tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוברט נותן לגברת ארלין סכום כסף גדול כדי שתעזוב את אמאלפי ומבקש ממנה שלא תגלה את זהותה למג.
היא מסכימה בחוסר רצון, ומחזירה לו את ההמחאה לפני שהיא נוסעת.
במטוס היא מגלה את אוגוסטוס, שנותן לה את המניפה של מג.
הוא אומר שמג נתנה לו את המניפה עבורה והסבירה כל מה שקרה.
ארלין מקבלת את הצעת הנישואים המחודשת שלו והם יוצאים לעבר מקום בלתי ידוע.
הלן האנט – סטלה ארלין
סקרלט ג'והנסון – מג וינדרמיר
מארק אומברס – רוברט וינדרמיר
סטיבן קמפבל מור – לורד דרלינגטון
טום וילקינסון – לורד אוגוסטוס
מילנה ווקוטיץ – הרוזנת לוקינו
דיאנה הרדקאסל – ליידי פלימדייל
ג'יין האו – גברת סטוטפילד
22 איש מספרד, איטליה, הממלכה המאוחדת וארצות הברית קיבלו קרדיט כמפיקים של הסרט.
הצילומים נערכו במספר אתרים באיטליה: אמאלפי, אטרני , רוולו, סורנטו ורומא.
הסופרת ימית ארמבריסטר בת למשפחה יוצאת מרוקו, רצתה לשתף את הסיפורים והזיכרונות של סביה, סבותיה, קרובי משפחתה וידידים על ארץ מולדתם, מרוקו, כפי שהכירו וזכרו, וכן על הקמת העיר קריית גת אשר היו שותפים להיווסדה.
יהודים חיו במרוקו עוד בתקופת בית שני (התקופה הרומית) ובשיאה הגיעה האוכלוסייה של יהדות מרוקו ל-250,000 נפשות בקירוב.
בשנות החמישים של המאה העשרים החלה פעילות של ציונים בהעלאת יהודים לארץ ישראל, ולקראת שנת 1954 כאשר השלטון הצרפתי בצפון אפריקה החל להתערער, החלו יהודי צפון אפריקה לעלות בהמוניהם.
בגלי העלייה הראשונים הושמו העולים במעברות, אולם מאחר שעולים אלה העדיפו להתיישב בערים הגדולות, הוחלט ליצור קשר ישיר בין העלייה לקליטה בהתיישבות, והעולים הועברו העברה ישירות ליעד מבלי לתת לעולים הזדמנויות לסרב ללכת להתיישבות.
הסיפור כורך בתוכו את הרקע ההיסטורי לעליית יהודי מרוקו וחלקם במפעל הציוני:
על כריכת הספר נמצא תצלום של המכולת הראשונה שהוקמה בקריית גת שעדיין קיימת.
הספר נפתח בשנת 1951 בעיר פאס במרוקו.
נערה בת 16, תמר בן זקן, בת למשפחה עשירה ומשכילה, תלמידה מצטיינת ושאפתנית הלומדת בבית ספר אליאנס בעיר פאס, אינה נערה כשאר הנערות, "תמר היא פורצת דרך אמיתית".
אביה הבטיח לה כי תוכל ללמוד כל מקצוע שתרצה והיא חולמת לבנות לעצמה קריירה.
חלומותיה נקטעים כאשר אמה נפטרה והיא נאלצת לטפל בששת אחיה הקטנים, כאשר הגדול בן 15 וסימה הקטנה תינוקת.
בגיל 17 נושא אביה אישה שנייה אולם היא ממשיכה לטפל באחיה ואחותה.
בגיל 18 מבקשת תמר מאביה לעזוב את הבית ולהתגורר עם בן דודה מאיר העובד בבנק בעיר מרקש כדי להמשיך ללמוד.
אביה נעתר לבקשה ותמר עוברת למרקש שם היא נרשמת לבית ספר צרפתי לבנות, חוסכת כסף וחולמת על ציור ופתיחת גלריה משלה.
תמר נפגשת במקרה עם דניאל, שליח ציוני ממרוקו ומתאהבת בו, למורת רוחו של בן דודה המאוהב בה בסתר.
תמר ודניאל נישאים אולם באותו ערב דניאל מתמוטט ומת בבית החולים.
אביה דורש כי תחזור לפאס ותמר נעתרת בלית ברירה להצעת הנישואים של מאיר.
תמר לא אוהבת את מאיר ומבהירה לו זאת.
הם עוברים להתגורר בעיר אספי, שם הם מתמודדים עם הולדת בן ופטירתו לאחר מספר ימים.
אחותה הקטנה סימה יחד עם המטפלת המוסלמית ובעלה עוברים להתגורר עמה ותמר יולדת בת בריאה.
המהומות באספי מתגברות ותמר ומאיר מתכננים את הגירתם לארץ ישראל אולם בעקבות התגברות המהומות ושריפת ביתם הם נאלצים לעזוב את כל רכושם ולהימלט.
תמר ומאיר יחד עם בתם ואחותה עולים על אונייה, שורדים הפלגה סוערת ומגיעים לארץ ישראל.
עם הגיעם לארץ הם עוברים בדיקות גופניות וחיטוי בדי די טי ומועלים למשאית, בדרכם ליעד שנקבע להם, קריית גת הנמצאת "במרחק של 10 דקות רכיבה על אופניים מתל אביב".
מאיר ותמר מגיעים למקום ו"לא היה שום דבר מסביב, לא אורות, לא בתים, לא עיר.
רק חושך מצרים ומרחבים פתוחים.
כשעיני התרגלו קצת לחשכה, ראיתי צריפים במרחק מה".
הצריפים היו במצב רעוע ומרוהטים בדלילות.
תמר ומשפחתה ויתר 17 המשפחות שהגיעו יחד עמם, נאלצים להסתדר בכוחות עצמם ויחד עם הקיבוצים באזור הם עסוקים בהישרדות.
תמר מתגלה כתופרת מחוננת וכלכלתם משתפרת במקצת.
עם התרחבות העיירה ופתיחת בנק, מאיר מתמנה למנהל הבנק ותמר פותחת חנות.
הם עוברים למגורי קבע ומצבם הכלכלי משתפר.
המשפחה מתרחבת ותמר יולדת תאומות.
תמר מסתגלת לחיים בקריית גת וחיה חיים טובים עם מאיר אף על פי שאינה מאוהבת בו.
גיוסו של מאיר במלחמת ששת הימים גורם לה להשתנות והיא מודה כי "בדרכה המיוחדת, באמת אהבתי אותו.
מאיר חוזר מהמלחמה והם שורדים את המשבר בנישואיהם.
מאיר נפטר בגיל 80 ותמר המשיכה להתגורר באותו בית, משלימה עם חייה ומודה כי "הזכות לאריכות ימים נקנית בלב שבור".
ימית ארמבירסטר בת 40 ילידת ישראל, נשואה לאמריקאי אותו הכירה בעת עבודתה בחברת אינטל בקריית גת.
הם נישאו בסוף שנות ה-90 של המאה העשרים ועברו להתגורר בארצות הברית.
היא בעלת תואר ראשון בקרימינולוגיה ותואר שני במנהל עסקים.
ימית אם לשלוש בנות ועסקה גם בהוראת עברית.
את הספר "אישה מרוקאית אחת" כתבה באנגלית והוא תורגם לעברית.
הסופרת העדיפה קודם לתרגם את הספר לעברית בשנת 2013 ואז הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2014. הספר נכתב לאחר תחקיר של ארבע שנים בו ראיינה ימית את נשות המשפחה, וכן ביצעה תחקיר על יהדות מרוקו.
הסופרת מעידה על עצמה שהיא חולמת בעברית, אבל כותבת באנגלית.
בשנת 2015 יצא ספרה השני "בין מצרים לכנען" בהוצאה עצמית.
קרן דותן טוענת כי הנרטיב האידאולוגי של הרומן נע בין האהבה והגעגועים למרוקו, נוגע בעליה הסלקטיבית של יהודי מרוקו ועד להתפכחות מהחלום הציוני של מגורים בעיר תל אביב.
איחוי השבר מתרחש בהמשך, כאשר העולים מבינים שזהו גורל המשותף לכולם, והם הופכים לישראלים.
לדעתה, הרושם הוא כי "ארמבריסטר עדיין נוגעת במרוקו "בכפפות", והכתיבה עליה מרוחקת ודידקטית.
הרומן מתרחש ברובו, מטבע הדברים, במרוקאית/צרפתית (שכן הגיבורה לא יודעת עברית), אך כמעט אין לזה זכר בטקסט.
גם האיסוף הקפדני של פרטים על מרוקו מגביר עוד יותר את התחושה של סקירה אתנוגרפית ממרחק בטוח".
ננסי שרדין מסכמת ואומרת כי ברומן יש מסתורין, תככים, רומנטיקה, צער, שברון לב, וניצחון הרוח האנושית על כל המכשולים.
המתיישבים מגיעים למקום שומם בשם קריית גת.
האתגרים היו קשים מנשוא, אך בזכות סבלנות והתמדה, חייהם קיבלו משמעות ותכלית.
הספר השתתף במצעד הספרים של משרד החינוך בשנת תשע"ה 2015.
עיבוד קולי לספר יצא לאור בהוצאת iCAST ובקריינות של אורנה ארבאורך.
אישה בנקודת האפס הוא רומן מאת נוואל א-סעדאווי שיצא לאור בערבית בשנת 1975. הרומן מבוסס על המפגש של סעדאווי עם אסירה בכלא "קנאטיר", ומספר בגוף ראשון את סיפורה של פירדאוס, רוצחת אשר מסכימה לספר את סיפור חייה לפני שהיא הוצאה להורג.
הרומן בוחן את הבעיות של דיכוי נשים, השחתת איבר המין הנשי, ואת היעדר החופש של נשים בחברה פטריארכלית.
הספר נחשב לקלסיקה של ספרות פמיניסטית.
בסוף 1972 סעדאווי הוסרה מתפקידה כמנהלת חינוך בריאותי, וכעורכת הראשי של המגזין המצרי "בריאות" לאחר פרסום ספרה "נשים וסקס".
היא החלה לחקור נוירוזה בקרב נשים מצריות, ובמהלך מחקרה פגשה רופאה בכלא קנאטיר שסיפרה לה על האסירות, כולל אסירה אחת שהרגה אדם ונגזרה להיתלות.
סעדאווי רצתה לפגוש את האישה, ובעזרת עמיתה, ארגנה לערוך מחקר בבית הכלא בסתיו 1974. סעדאווי ביקרה נשים רבות באגף וגם במרפאה הפסיכיאטרית, והצליחה לערוך 21 מקרי בוחן מעמיקים עבור הפרסום שלה ב-1976, "נשים ונוירוזה במצרים".
אך פירדאוס הייתה מקרה נפרד עבורה.
בתחילה, מו"לים מצריים דחו את הספר.
המהדורה הראשונה פורסמה בלבנון ב-1975. הוא תורגם מאז ל-22 שפות לפחות.
הוא פורסם לראשונה באנגלית בשנת 1983, והגרסה בעברית יצאה בשנת 2002, בהוצאת גוונים.
הרומן נפתח עם פסיכיאטרית אשר מנהלת מחקר על אסירות בבית כלא לנשים.
רופאת הכלא מספר לה על אישה, פירדאוס, ששונה מהרוצחות האחרות בכלא: היא בקושי אוכלת, או ישנה, היא לא מדברת, היא אף פעם לא מקבלת מבקרים.
היא מרגישה בטוחה שהאישה אינה מסוגלת לרצוח, אבל היא מסרבת לחתום על כל העררים בשמה.
הפסיכיאטרית עושה מספר ניסיונות לדבר איתה, ובתחילה פירדאוס מסרבת.
כשהיא לבסוף מסכימה, היא מספרת לפסיכיאטרית שעומדים להוציאה להורג, ולפני שזה קורה היא רוצה לספר את סיפור חייה.
פירדאות מתאר ילדות של עוני בקהילה חקלאית.
אביה - הדתי - היה מכה את אמה, ולפעמים גם אותה.
אך אותם ימים היו יחסית ימים מאושרים, משום שנהנתה לעבוד במרעה עם העיזים.
היא הייתה משחקת עם ילד מהכפר בשל מוחמדיאן, והם היו משחקים ב"חתן וכלה", והיא נהנתה מהניסויים הראשונים האלה בגירוי מיני.
יום אחד, אמה מבצעת בה כריתת דגדגן, והיא כבר לא מורשית לעבוד מחוץ לבית או לשחק עם בנים.
היא גם מפסיקה להרגיש את העונג המיני שחוותה.
כשהוריה מתים, היא נשלחת לגור עם דוד.
הוא נוגע בה באותם האופנים שהייתה משחקת עם מוחמדיאן, והיא נתקעת בין הרגשות לגבי ההתייחסות שלו אליה, לבין תחושת האובדן של הרגש המיני.
הדוד שולח אותה ללמוד בבית הספר, והיא אוהבת מאוד את הלימודים.
העניין המיני של הדוד בה נמשך.
אחרי שהיא מסיימת בית ספר יסודי (כיתה ח') הדוד נישא, ואשתו החדשה לא אוהבת את פירדאוס.
שם, פירדאוס מתאהבת במורה בשם גברת איקבל, עמה היא מרגישה חיבור הדדי, אך איקבל שומרת על מרחק, ולא מאפשרת לה להתקרב.
לאחר סיום הלימודים, הדוד משכנע את פירדאוס להינשא לשייח' מחמוד, איש "מוסרי" שצריך אישה צייתנית.
פירדאוס שוקלת לברוח, אבל בסופו של דבר נכנעת ללחץ להתחתן.
מחמוד מגעיל אותה—הוא מבוגר ממנה בארבעים שנה ויש לו פצע על הסנטר שנוטף מוגלה.
הוא נשאר בבית כל היום, שולט בכל פעולה הכי קטנה של פירדאוס, ואז גם מתחיל להתעלל בה פיזית.
פירדאוס בורחת אך אין לה לאן, והיא משוטטת ברחובות ללא מטרה, עד שהיא עוצרת לנוח בבית קפה.
הבעלים, באיומי, מציע לה תה, וכשמבין את מצבה, מציע לה מקום להישאר עד שהיא תמצא עבודה.
לאחר מספר חודשים, פירדאוס מודיעה לו שהיא רוצה למצוא עבודה ומקום משלה לגור בו.
באיומי מיד הופך אלים ומכה אותה באכזריות.
הוא מתחיל לנעול אותה במהלך היום ומרשה לחברים שלו לגדף, להעליב, ולאנוס אותה.
בסופו של דבר, פירדאוס מצליחה לברוח בעזרת אחת השכנות.
בזמן מנוסתה, פירדאוס פוגשת את מאדאם שאריפה צלאח א-דין, שלוקחת אותה לחדר בבית בושת יוקרתי שהיא מנהלת.
היא אומרת לפירדאוס שכל הגברים הם אותו הדבר, ושעליה להיות קשה יותר מהחיים עצמם אם היא רוצה לחיות.
בתמורה לעבודתה בביתה של שאריפה, פירדאוס זוכה לבגדים יפים ואוכל טעים, אבל אין לה שום תענוג בחיים.
ערב אחד היא שומעת ויכוח בין שאריפה לבין הסרסור שלה, פאוזי, שרוצה לקחת את פירדאוס כשלו.
הם רבים, ופאוזי גובר על שאריפה ואונס אותה.
פירדאוס מבינה שאפילו לשאריפה אין כוח אמיתי והיא בורחת.
משוטטת בחשיכה ובגשם, ונאספת על ידי אדם זר שלוקח אותה לביתו.
הוא שוכב איתה, אבל הוא לא מגעיל כמו שאר האנשים עמם התמודדה במקצוע שלה, ואחרי שהוא מסיימם הוא נותן לה שטר של 10 לירות.
זהו רגע של התעוררות עבור פירדאוס.
היא מבינה שהיא יכולה להפעיל את הכוח שלה על גברים על ידי דחייתם, והוא יכול להכניע אותם לרצונה על ידי קביעת מחיר משלה; הביטחון העצמי שלה גובר, ועד מהרה היא הופכת לזונה עשירה ומבוקשת, בעלת קשרים עם בעלי השפעה.
אך כשחברתה דיאה אומרת לה שהיא אינה מכובדת, הדבר נוגע בפירדאוס במקום עמוק, והיא מבינה שאינה יכולה להמשיך לעבוד בזנות.
היא מוצאת עבודה במשרד, שם מציעים לה העלאות שכר וקידומים בתמורה לסקס, והיא מסרבת.
היא חשבה שהמהלך הזה יביא לה כבוד, אך היא מרוויחה מעט וחיה בתנאים קשים.
וגם העבודה "מן השורה" שלה לא מאפשרת לה הרבה חופש ואוטונומיה, אשר חשובים לה מאוד.
בסופו של דבר, היא מתאהבת באיברהים, עמית לעבודה ומנהיג בארגון מהפכני, שאיתו היא מפתחת קשר רגשי עמוק.
אך כאשר איברהים מודיע על אירוסיו לבתו של יו"ר הארגון, אשר באופן ברור מיועד לסייע בקידום הקריירה שלו, פירדאוס מבינה שהוא לא באמת אוהב אותה כמו שהיא אוהבת אותו, ורק ניצל אותה לסקס.
מפוכחת ומאוכזבת, פירדאוס חוזרת לזנות, ושוב צוברת עושר רב והשפעה.
ההצלחה שלה מושכת את תשומת הלב של הסרסור מרזוק, שהוא בעל קשרים פוליטיים רבים, והוא מאיים עליה בפעולה משטרתית.
הוא מכה את פירדאוס, וגוזל ממנה נתח גדול מהכנסתה.
כשפירדאוס מחליטה לעזוב ולקחת עוד עבודה, מרזוק חוסם לה את הדרך, ואומר לה שהיא לעולם לא תוכל לעזוב.
כאשר הוא שולף סכין, פירדאוס תופסת אותו, ודוקרת אותו למוות.
פירדאוס מרחפת מתחושת החופש החדשה, והולכת ברחובות עד שהיא פוגשת נסיך ערבי, עמו היא מסרבת לשכב עד שהוא מסכים לשלם לה מחיר של 3,000 לירות.
כשהעסקה מסתיימת, היא מספרת לו שהיא הרגה אדם.
הוא לא מאמין לה, אבל היא משכנעת אותו.
הנסיך מביא למעצרה, והיא נידונה למוות.
פירדאוס אומרת שהם דנו אותה למוות כי הם מפחדים לתת לה לחיות.
"המשמעות של החיים שלי היא המוות שלהם.
המוות שלי משמעותה החיים שלהם.
הם רוצים לחיות." כשהיא מסיימת את הסיפור שלה, מגיעים שוטרים חמושים, והפסיכיאטרית יושבת, המומה, כשפירדאוס נלקחת לתלייה, היא מבינה שלפירדאוס יש יותר אומץ מאשר לה.
לרוב, המבקרים שיבחו את ספרה של סעדאווי.
חלק מהמבקרים שיבחו אותה על חשיפת דיכוי הנשים במזרח התיכון, אך ון-צ'ינג אויאנג מציינת שהפופולריות של הספר במדינות המערב מתקבלת בחשדנות על ידי מבקרים ערבים, אשר טוענים שסעדאווי מנציחה במערב סטריאוטיפים שליליים על החברה הערבית-אסלאמית לגבי אלימות גברית ודיכוי נשים, וכי אלמלא כך, עבודתה הייתה מוזנחת בשל חסרונות ספרותיים.
ואולם, כשיצאה גרסה מחודשת לספר באנגלית בשנת 2015, החדשות התקבלו בהתרגשות במעגלים פמיניסטיים, וכן גם במרחבים אחרים, כגון לימודי אפריקה והמזרח התיכון, העוסקים בפוסט-קולוניאליזם, ואחרים.
המבקרת מינא סלאמי, המתמחית בפמיניזם אפריקאי וגלובלי, כתבה שעל אף בספר של אחת ההוגות המשפיעות ביותר בעולם הערבי, הספר זכה להתעלמות בקאנון הפמיניסטי כי הוא נכתב בידי אישה לא-לבנה ולא-מערבית, ומהקאנון הפוסט-קולוניאלי כי לא נכתב על ידי גבר.
היא מציינת שהספר הוא לא רק על אלימות של גברים כלפי נשים, אלא שהוא עוסק בנושאים שבליבה של הפמיניזם.
סעדאווי נוקטת בנקודת מבט המבהירה שעצם בחירה במשהו לא אומר שהדבר הוא פמיניסטי, וגם בחירה לכאורה חופשית חייבת להיות מנותחת ומובנת במסגרת של יחסי הכוח המופעלים על הפרט בכל מצב.
אישה עובדת הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2018 בבימויה של מיכל אביעד, לפי תסריט שלה ושל מיכל ויניק ושרון אזולאי-אייל.
הסרט עוסק בהטרדה מינית ובתקיפה מינית תוך ניצול יחסי מרות בעבודה, ובמורכבות של איזון בית-עבודה, לא רק על רקע בעיות אלה.
קנת טוראן , מבקר הקולנוע של העיתון "לוס אנג'לס טיימס" כתב על הסרט: "The #MeToo movement has found its film".
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל טורונטו ובבכורה ארצית בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
אורנה חביב (לירון בן-שלוש), היא אם צעירה לשלושה ילדים, תושבת בת-ים, המשתוקקת להצליח בעבודתה החדשה בחברת נדל"ן, שבבעלותו של בני אלמוג (מנשה נוי).
המסעדה של בעלה, עופר (אושרי כהן), נמצאת בקשיים כלכליים, ואורנה נאלצת להיות המפרנסת העיקרית של המשפחה.
אורנה מתחילה בעבודה כעוזרת לבני, המסייעת לו במכירת דירות במגדל הדירות שהוא בונה בחוף ראשון לציון.
היא נחושה להצליח בעבודתה, הדורשת שעות עבודה מרובות, ומתנגשת לפעמים בחובות ההוריות.
בני מנסה להתקרב אל אורנה, למשל בהערה "אפשר להגיד לך משהו?
בעקבות הצלחה עסקית שלה הוא מנשק אותה על שפתיה, לתדהמתה הרבה.
בני מתנצל על מעשה זה, ואורנה ממשיכה בעבודתה, אך חשה שלא בנוח בחברתו, והוא ממשיך לנסות להתקרב אליה.
לאחר שהצליחה לגייס רוכשי דירה פוטנציאליים מצרפת בני ממנה אותה למנהלת המכירות של מגדל הדירות, ובמסגרת זו טס איתה לפריז כדי לעניין רוכשים נוספים.
במפגש עם מתעניינים בפריז היא זוכה להצלחה רבה, כשהיא משכנעת אותם לרכוש 12 דירות.
לאחר מפגש זה בני ואורנה סועדים במלון, וכשהם עולים לחדריהם, בני דוחף אותה לחדרו, ומבצע בה מעשה מגונה בכפייה.
אורנה המזועזעת מחליטה להתפטר מעבודתה.
היא מספרת לאמהּ (עירית שלג), שהבחינה במצב רוחה הירוד, שקרה לה אירוע מיני בפריז עם בני, אך לאם נוצר רושם שהאירוע היה בהסכמה, והיא מנסה לנחם את אורנה בקלישה "מה שהיה בפריז נשאר בפריז".
היא מספרת גם לעופר שהותקפה מינית בפריז, והוא אינו מביע אמפתיה וחוקר אותה לפרטים, ומגלה שחודשים אחדים קודם לכן בני נישק אותה נגד רצונה.
הוא כועס עליה שלא גילתה לו זאת בזמן האירוע ושלא התנגדה, ועוזב את הבית.
אורנה מגלה שכדי למצוא עבודה חדשה בעסקי נדל"ן היא תזדקק להמלצתו של בני, אך הוא מסרב לתת לה המלצה.
אורנה כותבת את ההמלצה בעצמה, בסערת רגשות, והולכת לביתו של בני, שם אשתו (דורית לב-ארי) פותחת לה את הדלת.
היא מבקשת ממנו שיחתום על ההמלצה, אך הוא מסרב.
אשתו, שכלל אינה מודעת למה שהתרחש בין בני ואורנה, משכנעת אותו לחתום, ואורנה יוצאת מביתם מאושרת, כשבידיה ההמלצה החתומה.
שם דמות לירון בן-שלוש אורנה חביב מנשה נוי בני אלמוג, יזם בנייה, המעסיק של אורנה אושרי כהן עופר, מסעדן, בעלה של אורנה עירית שלג אמהּ של אורנה דורית לב-ארי שרי, אשתו של בני
"אישה עובדת" נבחר כאחד מעשרת הסרטים הטובים של המחצית הראשונה של שנת 2019 על ידי הלוס אנג'לס טיימס.
הסרט הופק על ידי איילת קייט, אמיר הראל, משה אדרי, ליאון אדרי וחברת למה הפקות ויונייטד קינג; יצא בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, מועצת הפיס לתרבות ולאמנות וברברה דובקין.
זהו סרטה העלילתי השני של אביעד, קדם לו הסרט "לא רואים עליך", העוסק בשתי נשים שנאנסו עשרים שנה קודם לכן בידי אותו אנס.
בעקבות מפגש מקרי ביניהן, שתיהן חוזרות אל הטראומה ומתמודדות אתה.
בנוסף ביימה אביעד סרטים תיעודיים אחדים.
התגובה להטרדה מינית ולתקיפה מינית
הסרט מציג את התופעה הנפוצה שבה נפגעי הטרדה מינית ותקיפה מינית נמנעים מתלונה (במשטרה או בגוף מפקח אחר) על ההטרדה או התקיפה שעברו, ומשתדלים להבליג על כך, כדי שלא להגדיל את הפגיעה בשגרת חייהם.
כמפרנסת העיקרית של המשפחה, אורנה מבליגה על הנשיקה שכפה עליה הבוס שלה, ומסתפקת בשיחת הבהרה שבה התנצל על כך.
היא מבליגה גם על הטרדות נוספות שלו, ואינה משתפת איש בכך.
גם כאשר היא עוברת תקיפה מינית על ידי הבוס, היא אינה מתלוננת על כך במשטרה, ומשמידה את הראיות (חצאיתה המוכתמת בנוזל זרע) שהיו מסייעות לתלונה כזו.
היא אינה מספרת מיוזמתה על התקיפה שעברה, ועושה זאת, תוך מסירת מידע חלקי שאינו משקף את מלוא הפגיעה בה, רק כאשר אמהּ ובעלה חשים שמצב רוחה ירוד.
היא מתפטרת מעבודתה, אך אינה דורשת פיצוי על התקיפה שעברה.
מבקר הקולנוע אורי קליין עמד על הדילמה שבה נתונה אורנה:
מצד אחד היא נהנית מעבודתה ומהצלחתה בה, והמשפחה זקוקה למשכורת שלה.
מצד שני, גם אם היא אינה מתכוונת להתפטר מהעבודה ואולי אף מאמינה להתנצלותו של בני, מעשהו גורם לה להתרחק ולהישמר ממנו.
היא גם אינה מגלה את מה שקרה לבעלה, כי היא יודעת שגבריותו לא תוכל להכיל מעשה זה והוא ידרוש ממנה לעזוב את מקום עבודתה.
תגובתו של עופר, בעלה של אורנה, למידע שמסרה לו אורנה, מציגה בעיה נוספת של נפגעי הטרדה מינית, והיא האשמת הקורבן.
הוא אמנם כועס על המטריד, בני, אך כועס גם על אורנה על שלא סיפרה לו מיד על ההטרדה המינית שעברה והמשיכה בעבודתה חרף ההטרדה.
במאית הסרט, מיכל אביעד, העירה על כך: "הוא בעל נחמד, הוא לוקח על עצמו המון, וגם נראה שהם זוג נורא אוהב, אבל כשהיא מתוודה בפניו על מה שקרה, הוא לא מסוגל להתפרק מתחושת הכבוד הגברית.
הוא פשוט לא יכול, זה מושרש עמוק מדי בערכים התרבותיים שלנו".
אישה מכה נאו-נאצי עם תיק יד (בשוודית: Kvinnan med handväskan; תרגום מילולי: "האישה עם התיק") הוא תצלום מפורסם, שצולם בעיר וקשה שבשוודיה ב-13 באפריל 1985 על ידי הצלם האנס רונסון.
התצלום מתעד את דנוטה דניאלסון (בשוודית: Danuta Danielsson), אישה שוודית ממוצא יהודי כבת 38, בשעה שהיא מכה נאו-נאצי באמצעות תיק יד במהלך תהלוכת רחוב של תומכי המפלגה הלאומית הנורדית הנאו-נאצית.
התצלום של רונסון נבחר כתצלום השנה בשוודיה לשנת 1985, ובהמשך כתצלום המאה על ידי מגזין Vi והאגודה לצילומים היסטוריים של שוודיה.
דנוטה דניאלסון, האישה המתועדת בתצלום, נולדה בשנת 1947 בפולין לאם ניצולת שואה ממוצא יהודי-פולני, אשר נכלאה במחנה הריכוז מיידנק במהלך מלחמת העולם השנייה.
בבגרותה, התאהבה דניאלסון בגבר ממוצא שוודי אותו הכירה במסגרת פסטיבל ג'אז, ובהמשך עברה יחד עמו להתגורר בשוודיה.
ב-13 באפריל 1985, חברים במפלגה הלאומית הנורדית, קבוצה נאו-נאצית קיצונית, קיימו צעדה פומבית ברחובות וקשה, עיר מגוריה של דניאלסון.
הצעדה תוכננה כתגובה להופעה של ראש המפלגה הקומוניסטית ותקריות החלו עוד בבוקר.
דניאלסון התגנבה מאחורי אחד מהצועדים בתהלוכה, סאפו סלוסקה - חבר במפלגה הלאומית הנורדית ופעיל נאו-נאצי, והכתה אותו באמצעות תיק היד שלה - אירוע שהוביל לפיצוץ ההפגנה.
התקרית תועדה על ידי הצלם האנס רונסון שהיה במקום, ופרסם את הצילום בעיתון השוודי הנפוץ דגנס ניהטר כבר ביום למחרת.
בהמשך, התצלום פורסם גם בעיתונים בריטיים שונים.
לאחר פרסומו, עורר התצלום דיון ציבורי בשוודיה בדבר ה"אלימות שמופנית נגד מפגינים חפים מפשע".
בעקבות פרסום התמונה, הפכה דניאלסון לידוענית בעיר מגוריה.
ב-1988 התאבדה דניאלסון באמצעות קפיצה ממגדל מים.
סלוסקה עצמו הורשע מאוחר יותר באותה שנה בעינוי וברצח הומוסקסואל יהודי.
בהמשך, הוקם בעיר ורברג שבשוודיה פסל לזכרה של דניאלסון.
אישה צעירה במסגרת תמונה או הכלה היהודייה (בהולנדית: Jonge vrouw in een schilderijlijst) הוא ציור שמן של הצייר רמברנדט ואן ריין, שהושלם בשנת 1641. היצירה מוצגת במוזיאון הטירה המלכותית בוורשה.
סטניסלאב פוניאטובסקי, מלך פולין, רכש את היצירה, יחד עם המלומד מעל דוכן הדרשות, מידי הרוזנת אליזבת הנרייט מארי גולובקין בשנת 1777. בתחילה הוצגו הציורים בארמון זאזינקי בוורשה, אך לאחר מות המלך הם הועברו ליוזף פוניאטובסקי אשר השאיר את הציורים לאחותו, מריה תרזה פונייטובסקה.
בשנת 1815 הם נקנו על ידי קז'ימייז רוזובסקי, שהעביר אותם לבתו, אשתו של אנתוני לאנקורנסקי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוחרמו הציורים בידי הגסטפו, והוחזרו לבעליהם הטבעיים רק בשנת 1947, ואז נלקחו לטירה ליד ואדוץ ובשנת 1950 אוחסנו בכספת בנק שווייצרי.
רק בשנת 1994 הם שוב הוצגו בטירה המלכותית בוורשה, בתערוכה של אוסף משפחת לאנקורונסקי.
לאחר מכן, תרמה קרולינה לאנקורנסקה את שתי העבודות הללו, יחד עם מספר ציורים אחרים, למוזיאון הטירה המלכותית.
שתי היצירות נחשבו אבודות לאחר מלחמת העולם השנייה והועלו ספקות לגבי יחוסן לרמברנדט.
הן לא נכללו במהדורת 1989 של פרויקט המחקר של רמברנדט.
לאחר שקרולינה לאנקורנסקה תרמה אותן למוזיאון הטירה המלכותית, פרויקט המחקר של רמברנדט בחן אותן מחדש ואישר לבסוף את ייחוסן בפברואר 2006.
הצעירה מתוארת במסגרת "מטעה" (מלאכותית) שרק החלק התחתון והצד הימני שלה נראים.
היא לבושה בשמלת קטיפה אדומה כהה מרופדת בפרווה, שרשראות זהב, חגורה עשירה ורחבה ועגילי פנינה בצורת אגס.
תלבושת זו אינה עולה בקנה אחד עם האופנה בימי רמברנדט וכאשר הופיעה בדיוקנאות, התייחסו אליה כאל לבוש קדום אשר התאים היטב לנושאים מיתיים, היסטוריים, מזרחיים או מקראיים.
רמברנדט תיאר לעיתים קרובות את דמויותיו בסוג זה של בגדים, הן על ציורי שמן והן על תחריטים.
הנערה מוצגת מקדימה, מניחה את ידיה על החלק התחתון של המסגרת המצוירת.
פניה הצעירים מוצלים על ידי כומתה שחורה ורכה שממנה גולש בחופשיות שערה האדום.
התנועה נרמזת על ידי נסיגה קלה של זרועה הימנית, ותיאור ידה הימנית כאילו ממש נבלמת מעל מסגרת התמונה.
אגודלה, המשתקף בעץ הכהה, כבר נוגע במסגרת, בעוד האצבעות רק מתקרבות אליה.
נראה כי עגיל הפנינה, אשר תלוי מאוזנה הימנית, ואריג השרוול הימני נמצאים גם הם בתנועה.
האשליה של שבירת המרחב הציורי המקובל נוצרה על ידי ציור הדמות במסגרת כאשר שתי ידיה נמתחות מעבר לה.
היסטוריון האמנות ארנסט ואן דה וטרינג (Ernst van de Wetering) האמין כי "אישה צעירה במסגרת תמונה" היא דוגמה להתעניינותו של רמברנדט בטכניקת טרומפ-לויל, האופיינית ליצירתו בסוף שנות השלושים ותחילת שנות הארבעים של המאה ה-17. זהו גם מסעו אחר דרכים חדשות לתאר תנועה.
לדברי ואן דה וטרינג, ציור זה יוצא דופן וניתן לראות בו אחת הדוגמאות הבודדות, אולי אב-טיפוס, המאשר תקופה קצרה מאוד בקריירה של רמברנדט בה היה לו עניין כזה.
בתחילה, רמברנדט החל לצייר אדם אחר: אישה יושבת, הפונה מעט שמאלה, לבושה בשמלת אופנה עכשווית וצווארון.
אישה זו הייתה מעט יותר בצד ימין של הקומפוזיציה מאשר הצעירה בגרסה הסופית.
דיוקנה של האישה בצווארון מעולם לא הושלם ורמברנדט עשה בפאנל שימוש חוזר, דבר שהוא לא נהג לעשות.
ציור זה שוחזר על ידי מחלקת השימור במוזיאון הטירה המלכותית בוורשה (בין מאי 2005 למרץ 2006).
עקבות הקומפוזיציה המקורית התגלו על ידי צילומי רנטגן לפני תחילת עבודות השחזור.
משטח הציור עשוי עץ צפצפה.
שני הציורים ממוזיאון הטירה המלכותית הם בין חמש (בסך הכל) בהם השתמש רמברנדט בעץ צפצפה.
ככל הנראה, רמברנדט קנה מספר קטן של לוחות מסוג זה בין השנים 1639–1641 והתנסה בהם.
אישה דו פרצופית הוא סרט קולנוע אמריקאי, מסוגת קומדיה רומנטית, משנת 1941 בבימויו של ג'ורג' קיוקור, עם גרטה גרבו ומלווין דאגלס בתפקידים הראשיים.
התסריט של הסרט התבסס על סרט אילם משנת 1925 בשם "אחותה מפריז", שהתבסס על מחזה מאת המחזאי הגרמני לודוויג פולדה.
העלילה היא על אישה המופיעה בתפקיד כפול כדי לרכוש בחזרה את אהבתו ותשוקתו של בעלה.
המפיקים רצו להראות את גרבו בתפקיד יותר קליל, של אישה אמריקאית עליזה, ששוחה בבריכה ורוקדת בהתלהבות לצלילי רומבה.
הצופים לא אהבו זאת והסרט לא הצליח כלכלית.
שבוע לאחר הוצאת הסרט לאקרנים התקיפו היפנים את פרל הארבור וארצות הברית הכריזה מלחמה על יפן.
החוזה של גרבו עם מטרו גולדווין מאייר הסתיים וגם לאחר המלחמה לא חזרה גרבו לשחק.
הסרט עמד בדרישות קוד הייז אבל בערים רבות הוא הוחרם בגלל היותו "בלתי מוסרי" משום שהראה בני זוג שבוגדים אחד בשני.
המפיקים הוסיפו סצנה בה מתברר לבעל שהבחורה שמנסה לעגוב עליו היא למעשה אשתו האמיתית.
הארי בלייק (מלווין דאגלס) הוא בעל מגזין אופנה רב תפוצה בניו יורק ורודף נשים.
הוא מגיע למלון סקי באיידהו כדי להתאוורר ולנוח.
הוא לא אוהב סקי ולא יודע לגלוש אבל כשהוא רואה את מדריכת הסקי קארין בורג (גרטה גרבו) הוא מתאהב בה מיד.
לאחר כמה אימונים בהם הוא נכשל, נופל ונעלם ונמצא על ידי מחפשים, הם מתאהבים ונישאים במהירות הבזק.
הארי מבטיח לשנות את סגנון חייו הלחוץ ולהישאר איתה באתר הסקי.
למקום מוזעקים שותפו מילר (רולנד יאנג) ומזכירתו רות אליס (רות גורדון) ששמעו על היעלמותו.
הם שמחים לראותו בריא אבל מופתעים מהודעתו על נישואיו לקארין.
הארי לא עומד בהבטחתו להישאר במקום ומתחיל ריב ראשון בין בני הזוג.
הוא עוזב לעבודתו בניו יורק וכל פעם שולח מברק על דחיית ביקורו באיידהו.
בניו יורק עוגבת עליו ידידתו גריזלדה ווהן (קונסטנס בנט) והוא עוזר לה בביום מחזותיה בתיאטרון.
קארין מחליטה להפתיע אותו בניו יורק ומודיעה זאת למיס אלי שתשמור זאת בסוד.
הן מגיעות לתיאטרון שם נערכת חזרה וקארין צופה בבעלה עוגב על גריזלדה.
היא מחליטה לחזור לאיידהו אבל לפתע עולה במוחה רעיון.
היא מחליפה בגדים וזהות ויוצאת מחדר ההלבשה בתור קתרין בורג, אחותה התאומה של קארין.
השותף מילר לא מבחין בזה ומזמין אותה לארוחת ערב במועדון.
ליד שולחנם יושבים הארי וגריזלדה.
הארי מסתכל בה והיא אומרת לו שהיא אחותה התאומה של קארין אבל יש להם אופי שונה.
היא מטיילת בכל העולם ומחליפה גברים.
לבסוף היא יוצאת במחול רומבה סוער וסקסי.
הארי "נדלק" עליה וכן ידידו דיק ויליאמס (רוברט סטרלינג).
הוא "מזמין" את עצמו לחדרה אך היא מתחמקת ממנו בעדינות.
חשדו עולה והוא מתקשר לאיידהו שם מתברר שקארין טסה לניו יורק, למרות זאת הוא ממשיך לשחק את המשחק.
לבסוף היא חוזרת לאתר הסקי והארי אחריה.
התרמית התגלתה והם מתחילים בגלישה מסוכנת שבסופה נופל הארי למקווה מים.
קארין עוזרת לו לצאת והם מתחבקים.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותגרטה גרבוקארין בלייק/קתרין בורגמדריכת סקי/תאומה של קאריןמלווין דאגלסהארי בלייקבעל מגזין אופנהרות גורדוןמיס רות אליסמזכירתו של בלייקקונסטנס בנטגריזלדה ווהןמחזאית/מאהבת של בלייקרולנד יאנגמילרשותף של בלייקרוברט סטרלינגדיק ויליאמסמחזר
אישה בונה אישה הורסת הוא פזמון בביצועו של הזמר אבי סינואני, נכתב על ידי הסופרת סמדר שיר ודוד חלפון, והולחן על ידי הזמר אבנר גדסי.
השיר יצא כסינגל בשנת 1995 מתוך האלבום "איתך ובלעדייך" שיצא בשנת 1996.
מיד לאחר יציאתו הפך השיר ללהיט קאלט, והמשפט הפותח את הפזמון השתרש בשפה העברית כפתגם מוכר.
השיר זכה להרבה גרסאות כיסוי.
מילות השיר הן ניסיון פיוס של מושא האהבה, שבמקרה הזה מוצגת ככעסנית ("למה שוב את כועסת", "את אישה מטרפת"), בפזמון החוזר מבקש הדובר ממושא אהבתו שתשכח את צל העבר, ושבה טמון הכוח להשכין שלום ביניהם, להרוס או לבנות.
השיר נוגן במצעד השבועי של רשת ג' בינואר 1997 במשך ארבעה שבועות.
אישה חתול הוא סרט גיבורי על אמריקאי משנת 2004, המבוסס באופן רופף על דמותה של קאטוומן מבית DC Comics.
הסרט נעשה על פי תסריט מאת ג'ון רוג'רס, ג'ון ברנקאטו ומייקל פריס מסיפור של תרזה רבק, ברנקאטו ופריס בליווי פסקול מאת קלאוס באדלט.
בסרט מככבת האלי ברי בתפקיד הראשי, עם בנג'מין בראט, למברט וילסון, פרנסס קונרוי, אלכס בורסטיין ושרון סטון לצדה.
הסרט מתרכז סביב דמותה של פיישנס פיליפס, מעצבת צנועה שחושפת קונספירציה בחברת הקוסמטיקה שהיא עובדת בה, הסובבת סביב מוצר מסוכן שעלול לגרום לבעיות בריאות נרחבות.
לאחר שהתגלתה ונרצחה על ידי הקושרים, היא מתעוררת מחדש בעזרת חתולים מצריים המעניקים לה יכולות דומות לחתולים על-אנושיים ומאפשרות לה להפוך לאנטי-גיבורה הלוחמת בפשע, תוך כדי ניהול רומן עם בלש שרודף אחריה.
הסרט הופק על ידי אולפני Village Roadshow וחברת Di Novi של דניס די נובי.
הסרט יצא לאקרנים ב-23 ביולי 2004 על ידי האחים וורנר אך נחל כישלון מסחרי, כשהכניס 82 מיליון דולר בלבד אל מול תקציב של 100 מיליון דולר.
עם זאת, הסרט היה סרט גיבורי העל עם דמות נשית בתפקיד ראשי המכניס ביותר עד ליציאת הסרט וונדר וומן בשנת 2017, אף הוא מבית DC קומיקס.
האלי ברי כפיישנס פיליפס / אישה חתול
בנג'מין בראט כבלש טום לון
פיטר ווינגפילד כד"ר איוון סלאוויקי
מיסי פרגרים מופיעה בסרט אך לא זכתה לקרדיט, היא הופיעה בתצלום המציג את ההשפעות הרעות של מוצר היופי.
תצלום של מישל פייפר כאשת החתול מהסרט באטמן חוזר מופיע באוסף התמונות שאופליה מראה לפיישנס בסרט.
הצילומים העיקריים החלו בסוף ספטמבר 2003 והתרחשו ברחוב הרביעי במרכז לוס אנג'לס, קליפורניה בוויניפג, מניטובה, כמו גם באולפני הקולנוע של ליונס גייט (Lionsgate), בוונקובר, קולומביה הבריטית, באולפני האחים וורנר ובאולפני ברבנק, שדרות וורנר 4000, בברבנק, קליפורניה.
מרבית החתולי בסרט הגיעו ממקלטים לבעלי חיים ברחבי קליפורניה.
הצילומים הסתיימו ב-20 בפברואר 2004.
הסרט תואר בתור אחד הסרטים הגרועים בתולדות הקולנוע:
באתר IMDb ציון הסרט הוא 3.4/10, על פי דירוג ממוצע של 888 ביקורות קהל ו-142 ביקורות מבקרים.
ב-Rotten tomatoes ציון הקהל לסרט היה 18% דירוגים חיוביים מתוך יותר מ-250,000, וביקורות המבקרים החיוביות היו 8% מתוך 196. קונצנזוס האתר סיכם שאפילו האלי ברי לא הצליחה להציל את הסרט מהכישלון.
ב-Metacritic ציון המבקרים הוא 27% על סמך 35 ביקורות מבקרים.
נתונים אלו מעידים על ביקורות שליליות בעיקרן.
אישה נשית הוא מונח לילדה או אישה, שבוחרות להתלבש ולהתנהג בסגנון נשי מסורתי, כגון ללבוש ורוד, להשתמש במייק-אפ, להשתמש בבושם, להתלבש בחצאיות, שמלות וחולצות נשים, ולדבר על זוגיות ופעילויות אחרות, שקשורות לתפקיד המגדרי המסורתי של אישה.
אף על פי שלפעמים המונח משמש כמונח מזלזל, ניתן להשתמש בו בצורה חיובית יותר, במיוחד כאשר בוחנים אחד ממגוון העמדות המגדריות.
ההפך הנשי מאישה נשית הוא טום בוי.
המקביל הגברי של אישה נשית הוא "גבר גברי".
השכיחות הגוברת של נשים נשיות ב המוקדמות מקושרת לפוסט-פמיניזם, פוסט פרו פמיניזם ובנייה של גבריות לבין נשיות במונחים בלעדיים זה לזה, בניגוד לייצוגים המגדריים המטושטשים יותר בעשורים הקודמים.
אישה זרה הוא סרט קולנוע ישראלי-צרפתי משנת 1991.
נינה, פסנתרנית צרפתייה, מכירה את אילן, איש מחשבים ישראלי אשר נמצא בחופשה בפריז, הם מתאהבים, מתחתנים ועוברים לגור בישראל עם בנם גילי.
זמן קצר לאחר מכן אילן הולך למילואים במהלך מלחמת המפרץ.
אחרי שהיא מתקבלת לעבודה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית היא מקבלת שיחה מהצבא בה מודיעים לה שאילן נפצע בקרב.
לתדהמתה היא מגלה שאילן לא נפגע על ידי צבא אויב אלא על ידי חייל צה"ל ששירת ביחד עימו.
אילן אינו מסוגל לדבר עקב ההלם בו הוא נמצא, במהלך שהותו בבית חולים היא מגלה כי הוא עריק.
בתקופה זו נינה ממשיכה לטפל ומפסיקה את הרומן שלה עם גבר אחר במהלך נישואיהם.
כאשר הופעת הבכורה של נינה עם הפילהרמונית עומדת לעלות, באותו יום האו"ם מציב אולטימטום לסאדם חוסיין, בזמן זה הלחץ החברתי גובר עליה והיא עוזבת את אילן וחוזרת לצרפת עם גילי.
אישה טרנסג'נדרית (בקיצור אישה טרנסית, באנגלית גם male-to-female או בקיצור MTF או M2F) היא אישה שזהותה המגדרית לא תואמת לייעוד המגדרי שניתן לה בלידתה, כלומר, אישה שזוהתה בלידתה כזכר וכבן.
נשים טרנסיות מתמודדות עם אפליה משמעותית בתחומים רבים, בין היתר בתעסוקה ובגישה לדיור, ומתמודדות עם אלימות פיזית ומינית ופשעי שנאה, לרבות מצד בני זוג.
בארצות הברית, האפליה היא חמורה במיוחד כלפי נשים טרנסיות שהן בנות מיעוט גזעי, שלעיתים קרובות מתמודדות עם הצטלבות של טרנספוביה וגזענות.
נשים טרנסיות עשויות לחוות דיספוריה מגדרית.
דיספוריה מגדרית היא מצוקה שנובעת מסתירה בין הזהות המגדרית לבין המין ששויך בשעת לידה, ומההשלכות לכך, כמו התפקיד המגדרי הנלווה או מאפייני המין העיקריים והמשניים.
נשים טרנסיות עשויות לעבור התאמה מגדרית כדי להקל את הדיספוריה המגדרית.
התהליך הרפואי להתאמה מגדרית עבור נשים טרנסיות כולל טיפול הורמונלי חליפי, , , וניתוח להתאמה מגדרית.
נשים טרנסיות עוברות טיפולים נוספים להתאמה מגדרית כגון הסרת שיער בלייזר ופיתוח קול.
המרכיב העיקרי בתהליך הרפואי של התאמה מגדרית עבור נשים טרנסיות הוא טיפול הורמונלי חליפי באמצעות אסטרוגן, חוסמי טסטוסטרון, פינסטריד, ולעיתים פרוגסטרון.
הטיפול ההורמונלי גורם להתפתחות מאפייני מין משניים נשיים: צמיחת שדיים, חלוקת שומן הגוף בדפוס נשי, שינוי במרקם העור, ירידה באקנה, שינוי במרקם שיער הראש והגוף, עצירת תהליך התקרחות, שינוי בכמות וריח הזיעה, וירידה במסת השריר.
בנוסף, הטיפול גורם לעליה בפרולקטין וירידה הדרגתית עד לכדי הפסקה ביצור תאי זרע.
השינויים יחדיו יכולים להוביל לשינויים רחבים יותר כמו יחס מותניים-ירכיים נמוך יותר.
עם זאת, טיפול הורמונלי חליפי באמצעות אסטרוגן לא משנה את מבנה וגודל העצמות לאחר ההתבגרות המינית, אלא רק לפני כן.
לאור זאת, תהליך התאמה מגדרית של נשים טרנסיות לאחר התבגרות מינית בדרך כלל כולל גם ניתוח לנישוי פנים, וניתוח לנישוי קול.
במחקר שפורסם בשנת 2008 לא נמצא הבדל מובהק סטטיסטית בליבידו (החשק המיני) בין נשים סיסג'נדריות לנשים טרנסיות שעברו ניתוח תחתון.
בנוסף, המחקר לא מצא מתאם בין רמות הטסטוסטרון לבין החשק המיני אצל נשים טרנסיות.
במחקר שפורסם בשנת 2014 נמצא כי 62.4% מהנשים הטרנסיות דיווחו על ירידה בחשק המיני לאחר הטיפול ההורמונלי.
עם זאת, במחקר שפורסם בשנת 2020 נמצא שהירידה בחשק המיני אצל נשים טרנסיות לאחר תחילת הטיפול ההורמונלי היא זמנית וחולפת כעבור שלוש שנים.
מחקר שפורסם בשנת 2025 אישש את המסקנה ומצא ירידה בתפקוד המיני אצל נשים טרנסיות 3-12 חודשים לאחר התחלת טיפול הורמונלי.
מקורו של המונח "אישה טרנסית" הוא בתחילית הלטינית שמשמעותה "ממול, מעבר, דרך, בצד השני של, ללכת מעבר" ובמילה woman.
המונח שימש לראשונה בספרה של לזלי פיינברג משנת 1996, "Transgender Warriors: Making History from Joan of Arc to Dennis Rodman" (לוחמים טרנסג'נדרים: עושים היסטוריה מז'אן ד'ארק עד דניס רודמן).
בספר מתוארת אישה טרנסית כ"טרנסג'נדרית או טרנסקסואלית מזכר לנקבה".
הגדרה זו מקובלת ונמצאת בשימוש במילון האנגלי של אוקספורד.
עם זאת, היא מרחיבה וכותבת שלהיות אישה טרנסית נתפס לרוב כדבר שלילי.
היא מציינת שהביטוי המגדרי שלה הפך אותה ל"מטרה".
היידי מ' לויט מספקת תיאור פשוט יותר לאישה טרנסית.
היא קובעת ש-'transwomen' הוא שם נפוץ לתיאור אלו שעוברות ממין זכר לנקבה.
לויט מציינת כי הקיצור "MTF" נמצא בשימוש נפוץ, ופירושו "זכר לנקבה" (male-to-female).
נקודת המבט של ורוניקה אייבי, רוכבת אופניים טרנסג'נדרית, מסבירה כיצד מונח זה הוא מסובך.
בעוד שחלק מהנשים הטרנסיות עברו ניתוח להתאמה מגדרית, רבות נאבקות "לעבור" כאישה בחברה ולהתקבל.
היכולת לעבור יכולה לגרום למי שנחשבה לאישה טרנסית להיראות בדיוק כמו כל אישה אחרת.
היא מסבירה שהדבר שנוי במחלוקת שכן לנשים טרנסיות אין יכולת ביולוגית להתרבות וחסרים להן רחם ושחלות.
עם זאת, היא מסיקה ש"נשים טרנסיות הן נשים" שמאתגרות נורמות חברתיות של מה המשמעות בלהיות אישה.
ה-CDC מתייחס למילה "טרנסג'נדר" כ"מונח מטרייה עבור אנשים שזהותם או ביטויים המגדרי (גברי, נשי, אחר) שונים מהמין ששויך להם בלידתם (זכר, נקבה)".
המונח "אישה טרנסית" ניתן להחלפה בדרך כלל עם מונחים אחרים כגון "אישה טרנסג'נדרית" (transgender woman) או "אישה טרנסקסואלית" (transsexual woman).
לפי אתר OxfordDictionaries.com, פירוש המונח טרנסג'נדר הוא "מציין או נוגע לאדם שתחושת הזהות האישית והמגדר שלו לא תואמת את מין הלידה שלו".
עם זאת, היידי מ' לויט מתארת את המילה טרנסג'נדר כ"מונח גג המתאר דרכים שונות שבהן אנשים עוברים את גבולות המגדר הקיימים בחברה".
בנוסף היא מתארת כיצד יש לראות את ההבדל בין מין למגדר כדי להבין באופן מלא את המונח 'טרנסג'נדר'.
היא טוענת שמין הוא ביולוגי בעוד ש"מגדר הוא מבנה חברתי".
לפיכך אנשים טרנסג'נדרים מתבטאים בצורה שונה מהמין הביולוגי שלהם.
לעומת זאת, לויט מסביר כי "לטרנסקסואלים יש זהות מינית שאינה תואמת את המין הפיזי שלהם" ושחלקם רוצים לעבור ניתוח להתאמה מגדרית.
בנוסף, המילון האנגלי של אוקספורד מתייחס למונח 'טרנסקסואל' כ"בעל מאפיינים גופניים של מין אחד ומאפיינים פסיכולוגיים של המין השני" ו"אדם שמינו שונה בניתוח".
הגדרות אלו מראות שאדם טרנסקסואל מבטא את מינו באופן שונה ממה שהוקצה בלידתו.
בנוסף, הם עשויים לעבור ניתוח כדי לשנות את המראה הפיזי שלהם.
לפיכך, נשים טרנסיות נופלות תחת המטרייה הטרנסג'נדרית, מכיוון שהמין שהוקצה להן בלידתן הוא זכר, אך הן מזדהות כאישה.
עם זאת, לא כל הנשים הטרנסיות הן טרנסקסואליות, מכיוון שהן עשויות לבחור שלעבור או לא לעבור ניתוח להתאמה מגדרית.
חלק מהנשים הטרנסיות שמרגישות שהמעבר המגדרי שלהן הושלם מעדיפות להיקרא פשוט 'נשים', תוך התחשבות במונחים 'אישה טרנסית' או 'טרנסקסואלית מזכר-לנקבה' ככאלה שמשמשים רק עבור נשים שלא עוברים שינוי מלא.
באופן דומה, ייתכן שרבות לא ירצו להיראות כלפי חוץ כ"אישה טרנסית", לרוב בגלל הדחייה החברתית שחווים טרנסים.
בקרב אלו שאכן מגדירות את עצמן כנשים טרנסיות, רבות רואות בשימוש ברווח בין שתי המילים הבחנה חשובה (כלומר "trans woman"), ובכך להשתמש במילה trans רק כשם תואר המתאר סוג מסוים של אישה; זאת בניגוד לשימוש ב-transwoman כמילה אחת, המרמזת על "מגדר שלישי".
בכמה מדינות באמריקה הלטינית, המילה "travesti" משמשת לפעמים כדי לציין נשים שזוהו כזכרים בלידתן אך מפתחות זהות מגדרית נשית.
באזור זה, השימוש במונח זה קודם לשימוש ב"טרנסג'נדר", וההבחנה שלו מהמושגים "טרנסקסואלית" ו"אישה טרנסית" מורכבת ויכולה להשתנות בהתאם להקשר, החל מלהחשיב אותו כמונח מקביל באזור זה לבין זהות ייחודית.
נשים טרנסיות עשויות להזדהות כהטרוסקסואליות, ביסקסואליות, לסביות, א-מיניות או כשום דבר מהנ"ל.
סקר שנערך בקרב כ-3,000 נשים טרנסיות אמריקאיות הראה כי 31% מהן מזדהות כביסקסואליות, 29% כ"לסביות/נמשכות-לאותו-מגדר", 23% כהטרוסקסואליות, 7% כא-מיניות, 7% כ"קוויריות" ו-2% כ"אחר".
נשים טרנסיות מתמודדות עם סוג של אלימות המכונה "טרנס באשינג" .
הוושינגטון בלייד דיווח כי Global Rights , ארגון בינלאומי לא-ממשלתי, עקב אחר ההתעללות בנשים טרנסיות בברזיל, כולל בידי המשטרה.
כדי להנציח את אלה שנרצחו בפשעי שנאה, יום הזיכרון הטרנסג'נדרי מצוין במקומות שונים ברחבי אירופה, אמריקה, אוסטרליה וניו זילנד, ופרטים על מקרי הרצח ומקורות מידע שונים מסופקים באתר האינטרנט שלהם.
על פי דו"ח משנת 2009 של הקואליציה הלאומית האמריקאית לתוכניות נגד-אלימות , שצוטט על ידי המשרד לנפגעי פשע , 11% מכל פשעי השנאה כלפי להט"בים הופנו כלפי נשים טרנסיות.
בשנת 2015, נתון כוזב אשר דווח בהרחבה בתקשורת האמריקאית קבע כי תוחלת החיים של אישה טרנסית שאינה לבנה עומדת על 35 שנים בלבד.
ככל הנראה הדבר היה מבוסס על הערה ספציפית על אמריקה הלטינית בדו"ח של הוועדה הבין-אמריקאית לזכויות אדם, אשר אסף נתונים על גיל המוות של נשים טרנסיות שנרצחו באמריקה כולה (צפון, דרום ומרכז), ואינו מתחלק לפי גזע.
בשנת 2016 נרצחו בארצות הברית 23 טרנסג'נדרים.
דו"ח הקמפיין לזכויות אדם מצא שחלק ממקרי המוות הללו הם תוצאות ישירות של הטיה אנטי-טרנסג'נדרית, וחלקם בגלל גורמים קשורים כמו היותם חסרי-בית.
סוג מסוים של אלימות כלפי נשים טרנסיות מבוצע על ידי תוקפים שמגלים שבן/ת הזוג שלהם הוא/היא טרנסג'נדר/ית ומרגישים שהולכו שולל.
כמעט 95% מהפשעים הללו בוצעו על ידי גברים סיסג'נדרים כלפי נשים טרנסיות.
על פי מאמר משנת 2005 העוסק בניתוח צורכי HIV ביוסטון, טקסס, "50% מהטרנסג'נדרים/ות שנשאלו נפגעו על ידי בן זוגם לאחר שיצאו מהארון כטרנסג'נדרים/ות".
נשים טרנסיות, כמו כל האנשים עם שונות מגדריות, מתמודדות לעיתים קרובות עם אפליה וטרנספוביה.
סקר של מכון ויליאמס משנת 2015 מצא שמתוך 27,715 משיבים טרנסג'נדרים, 52% מאלה שמשפחותיהם דחו אותם ניסו להתאבד, וכך גם 64.9% מאלה שהותקפו פיזית בשנה האחרונה.
סקר שנערך בקרב כ-3,000 נשים טרנסיות המתגוררות בארצות הברית, כפי שסוכם בדו"ח "אי-צדק בכל פינה: דו"ח סקר האפליה הלאומי של טרנסג'נדרים", מצא שנשים טרנסיות דיווחו כי:
36% איבדו את מקום עבודתן בשל מגדרן.
29% סורבו לקבל קידום בעבודתן.
25% סורבו לקבל טיפול רפואי.
60% מהנשים הטרנסיות שביקרו במקלטים לחסרי בית דיווחו על מקרי הטרדה במקום.
כאשר הציגו מסמכי זיהוי שאינם תואמים לזהות או לביטוי המגדרי שלהן, 33% הוטרדו ו-3% הותקפו פיזית.
20% דיווחו על הטרדה מצד המשטרה, כאשר 6% דיווחו על תקיפה פיזית ו-3% דיווחו על תקיפה מינית על ידי שוטר.
25% טופלו באופן כללי בחוסר כבוד על ידי שוטרים.
מבין הנשים הטרנסיות הנמצאות בכלא, 40% הוטרדו על ידי אסירים, 38% הוטרדו על ידי הצוות, 21% הותקפו פיזית ו-20% הותקפו מינית.
הדו"ח של הקואליציה הלאומית האמריקאית לתוכניות נגד-אלימות בנושא אלימות נגד להט"ב משנת 2010, מצא שמתוך 27 האנשים שנרצחו בגלל זהותם הלהט"בית, 44% היו נשים טרנסיות.
האפליה כלפי נשים טרנסיות שאינן לבנות היא חמורה במיוחד, בעוד הן חוות את ההצטלבות של גזענות וטרנספוביה.
לדוגמה, תוצאה פוטנציאלית של אפליה כזו היא שלנשים טרנסיות רב-גזעיות, לטיניות, שחורות וילידות אמריקאיות יש סיכוי גדול פי שניים עד יותר משלושה מנשים טרנסיות לבנות להיפגע מינית בכלא.
בספרה "Whipping Girl", האישה הטרנסית ג'וליה סרנו מתייחסת לאפליה הייחודית שחוות נשים טרנסיות כ"טרנסמיזוגניה", מונח שנטבע מאוחר יותר בתחום.
פסטיבל המוזיקה של מישיגן וומין הנהיג מדיניות של אפליה נגד נשים טרנסיות, כאשר הפסטיבל קבע כלל לפיו הוא יהיה רק לנשים סיסג'נדריות.
האפליה הובילה למחאות של נשים טרנסיות ותומכותיהן, ולהחרמה של הפסטיבל על ידי ארגון Equality Michigan בשנת 2014. לחרם הצטרפו הקמפיין לזכויות אדם, הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה, המרכז הלאומי לזכויות לסביות וכוח המשימה הלהטב"קי הלאומי.
המטרה של "נשים-שנולדו-נשים" הגיעה לראשונה לתודעת הציבור ב-1991, לאחר שמבקרת טרנסקסואלית בפסטיבל, ננסי בורקהולדר, התבקשה לעזוב את הפסטיבל כאשר מספר נשים זיהו שהיא אישה טרנסית והביעו אי-נוחות עם נוכחותה בחלל.
"אישה נאמנה" הוא שיר בביצוע הזמר הישראלי ישי לוי.
השיר יצא לאור ב־2008 כסינגל מתוך אלבום האולפן "ריקוד רומנטי".
זאב נחמה כתב והלחין את השיר, ויורם פויזנר עיבד אותו.
מילות השיר מתארות את הקשר המיוחד בין לוי לאשתו איריס, שעמדה לצידו ותמכה בו ברגעים הקשים של התמכרותו לסמים קשים (רגעים שכללו את הכאתה).
לוי דיבר בפתיחות על אשתו בראיונות:
השיר מתואר באופן תדיר כאחת מהקלאסיקות של הזמר המזרחי והעברי.
לוי אמר שמאז השירים "ריקוד רומנטי" ו"אישה נאמנה" קהל המאזינים שלו הפך מגוון ונרחב יותר.
"אישה נאמנה" הוצג כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־24 באפריל 2008, ולא הצליח להיכנס למצעד בשבוע שלאחריו.
עם זאת, כעבור שלושה חודשים בדיוק (ב־24 ביולי) שוב הוצג השיר כמועמד, והפעם זכה להצלחה: הוא צעד 15 שבועות, עד 4 בדצמבר 2008, ובשיאו הגיע למקום השביעי (ב־28 באוגוסט).
גם במצעד השנתי (תשס"ח) של התחנה זכה השיר להצלחה רבה, ודורג במקום התשיעי.
במצעד השנתי של גלגלצ הוא דורג במקום ה־17.
"אישה חרסינה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מירי מסיקה.
הוא יצא לאור ב-20 במרץ 2012, בהוצאת חברות התקליטים התו השמיני ועננה, כסינגל החמישי והאחרון מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, מלך (2012).
את השיר כתב נעם חורב ללחן של יהל דורון וגיא מנטש והפקה מוזיקלית של אורי זך.
מבחינה מוזיקלית, נעשה בו שימוש בגיטרה אקוסטית בשילוב קולה של מסיקה.
מבחינה לירית, הוא עוסק בהעצמת נשים ועוסק בשתיים שעושות שימוש במטפורות שונות לתיאור מצבן, כמו פלדה וחרסינה.
מבחינה ביקורתית, קיבל "אישה חרסינה" שבחים רבים מטעם מבקרי המוזיקה והוא תואר בתור .
מבחינה מסחרית, הוא דורג במקום הראשון ברדיו אמצע הדרך, השביעי במדיה פורסט ובמצעד הרשמי של גלגלצ, והשנים-עשר במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
הצלחתו התבטאה גם במצעדים השנתיים; הוא דורג במקום העשירי במצעד העברי השנתי של רשת ג', והעשרים-ושנים במצעד השנתי של גלגלצ.
לאחר שהוציאה את "מלך", "ואולי" ו"אני לא שם" כסינגלים בשנת 2011 הודיעה מירי מסיקה על יציאת אלבום האולפן הרביעי שלה, מלך.
ב-15 בינואר 2012 הוציאה את "יריות באוויר", ואחריו את האלבום עצמו.
את "אישה חרסינה" הוחלט להוציא כסינגל היחיד לאחר יציאתו של האלבום.
הוא נכתב על ידי נעם חורב ללחן של יהל דורון וגיא מנטש והפקה מוזיקלית של אורי זך.
גרסת האלבום הוקלטה באורך של ארבע דקות ותשע שניות, בעוד גרסת הסינגל הוארכה בשלוש שניות.
מבחינה מוזיקלית, נעשה בו שימוש בגיטרה אקוסטית בשילוב קולה של מסיקה, שמתחילה בשירה המאופיינת בקצב איטי-בינוני אך בהמשך מתעצמת בהתאמה.
מבחינה לירית, "אישה חרסינה" עוסק בהעצמת נשים ועוסק בשתיים שעושות שימוש במטפורות שונות לתיאור מצבן, כמו פלדה וחרסינה.
"אישה חרסינה" זכה לביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה.
ב-ynet התייחסו לזהות המגדרית של מבצעת השיר ויוצריו והעירו: .
בהמשך לכך, פורסמה כתבה במאקו במסגרתה נעשתה לו השמעת בכורה, כמו גם לשלושה שירים נוספים: "יריות באוויר", "אל תדבר אלי" ו"וינסנט".
בעת שסקר את מלך, העיר יוסי חרסונסקי: .
רועי בהריר מ-Nrg סקר את השיר בחיוב והעיר: .
"אישה חרסינה" זכה להצלחה רבה בישראל.
ב-5 באפריל 2012 דורג היישר במקום הארבעה-עשר במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
בשבוע העוקב, עלה בשני מקומות בסך הכול.
עם זאת, ירד מספר רב של מקומות ודורג במקום העשרים-ושנים, אך ב-24 במאי קיבל את תואר "העלייה הגבוהה" ודורג בשנית במקום השנים-עשר.
לאחר תשעה שבועות בהם שהה במצעד, הוא יצא ממנו ב-28 ביוני.
במצעד של מדיה פורסט שפורסם ב-29 במרץ דורג "אישה חרסינה" היישר בעשירייה הפותחת (מקום שביעי).
באותה העת, דורג במקום השביעי במצעד הרשמי של גלגלצ.
הצלחתו התבטאה גם במצעד של רדיו אמצע הדרך שם דורג במקום הראשון.
במצעדים השנתיים זכה "אישה חרסינה" להצלחה גדולה יותר מאלו השבועיים.
במצעד העברי השנתי של רשת ג' דורג במקום העשירי, אף על פי שבמצעד השבועי דורג במקום השנים-עשר בלבד.
זהו מיקום השיא הגבוה ביותר של מסיקה באותה השנה במצעד, שגם זכתה בתואר "זמרת השנה" בפעם השנייה ברציפות.
במצעד השנתי של גלגלצ דורג במקום העשרים-ושנים והיה לשירה היחיד שדורג בשלושים העליונים באותה השנה.
האודיו הרשמי של "אישה חרסינה" הועלה לערוץ היוטיוב של מירי מסיקה ב-3 בינואר 2012. הוא כולל את עטיפת האלבום מלך, כמו גם ספל עם קפה שנשפך וכפית בצבע זהב בצד.
ב-20 במרץ 2012 פורסם באופן רשמי הווידאו קליפ של השיר, שכולל סצנות שצולמו בשחור-לבן וכאלה שצולמו בצבע.
הוא בוים על ידי אלעד וייסמן והקונספט שלו הוא הופעה חיה.
נכון לדצמבר 2023 עומד מונה הצפיות של האודיו וקליפ על למעלה מ-1.4 מיליון צפיות בסך הכול.
מירי מסיקה ביצעה את "אישה חרסינה" בעשרות מהופעותיה, ומוזיקאים נוספים ביצעו הקליטו אותו.
גיא ויהל ביצעו את "אישה חרסינה" בהופעה שאירעה ב-11 בנובמבר 2013 בבית היוצר.
בשנה העוקבת, ביצעה אותו מסיקה בחגיגות שנת ה-66 למדינת ישראל במופע המרכזי של הערוץ הראשון.
בשנת 2015 ביצעה אותו באמפיתיאטרון יבנה ע"ש צבי גוב-ארי.
בשנת 2017 בוצע "אישה חרסינה" על ידי רון צור במסגרת The Voice ישראל.
ב-5 באוקטובר באותה השנה, ביצעה אותו מסיקה בהיכל התרבות מאיר ניצן ראשון לציון, ובהמשך לכך גם בכרם ברקן.
במסגרת הספיישל הטלוויזיוני שאירע בשנת 2018 לכבוד חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל ביצעה מסיקה את "אישה חרסינה".
ב-16 בינואר 2019 ביצעה אותו באולפנים של גלגלצ, במסגרת "גלגלייב" עם דלית רצ'שטר.
בשנת 2021 במסגרת אירועי יום העצמאות ברחובות ביצעה אותו גם כן.
באותה השנה, ביצעה אותו במועדון גריי יהוד, בהיכל התרבות בת ים, ובזאפה בפארק – גני יהושע, תוך שאירחה את קורין אלאל ורן דנקר.
ב-12 באפריל 2022 פורסם הסרטון בו נעם חורב מדבר על "אישה חרסינה" והרקע לכתיבתו.
באותה השנה, ביצעה אותו מסיקה בפארק גבעתיים, ובזאפה הרצליה.
הקרדיטים מותאמים מהרשימה שנדלתה מפטיפון.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם20 במרץ 2012תקליטורהתו השמיני • עננה
אישה עם מטרייה מול חנות כובעים הוא ציור שמן על בד משנת 1914 מאת הצייר הגרמני אוגוסט מאקה.
הציור מתאר אישה המביטה לתוך חנות כובעים, והוא מצויר בסגנון אקספרסיוניסטי.
היצירה שמורה באוסף מוזיאון פולקוואנג שבאסן.
בנובמבר 1913 עבר מאקה עם אשתו אליזבת להילטרפינגן , שעל גדות אגם תון בשווייץ, שם התגוררה חמותו.
העיירה הקטנה והבורגנית עוררה בו השראה ליצור סדרת קומפוזיציות שקטות ומאופקות.
במיוחד התעניין בחלונות הראווה של חנויות כובעים, שהפכו לנושא חוזר ביצירותיו.
בעבודות אלו ניכרת התמקדות ברגעים יום-יומיים ובתיעוד החולף, בדומה לגישת האימפרסיוניסטים.
אף שההפשטה הצורנית יוצרת תחושת ריחוק מסוימת, יצירותיו מתקופה זו, שנמשכה עד אפריל 1914, מקרינות חיוביות יוצאת דופן.
ציור זה נחשב למפותח ביותר מבין ציוריו של מאקה בנושא חלונות ראווה.
הוא נוצר מיד לאחר הציור "שתי נשים מול חנות כובעים" ומהווה המשך ישיר לו.
הנושא והאווירה נותרו עירוניים אופייניים, אך אינם רועשים או סוערים.
הדמות הנשית, הלבושה בחליפה אלגנטית, חובשת כובע מעוטר בזר פרחים לבן ונושאת מטרייה על כתפה, נראית כאילו נלקחה ישירות מהיצירה הקודמת.
לאישה אין פנים, והיא נותרת אנונימית, כאילו הייתה בובת תצוגה.
מהבחינה הקומפוזיציונית, מאקה סידר את מרחב הציור לאורך קווים אלכסוניים ברורים של פרספקטיבה.
צורתה הגאומטרית המתפרקת של חזית האבן עם פילסטרים מגולפים וחלון הראווה, כמו גם הדמות המופשטת, משתלבות יחד כיחידות במבנה הציור, בדומה לאבני פסיפס.
הדבר נכון גם לגבי השימוש בצבעים – המאקה בחר להדגיש גוונים מסוימים באזור המרכזי של הקומפוזיציה.
לבוש האישה, בגוונים חמים של אדום וצהוב, משתלב עם הכובעים המוצגים בחלון הראווה, המעוטרים בסרטים ונוצות.
האור המשתבר בחלון יוצר השתקפויות המערבות את המרחב הפנימי והחיצוני גם יחד.
משטחי הזכוכית השקופים של חלון הראווה מוצאים הדהוד צורני בפילסטר המחוספס שבצד.
העוצמה של היצירה טמונה בכוח המבני הברור והיציב שלה, לצד הכוח האקספרסיבי הזוהר של הצבעים המנוגדים.
תיאור המצב הדמותי והאווירה החזותית משתלבים עם אפקט מופשט קריר, היוצר מתח קלאסי-מודרני ייחודי.
היצירה נרכשה בשנת 1920 על ידי מוזיאון פולקוואנג, שנקרא אז מוזיאון האמנות של אסן (Essener Kunstmuseum).
בשנת 1937 הוחרמה היצירה על ידי הנאצים אותה הם הגדירו "אמנות מנוונת", אך בשנת 1953 נרכש מחדש על ידי המוזיאון בתמיכת עיריית אסן.
כיום הוא נחשב לאחת היצירות החשובות ביותר באוסף האמנות הגרמנית המודרנית של המוזיאון.
אישה עירומה עם צעיף כחול הוא ציור שמן משנת 1930 מאת הציירת הצרפתייה סוזאן ואלאדון.
היצירה נמצאת באוסף מוזיאון אונטרלינדן בקולמר, אלזס (מספר קטלוגי 2008.8.117).
הציור מציג דמות נשית אנונימית בסביבה בלתי מהודרת, ומשתייך לתקופה האחרונה והבוגרת ביותר ביצירתה של ואלאדון.
היצירה היא חלק מקבוצת למעלה מ-120 יצירות אמנות מודרנית צרפתית שנמסרו למוזיאון בצוואתו של האספן, העיתונאי הצרפתי ז'אן-פול פרסון, בשנת 2008. קודם לכן, בשנת 2004, תרם פרסון למוזיאון 16 יצירות נוספות.
בין האמנים הידועים שנכללו באוסף פרסון נמנית גם ואלאדון.
בראשית המאה ה-20 שימשה ואלאדון כדוגמנית עבור כמה מהאמנים הדגולים של התקופה, מפוביס דה שאבאן ועד אוגוסט רנואר, ובכך הצליחה לפרנס את עצמה ואת בנה, הצייר לעתיד מוריס אוטריו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה זכתה ולדון להכרה כאמנית אוטודידקטית, שהתבלטה בתיאור ישיר ובלתי מתפשר של גוף האישה בעירום.
אישה בעת רחצתה הוא ציור שמן על לוח מאת הצייר ההולנדי יאן סטיין, שנוצר בשנת 1663. גודלו של הציור הוא 65.8 על 53.0 סנטימטרים, והוא שמור באוסף המלכותי הבריטי.
היצירה מהווה דוגמה מובהקת לסגנונו של סטיין ומשלבת תיאור ריאליסטי עשיר בפרטים עם עומק סימבולי רב.
במרכז הסצנה מתוארת אישה צעירה, לבושה בחלקה בז'קט פתוח, בעת שהיא מושכת גרב לרגלה.
סביבה נראית מבולגנת: נעליים פזורות על הרצפה, מיטה לא מסודרת שעליה שוכב כלב קטן, וסיר לילה מונח בצד.
האישה מביטה ישירות אל הצופה במבט מזמין, כאשר האווירה הכללית של החדר מעבירה תחושת פיתוי גלויה.
החדר מופרד מהצופה באמצעות פתח קשת מפואר בעיצוב קלאסי, הכולל עמודים בעלי כותרות קורינתיות, בסיסים מעוטרים בקארטושים ועיטורים של זר פרחים ומלאך בוכה בקשת עצמה.
עיצוב זה מדגיש את ההבחנה הסמלית בין העולם החיצוני, המסמל מוסריות ורוחניות, לבין החדר הפנימי, המייצג פיתוי ותשוקה גשמית.
הסצנה עשירה בסמלים שמטרתם להמחיש את המסר המוסרי של היצירה.
סמלים כמו חמניות, המייצגות קביעות רוחנית, גפנים, המסמלות מעלות ביתיות, והמלאך הבוכה, המביע חרטה על אהבה חילונית, מופיעים בחזית.
בתוך החדר עצמו מופיעים פרטים נוספים בעלי משמעות סימבולית ברורה: לאוטה עם מיתר קרוע מסמלת אי-הרמוניה וחיים שהשתבשו; גולגולת המשולבת בגפן מהווה סמל לתמותה ולהיבול החולף של החיים; נר כבוי מרמז על סוף החיים ועל דעיכת התשוקה; ותיבת תכשיטים פתוחה מצביעה על פיתויי העולם החומרי.
מעשה גריבת הגרב נושא אף הוא משמעות עמוקה, בהתאם לאמבלמות של רומר ויסחר ביצירה משנת 1614 "Sinnepoppen", שם הוא מדמה פזיזות מוסרית המביאה לקרע.
נוסף על כך, משולבים ביצירה רמזים לשוניים: המילה "קוס" (גרב) שימשה ככינוי למעשה מיני, והביטוי "פיספוט" (סיר לילה) יחד עם "קוס" יצר מונח מעליב ומגונה לנשים.
הציור מתאפיין ברמה טכנית גבוהה: עיבוד האור בחדר מדויק ומרשים, והפרטים האדריכליים והחפצים הפזורים מתוארים בריאליזם קפדני.
עיצוב הפרספקטיבה של הקשת מקנה עומק וממד דרמטי לסצנה.
פרט ייחודי נוסף הוא תיאור מחוך – בגד תחתון קשיח, שהיה נהוג בלבוש הנשים במאה ה-17– שנראה מתחת לז'קט הפתוח של הדמות הנשית.
הציור חתום בראשי התיבות "JS" (המופיעות כמונוגרמה) על העמוד השמאלי, והמתוארך לשנת 1663 על העמוד הימני.
החתימה איננה מקרית: משמעות שמו של האמן, "סטיין" (Steen), היא "אבן" בהולנדית, מה שיוצר משחק מילים שמחבר את שמו לאלמנט האדריכלי עליו הוא חתום.
היצירה נרכשה בשנת 1821 על ידי המלך ג'ורג' הרביעי מהסוחר אלכסיס דלהאנטה.
היא נרשמה במלאי בית קרלטון בשנים 1816 ו-1819, ולאחר מכן הוצגה בגלריית הציורים של ארמון בקינגהאם בשנת 1841.
אישה עם שמשיה – מאדאם מונה ובנה, הידוע לעיתים גם בשם הטיול , הוא ציור שמן על בד מאת קלוד מונה משנת 1875. היצירה האימפרסיוניסטית מתארת את אשתו של מונה, קמיל מונה, ואת בנם ז'אן מונה, בתקופה שבין השנים 1871 ל־1877, בה התגוררו בארזיי.
הציור לוכד רגע של טיול ביום קיץ סוער ברוח.
מונה חדל מלצייר דמויות לאחר שנות ה־60 של המאה ה־19 כדי להתמקד בנופי טבע, אך חזר לנושא זה בשנות ה־80. ישנן סיבות רבות המוזכרות להחלטה זו, ונראה כי רובן קשורות לרצונו של מונה להשתמש בדוגמנית לציור סצנה של רחצה בעירום על חוף הים.
על פי הדיווחים, אשתו אליס לא הייתה נלהבת מהרעיון.
כתוצאה מכך, מונה המשיך ברצונו לצייר דמויות, אך בחר להתמקד בבני משפחתו המורחבת כשהם לבושים.
הציור "אישה עם שמשיה" צויר באוויר הפתוח, ככל הנראה במהלך ישיבה אחת שנמשכה מספר שעות.
מונה ביקש להעביר את תחושת הטיול המשפחתי האקראי, ולא ליצור דיוקן רשמי, ועשה שימוש בהעמדה ובתנוחת הדמויות כדי לרמוז שאשתו ובנו עצרו את טיולם לרגע על מנת לאפשר לו לציירם.
ציור זה, המתאר את קמיל מונה ובנם ז'אן, אימץ מונה נקודת מבט בלתי שגרתית – מבט מלמטה כלפי מעלה.
אפקט זה מגדיל את נוכחותה של קמיל, הממלאת את החלק העליון של הקנבס, ומעניק לה תחושת איקונין כמעט.
חצאיותיה נראות כמתנופפות ברוח, ומוסיפות תנועה לתמונה שבבסיסה סטטית.
דמותו הקטנה של ז'אן משמשת את מונה לאיזון הקומפוזיציה הכללית.