tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המתיישבים בעקרון שמעו לרב יפה ושבתו מעבודה חקלאית בשנת השמיטה, למרות איומי פקידי הברון.
שש שנים לאחר עלייתו ארצה חלה הרב יפה בקדחת ונפטר, במושבה יהוד.
קברו נמצא בבית העלמין הישן של פתח תקווה, בתוך בית העלמין סגולה, לפי בקשתו שלא להיקבר בירושלים, על מנת להוכיח "שגם מקום זה קדוש בקדושת ארץ ישראל".
ללוויה הגיעו רבנים ואישי ציבור, כולל הרב דיסקין הישיש, בניגוד למנהגו שלא לצאת את ירושלים.
הרב עמד במשך כל ההספדים אשר נמשכו שלוש שעות.
לרב יפה מיוחסת האימרה: "לא מכים על חטא – על הלב של מישהו אחר".
נטען כי היא נאמרה בעת שאנשי קהילת רוז'ינוי ביקשו למצוא אשמים בחטאים שגרמו למגפת הכולרה.
מסופר עליו שכאשר ראה את ראשון לציון לראשונה, כעשר שנים אחרי היווסדה, לפני שבירך "ברוך מציב גבול אלמנה", אמר: "אמנם היא קצת חצופה, ובכל זאת היא אלמנה.
כתב כי יש למצוא צדדים להקל ולהתיר עגונות כפי היכולת.
ספרייתו של הרב יפה ברוז'ינוי עלתה באש, בשריפה הגדולה שהתחוללה בעיירה, בין היתר נשרפו בה כתבי יד שתיארו מאורע מיסטי שאירע לרבי חיים מוולוז'ין ושעל פיו ביאר לתלמידיו כמה אגדות חז"ל מוקשות.
בין תלמידיו היו יחיאל מיכל פינס ויוסף צבי הלוי.
הרב גימפל-יפה היה אח-סבתו (אם אביו) של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, איתו עמד בקשרים גם לאחר עלייתו ארצה (האיגרת הפותחת את הכרך הראשון בקובץ אגרות הראי"ה ממוענת לרב יפה ועוסקת בהכנות לקראת העלייה).
גיסו, הרב נתן נטע פלאום, היה רב העיירה קרקינובה.
אשתו הראשונה הייתה הינדה יפה, ולהם שמונה ילדים: יוסף, דב, אליהו, צבי, יחזקאל, יעקב, רבקה ויוכבד.
לאחר שנפטרה הינדה, נישא שנית לצ'שנה-מלכה, ואיתה עלה לישראל.
בנו הבכור יוסף היה גבאי ישיבה, למדן וסוחר בעיר ניקופול.
בנו דב בר נישא לחיה לאה בת פישל לאפין מהורדנה ("ר' פישל נגיד").
בניהם היו אריה לייב יפה ובצלאל יפה.
בנו הרב יעקב רבינוביץ התגורר בלוצין.
לימד את שאר בשרו הרב אברהם יצחק הכהן קוק בהיותו נער צעיר.
בתו רבקה נישאה לרב יוסף זכריה שטרן, אב"ד שאוולי, מחבר הספר "זכר יהוסף".
בתו יוכבד נישאה לרב צבי הירש הכהן וולק, רבה של פינסק, מחבר הספר "כתר כהונה".
הגדת מרדכי באתר היברובוקס על ההגדה של פסח, יצא לאור בפיוטרקוב תר"ע בשם הגדה של פסח עם באור הגדת מרדכי על דרך פלפול ועמקות מאד נעלה, ובכמה מהדורות נוספות.
תוספת ביאורים והגהות הרמ"ג – הגהות וביאורים על מדרש "שוחר טוב" לתהלים.
הודפס עם מדרש שוחר טוב ועם ביאורים אחרים.
תכלת מרדכי – על פירוש הרמב"ן לתורה.
יצא לאור לראשונה בהוצאת א.
לוין אפשטיין – דפוס עזריאל, ירושלים, תשי"ד.
כמו כן יצא לאור ע"פ כ"י המחבר בתוך פירוש הרמב"ן על התורה בהוצאת מכון ירושלים, תשס"ו.
אלף המגן – על מסכת הוריות, יחד עם גיסו הרב נתן נטע לוריא, ורשה תרע"ב, (באתר היברובוקס).
זכרונות מרדכי – מכתבים לשניים מבניו ולברונים הירש גינצבורג ובנו דוד ולשר משה מונטיפיורי; הספד על מונטיפיורי; צוואתו ועוד.
בספר נדפס גם "הספד מר", של הרב ירוחם פישל פינס על הרב גימפל-יפה.
מבחר כתבים, ירושלים תשל"ח, כולל גם את "זכרונות מרדכי".
הרב מרדכי גרוס (נולד בא' בכסלו ה'תשי"א, 10 בנובמבר 1950) הוא פוסק הלכה חרדי, אב"ד 'חניכי הישיבות', ורב של כמה קהילות בבני ברק וברחבי הארץ.
נולד בירושלים לצדוק ולמלכה גרוס.
בוגר ישיבת קול תורה וישיבת פוניבז', תלמידם של הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב אלעזר מנחם שך והרב שמואל הלוי ואזנר.
למד מספר שנים אצל הרב מאיר צבי ברגמן, ראש ישיבת רשב"י בבני ברק.
משמש כמורה הלכה של חלק מהציבור הליטאי בבני ברק ובמודיעין עילית.
הרב גרוס הוא אב בית דין של בית דין "חניכי הישיבות" בבני ברק ועומד בראש רשת בתי הוראה בבני ברק, בירושלים, במודיעין עילית, בבית שמש, בביתר עילית ובלייקווד, שבהם עונים תלמידיו לשאלות הפונים.
הוא מכהן כרב של מספר בתי כנסת בבני ברק (אהל תמר, הליכות חיים, ואהל נחמיה) וברחבי הארץ (מודיעין עילית, אלעד, ונווה יעקב), חלק מהקהילות הן בוגרי ישיבת פוניבז'.
רבים מתלמידיו מכהנים אף הם כרבני קהילות.
הרב גרוס כיהן משנת 2008 עד שנת 2014 כחבר בד"ץ שארית ישראל.
ובנוסף לזה הקים את "בד"ץ חניכי הישיבות" העומד בנשיאותו.
הוא עומד בראש "ועדת מהדרין" של תנובה ובראש בית דין בפריז.
חיבר עשרות ספרים וקונטרסים במגוון נושאים הלכתיים, ובהם גם עניינים שהעיסוק בהם אינו נפוץ.
הרב נסים קרליץ יצא נגד פסיקותיו בהלכות נידה, אך הרב שמואל הלוי ואזנר הביע את תמיכתו בו, והרב יוסף שלום אלישיב העניק הסכמה לספרו על הלכות טהרה.
הוא משלב בחלק מכתביו והנהגותיו עניינים קבליים.
באוקטובר 2012 התעוררה סערה סביב מאמר שפורסם בקובץ 'תל תלפיות' שיוצא לאור על ידי בית דינו של הרב גרוס ובו פסיקות מקלות בהלכות שבת באמצעים טכנולוגיים חדישים.
רבי חיים קניבסקי יצא במכתב חריף נגד הקובץ.
במכתב, שפורסם בעיתון יתד נאמן, קרא הרב קניבסקי לציבור הליטאי להוציא את הקובץ מהבית.
בתגובה, הורה הרב גרוס לחסידיו לבטל מנויים לעיתון יתד נאמן.
הרב גרוס נחשב ייחודי במגזר הליטאי בשל הנהגותיו החסידיות והקבליות.
כך לדוגמה, את מנהג התשליך שנהוג לקיים ביום ראש השנה, מקיים הרב גרוס מדי שנה בימים שלאחר ראש השנה בטקס מיוחד המתקיים על חוף הים בתל אביב יחד עם חלק מחסידיו.
בשנת תשפ"ה הדליק מדורה על קבר הרב שך ביום היארצייט.
הרב גרוס נוהג לפקוד את קבר יוסף שבשכם, ומגיע לעיתים קרובות למערת המכפלה בחברון.
כמו כן, מתלמידי הרב ומקורביו נמנים גם תלמידי חכמים מהציבור הדתי לאומי.
תופעה ייחודית לרב מחוג שמרני מזרם תלמידי הרב שך.
אחת מבנותיו נשואה לבנו של הרב משה דוד ליפקוביץ, ואחרת לבנו של הדיין הרב שלמה זלמן אולמן.
הרב פנחס ברונפמן, רב קהילת "שם אבותי" במערב בני ברק
הרב משה רוט, רב קהילת "תפארת נחמן" בצפון בני ברק
הרב אהרון מיטלמן, רב "נחלת חפציבה" במודיעין עילית
הרב יוסף נח טולנפלד, רב קהילת בני הישיבות בפרדס כץ
הרב ישעיהו פרנקל, רב קהילת בני הישיבות בקריית הרצוג
הרב יהודה ליס, רב בית הכנסת 'אהבת תורה' בברכפלד
מרדכי (מוטקה) גזית (5 בספטמבר 1922 – 29 במאי 2016) היה שגריר ישראל בצרפת, מנכ"ל משרד ראש הממשלה ומשרד החוץ, ממפקדי הכוחות הלוחמים בירושלים בזמן מלחמת העצמאות במסגרת "ההגנה".
מהבולטים באנשי שירות החוץ בתקופת השיא של הדיפלומטיה הישראלית, ברבע המאה הראשון לקיום המדינה.
נולד בשם מרדכי ויינשטיין באיסטנבול לציפורה ואפרים, ממוצא מזרח אירופי, אחיו הבכור של שלמה גזית.
בשנת 1932 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, בהיותו בן 10.
בגיל 14 הצטרף ל"הגנה" וסיים את קורס ההכשרה לקצינים בשנת 1943. ב-1946 נבחר להשתתף במחזור הראשון של בית הספר לדיפלומטים שהקימה הסוכנות היהודית.
במלחמת העצמאות שירת כקצין מודיעין ומפקד פלוגה בחטיבת עציוני (חטיבת חי"ש של "ההגנה") והיה ממפקדי הקרב על הקסטל, שאיפשר לפתוח באופן זמני את הדרך לירושלים.
לאחר כיבושו של הקסטל ב-3 באפריל 1948, החזיקה בכפר פלוגה מגדוד "מוריה" בפיקודו של גזית.
גזית, ששהה לפני הקרבות עם כוחותיו במחנה שנלר (בית היתומים שנלר) סיפר על אותו בוקר:
סביב הקסטל היו מספר מוצבי חוץ ("המזרחי", דרומית-מזרחית לקסטל, "בועז", צפונית-מזרחית למחצבת צובה, "נחשון" מדרום למחצבת צובה).
הגעת אנשי פלוגתו של גזית לקסטל הייתה בתנאי לחץ היות שהערבים תקפו באותו יום את המוצבים החיצוניים, ועד 6 באפריל 1948 הם נפלו בידי הערבים ורק כפר הקסטל נותר בידי אנשי "מוריה".
הלחץ הערבי עליהם היה גדול, והתגבורת שהייתה אמורה להגיע מאנשי חטיבת הראל בקריית ענבים לא הגיעה.
גזית סיפר על זמן ההמתנה לתגבורת שלא הגיעה :
בתפקידו כמפקד הקסטל הוביל גם את הקרבות שהתרחשו בלילה שבין 7 ל-8 באפריל, הזכור בתולדות מלחמת העצמאות בשם "ליל עבד אל-קאדר אל-חוסייני".
גזית הבין כי כוחותיו הרגו מפקד בכיר ביותר, שהיה מפקד הכוחות הערביים במרחב ירושלים ומצא לנכון לדווח על כך:
גזית נפגע במערכה על הקסטל אולם המשיך בתפקידיו בהובלת הכוחות הלוחמים.
בהמשך המלחמה הוביל כוחות לוחמים במסגרת הקרבות בירושלים.
ב-18 במאי 1948 הגיעה לימין משה יחידה שמנתה 80 איש, בפיקודו.
בשעת לילה מוקדמת, בין 18 ל-19 במאי, עלה להר ציון כוח של הפלמ"ח יחד עם יחידתו של גזית, עמוסים בציוד צבאי ורפואי עבור הרובע היהודי.
חבלנים פוצצו את שער ציון, ולאחר קרב קצר, נכנסה מחלקה של הפלמ"ח אל תוך העיר העתיקה.
מיד לאחר הפריצה, הודיע "רעננה" (אליהו סלע), מפקד הכוח הפורץ, למרדכי גזית, שעליו להיכנס עם יחידתו לעיר העתיקה, ולאפשר את פינוי כוחות הפלמ"ח.
גזית התנגד לכך משני טעמים: ראשית, הוא קיבל הוראה להחזיק בהר-ציון, ואיש לא הזכיר את האפשרות שייכנס לעיר העתיקה.
הטעם השני היה, שאנשיו לא התאימו ללחימה נוסח זו שהתנהלה ברובע היהודי.
בסופו של ויכוח סוכם שאנשי גזית ישמשו כ"סבלים" להעברת המטען אל הרובע, והייתה הבנה כי לאחר סיום תפקידם, יחזרו להחזיק בהר-ציון.
ואמנם, יחידת גזית נכנסה לרובע והביאה את הציוד הכבד שנשאו אנשיה אותו לילה.
גזית עצמו נכנס למטה הרובע, קיבל הסברים על מצב העמדות, ובפקודת מפקד מחוז ירושלים - היה למפקד הרובע היהודי בעיר העתיקה.
עם עלות השחר, יצא לסייר בעמדות ונפצע קשה מיריות שנורו לעברו.
עד לנפילת הרובע היה מוטל פצוע קשה בבית-החולים 'משגב לדך'.
פציעתו סיימה את הקריירה הצבאית שלו והסתיימה באיבוד ריאה.
הפציעה, כך אמר בהזדמנות, "נתנה לי דחיפה להיכנס ולהשפיע על התהליכים המדיניים".
המלחמה גם סיימה את שאיפות הקריירה האקדמיות של גזית, למרות שקיבל את תואר המאסטר שלו מהאוניברסיטה העברית בתחום הארכאולוגיה.
המאבק המחריף עם מדינות ערב הוביל את גזית למסקנה שהוא חייב "להמשיך לשרת את המדינה החדשה מאשר להתעסק בנושאים האישיים", והוא נבחר כאחד מ-16 הצוערים שגויסו למחזור הראשון של בית הספר לדיפלומטים, בית ספר שהוקם על ידי המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, במסגרת ההכנות למדינה שתקום.
למרות הקרבתו של המשך המחקר באקדמיה לטובת שירות דיפלומטי, גזית עדיין העביר הרצאות רבות בנושא יחסים בינלאומיים וכתב אין ספור מאמרים בנושא, כולל פרסום כמה ספרים.
ב-1949 הצטרף למשרד החוץ, אליו נקרא על ידי ולטר איתן, מנכ"ל משרד החוץ דאז.
מאז ובמשך למעלה משלושים שנה - עשה בשרות המדינה, בתפקידים דיפלומטיים בחו"ל ובמשרד בארץ.
הוא שרת בבורמה, בלונדון, בוושינגטון ובפריז.
במסגרות אלה היה גזית מעורב רבות בניסיונות לקידום תהליכי השלום ובמגעים השונים שניהלה המדינה עם ארצות הברית ומדינות המזרח התיכון.
במסגרת תפקידו כציר מדיני בוושינגטון ריכז את המגעים המדיניים, אשר פרצו את הדרך לרכישת אמצעי לחימה לצה"ל, מארצות הברית.
בין ההישגים הגדולים שלו בהקשר זה, היה האחריות לביצוע המשלוח הראשון של מטוסי הסקייהוק לחיל האוויר.
בנוסף, בין פעילויותיו המוקדמות והחשובות כציר, היה אחראי למגעים הרגישים עם משרד החוץ האמריקאי, בשלב ההקמה והפיתוח של הכור הגרעיני בדימונה, ואף הוביל את תיאום הביקור האמריקני הראשון בקריה למחקר גרעיני - נגב, בתקופת בן-גוריון.
עסק רבות בנושא הגרעין במזרח התיכון גם בתפקידו כראש המחלקה האמריקאית במשרד החוץ, ובתזכיר שהוציא אז כתב:
כמנכ"ל משרד ראש הממשלה, היה בורג מרכזי בעבודת המטה המדינית ושותף לדרג המקצועי הבכיר שסייע לראש הממשלה ולשרי הביטחון והחוץ, יחד עם מנכ"ל משרד החוץ וראשי אמ"ן והמוסד.
גזית פרסם שלל מאמרים מקצועיים המתייחסים לנושאים בהם עבד, ובין היתר, במסגרתם:
דחה את הטענות שישראל החמיצה הזדמנות לעשות שלום עם מצרים בשנים 1970 - 1973, אחרי שאנואר סאדאת נהיה נשיא מצרים.
לטענתו, בעוד ישראל חפצה בשלום, מצרים לא הסכימה לכך מחשש שהשלום יפגע ביציבות המשטר.
בספרו "תהליך השלום 1969-1973" מציג מרדכי גזית 8 אירועים של מאמצים להידברות ישירה עם מצרים באמצעות מתווכים שונים -שלא צלחו.
זאת בנוסף למגעים עקיפים, אך מתמידים, באמצעות שליח האו"ם למזה"ת ד"ר גונאר יארינג ומשרד החוץ האמריקאי, וכן היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית פרופ' הנרי קיסינג'ר.
דחה את הטענות ששליט ירדן המלך חוסיין הזהיר את גולדה מאיר לגבי התקפה ערבית צפויה על ישראל, זמן קצר לפני מלחמת יום הכיפורים.
גזית נמנה עם הנוכחים הבודדים בפגישה שהתקיימה בחדר האירוח של מתקן "המוסד" בגלילות בה נכחו גם ראש ממשלת ירדן זיד א-ריפאעי ולו קדר, מזכירתה של מאיר.
השיחה צולמה במעגל טלוויזיה סגור והוקרנה על מסך בחדר סמוך, שם היו המזכיר הצבאי ישראל ליאור וקצינים אחדים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים פעל גזית ללא לאות בתפקידו כמנכ"ל משרד ראש הממשלה.
במסגרת אחד מראיונותיו על אותה תקופה סיפר כי במהלך השיחות עם האמריקאים על קבלת סיוע בתחמושת אל מול המצוקה אמר לו הנרי קיסינג'ר: "הכו בהם, אל תחסכו בתחמושת שלכם.
אתם תקבלו מאיתנו את הכל בחזרה.
אל תחכו לנו, הטנקים לא יגיעו תוך לילה - אתם תקבלו את הכל חזרה".
בחודשים שאחרי סיום המלחמה ערך גזית שורה של סיכומים על התנהלות המגעים בין ישראל וקובעי המדיניות בארצות הברית במהלך המלחמה, ובעיקר מול מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר.
הסיכומים נגעו בעיקר לשלושה עניינים מרכזיים – אספקת אמצעים צבאיים אמריקניים לישראל, דיונים על החלטה בדבר הפסקת אש במועצת הביטחון של האו"ם ושאלת האספקה לארמייה השלישית המצרית המכותרת לאחר הפסקת האש.
כמו כן הוא ערך סיכום על המגעים עם האמריקנים בימים שקדמו ל-6 באוקטובר 1973 בדבר הסיכויים לפרוץ מלחמה בקרוב.
את הסיכומים האלו, 12 רישומים המהווים מקור מידע שערכו לא יסולא בפז להבנת הדינמיקה של הדיונים בעניינם המכריעים שעמם התמודדה הנהגת ישראל באוקטובר 1973, ניתן להזמין מאתר ארכיון המדינה.
אחרי מלחמת יום הכיפורים ולאחר שהעיד בוועדת אגרנט, הביע גזית את הסתייגותו מקיומו של פלורליזם מחקרי בישראל (באמ"ן במוסד ובמשרד החוץ) ואמר:
בנוסף הביע ביקורת על דרך קבלת ההחלטות הנהוגה בישראל ואמר:
במסגרת תפקידו כמנכ"ל משרד ראש הממשלה, ריכז את עבודת המטה לקראת כינוס ועידת ז'נבה, בסוף 1973, בהשתתפות משלחות מישראל, מצרים וירדן.
לאחר התקופה בה כיהן כמנכ"ל משרד ראש הממשלה, כיהן מספר שנים כשגריר ישראל בצרפת (1976–1979), כולל ניהול מגעים עם ממשלת צרפת ועדכונה בכל המתרחש, במסגרת מבצע אנטבה.
בשהותו כשגריר גם ניסה למנוע מצרפת לסייע לעיראק לבנות את הכור האטומי (הכור האטומי בעיראק), וצוטט כמי שאמר לשר החוץ הצרפתי דאז, לואי דה-גרינגו:
בתקופת כהונותו כשגריר גם ניסה למנוע, לצערו ללא הצלחה, את שחרור הטרוריסט אבו דאוד, ממתכנני טבח הספורטאים במינכן, שנתפס על ידי ממשלת צרפת, אולם שוחרר על ידה עקב לחצים ערביים בינלאומיים בטרם הוסגר / נשפט.
לאחר סיום תפקידו כשגריר, שהיה האחרון כעובד מדינה - עבר להתמקד במחקר, הרצאות וכתיבה - בעיקר בתחומי העניין העיקריים שלו, בנוגע לתהליכים מדיניים בינלאומיים בכלל ותהליכי השלום במזרח התיכון בפרט.
בין היתר היה מרצה אורח באוניברסיטת הרווארד בשנים 81–1982, בנושאי מדיניות במזרח התיכון, חבר במרכז טרומן לשלום של האוניברסיטה העברית
סיכום תפקידיו הציבוריים, בהם שירת במגוון תפקידים בישראל ומחוצה לה:
1949-1952 מנהל המדור לחקר מדיני באגף החקר במחלקה המדינית
1957-1960 מזכיר מדיני ומנהל לשכת השר
1965-1966 יועץ, חטיבה למזרח תיכון (אגף שלום ומזה"ת)
1966 מנהל אגף מז"ת למחקר ותכנון
תהליך השלום - קו אדום
תהליך השלום (1973-1969) שנכתב כמחקר בחסות מכון דייוויס ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
גזית מציג בספרו זה, בין היתר, 8 אירועים של מאמצים להידברות ישירה עם מצרים באמצעות מתווכים שונים.
זאת בנוסף למגעים עקיפים, אך מתמידים, באמצעות שליח האו"ם למזרח התיכון ד"ר גונאר יארינג ומשרד החוץ האמריקאי, וכן היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית פרופ' הנרי קיסינג'ר.
מרדכי גיחון (16 באוגוסט 1922 – 19 בספטמבר 2016) היה ממקימי המודיעין הצבאי בצה"ל, מקים המחקר והוראת ההיסטוריה הצבאית והארכאולוגיה הקלאסית באוניברסיטת תל אביב ופרופסור בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב.
נחום גיכרמן, אביו של מרדכי גיחון, היה יליד העיירה שרהורוד בפודוליה שברוסיה ורצה כציוני לעלות לארץ ישראל.
במלחמת העולם הראשונה חצה את הקווים לגרמניה ביחד עם קבוצת צעירים והוא בן 19, נתפס על ידי הגרמנים, והם הושמו במחנה מעצר.
ליאו סלומון, רב מברלין, שחרר את העצורים, והוא נישא לבתו של הרב, שרלוטה סלומון, שמוצא משפחתה (משפחת קלונימוס) מערי הריינוס שבגרמניה, שם היו כבר מימי הביניים, רבים מהם ראשי קהילה ורבנים נודעים.
סבו של מרדכי גיחון מצד אמו זכה לשני אותות הצטיינות מקיסר גרמניה על פעילותו למען עירו וקהילתו, לא רק היהודים.
דודהּ של אמו של גיחון הוא ליאו בק, המנהיג האחרון של יהדות גרמניה לפני השואה.
גיחון נולד בשנת 1922 בברלין וגדל כבן יחיד בבית ששילב ערכי יהדות עם השכלה כללית מקיפה.
בשנת 1934, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, בה הם התיישבו בתל אביב.
אביו ניהל את עיתון "ידיעות חדשות" בשפה הגרמנית.
גיחון למד בגימנסיה בן יהודה, שבה למדו יוצאי גרמניה, ולאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1940 הצטרף לארגון ההגנה ושירת בפלוגת הסטודנטים של החי"ש.
עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה קטע את לימודיו והתגייס לצבא הבריטי במסגרתו שירת בשנים 1942–1946, בתחילה כחייל חי"ר בפלוגת רגלים 20 של הבאפס, בהמשך ברגימנט הארץ ישראלי ואחרי כן כלוחם חי"ר ואיש מחלקת המודיעין בגדוד הראשון של הבריגדה היהודית.
בסיום המלחמה השתתף כאיש מודיעין במסגרת קבוצת הנוקמים של הבריגדה שפעלה לאיתור וחיסול של נאצים.
אחרי כן היה נציג "המרכז לגולה" בהולנד.
"המרכז לגולה" הוא גוף שהוקם על ידי החיילים היהודים באירופה לשיקום שארית הפליטה, מוסדות קהילה וחינוך, טיפוח התנועה הציונית, הכשרה לעלייה ארצה, ארגון וביצוע עלייה בלתי לגלית, רכש אמל"ח והברחתו לארץ ישראל.
בשובו לארץ ישראל ב-1946, המשיך ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים ארכאולוגיה, אגיפטולוגיה, היסטוריה וגאוגרפיה-היסטורית, במסלול ישיר לתואר מאסטר, כנהוג אז.
הוא למד שנה ובאמצע 1947 דרש לחזור לשירות מלא ב"הגנה" והפך לקצין המודיעין של חבל ב' של ירושלים.
במהלך מלחמת העצמאות הקים את המודיעין הקרבי בשתי החטיבות של ירושלים: חטיבת עציוני וחטיבת מחוז ירושלים, ובמסגרת זו היה גם מעורב בחקירת פרשת דיר יאסין.
ב-1949, כשהקימו את מחלקת המודיעין במטה הכללי, נקרא גיחון להקים ולנהל את "ענף מחקר", כיום חטיבת המחקר באגף המודיעין.
היה לאחד משלושת סגניו של בנימין גיבלי, ראש המחלקה.
התפקיד כרך את העיבוד, ההערכה והתוצא של כל המידע אשר נאסף על ידי זרועות האיסוף של החיל ושאר סוכנויות הביון לרבות הגשת הערכת המצב השנתית עבור ראשי הצבא והממשלה.
במסגרת שירותו הצבאי עבר ב-1951 קורס מפקדי גדודים (מג"דים) וסיים את המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה במחזור 1959.
ב-1955 הקים את בית הספר הגבוה למודיעין, שהכשיר בכירים בקהילת המודיעין הישראלית, אותו ניהל במשך שלוש שנים.
בתקופה זו הקים במבצע בזק את מחלקת המודיעין של פיקוד הדרום החדש (ב-1956) והכשירה למבצע סיני.
ב-1959 מונה למפקד מחלקת הקישור לכוחות זרים.
שירת בצבא הקבע עד לשנת 1963. במהלך שירותו הצבאי השלים את לימודיו באוניברסיטה וקיבל תואר מוסמך (ב-1956).
בשנת 1961, משאסרו את ישראל בר בעוון ריגול, נתבקש גיחון למלא את מקומו בהוראת היסטוריה צבאית בחוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
משנגזר דינו של בר, מונה גיחון, יחד עם גבריאל כהן, כמופקד על הקתדרה והמגמה להיסטוריה צבאית.
הוא בנה את תוכנית הלימודים והורה בתחום זה גם שנים רבות לאחר שעבר לתחום הארכאולוגיה.
בשנת 1965 עבר לחוג ללימודים קלאסיים שם הקים את המגמה לארכאולוגיה ביחד עם פרופ' שמעון אפלבאום.
עבודת הדוקטור שלו עסקה בנושא הספר הרומי בארץ ישראל והיא נערכה בהדרכתו של פרופסור מיכאל אבי-יונה.
תואר דוקטור קיבל ב-1969 ובאותה שנה הועלה לדרגת מרצה בכיר.
מונה לפרופסור חבר בשנת 1971, ולפרופסור מן המניין בשנת 1980. בשנת 1990 פרש לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב כפרופסור אמריטוס.
שהה כפרופסור אורח בשני שבתונים: במכון לארכאולוגיה ובמדליין קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, שהה שבתון אחד בוולפסון קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד כעמית מחקר ומחצית השנה במעמד זה במכון אננברג למדעי היהדות והמזרח התיכון בפילדלפיה.
כיהן כיו"ר ועדת המוזיאון של אגוד החיילים המתנדבים לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, שהוקם באביחיל (ליד המוזיאון הקיים של הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה).
במסגרת זו היה אחראי על גיבוש תוכן התצוגה ולסיוע שוטף ומקיף למשרד הביטחון ולהנהלת המוזיאון בכל תחומי התצוגה.
עבודה זו התנהלה במשך כשבע שנים מאז 2002 עד לפתיחת המוזיאון ביולי 2009.
כתב ערכים בשש אנציקלופדיות: "האנציקלופדיה העברית", "האנציקלופדיה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל", "האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל", "Anchor Encyclopedia" (אנציקלופדיה למדעי המקרא), "The Encyclopedia of the Dead Sea Scrolls".
עסק בניהול והדרכה של סיורים היסטוריים-צבאיים וארכאולוגיים לחוגי ידיעת הארץ, למכונים ולחברות שהוא חבר בהן ולמשלחות מחו"ל והדריך במכוני מחקר.
הכין שתי סדרות להצגה בטלוויזיה של דרום אפריקה וארצות הברית בהיסטוריה צבאית מקראית ובחוגים לידיעת הארץ.
כמו כן הופיע ברדיו ובטלוויזיה בתחומי מומחיותו.
עסק בייעוץ לגופים שונים כמו יועץ מדעי לפורום לירושלים המאוחדת משנת 1972 עד להפסקת פעולתו ב-1993.
מרדכי גיחון היה נשוי לחוה לבית גולדברג עד למותה בשנת 2015, ולהם שלושה ילדים.
חוה עבדה עד להולדת בתה כעוזרת לבורנטית במעבדה של אביה, פרופ' עמנואל גולדברג, חתן פרס ישראל.
בין הגופים המדעיים בהם היה גיחון חבר:
חבר כבוד וחבר מועצה ב"חברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה"
נשיא "העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית"
מייסד ונשיא "העמותה הישראלית לחקר נפוליאון וזמנו".
חבר של כבוד ובעל שתי מדליות זהב למחקר מצטיין מטעם "עמותת נפוליאון הבינלאומית" (International Napoleonic Society)
עמית "החברה ההדריאנית של דורהאם" (The Hadrianic Society, Durham)
חבר של כבוד וחבר במועצה של "המרכז ללימודי נפוליאון" (Centre d'Études Napoléoniennes de Pont de Briques), צרפת
חבר של כבוד, חבר במועצה וחבר חבר השופטים של הפרסים לספרות מדעית מטעם "מכון נפוליאון מקסיקו-צרפת" ("Instituto Napoleonico Mexico-Francie")
שימש כנציג ישראל באיגוד הבינלאומי להיסטוריה צבאית.
מאז שנת 1968 ועד לשנת 1990 ניהל מרדכי גיחון שבע חפירות מרכזיות:
המצודה הרומית בעין בוקק (1971-1967) – תוצא החפירה ראה אור בשני כרכים.
חלקו הראשון של הספר (בשפה הגרמנית) מוקדש למצודה הרומית והשני מוקדש לבית החרושת לתמרוקים (כתוב אנגלית).
בבית המלאכה הזה יכלו לשחזר תהליך של יצור תמרוקים לרבות אפרסמון.
מצד תמר – בשנים 1973–1976, בדרך ממשית-צוער, זוהי מצודה גדולה המזוהה עם תמרה המוזכרת במקורות ביזנטיים.
פורסמו דו"חות מוקדמים, וב-2009 עבדו על דו"ח סופי.
מצד צפית – מול קמ"ג (1972) – תוצאות החפירה מאירות את השגרה במצד בלימס ומוכיחות את קיום המצד מימי טראיאנוס ואדריאנוס ואת חידושו בימי הקיסרים האיליריים (במחצית השנייה של המאה השלישית).
אמאוס ניקופוליס בשנים 1995-1979. עיר רומית-ביזנטית באזור לטרון, שם גילה בית מרחץ שעומד על תילו עד היום מהיסוד ועד הגג, תופעה נדירה.
תל שלם – ליד טירת צבי – התגלה מחנה צבא רומי גדול מתקופת אדריאנוס.
חורבת עקד – מרכז ממשל חשמונאי-הרודיאני מבוצר מעל לאמאוס (1985-1978).
היישוב האזרחי שלמרגלות תל מלחתה על נחל באר שבע.
מחקריו של גיחון מתמקדים בארבעה תחומים:
הארכאולוגיה של הסְפַר הרומי בארץ ישראל (Limes)
הגאוגרפיה הצבאית של ארץ ישראל
פרקים נבחרים בהיסטוריה הצבאית של ארץ ישראל עם דגש על תקופת המקרא והתקופה הנפוליאונית
חקר הספר הרומי עמד במשך שנים במרכז התעניינותו המחקרית של גיחון.
גיחון ראה את חשיבות אזורי הספר בהיותם "אברי החושים" של כל מדינה.
האימפריה הרומית הייתה מוקפת בכ-9,000 ק"מ ספר מאובטח שנועד לשטר ולסנן את המעבר בגבול בימי שלום ולהוות חגורת מגן מול פשיטות ופלישות של עממים שונים ותקיפות מדינות אויב.
הייחוד בספר הישראלי שהוא גם ספר אקלימי בין המזרע והישימון ועל כן הוצרך להגנה ממוסדת מימי בית ראשון ואילך כדי למנוע את פשיטות שבטי סף המדבר.
התגוננות יעילה מולם תבעה מערך לעומק.
הרומאים נכנסו ביודעין למערכים ההרודיאנים וכן לביצוריהם ועוד יותר העתיקו אותם.
את האסטרטגיה הזאת ואת שיטות הביצור האלה יישמו מאוחר יותר בכל אתר שהתנאים דרשו זאת.
כל המסקנות האלה מבוססות על מחקריו של גיחון שהקיפו גם את החקר האדריכלי של ביצורי הלימס, משמעות התבניות של ביצורים אלה מבחינה טקטית ולוגיסטית, שיטת לוחמת ההגנה של מכלול מערכת הביצורים והגייסות בתוכה.
קשר, תקשורת, תעבורה בתוך רצועת הספר, היישובים האזרחיים בה ושילובם כישובי "מיליציה" בתוך המערך וכו'.
גיחון חקר את כל אלה מתוך שימת לב לשינויים שחלו במשך 600 שנות קיומו של הלימס.
כך כלל ספר זה בראשיתו את פאתי יהודה הדרומיים
ובשיאו הקיף את הנגב כולו והוא הפך לפרובינציה עצמאית פלשתינה טרטיה כשדרום עבר הירדן סופח אליו.
גיחון עסק גם בחקר העורף, שיישוביו היהודיים והנוכריים שולבו במערכת הגנה.
לצורך חקר הלימס ערך גיחון סקר שהתנהל החל מ-1956 ועד ל-1970 בקצב משתנה.
הוא מדד ושירטט 149 אתרים, ליקט את הקרמיקה וקבע את משמעותם הצבאית והכלכלית.
בין השנים 1967 ל-1990 חפר גיחון בזו אחר זו במצודות בעין בוקק ובתמרה, במצד בצפית ובישוב של משפחות החיילים למרגלות תל מלחתה.
מסקנות החפירות תרמו תרומה ניכרת למחקר הלימס הרבה מעבר להיבטים הטקטיים והאסטרטגיים.
הן הקיפו תחומים החל בתפריט המזון של חיל המצב ותעסוקת הפנאי שלו ועד לכיבושן של המצודות בידי שבטי הערבים הנוודים והמוסלמים.
מסקנות כל החפירות האלה שולבו בחקר קורות הלימס כמפורט לעיל.
החפירות בתמרה בשנים 1973–1976 חשפו מצודה אשר שימשה בסיס עיקרי ליחידה אשר הייתה מוצבת הצבת קבע על הלימס.
המצודה הוקמה על ידי הנבטים והרומאים נכנסו אליה אחרי סיפוח הממלכה הנבטית לאימפריה.
הם הוסיפו את ארבעת מגדלי העוז שבפינתה.
אובחנו מגורי המפקד, המקדש היחידתי, הנשקייה, חדרי המגורים וחדרי המשמר, המטבח ועוד.
ברכה מקורה רבת ממדים במרכז החצר הקטורה קלטה את מימי הגשמים מן הגבעה שבדרום, אשר במרומה נחקר מגדל משמר ותצפית, אחד מיני כמה שהקיפו את המצודה אשר הוקמה במיצר דרכים ממש.
המצודה נהרסה בעטיה של המלחמה בפרסים ושוקמה באופן חפוז, לרבות הצרת שערה לקראת הפלישה הערבית-מוסלמית אשר אחריה ננטשה.
החפירות בעין בוקק חשפו למרגלות המצודה בית חרושת (officina) ליצור תכשירי רפואה ותמרוקים, אשר מתקני היצור שבו נשתמרו כמעט בשלמותם ובכך ייחודו וחשיבותו.
הגילוי הזה והממצאים בתוכו אפשרו לחוקרים לשחזר בעזרת תעשיינים כימיים ופרמצבטיים (א.
בלוך ועוד) ומומחה איטלקי בכיר (פרופ' דונטו, האקדמיה האיטלקית) תהליכים מקבילים של יצור תכשירים המבוססים על האפרסמון של מטעי גדות עין בוקק, צמחי מרפא ובושם נוספים, אספלט של ים המלח, תמרים ועוד.
לראשונה ניתן היה להוסיף לתיאורים בכתובים ובאיורים שמן התקופה העתיקה עדות "חיה".
תוצאות חפירותיו של גיחון בעין בוקק מפורטות בשני כרכים.
הראשון כתוב גרמנית והשני אנגלית.
עוזרו הראשי של גיחון בחפירות המצודה ובעיבוד ממצאיה היה ד"ר (לימים פרופסור) ישראל רול, ובחפירת האופיקנה ועיבוד ממצאיה ד"ר (לימים פרופ') משה פישר.
עקד נתגלתה כאתר מבוצר (מרכז מנהלי חשמונאי, הרודיאני) עם ביצורים חזקים בעלי עניין ללימוד תורת הקמת בנייני מגן של אותה תקופה.
ביצורים אלה נהרסו במלחמת וארוס או במלחמת החורבן ושופצו בימי בר כוכבא בשיטה חפוזה אשר חוזרת על עצמה בביתר.
במעבה הגבעה התגלתה מערכת ענפה של מערות מסתור תת-קרקעית מימי בר כוכבא ששימשה תחילה בסיס סתר להפתעת הרומאים ובשלהי המרד כמפלט ללוחמים.
מחשיפתה ניתן היה להסיק מסקנות שונות וכדוגמה לכך שיטת הסתרת פסולת חציבת מקומות המסתור מעין הרומאים על ידי פזורה בלילות.
באמאוס גילה גיחון מרחץ מן התקופה הרומאית והביזנטית העומד על תלו עד לכפה ולקמרונים.
מצב השתמרות ייחודי זה מאפשר להסיק מסקנות חשובות באתר לגבי הרמה והיכולת של הבנאים באותו זמן ושיטותיהם.
כמו כן להשלמת ההבנה של תפעול המרחצאות, הסקתם, ודרך הרחצה בהם.
בעקבות הגילוי של פרופ' גדעון פרסטר, חפירה של מחנה הרומי רב הממדים מימי הדריאנוס שהניבו תוצאות חשובות להבנת מלחמת בר כוכבא, אך הופסקו מחוסר תקציב.
המסקנה ההיסטורית החשובה: כיבוש המחנה בידי היהודים והריסתו ושיקומו לאחר כיבושו בחזרה (ככל הנראה על ידי הדריאנוס).
הגאוגרפיה ההיסטורית צבאית של ארץ ישראל
תחום שני של מחקריו והוראתו של גיחון הוא הגאוגרפיה הצבאית, עם דגש על ארץ ישראל.
מטרת מחקריו של גיחון הייתה ללמוד ולקבוע את השפעת הנתונים הגאוגרפיים על ביטחון המדינה ומרחבה ועל הלחימה בהם החל בימי התנ"ך ואילך, בכל הרמות.
מן המחקר עולה השפעת הקבע של נתונים כגון מיקום המדינה ותנאים טופוגרפיים כגון נהרות, הרים, שטח בנוי על קורותיה הביטחוניים הגאופוליטיים והצבאיים.
מחקריו של גיחון התבססו על ההשוואה בין השפעת צורות טופוגרפיות על הלחימה בארץ ובעולם לאורך דברי הימים.
הוא גיבש כללים לאופי השפעות אלה ולדרכים להתמודד עמהן.
תורה זו מהווה פיתוח עצמאי של גיחון.
באופן כללי הוא הרבה ליישם אותה בהוראה ובכתיבה, בתחום הארץ ישראלי.
לדוגמה, כמה וכמה ממחקריו מתבססים על העובדה כי ארץ ישראל הייתה "ארץ הגשר" (מונח אותו טבע גיחון) בין מצרים ואפריקה, לבין קדמת אסיה, מסופוטמיה, ובדרך אנטוליה כמקשרת גם לאירופה.
הנושא פורט בכתיבה ובהדרכה עבור אמ"ן ועבור בית הספר לפיקוד ומטה (פו"ם) והוקם למסלול הוראה שם.
היות א"י גשר היבשות בין ים למדבר תעל עד למאה העשרים את התנועה היבשתית בין מצרים ואפריקה לבין מסופוטמיה, סוריה ואנטוליה ומשם לאירופה לרצועת חופה.
עובדה זו יצרה מקדמת דנא את השאיפה הגיאו-אסטרטגית של תושבי ההר להתפשט אל עבר מישור החוף והפוכו של דבר.
מתח מתמיד זה לא הקל על הלחץ המתגבר מדי פעם של מדינות שכנות ומעצמות להשתלט על גשר היבשות.
הבטחת העצמאות חייבה תמיד כוננות ונכונות ביטחונית גבוהה תוך ניצול מושכל של "מצודת ההרים היהודאית-שומרונית", ותמרון מדיני נבון: רק פעמיים בהיסטוריה אצרו ישויות לאומיות כוח לקיים עצמאות על גבי גשר היבשות: העם הישראלי-יהודי במשך כ-1,000 שנה, חלקן תחת שלטון זר וה"אומה" הצלבנית כ-188 שנים, מהן 100 כמדינת חוף.
בשתי הפעמים נזקקו הלאומים למוטיבציה דתית ייחודית להקים את מדינתם ולשמור עליה.
הלחץ ההיקפי קיים גם היום כאשר המוטיבציה הציונית משמשת תשתית למדינת ישראל.
היות עכו עיר מבצר השוכנת על חוף הים, מנע בעבר את כיבושה על ידי צבאות יבשתיים, כל עוד לא שלטו גם בים.
מקרים דומים בעת החדשה: נפוליאון ואברהים פחה.
ההיסטוריה הצבאית של ארץ ישראל
העסוק בתחום הגאוגרפיה ההיסטורית-צבאית של ארץ ישראל וביסוסו חייב מגיחון כניסה לתחום ההיסטוריה הצבאית והוביל למחקרים בהיסטוריה הצבאית עם דגש על זו המקראית וזו של בית שני, אשר הניבו מספר ניכר של פרסומים.
בתחום מלחמות המקרא, מסתבר כי הקרבות למן כיבוש העי על ידי יהושע בן נון, עד כמה שהם מפורטים, משקפים לדעת גיחון מסורות של אמת בניגוד לאפוסים המזרחיים הקלאסיים ושל ימי הביניים, המתמקדים בתיאור תגרות הידיים.
התיאורים המקראיים מפרטים את קרבות ההתנחלות וימי השופטים בפירוט מבצעי וטקטי על בסיס הנתונים הטקטיים הייחודיים שלא ייתכן, לדעת גיחון, שהומצאו בתקופות מאוחרות יותר.
גזירה שווה הוא גוזר בנוגע לקרבות המפורטים מימי שאול ועד לימי אחאב.
במרבית הניצחונות המקראיים בולט הניצול המושכל של השטח להשגת ההפתעה וההכרעה (לדוגמה: כבוש העי, הקרב בפתחת אפק בימי אחאב).
ספרי המקרא מאפשרים להסיק מסקנות לגבי ארגון, מבנה, ציוד וחימוש הצבאות, כאשר ה"עם" - כלומר כלל האומה המגויסת בעתות מלחמה מתפקדת ככל הנראה על בסיס הארגון השבטי, אשר בו גם הוקנתה המומחיות הייחודית לבני השבט, מימי הנעורים.
בד בבד החלו מימי שאול גם להתקיים גופים של צבא קבע.
כך הוו כל חילות הרכב, החל בזה של המלך שלמה ועד לממלכות המפולגות צבא קבע.
אל מגויסי הקבע הישראליים הצטרפו חילות שכירים מגויי הים.
בתחום תקופת הבית השני ואחריו ניתח גיחון מסכות שונות של מלחמות החורבן: מצורי יודפת וגמלא,
הללו תוארו בפרוטרוט על בסיס הכתובים והממצא הארכאולוגי.
וכן מצור מצדה, כאשר קריאת הטקסט היווני של יוספוס מאפשרת לתקן את תיאור החומה הפנימית אשר הפתיעה את הרומאים באופן של הכנסתה לתוך החדרים הריקים (הסוגרים) של החומה המקיפה את ראש ההר.
התלבטויותיו של יוספוס בין גאוותו במעשי הגבורה המדהימים של הלוחמים היהודיים לבין שלילתו המוחלטת את המלחמה ברומאים באה לביטוי בדברי ההתפלאות וההערכה ללוחמים אשר הוא שם בפי המצביאים הרומיים לעומת כנוי הגנאי אשר בהם הוא מכנה אותם.
אמינות השבחים היא מובטחת לדעת גיחון כי לא היה מעז לשים בפי אספסיאנוס וטיטוס דברים אשר לא תאמו את רוח דבריהם הלכה למעשה.
מסע נפוליאון למזרח הוא ממסעותיו הפורמטיביים של גדול המצביאים בזמן החדש.
מחקרו מתאר את הניסוי וההתגבשות של הרבה ממשנתו הצבאית על סמך הלקחים אשר הפיק מהלחימה כאן.
מלבד זה תרגל והציג בו את כשרונותיו הארגוניים והמנהליים בגיבוש ממשל אזרחי (מלטה, מצרים) אשר באו לביטוי בבניין המדינה הצרפתית לאחר שובו ממצרים.
גיחון עמד לראשונה על הטעויות המודיעיניות של נפוליאון, אשר עם כל גאוניותו גרמו לאובדן כתריסר ימים לפני אל עריש וכתוצאה מכך הוא איחר להגיע לעכו, בירת הארץ ומושב הפחה הטורקי, בטרם הגיעו לשם האנגלים ונטלו את עיקר ההגנה על עצמם.
לדעת גיחון, טעויות מודיעיניות חמורות לא פחות גרמו לכישלון התקפתו הראשונה והאחרונה על עכו שהיו להן סיכוי להצליח.
כך ויתר גם על ניצול הכדורים המעופפים (המונגולופירות אשר היו עמו) כדי להפריחם ולצפות מהם על הנעשה בתוך העיר ועל מהלך ביצוריה הפנימיים.
בהיבט היהודי בולטת הגישה המהפכנית של נפוליאון במאמציו לנצל בפעם הראשונה אחר 1,500 שנה את הישות הלאומית היהודית כפקטור אקטיבי במדיניות הבינלאומית.
היכרותו עם עם ישראל נעשתה כאשר פתח את שערי גטאות צפון איטליה ומיד נוצרה אהדה הדדית אשר התבטאה בין היתר בהתגייסות צעירים יהודים רבים לצבאו.
כאשר תכנן את המסע למזרח יזם מפעל לגיוס היהודים לצדו על ידי הבטחת שיקומם בארץ ישראל וסיועו לשיקום בית המקדש בירושלים.
למרות הדים חיוביים בכמה חוגים יהודיים לא אפשרו קוצר זמן שהותו בארץ וחוסר ההכנה הנפשית בשדרות רחבות של העם, לתוכנית נועזת זו לגמול.
עם זאת, הייתה לדעת גיחון נוכחותו של נפוליאון וצבאו במצרים ובארץ ישראל קו התחלה לכל התהליכים המדיניים והחברתיים המאפיינים את המזרח התיכון לאחר מכן, לרבות התהוות התנועה הציונית.
אשר לנפוליאון, גרמה השתלטותו על צרפת בשלהי 1799 למהפך ביחס להדגשת מהותו של עם ישראל כלאום.
מאותה שעה נקט במדיניות של דיכוי לאומיות זו והטמעת יהודי צרפת וגרורותיה באומה הצרפתית, תוך שמירה על צביונם כעדה דתית בתוך האומה הזו.
דוגמה למסכות היסטוריות צבאיות נוספות אשר חקר גיחון: תולדות המודיעין ומסכות מובחרות מתוכן.
עיסוקו המרכזי של גיחון עד מותו היה כתיבת הספר "דרך כוכב מיעקב - ספר בר כוכבא וזמנו", שכולל מחקר מעמיק ומקיף של כל היבטי הנדון בן כמה מאות דפים על בסיס חקר המקורות הראשונים ובשפתם המקורית.
בהיבט הרומאי היה מדובר באחת המלחמות הקשות ביותר של האימפריה.
חקר אבני המיל והדרכים הרומיות
גיחון הקים ב-1976 את הוועדה לחקר אבני המייל הרומיות בישראל על פי בקשת פרופ' ג.
וולזר (בזל), המתאם הבינלאומי של פרסום אבני המיל הרומיות בכרך המיוחד של אוסף הכתובות הלאטיניות (CIL) לכתובות שעל גבי ציוני דרך אלה אשר להן נודעת חשיבות רבה לחקר ההיסטוריה הרומית.
גיחון הרחיב את יעוד הוועדה לחקר הדרכים הרומיות בכללן ולפרסום דרכים אלה על המסקנות ההיסטוריות הרבות אשר הוסקו בנידון.
עיקר עבודת השדה, לרבות פענוח הכתובות נעשו על ידי הפרופ' בנימין איזק וישראל רול, בסיוע פרופ' משה פישר ושאר חברי המגמה לארכאולוגיה קלאסית באוניברסיטת תל אביב.
אותרו, פוענחו ושוגרו לבזל עשרות רבות של אבני מיל ופורסמו שתי מערכות דרכים ראשיות (דרך לגיו בית שאן והדרכים מיפו לירושלים).
אטלס כרטא לתולדות ארץ ישראל מביתר ועד תל-חי (היסטוריה צבאית), ירושלים 1975, (מהדורה שנייה), 128 עמ' 210 מפות, עשר הדפסות.
Herzog, London 1978, 246 pp; תורגם לעברית, גרמנית, צ'כית, ספרדית ואיטלקית.
מלחמות התנ"ך, ביחד עם חיים הרצוג, תרגום אריה חשביה; עריכה אברהם שלוין.
ירושלים: עידנים, 1981 (חלק א`, 9 פרקים מתוך 11 הם פרי עטו הבלעדי של גיחון).
דרך כוכב מיעקב - בר כוכבא וזמנו, הוצאת מודן, 2016
בנוסף לכך פרסם כמאתיים מאמרים, מחקרים ופרקים בספרות ובכתבי העת המדעיים.
עורך ראשי: הראשון לחי"ל, ספר הגדוד הראשון של החטיבה היהודית הלוחמת, המחבר: ישראל בן דור, בהוצאת א.
אתרי קרבות בארץ ישראל, כרטא, ירושלים 2003, עורך ראשי יהודה ולאך, עריכת התקופות עד למלחמת העולם הראשונה וכתיבת רוב הערכים שם.
רבי מרדכי בן יהודה דאטו (באיטלקית: Angelo Dato) (ז' בסיוון ה'רפ"ה, 1525 – ה'שנ"ה-ה'שס"א) היה רב, משורר ומקובל איטלקי אשר עסק בחישוב הקץ, תלמידו של המקובל רבי משה קורדובירו ושל דודו הרב משה באסולה.
נולד למשפחה עשירה בסאן-פליצ'ה שבסביבות מודנה לרבי יהודה דאטו.
למד אצל דודו הרב משה באסולה.
והוא עלה לארץ ישראל בחודש אייר שנת ש"כ באותו אונייה יחד עם דודו הרב משה באסולה.
וחזר לאיטליה בחודש מאי שנת שכ"א כשבאמתחתו ספרי קבלה רבים שהעתיק לעצמו בצפת.
ר' עזרא מפאנו (רבו של רבי מנחם עזריה מפאנו), שאל אותו שאלות בקבלה.
כתב הגהות על ספרו של חברו רבי שמואל גאליקו (מתלמידי רבי משה קורדובירו) "עסיס רמונים", שהוא קיצור של ספר רבו, פרדס רימונים.
בשנת שט"ו כתב ספרו "מגדל דוד", הקרוי על שם אחיו, הגיע לאחר חישובים למסקנה כי "התחלת הגאולה ובנין הבית יהיה בשנת של"ה, ובשנת ת"ח (1647) יקומו המתים מן העפר".
לצורך החישוב הסתמך על פרקי דרבי אליעזר, פרק 28, ועל מדרש הנעלם בספר הזוהר.
דאטו היה משורר אשר כתב באיטלקית יהודית, וחיבר בין השאר גרסה שירית למגילת אסתר.
כל כתביו היו ביד יוסף אלמנצי, וממנו הועברו רבים מכתבי היד שלו במוזיאון הבריטי בלונדון.
עשה פירוש על הספר מנורת המאור נקרא "שמן למאור", והוא עדיין בכתב יד.
הריב בין בני משפחת דאטו ובני משפחת בורדולאן ממנטובה, בשנים שכ"ו-שכ"ז, גרם לקונפליקט בין רבני מנטובה וויניציה, שגזרו חרם על האחים דאטו בעקבות פנייתם לבית משפט גויים, ובין רבני פירארה שביטלו את החרם.
העיד ר' אברהם יוסף שלמה בן מרדכי גרציאנו: "מצאתי כי המקובל הקדוש כמוהר"ר מרדכי דאטו זצ"ל שהיה נותן רשות לכמ' ישעיה סיצה ז"ל להחזיק אצלו ס' מאור עיניים לכמוהר"ר עזריה מן האדומי' ז"ל ולקרות בו ...
היום הזה יום ג' כ"ה אינאר (ינואר) שנ"ה ...
מהאלף הששי הרשיתי אני מרדכי דאטו לכמ"ר ישעיה מסיצה יצ"ו להחזיק אצלו ולקרוא בספר הזה ...
כשם שהורשיתי אני מגאוני פיררא כי ידעתי נאמנה כי הוא דומה לר' מאיר אשר אמרו עליו רמון מצא תוכו אבל קליפתו זרק כן ר' ישעיה זה הדברים שהם אמת בעצמם
כמו נמצאו מפי רז"ל אשר הם כתובים על ספר זה אותם יאמין ולא יטה לבו לפירושו של מחבר זה קימים בפירושים שלו ...
שהם נגד דעת רז"ל ע"כ מצאתי כ"י מהגאון המקובל האלקי כמוהר"ר מרדכי דאטו זצו"ל".
חתנו - ר' עמנואל אליעזר יצ"ו מסיצה בכ"מ משה לבית עוזיאל.
דרשות על פרשיות השבוע, כתב יד (בעיקר באיטלקית יהודית).
פירושים על מזמור לתודה על מאמרים ופסוקים, כתב יד.
דרכי התשובה - על תשובה, וי"ג העיקרים, כתב יד.
שמן ערב - אוסף של פיוטים.
שמן המשחה - פירוש על הפטרה, כתב יד.
שמן ששון - פירוש על תהלים.
שמן למאור - פירוש על ספר מנורת המאור (נשלם בניסן ה'שכ"ז).
מגדל דוד - העוסק בגאולה לשנת של"ה, כתב יד.
מבשר טוב - העוסק בגאולה לשנת שס"ח, כתב יד.
איגרות בשאלות על פי קבלה, כתב יד.
זמרת יה - שירים ופיוטים.
מאמר מרדכי - פירוש למגילת אסתר.
הגהות לספר הזוהר, לספר הפרדס, לטור.
אגרת הלבנון - זכרונות ממסעו לצפת.
פירוש על ספר עסיס רמונים.
הגהות על הספר "גנזי המלך" מרבי יצחק אבן לטיף.
מרדכי ברכיהו (בורוכוב; נכתב גם: ברוכוב, בורכוב) (פורים תרמ"ב, מרץ 1882 – 8 בדצמבר 1959) היה רופא ארצישראלי, איש העלייה השנייה, מניח היסודות להחדרת המודעות להיגיינה ורפואה מונעת בארץ.
ברכיהו נולד בשם מרדכי בורוכוב בעיירה מיישָגולה (מיישעגאָלע) שליד וילנה, ליטא (רוסיה), בנו של הרב אבא יעקב הכהן בורוכוב, בעל ה"חבל יעקב", שכיהן כר"מ בישיבת מרכז הרב.
למד בחדר ובישיבת טלז וסיים לימודים בגימנסיה רוסית.
למד רפואה באוניברסיטאות שווייץ (ברן, בזל וציריך).
בשנת 1910 הוסמך כדוקטור לרפואה, ולאחר מכן השתלם בבית החולים "מואבּיט" בברלין.
בשנת 1912 נישא ועלה לארץ ישראל.
הוא החל לעבוד כרופא הגימנסיה העברית "הרצליה".
בבית ספר זה החליף את הרופאה הד"ר סוניה בלקינד שהייתה הרופאה של התלמידות בלבד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא האימפריה העות'מאנית ושירת בו כרופא עד 1918. לאחר מכן היה רופא במושבות הגליל, ממקום מושבו בראש פינה.
בשנת 1919 עבר ברכיהו לירושלים וייסד עבור "הדסה" מחלקה היגיינית לבתי ספר.
בתחום זה הרבה לעסוק בעשורים הבאים והיה ממפתחי תחום ההיגיינה והרפואה המונעת, החדיר את התחום הרפואי למוסדות חינוך, ופיתח את תחום ה"היגיינה הרוחנית".
הרבה לעסוק גם בהיבטים פסיכולוגיים.
במהלך השנים, החל ב-1929, ייסד בארץ בתי ספר ראשונים מסוגם לילדים בעלי פיגור שכלי וכן תחנות לטיפול בילדים במצבי דחק.
את דרכו הספרותית החל טרם עלייתו במאמרים עיתון העברי "המליץ", ולאחר מכן כתב בכתבי עת שונים, בעיתונות בשפה הגרמנית, וכן "הארץ", "דבר" ואחרים.
לעיתים חתם בשמות עט: 'מ.
ברכיהו היה עורך ירחון "היגיינה רוחנית".
החל בשנה הראשונה לשהותו בארץ ישראל החל לפרסם ספרים בתחום הרפואה והיה עורך הוצאת "לעם", שנוסדה בימי העלייה השנייה ועסקה בהוצאת פרסומים מדעיים לקהל הרחב.
בשנת 1952 פרש לגמלאות מ"הדסה", בתום 40 שנות עבודה רפואית בארץ.
בשנת 1953 זכה בפרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב (פרס כבוד), על פעולתו החלוצית בהיגיינה בבתי הספר ובשילוב הרפואה בחינוך בארץ.
ברכיהו נפטר בביתו שבירושלים בדצמבר 1959, בגיל 77, ממחלת לב ממושכת.
הותיר אישה, הרופאה ד"ר חנה ברכיהו, ושתי בנות.
לאחר מותו נדפסו זיכרונותיו, שהשאיר בכתב יד.
אחיו הוא הסופר אהרן מיכל ברכיהו.
שיחות של רופא, חוברת א, יפו: לעם, תרע"ג.
(מאמרים פופולריים בנושא מחלות מידבקות של בצילי )
לואי פסטר (חוברת ל' בסדרה "קופת הספר", תל אביב: קֻפת-הספר, [תרפ"-].
היגינה: חלק כללי, ורשה: האחים לוין אפשטין, תרפ"ה.
היגינת הילד בגיל הגן, ירושלים הדסה ('ספריה עממית הדסה') תרפ"ז.
עבודת ההיגינה בבתי הספר, ירושלים: הסתדרות מדיצינית הדסה, תרפ"ט.
(הוצאה מיוחדת מספר היובל של הסתדרות המורים)
הטִפול ברגל, תל אביב: אמנות ('ספרית בריאות העם'), תר"ץ.
ההיגינה של צורכי האֹכל, תל אביב: אמנות ('ספרית בריאות העם'), [תר"ץ?] (חוברת)
גיל ההתבגרות: להורים ולמחנכים, ירושלים: ספרית הד החִנוך (דפוס הספר), תר"ץ.
חיי אדם: פרקים בפיסיולוגיה ובהיגיינה; מאושר על ידי מחלקת החנוך של הסוכנות היהודית כספר עזר לבתי הספר; הוצא על ידי המזכירות לענייני הבריאות של הוועד הלאומי לכנסת ישראל, כרך א (חוברות א–ו), כרך ב (חוברת א–ה), ירושלים: (דפוס עזריאל), 1932–תרצ"ו.
(כרך ב' יצא בהוצאת עבר ונדפס בדפוס ארץ ישראל; חוברות א–ד: תרצ"ה, כרך ב, חוברת ה: תרצ"ו.) (הופיע במהדורות נוספות)
חיי אדם; קִצר והתקין לבית הספר העממי: מ.
בנארי, 4 כרכים, ירושלים: עבר, תרצ"ט.
המח והעצבים, החושים) (בשנת תש"ז 1947 הודפסו במינכן עותקים עבור הילדים היהודים במחנות העקורים) (מהדורה ב בשינויים: ירושלים: עבר, תשי"א)
עברינות הנוער בארץ; עם הקדמה מאת ארנולד צווייג, ירושלים: (דפוס ארץ ישראל), תרצ"ז.
בעיות סוציאליות וחינוכיות, כרך א, ירושלים: עבר, תרצ"ז.
בית הספר והתלמיד בארץ ישראל: סקירה על 18 שנות עבודה של מחלקת הדסה להיגינה של בית הספר, ירושלים: (דפוס האומן), תרצ"ח.
מלידה עד שש: הוראות חִנוך וטִפול בילד, תל אביב: י' סמילנסקי, 1939. (חוברת) (מהדורה ב מתֻקנת ומֻרחבת: "מלידה עד שש: 255 הוראות חנוך וטפול בילד", ירושלים: עבר, תש"ה)
מה נעשה לבנינו ויהיו בריאים ברוחם?, ירושלים: פסיעות ('ספרית ילדים בריאים'), [תש"-?].
בית הספר והגן: הלכות בריאות גופנית ונפשית, ירושלים: מחלקת ההיגיינה של בית הספר הדסה, 1942. (מהדורה ב מתוקנת ומורחבת: ירושלים: עבר, תש"ז)
מהדורה ב, בהוספת ביוגרפיה, דוגמאות ואנאליזה נפשית:, תל אביב: יבנה, תשי"ז.
(כולל גם מילון עברי–גרמני–אנגלי קצר למונחים פסיכואנליטיים) (הופיע במהדורות נוספות)
הדור הבא: מחיי המין, תל אביב: יבנה, 1946.
ריפוי, ירושלים: היגיינה רוחנית, [תש"י לערך].
פסיכולוגיה: בלווית 11 ציורים, תל אביב: י' צ'צ'יק, תשי"ח.
זכרונות מראשית הקמת מחלקת ההיגיינה של בתי הספר, ירושלים: דפוס אחוה, 1960.
וילהלם ירושלם, פסיכולוגיה: ספר למוד למורים ולמתלמדים, עם 14 ציורים; תרגם: מ' ברכיהו (ברוכוב), תל אביב: מרכז המורים בא"י, תרפ"ג.
רביזיה של תורת החלום; תרגם: מ' ברכיהו, ירושלים: עבר, תשי"ד.
קארל גרוס , מישחקי אדם: מנקודת המבט הפיסיולוגית, הביולוגית, הפסיכולוגית, האסתיטית, הסוציולוגית והפדגוגית; תרגם ועיבד: מ' ברכיהו, ירושלים: מס, תשט"ו.
ארנסט ג'ונס , זיגמונד פרויד: חייו ופעלו; תרגם מאנגלית: מ' ברכיהו, תל אביב: עיינות, תשט"ז.
(התוכן: כרך א: שנות הגידול והתגליות הגדולות 1900–1856)
זיגמונד פרויד, פשר החלומות, תרגם: מ' ברכיהו, 2 כרכים, תל אביב: יבנה, תשי"ט.
הרב מרדכי בריסק (ידוע בכינוי מהר"ם בריסק; אביב ה'תרמ"ו, 1886 - י"א בסיוון ה'תש"ד, 2 ביוני 1944) היה מרבני טרנסילבניה בדור שלפני השואה שבה נספה.
כיהן כרב וכראש ישיבה בטשנד.
נולד באביב תרמ"ו לרבי יהושע בריסק, רבה של טיסה-דאדה, ולאסתר, בתו של הרב מנחם גרשון גרינוולד, ראב"ד קרסטיר.
למד בישיבת מאד אצל הרב מרדכי יהודה ליב וינקלר.
הרב וינקלר הסמיכו להוראה בגיל 18. כן נסמך להוראה על ידי הרב אברהם יצחק גליק מטולצ'בה והרב פנחס חיים קליין מסעליש.
בתרס"ח (1907), בשידוך שנעשה על ידי רבו, נישא לגיטל, בתו הבכורה של הרב שמואל זלמן ויינברגר, רבה של מרגיטה.
ב-1911 התמנה לדיין ומורה צדק במרגיטה.
בתפקיד זה שימש כ-8 שנים עד שמונה ב-1919 לרבה של טשנד והגליל.
במרגיטה הקים ישיבה שמנתה כ-20 בחורים.
גם יזם הקמת "חברת תלמוד תורה" ועזר לחותנו בענייני הציבור.
נשא ונתן בהלכה עם רבנים רבו מרדכי יהודה ליב וינקלר, הרב יצחק יהודה שמלקיש מלבוב והרב צבי הירש שפירא ממונקץ'.
באותן שנים הוציא לאור חלק ראשון של 'שו"ת מהריא"ץ' - שאלות ותשובות של אבי חותנו, עם הערות והוספות משלו בשם "בנין יהושע" על שם אביו.
הוסיף מדברי הרב ויינברגר חידושים לתנ"ך, ולאגדות הש"ס והדרכות רוחניות.
וכן הוסיף את 'חדושי מהרש"ז' - חידושים על התנ"ך והש"ס ושו"ת מאת הרב שלמה זלמן ויינברגר, בנו של המהריא"ץ ויורשו ברבנות מרגיטה והגליל.
בטשנד והגליל היה רבם של יהודי 50 יישובים.
הקים מוסדות חינוך תורניים, הוסיף שוחטים, הקים אטליזים לבשר כשר וריכזם בבניין "בית הרב" החדש, הקים מקוואות ופעל למען טהרת המשפחה.
הקים ארגונים דתיים והתנדבותיים לרווחת הקהילה כמו "חברת גמילות חסדים" ו"חברת משניות" ועזר לנזקקים.
לחם נגד תופעות של שוחד שהייתה רווחת בקרב בעלי תפקידים שונים.
הוא היה הבורר בכמה מחלוקות ציבוריות מפורסמות באותה תקופה בהן המחלוקת בקהילת קלויזנבורג, המחלוקת על רבנות סטמר, מחלוקת השוחט בגרוסוורדיין.
היה מהאישים המרכזיים בלשכת מרכז הקהילות האורתודוקסיות בטרנסילבניה שישבה בבירת החבל, קלוז'.
ועם צירוף צפון טרנסילבניה להונגריה בת"ש היה מהאישים המרכזיים של מרכז הקהילות בהונגריה שמושבו היו בבודפשט.
ב-1942 היה אמור להיבחר לראב"ד בודפשט, אך ראשי הקהילה התנגדו לדרישתו להחזיק ישיבה של לפחות עשרה תלמידים על חשבון הקהילה מפני שגם בבודפשט שורר מצב חירום וישנה סכנה גדולה בקיומה של ישיבה.
בגלל התנאי שלו ללמד תורה לצד התפקיד הרבני, המינוי המכובד שהיה יכול להצילו לא יצא אל הפועל, והרב בריסק נשאר בטשנד עד שנלקח לבירקנאו.
מספר התלמידים בישיבתו בטשנד הגיע בשנים האחרונות שלפני מלחמת העולם השנייה לכ-500 תלמידים, ובכך הייתה הישיבה הגדולה ביותר בטרנסילבניה בפרט וברומניה בכלל, ולאחר צירוף צפון טרנסילבניה להונגריה בת"ש (1940) היא הייתה הישיבה הגדולה בהונגריה.
הוא ניהל את הישיבה ללא משרד וחוץ מתפקידו הרשמי כראש הישיבה, הוא היה למעשה גם המנהל האדמיניסטרטיבי, המנהל הרוחני והמשגיח.
הישיבה כללה חוץ מבית המדרש גם פנימייה וכן חדר-אוכל ומטבח, כדי לבטל המנהג של "אכילת ימים" - אכילת תלמידי הישיבה במשך השבוע אצל בעלי הבתים היהודיים במקום כשכל תלמיד אוכל כל יום אצל מישהו אחר, כפי שהיה מקובל בישיבות במשך שנים רבות.
סדר יום הלימוד בישיבה החל בשעה 4 לפנות בוקר בסדר לימוד עד שעה 7 ובשעה 8 התקיימה תפילת שחרית, כשלאחר התפילה העביר הרב שיעור קצר של כרבע שעה בטור או"ח מהשו"ע.
סדר יום הלימוד הסתיים בשעות 10–11 בלילה, כשהמתמידים למדו עד 2–3 לפנות בוקר.
הלימוד בישיבה כלל לימוד גמרא של "שיעור פשוט" ו"שיעור עיון", לימוד הלכה מהשו"ע של הלכות שבת מטור או"ח ושל טור יו"ד חלק א', ולימוד חומש עם רש"י:
הלימוד של "השיעור הפשוט" היה לימוד של שלושה דפי גמרא עם פירושי רש"י תוספות, מהרש"א ומהר"ם מלובלין, כשהגדולים למדו פירושי הראשונים החשובים כמו רמב"ן, רשב"א, ריטב"א, רא"ש, ר"ן ועוד.
הלימוד העיקרי היה בימים ראשון-שלישי, והחזרה בימי רביעי וחמישי.
השיעור שנמשך כ-3 שעות התקיים בימי שני-חמישי בסביבות שעה 5:30-5 לפנות ערב, והמבחן על הנלמד בין חמישי אחר הצהריים ליום שישי בצהריים.
הייתה נערכת חזרה גדולה ומבחן כולל בארבעת השבועות האחרונים של כל "זמן" (תקופת לימוד בישיבה כשבין התקופות חופשות "בין הזמנים") כשהמבחן היה בשבוע האחרון.
בשעה 11:30 לפני הצהריים היה הרב מעביר לפני התלמידים הטובים יותר "שיעור עיון" שנמשך שעה וחצי-שעתיים של סוגיה מיוחדת עם פירושי ראשונים ואחרונים, ובכל ארבעה-שישה שבועות סיימו סוגיה.
נערך מבחן נבחנים על כל סוגיה, ואם מדובר בסוגיות קשורות אחת בשנייה, אז היו נבחנים בסוף הזמן על הסוגיות שלמדו באותו זמן.
מיום חמישי בערב עד מוצאי שבת למדו את פרשת השבוע עם פירוש רש"י והלכות שבת מטור אורח חיים בשולחן ערוך.
בערב שבת התקיים שיעור של למעלה משעה על הלכות שבת בשו"ע.
בשבת אחרי הצהריים ובמוצאי שבת היו נבחנים התלמידים על הלכות שבת ועל פרשת השבוע עם פירוש רש"י.
ביום ראשון ניתן שיעור של למעלה משעה בטור יורה דעה חלק א' בשו"ע עם בחינה במקום "השיעור הפשוט" בשאר הימים.
בחינה כוללת נערכה בשבוע האחרון של כל זמן על הסימנים שנלמדו באו"ח ויו"ד שנלמדו במשך אותו "זמן" (כן למדו גם קצת מטור חו"מ).
תלמידי החכמים של טאשנאד ונכבדי הקהילה היו משתתפים בדרשת ה"פתיחה" של הרב שהייתה ניתנת כחודש לאחר תחילת הזמן כשהתלמידים כבר נכנסו לעומקה של הסוגיה התלמודית הנלמדת.
בדרשה זו היה נושא פלפול חריף על הסוגיה ומשלב בדבריו דברי התעוררות לתלמידים שיתחזקו בלימוד התורה ושימשיכו בדרך שמירת המצוות.
בשנות השואה השיב לשאלות הלכתיות ועסק בהתרת עגונות של יהודים רבים מפלוגות העבודה שלא חזרו לביתם.
תשובותיו פורסמו ב'שו"ת מהר"ם בריסק' שיצא לאור עוד בזמן המלחמה.
הוא סירב להצעה לכהונת רב קהילת בודפשט שהייתה יכולה להצילו מהשמדה, מכיוון שראשי הקהילה לא נענו לדרישתו להחזיק ישיבה על חשבון הקהילה.
בתש"ג עונה קשות בעקבות תפיסת עריק ממחנה קרוב על גג ישיבתו.
בקיץ תש"ד הקיפו ז'נדרמים את ביתו כדי למנוע מפגש בינו לבין אחרים ולאחר יומיים הוא וקרוביו הועברו לחצר בית הספר הממשלתי ולאחר מכן לגטו שימלוי שם גילחו את זקנו.
ניצולים העידו שסיכן את חייו בהנחת תפילין בקביעות על הרצפה תחת השמיכות, והרבה לחזק את היהודים שסביבו, ולצעירים ייעץ לברוח למרות הסכנה.
נספה בליל י"א בסיוון תש"ד עם רעייתו וילדיו, באושוויץ-בירקנאו.
היחיד ששרד הוא בנו הרב אהרן צבי.
בנערותו הרבה לפרסם בכתבי עת תורניים חשובים בהונגריה ובטרנסילבניה כמו "תל תלפיות", "וילקט יוסף", "נטעי בחורים" ועוד.
'שו"ת מהר"ם בריסק' על ארבעת טורי השו"ע בארבעה חלקים (בתש"ן יצאה מהדורה שלישית הכוללת את ארבעה החלקים בשם 'שו"ת מהר"ם בריסק החדשות').
'דרשות מהר"ם בריסק על מועדים וזמנים שונים' - 84 דרשות על המועדים ועל זמנים ואירועים מסוימים.
'דרושי מהר"ם בריסק על התורה' (לקט שנערך בידי נכדו) - הספר האחרון שיצא מדברי התורה שלו בתשרי תש"ע (2009).
בנוסף חיבר ספרים שלא שרדו לאחר השואה:
חיבור של חידושים על הש"ס.
ביאור לפירוש המהרש"א על הש"ס לכמה מסכתות (מחיבור זה שרדו דפים בודדים על מסכת בבא מציעא).
הרב אהרן צבי - רב הקהילה האורתודוקסית בסאלונטה, צ'קה וארד שבה הקים את הישיבה הגדולה בטרנסילבניה 'בית משה'.
הקים בנתניה את ישיבת 'מהר"ם בריסק' על שם אביו.
יוטא שנישאה לרב שמואל גרינברג שהיה דיין ומו"צ בטשנד, מחבר ספר שו"ת מרקחת בשמים.
חיה-פעריל, הייתה מאורסת לתלמידו, הרב שלמה חיים ברנשטיין, היא נספתה בשואה.
מרדכי (מוטי) גילת (במקור סטיאסני; נולד ב־6 באוקטובר 1947) הוא עיתונאי חוקר בתחום השחיתות הציבורית, פובליציסט ומרצה לתקשורת, משמש פרשן בכיר בתאגיד השידור הישראלי.
לפני כן עיתונאי שנים רבות בידיעות אחרונות ובישראל היום.
חתן פרס סוקולוב לעיתונות הכתובה לשנת 2000.
גילת נולד, גדל והתחנך בחולון.
את הקריירה העיתונאית שלו החל כבר בנעוריו, בעיתוני הילדים והנוער "דבר לילדים" ו"במעלה".
בשירותו הצבאי שירת ביחידת מצוף 247 במסגרת הנח"ל.
במלחמת ששת הימים לחם ביחידה קרבית של הנח"ל.
את השנה השלישית של שירותו הצבאי, לאחר המלחמה, עשה ככתב צבאי של העיתון במחנה נח"ל.
בשירות המילואים שלו השתתף במלחמת יום הכיפורים כלוחם מחלקת מרגמות בחטיבה 5 ובמלחמת לבנון הראשונה כלוחם מחלקת מרגמות בגדוד חרמ"ש.
בשנת 1968, לאחר שירותו הסדיר, החל גילת בתפקידו ככתב שטח בעיתון "על המשמר".
בתפקידו זה סיקר את הנעשה בעיריית תל אביב, במשטרת ישראל ובמערכת בתי המשפט.
כמו כן שימש ממלא מקום הכתב הצבאי של העיתון.
בהמשך החל לפרסם תחקירים ומאמרים ולכתוב במוסף העיתון "חותם".
בראשית 1976 גייס אותו דב יודקובסקי, העורך בפועל של העיתון "ידיעות אחרונות", לסגל העיתון ככותב תחקירים.
מאז ועד תחילת 2008 נמנה גילת עם הכותבים הבכירים של העיתון, ניתן לו מדור קבוע במוסף לשבת, המוסף הפוליטי של העיתון, והועמד לרשותו צוות תחקירנים.
בשנת 2000 זכה בפרס סוקולוב לעיתונות הכתובה.
ב־1992 הורשעו שישה בני אדם בהאזנת סתר לקווי הטלפון בביתו של גילת, בשירות אריה דרעי.
בתחילת 2002 הודיע עורך העיתון משה ורדי לגילת על הורדת מדורו לאלתר – לטענתו של גילת, עקב לחצים שהפעילו אברהם בורג ומקורביו על המו"ל ארנון מוזס.
בתגובה יצא גילת לחופשה בת כמה שבועות וחזר ממנה רק לאחר החזרת מדורו.
בפברואר 2008 עזב גילת את "ידיעות אחרונות" והצטרף לסגל הכותבים של "ישראל היום".
הוא תבע את "ידיעות אחרונות" בדרישה לפיצויי פיטורים, וטען כי המו"ל מוזס והעורכים נהגו באופן פסול ולא אובייקטיבי, הפעילו צנזורה, נקטו העדפת מקורבים ומנעו ביקורת על אישים שחפצו ביקרם ובמיוחד ראש הממשלה דאז, אולמרט.
התובענה הסתיימה בפשרה בבית המשפט, ונקבע ש"ידיעות אחרונות" ישלם לגילת 600 אלף ש"ח.
באפריל 2008 קבע בית משפט השלום ש"ידיעות אחרונות", גילת ושותפתו מיכל גרייבסקי פרסמו דברי לשון הרע ללא הצדקה בכתבת תחקיר על בתיה כרמון, שכיהנה בתפקיד מנהלת המחלקה לאשרות ולזרים במשרד הפנים.
בית המשפט חייב את הנתבעים לפרסם הודעת התנצלות, ולשלם לכרמון פיצויים בסך 200,000 ש"ח והוצאות משפט בסך 50,000 ש"ח.
בהחלטה מ־28 בפברואר 2010 דחה בית המשפט המחוזי בירושלים את הערעור שהגישו הנתבעים והותיר את פסק הדין על כנו.
נוסף לכתיבתו העיתונאית, כתב גילת ספר על תולדות הר הצופים שיצא לאור בהוצאת מסדה בשנת 1969, בעקבות שירותו הצבאי על ההר ב־1966. בסוף שנות ה־70 ערך את תוכנית הרדיו "מאחורי הכותרות" בקול ישראל, שעסקה בתקשורת ובענייני דיומא.
במשך שנים לימד עיתונאות בחוג ללימודי תעודה בבית הספר לתקשורת "כותרת" שבאוניברסיטת תל אביב ובחוג לתקשורת של המסלול האקדמי המכללה למינהל.
בשנת 2012 ראה אור בהוצאת כנרת זמורה ביתן ספרו "קללת דרעי".
הספר הופיע ברשימת רבי המכר בקטגוריית ספרי העיון למשך עשרה שבועות, לפי דירוג מוסף הספרים של הארץ.
ב־13 ביוני 2017 פוטר גילת מ"ישראל היום" בידי העורך בועז ביסמוט.
ביסמוט טען שהפיטורים נבעו משיקולים כלכליים, ועם זאת סירב להצעת גילת לקצץ יותר ממחצית שכרו.
עובדה זו ביססה את טענת גילת כי הרקע לפיטוריו מהעיתון היה פוליטי.
ב־31 ביולי אותה שנה הצטרף גילת לתאגיד השידור הישראלי כפרשן בכיר בערוץ הטלוויזיה כאן 11 ובתחנת הרדיו כאן ב'.
בדצמבר 2020 הוצא לפנסיה מהתאגיד כאן.
עובדים רבים נוספים, בהם הקריינים הבכירים דן כנר ומלאכי חזקיה, הוצאו לפנסיה ב־1 בינואר 2021. למרות זאת, לאחר ימים אחדים גילתה כרמלה מנשה בציוץ בטוויטר שגילת ימשיך בעבודתו כפרשן בתאגיד.
בשנות ה-20 של המאה ה-21 הוא מפרסם מאמרי דעה בעיתון "הארץ", שבהם הוא מרבה לבקר את ממשלת נתניהו.
נשוי ואב לשלושה ילדים, ובכללם השחקנית עדי גילת.
הרב מרדכי גיפטר (ז' בחשוון תרע"ו או תרע"ז, 1915 או 1916 - כ"ג בטבת תשס"א, 18 בינואר 2001) היה ראש ישיבת טלז בקליבלנד באוהיו שבארצות הברית.
נולד למהגרים מליטא בפורטסמות' שבווירג'יניה.
הוריו דאגו לחינוך היהודי של ילדיהם ועל כן עברו בצעירותו לבולטימור.
למד בישיבה התיכונית שעל יד ישיבת רבינו יצחק אלחנן בניו יורק.
רבותיו היו הרב משה אהרן פולייב והרב משה סולובייצ'יק.
בגיל 15 פרסם מאמר בקובץ "תורת ארץ ישראל" שיצא לאור בפתח תקווה.
בסביבות גיל 17 השתתף בכתיבת מאמרים בביטאון "הדנו" של תלמידי ישיבת רבנו יצחק.
לפי עצת דודו, הרב יהודה לייב זר, שהיה ממנהלי ישיבת רבי יצחק אלחנן, נסע בחורף תרצ"ב לליטא ללמוד בישיבת טלז, לאחר שאביו מכר את פוליסת ביטוח החיים שלו כדי שיוכל לקנות כרטיס נסיעה לבנו.