tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נראה כי מצודה מדאית הוקמה בביסותון במאה ה-7 לפנה"ס.
לאחר שדריווש הראשון קבע את הכתובת על מורדות ההר בשנת 521 לפנה"ס, המשיך המקום והיה מיושב עד ימי הביניים.
עם זאת, נראה כי מקורותיה של הכתובת נשתכחו לאחר נפילתה של הממלכה האחמנית בידיו של אלכסנדר מוקדון בשנת 330 לפנה"ס, ודיודורוס סיקולוס הזכיר אותה מאתיים שנה לאחר מכן ככתובת אגדית אותה ייחס למלכה האשורית האגדית סמירמיס.
הכתובת נזכרה גם בכתביו של טקיטוס אשר תיאר את המבנים שניצבו בבסיסו של הסלע מתחת לכתובת, ואשר לא שרדו.
הנוסע הערבי איבן האווקל בן המאה ה-10 פירש את הכתובת כעוסקת במורה העונש את תלמידיו, והגאוגרף הסורי בן המאה ה-12 והמאה ה-13, יאקות אל-חמאווי, ייחס את התבליט לפרתים.
אחרים סברו כי מדובר במונומנט שהותיר אחריו המלך הסאסאני כוסרו פרוויז וקשרו אגדות שונות לפשר הקמת האתר.
החל במאה ה-16, ובמיוחד במשך המאה ה-18 והמאה ה-19 הגיעו נוסעים אירופים אל ביסותון וחזו בכתובת, אך לא הצליחו לטפס אליה ולצפות בה מקרוב.
לבסוף הגיע הנרי רולינסון (Sir Henry Rawlinson) אל המקום בשנת 1847, העתיק את הכתובת בעזרת נער כורדי אשר טיפס אליה, ופיענח אותה.
מחקרו הוביל לפיענוחה המלא של הפרסית העתיקה.
הפריט הבולט ביותר בכתובת הוא תבליט המתאר את דריווש ואת אויביו, וזה מוקף בכתובות בשלוש הלשונות.
בתמונה נראה דריווש בצד שמאל כשהוא לבוש בבגד פרסי מסורתי, חובש כתר ונועל את הנעליים המלכותיות.
הוא מביט ימינה ובשמאלו הוא אוחז קשת כסמל לשררה.
רגלו השמאלית של דריווש ניצבת על חזה של דמות אדם השכובה על גבה, והמייצגת לפי האגדה את ברדיה, בנו של כורש ויריבו של דריווש אותו הוציא להורג.
ברדיה לבוש גם הוא בבגדים מסורתיים ומרים את ידו בתחינה.
מימין נראית קבוצה של תשעה מורדים הצועדים לעברו של המלך.
קומתם קטנה ביחס אליו, ידיהם קשורות מאחורי גבם וחבל ארוך כרוך על צווארם.
מאחורי המלך, מצד שמאל, נראות שתי דמויות נוספות של משרתיו האוחזות בקשת ובכידון.
ממדיהן קטנים משלו אך גדולים מאלה של המורדים.
בחלקה העליון של התמונה נראה פראווהאר המעניק את ברכתו למלך.
מתחת לתמונה ומשני צדדיה חרוטות 1,119 שורות הכתובת ב-13 עמודות והמתארות את מלחמותיו של דריווש בשנים 520-521 לפנה"ס כנגד המושלים אשר ניסו לרשת את ממלכתו של כורש.
הקרב המכריע אירע בביסותון ועל כן נבחר האתר למיקומה של הכתובת.
הנוסח העתיק ביותר של הכתובת כתוב בעילמית מתחת לתמונה משמאל.
לאחריו הוספה הכתובת הבבלית לשמאלה, ולבסוף הפרסית הערוכה בחמש עמודות מתחת לתמונה.
הנוסח הפרסי חשוב במיוחד שכן זהו המופע הראשון של פרסית עתיקה בכתב יתדות, כפי שמציינת הכתובת עצמה:
כתב היתדות בביסותון הוא בחלקו אלפביתי ובחלקו כתב הברות, והמילים מופרדות זו מזו בסימן מיוחד, דבר שהקל מאוחר יותר על פיענוחו.
כתב זה שימש מאוחר יותר בכתובות מלכותיות נוספות גם במקומות אחרים.
האירופי הראשון אשר ידוע כי חזה בכתובת ביסותון היה דיפלומט אנגלי שנשלח לפרס בשירות הכתר האוסטרי ב-1598. הוא הסיק כי מדובר בתבליט המתאר את עלייתו של ישו השמימה וכי הכתובת המלווה אותו היא ביוונית.
במשך מאתיים השנים הבאות הסיקו נוסעים אירופים שונים מסקנות שונות באשר לפשרה של הכתובת, ובין היתר ישו ו-12 השליחים או שלמנאסר הראשון ו-12 שבטי ישראל.
ב-1802 הצליח הגרמני גאורג גרוטפנד לפענח 10 מ-37 הסימנים בכיתוב בפרסית, אולם רק ב-1835 החל רולינסון, קצין אנגלי ששירת בפרס, ללמוד את הכתובת בפרוטרוט.
מאחר ששמה של העיר ביסותון תורגם לאנגלית כבהיסטון, נודע שמו של התבליט כ"כתובות בהיסטון" (Behistun Inscription) ושם זה נותר שמה ברוב שפות המערב.
רולינסון הצליח להעתיק את הכיתוב הפרסי, אך לא הצליח להגיע אל הטקסט הבבלי והעילמי.
יחד עם עשרת הסימנים שפענח גרוטפנד בתחילת המאה, החל רולינסון להשוות את שמות המלכים בתחילת הכתובת אל שמותיהם של מלכי פרס אשר אוזכרו על ידי הרודוטוס בשמם המקורי בתעתיק ליוונית.
מקץ שלוש שנים, ב-1838 הציג רולינסון את ממצאיו.
ב-1843 חזר רולינסון לביסותון ובאמצעות לוחות עץ הצליח להגיע אל הכתובת העילמית ולהעתיקה, בעוד שלהעתקת הטקסט הבבלי הוא נעזר בחבלים.
שתי הכתובות פוענחו על ידי רולינסון ומספר חוקרים נוספים.
חקר הכתובת נמשך גם במאה ה-20 בידי חוקרים בריטים ב-1904 ואמריקאים ב-1948, אשר השלימו העתקת קטעים שאותם לא העתיק רולינסון, צילמו את הכתובות ונטלו דגימות גבס של הטקסט אשר אפשרו פיענוח מדויק יותר של הכתוב.
כתובת (הנקראת גם "מען"), היא מקום מושבו של אדם או של גוף כלשהו.
בדרך כלל הכתובת היא המקום בו מתגורר אדם או בה נמצאים משרדי החברה או הארגון, ויהיה זה המקום אליו שולחים מכתבים ודברי דואר אחרים, אלא אם כן מבקש האדם לשלוח אותם לכתובת אחרת.
הכתובת כוללת שם יישוב, שם רחוב ומספר בית.
בעת מילוי טפסים בגופים, בחברות ובמוסדות שונים, נדרש אדם למסור בנוסף לכתובת מגוריו גם כתובת למשלוח מכתבים.
כתובת זו יכולה להיות גם תא דואר בסניף דואר.
בישראל, הכתובת מהווה אחד מסממני הזיהוי של אדם, כפי שהם רשומים במרשם האוכלוסין במשרד הפנים, והיא מופיעה בתעודת הזהות שלו.
על כן אדם מחויב להודיע למשרד הפנים על עדכון כתובתו בתוך 30 יום.
בישראל, לכל אדם הזכות לקבל את כתובתו הרשומה של אדם אחר הרשום בלשכת מרשם האוכלוסין.
על פי חוק זה יכול תושב ישראל למסור למרשם האוכלוסין כתובת לצורך קבלת דואר, בנפרד מכתובתו הרשומה במרשם.
במידה ושינה אדם את כתובת הדואר שלו עליו להודיע על כך למשרד הפנים בתוך 30 יום.
על פי חוק זה מוטלת החובה על כמה רשויות - משרד הרישוי, רשות המיסים, המוסד לביטוח לאומי העיריות והמועצות המקומיות - להתעדכן בכתובת הדואר החדשה.
אם שלחו לאדם מכתב לכתובתו הישנה, לאחר 50 יום יכול אותו אדם לטעון כי לא נשלח אליו המכתב.
כתובת העמוד המלכותית המואבית הוא כינויה של כתובת מואבית, בה מספר מלך מואב על כיבוש בני עמון, שבייתם של אסירים רבים, בניית שער, ארמון מלך ומכרה בעזרת האסירים העמונים.
הכתובת היא ככל הנראה כתובת ניצחון, ודומה בסגנונה לכתובת אזתוד.
הכתובת חקוקה על עמוד בזלת מתומן שבור.
מן הכתובת שרדו רק שבע שורות, החקוקות על שלוש מתוך שמונה הצלעות.
הכתובת לא נמצאה בחפירה מסודרת ומקורה לא ידוע, אך לפי תוכנה היא ממואב.
הכתובת מוצגת כיום בתערוכת הקבע של מוזיאון ישראל.
החוקר שמואל אחיטוב פענח ופירש את הכתובת, והוא סבור כי אינה זיוף.
על פי ניתוח הכתב הוא תיארך את הכתובת לאמצע או לסוף המאה השמינית לפנה"ס.
הוא משער כי הכתובת נכתבה בתקופה שבין סוף שלטונו של ירבעם השני, מלך ישראל, אשר השתלט מחדש על עבר הירדן, למסע תגלת-פלאסר השלישי, מלך אשור.
מניתוח זה עולה כי הכתובת מאוחרת לכתובת מישע.
תעתיק הכתובת והניקוד מובא לפי שמואל אחיטוב.
הניקוד נועד להקל את הקריאה על הקורא הרגיל לניקוד המקרא, ולא לשקף את ההגיה המקורית.
כתובת בקבוק תל סיראן היא כתובת עמונית החרותה על בקבוק ארד (ברונזה) באורך כ־10 ס"מ, הכוללת תוכן על מלכי עמון.
הכתובת התגלה בחפירה שנערכה בתל סיראן שליד אוניברסיטת ירדן.
על פי ניתוח הכתובת היא מתוארכת לשנת 600 לפני הספירה.
הכתובת מוצגת כיום במוזיאון לארכאולוגיה של ירדן.
הכתובת כוללת שמונה שורות, כולן ברורות וקריאות לחלוטין.
הכתובת ידועה בסימון KAI 308.
תעתיק הכתובת, על פי שמואל אחיטוב:
מעבד(י) - כלומר עבודותיו, פעולותיו של .
הצלאל - שם תאופורי הדומה לשם הצִליהו.
מן הכתובת ניתן ללמוד על שלושה מבני שושלת מלכי בני-עמון: עמינדב, בן הצִלאל, בן עמינדב.
אתחר ואשחת - כנראה שתי מילים הקשורות לאגירת מים: "אתחר" היא כנראה מתקן מים, ו"אשוח" היא בריכה.
ראו "אשוח" בכתובת מישע המואבית ואף במגילת הנחושת.
פירוש שלוש השורות האחרונות: יגיל וישמח בימים רבים ושנים רחוקות.
הזוג "יגיל / ישמח" מופיע רבות במקרא ובשירת אוגרית; את המשפט"יומת רבם ושנת רחקת" ניתן להשוות ל: "לימים רבים ולעתים רחוקות", וכן לצירוף המצוי באכדית šanātim rūqātim (שנות (שנים) רחוקות).
בכתובת הבקבוק מוזכרים שני מלכים, סב ונכדו, בשם עמנדב.
אשורבניפל מלך אשור הזכיר בכתובותיו המלכותיות את עַמִנַדבִ מלך בית עמון כאחד מעשרים ושניים מלכי החוף, לב הים והיבשה שהגישו לו מנחה במהלך מסעו הראשון נגד מצרים.
חלק מהחוקרים מזהים את עמנדב הסב עם עמנדב הראשון מימי אשורבניפל, על סמך תארוך כתובת הבקבוק לסביבות 600 לפנה"ס, אך ייתכן שעמנדב הסב מכתובת הבקבוק הוא אותו עמנדב המוזכר אצל אשורבניפל.
ייתכן אף, על סמך תארוך אחר לכתובת הבקבוק, שעמנדב הנכד הוא עמנדב המוזכר אצל אשורבניפל, ובמקרה זה, עמנדב הסב קדם לעמנדב המוזכר אצל אשורבניפל.
כתובת הליודורוס היא כתובת מלכותית חרוטה באבן, בשפה היוונית, אשר על פי התאריך הנקוב בה נכתבה בשנת 178 לפני הספירה.
הכתובת מכילה הצהרה מטעם סלאוקוס הרביעי בנוגע למינוי אולימפיודורוס ככהן גדול במחוז "קוילה-סוריה ופויניקיה" (הכולל בתוכו את ארץ ישראל).
הכתובת נחשבת לאחת הכתובות העתיקות החשובות ביותר שהתגלו בארץ ישראל.
הכתובת מוצגת כיום במוזיאון ישראל בירושלים.
הכתובת, משנת 178 לפנה"ס מורכבת משלושה מכתבים כאשר המכתב בתחתית הכתובת הוא המוקדם והעליון הוא המאוחר.
מכתבו של המלך, שממנו נותר רק חלקו הראשון, הוא התחתון והמוקדם, והשניים שמעליו, של הליודורוס, ראש שריו של המלך, ושל דורימנס, הנציב הסלווקי במחוז "קוילה-סוריה ופויניקיה", נכתבו אחריו בחודש אוגוסט בהפרש של ימים ספורים זה מזה.
במכתבו של המלך סלאוקוס הרביעי, אחיו של אנטיוכוס הרביעי, הממוען להליודורוס, "הממונה על העניינים", הוא מודיע על מינוי אולימפיודורוס, חבר ילדות של המלך, כ"אחראי על המקדשים" במחוז החדש "קוילה-סוריה ופויניקיה".
הכתובת מעידה בבירור על רצונו של המלך להתערב בענייני הדת באזור על ידי מינויו של אולימפיודורוס לכוהן הגדול של המחוז, ובעקיפין להניח ידיו על אוצרות מקדשי המחוז כחלק ממאמציו לעמוד בתשלום החובות שלו לרומא, כשהתשלום הקרוב אמור להפרע בשנת 177 לפנה"ס, שנה לאחר המינוי.
במכתב המרכזי הליודורוס מודיע לדורימנס, הניצב הסלווקי במחוז "קוילה-סוריה ופויניקיה", על הוראת המלך וממליץ על יישומה על הצד הטוב ביותר.
במכתב העליון, דורימנס שלח מכתב לדיופאנס, הממונה על מחוז אידומיאה, שבו הוא מודיע לו כי הליודורוס הוא "הממונה על העניינים", וכדאי למלא את הוראותיו.
לדעת החוקר ד"ר דב גרא הסיפור המופיע בספר מכבים ב' מעיד ככל הנראה על ויכוח שהיה בין פקידי המלך לנציגי היהודים, וכי הפשרה שאליה הגיעו נתפסה בעיני מחבר ספר מכבים ב' כניצחון יהודי.
שלוש שנים לאחר מכן נרצח סלאוקוס הרביעי ואחיו אנטיוכוס הרביעי ירש אותו.
זהו השליט, שלפי ספר מכבים א' רדף אחר היהודים ובהשראתו חולל בית המקדש, דבר שהוביל למרד החשמונאים.
הכתובת נרכשה על ידי הפילנתרופ האמריקאי-יהודי מייקל שטיינהארט, אשר השאיל אותה למוזיאון ישראל.
החוקרים עצמם אינם יודעים היכן נתגלתה הכתובת, אולם בבדיקות שנערכו על ידי ד"ר יובל גורן לא נמצאו סימנים לכך שאינה אותנטית.
לדעת חנה כותון-פלטיאל ומיכאל וורלה מקור הכתובת משפלת יהודה, ותוכן הכתובת מעיד שהיא הוצבה במקדש של פוליס סלאוקית.
לדעת יובל גורן האבן הייתה במערה והוא שיער כי מוצאה בתל מרשה.
בשנים 2006-2005 נתגלו שלושה שברים של כתובת יוונית בחפירות רשות העתיקות בתל מרשה שבגן לאומי בית גוברין.
ד"ר גרא, חוקר הכתובות, קבע כי השברים היוו את החלק התחתון של כתובת הליודורוס במוזיאון ישראל.
הגילוי אישש את ההשערה שמוצאה של הכתובת בעיר העתיקה מרשה, אשר נמצאת כיום בתחומי הגן לאומי בית גוברין.
תוכן הכתובת פוענח ופורסם לראשונה על ידי הפרופסורים חנה כותון-פלטיאל ומיכאל וורלה בשנת 2007.
לדעת מפרסמי הכתובת, הכתובת מוסיפה מידע חשוב ממקור ראשון על התנהלות הממלכה מנקודת המבט היוונית-סלווקית: המלך הסדיר את המינהל באזור לפי המקובל בממלכה כולה, ומינה אחראי למקדשים, ובהם גם המקדש בירושלים.
תפקיד זה כלל גם את האחריות על כספי המיסים שבאוצרות המקדשים.
כמו כן, הכתובת מלמדת על כיבוש סוריה על ידי הממלכה הסלאוקית במלחמה הקואלה-סורית החמישית, בדומה למה שעולה מכתובת חפציבה.
לטענתם סביר להניח כי היהודים ראו במינוי זה התערבות גסה והפרה של העצמאות הדתית, ממנה נהנו מאז ימי המלך הקודם, אנטיוכוס השלישי, וכי ניתן להניח כי הדרמה המתוארת בספר מקבים ב' היא כנראה עיבוד סוביקטיבי של פרשת המינוי הזה מנקודת מבט יהודית.
ניתן לראות במינוי נקודת ציון בתהליך ההתערבות של היוונים-הסלווקים בנעשה במקדשים ואף בפולחן היהודי, ובהתדרדרות היחסים ביניהם.
שיאה של התדרדרות היחסים היה כעשר שנים לאחר מועד המינוי, בשנת 167 לפנה"ס, בגזירות הדתיות החמורות של אנטיוכוס הרביעי (אפיפאנס), ובמרד החשמונאים שפרץ בעקבותיהן.
כתובת בנין דכרין (עברית: כתובת בנים זכרים) היא תקנת חז"ל ולפיה, כחלק מהכתובה, על הבעל להבטיח את זכויותיהם של בניה של האישה ולכתוב: - הבנים הזכרים שיוולדו לך ממני, יירשו את כסף הכתובה, מלבד החלק שאותו הם מקבלים יחד עם אחיהם (מאם אחרת).
התחייבות זו מוגדרת תנאי בית דין וחלה גם אם לא נכתבה במפורש בכתובה.
המקרה בו חלה התקנה הוא כאשר מתה אשתו של אדם בחיי בעלה, ובנסיבות אלה יורש הבעל את אשתו.
התקנה מתייחסת לאופן חלוקת הירושה של הבעל לאחר מותו.
לפי התקנה ירשו בניה של האישה (מבעל זה) מאביהם את סכום הכתובה ואת הנדוניה שהכניסה האם בנישואיה לרשות המשפחה.
כאשר לאדם יש רק אישה אחת, אין משמעות לתקנה זו, שכן בכל מקרה הבנים יורשים את האב, ולתקנה זו יש משמעות רק כאשר אדם נשא שתי נשים, שאז בניה של כל אחת מהנשים יורשים מהאב את הכתובה של אמם ורק לאחר מכן מחלקים את יתר הירושה באופן שווה בין הבנים.
הדבר ישפיע על אופן חלוקת הירושה כאשר סכום הכתובות אינו זהה, או כאשר לאחת הנשים יותר בנים זכרים מאשר לאישה השנייה.
טעם התקנה הוא כדי שיעניק אדם לבתו נדוניה הגונה, ולא ימעיט בה, ביודעו שלאחר פטירת חתנו, נכדיו - בני בתו - הם אלו שיקבלו לרשותם את הנדוניה.
היו מהחכמים שתמהו כיצד תיקנו חז"ל לעקור את תקנת הירושה הרגילה של התורה ולפיה כל הבנים יורשים בשווה ולתקן שהבנים יירשו את הכסף שאמם הכניסה לנדוניה למרות שמהתורה כל הבנים חולקים בשווה שכן כולם יורשים שווים של האב.
אך הוסבר כי אין כאן עקירת דבר מהתורה, שכן תקנת הנדוניה גם היא מהתורה, שכן המקור לדין הנדוניה הוא מהתורה, בתנ"ך כתוב: .
פסוק זה תמוה לכאורה, "ואת בנותיכם תנו לאנשים"?
הרי הבעל מקדש את האישה, ולא האישה את הבעל, ומהי הפעולה של "נתינת הבת" לבעל?
כדי להפיס את דעתו של החותן, תיקנו גם, שאף הנדוניה שהחתן - הבעל מעניק לכלתו, גם היא תכלל בסכום הנדוניה שאותם יורשים בניה.
למרות שכאמור, כתובת בנין דכרין איננה לפי סדר הירושה במשפט העברי, תיקנו חז"ל שהתקנה תהיה במבנה הדומה לסדר הירושה, כך שרק הבנים הם אלו שיירשו את נדוניית אמם, אך לא הבנות.
כמו כן, בדומה לירושה, כתובת בנין דכרין אינה גובה מקרקעות משועבדות אלא רק מנכסים בני חורין.
מצד שני החיוב נעשה בשעת הקניית הכתובה, ובכך הוא דומה להתחייבות.
לתקנה זו קיימת הגבלה, ולפיה אם התקנה תעקור לגמרי את דין הירושה במשפט העברי ותעקור לגמרי דין תורה, ביטלו חכמים תקנתם זו.
לכן, כאשר אין די ירושה כדי לשלם את כל הכתובות ועוד דינר נוסף (מכונה במשנה "מותר דינר"), החלוקה נעשית בין הבנים של המנוח מבלי להתחשב בכתובות של נשותיו.
בפרק העשירי של מסכת כתובות הובאה ראיה מדברי המשנה, שכן זו נחשבת כ"ירושה", וממילא נותרת על כנה כתובת בנין דכרין.
לפי רבה הדבר תלוי במחלוקת תנאים.
להלכה כתובה נעשית מותר לחברתה.
בחלק המתקבל משום כתובת בנין דכרין אין העדפה לבן הבכור.
לדעת האבני מילואים הבכור מקבל את חלק הבכורה כאילו אין כתובת בנין דכרין, ורק ממה שנותר לאחר מכן חולקים כל האחים כדין כתובת בנין דכרין.
כמה גאונים כתבו שאין כתובת בנין דכרין נוהגת בזמן הזה, משום שרגילים לתת סכומים גדולים לבתו בשעת הנישואין.
שיטה זו מופיעה בטור, והרמ"א הביא אותה להלכה בשולחן ערוך, וכתב על כך "וכן נוהגין במדינות אלו".
גם בין חכמי המזרח קיימת שיטה זו.
כתובת בזיכרון מחשב היא מספר ייחודי המייצג תא זיכרון, ובאמצעותה ניתן לגשת אל התא לשם אחסון מידע או אחזורו.
המידע יכול להיות פקודה המורה למחשב מה לעשות, או נתון.
כיום נהוג שזיכרון המחשב מאורגן בבתים, כשכל בית מורכב מ-8 סיביות.
הבתים מסודרים בזיכרון בזה אחר זה, וכתובותיהם עוקבות.
הכתובת נרשמת כמספר בינארי, ומספר תאי הזיכרון אליהם ניתן לפנות מחושב על פי הנוסחה , כאשר N הוא אורך המספר הבינארי המרבי.
ניתן לייצג את הכתובת גם בבסיסים אחרים, ועל מנת להקל על רישום הכתובת, מקובל להשתמש בבסיס עשרוני ובבסיס הקסדצימלי.
גודל הזיכרון המרבי במחשב מושפע מגודל המילה בארכיטקטורת המעבד, משום שאורך המספר הבינארי המרבי הוא לכל היותר באורך של מילה (כאשר גודל מילה היא לרוב גודל אוגר המעבד).
כך, לדוגמה, מעבד עם מילה בגודל 32 סיביות מאפשר שימוש בזיכרון שגודלו עד 4GB (4,294,967,296 בתים) משום שבעזרת 32 סיביות ניתן לייצג ערכים שונים.
המספרים בין 1 למספר המרבי נקראים מרחב הכתובות החוקי.
ניסיון גישה לכתובת זיכרון 0 או שימוש במספר גדול יותר ככתובת ייתקל בשגיאה או יגרום להשחתת זיכרון בלתי צפויה.
בראשית ימי המחשב הוגבל הזיכרון שלו (לפי ארכיטקטורת פון נוימן) לגודל הפיזי של אמצעי ה-RAM (הזיכרון אליו יכול לגשת המעבד בגישה ישירה לפי כתובת).
לפיכך, כל הכתובות היו כתובות פיזיות של תאי זיכרון ב-RAM.
כך, למרות שגם אם עקרונית יכול היה המחשב לנצל מרחב כתובות גדול יותר מהזיכרון הפיזי, הרי שלא היה בכך להועיל.
עקרון הזיכרון הווירטואלי מאפשר גישה לכל מרחב הכתובות מבלי להגדיל את הזיכרון הפיזי, וזאת באמצעות שמירה של חלק מהמידע על דיסק קשיח.
מידע המצוי על גבי הדיסק נשמר בכתובת וירטואלית או כתובת לוגית (מחוץ לגודל הזיכרון הפיזי).
כאשר המעבד נזקק למידע שבדיסק, מתבצע תהליך של דפדוף, שבו מועבר מידע קיים בזיכרון אל הדיסק והמידע הדרוש מן הדיסק מועבר לזיכרון.
יחידת ניהול זיכרון אחראית לתרגום הכתובת הווירטואלית לכתובת הפיזית שבה נשמר המידע לאחר הדפדוף.
כתובת גנג'נאמה (בפרסית: گنجنامه; מילולית: "איגרת האוצר") היא כתובת עתיקה הנמצאת כחמישה קילומטרים מדרום־מערב להמדאן, לצדי הר אלוַנד באיראן.
החלק השמאלי הוזמן על ידי דריווש הראשון (521 – 485 לפני הספירה) והחלק הימני הוזמן על ידי חשיארש הראשון (485 – 465 לפני הספירה).
שני החלקים, שנחקקו בשלוש שפות עתיקות — פרסית עתיקה, בבלית חדשה ועילמית חדשה, מתחילים בשבח לאל אהורה מזדא ומתארים את הגנאלוגיה ואת המעשים של המלכים המוזכרים.
הדורות הבאים, שלא יכולים היו לקרוא את לוחות כתבי היתדות, הניחו שהם מכילים מדריך לאוצר שלא־נגלה, ולכן קראו לו גנג'נאמה – איגרת האוצר.
יש גם גרסה שלפיה נקרא המקום جنگنامه (ג'נגנאמה), כלומר איגרת המלחמה.
בשנת 2011 הוצבו בחניון לוחות דומים, המתרגמים את הכתובת לאנגלית ולפרסית חדשה.
תרגום תעתיק אל גדול הוא אהורה מזדא, והוא האל הגדול ביותר, שברא את הארץ הזאת, שברא את גן העדן, שברא את האנשים, שברא את האושר לאדם, שהמליך את חשיארש.
מלך אחד על רבים, אלוהים אחד לכולם.
אני חשיארש, המלך הגדול, מלך המלכים, מלך מדינות הכוללות את כל סוגי האנשים, מלך בעולם הגדול הזה, הרחוק והרחב, בנו של דריווש, אח'ימני
hyâ \ puça \ Haxâmanišiya אל גדול הוא אהורה מזדא, והוא האל הגדול ביותר, שברא את הארץ הזאת, שברא את גן העדן, שברא את האנשים, שברא את האושר לאדם, שהמליך את דריווש.
אני דריווש, המלך הגדול, מלך המלכים, מלך מדינות הכוללות את כל סוגי האנשים, מלך בעולם הגדול הזה, הרחוק והרחב, בנו של היסטפס, אח'ימניbaga \ vazraka \ Auramazdâ
כתובת אפרודיסיאס היא כתובת ביוונית שהתגלתה במהלך חפירות ארכאולוגיות בשנת 1976 בעיר ההלניסטית אפרודיסיאס ששכנה באסיה הקטנה.
בכתובת רשימת תורמים למוסד קהילתי יהודי, שזהותו אינה ברורה ("פּאַטֶלָה").
הכתובת מהווה עדות חשובה על אודות הקהילה היהודית שהייתה בעיר.
בכתובת רשימת שמות ובעלי תפקידים מהם ניתן ללמוד על ההרכב המגוון של האנשים שתרמו לאותו מוסד.
הכתובת מתוארכת, לדעת ריינולדס וטננבאום, לסוף המאה ה-2 או תחילת המאה ה-3 לספירה.
היא מורכבת משני טורים ומשתרעת על פני יותר משמונים שורות.
יוסף בן אבזביוס גר (פרוזליטוס),
אמיאנוס בן חִילַס (או: סוחר תבן).
כפי העולה מן הכתובת, הרכבה של הקהילה היהודית באפרודיסיאס היה מגוון.
היו יהודים נכרים, גרים, יראי אלוהים
ניתן ללמוד על המקצועות השונים וכן על בעלי התפקידים שהיו בקהילה היהודית.
ניתן גם לראות שהרכב השמות היה מגוון: שמות יווניים מובהקים (דיוגנס, אנטיוכוס, קליניקוס ועוד), שמות עבריים (יעל, יושוע, יוסף, שמואל וכדומה), שמות יווניים אופייניים ליהודים (תיאודורוס, תיאודוטוס), ושמות רומיים, אם כי הללו כתובים ביוונית (אנטונינוס, קלאודיאנוס, ואלריאנוס).
בנוסף, מן הכתובת ניתן גם ללמוד שאישה יכלה למלא משרה ציבורית בקהילה היהודית באפרודיסיאס (נשיאה).
כתובת ביטולה היא כתובת אבן מימי הביניים שנכתבה בסלאבית כנסייתית עתיקה.
הכתובת נמצאה בשנת 1956 במהלך הריסת מסגד עות'מאני ישן בעיר ביטולה שבמקדוניה, ומוצגת במוזיאון שבביטולה.
הטקסט שנמצא על לוח השיש מנציח את עבודות המיגון במבצרה של ביטולה על ידי צאר איוון אשר אודותיו קיימת מחלוקת בין היסטוריונים.
בהתייחס למועד המשוער בו נכתבה הכתובת מעריכים כי היא מתייחסת לאיוון ולדיסלב אשר שלט על בולגריה (לא בולגריה של היום, אלא האימפריה הבולגרית הראשונה) מ-1015 ועד 1018.
הטקסט שעל לוח השיש ניזוק בכמה מקומות ונעשה לו שיחזור על ידי ולדימיר מושין (Vladimir Moshin) ויורדן זאימור (Iordan Zaimov) והועלו השערות לגבי החלקים החסרים:
"בשנה [1016/1015?] מאז בריאת העולם, המבצר הזה, שנבנה ונעשה על ידי איוון, הצאר של בולגריה, התחדש עם העזרה והתפילות שלנו ושל הליידי הקדושה ביותר שלנו ושנים עשר שליחה העליונים.
המבצר נבנה כמקלט וגאולה בחייהם של הבולגרים.
הרפובליקה של מקדוניה מכחישה כל קשר בין הצאר איוון והאימפריה הבולגרית הראשונה.
בגלל זה ישנה חשיבות היסטורית ופוליטית גדולה לכתובת ביטולה, והיא גורמת למחלוקת גדולה.
בשנת 2006 הקונסוליה הצרפתית בביטולה, הכינה קטלוג תיירותי של העיר ועל חזיתו הודפסה תמונה של הכתובת ולידו סמל של בולגריה.
השמועה על קטלוג זה הופצה לפני יציאתו לאור וחוללה בלבול בקרב הפקידים של עיריית ביטולה, הקונסוליה הצרפתית הוזהרה, ההדפסה של הקטלוג החדש הופסקה והתמונה על העטיפה שונתה.
כתובת אַזַתִוַדַ (ידועה גם בשם כתובת קאראטפה) היא כתובת מהמאה ה־9 או ה־8 לפנה"ס שהציב אַזַתִוַדַ (בפיניקית: 𐤀𐤆𐤕𐤅𐤃, נהגה Azatiwada; בלווית: Azatiwatas), שליט בממלכת הדננים שבקיליקיה, בשערי העיר אַזַתִוַדַיַ (כיום קאראטפה).
הכתובת היא דו־לשונית ונמצאו לה חמישה עותקים: שלושה בפיניקית ושניים בלוּוית.
ארבעה מהעותקים חקוקים על אבנים המוצבות בין תבליטים אמנותיים בשני שערי העיר, והחמישי חקוק על פסל אל הסער בעל־תרחונזס.
מבחינה סגנונית, הכתובת כתובה בסגנון המאפיין דוברי שפות שמיות צפון־מערביות, ומגלה זיקה יתירה לכתובות פיניקיות אחרות, לתנ"ך העברי, לכתבים אוגריתיים, לכתובות ארמיות, לטקסטים שהתגלו באכדית (במיוחד כאלה שנכתבו על־ידי אמורים), ואף לכתובות עמוניות ומואביות.
הכתובת מעלה כמה קשיים היסטוריים.
הקושי הראשון הוא התארוך: אזתוד לא מוכר מאף מקור היסטורי אחר, וקיימים נימוקים לתארוך הכתובת הן למחצית השנייה של המאה ה־8 לפנה"ס והן למחצית השנייה של המאה ה־9 לפנה"ס.
קושי נוסף הוא אזכורו של המלך "אורכ" בכתובת, ש"אִדר" (העלה לגדולה) את אזתוד, אך לא ברור מה היה טיב היחסים ביניהם ומה היו התנאים שבהם עלה אזתוד לגדולה.
בכתובת מוזכר בית "מפש"/muksas, שם שעשוי להיות מזוהה עם מופסוס, דמות מהמיתולוגיה היוונית ששלטה בקיליקיה, אך החוקרים חלוקים באשר לאמיתוּת ההיסטורית של מופסוס מהמסורות היווניות ובאשר למידת הקשר בין מופסוס מייסד השושלת ההיסטורי לבין מופסוס מהמסורות היווניות.
שאלה נוספת שעולה מהכתובת נוגעת לפשר השימוש בפיניקית באזור צפוני זה, בקיליקיה.
הכתובת התגלתה באתר קאראטפה שברפובליקת טורקיה ב־1946. בעת גילוי הכתובת, פענוח הכתב ההירוגליפי הלווי היה בראשיתו; כתובת אזתוד, בזכות אורכה ובמיוחד בזכות דו־לשוניותה, תרמה רבות לפענוח כתב זה.
עותקי הכתובות מצויים כיום במוזיאון הפתוח קאראטפה-אסלנטאש .
לעיר קאראטפה שני שערים: שער תחתון (בצפון העיר) ושער עליון (בדרום העיר); קירות השערים מחופים בלוחות אבן (אורתוסטאטים, אבני ריבוד) מבזלת שעליהם חקוקים תבליטים וכתובות.
כתובת אזתוד נמצאה בחמישה עותקים.
עותק אחד בפיניקית נמצא בשער התחתון; הוא התגלה כפי שהוצב בעת העתיקה, חקוק בשלושה טורים על ארבעה לוחות סמוכים, ומהם ממשיכה הכתובת לבסיס האורתוסטאטים ולפסל האריה שבפתח השער.
עותק אחד בלווית נמצא בשער התחתון – הוא חקוק על ששה אותוסטאטים (שמהם גולשות הכתובות גם לתבליטים סמוכים), חלקים גדולים מבסיסי האורתוסטאטים, ופסלי אריה וספינקס העומדים בפתח השער.
הכתובת ההירוגליפית תופסת הרבה יותר שטח מהפיניקית, וסדר הקריאה שלה נקבע בעזרת הכתובת הפיניקית שבשער התחתון, מאחר שסדר הצבת הלוחות ההירוגליפים לא תואם בשום צורה את סדר הקריאה.
אף על פי שסידור מחדש עשוי להניב סדר הגיוני יותר של הלוחות, חופרי האתר סברו שכל אחת מהלוחות עוצב במיוחד להתאים למיקומו.
עותק אחד בפיניקית ואחד בלווית נמצאו בשער העליון: שניהם נמצאו שבורים ומפוזרים.
שברי האורתוסטאטים, הבסיסים ופסלי החיות שעליהם נחקקו הכתובות נאספו וסודרו בהתאם לכתובת הפיניקית שבשער התחתון.
עותק נוסף בפיניקית, מעט שונה מהאחרים, נמצא על פסל שהוצב בשער העליון.
העותק הפיניקי והעותק הלווי מהשער התחתון שלמים למדי, וניתן להשלים בעזרתם את תוכן העותקים הפגומים מהשער העליון.
הכתובת מתחילה בפתיחה: תיאור אוטוביוגרפי קצר, ולאחר מכן מגיע גוף הכתובת, המחולק לשלושה חלקים, כל אחד נגמר ב"בעבר בעל ואלמ" (בעבור בעל והאלים).
בחלק הראשון מספר אזתוד שהרחיב את גבולות ארצו, שבימיו היה טוב ושפע לעמו, לדננים, ושהוא הגדיל את הצבא.
בחלק השני מסופר שאזתוד הסיר את כל הרע שהיה בארץ, ייצב את המלוכה, הוכר בקרב מלכים אחרים כשליט גדול, ביצר את גבולות ארצו, הכניע אויבים, כבש ארצות שלא כבשו המלכים שהיו לפניו, הגלה את אוכלוסיותיהן והשכין שלום בארצו.
בחלק השלישי שוב נאמר שהיה בימי אזתוד טוב ושפע לדננים, וכן מסופר שבחסד האלים בנה אזתוד את העיר אזתודי, הושיב בה את האל בעל כרנתריש וקיים את הפולחן לאלים.
בנוסף, מובאת שם ברכה לאזתוד, לעיר ולעם היושב בה.
הכתובת נחתמת באזהרה וקללה למי שישחית את הכתובת ואת שערי עירו, וברכה לשמו של אזתוד שיהיה נצחי כמו שמש וירח.
ככלל, מלכים במזרח הקרוב הקדום נהגו להתפאר על מעשים דומים: ביצורים, כיבושים ובנייה, ועל כן אין תמה שקיים דמיון בין כתובות שונות של שליטים.
אולם, נקודות דמיון מסוימות בין כתובת אזתוד לכתובות של מלכים אחרים, כגון הכתובת של יעדון־ליאְם מלך מרי האמורי, חורגות מתחום הדמיון הכללי הזה, ונראה שקיים טיפוס של דרכי תיאור וסגנון מסוים האופייני לשפות שמיות צפון־מערביות ששליטים ממוצא שמי צפון־מערבי נהגו לכתוב על־פיו.
הכתובת הפיניקית של אזתוד ארוכה במיוחד ביחס לכתובות פיניקיות אחרות.
בסגנונה, היא כוללת מה שנראה כשרידים לספרות הפיניקית.
יצחק אבישור הגדיר זאת כך: .
אורך הכתובת הוא אולי הסיבה לדמיון הרב בינה לבין המקרא, בצמדי מילים משותפים, תקבולות וחרוזים, וביטויים וצירופים דומים או זהים.
לא ניתן לדעת האם הכתובת נוסחה במקור בפיניקית או בלווית.
הכתובת הפיניקית כתובה ברהיטות ומיומנות ולא מצויים בה , כלומר שילוב מילים משפה אחרת בשפה התקנית.
גם אם מקורה של הכתובת בלווית, הידע על שפה זו מוגבל ולא ניתן לזהות גם בה ברבריזמים.
כיוון אחר לזיהוי שפת המקור הוא הקיצור בכתובת הלווית: הכתובת הלווית בשער התחתון קצרה מהכתובת הפיניקית, ושם האלוהות, "בעל כרנתריש" (המחזיק באפיתט לא שמי) מקביל לאלוהות כללית בכתובת הלווית.
בנוסף, הכתובת על הפסל כתובה בפיניקית בלבד.
כל אלה עשויים להצביע על פיניקית כשפת המקור של הכתובת.
כך או כך, הכתובת הפיניקית משקפת את התחביר והסגנון של הלשון והספרות הפיניקית.
השימוש בפיניקית בממלכת קוה, שאוכלוסייתה לווית בעיקרה, עשוי היה לנבוע מסיבות מעשיות: אוריינות הכתב ההירוגליפי הלווי המסובך הייתה בודאי נמוכה.
אוריינות הכתב הפיניקי, הפשוט יחסית לכתבים היירוגליפים וכתבי יתדות, הייתה ודאי גבוהה הרבה יותר, ובשלב מוקדם לוותה ככל הנראה בלמידת השפה הפיניקית כלינגואה פרנקה.
זאת עשויה להיות הסיבה לחקיקת כתובות פיניקיות בקיליקיה ובממלכת שמאל השכנה.
האפשרות שפיניקים סחרו עם קיליקיה, אולי דרך הנמל הצפוני במוריאנדה, מחזקת סברה זאת, ואכן, בין התבליטים בקאראטפה נמצא תבליט אניה פיניקית.
אפשרות נוספת שהוצעה היא שהשימוש בפיניקית היה ניסיון של האליטה בממלכת קוה לשמר זהות תרבותית נפרדת מהארצות השכנות.
אף שלא נמצאו ממצאים בשפה היוונית, קיימות מספר עדויות להגירה יוונית לקיליקיה בתחילת תקופת הברזל ולמוצא בית המלוכה בקוה ממהגרים אלה.
לעומת זאת, למעט קשרי מסחר, אין עדויות להתיישבות פיניקית בקיליקיה.
השאלה הברורה העולה מהצעה זאת היא מדוע השושלת היוונית של קוה בחרה בפיניקית.
חוקרים הביאו דוגמות למקרים אחרים בהיסטוריה שבהם השושלת השלטת בחרה בשפה זרה לה כשפה רשמית.
בנוסף, העדויות להגירה יוונית לקוה מהוות ראיה לשימור המורשת התרבותית היוונית בקרב השושלת, אך לא מעידות על שימוש שוטף ביוונית, דבר שהפחית את המוטיבציה של השושלת לעבור לכתיבה בשפה וכתב יווניים.
חיזוק נוסף להשערה ניתן למצוא, באופן עקיף, במקור הפיניקי של האלפבית היווני.
ייתכן, אפוא, שלפני אימוץ הכתב הפיניקי לכתיבת יוונית, הפיניקית אומצה כשפת כתיבה ביוון ובקיליקיה, אך בניגוד ליוון, בקיליקיה המשיכו להשתמש בפיניקית ולא התאימו את האלפבית שלה ליוונית.
הבנת הכתובת הפיניקית מבוססת על החפיפה הכמעט מוחלטת בין אוצר המילים שבה למילים הידועות מהעברית המקראית.
גילוי הכתובת הדו־לשונית, בפיניקית, וכתב ההירוגליפי הלווי, אשר אפשרו השוואה בין הכתובות, קידם את הבנת הכתב ההירוגליפי החתי ואת מחקרו.
במיעוט המקרים, דווקא הטקסט הלווי עזר לבאר חלקים קשים בטקסט הפיניקי.
בכמה מקומות, סדר הדברים בלווית הפוך מבפיניקית, כגון "אב ואם"/"אם ואב", "מזרח ומערב"/"מערב ומזרח" ו"שמש וירח"/"ירח ושמש".
במכתבי אחתאתן (אל־עמארנה) מדווח אבימלך מלך צור שמלך ארץ da-nu-na מת; אותם "דַנוּנַה" מזוהים עם אחד מגויי הים המוזכרים בכתובות רעמסס השלישי ממדינת האבו, שנקראו dnỉn או dꜣ-ỉn-ỉw-nꜣ.
ייתכן שארץ dan-nu-na מהאובליסק הלבן גם היא קשורה לשם זה.
מקובל ששם זה התגלגל לשם "דננים", המופיע מחוץ לכתובות שמקורן בקוה רק בכתובת כלמו מהמחצית השנייה של המאה ה־9 לפנה"ס, שבה מתאר כלמו איך השתחרר מעולו של מלך הדננים בעזרת מלך אשור; כמעט כל שאר האזכורים הקדומים של הממלכה הם אשוריים, והאשורים הכירו את הממלכה בשם "קוה".
חוקרים רבים מזהים את הדנונה, מקביליהם בכתובות המצריות, והדננים, עם הדנאים .
זיהוי זה מתבסס על הדמיון בין המונחים, וכן בין המונח המקביל בכתובת הלווית, adanawa, עם השם "דנאים"; ועל ההקבלה בין "דננים" בפיניקית ל"חִיַוַ" בלווית בכתובת הדו־לשונית מצ'ינקיי, כאשר ה"חִיַוַ" מזוהים עם ה"אַחִיַוַ" – האכאים בכתובות חתיות מתקופת הברונזה (זיהוי שמתחזק לאור הקשר שהציג הרודוטוס בין קיליקיה לאכאים).
אף על פי כן, טיעונים לשוניים עשויים לסתור זיהוי זה.
בתיאור מסעו של תחותמס השלישי ללבנט בסביבות 1437 לפנה"ס, מוזכרים שליחים של מלך tnj.
מיקומם הגאוגרפי לא מצוין, אך כן מוזכר שבין המנחות שהם הביאו נכללו כדים כפתוריים, עובדה המקשרת בינם לבין אזור הים האגאי.
tnj מוזכרת מכמה טקסטים נוספים מימי אמנחותפ השלישי ורעמסס השני (אף שהטקסטים מימי רעמסס השני מהווים, ככל הנראה, העתקים של טקסטים קדומים ולא משקפים את המצב בתקופתו).
ה־tnj מזוהים, על פי רוב, עם הדנאים היוונים.
בין הופעת ה־tnj להופעת ה־dnỉn קיים פער של כמאתיים שנה, אך השוני בין הכתיבים עשוי להעיד על כך שמדובר בשתי קבוצות שונות, ואם זה אכן המצב, ה־dnỉn (והדַנוּנַה) אינם הדנאים היוונים.
חוקרים אחרים מציעים ש"דננים" הוא גלגול של השם הלווי adanawani (שהתכווץ ל־adanuni, וממנו ל־danuni).
שם העיר אדנה ידוע מטקסטים חתיים מהמאה ה־15 לפנה"ס, ולכן, חוקרים המקשרים בין השמות סבורים שקשר בין הדננים ל־dnỉn לא סביר, מאחר שהוא יחייב את המסקנה שמוצאם מקיליקיה.
בהקשר למוצא ה־dnỉn, הוצע שהם הגיעו להילחם במצרים מקיליקיה; במקרה כזה, ייתכן שהם הגיעו לקיליקיה וישבו בה רק כתחנת ביניים בין ארץ מוצאם למצרים.
בכל מקום שבו מופיע המונח "דננימ" בפיניקית, מקביל לו המונח הלווי à-TANA-wa/i, המשוחזר כ־adanawa.
למעשה, הקריאה של ההירוגליף השני כ־TANA איננה ודאית לחלוטין, והסימון הסטנדרטי שלו בכתובות לוויות הוא .
קריאתו כ־TANA בכתובת אזתוד מבוססת על ההנחה שקיים דמיון בין המונחים "דננים" ו"עמק אדנ" למונח המקביל להם בלווית.
עם זאת, ההירוגליף נדיר בכתובות לוויות אחרות מהאלף הראשון לפנה"ס; בכתובת הדו־לשונית מצ'ינקיי, שהתגלתה מאוחר יותר, המונח הלווי המקביל ל"דננים" הוא hiyawa/hiyawi (חִיַוַ), ושם זה מופיע גם בשתי כתובות לוויות של מלך פלסתין.
מונח זה מקובל כגלגול של aḫḫiyawa, שהוא השם החתי לאכאים או ליוון המיקנית מימי האימפריה החתית.
לאור נתונים אלה, הוצע שההירוגליף נהגה למעשה כ־HIYA, והמלה כולה נהגתה ahiyawa.
במקום אחד בכתובת מופיע הכתיב הפונטי á-ta-na-wa/i, שלא יכול להתפרש בצורה שונה מ־adanawa.
החוקרים הסבורים ש־ נהגה TANA רואים בכך חיזוק לקריאתם; החוקרים הסבורים שהקריאה הייתה HIYA סבורים שלא סביר למצוא שני כתיבים שונים לאותה מלה, ומוצאים בכך חיזוק לכך ש־ לא נהגה TANA.
הכתובות של מלך פלסתין עשויות להוות ראיה חזקה לטובת הקריאה TANA: בכתובות מופיעה עיר ששמה נכתב עם ההירוגליף , ולצדה השם של ממלכת חִיַוַ; לא סביר שכותב הכתובת התכוון לכתוב "העיר חִיַוַ, וגם ממלכת חִיַוַ" – הגיוני יותר שנכתב שם "העיר אדנה, וגם ממלכת חִיַוַ".
בכתובת יש התייחסות ל" מפש" בפיניקית ו־muksasan parni בלווית.
ההתייחסות לממלכה כ"בית x" על שם מייסד השושלת הראשונה של הממלכה היה נפוץ במזרח הקדום, גם במקרים שבהם השליטים כבר אינם חלק מהשושלת של אותו מייסד; כך למשל האשורים התייחסו לממלכת ישראל כ"בית עמרי".
מפש/muksas מוזכר גם בכתובת הדו־לשונית מצ'ינקיי.
הוא מזוהה כדמות בשם מופסוס; במסורות היווניות, דמות בשם זה ידועה מזמן מלחמת טרויה, שבזמן המלחמה הפליג לדרום אנטוליה וייסד בה כמה יישובים, עד שלבסוף התיישב בקיליקיה ושלט בה.
שאלת הנכונות ההיסטורית של הסיפורים המופיעים במסורת היוונית וקשרם למופסוס ההיסטורי שייסד את ממלכת קוה תלויה בהיתכנות ההיסטורית לכך שיוונים ייסדו ממלכה בקיליקיה.
חוקרים מוקדמים סברו שלא ייתכן שהשם מופסוס, המוכר כבר מכתבים חתיים, הוא יווני במקורו, ושהזיהוי בין מופסוס היווני למופסוס שליט קיליקיה הקדום הוא אחד ממקרים רבים שבהם ההלניסטים זיהו דמויות נפרדות בשל שם זהה.
עם זאת, שמות יווניים מובהקים כגון אלכסנדרוס ואטאוקלס כן התגלו בכתבים חתיים מאותה תקופה, וניתוח לשוני עדכני יותר של השם "מופסוס" מעלה שגם הוא מגיע ממקור יווני.
בכתובת אזתוד מוזכר מלך בשם "אורכ".
חלק מהחוקרים זיהו אותו עם המלך Urikki שמופיע בכתובות אשוריות מהמחצית השנייה של המאה ה־8 לפנה"ס – בעיקר, אלה המתארכים את הכתובת לאותה תקופה .
כן הוצע שאורכ מכתובת אזתוד ו־Urikki מהכתובות האשוריות הוא המלך המוזכר בכתובת הדו־לשונית מצ'ינקיי.
קשה להסיק מהכתובת מה היו היחסים בין אזתוד לאורכ.
אזתוד לא מזכיר את שם אביו, ועל כן, לא סביר שהוא היה בנו של אורכ; עם זאת, הוא לא היה אוזורפ, שכן אורכ הוא זה ש"אדר" אותו (הביאו לגדולה).
אזתוד עצמו לא נושא תואר שלטוני בכתובת, אך כן מבהיר שהוא חב את עלייתו לגדולה למלך אורכ.
בעקבות כך משערים שאזתוד היה שליט אזורי בממלכתו של אורכ.
לא ברור למה העלה אורכ את אזתוד למעמדו, ואחת ההשערות היא שאורכ נאלץ להעביר חלק מכוחו לאחד מנכבדיו בשל לחץ חיצוני.
שמו של אורכ מתחיל בהברות , תחילית המאפיינת שמות חוריים, וקיימות עדויות שמלכי קוה נשאו שמות חוריים כבר בימי שלמנאסר השלישי.
לחלופין, במחקר עדכני יותר מקובל ששמו של אורכ מקורו בשם היווני הנפוץ Ευαρχος, אֶוַּרכֿוֹס, או בשם Ῥοῖκος, רוֹיקוֹס, שנמצא ב כ־, שהיה נפוץ בקרב מלכי .
השם אזתוד, לעומת זאת, הוא שם לווי.
הועלתה השערה שאזתוד מייצג את האוכלוסייה הלווית בממלכה, וקיבל את כוחו על חשבון שושלת המלוכה השוקעת שמוצאה לא לווי.
הקטע "ויטנא אנכ בת אדני בנעמ, ופעל אנכ לשרש אדני נעמ, וישב אנכ על כסא אבי" מעורר קושי.
הפועל "וישב" משמעו "והושיב", והוא ככל הנראה מתייחס ל"שרש אדני" (צאצאי אדני).
מבחינה תחבירית, ישנן שתי אפשרויות לפרש את "בת אדני" ו"שרש אדני" – הראשונה היא "בית אדנותי" ו"צאצאי אדנותי", כלומר בית האצולה והצאצאים של אזתוד, והשניה היא "בית אדני" ו"צאצאי אדני" (האדון של אזתוד).
אולם, אין היגיון בכך שאזתוד, לאחר שצבר כוח, יפעל להושבת צאצאיו על כסא אביהם (כלומר על כסאו שלו); לכן, האפשרות השנייה נראית סבירה יותר: בנסיבות שאינן ידועות לנו, אזתוד עזר לצאצאי אורכ לרשת את כסא אביהם.
אם מקבלים את תארוך הכתובת למאה ה־8 לפנה"ס , ייתכן שניתן לקשר בין אירועים היסטוריים לתיאור שבכתובת אזתוד.
בתקופת סרגון השני, ממלכת קוה הייתה נתונה למרותה של אשור, ולא יאחוחר ב־713 לפנה"ס הציב סרגון נציב אשורי על קוה, אשּור־שרּו־אוצּור.
אוריכי, ככל הנראה, נותר על כס המלוכה, אך סמכויותיו צומצמו וייתכן שתוארו המלכותי היה סמלי בלבד.
באותה עת ממלכת משך (פריגיה) בראשות מיתה (מידאס) הייתה עוינת לאשור, כמו גם ממלכת אוררטו.
ב־710 או 709 לפנה"ס תפס מיתה מלך משך משלחת ששלח אוריכי למלך אוררטו, ככל הנראה כדי לכרות ברית נגד אשור, אולי בשל אכזבתו של אוריכי מהצבת נציב אשורי על ממלכתו.
במחוות שלום, העביר מיתה את המשלחת שתפס לידי האשורים.
סביר להניח שבעקבות כך הוצא אוריכי להורג והמלוכה המקומית בוטלה, אף שהדבר לא מתועד.
בשנת 705 לפנה"ס יצא סרגון למסע צבאי נגד הקימרים, שזרעו הרס באסיה הקטנה, ונהרג במערכה; מותו ערער את השלטון האשורי והביא לחוסר־יציבות בכל האזור.
היעלמות השלטון האשורי מקוה הביא, ככל הנראה, למצב של אנרכיה; במצב זה אזתוד גייס כוח צבאי משמעותי להילחם נגד "אישים רעים בעלי גדודים" – אולי מורדים אנטי־אשורים, אולי קימרים שפלשו לקוה ואולי צבאו של מיתה שניסה להרחיב את שלטונו לאחר מותו של סרגון.
לאחר מכן חיזק אזתוד את החקלאות והביא לשגשוג בארצו.
את כל זאת הוא עשה בשם בית המלוכה של אדונו אוריכי, ולאחר האירועים האלה הוא אף סייע לצאצאי אדונו אוריכי לרשת את כסא אביהם ולחדש את המלוכה בקוה.
מספר אלים מופיעים בכתובת, וניתן ללמוד מהגרסאות המקבילות בפיניקית ובלווית על הקבלות בין האלים.
המתרגם (או המתרגמים) הקפיד על הדקויות שבזהויות האלוהויות בתרגום הכתובת.
האל המופיע הכי הרבה פעמים הוא בעל בכתובת הפיניקית, המקביל לאל הסער האנטולי בגוף הכתובת.
האל בעל הוא אל נפוץ מאוד בעולם הכנעני, הפיניקי והפוני, וגם אל הסער האנטולי ידוע ממקורות רבים.
בקללה שבסוף הכתובת מופיע בפיניקית "בעל שממ" (בעל־שמים), הידוע ממקורות פיניקיים החל ממצבת יחומלך וכלה בכתובות חמון מהתקופה ההלניסטית; הוא מקביל בלווית לאל הסער "השמימי", הידוע ממקורות חתיים ולוויים אחרים.
האל בעל נושא בחלק מהופעותיו בכתובת את האפיתט "כרנתריש" – הוצעו כמה פירושונים לאפיתט זה, וביניהם, הזיהוי עם המלה היוונית ΚΟΡΥΝΗΤΗΡΙΟΣ (korynētērios), "נושא השרביט", פירוש היוצר זיקה בין בעל כרנתריש ואל הסער של חלב.
לבעל כרנתריש מקביל בכתובת הלווית Tarhunzas arha usanuwam (תרחונזס המבורך מאוד), אך נראה שהוא לא תואם לאפיתט "כרנתריש" במשמעות – דבר מפתיע לאור היותו של האפיתט "כרנתריש" לא שמי.
"שמש עלם" (השמש העולמית, הנצחית) ידועה גם ממכתבי אחתאתן (אל־עמארנה) שנשלחו מצור כ־ ("השמש הנצחית", בנקבה) ובאוגרית כ"שפש עלם", ולכן, ייתכן שגם "שמש עלם" מכתובת אזתוד היא נקבה.
פולחן האלוהות בשם "שמש" נדיר מאוד בעולם הפיניקי, ומוכר בעיקר משמות תאופוריים ומשתי כתובות מקוטעות ביותר מקרתחדשת המציינות את "בת שמש" (המקדש של שמש); פולחן האלוהות מוכר מאוד בעולם הארמי.
ל"שמש עלם" בפיניקית מקביל בלווית "השמש השמימי", הידוע מטקסטים חתיים, אך נדיר בטקסטים היירוגליפיים לוויים.
"ירח", אל הירח מוכר מהעולם הפיניקי רק משמות תאופוריים נדירים, אך ידוע מאוגרית, ומקבילו בכתובת הלווית מוכר מכתובות לוויות אחרות, שבחלקן הוא ככל הנראה מסמל את האל סין של חרן.
אלוהויות השמש והירח בכתובת מופיעים כסמל לנצחיותו של אזתוד.
האל רשף מוכר כבר משמות אמוריים מהאלף השני לפנה"ס, ממצרים, וכן בממצאים פיניקיים מקפריסין, ומזוהה בתקופות שונות עם נרגל, אפולון והרקלס; במקומות שונים הוא מופיע עם אפיתטים שונים.
בכתובת זאת מופיע כ"רשף צפרם" – לאור המקבילה הלווית "רונזס" (בכתיב ), שהוא אל האיילים, וזוהה עוד בתקופת האימפריה החתית עם האל רשף (במיוחד בצורתו החורית, Iršappa), נראה שיש לפרש "צפרמ" כ"עזים" () ולא כ"ציפורים".
ממצאים פולחניים מראים שיש לזהות את אל הצבי עם האל המגן החתי, הקשור לחייהם של בעלי חיים בטבע, ומוכר גם מכתובות לוויות נוספות.
אל זה, יחד עם אל הסער, הוא שגרם לאזתוד לבנות את עירו.
אל נוסף המוזכר בכתובת הוא "אל קנ ארץ" (אל קונה ארץ) בפיניקית, המקביל לאאה בלווית.
האל "אל קנ ארץ" בתדירות נמוכה אך בפיזור נרחב, החל מהאלף השני לפנה"ס במיתוס חתי ממקור כנעני, דרך ואוסטרקון מירושלים בתקופת הברזל, עד לכתובות ארמיות בתדמור וכתובת נאו־פונית מלפקי.
האל אאה חדר לאנטוליה ממסופוטמיה בתיווך חורי, ומוכר מכתובות לוויות נוספות.
באוגרית הוא זוהה עם כושר וחסיס.
בקללה שבסוף הכתובת מוזכר גם "כל דר בנ אלם" – כל קבוצת בני האלים.
המקבילה הלווית היא פשוט "כל האלים".
ייתכן שאטימולוגיה של "דר" טמונה במלה "דוֹר".
בכתבי אוגרית, "דר בנ אִל" מקביל ל"מפחֿרת בנ אִל" (אספת בני אל), ו"דר דת שממ" (ה"דר" של השמים) מקביל ל"פחֿר ככבמ" (אספת הכוכבים).
מונח זה קרוב אף למונח "רב דר כל קדשמ" שעל אחד מהקמעות מארסלאן טאש.
"בני אלים" הוא כינוי לאלים באופן כללי, מופיע גם בשני מזמורי תהלים שתארוכם קדום: תהלים כ"ט ותהלים פ"ט, וככל הנראה גם בכתובת מצודת רבת עמון.
הקבלות מרובות נמצאו בין האלים בכתובת אזתוד בלווית לבין האלים המופיעים בכתובות ב.
אזתוד לא ידוע מאף מקור למעט הכתובות שהציב, ולכן, תארוך הכתובות קשה ושנוי במחלוקת בין החוקרים.
עוגן לתארוך יכול להימצא בדמות המלך "אורכ", המוזכר בכתובת כמי שהעלה את אזתוד לגדולה.
חלק מהחוקרים זיהו אותו עם urriku, מלך קְוֵה המופיע בכתובות מלך אשור תגלת־פלאסר השלישי שמלך בין השנים 745 עד 727 לפנה"ס.
בנוסף, כמה מהאותיות בכתובת אופייניות למאה ה־8 לפנה"ס, והשימוש בכמה מהאותיות הלוויות להברות מסוימות, שנמצא מחוץ לקאראטפה רק בכתובות של מלכי תובל מסוף המאה ה־8 לפנה"ס.
בהתאם לכך, רוב החוקרים מתארכים את הכתובת לסוף המאה ה־8 לפנה"ס.
אם יתקבל התארוך המאוחר, לא סביר לזהות את השכנת השלום בעמק אדנ המתוארת בכתובת לימי סרגון, אלא לימי סנחריב, בשל מדיניותו של סרגון; בנוסף, בימי סנחריב פרץ מרד בחֿילכּו שממערב לקוה, וייתכן שיש לזהות את המורדים עם ה"אנשים הרעים בעלי הגדודים" ועם ה"ארצות העזות במבוא שמש (מערב)" שאזתוד "עינה (הכניע)".
הוצע אף לזהות את אזתוד (או ב, azatiwaras) עם sanduarri מלך כוּנדִי וסִיסּוּ (כנראה בקיליקיה), שהוצא להורג על־ידי אסרחדון.
את היעדרה של אשור מהכתובת ניתן להשוות להיעדרה של אשור מכתובת זכור.
הכתובת ידועה בסימון KAI 26.
גובה האותיות הוא בין 2 ל-4.5 ס"מ על האורתוסטאטים, ובין 3 ל-7 ס"מ על האריה.
בין המילים במקור אין רווחים (מיקומי הרווחים בתעתיק לעיל נקבעו על־ידי החוקרים המודרניים), אך רווחים בין אותיות כן מופיעים לציון סיום קטעים מסוימים בכתובת.
הטור הראשון נכתב על שני אורתוסטאטים אחד לצד השני, ולכן, בתעתיק שלעיל, הלוכסנים בטור הראשון מציין את המעבר מהאורתוסטאט הימני לשמאלי.
תוכן הכתובת הפיניקית שבשער התחתון הוא:
+טור א'טור ב'טור ג'סוף הכתובתאנכ אזתוד הברכ בעל עבד
בעל אש אדר אורכ מלך דננימ
פעלנ בעל לדננימ לאב ולאמ יחו א/נכ אית
דננימ ירחב אנכ ארצ עמק אדנ / לממצא ש
מש ועד מבאי וכנ בימתי כל / נעמ לדנני
מ ושבע ומנעמ ומלא אנכ עקרת / פער ופע
ל אנכ סס על סס ומגנ על מגנ ומחנת / על
מחנת בעבר בעל ואלמ ושברת מלצמ
ותרק אנכ כל הרע אש כנ בארץ וי/טנא אנכ
בת אדני בנעמ ופעל אנכ לשרש אד/ני נעמ
וישב אנכ על כסא אבי ושת אנכ / שלמ את
כל מלכ ואפ באבת פעלנ כל מלכ ב/צדקי ו
בחכמתי ובנעמ לבי ובנ אנכ / חמית ע
זת בכל קצית על גבלמ במקממ / באש כנ
אשמ רעמ בעל אגדדמ אש בל א/ש עבד
כנ לבת מפש ואנכ אזתוד שתנמ / תחת פעמ
י ובנ אנכ חמית במקממ המת לש/בתנמ דננ
ימ בנחת לבנמ וענ אנכ ארצת ע/זת במבא
שמש אש בל ענ כל המלכמ אש כנ / לפני וא
נכ אזתוד ענתנמ ירדמ אנכ יש/במ אנכ
בקצת גבלי במצא שמש וד/ננימישבת שמ וכנ בימתי בכל
גבל עמק אדנ לממצא שמש
ועד מבאי ובמקממ אש כנ
לפנמ נשתעמ אש ישתע אדמ ללכת
דרכ ובימתי אנכ אשת תכ לחד
י דל פלכמ בעבר בעל ואלמ
וכנ בכל ימתי שבע ומנעמ ושבת
נעמת ונחת לב לדננימ ולכל עמ
ק אדנ ובנ אנכ הקרת ז ושת
אנכ שמ אזתודי כ בעל ורשפ
צפרמ שלחנ לבנת ובני אנכ ב
עבר בעל ובעבר רשפ צפרמ ב
שבע ובמנעמ ובשבת נעמת ובנחת
לב לכני משמר לעמק אדנ ולב
ת מפש כ בימתי כנ לארצ עמק א
דנ שבע ומנעמ ובל כנ מתמ לדנני
מ לל בימתי ובנ אנכ הקרת ז שת
אנכ שמ אזתודי ישב אנכ בנ
בעל כרנתריש וילכ זבח לכלהמסכת זבח יממ אלפ וב[עת ח]רש
ש ובעת קצר ש וברכ בעל כר[נ]
תריש אית אזתוד חימ ושלמ
ועז אדר על כל מלכ לתתי בעל כרנתריש
וכל אלנ קרת לאזתוד ארכ יממ ורב
שנת ורשאת נעמת ועז אדר על כל מל
כ וכנ הקרת ז בעלת שבע ותרש ועמ
ז אש ישב בנ יכנ בעל אלפמ ובע
ל צאנ ובעל שבע ותרש וברבמ ילד
וברבמ יאדר וברבמ יעבד לאז
תוד ולבת מפש בעבר בעל ואלמ
ואמ מלכ במלכמ ורזנ ברזנמ אמ א
דמ אש אדמ שמ אש ימח שמ אזתו
ד בשער ז ושת שמ אמ אפ יחמד אי
ת הקרת ז ויסע השער ז אש פעל א
זתוד ויפעל לשער זר ושת שמ עלי
אמ בחמדת יסע אמ בשנאת וברע יסע
השער ז ומח בעל שממ ואל קנ ארצושמש עלמ וכל דר בנ אלמ אית הממלכת הא ואית המלכ הא ואית
אדמ הא אש אדמ שמ אפס
שמ אזתוד יכנ לעלמ כמ שמ
העותק שבשער העליון נמצא על חפצים שבורים בלבד.
חלקו הראשון נמצא חקוק על פסל אריה שבפתח השער, שנמצא שבור.
החלק הבא נמצא חקוק על שברי אורתוסטאט.
חלק ניכר מסוף הכתובת לא שרד בעותק שבשער העליון.
ההשלמות שעשה אלברכט אלט לחלקים החסרים – המוצגות לעיל – מבוססות על העותקים שבשער התחתון ושעל הפסל, ואינן ודאיות.
רוב שברי האריה שובצו בהצלחה, אך שני שברים הכוללים אותיות אחדות לא התאימו לאף שבר אחר ששרד.
בעותק זה נעדרים כמה קטעים המופיעים בעותקים שבשער התחתון ושעל הפסל, כגון הקטע על הזבחים והביטוי "בעל אגדדמ".
תוכן הכתובת שבשער העליון הוא:
+הטקסט שעל פסל האריההטקסט שעל האורתוסטאט[אנכ אזתוד הברך בעל עבד בעל אש אדר אורכ מלכ דנ]
[נימ פעלנ בעל לדננימ ל]אב ולאמ יחו אנכ אית דנני[מ ירחב אנכ ארצ ע]מק א[דנ]
לממצא שמ[ש ועד מב]אי וכנ בימת[י כל] נעמ [לד]ננימ ושב[ע] ו[מנעמ ומל]א אנ[כ]
עקרת פער [ופעל אנכ סס על] סס ומ[גנ על מ]גנ ומחנת על מחנ[ת] בעב[ר בעל ו]אל[מ]
ושברת מל[צמ ותרק אנכ כל הרע אש כנ בא]רץ ויטנ אנת בת אד[ני בנעמ ופ]
על אנכ ל[שרש אדני נעמ וישב אנכ] על כסא אבי ושת א[נכ שלמ את]
כל מ[לכ ואפ באבת פעל]נ כ[ל מלכ ב]צ[ד]קי ובחכמתי ו[בנעמ לבי]
ו[בנ אנכ חמית עזת בכ]ל קצ[ית על גבלמ] במקמ[מ] באש כ[נ אשמ רעמ]
אש [בל אש עבד כנ] לב[ת מפש] וא[נכ אזתוד שתנמ תחת פעמי ובנ אנכ חמית]
לש[בתנמ דננימ בנחת לבנמ וענ א]נכ ארצת עזת [במבא שמש אש בל ענ כל המלכמ]
ואנ[כ אזתוד ענתנמ ירדמ אנכ י]שבמ אנכ בקצת גבל[י במצא שמש ודננימ]
[י]שבת ש[מ וכנ בימתי] ב[כל גבל עמק] אדנ לממצא שמש ועד מבאי ו[במקממ אש כנ]
לפנמ נש[תע]מ א[ש] ישתע אדמ ללכת דרכ ובימתי אנכ אש[ת תכ לחדי]
דל פלכ[מ] ב[עבר בעל] ואלמ וכנ בכל ימתי שבע ומנעמ ושבת [נעמת לדננימ]
ולכל [עמק אדנ ובנ אנכ הקרת ז] ושת אנכ שמ אזתודי
[כ בעל ורשפ] צפרמ שלחנ לבנת ובני
[אנכ בעבר בעל וב]עבר רשפ צפרמ בשבע ובמ[נעמ ובשבת נעמת ובנחת ל]ב
לכני מ[שמר לעמק אדנ ולבת מפש כ בי]מתי
[כנ לארצ עמק אד]נ שב[ע ומנעמ] ובל כנ
[מתמ לל בימתי] לדננימ [ובנ] אנכ הק
[רת ז שת אנכ] שמ אזתודי [י]שב אנכ
[בנ בעל] כרנתריש וברכ ב[על כרנתריש]
[אית] אזתוד חימ וש[למ ו]עז אדר [על]
[כל] מלכ לתתי [בעל] כרנתריש וכל א[ל]
נ קרת לא[זתוד א]רכ יממ ורב ש
נת ורשא[ת נעמת ועז אד]ר על כל מלכ
[וכנ הקרת ז בעלת שבע ותרש וע]מ ז אש י
[שב בנ יכנ בעל אלפמ ובעל צא]נ ובע
בשער העליון של העיר נמצא פסל אלוהות.
בשמאלו אחז חפץ כלשהו שלא שרד, בימינו אחז מטה (המטה עצמו לא שרד אך המקום שבו הועמד ניכר לאורך השמלה).
האלוהות עומדת על בסיס שבו מפוסלים שני שוורים ודמות אדם העומד ביניהם ומוביל אותם.
על שמלת האלוהות חקוקה הכתובת, מחולקת לארבעה טורים; השורות האחרונות של הכתובות חקוקות על אחד השוורים בבסיס הפסל.
בין המילים בכתובת מופיעים לרוב רווחים (בניגוד לכתובות הפיניקיות האחרות), אך חלק מהמילים נקטעות בירידת שורה.
לפי הכתובת, האלוהות המוצגת בפסל היא בעל כרנתריש.
+טור א'טור ב'טור ג'טור ד'הטקסט שעל השוראנכ אזתוד הברכ בע[ל]
עבד בעל אש אדר אור[כ]
מבאי וכנ [ב]ימת[י כ]ל נ
עמ ומלא אנכ עקרת פ[ע]
ר ופעל אנכ ס[ס על]
[סס] ומגנ על [מ]גנ ומ
חנ[ת] על מחנת בעבר ב
רת מלצמ [ות]רקת כל ה
רע אש כנ בארץ ויט[נ]
את בת אדני בנעמ ופע
ל אנכ לשרש אדני נע[מ]
וישב אנכ על כסא אבי
ושת אנכ שלמ את כל מלכ [ו]
אפ באבת פעלנ כל מלכ [בצ]
דקי [ו]בחכמתי ו[בנעמ]לבי [ו]בנ אנכ חמית עזת בכל
קצית על גבלמ במקממ בא
ש כנ אשמ רעמ בעל אגדדמ
אש בל אש עבד כנ לבת מפש
פ[עמי] ובנ אנכ חמית ב
[ארצ]ת עזת במבא שמש אש בל
[ענ כ]ל המלכמ אש כנ לפני
דמ א[נ]כ ישבמ אנכ בקצת
מ י[ש]בת שמ וכנ בימ
תי [בכ]ל גבל עמק אדנ לממצא שמש ועד מבאי ובמקממ
אש כנ לפנמ נשתעמ אש ישתע אד
מ ללכת דרכ ובימתי אנכ אשת תכ
לחדי דל פלכמ בעבר בעל ובעבר
אלמ וכנ בכל ימתי שבע ומנעמ
ושבת נעמת ונחת לב לדננימ
ולכל עמק אדנ ובנ אנכ הקרת ז
ושמ אזתודי כ בעל ורשפ צפרמ
שלחנ לבנת ובני אנכ בעבר ב
על ובעבר רשפ צפרמ בשבע ובמנ
עמ ובשבת נעמת ובנחת לב לכני
משמר לעמק אדנ ולבת מפש כ בימת
י כנ לארצ עמק אדנ שבע ומנעמ ובל כנ
מתמ לל בימתי לדננימ ובנ אנכ ה
קרת ז ושת אנכ שמ אזתודי וישב
אנכ האלמ ז בעל כרנתריש וברכ
בעל כרנתריש אית אזתוד בח
ימ ובשלמ ובעז אדר על כל מלכ
ארכ יממ ורב שנת ורשאת נ[ע]מתועז אדר על כל מלכ
שבע ותרש ו[ע]מ ז א[ש]
ישב בנ יכנ בעל אלפמ ו
בעל צאנ ובעל ש[בע ו]תרש
בת מ[פ]ש בעבר בעל ובעבר אלמ
וא[מ] מלכ במלכמ ורזנ בר[ז]נמ
מ אמ אדמ אש אדמ שמ אש יא
מ[ר] למחת שמ אזתוד בסמל
א[ל]מ ז ושת שמ אש אפ יחמד
א[י]ת הקרת ז ויאמר אפעל
סמל זר ושת שמי עלי ואי
ת סמל האלמ אש פעל אזתוד
בעל כרנתריש אשבר אמאט ב
אזתודי יכנ לעלמ כמ שמ
תרגום הכתובת מובא לעיל לפי המוסכם בקרב החוקרים.
המילים שתרגומן איננו ודאי, וכן שמות מקומות, מובאים בכתב נטוי כפי שמופיעות בכתובת המקורית.
החלוקה היא לפי הכתובת השלמה ביותר – הכתובת שבשער העליון.
מילים המקוטעות בירידת שורה בכתובת המקורית מאוחדות בתרגום לעיל.
+טור א'טור ב'טור ג'סוף הכתובתאנכי אזתוד הברכ בעל, עבד
בעל, אשר אידר (הביא לגדולה) אורכ מלך הדננים.
פעלני (עשׂני) בעל לדננים לאב ולאם.
הרחיב אנכי ארץ עמק אדנ ממוצא
והיה בימיי כל נועם (כל טוּב)
ופעל (עשה) אנכי סוס על סוס ומגן על מגן וצבא על
צבא, בעבור בעל והאלים, ושברת מלצמ,
ותרק אנכי (את) כל הרע אשר היה בארץ.
(את) בית אדני בנועם (בטוב), ופעל (עשה) אנכי לשורש אדני נועם,
והושיב אנכי (אותו/אותם) על כסא אביו, ושת (שׂם, השית) אנכי שלום את (עם)
כל מלך, ואף כאב פעלני כל מלך (כל מלך עשני לאביו) בצדקי
ובחכמתי ובנועם לבי (בזכות צדקתי וחכמתי וטוב־לבי).
עזות בכל הקצוות (של הארץ) על הגבולות במקומות שבהם היו
אישים רעים בעלי גדודים, אשר לא היה (בהם) איש עבד
ואנכי אזתוד שתִים (שׂמתי אותם) תחת
ובנה אנכי חומות במקומות ההם, כדי שישבו
דננים בנחת לבם (יוכלו לחיות בלי פחד).
ועינה (הכפיף) אנכי ארצות עזות במבוא
שמש, אשר בל (לא) עינו כל המלכים אשר היו לפניי,
ואנכי אזתוד עיניתים, הורדתים אנכי, והושבתים אנכי
בקצות גבולי במוצא שמש, ודנניםהושבתי שם.
גבול עמק אדנ ממוצא שמש
ועד מבואה, ובמקומות אשר היו
לפנים (בעבר) נשתעים (פוחדים מהם), אשר ישתע (יפחד) אדם ללכת
דרך (בהם), ובימי אנכי, אישה תלך
לחוד (לבדה) עם פלכים, בעבור בעל והאלים.
והיו בכל ימיי שׂובע ומנעמים ושֶבֶת
נעימה ונחת לב לדננים ולכל
ובנה אנכי (את) הקֶרֶת הזאת ושת (שׂם)
אנכי (את) שמה "אזתודי", כי בעל ורשף־
בשובע ובמנעמים ובשֶבֶת נעימה ובנחת
לב, להיות משמר לעמק אדנ
ולבית־מפש, כי בימיי היה לארץ עמק
אדנ שובע ומנעמים ובל (לא) היה מתמ
ובנה אנכי הקֶרֶת הזאת (ו)שת (שׂם)
אנכי (את) שמה "אזתודי"; הושיב אנכי בה
(את) בעל־כרנתריש וילך זבח לכלהמסכת: זבח יממ – אלוף (שור), ובעת חריש –
כרנתריש את אזתוד (ב)חיים ושלום
ועוז אדיר על כל מלך, לתת (כלומר, נתנו לאזתוד) בעל־כרנתריש
וכל אלוהי הקֶרֶת לאזתוד אורך ימים וריבוי
שנים ורשאת נעימה/נעימות ועוז אדיר על כל
והייתה הקֶרֶת הזאת בעלת שובע ותירוש, והעם
הזה אשר יושב בה יהיה בעל אלופים (שוורים)
ובעל צאן ובעל שובע ותירוש וברבים ילד (יולידו צאצאים רבים)
וברבים יאדר (יהיה אדיר מאוד) וברבים יעבוד (ישרת הרבה)
את אזתוד ואת בית־מפש, בעבור בעל והאלים.
ואם מלך במלכים ורוזן ברוזנים, אם
אדם אשר הוא בעל שם, אשר ימחה (את) שם
אזתוד מהשער הזה, ושת (שׂם) שמו (שׁם), אם אף יחמוד
את הקֶרֶת הזאת, ו (את) השער הזה אשר פעל (עשה)
אזתוד ויפעל לשער זר (ויעשה שער אחר) ושת (שׂם) שמו עליו;
(או) אם בחמדה יסע, אם בשנאה וברוע יסע
(את) השער הזה; ומחה בעל־שמים ואל־קונה־ארץושמש־עולם וכל קהל־בני־אלים את הממלכה ההיא ואת המלך ההוא ואת
האדם ההוא אשר הוא בעל שם אפס
שמ אזתוד יהיה לעולם כמו שם
בכתובת חוזרות כמה מילים פיניקיות שונות בצורתן או בשימושן ממקבילותיהן העבריות.
הראשונה היא המלה "אש", המשמשת לשעבוד , כמו אֲשֶׁר או שֶׁ־ּ בעברית.
ייתכן שהמלה הפיניקית "אש" היא שֶׁ־ּ עם אל"ף פרוסתטית.
"פעל" על הטיותיו הוא הפועל הפיניקי המקביל לפועל העברי "עשה".
הצורה הפיניקית של בניין "הִפעיל" היא "יִפעִל", כמו בפעלים "יחו" (החייה) ו"ירחב" (הרחיב).
"כנ" הוא הפועל המקביל ל"היה", כמו באוגריתית.
השורש נ־ע־מ נפוץ בפיניקית ומחליף את השורש ט־ו־ב, שלא מוכר בה.
רוב הפעלים בכתובת מופיעים בצורת המקור המוחלט ואחריהם הנושא, בדומה לצורה "וְשַׁבֵּחַ אֲנִי" (), ומקבילה לה צורת העבר בעברית (למשל, "ומלא אנכ" משמעו "מילאתי אנכי").
בשפות שמיות שונות משמעות המלה "בעבור" משתנה מעט; בכתובת אזתוד, "בעבר" ("בעבור") משמעה אולי "לשם" (השוו ) או "בזכות".
בכתובת יש הבדל בין מִלית היחס "אית", היא המלית המצטרפת למושא, לבין מלית היחס "את" במשמעות "עִם" (המלית העברית "את" משמשת בשתי המשמעויות).
סיומת הנקבה היא תמיד "־ת".
צורתן של רוב האותיות בכתובת אזתוד סטנדרטית לכתב הפיניקי מהמאות ה־9–8 לפנה"ס; עם זאת, ישנם כמה חריגים:
האות כ"ף כתובה בצורה הדומה למעדר, צורה המוכרת בפיניקית רק החל מהמאה ה־4 לפנה"ס במצבת יחומלך, אך כן קיימת בארמית החל מהמאה ה־8 לפנה"ס בכתובות ספירה;
האות מ"ם מופיעה לעיתים כאשר חלקה העליון מורכב מגל הפוך גדול שאותו חוצה קו קטן, צורה המוכרת מכתובת מ שבקפריסין מהמחצית השנייה של המאה ה־8 לפנה"ס;
האות קו"ף איננה סימטרית, התפתחות שנעשתה נפוצה רק במאה ה־7 לפנה"ס.
הכתב ההירוגליפי הלווי מחולק לשורות, ובכל שורה, הסימנים המרכיבים כל מלה מסודרים בטור אנכי אחד או יותר; אולם, בגלל הצורות המגוונות של הסימנים, לא תמיד ברור באיזה סדר יש לקראם.
המילים באותיות גדולות בתעתיק הכתובת הן מילים בלטינית המתעתקות לוגוגרמות, בעוד האותיות הקטנות הן (סימנים המייצגים הברה).
לוכסן מסמל שתי אפשרויות לקרוא את אותו הסימן (למשל, את הסימן la/i/u ניתן לקרוא כ־la, כ־li או כ־lu).
בתעתיק לעיל, לא מופיעים 33 שברי כתובות קטנים שלא ברור איפה לשבצם ואף לא תמיד ברור מאיזה שער הגיעו.
תעתיק הכתובת, החלוקה למשפטים והתרגום מובאים לפי ג'ון דייוויד הוקינס:
משפטים 42–43 חסרים לחלוטין בשני העותקים, ומקבילים ל"לכני משמר לעמק אדן ולבת מפש, כ בימתי כנ לארץ עמק אדן שבע ומנעם"[...
ההפניות בפירוש לעיל – הטור והשורה/שורות – מובאים לפי העותק השלם ביותר של הכתובת, הכתובת הפיניקית שבשער התחתון.
טור א', שורה 1 – אנכ: פתיחת הכתובת בגוף ראשון אפיינית לכתובות שמיות צפון־מערביות מלכותיות בפיניקית (מצבת כלמו, מצבת יחומלך, כתובת תבנת ועוד), בארמית (כתובות פנמו הראשון ובר־רכב משמאל) ובמואבית (מצבת מישע).
כך אף נפתחות עשרת הדברות: "אנכי יהוה אלהיך אשר...".
בכתובות אשוריות ובבליות קדומות, בהשפעת הנוהג השומרי, מופיע שם המלך ותאריו ורק לבסוף anāku, אך בכתובות המלכים הנאו־אשורים מופיע תחילה anāku ורק לאחר מכן שם המל ותאריו – ככל הנראה בהשפעה ארמית.
הופעת ה־anāku תחילה מתועדת גם ב האכדית, שהיא אמנם מהמאה ה־14 לפנה"ס, אך נכתבה בידי מלך שמי צפון־מערבי.
טור א', שורה 1 – אזתוד: הגיית השם משוחזרת כ־azatiwada (אַזַתִוַדַ) לפי המקבילה הלווית, azatiwatas.
השם הוא לווי, ומשמעותו היא "אהוב " (אל השמש הלווי).
ניתן להשוות אליו את השם Ἑστϝεδιον (אֶסְטְוֶדיון), וריאציה של שם העיר אספנדוס שבפמפיליה, וייתכן שהעיר הוקמה על־ידי אדם אחר בעל שם זהה.
טור א', שורה 1 – הברכ בעל: בולט השימוש בה' הידיעה בצירוף סמיכות, המעלה קשיים דקדוקיים.
פרשנויות שונות הועלו לצירוף זה.
הפרשנות הנפוצה היא ש"ברכבעל", אולי כמלה אחת, משמש כתואר בפני עצמו, "המבורך על־ידי בעל".