tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דווקא כדי אחיזה משמש העור להפשטה, אבל ביותר מכדי אחיזה אין דרך להשתמש בעור להפשטה, הוא לא יכול לאחוז בשפתו כי אז לא יוכל למשוך בכוח ולהפשיט, ולאחוז סמוך לבשר קשה כי אז אינו יכול להחזיק היטב בעור, ולכן במצב כזה משתמשים בדרכים טובות יותר כדי להפשיט את העור.
קיימת מחלוקת בין רב לרבי יוחנן האם יש יד לטומאה בשיעור של בשר שהוא פחות מכזית והאם יש דין שומר לטומאה בשיעור של פחות מפול.
רבי יוחנן וריש לקיש נחלקו, בנוגע לשערות בעל חיים, האם הם נחשבים כ"יד", או כ"שומר".
לדעת רבי יוחנן שהשערות נחשבו כיד, הם מטמאות בכל מקום שאוחז בהם, גם אם אוחז בשערות שלא כנגד הבשר, אך לדעת ריש לקיש אין להחשיב שערות כיד, אלא כשומר לטומאה.
ריש לקיש סובר, שאין הדרך להשתמש בשערות כדי לאחוז את בעל החיים, ולכן הם לא נחשבות כ"יד", אבל לעומת זאת, ניתן להחשיב אותם כ"שומר", מכיוון שבשורש השיער, יש נקב זעיר, ובמקום זה מגינה השערה על הבשר, ולכן יש לה חשיבות כ"שומר".
יד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה היא חלקת קבורה ממלכתית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל שיועדה לקבורתם של שבעה מהצנחנים היהודיים שנשלחו לסייע לכוחות הברית במלחמת העולם השנייה כנגד גרמניה הנאצית ונהרגו בין שורות האויב באירופה.
החלקה מסומנת בצורת עיגול מוקפת שיחים גבוהים וממוקמת בצמוד אל חלקת גדולי האומה.
הקברים מסודרים בצורת האות V, המסמלת את ניצחונן של בעלות הברית.
במסגרת הפעילות להבאת חללי מלחמת העצמאות לקבורה, עלתה גם ההצעה, ביוזמת שאול אביגור, להביא את צנחני היישוב לקבורה בישראל.
גופתה של חנה סנש הייתה הראשונה שהובאה לקבורה בישראל, בגלל שהיא הייתה קבורה בבית קברות אזרחי בבודפשט ועל כן התהליך של העברת עצמותיה היה יחסית פשוט.
לבקשת אמה ואחיה נקבע שהיא תקבר בהר הרצל.
ב-26 במרץ 1950 הובאה סנש על ידי אוניית מלחמה של חיל הים הישראלי לנמל חיפה.
ב-27 במרץ 1950 נערך מסע הלווייתה שהחל בחיפה, נמשך בקיבוץ שדות ים שסנש הייתה מראשוניו, והמשיך משם דרך תל אביב לירושלים.
בספטמבר 1952, לאחר שהושגו האישורים להעברת עצמותיהם מבית הקברות הצבאי הבריטי בו היו קבורים, הובאו עצמותיהם של חביבה רייך ורפאל רייס לישראל מצ'כוסלובקיה.
הם נטמנו בהר הרצל בסמוך למקום קבורתה של חנה סנש.
בעקבות הבאת עצמותיהם של רייך ורייס, עלתה מצד משפחות וחברי צנחני היישוב שמקום קבורתם לא נודע, שייעשה להנצחתם בישראל.
במענה לכך, הוקמו בהר הרצל לצד קברות צנחני היישוב שעצמותיהם הועלו, לוחות זיכרון עם שמות צנחני היישוב שמקום קבורתם לא נודע.
ביולי 1954 הובאו לקבורה בסמוך לצנחני היישוב שניים מקרבנות אסון מעגן.
ב-28 בנובמבר 1954 נערך במקום טקס נוסף במהלכו הוסר הלוט מעל ארבע מצבות שהוקמו לזכרם של אבא ברדיצ'ב, פרץ גולדשטיין, צבי בן יעקב ואנצו סרני, שמקום קבורתם לא נודע.
יד לקורא: כתב עת לספרנות, לביבליוגרפיה ולארכיונאות היה כתב עת שיצא לאור בשלושה גלגולים שונים בין השנים 1946 ועד 2003, אז הוחלף בכתב העת "מידעת" שיצא לאור בהתחלה על ידי המרכז לספריות וספרות בישראל ובהמשך על ידי המחלקה ללימודי מידע באוניברסיטת בר-אילן.
כתב העת החל לצאת במתכונת של שתי חוברות בשנה במאי 1946 על ידי ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל - מרכז לתרבות ולחנוך והוצאת הקיבוץ המאוחד וכותרת המשנה שלו ציינה: "לספרן ולפעילי תרבות".
כתב העת יצא במתכונת זו עד 1954.
בינואר 1956, לאחר הפסקה של שנתיים, חודשה הוצאת כתב העת במתכונת של רבעון על ידי הוועד המרכזי של הסתדרות הפקידים/ארגון ספרני ישראל.
בגלגולו זה ציינה כותרת המשנה: "רבעון לספרנות ולביבליוגרפיה".
עורך הרבעון היה שלמה שונמי.
בספטמבר 1965, עם הקמת מרכז ההדרכה לספריות בישראל, יצא כתב העת באמצעות מוסד זה, עם השנים התמעטו מספר החוברות בשנה, עד כדי חוברת שנתית בעשור הראשון של המאה ה-21. עורך כתב העת בחלק ניכר מתקופה זו היה מרדכי נדב.
מטרת כתב העת הייתה כפולה: הן במה לנושאים מקצועיים פרקטיים של עבודת הספרן במסגרת הציבורית, התאגדויות של ארגון העובדים, אסיפות וועידות מקצועיות וכיוצא בזה והן במה מחקרית למאמרים בנושאים הקשורים בצד האקדמי של המקצוע ומחקרו כגון ניהול ותפעול ספריות, קטלוג, פרסום ביבליוגרפיות, חינוך והוראת המקצוע, ביקורת ספרות מקצועית ועוד.
יד לחללי חיל הים היא אנדרטה בעיר אשדוד, המנציחה את זכרם של חללי החיל.
כיום מונצחים על גביה שמותיהם של 421 חללים.
האנדרטה שוכנת בשטח גן אלישבע ברובע א' בצפון-מערב העיר, בקרבת הנמל.
היא הוקמה בראשית שנות השבעים לזכר חללי המשחתת אילת, שטובעה על ידי מצרים בשנת 1967. בשנת 1973 הוחלט לעשותה לאנדרטה לכל חללי החיל.
האנדרטה תוכננה על ידי כרמלי פלדמן, איש חיל הים, והיא נבנתה בהתנדבות על ידי ניצול המשחתת, מוטי ורובבל באמצעות כספי תרומות.
מדי שנה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, צה"ל עורך באנדרטה את "טקס ההתייחדות לזכר חללי זרוע הים".
האנדרטה היא רחבה מרוצפת באורך של 18 מטרים וברוחב של 10 מטרים, המוקפת במעקה בטון נמוך.
היא מעוצבת בדמותה של אונייה: בצידה הימני ניצב מבנה בטון דמוי גשר פיקוד, ובו עמוד דמוי אנטנת מכ"ם; בצידה השמאלי של הרחבה ניצבים תורני דגלים ונטועה גינה – כמו נמל שלחופו עגנה כביכול האונייה.
אל הקיר האחורי של מתחם האנדרטה הוצמדו לוחות שיש שחורים שעל גביהם נחרתו שמות החללים.
מעל הלוחות נקבע שלט ועליו הפסוק .
על גבי מבנה גשר הפיקוד הוצב שלט הנושא את המלים "כשעצובים הולכים לים, לכן הים מלוח" .
ב-2007 התווספו לה אבני הנצחה שעיצב ראובן ג'יאמבשו.
האנדרטה הוקמה בסיועו הכספי של חיל הים, ולאחר מאבק מול ראש עיריית חיפה שתכנן שתקום בעירו.
ראש עיריית אשדוד צבי צילקר שיכנע את נציגי חיל הים כי אשדוד מתאימה יותר כמיקום להקמתה משום שהיא תוכל להיבנות אל מול לים וללא חוצץ, ומפני שתוכל להוות השראה לעולים החדשים – המשתכנים במרכז קליטה בית קנדה הסמוך לגן – בעיר לתרום למולדת אליה שבו בעלייתם.
לרגל יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ב-1979, עיצב צבי נרקיס בול דואר הנושא ציור את של האנדרטה.
יד פשוטה הוא פירוש עיוני על "היד החזקה" של הרמב"ם שכתב ראש ישיבת ברכת משה הרב נחום אליעזר רבינוביץ' ויצא לאור בהוצאת מכון מעליות.
לכתיבת החיבור שותף צוות רבנים ואברכים מהישיבה שכלל במשך השנים את הרבנים צבי הבר, צבי שמשוני, אליעזר רייף, נועם בלזם, רועי הילדסהיימר, ינון חן, משה גרוס ושלומי אלדר.
בכל אחד מספרי היד החזקה נבחר כתב יד אחד או יותר הנחשב למדויק ביותר בספר זה.
בספרי המדע ואהבה כתב היד הנבחר הוא הנטינגטון 80, שעליו הערת הרמב"ם "הוגה מספרי".
לצד הטקסט הובאו השגות הראב"ד, בנוסח מדויק שהוגה על פי כתבי יד שונים.
בפירוש מושם דגש על דיוק לשונו של הרמב"ם ועל הקשר ההלכות.
הפירוש מתמודד עם כל הלכה ממקורותיה ושואף לחשוף את הדרך בה למד הרמב"ם את הסוגיה.
בשונה מפירושים רבים אחרים על משנה תורה - המתאפיינים בהתפלפלות, ב'חקירות' ובחילוקים סברתיים שונים - הפירוש מנסה לחתור להבנה הפשוטה והישרה של ההלכות.
גישתו של הרב רבינוביץ' היא לבאר את דברי הרמב"ם לפי הבנתו את אמיתת כוונתם, ללא רתיעה מכך שלעיתים שונה הבנתו מהבנתם של מפרשי הרמב"ם הבולטים, כגון מחבר מגיד משנה, רבי יוסף קארו, או של פוסקי הלכה קדומים.
זאת אף כאשר ישנן השלכות הלכתיות מובהקות היוצאות מהבנת פסקי הרמב"ם.
עם זאת, בחיבורו זה הוא אינו עובר בפן ההלכתי האקטואלי של הדברים, אלא מתמקד רק בפן הפרשני.
דגש חשוב נוסף, שהרב רבינוביץ היה מבין הראשונים ליישמו, הוא הניסיון להתחקות אחר הנוסח המדויק ביותר של הטקסט.
בכך, נפתרות מאליהן קושיות רבות בהן התקשו פרשנים קודמים שלפניהם עמד נוסח משובש.
הפירוש מתמודד לא אחת עם קושיותיהם של הרמב"ן (המופיעים בהשגותיו לספר המצוות לרמב"ם) והראב"ד (בהשגותיו על משנה תורה).
פעמים רבות התמודדות זו נעשית על ידי דיוק בלשונו של הרמב"ם, תוך השוואה בין מקורות שונים בכתביו.
בפתח כל ספר ישנו מבוא הסוקר את מקומו של הספר ביחס לשאר ספרי היד החזקה, וכן עומד על חלוקתו הפנימית של הספר להלכות ולנושאים שונים.
מטרתו של מבוא זה לתת ללומד תמונה כוללת של הספר ונושאיו.
בנוסף, בפתח כל חטיבת הלכות, וכן בפתח כל פרק, נכתב מבוא קצר.
ביאורו לדברי הרמב"ם נעשה פעמים רבות תוך יצירת הקבלה בין המושגים בהם משתמש הרמב"ם ובין אותם המושגים המופיעים בהקשרים שונים בשלל כתבי הרמב"ם עצמו ובכתבי מחברים אחרים.
מלבד עצם הביאור, מתאפיין החיבור בהצגת מקורותיו של הרמב"ם, בפרט התלמוד הבבלי, ובהסבר שיטת הרמב"ם בהבנת המקורות, ובהסבר שיקוליו בעניין פסיקת ההלכה, שלב אחרי שלב.
הרב רבינוביץ מסביר כי משנה תורה בנוי משתי סדרות של שבעה ספרים כל אחת.
הראשונה (ספרי המדע, אהבה, זמנים, נשים, קדושה, הפלאה וזרעים) דנה ברובה במצוות היחיד, ובדרך אגב בחיובי ציבור הנלווים לענייני היחיד.
השנייה (ספרי עבודה, קרבנות, טהרה, נזקים, קנין, משפטים ושופטים) עוסקת בענייני החברה ובדרך אגב גם בענייני היחיד.
הרב רבינוביץ נפטר לפני שהשלים את הסדרה.
עד פטירתו יצאו לאור עשרים ואחד כרכים, בהם פירוש על שמונה ספרים מתוך ארבעה עשר ספרי "משנה תורה":
הקדמה למשנה תורה ומנין המצות - תשנ"ז
מדע - כרך א - הלכות יסודי התורה - הלכות תלמוד תורה, תש"ן, תשנ"ח ותשס"ח (מהדורה ראשונה של הלכות דעות יצאה לאור בשנת תשמ"ח); כרך ב - הלכות עבודה זרה - הלכות תשובה, תש"ן, תשנ"ח ותשס"ח (מהדורות ראשונות של הלכות תשובה יצאו לאור בתשל"ז ותשמ"ח)
אהבה - כרך א - הלכות תפלה - הלכות קריית שמע; כרך ב - הלכות תפילין - סדר התפילה, תשמ"ד
זמנים - כרך א - הלכות שבת, תשנ"ד ותשס"ז; כרך ב - הלכות ערובין - הלכות שקלים, תשנ"ט; כרך ג - הלכות קדוש החדש - הלכות מגלה וחנוכה, תש"ס ותשס"ו
נשים - כרך א - הלכות אישות - הלכות גירושין, תשנ"ז; כרך ב - הלכות יבום וחליצה - הלכות שוטה, תשס"ג
זרעים - כרך א - הלכות כלאים - הלכות מתנות עניים, תשע"ו; כרך ב - הלכות תרומות, מעשר, תש"פ (בשנת תש"ס יצא כרך ראשוני על הלכות שמיטה ויובל)
נזקים - כרך א - הלכות נזקי ממון, תשס"ז; כרך ב - הלכות גניבה - הלכות גזילה ואבדה, תשס"ז; כרך ג - הלכות חובל ומזיק - הלכות רוצח ושמירת נפש, תשס"ז
משפטים - כרך א - הלכות שכירות - הלכות שאלה ופקדון, תשס"ג; כרך ב - הלכות מלוה ולווה, תשס"ג; כרך ג - הלכות טוען ונטען - הלכות נחלות, תשס"ד
שופטים - כרך א - הלכות סנהדרין והענשין המסורין להן, תשע"א; כרך ב - הלכות עדות - הלכות ממרים, תשע"א; כרך ג - הלכות אבל - הלכות מלכים, תשע"א
"יד לתעשייה הצבאית" (1987) הוא פסל מאת הפסל הישראלי דב פייגין.
הפסל "יד לתעשייה הצבאית" הוא פסל מופשט עשוי ברזל צבוע אדום.
הקומפוזיציה של הפסל מורכבת משני עמודים המקבילים זה אל זה.
העמודים מתעקלים כלפי צד אחד וחלקם העליון מתרחב, דבר המעניק לפסל דינמיות.
מבין העמודים פורצת צורה מעוגלת, ביומורפית.
הפסל נבנה במקום בו שכן בשנות ה-30 של המאה ה-20 מפעל לייצור גופים של רימוני יד ורובים של ארגון ההגנה.
הוא מבוסס על פסל הנחושת "עין צופיה" (1962), הנמצא באוסף מוזיאון באר שבע.
פייגין שמר על הקומפוזיציה הכללית של הפסל אולם בחר להשמיט פרטים שונים, כגון המבנה הפנימי של הצורה המעוגלת.
יד לשבעה הוא אתר הנצחה לשבעת חיילי צה"ל שנהרגו על ידי חיילים סורים ב-4 באפריל 1951 (יום רביעי, כ"ז אדר ב' תשי"א) במה שנודע כתקרית אל-חמה.
האתר נמצא לצד כביש 7599, כ-200 מטר מזרחית לצומת חמת גדר.
לפי הסכם שביתת הנשק עם סוריה משנת 1949 היה אזור מובלעת חמת גדר אמור להיות שטח מפורז שאסורה בו נוכחות צבאית.
הסורים לא הסכימו לשום נוכחות ישראלית במקום.
ב-4 באפריל 1951 יצא כוח של 19 חיילי שריון לבושים במדי שוטרים ואתם קצין וסמל משטרה.
הכוח יצא ממשטרת צמח בשני כלי רכב.
בהגיעם ליד צומת אל חמה נפתחה עליהם אש ובחילופי היריות נהרגו שבעה חיילים.
חיל האוויר הישראלי הגיב על תקרית זו בהפצצת האזור על ידי מטוסי ספיטפייר ומוסטנג.
לאחר תקרית זו השתלטו הסורים על אזור אל-חמה והחזיקו בו עד מלחמת ששת הימים.
אתר ההנצחה נחנך ב-מרץ 2015 והוא מורכב משלושה סלעים.
על סלע אחד חקוק מלפנים "יד לשבעה" ומאחור - כפות ידיים.
על הסלע המרכזי חקוקה מנורה בעלת שבעה קנים שבראשם שמות הנופלים: שמעון בלס, שמחה כהן, יצחק ישראלי, קלמן סולוניקוב, מרדכי כהן, ניסים לעוב ושמעון כהן.
בסלע ניכרים סימני הירי שגרם למותם והם מודגשים באדום.
את הסלע הזה פיסל יובל לופן מקיבוץ גינוסר.
על הסלע השלישי חקוק סיפור התקרית.
יד סולדת בו (בלשון הירושלמי יד שולטת) הוא מונח הלכתי המייצג מידת חום שממנו נרתעת היד.
מונח זה קובע הלכות העוסקות בבישול (כמו בישול בשבת, בישול בשר בחלב ובישולי גויים).
הראבי"ה פרש שמקור השם "סולדת" הוא מלשון הכתוב: "ואסלדה בחילה", כלומר שנבעת מחמת החום, ומושך את ידו לאחור מדאגה שלא תיכווה.
וכתב בספר יד יהודה שאינו נכווה מיד מהחום אלא לאחר שנשאר בו זמן מה, ולכך מיד לאחר שנותן בו את ידו מושכה לאחור כדי שלא תיכווה אם יחזיקנה זמן מה.
בגמרא מבואר שדרגת החום של יד סולדת בו היא .
ביאר הריטב"א, שלפי שקשה לשער אותו ביד, שיש אדם שידו סולדת ברתיחה מועטת, ויש שאינה סולדת אלא ברתיחה רבה, לפיכך שיערו בכריסו של תינוק.
יש שכתבו שבחום שכריסו של תינוק נכווית ממנו, גם יד של כל אדם בינוני נכוית.
ויש שכתבו ששיעור חום של יד סולדת הוא כשהיד חוזרת לאחוריה מחמת רוב חומה, ולא אמרו שיעור כריסו של תינוק, אלא לעניין אחר.
להלכה, יש שכתבו שאין אנו בקיאים בשיעור יד סולדת, ולכן יש להיזהר ולהחמיר בדבר עד שיעור שיצא הספק מלבו.
אולם, יש שכתבו שכאשר ניתן לאכול את המאכל, או לשתות משקה בבת אחת - אין הוא בחום של יד סולדת.
לפי מידות זמנינו (במעלות צלזיוס) נתנו אחרונים כמה שיעורים בקביעת יד סולדת לחומרה:
לדעת הרב שלמה זלמן אוירבך חום שמגיע 46 מעלות נחשב חום שהיד סולדת בו.
הרב אוירבך הסתמך על הגמרא האומרת שבית השחיטה צונן, נמצא שעד טמפרטורה זו אין ספק שאין זה חום שהיד סולדת בו, על פי מדידות שערך מצא שחום אותו מקום בשעת השחיטה אינו עולה על 46 מעלות.
לדעת הרב אברהם ישעיהו קרליץ ה'חזון איש', מידת חום שיד סולדת בו היא 40 מעלות.
פרופ' זאב לב כתב בשמו של הרב פרנק, שעד 52 או 54 מעלות אין זה חום שהיד סולדת בו.
ובשמו של רבי אהרן קוטלר כתב שעד 51.7 מעלות אין זה חום שהיד סולדת בו.
לעצם הגדרת סלידת היד, הביא פרופ' לב שתי אפשרויות: האחת, היד נרתעת מיד לאחוריה.
דבר זה מתרחש בחום הקרוב ל-60 מעלות.
השנייה, אפשר להחזיק את היד בתוך המים למשך שניות בודדות, אבל כעבור 5–10 שניות היד נרתעת לאחוריה.
דבר זה מתרחש בחום הקרוב ל-50 מעלות.
מלאכת מבשל - על פי ההלכה אסור לבשל בשבת דבר שלא התבשל כולו (בהגדרה ההלכתית: "שלא נתבשל כל צורכו").
איסור זה חל כאשר מחממים מאכל בחום שהיד סולדת בו בלבד, שיעור חום זה נקבע לפי השיעורים שלעיל.
בישול אחר בישול - אין איסור לבשל מאכל מבושל.
כאשר מדובר במאכל לח, לפי חלק מהראשונים יש בו איסור בישול כאשר נצטנן משיעור חום שיד סולדת בו.
יֶד פְּרִיוֹר, נקרא גם δ בנושא הנחש, הוא כוכב בולט בחלקה המערבי של קבוצת הכוכבים נושא הנחש, על הגבול עם קבוצת הכוכבים ראש הנחש, במרחק של כ- 170 שנות אור ממערכת השמש.
לכוכב בהירות נראית מדרגה 2.75. מקור שמו הוא ערבוב של ערבית ולטינית כאשר השם "יד" (يد - יד) התייחס לשני הכוכבים הצמודים δ בנושא הנחש ו-ε בנושא הנחש וכדי להבדיל ביניהם קיבל המזרחי מהשניים את התוספת הלטינית פריור (Prior - קדמי) והמערבי את התוספת הלטינית פוסטריור (Posterior - אחורי).
זוג הכוכבים ייצג את ידו של נושא הנחש האוחזת בנחש עצמו.
במרחק זוויתי של כ-9 מעלות ממזרח-צפון-מזרח ליד פריור נמצא הצביר הכדורי M12 וכ-11 מעלות ממזרח ליד פריור נמצא הצביר הכדורי M10, כך שניתן להשתמש בו כדי לאתרם.
יד פריור הוא ענק אדום עם סיווג ספקטרלי M0.5 III, מסתו גדולה ב-50% ממסת השמש ורדיוסו הוא פי 56 מרדיוס השמש כך שצפיפותו נמוכה מאוד.
טמפרטורת פניו היא כ-3,775 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 185 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל טמפרטורת פניו הנמוכה, רוב קרינתו היא בתחום התת-אדום, ויחד איתה עוצמת הארתו הכוללת היא יותר מפי 600 מעוצמת ההארה של השמש.
לכוכב יש מתכתיות גדולה יחסית ושכיחות היסודות הכבדים מהליום על פניו היא כפולה משכיחותם על פני השמש.
נראה שבהירותו של יד פריור משתנה במספר מאיות של דרגת בהירות והוא מסווג כחשוד ככוכב משתנה.
יד לילד המיוחד היא עמותה ישראלית שמעניקה תמיכה מקיפה עבור בעלי צרכים מיוחדים ובני משפחותיהם.
העמותה נוסדה בשנת 2005 בתמיכתו של רא"ל אמנון ליפקין שחק, שאף שימש כיו"ר הראשון של העמותה.
מטרת העמותה היא "קידום ילדים וצעירים עם צרכים מיוחדים למימוש הפוטנציאל הטמון בהם ולעידוד עצמאותם...
העמותה פועלת במסגרת הבלתי פורמלית ומעניקה מגוון שירותים לבעלי הצרכים: כלים מקצועיים להורים ובני המשפחה לגידול הילד במסגרת הביתית; קידום יכולות תפקודיות מוטוריות וקוגניטיביות של הילד המיוחד; שילובו בקהילה ובמוסד החינוכי עד כמה שניתן; שילוב בצה"ל; פעילות פנאי, תרבות, מנוחה ואירועים עבור הילדים המיוחדים ובני משפחותיהם.
פעילות העמותה מתנהלת במיזמים שונים, בהם: מרכז רגש לתמיכה רגשית, פרויקט בר/בת מצווה, מלונית נופש, דירת אימון בקהילה, פרויקט חונכות, מיזם הנני לאימהות, מערכי דיור עצמאיים בקהילה, גדולים במדים לשילוב בצה"ל ומשמר הטבע לשילובם בשוק התעסוקה האזרחי.
בשנת 2017 קיבל אריאל אלמוג, ממייסדי תוכנית "גדולים במדים" שפועלת תחת העמותה, את אות הנשיא למתנדב כ"הוקרה על תרומתו לבעלי מוגבלויות".
בחודש מרץ 2019 ביקרו את נערי העמותה, שגריר ארצות הברית בישראל, דייוויד פרידמן, יחד עם כריס נילי, עוזרו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ויו"ר הוועדה המייעצת לנפגעי ארצות הברית לאנשים עם מוגבלויות.
מטרת הביקור הייתה ללמוד על אופן שילוב צעירים וצעירות בעלי מוגבלויות בצבא ארצות הברית.
פעילות העמותה מעוררת עניין אצל אנשי ציבור, שנפגשים עם הנערים באופן אישי, וראש הממשלה בנימין נתניהו אף אירח אותם מספר פעמים בלשכתו.
בשנת 2004 התארגנו מספר משפחות מחסידי חב"ד שלהם ילדים עם צרכים מיוחדים, ופנו לרב שלמה מיידנצ'יק שהחל לארגן עבורם מפגשי תמיכה ובנה מסגרת של קהילה שערה לצרכיהם המיוחדים.
לצדו של הרב מיידנצ'יק, תמך הרמטכ"ל לשעבר, רא"ל אמנון ליפקין שחק, בפעילות העמותה.
זמן קצר לאחר תחילת הפעילות, נפטר הרב מיידנצ'יק ואת מקומו בניהול העמותה החליפו נכדו, הרב מנחם מנדל בליניצקי, שמשמש עד היום כמנכ"ל העמותה.
בשנת 2005 נרשמה העמותה "יד לילד המיוחד" באופן רשמי, ועד שנת 2010 פעלה בעיקר בהענקת תמיכה אישית, וארגון אירועי תרבות פנאי ונופש.
החל משנת 2010, הרחיבה העמותה את פעילותה לכלל האוכלוסייה, הקימה מרכזי תמיכה ברחבי הארץ, וכיום היא כוללת מגוון תוכניות סיוע מקצועיות בפריסה ארצית.
בשנת 2010 הקימה העמותה את "מרכז רגש" בעיר בית דגן.
המרכז דואג לכל הדרוש להתפתחות ילדים עם צרכים מיוחדים, החל מבעיות רגשיות ועד לקשיי למידה.
המקום מכיל מגוון כלים טיפוליים, ביניהם: גרייה חושית בחדר סנוזלן, ריפוי בעיסוק, גינה טיפולית, ג'ימבורי, טיפול באומנויות (מוזיקה, ציור, מחול), פסיכותרפיה, פסיכודרמה, הקניית קריאה, הדרכות פסיכולוגיות, קלינאיות תקשורת, פיזיותרפיה, הידרותרפיה, טיפול בעזרת בעלי חיים ורכיבה טיפולית.
הטיפולים הפרא-רפואיים, מוגשים על ידי יותר מ-60 בעלי מקצועי, ביניהם: פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, מרפאים בעיסוק, קלינאי תקשורת ועוד.
רוב המטופלים הם ילדים הנמצאים במסגרת ביתית, שמגיעים למרכז לאחר שעות הלימוד להשלים פערים ולהתקדם בהתאם למצבם.
הורי הילדים יכולים להיות נוכחים בשעת הטיפול, ולקבל הכוונה להמשך התקדמות בבית באופן עצמאי.
לצד הילדים, מעניק המקום גם שירותי תמיכה ייעודיים עבור ההורים: הדרכה וליווי, מידע מקצועי, הפניה לאנשי מקצוע, מידע על שירותים הניתנים בקהילה וקבוצות תמיכה.
השירות מוענק באופן מסובסד לזכאים ובתיאום עם כל קופות החולים בישראל.
בשנת 2018 ניתנו במרכז מעל ל-10,000 טיפולים בתחומים שונים, כאשר 90% מהם קיבלו טיפולים פרטניים.
עקב מצבם הייחודי, ישנם הורים שנמנעים מלחגוג בר מצווה או בת מצווה עבור ילדם המיוחד.
העמותה שואפת שגם בעלי הצרכים יוכלו לחגוג ככל הילדים, בהתאם לצרכיהם.
לשם כך דואגת העמותה לסדר פתרונות טכניים והלכתיים, בהתאמה אישית לכל ילד.
תוכנית "בר/בת מצווה" פועלת בפריסה ארצית וכוללת עלייה לתורה וחגיגה עבור המשפחה.
בשנת 2013 אירח ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בלשכתו, את קבוצת בני ובנות מצווה בעלי צרכים מיוחדים, והעניק להם מתנה אישית.
בפברואר 2013 הוקמה מלונית נופש בשם "בית כרמלה ואברהם שבת", בשכונת קריית אליעזר בחיפה.
מטרת המלונית היא לארח נופשוני סיוע לילדים עם צרכים מיוחדים, כדי לאפשר לבני המשפחה פסק זמן של רענון במהלך השבוע.
בסופי שבוע מתקיים במקום נופשון לילדים עם אוטיזם, מוגבלות שכלית התפתחותית, תסמונת דאון, ושאר צרכים מיוחדים, בליווי צוות מתנדבים ומתנדבות.
בחופשים מתקיים במקום קייטנות לילדים מיוחדים.
מבנה המלונית הוקצה על ידי עיריית חיפה והעמותה שיפצה אותו בעלות של כמיליון וחצי שקלים.
המבנה מכיל 25 מיטות ב-5 חדרי אירוח, חדר פעילות, חדר אוכל וחדר ג'ימבורי.
חצר המלונית מכיל 300 מ"ר של מדשאות ומתקני משחקים.
המקום כולו מותאם ומבוטח, בהתאם לנגישות הנדרשת.
הפעילות מפוקחת ומאושרת על ידי משרד הרווחה, המשתתפת במימון חלקי של ההוצאות, ובסיוע הרשות המקומית.
בשנת 2014 יצרה העמותה תוכנית בשם "דירת אימון בקהילה", שמלווה את הנערים בשלב המעבר מהמסגרת חינוכית ועד להשתלבות בחיים עצמאיים.
בגיל עשרים ואחד מסתיים באופן רשמי מסגרת החינוך המיוחד וילדים רבים שמעוניינים ומסוגלים לנהל אורך חיים עצמאי, מתקשים לקנות כישורי חיים בבת אחת.
בשיתוף פעולה עם בית הספר "התומר" לחינוך מיוחד בנס ציונה, עוברים הנערים הדרכה מקדימה לניהול כישורי חיים בדירת האימון.
הנערים באים שלושה ימים בחודש, למשך חצי שנה, בה הם לומדים לנהל משק בית עצמאי הכולל קניות, הכנת ארוחות, כביסות, תשלומי חשבונות, דואר, סדר וניקיון, מקלחות והתארגנות עצמאית לשינה.
המקום נמצא בליווי מדריכים וצוות מקצועי, הן לנערים למקרה הצורך והן להורים.
בסיום השנה, הנערים בשלים יותר לניהול חיים עצמאיים ואף להשתלבות בעבודה ובחברה.
בטקס מיוחד הנערך בסיום התהליך, מארחים הנערים המיוחדים את בני משפחותיהם בדירת האמון שלהם.
דירת האמון משמשת באופן קבוע 40 תלמידים בגילאי 16–18.
בשנת 2018 פתחה העמותה דירת מגורים קבועה בקהילה, עבור בוגרים עם מוגבלויות המעוניינים לעבור לגור בקביעות בדירה עצמאית.
בדירה מנהלים אורח חיים מלא הכולל תחזוקת הדירה ויציאה לעבודה באופן עצמאי.
בדירות יש חוגים ופעילות וכן צוות שנוכח במקום כדי לתת מענה בהתאם למתבקש.
הדירה הראשונה ממוקמת בקריית מלאכי והיא מפוקחת ומאושרת על ידי משרד הרווחה.
בשנת 2015 הושק פרויקט חונכות "למען חוסנה של המשפחה המיוחדת.
התוכנית מעניקה ליווי שנתי הכולל חונכות, מגוון פעילויות לילדים ולהורים ומפגשי העצמה להורים".
המשתתפים בתוכנית הם סטודנטים שמקבלים מלגה, תמורת חונכות שבועית קבועה, עם ילד או ילדה בעלי צרכים מיוחדים.
במהלך השנה נערכים ימי כיף וגיבוש עבור החונכים והילדים.
העמותה שמה דגש על בחירת סטודנטים שגם הם זקוקים למלגה.
התוכנית נעשית בשיתוף עמותת "חברים למסע", מפעל הפיס והרשויות המקומיות.
היא פועלת בערים: ראשון לציון, רחובות, נס ציונה, בת ים, חולון, שוהם, והיא במגמה להפוך לפריסה ארצית.
בשנת 2016 הקימה העמותה את מיזם "הנני" שמתמקד בפעילות לאימהות לילדים עם צרכים מיוחדים, ויצירת מרחב נשי תומך.
הצורך בכך נובע עקב ההקרבה הרבה הנדרשת מאימהות למען הטיפול בילד.
הארגון יוזם ימי עיון, מפגשים ופעילויות, במטרה ליצור סביבה אימהית תומכת.
גולת הכותרת של הארגון היא שיתוף פעולה עם אגודת ניצן, להכשרה מקצועית לאימון אימהות לילדים מיוחדים.
ההכשרה הניתנת היא בשיטת E.C.C שפיתחה ד"ר מלי דנינו, מנכ"לית אגודת ניצן.
הארגון פועל תחת עמותת "יד לילד המיוחד" ומנוהל על ידי מושקי לנדאו, בליוויה של העיתונאית ליהיא לפיד שמייעצת לארגון מאז היווסדו.
השירות בצה"ל עבור אזרחי מדינת ישראל, הוא חלק בלתי נפרד מהמסלול החינוכי, התרבותי והערכי.
במשך השנים נמנע מצעירים עם מוגבלויות להתגייס ולתרום לצה"ל בצורה מוסדרת.
חוקי החינוך המיוחד בישראל קובעים שהמסגרת החינוכית עבור צעירים עם מוגבלויות מסתיימת בגיל 21. בזמן זה, בני גילם כבר לקראת סיום השירות הצבאי או השירות הלאומי.
מצב זה יצר נתק חברתי וקהילתי בין אותם צעירים לחברה הישראלית.
בשנת 2005 נפצע סא"ל אריאל אלמוג ובמהלך אשפוזו בבית החולים, נחשף לנערים ונערות רבים עם מוגבלויות, שמעוניינים אך מנועים מלהתגייס לצה"ל.
עקב כך הקים, יחד עם האלוף גבי אופיר, את תוכנית "גדולים במדים", במסגרתה נעשים מאמצים לשלב עד כמה שניתן צעירים עם מוגבלויות בבסיסי צה"ל ברחבי הארץ.
בשנת 2014 חברו יוזמי "גדולים במדים" לעמותת "יד לילד המיוחד" וכיום התוכנית פועלת תחת העמותה, שביססה והרחיבה אותה לפריסה ארצית.
בהמשך שנת 2014, הוחל בשיתוף פעולה עם JNF ארצות הברית, במטרה להרחיב את התוכנית ולאפשר למאות צעירים נוספים לקחת בה חלק.
את שיתוף הפעולה מנהל רב-סרן במילואים טיראן עטיה, לשעבר מפקד יחידת המתנדבים בצה"ל שר אל (שר-אל).
מטרת התוכנית היא בעיקר להגשים את חלומם של הצעירים והוריהם – לעשות שירות צבאי כמו כל אזרח במדינה.
בנוסף, יש לכך תועלת יצרנית למערך הצבאי, בעבודות השירות שהם מבצעים, ותועלת חברתית בסיפוק שזה גורם למתנדבים.
בטווח הארוך יש בזה כדי לתרום לשילוב הצעירים בחיי חברה נורמטיביים, התנהלות בקהילה ויעילות בשוק העבודה האזרחי.
מטרה נוספת היא מפגש בלתי אמצעי של חיילים בבסיס, לאנשים עם צרכים מיוחדים.
לעיתים, בעקבות המפגש וההיכרות המעמיקה עם בעלי הצרכים, אותם חיילים נהפכים בהמשך למעסיקים של הצעירים במפעלים אזרחיים.
השלב הראשון בתוכנית מתקיים במסגרת פעילות בבתי הספר לחינוך מיוחד.
פעמיים בשבוע מגיעים הצעירים לחצי יום התנדבות בבסיס, עולים על מדים ומבצעים משימות לפי דרישות הצבא.
ההתנסות נעשית עם צוות מלווה, כחלק מתוכנית הלימודים שמוכרת ומלווה על ידי משרד החינוך כתוכנית חוץ.
בגיל 21, עם סיום מסגרת החינוך המיוחד, מגיעים הנערים לשלב השירות המלא.
תחילה הם מתגייסים כמתנדבים ועוברים תהליך של הערכה ואומדן יכולת תפקוד.
הכשירים מותאמים לאחר מכן לקטגוריות שירות שונות בהתאם ליכולותיהם.
בשלב הבא עוברים הנערים סימולציה מדגימה של שירות צבאי במסגרת גדנ"ע, הכולל שבוע של אימונים בשטח, מורל צבאי וטירונות מותאמת.
אלו שנמצא כשירים, משתלבים כחלק מכוח האדם הצבאי בבסיסים הסמוכים למסגרת ממנה הם באים.
במהלך השירות נערכות הדרכות מקצועיות על ידי פסיכולוגים, עובדים סוציאליים ומדריכים, המלווים את המתנדבים לכל אורך תקופת השירות.
תחומי העיסוק של הנערים בצה"ל הוא בעיקר בלוגיסטיקה.
בין השאר הם משתתפים בהכנת ערכות מגן, תחזוקת מחסני חירום, חנויות צבאיות, בתי דפוס, מטבחים, טחנות גריסה, טלפוניה ועוד.
רבים מהצעירים המאובחנים על ההספקטרום האוטיסטי ניחנים ביכולות אנליטיות וחזותיות יוצאות דופן, והם משולבים בעבודה עם חומרים חזותיים כמו פענוח תצלומי לוויין, פירוק מכשירים אלקטרוניים, מיחזור ופירוק מחשבים ישנים וסיוע בתיקוני חלקי מטוסים.
הנערים מגיעים מדי יום לבסיס כקבוצה, ולכל קבוצה תפקיד ומקום קבוע לאורך השירות.
כדי לאפשר התנהלות תקינה ואיתור בעיות, נמצאים מנהלי התוכנית בקשר מתמיד עם הורי הנערים, מפקדי לשכות הגיוס, מפקדי הבסיסים והפיקוד הבכיר בצה"ל.
שיאו של השירות הוא סיום מוצלח של מסע כומתה עם דגלי ישראל ושירת ססמאות.
לאחר סיום שנת השירות הראשונה כמתנדבים, ובהתאם לחוות הדעת המקצועית, עוברים הצעירים המתאימים לגיוס את ועדות הקבלה הצבאיות על מנת לקבל מעמד של חייל מתנדב.
רוב הצעירים משרתים בסטטוס "מתנדבים בצה"ל", אך העמותה פועלת על מנת לסייע לצעירים המתקדמים והעומדים בקריטריונים, לקבל מעמד של מגויס לצה"ל, עם תעודת חוגר על כל המשתמע מכך.
כעשרים אחוז ממשתתפי התוכנית נקלטים בסופו של התהליך כחיילים מן המניין בצבא, וממשיכים בתוכנית בתפקידים שונים.
קבלת תעודת החוגר מהווה הכרה של צה"ל בתרומת משתתפי התוכנית ובמקביל מגבירה את תחושת הסיפוק של הצעירים.
נכון לשנת 2019, מתוך 250 משתתפי התוכנית, 59 צעירים קיבלו תעודת חוגר.
אורך השירות נע בין שנתיים לשלוש.
המעוניינים ממשיכים את תרומתם לצה"ל גם לאחר השחרור.
תוכנית "גדולים במדים" משלבת כ-400 צעירים וצעירות בצה"ל ופועלת ב-30 בסיסים הפרוסים בכל הארץ, מהצפון ועד אילת.
נערי התוכנית מבקרים תכופות אצל אנשי ציבור, נשיא המדינה, ולפני החגים מתקבלים בלשכתו של ראש הממשלה.
בשנת 2017 קיבל סא"ל אריאל אלמוג, ממייסדי התוכנית, את אות הנשיא למתנדב כ"הוקרה על תרומתו לבעלי מוגבלויות...
בצמצום פערים וקידום השוויון בין מגזרים ובין אוכלוסיות בחברה הישראלית".
בחודש מרץ 2019, ביקר את נערי גדולים במדים, שגריר ארצות הברית בישראל, דייוויד פרידמן, יחד עם כריס נילי, עוזרו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ויו"ר הוועדה המייעצת לאנשים עם מוגבלויות בארצות הברית.
הביקור היה חלק משיתוף הפעולה בין עמותת יד ליד המיוחד ל-JNF (קק"ל) ארצות הברית, במטרה לבחון וללמוד על אופן שילוב צעירים וצעירות עם מוגבלויות בחיים צבאיים, ליישום בצבא ארצות הברית.
לדברי השגריר פרידמן: "זה פרויקט מדהים באמת, ליבו של צה"ל.
אנחנו כבר בודקים עם הנספח הצבאי שלנו כדי לראות איך אפשר ליישם מודל דומה בצבא האמריקני"
בשנת 2015 ייסדה העמותה את מיזם "משמר הטבע", תוכנית המשך לבוגרי גדולים במדים.
כדי לאפשר לצעירים, עם סיום התנדבותם הצבאית, התאקלמות קלה באזרחות, הם משולבים בעבודות שמירה ואחזקה של מתקנים ופארקים עירוניים, בליווי צמוד של הדרכה ואנשי מקצוע.
הבחירה בפארקים נועדה כדי לקבל אפקט טיפולי שמתקבל עקב החיבור לעולם הטבע, הצומח ובעלי החיים.
הצעירים עובדים בשכר, וכיום התוכנית פועלת בערים ראשון לציון, רחובות ונס ציונה.
כעבור חצי שנה, ממשיכים הצעירים בשוק התעסוקה החופשי, חלקם תחת המעסיקים של הרשות המקומית שלמדה להכיר את יתרונותיהם ויעילותם של אותם צעירים.
העמותה דואגת להשמת הצעירים במקומות תעסוקה המתאימים ליכולותיהם.
עם המקומות בהם עובדים בוגרי התוכנית נמנים: בנק הפועלים, קריית הממשלה, מכון ויצמן, אלטשולר שחם, עיריית נס ציונה, סינמה סיטי, ארומה אספרסו בר, סופר פארם, רכבת ישראל, מקס סטוק, שקם, אל על ועוד.
יד עזר לחבר היא עמותה ללא מטרות רווח, שנוסדה בשנת 2001 כשהרקע להקמתה היה המצב החברתי והכלכלי בישראל.
החל מיום הקמתה פועלת העמותה באמצעות תרומות הציבור ובעזרת מתנדבים ברחבי ישראל.
העמותה אינה נתמכת כלכלית על ידי המדינה.
במרוצת השנים, החלה העמותה למקד את פעילותה לטובת ניצולי שואה במצב כלכלי רעוע הסובלים מבדידות ורעב.
הייעוד של עמותת יד עזר לחבר
לפעול לצמצום העוני בחברה הישראלית, להוציא אנשים ממעגל העוני ולאפשר לניצולי שואה לחיות את חייהם בכבוד הראוי.
כיום, מפעילה העמותה קריית חסד בחיפה בה מתגוררים למעלה מ-120 ניצולי שואה שחיו בעבר מתחת לקו העוני.
העמותה מספקת לניצולי השואה מגורים, מזון, שירותים סוציאליים וחיי חברה.
פעילויות נוספות המתקיימות במסגרת פעילות העמותה:
הפעלת מספר בתי תמחוי בהם מקבלים יום יום מאות נזקקים ארוחת צהריים חמה.
כמו כן מחלקת העמותה ארוחות מזינות לתלמידי בתי ספר.
חלוקת חבילות מזון לנזקקים פעמיים בשנה, חג הפסח וראש השנה.
עריכת טקסי מחווה לניצולות שואה מדי שנה (טקס בחירת מלכה היופי).
עריכת טקסי בר מצווה לניצולי שלא חגגו בנעוריהם.
הפעלת מועדון חברתי לניצולי השואה הכולל שלוש ארוחות חמות ביום, חוגיי העשרה, צוות רפואי ותמיכה 24/7.
הענקת פרס "יד עזר לחבר"- "מגן הצדק החברתי" כאות הוקרה לאנשים הפועלים למען שיפור מצבם של ניצולי השואה.
הכוח הרם ביותר של העמותה הוא מתנדביה.
מתנדבי העמותה מסייעים לצרכים המגוונים של העמותה כגון: סיוע לאוכלוסיית ניצולי השואה המתקשים בתפקוד היום-יומי, סיוע במערך הלוגיסטי של העמותה, חלוקת מזון וכיוצא בזה.
מועדון הכדורגל מכבי חיפה אימץ את עמותת יד עזר לחבר, ושחקניה החל מהנערים וכלה בשחקני הקבוצה הבוגרת מגיעים באופן קבוע להתנדב בעמותה ולהשתתף בטקסים ובאירועים הנערכים בעמותה.
בעמותה מתנדבים מכל הגילאים ומכל שכבות האוכלוסייה, לרבות שוטרים, חיילים, שירות בתי הסוהר, סטודנטים, תלמידים ועוד.
בשנת 2018 הקימה עמותת יד עזר לחבר את מוזיאון השואה בקריית החסד ברחוב קסל בחיפה.
המוזיאון מתעד בכל דרכי המדיה הדיגיטלית את עדויותיהם של הניצולים המתגוררים בבית החם של העמותה וכאלו שנפטרו בשנים האחרונות.
במוזיאון ישנם אוספי זיכרון ואמנות שנתרמו לעמותה על ידי משפחות ניצולי השואה.
המוזיאון עבור רבים מציין גם את המעבר משואה לתקופה.
בפתח המוזיאון מוצגת לראווה גם המשקפת של יוסף טרומפלדור ששוויה נקבע על ידי אנשי מקצוע בכ־25,000 דולר ונחשב ל"נכס" היסטורי.
המוזיאון הוקם כדי להנחיל את עברו של עם ישראל לנוער מכל רחבי הארץ וכן לתיירים המגיעים לבקר במוזיאון.
הייחודיות של המוזיאון היא האפשרות של כל מי שמבקר במוזיאון ללמוד במהלך הסיור על ניצולי שואה ששרדו את התופת, ובסיום הביקור לפגשו את אותם שורדים, פנים מול פנים, כדיירי הבית החם ולשמוע מהם ישירות את הסיפור ובד ובבד לספק להם חברה ולהפיג את בדידותם.
העמותה מקיימת מדי שנה הן ביום הזיכרון הישראלי לשואה והן ביום השואה הבינלאומי טקס בהשתתפות אלפי משתתפים, ביניהם ניצולי שואה, תלמידים, קבוצות כדורגל, שרים, חברי כנסת, שגרירים ועוד.
"יד רצחנית" הוא סרט אימה וקומדיה שחורה אמריקאי משנת 1999, אשר בוים על ידי רודמן פלנדר ונכתב על ידי טרי יוז ורון מילבאואר.
בסרט מככבים דבון סאווה, סת' גרין, אלדן הנסון, ג'סיקה אלבה, וויויקה איי פוקס.
העלילה העיקרית עוקבת אחר חייו של נער עצלן ממוצע, בשם אנטון טוביאס (סאווה), שידו נעשית אחוזת דיבוק וועוברת מסע הרג, גם לאחר שהיא נכרתת.
הסרט נעשה בהשראת הפתגמים "ידיי סרק הם משחקי השטן" ו"השטן עושה עבודה לידי סרק".
הסרט לא זכה להצלחה כאשר גרף 4.2 מיליון דולר כנגד תקציב של 25 מיליון דולר.
הוריו של אנטון טוביאס מתים בסוף ליל כל הקדושים, וכל הרמזים מצביעים על כך שהוא הרג אותם.
לאחר שהרג את חבריו הטובים ביותר, אנטון מבין שידו הימנית הפכה לדיבוק.
הוא לא מצליח לשלוט בידו, הוא זורק את החתול שלו מעבר לרחוב ותוך כדי חיפוש אחריו, הוא נתקל בשכנתו מולי והשניים מתחילים מערכת יחסים.
אנטון מקיים הלוויה להוריו וחבריו.
עם זאת, חבריו מחליטים לא ללכת לגן עדן, חוזרים לגופם הקודם ועולים מהקבר.
בינתיים, כוהנת גדולה בשם דבי לקור צדה את הרוח האחראית להרג ברחבי הארץ.
לאחר שידו הורגת שני שוטרים בסלון שלו, אנטון מנתק כורת את היד.
חבריו מחפשים ערכת עזרה ראשונה בעוד אנטון שורף את היד במיקרוגל.
בינתיים, דבי (עכשיו יחד עם רנדי, שכנו של אנטון) צדה את אנטון כדי לבלום את הדיבוק שביד.
לאחר ששלח את מולי לבית הספר, אנטון חוזר הביתה כדי לסיים להשמיד את היד.
לרוע המזל חבריו של אנטון פנוב ומיק משחררים את היד בשוגג.
השלושה גונבים אחר כך את משאיתו של רנדי ופונים לבית הספר.
מיק ופנוב הולכים למסיבת ליל כל הקדושים כדי להשגיח על מולי, בעוד אנטון מחפש את היד.
רנדי ודבי נפגשים עם אנטון.
דבי מסבירה שהיד תגרור את הנשמה של מולי לעולם התחתון.
אנטון פורץ למסיבה ומנסה להזהיר את כולם מידו, אך מתעלמים ממנו.
לאחר מכן היד הורגת את סולן הלהקה שבמסיבה וגורמת לבהלה.
מולי וחברתה טניה נמלטים דרך פתחי האוורור.
הם מנסים לעבור דרך מאורר אותו הם עוצרים באמצעות הנעל של טניה, לאחר מכן הן מחברות חבל למאורר והשתיים יורדות מהחבל, אך בזמן שטניה יורדת מהחבל היד תוספת את טניה ומנסה למשוך אותה ובמקביל מולי מנסה להיאבק ביד ולמשוך את טניה מלמטה.
בסופו של דבר היד תופסת בנעל של טניה שעצרה את המאוורר, המאורר נופל וטניה נופלת ביחד איתו אל מותה.
"יד ענוגה" הוא שיר אהבה שכתב המשורר זלמן שניאור בשנת 1902, בהיותו בן 15. השיר התפרסם בכתב העת הספרותי "המעורר" בשנת 1906. לשיר, ככל הנראה, הותאם בתחילה לחן אירופאי-יידי, אולם הוא ידוע כיום בלחן ערבי-עממי ממקור סורי, לבנוניאו בדואי.
לשיר נעשו עשרות ביצועים שונים בפי אמנים רבים:
הלל (אילקה) רווה ואביבה רווה (1954)
המיצב האמנותי "יד ענוגה" (1975–1978) מאת האמן הישראלי משה גרשוני, נעשה בהשראת השיר.
"יד ענוגה" היא נובלה מאת הסופר יגאל סרנה, שיצאה לאור ב-2008.
יד שרה היא מעמותות ההתנדבות (מלכ"ר) הגדולות בישראל.
היא מעניקה מגוון שירותים לאנשים עם לקויות ומחלות במטרה לצמצם את השפעת לקויותיהם ומחלותיהם על תפקודם ועצמאותם.
יד שרה פועלת כדי לאפשר לכל אדם להמשיך באורח החיים שהוא בחר בו, בביתו עם משפחתו וקהילתו ולא להיאלץ לעבור למוסד סיעודי, כי היא משוכנעת שהשארתו של החולה והאדם בעל הלקות בסביבתו הטבעית חשובה לשיפור התפקוד ולהחלמה פיזית ונפשית לפרט עצמו וחשובה גם מבחינה תרבותית וכלכלית לחברה ולמדינה.
'יד שרה' החלה את דרכה ב-1976, כאשר מיכל ואורי לופוליאנסקי קנו מספר משאפים, במטרה להשאילם לחולים בשכונתם עזרת תורה בירושלים.
בעקבות יוזמתם החלו תושבי השכונה להביא להם מכשירים, עזרים רפואיים ופריטי ציוד טכנולוגיה מסייעת שונים, שלהם לא נזקקו עוד.
תוך זמן קצר התמלאה דירתם הקטנה בהליכונים, קביים, כיסאות גלגלים ואביזרים רבים נוספים.
בבעלות הגמ"ח הביתי היה ציוד רפואי שענה על צורכיהם של תושבי השכונה והשכונות הסמוכות לה.
לופוליאנסקי ראה שהצורך בהשאלת ציוד רפואי היה גדול יותר, והחליט להרחיב את מרכז ההשאלה.
אביו של לופוליאנסקי, יעקב לופוליאנסקי, שמכר את חנות הנעליים שהייתה לו ויצא לגמלאות, תרם את הכסף שקיבל עבור החנות להרחבת הגמ"ח.
מבנה מתאים למרכז נמצא במקום שהיה פעם אכסניית בנימין של הכנסייה הרוסית ברחוב הנביאים, סמוך לבית החולים ביקור חולים, וכך התאפשר להרחיב את מאגר הציוד.
המרכז החדש נוסד כמוסד ללא כוונת רווח, ונקרא בשם "יד שרה", לזכרה של שרה לופוליאנסקי, סבתו של לופוליאנסקי שנספתה בשואה.
תוך זמן קצר נמצאו מספיק מתנדבים לתפעולו השוטף של המרכז, ועל הציוד המושכר התבקשו הנזקקים להשאיר פיקדון.
בשנת 1977 נפתח בחיפה הסניף הראשון של 'יד שרה' מחוץ לירושלים.
ב-1981 כבר הפעיל הארגון 22 סניפים ברחבי המדינה.
בשנת 1983 תרמה רכבת ישראל ל'יד שרה' קרונוע שיצא משירות, וב-1987 הוצב לצידו גם אוטובוס ישן שתרמה אגד.
הקרון עמד זמן רב במרכז ירושלים והפך למעין סמל של הארגון.
בשנת 1997 סייעה 'יד שרה' בהקמת ארגון דומה בניו יורק.
בהמשך סייעה בפיתוח שירותים דומים למדינות נוספות ברחבי העולם; בין השאר, סייעה בהקמת עשרות סניפי השאלה ברחבי חבר המדינות, בהקמת בית מלאכה לתחזוקת ציוד באנגולה, בתכנון מרכז שירותים לילדים עם צרכים מיוחדים באוזבקיסטן, בהקמת סניפים להשאלת ציוד בדרום אפריקה ועוד.
בשנת 2002 החלה 'יד שרה' לראשונה לאפשר השאלת ציוד דרך אתר אינטרנט שהקימה.
בשנת 2005 הוענק ל'יד שרה' מעמד מייעץ, כארגון בין-לאומי לא-ממשלתי, על ידי המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות.
בדצמבר 2008, הייתה העמותה בין נפגעי ההונאה של ברנרד מיידוף, לאחר שקרן בה הפקדו כספי תרומות, הפקידה את כספיה בידיו.
ב'יד שרה' פועלים יותר מ-7,000 מתנדבים, מבוגרים וצעירים, מכל מגזרי החברה, ביותר מ-108 סניפים ברחבי הארץ ומעניקים סיוע לכ-1,500,000 אנשים מרחבי הארץ.
השאלת ציוד רפואי שיקומי וציוד טכנולוגיה מסייעת
מכירת ציוד רפואי ושיקומי, באמצעות חברת "י.ש.מ" בע"מ.
מכירה של כלי ריפוי לטווח ארוך שאינם ניתנים להשאלה או שהפונה לסיוע מבקש להחזיקם אצלו לצמיתות.
בתי מלאכה לתיקון ציוד רפואי
אספקת משדרי מצוקה לשעת חירום
מרכזי תצוגה, ייעוץ והכשרה למתקשים בתפקוד יומיומי
דעת - מרכז מידע רפואי
יד ריבה ייעוץ משפטי לאוכלוסייה הזקנה
מרכזי שיקום יומיים לאוכלוסייה הזקנה
מרפאת שיניים ניידת, ומרפאת שיניים לאוכלוסייה הזקנה
בעבר העמותה הפעילה את מכון קרטן להוראת המחשב לאנשים עם לקויות קשות.
כיום מכון זה מופעל בידי עמותה אחרת.
נכוניות - שירות הסעה למתקשים בתנועה
משחקיה לילדים עם צרכים מיוחדים
מרכז פרנקל לרפואה דחופה - ממוקם במבנה העמותה הראשי בירושלים.
בשנת 2016 החל הארגון להקים בניין חדש ברחוב ירמיהו בכניסה לירושלים, במגרש שקיבל לצורכי ציבור.
בהמשך החליט להקים במגרש בית מלון עבור חולים לפני שיקום.
המלון שכולל 15 קומות ו־214 חדרים נבנה בהשקעה של 180 מיליון שקל, באמצעות תקציב שהגיע בחלקו ממשרד התיירות ובחלקו מקבוצת תורמים, ונחנך ב-2023.
כל שירותי 'יד שרה' ניתנים ללא תמורה, במתן פיקדון או בהשתתפות חלקית לכיסוי חלקי של ההוצאות.
לעמותה יש תורמים רבים, החל מאנשים פשוטים התורמים או שמוותרים על הפיקדון כשהם מחזירים ציוד מושאל וכלה בקרנות, גופים כלכליים גדולים.
תקציבה השנתי של 'יד שרה' לשנת 2015 היה כ-110 מיליון שקלים.
מתוכם תרומות והקצבות כיסו 41 מיליון שקל.
הוצאות הנהלה וכלליות היו 2.1 מיליון שקל שהם 1.9% מהמחזור.
על פי פרסומי העמותה, בסכום זה חוסכת 'יד שרה' לקופת המדינה יותר מ-350 מיליון דולר בשנה - במניעת ימי אשפוז והוצאות רפואיות.
עם זאת, התמיכה הממשלתית ב'יד שרה' מהווה כ-1%-2% מתקציבה.
במרץ 2014 הורשע אורי לופליאנסקי בקבלת כספי שוחד שהועברו ל'יד שרה'.
להגנתו אמר לופוליאנסקי כי לא היה מודע לתרומות של יזם הולילנד ל'יד שרה'.
אולם השופט דוד רוזן קבע בהכרעת הדין כי לופוליאנסקי "היה מודע לתרומות הגדולות שהועברו, ופעל בניגוד לאמות מידה ראויות".
נקבע כי כספי השוחד הועברו כתרומות ל'יד שרה' עבור פעילות העמותה ובניית בית כנסת.
יד שרה זכתה למספר פרסים על פעילותה, בהם:
פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים (1988)
פרס קפלן לחסכון וייעול (1990)
ידועים בציבור הם בני זוג המקיימים יחדיו מסגרת משפחתית, אך אינם נשואים זה לזה.
הגדרת בני זוג כידועים בציבור היא דרך של המדינה להחיל זכויות וחובות שהמדינה מעניקה לזוגות נשואים, על בני זוג אשר אינם מעוניינים או אינם יכולים להינשא על פי חוקי המדינה.
סטטוס הידועים בציבור משמש בני זוג שאינם רשאים להינשא זה לזה, בהתאם לחוקי הנישואים, לדוגמה, כאשר בני הזוג הם בני אותו המין, או היות אחד מבני הזוג נשוי לאחר.
פעמים רבות סטטוס הידועים בציבור מוחל על בני זוג הרשאים להינשא זה לזה אך אינם מעוניינים בכך, לעיתים ללא שבני הזוג מודעים לחובות שסטטוס זה מחיל עליהם.
מבחינות מסוימות זוכים ידועים בציבור (בני מינים שונים ולעיתים גם בני אותו המין) לזכויות דומות לאלה של בני זוג נשואים, לדוגמה: הגרלת מחיר למשתכן מיועדת בין היתר לזוגות נשואים, אך גם המצהירים על ידועים בציבור זכאים לכך.
בתחילת 2017 פרסמה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה כי "5% מכלל הזוגות בישראל גרים במגורי יחד, לעומת 14% בגרמניה, באירלנד ובספרד, 22% בהולנד, 25% בדנמרק, 26% בפינלנד ו-32% בשוודיה".
באפשרותם של בני זוג להצהיר בפני עורך דין על היותם ידועים בציבור, ובכך הם מוגדרים ככאלה.
סטטוס הידועים בציבור משמש במדינת ישראל, בנוסף לסיבות הכלליות המביאות לבחירה בסטטוס זה, גם במקרים של בני זוג שאינם יכולים להינשא בישראל (משום שהחוק מאפשר רק נישואים במוסדות הדתיים), כמו בני זוג בני דתות שונות או חסרי דת, בני זוג מאותו המין, כהן וגרושה, ממזר וכדומה.
בנוסף, זכויות פנסיוניות מסוימות הניתנות לאלמן או לאלמנה נשללות עם נישואיהם מחדש, ולכן יש המעדיפים שלא להינשא, כדי לשמור על זכויות אלה.
אין קביעה גורפת של שוויון בין ידועים בציבור ובין נשואים.
זכויות אלה נקבעו באחדים מחוקי מדינת ישראל ובפסקי דין שונים, בסוגיות שונות שהועלו בפסקי דין אלה.
לראשונה הופיעה הכרה בידועה בציבור כשווה לאישה נשואה בחוק הנכים (תגמולים ושיקום), תש"ט-1949, שבו נאמר "אשה, ובכלל זה אשה הגרה יחד עם הנכה והידועה בציבור כאשתו".
דוגמאות נוספות מחוקי מדינת ישראל:
בחוק הביטוח הלאומי נאמר: "אשתו - לרבות הידועה בציבור כאשתו והיא גרה עמו", כלומר כל הזכויות (ושלילת הזכויות) שמקנה החוק לאשת איש מוקנות גם לידועה בציבור.
בהתאם לכך, מאפשר המוסד לביטוח לאומי למלא שאלון לידועים בציבור, שמהווה בסיס להחלטה של המוסד לביטוח לאומי להכיר בזוג כידועים בציבור.
בחוק סיוע למשפחות שבראשן הורה עצמאי (לשעבר חוק משפחות חד-הוריות) מוגדר "הורה עצמאי", בין השאר כ"הוא אינו נשוי ואין אדם הידוע בציבור כבן זוגו".
בחוק השמות נקבע: "שם פרטי ניתן לילד על ידי הוריו סמוך לאחר לידתו.
חוק משפחות חיילים שנספו במערכה (תגמולים ושיקום) מגדיר "בן משפחה של חייל שנספה במערכה":
"(א) מי שהייתה אשתו של הנספה ביום מותו, ובכלל זה אשה שלפני מות הנספה גרה יחד עמו וביום מותו הייתה ידועה בציבור כאשתו - כל עוד לא נישאה לאחר
(א1) מי שהיה בעלה של הנספה ביום מותה, ובכלל זה גבר שלפני מות הנספה גר יחד עמה וביום מותה היה ידוע בציבור כבעלה כל עוד לא נישא לאחרת."
בחוק מיסוי מקרקעין (שבח ורכישה): מכירת זכות בדירת מגורים ללא תמורה, מחויבת במס רכישה מופחת (שליש) (לעומת בן זוג הפטור לגמרי).
לעומת כל אלה, פקודת מס הכנסה מגדירה "בן זוג" כ"אדם נשוי החי ומנהל משק בית משותף עם מי שהוא נשוי לו", הגדרה שכפשוטה מוציאה ידועים בציבור מגדר בני זוג.
מאפייניהם המובהקים של ידועים בציבור נקבעו על ידי שופט בית המשפט העליון, צבי ברנזון:
ב-9 במרץ 2008 דחה בית המשפט לענייני משפחה בקשה לדחות על הסף תביעת מזונות שהגישה אישה כנגד הידוע-בציבור שלה לשעבר.
בית המשפט קבע בכך שהחיים המשותפים, גם אם לא נחתם הסכם חוזי בין בני הזוג, הם בגדר "הסכם מכללא" (כלומר, הסכם משתמע).
בנובמבר 2015 פסק בית המשפט העליון שבית המשפט המוסמך לדון בסכסוך בין ידועים בציבור לשעבר, הקשור בקשר הזוגי שביניהם, הוא בית המשפט לענייני משפחה, משום שיש לראות את ידועים בציבור כ"בני משפחה" כהגדרתם בחוק בית המשפט לענייני משפחה.
הבדל בולט בין מצבם של הידועים בציבור ובין הנשואים הוא חובת ההוכחה.
הוכחת קיומם של נישואים היא בדרך כלל עניין של מה בכך, באמצעות הצגת תעודת נישואים שהוציא גורם המוסמך לכך, או על-פי הרישום במשרד הפנים.
הוכחת סטטוס של ידועים בציבור מצריכה הבאת עדים המכירים היטב את אורח חייהם של בני הזוג ויכולים לאשר שאכן מדובר בידועים בציבור ולא בחברים טובים בלבד.
בעוד שהנישואים מתחילים במועד חד וברור, לא כך המצב ביחס לסטטוס של ידועים בציבור.
תנאי בסיסי להוכחת סטטוס של ידועים בציבור הוא מגורים יחד וניהול משק בית משותף.
הסדרה פורמלית יותר של חיים משותפים כבני זוג, תוך הימנעות מנישואים, היא שיטת נישואי החוזה, נישואים הנכרתים בין בני זוג בדרך של הסכם זוגיות, המקנה להם זכויות הדדיות, מסדיר את ענייני הרכוש שביניהם, חובותיהם ההוריות וכיוצא בזה עניינים בין בני זוג.
ניתן להביא את נישואי החוזה לאישורו של בית משפט לענייני משפחה המעניק להם תוקף של פסק דין.
בשל ההגדרה המורכבת של מעמד הידועים בציבור קשה לאמוד את מספר הזוגות העונים להגדרה זו.
הלכת השיתוף בין בני זוג מוחלת גם על בני זוג ידועים בציבור, אולם נקבע לגביהם ש"אין להחיל באופן אוטומטי את חזקת השיתוף לגבי רכוש שנרכש על ידי אחד מבני הזוג בנפרד, אלא יש להוכיח כוונת שיתוף מפורשת ביחס לכל נכס ונכס".
הבחנה זאת תלויה ועומדת בערעור בפני בית המשפט העליון.
בספר "הידועים בציבור בראי התאוריה האזרחית של דיני המשפחה" הציע פרופ' שחר ליפשיץ להבחין בין ידועים בציבור "אוניברסליים" אשר הסיבה בגינה לא התחתנו קשורה ברצון שלא לקחת על עצמם מחויבות של נישואים, לבין ידועים בציבור "תוצרת הארץ" אשר הסיבה בגינה לא התחתנו היא שהם פסולי חיתון.
לדעתו של ליפשיץ באשר לסוג הראשון של הידועים בציבור, יש להישמר מפני החלה גורפת של חזקת השיתוף שכן הדבר עלול לסכל את בחירתם שלא להינשא.
הבחנתו של ליפשיץ אומצה בבית המשפט העליון.
נציגי המפלגות הדתיות התנגדו להכרה בידועה בציבור בטענה שהדבר פוגע במעמד האישה החוקית.
בשנת 1957, חברי הכנסת הדתיים הציעו שתי הצעות לגבי מעמד הידועה בציבור שנכנס כבר ל-12 חוקים.
הצעה אחת, של זרח ורהפטיג, דרשה למחוק את המושג מספר החוקים.
ההצעה השנייה, של ישראל שלמה בן-מאיר ולאחר מכן יצחק רפאל, דרשה "שלא יפגעו זכויות האישה הנשואה כדין עקב הענקת זכות כלשהי לאשה אחרת המוגדרת כידועה בציבור כאשתו".
טענתם הייתה שמעמד הידועה בציבור נותן בידי הבעל את האפשרות להיפרד מאשתו מבלי לתת לה גט בכך שהוא יכול להעניק לאישה החדשה זכויות מלאות מבלי לשאת אותה לאישה ולעבור על החוק האוסר פוליגמיה.
באותה תקופה, הביטוח הלאומי פתר בעיה זאת בכך ששילם קצבאות גם לאישה וגם לידועה בציבור.
לעומת זאת, במקרים אחרים שללו בתי המשפט את הזכויות של האישה והעניקו אותן לידועה בציבור.
על פי פרקליטת מחוז דרום לשעבר יסכה ליבוביץ, המושג של "ידועה בציבור" קיבל הכרה בכל שכבות האוכלוסייה.
"ברוח התקופה", בשנים האחרונות בית הדין השרעי בישראל מאשר פוליגמיה אצל הבדואים בנגב ביתר קלות, מאחר שכיום הבדואים משתמשים בסטטוס של ידועה בציבור כטענה רשמית.
הטענה לסטטוס של "ידועה בציבור" בקרב הבדואים, על פי הפרקליטה, מהווה קושי בהוכחת הפוליגמיה הנדרשת לצורך מתן כתב אישום.
קושי זה מצטרף לקשיים אחרים בהוכחת הפוליגמיה עבור רשויות החוק, כגון חוסר מעמדן החוקי של הנשים השניות של הבדואים (הן מסתננות באופן לא חוקי וחסרות אזרחות), וכן חוסר שיתוף הפעולה של האוכלוסייה עם רשויות החוק.
בדרך זו בדואים רבים בנגב (עד 36% מהגברים) הם פוליגמיים.
מעמד הידועה בציבור חל על זוגות החיים ביחד גם ללא הצהרה מפורשת שלהם ואולי אף ללא ידיעתם, כך שמעשית חלים עליהם יחסים משפטיים שהם לאו דווקא בחרו, כולל דיני ירושה שונים.
משנת 2021, כמה רשויות מקומיות (כולן עיריות במרכז הארץ) החלו לאפשר לתושביהן שאינם רשומים כנשואים במרשם האוכלוסין להירשם כזוגות בעירייה, רישום שמעניק להם זכויות עירוניות המוקנות לזוגות נשואים (למשל, הקלות במתן הנחות בארנונה, תווי חניה ורישום למוסדות חינוך).
המרשמים שעורכות העיריות הללו (כל אחת בנפרד) נועדו למעשה לזוגות שהם ידועים בציבור, ובחלק מהעיריות הם אף מכונים במפורש בשם "מרשם זוגיות לידועים בציבור" או "תעודת זוגיות לידועים בציבור".
בעיריות רבות הדגישו בפרסומים הציבוריים שליוו את הקמת המרשמים כי הם נועדו לתת מענה לזוגות מקהילת הלהט"ב.
נכון לשנת 2024 ישנן 9 עיריות שאפשר להירשם בהן ולקבל תעודת זוגיות עירונית: תל אביב, גבעתיים, הרצליה, ראשון לציון, הוד השרון, כפר סבא, רמת השרון, מודיעין ורמת גן.
מאז החל הרישום בתל אביב במאי 2021, נרשמו בו 1,689 זוגות, 258 מהם זוגות חד מיניים.
ביתר הרשויות נרשמו בכולן יחד 65 זוגות, 17 מהם זוגות חד מיניים.
יְדוּעָן הוא אדם מפורסם, לרוב עקב פעילותו בתחום הבידור (טלוויזיה, קולנוע, מוזיקה), הדוגמנות או הספורט.
לעיתים זוכה הידוען לפרסום למרות שתרומתו לתחום עיסוקו היא שולית.
ישנם גם מקרים של ידוענים שהפכו פעילים בתחום הפוליטיקה, וישנם גם אנשי עסקים שנחשבים לידוענים.
הידוענים מוכרים לחלק גדול מהציבור הרחב, ורבים עוקבים בשקיקה אחר חייהם האישיים.
תופעת הידוענות קשורה באופן הדוק מאוד לרכילות.
קיימת התעניינות בחייהם האישיים של ידוענים רבים, ולעיתים הדבר מלווה בהטרדות.
תעשייה שלמה של צלמים, המכונים 'פפראצי', מתפרנסת מהשגת תמונות של ידוענים.
הידוענים מספקים יצר מציצנות; כך ההתעסקות בחיי הידוענים מהווה בידור פופולרי.
ידוענים רבים קשורים בשערוריות בגידות, תככים, מין וסמים.
בין אם בשל אורח חייהם המאפשר נהנתנות ובין אם בשל ההתעניינות הציבורית הרבה, הגורמת לתקשורת להבליט אירועים אלו.
מנגד נהנים הידוענים מהפופולריות שלהם, וביכולתם להשיג לרוב חוזי פרסום יקרים, הזמנות לאירועים חברתיים יוקרתיים והנחות ניכרות ברכישת מוצרים, כחלק מהמיתוג של מוצרים אלה.
קיימים ידוענים שלא אוהבים את ההתעניינות הציבורית ואת החדירה לפרטיות ומנסים להתחמק מהצלמים, המעריצים וממדורי הרכילות.
ידוענים רבים שוכרים יועצי תקשורת ויחסי ציבור כדי לשפר את יחסם עם הקהל ולהקל על העומס הכרוך בתקשורת עמו.
עיתונים רבים מפרסמים מדור קבוע המתמקד בפרטי רכילות אודות ידוענים.
חלוץ בתחום זה בישראל היה המדור "רחל המרחלת" בשבועון "העולם הזה".
טור רכילות נודע אחר בישראל, היה במדור "ציפורה" של מקומון "העיר".
ישנן שתי צורות לתופעת ה"פוליטיקאי ידוען" של אדם המשלב בין תחום הפוליטיקה לידוענות.
הראשונה היא של פוליטיקאי שנבחר לתפקיד או מועמד לתפקיד ציבורי העושה שימוש באלמנטים של כוכבנות על מנת להציג את טענתו לייצוג של קבוצה או מטרה.
הצורה השנייה היא של ידוען מתחום התרבות הפופולרית העושה שימוש בהערצה אליו על מנת להביע את דעתו בנושאי השעה.
ידיד בית המשפט הוא מוסד משפטי המוכר בשיטות משפט שונות זה מאות בשנים.
מטרתו של מוסד משפטי זה היא לסייע לבית המשפט בסוגיה כלשהי, על ידי מי שאינו צד ישיר לסכסוך הנדון.
במקור היה מוסד זה כלי להצגת עמדה נייטרלית בלבד בהליכים, תוך סיוע אובייקטיבי לבית המשפט.
בהמשך התפתח המוסד כצד להליך, שאינו דווקא נייטרלי ואובייקטיבי, אלא שהוא מייצג - מתוקף תפקידו או עיסוקו - אינטרס או מומחיות שמן הראוי שיישמעו בפני בית המשפט בסכסוך ספציפי.
ברוב שיטות המשפט האנגלו-אמריקאיות ולאחרונה גם בישראל, נקבע כי "ידיד בית המשפט" יצורף להליך אם יהא בנוכחותו בהליך כדי לתרום לגיבושה של ההלכה בעניין מסוים, זאת על יסוד הצגת מלוא העמדות הרלוונטיות בעניין הנדון ותוך מתן ייצוג ופתחון פה ודעת לגופים מייצגים ומקצועיים.
המוסד המשפטי הידוע כ"ידיד בית-המשפט" התפתח בימי האימפריה הרומית.
אופיו של השימוש המקורי שנעשה במוסד "הידיד" במסגרת המשפט הרומי מוצג בערך המתאים באנציקלופדיה המשפטית האמריקאית - Corpus Juris Secundum:
מאפייניו הקלאסיים של "הידיד" העולים מהגדרה זאת משקפים את המציאות המשפטית ממנה צמח המוסד, ואת הרציונלים העתיקים להם הוא חב את לידתו והתפתחותו: "ידיד בית-המשפט הנו צופה-צד נייטרלי ותם-לב הנחלץ לסייע לבית-המשפט לעשות צדק ממניעים טהורים".
מאז שהוצג "הידיד" כמוסד משפטי לגיטימי בקוד יוסטיניאנוס, בשנת 530 לערך, חלו שינויים בדמותו ובאופן פעולתו של "הידיד" במסגרת הדיונית של בית-המשפט.
במשפט הרומי היה לו מעמד מוכר ובעל חשיבות לעצם התהליך השיפוטי.
"הידיד" היה בדרך כלל, אך לא תמיד, עורך דין נייטרלי שמונה על ידי בית-המשפט כדי לסייע בגיבוש חוות דעת לא מחייבת לגבי המצב המשפטי החל על המקרה.
עורך דין זה היה מעין "משפטן נייטרלי" האמור לסייע לבית-המשפט לבצע את מלאכתו השיפוטית.
במשפט המקובל באנגליה של ימי הביניים, בין המאות ה-11 וה-15, היה התהליך השיפוטי מתקיים לרוב בכיכר העיר לעיני הציבור המקומי, תוך שבית-המשפט מאפשר לקהל להתערב במהלכו ולהביא לתשומת לבו תקדימים רלוונטיים שלא היו ידועים לשופט או להפנות את תשומת לבו לטעויות שבדין או לטעויות שבעובדה.
"ידיד בית-המשפט" באנגליה של ימי הביניים לא היה חייב להיות עורך דין או בעל השכלה משפטית דווקא, אלא יכול היה להיות כל אדם שיש ביכולתו לתרום להליך השיפוטי.
מוסד "הידיד" אפשר לבית-המשפט, על-פי שיקול דעתו, לשמוע אדם זר לצדדים ונייטרלי להליך, המבקש לסייע בתום לב לבית-המשפט באמצעות מידע עובדתי או משפטי הקשור לדיון.
מעמדו של אותו "ידיד" היה תלוי לחלוטין בהזמנתו של בית-המשפט הדן במקרה לשמוע את דבריו.
לצופה שכזה לא הייתה זכות קנויה לטעון בפני בית-המשפט, ורק לבית-המשפט הייתה מוקנית הזכות להזמינו לטעון בפניו במעמד של "ידיד".
תפיסה קלאסית זאת עדיין הייתה נחלת בתי המשפט במאה התשע עשרה ופסקי דין שנתנו בשנת 1859 עדיין בחרו להציג את מוסד "הידיד" כמוסד נייטרלי העומד לרשות בית-המשפט לצרכיו שלו בלבד:
חוקרי המשפט המקובל סוברים שהסיבה לעמימות שנקט המשפט המקובל לגבי תפקידו של "הידיד" נעוצה בעובדה שבית-המשפט ראה במתן מעמד של "ידיד" מעשה של חסד ולא של זכות.
בית-המשפט נמנע מהגדרה מדויקת של תפקיד "הידיד" והתנאים להפעלתו, במטרה לאפשר גמישות רבה בהפעלת המוסד בזמן הדיון המשפטי.
דהיינו, אם זכות העמידה של "הידיד" היא מעשה של חסד, אזי היא עומדת לרשות בית-המשפט בלבד, להפעילו כרצונו ולפי שיקול דעתו, ואין לבית-המשפט עניין לקבוע בה מסמרות.
השינויים החברתיים והמעמדיים שהתחוללו במאה התשע עשרה באנגליה עקב המהפכה התעשייתית והשינויים הפוליטיים שחוללה, הצריכו פיתוח של מכשירים משפטיים חדשים שנועדו לשרת שינויים אלו.
שינויים אלו העמידו אתגר חדש בפני סדרי הדין הנוקשים שאפיינו את המשפט המקובל ואת השיטה האדוורסרית במשך מאות שנים.
שניים מהאתגרים המרכזיים עמם היה צריך להתמודד המשפט המקובל בעת החדשה היו סוגיית ייצוגם של צדדים הזרים להליך הדיוני האזרחי וסוגיית ייצוגם של גופים ממשלתיים או ציבוריים שהם בעלי עניין אך אינם צד פורמלי להליך הדיוני בין הצדדים.
המבנה האדוורסרי הקלאסי בו מתעמתים שני צדדים זה כנגד זה, כמעט שלא אפשר צירוף צדדים הזרים להליך הדיוני והקשה עליהם להביא לידיעת בית-המשפט את דבר קיומן של תביעות סותרות או אפשרות פגיעה בזכויות של צדדים שלישיים הזרים להליך.
במטרה להתגבר על מציאות משפטית נוקשה זו, החלו בתי-המשפט האנגליים לנצל את גמישותו של מוסד "הידיד" ואת שיקול-הדעת הרחב שניתן מסורתית לבית-המשפט באופן השימוש בו על-מנת להתגבר על המכשולים הפרוצדורליים בכל הנוגע לאפשרות צירופם של צדדים זרים להליך המשפטי.
את השימוש החדשני שעשה בית-המשפט בכלי "הידיד" ניתן לראות לראשונה בפרשת Coxe v.
Phillips משנת 1736, בפרשה זאת הועמדו בסכנה זכויותיו ומעמדו האישי של צד שלישי, שלא היה חלק מההליך המשפטי ולכן לא הייתה קנויה לו זכות עמידה כדי להגן על זכויותיו.
במקרה זה אפשר לו בית-המשפט להשמיע את טענותיו באמצעות "הידיד" במתכונת טענות שהיו מסורתית שמורות לצדדים הפורמליים בלבד.
הייתה זאת פריצת דרך ראשונה וחריגה "רשמית" מאופן השימוש הרגיל במוסד "הידיד".
השינוי ניכר היה כבר במלא עוצמתו לקראת סוף המאה העשרים, כאשר בפסיקה משנת 1989 דחה בית-המשפט כמעט לחלוטין את השימוש במוסד "הידיד" במתכונתו הקלאסית, תוך שהוא מכיר בו כמוסד דיוני פורמלי סטנדרטי, המאפשר לצדדים הזרים להליך להביא דברם לפני בית-המשפט במסגרת הליך דיוני רגיל.