tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
די ווייזערס לויפן, לויפן --- : דערציילונגען און בילדער, תל אביב: ה.
לייוויק פארלאג ביים פאראיין פון יידישע שרייבערס און זשורנאליסטן אין ישראל, תשס"ו 2006.
שבחי ר' וועלוול: ספר ווילי שאר; רעדאקציע: משה יונגמאן, צבי אייזנמאן, חיפה: גסטליט, [תש"מ?].
המסילה: סיפורים; מתורגם מיידיש על ידי מתרגמים שונים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ('ספרית מבפנים'), תשכ"א.
מזלות: סיפורים; מיידיש: צבי ארד, אברהם יבין, אהרן מאירוביץ, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ט.
המספר שאתה מבקש מזמן עלה באש: סיפורים ותמונות; תורגם מכתב-יד ביידיש בידי מתרגמים שונים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד וקיבוץ אלונים, תשמ"א.
קחוני אל ארץ השכחה: סיפורים ותמונות; תרגום מיידיש: יעקב שופט, אלונים: קבוץ אלונים, 1989. (תרגום של "נעמט מיך אין לאנד פון פארגעסן")
המחוגים אצים, רצים ---: סיפורים ותמונות; מיידיש: אריה אהרוני, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, תשס"ז 2006. (תרגום של "די ווייזערס לויפן, לויפן")
צבי אילן (בַּאוּם; 14 במאי 1936 – 17 בפברואר 1990) היה ארכאולוג, סופר, עיתונאי וחוקר ארץ ישראל.
אילן נולד בתל אביב, ובגיל 15 עבר לקיבוץ מעוז חיים.
בצבא שירת כקצין שריון במבצע קדש וכקצין מבצעים ברמת הגולן במלחמת ששת הימים.
במילואים שירת במדור לידיעת הארץ ובמכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
בשנת 1964 עבר עם משפחתו לתל אביב והחל לכתוב בעיתונים "למרחב" ו"דבר".
מדוריו נקראו "ארץ חמדה" ו"משוט בארץ" ועסקו במחקרי ארץ ישראל והכוונה למקומות מענײנים.
בגיל 30 החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת תל אביב וסײם תואר ראשון בארכאולוגיה ובתולדות ארץ ישראל.
לאחר מכן סײם בהצטיינות תואר שני.
עבודתו עסקה בנושא "המצב המדיני והצבאי בארץ ישראל במחצית המאה השמינית לפנה"ס".
את תואר הדוקטור קיבל מאוניברסיטת בר-אילן על מחקרו בנושא "ניסיונות התײשבות יהודית בעבר הירדן 1871–1947".
נפטר ממחלה בגיל 53 ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
אילן החל בפרסום רחב של מאמרים אחרי מלחמת ששת הימים.
משנת 1961 הוא היה סופר העיתון היומי "למרחב".
בכתבות הוא פרסם רשמיו מביקור ב"שטחים המשוחררים" - כפי שכונו אז באמצעי התקשורת ובציבור הרחב: יהודה, בנימין, שומרון, חבל עזה, מדבר סיני והגולן.
בהקדמה לספרו "אתמולים" הוא מספר כיצד נוצר מגעו הראשון עם חקר ארץ ישראל.
בשנת 1949 היה בסמינר לנערים עובדים בנען.
שם לימד חוקר ארץ ישראל שמריהו גוטמן.
במסגרת סיור הם עלו על גבעה וצפו בעיר רמלה.
כאשר התלמידים נשאלו למקור השם, צבי אילן שהיה תושב יפו נזכר כי "רמל" בערבית פירושו חול - ואכן היה זה המקור לשמה.
הוא הבין את הקשר בין הסתכלות בנוף לבין ידע שנרכש קודם.
הוא התײשב בקיבוץ מעוז חיים והיה לרועה צאן.
בזמן רעײת הכבשים עבר ליד תלים וחורבות, הרים, חרסים, שברי זכוכית ומטבעות.
הוא התבשר על גילוי בית כנסת בבית שאן ולאחר מכן גם במעוז חיים, היכן שרעה את הצאן.
מכאן עבר ללימוד שיטתי של חקר ארץ ישראל בכלל ובתי כנסת עתיקים בפרט.
הוא ערך חפירות ארכאולוגיות רבות.
בעיקר התענײן בבתי כנסת עתיקים בארץ ישראל.
גולת הכותרת בממצאיו הייתה חשיפת בית הכנסת ובית המדרש של קהילת מֵרות הקדומה בחורבת הכפר הערבי בשם "מארוס" בגליל העליון.
בעת שהותו כחוקר בלונדון, בעת שעײן במסמכי הגניזה הקהירית, נתקל במקרה ברשימת קברי צדיקים מהמאה ה-14 לספירה ובה הופיע השם מארוס.
צבי אילן עמד על הדמיון בשם ובמיקום עם הכפר מרות המופיע בכתבי יוספוס פלאביוס.
כאשר שב לישראל סייר במקום ומצא רק שלושה ראשי עמודים המבצבצים מהקרקע.
בחפירה שנתבצעה במקום התגלה בית כנסת מפואר עם רצפת פסיפס עשירה בכתובות מהתנ"ך ואוצר בן מאות מטבעות ברונזה וזהב.
צבי אילן גילה וחפר יחד עם ד"ר דוד עמית שני בתי-כנסת קדומים בדרום הר חברון: בענים, ובמעון.
במעון נמצאה מנורת שיש תלת־ממדית.
במכללה האקדמית בית ברל קיים מרכז צבי אילן ללימודי ארץ ישראל ובו ארכיונו וכל מחקריו של צבי אילן.
להלן רשימה של מבחר ספריו לפי קטגוריות
ספרים לבני הנעורים בהוצאת י' שרברק
בעקבות מלחמות החשמונאים, י' שרברק, 1968.
למצדה בעקבות הקנאים, י'שרברק, תשכ"ח - 1968.
בעקבות מורדי בר-כוכבא, י' שרברק, 1970.
מרות הכפר היהודי הקדום - עם עמנואל דמתי, החברה להגנת הטבע, 1987
ארבל – יישוב יהודי קדום במזרח הגליל התחתון, עם אברהם איזדרכת, 1988, בהוצאת התנועה הקיבוצית
אתמולים – מחקרים ותגליות בעברה של הארץ - מודן, 1988
בתי-כנסת בגליל ובגולן - הוצאת כנה, ירושלים, 1986
בתי-כנסת קדומים בגליל ובגולן - אריאל, הוצאה מתוקנת ומורחבת, 1987;
בתי כנסת קדומים בארץ ישראל – משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991
קברי צדיקים – כנה ירושלים, 1997.
ארץ הגולן – מדריך למסייר ולמטײל, הוצאת עם עובד, 1968, הוצאה מורחבת 1977
ארץ חמדה - תרבות וחינוך, 1978
אתרי טיול בארץ ישראל - מדריך לאזור הצפון, עם עובד-תרבות וחינוך, 1982
אתרי טיול בארץ ישראל - מדריך לאזורי המרכז והדרום, עם עובד-תרבות וחינוך, 1982
בקעת הירדן ומדבר שומרון - עם עובד-תרבות וחינוך, 1973
חן המקום – סיפוריהם של אתרי טיול בארץ, עם עובד-תרבות וחינוך, 1967
ים-המלח וחופיו - עם עובד-תרבות וחינוך, 1971
מדבר יהודה וספר המדבר - עם עובד-תרבות וחינוך, 1971
משוט בארץ – טיולים באזורים משוחררים, עם עובד-תרבות וחינוך, 1967
סיני ורצועת עזה – דרכים ואתרים – מדריך למטײל, עם עובד-תרבות וחינוך, 1968
78 טיולים ברחבי ישראל - עם עובד-תרבות וחינוך.
צבי אביבי (רֶזניק) (כ"ה בכסלו תרנ"ה, 23 בדצמבר 1894, יאנוב, פלך מינסק, רוסיה (רוסיה הלבנה) – י"א בניסן תשכ"ו, 1 באפריל 1966, תל אביב) היה מורה, סופר וממשיל משלים עברי.
אביבי נולד בשם צבי רזניק בא' חנוכה תרנ"ה (דצמבר 1894) בעיירה יאנוב שליד פינסק, בפלך מינסק (רוסיה הלבנה, רוסיה; כיום בבלארוס), בנם של פרומה-ציפה לבית ולודאבסקי ואהרן-אברהם רזניק.
קיבל חינוך מסורתי ועברי ב"חדרים" ואצל מורים פרטיים בעיירת הולדתו ואחר-כך בפינסק, שבה למד בישיבתו של הרב דוד פרידמן.
הושפע במיוחד מהמלמד הרשל פיסַר, שאצלו למד במשך שלוש שנים בעיירתו יאנוב בחדר המתוקן ובאופן פרטי, ואשר הקנה לו את אהבת הספר והספרות העברית.
יצא להשכלה חילונית, וסיים את הקורסים הפדגוגיים של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" בעיר וילנה (ליטא).
לימד עברית, תנ"ך וספרות עברית בבתי ספר יהודיים בערי פולין: בעירו יאנוב, בבית הספר "התחייה" בברסט ליטובסק (בריסק דליטא), ובבית הספר לבנות "תל חי" והגימנסיה העברית "תרבות" בפינסק.
זמן-מה עבד כפקיד במשרד הארצישראלי בבירה ורשה.
בנוסף עסק בפעילות ציבורית ציונית-סוציאליסטית ועברית, ובין היתר היה פעיל בתנועת "צעירי ציון" ו"החלוץ" (יו"ר סניף התנועה בברסט ליטובסק).
בשנת תרפ"א-1921 נישא לאסתר-רחל לבית גלויברמן.
בשנת 1924, כשהיה בן שלושים, עלה לארץ ישראל עם אשתו.
בארץ השלים את לימודיו במכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם סיום לימודיו שב להוראה והורה בבתי ספר יסודיים ותיכוניים בערים חיפה, ירושלים, תל אביב, שבה לבסוף השתקע.
הוסיף לעסוק בארץ בפעילות ציבורית: כיהן כיו"ר האיגוד הארצי של מורי "כל ישראל חברים", כשופט במשפט החברים של מפא"י בתל אביב, ריכז את סניף החברה לחקר המקרא בקריית שלום והרצה בחוגים שונים.
עבודתו הספרותית החלה כבר בפולין, שם פרסם רשימות.
עם עלייתו ארצה החל לפרסם בעיתוני ובשבועוני הילדים והנוער סאטירות ומשלים בחרוזים שכתב או עיבד ללשון מודרנית מאוצר המשלים היהודי והעולמי.
חלק ניכר ממשליו נכתבו בחרוזים, ורבים מהם משלים מעולם החי.
בנוסף תרגם משירי אלכסנדר פושקין ומיכאיל לרמונטוב (מרוסית) וממשלי אליעזר שטיינברג (מיידיש).
פרסם בעיתונים "דבר", "דבר השבוע" ו"דבר לילדים", "במעלה", "הפועל הצעיר", "משמר לילדים", "בטרם" ועוד.
בשנת תשכ"ב-1962 כינס מבחר ממשליו בספר "שבעים משל ומשל", שבו שני מדורים: "מעולם החי" (משלים מעולם הטבע), ו"ישן ותמיד חדש" (משלים מההיסטוריה).
התגורר ברח' חדרה 10 בתל אביב, וב-15 שנותיו האחרונות ברח' בלבן בשכונת קריית שלום בתל אביב.
אביבי נפטר בבית החולים הדסה בתל אביב מהתקף לב באביב 1966, בגיל 71. נקבר בבית העלמין הדרום בחולון.
הותיר אישה, אסתר, בת, שילונה (שילה) דורון (בוגרת סמינר לוינסקי), ונכדים.
שבעים משל ומשל; ציורים: מ.
אריה, תל אביב: ניב, תשכ"ב.
צבי יהודה אלדובי (תשרי ה'תרס"ה, 1904 – כ"ט באב ה'תשנ"ו, אוגוסט 1996) היה פסל ישראלי שעסק בפיסול פיגורטיבי.
מחברי קבוצת "אקלים", שהוקמה בראשית שנות השבעים על ידי רחל שביט ואליהו גת, והשתתף בשלוש התערוכות הראשונות של חברי הקבוצה שנערכו בשנת 1974.
אלדובי נולד בזקרפטיה ב-1904 למשפחה חסידית.
בהיותו בן עשר נרצח אביו אשר לֶמל דוב מול משפחתו בזמן שניסה להגן על נערה יהודייה שברחה אל ביתם מפחד קוזאק שרדף אחריה.
על שמו של האב קראו בניו את שם משפחתם אלדוב"י-אשר למל דוב בן יעקב.
בשנות ה-20 עלתה המשפחה ארצה.
אלדובי למד באוניברסיטה העברית בירושלים בין השנים 1931–1937. קיבל תואר בוגר ותעודת הוראה במדעי הרוח.
למד בבית המדרש למורים בבית הכרם.
השתתף בתערוכות קבוצתיות רבות בישראל ומחוצה לה מ-1944 ואילך.
ממיסדי כפר האומנים עין הוד במורדות הכרמל.
אנדרטת ילדי אוסלו – אנדרטה בנתיבות, לזכרם של 27 ילדים יהודים מתוניסיה שנהרגו בטיסה בדרך להבראה ליד אוסלו, נורווגיה לפני עלייתם לישראל.
בהתרסקות נספו גם ארבעה אנשי צוות המטוס ושלוש המלוות של הקבוצה.
האנדרטה נחנכה ב-13 בנובמבר 1969 במלאת 20 שנה לאסון.
1970 – מוזיאון חיפה לאמנות
1970 – המשכן לאמנות על שם חיים אתר, קיבוץ עין חרוד
1986 – מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
1957 – פרס עיריית חיפה על שם הרמן שטרוק
1963 – פרס דיזנגוף, עיריית תל אביב-יפו
1964 – מדליה בתערוכה הבינלאומית, מונקו
1965 – פרס הצעה לאנדרטה, פריצת הדרך לנגב
1967 – פרס רכישה, הוועד הפועל של ההסתדרות
1991 – תואר יקיר העיר תל אביב-יפו
צבי אֲבידֹב (קליין; 13 בנובמבר 1896 – 6 בפברואר 1984) היה פרופסור לאנטומולוגיה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים.
חתן פרס ישראל לחקלאות לשנת תשל"ז (1977).
אבידב נולד בשם הנרי צבי קליין ב-1896 בצנין (Znin) שבגרמניה למשפחה אורתודוקסית.
בילדותו עבר לבירה ברלין, בה סיים את לימודיו התיכוניים ופעל בתנועת "בלאו וייס".
בעקבות מעורבותו בתנועה התעניין בעבודה חקלאית בארץ ישראל ועבר למשך שנתיים לחוות ההכשרה שְׁטַיִינְהוֹרְסְט (Steinhorst) שליד הנובר.
בשנת 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, גויס לשורות צבא האימפריה הגרמנית ושירת בחזיתות המערב והמזרח במסגרת חיל הקשר (Signal Corps).
בשובו לברלין למד במכון הגבוה לחקלאות (Technische Hoschshule).
בטרם סיים לימודיו, בשנת 1921 עלה לארץ ישראל והצטרף לקבוצה חקלאית שעבדה בשרון ובגליל.
בשנת 1923 הצטרף אבידב לתחנת הניסיונות החקלאית ועבד במחלקה לאנטומולוגיה כעוזרו של פרופסור שמעון בודנהיימר.
עם פתיחת הפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית, סיים במסגרתה את לימודיו במחזור הבוגרים הראשון (1944).
שנה לאחר סיום לימודיו (תש"ה-1945) ניתן לו תואר דוקטור באנטומולוגיה חקלאית (הדיסרטציה: "כנימת עש הטבק בארץ ישראל").
בשנת 1951 הצטרף לסגל המחלקה, ובשנת 1955 הוענקה לו דרגת פרופסור חבר.
בשנת 1959 החל לשמש דקאן הפקולטה.
אבידב היה מחלוצי תחום האנטומולוגיה בארץ ובעל שם עולמי בתחום.
במחקריו מצא כי הדברת חרקים אינה חייבת להיעשות בכל ימות השנה וניתן להתאימה לתקופות בהן מתרבים המזיקים.
באופן זה חקר את זבוב הזית, כנימה שחורה, כנימה קמחית, כחליל הרימון ואחרים ומצא את התקופות המתאימות להדברתם.
עיקר פרסומו בציבור הרחב נבע מפרסום ספרו "מזיקי צמחים בישראל".
בעקבות נפילת בנו היחיד בקרב על בית חאנון במלחמת העצמאות (אוקטובר 1948), שינה את שם משפחתו לאבידב.
בשנת תשל"ז (1977) הוענק לאבידב פרס ישראל לחקלאות.
יוסף לכמן (Joseph Lachmann; 1882–1961), פרופסור קליני לרפואת אף אוזן גרון באוניברסיטה העברית, היה אחיו.
אחיינו אשר היה נשוי לחוה, בתו של יוסף לכמן, היה הפרופ' אנדרה דה-פריס, רופא פנימאי וחוקר המטולוגיה וארס נחשים, פרופסור לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ממייסדי הפקולטה לרפואה שלה וראשון דקאניה ורקטור האוניברסיטה (1969–1972), חתן פרס ישראל לרפואה לשנת תש"ל (1970).
פ"ש בודנהימר וה"צ קלין, "פרפר הנמר: תיאור חייו בא"י והמלחמה בו", רחובות – תל אביב: תחנה לחקר החקלאות (דפוס הפועל הצעיר), תרפ"ז.
פ"ש בודנהימר וה"צ קליין, "המלחמה בעכברי השדה בארץ", רחובות – תל אביב: תחנה לחקר החקלאות (דפוס הפועל הצעיר), תרפ"ט.
"מזיקי פירות ההדר", תל אביב: המחלקה למטעי הדר על יד התאחדות האכרים בא"י, תרצ"ג.
פ' ש' בודנהימר את ה' צ' קלין, ספר החרקים לחקלאי, 2 כרכים, תל אביב: אמנות, תרצ"ה.
(כל חלק יצא גם כספר בפני עצמו)
קליין, מגדיר למזיקי הצמחים העיקריים במשק החקלאי.
ה"צ קלין, נ[תנאל] הוכברג, "עש האשכול: תולדות חייו והמלחמה בו", רחובות – תל אביב: הסוכנות היהודית לארץ-ישראל – תחנה לחקר החקלאות – מחלקת ההדרכה (דפוס הפועל הצעיר), תרצ"ח.
מזיקי ההדר בארץ ישראל, תל אביב: הסוכנות היהודית לארץ ישראל – תחנה לחקר החקלאות – מחלקת ההדרכה; ספרית השדה, ת"ש.
מזיקי גן הירק בארץ ישראל, רחובות: הסוכנות היהודית לארץ ישראל – תחנה לחקר החקלאות (דפוס הפועל הצעיר), תש"א.
(מהדורה ב מורחבת: תל אביב: הסוכנות היהודית לארץ ישראל – תחנה לחקר החקלאות; ספרית השדה, תש"ה.)
ה"צ קלין, מ[קס] פרקר, "מחקר תולדות חיי זבוב הפירות של ים התיכון בעמק הירדן"; העורך: ש[למה] צמח, רחובות: תחנה לחקר החקלאות; ספרית השדה, תש"ג.
"כנימת עש הטבק בארץ ישראל", תל אביב: ספרית השדה, תש"ו.
ה"צ קלין, נ[חמיה] ובולסקי, "עש-התפוח בשפלת החוף של ארץ ישראל", תל אביב: ספרית השדה, תש"ו.
בן-חיים, "תצפיות במזיקי עצי הפרי הסובטרופיים בישראל", רחובות: תחנה לחקר החקלאות; ספרית השדה, תש"ג.
(קונטרס) (תדפיס מתוך: "כתבים", כרך א, תשי"א)
צבי אבידב, בהשתתפות יצחק הרפז, אליהו סבירסקי, מזיקי צמחים בישראל, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשכ"א 1961. (ראה אור בתרגום לאנגלית, במהדורה מורחבת ומתוקנת, ב-1961)
נמלת הקציר בישראל; בעריכת נ[חמן] תרדיון, תל אביב: ספרית השדה, תשכ"ח.
מחיי החרקים: פרקים באקולוגיה, בביולוגיה, ובפנולוגיה של חרקים בישראל, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"א 1970.
ד"ר צבי אורגד (נולד ב-12 במרץ 1969) הוא חוקר ומרצה במחלקה לאמנות יהודית באוניברסיטת בר־אילן, מעצב גרפי, מאייר וכותב לילדים.
אורגד היה גזבר אגודת המאיירים בישראל, וכתב, בין היתר, את ספר הילדים "מסיבה בכפר".
אורגד נולד בבני ברק וגדל בבת ים ובירושלים.
הוא למד בתיכון מכללת אורט בירושלים ושירת כטכנאי אלקטרוניקה בחיל האוויר.
הוא סיים תואר ראשון בהצטיינות בעיצוב ובהוראה באקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה.
בשנת 1997 זכה במלגה מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
שנה לאחר מכן הציג אורגד תערוכת יחיד של רישומים ב"גלריית ציאורים".
אורגד חבר באגודת המאיירים הישראלית והוא משתתף בקביעות בתערוכותיה הקבוצתיות.
אורגד פרסם סדרת קומיקס שנקראת "בסטודיו של ציקי" במגזין "זמן דיגיטלי".
בנוסף, פרסם אורגד טור מאויר בשם "יש פוליטיקה נקייה?" באתר האינטרנט של התנועה לאיכות השלטון.
בשנת 2008 אייר אורגד את הספר "חבורת חל"ס והמקרה המוזר של ערפדילו בתל אביב" שהוצא לאור בהוצאת טרקלין.
בשנת 2009 הוציא לאור את ספר הילדים "מסיבה בכפר", אותו כתב ואייר.
באותה שנה כתב אורגד את ספרי הילדים "פיה ליום אחד" ו"נסיך ליום אחד", אשר יצאו לאור בהוצאת דגן.
ספרים אלה הם ספרים המותאמים אישית לכל ילד או ילדה.
אורגד סיים לימודי תואר שני במחלקה למורשת ישראל באוניברסיטת אריאל (2012) ודוקטורט במחלקה לאמנות יהודית באוניברסיטת בר-אילן (2017).
כתב מאמרים אקדמיים על אמנות בבתי כנסת בארץ ובעולם ועל ציורים בכתבי יד עבריים בימי הביניים ובעת החדשה המוקדמת.
בשנת 2022 יצא לאור בהוצאת Brill ספרו "Eliezer-Zusman: The Early Modern Synagogue Painter and His World", מונוגרפיה על צייר בתי הכנסת אליעזר־זוסמן, שפעל באזור בוואריה במחצית הראשונה של המאה ה-18.
צבי איזקסון (כ"ו בכסלו ה'תרמ"ח, דצמבר 1887 – ג' בניסן ה'תשל"ד, 26 במרץ 1974) היה מחלוצי הפרדסנות בארץ ישראל ופעיל מרכזי בארגוני האיכרים והפרדסנים בארץ ישראל, גואל אדמות, מלונאי, איש ציבור ופעיל בהסתדרות הציונים הכלליים.
על שמו היישוב קדמת צבי ברמת הגולן.
נולד בכ"ו בכסלו תרמ"ח בעיירה נשוויז' שבפלך מינסק ברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), לזרח איזקסון ולצפורה לבית מזי"א.
בילדותו עלה לארץ ישראל עם סבתו והם התיישבו בירושלים.
למד ב"חדר", ולאחר מכן בבית הספר כי"ח.
כנער למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
לאחר שלוש שנות לימוד במקוה ישראל נסע עם קבוצת תלמידים להשתלמות חקלאית בבית הספר החקלאי "אור יהודה", שחברת יק"א יסדה באנטוליה, ולאחר מכן נסע להמשך השתלמות בצרפת ובארצות הברית.
כששב לארץ ישראל עבד כפקיד בחברת כרמל מזרחי בראשון לציון.
עם הזמן התקדם בעבודה ומונה כמנהל הסניף ביפו ולאחר מכן כמנהל הסניף בקהיר.
נישא לדודניתו מרגלית מזי"א, בת ד"ר אהרן מאיר מזי"א.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה נסע לארצות הברית אל בני משפחתו, ובשל המלחמה נבצר ממנו לשוב לארץ ישראל.
בהיותו בעל אופי פעלתני ובעל חוש מסחרי וכלכלי מפותח החל בפעילות ציבורית וכלכלית במקום שבתו בארצות הברית.
בין השאר השתתף ביסודה של ההסתדרות הציונית האמריקאית.
בשנת 1920 שב לארץ ישראל והתיישב בירושלים בבית חותנו.
הוא יסד מפעל ליצור מרבדים בשם "מרבדיה".
במקביל עסק בפעילות ציבורית ענפה.
סייע לוועד הלאומי בתחום הכלכלי והפיננסי.
היה ממקימי הסניף הירושלמי של הציונים הכלליים, היה פעיל בלשכת "ירושלים" של בני ברית, וכמו כן נבחר לגזבר של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
באותה תקופה החל לעסוק בתחום הפרדסנות בעקבות חותנו ד"ר מזי"א שהיה פרדסן וממנהלי האגודה הקואופרטיבית "פרדס".
באמצע שנות ה-20 רכש איזקסון שטח אדמה גדול באדמת פתח תקווה ונטע עליו פרדס.
באותה תקופה הקים עם חותנו את מלון פלטין בתל אביב, וכעבור זמן עבר עם משפחתו מירושלים לתל אביב והתגורר בבניין המלון.
במהלך שנות ה-20 גאל איזקסון אלפי דונם אדמה מעבר לירקון, מצפון לפתח תקווה.
הוא הכשיר את האדמה לנטיעת פרדסים ומכר את השטח בין מכריו במחיר הקרן.
על שטח זה נוסדו המושבות כפר הדר, רמת הדר ורמתיים (כיום חלק מן העיר הוד השרון).
באמצע שנות ה-30 היה חבר בקבוצה שרכשה אלפי דונמים באזור בית שאן לגידול צאן ובקר.
לימים הוקמו על אותו שטח אדמה שני יישובים חקלאיים.
מאז שנות ה-30 נעשה איזקסון פעיל מרכזי בהנהגת התאחדות האיכרים, שכללה חברות ומוסדות רבים, ובהם בנק אוצר האיכרים למשכנתאות, קופת חולים עממית, חברה לשיווק ולהובלת סחורה חקלאית, כתב העת בוסתנאי, בית ספר חקלאי ועוד.
כמו כן היה מראשי אגודת "פרדס", כממשיכו של חותנו ד"ר מזי"א.
בין השנים 1957 - 1974 נבחר לשמש כנשיא התאחדות האיכרים.
כמו כן היה יושב ראש בנק אוצר האיכרים למשכנתאות.
איזקסון גם היה עסקן פעיל בהסתדרות הציונים הכלליים, שייצגה את הסוחרים ומעמד הביניים, בה היה חבר מועצת סניף תל אביב וחבר הוועד הפועל הארצי.
היה מיוזמיו ופעיליו של "האיחוד האזרחי" (1941 - 1948) שעסק בשמירת האינטרסים של מעמד הביניים.
היה חבר הנהלת עיתון הבוקר ומפעיליו המרכזיים.
במשך עשרות שנים היה ממובילי ענף הפרדסנות בארץ וממנהיגי הפרדסנים.
בסוף שנות ה-30 הקים עם עמיתיו, ובהם יצחק רוקח, את "פרדס סינדיקט", שאיחד את הקואופרטיבים שעסקו בפרדסנות.
בשנות מלחמת העולם השנייה ארגן ועד משותף לפרדסנים היהודים והערבים שעמד מול ממשלת המנדט ודאג למכלול האינטרסים של ענף הפרדסנות.
בעקבות פעילות זו נוסדה מועצת הפיקוח לפרי הדר ולאחר מכן המועצה לשיווק פרי הדר.
לאחר קום המדינה נסע פעמים רבות לחו"ל לשם לימוד דרכי מיכון ענף הפרדסנות והשגת סיוע לרכישת הציוד הדרוש.
עמד בראש משלחות שעסקו בתחומים שונים של ענף הפרדסנות, וכמו כן ייצג את חקלאי ישראל מטעם התאחדות האיכרים בכינוסים שונים באירופה.
צבי איזקסון נפטר בג' בניסן תשל"ד.
לאחר פטירתו הוצב ארונו ברחבת בית האיכרים בתל אביב והוא נטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
בנו הוא אליהו איזקסון, שהמשיך בדרכו ולימים מונה אף הוא כנשיא התאחדות האיכרים.
אליהו איזקסון יזם הקמתם של מספר יישובים בישראל, ובהם היישוב קדמת צבי שהנציח את שם אביו.
כמו כן נקרא על שמו רחוב בראשון לציון.
צבי אהרוני (6 בפברואר 1921 – 25 במאי 2012) היה ראש אגף החקירות בשב"כ, ראש יחידת קיסריה במוסד ונטל חלק בלכידת אדולף אייכמן.
נולד בשם הרמן ארונהיים בפרנקפורט על האודר שבצפון-מזרח גרמניה להיינריך, עורך דין מצליח ומראשי הקהילה היהודית בעיר, ולאויגניה לבית סימון, אחיו הוא יוחנן אהרוני.
עם עליית הנאצים לשלטון עברה המשפחה לברלין.
ב-1936 נפטר האב וב-1938, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, עלה אהרוני לארץ יחד עם אימו ואחיו.
עם הגיעו לארץ הצטרף לקיבוץ אלונים שם הכיר את אשתו גאולה.
באלונים שימש כבנאי, מקצוע אותו למד בגרמניה ולאחר זמן מה הצטרף למשטרת היישובים העבריים כנוטר בעמק יזרעאל.
ב-1942 התחתן עם גאולה ונאלץ לעזוב את הקיבוץ בעקבות רצונו להצטרף לצבא הבריטי וללחום בנאצים.
הוא הוצב במצרים, הוכשר כחוקר שבויים והתקדם עם הצבא הבריטי לצפון אפריקה, לאחר מכן לאיטליה, שם שהה יותר משנה, וסיים את המלחמה בווינה.
ב-1946 השתחרר משירותו הצבאי ונרשם לטכניון ללימודי ארכיטקטורה, אך נאלץ להפסיק את לימודיו עם פרוץ מלחמת העצמאות.
הוא התגייס להגנה ולצה"ל ולחם בחטיבת כרמלי בתחילה כמפקד מחלקה ואחר כך כמפקד פלוגה.
בתום מלחמת העצמאות השתחרר מצה"ל, התגייס לשרות הביטחון הכללי (שב"כ) והתקדם לתפקיד ראש אגף החקירות.
בתחילת 1960, בעקבות ידיעות שהגיעו מהתובע הגרמני פריץ באואר ולבקשתו, נשלח אהרוני לארגנטינה, במטרה לאתר שם את אדולף אייכמן.
היה זה לאחר שמספר ניסיונות קודמים לאתרו נכשלו.
בעזרתם של עוזרים מקומיים איתר אהרוני את אייכמן תוך שבועיים, צילם אותו במצלמה נסתרת ואימת שהבית שייך לרעייתו וורה.
עם החומר שברשותו חזר לארץ ובעקבות זה הוחלט לצאת מייד למבצע ללכידתו.
תוך מספר שבועות התארגן צוות של השב"כ לנסוע לארגנטינה עם אהרוני.
בעת החטיפה נהג אהרוני ברכב ולאחר מכן היה היחיד שהורשה לדבר ולחקור את אייכמן.
אהרוני הוציא מאייכמן את ההודאה שהוא אכן האיש המבוקש והחתים אותו על מכתב שהוא מוכן לבוא ולהשפט בישראל.
לאחר פרשת אייכמן הוצב אהרוני מטעם המוסד בפריז והיה בין היתר אחראי לאיתור פושעים נאציים נוספים ובראשם יוזף מנגלה.
בסיועו של קצין אס אס לשעבר איתר אהרוני, ככל הנראה, את מנגלה בחווה נידחת באזור סאו פאולו בברזיל וערך עליו תצפיות.
באותו זמן נקרא בדחיפות לפריז לסייע באיתור הילד יוסל'ה שוחמכר ולאחר מכן לא נתבקש עוד להמשיך את המעקב אחרי מנגלה וכך אבדו עקבותיו.
ב-1964 חזר אהרוני לישראל ותוך זמן קצר התמנה לראש אגף המבצעים במוסד (מה שנודע, על פי פרסומים זרים, כ"יחידת קיסריה").
הוא יזם וניהל מבצעים רבים של המוסד שחלקם טרם הותרו לפרסום.
בשנת 1970 השתחרר אהרוני משירות המדינה ונסע להונג קונג.
אהרוני עבד בהונג קונג במשך כ-5 שנים ובעקבות פטירת אשתו הראשונה נישא בשנית לאזרחית בריטית.
כששב לישראל הקים את המכון הישראלי לפוליגרף.
בשנת 1980 מכר את חלקו במכון והצטרף לשאול אייזנברג למשך 5 שנים בסין.
בשנת 1985 יצא אהרוני לגמלאות וזמן קצר לאחר מכן, עבר להתגורר עם רעייתו באקסטר שבדרום-מערב אנגליה.
אהרוני נפטר בביתו באנגליה במאי 2012, והותיר אחריו בן ובת.
צבי אבינר ופני (Vapni) (נולד בשנת 1963) הוא סופר ודיפלומט ישראלי המכהן מספטמבר 2025 כשגריר ישראל בהולנד.
שימש בעבר כיועצו המדיני הבכיר של נשיא המדינה ושגריר ישראל בסלובקיה.
ופני, יליד פתח תקווה, הוא צאצא של שלמה זלמן צורף ויואל משה סלומון מאבות היישוב ופורצי החומות בירושלים.
אביו, משה ופני היה מנהל בית הספר מורשת משה ברמת גן ונהרג במלחמת ששת הימים.
בית הספר קרוי מאז על שמו.
למד היסטוריה של עם ישראל והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא בעל תואר מוסמך בהיסטוריה כללית ובוגר מחזור 2020 של קרן וקסנר.
ב-1991 הצטרף לשורות משרד החוץ.
במסגרת תפקידיו שירת בשגרירות ישראל בסופיה, בקונסוליה הכללית לדרום מזרח ארצות הברית באטלנטה ובקונסוליה הכללית למערב ארצות הברית בלוס אנג'לס.
בין השנים 2007 ל-2011 כיהן כשגריר ישראל בפיליפינים.
בין השנים 2013 ל-2015 שימש יועץ דיפלומטי במטה לביטחון לאומי.
בין השנים 2015 ל-2019 כיהן כשגריר ישראל בסלובקיה בין השנים 2019 ל-2021 שימש ראש חטיבת צפון אמריקה במשרד החוץ.
ב-8 ביולי 2021 החל כהונתו כיועץ המדיני הבכיר לנשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג.
ב-3 בדצמבר 2024 אישרה הממשלה את מינויו לשגריר ישראל בהולנד.
במהלך השנים פרסם סיפורים קצרים בכתבי עת שונים ובהם "קשת החדשה", "שבו" ו"מסמרים".
בשנת 2010 ראה אור ספרו הראשון, "אמרי שאת זוכרת", קובץ סיפורים קצרים בהוצאת אבן חושן.
ספרו השני, הרומן "כל שאר התביעות מוגזמות", התפרסם בפברואר 2013 בהוצאת בבל.
"לינה במדבר", סיפור קצר, קשת החדשה גיליון 17 (סתו 2006)
"תהומות", סיפור קצר, קשת החדשה גיליון 21 (סתו 2007)
"בכי ראשון", סיפור קצר, שבו-כתב עת לשירה גיליון 18 (2008)
"אדם נכנס לתוך חדר", סיפור קצר, מסמרים גיליון 12/ילדות (2009)
"הציפורים של ברילסקי", סיפור קצר, מסמרים גיליון 14/מעבר לגדר (2010)
"אמרי שאת זוכרת", קובץ סיפורים קצרים, הוצאת אבן חושן, יולי 2010
"בית הדיו", אסופת סיפורים בעריכת יובל שמעוני, הוצאת עם עובד, 2011
"כל שאר התביעות מוגזמות", רומן, הוצאת בבל, פברואר 2013
צבי אוֹרוֹן (אורוּשקֶס; נכתב גם: אורושקעס, ארושקס, ארושקעס) (1888, ביאליסטוק – 3 בדצמבר 1980, אשדוד) היה צלם וצלם עיתונות ישראלי שפעל בתקופת המנדט הבריטי.
שימש צלם עיתונות של עיתונים רבים בישראל ומחוצה לה ושימש כצלם הרשמי של הנציבים העליונים ושל כוחות הצבא הבריטי בארץ.
אורון נולד בשם צבי אורושקס ב-1888 בביאליסטוק שבפולין הרוסית, בנם של רבקה לבית פט וגדליה אורושקס.
התחנך בעיר ורשה, שם למד את מקצוע הצילום תוך עבודה אצל גיסו, שהיה בעל מספר צלמניות.
בשנת 1913 היגר לארצות הברית עם משפחתו והתיישב במיניאפוליס שבמינסוטה, שם התפרנס כצלם ולמד אנגלית בערבים.
נישא לקלרה כהן, והזוג היו הורים לשניים: רבקה ליגום, עסקנית ויצו בדרום אפריקה, וד"ר אברהם אורון, רופא מומחה לכירורגיה אורולוגית בניו יורק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה פתח בתעמולה לגיוס כספים למען יהודי אירופה בעיתונים ובחוגי בית, והיה פעיל במסגרת התנועה הטריטוריאליסטית-הסוציאליסטית, שלאחר הצהרת בלפור (1917) ראתה בארץ ישראל כטריטוריה המיועדת לעם היהודי.
עם הגיוס לגדודים העבריים הצטרף לגדוד האמריקאי של הלגיון העברי, גדוד 39 של קלעי המלך, והגיע עמו לארץ ב-1919.
לאחר שחרורו ב-1920 חזר לצילום.
השתקע בתל אביב, ובשנת 1920 פתח בה סטודיו לצילום.
למחייתו התפרנס מצילום תצלומים משפחתיים ואירועים חברתיים, ולצד זאת עבד מראשית ימיו בארץ כצלם עיתונות עבור העיתונות בישראל ומחוצה לה.
לאורך שנות ה-20 צילם עבור קק"ל את היישובים החדשים שהוקמו אז בארץ.
עבודתו זכתה להערכתם של פקידי ממשלת המנדט הבריטי.
בשנת 1930 עבר לירושלים, פתח סטודיו לצילום ליד מגרש הרוסים (רח' יפו 28).
על רקע קשריו הטובים עם ראשי שלטונות המנדט, מינה אותו הנציב העליון ג'ון צ'נסלור כצלמו הרשמי וכצלם הרשמי של הצבא הבריטי בארץ ישראל.
אורון צילם אירועים חשובים רבים בארץ בתקופת המנדט, משנות ה-20 ועד סוף שנות ה-40. בין השאר תיעד את תחילת בנייתו של נמל חיפה, את יריד המזרח הראשון בתל אביב והמכביה הראשונה (1932), מאורעות תרצ"ו בירושלים.
כן ליווה את ועדות החקירה השונות בזמן המנדט, מוועדת שו (1929) ועד ועדת אונסקו"פ (1947).
כן צילם תמונות דיוקן של אישים בולטים.
תצלומיו נדפסו בעשרות עיתונים, והוא היה צלמם הקבוע של יותר מ-20 עיתונים.
ואולם, על רקע קשריו עם השלטונות הבריטיים, לא עלה בידו למצוא את מקומו בעיתונות העברית בארץ, וזאת חרף קשריו עם חבריו לגדודים שהגיעו לצמרת הנהגת היישוב, יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון.
אורון לקה בהלם בעקבות פיצוץ בניין הבולשת הבריטית שבמגרש הרוסים (הסמוך לסטודיו שלו) באביב 1944, וסבל מתוצאותיו כל חייו.
ב-1958 תרם את אוסף תצלומיו, ובו אלפי תצלומים (קרוב ל-200 אלבומים) מ-1920 ועד ימיה הראשונים של המדינה, לארכיון הציוני המרכזי.
בארכיון הציוני המרכזי שמור גם ארכיונו האישי, הכולל בין השאר קטעי עיתונות בנוגע לתערוכותיו, התכתבויות עם מערכות עיתונים, אישורים שונים של שלטונות המנדט, מכתבי הוקרה, תעודות שונות ונאומים.
ב-1962 הוצגה בבניין הסוכנות היהודית בירושלים תערוכה רטרוספקטיבית (1920–1950) מתצלומיו שנמסרו לארכיון; התערוכה נפתחה על ידי יו"ר הנהלת הסוכנות, משה שרת.
ב-1966 הוצגה התערוכה במוזיאון ההיסטורי לתולדות תל אביב.
לאחר פטירתה של אשתו ב-3 ביוני 1964, עבר להתגורר עם בתו באשדוד.
בשנות ה-60 הציג תערוכה באשדוד.
בשנות ה-70 הציג את תצלומיו במוזיאון ישראל ובמוזיאון היהודי של ניו יורק.
אורון נפטר בדצמבר 1980 באשדוד, בגיל 92. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
ב-21 במרץ 2013 נפתחה במוזיאון ארץ ישראל ברמת אביב התערוכה "בשירות הנציב העליון", המציגה תצלומים שצילם אורון בשנות המנדט הבריטי.
צבי אורבך (2 בפברואר 1904 – 20 באפריל 1971) היה מחלוצי העלייה השלישית.
החל דרכו ב'גדוד העבודה' והפך ברבות השנים לקבלן בנייה.
היה מאנשי 'ההגנה' בתל אביב.
הקים את ארגון 'השירות הכללי' בתל אביב, ובשנותיה הראשונות של המדינה ניהל את הוועדה להקמת שיכונים לאנשי צבא הקבע.
צבי אורבך, בן יהודית ודוד אאורבך (AUERBACH), נולד ב-2 בפברואר 1904 בלבוב שבגליציה.
האם, יהודית לבית אוסטר הייתה קרובת משפחה של דניאל אוסטר, ראש עיריית ירושלים.
היא הקפידה על שמירת המצוות בבית המשפחתי שבו נולדו שני בנים ושש בנות (רוז'ה, רבקה, צבי, יהושע, פנקה, טוני ושתי אחיות נוספות ששמותיהן אינם ידועים).
בזמן מלחמת העולם הראשונה שרר בלבוב רעב קשה ולאחר מכן פרצה בעיר מגפת כולירה.
האב, דוד אורבך, ושתיים מבנותיו נספו במגפה באותו השבוע.
אלמלא עזרת הדוד, פנחס אורבך, לא הייתה המשפחה שורדת את חרפת הרעב והמצוקה.
האח, יהושע אורבך, ניחן בחריפות שכל מיוחדת והתבלט בכישוריו האינטלקטואליים.
חרף הגבלות ההשכלה שהושתו על היהודים הוא התקבל ללימודי כימיה בפוליטכניקום שבלבוב וסיים בהצטיינוּת יתרה.
בסוף שנות העשרים עלה יהושע אורבך ארצה עם אִמו, אחיותיו, פנקה דויטש וטוני אורבך.
טוני אורבך ובעלה ישראל אורבך ואחיו מרקוס אורבך היו ממייסדי המושבה מגדיאל בשרון.
לישראל וטוני היו שני ילדים בינה אמסטר ודוד אורבך תעשיין ויזם שתרם לתעשייה הביטחונית.
יהושע אורבך אחיהם של צבי וטוני היה ממקימי מפעלי ים המלח ומילא תפקיד בכיר במשרד התעשייה והמסחר.
שתיים מבנות המשפחה, האחיות רוז'ה ורבקה, נספו בשואה.
צבי אורבך קיבל חינוך יהודי והשכלה כללית במערכת החינוך העירונית.
השכלתו הפורמלית הייתה תיכונית בלבד.
קור רוחו של צבי אורבך וכישרון מנהיגותו ניכרו כבר בימי ילדותו.
באחת הפעמים שיצא עם אחיו לסרט קולנוע בלבוב נפוצה שמועה שפרצה שרפה באולם, והקהל החל להימלט מהמקום בצעקות מחרידות.
רבים נדרסו במנוסת ההמון המבוהלת.
הוריהם של צבי ויהושע (אחיו) נזעקו לחפש את בניהם, ורק לאחר התפנוּת הקהל מהאולם יצאו שני הילדים.
כשנשאל צבי הקטן לפשר ההתמהמהוּת, הוא ענה שכאשר התחילו הצעקות הוא בדק מסביב, ומשראה שאין אש מאיימת עליהם החזיק את אחיו ויחד חיכו ליציאת האנשים.
בגיל צעיר הצטרף אורבך לתנועת הנוער השומר הצעיר, ובגיל 16 בשנת 1920, עזב את בית הוריו ועלה ארצה כחלוץ.
הוא הגיע בראשיתה של העלייה השלישית, עם הקמת גדוד העבודה בעמק הירדן.
תחילה עבד במסגרת פלוגות גדוד העבודה, ואחר כך כפועל אצל חקלאי במושבה יבנאל.
אורבך הצטרף למייסדי קיבוץ משמר-העמק של תנועת השומר הצעיר בעמק יזרעאל, אולם המסגרת הקולקטיבית לא הלמה את אופיו האינדיבידואלי.
הוא הצטרף בשנת 1924 להסתדרות הכללית, וגם משעלה לגדולה ועשה חיל רב בעסקיו כקבלן הוא דאג לזכויותיהם הסוציאליות של עובדיו.
בהסתדרות פועלי הבניין הוא כונה – 'הקבלן האדום'.
אורבך עבר לירושלים ובשל האבטלה הקשה חי בתנאי דחק במרתף.
את זמנו ניצל ללימוד שפות, ורכש שליטה מלאה באנגלית ובערבית, נוסף על שליטתו המלאה בפולנית, רוסית, גרמנית ועברית.
הוא החל לעבוד כפועל בניין בבית-לחם.
ברעידת האדמה שהתחוללה ב-1927 נחרבו מרבית בתי העיירה, פרט לבנין שהוא בנה.
הישגו נודע ברבים והוא קנה את פִרסומו כקבלן אמין ובעל מקצוע מומחה בתחומו.
הוא נקרא לבנות את הכנסייה הסורית בבית-לחם ומשהשלים את המֵיזם עבר בתחילת שנות השלושים לתל אביב.
אורבך הגיע לתל אביב בשנת 1931 עם תחילת העלייה החמישית שהביאה לגידול מואץ של העיר.
הוא השתלב בתנופת הבנייה ובנה את אצטדיון המכבייה הראשון סמוך לגני התערוכה בשפך הירקון.
הוא היה קבלן פרטי ובנה בניינים רבים בתל אביב, וביניהם הבניין הראשון על עמודים, בית אנגל, בצומת שדרות רוטשילד ורחוב מזא"ה בתכנונו של האדריכל זאב רכטר.
בתחילת שנות השלושים הכיר צבי אורבך את בלה, בת דינה ויוסף איפלנד, שנולדה ב-28 בינואר 1909 בחרבין שבסין.
אחיה, אברהם (אברשה) איפלנד, היה ממקימי תנועת בית"ר בחרבין.
בלה סיימה את הגימנסיה בגיל 15, וכעבור שנה עזבה עם אִמה ובן דודה, ויקטור, את סין בדרכם לאירופה.
בתחילה שהו בברלין משם עברו לליאז' שבבלגיה.
בלה למדה מסחר באוניברסיטה וב-1929 עלתה ארצה.
בשנת 1935 היא נישאה לצבי אורבך, והזוג התגורר שנים רבות ברחוב דיזנגוף 16. לבלה וצבי אורבך נולדו בן ובת – יוסי אורבך (1938–1993) ויהודית אורבך-מהודר (ילידת 1944), שהקימו את משפחותיהם בתל אביב.
צבי אורבך התגייס כבר בשנת 1921 לארגון 'ההגנה'.
בפרוץ התלקחות מאורעות הדמים בשנת תרפ"ט (1929) בירושלים הוא מונה למפקד אזור סנהדריה בירושלים ועסק ברכש ביטחוני.
משעה זו ואילך נקשרו חייו עם השירות הביטחוני.
משעבר לתל אביב ודרכו העסקית צלחה ושִׂגשגה המשיך כל העת בתרומתו למאמץ הביטחוני המחתרתי.
לאחר מאורעות תרפ"ט מונה אלימלך זליקוביץ'-אבנר למפקד מחוז תל אביב ב'הגנה'.
הוא הטיל על אורבך להקים את המחלקה הנודדת שנועדה לשמש כוח כוננות חשאי לביצוע המשימות הביטחוניות במרחב המחוז.
אורבך המשיך לפקד על המחלקה הנודדת הראשונה עד תחילת המרד הערבי בשנת 1936. נוכח החמרת המצב הביטחוני בשכונות המבודדות שמדרום ליפו הערבית מוּנה אורבך למפקד אזור חולון, אבו כביר, שכונת גרין ושכונת מולדת.
הוא הקים כוח מאורגן ומאומן בן 380 לוחמים, ומילא את התפקיד עד תחילת שנת 1937. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מונה אורבך ב-6 בספטמבר 1939 למפקח ראשי מטעם הסוכנות היהודית והוועד הלאומי כאחראי על ענייני ההתגייסות לכוחות ההגנה בתל אביב.
אורבך יזם את מפעל ההתרמה העממי 'כופר הישוב' למטרת גיוס כספים מהציבור.
השירות הכללי (ש"כּ) נועד עם ייסודו לספק מענה מיידי לקיצוץ הפתאומי בתִקצוּב העירוני לפעילות ההגנה, והתבסס על שני מקורות פיננסיים – תשלום מבעלי העסקים בעיר ומיסוי מרצון שהושת על כלל הציבור.
צבי אורבך שייסד את ארגון הגבייה מונה למפקד השירות הכללי, ושיטת גיוס הכספים שולבה עם הקמת הפלוגה המיוחדת.
אורבך מיסד את מנגנוני השירות הכללי באמצעות מינוי 'אחראי' על כל עשרה בתי עסק, חנויות ואִטליזים, ו'ממונה' על כל חמישה 'אחראים'.
לשירות הכללי נקבעו שני עקרונות מבניים: מבנה טריטוריאלי (חלוקת העיר ל-12 אזורים), וחלוקה מקצועית של המצטרפים המבוגרים שלא היו חייבי גיוס (רופאים, סוחרים, פקידים, בעלי תעשייה ומלאכה זעירים) שסיפקו עשרות מקומות מסתור למפקדי 'ההגנה', לפעילי המאבק המזוין, למפעילי תחנת השידור המחתרתית ועוד.
עם פרוץ מלחמת העצמאות גויסו אנשי השירות הכללי למשימות אבטחה עירוניות והקמת גופי חירום.
אורבך הִפנה את המהנדס היהודי מבריטניה א' גולדברג, שהיה מומחה בעל שם עולמי לייצור נשק, לגורמי התעשׂ וחיל המדע, וגייס את המשאבים לייצור עצמי של להביורים בשירות הכללי.
בעיצומם של הקרבות לפריצת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות הוטלה על צבי אורבך, מפקד השירות הכללי בתל אביב, משימת אספקת מזון וציוד חיוני לעיר הנצורה.
אורבך ניהל את המבצע ותיאם את כל גורמי הנהלת הסוכנות היהודית, הפיקוד העליון והגורמים הכלכליים.
ארבע שיירות שבכל אחת מהן היו 700 משאיות העבירו מזון וציוד לירושלים הנצורה.
במבצע 'דרור' ב-14 במאי השתלטו כוחות 'ההגנה', שאליהם צורף כוח מהאצ"ל, על יפו.
צבי אורבך, שפיקד על כוח ההשתלטות המרכזי, היה מהמפקדים הבכירים במבצע 'דרור'.
בליל 21 ביוני נתקעה האונייה אלטלנה בים מול חוף פרישמן.
צבי אורבך, מפקד השירות הכללי, שהיה במסגרת כוחות החי"ם (חיל המשמר) העירוניים, הופקד על גזרת חוף הים ופיקד על תקיפת האנייה ממטה השירות הכללי בבניין מועדון ויצו (בשנות ה-50 נקרא 'תיבת נוח') ברחוב הירקון 91 (מצפון לגן ההעפלה).
מנגד, בשלב מסוים של הלחימה אנשי אצ"ל השתלטו על מטה השירות הכללי ופגעו בבניין ובמפקדי היחידה ושדדו כלי נשק.
בתחקירי צה"ל נמצא שאורבך פעל במלוא הנאמנוּת לביצוע משימותיו, וגם שכוחות החי"ם שהוטלו לזירת העימות לא היו כשירים ומיומנים למשימה זו.
לקראת מבצע 'דני' ביולי 1948 מוּנה אורבך למפקד גדוד 42 בחטיבת קרייתי (חטיבה 4), ובמהלך קרבות עשרת הימים (מבצע דני) מונה למפקד הערים לוד ורמלה עם כיבושן.
אורבך הודיע שמי שייתפס בוזז שלל יוצא להורג ללא משפט, ומנע בכך את התופעה.
בספטמבר 1949 שוחרר אורבך משירות קבע.
ב-1954 הוענקה לו דרגת סגן-אלוף.
בתום מלחמת העצמאות הוחלט להקים שכונות מגורים למשרתי צבא הקבע.
המשימה הוטלה בנובמבר 1949 על הוועדה לשיכון אנשי צבא בשירות קבע במשרד הביטחון בניהולו של אורבך שזה עתה פרש משירות קבע.
חברי הוועדה היו – פנחס ספיר (יו"ר), שמעון פרס, אלוף צבי צור, אלוף שמעון מזא"ה, שמואל זלינגר (סמנכ"ל משרד הביטחון), יצחק כֹּהן (ראש אגף הבינוי והמשק במשרד הביטחון) וסא"ל נחמיה קין.
במהלך שש שנות קיומה הקימה הוועדה 13 שכונות – צהלה, רמת-ירון, נווה-צה"ל, מעוז-אביב, 'המשך שיינקין', רמת-חן, שדרות נוי ברמת-גן, קריית-אליעזר, סטלה-מריס, קריית-ים, צנובר הר הכרמל, שכונה בנתניה ונווה-מגן ברמת השרון.
בשכונות אלו הוקמו 3,686 יחידות דיור, שברבות הימים נבלעו בתחומיהן של הערים המתפתחות.
הוועדה בוטלה בספטמבר 1955 ותפקידיה הועברו לאגף הבינוי והמשק במשרד הביטחון.
צבי אורבך היה בין התורמים להקמת הכור הגרעיני הראשון.
לאחר פיזור הוועדה לשיכון אנשי צבא הקבע המשיך אורבך זמן מה בתפקידי בינוי במשרד הביטחון, ובסוף שנות החמישים הקים בשותפות עם החברה האמריקאית את חברת הבנייה 'נווה'.
תחת ניהולו החברה הייתה לאחת מחברות הבנייה הגדולות בארץ.
החברה הצטיינה באיכות הבניה ובחידושים הטכנולוגיים שהכניסה: בניה טרומית, מנופי ענק ועוד.
בין היתר בנתה חברת נוה את שכונת נוה-אביבים, שכונה שגם היום כחמישים שנה מאוחר יותר, נמנית עם שכונות היוקרה של העיר.
שכונה ששימשה כדגם לשכונות רבות.
במיתון הכלכלי בשנות השישים נפגעה חברת 'נווה', ואורבך פרש ממנה והקים את חברת הבנייה 'צבי אורבך חברה קבלנית'.
במסגרת זו בנה את שלושת הבניינים הראשונים בכיכר המדינה שבתל אביב שתוכננו בצורה חריגה ומסובכת.
צבי אורבך נפטר ב-1971, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב .
שמותיהם של צבי אורבך ובנו, יוסף אורבך, מופיעים על 'אנדרטת הבונים' במתחם רחוב בזל המנציחה את בוני העיר תל אביב.
שמם של יהושע אורבך ובני משפחת אמסטר מופיע על אנדרטת הבונים שבכיכר שכונת מגדיאל בהוד-השרון.
רבי צבי אלימלך שפירא (כונה: "הצבי לצדיק"); 1841 בערך, ה'תר"א – 9 באפריל 1924, ה' בניסן ה'תרפ"ד היה אדמו"ר חסידי, מייסד חסידות בלאז'וב בגליציה המערבית.
נולד בשנת ה'תר"א בדינוב שבדרום פולין, לרבי דוד שפירא (האדמו"ר השני מדינוב) ולרחל מינא.
בצעירותו למד אצל גדולי החסידות רבי ישראל פרידמן מרוז'ין ורבי שלום רוקח מבעלז ובגיל שבע עשרה התפרסם לאחר שזכר בעל-פה את הספר "ברית כהונת עולם".
לאחר נישואיו לשרה בתו של רבי משה הורוביץ מרוזבודוב אכל קעסט אצל הרב חיים הלברשטאם מצאנז ונמנה עם חבורת תלמידים מובחרים שלמדו עמו ואף קיבל ממנו היתר הוראה.
ולאחר מכן שימש כרב בעיר ריבטיטש בה כיהן גם סבו כרב.
עם פטירת אביו בי"ט באדר ה'תרל"ד החל לנהוג באדמו"רות וכתשע שנים לאחר מכן בשנת ה'תרמ"ג נתמנה לרב בעיר בלאז'וב וייסד בה את חצרו.
בעת מלחמת העולם הראשונה ברח לבודפשט בירת הונגריה ולאחר סיום המלחמה חזר לגליציה.
בשנת ה'תרפ"ג התיישב בעיר ריישא, ושם נפטר בה' בניסן ה'תרפ"ד.
בסוף ימיו נתפרסם כצדיק מופלג ולגאון גדול, זאת גם בשל ספרו "צבי לצדיק" הכולל את חידושיו על התורה והמועדים ותשובותיו בהלכה.
מבין תלמידיו המובהקים ניתן למנות את רבי אהרן ראטה ראש חבורת שומרי אמונים, ורבי מאיר סגל לנדא מדראהביטש.
אחיו של רבי צבי אלימלך היו רבי מאיר יהודה שפירא האדמו"ר מבוקווסק, ורבי ישעיה נפתלי הירץ שפירא האדמו"ר השלישי מדינוב.
רבי יהושע שפירא, רב בריבטיטש וממלא מקום אביו באדמו"רות בלאז'וב
אלטע מלכה, אשת רבי ברכיה טייטלבוים בן רבי משה יוסף טייטלבוים מאוהל
רבי יוסף שפירא, (נפטר ה'תר"ן).
נישא לחיה מינדל בתו של רבי מאיר משולם שפירא
צבי לצדיק - על התורה.
יצא לאור במהדורה חדשה עם תוספות והערות, "מכון אורות ישראל" בלאז'וב, ברוקלין תש"ע.
צבי לצדיק - על המועדים
צבי לצדיק - ספר שו"ת
אל-פלג היה קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה ושירת כמושל הצבאי באזור המשולש, בעזה, בשכם ובדרום לבנון.
הוא שימש כשגריר ישראל בטורקיה, וקונסול כבוד של טורקיה בתל אביב.
אל-פלג נולד בשנת 1926 בברנוב שבפולין לרבקה לבית זייפנטרגר ויוסף אלפלנג.
אביו היה נגר, ואמו עקרת בית.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, אשר השתקעה בשכונת מכבי-צריפים ביפו.
כילד היה חבר בתנועת הנוער "החוגים המרקסיסטיים", וב-1940 התנדב לארגון "ההגנה".
בשנת 1948, בפרוץ מלחמת העצמאות, עבר עם משפחתו לתל אביב ושירת במלחמה בחטיבת אלכסנדרוני.
בעקבות הוראת בן-גוריון כי על קצינים לעברת את שם משפחתם, שינה את שם משפחתו מ"אלפלנג" ל"אל-פלג".
לאחר סיום שירותו הצבאי ובמקביל ללימודיו האקדמיים המשיך לשרת בצבא קבע.
הוא היה המושל הצבאי באזור המשולש בדרגת סרן.
לאחר מלחמת סיני היה המושל הצבאי בעזה בדרגת רב-סרן, ולאחר מלחמת ששת הימים היה המושל הצבאי באזור שכם בדרגת רב-סרן ולאחר מכן בנפת ח'אן יונס בדרגת סגן-אלוף (20 ביוני–7 באוגוסט 1967).
לאחר סיום מלחמת יום הכיפורים ועד להסכם הפרדת הכוחות היה מושל באזור פאיד שממערב לתעלת סואץ במצרים.
בעת מלחמת לבנון הראשונה היה מושל צבאי בדרום לבנון.
אל-פלג ביקר בחריפות את המדיניות הישראלית ביהודה ושומרון לאחר מלחמת ששת הימים.
הוא סבר שהיה עדיף להגיע להסכם עם ממלכת ירדן על ניהול השטחים.
עם זאת, הוא טען שאם השלטון הישראלי העדיף לטפח שלטון מקומי ככוח נגד לממלכת ירדן ואש"ף, היה עליו לנצל את בוגרי הממשל הצבאי על ערביי ישראל שהבינו את האוכלוסייה המקומית, ולא להצניח מפקדים צבאיים שלא הבינו את האוכלוסייה המקומית.
הוא טען שהשלטון הצבאי היה צריך לנצל את כוחו כדי לטפח מנהיגות מקומית הנאמנה לישראל ולא לאפשר הקמת עיתונים המזוהים עם אש"ף ולקיים בחירות בהם נציגי אש"ף זכו.
בשנת 1975 הזהיר מהפקעת קרקעות לצורך יהוד הגליל, שעלול להביא תסיסה בקרב ערביי ישראל.
בזמן שירותו הצבאי למד היסטוריה באוניברסיטת תל אביב והתמחה בנושא התנועה הלאומית הפלסטינית והסוציולוגיה של החברה הערבית.
ב-1989 סיים את לימודיו לתואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנות ה-90 היה חבר במשלחת הישראלית בשיחות הרב-צדדיות.
בשנת 1995 מונה לשגריר ישראל בטורקיה, תפקיד שמילא עד לשנת 1997. לאחר סיום תפקידו מונה על ידי נשיא טורקיה סוליימאן דמירל לקונסול כבוד של טורקיה בתל אביב.
אל-פלג היה חבר במועצה לשלום ולביטחון, ובמסגרתה חתם על עצומה הקובעת שתוכנית ההתנתקות חשובה לביטחון הלאומי.
בשנת 2008 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
כיהן כמרצה וכחוקר במרכז דיין שליד אוניברסיטת תל אביב, ופרסם מאמרים בנושאי ההיסטוריה של הלאומיות הפלסטינית.
צבי אל-פלג נפטר בשנת 2015, בגיל 89, והובא לקבורה בקיבוץ עין החורש.
אשתו הראשונה ואם שני ילדיו, נעמי (1932–1978), הייתה בתם הצעירה של נחמה ויעקב צוואנגר, שנרצח ב-1937.
נישא בשנית למשוררת מיכל סנונית, והיה נשוי לה עד מותו.
נכדתו דנאל אל-פלג יצרה סרט תיעודי על סבה בשם "המושל", זוכה פרס דיאמונד לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2024 מטעם פסטיבל הקולנוע ירושלים.
תוכנית הפדרציה של חוסיין: גורמים ותגובות, 1977.
פלסטין עצמאית בסבך היריבות הבינערבית 1946-1948, 1982.
(יחד עם גיא בכור), לקסיקון אש"ף, משרד הביטחון, 1991.
המופתי הגדול, בהוצאת משרד הביטחון, 1989. (תרגום הספר לאנגלית)
מנקודת ראותו של המופתי: מאמרי חאג' אמין מתורגמים ומבוארים, בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995.
צבי בן שרה ומשה קרפיול נולד ב-1936 בארץ ישראל, וגדל בתל אביב.
החל את דרכו בעיתונות ב-1958 ככתב "מעריב" בנגב.
בהמשך היה חבר מערכת העיתון בתל אביב.
בשנת תשכ"ג-1963 זכה בפרס עמוס לב על כתבתו "בלוריתו הכסופה של מרסל" (על מרסל טוביאס, שאימן את גנרל מובוטו).
בשנת תשכ"ה-1965 זכה בפרס זה פעם נוספת, עבור כתבתו "שביל החלב" (על חיי מושב עולים על הגבול ליד ירושלים).
בפברואר 1966 זכה להכרה מקצועית כשהיה העיתונאי היחידי שהתלווה לאייבי נתן לפני המראתו למצרים במטוס דו-כנפי (בואינג-סטירמן) למסור לנשיא נאצר עצומה הקוראת לשלום, ודיווח על כך.
כעבור 12 שנה ב"מעריב" עזב את הכתיבה בו לטובת עריכה בעיתון "ידיעות אחרונות", שם ערך את המוסף הפוליטי של סוף השבוע ואת מדור הספורט.
בשנת 1974 התמנה במקביל לסגן-עורך "לאשה", השבועון לנשים מבית ידיעות אחרונות.
כעבור חמש שנים, בינואר 1979, התמנה לעורך המגזין במקום דוד קרסיק (שערך אותו מ-1953).
תחת שרביטו הגיע המגזין לתפוצת שיא.
אלגת ערך את "לאשה" עד פרישתו לגמלאות באוגוסט 1996, אז הוחלף על ידי איריס זוהר-פנחסי.
אלגת היה נשוי למיה ואב לשניים: ענת אלגת, קלינאית תקשורת, וגיא אלגת, פילוסוף ומתרגם.
נפטר במאי 2008, בגיל 72, ונקבר בבית העלמין ירקון.
פיליפ בן (נורברט נישיווסקי) (1913–1978), כתב "מעריב" בניו יורק ובאו"ם במשך שנים רבות, היה קרוב-משפחתו.
צבי אליהו כהן (תרנ"ט 1899 – ט"ז באייר תרצ"ו, 8 במאי 1936), משפטן יהודי ארצישראלי, מראשוני חברי התנועה הרוויזיוניסטית וברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר) בארץ ישראל, פרקליט חברי "ברית הבריונים" במשפט הנאשמים ברצח ארלוזורוב.
צבי אליהו כהן נולד בקלם שבליטא, לשמואל כהן ולצביה לבית סלנטר.
למשפחת האם קשר משפחתי לר' ישראל מסלנט, ממייסדי תנועת המוסר.
בהיותו בן שנתיים היגרה המשפחה לדרום אפריקה.
ביוהנסבורג למד בבית ספר יסודי ותיכון, ובהיותו בן ארבע-עשרה (בשנת 1912), נשלח יחד עם אחיו בנציון (1895 – 1955) ללמוד בגימנסיה הרצליה, בתל אביב.
עם הצטרפות האימפריה העות'מאנית לצד "מעצמות המרכז" גרמניה ואוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה, גורש על ידי השלטונות העות'מאנים, יחד עם אלפי יהודים ארצישראלים אחרים, שהוגדרו כנתיני "ארץ אויב", למצרים.
ושם התגייס לגדוד נהגי הפרדות, שהוקם על ידי יוסף טרומפלדור.
"גדוד נהגי הפרדות" נשלח לחזית גליפולי ונלחם שם.
כהן הצטיין בשירותו הצבאי, והוענקה לו דרגת קורפורל.
בשל שליטתו בשפות אנגלית ורוסית, שימש כמתורגמן למפקד הגדוד, קולונל ג'ון פטרסון, ולסגנו יוסף טרומפלדור, מאחר ששלט בשפות עברית, יידיש, רוסית ואנגלית.
לאחר פירוק גדוד נהגי הפרדות התנדב לשרת בשורות הצבא הצרפתי, והוצב בחזית המערב נגד גרמניה.
לאחר המלחמה נשאר בצרפת לצורך לימודים באוניברסיטאות של פואטיה, מונפליה ופריז.
חזר לארץ ישראל בשנת 1925. תחילה עבד בעיריית תל אביב, ומשנת 1929 החל לעבוד כעורך דין; תחילה בתל אביב, ומשנת 1930 בירושלים.
נשא את לאה לבית וייץ.
כהן היה מקורב ל"ברית הבריונים" מאז הקמתה.
הוא פרסם רשימות ומאמרים בענייני השעה בעיתון "חזית העם", בחתימת פסבדונים: 'טלמון'.
ב-1932 הגן על אב"א אחימאיר ואחרים שהועמדו לדין על הפרעה להרצאה באוניברסיטה בירושלים.
התובע השווה את ההפרעה להתפרעויות הנאצים בגרמניה והסנגור צבי אליהו כהן השיב על כך: "לולא האנטישמיות של היטלר, לא היינו מתנגדים לתורתו.
ב-16 ביוני 1933 נרצח ד"ר חיים ארלוזורוב בחוף תל אביב.
השלטונות הבריטים עצרו את חברי "ברית הבריונים" בירושלים, באשמת מעורבות ברצח.
כהן התמנה לסנגורו של ד"ר אב"א אחימאיר, שכונה "הנאשם השלישי".
אחימאיר ציין בספרו המשפט, כי ממשלת המנדט ידעה על השתייכותו המפלגתית של כהן; "הוא היה סניגור תוקפני, שלא נשא חן בעיני השופטים הבריטיים, ולא עוד, אלא שמרכז הצה"ר עצמו היה מעוניין שכל צל של 'בריונות' לא יעיב את משפטו של אברשה (אברהם סטבסקי, 'הנאשם הראשון')".
אבל עו"ד כהן ידע מה שלא ידעו אחרים, כי "אצל האנגלים, לא הצדק עיקר, אלא הפרוצדורה".
קו ההגנה שתכנן לבצע, במשפט המפורסם, היה התקפה.
וזאת, בניגוד לקו ההגנה של מחליפו, עו"ד הוראס סמואל, ובמידה מסוימת גם בניגוד לדעתו של זאב ז'בוטינסקי.
הסנגור כהן ביקש להאשים את רעייתו של ארלוזורוב, סימה ארלוזורוב.
הוא טען, כי יש להאשים את סימה ואת אלה העומדים מאחוריה בעלילה; "כן דרש שיובא האקדח [שהיה בתיקה] כמוצג לבית המשפט, במקום הכדור שהובא על ידי המשטרה".
אולם בסופו של דבר, נבחר קו הגנה ענייני – עובדות, ולא רגשות.
קו הגנה שהוציא את הנאשמים זכאים בדין.
נפטר בדמי ימיו, בירושלים, ביום ט"ז באייר תרצ"ו (8 במאי 1936).
נטמן בבית הקברות של גדרה.
רעייתו לאה, בת חנה ונפתלי וייץ, הייתה בוגרת גימנסיה "הרצליה", בתל אביב ומוסמכת למדעי הטבע והרוח של אוניברסיטת פריז, פעילה באיגוד נשים אקדמאיות, מתרגמת של יצירות ספרותיות, ולימים הקריינית הראשונה של "קול ירושלים", תחנת השידור המנדטורית, ועבדה במערכת האנציקלופדיה העברית (בהוצאת מסדה).
ילדיהם הם מיכאל טלמון, עפרה ותרצה.
בדברי ההספד שכתב לזכרו ד"ר אב"א אחימאיר, נאמר כי כהן "היה אמיץ לב ולא פחד להיות מוחרם ומנודה במשך שנים בגלל מעשים שחשב אותם לנכונים".
אחימאיר התכוון למאמרים שפרסם ב"חזית העם" בימי משפט ארלוזורוב.
לפי אחימאיר, עו"ד כהן "היה אחד הראשונים שהרסו את עלילת הדם.
לא רק שהוכיח את השקר שבה; הוא עשה אותה למגוחכת".
ארכיונו של אליהו צבי כהן שמור ב"בית אבא", ארכיון ומוזיאון ע"ש אב"א אחימאיר, ברמת גן.
צבי אליהו כהן, חוקת תל אביב : מתורגמת מאנגלית עם כל השנויים והתקונים ועם הערות ובהוספת פסקי-הדין האחרונים של בית הדין הגבוה, תל אביב: הוצאת חוקי הארץ, תרפ"ז 1927
צבי אליהו כהן, מסי הבולים : לפי פקודת 1927, תל אביב: הוצאת חוקי הארץ, תרפ"ח 1928.
צבי אטקין (18 בספטמבר 1915 – 12 ביולי 1996) היה מחלוצי הוראת השפה הערבית הפלסטינית בבתי הספר הממלכתיים בישראל, ומחברם של מספר ספרי לימוד בתחום זה.
אטקין נולד בעיירה היהודית גורדוניה שבאוקראינה, למשפחה יהודית חסידית ציונית.
המשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1925 והתגוררה תחילה בתל אביב ובעכו ולאחר מכן עברה לרחובות והשתקעה בה.
כנער היה פעיל בתנועת הצופים ולאחר מכן בתנועת השומר הצעיר.
בשנת 1931 הצטרף לארגון ההגנה, בו היה פעיל עד לשנת 1948 ובמסגרתו עבר הכשרות שונות ומילא תפקידים מגוונים.
בנוסף שירת כגפיר במשטרת היישובים העבריים ונוטר בנפת ראשון לציון.
בשנת 1937 הצטרף לגרעין "ארץ ישראלי ג" של השומר הצעיר, אשר הקים בשנת 1946 את קיבוץ חצור (חצור אשדוד).
בשנת 1944 נשלח על ידי ארגון ההגנה לשמש בתפקיד מוח'תאר ביישוב מצפה גבולות.
במבצע ההתיישבות במוצאי יום הכיפורים ה'תש"ז (5 באוקטובר 1946) במסגרתו הוקמו בן לילה יישובים עבריים חדשים בנגב (מבצע 11 הנקודות), היה אטקין האחראי הביטחוני על שתי נקודות יישוב: נירים ואורים.
בשנת 1947 התמנה לקצין הש"י של נפת הנגב.
בשנה זו גם נישא לשושנה הופמן, פעילה בתנועת השומר הצעיר בארצות הברית, שעלתה לישראל שנה קודם לכן.
בתקופת מלחמת העצמאות שירת בחיל המודיעין כקצין אחראי על חקירות שבויים בחזית הדרום.
לאחר תום המלחמה חזר להתגורר ולעבוד בקיבוץ.
בקיבוץ עבד באריזת הדרים, ביציקת בלוקים ובמסגרות.
לאחר תקופת לימודים בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, החל לעבוד בהוראת השפה העברית באולפן חצור, ובהוראת השפה הערבית בבית הספר שבקיבוץ.
בהמשך עבד במכון ללימודים ערביים במרכז היהודי-ערבי לשלום בגבעת חביבה, שם עסק בהוראת השפה הערבית המדוברת והקים את מפעל ההשתלמויות "מזרחנים צעירים", אותו ניהל במשך כעשרים שנה.
בתקופה זו חיבר מספר ספרי לימוד לשפה הערבית המדוברת.
בנו הבכור, עמרם אטקין, יליד 1951, נהרג בתאונת דרכים בכביש הערבה בשנת 1973. הותיר אחריו שני בנים נוספים, כולל עפרון אטקין.
בשנת 1975 זכה בפרס ע"ש מולה אגין לעידוד עבודות מחקר והגות בנושאי השלום ואחוות עמים.
ב-1980 זכה בפרס מטעם הוועד הבין-דתי בישראל על פעילותו לקידום השלום וההבנה בין העמים.
ב-1987 זכה בפרס "הקרן החדשה לישראל" על מפעלו להנחלת הלשון הערבית בין תושבי הארץ.
ב-1994 קיבל משר החינוך והתרבות, פרופ' אמנון רובינשטיין, אות הוקרה ושבח על מפעל חיים בהנחלת הלשון הערבית ותרבותה בבתי הספר העבריים במדינת ישראל.
נפטר בשנת 1996 ונקבר בבית הקברות בקיבוץ חצור.
על ספל קפה לקט סיפורים בערבית מדוברת, גבעת חביבה: המכון ללימודים ערביים וספריית פועלים, 1976.
לקט לחנים - שירים מן ההווי הערבי, ירושלים: מינרוה בית הוצאה לאור והמכון ללימודים ערביים בגבעת חביבה, 2013 (הוצאה מחודשת).
סיפורים מומחזים: קובץ סיפורים מומחזים בערבית מדוברת, גבעת חביבה: המכון ללימודים ערביים, 1988.
צבי אורליאנסקי (נולד ב-1973) הוא צ'לן ישראלי, חבר בטריו מיתרים אראטו ובקאמרטה הישראלית ירושלים.
צבי אורליאנסקי סיים בהצטיינות את בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה ליד אוניברסיטת תל אביב.
בין מוריו היו עוזי ויזל, הלל צרי.
הוא המשיך בלימודיו בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד בבוסטון, ארצות הברית.
בהמשך השתלם, בין השאר, אצל ברנרד גרינהאוס משלישיית בוזאר ואצל דייוויד סויר מרביעיית גוארנרי.
אורליאנסקי הופיע עם תזמורות שונות בארץ, בין השאר התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון והתזמורת הסימפונית חיפה, בפסטיבלים שונים באירופה וברסיטלים בישראל, אירופה, אוסטרליה וארצות הברית.
הוא צ'לן ראשי בקאמרטה הישראלית ירושלים.
אורליאנסקי מנגן גם מוזיקה קאמרית, כחבר בטריו מיתרים אראטו.
אורליאנסקי הוא בנה של זמרת הסופרן אווה בן-צבי.
מלגת לימודים מקרן התרבות אמריקה-ישראל
מלגה מהקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד
צבי אדום חזית (שם מדעי:Eudorcas rufifrons), הוא מין אנטילופת-צבי בינונית החי במרכז ומערב אפריקה לכל אורך הסאהל.
הוא תואר לראשונה בשנת 1846 על ידי החוקר והביולוג אדוארד גריי, ויש לו כ-5 תת-מינים וודאיים.
בעבר סווג בסוג צבי תחת השם המדעי "Gazella rufifrons", אך בטקסונומיות חדשות הועבר לסוג צבי אמיתי בשל שוני גנטי בינו לבין צבאים אחרים.
מספר מינים נוספים המצויים בסוג זה, נחשבו בעבר כתת-מינים שלו: צבי תומסון וצבי מונגאלה; לגבי סיווגו של צבי הוגלין עדיין אין הסכמה מלאה, והוא נחשב לסירוגין כתת-מין של צבי אדום חזית או כמין נפרד.
צבי אדום חזית מבולבל לעיתים קרובות עם מין נוסף באותו הסוג - צבי אדום (Eudorcas rufina) שחי בעבר באלג'יריה ונכחד מן העולם.
עם זאת, הסיווג של הצבי האדום כמין נפרד מוטל בספק, וייתכן כי בכלל היה שייך למין זה.
יש לו חפיפה עם שני מיני צבאים: צבי הנגב בשולי הסהרה, וצבי סומרינג בשולי הרמה האתיופית.
צבי אדום חזית מתאפיין בזוג קרניים ספירליות דמויות נבל, והן גדולות וישרות יחסית בדומה לשאר המינים בסוג צבי אמיתי.
הקרן צומחת לכיוון מעלה, מתעגלת מעט לאחור תוך כדי נטייה לצדדים, ומסתיימת בקצוות ישרות הנוטות מעט כלפי פנימה.
בניגוד למיני צבאים רבים העיקולים בקרניים עדינים מאוד ונותנים לקרן מראה ישר למדי, והן נראות במבט מלפנים כ-"V" ובמבט מהצד כחצי "S" עדין.
לקרני הנקבות אין מבנה קבוע, והן עלולות להיות ישרות לחלוטין כקרני הדוקרנים, או לצמוח לכיוונים מנוגדים.
הקרניים ממוקמות במרכז המצח מעל העיניים ובמרחק ניכר מהן ומהאוזניים, ואצל הנקבות זה בולט יותר.
הקרניים סמוכות אחת לשנייה בבסיס - עם רווח ברור ביניהם, ובקצוות המרחק הוא פי 3–5 מהמרחק בסיס; אצל קרני הנקבות המרחק תלוי בצורה של הקרן.
העובי של הקרן שווה בחציה הראשון, ולאחר מכן הופך לדק בהדרגה עד שמסתיים בשפיץ חד ודקיק.
הקרניים של הנקבות דקות לכל אורכם, ואין הבדלים בולטים בין הבסיס לשפיץ שבקצוות.
על כשני שלישים מהקרן יש 11–16 טבעות\חצאי טבעות גדולות ובולטות, ובין אחת לשנייה יש רווח ברור; הקצוות חלקות לגמרי.
קרני הנקבות חלקות לאין ערוך מהזכרים, ותחת הטבעות עלול להיות להם חריצים קטנים עגלגלים.
צבע קרני הזכרים שחור או אפרפר עם קצוות שחורות, ולנקבות שחור כחלחל בהיר; הטבעות בהירות מעט.
מלבד ההבדלים הנזכרים קרני הזכרים נוטות להיות גדולות וכבדות יותר וקרני הנקבות גליליות דקיקות.
בשל הבדלים בולטים אלה, הקרניים משמשות לזיהוי מהיר ונוח בין זכר לנקבה של מין זה.
הפרווה של צבי אדום חזית קצרה למדי ובעלת מראה חלק, והיא מורכבת משערות דקיקות וזיפיות.
הפרווה מאפשרת לצבי להתמודד עם האקלים האפריקני.
צבע הפרווה הכללי הוא חום אדמדם בהיר המשתרע על השוקיים, הגפיים והצוואר, ונוטה לצהבהב באזורים התחתונים.
בצדדי הבטן ישנו כתם דהוי בצבע חום צהבהב-בז' או כתמתם-אפרסק.
הרגליים מתחלקות בין חום אדמדם בהיר בצד החיצוני ללבן בוהק בצד הפנימי.
לאורך הגב מהכתפיים עד לעכוז יש כתם גדול ובולט בצבע חום אדמדם כהה עד ערמוני, הגולש מעט גם לצדדים העליונים של הבטן ומזכיר במקצת אוכף.
העכוז, המותניים, הגחון והחזה בצבע לבן קרמי.
הפס השחור שנמשך בין השוקיים לגפיים ואופייני למיני הצבאים - דק מאוד אצל מין זה (4-2 ס"מ), ובכך ניתן לזהות בקלות את צבי אדום חזית מצבי תומסון או צבי מונגאלה, שמתאפיינים בפס שחור עבה.
בין הפס השחור למותניים הבהירים מפרידה רצועה דקה של שיער אדמדם.
הברכיים בצע אפרפר או חום כהה כתוצאה מההשתפשפות שלהם.