tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעומת זאת, גורמים רשמיים במדינת גוג'ראט טענו, כי המדינה הציגה ביצועים טובים יותר מאלו שהציגה הודו בכללותה, בשיעורי השיפור של אינדיקטורים אנושיים מרובים, כגון חינוך לנשים, בין 2001 ל-2011. יתר על כן, גורמים אלו טוענים כי שיעורי הנשירה בבתי הספר צנחו מ-20% בשנת 2001, לכדי 2% בלבד ב-2011.
ביולי 2013 מתח חתן פרס נובל לכלכלה, אמרטיה סן, ביקורת על ממשלתו של מודי, ואמר כי "תחת ממשלו של מודי לגוג'ראט יש רקורד די גרוע בתחומי החינוך והבריאות".
עם זאת, הכלכלנים ארווינד פאנאגארייה וג'אגדיש בהאגוואטי קבעו שהמדדים החברתיים של גוג'ראט השתפרו מנקודת התחלה נמוכה הרבה יותר ממדינות הודו האחרות.
הם ציינו את ביצועי גוג'ראט בהעלאת שיעורי האוריינות, שהיו עדיפים על אלו שהפגינו מדינות אחרות בהודו ואת השיפור ה"מהיר" במדדי הבריאות בגוג'ראט כראיה לכך ש"ההתקדמות שלה לא הייתה גרועה בשום אופן".
ב-2007 הוזהר מודי על ידי ועדת הבחירות של הודו, ביחס לנאומו במנגרול (עיר גדולה בגוג'ראט), בו הצדיק את הוצאתו להורג ללא משפט של סוהארבודין שייח, עבריין אשר נהרג ב-26 בנובמבר 2005 על ידי משטרת גוג'ראט.
הוועדה ראתה בנאום כ"מְעודד פעילות שעלולה להחמיר את ההבדלים בין הקהילות השונות".
מודי נשא את נאומו בתגובה לנאומה של סוניה גנדי אשר כינתה אותו "סוחר מוות", בהתייחסה להריגתו של סוהארבודין.
עמית שאה, פוליטיקאי הודי המקורב למודי, הואשם במעורבות בהרג אך זוכה על ידי בית המשפט.
צומות ושליחות של רצון טוב
בשלהי 2011 ובראשית 2012, נטל על עצמו מודי סדרה של צומות, כחלק משליחות של רצון טוב, אשר נועדה להושיט יד לקהילה המוסלמית בגוג'ראט.
מודי הכריז כי הוא מאמין שהצומות "יחזקו עוד יותר את סביבת ההרמוניה, אחדות ושלום של גוג'ראט".
מודי החל להוציא לפועל את המשימה שנטל על עצמו ב-17 בספטמבר 2011, עם צום בן שלושה ימים, באחמדאבאד.
לאחר מכן קיים מודי 36 צומות ב-26 מחוזות ושמונה ערים.
עם זאת, צומות אלו לא התקבלו היטב על ידי כל המוסלמים; לדוגמה, מקרה אחד בו סירב מודי לחבוש כיפה אשר הוצעה לו על ידי איש דת מוסלמי בשם סייד אימאן שאהי סייד, נחשבה לעלבון על ידי איש הדת.
על אף שהיו שמתחו ביקורת על הצומות של מודי כקמפיין של יחסי ציבור, מודי עצמו הכחיש שהשליחות שלו הייתה חיזור אחר "כל קהילה או דת מסוימת".
ב-2011 החמיא בית המשפט העליון לממשלת גוג'ראט, על מדיניות רכישת הקרקעות שלה, על כך ש"לא נרשמו תלונות על רכישה כפויה כלשהי", בעוד שבעיות של חקלאים ועניים אשר נעקרו, זורמות מכל המדינות האחרות.
מודי היה ראש השרים שכיהן בתפקיד את פרק הזמן הממושך ביותר בהיסטוריה של גוג'ראט.
ב-2014 נאם ב למען אימוץ יום היוגה הבינלאומי.
מודי ערך צומות דומים לקראת חניכת ראם מנדיר, המקדש לראמה באיודיה.
בספטמבר 2013 בחרה הוועדה הפרלמנטרית של מפלגת העם ההודית במודי כמועמד לראשות הממשלה מטעם מפלגת מפלגת העם ההודית.
המפלגה ניצחה בבחירות שנערכו בשנת 2014, ומודי נבחר לתפקיד ראש הממשלה.
בספטמבר 2023 פורסם כי ממשלתו מתכננת להחליף את שם המדינה באנגלית מ-India לתעתיק השם ההינדי בהרט.
יש סבורים ששינוי השם מהווה שחרור מהכבלים הקולוניאליסטיים של המדינה.
בבחירות שנערכו בשנת 2024, מודי היה צפוי לזכות בקדנציה שלישית.
עם זאת, מפלגתו של מודי, מפלגת העם ההודית, ניצחה אך בהפרש קטן בהרבה מהצפוי ואיבדה את הרוב בפרלמנט.
מודי הפסיד בעיר איודיה, מיקום שהיה משמעותי מבחינת מצביעים המזוהים עמו, עקב סכסוך איודיה.
בשל כך, מודי יצטרך לחלוק את השלטון עם שני ראשי מפלגות אזוריות מתונות.
תחת כהונתו מדינות שונות בהודו העבירו חוקים האוסרים על שחיטת פרות, הנחשבות קדושות בהינדואיזם.
ב-2019 מפלגתו של מודי יזמה את ביטול האוטונומיה של קשמיר ופיצולה לשתי טריטוריות איחוד: ג'אמו וקשמיר ולדאק.
ב-2017 פרצו מספר קרבות ירי בין חיילים מהודו ופקיסטן לאורך הגבול בקשמיר.
בנובמבר 2019 פסק בית המשפט העליון של הודו בנושא סכסוך איודיה שהשטח שעליו שכן מסגד באבור מהמאה ה-16 יימסר להינדואים, שטענו שהמסגד נבנה באתר בו שכן מקדש לאל ראמה.
המסגד נהרס בדצמבר 1991 לאחר עצרת בהובלת מפלגת העם ההודית שנערכה מול המסגד, כאשר משתתפי העצרת פשטו על המתחם.
בינואר 2024 נחנך המקדש שהוקם באתר בטקס בהשתתפות מודי.
בסוף אוקטובר 2021 הורה בית המשפט העליון של הודו, לפי סמכות חוקתית, על הקמת ועדת חקירה עצמאית בפיקוח שופט עליון בדימוס.
היא אמורה לבדוק חשדות לכך שממשלתו ריגלה נגד אזרחים עם חברה פרטית.
בעקבות סרט ב-BBC אשר עסק בתפקודו של מודי במהומות גוג'ראט, בכירים בממשלה השתמשו בסמכויות חירום והורו לצנזר קטעים מהסרט ברשתות החברתית.
בעצרת שנערכה בראג'סטאן באפריל 2024 תקף מודי את מפלגת הקונגרס ואמר: "כאשר מפלגת הקונגרס הייתה בשלטון, הם אמרו שלמוסלמים יש זכות קדימה על משאבי המדינה.
אם היא תחזור לשלטון היא תאסוף את כספכם ותתן אותו לאלה שיש להם יותר ילדים.
הם יחלקו את הכסף למסתננים.
אתם חושבים שצריך לתת את הכסף, שהרווחתם בעבודה קשה, למסתננים?"
ב-23 בינואר 2018, מודי הצהיר בוועידה הכלכלית בדאבוס כי "הגלובליזציה מאבדת מהאטרקטיביות".
בניגוד לקודמיו, מודי תומך בשוק חופשי ומגדיר את עצמו קפיטליסט ויזם רפורמות מקיפות בכלכלה ההודית.
בשנת 2020 ניסה מודי לקדם רפורמות בחקלאות בהודו, ונתקל בהתנגדות עזה שגרמה למחאת החקלאים.
ב-4 ביולי 2017 בא מודי לביקור רשמי ראשון של ראש ממשלה הודי בישראל, מודי ערך מספר סיורים עם בנימין נתניהו, במשך הביקור בן השלושה ימים.
בשנת 2021, הזמין את ראש הממשלה נפתלי בנט לביקור בארצו.
ב-7 באוקטובר 2023 היה מודי מראשי הממשלה הראשונים לגנות את טבח שבעה באוקטובר.
במהלך מלחמת חרבות ברזל שוחח גם עם נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן והביע תמיכה בפתרון שתי המדינות.
נרלנס נואל הוא כדורסלן אמריקאי ממוצא האיטי, המשחק בעמדת הסנטר.
נואל נולד באוורט שבמסצ'וסטס להורים שהיגרו מהאיטי.
שניים מאחיו משחקים פוטבול ואחותו הצעירה אף היא כדורסלנית.
בתיכון למד נואל בתיכון בעיר, ושיחק בקבוצת הכדורסל של בית הספר ובסיום כיתה י', החליט לעבור לבית ספר "טילטון" - מוסד פרטי בניו המפשייר.
בטילטון הפך נואל לאחד מטובי שחקני התיכונים במדינה ובעונת ה שלו קלע 12.6 נקודות, קטף 7.2 והוסיף 3.9 חסימות ב למשחק.
עם סיום לימודיו התיכוניים הוא דורג כסנטר הטוב ביותר בתיכונים על ידי ESPN ואתר Scout.com העוקבים אחרי שחקני תיכונים במדינה.
עם סיום לימודיו התיכוניים בחר נואל לשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קנטקי המתמודדת בחטיבה הדרום מזרחית (נקראת SEC) של ליגת המכללות תחת הדרכתו של המאמן ג'ון קלאפרי.
נואל הספיק לשחק 24 משחקים בלבד במדי הקבוצה, בהם רשם ממוצעים של 10.5 נקודות, 9.5 ריבאונדים, 4.4 חסימות ו-2.1 חטיפות בטרם קרע את הרצועה הצולבת הקדמית ולא שב לשחק במדי הקבוצה.
חרף פציעתו נבחר נואל בסיום העונה לחמישייה המצטיינת של ה-SEC ולשחקן ההגנה של העונה בחטיבה.
לאחר שנה בלבד במכללות החליט נואל להעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
נואל, שעד פציעתו חזו לו הפרשנים את הבחירה הראשונה בדראפט, הידרדר עד למקום השישי בו בחרה בו ניו אורלינס פליקנס.
מעט לאחר הדראפט העבירה הקבוצה את נואל ב לפילדלפיה 76' תמורת ג'רו הולידיי.
על אף שהחלים במהלך עונת מפציעתו, לא שותף נואל במשחקיה של פילדלפיה משך כל אותה העונה על מנת שיוכל להשלים את החלמתו במלואה ובשל ניסיונה של הקבוצה לבצע טנקינג.
בעונת נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה ב-NBA, לאחר שרשם ממוצעים של 9.9 נקודות ו-8.1 ריבאונדים למשחק.
ב-23 בפברואר 2017 עבר נואל בטרייד לדאלאס מאבריקס תמורת ג'סטין אנדרסון, אנדרו בוגוט ובחירת דראפט עתידית.
בנובמבר 2020 חתם נואל על חוזה לשנתיים באוקלהומה סיטי ת'אנדר.
ב-29 ביוני 2022, הועבר נואל בטרייד לדטרויט פיסטונס יחד עם חברו לקבוצה אלק ברקס.
נרסיס מרטי אי פילוסיה (בקטלאנית: Narcís Martí i Filosia, לעיתים נקרא בשם הספרדי "נרסיסו" (Narciso); נולד ב-15 בספטמבר 1945 בפלפרוז'ל שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי ונודע בשם מרטי פילוסיה (חיבור שמות המשפחה האבהי והאמהי).
מרטי פילוסיה שיחק במשך רוב הקריירה שלו בברצלונה והוא היה חלק מהסגל שלה בין 1966 ל-1975, אך במשך רוב תקופתו שם מילא תפקיד משני.
מרטי פילוסיה החל את הקריירה שלו בקונדל, קבוצה מהעיר ברצלונה שבעברה שימשה קבוצת מילואים של ברצלונה ובאותן שנים שיחקה בליגה השלישית.
בעונת 1964/1965 עזר לקונדל להעפיל לליגה השנייה מהמקום הראשון בביתה.
בעונת 1965/1966 שותף ב-28 משחקים בהם הבקיע 16 שערים, כולל צמדים לרשתן של הקבוצות ספורטינג חיחון וריאל סוסיאדד.
בגביע הספרדי הבקיע בסיבוב הראשון צמד במשחק מול טנריפה ועזר לקבוצתו להעפיל לסיבוב השני, גם שם הבקיע שער, לרשתה של אתלטיק בילבאו, שהדיחה את קונדל בתוצאה המצטברת 6-2.
בקיץ 1966 עבר לברצלונה, מהבכירות שבכדורגל בספרד, אותה אימן רוקה אולסן הארגנטינאי.
בספטמבר זכתה הקבוצה בגביע ערי הירידים, אך מרטי פילוסיה לא לקח חלק במשחקי הגמר נגד ריאל סרגוסה.
את הבכורה ערך ב-16 באוקטובר, בהפסד 2-0 בדרבי מול אספניול.
אולסן שיתף את מרטי פילוסיה במשחק אחד נוסף, בסיבוב הראשון של גביע ערי הירידים לעונת 1966/1967. גם מחליפו של אולסן, סלבדור ארטיגס, מיעט לשתף את מרטי פילוסיה.
הוא אף הושאל חזרה לקונדל לתקופה קצרה בתחילת 1968, ולאחר ששב הוא פתח בשני משחקי הסיבוב הראשון של הגביע הספרדי נגד ספורטינג חיחון.
מרטי פילוסיה כבש שער במשחק הראשון ועזר לברצלונה להעפיל לסיבוב הבא עם ניצחון בתוצאה המצטברת 5-2. מעבר למשחקים אלה, מרטי פילוסיה לא שיחק בשלבים הבאים של הגביע, וברצלונה זכתה בתואר הודות לניצחון 1-0 בגמר על ריאל מדריד.
לקראת סוף עונת 1968/1969, עדיין עם ארטיגס כמאמן, החל מרטי פילוסיה לשחק בעקביות במשחקי הקבוצה.
הוא פתח ב-8 משחקי ליגה, וב-23 במרץ 1969 הבקיע את שער הליגה הראשון בקריירה שלו, בניצחון 4-1 על דפורטיבו לה קורוניה.
בנוסף, פתח בשני משחקי חצי גמר גביע מחזיקות הגביע נגד פ.צ.
לאחר שהמשחק הראשון הסתיים בתיקו 2-2, הבקיע מרטי פילוסיה בגומלין, ברצלונה ניצחה 4-1 ועלתה לגמר, בו לא לקח חלק וברצלונה הפסידה לסלובן ברטיסלאבה.
בסיבוב הראשון של גביע ערי הירידים לעונת 1969/1970 כבש צמד לרשתה של בולדקלובן 1913, אך ארטיגס וכן מחליפו הזמני ז'וזפ סגר לא העניקו למרטי פילוסיה הזדמנויות נוספות לשחק.
רק לאחר הגעתו של ויק בקינגהאם האנגלי בדצמבר 1969 הפך מרטי פילוסיה לשחקן משמעותי יותר בקבוצה.
הוא פתח בשני משחקי גביע ערי הירידים נגד אינטר מילאנו, שהדיחה את ברצלונה, וכן ב-11 מ-14 משחקי הליגה בהם היה בקינגהאם אחראי על הקבוצה.
בתקופה זו כבש 4 שערים, בהם שער ניצחון במשחק מול סלטה ויגו וצמד בניצחון 5-1 על ריאל מיורקה ב-22 במרץ 1970.
עם בקינגהאם כמאמן פרח מרטי פילוסיה במדי ברצלונה.
הוא נתן למרטי פילוסיה לשחק קרוב יותר לשער, כמעין חלוץ שני לצדו של קרלס רשאק.
מרטי פילוסיה השתמש ביכולותיו הפיזיות - הגובה והקפיצה שלו - כדי לבשל או להבקיע שערים בנגיחות.
עונת 1970/1971 הייתה הפורייה ביותר בקריירה שלו כשחקן ברצלונה.
הוא השתתף ב-29 מ-30 משחקי הליגה, בהם הבקיע 6 שערים, כולל צמד בדרבי בו ניצחה ברצלונה את אספניול 3-0 ב-17 באוקטובר 1970. הוא עזר לברצלונה לסיים כסגנית האלופה וכן לזכות בגביע הספרדי, אם כי הוא לא שותף במשחק הגמר בו גברה ברצלונה על ולנסיה.
לאחר סיום העונה הוחלף בקינגהאם ברינוס מיכלס ההולנדי, שאמר למרטי פילוסיה שלא ישתף אותו באותה רמה כמו בקינגהאם.
מרטי פילוסיה ביקש להשתחרר מהמועדון אך נענה על ידי הנהלתו בסירוב.
אכן, חלקו של מרטי פילוסיה בעונת 1971/1972 היה קטן - הוא פתח ב-4 משחקי ליגה ונכנס כמחליף ב-6 נוספים מבלי להבקיע.
בעונת 1972/1973 השתפר מעמדו פעם נוספת.
ב-22 באוקטובר 1972, במשחק הליגה נגד אתלטיק בילבאו, כבש את השער הראשון במשחק בדקה ה-83, אך מספר דקות מאוחר יותר הורחק בכרטיס אדום, בפעם השנייה והאחרונה בקריירה שלו.
בסוף העונה התירה התאחדות הכדורגל הספרדית החתמת שחקנים זרים, ולכן ברצלונה החתימה את הוגו סוטיל ויוהאן קרויף במהלך הקיץ, מה שהביא לכך שמרטי פילוסיה נדחק החוצה מהרכב הקבוצה.
אף על פי כן, הוא נשאר בקבוצה שנתיים נוספות בהן ערך הופעות בודדות, רובן כמחליף.
ברצלונה זכתה באליפות בעונת 1973/1974 אך כאמור חלקו של מרטי פילוסיה בכך היה מזערי.
בסוף עונת 1974/1975 עזב מרטי פילוסיה את ברצלונה והצטרף לסנט אנדראו, קבוצה קטנה בקטלוניה ששיחקה בליגה השנייה באותן שנים.
במהלך עונתו הראשונה בקבוצה, עונת 1975/1976, סבלה סנט אנדראו מחוסר יציבות ובאמצע העונה הוחלף מאמנה, דומנק בלמניה, בססאר רודריגס אלברס.
הוא הדריך את סנט אנדראו למקום ה-14, ממנו הגיעה הקבוצה למשחקי פלייאוף על מקום בליגה השנייהמול וסקה.
סנט אנדראו ניצחה בתוצאה המצטברת 3-2 ונשארה בליגה.
במהלך העונה הרגילה הבקיע מרטי פילוסיה 7 שערים ב-34 משחקים בהם שותף, לכך הוסיף שער במשחק הראשון מול וסקה, שהסתיים בתיקו 1-1. העונה הבאה הייתה דומה לקודמתה וכללה החלפת מאמן פעמיים.
סנט אנדראו סיימה את העונה במקום ה-19 ולפני האחרון וירדה לליגה השלישית.
מרטי פילוסיה ערך 32 הופעות בהן הבקיע 6 שערים, 4 מתוכם בבעיטות עונשין.
בסוף העונה, בהיותו בן 31, פרש ממשחק.
נרם-סין (משמעות שמו הוא אהוב על ידי סין; חי כנראה במאה ה-23 לפנה"ס) היה אחד המלכים האכדיים החשובים והמשפיעים בהיסטוריה הקדומה של מסופוטמיה, שהרחיב את גבולות ממלכת אכד ואיחד בין שומר ואכד.
אכד הייתה עיר בדרום מסופוטמיה (אזור עיראק של היום), והפכה לאימפריה האכדית בסביבות 2350 לפנה"ס בתקופת סרגון מאכד, שהיה סבו של נרם-סין.
הממלכה גבלה בצפונה עם אשור, בדרום עם שומר, במערב עם נהר הפרת ובמזרח עם נהר החידקל.
נרם-סין, בנו של מנשתוסו ואחיינו של רימוש.
מפורסם בעיקר בשל כיבושיו הרבים, בדיכוי מרידות רבות, בשל היותו נכדו של סרגון מאכד, אשר הקים ובנה את הממלכה הגדולה וכן משום שהכריז על עצמו אל.
כבר עם עלייתו למלוכה, נדרש השליט האכדי לדכא מרד רחב היקף, שבראשותו מלך העיר השומרית כיש, ואליו הצטרפו מלכים רבים, בניסיון להשתחרר משלטונו של נרם-סין.
המרד דוכא והמלך החל לכבוש שטחים רבים וסיפח אותם לממלכתו.
לפי כתובותיו, נרם-סין כבש גם את הערים החשובות ארמנום, אבלה ועילם.
לגבי כיבוש עילם קיימת מחלוקת מפני שנמצא חוזה בריתות עם ח'ת, השליט העילמי שישב באון.
טופס הברית כתוב בעילמית והוא החוזה המדיני העתיק ביותר במזרח הקדום שנודע עד כה.
הקרבות שניהל מתועדים בכתובות רבות שהוקדשו למה שמכונה "המרד הגדול" ולמסעות הכיבושים הנרחבות.
תעודות אלה נמצאו בעיקר בעיר האשורית כנש.
נרם-סין נלחם מאנטוליה וקיליקיה שבצפון (אסיה הקטנה) ועד לעומאן שבדרום.
בהמשך מסעותיו הגיע המלך האכדי עד להרי הכסף (הרי הטאורוס) ויער הארזים (הרי אמאנוס) - טורקיה וסוריה, ושיעבד את המקומיים.
מסעות אלה היו ככל הנראה למטרת השגת חומרי גלם יקרים, בעיקר כסף.
בהמשך מסעותיו וכיבושיו הגיע נרם-סין לאזור המפרץ הפרסי (הערים דילמון ומגן) שם היו מחצבים רבים ביניהם אבן החן לפיס לזולי וסטאטיט, עליהם רצה השליט לשים את ידו.
הכיבושים הרבים שינו באופן משמעותי את טריטוריית הממלכה האכדית בימי נרם-סין והביאו לשינוי מעמדו האזורי.
ניתן לראות שינויים אלו בכינוייו הרבים אשר הודבקו לו באזורים נרחבים בממלכה הכבושה- "מלך ארבע הכנפות" אשר משמעותו קרבה למעמד אלוהי.
כתובות רבות נמצאו באזור לגש מכנות אותו "נרם-סין האלוהי", "אלוהי אכד".
הכינויים הללו מקבלים משנה תוקף בהאסטלה של נרם-סין שנמצאה בשושן ומתארת את "המלך חובש כובע האל".
נראה שתיאורים אלו הם תולדה של כיבושים רבים ושדרוג מעמדו הרם של מנצח גדול ושולט יחיד בממלכה הנרחבת .
בנוסף, לא רק כינויים הודבקו למלך האכדי אלא גם סיפורי גבורה ואגדות.
בטקסטים בבליים נמצאו תיאורים המראים את נרם-סין כמי שהתמודד עם פלישה של מספר עצום של לוחמים, שגופם גוף של העוף קורא ופניהם פני עורב.
הם פלשו למרחבי אסיה הקטנה ומסופוטמיה והגיעו עד למפרץ הפרסי.
לאחר תיאור ניסיונותיו של נרם-סין להדוף את האויב, מסתיימת האגדה בהבטחה למלך להשמדת האויב בהתערבותם הבלעדית של האלים וזאת באמצעות מצור, שרפה, דם, בצורת, עוינות ושנאה בין בני האדם וכדברי נרם-סין עצמו: "האלים הגדולים הביאו עליהם כליה, לא ידי הביאה עליהם את מותם".
נרם-סין נודע כבונה ארמונות ומשפץ מקדשים לאלים.
רוב הבנייה הוקדשה לאל אנליל, האל הראשי בפנתאון השומרי ומפטרונה של העיר ניפור.
ממצאים מראים שהוא בנה ושיפץ בערים השומריות הקדומות ניפור, נגירסו ולגש.
לאחר שלא קיבל אישור מהאלים בפעם השנייה לביצוע השיפוץ בניפור, החריב נרם-סין את המקדש בזעמו ובתסכולו.
כתוצאה מכך, מסופר שהאל אנליל התעצבן מאוד על נרם-סין.
ניתן לראות זאת בקינה השומרית "קללת אכד", ממנה עולה כי זעמו של אנליל מתפרץ על המלך האכדי בעקבות החרבת מקדשו.
יש הטוענים שזוהי תחילתה של נפילת ממלכת אכד.
אך לא זו בלבד הסיבה של תחילת הנפילה: קיימת גרסה נוספת הטוענת שתנועה רבה של עמים ברברים פרצו לתוך ממלכת אכד, עברו דרכה והחישו את קצה.
העם ה"גותי" (ככל הנראה מהרי הזגרוס), עמי ה"לולובו" ששכנו מצפון לאכד ועמי ה"מרת" האמוריים אשר נדדו מהמערב.
סיבות אלו החשו את כליונה של ממלכת אכד.
לימי נרם-סין מיוחס חורבן אכד, והוא מתואר לעיתים כאחרון מלכי הממלכה האכדית הגדולה, אולם אין זה כך.
על בנו, שַרְ-כַּלי-שַרי שירש אותו, ידוע מעט מאוד, דבר מלמד על היחלשותה של הממלכה הגדולה בימי נרם-סין עד לקריסתה הסופית בימי בנו.
נרקוס היא סדרת טלוויזיה אינטרנטית אמריקאית המשודרת על ידי חברת נטפליקס בבימויו של ג'וזה פדיליה.
הסדרה מגוללת את סיפורו של סוחר הסמים הקולומביאני הידוע פבלו אסקובר (המגולם על ידי ואגנר מורה), שהנהיג את קרטל הסמים של מדיין והפך למיליארדר באמצעות ייצור והפצה של קוקאין, תוך התמקדות ביחסיו של אסקובר עם ברוני סמים שונים, סוכני ה-DEA, וגורמי אופוזיציה שונים.
העונה הראשונה (הכוללת עשרה פרקים) צולמה בקולומביה ועלתה לשידור ב-28 באוגוסט 2015. העונה השנייה עלתה לשידור ב-2 בספטמבר 2016 עם עשרה פרקים.
עונה שלישית של הסדרה עלתה ב-1 בספטמבר 2017, גם היא עשרה פרקים, עוסקת בקרטל הקוקאין של קאלי.
"נרקוס" הוא קיצור מספרדית של המילה לסוחר סמים - "Narcotraficante".
הסדרה קיבלה ביקורות מעולות, ואף קיבלה את הציון 8.8 (מתוך 10) באתר IMDb, תוך חישוב מעל ל-388,000 ביקורות, וציון של 89% באתר Rotten Tomatoes.
העלילה מספרת את סיפורו של פבלו אסקובר משנות ה-70 המאוחרות, כאשר החל בייצור וסחר בקוקאין, ועד ליולי 1992, כאשר ברח מבית הכלא שבנה לעצמו.
הסדרה מתעדת את האירועים המרכזיים שקרו בקולומביה בתקופה זו ואת הקשר של אסקובר אליהם.
העלילה מסופרת דרך נקודת המבט של סטיב מרפי, סוכן DEA אמריקני שעובד במדינה.
הפרקים הראשונים מתארים עלייתו של אסקובר כסוחר סמים בקרטל של מדיין, תוך ייבוא של מוצרים לא חוקיים (אלכוהול, סיגריות, מכשירי חשמל ביתיים) לתוך קולומביה בתקופה בה היה הדבר אסור.
במהרה הוא מקים מעבדות ייצור רבות ביערות גשם במדינה וייבוא שהולך וגובר של קוקאין לארצות הברית.
זו שולחת את סטיב מרפי, סוכן DEA על מנת להילחם בתופעת הייבוא.
סטיב מרפי מצטרף לסוכן DEA נוסף הדובר ספרדית בשם חאבייר פניה על מנת לעזור לקולומביאנים במאבק כנגד סחר הסמים.
בעת הגעתו של מרפי לקולומביה, אסקובר מסתכסך עם ארגון גרילה קומוניסטי בשם M-19. הארגון חוטף חברת משפחת אוצ'ואה, משפחת פשע ידועה.
אסקובר מנצל את ההזדמנות ויוצר ברית של מספר ארגוני פשע כנגד M-19, במטרה להחזיר את הנחטפת ולמנוע חטיפות נוספות.
במקביל הוא מנסה לממש את שאיפותיו הפוליטיות ובשנת 1982 הוא נבחר לפרלמנט, אך פורש זמן קצר לאחר מכן, כתוצאה מפרסום עיסוקו כסוחר סמים, הנחשפת על ידי שר המשפטים (המחוסל על ידו).
לבסוף מרפי ופניה מצליחים ללכוד את רואה החשבון של אסקובר, ואתו מאגר עצום של מסמכים וראיות המפלילות את אסקובר בסחר בסמים.
המאגר מאוחסן בבית המשפט העליון הקולומביאני, אשר נחשב (על פי מרפי) למקום הבטוח לאחסון מאגר שכזה.
בתגובה, אסקובר חובר למחתרת M-19 ושוכר אותם על מנת שיתקפו את בית המשפט וישרפו את הראיות.
לאחר שהם עושים זאת בהצלחה הוא הורג אותם.
בפרק השישי מרפי מציל את המועמד לנשיאות ססאר גוויריה מניסיון חיסול, כאשר הוא מצליח לשכנע אותו לא לעלות לטיסה של אוויאנקה מנמל התעופה הבינלאומי אל דוראדו שבבוגוטה לסנטיאגו דה קאלי, טיסה המיורטת על ידי אסקובר, ואיתה נהרגים 107 אזרחים חפים מפשע.
בסופו של דבר ה-DEA והצבא הקולומביאני מצליחים לחסל את חוסה גונזלו רודריגס גאצ'ה, אחד משותפיו הבכירים של אסקובר.
עם המהלך הפוליטי ההולך וגובר ליצור מדיניות הסגרה סוחרי סמים לארצות הברית, אסקובר מתחיל לפעול באגרסיביות.
אנשיו חוטפים עיתונאית בשם דיאנה טורבאי, בתו של הנשיא שלעבר חוליו ססאר טורבאי איילה, על מנת ליצור קלף מיקוח כנגד מדיניות ההסגרה.
הממשלה מנסה לקיים משא ומתן, אשר נכשל וטורבאי נהרגת בזמן ניסיון חילוץ כושל.
לאחר אבל לאומי על טורבאי, הנשיא מוכן לקבל תנאיו של אסקובר - ביטול מדיניות ההסגרה, והסגרה של אסקובר לידי השלטונות, וכליאתו בכלא משלו בשם "לה קתדרל" אשר ייבנה על ידו ויישמר בידי אנשיו שלו.
בזמן זה "גוש החיפוש" (כוח עילית צבאי) מחסל באכזריות את גוסטבו גוויריה, בן דודו של אסקובר - דבר המשפיע על מצב רוחו לרעה.
למרות זאת, הוא חי באוטונומיה מלאה ב"לה קתדרל", ומארח אורחים לעיתים קרובות, כולל שופטים, זונות ובני משפחתו.
ככל שהזמן עובר, ה-DEA מגביר את הפיקוח על היציאות והכניסות מהכלא, ושמים לב לכך ששניים מסוחרי הסמים המקורבים לאסקובר נכנסו לכלא ומעולם לא יצאו ממנו.
לאחר מכן מתחילות לזרום שמועות כי אסקובר רצח אותם במו ידיו.
כתוצאה ממידע זה, הממשלה מנסה ללחוץ על אסקובר לעבור לכלא זמני בבוגוטה, בתירוץ ש"לה קתדרל" צריך לעבור שיפוץ למען שיפור ביטחון יושביו.
אסקובר עצמו אינו רואה זאת בעין יפה, וחושב שברגע שיעבור לידי הצבא הקולומביאני הוא יוסגר לארצות הברית.
בכל זאת הצבא מקיף את הכלא וסגן שר המשפטים אדוארדו סנדובל נכנס לכלא על מנת ללוות את אסקובר החוצה.
כתגובה, אסקובר לוקח אותו כבן ערובה, ומכריח אותו לדבר עם הנשיא, על מנת ליצור משא ומתן.
הנשיא אינו מעוניין עוד בדרישותיו, ומורה על פריצת כוחות מיוחדים לכלא וחיסול אסקובר ואת אנשיו.
הכוחות עושים זאת והורגים את מרבית אנשי אסקובר תוך חילוץ סגן שר המשפטים, אך אסקובר מצליח לברוח עם מעט מאנשיו.
העונה השנייה היא המשכו של סוף העונה הראשונה, עם בריחתו של אסקובר מבית מעצרו "לה קתדרל".
עם בריחתו, מספר חיילים קולומביאנים עוצרים אותו, אך הוא מבצע עליהם מניפולציה פסיכולוגית, והם משחררים אותו.
ארצות הברית שולחת שגריר חדש שמכניס את ה-CIA לתוך המשחק.
בהתחלה, אמנם לאסקובר יש עדיין חברי קרטל נאמנים, אך הוא צריך הרבה זמן ומשאבים בשביל להסתתר מהממשלה.
בתחילת העלילה, אסקובר מתרגל בקלות לחייו החדשים, תוך תרומת כספים לקהילה, והריגת אלו שהתנגדו לו.
אבל מתחת לפני השטח החל תהליך התפוררות קרטל מדיין וירידתו של אסקובר.
שני סוחרי הסמים הבכירים שאסקובר רצח בכלא שלו על סמך חשד לא-מבוסס למעילה גרם למשבר אמון בינו לבין כל שאר שותפיו.
בנוסף אשתו של אחד משני הנרצחים חוברת לקרטל סנטיאגו דה קאלי שמממנים ביחד ארגון גרילה ימני-קיצוני שהפך ליריבו של אסקובר בגלל שיתוף הפעולה שלו עם הקומוניסטים בעשור הקודם.
הארגון וגם המשטרה מחסלים את כל אנשיו, ואסקובר ונהגו נאלצים לברוח לדירת מסתור.
בזמן שאסקובר חוגג את יום הולדתו ה-44 ויוצר קשר עם משפחתו, ה-DEA והצבא עולים עקבותיו באמצעות האזנה למכשיר הקשר.
לאחר פריצה לבניין, פאבלו נפגע מקרב היריות שהתפתח.
למרות שהוא כבר מנוטרל ואינו מאיים, אחד השוטרים מחסל אותו באמצעות ירייה בראשו.
העונה השלישית מתמקדת ב"קרטל הסמים קאלי", שמקום שבתו בעיר סנטיאגו דה קאלי, ובניסיון של רשויות האכיפה הקולומביאניות וסוכני ה-DEA למוטטו.
בעונה זו פועל מתוך שגרירות ארצות הברית בקולומביה זוג סוכני DEA בשם כריס ודניאל, כשמפקדם הוא חאבייר פניה (בגילומו של פדרו פסקל) המוכר מהעונה הראשונה והשנייה של הסדרה.
עד לקריסת הקרטל של אסקובר, שמקום מושבו היה במדיין, נחשב קרטל קאלי לשני בעוצמתו בין קרטלי הסמים בקולומביה.
לאחר מותו של אסקובר, המתואר בסוף העונה השנייה של הסדרה, הופך 'קאלי' לקרטל הסמים החזק והגדול ביותר.
עובדה זו מושכת אליו תשומת לב ציבורית בלתי-רצויה מבחינתו ומציבה אותו כמטרה עקרית מבחינת רשויות האכיפה, שכעת יכולות להפנות אליו את משאביהן.
מסיבה זו, מחליט ראש הקרטל, חילברטו רודריגס אורחואלה, להסתפק בעושר הרב שצברו הוא ואנשיו עד לשלב זה ולפרק את הקרטל.
על-פי תוכניתו של חילברטו נרקמת מאחורי הקלעים עסקה בין הקרטל לבין ממשלת קולומביה, על-פיה הקרטל יפורק וראשי הקרטל יסגירו את עצמם.
בתמורה, על-פי העסקה המתרקמת, ראשי הקרטל ירצו עונשי מאסר קצרים בתנאים נוחים והרכוש הרב שצברו, כתוצאה מפעילותם הפלילית, יישאר בחזקתם.
העסקה המתרקמת עולה במפתיע על שרטון בעקבות מעצר מוצלח של ראש הקרטל, חילברטו, המאפשר למצות את הדין עמו ובכך לפגוע בקרטל מבלי להזדקק לעסקה.
מעצרו של חילברטו ועיכוב העסקה שעמדה על הפרק מערערים את קרטל 'קאלי' ומעוררים חילוקי דעות בארגון ובסביבתו.
לאחר מעצרו המפתיע של חילברטו, עובר לעמוד בראש הקרטל אחיו מיגל החסר את הכריזמה ויכולת ההנהגה של אחיו.
בתחילה, נדמה שבכירי הקרטל כולם ושותפיו רואים בעין יפה את ההסדר המתרקם אולם הנסיבות החדשות מביאות לאי-בהירות ביחס לעתידו של הקרטל, עתיד אנשיו ועתיד עסקי הסמים שבשליטתו.
אי-הוודאות והיעדרה של מנהיגות חזקה והחלטית מביאות לקושי בשליטה בארגון, המתפרש כחולשה בעיני ארגוני הפשיעה המתחרים.
ארגוני הפשיעה המתחרים רואים בכך הזדמנות לפתוח במאבק אלים מול קרטל 'קאלי', כדי לגזול ממנו נתחים מעסקי היצור והברחת הסמים.
בנסיבות האלה נקלע קרטל 'קאלי' לעימותים אלימים חיצוניים, מול הארגונים המתחרים, ופנימיים, מול חברי קרטל העשויים לשתף פעולה עם רשויות האכיפה.
מאבקו של הקרטל נקלע לעברי פי פחת כאשר מבצע מוצלח של רשויות האכיפה מביא למעצרו של מיגל, ראש הקרטל.
כעת, מששני האחים אורחואלה, שהיוו את ראשי הקרטל, נתונים במעצר הרי שהקרטל חלש מתמיד ובכירי הארגון שאינם במעצר נתונים בסכנת חיים מצד הארגונים המתחרים.
בלית ברירה, מחליטים בכירי הארגון להסגיר את עצמם לידי רשויות האכיפה ובכך לפרק למעשה את הקרטל.
הכניעה וההסגרה העצמית נועדו למנוע את המאבקים האלימים מול הארגונים המתחרים ובכך לנטרל את האיום על חייהם של אנשי הארגון.
מעבר לכך, ראשי הארגון מתכננים להפעיל בעת מעצרם אנשי ממשל קולומביאנים מושחתים שבראשם ניצב הנשיא, כדי לנסות ולהשיג עסקה חדשה שתבטיח תנאי מאסר קלים, שחרור מוקדם ושמירה על ההון שצברו.
עסקה כזו, אם תגובש, תהיה מן-הסתם גרועה יותר עבורם מהעסקה הראשונית שתוכננה, מאחר שכעת אנשי הארגון כבר נתונים במעצר, אך תהיה טובה יותר מכלום.
כדי להסדיר עסקה כזו, בה לראשי הארגון נותר מעט מאוד לתת, ולהוציאה לפועל מפעילים בכירי הארגון שורה של פוליטיקאים מושחתים, איתם עמד הארגון בקשר במשך שנים מאחורי הקלעים, בין היתר באמצעות העברת סכומי כסף עצומים.
בשלב זה נדמה שידם של אנשי הארגון תהיה בסופו של דבר על העליונה, אך כתבי אישום המתגבשים נגדם בארצות הברית מביאים ללחץ מצד הממשל האמריקאי על ממשלת קולומביה להסגירם.
מתוך ארבעת הסנדקים של הארגון, פאצ'ו נרצח בזמן מאסרו וצ'אפה נרצח לאחר שנמלט ממאסר וניסה לחבור למחתרת האנטי-קומוניסטית (אך ראשי המחתרת לא אהבו את כמות הכסף המעטה שהסכים לתרום עבור מאבקם).
שני ראשי הקרטל לשעבר, האחים חילברטו ומיגל אורחואלה, שנותרו במעצר בקולומביה, מוסגרים לארצות הברית, שם הם מורשעים ומרצים עונשי מאסר עד עצם היום הזה.
מאסרם של חלק גדול מאנשי הקרטל והפסקת מעורבותו בעסקי הסמים, כמו גם מאסרם של האחים אורחואלה ומות יתר בכירי הארגון, סתם את הגולל על קרטל הסמים 'קאלי' ומביא לסיומה את העונה שעסקה במאבק בו.
אחרית דבר, לאחר שקרטל 'קאלי' פורק ובכיריו נאסרו, שב סוכן ה-DEA חאבייר פניה לארצות הברית.
שם, לנוכח הצלחותיו במאבק מול קרטלי הסמים בקולומביה, מבקשים ממנו מפקדיו ליטול חלק במאבק מול סוחרי הסמים במקסיקו אך הוא לא מסכים להצעה.
ואגנר מורה - פבלו אמיליו אסקובר גוויריה
בויד הולברוק - סטיב מרפי, סוכן ב־DEA, מועבר לקולומביה כדי לעצור את אסקובר.
פדרו פסקל - חאבייר פניה
ג'ואנה כריסטי - קוני מרפי, אשתו של סטיב מרפי, העוברת להתגורר איתו בקולומביה.
מוריס קומפטה - הורסיו קריליו
אנדרה מאטוס - חורחה אוצ'ואה
רוברטו אורבינה - פביו אוצ'ואה
דייגו קאטאנו - חואן דייגו "לה קיקה" דיאז, רוצח שכיר העובד בשביל קרטל מדיין.
פאולינה גייטן - טטה אסקובר, אשתו ואם ילדיו של אסקובר.
פאולינה גרסיה - הרמילדה גוויריה, אימו של אסקובר.
סטפני סיגמן - ולריה ולז, עיתונאית והמאהבת של אסקובר.
ברונו ביצ'יר - פרננדו דוקה, עורך דינו של אסקובר.
ראול מנדז - ססאר גוויריה, נשיא קולומביה.
מנולו קרדונה - אדוארדו סנדובאל, שר המשפטים, והיועץ הפוליטי של הנשיא גוויריה.
כריסטינה אומנה - ג'ודי מונקדה, אשתו של קיקו מונקדה שנרצח על ידי אסקובר.
לואיס גוזמן - גונזלו רודריגז גאצ'ה, חבר בקרטל מדיין.
חאווייר קמארה - גיירמו פאלומרי, רואה החשבון של קרטל קאלי.
מיגל אנחל סילבסטרה - פרנקלין חוראדו (עונה 3)
הסדרה זכתה לסדרת המשך, "נרקוס: מקסיקו", שבמקור נועדה להיות עונה רביעית אך פותחה לאחר מכן לסדרה נפרדת המתמקדת בתולדות מלחמת הסמים במקסיקו.
נרסיסו ייפס (בספרדית: Narciso Yepes; 14 בנובמבר 1927 (מרצ'נה) – 3 במאי 1997 (מורסיה)) היה מוזיקאי ספרדי ונחשב לאחד מנגני הגיטרה הקלאסית החשובים ביותר במאה העשרים.
ייפס נולד במרסנה, כפר קטן ליד לורקה, בדרום ספרד.
אביו, איכר מקומי, הבחין שבנו בן הארבע "מנגן" על מוט תלוי על צווארו, כאשר הוא מחקה ב"צעצוע" זה את הנגינה בגיטרה.
האב קנה לבנו גיטרה אמיתית ביריד בלורקה ותוך זמן קצר הילד ניגן משמיעה מנגינות ידועות.
אביו החל להרכיב את בנו על גבי חמור ללורקה הקרובה, על מנת לרכוש השכלה מוזיקלית מסודרת.
מורו הראשון היה חזוס גוברה, שלימד אותו סולפג' ונגינה בגיטרה.
בגיל 12 עברה משפחתו של ייפס לולנסיה ושנה לאחר מכן התקבל ללימודים בקונסרבטוריון המקומי.
במוסד זה למד ייפס אצל הפסנתרן והמלחין ויסנטה אנסנסיו שכפה עליו למעשה לפתח את הטכניקה שלו בעצמו.
כן למד שם הרמוניה, קומפוזיציה וביצוע.
ויסנטה היה פסנתרן שלא שלט בגיטרה ותעב אותה, וייפס פיתח טכניקות נגינה מקוריות, על מנת להגיע ליכולת נגינה מהירה, כדרישת מורו.
בשנת 1943 הופיע ייפס לראשונה בתיאטרון "סורנו" בולנסיה.
לאחר מכן חזרה משפחתו להתגורר בלורקה.
שמו החל להתפרסם והוא נבחן אצל המנצח המפורסם אטאלופו ארחנטה, שהתרשם מאוד מיכולתו המוזיקלית והציע לו לעבור למדריד.
שם פגש את המלחינים רחינו סאינז דה לה מסה וחואקין רודריגו, שסיים מספר שנים לפני כן את חיבור קונסיירטו דה ארנחואס, שאתו פתח ייפס את הקריירה שלו כסולן.
ייפס התרשם מאוד מהיצירה והחליט לבצע אותה בהופעת הבכורה שלו במדריד שהתקיימה ב-16 בדצמבר 1947. בקונצרט זה, ניגן עם התזמורת הלאומית של ספרד, בניצוחו של אטאופו ארחנטה.
הן הביקורות והן קהל המאזינים נשבו בקסמו המוזיקלי של האמן הצעיר.
בשנת 1948 החל ייפס בסיור קונצרטים ארוך, יחד עם המנצח ארחנטה.
תחילה בהופעה מוצלחת בז'נבה, משם בערים אחרות בשווייץ, באיטליה, גרמניה וצרפת.
בתקופה זו היה אחראי במידה רבה על הפופולריות ההולכת וגדלה של הקונצ'רטו דה ארנחואז.
ייפס השתקע לתקופה קצרה בצרפת והמשיך את לימודיו המתקדמים עם הפסנתרן ולטר גיזקינג, המוזיקאית הנודעת נדיה בולאנז'ה המלחין הרומני ג'ורג'ה אנסקו.
ייפס סיפר שאנסקו הניע אותו לשנות את טכניקת הנגינה בעת שדנו על אופן נגינת העיבוד לשאקון לכנור סולו מאת יוהאן סבסטיאן באך.
אנסקו טען שהעיבוד צריך להישמע דומה מאוד לצליל הכינור, מה שייפס לא יכול היה להשיג בטכניקה קונבנציונלית.
ייפס חיפש ומצא פתרונות טכניים שמצאו חן בעיני אנסקו ואומצו לאחר מכן על ידי גיטריסטים רבים.
לאחר שהייתו בפריס, עבר לאיטליה, שם יצר קשר עם אומנים מתחומים רבים, ובכך השלים למעשה את התפתחותו המוזיקלית.
בנוסף להופעותיו המוצלחות הרבות כסולן, ייפס שלח ידו גם בהלחנה.
יצירתו הידועה ביותר היא "רומנסה אלמונית" ששימשה כנושא עיקרי בפס הקול של הסרט הצרפתי "משחקים אסורים" (1952) בבימויו של רנה קלמאן, שזכה בפרס האקדמיה האמריקנית לסרט הזר הטוב ביותר באותה שנה.
קיימים חילוקי דעות לגבי זהות חיבורה של רומנסה זו.
יש הטוענים שהייתה קיימת עוד לפני הולדתו של ייפס כשיר עם והוא עיבד אותה.
ייפס עצמו טוען שהוא חיבר אותה כילד בגיל 7 וניגן אותה בחוג משפחתו כמתנה לאמו.
מכאן, בגלל הפופולריות הגדולה שלה, נפוצה בציבור הועתקה והתפרסמה מאוד בוולנסיה ומכאן הקביעה שהייתה קיימת זמן רב לפני פרסומה בסרט הצרפתי.ייפס מוסיף שהעניק יצירה זו לאמו כהבעת אהבתו לה ולאחר מכן הביע באמצעותה את האהבה ששרתה בין שני גיבורי הסרט "משחקים אסורים.
ייפס הלחין מוזיקה לסרטים נוספים, ביניהם לסרטו הצרפתי של אלבוקוקו "הנערה שעיניה זהב" (1961), לפי סיפור של בלזק, "אלמנתו של קפיטן אסטרדה" (1991) מאת הבמאי הספרדי קוארדה ועוד.פרסומו כמחבר מוזיקה לסרטים העצימה את פרסומו ואת הקריירה שלו כסולן ברחבי העולם.
מלבד היותו מוזיקאי בעל שם, ייפס היה גם חוקר מוזיקה בולט.
הוא חקר כתבי יד נשכחים מהמאות השש-עשרה והשבע-עשרה וגילה מחדש יצירות רבות לגיטרה וללאוטה.
הוא היה גם המוזיקאי הראשון שהקליט את כל יצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך שנכתבו ללאוטת ברוק.
בנוסף, באמצעות מחקריו רבי ההיקף, פיתח ייפס טכניקת נגינה מהפכנית ובעלת ואפשרויות שלא היו קיימות לפניו.
החל מתחילת שנות החמישים, הפך ייפס לאחד מנגני הגיטרה הקלאסית המוערכים ביותר בעולם.
בשנת 1957 ערך מסע קונצרטים בדרום אמריקה, בשנת 1960 סייר ביפן ובשנת 1964 ערך את ביקורו הראשון בארצות הברית.
הוא הפך לסולן מבוקש והופיע בכל היבשות ובהצלחה רבה.
הוא הופיע בממוצע כ-130 קונצרטים ורסיטלים בשנה, יחד עם המפורסמות בתזמורות העולם.
ייפס גם הרבה להקליט מוזיקה קאמרית וסימפונית, עם חברות הקלטה ידועות שם.
במהלך הקריירה הארוכה שלו הקליט מעל 200 תקליטים ותקליטורים.
רוב הקלטותיו היו עם החברות דקה, קולומביה, פיליפס ובעיקר דויטשה גרמופון היוקרתית, שחתמה אתו חוזה בלעדי.
הרפרטואר שלו, הן בהופעותיו והן בהקלטותיו, היה מגוון ביותר.
הוא הקליט מוזיקה ספרדית מכל תקופות היצירה, החל מיצירות מהמאה החמש עשרה, בהמשך יצירות של דומניקו סקרלטי, טלמן, יוהאן סבסטיאן באך וגולת הכותרת, מוזיקה ספרדית מאת גספר סנז, פרננדו סור, דה פאיה, אנריקה גרנדוס, אלבניז, פרנסיסקו טארגה ואחרים.
מלחינים רבים הקדישו יצירות לייפס, ביניהם מוריס הואנה, ברונו מדרנה ועוד רבים אחרים.
בשנת 1964, בקונצרט עם הפילהרמונית של ברלין, ניגן ייפס את הקונצ'רטו ד'ארנחואז בגיטרה בת 10 מיתרים, במקום השישה המקובלים.
הוא פיתח גיטרה זו עם בונה הגיטרות הידוע חוזה רמירז.
ייפס טען שהגיטרה הרגילה איננה מאפשרת לו לנגן כהלכה עיבודים ליצירות שנכתבו ללאוטה או לצ'מבלו, עקב תהודה משתנה בתווים מסוימים.
לדעתו הוספת 4 מיתרים לגיטרה פתרה בעיה זו.
מאותו הזמן ייפס ניגן אך ורק בגיטרה כזו, והדבר התקבל באהדה רבה בקרב המאזינים ורוכשי התקליטים.
נגני הגיטרה הידועים לא הסכימו לדעתו ובחרו להמשיך ולנגן בגיטרה הרגילה.
ייפס לא התרשם מדעות אלה וטען שהקשר בין הגיטרה ללאוטה דומה לזה שבין הפסנתר והצ'מבלו, כלומר בעזרת הגיטרה בת עשרת המיתרים הוא יכול לנגן יצירות שנכתבו לכלים "הישנים", ללא צורך לשנות את הטקסט המקורי לעבדו כך שיתאים לגיטרה הרגילה.
בעת שהייתו בפריז בשלהי שנות החמישים, פגש ייפס את מרציה צומקנובסקה, סטודנטית צעירה ממוצא פולני שלמדה פילוסופיה בסורבון.
הם נישאו בשנת 1958 ונולדו להם שני בנים ובת.
אחד מבניו, איניאסיו, הפך למנצח ובתו אנה הייתה כוריאוגרפית במסגרת האופרה הלאומית של פריז.
במהלך חייו קיבל ייפס פרסים ואותות כבוד רבים, ביניהם אזרח כבוד של העיר לורקה, דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מארסיה, פרס אגודת הסופרים של ספרד, הפרס הלאומי של ספרד למוזיקה ועוד פרסים ועיטורים רבים מארצו וממדינות אחרות.
לקראת שנות השמונים של המאה העשרים, הפחית ייפס את מספר הופעותיו.
בשנת 1993 הידרדרה בריאותו והוא חלה בלימפומה.
הקונצרט האחרון שלו נערך בתחילת חודש מרץ 1997 בסנטנדר ספרד.
הוא נפטר בתאריך 3.5.1997 במורסיה שבספרד.
נרקוס: מקסיקו היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מבית היוצר של נטפליקס, שנוצרה והופקה על ידי קרלו ברנרד ודאג מירו.
במקור הסדרה נועדה להיות העונה הרביעית של "נרקוס", אך לאחר מכן פותחה כסדרת בת שמגוללת את סיפור המקור של מלחמת הסמים במקסיקו ומורכבת משלוש עונות בנות 10 פרקים כל אחת.
השם "נרקוס" הוא קיצור מספרדית של המילה לסוחר סמים – "Narcotraficante".
הסדרה עלתה לשידור בנטפליקס ב-16 בנובמבר 2018.
העונה מגוללת את מקורות מלחמת הסמים המודרנית לתקופה שבה עולם הסחר במקסיקו היה קונפדרציה לא מאורגנת של סוחרים ומגדלים עצמאיים.
הסדרה מתמקדת בעלייתו של קרטל גוודלחרה ושל מיגל אנחל פליקס גאיארדו, בשנות ה-80 של המאה ה-20 ובמאמציו לאגד את סוחרי הסמים ולבניית האימפריה שלו.
כאשר סוכן המנהל האמריקאי לאכיפת הסמים קיקי קמארנה עובר עם משפחתו מקליפורניה לגוודלחרה כדי למלא תפקיד חדש הוא לומד מהר מאוד שמשימתו תהיה מאתגרת הרבה יותר ממה שהוא יכול היה לשער.
כאשר קיקי אוסף מודיעין על פליקס, שרשרת אירועים טרגיים מתרחשת, שמשפיעה על הסחר בסמים ובמלחמה בו בשנים הבאות.
העונה מסתיימת באמצע שנות ה-80 עם מציאת גופתו של קמארנה, והמנהל לאכיפת הסמים מכריז על מלחמה בקרטלי הסמים ובראשם בפליקס ("מבצע ליינדה").
העונה מתרכזת באירועים שהתרחשו במחצית השנייה של שנות ה-80. פליקס התחיל את התקופה כחזק יותר מאי פעם, ובמקביל קבוצה של סוכני ה-DEA עם מספר משתפי פעולה מקסיקנים בהובלת קצין ה-DEA וולט ברסלין (סקוט מק'ניירי) עשו הכל כדי להביאו למשפט.
מבצע "ליינדה" החל להשיג תוצאות, אך הקשרים שיצר פליקס עם ה-CIA (כחלק ממערכת הקשרים המסועפת שהתנהלה במסגרת פרשת איראן-קונטראס) החלו לגרום ללחצים מצד מחלקת המדינה של ארצות הברית שגרמו לסיום המבצע בקול ענות חלושה.
אבל פליקס לא ידע מעצורים ושאף להרחיב את עסקי ההברחות לרמה שהייתה למעלה מיכולתו של הקרטל.
באותו הזמן הוא כשל מלהשליט סדר בין הפלאז'ות המסוכסכות, בעיקר בין קרטל סינלואה לקרטל טיחואנה.
לבסוף ראשי הפלאז'ות חברו למרד נגדו ופירקו את הקרטל הארצי לקרטלים מקומיים כמו בתחילת העשור.
פליקס נעצר בביתו בשנת 1988 בידי תת-אלוף גונזלס קלדרוני (חוליו סזאר קדילו), דמות שנויה במחלוקת בשתי העונות שלעיתים היה מסור למלחמה בברוני הסמים ולעיתים עבד עבורם.
העונה מסתיימת עם הצבתו של ברסלין באל פאסו ובהצגת האתגרים שיעמדו בפני הקרטלים בעשור הבא אשר יתחיל עם יחסים מתוחים אך תקינים בין הקרטלים ויתפח למלחמות עקובות מדם.
העונה מתחילה עם מעצרו הקצר של אמדו (חוסה מריה יאספיק) בידי גנרל רבויו.
ברסלין מצליח להשתחל לארגון פשיעה באל-פאסו וכמעט עולה על נתיב הכספים של קרטל חוארס, אך ברגע האחרון כל המבצע שתכנן נכשל.
הסיבה לכך היא המהפך שעבר אמדו בכלא שהביאו לשנות את שיטות הפעולה של הקרטל, עבור בחיסול רפאל אגילר שותפו להנהגה, ויצירת ארגון מסועף וממודר שהפך אותו למספר שנים לסוחר הסמים הגדול ביותר בעולם.
בעוד העונה מתמקדת בנסיקתו של אמדו ובמאבק של ברסלין וה-DEA נגדו – העונה גם מתמקדת בעוד שתי דמויות משניות שמנהלות מאבק עצמאי בפשע ובשחיתות במקסיקו:
מאבקה של נונייס מוכתר ככישלון בסוף העונה כאשר גורמים רבי השפעה במקסיקו ובארצות הברית חברו כדי להפסיק את החקירות נגד גונסלס והוא נפטר בלי שנחקר או שילם על פשעיו הרבים בשנת 2001.
ויקטור טאפיה (לואיס ג'רארדו מנדס) הוא שוטר עני במשטרת חוארס שבמקביל עושה כסף מהצד גם אצל ארגוני הפשיעה והקרטלים באזור, ובשיא הוא עובד קרוב לאחיו של אמדו.
אבל במקביל תלונות של שכנתו על היעלמותה של בתה הנערה, דוחפת אותו לביצוע מחקר עצמאי אחר חטיפתה ורציחתה וכן רצח מאות נערות באותו עשור.
במהלך מחקרו העצמאי הוא נאלץ בחוסר רצון לשתף פעולה עם ה-DEA מה שמניב מספר הישגים מודיעיניים, אך טאפיה לבסוף נחשף ומחוסל בסוף העונה.
כמו נונייס, גם טאפיה נכשל במאבקו ורצח הנשים באזור חוארס נמשך עד היום.
העונה מסתיימת עם הפנמתו של ברסלין שגם הוא נכשל במאבקו ומעדיף לחזור להתמקד בהשתחלות לארגוני סחר בסמים בארצות הברית.
מצד הקרטלים, חלק ניכר מהדמויות הראשיות מתו, חוסלו או ירדו מהבמה: אמדו מת על שולחן הניתוחים, אזול חוסל בידי קרטל טיחואנה, רמון אריאנו פליקס (מנואל מסלבה) חוסל בידי עמנואל "אל מאיו" זמבדה (אלברטו גרה) בשעה שהיה בדרכו לחסל אותו.
אל-מאיו התחיל את העונה כסוחר הקנאי לעצמאותו אך נגרר למלחמת הקרטלים וכעת הפך לשותף של אל צ'אפו בהנהגת קרטל סינלואה, בזמן שהאחרון הדיח את שותפיו הוותיקים דון-נטו והקטור פאלמה, ומתכנן להשתלט על חוארס שנותרה חסרת הנהגה אחרי מותו של אמדו.
מיגל אנחל פליקס גאיארדו (דייגו לונה) – הדמות הראשית בסדרה.
סוחר סמים המקים אימפריית סמים שעתידה להפוך לקרטל גוודלחרה.
קיקי קמארנה (מייקל פנייה) – סוכן צעיר של המנהל האמריקאי לאכיפת הסמים שנשלח להיאבק בסחר בסמים בגוודלחרה ומוצא עצמו באחת המשימות המאתגרות בקריירה שלו.
בוץ' סירס (אהרון סטאטון) – סוכן אכיפת חוק אמריקאי.
וולט ברסלין (סקוט מק'ניירי) – סוכן DEA, המנסה לאתר את רוצחיו של קיקי.
חואקין "אל צ'אפו" גוסמן (אלחנדרו אדה) – סוחר סמים, מייסד קרטל סינלואה.
בנחמין אריאנו פליקס (אלפונסו דוסאל) – סוחר סמים, ממנהיגי קרטל טיחואנה.
מיקה קמארנה (אליסה דיאז) – רעייתו של קיקי.
דון נטו (חואקין קוסיו) – ממנהיגי קרטל גוודלחרה.
חואן חוסה אספרגוסה מורנו (פרמין מרטינס) – סוחר סמים, מנהיג קרטל סינלואה ואיש מינהל הביטחון הפדרלי לשעבר.
פבלו אקוסטה ויאריאל (חררדו טראקנה) – מבריח סמים מקסיקני.
אמאדו קריו פואנטס (חוסה מריה יאזפיק) – סוחר סמים, ממנהיגי קרטל חוארס.
רמון אדריאנו פליקס (מנואל מסאלבה) – סוחר סמים, בעל קשרים לקרטל טיחואנה.
רפאל קארו קינטרו (טנוץ' הוראטה) – סוחר סמים, מראשי קרטל סונורה.
ג'ון גווין (יול ואסקס) – שגריר ארצות הברית במקסיקו.
גיירמו גונזלס קלדרוני (חוליו סזאר סדייו) – מפקד המשטרה הפדרלית.
ג'ים פרגוסון (ג'קי ארל היילי).
סלבדור אוסונה נבה (ארנסטו אלטריו).
תומאס מורלט (הוראציו גרסיה רוחאס).
ארתורו בלטרן לייבה (דייגו קלווה)
ב-6 בספטמבר 2016, כמה ימים לאחר שידור העונה השנייה של "נרקוס", הסדרה חודשה על ידי נטפליקס לשתי עונות נוספות.
הפקת העונה הרביעית החלה במקסיקו בסוף 2017, לאחר שידור העונה השלישית.
ב-18 ביולי 2018 נודע שהעונה הרביעית תופק כסדרה נפרדת עם צוות שחקנים חדש ותיקרא "נרקוס: מקסיקו".
בדצמבר 2017 מייקל פנייה ודייגו לונה הוכרזו ככוכבי הסדרה.
ומספר ימים לאחר מכן מאט לטצ'ר לוהק אף הוא לתפקיד בסדרה ובהמשך הוכרז על צירופם של אריק ניומן כמפיק, עם טנוץ' הוארטה מחיה, חואקין קוסיו, תרזה רואיס, אליסה דיאז וחוסה מאריה יאזפיק שיגלמו תפקידים משניים.
לצוות הצטרפו גם הבמאים המקסיקנים אמאט אסקלאנטה ואלונסו רואיספלאציוס כבמאים לכמה פרקים, עם אנדי באיס הקולומביאני שביים אף הוא כמה פרקים בסדרה.
ב-15 בספטמבר 2017 דווח כי נמצאה גופתו של אחד ממנהלי הלוקיישנים של הסדרה, קרלוס מוניוז פורטל, כשהוא ירוי ברכבו במרכז מקסיקו, סמוך לטמסקאלפה.
דובר התובע הכללי המקסיקני הודיע כי אין עדים וכי הרשויות ימשיכו לחקור.
הועלתה האפשרות לפיה הוא נרצח על ידי סוחרי סמים מקסיקנים אך תעלומת מותו נותרה בלתי פתורה.
נהר נרץ' (בבלארוסית: Нарач; ברוסית: Нарочь; בליטאית: Narutis) הוא נהר בצפון-מערב בלארוס, במחוז משנה מיאדזייל שבמחוז מינסק.
הוא נשפך מאגם נרץ' (נארוץ') דרומה.
רוחבו בנקודת השפך היא 10–12 מטר.
אזור שפך הנהר הוא ביצתי בחלקו.
במפגש הנהרות נרץ' ואוזליאנקה (Uzlyanka) נמצא אזור שהוגדר כשמורה לאומית.
סביב נהר הנרץ' משתרעים יערות נרץ' (נארוץ').
הנהר קופא בדרך כלל בין תחילת דצמבר לאמצע מרס.
בקרבת שפך האגם אל הנהר ישנו אתר תיירותי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היוו היערות שסביב הנהר נרץ' בסיסים ליחידות פרטיזנים יהודיות.
יחידות אלה הורכבו בעיקר מיהודים שברחו מהגטו שהקימו הגרמנים הכובשים בווילנה, כ-100 ק"מ מערבית לנהר נרץ'.
אגם נרץ' (בבלארוסית: На́рач; ברוסית: На́рочь; בליטאית: Narutis; בפולנית: Narocz) הוא אגם בצפון מערב בלארוס (מחוז משנה מיאדזייל, Myadzyel, מחוז מינסק), באגן הנהר נריס (הידוע גם בשם ויליה, Viliya).
נרץ' הוא האגם הגדול ביותר בבלארוס.
הוא חלק מקבוצת אגמי נרץ'.
האחרים הם מיאסטרה (Miastra, ובבלארוסית - Мястра), באטורין (Batoryn, ובבלארוסית - Баторын) ובלדנאייה (Blednaje, ובבלארוסית - Бледнае).
הוא נוצר לפני כ-11 אלף שנים, לאחר עידן הקרח בפליסטוקן.
בין השנים 1921–1939 היה הנרץ' האגם הגדול ביותר בפולין.
בלשנים סבורים כי שמו של האגם נובע מהשורש ההודו-האירופי נאר (nar), שלעיתים קרובות מופיע בשמותיהם של גופי מים (למשל נהרות הנארה והנריס ).
התיישבות אנושית ליד האגם החלה לפני כ-10,000 שנה.
ארכאולוגים גילו תלי קבורה רבים של בני העמים הבלטים והסלאבים שחיו סביב האגם.
מאז ימי הביניים, התקיימו התושבים המקומיים בעיקר מדיג וחקלאות.
במאה ה-19 התפרנסו בעיקר מדיג סרטנים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, היה האזור סביב האגם מוקד למתקפת אגם נרץ' (מרץ-אפריל 1916), התקפה של הצבא הרוסי הקיסרי על הצבא הגרמני.
בשנת 1919 הלחין המלחין הגרמני זיגפריד ואגנר שיר של גינתר הולשטיין (1892–1931) על הקרב, שיר בשם Nacht am Narocz (לילה באגם נרץ').
בשנות ה-30 של המאה ה-20 יצאו דייגי האגם נגד שלטונות פולין בהגנה על זכותם לדוג באגם.
מ-1950 הפכו גדות האגם לאתר נופש תיירותי פופולרי, בעיקר עיירת הנופש נרץ'.
ליד האגם הוקם מחנה צופים בעל חשיבות לאומית - זובריונוק (Zubryonok).
לאחר פירוק ברית המועצות עבר המחנה שינוי, והוכר כמחנה נופש לאומי לילדים בשם "זוברניה" (Zubrania).
כיום זהו מחנה נופש מרכזי לילדים בבלארוס.
בשנת 1999 יצרה ממשלת בלארוס את הפארק הלאומי נרצ'נסקי (Narachanski).
באגם נרץ' שוכנים 22 סוגי דגים, בהם צלופח, זאב נהרות ואחרים.
על החוף ועל איי האגם מקננות ציפורים שונות, בהן ברבור מצוי, שלך וטבלן גמדי.
במאה ה-20 הפך הצלופח לדג המשווק ביותר מהאגם.
הפארק הלאומי נרץ' (בבלארוסית: Нарачанскі нацыянальны парк; ברוסית: Нарочанский национальный парк) הוא פארק לאומי בבלארוס, במרכזו אגם נרץ', על שמו נקרא הפארק.
בין מיני היונקים החיים בפארק ישנם אייל אציל, שועל ראקון מצוי, גירית מצויה, דלק, ולוטרה; מיני הדגים בפארק כוללים את דג הלש וסוגים של דניס וקרפיון.
הפארק כולל גם 218 מינים של עופות, כגון אנפות, עגורים ושלכים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, החל מ-1942, מאות צעירים יהודים שברחו מגטו וילנה הגיעו ליער נארוץ' הסמוך והקימו בו בסיסי פרטיזנים.
נרסורנאט (בגרינלנדית: Nersornaat "ראוי") או מדליית גרינלנד לשירות ראוי לציון (בדנית: Grønlands Hjemmestyres Fortjenstmedalje), מוענקת על ידי ממשלת גרינלנד.
זהו הפרס הגבוה ביותר שמבוסס בגרינלנד.
המדליה הונפקה ב-1 במאי 1989 לרגל עשור לאוטונומיה הגרינלנדית.
המדליה מוענקת על שירות ראוי לטובת גרינלנד בתחומים כמו שירות ציבורי, עסקים, אמנות או מדע.
המדליה נלבשת בסרט בצבעי דגל גרינלנד; אדום המסמל את השמש ולבן המסמל את השלג.
המדליה מוענקת בשתי דרגות: זהב וכסף.
מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק – זהב
לארס אמיל יוהנסן – זהב
הנריק, נסיך דנמרק – זהב
פרדריק, נסיך דנמרק – זהב
נרסס השלישי "הבנאי" (ארמנית Ներսես Գ Շինող) היה הקתוליקוס של הכנסייה האפוסטולית הארמנית בין השנים 641 ו-661.
נרסס השלישי נולד בכפר איצ'חאן שבמחוז טאיק בארמניה ההיסטורית, ולאחר הכשרה צבאית שינה את יעודו והיה לבישוף של טאיק.
בשנת 641 מונה לקתוליקוס של הכנסייה הארמנית וזכה בתואר "הבנאי" בזכות מיזמי הבנייה הגדולים בהם החל.
בין היתר מיוחסים לו הקמת המנזר בחור ויראפ, קתדרלת זוורטנוץ, שיפוץ הקתדרלה בדווין, הבירה ההיסטורית של ארמניה, המנזר בוורגוואנק ועוד.
לפי אחת המסורות הוא נקבר בצידה הצפוני של קתדרלת זוורטנוץ.
נרסניציה (באוקראינית: Нересниця; ברוסית: Нересница, "נרסניצה"; בהונגרית: Nyéresháza, "ניירשהאזה", או Alsóneresznice, "אלשונרסניצה"; בסלובקית: Neresnice, "נרסניצה"; ביידיש: נערעסניצע או רעסניצע) הוא כפר במחוז זקרפטיה באוקראינה.
הכפר שוכן במקום בו נשפך נהר לוז'נקה לנהר טרסבה , במרחק של כ-20 קילומטרים צפון-מזרחית לעיר טיאצ'יב.
עד מלחמת העולם הראשונה האזור היה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחריה היה חלק מצ'כוסלובקיה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה כל האזור סופח על ידי הונגריה ולאחריה עבר לשליטת ברית המועצות, עד פירוקה ב-1991, ומאז הוא חלק מאוקראינה.
הפעם הראשונה בה יהודי נרשם במפקד אוכלוסין שנערך בכפר הייתה ב-1735, אך ככל הנראה קהילה מסודרת נוצרה רק בסוף המאה ה-18. בעשורים הראשונים של המאה ה-19 הקהילה מנתה כמה עשרות וב-1880 היא כבר מנתה למעלה מ-300 נפשות.
המצבות המוקדמות ביותר בבית הקברות היהודי של הכפר הן משנות ה-20 של המאה ה-19.
הקהילה הייתה כפופה לרב של הכפר הקרוב וילחוביץ (וילחיבצי) והתפללה בבית מדרש יחיד עד 1929, אז התפצלה הקהילה לארבעה בתי תפילה לפי החלוקה החסידית בקהילה: חסידי ויז'ניץ שהיו הרוב ומיעוט שהורכב מחסידי סיגט, ספינקה ובורשטין.
ערב השואה מרבית היהודים בכפר התפרנסו ממלאכה וממסחר, ומיעוטם מחקלאות.
באותה תקופה כמו סניפים של כמה תנועות נוער כמו צעירי המזרחי הציונית-דתית, אך הם לא שמרו על יציבות ונסגרו תוך שנים ספורות.
ב-1930 נמנו בכפר כ-500 יהודים וב-1941 מספרם צמח לכ-700, בשתי התקופות הם היו כרבע מכלל התושבים.
למשך מספר חודשים בין התפרקות צ'כוסלובקיה והכיבוש ההונגרי ב-1939 התקיימה בחבל מדינה אוקראינית קצרת ימים בשם קרפטו-אוקראינה.
האוקראינים ניסו להתנכל ליהודים, אך במהלך שלטונם הקצר לא אירעו תקריות חמורות.
לאחר תחילת השלטון ההונגרי במרץ 1939 החלו גזירות על היהודים ועשרות בעלי עסק ובעלי מלאכה איבדו את רישיונותיהם.
ב-1941 70–80 יהודים חסרי אזרחות הונגרית גורשו לגליציה, בדומה לכלל היהודים חסרי האזרחות בחבל, ושם הם נרצחו בטבח בקמניץ-פודולסקי; עם זאת יהודים רבים הצליחו להסתתר בכפר ולהינצל בגלל אזהרה מראש שקיבלו מאזרח הונגרי.
באותו זמן כמה עשרות גויסו לעבודות כפייה בשירות העבודה ההונגרי וכמחציתם נהרגו במבצע ברברוסה ובמקומות נוספים.
במרץ 1944 גרמניה הנאצית פלשה להונגריה וכעבור זמן קצר החלו לרכז את יהודי המדינה בגטאות.
ב-19 באפריל באותה שנה יהודי נרסניציה הובלו לגטו מאטסלקה, בדומה לרבים מיהודי האזור.
ב-25 במאי נשלחו יהודי הגטו למחנה ההשמדה אושוויץ.
הרוב המוחלט של יהודי הכפר הושמד בשואה, למעט משפחה אחת שהצליחה להסתתר ולשרוד בעזרת שכן גוי ועובדי רכבת שהסתירו אותם בנסיעות בין כפרים באזור עד ששוחרר בסוף המלחמה וכן יהודים בודדים ששרדו בדרכים אחרות.
היהודים חזרו לכפר אך רובם עזבו אותו תוך זמן קצר.
נַרסֶס היה מצביא ביזנטי, וביחד עם בליסאריוס מגדולי המפקדים בצבאו של יוסטיניאנוס הראשון בתקופת הכיבוש הרומי של איטליה.
נרסס נולד בסביבות שנת 478 במזרח ארמניה למשפחת אצולה מקומית.
לא ידוע הרבה על ראשית חייו של נרסס או איך נהפך לסריס, נרסס מוזכר על ידי ההיסטוריון פרוקופיוס בפעם הראשונה בשנת 530, והוא מוזכר כמקורבו של הקיסר יוסטיניאנוס ואדם אשר עסק בכספי הקיסר ובתשלומים מאוצר הקיסרות.
הוא עלה בסולם הדרגות, והפך לפטריק.
במהלך מרידת ניקה, לאחר שקבוצות הכחולים והירוקים הכתירו אדם בשם היפאתיוס לקיסר, הורה נרסס על ידי יוסטיניאנוס ואשתו תאודורה לשחד את הכחולים להילחם נגד הירוקים אשר הכתירו את היפאתיוס שהיה תומך שלהם, בזמן שיוסטיניאנוס היה תומך של הכחולים.
שוחד זה עזר ביצירת קרע במורדים וזמן קצר לאחר מכן, כוחותיו של יוסטיניאנוס הביסו את המורדים, והיפאתיוס הוצא להורג.
לאחר מרידת ניקה קיבל נרסס פיקוד על כוח ביזנטי אשר נשלח לתמוך בכוחותיו של המצביא בליסאריוס אשר נשלח על ידי יוסטיניאנוס לעבר איטליה על מנת להחזיר שם את השלטון הרומאי.
הצבא הגיע ביוני 538, ככל הנראה לאנקונה, וכלל בערך 7,000 חיילים (כל צבא שעליו פיקד נרסס היה מורכב מעמים מגוונים מאוד).
פרוקופיוס תיאר אותו כ"נלהב ונמרץ יותר מאשר היה מצופה מסריס".
נרסס נפגש עם בליסאריוס בפרמו, שם נערכה מועצת מלחמה.
המועצה דנה במה שצריך לקרות ברימיני שעמדה ליפול לידיים אוסטרוגותיות ועם מפקד הכוחות, יוחנן.
נרסס העיר שיוחנן כבר נענש על "טיפשותו" ושאם הגותים ייקחו את רימיני אז זה יכול לשנות את מצב המלחמה.
בליסאריוס ונרסס הובילו כוח של חיילים דרך מסלולים הרריים כדי לרדת לרימיני מכיוון צפון מערב.
יוחנן היה חייב את תודתו לנרסס על ששכנע את בליסאריוס להציל את כוחותיו, ועל פי פרוקופיוס, "ומאז החלו שני האנשים האלה [בליסריוס ונרסס] להתייחס זה לזה בחשדנות רבה." במהלך חודשי הסתיו והחורף של 538–39, הצבא באיטליה חולק לשתיים, בין בליסאריוס לנרסס.
יוסטיניאנוס בעצמו שלח מכתב לבליסאריוס, שקבע כי "לא שלחנו את נרסס לאיטליה כדי לפקד על הצבא; כי אנו מאחלים שבליסאריוס לבדו יפקד על כל הצבא בכל דרך שנראית לו הטובה ביותר, וזה חובת כולכם ללכת אחריו לטובת המדינה".
אולם הפיצול בצבא נשאר והעיר מילאנו נפלה בגלל פיקוד המחולק.
נרסס הוחזר לקונסטנטינופול, אך לא בבושת פנים, שכן הוא הורשה לשמור על כמה מהשומרים הברברים שלו.
לאחר שנקרא בחזרה, נראה שנרסס איבד "שום מכוחו בחצר הקיסר, ונשאר המשרת והשר האמין ביותר של הקיסר ואשתו".
במשך שתים עשרה השנים הבאות, 539–551, יש התייחסות היסטורית מועטה לנרסס, ונראה היה שהוא עבד יותר מאחורי הקלעים.
בשנת 545, יוסטיניאנוס שלח את נרסס לשליטי ההרולי, כדי לגייס חיילים לצבא הביזנטי מאחר שהיה פופולרי בקרב אותה אומה.
נרסס היה פעיל מאוד גם ברדיפתו של יוסטיניאנוס נגד הפגאניות.
בסביבות שנת 535 שלח אותו הקיסר לפילה שבמצרים, שם היה עדיין פעיל מקדש של איזיס, כדי להשמיד את הכת.
נרסס כלא את הכוהנים ובזז את המקדש.
זמן קצר לאחר מכן, הבישוף המקומי תיאודור המיר את המקדש לכנסייה.
בשנת 551 נשלח נרסס חזרה לאיטליה לאחר שבליסאריוס פוטר עקב כישלונו בהדיפת כוחות האוסטרוגותים אשר כבשו שטחים נרחבים מאיטליה, באיטליה השיג נרסס את הניצחונות הגדולים ביותר שלו.
גרמנוס, בן דודו של הקיסר, מונה על ידי יוסטיניאנוס לסיים את מה שהחל בליסאריוס עשור קודם לכן.
אולם בדרכו לאיטליה בשנת 550 חלה גרמנוס ומת בפתאומיות.
נרסס מונה למפקד החדש של הצבא, קיבל פיקוד עליון וחזר לאיטליה.
היסטוריונים רבים מאמינים שנרסס הופקד בשל זקנתו, כך שלעולם לא יוכל למרוד בהצלחה ביוסטיניאנוס.
הנכס הגדול ביותר של נרסס שעזר בתפקידו החדש הייתה גישתו למשאבים הכספיים של הקיסר.
נראה שגם נרסס מצא חן בעיני רבים מחייליו, שכן הוא התייחס אליהם "טוב במיוחד".
פרוקופיוס דיווח כי נרסס בנה צבא שבדרישת האנשים והנשק היה "ראוי לאימפריה הרומית".
הצבא שיקף רבים מצבאותיו הקודמים של נרסס, בכך שרוב החיילים היו ברברים.
לנרסס לקח יותר משנה להגיע לאיטליה לאחר מינויו, שכן כל צבאו עשה צעדה ארוכה לאורך חופי הים האדריאטי.
טוטילה המלך האוסטרוגותי שלט בים של מזרח איטליה ופגע בספינות אספקה שיצאו להפליג לצבאו של נרסס.
יוחנן מסלונה הוביל 38 ספינות וולריאנוס הפליג עם 12 כדי לפגוש את הכוח של טוטילה, והכוחות הביסו את האוסטרוגותים.
היו מספר סיבות לכך שהצעידה של נרסס הייתה איטית מאוד.
טוטילה שיגר כוחות שונים כדי להפעיל טקטיקות עיכוב והפרנקים היו אויבים של בעלי בריתו של נרסס הלומברדים, ולא אפשרו מעבר חופשי.
פרוקופיוס הצהיר כי נרסס היה "מבולבל לחלוטין", אך יוחנן הכיר את החלק הזה של איטליה וייעץ לו כיצד להמשיך.
באמצעות עצה זו, הצליח נרסס להגיע לרוונה ללא התנגדות.
טוטילה אולי האמין שנרסס עומד לבוא מהים, כי משם הגיעו כל הפלישות הקודמות.
בדרכו לחפש את הצבא הראשי של טוטילה, נתקל נרסס בחיל גותי קטן ברימיני.
יוחנן, שבעבר היה בפיקוד ברימיני כשהיא נצורה על ידי כוחות גותיים, שוב נתן עצות לנרסס כיצד להמשיך.
המסלול המדויק שנלקח לא צוין במדויק על ידי פרוקופיוס והוביל לבלבול בנוגע לשחזור הקרבות שערכו.
פרוקופיוס התייחס לקרב הבא כ"בוסטה גאלורום", אך היסטוריונים רבים מתייחסים אליו כיום כקרב טגינאה.
נרסס שלח הודעה לטוטילה ונתן לו הזדמנות להיכנע, או לתת את תאריך היום שבו יתקיים הקרב.
פרוקופיוס ציטט את תגובתו של טוטילה, "בסוף שמונה ימים תן לנו להשוות את כוחתנו".
נרסס לא הלך שולל בתגובתו והעדיף שכוחו יהיה הגנתי במפגש עם טוטילה, שכן צבאו היה גדול מזה של טוטילה.
הקרב היה הניצחון האולטימטיבי של נרסס, וקבע את הערכת כישרונותיו הצבאיים כלא נחותים מאלה של בליסאריוס.
הצלחתו הגדולה של נרסס בקרב טגינאה הגיעה מפיזור כוחותיו לפני תחילת הקרב.
נרסס סידר את חייליו במערך "בצורת חצי סהר" עם חיל רגלים בעיקר באמצע, ולצדם קשתים.
חיל הרגלים היו למעשה פרשים ברברים, מכוון רבים מהגותים חשבו שחיל רגלים טיפוסי הוא שברירי ויברח כשיתקפו.
בצדי הסהר הוצבו קשתות ברגל, וזה אפשר להם להשמיד את הפרשים הגותיים.
נרסס הציב חלק ניכר מהפרשים שלו בצדדים של חיל הרגלים.
בדרך כלל הפרשים היו נמצאים מאחורי המרכז, והם לא נועדו לסייע לאף אחד מהכוחות הנאבקים.
במקום זאת הם שימשו להתקפת פתע על הגותים.
נרסס ידע שטוטילה ינצל את היתרון של תקיפת המרכז ה"חלש", ולכן אפשר לנרסס להשמיד לחלוטין את הצבא האוסטרוגותי.
פרוקופיוס אמר ש"טוטילה הורה לכוחותיו להילחם בחניתות, מכיוון שחשב שמכה מהירה תנצח בקרב."
טוטילה שלח גל אחר גל של חיילים, שהפכו לא מאורגנים בגלל מטר החצים, וכשהם פגשו את חיילי הרגלים שירדו הם נשברו לחלוטין.
חיל הרגלים הגותי אף פעם לא עסק בלחימה ממשית מכיוון שהם היססו להתקדם מספיק רחוק כדי להיות יעילים בפועל.