tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על האישה להיות בת 17 לפחות, והיא אינה חייבת להיות אשתו של הגבר שנושא אותה.
משקלה צריך להיות 49 ק"ג לכל הפחות.
אם משקלה נמוך יותר, יש לשאת משא נוסף, כך שהמשקל המצטבר יגיע ל-49 ק"ג.
מותר לשאת את האישה בכל דרך שהיא.
הדרכים המקובלות הן שק קמח, מעבר לכתף ו"השיטה האסטונית", שבה האישה תלויה הפוכה על גבו של נושאהּ, ורגליה משוכלות סביב צווארו.
הזוג המנצח זוכה בפרס כספי ובבירה בכמות המשתווה למשקלה של האישה.
קבוצת נשיונל אקספרס (National Express Group plc) היא חברה בריטית לתחבורה ציבורית המפעילה נמלי תעופה ושירותי אוטובוסים ורכבות ברחבי העולם.
החברה פועלת בבריטניה, ארצות הברית, ספרד, פורטוגל, מרוקו, קנדה ואוסטרליה.
מניות החברה נסחרות בבורסה של לונדון.
נשיונל אקספרס הוקמה ב-1972 על ידי החברה הממשלתית הבריטית National Bus Company, שאגדה בחברה החדשה קווי אוטובוסים שהופעלו על ידה באמצעות חברות רבות.
לאחר ההפרטה של ה-National Bus Company בשנת 1980, הפכה נשיונל אקספרס לחברה מסחרית.
בשנת 1992 החלו מניות החברה להיסחר בבורסה והחברה החלה לגדול.
עם הזמן הפכה לחברה מובילה בתחבורה הציבורית והחלה לקנות חברות נוספות ברחבי העולם.
בשנת 1993 רכשה החברה את נמל התעופה איסט מידלנד הממוקם לא רחוק מהעיר דרבי ואת חברת האוטובוסים יורוליינס המפעילה קווי אוטובוסים למרחקים ארוכים בין 25 מדינות בכל רחבי אירופה.
בשנת 1995 קנתה נשיונל אקספרס את 'וסט מידלנדס טרוול', החברה העירונית של ברמינגהאם.
ב-1996 זכתה החברה לראשונה בזיכיון להפעיל רכבות.
לצורך זה הוקמו חברות-הבת 'גאטוויק אקספרס' ו-'מידלנד מיינליין'.
מאז זכתה החברה בעוד 7 מכרזים להפעלת קווי רכבת באזורים שונים ברחבי בריטניה.
בשנת 2005 רכשה החברה את אלסה הספרדית שמפעילה קווי אוטובוסים ברחבי ספרד, פורטוגל ומרוקו.
בנוסף הקימה נשיונל אקספרס חברות-בת של אוטובוסים, רכבות ורכבת קלה באוסטרליה, אך תוך זמן קצר נסגרה פעילות זו בהפסד גדול לחברה.
כיום רק חברה אחת, וסטבאס, מופעלת באוסטרליה על ידי נשיונל אקספרס.
נשיונל ליג דרום היא אחת מליגות המשנה באנגליה, והיא נמצאת דרגה אחת מתחת לנשיונל ליג.
נשיונל ליג דרום ונשיונל ליג צפון נמצאות בדרגה השנייה של מערכת הליגות הלאומית, ובדרגה השישית הכללית במבנה ליגות הכדורגל באנגליה.
הנשיונל ליג דרום הוקמה ב-2004 כחלק משינוי מבני נרחב בליגות הכדורגל באנגליה שאינן חלק מהפוטבול ליג ("כדורגל מחוץ לליגה").
אלופת הליגה מעפילה באופן אוטומטי לנשיונל ליג.
כרטיס נוסף לנשיונל ליג ניתן למנצחת במשחקי הפלייאוף הנערכים בין הקבוצות שסיימו במקום השני עד החמישי.
שלושת המועדונים שסיימו במקומות האחרונים יורדים לפרמייר איסטמיאן או לליגת העל של הפוטבול ליג הדרומית.
עד עונת 2010/2011 ידועה הליגה הייתה ידועה גם בכינוי "בלו סקוור דרום", כתוצאה מהסכם חסות שחתמה עליו.
לפי הסכם שנחתם עם חברת סטנטה ספורטס, חלק משחקי הקונפרנס דרום ישודרו בערוצי הספורט של החברה.
סטנטה הקימה מחדש את גביע ליגת קונפרנס, תחת הכינוי "מגן סטנטה".
ב-23 ביוני 2009 נקלעה החברה לקשיים כלכליים, דבר שהשפיע על הכספים שקיבלו קבוצות הליגה.
בשנה זו הגביע נסגר, ומאז לא מתקיים יותר.
כיום הספונסרית של הליגה היא חברת "ונאראמה".
נקראה קונפרנס דרום עד לשנת 2015, בה שמה של הליגה שונה לשמה הנוכחי.
אלופות הליגה ומנצחות הפלייאוף מאז הקמתה של הליגה הן:
עונהאלופהמנצחת הפלייאוף גרייס אתלטיק איסטבורן בורו ויימות' סנט אולבנס סיטי היסטון סולסברי סיטי לואס איסטבורן בורו א.פ.ס וימבלדון הייס אנד יידינג יונייטד ניופורט קאונטי באת' סיטי2010/2011בריינטרי טאוןאבספליט יונייטד2011/2012ווקינגדרטפורד2012/2013וולינג יונייטדסולסברי סיטי2013/2014איסטלידובר אתלטיק2014/2015ברומליברהאם ווד2015/2016סוטון יונייטדמיידסטון יונייטדמיידנהד יונייטדאבספליט יונייטדהוונט & ואטרלווילבריינטרי טאוןטורקווי יונייטדווקינד
נשיאת מטרייה בשבת היא סוגיה בהלכה הנתונה למחלוקות בין פוסקים רבים בספרות השו"ת.
יש הסבורים שיש בנשיאת המטרייה בשבת איסור הנובע ממלאכת בונה, או מלאכת מכה בפטיש, ואולי אף עובדין דחול, ואילו אחרים אינם רואים בכך אותו המקרה, ולכן מתירים.
הבעיה בנשיאת מטרייה בשבת נעוצה באיסור מלאכת בונה שהיא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת ושמקורה במלאכת בניית המשכן המוזכרת בספר שמות.
אחת התולדות הנובעות ממלאכת הבונה היא בניית אוהל.
התורה מתייחסת באיסור זה לעושה אוהל קבוע, ואילו בתלמוד קיימת התייחסות מפורשת גם לעושה אוהל ארעי.
מכאן התחיל להתהוות הדיון ההלכתי האם יש בבחינת נשיאת מטרייה אוהל ארעי או לא.
הפרשנים חלוקים באשר למקורו של האיסור התלמודי בעשיית אוהל ארעי בשבת.
שתי הגישות המרכזיות הן של הרמב"ם ושל הרי"ף.
לדעת הרי"ף נראה שמקור האיסור הוא בתורה.
מנגד, הרמב"ם כתב שאיסור זה הוא מדרבנן.
עם זאת הן הרי"ף והן הרמב"ם לא התייחסו בנשיאת מטרייה בפסיקתם, אלא לעשיית אוהל באופן כללי.
מקור האיסור ההלכתי הוא משמעותי לקביעת מידת החומרה שיש לייחס לאיסור.
מסיבה זו פרשנים שקיבלו את דעת הרי"ף באשר למקור האיסור, נטו להחמיר עם פסיקתם מתוך הבנה שאי שמירתו עלול להיות עבירה על המצווה בתורה.
תשומת לב מיוחדת ניתנת במספר פסיקות באשר לעצם פתיחת המטרייה.
אם המטרייה נפתחה בערב שבת, נוצר בידול בין עשיית אוהל ארעי בשבת ובין נשיאתו.
בהפרדה זו ניתן דגש פחות על השאלה הכללית יותר באשר להיות המטרייה אוהל ארעי, וכובד המשקל עובר אל השאלה האם ניתן לשאת את המטרייה בשבת בהנחה שהיא אכן כאוהל ארעי.
הפתיחה עצמה של המטרייה מתבססת על ההיתר שמצוי בשולחן ערוך לפתוח כיסא של פרקים שלא נחשב לעשיית אוהל.
הדיון בנושא פתיחת המטרייה בשבת החל לראשונה להופיע בספרות השו"ת במאה ה־18 על ידי רבי דוד חיים פארדו בוונציה.
עיקר הדיון התקיים מימיו של פארדו ועד לפוסקים במאה העשרים.
דעות הפוסקים נחלקות לרוב בין היתר ואיסור הנשיאה בשבת, אך עם זאת ישנן פסיקות בהן יש הבחנה בין פתיחת המטרייה בשבת ובין נשיאת מטרייה שנפתחה בערב שבת.
רבי דוד פארדו היה הראשון שעסק בסוגיית נשיאת המטרייה.
בספר השו"ת מכתם לדוד אסר לפתוח מטרייה בשבת ולשאת אותה כדי להגן מפני הגשמים, מפני שהעושה כן הוא כעושה אוהל ארעי.
ר' פארדו קיבל את סברת הרי"ף שהאיסור מקורו בתורה, ולכן הדגיש שיש לאסור זאת ביתר שאת.
טענה נוספת המחזקת את השקפתו הביא מתוך פסיקתו של הרמב"ם בה קבע שאסור לחבוש בשבת כובע ששוליו קשים ורחבים טפח אחד או יותר, והעושה כן כאילו עשה אוהל ארעי בשבת.
הרב יחזקאל לנדא, מגדול פוסקי ההלכה במאה ה־18, כתב בספרו "נודע ביהודה" שיש לאסור פתיחת מטרייה בשבת מפאת עשיית אוהל ארעי.
הוא גם התייחס לנשיאת מטרייה שהייתה פתוחה עוד מערב שבת.
לנדא קבע שלכאורה יש מקום לומר שאף על פי שאדם הנושא אותה בשבת לא נחשב כמי שעושה אוהל בשבת, קיים יסוד שיראו בו כעושה אוהל בשבת ולכן אסר אפילו על נשיאת מטרייה שנפתחה ערב שבת בשל מראית העין, כדי שהרואה אדם כזה לא יחשוד שפתח אותה ביום השבת עצמו.
הרב לנדא, שהיה רבה של העיר פראג, סיים את דבריו בסיפור שהמחיש את הצורך שיש בנשיאת המטרייה ביום שבת וביכולת לאכוף איסור שכזה: .
והוסיף החזו"א, שמאחר שהדבר נעשה לעין כל, יש לדון לאסרו גם משום 'עובדין דחול' וגרימת פרצה על ידי זה, והדבר מסור לחכמים לגדור גדר במקום הפרצה, וחמור הדבר יותר מאיסור פרטי של אדם יחיד, שהרי זה גדר לכל העם, ולדורות.
בתשובה הלכתית שכתב בשנת תשט"ז, סקר הרב וסרמן רשימה ארוכה של אחרונים שמתירים להשתמש במטריה אם נפתחה מערב שבת, ובתנאי שיש עירוב בעיר, ובהם פרי מגדים, שו"ת גור אריה יהודה, נזר ישראל והגהות ליקוט הרימ"א.
משכך הוא מסיים שברור שדעת רוב האחרונים להקל, וכך גם דעתו למעשה.
הרב עובדיה יוסף עסק בשו"ת יחוה דעת בנשיאת המטרייה בשבת בצורה מעמיקה תוך אזכור של פוסקים רבים לפניו שהתייחסו לנושא.
דעת החת"ם סופר שמדובר באיסור דרבנן
החת"ם סופר חלק על הנודע ביהודה וכתב שאין איסור תורה בפתיחת המטרייה כיוון שמדובר בבניין שעה ועוד שהוא מיטלטל ממקום למקום, אבל עדיין אין לפותחו בשבת אלא רק על ידי גוי וכך נוהגים במקומו.
נראה שהוא גם חולק בכך על התלמוד הירושלמי שמציין שבניין לשעה דינו בניין.
בשל היותו של החת"ם סופר הפוסק המרכזי שהתיר כעיקרון נשיאת מטרייה בשבת, פוסקים מאוחרים ממנו שהתירו את הנשיאה נסמכו על דבריו.
לעומתם, מי שרצו לאסור הביאו את דבריו כתמצית הסיבות להיתר וחלקו עליהם.
כך רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק שנסמך גם הוא על דברי התלמוד הירושלמי, ציין שאין הוא רואה סתירה בינו ובין הכתוב בתלמוד הבבלי.
בנוסף, כתב רבי מאיר שמחה מדווינסק שכבר פשט איסור נשיאת המטרייה במדינתו והעושה כן נחשב לפורץ גדר, ולכן אין להקל בזה.
במטרה לעקוף את הבעיות הכרוכות בנשיאת המטרייה בשבת, יצר הרב משה חזן את מטריית "מגן השבת" העשויה משתי חופות: חופה ראשונה קבועה חלולה בגודל 11.5×11.5×11.5 סנטימטרים שלא ניתנת לפתיחה וסגירה כאשר שאר המטרייה מהווה רק תוספת והמשך לחופה הראשונה, דבר שלא נחשב ליצירת אהל על פי ההלכה.
על החופה הכיתוב "מגן השבת" בכדי להבדילה ממטרייה רגילה.
בנוסף, מעל החופה העליונה ישנה ידית עליונה נוספת.
כשיורד גשם מחזיקים את המטרייה פתוחה מהידית התחתונה כרגיל.
כשלא יורד גשם מחזיקים את המטרייה סגורה מהידית העליונה.
כך שבכל מצב של נשיאה או של הנחה על הרצפה, נשאר תמיד אוהל קיים של מינימום טפח על טפח על טפח.
הפטנט זכה להסכמת כמה רבנים.
אך מספר רבנים התנגדו לו, ממספר נימוקים: כשהמטרייה הפוכה האוהל מתבטל, המטרייה אינה שונה ממטרייה הפתוחה מערב שבת אשר נאסרה בפוסקים, אנשים יבואו להשתמש במטרייה רגילה, ונימוקים אחרים.
פתרון זה כבר נעשה בצורה חלקית על ידי מהר"ז כץ אב בית דין פיורדא.
נשיונל ליג , או בשמה הרשמי אנטרפרייז נשיונל ליג מסיבות פרסומיות, היא ליגת כדורגל מקצוענית באנגליה.
הליגה היא החמישית בחשיבותה במבנה הליגות של אנגליה והראשונה במערכת ליגות הנשיונל ליג.
הנשיונל ליג היא הליגה הארצית הנמוכה ביותר בדרג הליגות המקצועניות באנגליה.
הליגה הוקמה בשנת 1979 תחת השם "אליאנס פריימר ליג" ושוחקה לראשונה בעונת 1979/1980. היותה של ליגה זו לא חובבנית גרמה לשיפור ניכר אצל המועדונים בדרגים הנמוכים, כאשר אלו הפכו למקצועיים ולחצי-מקצועיים.
בנוסף, תקציב מועדונים אלו גדל בשל חסות של חברות גדולות תמורת תשלום רב יותר.
בסוף עונת 1986/1987 החלה הליגה לקלוט מועדונים מהליגה הרביעית שסיימו במקום האחרון והמועדונים שסיימו במקום הראשון זכו לקידום במקום אלו שירדו.
מאז עונת 2002/2003 המועדונים שסיימו במקום השני שיחקו בפלייאוף כנגד אלו שסיימו במקום שלישי, רביעי וחמישי.
המועדונים שניצחו זכו להשתתף בעונה הבאה בליגה הרביעית.
בעונת 2004/2005 נוצרה מערכת הליגות הלאומית ונוצרו ליגת הקונפרנס דרום וליגת הקונפרנס צפון, אשר העלו כל אחת את שתי הקבוצות אשר סיימו בצמרתן לליגה החמישית, ששינתה את שמה בעונה זו ל"קונפרנס נשיונל".
עד אז, מספר קבוצות הליגה היה 22, והחל מעונה זו המספר גדל ל-24 קבוצות.
בסוף העונה ארבע הקבוצות האחרונות יורדות לקונפרנס דרום ולקונפרנס צפון.
ושתי הקבוצות הראשונות מעפילות לפוטבול ליג השנייה.
בשנת 2013 שמה של הליגה שונה מ"קונפרנס נשיונל", לשמה הנוכחי: "נשיונל ליג".
חברת ההימורים הבריטית נתנה את חסותה לליגה עד לשנת 2013 כאשר מחליפתה הייתה חברת התשלומים האינטרנטיים "סקריל" ששימשה כספונסרית למשך עונה אחת.
לאחר מכן, נחתם הסכם עם חברת ונאראנה ששימשה משנת 2016 ועד 2025 כספונסרית של הליגה.
ב-23 ביוני 2025 הוכרז שחברת השכרת הרכבים אנטרפרייז תהפוך לספונסורית הרשמית של הליגה ושם הליגה שונה בהתאם.
הקבוצות אשר זכו באליפות הליגה מאז הקמתה.
נשיונל אינקוויירר הוא צהובון אמריקאי של המוציא לאור אמריקן מדיה אינק (American Media Inc - AMI).
העיתון נוסד ב-1926, ועבר מספר שינויים באופיו לאורך השנים.
ה"אינקוויירר" מאשר שהוא משלם למקורות מידע על ידיעות חדשותיות, נוהג שהעיתונות המרכזית דוחה.
בשנת 1926 ייסד ויליאם גריפין, מתלמידי ויליאם רנדולף הרסט, את העיתון בעזרת הלוואה שקיבל מהרסט וקרא את שמו The New York Evening Enquirer, שבועון שהתפרסם בפורמט עיתון גדול אשר הופץ בעיר ניו יורק.
כחלק מהחזר ההלוואה שקיבל, הרסט ביקש מגריפין להשתמש בעיתון ככר ניסויים לרעיונות חדשים.
הרסט לקח מן העיתון את הרעיונות שהצליחו והשתמש בהם בפרסומים אחרים שבבעלותו.
את הרעיונות שלא הצליחו הותיר לאינקוויירר.
כתוצאה מכך האינקוויירר לא הצליח להגיע לתפוצה רחבה.
בשנות ה-30 וה-40 העיתון הפיץ רעיונות התבדלות ותעמולה פשיסטית.
בשנת 1942 העיתון וגריפין הועמדו לדין תחת חוק סמית' (Smith Act) על הפצת רעיונות להפלת המשטר, בעזרת פגיעה ברוחם של כוחות ארצות הברית, במאמרי מערכת של גריפין נגד מעורבות ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1952 תפוצת השבועון הייתה רק 17,000 עותקים בשבוע והוא נקנה על ידי ג'נרוסו פופ, בעל עיתונים ניו יורקי.
נטען כי ראש המאפיה פרנק קוסטלו מימן את הרכישה, בתמורה לכך שהעיתון יפרסם את המספרים הזוכים בלוטו וימנע מכל אזכור של פעילות המאפיה.
בשנת 1953 שינה פופ את פורמט השבועון, מעיתון בפורמט גדול לטבלואיד.
תוכן העיתון הפך כה שערורייתי עד שראש עיריית ניו יורק אילץ, בשנת 1954, את עורכו גריפין להתפטר מן המועצה להשכלה גבוהה של העיר.
בשנת 1957 פופ שינה את שמו של העיתון ל"נשיונל אינקוויירר" והעיתון החל להתמקד בסיפורים עיתונאיים, שערורייתיים ומיניים, ברמה הלאומית.
פופ עמל רבות בשנות ה-50 וה-60 להגביר את תפוצת העיתון.
בשלהי שנות ה-50 ולאורך שנות ה-60 העיתון נודע בזכות כותרות מזעזעות, כגון: "חתכתי את ליבה מתוך גופה ודרכתי עליו" (8 בספטמבר 1963) ו"אמא בישלה את תינוקה ואכלה אותה" (1962).
באותה עת העיתון נמכר רק בדוכני עיתונים ובבתי מרקחת.
פופ סיפר כי קיבל את הרעיון לאופי כותרות העיתון לאחר שראה אנשים מתגודדים באתרי תאונות דרכים.
בשנת 1966 הגיעה תפוצת העיתון למיליון גליונות.
פופ היה חלוץ הרעיון של מכירת העיתון בקופות מרכולים.
כדי לבצע את הרעיון פופ שינה לחלוטין את פורמט העיתון בשלהי 1967 על ידי הפסקת פרסום הכותרות המזעזעות על מעשי אלימות והחל להתמקד בנושאים מקובלים יותר כגון סיפורים על ידוענים, מיסטיקה וחוצנים.
בשנת 1971 העביר פופ את מטה העיתון לעיירה לנטנה בפלורידה.
בשנת 1999 הועבר המטה פעם נוספת לבוקה רטון, פלורידה.
לאחר מותו של פופ מכרה אלמנתו את העיתון בסכום של 412 מיליון דולר לשותפות של שתי חברת תקשורת (Macfadden Communications Group) וחברת השקעות (Boston Ventures).
השותפות רכשה אף את המתחרה העיקרי לאינקוויירר, העיתון The Star, של רופרט מרדוק.
שני העיתונים עברו לניהול חברת AMI.
במאי 2014 הודיע המוציא לאור של האינקוויירר כי החליט להעביר את המטה של ה"נשיונל אינקוויירר" מפלורידה, שם היה מאז 1971, לניו יורק, היכן ששכן במקור כאשר יצא לאור לראשונה ב-1926.
הריון בתה הקטינה של שרה פיילין - בעיצומו המרוץ לנשיאות בשנת 2008 הנשיונל אינקוויירר טען כי בידו סיפור עיתונאי בלעדי על ההריון של בריסטול פיילין, בתה הקטינה של שרה פיילין, מושלת אלסקה לשעבר ומועמדת רפובליקאית לסגנית נשיא ארצות הברית.
זאת שעה שהאם החזיקה בערכים שמרניים הקוראים להימנעות מיחסי מין טרם נישואים ויצאה נגד הריון של קטינות.
פרשיית האהבים של ג'ון אדוארדס - באוקטובר 2007 פרסם האינקוויירר כי לג'ון אדוארדס, נשוי ובעל משפחה, שהיה מועמד אותה העת לנשיאות ארצות הברית, הייתה מאהבת.
אדוארדס הכחיש תחילה את הפרשה, אולם בשנת 2010 הודה ביחסיו מחוץ לנישואים ובעובדה שנולד לו ילד ממערכת יחסים זו.
מתקפת האנתרקס - בספטמבר 2001 קיבל בוב סטבנס, עורך תמונות ב-AMI, חברת האם של האינקוויירר, מעטפה עם נבגי גחלת והיה הראשון שמת כתוצאה מחשיפתו לנבגי המחלה.
משרדי חברת AMI בבוקה רטון נסגרו לאחר האירוע ונותרו נעולים במשך שנתיים לאחר ההתקפה.
עובד נוסף בחברה נפגע קשה באותו אירוע, אך ניצל.
התגייסות האינקוויירר למען טראמפ בבחירות 2016 - ראו בכותרת נפרדת.
התגייסות האינקוויירר למען דונלד טראמפ בבחירות 2016
בעת התמודדותו של דונלד טראמפ על מועמדות המפלגה הרפוליקאית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016, הוא זכה לתמיכתו של האינקוויירר, תוך שהעיתון מפרסם סיפורים מכפישים ובלתי מבוססים על יריביו של טראמפ.
לאקלן קרטרייט, שהיה עורך ראשי של האינקוויירר באותה תקופה, הודה במאמר בניו יורק טיימס מגזין משנת 2024, שעורכי העיתון היו מודעים לכך שהידיעות שפורסמו היו חסרות בסיס.
הכפשות לא מבוססות על מתחרים רפובליקאים בבחירות המקדימות
האינקוויירר פרסם ידיעות לא מבוססות ומכפישות על בן קרסון, מרקו רוביו, ובעיקר על טד קרוז.
קרוז היה יריבו הבולט של טראמפ בהתמודדות על מועמדות המפלגה הרפוליקאית לנשיאות ארצות הברית ב-2016. במרץ 2016 פרסם העיתון סיפור חסר בסיס ולפיו פעילי מפלגה חוקרים האם קרוז ניהל פרשיות אהבים מחוץ לנישואין.
באפריל 2016 פרסם העיתון כתבת שער חסרת בסיס, שטענה כי אביו של קרוז, רפאל קרוז, הכיר את רוצחו של הנשיא קנדי, לי הרווי אוסוולד ועבד עם אוסוולד בניו אורלינס חודשים ספורים לפני הרצח.
הכפשות לא מבוססות על מתחרים דמוקרטים
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016, פרסם האינקוויירר ידיעות מכפישות על ברני סנדרס, ללא כל ראיה.
האינקוויירר פרסם מספר ידיעות פיקטיביות המכפישות את הילרי קלינטון, שהייתה המועמדת הדמוקרטית שהתחרתה מול טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
השתקת ידיעות מזיקות לדונלד טראמפ
בתקופת מועמדותו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 פעל האינקוויירר להשתקת סיפורים עיתונאיים העלולים להזיק לתדמיתו של המועמד.
כך, בשנת 2016, העיתון קנה בסך 150,000 דולר בלעדיות לסיפורה של קארן מקדוגל, שפנפנת פלייבוי לשעבר, אשר טענה כי בשנת 2006 הייתה לה מערכת יחסים אשר נמשכה חודשים ארוכים עם דונלד טראמפ, שהיה נשוי אותה עת.
העיתון מעולם לא פרסם את הסיפור, אולם הכחיש כי התשלום למקדוגל היה למעשה "דמי שתיקה".
האינקוויירר שילם בנובמבר 2015 סך 30,000 דולר לשוער באחד מבנייניו של טראמפ, אשר טען כי לדונלד טראמפ נולד ילד בשנות ה-80, מחוץ לנישואין.
סיפור אשר לא פורסם בעיתון בהנחיית דייוויד פקר, יושב ראש חברת AMI, בעלת העיתון.
על פי דיווח שהתפרסם בוושינגטון פוסט, בתקופת מועמדותו של טראמפ לנשיאות, האינקוויירר נהג לשלוח סיפורים עיתונאיים על דונלד טראמפ בטרם פרסומם, לעורך דינו של טראמפ, מייקל כהן.
נשיונל ולווט הוא סרט קולנוע אמריקאי בצבעי טכניקולור משנת 1944 בבימויו של קלרנס בראון, עם אליזבת טיילור ומיקי רוני בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת אניד בגנולד משנת 1935.
NBC הפיקו סדרת טלוויזיה על הספר ששודרה בשנים 1960–1962.
ב-1978 הופק סרט המשך בשם "נולדה לתהילה" (International Velvet) עם טייטום אוניל בתפקיד הראשי.
ב-2003 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס על היותו בעל חשיבות תרבותית, היסטורית ואסתטית.
העלילה מתרחשת בעיירת החוף סוולס במחוז סאסקס באנגליה בסוף שנות ה-20.
ולווט בראון (אליזבת טיילור) היא נערה בת 12 שגרה עם משפחתה בעיירה קטנה במחוז סאסקס באנגליה.
אביה הרברט (דונלד קריספ) הוא קצב ומנהל את חנותו בסיוע אשתו (אן רביר).
הם נוהגים לפנות אחד לשנייה בשם גב' ומר בראון.
האחותה הבכורה והמתבגרת היא אלווינה (אנג'לה לנסבורי) וכן ישנם מלי (ג'ואניטה קוויגלי) והבן הקטן דונלד (ג'קי ג'נקינס).
ולווט חובבת סוסים כמעט מלידה.
לעיירה מגיע נער נודד בשם מייקל "מי" טיילור (מיקי רוני).
אביו נפטר ומאז הוא נודד.
הוא מצא בפנקס של אביו את שמה של גב' בראון והחליט להגיע לשם.
ולווט פוגשת אותו בחזרה מבית הספר ומזמינה אותו לארוחת צהרים בביתם.
האם לא מגלה כי אביו של מי היה מאמן השחייה שלה לפני שחצתה בשחייה את תעלת למאנש, דבר שהיה אז הישג לשחיינית.
מי מחליט להישאר בבית בראון ולעזור להורים בקצביה.
ולווט מתאהבת בסוס הפרוע של החוואי איד.
לאחר שהסוס מתפרע וגורם לנזק בעיירה הוא מועמד להגרלה.
ולווט זוכה בו וקוראת לו "פאי".
ביחד עם מי היא מתחילה להתאמן ברכיבה עליו ובקפיצה על מכשולים.
מי לא מספר לה בהתחלה כי הוא היה פרש במנצ'סטר וכי באחת התחרויות הוא נתקל בפרש לידו וגרם למותו ומאז הוא לא רוכב יותר.
חלומה של ולווט הוא ש"פאי" ישתתף בתחרות היוקרתית גרנד נשיונל בלונדון.
מי מפקפק בכך בגלל ההוצאות הגדולות.
אך האם מעודדת אותה ונותנת לה את כסף הפרס שקבלה בזמן על חציית התעלה.
לבסוף הם יוצאים ללונדון עם "פאי" אך מי לא מצליח למצוא פרש שירכב עליו תמורת תשלום.
בלילה לפני התחרות מתגבר מי על פחדיו, רוכב על "פאי" ומודיעה לולווט כי הוא ירכב בתחרות.
ולווט מודיעה לו כי היא תרכב על הסוס בתחרות ותתחזה לגבר.
מי מקבל זאת בחששות אבל לבסוף מסכים ועוזר לה על ידי גזיזת שערה.
לפני התחרות היא עוברת את כל הבדיקות ולא מגלים שהיא נערה.
לבסוף מגיע "פאי" ראשון לקו הסיום אך ולווט מרוב עייפות ומאמץ נופלת ממנו.
היא מובאת לבדיקה רפואית ואז מגלה הרופא לתדהמתו שמדובר בנערה.
התוצאה כמובן מתבטלת אך הסיפור מתפרסם בכל העולם וולווט ו"פאי" הופכים לידוענים.
מציעים לה חוזה של 5000 דולר בהוליווד אך היא מסרבת.
מי מרגיש ששליחותו הסתיימה והוא עוזב אותה בלי להיפרד אבל היא רוכבת לעברו ונפרדת ממנו.
אן רביר זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר
רוברט קרן זכה בפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר
כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר ולפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותאליזבת טיילורולווט בראוןמיקי רונימייקל "מי" טיילורבתו של לורד דנבידונלד קריספהרברט בראוןהאבאן רבירגב' בראוןהאםאנג'לה לנסבוריאלווינה בראוןהבת הבכורהג'ואניטה קוויגלימלי בראוןסגנו של ג'יימיג'קי ג'נקינסדונלד בראוןהבן הקטןרג'ינלד אווןמר אידהבעלים הקודמים של פאי
נשיונל טופ 40 סורינאם (Nationale Top 40 Suriname) הוא מצעד מוזיקה שמתפרסם מדי יום חמישי על ידי Stichting Natio40 בסורינאם.
מצעד המוזיקה, המתבסס על איירפליי, מכירות פיזיות בחנויות מוזיקה ודוחות מאיגוד התקליטנים של סורינאם, פורסם לראשונה ב-12 באפריל 2013.
בתחילה, פורסמו גם מצעדי מוזיקה עבור ז'אנרים ספציפיים, כגון מוזיקה הודית, מוזיקת ג'אווה, מוזיקת גוספל, מוזיקת מארונים , קסקו וקאווינה .
כמו כן, הארגון פרסם את מצעד הסרטים החודשי של TBL Box Office.
באוקטובר 2013 ועד מאי 2016, מצעד המוזיקה הופיע בפורטל החדשות המקוון, Starnieuws.
נשיונל-רפורט (National-Report) היא חברה המפרסמת את מצעדי המוזיקה בקולומביה, ונצואלה ואקוודור מאז ספטמבר 2009. מצעדי המוזיקה מבוססים על נתוני האיירפליי של תחנות הרדיו במדינה, והם מפורסמים מדי שבוע.
מצעד המוזיקה המוכר של החברה הוא מצעד 100 השירים הלאומיים (Top 100 Nacional), כאשר רק 20 מהשירים הראשונים מפורסמים בחינם, כאשר שאר השירים מופיעים במצעד המוזיקה זמינים רק למינויי האתר.
נשיונל ג'יאוגרפיק (בעבר נקרא: The National Geographic Magazine, ממותג לעיתים כ-NAT GEO) הוא מגזין חודשי אמריקאי שיוצא לאור על ידי National Geographic Partners.
המגזין נוסד ב-1888 ככתב עת מדעי, תשעה חודשים לאחר הקמת האגודה המדעית נשיונל ג'יאוגרפיק, אך הפך לכתב עת פופולרי.
בשנת 1905, הוא החל לכלול תמונות, סגנון שבזכותו התפרסם.
התמונות הצבעוניות הראשונות שלה הופיעו בשנות ה-1910. במהלך המלחמה הקרה, התחייב המגזין להציג מבט מאוזן על הגאוגרפיה הפיזית והגאוגרפיה אנושית של מדינות מעבר למסך הברזל.
מאוחר יותר, המגזין התבטא בבולטות בנושאי איכות הסביבה.
עד 2015, המגזין היה בבעלות מלאה ובניהול של אגודת נשיונל ג'יאוגרפיק.
מאז 2019, גרעין השליטה מוחזק על ידי חברת וולט דיסני.
נושאים מובילים במגזין עוסקים בדרך כלל בגאוגרפיה, היסטוריה, טבע, מדע ומאפיינים חוצי תרבות.
המגזין ידוע במראה הייחודי שלו: פורמט מבריק, מרובע, כרוך, עבה עם גבול מלבני צהוב.
למנויי המגזין הפרסום כולל תוספי מפות של מפות נשיונל ג'יאוגרפיק.
המגזין זמין במהדורה מודפסת מסורתית ובמהדורה מקוונת אינטראקטיבית.
נכון לשנת 1995 המגזין הופץ בעולם בכמעט ארבעים מהדורות בשפות שונות וזכה לתפוצה של יותר מ-6.5 מיליון עותקים בחודש (לעומת כ-12 עותקים בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20), 3.5 מיליון עותקים הופצו בארצות הברית.
נכון לשנת 2015 המגזין זכה ב-25 פרסי המגזין הלאומי.
מהדורה עברית של המגזין, בשם נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, יוצאת לאור מאז 1998.
נכון לאפריל 2024 לדף האינסטגרם של המגזין יש 283 מיליון עוקבים, יותר מכל דף אחר שאינו שייך לידוען.
תפוצת המגזין המודפס נכון ל-31 בדצמבר 2022 היא כ-1.8 מיליון עותקים.
הגיליון הראשון של "מגזין נשיונל ג'יאוגרפיק" יצא לאור ב-22 בספטמבר 1888, תשעה חודשים לאחר שנוסדה האגודה המדעית.
בתחילה היה זה מגזין אקדמי שנשלח ל-165 החברים המייסדים של האגודה.
בשיאו הגיע המגזין לידי 40 מיליון קוראים מדי חודש.
בינואר 1905 פורסמו במגזין מספר תמונות על פני עמוד שלם של טיבט בשנים 1900–1901. מאותה עת החלה מגמה של שינוי באופי המגזין, עד אותה עת היה תוכן המגזין בעיקרו מאמרים כתובים ומאותה עת גיליונות המגזין הכילו תמונות רבות.
בשנת 1908 כבר יותר ממחצית עמודי המגזין הכילו תמונות.
תמונת השער של גיליון יוני 1985, תמונת פורטרט של ילדה אפגנית בת 12, אשר צולמה בידי הצלם סטיב מקקורי, הפכה לתמונה המוכרת ביותר של המגזין.
בשנת 1975 הושקה גרסת ילדים למגזין National Geographic Kids.
בשיא הצלחתו, בסוף שנות ה-80, היו למגזין 1.2 מיליון מנויים בארצות הברית ומיליונים נוספים ברחבי העולם.
בספטמבר 2015 הנשיונל ג'יאוגרפיק העביר את המגזין לבעלות חדשה ושמה National Geographic Partners.
73 אחוז מן הבעלות בחברה הוקנו לחברת 21st Century Fox בתמורה ל-725 מיליון דולר.
בדצמבר 2017 הוכרז כי חברת וולט דיסני תרכוש את 21st Century Fox, כולל שליטתה ב-National Geographic Partners.
בספטמבר 2022 פוטרו שישה מן העורכים הבכירים במגזין.
ביוני 2023 המגזין פיטר את כל הכתבים שהועסקו בעיתון והכריז כי החל משנת 2024 המגזין לא ימכר עוד בדוכני העיתונים.
נוסף לפרסומו בזכות המאמרים שבו, על נופים, היסטוריה והפינות הרחוקות בעולם, המגזין נודע באיכות הגבוהה של הצילומים שפורסמו בו.
בתקופת כהונתו של נשיא האגודה אלכסנדר גרהם בל והעורך הראשי גילברט ה.
גרוסבנור הודגשה לראשונה החשיבות של התיאור הוויזואלי במגזין, זאת למרות ביקורת שנשמעה במועצת המנהלים אשר ראו בריבוי תמונות תפיסה לא מדעית בגאוגרפיה.
בשנת 1910 הצילומים הפכו לסימן ההיכר של המגזין והעורך הראשי של המגזין חיפש תמיד "תמונות דינמיות", כפי שכונו על ידי אלכסנדר גרהם בל, תמונות שבהן תחושת תנועה.
בשנת 1915 החל העורך הראשי גרוסבנור לגבש קבוצה של צלמי מערכת ולספק להם ציוד צילום מתקדם וחדר חושך.
המגזין החל לפרסם בחלק מעמודיו צילומי צבע בתחילת שנות ה-30, אשר טכנולוגיה זו הייתה בתחילת פיתוחה.
באמצע שנות ה-30 החלו צלמי המערכת להשתמש במצלמות לייקה קטנות וקלות משקל עם סרטי צילום "קודאקכרום" מתוצרת קודאק, במקום מצלמות כבדות שהצריכו שימוש בחצובת צילום.
בשנת 1959 החל המגזין להדפיס תמונות קטנות על כריכת המגזין ובהמשך הוגדל פורמט התמונות.
מיד לאחר שהתרחשה המהפיכה הדיגיטלית בצילום, עבר המגזין לשימוש בציוד צילום דיגיטלי למגזין המודפס ולאתר האינטרנט.
במהלך השנים הוסר עיטור עלי האלון ותוכן העניינים מכריכת המגזין, אולם המסגרת הצהובה נותרה.
גיליונות הנשיונל ג'יאוגרפיק נאספים לעיתים קרובות על ידי המנויים ונמכרים בחנויות יד-שנייה כפריטי אספנים.
המגזין המשיך לאורך השנים לשמור על איכות גבוהה של צילום עיתונות.
נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל הוא ירחון היוצא לאור בישראל מאז 1998, ומהווה מהדורה עברית של המגזין האמריקני "נשיונל ג'יאוגרפיק".
"נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל" נוסד בשנת 1998 על ידי חברת מעריב החזקות, בעלת העיתון "מעריב".
הבעלות על הירחון בישראל השתנתה במשך השנים, והמו"ל הנוכחי בישראל הוא חברת ג'וניור מדיה בע"מ.
המגזין הישראלי החל לצאת לאור בשנת 1998, ובגיליון מאי 2023 ציין 25 שנים לקיומו, עם 300 גיליונות.
בשנותיו הראשונות כלל המגזין רק כתבות מתורגמות מהמגזין האמריקני, והחל משנת 2001 התפרסמו בו גם כתבות מקוריות העוסקות בישראל.
בשנת 2002 החלה לצאת לאור מדי חודשיים מהדורה עברית של National Geographic Traveler .
בשנים 2005–2013 צורף לירחון מוסף "עולמי" שנועד לילדים, ובשנת 2013 הוחלף במהדורה עברית של National Geographic Kids , מגזין הילדים של נשיונל ג'יאוגרפיק.
בשנת 2021 החל לצאת לאור המגזין "נפלאות עולם", גרסה של National Geographic Kids הפונה לילדים חרדים.
בדומה למגזין האמריקני, גם המגזין הישראלי עורך תחרות צילום שנתית.
לדברי העורכת הראשית של המהדורה העברית דאז, דפנה רז, מטרת המהדורה לא הייתה לצנזר קטעים, אלא להגיש לציבור החרדי כתבות שאינן פוגעות ב"רגישויות" מסוימות של הציבור החרדי.
נכון לשנת 2024 מפעיל נשיונל ג'יאוגרפיק קידס שיתוף פעולה עם תרבותא להוצאת מגזין לילדים חרדים בשם 'נפלאות'.
נשיונל סמיקונדקטור הייתה יצרנית אמריקאית של מוליכים למחצה, מסנטה קלרה, קליפורניה.
החברה ייצרה מעגלים משולבים לניהול צריכת חשמל, דרייברים לתצוגה, מגברי שמע, ממשקי תקשורת ופתרונות המרת נתונים.
השווקים המרכזיים שלה כללו מכשירים אלחוטיים, צגים ומגוון מוצרי אלקטרוניקה, לרבות יישומי רפואה, רכב, תעשייה ויישומי בדיקה ומדידה.
ב-23 בספטמבר 2011, בעקבות רכישתה הפכה החברה לחלק מחברת "טקסס אינסטרומנטס", כחטיבת "עמק הסיליקון" שלה.
נשיונל סמיקונדקטור נוסדה בדנברי, קונטיקט, על ידי ד"ר ברנרד ג'יי רות'ליין ב-27 במאי 1959, כאשר הוא ושבעה עמיתים, אדוארד נ.
קלארק, ג'וזף ג'יי גרובר, מילטון שניידר, רוברט ל.
סיפרט, עזבו את עבודתם בחטיבת המוליכים למחצה של תאגיד "ספרי ראנד".
בעקבות הקמת החברה החדשה הגישה ספרי ראנד" תביעה נגד "נשיונל סמיקונדקטור" בגין הפרת פטנטים.
התביעה גרמה לירידת ערך מניות החברה, דבר שאפשר לפיטר ג'יי ספראג' לרכוש את השליטה והוא מונה ליו"ר כאשר היה בן 27 בלבד.
בשנת 1965 רכשה "נשיונל סמיקונדקטור" את חברת "מולקטרו" שנוסדה בשנת 1962 בסנטה קלרה, קליפורניה, על ידי ג'יי נאל ודי ספיטלהאוס, שהועסקו בעבר בחברת "פיירצ'יילד סמיקונדקטור".
הרכישה גם הביאה ל"נשיונל סמיקונדקטור" שני מומחים בטכנולוגיות מוליכים למחצה ליניאריים, רוברט וידלר ודייב טלברט, שגם הם הועסקו בעבר בפיירצ'יילד.
רכישת "מולקטרו" סיפקה לנשיונל סמיקונדקטור את הטכנולוגיה להיכנס לתחום המעגלים המשולבים המונוליטיים.
בשנת 1968, העבירה החברה את המטה שלה מדנברי, קונטיקט, לסנטה קלרה, קליפורניה.
עם זאת, כמו חברות רבות, היא שמרה על רישומה כתאגיד בדלאוור, מסיבות משפטיות ופיננסיות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 זכתה החברה להצלחה רבה והייתה בעלת נתח שוק של 25% משוק המיקרו-מעבדים העולמי, שנייה אחרי מוטורולה סמיקונדקטור ולפני אינטל.
בשנת 1987 רכשה את "פיירצ'יילד סמיקונדקטור" והרחיבה את סל המוצרים שלה.
באותה תקופה שולבו מוצרי החברה במגוון רחב של מוצרים כולל מדפסות, מוצרי תקשורת, ציוד משרדי, תחנות עבודה ועוד.
לקראת סוף העשור נפגעו עסקי החברה עקב איבוד החדשנות וייצור מוצרים שהועתקו בקלות הביאו לתחרות גוברת מתד חברות מוליכים למחצה יפניות, ואחר כך גם חברות מטאיוון ומקוריאה הדרומית.
בנוסף סבלה החברה מעודף כושר ייצור.
ספורק על ידי גיל אמיליו כמנכ"ל ונשיא.
אמיליו היה אז נשיא חטיבת המוליכים למחצה של רוקוול אינטרנשיונל והיה בעל תואר דוקטור בפיזיקה מהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
אמיליו הועסק אף הוא בעבר בפיירצ'יילד.
הוא נפטר מקווי מוצרים ונכסים שלא היה בעסקי הליבה של החברה או שלא הייתה לה מומחיות בהם, והפנה את החברה לעבר מומחיות הליבה שלה - מוליכים למחצה אנלוגיים.
מתקנים מיותרים נמכרו ואוחדו, בהם המפעל בישראל.
עם התקדמות הארגון מחדש, החברה הגדילה את ההכנסות מדי שנה.
בשנת 1994 נשיונל סמיקונדקטור תחת אמיליו רשמה שיא הכנסות נטו של 2.29 מיליארד דולר.
זו הייתה גם תקופה שבה חברות מוליכים למחצה בארצות הברית חזרו להוביל את השוק.
אמיליו חילק את המוצרים לשתי חטיבות: Standard Products Group שכללה שבבי לוגיקה וזיכרון ברווחיות נמוכה - שהיו רגישים יותר לביקוש מחזורי; וקבוצת תקשורת ומחשוב שכללה שבבים אנלוגיים ועיבוד אותות ספרתי בעלי רווחיות גבוהה ובעלי ערך מוסף.
בשנת 1996 נענה אמיליו להזמנה מחברת "אפל", שהייתה לקוחה של "נשיונל סמיקונדקטור", להצטרף לדירקטוריון שלה.
בעיות ב"אפל" הניעו מאוחר יותר את הדירקטוריון להזמין את אמיליו לקחת על עצמו את תפקיד המנכ"ל, שאותו קיבל בפברואר 1996, ו"נשיונל סמיקונדקטור" הודיעה על התפטרותו מתפקידי נשיא, יו"ר ומנכ"ל החברה.
ב-11 במרץ 1997 הודיעה החברה על מכירת פעילות "פיירצ'יילד" תמורת 550 מיליון דולר.
"פיירצ'יילד" ייצרה מה שהיה בעיקר חלק Standard Products Group ברווחיות נמוכה.
ב-17 בנובמבר 1997 הודיעו "נשיונל סמיקונדקטור" ו"סייריקס" (Cyrix) על מיזוג החברות.
"סייריקס" התמחתה בפיתוח וייצור מעבדים המתחרים במעבדים של "אינטל", בהם התחרתה בעיקר עם מחיר נמוך יותר.
הרכישה של Cyrix הפכה את "נשיונל סמיקונדקטור" ממשתפת פעולה למתחרה של אינטל.
לאחר שנתיים Cyrix נמכרה לחברת VIA Technologies מטאיוון.
בתחילת המאה ה-21 התמקדה החברה בפיתוח וייצור מוצרי מערכת על שבב ייעודיים, בהם שבבים להתקני גישה לאינטרנט, לממירים דיגיטליים ולמסופי רשת.
בין השאר הייתה ספקית של חברת המחשבים הגדולה בעולם באותה עת - "קומפאק", ושל "Acer".
בתקופת בועת הדוט-קום הציגה החברה רווחים גבוהים, אך עם התפצצות הבועה חוותה ירידה מהירה במכירות.
בפברואר 2003 הודיעה על פיטורי 500 עובדים ומכירת חטיבת כלי המידע.
באפריל 2011 הודיעה טקסס אינסטרומנטס שהיא רוכשת את נשיונל סמיקונדקטור תמורת 6.5 מיליארד דולר.
באותה עת העסיקה החברה 5,000 עובדים.
הקמת מרכז הפיתוח ומפעל הייצור
בשנת 1978 הקימה החברה מרכז מחקר ופיתוח בהרצליה פיתוח בראשות צבי סוחה, מהנדס אלקטרוניקה ומחשבים בוגר אוניברסיטת קליפורניה.
עובד נוסף שגויס באותה עת במטה החברה בסנטה קלרה היה גיורא ירון, שקידם הרעיון להקים גם מפעל ייצור בישראל ויחד עם קבוצת מהנדסים ישראלים גיבש תוכנית מפורטת, אך ביוני 1981, בעקבות האטה כלכלית בארצות הברית הקפיאה החברה את התוכנית להקמת המפעל.
שם קיבלה החברה הטבות מס וקרקע בהנחה.
פייר למונד, מנכ"ל נשיונל סמיקונדקטור באותה תקופה, שהיה מהנדס צרפתי, סיפר בראיון כי להחליט להקים את המפעל במגדל העמק גם כיוון שהתיידד עם שאול עמור, ראש העירייה שהיה דובר צרפתית.
לאחר שלוש שנות הקמה נחנך המפעל בספטמבר 1986. בשלב הראשון השקעו כ-50 מיליון דולר בהקמת המפעל, בהמשך הוקמו חדרים נקיים נוספים, ובסך הכל כ-120 מיליון דולר עד שנת 1990.
מכירת המפעל והקמת טאואר סמיקונדקטור
בין מוצריו היו שבבים שפתחו בישראל, בהם סדרת המעבדים NS32000 , שהייתה הראשונה בעולם שתוכננה מראש כמעבד של 32 סיביות.
על פיתוח זה זכתה החברה בפרס רוטשילד.
החל מסוף שנות ה-80 נקלעה חברת האם בארצות הברית לקשיים והחלה בפיטורים, שתחילה לא פגעו בפעילות בישראל.
מנכ"ל חדש שמונה לחברת האם בארצות הברית, גיל אמיליו, טען שהוא פועל בניגוד עניינים, ובמרץ 1992 התבקש להתפטר מתפקידו.
השליטה במפעל נמכרה לבסוף לחברת DSSI (Data Systems & Software), חברת החזקות אמריקאית בתחום הטכנולוגיה שהוקמה על ידי איש העסקים ג'ורג' מורגנשטרן ועיקר פעילותה היה בישראל והוא החל לפעול בשם טאואר סמיקונדקטור.
המפעל המשיך לייצר עבור "נשיונל סמיקונדקטור" והיא הייתה הלקוחה הגדולה ביותר שלו במשך שנים רבות, והיא גם החזיקה בו מניות מיעוט, אותן מכרה בהדרגה במשך השנים.
המשך פעילות מרכז הפיתוח עד סגירתו
מרכז הפיתוח בהרצליה המשיך לפעול ועסק בפיתוח מעבדים ומוצרי מערכת על שבב עבור יישומי תקשורת, רשתות נתונים ואבטחת מידע.
בשנת 2000 עבדו במרכז הפיתוח 200 עובדים והחברה פתחה גם משרד מכירות בישראל, שעסק במכירה למפיצים בישראל ומכירה ללקוחות OEM שכללו בין השאר בישראל את מוטורולה ישראל, טלרד, ECI Telecom ותדיראן.
באותה שנה קיבל המרכז גם את האחריות לפיתוח ותמיכה בתחום הממירים הדיגיטליים.
לאחר התפוצצות בועת הדוט-קום צומצמה הפעילות ופוטרו עובדים.
במרץ 2005 הודיעה "נשיונל סמיקונדקטור" כי היא מוכרת את מרכז הפיתוח בישראל לחברת השבבים הטייוואנית "וינבונד" (Winbond Electornics), תמורת כ-65 מיליון דולר במזומן.
באותה עת הועסקו בו 150 עובדים.
תנועת נשים בירוק ("נשים למען עתיד ישראל") היא תנועת ימין, אשר הוקמה על ידי מיכאל ורות מטר בשנת 1993, בעקבות הסכמי אוסלו.
המוטו של התנועה הוא: "אהבה, מסירות ונאמנות לארץ ישראל".
לתנועה סניפים בישראל, בארצות הברית ובקנדה.
מנהיגות התנועה הן רות מטר, נדיה מטר ויהודית קצובר.
התנועה נקראה "נשים בירוק", בשל הקמפיין של חבריה בשנות התשעים נגד החזרה לקו הירוק במסגרתו חבשו כובעים ירוקים.
פעילויות התנועה כללו הפגנות מחאה נגד הסכמי אוסלו, החתמה על עצומה נגד הקמת מדינה פלסטינית והפצת סטיקרים וחומר הסברה לציבור.
במהלך "מבצע חומת מגן" ולאחריו, התנדבו פעילות הארגון לעודד את חיילי צה"ל מול פעילות ארגון מחסום ווטש.
משנת 2013 מוציאה התנועה כתב העת ריבונות, העוסק בסוגיית הריבונות הישראלית בשטחי יהודה ושומרון.
"ריבונות" מודפס במקביל בעברית, באנגלית, בצרפתית וברוסית.
לאחר חטיפת שלושת הנערים, הובילה התנועה את הקמת שמורת עוז וגאו"ן.
ב-1995 נאבקה התנועה בהצלחה בכוונת ממשלת רבין להעביר את השליטה "גבעת הדגן" שבאפרת מידי ישראל לידי הרשות הפלסטינית.
בשנת 2009 קיבלה מטר תעודת הוקרה מראש מועצת אפרת על מאבקה זה.
ב-2009 בעקבות פעילות התנועה, נפתח ליהודים כביש 398 (כביש עוקף זעתרה) מהר חומה לגוש עציון מזרח, שהיה סגור ליהודים עד אז.
ב-2010 בעקבות פעילות התנועה, חזר צה"ל לאייש את בסיס שדמה שהיה נטוש, ובכך נמנעה השתלטות פלסטינית על השטח.
מאז קום המדינה ועד היום מונו 32 נשים כשרות בממשלות ישראל ו-16 נשים כסגניות שר.
על אף מיעוט הנשים בתפקידים אלו, ישראל היא בין המדינות המעטות בהן כיהנה אישה כראש הממשלה, אך מלבד עובדה זו, ישראל מפגרת אחר רוב מדינות העולם המערבי בשיעור הנשים בממשלה.
נכון ליוני 2025, בממשלת ישראל השלושים ושבע מכהנות חמש שרות.
החל משנות ה-90 מהוות הנשים כ-6% עד 33% מממשלות ישראל.
לשם השוואה, במדינות סקנדינביה אחוז הנשים בממשלה הוא בין 40% ל-50%, במדינות צפון אמריקה ובמערב אירופה כ-20%.
הממוצע הישראלי דומה לממוצע ביפן ובמדינות דרום אמריקה.
תת הייצוג של נשים, הן בממשלות ישראל, בפוליטיקה המקומית ובתפקידים בכירים במשק בולט במיוחד לאור העובדה שפערי ההשכלה הפורמלית בין גברים ונשים בישראל החל משנות ה-80 וה-90 אינם ממשיים.
אנשי מדעי החברה רואים בנרטיב הביטחוני וההפרדה בין הספרה הפרטית למול הספרה הציבורית כשתיים מהסיבות המרכזיות לפערי הייצוג בין גברים ונשים בכניסה לחיים הציבוריים בישראל, ולפיכך גם כזו המשפיעה על נשים בעמדות כוח כמו הממשלה.
עם זאת, החל משנות ה-90 ניתן היה לראות ייצוג הולך וגובר של נשים בתפקידים אלו, אך עדיין במספרים נמוכים יחסית לייצוג הגברי.
עד תום ממשלת ישראל השלושים וארבע, מעולם לא כיהנו יותר מארבע נשים בו זמנית כשרות, גם כאשר הממשלה מנתה יותר מ-20 שרים.
בממשלת ישראל השלושים וחמש, לראשונה, הגיע מספר השרות המכהנות בו זמנית, לשמונה.
הן היוו כ-23.5 אחוזים מכמות השרים.
בממשלה לאחריה היו תשע, המהוות שליש ממספר כלל חברי הממשלה.
המשרדים הנפוצים בהם נשים כיהנו היו המשרד להגנת הסביבה, המשרד לשוויון חברתי, משרד החינוך, משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה, משרד העלייה והקליטה, משרד התפוצות, משרד התרבות והספורט ומשרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות.
משרדים נוספים בהם כיהנו נשים היו משרד החוץ, משרד האנרגיה, משרד הבינוי והשיכון, משרד הבריאות, משרד התחבורה והבטיחות בדרכים, משרד החקלאות ופיתוח הכפר, משרד הכלכלה והתעשייה, משרד המשפטים, משרד הרווחה והביטחון החברתי, משרד הפנים, משרד התקשורת, המשרד לשיתוף פעולה אזורי, משרד התיירות, משרד העבודה והמשרד לנושאים אסטרטגיים.
מעולם לא כיהנה אישה כשרה במשרד הביטחון או במשרד לביטחון הפנים, כמו גם במשרד האוצר, המשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל, המשרד לשירותי דת, משרד ירושלים ומסורת ישראל ומשרד המורשת.
אף אישה לא כיהנה כסגנית ראש הממשלה מאז קום המדינה, אך אישה אחת, ציפי לבני, כיהנה כממלאת מקום ראש הממשלה.
תפקידים בכירים - נשים בממשלות ישראל
2022–2021מאי גולןמאז 2024משרד התפוצותציפי חוטובלי 2020עומר ינקלביץ'2021–2020המשרד לחיזוק וקידום קהילתיאורלי לוי-אבקסיס2021–2020משרד ההתיישבותציפי חוטובלי 2020אורית סטרוק מאז 2022 משרד הפנים איילת שקד 2022–2021 משרד האנרגיה והמים קארין אלהרר 2022–2021משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיהאורית פרקש הכהן2021–2022גילה גמליאלמאז 2024משרד ההסברהגלית דיסטל-אטבריאן2023המשרד לקידום מעמד האישהמאי גולן2023–2024משרד המודיעיןגילה גמליאל2022–2024
גולדה מאיר היא האישה היחידה אשר כיהנה כראש ממשלת ישראל.
לבני היא גם האישה היחידה אשר כיהנה בתפקיד השני בחשיבותו בממשלת ישראל, ממלאת מקום ראש הממשלה.
לבני היא השרה שכיהנה במספר הרב ביותר של משרדים - 6 משרדי ממשלה שונים (בנוסף למשרת שרה ללא תיק): החוץ, החקלאות, המשפטים, הבינוי והשיכון, שיתוף פעולה אזורי והעלייה והקליטה.
עם סיומה של גולדה מאיר בתפקיד ראש ממשלת ישראל בשנת 1974, עברו 12 שנה עד שאישה מונתה לשרה עם משרד, כאשר שושנה ארבלי-אלמוזלינו מונתה לשרת הבריאות.
ב-1992 מונתה שולמית אלוני לעמוד בראשות משרד אחר, משרד החינוך.
תפקידים בכירים נוספים שבהם כיהנו נשים הם משרד החינוך אשר היה בראשות נשים כתשע שנים במצטבר, מתוכן כחמש שנים על ידי לימור לבנת, והשאר על ידי שולמית אלוני ויולי תמיר.
גם במשרד התקשורת החזיקו נשים כשבע שנים במצטבר, מתוכן שש שנים בין שנת 1993 ועד 1999 על ידי שולמית אלוני ולימור לבנת ושנה נוספת על ידי דליה איציק, לימים יו"ר הכנסת.
משרד המשפטים אויש על ידי ציפי לבני ואיילת שקד.
מהממשלה הראשונה ועד הממשלה ה-12, ולאורך כל אותה תקופה, כיהנה רק גולדה מאיר כשרה בממשלות ישראל.
מאיר, אשר החלה כמזכירת מועצת הפועלות בהסתדרות, התקדמה לתפקיד מנהלת המחלקה המדינית בסוכנות היהודית ובהמשך שימשה כצירה במוסקבה.
במרץ 1949 שבה מאיר לישראל, ונבחרה מטעם מפא"י בבחירות לאספה המכוננת וכיהנה כשרת העבודה והביטוח העממי.
מאיר המשיכה בתפקיד זה ב-7 ממשלות שונות ותחת כמה בן-גוריון ושרת.
לאחר התפטרות משה שרת מתפקיד שר החוץ ביוני 1956 (שלושה חודשים לתוך כהונת ממשלת ישראל השביעית) התקדמה לתפקיד שרת החוץ בו כיהנה כ-10 שנים עד שנת 1966.
לאחר הפסקה של 3 שנים, בהן כיהנה מאיר כמזכ"לית מפא"י, נבחרה כמועמדת פשרה בין מועמדים שונים, לעמוד בראש המערך השני וכראש הממשלה, ולאחר מכן נבחרה גם בבחירות לכנסת השביעית, בשנת 1969 לאחר זכיית המפלגה במרב המנדטים בשנית כראש ממשלת ישראל.
על אף היותה אישה, לא הייתה ידועה כפמיניסטית ולא מינתה אף אישה נוספת כשרה בממשלתה.
בזמן כהונתה של מאיר, כמות הנשים נעה בין 10 ל-14 בממוצע בכל כנסת, רובן ממפלגת פועלי ארץ ישראל ובהמשך ממפלגת העבודה הישראלית והמערך.
דווקא בבחירות בהן נבחרה מאיר לראש הממשלה, הבחירות לכנסת השביעית, היה מספר הנשים בכנסת הנמוך ביותר עד אותו הזמן, 8 נשים בלבד.
לאחר ניצחון המערך בבחירות לכנסת השמינית אשר השאיר את מאיר בתפקיד ראש הממשלה, התפטרה מאיר בעקבות פעילות תנועות המחאה לאחר מלחמת יום הכיפורים, ויצחק רבין נבחר להחליפה.
רבין מינה ביוני 1974 את שולמית אלוני לשרה בלי תיק.
אלוני הספיקה לכהן 5 חודשים בלבד עד התפטרותה בעקבות מינוי יצחק רפאל מהמפד"ל לשר.
ככלל, שנות ה-70 לא היו טובות לייצוג הנשי בממשלות ישראל, כאשר במשך כמעט 9 שנים, משנת 1974 ועד שנת 1983 עם החלפתו של מנחם בגין, לא הייתה אף אישה בתפקיד שרה בממשלות ישראל, כאשר בשנתיים האחרונות של אותה התקופה (החל מאוגוסט 1981) כיהנה אישה כסגנית שר.
תקופה זו, אשר חלקה הראשון הייתה רוב כהונת יצחק רבין כראש ממשלה ורובה הייתה כאשר מנחם בגין לא מינה בכל משך כהונתו, עד חודש בלבד לפני הודעת עזיבתו מן התפקיד, ולו אישה אחת כשרה במשך 6 שנות כהונתו, הייתה התקופה הארוכה ביותר בתולדות מדינת ישראל ללא ייצוג נשי בממשלה.
ממשלה שם תפקיד תאריךכנסת שביעיתהממשלה ה-15גולדה מאיר ראש הממשלה מ-15 בדצמבר 1969 עד 10 במרץ 1974כנסת שמיניתהממשלה ה-16גולדה מאיר ראש הממשלה מ-10 במרץ 1974 עד 3 ביוני 1974הממשלה ה-17שולמית אלוני שרה בלי תיק מ-3 ביוני 1974 עד 6 בנובמבר 1974כנסת תשיעיתהממשלה ה-18
גם בשנות ה-80 הייצוג הנשי בממשלה היה קטן, כאשר רק שתי נשים כיהנו כשרות ובסך הכול לתקופה מצטברת של 3.5 שנים בלבד.
בשנת 1981 מונתה לראשונה אישה בישראל כסגנית שר, כאשר שר החינוך התרבות והספורט, זבולון המר, מינה את מרים גלזר-תעסה לסגניתו.
בכך נשבר רצף של 7 שנים ללא אישה בתפקיד ממשלתי.
שנתיים לאחר מכן, כתשע שנים לאחר שהשרה שולמית אלוני פרשה מן הממשלה וללא אף שרה בכל אותה תקופה, כחודשיים לפני הודעת מנחם בגין על עזיבתו ומספר חודשים לפני מינויו של יצחק שמיר לראש הממשלה, מונתה שרה דורון מן הליכוד לשרה בלי תיק.
דורון החזיקה בתפקיד כשנה וחצי עד לבחירות לכנסת האחת עשרה, אז נבחר שמעון פרס לראש הממשלה בהסכם הרוטציה עם שמיר.
תקופת פרס בין השנים 1984 עד 1986 עברה כלל ללא מינוי שרות.
עם זאת שושנה ארבלי-אלמוזלינו ממפלגת העבודה מונתה לסגנית שר הבריאות, ומיד עם כניסתו של שמיר לתפקיד ראש הממשלה, על פי הסכם הרוטציה, מונתה לשרת הבריאות, ולאישה הראשונה מלבד גולדה מאיר שמונתה לשרה עם משרד.
היא כיהנה בתפקיד כשנתיים ולא מונתה לשרה בקדנציה השלישית של שמיר כמו גם אף אישה אחרת.
באותה תקופה החלה לכהן גאולה כהן ממפלגת התחייה, כסגנית שר, אך פרשה מן התפקיד שנה אחת בלבד לאחר מינויה.
ממשלה שם תפקיד תאריךכנסת עשיריתהממשלה ה-19שרה דורון שרה בלי תיק מ-5 ביולי 1983 עד 10 באוקטובר 1983הממשלה ה-20שרה דורון שרה בלי תיק מ-10 באוקטובר 1983 עד 13 בספטמבר 1984כנסת אחת-עשרההממשלה ה-21הממשלה ה-22שושנה ארבלי-אלמוזלינו שרת הבריאות מ-20 באוקטובר 1986 עד 22 בדצמבר 1988
החל משנות ה-90 עם עליית מעמד האישה בחברה הישראלית שופר מעמדן של הנשים בממשלות ישראל למן ממשלת רבין ואילך, באופן יחסי, גם אם עדיין באופן מועט, ולראשונה מקום המדינה כיהנו שתי נשים בו זמנית בממשלה וכשרות למשרדים ולא כשרות ללא תיק.
אורה נמיר ממפלגת העבודה, אשר מונתה לתפקיד שרה בפעם הראשונה קיבלה את המשרד להגנת הסביבה ושולמית אלוני, יו"ר מרצ באותה תקופה, מונתה לשרת החינוך והתרבות.
במהלך כהונת הממשלה ה-25, בכנסת ה-13 החליפו השתיים תיקים, כאשר ראשונה עברה נמיר, ממשרד הגנת הסביבה, שנחשב באותו הזמן לשולי, למשרד העבודה והרווחה שם כיהנה גם לאורך כל הממשלה ה-26 במשך 3.5 שנים.
אלוני נאלצה לעבור בשנת 1993 למשרד התקשורת ולמשרד המדע והטכנולוגיה (בהמשך שינה את שמו למשרד המדע והאמנויות) עקב עימותים עם הדתיים ושם כיהנה במשך 3.5 שנים גם כן.
נוסף על שתי השרות, כיהנה בכנסת ה-13 גם מאשה לובלסקי כסגנית שר התעשייה והמסחר.
כאשר נבחר בנימין נתניהו מן הליכוד, בשנת 1996 לראשות הממשלה מינה שרה אחת בממשלתו, לימור לבנת, כשרת התקשורת, אשר לימים נהייתה אחת הנשים המשפיעות ביותר בפוליטיקה הישראלית לקראת סוף העשור ותחילת שנות ה-2000. לבנת החזיקה בתפקידה כשלוש שנים עד נפילת הממשלה בשנת 1999.
בשנת 1999 נבחר אהוד ברק לראשות הממשלה וחזר למנות שתי נשים לתפקידי שרות.
ברק מינה את דליה איציק, לימים יו"ר הכנסת, למשרד להגנת הסביבה ואת יולי תמיר לשרה לקליטת עלייה, שני תיקים אשר לרוב אינם נחשבים לתיקים בכירים.
קודם למינויה של תמיר, שלא הייתה חברת כנסת, קראו קולות במפלגת העבודה למנות לשרה את חברת הכנסת יעל דיין שהייתה ותיקה ומוערכת והאישה השנייה ברשימת המפלגה לכנסת.
דיין גם הייתה מראשוני התומכים של ברק בתוך הסיעה.
ברק החליט בכל זאת לא למנות אותה לממשלתו ובנאום מפורסם תקפה אותו בכנסת.
נוסף על איציק ותמיר כיהנה מרינה סולודקין במשך כשנה כסגנית השרה לקליטת עלייה.
לראשונה מאז קום המדינה, נוצר בכך מצב בו גם תפקיד השר וגם סגנו מאוישים על ידי נשים.
שנות ה-2000 החלו בקפיצה נוספת בקידום ייצוג הנשים, עם התפרקות הממשלה ה-28, בשנת 2001 ולאחר הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה שבהן נבחר אריאל שרון.
שרון הקים ממשלת אחדות לאומית עם מפלגת העבודה.
עקב ריבוי חברי הממשלה והתקדמות נשים לעמדות מפתח במפלגות השונות, נבחרו לראשונה 3 נשים לתפקידי שרות, מספר שיא עד אותו הזמן.
עם זאת, במונחים כלל עולמיים ייצוג הנשים בממשלות ישראל עדיין מועט.
ציפי לבני מונתה לשרה לשיתוף פעולה אזורי, דליה איציק עברה משרת איכות הסביבה לתפקיד שרת התעשייה והמסחר ולימור לבנת, לאחר הפסקה של שנה וחצי מונתה לשרת החינוך} תפקיד שבו החזיקה 5 שנים, זמן נדיר במונחים של הפוליטיקה הישראלית ואחד התפקידים החשובים ביותר בממשלה.
ממשלת שרון הראשונה התאפיינה בריבוי נשים, בכך שנוסף על שלוש השרות, כיהנו בממשלה זו גם שלוש סגניות שר – דליה רבין פילוסוף כסגנית שר הביטחון, נעמי בלומנטל כסגנית שר התשתיות הלאומיות, ולתקופה קצרה גם סופה לנדבר כסגנית שר התחבורה.
בבחירות לכנסת השש עשרה נשאר אריאל שרון בתפקידו כראש הממשלה ושמר על 3 שרות בממשלתו החדשה, הממשלה ה-30. מלבד לבנת, גם לבני נשארה כשרה, אך הפעם לתפקיד מעט בכיר יותר כשרה לקליטת עלייה ויהודית נאות ממפלגת שינוי מונתה לשרה להגנת הסביבה על פי בקשתה.
כשנה וחצי לאחר מינוי נאות לשרה, נאלצה לפרוש עקב מחלת הסרטן בה חלתה, מחלה ממנה נפטרה כחודשיים לאחר מכן, לקראת סוף שנת 2004. בתחילת 2005 מונתה דליה איציק לשרת התקשורת.
בממשלת שרון השנייה כיהנו בשלב מסוים ארבע נשים בתפקידי סגניות שר במשרדי הממשלה השונים, חלקן מונו עקב תמיכתן בשרון בתוכנית ההתנתקות.
ח"כ גילה גמליאל מונתה לסגנית שר החקלאות ופיתוח הכפר, ובכך הייתה לסגנית השר הצעירה ביותר בתולדות המדינה; ח"כ רוחמה אברהם מונתה לסגנית שר הפנים; ח"כ מרינה סולודקין שבה לתפקיד סגנית שרת הקליטה וח"כ אורית נוקד מונתה לסגנית במשרד המשנה לראש הממשלה.
ציפי לבני, אשר המשיכה להחזיק בתפקיד שרת המשרד לקליטת עלייה עד סוף הקדנציה של אריאל שרון עשתה את ההתקדמות הגדולה ביותר, ממשרד הנחשב לקטן, דרך משרד הבינוי והשיכון ומשרד החקלאות שבהם החזיקה מספר חודשים ועד משרד המשפטים אשר קיבלה בינואר 2005 ונחשב לאחד מהמשרדים החשובים ביותר בממשלה.
לבני החזיקה במשרד המשפטים ונחשבה בעת כהונתה לאחת הנשים הפופולריות בממשלה מכלל השרים, כאשר הצליחה להגיע לתודעת הציבור הרחב בזמן קצר.
לקראת סוף 2005, ולאחר הקמת מפלגת קדימה ופרישת רוב סיעות הקואליציה, עזבו לימור לבנת ודליה איציק את תפקידן וציפי לבני, אשר עברה לקדימה מונתה לאישה הראשונה, לראשונה מזה למעלה מ-30 שנה, לתפקיד שנחשב לאחד משני התפקידים היוקרתיים ביותר בממשלה, שרת החוץ.
בזמן ממשלת המעבר, כיהנה רק לבני כשרה והייתה שרת הקליטה, המשפטים והחוץ.
סגניות השר היחידות היו: רוחמה אברהם ומרינה סולודקין שהמשיכו במשרדיהן.
במקרה של אברהם מאחר שלא מונה מעליה שר פנים, שימשה כשרת הפנים בפועל וניהלה את משרד הפנים עד תום מערכת הבחירות.
לאחר שתי קדנציות בהן שלוש נשים כיהנו כשרות, בממשלה ה-31, כיהנו בהתחלה רק שתי שרות, כאשר דליה איציק אשר יועדה להיות השרה השלישית, מונתה לבסוף להיות האישה הראשונה בתולדות ישראל בתפקיד יושב ראש הכנסת.
ציפי לבני שבעקבות הצלחת מפלגתה החדשה, שבה ומוקמה במקום השלישי, ומינוי אהוד אולמרט לראש הממשלה לאחר הבחירות לכנסת השבע עשרה, מונתה לאישה הראשונה בתולדות המדינה, לתפקיד הבכיר אחרי ראש הממשלה כממלאת מקום ראש הממשלה.
בנוסף המשיכה לכהן כשרת החוץ בממשלה.
בנוסף ללבני מונתה חברת הכנסת יולי תמיר לתפקיד שרת החינוך כנציגת סיעת העבודה-מימד.
אף אישה לא מונתה לתפקיד סגנית שר, מאחר שהוחלט כי בממשלה החדשה לא ימונו סגני שרים.
ב-4 ביולי 2007 מונתה חברת הכנסת רוחמה אברהם לתפקיד השרה המקשרת בין הממשלה לכנסת, וכך עלה מספר השרות לשלוש.
לכנסת השמונה עשרה נבחר מספר שיא של 21 נשים, אך בממשלה ה-32 שהרכיב בנימין נתניהו כיהנו רק שתי נשים מתוך שלושים שרים, בתפקידים זוטרים יחסית: שרת הקליטה סופה לנדבר והשרה לימור לבנת כשרת התרבות והספורט.
לאחר כשנתיים מונתה שרה שלישית, אורית נוקד, במשרד החקלאות.
שתי נשים כיהנו כסגניות שר: לאה נס במשרד לענייני גמלאים וגילה גמליאל במשרד ראש הממשלה.
נוקד כיהנה עד למינויה כסגנית שר במשרד התמ"ת.
לכנסת התשע עשרה נבחר מספר שיא של 27 נשים, כולל שלוש נשים שעומדות בראש שלוש סיעות; שלי יחימוביץ' (העבודה), זהבה גלאון (מרצ) וציפי לבני (התנועה).
בממשלה ה-33 שהרכיב בנימין נתניהו כיהנו ארבע נשים מתוך עשרים ואחת, יותר מכל הממשלות הקודמות: שרת הקליטה סופה לנדבר, שרת התרבות והספורט לימור לבנת, שרת המשפטים ציפי לבני ושרת הבריאות יעל גרמן כ-18 אחוזים מכלל השרים.
לבנת ולנדבר המשיכו מהקדנציה הקודמת.
לבני כבר כיהנה בעבר במשרד המשפטים.
גרמן הייתה השרה החדשה היחידה בממשלה, והיא האישה הראשונה שמונתה לתפקיד שרה ממפלגת יש עתיד.
כל אותם משרדים המאוישים על ידי השרות בממשלה הנוכחית כבר אוישו בעבר על ידי נשים.
ציפי חוטובלי מסיעת הליכוד ביתנו כיהנה כסגנית שר התחבורה ואילו פאינה קירשנבאום גם מסיעת הליכוד ביתנו כיהנה כסגנית שר הפנים.
לבני הייתה גם האישה היחידה שכיהנה בקבינט המדיני-ביטחוני.
בנוסף היא כיהנה כאישה יחידה בפורום החמישה הכלל את ראש הממשלה בנימין נתניהו, שר האוצר יאיר לפיד, שר הכלכלה והמסחר נפתלי בנט ושר הביטחון משה יעלון.
ב-4 בדצמבר 2014, לבני פוטרה מהממשלה וגרמן התפטרה גם כן עקב יציאת המפלגות "התנועה" ו"יש עתיד" מהקואליציה בשל הקדמת הבחירות.
ב-10 במאי 2015 התפטרה לנדבר מהממשלה עקב פרישת מפלגת "ישראל ביתנו" מהקואליציה, כך שלמשך ארבעה ימים נותרה לבנת כשרה היחידה בממשלה.
ב-31 במאי באותה שנה התפטרה קירשנבאום עקב חשדות בפלילים.
לכנסת העשרים נבחרו מספר שיא של נשים, 29, עלייה של שתי ח"כיות מהכנסת הקודמת.
בסיום אותה הכנסת ב-אפריל 2018, כיהנו בכנסת 35 נשים.
ב-14 במאי הורכבה ממשלה חדשה על ידי נתניהו, והיא כללה שלוש שרות חדשות; איילת שקד כשרת המשפטים ממפלגת "הבית היהודי", מירי רגב כשרת התרבות והספורט וגילה גמליאל כשרה לשוויון חברתי, שתי האחרונות ממפלגת "הליכוד".
שקד הייתה האישה הראשונה שכיהנה כשרה וכחברת קבינט מטעם מפלגה דתית, כמו כן הייתה האישה היחידה שכיהנה בקבינט המדיני-ביטחוני בממשלה זאת.
גמליאל היא האישה הראשונה כיהנהבמשרד לאזרחים ותיקים מאז הקמתו ב-2006. ציפי חוטובלי מונתה לסגנית שר החוץ ללא שר מעליה, והייתה סגנית השר היחידה בממשלה, וכמו כן הייתה גם האישה הדתייה היחידה בממשלה.
בסך הכל היו שלוש שרות מתוך עשרים שרים בממשלה ה-34 המהוות כ-15 אחוז מכלל השרים בממשלה.
זו הייתה הממשלה הראשונה מאז זו ה-28 שכל השרות (עד הצטרפות ישראל ביתנו לממשלה) הן חדשות שלא כיהנו בעבר בשום ממשלה.
בעקבות הצטרפות מפלגת "ישראל ביתנו" לקואליציה עלה מספר השרות ל-4 כאשר סופה לנדבר חזרה למשרד העלייה והקליטה.
מספרן היחסי של הנשים בקרב הממשלה עלה לכ-20%.
ב-18 בנובמבר 2018 סופה לנדבר התפטרה מהממשלה כחלק מפרישת מפלגת "ישראל ביתנו" מהקואליציה.
ב-9 בינואר 2019 מונתה יפעת שאשא-ביטון כשרה למשרד הבינוי והשיכון, כמחליפתו של יואב גלנט שפרש ממפלגת "כולנו" ועבר למפלגת "הליכוד".
שאשא-ביטון היא האישה הראשונה שכיהנהכשרה מטעם מפלגת "כולנו", והיא האישה השנייה (אחרי ציפי לבני) שאיישה את משרד הבינוי והשיכון.
ב-21 בינואר 2020 ציפי חוטובלי מונתה כשרה במשרד התפוצות, מטעם מפלגת הליכוד, ובכך הפכה לשרה הדתייה הראשונה בתולדות המדינה.
לכנסת העשרים ושלוש, נבחרו 29 נשים (במשך המספר עלה ל-33), ובהשבעת ממשלת ישראל השלושים וחמש הושבעו מספר שיא של שרות - 8 שרות - 4 מסיעת כחול לבן, 3 מסיעת הליכוד ואחת מסיעת גשר.
מסיעת כחול לבן הושבעה עומר ינקלביץ' כשרת התפוצות ובכך הפכה לשרה החרדית הראשונה בישראל, מקום המדינה.
גם פנינה תמנו-שטה מכחול לבן, שרת העלייה והקליטה, קבעה תקדים בכך שהפכה שרה הראשונה מהעדה האתיופית בישראל -תקדים כפול, כיוון שגם שר (גבר) אתיופי עדיין לא היה בממשלות ישראל.
שתי השרות הנוספות מסיעת כחול לבן הן: השרה לעניינים אסטרטגיים אורית פרקש-הכהן, והשרה לשוויון חברתי מירב כהן.
מסיעת הליכוד, לראשונה מקום המדינה, התמנתה שרה למשרד התחבורה - מירי רגב.
השרות הנוספות מהליכוד שמונו הן השרה להגנת הסביבה גילה גמליאל וציפי חוטובלי שמונתה לשרה במשרד חדש שהוקם בממשלה זו, משרד ההתיישבות.
מסיעת גשר מונתה אורלי לוי-אבקסיס למשרד נוסף שהוקם בממשלה זו, המשרד לחיזוק וקידום קהילתי.
שלוש שרות הליכוד כיהנו כבר בעבר כשרות, ואילו ארבע שרות כחול לבן ואורלי לוי אבקסיס מגשר, מונו לראשונה כשרות.
בינואר 2021 פורסם המדד העולמי של נשים בפוליטיקה בו מוקמה ישראל במקום ה-77 בעולם באחוז הנשים בממשלה, עם נתון של 25% נשים (7 שרות מתוך 28 שרי הממשלה).
בממשלה ה-36 שהוקמה ב-13 ביוני 2021 נשבר שיא חדש בייצוג נשי; נבחרו 9 נשים לכהן כשרות מתוך 27 שרים, ובכך אחוז הנשים בממשלה עלה לכשליש.
חמש שרות כבר כיהנו בעבר בממשלות עבר, ביניהן שתי שרות שכיהנו ברצף מהממשלה ה-35 (פרקש-הכהן ותמנו-שטה).
בנוסף, שלוש נשים כיהנו בקבניט בו זמנית (שקד, מיכאלי ושאשא-ביטון).
איילת שקד כיהנה כשרת הפנים וקארין אלהרר כיהנה כשרת האנרגיה, והן הנשים הראשונות המכהנות בתפקידים אלו.
מראשית המפעל הציוני, היו מעורבות נשים בתפקידים שונים בהנהגה ובפוליטיקה, מספר הנשים שהובילו מפלגות בישראל היה מועט ביחס למפלגות באירופה.
בישראל שיעור הנשים בכנסת גם הוא נמוך, יחסית לממוצע ייצוג הנשים בפרלמנטים באירופה ובזירה המוניציפלית, המקומיתנמוך עוד יותר.