tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיטורים מסוג זה היו נפוצים באנגליה ולאורך הריין העליון, אולם לסדנאות הפריזאיות הגיעו רק לקראת סוף המאה ה-13. הקישוטים היוקרתיים ביותר בטקסט הלטיני והצרפתי הן האותיות הרישיות המשמשות לפתיחת העמוד (איניציאל).
לעיתים האיניציאל יהיה בגובה של 8 שורות ומלא בענפים דמויי קיסוס משתרגים בצבעי אדום, כחול, לבן וזהב.
כמו כן, ניתן למצוא גם כמה ראשי גרוטסקים בכתב היד.
5286- העתק של כתב היד "חיי דני", המיניאטורות שבו כמעט זהות לחלוטין לאלו של כתב היד שלנו, אלא שהן אינן צבועות.
כמעט כל הטקסט שרד והוא כולל אף את החלק ההיסטורי.
בנוסף, כולל מיניאטורה של עמוד שלם של הצליבה ועוד אחת שמתארת את ההיררכיה השמימית על פי פסאודו דיוניסיוס.
בזכותו התגלתה זהותו של מחבר הגרסה החדשה של "חיי דני" (הנזיר איב).
לקזה ובראון סבורות שכתב יד זה שימש מודל עבור 2090-2092.
13836- מכיל את הכרוניקה של היסטוריית המלכים הצרפתיים אשר נעדרת מכתב היד מ-1317. חוקרים מסוימים מאמינים כי זהו החלק השלישי ההיסטורי שאבד במאה ה-15.
1098- כתב יד מוקדם יותר שכנראה השפיע על כתב היד מ-1317.
חיי מלחמה הוא ספר מאת פרופסור ניצה בן-דב, הבוחן את השתקפות המלחמה בספרות הישראלית.
הספר זכה ב"פרס יצחק שדה לספרות צבאית" לשנת 2018.
הספר ראה אור באנגלית בהוצאה האקדמית של אוניברסיטת סירקיוז (SUP: Syracuse (University Press בשנת 2024.
כבת לניצולי השואה, בן-דב מנסה להתחקות אחרי הייצוג של מלחמות ישראל בספרות על הפרדוקס שבו.
מצד אחד המלחמות נזכרות כמעט בכל רומן ישראלי, ומצד שני, חוויה מרכזית זאת בחיי העם היהודי ובחיי מדינת ישראל, יש לה אחרי הכול השתקפות שולית בפרוזה.
מעטות היצירות שהן ספרות מלחמה במובן המובהק של המושג.
אחד הפרקים בספר, "אש ידידותית", מוקדש לאמו של החבר הטוב ביותר של בנה שנהרג בתאונה צבאית.
על כריכת הספר עיצוב של האמנית הילה לולו לין, הכולל בחלקו התחתון תמונה קלאסית של קו החוף התל אביבי אך מעליה שמיים קודרים במראה של בשר חי.
הספר בוחן לעומק יצירות ספרותיות ישראליות שיש בהן זיקה מובהקת למלחמה (לא בהכרח ספר על המלחמה עצמה), כדי ללמוד על תודעת המלחמה בישראל, כפי שהיא משתקפת באותן יצירות.
עשר היצירות הנסקרות פותחות ב"עד הנה" של ש"י עגנון שנכתב על רקע מלחמת העולם הראשונה ומסתיימות ב"אש ידידותית" של א.ב.
יהושע שנכתב על התקופה שלפני האינתיפאדה השנייה.
בנוסף, המבוא הבוחן את הדומה והשונה בייצוג מלחמה בספרות העברית לעומת הספרות העולמית, ומסביר את ההבדלים המהותיים בין תיאור ספרותי לבין תיעוד צבאי-היסטורי.
הפרק האחרון מוקדש לבחינת מקומם של הנשים בספרות המלחמה.
חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר (באיטלקית: Le vite de' più eccellenti pittori, scultori e architettori), היא סדרה של ביוגרפיות אמנותיות שנכתבו על ידי הצייר והארכיטקט האיטלקי ג'ורג'ו וזארי שחי במאה ה-16, הספר נחשב לאחד הכתבים המשפיעים ביותר של הרנסאנס האיטלקי על אמנות ולספר החשוב הראשון על תולדות האמנות.
לעיתים נקרא הספר בקיצור Le Vite ובעברית מכונה חיי האמנים.
שיצא לאור בשנת 1550 והוקדש לקוזימו דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה, משמש מקור חסר תקדים לחוקרי אמנות והיסטוריה כיום.
הספר כולל מחקר של השיטות הטכניות בהן השתמשו באמנות של התקופה.
מאמנויות באזורים אחרים באירופה, ובעיקר אמנות ונציאנית, מתעלם הספר.
בין המהדורה הראשונה לשנייה וזארי ביקר בוונציה ולכן במהדורה השנייה הוא מתייחס יותר לאמנות הוונציאנית (ומכניס גם את טיציאן לספר), אולם ההטיה נשארת.
בתוך הביוגרפיות של וזארי ניתן למצוא רכילויות רבות.
רוב ההערות האסתטיות של וזארי היו מדויקות וללא משוא פנים.
חיי לילה הוא שם כולל לתיאור אפשרויות הבידור והבילוי מחוץ לבית אשר זמינות החל משעות הערב ועד שעות הלילה המאוחרות או שעות הבוקר המוקדמות.
המונח מתייחס בעיקר למועדוני לילה, פאבים, בתי קזינו, הופעות, תיאטראות, בתי קולנוע וכדומה - הפועלים בשעות בהן מרבית האנשים ישנים.
לרוב, חיי הלילה פעילים במיוחד בלילות שלפני סוף השבוע או במהלך חגים.
קיום חיי הלילה נפוץ בעיקר במרכזי הערים או בשכונות מסוימות בערים הגדולות.
ערים באירופה הידועות בחיי הלילה התוססים שלהן כוללות בין היתר את אמסטרדם, ברצלונה, ברלין, איביזה, לונדון, פריז ורומא.
ערים באסיה הידועות בחיי הלילה התוססים שלהן כוללות בין היתר את בנגקוק, הו צ'י מין סיטי, הונג קונג, סיאול, תל אביב וטוקיו.
ערים באמריקה הצפונית הידועות בחיי הלילה התוססים שלהן כוללות בין היתר את ניו יורק, שיקגו, לאס וגאס, לוס אנג'לס ומיאמי.
ערים באמריקה הדרומית הידועות בחיי הלילה התוססים שלהן כוללות בין היתר את בואנוס איירס וריו דה ז'ניירו.
ישנם שכונות מסוימות וכמו גם ערים שונות בעולם אשר ידועות לשמצה בחוסר חיי הלילה שלהן.
חיי לילה היא סדרת טבע תיעודית בת 6 פרקים של חברת נטפליקס, אשר יצאה ב-29 בינואר 2020 והיא מתעדת בעלי חיים הפעילים במשך הלילה או בשעות בין הערביים, כאשר השמש שוקעת והירח עולה.
הסדרה צולמה בידי מצלמות תאורה נמוכה מיוחדות המופעלות בידי אור אינפרא-אדום ועוד אמצעים טכנולוגים משוכללים לצילום בשעות הלילה והיא תיעדה מספר התנהגויות חדשות שצולמו לראשונה.
קריינית הסדרה היא השחקנית סמירה ויילי.
מישורים לאור ירח: הפרק הראשון מציג את הלילות לאורך המישורים והמדבריות של העולם.
באזורים אלה חיות רבות נחות במשך היום ויוצאות רק בלילה הקריר יותר.
לילות קפואים: הפרק מציג את הלילות החשוכים של אזורי הקוטב ואזורי הרים גבוהים וקפואים.
בהרי האנדים נראית נקבת פומה במסע ציד עם ולדותיה, דובת קוטב בסבאלברד מנסה לצוד כלבי ים לאורך החורף הקשה, מקוקים יפנים נחים במעיינות מספה בהרי יפן, יערון ניזון מחלת דבש של דבורי דבש בצפון אירופה, גרגרן מכרסם נבלת אייל בשלג העמוק וצפרדע עץ שורדת בתנאי קיפאון בלילה.
ימים חשוכים: בימים והאוקיינוסים יצורים שונים מגיחים בלילות לפני המים.
ערים ללא שינה: הפרק מציג מיני חיות המבקרות בערים שונות בלילה.
מדמדומים עד שחר: הפרק מראה את הישרדותם של חיות מהשקיעה עד הזריחה.
מאחורי הקלעים: פרק מאחורי הקלעים המציג את הצילומים.
"חיי אהבה" הוא רומן מאת צרויה שלו, שיצא לאור בשנת 1997 בהוצאת כתר.
זהו ספר הפרוזה השני וספרה השלישי של שלו.
הספר זכה לשבחי המבקרים והיה לרב מכר, ותורגם לשפות רבות, וכן עובד לסרט "חיי אהבה" בהפקה ישראלית-גרמנית.
שלו השתתפה בכתיבת התסריט ואף שיחקה בסרט.
הספר זכה בפרס "נוצת הזהב" מטעם אקו"ם, 1997.
גיבורת הספר היא יערה קורמן, אישה נשואה וסטודנטית למדעי היהדות.
בביקור בבית הוריה מופיע גבר מבוגר בשם אריה אבן שמוצג בפניה כ"ידיד ותיק" של המשפחה.
פגישה ראשונה זו גורמת ליערה לפתח רגשות שליליים כלפי אבן, אך בפעם השנייה, בה היא נתקלת בו במקרה כאשר הוא בחברת אישה צעירה בחנות בגדים, היא מתחילה לרצות בקרבתו ולחפש אותה, מה שמוביל לקשר רומנטי ביניהם.
במהלך קשר זה מפתחת יערה תלות באבן והיא נאלצת לשכב גם עם ידידו שמשמש כשופט, להתחבא בדירתו בזמן מסיבה ואף לשמוע סיפורים על אשתו ולהשלים עם קיומן של מאהבות נוספות בחייו.
המבקר הגרמני-יהודי, מרסל רייך-רניצקי שיבח את הספר, העיתון דר שפיגל קרא לו: "מהרומנים הגדולים בעשורים האחרונים".
גטו טרזין, הגטו שהקים ה-אס.אס.
במבצר טרזינשטט, נוצר לצורכי התעמולה הנאצית ופורסם על ידה כגטו עשיר בחיי תרבות.
הגטו היה מחנה מעבר בדרך למחנות ההשמדה, ותנאי המחיה בו תוכננו כדי להאיץ את מות האסירים.
הוא הוגדר כקהילה לדוגמה של יהודי המעמד הבינוני מגרמניה, צ'כוסלובקיה ואוסטריה, ויהודים משכילים רבים נכלאו בו.
חיי התרבות בגטו טרזין סייעו לתושביו בהישרדות היומיומית.
להבדיל מגיטאות אחרים, ניצול כוח העבודה של האסירים לא היה חשוב לנאצים, והם אפשרו להם לעשות תיאטרון, מוזיקה ואמנות.
בגטו התקיים מגוון רחב של יצירות אמנות תוך שימוש במדיות אמנות שונות, מהרצאות ועד רישומים, שהיו מוקדשים למגוון נושאים.
תחילה דוכאה פעילות תרבותית על ידי הנאצים, אך כשהתבהר תפקידו של הגטו כגטו לדוגמה, ב-1942, הפכו פעילויות אלו למקובלות.
טרזין הפך ליעד גירוש של חברי האליטה התרבותית של אירופה.
בתקופה זו הוקמה ה-Freizeitgestaltung (האגודה לפעילויות זמן חופשי, פנאי), ופעילות תרבותית הותרה על ידי הנאצים.
עם זאת, כלי נגינה הוברחו לטרזין מאז 1941, ואמנים רבים ראו בהם צורך בסיסי.
למעשה, לדברי ניצול שואה מהגטו, "בתקופה המוקדמת לא היו בגטו כלי נגינה כלשהם, וחיי התרבות החלו להתפתח רק כאשר החל ארגונו של גטו טרזין לעלות על פסים סדירים." ילדים בגטו הביעו את עצמם ואת תגובותיהם לנסיבות באמצעות ציורים בשיעורים שהנאצים התירו את קיומם.
עם דרכי המוצא הללו ניסו אנשים ליצור תחושת תקווה בגטו.
בטרזין שגשגה התרבות הרבה יותר מאשר בפרוטקטורט.
האמנות בגטו אפשרה תיאור וייצוג של החיים האמיתיים בטרזין.
היצירה סיפקה לאנשים פורקן אמנותי שדרכו יכלו לבטא התרסה.
למרות גירושים מתמידים של אסירים למזרח, היו תושבי הגטו נחושים להופיע וליצור.
לעיתים קרובות היה צורך לשבץ מחדש אנשים לתפקידים בהופעות השונות, מכיוון שהמשתתפים המקוריים בהן גורשו למחנות ההשמדה.
הרצון ליצור סייע לכלואים בגטו להישאר מלאי תקווה ולקיים חיים בעלי צביון תרבותי ואנושי יותר.
במחקר יש הערכה משתנה לתגובה הנאצית ליצירות התרבות בטרזין.
יש סבורים שהנאצים נשארו אדישים ליצירה בגטו.
אחרים אומרים שהנאצים עודדו את ההפקה האמנותית, שכן האס-אס סבר שהתרבות שנוצרה בטרזין לא תשרוד ולא תגיע אל מחוץ לגטו.
הקהילה בטרזין ניסתה להבטיח שכל הילדים שעברו בגטו יקבלו חינוך.
בגטו התקיימו קורסים לעברית, שיעורים בערבית על ידי מויזיס ווסקין-נהרטבי והרצאות על היסטוריה יהודית.
הנאצים דרשו מכל ילדי הגטו מעל גיל מסוים לעבוד, אך קיבלו את העבודה על במה - משחק, בימוי, מחזאות וכו' - כתעסוקה.
האסירים חינכו את הילדים במסווה של עבודה או פעילות תרבותית.
בגטו התקיימו שיעורים יומיים ופעילויות ספורט.
הקהילה הוציאה לאור את כתב העת "ודם".
ההיסטוריה של המגזין נחקרה וסופרה על ידי הסופר האיטלקי מתאו קורדיני בספרו La repubblica delle farfalle (רפובליקת הפרפרים).
בן קינגסלי הקריא רומן זה בדבריו ב-27 בינואר 2015 בטקס שנערך בטרזין לציון יום השואה הבינלאומי.
אילזה ובר, משוררת יהודיה צ'כית ידועה, סופרת ומוזיקאית לילדים, הייתה בגטו מפברואר 1942 ועבדה כאחות לילה במרפאת הילדים של הגטו.
היא התנדבה להצטרף לטרנספורט של ילדים לאושוויץ בנובמבר 1944, שם נרצחו בתאי הגזים עם ההגעה היא, בנה טומי והילדים שהיו בשילוח.
ילדי הגטו כתבו גם סיפורים ושירים.
חלקם נשמרו ובהמשך פורסמו באוסף בשם "אין פרפרים פה", שכותרתו לקוחה משירו של המשורר הצ'כי הצעיר פאוול פרידמן.
פרידמן הגיע לטרזין ב-26 באפריל 1942 ולאחר מכן נרצח באושוויץ.
הציירת מאלווה שאלק (מלווינה שאלקובה) גורשה בפברואר 1942 לטרזין.
היא ציירה יותר מ-100 רישומים וצבעי מים המתארים את החיים בגטו.
ב-18 במאי 1944 גורשה לאושוויץ, שם נרצחה.
צייר נוסף שנכלא במחנה פרטישק מוז'יץ נאגל שהיה צייר נופים יהודי ממוצא צ'כי, צייר ציורים מחיי האסירים המחנה ומעטים מהם נמצאו בעליית גג של בניין שעבר שיפוץ ושיחזור בשנת 1950.
האמן והאדריכל נורברט טרולר יצר רישומים וצבעי מים של החיים בטרזין, כדי שיוברחו מהגטו לעולם החיצון.
כשגילה זאת הגסטפו נעצר טרולר וגורש לאושוויץ, שם שוחרר על ידי הצבא האדום בינואר 1945. זיכרונותיו ומעל עשרים מיצירותיו פורסמו בשנת 1991.
האמנית והמורה לאמנות פרידל דיקר ברנדייס לימדה רישום לילדים בגטו, ביניהם הייתה הילדה חנה בראדי ("המזוודה של חנה").
הם ציירו יותר מ-4,000 ציורים, אותם החביאה בשתי מזוודות לפני שגורשה לאושוויץ.
האוסף נשמר והתגלה כעבור עשור.
רוב הרישומים הללו מוצגים במוזיאון היהודי בפראג, שארכיון מדור השואה שלו מנהל את אוסף ארכיון טרזין.
אחרים מוצגים ביד ושם בירושלים.
הציירת שרלוטה בּוֹרֵשׁוֹבָה גורשה לטרזין ב-1942, שם ציירה בכפייה.
בין השאר ציירה את הרקדנית קתרינה פרנק.
הכנר יוליוס סטוורטקה (Stwertka), חבר מוביל לשעבר בתזמורת הסימפונית של בוסטון ומנהיג שותף של הפילהרמונית של וינה, נרצח בגטו ב-17 בדצמבר 1942.
הפסנתרנית אליס הרץ-זומר (שנכלאה בגטו עם בנה, רפאל זומר) ביצעה כמאה קונצרטים בטרזין.
היא ואדית קראוס, חברתה ועמיתתה, שרדו את הגטו, היגרו לישראל לאחר המלחמה והיו פרופסוריות למוזיקה, הרץ-זומר באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ושטיינר-קראוס באקדמיה למוזיקה בתל אביב (כיום בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה).
מרטין רומן וקוקו שומן היו חלק מלהקת הג'אז Ghetto Swingers.
מוזיקה שהולחנה על ידי אסירים מופיעה ב-Terezín: The Music 1941–44, סט של שני תקליטורים שיצא ב-1991. האוסף כולל מוזיקה שהולחנה בעיקר בשנים 1943 ו-1944 על ידי פאבל האס, גדעון קליין, הנס קראסה וויקטור אולמן בזמן שהיו כלואים בטרזין.
האס, קראסה ואולמן נרצחו באושוויץ ב-1944, וקליין נרצח בפירסטנגרובה ב-1945.
בשנת 2007 יצא לאור האלבום Terezín – Theresienstadt ובו מוזיקה שהולחנה בטרזין, על ידי הזמרת השוודית אן סופי פון אוטר, בסיוע הבריטון כריסטיאן גרהאהר (Gerhaher), פסנתרנים ומוזיקאים קאמריים.
בשנת 2008 פרסמה ברידג' רקורדס רסיטל של הבריטון האוסטרי וולפגנג הולצמאייר והפסנתרן האמריקאי ראסל ריאן שהתבסס על מבחר שירים מהאוסף.
המלחין ויקטור אולמן נכלא בטרזין בספטמבר 1942, ונרצח באושוויץ באוקטובר 1944. הוא הלחין כעשרים יצירות בטרזין, ביניהן האופרה בת המערכה האחת Der Kaiser von Atlantis (הקיסר מאטלנטיס או הסירוב למות).
האופרה תוכננה לעלות על במה בגטו, אבל הנאצים ביטלו את האישור בעת החזרות, כנראה כי הבינו את כוונתה האלגורית.
האופרה הוצגה לראשונה ב-1975, והוצגה במלואה בערוץ הטלוויזיה של ה-BBC בבריטניה.
"קיסר אטלנטיס" הייתה אופרה נוספת שהופקה בטרזין.
האופרה נוצרה על ידי פיטר קין וויקטור אולמן בצורה של אגדה כך שתכלול משמעות נסתרת מעיני הנאצים.
אולמן השתמש במוזיקה כדי לכלול נימות עם השלכות של התנגדות, כולל מניפולציה אמנותית של Deutchland Uber Alles, וגרסה של דפי התווים שלא כללה את המניפולציה, נמסרה לידי הנאצים.
"קיסר אטלנטיס" מעולם לא הועלתה בטרזין, אולי כי הנאצים הבחינו באלגוריה להיטלר ולגרמניה הנאצית בקו העלילה של האופרה, ואולי בגלל גירוש שחקניה לאושוויץ.
רפאל שכטר היה מחלוצי הפעילות התרבותית בטרזין.
בראשית ימי הפעילות התרבותית בטרזין שילב שכטר מערכון סאטירי בהופעה הראשונה שלו.
הוא הקים מקהלת מבוגרים וביים את ביצוע הרקוויאם המאסיבי והמורכב מאת ג'וזפה ורדי.
בגרסה זו של הרקוויאם, שינה שכטר את תווי הסיום כדי להביע התנגדות.
אדולף אייכמן ומנהיגים נאצים אחרים היו בקהל עם הביצוע, ואייכמן נהנה מגרסה זו של היצירה.
ככל הנראה, הנאצים לא הבינו את משמעות השינוי ברקוויאם וביצירות מתריסות רבות אחרות שבוצעו בגטו.
שכטר ניצח על 15 הופעות נוספות בהן בוצעה היצירה, לפני שגורש לאושוויץ-בירקנאו.
ב-23 בספטמבר 1943 בוצעה בטרזין לראשונה הצגת הילדים ברונדיבר.
המופע הוצג 55 פעמים, והיה המצליח מבין כל ההפקות שהוצגו בגטו.
כשגורשו שחקנים, הם הוחלפו באחרים, אך עיקרי המופע נותרו זהים לאורך כל ההופעות.
המלחין המקורי של ברונדיבר, הנס קראסה, הלחין פרטיטורה חדשה למופע בטרזין מכיוון שהפרטיטורה המקורית אבדה, ואת סגל השחקנים הרכיב רודולף פרוידנפלד בהשגחתו והדרכתו של רפאל שכטר.
סאדק שינה את שורות הסיום כדי להעביר מסר פוליטי.
לקהל היה ברור שהאנטגוניסט מייצג את היטלר, אבל הנאצים עצמם לא הבינו את המשמעות הנסתרת בברונדיבר, ואף אפשרו העלאת המופע במהלך ביקור של הצלב האדום.
במיניות אנושית, חיי מין הוא חלק מהקיום היומיומי של אדם שעשוי לכלול פעילות מינית או לייצג היעדר פעילות מינית.
באופן כללי, למונח יכולים להיות משמעויות משנה רבות, אך בדרך כלל כולל את הדברים הבאים:
האדם מסוגל, על בסיס קבוע או סדיר למחצה, להיכנס לפעילות מינית בהסכמה, שאינה אוננות (ללא קשר האם היחסים הם מונוגמיים או פוליאמוריים).
הרעיון של חיי מין קבועים או סדירים למחצה משתנה בין אדם לאדם, אם כי סיווגו של אדם אינסל (בניגוד להתנזרות ממין) כבעל חיי מין עלול להיות לא מדויק.
בהנחה שהאמור לעיל נכון כברירת מחדל, האדם שיש לו חיי מין מסוגל לחקור ולהעמיק את הכישורים המיניים הקיימים שלו, וגם, כאשר הוא חפץ בכך, מסוגל לקבל את ההזדמנות ללמוד דברים חדשים ו-"לצמוח" כמו ישות מינית.
הפרט מסוגל, בגלל גורמים אלו, לקבל "אזור" בחייו, הכולל קיום יחסי מין.
אדם שמפתח את חיי המין שלו מסוגל להתייחס למיניותו כחלק פעיל מעצמו, ללא קשר למשיכה מינית או ביטחון עצמי.
גישה עקבית אל יחסי מין והיכולת להעמיק ולהרחיב את הכישורים המיניים מספקים הבטחה פסיכולוגית מסוימת למשיכה מינית.
מספר מקורות אומרים שאצל בני אדם, תדירות יחסי המין עשוי לנוע בין 0 ל-20 פעמים בשבוע.
בארצות הברית, התדירות הממוצעת של יחסי מין עבור זוגות נשואים היא 2 עד 3 פעמים בשבוע.
ידוע כי בדרך כלל נשים לאחר גיל המעבר חוות ירידה בתדירות המגע המיני, וכי התדירות הממוצעת של יחסי מין יורדת עם הגיל.
לפי מכון קינסי, התדירות הממוצעת של יחסי מין בארצות הברית היא 112 פעמים בשנה (גילאי 18–29), 86 פעמים בשנה (גילאי 30–39) ו-69 פעמים בשנה (גיל 40–49).
במספר מקרי הטרדה מינית, עובדים מסוימים ואחרים נשאלו על חיי המין שלהם, לעיתים קרובות שוב ושוב, כולל בתיק שהוגש נגד מיצובישי מוטורס על ידי נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה (EEOC).
חיי מנורה הוא סרט קצר אמריקאי קומי בהנפשה ממוחשבת, אשר לוקח חלק בזיכיון "צעצוע של סיפור" ומתרחש לאחר אירועי סרט הקולנוע "צעצוע של סיפור 4".
הסרט בוים ונכתב על ידי ואלרי לפואינט, הופק על ידי מארק זונדהיימר, הולחן על ידי ג'ייק מונקו ונערך על ידי סרינה וורנר.
הסרט, שנכלל ברשימת הסרטים הקצרים של פיקסאר, הופץ לראשונה בשירות הסטרימינג דיסני+ בארצות הברית ב-31 בינואר 2020. בישראל הסרט בדיבוב עברי הופיע בשירות עם הגעתו לארץ ב-16 ביוני 2022. אורך הסרט הוא כ-7 דקות.
לאחר אירועי הסרט "צעצוע של סיפור 4", בו פיפ וכבשיה, שריף וודי וגיגל מקדימפלס מטפסים על גלגל ענק.
בגלגל הענק וודי מסיים לספר את סיפור הרקע שלו, כאשר לאחר מכן בו מספרת מה קרה לה לאחר אירועי הסרט "צעצוע של סיפור 2".
בו סיפרה שהיא וכבשיה, שהיו חלק ממנורת לילה, ניתנו למשפחה חדשה עם תינוקת שזה עתה נולדה.
כשהתינוקת גדלה היא החלה לשחק בבו והכבשים, אך אמה מנעה ממנה לעשות זאת מפני שהיא פחדה שישברו.
כמה שנים לאחר מכן, התינוקת הפכה לילדה ונולדה לה אחות.
האחיות החליפו את מנורת הלילה של בו וכבשיה במנורה אחרת והוחלט למסור אותה.
המנורה עם בו וכבשיה עברה ידיים רבות עד שהוכנסה לקופסת תרומה על המדרכה, שם נאספה על ידי אישה וניתנה לבן נוער.
הבן נוער הקיש על המנורה תוך כדי האזנה למוזיקה, ערך מסיבות בסביבתה, הכניסה לתוכה מנורת לד, לקח אותה לים והביא אותה לארקטיקה, עד שלבסוף החליט לזרוק אותה לפח אשפה.
אישה מצאה את המנורה ומיקמה אותה בחנות חרסינה.
בהתחלה בו והכבשים שמחו מכך, מפני שסוף-סוף היה להן שקט, עד שיום אחד נכנסו לחנות שתי ילדות שאמן לקחה אותן לפארק.
האירוע הזה גרם לבו לרצות לעזוב לפארק, שם תהיה עם ילדים שישחקו בה כל היום.
בו וכבשיה התנתקו מהמנורה וברחו מהחנות הממולכדת לפארק, יחד עם עזרתה של גיגל.
לאחר שסיימה לספר את הסיפור וודי שאל האם הוא קרה באמת, ובו ענתה לו "כן.
הסרט מסתיים שכולם מתגלשים בגלגל הענק וצוחקים.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתבו פיפאנני פוטסאילנית גרשוןשריף וודיג'ים הנקסדרור קרןגיגל מקדימפלסאלי מאקיספיר דרמוןכבשיםאמילי דייוויסעמרי שני
בנוסף דיבבו בדיבוב העברי ערן מור, תמי ברק, אורי זלצמן וטליה ברקאי.
לאחר שהייתה דמות משנית בשלושת הסרטים הראשונים בזיכיון "צעצוע של סיפור", בו פיפ מופיעה כדמות מרכזית בסרט "צעצוע של סיפור 4" עם מראה חדש ואופי שונה.
ההסבר לשינוי הזה היה אמור להופיע בסרט באורך מלא, אך לבסוף הוחלט שיסופר בסרט קצר זה.
הסרט בוים ונכתב על ידי ואלרי לפואינט, שהייתה ראש הסיפור של "צעצוע של סיפור 4" ושותפה לכתיבתו.
לפואינט סיפרה שלסרט היה צוות קטן של אנימטורים, אשר קיבלו הדרכה מפיט דוקטר, מנהל הקריאייטיב הראשי של Pixar Animation Studios שהפיקה את הסרט בשיתוף Walt Disney Pictures.
ב-22 בינואר 2020 פורסם טריילר הסרט, כאשר הוא הופץ לראשונה בשירות הסטרימינג דיסני+ בארצות הברית ב-31 בינואר 2020. בישראל הסרט בדיבוב עברי הופיע בשירות עם הגעתו לארץ ב-16 ביוני 2022.
באתר "Rotten Tomatoes" לסרט יש מהקהל, על סמך 50 ביקורות, ציון של 86%, דבר שמעיד על ציון חיובי.
מיק לאסאל כתב על הסרט באתר "SF Chronicle Datebook" שהוא לא נועד לעורר הרגשה עמוקה, אבל הוא ביקור בעולם נעים ומוכר.
כמו כן הוא שיבח את התזמון הקומי של הסרט.
חיי עם משפחת וולטר היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמת התבגרות.
היא עיבוד לרומן באותו שם משנת 2014 של אלי נובאק, שפורסם לראשונה ב-Wattpad.
ג'קי הווארד (ניקי רודריגז), שאיבדה את הוריה ואחותה בתאונת דרכים, היא נערה מתבגרת ממנהטן, שעוברת לגור בכפר בקולורדו כדי לגור עם בני הזוג וולטרס, ועשרת ילדיהם.
ניקי רודריגז – ג'קי הווארד, הוריה ואחותה הגדולה נהרגו בתאונת דרכים לפני אירועי העונה.
היא מגיעה לגור עם משפחת וולטר.
אשבי ג'נטרי – אלכס וולטר, אחיה המאמץ של ג'קי, הוא מתחרה באחיו הגדול, קול על ליבה של ג'קי.
נואה לאלונד – קול וולטר, אחיה המאמץ של ג'קי, אחיו התאום של דני.
הוא מתחרה עם אחיו הקטן אלכס על ליבה של ג'קי.
בן הזוג של ארין אך הוא שוכב עם בנות אחרות בזמן שהוא איתה.
שרה רפרטי – ד"ר קתרין וולטר, אמה המאמצת של ג'קי, אם המשפחה.
מארק בלוקאס – ג'ורג' וולטר, אביה המאמץ של ג'קי, אב המשפחה.
קורי פוגלמניס – ניית'ן וולטר, אחיה המאמץ של ג'קי.
ג'יילן אוונס – סקיילר סאמרהיל
קונור סטנהופ – דני וולטר, אחיה המאמץ של ג'קי, אחיו התאום של קול.
חובב משחק, בסוף העונה הוא נוסע לניו יורק כדי ללמוד בג'וליארד.
זואי סול – היילי יאנג, ארוסתו של וויל.
ג'וני לינק – וויל וולטר, אחיה המאמץ של ג'קי.
אלישה ניוטון – ארין, בת הזוג של קול.
אימה היא המורה לספורט בבית הספר.
אשלי הולידיי – טארה, יועצת בית הספר
גבריאלה ג'סינטו – אוליביה, חברתה הטובה של ארין.
קולטון סטיוארט – דילן, קפטן הנבחרת, מחליפו של קול בתפקיד
דין פיטרי – ג'ורדן וולטר, אחיה המאמץ של ג'קי
אליקס וסט לפלר – פארקר וולטר, אחותה המאמצת של ג'קי.
הבת היחדה מבן עשרת אחיה.
הסדרה נוצרה על ידי מלאני האלסל.
את התסריט כתבו מלאני האלסל ועלי נובאק.
בסדרה מככבים ניקי רודריגז, מארק בלוקאס, אלישה ניוטון נואה לאלונד, אשבי ג'נטרי ושרה רפרטי.
אד גלאוזר, שהיה המפיק בפועל של סדרת הסרטים דוכן הנשיקות של נטפליקס, הצטרף להפקה לצד המפיקה בפועל, מלאני האלסל.
בשלהי 2024 אישרה נטפליקס כי הסדרה תמשיך לעונה שנייה.
ב-14 במאי 2025 נטפליקס חידשה את הסדרה לעונה שלישית, הודעה שהתקבלה עוד לפני עליית העונה השנייה.
צילומי הסדרה החלו במרץ 2022, באלברטה, קנדה, עם אתרי צילום בעיר קלגרי, בעיירה קוקרן ובעיר קרוספילד, והסתיימו בספטמבר 2022.
הסדרה שודרה לראשונה בנטפליקס ב-7 בדצמבר 2023.
חיי אפולוניוס איש טיאנה הוא טקסט בשמונה ספרים שנכתב ביוון העתיקה על ידי פילוסטרטוס (170–245 לספירה לערך).
הוא מספר את סיפורו של אפולוניוס איש טיאנה (בערך 15–100 לספירה), פילוסוף ומורה פיתגורי.
הספר מתאר בהרחבה את מסעותיו לכאורה של אפולוניוס לאיטליה, היספניה, נוביה, סוריה, מסופוטמיה והודו.
יש חוקרים הרואים בטקסט ספרות בדיונית, וטוענים שאפולוניוס כנראה מעולם לא הגיע לאף אחת מהארצות הללו, אלא בילה את כל חייו במזרח האימפריה הרומית.
לפי פילוסטרטוס, ספרו מסתמך על ריבוי מקורות:
ספר על נעוריו של אפולוניוס, שנכתב על ידי מקסימוס איש צור
זיכרונות שנכתבו על ידי תלמיד של אפולוניוס, דאמיס .
החיבור "המזכרות של אפולוניוס איש טיאנה, קוסם ופילוסוף", שנכתב על ידי מואראגנס, אם כי פילוסטרטוס מחשיב את התיאור הזה כלא אמין למדי.
ידע מקומי מערים כגון אפסוס, טיאנה, איגאי ואנטיוכיה.
ספר א: נעוריו של אפולוניוס; שהותו בבבל עם המלך הפרתי ורדאנס הראשון (40–47).
ספר ב: מסע להודו: שהות בבבל עם המלך פראוטס .
ספר ג: מסע להודו: הבראהמן ומנהיגם יארכס.
ספר ד: אפולוניוס באיוניה, יוון ורומא.
ספר ז: אפולוניוס נרדף על ידי דומיטיאנוס.
ספר ח: אפולוניוס בחצר הקיסר דומיטיאנוס.
הוא נעלם בתחת שלטון נרווה.
מסעו מזרחה של אפולוניוס מתואר בספר א'.
אפולוניוס מקבל מהמלך ורדאנס מכתב הממוען לשליט הפרתי פראוטס בהודו, בו הוא מבקש לקבל את פניו של אפולוניוס ולשלוח אותו לכל מקום שירצה.
תיאור ביקורו של אפולוניוס בהודו מופיע בספר ב', ובייחוד הביקור בעיר תכסילא, המתואר בפרקים 20–24. הוא מתאר מבנים מהסוג היווני בתכסילא, ככל הנראה מתייחס לסירכאפ .
הוא גם מסביר שהמלך ההודו-פרתי של תכסילא, פראוטס, דובר יוונית שוטפת, שפה שבה התחנך בזמן שהותו בגלות במזרח, מעבר לנהר הביאס .
התייחסות למרד הגדול של היהודים
פילוסטרטוס מתייחס בחיבור ליהודים בזמן המרד הגדול ברומא (66–70 לספירה).
פילוסטרטוס מספר על כך שבזמן ניהולו את המצור על ירושלים, שקל אספסיאנוס את הרעיון להפוך עצמו לקיסר והורה לזמן את אפולוניוס כדי לשאול בעצתו.
אולם אפולוניוס סירב להיכנס ליהודה – "ארץ שתושביה טמאים הן בשל מה שעשו והן בשל מה שסבלו ממנו".
קטע זה מאת פילוסטרטוס מבטא את התיעוב הפיתגוראי כלפי שפיכות דמים.
בספר השישי הוא מספר כי "לאחר שטיטוס כבש את ירושלים, כאשר הארץ כולה הייתה מלאה גופות, העמים השכנים הציעו לו כתר", אולם טיטוס דחה את ההצעה לקבל כבוד לעצמו וטען כי הוא "רק השאיל את זרועותיו לאל, שכך הגשים את זעמו".
בתגובה לכך, שלח אליו אפולוניוס איגרת הערכה וטיטוס השיב לו: "אף על פי שכבשתי את ירושלים, אתה כבשת אותי".
בעת ביקורו של טיטוס בעיר טרסוס, ביקשו התושבים שירעיף עליהם טובות וטיטוס הבטיח שיבקש זאת מאביו הקיסר.
אז התערב אפולוניוס ושאל אותו שאלה היפותטית: "נניח שהייתי מרשיע כמה מהעומדים כאן...
כי שלחו שליחים לירושלים לעורר מרד...
אפולוניוס שאל בתגובה לכך, אם "אין בכך בושה" שעונשם יהיה מיידי ואילו ההטבה עמם תתעכב, ובכך שהוא מוכן בעצמו לבצע את העונש ואילו לגבי ההטבה צריך להתייעץ עם אביו.
Conybeare, כרכים 1 (ספרים I-IV) ו-2 (ספרים V-VIII), הוצאת אוניברסיטת הרווארד, קיימברידג' 1911 (Loeb Classical Library מס' 16 ומס' 17), ו (טקסט יווני ותרגום לאנגלית)
Jones, כרכים 1 (ספרים I-IV) ו-2 (ספרים V-VIII), הוצאת אוניברסיטת הרווארד, קיימברידג' 2005 (Loeb Classical Library מס' 16 ומס' 17), ו (טקסט יווני ותרגום לאנגלית)
חיי מיכלאנג'לו הוא רומן ביוגרפי משנת 1961, שנכתב על ידי הסופר האמריקאי אירווינג סטון על חייו של מיכלאנג'לו בואונרוטי.
"חיי מיכלאנג'לו" נחשב לאחת מיצירותיו המובחרות של סטון, והופיע ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס לשנת 1961. הספר זכה בפרס מטעם מועדון חבר העמים של קליפורניה .
סטון קיבל על הספר אות הוקרה מממשלת איטליה בגין תרומתו למורשת התרבותית.
חלקים מהרומן עובדו לסרט דרמה היסטורי הייסורים והאקסטזה שיצא לאקרנים בארצות הברית בשנת 1965, בבימויו של קרול ריד ובכיכובם של צ'רלטון הסטון בתפקיד מיכלאנג'לו, רקס הריסון בתפקיד האפיפיור יוליוס השני ודיאן סילנטו בתפקיד קונטסינה.
לצורך כתיבת הספר, ערך סטון מחקר מקיף: הוא חי באיטליה במשך מספר שנים וביקר ברבים מהמקומות בהם שהה מיכלאנג'לו ברומא ובפירנצה, עבד במחצבות שיש והתלמד אצל פסל שיש, ואף שיתף פעולה עם הפסל היהודי-קנדי סטנלי לואיס , שחקר את כלי הגילוף ואת טכניקות הגילוף של מיכלאנג'לו.
מקור עיקרי לרומן הוא 495 התכתבויות בין מיכלאנג'לו ובני משפחה, חברים, בנקאים ואחרים, ביניהן שירים וכתבים אחרים שלו, המשתרעים על פני 67 שנים.
כתבים אלה תורגמו מאיטלקית על ידי צ'ארלס ספרוני, שהיה פרופסור לאיטלקית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
מבחר של הכתבים פורסם בשנת 1962 על ידי סטון בספר בשם "אני, מיכלאנג'לו, פַּסָל".
הספר מתמקד בחייו של מיכלאנג'לו – אישיותו, התפתחותו כאמן, הקשר עם משפחתו, המקומות והערים בהם התגורר, קשריו החברתיים והאישיים, ותיאור יצירותיו, תוך התעמקות הן בשיטות עבודתו והן בחוויות האישיות שליוו את תהליך יצירתו.
מעבר לכך, זהו סיפורה של תקופת הרנסאנס באיטליה.
סטון מתאר את עולמן של פירנצה ורומא בעת ההיא – על המלחמות, היריבוּת בין שתי הערים, הסכסוכים הדתיים, המעמדות החברתיים, הקשרים בין אמני התקופה, ועוד.
הספר מחולק לאחד עשר חלקים, שכל אחד מהם מתאר תקופה אחרת בחייו של מיכלאנג'לו.
חלק 1 – האולפן: מיכלאנג'לו, מתבגר צעיר בן 13, מתחיל את התלמדותו באולפן של דומניקו גירלנדיו.
זאת, בניגוד לרצונו של אביו, לודוביקו בואונרוטי, שקיווה כי בנו יצטרף לגילדה מסחרית ויעסוק במקצוע מכובד ורווחי.
משלא עולה בידו להניאו, הוא מסכים באי-רצון ורוטן כי מיכלאנג'לו ירש את הגֵנים של משפחת אימו, שנפטרה בהיותו בן שש.
בילדותו, נהג לבלות זמן רב אצל הטופולינו, משפחה של סתתי אבן מסטיניאנו, הסמוך לכפר הולדתו קפרזה, ולצפות בעבודתם.
חלק 2 – גן הפיסול: גן הפסלים של לורנצו דה מדיצ'י היה חלק מהאקדמיה לאמנות, אותה הקים לורנצו, שהכילה אוספי יצירות אמנות.
גירלנדיו משחרר את מיכלאנג'לו מהתחייבותו, והוא מתחיל את התלמדותו בארמון המדיצ'י בהדרכת ברטולדו די ג'ובאני.
ברטולדו מזהה את כישרונו של מיכלאנג'לו, ומקשה עליו, יותר ממתלמדים אחרים, תוך שהוא מעסיק אותו ברישומים ולא ממהר לאפשר לו לפסל.
כאן יוצר מיכלאנג'לו את הפסל הראשון שלו – ראש פאון , ומוזמן לגור בארמון על ידי לורנצו שמאמין כי מיכלאנג'לו יכול להיות יורשו של דונטלו.
חלק 3 – הארמון: מיכלאנג'לו עובר להתגורר בארמון של משפחת מדיצ'י, שם הוא יוצר קשר קרוב עם קונטסינה, בתו של לורנצו, אף ששניהם יודעים כי לא ייתכן ביניהם קשר רומנטי.
במקביל להתלמדותו בפיסול אצל ברטולדו, הוא לומד על התרבות היוונית והרומית ממשוררים, הוגים ואנשי האקדמיה האפלטונית, שנהגו להיפגש בארמון מדיצ'י.
בעודו חניך הוא יוצר את שני התבליטים הראשונים שלו – מדונה של המדרגות וקרב הקנטאורים .
בתקופה זו, המטיף ג'ירולמו סבונרולה מתסיס את אנשי פירנצה נגד משפחת מדיצ'י.
בהמשך, ברטולדו, מורו של מיכלאנג'לו, נפטר בשיבה טובה ופטרונו, לורנצו, נפטר ממחלה.
חלק 4 – המנוסה: בעקבות מותו של לורנצו, חוזר מיכלאנג'לו להתגורר בבית אביו ומתחיל לעבוד על פסל של הרקולס לזכרו של לורנצו, לו רכש כבוד רב.
הוא שואף לפתח את יכולת הפיסול, וכדי ללמוד על האנטומיה של גוף האדם הוא מתחיל לנתח גופות בבית החולים של כנסיית סנטו ספיריטו .
ראש הנזירים ביקליני מתעלם, בהסכמה שבשתיקה, מכניסתו לחדר המתים בשעות הלילה, וכאות תודה מיכלאנג'לו מגלף עבור הכנסייה את צלב רוח הקודש .
מיכלאנג'לו מוזמן שוב לגור בארמון מדיצ'י על ידי פיירו דה מדיצ'י , בנו של לורנצו.
סבונרולה מנצל את אכזבתם של תושבי פירנצה מהפאר הרב שליווה את חגיגות החתונה של קונטסינה, וממשיך להתסיסם נגד משפחת מדיצ'י.
ארמון המשפחה מותקף, חפצי ערך ויצירות אמנות רבות נהרסות בידי ההמון.
מיכלאנג'לו בורח לבולוניה, ומתארח בביתו של הפוליטיקאי והסופר ג'אנפרנצ'סקו אלדרוואנדי.
שם הוא פוגש את קלריסה היפה, שמעוררת בו תשוקה עזה והשראה לכתוב סונטות שירה, ומפתח איתה קשר רומנטי.
בזכות קשריו של אלדרוואנדי, הוא מקבל הזמנת עבודה ממועצת בולוניה ויוצר את הפסלים סנט פטרוניוס וסנט פרוקלוס , וכהוקרה, מעטר עבורו ספר שירים של דנטה.
לאחר שהמצב הפוליטי נרגע, מיכלאנג'לו חוזר לפירנצה ומקבל הזמנה מהאחים ג'יובאני ולורנצו פופולנו ליצור פסל של יוחנן הקדוש בצעירותו, ולורנצו משכנעו לתת לו מראה מיושן ועתיק כדי לקבל עליו מחיר גבוה.
מיכלאנג'לו מבצע זאת כמהתלה ויוצר פסל של קופידון ישֵׁן .
ההונאה מתגלה על ידי החשמן ריאריו , שהיה אספן אמנות.
הוא מתרשם מכישרונו של מיכלאנג'לו ומזמין אותו לפסֵל ברומא.
חלק 5 – הכרך: מיכלאנג'לו נוסע לרומא ומתארח בארמונו של ריאריו.
הוא ממתין להוראת עבודה מהחשמן, שלא מוצא זמן להתפנות אליו.
בזמן הזה הוא מגלף את פסל הבכחוס.
לאחר שנדחה על ידי החשמן, הוא עובר להתגורר בבית ידידו, הבנקאי ג'אקופו גאלי, שרוכש ממנו את הפסל ומזמין פסל נוסף.
מיכלאנג'לו מחליט לעבור לגור בסטודיו משלו עם חניכו החדש ארג'נטו, ומפסל את הפייטה שהוצבה כמעט בחשאי בכנסיית פטרוס הקדוש.
לאחר ששומע מיכלאנג'לו מבקרים שמתרשמים מהפסל ומשייכים את פיסולו לאמן אחר, הוא מתגנב לקתדרלה באישון לילה וחורט על גבי הפייטה את המשפט: .
לאחר מכן הוא חוזר לפירנצה.
חלק 6 – הענק: בפירנצה שורר שקט יחסי ואמנים רבים שנמלטו ממנה חזרו אל העיר.
למיכלאנג'לו נודע כי מועצות הגילדה והקתדרלה הכריזו על תחרות פיסול של גוש שיש ענק שנמצא בידיהן.
מיכלאנג'לו מקווה לקבל את העבודה ומתחיל לדמיין בעיני רוחו את הפסל, ואכן מתבשר לבסוף כי הוחלט להפקיד את השיש בידיו.
מיכלאנג'לו מפסל את פסל דוד שזוכה לכינוי "הענק" ומוצב אחר כבוד בכיכר הסיניוריה, והופך לסמלה החדש של פירנצה.
בהמשך הוא מקבל ממועצת העיר (הסיניורה) הזמנה לפיסול שנים עשר השליחים תמורת בניית בית ואולפן עבודה עבורו.
על אף שזכה להכרה על פסלו דוד, מיכלאנג'לו מתקנא בלאונרדו דה וינצ'י, שזוכה להערצת פירנצה ומקבל ממועצת העיר הזמנה לצייר על כותל אולם הסיניורה את קרב אנגיארי.
הוא מבקש מראש המועצה סודריני אישור לצייר את הכותל הנגדי, ולהוכיח שהוא מתעלה על לאונרדו, ומתווה רישומים לפרסקו קרב קשינה .
אולם באותו זמן הוא מוזמן לרומא על ידי האפיפיור יוליוס השני כדי לפסל את קברו (העתידי), והמועצה בפירנצה משהה את עבודותיו בעקבות דרישת האפיפיור.
חלק 7 – האפיפיור: מיכלאנג'לו נוסע לרומא, שם האפיפיור מושך את זמנו מיום ליום.
מיכלאנג'לו, בעל המזג החם, אינו מוכן לקבל יחס מזלזל ולאחר ששומר הארמון מסרב להכניסו, הוא מחליט לחזור לפירנצה ושולח לאפיפיור הודעה צינית: .
בפירנצה לא מוכנים לחדש את חוזה הפיסול שלו מכיוון שהִמרה את פי האפיפיור.
השמועה על הסכסוך מתפשטת והאפיפיור שולח דרישה שיחזור לרומא.
לבסוף מיכלאנג'לו מבין שהוא מחריף את המתיחות ואף מסכן את פירנצה, ומתרצה לחזור לרומא כדי לחצוב את הקבר ולהתחיל בביצוע עבודת הציור של תקרת הקאפלה הסיסטינית.
חלק 8 – בית מדיצ'י: זמן קצר לאחר השלמת הקמרון הסיסטיני, האפיפיור יוליוס השני נפטר והאפיפיור ליאו העשירי מחליף אותו.
בחגיגות שנערכות לכבוד האירוע, נוהרים אמנים מכל תחומי היצירה לראות את התקרה הסיסטינית, ומכתירים את מיכלאנג'לו בתואר רב-אמן עולמי.
קונסיטנה בת לורנצו מתה באיבּה, ומיכלאנג'לו משקיע את צערו בעבודה על פסל משה ועל פסלי העבד המורד והעבד הגוסס.
למרות התחייבותו של מיכלאנג'לו ליוליוס השני, האפיפיור ליאו העשירי מושך אותו מהעבודה על הקבר, בכדי ליצור חזית לכנסייה של משפחת מדיצ'י בפירנצה.
על אף התנגדותו הראשונית, מיכלאנג'לו מתרצה ונוסע תחילה לקרארה כדי לבחור שיש משובח, אך בגלל קשיים בהעברת השיש, הוא מוצא את עצמו מתכנן, חוצב וסולל דרכים חדשות באחד האזורים הסלעיים והפראיים של איטליה, בכדי להוביל שיש ממחצבות פיטראסנטה .
בזמן שהוא מצליח במאמץ הזה, מודיעים לו כי הוחלט לזנוח את רעיון החזית לכנסייה ולהשתמש בשיש שלו לצורך ריצוף רצפת הקתדרלה, ומיכלאנג'לו חוזר לפירנצה בתחושה של השפלה ואכזבה.
חלק 9 – המלחמה: האפיפיור ליאו העשירי מת ומוחלף במהירות, תחילה באדריאנוס השישי ולאחר מכן באפיפיור קלמנט השביעי, ממשפחת מדיצ'י.
הכנסייה הולכת ומתפלגת, ושליטתה של רומא מתמעטת.
בני הזוג מדיצ'י מודחים על ידי אזרחי פירנצה שמחזירים את הרפובליקה הפירנצית.
בעקבות המלחמה, מועצת העיר ממנה את מיכלאנג'לו ל"מהנדס ביצורים" כדי לסייע בתכנון ובבניית חומות הגנה לעיר.
מיכלאנג'לו מבצע זאת כשהוא נקרע בין נאמנותו לפירנצה לנאמנותו למשפחת מדיצ'י.
בסופו של דבר העיר נופלת בידי כוחות האפיפיור, ומיכלאנג'לו בורח לרומא.
על אף סיועו לפירנצה הוא מתקבל בברכה על ידי האפיפיור, שמטיל עליו את ציור קיר המזבח בקאפלה, וחוזר לעבוד על פסלי עמודי המצבות, "יום", "לילה, "שחר" ו"דמדומים".
חלק 10 – אהבה: לאחר מותו של האפיפיור קלמנט שביעי, מיכלאנג'לו מקווה כי יוכל להשתחרר מציור הקיר יום הדין האחרון ולעבוד על קברו של יוליוס השני, כפי שהתחייב.
אולם האפיפיור הנבחר פאולוס השלישי, דורש בתוקף שישלים תחילה את הפרסקו.
בתקופה זו נרקמים קשרי אהבה בינו לבין טומאסו די קאוולירי .
במקביל הוא פוגש את המשוררת, המרקיזה ויטוריה קולונה, ומתאהב בה עמוקות.
קשרי האהבה ביניהם מתקיימים בעיקר בהתכתבויות של רישומים ושירי אהבה.
האפיפיור מבקש לחזק את מיכלאנג'לו ולתת לו ביטחון חומרי ומכריז עליו כעל פסל, צייר, ואדריכל של כל הוותיקן, עם קיצבה לכל ימי חייו.
מיכלאנג'לו מקבל ביקורות על מערומי הדמויות ב"יום הדין", אולם האפיפיור שבע רצון מהיצירה ומודה לו בהתרגשות במילים: .
חלק 11 – הכיפה: עם השלמת "יום הדין", האפיפיור פותח את שערי הקאפלה לקהל, ורומא כולה נוהרת לחזות בציורי הקאפלה.
מיכלאנג'לו משלים לבסוף את קברו של יוליוס השני.
הוא ממונה לאדריכל של בזיליקת פטרוס הקדוש, חרף התנגדותם של אדריכלים ואמנים אחרים, ועובד על תוכניות הבזיליקה.
בהמשך, האפיפיור הנבחר פאולוס הרביעי, מאלץ את מיכלאנג'לו לכסות בצבע את מערומי הדמויות בקיר הקאפלה.
בזמן שמבנה הקתדרלה ממשיך להיבנות ולהתרחב על פי תוכניותיו, מיכלאנג'לו משלים את שרטוטי הכיפה כפי שהגה אותה בעיני רוחו.
שבועיים לפני יום הולדתו התשעים עולה במוחו רעיון לפסל גוש שיש שעמד בביתו בטכניקת פיסול חדשה.
תוך כדי עבודה על הפסל הוא חוטף התקפי שבץ, שביניהם הוא ממשיך לפסל במלוא המרץ, עד לקריסתו.
רופאיו וחבריו מגיעים אליו וסועדים אותו, והמוני בני רומא מגיעים להיפרד.
מיכלאנג'לו מבקש מטומאסו להיקבר בסנטה קרוצ'ה בפירנצה, סמוך לבני משפחתו.
טומאסו מבטיח לו שכל בקשותיו ייעשו וכי ידאג שבניית סנט פטרוס תושלם בדיוק לפי תוכניותיו.
מיכלאנג'לו נפטר במיטתו, תוך שעוברות מול עיניו תמונות של כל יצירותיו מראשית ימיו.
התמונה האחרונה שחולפת בראשו היא של כיפת הבזיליקה, והוא מרגיש כיצד נשמתו פורחת ממנו וממריאה מעלה-מעלה.
לודוביקו בואונרוטי, אביו של מיכלאנג'לו, פקיד מִמשל זוטר, שמתעניין בעיקר בכסף ובהגדלת ההון המשפחתי.
אלסנדרה (ברונצ'י) בואונרוטי, סבתו של מיכלאנג'לו, שתומכת במיכלאנג'לו ומשכנעת את לודוביקו לאפשר לו לבחור את דרכו כאמן.
לאונרדו בואונרוטי, אחיו הבכור של מיכלאנג'לו, שהופך לנזיר, מצטרף לכנסייה ותומך בסבונרולה.
בונארוטו בואונרונטי, אחיו של מיכלאנג'לו.
ג'ובן סימונה בואונרוטי, אחיו של מיכלאנג'לו, שמצטרף לצבא סבונרולה.
ג'יסמונדו בואונרוטי, אחיו הצעיר של מיכלאנג'לו.
דומניקו גירלנדיו, צייר פלורנטיני בעל סטודיו המתמחה בפרסקו, והמורה הראשון של מיכלאנג'לו.
ברטולדו די ג'ובאני, פסל איטלקי, תלמידו של דונטלו והמורה לפיסול של מיכלאנג'לו, שאיתו הוא מתגורר ועובד בארמון מדיצ'י.
משפחת טופולינו, משפחה של סתתי אבן, שמיכלאנג'לו רוכש להם חיבה עמוקה עוד מילדותו, כשלמד מהם את אמנות החציבה באבן.
פרנצ'סקו גרנאצ'י, צייר מפירנצה וחבר נעורים של מיכלאנג'לו, שבראשית דרכו מביא אותו לאולפן של גירלנדיו, ונשאר איתו בקשר קרוב כל חייו.
ג'אנפרנצ'סקו אלדרוואנדי, סופר ופוליטיקאי בעל קשרים, שמארח את מיכלאנג'לו בבולוניה ומסייע לו בקבלת הזמנות עבודה.
קלריסה, אהבתו הראשונה של מיכלאנג'לו, אותה הכיר בבולוניה.
ג'אקופו גאלי, ידיד של מיכלאנג'לו, בנקאי רומי שעוזר לו בניהול הכספים ומשמש כפטרונו.
ארג'נטו, חניך של מיכלאנג'לו, שמתגורר איתו בתחילת דרכו ברומא.
אורבינו, חניך וידיד קרוב של מיכלאנג'לו בשליש האחרון לחייו.
טומאסו דה קוואלירי, חניך של מיכלאנג'לו בשליש האחרון לחייו, שהופך לחבר קרוב ואהוב של מיכלאנג'לו, ומטפל בו עד יום מותו.
ויטוריה קולונה, בת אצולה ומשוררת, חברה קרובה ואהובה של מיכלאנג'לו, איתה נהג להתכתב ולהחליף שירי אהבה.
לורנצו דה מדיצ'י, מנהיגה של פירנצה עד יום מותו, איש אמנות והפטרון הראשון של מיכלאנג'לו, שפותח לפניו את דלתות הארמון.
קונטסינה דה מדיצ'י, בתו של לורנצו וחברת נפש של מיכלאנג'לו.
פיירו דה מדיצ'י, בנו הבכור של לורנצו, שמזמין את מיכלאנג'לו לשוב ולהתגורר בארמון לאחר מות לורנצו.
ג'ירולמו סבונרולה, נזיר ומטיף דת קנאי, שמתסיס את פירנצה נגד משפחת מדיצ'י, והופך לשליט העיר לתקופה קצרה.
ניקולה ביקיליני, ראש הנזירים של כנסיית סנטו ספיריטו, שמאפשר למיכלאנג'לו להיכנס לחדר המתים בבית החולים של הכנסייה.
יוליוס השני, פטרון אמנויות שמזמין את מיכלאנג'לו לרומא לפסל את קברו ומטיל עליו לצייר את תקרת הקאפלה הסיסטינית.
ליאו העשירי, בנו השני של לורנצו דה מדיצ'י, שעורך פתיחה חגיגית לקאפלה עם השלמת ציורי התקרה הסיסטינית.
קלמנט השביעי, אחיינו של לורנצו דה מדיצ'י, פטרון אמנויות שמזמין ממיכלאנג'לו את פרסקו "יום הדין".
פאולוס השלישי, פטרון אמנויות שדואג כי מיכלאנג'לו ישלים את "יום הדין", וממנה אותו כאדריכל לתכנון מחודש של בזיליקת פטרוס הקדוש.
פאולוס הרביעי, קנאי דתי המורה למיכלאנג'לו לכסות בצבע את ציורי העירום בקאפלה הסיסטינית, ואף מקצץ בקצבתו.
הספר תורגם לעברית על ידי שמואל שניצר ויצא לאור לראשונה בשנת 1965 בהוצאת עם עובד.
שירי מיכלאנג'לו המופיעים בספר תורגמו על ידי אפרים ברוידא.
ב-1972 הספר יצא בסדרת ספרייה לעם של עם עובד במהדורה של שני כרכים, וב-1987 יצאה מהדורה מחודשת בכריכה קשה בכרך אחד.
הספר תורגם לשפות שונות ולדיאלקטים שונים ויצא בעשרות מהדורות ובפורמטים שונים.
עם פרסומו באנגלית ב-1961, הספר תורגם למספר שפות, ביניהן: איטלקית – בתרגומו של אנריקו דל פיומה; ספרדית – בתרגומו של פדריקו לופז קרוז; גרמנית – בתרגומו של הנס קמפר .
ב-1964 תורגם הספר לפרסית על ידי פרוויז דריוש וב-1965 לטורקית על ידי ס' ילמאז אוזן.
הספר תורגם לשפות רבות נוספות, ביניהן: צרפתית, הולנדית, רומנית, קרואטית, סלובקית, הונגרית, פולנית, רוסית, ארמנית, דנית, שוודית, פינית, סינית, יפנית, בורמזית.
חיי קונסטנטינוס הגדול הוא חיבור–הלל שנכתב ביוונית על ידי אב הכנסייה אוסביוס מקיסריה במאה ה-4 לספירה לכבוד הקיסר הרומי קונסטנטינוס (קיסר האימפריה הרומית המערבית בשנים 312–324, והאימפריה הרומית כולה בשנים 324–337).
החיבור מעולם לא הושלם עקב מותו של אוסביוס בשנת 339. החיבור מספק לחוקרים את אחד המקורות המקיפים ביותר למדיניות הדתית בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס.
בנוסף לפירוט המדיניות הדתית של האימפריה הרומית תחת שלטון קונסטנטינוס, אוסביוס משתמש בחיבור כדי לעסוק בכמה מהעניינים הדתיים שלו עצמו, כגון אפולוגטיקה, וכן תיאור חצי ביבליוגרפי של קונסטנטינוס.
החיבור "חיי קונסטנטינוס" מחולק לארבעה ספרים.
הוא מתחיל בהכרזה שקונסטנטינוס הוא בן אלמוות.
פתיחה זו נותנת את הטון לשאר החיבור, האדרה והאלה כללית של הקיסר ומפעלותיו על פני האדמה.
החיבור מתקדם לתקופתו של קונסטנטינוס תחת הקיסר דיוקלטיאנוס (קיסר בשנים 284–305).
קונסטנטינוס עומד בניגוד לדיוקלטיאנוס העריץ, שרדיפת הנוצרים ושלטונו המדכא מדגישים את הצגתו של קונסטנטינוס כנוצרי חזק וכאדם צודק.
חלק זה גם ביסס את המטאפורה הכוללת ביצירה, שכן אוסביוס משווה את קונסטנטינוס למשה.
אוסביוס טוען שזה היה רצון האל להעלות את קונסטנטינוס לקיסרות, כמשחרר הנוצרים מייסוריהם באימפריה.
אוסביוס ממשיך מההקדמה למעלליו הצבאיים של קונסטנטינוס לאורך שארית הספר הראשון ומחציתו של הספר השני.
הראשון שבהם, המערכה נגד מקסנטיוס, מכיל אולי את הסצנה המפורסמת ביותר ב"חייו של קונסטנטינוס" - החזון של קונסטנטינוס בקרב גשר מילביוס.
סעיף זה יצר מחלוקת רבה, שכן יש חשד רב לגבי תקפותו של הסיפור.
אוסביוס טען ששמע את הסיפור מפיו של קונסטנטינוס עצמו; עם זאת, חלק גדול מהמחקר המודרני מסכים שהסיפור הוא עיוות של עובדות או מפוברק לחלוטין.
תיאור זה מושווה לעיתים קרובות לזה של לקנטיוס , המספק תיאור שונה בתכלית של אותו סיפור.
אוסביוס המשיך לתאר את המערכה הצבאית הבאה של קונסטנטינוס, המלחמה נגד ליקיניוס.
אוסביוס מסייע בהשחרתו של ליקיניוס (שהיה פרו-נוצרי), שהחלה על ידי קונסטנטינוס כתעמולה אימפריאלית שנועדה להצדיק את התוקפנות נגדו.
החיבור עובר ממערכות צבאיות לשלטון הדתי של קונסטנטינוס.
הספר השני מסתיים בהתוויית הבעיות הדתיות שעמן מתמודד קונסטנטינוס.
הספר השלישי עוסק בעיקר ביישוב הבעיות הדתיות השונות על ידי קונסטנטינוס.
הקטע כולל את התיאור הרציף היחיד בן הזמן של ועידת ניקיאה וכן את העלייה לרגל לבורדו.
אולם תיאור ועידת ניקאה נבחן מקרוב על ידי חוקרים באשר להטיה, שכן אוסביוס היה בעצמו מעורב מאוד בפוליטיקה של הוועידה.
המשך הספר עוסק בחוקים הכנסייתיים של קונסטנטינוס.
אוסביוס ממקד את תשומת הלב הרבה שלו בציור קונסטנטינוס באור נוצרי ביותר, בניית אתרים קדושים והרס לכאורה של מקדשים פגאניים.
רוב המכתבים הקיסריים של קונסטנטינוס מופיעים בספר השלישי.
הספר הרביעי עוסק בעיקר בקונסטנטינוס ובחייו האישיים ובהישגיו האחרונים, ומסתיים במותו.
רוב החיבור מוקדש להמחשת אדיקותו האישית של קונסטנטינוס.
נסיעתו לפרס מצוירת במסגרת נושא נוצרי אוניברסלי אפולוגטי, חוקיו אוסרים על פולחן של דמותו שלו ועל חזרתו של דיכוי עבודת האלילים והקרבת קורבנות.
עם סיום החיבור, אוסביוס משקיע מאמצים רבים כדי לחשוף קונסטנטינוס אישי, ומתאר את הקיסר כנואם ומטיף יוצא דופן, וגם מאזין.
סמוך למותו של הקיסר, אוסביוס מתמקד בחוזק הנפשי והרוחני של קונסטנטינוס, כמו גם בכוחו הפיזי, ובכך מסיים את דיוקנו של אדם כמעט אלוהי.
חיבור ההלל מסתיים במותו של הקיסר, הלווייתו וירושת כס הקיסרות.
הטיפול של אוסביוס בקונסטנטינוס יצר הרבה מהמחלוקת הנסובה סביב הטקסט.
תוצאת השימוש של אוסביוס בסגנון הפאנגירי (של הלל ושבח) היא טיפול נדיב במיוחד בקונסטנטינוס, טיפול שנודע במטרותיו הפחות אובייקטיביות.
טימותי בארנס מציין כי אוסביוס משמיט בבירור תיאורים ומידע כדי להציג את קונסטנטינוס באור חיובי.
אוסביוס קידם את רעיון הזכות האלוהית על קונסטנטינוס, שכן הוא היה קיסר בשל רצון האל, והוא חקיין האל עלי אדמות.
הנרטיב של אוסביוס בונה את קונסטנטינוס כשליח האל, על מנת לסיים את רדיפת הנוצרים תחת האימפריה הרומית, ולהבטיח את עבודת האל הנכונה.
האמצעי של אוסביוס לנרטיב זה הוא מטאפורה, והוא מצייר במפורש את קונסטנטינוס בדמותו של משה.
המקורות הידועים של אוסביוס לציור דיוקן טקסטואלי של קונסטנטינוס ושלטונו באים משמונה טקסטים משפטיים, 46 הפניות לביבליה ושמונה אזכורים ספרותיים.
אוסביוס התייחס לעיתים קרובות לחיבורים קודמים שלו עצמו 41 פעמים, בעיקר "תולדות הכנסייה" והנאום "בשבח קונסטנטינוס" (Laus Constantini).
בחיבור "תולדות הכנסייה" עצמו יש מסמכים ומכתבים אימפריאליים רבים של קונסטנטינוס, חלקם מופיעים שוב ב"חיי קונסטנטינוס".
אוסביוס מרבה לצטט מילה במילה הן את יצירתו שלו והן את המסמכים האימפריאליים; עם זאת, הוא גם מצטט בלא לציין את המקור, לעיתים קרובות כדי לעזור לבנות את הנרטיב שלו על קונסטנטינוס כקיסר שליח האל.
מכתבים אימפריאליים אלה, מתוארים או מתומללים, מתייחסים לעיתים קרובות לעניינים דתיים הנוגעים ליחס לפגאנים ולנוצרים.
לכן הם מהווים מקור חשוב לפוליטיקה הדתית של קונסטנטינוס.
ההצהרות במכתבים הן פרו-נוצריות ואנטי-פגאניות באופן שיטתי.
הן משתלבות היטב בטיפול התוכניתי בקוסטנטינוס כקיסר נוצרי אדוק, אך הן תקיפות במיוחד באנטי-פגאניות שלהן, בהתחשב בהקשר ההיסטורי.
אמיתות ההצהרות האנטי-פגאניות, בין אם בתוכן ובין אם בביצוע, היו אפוא נקודת מחלוקת.
ברדבורי (Bradbury) טוען שההצהרות האנטי-פגאניות מעולם לא יושמו, אלא תפקדו כהנחיה מוסרית.
באופן דומה, קוראן (Curran) טוען כי הצהרות אנטי-פגאניות לא יושמו בפועל, אלא משקפות את עמדתו האישית של הקיסר.
לגבי המכתבים הקיסריים הפרו-נוצריים כמו מכתבו לפלשתינאים (חיי קונסטנטינוס 2.24-44), הוצעו גם פרשנויות שונות.
בעוד בארנס טוען שמכתביו של קונסטנטינוס היו הכרזות פומביות על אמונתו במסגרת התוכנית הפרו-נוצרית הרחבה יותר שלו, דרייק (Drake) מפרש את המכתבים דווקא כמסמכים בעד סובלנות דתית.
"מכתב קונסטנטינוס הראשון לשאפור השני" מלך פרס הוא חילופי דברים דיפלומטיים הממוקמים בספר הרביעי של "חיי קונסטנטינוס".
הוא תוארך לתקופה שבין שנת 324 ל-336. במכתב מביע קונסטנטינוס בפני שאפור את מסירותו לנצרות, ומייחס את הצלחתו לאלוהות הנוצרית שגמילות החסדים שלה היא תוצאה של אדיקותו של קונסטנטינוס, סובלנותו הדתית וחורבנם של עריצים ורודפים.
הוא מתייחס לקיסרים קודמים שאיבדו את שלטונם עקב רדיפת הנוצרים, ובראשם ולריאנוס, שהובס ונשבה על ידי הפרסים, אירוע שקונסטנטינוס מייחס לאלוהות הנוצרית.
מודע לנוכחותם של נוצרים בממלכת שאפור, קונסטנטינוס, הכותב בשמם, קורא למלך לשלוט בהם באדיקות או, באזהרה מוסווית, להתמודד עם אותה נפילה כמו רודפים אחרים.
האותנטיות של המכתבים היא מקור לוויכוח עבור חוקרים רבים של קונסטנטינוס.
בארנס מקבל את המכתב כאמיתי, תוכנו תואם את השקפתו של קונסטנטינוס על הקריירה שלו, במיוחד בתקופת הרפורמה שלאחר תבוסתו של ליקיניוס.
אליזבת פודן (Elizabeth Fowden) מציגה טענות המחזקות את האותנטיות של המכתבים, ורואה את תוכנם כתואם את חזונו של קונסטנטינוס לגבי עצמו כשליח האל עלי אדמות ורצונו באימפריה נוצרית אוניברסלית.
למרות זאת, התוכן הדתי של המכתב והטענות של קונסטנטינוס לייצג את הנוצרים של האימפריה הפרסית ממשיכים להותיר את דעות החוקרים חלוקות.
יש לקחת בחשבון את המהימנות והמניעים של אוסביוס כביוגרף בעת ניתוח האותנטיות של המכתב ותוכנו.
המכתב נבדל בסגנונו מכתיבתו של אוסביוס עצמו, ותוכנו ונימתו דומים לאלה של המסמכים הקונסטנטיניים האחרים ב"חיי קונסטנטינוס".
גילוי "הפפירוס של לונדון", מסמך אימפריאלי עצמאי שנמצא שמצוטט ביושר על ידי אוסביוס בספר השני של "חיי קונסטנטינוס", נתפס על ידי רבים כסימן ליושר שלו בשימוש בטקסטים אימפריאליים.
בשונה מהמכתבים האחרים שצוטטו על ידו, קטע זה חסר את הברכה הרשמית המצויה במסמכים אימפריאליים אחרים המצוטטים ב"חיי קונסטנטינוס" והוא היחיד שבו עוסק קונסטנטינוס בעניינים חילוניים.
מיקום המכתבים בתוך "חיי קונסטנטינוס" הוא מוזר.
בארנס טען בזכות אימוץ תאריך מוקדם למכתב, בסביבות שנת 324/5, והתאמתו לספר השני, לאחר תבוסתו של ליקיניוס.
הודעה מוקדמת כזו היא מוטיב נפוץ בספר הרביעי ואזהרה נוספת בעת הערכת האותנטיות וההקשר של ההתכתבות של קונסטנטינוס עם שאפור כפי שהוצגה על ידי אוסביוס.
האדרה האפולוגטית של אוסביוס את קונסטנטינוס הובילה את החוקרים להטיל ספק באמינות יצירתו: כבר במאה ה-5, ההיסטוריון הנוצרי סוקרטס סכולסטיקוס כתב כי אוסביוס היה "מרוכז יותר בגימור הרטורי של חיבורו ובשבחי הקיסר, מאשר בהצגה מדויקת של עובדות".
ואכן, בעוד שרבים מקבלים את החיבור כאמין בדרך כלל, חוקרים מודרניים מעטים טוענים שהטקסט אינו חף מסימני שאלה, במיוחד בכל הנוגע למניעים ולהטיות של אוסביוס.
אוסביוס מזניח באופן עקבי מידע רלוונטי כדי להציג את קונסטנטינוס באור חיובי.
הוא גם עוסק בפוליטיזציה של מספר נושאים בחיבור, בעיקר של המערכה נגד ליקיניוס וועידת ניקאה.
במקרה הראשון, אוסביוס עוסק בהכתמת המוניטין של ליקיניוס, ומצייר אותו כתומך של עובדי אלילים ושובר שביתת נשק, שתי טענות מפוקפקות היסטורית.
אוסביוס היה בעצמו חבר משתתף בוועידת ניקיאה ויש לגשת בזהירות למניעים שלו בכתיבתו בעניין שבו היה שותף פעיל.
אוסביוס גם מתאמץ מאוד לתאר את עצמו כמקורב מאוד לקיסר, כאשר למעשה, ההפך הוא סביר ביותר.
בארנס מציין שמפגש ביניהם היה אירוע נדיר, שכן אוסביוס לא התגורר ליד הבירה קונסטנטינופוליס, וגם לא הייתה לו גישה מיוחדת לקונסטנטינוס, כפי שהוא טוען ב"חיי קונסטנטינוס".
במקום זאת, בארנס טוען שלפני ועידת ניקיאה, אוסביוס אולי ראה את הקיסר פעם אחת, בתוך קהל גדול של אנשים.
רק כעבור 25 שנה פגש אוסביוס את הקיסר, בוועידת ניקיאה.
אולם לאחר הוועידה, המגע האישי היה לא סדיר במקרה הטוב.
אפילו חילופי מכתבים בין השניים היו נדירים.
ברור שאוסביוס לא היה איש החצר שצייר את עצמו ב"חיי קונסטנטינוס".
החיבור "חיי קונסטנטינוס" הוא החיבור החשוב ביותר לבחינת שלטונו של קונסטנטינוס.
רק מספר נבחר של תיאורים פגאניים של השלטון קיימים או התגלו, כאשר ידוע על קיומו של חיבור-שבח פגאני אחד בלבד.
בעוד שלאוסביוס יש הטיה פרו-נוצרית ברורה, החיבור "חיי קונסטנטינוס" מספק גם כמה עניינים חילוניים מלאי תובנה שלא התגלו מחוץ לחיבור.
עם זאת, למרות חשיבותו המודרנית, החיבור היה לא מוכר במידה רבה במאות ה-4 וה-5, והגיע לפופולריות הרבה יותר מאוחר.
חַיידקים (שם מדעי: Bacteria; מכונים גם חיידקים אמיתיים) הם יצורים חד-תאיים המהווים את אחת משלוש העל-ממלכות הטקסונומיות בביולוגיה (לצד אאוקריוטים וחיידקים קדומים).
החיידקים הם מבין היצורים הראשונים שהופיעו על פני כדור ארץ ומאכלסים קשת רחבה מאוד של אזורי מחיה, כגון מעיינות חמים, סלעי קרחונים, אזורים צחיחים, אזורי מחיה פוריים ודלים, וחלקם גם מתאכסנים באורגניזמים מן החי או הצומח כטפילים או כקומנסלים, ביחסים סימביוטיים שונים ומגוונים.
החיידקים הראשונים התפתחו ככל הנראה לפני כ-4 מיליארד שנה.
מדובר במיקרואורגניזמים פרוקריוטיים (החסרים גרעין תא ואברונים).
החיידקים הם בין צורות החיים הנפוצות ביותר על פני כדור הארץ, והם יכולים להתקיים בסביבות מחיה מגוונות, ואף בסביבות קיצוניות שבהן לא הצליח להתקיים אף אורגניזם אחר.
השם העברי "חַיידק", פרי חידושו של אליעזר בן-יהודה, הוא הלחם של המילים חַי ודַק; משמעות שם התואר "דק" הוא דבר קטן.
שמה המדעי של על-ממלכת החיידקים האמיתיים הוא Bacteria.
התא הבקטריאלי מתאפיין בציטופלזמה מוקפת בקרום תא בנוי מפוספוליפידים וחלבון ביחס של 3:1, בעל יכולת העברה סלקטיבית של חומרים מהסביבה אל תוך התא ומן התא אל הסביבה החיצונית, וריבוזומים.
לחיידקים יש תכונה משותפת עם עובשים, שמרים וצמחים והיא נוכחות של דופן תא המקיף את קרום התא.
הדופן המקנה עמידות בפני שינויי לחצים אוסמוטיים.
לחלקם יש קפסולה המקיפה את דופן התא.
הקפסולה בנויה מרב-סוכר עם בליטות של אברונים הקרויים פילי, שתפקידם להיצמד למשטחים וליצור רובדי גידול.
לחלק מהחיידקים יש שוטון אחד או יותר המשמש לתנועתיות מכוונת, ונוקלאואיד המכיל את החומר התורשתי של התא.
רוב החיידקים מקיימים בעצמם תהליכי חיים עצמאיים ומתרבים על ידי פליגה.
חיידקי אי-קולי, למשל, מתחלקים בכל כ-20 דקות בתנאי גידול מיטביים של חום ומזון.
החיידקים ניזונים מהסביבה, מפרישים פסולת לסביבה ובניגוד לנגיפים, רובם אינם זקוקים למאכסן, כך שאינם מתקיימים כטפילים.
חלקם זקוקים למאכסן מן החי או מהצומח.
חלק הופכים לפתוגניים וחלק לקומנסלים.
בניגוד לתאיהם של בעלי חיים ובדומה לתאים צמחיים, לתאיהם של רוב החיידקים יש דופן תא המבטיח עמידות בפני שינויים בלחצים אוסמוטיים.
החיידקים מסווגים לשתי קבוצות לפי סוג הדופן שלהם.
בזכות נוכחות הדופן בתאי החיידקים והיעדרה בתאי האדם ובעלי חיים אחרים (יונקים, עופות, דגים), היא משמשת כמטרה לפעילות האנטימיקרוביאלית של סוגי אנטיביוטיקה, כגון פניצילין, צפלוספורינים וואנקומיצין כאמצעי ריפוי.
חיידקים נצפו לראשונה על ידי האדם ב-1674 כאשר אנטוני ואן לוונהוק צפה בחיידקים בעזרת מיקרוסקופ אור שפיתח.
הוא כינה את החיידקים שראה בשם אנימלקולס ובשנת 1676, תיאר את תצפיותיו בסדרת מכתבים לחברה המלכותית.
הראשון שהשתמש במונח בקטריה כשם לחיידקים היה החוקר והרופא הגרמני כריסטיאן גוטפריד אהרנברג בשנת 1838. בשנת 1859 הדגים החוקר הצרפתי לואי פסטר באמצעות ניסוי, כי תסיסה נגרמת מגידול של מיקרואורגניזמים, וכי המקור לגדילה זו אינו לפי תאוריית הבריאה ספונטנית.
פסטר ניסה לבסס את הקשר בין חיידקים ומחלות, והיו לו הצלחות בתחום אבל הוא לא הצליח לבסס את הקשר בצורה מספקת.
הרופא והחוקר הגרמני רוברט קוך, שחקר מגוון חיידקים גורמי מחלות ובהם כולרה, גחלת ושחפת, הצליח לתת אישוש מספק לתאוריה המדעית כי חיידקים אחראיים למחלות מידבקות והניח את היסודות למדע הבקטריולוגיה על פי ארבעת הקריטריונים שלו.
קוך זכה בפרס נובל לרפואה ב-1905. אף על פי שכבר במאה ה-19 היה ידוע כי חיידקים אחראיים למחלות רבות, לא היו טיפולים אנטיבקטריאליים זמינים.
ב-1910 פיתח פאול ארליך את החומר האנטיביוטי, וב-1908 זכה בפרס נובל על עבודתו בתחום האימונולוגיה.
ארליך היה החלוץ בשימוש בצביעה לזיהוי וסיווג חיידקים, ועבודתו הייתה הבסיס לצביעת גראם ולצביעת ציל-נילסן המאפשרים לראות את הצורה המורפולוגית של חיידקים בעזרת מיקרוסקופ.
ב-1977 גילה קרל ווז כי לארכאונים (החיידקים הקדומים) יש קו התפתחות אבולוציונית נפרד מזה של החיידקים האמיתיים.
הטקסונומיה הפילוגנטית החדשה מתבססת על ריצוף הרנ"א הריבוזומלי 16S והביאה לחלוקה של הפרוקריוטים לשתי ממלכות, חיידקים אמיתיים (בקטריה) וחיידקים קדומים (ארכיאה).
חיידקים הם מיקרואורגניזמים פרוקריוטים בעלי צורות מורפולוגיות שונות: מתגים, נקדים, סלילונים, ופסיקונים, בגודל שנע בין 0.5 ל־2.0 מיקרונים.
עם זאת ישנם חיידקים כמו Thiomargarita namibiensis או Epulopiscium fishelsoni, המגיעים לאורך של עד חצי מילימטר ועשויים להיראות בעין בלתי מזוינת.
חיידקים קטנים במיוחד הם החיידקים מן הסוג Mycoplasma שאורכם כ-0.3 מיקרומטרים, בדומה לנגיפים גדולים במיוחד.
קיימים גם חיידקים זעירים מאוד הקרויים אולטרה-מיקרו-חיידקים שאורכם כ-0.1 מיקרומטר, המתקיימים לרוב במי האוקיינוסים בתנאי מחיה קשים.
האולטרה-מיקרו-חיידקים הסתגלו לתנאי המחיה הקשים על ידי הקטנת הגנום והקטנת שטח פניהם..
המתגים גדלים כבודדים או בשרשראות, ואילו הנקדים מאורגנים בצברים, בזוגות או ברביעייות-טטראדות, או בשרשראות.
התא הבקטריאלי מתאפיין בציטופלסמה מוקפת בקרום תא בנוי מפוספוליפידים וחלבון ביחס של 3:1 בהתאם, בעל יכולת העברה סלקטיבית של חומרים מהסביבה החיצונית אל התא ומן התא אל הסביבה החיצונית, וריבוזומים האחראים לבנית החלבונים.
תכונה משותפת שיש לחיידקים עם עובשים, שמרים וצמחים והיא נוכחות של דופן תא קשיח המקיף את קרום התא.