tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האנק התארח אצל הזוג במהלך חופשה של המשפחה בפלופונסוס שביוון, ובתחילת הסרט ג'סי נפרד ממנו בשדה התעופה.
סלין מתלבטת האם לעזוב את עבודתה למען משרה ממשלתית.
במהלך הנסיעה לביתו של חברם, פטריק (וולטר לסלי), השניים דנים בקריירתה של סלין והקשר של ג'סי עם בנו.
לאחר מכן הם סועדים בביתו של פטריק, שם הם מדברים על נושאים כמו אהבה, חיים וכדומה.
חבריהם של סלין וג'סי שוכרים להם לילה בסוויטה כדי שיוכלו לנוח מהטיפול השוטף בבנות.
בדרכם למלון השניים נזכרים איך נפגשו ואיך חייהם השתנו.
אך כאשר השניים מגיעים לשם, הם מתחילים לריב ולחשוף את פחדיהם.
הוויכוח מידרדר וסלין עוזבת בכעס את המלון, לאחר שהודיעה לג'סי שהיא חושבת שהיא כבר לא אוהבת אותו יותר.
היא מתיישבת במסעדה ליד חוף ים, וג'סי מגיע ומנסה לדבר על ליבה.
בתחילה היא מתייחסת אליו בביטול ובקרירות, אך לאחר שהוא מבהיר לה כי הוא אמנם אוהב אותה בכל מאודו אך לא יישאר באם ירגיש שהיא מזלזלת באהבתו - היא מתעשתת ומתפייסת עימו.
שיימוס דייבי-פיצפטריק - האנק, בנו של ג'סי
ג'ניפר פריור - אלה, בתם של ג'סי וסלין
שרלוט פריור - נינה, בתם של ג'סי וסלין
את'ינה רייצ'ל טאסנגארי - אריאדני
הרעיון להפקת הסרט נבע מראיון אינטרנטי שהשתתפו בו אית'ן הוק, ז'ולי דלפי וריצ'רד לינקלייטר בנובמבר 2011. הוק אמר שהשלושה דיברו על זה במשך כחצי שנה, והם מוכנים לעשות סרט נוסף בסדרה.
הוק גם ציין שהמרווח בין שני הסרטים הראשונים היה תשע שנים, וכך הם גם רוצים שיהיה בין השני לשלישי.
ביוני 2012 הוק אישר שצילומי הסרט יחלו באותו קיץ.
למרות זאת דלפי הכחישה את העובדה, והיא טענה כי צילומי הסרט יחלו רק בעוד כשנה.
אולם באוגוסט באותה שנה החלו שמועות על צילומי הסרט במסיניאה שביוון.
הוק לא אישר את השמועות, והוא גרס כי השלושה היו ביוון רק כדי לכתוב את התסריט.
הכחשתם של הוק ודלפי התבררה כלא מדויקת לאחר שהפקת הסרט הסתיימה ב-5 בספטמבר באותה שנה.
לאחר מכן לינקלייטר גילה שלאחר עשרה שבועות של חזרות ושל כתיבת תסריט הסרט צולם בחמישה עשר ימים ובתקציב של פחות משלושה מיליון דולרים.
כמו שני הסרטים הקודמים "לפני חצות" זכה לביקורות מהללות.
האתר "Rotten Tomatoes" נתן לו ציון של 98% בהתבסס על 167 ביקורות, ולפי האתר זהו הסרט השני עם הביקורות הטובות ביותר לשנת 2013 אחרי "כוח משיכה" של אלפונסו קוארון.
האתר "Metacritic" נתן לו ציון של 94 מתוך 100 בהתבסס על 41 ביקורות, ולפי האתר זהו הסרט השלישי עם הביקורות הטובות ביותר לשנת 2013 אחרי "12 שנים של עבדות" ו"כוח משיכה".
הסרט נבחר להיות בראש רשימותיהם של שמונה מבקרים ומגזינים שונים.
בנוסף, הוא דורג ברשימותיהם של עוד 31 מבקרים.
לפני הזריחה הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה וקומדיה רומנטית משנת 1995. הסרט בוים על ידי ריצ'רד לינקלייטר ונכתב על ידי לינקלייטר וקים קאריזן.
הסרט מגולל את סיפורם של ג'סי וואלאס (אית'ן הוק), צעיר אמריקאי, וסלין (ג'ולי דלפי), צעירה צרפתייה הנפגשים במקרה בנסיעה ברכבת.
הם יורדים בווינה ומבלים לילה יחדיו, וכך הם לומדים להכיר זה את זה.
העלילה מינימליסטית עקב העובדה שרוב הסרט סובב סביב שיחותיהם של השניים.
למרות זאת אופי דמויותיהם מפורט באריכות; ג'סי מוצג כרומנטיקן המוסווה כאדם ציני בעוד שסלין מוצגת כאדם רומנטי עם הרבה חששות.
הם מתייחסים למפגשם כחד-פעמי, וחושפים דברים שבאופן רגיל לא היה מרשים לעצמם לחשוף.
ג'סי וסלין הופיעו ללא ציון קרדיט בסרטו של לינקלייטר, "חיים בהקיץ" (2001).
בנוסף, יצאו לסרט שני המשכים; "לפני השקיעה" (2004) המתרחש כתשע שנים לאחר מפגשם בסרט ו"לפני חצות" (2013) המתרחש כשמונה עשרה שנים לאחר המפגש המקורי.
הסרט מתרחש בקיץ 1994 ברכבת בדרכה לבודפשט.
ג'סי (אית'ן הוק) משוחח באקראיות עם סלין (ג'ולי דלפי) עקב מריבה בין בני זוג ששניהם היו עדים לה.
ג'סי בדרכו לווינה שממנה יטוס לארצות הברית בעוד שסלין בדרכה לאוניברסיטה בפריז לאחר ביקור אצל סבתה.
כאשר הם מגיעים לווינה, ג'סי מציע לסלין לרדת איתו ולבלות איתו את הלילה.
הוא טוען שבעוד עשור היא עלולה להצטער על זה שהיא סירבה להצעה כי נישואיה לא יהיו מאושרים.
הוא אומר שאם היא תרד איתו היא תבין שהיא לא הפסידה כלום.
טיסתו של ג'סי יוצאת בבוקר, ולכן השניים משוטטים ברחובות וינה כדי להעביר את הזמן.
לאחר ביקור בכמה מקומות היסטוריים בעיר, השניים מתנשקים על וינר ריזנראד.
הם מתחילים להיפתח זה לזה, והם מדברים על אהבה, על דת ועל החיים.
סלין מספרת שהיא נפרדה מחבר שלה שטען שהיא אוהבת אותו יותר מדי.
ג'סי גילה לה שלמעשה הוא בא לבקר את חברתו במדריד, אך הם נפרדו.
ג'סי החליט לשוב לארצות הברית בטיסה זולה, והוא קנה כרטיס רכבת סובב אירופה.
כאשר השניים עוברים ליד הדנובה, ניגש לעברם אדם המציע לכתוב להם שיר עם איזה מילה שהם יבחרו.
הם בוחרים את המילה "מילקשייק", ולאחר קבלת השיר הם מוקסמים ממנו.
מאוחר יותר הם יושבים בבית קפה וינאי ומשחקים משחק שבו כל אחד מתקשר לחבר ומביים שיחה לא אמיתית.
סלין מגלה לחברתה שהיא הייתה מוכנה לרדת עם ג'סי מרכבת לפני שהוא אפילו ביקש, וג'סי חושף שלאחר שהוא נפרד מחברתו הוא רק רצה לברוח מחייו.
ככל שהזמן עובר הקשר בין השניים מתהדק.
אולם הם מודעים לעובדה שככל הנראה הם לא ישובו להיפגש, ולכן עליהם לעשות את המרב ביחד.
לאחר רמז שהיה ביניהם מפגש מיני, ג'סי אומר לסלין שהוא היה מעדיף להתחתן איתה מאשר לא לראות אותה יותר לעולם.
למחרת השניים נפרדים בתחנת רכבת.
הם מחליטים לא להחליף פרטים כדי ליצור קשר, אלא להיפגש באותו מקום בעוד שישה חודשים.
אנדריה אקהרט - אישה ברכבת
האנו פושאל - בעל ברכבת
קארל בארקסשוויגר - בחור על הגשר
טאקס רובינוויטס - בחור על הגשר
ארני מנגולד - הקורא בכף יד
היימון מריה באטינגר - ברמן
בליג' ג'סהאיים - רקדנית בטן
אדם גולדברג - אדם ישן ברכבת
הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, שם ריצ'רד לינקלייטר זכה בפרס דוב הכסף לבמאי הטוב ביותר.
הסרט זכה לביקורות חיוביות עם ציון של 100% מהאתר "Rotten Tomatoes".
מבקרים רבים, ובהם רוג'ר איברט וג'נט מאסלין, היללו את הסרט.
מבקר הקולנוע ג'יימס ברנרדינלי הגדיר את הסרט כסרט הרומנטי הטוב ביותר בכל הזמנים.
המגזין "אנטרטיינמנט ויקלי" דירג אותו במקום ה-25 ברשימת עשרים וחמישה הסרטים הרומנטיים המודרניים הטובים ביותר.
בשנת 2008, המגזין "אמפייר" דירג את הסרט ברשימת 200 הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים.
בשבוע הראשון לצאתו של הסרט הוא הכניס כ-1.4 מיליון דולר ברחבי 363 אולמות קולנוע בלבד.
בסיכום הכנסותיו, הסרט צבר כ-5.5 מיליון דולר, פי שניים יותר מתקציבו.
ההשראה לסרט הגיעה מאישה שריצ'רד לינקלייטר פגש בחנות צעצועים בפילדלפיה בשנת 1989. הם הסתובבו יחדיו ברחבי העיר, ושוחחו עד אמצע הלילה.
בתסריט המקורי, זהותם של שני האנשים ושל העיר בה הם בילו נשארה מעורפלת.
כיוון שעיקרו של הסרט הוא דיאלוג בין גבר לאישה, לינקלייטר החליט שחשוב לצרף גם אישה לתהליך הכתיבה.
הוא בחר את קים קאריזן, שהופיעה בתפקידים קטנים בשניים מסרטיו הקודמים, "בטלנים בטקסס" ו"טריפ נעורים".
לינקלייטר אמר שהוא אהב את "הדרך שבה הראש שלה עבד - זרם קבוע של רעיונות בטוחים וחכמים".
לינקלייטר וקאריזן דיברו על הרעיון של הסרט והדמויות במשך זמן רב.
הוא רצה לחקור "את הצד של מערכות היחסים בחיים ולגלות שני אנשים עם אנונימיות מוחלטת שמנסים לגלות מי הם באמת".
הוא החליט למקם את ג'סי וסלין במדינה זרה בגלל ש"כשאתה מטייל אתה הרבה יותר פתוח לחוויות מחוץ לשטח הרגיל שלך".
הוא וקאריזן עבדו הרבה על המתווה של הסרט, ואת התסריט עצמו כתבו תוך 11 ימים.
לינקלייטר התקשה למצוא את השחקנים המתאימים לתפקיד, ותהליך הליהוק נמשך תשעה חודשים.
כששקל ללהק את אית'ן הוק לראשונה, הוא נראה לו צעיר מדי לתפקיד.
מאוחר יותר הוא ראה אותו מופיע במחזה בניו יורק ושינה את דעתו לאחר ששניהם שוחחו.
לתפקיד סלין פגש לינקלייטר את ג'ולי דלפי וחיבב את האישיות שלה.
אחרי שנערכה הקראה סופית, לינקלייטר ידע שהוק ודלפי מתאימים לתפקידיהם.
לאחר שהם הסכימו להשתתף, הוק ודלפי נסעו לאוסטין ודיברו עם לינקלייטר וקאריזן במשך כמה ימים.
ב-2016 דלפי סיפרה בראיון: "אית'ן ואני שכתבנו למעשה את כל התסריט.
היה תסריט מקורי, אבל הוא לא היה רומנטי במיוחד, תאמינו או לא.
היו בו בעיקר הרבה דיבורים במקום רומנטיקה.
ריצ'רד שכר אותנו כי הוא ידע שאנחנו כותבים והוא רצה שנביא את הרומנטיקה לסרט.
אנחנו הבאנו את הרעיונות הרומנטיים האלה, וכך כתבתי משהו שבאמת הופק לאחר מכן, מבלי שקיבלתי על כך קרדיט.
אבל אם הייתי כותבת את 'לפני הזריחה' והייתי מקבלת על כך קרדיט אני בספק אם הסרט היה זוכה למימון".
אף על פי שדלפי והוק לא קיבלו קרדיט על כתיבת התסריט, הם קיבלו קרדיט על כתיבת סרטי ההמשך.
הסופר חיים באר, שהוא המְסַפֵּר, חש שאינו יכול להשלים את הספר שבכתיבתו החל, "מלים ללא ארץ".
ספר זה, ששורשיו בחרדתו של באר לעתידה של מדינת ישראל, עוסק במרטין למברג, ההוגה תוכנית להקמת ספרייה מחוץ לישראל, שאוסף הספרים העבריים שלה יהיה עשיר מזה של הספרייה הלאומית, ובכך יאפשר המשך קיומה של התרבות העברית גם ללא הארץ המהווה את מרכזה כעת.
באר נענה לפנייתו של איל הנדל"ן רפאל זוסמן, המציע לו להגיע לפגישה בת ימים אחדים בברלין, של ועדת היגוי למפגש חצי שנתי שהוא מארגן לזכר בתו המנוחה מרים.
בברלין פוגש באר את סוחר ספרי היודאיקה שלמה רפופורט, את מזכירתו הגרמנייה של זוסמן, ד"ר קתרינה זיגל, ואת חוקר הספרות הווינאי, פרופ' פליקס בילקר-בולקר, הזכור לבאר מהתקופה שפעל בתל אביב כמשורר הכנעני נמרוד נמרוד.
שיחותיו של באר עם אנשים אלה עוסקות בספרים שנעלמו בשואה ובגורלם של יהודים שנספו בשואה, בכתביה של אלזה לסקר-שילר, שבהם עסקה עבודת הדוקטור של קתרינה זיגל, ובקשייו שלו להתקדם עם כתיבת ספרו.
שלמה רפופורט מבטיח לבאר לקחת אותו לביקור בשתי ספריות, שהן "הספריות החשובות ביותר באירופה כיום".
מתברר שאחת הספריות, ספרייתו הפרטית של רפופורט, נמצאת בביתו, בחדר שעל דלתו השלט "בית הספר", ובה ספר יחיד, ספרו של אנ-סקי "חורבן היהודים בפולין, גליציה ובוקובינה" (בגרסתו המקורית, ביידיש), ובתוכו דפים שרופים אחדים מהמהדורה הראשונה של סיפורו של קפקא, "הגלגול", שאותם הציל אביו של רפופורט בבוקר שלמחרת שריפתם בכיכר בבל.
"הספרייה שלי הייתה הספרייה המושלמת של המאה העשרים עד שקמה הספרייה החדשה שאנו נוסעים אליה וגזלה ממנה את הבכורה" אמר רפופורט לבאר, והוביל אותו אל "ספרייה" - האנדרטה שהקים מיכה אולמן בכיכר בבל לזכר לזכר אירוע שריפת הספרים בכיכר.
בדומה לתוכנית של מרטין למברג, עוסק גם בילקר-בולקר בהקמתה של ספרייה בארצות הברית, שתתבסס, בין השאר, על "כמה וכמה ספריות פרטיות של סופרים וחוקרים ישראלים בעלי שם.
במסגרת זו הוא מציע לבאר למכור את ספרייתו תמורת סכום גבוה.
כאשר באר מספר על הצעה זו לאשתו, היא משכנעת אותו שלא להיענות לה, ומנמקת זאת, בין השאר, במילים: "הספרייה שלך הלוא היא, בעצם, הביוגרפיה שלך".
ועדת ההיגוי מתכנסת בווילה של הקולוקוויום הספרותי של ברלין (LCB), שעל גדות אגם ואנזה, שממנה נשקפת על החוף שממול הווילה שבה התכנסו, בדיוק 63 שנים קודם לכן, משתתפיה של ועידת ואנזה, שבה גובש "הפתרון הסופי", להשמדת יהדות אירופה.
בסיום המפגש של ועדת ההיגוי מציע באר שהמפגש החצי שנתי הבא, המתוכנן להתקיים באילת, יעסוק בבארה של מרים.
מסיבה שאינה ידועה למספר, המפגש המתוכנן לא התקיים, אך כעבור שנה וחצי, בעת מלחמת לבנון השנייה, הוא חוזר לברלין, בהזמנת הקולוקוויום הספרותי של ברלין.
בתחילתו של ביקור זה עלה במספר "הרעיון לכרוך יחד את הרומן הממאן לגווֹע ואת פרשת ועדת ההיגוי", ובמהלך הביקור עסק בהגשמת רעיון זה.
הזיקה של ספר זה לספר "מלים ללא ארץ" נרמזת במשפט הפתיחה של "לפני המקום", שתחילתו: "ראשיתם של המעשים שבכוונתי לגולל בספר זה אחוזה באחריתו של ספר אחר, שעמי בכתובים...".
בביקור זה נפגש פעם נוספת עם קתרינה זיגל.
כברבים מספרי הסיפורת, גם בתחילתו של "לפני המקום" מופיעה ההסתייגות:
רבים מגיבוריו של "לפני המקום" – וביניהם ר' שלמה רפופורט, תלמה ורפאל זוסמן, פרופסור פ.
בילקר-בולקר, ד"ר קתרינה זיגל, רובי סטולמן וניקולאי – הם ילידי רוחו ופרי דמיונו של המחבר.
כל קיומם מצטמצם אך ורק בין דפיו של ספר זה ואין להם ולעלילותיהם חלק ונחלה במציאות וכל קשר בינם לבני אדם ואירועים אמיתיים מקרי בהחלט.
להסתייגות זו חשיבות מיוחדת בספר זה, משום שבנוסף לדמויות בדיוניות אלה ועלילותיהן הבדיוניות, הספר מלא וגדוש בדמויות ממשיות, שבמעשיהן הלא בדיוניים דנים גיבוריו הבדיוניים של הספר.
בראש הדמויות הממשיות ניצב חיים באר עצמו, המקיים אינטראקציה עם הדמויות הבדיוניות.
הספר מזכיר פרטים ביוגרפיים אחדים של באר, ובהם ספריו "נוצות" ו"חבלים" וטורו "מזיכרונותיה של תולעת ספרים", כמו גם מגוריו ברמת גן.
דמויות ממשיות שבהן עוסקים גיבורי הספר כוללים את אלזה לסקר-שילר, ש"י עגנון, חיים נחמן ביאליק, פרנציסקה ברוך, אברהם הולץ, נאוה סמל, מישקה בן-דוד, שלמה גולדברג- מנהל מחלקת ההשאלה והמחסנים של הספרייה הלאומית בירושלים והספרן הוותיק ביותר שלה, ורבים אחרים, המוזכרים בלוויית עובדות מחייהם.
הופעתו של חיים באר כאחד מגיבורי הספר ממשיכה את הדרך שבה הלך בספריו הקודמים, "נוצות", "עת הזמיר" ו"חבלים".
חוקרת הספרות ניצה בן-דב העירה על כך:
חבלים הוא סיפור ההקדשה ולפני המקום הוא סיפור ההגשמה.
ואכן, בלפני המקום מופיע באר לפני קוראיו כסופר בוגר, מודע לעצמו, שמנסה להיחלץ משיתוק הכתיבה הממושך שאחז בו לאחר שסיים את כתיבת חבלים, דברים הידועים גם ממציאות חייו.
השילוב האינטנסיבי בין מציאות ובידיון ב"לפני המקום" מציב אתגר לקורא, להבדיל בין השניים.
יש שאינם מקבלים את ההסתייגות שבפתח הספר כפשוטה, ומבקשים לראות בספר רומן מפתח, ולזהות את האישים ששימשו מודל ליצירת הדמויות הבדיוניות.
"לפני המקום" הוא ספר ארס פואטי העוסק בתהליך יצירתו של ספר זה עצמו.
בין השאר, גיבורי הספר מייעצים למספר כיצד לכתוב את ספרו.
קתרינה זיגל אמנם אומרת למחבר: "מי בכלל רשאי לייעץ לסופרים על מה לכתוב, אל תשמע לאיש, תעשה רק מה שהלב אומר לך", אך דקות אחדות קודם לכן יעצה אף היא: "הגיעה השעה שתחדל לכתוב על ילד קטן שמסתכל מלמטה למעלה אל אבא ואמא שלו.
תכתוב ביושר ובאהבה על האבהות שלך.
זה אמנם קשה הרבה יותר ומסובך הרבה יותר, אבל גם מעניין ואמיץ יותר מלכתוב על אנשים ונשים שמתו מזמן".
קדמו לה בעצותיהם עוזי רון, שיעץ למחבר להיות זהיר בהכנסת רציף 17 לספרו, משום שהוא מופיע כבר בספר מאת מישקה בן-דוד, ורפופורט, שיעץ: "תלמד את עצמך להביט ליופי של הרוע ישר בעיניים, זה יכול להיות תרגיל מצוין לסופרים, שלעיתים מזומנות צריכים לתת בספריהם פתחון פה לחלאות".
הספר "לפני המקום" מתאפיין בעושר רב.
שפתם של שלושה מגיבוריו – באר, זוסמן ורפופורט – גדושה ברמזים לדברי חז"ל, וגיבורים אלה, שאליהם מצטרפת קתרינה זיגל, מפגינים שליטה מופלאה בתולדות הספרות העברית.
עושר זה הוביל את חוקרת הספרות זיוה שמיר לשלל שאלות:
השאלות הבלתי נמנעות, העולות למקרא ספרו החדש של חיים באר, הן: כיצד יתורגם ספר כדוגמת "לפני המקום", הגדוש במכמני הספרות העברית והיהודית לדורותיהם והמשובץ בפסוקי חז"ל לרוב, וכיצד יגיע חיבור כה פרטיקולרי אל הקהל הרחב, בארץ ובעולם?
מי בכלל יגלה בו עניין, חוץ מקומץ יודעי ח"ן – ספרנים, ארכיברים וחוקרים העושים את ימיהם בד' אמות של רוחניות צרופה, בין ספרים וגווילים, קונטרסים וכתבי-יד?
איך יקראוהו ויבינוהו חבריו של המחבר מן השנים האחרונות – סופרים ועיתונאים, אנשי הוצאות הספרים, מדינאים ועסקנים – אנשי מחנה השמאל שזה מכבר התנתקו משורשיהם התרבותיים שבעולם המסורת, שמהם יונק ספרו של באר את חיותו ואת טעמו המיוחד?
כיצד יקראוהו ויבינוהו חבריו של המחבר מימים ראשונים, אותם "שיבולים בודדות" שנשארו בעולמה של תורה, וזה מכבר התנתקו מן הספרות העברית העכשווית?
האם לא נמצא המחבר, שכתב ספר המתגדר בגבולות התרבות העברית, קירח מכאן ומכאן?
היימצא לו קורא בעולם הרחב, שיתבונן בתמונה הנגלית לנגד עיניו בעיני זר לא יבין זאת?
הרושם הוא שאף את מחבר הספר הטרידו שאלות אלה, לא רק כאשר המספר מונה את פגמיו האפשריים של הספר, ובין השאר שואל: "האין בספר עודף דידקטיות והפגנה מוגזמת של למדנות, דבר שעלול להיראות בעיני הקוראים כניסיון נואש של המחבר לחפות על בורותו?".
בניגוד לעגנון, שנקט אף הוא בגישה למדנית ברבים מסיפוריו, אך הותיר לקורא לגלות בעצמו את האינטרטקסטואליות שבסיפור, באר טורח, בחלק המקרים, לתת הסבר לקורא שלא פענח את הסיפור.
כך, למשל, כאשר זוסמן אומר לבאר: "אבוא אצלך במקלי ובמעותי", עונה לו באר: "ובלבד שיהיה הדבר ביום הכיפורים שחל להיות בחשבונך".
זהו רמז עבה כקורת בית הבד למחלוקת בין רבי יהושע לרבן גמליאל בדבר עיבור החודש, המתוארת במשנה, במסכת ראש השנה, אך לאחר שיחה זו טורח המספר לספר לקורא את כל סיפור המחלוקת.
במקרה אחר מותיר באר לקורא לפענח את הרמזים: "מי שהוליך את יוסף הצדיק אל משכבה של אשת אדוניו במצרים, את נֹח בנו יחידו של חנינא-ליפא אל מאחורי הגדר למאריניטשקא, את הרוכל אל חיקה של האדונית בשדה יער ..." - כך הוא כותב ואינו מפרש.
שלושה מגיבורי הספר, זוסמן, רפופורט ובאר הם בעלי רקע תורני.
שניים מהם, זוסמן ובאר, הם שומרי מצוות (זוסמן מתפלל בבית הכנסת "גבורות יש"ע" ומגיש לאורחיו מזון כשר, באר אינו אוכל בשר במסעדה לא כשרה, ונמנע מחילול שבת).
זיקתם ליהדות באה לידי ביטוי בולט בשפתם, המתובלת בציטוטים מארון הספרים היהודי.
כאשר זוסמן אומר לבאר: "אבוא אצלך במקלי ובמעותי", עונה לו באר: "ובלבד שיהיה הדבר ביום הכיפורים שחל להיות בחשבונך" – השניים מתפקדים כשני זרים הנפגשים לראשונה ומחליפים ביניהם את שני חלקיה של סיסמה סודית שנועדה לוודא ששניהם שותפי סוד.
גם פגישתם הבאה החלה בטקס דומה: זוסמן פתח במילים משירו של יהודה הלוי, "ציון הלא תשאלי": "אַשְׁרֵי מְחַכֶּה וְיַגִּיעַ וְיִרְאֶה עֲלוֹת אוֹרֵךְ", ובאר משלים "וְיִבָּקְעוּ עָלָיו שְׁחָרָיִךְ".
רפופורט מציע לבאר לעצור ולהשתין במלון מהודר: "נטיל מים בחברותא על רצפת בהט ושש ודר וסוחרת"
פרופ' יגאל שוורץ מוצא זיקה הדוקה בין "לפני המקום" ובין ספרו של ש"י עגנון, "אורח נטה ללון":
"לפני המקום" הוא "רומן כיסוי" מבריק של "אורח נטה ללון" של עגנון; ביצוע מחודש של יצירה קאנונית במודוס מפתיע, מאתגר, נועז וגם מעורר חרדות ומטריד.
"לפני המקום", כמו "אורח נטה ללון", הוא רומן-אמן שבמרכזו מסעו של סופר ישראלי (או ארץ-ישראלי במקרה של עגנון) מהארץ לגולה, שבמהלכו הוא נאלץ להתמודד עם עולם יהודי המצוי בתהליך של שקיעה.
בשתי היצירות, הגיבורים, שיש להם מאפיינים בולטים הלקוחים מהביוגרפיות של מחבריהם, עסוקים בניסיונות מודעים ולא מודעים להציל, לשמר, לתעד ואפילו להחיות שרידים מאותו עולם יהודי.
לדמיון העמוק בין שתי היצירות, המתבטא בעשרות דרכים מרתקות, יש גם גילוי לשוני מפורש.
לקראת סוף הספר של באר מגדיר עצמו הגיבור, ששמו בספר חיים באר, כאורח שנטה ללון.
לפני סטונוול: הקמת קהילה הומולסבית הוא סרט תיעודי משנת 1984 על הקהילה הלהט"בית בשנים שלפני מהומות סטונוול ב-1969. את הסרט קריינה הסופרת הלהט"בית האקטיביסטית ריטה מיי בראון, הבמאית הייתה גרטה שילר, יחד עם רוברט רוזנברג, שגם השתתף בהפקת הסרט יחד עם שילר וג'ון סקגליוטי.
פרימיירת הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע בטורונטו.
ב-1999 הפיק סקגליוטי סרט המשך בשם אחרי סטונוול, אשר תיעד אקטיביזם להט"בי בעשורים שלאחר המהומות.
הסרט היה מועמד לפרס השופטים בפסטיבל סאנדנס 1985. זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ביוסטון, ובפרס הסרט הדוקומנטרי המצטיין בפסטיבל FILMEX בלוס אנג'לס, וכן במקום ראשון בפסטיבל הקולנוע החינוכי, וציון לשבח בפסטיבל הכפר הגלובלי לסרטים תיעודיים.
ב-1987 זכה הסרט בפרס אמי לתוכנית ההיסטורית או תרבותית המצטיינת ועבור המחקר הטוב ביותר.
ב-1989 זכה בפרס הפלטה בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בטורינו.
לייפייל (בבלארוסית: Ле́пель; בפולנית: Lepel; ביידיש: ליעפּליע) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
לפל נזכרת לראשונה בשנת 1439, ובמשך השנים הייתה בבעלות כנסייתית ובבעלות משפחות אצולה פולניות.
בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.
בראשית המאה ה-20 חיו בעיירה כ-3,400 יהודים, רוב תושביה, אך בתקופה הסובייטית הצטמצם מספרם ושיעורם של היהודים בעיירה.
ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו עד מהרה גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וטלאי צהוב, וחובת סימון בתיהם.
כעבור מספר שבועות רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם באזור הרוס ביישוב, ממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה, תוך מעשי התעללות.
בד בבד הוטלו על יהודי העיירה תשלומי כופר, תוך רצח בני ערובה, ונאסרה הכנסת מזון לשטח הגטו.
ב-28 בפברואר 1942 רצחו אנשי אס-אס ושוטרים מקומיים את כ-1,000 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה, בסמוך לכפר הסמוך צ'רנורוצ'יה.
לפני החדשות היא תוכנית אקטואליה יומית ישראלית בהגשת עומר ירדני.
התוכנית שודרה החל מ-25 באוקטובר 2017 בערוץ 2 במסגרת שידורי הזכיינית "רשת" ובהמשך ברשת 13. התוכנית ירדה מהאוויר ב-18 באוקטובר 2022.
התוכנית עלתה לשידור כחלק משידורי רשת לפני פיצול ערוץ 2 והמעבר לערוץ 13. את התוכנית הנחו בתחילה אודי סגל ולוסי אהריש, עד שבינואר 2018 הועזבה אהריש את הנחיית התוכנית לאחר ביקורת ציבורית אודות התבטויות מעוררות מחלוקת שלה בתוכנית, ולצורך התמקדות בתוכניתה "המשפיעים".
כמו כן עזב את התוכנית העורך אבי ברזילי לאחר מספר תוכניות בלבד, ובמקומו מונה תום כספי לעורך הראשי של התוכנית.
במרץ 2020 עזב סגל את התוכנית לטובת הגשת המהדורה המרכזית של ערוץ 13 לצידה של תמר איש-שלום, ומי שהחליפה אותו היא הילה קורח, שהגישה את התוכנית במקביל להגשתה את מהדורת השבת של חדשות 13.
ב-20 במאי 2020 החלה נגה ניר נאמן להגיש את התוכנית פעם בשבוע.
ב-10 ביוני 2020 החלה גם סיון כהן-סבן להגיש את התוכנית פעם בשבוע עד חודש אוגוסט.
פעמיים בשבוע מתורגמים השידורים לשפת הסימנים הישראלית על ידי ליאת פיג'ו.
ב-3 במאי 2021 התחילה מירי מיכאלי להגיש את התוכנית, לאחר שהתוכנית עצמה עברה לידי הפקת חדשות 13. בנוסף למיכאלי הגישו את התוכנית גם נגה ניר נאמן וליאור קינן.
בעבר הגישה את התוכנית גם חן ליברמן, שעברה לתוכנית "עובדה" בקשת 12 במהלך 2022.
ב-3 במרץ 2022 שודרה התוכנית בפעם האחרונה לתקופתה, בהנחיית אלי ראכלין.
התוכנית הוחלפה בתוכנית "מדד ישראל" בהנחיית אברי גלעד, שעלתה ב-6 במרץ.
אחרי חודשיים בלבד, ב-3 במאי, התוכנית "מדד ישראל" ירדה מהאוויר בעקבות המדרוג הנמוך, מה שהביא להחלטה להחזיר את "לפני החדשות" למשבצת המקורית, בהנחיית עומר ירדני.
ב-18 באוקטובר 2022 ירדה התוכנית שוב מהאוויר, ובמקומה משודרת אזור בחירה.
התוכנית עוסקת בתוכן אקטואליה ובענייני היום, וכוללת ראיונות עם מומחים, שרי ממשלה, עיתונאים שונים ושיחות עם כתבי חדשות 13.
לפני השקיעה הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה וקומדיה רומנטית משנת 2004, המהווה סרט המשך ל"לפני הזריחה".
הסרט בוים על ידי ריצ'רד לינקלייטר ונכתב על ידי לינקלייטר וקים קאריזן יחד עם שני השחקנים הראשיים.
הסרט ממשיך לגולל את סיפורם של ג'סי וואלאס (אית'ן הוק), צעיר אמריקאי, וסלין (ג'ולי דלפי), צעירה צרפתייה, שנפגשו באקראי תשע שנים קודם לכן, בילו לילה רומנטי בעיר וינה ומאז לא נפגשו שנית.
הסרט מתאר את פגישתם השנייה, אף היא באקראי, בעיר מגוריה של סלין, פריז.
הסרט צולם כולו במהלך 15 יום בפריז.
זמן ההתרחשות המתואר בו חופף את זמן הקרנתו.
את סדרת הסרטים ממשיך סרט נוסף, "לפני חצות" (2013) המתרחש תשע שנים לאחר אירועי "לפני השקיעה" וכשמונה עשרה שנים לאחר המפגש המקורי.
הסרט מתרחש בקיץ 2003. ג'סי, כעת סופר, מגיע לחנות שייקספיר אנד קומפני בפריז, על מנת לדבר על ספרו החדש This Time, המגולל למעשה את סיפור הלילה שבילה עם סלין בווינה.
לפתע הוא מבחין בסלין, הנמצאת בקהל.
על אף שיש לו רק שעות ספורות לפני שעליו לחזור לנמל התעופה, הוא יוצא עם סלין לסיבוב בעיר.
מתברר כי על אף שנדברו להפגש שישה חודשים לאחר פגישתם הראשונה בווינה, לא הצליחה סלין להגיע למפגש, כיוון שסבתה נפטרה במפתיע.
עם זאת, ג'סי הגיע לפגישה.
השניים ממשיכים לשוחח ולטייל על גדות נהר הסן וברחובות המארה.
מתברר כי ג'סי נשוי לא באושר ויש לו ילד, בעוד סלין, המיואשת ממערכות יחסים רומנטיות, נמצאת במערכת יחסים עם צלם עיתונות המסקר מלחמות ולפיכך שוהה זמן רב בנסיעות לבדו.
השיחה בין השניים הופכת לאינטימית וקרובה יותר ויותר, כאשר זיכרון הלילה היחיד שלהם יחדיו מתגלה כחוויה הרומנטית המרכזית בחיי שניהם.
לבסוף מגיעים השניים לדירתה של סלין, כאשר ג'סי מצהיר בפני נהג המונית שבא לאסוף אותו לנמל התעופה שהוא רק מלווה אותה לדלת ושב מיד.
השניים נכנסים לדירה, סלין מנגנת לג'סי שיר כאשר היא מלווה עצמה בגיטרה, שמילותיו נראות כמכוונות לחוויית הלילה הבודד שלהם לפני תשע שנים (מילות השיר נכתבו על ידי ג'ולי דלפי עצמה).
לאחר מכן הם שותים תה ומאזינים לשיר מאת נינה סימון, בתחושה גוברת של אינטימיות.
סלין פונה לג'סי, כאשר היא מחקה את נינה סימון "בייבי...
"אני יודע", אומר ג'סי, אך לא זז מן הכורסא.
הסרט זכה לביקורות חיוביות עם ציון של 95% מהאתר "Rotten Tomatoes".
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט, שהילל את "לפני הזריחה", כתב ש"לפני השקיעה" אף עולה עליו, הן כיוון שהשיחות בין השחקנים, המגלמים אנשים בוגרים ועמוקים יותר, בוגרות ועמוקות יותר אף הן והן כיוון שניכר שהם כתבו את הדיאלוגים בעצמם ומגלמים את עצמם בטבעיות רבה.
הסרט נכלל בצמרת רשימות "עשרת הגדולים" של 2004 ברשימות רבות שהתפרסמו על ידי מבקרי קולנוע ברחבי העולם.
כבר לאחר סיום הסרט הראשון ידעו המעורבים שהם מעוניינים בסרט המשך.
במהלך השנים בחנו הכותבים מספר תסריטים אפשריים, כאשר הם בוחרים להמשיך בגישה האינטימית של מיקום יחיד וצוות מצומצם ולא להרחיב את היריעה למספר אתרים וצוות שחקנים גדול יותר.
הסרט צולם לבסוף בפריז במהלך 15 יום, תוך שימוש בסטדיקאם לצילום שוטים ארוכים של שיחה במהלך צעידה ברחוב, בשיט בספינה ובנסיעה ברכב.
הסרט צולם בקיץ 2003 (תשע שנים לאחר הסרט הראשון), שהיה החם ביותר באירופה ורוב הזמן סבלו המשתתפים מטמפרטורות של 38 מעלות צלזיוס.
מחוז משנה לפל (בבלארוסית: Лепельскі раён; ברוסית: Ле́пельский райо́н) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז ויטבסק שבצפון בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר לפל.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה לפל 35,367 בני אדם.
האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2016 נמנו במחוז המשנה 33,151 בני אדם.
לפני שאשכח הוא סרט דרמה קולנוע צרפתי משנת 2007, שביים וכתב ז'אק נולוט, שאף מככב בו.
הסרט מתאר את חייו של גבר הומוסקסואל מזדקן, שהיה האסלר בצעירותו, וכעת הוא נאלץ להתמודד עם זקנתו ועם חייו הריקים.
פייר (ז'אק נולוט) גבר הומוסקסואל בן 58, שהיה האסלר בצעירותו.
בניגוד לעברו, פייר מוצא שהוא כבר לא נחשב לנחשק מינית וכעת הוא זה שמשלם עבור מין.
הוא מתקשה לישון, שותה קפה ומתחיל לעשן בשרשרת.
בבוקר הוא זוכה לביקור ממארק (בסטיאן דה'אנייר), האסלר צעיר.
הם מקיימים יחסי מין, אך המפגש הלא מהנה מסתיים במהירות; פייר חולה ב-HIV כבר 24 שנים והתרופות השונות שלו משפיעות על ביצועיו.
מארק מזמין אותו למועדון דראג אך פייר דוחה את ההצעה, מכיוון שאז הוא יצטרך לגלח את שפמו.
בהמשך, פייר מבקר את ז'אק, חבר הומו, עשיר, נשוי הסובל מבעיות מיסים.
השניים משווים ביניהם חוויות מיניות בתשלום, ופייר מתרברב כי רכש את שירותיו של צעיר אחד במחצית מהמחיר ששילם חברו.
פייר יוצא לפיגאל לצורך מין מזדמן, אך קוטע את פעילותו בשל בעיית האימפוטנציה שלו.
פייר מבקר את עורך דינו, ופוגש את פול (מארק ריאופול).
פייר נזכר כי בצעירותו, הוא נהג לשוטט יחד עם רולאן בארת, ומאוחר יותר הוא מהרהר אודות נעוריו האבודים ומראהו הטוב, ומעיר כי באותם הימים, "חוץ משמש, זין, וברים, שום דבר לא עניין אותי במיוחד".
פייר מתבשר כי טוטון (אלברט מיינלה), חברו הוותיק אשר מבוגר ממנו ב-35 שנה, נפטר.
הוא מקווה לרשת ממנו קצת כסף, אולם בהיעדר צוואה, הוא מוצא עצמו מנושל מצד קרובי משפחתו של טוטון.
פייר מבקר בביתו של טוטון, מחפש אחר יצירות אמנות שהושארו לו, כשהוא חושב לעצמו: מה ישמח אותי?
שום דבר..." ובהמשך מוסיף – שייתכן שמה שישמח אותו הוא מאהב צעיר חדש.
פייר עובר טיפול פסיכותרפי בו הוא דן בדיכאון שלו.
כאשר הוא חוזר לביתו, פייר חושש מתופעות לוואי של התרופות שהוא נוטל, בהן בעיות בכבד ונשירת שיער.
בהמשך, פייר מבצע מין אוראלי בשליח שמגיע לביתו עם מצרכים, מעניק עצות לג'יגולו צעיר ומבקר את חברו דייוויד.
לבסוף, הוא מתלבש בדראג ויוצא לאולם קולנוע המקרין סרטים פורנוגרפיים יחד עם מארק.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות ז'אק נולוט פייר מארק ריאופול פול בסטיאן דה'אנייר מרק ברונו מונגליה ברונו ז'אן פומייה ז'ורז' דייוויד קסלר מנוסקי אלברט מיינלה טוטון
בארצות הברית, הסרט הופץ לצפייה ביתית על גבי DVD בספטמבר 2008. גרסה זו כללה כתוביות באנגלית, כמו גם טריילר באורך שתי דקות.
לפלנד (בפינית: lappi, בשוודית: lappland) הוא אחד מ-19 אזורי פינלנד.
בחלוקה שנעשתה ב-1 באוקטובר 2010 וחילקה את המדינה מחדש לאזורים במקום החלוקה למחוזות שנהגה קודם לכן.
לפלנד הוא האזור הצפוני ביותר בפינלנד ובו נמצאת נקודת היישוב והנקודה הצפונית ביותר באיחוד האירופי.
האזור הוא הגדול ביותר בשטחו, הקטן ביותר בצפיפותו, העשירי בגודל האוכלוסייה המונה 177,012 תושבים (נכון ל־29 בפברואר 2020) והוא מחולק ל-21 מועצות.
בירת האזור והעיר הגדולה ביותר היא רובניימי השוכנת מספר קילומטרים דרומית לחוג הארקטי.
באזור החוג הארקטי נמצא הכפר של סנטה קלאוס.
האזור הוא מקום מוצאם של הסאמים, ואף שהם הילידים בלפלנד כיום הם מהווים מיעוט בקרב האוכלוסייה.
האזור הוא חלק מחבל הארץ לפלנד הכולל חלקים בנורווגיה, שוודיה וחלק מחצי האי קולה ברוסיה, גבולות האזור הם: 736 ק"מ עם מחוז טרומס ופינמרק בנורווגיה, בצפון; 373 ק"מ עם מחוז מורמנסק ורפובליקת קרליה ברוסיה, במזרח; אוסטרובוטניה הצפונית והמפרץ הבוטני בדרום; ו-373 ק"מ עם מחוז נורבוטן בשוודיה במערב.
האגמים בלפלנד קופאים לרוב מדי חורף.
חוץ מהחלוקה לאזורים מחולקת פינלנד למחוזות הטבע הפינים, חמישה מחוזות ומחוז הנחלק עם אוסטרובוטניה הצפונית על פי חלוקה זו נמצאים בלפלנד.
עקב המיקום הצפוני מעבר לחוג הארקטי, נצפית בלפלנד בקיץ תופעת שמש החצות בה השמש כמעט ואינה שוקעת למשך זמן מה או לחלופין תופעה הפוכה בחורף הנקראת ליל הקוטב.
כמו כן בלפלנד ניתן לחזות בזוהר הקוטב.
בלפלנד נמצאו שרידי תנורים להתכת מתכות מתקופת הברזל, ההתיישבות מתוארכת אף קודם לכן, הדעות חלוקות האם המתיישבים הראשונים בלפלנד הגיעו מאזור הדרום או מהחופים שמצפון לפינלנד.
החל משנות ה-60 של המאה ה-15 החלה הגירה לאזור לפלנד עד שאוכלוסיית האזור הוכפלה, בשנות המאה ה-16 מנתה אוכלוסיית המקומיים כ-5,000 תושבים, מכיוון שלא היה גבול ברור בכלל אזור לפלנד, שולמו מיסים לשלוש הממלכות, שוודיה נורווגיה ורוסיה.
בשל ההגירה הגדולה נטמעה אוכלוסיית הסאמים המקומית באוכלוסיית המהגרים הפינית.
ב-30 בנובמבר 1939 פרצה מלחמת החורף, עקב תנאי השטח הקשים והיעדר דרכים מתאימות לכוחות שריון, התכנית הפינית הייתה שברית-המועצות לא תתקוף דרך לפלנד, ולכן הפינים ריכזו את עיקר הכוחות לאורך קו מנרהיים במצר הקרלי ורק שני צוותי קרב נשארו בלפלנד.
כמו כן הראות הלקויה בשל החושך ששרר באזור כ־22 שעות ביממה הקשתה אף היא על הלחימה.
לאחר שהתבררו האבדות קשות לצד הרוסי, והתקדמות הסובייטים נבלמה בכל החזיתות, הוחלט להפסיק את הלחימה ולחזור לתוכניתו המקורית של מרשל בוריס שפושניקוב, ולמקד את הלחימה באזור קו מנרהיים במצר הקרלי בלבד, וכאסטרטגיית הלחימה הפינית.
חתימת הסכם השלום העצמאי של פינלנד עם ברית-המועצות גרמה לפריצת מלחמת לפלנד.
חוץ מהנזק הכלכלי כ-100,000 מתושבי לפלנד פונו לדרום ולשוודיה והפכו לפליטים, צעד זה בעצם מנע מפינלנד אבדות אזרחיות קשות בעת הנסיגה הגרמנית.
(לימים הורשע רנדוליץ בפשעי מלחמה בשל המדיניות בה נקט בהעסקת עובדי הכפיה ובנסיגה מפינלנד ונדון לעשרים שנות מאסר.) מאז ועד לסיום הרשמי של המלחמה לא היו תקריות חריגות במיוחד וב-27 באפריל 1945 נסוג הוורמאכט סופית מלפלנד והמלחמה הסתיימה וכך תמה מלחמת העולם השנייה בפינלנד.
האזור המתועש בלפלנד הוא קמי-טורניו שלחוף המפרץ הבוטני.
לקראת הרפורמה בחלוקת המדינה ב-2010, דרש ראש האזור הענקת מעמד אוטונומי ללפלנד בדומה לאולנד עקב התנאים השונים משאר פינלנד כמו אוכלוסייה דלילה במיוחד והמרחקים הארוכים בין נקודות היישוב, וכן כלכלת האזור שעדיין נשענת על הענפים הוותיקים, ההצעה נתמכה על ידי רוב הפינים אך לא אושרה.
ללפלנד שבעה נציגים בפרלמנט הפיני כמו בשאר אזורי המדינה הכפריים, מפלגת המרכז הפינית היא החזקה ביותר בלפלנד עם 4 מתוך 7 הנציגים בפרלמנט, כמו כן גם בבחירות המקומיות בלפלנד למפלגה את רוב הנציגים מתוך 21 המועצות של לפלנד.
באינארי שבלפלנד נמצא הפרלמנט הסאמי של ארגון הסאמים בפינלנד, בפרלמנט 21 מושבים והוא מייצג את המיעוט הסאמי בנושאים לאומיים ובינלאומיים, הבחירות לפרלמנט מתבצעות אחת לארבע שנים, בפרלמנט חמש ועדות לנושאים תרבות, לשון, חינוך, חברה ומשפטים.
והוא מתכנס עד חמש פעמים בשנה.
כמו כן יושבת בלפלנד מועצת הסאמי הכוללת את ארגוני הסאמי מארבע מדינות תפוצתם: נורווגיה, שוודיה, פינלנד ורוסיה.
לסאמים בלפלנד זכויות מיעוט מלאות, דגל הסאמים הוכר בשנת 1986, והשפות הסאמיות הוכרו רשמית ב-1992, וניתן להשתמש בהם בבתי החולים ובבתי המשפט, והן נלמדות בבתי הספר, וכן יש תחנות רדיו המשדרות בהן, וכל המסמכים הרשמיים נכתבים בשתי שפות לפחות.
רשת התחבורה בלפלנד דלילה יחסית בשל השטח הגדול המיושב בדלילות וצפיפות האוכלוסייה הנמוכה, אורך הכבישים בלפלנד הוא 9,162 ק"מ, מתוכם 954 ק"מ של דרכים ראשיות ו-2,212 ק"מ של דרכים כפריות כשליש מהדרכים בלפלנד אינן סלולות.
בלפלנד נמצאים שלושה צירי תנועה חשובים ברשת הכבישים הפינית שמהווים חלק מרשת הכבישים האירופית, בהם כביש 4 (E75 ברשת הכבישים האירופית) החוצה את פינלנד מהלסינקי בדרום עד לגבול נורווגיה בלפלנד; כביש 21 (E8 ברשת הכבישים האירופית) לאורך הגבול עם שוודיה, וכביש 5 (E63) מדרום פינלנד עד מרכז לפלנד.
כמו כן הכביש הארצי 29 שהוא חלק מכביש E8 ברשת הכבישים האירופית הוא הכביש המהיר הצפוני בעולם, ואף על פי שהכבישים האחרים מגיעים צפונית לו אינם מוגדרים ככבישים מהירים.
לפלנד מחוברת לרשת הרכבות הפינית מכיוון העיר אואולו, המסילות באורך של כ-500 ק"מ הכוללות שתי שלוחות; אחת לאורך הגבול השוודי לכיוון קולארי בצפון-מערב דרך הערים קמי-טורניו, ושלוחה אחרת לכיוון סאלה במזרח דרך העיר רובניימי, אולם רכבות נוסעים בקו זה נוסעות רק עד קמייארווי.
כמו כן, קיים חיבור לרכבת השוודית בטורניו.
בלפלנד שישה מעברי גבול לנורווגיה ושוודיה ושניים לרוסיה.
בלפלנד שישה שדות תעופה שהגדול בהם הוא נמל התעופה רובניימי המשרת כ-385,00 נוסעים בשנה, והוא נמל התעופה הרביעי בגודלו בפינלנד, וממנו יוצאות טיסות סדירות להלסינקי; בעונת החורף התיירותית מופעלות טיסות סדירות למגוון יעדים.
כמו כן, בלפלנד שלושה נמלי-ים, שניים לחוף המפרץ הבוטני ואחד בנהר טורנה בקמי וטורניו בהתאמה , המשמשים לתעבורת מטענים בלבד, הגישה אליהם בחורף מחייבת שימוש בשוברת קרח.
בשנת 1979 הוקמה אוניברסיטת לפלנד ברובניימי כדי לקדם את התפתחות האזור.
כיום לומדים באוניברסיטה כ-5,000 סטודנטים.
המועצות בלפלנד מקבלות מענקים מהמדינה עבור לימוד השפות הסאמיות בבתי-הספר, כך שכיום הרבה מהתלמידים מדברים אותם כשפת-אם.
למרות היות הסאמים מיעוט בלפלנד יש בלפלנד ייצוג בולט של תרבות הסאמי המקומית: בספרות, בשירת היוייק ובתקשורת המקומית, וכן במוזיאון הארקטיקום ברובניימי המציג את הטבע של האזור וחיי הסאמים.
לפלנד היא גם מקום מוצאה של להקת הרוק לורדי שזכתה באירוויזיון 2006 ועל שמה קרוי כיכר בעיר רובניימי.
למרות המרחק היחסי של האזור נפוצים בלפלנד מוזיאונים ופסטיבלים בקיץ כמו פסטיבל שמש החצות אף באזורים המרוחקים.
בשנת 2001 היו בלפלנד 89 ספריות ול-53% מהאוכלוסייה הייתה ספריה במרחק של עד שני קילומטרים מביתה גם באזורים המרוחקים.
תיירות מהווה ענף כלכלי מרכזי בלפלנד ומועסקים בה מעל 3,000 תושבים.
בלפלנד נמצאים תשעה פארקים לאומיים ונמשכים אליה תיירי טבע רבים בעונת הקיץ הרוצים ליהנות מחוויית טבע כמו דייג ספורטיבי וחתירה בקיאקים.
לפני בוא החורף הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1969 בבימויו של ג'ון לי תומפסון, עם חיים טופול, דייוויד ניבן ואנה קארינה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הסיפור "המתורגמן" ("The Interpreter") מאת פרדריק קיפה שפורסם בעיתון ניו יורקר.
הסרט צולם באוסטריה מדרום לזלצבורג.
לאחר מלחמת העולם השנייה בקיץ 1945, מקימים הבריטים מחנה באוסטריה לפליטים מארצות שונות.
מטרת השהייה במחנה היא לזהות את הפליטים ולהחליט אם לשלחם לאזור הכיבוש הרוסי או האמריקאי.
מפקד המחנה הוא מייג'ור ברנסייד (דייוויד ניבן) שנשלח למקום לאחר שנפצע בקרב והוא צולע ונזקק למקל הליכה.
סגנו הוא לוטננט פילגינטון (ג'ון הארט) שיודע פרט לאנגלית גם יוונית ולטינית אבל זה לא מספיק.
ברנסייד שואל את הקהל מי יודע שפות ומתקרב אליו בחור בשם ינוביץ' (חיים טופול) שאומר שהוא מדבר 13 שפות – רוסית, פולנית, הונגרית, יוונית, גרמנית, איטלקית, רומנית, בולגרית, סרבו-קרואטית, רומני, וקצת ערבית, יידיש וסינית.
ינוביץ' מתקבל לתפקיד וכעבור זמן קצר הוא משתלט על קבוצת הפליטים ומארגן את המחנה לסדר.
הוא גם "מתווך" בין הבריטים לבין הרוסים בפיקודו של קפיטן קמנב (אורי לוי) בעניין מועדון החיילים ששני הצדדים תובעים לעצמם.
ינוביץ' משכנע את ברנסייד להסכים לחלוקת המבנה באמצע וכולם שותים לכבוד זה.
ינוביץ' מכיר אלמנה אוסטרית צעירה בשם מריה (אנה קארינה), מספק לה את כל צרכיה ומנהל אתה יחסים אינטימיים.
היא מקיימת יחסים גם עם מייג'ור ברנסייד.
ינוביץ' מארגן את המחנה לקראת ביקורו של הבריגדיר ביולי (אנתוני קווייל) שלכבודו הוא גם מארגן ומנצח על מקהלת פליטים ששרה את ההמנון הבריטי.
הרוסים מגלים שינוביץ' הוא עריק מהצבא האדום ודורשים את הסגרתו.
ברנסייד נותן לו להימלט אבל הוא נלכד ומוחזר.
כעת דורש הבריגדיר להסגירו לרוסים כדי למנוע מתיחות לא רצויה.
ינוביץ' מועבר במשאית עם משמר כבד.
הוא מגלה שקמנב יושב קדימה וחיוך עולה על פניו, אולי יצליח שוב להימלט.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותחיים טופולינוביץ'מתורגמןדייוויד ניבןמייג'ור ברנסיידמפקד מחנה פליטיםאנה קארינהמריהאלמנה אוסטריתאורי לויקפיטן קמנבקצין רוסיג'ון הארטלוטננט פילגינטוןסגן מפקד המחנהאנתוני קוויילבריגדיר ביולי
לפני מחר הוא סרט קולנוע ישראלי בשחור-לבן משנת 1969, בבימויה של אלידע גרא.
זה סרט הקולנוע העלילתי הראשון בישראל שבויים על ידי במאית.
הסרט השני היה "רגעים" של מיכל בת אדם ב-1979.
הסרט בנוי משני פרקים הדנים במהותה של האהבה: אביב – צעיר וצעירה מתאהבים.
ההתפרקות מקדימה לבוא והם צעירים מכדי להבין מהי פרידה.
סתיו – זוג מבוגר, בעל דוכן פלאפל מצית את סקרנותה של אלמנה ייקית והם מתקרבים זה לזה בהדרגה אף על פי שהם שונים בתרבות, מוצא ומעמד.
הסרט לא הצליח ונגנז לשנים רבות.
ב-2013 הוא הוקרן בפסטיבל לסרטי במאיות ברחובות.
במסגרת מחקרה של ישראלה שאער מעודד על ראשית קולנוע הנשים בישראל, נערכו שחזור והקרנת הסרט.
כלתה של הבמאית, שירה גרא, העלתה את הסרט ליוטיוב.
זוג צעיר, בחור (ישראל פוליאקוב) ובחורה (רינה גנור) מסתובבים בארץ ומשתובבים וכמעט אינם מדברים.
לבסוף הם נכנסים לטירת ליטוינסקי ומוציאים משם רהיטים ומתיישבים על רכס כורכר סמוך לספינה טרופה בחוף שפיים.
הם משתכשכים בים ומקיימים יחסים ללא הפסקה.
כאשר הבחורה נותנת לבחור תפוח ורומזת לו שהיא רוצה להתיישב במקום, הוא עוזב אותה, חוזר לעיר ומתהלך שמח ועליז בגלל החופש שניתן לו.
עובדיה (אריה אליאס), גר לבדו בחדר קטן ויש לו סדר יום קבוע.
הוא מתעורר כל בוקר לקול השעון המעורר כדי למהר לדוכן הפלאפל שלו ולהתחיל להכין מנות של פלאפל בפיתה עם תוספות לילדי השכונה.
לאחר העבודה הוא מבלה בשיחה ובגילוח אצל הספר "פיגארו" (שי דנון).
גברת אלטמן (רות הריס) היא אלמנה ייקית.
גם לה יש סדר יום קבוע.
היא קמה בבוקר, מכינה ארוחת בוקר ואוכלת לבד.
אחר כך היא הולכת לבית הקפה הקבוע שלה שם המלצר (שמעון ברון) מכיר אותה ויודע איזה תה ואיזה עוגה היא אוהבת.
לאחר קניית ירקות היא חוזרת שוב לדירתה.
היא שמה לב לילדים הצובאים על דוכן הפלאפל הסמוך ונגשת לשם.
עובדיה מחייך לקראתה ונותן לה מנה אך רואה שלבסוף היא זורקת אותה לסל.
למחרת הוא שולח לה מנת פלאפל לבית הקפה וזה דווקא מוצא חן בעיניה הפעם.
הם מתחילים ללכת ולשוחח, הוא קורא לה גברת אלטמן והיא קוראת לו אדון עובדיה.
הבדלי התרבות והמוצא שלהם הם גדולים אבל אלטמן היא בודדה, בתה גרה בארצות הברית ובנה פרופסור לארכאולוגיה שהיא מתגאה בו אך אין לו זמן להקדיש לה.
עובדיה הוא היחיד שמתעניין בה ומתייחס אליה בכבוד.
פיגארו מדריך את עובדיה איך להתייחס לאישה.
הם מבלים במשחק כדורגל ובחוף הים וכל אחד רואה בדמיונו עתיד מהיר.
הסרט מסתיים כששניהם נוסעים במכונית וספה קטנה, צוחקים ונהנים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותישראל פוליאקובהוארינה גנורהיארות הריסגב' אלטמןאריה אליאסעובדיהמוכר פלאפלשמעון ברוןמלצרשי דנון"פיגארו"ספר
"לפנות ערב" (מוכר גם בשם "בין ברושים") הוא שיר שכתב יעקב שבתאי, הלחין סשה ארגוב וביצעה עדנה גורן.
השיר התפרסם ב־1968, תחילה כנעימת הנושא של הסרט "הבן האובד" בבימויו של יוסף שלחין, ולאחר מכן בביצועה של גורן למילותיו של שבתאי.
השיר נכלל באלבומה השני של גורן, "שירי סשה ארגוב", שאותו הוציאה במשותף עם קובי רכט.
האלבום כלל ביצועים לשירי סשה ארגוב.
השיר והאלבום מוזכרים תדיר כקלאסיקות זמר עברי.
לאחר הוצאת התקליט "שירי סשה ארגוב" שינה סשה ארגוב את ההרמוניה בבית השלישי באופן משמעותי.
השינוי הוכנס בספר השירים והתווים "ככה סתם".
לפני המבול הוא סרט תיעודי משנת 2016 בנושא שינויי אקלים בבימויו של פישר סטיבנס.
הסרט הופק כשיתוף פעולה בין סטיבנס, לאונרדו דיקפריו, ג'יימס פאקר, ברט ראטנר, טרבור דוידוסקי וג'ניפר דייוויסון קילורן.
מרטין סקורסזה הוא מפיק הסרט.
הסרט מתאר את השפעות שינויי האקלים באזורים שונים בעולם, ודן בהכחשת שינויי אקלים.
אנשי ציבור רבים התראיינו לסרט.
במטרה לקזז את פליטת הפחמן של ההפקה, יוצרי הסרט שילמו מס פחמן מרצון.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בספטמבר 2016, ויצא לאקרנים ב-21 באוקטובר.
הוא שודר בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק ב-30 באוקטובר.
כחלק מהמחויבות של נשיונל ג'יאוגרפיק לסיקור שינויי אקלים, הסרט התיעודי הופץ ללא תשלום בפלטפורמות שונות.
הוא קיבל ביקורות חיוביות רבות.
הסרט מציג את דיקפריו מבקר באזורים שונים על פני הגלובוס, חוקר את השפעת ההתחממות הגלובלית.
דיקפריו מתייחס שוב ושוב לטריפטיכון מהמאה ה-15 מאת הירונימוס בוש, גן התענוגות הארציים, שהיה תלוי מעל עריסתו כתינוק, ושהוא משתמש בו כאנלוגיה למהלך הנוכחי של העולם לעבר חורבן פוטנציאלי.
הסרט גם מתעד, בחלקו, את הפקת סרטו של דיקפריו מ-2015 "האיש שנולד מחדש".
הערותיו ופניותיו של דיקפריו מתמקדות רבות בהכחשת שינויי האקלים, בעיקר בקרב לוביסטים תאגידיים ופוליטיקאים בארצות הברית.
הם מראיינים את האסטרונאוט יליד בריטניה פירס סלרס, מדען של נאס"א שטס לשלוש משימות חלל, שדן ברצונו לפרסם את סכנות ההתחממות הגלובלית בזמן הקצר שנותר לו לחיות, שכן הוא חלה בסרטן הלבלב בשלב IV.
הסרט היה זמין בחינם באינטרנט בין 30 באוקטובר ל-6 בנובמבר 2016, לקראת יום הבחירות בארצות הברית, לאחר ששודר בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק ב-171מדינות ובערוצי הטלוויזיה הלאומיים של חלק מהמדינות.
הסרט נצפה ביותר מ-2מיליון פעמים ביום שלאחר שחרורו.
החל מנובמבר 2022, הוא זמין לצפייה בדיסני+.
הסרט בוחן מקרוב את האפשרות להטלת מס פחמן בארצות הברית.
לפני המבול תואר כ"מרגש באופן מפתיע" וכ"סרט דוקומנטרי מכל הלב, הגון וחינוכי על הנושא החשוב ביותר של זמננו" ב"הגרדיאן".
לפני הגשם (במקדונית: Пред дождот, באנגלית: Before the Rain) הוא סרט דרמה-מלחמה מקדוני משנת 1994, בבימויו ובכתיבתו של מילצ'ו מנצ'בסקי.
הסרט, שהופק בשיתוף פעולה בין מקדוניה, בריטניה וצרפת, מציג מבנה נרטיבי ייחודי המחולק לשלושה חלקים: "מילים", "פנים" ו"תמונות", אשר נשזרים זה בזה ויוצרים מעגל סיפורי מורכב.
"מילים": קיריל, נזיר צעיר במנזר מבודד במקדוניה, נשבע לשתיקה.
הוא מוצא את עצמו מעורב כאשר הוא מסתיר את זמירָה, נערה אלבנית המואשמת ברצח.
המתח האתני בין מקדונים לאלבנים גובר, וקיריל נאלץ להתמודד עם השלכות החלטותיו.
"פנים": בלונדון, אן, עורכת צילומים, מתמודדת עם משבר אישי כאשר היא נקרעת בין בעלה לבין אלכסנדר, צלם מלחמה מקדוני שחזר מהבלקן.
הקשר ביניהם מתערער על רקע תמונות מזעזעות מהקונפליקט האתני.
"תמונות": אלכסנדר חוזר למקדוניה ומגלה כי הכפר שבו גדל נמצא בעיצומו של סכסוך אתני.
הוא מנסה לגשר בין הצדדים, אך המציאות האלימה והמתח הגובר מאיימים על מאמציו.
הסרט מציג את הקשרים בין הפרקים, כאשר דמויות ואירועים משולבים זה בזה, ומדגיש את המחזוריות של האלימות והאהבה.
רדה שרבדז'יה – אלכסנדר, צלם מלחמה מקדוני שחוזר לכפרו
קתרין קרטלידג' – אן, עורכת צילומים בלונדון
גרגואר קולין – קיריל, נזיר צעיר במנזר מקדוני
לבינה מיטבסקה – זמירָה, נערה אלבנית המואשמת ברצח
ג'יי ויליירס – ניק, בעלה של אן
סילביה סטויאנובסקה – חנה, דמות מקומית בכפר
פילידה לאו – אמה של אן
יוסיפ יוסיפובסקי – האב מרקו, נזיר במנזר
פטר מירצ'בסקי – זדרבה, תושב הכפר
עבדורחמן שאלה – זקיר, אביה של זמירָה
הסרט "לפני הגשם" זכה לשבחים רבים מהמבקרים.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 92% בהתבסס על 37 ביקורות, עם הקונצנזוס: "סרט אנטי-מלחמתי מטריד זה מציע תובנה לסיבות ההיסטוריות הארוכות של מלחמות אתניות במדינות הבלקן".
רוג'ר איברט תיאר את הסרט כ"אחד מהסרטים הטובים של השנה" וכינה אותו "בכורה קולנועית מבריקה".
המגזין וראייטי שיבח את הסרט כ"מרהיב מבחינה ויזואלית ונרטיבית".
לפני המהפכה הוא סרט דוקומנטרי ישראלי משנת 2013 המתעד את חיי הקהילה הישראלית בטהרן ערב המהפכה האיראנית של 1979 ותהליך בריחתם מהעיר.
הסרט בביצוע הבמאי דן שדור והפקה של ברק הימן מחברת Heymann Brothers Films.
הסרט עוקב אחר סיפור קהילת ישראלים שגרו בטהרן בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, בתקופה שבה הם נהנו מרמת חיים גבוהה וממעמד כלכלי מיוחד בחסות קשרים קרובים עם משטר השאה מוחמד רזא פהלווי.
במסגרת עסקאות נשק גדולות וקשרים כלכליים מתפתחים בין ישראל לאיראן, קיבלו הישראלים בטהרן הזדמנויות עסקיות רחבות ומעמד חברתי בולט.
עלילת הסרט מתחילה כמבט נוסטלגי על "ימים טובים" שלא חזרו ולא יחזורו, אך הופכת לדרמת מתח המתארת את הרגע בו מבינה הקהילה שהמשטר המושחת אליו היא קשורה בעמוקות מתמוטט.
הסרט עוקב אחר תהליך הבריחה של הישראלים מטהרן בעקבות הקמת הרפובליקה האיסלאמית בפברואר 1979.
עד להמהפכה האיסלאמית בשנת 1979, התקיימו יחסים דיפלומטיים וכלכליים הדוקים בין מדינת ישראל לשלטון בטהרן של השאה פהלווי.
משטר השאה נחשב למעצמה מודרנית בעלת קשרים בעלי טון חיובי עם המערב, והישראלים בטהרן היו חלק מהרשת הכלכלית וביטחונית המקושרת לשלטון זה.
כאשר בפברואר 1979 חזר אייתוללה רוחוללה חומיני מהגלות וכאשר תהליך המהפכה החל בעוצמה, התמוטט השלטון של השאה וקרסו היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לאיראן.
המדינה האיסלאמית החדשה נקטה עמדה בעלת אופי תקיף כלפי ישראל והפכה לתומכת חזקה של תנועות פלסטיניות שונות.
בתוך זמן קצר התברר כי קהילת הישראלים בטהרן נתפסת ככלי של המשטר הישן וההנהלה הכלכלית הקשורה אליו.
במרץ 1979, ממשלת הרפובליקה האיסלאמית החדשה החלה בהוצאות להורג של בעלי השפעה יהודים הנחשבים לקשורים בישראל.
בין הנרצחים היה חביב אלגאניאן, איש חשוב בקהילה היהודית בטהרן ובעל השפעה גדולה בהנהלת הגופים היהודיים.
כתגובה לעלייה באיום על חייהם, אלפי ישראלים שגרו בטהרן בימים הראשונים של המהפכה נאלצו לברוח מאיראן.
לפני המהפכה היו כ-100,000 יהודים באיראן, אך לאחר הקמת הרפובליקה האיסלאמית עזבו רובם את המדינה.
הסרט הופק בביצוע של דן שדור, בוגר תוכנית הסרטים של אוניברסיטת תל אביב.
משפחת שדור הייתה חלק מהקהילה הישראלית בטהרן ועזבה את אירן לאחר המהפכה, כאשר דן שדור עצמו היה בן שנה בעת בריחת משפחתו.
הסרט הופק על ידי ברק הימן, השותף בחברת Heymann Brothers Films יחד עם אחיו תומר הימן.
החברה ידועה בייצור סרטי דוקומנטריים זוכי פרסים מהדרגה הגבוהה.
עריכת הסרט בוצעה על ידי נילי פלר, היועץ האמנותי היה רן טל, וצילום הסרט בוצע על ידי איתי מרום ואיתי נאמן.
המוזיקה המקורית לסרט נחברה על ידי ישי אדר.
הסרט הופק בשיתוף עם ITVS (International Television Service) וקיבל תמיכה מ-Yes Doco, קרן רבינוביץ, קרן גשר (Gesher Multicultural Film Fund) ומפעל הפיס—הקרן לתיאטרון וסינמה בישראל.
הסרט כולל ראיונות עם דיפלומטים ישראלים, משפחות שברחו מטהרן, אנשי עסקים ופקידים שחוו את המהפכה מקרוב, ומומחים לתולדות המהפכה האיראנית.
הסרט משתמש בחומר ארכיוני ונדיר, כולל קטעי סרטים ביתיים ב-8 מ"מ מהתיעוד האישי של משפחת שדור וקליפים של חדשות מתקופת המהפכה.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל Hot Docs בקנדה בשנת 2013. פסטיבל Hot Docs, אחד מהפסטיבלים הדוקומנטריים המוביליים בעולם, התקיים באפריל-מאי 2013. בעקבות הצגתו בקנדה, הסרט הוצג לראשונה בישראל ב-9 במאי 2013 דרך תוכנית yes דוקו בטלוויזיה הישראלית.
בשנת 2014 שודר הסרט בארצות הברית על ידי ITVS בטלוויזיה בתאריך 17 באוגוסט 2014.
הסרט הוצג בעשרות פסטיבלים בין-לאומיים חשובים:
BAFICI (פסטיבל הקולנוע של בואנוס איירס)
פסטיבל הקולנוע היהודי בסן פרנסיסקו
הסרט קיבל ביקורות חיוביות מעיתונים וממדיה בינלאומיים.
עיתון הארץ פרסם ביקורת בתאריך 9 במאי 2013 בכותרת "הגן העדן הישראלי באיראן".
צופים בפלטפורמת IMDb נתנו לסרט דירוג ממוצע של 7.2 מתוך 10, על בסיס של 125 הערכות של משתמשים.
חלק מהביקורות הדגישו את יכולת הסרט לתת אנושיות לחיי הקהילה לפני המהפכה.
עם זאת, חלק מהביקורות ביקרו על כך שהסרט עלול להציג הטיה לעבר נקודת מבט פרו-ישראלית.
בעיה זו רלוונטית להערכת האופן בו מתואר מהלך המהפכה ותפקידה של הקהילה הישראלית בהקשר ההיסטורי הרחב יותר.
חלקים מהדיונים בקהל הביעו דאגה לגבי סוגיות של איזון נייטרלי בהצגת הסיפור.
לפי דיווחים בעיתונות בישראל, הסרט נחשב לעדות חשובה להבנת ההתפתחויות ההיסטוריות בין ישראל לאיראן, במיוחד בהקשר לחוויות קהילה ישראלית שעזבה מאחוריה חיים של שפע ויוקרה שלא יחזרו עוד.
במאי דן שדור תיאר את הסרט כמטאפורה למצבה של ישראל בעולם המודרני, ולא רק כתיעוד היסטורי של עבר.
לדברי שדור, הרעיונות של סרטו נותרים אקטואליים בנוכח המתחים הגאופוליטיים המתמשכים בין ישראל לאיראן בעשור האחרון.
לִפְתָּן (בלועזית: קוֹמפּוֹט) הוא סלט פירות מתוק של פירות או חלקים מהם (כמו תפוחים, אגסים, דובדבנים, תותים, שזיפים) וסוכר, לרוב הוא נוזלי יותר מריבות, ג'לי או קונפיטורות.
לפתנים יכולים להכיל גם תבלינים ופירות יבשים.
בפולין ורוסיה לפתן הוא משקה מסורתי.
בשנות ה-80, 60% מהמשקאות שנשתו בבתים היו לפתנים או תבשילים ביתיים מסוגם.
בחלק מהבתים תה עם לימון הפך לתחליף ללפתן (בחלק מהמדינות במזרח אירופה, שותים תה לא רק אחרי ארוחה, אלא לכל משכה ומנותיה).
לרוב לא ימצא קומפוט במסעדה פולנית ממוצעת, והוא נפוץ יותר במסעדות רוסיות קטנות.
בפולין, לפתן ותה החליפו את מוצרי מיצי הפירות.
בתקופת הצנע בישראל, בשל המחסור בפירות הוכנו לפתנים מירקות כגון קישוא וגזר.
ישנו סרט ישראלי בשם "קומפוט נעליים" בכיכובם של יהודה ברקן וגבי עמרני.
ישנו מערכון של הגשש החיוור בשם "פגז קומפוט".
בפינה "חצי אחרי חמש" בתוכנית "שבוע סוף", נוהגים אנשל (אורי גוטליב) ויעקב (עידן אלתרמן) לצאת להפסקת קומפוט באמצע כל ראיון שהם מנהלים עם אורחיהם.
בסדרה מנדלבאום בלש פרטי, בעונה הראשונה גרי (יניב פולישוק) מכין קומפוט מפירות "עייפים" שהוא לקח מהירקן.
לפרויג או לאפרויג הוא ויסקי סינגל מאלט המיוצר באי איילה שנמצא במערב סקוטלנד.
בתהליך הייצור, שלב ההלתתה מופסק באמצעות עשן.
בדומה לסוגים אחרים של ויסקי מהאי איילה, מוסיפים לחומרי הבעירה של האש כבול מקומי מהאי, אשר נותן את הטעם האופייני של כבול עשיר במלח ויוד מאצות ים.
הלפרויג הוא אחד מסוגי הוויסקי בהם טעמו של הכבול עשיר ביותר ביוד ומלח ים, וכנראה שהוא גם הוויסקי המעושן ביותר.
בעבר היה יישון הוויסקי בחביות מתבצע בקרבה לים, זאת כי נאמר שסביבה זו מוסיפה לטעם ולארומה של הוויסקי מעין מליחות ים.
למרות זאת, כמו רוב מותגי הוויסקי באי איילה בימינו, מתיישן הוויסקי במחסנים ביבשת ולא על האי.
הטעמים המיוחדים מגיעים מהעישון הכבד של הלתת ומהמים העשירים שבהם עושים שימוש במזקקה, לאחר שזרמו דרך מרבצי הכבול העשירים שמצפון למפרץ המזקקה.
ויסקי זה הוא ככל הנראה הוויסקי הסקוטי המעושן ביותר (כ-60 חלקים למיליון) ואיתו באותה נשימה נספרים בדרך כלל שכניו לחוף וגם לרמת העישון המאלטים של מזקקות לגבולין וארדבג ברמות עישון דומות ובעלות טעם כבול ייחודי לאיילה.
בשל טעם היוד החזק במשקה, הוא שווק כבעל תכונות רפואיות והיה הוויסקי היחידי שיובא ונמכר חוקית בתקופת היובש בארצות הברית.
מזקקת לפרויג (משמעות השם לפרויג בגאלית סקוטית היא "החלל היפהפה ליד המפרץ הרחב") נפתחה לראשונה בשנת 1815 על ידי האחים אלכס ודונלד ג'ונסטון.
האחים ג'ונסטון היו מומחי ערבוב ויסקי (או בקיצור McCrae's) השייכים לשבט מקדונלד.
האחים ג'ונסטון שינו את שמם לאחר כישלון המרד היעקוביטי והתיישבו על האי איילה.
המזקקה נוהלה על ידי משפחת ג'ונסטון עד לשנת 1887 ולאחר מכן הועברה הבעלות על המזקקה למשפחת הנטר.
משפחת הנטר ניהלה את המזקקה עד לשנת 1954 על ידי לן הנטר.
לאחר מותו של לן הנטר (שלא היו לו ילדים), הבעלות על המזקקה הועברה לאחד ממנהליה, בסי ויליאמסון.
לאחר מכן המזקקה נמכרה לארגון ללונג ג'ון ב-1960 והפכה לחלק מתאגיד ענק, "אלייד דומיק" (Allied Domecq).
בשנת 2005 נרכשה החברה שוב על ידי תאגיד הענק "פורצ'ן ברנס".
מאז 1994 היה לפרויג הוויסקי הראשון בעל התוית "Royal Warrant" (בתרגום חופשי: יקיר המלך) שקיבל באצולה מהנסיך מוויילס אשר הכריז כי לפרויג 15 הוא המשקה האהוב עליו מכל, במהלך סיורו במזקקה.
מזקקות אחרות שזכו לתוארי כבוד כגון "by royal appointment" גם הוסיפו את התואר לשמן (רויאל בראקלה ורויאל לוכנגר).
לפרויג 10 (Laphroaig 10 Years Old) - ויסקי אשר יושן בחביות עץ אלון במשך 10 שנים וטעמו מעושן, כבול וקצת מלוח יחסית לגילו.
בשנת 2005 אחוז האלכוהול של המותג לפרויג 10 ירד מ-43% אלכוהול ל-40%, כנראה מטעמים מסחריים.
לפרויג 10 חוזק חבית (Laphroaing 10 YO - original cask strength) - ויסקי אשר יושן בחביות עץ אלון במשך 10 שנים.
מה שמיוחד בוויסקי זה שלפני הבְקבוק אין מוהלים אותו במים כדי לדלל את כמות אלכוהול אלא מבקבקים אותו כפי שהוא, מה ששומר על הטעם הגולמי של הוויסקי ונותן ארומטיות ועישון כבד וטעם כבול דומיננטי.
לפרויג 15 (Laphroaig 15 Years Old) - ויסקי אשר יושן בחביות עץ אלון במשך 15 שנים וטעמו מתקתק ומועשן וכבול וגם כן קצת מלוח.
לפרויג חבית 'רבע' (Laphroaig Quarter Cask) - ויסקי זה יושן בחביות קטנות במיוחד כדי לקבל יותר מטעם העץ השרוף.
הוא מבוקבק ב-48% אלכוהול, ולא מצוין על הבקבוק "חוזק חבית" או שנות יישון.
מדובר בוויסקי המשלב כמה סוגי לפרויג ביישון שונה שמקבלים את הגימור הרצוי ביישון בחבית רבע, בה שטח הפנים שנפגש עם הכהיל גבוה בהרבה.
כמו ויסקי בחוזק חבית, ויסקי זה אינו עובר סינון בקירור.
מותג זה מופק במטרה לשחזר את טעמו של הוויסקי כפי שייוצר בתחילת המאה ה-20.
לפרויג 30 "נדיר מאוד" (Laphroaig 30 YO "Extremely Rare") - ויסקי אשר יושן בחביות עץ אלון במשך 30 שנים וגם כן לא נמהל במים (חוזק חבית).
לפרויג 40 (Laphroaig 40 YO) - ויסקי אשר יושן בחביות עץ אלון במשך 40 שנה ולא נמהל במים (חוזק חבית).
עד כה לפרויג 40 הוא הוויסקי הזקן ביותר שנוצר על ידי מזקקת לפרויג.
לפת (שם מדעי: Brassica rapa) היא ירק ממשפחת המצליבים, המשמש למאכל וכמספוא.
זהו צמח תרבותי, שהיה ידוע ביוון וברומא העתיקה, בסין ובמצרים העתיקה וגם בישראל ועל כך מעידים המקורות שבמשנה.
הלפת גדלה בייחוד בארצות של אקלים נח וממוזג.
נזכרה במשנה בין ירקות הגינה: "הטומן לפת וצנונות תחת הגפן, אם היו מקצת עליו מגלין, אינו חושש לא משום כלאים, ולא משום שביעית, ולא משום מעשרות, ונטלים בשבת" (משנה כלאים א ט).
בתקופת המשנה נחשב הלפת למאכל עניים ושימש גם כמספוא, ובמסכת ברכות מד ב' נאמר: "אוי לבית שהלפת עוברת בתוכו".
לפת טרייה מכילה 30 קלוריות ל-100 גרם ולפת מבושלת 28 קלוריות ל-100 גרם.
הלפת היא אשרוש עם שושנת עלים בראשו והוא דומה לצנון בחיצוניותו ובאופן גידולו.
גם הלפת היא גידול חד-שנתי חורפי.
ידועים זנים כדוריים, עגולים-פחוסים ושיפודיים.
הוא גידול רב-שימושי הנאכל טרי או כבוש והעלים הירוקים מבושלים כתרד.
במטבח העיראקי יש אף שימוש של לפת כקינוח חם ומתוק עם או בלי תמרים (שלרם - מקורה במילה הפרסית ללפת شلغم).
במזרח אסיה קיימים שני זנים של לפת שנהוג להשתמש בעליהם, ולא בשורשיהם, למטרות קולינריות.
לזנים אלו מספר שמות בשפות שונות.
בארץ התקבעו השמות פאק צ'וי וכרוב נאפה לתיאור שני הזנים.
לפקח ולהעניש: הולדת בית-הסוהר (צרפתית: Surveiller et Punir: Naissance de la Prison) הוא ספרו של הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו, אשר פורסם בהוצאת גלימאר בשנת 1975, ובהוצאת רסלינג במהדורה העברית בשנת 2015. לפקח ולהעניש נחשב לאחת העבודות החשובות, אם לא החשובה ביותר, מבין מחקריו של פוקו.