tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקומם, ייבנו ארבעה בניינים של 25 קומות לצד שני בניינים של 6–7 קומות הכוללים 440 דירות חדשות, בשילוב מסחר, תעסוקה ומבני ציבור.
באוגוסט 2021, אושר פרויקט ברחוב פינסקר בו יהרסו 32 דירות בארבעה בניינים שנבנו בשנות ה-60 של המאה ה-20, לטובת הקמת 140 דירות חדשות בשלושה בניינים.
ב- 15 ביוני 2025 הייתה נפילה של טיל איראני ברחוב הגליל בשכונת נווה שאנן במסגרת המתקפה האיראנית על ישראל.
4 בתים נפגעו, אחד מהם מועמד להריסה.
לנווה שאנן גבולות טבעיים והם: במזרח – מורדות הכרמל אל עבר העמקים, בדרום – רכס אבא חושי המורם מעל פני השכונה ומסמן את גב ההר; במערב – נחל הגיבורים (ואדי רושמיה) היוצר קניון גדול שבעבר היה מכוסה חורש ובצפון – המורד המשתפל לעבר חליסה והעיר התחתית.
כיוונו הכללי של נווה שאנן הוא מצפון לדרום, והוא מורכב מגבעות עגולות, המקושרות ביניהן בוואדיות, למעט נווה שאנן הוותיקה – הבנויה על שטח מישור המשתפע מעט מזרחה.
הגבעות הדרומיות הן הגבוהות ביותר, והן, כמקובל בחיפה, גם המאוכלסות בחתך סוציו-אקונומי גבוה יותר.
האזור המיוער ביותר בנווה שאנן הוא "יער רמת-אלון" שבדרום, בין רמת אלון והטכניון.
שלוחות ההר השונות יצרו הפרדה בין שכונות הרובע וכך הבנייה נעשתה לפי קווי גובה ובין שכונה לשכונה מפרידים גאיות המהווים שטח ירוק.
התחבורה בנווה שאנן היא חלק ממערכת התחבורה של חיפה-נשר, וכוללת אוטובוסים, מוניות שרות ורכבים פרטיים.
העורקים הראשיים הם דרך חנקין ודרך שמחה גולן ממערב; הרחובות ניסנבוים (על שמו של ברוך ניסנבוים) – יד לבנים מצפון; דרך דורי (על שמו של יעקב דורי) ממזרח; רחוב האינטרנציונל מדרום ושדרות טרומפלדור והרחובות חניתה ושלום עליכם (על שמו של שלום עליכם) במרכז.
מחלפים ותיקים קיימים על דרך חנקין במפגש עם רחוב האינטרנציונל ועם רחוב גוט לוין.
כמו כן, ב-2022 נפתח קו הרכבלית המשרת את הטכניון, תוך הקלה על גודש התנועה בכיכר זיו.
כיכר זיו שבמרכז היישוב היא היום צומת ראשי בחיפה החולש על התנועה בין הצ'ק פוסט לאחוזה, ובין נשר ודניה לעיר ולהדר.
בדרך שמחה גולן נחנך ב-2010 "מחלף נווה שאנן" (ידוע גם כ"מחלף רופין") – פתח הכניסה המרכזי של "מנהרות הכרמל", מערכת גשרים ארבע-מפלסית המקשרת את הנכנסים והיוצאים למנהרה, שעמדה במוקד התנגדות מצד מתכננים ותושבי העיר.
כביש נחל הגיבורים שנפתח בדצמבר 2013, מאפשר לתושבי נו"ש לעקוף את שכונת הדר בדרכם לעיר התחתית.
עיריית חיפה מחלקת את נווה שאנן לשני רבעים סטטיסטיים:
נווה שאנן – יזרעאליה – הצפוני מבין שני הרבעים.
גודלו 3.03 קמ"ר, כ-5% מסך שטח השיפוט של חיפה.
ב-2008 מנתה אוכלוסיית הרובע 36,300 תושבים, כ-14% מכלל תושבי העיר.
רמות נווה שאנן – אשכול של שכונות מדרום לרובע נווה שאנן – יזרעאליה.
גודל הרובע 3.82 קמ"ר, כ-6% מכלל השטח העירוני.
כל אחד משני הרבעים מחולק לתתי-רבעים, המתחלקים בחלוקת משנה לשכונות.
רובע נווה שאנן – יזרעאליה
הרובע מחולק ל-3 תתי-רבעים: נווה שאנן, יזרעאליה ומורדות נווה שאנן.
תת-הרובע "מורדות נווה שאנן" כולל בתוכו מספר שכונות בצפון נווה שאנן.
שכונות אלה מיושבות בעולים ממגוון ארצות.
בשנת 2007 התגוררו בתת-הרובע 14,890 תושבים המהווים כ-40% מסך תושבי נווה שאנן – יזרעאליה.
במורדות נווה שאנן נכללות השכונות הוותיקות חליסה ותל עמל שנבנו שתיהן לפני קום המדינה ממזרח לגשר הגיבורים ולאורך עורק התחבורה הראשי בין העיר התחתית ונווה שאנן, דרך יד לבנים, והרחובות המסתעפים ממנו.
שכונת נוה פז יושבת בין דרך יד לבנים לחוף שמן.
רחובה המרכזי, חטיבת כרמלי, ממשיך מזרחה ונפגש עם דרך יעקב דורי שבנווה שאנן.
שכונה זו, הקרויה על שמו של יוסף ארדשטיין, מנהיג פועלים חיפאי בתקופת המנדט, נמצאת במורדות הצפוניים של נווה שאנן.
השכונה תוכננה עבור משוחררי הבריגדה היהודית והוקמה בשנת 1949 כשכונה לחיילים משוחררים, הן משוחררי הצבא הבריטי והן משוחררי צה"ל.
בתיה הראשונים היו בתים חד-קומתיים ובמהלך שנות קליטת העלייה ההמונית נבנו בה שיכונים רבי-קומות בעלי מספר כניסות.
במסגרת בניית בנייני מגורים חדשים הופנו אל השכונה עשרות רבות של משפחות ממפוני ואדי סאליב כמו גם מאזורים אחרים.
עקב מצבה הסציו-אקונומי צורפה השכונה לפרויקט שיקום שכונות.
בשנות ה-90 הגיעו אליה עולים רבים מחבר המדינות.
נווה יוסף כוללת מגוון רב של אוכלוסיות שונות, ובהן תושבים ותיקים יוצאי ארצות צפון אפריקה, עולים ממדינות ברית המועצות לשעבר ועולים מאתיופיה.
גבולות השכונה הם: במערב שכונת תל-עמל, בצפון נווה פז, ובמזרח נווה גנים.
מתנ"ס נווה יוסף מארח מדי קיץ, מאז 2005, את פסטיבל נווה יוסף לתיאטרון קהילתי בשיתוף החוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה.
נוה גנים הוא שמה של שכונה שהוחל בהקמתה בתחילת המאה ה-21, המשתרעת בין נוה פז לנוה יוסף.
בשכונה נמצאת ישיבת "אוהל יהושע" של חסידות בעלז.
נווה שאנן ההיסטורית התרחבה מאז הקמתה בשנות ה-20 של המאה ה-20 ועד למלחמת העצמאות.
השכונה כוללת את החלק המזרחי של שדרות טרומפלדור ואת הרחובות הגליל וחניתה והרחובות הרוחביים החוצים אותם.
בתיה הראשונים הוקמו ב-1922, אולם תנופת הבנייה המשמעותית התחוללה בימי העלייה הרביעית ולאחר קום המדינה היא התפתחה וביססה את צביונה כשכונה של עובדים ומורים המזוהה עם הציונות הסוציאליסטית.
כבר בשנות ה-20 הוחלט לסלול כביש שיחבר את השכונה לחיפה.
העבודה נמסרה לקיבוץ "השומר הצעיר ב'" של גדוד שומריה, שחבריו ייסדו את משמר העמק והיו מחוסרי עבודה עם תום סלילת הכביש חיפה – ג'דה.
בשכונה עומד מגדל המים, שהוא אתר מורשת, ומגוון בתי ספר וגני ילדים, ביניהם בית הספר היסודי "תל חי", שבו בנתה ההגנה 2 סליקים, וחטיבת ביניים ותיכון עירוני ג' על שם זלמן ארן שבו נמצא שבט תנועת הצופים העבריים "דרור".
ארבעה בתי אבות נמצאים בשכונה.
לרשות תושביה הדתיים של נווה שאנן עומדים שמונה בתי כנסת, בית ספר ממלכתי-דתי "רמב"ם", ישיבה גבוהה וישיבת הסדר אור וישועה, מתנ"ס דתי וסניפים של תנועות הנוער בני עקיבא ואריאל, לרשות תושביה החרדים עומדים מספר כוללים וישיבת "נחלת הלויים".
בבית מועצת הפועלים נמצא בית הקולנוע "סינמה קפה עממי", מבתי הקולנוע האחרונים בחיפה שאינו בתוך קניון.
"מחנה נו"ש" של המחנות העולים, הוא אחד משני מחנות של התנועה בנווה שאנן (השני ברמות רמז).
בשכונה הוותיקה בסמוך להצטלבות הרחובות הבנים-הגליל-התיכון-חניתה-אילת ניתן למצוא גן ציבורי בשם גן הבנים.
הגן מחולק לשלושה חלקים עיקריים:
אנדרטה המנציחה את שמות הבנים שנפלו במלחמות ישראל שגרו בשכונה.
בחלק זה קיימת רחבת שיש גדולה בה מתקיימים טקסים גדולים, כגון טקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה, יום הזיכרון לחללי צה"ל ונפגעי האיבה, וטקס יום העצמאות.
מדשאה בה מתקיימים מדי פעם בפעם אירועי תרבות, אטרקציות לילדים, ואירועים שיוזמים התושבים.
גן שעשועים גדול בעל מתקנים רבים, נדנדות, מגלשות, וספסלים.
שכונת יזרעאליה, שבה התגוררו ב-2007 כ-10,770 נפש, נבנתה לאחר פינוי המעברות ובה רבי-קומות וטורים של "בנייני רכבת".
רחובה הראשי הוא רחוב אבא הלל סילבר.
כאן נמצאים בתי הספר "דינור" ו"יזרעאליה", ו"בית אבא חושי" – מרכז תרבות גדול.
ברחוב סילבר גם נבנו מגדלי המגורים הראשונים בחיפה (במספרים 111 ו-113), בשנת 1969 – גובהם 65 מטר.
בפאתי השכונה נחנך ב-1980 גן "הספורטק", שלצורך הקמתו מולא ואדי רושמיה בפסולת חציבה במשך 4 שנים.
לידו, במדרון הוואדי, נבנה ב-1999 ה"גרנד קניון".
בפאתיהן המערביים של יזרעאליה ונווה שאנן שכן מחנה צבאי בריטי אשר בו היו מוצבים חיילי הלגיון בזמן המנדט.
לאחר מכן הפך מחנה זה לאחד מבסיסי חיל הים ולבסוף ננטש.
שם השכונה כשם החברה שרכשה את האדמות.
הרובע מחולק ל-2 תתי-רבעים: זיו-רמת אלון ורמז-רמות ספיר.
תת-רובע זיו – רמת אלון
שכונת זיו, המרכזית שבין שכונות נווה שאנן, הוקמה שנים אחדות אחרי הקמתה של נווה שאנן.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 עלה אבא זיו (נפטר ב-1946) מריגה, לטביה לחיפה, הקים (יחד עם יוסף כצנלבוגן) את חברת "בוני חיפה" ורכש כ-300 דונמים מערבים ומקהילת ציון אמריקאית ועליהם בנה שכונה.
הבתים הראשונים אוכלסו בשנת 1936. הבנייה נמוכה ברובה, ומאופיינת בחצרות רחבות ובמרחק גדול בין בית למשנהו.
רוב המבנים הם משנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 בתים רבים נרכשו, נהרסו ובמקומם נבנו בתים בעלי מספר קומות ולעיתים שני מבנים על אותו מגרש.
השכונה המורחבת כוללת את החלק המערבי של שדרות טרומפלדור, את הרחובות שלום עליכם וגלבוע, את רחוב ברל כצנלסון – המקיף את זיו בכעין חצי מעגל וכן את השכונות הקטנות "שחר" (בהקמתה נקראה "נאות שחר", לאחר מכן שונה שמה ל"רחבת בן-ארצי") ו"במסילה" ("שיכון סולל בונה").
במפגש שדרות טרומפלדור ורחוב שלום עליכם הייתה בעבר כיכר תנועה ובה מזרקה, אלא שעם הרחבת הכביש הועברה המזרקה לרחבת המרכז המסחרי הצמוד, ובהמשך בוטלה לחלוטין.
הזיהוי של "כיכר זיו" נעשה עם הרחבה ועם הצומת.
הרחובות היוצאים מהכיכר, היינו שדרות טרומפלדור והרחובות שלום עליכם וברל, שימשו מאז ומתמיד כמרכז עסקים ראשי לנווה שאנן כולה, וניתן למצוא בהם סניפי בנקים, משרדים, בתי אוכל וחנויות מכל הסוגים.
סמוך לכיכר שכן בעבר בית הקולנוע "זיו", שנסגר, וכן סופרמרקט שבמשך עשרות שנים השתייך לאגודה השיתופית "הצרכן" ונמכר לרשת "בר כל" החרדית.
בשכונה נמצאת הספרייה הציבורית העירונית על שם ש.
שלום, ובסמוך לה שוכן בית-הוועד.
"בית הספר הפתוח על שם בארי" גם הוא בשכונה, וכמו כן פועלים בה קן של השומר הצעיר וקן של הנוער העובד והלומד.
ממזרח לה, בצמוד לקריית הטכניון, נמצא אצטדיון האתלטיקה העירוני ומרכז ספורט.
קריית הטכניון, שהוקמה בשנות ה-50 לא הרחק מכיכר זיו, היא משכנו של הטכניון, מהמוסדות האקדמיים המצטיינים והיוקרתיים בישראל.
הקריה היא קמפוס המשתרע על פני 1,325 דונם וכולל מבני לימוד, מעבדות ומבני מעונות לסטודנטים, לסגל זוטר ולמשפחות עם ילדים.
היא גובלת בצדה המזרחי בנשר.
אבן הפינה לקריית הטכניון הונחה ב-1953. אכלוס המתחם החל בשנות ה-60 ונמשך אף בראשית המאה ה-21. במשך תקופה ארוכה התנהלו הלימודים בשני הקמפוסים של הטכניון, זה שבהדר וזה שבנו"ש, אך מאז 1986 משמשת את המוסד רק קריית הטכניון.
המבנה ההיסטורי בהדר הוסב למוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל ומקצת המבנים שסביבו נמסרו לבית הספר בסמ"ת עד שזה נסגר ב-2007.
שכונה זו, כמו גם הרחוב הראשי בה, קרויים על שם יגאל אלון.
את בניית השכונה, הממקומת בדרום נווה שאנן, אישרה מועצת העיר בשנת 1981. פריצת הדרך החלה ביולי 1985, והבתים הראשונים החלו להיבנות בשנת 1986. רמת אלון גובלת במזרח בטכניון, במערב ברמות רמז, בצפון בזיו ובדרום ובדרום-מערב בדניה.
חלק הארי של תושביה הם משפחות צעירות, סטודנטים ואנשי צבא קבע, שהיו האוכלוסייה המקורית בעת תכנונה.
ברמת אלון שוכנים בית הספר היסודי "אלון", בית הספר התיכון (ממ"ד – "ישיבה תיכונית") "יבנה", מתנ"ס "רמות" ושני מרכזים מסחריים.
ב-2008 נחנך בשכונה "גן חסידי אומות העולם תושבי חיפה", על שם שמונה עשר חסידי אומות העולם שהתגוררו בחיפה.
קיר העורבים הוא שמו של אתר ארכאולוגי השוכן מצפון לשכונה לרגלי מצוק הנמצא ליד כביש הגישה לטכניון (רחוב מאיר יערי), והוא כולל מערה ומספר גומחות בהן נמצאו כלים המעידים על התיישבות פרהיסטורית.
כ-60 מטרים צפונית למצוק התגלה מבנה גדול ששימש, ככל הנראה כחווה חקלאית מהתקופה ההלניסטית.
הקיר משמש היום מטפסי קירות.
תת-רובע רמז – רמות ספיר
בתיה הראשונים של רמות רמז, שכונה ותיקה שנוסדה ב-1949 נבנו בבנייה נמוכה לאורך רחוב אינטרנציונל, בדרך חנקין הניצבת לו וברחובות הקטנים המסתעפים מאינטרנציונל, במתכונת אופיינית של בתים דו-קומתיים בעלי גגות רעפים אדומים.
קבלן הבנייה היה "סולל בונה".
בראשיתה שימשה השכונה, שנקראה על שם דוד רמז, כשיכון ותיקים למעמד הפועלים, בעיקר לוותיקי ההסתדרות הכללית, ושיכון לאנשי צבא קבע (שצ"ק) ברחובות דורות, הל"ה ובורכוב.
עם קום המדינה היא התפתחה, ובין שנות ה-50 ושנות ה-70 נבנו גם בתי-שיכון רבים בחלקה המערבי והדרומי.
כאן נמצא המרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן, וכן מתנ"ס פעיל ברחוב בורלא (ששמו "מועדון דניה") ומרכז קהילתי "בית המייסדים".
בשכונה פועל שבט אפיק של הצופים העבריים, מחנה של המחנות העולים, ובתי ספר יסודיים "הבונים" שפעיל למן ראשית ימי השכונה ו"פיכמן" שנקרא על שם צנחן היישוב אריה פיכמן.
רמות רמז פופולרית בקרב סטודנטים (25% מאוכלוסייתה ב-2004) בשל מיקומה בין הטכניון ואוניברסיטת חיפה ומחירי הדיור והשכירות בה נמוכים יחסית.
רמות ספיר (או רָמַת ספיר), על שם פנחס ספיר, נמצאת במבואותיה המערביים של נווה שאנן, וגובלת ברוממה.
היא הוקמה בתחילת שנות ה-80 כשבה רחוב יחיד, מעגלי, שנקרא על שמו של משה גוטל לוין.
עשור אחר כך נבנו בתים נוספים ברחוב חדש על שם קדיש לוז ובהמשך, רבי-קומות בפרויקט פסגת-ספיר שדגם מוקטן שלו נמצא במיני ישראל.
המרכז המסחרי של השכונה התפתח בעקבות הגידול במספר יחידות הדיור שנבנו בו.
בשכונה פועל מתנ"ס אליו צמודה גינה קהילתית "גינת אלעד".
בנייתה של השכונה הושלמה בעשור הראשון של המאה ה-21 על גבעה שבעבר נקראה "גבעת הקבלנים" ממזרח לרמות ספיר, והיא גובלת בדרום בדרך חנקין, במערב בנחל רמז וברמות ספיר, בצפון בנחל שאנן ובדרך שמחה גולן ובמזרח בשכונת זיו.
זוהי שכונה קטנה, ב-2007 התגוררו בה כ-1,600 נפש, ועיקרה בתים מדורגים וקוטג'ים.
היא מושכת אוכלוסייה מהמעמד הבינוני-גבוה.
בקצה השכונה בנוי בית דיור מוגן יוקרתי ששמו "פסגת חן" מיסודו של ארגון יוצאי מרכז אירופה.
רמת זמר היא שכונה-בתכנון, המתוכננת להיבנות על "גבעת עופר" שבין רמות רמז לבין רוממה, ובה 849 יחידות דיור על שטח של כ-100 דונם.
גבולות השכונה צפויים להיות דרך חנקין מצפון, רמות רמז ממזרח, בית החולים פלימן ורמת אלמוגי מדרום, וגבעת אורנים ממערב.
בפברואר 2021 מועצת העיר אישרה את שינויה שם השכונה לרמת אריק, על שם הזמר השחקן והיוצר אריק איינשטיין.
בנוסף אושר שהכיכרות ייקראו על שמן של הלהקות הדודאים, משינה, הגבעטרון, חלב ודבש וכוורת, והרחובות ייקראו על שמם של יפה ירקוני, שושנה דמארי, אהוד מנור, נעמי שמר, יוסי בנאי, יהודה עמיחי, עופרה חזה, יהורם גאון וירדנה ארזי.
סיבות להתנגדות להקמת השכונה כללו: הקצאת שטח פתוח-ירוק למגורים וניצול תשתיות של השכונות השכנות, בעיקר כבישים, כדי להתחבר לתשתיות מרכזיות, דבר שיפגע באופי השקט של אותן שכונות.
שכונה חדשה גם צפויה להוריד את ערך הדירות בשכונות הסמוכות לה.
תחנה לבריאות המשפחה – מבנה שהוקם בשנת 1929 על ידי חברת פיק"א ושימש, בשנותיו הראשונות, בתור תחנה לבריאות המשפחה (טיפת חלב) בשכונה.
בשנת 1937 הורחב המבנה ושימש שנים ארוכות בתור מכולת שכונתית.
היום משמש כמלון בוטיק "אחוזת רוטשילד".
מגדל המים – מבנה שהוקם בשנת 1925 על ידי ועד שכונת נווה שאנן על מנת לספק מים לתושבי השכונה, כתחליף לשינוע ממעין רושמיה באמצעות פחים.
לאחר הקמתו נשאבו המים ממעיין סעדיה, שבסמוך לצומת הצ'ק פוסט, ואוכסנו בבריכה ייעודית שהותקנה בראש המגדל ולאחר מכן חולקו לבתי השכונה באמצעות רשת של צינורות.
המבנה שימש כמגדל מים עד לאמצע המאה ה-20. במרוצת השנים שימש מבנה המגדל לתצפיות, איתות והגנה ושימש את ועד שכונת נווה שאנן.
משמש כתחנת מד"א ומשמר אזרחי.
בניין משטרת היישובים העבריים – מבנה ששימש את משטרת היישובים העבריים בשכונה עם הקמתה בשנת 1936. שוכן ברחוב הגליל 91.
קולנוע "סינמה קפה עממי" – שוכן בתוך מבנה מועצת הפועלים ברחוב הגליל 99. מבתי הקולנוע היחידים בחיפה שאינם נמצאים בתוך קניון.
בית הספר "תל חי" – הוקם בשנת 1922 בשם "בית הספר העממי נווה שאנן" ושכן בצריף ברחוב התיכון.
בתקופת המנדט הבריטי נחפרו בחדר האוכל של בית הספר 2 סליקים להטמנת נשק.
מאז הקמת השכונה חיו בה דתיים לצד הרוב החילוני.
בתחילת המאה ה-21 הקהילה הדתית בנווה שאנן מונה מעל 1,000 משפחות, רובן מזרם הציונות הדתית, המקיימות בתי כנסת רבים שבהם מתפללים במסורות ובנוסחים שונים.
גני הילדים של תושבי הקהילה הדתית של נווה שאנן פזורים ברחבי השכונה, ובהם מתחנכים כבר דורות רבים של צאצאיהם הדתיים של תושבי השכונה.
הקהילה הדתית ומוסדותיה מתרכזים בעיקר בבית ספר רמב"ם וישיבת "אור וישועה", בנוסף לקהילה החרדית.
מתחם בית הספר הממלכתי הקהילתי-דתי "רמב"ם", בו ישנם מספר גדול של בתי כנסת, הממוקמים זה לצד זה, מה שמאפשר לאנשי הקהילה להגיע בקלות לשמחות השונות, ולשוחח ברחבה המרכזית לאחר התפילה, דבר המביא את הקהילה להיות קהילה חמה ומאוחדת.
לכל בתי הכנסת שמות "רשמיים", אך רבים מהם מכונים בשמות אחרים בפי התושבים (כגון: בית הכנסת של הרב, ה"אקווריום" (על שם קירותיו השקופים), ה"צדיקים" בגלל התחלת תפילה מוקדמת יותר בשבת, וכו').
במתחם פועל גם מרכז תרבות דתי לנוער, שאחראי לפעילויות כהצגות, חוגים, הרצאות, ואירוח חזנים; המכון ללימודי השואה ע"ש ח.
אייבשיץ וסניף תנועת בני עקיבא השכונתי גם הם חלק ממתחם זה.
בסניף ישנו חדר זיכרון לתושבי הקהילה שנפלו בצבא או בפיגועי טרור.
במתחם גם גן משחקים, לטובת ילדי המתפללים ותלמידי בית הספר, וכן ספריה עיונית.
כמו כן בימי חמישי פעיל שם גמ"ח "נותנים באהבה" שבו בבוקר בני נוער פורקים משאיות ומכולות אוכל אורזים הכל למנות ואחרי צהריים ובערב מחלקים את המנות למשפחות נזקקות.
הרב חיים נפתלי ויסבלום היה רב השכונה, והיה מקובל גם על העדה החרדית.
הוא עמד בהנהגת הקהילה למשך כ-50 שנה, והיה מוכר וידוע כרב גדול בכל ישראל.
הרב ויסבלום הנהיג את הקהילה עד פטירתו, בערב סוכות ה'תשע"ו.
כיום, הרב של קהילת רמב"ם הוא הרב אליהו בלום, לשעבר ראש ישיבת ההסדר נהר-דעה בנהריה.
המתחם השני הוא מתחם המרכז התורני לאומי של ישיבת אור וישועה בראשות הרב אליהו רחמים זייני ובו שוכנים מלבד הישיבה הגבוהה וישיבת ההסדר גם בתי כנסת אשכנזי, ספרדי ותימני ומתקיימים בו חוגים תורניים לילדים, הרצאות ואירועים נוספים.
במרכז זה שוכנים גני הילדים המרכזיים של קהילת אור וישועה ובהם מתחנכים כ-150 ילדים בשנה.
בשנת ה'תשע"ה (2015) הוקם במתחם סניף של תנועת הנוער אריאל.
הקהילה החרדית בנווה שאנן מונה כארבע מאות וחמישים משפחות.
הרב שלמה טופורוביץ ובניו עמיחי ועמנואל שהתגוררו בשכונת נווה שאנן שמו לעצמם כמטרה הקמת גרעין חרדי בשכונה.
בתחילה יזמה המשפחה הקמת ישיבה, אולם זו נסגרה לאחר זמן קצר.
בשנת 1984 הקימה המשפחה על חלק מגן ציבורי צריף ששימש כבית כנסת שכונתי קטן, סביבו התגבשה קבוצה קטנה של חרדים ששכרו דירות באזור.
במהלך שנות ה-80 הוקמה על שטח בית הכנסת והשטח הסמוך לו ישיבת "נחלת הלויים" בראשות הרבנים ישראל מאיר וייס ואורי וייסבלום.
הישיבה הצליחה לגייס תלמידים ותרומות, והמשפחה פנתה להקמת גרעין של משפחות חרדיות סביב לישיבה.
נווה שלום היא בין השכונות הראשונות מחוץ לחומות יפו אשר היו לימים לעיר תל אביב-יפו.
נבנתה בשנת 1890 מדרום-מערב לשכונת נווה צדק, בין רחוב ברנט לרחוב שלוש, כדוגמת השכונות הירושלמיות, שיזמיהן דיברו אודותן במונחים של "לצאת מן החומות" במחיר זול ותנאי תשלום נוחים.
הוקמה על ידי זרח ברנט, אחד ממייסדי פתח תקווה.
חברת "עזרת ישראל" מיפו שהוקמה על ידי אלעזר רוקח, הייתה היוזמת הראשונה להקמת נווה שלום.
פייבל כהנוב שהיה מזכיר החברה, כתב כי באחת האסיפות של מנהלי עזרת ישראל הוחלט לבנות שכונה יהודית מיוחדת על גבול יפו.
הם קנו מגרש בין הפרדסים בדרך לירושלים, סמוך למושבה האמריקאית-גרמנית ביפו, וחילקו ומכרו אותו לתושבי יפו.
בהשראת ישעיהו הנביא קראו לשכונה "נוה שלום":
אך כאשר ניגשו היזמים לבנייה, הגיעו למסקנה כי על מנת להבטיח מקור מים לשכונה יידרש סכום כסף שאינו ברשותם.
התוכנית הושהתה והמתיישבים הקימו את נווה צדק.
בשנת 1890 החליט זרח ברנט לבנות את השכונה בכל זאת.
הוא החליט כי בגיל 47 שוב אין ביכולתו לחזור לעבודת האדמה בפתח תקווה, שנמנה עם מקימיה, ושב לארץ ישראל לאחר שלוש שנות שהות בלונדון.
ברנט היה ער לבעיית התרחבותו של היישוב היהודי ביפו שגרמה למחסור בדירות, ועל כן החליט לקנות שטח של 15,000 אמות רבועות בפרברי העיר יפו, במחיר של פרנק אחד לדונם.
את הסכום במזומן קיבל מבנק ולירו בירושלים תמורת המחאה שמשך.
ברנט הזמין מהנדס שיסמן את השטח שקנה, וביום 1 באוגוסט 1890 הוא הזמין לטקס הנחת אבן הפינה את נכבדי יפו ואת סוחרי האתרוגים מירושלים שהיו עמו בקשרי מסחר.
עבור אלה שהתקשו בהליכה בחול ברנט אף שכר חמורים.
למרות זאת חלק מהמוזמנים לא בא והיו מבני יפו שלעגו לו.
ברנט בנה בשכונה החדשה שני טורים של בתים והציע אותם למכירה לתושבי יפו בתנאי תשלום נוחים שלא יעלו על שכר הדירה המקובל.
גם הוא עצמו עבר להתיישב בשכונה החדשה, והיא נקראה "בתי זרח ברנט".
למרות תנאי הרכישה הנוחים, אנשים נרתעו לעבור לאתר החלוצי, המרוחק מהעיר.
אולם, אכלוס השכונה התגבר בעיקר לאחר שאשת רבה של יפו, הרב נפתלי הרץ הלוי, חלתה, והרופאים המליצו לה לעבור דירה.
הרב ומשפחתו התארחו בקיץ באחד מבתי נווה שלום, האוויר הועיל לרבנית והרב החליט לקנות את הבית.
בעקבות השתקעות הרב בשכונה, רבים מתושבי יפו הלכו בעקבותיו.
השכונה נטמעה עם השנים בשכונת נווה צדק.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 בנו של זרח ברנט, אברהם שימש כיושב ראש ועד השכונה.
בזמן המרד הערבי הגדול רבים מהתושבים היהודים עזבו אותה.
נווה שלום ומנשייה מרחב משותף זהות כפולה
משנות התשעים של המאה התשע-עשרה ועד שלהי שנות העשרים של המאה העשרים נתפס המרחב העירוני שבצפון יפו בקרב דוברי העברית כמורכב משני אזורים נבדלים – פרוור דרומי שנקרא "נווה שלום" ואזור עוני צפוני שכונה "חארת אלתנכּ" ("שכונת הפחים" בערבית).
כלומר, נווה שלום ומנשייה חלקו את אותו המרחב הפיזי ורק שמן השונה בפי האוכלוסיות הערבית והיהודית הבדיל ביניהן וכך מעידות גם שתי המפות האחת המנדטורית מ-1918 והשנייה מטעם חברת הכשרת היישוב מ-1923.
קו הגבול שסורטט על ידי הבריטים בין יפו לתל אביב בשנת 1921, היה "גבול של נייר" ולא קיבל ביטוי פיזי עד מלחמת העצמאות.
ולמרות זאת, מסוף שנות ה-20 חל מהפך עמוק בדימוי הציבורי היהודי של המרחב המשותף נווה שלום/מנשייה שלא לווה בשינויים פיזיים או דמוגרפיים מהותיים.
במקום הבחנות מרחביות המבוססות על הבדלים מורפולוגיים, חברתיים וכלכליים התקבלה בתודעה העברית חלוקה "לאומית" של המרחב, בין רקמה עירונית מודרנית ויהודית בתחומה של תל אביב (בגבולות הסרטוט הבריטי) לבין רקמה עירונית מדורדרת וערבית שנקראה בשם "מנשייה".
נקודת המבט החדשה, האנכרוניסטית, עוותה ההיסטוריה של נווה שלום.
היא התעלמה מחלקיה של השכונה שנותרו לאחר סרטוט הגבול בתחומה של יפו, וגרמה לשכונה להיראות כ"שכונת סְפר" יהודית מרגע הקמתה, עמדה קדומנית בעימות מדומיין עם השכונה ה"ערבית" מנשייה.
תפיסה קוגניטיבית זו התקבלה שלא בצדק כאמת לאמיתה גם במחקר הביקורתי של השנים האחרונות.
נוויל ברבור היה עיתונאי וכתב ה-BBC אשר כתב אודות העולם הערבי.
בנו של סיר דייוויד מילר, אשר עבד בפקידות הבריטית בהודו וקאתרין ברבור.
שימש ככתב ה-BBC בארץ ישראל במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה חזר לאנגליה שם מונה לראש המחלקה הערבית ב-BBC.
הוא שימש כעורך של "the Arab Listener" בהוצאת ה-BBC.
בשנת 1945 הוא היה חבר בצוות 3 נוצרים, 3 יהודים (כולל אלברט חיימסון) ו-3 מוסלמים שכתבו A Constitution for Palestine בה הם התנגדו להקמת מדינה יהודית בשטח המנדט הבריטי.
במהלך מלחמת האזרחים באלג'יר הוא פעל למעבר בטוח של הכתבים מהגבול של תוניסיה לאזורי הלחימה.
נווה רבין היא אחת משתי השכונות המודרניות באור יהודה (חלק מבקעת אונו).
השכונה נבנתה כשבמרכזה "פארק רבין", וסביבו שני מעגלי בניינים השוכנים ברחובות "צפריר" ו"ניצן".
במעגל הפנימי נמצאים כיום 8 בניינים ושלושה בניינים במעגל חיצוני.
במעגל החיצוני שכונת בתים פרטיים, בניינים משותפים נוספים ושכונת "אוריון".
בשכונה נמצאים מוסדות חינוך הכוללים גנים (צבר וברוש) ובית הספר היסודי על שם אהוד מנור.
השכונה תוכננה על ידי האדריכל גרשון צפור.
ב־2013 נבנה פרויקט "אוריון" הכולל 6 בניינים פנימיים ועוד 5 בניינים מדורגים.
בהמשך נבנה מרכז קניות MINI בחזית הפארק.
כיום נבנה פרויקט "אוריון 2" הכולל 3 בניינים לצדי מתחם הקניות MINI.
השכונה שוכנת בסמוך לכביש 412 מדרום, נווה מונוסון ממזרח, וכביש 461 מצפון.
השכונה הוקמה החל משנות ה-90 לאחר הפשרת קרקעות חקלאיות ומכירתן בצורת מדורגת בעסקאות "קומבינציה" מול הקבלנים.
בשלב א' נבנו 4 בניינים ראשונים ברחוב צפריר אשר יועדו לאוכלוסיית אור יהודה לשיכון זוגות צעירים.
בשלב ב' נבנו זוג הבניינים ניצן 4 וניצן 6 על ידי חברת "בוני התיכון" וכן זוג הבניינים ניצן 12 וניצן 14 – אלו שווקו תחת השם "נווה הוד" כתת-שכונה בנווה רבין.
כל אלה נושקים לפארק המרכזי במעגל הפנימי של המבנים בשכונה.
במקביל החלה בנייה של מספר בניינים במעגל החיצוני של השכונה, בסמוך לנווה מונוסון.
בשנת תשס"ז הוקם בית הספר היסודי אהוד מנור, ובסמוך לו גני ילדים, בית הכנסת השכונתי ומגרש ספורט.
במהלך שנת 2010 נסללה יציאה ישירה אל כביש 412 לכיוון יהוד וראשון לציון.
נווטת (שם מדעי: Cataglyphis) היא סוג של נמלה הנפוץ בכמה אזורים ברחבי העולם.
הסוג כולל כ-65 מינים, ששמונה מתוכם ידועים בישראל.
המין הידוע ביותר של הסוג הוא המין Cataglyphis bicolor הידוע באנגלית בשם "נמלת מדבר סהרה" (sahara desert ant).
נמלת מדבר סהרה נפוצה אך ורק במדבר סהרה, והיא ידועה בעמידותה הגבוהה בחום.
היא מסוגלת לעמוד בטמפרטורה של 50 מעלות צלזיוס – שיא בקרב הנמלים.
לא רק מין זה – כמעט כל מיני הנווטת עמידים באופן יוצא דופן לחום, וזהו המאפיין המשותף העיקרי שלהם.
מאפיינים משותפים נוספים הם הגודל (בין 4 ל-14 מילימטרים עבור כל המינים), והיכולת לנווט אל הקן על פי השמש, שהקנתה לסוג את שמו.
בנוסף, רוב המינים בסוג הם אוכלי נבלות הניזונים מפגרים.
חלקם ניזונים גם מצוף של פרחים.
התנהגות והניווט על פי השמש
מרבית הנווטות חיות במדברים או אזורים חמים, ועל כן פיתחו עמידות רבה כלפי חום.
בנוסף, לנווטות שיטות רבות להפחית את החום הפוגע בגופן.
למשל: נמלים ממינים מסוימים זוקפות את בטנן כשהן הולכות על האדמה החמה, וכך מפחיתות את שטח הפנים שסופג חום מהאדמה.
הנווטות ניזונות בעיקר מפגרים, ובפרט מפגרים של חרקים אחרים.
חלק מהמינים בישראל ניזונים מפגרים של נמלת הקציר.
הנווטת מפורסמת במיוחד בזכות יכולתה לנווט באמצעות השמש ולמצוא את הקן שלה.
צוות מחקר גרמני שווייצרי הראה כי נמלים נווטות מסוגלות לזכור כיצד לחזור למחילה שלהן גם כאשר אין סימנים סביבתיים היכולים לשמש לזיהוי המיקום.
הנמלים עושות זאת באמצעות סכימה וקטורית של הצעדים שלהן (גודל וכיוון).
המחקר שהתפרסם בכתב העת Science השווה נמלים שהותקנו להן תוספות המגדילות את הרגליים, נמלים שקוצרו להן הרגליים, ונמלים רגילות.
במחקרם החוקרים הראו כי הנמלים בעלות הרגליים המוגדלות העריכו יתר על המידה את המרחק שעליהן ללכת, והנמלים עם הרגליים המקוצרות העריכו הערכת חסר את המרחק.
יכולת הניווט מקילה על הנווטת, כי היא מאפשרת לנמלים להסתובב וללקט מזון ביחידות, ולא בשביל מסומן בפרומונים.
נווטת שחורה (cataglyphis niger) – נמלה שחורה בעלת רגליים ארוכות.
אורך הנמלים בין 5–13 מילימטרים, עם הבדלים מאסיביים בין הפועלות לחיילות.
הנווטת השחורה נפוצה במישור החוף, ובאזורים המדבריים של ישראל.
ניתן לזהות את הקן שלה על פי הפתח דמוי המשפך, הבנוי מגרגירי אדמה גדולים.
נווטת גבוהת קשקש (cataglyphis altisquamis) – נמלה אדומה בעלת בטן שחורה ומכוסה בזיפים.
אורכה נע בין 7–12 מילימטרים.
נפוצה ברמת הגולן ובעמק החולה.
נווטת דוגונית (cataglyphis nodus) – נמלה אדומה כהה בעלת בטן שחורה.
אורכה נע בין 4–14 מילימטרים.
נפוצה בשפלה, בהרי המרכז והצפון.
נווטת חרמונית (cataglyphis frigidus) – נמלה שחורה הנפוצה בהר חרמון.
הנווטת החרמונית ייחודית בכך שהיא אינה חיה באזור חם, אך גם היא יוצאת מהקן רק כשהטמפרטורה עולה על 20 מעלות צלזיוס.
את החורף מעבירה הנווטת החרמונית בתרדמת חורף.
אורכה של הנווטת החרמונית נע בין 4–9 מילימטרים.
נווטת הנגב (cataglyphis albicans) – נמלה שחורה ומבריקה הנפוצה בנגב ובערבה.
אורכה נע בין 5–7 מילימטרים.
נווטת כתומה (cataglyphis lividus) – נמלה כתומה הנפוצה במישור החוף ובדרום הארץ.
אורכה נע בין 5–8 מילימטרים.
נווטת סיני או נווטת סהרה (cataglyphis bombicinus) – נמלה הנפוצה בדרום הארץ, וגם בסיני.
צבע בטנה הוא חום-שחור, וראשה חום עם גוון כתום.
בקרב מין זה יש מגוון רחב במיוחד של צורות, וגם מגוון של גדלים: 5–15 מילימטרים.
נוויל ברודי הוא מעצב גרפי, טיפוגרף וארט דיירקטור בריטי.
אחראי על עיצובם המחודש של עיתון "הטיימס" הלונדוני, הגארדיאן הבריטי, אתר ה-BBC ועוד; בישראל אחראי על העיצוב של אתר ynet, על העיצוב של אתר "נענע10" בקיץ 2008 ועל המיתוג האחרון של סלקום בשלהי אותה שנה.
ברודי, יליד לונדון, למד אמנות בבית הספר התיכון.
בשנים 1976–1979 למד לתואר ראשון בעיצוב גרפי ב"קולג' לדפוס בלונדון" ().
בתחילת שנות השמונים, לאחר סיום לימודיו, עבד כמעצב עטיפות תקליטים.
הוא זכה לפרסום כשהיה הארט דיירקטור של המגזין "הפנים" (The Face) בשנים 1981–1986. לאחר מכן עבד כארט דיירקטור במגזין "ארנה" (Arena) בשנים 1987–1990.
בשנת 1994 פתח בלונדון סטודיו משלו בשם "Research Studios" עם שותפו העסקי פווה ריצ'רדס (Fwa Richards).
עבודות מפורסמות משנות האלפיים כוללות עיצוב אתר עיתון "הגארדיאן".
עיצוב מחודש של העיתון "הטיימס" במהלך 2005, ועיצוב מחודש של אתר ה-BBC ב-2010.
כטיפוגרף עיצב ברודי 24 משפחות גופנים.
בין הגופנים הידועים שעיצב: "ארקדיה" (Arcadia), "אינדסטריה" (Industria), "בלר" (FF Blur), "גותיק" (FF Gothic), "דירטי" (FF Dirty), "דום" (FF Dome), "הארלם" (FF Harlem), "טוקיו" (FF Tokyo) ו"פופ" (FF Pop).
ברודי אחראי לעיצוב הראשוני של אתר ynet בשנת 2000, שנחשב למהפכני בזמנו והצליח מאוד בקרב הגולשים ואתרים רבים הושפעו ממנו.
ארבע שנים אחר כל הוזמן לעצב גם את האתר שדרוג לאתר.
בסוף 2007 הוזמן ברודי לעצב את אתר נענע10 לקראת השקתו החדשה.
ברודי יצר שינוי דרסטי עם רקע אפור וצבעים זרחניים.
ההשקה בקיץ 2008 הייתה רצופת כשלים; העיצוב החדש זכה לביקורות רבות בקרב מעצבים גרפיים ונדחה על ידי הגולשים; כמות הכניסות לאתר צנחה משמעותית.
במהלך 2009 רוכך העיצוב כמה פעמים, עד ששנה לאחר מכן הוחלף לחלוטין בעיצוב סולידי יותר על רקע לבן.
בשלהי 2008 עיצב ברודי את השפה החזותית של סלקום באתר האינטרנט שלה ובפרסומיה ורענן את לוגו החברה.
ברודי הפך את הלוגו למעין "תווית" בצבע סגול שהטקסט והכוכב מופיעים בה בלבן (היפוך צבעים לעומת הלוגו הקודם) והוסיף לפלטת הצבעים גם צהוב, מג'נטה ותכלת.
נווה שכטר, מרכז לגסי הריטג' לתרבות יהודית, הוא מרכז יהודי רוחני יוצר בתל אביב-יפו.
המרכז, השוכן במבנה ההיסטורי של קפה לורנץ, מציע לימוד וחוויה יהודית בבית מדרש, בסדנאות וסדרות, מופעי מוזיקה וכיתות אמן, חוגים למשפחה וסיורים, תוך שימת דגש על אמנות ויצירה, פילוסופיה והגות.
בין היתר, מציע נווה שכטר פעילות קהילתית הפתוחה לקהל הרחב במסגרת לימוד, חגיגה וציון מועדים בסדר הזמנים העברי וכן השכרת אולמות להופעות מוזיקליות או לאירועים חברתיים ועסקיים אחרים.
נווה שכטר מהווה חלק מפעילות עמותת מדרשת ירושלים, הפועלת כאגף החינוך לציבור מטעם מכון שכטר למדעי היהדות.
המרכז חבר באיגוד ההתחדשות היהודית .
בנווה שכטר פועל בית כנסת מסורתי (קונסרבטיבי) "נווה צדק" בהובלתו של הרב רוברטו ארביב, המכהן כמנהל החינוכי של נווה שכטר (מייסדה של מדרשת עיון).
קהילת נווה שכטר מארחת ומקיימת באולם ובבית הכנסת טקסים יהודים (בני/ בנות בר מצווה, חתונות ובריתות).
בנוסף מתקיימים שיעורי הכנה לבר/ בת מצווה בהנחייתו של הרב ארביב וכן נערכות תפילות מידי שישי שבת ובחגים.
נווה שכטר שוכן במבנה היסטורי שנרכש בשנת 1886 על ידי משפחת לורנץ הטמפלרית (גרמנית) ממשפחה ערבית ביָפו.
במקום הופעל "קפה לורנץ", ראינוע ואולם לתיאטרון ולאירועים.
בשנות השלושים של המאה העשרים התקיימו בבית-הקפה כינוסים בעלי אופי גרמני לאומני.
בשנת 1940 החרים הממשל המנדטורי את המתחם והסב אותו למועדון לקצינים בריטיים.
בין השנים 1951–1975 שימש המתחם כבית-החייל של תל אביב-יפו
לאחר שנים רבות בהן היה הבניין נטוש, הוא שוקם ב-2012 על ידי "מכון שכטר למדעי היהדות" בשיתוף קרן לגסי הריטג'.
תהליך שיפוץ, שימור ושחזור המבנה בוצע על ידי משרד האדריכלים קימל אשכולות.
כהן הדת ד"ר נוויל מַסְקֶליין היה האסטרונום המלכותי החמישי של בריטניה.
אביו מת בהיותו בן 12 ואילו אמו מתה בשנת 1748, כאשר היה עדיין תלמיד בבית הספר וסטמינסטר.
עניינו באסטרונומיה התעורר בשנות לימודיו בווסטמינסטר, זמן קצר לאחר ליקוי החמה של 25 ביולי 1748.
בשנת 1749 החל את לימודיו בקולג' סנט קתרין, קיימברידג', וסיים ברנגלר, אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1754. בשנת 1755 הוסמך לכהן דת והיה לחבר ועד המנהלים של המוסד בשנת 1756 ולעמית החברה המלכותית בשנת 1758.
בסביבות 1785 נשא מסקליין לאישה את סופיה רוז.
בתם היחידה, מרגרט (1858-1786) הייתה אמו של נוויל סטורי-מסקליין (1911-1823), פרופסור למינרלוגיה באוקספורד.
בשנת 1760 מינתה החברה המלכותית את מסקליין לאסטרונום באחת ממשלחותיה לצפות במעבר נוגה על פני השמש בשנת 1761. הוא והמתמטיקאי רוברט וודינגטון נשלחו לאי סנט הלנה.
התצפית הייתה חשובה, משום שמדידות מדויקות היו מאפשרות חישוב מדויק של מרחק כדור הארץ מן השמש, ואלה מצדן יאפשרו חישוב מציאותי, ולא יחסי, של גודל מערכת השמש.
מכאן, נטען, אפשר יהיה להפיק לוחות אסטרונומיים מדויקים יותר, בייחוד אלה המנבאים את תנועת הירח.
מזג אוויר סגרירי מנע את התצפית בליקוי; אף על פי כן, מסקליין ניצל את מסעו לניסוי שיטה לקביעת קו אורך, תוך שימוש במיקום הירח, שנודעה בהמשך כשיטת הניווט על פי מרחק הירח.
אחרי שובו לאנגליה ב-1761 חזר מסקליין למשרתו ככהן דת בצ'יפינג בארנט והחל לעבוד על ספר, שהסביר את שיטת מרחק-הירח לחישוב קו האורך וסיפק טבלאות ככלי עזר לשימוש בו.
הספר יצא לאור ב-1763 כ"מדריך לימאי הבריטי", שכלל הצעה לחשב מראש את מרחקי הירח לכל שנה והודפס בפורמט נוח לשימוש לנווטים.
בשנת 1763 שלחה ועדת קו האורך את מסקליין לברבדוס, כדי לבצע שם ניסוי רשמי של שלושה מתמודדים על פרס קו האורך.
היה עליו לבצע תצפיות על גבי ספינה ולחשב את קו האורך של עיר הבירה, ברידג'טאון, על ידי צפייה בירחי צדק.
שלוש שיטות הניסוי השעון הימי של ג'ון הריסון (הידועה עתה כH4), הלוחות הירחיים של טוביאס מאייר וכיסא ימאים שבנה כריסטופר אירווין, בכוונה לסייע לתצפיות לווייני צדק מעל גבי ספינה.
הן השעון של הריסון והן תצפיות הניווט באמצעות מרחק הירח, שהתבססו על לוחות הירח של מאייר, הניבו תוצאות שתאמו את תנאי חוק קו האורך, אם כי נראה שהשיטה הראשונה מדויקת יותר.
השעון של הריסון ציין את קו הורך של ברידג'טאון בשגיאה של פחות משישה-עשר ק"מ, ואילו תצפיות מרחק הירח הגיעו לדיוק בטווח של 30 מייל ימיים.
מסקליין מסר את תוצאות הניסוי שלו למועצת קו האורך ב-9 בפברואר 1765. במועד זה כבר התמנה לאסטרונום המלכותי והיה, בתוקף תפקידו, לאחד מ"מפקחי קו האורך".
המפקחים הבינו, שמדידת הזמן והשיטות האסטרונומיות למציאת קו האורך משלימות אלו את אלו.
שיטת מרחק-הירח הייתה נוחה יותר לפרסום מהיר, הודות להצעתו של מסקליין להוציא לאור לוחות כגון אלה שב"מדריך הימאי הבריטי" שלו מדי שנה בשנה.
הצעה זו הביאה לייסודו של "האלמנך הימי", שעל הפקתו היה מסקליין אחראי, בתוקף תפקידו כאסטרונום מלכותי.
קיום תצפיות אסטרונומיות, גם אם לעיתים מזומנות בלבד, הייתה גם הדרך היחידה לבדוק, שמד הזמן אכן עומד במשימתו כהלכה לאורך מסע ימי ממושך.
המפקחים צריכים היו גם לוודא, שאפשר להתקין יותר משעון ימי אחד ושיש אפשרות להעביר את השיטות של הריסון ליצרני שעונים אחרים.
מועצת קו האורך החליטה אפוא על מתן מענקים להריסון (10,000 ליש"ט), מאייר (3000 ליש"ט, לאחר מותו) ואחרים, שהייה להם חלק בפיתוח שיטת מרחק-הירח.
להריסון נאמר, שיזכה במענק נוסף של 10,000 ליש"ט אם יוכל להוכיח, שהשעון שלו ניתן לשיחזור.
אף על פי שהריסון ובנו האשימו לאחר זמן את מסקליין בדעה קדומה נגד שיטת מדידת הזמן שלהם, האשמות שעליהן חזרו כותבים כמו דאוה סובל ורופרט גולד, מסקליין מעולם לא הציג שיטה או רעיון משלו לשיקול מועצת קו האורך.
הוא מילא תפקיד חשוב בבדיקה, בפיתוח ובשימוש בכרונומטרים ימיים ובשיטת מרחק-הירח על סיפון ספינות במסעות ימיים.
הואיל ונתצפיות שהוזנו אל תוך האלמנך הימי נערכו במצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ', המרידיאן של גריניץ' הוא שהיה לנקודת הייחוס למדידות קו האורך בצי המלכותי ובמפות האדמירליות הבריטית.
ב-1884 הומלץ לאמץ אותו כמרידיאן הראשי הבינלאומי.
מסקליין התעניין מאוד במבצעים גאודטיים, בייחוד מדידת אורכה של מעלת קו רוחב במרילנד ובפנסילבניה, שביצעו מייסון ודיקסון בין 1766 ל-1768, בתוצאה של קביעת קו מייסון-דיקסון, ובהמשך קביעת קו האורך היחסי של גריניץ' ופריז.
בצד הצרפתי ניהלו את העבודה הרוזן קאסיני, אדריאן-מארי לז'נדר ופייר משן; בצד האנגלי היה אחראי לעבודה הגנרל ויליאם רוי.
הטריאנגולציה הייתה ראשיתו של הסקר הטריגונומטרי הגדול של בריטניה, שהתרחב בהמשך להקיף את כל בריטניה.
תצפיותיו של רוי הופיעו בארבעה כרכי פוליו גדולים בין השנים 1776 ל-1811, וכמה מהם הודפסו מחדש ב"יסודות האסטרונומיה" של סמיואל וינס.
נווה קיץ הוא סרט מלודרמה רומנטית אמריקאי משנת 1959.
התסריט מבוסס על ספר בשם זה מאת סלואן וילסון שפורסם ב-1958. הסרט הצליח מאוד בזמנו בעיקר אצל צעירים היות שעסק בבעיית יחסי מין אצל מתבגרים ובתפקידים הראשיים שיחקו שני צעירים יפים ובלונדינים שהיו אז מושא להערצה - סנדרה די וטרוי דונהיו.
נעימת הנושא של הסרט זכתה לפרסום רב בביצוע של תזמורתו של פרסי פיית' והייתה במשך תשעה שבועות בראש הבילבורד הוט 100 בשנת 1959.
בארט הנטר (ארתור קנדי) הוא בעל אחוזה ב"אי האורנים" בחוף מיין.
בעבר הייתה משפחתו אמידה אבל לאחר מות אביו הוא נסחף לאלכוהוליזם ומצבו הכלכלי הידרדר עד שנאלץ להשכיר חלק מחדרי האחוזה לנופשים בחודשי הקיץ.
אתו גרים במקום אשתו סילביה (דורותי מקגוויר) ובנו ג'ון (טרוי דונהיו).
משפחת יורגנסון מגיעה למקום בקיץ לחופשה.
אב המשפחה הוא קן יורגנסון (ריצ'רד איגן), אשתו הלן (קונסטנס פורד) ובתם מולי (סנדרה די).
הוא עבד שם לפני עשרים שנה כמציל כדי לממן את לימודיו.
כבר אז הכיר את סילביה והתחרה על ליבה מול בארט הנטר, אבל משפחתה של סילביה לחצה עליה שתעדיף את בארט העשיר על קן העני.
קן עזב את המקום הפך למיליונר בתעשייה הכימית, נישא להלן והוליד את מולי.
חיי הנישואים של קן והלן אינם טובים.
הם ישנים בחדרים נפרדים ורבים כל הזמן בעיקר בעניין התנהגותה של מולי עם בחורים שאינה מוצאת חן בעיני אמה.
גם היחסים בין סילביה ובארט הנטר גרועים, בעיקר בגלל שתיינותו של בארט.
כשסילביה נפגשת בקן נדלקת שוב האהבה ביניהם, עובדה שלא נעלמת מעיניה הבולשות של הלן.
ג'ון ומולי יוצאים לשיט בסירה ונקלעים לסערה.
סירתם מתהפכת והם נחלצים בקושי, מגיעים לחוף ומתגלים בבוקר על ידי משמר החופים.
הלן מכריחה את מולי לעבור בדיקה גניקולוגית לראות שהיא עדיין בתולה.
היא מתקיפה את קן ואומרת לו שהכל בגלל הדם השוודי שלו הזורם בעורקיה של מולי כי בשוודיה מתרחצים עירומים זכרים ונקבות.
קן משיב בחזרה כי כעת היא הכניסה את השוודים לרשימה של אנשים שהיא שונאת, הכוללת יהודים, כושים, קתולים, היספנים, איטלקים, פולנים, ילדים קטנים ועוד.
בתגובה מגלה הלן לכולם את הרומן בין קן וסילביה.
מולי וג'ון נשלחים לקולג'ים המרוחקים זה מזה.
קן וסילביה חוזרים לאי האורנים כזוג נשוי ומזמינים את מולי וג'ון.
הזוג הצעיר מתייחד ומולי נכנסת להריון.
הם מבקשים להתחתן ובית המשפט מאשר זאת לבסוף למרות גילם הצעיר.
הזוג הצעיר חוזר לירח דבש לבית החוף של קן וסילביה באי האורנים.
סר נוויל פרנסיס מוט היה פיזיקאי אנגלי, אשר זכה בשנת 1977 בפרס נובל לפיזיקה, יחד עם פיליפ אנדרסון וג'ון ואן ולק, על מחקרו בנושא התכונות החשמליות והמגנטיות של מוליכים למחצה אמורפיים.
מוט נולד ב-30 בספטמבר 1905 בלידס, אנגליה לליליאן מרי ריינולדס ולצ'ארלס פרנסיס מוט.
את התואר הראשון (1927) והתואר השני (1930) עשה בקולג' סנט ג'ון שבאוניברסיטת קיימברידג', ולמד מתמטיקה ופיזיקה תאורטית.
בשנת 1933 קיבל מינוי לתפקיד פרופסור לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת בריסטול.
בשנת 1941 זכה מוט במדליית יוז.
בשנת 1948 קיבל מינוי לתפקיד מנהל מעבדת הפיזיקה על שם הנרי אוברטון ווילס .
בשנת 1953 זכה במדליה המלכותית.
בשנת 1954, מונה לפרופסור לפיזיקה יישומית במעבדת קוונדיש, תפקיד בו החזיק עד 1971. בו בזמן, בין השנים 1959–1966 כיהן כמאסטר של קולג' גונוויל וקאיוס , קיימברידג'.
עבודתו המוקדמת בקיימברידג' עסקה בניתוח תאורטי של התנגשות גזים, באופן ממוקד בהתנגשות עם ספין מסתובב של אלקטרון כנגד אטום מימן, והובילה למחקרי המשך בנושא אפקטים דומים באלקטרוני הולכה, ובתכונות המגנטיות של מתכות.
בשנת 1972 זכה במדליית קופלי.
באותה השנה קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת הריוט-ואט .
בשנת 1977 זכה בפרס נובל לפיזיקה יחד עם פיליפ אנדרסון וג'ון ואן ולק, על מחקרו בנושא התכונות החשמליות והמגנטיות של מוליכים למחצה אמורפיים.
בשנת 1983, הוענק למוט תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
לאחר שפרש לגמלאות, המשיך לסייע ביישום המחקר שלו על מנת לפתח יישומים ליצור אנרגיה סולארית זולה.
מוט נפטר ב-8 באוגוסט 1996 בבית חולים במילטון קינס שבבקינגהאמשייר, אנגליה.
נווט כלל-ימי (שם מדעי: Naucrates ductor) הוא מין יחיד בסוגו ממשפחת הצניניתיים הנפוץ ברחבי האוקיינוסים הטרופיים השונים.
דג זה מנהל קשרים צמודים עם חיות ים אחרות ומתלווה אליהם בשיטוטיהם באוקיינוסים.
הוא בעל קשקשים בצבע שבין כחול כהה עד לכסוף ושחור עם בטן לבנה.
הם מפוספסים בפסים אופקיים שחורים ולעיתים פסים אלה הופכים לכסופים אך על גבם שלושה פסים כחולים.
דגי הנווט בעלי סנפירים קטנים וראש קטן.
דג זה ידוע עקב מנהגו להתלוות לחיות ים גדולות יותר כמו כרישים (ובעיקר כריש ארך-גף), צבי ים או מנטות.
הצעירים יכולים "להתלוות" לאצות צפות או למדוזות וישנם נווטים ששוחים בצמוד לספינות.
מכאן הם קיבלו את השם "נווט".
בניגוד לדגי הרמורה הם אינם נצמדים למינים המארחים אך הם מלקטים מגוף המארחים טפילים וניזונים משיירי האכילה שלהם.
מספר דגי נווט נצפו מנקים אפילו את פיהם של כרישים ארוכי גף ונראה שהיחסים בין שני המינים קשורה מאוד.
הוא נחשב לדג טעים אך הוא לא פופולרי כדג מאכל עקב הנדירות היחסית שלו.
נווה תמרים הוא יישוב עתידני חדשני המתוכנן להיות מוקם בשטח המועצה האזורית רמת הנגב, בסמוך לקיבוץ רביבים.
היישוב יוקם על קרקע פרטית בשטח של 1,640 דונם, הנמצאת בבעלות נווה תמרים מקבוצת סוטרה נכסים, סיאצ'י, חברת שיכון ובינוי ובעלים פרטיים נוספים.
כיום התוכנית עומדת על 4,800 יחידות דיור, רובם בתים צמודי קרקע.היישוב ישלב בין מגורים, מסחר, תעסוקה ומלונאות.
היישוב יספק סביבת חיים תוססת הכוללת חינוך מתקדם, חיי קהילה עשירים ומגוונים, תרבות, בילוי ופנאי, מגוון רחב של מוסדות ציבור, מתקני ספורט, מתחם גולף בין לאומי ושטחים ציבוריים פתוחים וייחודיים לאורח חיים קהילתי איכותי.
הקרקע נרכשה בשנת 1998 על ידי חברת נווה תמרים מקבוצת סוטרה נכסים שבבעלותה של משה ישעיהו ואייל אפלבאום וחברת סיאצ'י, ומאז החברות פועלות להקמת היישוב.
ההחלטה על הקמת היישוב התקבלה בשנת 1999 על ידי ועדת השרים להתיישבות, אז בראשות אריאל שרון.
ב-2001 זכתה התוכנית לאישור של המועצה הארצית לתכנון ולבנייה.
אך משרד הביטחון עיכב את האישור בשל הקרבה של היישוב המתוכנן לשטחי אש.
בשנת 2013 שיכון ובינוי הצטרפה כשותפה בפרויקט, לאחר שרכשה 240 דונם שהיו בבעלות המדינה.
הקמת עיר הבה"דים וחיבור הנגב למרכז הארץ באמצעות תשתיות כבישים ורכבות מהווים נדבך משמעותי וזרז להקמת היישוב.
קבינט הדיור אשרר את ההחלטה על הקמת היישוב בשנת 2018.
נוויד נגהבאן (בפרסית: نوید نگهبان, באנגלית: Navid Negahban; נולד ב-2 ביוני 1968) הוא שחקן איראני-אמריקאי.
נגהבאן נולד בעיר משהד שבאיראן.
אביו היה מנהל בנק ואמו מורה ומנהלת בית ספר.
הוא עלה על בימת התיאטרון בגיל שמונה.
הוא עזב את איראן ב-1985 כשהיה בן 17 לטורקיה ולאחר מכן היגר לגרמניה, שם חי כשמונה שנים ועסק בתיאטרון ולאחר מכן ב-1993 עבר לארצות הברית..
הוא דובר אנגלית, גרמנית ופרסית.
הוא גם החל ללמוד צרפתית עבור תפקידו בסדרה "לגיון".
בשנת 2000 קיבל את תפקיד המשחק הראשון שלו בפרק של סדרת המדע-בדיוני "הרואה ואינו נראה" אשר שודרה בחברת הכבלים אמריקאית Syfy.
לאחר מכן, נגהבאן שיחק בסדרות "המגן", "הבית הלבן", "CSI: מיאמי" ו-"24" בתפקידי משנה.
בשנת 2006 השתתף במותחן "שבורה" בכיכובה של הת'ר גראהם.
בשנת 2007 שיחק בסרט "מלחמתו של צ'ארלי וילסון".
בשנת 2009 גילם את התפקיד ראשי של עלי בסרט הדרמה "סקילתה של סוראיה M", וגילם את מוראד בסרט המתח הפסיכולוגי "אחים" המווה רימייק לסרט הדני משנת 2004, "Brødre" מאת הבמאית סוסנה בייר, אשר עלילתו מתרחשת במלחמת אפגניסטן.
עוד באותה שנה שיחק בסרט הקצר "Liberation"; נגהבאן זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפרס פסטיבל הקולנוע האיראני נור (Noor Iranian Film Festival) עבור משחקו.
בשנת 2011 שיחק בשתי העונות הראשונות של הסדרה "הומלנד" בתפקיד "אבו נאזיר", בכיר באל-קאעידה.
בשנת 2013 גילם את ראשיד בסרט "מילים ותמונות", ושיחק בסרט "The Power of Few" לצד כריסטופר ווקן וכריסטיאן סלייטר.
בשנת 2015 שיחק בסרט הישראלי של יובל דלשד, "באבא ג'ון" דובר הפרסית והעברית, בתפקיד יצחק אב המשפחה.
בשנת 2016 שיחק וגילם את הרופא הסורי סוהיל נג'אר (אנ') בסרט הדרמה הפסיכולוגי "הנס של סוזנה" (אנ') המבוסס על האוטוביוגרפיה של סוזאנה קהאלאן (אנ'), "Brain on Fire: My Month of Madness" משנת 2012 שהפך במהרה לרב-מכר בניו יורק טיימס.
בשנת 2018 שיחק בסרט הפעולה "12 לוחמים" בתפקיד עבדול רשיד דוסתם .
בשנת 2019 השתתף בסרט הלייב אקשן שביים גאי ריצ'י, "אלאדין" בתור הסולטאן.
בשנת 2020 שיחק בתוכנית הטלוויזיה הישראלית "טהרן" בתפקיד מסעוד טבריזי, סוכן תיירות המשתף פעולה עם "המוסד".
בשנת 2022 החל לגלם את קלוד, דוכס גיז בסדרת הדרמה התקופתית "The Serpent Queen" של רשת Starz.
בשנת 2023 שיחק בסרט הפעולה האמריקאי "קנדהאר" בכיכובו של ג'רארד באטלר שעלילתה מתרחשת באיראן של ימינו.
באותה שנה שיחק בסדרה הישראלית-אמריקאית "רוחות ביירות" שיצרו אבי יששכרוף ליאור רז עבור רשת שואוטיים.
הוא גילם את הגנרל האיראני עלי-רזא עסגרי בסדרה המגוללת את פרשת חיסולו של המחבל הלבנוני עימאד מורנייה.
נוויד אפכארי (בפרסית: نوید افکاری; באנגלית: Navid Afkari; 1993 – 12 בספטמבר 2020) היה מתאבק איראני, שהיה אלוף איראן בהיאבקות וייצג את המדינה בתחרויות בינלאומיות.
נידון למוות והוצא להורג בספטמבר 2020 על ידי המשטר האיראני בעקבות מחאה אותה הביע ב-2018 במהלך הפגנות שנערכו במדינה באותה השנה, כמו גם רצח אותו ביצע לכאורה.
ב-2018 היה אפכארי בין האלפים אשר יצאו לרחובות במהלך ההפגנות במדינה אשר מטרתן הייתה התנגדות לדיקטטורה שמתקיימת במדינה על ידי עלי ח'אמנאי ולתנאי החיים ההולכים ומחמירים ברחבי איראן.
זמן קצר לאחר ההפגנות נעצר והואשם במספר עבירות, בהן "העלבת המנהיג העליון", "ניהול מלחמה נגד אלוהים (aka moharebeh)", ורצח של מאבטח בשם חסן טורקמן.
טורקמן היה סוכן ביטחון חשאי של משמרות המהפכה האסלאמית עליו הוטלה המשימה להשתיק את המחאות.
לאחר מותו נקבר כ"שהיד" על ידי המשטר דבר המסמל את מעמדו.
טורקמן עבד גם כמאבטח בחברת מים וביוב בעיריית שיראז.
בתחילה הודה אפכארי ברצח, אך לאחר מכן חזר בו וסיפר כי סבל מעינויים קשים מצד המשטר על מנת שיודה ברצח.
גזר הדין בבית המשפט הושפע משני מקורות שלטענתם הראו כי אפכארי הוא הרוצח.
ראשית, הם השתמשו בצילומי טלוויזיה במעגל סגור אשר היו ברחוב ליד המקום בו נמצא טורקמן מת.
הצילומים היו יותר משעתיים לפני מותו של טורקמן.
בצילומים לא רואים דבר פסול במעשיו של אפכארי בהם נראה משוחח בטלפון.
במהלך הדיונים ביקשו אנשיו של אפכארי להציג את הסרטונים בבית המשפט אולם בקשתם נדחתה.
בנוסף לצילומי טלוויזיה במעגל סגור, השתמש בית המשפט בעדי ראייה כראיות המקשרות את אפכארי לרצח.
מאוחר יותר הושמטו העדויות על ידי האנשים שהעידו בתחילה נגד אפכארי.
אחד סיפר כי העיד לאחר שהופעל עליו לחץ רב, אחר אמר כי עדותו לא הייתה נכונה או מדויקת ואחר הזכיר כי פגש את אפכארי לראשונה בבית המשפט ומעולם לא ראה אותו קודם.
למרות העדויות הרופפות בית המשפט קיבל את אשמתו ברצח.
על מעורבותו בהפגנות, ובהמשך למקרה הרצח לכאורה, גזר בית המשפט בראשות השופט הראשי, מרדד תחמתן, שני עונשי מוות על אפכארי.
לדברי פעילי זכויות אדם באיראן, בניגוד לנוויד, אחיו של אפכארי, ואהיד וחביב, נידונו ל-54 ו-27 שנות מאסר וכן 74 מלקות לכל אחד, בגין אישומים דומים.
לאחר הרשעתו, המשיך אפכארי להילחם על חפותו והזהיר מפני השחיתות במדינה הפוגעת גם במערכת המשפט ולוקחת חיים של אנשים ללא כל סיבה מוצדקת.
עונש המוות של אפכארי עורר זעם עולמי וקריאות לבטל את הוצאתו להורג.
בין הדמויות הבולטות אשר גינו את מעשי המשטר האיראני כללו את נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ אשר צייץ בטוויטר:
סוכנות הידיעות תסנים הרשמית למחצה של איראן דחתה את הציוץ של טראמפ ואמרה כי הסנקציות האמריקניות פגעו בבתי חולים איראנים על רקע התפרצות נגיף הקורונה באיראן: "טראמפ מודאג מחייו של רוצח בזמן שהוא מסכן חיי חולים איראניים רבים על ידי הטלת סנקציות חמורות" נמסר מהסוכנות.
גם הוועד האולימפי הבינלאומי, אליו השתייך אפכארי, הוציא הודעת גינוי על החלטת הממשל האיראני ודחק בו לחזור בו מהחלטתו.
הוצאה להורג זו איננה ההוצאה להורג הראשונה של אתלט איראני, באוגוסט 1988 הוצאה להורג פורוזאן עבדי בכלא אווין.
הג'ודוקא הישראלי, שגיא מוקי, שהוא חברו של סעיד מולאי, מסר: "קיבלתי בתדהמה וצער עמוק את הידיעה על הספורטאי נוויד אפכארי שהוצא להורג הבוקר על אדמת איראן.
הגיע הזמן של העולם לפקוח את העיניים ולעזור לעם האיראני מול המשטר הרדיקלי שמשליט טרור שם.
נוויד נלחם את המלחמה של העם האיראני.
הפגין, הביע את דעתו ושילם על זה מחיר כבד.
אני ועוד ספורטאים רבים בעולם מקווים שהמלחמה שלו לא הייתה לשווא.
נוויד, נמשיך להילחם את מלחמתך למען הדמוקרטיה, הספורט והרוח האולימפית".
שיחות על הוצאת איראן מהמשחקים האולימפיים
בשל החלטה הקשה של הממשל האיראני כלפי אפכארי, והמצאת ראיות המקשרות אותו לרצח שלא ביצע, התקיימו שיחות לאסור על איראן להשתתף במשחקים האולימפיים.
מנכ"ל איגוד השחקנים העולמי המייצג עשרות אלפי ספורטאים ברחבי העולם קבע כי:
מאמן הספורט האוסטרלי, ברנדן שוואב הצהיר כי הוצאתו להורג של אפקרי:
ב-12 בספטמבר הוכרז כי אפכארי הוצא להורג.
קבורתו נעשתה בלילה בנוכחות כוחות ביטחון רבים ועם מספר מצומצם של בני משפחה.
גורמים רשמיים אומרים כי אפכארי מת מוות בתלייה, עם זאת, ישנן הרבה מחלוקות בנוגע לנרטיב זה בגלל חריגות מרובות.
העיקרית שבהן היא כיוון שאפכארי הוצא להורג (כביכול) בחודש מוחרם, אשר במהלכו ההוצאות להורג לעולם אינן מתקיימות מכיוון שהוא חראם ועל פי חוק השריעה אסור להרוג בו וחוק השריעה הוא חלק מחוקת איראן.
יתרה מזאת, על סמך החוק, כל אסיר בשורת המוות יכול לקיים פגישה עם משפחתו יום לפני הוצאתו להורג.
כמו כן, יידעו את משפחתם כאשר ילדם נמצא במרחק יום או יומיים ממקום ההוצאה להורג.
לא רק שנשללה מאפכארי זכותו לראות את אמו או את אביו, אלא שגם משפחתו לא ידעה כי נוויד עומד לצאת להורג.
ההוצאה להורג נעשתה בצורה פתאומית ושיחתו האחרונה בטלפון עם בני משפחתו ארעה מספר שעות קודם לכן כאשר הוא אינו מודע כלל לגורלו.
נוסף על כל אלה, לטענת עדי ראייה היו על גופו של אפכארי סימנים ברורים לטראומה גופנית.
פניו היו מעוותים ואפו שבור.
בני המשפחה הורשו לראות רק את פניו ונאסר עליהם לראות את גופתו.
הבד שאליו הוצמדה גופתו הוכתם בדם מבפנים.
בעקבות כך נשאלה השאלה האם הייתה זו הוצאה להורג בתלייה או בכל דרך אחרת, או שאולי מדובר בתקלה בה עונה אפכארי למוות ולכן סיפרו הגורמים כי הוצא להורג על מנת למנוע כעס ציבורי גדול יותר.
איראנים רבים מרחבי העולם, בעיקר בטורונטו, פרנקפורט, פריז, ברלין, לונדון, בריסל, קופנהגן, רומא, מאלמה, המבורג ועוד, יצאו לרחובות על מנת להנציח את חיי אפכארי ולגנות את מעשיה של הרפובליקה אסלאמית בנטילת חייו ללא משפט הוגן.
נוויל סימינגטון (3 ביולי 1937 – 3 בדצמבר 2019) היה חבר ב"קבוצה העצמאית הבריטית" (British Independent Group) של פסיכואנליטיקאים בריטיים, שקמה באנגליה בשנות ה-40 והציעה אלטרנטיבה קלינית ותאורטית חדשנית לתיאוריות הקלייניאנית והפרוידיאנית שעמדו בלב הפסיכואנליזה הבריטית.
בסיס טענתה היה כי המוטיבציה העיקרית של הילד היא חיפוש אובייקטים, ולא סיפוק הדחף.
סימינגטון פרסם ספרים ומאמרים משפיעים ומשמעותיים בתחום הפסיכואנליזה והיה נשיא האגודה הפסיכואנליטית האוסטרלית (Australian Psychoanalytical Society) בין השנים 1999–2002.
נוויל סימינגטון נולד בפורטוגל והיה כומר קתולי לפני שהפך לפסיכואנליטיקאי.
הוא עבד באנגליה בקליניקת טוויסטוק (Tavistock Clinic) ובמכון הבריטי לפסיכו-אנליזה (British Institute of Psycho-Analysis) לפני שהיגר לאוסטרליה בשנת 1986.
סימינגטון ידוע בעיקר בזכות עבודתו בנושא נרקיסיזם, שלדעתו מהווה את הפסיכופתולוגיה המרכזית, העומדת בבסיס כל שאר ההפרעות הנפשית.
סימינגטון הציג את המושג 'האובייקט המְחַיֵה' (the lifegiver object) כסוג של אובייקט פנימי, המורכב מהחלק הבריא של העצמי בשילוב עם היבטים של האם-המטפלת, וסבר שנרקיסיזם נובע מדחייתו של אותו אובייקט, ואיתו דחייה של תחושת קיומית מלאת חיות, חיוניות ואותנטיות."...
הגרעין ההתכוונותי (intentional core) של העצמי מסוגל להפוך עוין כלפי האובייקט שאותו כיניתי כמְחַיֵה.
הוא מסוגל להתנער ממנו, להפנות לו עורף...
אם נקבל את הרעיון לפיו המְחַיֵה הוא מקור החיים הרגשיים וכן המקור להישרדות ביולוגית – וכי השניים קשורים זה לזה – אזי העצמי לעולם אינו יכול להגיע להתנערות מוחלטת, ולכן מתרחש פיצול, כאשר חלק אחד בעצמי פונה כנגד המְחַיֵה.
כיוון שהמְחַיֵה מוטמע בעצמי, מתרחשת חלוקה ודחייה של עצם טבעו של העצמי, והתוצאה היא נקיטת עמדה אנטי-התייחסותית [המתנגדת ליחסים].
הפנית-עורף זו למְחַיֵה יוצרת את הגרעין של הנרקיסיזם"
במונחיה של פולי יאנג-אייזנדראת (Polly Young-Eisendrath), התוצאה של הפניית עורף זו לאובייקט המחייה היא ש"במקום האוטונומיה, במקום המבוגר [...] נוצר מבנה שמציית למקור פנימי, שהפסיכואנליטיקאי נוויל סימינגטון מכנה 'המקור הסותר' (discordant source)".
ע"פ סימינגטון, ה'אובייקט המחייה' הוא המקור לחיים הרגשיים ולפעולה, והוא זה שמאפשר הכרה בקיום האחר והימצאות ביחסים ממשיים איתו.
אדם הנשלט על ידי החלקים הנרקיסיסטיים שלו, אשר מפנה עורף ל'אובייקט המחייה', תלוי באחר בשביל ההנעה שלו לפעולה, אך אין לו יכולת להיות ביחסים ממשיים איתו.
הוא אינו מתייחס (relate) לאנשים, אך אינו יכול לשרוד מבלי להתייחס אליהם.
הספר על נרקיסיזם נולד, במילותיו של סימינגטון, כאשר "התחלתי לחקור בנושאי פסיכואנליזה ודת, והתחוור לי בשלב מוקדם יחסית של המחקר, שהחוט המקשר בין שני הסטודנטים היה נרקיסיזם".
שני הנבדקים היו קרובים מאוד לנושאים שהיוו את הקונפליקט המרכזי בחייו של סימינגטון, כומר לשעבר, שבכתביו המאוחרים חזר לחקר הדת, לצד חקירת האלמנטים המיסטיים בפסיכולוגיה.
סימינגטון הכריז כי "פסיכואנליזה היא דת טבעית אך לא דת מתגלה", ושתכליתה, השגת העמדה הדיכאונית (depressive position), היא תכלית מוסרית מטבעה.
ההגדרה הזו של סימינגטון זכתה לתמיכה רחבה בקרב פסיכואנליטיקאים התופסים את הדת באופן חיובי, בהתאם למסורת הוויניקוטיאנית.
אחרים, לעומת זאת, סבורים כי החיפוש של סימינגטון אחר יחסי גומלין חיוביים בין פסיכואנליזה לדת מוביל בהכרח לעמדה מוסרנית משום שפסיכואנליזה היא מה שאדם פיליפס כינה "מפעל מוסרי [...] שצריך לעבוד קשה כדי לא להפוך למוסד מוסרני".
Young) התייחס למה שראה כמרכיב כנסייתי במחקר של סימינגטון על ביון, וטען שניתן לייחס זאת לנימה הדתית, המלווה את כתביו המאוחרים של סימינגטון.
נינה קולטארט (Nina Coltart), שהביעה ספקות משל עצמה לגבי הכשרה פסיכואנליטית, ציינה כי "נוויל סימינגטון ...
סבור היה שפסיכואנליזה אישית ארוכה, שכולנו נדרשים לה כחלק מההכשרה שלנו, מחזקת את הנרקיסיזם ומחלישה את האגו".
סימינגטון הדגיש כבר בשלב מוקדם את חשיבות הספונטניות של האנליטיקאי, מה שכינה "אקט החופש של האנליטיקאי כגורם שינוי תרפויטי" - אקט שקשור בתפיסתו הקיומית בכל הנוגע לנרקיסיזם.
סימינגטון טען כי "האמת בפסיכואנליזה מתעוררת בין האנליטיקאי למטופל...
ודורשת משניהם לנטוש את דעותיהם הקדומות".
ז'נט ווינטרסון מצאה שהפשטות והישירות בסגנון הכתיבה של סימינגטון, אפשרה מסגרת בונה למסע שעברה דרך השיגעון, במשבר של אמצע החיים.
ווינטרסון כתב: "סימינגטון מדבר על האופן שבו החלק המטורף ינסה להרוס את הנפש.
נוויל סימינגטון נפטר בסידני, אוסטרליה, ב-3 בדצמבר 2019, בגיל 82. לאחר מותו, פורסם באתר פסיכולוגיה עברית פוסט פרידה עם קישורים לסקירות של ימי עיון בהשתתפותו.
נוויל ג'ונאס לסקי (Queen's Counsel ) (18 בדצמבר 1890 – 24 במרץ 1969) היה שופט יהודי בריטי.
שמו הופיע ברשימות השחורות של הרייך השלישי במקרה שהנאצים יצליחו לכבוש את לונדון.
לסקי הגיע ממשפחה בריטית בולטת בחיים האינטלקטואליים והציבוריים באנגליה.
אביו היה נתן לסקי (1863–1941), סוחר כותנה, יהודי, ליטאי שגדל במידלסברו והשתקע במנצ'סטר.
בשנת 1906 מונה לשופט בעיר והיה ממנהיגי יהדות בריטניה; אמו, שרה פרנקנשטיין (1869–1948), נישאה לנתן לסקי בשנת 1889, הייתה חברה במועצת העיר מנצ'סטר במשך שנים רבות.
אחיו הצעיר היה פוליטיקאי ממפלגת הלייבור הבריטית והכלכלן הרולד לסקי.