tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכינוס ה-101 של ארגון הימאות הבינלאומי קראה הודו להקמת כוח לשמירת שלום של האומות המאוחדות שמטרתו תהא להילחם בשוד הימי בסומליה.
עליית תופעת השוד הימי לחופי סומליה אף עוררה חששות בהודו כיוון שרוב נתיבי הספנות לנמלי הודו חוצים את מפרץ עדן.
בתגובה לחששות אלה, הציב הצי ההודי ספינת מלחמה באזור מפרץ עדן ב-23 באוקטובר 2008. בנובמבר 2008 החלו שודדי ים סומלים לתקוף אף אוניות ששייטו הרחק מחוץ לתחומי מפרץ עדן.
שוד ימי לחופי סומליה תועד כבר לפני שנים רבות, אך צבר תאוצה בשנות ה-2000. עוד מהעת העתיקה, פיראטים שדדו רכוש על ספינות וחטפו אנשים חשובים או עשירים ששוחררו תמורת תשלום כופר-נפש.
בתקופת האימפריה הרומית, פעילות הפיראטים גברה מאוד עד כדי כך פגיעה במשלוח הרומי שאילץ את תגובתם.
הרומאים פתחו בפעילות צבאית שבמהלכה נהרגו כ-10,000 פיראטים ונהרסו כ-500 ספינות.
כתוצאה מכך, עד לנפילתה של רומא הפיראטיות לא הרימה ראש.
שורשיה של הבעיה הנוכחית לעומת זאת, טמונים בקריסתה של המדינה הסומלית בשנת 1991, כאשר המאבקים להשפעה פוליטית ולעליונות שבטית התפתחו למלחמת אזרחים.
מלחמת האזרחים הסומלית, שצמחה בשנות השמונים (1986–1989) מתוך התנגדות לחונטה הצבאית בהנהגתו של סיאד בארה, נמשכת זמן רב.
הרקע להתנגדות נבע מערעור שלטונו של בארה, לאור מצבו הרפואי, שהוחמר עקב תאונת דרכים קשה וגילו המתקדם.
אל מול ערעור זה, כמאמץ להיאחז בשלטון, הפכה המועצה המהפכנית העליונה של בארה (SRC) לטוטליטרית ושרירותית, מה שעורר את ההתנגדות שבהמשך הובילה למלחמת אזרחים.
כך, כנגד התנגדות זו החלו לפעול מספר קבוצות מורדים חמושות, מול כוחות חמושים של סומליה.
בשנת 1991 ארגוני האופוזיציה החמושים הצליחו בסופו של דבר להפיל את ממשלת בארה.
שיטות הלחימה והטקטיקה של בארה לחיזוק שלטונו חיזקו עוד יותר את ערעורן של תנועות המורדים השונות על שלטונו, אם כי המטרה המשותפת היחידה של הקבוצות הללו הייתה הפלת ממשלתו של בארה.
מטרה זו מילאה תפקיד מרכזי גם בהתפתחות השוד הימי בסומליה.
בהיעדר השלטון, פלגים חמושים שונים החלו להתחרות על השפעה בתוך הוואקום שנוצר, בעיקר בדרום סומליה.
בשנים אלו גם התמוטטה מערכת המשפט באופן זמני.
בשל לחימה בהיעדר ממשלה מרכזית, הפכה סומליה ל"מדינה כושלת".
מצב זה עורר את בואם של משקיפי צבא האו"ם ב-1992, ואחריהם כוחות שלום גדולים יותר.
האו"ם נסוג ב-1995, עם נפגעים משמעותיים.
אף רשות מרכזית לא הוקמה מחדש במדינה באותה העת.
לאור כל זאת, סומליה נחשבת אחת מהמדינות הפחות מפותחות באפריקה: שלטון מפורר, חוסר סדר אזרחי, מחסור חמור במזון.
כל אלו היוו קרקע לעליית מקרי השוד הימיים באזור.
על מנת להתמודד עם המחסור החמור במזון, בשנת 1980 משרד הדיג הסומלי והסוכנות לפיתוח החוף (CDA) השיקו תוכנית קואופרטיבית לפיתוח החקלאות והדגה.
כחלק מכך, הממשלה התירה לדייגים זרים לדוג באזור באמצעות רישיונות רשמיים או הסכמי מיזמים משותפים ויצרה שני מיזמים כאלו - העיראקי-סומלי נקרא Siadco והאיטלקי-סומלי נקרא Somital.
גם חיל הים הסומלי התפרק בעקבות התמוטטות השלטון.
בעקבות כך, החל דיג לא חוקי בחופי סומליה וספינות זרות החלו להשליך לעבר חופי סומליה פסולת תעשייתית, מה שגרם להמוני דגים למות כתוצאה מהרעלה.דבר זה פגע בפרנסתם של הדייגים המקומיים, שהחלו להתאגד ולנסות להגן על המשאבים שלהם ועל פרנסתם.
עניינם הראשוני של שודדי הים הסומלים היה בסילוק ספינות אלה מאזורי הדגה הסומלים, זאת בטרם החלה מעורבות של אנשי עסקים ואנשי מיליציות חמושות בפעילות השוד הימי.
בהמשך, החלה הסלמה שהובילה לשימוש בנשק ובטקטיקות פיראטיות (כגון השתלטות על ספינות זרות עד שישלמו כופר).
כך, חלק משודדי הים הם דייגים לשעבר הטוענים כי אוניות דיג זרות מאיימות על מקור מחייתם בכך שהן דגות במימי סומליה.
עם זאת, לאחר שאלו ראו את הרווחים הקלים הבאים ממעשי שוד ימי, בדמות דמי כופר המשולמים לידי השודדים, הם החלו להיעזר בראשי כנופיות עברייניות, כשהם חולקים ברווחי השוד עמם.
ברוב מקרי חטיפת האוניות לא פגעו השודדים באנשי הצוות, זאת כדי שלא לפגוע בסיכוי לגבייה מהירה של דמי כופר בתמורה לשחרורם.
מצב זה התקיים כמעט 15 שנה, עד שבשנת 2006 הייתה רגיעה זמנית במקרי השוד הימי.
זאת לאור יסודם של בתי הדין האסלאמיים על פי השריעה.
דרוש הסבר אולם, לאחר פלישת אתיופיה לתחומי סומליה, בדצמבר 2006, חלה עלייה מחודשת במקרי השוד כיוון שבעקבות הפלישה מרבית מהאוכלוסייה נותרה ללא מקורות הכנסה.
בשנת 2007 התרחש תקרית דאי הונג דן בו נחטפה אונייה צפון-קוריאנת שבסופו של דבר הצליחה להשתחרר.
ממשלת המעבר הפדרלית של סומליה עשתה מאמצים רבים להילחם בתופעת השוד הימי, והתירה לעיתים לאוניות מלחמה זרות להיכנס לתחום המים הטריטוריאליים של סומליה על מנת לסייע למניעתה.
אולם, לעיתים קרובות, אוניות מלחמה זרות המנהלות מרדף אחר שודדי ים נאלצו בכל זאת להפסיק את המרדף בעיצומו כאשר השודדים נכנסו לתחום המים הטריטוריאליים של סומליה.
במשימת הגנה זו התערבו ציי המערב המרכיבים את כוח המשימה המשולב 150 (CTF 150).
במקור, כוח זה אמון על מעקב אחר משלוחים חשודים מהחוף הסומלי ומפרץ עדן מבסיסם בג'יבוטי מאז מאי 2002. המשימה העיקרית שלהם הייתה לתמוך בפעולות ארצות הברית בעיראק, לכן לכוח המשימה המשולב 150 לא הייתה בהתחלה משימת פיראטיות ספציפית.
כאמור, ספינות מלחמה התערבו רק מדי פעם וזאת על מנת לספק סיוע לספינות שהותקפו בקרבתן.
עם זאת, תפיסה זו החלה להשתנות עם התקפות פיראטיות על ספינות הסיוע של האו"ם שהגיעו לסומליה בשנת 2006 ובשנת 2007, ולאור עלייה דרסטית בחטיפות בשנת 2008. אלו הובילו ליישום שטח הסיור הימי באוגוסט 2008 על ידי ה-CTF 150
בספטמבר 2008, נחטפה הספינה MV Faina (ספינה אוקראינית שנשאה נשק וטנקים) והוחזקה כמעט חמישה חודשים.
לפני כן, היו חששות כבדים כי כלי נשק כבדים ותחמושת, עלולים ליפול לידיהם של הכוחות האסלאמיים הסומליים, שחלקם היו קשורים לאל-קאעידה.
לאור זאת, ספינות מלחמה אמריקניות ליוו את הפאינה ומנעו את פריקת המטען.
חטיפתה של ה-MV Faina הגיעה בעקבות החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם באוקטובר 2008, אשר נתנה בסיס חוקי לפעולות נגד פיראטיות ימיות נרחבות מחוץ לקרן אפריקה.
החלטות האו"ם אפשרו לכוחות הצי ללכוד שודדי ים במימיה הטריטוריאליים של סומליה, במקום להיות מוגבלים לרדיפת הפיראטיות "בים הגבוה".
בשנת 2008, דווחו כיותר מ-120 התקפות, דבר שגרם לתפיסה של מעל 40 ספינות וחטיפה של יותר מ-600 אנשי צוות.
מעבר לכך כ-30 מיליון דולר של כופר שולמו.
גם בין השנים 2008 ל-2010 רשם הארגון הימי הבינלאומי עלייה משמעותית במקרי שוד מול חופי סומליה.
בתוך כל הסלמה זו, ב-20 בינואר 2009, הוכשר כוח המשימה המשולב כדי להרתיע באופן פעיל, לשבש ולדכא את השוד הימי על מנת להגן על הביטחון הימי העולמי.
עם הזמן, כוחות ימיים ממדינות אחרות כולל הודו, סין ורוסיה בנו גם כן נוכחות במפרץ עדן ושיתפו פעולה עם הבריתות המערביות.
כיום, כיותר מ-30 מדינות מיוצגות במפרץ עדן.
תהליך זה נתמך כאמור על ידי התהליך הבא, שהחל בחודש יוני 2008. בחודש זה פנתה ממשלת המעבר הפדרלית של סומליה לנשיא מועצת הביטחון של האו"ם וביקשה סיוע מן הקהילה הבינלאומית במאמצים להילחם בתופעת השוד הימי החמוש בחופי סומליה.
בתגובה קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם החלטה, שהתקבלה בפה אחד, להעניק הרשאה למדינות שלהן הסכם עם ממשלת המעבר לחדור לתחום המים הסומליים כדי להילחם בשוד הימי.
תוקף החלטה זו היה למשך שישה חודשים.
בהמשך, בדצמבר 2008, קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם החלטה נוספת פה אחד, המאשרת לתקוף את שודדי הים גם בבסיסיהם על אדמת סומליה.
החלטה זו נעשתה בהסכמתה של ממשלת סומליה שניצבה חסרת אונים למול התופעה של המיליציות האסלאמיות.
חוסר אונים זה מתמשך עד היום.
כאמור, כבר משנים מוקדמות בהיסטוריה של סומליה, היה ברור כי במוקדם או במאוחר העדר של שליטה ממשלתית מקומית יעילה תוביל לבעיות בלתי נסבלות, שמכריחות את הקהילה הבינלאומית לפעול.
ניתן לראות כיצד טענה זו הוכיחה עצמה לאורך השנים בסומליה, הן כפי שניתן היה לראות בתיאור את המעורבות הבינלאומית בסוגיה והן מהיעדר יכולת השלטון המקומי להתמודד עם הסוגיה בעצמו, מה שעורר את אותה מעורבות בינלאומית.
מבחינת השלטון המקומי - בשנת 2004 הוקמה ממשלת המעבר הפדרלית, אותה ציינו קודם, אך היא עדיין לא תמכה בסומליה.
ב-2006, הצבא האתיופי התערב על מנת להניע את איחוד המורדים האסלאמיים מחוץ למוגדישו (בה התקיימה מלחמה עמם) ולקדם את השליטה של ממשלת המעבר הפדרלית באזור.
בהמשך לכך, כיום, ממשלת המעבר הפדרלית מוכרת באופן בינלאומי כממשלה הרשמית של סומליה, וכיום מייצגת את סומליה באו"ם ובעוד גופים בינלאומיים.
עם זאת, היכולת שלה לפעול ברמה הבינלאומית היא ללא ספק גדולה יותר מהיכולת שלה לפעול בתוך סומליה עצמה.
מועצת הביטחון המותאמת הגיעה למסקנה שממשלה זו לא מסוגלת לשמור על סדר בתוך סומליה, במקומות בהם ישנם קונפליקטים חמושים לא בינלאומיים (דוגמת הפיראטיות).
זאת, כיוון שהאופוזיציה לממשל זה מופצת במגוון רחב של קבוצות חמושות.
קבוצות אלו חולקות כמה מטרות משותפות, אך חסרה להם אחידות בפיקוד, והם מפוצלים בנוגע למספר סוגיות.
הכוח הכולל של האופוזיציות הללו לא ידוע.
קבוצות הניטור של סומליה מעריכות שהקבוצות הללו שולטות או מפעילות בפועל השפעה קולקטיבית באזורים של יותר מ-90% מסומליה.
הקשר בין המצב באדמת סומליה והעלייה של הפיראטיות בחופי סומליה מתועד ונוכח.
כך, גם קבוצת "אנשי הקשר עם הפיראטיות בחופי סומליה", מכניזם מורכב שהתבסס בשנת 2009, ציין שתופעת השוד הימי היא סימפטום של היעדר שלטון וחקיקה רחבים יותר במדינה וכך ממשיך להתקיים האיום על היציבות האזורית.
מצב זה אינו חדש כאמור, והועלה כבר במועצת הביטחון ב-1872. במועצה זו הגיעו למסקנה ש"חוסר היציבות המתמשכת בסומליה תורמת לבעיית הפיראטיות ושוד חמוש בחופי סומליה, מה שמדגיש את ההכרח בתגובה מקיפה על ידי הקהילה הבינלאומית, לפתרון בעיה זו הבעיות שעומדות בבסיסה".
בנוסף, המזכירות הכללית ציינה שהפתרון ארוך הטווח לבעיית השוד הימי יכול לבוא רק מביסוס מחודש של החוק בסומליה, מה שדורש פעולות פנימיות, ורחוק מלקרות כעת".
בזכות הפעולות הרבות שנעשו להדיפת השוד הימי, מספרם של שודדי הים ירד משמעותית.
עד שנת 2010, הסיורים של כוח המשימה המשולב השתלמו, עם ירידה מתמדת במספר התקריות.
עד סוף שנת 2011 נחטפו רק 4 כלי שיט לעומת 17 בשנה שקדמה לה.
בתגובה לכך, פיראטים נקטו פעולות חטיפה מוגברות ביבשה.
על פי הלמ"ס הימי הבינלאומי, התקפות פיראטים באוקיינוס ההודי פחתו משמעותית.
נכון לנובמבר 2017, לא נותרו כלי שיט גדולים או שבויים שנותרו בשבי הפיראטים.
אספקט נוסף אליו יש להתייחס, בהקשר היחס של השלטון לשוד הימי הוא יחס זה מצד סומלילנד שהיא מעין מדינה השייכת לסומליה, אך מתפקדת דה פקטו כמדינה עצמאית לכל דבר.
לשוד הימי יש משמעות רבה עבור סומלילנד.
לאור זאת שהפכה להיות תחת אור הזרקורים של החדשות הבינלאומיות, המפגש עם הפיראטים היווה תפקיד מרכזי כחלק מהמאמץ של סומלילנד להוכיח את ריבונותה.
היוזמות להתמודדות עם השוד הימי מתאימות לפרויקט רחב יותר של סומלילנד בהעלאת ההכרה בה כמדינה, פרויקט שהחל לאחר נפילתו של ממשלת בארה.
כיום סומלילנד ממשיכה לתפקד כמדינה עצמאית, למרות היעדר הכרה רשמית, שלא מנעה מסומלילנד לפתח את כל הסממנים של המדינה, המשותפים למדינות אפריקניות רבות פוסט-קולוניאליות.
היא נהנית מיציבות יחסית וצמיחה כלכלית, שמעורבים בה השקעות חוץ, וכלכלה ימית משגשגת המתמקדת בנמל ברברה.
סומלילנד היא סיפור הצלחה בהשוואה לדוגמאות אחרות באזור.
הופעתה של פיראטיות מול חופי סומליה באוקיינוס ההודי המערבי הייתה בעלת השלכות בלתי צפויות על סומלילנד, כולל התערבות של גופים בינלאומיים שונים, כגון האו"ם.
בהתאם, מאז שנת 2008, ממשלת סומלילנד הוגדרה כבעלת עניין בפעולות נגד פיראטיות בהנהגת האו"ם ונהנתה מצורות שונות של סיוע בבניית יכולות, כולל משאבים לפיתוח מערכת שיפוטית ושיטורית לטיפול בתביעות פירטיות.
בסומלילנד אין כל בסיס פיראטי ידוע, ולדברי הלשכה הימית הבינלאומית, לא היו פיגועים פיראטיים מחוץ לחוף סומלילנד ב-2010.
אנשים בקשת רחבה של החברה הדגישו בגאווה את היעדר הפיראטיות של סומלילנד וייחדו את משמר החופים כדוגמה לשיטור מוצלח.
משמר החופים הוקם בשנת 2005, בתמיכת בריטניה, והוא מורכב מ-12 בסיסים המשתרעים לאורך קו החוף בין ג'יבוטי לצפון ופונטלנד לדרום, החולקים חמש עד שבע סירות עבודה בכל זמן נתון.
התקציב השנתי של משמר החופים, בסך 200 אלף דולר, עומד בניגוד מוחלט לכ 2 מיליארד דולר שהושקעו מדי שנה על ידי הקואליציות הימיות הבינלאומיות המסיירות במפרץ עדן.
השוד הימי, או היעדרו, כמו השלום היחסי בסומלילנד, תוארו כסימפטומטיים של הבדל מהותי בין סומלילנד לסומליה.
הסבר אחד להבדל זה יוצא ממסגרת תרבותית, שנובעת מהיסטוריות הקולוניאליות השונות של סומלילנד ושאר סומליה.
כמגנה בריטית לשעבר, פיתחה סומלילנד כבוד "בריטי" מובהק למשפט ולסדר, לעומת "מרכיב המאפיה" בסומליה, שהפכה את סומליה הדרומית למרכזית יותר באלימות, דוגמת פיראטיות
פיראטים סומליים מציגים את פעילותם בתור הגנה על הריבונות ואיכות הסביבה, והם טוענים כי מטרתם לשמור על הריבונות הסומלית במים הטריטוריאליים של המדינה, על מנת להפסיק את הדיג הלא חוקי ולמנוע השלכת פסולת רעילה.
בהתאם לכך, שליח האו"ם לשעבר בסומליה אחמד וולד עבדאללה טוען כי "הדיג והשלכת הפסולת הבלתי חוקיים ממריצים את מלחמת האזרחים בסומליה, כיוון שהדייגים הזרים הבלתי חוקיים נוהגים לשלם לפקידים מקומיים מושחתים או לאנשי מלחמה לטובת הגנה או אישורים מזויפים לדיג".
הפיראטים בסומליה היו במקור דייגים שניסו להגן על הטריטוריה שלהם.
בזמן הפלת השלטון בסומליה, החלו ספינות זרות בדיג בלתי חוקי של טונה, שרימפס ולובסטרים, בהיקף של כ-300 מיליון דולר.
הם עשו שימוש בשיטות דיג אסורות על פי החוק, כמו: רשתות עם חורים מאוד קטנים והפעילו מתחת למים מערכות תאורה, המושכות את הדגים לתוך הרשתות, וכך הגדילו את כמות הציד.
כל אלה גרמו לסומלים הפסדים כספיים ופגעו בכמות הדגה באזור.
בעקבות התרחבות השוד הימי באזור, עזבו ספינות הדיג הזרות שחששו מהסיכונים, דבר שהגדיל את כמות הדגה, ואפשר לדייגים הסומליים להתפרנס שוב מדיג.
לדברי חוקר מאוניברסיטת לונדון אמדאופוליקנטה, מעל 30 מיליון אנשים תלויים במשאבים הימיים והחופיים בפרנסתם היום יומית.
עם זאת, אמנת האומות המאוחדות על חוק הים המבטלת את היתר הדיג והטלת הפסולת הרעילה, לא נאכפה באופן משמעותי, שכן בעקבות התמוטטות השלטון בסומליה בשנת 1991, החלו מספר חברות (שהקימה המאפיה האיטלקית) לשלוח טונות של פסולת תעשייתית רעילה מאירופה לחופי סומליה.
הן מצאו שזו דרך מאוד זולה להיפטר מפסולת רעילה: רק 2.5 דולרים לטון בסומליה בהשוואה ל-1,000 דולרים באירופה.
הדבר התגלה לאחר הצונאמי שהתרחש באוקיינוס ההודי בשנת 2004, אז הגלים הציפו טונות של פסולת גרעינית ורעילה באזור.
הטמנת הפסולת היא סכנה סביבתית חמורה, וגרמה להרס סביבתי ולפגיעה בבריאות התושבים: ריבוי זיהומים בדרכי הנשימה, כיבים בפה ודימום, דימומי בטן ודלקות עור חריגות בסומליה ובאזור מזרח אפריקה.
מדינות בעולם נלחמות בתופעת השוד הימי באמצעות העמדה למשפט.
העמדה למשפט באירופה גוזרת את דינם של שודדי הים למספר שנות מאסר, אבל לאחר מכן הם נשארים ומקבלים אזרחות אירופאית, כיוון שהם מוגדרים בסיכון גבוה לחזור לסומליה.
קיים החשש כי ההעמדה לדין בבתי המשפט דווקא יעודדו את פעולתם של הפיראטים.
הפיראטים משתמשים במגוון רחב של אמצעי לחימה כדי לבצע את ההתקפות שלהם.
כלי הנשק זמינים בסומליה לכלל צורכיהם, לאחר כמעט עשרים שנות עימות.
את רוב כלי הנשק שלהם הם מקבלים מתימן, אך מספר משמעותי מגיע ממוגדישו בירת סומליה.
לעיתים קרובות הם משתמשים בנשק קל כמו קלצ'ניקוב או רימונים, וארטילריה גדולה יותר כמו משגרי רקטות.
כלי נשק אלו לעיתים קרובות מיד שנייה, במצב גרוע מאוד.
כמו כן דווח על שימוש במערכות הגנה אווירית (MANPADS או MPAD) של Man-Portable, שימוש במערכות מסוג זה הוא נדיר ועלול לגרום לנזק רב, דבר המעיד על תוקפנות הולכת וגוברת.
בהתאם לאופן שבו קבוצת הפיראטים מאורגנת, שודדי הים מצטיידים בכלי הנשק שלהם בעצמם או באמצעות המנהיג שלהם.
יתר על כן, פיראטים מבצעים שימוש במכשירים טכנולוגים רבים במהלך שהותם בים, ביניהם ג'י־פי־אס ומשקפי ראיית לילה.
השימוש בטכנולוגיות מודרניות מסוג זה נותר עדיין נדיר, שכן רק הקבוצות הגדולות יכולות להרשות זאת לעצמן.
לבסוף, הכלי הנפוץ ביותר, שהפך לסמל של פיראטיות בחלק זה של העולם, הוא סולם.
כאשר הפיראטים נעצרים על ידי כלי שיט השייכים לכוחות בינלאומיים, נוכחות של סולם על הסיפון נחשבת לעיתים קרובות כעדות חותכת לאשמתם.
תפקידו המרכזי של סולם בכלי שיט ימיים הוא בתור אמצעי הצלה.
אך כשזה נוגע לשוד הימי, הסולם שימש את שודדי הים לעלייה בחשאי מן הסירות המכונות Skiffs לסיפון הספינה שעלייה מעוניינים להשתלט ביתר קלות.
תשלום הכופר לפיראטים נמסר בשקים שנפלטים ממסוקים או במזוודות עמידות במים באמצעות סירות.
בינואר 2009, תשלום כופר בסך 3 מיליון דולר הועבר לפיראטים באמצעות מצנח, כדי לשחרר את הספינה עם הצוות.
בדרך כלל, בני ערובה שנתפסו על ידי הפיראטים נדרשים לחכות 45 יום ויותר לתשלום הכופר לשחרורם.
פיראטיות היא אחד המקצועות העתיקים ביותר בעולם.
במיוחד לאורך החוף הסומלי, שודדי הים ניצלו את עידן המודרניזציה ועברה שדרוג משמעותי בסוגים של כלי נשק, כלי שיט ובשיטות שהם נוקטים.
הנשק החדיש ביותר שלהם כולל בין היתר מערכות הגנה אווירית, ג'י־פי־אס, משקפי ראיית לילה, נשק חם וסירות מנוע מהירות.
לדוגמה, החצץ הוחלף בנשק אוטומטי ובראשו רובה סער קלשניקוב הנקרא AK-47 והפריגטות (אוניות מלחמה קטנות או בינוניות) הישנות ששומשו בעבר הוחלפו בסירות מהירות.
יתרה מכך, על מנת להגדיל את טווח ההתקפה שלהם, פיראטים סומליים נהגו להשתמש גם ב"ספינות האם" שכללו כיבוש של ספינות מסחר.
פיראטיות סומלית כיום כוללת רצח, אונס ושיטות מתוחכמות יותר של חטיפה וסחיטה.
השוד הימי ביסס את עצמו בתור עסק מרכזי באזור פונטלנד של סומליה.
כיום, הפיראטים מנצלים את הזמינות הקלה של כלי נשק וגברים מאומנים, כמו גם את הכניעה של הממשלה בפונטלנד.
קהילות מקומיות היו מועסקות בשמירה ובהאכלה של בני ערובה, במשא ומתן על כופר ואף היו נהנות מהשפעות משניות של פיראטים המבזבזים את כופרם על סחורות ושירותים המיוצרים מקומית (כמו גם על כלות יפות).
פיראטים 'מוצלחים' הם מודל לחיקוי בקרב הגברים שאינם מועסקים באזור והרווחים מושקעים מחדש בעסקי הפיראטיות המתרחבים.
הסגנון הבסיסי של התקפות פיראטיות סומליות היה קבוע לאורך זמן, אם כי הציוד וכלי הנשק שודרגו לאורך הזמן ופותחו טקטיקות כדי להכות רחוק יותר מן החוף הסומלי.
הפיראטים תוקפים את קורבנותיהם מתוך סירות דיג קטנות ומהירות המכונות Skiffs.
בדרך כלל, הפיראטים משתמשים בספינה אחת כזו או בשתיים בשביל לתקוף את הספינה שעליה מעוניינים להשתלט, ובאמצעות סולמות נכנסים אל הספינה.
ברגע שהם עולים על הסיפון, הפיראטים לוקחים את הצוות כבני ערובה ומצווים עליהם לנווט את הספינה לעבר החוף פונטלנד.
עם ההגעה, חלק מהצוות מורד מן הספינה (לרוב זה כולל את הקפטן) כדי להרתיע נגד מרד בקרב בני הערובה וניסיונות הצלה פוטנציאליים על ידי כוחות הצי הבינלאומי.
לאחר מכן, הפיראטים יוצרים קשר עם בעל הספינה ודורשים כופר מופקע, שסכומו פוחת בחודשים הבאים עד להגעה להסכם.
הפיראטים הסומלים פועלים לפי קוד התנהגותי מחמיר שמחייב אותם לשמור על בני הערובה בחיים ובמצב סביר.
ה"סחורה" העיקרית בפשיטות הפיראטים הם הצוות הנתפס, לרוב הפיראטים מקבלים כופר גבוה במיוחד עבור אזרחים מערביים.
מדי פעם מתרחש טיפול קשוח כשנעצר המשא ומתן.
רק כאשר הכסף המזומן מועבר (על ידי סירה מהירה) הספינה והצוות משוחררים, לעיתים קרובות בליווי כוחות הצי.
שודד הים (Il corsaro) היא אופרה בארבע מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי, ללברית מאת פרנצ'סקו מריה פיאבה המבוססת על הפואמה "The Corsair" מאת לורד ביירון.
הופעת הבכורה התקיימה בתיאטרון גראנדה בטריאסטה ב-25 באוקטובר 1848.
ורדי התעניין בפואמה של ביירון כבר ב-1844, אך עבר עוד זמן עד שהתחיל לעבוד על האופרה לפי ליברית של פיאבה.
בינתיים נקלע ורדי לסכסוך בין שני מוציאים לאור שהתקוטטו על הזכויות של יצירתו.
את האופרה "שודד הים" כתב ורדי עבור אחד הצדדים, שלטעמו היה הצד המפסיד.
ורדי, שכנראה רצה כבר לסיים עם העניין, הזדרז לסיים את העבודה ב-1848. ייתכן כי בשעה שהעביר את הפרטיטורה לידי המו"ל, לא ידע ורדי מתי והיכן היא עתידה לעלות.
בפרמיירה שהתקיימה בטריאסטה בתיאטרון גראנדה (כיום התיאטרון הלירי ג'וזפה ורדי), לא נכח ורדי כלל.
האופרה קיבלה ביקורת גרועה, וירדה במהרה מן הבמה.
גם בזמנים מודרניים האופרה מוצגת לעיתים רחוקות.
למרות זאת ניתן למצוא מספר הקלטות מביצועים בימתיים וקונצרטנטיים.
כמו רבות מהיצירות המוקדמות של ורדי, היא סובלת בעיקר מהשוואה ליצירותיו המאוחרות.
בבחינה של האופרה עצמה, יש בה קטעים יצירתיים ובעלי אפקט דרמטי חזק שנותנים אינדיקציה טובה ליצירות שיכתוב ורדי בהמשך.
תמונה ראשונה - אונייתו של קוראדו
האי היווני נשלט בידי הפיראטים.
מקהלה מספרת על קוראדו, מנהיג הפיראטים הנמצא בגלות באי.
לפתע קוראדו מקבל מסר עם מידע מודיעיני צבאי על הפחה הטורקי סעיד.
על סמך המידע, הוא מחליט לצאת לשייט עם נאמניו.
הוא מורה מיידית להתכונן ליציאה.
תמונה שנייה - ביתה של מדורה
מדורה יושבת לבדה ממתינה לשובו של קוראדו.
היא נוטלת את הנבל, ושרה אריה יפה אך בעלת תוכן מאיים.
היא חשה כי האירועים עלולים להתהפך לרעה.
קוראדו חוזר אל הבית, השניים שרים דואט על אהבתם ועל חוסר הביטחון שצופן העתיד.
מדורה מתחננת בפני קוראדו לבל יעזוב, אך הוא עוזב כדי להתעמת עם הפחה.
תמונה ראשונה - ההרמון בעיר קורון
השפחות בהרמונו של הפחה מטפלות בשפחה המועדפת עליו - גולנארה, אך זו אינה מרוצה מתשומת הלב המועדפת שהיא מקבלת מהפחה.
גולנארה מתלוננת על החיים בהרמון וחולמת על חיים חופשיים ועל אהבה אמיתית.
סריס מופיע ומוסר לגולנארה הזמנה להשתתף בנשף שעורך הפחה לכבוד ניצחונו המקווה על שודדי הים בקרב הימי העתיד להתרחש.
גולנארה מביעה שוב את תקוותה כי משהו יותר משמעותי מצפה לה בחיים, שאר הנשים מעודדות אותה באמרם כי היא התקווה עבור כולן.
הפחה סעיד ואנשיו מקווים ומתפללים לאללה שיגן עליהם ויעזרם במלחמתם בשודדי הים.
אחד העבדים ניגש לפחה ומספר לו כי בחוץ ממתין דרוויש, שכנראה נמלט משודדי הים.
סעיד מורה להכניסו, ופונה אליו בדברים.
בעודו מדבר עם הדרוויש, עולות להבות מכיוון הים - זוהי ספינת הקרב של הפחה העולה באש.
הדרוויש מסיר את תחפושתו ומתגלה כלא אחר מאשר קוראדו.
שודדי הים מתנפלים על הנשף ובמקום מתפתח קרב.
בתחילה נראה כי ידם של קוראדו ושודדיו על העליונה, אך כאשר אלה מבחינים בהרמון העולה באש, מורה קוראדו להציל את הנשים שבתוכו ובכללם גולנארה.
טעות זו מאפשרת לאנשי הפחה להתארגן מחדש, הם שובים את קוראדו.
קוראדו מובא בפני הפחה הנוזף בו על חוצפתו שהעז לעמוד כנגדו, וגוזר עליו מוות בייסורים נוראים.
הפחה מתעלם מתחנוניהן של נשות ההרמון ובראשם גולנארה, לחון את קוראדו מאחר שחס על חייהן.
תמונה ראשונה - מגורי הפחה
הפחה מרוצה מניצחונו אך אינו בא על סיפוקו - מאה בתולות ביקשו את אהבתו אך ליבו נוטה רק אל גולנארה.
הפחה חושש כי גולנארה התאהבה בקוראדו הנועז, ושולח להביאה.
כאשר גולנארה מוכנסת הוא מתעמת איתה, והיא מאשרת את חשדותיו.
הוא מאיים עליה, אך היא לא נרתעת ומתנגדת לו.
הפחה יוצא בזעם מן החדר.
תמונה שנייה - בבית הכלא
קוראדו בתאו משלים עם מר גורלו.
גולנארה ששיחדה את הסוהר נכנסת אל התא, ונשבעת לעזור לו.
היא מושיטה לו סכין באמצעותה ירצח את הפחה.
קוראדו מסרב להצעתה, מאחר שאין זה מכבודו כלוחם לחבל תחבולות כאלה.
קוראדו חש ברגשותיה כלפיו ומספר לה כי הוא מאוהב במדורה.
גולנארה יוצאת מהתא באומרה כי היא תהרוג את הפחה.
באינטרלוד, מנגנת התזמורת את המוזיקה הסוערת מן הפרלוד, כשהיא מלווה את מעשה הרצח.
גולנארה שבה ומודיעה כי היא לוקחת את האחריות למותו של הפחה.
קוראדו וגולנארה מתכננים את ההימלטות אל האי היווני.
תמונה שלישית - האי היווני
כשהיא על סף המוות, שוכבת מדורה לאחר שנטלה רעל ומשוכנעת כי לעולם לא תראה את קוראדו.
כשספינתם של קוראדו וגולנארה מופיעה קוראדו יורד ונופל בזרועותיה של מדורה.
בטריו כל אחד מהם מביע את רגשותיו.
קוראדו מספר כיצד גולנארה סיכנה את חייה למענו.
אך השמחה אינה נמשכת עוד, מדורה מתה.
שודדי הים מנסים למנוע בעדו, אך קוראדו מזנק וקופץ מהצוק אל מותו.
שודד הקן (בהולנדית: De Nestenrover; 1568) הוא ציור שמן על לוח עץ, מאת הצייר הפלמי פיטר ברויגל האב.
התמונה היא בגודל 59 על 68 ס"מ, ומוצגת במוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
התמונה מתארת ילד התלוי על ענף בעת ניסיון לגנוב ביצים מקן של ציפור, ואיכר המצביע על הילד.
הציור מתאר את הפתגם ההולנדי "מי שיודע היכן הביצים בקן הציפור, יודע זאת.
מי שלוקח את ביצי הציפור, הביצים ברשותו".
הפתגם מעודד ביצוע פעולה באופן אקטיבי, במקום רק לדבר ולתכנן אותה.
למרות שם התמונה, ברויגל אינו מציב בקדמת הציור את האדם האקטיבי, מבצע הפעולה: את הילד הגונב את ביצי הציפור; אלא דווקא את האיכר המצביע עליו.
האיכר, שאינו איש המעשה, מתואר בציור כמהורהר, חולמני, סמוק פנים ומגושם, הלבוש בבגדים מגוחכים (אזור החלציים בולט באופן מופגן, ועוד).
הוא אינו שם לב לדרך ואינו מודע לכך שבצעד הבא אותו יעשה יפול למים.
בכך חוזר ברויגל על תפיסת התמימות (ואולי "העיוורון") האנושית, אותה הדגיש בציור "משל העיוורים".
בעוד הילד השודד את קן הציפור נמצא למעלה ותופס חלק קטן מהתמונה, בחר ברויגל לצייר את האיכר בקדמת הציור, כשהוא גדול פי שלושה מהילד הגונב את קן הציפור והוא ממוקם במרכז הציר האנכי של הציור.
גודלו ומיקומו נותנים לו חשיבות כה רבה, עד שלכאורה הוא הדמות העיקרית בציור.
יתר על כן, מיקומו של האיכר על הגבול התחתון של התמונה, מביא אותו למצב של קרבה ישירה אל המתבונן.
האיכר בעל הגוף המסורבל עם ההבעה המוזרה על פניו נראה כמעט כנופל מן התמונה אל הצופה.
בתחתית התמונה נמצאים מים, אליהם עתיד האיכר ליפול בצעד הבא שיעשה, דבר המהווה הקדמה לאפיזודה קומית ומעלה חיוך על פני המתבונן.
בדומה לציור "משל העיוורים", אף כאן משתעשע ברויגל בסוגיית שיווי המשקל של הדמויות בתמונה.
בנוסף לאיכר בקדמת התמונה, שהצופה יודע כי ימעד בעוד רגע ויפול למים, גם הילד שודד הקן אינו יציב.
כובעו כבר נפל מראשו, והוא נאלץ להיאחז בשתי ידיו וברגליו בענפים על מנת שלא ליפול.
הצבת הדמות במרכז התמונה, כשמעליה ענפי העץ, מאפשרת חלוקה כמעט דיכוטומית של התמונה לגוונים: צד השמאל הקרוב אל הצופה הוא כהה, בעוד הצד הימני, הנחווה כמרוחק, הוא חלש ודהוי.
הצבת דמות האיכר במרכז התמונה, בצבעי חום על גווניו השונים, מאפשרת את חלוקת התמונה לשניים מבלי שהדבר יפגע בקומפוזיציה.
הצבע האדום במכנסיו של הילד שודד הקן הוא ייחודי בתמונה וצעקני, ובכך מאפשר התמקדות בו למרות קטנו ואזכורו הצידי כביכול.
הילד שודד הקן הוא הנגדה לאיכר במובנים רבים.
הוא אינו "מהורהר" אלא פועל באופן אקטיבי.
הוא שולט בגופו למרות הקושי שבטיפוס על העץ, בניגוד לאיכר העומד ליפול.
בגדיו מהודרים יותר מבגדי האיכר, ובעיקר: הוא עושה מעשה.
בצד ימין של התמונה מונח גזע עץ עקום, הנוטה גם הוא כלפי המים.
ייתכן שהגזע הוא הנגדה נוספת לאיכר, שכן הגזע נטוע בקרקע, ויישאר, בעוד האיכר עומד ליפול.
שודדי הקאריביים: זרמים זרים הוא סרט קולנוע אמריקאי שובר קופות מסוגת ההרפתקאות והפעולה שיצא לאקרנים בישראל ב-18 במאי 2011. הסרט מהווה חלק רביעי בסדרת סרטי שודדי הקאריביים.
הוא מבוסס על הספר זרמים זרים של טים פאוורס (תורגם לעברית ב-2011 בהוצאת אופוס).
בדומה לסרטים הקודמים בסדרה, הסרט עוקב אחר עלילותיו של קפטן ג'ק ספארו, שודד ים הרפתקן בגילומו של ג'וני דפ.
סרט זה מתמקד בחיפושו של ספארו אחר מעיין הנעורים בתקווה לזכות בחיי נצח.
את הסרט ביים רוב מארשל, שהחליף את מקומו של במאי שלושת הסרטים הקודמים גור ורבינסקי.
בסרט זה לא מופיעים השחקנים אורלנדו בלום וקירה נייטלי ודמויותיהם - ויל טרנר ואליזבת' סוואן, שהיו דמויות מרכזיות בסרטים הקודמים בסדרה.
לעומת זאת, משחקים בסרט פנלופה קרוז ואיאן מקשיין, בתפקיד אנג'ליקה ושחור הזקן בהתאמה, בסרטם הראשון בסדרה.
זהו הסרט הראשון בסדרה שמשלב תיאורים בדיוניים של דמויות היסטוריות, כמו שחור הזקן, ג'ורג' השני, מלך בריטניה, ראש ממשלת בריטניה הנרי פלהם, ג'ון קרטרט ששימש הלורד נשיא המועצה, ופרדיננד השישי, מלך ספרד.
זהו גם הסרט הראשון בסדרה שיצא לאקרנים ב-3D (תלת-ממד) ודיסני דיגיטל 3D וגם ב-IMAX 3D בישראל וברחבי העולם כולו.
נכון לינואר 2024, זהו הסרט החמישי ברשימת הסרטים היקרים ביותר בהיסטוריה, עם תקציב הפקה של 379 מיליון דולר.
נכון לספטמבר 2011, הסרט הפך לשובר קופות וניצב במקום השלישי במצעד שוברי הקופות ברחבי העולם, אחרי "רובוטריקים 3" ו"הארי פוטר ואוצרות המוות".
הסרט גם הפך לסרט השמיני בהיסטוריה שפרץ את רף המיליארד וכיום ניצב במקום ה-31 בטבלת שוברי הקופות של כל הזמנים.
הסרט מתחיל בשני דייגים ספרדיים אשר שולים אדם מהמים עם מחברת של חואן פונסה דה ליאון, מגלה ארצות ספרדי שחיפש את מעיין הנעורים.
הדייגים מביאים אותו למלך ספרד, פרדיננד השישי, ששולח מיד מסע למציאת המעיין.
קפטן ג'ק ספארו נמצא בלונדון על-מנת להציל את ג'ושאמי גיבס, החובל הראשון הנאמן שלו, שעומד למשפט.
הוא מבריח אותו ממשפט תלייה, אך במהרה שניהם נלכדים על ידי השלטונות הבריטיים.
ג'ק מובל למלך אנגליה אז, ג'ורג' השני, אשר מנסה לגייס אותו להפלגה למעיין הנעורים כדי להקדים את הספרדים.
המלך ג'ורג' ממנה את קפטן הקטור ברבוסה להיות אחראי על ההפלגה, יריבו הוותיק של ספארו וכעת קפטן בשירות הכתר.
ספארו מסרב להצטרף למשלחת תחת פיקודו של ברבוסה, ומצליח לברוח לפאב סמוך לארמון.
בפאב, ג'ק מגלה שמישהו שמתחזה לו מגייס צוות להפלגה.
הוא מתעמת עם המתחזה ומגלה שזו למעשה מכרה מעברו, אנג'ליקה (פנלופה קרוז).
באותו זמן, גיבס עומד להיתלות, אך ברבוסה מציע לו עסקה: גיבס יביא לברבוסה את המפה למעיין הנעורים, וגזר הדין יבוטל.
גיבס מוציא את המפה ושורף אותה.
הוא אומר לברבוסה שלמד את המפה היטב וזוכר אותה בעל פה, בכך כופה על ברבוסה לצרף אותו להפלגה וגם לחוס על חייו.
חיילי הארמון מגיעים לפאב, וג'ק ואנג'ליקה בורחים מפניהם.
בזמן המנוסה, אנג'ליקה מספקת לג'ק פרטים על הפולחן של המעיין, ומרדימה אותו.
ג'ק מתעורר, ומגלה שהוא על הספינה "נקמתה של המלכה אן", הספינה של אדוארד טיץ', הידוע בכינויו "שחור הזקן." על הסיפון נודע לו שאנג'ליקה היא החובלת הראשונה של הספינה, מעמד אשר קיבלה לאחר ששכנעה את שחור הזקן שהיא בתו האבודה.
ג'ק מנסה ליזום מרד על הספינה, והמלחים מתעמתים עם הזומבים של שחור הזקן, המפקדים על הספינה.
אך כאשר נראה שהמרד הצליח, יוצא לפתע שחור הזקן מתאו.
בעזרת חרבו המכושפת הוא שולט על חבלי הספינה וקושר את כל המלחים המורדים.
אכזריותו של שחור הזקן נחשפת כאשר הוא מוריד את המלח שהיה במשמרת לסירת הצלה, ושורף אותו בפרץ אש שיוצא מחרטום הספינה.
אנג'ליקה מבטיחה לג'ק שאם יעזור לה, היא תביא לו את "הפנינה השחורה", ספינתו שנגנבה על ידי ברבוסה, ונלכדה בבקבוק על ידי שחור הזקן.
לאחר מכן, ג'ק מגלה ששחור הזקן מפליג למעיין הנעורים כיוון שההגאי שלו חזה שעוד שבועיים אדם בעל רגל אחת יהרוג אותו.
שחור הזקן מאיים על ג'ק, אם לא ייתן לו את המצפן המיוחד שלו בכדי שיסייע לו למצוא את הדרך למעיין.
הוא מכין בובת וודו בדמותו של ג'ק, דוקר ושורף את הבובה וג'ק מסכים.
במהלך המסע למעיין, צוות "נקמתה של המלכה אן" מגיעים למפרץ קצף הגלים, שבו שוחות בנות הים.
שחור הזקן מוריד את המלחים לצוד בת ים, על מנת להשיג דמעה שתשמש אותו לטקס שיתקיים במעיין.
קרב עקוב מדם מתחיל בין המלחים לבנות הים הקטלניות.
לבסוף, פיליפ, מלח צעיר ונוצרי-אדוק לוכד בת ים אחת שנשארה בחיים.
בת הים נלקחת שבי, והמסע ממשיך לעבר ה"סאנטיאגו", ספינתו הנטושה בפרא של חואן פונסה דה ליאון, היכן שנמצאים הגביעים שבעזרתם יש לשתות ממעיין הנעורים.
שחור הזקן שולח את ג'ק להביא את הגביעים, וג'ק פוגש שם בברבוסה.
יחד הם מנסים למצוא את הגביעים, אך מוצאים שהספרדים הקדימו אותם ולקחו את הגביעים למחנה שלהם.
ג'ק וברבוסה מתגנבים למחנה הספרדי על מנת לחלץ את הגביעים, אך נלכדים במהרה.
בשבי, ברבוסה מספר לג'ק שאינו מעוניין כלל למצוא את המעיין, והוא יצא למסע המפרך בשביל לנקום בשחור הזקן, על שהטביע את הספינה "הפנינה השחורה" וגרם לו לאבד את רגלו.
ג'ק וברבוסה מצליחים להימלט מהשבי, וג'ק לוקח את הגביעים ומביא אותם לשחור הזקן.
מיקומו של המעיין נחשף בפני ג'ק, וצוות "הנקמה" מגיעים לייעדם.
מיד לאחר מכן, צבאו של ברבוסה מהאימפריה הבריטית מגיעים גם הם למעיין.
קרב גדול מתפתח בין צוות "הנקמה" לבין ברבוסה ואנשיו, שבסופו דוקר ברבוסה את שחור הזקן בחרבו המורעלת.
במאמצים נואשים להציל את אביה, אנג'ליקה נוגעת בחרב והארס חודר גם לעורה.
בעודם גוססים, הספרדים מגיעים למעיין, הורסים את הגביעים ומשמידים את המקום, בטענה שזה הוא מקום של כפירה ופגאניות.
בת הים אשר דמעתה נלקחה בייסורים עבור הפולחן, עשתה את דרכה למעיין והחזירה לג'ק את הגביעים שהושלכו למים על ידי הספרדים, ומפצירה בו לא לבזבז את דמעתה לשווא.
היא חוזרת לפיליפ, אשר ננטש פצוע ביער ומבקש ממנה מחילה, מיוסר מרגשי אשם על שלכד אותה.
בת הים מנשקת אותו ובכך מעניקה לו את היכולת לנשום מתחת למים.
ג'ק מצליח למלא את הגביעים בטיפותיו האחרונות שהמעיין העניק.
כששלבי הפולחן הושלמו, ג'ק מרמה את שחור הזקן ואנג'ליקה, מקריב את שחור הזקן ונותן לאנג'ליקה לשתות ללא ידיעתה מהגביע המכיל את דמעת בת הים אשר מעניק חיים, על חשבון חייו של זה אשר שותה מהגביע ללא דמעת בת הים.
אנג'ליקה מתרפאת ושחור הזקן מת.
ברבוסה משתלט על "נקמתה של המלכה אן" ועל חרבו המכושפת של שחור הזקן.
הוא מאס בשירות תחת מלך אנגליה ומורה למלחים לשוט לעבר טורטוגה, אי השודדים.
ג'ק לוקח את אנג'ליקה לאי בודד, אותו אי אשר ננטש בו בעבר, מחשש שהיא עשויה לנקום בו, ומשאיר אותה שם.
סצנות הסיום: ג'ק פוגש את גיבס על החוף, והם דנים על שחרור הפנינה השחורה מהבקבוק.
בקטע נוסף שמגיע לאחר כתוביות הסיום, נראית אנג'ליקה על האי, ובובת הוודו של ג'ק נסחפת אליה.
ג'וני דפ - קפטן ג'ק ספארו, פיראט הרפתקן, מנסה למצוא את המעיין.
ג'פרי ראש - קפטן הקטור ברבוסה, יריבו של ג'ק, הוא נמצא תחת פקודתו של שליט האימפריה הבריטית והוא מוביל את הצי האנגלי, ברבוסה אינו רוצה למצוא את המעיין אלא את שחור הזקן ולהרגו על כך שהטביע את "הפנינה השחורה" וגרם לו לאבד את רגלו.
פנלופה קרוז - אנג'ליקה טיץ', בתו של שחור הזקן ואישה מעברו של ג'ק.
איאן מקשיין - שחור הזקן / אדוארד טיץ', פיראט ידוע לשמצה.
מחזיק בחרב בעלת כוחות מיוחדים.
שחור הזקן הוא הקפטן של "נקמתה של המלכה אן" והוא נחוש בדעתו למצוא את המעיין.
שחור הזקן הוא הנבל הראשי של הסרט.
קווין מקנלי - ג'ושאמי גיבס, החובל הראשון וידידו הטוב של ספארו.
סם קלאפלין - פיליפ סוויפט, מיסיונר אשר הובא על ידי אנג'ליקה לאביה כדי לטהר את נשמתו.
אסטריד ברג'ס פריסבי - בתולת ים שנלכדה בידי הצוות.
במהלך המסע מוענק לה השם "סרינה" על ידי פיליפ בכדי להאניש אותה.
ריצ'רד גריפית'ס - ג'ורג' השני, שליט האימפריה הבריטית.
קית' ריצ'רדס - קפטן טיג, אביו של ג'ק ספארו.
שודדי הקאריביים: זרמים זרים הוא הפסקול לסרט הרביעי בסדרת הסרטים המצליחה "שודדי הקאריביים", שהלחין המלחין הידוע בשיתוף הצמד המוזיקלי המקסיקני רודריגו וגבריאלה ויצא לחנויות ולהורדה דיגיטלית ב-17 במאי 2011. האלבום יצא למכירה מוקדמת באמצע אפריל, ולשווקים יצא ב-17 באפריל 2011. הפסקול נמכר היטב וזכה לאהדה אצל מבקרי המוזיקה.
הפסקול יצא בשתי גרסאות שונות - בריטית ואמריקאית, שהשוני ביניהן הוא בעטיפת הדיסק בלבד.
שׁוּדָא דְּדַיָּנֵי היא הכרעה במשפט העברי, הנעשית במקום שממון מסוים מוטל בספק, ולא ניתן לברר של מי הוא, וככל הנראה גם לא יהיה ניתן לברר עוד של מי הוא.
דין זה אומר, כי בספק כזה, ההכרעה נתונה בידיו של הדיין.
לפי שיטת הרשב"ם על הדיין לשער לפי יכולתו של מי הממון, למרות שלפי המשפט העברי השערות הן בגדר של אומדנא חלשה מאוד, שלא ניתן להכריע באמצעותה דיני ממונות.
רק במקרה כזה, בו אפשרות זו היא מוצא אחרון מכיוון שאין עדים, שטר או כל כלי אחר לברר את הספק, משתמשים באפשרות זו.
לפי שיטת התוספות הדיין אף לא זקוק לשער של מי הממון, אלא הוא מכריע של מי הממון לפי רצונו, ובמקרה שאחד מהצדדים הוא תלמיד חכם למשל, הוא רשאי להכריע כמותו.
הכרעה זו אינה בתור בירור של מי הממון, אלא היא מוצא אחרון כאשר לא ניתן לברר של מי הכסף, ובמקום להגיע למצב לא כשר של כל דאלים גבר בו כל מי שאלים יותר ייקח את הכסף לעצמו, מוטב שהדיין יכריע בספק לפי רצונו.
לפי שיטת התוספות, חלות הכרעה זו היא על ידי הכלל הפקר בית דין הפקר, מכיוון שאין מדובר בהכרעה כל שהיא לפי סברא, אלא הדבר מסור בידו של הדיין לעשות כרצונו, וכן כתב הר"ן.
ראשוני האמוראים נחלקו האם אכן עדיף לבצע דין זה במקום בו יש ספק, או שמוטב להכריע באמצעות חלוקה.
אחד מהנידונים בגמרא בו סבור שמואל כי יש לתת את הדבר להכרעת הדיינים, הוא בשני שטרות, שנכתבו על אותה קרקע, על שמם של שני אנשים שונים בתאריך שווה, ולא ידוע למי גמר הנותן בדעתו להקנות את הקרקע.
רב סבור שיש לחלוק את הקרקע בשווה, ואילו שמואל סבור כי יש לתת את הספק להכרעת הדיינים.
לפי פרשנות אחרת הניתנת בגמרא למחלוקת זו, מחלוקתם של רב ושמואל יסודה בשאלה שורשית בהלכות שטרות, לפי רב עדי חתימה כרתי - כלומר חלות השטר נעשית על ידי הנכתב בשטר והעדים החתומים בו, ואם כן אם מתוך השטר עצמו לא ניכר למי משניהם הוקנה, קנו שניהם את הקרקע במידה שווה.
לעומת זאת, שמואל היה סבור כי עדי מסירה כרתי, כלומר חלות השטר היא על ידי המסירה בה מוסר המוכר או הנותן את השטר למקבל ולא לפי הנראה מתוך השטר עצמו, ואם כן מי שקיבל את השטר ראשון הוא זה שזכה בשטר.
רבינו חננאל סבור כי הכרעה זו של שודא דדייני לא ניתנת לכל דיין, אלא רק לדיין מומחה, ההוכחה לכך היא ממעשה שהיה, בו אמר רב נחמן לרב ששת, מגדולי האמוראים, כי הכרעתו ב"שודא דדייני" אינה תקפה, מכיוון שאינו נחשב לדיין.
בידו של רבינו חננאל מקובל, כי דין "שודא דדייני" הוא רק כאשר הספק הוא על קרקע, ולא כאשר הספק הוא על כסף או על מטלטלים.
אך ר"י הזקן חלוק עליו, ומביא הוכחה מ בו מובאת הכרעה זו לעניין ספק ממוני.
שוד ימי במצר מלאקה מהווה איום על בעלי אוניות וספנים המשיטים ספינות לאורך נתיב המים בן ה-800 קילומטרים.
שודדי ים תקפו ספינות בנתיב זה כבר במאה ה-15, והם פועלים בו גם כיום.
על פי ה-IMB (הלשכה הימית הבינלאומית - International Maritime Bureau) הצליחו סיורים ימיים מתואמים של אינדונזיה, מלזיה וסינגפור, ואבטחה משופרת על כלי השיט לצמצם במידה משמעותית את השוד הימי בשנים האחרונות.
הגאוגרפיה של מצר מלאקה מסייעת למלאכתם של שודדי הים.
המצר היה, ועודנו מעבר ימי חשוב בין הודו לסין, שנעשה בו שימוש רב לתעבורה ימית מסחרית.
בתקופה המודרנית התרחב השימוש בו והוא הנתיב בו עובר הסחר בין אירופה, ויצואניות הנפט של המפרץ הפרסי לבין הנמלים השוקקים של מזרח אסיה.
המצר צר, כולל אלפי איונים, ונשפכים אליו נהרות רבים, תנאים אידיאליים לשודדי ים להתחבא ולהתחמק מהניסיונות ללכוד אותם.
שוד ימי במצר מלאקה בנוסף לאינטרס הכלכלי המניע את השוד הימי היה גם כלי פוליטי חשוב.
שליטים הסתמכו על שודדי הים באזור על מנת לחזק את שלטונם.
דוגמה אחת היה הנסיך מפלמבנג (עיר היסטורית בסומטרה), הסולטאן פראמסוורה (Parameswara; 1414-1344).
הנאמנות של הפירטים מבני האוראנג לאוט (Orang Laut) לפראמסוורה מנעה משליטים סמוכים לכבוש שטחים מממלכתו ובסופו של דבר הוא ייסד את סולטנות מלאקה.
בין המאה ה-15 למאה ה-19 שיחק המצר תפקיד מרכזי במאבקי הכוח הפוליטיים של דרום-מזרח אסיה.
מלבד המעצמות המקומיות כללו השחקנים גם מעצמות קולוניאליות כדוגמת פורטוגל, הולנד, ובריטניה.
שרידים לנוכחות אירופאית זו, מצויים כיום בקברים התת-מימיים של כלי שיט שאבדו בסופות, במעשי שוד ימי, בקרבות וכתוצאה מספנות גרועה.
אלו מפוזרים בייחוד בים סין הדרומי ובמצר מלאקה.
כאשר הגיעו מתיישבים אירופאים לאזור במאה ה-18 וה-19 התגבר השוד ימי במצר.
הסיבה העיקרית להגעת האירופאים הייתה הרצון לשלוט על המסחר המשתלם בתבלינים.
צ'ארלס קורן (Charles Corn) מחבר הספר "ניחוחות גן העדן: סיפור המסחר בתבלינים" (The Scents of Eden: A Narrative of the Spice Trade) כתב כי "תבלינים הניעו את הכלכלות בעולם באותם ימים כפי שנפט מניע אותם כיום".
התעבורה המסחרית המתגברת שעברה במצר ומצבם הכלכלי המעורער של התושבים המקומיים הניעו רבים לעסוק בשוד ים.
בשוד ימי השתמשו לעיתים כצורה של התנגדות פוליטית לקולוניאליזם.
מרבית שודדי הים היו מבני הלאנון (Lanun) במאלאית: "שודד", ילידים שחיו בכפרים לאורך החופים.
שודדי ים סינים, שגורשו מסין של שושלת צ'ינג השתתפו גם הם בשוד ספינות סוחר.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 החליטו בריטניה והולנד, המעצמות הקולוניאליות ששלטו באזור, לחסל את השוד ימי הגואה.
הם סימנו קו הפרדה לאורך המצר, כשכל צד אחראי למלחמה בשודדי הים בצד שלו של קו ההפרדה.
קו הפרדה זה נהיה ברבות הימים הגבול בין מלזיה לאינדונזיה במצר.
פטרולים תכופים וטכנולוגיה ימית טובה יותר בנוסף לשיפור ביציבות המדינית ובתנאים הכלכליים באזור, אפשרו למעצמות האירופאיות להפסיק את השוד הימי באזור עד לשנות ה-70 של המאה ה-19.
שוד ימי מודרני במצר מלאקה
כ-40% מהסחר העולמי עובר כיום במצר מלאקה, בעיקר נפט מהמפרץ הפרסי לסין ולכלכלות המשגשגות האחרות של דרום-מזרח אסיה ומוצרים מוגמרים מהן למזרח התיכון ולאירופה.
כ-50,000 ספינות עוברות במצר מדי שנה.
הכמות הגדולה של הספינות העוברות דרך המרחב המצומצם של מצר מלאקה (בנקודה הצרה ביותר מגיע רוחב המצר ל-2.8 ק"מ בלבד) מקילה על פירטים לאתר קורבנות פוטנציאליים.
בתחילת המאה ה-21 החמירה בעיית השוד הימי במצר מלאקה.
ב-2004 התבצעו בעולם 325 תקיפות וניסיונות תקיפה של שודדי ים, מתוכן התבצעו תשעה במים הטריטוריאליים של מלזיה, שמונה במים הטריטוריאליים של סינגפור ו-93 במים הטריטוריאליים של אינדונזיה.
אופי התקיפות נע משוד מזומן ורכוש אישי של ספנים, שוד הסחורות שבבטן הספינות, גנבת חלקי מנועים, ועד חטיפה מאורגנת תמורת דפי כופר.
ב-2005 הוסיפה חברת החיתום לוידס של לונדון אזור זה לרשימת אזורים בסיכון מלחמתי, הכרזה שהוסיפה עוד אחוז לפרמיה על ביטוח המטען העובר במצר.
אבל בסופו של דבר סך כל הנזקים הישירים משוד ימי והנזקים העקיפים (עליית דמי הביטוח והוספת אמצעי אבטחה לספינות) היו מוגבלים ביחס לסך הסחר שעבר במצר, והם לא הרתיעו את חברות הספנות.
שוד ימי מודרני מסווג לשלוש קטגוריות:
שודדי ים שמטרתם רווח קל - שודדים אלו מנצלים הזדמנויות.
הם מחפשים מטרות קלות, והם שודדים בעיקר כסף מהספינות ומצוותיהן.
שודדי ים העובדים עבור או שייכים לארגוני פשע - מתוחכמים הרבה יותר מהקבוצה הראשונה.
הפעילות שלהם הדורשת מימון, מודיעין, כישורים ויכולת תיאום.
מטרתם לגנוב את המטען כולו או לחטוף את אנשי הצוות תמורת כופר.
שודדי ים הקשורים לקבוצות טרוריסטיות או בדלניות שמטרתן פוליטית - דרך הפעולה של שודדים אלו דומה לדרך פעולתם של שודדי ים החברים בארגוני פשע, אלא שמטרתם היא השגת מימון להכנת פעולות טרור או על מנת לממן רכישת נשק לחבריהם.
בתגובה להגברת מעשי השוד הימי הגבירו שלוש מדינות האזור, אינדונזיה, מלזיה וסינגפור את המאמצים לפטרל במצר באמצעות מטוסים וספינות על מנת לרסן את השוד הימי, ואחר כך הצטרפו אליהם תאילנד והודו העושה שימוש במל"טים.
סינגפור הייתה מעוניינת בתמיכה בינלאומית במאמצים אלו, אבל מלזיה ואינדונזיה התנגדו להתערבות בינלאומית.
על פי דיווחי הלשכה הימית הבינלאומית מרבית הפירטים באזור הם מאינדונזיה, אם כי מבין מדינות האזור דווקא הצי האינדונזי הוא המצויד פחות מאחרים להילחם בשוד הימי.
המאמצים נשאו פרי והמגמה החלה להתהפך.
ב-2005 דיווחה הלשכה הימית הבינלאומית על 79 מקרי תקיפה וב-2006 על 50. באותה שנה ביטלה לוידס את ההכרזה על המצר כאזור בסיכון מלחמתי.
באוקטובר 2007 דיווחה הלשכה שאינדונזיה ממשיכה להיות האזור שבו מתרחשים מעשי התקיפה הרבים ביותר של שודדי ים, 37 מאז ינואר 2007, אם כי מדובר בשיפור מול תשעת החודשים המקבילים ב-2006.
חלק בירידה בכמות מעשי השוד הימי נובע מסיבות אחרות.
כך למשל חלק משודדי הים שפעלו במצר הגיעו ממחוז אצ'ה שבקצה המערבי של סומטרה.
במשך 30 שנה התנהל מאבק בין ארגון מוסלמי בדלני לבין השלטון המרכזי של אינדונזיה.
המאבק בודד את אצ'ה ופגע קשה בכלכלתה.
בייאושם פנו אנשים מאצ'ה לשוד ימי כדרך להתפרנס וגם לממן רכישת נשק.
אבל ב-2005 חתמו הצדדים על הסכם שלום והחיים באצ'ה שבו להיות נורמליים ואתם גם נפתחו הזדמנויות תעסוקה מסוכנות פחות.
בנוסף לפטרולים אוויריים וימיים נעשה שימוש בטכנולוגיה במלחמה נגד הפירטים.
לדוגמה, הדוח השנתי של הלשכה הימית הבינלאומית לשנת 2006 מציין שמאז 2004 הותקנו בספינות בנפח של 500 טון ומעלה מערכות אתראה ואבטחה.
מערכות האבטחה כוללות מכשירים המשדרים את מיקומה המדויק של הספינה.
יתר על כן, הפדרציה של איגודי בעלי ספינות אסייתים (Fasa - ראשי תיבות של Federation of Asian Shipowners' Associations) הקימה מאגר נתונים על מנת לספק מידע מעודכן על המקומות שבהן התבצעו תקיפות, סוג התקיפות, ותוצאת התקיפות.
המערכת, "מרכז שיתוף מידע" (ISC - Information Sharing Centre), הוא אחת התוצאות מברית בין 14 מדינות להילחם בשודדי הים.
השר לתחבורה של סינגפור הכריז כי "שוד ים הוא בעיה חוצה מדינות וזו הפעם הראשונה שהוקם גוף בינלאומי שייעודו הבלעדי הוא להילחם בבעיית השוד הימי באסיה".
שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת הוא הפסקול לסרט הקולנוע השני בסדרת הסרטים "שודדי הקאריביים", "שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת".
הפסקול, שהולחן על ידי המלחין הנס צימר, יצא לאור דרך חברת וולט דיסני רקורדס ב-4 ביולי 2007, וזכה להצלחה ברחבי העולם.
הולחן על ידי הנס צימר
הופק על ידי הנס צימר, בוב בדאמי
מפיקים בפועל ג'רי ברוקהיימר, גור וירבינסקי
אחראי בפועל על פסי-קול בחברת בואנה ויסטה ווולט דיסני מיטשל לייב
אחראי שיווק בבואנה ויסטה רקורדס גלן לז'סקי
אחראית הפקת מוזיקה בבואנה ויסטה מוניקה זיירהוט
במאי פסקולים בבואנה ויסטה דיזירי קרייג-רמוס
שוד קברים היא פעולה של חשיפת קבר או קריפטה במטרה לגנוב חפצי אמנות או חפצים אישיים.
אדם העוסק בשוד קברים הוא "שודד קברים" או "פושט על קברים".
לעיתים, מטרת שוד הקברים היא חטיפת הגופות עצמן והוצאתן מן הקבר, ולאו דווקא במטרה לגנוב חפצים אחרים.
שוד קברים הוא מעשה חסר כבוד, אשר פוגע בכבוד המתים, ובכבוד השבט שאותו שודד משתייך אליו.
בעולם העתיק שודדי קברים שנתפסו נגזרו לגזר דין מוות ושדידת קבריהם של לוחמים אשר נפלו בקרב נחשב לאחד מן הפשעים הכי גדולים שאדם יכול לבצע.
שוד קברים גורם לקושי רב בלימודי הארכאולוגיה, תולדות האמנות וההיסטוריה.
אתרי קבר וקברים בעלי חשיבות היסטורית ותרבותית רבים מספור נשדדו לפני שחוקרים הצליחו לבחון אותם.
שודדי קברים בעידן המודרני, הם לעיתים קרובות אנשים בעלי הכנסה נמוכה, המוכרים את מרכולתם בשוק השחור.
ממצאים מסוימים עשויים לעשות את דרכם לידי מוזיאונים או חוקרים, אולם רובם מגיעים לאוספים פרטיים.
חליפות קבורה סיניות העשויות מירקן נחשבו למיתוס במשך שנים רבות עד שבשנת 1968 נתגלו שתי חליפות כאלה.
כעת מאמינים שרוב חליפות הקבורה הללו הוסרו מזמן על ידי שודדי קברים ולכן לא נמצאו במשך שנים רבות.
קברים מצריים עתיקים הם אחת הדוגמאות הנפוצות ביותר של שוד קבר או קריפטה.
רוב הקברים שנמצאו בעמק המלכים במצרים, נשדדו תוך 100 שנים מתאריך אטימתם.
כמו רוב הממצאים הללו, אתרי הקבורה העתיקים נתגלו כשהם בתנאים ירודים וחסר בהם מידע עבור ההיסטוריונים והארכאולוגים כדי לקבוע אם הקבר נשדד.
הפרעונים במצרים נהגו לשמור על תיעוד של הפריטים היקרים בקברים שלהם, אולם מכיוון שהמידע הזה חסר, לא ניתן לדעת מה אבד בוודאות.
במרוצת השנים רבים ממנהלי מחלקת העתיקות המצרית, כדוגמת גסטון מספרו, הצליחו להשיב ארונות קבורה ומומיות של פרעוני מצרים שנשדדו לידי המדינה.
מציאת הארונות והמומיות העניקה הסבר מדוע קברים רבים בעמק נמצאו ריקים.
אם משום שנשדדו, או משום שכוהנים מצרים העבירו אותם למקום אחר כדי להגן עליהם.
מקרה ייחודי של שוד קברים התרחש בקברו של תות ענח' אמון, שהתגלה על ידי הארכאולוג האנגלי הווארד קרטר בשנת 1922. על אף שהקבר נשדד פעמיים בסמוך לאטימתו, וקרטר שיער כי כ-60% מהתכשיטים בו נשדדו.
עדיין נותרו בו כ-200 תכשיטים וחפצי יוקרה.
היות שמדובר במלך שנפטר בצעירותו ומלך כעשור בלבד, השפע שנותר הוא יוצא דופן.
זאת מכיוון שמקבריהם של מלכים בעלי היסטוריה ארוכה יותר נגנבו חפצי ערך במספרים גדולים, ואילו בקברו של המלך הצעיר, נותר עושר ארכאולוגי רב.
שוד קברים בצפון אמריקה מתרחש בדרך כלל באתרי קבורה אינדיאנים.
זהו תהליך שקורה במשך 200 השנים האחרונות.
שוד קברים זה היה נפוץ במאה ה-18 בגלל הרעיון לפי האינדיאנים לא נחשבים לעם, אלא לפראי אדם, ולכן לא כיבדו את רכושם ואזורי הקבורה שלהם.
גופותיהם וחפציהם נמכרו או נבזזו.
מוזיאוני הזהב והירקן בסן חוסה, קוסטה ריקה הם חסרי משמעות מבחינה מדעית מכיוון שכל הפריטים הנמצאים בהם, מגיעים מביזה.
שודדי קברים מוכרים לעיתים קרובות חפצים של המאיה והאצטקים בשוק השחור בו מחירם גבוה.
הקונים (אוצרי מוזיאונים, היסטוריונים, וכו ') לא סובלים מן ההשלכות על כך שברשותם סחורה גנובה.
והם מאשימים את שודדי הקברים מהמעמד הנמוך.
היום הסחר בעתיקות הפך לתעשייה מתייעלת והמהירות בה הממצאים הארכאולוגיים נכנסים לשוק גדלה.
למרות החוקים שנחקקו באזורים אלה, בשל עוני קיצוני, שוד קברים ממשיך לגדול מדי שנה.
מעשי שוד קברים בוצעו בקברי אחים של יהודים שנספו בשואה במזרח אירופה: אוקראינה, ליטא, לטביה ועוד.
חילול הקברים היהודיים נעשה במטרה לגנוב חפצי ערך ולהשתמש בחול לצרכים אישיים.
הכומר הצרפתי פטריק דבואה הוא הראשון שהפנה את תשומת הלב הבינלאומית לתופעה של בוזזי הקברים היהודיים.
שוד מערות קבורה ועתיקות בישראל מתרחש בכ-300 אתרי עתיקות בתחומי ישראל ובמאות אחרים מעבר לקו הירוק.
הנזקים מוערכים במליוני דולרים ונגנבים בעיקר שרידים מתקופת התנ"ך, התקופה הרומאית והתקופה הביזנטית.
כאשר השודדים מחפשים בעיקר זהב, מטבעות וחפצי קרמיקה.
הקברים מן התקופות הללו עשירים בכלי זכוכית ותכשיטים, לצד כלי חרס.
וכן קיימת פגיעה בקברי שיח' מוסלמיים על ידי חבורות המחפשות מטמוני זהב מהתקופה העות'מאנית.
ביזת המטבעות, בעיקר מימי הבית השני ומרד בר כוכבא, פוגמת ביכולתו של הארכאולוג לקבוע את תאריכי השכבות ותקופות החיים באתר.
דוגמה לשוד כזה התרחשה בשנת 2011 בה נתגלתה בטייבה מערת קבורה מתקופת הרומאים, שהייתה מוסתרת בצלע ההר הצפוני של היישוב צור נתן, לאחר שבמשך השנים סברו כי מדובר בבאר ישנה.
המערה נמצאה על ידי פקחי רשות העתיקות רק לאחר שנחפרה ונבזזה.
סדרת משחקי המחשב טומב ריידר
שודדי הקאריביים: נקמתו של סלזאר או שודדי הקאריביים: מתים לא מספרים דבר הוא סרט פעולה-הרפתקאות-פנטזיה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2017. הסרט מהווה פרק חמישי בסדרת סרטי שודדי הקאריביים.
את הסרט מביימים הבמאים הנורווגיים יואכים רונינג ואספן סאנדברג על פי תסריט של ג'ף נתנזון עם ג'רי ברוקהיימר ששימש כמפיק.
בסרט כיכב אנסמבל שחקנים: ג'וני דפ, קווין מקנלי, אורלנדו בלום, ג'פרי ראש, סטיבן גראהם, מרטין קלבה, קאיה סקודלריו, ברנטון ת'ווייטס וחאווייר ברדם בתור הנבל, קפטן סלאזר.
ההפקה יצאה לדרך בשנת 2011. הצילומים החלו בינואר 2015 בקווינסלנד שבאוסטרליה והושלמו ביולי אותה שנה, לאחר 95 ימי צילומים.
הסרט יצא לאקרנים ב־26 במאי 2017 ב־2D, 3D, דיסני דיגיטל 3D וב־IMAX.
שלוש עשרה שנה לאחר הקרב במערבולת שיצרה קליפסו, הנרי טרנר בן ה-12 עולה על ההולנדי המעופף ומודיע לאביו, ויל, שהקללה המאפשרת לקפטן ההולנדי המעופף לעלות ליבשת אחת לעשור, יכולה להישבר באמצעות קלשונו של פוסידון.
הנרי מתכוון לגייס את קפטן ג'ק ספארו שיעזור במציאת הקלשון, אך ויל מאמין שזה בלתי אפשרי ומורה להנרי לעזוב.
ויל וההולנדי נעלמים אז לים, אך הנרי נשבע למצוא את ג'ק והקלשון.
תשע שנים מאוחר יותר, הנרי הוא ימאי בצי המלכותי.
הספינה מפליגה אל משולש השטן העל טבעי ונקלעת אל הריסתה של מרי השקטה, שצוות הרוחות שלה בראשות צייד הפיראטים הספרדי, קפטן ארמנדו סלזאר, תוקף וחס על חייו של הנרי כדי שיוכל להעביר מסר לג'ק.
בסנט מרטין, אסטרונומית צעיר בשם קרינה סמית' נידונה למוות על כישוף, אך בורחת ונפגשת עם ג'ק כשהוא וצוותו מתכננים שוד בנק.
ג'ק מחליף את המצפן שלו תמורת משקה, והבגידה במצפן משחררת את סלזאר וצוותו ממשולש השטן.
קרינה לומדת שהנרי מחפש את מקום המחבוא של הקלשון ומציעה לו לעזור להציץ יומן של אביה האלמוני.
קרינה וג'ק עוצרים את תהליך ההוצאה להורג, אך הם בורחים בעזרת צוותו של הנרי וג'ק, ומפליגים על ספינת השחף הגוסס.
קרינה מפענחת את הרמזים ביומן ומגלה שהכוכבים יובילו לאי בו מוחבא הקלשון.
בינתיים, קפטן הקטור ברבוסה שומע מצוות הפיראטים כי הקפטן סלזאר הרג כמה פיראטים בים ומשמיד את הצי של ברבוסה.
ברבוסה מנהל עמו משא ומתן ומציע לעזור במציאת ג'ק ולומד שהקלשון יכול להוביל אותו ל"אוצר".
סלזאר מסכים ורוצה לנקום בג'ק.
סלזאר רודף אחר השחף הגוסס, מכריח את ג'ק, הנרי וקרינה לברוח לאי ומגלה כי הצוות של סלאזר אינו יכול לעלות על היבשה.
ברבוסה מתחבר עם ג'ק, מחזיר את המצפן ומחזיר את הפנינה השחורה הממוזערת לגודלה המקורי (לאחר שהוקטנה על ידי שחור הזקן בעלילת "זרמים זרים").
הם ממשיכים במסעם לאי, כאשר ברבוסה לוקח שוב את הפיקוד על הפנינה השחורה.
במהלך ההפלגה, ג'ק וברבוסה מבינים שקרינה היא בתו האבודה של האחרון.
הפנינה מתקרבת לאי הקלשון ומתחמקת מספינת מלחמה של הצי המלכותי עד שהיא נהרסת על ידי אונית מרי השקטה לפני שהפנינה עולה על שרטון האי.
ג'ק, ברבוסה וקרינה משתמשים בקסמי האי כדי לחלק את האוקיינוס ולפתוח שביל לקלשון שבקרקעית האוקיינוס.
סלזאר לוכד את הנרי ומכריח אותו ללכת לקרקעית האוקיינוס ולתפוס את הקלשון.
ברגע שהוא עושה זאת, הנרי מקבל את גופתו בחזרה וג'ק מסיח את דעתו של סלזאר, מה שמאפשר להנרי להשמיד את הקלשון, לשבור את כל הקללות על הים ולהחזיר את הצוות של סלאזר לחיים.
עם זאת, הים המפוצל מתחיל להתמוטט לתוך עצמו.
הפנינה מורידה עוגן שלה כדי להעלות את הקבוצה למקום מבטחים, אבל סלאזר רודף אחריהם, עדיין משתוקק להרוג את ג'ק.
קרינה מבינה שברבוסה הוא אביה כשהיא מזהה קעקוע על זרועו הזהה לכיסוי היומן.
ברבוסה מקריב את עצמו כדי להרוג את סלזאר ומאפשר לאחרים לברוח.
זמן מה לאחר מכן, הנרי וקרינה מגיעים לפורט רויאל, שם מופיע ויל, חופשי מעול ההולנדי המעופף.
אשתו, אליזבת סוואן, מופיעה כעבור רגעים ומשפחת טרנר מתאחדת מחדש.
ג'ק מתבונן מסיפון הפנינה השחורה לפני שהפליג לאופק, לאחר שהתקבל על ידי צוותו כקפטן שלהם, בעודו מאמץ את הקוף של קפטן ברבוסה.
בסצנה שלאחר הכתוביות ויל טרנר חולם חלום בו נראית צלליתו של דייוי ג'ונס, ואחרי החלום נשארת שלולית, רמז לכך שג'ונס יחזור בסרט הבא.
ג'וני דפ - קפטן ג'ק ספארו.
אנתוני דה לה טורה - קפטן ג'ק ספארו בצעירותו.
ג'פרי ראש - קפטן הקטור ברבוסה, אביה הביולוגי של קארינה.
ברנטון ת'ווייטס - הנרי טרנר, בנם של ויליאם ואליזבת.
קאיה סקודלריו - קארינה סמית'/ברבוסה, בתו הביולוגית של הקטור.
קווין מקנלי - ג'ושאמי גיבס
אורלנדו בלום - קפטן ויליאם טרנר
חאווייר ברדם - קפטן ארמנדו סלזאר, הנבל הראשי של הסרט, אויב ותיק של ספארו ומנהיג של צוות הרוחות שלו, אשר נחוש בדעתו להרוג את כל שודדי הים החיים.
פול מקרטני - ג'ק ספארו, דודו של ג'ק ספארו עם אותו שם
קירה נייטלי - אליזבת סוואן־טרנר
בן או'טול - חייל בריטי
חברת וולט דיסני הצהירה כי תסריטאי הסרט הרביעי טרי רוסיו נשכר לכתוב את התסריט לסרט החמישי עם התסריטאי־שותף שלו טד אליוט, אך זה פרש מהעבודה על התסריט.
במרץ 2013 התפרסם שבין השחקנים יהיה גם חבר להקת הביטלס, פול מקרטני.
באוגוסט 2012 הדיווח לפיו דפ חתם על חוזה לסרט חמישי אושר רשמית, כאשר ג'וני דפ חתם על חוזה לגילום דמותו של ספארו בסרט ההמשך ובנובמבר 2012 הספינה "נקמת המלכה אן", ששימשה לצילומי החוץ של הספינה "הפנינה השחורה" הועברה מלונג ביץ', קליפורניה להוואיי, היכן שנערכו גם צילומי הסרט הרביעי בסדרה.
צילומי הסרט החלו באפריל 2015, לאחר שממשלת אוסטרליה הסכימה להעניק סבסוד להפקה, שחלק ממנה נערך באוסטרליה במשך חמישה חודשים.
בינואר 2015 החלה בניית סט צילומים בהינטרלנד, בחוף הזהב שבקווינסלנד, אוסטרליה.
דיסני אישרו כי כריסטוף ואלץ נשקל לגלם את הנבל בסרט, אך השחקן פרש לבסוף בשל עומס בלוח הזמנים שלו ובאוקטובר 2014 פורסם שחאווייר ברדם ניהל מגעים לגילום הנבל בסרט.
מרבית הצילומים הושלמו כבר ב־8 ביולי 2015, אך רק ב־21 ביולי 2015 הבמאי יואכים רונינג הכריז דרך חשבון הטוויטר שלו שהצילומים הושלמו סופית לאחר 95 ימי צילומים.
החל מיולי 2015 החלה עבודת הפוסט־פרודקשן והוספת האפקטים הוויזואלים הנדרשים, מלאכה שנמשכה עד סוף שנת 2015. בינואר 2016 נודע כי יציאת הסרט הוקדמה בחודשיים ובמקום ביולי 2017 הסרט יצא לאקרנים ב־26 במאי 2017.
ב-4 במרץ 2017 הצהיר הבמאי יואכים רונינג כי "נקמתו של סלזאר" היא רק תחילתה של סדרה חדשה והצביע על כך שזה לא יהיה הסרט האחרון של הזיכיון, וכי ייתכן שייצא לאקרנים סרט שישי בסדרה.
בסצנה שלאחר הכתוביות נראים ויל טרנר, אליזבת סוואן ודייווי ג'ונס.
בספטמבר 2017, המפיק ג'רי ברוקהיימר ציין כי סרט המשך נוסף עדיין אפשרי אם הסרט ירוויח טוב במהדורות הביתיות.