tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את הניסיונות הראשונים בהלחנה עשה פיפקוב הצעיר בגיל 14. החל מגיל 15 למד במכללה למוזיקה בסופיה בכיתת הפסנתר של הפרופסורים הנריק ויזנר ואיוואן טורצ'אנוב.
בשנת 1921 בגיל 16 הוא הלחין את ההמנון הראשון של מועדון הכדורגל לבסקי סופיה.
הוא למד באקדמיה למוזיקה בסופיה ובשנים 1932-1926 למד אצל פול דיקא (הלחנה), איוון לפוור (פסנתר) ונדיה בולאנז'ה (היסטוריה של המוזיקה) באקול נורמל דה מוזיק (École Normale de Musique) בפריז.
בשנת 1932 סיים את לימודיו בהצטיינות ועם פרסים.
בשובו למולדת, פעל החל משנת 1933 במסגרת האיגוד "מוזיקת בת זמננו" שהפך מאוחר יותר לאיגוד המלחנים הבולגרים ואחרי שנת 1941 היה למזכיר שלה.
עבד כקורפטיטור ומנצח מקהלה באופרה של סופיה.
ביצירתו מבחינים שלושה שלבים סגנוניים:
בהתחלת הקריירה הלחין קטעי פסנתר בהשפעה בולטת של דביסי, ראוול, שופן ושומאן.
הרביעייה הראשונה שלו (1928) שהייתה גם הרביעייה הראשונה בהיסטוריה של המוזיקה הבולגרית, ספגה נושאים והשפעות אחרות מן המוזיקה העממית של העם.
בשנים 1937-1932 הלחין את האופרה "יאניניטה דבט בראטיה" ("תשעת האחים של יאנה") - דרמה מוזיקלית עממית, ראשונה בסוגה בבולגריה, המבוססת על בלדה מזמן השלטון העות'מאני בארצו.
גם בתקופה הזאת במוזיקה של פיפקוב, הלובשת הפעם "סגנון אפי, דרמטי" באה לידי ביטוי אהדתו של פיפקוב לרעיונות השמאל אף בצורתו הקומוניסטית, ובהתאם לשינויים הפוליטיים בבולגריה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
למשל באופרה ההיסטורית שלו, "מומצ'יל", (Момчил) (1948) המבוססת על סיפור מן המאה ה-14 על גבור עממי שלחם גם בבויארים הנצלנים מבפנים וגם באויבים העות'מאנים הזרים.
האופרה האפית הזאת, שהוצגה רק ב-1948, בימי השלטון הקומוניסטי, מתאפיינת גם היא ב"דיבור המלודי" המוזכר.
בשנים אלה, אחרי המעבר לשלטון הקומוניסטי שהתחיל ב-9 בספטמבר 1944, כיהן פיפקוב כמנהל של האופרה הלאומית בסופיה (עד שנת 1948), כיושב ראש איגוד המלחינים (1954-1948) ובשנת 1948 התמנה לפרופסור להרכבים קוליים ולאופרה באקדמיה למוזיקה.
בהמשך כתב המנונים פופולריים כמו Шумете дебри и балкани
ואת ההמנון ל-9 בספטמבר, הפתיחה ההרואית, הקונצ'רטי לפסנתר ולכינור ולצ'לו, כמו כן את הסימפוניה השנייה, רביעית המיתרים השנייה, הווריאציות לתזמורת מיתרים "מסע לאלבניה".
השלב השלישי ביצירתו, שבו באים לידי ביטוי הרהורים פילוסופיים על היצר הרע שבטבע האדם, לפעמים תוך כדי יסודות מוזיקליים גרוטסקים וסרקסטיים התחיל עם האורטוריה "תקופתנו", ("אוראטוריה זה נאשטו ורמה") שהולחנה בשנת 1959 על המילים של "ששת המכתבים" מאת המשורר ולדימיר באשב.
כתב אחר כך את האופרה "אנטיגונה 1943" המתייחסת מתוך ראייה פילוסופית אל המאבק האנטיפאשיסטי ומשתמשת בסגנון כמו- רצ'יטטיבי, עם מקהלה בתפקיד של פרשן.אלו השנים בהן יצר המלחין גם את הסימפוניה השלישית והרביעית, הקונצ'רטו לקלרינט, הרביעיות השנייה והשלישית, ועוד.
אחרי ביקור בברית המועצות בשנת 1949 החליט לכתוב יצירה גדולה לצ'לו.
התוצאה הייתה הסימפוניה הקונצ'רטית לצ'לו שהולמה בשנת 1959. ברגע האחרון, המלחין, עדיין לא שבע רצון מהיצירה, ביטל את קונצרט הבכורה במסגרת הפסטיבל בפלובדיב ושקד עליה שוב עד לבכורה במוסקבה בשנת 1963. היצירה, המוקדשת לצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ' משלבת יסודות דרמטיים, גרוטסקיים וליריים תוך השפעות מהמוזיקה העממית הבולגרית.
ייסד את "המגזין הבולגרי למוזיקה".
1960 - עיטור הרפובליקה העממית הבולגרית, דרגה 1.
1967 - תואר "גיבור העמל הסוציאליסטי" והעיטור "גאורגי דימיטרוב"
- חבר בהתכתבות של האקדמיה של מזרח גרמניה
2001 - יקיר העיר לובץ' - אחרי המוות
1974 - המכללה למוזיקה מסופיה (החל משנת 1997 - המכללה הלאומית למוזיקה) נקראה על שמו של ליובומיר פיפקוב
1974- הופק סרט תיעודי של הבמאי ראנגל ולצ'אנוב "דיוקן יצירתי של ליובומיר פיפקוב" (ראה Творчески портрет на Любомир Пипков בוויקיפדיה הבולגרית)
4 סימפוניות: הראשונה (1941-1939) והשנייה (1955) לתזמורת סימפונית; השלישית (1965) תזמורת קאמרית, הרביעית (1970) לתזמורת מיתרים
סויטת שירי עם "הר היידוק" (1936) לקול ותזמורת קאמרית
חמשדה שירי עם לקול ותזמורת קאמרית (1938)
קונצ'רטו לכלי נשיפה, כלי הקשה ופסנתר (1929)
ארבעה שירי עם לקול, חלילית, צ'לו ופסנתר (1928)
פרלוד (1948) למלאת מאה שנה למותו של שופן
"תשעות האחים של יאנה" (1932-1927, לברית מאת וסלינוב ופיפקוב, בכורה בסופיה - באופרה הלאומית- ב-19 בספטמבר 1937);
זגורצ'ינוב, בכורה בסופיה באופרה הלאומית - 24 באפריל 1048 ),
פאנצ'ב, לפי סופוקלס בכורה בעיר רוסה בביצוע האופרה הלאומית מסופיה, ב-23 בדצמבר 1963)
אורטוריה: האורטוריה של תקופתנו" (1959)
קנטטה: קנטטת "החתונה" (Сватба) (1935) על מילים מאת ניקולה פורנאג'ייב
חמשה שירים למילים של משוררים זרים - קנטטה קאמרית לסופרן, בס ולתזמורת קאמרית
קנטטות מקהלתיות על שירים מאת אסן רזצבטניקוב (1939-1938)
שירים למקהלה מעורבת: "נאני, נאני, דמיאנצ'ו" (שן,שן, במינאנצ'ו (שנות ה-1950 המוקדמות-1948), שבעה שירי עם למקהלה מעורבת בארבעה קולות (גם גרסה לשלשה קולות) (1950-1949), ארבעה מדריגלים למקהלה מעורבת (1969-1968), שירי עם בולגרים למקהלה מעורבת (1969-1968), "עץ השטן" (1971), שירים דוממים (פריגלושני פסני) - מעגל שירים על מילים מאת מרינה צבטאייבה (1972)
לסרטים "אזעקה" מאת זכרי ז'אנדוב (1950), "מחילת הצאר" מאת סטפאן סרצ'אג'ייב (1961), האגדה של פיאסי" מאת סטפאן סרצ'אג'ייב
ליודמילה זיקינה הייתה זמרת סובייטית ורוסיה.
היא זכתה בפרס לנין והוענק לה התואר האמן העממי של ברית המועצות בשנת 1973. על פעילותה בתחום התרבות הוענקו לה מספר עיטורים וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1987 ועיטור אנדריי הקדוש (2004) העיטור הגבוה ברוסיה.
ליודמילה זיקינה נולדה במוסקבה למשפחת פועלים.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא עבדה במפעל לייצור נשק ולאחר המלחמה עבדה כחובשת בבית חולים צבאי.
בשנת 1947 השתתפה בתחרות זמר ועל בסיס הופעותיה התקבלה למקהלה של שירי עם.
בשנת 1949 היא עזבה את המקהלה וחזרה לעבוד בבית החרושת, אומנם כבר בשנת 1950 חזרה לשיר במקהלת הרדיו.
בשנת 1960 היא זכתה בתחרות זמר והחל משנת זו זיקינה החלה להופיע כזמרת בודדת.
בשנות ה-60, כבר בהיותה זמרת היא החליטה שצריכה להשלים את השכלתה והחלה ללמוד באקדמיה למוזיקה.
בשנת 1977 היא הקימה להקה "רוסיה" שהתמחה בזמר רוסי-עממי.
עם להקה זו היא הופיעה במשך עשרות שנים.
בכל הקריירה שלה זיקינה שרה שירי עם ושירים של מלחינים בני זמנה בסגנון שירי עם רוסים.
על סדרת הופעות בשנת 1970 הזמרת זכתה בפרס לנין.
זיקינה זכתה לפופולריות גדולה ותקליטיה נמכרו במיליוני העתקים.
היא הופיעה במעל ל-92 מדינות העולם.
רבות מהופעותיה צולמו והוקרנו בטלוויזיה הסובייטית.
בנוסף להופעות זיקינה לימדה זימרה ורבים מתלמידיה התפרסמו.
במשך שנים רבות היא סבלה מסוכרת ובשנת 2007 עברה ניתוח קשה.
היא נפטרה ב-1 ביולי 2009 ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה.
זיקינה הייתה נשואה ארבע פעמים ולא היו לה ילדים משלה.
לשנת 2013 מתוכננת הקרנת סדרת טלוויזיה בת 8 פרקים על חייה.
ליודמילה קסטקינה הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע רוסיה וסובייטית.
זכתה במספר פרסים והוענק לה התואר האמן העממי של ברית המועצות (1975).
על פעילותה בתחום התיאטרון והקולנוע הוענקו לה מספר עיטורים.
ליודמילה קסטקינה נולדה בשנת 1925 בכפר במחוז סמולנסק.
תוך זמן קצר המשפחה עברה למוסקבה.
היא למדה בלט וכבר בגיל 11 החלה להופיע.
לאור פציעה ברגל היא נאלצה לעזוב את המחול.
בשנת 1943 היא החלה ללמוד משחק ולאחר סיום הלימודים בשנת 1947 התקבלה לתיאטרון הצבא האדום במוסקבה.
בתיאטרון זה היא עבדה עד סוף חייה.
בשנת 1950 קסטקינה התחתנה עם הבמאי סרגיי קולוסוב.
התפקיד הראשון בקולנוע של השחקנית היה בסרט "מעלפת הטיגריסים" (1954) לצד פאבל קדוצ'ניקוב.
על גילום תפקיד זה היא זכתה בפופולריות רבה.
בשנת 1964 היא הצטלמה בתפקיד הראשי בסדרת טלוויזיה סובייטית הראשונה.
כמו ברוב סרטיה, הבמאי של הסדרה היה בעלה.
בשנת 1967 היא הצטלמה בסדרת טלוויזיה נוספת "מבצע טרסט" על פעילות סוכני נ.ק.וו.ד נגד מרגלים.
בסרט זה לראשונה קסטקינה שיחקה תפקיד שלילי - היא גילמה טרוריסטית שפועלת נגד השלטון הסובייטי.
בשנת 1974 הנהלת התיאטרון בה עבדה קסטקינה התחלפה והבמאי החדש למעשה לא שיתף אותה בהצגות חדשות.
למרות זאת היא המשיכה את עבודתה בתיאטרון ולא עזבה אותו.
בשנת 1975 קסטקינה זכתה בתואר "שחקנית השנה" בברית המועצות על תפקידה בסרט על אירועי מלחמת העולם השנייה.
היא המשיכה להצטלם עד לשנת 2006.
ליודמילה קסטקינה נפטרה בשנת 2012, 11 ימים לאחר פטירת בעלה.
הזוג הוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
ליודמילה אלכסייבה הייתה דיסידנטית סובייטיית.
הייתה ממתנגדי המשטר הסובייטי עד שבשנת 1977 עזבה לארצות הברית.
בשנת 1993 אלכסייבה חזרה לרוסיה והמשיכה לפעול למען זכויות האדם.
ליודמילה אלכסייבה (סלבינסקי) נולדה בעיירה יבפטוריה שבחצי האי קרים.
תוך זמן קצר המשפחה עברה להתגורר במוסקבה.
הוריה היו ממשפחות עניות ורק הודות למהפכת אוקטובר הם יכלו לקבל השכלה ולהתקדם.
אביה היה פקיד בכיר ואימה הייתה מרצה למתמטיקה במוסדות להשכלה גבוהה.
במהלך הטיהורים הגדולים אביה נעצר אך שוחרר ללא אישום.
כפי שליודמילה אלכסייבה כותבת בזיכרונותיה "הייתי בטוחה שאני מתגוררת במדינה הכי חופשייה והכי צדיקה בעולם כולו".
בתחילת מלחמת העולם השנייה ליודמילה עם סבתה היו בחצי האי קרים וחזרו למוסקבה בתחילת יולי 1941. אביה גויס לצבא האדום ומשפחה עברה ממוסקבה לקזחסטן.
ביולי 1942 אביה נהרג בקרבות.
באביב 1943 אלכסייבה עם אימה חזרו למוסקבה.
ליודמילה הצעירה רצתה להתגייס אך לא התקבלה ונשלחה לעבודות באתרי בנייה.
העבודה הייתה מתישה, אך הנערה הייתה בטוחה שהיא עובדת למען הניצחון במלחמה.
בשנת 1945 ליודמילה התקבלה ללימודים בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת מוסקבה.
עד מהרה היא ראתה שרוב הסטודנטים בפקולטה הם עובדי המנגנון המפלגתי וקומסומול ששירתו ביחידות עורפיות, לא התעניינו בהיסטוריה ורצו לקדם את הקריירה.
היא הגיעה למסקנה שלשורות המפלגה נכנסו אנשים לא ישרים ובשלב זה החליטה לא לבקש להתקבל למפלגה.
כדי להתנתק מפוליטיקה היא החליטה להתמקצע בארכאולוגיה.
תוך זמן קצר היא התחתנה ונכנסה להריון.
טיפול במשפחה ובילד העסיקו אותה רבות.
יחד עם זאת ההבדלים בין אידאולוגיה הרשמית לבין חיי היום-יום לא נתנו לה מנוח.
בשנת 1950 היא סיימה את לימודיה ובשנת 1955 את לימודי הדוקטורט (אך ללא קבלת תואר).
בשנת 1952 היא התקבלה לשורות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ועבדה בבית הספר המקצועי במוסקבה.
בשנות ה-60 דירתה של אלכסייבה הפכה למקום מפגש של דיסידנטים ומקום אחסון לחומר של סמאיזדט.
כמו כן בדירה היו מבקרים באופן קבוע עיתונאים מהמערב.
בשנת 1966 אלכסייבה השתתפה בפעולות למען אנדריי סיניאבסקי ויולי דניאל.
במחצית שנות ה-60 היא פעלה למען שחרור אלכסנדר גינזבורג.
באפריל 1968 היא סולקה משורות המפלגה.
למרות חיפושים בביתה ומעצרים לתקופות קצרות אלכסייבה המשיכה בפעילותה למען זכויות האדם.
היא חתמה על מספר עצומות.
בשנים 1968-1972 היא הייתה כתבנית של ירחון הדיסידנטים "כרוניקת האירועים השוטפים".
בשנת 1974 אלכסייבה קיבלה אזהרה רשמית מהשלטונות לא להמשיך בהפצת חומר אנטי-סובייטי.
בתחילת 1976 היא קיבלה הצעת יורי אורלוב להיות חברה בקבוצת הלסינקי.
מטרת הקבוצה היה לבדוק מימוש התחייבויות של השלטונות בהקשר לזכויות האדם בהתאם להסכמי הלסינקי.
היא הייתה עורכת ובעלת ארכיון של הקבוצה.
במסגרת פעילותה קבוצה היא נסעה לליטא לבדוק טענות לרדיפות תלמידים על רקע דתי.
בינואר 1977 בדירתה נערך חיפוש ונמצאו חומרים אסורים בתחום שמירת זכויות האדם.
בהודעה מיוחדת של סוכנות הידיעות הסובייטית ליודמילה אלכסייבה, אלכסנדר גינזבורג ויורי אורלוב הוגדרו "סוכני האויב".
בפברואר 1977 אלכסייבה נאלצה לעזוב את תחומי ברית המועצות ועברה לארצות הברית.
בהיותה בארצות הברית אלכסייבה הייתה נציגת קבוצת הלסינקי במערב.
בשנים 1977-1980 היא עבדה על ספר בה תוארה תנועת הדיסידנטים בברית המועצות החל משנות ה-50. העבודה פורסמה בשנת 1984 והייתה עבודה חלוצית בתחום.
עד היום היא נחשבת לאחת העבודות המלאות ומעמיקות בתחום זה.
אלכסייסבה הייתה כתבת תחנות רדיו קול אמריקה ואירופה החופשית בשפה הרוסית.
במחצית השנייה של שנות ה-80 אלכסייבה הייתה חברה במשלחות אמריקאיות בתחום זכויות האדם.
היא קיבלה אזרחות אמריקאית בשנת 1982.
בשנת 1993 אלכסייבה חזרה לרוסיה ונבחרה ליו"ר קבוצת הלסינקי.
היא פעלה להרחבת תחום פעולת הארגון וקבוצה החלה לפעול בנוסף לבדיקת שמירת זכויות האדם מהיבט פוליטי גם בהקשר לזכויות סוציאליות.
בשנת 2002 היא התקבלה ל"מועצה לזכויות האדם ליד נשיא רוסיה".
בשנת 2003 אלכסייבה חתמה על מכתב בגנות מלחמת עיראק.
בשנת 2004 אלכסייבה הייתה בין מייסדי "קונגרס אזרחי הכלל רוסי" - ארגון לא פוליטי שמטרתו פעילות למען זכויות האדם.
סוכם שהארגון לא ישתתף בבחירות ובין ראשי הארגון לא יהיו פוליטיקאים פעילים.
גרי קספרוב שהיה בין מייסדי הארגון לא עמד בתנאי זה וכאשר הוא סירב לעזוב תפקיד היו"ר בשנת 2008 אלכסייבה עזבה את הארגון.
בשנת 2009 אלכסייבה השתתפה בהפגנה למען חופש התכנסויות שהובטח בסעיף 31 בחוקה.
היא נעצרה לזמן קצר על ודבר מעצרה פורסם ברחבי העולם תוך הדגשה שמדובר בפעילת זכויות האדם עוד מתקופת ברית המועצות.
בשנת 2012 אלכסייבה עזבה את "המועצה למען זכויות האדם ליד נשיא רוסיה" בתור מחאה לשינוי צורת קביעת הרכב המועצה.
בדצמבר 2012 היא הואשמה על ידי חברי הדומה בכך שכאזרחית ארצות הברית היא לא פועלת למען טובת רוסיה.
נפטרה במוסקבה ב-8 בדצמבר 2018.
ליובר (באוקראינית: Любар) היא עיירה במחוז ז'יטומיר שבאוקראינה.
היהודים מופיעים בליובר עוד בראשיתה.
בית הכנסת הראשון נבנה ב-1491. בתקופת מרד חמלניצקי היהודים ברחו מן המקום ובית הכנסת נשרף על ידי הקוזקים.
האוכלוסייה היהודית החלה לחזור לליובר בסוף מאה ה-17 תחילת מאה 18. שיא האוכלוסייה היה ב-1910, אז האוכלוסייה היהודית בליובר נאמדה ב-8648 שהיו יותר מ-40 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
בתקופת מלחמת האזרחים לאחר מהפכת אוקטובר פרצו פוגרומים ברחבי אוקראינה, בליובר נרצחו 44 יהודים, יותר ממאתיים נפצעו, מאות נשים נאנסו.
חיילי ורמאכט נכנסו לליובר ב-6 ביולי 1941, ובמקום הוקם גטו.
ב-9 באוגוסט 1941 כ-300 גברים יהודים מהעיירה נרצחו בכפר הסמוך יורובקה, ובספטמבר נרצחו כ-1,380 יהודים נוספים בסמוך לעיירה.
הגטו חוסל באוקטובר 1941 בידי שוטרים אוקראינים.
ליובליאניצה (סלובנית: Ljubljanica, גרמנית: Laibach) הוא נהר בסלובניה שאורכו 41 קילומטרים, יובלו של הנהר סאווה.
נהר הליובליאניצה זורם דרך העיר ליובליאנה, בירת המדינה.
הליובליאניצה הוא המשכם של מספר נהרות קרסט, אשר חלקם תת-קרקעיים וזורמים דרך מערות.
מהתקופה הרומית ועד לבניית הרכבת באמצע המאה ה-19 היה ליובליאניצה דרך סחר ואספקה מרכזית.
האדריכל יוז'ה פלצ'ניק, שתכנן את סוללות הנהר של מרכז העיר העתיקה, בנה ושיפץ כמה מגשרי העיר, כולל גשר טרנובו המפורסם, גשר השובלים והגשר המשולש.
הנהר מושך אליו ארכאולוגים ומחפשי אוצרות עקב הימצאותם של חפצי ערך וחפצים היסטוריים רבים על קרקעיתו.
היסטוריונים סבורים שהמקור למנהג השלכת החפצים לנהר היא מסורת מקומית שגרסה כי זהו מקום קדוש, וכך "נתרמו" דברי ערך לנהר במהלך טקסי חניכה, אבל או הודיה לאחר ניצחונות בקרב.
ליובשיבקה (באוקראינית: Любашівка; ברוסית: Любашёвка, ליובשיובקה) היא עיירה במחוז אודסה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נוסד במאה ה-18, ובתחילת המאה ה-20 נבנתה בו תחנת רכבת.
בשנת 1957 הוענקו ליישוב זכויות עירוניות.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-670 יהודים.
בתקופה הסובייטית פעל ביישוב בית ספר יידי.
ב-4 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, וב-1 בספטמבר נכלל באזור הכיבוש הרומני בטרנסניסטריה.
בסוף נובמבר 1941 רוכזו יהודי היישוב במחנה שהוקם בכפר הסמוך גבוזדווקה, אליו הובאו יהודים נוספים מהסביבה.
בשל הרעב והמחלות במחנה, מתו רבים מיושביו.
בסוף 1941 נרצחו במחנה זה 395 יהודים.
ליודביט גאי (בקרואטית: Ljudevit Gaj, שמו בלידה: לודוויג גאי Ludwig Gay; 8 באוגוסט 1809 קראפינה, קרואטיה, האימפריה האוסטרית – 20 באפריל 1872, זאגרב) היה לשונאי, פוליטיקאי, עיתונאי וסופר קרואטי ממוצא גרמני, דמות מרכזית בתנועה הפאן-סלאבית ה"אילירית" ששאפה לתחייה לאומית של העם הקרואטי ולהקמת מדינה מאוחדת של הסלאבים הדרומיים.
יחד עם הסרבי ווק קרג'יץ' מילא תפקיד חשוב באימוץ הניב השטוקאווי כיסוד לשפה הספרותית של הקרואטים והסרבים - השפה הסרבו-קרואטית.
האלפבית הלטיני כפי שהותאם על יד גאי לניב השטוקבי של השפה הקרואטית נמצא בשימוש לא רק בקרואטיה של ימינו אלא גם בבוסניה והרצגובינה, במונטנגרו ובסרביה.
ליודביט גאי נולד בשנת 1809 בשם לודוויג גאי ביישוב קראפינה, בחבל זגוריה שבצפון קרואטיה.
יישוב זה נמצא אז במחוז ואראז'דין שבממלכת קרואטיה, שהייתה בת חסות של הונגריה וחלק מהאימפריה האוסטרית.
בניה היו במאה ה-18 צמיתים של המשפחות מאריאשי ממרקושפאלווה ובטיזפאלווה.
מכיוון שבסביבה חיו מספר רב של גרמנים ציפסרים המשפחה נטמעה בתוכם והייתה לגרמנית לכל דבר.
אביו של ליודביט היה בן לענף של המשפחה שהתיישב בכפר הסלובקי מרקושובצה.
את בית הספר היסודי ואת השנה הראשונה של התיכון סיים גאי בקראפינה.
אחר כך למד בגימנסיה הגרמנית בקרלובץ (קרלשטאט), אחר כך ב-1826 למד פילוסופיה בווינה ואחר כך באוניברסיטת גראץ ובשנים 1829–1832 למד משפטים באוניברסיטת פשט.
בשובו לקרואטיה, עבד כמשפטן בזאגרב.
כעבור שנתיים סיים דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת לייפציג ומאז נודע בסביבתו כ"ד"ר ליודביט גאי".
זמן קצר אחרי שחזר לזאגרב הצטרף לחבורה של צעירים, ביניהם הרוזן יאנקו דרשקוביץ', ששאפו לקדם את קרואטיה לפי דגם מערב אירופי.
כתיב אחיד על בסיס הניב השטוקאבי
מנעוריו הצטיין גאי בכישורים לשפות ונמשך לתחום הבלשנות.
עוד בשנת 1826 חיבר גאי ספר על תולדות עיירתו בשפה הלטינית: Brevis descriptio loci Krapinae ואחר כך תרגם אותו בגרמנית תחת הכותרת "«Die Schlösser bei Krapina» (הטירות בקראפינה).
בפשט הוא התוודע לסופר והבלשן הסלובקי יאן קולאר שדגל בפאנסלאביות ולאינטלקטואלים סלובקים אחרים.
קולאר עודד אותו להמציא אלפבית קרואטי חדש לפי דגם האלפבית הצ'כי.
בשנת 1830 חיבר ופרסם גאי בעיר בודה ספר דקדוק של השפה הקרואטית בשם "Kratka osnova hrvatsko-slavenskog pravopisanja" ("קיצור יסודות הכתיב הקרואטי-סלאבוני"), שבו הציע לראשונה כתיב קרואטי אחיד.
לפניו עסקו בנושא איגניאט ג'ורג'ביץ' ופאבאו אביר ויטזוביץ' (1713-1652).
הספר של גאי הודפס במהדורה דו-לשונית, קרואטית וגרמנית.
עד לגאי השתמשו הקרואטים באלפבית לטיני אך בשבע שיטות כתיב שונות עבור הצלילים הספציפיים לשפתם.
גאי הגה כתיב אחיד המבוסס על הניב השטוקאבי, הקרוב לשפה הסרבית, אף על פי שהניב הנהוג במקום הולדתו היה הקאיקאבי.
הוא קיבל השראה מכתבי ויטזוביץ' ומהכתיב הצ'כי מיסודו של יאן הוס.
השתמש בסימנים דיאקריטיים ובדיגרפים lj nj.
הכתיב הלטיני שאומץ על ידי גאי כונה "גאיצה" או גאייביצה".
ב-1834 הקים גאי בזאגרב בית דפוס בכתב "גאייביצה", שבו הוציא לאור ספרים רבים מן הספרות הקלאסית בקרואטית.
הוא ועמיתים אחרים בתנועת התחייה הקרואטית (1863-1813) כתבו ופרסמו, בין היתר, שירים מקוריים "מעוררים" הידועים כ-budnice (בודנציה) ו-davorije (דאבוריה) שהפכו למעין "שירי עם" פטריוטיים מלהיבים ברוח הרומנטיזם והלאומיות.
ספר האורטוגרפיה של גאי עורר הדים רבים בכל רחבי קרואטיה.
בשנת 1834 הצליח גאי, להבדיל מג'ורו מתיה 15 שנה לפניו, להשיג את אישור הקיסר ההבסבורגי פרנץ הראשון להוציא לאור עיתון יומי בקרואטית.
העיתון, "Novine Horvatske" (חדשות קרואטיות), יצא לאור לראשונה ב-6 בינואר 1835 והחל מ-10 בינואר 1835 התלווה אליו גם מוסף לספרות, "Danicza horvatzka, slavonzka y dalmatinzka" (כוכב היום הקרואטי, הסלבוני והדלמטי).
בעוד שעד סוף אותה השנה ה-Novine Horvatske פורסם בניב הקייקאבי, המוסף "דאניצה" פורסם בשני ניבים - שטוקאבי וקייקאבי במקביל.
בהמשך השתכנע גאי שלניב הקייקאבי אין מסורת ספרותית מספקת וגם אינו מובן מספיק לחלקים נרחבים של העמים הקרואטי והסרבי.
לכן כעבור שנתיים, בתחילת שנת 1836 כששינה את שמות עיתוניו ל-"Ilirske narodne novine" (חדשות העם האילירי") ו-"Danica ilirska"
("כוכב הבוקר האילירי") התחיל להשתמש בניב השטוקאבי בלבד, שבו נכתבה ספרות ענפה בחוף הדלמטי, בעיקר בדוברובניק, ושהוא מובן לא רק לקרואטים, אלא גם לסרבים, לתושבי קרניולה העליונה, שטיריה התחתונה (שטיריה הסלובנית) וקרנטניה או קרינתיה הסלובנית שבסלובניה של ימינו.
גאי קרא לשפה הדרום-סלאבית הספרותית אותה קידם "אילירית" על סמך ההנחה המקובלת באותה תקופה בקרב ההיסטוריונים המקומיים כי האילירים היו סלאבים והיו אבותיהם הישירים של הסלאבים הדרומיים של ימינו.
השם עתיר היוקרה ההיסטורית "אילירי", שכבר היה בשימוש רשמי בעת הכיבוש של נפוליאון באזור ("הפרובינקיות האיליריות") (1813-1809) נועד גם לאחד תחתיו את כל הניבים והשפות הדרום-סלאביות, מבלי לפגוע בגאוות דובריהם.
גאי הקים מועדון "אילירי" ראשון עוד בימי לימודיו באוניברסיטת גראץ.
האיליריזם מיסודו של גאי ואחרים היה תנועה פוליטית-תרבותית קרואטית שהתפתחה בשנים 1830–1843 במקביל לתחייה הלאומית הקרואטית וביקשה בהתחלה ליצור איחוד בין הקרואטים לסלאבים דרומיים האחרים שחיו בתחום האימפריה ההבסבורגית, דהיינו בבוסניה ובחלק מסרביה.
האיליריזם בישר במידה מסוימת את הרעיון ה"יוגוסלבי" של איחוד העמים הסלאבים הדרומיים.
תחילה (במאמרו "עמנו" משנת 1835) חשב גאי אפילו על הקמת "איליריה רבתי" (Magnum Illyricum) שתשתרע מהרי האלפים ועד לים השחור.
בראשיתו רעיון האיחוד של "האילירים" נהנה מאהדת אותם הגורמים בקיסרות האוסטרית שביקשו לבלום את תביעות ההונגרים.
זאת אחת הסיבות שהוא עורר הסתייגות רבה בנסיכות סרביה.
בסופו של דבר שמה התנועה האילירית דגש בראש ובראשונה על איחוד השפה הקרואטית מול ניסיונותיה של הונגריה לכפות את שפתה ותרבותה על הקרואטים.
בשנת 1840 ערך גאי ביקור באימפריה הרוסית, בסנקט פטרבורג ובמוסקבה וזכה לקבלת פנים אוהדת על ידי הרוזנים אובארוב ובנקנדורף ועל ידי חבר האקדמיה, מ.פ.
ידיעה זו גרמה בקרב החוגים המנהיגים של אוסטריה והונגריה פקפוקים לגבי נאמנותו הפוליטית של גאי כלפי השלטונות.
כדי להרגיעם הכריז גאי בשנת 1841 באופן רשמי: "נצור, אלהים, את חוקת הונגריה, את ממלכת קרואטיה ואת האומה האילירית!".
המפלגה הלאומית האילירית זכתה להצלחה בבחירות לאספת נציגי המחוזות שהתקיימו ב-1841 בוואראז'דין וב-1842 בזגרב.
ב-1843, כשאסרו זמנית השלטונות את השימוש במושגים "איליריזם", "אילירי" ו"איליריה", קיצר גאי את שם העיתון שלו ל-"Narodne novine" ("חדשות העם") ושינה את שם מוסף התרבות שלו בחזרה ל-"Danica Hrvatska, Slavonska i Dalmatinska", הפעם בכתיב חדש.
אמנם בשנת 1845 אישרו שוב השלטונות ההבסבורגים את המונח "אילירי" אך במובן א-פוליטי ותרבותי בלבד.
לימים תפס המושג "יוגוסלאבי" את מקומו של "אילירי" במובן הפוליטי-תרבותי המאחד את העמים הסלאביים הדרומיים (להוציא את בולגריה) והמושג "קרואטיזם" (Kroatizam) תפס את מקומו באזורים של דוברי קרואטית.
המונח "שפה קרואטית" השתרש סופית כמציין את השפה הסלאבית הדרומית המדוברת באזורים אלה והנכתבת באלפבית לטיני בלבד.
תפקיד חשוב במיסודה מילא בית הדפוס של גאי בזאגרב.
בנוסף לעבודתו הבלשנית, היה גאי גם משורר.
שירו הידוע ביותר הוא השיר הפטריוטי "Još Hrvatska ni propala/dok vi živimo" (קרואטיה עוד לא נפלה, כל עוד אנחנו חיים), "שיר מעורר" מסוג "בודניצה" שנכתב על ידו ב-1833 והפך להמנון של התנועה הלאומית ה"אילירית".
השיר, שקיבל השראה מההמנון הפולני ("מארש דומברובסקי") בוצע לראשונה בפומבי בתיאטרון של זגרב ב-4 בפברואר 1835, על לחן מאת פרדו ליוואדיץ'.
בשנת 1848, שנת "אביב העמים" בה טולטלה הונגריה על ידי מאבקם של ההונגרים לזכויות לאומיות וחברתיות, תמך גאי בהתלהבות בתנועה הלאומית הקרואטית שביקשה להשיג את עצמאותה של ממלכת קרואטיה מממלכת הונגריה ושהתעמתה עם המהפכנים ההונגרים.
ב-25 במרץ 1848 הוא נאם בפני ההמונים במרכז זאגרב ודרש במפורש את העצמאות מהונגריה.
הוא ציפה שדרישה זו תמצא אוזן קשבת בחצר בווינה.
בהמשך הוא עמד בראש משלחת בת 400 נציגים קרואטים שהגיעו לווינה כדי למסור לקיסר 24 דרישות של האומה הקרואטית
הוא הציע את מועמדותו של הברון קולונל יוסיפ יילצ'יץ' לתפקיד הפנוי של באן קרואטיה.
(יל'ציץ' התמנה ממילא לפני יומיים על ידי הקיסר בתפקיד זה, אך הידיעה על כך עדיין לא הגיעה לקרואטיה).
יחד עם וראניצ'ן ועם קוקולייביץ'-סקצינסקי, נבחר גאי בטריומווירט שניהל זמנית את קרואטיה והיה אחר כך חבר במועצה המיעצת של הבאן שקמה במאי 1848. הוא היה אחראי על נושאים של מדיניות.
להבדיל מהבאן ילצ'יץ', סבר גאי שלסרביה תהיה תפקיד מרכזי באיחוד הדרום-סלאבים.
ב-7 ביוני 1848 התפטר ועזב את החיים הפוליטיים עקב שערורייה שפרצה אחרי שהורה לעצור את נסיך סרביה, מילוש אוברנוביץ' והואשם על ידי הנסיך בניסיון לסחוט ממנו שוחד.
בשנת 1867 הוא ביקר בשנית ברוסיה.
גאי התחתן בגיל 26 בשנת 1842 במריה ביסטריצה עם פאולנה קריזמניץ', אחייניתו של אב מנזר.
לזוג נולדו חמישה ילדים: בת - ליבוסלבה, ובנים: ולימיר, סבטוסלב, מיליבויה ובוגדאן.
ליודביט גאי הלך לעולמו בשנת 1872 בזאגרב, בירת ממלכת קרואטיה, באימפריה האוסטרו-הונגרית, כשהיה בן 62.
גאי הובא לקבורה בבית העלמין יורייבסקי בזגרב.
בשנת 1885 הועברה גופתו יחד עם שרידיהם של אנשי רוח ופעילים לאומיים קרואטים אחרים - וייקוסלב בבוקיץ', דימיטריה דמטר, פראנו קורלץ.
וטרוסלב ליסינסקי וסטנקו וראז ולחלקת אדמה שהייתה בבעלותו ושהפכה לבית הקברות המרכזי מירוגוי של העיר זאגרב.
לאחייניתו של גאי, ליוביצה, הקדיש המשורר סטנקו וראז את שירי האהבה שלו.
האלפבית בשימוש בשפה הסרבו-קרואטית השתרש בזכות ספרו של גאי לאורטוגרפיה.
הגרסה הסרבית שלו נקראת ווקוביצה לפי הבלשן הסרבי בן התקופה, ווק קרג'יץ'.
גם האלפבית הסלובני שהונהג באמצע שנות ה-1840 הוא גרסה של האלפבית "גאייביציה" שהוא נבדל ממנו רק בהיעדר האותיות ć ו-đ.
1842 - חבר בהתכתבות של האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות (באותם ימים נקראה "החברה הסרבית לספרות" ואחר כך "חברת המלומדים הסרבים")
211 רחובות ברחבי קרואטיה נקראים על שמו.
שמו הוא האפונים הרביעי בתפוצה ברחובות המדינה.
ב-27 בספטמבר 1891 הוקם לכבודו פסל (בעיצובו של איוואן רנדיץ') בככר המרכזית של יישוב הולדתו, קראפינה.
גם הככר וגם הרחוב המוביל לבית המשפחה נקראו על שמו.
1966 - נפתח מוזיאון "ליודוויט גאי" בבית המשפחה לשעבר בקראפינה.
ליוואי סמואל גארסיה הוא כדורגלן טרינידדי המשחק בעמדת הקיצוני בספרטק מוסקבה מליגת העל הרוסית ובנבחרת טרינידד וטובגו.
גארסיה התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של T&TEC, ולקראת סיום עונת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת לאחר שהמועדון נקלע לקשיים כלכליים ומאמן הקבוצה החליט לתת הזדמנות לשחקני הנוער.
במרץ , חתם לשנתיים בסנטרל.
בספטמבר זומן על ידי סוכן הכדורגלנים ההולנדי, המפרי ניימן, למבחנים בהולנד.
אלקמאר לשלוש שנים עם אופציה לשנתיים, אך הצטרף לקבוצה רק בסיום העונה כיוון שחוקי אופ"א לא אפשרו את המהלך מאחר שלא מלאו לו 18 שנים.
ב-24 בינואר 2016 גארסיה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ניצחון 4–1 נגד פיינורד, ובגיל 18 ו-65 ימים הפך לכדורגלן הטרינידדי הצעיר בהיסטוריה שרושם דקות משחק במסגרת אירופית.
שבוע לאחר מכן, הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–0 נגד ניימכן.
את העונה גארסיה סיים עם שמונה הופעות בליגה ושער אחד ובנוסף זכה עם הקבוצה באליפות.
בעונת התחיל לשחק במקביל גם בצעירי אלקמאר.
ב-18 בינואר 2018 הושאל לאקסלסיור רוטרדם.
במאי 2018 סיכם בעירוני קריית שמונה לשלוש שנים.
ב-30 במאי 2019 חתם גארסיה לשלוש שנים בבית"ר ירושלים.
ב-7 בפברואר 2025 חתם על חוזה לשלוש שנים וחצי בספרטק מוסקבה מהפרמיירליג הרוסי תמורת סכום של כ-18.7 מיליון אירו, במה שהפכה להחתמה היקרה ביותר בתולדות המועדון.
בצעירותו, גארסיה שיחק בכל הנבחרות הצעירות של טרינידד וטובגו, ושיחק עם נבחרת הנוער בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת 2015.
ב-25 במרץ 2016 גארסיה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 3–2 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. במשחק זה גם כבש את שני שערי הבכורה שלו בנבחרת, ובגיל 18 שנים ו-127 ימים הפך לשחקן הצעיר בתולדות הנבחרת שמבקיע במשחקי מוקדמות המונדיאל.
הכדורגלן הטרינידדי הצעיר שמשחק בליגה אירופית: 18 שנים ו-65 ימים
הכדורגלן הטרינידדי הצעיר שכובש בליגה האירופית: 18 שנים ו-71 ימים
הכדורגלן הצעיר בתולדות נבחרת טרינידד וטובגו שרושם דקות משחק במוקדמות המונדיאל: 18 שנים ו-127 ימים
ליוויו קורי (באיטלקית: Livio Cori; נולד ב-12 במרץ 1990) הוא ראפר ושחקן איטלקי.
קורי נולד ברובע הספרדי שבנאפולי, איטליה.
הוא החל לכתוב את שיריו ב-2005. בשנת 2008 החל לשתף פעולה עם אמנים נאפולים שונים, והפיץ את שיריו הראשונים דרך הלייבל "NoonStudios".
ב-2015 הוציא את סינגל הפריצה שלו, "Tutta la notte", בשיתוף הזמר ג'מון , שנכלל במיני-אלבום הבכורה שלו, Delay, שיצא לאור ב-2017. באותה השנה, החל לככב בסדרת הטלוויזיה האיטלקית "גומורה", והוציא את השיר "Surdat" שנכלל בפסקול הסדרה.
ב-2018 חתם בחברת התקליטים "שוגר מיוזיק" והוציא דרכה את המיני-אלבום השני שלו, Montecalvario.
באותה השנה, השתתף בפסטיבל סן רמו עם השיר "Un'altra luce" יחד עם נינו ד'אנג'לו , והגיע למקום האחרון.
ב-2019 הוציא את אלבום הבכורה שלו, .
ליודמילה אנדרייבנה קוסטקינה (Людми́ла Андре́евна Ко́сткина; נולדה ב-10 בספטמבר 1949, כפר צ'וקשה, אלזמייסקי, מחוז אירקוטסק, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) היא מדינאית רוסייה, חברת האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג, חברת מועצת הפדרציה של רוסיה וסגנית מושלת סנקט פטרבורג בשנים 2003–2011.
בשנת 2014 היא מונתה לנציגת המחוז במועצת הפדרציה הרוסית במקום ואדים טיולפאנוב.
כיהנה בתפקיד עד לשנת 2016 כאשר הוחלפה על ידי אנדריי קוטפוב.
ליובלינו היא נפה של המחוז הדרום-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
בראיון ממוקמים אובייקטים של מורשת תרבותית של עמי הפדרציה הרוסית, אחוזת ליובלינו שהיא וילה מיניאטורית בסגנון פלדיאני מוקפת בפארק לובלינו עם מאגר מלאכותי.
בריכת ליובלינסקי היא אחת הבריכות הגדולות במוסקבה ממוקמת בשטחו של פארק לובלינו בפתח נהר צ'וריליחה.
נוצרה בסוף המאה ה-18 - תחילת המאה ה-19 על שטח אחוזת ליובלינו.
בית הספר המוסקבאי הצבאי הגבוה לפיקוד
ליוויה רֵב (במקור לילי ראוכוורגר, בהונגרית: Rév Lívia; בודפשט, 5 ביולי 1916 – פריז 28 במרץ 2018) הייתה פסנתרנית יהודייה-הונגרייה, שהיגרה לצרפת.
ליוויה רב החלה את הקריירה שלו כילדת פלא.
הופיעה כבר בגיל 9 וקיימה קונצרט תזמורתי עצמאי בגיל 12 (כאחד הסולנים בקונצ'רטו לשני פסנתרים של מוצרט במול מז'ור.
היא זכתה בפרסים חשובים עוד בילדותה.
ככישרון יוצא דופן, למדה אצל מרגיט וארו וקלרה מאטה, ואחר כך באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
היא הייתה תלמידתם של לאו ויינר וארנולד סקיי, וסיימה את לימודיה בשנת 1938 במבחן בנוכחותם של ברטוק, קודאי ודוהנאניי, אך סיימה גם מסלול של הכשרת מורים.
לאחר מכן למדה אצל רוברט טייכמילר בלייפציג ואצל פאול ויינגרטן בווינה.
בגלל מוצאה היהודי היא גרה עם אמה ואחותה בשנות מלחמת העולם השנייה באחד הבתים המוגנים עם שוצפס שוודי של ראול ולנברג וכך ניצלה.
לאחר המלחמה נתנה סדרת קונצרטים של חצי שנה בבוקרשט.
בשנת 1946 נסעה לפריז לתחרות מוזיקלית ואף על פי שלא דיברה צרפתית התיישבה בבירת צרפת.
הקריירה העולמית שלה התחילה במהרה ובהונגריה היא נשכחה.
היא הופיעה עם המנצחים המפורסמים ביותר (אדריאן בולט, אנדרה קלויטנס, ולטר זיסקינד, יאשה הורנשטיין, יוג'ן יוכום, יוזף קריפס, רפאל קובליק, הנס שמידט-איזרשטאט, קונסטנטין סילבסטרי ואחרים).
לאחר הצלחה גדולה בבריטניה, הופיעה במדינות רבות באירופה, וכן ב-יפן, הונג קונג, אפריקה ובשנת 1963 בניו יורק בקונצרט סולו, בהצלחה רבה גם שם.
היא התחתנה עם פייר אובה בשנת 1949. רק בשנים שלאחר לידת ילדיהם (סילבי, ביאטריס) לקחה הפסקה בקריירה כפסנתרנית.
היא לימדה באקדמיה הבינלאומית למוזיקה (Université Musicale Internationale de Paris) וגם ערכה כיתת אמן מצליחה ביותר מדי שנה.
היא פירשה את יצירותיהם של שופן, קלוד דביסי, מנדלסון ואנדרה ז'וליבה באופן רגיש במיוחד.
מספר ההקלטות המצומצם שלה יכול להציג רק חלקית את איכותה האמנותית.
היא נתנה לראשונה קונצרט בהונגריה בראשית שנות ה-60, אך לא ראתה בהופעתה הצלחה.
ליוויה לאקנר (בהונגרית: Lakner Lívia, בודפשט, 19 בנובמבר 1919 – יוני 1996) הייתה במאית יהודייה-הונגרייה, בתו וממשיכת דרכו של ארתור לאקנר.
אביה היה ארתור לאקנר, אמה אגנש וולנר ואחותה נעמי לקנר.
ב־11 באוגוסט 1938, בבודפשט, התחתנה עם לאסלו פלקי (נולד ב־29 במרץ 1912) והיה כימאי ומלחין.
בתום מלחמת העולם השנייה, לאחר היעלמותו והירצחו של ארתור לאקנר, היא התחילה לחדש את מורשת אביה, את תיאטרון הילדים של הדוד לאקנר.
גם "גורי הרחוב" בסרטו של הבמאי ההונגרי-יהודי גזה רדוואני, אי שם באירופה - שדורג בשנת 2000 כאחד משנים עשר הסרטים ההונגריים הטובים ביותר בכל הזמנים (קולנוע הונגרי - הטובים ביותר), היו תלמידיה של ליוויה לאקנר, אך אחרי 1948 היא כבר לא קיבלה רישיון משחק.
בשנת 1984, כאשר קיבלו את להקת שחקני הילדים שטיפחה, בית התרבות גוטנברג, הועלה מחדש התיאטרון בשם "במת הילדים קרן השמש" ובשנת 1990 הוקם גם סטודיו לאקנר.
ההצגות היו בתפוסה מלאה, אך לאחר זמן מה, מסיבות כלכליות, רק הכשרת הילדים-שחקנים עבדה עד דצמבר 1997, אז שוב התחילו גם הצגות התיאטרון מחדש.
בשנת 1993, בעזרת חברת "לורד" ובסיוע העריכה של אגוטה שטיינרט, ליוויה פרסמה ספר זיכרון במלאת 100 שנה להולדתו של אביה, ארתור לאקנר, ששמו היה "דוד לאקנר ומאה ילדיו" שהיה מאוייר בתמונות, שם היא מספרת על כל משפחת אביה, שכללה את תלמידיו.
ספרו של ארתור לאקנר, "אמא חורגת מתוקה", שיצא מחדש זכה להצלחה רבה.
הוא הועלה גם בתיאטרון הילדים, וממנו הופק סרט עלילתי הונגרי בשנות ה-30 של המאה ה-20. ליוויה לאקנר, חמישים שנה לאחר מכן, על פי בקשת הקוראים, כתבה את סרט ההמשך שלו ששמו היה "אחים חורגים מתוקים".
יאניקה (אופרטת ילדים, במסגרת הופעות תיאטרון הילדים של הדוד לקנר, תיאטרון גולדמארק, 1943)
גרים: סינדרלה (אגדה, במסגרת הופעות תיאטרון הילדים של הדוד לקנר, תיאטרון גולדמארק, 1943)
אמא חורגת מתוקה (הצגת ילדים, 1944)
פרנץ מולנאר, שאנדור הבשי, אישטוואן פאלוטאי : הנערים מרחוב פאל (מחזה מוזיקלי, תיאטרון האופרטה של בודפשט, 1946)
Silly Show (תוכנית ילדים אנגלית-הונגרית ~ 1987)
אחים חורגים מתוקים ("רומן ילדים עם רוחות רפאים וילדים שנונים, יצירות מופת מהנות"; מחברים משותפים: נעמי לקנר וטיבור קלמאר, מלחין השירים אישטוואן גאראגוי, 1989
דוד לאקנר ומאה ילדיו (ספר זיכרון, הוצאת לורד, 1993)
ליוויה רוטקירכן (בסלובקית: Livia Rothkirchen; 1922, צ'כוסלובקיה – 2013, ישראל) הייתה היסטוריונית של השואה, חוקרת שואת יהודי צ'כוסלובקיה ועורכת כתב העת יד ושם: קובץ מחקרים.
רוטקירכן הייתה בת אמצעית מבין בן וארבע בנות לבית דובר הונגרית וגרמנית בעיר וינוהרדיב.
בבית הספר למדה רוטקירכן צ'כית וגרמנית, ובחוסט הסמוכה לווינוהרדיב רכשה השכלה גבוהה.
במרס 1939 כבשו ההונגרים את חוסט ועל היהודים בה הוטל נומרוס קלאוזוס.
עקב כך לא התאפשר לרוטקירכן להתקבל לאוניברסיטה.
במרס 1944 נכבשה הונגריה בידי גרמניה.
ב-26 במאי 1944 גורשה רוטקירכן עם משפחתה לאושוויץ.
היא שרדה וכך שלוש אחיותיה, אך הוריהן נספו.
לאחר המלחמה שבה רוטקירכן לווינוהרדיב, חלק מחבל זקרפטיה שהועבר מצ'כוסלובקיה לברית המועצות אחרי המלחמה, כדי למצוא שריד מבית הוריהן, אך לשווא.
היא עברה לצ'כוסלובקיה והתיישבה בפראג עם אחיותיה.
רוטקירכן התקבלה לאוניברסיטת קארל בפראג, למדה ספרות ולשון רוסית ואנגלית וב-1949 קיבלה תואר דוקטור.
ב-1956 הצליחה לעלות לישראל והגיעה לירושלים.
היא החלה לעבוד ביד ושם.
המורה שלה לעברית באולפן היה אביגדור המאירי.
רוטקירכן הייתה אספנית מסמכים, חוקרת וכותבת, ועורכת כתב העת המחקרי יד ושם: קובץ מחקרים.
היא הייתה עובדת האגף המדעי של יד ושם והועסקה בקִטלוג מדעי.
היא הביאה תיעוד מצ'כוסלובקיה ומהונגריה ליד ושם, כולל ארכיונו של אוטו קומוי ותיעוד של קטרינה סנש, אמה של חנה סנש.
רוטקירכן פרסמה מאמרים מחקריים בתחומים רבים, בעיקר בחקר צ'כוסלובקיה והשואה, ופרסמה מאמרים על הממשלה הגולה, הממשלה הצ'כית ב בפראג, ההנהגה היהודית בטרזין ועוד.
עורכת "יד ושם: קובץ מחקרים"
רוטקירכן הייתה עורכת כתב העת המדעי של יד ושם, יד ושם: קובץ מחקרים במשך 15 שנים והוציאה לאור את כרך 7 עד 16 בעברית ובאנגלית.
בין החוקרים שפרסמו את מחקריהם בקובץ המחקרים בתקופת כהונתה כעורכת היו רנדולף ל.
ברהם, כריסטופר בראונינג, מרטין ברושאט, ישעיהו טרונק, יהודה באואר, ישראל גוטמן, אהרן וייס, אוריאל טל, לני יחיל, דניאל קארפי, יוסף קרמיש ועוד.
חורבן יהדות סלובקיה (ירושלים: יד ושם, 1961).
הספר מתבסס על תעודות שאסף מרכז הקהילות היהודיות הסלובקיות בברטיסלבה לקראת משפטיהם של פושעי מלחמה סלובקים וגרמנים ב-1946 בברטיסלבה.
התעודות כללו מסמכי משרד החוץ הגרמני בנוגע ליהודי סלובקיה ומסמכים של פעילי "קבוצת העבודה".
הספר כולל ניתוח מקיף ראשון של שואת יהודי סלובקיה בה נרצחו כ-70,000 מיהודי סלובקיה.
שואת יהודי אירופה (ירושלים: יד ושם, 1973, עורכת, עם ישראל גוטמן).
תולדות השואה – בוהמיה ומורוויה.
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2005 ובעברית בשנת 2008.
ליוויה נמש (בהונגרית: Nemes Lívia; בודפשט, 13 באוגוסט 1919 – בודפשט, 6 בנובמבר 2006) הייתה פסיכואנליטיקאית, פסיכותרפיסטית, פסיכולוגית ילדים, פסיכולוגית קלינית יהודייה-הונגרייה.
ליוויה נמש מילאה תפקיד משמעותי בארגון מחדש של התנועה הפסיכואנליטית ההונגרית ובהכשרת הדור הפסיכואנליטי החדש.
בנוסף לעבודתה כפסיכואנליטיקאית תרמה משמעותית להתפתחות פסיכולוגיית הילדים ההונגרית וחקרה את הקשר בין סופרי כתב העת ניוגט לבין הפסיכואנליזה.
בשנת 1950 סיימה את אוניברסיטת פאזמאני פטר (משנת 1951 שמה: אוניברסיטת אטווש לוראנד), הפכה למורה בתיכון (פילוסופיה, מדעי החברה, פסיכולוגיה).
בשנת 1971 קיבלה באוניברסיטת אטווש לוראנד תואר דוקטור למדעי הרוח.
1948 – המכללה הפדגוגית בבודפשט, עוזרת הוראה,
1962–1967 – מכון קוראני לשחפת, פסיכולוגית קלינית,
1968–1980 – מרפאת הפסיכולוגיה לילדים בבודפשט, פסיכותרפיסטית לילדים פסיכולוגית קלינית ופסיכותרפיסטית פסיכואנליטית.
האירועים המשמעותיים ביותר בחייה של ליוויה נמש קשורים לנקודות מפנה חשובות בהיסטוריה ההונגרית.
ביום שנולדה קרסה הרפובליקה הסובייטית ההונגרית וכוחות ההסכמה המשולשת צעדו לתוך בודפשט בזמן שהאמבולנס נסעה עם אמה לבית החולים ליולדות.
היא נולדה במשפחה יהודית כבתם של יוז'ף נמש, סוחר סדקית ושל אירמה קליין שמשפחתה עסקה בעיבוד חלב.
דודה מצד אמה היה ז'יגמונד קנדה (מקודם: קליין) שסיים את לימודי הרפואה, הפך לרופא ולימים הפך למייסד "מפלגת הרדיקלים הבורגנית" בהונגריה ומנהיג חוג גלילאו.
ליוויה נמש סיימה את בתי הספר היסודי והתיכון (Veres Pálné Gimnázium) בבודפשט, אך בשל החוקים (האנטי) יהודיים (הנומרוס קלאוזוס וכן במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי לא יכלה עוד להשלים את לימודיה באוניברסיטה.
כך נרשמה לבית ספר לגרפיקה תעשייתית, כדי שיהיה לה מקצוע להתפרנס.
בתקופת הכיבוש הגרמני נאלצה לעבור עם משפחתה לאזור גטו בודפשט.
באמצעות הידע שלה בגרפיקה, היא ואחותה עסקו בזיוף מסמכים עבור המחתרת היהודית.
לאחר השחרור של בודפשט על ידי הצבא האדום הצליחה לסיים את לימודיה ונרשמה לאוניברסיטת פאזמאני פטר (ELTE), שם למד פילוסופיה, פדגוגיה ופסיכולוגיה וגם לימדה כעוזרת הוראה.
בין השנים 1949–1950 עבדה במכון הלאומי לחינוך ביחד עם פרנץ מיראי, בעודה לימדה במכללה, בהכשרת מורים וגם בגימנסיה כמורה.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 המכון נסגר מסיבות פוליטיות, היא פוטרה, איבד את עבודתה והפכה למובטלת.
אווה גאל כתבה מחקר על פרטי התביעה נגדה במשפט הראוה.
בשנותיה בכלא לימדה אסירים בני רומה (צוענים) אנאלפביתים לקרוא ולכתוב.
היא לא קיבל עבודה במשך זמן רב לאחר שחרורה מהכלא ואז ד"ר לאסלו לבנדל העסיק אותה כפסיכולוגית במכון הלאומי לשחפת על שם פרידייש קוראני משנת 1962. בין השנים 1968–1980 הייתה הפסיכולוגית הראשית של המרפאה לפסיכולוגיה לילדים בבודפשט.
לאחר פרישתה בשנת 1980, ערכה סמינרים עיוניים במשך שש שנים במרפאה הפסיכיאטרית SOTE לפסיכולוגים כאלה שעבדו בתחום הקליני בנושא מחלות מבוגרים והמשיכה את עבודתה כמרפאה וכמאמנת פסיכואנליטית במשך עשרות שנים.
ליוויה נמש הייתה אנליטיקאית הכשרה באגודה הפסיכואנליטית ההונגרית.
במשך עשרות שנים ניהלה סמינרים תאורטיים יסודיים שעוררו בעניין רב.
היא כיהנה כנשיאת ועדת המחקר במשך שנים רבות.
היא פרסמה רבות בכתבי עת הונגריים וזרים על עבר הפסיכואנליזה ההונגרית, בקשר ליצירותיהם של שאנדור פרנצי ואימרה הרמן, ומתוך הניסיון הקליני שלה.
מדליית ההנצחה של שאנדור פרנצי
צלב האבירים של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה
1974 – תסמינים פסיכוגניים בגיל בית הספר המוקדם.
2000 – הילד שחי בתוכנו, בודפשט
ליווי משטרתי הוא ליווי מטעם מרשויות אכיפת החוק, שמיועד להסיע אנשים חשובים.
הליווי מתבצע באמצעות הקצאת רכבי משטרה, במרבית המקרים ניידות או אופנועים במטרה לעקוף כלי רכב פרטיים בפקקים (דבר שחוקי במרבית מדינות העולם רק לניידות משטרה, כבאיות ואמבולנסים).
ישנם גופים נוספים המספקים שירותי ליווי, כגון משטרה חשאית ומשטרה צבאית.
ליווי משטרתי משמש אישים הממלאים תפקידים בכירים, כגון ראשי מדינות או שרים ושגרירים, אישים שנשקפת סכנה לחייהם או עבור אנשים העושים דרכם להלוויה.
לעיתים אפילו ידוענים שלא מחזיקים בתפקיד רשמי כלשהו דורשים ליווי משטרתי, אך לא פעם הם סופגים ביקורת ציבורית.
ליווי משטרתי, בניגוד לדעה הרווחת, לא משמש כליווי לצידו של מושא הליווי, אלא מטרתו להבטיח שהמלווה יגיע ליעדו בשלום.
ליובינסקי היא עיירה ברוסיה במחוז אומסק.
ב-1741 ממשלת גוברניית טובול הוציאה צו המורה להקים מאחז בגדה השמאלית של אירטיש.
תפקידו של המאחז היה להגן על המושבות מפני פשיטות של שבטי נוודים.
באמצע המאה ה-19 במקום החלו להתיישב צמיתים מגוברניית וורונז'.
שמו הראשון של היישוב היה וורובסקוי, אך התושבים החדשים לא אהבו את השם והוחלט לשנותו לליובינה.
השם החדש ניתן, כנראה, על שמה של אשתו של ראש גוברניית אומסק.
לקראת סוף המאה ה-19 התגוררו כאן כ-3,000 תושבים.
ב-1910 הוקם ליד ליובינה כפר חדש בשם נובו-ליובינו.
באותה שנה החלה הקמת מסילת רכבת בין אומסק, אישים, וטיומן והוקמה תחנת רכבת ליובינסקיה.
בהחלטת המועצה המהפכנית של סיביר מ-24 בספטמבר 1924 הוקם ראיון לובינסקי, לאחר מלחמת העולם השנייה החלה התפתחות מאסיבית של האזור.
בשנת 1947 הוחלט לאחד את הכפרים ותחנת רכבת ליישוב חדש תחת שם ליובינסקי.
ליובוב סרגייבנה פופובה הייתה אמנית אוונגרד רוסית (קוביסטית, סופרמטיסטית וקונסטרוקטיביסטית), ציירת ומעצבת.
פופובה נולדה באיבנובסקו, ליד מוסקבה, למשפחתם העשירה של סרגיי מקסימוביץ' פופוב, סוחר טקסטיל מצליח מאוד ופטרון חשוב של האמנויות, וליובוב וסילייבנה זובובה, שהגיעה ממשפחה מיוחסת מאוד.
לליובוב סרגייבנה היו שני אחים ואחות.
אחיה פאבל הפך לפילוסוף ולשומר המורשת האמנותית של אחותו.
פופובה גדלה עם עניין רב באמנות, במיוחד בציור הרנסאנס האיטלקי.
בגיל אחת עשרה החלה לקבל שיעורי אמנות רשמיים בבית.
היא נרשמה לראשונה לגימנסיה לנשים של יאלטינסקאיה, ולאחר מכן לגימנסיה של ארסנבה במוסקבה.
עד גיל 18 היא למדה אצל סטניסלב ז'וקובסקי, ובשנת 1908 נכנסה לאולפנים הפרטיים של קונסטנטין יואן ואיבן דודין.
בשנים 1912 - 1913, היא החלה ללמוד באולפנים של הציירים הקוביסטים אנרי לה פוקונייה וז'אן מצינגר באקדמיה דה לה פאלט בפריז.
פופובה נסעה רבות כדי לחקור וללמוד סגנונות ציור מגוונים, אבל היו אלה האיקונות הרוסיות העתיקות, הציורים של ג'וטו ויצירותיהם של הציירים האיטלקיים מהמאה ה-15 וה-16 שהכי עניינו אותה.
ב-1909 נסעה לקייב, וב-1910 לפסקוב ולנובגורוד.
בשנה שלאחר מכן היא ביקרה בערים רוסיות עתיקות אחרות, כולל סנט פטרסבורג, כדי ללמוד על אייקונים עתיקים.
ב-1912 עבדה בסטודיו במוסקבה המכונה "המגדל" עם איבן אקסנוב ולדימיר טאטלין, וכן ביקרה באוסף הציורים הצרפתיים המודרניים של סרגיי שצ'וקין.
בשנים 1912–1913 למדה אמנות אצל נדז'דה אודלצובה בפריז, שם פגשה את אלכסנדר ארכפנקו ואוסיפ זאדקין.
לאחר שחזרה לרוסיה ב-1913, עבדה עם טטלין, אודלצובה והאחים וסנין.
ב-1914 נסעה בצרפת ובאיטליה ללמוד על הקוביזם והפוטוריזם.
פופובה הייתה אחת מהחלוצות הראשונות בתחום הקובו-פוטוריזם.
באמצעות סינתזה של סגנונות היא עבדה לקראת מה שהיא כינתה ארכיטקטוניקה ציורית.
לאחר שחקרה לראשונה את האימפרסיוניזם, ב-1913, בקומפוזיציה עם דמויות, היא התנסתה בפיתוח הרוסי במיוחד של הקובו-פוטוריזם: מיזוג של שתי השפעות מצרפת ואיטליה.
בשנים 1914–1915 הפך ביתה במוסקבה למקום המפגש של אמנים וסופרים.
בשנים 1914–1916 פופובה יחד עם אמנים אוונגרדיים אחרים (אלכסנדרה אקסטר, נאדז'דה אודלטסובה, אולגה רוזאנובה) תרמו לשתי תערוכות אומנות במוסקבה.
ניתוח של יצירתה הקובו-פוטוריסטית של פופובה מעיד גם על זיקה לעבודתו של פרנאן לז'ה, שהגאומטריה של צורות הצינורות והחרוטיות שלו בסדרת ציוריו בשנים 1913–1914 דומה לזו שבציוריה של פופובה.
הציור שלה "הכינור" משנת 1914 מציג את ההתפתחות מהקוביזם לסדרת "הארכיטקטורה הציורית" של השנים 1916–1918. סדרה זו הגדירה את המסלול האמנותי המובהק שלה בצורה מופשטת.
משטח הבד הוא שדה אנרגיה של מישורים זוויתיים חופפים ומצטלבים במצב קבוע של שחרור פוטנציאלי של אנרגיה.
עם זאת האלמנטים מוחזקים בשלמות מאוזנת ופרופורציונלית כאילו קושרים את חיבורי העבר הקלאסי לעתיד.
בשנת 1916 היא הצטרפה לקבוצת "סופרמוס" עם קזימיר מלביץ', מייסד הסופרמטיזם, אלכסנדרה אקסטר, איבן קליאן, נדז'דה אודלטסובה, אולגה רוזאנובה, ז'אן פוני, נינה גנקה-מלר, קסניה בוגוסלבסקיה ואחרים שעבדו באותו זמן בכפר ורבובקה.
יצירת סוג חדש של ציור הייתה חלק מהדחף המהפכני של האוונגרד הרוסי ליצור מחדש את העולם.
המונח 'עליון' מתייחס לעולם 'לא אובייקטיבי' או מופשט מעבר למציאות היומיומית.
עם זאת, היה מתח בין אלה שראו באמנות, כמו מלביץ', מסע רוחני, לבין אחרים שהגיבו לצורך של האמן ליצור עולם פיזי חדש.
פופובה אימצה את שני האידיאלים הללו אך בסופו של דבר הזדהתה לחלוטין עם מטרות המהפכה בעבודה בפוסטרים, עיצוב ספרים, עיצוב בדים ותיאטרון, כמו גם בהוראה.
ב-1916 היא החלה לצייר קומפוזיציות סופרמטיסטיות מופשטות לחלוטין, אך התואר "אדריכלות ציורית" (שהעניקה לרבים מציוריה) מעידה על כך שגם כסופרמטיסטית, פופובה התעניינה יותר בציור כהשלכה של מציאות חומרית מאשר בתור סופרמטיסטית.
ב-1918 נישאה פופובה להיסטוריון האמנות בוריס פון אדינג, וילדה בן.
פון אדינג מת בשנה שלאחר מכן ממחלת הטיפוס.
גם פופובה הייתה חולה קשה אך החלימה.
כבר ב-1917, במקביל לעבודתה הסופרמטיסטית, הכינה האמנית עיצובי בדים ועבדה על ספרים ופוסטרים.
פופובה עבדה במגוון רחב של מדיומים ודיסציפלינות, כולל ציור, תבליט, עבודות על נייר ועיצובים לתיאטרון, טקסטיל וטיפוגרפיה.
פופובה לא הצטרפה לקבוצת העבודה של קונסטרוקטיביסטים שהוקמה במוסקבה במרץ 1921, אבל הצטרפה עד סוף 1921. ב-1923 היא החלה ליצור עיצובים לבדים שייוצרו על ידי בית דפוס הממלכתי הראשון לטקסטיל במוסקבה.
מ-1921 עד 1924 הפכה פופובה להיות מעורבת לחלוטין בפרויקטים קונסטרוקטיביסטיים, לפעמים בשיתוף פעולה עם ורווארה סטפנובה, האדריכל אלכסנדר וסנין ואלכסנדר רודצ'נקו.
פופובה מתה בשיא כוחותיה האמנותיים יומיים לאחר מות בנה, ממנו נדבקה בקדחת השנית ב-1924 במוסקבה.
תערוכה גדולה מעבודותיה התקיימה במוסקבה מ-21 בדצמבר 1924 עד ינואר 1925, במכון סטרוגנוב, מוסקבה.
התערוכה כללה שבעים ושבעה ציורים, וכן ספרים, פוסטרים, עיצובי טקסטיל ותחריטים.
תערוכה של עבודותיהם של פופובה וקונסטרוקטיביסטים אחרים הוצגה בטייט מודרן, לונדון, בשנת 2009, ולאחר מכן במוזיאון ריינה סופיה, מדריד.
ליובן סטויאנוב גוצב (בבולגרית: Любен Стоянов Гоцев ; 3 במרץ 1930, סופיה, ממלכת בולגריה – 7 באוקטובר 2020, סופיה, בולגריה) היה גנרל בוועדה לביטחון המדינה, פוליטיקאי ודיפלומט בולגרי, מראשי מנגנון המפלגה הקומוניסטית של בולגריה ויורשתה המפלגה הסוציאליסטית, אשר ב-1990 כיהן לתקופה קצרה כשר החוץ בממשלתו של אנדריי לוקאנוב.
ליובן גוצב נולד בסופיה למשפחת בעלי מלאכה זעירה שעסקה בייצור אוכפים.
ב-1948 סיים בית ספר תיכון בסופיה, הצטרף לחוגי הנוער של המפלגה הקומוניסטית, וב-1952 התקבל רשמית כחבר במפלגה.
בהמשך, רכש השכלה אקדמית במכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה.
מאוחר יותר, כיהן כמזכיר בשגרירות בולגריה בלונדון, וביוני 1961 גויס לוועדה לביטחון המדינה.
גוצב נשלח למשך שנה לברית המועצות להכשרה בבית הספר של הק.ג.ב.
במסגרת עבודתו צורף למשלחות בולגריה לאו"ם, ארצות הברית, קנדה ומדינות מערב אירופה.
הוא כיהן כחבר האספה הלאומית הבולגרית ולתקופה קצרה כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלתו של אנדריי לוקאנוב.
ב-1991 כיהן כשגריר בולגריה בהולנד.
ב-1992 פרש מן החיים הפוליטיים ולמשך מספר שנים ניהל עסקים במגזר הפרטי.
גוצב היה נשוי ואב לשתי בנות, וסב לארבעה נכדים.
הלך לעולמו בסופיה ב-2020 והוא בן 90 שנים.
ליוואי רנדולף הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בקבוצת זניט סנט פטרסבורג מליגת VTB.
רנדולף גדל במדיסון, אלבמה, ובחר לשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת אלבמה.
לאחר שלא נבחר בדראפט 2015 ב-NBA, בקיץ 2015 שיחק רנדולף במדיהן של אוקלהומה סיטי ת'אנדר ויוטה ג'אז בליגת הקיץ של ה-NBA.
ב-25 בספטמבר 2015 חתם בבוסטון סלטיקס, אך שוחרר ב-20 באוקטובר לאחר שני משחקי קדם-עונה.
ב-31 באוקטובר חתם במיין רד קלאוס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
ביולי 2016 שיחק במדיהן של פילדלפיה 76' וממפיס גריזליס בליגת הקיץ.
ב-2 באוגוסט 2016 חתם באבלינו מהסרייה א'.
ביולי 2017 שיחק במדיהן של אורלנדו מג'יק ומינסוטה טימברוולבס בליגת הקיץ.
לקראת עונת 2017/2018 חתם בדינמו סאסארי האיטלקית.
בינואר 2018 עזב את הקבוצה, וחתם בשטרסבורג הצרפתית.
ביולי 2018 שיחק במדיה של אינדיאנה פייסרס בליגת הקיץ.
בספטמבר 2018 הצטרף למחנה האימונים של קליבלנד קאבלירס, ולאחר שנופה מהסגל הצטרף לקאנטון צ'ארג' מליגת הפיתוח.
במשך שלוש העונות הבאות נע רנדולף בין סגל הקאבלירס לסגל הצ'ארג', ובינואר 2020 אף חתם על חוזה דו כיווני בקבוצות.
ב-16 במרץ 2021 חתם בניו זילנד ברייקרס עד לתום העונה.
ב-16 באוגוסט 2021 חתם באוסטנדה מליגת העל הבלגית, ואת עונת 2021/2022 סיים כ-MVP של הליגה הבלגית וכמלך הסלים של ליגת האלופות בכדורסל.
ב-2 ביולי 2022 חתם בהפועל ירושלים.
רנדולף זכה עם הקבוצה בגביע המדינה לעונת 2022/23. הוא נבחר לחמישיית העונה השנייה בליגת האלופות של פיב"א, בה הגיעה ירושלים עד לשלב הגמר שבו הפסידה לטלקום בון הגרמנית.
בעונת 2024/25 שיחק במכבי תל אביב, ובעקבות פערים בחוזה סיים את דרכו בקבוצה בקיץ 2025.
סופרקאפ הליגה הבלגית הולנדית (2021)
אליפות הליגה הבלגית הולנדית (2021)
ליוברגט (בקטלאנית: Llobregat, באלפבית פונטי בינלאומי: [ʎuβɾəˈɣat]) הוא הנהר השני באורכו בקטלוניה, ספרד, אחרי הטר.
הוא זורם לים התיכון מדרום לעיר ברצלונה.
מקור שמו עשוי להיות במילה לטינית עתיקה שמשמעותה 'אפל', 'עצוב' או 'בוצי', או מ-Rubricatus, שמשמעותה "אדום".
מקורו של הליוברגט בגובה של 1,259 מטרים מעל פני הים בסרה דל קאדי, בגבולות עיריית קסטלאר דה נ'האג, ברגואדה קומרקה.
אורכו הכולל של הנהר הוא יותר מ-170 קילומטרים.
במרטורל חוצה את הנהר גשר השטן כחלק מהויה אוגוסטה הרומית.
בצורתו הנוכחית, הגשר המתוארך לתקופת שיא ימי הביניים.
הכביש המהיר C-16 ידוע גם בשם "ציר ליוברגט" (בקטלאנית: Eix del Llobregat) מכיוון שהקטע הגדול ביותר שלו עוקב אחר תוואי העמק של נהר ליוברגט.
הנהר מסתיים בים התיכון ויוצר את דלתה לוברגאט, בשטח עיריית אל פראט דה ליוברגט, ליד ברצלונה בגדה השמאלית.
הדלתה סיפקה הרחבה גדולה של אדמה פורייה קרובה לעיר ברצלונה, אך כיום היא סלולה, עירונית ומכוסה על ידי תשתיות כגון נמל התעופה של ברצלונה-אל פראט.
הליוברגט מנוהל באופן רציף ובעקביות במסלולו התחתון ומים שבעבר נשפכו לים, נשאבים כעת במעלה הזרם כדי להגביר את הזרימה הטבעית, להפרות את ביצות הדלתה של הנהר ולשלוט על חדירת מי הים.
היובלים העיקריים של הליוברגט הם:
ריירה דה ואלוידררה, הידוע גם בשם לה רייראדה
ליוואי למאר סמואלס קולוויל הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הבלם בצ'לסי מהפרמייר ליג ובנבחרת אנגליה.
קולוויל גדל במחלקת הנוער של צ'לסי.
ב-25 ביוני 2021 הושאל קולוויל למשך עונה אחת להאדרספילד טאון מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-1 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון על שפילד ונסדיי במסגרת גביע הפוטבול ליג.
ב-7 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בתיקו 1-1 נגד דרבי קאונטי במסגרת המחזור הראשון.
ב-21 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על שפילד יונייטד במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
ב-5 באוגוסט 2022 הושאל קולוויל למשך עונת 2022/2023 לברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
ב-7 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על מנצ'סטר יונייטד במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ליובומיר בוליק (בסלובקית: Ľubomír Bulík; נולד ב-22 בספטמבר 1957) הוא גנרל סלובקי בדימוס אשר כיהן כראש המטה הכללי הסלובקי בין השנים 2004–2011.
בוליק נולד בטורזובקה ב-22 בספטמבר 1957. בין 1975–1977 הוא למד בבית הספר לקצינים בווישקוב, ולאחר מכן התגייס לצבא צ'כוסלובקיה בדרגת לוטננט משנה.
הוא למד במכללה צבאית והוכשר כמהנדס.
הוא מילא תפקידי פיקוד ומטה שונים, ועם התפרקות צ'כוסלובקיה הוא התגייס לצבא סלובקיה והוצב במשרד ההגנה הסלובקי.
כמו כן הוא למד בבתי ספר צבאיים בגרמניה ובארצות הברית.
ב-21 בדצמבר 2004 הוא מונה לראש המטה הכללי הסלובקי.
ב-15 בדצמבר 2011 הוא סיים את הקדנציה שלו ופרש מהצבא.
ליובומיר מאריץ' (בסרבית: Љубомир Марић; 18 בינואר 1878 – 11 באוגוסט 1960) היה גנרל יוגוסלבי אשר שימש כראש המטה הכללי היוגוסלבי בין השנים 1935–1936, וכשר הצבא והצי של יוגוסלביה בין 1936–1938.
מאריץ' נולד ב-18 בינואר 1878 בכפר גאלוביצ'י שבמחוז זלטיבור.
ב-1897 הוא התגייס לצבא סרביה ולמד באקדמיה הצבאית של הצבא הסרבי.
הוא לחם במלחמות הבלקן במסגרת דיוויזיית מורביה.
בשנים הראשונות של מלחמת העולם הראשונה שימש כראש מטה דיוויזיית ברגלניצה ולאחר מכן שימש כראש מחלקת המבצעים במטה הכללי.
בסוף המלחמה שימש כראש מטה דיוויזיית דרינה.
לאחר המלחמה מונה למפקד כוחות באזור הגבול עם אוסטריה.
לאחר מכן שימש כמפקד המחוז הצבאי ה-4. ב-12 במאי 1935 הוא מונה לראש המטה הכללי.
ב-8 במרץ 1936 הוא עזב את התפקיד ומונה לשר הצבא והצי עד 8 במרץ 1938, אז פרש מהצבא.
הוא נפטר בבלגרד ב-11 באוגוסט 1960.
ליובישה יוקיץ' (במונטנגרית: Љубиша Јокић; נולד ב-24 בספטמבר 1958) הוא גנרל מונטנגרי בדימוס.
שרת בצבא סרביה ומונטנגרו, ושימש כראש המטה הכללי האחרון שלו.
לאחר הכרזת העצמאות של מונטנגרו ב-2006, התגייס לצבא מונטנגרו, ושימש כראש המטה הכללי שלו במהלך שנת 2017.
יוקיץ' נולד בפלאב ב-24 בספטמבר 1958. הוא התגייס לצבא יוגוסלביה ב-1981, ולמד באקדמיית חיל האוויר ובאקדמיית המטה הכללי.
הוא שימש כמדריך טיסה, כמפקד טייסת וכמפקד בסיס חיל האוויר בפודוריצה.
לאחר מכן הוא מילא תפקידי מטה במשרד ההגנה ובמטה הכללי.
באוקטובר 2005 הוא מונה לראש המטה הכללי של הצבא המאוחד של סרביה ומונטנגרו.
ביוני 2006, מונטנגרו הכריזה על עצמאותה.
יוקיץ' בחר לחזור למונטנגרו, והתגייס לצבא המונטנגרי.
ביולי 2007, הוא נשלח לבריסל כנציג מונטנגרו בוועדות הצבאיות של נאט"ו והאיחוד האירופי.
ב-2012 הוא נשלח לווינה, כנציג מונטנגרו בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
במקביל, הוא שימש כנספח צבאי לאוסטריה, צ'כיה וסלובקיה.
באוגוסט 2016, הוא חזר למונטנגרו, ומונה ליועץ מיוחד לשר ההגנה.
ב-13 בינואר 2017, הוא מונה לראש המטה הכללי המונטנגרי, וכיהן בתפקיד עד 17 באוקטובר של אותה שנה.
ליובישה דיקוביץ' (בסרבית: Љубиша Диковић; נולד ב-22 במאי 1960) היה גנרל סרבי אשר כיהן כראש המטה הכללי הסרבי בין השנים 2012–2018.
דיקוביץ' נולד באוז'יץ' ב-22 במאי 1960. הוא למד באקדמיה הצבאית בבלגרד, וב-1984 התגייס לצבא יוגוסלביה.
ב-1989 הוא מונה למפקד מחלקה, וב-1991 הפך למפקד פלוגה.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1992 מונה למפקד הגדוד ה-16 במשמר הגבול.
בין השנים 1996–1998 שימש כראש מטה הבריגדה הממונעת ה-37. ב-1998 הפך למפקד הבריגדה.
הוא לחם עם הבריגדה במלחמת קוסובו, ובשנת 2001 מונה לראש מטה קורפוס אוז'יצ'ה.
ב-2005 הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי הסרבי.
בין 2006–2007 הוא שימש בתפקיד ראש מטה פיקוד המבצעים המשותפים של המטה הכללי.
ב-2007 הוא עבר לתפקיד מפקד פיקוד האימונים הסרבי.
ב-2010 הוא מונה למפקד צבא היבשה הסרבי.
ב-12 בדצמבר 2011 הוא מונה לראש המטה הכללי החדש.
לאחר מינויו לתפקיד הרמטכ"ל, פרסם ארגון זכויות האדם הסרבי "מרכז המשפט ההומינטרי", מסמכים המעידים על כך שדיקוביץ' היה מעורב בפשעי מלחמה כנגד האוכלוסייה האלבנית בקוסובו במהלך המלחמה.