tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-9 בינואר 2005, הוקמה ממשלת דרום סודאן בראשות הנשיא ג'ון גראנג, שהיה מפקד המורדים בצבא השחרור העממי הסודאני עד לאותה עת.
ביולי 2005, נהרג ג'ון גראנג בהתרסקות מסוק באוגנדה וסגנו, סאלווה קיר מאיארדיט, מונה לממלא מקומו.
ב-12 באפריל 2013 ערך לראשונה שליט סודאן, עומר אל-בשיר, את ביקורו הרשמי הראשון בג'ובה, בירת דרום סודאן.
משאל העם על עצמאות אזור דרום סודאן התקיים בין 9 ל-15 בינואר 2011, ונשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ימי קרטר, היה נוכח בין מספר מכובדים זרים שהוזמנו לשמש כמשקיפים.
כאמור, המשאל החל ב-9 בינואר 2011, וב-12 בינואר, לאחר שלושה ימים, הודיע נציג צבא השחרור העממי הסודאני שעל פי הערכות, יש צורך ב-60% מהקולות (כ-2.3 מיליון קולות) כדי שההצבעה תקבל תוקף ועצמאות חבל דרום סודאן תושג.
ג'ימי קרטר הודיע ב-13 בינואר 2011 שמשאל העם מתנהל על פי סטנדרטים בינלאומיים ומאפשר חופש בחירה למצביעים.
הממשל באיטליה מתבסס על דמוקרטיה ייצוגית פרלמנטרית הכוללת מערכת רב-מפלגתית.
בראש המדינה עומד נשיא איטליה, אך תפקידו סמלי בלבד.
הרשות המבצעת במדינה היא ממשלת איטליה.
הרשות המחוקקת היא הפרלמנט האיטלקי, הכולל שני בתים: הסנאט של הרפובליקה ובית הנבחרים.
הרשות השופטת באיטליה גם היא גוף עצמאי ונפרד משתי הרשויות האחרות.
היסטוריה של המערכת הפוליטית באיטליה
הנשיא הנוכחי של איטליה הוא סרג'ו מטרלה (Sergio Matterla) המכהן בתפקיד החל מ-3 בפברואר 2015, וראש הממשלה האיטלקי הנוכחית היא ג'ורג'ה מלוני, המכהנת בתפקיד החל מחודש אוקטובר 2022.
החוקה הנוכחית של איטליה, "חוקת הרפובליקה האיטלקית" (באיטלקית: Costituzione della Repubblica italiana), נחקקה על ידי האספה המכוננת של איטליה ב-22 בדצמבר 1947 ברוב של 457 קולות לעומת 62 מתנגדים.
החוקה תוקנה מאז 13 פעמים.
היא נכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1948. חוקת איטליה מהווה את המסמך החוקתי העליון של המדינה, הקובע את יסודותיה וערכיה לצד מבנה המשטר הדמוקרטי, הייצוגי, הפרלמנטרי והרב-מפלגתי שלה.
סמכויות הרשות המבצעת באיטליה מתחלקות בין ממשלת איטליה לנשיא.
למרות הגבלת סמכויותיו המשמעותית של הנשיא, תפקידו חשוב מאוד בהשוואה למדינות אחרות שבהן הנשיא הוא בעל סמכויות סמליות (בדומה לישראל), היות שמתפקידו לבחור על מי להטיל את הרכבת הממשלה, ובעקבות הפיצול הפוליטי באיטליה מאז ימי מלחמת העולם השנייה - מדובר בדבר היכול לקבוע למעשה את זהותו של ראש הממשלה.
כהונתו של נשיא איטליה נמשכת שבע שנים.
הוא נבחר במושב משותף של שני בתי הפרלמנט - הסנאט והאספה הלאומית, במספר הסבבים הדרוש על-מנת להשיג רוב מחויב של שני שלישים.
הנשיא הנוכחי של איטליה, הנשיא ה-12, הוא סרג'ו מטרלה, מאז פברואר 2015.
החוקה קובעת שממשלת איטליה מורכבת מראש הממשלה ושרים.
נשיא איטליה ממנה את ראש הממשלה ובהתאם להצעתו את השרים.
ברוב המקרים הממונה לתפקיד הוא מנהיג רוב בפרלמנט, או בעתות חרום ראש ממשלת אחדות.
כך או כך, הממשלה זקוקה להבעת אמון משני בתי הפרלמנט.
במידה והממשלה מאבדת את אמון אחד הבתים, הבית יכול להדיח אותה בהצבעת אי אמון.
סעיף 48 לחוקה האיטלקית מבטיח לאזרחי איטליה את זכות ההצבעה לבחירת נציגים בפרלמנט.
הפרלמנט האיטלקי מורכב משני בתים-הסנאט ובית הנבחרים.
באיטליה פועלות מספר מפלגות, אך אף אחת מהן אינה מספיק גדולה לשלוט לבדה.
הסנאט הוא הבית העליון של הפרלמנט האיטלקי.
הוא הוקם במתכונתו הנוכחית ב-8 במאי 1948.
הסנאט מורכב מ-200 חברים נבחרים ושישה חברים (נכון לשנת 2022) הממונים על ידי נשיא איטליה לכל חייהם, בנוסף לנשיאי איטליה שסיימו את תפקידם.
200 הסנאטורים הנבחרים נבחרים בבחירות אזוריות על ידי אזרחי איטליה שהגיעו לגיל 18. ארבעה מהם מייצגים את אזרחי איטליה אשר לא מתגוררים בה דרך קבע.
בית הנבחרים הוא הבית התחתון של הפרלמנט האיטלקי.
עד 2022 בבית הנבחרים ישבו 630 חברים, שנבחרו בבחירות ישירות על ידי אזרחי איטליה שהגיעו לגיל 18. שנים עשר מהם ייצגו את אזרחי איטליה אשר לא מתגוררים בה דרך קבע.
על פי תיקון לחוקה משנת 2020, החל מהבחירות בשנת 2022 נבחרו 400, במקום 630, נציגים, כשמתוכם 8 נבחרו על ידי אזרחים שאינם תושבי קבע במדינה.
שיטת הבחירות הקיימת באיטליה היא שיטה מעורבת, כיוון שהנציגים בפרלמנט נבחרים בשתי דרכים שונות.
232 מתוך 630 חברי הפרלמנט נבחרים בשיטה רובית במחוזות בחירה חד-נציגיים (כלומר, בחירה אישית).
386 חברים נבחרים בשיטה יחסית במחוזות רב-נציגיים (כלומר, שיטה רשימתית), ויתר 12 הנציגים נבחרים על ידי אזרחים איטלקים החיים מחוץ למדינה.
אחוז החסימה באיטליה עומד על 3%.
הרשות המשפטית באיטליה נפרדת לחלוטין מהכוחות הפוליטיים במדינה, ומבוססת על עקרון העצמאות השיפוטית.
הרשות השופטת נחשבת לאחת משלוש הרשויות במדינה, לצד הרשות המחוקקת והרשות המבצעת.
הרשות השופטת אחראית להכריע בסכסוכים משפטיים וליישם את החוק.
מוסד עצמאי במערכת המשפטית של איטליה, שנוסד על פי החוקה האיטלקית על מנת להבטיח את עקרונות החוקתיות במדינה.
תפקידו העיקרי הוא לפסול חוקים או תקנות שנמצאו כנגועים באי-חוקתיות, ולבצע ביקורת על פעולתה של הרשות המחוקקת.
בית המשפט החוקתי פועל גם לשמירה על זכויות פרט ולהכרעה במחלוקות חוקתיות בין הרשויות השונות במדינה.
הרכב בית המשפט כולל 15 שופטים, שמונו על ידי הנשיא, הפרלמנט והוועדה המשפטית העליונה, לכהונה של 9 שנים.
בית המשפט מוסמך להכריע בנוגע לחוקיות חוקים ולתת פרשנויות לחוקה במקרים של סכסוכים משפטיים, והוא משמש כערכאה עליונה בעניינים חוקתיים.
ה-Corte di Cassazione הוא הערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר באיטליה לצד בית המשפט לחוקה.
תפקידו המרכזי הוא להבטיח אחידות בפרשנות החוק ולוודא שהפסיקה תואמת את עקרונות הדין.
בית המשפט העליון לא שופט בהיבטים עובדתיים של מקרים, אלא מתמקד בניתוח משפטי של פסקי-דין מבתי המשפט הנמוכים יותר.
המערכת המשפטית האיטלקית כוללת כמה סוגי בתי משפט, ביניהם:
בתי המשפט הכלליים: מטפלים בתיקים אזרחיים ופליליים.
בתי המשפט המנהליים: עוסקים במחלוקות בין האזרחים לשלטון ובעניינים של משפט מנהלי.
בתי משפט לעבודה: מטפלים בסוגיות הקשורות לזכויות עובדים ולסכסוכים בתחום העבודה.
בתי משפט צבאיים: עוסקים בעבירות פליליות שבוצעו על ידי אנשי צבא.
השופטים באיטליה נבחרים באופן עצמאי על ידי הנשיא מתוך רשימה של מועמדים שמומלצים על ידי הוועדה המשפטית העליונה.
כל שופט חייב לעמוד בתנאים מקצועיים מחמירים ובדיקות אתיות, והוא לא יכול להיות מועסק במשרות פוליטיות במהלך כהונתו.
השופטים נשארים בתפקידם עד גיל פרישה ואין אפשרות לפטרם באופן פוליטי.
ה-Consiglio Superiore della Magistratura הוא גוף עצמאי שממונה על ניהול הקריירות של השופטים ומפקח על פעילותם.
הגוף אחראי למינוי שופטים, לקידום שופטים ולפיקוח על ההתנהלות המקצועית והאתית שלהם.
חברי הוועדה נבחרים על ידי נשיא הרפובליקה, המועצה והפרלמנט.
איטליה פועלת בשיטת המשפט הקונטיננטלי (Civil Law), שבה נכתבו חוקים ותקנות מדוקדקים שמנחים את השופטים בביצוע פסיקותיהם.
לעיתים נדירות, השופטים נדרשים להסתמך על תקדימים או על עיקרון התקדים המחייב.
המערכת המשפטית האיטלקית שואפת לספק פסיקה אחידה ומשפט הוגן לכל האזרחים.
השופטים האיטלקיים מחויבים לקוד אתי מחמיר, הכולל יושר מקצועי, לנהוג ללא משוא פנים ולהעניק תחושת צדק.
כל עבירה אתית מצידם עלולה להוביל לנקיטת צעדים משמעתיים, ואף לפיטוריהם.
מערכת האתיקה המשפטית מבטיחה שהשופטים יפעלו לפי כללים מקצועיים ולא יתנו להשפעות חיצוניות להשפיע על פסיקותיהם.
המערכת המשפטית באיטליה כוללת גם מערכת של ערעורים, המאפשרת לצדדים בתביעה לערער על פסקי-דין שניתנים בערכאות הנמוכות.
הערעור יכול להיות מוגש לבית המשפט לערעורים (Corte d'Appello) ולאחר מכן לבית המשפט העליון (Corte di Cassazione), אם נדרש.
הפוליטיקה הארגנטינאית כוללת תנועות, מפלגות וארגונים רבים.
ארגנטינה היא מדינה המוגדרת בחוקתה כ"רפובליקה ייצוגית פדרלית".
על פי החוקה צורת המשטר היא נשיאותית ונשיא המדינה הוא ראש המדינה וראש הממשלה בעת ובעונה אחת.
סמכויות החקיקה נתונות בידיהם של נשיא המדינה ושני בתי הקונגרס הלאומיים (הבית העליון - הסנאט והבית התחתון - בית הנבחרים של ארגנטינה).
מערכת המשפט זוכה לעצמאות ואינה תלויה בממשלה או בבתי החקיקה.
בקונגרס של ארגנטינה מתקיימת מערכת רב-מפלגתית ובחירות מתקיימות בזמן קבוע.
בעוד שמבחינה חוקתית מתנהלת ארגנטינה כרפובליקה דמוקרטית, הרי שמשנות ה-30 ולאורך השנים אירעו במדינה מספר הפיכות צבאיות אשר שיבשו את השלטון הדמוקרטי במדינה.
משברים כלכליים שפרצו במדינה לאחר מלחמת העולם השנייה ולאחר כהונותיו של חואן פרון בתפקיד הנשיא גרמו לצבא להשתלט על המדינה ולהשליט בה משטרים צבאיים.
בשנת 1912 נחקק במדינה חוק 8871 המחייב את הגברים להצביע בבחירות חשאיות, וכתוצאה מכך נסללה הדרך להשתלבות המעמד הבינוני בממשלה והפחתת השליטה של האליטות.
בשנת 1947, תחת נשיאותו של חואן פרון, הוכנס תיקון לחוק המחייבת גם את הנשים להצביע בבחירות.
כהונתו הדיקטטורית של הגנרל חורחה רפאל וידלה החלה בשנת 1976, אך בשנת 1982 ועל רקע הכישלון של ארגנטינה מול בריטניה במלחמת פוקלנד התערערה יציבות המשטר ושלטונו של ביניונה הסתיים בשנת 1983. באותה שנה התקיימו בחירות דמוקרטיות בהן זכה ראול אלפונסין ממפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי.
בפני אלפונסין עמדו אתגרים משמעותיים בהם מרד בשורות הצבא ומשברים כלכליים.
בשנת 1989 התפטר אלפונסין כשישה חודשים לפני תום הקדנציה שלו.
בבחירות שהתקיימו לאחר מכן נבחר לנשיא קרלוס מנם מנהיג המפלגה הפרוניסטית ולאחר כהונה אחת יזם, בהסכמת ראול אלפונסין שהיה באותה העת מנהיג האופוזיציה, תיקון לחוקה שאפשר לו להיבחר לנשיאות לקדנציה נוספת.
מנם כיהן בנשיאות כעשור עד שנת 1999, ולאחר עשרות שנים של תהפוכות בשלטון היה מנם הנשיא הראשון שסיים את כהונתו כנשיא בצורה מסודרת והעביר אותו לפרננדו דה לה רואה שנבחר באופן דמוקרטי.
דה לה רואה התפטר ב-21 בדצמבר 2001 מתפקידו בעקבות המהומות שפרצו במדינה עקב המשבר הכלכלי הקשה ששרר אז בארגנטינה.
בתקופה לאחר מכן כיהנו בתוך תקופה קצרה של 15 ימים 4 נשיאים זמניים עד שהקונגרס מינה את אדוארדו דואלדה מהמפלגה הפרוניסטית.
בעקבות הפגנות ענק שהתקיימו נגדו החליט דואלדה לקיים בחירות לנשיאות.
בבחירות זכה נסטור קירשנר שהחל בתפקידו במאי 2003. בבחירות שהתקיימו לאחר תום הקדנציה שלו באוקטובר 2007 זכתה אשתו כריסטינה פרננדס דה קירשנר בנשיאות.
ב-10 בדצמבר 2019, אלברטו פרננדס מהמפלגה החוסטיסיאליסטית (שרצה תחת הסיעה "החזית של כולם") נכנס לתפקידו כנשיא, לאחר שהביס את יריבו מאוריסיו מאקרי בבחירות הכלליות של 2019.
זה גם יאלץ אותו לנהל משא ומתן עם האופוזיציה על כל הצעת חוק שהוא ישלח לבתי המחוקקים.
שתי המפלגות הגדולות בארגנטינה הן המפלגה החוסטיסיאליסטית, אשר דוגלת בהשקפה הפרוניסטית שפיתח חואן פרון בשנות ה-40, ומפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי שנוסדה בשנת 1981.
לאיחוד האירופי מערכת פוליטית ייחודית, אשר עומדת ככזו היות לאופיו הייחודי של האיחוד האירופי - ישות מדינית אשר במקביל היא בעלת מאפיינים של פדרציה, קונפדרציה וארגון בינלאומי.
שני מוסדות, תפקידם לבטא את האינטרסים של המדינות המרכיבות את האיחוד האירופי: האחד זה המועצה האירופית, הכולל פורום של מנהיגי המדינות, והשני זה מועצת האיחוד האירופי, הכולל פורום של שרי האיחוד האירופי.
בנוסף לשני אלו, עומדים כאמור שני מוסדות נוספים, אשר תפקידם לבטא את האינטרסים המשותפים האיחוד האירופי: האחד זה הפרלמנט האירופי, הגוף המייצג של אזרחי האיחוד הנבחר על ידם ישירות, והשני זה הנציבות האירופית, המתפקד ככוח הביצועי הראשי של האיחוד האירופי.
מלבד ארבעת המוסדות מרכזיים אלו, פועלים גם תחת האיחוד האירופי מספר ארגונים, גופים ומסודות נוספים; פיננסיים, משפטיים ואחרים, אשר תפקידם לסייע לאיחוד לכוון את מדיניותו, כגון: הבנק המרכזי האירופי, בנק ההשקעות האירופי, בית הדין האירופי לצדק ובית המשפט האירופי לביקורת.
המסמכים החוקתיים אשר בבסיסים מתנהלת המערכת הפוליטית של האיחוד האירופי, נקראים אמנות האיחוד.
ב-7 בפברואר 1992 נחתמה אמנת מאסטריכט, בין חברי הקהילה האירופית, ונכנסה לתוקף ב-1 בנובמבר 1993, תחת מועצת דלור.
למעשה, אמנה זו הובילה ליצירת האיחוד האירופי, והייתה התוצאה של דיונים נפרדים על איחוד כלכלי ופוליטי.
המועצה האירופית היא הגוף המדיני העליון של האיחוד האירופי.
המועצה האירופית הוקמה כגוף לא רשמי בשנת 1961, ומעמדה עוגן כמוסד רשמי לאיחוד האירופי במסגרת אמנת מאסטריכט מ-1993 ואמנת ליסבון בשנת 2009. המועצה מורכבת מראשי מדינות וממשלות של המדינות החברות באיחוד האירופי לצד נשיא הנציבות האירופית.
הנציגה העליונה של האיחוד לענייני חוץ, כיום קתרין אשטון, משתתפת גם היא בישיבות.
בראש ישיבות המועצה האירופית יושב נשיא המועצה האירופאית.
למועצה האירופית אין כל סמכויות לחקיקה או לביצוע; מוסד זה דן בסוגיות המרכזיות המעסיקות את האיחוד ובהחלטות שלהן השפעה מרחיקת לכת על הגדרת המדיניות של האיחוד האירופי.
מועצת האיחוד האירופי היא הבית העליון של האיחוד האירופי, כלומר חלק מן הרשות המחוקקת שלו (המורכבת גם מהפרלמנט האירופי, שהוא הבית התחתון, ומהנציבות האירופית).
בראש המועצה עומדת אחת מן המדינות החברות באיחוד (בישראל היא מכונה "הנשיאה התורנית של האיחוד"), ואלה משמשות בתפקיד במשך חצי שנה על-פי סבב (הנשיאה התורנית של האיחוד במחצית הראשונה של 2024 היא בלגיה, ובמחצית השנייה תחליף אותה הונגריה).
שני מוסדות, תפקידם לבטא את האינטרסים המשותפים האיחוד האירופי: האחד זה הפרלמנט האירופי, הגוף המייצג של אזרחי האיחוד הנבחר על ידם ישירות, והשני זה הנציבות האירופית, המתפקד ככוח הביצועי הראשי של האיחוד האירופי.
הפרלמנט האירופי הוא הפרלמנט של האיחוד האירופי ומהווה בו את הבית התחתון, כלומר הוא חלק מן הרשות המחוקקת (המורכבת גם ממועצת האיחוד האירופי, שהיא הבית העליון, ומהנציבות האירופית).
הבחירות לפרלמנט נערכות מדי חמש שנים, מאז שנת 1979. בפרלמנט יש כרגע 766 חברים, כאשר לכל מדינה מוקצים מספר מושבים בפרלמנט בהתאם לגודלה.
נשיאת הפרלמנט הנוכחית בפועל, החל מינואר 2022, היא רוברטה מצולה ממלטה, שהחליפה את דוד ססולי מאיטליה בעקבות מותו במהלך כהונתו.
הנציבות האירופית היא הרשות המבצעת של האיחוד האירופי והיוזמת של מרבית חוקיו (מה שהופך אותה גם לחלק מן הרשות המחוקקת של האיחוד).
כך, הנציבים אינם רשאים לקבל כל הוראה מממשלותיהם (שהן אלה שמינו אותם לתפקידם), וכאשר הם נדרשים להצביע על הצעות שונות בתוך הנציבות, הם עורכים הצבעה חשאית.
הנציבות משמשת כמעין ממשלה, ותפקודה כפוף לביקורת הפרלמנט האירופי, אשר רשאי להצביע אי אמון קולקטיבי כנגד הנציבות כולה וכך לגרום לפיטוריה.
כמו כן, בית הדין של הקהילה רשאי לכפות את התפטרותו של נציב, אשר מעל בתפקידו או שהפסיק להיות כשיר לתפקיד.
מלבד ארבעת המוסדות המרכזיים של האיחוד האירופי, פועלים גם תחתיו מספר ארגונים, גופים ומסודות נוספים; פיננסיים, משפטיים ואחרים, אשר תפקידם לסייע לאיחוד לכוון את מדיניותו.
שני מוסדות פיננסיים מרכזיים פועלים במסגרת האיחוד האירופי:
הבנק המרכזי האירופי: הבנק המרכזי של גוש האירו.
מקום מושבו הוא פרנקפורט שבגרמניה.
הבנק אחראי על המדיניות המוניטרית של המטבע הרשמי של האיחוד האירופי - האירו, והוא הקובע את שער הריבית בגוש האירו.
הבנק משרת למעלה מ-300 מיליון משתמשים במטבע ב-17 מדינות האיחוד, ונחשב לאחד הבנקים המרכזיים הגדולים בעולם.
בנק ההשקעות האירופי: המוסד הפיננסי של האיחוד האירופי שהוקם ב-1958 לפי הסכם רומא.
שני מוסדות משפטיים מרכזיים פועלים במסגרת האיחוד האירופי:
בית הדין האירופי לצדק: בית המשפט המרכזי של האיחוד האירופי.
מושב בית הדין נמצא בלוקסמבורג.
פסיקתו של בית הדין מחייבת את מוסדות האיחוד האירופי, מדינות החברות באיחוד, או אנשים פרטיים הפונים אליו להכרעתו, דרך בתי הדין של המדינות החברות באיחוד.
בית הדין אמון על פרשנות החקיקה וכן על אכיפת אמנות היסוד של האיחוד האירופי, לרבות פיקוח על חוקיות ההסכמים הבינלאומיים של האיחוד האירופי.
בית המשפט האירופי לביקורת: בית משפט שהוקם בשנת 1975 בלוקסמבורג על מנת לבקר את חשבונות מוסדות האיחוד.
בית המשפט מורכב משופט אחד מכל מדינה, ונשיאו הנוכחי הוא ויטור מנואל דה סילבה קלדיירה.
אחד העניינים השנויים ביותר במחלוקת באיחוד האירופי הוא גבולותיו הרצויים.
בראשיתו, היה למעשה איחוד מערב-אירופאי.
נשיא צרפת בשנות ה-60, שארל דה גול, אף ראה בו איחוד של אירופה היבשתית בלבד (כלומר, ללא חלק של האיים הבריטיים וחצי האי סקנדינביה).
החל משלהי שנות ה-80 וראשית שנות ה-90, ברקע נפילת חומת ברלין, התפרקות הגוש המזרחי והדמוקרטיזציה המהירה של מזרח אירופה, ערך האיחוד האירופי, למורת רוחם של חלק מתושביו, שורה של התרחבויות מזרחה, אשר כללו את צירופן של כחמש-עשרה מדינות חדשות.
בכך הפך האיחוד סופית לאיחוד כלל אירופאי.
רבים ביבשת רוצים בתנאי סף גבוהים יותר להצטרפות לאיחוד, על מנת ליצור מרחב הומוגני ויציב יותר.
מנגד, אחרים רואים בהרחבת האיחוד ככל האפשר, אמצעי להאצת השגשוג והדמוקרטיה במדינות החדשות מחד, ומאידך הקמת איחוד אירופאי פלורליסטי יותר.
כיום, עומדות ותלויות שאלת הצטרפותן של מדינות שונות לאיחוד, אשר חלקן שנויות במחלוקת, כגון: טורקיה (אשר המתנגדים טוענים לדמוקרטיה ומשק כלכלי לא מפותחים דיים.
בנוסף, יש המתנגדים לצירופה היות שאוכלוסייתה מוסלמית בעיקרה, ולצד זאת שטחה של מדינה זו רק בחלקו נמצא באירופה.
דבר נוסף המקשה על צירופה לאיחוד, היא היחסים הטעונים בינה לבין יוון, קפריסין ובולגריה), מדינות יוגוסלביה לשעבר (אשר המתנגדים טוענים לדמוקרטיה מקרטעת, משק כלכלי לא מפותח ויתר סכסוכים אתניים, דתיים ופוליטיים באזור זה) ועוד.
סוגיה שנויה במחלוקת לא פחות מגבולות האיחוד, היא מהי מידת האינטגרציה הרצויה של מדינות האיחוד - האם ראוי שיהיה לפדרציה ("ארצות הברית של אירופה") לארגון בינלאומי לשיתוף פעולה בלבד, או לצורת ביניים אחרת כלשהי.
במילים אחרות, עד כמה יהיה הכוח השלטוני בקרב המדינות עצמן, ועד כמה הוא יעמוד בקרב האיחוד בכללותו.
עיקר הקולות ביבשת, הן מימין והן משמאל, רואים בהרחבת האינטגרציה הכלכלית והפוליטית (ואולי אף הצבאית) בין מדינות האיחוד יעד עליון.
במיוחד מחזיקים בעמדות אלו מדינאים בגרמניה ובצרפת.
עם כל זאת, במשך כל שנות האיחוד עמדו קולות אשר קראו לבלימת מגמות אלו.
דברים אלו עומדים ביתר שאת בשנים האחרונות, על רקע המשבר הכלכלי העולמי אשר הכה קשות באיחוד, ועל רקע עליית הימין הקיצוני ביבשת.
לנציבות האיחוד האירופי הסמכות ליישום התקציב, אולם למעשה המדינות מנהלות ומיישמות כ-76% מהוצאות התקציב כחלק מעיקרון 'ניהול משותף'.
התקציב מבוסס ומחולק ל-6 קטגוריות רחבות של תחומי הוצאה ו-31 תת-קטגוריות של תחומי מדיניות הכוללים פירוט הוצאות לפי פעילויות.
התקציב השנתי של האיחוד האירופי לשנת 2011 היה 149.1 מיליארד אירו השווה ל-13.1% מהתוצר הלאומי הגולמי הכולל של 27 המדינות החברות.
ישנה מחלוקת בין גורמים שונים באיחוד, על אופיו הרצוי של התקציב האירופי, שימושיו וגודלו.
בנוסף, עומדת בעינה השאלה האם יש צורך להרחיבו ולהכניס בו מאפיינים חדשים כגון מס אירופי ישיר ועוד.
הפוליטיקה של הוותיקן מתקיימת בשיטה מונרכית תיאוקרטית נבחרת, שבה ראש הכנסייה הקתולית, האפיפיור הוא הסמכות העליונה בשלוש הרשויות (השופטת, המחוקקת והמבצעת) במדינה.
תפקיד זה הוא מקרה נדיר של מלוכה שאינה תורשתית.
אף על פי שהאפיפיור הוא הרשות העליונה במדינה, ישנן רשויות ופקידים אשר דואגים לכל אחת מהרשויות.
לדוגמה: מועצת הקרדינלים אשר משמשת כרשות המחוקקת, תחת האפיפיור והקוריה הרומאית המהווה את הרשות המבצעת.
המחלקה הוותיקה והחשובה ביותר בקוריה היא מזכירות המדינה, בראשונה מכהן הקרדינל מזכיר המדינה, ראש הממשלה ושר החוץ של הוותיקן.
האפיפיור נבחר בקונקלווה - ישיבה הסגורה של מועצת הקרדינלים לאחר מותו או התפטרותו של האפיפיור הקודם.
הישיבה הסגורה מתקיימת בקפלה הסיסטינית, שבו כל הבוחרים נעולים עד שמועמד כלשהו נבחר ברוב של שני שלישים.
המאמינים נוהגים לעקוב אחרי הבחירות באמצעות ארובה גלויה מכיכר פטרוס הקדוש.
חברי מועצת הקרדינלים שורפים את פתקי ההצבעה ומצרפים תוספות כימיות במטרה לסמן לקהל את התוצאות.
עשן שחור מסמל בחירות ללא תוצאות ועשן לבן מסמל שאפיפיור חדש נבחר כעת.
לפי המנהג, דיקן המכללה הקדושה מבקש מהאפיפיור לבחור את שמו הרשמי החדש, ולאחר שזה מתלבש בלבוש המהודר המסורתי, הוא יוצא למרפסת הכנסייה, עם המשפט הלטיני המפורסם Annuntio vobis gaudium magnum: habemus papam.
(אני מודיע לכם בשמחה גדולה: יש לנו אפיפיור).
המונח "הכס הקדוש" מתייחס מהרכב הסמכות, השיפוט, והריבונות של האפיפיור ויועציו בעולם הכנסייה הקתולית.
מושג זה נוצר עם היווצרות מדינת הוותיקן בשנת 1929, דרך ההסכמים הלטראניים בין הכס הקדוש ואיטליה הפשיסטית.
הכס הקדוש הוא "השלטון המרכזי" של הכנסייה הקתולית.
לכס הקדוש יש יכולת משפטית שמאפשרת לשלוח נציגים דיפלומטיים ולהשפיע על החוזים המשפטיים של הוותיקן.
לכס הקדוש יחסים דיפלומטיים רשמיים עם 179 מדינות.
קריית הוותיקן מצידה מוכרת על פי החוק הבינלאומי כטריטוריה ריבונית, אולם הנציגות הדיפלומטית לוותיקן אינה לטריטוריה גרידא אלא לישות המופשטת של "הכס הקדוש".
כמו ברוב המונרכיות, הסמכויות הביצועיות, החקיקתיות והשיפוטיות של השלטון מרוכזות בכתר, ובמקרה זה במשרת בישוף רומא (האפיפיור).
כפי שמקובל במונרכיות רבות, האפיפיור מפעיל סמכויות אלה באמצעות גופים שונים הפועלים מטעמו ובשמו.
האפיפיור נוהג להאציל את הניהול הפנימי של קריית הוותיקן לגופים ולפקידים שונים.
עם זאת, על פי החוק היסודי של מדינת הוותיקן, "האפיפיור העליון, ריבון מדינת הוותיקן, מחזיק במלוא הסמכויות החקיקתיות, הביצועיות והשיפוטיות" במדינת הוותיקן.
האפיפיור מאציל את הסמכות החקיקתית של המדינה לגוף חד-ביתי, הוועדה האפיפיורית למדינת הוותיקן.
ועדה זו הוקמה ב-1939 על ידי האפיפיור פיוס השנים עשר.
הוועדה מורכבת משבעה קרדינלים הממונים על ידי האפיפיור לתקופת כהונה של חמש שנים.
חוקים שמאשרת הוועדה דורשים את אישורו של האפיפיור באמצעות מזכירות המדינה לפני פרסומם ותחילת תוקפם.
נשיא הוועדה האפיפיורית משמש גם כנשיא המושל של מדינת הוותיקן, לו מאציל האפיפיור את הסמכות הביצועית של המדינה.
הנשיא נתמך על ידי מזכיר כללי וסגן מזכיר כללי.
כל אחד מהתפקידים הללו ממונה על ידי האפיפיור לתקופת כהונה של חמש שנים.
פעולות הנשיא דורשות את אישור הוועדה.
מחלקות ומשרדים שונים כפופים למושל, ומטפלים בנושאים כגון תקשורת, ביטחון פנימי, הגנת אש ומוזיאוני הוותיקן.
החיל הז'נדרמריה הוא כוח הביטחון והמשטרה של המדינה, ולא משמר הוותיקן, שהוא גוף של הכס הקדוש, ולא של מדינת הוותיקן.
בוותיקן ישנה מערכת משפטית שונה מזו של איטליה.
מקרי העונשין הם בדרך כלל בעבירות קלות כמו כייסות.
אם עבירה מבוצעת בכיכר פטרוס הקדוש, אז המשטרה האיטלקית יכולה לעצור את החשוד ולהעמידו לדין.
לפי ההסכמים הלטרניים, עבריין איטלקי יכול ליהנות מחסינות בוותיקן.
אין בית כלא בוותיקן, מלבד כמה תאי מעצר.
הממשל באלבניה מבוסס על היותה רפובליקה פרלמנטרית.
האזרחים האלבנים בוחרים את נציגיהם לאספה הלאומית, ומנהיג המפלגה הגדולה ביותר באספה הלאומית ממונה על ידי נשיא אלבניה לתפקיד ראש הממשלה.
מערכת המפלגות באלבניה היא מערכת רב-מפלגתית.
הרשות המבצעת מנוהלת על ידי הממשלה, הרשות המחוקקת, האמונה על החקיקה מנוהלת בידי האספה הלאומית והרשות השופטת מנוהלת בידי מערכת בתי המשפט.
מאז 1991, המפלגות הגדולות באלבניה הן המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה (74 מושבים) והמפלגה הדמוקרטית של אלבניה (43 מושבים)
רוב המוסדות הממשלתיים והרשמיים שוכנים בבירת אלבניה, טירנה.
נשיא אלבניה הוא ראש המדינה של אלבניה.
לנשיא סמכויות ייצוגיות, טקסיות וסמליות ואילו ראש הממשלה הוא בעל הכוח הביצועי.
כדי שהנשיא ייבחר, הוא זקוק לתמיכה של שני שלישים מכלל חברי האספה.
בויאר נישני הוא נשיא אלבניה הנוכחי.
הוא נבחר ב-1 ביוני 2012 ברוב של 73 מתוך 140 קולות, זאת לאחר שנכשל בשלושת הסיבובים הקודמים ולא הייתה הסכמה על מועמד.
ראש הממשלה הוא השר הבכיר ביותר בקבינט של אלבניה והוא מחזיק במשרה הבכירה במדינה.
הוא מייצג את מועצת השרים בציבור וחובה עליו להציג לציבור הרחב את קווי היסוד והמדיניות הכללית של קבינטו.
ראש הממשלה צריך לפתור חילוקי דעות בין שרים וברשותו ליזום הליכים בבית המשפט החוקתי של אלבניה.
הרשות המבצעת נתונה בידי מועצת השרים, שהיא בעצם הקבינט של אלבניה.
ראש מועצת השרים הוא ראש הממשלה הממונה על ידי הנשיא.
שרים מתמנים על ידי הנשיא לפי המלצת ראש הממשלה.
האספה הלאומית חייבת לתת אישור סופי להרכב הקבינט.
הקבינט אחראי לביצוע מדיניות בחוץ והפנים.
הקבינט מורכב ממשרדים ממשלתיים המחולקים כל אחד לזרועות ואגפים, וזה יוצר את הרכב הרשות המבצעת.
האספה הלאומית (באלבנית: Kuvendi i Shqipërisë) היא פרלמנט באלבניה שמורכב מבית מחוקקים יחיד המונה 140 נציגים הנבחרים פעם ב-4 שנים.
הבחירות האחרונות התקיימו ב-23 ביוני 2013. משכנה של האספה שוכן בבירת המדינה, טירנה.
מערכת בתי המשפט באלבניה מורכבת מבית משפט חוקתי (בית משפט עליון), בית המשפט לערעורים ובתי משפט מחוזיים.
בית המשפט החוקתי כולל תשעה שופטים שנבחרו לתקופת כהונה קצובה בת תשע שנים על ידי חברי האספה הלאומית.
בית המשפט החוקתי מפרש את החוקה ומסדיר את החוקים, ופותר מחלוקות בין הרשויות המקומיות והפדרליות.
בתי המשפט הנותרים עוסקים בדינים פליליים, אזרחיים וצבאיים.
בית המשפט לערעורים הוא בית המשפט הגבוה שאליו ניתן להגיש ערעור.
בבית המשפט לערעורים נמנים שופטים הנבחרים לתקופת כהונה בת 7 שנים.
נשיא הרפובליקה הוא היחיד שיכול לפטר שופטים כראות עיניו.
באלבניה ישנם 12 מחוזות בחירה, כמניין מחוזות אלבניה.
בתוך כל מחוז, כל מפלגה חייבת לעמוד בסף של שלושה אחוזים מהקולות אחרת לא תבחר לאספה הלאומית.
הפוליטיקה של איסלנד מתנהלת במסגרת רפובליקה דמוקרטית מייצגת, כאשר הנשיא הוא ראש המדינה בתפקיד ייצוגי (בדומה לישראל) וראש הממשלה נבחר מתוך הפרלמנט המורכב ממערכת רב מפלגתית.
הסמכות הביצועית נתונה בידי הממשלה, והסמכות החקיקתית בידי הפרלמנט והממשלה.
הרשות השופטת היא רשות נפרדת לכל דבר.
לאיסלנד יש את הפרלמנט הוותיק ביותר בעולם הקיים מאז שנת 930. האקונמיסט דירג בשנת 2016 את הדמוקרטיה איסלנד כדמוקרטיה מלאה.
+מנהיגי איסלנדתפקידשםמפלגהמשך כהונהנשיאההאלה תומאסדוטירעצמאי1 באוגוסט 2024ראשת ממשלהקריסטרון פרוסטאדוטירהשמאל-ירוקים21 בדצמבר 2024
הנשיא משרת בתפקיד ייצוגי, שליט ללא סמכויות וראש המדינה, אך חסר כוח פוליטי אמיתי, להוציא יכולתו להטיל וטו על חוקים העוברים באלת'ינגי.
הנשיא נבחר פעם בארבע שנים.
בשנת 1980 נבחרה ויגדיס פינבוגדוטיר לנשיאה, והייתה האישה הראשונה באירופה הנבחרת לעמוד בראש מדינה.
ראש הממשלה והקבינט שבראשו הוא עומד ממלאים את מרבית התפקידים המנהליים ומכהנים בקדנציה של ארבע שנים.
הקבינט ממונה על ידי הנשיא לאחר הבחירות לאלת'ינגי אבל עם זאת, בדרך כלל מנהיגי המפלגות הפוליטיות מחליטים בינם לבין עצמם לאחר דיונים אילו מפלגות יכולות להקים את הקבינט וכיצד יש לחלק את מושביו, כל זה בתנאי שיש להם רוב באלת'ינגי .
אם אין רוב, אז על הנשיא להרכיב את הקבינט.
מקרה כזה לא קרה מהקמת הרפובליקה בשנת 1944. ממשלות איסלנד היו כמעט תמיד קואליציות עם שתי מפלגות ומעלה, מכיוון שאף מפלגה מעולם לא קיבלה רוב מוחלט באלת'ינגי.
קיימת מחלוקת בקרב המשפטנים באיסלנד לגבי סמכויות הנשיא.
הפרלמנט המודרני המכונה "אלת'ינגי" הוקם בשנת 1845 כגוף מייעץ למלך הדני, רואים בה באופן נרחב כהקמה מחודשת של האספה שהוקמה בשנת 930 בתקופת חבר העמים, והושעתה בשנת 1799. האלת'ינגי מורכב מ63 חברים שנבחרים בכל ארבע שנים אלא אם הוחלט על פיזור הפרלמנט.
זכות הבחירה לנשיא ולפרלמנט ניתנת לכל אזרח שמלאו לו 18 שנים.
שיטת הבחירות היא ייצוג אזורי-יחסי של שישה מחוזות.
עד לשנת 1991 התקיימו שני בתים בפרלמנט ומשנת 1991 מתקיים פרלמנט חד ביתי.
ב-1996, לאחר ארבע קדנציות רצופות של ארבע שנים כל אחת החליטה הנשיאה הראשונה באירופה ויגדיס פינבוגדוטיר הפופולרית החליטה שלא להתמודד לקדנציה נוספת.
בבחירות 1996 אחוז ההצבעה עמד על 86% ויו"ר מפלגת השמאל לשעבר אילף רנגר גרימסון נבחר לנשיא ברוב של 41 אחוזים ובפער של 12 אחוזים משאר המועמדים האחרים.
הבחירות האחרונות לפרלמנט התקיימו ב־28 באוקטובר 2017 לאחר התפרקות הממשלה בשל פרישת מפלגת "עתיד מואר" מהקואליציה.
לאחר הבחירות מפלגת העצמאות, התנועה השמאלית-ירוקה והמפלגה הפרוגרסיבית הקימו קואליציה.
אחוז ההצבעה עמד על 81.2%.
מערכת המשפט מורכבת מבית המשפט העליון ובתי משפט מחוזיים.
שופטים ממונים לכל החיים על ידי שר הפנים, החוקה מגנה על מערכת המשפט מפני הפרות של הרשות המחוקקת והמבצעת.
הפוליטיקה של אסטוניה מתרחשת במסגרת רפובליקה דמוקרטית מייצגת.
ראש הממשלה משמש כראש הרשות המבצעת בתוך מערכת רב-מפלגתית.
אסטוניה חברה ב, ב ובברית נאט"ו.
עצמאות אסטוניה הוכרזה ב-21 בפברואר 1918. בחוקה הראשונה של אסטוניה שנחקקה ב-15 ביולי 1920 על ידי האספה המכוננת ראש המדינה וראש הרשות המבצעת הוא אותו אדם (אסטונית: riigivanem).
בין השנים 1935 ל-1938 חדל הריגיקוגו, הפרלמנט של אסטוניה, מהלתכנס מפני שבשנת 1934 ראש הממשלה קונסטנטין פטס ביצע הפיכה עצמית ושינה את החוקה.
בשנת 1938 נכנסה לתוקף החוקה השלישית שהקימה מחדש את הפרלמנט, הפעם כפרלמנט דו-ביתי.
ברית המועצות הגישה אולטימטום לאסטוניה, שבו התחייבה אסטוניה לאפשר לצבא האדום הקמת בסיסים והצבת 25,000 חיילים בשטחה.
ב-16 ביוני 1940, בעקבות פרובוקציה של סוכני הנ.ק.ו.ד., טענה ברית המועצות להפרת ההסכם לסיוע הדדי והגישה אולטימטום לאסטוניה, שבו התבקשה האחרונה להחליף כמה שרים בממשלתה באישים קומוניסטים.
יום לאחר מכן פלש הצבא האדום למדינה.
בעקבות זאת הכריזו גורמים קומוניסטים ב-21 ביולי 1940 על הקמתה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אסטוניה.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אסטוניה התקבלה רשמית לברית המועצות ב-9 באוגוסט אותה שנה.
בשנת 1941 גרמניה הנאצית כבשה את אסטוניה ושלטה בה עד לספטמבר 1944. לאחר נסיגת הכוחות הגרמניים אסטוניה החזירה לתוקף את החוקה השלישית לתוקף ואוטו טיף הקים ממשלה חדשה.
ממשלתו של טיף שרדה חמישה ימים בלבד, עד שנכבשה שוב בידי ברית המועצות.
בשנת 1991 שוחזרה הרפובליקה של אסטוניה על בסיס חוקת 1938, עד לאישור הציבור חוקה חדשה בשנת 1992. אסטוניה הכריזה על עצמאות בשנת 1991 וגרמה למעבר מכלכלה סוציאליסטית לכלכלת השוק הקפיטליסטית.
ב-1 במאי 2004, אסטוניה התקבלה לאיחוד האירופי.
הריגיקוגו (הפרלמנט של אסטוניה) שוכן בטירת טומפאה בטאלין.
הפרלמנט מונה 101 חברים הנבחרים בבחירות חופשיות לתקופת ארבע שנים על פי עקרון הייצוג היחסי.
עבודת הפרלמנט מתואמת על ידי מועצת הריגיקוגו, אותה מוביל נשיא הריגיקוגו והוא נבחר לקדנציה בת שנה.
עבודת הפרלמנט נתמכת על ידי ועדות שונות, המאוישות על ידי חברי הסיעות.
הם מכינים טיוטת חקיקה הקשורה לנושא הוועדה ומעבירים את הצעת החוק לפרלמנט.
אזרחי אסטוניה שגילם לפחות 21 שנים וזכאים להצביע יכולים להעמיד את עצמם לבחירה לפרלמנט של אסטוניה.
אזרחים שגילם לפחות 18 שנים ואינם מורשעים בעבירה פלילית זוכים להשתתף בהצבעה לפרלמנט של אסטוניה.
הליכה לבחירות מתבצעת רק לאחר אישור נשיא הרפובליקה.
לאחר הבחירות, ישיבת הפרלמנט הראשונה מתכנסת על ידי נשיא הרפובליקה, שם חברי הפרלמנט יושבעו ולאחר מכן יבחרו את נשיא הפרלמנט וסגניו.
לאחר בחירת הנשיא וסגני הנשיאים, המועמדים על ידי חברי הפרלמנט, מכריז ראש הממשלה על התפטרות הממשלה.
ממשלת הרפובליקה (אסטונית: Vabariigi Valitsus) היא הרשות המבצעת של הרפובליקה של אסטוניה.
הרשות המבצעת כוללת את ראש ממשלת אסטוניה ואת השרים, המשמשים גם כנציגים במועצת האיחוד האירופי.
ראש הרשות המבצעת הוא ראש הממשלה.
הממשלה מורכבת ממשרדים שונים, כאשר בראש כל אחד מהם עומד שר.
עבודת המשרד מנוהלת על ידי מזכ"ל, המומלץ על ידי השר ומונה על ידי הממשלה.
סמכות ביצועית מופעלת גם על ידי גורמי ביצוע ומפקחים תחת סמכות משרד.
ממשלת הרפובליקה נעזרת במשרד הממשלתי, שמונהג על ידי שר המדינה.
שר המדינה ממונה על ידי ראש הממשלה.
לאחר מינוי הפרלמנט ממונה המועמד לראש הממשלה על ידי הנשיא.
לאחר מכן מחליט הפרלמנט אם לאשר למועמד להקים את הממשלה.
אם הוא אושר, המועמד מציג בפני חברי הנשיא רשימת חברי הממשלה, שממנה ממנה את הממשלה בתוך שלושה ימים.
באסטוניה מתקיימת מערכת רב-מפלגתית שבה בדרך כלל מפלגות צריכות להקים ממשלות קואליציוניות.
עם זאת, היו מקרים בה מפלגה אחת הצליחה לקים מפלגה לבדה ללא צורך בהקמת קואליציה.
מפלגות יכולות להשתתף בבחירות למועצות המקומית, לריגיקוגו ולפרלמנט האירופי.
המערכת הפוליטית יציבה יחסית, אם כי שבר, וקיטוב בסולם שמאל-ימין נוטה להיות חלש למדי.
עיקר הקיטוב מתרכז במוצא אתני, המושרש בסכסוך סביב ההיסטוריה וזהותה של אסטוניה מימי ברית המועצות.
מפלגה מוקמת על ידי מזכר איגודים כעמותה.
במפלגה חייבים להיות לפחות 1000 חברים ופלטפורמה שאושרה על ידי ההנהגה כדי להירשם כמפלגה.
מפלגות מקבלות מימון באמצעות תרומות ומתקציב המדינה אם הן מיוצגות בפרלמנט המדינה או שהצליחו לקבל לפחות אחוז אחד מהקולות בבחירות לפרלמנט.
המימון נבדק על ידי ועדת הפיקוח על מימון המפלגה הפוליטית, המורכבת מחברים שמונו לתקופה של חמש שנים על ידי קנצלר הצדק, מבקר המדינה, הוועדה הלאומית לבחירות ומפלגות פוליטיות המיוצגות בפרלמנט.
כל אזרח אסטוני או אזרח האיחוד האירופי עם מגורים קבועים באסטוניה שהוא בן 18 לפחות יכול להיות חבר במפלגה פוליטית.
הארגון והפעילות של מפלגות פוליטיות מוסדרים על ידי חוק המפלגות הפוליטיות וחוק העמותות.
הנשיא הוא ראש מדינת הרפובליקה של אסטוניה ומשמש כנציג הגבוה ביותר של המדינה.
יתרה מזאת, לנשיא יש סמכויות השתתפות מוגבלות בחקיקה באמצעות מתן גזירות, החלטות והוראות.
בנוסף, הנשיא יכול לסרב להכריז על חוק ולהחזיר אותו לפרלמנט לבדיקה.
הנשיא נעזר במשרד הנשיא, המנוהל על ידי ראש לשכת הנשיא.
ישנם גם כמה מוסדות הנמצאים בסמכותו של הנשיא.
אלה כוללים: המועצה המייעצת האקדמית של הנשיא, שולחן עגול לפיתוח אזורי, מכון הזיכרון האסטוני, קרן התרבות של הנשיא, אספת השיתוף האסטונית והמועצה להגנה לאומית.
הנשיא נבחר בידי הפרלמנט לקדנציה בת חמש שנים ולא יותר משתי קדנציות.
אם הפרלמנט מעניק לפחות שני שלישים מהקולות לאחד המועמדים, ולאחר שלושה סבבי הצבעה, אז אספת בחירות המורכבת מהפרלמנט ונציגי מועצות הרשויות המקומיות בוחרת את הנשיא ובוחרת בין שני המועמדים עם האחוז הגדול ביותר של קולות.
המועמדים צריכים להיות אזרחי אסטוניה מלידה, לפחות בני 40 ולקבל תמיכה של לפחות חמישית מחברי הפרלמנט.
מערכת המשפט של אסטוניה מורכבת משלוש ערכאות.
בית המשפט העליון (אסטונית: Riigikohus) הוא ערכאת הערכאה הגבוהה ביותר ובוחנת את פסקי הדין של בתי משפט אחרים.
אך משמש גם כבית משפט חוקתי.
נשיא בית המשפט העליון ממליץ על ידי הנשיא וממונה על ידי הפרלמנט.
שופטי בית המשפט העליון מומלצים על ידי השופט הראשי וממונים על ידי הפרלמנט.
שופטים אחרים מומלצים על ידי בית המשפט העליון וממונים לתפקיד לכל החיים על ידי הנשיא.
בתי משפט בערכאה ראשונה ושנייה מנוהלים על ידי משרד המשפטים בתמיכת המועצה למינהל בתי משפט.
בראש בתי המשפט בערכאות הגבוהות עומדים יושבי-ראש, הנבחרים מבין השופטים לתקופת שבע שנים.
קנצלר הצדק (אסטונית: Õiguskantsler) הוא פקיד ציבור שמוטל עליו לפקח על התאמה של החקיקה לחוקה של אסטוניה ולחוקים, להגן על זכויות יסוד ואפליה.
כל אחד יכול לפנות לקנצלר הצדק בנושאים של זכויות וחירויות יסוד או התאמה של מעשה או חקיקה לחוקה או לחוק.
בכל שנה מוצג לפרלמנט דוח על פעילותו של קנצלר הצדק.
אם קנצלר הצדק יגלה שחקיקה מסוימת אינה עולה בקנה אחד עם החוקה או החוק, ניתן לשלוח אותה חזרה לגוף שהעביר אותה כדי שיוכל להתאים אותה.
אם החקיקה לא תובא תוך 20 יום, קנצלר הצדק יכול להציע הצעה לבית המשפט העליון לבטל אותה.
קנצלר הצדק בודק באופן קבוע גם מקומות מעצר כדי להגן על זכויות העצירים והאסירים.
הנשיא ממליץ על קנצלר הצדק וממונה לתפקיד על ידי הפרלמנט לתקופה של שבע שנים.
הפוליטיקה של ירדן מתנהלת כחלק ממונרכיה חוקתית, בראש המדינה עומד המלך עבדאללה השני שירש את אביו חוסיין אחרי מותו בפברואר 1999, עוד תפקיד מפתח בפוליטיקה הירדנית יש את ראש ממשלת ירדן העומד בראשות הקבינט הירדני.
על פי החוקה הגוף המחוקק מורכב משני בתים: הבית התחתון ("בית הנציגים") ש-150 נציגיו נבחרים בבחירות דמוקרטיות והבית העליון ("סנאט") ש-75 נציגיו מתמנים על ידי המלך, ויחד הם מהווים את האספה הלאומית.
המלך הוא ראש המדינה וראש הרשות השלטונית וחסין מכל חבות ואחריות; המפקד העליון של הצבא יכלות להורות על עריכת בחירות בבית התחתון ואף לפזר אותו, בנוסף לכך הוא ממנה את חברי הבית העליון ויכול לפטרם ולאשרר את החוקים שהמחוקקים יוזמים.
בבית הנבחרים הירדני יש כ-130 חברים, שנבחרים פעם ב-4 שנים מטעם מספר מחוזות בחירה, בבית הנבחרים מרבית המושבים לא שומרים למיעוט כלשהו למעט כ-6 מושבים ששומרים לנשים, כ-9 מושבים ששומרים לנוצרים וכ-3 מושבים ששמורים לצ'צ'נים וצ'רקסים.
במרץ 1927 נוסדה "מפלגת העם הירדני" ("חזב א-שעב אל-אורדוני"), המפלגה הראשונה בהיסטוריה של עבר הירדן שנרשמה באורח חוקי.
ב-16 באפריל 1928 פורסמה רשמית החוקה של אמירות עבר הירדן, שקבעה כינונו של בית מחוקקים נבחר, שאת סמכויותיו יכול היה האמיר לעקוף וגם לפזר אותו.
לקראת הבחירות הראשונות, נערכו הפגנות בדרישה למתן סמכויות רבות יותר לבית המחוקקים, שכוונו גם נגד תוכנו של ההסכם האנגלי–העבר-ירדני, וכך התגבשה תחילתה של אופוזיציה.
ב-25 ביולי 1928 התכנסה בעמאן "הוועידה הלאומית" – כנס של ראשי השבטים והנכבדים העירוניים "המקומיים", שהתנגדו למגמה של עבדאללה להפקיד את המשרות החשובות בידי "הזרים" מסוריה וארץ ישראל.
משתתפי הוועידה חתמו על "אמנה לאומית", שהדגישה את עצמאותה של עבר הירדן וייחודה, וביטאה את שאיפותיהם של החוגים הלאומיים לצמצום המעורבות הבריטית ולהרחבת ריבונותה של האמירות.
בית המחוקקים הראשון, "המועצה המחוקקת" (אל-מג'לס אל-תשריעי), התכנס ב-2 באפריל 1929.
בשנת 1952, בזמן שלטונו הקצר של המלך טלאל, חוקקה חוקה חדשה.
תחת החוקה ירדן הוא מונרכיה חוקתית, אף על פי כן המונרך הוא השליט בפועל גם לאחר אותה חקיקה.
לאחר ניסיון ההפיכה בשנת 1957 פיזר המלך חוסיין את הפרלמנט.
בשנת 1979 נבחרה אישה ראשונה לשרה בממשלה.
בשנת 1982 הורחבה זכות הבחירה לנשים גם לבחירות לרשויות המקומיות.
בשנת 1989 החזיר המלך חוסיין את הבחירות הפרלמנטריות והתיר בהדרגה ליברליזציה פוליטית.
בשנת 1992 הותר להקים מפלגות פוליטיות, ובשנת 1993 ירדן קיימה את הבחירות הרב מפלגתיות הראשונות שלה מאז 1956.
בשנת 1993 נבחרה לראשונה אישה לבית הנבחרים.
בתחילת 2003 נקבע כי 6 מתוך 110 המושבים בבית הנבחרים ישוריינו לנשים.
בעקבות החזרת הבחירות הפרלמנטריות ב-1989, הפכה תנועת האחים המוסלמים בירדן לשחקן פוליטי מרכזי יותר.
בבחירות באותה שנה מפלגות פוליטיות עדיין לא הורשו להשתתף וכל המועמדים רצו כעצמאים, אך 22 מתוך 80 הנבחרים היו זוהו כאסלאמיסטים.
כשהותר רישום מפלגות, תנועת האחים המוסלמים, שעד אז יכלה להירשם רק כאגודה, הקימה פלג פוליטי שרץ כסיעת "חזית הפעולה האסלאמית".
בבחירות של 1989 שיטת הבחירה איפשרה למצביעים במחוזות הבחירה השונים להצביע ליותר ממועמד אחד (מספר הקולות שהיה לכל אזרח היה כמספר המועמדים), כאשר המועמד עם מספר הקולות הרב ביותר זכה.
כתוצאה מהשיטה הזו, מועמדים פרו-מלוכניים קיבלו כ-60% מהקולות, אך זכו רק ב-40% מושבים, ואילו מועמדים אסלאמיסטים קיבלו כ-20% מהקולות ומעט פחות מ-30% מהמושבים.
חוסיין ואחרים האמינו שהשיטה מיטיבה עם האופוזיציה, ולכן לקראת הבחירות של 1993 השיטה שונתה להצבעה יחידה שאינה ניתנת להעברה (לכל אזרח קול אחד ללא קשר לכמות המועמדים, והמועמדים עם מספר הקולות הרב ביותר זוכים).
בבחירות זכתה חזית הפעולה האסלאמית ב-17 מושבים.
על אף שכוחם ירד, הם היו הבלוק האופוזיציוני יחיד ובולט, ובכל מערכות הבחירות הבאות עד 2016, הם ביקרו בחריפות את שיטת הבחירות.
בבחירות בשנת 1997 כל מפלגות האופוזיציה החרימו את הבחירות.
בבחירות בשנת 2001 עלה מספר המושבים בפרלמנט מ-80 ל-110. מספר מחוזות הבחירה עלה מ-22 ל-45. ביוני אותה שנה פיזר המלך חוסיין את הפרלמנט, מבלי לקבוע תאריך לבחירות שהיו אמורות להתקיים בנובמבר.
הבחירות הבאות התקיימו ב-2003. לראשונה בבחירות אלה נקבע שנשים יקבלו לפחות שישה מהמושבים (ואם לא יהיו מספיק נשים שיזכו, המושבים ייבחרו על ועדה).
בבחירות זכתה חזית הפעולה האסלאמית שוב ב-17 מושבים, אך עם הגידול במספר המושבים תוצאה זו היוותה היחלשות של כוחם.
מועמדים עצמאיים, שרובם מייצגים משפחות ונאמנים למלך, זכו בשאר המושבים.
בבחירות ב-2007 ירד כוחה של חזית הפעולה לשישה מושבים בלבד.
ב-2009 פיזר חוסיין שוב את הפרלמנט, ובשנה לאחר מכן הוכרז שוב שינוי בשיטת הבחירות, ובנוסף על העלאה של מספר המושבים ל-120 ועל מינימום של 12 מושבים לנשים.
חזית הפעולה האסלאמית החרימה את הבחירות ב-2010 ו-2013 בטענה שהשינויים נועדו להחליש את כוחם.
ב-2016 המפלגה חזרה להתמודד וזכתה ב-15 מתוך 130 מושבים.
בבחירות ב-2020, שנערכו בצל מגפת הקורונה, זכתה המפלגה ב-10 מושבים בלבד, ואילו בבחירות ב-2024, שנערכו על רקע מלחמת חרבות ברזל ותמיכה של רבים בירדן בפלסטינים, זכתה המפלגה ב-31 מתוך 138 מושבים ו-44.8% מהקולות.
תוצאה זו התפרשה כהתחזקות משמעותית של האופוזיציה האסלאמית.
המערכת הפוליטית בטורקמניסטן מתקיימת במשטר שמוגדר באופן פורמלי כרפובליקה נשיאותית, כאשר בראש המדינה עומד נשיא שהוא גם עומד בראש הרשות המבצעת (ממשלה).
בפועל המדינה מוגדרת כרודנות כאשר לנשיא ואנשיו כוח מוחלט במערכת הפוליטית.
לאחר ביסוס הדומיננטיות הצארית על שבטים טורקמנים בסוף המאה התשע עשרה, התרחב בהדרגה תפקידו של שבט האהלטקים, כאשר מרכז האזור הטרנס-כספי - אשחבאד - התמקם בשטחו.
האהלטקים היו נתונים לרוסיפיקציה גדולה בהרבה מאוכלוסיות טורקמניות אחרות, במיוחד אלו שחיו תחת ממשל בוכרה או חיווה שנשלט על ידי אוזבקים.
האהלטקים המשיכו להישאר דומיננטיים גם לאחר שמהפכת אוקטובר הפכה את החברה הנוודית או החצי-נוודית לקהילות מיושבות.
טורקמניסטן כמדינה נוסדה בשנות ה-20 על ידי ברית המועצות שהקימה את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית בשטח טורקסטן.
במשך שנים הייתה המדינה בפריפריה הפוליטית, הכלכלית, הגאוגרפית והתחבורתית של ברית המועצות.
בשלהי התקופה הסובייטית, בעוד שברפובליקות הסובייטיות האחרות החלו תסיסות לאומיות למען עצמאות מברית המועצות, ברפובליקה הטורקמנית לא היה כך המצב והרגשות הלאומיים במדינה היו חלשים, בין השאר כיוון שעד התקופה הסובייטית לא הייתה מדינה טורקמנית של ממש.
האליטות שלפני המהפכה חוסלו ברובן במהלך מלחמת האזרחים ושנות ה-20 של המאה ה-20 ומוסדות כוח חדשים (מוסדות מדינה, מנגנון המפלגה, קולחוזים וכו') הוקמו.
במקביל, ההנהגה הסובייטית המרכזית שמרה על שוויון מקסימלי אפשרי בין השבטים.
התקופה הסובייטית יצרה מעין מערכת היברידית המשלבת אלמנטים של המבנים החברתיים השבטיים "המסורתיים" - שהורכבו על פי קשרים אזוריים - ואת היררכיית הכוח "המודרנית".
מבנים ומוסדות חדשים החלו לצוץ בסוף שנות ה-30, כאשר הנציגים האחרונים של המנהיגים הטרום-סובייטיים הוחלפו בפעילי מפלגה חדשים שנאמנותם התבססה על לאום וידע לשוני במבנה הסובייטי (רוסית וטורקמנית שעברה רוסיפיקציה) או על שיוך מפלגתי, בעוד שזהות שבטית היוותה רק תנאי מוקדם אחד לקידום חברתי.
החל משנות ה-40, אך במיוחד מאז שנות ה-60, מזכירים ראשונים "מקומיים" בעלי קשרים מפותחים יותר בתוך הרפובליקות צברו כוח רב יותר, בעוד שתפקידם של המזכירים השניים "דוברי הרוסית", שנשלחו לרפובליקות הפריפריה מהמרכז, הפך לפורמלי הרבה יותר והם למעשה לא היו בעלי השפעה של ממש.
עם זאת, השפעתה של מוסקבה על מינוי המזכירים הראשונים הובילה את האליטות הטורקמניות לחפש תמיכה בתוך הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ולא בסביבתן המקומית באשחאבאד.
יתר על כן, המזכירים הראשונים שאינם טקים ששלטו ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית בין השנים 1951 ל-1985 היו "זרים" בבירה.
סימפטומטי למדי היה תפקידו של מוחמדנזאר גאפורוב , שאותו ראו רבים מאהלטקים כאנאלפבית (הן במובן הפוליטי והן במובן התרבותי).
שמו קשור לשילובם של קאדרים רבים שאינם מוסמכים במבנה המפלגה, במנגנון הביטחון ובחוגים האינטלקטואליים של טורקמניסטן הסובייטית, כמו גם במקרים רבים של זיוף נתונים (בדיוק כמו ברפובליקות השכנות).
האליטה הטורקמנית הפוסט-סובייטית, כולל זו של ניאזוב, התחנכה בתקופת גאפורוב, ושימרה תרבות פוליטית המבוססת על מקורביות, שחיתות ונאמנויות שבט.
הפרסטרויקה של גורבצ'וב השפיעה באופן משמעותי על התפתחות האליטה הטורקמנית וקבעה במידה רבה את אופי הממשלה בתקופה הפוסט-סובייטית.
מיכאיל גורבצ'וב ניסה להגשים את תוכניותיו של יורי אנדרופוב לרפורמה בכלכלה ובחברה הסובייטית דבר שדרש מהמנהיגים הרפובליקנים החדשים לפטר את העלית הרפובליקנית הקיימת דאז, למזער את מעורבותם באליטות המקומיות ולבסס מחדש את שליטתה של מוסקבה על הפריפריות.
במקרה הטורקמני, הטיהורים של גורבצ'וב עודדו את חזרתם המיוחלת של שבט הטקה לשלטון.
ספרמורט ניאזוב, שמונה למזכיר הראשון בשנת 1985, היה המועמד האידיאלי מנקודת מבטה של מוסקבה, שכן למרות שהיה חלק רשמית משבת הטקה , לא הייתה לו רשת חסות משמעותית בטורקמניסטן עצמה; הוא היה יתום ללא חובות מוסריות לרומם את קרוביו וחבריו.
מינויו לתפקיד המזכיר הראשון של הרשות הסובייטית הסובייטית הטורקמנית זכה לתמיכה חזקה מהמרכז.
יתר על כן, חלופות חלשות והתנגדות אפשרו לו לקבע מנגנוני שליטה כדי לדכא את כל המתמודדים הפוטנציאליים.
עם קריסת ברית המועצות, השליטים של הרפובליקות האסייתיות שלה וביניהם ניאזוב, שמונו בתקופה הסובייטית לא חשו עוד לחץ ממוסקבה.
האליטה הפוליטית התבססה בעיקר על נאמנויות אישיות ורשתות חסות עם הנשיא, שמעמדו החזק העניק לו את הכינוי "טורקמני מספר 1".
מעמדו החלש יותר של ניאזוב בתוך האליטה הטורקמנית והטקית הקל עוד יותר על ריכוזיות בולטת של הכוח סביבו.
מכיוון שהוא החזיק בכל המפתחות הפורמליים והבלתי פורמליים לשלטון, מורשת מנגנון הדיכוי הסובייטי שימשה לדיכוי כל מרכז כוח חלופי שנותר למשטר.
ב-1989 המפלגה הקומוניסטית של טורקמניסטן הייתה הקבוצה הדומיננטית בבחירות לקונגרס נציגי העם של ברית המועצות.
בספטמבר 1989 אינטלקטואלים טורקמניים ייסדו את ה-Agzybirlik, התאגדות לא רשמית שהתמקדה בנושאי שפה, כלכלה ואיכות סביבה.
באופן הדרגתי היא נהפכה למעין תנועת אופוזיציה.
הדבר גרם שעל אף שנרשמה כתנועה באופו רשמי, נאסר עליה להתמודד לבחירות לסובייט העליון שנערכו ב-7 בינואר 1990. המפלגה הקומוניסטית של טורקמניסטן קיבלה את מרבית המקומות בפרלמנט בעל 175 הצירים.
כאשר הסובייט העליון התכנס, ספרמורט ניאזוב ששימש כמזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית של טורקמניסטן מאז 1985, נבחר להיות יושב הראש של גוף זה.
ב-22 באוגוסט 1991 אימץ הסובייט העליון של טורקמניסטן הכרזה על ריבונות המדינה.
ב-27 באוקטובר 1991 נבחר ניאזוב לנשיא ברוב של 98% מהקולות כאשר היה המועמד היחידי.
במשאל הכלל סובייטי על עתיד ברית המועצות שנערך ב-17 במרץ 1991, 96% מהמצביעים בטורקמניסטן הצביעו בעד המשך קיומו של האיחוטד, האחוז הגבוה ביותר מבין הרפובליקות של ברית המועצות.
התגובה של השלטונות בטורקמניסטן לניסיון ההפיכה הסובייטי ב-1991 נגד גורבצ'וב הייתה נייטרלית.
עם זאת, לאחר ניסיון ההפיכה ניאזוב שמר על תפקידו כנשיא המדינה והכריז שהמפלגה הקומוניסטית של טורקמניסטן תישאר המפלגה השלטת, בניגוד לרפובליקות אחרות בברית המועצות שהשעו או הפסיקו את פעילותה של המפלגה הקומוניסטית בשטחן.
אף על פי כן, באוגוסט 1991 שונה שמה של המפלגה למפלגה הדמוקרטית של טורקמניסטן וניאזוב הוכרז כיושב הראש שלה.
ב-26 באוקטובר 1991 נערך משאל עם בקרב תושבי טורקמניסטן אשר במסגרתו הוחלט על עצמאות למדינה זו וב-27 באוקטובר הכריז הסובייט העליון של הרפובליקה הטורקמנית על עצמאות המדינה.
ב-18 במאי 1992 חוקת טורקמניסטן אומצה על ידי הסובייט העליון של טורקמניסטן.
הנשיא ניאזוב הוביל מדיניות קיצונית של של התרבות הפוליטית החדשה בטורקמניסטן.
למרות הדגש אובססיבי על טורקמניות, יועציו הקרובים כללו גם כמה דמויות לא טורקמניות.
ויקטור חרמוב, עובד לשעבר במחלקה האידאולוגית של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, הפך למייסד האידאולוגיה של הנשיא ולאיש עסקים רב עוצמה באשגבאט עם מניות בסחר האנרגיה של טורקמניסטן ובמגזרים משגשגים אחרים.
ענייניו הכספיים של הנשיא נוהלו על ידי שני רוסים נוספים, אלכסנדר ז'אדאן וולדימיר אומנוב.
חוג הלא-טורקמנים המשפיעים כלל גם אנשי עסקים זרים חשובים אחרים, שהצליחו ליצור קשרים טובים עם הנשיא, ולאחר זמן מה, הוכיחו כי הם מסוגלים להשפיע באופן ניכר על קבלת החלטותיו.
באוקטובר 2000, הנשיא ניאזוב חזר בבירור כי לדעתו המדינה עדיין לא הייתה בשלה כדי לבצע את המעבר לא דמוקרטיה רב-מפלגתית, והכחישה את קיומה של פוליטית אסירים בטורקמניסטן.
עם זאת, ארגוני זכויות אדם שונים תיעדו את גזר הדין של רבים אנשים שביקרו את מדיניותו של ניאזוב.
ב־18 בפברואר 2001, ניאזוב גיבש את כוחו הפוליטי בכך שהוא האריך את כהונתו עד שנת 2010. הוא הצהיר כי אז יתקיימו בחירות חופשיות, בהן כמה צעירים מועמדים יתמודדו על הנשיאות, אך רק מי שכיהן בתפקיד ציבורי במשך 5–10 שנים ומועמדותו אושרה על ידי הפרלמנט.
בנוסף, המועמדים חייבים לחיות בטורקמניסטן במשך 10 שנים לפני ההצבעה לנשיאות.
ההפרלמנט אישר בהתאם חוק לקיום בחירות לנשיאות בשנת 2010.
בשנת 2001 האיץ ניאזוב את המאמצים שנועדו לבודד את טורקמניסטן מהשפעות תרבותיות מבחוץ.
באפריל 2001, ניאזוב הורה על סגירת התיאטראות במדינה והכריז על כך שהם מנוגדים לתרבות הפוליטית של טורקמניסטן ולהבעה העדפה לביטוי אמנותי ש"תואם את המנטליות הלאומית".
הוא קבע כי זרים המעוניינים להתחתן אזרח טורקמני יצטרך לשלם אגרה בסך 50,000 דולר.
ניאזוב הורה גם איסור על מדיה בשפה הרוסית, כולל שידורי טלוויזיה, עיתונים ואינטרנט אתרים.
ב-25 בנובמבר 2002 בוצע ניסיון הפיכה נגד הנשיא ניאזוב בהובלת בוריס שיחמורדוב , ששימש לפני כן כשר חוץ עד שהודח וערק.
מצב זכויות האדם הידרדר במידה ניכרת לאחר ניסיון ההפיכה של 2002, הממשלה התמקדה במהירות במקורות אופוזיציה שנתפסו מבית ומחוץ לבקש כמה ממשלות זרות להסגיר קשרים לכאורה בעלילה.
לאחר מכן, ביטחון כוחות המשיכו להכות ואחר כך לטפל בחשודים ואסירים.
הרשויות עיכבו מאות קרובי משפחה של אלה שהיו מעורבים בניסיון ההתקוממות, שחלקם עונו, סורבו לגישה לטיפול רפואי, פונו מבתיהם, ופוטרו מעבודתם.
היו הפרות שיטתיות רבות של הליכים נאותים על פי החוק, כולל מעצרים שרירותיים.
הקבוצה הקטנה וההומוגנית של האליטה הטורקמנית שנותרה לאחר מותו של ניאזוב ב-2006 אפשרה להימנע מסכסוכים פנימיים עם השלכות בלתי צפויות.
הקבוצה שנודעה בשם "קבוצת ה-21 בדצמבר", והורכבה מיועציו הקרובים של הנשיא ואנשי הביטחון שנכחו ביום מותו של ניאזוב ובחרו את יורשו, הצליחו להגיע לקונצנזוס לגבי מי יהיה המנהיג החדש.
על אף היותו של אחמירט רג'פוב ממוצא טקי מה ששלל מ"האמיננס גרס" רג'פוב את היכולת לרשת את ניאזוב היה שלא היה לו בסיס כוח לא בבירה ולא באזור שלו.
במקום זאת, ירש את ניאזוב גורבנגולי ברדימוחמדוב ששימש כשר הבריאות בממשלת טורקמניסטן וכרופא האישי שלו.
הלאומיות המבוססת על קידום מקורבים ממחוז אהאל הפכה למאפיין מרכזי בפוליטיקה הטורקמנית ובחברה אשגבאטית תחת שלטנו של גורבנגולי ברדימוחמדוב.
אוכלוסיות שאינן טורקמניות ואינן ממחוז אהאל זוכות ליחס מזלזל.
נושאי משרה במנגנון הביטחון המופקד על הגנה על המשטר (משרד הביטחון הלאומי, משרד ההגנה, משרד הפנים) קשורים כמעט אך ורק לנשיא באמצעות מוצא אזורי או קשרים משפחתיים.
הרוחנמה היא אידאולוגיה של הנשיא הראשון של טורקמניסטן ספרמורט ניאזוב המקובצת בספר בעל אותו שם.
על פי ניאזוב, מטרת כתיבת הרוחנמה היא לבטא איך האומה הטורקמנית תרמה רבות למדעים, ספרות, ציוויליזציות ופיתוח העולם בכל אספקט של החיים".
תוך העלאת תחושת ההשתייכות הלאומית, ניאזוב הכריז ברוחנמה כי העם הטרקמני הוא צאצא של אוע'וז חאן, לוחם עתיק אליו הממשלה הטורקמנית מתייחסת כאל האב המייסד של האומה הטורקמנית.
מערכת המשפט בטורקמניסטן כוללת את בית המשפט העליון, 6 בתי משפט מחוזיים כולל אחד בבירה אשגבאט, ו-61 בתי משפט אזוריים ועירוניים.
על אף שהחוקה קוראת לקיומה של מערכת משפט עצמאית, בפועל היא כפופה למרותו של הנשיא שממנה את השופטים ללא פיקוח ובקרה מצד הרשות המחוקקת או השופטת פרט לנשיא בית המשפט העליון.
כמו כן הנשיא יכול להדיח את השופטים אף לפני סיום מועד כהונתם.
שיטת השלטון של ברית המועצות הייתה שלטון חד מפלגתי, ועוצבה על ידי המפלגה החוקית היחידה במדינה, המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
ב-1903 הרעיונות של קרל מרקס כבר הגיעו לרוסיה.
מי שהובילו את הרעיונות הללו היו אנשי המפלגה הבולשביקית.
מטרת המפלגה הבולשביקית הייתה לתפוס את השלטון בכוח וליישם את רעיון הקומוניזם.
מנהיגה הראשון של המפלגה היה גאורגי פלכנוב.
בין האנשים המוכרים שהיו אז במפלגה הבולשביקית ניתן לציין את לנין ואת מרטוב.
בנובמבר 1917 תפסו הבולשביקים את השלטון ברוסיה לאחר מהפכה, והחלו ליישם את הרעיונות הסוציאליסטיים-קומוניסטיים שלהם.
כל מתנגד שלטון טופל בהקדם, וכל ניסיון הפיכה דוכא.
שיטה זו נשמרה כמעט עד סוף קיום ברית המועצות.
בתקופה שבין 1922 לבין 1936 פעל קונגרס סובייטי, אשר נחשב באותה תקופה למוסד השלטון הבכיר ביותר בברית המועצות.
התפקידים העיקריים של הקונגרס היו:
שינויים בחוקה של ברית המועצות.
קבלת רפובליקות חדשות לברית המועצות.
יצירת תוכניות כלכליות/קביעת תקציב מדינה.
הרכב הקונגרס היה מורכב מנציגים אזוריים מברית המועצות.
הכישלון של ברית המועצות בתחילת מלחמת העולם השנייה נבע בין היתר בגלל פעולותיו של יוסיף סטלין, מנהיג ברית המועצות באותה תקופה, לפני המלחמה.
כבר במלחמת החורף החולשה של צבא ברית המועצות, שנחשב אז לאחד הצבאות החזקים בעולם, נראתה בפני העולם, לאחר שפינלנד הצליחה להחזיק מעמד ואף להזיק לצבא הסובייטי.
כישלונות צבאיים אלו היו לרוב בגלל ניסיונות דיכוי של אנשים עם פוטנציאל וכריזמה, ביניהם של גנרלים מוכשרים.
לאחר ההפסד במלחמת החורף יוסיף סטלין חשש מאוד מההתחזקות הצבאית של גרמניה הנאצית ומכיבושיה באירופה, ולכן חתר להסכם עם גרמניה.
בשלהי 1940 סטלין התעלם באופן סדיר מאזהרות מרגליו לגבי פלישה של גרמניה לברית המועצות.
דבר זה גרם לחוסר הכנה מוחלט של צבא ברית המועצות, ולפלישה מוצלחת של גרמניה הנאצית, אשר נעצרה בזכות החורף הרוסי.
שיטות אכזריות אלה היוו כלי עבורו לזירוז תהליך התיעוש של ברית המועצות והפיכתה למעצמת-על.
הפוליטיקה של האיטי מתבססת על מערכת משטר של רפובליקה חצי נשיאותית, שבה הנשיא הוא ראש המדינה וראש הממשלה הוא ראש הרשות המבצעת.
הפוליטיקה של האיטי נחשבת לבלתי יציבה מבחינה היסטורית עקב הפיכות שונות, שינויי משטר, שלטונות צבאיים וסכסוכים פנימיים.
יחידת המודיעין של האקונומיסט סיווגה את האיטי כ"משטר כלאיים", בשנת 2019.
לאחר רצח ז'ובנל מואיז, נשיא האיטי, ביולי 2021, שוררת במדינה חוסר יציבות פוליטית.
שחיתות פוליטית היא בעיה נפוצה בהאיטי.
המדינה מדורגת בעקביות כאחת המדינות המושחתות ביותר על פי מדד השחיתות.
בשנת 2006 דורגה האיטי כמדינה המושחתת ביותר מבין 163 המדינות שנבדקו.
בשנת 2020, האיטי הייתה במקום ה־170 מתוך 180 המדינות שנבדקו, ומצבה תואר כ־18 מתוך 100. הצלב האדום הבינלאומי דיווח כי האיטי נמצאת במקום ה־4 מתוך 159 מדינות בסקר דומה של מדינות מושחתות.
בשנת 2013 מדורגת האיטי במקום ה־8 במדד המדינות הכושלות.
היעדר שיעור ההצבעה הוא נושא מרכזי בבחירות בהאיטי, שכן רק כ־15% מבעלי זכות הבחירה מצביעים בבחירות.
הוועדה של הבחירות אינה מפרסמת נתונים על אחוזי ההצבעה בבחירות, אולם על פי סקרי אוכלוסייה לא רשמיים, נתוני מפקד רשמי ונתוני בחירות, רק 15.94% מהאוכלוסייה בהאיטי הצביעו בבחירות בשנת 2016.
על פי החוקה האיטית, נשיא האיטי נבחר בהצבעה ישירה לתקופה בת חמש שנים.
הנשיא אינו יכול לכהן כנשיא יותר משתי קדנציות.
ז'אן-ברטראן אריסטיד נבחר ברוב המכריע לנשיא בפעם השלישית בבחירות שנערכו ב־26 בנובמבר 2000, בחירות שהוחרמו על ידי רוב המפלגות הפוליטיות באופוזיציה והושבעו ב־4 בפברואר 2001. בהפיכה שהתרחשה ב־29 בפברואר 2004, הודח אריסטיד, לכאורה בסיוע ממשלות צרפת וארצות הברית.
טענה זו מבוססת על כך שחיילים אמריקאים וצרפתים הגיעו באותו הזמן להאיטי, לכאורה כדי להגן על שגרירות ארצות הברית בהאיטי.
הבחירות הראשונות לאחר ההפיכה בפברואר 2004 לנשיא חדש התקיימו ב־8 בפברואר 2006 והסבב השני התרחש ב־21 באפריל.
רנה פרבאל הוכרז כמנצח ב־14 במאי 2006.
הבחירות שלאחר מכן התקיימו ב־28 בנובמבר 2010 וסבבם השני התרחש ב־20 במרץ 2011. מישל מרטלי מונה במקום פרבאל, שתפקידו נגמר ב־14 במאי 2011. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של האיטי בה הנשיא המכהן העביר את השלטון בשלום לחבר האופוזיציה.
נשיאותו של מרטלי דורגה על ידי כמה כחופשית ועל ידי חלק כסמכותנית.
הבחירות לנשיאות 2015 התקיימו ב־25 באוקטובר 2015. לאחריהן נמתחה עליהן ביקורת מצד הציבור והתקשורת ההאיטית כ"לא חופשיות" ו"שקריות".
על פי סקר שערך סנטינל האיטי, רק 6% מהמצביעים הצביעו עבור ז'ובנל מואיז, שמונה לנשיא.
שלושים מועמדים בבחירות הגיבו כי הבחירות בשנת 2015 נשלטות תוך התעלמות מאמון הציבור.
מרטלי התפטר מהנשיאות ב־10 בפברואר 2016, על רקע הטענות כי הבחירות ב־2015 היו הונאה.