tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתועדות בו גישות יסוד לתרבות היהודית של הוגים מייסדי תנועות רוחניות, דתיות ולאומיות מרכזיות: אחד העם, ברדיצ'בסקי, ביאליק, א.ד.
גורדון, הרמן כהן, מרטין בובר, פרנץ רוזנצווייג, הראי"ה קוק, לאו בק ואברהם יהושע השל.
הספר תורגם והופיע גם באנגלית.
המאמר נדפס בקובץ הנ"ל אמונת עם ישראל ותרבותו.
הוא נכלל גם בכמה אוספי מאמרים על בעיות השבת במדינת ישראל וזכה על ידי כך לפרסום רב.
עניינו: הצעה לדרך שבה ניתן לשמור על ערכיה החברתיים, הלאומיים והרוחניים של השבת, בחברה ובמדינה יהודית חילונית.
הספר תורגם ויצא לאור גם באנגלית.
עד משבר (יהדות וציונות במדינה יהודית).
זק, 1969. הספר נכתב על רקע חוויית השיבה שהתחוללה במלחמת ששת הימים.
נדונות בו שלוש בעיות שהתעוררו על רקע זה לדיון מחודש: היחס בין ישראל לתפוצות, היחס בין דתיים וחילוניים בישראל והיחס בין הזרמים הדתיים והלאומיים השונים בעם היהודי ובמדינת ישראל.
בסיכום נדונה השאלה אם ניתן להגיע להסכמות שישתיתו תרבות פלורליסטית ויהפכו את המריבה לשיח רב-פני פורה, ומוצעת גישה להתמודדות חיובית.
יצא בהוצאת "הספרייה הציונית", ירושלים, 1984. הוא כולל מסות הדנות ברעיון הציוני וביישומו במדינת ישראל.
הספר יצא בהוצאת "הספרייה הציונית", 1996, בתגובה למתקפה הפוסט ציונית לגווניה.
במרכזו דיון בתשתית "הפוסט-מודרניסטית" של ה"פוסט ציונות" וכן דיון בבעיה החברתית-פוליטית העיקרית הנובעת ממנה מבחינת הציונות: התביעה להפוך את מדינת ישראל ממדינת לאום יהודית-דמוקרטית ל"מדינת אזרחיה", בטענה שזהותה היהודית של המדינה היא אנטי-דמוקרטית.
הספר סותר את הטענה הזאת, מציג מחדש את ההשלמה בין יהדות לדמוקרטיה, דן במאפיינים היהודיים והציוניים של מדינת ישראל ומותח ביקורת על התפיסה המשפטית של אהרן ברק המבוססת על הגדרת ישראל כמדינת אזרחיה ועל כלכלה קפיטליסטית תחרותית-פרטנית.
נדפס בספר: דברים ושברי דברים בעריכת אביעזר רביצקי וידידיה שטרן בירושלים: הוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2007, עמ' 359–394. דיון פילוסופי במכלול הבעיות החוקתיות, האתיות והמשפטיות של מדינה יהודית דמוקרטית.
מבחין בין סוגים שונים של דמוקרטיה ומגדיר את יסודות הדמוקרטיה התואמת את מצבו, בעיותיו וייעודיו של העם היהודי.
הזרמים בדת היהודית בזמן החדש
הספר יצא לאור בירושלים ובתל אביב: בהוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, (מהדורה ראשונה, 1977. מהדורה שנייה 2005).
הספר חוקר את המצעים האידאולוגיים של ארבע התנועות הדתיות המרכזיות בעם היהודי על רקע משבר האמנציפציה וההשכלה החילונית: החרדיות, הרפורמה, הנאו-אורתודוקסיה והקונסרבטיביות.
הוא מתאר אותן כחיפוש הפתרון למשבר המפגש עם הציוויליזציה המודרנית בכיוונים סותרים ומראה כיצד תנועות אלה אתגרו זו את זו ושיקפו זו את זו במריבה שהפרידה אותן זו מזו אך גם איחדה אותן.
הספר מראה כיצד התנועות התפתחו והשתנו תוך כדי המריבה על רקע התמורות בגורל העם היהודי עד הקמת המדינה.
הוא מעלה לבסוף את בעיית האופי המשיחי של תנועות היהדות שכולן חותרות ל"פתרון עכשיו", כל אחת על-פי הדרך הבלעדית שלה.
שביד מצהיר כי סובלנות ופלורליזם עשויים להתפתח רק מתוך התפכחות והכרה שהגאולה השלמה היא חזון רחוק.
לאומיות יהודית, הספר יצא בירושלים: הוצאת ש.
זק, 1972. הוא דן בבעיית ייחודה של הלאומיות היהודית על רקע התפתחות הלאומיות המודרנית במדינות המערב, ההבחנה בין לאומיות ללאומנות, בעיית אחדות העם היהודי והקשר בין זיקת עם לזיקת לאום, בבעיית הזכות של העם היהודי על ארץ ישראל מול הערעור הפלסטיני.
"בינלאומיות ללאומנות", נדפס בספר "מסות גורדוניות חדשות", כנ"ל, עמ' 95–106. המאמר מבחין בבינלאומיות כצורת זהות פוליטית מעוגנת בטבע החברתיות האנושית לבין לאומנות ההופכת את עוצמת השלטון הריבוני לאידיאל שהעם משתעבד לו.
"האם ניתן להפריד את הדת מן המדינה ואת המדינה מן הדת?", כנ"ל, עמ' 107–119. המאמר מבחין בין הבעיה מנקודת הראות הנוצרית לבעיה מנקודת הראות ההלכתית-יהודית ומראה כיצד ניתן להשיג זיקת גומלין חיובית בין המדינה החילונית לדת היהודית הקהילתית בצורה שהן תשלמנה זו את זו בלי לכפות עצמן זו על זו.
לאום מלאום, עיונים בשאלות של זהות לאומית, עם ולאומיות, בעריכת נפתלי רוטנברג והמחבר אליעזר שביד, בירושלים ותל אביב: הוצאת ון ליר והקיבוץ המאוחד, תשס"ח 2008. הספר דן בבעיית הלאומיות ובבעיית ישראל כמדינת לאום על רקע משבר הפוסט-מודרניזם.
אליעזר שביד כתב את ההקדמה ואת המאמר הפותח: "לאומיות בעידן גלובליזציה, הערכה מחדש".
הוא דן בטענה שהלאומיות היא "ישות מדומה" שזמנה חלף.
הוא מנסה להראות שהלאומיות מעוגנת בטבעו החברתי של האדם, שהיא לא נעלמה אלא חיה ונושמת ושההתעלמות של האליטות הכלכליות מן הלאומיות אינה מביאה לאחווה בינלאומית כי אם ללאומנות פשיסטית.
לדעתו רק לאומיות ליברלית, שפויה, עשויה להחזיר את איזון האינטרסים ביחסים בין עמים חופשיים ופתוחים ליחסי גומלין.
אמונה באלוהים ובאדם מול השואה
מאבק עד שחר, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990. הוא דן בכמה התמודדויות רעיוניות עם בעיות האמונה בשואה, בייחוד האמונה באדם, בתנועות הלאומיות, הסוציאליסטיות והדתיות מודרניות במזרח ובמרכז אירופה.
הוא מנתח את שלבי ההתמודדות הקיומית עם אתגר השואה מהסרוב לראות את המציאות ועד לריאליזציה ההופכת את האמונה למשאב חיוני שמחזיקים בו ביתר שאת כל עוד רצון החיים לא נשבר.
הספר מראה כמה דרכים שבהן התחוללה תופעת האמונה.
היא אינה יונקת את עוצמתה מהסתכלות חיצונית כי אם מתוך המאגרים הנפשיים הבונים את האישיות.
מוצע בספר דיון רחב במשנותיהם של הרב הרפורמי לאו בק, מנהיגה הרוחני של יהדות גרמניה בשואה, ושל הפסיכולוג האכזיסטנציאליסט ויקטור פראנקל.
הספר הופיע גם בתרגום אנגלי.
"הדילמה הקיומית והמוסרית של ההתנגדות המזוינת בגטו".
המאמר נדפס כנספח להוצאה מחודשת של ביטאון הנוער היהודי החלוצי במחתרת קרקוב "החלוץ הלוחם" שנכתב כולו על ידי עורכו שמשון דרנגר, בהוצאת בית לוחמי הגטאות, 2006. שמשון דרנגר התמודד עם בעיית ההתנגדות לנאצים בעמקות קיומית יוצאת דופן.
הוא הראה מדוע עדיף למות במלחמה עם האויב הנאצי השואף לא רק להשמדת העם היהודי, כי אם קודם כל לדה-הומניזציה של האדם היהודי, כדי להציל את ערך החיים ואת כבודם למען הדורות הבאים.
המאמר מציג את משנת דרנגר בצורה שיטתית על רקע תעוד המציאות שמולה הוא הגה אותה.
אמונה וצידוק האל בהגות היהודית לדורותיה
להגיד כי ישר ה', בבת ים: בהוצאת תג, 1994. הוא דן במהות האמונה באלוהים, מקורה והערכים שביסודה ובדרכי הצדקת האלוהים בתנ"ך, בהתמודדות של חז"ל עם מצבי "קידוש השם", בפילוסופיה של ימי הביניים ובמעבר לזמן החדש במשנת שפינוזה ש"פתר" את הבעיה על ידי ביטולה.
"אמונה מול ניסיונות זמננו", פרק בספרו של שביד הנ"ל "להיות בן העם היהודי", עמ' 45–88. התמודדות פילוסופית-קיומית עם משמעות האמונה באלוהים ובאדם בזמננו.
תולדות הפילוסופיה היהודית מתקופת המקרא עד זמננו
ההיסטוריה של מחשבת ישראל ברמתה הפילוסופית מתקופת המקרא ועד זמננו היא הציר המכליל, המאחד והמסכם את המפעל המחקרי והעיוני המתועד לעיל ומהווה בהיקפו הכולל את תרומתו העדכנית של אליעזר שביד לתולדות הפילוסופיה היהודית.
הספרים המתועדים להלן נכתבו במתודה פילוסופית היסטורית.
הם אינם מסתפקים בהצגת הרעיונות המסכמים, כי אם מנסים לשחזר את תהליכי החשיבה המשתנה ומתפתחת תוך עימותים פנימיים וחיצוניים, בשאיבה מן המקורות הקאנוניים ומן המשנות העיוניות של תרבויות העמים ובמאמץ לענות על הבעיות הבוקעות ועולות מן המציאות הכלכלית, החברתית, הפוליטית והתרבותית המשתנה ומתפתחת.
הפילוסופיה של התנ"ך כיסוד תרבות ישראל, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2004.
עיון בסיפור, בהוראה ובחקיקה של ספרי החומש.
חכמתה של מלכות ישראל, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2007.
פירוש פילוסופי לספרי ה"כתובים" בתנ"ך.
ספרים אלה נדונים על יסוד הגדרתם כספרי חכמה שבהם התחולל מפגש בין החכמה הנובעת מהתגלות אלוהית פרקטיקולרית לחכמה הנובעת מניסיון אישי אוניברסלי, והם מהווים סוג ייחודי של פילוסופיה שבעיית המלכות הייחודית של עם ישראל, מלכות ארצית המייצגת את "מלכות השמיים", נמצאת במרכזה.
הפילוסופים הגדולים שלנו: הפילוסופיה היהודית בימי הביניים, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 1999.
שחזור תהליכי החשיבה של יוצרי הקלאסיקה של הפילוסופיה היהודית בימי הביניים: רבי סעדיה גאון, רבי שלמה אבן גבירול, רבי יהודה הלוי, רבי משה בן מימון (הרמב"ם), רבי לוי בן גרשון, רבי חסדאי קרשקש, רבי יוסף אלבו, רבי יצחק אברבנאל ובנו רבי יהודה אברבנאל ועוד.
במישנות אלה מוצגת אחדות הריבוי של דרכי החשיבה האמונתית-מוסרית-פוליטית המייחדת את היהדות כתורה השואפת לעצב לא רק "דת" אלא תרבות חיים שלמה.
על סדרת ספריו של שביד "תולדות פילוסופיית הדת היהודית בזמן החדש" ראו
מסות גורדוניות חדשות (הומניזם, גלובליזציה, פוסט-מודרניזם והעם היהודי).
הספר יצא בתל אביב: בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005. הוא חוקר את התשתית המדעית, האידאולוגית והפילוסופית של הגלובליזציה במישור הציוויליזציה הטכנולוגית, ושל הפוסט מודרניזם במישור יצירת התרבות.
הוא מנתח את המשמעות וההשלכות המעוגנות בהווה ללא זיקה מחויבת לזיכרון ההיסטורי ולמורשת וללא חזון של עתיד אידיאלי מבחינה מוסרית, חברתית ופוליטית, אלא המרתו בקידמה טכנולוגית-מדעית מכוונת לאושר צרכני-חומרני-אנוכי.
הספר מנתח את הבעיות המוסריות, החברתיות והלאומיות שלא ניתן לפותרן בכלים "המדעיים" של מדעי החברה הפוסט-מודרניים ועל הקשר בין ה"פונדמנטליזם המדעי-טכנולוגי" לבין ה"פונדמנטליזם הדתי" הטרוריסטי הצומח כנגדו בתגובה דיאלקטית.
הספר מזהיר מפני סכנת ההתפרקות המוסרית-רוחנית של היהדות והעם היהודי והאיום הגלום בה לקיום העם ומדינתו.
הספר יצא בירושלים: בהוצאת מאגנס, 2008. הספר מציע בחינה ביקורתית של התרבות החילונית, מקורה, אתגריה, ערכיה הסותרים והדיאלקטיקה המפתחת אותה, מזה, והמפרקת אותה, מזה.
הוא מתעד ומנתח את מהותה החומרית האנטי-הומניסטית והאלילית של תרבות זו.
תשומת לב מיוחדת מוקדשת בו לתהליכי ההשחתה החברתית והפוליטית: הפיכת הדמוקרטיה לפלוטוקרטיה, פרוק הסולידריות החברתית והלאומית.
הוא מצביע על אחריות האליטות האקדמיות המובילות את התהליכים הללו ובייחוד את תרומת מדעי החברה הפוסט-מודרניים לתהליכי ההשחתה החברתית והפוליטית ומצביע על הצורך ברנסאנס חברתי, פוליטי ותרבותי שיחזיר את השאיפה לצדק במישור החברתי, לדמוקרטיה ליברלית-שליחותית במישור הפוליטי ולהומניזם במישור התרבותי.
זכה בפרס ע"ש גולדשטיין-גורן בשנת 2011 כספר הטוב ביותר במחשבת ישראל.
הספר יצא לראשונה בירושלים: הוצאת הסוכנות היהודית, 1965 ומהדורה שנייה בירושלים בהוצאת אקדמון, 1989. הוא כולל עיון פילוסופי פרשני העוקב את הטקסט הקלאסי, הפילוסופי-תורני של הרמב"ם ומטרתו להיות אמצעי עזר בהוראתו בבתי הספר התיכוניים.
הפילוסופיה הדתית של רבי חסדאי קרשקש.
הספר יצא בהוצאת מקור, ירושלים, 1971. הוא מציע פרוש וניתוח לפילוסופיה הדתית המקורית של רבי חסדאי קרשקש, הוגה שאיחד מהפך חדשני בהסתכלות המדעית והפילוסופית עם שמרנות בתחום האמונה וההלכה ובישר בזה מגמה שהתפתחה בזמן החדש.
היחיד - עולמו של א.ד.
הספר יצא בתל אביב: בהוצאת עם עובד, 1970. הספר מציג את השקפת עולמו של א.ד.
גורדון על רקע אישיותו המיוחדת, נסיבות זמנו ומקורותיו בפילוסופיה היהודית המסורתית והכללית.
דמוקרטיה והלכה: פרקי עיון במשנתו של הרב חיים הירשנזון.
הספר יצא בהוצאת מאגנס בשתי מהדורות, בירושלים, בשנים 1978 ו-1997. זוהי המונוגרפיה הראשונה שנכתבה על הירשנזון: הוגה הדעות הציוני-דתי הראשון יליד הארץ שהכין לקראת הקמת מדינת ישראל תשתית פילוסופית והלכתית-חוקתית כדי למנוע את התפתחות הסכסוך בין מהותה הדמוקרטית-חילונית של המדינה היהודית המודרנית העתידה לקום לבין ההלכה הדתית.
הספר מסכם את משנתו הלאומית, הפוליטית וההלכתית ומצביע על הרלוונטיות של משנתו לפתרון בעיות הדת והמדינה היהודית בזמננו.
מולדת וארץ יעודה (ארץ ישראל בהגות של עם ישראל).
הספר יצא בתל אביב: בהוצאת עם עובד, 1979. הוא עוקב אחר הזיקה הייעודית הייחודית של עם ישראל לארצו.
הוא מתעד את הזיקה ההדוקה בין העם לארצו מבחינת זהותו הייעודית כעם ומסביר מדוע הייתה השיבה לארץ-ישראל הדרך היחידה להשתקמות העם היהודי בזמן החדש בלי לבגוד בזהותו.
היחס לארץ-ישראל אחרי חורבן הבית והממלכה.
היחס לארץ-ישראל בהגות הפילוסופית והקבלית בימי הביניים ובחסידות.
היחס לארץ-ישראל בתנועת חיבת ציון ובציונות המגשימה.
בסיכום דן הספר בשאלת הזכות של עם ישראל לשוב למולדתו שעלתה מחדש עם הקמת המדינה בקרב הנוער הישראלי.
תולדות הפילוסופיה היהודית מרס"ג עד רמב"ם, אקדמון, 1967.
הרמב"ם וחוג השפעתו, אקדמון, תשכ"ח.
טעם והקשה: פרקי עיון בספרות-המחשבה היהודית בימי הביניים, מסדה, 1970.
תולדות ההגות היהודית בעת החדשה: המאה התשע עשרה, הקיבוץ המאוחד וכתר, תשל"ח.
היהדות והתרבות החילונית: פרקי עיון בהגות היהודית של המאה העשרים, הקיבוץ המאוחד, תשמ"א.
תולדות ההגות היהודית במאה ה-20, דביר, 1990.
חשיבה מחדש: פריצות דרך במחשבה היהודית הדתית והלאומית במאה ה-20, אקדמון, 1991.
סידור התפילה: פילוסופיה, שירה ומסתורין, הוצאת ידיעות ספרים, 2009.
המדינה היהודית במבחני הגשמתה: תחיית הציונות התרבותית-חברתית, הספרייה הציונית, תשע"ב 2012.
נורמות הקיום של העם היהודי בזמן החדש: מסכת פילוסופית-הלכתית, הקיבוץ המאוחד, תשע"ג 2013.
לבירור רעיונו של אהרן דוד גורדון מיסודו, מוסד ביאליק, 2014.
רעיון העם הנבחר והליברליות החדשה, הקיבוץ המאוחד, 2017.
דרשות על פרשות השבוע: האקטואליות של תורת משה (2 כרכים), מכון מופ"ת, 2016-2017.
הגשמת יהדות וציונות במדינת ישראל - אוטוביוגרפיה, הוצאת כרמל, 2019.
רשימה ביבליוגרפית של כתבי אליעזר שביד עד שנת 2005 פורסמה ב"דרך הרוח": ספר היובל לאליעזר שביד.
רשימה ביבליוגרפית מלאה של כתבי אליעזר שביד עד שנת 2019 פורסמה ב"עיוני תרבות - התחדשות החיים היהודיים במשנתו של אליעזר שביד" (ראה להלן), כרך ב'.
דרך הרוח: ספר היובל לאליעזר שביד, (עורך: יהוידע עמיר), א-ב, ירושלים: האוניברסיטה העברית ומכון ון ליר, תשס"ה.
עיוני תרבות - התחדשות החיים היהודיים במשנתו של אליעזר שביד, עורכים: יוסי טרנר ויהוידע עמיר, א-ב, הוצאת כרמל, ירושלים, תש"ף 2020.
אליעזר שוסטק (16 בדצמבר 1911 – 20 באוגוסט 2001) היה חבר הכנסת ושר הבריאות בממשלות ישראל (בגין ושמיר) ממקימי סיעות המרכז החופשי ולע"ם.
היה ליברלי והיה מזוהה עם רעיון ארץ ישראל השלמה, וציונות רוויזיוניסטית
נולד בעיר ולדימירץ שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
תחילה למד בבית ספר עברי של "תרבות" ובהמשך במספר ישיבות.
כילד היה עילוי בישיבה - היו באים מכל העיירות לשמוע אותו בבית הכנסת.
כששמע על הפרעות בחברון החליט לעזוב את הישיבה ובשנת 1930 הצטרף לתנועת בית"ר ובמסגרתה שימש כראש קן ברובנו.
באותה תקופה פרסם מאמרים בעיתון אידי מקומי, שימש כתב מקומי של העיתון "מומנט" הווארשאי והשתתף בקביעות בעיתונות בית"ר בפולין ובעולם.
כשאושר לעליה ב-1933 נשא לאשה את חברתו בתנועה מינה בת יהושע בורקו.
עקב הסכסוך הפנימי בתנועה הציונית לאחר רצח ארלוזורוב עוכב רישיון-העלייה שלו קרוב לשנה וחצי, ובתקופה זו שירת כמגויס בצבא הפולני.
באפריל 1935 עלה לארץ ישראל, למד באוניברסיטה העברית והיה חבר בפלוגת עבודה של בית"ר בהרצליה.
בשנת 1936 נבחר למזכיר הסתדרות העובדים הלאומית ובהמשך היה חבר בהנהגת ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר).
גם בארץ כתב בעיתונים שונים, בהם הירדן (כתב עת), המשקיף וחרות (עיתון).
במהלך כהונת הכנסת השנייה נכנס שוסטק לכנסת, לאחר איחוד תנועת הצה"ר עם תנועת החרות.
במסגרת תנועת החרות כיהן שוסטק בכנסת עד 1966, אז חבר לשמואל תמיר באופוזיציה הפנימית נגד בגין ופרש מתנועת החרות על מנת להקים את מפלגת המרכז החופשי ביחד עם תמיר.
בבחירות לכנסת השביעית זכה המרכז החופשי בשני מנדטים, ושוסטק ותמיר נכנסו שוב לכנסת.
לאחר מלחמת ששת הימים פרסמה המפלגה מודעת תמיכה בסיפוח יהודה ושומרון לישראל, ובה הסיסמה "שטח משוחרר לא יוחזר", אותה הגה שוסטק.
לימים סיפר: "ישבנו במשרד של שמואל תמיר בשדרות רוטשילד, חיפשתי משהו שיהיה קצר, ממצה וחרוזי קצת.
בהמשך עזב את המרכז החופשי והקים יחד עם אהוד אולמרט את המרכז העצמאי, שהצטרפה למפלגת לע"ם שבהמשך הייתה לחלק מהליכוד, לצד תנועת החרות והמפלגה הליברלית.
בין השנים 1977–1984 כיהן כשר הבריאות, בממשלות ה-18 וה-19 של בגין וב-20 של שמיר, ובמסגרת תפקידו זה הטיל לראשונה איסור גורף על הפעלת שירותי רפואה פרטיים בבתי החולים הציבוריים.
בכנסת ה-11 כיהן כסגן יו"ר הכנסת.
שוסטק הוא חבר הכנסת בעל משך הכהונה השלישי הארוך בכל הזמנים (אחרי שמעון פרס ותופיק טובי).
בשנת 1994 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן.
לאליעזר ארבע בנות, 10 נכדים ו24 נינים.
נפטר בשנת 2001, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
בשכונת מרום נווה ברמת גן, עיר מגוריו, יש כיכר על שמו.
אליעזר ריבלין (נולד ב-28 במאי 1942) הוא שופט בית המשפט העליון בדימוס (1999–2012), והמשנה לנשיאת בית המשפט העליון משנת 2006 ועד לפרישתו ב-2012. היה חבר הוועדה לבחירת שופטים ויו"ר ועדת הבחירות המרכזית.
בשנים 2013–2018 כיהן כנציב תלונות הציבור על שופטים.
כיום מכהן כיו"ר הוועדה לתכנון שטרי כסף, מעות ומטבעות זיכרון בבנק ישראל.
ריבלין נולד בירושלים, סיים לימודיו התיכוניים בגימנסיה העברית ברחביה, נצר למשפחת ריבלין, שעלתה לירושלים בעליית תלמידי הגר"א.
בן דודו הוא השופט יוסף ריבלין מבית המשפט השלום בירושלים.
ריבלין מתגורר בירושלים, והוא אב לארבעה ילדים.
ריבלין סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כעורך דין בשנת 1969. לאחר לימודיו, עסק בעריכת דין בבאר שבע, ואף העניק שירותי ייעוץ משפטי לרשויות ציבור.
ב-13 בדצמבר 1976 מונה לכהונת שופט בביהמ"ש לתעבורה.
כעבור שנתיים, בחודש מאי 1978, מונה לכהונת שופט שלום בבית המשפט בקריית גת.
בשנה זו גם השלים תואר מוסמך במשפטים (LL.M) בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב, בתחום דיני הנזיקין.
כשופט שלום כיהן ריבלין גם בבתי משפט השלום בערים אשקלון, אשדוד, דימונה, ובאר שבע.
ב-3 בספטמבר 1982 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בבאר שבע, תפקיד שבו כיהן 17 שנה.
ריבלין קיבל תואר שני מאוניברסיטת טמפל שבפילדלפיה בשנת 1986; עבודת הגמר שלו עסקה בנושא זכויות אדם.
בשנת 1993 פרסם את ספרו "תאונת הדרכים – סדרי דין וחישוב הפיצויים", שהפך לאבן דרך בתחום תאונות הדרכים והנזיקין בישראל, ונחשב לאחד משני הספרים החשובים ביותר בתחום (יחד עם ספרו של יצחק אנגלרד).
מאז פורסמו שלוש מהדורות חדשות של ספר זה, האחרונה שבהן בשנת 2011.
13 שנה בדיוק לאחר תחילת כהונתו כשופט מחוזי, ב-3 בספטמבר 1995, מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
בשנת 1997 שימש כחוקר אורח בפקולטה היוקרתית למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1999 זומן ריבלין לכהן במינוי זמני בבית המשפט העליון.
בגיל 58, לאחר שנה בתפקיד זה, ולאחר 24 שנים מאז מונה לראשונה לשופט, ריבלין התמנה במינוי קבע לשופט בבית המשפט העליון.
ב-17 בספטמבר 2006 מונה כמשנה לנשיאת בית המשפט העליון.
הוא פרש מהשיפוט בהגיעו לגיל 70, במאי 2012.
ריבלין שימש גם כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית בבחירות לכנסת ה-18.
ריבלין אמור היה להחליף את דורית ביניש כנשיא בית המשפט העליון בשנת 2012 לתקופת כהונה בת שלושה חודשים (עד הגיעו לגיל 70), אך ויתר עליה לטובת אשר גרוניס.
ריבלין שימש כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת תל אביב בתחום דיני הנזיקין ומשפט חוקתי ואוניברסיטת חיפה, וכמרצה אורח באוניברסיטאות בארצות הברית.
ריבלין חבר הנהלת המכון להשתלמות שופטים על שם ד"ר יואל זוסמן ומאז נובמבר 2011 מכהן כנשיא הארגון הבינלאומי של בתי הספר לשופטים (IOJT).
בשנת 2013 מונה לפרופסור חבר במסלול הנלווה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-4 באפריל 2013 מינתה שרת המשפטים ציפי לבני את ריבלין לעמוד בראש ועדת ריבלין שתפקידה לבחון את האפשרות להחלת הסדר פיצוי מיוחד על עובדי הקריה למחקר גרעיני בדימונה שחלו בסרטן בעת חשיפתם לקרינה מייננת במהלך עבודתם.
בוועדה חברים פרופ' אריאל פורת, פרופ' רבקה כרמי, ד"ר ניר פלד, מיכל עבאדי-בויאנג'ו ואבי ליכט.
הוועדה פרסמה את מסקנותיה באמצע שנת 2017.
בספטמבר 2013 מונה לנציב תלונות הציבור על שופטים, וכיהן בתפקיד זה עד נובמבר 2018. סמוך לסיום תפקידו זה קבע בהחלטה תקדימית כי לבתי הדין לעבודה אין הסמכות לקיים הליכי גישור והידברות הכוללים את כינוס הצדדים בלשכות השופטים ומחוץ לפרוטוקול.
בעקבות החלטתו זו מינתה נשיאת בית הדין הארצי לעבודה ורדה וירט לבנה ועדה שתייעץ כיצד להסדיר את הנושא.
כיום מכהן ריבלין כיו"ר הוועדה לתכנון שטרי כסף, מעות ומטבעות זיכרון בבנק ישראל.
ע"א 140/00 עזבון המנוח מיכאל אטינגר ז"ל נ' החברה לשיקום ופיתוח הרובע היהודי בעירה העתיקה בירושלים בע"מ.
הכרה בזכות הניזוק לפיצוי בשל אובדן כושר השתכרות גם בגין "השנים האבודות" (השנים שבהן היה חי אלמלא העוולה).
על פי הדוקטרינה, אשר חלה לרוב בתביעות רשלנות רפואית, אם הרישום הרפואי במהלך הטיפול היה חסר, בית המשפט רשאי להעביר את נטל ההוכחה לידי הנתבע (לרוב הרופא או בית החולים) להוכיח כי הוא לא התרשל בטיפול.
את הדוקטרינה הציעו לראשונה הפרופסורים אריאל פורת ואלכס שטיין.
הכרעה בסכסוך בין רשת מקדונלד'ס לבין שחקן מכבי תל אביב (כדורסל), אריאל מקדונלד.
קביעת "הזכות לפרסום" במשפט הישראלי.
נקבע כי יש לפצות תינוקת ממוצא ערבי שנפגעה בתאונת דרכים לפי השכר הממוצע במשק, חרף העובדה שבכפר שממנה הגיעה, נשים בגירות נוטות להרוויח הרבה פחות מהשכר הממוצע.
אימוץ חריג "ההטייה הנשנית" לכלל שלפיו הזכות לפיצוי בנזיקין נקבעת לפי שיטת "הכל או כלום".
ביטול עילת ה"החיים בעוולה" שלפיה תינוק שנולד עם מום רשאי היה לתבוע את הגורם הרשלן על עצם היוולדו בבחינת "טוב מותי מחיי".
לצד זאת נקבע כי יש להרחיב במקרים מסוג זה את עילת התביעה של ההורים, על מנת שיזכו לפיצוי בגין ההוצאות שעתידים הם להוציא על הטיפול בילדם במהלך חייו.
נקבע כי יש לפרש את סעיף פקודת מס הכנסה באופן המתיר לנישום לנכות מהכנסתו החייבת הוצאות שהוציא עבור השגחה על ילדיו בעת שיצא לעבודה.
נקבע כי לעיתונאית אילנה דיין עומדת הגנה מסוג "אמת לשעתה" בתביעת לשון הרע שהוגשה נגדה בעקבות פרשת סרן ר'.
רע"א 1271/12 הכשרת חברה לביטוח בע"מ נ' פלונים.
נקבע כי לניזוק עומדת הזכות לקבל מידי המזיק מימון לטיפול הטוב ביותר ולא רק לטיפול הוגן וסביר, בתנאי שיש בטיפול היקר תועלת ממשית לבריאותו או לסיכויי החלמתו.
בערעור על דחיית תביעת פיצויים של אשה שנפגעה במהלך קרב בין חיילי צה"ל למחבלים פלסטינים קבע השופט ריבלין ש"פסק זמן בפעולה המלחמתית, (הוא) פרק זמן שבו מתחדדת האחריות כלפי חפים מפשע וירי רשלני במהלכו אינו נהנה מחיסיון".
בשולי הדברים, לאחר שדחה את הערעור, פנה אל המדינה בבקשה: "אף שהמחבלים אינם מכבדים כללי התנהגות אנושיים בסיסיים, ואף שלא הוכח כאמור שהמנוחה נפגעה מכוחות צה"ל, טוב היה לו נחלצה מדינת ישראל, ולו ולפנים משורת הדין, וכמחווה אנושית, להקל על מכאובם של חפים מפשע שנפגעו.
בכך הייתה מגלה אך גדלות".
על פנייה לבג"ץ של מי שבמשך שנים נמנע מביצוע צו הריסה כתב:
בהצטרפו לשופטת טובה שטרסברג-כהן בקביעה שיש לבטל את התקנות המאפשרות פיטום אווזים וברווזים כתב:
על המשפט הפלילי כתב: "כידוע, עניינו של המשפט הפלילי במקרים של פגיעה ממשית באינטרסים מוכרים, וככלל לא נועד הוא למקרים הנמצאים בשולי הנורמות האוסרות."
תאונת הדרכים: סדרי דין וחישוב הפיצויים, מהדורה רביעית 2012.
"תפיסה עשירה של עקרון השבת המצב לקדמותו בתורת הפיצויים הנזיקיים" משפט ועסקים י 499 (תשס"ט) (עם ד"ר גיא שני).
"ועוד על תאונת הדרכים ועל הקשר הסיבתי", הפרקליט לד 130 (תשמ"א).
תרופת הציווי ותחומי המטרד, 1982 (מבוסס על עבודת הגמר לתואר שני).
אליעזר ריגר (5 במאי 1896 – 19 באפריל 1954) היה מחנך עברי, מורה, מרצה, מפקח, סופר ועורך, מנהלו השני של משרד החינוך, ומנהיג חינוכי.
אליעזר ריגר נולד בעיירה גריבוב שבגליציה המערבית, היום פולין.
למד בבית מדרש לרבנים, באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1917 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת וינה.
נמנה עם מהמייסדים של תנועת הנוער "השומר הצעיר" בווינה, וראש ההנהגה הראשית שלה.
בשנת 1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה, שב לפולין ונתמנה מנהל הגימנסיה העברית "יבנה" שבעיר לודז'.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל, תחילה לחיפה, שם לימד בבית הספר הריאלי, ואחר כך עבר לתל אביב ולימד בגימנסיה הרצליה.
באותן השנים גם ערך את פרסומי הקרן הקיימת לישראל, ואת הירחון שלה לבני הנעורים.
בשנת 1928 התמנה למפקח הכללי מטעם מחלקת החינוך של הסוכנות היהודית על בתי הספר של הזרם הכללי.
תחילה באזור הצפון ואחר כך גם במרכז הארץ.
בשנת 1938 נתמנה גם למפקח על בתי הספר התיכוניים של הזרם הכללי.
ריגר גם נתן מכוחו לפעילות ציבורית ומפלגתית, והיה בין השאר ציר בקונגרס הציוני הט"ו, מטעם מפלגת "הפועל הצעיר".
בשנת 1935 ייסד, ביחד עם אלכסנדר דושקין ובן-ציון דינור, את בית הספר התיכון השש שנתי בבית הכרם בירושלים, (היום: התיכון ליד האוניברסיטה - ליד"ה) מוסד שהיה אמור לשמש גם כבית ספר לאימונים לתלמידי הסמינר למורים בבית הכרם.
ריגר היה אחד ממנהליו הראשונים.
בשנת 1939 נתמנה ריגר לפרופסור לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימד במסגרת זו כאחת-עשרה שנים, עד שנת 1950. בשנת 1951 נקרא על ידי שר החינוך, בן-ציון דינור, לשמש כמנהל הכללי השני של משרד החינוך.
אליעזר ריגר החל לפעול להנהגת החינוך הממלכתי על פי "חוק חינוך ממלכתי תשי"ג-1953".
ובכלל זה: ביטול הזרמים בחינוך וארגון מחודש של מוסדות החינוך, הקמת הלשכות המחוזיות והמינהל הממלכתי של המשרד, הפעלת תוכנית הלימודים הממלכתית ועוד.
במהלך כהונתו זו חלה ומת, בשנת 1954. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
ריגר היה נשוי לרבקה ריגר-קפלן, אמנית, ואחותו של יהושע ברנדשטטר.
בשנת 1959 נישאה רבקה בשנית, לרב מרדכי קפלן.
במכתב שכתב ביאליק לבת הבכורה, חמוטל, הופיע לראשונה שיר שכתב עבורה והתפרסם בהמשך בשם שיר לחמוטל.
בת אחרת, שלומית, נישאה לאורי הבר-שיים, פיזיקאי, ועסקה באמנות.
אוצר מלות היסוד: של הלשון העברית השמושית מחקר בעריכת תוכנית למודים, ירושלים 1935 תרצ"ה.
חינוך לחברה מהי?, ירושלים, 1946.
החנוך העברי בארץ-ישראל , דביר, תל אביב, ת"ש 1940.
מבנה בית הספר התיכון: תוכנית למודיו ומקומו בבנין החברה, ירושלים, 1938.
תולדות הזמן החדש: מתקופת ההשכלה עד ימינו, תל אביב 1958.
הרב (אל"ם במיל') אליעזר חיים שנוולד (נולד ב-1960), הוא ראש ישיבת ההסדר "מאיר הראל" במודיעין, והיה ראש ישיבת ההסדר באופקים עד לשנת 2018, בה היא נסגרה.
התלמידים בישיבתו משרתים במסלול השסדר.
הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, ובמהלך שירותו הצבאי היה בין השאר סמח"ט חטיבת יפתח וקצין אג"ם של פיקוד צפון.
נולד להורים ניצולי שואה, הוא נקרא אליעזר על שם סבו שנרצח בשואה.
למד מכיתה י"א בישיבה הגבוהה מרכז הרב.
לפני השירות הצבאי למד בישיבת הגולן, מפי הרב יהושע ויצמן, והתגייס לשריון.
במהלך שירות המילואים היה מפקד פלוגה ומפקד גדוד 8106 בחטיבה 459 ושימש כסמח"ט חטיבת יפתח שפעלה במבצע חומת מגן באזור שכם.
לאחר שסיים קורס מפקדי חטיבות התמנה לקצין אג"ם גיס בדרגת אל"ם.
שימש בתפקיד גם במלחמת לבנון השנייה במפקדת פיקוד הצפון.
הרב שנוולד היה ר"מ בישיבת הגולן.
הוא פיתח בה שיטת לימוד המכונה "היקף בעיון" ומטרתה לאפשר ללומדים לזכור את לימודם לאורך זמן.
עסק גם בהגברת המוטיבציה לשירות מועיל בצה"ל, בקרב בני נוער, דתיים וחילוניים.
לצורך כך, הקים את "מכון הראל", על שם תלמידו שנפל בלבנון.
המכון מקיים שיחות מורשת קרב וסיורים באתרים שבהם התנהלו קרבות קשים ברמת הגולן.
המכון הוא חלק מהמרכז התורני "נחלת ש"י" בראשותו של הרב שנוולד, אשר עוסק בחינוך לערכי היהדות, הציונות והדמוקרטיה ברמת הגולן ואזור הצפון מאז שנת 96. בשנת 2006 נפתח סניף של נחלת ש"י בעיר מודיעין.
בסניף זה מעבירות בנות שרות לאומי תכנים בבתי הספר בסביבה.
בשנת 2005 (אלול תשס"ה) הקים הרב שנוולד את ישיבת ההסדר במודיעין, "מאיר הראל", על שם אחיו שנפל בעת שירותו בחטיבת גבעתי בפיגוע מכונית התופת בצומת כפר דרום ועל שם תלמידו הראל שרם.
הישיבה הוקמה בעצת ובהדרכת הרב אברהם שפירא.
תלמידי הישיבה מתגייסים דרך מסלול "שסדר".
הישיבה מגדירה את עצמה "קהילתית" ומדגישה את המחויבות האישית לתרומה תורנית לקהילה.
הרב שנוולד מעודד את תלמידיו להמשיך במסלול הפיקודי המיועד לתלמידי ההסדר.
רוב הרבנים בישיבה הם קצינים.
מאז שנת תשנ"ז (1997) הרב שנוולד חבר בהנהלה הארצית של בני עקיבא.
הוא היה שותף להובלת המהלך של רבני הציונות הדתית מול המגמה לשילוב חיילות בתפקידי הלחימה, וייצג את ישיבות ההסדר בוועדת האלוף רון-טל שמונתה כדי לבחון את הנושא.
הרב שנוולד הביע בעבר התנגדות נמרצת לסירוב פקודה אך בזמן ההתנתקות, סירב לעשות זאת בפומבי כדי לא להמרות את פי רבו, הרב אברהם שפירא.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21, היה מועמד לתפקיד יו"ר הבית היהודי, אך המועצה לבסוף בחרה ברפי פרץ.
כותב טור שבועי בעלון השבת שבתון.
בשבט תשפ"ב הביע דעה נחרצת נגד החרמת תרומות דם בשל שינוי טפסי התרומה, מטעמי פיקוח נפש.
שנוולד מתגורר במודיעין, נשוי לד"ר מלכה ראש המדרשה במודיעין ולהם שמונה ילדים.
בנו מרדכי, חייל מילואים בחיל השריון, נפצע קשה בעזה במהלך מלחמת חרבות ברזל 2023.
אביו משה (נפטר ב-2025), היה ניצול מחנה אושוויץ.
לאחר עלייתו לישראל עסק בחינוך ובניהול מוסדות חינוך, והקים בצפת בית ספר דתי שנועד לשרת את הציבור הדתי מקרב עולי אירופה וצפון אפריקה.
אמו הייתה ניצולת שואה מצ'כוסלובקיה.
בתקופת השואה ברחה עם משפחתה ליערות והצטרפה לפרטיזנים.
המשפחה הייתה חלק משתי קבוצות של בורחים, כשבאחת הפעולות נלכדה קבוצת בורחים ואביה של האם, אליעזר, הוצא להורג.
אחיו שנפל בשנת 1995 בעת שירותו בחטיבת גבעתי בפיגוע מכונית התופת בצומת כפר דרום.
צבא וישיבה - עוסק בשילוב שירות צבאי ולימוד בישיבה מנקודת מבט תורנית וביטחונית.
בראש המחנה - עוסק ב-"מנהיגות ציבורית וצבאית במקורות היהדות"
ספר הראל (בעריכתו) – "צבאיות ישראלית באספקלריה תורנית", בהוצאת מכון הראל וישיבת הגולן.
הספר זכה לפרס "עמינוח" להגות תורנית ציונית דתית" לשנת תש"ס.
ממעיינות האמונה – העוסק בסוגיות יסוד עדכניות באמונה היהודית.
דפי דע"ה – מאה ועשר חוברות בנושאים שונים ביהדות הכוללים גם דפי מקורות לעיון והפעלות מתודיות.
פרויקט זה זכה בפרס אגרסט של משרד החינוך.
מודעין לתורה – מתורת בית המדרש המתחדש במודיעין.
מדי שנה מוציאים בני המחזור המתגייס ספרוני פרשת שבוע וסיכומים בגמרא הנושא את אותו השם.
הספרון עובר עריכה הן על ידי התלמידים והן על ידי צוות הר"מים.
חרב הרוח המהפכת – מחקר על ההשפעה של רוח הלחימה במלחמת יום הכיפורים, על התחוללת המהפך והניצחון במלחמה.
בתרעא דבי מדרשא ("בשערי בית המדרש" בתרגום מארמית) - פרקי עיון לבאים בבית המדרש על נושאים כמו לימוד תורה, תפילה, בחירות החיים, תשובה, ובניין האישיות.
את החוברות ניתן למצוא באתר הישיבה.
כמו כן פרסם הרב שנוולד עשרות מאמרים בהלכה, מחשבה יהודית, ציונות, ותורה צבאית.
אליעזר שְטְריך (1879, דווינסק – פברואר 1941, חיפה) היה פסל ארצישראלי יליד לטביה.
שטריך נולד בדווינסק, לטביה ולמד אמנות בבית הספר לאמנות בפטרבורג ואחר כך באקדמיה לאמנות בעיר.
בשנת 1905 סיים בהצטיינות ונסע לפריז בעקבות מלגת לימודים שקיבל.
עם סיום לימודיו שם בשנת 1907, שב שטריך לפטרבורג ועסק בעיצוב תפאורות ובעיצוב תכשיטים.
בין היתר עבד עבור "בית פָבֶּרזֶ'ה".
על עיצוב תבליט קיבל שטריך מדליית-זהב מן הצאר ניקולאי השני.
בין עבודותיו - "דיוקן הרמן שטרוק" (1923)
אליעזר (לוטק) שטרן (1915, ה'תרע"ה – 24 באוגוסט 1981, כ"ד באב תשמ"א) היה פדגוג ישראלי, יליד פולין, פרופסור לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
שטרן נולד בעיר קיילצה (Kielce) שבפולין, אביו של אליעזר, יעקב קופל שטרן, נמנה עם חסידי קוצק.
אמו של אליעזר, טאובה שטרן (לבית מיכרובסקי), נולדה בעיר צ'נסטוחובה (czestochowa).
אליעזר שטרן למד בחדר בקילצה.
לאחר מכן עברה משפחתו להתגורר בעיר לודז', והוא החל ללמוד בגימנסיה הציונית על שם יצחק כצנלסון.
כשהיה בן 17 היה ממקימי ומייסדי תנועת הנוער "בני עקיבא" בלודז', שם הכיר את דינה (מאשה) גליקסמן, לה נישא בשנת 1942.
שטרן עלה לארץ ישראל בשנת 1935 והחל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם סיום שנת הלימודים הראשונה חזר לפולין לחודשי הקיץ כדי לסייע לתנועת "בני עקיבא" בארגון מושבות הקיץ, וחזר ארצה לקראת פתיחת שנת הלימודים החדשה באוניברסיטה.
נמנה עם מארגני חבורת הסטודנטים "יבנה" שעסקה בפעילות חינוכית קהילתית.
בין השנים 1943–1944 שימש ביחד עם אשתו כחלק מהסגל החינוכי של "כפר הנוער הדתי" שליד כפר חסידים.
בין השנים 1946–1948 התגורר עם אשתו בקבוצת יבנה.
לאחר שנים עברו להתגורר בחולון, ואליעזר החל לעבוד כמורה בגימנסיה "צייטלין".
כמו כן עסק בהוראה והדרכה במוסד החקלאי "מקוה ישראל".
בשנת 1951 אליעזר ואשתו עברו להתגורר בתל אביב.
לאחר מספר שנים יצא לשליחות באנגליה למשך שנתיים כדי לנהל את בית המדרש למורים מטעם הסוכנות היהודית.
לאחר מכן לקח חלק בניהול הסמינר האירופאי לנוער בשווייץ.
בשנת 1958 שב לישראל והתגורר בתל אביב.
החל ממקד את לימודיו בפילוסופיה כללית ויהודית, בקבלה ובתולדות עם ישראל.
בשנת 1960 החל לעבוד כמפקח על המקצועות ההומניים בבתי ספר תיכוניים, ובשנת 1962 החל ללמד במחלקה לחינוך באוניברסיטת בר-אילן, בה מצא כר נרחב לפעילותו החינוכית והמדעית.
כעבור שנים מעטות נתבקש לקבל על עצמו את ניהול המחלקה לחינוך והפכה לבית הספר לחינוך אותו ניהל שנים רבות.
בשנת 1970 סיים את כתיבת הדיסרטציה שלו וזכה לתואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית.
בשנת 1972 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן.
במהלך שנות ה-70 עבד שטרן בין היתר כיועצו של שר החינוך זבולון המר והיה שליח הסוכנות היהודית במונטריאול.
בשנת 1980 הקים את "המרכז היהודי לתפוצות" ליד אוניברסיטת בר-אילן מתוך תודעת אחריות לחינוך הציוני דתי בגולה, כמו כן הקים וייסד את בית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
הוא נפטר ממחלת הסרטן ב-24 באוגוסט 1981, בן 66 בפטירתו.
לאליעזר ולדינה שטרן שלושה בנים ובת.
בנם הוא פרופסור ידידיה צ' שטרן.
הוא קרוי על שם דודו צבי, שנהרג בתאונת נשק במושבה מגדיאל בשנת 1949.
אישים וכיוונים, פרקים בתולדות האידיאל החינוכי של תורה עם דרך ארץ, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן תשמ"ז.
אליעזר רפאלי (18 בספטמבר 1926, י' בתשרי ה'תרפ"ז - 27 במאי 2018, י"ג בסיוון ה'תשע"ח) היה ממייסדי אוניברסיטת חיפה ונשיאה הראשון.
אליעזר רפאלי נולד בתל אביב.
בצעירותו היה חבר בתנועת הנוער "המחנות העולים".
למד בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל".
בקיץ 1944 התגייס לפלמ"ח; שהה בהכשרה בקיבוץ מעוז חיים ולאחר מכן בחפציבה.
ב-1946 נמנה עם מקימי קיבוץ משמר הנגב.
בנוסף, קיבל הכשרה מחתרתית בתחום הקשר.
במהלך מלחמת העצמאות לחם במסגרת הגדוד השני בנגב ושימש בתפקידי קשר.
ביוני 1948 תפעל תחנת קשר ששמרה על הקשר עם ירושלים ועם המטכ"ל.
לאחר המלחמה חזר לקיבוץ משמר הנגב אך ב-1953 עבר להתגורר במעגן מיכאל.
לאחר מכן התגורר בחיפה עד סוף ימיו.
ב-1957 יצא רפאלי ללימודים בארצות הברית, שם למד תחילה באוניברסיטת הניו סקול ולאחר מכן למד היסטוריה באוניברסיטת קולומביה וקיבל בה תואר שני.
לאחר שחזר לישראל בשנת 1961, החל ללמד בסמינר הקיבוצים ובהדסים.
בשנת 1962 מונה למנכ"ל המכון האוניברסיטאי של חיפה, שהפך לאוניברסיטת חיפה.
בין 1973 ל-1977 שימש כנשיא האוניברסיטה ולאחר מכן, כיהן כנגיד המוסד למשך כל ימי חייו.
לאחר פרישתו מנשיאות אוניברסיטת חיפה (1978) מונה למנכ"ל פרויקט שיקום שכונות וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1981. לאחר מכן תכנן את מרכז השיקום של איל"ן בקריית חיים.
היה סגן נשיא של NCLI וחבר במועצת נשיאי הארגונים היהודיים.
חיבר את הספר "התחלתי", שיצא לאור בשנת 2007.
רפאלי היה יו"ר הוועד המנהל של המכון לחקר החינוך לשלום.
ב-2002 הוענק לו עיטור ההוקרה "יקיר חיפה" וב-2003 קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת חיפה.
ב-1947 נישא לשושנה אורנשטיין, ונולדו להם בת ובן.
ב-21 בינואר 1954 נישא בשנית לד"ר דבורה אשכול, בתו של לוי אשכול, שלמדה באוניברסיטת קולומביה (שם למד גם אליעזר רפאלי), וסיימה את לימודי הדוקטורט שלה בביוכימיה בטכניון בחיפה.
היא נפטרה בשנת 2001. לשניים שלושה בנים, בהם פרופ' שיזף רפאלי ופרופ' אשכול רפאלי.
נפטר במאי 2018. הובא למנוחות בבית העלמין של קבוצת דגניה ב'.
אליעזר שמשון רוזנטל (כונה גם הרא"ש רוזנטל; כ"א באלול תרע"ה, 31 באוגוסט 1915 – ט"ז בטבת תש"ם, 5 בינואר 1980), היה רבה הראשון של קבוצת רודגס, חוקר תלמוד, מהוגי הדעות של הציונות הדתית מהתקופה של טרום הקמת המדינה, ויו"ר ועד של הקיבוץ הדתי.
נמנה עם מייסדי מסגרת הוועדה לעליית הנוער הדתי.
ניהל את הסמינריון למדריכים דתיים של עליית הנוער בשכונת בית וגן בירושלים.
אליעזר שמשון רוזנטל נולד לאברהם (אדולף) רוזנטל ופאני פייגי (לבית מאייר) בעיר שטרסבורג אוקרמרק שבגרמניה (אין להחליפה עם העיר הצרפתית שטרסבורג שעל הגבול הגרמני).
בעקבות החקיקה האנטי-יהודית של השלטון הנאצי, רוזנטל נאלץ לעזוב את לימודיו בתיכון, ובשנת 1934 עלה ארצה והחל ללמוד בישיבת מרכז הרב.
ארבע שנים מאוחר יותר החל בשנת ה'תרצ"ח (1937-38), ובמשך שנתיים, כיהן כרב של קבוצת רודגס, קיבוץ שישב בפתח תקווה,לפני שעבר לאזור רחובות ואשדוד ויסד את קבוצת יבנה.
מעט אחר כך מונה ליושב ראש ה"וועדה הדתית" של הקיבוץ הדתי בהשתתפות גדליהו אונא, משה אונא, ויוסף לוטבק, ועדה שתפקידה היה לטפל בשאלות העולות, לעסוק בבירורי הלכה, ולהשתדל להביא לפתרון אחיד לכל הקיבוצים.
בשנת ה'ת"ש 1940 עלה לירושלים, ומשנת ה'תש"ב 1942 היה מורה בבית הספר מעלה, ושנה אחר כך, ה'תש"ג, החל לעבוד כמפקח חינוכי על המוסדות הדתיים של עליית הנוער.
שוב שנה אחר כך, (ה'תש"ד) ייסד את הסמינר למדריכים דתיים של עליית הנוער, וניהל אותה עד ה'תשט"ו 1955, אז עבר ללמד ומקביל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ולהרצות על תלמוד באוניברסיטת בר-אילן.
החל משנת ה'תשי"ט 1959 החל לעבוד כעורך וחוקר תלמוד במכון שוקן לחקר היהדות, להרצות שם מטעם בית המדרש לרבנים באמריקה של התנועה הקונסרבטיבית.
בשנת ה'תש"כ (1960) סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כדוקטור בלימודים קלסיים ובמשפט העברי.
ובשנת 1964 מונה לפרופסור באוניברסיטה העברית, ולעמוד בראש מכון שוקן.
בנו, דוד רוזנטל, הוא פרופסור אמריטוס בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחום עיסוקו הוא חקר התלמוד הבבלי, נוסחו ועריכתו, והוא עוסק בהכנת מהדורה ביקורתית של סדר נזיקין.
בן אחר, אברהם רוזנטל, גם הוא חוקר תלמוד.
נכדו, ד"ר יואב רוזנטל, מרצה וחוקר בחוג לתלמוד והלכה באוניברסיטה העברית ואף עמד בעבר בראש החוג.
כלתו, ימימה רוזנטל בתו של חוקר הפולקלור היהודי לאו לוי, היא ראש תחום תיעוד וחשיפה בגנזך המדינה שבמשרד ראש הממשלה.
אליעזר שמשון רוזנטל נמנה עם הזרם הנאו-אורתודוקסי מייסודם של רש"ר הירש ור' עזריאל הילדסהיימר, ופעל במסגרת "התנועה ליהדות של תורה", שהקים א"א אורבך.
במאמריו עמד על המתח הקיים בהלכה, כמו בשיטות משפט אחרות, בין מגמת ה'מסורת' השמרנית ובין מגמת ה'חידוש' היצירתית.
במאמרו "על דרך הרוב" עומד רוזנטל על המשותף והשונה בין אריסטו לבין הרמב"ם.
הנושא הוא בעיית היושר אשר נדונה במסגרת סוגיה בתחום היחסים שבין המשפט לבין המוסר.
יש לה השלכות הלכתיות ומוסריות – היא מבטאת את אחת השאלות המרכזיות בהתנהלות המשפטית אל מול המוסר: בעיית היושר שהיא בעיה של המוסר עם הדין הכללי מול היחיד היוצא מן הכלל.
הכלל משפטי, מעצם טיבו, אחד ממאפייניו הוא כלליותו.
הכלל המשפטי חל על כולם – הוא חל על כל תחום, וחל על הכלל – על הציבור, הרוב, על הסטנדרט ועל המכנה המשותף.
טיבו, הכלל המשפטי לא לוקח בחשבון את החריג שלא ברוב.
מהדורה מדעית של הירושלמי למסכת נזיקין
לקראת סוף ימיו שקד רוזנטל על ההדרת כתב יד אסקוריאל של הירושלמי והבאתו לדפוס במהדורה מדעית.
לשם כך הוא נסע בקיץ תשל"ח לספריית האסקוריאל בספרד וראה את כתב היד המקורי.
רוזנטל לא הספיק לסיים את עבודתו לפני שמת, ופרופסור שאול ליברמן המשיך לההדיר את כתב היד.
גם ליברמן נפטר במהלך כתיבת הספר, והוא יצא לאור לבסוף בשנת תשמ"ד.
על שינויי עריכה של המשנה שנעשו בתלמוד הבבלי
א"ש רוזנטל, בבואו לדון בנוסח המשנה שעמדה לפני האמוראים, כתב:
כלומר, המשניות שהיו בפני האמוראים השתנו ממקום למקום או מעת לעת בעקבות "תיקוני עריכה" וניסיונות ליישר את המשנה על פי הנאמר בתלמוד.
הראשונים - אותם פרשני התלמוד מימי הביניים כלל לא הכירו את השינויים והמשיכו בדיון כאילו הניסוח החדש הוא זה שעמד במקור לפני האמוראים, בלי לשים לב לשינויים.
הוצאת ספרים מאגנס - האוניברסיטה העברית פרסמה לזכרו קובץ מחקרים בתלמוד ובתחומים גובלים, כרך שני, בעריכת משה בר אשר ובנו דוד רוזנטל, בשנת תשנ"ג.
אליעזר שוחט (1874 – 17 באוגוסט 1971) היה ממנהיגי הפועלים של העלייה השנייה, ממייסדי נהלל, ממבססי רעיון העבודה העברית בארץ ישראל.
אליעזר נולד בחנוכה שנת תרל"ה (1874) בעיירה ליסקובה, שבפלך גרודנה של האימפריה הרוסית (באזור ליטא; כיום בבלארוס) לדב וטובה שוחט.
אחיו היה ישראל שוחט, לימים מראשי "השומר".
אליעזר וישראל ספגו בביתם מרוח היהדות ובשל עיסוק האב בניהול אדמות התחבר אליעזר לאדמה ולאנשים שעיבדו אותה.
שוחט מעולם לא למד בבית ספר באופן רשמי אלא באמצעות מורים פרטיים שהוזמנו על ידי אביו.
מהם למד שוחט רוסית, אנגלית, צרפתית, פולנית וגרמנית, ופיתח עניין בספרות, פסיכולוגיה ומדע.
בגיל 18 נפטרה אמו והמשפחה עברה לגור בגרודנה.
אליעזר עזר לאביו בעסקי האדמות וניהל את חשבונותיו.
פרעות קישינב בשנת 1903 גרמו לחרדה וחששות בקרב יהודי אירופה והיו צעירים שחיפשו דרך לעלות לארץ ישראל.
אליעזר ואחיו הושפעו מאוד מפעולתם של "חובבי ציון" בסביבתם ומהופעתה של התנועה הציונית המדינית אשר דחפה את שניהם לעלות לארץ בשנת 1904 בעלייה השנייה.
תחילה הגיעו האחים למושבה ראשון לציון אך לא מצאו בה עבודה ועברו למושבה פתח תקווה.
בשנת 1906 אסף שוחט קבוצת פועלים במטרה לעבור מיהודה לגליל.
הוא הקים את ארגון "החורש" כדי לתת מענה בסיסי לתקומתה של ישראל.
בעוד שרעיונותיו של ארגון "הפועל הצעיר" דיברו על כיבוש העמדות הכלכליות, תרבותיות ומדיניות וכן גם ריכוז הרכוש והעבודה בידי יהודים בארץ ישראל, ארגון "החורש" רצה לתת יישום מלא לתפקידי הפועלים הצעירים ולהכין שכבת אנשים פועלים מתאימים ומסורים להתיישבות.
בסוף שנת 1908 ראה שוחט את ההתיישבות החדשה כהתיישבות של קבוצות ולא של יחידים, משום שהעריך שקל יותר לקבוצה להגשים את "הצד הלאומי" בהתיישבות.
בזכות מאמרו "יצירה לאומית וחשבונות" שנדפס לראשונה בביטאון "הפועל הצעיר", נשמר מקומו של אליעזר שוחט במחשבתה של תנועת העבודה.
מאמר זה שב ונדפס במבחר המאמרים "הארץ והעבודה" שהעביר את בשורת "הפועל הצעיר" אל הנוער היהודי בתפוצות.
במאמר זה גובשה תמצית מחשבתו ובה הראה כי אהרון דוד גורדון לא היה יחיד בדעתו ולרבים מרעיונותיו היו ביסוס בלב בני דורו.
שוחט התנגד לכך שאיכרים יהודים מעסיקים פועלים ערבים לעיבוד האדמה וראה זאת כפגם לאומי משום שלדעתו, היהודי צריך את ההתקשרות הפנימית שלו אל ארצו.
הוא טען כי חיפוש העצמיות הפנימית והחירות אינה מושגת מכוח קדושה, זכרונות או השראה רוחנית אלא על ידי מאמץ עצמי והקרבה בעבודה.
לדבריו, העבודה היא כמו אומנות.
העבודה אינה תופעה מכנית וסטנדרטית הנבחנת בפירותיה הכלכליים אלא ביטוי אישי עליון.
עבודות האדמה לא נועדו להיות עשייה תועלתית גרידא אלא דרך שבה אדם טובע את חותמו העצמי האישי על הארץ.
הוא סבר שבמשך 2000 שנה לא נוסף דבר בזיקה בין היהודים לארצם ורק העבודה יכולה לחדש את החיבור שניתק.
ב-1921 קבע במפורשות שהארץ נועדה להיות מרכז יהודי ולא ערבי.
הוא ראה במדיניות הפיוס של הנציב העליון הרברט סמואל כלפי הערבים כערעור המפעל הציוני.
מאז הקמת "אחדות העבודה" בשנת תרע"ט ועד הקמת ההסתדרות בשנת תרפ"א נתון היה "הפועל הצעיר" בוויכוח מתמיד בשל רצונה של תנועת "אחדות העבודה" לביטול המפלגות ולאיחוד כולל של הפועלים.
שוחט ייצג את "הפועל הצעיר" בדיונים, והתנגד לביטול המפלגות, אך האמין שיש צורך בשותפות בין הפועלים באגודות מקצועיות בלתי- מפלגתיות.
לבסוף השתלב "הפועל הצעיר" לתוך "אחדות העבודה".
מטרת ארגון "החורש" שנוסד בשנת תרס"ז, הייתה ליצור ארגון של פועלים בריאים בגופם ורוחם.
בין האמצעים היו בתי תבשיל, שיעורי ערב לעברית וקופות מלווה ובמקום האפשרי גם עבודת אדמה.
כמו כן גם למדו להשתמש בנשק להגנה עצמית.
מכאן עלה הרעיון של "מושבי עובדים".
את עיבוד אדמת אום ג'וני, שלעתיד נהפכה לדגניה, החלה בשנת 1910 ראה שוחט כמפעל התיישבות עצמאי ראשון של קבוצת פועלים בשטח אדמה שהיה על אחריותם.
הוא סבר שזו תחנה ראשונה של תנועת העבודה בישראל לדרך של התיישבות עובדת.
כמו כן, היה שוחט ממייסדי הסתדרות פועלי הגליל, מכובשי מרחביה, ממייסדי נהלל, ממבססי רעיון העבודה העברית והעבודה בכלל וציר לקונגרסים הציוניים.
אף על פי שרוב מרצו היה בעבודת האדמה, הקדיש שוחט מזמנו גם בעריכה והבאה לדפוס של כתבי אבות תנועת העבודה, כגון "פרקי הפועל הצעיר" ואת כתביהם של אליעזר יפה, אהרנוביץ, יוסף ויתקין וא"ד גורדון.
בשנת 1962 זכה בפרס יוסף אהרונוביץ מטעם ההסתדרות.
אשתו של שוחט, חנה מייזל שוחט, הייתה ממנהיגות תנועת הפועלות ומייסדת מפעלים חינוכיים לנשים.
בנתיבי עבודה: רשימות - דברים - מכתבים; המביא לבית הדפוס: יוסף שפירא, תל אביב: תרבות וחינוך, (1967.
פרקי הפועל הצעיר; לוקט ונערך על ידי אליעזר שוחט וחיים שורר, 13 כרכים, תל אביב: נ.
קיצור כתבי א.ד גורדון: בכרך אחד; הוכן ונערך בידי נ[חמן] תרדיון, בהשתתפות א' שוחט, תל אביב: יו"ל מטעם חבר הקבוצות ואיגוד גורדוניה על ידי א"י שטיבל, תרצ"ו.
כתבי יוסף אהרנוביץ; נערכו על ידי דבורה בארון ואליעזר שוחט, 2 כרכים, תל אביב: עם עובד, תש"א.
ספר העלייה השניה, ערוך בידי ברכה חבס, בהשתתפות אליעזר שוחט, תל אביב: עם עובד, תש"ז.
כתבי א.ד גורדון; נערכו ...
על ידי ש"ה ברגמן ואל' שוחט, 3 כרכים, ירושלים: הספרייה הציונית, תשי"א–תשי"ד.
כתבי יוסף ויתקין: מאמרים והרצאות, רשימות, מכתבים, דברים לדמותו; בעריכת אליעזר שוחט, תל אביב: עם עובד, תשכ"א.
אליעזר רחמילביץ (23 במרץ 1935 - 17 בדצמבר 2017) היה המטולוג ופרופסור לרפואה באוניברסיטה העברית.
רחמילביץ' נולד למשה רחמילביץ', מאבות מקצוע הרפואה בישראל ולחווה לבית פומרנץ.
הוא גדל בירושלים ולמד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, אותו סיים ב-1952. הוא למד רפואה באוניברסיטה העברית וסיים לימודיו ב-1961. הוא התמחה ברפואה פנימית והמטולוגיה בבית החולים הדסה וכן בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טאפטס בבוסטון.
ב-1966 הצטרף לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית וב-1978 מונה לפרופסור מן המניין.
הוא כיהן כראש המחלקה להמטולוגיה בבית החולים הדסה הר צופים בשנים 1976 עד 1980 ובראש המחלקה בעין כרם מ-1981 עד 2000 עת עבר לעמוד בראש המכון ההמטולוגי בבית החולים וולפסון.
רחמילביץ ריכז את הטיפול בחולי תלסמיה, מחלה תורשתית של תאי הדם האדומים, בישראל.
הוא הכניס את הטיפול בסילוק עודפי ברזל אצל החולים במחלה ומחקריו סייעו באפיון הגנטי של התלסמיה בארץ, להכנסת בדיקות טרום-לידתיות של המחלה ולהבנת המנגנון האחראי על הרס הכדוריות האדומות.
רחמילביץ טיפח קשרים בינלאומיים רבים.
הוא יזם קשרים רפואיים עם מרכזים רפואיים ערביים בגדה המערבית, במצרים וירדן, ובפרט הכשיר רופאים למרפאות ההמטולוגיות הראשונות בשכם ובית ג'אלא.
הוא ארגן בישראל חמישה קונגרסים בינלאומיים להמטולוגיה.
גד גלזר היה שותף לפרופ' אליעזר רחמילביץ במחקרים בתחום התלסמיה ופיתוח בדיקות סקר גנטיות מהראשונות מסוגן בישראל.
רחמילביץ היה נציב קבילות הציבור הראשון במשרד הבריאות ויו"ר הוועדה לניסויים קליניים במשרד הבריאות.
הוא השתתף בוועדת נבון לבדיקת פרשת השמדת מנות הדם של עולי אתיופיה.
אחיו דניאל אף הוא פרופסור לרפואה באוניברסיטה העברית.
באמצע שנות ה-90 טיפל רחמילביץ בנערה דסי רבינוביץ', שחלתה בלוקמיה ובסרטן הלימפה.
בשלב מסוים של טיפוליה החליטה לעבור לטיפול בבית החולים רמב"ם.
רחמילביץ הורה לאנשי מחלקתו שלא לתת לרבינוביץ' טיפול תומך במחלקה אותה ניהל בבית החולים הדסה, בלא אישורו, בשל העובדה שעברה להיות מטופלת אצל רופא אחר.
התחקיר הראשוני שהביא לידיעת הציבור את מאבקה של רבינוביץ' במערכת הבריאות פורסם ב-25 ביוני 1996 על ידי רונאל פישר בעיתון מעריב.
הסיפור עורר הדים רבים, בין היתר בשל מעמדו של רחמילביץ, והפנה את תשומת הלב הציבורית לנושא היחסים שבין רופא לחולה.
בעקבות הפרסום, הוקמה על ידי משרד הבריאות ועדה שבדקה את התלונה והחליטה להגיש קובלנה נגד פרופ' רחמילביץ, באשמה של "רשלנות והתנהגות שאינה הולמת רופא".
באוגוסט 1998 קבעו רוב חברי ועדת הקובלנות כי "התנהגותו של פרופ' רחמילביץ אינה הולמת רופא וכי אין ספק שההנחיה של פרופ' רחמילביץ הייתה בעלת פוטנציאל לפגיעה גופנית קשה ואף מסכנת חיים".
הוועדה החליטה להסתפק בנזיפה, ושר הבריאות יהושע מצא אימץ את ההחלטה.
גרסתו של רחמילביץ לפרשה מוצגת באוטוביוגרפיה שלו "הדם הוא הנפש".
רחמילביץ הרבה להופיע באמצעי תקשורת ואף הנחה תוכניות שונות העוסקות בבריאות.
כרופאו האישי של בנימין נתניהו, פרסם בהתאם לבקשתו דו"ח מפורט על מצב בריאותו ב-2006..
אליענה אמדו לוי-ולנסי (Éliane Amado Levy-Valensi; 11 במאי 1919 – 10 במאי 2006) הייתה פסיכואנליטיקאית ופילוסופית צרפתית-ישראלית יהודיה.
אליענה לוי-ולנסי נולדה ב-11 במאי 1919 במרסיי.
בשנת 1930 עברה עם הוריה לסן-מנדה שבקרבת פריז.
התיידדה עם פרנסין בלוך, איתה קיימה קשר במשך כל חייה (ההתכתבות ביניהן נשמרת בארכיון של "כל ישראל חברים").
בשנת 1948 הצטרפה למרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS), שם למדה לתואר דוקטור.
מסוף שנות החמישים הייתה שותפה בארגון הכנסים של האינטלקטואלים היהודים דוברי הצרפתית, זירת התרחשות מרכזית של ההגות היהודית צרפתית לאחר השואה.
בשנת 1968 עלתה לישראל, ומונתה לפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן.
הייתה לאשה הראשונה שמונתה לפרופסור באוניברסיטה זו.
עמדה בראש הקתדרה למחשבה פילוסופית בישראל ובעמים.
זכתה בפרס האקדמיה למדע, מוסר ופוליטיקה בפריז, ובפרס איגוד העיתונאים והסופרים של צרפת.
בשנת 1988 הוענק לה אות שנת הארבעים מטעם "מועצת ארגוני נשים בישראל".
בשנת 1942 נישאה למקס אמדו, ממנו התגרשה בשנת 1953. ב-1960 נישאה לפסיכיאטר קלוד וייל, ממנו התגרשה בשנת 1969.
נפטרה בירושלים ב-10 במאי 2006.
במחקריה עסקה רבות ביחס שבין יהדות ופסיכולוגיה.
פרופ' שלום רוזנברג מספר על כך:
הדרכים והמכשלות בפסיכואנליזה (מצרפתית: אליה גילדין), אוניברסיטת בר-אילן והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1979
אליעזר שטיינמן (דצמבר 1891, הכפר אוֹבּוֹדוֹבְקַה, אוייזד אולגופול, פלך פודוליה, האימפריה הרוסית – 7 באוגוסט 1970, תל אביב, ישראל) היה סופר, עיתונאי, מסאי ועורך עברי ויידי שפעל בפולין ובישראל.
חתן פרס ביאליק (1959) ופרס ישראל לספרות יפה לשנת תשכ"ג (1963).
שטיינמן נולד בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) לרב נתן, במשפחה בת שלושה ילדים.
אביו נפטר כשהיה בן שלוש.
אמו נישאה בשנית והוא נשלח לדודיו, שם גדל.
בגיל 11 עבר לקישינב ללמוד בישיבה.
במהלך לימודיו והסמכתו לרבנות בגיל 16, החל לפרסם את סיפוריו הראשונים.
בשנת 1910 החלו כתביו לצאת לאור במסגרת העיתונים "רשפים", "השילוח" ו"הצפירה" בעברית וביידיש, ולפרנסתו עבד בהוראה.
עם מכריו הקרובים באותן שנים נמנו דוד פרישמן וחיים נחמן ביאליק, אשר פעל למען שחרורו משירות בצבא האימפריה הרוסית.
בעקבות מהפכת אוקטובר (1917) אימץ שטיינמן אידאולוגיה קומוניסטית, וביקש לפתח תרבות עברית ברוח זו.
הוא עבר לחיות במוסקבה, החל לעבוד בהוצאה לאור "שטיבל", והוציא לאור את הרומן הראשון פרי עטו, "סחור סחור".
בשנת 1919 עבר לאודסה, והוציא לאור את העלון "הקומוניסט העברי".
נישא לוורדה בת אברהם בריסמן והשניים נמלטו לוורשה מאימת הקומוניסטים.
באוגוסט 1920 נפוצה שמועה על הירצחו באודסה, ובעיתונים פורסמו הספדים לזכרו.
משנת 1920 נמנה שטיינמן עם הכותבים הקבועים של העיתונים "הצפירה" ו"דער מאָמענט" (יידיש "הרגע"), ובשנים 1923–1924 הוציא לאור את הירחון "קולות".
מעגליו החברתיים כללו את שלמה צמח וסופרים בני הדור הצעיר.
שטיינמן ורעייתו נאבקו להשיג סרטיפיקט לארץ ישראל עד שביאליק השתדל בעבורם בקרב המוסדות היהודיים ביישוב.
בשנת 1924 עלה עם רעייתו ובנו הבכור לארץ ישראל והשתקעו בתל אביב.
שטיינמן החל לפעול באגודת הסופרים ולערוך משנת 1926 את ביטאונה הספרותי "כתובים".
קבוצת "כתובים", שעל שמה נקרא העיתון, נוסדה על ידיו במשותף עם אברהם שלונסקי ואחרים במטרה לחתור לחידוש הספרות העברית.
בשנים 1932–1933 היה שטיינמן העורך הבלעדי של הביטאון, אשר בשלב זה איבד את תמיכת אגודת הסופרים.
בשנים אלו הוא המשיך בכתיבתו ופרסם ספרים רבים, בהם ספרי מסות, רומאנים, ספרי ילדים ואנתולוגיות.
בשנת 1959 הוענק לשטיינמן פרס ביאליק, ובשנת תשכ"ג-1963 הוענק לו פרס ישראל לספרות יפה.
אחד ממעגלי הפעילות העיקריים שלו היה כתיבה מחדש של המסורות החסידיות באופן שיתאים לבן התקופה; במסגרת פעילותו זו כתב את סדרת הספרים "באר החסידות".
בשנותיו האחרונות עמד בקשר הדוק עם הרבי מלובביץ', שאף עודד אותו בכתיבת הספרים "באר החסידות", והתקרב לשמירת תורה ומצוות חלקית על ידי הרב אברהם חנוך גליצנשטיין.
באודסה הכיר את רוזה בריסמן, שלמדה זמרה אופראית.
רוזה התייתמה מאמה בגיל שמונה ונאלצה לעבוד מגיל צעיר כדי לפרנס את אחיה הצעירים יותר.
הם נישאו ונאלצו להימלט לפולין בשל המשטר הסובייטי.
בוורשה החליטה רוזה לעבור הכשרה כגננת, כדי לזכות ביתר קלות בסרטיפיקט לעלייה לארץ ישראל.
בניו הם הסופרים נתן ודוד שחם.
נכדתו היא הסופרת ואוצרת המוזיאונים אורית שחם-גובר.
בנו הצעיר, נתן, פרסם ב-2014 את ספרו האוטוביוגרפי "סיפור הכיסוי הכפול של אמא שלי" בהוצאת זמורה–ביתן ובו נחשף טפח מחייו הכפולים של שטיינמן ומאבקיו.
לשטיינמן הייתה מאהבת, חיה פיקהולץ, מורה לאנגלית בגימנסיה גאולה, מאמצע שנות ה-30 ועד מותו.
שמועות על הרומן אף הגיעו לבניו, אולם רעייתו גילתה זאת רק לאחר שנים.
פיקהולץ אף הגיעה לביתו ביום שנפטר וצפתה בנעשה מחוץ לבית.
כאשר ורדה שלחה את נתן להזמינה להיכנס, היא סרבה ועזבה את המקום.
אליעזר שטיינמן נפטר ב-7 באוגוסט 1970 בתל אביב.
נטמן בשדרת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
הארכיון שלו שמור במרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית שבאוניברסיטת תל אביב, ומכיל עוד כתבי יד רבים של רומאנים, סיפורים ומסות שטרם פורסמו.
מדור אל דור: פרקי שיחות וזכרונות, תל אביב: מ' ניומן, תשי"א.
ספר באר החסידות: ובו תורות ושיחות, פרקי-תולדות ושבחי הנהגות ומצורפים קו לקו שרטוטים מדיוקנאות...
המורים לחסידות, 10 כרכים, תל אביב: כנסת, תשי"א–תשכ"ב:
כרך א: כתבי רבי נחמן, תשי"א;
כרך ב: רבי פנחס מקוריץ, הסבא משפולה, רבי ר' ברוך ממזיבוז.
ר' נחמן מברסלב, ר' ישראל מריזין, ר' מנחם מנדיל מקוצק, ר' זאב וולף מסטריקוב: ונלוה אליו קונטרס "טיולים בפרדס החסידות", תשי"ח;
כרך ג: בית קרלין לדורותיו, רבי שמחה בונם, ר' צבי מרימנוב, גנזי-שיחות וספורי-מעשיות, מפי חסידים וצדיקים, מילואים, תשי"ח;
כרכים ד–ה: משנת חב"ד, 2 כרכים, תשי"ז;
כרך ו: ספר הבעש"ט, תשי"ח;
כרך ז: על המגיד ממזריטש ותלמידיו, תשי"ט;
כרך ח: על אדמור"י פולין, תשי"ט;
כרך ט: על אדמור"י גליציה והונגריה, תשכ"א;
כרך י: ספר על צדיקים ראשונים ואחרונים, תשכ"ב.
רבי ישראל בעל שם טוב, ירושלים: הוצאת הספרים של הסוכנות היהודית, 1960
צנצנת המן: פרשיות-עיון וסיפורי-מעשיות על גדולי התורה לדורותיהם: בלימוד ובדרוש, במידות ובהתנהגות, בתורת המיסתורין ובפרקי מוסר, בפתגמי-חכמה ובשיחות-חולין, 2 כרכים, תל אביב: מורשת, תשכ"ד–תשכ"ח.
תכריכים ירוקים, הוצאת מיטב, 1972
חיים של שפע, 4 כרכים, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך, תשל"ח-תש"מ.
שיחות עם הנכדה; הציורים: דני קרמן, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ג 1983.
אליעזר (לייזי) מנחם שפירא (נולד ב-13 במאי 1973) הוא במאי ותסריטאי ישראלי, זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה.
אליעזר (לייזי) שפירא נולד ברחובות וגדל ברחובות ובקרני שומרון.
לייזי הוא הקטן מבין ארבעה אחים.
אחיו הגדול, יוסי שפירא, הוא קצין בכיר בצבא הנשוי לסופרת טלי ברגלס-שפירא.
לייזי למד בבית הספר היסודי "תחכמוני" ברחובות, בישיבת השומרון בקרני שומרון ובישיבת ההסדר "ברכת משה" במעלה אדומים.
למד היסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית.
הדריך במנהרות הכותל ובגן הארכאולוגי ירושלים.
בתקופת לימודיו התגורר בשכונת נחלאות עם שותפיו איציק יובל וחגי שטרסברג אשר השפיעו רבות על יצירתו.
שפירא הוא בוגר המחזור השמיני של בית הספר מעלה לטלוויזיה, קולנוע ואמנויות- (2001).
סרט הגמר שלו "איכה", זוכה התחרות הישראלית בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים בתל אביב (2002), מספר על נערה מתנחלת בשם איכה, שנולדה בתשעה באב, ובגיל שמונה עשרה מחליטה לשנות את שמה.
עשייתו הטלוויזיונית של שפירא מתאפיינת בשילוב בין קומדיה לבין דרמה, בעיסוק בנושאים מחיי היום-יום של צעירים במגזר הדתי לאומי תוך נטרול היבטים אידאולוגיים ופוליטיים.
יחד עם חוה דיבון, גם היא בוגרת "מעלה", ובהפקת יונתן ארוך ודקלה ברקאי, יצר שפירא את סדרת הדרמה הטלוויזיונית "סרוגים", העוסקת בעולם הפנויים-פנויות של המגזר הדתי-לאומי בירושלים, ששודרה ב-YES.
שפירא הוא גם במאי הסדרה ואחד מכותביה.
הסדרה זכתה להצלחה בביקורות ובקרב קהל הצופים, במיוחד במגזר הדתי לאומי.
הצלחה זו ניתן לייחס הן לאיכויותיה, והן להיותה חלוצה בהצגת העולם הדתי לאומי, ללא ההקשר הפוליטי המקובל.
הסדרה ספגה ביקורת שלילית מצד זרמים שמרנים במגזר הדתי.