tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התפילה מבטאת את רצון הכלה להיכנס בברית הנישואין מתוך שלמות ונקיות וללא חטאים.
התפילה אינה חובה ויש לה נוסחים רבים.
נוסח מוקדם של התפילה מובא בספר חופת חתנים של הרב רפאל מלדולה משנת תקנ"ו (1795 או 1796).
מחבר נוסח זה הוא רבי יוסף חיים בן סאמון, שחיבר גם את הספר "עדות ביהוסף" על הש"ס.
ברכת לשמור חוקיו היא ברכת המצוות שהייתה נהוגה בנוסח ארץ ישראל כברכה על מעשה חליצת התפילין, בתום הנחתן.
הברכה מופיעה בתלמוד הירושלמי ונזכרת גם בתלמוד הבבלי.
הברכה מופיעה בתלמוד הירושלמי יחד עם שאר ברכות התפילין: .
הברכה נזכרת דרך אגב גם בתלמוד הבבלי כמנהגם של "בני מערבא" (כלומר, בני ארץ ישראל):
הירושלמי מציין כי לשון הברכה לקוח מן הפסוק , ומבוסס על הדעה כי החוקה האמורה בפסוק היא חוקת תפילין (בניגוד לשיטה שהוא עוסק בחוקת הפסח).
לדעת רבינו תם ברכה זו הייתה רק לאחר קיום מצוות תפילין, אך לדעת ראשונים אחרים, בני ארץ ישראל היו מברכים ברכה זו לאחר סיום כל מצווה.
לדעת חלק מהראשונים הטעם שתיקנו בני ארץ ישראל לברך ברכה זו, היא לפי שדעתם הייתה כי יש איסור ללבוש תפילין בלילה (לילה לאו זמן תפילין), ואם כן הפושט את התפילין קודם הלילה מקיים בכך מצווה, ותיקנו ברכה אף על מצווה זו ככל המצוות.
בספר על הכל הביא שהיו בזמנו מחזורים שהייתה מודפסת בהם ברכת 'לשמור חוקיו', וכתב ששיבוש הוא כי ברכה זו לא נתקנה אלא לפי בני ארץ ישראל.
בספר המאירי (ברכות מ"ד ע"ב) כתב: "ויש נוהגים כן [לברך ברכת לשמור חוקיו] בזמן הזה", עדות נוספת לברכה זו היא בספר הרוקח (סי' שסו) שם כתב: "ואין מנהג לברך אלא על תפילין [ולא בסיום מצוות אחרות]".
אף ראבי"ה פסק לברך ברכה זו בחליצת תפילין, והעיד שכך המנהג הרווח בימיו.
כדי להוציא מאותן דעות שכתבו לברך, כתב בשולחן ערוך .
ובספר באר היטב כתב שלכן עדיף לחלוץ התפילין ביד שמאל, להראות שאינה טעונה ברכה, שהרי כל מצווה שמברכין עליה יש להחזיקה בידו הימנית, משום חשיבות.
יש שכתבו כי נכון להסיר את התפילין בעת אמירת "שנשמור חוקיך" שבסוף קדושה דסידרא, כדי לחוש לבני ארץ ישראל, אך דעה זו נדחתה, שמשום שאין הלכה כמותם – אין צורך לעשות רמז לכך.
אמנם יש שנהגו להסיר את כריכת הרצועות שעל האצבעות בעת אמירת "שנשמור חוקיך", ויש ששללו אף את זה מאותה הסיבה.
ברכת מחיה המתים היא ברכה שתיקנו חז"ל על הרואה את חברו החביב עליו, לאחר שעברו 12 חודשים מהפעם האחרונה שראה אותו.
יש לברך ברכה זו בשם ומלכות.
מקור ברכה זו היא בתלמוד במסכת ברכות:
וכך פסק בשולחן ערוך (אורח חיים רכה א) שיש לברך ברכה זו.
בטעם הברכה יש שכתבו, שכיון שעברו 12 חודשים, הרי עבר עליו ראש השנה, שבה האדם נידון לחיים או למות, וכיון שניצול ממיתה בראש השנה מברך עליו 'מחיה המתים'.
טעם נוסף כתבו בראשונים, משום שאמרו בתלמוד שלאחר 12 חודש המת משתכח מהלב, לכך מברך מחיה המתים.
בראשונים מבואר שיש לברך ברכה זו דווקא על חבר שחביב עליו ביותר ושמח בראייתו.
אף בשנה מעוברת, אין צריך שיעבור שנה, ודי ב12 חודשים.
אם שלח לו חברו מכתב בתוך 12 חודש, נחלקו הפוסקים אם צריך לברך, ובמשנה ברורה (סימן רכה) פסק שלא יברך שהרי ספק ברכות להקל.
בימינו המנהג שלא לברך ברכה זו, בטעם הדבר כתבו באחרונים מספר טעמים.
יש שכתבו שמאחר והתקשורת בימינו מצויה ונגישה לכל אחד, מסתבר הדבר שאם היה קורה לחברו דבר מה היה מודיעו, ואם כן כיוון שלא הודיעו, הרי זה כאילו הודיעו שלא אירע לו דבר.
טעם נוסף כתבו באחרונים, שיש לחשוש שיברך ברכה לבטלה, כגון על חברו שאינו חביב עליו כל כך, כדי שלא ידע חברו שאינו חביב עליו.
ברכת "לישב בסוכה" היא ברכה שתקנו חכמים לברך על קיום מצוות הישיבה בסוכה.
קיימת מחלוקת בראשונים מתי מברכים ברכה זו.
יש אומרים שמברכים אותה בכל עת שנכנסים לסוכה לשהייה ממושכת, ויש אומרים שרק לפני אכילת קבע בסוכה, ומנהג רוב ישראל כדעה זו על פי הכלל ספק ברכות להקל.
קיימת מחלוקת נוספת על איזו אכילה מברכים 'לישב בסוכה'.
מנהג יוצאי אשכנז לברך על כל אכילה שחובה לאכלה בסוכה.
ומנהג יוצאי ספרד לברך רק על סעודת לחם או אכילת מיני דגן בשיעור קביעת סעודה (נפח ארבע ביצים).
מכיוון שמצוות הסוכה היא מצווה מתמשכת המתקיימת בכל עת שאדם שוהה בסוכה, נוצרה אי בהירות מתי מברכים את ברכת 'לישב בסוכה', ונחלקו בכך הראשונים:
לדעת הגאונים וראשונים רבים, בהם: בעל הלכות גדולות, רב האי גאון, רי"ף, רמב"ם ורש"י, בכל עת שאדם נכנס לסוכה, גם אם אינו מתכוון לעשות בה דבר מלבד לשבת בה, מברך 'לישב בסוכה'.
וכך פסק הגר"א להלכה, ורוב יהדות תימן.
לדעת גאונים וראשונים אחרים, בהם: רב יהודאי גאון, רבנו תם ובעל העיטור, רק כאשר אדם מתכוון לאכול בסוכה, לפני אכילתו יברך את ברכת 'לישב בסוכה'.
על אף שדעת הראשונים היא שיש לברך על כל כניסה לסוכה לשהייה ממושכת, מכיוון שספק ברכות להקל, לפיכך נקטו רוב הפוסקים כדעת רבנו תם וסיעתו, שרק בעת אכילה בסוכה מברכים 'לישב בסוכה'.
אמנם נחלקו המנהגים על איזו אכילה מברכים ברכה זו:
דעת הגינת ורדים, שהתקבלה בקרב הפוסקים האשכנזים, והפכה למנהג יוצאי אשכנז, כל אכילה שחייבים לאכלה בסוכה משום שהיא נחשבת לאכילת קבע, יש לברך לפניה ברכת 'לישב בסוכה'.
אך על אכילת ארעי בסוכה אין לברך 'לישב בסוכה'.
בתוך מנהג אשכנז, לדעת רבים מהפוסקים במקרה שאדם יודע שלא יאכל אכילת קבע בסוכה, יברך את ברכת 'לישב בסוכה' על עצם שהייתו בסוכה.
ואילו לדעת המאמר מרדכי רק על אכילת קבע בסוכה מברכים.
בפועל, רבים נוהגים לעשות מעין פשרה, שכאשר אדם אינו מתכוון לאכול אכילת קבע בסוכה, מברך על אכילת דבר מה בעל חשיבות מסוימת, כגון מאפה מזונות (שאוכל ממנו לא יותר מנפח ביצה, כי יותר מכך זוהי אכילת קבע) או שתיית יין.
דעת השואל ונשאל והבן איש חי, שהתקבלה בקרב הפוסקים הספרדים, והפכה למנהג יוצאי ספרד, שרק על סעודת קבע הכוללת אכילת לחם או מאפה או תבשיל שברכתו 'מזונות' שאכל ממנו שיעור קביעת סעודה (נפח של ארבע ביצים) מברכים ברכת 'לישב בסוכה'.
נחלקו הראשונים באיזה אופן מברכים את הברכה.
לדעת הרמב"ם מאחר שעיקר המצווה מתקיימת בישיבה בפועל בסוכה, יש לעמוד בעת הברכה, כפי שעושים בכל ברכת המצוות, ומיד לאחר מכן להתיישב.
לעומת זאת, לדעת הראב"ד והרא"ש המצווה מתקיימת בעמידה כבישיבה, ולכן אין סיבה לברך את הברכה בעמידה מכיוון שקיומה של המצווה כבר החל בעת הכניסה לסוכה.
ומאחר ונהגו לברך לפני הסעודה, ממילא מברכים את הברכה בישיבה לפני האכילה.
לדעת מהר"ם מרוטנבורג, את ברכת 'לישב בסוכה' יש לברך לפני הברכה שמברכים על המאכל, משום שחיוב ברכת הסוכה חל על האדם מעת שנכנס לסוכה, ולא רק מעת שניגש לאכול.
לעומתם, דעת הרא"ש שיש להקדים את ברכת המאכל, משום שמאחר וקושרים את ברכת הסוכה לאכילה, הרי שהאכילה גורמת לברכת 'לישב בסוכה' שתיאמר, ולכן יש להקדים את ברכת המאכל.
בפועל, מנהג יוצאי אשכנז, וכן יוצאי מרוקו, תוניס ורוב יוצאי עדות המזרח לברך על המאכל תחילה ואחר כך על הסוכה.
ופסק השולחן ערוך, וכך הוא מנהג מקצת יוצאי עדות המזרח, להקדים את ברכת הסוכה לברכת המאכל.
השוכח לברך ברכת 'לישב בסוכה' לפני אכילתו, כל זמן שעוד לא סיים לאכול - יכול לברך.
אם סיים את אכילתו ואינו מעוניין לאכול עוד, יש אומרים שגם אז יכול לברך 'לישב בסוכה', ויש אומרים שלא יברך.
היסח הדעת המצריך ברכה חדשה
ככלל, ברכת 'לישב בסוכה' חלה על כל משך שהות האדם בסוכה, וכן אם יצא לצורך פעוט כגון להתפנות או לשוחח עם חברו שיחה קצרה, וכדומה, אינו צריך לברך שוב כשיחזור לסוכה.
אך אם יצא למשך זמן ארוך (יותר משעה) או למטרה חשובה כתפילה בבית הכנסת או לעסקיו, כשישוב לסוכה יתחייב בברכה נוספת.
ביחס לאדם ששהה בסוכה ברציפות מסעודה לסעודה התעוררה מחלוקת בין האחרונים האם יברך שוב 'לישב בסוכה' לפני הסעודה השנייה.
לדעת הב"ח והט"ז יברך שוב, כי מן הסתם התכוון לפטור בברכתו את שהותו בסוכה רק עד הסעודה הבאה.
ולדעת הלבוש, השל"ה, המגן אברהם שולחן ערוך הרב ומשנה ברורה לא יברך, כי לא הסיח דעתו מהסוכה.
וכך נוהגים להלכה על פי הכלל ספק ברכות להקל.
מעבר לסוכה אחרת באמצע הסעודה
גם במקרה שאדם עובר מסוכתו לסוכת אדם אחר באמצע סעודתו ישנה מחלוקת אם עליו לברך 'לישב בסוכה' כשממשיך הסעודה אצל חברו.
דעת המגן אברהם ושולחן ערוך הרב היא שמעבר מסוכה לסוכה מצריך ברכה חדשה בסוכה אליה עבר, גם אם תכנן את המעבר מראש.
ולדעת הט"ז והלבושי שרד אם כשברך 'לישב בסוכה' בסוכה הראשונה חשב לעבור באמצע הסעודה לסוכה אחרת, לא יברך בה 'לישב בסוכה'.
דעת המשנה ברורה שמחמת שהדבר שנוי במחלוקת, מספק לא יברך.
ברכת מציב גבול אלמנה היא ברכה שתקנו חכמים על ראיית יישוב חדש שהוקם בארץ ישראל לאחר שעם ישראל גלה מארצו וכעת מיישבה מחדש, כאישה שנותרה עזובה מבעלה כגרושה (בלשון חז"ל גם גרושה נקראת "אלמנה"), וכעת שבה אל ביתו.
הראשונים נחלקו האם הברכה נתקנה בעיקרה על ראיית כל מבנה, או דווקא על ראיית בית כנסת.
כיום המנהג לברך את הברכה על ראיית בית כנסת.
ברכת מציב גבול אלמנה מוזכרת בתלמוד הבבלי במסכת ברכות: .
הברכה מדמה את עם ישראל בגלות לאישה שנעזבה מבעלה, שהיא כאלמנה.
כאשר שבו ישראל לארצם וגבולם, הם כאלמנה ששבה לבעלה.
דימוי עם ישראל בחורבן ובגלות לאלמנה, מקורו בפסוק בישעיהו: .
במשך שנות הגלות, כאשר היישוב היהודי בארץ היה דל, לא נהגו לברך ברכה, מכיוון שהיישוב בארץ לא היה יציב ולא הייתה בו כל כך נחמה.
כאשר החלה ההתיישבות היהודית בארץ להתרחב, בעת עליית חובבי ציון ובעת היציאה מחומות ירושלים, החלו לברך ברכה זו על יישובים שנבנו בארץ.
רש"י על הגמרא במסכת ברכות מבאר שמברכים את הברכה על יישוב .
יש אומרים שגם על יישובים החיים בצל פיגועים והתנכלויות אויב ניתן לברך כיוון שהם נחשבים יושבים לבטח הרבה יותר ממצב עם ישראל בגלות.
לדעת הרי"ף ברכת "מציב גבול אלמנה" נתקנה על ראיית בית כנסת של יישוב ישראלי.
אולם לדעת רוב הראשונים, בהם רבנו חננאל, רש"י, רמב"ם והשולחן ערוך, הברכה היא על יישוב חדש ולאו דווקא בית כנסת.
בפועל, כדי לצאת ידי חובת כל הדעות, המנהג לברך את הברכה בבית הכנסת שביישוב החדש.
לדעת הרב אליעזר מלמד שונה הדין לגבי ירושלים, מאחר שעליה עיקר אבל החורבן, יש לברך על כל בניית שכונה חדשה בתוכה אף על פי שהיישוב היהודי בה מבוסס וקדום.
להלכה כתב במשנה ברורה בשם הפרי מגדים שבימינו טוב לברך ברכה זו בלא שם ומלכות.
הרב צבי יהודה הכהן קוק כתב שהחשש והפחד בדורינו שמא יש כאן ברכה לבטלה בשל מחלוקת הראשונים, וההחמרה עקב כך שלא לברך כלל, נגזרים מחסרון שלמות באמונה.
את ברכות הראייה הקשורות למקומות ואתרים מברכים בכל שלושים יום, לכן גם ברכה זו מברכים בכל שלושים יום שרואים את היישוב החדש.
אמנם יש אומרים שמאחר ואין כל כך התפעלות מראיית יישובים חדשים, לכן רק על ראייה ראשונה של יישוב, שאז ישנה התפעלות, מברכים ברכה זו.
ברכת שכוחו וגבורתו מלא עולם היא ברכה שתיקנו חז"ל לאומרה על מספר תופעות טבע היוצאות מגדר הרגיל והם: רעידת אדמה, ראיית ברק או שמיעת קול רעם, רוחות סוערות במיוחד, וכן כוכב שביט וכוכב נופל.
הברכה היא אחת מברכות הראיה שתיקנו חז"ל.
עניין הברכה הוא שבח לקב"ה על תופעות טבע שניכר בהם כוחו וגדולתו.
פירוש הברכה כתב במשנה ברורה: ברוך הנותן כח להטבע להראות כח יוצר בראשית כדי שייראו מלפניו.
בתלמוד מבואר כי בניגוד לראיית תופעות טבע מיוחדות אחרות כמו הרים וימים וכדומה בהן שייכת רק ברכת עושה מעשה בראשית ולא כוחו וגבורתו מלא עולם (לפי שאלו תופעות מקומיות ואינן "מלאים עולם" – רש"י), בראיית התופעות הנ"ל שייכים שני הברכות: עושה מעשה בראשית ושכוחו וגבורתו מלא עולם.
רש"י מבאר שבכל אחד ממקרים אלו יש לברך את שתי הברכות גם יחד.
אך ראשונים אחרים מפרשים שכוונת הגמרא לומר שבמקרים אלו ניתן לברך כל אחת מברכות אלו, איזו מהן שירצה.
כדעה זו נפסק בשולחן ערוך.
ביחס לכל התופעות המוזכרות במשנה דעת רוב האחרונים שאין לברך אלא בשיעור הזמן של תוך כדי דיבור אך לא לאחר מכן, כך למשל על ברקים ורעמים יש לברך רק אם לא עבר זמן שיעור כדי דיבור מאז ששמע קול הרעם או ראה את הברק וכיוצא בזה.
הברכה על ראיית כוכב שביט
את הזיקים המוזכרים בדברי המשנה מבאר האמורא שמואל שהם "כוכבא דשביט".
רש"י מפרש: , וכוונתו לנקרא בימינו מטאור או כוכב נופל.
אך מדברי ספר הערוך (ערך זק) בשם רב האי גאון נראה שמפרש שהכוונה לכוכב שביט.
הרמב"ם כלל את שני הפירושים יחד וכתב , וכך פסקו האחרונים שיש לברך על שני הדברים.
על פי המבואר במשנה יש לברך ברכת שכוחו וגבורתו מלא עולם על "הזוועות", והם רעידת האדמה כפי שנתבאר בגמרא.
מאחר שלא נתנו חכמים שיעור לעוצמת הרעידה כתבו הפוסקים שיש לברך על כל רעידה המורגשת, אפילו כזו שאינה עלולה לסכן חיי אדם.
בנוגע לברכה על רעמים וברקים המופיעים תמיד יחד, המנהג כיום הוא לברך תחילה על הברק ברכת עושה מעשה בראשית וכששומעים קול הרעם מברכים שכוחו וגבורתו מלא עולם, זאת אף שכאמור מצד הדין ניתן לברך על כל אחד מהן איזו ברכה שרוצים.
באשר לתדירות שיש לברך ברכות אלו מבואר בתלמוד ירושלמי ש"דיו פעם אחת ביום", וביארו שזהו דווקא כאשר העננים לא התפזרו בינתיים; במקרה זה ניתן להתייחס לכל הברקים והרעמים כתופעה אחת ודי בברכה אחת ביום, אך אם העננים התפזרו ושבו מחדש לכסות את השמיים אפשר לברך ברכות אלו שוב.
בגמרא פירשו שה"רוחות" שהוזכרו במשנה הם רוחות חזקות מאוד המכונות "זעפא" והיינו סופה.
התוספות מביאים ירושלמי המחלק בין רוחות חזקות מאוד הבאות "בזעף" עליהן מברכים ברכה זו, לרוחות הבאות בנחת (אך גם הן חזקות ואינן שגרתיות) עליהן יש לברך ברכת עושה מעשה בראשית בלבד.
וכך נפסק בשולחן ערוך שמברכים ברכה זו רק "על רוחות שנשבו בזעף".
כיוון שאין אנו בקיאים להבחין בין הבאים בזעף לבאין בנחת, פסק המשנה ברורה שטוב לברך תמיד על רוח סערה רק ברכת עושה מעשה בראשית.
אך ביחס לסופות טרופיות (הוריקן) החזקות לפי כל קנה מידה הכריעו הפוסקים שיש לברך עליהן ברכת שכוחו וגבורתו מלא עולם.
גם את ברכת הרוחות אין לברך אלא פעם אחת כל זמן שמדובר באותה סופה.
ברכת עושה מעשה בראשית היא ברכה שתיקנו חז"ל לאומרה על תופעות טבע יוצאות מגדר הרגיל שאנו יודעים בהם שנבראו בששת ימי בראשית כגון על הימים ונהרות גבעות ומדבריות.
עניין הברכה הוא שבח לקב"ה על תופעות טבע מרשימות שניכר בהם שנבראו בששת ימי בראשית.
התלמוד מפריד בין ברכה זו לברכת שכוחו וגבורתו מלא עולם.
אך הפוסקים מחלקים בין נופים ותופעות טבע הראויים רק לברכת עושה מעשה בראשית ולאלו הראויים גם לברכת שכוחו וגבורתו מלא עולם.
תופעות טבע מיוחדות כמו הרים, ימים, נהרות, נופים וכדומה - שייכת בהן רק עושה מעשה בראשית ולא כוחו וגבורתו מלא עולם.
אך על שאר תופעות הטבע עליהן יש לברך, ניתן לברך את אחת משתי הברכות.
וכדעה זו נפסק בשולחן ערוך.
ברכת רופא חולים היא ברכה שתיקנו חז"ל לאדם שיברך לאחר שהקיז מדמו.
הסיבה לברכה זו לאחר הקזת דם היא שהקזת דם עשויה להיות מסוכנת, ולכן הקזת דם שעברה בהצלחה נחשבת כהבראה ממחלה.
ברכה זו נזכרה בתלמוד במסכת ברכות:
על אף שדברי התלמוד מסובים על הקזת דם, נכתב באחרונים שאף על פעילויות רפואיות אחרות יש לברך ברכה זו.
יש שדייקו מלשון הרב דוד אבודרהם שיש לברך דווקא ברפואה שיש בה סכנה כהקזת הדם.
בתלמוד לא נזכר שיש לומר ברכה זו בשם ומלכות.
הרב יוסף קארו כתב בספרו בית יוסף שמלשון הסמ"ג משתמע שנוסח הברכה הוא בשם, והוסיף שמסתבר שאף ב'מלכות', וגם הרבה מהראשונים הביאו ברכה זו בשם.
במשנה ברורה דחה "החפץ חיים" את דבריו וכתב שנראה שברכה זו אינה כשאר ברכות, ואין לחתום בה במלכות.
בשולחן ערוך סתם כלשון הגמרא 'ולאחר שהקיז אומר "ברוך רופא חולים"'.
במשנה ברורה הביא את דעת הט"ז שיש לאומרה בשם ומלכות.
ובפמ"ג כתב 'לא ראיתי נוהגין כן' ,כלומר שהמנהג הוא שלא לברך ברכה זו.
הרב קוק פסק שלאחר טיפול שקיימת בו סכנת חיים מברכים את הברכה בשם ומלכות, ולאחר טיפול ללא סכנת חיים אומרים "ברוך רופא חולים" ללא שם ומלכות.
בנוסף, כיום, כפי הנראה בעקבות מנהג ברכה זו, נשתרש מנהג לומר לאדם לאחר שנתרפא 'ברוך רופא חולים'.
מנהג זה כבר נזכר בספר מקור חיים שכתב שאם המנהג נכון, יש לומר ברכה זה בשעה שרואים את המתרפא, גם אם זה אינו שומע את הברכה.
תפילה נוספת המובאת בתלמוד היא תפילה שיש לאומרה קודם פעולה רפואית, והיא בקשה מהקב"ה להצלחתה:
במקרה שמברך ברכה ראשונה על אותו מאכל או שתייה, כתבו באחרונים שיאמר תפילה זו קודם הברכה מחשש להפסק.
המשנה ברורה כתב שאף לדעת החולקים אין לומר את ברכת 'רופא חולים', אלא אם כן מדובר ברפואה של סכנה.
מכל מקום לעניין אמירת יהי רצון אין להחמיר.
ברכת שחלק מחכמתו ליראיו היא ברכה המשתייכת לברכות הראייה הנאמרת בעת ראיית חכם מחכמי ישראל, שהוא חכם גדול ובקי בכל מכמני התורה.
ברכה זו נזכרה כבר בתלמוד במסכת ברכות: .
לדעת הרמב"ם בשתי הברכות הנוסח הוא "שנתן מחכמתו".
הטעם שעל בחכמי ישראל אומר "שחלק", ובחכמי אומות העולם אומר "שנתן", מבאר הבית יוסף מפני שישראל ההולכים בדרכי ה' ועושים את מצותיו, הרי הם כחלק מהשם יתברך.
אבל אומות העולם שרחוקים מה', הריהם כמו שנתן להם מתנה מנכסיו ואינם חלק ממנו.
הפוסקים חלוקים בדעתם האם ברכה זו נוהגת אף בימינו:
יש שכתבו שאין לברך ברכה זו בזמן הזה בשם ומלכות, כי לא נתקנה ברכה זו אלא על חכמי ישראל שהיו בזמן התלמוד והקרובים לזמנם, שהייתה חכמתם בתורה גדולה הרבה מאד.
לעומת זאת רוב הפוסקים סוברים שיש לברך ברכה זו גם על חכם בזמננו הבקיא בהוראת הלכה למעשה בכל חלקי התורה.
ואכן כך נהגו רבנים שונים, שבירכו ברכה זו כשפגשו בגדולי הדור שהיו מפורסמים בחכמתם.
אף בימינו התפרסמו מספר מקרים שרבנים בירכו ברכה זו על חכמים מפורסמים, מסופר כי הרבנים משה שמואל שפירא ושריה דבליצקי ברכו ברכה זו על הראשון לציון עובדיה יוסף.
בֶּרְלִין היא בירת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, העיר הגדולה ביותר בה ואחת מ-16 המדינות המרכיבות אותה.
גובהה הממוצע 34 מטרים מעל פני הים.
שטחה הוא 891 קמ"ר, והיא אחת הערים הגדולות באירופה.
אוכלוסיית ברלין מונה כ-3.7 מיליון תושבים, והיא המאוכלסת בערי גרמניה.
בנוסף לכך, היא גם העיר הגדולה ביותר באיחוד האירופי.
מטרופולין ברלין מכיל כ-6 מיליון תושבים שמוצאם מיותר מ-180 מדינות.
האזכור הכתוב הראשון של העיר קלן (Cölln; להבדיל מקלן – Köln, שעל גדות הריין) מתוארך ל-1237, וזה של ברלין ל-1244. שני המסמכים מוצגים במוזיאון הדום (אשר מצוי בתוך קתדרלת ברלין) של ברנדנבורג אן דר האבל.
כבר בהתחלה, שתי הערים היוו יחידה כלכלית וחברתית.
ב-1307 התאחדו שתי הערים באופן פוליטי.
עם הזמן, שתי הערים התאומות נודעו בפשטות כברלין, הגדולה מביניהן.
השם "ברלין" נובע ככל הנראה מהשורש הסלבי brl (ביצה), אף כי הועלתה סברה שהשם נגזר מהמילה דוב (Bär).
ב-1411 מינה המלך זיגיסמונט את פרידריך השישי הוהנצולרן, למושל רוזנות הספר (מרקה) ברנדנבורג.
ב-1415 הוכתר על ידי המלך כפרידריך הראשון, רוזן הספר (מארקגראף) של ברנדנבורג, ונסיך בוחר שלה (קורפירסט, אלקטור, חבר מטעם ברנדנבורג בקולגיום הבוחר את המלך הגרמני).
פרידריך הראשון הניח את היסוד לגדולת משפחת הוהנצולרן.
מאז שלטו צאצאיו על ברלין וברנדנבורג, גם הפכו מלכי פרוסיה וקיסרי גרמניה, עד נפילתם ב-1918.
תושבי ברלין לא תמיד בירכו על שינויים אלו.
ב-1448 הם התמרדו נגד בניית הארמון המלכותי החדש על ידי האלקטור פרידריך השני.
התנגדות זו לא הצליחה, וציבור האזרחים איבד רבות מן הפריבילגיות הפוליטיות והכלכליות שלו.
מלבד זאת האלקטור הפריד את ברלין וקלן מחדש לשתי ערים (מדיניות של הפרד ומשול).
קיימת סברה שהאלקטור עצמו שיסה מתחילה את האזרחים באצילים, ולאחר מכן דיכא בכוח את המרד שנגרם מתככיו.
ב-1451 (ובאופן רשמי ב-1486) הפכה לבית המגורים המלכותי של אלקטורי ברנדנבורג וברלין ויתרה על מעמדה כעיר הנזה חופשית.
ב-1539 המיר האלקטור יואכים השני את דתו ללותרניות.
במלחמת שלושים השנים בין 1618 ל-1648 ברלין נכבשה ונבזזה מספר פעמים בידי כוחות האימפריה הרומית הקדושה ובידי הצבא השוודי של גוסטבוס אדולפוס, וניזוקה קשות.
עם סיום המלחמה עמדו בברלין רק 845 בתי מגורים שלמים – שליש מן הבתים ניזוקו, והעיר איבדה מחצית מאוכלוסייתה.
תושבי ברלין נחשפו תחת הכיבוש הזר לעינויים קשים כצלייה, בישול ברותחין והטלת לקות גופנית כדבר שבשגרה כדי לאלצם לגלות את מקומות מסתור הממון והמזון.
בין השנים 1631 ל-1632 שרר רעב חמור בקרב האוכלוסייה האזרחית בברלין.
ב-1640 ירש פרידריך וילהלם הידוע כ"אלקטור הגדול" את אביו כמושל.
הוא יזם מדיניות של קידום הגירה וסובלנות דתית.
במשך העשורים שלאחר מכן ברלין התרחבה מאוד בשטח ובאוכלוסייה עם הקמת פרברים חדשים.
ב-1671 חמישים משפחות יהודיות מאוסטריה קיבלו בתים בברלין.
בעקבות ה"אדיקט של פונטנבלו" של לואי הארבעה עשר, שהוציא ב-1685 את הנצרות הפרוטסטנטית בצרפת אל מחוץ לחוק ודחק את רגלי ההוגנוטים, הוציא פרידריך וילהלם את צו פוטסדאם, שהזמין את ההוגנוטים הצרפתים לברנדנבורג.
יותר מ-20,000 פליטים נענו לקריאתו ורבים מהם התיישבו בברלין.
עם מותו של "האלקטור הגדול" בשנת 1687 היוו ההוגנוטים כ-20 אחוזים מתושבי ברלין, והשפעתם התרבותית הייתה רבה.
מהגרים רבים נוספים באו מבוהמיה, מפולין ומזלצבורג.
בכך נתקבע סגנונה של העיר כעיר של מהגרים, סגנון שהשתמר עד המאה ה-21.
עם הכתרת פרידריך הראשון ב-1701 כמלך פרוסיה הפכה ברלין לבירתה של פרוסיה.
ב-1 בינואר 1710 הערים ברלין, קלן, דורותיאנשטאדט (Dorotheenstadt), פרידריכסוורדר (Friedrichswerder) ופרידריכשטאדט (Friedrichstadt) התאחדו כ"הבירה והמגורים המלכותיים של ברלין".
קצב גידול האוכלוסייה הואץ וב-1713 נספרו בעיר 55,000 תושבים.
המהפכה התעשייתית שינתה את ברלין במהלך המאה ה-19 – האוכלוסייה והכלכלה של העיר התרחבו במהירות והעיר הפכה למרכז הרכבות הראשי והמרכז הכלכלי של גרמניה.
פרברים נוספים התפתחו תוך זמן קצר והגדילו את השטח של ברלין ואת אוכלוסייתה.
ב-1861 פרברים מרוחקים כגון ודינג (Wedding) ומואביט (Moabit) כמו גם מספר פרברים אחרים אוחדו לברלין.
ב-1871 ברלין הפכה לבירת האימפריה הגרמנית החדשה שהוקמה.
לאחר סוף מלחמת העולם הראשונה ב-1918 הוקמה בגרמניה רפובליקת ויימאר, וברלין הוכרה כבירת הרפובליקה החדשה.
ב-1920 איחד "חוק ברלין הגדולה" ערים פרבריות, כפרים ואחוזות סביב ברלין לעיר גדולה ומורחבת.
לאחר התרחבות זו נאמדה ב-1939 אוכלוסיית ברלין ביותר מ-4 מיליון נפש.
לאחר שהנאצים נבחרו ב-1933, הפכה ברלין לבירת הרייך השלישי.
הנאצים השתמשו באולימפיאדה שנערכה ב-1936 בברלין לצורכי תעמולה.
בנוסף לכך היו תוכניות לבנייה מחדש של ברלין כ"בירת העולם גרמאניה".
תוכניות אלו נגנזו עקב מלחמת העולם השנייה.
השלטון הנאצי הרס את הקהילה היהודית של ברלין, שנאמדה ב-160 אלף בטרם עליית הנאצים לשלטון.
לאחר הפוגרום של ליל הבדולח ב-1938, אלפים מיהודי העיר נכלאו במחנה הריכוז זקסנהאוזן בפרבר אורניינבורג.
מתחילת 1943 ועד מרץ 1945 נשלחו יהודים מברלין מתחנת הרכבת גרונוולד ב-63 שילוחים למחנות מוות כדוגמת אושוויץ ו-117 שילוחים לגטו טרזיינשטט.
במהלך המלחמה נחרבו חלקים גדולים מן העיר כתוצאה מההפצצות והלחימה ברחובות.
ב-1945, לאחר כיבוש העיר בידי הצבא האדום, נכנעו הנאצים.
ברלין חולקה לארבעה חלקים, בדומה לאזורי הכיבוש שלפיהם חולקה גרמניה.
החלקים של בעלות הברית המערביות (ארצות הברית, בריטניה וצרפת) אוחדו מאוחר יותר לברלין המערבית, בעוד שהחלק שבשליטת ברית המועצות זכה לשם "ברלין המזרחית" והיה לבירת גרמניה המזרחית.
מערב ברלין היה אזור מנותק משאר חלקי גרמניה המערבית, ולפיכך שימש באופן טבעי כנקודת המוקד של שני הגושים במלחמה הקרה.
ההבדלים הגדולים בין הגישה הפוליטית של בעלות הברית המערביות לבין הגישה הסובייטית הובילו את ברית המועצות, ששלטה על האזור סביב ברלין, להכריז על הסגר על ברלין – סגר כלכלי שהוטל על ברלין המערבית בשנים 1948–1949. בעלות הברית המערביות התגברו על הסגר באמצעות רכבת אווירית.
ב-1949 הוקמה בגרמניה המערבית "הרפובליקה הפדרלית של גרמניה", בעוד שבגרמניה המזרחית הוכרזה "הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית-קומוניסטית".
עקב היותה של ברלין שטח כבוש ולא שייך (באופן רשמי) לגרמניה, הקימה הרפובליקה הפדרלית, גרמניה המערבית, את בירתה בבון.
מאותה סיבה זכו תושבי מערב גרמניה הגרים בעיר לפטור משירות צבאי והוענקו להם הקלות במיסים, דבר שנועד לעודד הגירת תושבים לעיר.
ברלין המזרחית, שכללה את רוב המרכז ההיסטורי, הייתה לבירתה של גרמניה המזרחית.
אף על פי שגרמניה המזרחית הקימה ב-1952 גבול מבוצר ובלתי עביר בינה לבין שכנתה המערבית, המשיכו אזרחיה לנהור באין מפריע כמעט לברלין המערבית ודרכה למערב.
תופעה זו, שהביאה להגירתם של קרוב ל-3 מיליון מזרח-גרמנים בשנים 1949–1961, הייתה לצנינים בעיני שלטונות המזרח במידה רבה של צדק, שכן איימה על יציבותה של מדינתם, וב-13 באוגוסט 1961 הם החלו בהקמתה של חומה שתחצוץ בין מזרח ומערב העיר - חומת ברלין.
שני חלקיה של ברלין הפכו לנפרדים לחלוטין.
תושבי מערב גרמניה יכלו לעבור לצידה המזרחי רק דרך נקודות ביקורת שבוקרו בקפדנות.
עבור רוב תושבי ברלין המזרחית נסיעה למערב ברלין ולמערב גרמניה לא הייתה אפשרית עוד, אלא במקרים נדירים מאוד.
נפילת חומת ברלין ב־9 בנובמבר 1989 הייתה לסמל לסיום המלחמה הקרה.
ב־1990 התאחדו שני חלקי ברלין, והחל דיון האם בירת גרמניה המאוחדת תישאר בבון או שתעבור לברלין.
ב-1991 הצביע הבונדסטאג להשיב את הבירה הגרמנית לברלין עד שנת 1999.
בברלין שורר אקלים אוקיאני ממוזג, הכולל קיץ חם וחורף קר.
בחורף, הטמפרטורות בלילה בדרך כלל נופלות מתחת לאפס, ושלג הוא עניין שבשגרה, אם כי רק לעיתים נדירות השלג מצטבר ליותר מכמה ימים.
הקיץ הוא בדרך כלל נעים ונוח, עם טמפרטורות שמגיעות בשעות היום ללמעלה מ-C° 20, והטמפרטורות בלילה, בדרך כלל לא יורדות מ-C° 10.
רחובות ואתרים על-שם מנהיגי ישראל
ברלין מנציחה חלק ממנהיגי ישראל, באמצעות מתן שמותיהם לרחובות ולמקומות ציבוריים.
רחוב במקום מרכזי בעיר נקרא על שם ראש הממשלה הראשון, דוד בן-גוריון, (Ben-Gurion-Straße).
מעבר עילי מעל תעלת מים ברובע Mite נקרא על שם גולדה מאיר (Golda-Meir-Steg)
רחוב בתוך פארק נקרא על-שמו של יצחק רבין, בקרבת האנדרטה לקורבנות חומת ברלין (Yitzhak-Rabin Straße).
ברלין מפורסמת בעיקר בזכות החצרות המצויות ברחבי העיר המשמשות בתור רחבות קטנות עם בתי קפה וחנויות, חלקם אף עם גינות.
פאריזר פלאץ (כיכר פריז - Pariser Platz)
לאחר תהפוכות היסטוריות, ברלין בתהליך חזרה להיות עיר מרכזית בעולם ומושכת אליה אמנים ויוצרים מרחבי העולם.
העסקים חזרו, האוכלוסייה גדלה, והעיר הפכה לבירה אירופית מהראשונות במעלה.
כך, צפיפות האוכלוסייה של האזור מסתכמת ב-4,088 תושבים לקמ"ר.
ב-2019, גילם הממוצע של תושבי העיר עמד על 42.6 ולפי נתוני הסטטיסטיקאי העירוני מ-2015, גילם של למעלה מ-40 אחוזים מתושבי העיר, צעיר מ-35. ברלין היא כיום העיר הגדולה ביותר באיחוד האירופי.
מתוכם 100,000 מטורקיה (הקהילה הטורקית הגדולה ביותר בעולם מחוץ לטורקיה) וכ-55,000 מהמדינה השכנה פולין.
חצי מתושבי העיר אינם מקומיים.
חמישית מהתושבים הגיעו בכלל מארצות אחרות (2020).
בעיר מתגוררים גם ישראלים רבים, אשר מספרם מוערך בכ-10,000 וכן ספרדים, קוריאנים, וייטנאמים ועוד.
השפות הזרות המדוברות ביותר בברלין לצד גרמנית הן טורקית, אנגלית, ערבית, רוסית ופולנית.
כנגזרת מרישום כ-70% מהתושבים כחסרי דת, מוגדרת ברלין כבירת האתאיזם באירופה 12% מהתושבים הם נוצרים פרוטסטנטים, 7% נוצרים קתולים, 2.5% נוצרים המשתייכים לכנסיות אחרות ו-5-8% מוסלמים.
פחות מ-0.5% מתושבי ברלין רשומים כיהודים (2022).
הקתדרלה של ברלין (Berliner Dom)
כנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם (Kaiser-Wilhelm-Gedächtniskirche)
המועצה המרכזית של יהודי גרמניה
בית הכנסת החדש (Neue Synagoge)
הגימנסיה היהודית על שם משה מנדלסון
הוא שוכן במרכז העיר ברלין.
הבונדסטאג (Bundestag) הוא בית הנבחרים הפדרלי של גרמניה.
ארמון בלוו (Schloss Bellevue) הוא ארמון המצוי במרכז ברלין.
נשיא גרמניה הוא ראש המדינה הגרמנית.
לברלין ייצוג של 4 קולות בבונדסראט.
ראש עיריית ברלין, רשמית ראש העיר המושל של ברלין הוא ראש הרשות המבצעת בברלין ומשלב שני תפקידים: ראש העיר של העיר ברלין, וראש ממשלת מדינת ברלין.
ראש העיר מנהל את ממשלת ברלין, המכונה "הסנאט של ברלין".
ראש עיריית ברלין הנוכחי הוא קאי וגנר שנבחר לתפקידו באפריל 2023. קודמתו פרנציסקה גיפי, שנבחרה בדצמבר 2021, הייתה האישה הראשונה בתפקיד.
משטרת ברלין (Polizei Berlin) הוא כוח משטרה גרמני האחראי על אכיפת החוק ושמירת הסדר בעיר-מדינה של ברלין.
תפקידי אכיפת החוק בגרמניה מחולקים בין הסוכנויות הפדרליות וסוכנויות המדינות.
בראש משטרת ברלין עומדת נציבת המשטרה, ברברה סלוביק (החל מ-2018).
לצידה פועל משרד המטה של נציבות המשטרה ומפקדי שש החטיבות המקומיות, חטיבת המשימות המרכזיות, המחלקה לחקירות פליליות וחטיבת השירותים המרכזיים.
בשנת 2019 התוצר המקומי הגולמי הנומינלי (תוצר) של מדינת ברלין הסתכם ב-153.3 מיליארד אירו מבחינת התוצר הנומינלי, ברלין היא הכלכלה העירונית הגדולה ביותר בגרמניה והשלישית בגודלה באיחוד האירופי.
בין השנים 2009–2019 התוצר המקומי הגולמי עלה בממוצע שנתי של 4.5%, לעומת 3.5% בפריסה ארצית.
בשנת 2019 התוצר לנפש במדינת ברלין עמד על 41,967 אירו והיה מעל הממוצע הגרמני לראשונה מאז 1990. מספר האנשים המועסקים בברלין עמד על 2.064 מיליון באותה שנה.
זה היה 2.4% יותר מאשר בשנה הקודמת.
ענפי הכלכלה החשובים בברלין כוללים מדעי החיים, תחבורה, טכנולוגיות מידע ותקשורת, מדיה ומוזיקה, פרסום ועיצוב, ביוטכנולוגיה, שירותי איכות הסביבה, בנייה, מסחר אלקטרוני, קמעונאות, עסקים במלונאות והנדסה רפואית.
תיירות מהווה מקור הכנסה משמעותי בברלין, ובשנת 2011 הגיעו לעיר כ-9.8 מיליון תיירים.
על פי הערכות בשוק, בברלין יש 6,000 סטארט-אפים (המוגדרים כך אם מדובר במיזמים בעלי מודל עסקי ובני פחות משבע שנים).
ההתמקדות היא על האי-קומרס וחצי מתעשיית הפינטק הגרמנית נמצאת בבירה ברלין.
על פי דירוג רשימת הערים העשירות בעולם שפרסמה חברת ייעוץ ההגירה הנלי אנד פרטנרס בתחילת 2024, ברלין היא העיר ה-43 בדירוג המקומות המועדפים ביותר על עשירי העולם.
נכון ל-2024 גרים בה מעל 26,500 מיליונרים ומתוכם 5 מוגדרים כמיליארדרים.
בברלין ארבע אוניברסיטאות (האוניברסיטה החופשית של ברלין, אוניברסיטת הומבולדט, האוניברסיטה הטכנית של ברלין והאוניברסיטה האמנותית) ו-35 מכללות, בהן לומדים כ-200 אלף סטודנטים (2020).
שָאריטֶה (Charité Universitätsmedizin Berlin) הוא בית חולים ובית ספר לרפואה בברלין שנוסד בשנת 1710 וקשור מבחינה אקדמית לאוניברסיטת הומבולדט ולאוניברסיטה החופשית של ברלין.
בארבעת הקמפוסים שלו לומדים מעל 8,000 סטודנטים לרפואה, והצוות הרפואי והסיעודי בו מונה מעל 15,000 איש.
את העיר ברלין משרת נמל התעופה הבין-לאומי ברלין ברנדנבורג שנפתח ב-31 באוקטובר 2020. עד לסגירתו ב-2020, נמל התעופה טגל שנמצא בצפון-מערב העיר ואשר שירת בעבר את מערב ברלין ואף שימש כנמל התעופה הראשי של העיר לאחר איחוד גרמניה.
ושנפלד שנמצא מדרום-מזרח לברלין בעיירה שנפלד שבמדינת ברנדנבורג ואשר שירת בעבר את מזרחהּ.
שנת 2008 עברו דרך טגל ושנפלד למעלה מ-21 מיליון נוסעים, וב-2024 עברו בנמל 24 מיליון נוסעים.
נמל התעופה השלישי של העיר, טמפלהוף, נסגר 2008.
כמו כן פועלות בעיר מערכת אוטובוסים שאורך קוויהם 1,626 ק"מ, המשרתת 407.1 מיליון נוסעים מדי שנה, ומערכת מעבורות המופעלות שתיהן על ידי חברת ברלינר פרקרסבטריבה (BVG).
בעיקר במזרח ברלין פועלת מערכת חשמליות.
כל מערכות התחבורה בעיר מקושרות, וכרטיסי הנסיעה משרתים את כולן ומאפשרים מעבר ממערכת אחת לשנייה.
הכרטיסים מסווגים לפי אזור: אזור A (מרכז ברלין), אזור B (שאר ברלין) ואזור C (הפרברים, נמל התעופה ברלין שנפלד, העיר פוטסדאם ועוד).
קיימים כרטיסי-נסיעה לאזורים AB, BC ו-ABC, בין לנסיעה אחת, לארבע נסיעות, ליום שלם או לשבוע.
מערכת מסילות ברזל חוצה את מרכז ברלין ממערב למזרח ומצפון לדרום.
מערכת זו משרתת הן את האס-באן והן את הרכבות הבינעירוניות העוברות דרך העיר.
סביב מרכז העיר עוברות רכבות אס-באן מס' 41 ו-42 במסלול מעגלי.
מסילה זו נקראת ה"רינגבאן" (רכבת הטבעת).
ברלין היא אחת מבירות התרבות האירופיות, ובה 48 מוזיאונים ממלכתיים ועוד עשרות מוזיאונים פרטיים.
בעיר פועלות בין השאר הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של ברלין, תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין, התזמורת הסימפונית הגרמנית, והתזמורת הממלכתית של ברלין המשמשת כתזמורת האופרה של ברלין.
כמו כן בברלין יש גם שלושה בתי אופרה.
ב-1988 נבחרה העיר להיות "בירת התרבות של אירופה".
אונסק"ו הכריזה על שני אתרי מורשת עולמית בברלין: הארמונות והגנים של ברלין ופוטסדאם (בשנת 1990) ואי המוזיאונים (Museumsinsel) (בשנת 1999).
בעשור השני של המאה ה-21 נחשבת ברלין בעיני רבים לבירתה של קהילת הלהט"ב באירופה; במיוחד נכון הדבר לגבי רובע שנברג.
המוטו של העיר ("ענייה אבל סקסית") משקף היטב את הלך הרוח הליברלי של התושבים, ובא במיוחד לידי ביטוי בסצנת חיי הלילה התוססת.
לעיתים מכונה העיר "בירת המין של אירופה".
בברלין קיימים מאות רבות של מוזיאונים וגלריות, אך צורת האומנות בין ההכי דומיננטיות בה, היא דווקא אומנות הרחוב, בצורה של גרפיטי, מיצגים, פוסטרים, סטיקרים, ציורי קיר ועוד.
פרידריכשטאטפאלאסט – תיאטרון קברט ומחזות-זמר מפורסם
ואלדבונה (Waldbühne) אמפיתיאטרון להופעות מוזיקה
פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין – מתקיים בכל שנה בפברואר.
האירוע התרבותי החשוב ביותר בעיר ואחד מחשובי פסטיבלי הסרטים בעולם.
בפסטיבל האחרון, נמכרו 350,000 כרטיסים ו-400 סרטים הוקרנו.
בסופו מוענק פרס "דוב הזהב" לסרטים המצטיינים.
ברגהיין - (Berghain) הוא המועדון המפורסם בברלין ואחד המפורסמים בעולם כולו.
להלן המוזיאונים הגדולים והמפורסמים ביותר בעיר:
מוזיאון הבית ליד צ'ק פוינט צ'ארלי
לרשימת כל הערכים בוויקיפדיה העברית בנושא מוזיאונים בברלין, ראה ברלין: מוזיאונים
ברלין ביססה עצמה כעיר מארחת של אירועי ספורט בין-לאומיים גדולים.
העיר אירחה את אולימפיאדת ברלין (1936) והייתה העיר המארחת של משחק גמר מונדיאל 2006 ושל יורו 2024. אליפות העולם באתלטיקה 2009 נערכה ב.
העיר אירחה גם את הפיינל פור של היורוליג בעונת 2009 ובעונת 2016. והייתה ממארחות יורובאסקט 2015 ובאותה שנה גם אירחה את גמר ליגת האלופות 2015.
ברלין אירחה את הספיישל אולימפיקס 2023, זו הייתה הפעם הראשונה שגרמניה אירחה את הטורניר.
מרתון ברלין, הנערך מדי שנה, הוא מהמרתונים הידועים בעולם.
בשנת 2013 כ-600,000 ברלינאים נרשמו באחד מ-2,300 מועדוני ההתעמלות והספורט הקיימים בעיר.
העיר מפעילה יותר מ-60 בריכות שחייה ציבוריות ובה ממוקם מרכז האימונים האולימפי הגדול במדינה, כאשר כ-500 ספורטאים מתאמנים כאן (רבע מכלל הספורטאים).
מאז שנת 2015 מתקיים בשטח נמל התעופה ברלין-טמפלהוף מרוץ אי-פרי ברלין, כחלק מאליפות הפורמולה אי.
בעיר פועלים מספר מועדוני ספורט מקצועניים.
מועדון הכדורגל הפופולרי והוותיק ביותר הוא מועדון הרטה ברלין ולו יריבות ידועה עם מועדון אוניון ברלין.
מועדונים מקצועניים נוספים מברלין כוללים את:
מועדוןענף ספורטשנת הקמהליגהמגרש בייתיהרטה ברליןכדורגל1892הבונדסליגה השנייההאצטדיון האולימפיאוניון ברליןכדורגל1966בונדסליגהשטדיון אן דר אלטן פורסטראייאלבה ברליןכדורסל1991בונדסליגהמרצדס-בנץ ארנהאייזבארן ברליןהוקי קרח1954ליגת ההוקי קרח הגרמניתמרצדס-בנץ ארנהפוקסה ברליןכדוריד1891בונדסליגההיכל מקס שמלינג
בעבר ייצגה דינמו ברלין את העיר בליגת העל המזרח גרמנית וזכתה בה עשר פעמים, אך מאז נפילת חומת ברלין ירדה עד לליגה הרביעית.
בית המשמר החדש (ה"נויה ואכה")
הספרייה הריקה (Die Bibliothek) של האמן מיכה אולמן.
עמוד הניצחון של ברלין (Siegessäule)
מגדל הטלוויזיה של ברלין ה"פרנזיטורם" (Fernsehturm) - המבנה הגבוה בברלין
ברלין: סימפוניה של עיר גדולה
הימצאות יהודים בעיר נזכרת ברשומות לראשונה ב-1295. הם התגוררו ברחוב היהודים של ברלין.
ב-1348, בימי המוות השחור, נערכו בהם פרעות והשורדים גורשו.
העדה קמה מחדש ב-1354. ב-1446 גורשו היהודים מכל ברנדבורג, אך הותר להם לחזור לאחר שנה.
ב-1510 התחוללה בעיר עלילת דם: חמישים הומתו והיתר גורשו.
הצו בוטל ב-1539 והנסיך יואכים השני מברנדנבורג מינה את יהודי החצר ליפולד מפראג למנהל המטבעה.
עם מות הנסיך הואשם ליפולד בהרעלתו והוצא להורג.
צו הגירוש חודש ב-1573, והפעם "לעדי עד".
ב-21 במאי 1671 התיר פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ל-50 משפחות יהודיות אמידות, שנדדו לאחר גירוש גירוש ווינה שנה קודם לכן, להתיישב בעיר.
על העדה הוטלו מיסים כבדים והגבלות רבות.
עבור הפיכתם ל"יהודי חסות" שלו (Schutzjuden), כל אחד מהם היה צריך לשלם 2,000 טאלר והמשפחות הבטיחו להקים תעשיות מסוימות והסכימו לא לבנות בית כנסת.
נאסר עליהם במפורש לקנות בתים, לעסוק בחקלאות, לסחור בצמר, עץ, טבק, עורות ויין, ולעסוק במקצועות השמורים לגילדות (מלבד רפואה), שתקנותיהן פסלו יהודים.
את מעמד ה"חסות" יכול היה לרשת רק הבן הבכור.
כדי להישאר בעיר, היו הבנים האחרים צריכים להוכיח כי ברשותם הון עצמי בסך 10,000 טאלר.
לפי כתב הסובלנות, הותר ליהודים לייבא לברלין את עובדי המשק של ביתם וכן מספר מורים, רבנים, קברנים ושוחטים.
החוק דרש מהיהודים לאפשר את זיהוים ממרחק, אך ב-1710 הסכים פרידריך לבטל את החובה לשאת טלאי צהוב, תמורת תשלום בסך 8,000 טאלר לאדם.
תמורת תשלום מס מיוחד, הותר לעשירים ביותר לרכוש בתים.
ב-1672 קודש בית הקברות היהודי הישן בברלין.
ב-1714 נחנך בית-כנסת של קבע בסמטת היידרויטר.
הרשות להקים בית כנסת גם היא נמכרה תמורת כסף, ומכיוון שאסור היה שיבלוט לגובה, הונחה רצפתו מספר מטרים מתחת למפלס הרחוב.
ב-1737 ציווה המלך שרק 120 המשפחות היהודיות "העשירות והמובחרות ביותר" יוכלו להישאר בעיר וגירש את 140 המשפחות האחרות.
על המגורשים נאסר גם להתיישב בכל מקום אחר בתחומי הממלכה.
באמצע המאה ה-18 הותרה כניסת יהודים לעיר דרך שער רוזנטל בלבד.
השער שימש לכניסת בקר ועבור שהייה זמנית בעיר, הוטל גם על יהודים מכס, כנהוג לגבי סחורות.
במהלך המאה ה-18 היו כמה מראשיה של הקהילה עשירים ומקורבים לשלטון, בראש ובראשונה דניאל איציג.
יהודי החצר העשירים, בקהילה שחסרו בה יסודות מסורתיים חזקים, הפכו לערוץ חשוב שקלט את השפעות הסביבה הנוצרית והביא למפנה ערכים הדרגתי ביהדות גרמניה ובאקולטורציה גוברת שלהם.
הם הפכו לפטרונים למשה מנדלסון ותלמידיו, והעיר למוקדה של תנועת ההשכלה היהודית.
ב-1778 פתח דוד פרידלנדר את בית-הספר "חברת חינוך נערים" , מוסד החינוך הראשון ביהדות אשכנז בו נלמדו גם מקצועות חול.
בברלין פעלו אף הסלונים הספרותיים של רחל ורנהגן והנרייטה הרץ.
ב-1812 הוענקה אמנציפציה לכל יהודי פרוסיה.
ההשכלה קצרת-הימים דעכה עוד קודם, ושכבת העילית בעדה פנתה לטמיעה מלאה, לרוב תוך משבר זהות והתפרקות ממורשתם שעוררו ייאוש בלב מחנכים כיום-טוב ליפמן צונץ.
בשנות ה-30 התנצרו בברלין חמישים איש מדי שנה.
ב-1886 מנתה האוכלוסייה היהודית יותר מ-50,000, שהיוו 5% מהאוכלוסייה הכללית, ועם זאת, 20% מכל תלמידי בתי הספר התיכוניים בעיר היו יהודים.
הצפיפות הביאה לבניית בית הכנסת החדש ב-1859. הקהילה המרכזית כביתר גרמניה הורכבה מרוב ליברלי וממיעוט אורתודוקסי קטן שנותרו מאוחדים.
הרב אברהם גייגר עצמו כיהן בה בין 1869 ל-1874. מאותה שנה ועד הועסקו בה 30 רבנים, 18 ליברלים (בדרך כלל רפורמים מתונים) ו-12 אורתודוקסים, והיא החזיקה תשעה ושבעה בתי-כנסת לכל זרם בהתאמה.
לצד הקהילה המרכזית התקיימו שתי קהילות זעירות: הרפורמית הקיצונית שייסד הרב שמואל הולדהיים והאורתודוקסית הבדלנית שהקים הרב עזריאל הילדסהיימר.
כמו כן, התקיימו בעיר שניים משלושת המוסדות להכשרת רבנים בגרמניה: בית-המדרש האורתודוקסי של הילדסהיימר ובית הספר הגבוה למדעי היהדות הרפורמי.
הקהילה הראשית הפעילה מגוון מוסדות רווחה, ובשנות ה-30 היו לה 70,000 חברים משלמי מיסים.
בתחילת המאה ה-20 היוו היהודים 5% מאוכלוסיית העיר, אך שילמו יותר מ-30% ממסי העירייה.
ב-5 וב-6 בנובמבר 1923, 30,000 איש תקפו יהודים בעיר ובזזו כמעט 1,000 חנויות בבעלות יהודית.
ב-1933 עם עליית הנאצים לשלטון התגוררו בבירה 160,000 יהודים, כשליש מכלל האוכלוסייה היהודית בגרמניה.
הם קופחו ונרדפו על ידי המשטר.
בשנים הבאות הצליחו 90,000 להגר, ועוד 55,000 נרצחו בשואה; גירוש ראשון לפולין נערך ב-18 באוקטובר 1941. 7,000 התאבדו.
ב-16 ביוני 1943 הוכרזה ברלין "יודנריין", אם כי למעשה התגוררו בה לפני תום המלחמה 5,990 יהודים ברישיון, רובם נשואים לבני-זוג אריים, ועוד כמה אלפים במחתרת.
הקהילה התאוששה לאחר 1945 בהנהגתו של משה פרנבך אשר פעל לחידוש ולתחייה של חיי הקהילה בעיר.
אחרי המלחמה והתמוטטות ברית המועצות היגרו לעיר מהגרים יהודים רבים יוצאי ברית המועצות; החל משנות ה-90 לערך החלו להגר לעיר גם ישראלים רבים.
ביוני 2023 נחנך קמפוס יהודי בברלין עם מרכז למידה מגן ועד בית ספר, ומרכז תרבות ואירוח המיועד לקהילה היהודית
הרב הברלינאי הראשון הידוע בשמו מן הרשומות, היה הרב "Cain", כנראה גרסה של השם העברי "חיים".
הוא כיהן בעיר במחצית השנייה של המאה ה-17. אחריו כיהן הרב יצחק בנימין וולף המכונה ליבמן.
אחריו הרב שמעיה המכונה סימון בֶּרֶנד.
אחריו כיהן הרב אהרן בן בנימין וולף, בנו של הרב יצחק בנימין וולף.
הרב הבא היה רבי יחיאל מיכל חסיד שנפטר בפברואר 1728. אחריו כיהן הרב משה אהרן מלבוב שכיהן עד אז כרבה של לייפניק.
אחריו כיהן רבי דוד פרנקל מחבר "קרבן העדה", ואחריו רבי אהרן הירש המכונה "אהרן מגזע צבי", מחבר "מנחת אהרן", שכיהן בעיר עד שעבר לכהן ברבנות שוואבך.
אחריו כיהן רבי צבי הירש לוין.
לאחר פטירת הרב לוין, נעשה מינוי רב חדש לקהילה המפולגת סביב שאלת הרפורמה ביהדות, לעניין סבוך עד בלתי אפשרי.
מאז פטירת הרב לוין בשנת 1800 לא נבחר איש למשרה, בשנת 1842 הוצעה המשרה לרב זכריה פרנקל אך זה דחה את ההצעה ביודעו כי רוקנה משלל סמכויותיה.
במשך שנים אלו מילא את תפקידיו הדתיים של הרב, עוזרו של הרב לוין, הרב מאיר וייל שקיבל את התואר סגן הרב הראשי.
לאחר פטירתו (1826) נשא במשרת הרב, הרב יעקב יוסף אטינגר שכיהן עד אז כראש בית הדין של הקהילה, ולאחר פטירתו ב-1860, כיהן תחתיו סגנו הרב אלחנן רוזנשטיין.
שני רבנים אלו שימשו כרבני העיר בעלי סמכויות מוגבלות ולצידם פעל הדרשן מיכאל זקש כעוזר הרב, ולאחר פטירת הרב אטינגר כרב לצידו של הרב רוזנשטיין.
עם פטירת הרב זקש ב-1864 התחדשה המחלוקת והרב הרפורמי יוסף אווב התמנה לרב, חזן, ומנהיג הקהילה של בית הכנסת החדש בברלין.
אחריו נבחר הרב אברהם גייגר והקהילה המקומית התפצלה, כאשר אנשי האורתודוקסיה והשמרנים פרשו מהקהילה הכללית והתארגנו כקהילה נפרדת בשם"עדת ישראל".
לכהונת רב הקהילה האורתודוקסית הנפרדת הוזמן הרב עזריאל הילדסהיימר, שנחשב לאחד מראשי האורתודוקסיה בגרמניה.
בין מלחמות העולם כיהן הרב ליאו בק כרב הראשי של הקהילה הכללית.
בֵּרל (בּאֵרי) כַּצנֶלסוֹן (25 בינואר 1887, כ"ט בטבת ה'תרמ"ז, בוברויסק – 12 באוגוסט 1944, כ"ד באב ה'תש"ד, ירושלים) היה ממנהיגיה הבולטים של תנועת העבודה בארץ ישראל, הוגה דעות של הציונות הסוציאליסטית, עיתונאי, עורך וממקימי מוסדות ההסתדרות.
מחבר תפילת "יזכור" לזכר חללי מערכות ישראל.
שימש עורך העיתון "דבר" מ-1925 ועד מותו.
ברל יעקב כצנלסון נולד ב-1887 בעיר בוברויסק שבפלך מינסק, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (מ-1991 בלארוס), למשפחה ממוצא ליטאי, בן לטייבל־רייזל בת גיטל ור' יעקב נעמעץ (או נימיץ) ולמשה בן סטישיה ורבי אהרן כצנלסון.
טייבל־רייזל הייתה אשתו השנייה של משה.
הוא נשא אותה לאישה ב-1886, ארבעה חודשים לאחר פטירתה של אשתו הראשונה, זלדא־רחל בת ר' שמואל, אותה נשא בשנת 1879 וממנה היה לברל אח גדול, חיים.
טייבל עבדה בחנות לברזל של אביה, ובילדים טיפלו האומנת והמשרתת.
משפחתו של ברל נחשבה למשפחה יהודית משכילה.
בבית הייתה ספרייה גדולה של ספרות תורנית ואילו בעליית הגג נאספו עיתונים עבריים.
בגיל שמונה קיבל מידי אביו ספר ראשון בעברית, ובו סיפורי ילדים הנוגעים לעשרת הדיברות.
ברל היה ילד חולני וחלוש, ולכן לא ביקר בבית הספר באופן סדיר ולא נשלח לתלמוד תורה, אולם אביו בחר עבורו מלמדים שלימדו אותו ב"חדר", וידידו הבולט היה דוד שמעוני, שלמד איתו ב"חדר".
עד גיל 10 קיבל את עיקר השכלתו מקריאת ספרים ועיתונים בעברית של אביו וממורים פרטיים שנשכרו עבורו, ולאחר מכן למד רוסית והחל לקרוא ספרות רוסית.
בשנת 1899 נפטר אביו מדלקת ריאות בטרם מלאו לו 38, ואימו נרתמה לפרנסת המשפחה.
ב-1902 פרצה שרפה גדולה בעיר, שהחריבה את ביתם וחנותם של הוריה של טייבל.
הם הפכו לחסרי-כול, ונאלצו להתגורר בחצר ביתה של בתם.
במקום החנות שנשרפה, רכשה טייבל חנות קטנה בשוק, בה עבדה במשך כל היום, ועל ברל הוטלה האחריות להשגיח על חינוכם של אחיו.
באותה תקופה עבד בספרייה העממית היהודית ביידיש בעיר, שהוקמה כמשקל-נגד לספרייה העירונית שנועדה להפצת התרבות הרוסית.
ב-1902 השתתף באמצעות כרטיס-אורח בוועידה גדולה של ציוני רוסיה במינסק.
בוועידה זו נפגש כנראה לראשונה עם חיים ויצמן.
כצנלסון השתייך לבני הנוער היהודים בתחום המושב שלא ניתן להם ללמוד בגימנסיות ונבחנו כאקסטרנים כדי להשיג את תעודת הבגרות הממשלתית.
כחבריו האקסטרנים שנדדו בדרום רוסיה, נדד כצנלסון ברחבי בלארוס ואוקראינה, וגם נסע מספר פעמים לפולין.
בגיל 16 קיבל בקייב את התואר "מורה בית", והפך למורה מוסמך.
הוא עבד כמורה לילדים יהודים ממשפחות אמידות שישבו בכפרים, והתגורר בבתיהן.
ב-1904 נכח בעת פוגרום בעיירה סמילה והיה פעיל בהספקת נשק להגנה עצמית.
ב-1905 הצטרף רשמית למפלגת הפועלים הציונית הסוציאליסטית (ס"ס), שעוד קודם לכן היה מקורב לחוג חבריה, אולם התאכזב ממנה במהרה, בעיקר בשל עמדתה השוללת את השימוש בטרור כתגובת נקם על פגיעה ביהודים.
ב-1905 התקבל לעבודה כמורה בבית ספר מטעם חברת "מפיצי השכלה" בעירו.
לאחר שבגר, רצה לעלות לארץ ישראל ולעבוד בה בעבודת כפיים, אך החליט לרכוש מקצוע קודם שיעלה.
במשך כשלוש שנים (1906–1908) עבד בעבודות שונות כפחחות ונפחות ולמד בבית הספר המקצועי-יהודי באודסה, "טרוד", בו שימש מתלמד בחרטות-ברזל.
לפני עלייתו לארץ, התייצב לגיוס לצבא הרוסי, אולם שוחרר מן השירות.
לאחר מכן נאבק במשך מספר חודשים במחלת הטיפוס.
מנהיג פועלים בארץ ישראל 1909–1919
לאחר שהחלים ממחלתו נסע כצנלסון לקייב, באלול תרס"ט הגיע לאודסה וממנה המשיך לארץ ישראל.
הוא עלה ארצה בשנת 1909, בתקופת העלייה השנייה.
לאחר הפלגה בת 12 יום ב, הגיע בכ"א באלול ליפו.
למחרת בואו פגש ביפו את הסופר יוסף חיים ברנר.
כצנלסון התקשה למצוא עבודה ב"אחוזת בית", ולאחר ראש השנה פנה למושבה פתח תקווה.
למחרת בואו לפתח תקווה, יצא לעין גנים, שם הפגיש אותו ברנר עם א"ד גורדון, מראשי תנועת העבודה.
למחרת בואו לעין גנים החל לעבוד בנטיעות בפרדס בחריה שליד פתח תקווה.
בסוף עונת הגשמים עזב את עין גנים והחל לנדוד כפועל בין המושבות הוותיקות של ארץ ישראל.
ביער חדרה עבד בחטיבת עצים והתקבל ל"לגיון העבודה".
מחדרה נשלח על ידי ה"עבודה" לסג'רה, שם שהה בין פורים לפסח תר"ע.
בפסח דיבר לראשונה בארץ ישראל לפני ציבור, בוועידה הראשונה של "עבודה" באום ג'וני.
הוא התקבל שם לעבודה כפועל זמני ועסק בהעמסת אלומות על עגלות.
בכך השתתף בקציר ההיסטורי שהניח את היסוד להקמת דגניה.
כעבור חודש עזב את דגניה בשל מחלה, ובתמוז תר"ע שב לעין גנים.
בתחילת שנת תרע"א עבד זמן מה במשק גדול אצל איכר במושבה כנרת, ולאחר מכן עבר למושבה מנחמיה, בה הועסק אצל אחד האיכרים כפועל יחיד.
אלא ששם נחל כישלון, ופוטר כעבור שלושה ימים.
לאחר מכן עבר לעבוד בחוות כנרת, שם השתתף בשביתת פועלים.
היה זה האירוע הציבורי הראשון שבו השתתף כמנהיג.
בפסח תרע"א התכנסה באום ג'וני ועידת פועלי הגליל – ועידה בלתי מפלגתית ראשונה של הפועלים.
השתתפו בה 17 צירים, שכל אחד מהם ייצג שמונה בוחרים, וכצנלסון שימש בה אחד הצירים מכנרת.
הוא נבחר בוועידה לאחד משבעה חברים בוועד פועלי הגליל, ועד מהרה תפס בו מקום מרכזי.
בגליל הפך לדמות מוכרת בחוגי הפועלים, אך בתחילת תרע"ב חזר ליהודה.
הוא הגיע למסקנה כי העבודה המתאימה לו היא נטיעה וגננות, וכדי להשתלם בתחום, עבר לעבוד במשתלת יער הרצל ליד לוד (משתלת בן-שמן).
באותה עת הצטרף להסתדרות הפועלים החקלאיים ביהודה.
בכסלו תרע"ב נערכה בפתח תקווה הוועידה השנייה של פועלי יהודה, וכצנלסון ייצג בה את פועלי לוד ונבחר לשתי ועדות: ועדת התרבות וועדת האינפורמציה.
הוא השתתף באופן פעיל בפולמוס בשאלת לשכת העבודה שפתחה קפא"י, ופרסם בנושא את מאמרו הראשון בארץ ישראל, "מבפנים", בעיתון "הפועל הצעיר".
חברי פועלי ציון רגזו עליו ומנעו את בחירתו לציר בוועידה השלישית של פועלי יהודה.
אף על פי כן נבחר מטעם הבלתי מפלגתיים כחבר ל"משרד הוועד" – המוסד המבצע של ההסתדרות ביהודה, לצד מאיר רוטברג ויצחק טבנקין (שאמו הייתה בת דודה של כצנלסון).
בוועידה הרביעית של ההסתדרות בתרע"ד, בא לידי ביטוי מעמדו הדומיננטי של כצנלסון: החלטות הוועידה ביטאו את עיקרי השקפתו, הוא נבחר שוב ל"משרד", ואף לנציג ההסתדרות בוועד הפועלים הארצי שהתארגן באותו הזמן.
בכך הפך לאישיות המרכזית בהנהגתה.
באותה תקופה התגורר בבן שמן במרתף קטן.
ב-1914 היה בין 10 פועלים שכונו "קבוצת קלנדיה", שהתיישבה בעטרות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 התחולל משבר כלכלי חמור ביישוב.
רבים מהעולים חזרו לארצותיהם, ואלו שנותרו סבלו רעב, אבטלה ורדיפות.
המטעים של יהודה נחרבו בשל היעדר שווקים ליין, והחלה תנועה של פועלים לגליל.
בטבת תרע"ה חזר גם כצנלסון לגליל והצטרף לקבוצה שהשתכנה בחצר כנרת.
גם אחותו, חנה, חייתה ועבדה שם.
ברל עבד בגידול ירקות בגן הירק.
הוא הקים ספרייה חקלאית והעביר שיעורי עברית.
בסוכות תרע"ו נערכה בכנרת ועידת פועלי הגליל ובסופה נבחר ברל לוועדת התרבות, יחד עם טבנקין ורחל כצנלסון.
מדי שבת הם היו מתכנסים ומתכננים פעולות תרבות בקרב פועלי הגליל.
בשיחות של השלושה גובשה התפיסה שלפיה הפעילות התרבותית היא חלק בלתי נפרד מרווחתו ואיכות חייו של הפועל.
ברל היה מנהל בכנרת שיחות שבת, שבהן נידונו כישלונה של תנועת הפועלים בעולם ומשבר הסוציאליזם.
נראה כי בשיחות אלו עוצבה השקפת העולם היסודית של ברל ושל חבריו לקבוצה.
באביב תרע"ו הגה מאיר רוטברג את רעיון "המשביר", וכצנלסון נתן לו את שמו.
כצנלסון היה הדמות המרכזית בחידוש הפעלתה של "קופת חולים של פועלי הגליל" ב-1915.
זמן קצר לאחר בואו של כצנלסון לכנרת, הצטרפה לקבוצה "חבורת החברות" – חמש בחורות שבהן היו שתי חברותיו, בנות עירו, לאה מירון ושרה שמוקלר.
עוד בבוברויסק השתתפו מירון ושמוקלר בחוג לדיון בבעיות העם היהודי והסוציאליזם, שניהל ברל בגיל 17. לאה הייתה צעירה מברל בשנה וידידותה איתו התפתחה לאהבה, אולם כשהייתה בת 17 מצא אותו אביה בביתם, גירש אותו ואסר עליה להיפגש איתו.
לברל ולאה היו קשרים אינטימיים.
אולם לאחר 15 שנות ידידות איתה, גילה ברל כי הוא מאוהב בשרה.
נראה כי אהבתם התפתחה בעת חייהם המשותפים בכנרת.
השניים נפרדו כאשר עלה ברל לירושלים.
ירושלים, הגדוד העברי והקמת אחדות העבודה 1917–1919
באלול תרע"ז (1917) הגיע כצנלסון לירושלים ונשאר בה, לסירוגין, במשך עשרה חודשים, עד תמוז תרע"ח.
בירושלים חכר חלקות אדמה מבעלי קרקעות ערבים ליד "קברי המלכים", והקים קבוצת ירקנים, שכללה מספר נערות, ובהן רחל כצנלסון ואחותו של ברל, חנה.
הקבוצה השתכנה בבית ערבי ישן, בשכנות למשפחות ערביות.
החיים בין נוכרים, לראשונה מאז עלייתו ארצה, הביאו לחידוד תחושותיו הלאומיות של כצנלסון ולגילוי רגשות נסתרים.
ביום הראשון של פסח (מרץ 1918) עלה בפעם הראשונה להר הבית ובשביעי של פסח עלה שוב.
על סיורו בעיר העתיקה כתב: "סיבוב החומה וביקור הכותל, הר הבית הוא המפעים את הלב ומעביר על גדותיו".
כשביקר בכותל המערבי החליט להתנדב לגדוד העברי.
לקראת הגיוס עזב את הקבוצה.
הייתה זו הפעם האחרונה שחי בקבוצה, והפעם האחרונה שעבד בחקלאות.
בתחילת חודש אב תרע"ח התגייס ונשלח למחנה אימונים בחלמיה שבמצרים.
כצנלסון, שהושפע מרעיונות סינדיקליסטיים על הקשר האורגני בין פעולות מקצועיות למאבק מדיני, יישם אותם בהקשר הארצישראלי.
בוועידה החקלאית שנערכה בשנת 1917 קרא לאיחוד תנועות הפועלים ומצא תומך נלהב בדוד בן-גוריון.
בכסלו תרע"ט הגיע לביקור בכנרת.
עם שובו למצרים, החל בפעילות רצופה שנמשכה חודשיים, יחד עם בן-גוריון, לאיחוד תנועות הפועלים, אך לא הצליח לשכנע בכך את מורו א"ד גורדון, שהמשיך לשמור על עצמאות מפלגתו הפועל הצעיר.
בסופה של הפעילות, הוקמה תנועת אחדות העבודה וכצנלסון היה האיש שניסח את המצע שלה.
באירוע הקמתה, בכ"ד באדר א' בפתח תקווה, נשא את הנאום המרכזי, ניסח את החלטותיה והשפיע על בחירת המרכז שלה.
הקמתה הייתה אחת מנקודות השיא בדרכו הפוליטית.
היא הייתה הגוף החשוב ביותר של תנועת הפועלים בארץ ישראל והוא היה ממנהיגיה הראשיים.
הקמתה מציינת את הפיכתה של תנועת הפועלים לכוח מרכזי ביישוב.
ב-1919 נפטרה שרה שמוקלר מקדחת צהובה.
יחסיה עם ברל נמשכו 15 שנה.
בעת ההלוויה בכנרת, הוא התעלף ליד הקבר הפתוח.
לאחר מותהּ, חידש את הקשר עם לאה מירון, חברתם המשותפת, והיא הפכה לבת-זוגו.
הם התגוררו יחד בחדר ליד יפו, אולם בסתיו 1919 נסע כצנלסון בשליחותו הראשונה לאירופה ולאה חזרה לכנרת.
לאחר שובו לארץ, עברה להתגורר איתו בבית ליד קבוצת הפועלים שארגן בן-ציון ישראלי דרומית ליפו.
אולם בקיץ 1920 שוב יצא מארץ ישראל, ולאה חזרה שוב לכנרת.
הזוג מעולם לא התחתן, אולם ב-1921 הוציא ברל עבורה פנקס חבר של ההסתדרות, ובו ציין כי היא נשואה לו.
כתוצאה מכך, נרשם בפנקסה השם "לאה מירון־כצנלסון".
כאשר היה ברל כבן 35, החליט הזוג לחיות יחד חיי משפחה של קבע.
עם הקמת "אחדות העבודה", הוציא כצנלסון את שבועון המפלגה, "קונטרס".
בסוף ספטמבר 1919 נשלח כצנלסון לשליחותו הראשונה כנציג "אחדות העבודה", לוועידת פועלי ציון בסטוקהולם ולמושב הוועד הפועל הציוני בלונדון.
במרץ 1920, לאחר מאורעות תל חי, חיבר כצנלסון לזכרם של הנופלים תפילת יזכור, שפורסמה ב"קונטרס".
במקום המילים "יזכור אלוהים" שבתפילה המסורתית, נפתח ההספד שחיבר במילים "יזכור עם ישראל" והוא מהווה את הבסיס לתפילת "יזכור" של יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
לאחר פרעות תר"ף באפריל 1920, הגיב כצנלסון ב"קונטרס" על איסור העלייה היהודית על ידי הבריטים: "לא בחסדכם ניתנה לנו הארץ ולא בזדון רמייתכם תשכּלו אותה מאיתנו.
בראשינו ננפץ את בריחי הברזל".
ביולי 1920 השתתף עם טבנקין ובן-גוריון במשלחת של "אחדות העבודה" לוועידה הציונית השנתית בלונדון, הראשונה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר פרעות תרפ"א (1921) הודיע הנציב הרברט סמואל על הפסקת העלייה.
כצנלסון תקף אותו בחריפות והאשים אותו ב"מורך לב" ו"התרפסות לפני צוררים ופורעים".
כצנלסון מילא תפקיד פעיל מאוד בהקמת ההסתדרות, מוסדותיה, הארגונים הקשורים אליה כגון "קופת חולים כללית", "סולל בונה", המשביר המרכזי ומוסדות וארגונים נוספים.
ביוני 1921 יצא כצנלסון לחוץ לארץ ובנובמבר הגיע לארצות הברית, כחבר במשלחת מטעם ההסתדרות (יחד עם יוסף ברץ ומניה שוחט) שנבחרה כדי לגייס כספים למען הקמת בנק פועלים.
הייתה זו המשלחת הראשונה שיצאה בשם כל הפועלים המאורגנים בארץ ישראל.
עם הגעתו, התארח ברל אצל אחיו, חיים.
הוא לא ידע אנגלית ולכן היה מוגבל בפעילותו שם לחוגים יהודיים דוברים יידיש בלבד.
כאשר נפגש עם יהודים ילידי ארצות הברית, נאלץ להיעזר במתורגמן או שהשיחה התנהלה בגרמנית, אותה ידע מעט.
הוא הצליח בפעילותו להביא בדצמבר להקמת "ועד הפועלים האמריקנים למען בנק פועלים בארץ ישראל".
בינואר 1922 התפצלה המשלחת למסעות ברחבי ארצות הברית כדי למכור את מניות הבנק.
כצנלסון תר את צפון-מזרח ארצות הברית ואזורים נוספים.
הוא שהה בארצות הברית שמונה חודשים.
הוא היה מאוכזב מהסכום שגויס למען הבנק, כמה עשרות אלפי דולרים, אולם הקשרים שנרקמו על ידי המשלחת נשאו פרי במחצית השנייה של שנות ה-20, בהזרמת הכספים מתנועת הפועלים היהודים האמריקנית לטובת מפעלי ההסתדרות בארץ ישראל.
עם הקמת בנק הפועלים, נבחר כצנלסון לאחד משבעת הדירקטורים שלו.
הוא עסק בענייני הבנק עוד כשנה ובתוקף תפקידו אף הייתה לו מזכירה, כמעט בפעם היחידה בכל שנות פעילותו.
באוגוסט 1922 הפליג מאמריקה לאירופה ונפגש בווינה, אחרי למעלה משנה, עם לאה ואחותו, חנה, שקיבלה שם טיפול רפואי.
באותו חודש השתתף כציר מפלגתו בוועידה הציונית השנתית ("קונגרס קטן") בקרלסבאד.
בסוף נובמבר, לאחר היעדרות של כשנה וחצי, חזר לארץ ישראל.
בסוף דצמבר 1922 הגיעה אמו לארץ ישראל.
היא הסתגלה במהירות, אולם על ברל הוטל עול פרנסתה.
בשנים 1922–1923 התגורר בחדר ברחוב יונה הנביא בתל אביב.
משם עבר להתגורר עם לאה בדירה קטנה ברחוב אלנבי.
ב-1923, בוועידה החקלאית שקדמה לוועידה השנייה של ההסתדרות, נבחר כצנלסון לחבר "המרכז החקלאי".
באותה שנה גם הצטרף להנהלת "המשביר".
בניסן תרפ"ג הוציא שוב לאור את ה"קונטרס", בעריכתו, לאחר שהופעתו נפסקה כששהה בארצות הברית.
באחד במאי 1923 נשא את הנאום המרכזי של היום באולם הגדול של ראינוע דן בתל אביב, ובכך החל במסורת שנמשכה שנים רבות.
ביולי אותה שנה נבחר לציר מטעם אחדות העבודה לוועידה השישית של ברית פועלי ציון בברלין, לקונגרס הציוני ה-13 בקרלסבאד ולוועידה שעתידה לקום לענייני ארץ ישראל העובדת.
באייר תרפ"ד נערכה בעין חרוד הוועידה הרביעית של אחדות העבודה, בה תבע כצנלסון "הגמוניה של ארץ ישראל" בתנועת פועלי ציון.
הוא לגלג על הצעתו של שלמה קפלנסקי שהגיע מאירופה, להקים בארץ ישראל פרלמנט שאחד משני בתיו יורכב מנציגי האוכלוסייה (בו יהיה רוב לערבים), והציג אותה כתוצאה של מצבם הלא-נוח של חברי התנועה "הבאים תדיר בדברים עם העולם החיצוני – ועליהם להסביר שם את עניינינו".
בשנת 1925 הקים כצנלסון את "דבר" – העיתון היומי הראשון של ציבור הפועלים בארץ ישראל, והיה עורכו הראשי.
לקראת הוצאת העיתון פרש מעבודתו ב"משביר".