tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מייד לאחר גל התקיפה הראשון, פותחו תצלומים שהביאו המטוסים במטרה להכין יעדים חדשים לגל התקיפה השני.
בעיקר נבחנו תצלומי שלושת שדות התעופה הגדולים שהותקפו: בני סואף, אבו סואר וקהיר מערב.
החל מהשעה 9:00 שידרו תחנות הרדיו המצריות, לרבות תחנת "קול הרע"ם מקהיר", ששידרה בשפה העברית, דיווחים שוטפים על תבוסה ישראלית.
בין היתר דווח "מטוסינו תקפו מטרות בשטח ישראל" "בעוד שעות ספורות תיפול תל אביב בידינו הערבים".
מייד בתחילת ההפצצה פקד רבין על כוחות החי"ר והשריון לפרוץ לסיני.
ובכך למעשה פרצה המערכה הקרקעית של מלחמת ששת הימים.
לאחר שהתבררו הפגיעות בשדות המצריים השונים נבחרו מטרות לגל התקיפה השני.
המבנים יצאו במהירות לאחר תדריך קצר ולאחר חימוש ותדלוק המטוסים ששבו מהגל הראשון.
בגל התקיפה השני, בשונה מהראשון, טסו המבנים בגובה חסכוני בדלק שמאפשר ניווט יעיל.
איתור השדות היה פשוט מאחר שהם העלו עשן מהתקיפות הקודמות.
תקיפות הגל השני החלו בשעה 09:34 והתמקדו בבסיסי חיל האוויר המצרי שעל פי תוכנית מוקד המקורית לא ספגו את מטען הפצצות הדרוש להשמדתם או כאלה שהיה ספק לגבי סגירתם.
חלק מהמבנים ביצעו יעפי צליפה במטרות מזדמנות מצריות בסיני לאחר שבשדות שתקפו אזלו המטרות.
הותקפו משאיות, מתקני מכ"ם, כלי רכב ועוד.
להצגת טבלת התקיפות, לחצו על "הצגה" בצד שמאל שדה התעופה המבנה שתקף מוביל המבנה טייסת הערותביר גפגפהרביעיית מיסטררס"ן חגי רונןטייסת 109השדה היה ספק מושמד ולכן הוחלט להפציצו במבנה אחד נוסף בלבד.
לאחר תקיפה זו נחשב שדה זה למושבת.ביר תמדהרביעיית מיסטרסרן אסף בן־נוןטייסת 109המבנה תקף מטרות נוספות מזדמנות בשדה ואת המסלולים שהיו פגועים מהתקיפות הקודמות.
לאחר תקיפה זו נחשב שדה זה למושבת.ג'בל ליבנישלישיית אוראגןרס"ן יוסי אביב (אברבוך)טייסת 107השדה היה ספק מושמד ולכן הוחלט להפציצו במבנה אחד נוסף בלבד.
לאחר תקיפה זו נחשב שדה זה למושבת.פאידרביעיית מיסטרסרן אביהו בן-נוןטייסת 116השדה היה ספק מושמד ולכן הוחלט להפציצו ברביעייה אחת נוספת בלבד.
המבנה לא הצליח לזהות מטוסים שלמים ולכן ביצע יעפי צליפה על מבנים, עמדות נ"מ ומטרות מזדמנות.
לאחר תקיפה זו נחשב שדה זה למושבת.כבריתרביעיית מיסטרשלישיית אוראגןרביעיית מיסטררס"ן אוהד שדמיסרן יוחנן רוזרסרן דוד נבוטייסת 109טייסת 113טייסת 116המבנה הראשון זיהה מסלול אחד שלם שממנו ממריאים ונוחתים מיגים.
שאר המבנים המשיכו לתקוף מטרות השמידו מטוסים נוספים על הקרקע והביאו לסגירת השדה.אבו סואררביעיית מיראז'שלישיית אוראגןרביעיית סופר מיסטררביעיית סופר מיסטררביעיית סופר מיסטררס"ן רן פקררס"ן גיורא פורמןבצלאל (צוליק) עופרסרן מנחם כהןסרן גיורא אורןטייסת 119טייסת 113טייסת 105טייסת 105טייסת 105בשדה רחב הידיים עדיין היו מטרות ומסלוליו העבים לא ניזוקו די הצורך.
המבנים המשיכו בזה אחר זה בתקיפת המסלולים ומטוסים חונים.
המבנה השלישי דווח כי אין בשדה מטרות משמעותיות אך מבנים נוספים שהיו בדרכם לשדה המשיכו לכתוש אותו לאחריהם נחשב השדה כסגור.
במשך כל התקיפה נורתה אש נ"מ מצרית חזקה אשר פגעה במספר מטוסים ישראלים אך כולם חזרו בשלום לישראל.אינשאסרביעיית מיראז'רביעיית ווטורשלישיית סופר מיסטרזוג מיראז'סרן אמנון גרדיסרן יצחק גולן (גלנץ)גידי שוהםמוטי ישורוןטייסת 117טייסת 110טייסת 105טייסת 119המבנים תקפו מטרות נוספות בשדה ואת המסלולים שהיו פגועים ברובם מהתקיפות הקודמות.
במהלך התקיפה נורתה אש נ"מ חזקה שפגעה בחלק מהמטוסים אך כולם חזרו בשלום לבסיסם בישראל.קהיר מערברביעיית ווטוררס"ן בן-ציון זהרטייסת 110בגל הראשון נפגעו קשה המסלולים ודווח על השמדת כל מפציצי הטופולב.
המבנה הראשון לא הצליחו לאתר את השדה ונשלח לסייע בדרכו חזרה לכוחות הקרקע בסיני.
מבנה המיראז' שהיה השני דווח כי התקשה למצוא בשדה מטרות והוא הוחשב כסגור.אל מינייהרביעיית מיראז'שלישיית מיראז'רס"ן עודד שגיאסא"ל זוריק לבטייסת 101טייסת 101שדה מרוחק בעומק מצריים שימש לאימון חניכי טייס ולא הותקף בגל הראשון.
התעורר חשש שהוברחו אליו מטוסים משדות התעופה שהותקפו בגל הראשון.
כל המטרות נפגעו ולאחר תקיפה זו נחשב שדה זה למושבת.
סך הכל בוצעו בגל השני 164 גיחות והותקפו 11 שדות תעופה וכן תחנות מכ"ם ואמצעי לוחמה אלקטרונית.
בגל זה הושמדו 107 מטוסים.
התקיפות נמשכו שעה ו-44 דקות.
בשעה 12:00 החלו מטוסים סוריים, ירדנים ועיראקיים לתקוף מטרות בצפון ישראל, וגרמו נזקים מועטים.
לאחר התקפת הגל השני בוצעה בחיל האוויר הערכה מחודשת ונלמדו תוצאות התקיפה.
כלל בסיסי חיל האוויר המצרי בסיני היו מושבתים וכל המטוסים שבהם הושמדו.
גם שדות התעופה העיקריים האחרים במצרים היו מושבתים וכך גם רוב מתקני המכ"ם.
לפיכך פחת החשש ממפגש ומעימות עם מיירטים מצריים ולכן התקיפות הבאות בוצעו בטיסה בגובה נוח לניווט ולטיסה מהירה וחסכונית בדלק גם כאשר המבנים היו מעל לסיני.
החל מהשעה 11:30 הוזנקו מטוסי תקיפה סוריים כנגד מטרות בצפון ישראל בתגובה למתקפה על מצרים.
לנוכח ההצלחה בהשבתת השדות המצריים והתמעטות המטרות שנותרו להשמדה במצרים, החליט מפקד חיל האוויר, מוטי הוד, להוציא מבנים שתוכננו לתקיפות חוזרות במצרים לכיוון שדות התעופה בסוריה.
חלק מהמבנים קיבלו את המשימות והיעדים החדשים בדרכם למטוסים.
מאחר שתקיפת השדות הסוריים נעשתה ללא גורם ההפתעה שהיה בגל התקיפה הראשון במצרים, שיגר חיל האוויר מבני מיראז'ים במקביל למטוסים שהפציצו וסיפקו להם חיפוי נגד מטוסי יירוט סוריים שחגו מעל לבסיסים.
גם חוסיין מלך ירדן החליט בשעות הבוקר לתקוף את ישראל לנוכח הדיווחים המצריים על הצלחות צבאיות, ופנה בבקשה לעיראק ולסוריה להעמיד לרשותו עוד מטוסים וטייסים כדי שיוכל לתקוף בעוצמה את צה"ל.
הסיוע המובטח הגיע באיחור ורק בשעה 11:00 יצאו מספר מטוסים עיראקיים לירדן.
אך מאחר שנוספו עוד ועוד ידיעות באמצעי התקשורת הערביים על תבוסה ישראלית החליט לצאת למתקפה בכוחו שלו.
החל מהשעה 11:50 יצאו 16 מטוסי הוקר האנטר לתקיפת יעדים בישראל.
בתגובה החליט מפקד חיל האוויר, מוטי הוד, לשלב בתוכנית התקיפה גם את שדות התעופה של ירדן ולהשמידם.
בתקיפה הושבתו שדות התעופה הירדניים והושמדו מטוסי הקרב הירדניים בתוך שעתיים.
בנוסף הושמדו כלי טיס אזרחיים וכן הותקפו מתקני מכ"ם ויעדים אחרים.
לאחר שהושמדו כמעט כל מטוסי חיל האוויר הירדני אסף המלך חוסיין את הטייסים והודיע להם שיועברו לעיראק עד לסוף המלחמה כדי לסייע במלחמה נגד ישראל.
הטייסים נשלחו עוד באותו היום באוטובוס לשדה התעופה H-3.
החל משעות הצהריים הגיעו למודיעין הישראלי ידיעות על הצטרפות עיראק למלחמה.
חטיבה משוריינת נשלחה דרך ירדן לגבול ישראל ומטוסים הועברו לשדה התעופה H-3 שהוא המערבי ביותר בעיראק.
לכן הוחלט בשעות הצהריים לצאת לתקיפת שדה התעופה H-3 בעיראק.
הגיחה לשדה המריאה בשעה 14:15. העיראקים שתכננו להיעתר לבקשת מצרים ולשלוח טייסות כחיל משלוח החליטו להימנע מכך ולשמור את כוחם להגנה על שדותיהם בכך נותרה מצרים נטולת כוח אווירי עד לסוף המלחמה.
בתקיפת השדה השתתפו שלושה ווטורים (ללא ליווי קרב) שהפתיעו את העיראקים ומבנים ותשתיות בשדה נפגעו אבל השדה לא הושמד וכוחות צה"ל חמקו ללא אבדות למרות מטוסי קרב שרדפו אחריהם.
תקיפות הגל השלישי הסתיימו בשעה 12:45. בסך הכל בוצעו 85 גיחות במצרים, 48 בירדן, 67 גיחות בסוריה וגיחה אחת נגד שדה התעופה H-3 בעיראק.
להצגת טבלת התקיפות, לחצו על "הצגה" בצד שמאל שדה התעופה המבנה שתקף מוביל המבנה טייסת הערותכבריתרביעיית מיסטרסרן ישראל בסטרטייסת 109השדה הותקף בשני הגלים הקודמים.
לאחר תקיפתו על ידי רביעייה זו הוחשב כסגור.פאידרביעיית מיראז'סרן יהודה קורןטייסת 117השדה הותקף בשני הגלים הקודמים.
המבנה לא מצא מטרות איכות וביצע צליפות על מבנים ומגדל הפיקוח.
לאחר תקיפתו על ידי רביעייה זו הוחשב כסגור.קהיר מערברביעיית מיראז'סרן אבנר סלפקטייסת 101בשדה עדיין נותרו מטוסים אחדים.
המבנה הטיל פצצות על המסלול ותקף.
אחד המיראז'ים נפגע באש ככל הנראה מטיל אטול ששוגר ממטוס מיג 21. הטייס נטש ונרצח על ידי כפריים.לוקסורשלישיית ווטורסרן שלמה קרןטייסת 110השדה המרוחק מאוד בעומק מצרים לא הותקף בגלים הקודמים.
תקיפתו נבעה מהחשש להימצאות מפציצי טופולב 16 בו.
המבנה הטיל את הפצצות ונכנס ליעפי צליפה והשמיד מטוסים רבים ובהם שמונה מטוסי טופולב 16. אש הנ"מ המצרית הייתה דלילה.ע'רדקהרביעיית מיראז'רס"ן רן פקרטייסת 119השדה ממוקם בחוף המערבי של מפרץ סואץ, ממערב לשארם א-שייח' ולא הותקף בגלים הקודמים.
המבנה הפציץ את המסלול וביצע יעפי צליפה ופגע במטוסים רבים.
אש הנ"מ המצרית הייתה חזקה ובמיראז' אחד נוצרה בעיית דלק והוא שב לבדו לישראל.
מטוסי מיג 19 שהופיעו מעל השדה אילצו את שלושת המיראז'ים לנהל קרב אוויר ולהפסיק את התקיפה.
לאחר התקיפה השדה נחשב לסגור.ביליביסרביעיית מיראז'רס"ן עודד מרוםטייסת 101השדה המרוחק משמש כבית ספר לטיסה.
למודיעין נודע שנמלטו אליו מספר מטוסים מבסיסים שהותקפו בגלים הקודמים.
לאחר הפצצת המסלולים לא נמצאו בשדה מטרות רבות והמבנה פגע בעיקר במטוסי תובלה או מטוסי אימון.
מהשדה לא נורתה אש נ"מ.דמשק אל מאזהשלישיית מיסטררביעיית אוראגןשלישיית מיסטררביעיית מיסטרזוג מיראז'שלישיית מיראז'סרן צבי הסרס"ן גיורא רם (פורמן)סרן שמואל דבירסרן דור נבורס"ן עמיחי שמואלי (שומי)רס"ן עמוס לפידותטייסת 109טייסת 113טייסת 116טייסת 116טייסת 117טייסת 101השדה הסמוך מדרום מערב לדמשק היה הגדול והחשוב בסוריה ובו טייסות רבות.
אש הנ"מ הייתה חזקה מאוד ממנה נפגע מטוס מהמבנה הראשון וטייסו נפל בשבי.
מהמבנה השני נפגעו שני מטוסים אך הצליחו לנחות בשלום בישראל.
מהמבנה השלישי נפגע מטוס אחד וטייסו נהרג.
במבנה הרביעי נפגע מטוס אך טייסו הצליח לנחות בשלום בישראל.
זוג מיראז'ים שהגן על המבנים ממיירטים ולא תוכנן לתקוף את השדה נתבקש על ידי הבקר בקשר לבצע יעף צליפה ספונטני על השדה לפני שובו.
ביעף נורתה עליהם אש נ"מ כבדה ושניהם נפגעו כנראה מירי טילים ממיגים שהיו באזור האחד התרסק וטייסו נהרג והשני נטש מטוסו מעל לשטח ישראל.
מבנה המיראז' האחרון לא נפגע בתקיפה.סייקלרביעיית סופר מיסטררביעיית סופר מיסטררביעיית סופר מיסטרסרן אמנון שפירארס"ן אהרן שביט (ילו)בצלאל (צוליק) עופרטייסת 105טייסת 105טייסת 105השדה נמצא מזרחית לדמשק.
תקיפת המבנה השני הופרעה על ידי מטוסי מיג 21 שניסו לירטם.
המבנה נאלץ לנהל קרב אוויר שבמהלכו הופלו שני מיגים ושב לישראל.
מטוס אחד מהמבנה השלישי נפגע מהדף התפוצצות מיג שהוא עצמו פוצץ אך הצליח לשוב לישראל בשלום.מארג' ריאלרביעיית סופר מיסטררביעיית אוראגןרביעיית מיסטרסרן אילן רוןרס"ן יוסי אביב (אברבוך)רס"ן חגי רונןטייסת 105טייסת 107טייסת 109השדה נמצא דרום מזרחית לדמשק.
במבנה טייסת אחת של מיג 21 וכן היו בו מטוסי מיג 17. שלושת המבנים ביצעו את התקיפות ללא פגיעות מאש נ"מ שנורתה לעברם.
המבנה השלישי דווח כי בשדה לא נותרו עוד מטרות ושכל כלי הטיס שבו הושמדו.
השדה נחשב סגור ומבנה מיסטרים נוסף שהתכונן לתקוף אותו הופנה למשימות אחרות.דמייררביעיית ווטוררביעיית ווטורשלישיית סופר מיסטרשלישיית מיסטרשלישיית מיסטררביעיית סופר מיסטררביעיית מיראז'רס"ן אייל אחיקר (לוס)רס"ן משה (סימי) סערסרן מנחם כהןרס"ן אוהד שרמיסרן יעקב יריב (קוביק)סרן דן סגרירס"ן עזרא דותן (בבן)טייסת 110טייסת 110טייסת 105טייסת 109טייסת 109טייסת 105טייסת 117השדה נמצא צפון מזרחית לדמשק.
נחשב לשדה פעיל, גדול ומוגן מאוד בנ"מ.
אחד המטוסים ממבנה הווטורים הראשון נפגע, טייסו צנח ונשבה.
היה זה השבוי הישראלי היחיד בסוריה במלחמה זו.
מהשדה המריא מבנה מיג 21 שהביא להפסקת התקיפה של המבנה הווטורים.
המבנה השני נתקל באש נ"מ חזקה מאוד.
כל הרביעייה נפגעה והפסיקה את התקיפה לאחר יעף השלכת הפצצות על המסלולים.
כל הרביעייה נחתה בשלום בישראל למרות הפגיעות.
גם כנגד המבנים השלישי הרביעי והחמישי נורתה אש נ"מ כבדה מטוס אחד מהמבנה החמישי נפגע אך נחת בשלום בישראל.
מוביל המבנה השישי (סופר מיסטר) נפגע ונטש סמוך לשדה ונרצח על ידי חיילים סוריים.
גם לאחר תקיפת המבנה השישי טרם הושמדו כל המטרות בשדה.
לנוכח אש הנ"מ הכבדה והאבדות הוחלט שהמשך ההפצצות ייעשו על ידי מטוסי המיראז' שהיה מהיר יותר.
המיראז'ים תקפו את עמדות הנ"מ והשמידו רבות מהן ללא אבדות.T-4רביעיית מיראז'שלישיית מיראז'סרן איתן כרמירס"ן עודד שגיאטייסת 119טייסת 119שדה צפוני ומרוחק.
בזמן התקיפה ירי הנ"מ היה חלש.
שני מבני המיראז' הגיעו סמוכים בזמן אל השדה ונאלצו לנהל קרבות אוויר עם מטוסי מיג 21 במקביל להפצצות.
התקיפות היו טובות ולא נפגעו מטוסים ישראלים.רבת עמוןרביעיית מיראז'רביעיית אוראגןרביעיית אוראגןרביעיית אוראגןרביעיית מיסטרסרן אברהם שלמוןסרן דב פלגדוד יצחקסרן יהודה קורןסרן אביהו בן-נוןטייסת 119טייסת 113טייסת 107טייסת 117טייסת 116שדה ממוקם מזרחית לעיר רבת עמון בירת ירדן.
בשדה לא היו מטוסי קרב רבים אך התעורר בישראל החשש שממנו יפעלו מטוסים עיראקיים ולכן הוחלט להשביתו.
חמשת המבנים שתקפו אותו החל מהשעה 12:45 השמידו את כלי הטיס שבו והשביתו את המסלולים.
חלק מכלי הטיס היו אזרחיים.
במהלך התקיפה נורתה אש נ"מ.
אחד הטייסים שכנראה נפצע לא ענה בקשר ובשובו לישראל חדר לאזור אסור לטיסה של הקריה למחקר גרעיני בדימונה והופל בטיל הוק ישראלי ששוגר על ידי יטנ"מ 137. אחד המטוסים במבנה הרביעי נפגע אך הצליח לנחות בשלום בישראל.
שני מטוסי מיסטר מהמבנה האחרון נפגעו אך הצליחו לנחות בשלום בישראל.מאפרקרביעיית מיסטררביעיית מיסטררביעיית סופר מיסטררביעיית אוראגןרביעיית אוראגןסרן מריו שקדאדי ארד (פקטורי)סרן אריק עזוזרן אלוןרס"ן יוסף סלנטטייסת 116טייסת 116טייסת 105טייסת 113טייסת 113שדה ירדני עיקרי.
טרם תקיפתו הצליחו להמריא ממנו שני מטוסי הוקר האנטר שניהלו עם הרביעייה הראשונה קרב אוויר ושיבשו חלקית את התקיפה.
בקרב האוויר נפגע אחד המטוסים הישראליים טייסו צנח פצוע וככל הנראה נרצח על ידי מקומיים, והשלישייה שנותרה הצליחה לגרום לשדה נזק ניכר.
גם הרביעייה השנייה נאלצה לנהל קרבות אוויר עם האנטרים אך הצליחה בתקיפתה והשמידה מטוסי האנטר רבים.
הרביעייה השלישית והרביעית תקפו את השדה הירדני ללא התנגדות ירדנית משמעותית והשביתו אותו.
אחד ממטוסי המבנה האחרון נפגע מאש נ"מ ונאלץ לנטוש את מטוסו בשלום מעל שטח ישראל.H-3שלישיית ווטורסרן גדעון מגןטייסת 110השדה המערבי ביותר בעיראק.
על פי התכנון היו אמורים ללוות מטוסי מיראז' את מפציצי הווטור האיטיים אך המרחק הגדול אל היעד היה על גבול הטווח של המיראז' ולבסוף הוחלט להימנע מהוצאתם.
מיגים החלו תוקפים את הווטורים עוד טרם הגיעם לשדה ולאורך כל יעפי התקיפה הטרידו אותם.
למרות נחיתות הווטור חזרו כולם ללא פגע לישראל.
חיל האוויר הירדני הושמד כולו (ב-51 גיחות).
כמחצית מחיל האוויר הסורי הושמד (ב-82 גיחות) והיתר ברחו לשדות מרוחקים.
כמו כן הותקף שדה תעופה בעיראק ושדות נוספים במצרים.
תקיפות מהיום השני למלחמה ואילך
לאחר התקפת הגל השלישי הושמד חיל האוויר הירדני.
חיל האוויר הסורי שספג פגיעות בשדות התעופה שלו והושמדו מחצית ממטוסיו נמנע מלשגר מטוסים לעבר שטח ישראל.
אולם נראה היה כי עיראק, שלה הוקצה רק מבנה תקיפה יחיד (שלושה מטוסים בלבד), הייתה בעלת יכולת ונכונות לשגר מטוסים לעבר ישראל.
בבוקר יום 6 ביוני תכנן חיל האוויר העיראקי לשגר רביעיית מפציצי טופולב 16 ולהפציץ את תל אביב ואת בסיס רמת דוד (לבסוף הפציץ רק מטוס אחד את נתניה).
בעקבות ההפצצה הפך H-3 למטרה דחופה ולכן תוכננה עוד גיחה כדי להשמיד את השדה.
הגיחה כללה ארבעה ווטורים ושני מירז'ים.
בתקיפה זו נפגעו תשתיות השדה והכוח הכה במטוסי הקרב העיראקים ללא אבדות אבל השדה לא הושמד.
גם בבוקר 7 ביוני הגיעה ידיעה מודיעינית שלפיה מצרים שיגרה בקשה דחופה לעיראק לצאת ולתקוף את שדה התעופה חצור ואת רמת דוד.
השדה העיראקי היחיד שהיה בטווח שמאפשר שיגור מטוסים לישראל היה H-3. לכן הוחלט גם בבוקר היום השלישי למלחמה להזניק מבנה הכולל ארבעה מפציצי ווטור ומבנה הכולל ארבעה מיראז'ים לתקיפה נוספת שלו.
התוקפים העמוסים בפצצות נתקלו בשמיניית מטוסי יירוט ובסופו של הקרב הופלו שלושה מטוסים ישראליים מתוך השמונה שתקפו.
על פי מקורות פקיסטניים ואמריקניים מטוס ווטור ומטוס מיראז' III הופלו על ידי הטייס הפקיסטני סאיפול אזאם בהטיסו מטוס הוקר האנטר.
שניים מהטייסים יצחק גולן וגדעון דרור נפלו בשבי העיראקי והושבו לישראל בסוף החודש.
גיחה זו כשלה כיון שמארז הלוחמה האלקטרונית שהכוחות נשאו (היבלת) היה בתיקון ולכן הוחלט לצאת בלעדיו.
בנוסף היו גם פערי מודיעין ומפות ולכן הגיחה הייתה בנתיב הגיחות הקודמות מה שגרם לעיראקים לאתר וליירט את המתקפה אפילו לפני שהכוח הגיע ל־H-3 ולכן גם המירז'ים היו כבדים ואיטים מפצצות שהקשו עליהם להגן על המפציצים ולבצע את המשימה.
לאחר גיחה זו הוחלט שלא לתקוף שוב את שדה H-3. אך גם העיראקים לא יזמו עוד תקיפות בישראל עד סוף המלחמה.
להצגת טבלת התקיפות, לחצו על "הצגה" בצד שמאל שדה התעופה המבנה שתקף מוביל המבנה טייסת הערותH-3רביעיית ווטורזוג מיראז'משה (סימי) סעריהודה קורןטייסת 110טייסת 117תקיפה שיצאה בשעה 6:00 בבוקר היום השני למלחמה.
השדה המערבי ביותר בעיראק שהותקף גם בגל השלישי יום קודם לכן.
בנוסף לווטורים שוגרו גם זוג מטוסי מיראז' להגנה על הווטורים מפני מיירטים.
התקיפה הופרעה לכל אורכה על ידי מטוסי ירוט והתנהלו קרבות אוויר.
מלבד הנזק לשדה הופלו בקרבות אוויר שלושה מטוסים עיראקיים.H-3רביעיית ווטוררביעיית מיראז'סרן שלמה קרןרס"ן עזרא דותן (בבן)טייסת 110טייסת 117תקיפה שיצאה בשעה 10:23 בבוקר היום השלישי למלחמה.
בנוסף לווטורים שוגרה גם רביעיית מטוסי מיראז' אך הפעם הועמסו עליהם גם פצצות ותוכנן שגם יפציצו את המסלולים וגם יגנו על הווטורים מפני מיירטים.
לתוקפים המתינו שמונה מטוסי האנטר שפטרלו מעל לשדה.
בשל איום ההאנטרים שניסו לירטם הטילו המיראז'ים את פצצותיהם בחפזה ולא פגעו במסלול.
בקרב האוויר שהתפתח הופל האנטר ומיראז' שטייסו צנח.
מוביל הווטורים נפגע באש נ"מ.
ווטור נוסף נפגע וטייסו נטש ונפל בשבי.
ביום המלחמה הראשון הושמדו כ-70% ממטוסי הקרב וההתקפה של ארצות העימות ובסך הכל 451 מטוסים ומסוקים:
לישראל הייתה עליונות אווירית מוחלטת לאחר המבצע וכבר ביום הראשון למלחמה התפנו מטוסי חיל האוויר לתקיפת מטרות קרקע וסיוע לכוחות חי"ר ושריון.
בבוקר המבצע שידרו אמצעי התקשורת המצריים דווחים על הצלחה מצרית בקרבות.
ישראל נמנעה מפרסום הצלחת התקיפה ורק בחצות היום הראשון הודיע הרמטכ"ל יצחק רבין ברדיו כי הושמדו בקרבות 400 מטוסי אויב.
לאחר השיקום החל תכנון מבצע חדש להשמדת חילות האוויר הערביים שנקרא מבצע לפיד שנמסר לטייסות ב-17 ביולי 1968.
ב-3 בדצמבר 1971, במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש, ביצע חיל האוויר של פקיסטן מתקפת מנע על בסיסי חיל האוויר ההודי שבצפון מזרח המדינה, בדומה למבצע מוקד, ששימש כהשראה למתקפה זו.
האלוף מוטי הוד, מפקד חיל האוויר במלחמה, אמר "אפילו בחלומותיי הוורודים ביותר לא הייתי מעלה בדעתי הישג מדהים כזה".
מבצע מטאטא היה חלק ממבצע יפתח בגליל העליון המזרחי במלחמת העצמאות.
המבצע נערך בתחילת מאי 1948 באזור שבין הכנרת לעמק החולה, ואילץ את השבטים הבדואים באזור לחצות את הירדן לסוריה.
בעקבות המבצע חובר הגליל העליון לתחתון והתאפשרה תחבורה חופשית אליו וממנו.
החל מסוף אפריל 1948 החלו כוחות ההגנה לבצע את תוכנית ד' גם באזור הגליל העליון המזרחי.
הרעיון מאחורי התוכנית היה מעבר מאסטרטגיה הגנתית לאסטרטגיה התקפית ויצירת רצף טריטוריאלי יהודי בשטח שהוכר כמדינה היהודית על פי תוכנית החלוקה, והיערכות לקראת פלישת צבאות ערב הצפויה ב-15 במאי, לאחר עזיבת הבריטים את הארץ.
בעקבות התעצמות הלחימה בגליל וכישלון שתי ההתקפות הראשונות על מצודת המשטרה נבי יושע נשלח יגאל אלון מהמטכ"ל צפונה כדי לבחון את המצב.
המלצותיו הביאו להחלטה על מבצע יפתח, אשר נוהל בפיקודו, שמטרתו הייתה להשתלט על הגבול הצפוני המזרחי ממטולה ועד הכנרת, ולמנוע חדירת לוחמים דרך הגבול שהיה למעשה פרוץ.
באזור שכנו עשרות כפרים ערבים בנוסף לערביי העיר צפת.
כדי לאפשר תנועה חופשית בצירי התנועה החליט אלון בשלב ראשון לפעול נגד הבדואים ממזרח לכביש ט'בחה-ראש פינה שבמשך חודשים התנכלו לתחבורה היהודית שעברה באזורם.
לדברי בני מוריס אלון החליט שהדרך הטובה ביותר לחסימת גבול הצפון המזרחי היא על ידי טיהור השטח שממערב לו מכל הלוחמים והאזרחים הערבים.
בסוף אפריל התפנו רוב הכפריים מצפון וממזרח לראש פינה בהוראת הכוחות הערביים וקצינים סוריים.
בכפרים נשארו רק הגברים ולוחמים ערביים.
ב-1 במאי נכבשו ביריה ועין זיתים.
בליל 2 במאי ירו כוחות פלמ"ח כמה מטחים של פצצות מרגמה לעבר כפרים מצפון לראש פינה שהטרידו את התחבורה היהודית ובעקבות כך החלה בריחה מהכפרים.
בסוף אפריל פעלו בגליל העליון שני גדודים של ההגנה: הגדוד השלישי של הפלמ"ח וגדוד 11 של חטיבת גולני.
לצורך מבצע יפתח הוזעק גם הגדוד הראשון של הפלמ"ח, אשר פעל עד אז באזורי הגליל המערבי ועמק יזרעאל, אל הגליל העליון המזרחי.
כיוון שהדרך אל הגליל העליון עברה אז רק בכביש טבריה-ראש פינה, 'נוצל' מעברו של הגדוד הראשון לצורך הקצאתו כגרעין הכוח המיועד למבצע מטאטא.
הגדוד תוגבר גם במחלקה מגדוד 11 ובשתי מחלקות של חטיבת אלכסנדרוני.
ב-4 במאי נערך מבצע מטאטא במטרה להרחיק את הבדואים בשטח המשתרע בין כביש טבריה-ראש פינה במערב עד לירדן במזרח.
מטרות המבצע הוגדרו: "חיסול בסיסי האויב המחבל ומטריד את התחבורה בגליל, הריסת נקודות היאחזות לכוחות פולשים ממזרח, חיבור הגליל התחתון והעליון ברצועה רחבה ובטוחה יחסית [של שטח יהודי רצוף]".
למבצע קדמה הרעשת מרגמות, ועם התקרבות לוחמי הגדוד הראשון של הפלמ"ח נמלטו הערבים מזרחה.
לטענת הסורים מדובר היה בכ-2,000 איש בני השבטים ערב אל-שמלינה באזור שפך הירדן לכנרת, ערב אל-סמכיה ערב אל-סויאד וערב אל-זנגריה בירדן ההררי.
בני שבט ערב אל-הייב בכפר טובא שגילו עמדה אוהדת ליישוב היהודי ואף נלחמו לצידו במסגרת הפלהיב לא נפגעו.
למחרת פוצצה יחידת ההנדסה של הפלמ"ח עשרות בתים בזנגריה ובכפרים נוספים.
כתוצאה מהמבצע חובר הגליל העליון אל שאר חלקי הארץ ונתאפשרה תחבורה חופשית אליו וממנו, ללא צורך בנסיעה בשיירות מאובטחות.
לדברי יגאל אלון, למבצע הייתה "השפעה פסיכולוגית עצומה" על ערביי צפת ועמק החולה שנותקו מסוריה, והוא סלל את הדרך לכיבושם.
מבצע מכבי במלחמת העצמאות נערך על ידי ארגון "ההגנה" ב-8–18 במאי 1948, במטרה לפתוח את הדרך מהשפלה לירושלים.
הדרך נפתחה לזמן מה, אך בסופו של המבצע נשארה הדרך לירושלים חסומה באזור לטרון.
בכל זאת, המבצע הביא להישגים טריטוריאליים, ובמהלכו הועברה כמות מצומצמת של אספקה לירושלים.
במבצע נחשון ובהמשכו, מבצע הראל, נפרצה זמנית הדרך לירושלים המנותקת.
בניגוד למבצעים קודמים, החזיקו כוחות "ההגנה" במשלטים לצידי הדרך.
עקב ידיעות מודיעיניות מוטעות שהצבא הבריטי בירושלים יקדים את פינויו, חטיבת הראל נקראה בסוף אפריל לעלות לירושלים להשתתף במבצע יבוסי.
החטיבה הפסיקה את מבצע 'הראל', והערבים חזרו וחסמו את הכביש מהשפלה לירושלים.
בתחילת מאי, עם סיום מבצע 'יבוסי' הוחלט על מבצע לפתיחת הדרך מחדש.
יצחק רבין מונה למפקד המבצע בו השתתפה חטיבת הראל, אליה צורף גדוד 51 מחטיבת גבעתי.
השם מבצע מכבי נקבע לזכרו של מכבי מוצרי, קצין המנהלה של חטיבת הראל שנפצע קשה ב'שיירת הראל' ב-20 באפריל 1948 ונפטר מספר ימים לאחר מכן.
תוכנית המבצע כללה שלושה שלבים:
בשלב א' היה על גדוד 51 של חטיבת גבעתי להיערך בחלק המערבי של הדרך, מחולדה עד סמוך ללטרון.
בשלב ב' היה על חטיבת הראל להשתלט על הרכסים השולטים על הכביש מן השפלה לירושלים משער הגיא מזרחה.
על הגדוד החמישי הוטל להשתלט על הרכס הצפוני (שלוחת משלטים).
על vגדוד הרביעי הוטל להשתלט על הרכס הדרומי (שלוחת שיירות), כולל משלט המסרק והכפר בית מחסיר.
בשלב ג' היה על חטיבת הראל לכבוש את דיר איוב, שמצפון לכביש ירושלים-השפלה, בין שער הגיא ללטרון, ולפגוש את גדוד 51, שיתקדם מזרחה לקראתה.
לערבים היו באזור רק לוחמים מקומיים אך מייד לאחר התחלת המבצע נהרו לבית מחסיר לוחמים רבים מכפרי הסביבה, וב-10 במאי 1948 הגיע לגזרת לטרון–דיר איוב גדוד של צבא ההצלה בפיקודו של הקולונל העיראקי צאלח מוחמד מהאדי.
במהרה גדל כוח זה לשני גדודים עם סוללת תותחים 75 מ"מ ומשוריינים.
בליל 7–8 במאי 1948 השתלט כוח מהגדוד הרביעי בפיקוד אורי בן ארי על משלט 16 המרוחק כמה מאות מטרים מצפון-מזרח ל'מסרק'.
בגלל קושי להעלות למקום מרגמת דוידקה ומחשש להסתבכות בקרב יום, נתנה פקודת נסיגה.
פקודה זו כללה גם את המשלטים שכבר נתפסו מצפון לכביש, וזאת כדי שלא לחשוף את יעדי המבצע.
בליל 8–9 במאי 1948 נערך ניסיון נוסף להשתלט על הרכס הדרומי אבל בינתיים תפסו הערבים את משלט 16 ופתחו באש על הכוח.
בעקבות זאת הורה יגאל ידין בהוראת דוד בן-גוריון להדיח את המג"ד יוסף טבנקין, הוראה שעוררה תסיסה גדולה בלוחמי הפלמ"ח ולא בוצעה.
בליל 9–10 במאי 1948 נעשה ניסיון נוסף לכבוש את המשלטים הדרומיים.
הכוח תוגבר בכוח נוסף מהגדוד החמישי, בפיקודו של יששכר שדמי.
נתפסו משלטים 16 ו-21 ליד 'המסרק'.
במשך 10 במאי 1948 היו הפגזות בלתי פוסקות והתקפות על המשלטים שהחזיקה חטיבת הראל, ונגרמו אבדות כבדות לשני הצדדים.
לפנות ערב הפסיקו הערבים את האש.
כוח מהגדוד הרביעי כבש את משלט המסרק (משלט 17) והשתלט על הכפר בית מחסיר שנמצא ריק מאנשים.
בבתי הכפר נמצא ציוד רב שנבזז מהשיירות.
הגדוד הרביעי בסיוע כוח חי"ש כבש את המשלטים מצפון לכביש ועמד מספר ימים בהתקפות קשות ובלתי פוסקות של 'צבא ההצלה'.
מספר משלטים עברו מיד ליד אך לבסוף נשארו בידי כוחות חטיבת הראל.
כיבוש המשלטים משני צידי הכביש אפשר הכנסת כוח הנדסה, על מנת שיכשיר את הכביש למעבר.
ב-13 במאי כבשו כוחות חטיבת הראל את משלט 'הרדאר' שליד מעלה החמישה, שנעזב על ידי הבריטים ימים מספר קודם לכן.
באותו יום, ואף ביום המחרת, היו נתונים כוחות חטיבת הראל, במשלטים שתפסו, בהפגזות, אך כללית, כוחות 'צבא ההצלה', החלו לפנות את מרכז הארץ לקראת פלישת צבאות ערב באמצע מאי.
ב-12 במאי 1948 יצאה שיירת משוריינים מגדוד 51 של חטיבת גבעתי לבדוק את הדרך בגזרת לטרון-דיר איוב.
ליד דיר איוב הם נתקלו במשוריינים בריטים שפתחו עליהם באש, ככל הנראה כיוון שהבריטים רצו לשמור על ציר הפינוי לטרון-רפיח.
אבדות גבעתי היו כבדות: 10 הרוגים ו-20 פצועים.
בליל 12–13 במאי 1948 הוחלט להשתלט על מחנה המעצר בלטרון כדי להפוך אותו לבסיס לכיבוש לטרון ודיר איוב.
עם שחר 13 במאי 1948 הבחינו הערבים בכוח המרוכז במחנה ומייד פתחו עליו באש תותחים, מרגמות ומקלעים.
לתוקפים מ'צבא ההצלה' הצטרפו שוב הבריטים.
מספר הנפגעים במחנה עלה ובשעה 11:00 קיבל המפקד יובל נאמן פקודת נסיגה.
האבדות היו כבדות - 11 הרוגים, 25 פצועים.
בשטח נשארו שישה משוריינים, חמישה אוטובוסים, שתי משאיות ותותח נ"ט.
ב-13 במאי 1948 החליט הפיקוד העליון להגדיל את הכוח שיילחם על לטרון.
חטיבת גבעתי, שעצרה לשם כך את מבצע ברק, פעלה כעת בשלושה גדודים: 51, 52 ו-54.
בליל 13–14 במאי 1948 נכבש הכפר אבו שושה שליד קיבוץ גזר.
בליל 14–15 במאי 1948 נכבש הכפר אל קובאב על כביש רמלה-לטרון (היום מושב משמר איילון).
המטרה הייתה להמשיך, לכבוש את סלבית (כיום שעלבים) ויאלו ולסגור על לטרון, אך חטיבת גבעתי נקראה בדחיפות לחזית הדרומית, כדי לעמוד מול פלישת הצבא המצרי.
במקום הושאר גדוד 52 של חטיבת גבעתי שצורף לפיקוד חטיבת הראל.
ב-14 במאי 1948 פינו הבריטים את לטרון וב-15 במאי 1948 עזבו כוחות 'צבא ההצלה'.
בין 15 במאי 1948 ל-17 במאי 1948 נוצר במקום חלל ריק מכוח צבאי אך פיקוד חטיבת הראל לא ניצל זאת.
עקב אכילס של המבצע היה ארגון השיירות ובמהלכו הועברו כמויות מצומצמות של אספקה לירושלים.
בליל 15–16 במאי 1948 כבש כוח של חטיבת גבעתי את הכפר לטרון וכוח מחטיבת הראל כבש את יאלו.
באותו לילה הועברה משאית תחמושת אחת בדרך עפר ליד לטרון (דרך האיילות).
המשאית עלתה על מוקש ומטענה הועבר למשוריינים של חטיבת הראל שהגיעו למקום.
שיירה זו כונתה שיירת היתום.
שיירה נוספת של 18 משאיות הועברה בליל 16–17 במאי 1948. זו הייתה השיירה האחרונה באותו מבצע.
כוח של הלגיון תפס את לטרון.
ניסיון להחזיר מירושלים לשפלה את מאות המשאיות משיירות קודמות, אשר תוכנן ללילה הבא, לא עלה יפה.
גדוד 52 אף הוא עזב את הגזרה והצטרף לחטיבת האם גבעתי.
הדרך לירושלים נשארה סגורה עד להכשרת דרך בורמה בתחילת יוני.
עם זאת, רוב המשלטים שנכבשו בעת המבצע נותרו בידי "ההגנה", להוציא משלט הרדאר, שנפל בידי הלגיון הירדני.
מבצע מצפן (Operation Compass) היה המבצע הצבאי הגדול הראשון של בעלות הברית במסגרת המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה, והניצחון המשמעותי הראשון שלהן על כוחות הציר במהלך המלחמה.
במהלך המבצע הצליחו כוחות בריטים קטנים יחסית להביס את הארמייה האיטלקית העשירית, להדוף את הצבא האיטלקי משטח מצרים ולכבוש את נמלי טוברוק ובנגאזי ואת כל בליטת קירנאיקה, כיום בשטחה של לוב.
כל זאת במחיר אבדות קלות בלבד לצד הבריטי.
לאחר הכרזת המלחמה האיטלקית על בריטניה וצרפת ב-10 ביוני 1940, הורה מוסוליני לגנרל רודולפו גרציאני, מפקד הארמייה העשירית שכוחותיה החזיקו בשטח לוב (שהייתה מושבה איטלקית), להשתמש בכוחותיו כדי לפלוש למצרים שהייתה תחת שליטה בריטית, ולהשתלט על תעלת סואץ.
גרציאני העלה ספקות באשר ליכולת הכוח שבפיקודו, שהורכב ברובו מכוחות חי"ר בלתי ממונעים להביס את הצבא הבריטי, אך בסופו של דבר ציית להוראות הדוצ'ה.
ב-13 בספטמבר 1940 החלה הארמייה העשירית להתקדם לתוך שטח מצרים מול התנגדות בריטית קלה.
למרות זאת, הורה גרציאני לכוחותיו לעצור את המתקפה לאחר התקדמות של פחות ממאה קילומטר, ולהקים מערך הגנה באזור סידי בראני.
ב-8 בדצמבר 1940 תקפו כוחות הצבא הבריטי שכללו מספר יחידות הודיות, תחת פיקודו של לוטננט גנרל ריצ'רד אוקונור את עורפו של מערך ההגנה האיטלקי דרך פער בשורת המחנות המבוצרים שהקימו האיטלקים מדרום לסידי באראני.
תכנון המבצע וגילוי הפער מיוחסים בדרך כלל לקולונל אריק דורמן-סמית אשר שירת כיועץ לאוקונור, אם כי עובדה זו שנויה במחלוקת.
כאמצעי לשמירת סודיות המתקפה נאמר לחלק גדול מן הכוחות המעורבים כי המדובר בתרגיל, ורק זמן מועט ביותר לפני תחילתו נודעה להם המטרה האמיתית.
המתקפה נתמכה על ידי תותחי 25 ליטראות ומפציצי בלנהיים והתבססה על הסיוע שהעניקו טנקי מטילדה Mk II, ששריון החזית העבה שלהם היה עמיד בפני תותחי הנ"ט האיטלקיים.
תוך שעה מתחילת הקרב נהרג הגנרל האיטלקי פייטרו מלטי ו-4,000 חיילים איטלקים נכנעו.
בשלושת הימים הבאים נתפסו או הושמדו 237 כלי ארטילריה, 73 טנקים ו-38,300 חיילים.
הכוחות המתקיפים נעו מערבה לאורך כביש החוף (ויה דלה ויטוריה), דרך מעבר חלפיה ותפסו את מבצר קפוצ'ו שבלוב.
האיטלקים לא ציפו למתקפת הנגד הבריטית, והופתעו לחלוטין.
מספר יחידות איטלקיות גדולות כותרו ונותקו מאספקה, וכתוצאה מכך נכנעו לאחר מספר קרבות קשים.
אוקונור רצה להמשיך במתקפה לפחות עד כיבוש נמל בנגאזי, אולם גנרל ארצ'יבלד וייוול החליט להעביר את דיוויזיית הרגלים ההודית ה-4, שמילאה תפקיד מרכזי במהלך המתקפה, למזרח אפריקה האיטלקית, כדי להשתתף במערכה במזרח אפריקה.
הדיוויזיה האוסטרלית ה-6 החליפה את ההודים, החלפה שחייבה הפוגה בקרב.
המתקפה הבריטית חודשה ב-9 בינואר.
ב-12 בינואר כותרה מצודת טוברוק, שהייתה בעלת חשיבות אסטרטגית, ונפלה לידי הבריטים ב-22 בינואר.
בסוף ינואר 1941 נודע לבריטים שהכוחות האיטלקיים החלו בנסיגה מבליטת קירנאיקה.
הדיוויזיה המשוריינת ה-7 נשלחה לכתר את הכוחות האיטלקיים הנסוגים ולהשמידם.
התקדמות הדיוויזיה הייתה איטית מדי, ולפיכך שלח הפיקוד הבריטי טור ממונע שנועד לנוע במהירות בדרכי המדבר לרוחב בסיסה של בליטת קירנאיקה, ולהקדים את הטור האיטלקי שנסוג לאורך דרך החוף.
ב-5 בפברואר 1941 הגיע הכוח הבריטי לאזור בדה-פום, דרומית לנמל בנגאזי, והקים שם מערך חסימה.
למחרת הגיע למקום הטור האיטלקי, והחל לתקוף את הכוח הבריטי הקטן במטרה לפרוץ דרכו ולהיחלץ מהכיתור.
במשך יומיים בלם הכוח הבריטי הקטן, שכלל 500 רובאים, פלוגת טנקים ומספר תותחי שדה ותותחים נגד טנקים כוח איטלקי חזק בהרבה, שכלל 20,000 חיילים, מאה טנקים קלים ומאתיים תותחים.
ניסיון הפריצה האיטלקי האחרון התבצע ב-7 בפברואר כאשר 20 טנקים קלים איטלקיים מדגם פיאט M13/40 פרצו דרך חגורה דלילה של רובאים ותותחים נגד טנקים ונעצרו רק באמצעות אש תותחי שדה במרחק קצר ממפקדת החטיבה הבריטית.
כאשר הגיעו לזירה הכוחות הבריטיים העיקריים, שנעו לאורך כביש החוף, נשברה ההתנגדות האיטלקית, והכוחות האיטלקיים החלו להיכנע בהמוניהם.
תוך עשרה שבועות התקדמו בעלות הברית 1,300 קילומטר, השמידו או לקחו שלל 400 טנקים ו-1,292 כלי ארטילריה, תפסו 130 אלף שבויי מלחמה והשמידו את הארמייה העשירית האיטלקית שכללה 10 דיוויזיות.
האבדות הבריטיות היו קלות יחסית, וכללו 494 הרוגים ו-1,225 פצועים.
קצין בריטי תיאר את כמות השבויים העצומה באומרו : "תפסנו בשבי 5 אקרים [כ-20,000 מ"ר] של קצינים ו-200 אקרים [כ-800,000 מ"ר] של חיילים בדרגות אחרות".
לאחר ההפסד כתב גרציאני למוסוליני "בזירת מבצעים זו דיוויזיה משוריינת אחת חשובה יותר מארמייה שלמה [של חי"ר]".
למרות הניצחון הבריטי המכריע, המתקפה הסתיימה ללא גירוש האיטלקים מצפון אפריקה.
כשהגיעו הכוחות התוקפים למצר היבשה של אל עגיילה הורה ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל לפיקוד הבריטי בזירת המזרח התיכון לעצור את המשך המתקפה, כדי שניתן יהיה לשלוח חלק מכוחות שהשתתפו בה ליוון, על מנת למנוע את נפילתה לידי כוחות הציר.
מבצע מייקלברג (או מבצע כנף) היה מבצע להעפלה בדרך האוויר, שיזמו אנשי המוסד לעלייה ב' בחודשים אוגוסט וספטמבר 1947. במסגרת המבצע, שהתקיים בתיאום עם ארגונים ציוניים בעיראק, בוצעו שתי גיחות של מטוס אמריקני מסוג קרטיס C-46 קומנדו, ובהם הובאו כמאה עולים מעיראק.
העולים הונחתו ביבנאל על אף התנגדות שלטונות המנדט הבריטי, ונקלטו ביישובים הסמוכים.
עם פעילי העלייה שארגנו את המבצע נמנו שלמה הלל (לימים יושב ראש הכנסת ושר בממשלת ישראל), ירחמיאל אסא (לימים חבר הכנסת) ודוד נמרי, ובין העולים הייתה שושנה ארבלי-אלמוזלינו, לימים שרה בממשלת ישראל.
שם המבצע הוא הלחם בסיסים של שמם של שני הטייסים האמריקאים שהטיסו את המטוס: לואי ווסנברג ומייקל, ששם משפחתו לא ידוע.
לעליית הנאציזם ב-1933 בגרמניה הייתה השפעה עצומה על כל ארצות ערב.
בעיראק עלה שלטונו של רשיד עאלי אל-כילאני הפרו-נאצי בהפיכה צבאית, וההסתה נגד הציונות והיהודים גאתה.
היהודים בעיראק סבלו מפגיעות רבות וחמורות ובשיאן פרעות הפרהוד ביוני 1941, אשר במהלכן המון זועם התפרץ לעבר השכונות היהודיות בבגדאד.
כ-170 איש נהרגו ומאות רבות נפצעו, נשים נאנסו ואלפי חנויות ובתים נבזזו.
ההלם ותחושת החוסר ביטחון בו הייתה נתונה הקהילה היהודית עוררה גל התארגנויות ציוניות בקרב הנוער העיראקי שקרא להגנה עצמית ותחיה לאומית.
פעילות המוסד לעלייה ב' בעיראק
היישוב היהודי בארץ ישראל לא נותר אדיש לפרעות שהתחוללו במזרח התיכון.
בתחילת שנות ה-40 החלה להסתמן יצירת קשר לשם הצלתם של הפליטים היהודים ממדינות ערב והעלאתם ארצה.
לצורך כך הוחלט להקים "גשר" שליחים לאורך בסיסי פעולה במזרח התיכון.
כבר באפריל 1942 הגיעו לבגדאד השליחים הראשונים של המוסד לעלייה ב' וארגנו בה את התנועה הציונית.
מקץ שנה מנתה התנועה למעלה מ-200 חברים, פעילותה התרחבה למוקדים בערים נוספות וכן הוקמו במסגרתה גרעינים ראשוניים להגנה עצמית בשם "השורה".
השליחים הישראלים היוו את חוליית הקישור בין התנועה בעיראק לפעילים בארץ ודרכם הועברו הידיעות, ההוראות והדוחות.
התנועה חינכה את חבריה להגשמה ופעלה לעידוד העלייה לארץ בכל התנאים והדרכים.
פעילות זו של המוסד לעלייה ב' התנהלה חרף חוקיו הנוקשים של המנדט הבריטי שהגביל את עליית היהודים ארצה בהתאם למדיניות הספר הלבן.
הפעילות התקיימה חרף איסור שהטיל המשטר המוסלמי בעיראק על יציאת היהודים מגבולותיה.
בתנאים אלו, היה על המוסד להקפיד על פעילות חשאית במחתרת תוך התגברות על קשיים רבים.
במחצית השנייה של 1947 התאפשרו דרכים נוספות של עלייה באמצעות מבריחים שדרשו סכומי כסף גדולים.
התנועה הציונית לא יכלה לעמוד בתשלום הגבוה וכתוצאה מכך תוכניות רבות לא יצאו אל הפועל, והחל להתנהל שוק שחור עצמאי של המבריחים.
שלמה הלל, שלימים הפך לשר בממשלת ישראל, ולחתן פרס ישראל, היה אחד מחברי המוסד לעלייה ב' שנשלח ב-1946 למחתרת הציונית בעיראק.
אלא שבעקבות הכישלונות ההולכים ונישנים חש תיסכול מאוזלת ידה של המחתרת והחליט לעזוב ולשוב ארצה לאחר שנה אחת בלבד.
ב-19 באוגוסט 1947, פרצה בבהילות מכונית לחצר פלוגת העבודה של הצופים (שלימים תקים את קיבוץ מעגן מיכאל) באתר גבעת הקיבוצים הסמוכה לרחובות.
מהמכונית יצא משה צ'רבינסקי (כרמיל) ותר אחר שלמה הלל.
שלמה באותה שעה היה שקוע בעבודתו על כלוב קופים שאותו התקין במסגרת העבודות המזדמנות שניתנו לו במשק מאז עזב את המוסד.
משה סיפר לשלמה על תוכנית אפשרית לעליית יהודים מעיראק.
הוא פירט שמדובר בשני טייסים אמריקאים, בוגרי מלחמת העולם השנייה שהציעו למוסד את שירותם.
ברשותם מטוס C-46 המתאים למשא של עד 50 איש, ותמורת תשלום הגון הם מוכנים לבצע כל משימה.
למחרת יצא שלמה לפגישה במוסד בחיפה.
קצין המבצעים דוד נמרי המתין לו שם והם המשיכו יחדיו למלון "כרמליה קורט" לפגישה עם צמד הטייסים האמריקאים.
בהגיעם לחדרם של הטייסים נפרשה על הרצפה מפת עיראק ושלמה התבקש לסמן מקום נחיתה בקרבת בגדאד.
סוכם כי לאחר העמסה של חמישים המעפילים ישוב המטוס ארצה וינחת עם שחר בעמק הסמוך ליבנאל שבגליל התחתון.
הטייסים הציעו תחילה לנחות בשדה מוכר להם בנהריים אך נמרי חשש מהקרבה למחנה צבאי ירדני גדול והציע נחיתה בבקעת יבנאל, כדי לחמוק מעיני הבריטים.
ביבנאל נבחרו שתי אלטרנטיבות לנחיתה: שטח באורך 600 מטר, שאחרי סיקולו מאבנים יוכשר לנחיתה ושדה שלף סמוך באותו גודל.
בסופו של דבר המטוס נחת בשדה השלף.
כדי לסמן את כיוון הרוח הוחלט להדליק מדורות קש לאורך המסלול.
כן סוכם שעם הנחיתה יימסר לטייסים התשלום – מאה ליש"ט בזהב עבור כל נוסע.
הטייסים ביקשו לצאת לדרך מיד ושלמה מיהר לחנות אתא הסמוכה להצטייד בבגדי חאקי המזכירים בגדי טייס.
כעבור שעה כבר שהו שלושתם במטוס, ממתינים לרשות להמריא ממגדל הפיקוח.
כדי להתחמק מהצגת תעודותיו לאנשי ביקורת בריטית, שלמה חמק למנוע שמתחת לתא הטייס.
המטוס החל להמריא ושלמה פתח שוב את המפות.
כ-50 ק"מ צפונית לבגדאד הוא זיהה שדה תעופה נטוש בעיירה קטנה בשם "עקובה".
שלמה הניח כי נחיתה בשדה זנוח זה לא יעורר חשד, אך הדבר התברר כטעות כאשר תושבי העיירה הסקרניים התקהלו סביבם עם נחיתתם.
הוחלט להמריא חזרה ולנחות בשדה התעופה של בגדאד.
המטוס הגיע לבגדאד בערב יום רביעי, 20 באוגוסט 1947. שדה התעופה הממלכתי של בגדאד היה שומם למדי ואף פקיד לא פנה אליהם.
הטייסים שוכנו בבית מלון ושלמה יצא לחפש את אנשי המחתרת.
בתחילה פנה לשכונת "עלוויה" לעבר ביתו של מנשה שאשא, אך מצא במקום משפחה ערבית שהסבירה כי שאשא לא גר שם יותר.
רק לקראת חצות הצליח לאתר את אנשי המחתרת בביתו של נחמן שינה ונועד שם עם קבוצת פעילים מצומצמת.
סמי מוריה נקבע כמפקד המבצע ויצא עמו באותו לילה לסיור סביב שדה התעופה.
הם מצאו כי אין כל שמירה על הגדרות הסובבים את השדה פרט לכלבי השמירה של תושבי האזור הסמוך.
לעומת זאת, מקום משכנו של מחנה הצבא המרכזי סמוך לקצהו המרוחק של שדה תעופה היה היחיד ללא כלבים ושלמה החליט לקחת את הסיכון.
התוכנית שגובשה הייתה להבריח את האנשים דרך פרצה בגדר ולהשכיבם בדממה בקצה המסלול.
המטוס ינוע לעברם והם יכנסו פנימה בפרק הזמן הקצר של חימום המנוע לקראת ההמראה.
בשל הסכנה של חשיפת התוכנית שעלולה לגרור מסכת חקירות, עינויים ותליות, הוחלט לא לערב שום גורם זר ערבי-עיראקי.
בבוקר ביצע שלמה סיור נוסף עם הטייסים בשדה ומשנוכחו לראות כי אין שמירה במקום אישרו גם הם את ההחלטה על המיקום.
המבצע נקבע לליל שבת בשעה 2:10 לפנות בוקר.
הודעות טלפוניות נשלחו לפעילים בסניפים לשגר מיד מועמדים לעלייה וכבר למחרת רוכזו בבגדאד חמישים המועמדים.
המבצע היה מבצע משולב של המחתרת כולה וההתכנסות של ישיבת המטה הארצית נקבעה שוב לביתו של נחמן.
הוחלט כי חברי המזכירות הארצית יהוו את חוליית האבטחה וימתינו חמושים בנקודת ההורדה.
מפקדי "השורה" יהיו הנהגים שיגייסו לצורך המבצע מוניות מחברת "מיאמי" והם יהיו האחראים לאיסוף הקבוצות מנקודות הריכוז בפרקי זמן קצובים ולהביאם באורות עמומים אל השדה.
כל אחת משמונה הקבוצות תילקח על ידי אחד המאבטחים שיעבירם דרך הפרצה בגדר לקצה המסלול ובו הם ימתינו בשכיבה עד מועד ההמראה.
במקרה של תקיפה ההוראה לחוליית האבטחה הייתה להילחם עד מוות ולחפות על האנשים הנסוגים חזרה למכוניות.
בליל שבת רוכזו העולים כמתוכנן, בשמונה קבוצות בנקודות האיסוף.
זאת הייתה הפעם הראשונה בה שמעו כי הם עולים ארצה.
שלושה מנכבדי הקהילה קיבלו התראה להיות זמינים למקרה של תקלה, אך לא פורט מדוע.
באותה שעה בתל אביב, אנשי המוסד עקבו בדריכות אחר המתרחש וקיימו קשר הדוק ורצוף עם שלמה הלל.
הטייסים יצאו מבית המלון לשדה התעופה וחוליית האבטחה תפסה עמדותיה.
המכוניות החלו להגיע בזו אחר זו ופרקו את קבוצות האנשים.
המאבטחים הוליכו אותם מרחק 500 מטר עד לקצה המסלול.
התעורר חשש שמא הקבוצה האחרונה תאחר את המועד, משום שאורחת גמלים עיכבה את מכוניתם.
סמי מוריה שנהג ברכב תמרן בזהירות ובאיפוק דרך הגמלים ולבסוף הספיק להגיע ברגע האחרון.
ב-23 באוגוסט 1947 בשעה 3:38 - התקבלה ההודעה בארץ על המראת המטוס ללא תקלות.
לאחר שעה של טיסה בדממה נדלקו האורות והתאפשר לנוסעים לראות איש את פני רעהו ולפרוץ בקריאות שמחה וחיבוקים.
בין הנוסעים הייתה אחת הפעילות המרכזיות של סניף מוסול - מי שלימים הייתה לשרת הבריאות וחברת כנסת, שושנה ארבלי-אלמוזלינו שנרדפה על ידי הבולשת העיראקית בחשד לפעילותה הציונית.
מספר יוזם המבצע דוד נמרי: "בשש בבקר ראיתי את האווירון, כשהוא גולש בדאיה מצד פורייה ללא כל רעש.
לאחר שכיבה את מנועיו בהתקרבו לבקעה, האווירון נחת לאור היום, דווקא בשדה השלף הארוך, ותוך דקות ספורות נזרקו ממנו לשדה, ככדורים מיד ליד, 50 האנשים שבאו בו, והועלו מיד על משאית שהובילה אותם לקבוצת כנרת.
כשעליתי לאווירון לשלם לטייסים את התמורה בזהב, כפי שנדברנו, נוכחתי לדעת, שנוצר בינינו אמון הדדי, הם הסכימו ללא התחייבות מצידנו לנסוע לאיטליה ולהביא גם משם 50 עולים...
על אף חוסר האמון הראשוני היו טיסות העפלה אלו, בסופו של דבר, בין הצלחותיו הגדולות של המוסד בתקופה זו".
בשעה 6:15 המטוס כבר המריא חזרה לרומא ובשעה 19:38 הודיע המוסד למחתרת בבגדאד כי האנשים הגיעו בשלום.
חודש לאחר מכן פנו שוב הטייסים לאנשי המוסד לעלייה ב' ונערך מבצע נוסף, הזהה לראשון על כל פרטיו, אלא שהפעם ליווה את המטוס ירחמיאל אסא.
זמן קצר לפני מועד ההמראה התקבלה הוראה מהארץ שלא לבצע את המבצע אך ירחמיאל מיאן להחמיץ את ההזדמנות והמטוס המריא על נוסעיו חרף הוראות המוסד.
לאחר הנחיתה התברר כי פשר ההוראה היה העוצר שהכריזו הבריטים ברחבי הארץ; אך לאחר שירחמיאל העמיד אותם בפני עובדה מוגמרת, נמצא הפתרון וההכנות לנחיתה נערכו על ידי חברת "קופל טורס" שהייתה מצוידת ברישיון תנועה בעוצר.
מבצע מייקלברג היה המבצע המסובך, המרשים והמסוכן ביותר בתולדות ההעפלה מארצות המזרח בכלל, ומעיראק.
שני המטוסים היוו את גולת הכותרת של ההעפלה באותה תקופה, הם הביאו ארצה כמאה עולים אשר יישבו את יבנאל.
לאחר מכן הגיעה קבוצת עולים נוספת דרך המדבר, אך מכאן ואילך נחסמו הדרכים ונתיבי העליות הבאות פנו דרך איראן.
באוגוסט 1947 בוצעה טיסה חד פעמית ממנחת מטוסים ליד נאפולי באיטליה, בה הוטסה קבוצה של 50 צעירים.
גם הפעם נחת המטוס ביבנאל ללא בעיות.
בשנת 2017 הובא לישראל של מטוס קרטיס C-46 קומנדו מאלסקה, מדגם ששימש את טייסי מבצע מייקלברג, והוצב במחנה המעפילים המשופץ בעתלית, כדי שישמש להצגת הסיפור של מבצע מייקלברג.
בשיר "המעיל" (מילים ולחן נעמי שמר) מופיעה שורה: "וכשמגיע זמן הנחיתה, אנחנו נוחתים ישר בשדה חיטה", השורה נקשרת לנחיתת המטוס מעיראק בשדה השלף ביבנאל.
אביה של המחברת, מאיר ספיר, לקח חלק במבצע מייקלברג.
הוא היה זה שהביא את מזוודת הכסף לטייסים.
הסיפור חזר ועלה בין בני המשפחה ומצא את דרכו לרמז דק בשיר.
מבצע מוראל היה מבצע להעלאת יהודי מרוקו, שנערך מ-16 במרץ 1961 עד ב-24 ביולי 1961 ובמסגרתו עלו לישראל כ-530 ילדים יהודים.
לאחר שממלכת מרוקו קיבלה עצמאות מהרפובליקה הצרפתית הרביעית ב־1956 אסרה הממלכה על הגירה לישראל.
"המוסד" ארגן עליות חשאיות של יהדות מרוקו באמצעות ספינת "אגוז".
בינואר 1961 טבעה הספינה וכל 44 נוסעיה, מחציתם ילדים, נספו.
בעקבות האסון הועלה רעיון להעלאת יהודים ממרוקו.
על פי התכנית, שליח ארגון יתחזה לנציג של ארגון שווייצרי הומניטרי שיוצב בקזבלנקה יפנה לשלטונות מרוקו ביוזמה להוציא מאות ילדים יהודים ומוסלמים לחופשה בשווייץ.
אחרי שהות קצרה בשווייץ ימשיכו הילדים היהודים לישראל.
במקביל, דייוויד ליטמן, בן למשפחה יהודית בריטית עשירה בשלהי שנות העשרים בחייו, התדפק על דלתותיהם של הארגונים היהודיים בז'נבה וביקש שיטילו עליו משימה אולם לא היה להם מה להציע לו.
הוא הגיע לבסוף לארגון OSE (ראשי תיבות בצרפתית של עבודה וביטחון ליתומים), שעסק בהצלת ילדים בתקופת השואה ואחריה.
ליטמן פנה לארגון יומיים לאחר שפנו אליו מהסוכנות היהודית בשווייץ בבקשה לסייע במציאת מתנדב לשליחות חשאית במרוקו.
כדי לשמור על חשאיות, מפעיליו לא סיפרו לו שהוא עובד עבור "המוסד" והוא היה בטוח שהוא עובד למען הסוכנות היהודית.
דויד ליטמן יצא מיד לקזבלנקה מצויד במכתב מארגון שווייצרי הומניטרי, שם פתח משרד והתחיל לעבוד.
אנשי המוסד גד שחר ופנחס קציר עברו מבית לבית בקזבלנקה ושכנעו את הורי הילדים לתת לילדיהם לעלות לישראל.
במלאת 25 שנה למבצע מוראל, בשנת 1986 התקיים באשקלון כנס של הילדים שעלו.
הכנס הפגיש את בני הזוג ליטמן עם הילדים שבגרו וליטמן זכה לתעודת הוקרה על פועלו.
מבצע מיכאל היה הראשון מתוך סדרה של מתקפות גרמניות באביב 1918 בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
המבצע היה יריית הפתיחה של מתקפת האביב הגרמנית.
מבצע מיכאל החל ב-21 במרץ 1918 במתקפה גרמנית גדולה מקו הינדנבורג באזור סן-קנטן במטרה לפרוץ את קווי ההגנה של מדינות ההסכמה ולהתקדם לכיוון צפון-מערב כדי לתפוס את נמלי התעלה, אך יומיים לאחר פתיחת המתקפה שונתה מטרת המבצע והכוונה הגרמנית הייתה להתקדם מערבה, בתפר שבין הכוחות הבריטיים והצרפתיים.
המבצע תוכנן על ידי אריך לודנדורף, ראש המטה הגרמני, ולצורך המבצע פותחה תורת לחימה חדשה שכללה שימוש בחיילי סער בחזית הלחימה.
הגרמנים הצליחו לפרוץ את קווי ההגנה של מדינות ההסכמה ולהתקדם עד למרחק של 65 ק"מ באזורים מסוימים, אך לא הצליחו לכבוש את אמיין ואראס.
הגרמנים ומדינות ההסכמה איבדו כל אחד כ-250,000 חיילים בקרבות, אך בעוד מדינות ההסכמה חידשו את כוחותיהם בקלות עם הגעת הכוחות האמריקאיים הרעננים לאירופה, האבדות הגרמניות כללו רבים מחיילי הסער המאומנים היטב, אותם היה קשה להחליף.
בנוסף התגלו בצד הגרמני בעיות בהעברת אספקה לכוחות המתקדמים, שהאטו את התקדמותם.
המשא ומתן לשלום בין גרמניה לרוסיה שאחרי המהפכה הבולשביקית החל ב-22 בדצמבר 1917. בסופו של דבר נחתם חוזה ברסט-ליטובסק ב-3 במרץ 1918, כשרוסיה יוצאת מהמלחמה מובסת ומושפלת.
לראשונה במלחמה לא נאלצה גרמניה להילחם בשתי חזיתות בו-זמנית.
הדבר איפשר לגרמנים להזרים כוחות גדולים, קרוב ל-50 דיוויזיות, מהחזית המזרחית אל החזית המערבית, מה שנתן להם יתרון מספרי ברור על כוחות מדינות ההסכמה.
בעקבות חשיפת מברק צימרמן ומעבר גרמניה ללוחמת צוללות בלתי מוגבלת, הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917. הצרפתים והבריטים המותשים התעקשו שארצות הברית תשלח מספר רב של כוחות לשם תגבור הקווים, אולם לצבא ארצות הברית נדרש זמן לצורך גיוס והכשרת הצבא בטרם ישלחו לאירופה.
הפיקוד הגרמני הבין כי הכוחות האמריקאים הרעננים עלולים להטות את הכף לטובת מדינות ההסכמה ולכן יזם מתקפה מסיבית במטרה להכריע את המלחמה לפני הגעת הכוחות האמריקאים, תוך ניצול העדיפות המספרית שנוצרה בעקבות פרישת רוסיה מהמלחמה.
כבר בנובמבר 1917 דובר בפיקוד הגרמני על מתקפה גדולה ומכרעת בחזית המערבית באביב 1918. הפיקוד הגרמני האמין כי חיל המשלוח הבריטי, תחת פיקודו של סר דאגלס הייג, תשוש מקרבות 1917 וכי הוא החוליה החלשה בחזית המערב.
ההחלטה הסופית על קיום המתקפה התקבלה ב-21 בינואר 1918 על ידי לודנדורף.
עד פברואר הועברו מערבה קרוב ל-50 דיוויזיות מהחזית המזרחית, וביום פתיחת המתקפה, ב-21 במרץ 1918, עמדו לרשות הגרמנים בחזית המערב 192 דיוויזיות (מתוך 241 בכל הצבא הגרמני).
הינדנבורג תכנן לפרוץ באזור הסום ואז לפנות לצפון-מערב, במהלך שינתק את קווי האספקה הבריטים וישאיר את חיל המשלוח הבריטי לכוד בפלנדריה.
אז יוכלו הגרמנים לכבוש את הנמלים לחופי התעלה במהלך שיאלץ את הבריטים המכותרים להיכנע.
המתקפה הגרמנית תוכננה לאורך חזית של 69 ק"מ מאראס בצפון, דרך סן-קנטן ועד לה-פר (La Fere, כ-20 ק"מ מדרום לסן-קנטן).
במתקפה השתתפו שלוש ארמיות גרמניות: הארמייה ה-17 בפיקוד אוטו פון בלו, הארמייה השנייה בפיקוד גאורג פון דר מרוויץ, והארמייה ה-18 בפיקוד אוסקר פון הוטייה.
הארמייה ה-18 תוכננה לתקוף באזור סן-קנטן במטרה להפריד בין הכוחות הבריטים והצרפתים.
יחד עם כוחות מהארמייה השביעית הייתה הארמייה אמורה להגיע לנהר הסום ולהחזיק את הקו.
שתי הארמיות הצפוניות (ה-17 והשנייה) תוכננו לתקוף את הבריטים באזור אראס ואז להתקדם לצפון-מערב כדי לנתק את חיל המשלוח הבריטי.
בעקבות הקיפאון בחזית המערבית וחוסר התוחלת של המתקפות הקודמות, הוחל בפיקוד הגרמני ביצירת תורת לחימה חדשה.
תורת הלחימה פורסמה בינואר 1918 ונקראה "התקפה במלחמת חפירות".
בניגוד לעבר, תורת לחימה זו לא התמקדה בכיבוש כלל השטח לאורך גזרה רחבה אלא בהבקעת קווי האויב במספר נקודות.
אין עוד "מאמץ עיקרי" אלא פריצה בכל נקודת תורפה שמתגלית על ידי הכוחות בשטח.
הפיקוד העליון נמנע מלהגדיר לכוחות בשטח יעדים טריטוריאליים ספציפיים, ולפיקוד הזוטר נותר חופש רב.
תורת הלחימה החדשה שמה דגש רב על עקרון הרציפות, והכוחות הונחו לשמור על מגע רצוף עם האויב.
כחלק מתורת הלחימה החדשה הוקמו יחידות הסער.
יחידות הסער היו מורכבות מחיילי החי"ר המצטיינים ומצוידות טוב יותר מיחידות החי"ר הרגילות.
יחידות הסער היו חוד החנית בתורת הלחימה החדשה, והם הונחו לתקוף את האויב בהפתעה.
בהתאם לתורת הלחימה החדשה, מתקפה גרמנית נראתה כך: כיתת סיור נעה מאחורי מסך אש ארטילריה מתגלגל.
כ-250 מטר מאחוריה נמצאות יחידות הסער, ומאחוריהן כוחות חי"ר רגילים.
כיתת הסיור מזהה נקודת תורפה בחזית האויב ומכווינה אליה אש ארטילרית.
מיד עם נפילת פגז הארטילריה האחרון היו יחידות הסער מסתערות בהפתעה על חפירות האויב, ולאחריהן שאר החי"ר.
לאחר כיבוש הקו הראשון הייתה הפעולה ממשיכה על עבר קווי החפירות הבאים.
מול הארמיות הגרמניות עמדו שתי ארמיות בריטיות: הארמייה השלישית בפיקוד הגנרל ג'וליאן בינג בצפון הגזרה, והארמייה החמישית בפיקוד הגנרל יוברט גוף בדרום עד לנקודת התפר עם הכוחות הצרפתים.
קו החזית באזור אותו החזיקה הארמייה החמישית הועבר לבריטים מידי הצרפתים לאחר הסכמתם של הבריטים לתפוס חלק גדול יותר מקו החזית.
בחורף 1917–1918 שוקמו קווי החפירות באזור זה ועד לפתיחת המתקפה הגרמנית נבנו מרבית הביצורים הקדמיים, אך האזורים האחוריים היו עדיין בבניה.
הבריטים העריכו כי מתוכננת מתקפה באזור אראס-סן קנטן על סמך תצפיות מהאוויר ועדויות של עריקים גרמנים, והערכות כאלו פורסמו בשבועיים שלפני המתקפה בסיכומי המודיעין השבועיים.
בליל 20 במרץ ביצעו הבריטים פשיטה על קווי הגרמנים.
שבויים שנתפסו בפשיטה סיפרו לבריטים כי המתקפה תחל בבוקר שלמחרת.
מבצע מיכאל החל ב-21 במרץ 1918 בשעה 4:40 לפנות בוקר עם הפגזה ארטילרית מסיבית על הקווים הבריטים.
ההפגזה כללה גם פגזי גז והתרחשה לאורך כ-65 ק"מ מקו החזית הבריטי.
באותו בוקר עשו הגרמנים שימוש ראשון בתותח פריז.
היה זה הירי הראשון בתותח שאפשר לגרמנים לירות פגזים לעיר ממרחק של 120 ק"מ.
אף שהבריטים היו מודעים לכך שצפויה התקפה גרמנית בחזיתם, עוצמת ההרעשה הפתיעה אותם.
בשעה 9:40 החלה המתקפה הרגלית.
מזג האוויר באותו בוקר היה ערפילי עם ראות של כ-10 מטרים, דבר שהקל על יחידות הסער להתקרב מבלי להתגלות.
בעוד הארמייה ה-18 הגרמנית הצליחה לפרוץ את הקווים הבריטים, הארמיות השנייה וה-17 בצפון החזית לא הצליחו להתקדם.
גנרל גוף, מפקד הארמייה החמישית הבריטית, הורה כבר בצהרי אותו יום על נסיגת כוחותיו תוך כדי לחימה במטרה לעכב את הגרמנים ככל שניתן.
גם האגף הימני של הארמייה השלישית נסוג כדי להימנע מאיגוף.
עד סוף היום ספגו הבריטים כ-20,000 הרוגים וכ-35,000 פצועים, אולם גם לגרמנים אבדו כוחות רבים - כ-40,000 נפגעים.
קרבות דומים המשיכו גם ביומיים הבאים, כשהגרמנים מטילים את עיקר המאמץ באזור הפריצה שהשיגה הארמייה ה-18. הגרמנים הצליחו להתקדם אך במחיר יקר.
כמו כן הכוחות הגרמנים הראו סימני עייפות ושחיקה והתגלו קשיים באספקה.
הארטילריה הכבדה התקשתה להתקדם במהירות שבה התקדמו חיילי החי"ר ופיגרה מאחור.
הבריטים מצידם ניהלו נסיגה מסודרת יחסית, תוך ניהול קרבות הרואיים אשר עיכבו את הגרמנים.
בימים הבאים המשיכו הגרמנים להתקדם והגיעו לנהר הסום.
יחידות צרפתיות שהיו מדרום לארמייה החמישית הבריטית נסוגו כדי לתפוס עמדות להגנה על פריז, דבר שהכריח את הארמייה החמישית לסגת במקביל.
ב-26 במרץ התכנסו ראשי הצבא הבריטי והצרפתי בעיר דולאן (Doullens) מצפון לפריז כדי לתאם את פעולות שני הצבאות.
בוועידה הוחלט על מינויו של פרדיננד פוש לתפקיד המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה.
בוועידה הוחלט גם כי יחידות צרפתיות יתגברו את הארמייה החמישית כדי למנוע מהגרמנים לכבוש את אמיין.
ב-28 במרץ כבר הגיעו הגרמנים לעיירה Montdidier, התקדמות של כ-60 ק"מ מול הארמייה החמישית הבריטית הנסוגה.
גוף, מפקד הארמייה החמישית פוטר מתפקידו לנוכח המפלה וזאת למרות שארגן נסיגה מסודרת יחסית לנסיבות.
עם זאת, בחזית הצפונית לא הצליחו הגרמנים להשיג התקדמות משמעותית וכעת הטילו את כובד משקלם באזור זה, כשהמטרה היא כיבוש העיר אראס, אולם הארמייה ה-17 התקדמה 3 ק"מ בלבד וספגה אבדות כבדות.
הארמייה השלישית הבריטית לא נשברה והגנה על אראס.
הארמייה ה-18 ניסתה להתקדם ב-30 במרץ לכיוון אמיין.
הגרמנים הצליחו לכבוש בתחילה שטח אך נעצרו לבסוף תוך שהם סופגים אבדות גדולות.
במספר מקרים המתקפה נעצרה לאחר שחיילים גרמנים מצאו יין במצבורי אספקה בריטיים שננטשו, תופעה שתתרחש גם במקרים אחרים במתקפת האביב.
ב-4 באפריל עשו הגרמנים ניסיון נוסף לכבוש את אמיין כש-15 דיוויזיות גרמניות תקפו 7 דיוויזיות של מדינות ההסכמה.
בקרב זה התרחש לראשונה שימוש בטנקים משני הצדדים.
הגרמנים הצליחו לכבוש עיירה ממזרח לאמיין ממנה תכננו להחריב את אמיין באמצעות ארטילריה, אך במהלך הלילה כוחות בריטים ואוסטרלים פתחו במתקפת נגד וכבשו חזרה את העיירה.
עם כישלון ניסיון מתקפה גרמני נוסף בבוקר 5 באפריל החליט לודנדורף על סיום מבצע מיכאל.
הגרמנים הצליחו לכבוש שטח של 3,100 קמ"ר ולהתקדם כ-65 ק"מ באזורים מסוימים, אך נכשלו בכיבוש אמיין ואראס ולא השיגו את מטרותיהם האסטרטגיות.
השטח שנכבש היה חסר ערך וקשה להגנה כיוון שהיה מצולק מההפגזות מימי הקרב על הסום.
במסגרת המבצע ספגו צבאות מדינות ההסכמה אבדות כבדות - 255,000 אלף הרוגים, פצועים ונעדרים, 1,300 תותחים וכ-200 טנקים, אך הם יכלו להחליף במהירות את אבדותיהם בשל התפוקה הגוברת של תעשיית המלחמה הבריטית וכוחות חיל המשלוח האמריקני שהחלו להגיע לצרפת.
הגרמנים איבדו במתקפה 239,000 חיילים, אך רובם היו חיילי סער מאומנים היטב, שקשה היה למצוא להם תחליף.
השמחה הגרמנית בתחילת המתקפה הפכה לאכזבה לאחר שנתברר שהם לא הצליחו להגיע להישגים מכריעים.
למרות זאת לודנדורף המשיך בסדרה של מתקפות נוספות וארבעה ימים מאוחר יותר, ב-9 באפריל, פתחו הגרמנים במבצע ג'ורג'ט.
במבצע זה, כמו גם במתקפות הגרמניות שיבואו בהמשך, הצליחו הגרמנים לכבוש בתחילה שטחים נרחבים אך בסופו של דבר נעצרו תוך שהם סופגים אבדות כבדות וללא הישגים אסטרטגיים משמעותיים.
עד תום מתקפת האביב התיש לודנדורף את צבאו ובהמשך עברה היוזמה לצד מדינות ההסכמה במתקפת מאה הימים.
מבצע מושתראק או מבצע מושתרכ (בדארי: مشترک - "יחד", "משותף"; תעתיק מדויק: משתרכ) הוא מבצע צבאי של ה-ISAF (International Security Assistance Force, כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי) במחוז הלמנד שבדרום אפגניסטן נגד הטליבאן.
המבצע החל ב-13 בפברואר 2010, והוא המבצע הגדול ביותר עד כה של כוחות הקואליציה מאז תחילת המלחמה באפגניסטן.
במבצע לקחו חלק מרכזי כוחות הביטחון האפגניים, שהיוו כ-60% מסך כוחות הקואליציה במבצע.
מטרת המבצע הייתה להוציא את הטליבאן ששלט הלכה למעשה בעיר במשך שנים והפך אותה למרכז הכלכלי של הארגון בשל תעשיית הסמים הענפה בעיר שאף זיכתה אותה בכינוי "כמקור האופיום הגדול ביותר בעולם".
בנוסף לכך, המבצע נועד גם לחיזוק סמכות כוחות הביטחון האפגניים באזור בשל כוונות נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, להוציא את הכוחות הצבאיים מהמדינה.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה החל עוד באוגוסט 2009 בהגברת הפעולות ההתקפיות של הקואליציה, וזאת על-מנת לפגוע קשה בטליבאן בשביל שהממשלה האפגנית תוכל לשלוט במדינה וכוחות הקואליציה יוכלו לצאת ממנה.
הדבר התבטא בעיקר בהעברת הפעילות הקרקעית של הכוחות האמריקניים אל מחוז הלמנד שבדרום המדינה, מחוז שהפך למרכז הטליבאן.
לקראת מבצע מושתראק החלו כוחות הקואליציה באימון כוחות הביטחון האפגניים בפעילות בכמויות גדולות.
בנוסף לכך, על-מנת לפגוע בשרשרת הפיקוד של הטליבאן, החלו כוחות הקואליציה להשתמש יותר ביחידות מיוחדות לסימון מטרות עבור מטוסים וטילים.
את תחילת המבצע סימנה תנועת המסוקים הרבה אל אזור העיר מרג'ה, תנועה שהתגברה עם סיום תפיסת שטחי כינוס על ידי חיילי יחידות מיוחדות.