tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1090 הוא שב לאיבריה כדי לספח את ממלכות הטאיפה לאימפריית המוראביטון.
רוב תושבי איבריה תמכו בו בגלל נטל המיסים הכבד שהשיתו עליהם נסיכי הטאיפה.
גם חכמי הדת במערב ובמזרח יצאו כנגד האדישות הדתית של נסיכי הטאיפה ותמכו בהפלתם.
הם הוציאו פתווה הנותנת הכשר דתי ומוסרי לסיפוח.
עד לשנת 1094 יוסוף אבן תשפין סיפח את רוב ממלכות הטאיפה המרכזיות למעט סרגוסה.
הוא לא הצליח לשחרר שטחים מוסלמיים מידי הנוצרים למעט ולנסיה, אך הוא הצליח להאט את תהליך הריקונקיסטה שצבר תאוצה לאחר התפרקות ח'ליפות קורדובה ופיצולה לממלכות הטאיפה.
ב-1 ביולי 1109 מת אלפונסו בטולדו, ובתו אורקה, מלכת לאון שהייתה נשואה בנישואין שניים לאלפונסו הראשון, מלך אראגון, עלתה לשלטון במקומו.
בשנת 1069 התחתן אלפונסו עם אגנס מאקיטן, בתו של גיום השמיני, דוכס אקיטן, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1080 התחתן אלפונסו עם קונסטנס מבורגונדיה, בתו של רובר הראשון, דוכס בורגונדיה, שילדה לו את אורקה, מלכת לאון, ועוד 5 ילדים שמתו בינקותם.
לאחר מכן התחתן אלפונסו עם עוד 3 נשים, וכן החזיק בכמה פילגשים.
אלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס (848 - 20 בדצמבר 910) היה מלך אסטוריאס בין השנים 866–910, ובסוף ימיו חולקה ממלכתו בין שלושת בניו.
אלפונסו השלישי נולד בשנת 848 להוריו אורדוניו הראשון, מלך אסטוריאס ונוניה.
ב-27 במאי 866 מת אביו אורדוניו הראשון, מלך אסטוריאס, ואלפונסו עלה לשלטון במקומו.
אלפונסו הרחיב את גבולות הממלכה על חשבון חליפות קורדובה, והציג את התאוריה שממלכתו היא היורשת החוקית של ממלכת הויזיגותים.
אלפונסו המודח, נפטר תוך זמן קצר בעיר סמורה ב-20 בדצמבר 910.
אלפונסו התחתן עם חימנה מפמפלונה לבית גארסס, ממנה היו לו 3 ילדים:
אלפונסו השביעי נולד ב-1 במרץ 1105 לרמון מבורגונדיה ולאורקה, מלכת לאון, בתם של אלפונסו השישי, מלך לאון וקונסטנס מבורגונדיה.
בשנת 1109 נישאה אמו לאלפונסו הראשון, מלך אראגון, וזמן קצר לאחר מכן ירשה את ממלכת לאון מאביה.
אלפונסו (הראשון, בעלה) ניסה לתפוס את השליטה בלאון וקסטיליה, אך אורקה סירבה בכל תוקף.
אורקה ואלפונסו רבו באכזריות, והריב הידרדר למלחמת אזרחים של ממש.
בסופו של דבר בוטלו הנישואים על ידי האפיפיור, תחת העילה שהשניים היו קרובי משפחה רחוקים.
ב-8 במרץ 1126 מתה אורקה, מלכת לאון, ואלפונסו עלה לשלטון במקומה.
בתחילה נאבק אלפונסו באלפונסו הראשון, מלך אראגון, אולם בשנת 1128 חתמו השניים על הסכם שלום, שביסס את הגבול בין שתי הממלכות.
בשנת 1134 מת אלפונסו הראשון, מלך אראגון ללא יורשים, ואלפונסו, יחד עם חמיו רמון ברנגר השלישי, רוזן ברצלונה, סיפחו שטחים נרחבים מממלכת אראגון ומממלכת נווארה, אשר נלחמו לרשת את אלפונסו הראשון.
בשנת 1135 הוכתר אלפונסו לקיסר ספרד בקתדרלת לאון, בניסיון לאשש את מרותו על השליטה בכל חצי האי.
אולם בשנת 1139 הכריז אפונסו, דוכס פורטוגל על עצמאות ממלכת פורטוגל, ובשנת 1141 הביס את כוחותיו של אלפונסו.
בשנת 1143 הכיר אלפונסו בעצמאות פורטוגל, והסכים לנישואי פרונלה, מלכת אראגון עם רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה, ובכך להביא לשילוב רוזנות ברצלונה בממלכת אראגון.
אלפונסו לחם רבות כנגד המוסלמים בדרום ספרד, אולם לא השיג הישגים משמעותיים.
כמו כן קיבל אלפונסו יהודים רבים שברחו מפני האל-מוואחידון המוסלמים.
ב-21 באוגוסט 1157 מת אלפונסו בהרי סיירה מורנה, לאחר מערכה נגד המוסלמים.
לאחר מותו פוצלה ממלכתו בין בניו: סנצ'ו השלישי, מלך קסטיליה ירש את ממלכת קסטיליה וטולדו, ואילו פרננדו השני, מלך לאון ירש את ממלכת לאון וממלכת גליסיה.
בשנת 1128 התחתן אלפונסו עם ברנגלה מברצלונה, בתם של רמון ברנגר השלישי, רוזן ברצלונה ודוס הראשונה, רוזנת פרובנס, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
קונסטנס מקסטיליה (1138–1160), התחתנה עם לואי השביעי, מלך צרפת
סאנצ'ה מקסטיליה, מלכת נווארה (1139–1179), התחתנה עם סנצ'ו השישי, מלך נווארה
בשנת 1152 התחתן אלפונסו עם רקסה מפולין, מלכת קסטיליה, בתם של ולדיסלב השני, הגולה ואגנס מבאבנברג, ממנה נולדו לו שני ילדים:
סאנצ'ה מקסטיליה, מלכת אראגון (1155–1208), התחתנה עם אלפונסו השני, מלך אראגון
אלפונסו התשיעי, מלך לאון (בספרדית: Alfonso IX de León; 15 באוגוסט 1171 - 24 בספטמבר 1230) היה מלך לאון בין השנים 1188–1230.
אלפונסו התשיעי נולד ב-15 באוגוסט 1171 לפרננדו השני, מלך לאון ואורקה מפורטוגל, בתם של אפונסו הראשון, מלך פורטוגל ומפאלדה מסבויה, מלכת פורטוגל.
בשנת 1188 מת אביו פרננדו השני, מלך לאון, ואלפונסו עלה לשלטון במקומו, אולם נאלץ להכיר בבכירותו של בן דודו אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה.
עקב מצבו הקשה בתחילת שלטונו, נאלץ אלפונסו לכנס בשנת 1188 את הקורטס של לאון.
בשנת 1191 התחתן אלפונסו עם תרסה מפורטוגל, אולם בשנת 1196 ביטל האפיפיור סלסטינוס השלישי את הנישואים.
בשנת 1197 פלש אלפונסו לממלכת קסטיליה, תוך שהוא מסתייע בחיילים מוסלמים, ובעקבות כך הוחרם על ידי האפיפיור.
בהמשך אותה שנה התחתן אלפונסו עם ברנגלה, מלכת קסטיליה, בניסיון ליצור שלום עם אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה, אולם בשנת 1204 ביטל האפיפיור אינוקנטיוס השלישי אף את הנישואים הללו.
במלחמותיו במוסלמים נחל אלפונסו הצלחה, וכבש את כל אקסטרמדורה (כולל הערים קסרס ובדחוס).
בשנת 1212 ייסד אלפונסו את אוניברסיטת סלמנקה.
ב-24 בספטמבר 1230 מת אלפונסו התשיעי בסריאה, ובנו פרננדו השלישי, מלך קסטיליה עלה לשלטון במקומו, ובכך איחד את ממלכת קסטיליה עם ממלכת לאון.
בשנת 1191 התחתן אלפונסו עם תרזה מפורטוגל, מלכת לאון, בתם של סנשו הראשון, מלך פורטוגל ודולסה מאראגון, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
בשנת 1197 התחתן אלפונסו עם ברנגלה, מלכת קסטיליה, בתם של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה ואלינור מאנגליה, מלכת קסטיליה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
בנוסף, היו לאלפונסו כמה ילדים לא חוקיים מפילגשיו השונות.
אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה (בספרדית: Alfonso VIII de Castilla; 11 בנובמבר 1155 - 5 באוקטובר 1214) היה מלך קסטיליה בין השנים 1158–1214.
אלפונסו השמיני נולד ב-11 בנובמבר 1155 לסנצ'ו השלישי, מלך קסטיליה ולבלאנקה מנווארה, בתם של גרסיה רמירס, מלך נווארה ושל מרגרט מל'אגל.
בשנת 1158 מת אביו סנצ'ו השלישי, מלך קסטיליה, ואלפונסו עלה לשלטון במקומו.
בתחילת שלטונו התמרדה נגדו האצולה, ואלפונסו נאלץ להילחם כנגד טוענים אחרים לכתר.
בשנת 1187 סיכם אלפונסו עם פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על נישואי ילדיהם קונרד השני, דוכס שוואביה עם ברנגלה, מלכת קסטיליה, אולם לבסוף הנישואים לא נערכו.
אלפונסו נלחם במשך תקופה ארוכה בבן דודו אלפונסו התשיעי, מלך לאון, ובשנת 1197 השיא את בתו ברנגלה, מלכת קסטיליה לאלפונסו התשיעי, על מנת לסיים את הסכסוך.
בשנת 1200 תבע אלפונסו את דוכסות גסקוניה מגיסו ג'ון, מלך אנגליה, בטענה שהובטחה לו כנדוניה עם נישואיו לאלינור מאנגליה, מלכת קסטיליה.
אלפונסו השמיני ואשתו אלינור הפכו את האלקסר של סגוביה למקום מגוריהם העיקרי, ובימיהם החלו העבודות לבנייתו של מבצר האבן הקיים כיום.
בשנת 1195 ניצל אלפונסו את פקיעת הסכם שביתת הנשק עם המוסלמים, את מחלתו של אבו יוסוף יעקוב אל מנסור ואת העובדה שמושל אל-אנדלוס (אחיו של אל מנסור) יצא מהפרובינציה הספרדית למרוקו כדי לתפוס את השלטון; ונע בראש צבא נוצרי מאוחד לכיוון אל-אנדלוס.
אך אל מנצור הגיב במהירות, מחץ את ההתנגדות מבית ונחת עם צבאו על חופי ספרד; הצבאות נפגשו לא רחוק מטולדו ובקרב הקשה הובסו הנוצרים, הצבא הקסטיליאני הושמד ואיתו רוב האצילים.
הצבא המוסלמי סבל אבדות כבדות בקרב ולכן לא היה יכול לנצל את ההצלחה ולעלות על טולדו; וכן לא יכול היה לצאת למסעות עונשין לאחר מכן להזדמנות להרחבת תחומי ההשפעה של הח'ליפות.
בשנת 1211 חצה מוחמד אל נאסר את מצרי גיברלטר עם צבא גדול והצליח להדוף את הנוצרים מגבולות אל-אנדלוס.
בשנת 1202 העניק המלך אלפונסו השמיני צ'ארטר עירוני לעיר מדריד שהסדיר את פעילות המועצה העירונית, שסמכויותיה הורחבו עוד יותר בשנת 1222 על-ידי המלך פרננדו השלישי.
במאות ה-12 ו-ה-13 ואיאדוליד גדלה במהירות הודות לזכויות היתר שניתנו בידי אלפונסו השמיני ואלפונסו העשירי, שניהם מלכי קסטיליה, ולאכלוס האזור מחדש לאחר הרקונקיסטה.
תחת פעילות זו הורחבה החומה שנבנתה על ידי המוסלמים במאה ה-11 בעיירה בחאר במהלך במאה ה-12 לבקשת המלך אלפונסו השמיני.
כנסיית סנטה מריה דה לה אסונסיון שבעיר קסטרו אורדיאלס בנויה בסגנון גותי.
היא נבנתה תחת חסותו של המלך אלפונסו השמיני מקסטיליה במאה ה-13 (אם כי בנייתה הושלמה במאה ה-15).
הוכרזה כאנדרטה לאומית בשנת 1931.
בנוסף לכך בשנות מלכותו נתן מעמד של עיר בצו המלך למספר ערי חוף בקטנבריה דוגמת סנטיאנה דל מאר וסן ויסנטה דה לה בארקרה.
בזמן שלטונו של המלך אלפונסו השמיני, הממלכה החלה להשתמש בשלטי גיבורים וגם בדגלים במבצר בעל שלושה צריחים בצבע זהב/צהוב, קווי מתאר שחורים ושערים וחלונות כחולים.
ב-5 באוקטובר 1214 מת אלפונסו השמיני בגוטרייה-מוניוס, ובנו אנריקה הראשון, מלך קסטיליה עלה לשלטון במקומו.
מרוב צער חלתה אשתו אלינור ומתה בבורגוס 28 ימים לאחר מכן, ב-31 באוקטובר.
אלפונסו השמיני הוא מגיבורי ספרו של ליון פויכטוונגר היהודיה מטולדו המתאר סיפור אהבה טראגי בנו לרחל, ביתו של יועצו היהודי.
הרומן מתאר את גורלם של הסוחר היהודי אבן עזרא ובתו רחל, ואת הקשר הרומנטי שהתפתח בינה לבין אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה בספרד של המאה ה-12. הרומן מבוסס בחלקו על אירועים היסטוריים: קיומו של קשר רומנטי בין מלך קסטיליה אלפונסו השמיני לבין צעירה יהודייה אכן מתועד בהיסטוריה של בית המלוכה הספרדי.
בשנת 1177 התחתן אלפונסו עם אלינור מאנגליה, מלכת קסטיליה, בתם של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור, דוכסית אקוויטניה, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
אלפונסו השלישי נולד ב-4 בנובמבר 1265 בולנסיה, לפרו השלישי, מלך אראגון וקונסטנצה מסיציליה, מלכת אראגון, בתם של מנפרד, מלך סיציליה וביאטריצ'ה מסבויה, מרקיזת סאלוצו.
בשנת 1285 מת אביו פרו השלישי, מלך אראגון, ונחלתו פוצלה בין בניו: אלפונסו ירש את ממלכת אראגון, ואילו חיימה, מלך סיציליה ירש את ממלכת סיציליה.
בשנת 1286 כבש אלפונסו מידי דודו חיימה השני, מלך מיורקה, את מיורקה ואיביזה, ובשנת 1287 צרפם עם מנורקה שכבש מידי המוסלמים למדינה אחת.
אלפונסו היה מאורס לאלינור מאנגליה, רוזנת באר, בתו של אדוארד הראשון, מלך אנגליה, אך לא הספיק לממש את הנישואים לפני מותו.
ב-18 ביוני 1291 מת אלפונסו השלישי, ואחיו חיימה השני, מלך אראגון עלה לשלטון במקומו.
אלפונסו השני, מלך אראגון (באראגונית: Alifonso II d'Aragón; 25 במרץ 1157 – 25 באפריל 1196), היה מלך אראגון בין השנים 1164–1196, ושילב את רוזנות ברצלונה בממלכה.
אלפונסו השני נולד ב-25 במרץ 1157 בווסקה, לרמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה ופרונלה, מלכת אראגון, בתו של רמירו השני, מלך אראגון.
בשנת 1162 מת אביו רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה, ואלפונסו מונה לרוזן ברצלונה, ובשנת 1162 מתה אמו פרונלה, מלכת אראגון, ואלפונסו עלה לשלטון במקומה, ובכך איחד את רוזנות ברצלונה עם ממלכת אראגון.
בשנת 1166 ירש אלפונסו את רוזנות פרובאנס מבת דודתו דוס השנייה, רוזנת פרובאנס שמתה ללא ילדים, ובשנת 1171 מסרה לאחיו רמון ברנגר השלישי, רוזן פרובאנס, ולאחר מותו בשנת 1181 לאחיו הצעיר סנצ'ו הראשון, רוזן פרובאנס ששלטו בשמו.
במשך רוב תקופת שלטונו, היה אלפונסו בברית עם אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה, וביחד לחמו כנגד המוסלמים בדרום ספרד.
כמו כן חתם אלפונסו על הסכם עם סנצ'ו השישי, מלך נווארה, על קביעת הגבול בין המדינות.
אלפונסו הרחיב את שליטתו בפרובאנס ובלנגדוק, ובכך פיתח את הסחר בין המדינות.
ב-25 באפריל 1196 מת אלפונסו השני, ובנו פרו השני, מלך אראגון עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1174 התחתן אלפונסו עם סאנצ'ה מקסטיליה, מלכת אראגון, בתם של אלפונסו השביעי, מלך לאון ורקסה מפולין, מלכת קסטיליה, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
קונסטנס מאראגון, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה (1179–1222)
אלפונסו הרביעי (באראגונית: Alifonso IV d'Aragón; 2 בנובמבר 1299 - 24 בינואר 1336), היה מלך אראגון בין השנים 1327–1336.
אלפונסו הרביעי נולד ב-2 בנובמבר 1299 לחיימה השני, מלך אראגון וביאנקה דה אנז'ו, בתם של שארל השני, מלך נאפולי ומריה מהונגריה, מלכת נאפולי.
בשנים 1323–1324, כבש אלפונסו את סרדיניה, וסיפח אותה לכתר אראגון.
בשנת 1327 מת אביו חיימה השני, מלך אראגון, ואלפונסו עלה במקומו לשלטון, מאחר שאחיו הבכור חיימה מאראגון ויתר על זכויותיו כדי להפוך לנזיר.
בשנת 1329 פתח אלפונסו במלחמה ארוכה עם הרפובליקה של ג'נובה.
העיר סאסארי שסופחה לממלכה בשנת 1323, מרדה באלפונסו שלוש פעמים, אולם נשארה תחת לבסוף תחת שלטונו.
לאחר התאלמנותו בשנת 1327, התחתן אלפונסו מתחתנת בשנת 1329 עם לאונור מקסטיליה, אחותו של אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה, שהייתה מאורסת קודם לכן לאחיו חיימה, שסירב לממש ביניהם את הנישואים.
בעקבות נישואיו השניים, הסתכסך אלפונסו עם בנו פדרו.
ב-24 בינואר 1336 מת אלפונסו הרביעי בברצלונה, ובנו פדרו הרביעי, מלך אראגון עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1314 התחתן אלפונסו עם תרסה ד'אנטנסה, בתם של גומבאו ד'אנטנסה וקונסטנס מאנטיון, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
קונסטנס מאראגון, מלכת מיורקה (1318–1346)
בשנת 1329 התחתן אלפונסו עם לאונור מקסטיליה, בתם של פרננדו הרביעי, מלך קסטיליה וקונסטנס מפורטוגל, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
אלפונסו הרביעי נולד בשנת 890 להוריו אורדוניו השני, מלך לאון ואלווירה מננדס.
לאחר מותו של אביו בשנת 924, עלה דודו פרואלה השני, מלך לאון לשלטון.
לאחר מותו בשנת 925 פתחו אלפונסו ואחיו במלחמה נגד אלפונסו פרואלס בנו של פרואלה השני, ולאחר ניצחונם בשנת 926 חילקו את הממלכה ביניהם: סנצ'ו הראשון, מלך גליסיה קיבל את ממלכת גליסיה, ואלפונסו קיבל את ממלכת לאון.
בשנת 929 מת אחיו סנצ'ו הראשון, מלך גליסיה, ואלפונסו ירש אף את ממלכת גליסיה.
בשנת 931 התפטר אלפונסו מהשלטון בעקבות מות אשתו, ואחיו רמירו השני, מלך לאון עלה לשלטון במקומו.
בשנת 932 התחרט אלפונסו על התפטרותו, וניסה להשתלט מחדש על הממלכה בסיוע בן דודו אלפונסו פרואלס, אולם אלפונסו הובס, ולאחר שעוור נשלח למנזר, שם שהה עד מותו באוגוסט 933.
אלפונסו התחתן עם אונקה סאנצ'ס מפמפלונה, בתו של סנצ'ו הראשון, מלך פמפלונה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
אורדוניו הרביעי, מלך לאון (925–962)
אלפונסו השני נולד בנאפולי בירת ממלכת נאפולי, ב-4 בנובמבר 1448, והיה בנם של פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי ואיזבל מקלרמון, בתם של טריסטאן דה קלרמון וקתרינה מטרנטו, רוזנת קופרטינו.
בשנת 1463 מת דודו רבא ג'ובאני אנטוניו אורסיני דל באלצו, נסיך טראנטו, ואלפונסו קיבל חלק מנחלותיו, ובשנת 1465 מתה אמו איזבל מקלרמון, ואלפונסו ירש את טענתה לממלכת ירושלים.
אלפונסו לחם במלחמותיו השונות של אביו, ואף סייע לאביו לדכא את מרד האצילים בשנת 1485.
בשנת 1494 מת אביו פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי, ואלפונסו עלה לשלטון במקומו.
לאחר מות אביו הכריז שארל השמיני, מלך צרפת על עצמו כמלך נאפולי וירושלים, ופלש לאיטליה בעידוד לודוביקו ספורצה, דוכס מילאנו שחשש מאלפונסו.
עד מהרה הובסו כוחותיו של אלפונסו, ושארל השמיני כבש את נאפולי ב-22 בפברואר 1495. אלפונסו פרש למנזר בסיציליה, ובנו פרדיננדו השני, מלך נאפולי עלה לשלטון במקומו, וב-18 בדצמבר 1495 מת אלפונסו במסינה.
ב-10 באוקטובר 1465 התחתן אלפונסו עם איפוליטה מריה ספורצה, בתם של פרנצ'סקו ספורצה, דוכס מילאנו וביאנקה מריה ויסקונטי, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
איזבלה מאראגון, דוכסית מילאנו (1470–1524), התחתנה עם ג'אן גלאצו ספורצה, דוכס מילאנו
בנוסף היו לאלפונסו 2 ילדים לא חוקיים מפילגשו טרוגיה גאצלה.
אלפונסו קרלוס, דוכס סן חיימה (בספרדית: Alfonso Carlos María de Borbón; 12 בספטמבר 1849 - 29 בספטמבר 1936), היה הטוען לכתר ספרד מטעם הקרליסטים והטוען לכתר צרפת מטעם הלגיטימיסטים בין השנים 1931–1936.
אלפונסו קרלוס נולד ב-12 בספטמבר 1849 בלונדון, לחואן, רוזן מונטיסון ולמריה ביאטריקס, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה, בתם של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה ומריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה.
לאחר שאביו פיתח נטיות ליברליות, נפרדו הוריו, ואמו חזרה למודנה עם אלפונסו קרלוס ואחיו.
בשנת 1868 הצטרף אלפונסו קרלוס לצבא מדינת האפיפיור, ובמהלך לחימת רומא על ידי הצבא המלכותי האיטלקי הגן אלפונסו קרלוס על רומא.
אלפונסו קרלוס סירב להיכנע ולמסור את חרבו, שהייתה שייכת לסבו האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה, ונמלט על ספינת מלחמה צרפתית לטולון.
ב-26 באפריל 1871 התחתן אלפונסו קרלוס עם האינפנטה מריה דאס נוורס מפורטוגל, בתם של מיגל הראשון, מלך פורטוגל ואדליידה מלוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, אולם לא היו להם ילדים.
בשנת 1872 פרצה המלחמה הקרליסטית השלישית ואלפונסו קרלוס הצטרף לצבאות אחיו הבכור קרלוס, דוכס מדריד, ואף מונה למפקד הצבא הקרליסטי בקטלוניה.
למרות שהיו לצבאות הקרליסטיים כמה הצלחות במהלך המלחמה, בסופו של דבר בשנת 1876 הם נכשלו בתוכניתם לתפוס את השלטון בספרד.
לאחר מכן התיישב אלפונסו קרלוס בווינה, והקדיש את חייו לביטול הדו-קרב.
ב-2 באוקטובר 1931 מת אחיינו חיימה, דוכס מדריד, ואלפונסו קרלוס הוכר על ידי הקרליסטים כאלפונסו קרלוס הראשון, מלך ספרד, ועל ידי הלגיטימיסטים כשארל השנים עשר, מלך צרפת ונווארה.
מכיוון שלא היו לו ילדים, הכיר אלפונסו קרלוס בסאווריו, נסיך בורבון-פארמה כיורשו.
בקיץ 1936 פרצה מלחמת האזרחים הספרדית, ואלפונסו קרלוס הורה לתנועה הקרליסטים לתמוך בכוחות הלאומנים של פרנקו.
ב-29 בספטמבר 1936 נהרג אלפונסו קרלוס בתאונה עם משאית צבאית בווינה, וסאווריו, נסיך בורבון-פארמה ירש את תאריו, אולם היה מיעוט מהקרליסטים שטענו כי זכויות הירושה עברו לאלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד המודח, או לארכידוכס קרל פיוס מאוסטריה, נסיך טוסקנה.
אלפונסו הרביעי ד'אסטה, דוכס מודנה (באיטלקית: Alfonso IV d'Este; 2 בפברואר 1634 - 16 ביולי 1662), היה דוכס מודנה בין השנים 1658–1662, ואביה של מרי ממודנה, אשתו של ג'יימס השני, מלך אנגליה.
אלפונסו נולד ב-2 בפברואר 1634 במודנה, והיה הבן הבכור של פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה, ואשתו הראשונה, מריה קטרינה פארנזה.
ב-27 במאי 1655 הוא התחתן עם לאורה מרטינוצי, אחייניתו של הקרדינל מאזארן, ובכך קיווה לחזק את הברית עם צרפת, ממנה נולדו לו שני ילדים.
בשנת 1658 מת אביו, ואלפונסו עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1659 הסתיימה מלחמת צרפת-ספרד, ומודנה קיבלה את העיר קורג'ו בשל תמיכתה בצרפת.
אלפונסו סבל ממחלת שיגדון ושחפת, וב-16 ביולי 1662 הוא מת במודנה, ובנו פרנצ'סקו השני ד'אסטה, דוכס מודנה עלה לשלטון במקומו, תוך שאשתו משמשת כעוצרת עד לבגרותו.
ב-27 במאי 1655 התחתן אלפונסו עם לאורה מרטינוצי, בתם של הירונימוס מרטינוצי ולאורה מרגריטה מזריני, ממנה נולדו לו שני ילדים:
מרי ממודנה (1658–1718), התחתנה עם ג'יימס השני, מלך אנגליה
אלפונסו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה (באיטלקית: Alfonso III d'Este; 22 באוקטובר 1591 – 26 במאי 1644), היה דוכס מודנה בין השנים 1628–1629.
אלפונסו נולד ב-22 באוקטובר 1591 בפרארה, והוא היה הבן הראשון של צ'זארה ד'אסטה, דוכס מודנה ווירג'יניה דה מדיצ'י.
בשנת 1613 הוא לקח חלק במלחמה נגד לוקה, והיה לו תפקיד עיקרי ברצח הרוזן ארקולה פפולי, אשר נחלק על הדוכסות עם צ'זארה, בפרארה (1617).
ב-22 בפברואר 1608 הוא התחתן עם איזבלה, נסיכת סבויה, בתם של קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה וקתרינה מיקאלה, נסיכת ספרד, ממנה נולדו לו 14 ילדים.
אלפונסו מאוד אהב אותה, וכאשר היא מתה בשנת 1626 הוא התחיל לחשוב על נדרים דתיים.
בשנת 1628 מת אביו, ואלפונסו עלה לשלטון במקומו.
עם זאת, ביולי 1629 הוא הודיע על התפטרותו מתפקידו, וב-8 בספטמבר אותה שנה הוא נכנס למנזר ההמסדר הקפוצ'יני במראנו תחת השם של האח ג'אמבטיסטה דה מודנה.
ב-22 בפברואר 1608 התחתן אלפונסו עם איזבלה, נסיכת סבויה, בתם של קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה וקתרינה מיקאלה, נסיכת ספרד, ממנה נולדו לו 14 ילדים
אנה באטריצ'ה ד'אסטה (1626–1690), התחתנה עם אלסנדרו השני פיקו דלה מיראנדולה
אלפונסו פֶראבּוֹסְקוֹ (באיטלקית: Alfonso Ferrabosco (הוטבל ב-18 בינואר 1543 - 12 באוגוסט 1588) היה מלחין איטלקי.
אף כי התפרסם בעיקר כמלחין המדריגל האיטלקי היחיד שעבד באנגליה, והאחראי העיקרי לצמיחת המדריגל שם, הוא הרבה להלחין גם מוזיקת קודש.
ייתכן גם שריגל למען אליזבת הראשונה מלכת אנגליה כששהה באיטליה.
בנו, אלפונסו פראבוסקו הבן היה גם הוא מלחין.
אלפונסו פראבוסקו היה בנו הבכור של דומניקו פראבוסקו, בן למשפחת אצולה בולונזית, שהוציאה מוזיקאים רבים משורותיה.
אין הרבה ידיעות על ילדותו ונעוריו, אבל ידוע שעשה חלק משנותיו ברומא וחלק בלורן בשירות שארל מגוז.
בשנת 1562 הגיע, כנראה עם דודו, בפעם הראשונה לאנגליה, שם התקבל לעבודה אצל אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
במהלך חייו יצא לעיתים מזומנות לאיטליה, ביקורים שלא היו נקיים ממחלוקת, כיוון שהן האפיפיור והן האינקוויזיציה לא ראו בעין יפה את שהותו באנגליה, שהייתה נתונה בשלהי המאה ה-16 במלחמה עם ארצות הכנסייה הקתולית.
כששהה באנגליה, איבד את ירושתו האיטלקית, וכשיצא ממנה לאיטליה נאשם בפשעים מסוימים באנגליה (בהם שוד והריגת זר אחר).
אומנם עלה בידו לנקות את שמו, אך הוא עזב את אנגליה בשנת 1578 שלא על מנת לשוב; הוא מת בבולוניה.
רבים אמרו עליו, ששימש סוכן חשאי לאליזבת, בתקופה שריגול מסוג זה היה דרוש נואשות; עם זאת, הראיות שניתנו לטענה זו היה נסיבתיות בעיקרן.
הוא נהנה ללא ספק מתשלום נכבד שלא כמקובל למוזיקאי בחצר המלכות של אליזבת.
ניסיונות מצד אליזבת להניעו לשוב לאנגליה אחרי 1580 עלו בתוהו.
פראבוסקו הביא את המדריגל לאנגליה.
אף כי לא הוא התחיל את שגעון המדריגל בארץ זו - זה החל לאמיתו של דבר בשנת 1588, עם פרסום מוזיקה טרנסאלפינה של ניקולאס יונג, שזכה לפופולריות רבה כל כך, שמניה וביה היה לסוג היצירה הנפוץ ביותר באנגליה - פראבוסקו היה בפירוש זה שטמן את הזרעים, שהביאו להתפתחותו.
סגנונו של פראבוסקו היה אולי נינוח ושמרני לפי אמות המידה של לוקה מרנציו או לוצאסקו לוצאסקי, אך הוא תאם את טעם הקהל האנגלי.
רוב המדריגלים שלו נכתבו למישה או שישה קולות, היה קלילים בסגנונם והתעלמו במידה רבה מן ההתפתחויות המתקדמות באיטליה, כגון כרומטיות וציור מילים.
מבחינה טכנית, היו תובעניים, וזו התכונה שהרשימה מעל לכל את הפרשנים האנגלים: "מיומנות עמוקה" היה הביטוי שבו נקט תומאס מורלי לתיאור המוזיקה של פראבוסקו כשפרסם כמה מיצירותיו בקובץ בשנת 1598, עשר שנים לאחר מותו.
גם רוברט דאו כלל שתיים מיצירותיו בכתב היד שלו, הידוע כיום כ"ספר הקולות של דאו".
מלבד מדריגלים, כתב פראבוסקו מוזיקת קודש, שכללה מוטטים, קינות וכמה מזמורים, כולם לשירת א'קאפלה.
עוד כתב מוזיקה אינסטרומנטלית: פנטזיות, מחולות פאוון וגאייארד, "אין נומינה" ו"פאסאמצו", להרכבים כליים שונים, לרבות לאוטה ווויול.
אלפונסו מרטינז דומינגז (בספרדית: Alfonso Martínez Domínguez; מונטריי, נואבו לאון, 7 בינואר 1922 – איבידם, 6 בנובמבר 2002) היה פוליטיקאי מקסיקני, חבר מפלגת המהפכה המוסדית.
בין השנים 1970–1971 הוא היה יורש עצר של המחוז הפדרלי, תקופה בה הואשם על ידי ממשלת מקסיקו בהשתתפות בדיכוי הפוליטי לאחר תנועת 1968 במקסיקו ובטבח יום חמישי בקורפוס.
בין השנים 1979–1985 כיהן כמושל מדינת נואבו לאון.
הוא זכה לכינוי "הלקונסו" על ידי הקבוצה הצבאית לוס פלקונס.
הוא כיהן כסגן פדרלי בתקופת הרשות המחוקקת 40 בשנים 1946–1949, בבית המחוקקים 42 בין השנים 1952–1955, ובמהלך בית המחוקקים 46 בין השנים 1964 עד 1967, בה שימש כמנהיג לשכת הצירים הראשונה המונה כמה חברים, בראשות הטקס.
כניסתו של גוסטבו דיאז אורדז לנשיא מקסיקו, שבשנת 1968 מינה אותו לנשיא הלאומי של ה-PRI.
אלפטרוכורי הוא כפר בפתיוטיס שביוון.
הכפר מהווה חלק מנפת לאמיה תחת הרשות המונצפלית של גורגופוטמוס.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2011, אוכלוסיית הכפר מנתה 119 אנשים.
הכפר שוכן בצידו הצפון מערבי של הר קלידרומו, מעל נקיק נהר אסופוס; ממזרח לו שוכנת טירת מירופולס (Μυροπώλης), שכיום נקראת פילאקי (Φυλακή), אשר נבנתה בימי יוסטיניאנוס הראשון במאה השישית ומחוברת דרך חומה עם הרקליאה טרכיס.
760 – 842), המכונה הצנוע (בספרדית: Alfonso II de Asturias), היה מלך אסטוריאס בשתי תקופות שונות: תחילה בשנת 783 ומאוחר יותר מ-791 ועד מותו ב-842. עם מותו, נפוטיאן, בן משפחה בקשר בלתי ידוע, ניסה לגזול את הכתר במקום רמירו הראשון, מלך אסטוריאס לעתיד.
בתקופת שלטונו, שהשתרע על טווח של 51 שנים, גילה אלפונסו את קברו כביכול של סנט ג'יימס הגדול (שנקרא בספרדית סנטיאגו (סן יאגו) בעיירה קומפוסטלה, שלימים נודעה כעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה.
הוא היה בנם של פרואלה הראשון, מלך אסטוריאס ושל מוניה, אישה באסקית שנלכדה והוחזרה לאסטוריה על ידי פרואלה בעקבות מערכה צבאית.
אלפונסו נולד באוביידו ב-759 או ב-760. הוא הושם תחת האפוטרופסות של דודתו אדוסינדה לאחר מות אביו, אך מסורת אחת מספרת שהוכנס למנזר סן סוליאן דה סאמוס.
הוא היה מושל הארמון בתקופת שלטונו של סילו בעלה של אדוסינדה.
עם מותו של סילו, הוא נבחר למלך על ידי בעלי בריתה של אדוסינדה, אך האצילים העלו את דודו מאורגטוס לכס המלכות במקומו.
אלפונסו ברח לאלבה שם מצא מחסה אצל קרובי משפחתו מצד אמו.
את מאורגאטוס ירש ברמודו, בן דודו של אלפונסו, שהתפטר לאחר תבוסתו בקרב על נהר הבורביה.
אלפונסו נבחר לאחר מכן למלך ב-14 בספטמבר 791. משוררים מדור מאוחר יותר המציאו את סיפור הנישואים הסודיים בין אחותו שימנה וסנצ'ו, הרוזן מסלדנה, ואת מעלליו של בנם ברנרדו דל קרפיו.
ברנרדו הוא הגיבור של קנטר דה גסטה (chanson de geste) שנכתב כדי לרצות את הרוח האנרכית של האצילים.
עם עלייתו לכס המלכות, החל הישאם הראשון, בנו של עבד אל-רחמן הראשון, בשורה של מסעות צבאיים במזרח הפירנאים ובצפון מערב.
בשנת 794, פשיטה בראשות עבד אל-כרים הנחיתה מכה צבאית גדולה לאלפונסו השני בשוליה המזרחיים של ממלכת אסטוריה (קנטבריה וקסטיליה).
המלך האסטורי ביקש את עזרתו של הווסל הפרנקי הבאסקי בלסקו, אדון אלבה והאזורים הגובלים באותה תקופה.
עבד אל-כרים התקדם עמוק יותר מערבה לתוך אסטוריה ובזז את האזור, בעוד אחיו עבד אל-מאליק העז אל אדמות מערב אסטוריה.
היחסים עם קרל הגדול והאפיפיור
בלחץ אויביו, אלפונסו השני שלח בקשת עזרה אל קרל הגדול, ושלח משלחות לטולוז ולאקס-לה-שאפל בשנים 796, 797 ו-798. ייתכן שהמאמצים הדיפלומטיים הללו נועדו לחזק את הלגיטימיות שלו ואת ממשלת אסטוריה נגד תסיסה פנימית מתמשכת בגליסיה, ונגד התקפות חיצוניות של האחים אבן מוגאיט, הגנרלים עבד אל-כרים ועבד אל-מאליק.
אלפונסו הוכר כמלך על ידי קרל הגדול והאפיפיור, ואסטוריה כממלכה בפעם הראשונה.
המלך גילה עניין בפולחן הפרנקי של מרטין הקדוש מטור, והוא עודד את השפעת הכנסייה הקרולינגית באסטוריה.
כמו כן, בתקופת שלטונו של אלפונסו, נחשף מקום מנוחתו לכאורה של סנט ג'יימס.
ייתכן ששליחיו של אלפונסו לבתי המשפט של קרל הגדול עסקו גם במחלוקת האימוץ, שהביאה את ממלכתו של ברמודו תחת שלטונו של קרל הגדול.
נראה כי התמיכה הקרולינגית עשתה רבות כדי לדרבן את הפשיטה שלו לתוך שטח אנדלוסיה עד ליסבון, שנלכדה ופוצלה על ידי חייליו בשנת 798.
בשנת 825 הוא הביס את הכוחות הקורדובאיים בנארון ואנצ'או, ובזכות הניצחונות הללו, החל "אכלוס מחדש" של חלקים מגליסיה, לאון וקסטיליה - עם צ'רטרים שאישרו את הבעלות על השטחים.
אלפונסו גם העביר את הבירה מפראביה, היכן שסילו מיקם אותה, לאוביידו, עיר הקמת אביו והולדתו.
שם הוא בנה כנסיות וארמון.
הוא בנה את סן טירסו, שם הוא קבור, ואת סנטולאנו, בפאתי העיר.
ה-Crónica Sebastianense מתעד את מותו בשנת 842, ואומר:
[לאחר שהחזיק במשך 52 שנים בטהרה, מפוכחת, ללא רבב, באדיקות ותפארת את ממשלת הממלכה]
המסורת מספרת שבשנת 814, גופתו של ג'יימס הגדול התגלתה בקומפוסטלה וכי אלפונסו היה הצליין הראשון לאותו מקדש מימי הביניים (והמודרני) המפורסם.
אלפונסו פדראסה סאג (בספרדית: Alfonso Pedraza Sag; נולד ב-9 באפריל 1996) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות המגן השמאלי והקשר השמאלי בקבוצת ויאריאל מהלה ליגה.
פדראסה נולד בסן סבסטיאן דה לוס באייסטרוס שבאנדלוסיה.
ב-2011, בגיל 15, הצטרף למחלקת הנוער של ויאריאל לאחר שהתחיל לשחק בקבוצת סנקה.
בינואר 2015, קודם לקבוצה ג' של המועדון ששיחקה בליגה הרביעית.
פדראסה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-11 בינואר 2015, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה בתיקו 2-2 מול ראוס דפורטיו בליגה השלישית.
הוא הבקיע את שער הבכורה שלו ב-1 במרץ, שער ניצחון יחיד במשחק הביתי נגד באלארס.
ב-5 באפריל 2015, לאחר שכבר היה שחקן קבוע בקבוצת המילואים וזומן לסגל הבוגר על ידי המאמן מרסלינו גרסיה טוראל, ערך פדראסה את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, כשהחליף את ג'ונתן דוס סנטוס בדקה ה-72 בתיקו 0-0 מול ולנסיה.
ב-28 ביולי 2016, הושאל פדראסה ללוגו מהליגה השנייה לעונה אחת.
ב-21 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה השנייה, הראשון בתיקו 2-2 מול חימנסטיק טרגונה.
הוא סיים את העונה עם 6 שערים ו-8 בישולים ועזר לקבוצה לסיים במקום התשיעי.
ב-31 בינואר 2017, הצטרף פדראסה ללידס יונייטד מהצ'מפיונשיפ בהשאלה עד לסוף העונה.
ויאריאל שילמה ללוגו 300,000 ליש"ט כדי לבטל את החוזה שלו איתם, והעסקה עם לידס כללה אופציה לרכישה במאי בסך 8.5 מיליון ליש"ט אם הקבוצה תעפיל לפרמייר ליג.
לאחר שלידס סיימה רק במקום השביעי, חזר פדראסה לויאריאל.
ב-5 ביולי 2017, כשעדיין היה שייך לויאריאל, חתם פדראסה באלבס מהלה ליגה לעונה אחת עם סעיף שחרור.
הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה הספרדית ב-21 בינואר 2018, שער שהעלה את אלבס ליתרון 2 - 0 בבית מול לגנס, בדרך לתיקו 2-2.
עם חזרתו מההשאלה, הפך פדראסה לשחקן הרכב קבוע בויאריאל כמגן שמאלי תחת המאמן חאבייר קייחה.
ב-4 בנובמבר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו עבור ויאריאל, שער שקבע 1-1 מול לבאנטה בדרבי מקומי.
ב-14 בפברואר 2019 הבקיע את השער היחיד בניצחון על ספורטינג ליסבון בשלב 32 האחרונות בליגה האירופית.
ב-16 ביולי 2019, עבר פדראסה בהשאלה לריאל בטיס לעונה אחת עם אופציה לרכישה בתום העונה.
הוא סבל מפציעות שרירים ועקב בין דצמבר למרץ.
שער הליגה היחיד שלו במדי בטיס הובקע ב-8 ביולי 2020 בניצחון 3 - 0 על אוססונה שהבטיח את הישארות הקבוצה בליגה הראשונה.
ב-24 בספטמבר 2020 האריך את חוזהו בקבוצה עד 2025, לאחר שתפקידו בסגל אושר על ידי המאמן החדש אונאי אמרי.
ב-2015, זכה פדראסה עם נבחרת ספרד עד גיל 19 באליפות אירופה.
ב-24 במרץ 2016, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד עד גיל 21, כשנכנס כמחליף בהפסד 3-0 לקרואטיה במוקדמות אליפות אירופה 2017.
אלפטרי סיניקליו (4 באוקטובר 1895, יקימוביצ'י, אורחיי – המאה ה-20) היה אגרונום ופוליטיקאי מבסרביה, חבר הפרלמנט המולדובי (1917–1918).
ב-1917 השתתף בקונגרס המקומי שנערך בקישינב.
ב-27 במרץ/9 באפריל 1918 הצביע בעד איחוד בסרביה עם רומניה.
הוא היה קצין בצבא בסרביה ובשנת 1919 ארגן את הארטילריה של פרובינציה זו.
אלפונסו פסטור ואקאס (בספרדית: Alfonso Pastor Vacas; נולד ב-4 באוקטובר 2000) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ריו אבה.
פסטור נולד בבוחאלנסה, שבאנדלוסיה, והצטרף למחלקת הנוער של סביליה בשנת 2013. ב-1 בספטמבר 2018, בעודו עדיין שחקן נוער, הוא האריך את חוזהו עד 2021.
פסטור ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים במדי קבוצת המילואים ב-30 במרץ 2019, כשפתח בהרכב בניצחון ביתי 1–0 נגד אלמריה ב' במסגרת הליגה הספרדית השלישית.
הוא קודם באופן קבוע לקבוצת המילואים לקראת עונת 2019/2020, ושימש בעיקר כשוער ראשון.
ב-3 בדצמבר 2020, כאשר השוער הפותח בונו נמצא חיובי לקורונה והמחליף תומאש ואצליק נפצע בחימום, פסטור ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כששיחק 90 דקות מלאות בהפסד ביתי 0–4 לצ'לסי במסגרת ליגת האלופות.
לאחר מכן הוא איבד את מקומו בהרכב לחאבי דיאס, לפני שהושאל לקאסטיון מהליגה הספרדית השלישית ב-16 באוגוסט 2022.
ב-17 בינואר 2024, חתם פסטור על חוזה עד סוף העונה בלבאנטה מהליגה הספרדית השנייה.
ב-4 ביוני האריך את חוזהו בקבוצה עד 2026.
פסטור ייצג את נבחרת ספרד עד גיל 17 בגביע העולם בכדורגל עד גיל 17 ב-2017, ושימש כשוער שני לאלברו פרננדס, כאשר הנבחרת סיימה במקום השני בטורניר.
אַלְפֵי מְנַשֶּׁה היא התנחלות ישראלית במערב השומרון, סמוך לקו הירוק אך מערבית לגדר ההפרדה.
היישוב ממוקם דרומית-מזרחית לקלקיליה, מזרחית לעיר כפר סבא ודרומית לכביש 55. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1987. אלפי מנשה מוקפת מספר כפרים בדואים ופלסטינים.
ממערב ליישוב שוכנים הכפרים הבדואיים ערב א-רמאדין וערב אבו פרדה, מדרום-מערב ואדי א-ראשה וראס עטייה, מדרום-מזרח כפר ת'ולת', מדרום מעארת א-דבה וראס א-טירה, ממזרח עסלה ועזון ומצפון נבי אליאס.
הרעיון להקמת אלפי מנשה הועלה לראשונה בשנת 1979 על ידי סגן שר הביטחון מרדכי צפורי, על גבעה בגובה של 280 מטר מעל פני הים החולשת על קלקיליה וכפר סבא.
צפורי סבר שזהו מיקום אסטרטגי שיש חשיבות ליישבו.
לצורך הקמת היישוב הופקעו קרקעות מתושבי הכפר נבי אליאס, שהחזיקו בבעלות על חלק מהשטח.
היישוב קיבל תחילה את השם "קרני שומרון ג'".
מרדכי צפורי פנה לדוד שטרן, שהיה קבלן וחבר הכנסת מטעם הליכוד ב, בכדי שינהל את הקמתו באמצעות קבלנים פרטיים.
שטרן הקים מיזם משותף, בשם חברת "צוותא", שהוקמה ב-1980, בו היו שותפים באופן שווה שמונה קבלנים וחברות: דוד שטרן עצמו, זכריה דרוקר, אריה ברנוביץ, יעקב פריצקר, אבי ארנסון, האחים גולדשטיין, חברת 'עפר וסלע' וחברת 'בינוי ופיתוח בנגב'.
התוכנית יצאה לפועל עם מינויו של אריאל שרון לשר הביטחון בשנת 1981, לאחר שנתן לה אישור, והוחלט שהיישוב יוקם לעובדים של מערכת הביטחון ולמשפחות אנשי צבא קבע.
את הקרקע קיבלה חברת "צוותא" בתשלום סמלי.
חברת "צוותא" החליטה לשנות את שם היישוב מ"קרני שומרון ג'" ל"אלפי מנשה", מאחר שקרני שומרון א', שהוקמה שנתיים קודם ממזרח, הייתה מזוהה עם גוש אמונים ואילו הם רצו לשווק אותו לציבור הכללי.
הקמת היישוב בפועל החלה בשנת 1982, היישוב שווק לאנשי קבע במחיר מסובסד, שחלק מעלות הקמתו ממונה בידי משרד הבינוי והשיכון.
עד קיץ 1983 הוקמו כ-280 יחידות דיור, מתוך 500 שתוכננו בשלב הראשון.
אולם רק 170 יחידות נמכרו לאנשי קבע והוחלט להתחיל לשווק אותו גם לציבור הרחב.
אכלוס היישוב החל בסוף 1983. במאי 1984 פרסם מבקר המדינה יצחק טוניק דו"ח ביקורת על הקמת היישוב, בו חשף כי משרד הבינוי והשיכון סיפק לחברת "צוותא" מימון של כחצי מיליארד שקל ישן, מעבר לתוכנית המקורית.
בקיץ 1984 פרץ סכסוך בין המתיישבים הראשונים וחברת "צוותא", על רקע אי השלמת הקמת התשתיות, השטחים הציבוריים ומבני ציבור ביישוב, בניגוד להבטחות שנתנה עם מכירת הבתים.
המבנים ביישוב עוד לא חוברו לקווי טלפון ולא הושלמה סלילת הרחובות והמדרכות.
עם זאת נערך טקס הנחת אבן פינה לשלב ב' של היישוב בנוכחות שר השיכון דוד לוי.
ראש המועצה הראשון היה שלמה קטן.
בשנים הראשונות היו היחסים עם התושבים הערבים בכפרים הסמוכים ובעיר קלקליה טובים באופן יחסי.
רבים מהם הועסקו בבנייה ביישוב.
אך בקיץ 1985 אירעו מספר תקריות של ירי ויידוי אבנים על כלי רכב שנסעו בכביש המוביל ליישוב, בעיקר מכיוון הכפר חבלה.
עם זאת בט"ו בשבט 1986 נערך טקס נטיעות עם תושבי הכפרים חבלה, עזון, ראס א-טירה וראס עטייה.
ראש עיריית קלקיליה, עבד אבו סנאנה, אף נטע עץ באירוע.
בתקופת האינתיפאדה הראשונה סבל היישוב משורה של פיגועי טרור.
ב-11 באפריל 1987 אירע רצח עופרה וטל מוזס, כאשר תושב קלקיליה השליך בקבוק תבערה לעבר מכונית בה נסעה משפחת מוזס בדרכה ליישוב, סמוך לכפר חבלה.
בפיגוע נרצחו אם המשפחה עופרה מוזס, והילד טל מוזס שמת מפצעיו לאחר שלושה חודשים.
ב-6 באוגוסט 1987 בני זוג נפצעו בינוני מבקבוק תבערה שהושלך לעבר מכוניתם בדרך ליישוב.
ב-8 בפברואר 1989 נשרף למוות ברכבו תושב היישוב אלברט ג'רסי.
דיווחים ראשונים מסרו שאבן ובקבוק תבערה הושלכו לעבר רכבו.
עם זאת, בדיקות ממושכות שערכו חוקרי המעבדה לזיהוי פלילי של המשטרה וזרועות הביטחון הבהירו מעל לכל צל של ספק, כי לא היה מדובר בבקבוק תבערה.
תשעה חודשים אחר כך הוכר כנפגע פעולת איבה, למרות שהמשטרה סברה שייתכן ונהרג כתוצאה מתאונה.
בעקבות האינתיפאדה הראשונה המשך פיתוח היישוב נעצר.
לאחר שהושלם שלב א' ונבנו 500 יחידות דיור, ביקשה חברת "צוותא" להתחיל בהקמת שלב ב' ולבנות עוד 500 יחידות דיור, אך הביקוש היה נמוך והבנייה נפסקה למספר שנים.
בעקבות גלי העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 והמחסור בדיור, הוחלט לחדש את הבנייה ביישוב ולהקים 1,500 יחידות דיור ביישוב.
התוכנית גם השתלבה בתוכנית יישובי הכוכבים שיזם אריאל שרון, שר הבינוי והשיכון.
אך לאחר עליית ממשלת רבין השנייה, ביולי 1992, הוקפאה הבנייה.
לאחר עליית ממשלת נתניהו הראשונה, בלחץ תנועות הימין, אישר משרד הביטחון את חידוש הבנייה ביישוב.
בשנת 1998 הוציא מינהל מקרקעי ישראל מכרז להקמת שכונה חדשה ביישוב, "גבעת טל", הנמצאת בדרום היישוב ונקראת על שמו של טל מוזס, תושב המקום, שנרצח ביולי 1987 בפיגוע.
בארבעת המכרזים הראשונים ל-300 דירות זכו ארבעה קבלנים שונים.
אחרי תחילת הבנייה, כשפרצה האינתיפאדה השנייה, בוטלו ההתקשרויות עם רוכשים פוטנציאליים, הבנקים עצרו את המימון ופועלים סירבו לעבוד במקום, מה שהוביל לסכסוכים משפטיים.
עקב כך בניית השכונה נפסקה, אך לאחר האינתיפאדה הבעיות הוסדרו והבנייה התחדשה.
האינתיפאדה השנייה והקמת גדר ההפרדה
בתקופת האינתיפאדה השנייה שוב סבל היישוב משורה של פיגועי טרור בסביבתו.
ב-22 במאי 2001 ירה תושב היישוב למוות בפלסטיני שפרץ לביתו.
ב-5 באוגוסט 2001 נהרגה תחיה בלומברג, אם לחמישה שהייתה בחודש השמיני להריונה, בפיגוע ירי ליד אלפי מנשה.
בעלה ובתם הבכורה נפצעו קשה וטרמפיסט שנסע עמם נפצע בינוני.
בעקבות האינתיפאדה, החלה מדינת ישראל בהקמתה של גדר הפרדה, שתחצוץ בין חלק מהשטחים שבהם מתגוררים הפלסטינים ביהודה ושומרון ובין חלק מהשטחים הישראלים.
באזור אלפי מנשה, קביעת תוואי הגדר היה מסובך, מאחר שההתנחלות והיישובים הפלסטינים קרובים ואין רצף טריטוריאלי לשום צד.
ב-19 ביוני 2002, הודיע ראש הממשלה, אריאל שרון, כי גדר ההפרדה תוקם מזרחית לאלפי מנשה.
זאת לאחר שתושבים מהישוב הביעו בפני שרון חשש שהגדר תוקם מערבית ליישוב, כך שלמעשה הם יישארו "מבודדים" מעבר לקו הירוק.
תוואי הגדר הפך את העיר קלקיליה וכפרים סביבה למובלעת עם יציאה אחת מזרחה.
בשנת 2003 החלה הקמתה של גדר הפרדה, כך שהיא מקיפה את אלפי מנשה, את כביש הגישה וכביש 55. עם זאת בתוך מתחם הגדר של היישוב נכללו היישובים הפלסטינים ערב א-רמאדין, ערב אבו פארדה, ואדי א-ראשה, מעארת א-דבה וראס א-טירה.
גדר ההפרדה יצרה מובלעת שגודלה כ-11,000 דונם (11 קמ"ר), כאשר החיבור של הכפרים לאזור נעשה באמצעות מעבר אליהו בקרבת הכניסה לקלקיליה ומעבר תת-קרקעי מתחת לכביש 55 המחבר בין קלקיליה לחבלה.
בשנת 2005 הודיעה המדינה כי תוקם גדר הפרדה בינם לבין העיר קלקיליה לאחר שבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג פסק שבניית גדר ההפרדה, הכוללת אותם יחד עם אלפי מנשה, אינה חוקית, פנו הפלסטינים לקבלת סיוע משפטי מבג"ץ.
לטענתם, במצב החדש יש לתושבי הכפרים במובלעת אלפי מנשה רק יציאה אחת מקלקיליה ומעברים עם פיקוח ביטחוני בשאר היציאות לשטחים החקלאיים מסביב לעיר.
ב-15 בספטמבר 2005 ניתן פסק דין שקבע כי גדר ההפרדה במתכונתה הנוכחית תבוטל.
בג"ץ פסק כי יש לקבוע לוח זמנים לביצוע ההחלטה.
בעקבות הפסיקה נעשו שינויים בתוואי המוצע של הגדר, אך הוגשו שתי עתירות נוספות על ידי המועצה המקומית אלפי מנשה, שביקשה לתקן את התוואי כך שיאפשר ליישוב להתרחב בעתיד, ומועצות חמישה כפרים פלסטינים, שביקשו לתקן את התוואי כך שיורחק מאדמותיהן ומבתיהן לכיוון הקו הירוק.
בית המשפט קבע כי הפגיעה בעותרים הפלסטינים היא מידתית, דחה על הסף את העתירה של מועצת אלפי מנשה, וקיבל את התוואי שקבעה הממשלה.
במאי 2010 השלים משרד הביטחון את ביצוע הוראת בג"ץ מספטמבר 2005, לשנות את תוואי גדר ההפרדה באזור אלפי מנשה.
עם ביטולו והזזתו של תוואי הגדר, שלושה כפרים פלסטיניים הוצאו מהמובלעת שיצרה גדר ההפרדה: ראס א-טירה, א-דבעה וואדי רשא.
בעוד שניים אחרים נשארו בה, הכפרים הבדוויים ערב א-רמאדין וערב אבו פרדה.
את הכפרים הקימו בתחילת שנות ה-50 פליטים בדווים שגורשו מאזור באר שבע.
הם קנו וחכרו אדמה מהכפר חבלה והתיישבו במקום.
הכפרים צמודים לאלפי מנשה ומקבלים את אספקת המים שלהם ממנה.
לאחר בניית גדר ההפרדה חודשה הקמתה של שכונת "גבעת טל" בצידו הדרומי של היישוב.
אכלוס השכונה החל בשנת 2007, חלק מרוכשי הבתים היו עולים מצרפת.
חלק גדול מהבתים בשכונה בנתה חברת "צמח המרמן".
בפברואר 2013 התגלה כי החברה בנתה ללא היתר-בנייה 5 קומות נוספות (8 במקום 3 קומות) ויותר מ-20 דירות בפרויקט בנייה ב"גבעת טל", ולאחר אכלוס הדירות, אף ביקשה להכשירן ולקבל אישור לדירות נוספות.
אך מועצת התכנון העליונה ב אישרה אותן בדיעבד.
בשנת 2001 יזמה מועצה מקומית אלפי מנשה את הקמתה של שכונת "נוף השרון" סמוך ליישוב נירית, הנמצא במרחק אווירי של מעל 3 קילומטר ומרחק נסיעה של כ-15 קילומטר, מאלפי מנשה.
נירית נמצאת מצידו המערבי של הקו הירוק, אך שכונת "נוף השרון" נבנתה מצידו המזרחי.
בעקבות הסכמים שנחתמו בין היזמים לנירית, הוסכם שהשכונה תשתייך חוקית לאלפי מנשה, אך תתנהל כחלק מנירית ותקבל שירותים מוניציפליים ממועצה אזורית דרום השרון.
תושבי נירית התנגדו להקמת השכונה ועתרו לבג"ץ.
בפברואר 2005 דחה בג"ץ את העתירה נגד הקמת השכונה.
באוקטובר 2013 עתרו תושבי נוף השרון לבית המשפט בבקשה להצביע בבחירות המקומיות של המועצה אזורית דרום השרון, בטענה כי קיימת זיקה בינם לבין המועצה המספקת להם שירותים מוניציפליים; בית המשפט קיבל את בקשתם.
באפריל 2013 בית המשפט המחוזי בתל אביב הורה להחזיר לפלסטינים 100 דונמים שנמצאים בתוך תחום אלפי מנשה, לאחר שהוכח שהעסקה למכירת הקרקע זויפה.
את האדמות רכשה ב-2001 חברת "ג.ר.א" שבבעלות אשת הנדל"ן רחל רהט, כביכול מפלסטיני מקלקיליה ששמו חסוי, תמורת 150 אלף דולר.
אך התברר שמסמכי הבעלות בעסקה זויפו.
מקור שם היישוב בפסוק מספר דברים: .
אלפי מנשה מורכבת מ-7 שכונות (ע"פ סדר הבנייה):
באלפי מנשה גני ילדים, שני בתי ספר יסודיים וחטיבת ביניים: צופה שרון, נופי החורש וחטיבת הביניים חצב.
כמו כן ישנם מרכז קהילתי, מועדון ספורט, ספריה עירונית וארכיון היסטורי.
באלפי מנשה הוקם כבר בשנת 1984 שבט הצופים הראשון בשומרון, שבט "נחשון", ביוזמת תושבי היישוב בוגרי התנועה.
כוונת אנשי החינוך ביישוב, הייתה להקים תנועת נוער שאינה מזוהה פוליטית כחלק מהקו החינוכי הכללי ביישוב.
תנועת הצופים העבריים התלבטה תחילה האם לאשר את הקמת השבט, בגלל צביונה הבלתי מפלגתי והמדיניות לא להיות מעורבת במיזמים פוליטיים, אולם לבסוף התקיים תהליך הצבעה דמוקרטי בקרב השכבות הבוגרות וגרעיני הנח"ל והתקבלה החלטה גורפת לאשר את צירוף השבט לתנועה.
ביישוב פועל גם סניף של בני עקיבא.
ביישוב פעילות חבורת זמר, קבוצת תיאטרון למבוגרים, להקת הנוער "מעיין אלפי מנשה" ולהקת המחול "פנים וגוף".
מרץ–יוני 2012: אהוד לוי (ממלא מקום)
אוקטובר 2018 – מכהן: שי רוזנצוויג
בשנת 1985 התקיימה תערוכת סמלים במזכירות היישוב.
הסמל שנבחר עוצב על ידי שלומי גולן, וכולל את המוטיבים הבאים:
שם היישוב – משולב בטופוגרפיה של גבעות מערב השומרון, שבו הוא שוכן
שמש – המסמלת את מיקום היישוב במזרח
ארובה – המסמלת את ארובות חדרה, שניתן לראות אותן ממצפה הנוף ביישוב
מסגד – מסמל את הכפרים השכנים והשאיפה לדו-קיום עם הסביבה הערבית
נוף השרון היא שכונה המשתייכת לאלפי מנשה.
השכונה שהוקמה ב-2005, משתרעת על 37 דונם וכוללת 51 משפחות, יושבת מחוץ לקו הירוק.
על אף שהשכונה משתייכת מוניציפלית לאלפי מנשה, היא למעשה התמזגה עם היישוב נירית, והיא מקבלת שירותים מוניציפליים ממועצה אזורית דרום השרון.
השכונה ממוקמת כשלושה ק"מ אוויריים מאלפי מנשה ואין גישה ישירה בין השכונה ליישוב.
השכונה החלה להיבנות ב-2004. השכונה נתקלה בהתנגדות רבה ונחרצת של תושבי נירית הסמוכה.
באותה עת טענו תושבי נירית שהשכונה עשויה להפוך את היישוב נירית להתנחלות, שכן השכונה נמצאת מעבר לקו הירוק.
בפברואר 2005 דחה בג"ץ את עתירת תושבי נירית נגד הקמת השכונה.
באוקטובר 2013 עתרו תושבי נוף השרון לבית המשפט בבקשה להצביע בבחירות המקומיות של המועצה אזורית דרום השרון, בטענה כי קיימת זיקה בינם לבין המועצה המספקת להם שירותים מוניציפליים, בית המשפט קיבל את בקשתם.
אלפי הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1966 בכיכובו של מייקל קיין, זוכה פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-2004 הופקה גרסה קולנועית נוספת לסרט, עם ג'וד לאו בתפקיד הראשי.
הסרט היה מבוסס על מחזה של ביל נוטון משנת 1963, שעלה בווסט אנד בלונדון בברודוויי בניו יורק.
המחזה עלה גם בישראל ב-1969 ב"במת השחקנים", בבימוי עודד קוטלר ובכיכובו של אלכס אנסקי.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (מייקל קיין), שחקנית המשנה (ויוויאן מרצ'נט), הפסקול, השיר "אלפי" (שנכתב על ידי ברט בכרך והאל דייוויד), והתסריט הטוב ביותר.
את פסקול הסרט כתב מוזיקאי הג'אז סאני רולינס וביצעו מוזיקאי ג'אז בריטים ובהם סטן טרייסי.
השחקן טרנס סטאמפ היה מועמד לגלם את דמותו של אלפי אך דחה את התפקיד.
אלפי הוא צעיר לונדוני רודף נשים.
הוא עובר מאישה לאישה עד שכמה אירועים ומהפכים בחייו גורמים לו להעריך מחדש את סגנון חייו.
"אלפי" נכתב במקור כתסכית רדיו על ידי ביל נוטון אשר כתב גם את התסריט לסרט.
הבמאי משתמש בטכניקה קולנועית של דיבור ישיר למצלמה לקבלת אפקט של סיפור בגוף ראשון.
דנהולם אליוט – רופא המבצע הפלות
הסרט הטוב ביותר (לואיס גילברט) – מועמדות
השחקן הטוב ביותר (מייקל קיין) – מועמדות
שחקנית המשנה הטובה ביותר (ויוויאן מרצ'נט) – מועמדות
התסריט המעובד הטוב ביותר (ביל נוטון) – מועמדות
השיר המקורי הטוב ביותר (ברט בכרך והאל דייוויד) – מועמדות
הסרט הבריטי הטוב ביותר (לואיס גילברט) – מועמדות
השחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי (מייקל קיין) – מועמדות
הופעה חדשה המבטיחה ביותר בתפקיד ראשי (ויוויאן מרצ'נט) – זכייה
התסריט הבריטי הטוב ביותר (ביל נוטון) – מועמדות
הצילום הטוב ביותר (אוטו הלר) – מועמדות
העריכה הטובה ביותר (תלמה קונל) – מועמדות
הסרט הזר בשפה האנגלית הטוב ביותר – זכייה
הבמאי הטוב ביותר (לואיס גילברט) – מועמדות
השחקן הטוב ביותר - סרט דרמה (מייקל קיין) – מועמדות
שחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (ויוויאן מרצ'נט) – מועמדות
שחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (שלי וינטרס) – מועמדות
התסריט הטוב ביותר (ביל נוטון) – מועמדות
פרס חבר השופטים (לואיס גילברט) – זכייה
פרס דקל הזהב (לואיס גילברט) – מועמדות
אלפי הוא סרט קומי בריטי-אמריקאי משנת 2004 בכיכובו של ג'וד לאו ובבימויו של צ'ארלס שייר.
הסרט הוא גרסה קולנועית מחודשת ל"אלפי", סרט קולנוע משנת 1966 בכיכובו של מייקל קיין.
אלפי הוא צעיר לונדוני (קוקני) החי בניו יורק ועובד כנהג לימוזינה.
הוא רודף נשים המוקף בנשים יפות הנשבות בקסמיו ואינו מוכן לקבל על עצמו שום התחייבות.
פסקול הסרט נכתב על ידי מיק ג'אגר מהרולינג סטונז, דייב סטיוארט, חבר היוריתמיקס לשעבר, וג'ון פאוול.
הפסקול כולל 13 שירים חדשים וגרסה מחודשת לשיר מהסרט המקורי.
הסרט היה כישלון קופתי ולא הצליח לכסות את התקציב הענק שהושקע בו.
המגזין הבריטי "בלוקבאסטר" בחר בסרט כאחת הגרסאות המחודשות הגרועות ביותר של כל הזמנים.
אַלְפִיָּה היא ז'אנר בספרות הערבית הקלאסית.
הריבוי של המילה הוא "אלפיאת" (ألفيات, ʾalfiyyāt).
אלפייה היא שיר בן כאלף בתים (מ-ألف הוא אֶלֶף).
מחברי אלפיאת היו על פי רוב הדקדקנים הערביים של ימי הביניים, שנעזרו בסוג שירה זה כמסגרת נוחה לשימוש להוראת הדקדוק.
ליתר דיוק, אלפייה מלמדת את תורת הצורות ואת התחביר של השפה הערבית הקדומה.
בשירה הערבית המסורתית, כל הבתים של אותו שיר חייבים להסתיים באותו העיצור, כאשר נסמכת לו אותה ההברה הארוכה, לאורך כל השיר בלא שינוי.
מעין מקבילה בשירה העברית נמצאת בשירים כמו "אדון עולם", הכלול ברוב סידורי התפילה, שבו כל בית ובית מסתיים ב-rā: נִבְרָא, נִקְרָא, נוֹרָא, בְּתִפְאָרָה, לְהַחְבִּירָה, וְהַמִּשְׂרָה, צָרָה, אֶקְרָא, וְאָעִירָה, אִירָא.
חוק זה אינו תקף באלפייה, שכן יש בה חרוזים, אך לא חרוז אחיד לאורך כל אלף הבתים.
אלפייה כמעט תמיד מבוססת על משקל ה-رجز (רַגַ'ז), שנחשב לַקמאי והפשוט ביותר מבין 17 סוגי המשקלים בשירה המסורתית.
החרוז הלא-אחיד והמשקל הפשוט הובילו את המפרשים המערביים להתייחס לאלפיאת כשירים שאין בהם ממש שירה, שאינם יותר מספרי לימוד.
בנימה של זלזול כתב המזרחן הצרפתי סילבסטר דה סאסי (1758-1838): "Il n'est qu'une forme de prose rimée" (אינה באמת יותר ממין פּרוזה חרוזה).
במחקר של ימינו מנסים להעריך גם את הפן האמנותי באלפייה.
האלפייה המפורסמת ביותר חוברה על ידי אִבְּן מַאלִכּ (נפטר בערך 1276 לספירה), והיא נחשבת כאלפייה השלמה ביותר.
היא משמשת עד היום כמסכת לימודית במדינות ערב.
מאז חיבורה היא פורשה על ידי דקדקנים כמעט בכל דור, ואין אזור בעולם הערבי שלא חובר בו פירוש עליה.
אלפיית אבן מאלכ היא אחד הספרים העשירים בפירושים בכל הספרות הערבית.
גם במערב הקדימו להבין את חשיבותה בבלשנות.
הראשון שפרסם אותה היה דה ססי, שהוציא לאור מבחר בתים עם תרגום צרפתי והערות מסבירות כפרק מתוך ה-Anthologie grammaticale שלו (פריז 1829).
גרסה מתוקנת של כל 1,002 הבתים פורסמה על ידי המזרחן הגרמני פרידריך היינריך דִּיטֶרִיצִי (1821-1903), ומצורף בה פירוש ערבי שהוא בעצמו נחשב כעמוד התווך שבתוך הפירושים: הפירוש של אִבְּן עַקִיל.
מהדורה זו קנתה לה מוניטין במהרה: ספר הדקדוק הערבי של ויליאם רייט (1830-1889), השגור בכל המכונות ללימודי ערבית בעולם הדובר אנגלית, מצטט אותה כאחד המקורות הראשיים שלו.
דיטריצי המשיך לעסוק בספר זה בצורה אינטנסיבית, ושנה לאחר מכן תרגום שלם ראשון בשפה אירופית ראה אור: "Ibn ʿAḳîl's Commentar zur Alfijja des Ibn Mâlik.
אלפיו רובן באסילה (Alfio Rubén Basile; נולד ב-1 בנובמבר 1943 בבאיה בלנקה, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ומאמן במשך יותר מ-35 שנים.
הוא אימן את נבחרת ארגנטינה בשתי קדנציות.
באסילה מכונה "אל קוקו" (El Coco).
באסילה שיחק במדי ראסינג קלוב בשנים 1964-1970, וזכה איתה באליפות ב-1966, בגביע ליברטדורס ב-1967 ובגביע הביניבשתי באותה שנה.
לאחר מכן עבר לשחק בקבוצת הורקאן איתה זכה באליפות ב-1973. פרש ממשחק פעיל ב-1975.
לאחר פרישתו כשחקן כדורגל, אימן באסילה מספר קבוצות ארגנטינאיות כשבולטות ביניהן היו רוסאריו סנטרל, הוראקן, ולז סרספילד וראסינג קלוב, איתה זכה בסופרקופה סודאמריקנה (1988), בהמשך אימן את נסיונל מאורוגוואי ואת אתלטיקו מדריד הספרדית.
לאחר מונדיאל 1990 שנערך באיטליה, מונה באסילה למאמן הנבחרת, הוא הוביל את ארגנטינה לזכייה בקופה אמריקה ב-1991 וב-1993 (התואר האחרון בו זכתה הנבחרת עד 2021) ולרצף יוצא דופן של 32 משחקים ללא הפסד.
בנוסף, זכה בתואר מאמן השנה בדרום אמריקה (1991).
למרות זאת, ארגנטינה נקלעה לקשיים במהלך המוקדמות ואף הובסה 0:5 בביתה על ידי קולומביה, הפסד אשר נחקק בזכרונם של הארגנטינאים כאחד ההפסדים המשפילים ביותר של הנבחרת.
ארגנטינה נאלצה להתמודד מול אוסטרליה כדי להעפיל למונדיאל ולשם כך באסילה אף זימן מחדש את דייגו מראדונה שפרש מהנבחרת לאחר שהושעה בשל פרשיית סמים.
מראדונה סחף את הנבחרת והנבחרת העפילה למונדיאל 1994 שנערך בארצות הברית, במונדיאל עצמו ארגנטינה החלה בצורה מרשימה לאחר ניצחונות משכנעים על יוון וניגריה ונחשבה לאחת המועמדות לזכייה.
השעייתו של מראדונה בשל פרשיית סמים שנייה פגעה בנבחרת והיא הפסידה בשני משחקיה האחרונים - לבולגריה במשחק האחרון בשלב הבתים ולרומניה בשלב שמינית הגמר לאחר משחק מרתק שהסתיים בהפסד 3:2.
באסילה פרש לאחר המונדיאל מתפקידו כמאמן הנבחרת ובמקומו מונה דניאל פסארלה שזכה בגביע העולמי כקפטן ב-1978.
לאחר המונדיאל חזר באסילה לארגנטינה ואימן את סן לורנסו ובהמשך את קבוצת קלוב אמריקה ממקסיקו ואת קולון הארגנטינאית.
ביולי 2005 הוא מונה למאמן בוקה ג'וניורס לאחר התפטרותו של קרלוס ביאנצ'י.
תחת הדרכתו זכתה בוקה ג'יוניורס באליפות ארגנטינה (אפרטורה 2005), גביע סודאמריקנה (2005) ובשני גביעי רקופה סודאמריקנה (2005, 2006).
ביולי 2006 מונה באסילה למאמן נבחרת ארגנטינה בפעם השנייה, הוא המשיך לכהן כמאמן בוקה ג'וניורס עד 14 בספטמבר ועזב את הקבוצה אחרי הזכייה בגביע הרה-קופה סוד-אמריקנה.
מאז מינויו המחודש ערכה ארגנטינה 3 משחקי ידידות, היא נחלה הפסדים מול ברזיל וספרד והשיגה את ניצחונה הראשון מול צרפת בפברואר 2007. הוא הוביל את הנבחרת לגמר הקופה אמריקה אך ספג תבוסה מול ברזיל.
אחרי רצף משחקים בהם לא הרשימה הנבחרת, התפטר באסילה ב-16 באוקטובר 2008.
אלפיים - כתב עת רב-תחומי לעיון, הגות וספרות היה כתב עת שיצא לאור מדי כחצי שנה, החל משנת 1989 ועד 2009 בהוצאת עם עובד.
בכתב העת התפרסמו מאמרים בתחומי מדעי החברה ומדעי הרוח, מאמרים בתחומי דעת נוספים, וכן שירה.
עורכו הראשון של כתב העת, אהוביה מלכין, הציג את יעדיו בפתח הגיליון הראשון:
החל מגיליון 7 ערכה את כתב העת ניצה דרורי-פרמן.
הגיליון האחרון שיצא היה מספר 34.
אלפיים ועוד – מחשבות על תרבות בישראל
החל משנת 2018 רואה אור פעם בשנה בהוצאת כרמל גיליון עבה של כתב העת בעריכתה של ניצה דרורי-פרמן, תחת השם "אלפיים ועוד – מחשבות על תרבות בישראל".
אֶלְפִּידָה קַארַאיַאנוֹפּוּלוּ היא זמרת פופ יווניה, הידועה בשם הבמה אֶלְפִּידָה.
אלפטראנזיט (AlpTransit), או קווי רכבת חדשים דרך האלפים , הוא שמו של מיזם של ממשלת שווייץ שבמסגרתו מוקמים קווי רכבת חדשים דרך הרי האלפים במטרה לשפר את התחבורה המסילתית בין צפון שווייץ ודרומה.
במסגרת המיזם מוקמים שני קווי רכבת - האחד לאורך ציר גוטהארד במזרח המדינה, הנמצא בשלבי הקמה, והאחר לאורך ציר לטשברג, שהושלם ונפתח לתנועה בשנת 2007.
עיקרו של המיזם בחפירת סדרה של "מנהרות בסיס" אשר זכו לשמן בשל העובדה שהן מוקמות סמוך לבסיסם של ההרים שהן חוצות, ובגובה נמוך במאות מטרים מהמנהרות הוותיקות לאורך צירי תנועה אלה.
בדרך זו מקצרות המנהרות את זמן הנסיעה לאורך הצירים, שכן הן חוסכות מהרכבות את הצורך לטפס לאורך מסילות רכבת מפותלות בטרם הן מגיעות לפתחי המנהרות.
עוד מאפשרות המנהרות החדשות לרכבות משא במשקל כבד של עד 4,000 טון לעשות בהן שימוש.
המנהרות החדשות נחפרות לפי סטנדרטים הנדסיים ובטיחותיים מתקדמים, והן עשויות בדרך כלל משני פירים מקבילים שבכל אחד מהם מסילת רכבת בודדת.
הפירים מקושרים זה לזה במעברים רוחביים במרווחים של 300 עד 333 מטר.
מנהרת בסיס הגוטהארד שאורכה 57 ק"מ, היא המנהרה הארוכה בעולם.
חציבת מנהרה לתחבורת רכבות מהירה דרך הרי האלפים הוצעה כבר ב-1975, אך התוכנית נגנזה בשל התנגדות הקנטונים המזרחיים של שווייץ.
ב-1983 הכריזה ממשלת שווייץ כי הפרויקט אינו חיוני בשל התפתחות אמצעי תחבורה אחרים, אך ב-1986 שבה התוכנית ועלתה לדיון, ונבדקו חמש חלופות שונות.
ב-2 במאי 1992 נחתם הסכם בין שווייץ לאיחוד האירופי שהסדיר את מעברן של סחורות דרך המדינה באמצעות מסילות הרכבת, והקמת שני הצירים אושרה במשאל עם שנערך ב-27 בספטמבר 1992, ובסוף השנה אישר גם הפרלמנט את הפרויקט.
מאז יצאו עבודות הבנייה לדרך, עולות סוגיית עלותן ותועלתן לדיון מפעם לפעם.
ב-1998 הוערכה עלות הפרויקט ב-14.7 מיליארד פרנק שווייצרי אך ב-2005 עודכנו הנתונים ל-22 ואף 24 מיליארד פרנק.
ציר גוטהארד הוא המזרחי בין שני הצירים והוא כולל שלוש מנהרות בסיס - מנהרת הבסיס גוטהארד במרכזו, מנהרת צימרברג בצפונו ומנהרת צ'נרי בדרומו.
בין מנהרת הבסיס גוטהרד למנהרת צ'נרי מתוכנן להיפתח בשנת 2015 קטע מסילת רכבת חדש בשם "גוטהארד דרום" (Gotthard-Süd), אך הקמתן של שתי מנהרות נוספות בסמוך לו - "מנהרת הריווירה" (Galleria della Riviera) ו"מסילה עוקפת בלינצונה" (Bahnumfahrung Bellinzona) - הוקפאה לעת עתה.
הציר מוקם על ידי חברת "אלפטראנזיט גוטהארד אה גה" (AlpTransit Gotthard AG) השייכת לרכבת הפדרלית השווייצרית, שזכתה במכרז של ממשלת שווייץ.
הפרש הגבהים המקסימלי לאורך הציר יגיע ל-550 מטר בלבד, דבר שיהפוך אותו למישורי למדי, למרות הסביבה ההררית אותה הוא חוצה, ויאפשר תנועת רכבות במהירות מקסימלית של 250 קמ"ש.
זמן הנסיעה בין ציריך למילאנו צפוי להתקצר משלוש וחצי שעות לשעתיים וחצי בלבד.
מנהרת בסיס הגוטהארד (Gotthard-Basistunnel; Galleria di base del San Gottardo) היא הארוכה בין כל המנהרות הנחצבות במסגרת הפרויקט.
היא הושלמה ב-1 ביולי 2011 והייתה למנהרה הארוכה בעולם.
אורכן הכולל של שתי המנהרות המקבילות המרכיבות אותה, יחד עם המעברים המקשרים ביניהן והפירים האנכיים, עומד על כ-152 ק"מ, ושתי המנהרות העיקריות הן באורך של 57.091 (המזרחית) ו-56.978 ק"מ (המערבית).
שתי המנהרות מקושרות זו לזו במעברים רוחביים במרווחים של 325 מטר, ושתי תחנות רכבת תפעוליות היו אמורות לקום לאורכה כדי לאפשר לרכבות לעבור בין המנהרות, אך הקמתה של אחת מהן - פורטה אלפינה (Porta Alpina) בזדרון - הוקפאה בשנת 2007.
מועד פתיחת המנהרות לתנועה מתכונן לשנת 2016. המנהרות נחפרו בבסיסו של מסיב גוטהארד, כ-600 מטר מתחת למנהרת הרכבת הקיימת שנחצבה ב-1881 ואשר אורכה 15 ק"מ בלבד.
פתחיה של המנהרה החדשה שוכנים בגובה של 320 מטר בארסטפלד (Erstfeld) בקנטון אורי בצפון, ובגובה של 475 מטר בבודיו (Bodio) בקנטון טיצ'ינו בדרום.
המנהרה החדשה תאפשר להגדיל את משקלן של רכבות המטען החוצות את מסיב הגוטהארד מ-2,000 ל-4,000 טון, ותביא לירידה בתנועות משאיות דרך המדינה.
רכבות נוסעים יוכלו לנוע במנהרה במהירות מקסימלית של עד 250 ק"מ, וקיבולת המנהרה תגיע ל-200 עד 250 רכבות ביום.