tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים נעשה שימוש בביטוי בישראל גם בהתייחס לדבריו של אדם ישראלי או יהודי ממוצא מזרחי.
מרדכי שקלאר, המנהל הכללי של רשות השידור, נאלץ להתנצל לנוכח סערה ציבורית שעורר, לאחר שעשה שימוש בביטוי זה במהלך דיון בוועדת הכלכלה של הכנסת.
ביטוי אחר המשמש לגנאי באופן שנקשר לתופעת השסע העדתי בישראל, מפאת שיוכו לארצות המזרח, הוא המחווה הגופנית של תנועה מזרחית מגונה, אשר מכונה "מזרחית" למרות היותה בשימוש נפוץ במדינות מערביות רבות, ובהן ארצות הברית.
דמיטרי אנטולייביץ' אלניצ'ב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בקבוצות ספרטק מוסקבה, רומא ופורטו.
לאחר פרישה ממשחק פעיל עבר אלניצ'ב לפוליטיקה.
בשנת 2010 עזב את החיים הפוליטיים והחל לאמן קבוצות כדורגל.
דמיטרי אלניצ'ב החל את הקריירה בקבוצה הסובייטית לוקומוטיב מוסקבה.
לאחר שלוש עונות עבר ליריבה העירונית ספרטק מוסקבה.
במדי ספרטק זכה אלניצ'ב בשלוש אליפויות ופעמים זכה בגביע הרוסי.
בשנת 1997 זכה אלניצ'ב בתואר "כדורגלן השנה ברוסיה" מטעם מגזין פוטבול וספורט אקספרס.
שנה לאחר מכן הוא עבר לאיטליה, שם שיחק בקבוצות רומא ופרוג'ה.
בשנת 2000 חתם אלניצ'ב בקבוצה הפורטוגזית פורטו.
בשתי עונות הראשונות שלו בפורטו הוא שותף במשחקים מעטים.
בשנת 2002, עם התמנותו של ז'וזה מוריניו לתפקיד מאמן הקבוצה, השתנה מזלו של אלניצ'ב.
הוא אומנם לא היה בהרכב הפותח של פורטו, אך כשחקן מחליף שותף במשחקים רבים.
דווקא בגמר גביע אופ"א 2003 היה אלניצ'ב בהרכב הפותח של פורטו נגד סלטיק והבקיע שער בדקה ה-54. שנה לאחר מכן במשחק נגד מונקו בגמר ליגת האלופות הבקיע אלניצ'ב את השער השלישי.
דמיטרי אלניצ'ב הוא אחד משלושת השחקנים שהבקיעו שער בשני גמרים רצופים של מפעלים ארופיים שונים (השניים האחרים הם רונאלד קומאן ורונלדו).
בשנת 2004 חזר אלניצ'ב לרוסיה והחל לשחק בקבוצת "ספרטק מוסקבה".
ב-8 באפריל 2006 נתן אלניצ'ב ריאיון לעיתון ספורט רוסי, בו ביקר בחריפות את תפקודו של מאמן הקבוצה.
בעקבות הראיון הוא נקנס, סולק מההרכב הראשון של הקבוצה וכרטיס השחקן שלו הועמד למכירה.
כדי לסיים את הסכסוך החליט אלניצ'ב לעזוב את ספרטק מרצונו ובכך תמה הקריירה הספורטיבית שלו.
אלניצ'ב שיחק גם בנבחרת רוסיה והשתתף עמה במונדיאל 2002 ויורו 2004.
לאחר הפרישה מהכדורגל פנה אלניצ'ב לפוליטיקה.
הוא התפקד למפלגת רוסיה המאוחדת וביוני 2007 נבחר מטעמה למועצת הפדרציה של רוסיה, כנציג של מחוז אומסק.
היה חבר המועצה עד לשנת 2010, אז חזר לעולם הכדורגל.
בין השנים 2010-2012 אימן אלניצ'ב את נבחרת רוסיה עד גיל 18. בשנים 2011 - 2015 אימן את ארסנל טולה הרוסית, אותה להעפלה לליגת העל.
ובשנים 2017-2019 אימן את קבוצת יניסיי קרסנויארסק, שגם אותה הוביל להעפלה לליגת העל.
גביע אירופה לאלופות - 2004
כדורגלן השנה ברוסיה (ספורט אקספרס) - 1997
כדורגלן השנה ברוסיה (מגזין פוטבול) - 1997
דמיטרי (דימי) אָפַּרצֶב הוא פוליטיקאי ישראלי שהיה ראש המועצה המקומית של קצרין משנת 2024-2013, היה מנכ"ל המשרד לקליטת העלייה משנת 2009 עד לשנת 2013.
אפרצב נולד ב-1969 בליטא הסובייטית (ברית המועצות).
בינואר 1991 עלה מליטא לישראל.
בישראל סיים בשנת 1994 לימודי תואר ראשון במדעי החיים מאוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2000 הוסמך לתעודת הוראה בסמינר אורנים.
בשנת 1994 הוכשר בקורס לידיעת הארץ של החברה להגנת הטבע ובשנת 2002 סיים קורס גישור מטעם קרן קרב.
בשנים 1993–1996 עבד בחברה להגנת הטבע כמדריך טיולים בבית ספר שדה "גולן" בקצרין.
לאחר מכן החל לעבוד בהוראה והיה מחנך ומורה לביולוגיה בבית הספר התיכון "נופי גולן" בקצרין, בו יזם תוכנית קליטה בבית הספר ובקהילה.
בשנת 2000 ייסד בית ספר ערב למדעים בקצרין, אותו ניהל עד 2002. בבית הספר התיכון עבד עד 2001, עת מונה למנהל מחוז הצפון ואחראי פרויקטים בעמותת "מופת" לקידום ההוראה.
במקביל לתפקידיו אלו, בשנים 2001–2002 מונה למנהל פרויקט "קליטה יזומה והרחבת התיישבות ברשויות הגליל" מטעם הרשות לפיתוח הגליל.
בשנים 2002–2004 שימש רכז תעסוקה במרחב הצפון מטעם הסוכנות היהודית.
בשנת 1998 נבחר אפרצב לחבר המועצה המקומית קצרין ומונה לסגן ראש המועצה הממונה על תחום הקליטה וליו"ר הנהלת המתנ"ס המקומי.
בתפקיד זה שימש עד 2004, אז מונה על ידי הסוכנות היהודית לראש נציגות הסוכנות בדרום-מזרח אוקראינה.
בשנת 2008 סיים את תפקידו והתמודד בבחירות לרשות המקומית.
כיהן בשנית כסגן וממלא מקום ראש המועצה המקומית ועמד בראש תחום הקליטה במועצה, עד למינויו בשנת 2009 על ידי השרה סופה לנדבר למנכ"ל המשרד לקליטת העלייה.
בשנת 2013 פרש מתפקידו על מנת להתמודד על ראשות המועצה המקומית קצרין.
בבחירות שנערכו ב-22 באוקטובר 2013 נבחר אפרצב לראשות המועצה בקצרין.
בתפקיד זה החליף את ראש המועצה הוותיק, סמי בר-לב, שהחליט שלא להתמודד עוד, לאחר עשרות שנים בתפקיד.
הוא שב ונבחר בבחירות 2018.
בשנת 2014 תמך אפרצב בפתיחת שבט תנועת הצופים "שבט עמיחי", יחד עם קרן "עמי-דואק" ודן קורן, במטרה לפתח את הנוער בקצרין.
בשנת 2014 נבחר ליו"ר מרכז מפלגת ישראל ביתנו.
בבחירות 2024, התמודד לכהונה נוספת מול יהודה דואה אך הפסיד כאשר קיבל 46% מהקולות, בעוד שדואה קיבל מעל 53%.
כמה ימים לאחר מכן הודיע אפרצב על פרישתו מהחיים הפוליטיים והתפטרותו מן המועצה.
נכון לספטמבר 2024, כיהן בתפקיד מנהל אגף קשרי ממשל במנהלת לשיקום הצפון במשרד ראש הממשלה.
אפרצב נשוי ואב לארבעה ילדים.
דמיון משפחתי הוא המזוהה עם הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין, שהשתמש בו במטרה לנמק מיון של עצמים לקבוצות במקרים בהם אין לעצמים הגדרה משותפת.
על פי הסיווג לקבוצות בעזרת דמיון משפחתי, שני עצמים שאין להם לכאורה דבר במשותף יכולים להתמיין לאותה קבוצה בזכות העובדה שלכל אחד מהם יש מן המשותף עם עצם שלישי בקבוצה.
ויטגנשטיין כינה מושג זה בשם "דמיון משפחתי" בטענה שאנו אומרים על שני קרובי משפחה שהם דומים כאשר הם מזכירים לנו בן משפחה שלישי.
לבד מהיותו של מושג הדמיון המשפחתי חשוב בתורתו של ויטגנשטיין, מושג זה חשוב גם להסברת תהליכי ההמשגה עצמם בפסיכולוגיה קוגניטיבית.
מעבר לזאת, ניתן להבחין במושגים רבים שמוגדרים בעזרת דמיון משפחתי בדיסיפלינות מדעיות שונות, במיוחד במדעי החברה.
אנו מכנים הן את הכדורגל המקצועני והן את משחק הקלפים החובבני ברידג' בשם משחק למרות שאין להם מהות משותפת אחת.
זאת משום שיש לשניהם הרבה מן המשותף עם אחרים בקבוצת המשחקים, כגון טניס.
לארבעת הפרופילים השונים של מחלת הסכיזופרניה יש לכאורה מעט מאוד מן המשותף.
אולם, העובדה שרבים מן החולים בסכיזופרניה הם במצב ביניים בין שניים עד ארבעה מהפרופילים האלה מאפשרת לסווג את כל הארבעה לאותה קבוצה.
הדמיון בין תסמונת רט לתסמונת אספרגר הוא דל ביותר.
במשך שנים רבות נהוג היה לסווג את שתי התופעות כתסמונות הקשת האוטיסטית, משום שהדמיון בין תסמיני כל אחת מהן לבין תסמיני האוטיזם הקלאסי הוא דמיון ניכר.
(כיום זה לא נהוג, משום שמבינים טוב יותר את הגנטיקה של תסמונת רט וברור, שגנטית, היא שונה מהאוטיזם.
כמו כן, הניסיון הטיפולי שהצטבר לא מראה דמיון בין הטיפול הרצוי בתסמונת רט לבין הטיפול הרצוי בסוגי האוטיזם).
תומאס קון משתמש במושג הדמיון המשפחתי בפרק החמישי המפורסם של ספרו "המבנה של מהפכות מדעיות" (1962), כדי לאפיין פרדיגמות מדעיות.
אומברטו אקו משתמש במושג הדמיון המשפחתי של ויטגנשטיין בחיבורו "הפשיזם הנצחי" (1995), כדי לעמוד על עקרונות הפשיזם, חרף השוני הרב בין תנועות פשיסטיות שונות.
דמיטרו אנטוליוביץ' צ'יהרינסקי (באוקראינית: Дмитро Анатолійович Чигринський; נולד ב-7 בנובמבר 1986) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת הבלם .
צ'יהרינסקי נולד בעיר איזיאסלב (אז ברית המועצות, כיום אוקראינה).
בילדותו שיחק בקבוצת הילדים של מועדון הכדורגל קרפטי לבוב ובגיל 14 עבר לקבוצת הנוער של שחטאר דונצייק.
לקראת סוף עונת , כשהוא בן 17, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של שחטיור.
בעונה שלאחר מכן ערך גם את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות במשחק נגד ברצלונה.
ב-2005 הושאל למטאלורג זפוריז'יה לעונה אחת, בה שיחק 18 משחקים (בכל המסגרות) בהם הבקיע שני שערים.
לקראת תחילת עונת , קיבל צ'יהרינסקי את תפקיד קפטן המשנה של שחטאר ובעונה עצמה הציג יכולת טובה כשכבש 4 שערים ב-42 הופעות בהרכב בכל המסגרות והוביל את קבוצתו לזכייה באליפות אוקראינה ובגביע האוקראיני, כשבמפעל זה אף נבחר לאיש המשחק של הגמר לאחר ניצחון 0–2 על דינמו קייב.
בתחילת העונה שלאחר מכן, זכה עם קבוצתו בסופר קאפ האוקראיני.
בליגת האלופות, סיימה קבוצתו במקום השלישי בביתה ולכן שובצה בגביע אופ"א, ולאחר שניצחה את דינמו קייב בחצי הגמר, התמודדה במשחק הגמר מול ורדר ברמן, אותה ניצחה בהארכה 2-1 וזכתה בגביע.
ב-26 באוגוסט 2009, לאחר משא ומתן ארוך בין שחטאר וברצלונה, סיכמו שתי הקבוצות על מעברו של צ'יהרינסקי לברצלונה תמורת 25 מיליון אירו, בתנאי שהשחקן ישחק במדיה של שחטיור במשחק הסופר קאפ האירופי שנערך בין הקבוצות מספר ימים לאחר הסיכום.
לאחר המשחק הנ"ל, בו ניצחה ברצלונה, חתם צ'יהרינסקי על חוזה לחמש שנים בקבוצה.
צ'יהרינסקי הפגין יכולת מאכזבת במיוחד בברצלונה ולאחר עונה אחת, במהלכה שותף ב-14 משחקים בלבד נמכר חזרה לשחטאר דונצייק תמורת 15 מיליון אירו.
לאחר עונת מוצלחת, זומן צ'יהרינסקי לראשונה לסגל נבחרת אוקראינה למונדיאל 2006. מעט לפני הטורניר, הוא שיחק עם הנבחרת עד גיל 21 באליפות אירופה ואף הגיעה עימה לגמר, בו הפסידה להולנד.
כמו כן, נבחר לנבחרת הטורניר, אולם פציעה שחווה בזמן האליפות מנעה ממנו לקחת חלק במונדיאל.
כשנה לאחר מכן, כבר היה שותף מלא לנבחרת במסגרת מוקדמות יורו 2008.
נבחרת הטורניר של אליפות אירופה עד גיל 21: 2006
דמיטרי בנו של אלכסנדר נבסקי היה נסיך ולדימיר ונסיך נובגורוד במשך מספר תקופות.
בנוסף לכך, במשך כ-40 שנים היה נסיך פריאסלאבל ורוב הזמן התגורר בעיר זו.
בשנת 1257 החלה התקוממות עממית ברפובליקת נובגורוד.
הסיבה הייתה רצונה של אורדת הזהב להרחיב את קבלת המיסים גם לשטחי נובגורוד שמעשית לא נכבשו על ידה.
מרבית אצולת העיר התנגדה להתקוממות.
אלכסנדר נבסקי הגיע לעיר ביחד עם נציגי החאן ודיכא את התקוממות.
את דמיטרי השאיר בעיר בתור נציגו.
עם פטירת אלכסנדר נבסקי בשנת 1263 עזב דמיטרי את העיר וקיבל את נסיכות פריאסלאבל.
בעיר זו שלט במשך יותר מ-40 שנים.
בשנת 1268 השתתף בקרב רקובור בו הכוחות של נובגורוד הביסו את המסדר הליבוני.
בשנת 1276 התמנה לנסיך ולדימיר.
במשך כל תקופת שלטונו הוא ניהל מאבק מול אחיו, אנדרי.
לקבלת תמיכה האחים פנו לחאן אורדת הזהב, דבר שהביא לפלישות חוזרות ונשנות.
בשנים 1281-1282 דמיטרי גורש מכס נסיך ולדימיר בתמיכת החאן טוגה-מנגו.
בשנת 1293 גורש סופית מכס נסיך ולדימיר על ידי אחיו תוך תמיכת החאן טוטן.
דמיונות הוא סרט קולנוע ישראלי שכתבו וביימו נמרוד עציון-קורן וסער לחמי שיצא לאקרנים בשנת 2005, עם אסנת חכים, ריקי בליך וליאון רוזנברג בתפקידים הראשיים.
דמיונות הוא סרט בתוך סרט אשר במרכזו תמי גל, בחורה תל אביבית צעירה וחולמנית החולקות דירה עם בת-דודתה איילה.
השתיים גם חולקות אהבה משותפת לזמר הרוק ג'וני רוקר, שלרוע מזלה של תמי מעדיף את בת דודתה על פניה.
לשתיים שכנה בשם מיקה טבת, כתבת רכילות במגזין מוכר, ותמי רוקמת תוכנית זדונית, כיצד להשתמש במיקה על מנת להפריד בין בת דודתה לג'וני מושא תשוקתה.
אלא שתוכניתה לא נושאת פרי.
במקביל הדמויות משתתפות בסרט בכיכובן, שבו בניגוד למה שמתרחש במציאות, כל תוכניותיה של תמי מתגשמות במלואן.
אט אט מתבהר כי הסרט בו משחקות הדמויות איננו מתקיים במציאות, והוא פרי דמיונה של תמי שהיא גם מטופלת פסיכיאטרית המאובחנת ב"סכיזופרניה פואטית".
הסרט הופק באופן עצמאי על ידי נמרוד עציון-קורן בהפקה רבת תלאות, בהתגייסות וולנטרית של כל הצוות והשחקנים ובסיועו של רפי בוקאי, אשר לו גם מוקדש הסרט.
מודל ההפקה היה דומה לזה של "אוונטי פופולו".
לאחר סיום הצילומים נרכש הסרט על ידי HOT במסגרת פרויקט "סרטים מכאן", והפקתו הושלמה על ידי "דנה הפקות".
בגאומטריה, דמיון של עצמים פירושו שלשני העצמים יש אותה צורה בדיוק, אך גודל שונה.
במילים אחרות, ניתן לקבל אחד מהם על ידי הגדלה או הקטנה של האחר, כלומר להביא למצב של חפיפה בין הצורות.
בניסוח פורמלי, עצמים דומים הם עצמים חופפים עד כדי הגדלה או הקטנה, כלומר הכפלת כל הגדלים במספר קבוע.
בדרך כלל מדברים על מצולעים דומים.
אם שתי צורות דומות, אז כל הזוויות המתאימות שוות, ההיקפים, הצלעות המתאימות וקווים מיוחדים (לדוגמה גבהים) נמצאים באותו יחס, והשטחים (של כל הצורה או של חלק ממנה, המוגדר באותו אופן בשתי הצורות) נמצאים ביחס הזה בריבוע.
ניתן לדבר גם על גופים תלת-ממדיים דומים, ואז הנפחים נמצאים ביחס הזה בשלישית.
דמיון עצמי הוא מקרה בה צורה דומה לחלק של עצמה.
צורה שיש לה דמיון עצמי בכל רמת קרבה היא פרקטל.
בהשאלה, כל מערכת מתמטית שמכילה עותק של עצמה נקראת "דומה עצמית".
יחס הדמיון הוא יחס שקילות, ובמסגרתו כל המעגלים דומים זה לזה, כל הריבועים דומים זה לזה וכו'.
חפיפה היא מקרה פרטי של דמיון, המתקבל כאשר היחס שווה ל-1.
דמיון משולשים הוא השימוש הנפוץ ביותר בדמיון בין צורות.
יש משפטים רבים המוכיחים כי שני משולשים הם דומים, אבל החשוב מכולם הוא משפט תאלס, האומר:
(בהינתן שהזווית על A נשארת קבועה) אם ורק אם הקווים הבאים הם מקבילים אם ורק אם .
אז, מכאן נובע שזוויות של 2 משולשים הן זהות אם ורק אם היחסים בין הצלעות המתאימות זהות.
דמיון מרובעים לא נפוץ כל כך כמו דמיון המשולשים, אך גם בו ניתן לעשות שימוש במתמטיקה.
על מנת להוכיח דמיון מרובעים יש לחתוך את המרובעים לשני משולשים על ידי אלכסון ולדמות את המשולשים שנוצרו בהתאמה.
יש לשים לב שהמרובעים דומים אך ורק אם הצלעות השוות במשולשים שנוצרו (האלכסון) מתאימות בהדמיה לצלעות השוות במשולשים שנוצרו במרובע השני ואך ורק אם צלעות סמוכות במרובע זה לא נגדיות במרובע השני.
ניתן באותה דרך להוכיח דמיון של מצולע עם n צלעות על ידי חיתוך לn - 2 משולשים דומים.
דמיטרי אנדרייקין הוא שחמטאי רוסי בדרגת רב-אמן, אלוף העולם לנוער בשנת 2010 ואלוף אירופה בשחמט בזק לשנת 2016.
נכון ליולי 2021, מדורג במקום ה-24 בעולם והרביעי ברוסיה לפי מד כושר.
בשנת 2008 ניצח בתחרות פתוחה במינסק וחלק מקום 3–7 בתחרות לזכרו של מיכאיל צ'יגורין.
2010 - חלק מקום 2–7 בתחרות לזכרו של מיכאיל צ'יגורין.
2011 - חלק מקום 2–3 עם אמיל סוטובסקי בתחרות הפתוחה בבאקו.
בתחילת 2012 חלק מקום 4–8 עם אלכסנדר חליפמן, מקסים רודשטיין, פביאנו קרואנה והיראנט מלקומיאן בתחרות אירופלוט.
2012 - ניצח באליפות ה-65 של רוסיה לאחר שזכה בפלייאוף נגד חמישה שחקנים.
2013 - השתתף כמדורג הנמוך ביותר בתחרות לזכרו של מיכאל טל וסיים את התחרות בלתי מנוצח עם ניצחון במשחק מול ולדימיר קראמניק.
אנדרייקין חלק את המקום 3–5 בתחרות זו.
2013 - בגביע העולם סיים במקום השני לאחר שהפסיד לקראמניק בגמר 2.5-1.5. תוצאה זו זיכתה אותו בעליה לתחרות המועמדים 2014, בה סיים במקום החמישי.
2016 - זכה באליפות אירופה בשחמט בזק, כשצבר 22 נקודות מ-26 אפשריות.
תחרות העל טאטא סטיל 2017
דמיטרי ניקולייביץ' אוליאנוב הוא כדורגלן עבר סובייטי רוסי ששיחק בעמדת קשר בקבוצות טורפדו מוסקבה, צסק"א מוסקבה וראסינג סנטנדר הספרדית.
בשנים 1997 - 2004 שיחק בישראל בקבוצות הפועל חיפה, בית"ר ירושלים ומכבי אחי נצרת.
לאחר הפרישה ממשחק פעיל עבר אוליאנוב לאימון.
במשך 5 שנים היה עוזר מאמן של נבחרת רוסיה עד גיל 19. בשנים 2012 --2017 הוא אימן את נבחרת הנערים של רוסיה.
בשנת 2020 מונה למנהל ספורטיבי של חימקי.
מאז שנת 2022 אוליאנוב הוא מנהלה הספורטיבי של קבוצת לוקומוטיב מוסקבה.
גביע רוסיה בכדורגל - 1993
דמידיבקה (באוקראינית: Демидівка; בפולנית: Demidówka) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, כ-20 ק"מ צפונית מזרחית לברסטצ'קה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
דמידיבקה נזכרת לראשונה במאה ה-16, ועד סוף המאה ה-19 הייתה עיירה נידחת ודלה.
בשנת 1795 סופחה העיירה לאימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בשטח פולין.
בשנת 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב סופחה לברית המועצות.
בתקופת אוקראינה הסובייטית העיירה הייתה מרכז של "ראיון דמידובקה" עד לשנת 1962 כאשר הוא סופח לראיון שמרכזו במלינוב.
בשנת 1965 הראיון הוקם מחדש.
בסוף המאה ה-19 רובם המוחלט של תושבי דמידיבקה היו יהודים.
בין מלחמות העולם הצטמצמה הקהילה, והגיעה לכ-600 יהודים, כמחצית מתושבי המקום.
בתקופה זו פעלו בעיירה מפלגות ותנועות נוער ציוניות.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, בסוף יוני 1941, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועד מהרה החלו הגרמנים ואוקראינים מקומיים לבצע מעשי שוד והתעללות ביהודי העיירה, ולקחת אותם לעבודות כפייה.
במקרה אחד, נמרט באלימות זקנו של רב הקהילה, דוד הלפרסון, ובמקרה אחר, הוצאו להורג 7 צעירים יהודים שהואשמו בקומוניזם.
בד בבד, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת אות מזהה, והוקם בעיירה יודנרט, בראשות אליהו טייטלבוים, אשר נצטווה לספק לגרמנים ולאוקראינים כוח אדם לעבודות כפייה באזור העיירה, ולהעביר להם סכומי כופר וחפצי ערך.
בסוף שנת 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן, שהוקף בגדר תיל, בו נרצחו מעת לעת יהודים.
בתחילת אוקטובר 1942 רוכזו יהודי הגטו במגרש, בו הוחזקו ללא מזון מספר ימים.
משם הועברו ביום 8 באוקטובר 1942 במשאיות לבורות ירי, ובהם נרצחו.
מספר יהודים שהצליחו להימלט ממחנות העבודה שבסביבת העיירה לפני האקציה, הצטרפו ליחידת פרטיזנים מקומית, שביצעה פעולות חבלה בתשתיות הגרמנים, ורובם נהרגו בקרב.
העיירה שוחררה בידי הצבא האדום ב-12 במרץ 1944. מיהודיה שרדו את השואה כ-30 איש.
דמיטרי אנטולביץ' באגה (בבלארוסית: Дзмітры Бага; ברוסית: Дмитрий Бага; נולד ב-4 בינואר 1990 בבוריסוב) הוא כדורגלן בלארוסי המשחק בעמדת הקשר בדינמו ברסט.
באגה החל את קריירת המשחק במחלקת הנוער של באטה בוריסוב ובשנת 2008 עלה לקבוצה הבוגרת.
בשנת 2011 נמנה עם סגל נבחרתו בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 שסיימה את הטורניר במקום השלישי, שיחק בכל חמשת המשחקים וכבש את שער הבכורה של הנבחרת בטורניר.
את הופעת הבכורה בנבחרת ערך ב-15 באוקטובר 2013 במשחק ידידות מול נבחרת יפן בו ניצחה בלארוס 0–1.
במדי באטה בוריסוב זכה באגה באליפות בלארוס שמונה שנים ברציפות, בכל אחת מעונותיו בקבוצה הבוגרת, ובגביע הבלארוסי בשנים 2010 ו-2015 והופיע במדיה ארבע פעמים בשלב הבתים של ליגת האלופות.
בתחילת ינואר 2016, במהלך פגרת הליגה ולאחר שקבוצתו נשרה מהמפעלים האירופיים, חתם באגה בהפועל חיפה.
באגה הוא אחיו של כדורגלן העבר אלכסיי באגה.
דמיטרו ריז'וק (באוקראינית: Дмитро Юрійович Рижук; נולד ב-5 באפריל 1992 בקייב, אוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אטוראו מקזחסטן.
דמיטרו ריז'וק החל את דרכו במחלקת הנוער של דינמו קייב.
לאחר שהרשים את הצוות המקצועי עלה דמיטרו לקבוצת הבוגרים של דינמו קייב אך לא זכה לרשום הופעה במדיה.
לאחר שלא קיבל דקות משחק, בעונת 2014/15 חתם ריז'וק בקבוצת הבת של דינמו קייב.
בעונת 2015/16 הושאל למטאליסט חרקוב האוקראינית.
לקראת עונת 2016/17 חתם בהפועל עכו מהליגה הלאומית, עימה העפיל לליגת העל בתום העונה.
בקיץ 2017 חתם בהפועל עפולה.
דמיטרו סטניסלבוביץ' מיכאילנקו (באוקראינית: Дмитро Станіславович Михайленко) (נולד ב-13 ביולי 1973 בקירובוגרד) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת הקשר ולזכותו 23 הופעות ושני שערים בנבחרת אוקראינה.
מיכאילנקו גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל זירקה קירובוגרד.
בשנת 1990, בגיל 17, עלה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון (ששיחקה אז בליגה הסובייטית השנייה).
לאחר עונה אחת עבר לקבוצת הצמרת האוקראינית דניפרו דנפרופטרובסק, ובשנת 1994 עבר לקבוצת הפאר דינמו קייב, במדיה שיחק שש שנים וזכה עמה בשש אליפויות רצופות ובארבעה גביעים.
בינואר 2001 הגיע מיכאילנקו לישראל וחתם במדי האלופה הפועל תל אביב.
עד תום עונת 2000/2001 ערך 14 הופעות וכבש שני שערים בליגת העל, כולל שער במשחק העונה מול מכבי חיפה, אך בתום העונה שוחרר מהמועדון לאחר שהקבוצה סיימה במקום השני.
בקיץ 2001 חתם בקבוצת ביתר ירושלים במדיה ערך 23 הופעות וכבש שלושה שערים, ובתום עונת 2001/2002 חזר לאוקראינה וחתם שוב בדניפרו.
בשנת 2006 עבר למטאלורג זפוריז'יה וכעבור שנה הגיע לקפריסין וחתם בקבוצת א.פ.ו.פ.
בשנת 2009 פרש ממשחק פעיל.
בשנת 1990 זומן מיכאילנקו לשחק בנבחרת הנוער של ברית המועצות.
עם הנבחרת השתתף באליפות העולם לנוער בשנת 1991, בה זכתה נבחרת ברית המועצות במקום שלישי.
עם התפרקות ברית המועצות וכינון אוקראינה העצמאית הצטרף מיכאילנקו אל נבחרת הנוער של אוקראינה, במדיה ערך שבע הופעות וכבש שני שערים.
ב-27 באפריל 1993 ערך מיכאילנקו את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת של אוקראינה, במשחק ידידות מול .
בשנת 2000 פרש מהנבחרת לאחר שערך במדיה 23 הופעות וכבש שני שערים.
את הופעתו האחרונה במדים הלאומיים ערך ב-7 באוקטובר 2000, במשחק מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002.
בשנת 2009 הצטרף מיכאילנקו לצוות המאמנים של קבוצת דניפרו דנפרופטרובסק והיה לעוזר המאמן של הקבוצה.
בעונת 2016/2017 מילא את מקומו של מאמן הראשי של הקבוצה.
בקיץ 2017 החל מיכאילנקו לאמן את קבוצת דניפרו-1 מהליגה האוקראינית השנייה.
באוגוסט 2020 התפטר מתפקידו בדניפרו.
בסוף 2020 החל לאמן קבוצת פאפוס מהליגה הקפריסאית.
מקום שלישי באליפות העולם לנוער: 1991
דמיטרי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה , היה נכדו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ונשיא אגודת משפחת רומנוב.
דמיטרי נולד ב-15 באוגוסט 1901 בגטצ'ינה, לאלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ולקסניה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ודאגמאר, נסיכת דנמרק.
באפריל 1919 עזב דמיטרי את חצי האי קרים יחד עם הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה ובני משפחה אחרים, על גבי הסיירת הבריטית מרלברו.
בתחילה התגורר דמיטרי בצרפת ובאנגליה לסירוגין, אולם בסוף שנות ה-20 הוא היגר לארצות הברית, שם עבד כברוקר במנהטן.
בתחילת שנות ה-30 הוא חזר לאירופה, והתיישב בביאריץ בצרפת, שם ניהל חנות של שאנל.
במהלך עבודתו התאהב דמיטרי ברוזנת מרינה סרגייבנה גולנישצ'בה-קוטוזובה, בתו של הרוזן סרגיי אלכסנדרוביץ' גולנישצ'ב-קוטוזוב, שהיה מושל מחוז יאלטה לפני המהפכה.
ב-25 באוקטובר 1931 התחתנו השניים בפריז, ובשנת 1933 נולדה בתם נדג'דה דמיטרייבנה רומנובה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת דמיטרי כקצין בצי המלכותי, ובשנת 1947 הוא התגרש מאשתו.
בשנת 1950 למד דמיטרי ייננות, ולאחר מכן מונה למנהל חברת ויסקי בלונדון.
ב-20 באוקטובר 1954 התחתן דמיטרי עם שיילה צ'יזהולם, אך לא היו להם ילדים, ובשנת 1969 מתה שיילה.
בשנת 1979 מונה דמיטרי לנשיא אגודת משפחת רומנוב אשר הוקמה על ידי ניקולאי רומנוביץ', נסיך רוסיה, וב-7 ביולי 1980 הוא מת בלונדון, ולאחיו וסילי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה הפך לנשיא העמותה.
דמיאנו קונגו (באיטלקית: Damiano Cunego; נולד ב-19 בספטמבר 1981) הוא לשעבר רוכב אופני כביש איטלקי.
קונגו הוא מנצח ג'ירו ד'איטליה 2004, כשבאותו המרוץ גם ניצח ארבעה קטעים.
קונגו גם ניצח שלוש פעמים את מרוץ ההכנה של הג'ירו, הג'ירו דל טרנטינו ב-2004, 2006 ו-2007, מה שמציב אותו בתור שיאן הניצחונות במרוץ.
קונגו גם זכור וידוע בשל יכולותיו המגוונות, הוא נחשב למטפס מצטיין, אך היה גם ספרינטר לא רע ביחס לשאר היריבים שלו.
קונגו נולד בצ'רו ורונזה, ונטו.
הוא החל בתור רץ שדה והחל לרכוב על אופניים כשהיה נער, כישרונו בתחום התגלה על ידי ג'וזפה מרטינלי, שעבד גם עם מרקו פנטאני.
הוא התחרה באליפות העולם עד גיל 19 ב-1999 שנערכה במדינתו, איטליה, בורונה, וזכה במדליית זהב, מקדים את רוסלאן קאיומוב הרוסי ב-5 שניות ואת כריסטוף קרן הצרפתי ב-37 שניות.
ב-2002 הצטרף קונגו ל"סייקו–לונגוני ספורט" האיטלקית, אחת מהקבוצות האיטלקיות הבולטות בענף.
הישגו הבולט באותה עונה היה ניצחון במרוץ החד יומי, "Giro d'Oro".
ב-2003 כבר ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור, כשנבחר לג'ירו ד'איטליה.
הוא שימש כפועל של ג'ילברטו סימאוני וסייע לו לנצח את המרוץ, כשקונגו עצמו מסיים במקום ה-33. לאחר הג'ירו הוא ניצח את "טור ימת צ'ינגהאי" בסין.
ב-2004 קונגו תכנן להשתתף בפעם השנייה בג'ירו ד'איטליה, הוא הגיע לג'ירו בכושר טוב לאחר שניצח את הג'ירו דל טרנטינו, מרוץ ההכנה הבולט של הג'ירו, כשהוא מנצח את שני הקטעים הראשונים במרוץ.
לאחר מכן ניצח גם את המרוץ החד יומי, גרנד פרי אינדוסטריה-ארטיג'יאנטו.
לג'ירו ד'איטליה זינק קונגו עם ג'ילברטו סימאוני, מנצח המרוץ משנה שעברה ובן קבוצתו בקבוצת סייקו.
בקטע הפרולוג במרוץ ניצח בראדלי מקגיי האוסטרלי, כשהוא מקדים את קונגו במקום ה-52 ב-45 שניות.
ה-הקטע ה-1 במרוץ הלך למאיצים הבכירים, כשאלסנדרו פטאקי ניצח בו.
בקטע ה-3 השיג קונגו ניצחון בספרינט מתוך קבוצה מצומצמת של 41 רוכבים לאחר פיצולים רבים בדבוקה, ניצחון זה הראה את היכולות המגוונות של קונגו בהשוואה.
הקטע ה-3 של המרוץ היה הקטע הראשון של המרוץ שהסתיים בעלייה, כשהוא הסתיים בעלייה לקורנו אלא סקאלה.
בקטע הזה בלט המאבק בין קונגו לסימאוני, שלמרות העובדה שהיו חברי אותה קבוצה, רכבו כיריבים לכל דבר.
בסופו של דבר הצליח סימאוני לגבור על קונגו וניצח את הקטע, כשקונגו מסיים 15 שניות אחריו.
בעקבות כך עבר סימאוני להוביל את המרוץ, 13 שניות פער על קונגו במקום השני.
שלושת הקטעים הבאים (4, 5, 6) היו שייכים לספרינטרים, כשאלסנדרו פטאקי ורובי מקיואן מנצחים בהם.
בקטע ה-7 השיג קונגו את הניצחון השני שלו בקטע במרוץ, לאחר שניצח בספרינט מתוך קבוצה של ארבעה רוכבים, סימאוני חצה את הקו שלוש שניות אחרי קונגו ובעקבות כך עבר קונגו להוביל את המרוץ.
קונגו המשיך לשמור על ההובלה שלו בקטעים הבאים שהיו בעיקר למאיצים, אך איבד אותה לירוסלב פופוביץ' בקטע ה-13, שהיה נגד השעון.
את הקטע ניצח סרהי הונצ'ר, אך קונגו סיים את הקטע במקום ה-23, 3:02 דקות אחרי הונצ'ר.
בעוד פופוביץ' סיים את הקטע במקום השלישי, 34 שניות אחרי הונצ'ר.
קונגו ירד בעקבות הקטע הזה עד למקום החמישי הכללי.
סימאוני חצה את הקו באותה הקבוצה עם סרהי הונצ'ר, במקומות ה-14 וה-12 בהתאמה, 2:39 דקות מקונגו.
בעקבות כך קונגו חזר להוביל את המרוץ, בפער של 1:14 דקות מהונצ'ר ו-2:22 מפופוביץ', כשסימאוני רביעי בפער של 2:38 דקות.
בקטע ה-18 הגדיל קונגו את הפער שלו לאחר שניצח את הקטע והשיג את הניצחון הרביעי שלו בקטע במרוץ, הוא שמר על ההובלה עד הסוף וניצח את הג'ירו כולו, 2:02 דקות מהונצ'ר השני ו-2:05 מסימאוני השלישי, כשהוא מסיים שני בקטגוריית הנקודות אחרי אלחנדרו פטאקי ושני בקטגוריית ההרים אחרי פביאן וגמן.
לאחר הג'ירו ניצח קונגו את המרוץ החד יומי, "ג'ירו דל'אפנינו".
הוא המשיך להיראות בכושר טוב, כשניצח את שני המרוצים החד יומיים באיטליה, "2 Giorni Marchigiana - GP Fred Mengoni" ו"GP Nobili Rubinetterie".
לאחר מכן קונגו השיג את ההישג הבולט שלו במרוץ חד יומי, כשניצח את מונומנט ג'ירו די לומברדיה, כשהוא גובר על מייקל בוגרד, איוון באסו וקאדל אוונס בספרינט סיום.
לאחר מכן סיים במקום השני ב"גביע יפן", מרוץ חד יומי.
קונגו ניצח בעונה זו כ-13 מרוצים, ובעקבות כך הוביל את דירוג UCI Road World Cup בסוף העונה, והיה לרוכב הצעיר והאחרון להוביל את הדירוג.
לאחר סגירתה של קבוצת "סייקו", הצטרף קונגו ביחד עם רוכבים נוספים מקבוצתו ללמפרה–קאיפיטה האיטלקית.
הוא פתח את העונה עם מקום שלישי בוואלטה אה מורסיה ובמרוץ קופי אה בארטלי ולאחר מכן במקום התשיעי בוואלטה אל פאייס ואסקו.
לאחר מכן התנסה בכמה מרוצים חד יומיים, כשסיים שני בקלאסיקה פרימאוורה ותשיעי בלה פלש ואלון.
קונגו המשיך את ההכנות שלו לג'ירו ד'איטליה באותה השנה בטור דה רומאנדי, הוא ניצח את הקטע השלישי במרוץ וסיים שני כללי, 33 שניות אחר סנטיאגו בוטרו המנצח.
לג'ירו ד'איטליה הגיע קונגו כאמור כאחד מהפייבוריטים לניצחון לאחר הניצחון שלו אשתקד, והוא לבש את המספר 1. לג'ירו זינק גם ג'ילברטו סימאוני, שגם עבר מסייקו ללמפרה–קאפיטיה, והשניים הגיעו כמובילים של קבוצתם.
קונגו פתח את הג'ירו קטע עם מקום 21, הוא המשיך אותו בצורה טובה, כשסיים שני בקטע ה-3, אחרי דנילו די לוקה, ושני בקטע ה-6, כשהוא מוביל קבוצה מצומצמת של רוכבים שהגיעה 20 שניות אחרי המנצח קולדו חיל.
בקטע ה-11 תקוותיו של קונגו לנצח את הג'ירו בפעם השנייה נגוזו, לאחר שסיים 6:02 דקות אחרי המנצח פאולו סבולדלי ומי שהגיע שני, איוואן באסו.
סימאוני סיים שלישי את הקטע, 21 שניות אחרי סבולדלי.
בעקבות כך יצא קונגו לחלוטין מתמונת הדירוג הכללי, הוא לא בלט גם בהמשך המרוץ כשסימאוני מוביל את קבוצתו ומסיים שני את המרוץ, 28 שניות אחרי סבולדלי המנצח.
קונגו סיים את המרוץ במקום ה-18, יותר מ-24 דקות פער מסבולדלי.
בהמשך העונה התמקד קונגו במרוצים חד יומיים, וניצח את טרופאו מלינדה ואת גביע יפן, בנוסף לכך ניצח בפעם השנייה את GP Nobili Rubinetterie וסיים שלישי בטרה ואלי וארסינה.
ב-2006, החליט קונגו להשתתף גם בג'ירו ד'איטליה וגם בטור דה פראנס לראשונה.
הוא פתח את העונה עם מקום שמיני בוואלטה אה מורסיה וניצחון במרוץ קופי אה ברטלי, כשהוא גם מנצח את הקטע השלישי במרוץ.
לאחר מכן הוא סיים בפעם השנייה ברציפות במקום השני בקלאסיקה פרימאוורה, וניצח את Giro d'Oro בפעם השנייה בקריירה שלו.
קונגו המשיך להיראות בכושר טוב כשניצח בפעם השנייה בג'ירו דל טרנטינו, מקדים את לוקה מאזנטי ב-4 שניות ואת אדי ראטי ב-8 שניות.
קונגו גם ניצח את הקטע השלישי במרוץ.
לאחר מכן התחרה במונומנט לייז'–בסטון–לייז' וסיים שלישי את המרוץ, כשאלחנדרו ולוורדה המנצח ופאולו בטיני מקדימים אותו בספרינט מתוך קבוצה של שמונה רוכבים.
לאחר מכן ניצח בפעם השנייה את מרוץ גרנד פרי אינדוסטריה–ארטיג'יאנטו.
לאחר מכן התחרה שוב בג'ירו ד'איטליה, הוא הגיע למרוץ כאחד הפייבוריטים לאחר שבתחילת העונה כאמור כבר רשם הישגים רבים, הוא שימש כמוביל קבוצתו במרוץ לאחר שסימאוני עבר לקבוצת סאוניר–דוואל פרודיר.
קונגו פתח את הג'ירו עם מקום 15 בקטע הפרולוג ובקטע הראשון של המרוץ.
בקטע ה-7 סיים שני, 30 שניות אחרי איוואן באסו המנצח.
לאחר שבעת הקטעים מוקם קונגו במקום השלישי, 1:48 דקות מבאסו.
בקטע נגד השעון האישי היחידי בג'ירו, קטע 10, אכזב קונגו וסיים במקום ה-71, 5:34 דקות מיאן אולריך המנצח.
בעקבות כך ירד קונגו למקום השמיני הכללי, 6:54 דקות מבאסו.
בהמשך המרוץ קונגו אומנם הצליח להתקדם עד למקום הרביעי, אך בפער גדול מאוד של 18:16 דקות מבאסו ששלט במרוץ וניצח אותו.
לאחר מכן ערך קונגו את הופעת הבכורה שלו בטור דה פראנס, גם למרוץ הזה הגיע קונגו כמוביל, אך התקשה להתאושש מהג'ירו ולא הצליח לקחת חלק במאבקי ממשי במאבקי הדירוג הכללי.
בקטע ה-15 רשם את התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ, כשסיים 11 שניות אחרי פרנק שלק המנצח בעלייה שהסתיימה באלפ דואז', לאחר מאבק עיקש בין השניים.
בקטע ה-17 סיים קונגו במקום השלישי, ולבסוף סיים את הטור במקום ה-11, בפער של יותר מ-18 דקות מהמנצח אוסקר פריירו.
המקום ה-11 של קונגו הספיק לו כדי לנצח את קטגוריית הרוכב הצעיר במרוץ, כשהוא מקדים ב-38 שניות את מרקוס פותן הגרמני שסיים במקום ה-14 הכללי.
2007: ניצחון שני בג'ירו דל טרנטינו ושלישי בג'ירו דל לומברדיה
ב-2007, סיים קונגו שביעי במרוץ קריטריום אינטרנשיונל בצרפת ושביעי בוואלטה אל פאייס ואסקו, לאחר מכן ניצח בפעם השלישית את מרוץ ג'ירו דל טרנטינו, לאחר שניצח קטע 1 ו-2 במרוץ.
עם ניצחונו במרוץ הפך קונגו לשיאן הניצחונות בו.
לאחר מכן סיים שביעי בלייז'–בסטון–לייז', 9 שניות מהמנצח דנילו די לוקה.
הוא זינק שוב לג'ירו ד'איטליה כמוביל קבוצתו ופתח את הג'ירו עם מקום רביעי בנגד השעון לקבוצות ביחד עם קבוצתו.
אך בקטע השלישי, שהיה מישורי ומתאים לספרינטרים, חווה קשיים, כשסיים במקום ה-164 וסיים 42 שניות אחרי המנצח אלסנדרו פטאקי.
בקטע הרביעי סיים קונגו שלישי, כשהפסיד לדנילו די לוקה המנצח וריקרדו ריקו בספרינט הסיום.
בקטע ה-12 סיים קונגו במקום החמישי, 19 שניות אחרי די לוקה שניצח את הקטע.
בקטע 13, שהיה נגד השעון, סיים קונגו תשיעי, בעקבות כך עלה למקום הרביעי הכללי אך פערו מדי לוקה גדל ל-2:40 דקות.
בקטע ה-15 ירד קונגו למקום החמישי לאחר שאיבד זמן, והפער שלו מדי לוקה שהוביל עמד על 3:23 דקות.
הוא חזר למקום הרביעי בקטע ה-17 על חשבונו של אדי מאצ'וליני, בן קבוצתו לשעבר.
בסופו של דבר חזר קונגו למקום החמישי וסיים את הג'ירו במקום הזה, בפער של 3:49 דקות מדי לוקה שניצח את המרוץ והראה עליונות על כל שאר יריביו, כולל קונגו.
בהמשך העונה ניצח קונגו את הקטע הרביעי בטור של גרמניה.
הוא זינק לוואלטה אספנייה אך לא התבלט ופרש לפני הקטע ה-16. לקראת סוף העונה ניצח את מרוץ גראן פרמיו ברונו בגלי וסיים חמישי בג'ירו דל'אמיליה, אך גולת הכותרת שלו בסוף העונה הגיעה כשניצח בפעם השנייה את המונומנט ג'ירו די לומברדיה, לאחר שגבר על ריקרדו ריקו בספרינט הסיום.
2008: ניצחון שלישי בג'ירו די לומברדיה, סגן אלוף העולם וניצחון באמסטל
ב-2008 החליט קונגו לדלג על הג'ירו ד'איטליה ולהתרכז בטור דה פראנס.
הוא סיים עשירי בקריטריום אינטרנשיונל ורביעי בוואלטה אל פאייס ואסקו, כשבמרוץ האחרון גם ניצח את הקטע החמישי.
לאחר מכן הוא ניצח לראשונה את קלאסיקה פרימאוורה, לאחר שגבר על אלחנדרו ולוורדה וצ'ל קלסטרום בספרינט הסיום.
אך הישג שיאו של קונגו בקלאסיקות האביב הגיע שבוע מאוחר יותר, כשניצח לראשונה את מרוץ אמסטל גולד, כשהוא מקדים את פרנק שלק במקום השני ואת ולוורדה במקום השלישי.
קונגו המשיך להיראות דומיננטי בקלאסיקות, כשסיים שלישי בלה פלש ואלון, 2 שניות אחרי קים קירצ'ן המנצח ושני במרוץ הזיכרון למרקו פאנטני.
לאחר מכן סיים קונגו במקום הרביעי בטור דה סוויס, בהופעת הבכורה שלו במרוץ.
תוצאותיו הטובות של קונגו בקדם העונה הציבו אותו כאחד מהפייבוריטים לטור דה פראנס, אבל הוא לא הצליח להתמודד במאבקי הדירוג הכללי ופרש במהלך הקטע ה-19, לפני הקטע מוקם במקום ה-20 הכללי, בפער של יותר מ-25 דקות מהמוביל שבסוף גם ניצח את המרוץ, קרלוס ססטרה.
גם את הוואלטה אספנייה קונגו נטש לאחר שלא זינק לקטע ה-16, התוצאה הטובה ביותר שלו לפני פרישתו הייתה מקום 3 בקטע ה-12. לאחר מכן הוא זכה במדליית כסף באליפות העולם שנערכה בוארזה, לאחר שהגיע 4 שניות אחרי בן נבחרתו, אלסנדרו באלאן שזכה במדליית הזהב.
איטליה רשמה מרוץ דומיננטי באותה התחרות, כשגם דווידה רבלין סיים רביעי.
לקראת סוף העונה ניצח בפעם השלישית במונומנט ג'ירו די לומברדיה לאחר בריחת יחיד, מקדים את יאנז ברייקוביץ' וריגוברטו אוראן ב-24 שניות.
עם ניצחונו במרוץ הפך לאחד מהרוכבים ההישגים בתולדות המרוץ.
לאחר מכן ניצח בפעם השנייה את גביע יפן.
ב-2009 קונגו חזר להתמקד בג'ירו ד'איטליה, בתחילת העונה ניצח את מרוץ קופי אה בארטלי לאחר שניצח את קטעים 2 ו-3 במרוץ ולאחר מכן סיים שישי בוואלטה אל פאייס ואסקו.
הוא לא הצליח לשחזר את הישגיו משנה קודמת, כשסיים שישי בקלאסיקת פרימאוורה וחמישי במרוץ אמסטל גולד.
למרות זאת הוא סיים שוב במקום השלישי בלה פלש ואלון ושביעי במונומנט לייז'–בסטון–לייז', 1:24 דקות אחרי אנדי שלק שניצח לאחר בריחת סולו.
לאחר מכן התחרה בג'ירו ד'איטליה, הוא לא הצליח לקחת חלק במאבקי הדירוג הכללי ובן קבוצתו, מארציו ברוזיגין, גילה עדיפות עליו וסיים במקום השביעי הכללי, כשקונגו מסיים במקום ה-15 הכללי, 28:39 דקות מדניס מנצ'וב המנצח.
לאחר תום הג'ירו סיים קונגו במקום השישי בטור דה סוויס ובמקום השני באליפות איטליה.
הוא התחרה בוואלטה אספנייה וניצח את קטע 8 ו-14 לאחר בריחות יחיד, אך פרש מהמרוץ לפני הקטע ה-17. הוא סיים שמיני באליפות העולם שנערכה במנדריסיו, 51 שניות מקאדל אוונס, כשהוא בדבוקה של ארבעה רוכבים שסיימה במקומות 6–9.
ב-2010 סיים שישי במרוץ אמסטל גולד וחמישי בלה פלש ואלון.
בג'ירו ד'איטליה, הוא נקלע לפיגור מוקדם כבר בקטע הראשון שהיה נגד השעון, לאחר שסיים 52 שניות מבראדלי ויגינס המנצח ובמקום ה-143. בקטע ה-7 סיים קונגו שני, 2 שניות לאחר קאדל אוונס, כשהוא מקדים את אלכסנדר וינוקורוב במקום השלישי.
קונגו התקשה להתמודד עם רוכבים כמו איוואן באסו, דוויד ארויו, וינצ'נצו ניבאלי ואחרים שבלטו במאבקי הדירוג הכללי וסיים את המרוץ במקום ה-11, 17:10 דקות מאיוואן באסו שניצח.
לאחר מכן התחרה בטור דה פראנס, הוא יצא מתמונת הדירוג הכללי בשלב מוקדם של המרוץ לאחר שאיבד זמן במהלך השבוע הראשון, והתוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה מקום שלישי בקטע ה-9, כשהוא מפסיד לסנדי קאסאר המנצח ולואיס לאון סאנצ'ס ששרדו מתוך קבוצת הבריחה.
בהמשך גם סיים רביעי בקטע ה-16 וסיים את המרוץ במקום ה-29, יותר מ-56 דקות מהמנצח אנדי שלק.
לקראת סוף העונה, תוצאותיו הבולטות היו מקום חמישי בטרה ואלי וארזינה ועשירי בגרנד פרי קוויבק.
ב-2011 החליט קונגו לדלג על הג'ירו ד'איטליה ולהתרכז בטור דה פראנס.
בתחילת העונה סיים שלישי במרוץ ג'ירו דל סרדגנה, כשהוא מנצח את הקטע השני במרוץ.
לאחר מכן סיים שלישי במונטה פאשי ארויקה, כשפיליפ ז'ילבר המנצח ואלסנדרו באלאן מקדימים אותו בספרינט מתוך דבוקה של 19 רוכבים.
לאחר מכן סיים שמיני בטירנו - אדריאטיקו וניצח את מרוץ ג'ירו דל'אפנינו ואת הקטע הרביעי בטור דה רומאנדי.
קונגו המשיך את ההכנות שלו לטור דה פראנס בטור דה סוויס, כשסיים שני במרוץ אחרי לוי ליפהיימר.
קונגו רשם מרוץ דומיננטי, כשסיים שני בקטעים 2 ו-3 ושלישי בקטע 6. לאחר 11 קטעים בטור דה פראנס מוקם קונגו במקום ה-12 הכללי, 3:37 דקות מתומא ווקלר המוביל.
בקטע ה-12 סיים שביעי, 35 שניות מסמואל סאנצ'ס המנצח, מה שגרם לקונגו לעלות עד למקום השישי הכללי ולצמצם את הפער מווקלר ל-3:22 דקות.
לאחר תום קטע 14 ירד קונגו למקום ה-8, לאחר שנעקף על ידי סאנצ'ס וקונטדור.
בקטע ה-17 עלה חזרה למקום השביעי, על חשבונו של איוואן באסו.
בקטע ה-18 שהסתיים בגאליבייה, סיים קונגו במקום ה-7, 2:33 מאנדי שלק, בהופעה שהעלתה את קונגו למקום החמישי, בפער של 3:46 דקות מווקלר.
בקטע 19 שהסתיים בעלייה לאלפ דואז', סיים קונגו שישי בפער של 57 שניות מפייר רולאן המנצח, כשהוא מסיים בדבוקה של שישה רוכבים שסיימו ביחד במקומות 3–8, ושמר על המקום החמישי שלו.
בקטע נגד השעון למחרת, סיים קונגו במקום ה-29 בפער של 3:38 מטוני מרטין המנצח, בעקבות כך הורידו אותו אלברטו קונטדור וסאנצ'ס למקום השביעי, עליו שמר עד הסיום, אך לאחר פסילתו של קונטדור מהמרוץ הועלה קונגו למקום השישי.
לקראת סוף העונה סיים רביעי בגביע יפן.
את 2012 פתח קונגו עם מקום שני ב-Gp Citté di Lugano, ארבע שניות מארוס קאפקי המנצח.
לאחר מכן סיים במקום ה-13 בפריז - ניס, שישי בוולטה אה קטלוניה ורביעי בוולטה אל פאייס ואסקו.
לאחר מכן ניצח את הקטע השני בג'ירו דל טרנטינו וסיים שני את המרוץ, כ-40 שניות פער מדומניקו פוצוביבו המנצח.
את הג'ירו ד'איטליה סיים קונגו במקום השישי, 4:40 דקות פער מריידר הייסדל המנצח.
למרות התוצאה, הוא לא בלט ורק בקטע ה-20 נכנס לראשונה לעשירייה בקטע, כשסיים שני, 56 שניות אחרי תומאס דה חנט המנצח.
הוא התחרה באותה העונה גם בוואלטה אספנייה וסיים את המרוץ במקום ה-33, יותר משעה ושש דקות פער מקונטדור המנצח.
ב-2013 קונגו היה חלק מ-27 רוכבים ואנשי צוות של למפרה שנכלל בפרשיית סמים שנחשדה בה הקבוצה ברשות הרופא הספרדי, חוסה טאוס.
עם זאת, ב-2014 התפרסמו פרטים שהצביעו על כך שקונגו עצמו היה אחד מהרוכבים הבודדים בקבוצה שסירב לטיפול בידי אותו טאוס.
בעונה עצמה, ניצח קונגו את קטגוריית ההרים בטירנו - אדריאטיקו ובמקום השני במרוץ קופי אה ברטלי, כשבמרוץ האחרון גם ניצח את הקטע השלישי ואת קטגוריית הנקודות.
הוא לא התחרה בג'ירו ד'איטליה באותה העונה והתמקד בטור דה פראנס אך לא הצליח לבלוט במרוץ, כשסיים במקום ה-55, 1:59:38 שעות מכריס פרום המנצח.
התוצאה הטובה ביותר של קונגו הייתה מקום 30 בקטע ה-3. לקראת סוף העונה סיים שוב במקום השני בגביע יפן.
את 2014 פתח קונגו עם מקום רביעי ב-G.P.
Città di Lugano ובסטראדה ביאנקה, 40 שניות אחר המנצח מיכל קוויאטקובסקי.
קונגו עזב את למפרה לאחר 10 שנים לטובת ניפו ויני–פאנטיני מדרג הפרו קונטיננטל, השני בחשיבותו.
כנראה בשל העובדה שלא היה יכול להתחרות עוד על ניצחונות בגרנד טורים ובשל יכולתו שירדה במהלך השנים מפאת גילו.
בעונת 2015 עצמה, סיים תשיעי בקלאסיקת וולטה לימבורג, שלישי בג'ירו דל'אפנינו וחמישי בג'ירו דל טרנטינו, 1:13 דקות מריצ'י פורט המנצח.
הוא נבחר לג'ירו ד'איטליה ופרש במהלך הקטע ה-18, התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הגיעה בקטע ה-8, כשסיים תשיעי.
לקראת סוף העונה התחרה כהרגלו במרוצים חד יומיים ותוצאותיו הבולטות היו מקום שמיני בטרה ואלי וארזינה, מקום שישי במילאנו–טורינו ורביעי בג'ירו דל'אמיליה.
ב-2016 התוצאה הבולטת הראשונה שלו הייתה מקום שישי ב-Gran Premio Città di Lugano.
הוא התחרה בג'ירו ד'איטליה בפעם האחרונה בקריירה שלו ובפעם ה-11 שלו בסך הכל.
במהלך המרוץ התחרה בעיקר על החולצה הכחולה של מוביל קטגוריית ההרים, אך לבסוף סיים שני בקטגוריה עם 134 נקודות, כשמיקל נייבה מנצח בה עם 155 נקודות.
התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה בקטע ה-10, כשסיים חמישי לאחר שהיה חלק מקבוצת בריחה ששרדה עד הסיום, וסיים 2:04 דקות מג'וליו צ'יקונה, מנצח הקטע.
קונגו סיים את הג'ירו במקום ה-44.
ב-2017 ניצח את הקטע השישי בטור ימת צ'ינגהאי, וסיים שישי כללי את המרוץ.
ב-2018 לא השיג קונגו תוצאות בולטות, תחילה תכנן לפרוש לאחר השתתפות בג'ירו ד'איטליה 2018, אך לבסוף לא קיבלה קבוצתו הזמנה למרוץ ולכן פרש לאחר אליפות איטליה, שאותה לא סיים, כשהוא בן 36.
נפת דמיטרובסקי היא נפה במחוז הצפוני של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
מקבץ מפעלי תעשייה ואזור מחסנים גדול הוקם בשטח נפת דמיטרובסקי שבצפון מוסקבה.
בשנים האחרונות מתבצעת פעילויות בנייה חדשות של דיור בשטח המפעלים התעשייתיים.
אין תחנות מטרו, אולם המערכת המפותחת של תחבורה קרקעית מספקת הסעת נוסעים למספר רב של מוקדי תחבורה.
אזור טבעי "בריכות אנגרסקאיה" (פארק)
תחנת כוח תרמית של מוסאנרגו
דמיטרו איוואנוביץ' קולבה (באוקראינית: Дмитро Іванович Кулеба; נולד ב-19 באפריל 1981) הוא מדינאי, דיפלומט ומומחה לתקשורת אוקראיני, שכיהן כשר החוץ של אוקראינה וחבר במועצת ההגנה והביטחון הלאומית של אוקראינה.
קולבה הוא אחד מהדיפלומטים הבכירים הצעירים ביותר בהיסטוריה של אוקראינה.
בעבר כיהן גם כנציג הקבוע של אוקראינה במועצת אירופה (בין השנים 2016 ל-2019), וכסגן ראש ממשלת אוקראינה לאינטגרציה של אוקראינה עם מדינות אירופה.
דמיטרו וסיליביץ' פירטש (באוקראינית: Дмитро Васильович Фірташ; נולד ב-2 במאי 1965) הוא איש עסקים ואוליגרך אוקראיני .
יו"ר מועצת המנהלים של Group DF .
אחמטוב נולד במחוז טרנופול שבאוקראינה הסובייטית.
אביו של דמיטרו היה נהג, ולאחר מכן מורה בבית ספר לנהיגה.
לאמו שתי השכלות בתחום וטרינריה וכלכלה, היא עבדה כרואה חשבון במפעל סוכר.
במהלך 15 השנים האחרונות, דמיטרו פירטש הפך לבעלים של נכסים בתעשיית האנרגיה, הכימיקלים והטיטניום במרכז ובמזרח אירופה.
המפעלים והחברות שלו פועלים באוקראינה, אוסטריה, הונגריה, גרמניה, איטליה, קפריסין, טג'יקיסטן, שווייץ, אסטוניה.
בשנת 2004, פירטש, יחד עם גזפרום, הקים את חברת RosUkrEnergo כדי לבצע מעבר גז לאוקראינה ולמדינות האיחוד האירופי.
בשנת 2007 הוקמה Group DF או ( The Firtash Group of Companies) במטרה לאחד את ניהול הנכסים בתחומים עסקיים שונים.
היא כוללת מספר נכסים בתעשייה הכימית, האנרגיה והנדל"ן.
בשנת 2014 הא נעצר בווינה לפי דרישת FBI בנושא מתן שוחד.
מאז מתנהל מאבק משפטי להסגרתו לארצות הברית.
במרץ 2022 פירטש הפסיד במשפט נוסף ואם לא יהיה ערעור הוא יוסגר לארצות הברית
דמיטרו גריגורוביץ' ריזניק (באוקראינית: Дмитро Григорович Різник; נולד ב-30 בינואר 1999 בפולטבה שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת השוער בקבוצת שחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית ובנבחרת אוקראינה.
ריזניק גדל במחלקת הנוער של וורסקלה פולטבה.
ב-26 באוקטובר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 4-0 לזוריה לוהנסק במסגרת המחזור ה-12 בליגה לעונת .
ב-11 בנובמבר 2021 ערך ריזניק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוקראינה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת בולגריה במשחק ידידות.
דמיטרי ולרייביץ' אוּטְקין היה קצין צבא רוסי.
אוטקין היה אחד ממייסדי קבוצת וגנר, הכינוי הצבאי שלו לפי הדיווחים הוא 'וגנר'.
דיווחים שונים טענו שאוטקין היה ניאו נאצי.
הוא מיעט להופיע בפומבי, אך היה לכאורה מפקד "החברה הצבאית הפרטית", בעוד יבגני פריגוז'ין היה הבעלים והפנים הציבוריים שלה.
אוטקין זכה בארבעה של רוסיה.
אוטקין נהרג ב-23 באוגוסט 2023 כאשר מטוס שנשא אותו, את פריגוז'ין ושמונה אחרים התרסק במחוז טבר, ולא הותיר ניצולים.
אוטקין נולד ב-11 ביוני 1970 באסבסט, כפר במחוז סברדלובסק ברוסיה, ברית המועצות.
אמו, מהנדסת אזרחית, התגרשה מאביו של אוטקין כשהוא היה צעיר מאוד.
בילדותו המוקדמת עברו אוטקין ואמו לכפר במחוז קירובוהראד שבאוקראינה הסובייטית, שם גדל.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון בסמולין, עבר אוטקין ללנינגרד (כיום סנט פטרסבורג) שם נכנס לבית הספר לפיקוד נשק משולב גבוה של SM Kirov ולאחר מכן הצטרף לכוחות המיוחדים של GRU.
בשנות ה-90 נישא לאלנה שצ'רבינינה, איתה נולדו לו שלושה ילדים.
הם התגרשו בתחילת שנות ה-2000. בשנת 2015 דיווחה שצ'רבינינה על אוטקין כנעדר בתוכנית טלוויזיה.
לפי מספר ערוצי חדשות, אוטקין היה מעריץ של גרמניה הנאצית והיה לו מספר קעקועים נאציים, כולל סמלים של ה-SS.
על פי הדיווחים, אוטקין גם כינה את עצמו וגנר על שם המלחין הגרמני ריכרד וגנר, משום שיצירתו זכתה להערצה רבה על ידי אדולף היטלר ונוכסה על ידי הנאצים.
לכאורה הוא בירך את הכפופים באמירת "הייל!", חבש כובע שדה של הורמאכט סביב מגרשי האימונים של וגנר, ולפעמים חתם את שמו בצירוף סמל ה-SS.
אוטקין שירת כמפקד המחלקה המיוחדת 700 של החטיבה המיוחדת השנייה של ה-GRU, שהוצבה בפצ'ורי, מחוז פסקוב, עד 2013.
לאחר שעזב את הצבא, בשנת 2013 החל אוטקין לעבוד בקבוצת מורן אבטחה, חברה פרטית שהוקמה על ידי יוצאי צבא רוסים, אשר עסקה במשימות אבטחה והדרכה ברחבי העולם, ומתמחה באבטחה נגד פיראטים.
באותה שנה, מנהלים בכירים בקבוצת מורן אבטחה היו מעורבים בהקמת החיל הסלבי בהונג קונג, אשר היה "צייד ראשים" קבלניים כדי "להגן על שדות נפט וצינורות" בסוריה במהלך מלחמת האזרחים שלה.
אוטקין הוצב בסוריה כחבר בחיל הסלבי.
אוטקין חזר למוסקבה באוקטובר 2013. שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה עצר בנובמבר 2013 כמה מחברי החיל הסלבי בגין פעילות בלתי חוקית של שכירי חרב.
כמעט מיד לאחר שחזר לרוסיה, יצר אוטקין קבוצת שכירי חרב משלו.
שמה של הקבוצה, "קבוצת וגנר", הוא התייחסות לאות הקריאה בו השתמש אוטקין באותה תקופה, "Wagner", על שם המלחין הגרמני ריכרד וגנר (ראה דעות פוליטיות וגזעניות).
אוטקין וקבוצת וגנר, כמו גם כמה יוצאי החיל הסלבי, נראו בקרים בפברואר 2014 ולאחר מכן בדונבאס, שם הם לחמו למען הבדלנים הפרו-רוסים במהלך מלחמת רוסיה-אוקראינה.
אוטקין נראה בקרמלין במהלך חגיגת יום הגיבורים של המולדת ב-9 בדצמבר 2016. הוא השתתף בזמן שקיבל ארבעה "אותות אומץ", במסגרת זו הצטלם עם נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין.
דמיטרי פסקוב, מזכיר העיתונות של נשיא רוסיה, הודה כי אוטקין היה בין המוזמנים, אך לא התייחס לקשר שלו עם שכירי החרב.
על פי הדיווחים, זו הייתה ההופעה הפומבית האחרונה של אוטקין.
ב-RBK דווח כי לאחר סיום האימונים בקרסנודאר, חזר אוטקין ואנשיו לסוריה ב-2015 זמן קצר לאחר תחילת התקיפות האוויריות של רוסיה בסוריה, הופיעו דיווחים על מותם של שכירי חרב רוסים שנלחמו על הקרקע.
מספר תמונות שהתפרסמו ברשתות החברתיות המתארות ככל הנראה גברים רוסים חמושים שנהרגו במהלך קרב פלמירה במרץ 2016. סקיי ניוז דיווחה כי כ-500 עד 600 בני אדם, נהרגו בסוריה בשנת 2016. ביוני 2017, אוטקין הורה לענות עריק סורי ולהרוג אותו מול המצלמה.
ביוני 2017, ארצות הברית הטילה סנקציות נגד אוטקין כראש קבוצת וגנר.
בנובמבר 2017, RBK דיווחה על מינויו של אוטקין למנכ"ל קונקורד ניהול וייעוץ, חברה בבעלות יבגני פריגוז'ין, שלפי ההערכות היה המממן גם של קבוצת וגנר.
בדצמבר 2021 הטילה מועצת האיחוד האירופי צעדים מגבילים נגד אוטקין ואחרים הקשורים לקבוצת וגנר.
אוטקין הואשם בכך שהוא "אחראי להפרות חמורות של זכויות אדם שבוצעו על ידי הקבוצה, הכוללות עינויים והוצאות להורג והרג ללא משפט".
אוטקין נהרג בהתרסקות המטוס בטבר ב-23 באוגוסט 2023, בה נהרגו תשעה אנשים נוספים, כולל מנהיג קבוצת וגנר, יבגני פריגוז'ין.
ערוץ טלגרם הקשור לווגנר טען שהמטוס הופל על ידי הגנה אווירית רוסית מעל מחוז טבר.
דיווחים בתקשורת הרוסית אמרו כי ייתכן שהמטוס הופל.
דמיטרי בוריסוביץ' אורשקין הוא אקדמאי ופוליטיקאי סובייטי ורוסי.
איש מדע המדינה המזוהה עם האופוזיציה למשטר פוטין.
סיים לימודי גאוגרפיה באוניברסיטת מוסקבה וקיבל תואר דוקטורט מהמכון הגאוגרפי של האקדמיה למדעים של ברית המועצות .
ב-1993 ייסד עם עמיתים את קבוצת "מרקטור" ("Меркатор") לניתוח פוליטי.
לדבריו, באמצעות השקעת כספי רווחים מסרט שהפיק על אסון ימת אראל.
אורשקין מזוהה עם האופוזיציה ברוסיה, ב-2007 התמודד ל מטעם ברית כוחות הימין ונאם בהפגנות נגד פוטין.
הוא נחשב גם למבקר חריף של מדיניות החוץ הרוסית כלפי אוקראינה.
"דמיוני" הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי בבימויו, תסריטו והפקתו של , יחד עם גרג ארב וג'ייסון אורמלנד.
בסרט מככבים דוונדה וייז, טום פיין, טייגן ברנס, פייפר בראון, ורוניקה פאלקון ובטי באקלי.
הסרט הופק על ידי ג'ייסון בלאם תחת "בלאמהאוס הפקות" ו-"Tower of Babble".
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-8 במרץ 2024, בהפצת סרטי ליונסגייט.
לאחר שג'סיקה חוזרת לבית ילדותה עם משפחתה, היא מוצאת את בובת הדב הישנה שלה, צ'ונסי, ורואה שבתה החורגת אליס נקשרת אליו.
לאחר שהתנהגותה של אליס הופכת למוזרה ומדאיגה, והמשחקים שהיא וצ'ונסי משחקים הופכים לרעים יותרף ג'סיקה מגלה שצ'ונסי הוא הרבה יותר מבובה תמימה.
בפברואר 2023, "Deadline Hollywood" דיווחה כי "סרטי ליונסגייט" רכשה את הזכויות לסרט.
הסרט נכתב ובוים על ידי ג'ף וודלו, שכתב את התסריט יחד עם גרג ארב וג'ייסון אורמלנד.
צילומי הסרט התרחשו בניו אורלינס ממאי עד סוף יוני 2023.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-8 במרץ 2024, תחת "סרטי ליונסגייט", לאחר שהתעתד לעלות ב-2 בפברואר 2024 עקב שביתת אמני הטלוויזיה והרדיו.
דמיטרי אנטילבסקי (בבלארוסית: Дзмітрый Анцілеўскі; נולד ב-12 ביוני 1997 במינסק שבבלארוס) הוא כדורגלן בלארוסי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת מקסליין ויטבסק מליגת העל הבלארוסית בכדורגל ובנבחרת בלארוס.
אנטילבסקי גדל במחלקת הנוער של באטה בוריסוב.
בשנת 2015 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הבלארוסית, ובסך הכל ערך ארבע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-27 במרץ 2017 הושאל לדנייפר מוהילב, גם היא מליגת העל הבלארוסית, במדיה ערך 19 הופעות ליגה.
בהמשך שיחק אנטילבסקי בקבוצות מינסק, דינמו מינסק וטורפדו ז'ודינו מליגת העל הבלארוסית.
ב-22 בדצמבר 2021 חתם אנטילבסקי בדינמו טביליסי מליגת העל הגאורגית.
הוא ערך 24 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-14 במרץ 2023 חתם בבאטה בוריסוב מליגת העל הבלארוסית.
הוא ערך 26 הופעות ליגה במהלך עונת , בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-18 בינואר 2024 חתם על חוזה לשנה וחצי בהפועל חיפה מליגת העל הישראלית.
ב-15 בנובמבר 2020 ערך אנטילבסקי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלארוס, בניצחון 2-0 על נבחרת ליטא במסגרת ליגת האומות 2020/2021. ב-15 באוקטובר 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 3-3 נגד נבחרת שווייץ במסגרת מוקדמות יורו 2024.
דמיון פוליטי הוא מושג בפילוסופיה פוליטית.
מושג זה משמש כדי לתאר את מגוון האפשרויות של אדם להבין את המציאות הפוליטית ואף את יכולתו לתכנן פעולה שתשפר את מצבו של האינדיבידואל או הקולקטיב.
דמיון פוליטי הוא אישי וחברתי בעת ובעונה אחת ויכול לשמש כדי להתעלות מעל המציאות הפוליטית הקיימת והמבנים החברתיים ובכך לאתגר את המציאות.
הוגים כמו פרדריק ג'יימסון, סלבוי ז'יז'ק וג'ייסון היקל טוענים כי כיום אין לנו כלים או שפה לדמיין מציאות פוליטית שונה.
לפי חוקרת התרבות נורמה מוסי, "דמיון פוליטי חזר לאחרונה לשיח הציבורי, האקדמי והפוליטי ומופיע בהקשרים מגוונים ולעיתים סותרים: הן ככוח המניע שינוי רדיקלי והן ככוח ממסֵך."
אין הגדרה אחת היכולה להקיף את כלל משמעויותיו של המושג דמיון פוליטי.
המושג קיים במסורות פילוסופיות שונות אשר מעניקות לו פרשנות משלהן.
לפי "האנציקלופדיה של האפשרויות" של פאלגרייב, דמיון פוליטי יכול להיות מוגדר כדרך של התעלות מעל המציאות הפוליטית, ובכך מאתגר את המוסכמות.
ניתן להשתמש בו כדי לצייר תמונה של עתיד אפשרי ולהחיות מציאות השייכת לעבר רחוק.
דמיון פוליטי יכול להוות אסטרטגיה מודעת או דרך לא מודעת לעיבוד רצונות.
ההיסטוריון שחר בורלא מחלק את הדיון במושג לשלושה חלקים: דיון בפן האפיסטמולוגי של הדמיון, דיון פילוסופי בהשפעתו הישירה על הפוליטיקה, ודיון בנקודות החיכוך שנוצרות בין מושג הדמיון האפיסטמולוגי לפילוסופיה ולפרקטיקה הפוליטית.
שורשי המושג מופיעים כבר בהגותו של אפלטון.
באידיאליזם האפלטוני, המציאות אותה אנו תופסים בחושינו נגזרת ממציאות אידיאלית־אובייקטיבית בעוד שהדמיון מספק לנו ידע כוזב.
במשל "הקו המחולק" הוא מתאר ארבע דרגות של הכרה: הכרה שכלית, מחשבה, אמונה ודימוי.
דימוי הנוצר על ידי הדמיון הוא החלק הנחות ביותר של ההכרה.
אפלטון חושש מהשפעתו השלילית של הדמיון על המדינה בשל השוני בין הדימוי הלא רציונלי לבין האידאות.
פרדוקס הדמיון הפוליטי אצל אפלטון עוסק במתח שבין החש מהשפעתו השלילית של הדמיון על הפוליטיקה לבין תפקידו בבנייתו הפוזיטיבית של הדמיון את העולם הפוליטי.
תפקידו הפוזיטיבי של הדמיון הוא להתוות את הדרך מעולם התופעות אותו אנחנו מכירים, לעבר עולם האידאות.
לעומת אפלטון, אריסטו התייחס לדמיון בחיוב וראה אותו כמתווך בין החושים למחשבה, וכמרכיב הכרחי לקיומו של שיפוט בין טוב לרע.
המסורת הפילוסופית שהתפתחה בעקבותיו מכירה בדמיון כהכרחי לפיתוח הידיעה וההבנה של המציאות.
תומאס הובס טוען כי הדמיון עצמו הוא פוליטי ומגדיר מחדש את אופייה של הפוליטיקה: משחקנים פלורליסטים הפועלים מתוך לוגיקה צנטריפוגלית (השואפים להתרחק מהמרכז) לריבונות צנטריפטלית (השואפת למרכז).
מקובל להציג את הובס כמי שתיאר את הדמיון במילים: "שום דבר מלבד התנוונות החושים" (nothing but decaying sense) וברוח ביקורת זו גם פתח את ספרו לויתן בו הוא מתאר את תפקידי הדמיון: דמיון משקף/רפלקטיבי ודמיון מחבר.
שני סוגי הדמיון יוצרים ידע חלקי: הדמיון המשקף מסוכן כיוון שמציג את החלקיות כאמת; ואילו יכולת הדמיון לחבר בין דימויים מסוכנת יותר, כיוון שבחיבור של חלקי מידע לא מלאים היא יוצרת מניפולציה.
הובס הכיר בדמיון כאמצעי אפקטיבי להעברת מידע ואף ראה בשימוש המניפולטיבי בו כאמצעי לשליטה יעילה באוכלוסייה.
על אף הסכנה בדמיון, הוא גם הכיר בכוחו הפוזיטיבי ועשה בו שימוש פוליטי.
כחלק מהעיסוק האפיסטמולוגי במושג, עסק דייוויד יום בדמיון הפוליטי באופן עקיף דרך יחסו למושג דמיון, בעיקר במסכת טבע האדם (1739–1740).
לפי יום, התחושות האנושיות מתחלקות לרשמים שנוצרים בעזרת החושים.
ההעתק החלש של הרשמים נקרא "רעיון" ועליהם אחראי הדמיון.
הדמיון הוא השולט על הרעיונות ויכול לחבר ביניהם בכל אופן שיבחר.
יום מבחין גם בסוג נוסף של דמיון "הדמיון הסימפתטי" (sympathetic imagination) שמאפשר לנו לקיים רגש של סימפתיה עם האחר.
דמיון זה מאפשר גם לחדור לדעות ותחושות של האחר ובכך מאפשר לחבר רעיונות של האחר לדמיון הרפלקטיבי שלנו ובכך גם היכולת לזהות אינטרס משותף החיוני לפיתוח דמיון פוליטי.
עמנואל קאנט טוען שתפקידו הפוליטי המרכזי של הדמיון הוא ארגון הייצוגים המרכיבים את הניסיון האנושי ביחידות מֻבְנוֹת, מוּבָנוּת וקוהרנטיות.
לפי קאנט ההכרה אינה צילום של המציאות אלא סידור של המושגים באופן שנותן להם תוקף אובייקטיבי.
לפי תפיסה זו, בכוחו של הדמיון ליצור תמונה של השלם אף על פי שניסיוננו לא יחווה לעולם את השלם עצמו.
כך ניתן לדמיין בפועל את השלטון כולו דרך המפגשים הלא סדירים אותם אנחנו מקיימים עם מוסדותיו, כמו סניף הדואר או משרד הפנים.
בתוך הגדרתו של לואי אלתוסר למושג אידאולוגיה, הוא מסביר את כוחו של הדמיון להשפיע על הפוליטיקה: ראשית האידאולוגיה היא פונקציה שגורמת לאנשים לפעול ללא צורך בהתערבות ישירה ושנית היא גורם שמעביר תחושה של לכידות חברתית.
צ'ארלס טיילור מוסיף לאלתוסר ומאמין כי לעיתים האידאולוגיה המתפתחת אצל קומץ אנשים מתפשטת לדמיון חברתי רחב.
המדומיין החברתי מאופיין בכך שאינו נושא איתו מטען תאורטי אלא נשאר בגדר דימוי.
הדימוי זוכה לתפוצה רחבה ומאפשר ליצור "פרקטיקות חברתיות", כך למשל הריטואל של הפגנה הופך להגיוני כחלק מהבנת מערכת היחסים החברתיים עם האחר ועם המדינה כגוף.
לעיתים רבות הדמיון הפוליטי מקבל צורה אוטופית ובלתי ניתנת למימוש.
על אף שבמקרים רבים, סיפור אוטופי משמש כדמיון פוליטי, יש להפריד בין המושגים.
דמיון פוליטי הוא כוח מחולל שינוי פוזיטיבי במציאות וגם כאשר אין ביכולתו להתממש במלואו, הוא משפיע על הסדר החברתי.
בניגוד לגישת הריאל-פוליטיק, אשר לעיתים קרובות מכונה בפשטות "פרגמטיות" לפיה יש לפעול בעיקר על בסיס שיקולים של נסיבות וגורמים מתוך בחינת המציאות הנתונה, גישות אוטופיות עיוורות למציאות ומציעות חזון שיכול לשמש כדי להתעלות מעל המציאות הפוליטית והמבנים החברתיים ובכך לאתגר אותה.
דמיון פוליטי עשוי לשמש גשר בין אוטופיה היכולה להיתפס כ"פוליטיקת-חלום" לבין המבנים החברתיים הקיימים במציאות והמגבלות בהם.
כך למשל, משתמשת רות לויטס באוטופיה ככלי אנליטי לבחינה ולימוד של חזונות ושאיפות אוטופיים בחברה וככלי לחקירה וביקורת של ההווה ושל אפשרויות העתיד החלופיות.