tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף להופעה בה ביצע את השיר המקורי הוא ביצע את השיר בעוד הופעות חיות לפני ואחרי הוצאת השיר.
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-8.8 מיליון צפיות ביוטיוב.
חנן פרֶנק (9 במאי 1947 – 23 בדצמבר 2022) היה פסיכולוג ישראלי, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
מומחה בתחום הפיזיולוגיה של הכאב ושיכוכו
חנן פרנק נולד ב־1947 ברוטרדם שבהולנד לאב יהודי, מנהל בית ספר, ולאם לא יהודייה, ולו אחות ואח מבוגרים ממנו.
בהיותו בן 10 מצא בביתו את הטלאי הצהוב של אביו, וכך נודע לו שאביו יהודי.
הוא הצטרף תנועת "השומר הצעיר", ובגיל 17 שהה שנה בישראל, להכשרה כמדריך לנוער יהודי.
ב־1968 עלה לישראל עם אחיו, והשניים נרשמו במשרד הפנים כיהודים.
הוא הצטרף לקיבוץ רבדים והתגייס לנח"ל.
ב־1969, במרדף אחרי מחבלים בערבה, עלה על מוקש, ושתי רגליו נקטעו.
לאחר שיקום ממושך חזר לקיבוצו.
לאחר שבית המשפט העליון קבע בבג"ץ שליט שבן של אב יהודי ואם שאינה יהודייה נחשב ליהודי, תוקן חוק השבות ונוסף לו סעיף 4ב הקובע "לעניין חוק זה, "יהודי" – מי שנולד לאם יהודיה או שנתגייר, והוא אינו בן דת אחרת." בהתאם לקביעה זו פרנק לא נחשב ליהודי.
במחאה על כך שלח מכתב לראש הממשלה, גולדה מאיר, שאותו סיים בשלל תהיות: "מה לדעתך צריכים לעשות יהודים בני משפחות מעורבות, שאביהם הוא יהודי?
באירופה רואים אותנו כיהודים וכאן ניחשב ללא יהודים.
האם לדעתך צדקתי בבואי לארץ?
האם באמת כ'לא יהודי' על פי החוק מקומי הוא פה?
האם עשיתי כראוי שהתגייסתי ככל אזרחי יהודי, שם נפצעתי?
האם איבדתי את שתי רגלי למען המולדת או שטעיתי והארץ אינה המולדת שלי?
האם עלי להישאר בארץ ולהתבייש בגלל אמי שאינה יהודייה, או לחזור להולנד ולהתבייש בגלל אבי היהודי?" הפגנת מחאה שנערכה מול משכן הכנסת בעת הדיונים בהצעת החוק החלה בהקראת מכתבו זה בידי דן בן אמוץ.
מאבקו זכה לתמיכה ציבורית, אך לא מנע את אישור הצעת החוק.
בהמשך העלה בפני באי הקונגרס הציוני, שנערך בבנייני האומה, את חוסר יכולתו להתחתן בישראל.
למד פילוסופיה ופסיכולוגיה לתואר ראשון.
ב-1973 התחיל לימודים לתואר שני.
קיבל תואר דוקטור לפסיכולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), ושימש פרופסור בבית-הספר למדעי הפסיכולוגיה של אוניברסיטת תל אביב עד לפרישתו לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
היה גם ראש בית הספר למדעי ההתנהגות במכללה האקדמית תל אביב יפו.
נפטר ב-23 בדצמבר 2022. הותיר אחריו את אשתו לבנה, שני ילדים וארבעה נכדים.
פתק, ידיעות ספרים, 1966. ספר שלדברי המחבר "הוא עירוב של דמיון ומציאות", מעין אוטוביוגרפיה על השנה שבה שהה בבית חולים מאז פציעתו.
הוא מופיע בספר בכינוי "פתק", שנוצר כתוצאה משיבוש השם "פרנק" בכתב-יד עקב חיבור האותיות ר' ונ'.
דיפטיכון, ידיעות ספרים, 2002. רומן בעל יסודות אוטוביוגרפיים.
חנן שי-שוורץ (נולד באפריל 1947) הוא אלוף-משנה במילואים ומומחה בחשיבה ותכנון אסטרטגי צבאי ומדיני, פיתוח מנהיגות, וקבלת החלטות ועבודת מטה.
שי-שוורץ הוא דוקטור למדע המדינה.
היה מרצה לחשיבה אסטרטגית מדינית וצבאית בחוג למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן,
ושימש כמרצה מן החוץ לאסטרטגיה צבאית ומדינית במחלקה ליחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
שי הוא בן למקימי חניתה ויליד הקיבוץ, גדל והתחנך בקריות.
התגייס לצה"ל באוגוסט 1965. עבר קורס אלחוטנים, הוסמך לקצונה בחיל הקשר ב-1966. שימש כמדריך בבה"ד 7 (1966–1967).
ב-1967, כעוזר קצין הקשר של חטיבה 8 השתתף במלחמת ששת הימים בקרבות החטיבה בסיני וברמת הגולן.
במלחמת ההתשה בסיני ואחריה היה מפקד פלוגת קשר במפקדת גייסות השריון וקצין אג"ם קשר באוגדת סיני.
במלחמת יום הכיפורים שימש כקצין קשר חטיבתי בדרגת רס"ן בחטיבה 188. ארגן צוותי טנקים למערכה, ונטל חלק בקרבות הבלימה וההבקעה ברמת הגולן.
על כך עוטר בצל"ש רמטכ"ל..
בין השנים 1973–1974 פיקד על קורס קציני קשר.
במלחמת שלום הגליל היה מג"ד קשר בגַיס הצפוני.
לאחר מלחמת לבנון הראשונה עמד בראש מחלקת פיקוד ושליטה במטכ"ל.
יזם והקים מספר תוכניות להכשרה מקצועית של מפקדי צה"ל.
בשלהי שנות ה-80 הקים ביחד עם בנימין עמידרור את תוכנית "ברק" במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם), שיזם האלוף יוסי פלד.
בנוסף הגה ועיצב את המכללה לפיקוד טקטי (מלט"ק), וייזם תוכנית "בני חיל", תואר שני בלימודי צבא וביטחון מטעם צה"ל באוניברסיטת בר-אילן למג"דים ומ"פים במילואים.
השתחרר מצה"ל בשנת 1994 בדרגת אל"ם.
עבודת המאסטר שלו נעשתה בחוג למדעי המדינה באוניברסיטת חיפה בהדרכת יואב גלבר וזאב מעוז וכותרתה הייתה "שיטת הפיקוד והשליטה בארגון הצבאי המודרני: בחינת מהותה ותקופתה" והושלמה ב-1993.
עבודת הדוקטורט שלו נעשתה באוניברסיטה העברית בהדרכת יהושפט הרכבי (נתקבלה לאחר מותו של הרכבי, ב-1995).
היא עסקה בתפקוד המנהיגות הישראלית במלחמות ושימשה בסיס לזינוק של מדריכי הכשרה מקצועיים למערכת הביטחון, ומשרדי ממשלה וסוכנויות אחרות.
שימש כחבר בוועדת הבדיקה בראשות רב-אלוף במיל' דן שומרון שבדקה את תפקוד המטכ"ל במלחמת לבנון השנייה.
קיבל תעודת הוקרה על מפעל חיים על ידי הרמטכ"ל אביב כוכבי.
משמש כחוקר במכון משגב לביטחון לאומי ולאסטרטגיה ציונית.
על פי שי היו בכל תולדות צה"ל שלשה רמטכ"לים פורצי דרך: מרדכי מקלף, דן שומרון ואביב כוכבי שתרמו כל אחד את תרומתו הייחודית.
מקלף "עיצב את דוקטרינת צה"ל, את תפיסת ארגונו ואת אסטרטגית הפעלתו".
שומרון מתוך התפיסה של מפקד כמקצוע, "ביצע שינויים מרחיקי לכת בהכשרת הדרג הפיקודי ובהארכת שרות הקבע של שדרת הפיקוד".
וכוכבי הכניס שתי יכולות: "יכולת אבחנה בדיוק גבוה ובזמן אמת בין מחבלים לאזרחים, לשם קטילה מאסיבית של מחבלים תוך צמצום מרבי של פגיעה אגבית באזרחיים.
ויכולת תמרון יבשתי של "עוצבות רפאים" זריזות, נמוכות חתימה ושחיקה, עתירות מודיעין ואמצעי קטילה עוצמתיים שנועדו לבצע חדירות לפרוסקופיות מהירות לעומק שטחי האויב".
שי מתמקד בחקר שורשי המתח המוסרי הגובר בדמוקרטיות מערביות ובהשפעותיו של מתח זה על יכולתן להתמודד עם איומים ומשברים.
מאמרו "האתגר האינטלקטואלי במאבק נגד טרור פצצות אדם וטרור בלתי אנושי אחר" שראה אור ב-2006 בקובץ המאמרים "פצצה מתקתקת – המחבלים המתאבדים וההתמודדות איתם" (בעריכת חגי גולן ושאול שי, הוצאת משרד הביטחון), מבטא את ההיבט הרעיוני-מוסרי של הנושא.
ב-2020 פרסם דף עמדה בו הסביר את מה שהוא תופס כבעייתיות מוסרית-חברתית ופוליטית הכרוכה בהתמודדות הגלובלית עם מגפת הקורונה.
לדבריו:הגלובליזם בתפיסתו הנוכחי כשל וקרס, כשם שכשלו וקרסו לפניו הקומוניזם ותפיסות חברתיות אחרות.
הסיבה לקריסתן הייתה שכולן התבססו על רעיונות כזב אוטופיים.
רעיונות אוטופיים אלה נעוצים בדיסציפלינה ליברלית אירופית דומיננטית שמייסדיה "קפצו" מעגלת המהפכה המדעית בראשית דרכה, ויתרו על חשיבה תבונית והמשיכו, כמו הכנסייה, לדבוק בחשיבה מבוססת אמונה, רגשות לב ותעתועי דמיון.
דיסציפלינה ליברלית אחרת, ידועה פחות, היא זו התבונית, המחויבת לאמת ולחוקיו האבסולוטיים של הטבע, שאומצה בדמוקרטיות האנגלוסקסיות, ואשר הודות לערכיה הן חוו תקופות ארוכות של צמיחה ושגשוג.
הדיסציפלינה יכלה להתגייס לסייע לאירופה שלוש פעמים להיחלץ מהאסונות שגרמו תפיסותיה האוטופיות.
בחינת הגלובליזם שקרס, לאור ערכיו התבוניים של הליברליזם התבוני, מובילה למסקנה שיש להיפטר ממנו לאלתר ולהחליפו בתפיסה גלובלית עדכנית וריאלית שתבסס על ערכיו של הליברליזם התבוני.
מצער שבעשורים האחרונים חדר הליברליזם האמוני אף לדמוקרטיות אלה והפך מרכזים הומניים, בעיקר בארצות הברית, לנושאי הדגל של ה"נאורות" "הליברלית" האמונית ההרסנית.תפיסה עקרונית זו שימשה לחנן שי גם בביקורתו על התנהלות ישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל.
לשיטתו התמודדות עם האיומים הביטחוניים של ישראל (ושל מדינות בעלות מערכת ערכית דומה), לא יכולה להסתפק בהיבטים טקטיים, אסטרטגיים וגאו-פוליטיים, אלא קודם כל עליה להישען על הבנת עומק של המימד המוסרי, מבלי שהדבר יבוא על חשבון יישום תובנות צבאיות מקצועיות.
טיעונו המרכזי בהקשרה של המלחמה הוא שמפקדי צה"ל לא מילאו את הנדרש מהם על פי תורת המלחמה המוכרת בצה"ל מראשיתו, במרכזה חשיבות ההכרעה "הפיזית" על פני 'הרתעה' בכלל ואשליית "ההכרעה התודעתית" בפרט.
חַנְקָן הוא יסוד כימי שסמלו הכימי N ומספרו האטומי 7. מולקולת החנקן מורכבת משני אטומי חנקן הקשורים ביניהם בקשר קוולנטי משולש (N≡N) ומסומלת N2.
תפקידו החשוב בהרכבם של חלבונים הופך אותו לאחד ממספר יסודות החשובים בעבור החיים.
החנקן הוא יסוד שכיח יחסית, גז חסר טעם, ריח וצבע בטמפרטורת החדר, המהווה כ-78 אחוזים מאטמוספירת כדור הארץ.
לחנקן ישנה האלקטרושליליות הרביעית בעצמתה בטבלה המחזורית - 3.0 (לפלואור הגבוהה ביותר, ואחריו חמצן וכלור).
חנקן גזי דו-אטומי (N2) הוא גז אדיש מבחינה כימית.
החנקן זוהה על ידי המדען הסקוטי דניאל רתרפורד בסקוטלנד בשנת 1772. מרכיב מהאוויר שלא ניתן להבעיר בו אש היה ידוע במאה ה-18 לכימאים.
החנקן נחקר על ידי קרל וילהלם שלה, הנרי קוונדיש וג'וזף פריסטלי שהתייחסו אליו כאל "אוויר שרוף".
תרכובות חנקן היו ידועות בימי הביניים.
אלכימאים הכירו את החומצה החנקתית בתור Aqua Fortis ותערובת חומצה חנקתית (HNO3) וחומצת מימן כלורי (HCl) נקראו Aqua Regia (או מי מלך) שהתפרסמה בזכות יכולתה להמיס זהב.
חנקן הוא הגז הנפוץ ביותר באטמוספירת כדור-הארץ (78.082% מהנפח, 75.3% מהמשקל באוויר יבש), הוא המקור היחיד לתעשייה לחנקן נוזלי, שמעובה מהאוויר.
בחלל התגלו מגוון תרכובות חנקן.
הוא נוצר בתהליכי היתוך גרעיני בכוכבים.
מהווה חלק גדול מפסולת בעלי חיים, בדרך-כלל בצורת שתנן, חומצת שתן ותוצרים אחרים של אורגניזמים שונים.
N2 קיים באטמוספירת טיטאן (אחד מירחי שבתאי) והתגלה בחלל הבין-כוכבי על ידי David Knauth ושותפיו בעזרת טלסקופ על-סגול.
דשנים וזבל כימי המכילים חנקן הם מקור חמור לזיהום נהרות ומקווי מים.
תרכובות שמכילות קבוצת ציאנו (CN) רעילות ביותר ויכולות לגרום למוות בכמויות קטנות אצל יונקים.
משמש בחומצות אמיניות כמרכיב ליצירת קשרים פפטידיים בין החומצות, ובכך ממלא תפקיד חשוב ביותר ביצירת החלבון.
משמש רכיב עיקרי במגוון תרכובות חשובות, ביניהן אמוניה וציאניד (חומצה ציאנית).
בעת ייצור נוזלים נפיצים ממולא חלל האוויר בחדר הייצור בחנקן, עקב אדישותו מבחינה כימית.
כנוזל, משמש לקירור עקב טמפרטורת רתיחתו הנמוכה ומפיקים אותו על ידי זיקוק ודחיסה מאוויר.
בשימוש רפואי משמש להסרת יבלות - מדובר בחנקן בטמפרטורה הנמוכה מ-200°- צלזיוס.
יכולתו להקפיא תאים חיים באה לידי ביטוי ברפואה בכך שהקפאת היבלת מקפיאה גם את התאים בה, ומסייעת להורדתה.
חנקן זה מכונה "אש קרה".
מלחי חומצה חנקתית הם תרכובות חשובות.
לדוגמה, אשלגן חנקתי (KNO3) המשמש חומר גלם לייצור אבק שרפה ודשן מצוין.
תרכובות חנקן אורגניות כגון ניטרוגליצרין ו־TNT משמשות כחומר נפץ.
חומצה חנקתית משמשת כחומר מחמצן לדלק טילים.
הידרזין (N2H4) ונגזרותיו משמשות לעיתים כדלק טילים.
גז הצחוק (N2O) משמש בטיפולי שיניים וטיפולים רפואיים אחרים כגז ערפול חלקי.
חנקן בשילוב עם חמצן משמש כחומר משפר בערה למנועי בעירה פנימית במכוניות מרוץ ובאופנועים, ובכך משפר את ביצועיהם לטווח קצר.
כגז אינרטי במגוון תעשיות: מיסוך תהליכים רגישים בתעשייה הכימית והפטרוכימית, מילוי אריזות להארכת חיי מדף בתעשיית המזון, גז מגן לחיתוך מתכות, בתהליכי יצור שבבים או רכיבים אלקטרוניים אחרים, וכן למילוי צמיגים, מכשירי ניווט בתעופה ועוד.
חנקן הוא רכיב חיוני לכל בעלי החיים, נמצא בבסיסים חנקניים המרכיבים את ה-DNA ו-RNA ובחומצות האמיניות שמהן מורכבים חלבונים.
חנקן יכול גם לשמש כמקור אנרגיה לחיידקים אנארוביים, למשל בתהליך האנמוקס.
תפקיד החנקן בצמח דומה לזה שבבעלי החיים.
מחסור בחנקן הוא גורם שכיח לכלורוזה, תופעה בה נפגע ייצור הכלורופיל, העלה מצהיב, מת ונושר.
בנוסף, עלולים להצטבר על הצמח פיגמנטים סגולים, הצמח מפסיק לגדול וישנם עלים מעטים בלבד.
כמו כן ייתכן מצב של עודף חנקן המתבטא בצימוח מוגבר, דילול שורשים ועלים כהים עקב עודף כלורופיל.
בחקלאות ובגננות מוכרות שיטות דישון טבעיות דוגמת שתילת צמחים המלקטים חנקן מהאדמה בסמוך לשורשיהם ("קשירת חנקן") דוגמת קטניות ובפרט תלתן הצומח בר.
חַנָּק משריץ (שם מדעי: Eryx jaculus) הוא מין נחש ממשפחת החנקיים, המאופיינת בקטילת טרפה על ידי חניקה ולא באמצעות ארס.
החנק המשריץ הוא המין היחיד בארץ ישראל ממשפחה זו.
הנחש מתרבה באמצעות השרצת ולדות חיים ולא מטיל ביצים, ומכאן גם שמו.
כל השרצה כוללת 3–15 שרצים.
זהו נחש עבה ומגושם, בעל גוף כבד, אורך גופו הוא כ-80 ס"מ.
צבעו עשוי להיות אפרפר, שזוף, חום, או אדמדם, עם כתמים או פסים כהים לא מסודרים על גבו.
עיניו קטנות ובעלות אישונים מאונכים.
לעיתים קרובות באזור הראש יש דפוס של פס כהה הנמשך מן העין לפינת הפה.
בעולם, תפוצתו של החנק המשריץ היא במזרח אירופה, בקווקז, במזרח התיכון ובאפריקה.
בספטמבר 2014 התגלה מחדש הנחש ברומניה לאחר 77 שנים שבהן הוא הוכרז כמין שנכחד מרומניה.
בסוף 2015 התגלה מחדש ליד ליקאטה, בחוף הדרומי של סיציליה, לאחר שלא נרשמה תצפית רשמית שלו באיטליה במשך שמונים שנה.
בישראל הוא נפוץ באזורי אקלים ים-תיכוני מהחרמון ועד המדבר.
חנק משריץ מזהה את טרפו באמצעות איברי חישה הרגישים לחום, המצויים לצידי ראשו.
הוא מתחפר בחול ואורב לטרפו, או מחפש אחר טרף באופן פעיל.
הוא ניזון ממכרסמים קטנים ולטאות.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 148-150
חנניה רייכמן (16 במאי 1905 – 7 בנובמבר 1982) היה סופר, משורר ומתרגם עברי.
ספריו ותרגומיו אופיינו במשחקי לשון ובשפה עשירה וקצבית.
בלט בפתגמים ובמכתמים המחורזים שפרסם לאורך השנים.
בנעוריו היה פעיל בתנועת "צעירי ציון".
לאחר המהפכה הקומוניסטית עבר ליקטרינוסלב, שם המשיך את פעילותו הציונית במחתרת, עד שנעצר על ידי המשטרה החשאית של המשטר הבולשביקי.
בשנת 1926 עלה רייכמן לארץ ישראל והשתקע בתל אביב.
לפרנסתו עבד כשכיר בחברה לייצוא פרי הדר, ועסק גם בתרגום.
החל מ-1945 זנח את כל שאר עיסוקיו, והתמסר לכתיבה הספרותית.
במשך שנים היו לרייכמן שני מדורים שבועיים קבועים בעיתון "דבר".
האחד: "פתגמים ומכתמים - מן הים הכללי, וטיפה משלי", עליו חתם בשמו, והשני: "מאוצר הבדיחה", עליו חתם בשם 'אבי אבשלום' (על שם בנו אבשלום).
לעיתים נהג לחתום על יצירותיו בשם "רן" שהוא קיצור שמו.
רוב ספריו הם אוספים של פתגמים ומכתמים ו"חרוזי לצון" שנדפסו ב"דבר", ב"דבר לילדים" ובשבועון המצויר "דבר השבוע".
בשבועון זה פרסם רייכמן גם את "צברינו חמודים ועוקצנים".
בני העליות השונות כינו את ילידי הארץ "סאברע" (צבר ביידיש) בתערובת של גנאי וקנאה, וכינוי זה זכה לכבוד ולהערכה גם בזכות מדורו.
את עיקר פרסומו קנה רייכמן בזכות תרגום אוצר המשָלים הקלאסי משלי קרילוב של הסופר הרוסי איבן אנדרייביץ' קרילוב.
אחד מתרגומיו הידועים של רייכמן הוא של השיר "אם" מאת רודיארד קיפלינג.
השיר מופיע בספר תרגומיו "משירת העולם" שיצא ב-1942, ובו כ-250 יצירות שנכתבו ברוסית, אנגלית, צרפתית, גרמנית ויידיש.
את כולן תרגם רייכמן משפת המקור.
רייכמן עסק רבות בתרגומי כתבי ז'בוטינסקי.
את תרגומיו החל עוד בימי ז'בוטינסקי, שכינה אותן "מצוינות".
בשנת 1940 הוציא רייכמן חוברת בשם 'משירי נעוריו של זאב ז'בוטינסקי' בתרגומו, החוברת לא נועדה כלל למכירה, והודפסו ממנה 100 עותקים בלבד.
בין תרגומיו של רייכמן בכתבי ז'בוטינסקי: הרומן "חמישתם" (יחד עם י"ה יבין), המחזה "נכר", וכן שני אוספי סיפורים של ז'בוטינסקי: "סיפורים" (1949) ו"אספרתקוס וסיפורים אחרים" (1958).
כמו כן תרגם שירים ופזמונים של ז'בוטינסקי, בהם "עיר שלום" ו"בא אביב".
כתיבתו התאפיינה בהומור קליל וסרקסטי, ובחתירה לשלמות במשקל, בחריזה ובחידודי הלשון.
הסופר איתמר לוי כינה אותו "החרזן הלאומי".
בתרגומיו השתדל רייכמן, לדבריו, להשתמש בשפה פשוטה, ונזהר משימוש במילים נדירות, אך נזהר גם מלנקוט שפת דיבור נמוכה או, כדבריו, "סלנג לועזי למחצה המשעשע נפש צעירינו כתחליף ללשון עממית".
בנו, המתמטיקאי ד"ר אבשלום רן, עיברת את שמו בהשתמשו בשם העט של אביו - רן.
רייכמן היה בן 77 במותו.
להלן עצת השועל ממשל הכבשות המנומרות בתרגומו של רייכמן:
וכך תיאר רייכמן קונצרט מנקודת מבטו של ילד:
הנה הדין שחרץ על ספרות זולה:
אצל ריכמן נמצא פירוש מיוחד לפסוק "מענה רך ישיב חימה" ():
לפי רייכמן "ישיב" פירושו יחזיר למצב הכעס, אך הפירוש המקראי המקובל הוא אחר: תשובה רכה מרגיעה את הכעס בדומה לחרב הנשלפת בשעת כעס, אך שבה לנדנהּ לאחר שהזעם שוכך.
ככל מתרגם התמודד רייכמן עם הצורך לגלות נאמנות כפולה – מצד אחד למקור ומצד שני לדרישותיה של השפה שאליה תרגם – העברית, וככל מתרגם היה עליו לבחור בפשרה כלשהי בין שני קטבים אלה.
את סוגיית הנאמנות הכפולה של מלאכת התרגום ביטא היטב המשורר הצרפתי אנטול פראנס, גם בתרגומו של רייכמן:
אני נהג, אני שוטר (1939) — שירי ילדים על מקצועות ומשלחי יד.
הפילון הסקרן (1941) — עיבוד מחורז של מעשייה מאת רודיארד קיפלינג.
ממשלי העמים ומפי חכמים (1941)
עזרה ראשונה בחרוזים (1942. עם ד"ר אריה אלוטין).
אם הבנים (1944) — סיפור חנה ושבעת בניה בעיבוד שירי אקטואלי.
פתגמים ומכתמים: מן הים הכללי וטיפה משלי (1955)
דבש ועוקץ (1960) — פתגמים ומכתמים.
צרור הומור לצעיר הדור (1969) — הברקות של תינוקות, מעשיות עסיסיות, לשון ולצון ועוד.
מחרוזת אגדות (1970) — י"ח אגדות ומעשיות-עם בחרוזים, מהן עיבודים ומהן תרגומים מיצירות פושקין, אנדרסן ומרשק.
עברית עליזה: צימודים וצימוקים (1975)
צרור הומור לצעיר הדור (1975)
משירת העולם (1942) — בלדות, משלים, ליריקה והומור מיצירות פושקין, סטיבנסון, לונגפלו, גתה, לפונטן, מיכלקוב, קיפלינג ועוד.
חנק הוא מצב, במערכת חיה, בו לא מגיעה אספקת חמצן, או אספקת החומר הנושא את החמצן, אל המערכת כולה או אל חלקה.
בבעלי חיים בעלי חוליות ניתן לחלק את סוגי החנק לשלושה:
"חנק" (strangle) - חוסר חמצן לגוף בשל הפרעה בדרכי הנשימה העליונות או כלי דם באזור דרכי הנשימה העליונות
"השתנקות" (choke) - חוסר חמצן בעקבות פגיעה בבית החזה
אי-ספיקת חמצן (suffocate) - מחסור בחמצן בחלל בו נמצא בעל החיים או הרעלה שמקשה על קליטת החמצן
חסימת עורקי הצוואר כך שלא מגיע דם למוח
השתנקות – לחץ על בית החזה שאינו מאפשר אספקת דם למוח
הילכדות בחלל קטן ונשימה בו עד לניצול כל החמצן שבו
הרעלת ציאניד או פחמן חד-חמצני – חנק ברמה המולקולרית – הוצאת ההמוגלובין והמיוגלובין מכלל פעולה
חמצת דם – חנק ברמת הרקמה – מצב בו התנאים הכימיים ברקמה מסוימת לא מאפשרים שחרור חמצן אליה
הצפת שורשים – שורשיהם של חלק מהצמחים לא מצליחים לתפקד במצב בו הם מצויים באדמה רווית מים במשך זמן ממושך.
שורשי הצמחים זקוקים לחמצן ובמחסורו הם עשויים למות ולהירקב.
הטיפול הרפואי בחנק בבני אדם
הטיפול הרפואי בחנק משתנה בין סוג חנק אחד למשנהו.
בחנק פיזי יש להסיר את המכשול המפריע לנשימה.
סילוק הפרשות נוזליות מקנה הנשימה,
הזזת הלשון החוסמת את הקנה,
זריקה של חומר מרגיע במקרה בו כיווץ שרירים קיצוני או כיווץ מיתרי הקול חוסם את נתיב הנשימה.
בחנק שנוצר על ידי בליעת גוף זר יש לבצע תמרון היימליך, עד ליציאת הגוף הזר מן הלוע, אולם אם הנחנק כבר במצב של חוסר הכרה יש לבצע החייאה.
בחנק כתוצאה מהרעלה (שגורם לחנק ברמה התאית) יש לטפל ראשונית על ידי חימצון של הנפגע ופינוי לבית חולים.
החנק שימש את בני האדם כצורה נפוצה לגרימת מוות, הן כענישה לחוטאים והן אצל רוצחים שחיפשו דרך שקטה לביצוע זממם ללא עקבות.
הרב חנניה צ'ולק (נולד ב-24 ביולי 1954) הוא מייסדה ומנהלה של עמותת עזר מציון, העוסקת בסיוע פרא-רפואי לחולים ולמוגבלים.
ועורך עלון תורני שבועי בענייני פרשת שבוע ומועדים.
נולד וגדל בבני ברק לרב עזרא ולאילה, יוצאי גרמניה.
אביו עלה ארצה ערב מלחמת העולם השנייה.
אימו בת למשפחת הרבנים מאיר.
דודו הוא הרב יששכר מאיר ראש ישיבת הנגב.
צ'ולק הוא בוגר ישיבת פוניבז', והיה מקורב לרב שך.
בשנותיו האחרונות של הרב שך היה צ'ולק מהצוות הקרוב שסעד אותו.
ב-1979 הקים צ'ולק את עמותת עזר מציון בביתו.
המטרה המרכזית בהקמת הארגון הייתה לסייע למשפחות חולים המאושפזים בבתי החולים, בעיקר דרך אספקת ארוחות חמות.
בהמשך התרחבה פעילות הארגון והגיעה לפריסה ארצית של כ-40 סניפים.
כיום פועלת העמותה מבניין רב קומות השוכן במזרח בני ברק.
בבניין מחלקה להשאלת ציוד רפואי, בריכה טיפולית, מרכז לייעוץ רפואי, מחלקה לטיפול בנפגעי טרור, מעונות לילדים עם תסמונת דאון ופיגור, אגף להתפתחות הילד ועוד.
צ'ולק הקים את המאגר הלאומי לתורמי מח עצם.
מאגר זה הוא המאגר היהודי הגדול בעולם למח עצם והקמתו שיפרה את סיכויי ההחלמה של יהודים החולים בלוקמיה במאות אחוזים.
עד לשנת 2025 ניצלו חייהם של כ־6000 חולי לוקמיה בזכות מאגר זה.
הקים גם את "אורנית", בית החלמה לילדים ונוער חולי סרטן השוכן בפתח תקווה.
ב-1991 זכה באות הנשיא להתנדבות.
ב-2008, זכתה עמותת עזר מציון שתחת ניהולו של צ'ולק בפרס ישראל על מפעל חיים עבור תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
במאי 2010 קיבל צ'ולק תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
הרב צ'ולק מתגורר בבני ברק.
היה נשוי ללאה, שנפטרה באוקטובר 2013 מסרטן.
חייה נסקרו בספר "בקומה השנייה מאחורי הדלת" שכתבה כלתם הדסה.
הוא אב ל-16 ילדים, מהם ארבעה מאומצים.
הרב צ'ולק מוציא לאור כל שבוע עלון תורני בענייני פרשת שבוע ומועדים, העלון מחולק חינם ומופץ בעיקר בבני ברק.
חנניה בר (נולד ב-24 בספטמבר 1943) הוא צלם קולנוע ישראלי.
במהלך עבודתו כצלם בארצות הברית היה מועמד שלוש פעמים לפרס דיי טיים ('שעות היום') אמי לצלם הטוב ביותר, מתוכן זכה פעמיים.
בנוסף היה מועמד לפרס אייס (Ace Award).
בישראל קיבל שלוש פעמים את פרס הצלם הטוב ביותר.
חנניה בר נולד בהר הצופים, ירושלים.
לאחר שירותו הצבאי, החל לעבוד באולפני הרצליה.
ב-1967 התקבל ללימודים בלונדון פילם סקול (London Film School).
במהלך לימודיו החל לצלם סרטים עבור הטלוויזיה הישראלית והמשיך בכך בתחילת שנות ה-70. במקביל צלם סרטים דוקומנטריים.
ב-1976 צילם את סרטו העלילתי הראשון, "מסע אלונקות", בבימויו של יהודה ג'אד נאמן (ששיתוף הפעולה עמו נמשך).
בשנת 1977 זכה בתואר הצלם הטוב ביותר בתחרות הסרט הישראלי הקצר והצילום הטוב ביותר על פנטסיה על נושא רומנטי.
ב-1977 נסע להשתלמות מקצועית בארצות הברית, ונשאר שם תשע-עשרה שנים.
במהלך שהותו שם צילם סרטים רבים, ביניהם "חברות בווינה".
מאז חזרתו לישראל בשנת 1996 הוא משלב את עבודתו כצלם עם הפקה ובימוי.
הסרט הדוקומנטרי "היו ויהיו" בבימויו, על נושא היחסים של ישראל עם גרמניה של היום, הוקרן בפסטיבל הקולנוע היהודי בירושלים.
במהלך עבודתו כצלם בארצות הברית קיבל שני פרסי דיי טיים אמי (1984 ו-1991).
לצד הפקות הוליוודיות יקרות, פיתח בר יחסי עבודה הדוקים עם הבמאי האמריקני העצמאי הנרי ג'גלום, עבורו צילם 12 סרטים עלילתיים.
בישראל זכה בר שלוש פעמים בפרס הצלם הטוב ביותר: בתחרות הסרט הקצר על הסרטים הדוקומנטריים "ירושלים באמנות" (במאי - מיכאל לב-טוב) ו"אפטר" (במאי - רנן שור) וכן פרס הצלם הטוב ביותר לסרט עלילתי "פנטזיה על נושא רומנטי" (במאי - ויטק טראץ', תסריט - חנוך לוין).
בר נשוי לשולי בר ולהם שתי בנות.
"נוזאת אל פואד" (צילום והפקה), בימוי יהודה ג'אד נאמן
"סרט של משוטטים" (הפקה), בימוי דוד דרזי ומעין רוגל
"מגש הכסף, בימוי יהודה ג'אד נאמן, (1984)
"חברות בווינה" (צילום), בימוי ארתור אלן סיידלמן, (1988)
"מזמור חג המולד" (צילום), בימוי ארתור אלן סיידלמן, (2004)
הנינג'ה האמריקאי - מייקל דודיקוף
BREAKIN' - w/Ice-T שיגעון הברייקדאנס
מסע אלונקות (סרט) - עם גידי גוב
סרטים בשיתוף עם הבמאי הנרי ג'גלום
חַנָּקִים (שם מדעי: Boinae; מכונה גם נחשי בריח) היא תת-משפחת נחשים במשפחת החנקיים.
ככל נחשי משפחת החנקיים, כל מיני החנקים אינם ארסיים אלא הורגים את טרפם בחניקה.
המין הגדול בתת-משפחה זו הוא הנחש הכבד בעולם - אנקונדה כהה (Eunectes murinus) שאורכו עשוי להגיע ל-6.6 מ' ומשקלו ל-200 ק"ג.
המינים בתת-משפחה זו נפוצים באמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית.
תת-משפחה זו כוללת, נכון למאי 2025, 37 מינים.
סוג רב חנק (Boa) - בו 5 מינים.
סוג בואה עצים (Corallus) - בו 9 מינים.
סוג בואה קשת (Epicrates) - בו 5 מינים.
סוג אנקונדה (Eunectes) - בו 4 מינים.
סוג ומין יחיד - טיטאנובואה (Titanoboa cerrejonensis) - מין נכחד
חנק ארוטי (או חניקה ארוטית) היא פרקטיקה מינית בה אחד המשתתפים מעורר חנק בעצמו או במשתתף אחר באופן מכוון ונשלט במטרה להעצים את ההנאה מקיום יחסי מין ואוננות.
פרקטיקה זו מכונה גם לעיתים "משחקי נשימה", "משחקי אוויר" או בלעז "breath-play".
פרקטיקת החנק, כאשר אינה מבוצעת נכון, עלולה להיות בעלת השלכות בריאותיות קשות, לרבות פגיעה בלתי הפיכה בקנה הנשימה, גרימת נזק מוחי כתוצאה ממחסור באספקת החמצן למוח, ואף גרימת מוות כתוצאה מדום לב.
כדי להימנע מפגיעות כתוצאה מפרקטיקה זו, על הנוקטים בה לרכוש ידע בהנחת חניקת דם שסיכויי הפגיעה בה נמוכים ביותר, ולהימנע מחניקת גרון המזיקה לקנה הנשימה.
רוב מקרי המוות והפגיעה הנגרמים מחניקה ארוטית נגרמים כתוצאה מחנק ארוטי עצמי ללא שותף.
לפי מחקר שנערך בארצות הברית, עלה כי מדי שנה ישנם בין 500 ל-1,000 מקרי מוות שנובעים מחניקה ארוטית עצמית לשם העצמת הסיפוק המיני.
מקרי מוות ידועים שנבעו מחנק ארוטי
להלן כמה מקרי מוות ידועים שנגרמו כתוצאה מחנק ארוטי בין שני משתתפים או יותר, ובין אנשים שביצעו אותו בעצמם כחלק מאוננות:
בשנת 1936, הגיישה היפנית סאדא אבה חנקה למוות את מאהבה קיצ'י סאן אישידה בעת שקיימה איתו יחסי מין אוראליים ווגינאליים.
לאחר שנוכחה כי הרגה אותו, לקחה סאדא סכין, וחתכה את איבר מינו.
הסרט הארוטי היפני-צרפתי "אימפריית החושים" משנת 1976, נוצר בהשראת המקרה וידוע לשמצה בעקבות הקטעים הפורנוגרפיים הקשים שבו ובהם: צביטת פין של ילד, מין אוראלי-וגינאלי בין גיבורי הסרט המלווה בשפיכה הגברית, והמוכר ביותר - כריתת הפין של קיצ'י סאן על ידי סאדא והחזקתו ממניעי אהבה והתאבלות על מותו.
ישנה סברה כי מותו של סולן להקת אינקסס (INXS) מייקל האצ'נס בשנת 1997, היה תוצאה של אוננות שככלה חנק ארוטי עצמי, אם כי סיבת המוות הרשמית נרשמה כהתאבדות.
ב-3 ביוני 2009, נמצא השחקן דייוויד קרדין מת בחדר מלון בבנגקוק שבתאילנד.
סיבת המוות הייתה, ככל הנראה, חנק ארוטי עצמי.
ב-1 במרץ 2010 מת כתב ה-BBC כריסטיאן דיגבי כתוצאה מחנק ארוטי עצמי שהסתבך, בביתו שבלונדון.
בספר שמש עולה (שאחר כך עובד לסרט באותו שם) מאת הסופר מייקל קרייטון, משערים חוקרי המשטרה תחילה שמותה של אחת הדמויות בספר נגרם כתוצאה מחנק ארוטי עצמי (לבסוף יתברר כי הדמות נרצחה ולא מתה מסיבוך של אוננות מסוג זה).
הרב חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים (ו' בסיוון ה'תקצ"ו - כ"ט בשבט ה'תרס"ד מאי 1836- פברואר 1904).
היה האדמו"ר השני לשושלת חסידות סיגט בהונגריה (כיום רומניה).
מחבר ספר "קדושת יום טוב".
נולד לרב יקותיאל יהודה טייטלבוים ולרחל, בתו של הרב משה דוד אשכנזי מהעיר טאלטשווא.
בשנת ה'תרכ"ד (1864) התמנה לרבה של העיר טעטש שם כיהן תשע עשרה שנים.
בשנת ה'תרמ"ג (1883) התמנה לרבה של העיר סיגט.
היה מוכר באידאולוגיה החריפה שלו נגד הציונות, עליה אמר .
נפטר בתרס"ד ונקבר בבית הקברות היהודי בסיגט.
הרב טייטלבוים היה נשוי בנישואים ראשונים לרייצא, בתו של הרב מנשה רובין מחסידות רופשיץ.
מאחר שלא הולידה לו ילדים, קיבל היתר מאה רבנים למסור לה גט באמצעות שליח ולהתחתן שוב.
ב-1878 נשא את דודניתו חנה, בת הרב יואל אשכנזי מזלוטשוב.
הרב חיים צבי טייטלבוים (י"ג בטבת ה'תר"ם - ו' בשבט ה'תרפ"ו) ממלא מקום אביו בסיגט.
הרב יואל טייטלבוים (י"ז בטבת ה'תרמ"ז - כ"ו באב ה'תשל"ט) (סאטמאר).
אסתר (ג' באלול ה'תרמ"ד - ז' בחשוון ה'תש"ג), אשת רבי חנוך העניך מסאסוב.
ובזיווג שני אשת רבי חיים מאיר יחיאל הורוביץ
שרה, בנישואים שניים אשתו של הרב דוד שפירא (ה' בשבט ה'תרל"ז - כ"ט בשבט ה'תרפ"ד (בוקובסקי).
הרב שמואל שמעלקע טייכטל (טייטלבוים) מצאציו הרב יששכר שלמה טייכטל
חַנָּקִיִּים (שם מדעי: Boidae) הם משפחת נחשים לא-ארסיים, הקרובים לפיתוניים והורגים את טרפם באמצעות חניקה.
הגדול במשפחה זו הוא הנחש הכבד בעולם - אנקונדה כהה (Eunectes murinus) שאורכו עשוי להגיע ל-6.6 מטר ומשקלו ל-200 ק"ג.
בישראל מצוי מין אחד מהמשפחה, חנק משריץ.
משפחה זו כוללת, נכון למאי 2025, 67 מינים.
סוג חנק (Eryx) - בו 13 מינים ביניהם חנק משריץ (Eryx jaculus).
תת-משפחה חנקים שפועי חוטם (Candoiinae)
סוג חנק שפוע חוטם (Candoia) - בו 5 מינים.
סוג חנק מלגשי (Acrantophis) - בו 2 מינים.
סוג Charina - בו 2 מינים.
סוג Lichanura - בו 2 מינים.
גיבשטיין נולד בראשון לציון, אחד משבעה ילדיהם של קנדל יוכבד והרב יהושע גיבשטיין.
אחיו הגדול הוא האמן יעקב אגם.
הוא למד בתלמוד תורה ובגימנסיה הריאלית.
היה חבר בתנועת בית"ר וכנער לקח חלק בפעילות האצ"ל במושבה.
לאחר שחרורו סיים ב-1958 לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והתמחה אצל עו"ד אריה המבורגר.
בשנת 1964 קיבל תואר מוסמך במשפטים.
כתב בנושאי כלכלה ב"שער - יומון המשק והבורסה", ב"רבעון לבנקאות" וב"ידיעות אחרונות".
פתח משרד עורכי דין פרטי ושימש נשיא "הלשכה הצעירה" בראשון לציון.
באמצע שנות ה-60 החל להיות פעיל בנושאי איכות הסביבה בראשון לציון.
הוא פעל נגד הקמת מזבלה בראשון לציון ועמד בראש ועדת ההתנגדות של הארגונים הציבורים נגד הקמת מפעל השפכים בגן רווה.
במאי-יוני 1969 ניהל מאבק להסדרת תורנות לילה של רופאים בראשון לציון.
מאבקיו של גיבשטיין בנושאים העירוניים הקפיצו את הפופולריות שלו בראשון לציון ושלושה חודשים לפני הבחירות החליטו בגח"ל להציב אותו לבחירות באוקטובר 1969 כמועמדם לראשות העירייה.
במהלך מערכת הבחירות סירב גיבשטיין להציג מצע או להבטיח הבטחות לבוחרים לפני שייכנס לתפקיד ויבחן את הנושאים העומדים על הפרק.
הוא נחל הצלחה בבחירות ורשימתו קיבלה 8 מנדטים מתוך 15 במועצה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-1973 התמודד בראשות רשימה עצמאית בעקבות חילוקי דעות עם הליכוד וכך גם במערכות הבחירות הבאות.
כיהן כראש עיר עד 1983, שנה בה הפסיד בבחירות למאיר ניצן.
הוא המשיך לכהן במועצת העיר כחבר אופוזיציה.
ב-1986 מונה ליו"ר המנהלה של המוסד לבטיחות ולגיהות וכיהן בתפקיד במשך 7 שנים.
כיהן כחבר במליאת רשות השידור ובדירקטוריון מפעל הפיס.
ב-1998 הוענק לו התואר יקיר העיר ראשון לציון.
גיבשטיין היה איש עסקים שבבעלותו ובבעלות משפחתו נדל"ן רב.
הוא היה ממייסדי חברת הכבלים מת"ב וב-1997 מכר 10% מהחזקותיו לוולדימיר גוסינסקי תמורת 24.5 מיליון דולר.
הוא המשיך לכהן בדירקטוריון הוט-מערכות תקשורת (בה המשיך להחזיק כ-5%) עד סוף 2006.
גיבשטיין היה נשוי לבלהה (לבית רוזין) ואב לשלושה.
חנקה (חנה) ויינברג–חרותי (23 בספטמבר 1909, לודז' — 1 במרץ 1961, קיבוץ מרחביה) הייתה רופאת ילדים ישראלית, ילידת פולין, הרופאה הראשונה בקיבוץ הארצי וממקימי ענף רפואת הילדים בארץ ישראל.
נולדה בלודז' כבתם הצעירה של מלכה וחנוך ויינברג.
ב-1925 החליטו הוריה לעלות לארץ ישראל, הם התגוררו בתל אביב, חנקה למדה בגימנסיה הרצליה ובמקביל הצטרפה לתנועת הנוער קבוצת החוגים, שם הפכה למדריכה ובמקביל התנדבה ללמד קריאה וכתיבה נערות מעולי תימן.
חיים גמזו שלמד אתה בגימנסיה היה מאוהב בה ושלח לה מכתבי אהבה רבים.
ב-1928, עם סיום לימודיה בגימנסיה נסעה לחיפה, אל גרעין השומר הצעיר "הרצליה" בבת גלים, שם פגשה לראשונה את מי שהפך מאוחר יותר לבעלה, יצחק חרותי, ממנהיגי ויוזמי תנועת הנוער.
בהמלצתו של משה שרת נשלחה ויינברג לעדן ב-1929. שם שהתה כשנה וחצי ולימדה נערות בבית ספר שהוקם על ידי התנועה הציונית.
ב-1931 נסעה לווינה במטרה ללמוד פסיכולוגיה ואחרי שנה החליטה לשנות כיוון ועברה לבזל ללמוד רפואה, לימודים אותם סיימה ב-1939 כולל התמחות ברפואת ילדים.
ויינברג חזרה לארץ ישראל, לקיבוץ מרחביה אותו הקים גרעין השומר הצעיר שישב בחיפה ושם נישאה ליצחק חרותי.
עם הגעתו לנהל את מחלקת הילדים בבית החולים בעין חרוד הזמין ד"ר אריך נסאו את ויינברג-חרותי לעבוד במחלקה.
ויינברג הצליחה לחרוג מן המקובל באותם ימים ולהוכיח כי " ניתן להיות רופא בבית החולים ובו בזמן חבר קבוץ נאמן".
הדבר לא היה פשוט, שכן כלל ברזל היה נהוג בקבוצי השומר הצעיר : "כל חבר חייב בעבודת כפיים לבנות את הקיבוץ ולעבוד במסגרתו.
אין לפרוץ את המסגרת או לחרוג מן המקובל!", אך ויינברג העזה לפרוץ את המסגרת והוכיחה שאפשרי שילוב מוצלח בין שני יעדיה : רופאה בבית חולים וחברת קבוץ נאמנה.
כרופאה במחלקה, הנהיגה חרותי מספר שינויים במחלקת הילדים וכן ביישובי האזור:
הורחבו שעות הביקור של הורי הילדים המאושפזים והתאפשר להורים לסעוד את ילדם המאושפז.
צומצם מנהג הבידוד של ילדים חולים, מנהג שנועד למנוע הפצת מחלות.
הופסק הבידוד של ילדים שחלו במחלות ילדים (כמו חזרת, אדמת, שעלת, אבעבועות רוח) מתוך הבנה שהמחלות תגענה בכל מקרה ועדיף שיחלו בהן בגיל צעיר.
צומצם השימוש בכילות בעיקר בחודשי הקיץ, כי מחקר שעשתה חרותי העלה שלתינוקות הישנים מתחת לכילה חם יותר מאשר לתינוקות שישנים באוויר הצח וחום זה פוגע בהתפתחותם.
בעקבות מחקרה אצל ילדי קיבוצי עמק בית שאן יצאה הוראה לתת לילדים שתייה ללא הגבלה (בניגוד לכמויות המדודות שהיו נהוגות עד אז).
בשנים 1948–1951 היה יצחק חרותי שליח התנועה הקיבוצית בצפון אמריקה וחרותי נלוותה אליו.
אחרי חזרתה לישראל חזרה לעבוד בבית החולים וניהלה את מבצע החיסון נגד שיתוק ילדים במגזר הערבי.
נפטרה ב-1961 לאחר מחלה קצרה, בגיל 51, ונקברה בבית העלמין של קיבוץ מרחביה.
חנק קרקע מלגשי (שם מדעי: Acrantophis madagascariensis) הוא מין נחש חנק ממשפחת החנקיים החי בטבע ביערות הגשם של מדגסקר על הקרקע.
קרוב משפחתו לסוג הוא חנק דומריל מלגשי.
נחש זה שאין לו תת-מינים מוכרים, מזכיר את הרב חנק מאמריקה הדרומית ודומה לו במראה ובגודל.
אורכו עד 3.05 מטר והוא הגדול בנחשי מדגסקר.
הגוף בצבע אדמה חום-אדמדם עם אפור ועל הגב רצועות שחורות או חומות כהות.
הזנב ארוך והשרירים גדולים, מקשים את התנועה במהירות אך חזקים ויכולים להיכרך על יצור קטן במהירות.
השיניים בנויות כמו זיזים חזקים האוחזים בבשר ועל אף שהם אינם ארסיים הם עלולים להיות מסוכנים.
עם זאת הנחש לא תוקף אנשים.
הוא חי ביערות בחלק הצפוני, המזרחי והמערבי של מדגסקר ונדיר בדרום.
הוא נפוץ ביערות גשם או יערות פתוחים וגם בגדות נהרות.
הנחש יוצא בלילה לצוד וניזון מיצורים קטנים כמו עופות, צפרדעים, לטאות, נחשים אחרים ויונקים כמו עכברים או למורים קטנים.
כמו רוב קרוביו הוא הורג על ידי התלפפות השרירים על גוף הטרף עד להיחנקו למוות.
הוא מתכרבל על מצע העלים, שם הוא נח וגם מסתווה מטרפו או מטורפיו הכוללים בעיקר עופות דורסים ויונקים טורפים כמו הפוסה.
הנחש לא מצוי בסכנה, אך הוא נחשב למין מוגן על פי ארגון CITES.
הוא נמצא בירידה ביערות בהם הוא חי, כנראה עקב מסחר בעורו וגידולו כחיית מחמד נגד החוק.
כמו כן הוא נפגע מפיתוח ומכריתת היערות.
חנק עצים מלגשי (שם מדעי: Sanzinia madagascariensis) הוא מין נחש חנק ממשפחת החנקיים והוא מין יחידי בסוגו.
הוא חי בטבע ביערות הגשם של מדגסקר.
חנק עצים מלגשי הוא נחש שאורכו הממוצע 150–250 ס"מ והוא בעל גוף גדול ושרירי המוסווה ביער.
הנקבות גדולות מהזכרים והם בעלי רגליים שהשתמרו אצלם למטרות רבייה ואין אותם לנחשים אחרים.
הקשקשים בצבע חום-ירקרק או אפור, כשמלמטה הוא לבן והם מוסווים ביותר על הקרקע או על ענפים.
הוא מוסווה הן מטרפו והן מטורפים (בעיקר עופות דורסים והפוסה) החיים על העץ.
הנחש חי ביערות גשם במדגסקר וכן בנהרות, ערבות וביצות אך לא במדברית ושטחם פתוחים.
לעומת קרוביו הקרקעיים למשפחה, נחש זה מתמחה בחיים על ענפים והוא פעיל לילה.
כשאר הנחשים הוא ניזון אך ורק מבשר ואוכל יונקים קטנים, עופות ומגוון גם בזוחלים קטנים ודו-חיים.
הטרף נתפס על הקרקע או על העץ ומומת במהירות מלחיצת השרירים הגדולים שלו.
הוא מעכל את הטרף לאחר מכן במשך כמה חודשים מהציד.
הנקבה אינה מטילה אלא משריצה עד 12 צאצאים בכל פעם שאורכם עד 38 ס"מ.
madagascariensis - מצוי בחלק המזרח של האי
volontany - מצוי בחלק המערבי של האי
חנק דומריל מלגשי (שם מדעי: Acrantophis dumerili) הוא מין נחש חנק ממשפחת החנקיים החי בטבע ביערות במדגסקר והוא קרובו לסוג של חנק קרקע מלגשי.
הוא ניזון על ידי תפיסת טרף והתפתלות סביבו עד למותו מחנק.
הנחש קרוי על שם החוקר הצרפתי אנדרה דומריל (1774 – 1860).
הנקבות נוטות להיות גדולות מהזכרים אך הללו ארוכים יותר.
הנחש בעל קשקשים בצבע אדמה חומה-אדומה והרצועות על הגב כהות.
בצורה זו הנחש מוסווה ביותר על עלי קרקע היער.
לנחש ישנם 2 זוגות רגליים לא מתפקדות העוזרות לו להגיע להזדווגות והוא אחד הנחשים המעטים בעלי רגליים קטנות אלה.
הוא מצוי ברחבי יערות מדגסקר והאי ראוניון וחי בעיקר באזורים חמימים.
הוא יוצא לצוד בלילה וניזון מעופות, לטאות ויונקים קטנים וכן נחשים אחרים.
הטרף נתפס ומלופף עד למותו.
הנחש לא מצוי בסכנה בטבע אבל הוא מאוים מכריתת יערות, סחר אנושי וגידול כחיית מחמד וכן הוא נרדף על ידי הילידים שהורגים אותו מחשש ממראהו.
הוא מוגן על פי ארגון CITES ממסחר.
חנק מלגשי (שם מדעי: Acrantophis) הוא סוג הכולל שני מינים של נחשי חנק ממשפחת החנקיים החיים בטבע במדגסקר ומכאן שמם.
הם אינם קרובים לנחשי הפיתון, החיים באפריקה ובאסיה.
נחשים אלו חיים על קרקע היער והם מזכירים במראם את הרב חנק הדרום אמריקאי.
אורכם יכול להגיע לשלושה מטרים והם הנחשים הגדולים ביותר במדגסקר.
כמו רוב הנחשים הם ציידי הניזונים מיונקים קטנים, לטאות ועופות על ידי לחיצת שריריהם עד לחניקת הטרף.
הם מוסווים ביותר על קרקע היער מה שעוזר להם להתגנב אל טרפם וגם לא להתגלות על ידי טורפים כמו עופות דורסים או הפוסה של מדגסקר.
בסוג זה 2 מינים קיימים:
המין חנק עצים מלגשי (Sanzinia madagascariensis) בעבר היה בסוג אך הועבר למין עצמאי השייך לאותה תת-משפחה במשפחת החנקיים.
הרב חנניה גבריאל יהושע (כ"ה בשבט ה'תרל"ה, 31 בינואר 1875 - כ"ו בחשוון ה'תשט"ז, 11 בנובמבר 1955) אב בית דין ונשיא מועצת הרבנות בקהיר שבמצרים, אב בית דין העדה הספרדית בירושלים, ומחבר שו"ת מנחת הח"ג.
כמו כן, היה שד"ר ואיש ציבור, חבר הסתדרות המזרחי וציר אספת הנבחרים הראשונה, וממייסדי בית היתומים הספרדי.
נולד בסלוניקי שביוון כבן יחיד לרב גבריאל שבתי.
בגיל שנה עלו עמו הוריו לישראל.
מילדותו ועד גיל 19 למד בבית הספר דורש ציון, ומשם עבר ללמוד בבית מדרשו של הרב מנחם בכר יצחק.
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת תפארת ירושלים, לצד הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, הרב יוסף מרדכי הלוי והרב נסים יהודה דאנון.
בגיל 18 נישא לרחל בת הרב אברהם אופלטקה, נכדתו של הרב יצחק אופלטקה מפראג, והחל ללמוד בישיבתו הפרטית של הרב יעקב שאול אלישר.
בשנת 1901 (ה'תרס"א) ייסד יחד עם הרב יוסף מרדכי הלוי והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל את בית היתומים הספרדי, ושימש כסוכן המוסד במשך 15 שנים.
בשנת 1906 (ה'תרס"ו) נבחר לשמש כחבר ועד העדה הספרדית, לצד הרב יצחק אשכנזי והרב מרדכי שירזלי.
בשנה זו החל לשמש כחבר בית הדין של הרב דוד פאפו בירושלים, ויצא במקביל בשנה זו לשליחות כשד"ר מטעם כוללות ירושלים לטריפולי שבלוב.
בשנת 1909 (ה'תרס"ט) יצא בשליחות נוספת למצרים.
בחודש ינואר 1912 נבחר שוב לשמש כחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים, לצד הרבנים אברהם ביג'אג'ו, יוסף מרדכי הלוי, דוד פאפו, רפאל שלמה לניאדו ויוסף שאול אלישר.
בשנת 1914 (ה'תרע"ד) ייצג את הקהילה היהודית בירושלים בוועדת הגיוס (ועדת הרמת הצבא), ובא כוח הקהילה היהודית בעיר במועצת המחוז "מג'לס אדארה" של "מותצרפת אל קודס".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נסע למפקדה הטורקית העליונה בדמשק שבסוריה, כדי לפטור כ-250 בני ישיבה ורבנים משירות צבאי במלחמה, ושליחותו הוכתרה בהצלחה.
בין השנים 1920–1925 (ה'תר"ף - ה'תרפ"ה) יצא למספר שליחויות נוספות כשד"ר במדינות שונות.
בחודש אפריל 1925 (ניסן ה'תרפ"ה) סיים את תפקידו כחבר בית הדין בירושלים, ועבר להתגורר בקהיר שבמצרים, שם נבחר לסגנו של הרב חיים נחום אפנדי, ושימש כנשיא מועצת הרבנות ואב בית הדין של הקהילה היהודית בעיר עד לשנת 1929 (ה'תרפ"ט).
בתקופת שהותו בקהיר ועד שובו לירושלים, ייסד בעיר סניף של הסתדרות המזרחי וייסד את חברת "דגל תורה" שמטרתה הייתה הפצת חינוך ותרבות, ופתיחת שעורי ערב לבעלי מלאכה.
בתקופה שלפני מאורעות תרפ"ט אסר קאדי ירושלמי שהתגורר בסמוך לכותל המערבי להציב במתחם ספסלים למתפללים היהודים.
הרב חנניה נשלח אליו כנציג היהודים כדי לבטל את האיסור, ולאחר פגישה ממושכת השתכנע הקאדי ופעל לביטול האיסור.
שימש כחבר בית הדין של העדה הספרדית בירושלים, ובשנת 1935 (ה'תרצ"ה) נבחר לשמש כאב בית הדין של העדה בעיר.
בפעילותו הציבורית לקח חלק בוועדות של שכונות ירושלים, בהן קריית משה ובית וגן, ובהקמת מועצת הרבנות הראשית בתחילת שלטון המנדט הבריטי.
כן שימש כציר אספת הנבחרים הראשונה, ציר הוועד הלאומי, חבר ועד העיר ליהודי ירושלים, חבר מועצת "הסתדרות המזרחי", חבר הוועד הפועל וחבר ועדת הבחירות למועצת הרבנות הראשית.
בשנת 1944 (ה'תש"ד) נסע כשליח לערי סוריה בשליחות ועד פליטי רוסיה.
בשנת 1939 היה מועמד למשרת הרב הראשי לתל אביב, אך לבסוף לא נבחר.
דודו היה הרב חזקיה שבתי, בנו היה יעקב יהושע, ונכדו היה אברהם ב.
מנחת הח"ג - שו"ת על ארבעת חלקי השולחן ערוך, שני חלקים, ה'תש"ב וה'תש"ו בהתאמה
מקורות ההלכה - בהוצאת בנו יעקב, ה'תשי"ז
כתב בהמאסף בעריכת הרב בן ציון אברהם קואינקה שנה א' וב', וחלק מכתביו הודפסו בספר השו"ת "פני דוד" של הרב דוד פאפו.
חנקי מדגסקר (שם מדעי: Sanziniinae) היא תת-משפחה של נחשים ממשפחת החנקיים החיים בטבע במדגסקר ומכאן שמם.
נחשים אלו חיים על קרקע היער והם מזכירים במראם את הרב-חנק הדרום אמריקאי.
אורכם יכול להגיע לשלושה מטר והם הנחשים הגדולים ביותר במדגסקר.
כמו רוב הנחשים הם ציידים הניזונים מיונקים קטנים, לטאות ועופות על ידי לחיצת שריריהם עד לחניקת הטרף.
בעבר היה רק סוג אחד בקבוצה זו – חנק מלגשי (Acrantophis) אך המין חנק עצים מלגשי הועבר לסוג עצמאי (Sanzinia).
תת-משפחה זו כוללת, נכון למאי 2025, 4 מינים.
סוג חנק מלגשי (Acrantophis) – בו 2 מינים.
חנק קלברי (שם מדעי: Calabaria reinhardtii) הוא מין נחש ממשפחת החנקיים המהווה מין יחיד בסוגו ובתת-משפחתו.
הוא חי בטבע ביערות הגשם של אפריקה.
כשאר בני משפחתו הוא אינו ארסי אלא חונק את טרפו בלחיצה חזקה.
אורכו של החנק הקלברי יכול להגיע למטר אחד ולו קשקשים שחורים-אדמדמים ומבנה גופו גלילי.
הוא בעל ראש קטן ובעל גולגולת המותאמת לחפירה ובעלת עצמות קדמיות.
העיניים קטנות וחסרות גומות חישה וצבעם חום.
הנחש מצוי ביערות הגשם של אגן הקונגו ובאזורים לחים והוא פעיל במיוחד בלילה.
הוא חופר באדמה ביעילות וכך מסתתר מאויבים.
אם הוא מותקף הוא ירים את זנבו ויטעה את הטורף שמכוון לראשו ובינתיים יחפש מקום מבטחים.
הוא יתקוף בתגובה רק כמוצא אחרון.
הנחש ניזון ממכרסמים או מחדפים החיים במחילות והוא פולש אליהם כדי לטרוף אותם.
הוא חונק אותם כנגד גופו או מוחץ את הטרף לקיר המערה עד למותו.
חנק שפוע חוטם (שם מדעי: Candoia) הוא סוג של נחש ממשפחת החנקיים והוא הסוג היחיד בתת-משפחת חנקים שפועי חוטם.
המינים בסוג מצויים בגינאה החדשה, איי מאלוקו ובמלנזיה עד לסמואה ולטוקלאו.
למינים אלה גוף גדול ומגושם אך לא כמו של נחשי הבריח.
אורכם מגיע לאורך 60 ס"מ עד 1.8 מטר.
צבעם מוסווה ודומה לצבע העצים והענפים עליהם הם חיים, בדרך כלל חום, צהוב או ירוק.
הם חיים ביערות גשם ומטפסים על העצים.
הם יוצאים לציד לילי ומחפשים בעיקר צפרדעים, קרפדות ולטאות קטנות עד בינוניות.
הם הורגים את טרפם על ידי מחיצה בתוך גופם השרירי.
חנקוניים (שם מדעי: Erycinae) היא תת-משפחה של נחשים ממשפחת החנקיים המהווים את הקטנים שבמיני המשפחה.
הם נפוצים בעולם הישן באירופה, אסיה ואפריקה.
המין חנק משריץ נפוץ בישראל.
אורכו של הגדול שבחנקוניים Eryx johnii הוא 120 ס"מ אך רוב המינים מגיעים לגודל 60 ס"מ.
הם בעלי קשקשים משובצים בצבע אפור עד אדום ושחור והם בעלי ראש קטן ועיניים קטנות.
החנקוניים חשים את סביבתם על ידי הלשון המפוצלת שלהם וּמתפתלים במהירות מתחת לאדמה או לסלעים.
אצל מינים רבים הנקבות גדולות יותר מהזכרים.
טרפם קטן יותר מהטרף של החנקיים הגדולים וכולל בעיקר מכרסמים אך גם לטאות ועופות קטנים.
הם הורגים את הטרף שלהם בחניקה בעזרת שריריהם החזקים או מוחצים אותו בתקרת המאורה שלו.
נחשים אלה הם חיות מחמד קלות לטיפול מאחר שהם אינם מסוכנים וצריכים מעט מאוד מזון.
תת-משפחה זו כוללת, נכון למאי 2025, 13 מינים.
סוג חנק (Eryx) – בו 13 מינים ביניהם חנק משריץ (Eryx jaculus).
הרב חנניה יוסף אייזנבך (כ"ד בחשוון ה'תש"ד, 22 בנובמבר 1943 – ל' בשבט ה'תשפ"א) היה ראש כולל "אהל יוסף משה" בבואנוס איירס, ראש ישיבת תומכי תמימים בבני ברק, ראש ישיבת תומכי תמימים בקריית גת ומחבר ספרים.
נולד בשכונת בית ישראל בירושלים, לשמעון בן ציון וחנה רעכיל אייזנבך.
למד בישיבת עץ חיים, בישיבת פוניבז' ובישיבת תורת אמת.
בשנת ה'תשכ"ה נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית בניו יורק.
בשנת ה'תשכ"ט התחתן עם ברכה עלקא בת הרב אהרן ברנשטיין, ראש ישיבת חיי עולם.
נפטר בל' בשבט תשפ"א לאחר מחלה קשה.
בנו, הרב שמעון בן ציון, הוא ר"מ בישיבת תומכי תמימים בברינואה (חתן הרב יחיאל מנחם מנדל קלמנסון).
חתנו, הרב אברהם אשר בלינוב, הוא ראש ישיבה קטנה תומכי תמימים באלעד.
גיסו הוא האדמו"ר ממונקאטש רבי משה יהודה לייב רבינוביץ.
שימש כראש ישיבת תומכי תמימים בקריית גת משנת תשכ"ח, כראש ישיבת תומכי תמימים בבני ברק מתשנ"ה וכראש כולל "בית מדרש הגבוה" בירושלים, מתשל"ח.
זכה בשנת ה'תשמ"א בפרס קרן עמק הלכה ע"ש הרב בוימל, על בירורי הלכות אונאה.
השתתף בעריכת האנציקלופדיה התלמודית החל משנת תשל"ז.
בשנת תש"נ ייסד, עם הרב שלום דב ליפשיץ, את מכון "הלכתא בטעמא", לעידוד כתיבת יצירות תורניות על שולחן ערוך הרב.
הארגון מנוהל היום בידי חתנו.
שימש כחבר הנהלת העיתון כפר חב"ד, וכתב בו טורים תחת שמות עט שונים.
בשנת תשע"א היה ראש מכון ללימודי הוראה בבריסל שעל ידי מרכז רבני אירופה.
משנת ה'תשע"ב היה ראש כולל ורב בקהילת "אהל יוסף משה" חב"ד בבואנוס איירס.
הרב אייזנבך הוציא סדרת ספרים בשם "מחנה יוסף" שקיבלו הסכמות בין היתר את הסכמות הרב שלמה יוסף זוין, הרב משה פיינשטיין, הרה שלמה זלמן אוירבך והרב יצחק יעקב וייס.
ערך את הספרים: חידושים וביאורים בש"ס וברמב"ם חלק ב' ו-ג', תשמ"ה ותשמ"ז, קובץ מיוחד לחידושי תורה, תשל"ז; כבוד חכמים, תשמ"ב; כבוד חכמים עטרת פז, תשמ"ז; יד אהרן לזכרו של חותנו הרב אהרן ברנשטיין.
חנניה דהן (1915, טבת ה'תרע"ו – 5 באפריל 1998, ט' בניסן ה'תשנ"ח) היה פעיל ציוני, סופר וחוקר יהדות מרוקו, ובפרט הפולקלור, השירה והאמנות.
יו"ר ועד הקהילה בעיר סלא במרוקו בה הקים את בית הספר העברי הראשון בעיר והיה מנהלו.
כן היה דהן ציר בקונגרס הציוני, חבר מרכז מפא"י, מנהל המחלקה לקליטה וארגוני עולים מטעם מפא"י, סגן חבר 'הוועד הפועל הציוני, סגן חבר הוועד הפועל של ההסתדרות ומזכיר מפא"י בבת ים.
דהן נולד בשנת 1915 בעיר סלא שבמרוקו.
בשנת 1921 למד בחדר וקיבל חינוך מסורתי דתי.
בשנת 1927 למד בבי"ס אליאנס.
בשנת 1933, בגיל 17, נכלא בעקבות פעילות ציונית.
בתקופת היותו מזכיר הקהילה במרוקו בשנת 1943הקים את בית הספר העברי הראשון "תלמוד תורה".
זהו בית הספר הראשון שבו היה שילוב של לימודי קודש עם לימודי חול והוא שימש כמנהלו.
בבית ספר למדו לימודי עברית, תורה, דקדוק, היסטוריה וספרות.
בשנת 1943 הקים דהן מועדון ציוני חברתי בשם "בוגרי אליאנס".
במועדון פעלה מקהלה לשירים בעברית.
בשנת 1946 ייסד את התנועה הציונית "מזרחה" בעיר סלה והרחיב את פעילות התנועה לעיר וזאן.
בשנת 1947 הפך לאסיר ציון במרוקו בעקבות פעילות התנועה.
בשנים אלו דהן היה חבר בפדרציה הציונית במרוקו ושימש יו"ר תנועת הנוער בוגרי כי"ח.
בשנת 1948 עלה דהן למדינת ישראל דרך מחנה במרסיי, צרפת.
משם עבר למחנה עולים ברעננה שם התמנה לסגן המחנה.
עם העברת העולים ליפו, איתר אורווה נטושה והפך אותה לבית כנסת "אורחות חיים" הקיים עד היום.
בשנת 1949 התמנה להיות מנהל הקליטה והעלייה במפלגת מפא"י.
בתפקיד זה ניהל מסע הסברה לעולים החדשים וקלט אותם עם הגעתם ליישובים שונים ברחבי הארץ.
בתפקיד זה כיהן במשך 17 שנה.
דהן הועמד לבחירות לכנסת השלישית בשנת 1955 בתפקיד מנהל מחלקת מרכז מפא"י.
דהן שימש גם מרצה מטעם מרכז התרבות והחינוך של ההסתדרות ומטעם מחלקת ההסברה של הסוכנות היהודית.
היה פקיד במחלקת הקליטה של מרכז מפא"י, מנהל המחלקה לעדות המזרח ומרכז המדור ליוצאי צפון-אפריקה.
פעמיים שימש ציר לקונגרס הציוני מטעם מפא"י: ב־1956 בקונגרס ה-24, וב־1961 בקונגרס ה-25. אז גם נבחר כחבר הוועד הציוני העולמי.
דהן הקים עם הח"כ לשעבר אשר חסין את התאחדות יוצאי צפון אפריקה בישראל.
בשנת 1952 הקים בקול ישראל את הערוץ לדוברי ערבית מוגרבית ובמשך עשור שידר פרשנויות שונות לאירועי השבוע בשפה זו.
בשנת 1976 נבחר למזכיר מפלגת העבודה בבת ים, תפקיד בו שירת 20 שנה.
בשנת 1986 פרש לגמלאות ועסק רק בכתיבה ומחקר.
ב־1989 תרם אוסף תשמישי קדושה ממרוקו למוזיאון ארץ ישראל בתל אביב אשר מוצגים בתערוכה "בפאתי מערב".
בשנת 1998 נפטר והותיר אחריו חומר בעל ערך היסטורי שנתרם על ידי בני המשפחה למכון בן צבי.
לאחר מותו משפחתו הוציאה לאור את הספר "עין רואה ואוזן שומעת".
אוצר הפתגמים ליהודי מרוקו בצירוף השוואות ומקבילות ממקורות יהודים ואחרים, שני כרכים, הוצאת סתוית, תל אביב, 1983
לכסיקון עברית-מוגרבית : בשפת הדיבור של יהודי מרוקו.
עין רואה ואוזן שומעת : ספורים מחיי יהודי מרוקו אותם ראיתי ושמעתי.
הרב רפאל אנקווה, רבם הראשי הראשון של יהודי מרוקו : קורות משפחתו, תולדות חייו ומשנתו תוואריך פאס (יומן פאס).
תל אביב: ברית יוצאי מרוקו, הוצאת קמים, 1976.
עו"ד פרופסור כהן ז"ל, במערכה: ביטאון הצבור הספרדי ועדות המזרח, כ"ג (274): 28, 1983.
השירה והפיוט של יהודי מרוקו (סגנון שירתו של דוד בוזגלו ז"ל), במערכה: ביטאון הצבור הספרדי ועדות המזרח, כ"ו (307): 5, 27, 1986.
חנצ'שט (ברומנית: Hîncești, בכתב קירילי: Хынчешть; ברוסית: Ганчéшты/Хынчешты; ביידיש: "חונטשעשט", "גאנטשעשט" או "האנטשעשט") היא עיר ומוניקיפיום באזור לפושנה שבחבל בסרביה, כיום בחלק המרכזי-מערבי של רפובליקת מולדובה.
היא שוכנת על גדות , 36 ק"מ דרומית-מערבית מעיר הבירה קישינב.
החל משנת 2003 היא בירת הנפה חנצ'שט.
העיר נמצאת בעמק הנהר קוגלניק, כ-36 ק"מ מרחק מקישינב ו-120 ק"מ מהעיר יאשי ברומניה.
הנהר קוגלניק חוצה אותה בחלק הדרומי.
חנצ'שט היא צומת בדרכים קישינב-חנצ'שט-לאושן וקישיניב-לאובה-קאגול.
שם העיירה קשור למשפחת הבויארים המולדובנים חנקו (Hîncu) או חנקולשט (Hînculești) שהחזיקה אחוזה באזור.
הנציג הידוע ביותר של אותה משפחה היה הסרדאר מיכלצ'ה חנקו, אחת הדמויות ההיסטוריות מתולדות חבל לפושנה.
סמל העיר - שעוצב על ידי ק.
פולבוי - בהשראת סמליהם של משפחת הבויארים חנקולשט ושל מנוק ביי מרזאיאן, כפי שנבחר על ידי מועצת היישוב, מציג אריה מוזהב בעל לשון ושיניים אדומות, כתר מוזהב על ראשו, המחזיק בידו הימנית גרזן מוזהב.
ברקע- מגן כחול המוחזק בצדדים על ידי שתי חסידותבעלות צבע טבעי המחזיקות במקורותיהן - מימין - ענף אלון ומשמאל - אשכול ענבים.
מתחת על רצועה מזהב רשום המוטו של העיר באותיות שחורות: Compos sui - בלטינית: "אני שלוט בעצמי."
בימי הביניים היוו חבל מולדובה והנסיכות מולדובה שער אל אירופה מכיוון מזרח.
המסלול מכיוון אסיה לאירופה שחצה אותה כונה "הדרך המולדבית" או "הדרך המולדובנית".
היישוב חנצ'שט הוקם בסביבות שנת 1500 בשם "דוברן" (Dobreni) ב"אמפיתיאטרון" טבעי ענק בעמק מוקף בגבעות של הנחל קוגלניק-בוצ'ום והיה אחד הצמתים בדרך המסחר הנ"ל.
הוא גבל בחלק המזרחי של יערות לפושנה שבו התרחשו אירועים היסטוריים רבים בימי השליט שטפן הגדול של מולדובה.
אחת הדמויות הבולטות בתולדות חבל לפושנה היה מיכלצ'ה חנקו, בויאר בעל אחוזה, שלפי שם משפחתו נקרא היישוב עצמו.
חנצ'שט מוזכר לראשונה בשם זה ב-17 באוגוסט 1522. הוא לבש כבר אז אופי של עיירת סחר והיה בו פונדק לסוחרים זרים.
הוא מוזכר על עמוד של ספר תהלים (פסלתיריון) שנקנה על ידי אדם בשם "דומיטרו בז'אן מחנצ'שט", ככל הנראה בימי שלטונו של גאורגה שטפאן בשנים 1658-1653.
אחרי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) איש העסקים והדיפלומט הארמני מנוק ביי מרזאיאן שהוכרז על ידי השלטון העות'מאני ל"דרגומן" ותיווך בחתימת הסכם בוקרשט (1812) בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית, התיישב בחנצ/שט ברשות הצאר הרוסי.
הוא קנה את אחוזתו כאן מנסיכת דולגורוקי והביא לכאן את משפחתו.
לפי הערך בלקסיקון האנציקלופדי הרוסי של ברוקהאוס ואפרון (1907-1890) בשנת 1890 הייתה חנצ'שט בשנת 1890 עיירה בת 3098 תושבים.
היא הייתה חלק ממחוז קישינב בגברניית בסרביה.
ביישוב היו 587 בת משקים, פעלו שתי כנסיות אורתודוקסיות, כנסייה ארמנית גרגוריאנית, 4 בתי תפילה יהודים, 2 בתי ספר, בית חולים כפרי, בית מלאכה לפרוות, מזקקה, בתי חרושת לנרות, ללבנים, 3 בתי מלאכה לעיבוד עורות ו-6 לצביעה.
בשנת 1928 גדלה אוכלוסיית היישוב ל-5710 תושבים.
פעלו בו פרטורה, עירייה, בית משפט, שומרי יערות, דואר, טלגרף, נקושת משפטרה, 3 בתי ספר יסודיים, סניפי בנקים, מפעל לסבון, 27 חניות, 2 בתי מלון.
פעלו גם כנסיות ובתי תפילה יהודים.
כמו כן - רופאים, מיילדות, רופאים וטרינרים ונוטריונים.
בשנים 1918–1940 הייתה כמו כל בסרביה חלק מממלכת רומניה.
עם סיפוחה לברית המועצות בשנים 1940–1941 נקראה "קוטובסקויה" לזכר גריגורי קוטובסקי, יליד העיירה, שנודע כאחד מגיבורי המשמרות האדומים הבולשוויקיים במלחמת האזרחים ברוסיה.
לפני מלחמת העולם השנייה חיו בחנצ'שט 13,028 תושבים, ולעיירה היו כפופים 18 כפרים.
חנצ'שט הייתה המרכז הכלכלי השני במחוז אחרי קישינב.
התושבים עסקו בהורטיקולטורה ובסחר בבקר, בפירות, בדגנים וביין.
ימי מלחמת העולם השנייה והשואה
בעת השלטון הרומני החוזר בימי מלחמת העולם השנייה בשנים 1941–1944 נקראה שוב חנצ'שט.
בימי שואת יהודי בסרביה ורומניה ביולי 1941 מעל מאה יהודים אזרחים שהובאו לחפירות מחוץ ליישוב נטבחו על ידי ז'נדרמים רומנים.
נהרסו בדליקה הארמון של מנוק ביי, טחנת קמח, מזקקה, בית התרבות, חנויות, מסעדות ובתי אחרים.
ימי השלטון הקומוניסטי הסובייטי - מולדובה הסובייטית
בשנים 1945–1965, עם סיפוחה לברית המועצות בשנית, נקראה "קוטובסקויה".
בשנת 1965, תחת השלטון הסובייטי, שונה שם היישוב מקוטבסקויה לקוטובסק.
בימי השלטון הסובייטי, במסגרת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית פעלה בחנצ'שט, אז קוטובסקי, תעשיית מזון, של יינות, תעשייה קלה, מפעלים לאספלט ולבטון, ללבנים, ומכללה טכנית להנדסאות בניין.
בשנת 1970 הגיעה אוכלוסיית העיר ל-14,300 תושבים .
אחרי עצמאות רפובליקת מולדובה בשנת 1990 הוחזר לעיירה שמה הרומני-מולדובני הקודם - חנצ'שט.
בעיר פועלות כיום 80 חברות, סניפי בנקים, בתי חרושת ממלכתיים ופרטיים, וכן חברות ביטוח.
+ההרכב האתני בשנת 2014קבוצה אתנית Part מולדובנים, רומנים רוסיםאוקראיניםצועניםבולגריםגגאוזים אחרים
ב-1890 פעלו 4 בתי תפילה יהודיים.
ביוני 1940 תחת איום ברית המועצות נסוגה רומניה מהאזור.
הרשויות הקומוניסטיות התחיל רדיפות ומאסרים נגד משתפי פעולה עם השלטון הרומנים ונגד בני המעמדות ה"לא בריאים".
ביולי 1941 רומניה תחת השלטון הצבאי-לאומני כבשה מחדש את חבל בסרביה.
היהודים הואשמו בשיתוף פעולה עם הסובייטים.
בפקודת השלטון הרומני נרצחו כמאה יהודים בטבח המוני שבוצע על יד חפירה מחוץ לעיירה.
באוגוסט 1944 שוחררו על ידי הצבא הסובייטי.
בבית העלמין היהודי המשטרע על שטח 40 דונם, ישנם 500 מצבות, מתוך חצי שבורות או נפולות.
המצבות הישנות ביותר הן מהמחצית השנייהשל המאה ה-19.
האקלים הוא אקלים ממוזג יבשתי בעל אופי בלתי יציב.
הטמפרטורה הממוצעת היא +9 ° C, בעוד הטמפרטורה הירודה ביותר נרשמה בינואר (-32 ° C) והטמפרטורה המרבית - ביולי - היא + 40 ° C)
על יד העיר נמצאים שמורת הטבע הגדולה ביותר ברפובליקת מולדובה - יער חנצ'שט, כמו כן והשמורה הגדולה ביותר במדינה לצמחי מרפא - "סראטה גאלבנה" Sărata Galbenă.
שטח הגנים, דונם שטח היערות, דונם שטח שמורות הטבע, דונם שטח משאבי מים, דונם שטח הכרמים, דונם שטח בסך הכל, דונם 760 27,790 670 ?
ביישוב פועלים 494 משקים חקלאיים ו-109 בתי מלאכה ומפעלים.
מתוכם 14 הם חברות רשומות בבורסה, 4 מפעלים מוניקיפליים ומפעל אחד הוא ממלכתי.
ידועים יותר הם בית החרושת למוצרי חלב "אלבה", בית החרושת לנעלים "רומניצה", המפעל לעיבוד יינות "ויטיס-חנצ'שט" ,המפעל הבין-משקי לגידול חזירים, וכו'.
בשטח העיר פועלות 8 תחנות דלק, בית מלון בעל 36 מקומות, 2 שווקים, 6 סניפים של בנקים מסחריים ו-2 מוסדות לשרותי רווחה.
התעשייה הקלה בעיר מיצאת בעיקר לאיחוד האירופי, לאוקראינה ולרוסיה.
כמעט כל העיר מקבלת אספקה בגז באמצעות מוביל גז.
האספקה במים שוטפים לשתייה היא בעיה המעסיקה את הנהגת העיר.
לפי שעה אורך רשתות האספקה במי שתייה הוא 43 ק"מ.
היקף התפוקה של הציוד לאיסוף מים הוא 1920 מ"ר ב-24 שעות.
רוב המשקים מספקים מים לעצמם באופן עצמאי.
אורך הדרכים בעיר הוא בסה"כ 43,3 ק"מ.
הרחוב הראשי של העיר נקרא מיכלצ'ה חנקו.
כיום פועלים בחנצ'שט 5 גני ילדים שנועדו ל-980 ילדים, 8 בתי ספר, כולל גימנסיה אחת ו-3 בתי ספר תיכון:התיכון על שם מיכאי האמיץ (Liceul Mihai Viteazul), התיכון על שם מיכאיל לומונוסוב בשפה הרוסית, התיכון על שם מיכאיל סדוביאנו, התיכון על שם מיכאי אמינסקו, בית ספר מקצועי.
בנוסף פועל ביישוב בית ספר לאמנויות על שם טימוטיי בטרנו.(Batrînu), בית ספר למוזיקה, בית ספר לספורט.
במערכת החינוך בעיר מועסקים 380 מורים.