tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ילדיה, לורנס הלפרין, מאדריכלי הנוף הבולטים במאה העשרים, נפטר בשנת 2009. אחותו, רות קסלוב-הלפרין, דור שני להנהגת הדסה ונציגתה לארגון האו"ם, נפטרה אף היא באותה שנה, מעט לפניו.
רוז נפטרה בבית החולים סיני בעיר הולדתה ב-8 בינואר 1978. בת 82 במותה.
גופה הוטס לישראל, כאן נערך לה טקס הלוויה בבית החולים הדסה עין כרם, וכן טקס רשמי בבניין הסוכנות היהודית בירושלים.
היא נקברה במרחק לא רב מקברה של הנרייטה סאלד בבית הקברות שעל הר הזיתים.
בין הסופדים לה הייתה נשיאתו של ארגון הדסה באותם ימים, ברניס טננבאום:
רוז בול הוא אצטדיון הממוקם בפסדינה שבקליפורניה.
האצטדיון מארח את משחק הרוז בול בליגת המכללות בפוטבול מאז 1923 ומשמש אצטדיון הבית של קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
האצטדיון אירח חמישה משחקי סופרבול בשנים 1977, 1980, 1983, 1987 ו-1993 וארבעה משחקי אליפות המכללות בפוטבול בשנים 2002, 2006, 2010 ו-2014. הוא אירח את משחק גמר טורניר הכדורגל באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), גמר מונדיאל 1994 וגמר גביע העולם בכדורגל נשים 1999.
האצטדיון שימש את קבוצת הכדורגל של לוס אנג'לס גלאקסי בשנים 1996–2002 ואת קבוצת הפוטבול של המכון הטכנולוגי של קליפורניה בשנים 1923–1976. הוא אירח את תחרויות מרוצי האופניים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
האצטדיון אירח משחקים של נבחרת ארצות הברית בכדורגל וב-2016 אירח משחקים בשלב הבתים של קופה אמריקה.
גמר טורניר הכדורגל של אולימפיאדת לוס אנג'לס (2028) יתקיים באצטדיון.
רוז ורפמן (לבית גליק); (Rose Warfman née Gluck) נולדה ב-4 באוקטובר 1916, נפטרה ב-17 בספטמבר 2016), הייתה פעילה יהודיה בתנועת ההתנגדות הצרפתית ושורדת מחנה אושוויץ.
אביה היה צאצא למשפחה חסידית, מצאצאי המגיד ממזריטש (1704-1772), תלמידו וממשיך דרכו של הבעל שם טוב (1698-1760).
היו לה שתי אחיות: טאובה רחל, ילידת 1912 ב-אנטוורפן, בלגיה, והנדיל, ילידת 1913 בציריך, וכן גם אח, אברהם שלמה יליד 1914.
הוריה היגרו מטרנוב בגליציה (פולין), לבלגיה, ובהמשך לשווייץ, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
המשפחה נדדה לגרמניה, והתיישבה לבסוף בצרפת בשנת 1921, והשתקעה בשטרסבורג.
שם רוז למדה בבית ספר המפורסם Lycée des Pontonniers.
לאחר המעבר המשפחה לפריז, היא למדה ב-1941 ו-1942, בבית ספר לאחיות.
היא עבדה לפני מלחמת העולם השנייה ב-COJASOR, שירות סוציאלי יהודי, בניהולה של לוסי דרייפוס, אלמנתו של קפטן אלפרד דרייפוס.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היא הצטרפה לאחותה, אנטואנט, ובעלה הרב דוד פוירוורקר בעיירה בריב-לה-גיארד.
הם עבדו יחד עם אדמונד מישלה, לעתיד שר בכיר בממשלתו של שארל דה גול, בתנועה העיקרית של המחתרת הצרפתית, קומבט.
בזיכרונותיו מישלה מציין אותה כאחד הסוכנים הפעילים בקומבט.
כינויה במחתרת הייתה מרי רוז ג'ררדין.
היא נעצרה בבית הכנסת של בריב במרץ 1944 ונלקחה למחנה המעצר דראנסי ומשם, בשיירה 72, ב-29 באפריל 1944, למחנה הריכוז אושוויץ.
ד "ר יוזף מנגלה, הרופא הנאצי הידוע לשמצה, ביצע עליה ניסויים "רפואיים".
הוא גם ניתח אותה, ללא הרדמה.
היא שרדה שלוש סלקציות במחנה הריכוז אושוויץ (אושוויץ-בירקנאו), ומאוחר יותר הועברה למחנה הריכוז גרוס-רוזן, ממנו היא שוחררה על ידי הצבא הרוסי בפברואר 1945.
המספר המקועקע על הזרוע שלה הוא: 80598; מתחתיו קועקע גם משולש, המסמן אותה כיהודייה.
השיירה 72 לקחה אותה לאושוויץ ב-29 באפריל 1944. סרג ' Klarsfeld תיאר את השיירה:
השיירה הזאת לקחה 1004 יהודים, כולל 398 גברים ו-606 נשים.
ביניהם היו 174 ילדים מתחת לגיל 18. המשורר יצחק קצנלסון הוא בין המגורשים בשיירה הזאת, כמו גם הרבה פולנים, נעצר גם הוא כשהיה בויטל, לאחר גירושו מפולין.
ישנן משפחות: ילדים Dodelzak, איטה, 12, ז'ורז' 3 ו-Arkadius 3 חודשים; רוטנברג, Naphtalie 7, ניית'ן 5, אסתר 4, פרנץ 2,...
אחיה, ד"ר שלמה שליק גורש בשיירה הבאה, שיירת 73, שיצאה את דראנסי ב-15 במאי 1944.
מחנה הריכוז גרוס-רוזן היה ממוקם ליד תחנת רכבת של ברסלו.
מקום זה היה גרוע יותר מאושוויץ, למרות שלא הייתה בו משרפה.
שם עברה לעבוד במפעל תחמושת, משש בערב עד שש בבוקר עם הפסקה אחת של חצי שעה בין חצות לשתים עשרה וחצי.
ללא אפשרות לעצור או להאט.
המכות ירדו בשפע על עובדי הכפייה.
גם במחנה הריכוז היא עסקה בהתנגדות פסיבית.
בבירקנאו, היא צורפה לקבוצה של 50 נשים לעבודת סריגה של גופיות לילדים גרמנים.
היא עבדה קשה, ואף צוינה כמודל לחיקוי.
אבל בחורף, כאשר נצטוו לסרוג גרביים לחיילים הגרמנים, היא השתדלה להשאיר קשרים גדולים בתוך הגרביים כדי להפוך אותם לבלתי שמישים.
בבלוק שלה באושוויץ הייתה עצירה נוספת, סימון וייל אשר מאוחר יותר הפכה לפוליטיקאית צרפתית ואירופאית בכירה.
לאחר המלחמה, היא חזרה לפריס והייתה לעובדת הראשונה (ובהתחלה, היחידה) של חברת התעופה אל על, כאשר הסוכנות שלה נפתחה בפריז.
היא אירחה והדריכה מנהיגים ישראלים רבים בעת שהותם בפריז וביניהם גולדה מאיר ודוד בן-גוריון.
היא הייתה מעורבת במבצעי ההעפלה, בין היתר של ספינת אקסודוס כאשר יחד עם הכומר אלכסנדר גלסברג, שהוכר לאחר מותו בין חסידי אומות העולם על ידי יד ושם, על הצלת יהודים בזמן המלחמה, היא הכינה תעודות זהות מזויפות לנוסעים של אקסודוס.
היא זכתה בתואר האביר של לגיון הכבוד על ידי הממשלה הצרפתית על עבודתה של המחתרת, ב-10 בפברואר 1959 ולאורך השנים קיבלה גם את העיטורים הבאים :
ב-10 באפריל 2009, הממשלה הצרפתית העניקה לה את התואר קצינת לגיון הכבוד.
היא הייתה נשואה לנחמן ורפמן, דוקטור במשפטים (אוניברסיטת גרנובל), רואה חשבון מוסמך (CPA).
היא עברה לגור במנצ'סטר, כדי להיות קרובה אל הילדים, הנכדים והנינים שלה.
היא נפטרה במנצ'סטר ב-17 בספטמבר 2016, בגיל 99, רק כמה שבועות לפני יום הולדתה ה-100.
רוז ונקטסן (בטמילית: ரோஸ் வெங்கடேசன்; נולדה 1980) היא במאית, די ג'יי, ומנחת תוכניות אירוח הודית מצ'נאי, בטאמיל נאדו.
היא האישה הטרנסג'נדרית הראשונה לארח תוכנית טלוויזיה בהודו.
רוז נולדה בצ'נאי בשנת 1980. השכלתה כוללת תואר ראשון בהנדסה מכנית מאוניברסיטת סאתיאמבה (2001), ותואר שני בהנדסה ביו-רפואית מאוניברסיטת לואיזיאנה טק, בארצות הברית.
רוז נהייתה מודעת לזהות המגדרית שלה בגיל חמש, והרגישה אי-נוחות כשאולצה להתלבש כבן.
היא התחילה להזדהות כאישה ולהתלבש בהתאם בשנת 2004.
רוז מספרת שלא היו לה מודלים לחיקוי בהודו לגבי המעבר המגדרי שלה, מכיוון שנשים טרנסג'נדריות והיג'רות אינן בדרך כלל חיות בעין הציבור, ומצוירות בתקשורת כאובייקטים מיניים בלבד, או באופן מגחיך.
היא עשתה מחקר עצמאי לגבי התהליכים הרפואיים הזמינים, והחליטה לבצע ניתוחים לשם המעבר המגדרי שלה בתאילנד ב-2010.
כשחזרה מתאילנד, היא נתקלה בתגובות מטרידות, מבזות ולפעמים אלימות מהקרובים אליה ובמרחב הציבורי.
היא נמנעה מלגלות למשפחתה שנים רבות, וכאשר עשתה זאת, אמה הפסיקה כל קשר איתה.
במרוצת הזמן, חלק מבני משפחתה חזרו לנהל עמה קשרים, אף על פי שעדיין גישתם היא שהיא בושה למשפחה וחלקם אינם מקבלים את זהותה המגדרית.
ב-2007, זכתה רוז בתחרות יופי לטרנסג'נדריות ששודר בטלוויזיה ההודית, וזה מה שהביא אותה לידיעת הציבור.
הבכורה הטלוויזיונית של רוז כמארחת הייתה בתוכנית "איפדיקו רוז" (בתרגום חופשי - שלכם, רוז) ב-2008, ברשת ויג'יי טיווי.
התוכנית עסקה באקטואליה ונגעה במגוון רחב של נושאים חברתיים, כולל תרבות ומסורת, טאבואים חברתיים, ומרידה במוסכמות.
התוכנית רצה קצת יותר משנה, עד אפריל 2009, כאשר עברה רוז לרשת קלאינגר טיווי, ואירחה את התוכנית "נראם רוז אידהו" (בתרגום חופשי: זמן רוז) ששודר החל מיולי 2009. רוז הפיקה את התוכנית בעצמה.
כשתוכנית הטלוויזיה של רוז הסתיימה ב-2010, היא הפכה לדי ג'יי בתחנת הרדיו BIG FM 92.7, ואירחה את התוכנית "רוזודאן פסונגאל" (בתרגום: דברו עם רוז).
במרץ 2012, הכריזה רוז שהיא מקימה מפלגה פוליטית חדשה, מפלגת השחרור המיני ההודית.
היא הצהירה שמטרת המפלגה תהיה לקדם חופש מיני וזכויות נשים ולהט"בים.
המפלגה לא קמה בפועל מחמת מחסור במימון, אך הכרזתה שימשה כהצהרה פוליטית מתוקשרת מצידה של רוז, שטוענת שנשים טרנסג'נדריות הן כוח חזק במאבק לזכויות נשים וזכויות מיניות, במיוחד בהודו, לדבריה, "כי הן מאוד אמיצות בהודו, מכיוון שאין להן עוד מה להפסיד".
ב-2013 ביימה את סרט הבכורה שלה, Cricket Scandal, בו היא גם מככבת.
הסרט עוסק במשחקים מכורים בקריקט.
רוז ג' ג'ייקובס הייתה מורה, אקטיביסטית יהודייה-אמריקאית, נשיאת 'הדסה-הסתדרות הנשים הציוניות באמריקה' (בשנים 1930–1932, ובשנים 1934–1937).
ג'ייקובס הייתה ממייסדות ארגון הדסה בשנת 1912, וגילמה בפועלה את רוח ההתנדבות הציונית האמריקאית.
ג'ייקובס צמחה בארגון הדסה, עד שהגיעה לפסגת ההנהגה, ותפסה חלק משמעותי בקידום הארגון והציונות.
ג'ייקובס נולדה וגדלה בעיר ניו יורק בארצות הברית לצד שתי אחיות ואח.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה, ובשנים 1908- 1914 לימדה בבתי הספר של המערכת הציבורית בניו יורק.
היא הייתה אשת שלום, וזה היה חלק מהאתוס האמריקני באותה התקופה ושאותו ייצגה, כמו נשים רבות שהצטרפו בהמשך להדסה ושהיו פעילות בארגונים חברתיים, שחלקם דגלו בשלום.
במסגרת זו, היא הייתה חברה ומעורבת בארגונים אמריקנים פרוגרסיביים כמו: "הליגה להצבעת נשים" , "הליגה לשלום וחרות" , ומחלקת הנשים ב"חבר הלאומים".
סבה וסבתה של רוז ג'ייקובס היגרו לארצות הברית מליטא (האימפריה הרוסית) והתיישבו בלואר איסט סייד של ניו יורק.
סבה היה רוכל, וסבתה, שהייתה נצר למשפחת הגאון מווילנה, הקדישה את חייה למשפחתה ולצדקה יהודית, בכך שסייעה להקים בתים לקשישים, ואספה כסף למשפחה ולחברים מארץ מולדתה.
אביה של ג'ייקובס היה בעלים של חנות שעסקה במכר טובין, וגם ניהל השקעות נדל"ן.
אימה, שלא זכתה להשכלה רחבה, הדגישה את חשיבות ההשכלה לילדיה, שכולם למדו.
רוז ג'ייקובס הייתה בין המנהיגות הראשונות של הדסה שהייתה נשואה ושניהלה חיי משפחה אישיים.
בהמשך הגיעו להדסה מנהיגות נשואות נוספות שהצליחו להתקדם לעמדות הנהגה בכירות.
בשנת 1913 הכירה רוז בעיר אטלנטה בארצות הברית את אדוארד ג'ייקובס (Edward Jacobs), צעיר ציוני שחלק עמה השקפת עולם זהה.
הציונות הייתה הגורם המקשר בין שניהם מהיום הראשון שבו נפגשו.
בשנת 1914 נישאה רוז לאדוארד ג'ייקובס, שלימים הפך לעורך דין במקצועו, והשניים ערכו את ירח הדבש שלהם בארץ ישראל.
במהלך התקופה המוקדמת של הנישואין, התגוררו בני הזוג ג'ייקובס בדרום ארצות הברית.
לבני הזוג ג'ייקובס נולדו שני ילדים: ג'ושוע ורות ושניהם היו מעורבים בהמשך בעשייה התנדבותית יהודית, אבל לאו דווקא דרך הדסה.
ג'ושוע שירת כקצין יהודי בצי האמריקאי ובעת שהיה בדרגת סרן (Lieutenant) בשנת 1945 זכה באות לגיון ההצטיינות על הפגנת אומץ לב, כמפקד של יחידת ספינות שפעלה תחת אש.
ג'ייקובס זכתה לתמיכה משפחתית יוצאת דופן בפעילותה הציבורית, אך הקריבה אישית רבות למען הדסה.
בן זוגה אדוארד אמר שאף על פי שאי זמינותה אינה הוגנת כלפי ילדיהם, הוא האמין שפעילותה מועילה לו ולהם.
בנוסף, כאשר ג'ייקובס סיפרה לבנה ג'ושוע שהיא מתכוונת לפרוש מתפקידה, הוא אמר לה: "אל תעשי זאת, העם היהודי זקוק לך".
הזהות היהודית של רוז ג'ייקובס הייתה חזקה, והושפעה רבות מהסבא והסבתא שלה, שמילאו תפקיד חשוב בילדות שלה.
היא גדלה על בסיס ערכים יהודיים ושירות ציבורי, ומשפחתה עברה תהליך מהיר של אמריקניזציה.
לפי ג'ייקובס, משפחתה שיקפה משפחות עולים ממעמד הביניים שלא איבדו את מורשתם היהודית.
אחרי נישואיה, שמרה ג'ייקובס על בית יהודי מסורתי אבל היהדות בביתה הפכה לבעלת מאפיינים תרבותיים יותר ופחות דתיים, עם זיקה חזקה לציונות.
בזמן ששמרה על מסורת השבת, אחרי ארוחות שישי הייתה פותחת את ביתה למפגשים של ציוניים.
בשנת 1922 הצטרפו בני הזוג ג'ייקובס לתנועתו של הרב מרדכי קפלן שקידם ערכים יהודיים מתקדמים.
ג'ייקובס התרשמה מאוד מכך שנשים אצל הרב קפלן זכו להכרה, ונקראו לתורה.
זמן קצר לאחר שהבת של קפלן חגגה לראשונה בת מצווה, ביתה של ג'ייקובס, רות, חגגה גם בת מצווה.
ישראל היוותה מרכיב חשוב מזהותה היהודית של ג'ייקובס והיא ביקרה בארץ ישראל ובמדינת ישראל 19 פעמים.
ג'ייקובס האמינה שצרכים יהודיים צריכים להיענות על ידי יהודים.
היא החלה להיות מעורבת בהדסה בגיל 21 לאחר שנת 1910 אחרי שפגשה את הנרייטה סאלד, שחזרה מסיור מטלטל בארץ ישראל והגיעה לשוחח עם קבוצה שלמדה אתיקה עם אליס סליגסברג.
ג'ייקובס הייתה מוקסמת מהחשיבות שיש ליהדות על ההתיישבות בארץ ישראל.
היא החלה לקרוא ולהשתתף בהרצאות של הרב ד"ר יהודה לייב מאגנס והרב סטיבן שמואל וייז.
היא מאוד הושפעה מהשופט לואיס דמביץ ברנדייס שהיה מנטור וחבר שלה.
ג'ייקובס ציינה שלואיס ברנדייס תמיד התעניין בהדסה, ודגל בשוויון בין גברים ונשים בתנועה הציונית.
בשנת 1918 הייתה ג'ייקובס שותפה בהקמת סניף הדסה באטלנטה ג'ורג'יה והיא ביקרה דחופות בעיר.
ג'ייקובס סייעה גם בהקמת סניפי הדסה בערים: טנסי, וושינגטון די.
סי., בנוסף להקמת סניפים בג'ורג'יה, ובתקופה זו היא צברה הכרה ציבורית כדוברת ציונית מובילה.
בשנת 1918 היא גם מונתה לוועד המנהל של הדסה עם מעבר המשפחה לניו יורק, לאחר שהתגוררו בדרום ארצות הברית.
ג'ייקובס הייתה מעורבת בכל הפרויקטים של הדסה בארץ ישראל במהלך שני העשורים הראשונים של הארגון: תפעול היחידה הרפואית, פיתוח שירותים רפואיים, הקמת בית ספר להכשרת אחיות, ייזום רשת של גני משחקים, תפעול תוכנית הזנת ארוחות צהריים, מיזם טיפת חלב, טיפול ביתומים ובילדים ושירות סוציאלי למשפחות.
היו לה יכולות פוליטיות שלא פעם הצילו את הדסה ממחלוקות בפוליטיקה הציונית.
לג'ייקובס היו חשובים מאוד היחסים של יהודים וערבים בארץ ישראל, והיא ראתה בפעילות הרפואית של הדסה גשר שחיבר בין שתי האוכלוסיות, בכך שציינה שפעילות זאת אפשרה להתגבר על הדעות הקדומות שהיו לערביי ארץ ישראל כלפי היהודים.
עורכת הניוזלטר ויו"ר ועדת הפרסום של הדסה
בשנים 1920–1925 כיהנה רוז ג'ייקובס כעורכת של עלון החדשות הארצי של הדסה (להלן: ניוזלטר) , וכיו"ר ועדת הפרסום של הארגון.
הניוזלטר של הדסה עבר גלגולים שונים, אך ניתן להבחין שבפתיחת כל הגליונות הופיעו "דברי הנשיאה", בהן הנשיאות פותחות בברכה מארץ ישראל או בהתייחסות לביקורן האחרון בארץ ישראל.
בנוסף, חגי ישראל תפסו מקום חשוב בכל הודעה מטעם הנשיאות.
בכך הברכה הפכה לשיעור חשוב על המסורת היהודית, והיא כללה עדכון בדבר התפתחויות וחידושים בתחום הציונות.
בשנים 1920–1923 כיהנה רוז ג'ייקובס כנשיאת הדסה בפועל בזמן שנשיאת הדסה והמייסדת הנרייטה סאלד שהתה בארץ ישראל.
בשנת 1921 ג'ייקובס פעלה בנמרצות לשמירת העצמאות הארגונית של הדסה על רקע פולמוס 'ויצמן- ברנדייס', שנסוב סביב נושא הראורגניזציה של אופן הניהול הרצוי של התנועה הציונית העולמית והרצון להקמת סניף של 'קרן היסוד', הגוף באמצעותו נוהל התקציב הציוני, בארצות הברית.
בשנת 1922 הייתה ג'ייקובס חברה במשלחת לקונגרס הציוני העולמי בקארלסבאד בצ'כוסלובקיה דאז, ובהמשך דרכה המקצועית השתתפה בכנסים ובקונגרסים רבים.
ג'ייקובס גם מונתה כסגנית נשיאת הדסה של כבוד לכל ימי חייה.
לפני בחירתה לנשיאות כיהנה כיו"ר הוועדה למען ארץ ישראל של הדסה.
בשנים 1930–1932 היחסים של הדסה עם ארגונים נוספים היו בעייתיים.
ג'ייקובס ניסתה לרתום את 'המועצה הלאומית של נשים יהודיות' (NCJW) לתמיכה ביהודי ארץ ישראל.
בשנת 1932 היא פנתה למועצה כדי להציג תוכנית בנושא ארץ ישראל בכנס של הארגון בדטרויט, אך המועצה חששה מתחרות על פרויקטים ובלמה את הנושא מלעלות בפני הנציגות, חלקן נשות הדסה שפרשו מהמועצה.
היחסים עם הארגונים הציוניים הגבריים גם הם היו בעייתיים, ומנהיגות הדסה כונו "ציוניות החיתולים" (Diaper Zionists) כאשר ג'ייקובס כונתה באופן אישי "גב' אמריקה" (Miss America), וזאת בשל ההגנה המתמדת שלה על האינטרסים האמריקנים.
בשנת 1931 כיהנה ג'ייקובס גם כחברת הוועד המנהל של אגודת הידידים האמריקנית של האוניברסיטה העברית בירושלים, שמטרתה היה לגייס תרומות לאוניברסיטה, לעסוק בהסברה ובקשרים אקדמאיים עם מוסדות בארצות הברית וקנדה, לקדם מחקר, ולדאוג לייצוג אמריקני בחבר הנאמנים של האוניברסיטה.
בשנות ה-1930 הייתה ג'ייקובס אחת ממעצבותיה המרכזיות של מדיניות 'האצלה' בעידודו של השופט לואיס ברנדייס.
בבסיס המדיניות הייתה הכוונה להעביר את הפרויקטים של הדסה לניהול עצמאי של היישוב ובכך להתפנות למיזמים חדשים.
המדיניות נבעה גם בשל התפתחות שירותי הרפואה, משירותים שהיו סוציאליים בעיקרם לשירותים מכווני מדע וידע, ובעלי מאפיינים אוניברסיטאיים.
בשנת 1934 הצטרפה ג'ייקובס להנרייטה סאלד לדיונים על פרויקט 'עליית הנוער' בגרמניה.
בקיץ של שנת 1935 נשלחה ג'ייקובס על ידי הוועד המנהל של הדסה לעשות סקר ולגלות אפיקים חדשים של פרויקטים בארץ ישראל .
ג'ייקובס, שנועצה בסאלד בכל שלב, בחנה פרויקטים רבים במשך חודשיים כמו: הזנה, ארוחות צהריים בבתי הספר, הקמת קרן לאומית, טיפול בשחפת, חינוך מקצועי, יישוב ילדים פליטים ועוד.
ג'ייקובס וסאלד האמינו שקהילות מקומיות צריכות לנהל את הפרויקטים של הדסה באופן עצמאי, כאשר בשלב הסופי הדסה תפרוש מהניהול ותיתן תמיכה כספית לשלב העצמאי.
בשנת 1935 הגיעה נקודות מפנה בה רוב הפרויקטים של הדסה הגיעו לעצמאות והיישוב לקח יותר שליטה ואחריות על תחומי הבריאות, הרווחה, וצרכי חינוך, ולכן הדסה לא יכלה להימנע משינוי מיקוד, כדי להמשיך ולהישאר בעמדת השפעה בארץ ישראל.
במהלך כהונתה של רוז ג'ייקובס כנשיאה באמצע שנות ה-1930, חברות הדסה דחקו בארגון לשנות את המיקוד המרכזי שלו מפרויקטים רפואיים בארץ ישראל, ולקחת חלק פעיל יותר בסיוע ליהודים בגרמניה הנאצית.
ג'ייקובס מתארת שלא יכלה לעמוד מנגד ולא לסייע ליהדות אירופה שנאבקה תחת שלטונו של היטלר, וכאשר נכנסה פעם אחת למשרדי הדסה אמרה:
במסגרת זו, ג'ייקובס כנשיאת הדסה הובילה את פרויקט 'עליית הנוער' והצילה יותר מ-6,000 בנים ובנות ממדינות בשליטת הנאצים.
במסגרת התוכנית שהגתה רחה פריאר, הנוער נשלח לקיבוצים ויישובים, שבהם הנרייטה סאלד הקימה מערכת חינוך ייחודית שכללה רכישת כלים לעבודה ציונות ויהדות, תוך כדי מעורבת אישית שלה בחיי הילדים.
ג'ייקובס התרגשה רבות ממבצע החילוץ, והאמינה שפרויקט 'עליית הנוער' יוביל "לחיבור של הדסה עם בעיות של יהודי העולם, ויצירת משולש של חיבורים: אמריקה- אירופה-ארץ ישראל".
בזכות פרויקט 'עליית הנוער' משימתה של הדסה בדבר "ריפוי הבת של עמי", נשארה רלוונטית, אישית, מחוברת לעבודת שטח פרקטית, וקריטית לחיים של הילדים ולהקמת בית לאומי יהודי.
בשנת 1935 פגשו סאלד וג'ייקובס בקונגרס הציוני בלוצרן בשווייץ, את ד"ר גאורג לנדואר מנהל מחלקת ההתיישבות הגרמנית בירושלים.
ג'ייקובס הובילה לחתימת הסכם שנתן להדסה את הבלעדיות לגיוס הכספים ל'עליית הנוער'.
ג'ייקובס ולנדאור, בהסכמת סאלד, הכינו מכתב סודי שפורטו בו התנאים שהפכו את הדסה לסוכנות הבלעדית של 'עליית הנוער' בארצות הברית, למשך שנתיים ניסיון.
בתמורה, התחייבה הדסה לגייס 30,000 דולר במשך שנתיים ל'עליית הנוער'.
החוזה עדיין היה סודי כאשר חזרה ג'ייקובס לארצות הברית בסוף ספטמבר 1935, והיא מיד כינסה פגישה של המועצה הארצית של הדסה בנושא.
המועצה הסכימה פה אחד לאמץ את פרויקט 'עליית הנוער' כפרויקט הדגל החדש, וזאת לנוכח צורך השעה, והמליצה לוועידה הכללית של הדסה בקליבלנד ב-28 בנובמבר 1935 גם לאשר זאת סופית.
בתחילת שנות השלושים, שרר שפל כלכלי כבד בארצות הברית והייתה ירידה תלולה בכמות החברות בהדסה.
הנהגת הארגון סברה שהמפעלים הרפואיים אינם מספיק אטרקטיביים, ושמפעל 'עליית הנוער' הוא הפרויקט האטרקטיבי לגיוס התרומות.
לרעיון הייתה התנגדות נחרצת וקשה מאוד של מנהיגי 'הסתדרות ציוני אמריקה' ובראשם לואיס ליפסקי, שהתנגד לרעיון של גיוס כספים עצמאי של הדסה, ושאינו במסגרת המגבית הארץ ישראלית המאוחדת.
עם זאת, הדסה אשרה את הדו"ח של ג'ייקובס ואת ההמלצה שלה בוועידת הדסה בקליבלנד בסוף שנת 1935.
מנהיגות הדסה באותה התקופה באמצע שנות ה-1930 רתמו דמויות מובילות בציבוריות האמריקנית למען 'עליית הנוער', בהם: המושל של ניו-יורק הרברט הנרי ליהמן, הגברת הראשונה אלינור רוזוולט, והבדרן המפורסם אדי קנטור (Eddie Cantor).
ג'ייקובס הייתה שותפה פעילה לגיוסו של אדי קנטור, וציינה בזיכרונותיה שיום אחד בזמן שמשפחת קנטור שהתה בניו יורק תמר דה סולה פול , אחת ממנהיגות ונשיאות הדסה, לקחה אותה להיפגש עם קנטור, במטרה לגייסו למשימה.
ג'ייקובס ציינה שהיא כל כך התרגשה מן המעמד, שלבסוף דה סולה פול ביקשה בפועל את תמיכתו.
אימוץ התוכנית של 'עליית הנוער' החל משנת 1935 תרמה לגידול של הדסה, ובשנתיים הראשונות הארגון גייס עבורה 250,766.76 דולר.
תוך שנה בלבד גדל מס' החברות מכ-35,000 ל-60,000 והדסה הוסיפה לארגונה עוד כ-95 סניפים.
הפרויקט זוהה עם הדסה בצורה כל כך מוחלטת, שהרבה מהחברות לא הבינו בכלל שהדסה בסך הכול הייתה הסוכנות לאיסוף הכספים לתוכנית 'עליית הנוער', ללא כל אמירה ונגיעה בניהול השוטף.
בשנת 1937 מונתה ג'ייקובס כחברת ההנהלה הראשונה של הסוכנות היהודית, כשותפה פעילה בעניינים הציוניים הבינלאומיים.
דוד בן-גוריון השפיע על הנהגת הדסה להשתלב בפעילות פוליטית ציונית, בין השאר, על ידי כך שהן היו הראשונות שהוצגה להן תוכניתו להקמת מדינה יהודית ריבונית בארץ ישראל.
הוא החשיב את הדסה כארגון מוביל ומשפיע אך רצה שהארגון ישרת את מטרותיו, כמו ששאף שכלל ארגוני ציוני אמריקה ישרתו אותם.
מועמדותה של ג'ייקובס להנהלת הסוכנות היהודית עלתה בכינוס החמישי של המועצה בז'נבה בשנת 1937, וג'ייקובס קיבלה את התפקיד לא כנציגת הדסה ובזכות עשיית הדסה למען היישוב, אלא בעקבות הסכמתם של החברים הלא ציוניים לוותר על מקום אחד בהנהלה, שהיה שמור להם.
תחת הנהגתה באותה התקופה, התנגדה הדסה לתוכנית החלוקה של ועדת פיל הבריטית בשנת 1937, במחאה נגד השטח הקטן שהוקצה למדינה היהודית שבדרך.
בשנת 1938, שנה לאחר בחירתה לתפקיד, התפטרה ג'ייקובס.
הסיבות לסיום תפקידה היו רבות, במסגרתן היא גרסה שחייב להיות שיתוף פעולה וחילופי מידע הדדי בין היישוב לבין הקהילות בתפוצות, ושהנהלת הסוכנות טועה במחשבתם שיהודים אמריקנים, בדגש על ציונים אמריקנים, אינם מבינים את הקשיים בארץ ישראל.
היא ביקשה שהסוכנות תפסיק לשלוח שליחים ומשלחות כושלות לארצות הברית, מכיוון שנסיעתם הייתה מסתיימת בדרך כלל ללא כל תוצאה.
היא האשימה את ההנהלה בהתעלמות ממנה, ובכך שלא הציעו לה תיקים.
היא קבלה על אפליה תקציבית של הסוכנות נגד קיבוצים, ושאר פרויקטים התיישבותיים הקשורים ליהדות ארצות הברית.
בשנת 1939 הייתה ג'ייקובס האישה הנציגה היחידה ל'ועידת השולחן העגול' בלונדון, בשמה הרשמי The St.
James Conference, שבמסגרתה מנהיגים בריטיים, ערביים, וציוניים דנו ללא הצלחה בפתרון הקונפליקט הערבי יהודי.
היוזמה להקמת בית החולים הדסה בהר הצופים
בשנת 1939 המשיכה ג'ייקובס בעיסוקיה הציוניים גם בתום תקופת כהונתה כנשיאת הדסה, והייתה אחראית ליוזמה להקמת בית החולים האוניברסיטאי הדסה –רוטשילד ובית הספר לרפואה בהר הצופים.
בית החולים, שהפך לבית חולים אוניברסיטאי בשיתוף עם האוניברסיטה העברית שינה את שמו מבית חולים רוטשילד ל:"בית החולים האוניברסיטאי של "הדסה" על שם מאיר רוטשילד", שמטרתו הייתה להיות מוסד רפואי מחקרי, מתקדם עם התמחות 'מדעית'.
המודל היה אמריקני, כאשר במסגרתו ליד בתי חולים מובילים מוקמים מוסדות הוראה לרפואה, מעבדות מחקר, ובתי ספר לאחיות.
ארגון ועדת החירום של הדסה בארץ ישראל
בשנת 1940, ארגנה ג'ייקובס את ועדת החירום של הדסה בארץ ישראל, שפיקחה על ענייני הארגון ביישוב באותה התקופה.
חברה הקרוב של ג'ייקובס ד"ר יהודה לייב מאגנס, נשיא האוניברסיטה העברית באותה העת, קיבל ממנה את המינוי לכהן כיו"ר מועצת החירום של הדסה בזמן מלחמת העולם השנייה, והוא היה מוכן לקיים ויתורים מול התושבים הערבים.
הובלת יחסי ערבים יהודים בארץ ישראל
בין השנים 1936–1943 הובילה ג'ייקובס את הוועדה לחקר יחסי ערבים יהודים.
ג'ייקובס, בדומה לחברות נוספות בהנהגת הדסה, התעניינה במידה רבה ביחסי ערבים-יהודים בארץ ישראל.
יוזמה זו סימנה את הפעם הראשונה שארגון ציוני אמריקני התעניין באופן רשמי בבעיית יחסי ערבים-יהודים בארץ ישראל, וזאת בעקבות מהומות ערביות והגבלות של הבריטים בנושא הגירה יהודית בשנות ה-1930 המאוחרות.
הוועדה, שפעלה עד 1943, קיימה דיונים פרטיים בנושא ונפגשה עם מומחים אמריקנים לנושאי המזרח התיכון, ומנהיגים ציונים מארץ ישראל כדי לדון בדרכים שמטרתם להקל במתח בין ערבים ליהודים.
לוועדה היו שני גלגולים, בדחיפתה של ג'ייקובס, כאשר הגלגול הראשון היה בתחילת שנות ה-1930 אבל לא הייתה התעניינות מצד החברות של הדסה והן לא רצו לעסוק בכך.
הגלגול השני התחיל בסוף שנות ה-1930, והוועדה הוגדרה כ'פרויקט מחקרי' למציאת פתרון לסכסוך היהודי-ערבי, ובכך בעצם ניסו להימנע מלצבוע את הוועדה כנושא פוליטי שהיה גורר התנגדויות.
ג'ייקובס חלקה את ערכיה של הנרייטה סאלד בכך שקיוותה שיחסי יהודים וערבים ישתפרו, ותרמה תרומה משמעותית בכך לקידום השלום.
היא חשבה שכדי להגיע לפשרה עם הערבים, מאוד חיוני להכיר את התרבות, וזאת אף על פי שדעתה לא הייתה פופולרית.
דוד בן-גוריון התנגד לכל ההצעות של ג'ייקובס והציע שהוועדה תתפקד כחלק ממערכת ההסברה הציונית, ושתהדוף את טיעוני הערבים בקרב מקבלי החלטות בארצות הברית ולא תציע החלטות פרקטיות בנושאים הערביים.
תחת הנהגתה של ג'ייקובס הוועדה אספה חומרים שהובילו לפרסום מספר כרכים על התרבות הערבית.
המחקר היווה תמריץ לניתוח נוסף שבוצע על ידי קרן אסקו (Esco Foundation for Palestine),שבו ג'ייקובס השתתפה, ולהקמת מועצת המחקר של המזרח התיכון.
עם זאת, בתוך הדסה הייתה התנגדות לנושא חקר היחסים בין יהודים לערבים, עד שג'ייקובס הרגישה שהנושא לא שווה את סיכון בריאותה הנפשית והפיזית.
בנובמבר 1941 הצהירה הדסה בהשפעת בן-גוריון ותומכיו ב'הסתדרות ציוני אמריקה' על תמיכת הארגון בהקמת התאגדות - "קומונוולת" (commonwealth) יהודי בארץ ישראל.
במאי 1942 השתתפה הדסה בוועידת בילטמור והביעה תמיכה בשמונת הסעיפים לרבות בהקמת 'קומונוולת' יהודי בארץ ישראל, ביטול הספר הלבן של שנת 1939, והקמת צבא יהודי.
בשנת 1943 התפקיד של ג'ייקובס נלקח על ידי הרב אבא הלל סילבר שעמד בראש ועדת החירום ליחסי ציונות כלליים.
בהמשך הוועדה הפכה למחלקת המחקר של המועצה הציונית.
ג'ייקובס הייתה קרובה יותר בדעותיה לדעותיהם של ד"ר יהודה לייב מאגנס ולאנשי 'ברית שלום' שדגלו במדינה דו לאומית.
בשנת 1943 הוקם ארגון 'איחוד' שהיה מבוסס על הרעיון שיש לבצע איחוד בין ערבים ליהודים כדי לבנות את ארץ ישראל על בסיס שלום, הבנה הדדית וחינוך, ורוז ג'ייקובס הצטרפה לארגון.
'איחוד' הונהג על ידי מאגנס, ועל חברי וחברות הוועד נמנו גם: הנרייטה סאלד, ומרטין בובר.
התומכים של ה'איחוד' היו ממוצא מערב אירופאי, ממעמד הביניים וליברליים.
הם היו קבוצה "יוקרתית" בשל עושרם, מעמדם החברתי, והישגיהם האינטלקטואליים.
אף על פי שחברי 'איחוד' היו מחויבים לעקרונות הציוניים לזכות השיבה היהודית ולהקמת מדינה יהודית אוטונומית בארץ ישראל, הארגון העדיף "סדר דו לאומי" המכיר בזכויות של הערבים הפלסטינים ל"חיים לאומיים אוטונומיים".ההזדהות של סאלד עם 'איחוד' יצרה מחלוקת גדולה והדסה התנגדה לה בשל כך.
ג'ייקובס מאוד נפגעה מיחס זה של חברות הדסה, ודיווחה לסאלד שהיא מתקשה להבין את הדסה, שלא יוצרת בידול משל עצמה על ידי אימוץ האג'נדה של 'איחוד', ובמקום זאת מיישרת קו עם הארגונים הגבריים.
לאחר שנת 1943 פרשה ג'ייקובס מתפקידיה בהדסה, כי גרסה שהנושא הערבי יהודי הוא נושא מרכזי שהיה יכול לבדל את הדסה מכל הארגונים האחרים, ושהיא לא יכלה לסבול את ההתנגדות ואת המחלוקת שעבודתה יצרה בתוך הארגון, במיוחד לאור העובדה שהנושא הגיע כבר לפסים אישיים.
ג'ייקובס אמרה לחבריה שהיו מודאגים מפרישתה מהארגון שהייתה משויכת אליו למעלה מ-30 שנה:
לאחר מלחמת העולם השנייה שהסתיימה בשנת 1945, כיהנה ג'ייקובס בתפקיד בכיר בקרן אסקו (Esco Foundation for Palestine), אשר גייסה כספים ותרמה לפיתוח תעשייתי בארץ ישראל (מאוחר יותר מדינת ישראל).
בשנת 1951 קידמה ג'ייקובס במסגרת תפקידה כיו"ר קרן אסקו את הקמתו של מרכז התרבות בקיבוץ עין גב שבכנרת, באמצעות תרומה של הקרן בסך של 150,000 דולר.
ג'ייקובס גם כיהנה כחברת הוועד המנהל של 'סוכנות הידיעות היהודית'
בשנת 1937 עם סיום כהונתה של רוז ג'ייקובס כנשיאה הצביעה ועידת הדסה לתרום למענה יער על שמה בארץ ישראל, וג'ייקובס הונצחה בשתילת יער על שמה במפרץ חיפה.
בשנת 1958 שמה של ג'ייקובס הונצח על ידי הסוכנות היהודית בירושלים, במבנה של פרויקט 'עליית הנוער' שהיה קרוי דאז בשם 'וילה רוזמרי ע"ש הנס בייט', וזאת לרגל ציון יום הולדתה ה-70 של ג'ייקובס, ובהוקרה לפעילותה לקידום 'עליית הנוער'.
רוז גיל ג'ייקובס נפטרה בניו יורק ב-14 באוגוסט 1975.
רוז היילברון הייתה יהודיה בריטית, שכיהנה כשופטת בבית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת.
בנוסף, הייתה האישה השנייה אשר התמנתה בתור שופטת בית המשפט העליון אחרי אליזבת' ליין .
היילברון נולדה בליברפול, הצעירה בשתי בנותיהם של זוג יהודים, נלי ומקס היילברון.
האם, נלי (לבית סאמרס) הייתה בתם של זוג מהגרים יהודים, מפולין וגרמניה והאב, מקס היה גם הוא בנם של זוג מהגרים יהודים, מגרמניה ומארצות הברית.
מקס היילברון היה מלונאי אשר נהג לארח פליטים - מהגרים יהודים.
היילברון התמחתה בעיקר בתחומי דיני נזיקין, ודין פלילי.
ניתן להניח כי עלייתה המהירה בדרגות בית המשפט מקורה בעובדה כי גברים רבים גויסו לצבא בעת מלחמת העולם השנייה, היות שבאותה עת הייתה עורכת דין למשך שש שנים.
ב-1944 הייתה היילברון פרקליטה זוטרה בתיק "קונסטנטין נגד מלונות אימפריאל", תביעה של שחקן הקריקט ההודי, לירי קונסטנטין, על כך שלא הורשה להיכנס למלון בגלל צבע עורו.
בשנת 1946, בתיק "אדמס נגד ניילור", היא ייצגה שני נערים אשר נפצעו בשדה מוקשים ברצועת החוף בין קרוסבי לסאות'פורת, בתביעה נגד קצין בצבא; הערעור לבית הלורדים, שלא התקבל, תרם לחקיקת חוק הליכי הכתר בשנת 1947.
עד 1946, היילברון לקחה חלק בעשרה משפטי רצח, ובשנת 1949, רק כמה חודשים לאחר הולדת ביתה, היא הייתה אחת משתי הנשים הראשונות אשר מונו ל"מועצת למלך" בתור עורכת דין (בעוד האישה השנייה הייתה הלנה נורמנטון).
בגיל 34, הייתה היועצת למלך הצעירה ביותר מאז תומאס ארסקין בשנת 1783 כאשר היה בן 33. היילברון נהייתה לדמות מוכרת, במיוחד בעיר הולדתה כאשר בשנים 1949–1950 הייתה האישה הראשונה שהובילה את ההגנה בתיק רצח.
הפושע ג'ורג' קלי הואשם שירה למוות בסגן מנהל בית הקולנוע "קמאו" בליברפול, והתיק נודע בשם "הרצח בקמאו".
דווח שקלי אמר שאינו רוצה שאישה תגן עליו, אך מאוחר יותר הוא שיבח אותה על הגנתה.
בעקבות המשפט, העיתון דיילי מירור בחר בהיילברון לאשת השנה שלו.
היילברון לא הצליחה להציל את קלי מן הגרדום, אך בית המשפט לערעורים ביטל את הרשעתו בשנת 2003.
הצלחותיה של היילברון בשנים 1950–1955 כוללות הגנה על ארבעה גברים שהואשמו בתליית ילד במהלך פריצה, כאשר הצליחה להראות כי מות הילד היה תאונה.
כמו כן, היילברון שימשה כעורכת הדין של לואיס בלום, עורך דין מהעיר הרטלפול, אשר הואשם ברצח הפילגש שלו במשרדו, אך בסופו של דבר הורשע בהריגה.
לעומת זאת, בשנת 1953 היא כשלה בהוכחת חפותו של ג'ון טוד שהואשם ברצח של מוכר בחנות בעיר איינטרי.
היילברון הובילה מספר תיקים חשובים נוספים במהלך הקריירה שלה.
בנובמבר 1956 מונתה היילברון בתור שופטת במשרה חלקית בבית משפט מחוזי של העיר ברנלי והייתה האישה הראשונה שמונתה לתפקיד זה באופן רשמי.
בשנת 1957 היא הייתה האישה הראשונה ששימשה כנציבה בבתי המשפט של אסיז.
היילברון הובילה מספר רב של תיקים פליליים בזמנה במחוז הצפוני בין השנים 1979 ל-1982.
בשנת 1975, מזכיר המדינה, רוי ג'נקינז, מינה את היילברון לשופטת בוועדה בנושא חוקי אונס.
הוועדה החליטה כי זהות מתלונני האונס תישאר חסויה, וכי הסנגור יהיה מוגבל בחקירתו של המתלונן בנוגע להיסטוריית חיי המין שלו במטרה לפגוע בפרופיל המשפטי שלו.
בשנת 1976, הפכה לחברה עמיתת כבוד במכללת "ליידי מרגרט הול" אשר שייכת לאוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1968, הפכה לחברה ותיקה ב"גרייז אין", והייתה האישה הראשונה שהובילה אחת מ"אכסניות המשפט" כאשר הפכה לאמרכלית שלהם בשנת 1985. היילברון פרשה מתפקידה כשופטת בשנת 1988.
תחביביה כללו הליכה וגולף, והייתה חברה בארגון סורופטימיסט, ארגון בינלאומי של נשים בעלות מקצוע ונשות עסקים במטרה לקדם את מעמד האישה בעולם ומאבק למען זכויות אדם.
היילברון זכתה לתואר אלופת כבוד בצבא הנשים הבריטי.
דווח כי היילברון הייתה האישה הראשונה בליברפול שלבשה שמלת ערב באורך השוקיים.
בורשטיין היה רופא יועץ בבית החולים בליברפול.
הידע הרפואי של בורשטיין הועיל להיילברון בתיקים שונים במהלך הקריירה שלה.
ביתה של היילברון, הילרי, שנולדה בשנת 1949, גם נהייתה לעורכת דין ובשנת 1987 מונתה לחברה במועצת המלכה, והייתה האישה ה-29 שזכתה בכבוד זה.
היילברון ובעלה עברו מליברפול ללונדון כאשר מונתה לשופטת בבית המשפט העליון.
היא נפטרה בבית אבות באיסלינגטון מדלקת ריאות ואיסכמיה מוחית, הותירה אחריה בעל ובת.
ביוגרפיה של רוז היילברון פורסמה על ידי ביתה בשנת 2012.
רוז טיקו היא דמות בדיונית מסדרת הסרטים "מלחמת הכוכבים".
טיקו הופיעה לראשונה בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 8: אחרוני הג'דיי ולאחר מכן גם בסרט ההמשך, מלחמת הכוכבים - פרק 9: עלייתו של סקייווקר.
הדמות מגולמת על ידי קלי מארי טראן.
דמותה של רוז חברה במחתרת הנלחמת נגד המסדר הראשון.
בסרט 8 רוז הייתה אחת מהדמויות הראשיות ויצאה ביחד עם פין למשימה לחדור לחללית הדגל של המסדר הראשון כדי לנטרל את יכולת המעקב שלה.
בפרק 9 תפקידה פחת משמעותית.
רוז ססיל אוניל הייתה קריקטוריסטית, מאיירת, אמנית וסופרת אמריקאית.
היא בנתה קריירה מצליחה כמאיירת ספרים ומגזינים והפכה בגיל צעיר למאיירת המסחרית הצעירה ביותר בארצות הברית.
אוניל זכתה לתהילה בינלאומית בכך שיצרה את ה-Kewpie , הדמות המצוירת הנפוצה ביותר עד מיקי מאוס.
אוניל כתבה גם כמה רומנים וספרי שירה, והייתה פעילה בתנועת הזכויות של הנשים.
רוז ססיל אוניל נולדה ב־25 ביוני 1874 בוילס-באר בפנסילבניה.
הוריה היו ויליאם פטריק הנרי ואליס ססיליה סמית אוניל.
היו לה שתי אחיות קטנות יותר, לי וקליסטה, ושלושה אחים קטנים: יו, ג'יימס וקלרנס.
אביה היה מוכר ספרים ממוצא אירי שאהב ספרות, אמנות ותיאטרון.
אמה הייתה מוזיקאית, שחקנית ומורה מוכשרת.
רוז אוניל גילתה את כשרונותיה ואהבתה לאמנות וכתיבה בגיל צעיר מאוד.
בגיל שלוש עשרה נכנסה לתחרות רישום לילדים בחסות חברת העיתונות "אומהה הראלד" וזכתה בפרס הראשון על רישומה, שכותרתו "פיתוי מוביל לתהום".
בתוך שנתיים, אוניל סיפקה איורים לפרסומי העיתונות המקומית Excelsior ו-The Divide Great כמו גם לכתבי-עת אחרים.
ההכנסה סייעה לפרנס את משפחתה, שאביה נאבק לכלכל אותה כמוכר ספרים.
אוניל למדה בבית הספר קתולי באומהה.
כדי לעזור בטיפוח כישרונות בתו, הביא אותה אביה לניו יורק בשנת 1893 כדי לעזור בפיתוח הקריירה שלה.
הם עצרו בשיקגו בדרך לביקור בתערוכה הקולומביאנית העולמית שם ראתה לראשונה ציורים ופסלים גדולים.
עד אז היא ראתה יצירות כאלה רק בספרי אביה.
אוניל נותרה להתגורר עם נזירות מסנט רג'יס, מנזר בעיר ניו יורק.
הנזירות ליוו אותה למו"לים שונים למכור יצירות מתוך תיק העבודות שלה.
היא הצליחה למכור את רישומיה להוצאות לאור והחלה לקבל הזמנות נוספות.
איורים מאת אוניל הופיעו בגיליון המגזין True ב-19 בספטמבר 1896, והפכו אותה לקריקטוריסטית האמריקאית הראשונה שפורסמה.
בזמן שאוניל התגוררה בניו יורק, אביה קנה חווה על שטח קטן בהרי אוזרק שבדרום מיזורי שנקראה בונייברוק.
במהלך תקופה זו אוניל חוותה הצלחה ניכרת לאחר שהצטרפה לצוות של "פאק" (Puck), מגזין הומור אמריקני, שם הייתה האשה היחידה בצוות.
בשנת 1909 היא החלה בעבודות כציירת פרסומות, ותרמה איורים למגזיני הרפר ולייף.
בשנת 1892, בעת שהייתה באומהה, פגשה בחור צעיר מווירג'יניה בשם גריי לאתם, שאיתו התחתנה בשנת 1896. הוא ביקר את אוניל בניו יורק, והמשיך לכתוב לה כשנסעה למיזורי לראות את משפחתה בשנת 1896. בדאגתה לרווחת משפחתה, אוניל שלחה כסף רב הביתה.
בשנים שלאחר מכן אוניל לא הייתה מרוצה מחיי הנישואים עם גריי לתאם, כיוון שהוא אהב "לחיות גדול" והיה מהמר, ונודע כנער שעשועים.
אוניל גילתה שלאתם, עם טעמיו היקרים מאוד, בזבז את כספה על עצמו.
אוניל עברה למחוז טאני, מיזורי, שם הגישה בקשת גירושין בשנת 1901, וחזרה להוריה.
גריי לאתם נפטר באותה שנה, וכמה מקורות מציינים כי אוניל התאלמנה.
בסוף שנת 1901 החלה אוניל לקבל מכתבים אנונימיים ומתנות בדואר.
נודע לה כי הם נשלחו על ידי הארי לאון וילסון, עורך עוזר בעיתון שעבדה עבור "פאק".
אוניל ווילסון התארסו בסגנון רומנטי זמן קצר לאחר מכן, והתחתנו בשנת 1902.
לאחר ירח דבש בקולורדו, הם עברו לבונייברוק, שם התגוררו במשך מספר חורפים.
במהלך שלוש השנים הראשונות בעלה הארי כתב שני רומנים, "אריות האדון" (1903) ו"הבוס של ארקדי הקטן" (1905), ששניהם אויירו על ידי רוז.
אחד הרומנים המאוחרים של הארי, Ruggles of Red Gap, היה פופולרי והפך לכמה סרטי קולנוע, כולל סרט אילם, "טוקי" בכיכובם של צ'ארלס לוטון, וגרסה מחודשת בשם Fancy Pants בכיכובם של לוסיל בול ובוב הופ.
הארי ורוז התגרשו בשנת 1907.
בשנת 1904 פרסמה אוניל את הרומן הראשון שלה, "אהבות אדווי", אותו גם איירה.
ככל שהזדמנויות חינוך הועמדו לרשותן במאה ה -19, הפכו אמניות נשים לחלק מארגונים מקצועיים, וחלקן הקימו עמותות אמנות משלהן.
יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים נחשבו לנחותות, וכדי לסייע להתגבר על הסטרוטיפ הנחות, נשים הפכו, על פי היסטוריונית האמנות לורה פריטו, "קולניות ובטוחות יותר ויותר" בקידום עבודות נשים, וכך הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של האישה המשכילה, המודרנית, חופשייה יותר -"האשה החדשה".
בשם זה כונתה תנועת נשים שבה אוניל הייתה מעורבת מאוד.
לדברי פריטו, אמניות "מילאו תפקיד מכריע בייצוג ה"אישה החדשה", והדגימו זאת בדרך חייהן".
עם כניסת נשים לקהילת האמנים, שכרו המו"לים נשים כדי ליצור איורים המתארים את העולם מנקודת מבט של האישה.
מאיירות מצליחות נוספות היו ג'ני אוגוסטה בראונסקום, ג'סי וילקוקס סמית, אליזבת שיפן גרין, ויולט אוקלי.
בשנת 1908, אוניל החלה להתרכז בהכנת יצירות אמנות מקוריות, ובתקופה זו היא יצרה את הדמויות הקוויפיות הגחמניות שעבורן התפרסמה.
שמה של הדמות שיצרה הייתה "Kewpie", נבע מקופידון, אל האהבה הרומי.
לדברי אוניל, היא הייתה באובססיה לרעיון הדמויות הכרוביות, עד כדי כך שהיו לה חלומות עליהם: "חשבתי הרבה על הקופיס עד שהיה לי חלום עליהן, שהן עושות מעשי קונדס אקרובטיים על שמיכת המיטה שלי.
היא תיארה אותן כ"מעין פייה עגולה קטנה, שהרעיון היחיד שלה הוא ללמד אנשים להיות עליזים וחביבים בו זמנית".
דמויות ה-Kewpie הופיעו בצורת קומיקס בשנת 1909 בגיליון של "ליידיס הום ז'ורנל".
פרסומים נוספים של הקומיקס Kewpie היו במגזינים אחרים לנשים, שעזרו לקריקטורה לצמוח בפופולריות רבה.
בשנת 1912 "ג'יי די קסטנר", חברת חרסינה גרמנית, החלה בייצור בובות Kewpie, ובאותה שנה נסעה אוניל למפעל בוולטרסאוזן שלהם כדי לפקח על ייצור הבובות.
גרסאות מאוחרות יותר של הבובות היו מורכבות יותר והפכו לצעצועים הראשונים המשווקים בהמונים בארצות הברית.
כאשר אוניל עלתה לתהילה, היא צברה מוניטין ציבורי כבוהמיסטית, והפכה לתומכת נלהבת בזכויות נשים.
ההצלחה של הקופיס הכניסו לה הון של 1.4 מיליון דולר, איתם רכשה נכסים כולל בוניברוק, דירה בפארק וושינגטון סקוור בגריניץ' וילג', טירת קראבס בקונטיקט, וילה באי קאפרי, איטליה.
בשיא ההצלחה של הבובה, אוניל הייתה המאיירת הנשית בעלת השכר הגבוה ביותר בעולם.
אוניל הייתה ידועה היטב בחוגים האמנותיים של העיר ניו יורק, ובאמצעות העמותה שלה, היא הייתה ההשראה לשיר "שושנת כיכר וושינגטון".
אוניל המשיכה לעבוד, למרות העושר הגדול שלה.
היא התעמקה בסוגי אמנות שונים.
היא למדה פיסול אצל אוגוסט רודין והיו לה כמה תערוכות של פסלים וציורים בפריז ובארצות הברית.
עבודות אלה היו ניסיוניות באופיין והושפעו במידה רבה מחלומות ומיתולוגיה.
בהיותה במקום, היא נבחרה ל-Société Coloniale des Artistes Français בשנת 1921, והיו תערוכות של פסליה בגלריה בפריז ובגלריות ווילדנשטיין בניו יורק בשנת 1921 ו-1922, בהתאמה.
בשנת 1927 חזרה אוניל לארצות הברית, ועד שנת 1937 התגוררה בבוניברוק.
בשנות הארבעים של המאה העשרים היא איבדה את מרבית כספיה ונכסיה, בין השאר בשל הוצאותיה הגדולות, והתמיכה המלאה במשפחתה.
השפל הגדול פגע גם בהונה של אוניל.
באותה תקופה, עבודתה כבר לא הייתה מבוקשת.
לאחר שלושים שנות פופולריות, דעכה דמותה של Kewpie והצילום החליף את האיור ככלי מסחרי.
אוניל התנסתה ביצירת בובה חדשה, ובסופו של דבר יצרה את דמות שקראה לה "הו הו הקטן" שהיה דומה לבודהה כתינוק צוחק.
אוניל הפכה לאישיות בולטת בקהילה ברנסון, מיזורי, תרמה את זמנה ויצירות האמנות שלה לבית הספר באוזרק שבפוינט אאוט, מיזורי, ונשארה פעילה בקהילה האמנותית המקומית.
ב־6 באפריל 1944 נפטרה אוניל מאי ספיקת לב בבית אחיינה בספרינגפילד, מיזורי.
היא נקברה בבית הקברות המשפחתי בבונברוק הומסטד, ליד אמה וכמה מבני משפחה.
רוז אנטוניה מריה ואלאן הייתה היסטוריונית של אמנות צרפת, חברת המחתרת הצרפתית, קפטן בצבא הצרפתי ואחת הנשים המעוטרות ביותר בהיסטוריה הצרפתית.
היא פעלה בתקופת מלחמת העולם השנייה, וסיכנה את חייה במשך 4 שנים על ידי תיעוד בסתר בפירוט רב של יצירות האומנות שנבזזו על ידי הגרמנים הנאצים.
רוז ואלאן נולדה בסנט אטיין-דה-סן-ז'ואר (Saint-Étienne-de-Saint-(Geoirs במחוז איזר בצרפת, למשפחה דלת אמצעים.
אביה פרנסואה ואלאן (François Valland), היה נפח במקצועו, ואִמָּהּ רוז מריה ויארדֶן (Rose Maria Viardin), היא שעודדה אותה ללמוד.
בשל המצב הסוציו-אקונומי הנמוך של המשפחה, קיבלה ואלאן מלגת לימודים למדרשה להכשרת מורים והייתה תלמידה מחוננת.
בשנת 1918, סיימה את הלימודים במטרה להפוך למורה לאמנות.
לאחר מכן, למדה אָמָּנוּת בבית הספר לאָמָּנֻיּוֹת יפות (École nationale des beaux-arts de Lyon) וסיימה את הלימודים בשנת 1922. בהמשך, ניגשה לבחינת כניסה בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות בפאריס, וקיבלה את הציון הגבוה ביותר, שהקנה לה אפשרות לקבל מלגת לימודים ולהתמחות במשך שנתיים נוספות ללא תשלום במוסד לימודים זה.
בתום הלימודים (1925), החלה ללמד ציור בבית ספר תיכון.
במקביל למדה היסטוריה של האמנות במוסד להשכלה גבוהה הנמצא בארמון הלובר (École du Louvre) ובאוניברסיטת פריז.
בשנת 1933 השלימה את הלימודים, וקיבלה תעודת בגרות מיוחדת מבית הספר לובר.
ואלאן המשיכה ללימודי תואר שני בקולג' דה-פראנס.
תוך כדי לימודיה, התקבלה בשנת 1932, לעבוד בהתנדבות בתפקיד עוזר האוֹצֵר בגלריה ז'ה דה פום, שהייתה שלוחה של מוזיאון הלובר, ושכנה בפינה הרחוקה של גני טווילרי.
אולם, שלא כמו מתנדבים אחרים במוזיאונים היא נאלצה גם לדאוג לפרנסתה.
היא לא הייתה נאה במיוחד, ונהגה ללבוש בגדים פשוטים ומיושנים.
גובהה היה מטר שישים ושבעה ס"מ, שערה אסוף בפקעת, עיניה חומות והרכיבה משקפיים עגולים עדינים.
לדברי ז'אק ז'וז'אר, הממונה עליה, הייתה אישה אמינה, עצמאית מאוד, בעלת חוש הומור ותמיד עליזה.
היא גם לא נהגה להפעיל את קסמיה הנשיים על גברים.
בתום מלחמת העולם השנייה, ניהלה מערכת יחסים עם ד"ר ג'ויס הלן הר (Dr .Joyce Helen Heer), שהייתה מזכירה-מתורגמנית, ילידת העיר ליברפול, בשגרירות ארצות הברית.
שתי הנשים חלקו דירה ברחוב נאוואר ברובע החמישי של פריז.
הקשר ביניהן נמשך עד מותה של הר מסרטן השד (1977-1917), והיא נקברה בחלקת הקבר של משפחת ואלאן.
רוז ואלאן נפטרה בשנת 1980, ונקברה בעיר הולדתה סנט אטיין-דה-סן-ז'ואר.
זמן קצר לאחר פלישת גרמניה הנאצית לצרפת (מאי-יוני 1940), הם החלו לבזוז יצירות ואוספי אמנות, בצורה שיטתית ברחבי המדינה, ממוזיאונים ומאנשים פרטיים - בעיקר מיהודים שנאלצו לעזוב את ביתם בחופזה.
שוד הנכסים ואוספי האומנות נעשה באמצעות "הצוות המיוחד לאמנות פלסטית" (Sonderstab Bildende Kunst), בפיקודו של רייכסלייטר אלפרד רוזנברג לשטחים הכבושים (Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg für die besetzten Gebiete- ERR).
יותר מ-20,000 יצירות אמנות נבזזו, ביניהן יצירות שהיו שייכות למשפחת רוטשילד, משפחת קהאן, לסוחר האמנות פול רוזנברג, דוויד-וייל ועוד.
מבנה גלריית הז'ה דה-פום שהולאמה על ידי הגרמנים, שימש מחסן מרכזי למיון היצירות שנשדדו עד שהועברו לגרמניה.
מפקד הגלריה מטעם הגרמנים בתקופה זו היה קולונל קורט פון בהר (Baron Kurt von Behr).
בשנת 1941, ביקש ממנה ז'אק ז'וז'אר להישאר ולהמשיך לעבוד בז'ה דה פום, הואיל ואוצר הגלריה אנדרה דזארואה (Andre Dézarrois) חלה.
היא מונתה אחראית על הגלריה ועל יצירות האמנות שבתוכה, והחלה לקבל תשלום על עבודתה.
במשך 4 שנים, עקבה, רשמה ותיעדה בסתר במדויק את פרטי היצירות שהגיעו לאחסון והועברו מהגלריה לגרמניה.
20,000 יצירות אמנות הגיעו לז'ה דה-פום והיא הצליחה לתעד את רובן.
זאת ועוד, היא שמרה בסוד מפני הגרמנים את העובדה שהבינה את שפתם.
למעשה, מעולם לא למדה את השפה בצורה מסודרת.
ידיעותיה בשפה שהייתה אז בשימוש נרחב, נרכשו בזמן שטיילה מספר פעמים בגרמניה בשנות ה־20 וה־30 של המאה ה־20, או בהקשבה לשיחות נהגי המשאיות, האורזים והשומרים שהועסקו על ידי הגרמנים.
באופן זה הצליחה ללמוד ולקבל מידע על היצירות שנבזזו, והועברו ישירות לתחנות הרכבת.
ואלאן נהגה לדווח בקביעות לז'וז'אר, שהיה גם מנהל "איגוד המוזיאונים הלאומיים" (Réunion des Musées Nationaux), על הביזה והשוד של יצירות האמנות על ידי הנאצים.
זאת ועוד, היא סיכנה את חייה כדי לספק מידע למחתרת הצרפתית, על משלוחי היצירות שהועמסו על רכבות, כדי שאנשי המחתרת הצרפתית לא יפגעו ויפוצצו בטעות רכבות המכילות יצירות אומנות, בדרכן לאחסון במקומות מסתור מחוץ לצרפת.
קצינים נאצים בכירים הגיעו לז'ה דה-פום כדי לבחור ציורים עבור המוזיאון שהיטלר תכנן להקים בעיר לינץ.
אחד מהם היה הרייכסמרשל הרמן גרינג, ואלאן נכחה בביקורים אלה.
גרינג ביקר בז'ה דה פום למעלה מ-20 פעם, לצורך בחירת יצירות אומנות עבור המוזיאון המתוכנן בלינץ, אך גם כדי להעשיר את אוספו הפרטי.
בנושא זה, אף דאג גרינג להוציא מהיטלר אישור, כי בעל הזכות הראשון לבחירת היצירות יהיה היטלר, השני – הרמן גרינג והשלישי יהיה רייכסלייטר אלפרד רוזנברג.
כך למעשה, הפך ארגון ה-ERR לארגון הביזה הפרטי של גרינג.
ב־1 באוגוסט 1944, שבועות ספורים לפני שחרור פריז, שאמור היה להתקיים ב־25 באוגוסט 1944, נודע לוואלאן כי קולונל קורט בהר מתכוון להעביר לגרמניה יצירות אמנות רבות ולרוקן את הגלריה.
היצירות כללו ציורים מודרניים, שהעברתם נזנחה עד לשלב זה.
בנוסף, הגיע לאוזניה מידע, כי יצירות האמנות שנאספו והועמסו על משאיות מיוחדות שהוקצו למטרה זו, מועברות לתחנת הרכבת אוברווילייה הממוקמת בפרברי פריז.
ב־2 באוגוסט 1944, נארזו 967 ציורים גנובים, בתוך 148 תיבות שכללו יצירות אומנות, ביניהם נכללו יצירותיהם של גדולי אמנות הציור: ז'ורז' בראק, פול סזאן, אדגר דגה, ראול דופי, פול גוגן, אמדאו מודיליאני, פבלו פיקאסו, אנרי טולוז-לוטרק ומוריס אוטריו.
הארגזים המלאים ביצירות הועמסו על 5 קרונות מטען, שהמתינו לחיבורם ל־46 קרונות נוספים, אשר אמורים היו להכיל ריהוט שנבזז בידי ארגון ביזה נאצי אחר בפיקודו של פון בהר והיו מיועדים להעברה, אולם הקרונות עדיין היו ריקים.
אלא שהרכבת לא יצאה מהתחנה בהתאם ללוח הזמנים המקורי, משום שקרונות המשא האחרים טרם הועמסו.
ואלאן הצליחה להעביר עותק "צו המשלוח" הגרמני לז'וז'אר, אשר דאג להעביר את המידע למחתרת הצרפתית.
בצו נרשמו ופורטו תוכנו של כל ארגז, מספרי קרונות המשא, מספר הרכבת, וכן נקודות היעד של כל קרון מטען: טירת קוגל בסנט גאורגן אים אטרגאו (Kogl Castle at Sankt Georgen im Attergau) באוסטריה ולמחסן ניקולסבורג (Nikolsburg depository) במוראביה.
ב־10 באוגוסט הייתה הרכבת מוכנה ליציאה, אך יציאתה לנקודות היעד התעכבה, בשל שביתת עובדי הרכבת הצרפתים, שגרמה לכך כי רכבות נתקעו על המסילות.
עם סיום השביתה, ולאחר שפונו המסילות, עברו יומיים נוספים ונגרם עיכוב נוסף ליציאת הרכבת.
הרכבת נאלצה להמתין בתחנה, בשל מתן קדימות לרכבות בעלות עדיפות גבוהה יותר, שהובילו חפצים אישיים ואזרחים גרמניים מבוהלים.
בסופו של דבר, עזבה הרכבת שמספרה היה 40044, והובילה 53 קרונות, את התחנה בדרכה לנקודות היעד.
היא הגיעה לתחנת הרכבת בלה בורז'ה ונעצרה שם בשל תקלה מכנית, אשר תוקנה על ידי הגרמנים ולאחר 48 שעות המשיכה בדרכה.
אך נוצר עיכוב חדש – המחתרת הצרפתית חיבלה בשני קטרים שעצרו את נסיעת הרכבת.
הפעם נעצרה הרכבת ונתקעה בתחנת הרכבת באולאני-סו-בואה (Aulany-sous-Bois).
ב־27 באוגוסט 1944, יומיים לאחר שחרור פריז, הגיעה לעיר אוגדת השריון השנייה של הצבא הצרפתי.
עם הגעתה, דווחו לה אנשי המחתרת הצרפתית על הרכבת התקועה ועליה 148 התיבות עם יצירות האמנות.
הפלוגה, שנשלחה לשם בפיקודו של גנרל לקלר גילתה שמספר תיבות נפרצו וכן נעלם אוסף שלם של כלי כסף.
לפיכך, הוחלט לשלוח ללובר 36 תיבות שהכילו יצירות חשובות של הציירים רנואר, דגה, פיקאסו, גוגן ואחרים.
רוב היצירות היו מאוספו של פול רוזנברג.
רצה הגורל ובנו, לויטננט אנדרה רוזנברג (André Rosenberg), פיקד על היחידה של צבא צרפת החופשית שבדקה ואבטחה את הרכבת.
במשך חודשיים הסתובבה ואלאן מתוסכלת ומדוכדכת עד שנרגעה כאשר קיבלה את הידיעה, שיֶתֶר הארגזים שהוצאו מהרכבת הועברו למקום מבטחים.
לאחר שחרור פריז על ידי כוחות בעלות הברית, נעצרה ואלאן כחשודה בשיתוף פעולה עם הנאצים.
היא שוחררה במהרה, לאחר שהתבררה פעילותה במסגרת העבודה במוזיאון.
בתום המלחמה, סירבה להעביר את רשימותיה, מכיוון שלא סמכה על איש, פרט לז'אק ז'וז'אר, וגם לו העבירה רק חלק מהרשימות.
ז'וז'אר דאג להכיר לה ולקשר אותה עם קפטן ג'יימס רורימר שהיה ממקימי יחידת "אנשי המונומנטים" (יחידת הצלת יצירות האמנות של בעלות הברית אחרי מלחמת העולם השנייה).
נדרשו מספר חודשים עד שהחליטה למסור לו את רשימותיה וגם אז, מסרה אותן טיפין טיפין.
רורימר ביקר יחד עם ואלאן במטה ה־ERR ובארבעה מחסני הארגון בפריז.
אחד המחסנים היה לוויטן (Lévitan), חנות כלבו בבעלות יהודית שנהפכה למחסן שאוחסן בו רכוש יהודי לאחר "מבצע ריהוט".
תוך כדי הביקורים עם ואלאן, הכתה ברורימר ההכרה, כי הנאצים שדדו לא רק ציורים, אלא גם חפצי יום־יום פשוטים שהיו שייכים ליהודים.
המידע של ואלאן הוביל לגילוי מחסני יצירות האומנות שנבזזו, והבולט ביותר היה בטירת נוישוונשטיין בדרום מדינת בוואריה, שבגרמניה.
בטירה אוחסנו יותר מ־20,000 יצירות גנובות.
ואלאן פיקחה על החזרתם של 1,400 ארגזי יצירות אמנות מהטירה לז'ה דה-פום.
יתר על כן, עזר התיעוד שלה לזירוז החזרתן של יצירות אמנות לבעליהן החוקיים.
לצורך הסיוע ועזרתה במאמצים לאתר ולהחזיר את יצירות האמנות שנגנבו, קבלה ב־4 במאי 1945, מינוי צבאי בדרגת לוטננט, ומאוחר יותר הועלתה לדרגת קפטן בארמייה הצרפתית הראשונה (French First Army).
ואלאן שירתה במשך 8 שנים, בגדוד שהיה ממוקם בגרמניה, בתפקיד אשת הקשר של ממשלת צרפת באזור הכיבוש בגרמניה, ובמסגרת ה"וועדה לאיתור והחזרת נכסים אומנותיים" (Commission de Récupération Artistique).
בתפקיד זה יזמה פנייה לאנשי הצוות הצבאי הגרמני (שאת שמותיהם תיעדה בפנקס בעת שעבדה בז'ה דה-פום בתקופת המלחמה), והצליחה לאמת את מיקומם של מספר אתרי אחסון נוספים, שלא היו ידועים בעבר.
בחודש פברואר שנת 1946, נקראה להעיד במשפטי נירנברג, שם התעמתה עם הרמן גרינג על היצירות שגנב.
באותה שנה (1946), אף מונתה כאחראית של מועצת הפיקוח הצרפתית (French Oversight Board), על פעילויות האמנויות היפות (Fine Arts).
במסגרת תפקידה עזרה לשקם ציורים, פסלים, מטבעות יקרי ערך, שטיחי קיר וגובלנים שהיו שייכים לצרפת.
ואלאן חזרה לצרפת בשנת 1953, ועם חזרתה מונתה אחראית על רכוש (Conservator) המוזיאונים הלאומיים בצרפת (Musées Nationaux).
שנה לאחר מכן (1954), נבחרה ליו"ר "הנציבות להגנת יצירות אמנות" (Chef du Service de protection des oeuvres d'art).
שמונה שנים לאחר שחזרה לצרפת (1961) כתבה את הספר "חזית האומנות" (Le front de l'art), על קורותיה בתקופת המלחמה (הספר פורסם שוב בשנת 1997).
היא פרשה לגמלאות בשנת 1968, אך המשיכה במאמציה לעזור ולפעול בקהילת אנשי האמנות, במטרה להשיב יצירות אמנות שנגנבו מצרפת במהלך המלחמה.
בשנת 2013, חובר דו"ח שהופנה לסנאט הצרפתי, ובו הועלתה ההשערה, כי אותרו כ־60,000 יצירות אמנות, וכ־3/4 מיצירות אלה הוחזרו לצרפת לפני שנת 1950, וזה הודות למאמציהם של רוז ואלאן, ה"וועדה לאיתור והחזרת נכסים אומנותיים" (Commission de Récupération Artistique) ובעלות הברית.
רוז ואלאן הקדישה את חייה להצלת יצירות אמנות גנובות, גבורתה ומסירותה הובילו את ממשלת צרפת ומדינות נוספות לְזַכּוֹתָהּ בהוקרה רבה.
ואלאן היא האישה המעוטרת ביותר בצרפת, אשר קיבלה בצרפת את התואר "אוֹצֵר".
דמותה שימשה השראה לבמאים, מפיקי סרטים, סופרים ועוד:
הסרט "הרכבת" בבימויו של הבמאי ג'ון פרנקנהיימר (John Frankenheimer), שהופק בשנת 1964, התבסס באופן רופף על ספרה, וכולל דמות בשם "Mlle Villard".
תפקידה של ואלאן בשימור האמנות הגנובה נדון כחלק מהספר והסרט התיעודי, "אונס אירופה" (The Rape of Europe).
בשנת 2006, כתבה הסנאטורית קורין בושו (Corinne Bouchoux) ספר ביוגרפי שהוא למעשה הדוקטורט שלה על רוז ואלאן בנושא "רוז ואלאן: התנגדות במוזיאון" (Rose Valland: Resistance at the Museum).
הספר תורגם לאנגלית בשנת 2013, עם הקדמה של רוברט מ' אדסל (Robert M.
ברומן שכתבה הסופרת שרה האוטלינג (Sara Houghteling) "תמונות בתערוכה" (2009), מבוססת דמותה של רוז קלמנט על רוז ואלאן.
בשנת 2009 הייתה ואלאן אחת הדמויות העיקריות בספרו של רוברט מ.
אדסל, "אנשי המונומנטים", אשר שימש גם כבסיס לסרטו "ציידי האוצרות" (The Monuments Men), בכיכובה של קייט בלאנשט ובבימוי ג'ורג' קלוני.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2014.
רוז כריסטיאן רפונדה היא פוליטיקאית גבונזית שכיהנה כראש ממשלת גבון מיולי 2020 עד ינואר 2023. רפונדה היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה במדינתה.
לפני כן כיהנה כראש העיר ליברוויל ולאחר מכן כשרת ההגנה של גבון מפברואר 2019 עד יולי 2020.
רפונדה נולדה בליברוויל והיא נמנית עם הקבוצה האתנית מפונגווה .
רפונדה בעלת תואר בכלכלה ובפיננסים מהמכון לכלכלה ופיננסים הגבונזי.
כיהנה כמשנה לסמנכ"ל הדיון וסמנכ"ל הכלכלה בבנק הדיור.
בחודש פברואר 2012, היא מתמנה לשרה לתקציב, לחשבונות ציבוריים ולשירות הציבורי בה היא מכהנת עד ינואר 2014.
בפברואר 2012 מונתה לתפקיד שרת האוצר והכלכלה.
בינואר 2014 נבחרה רפונדה לתפקיד ראש העיר ליברוויל, כשהיא מייצגת את המפלגה הדמוקרטית הגבונזית.
היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד ראש עיר בגבון מאז שנת 1956. בשנת 2019 היא הפכה בנוסף גם לנשיאת ארגון הערים המאוחדות והממשלות המשותפות באפריקה .
ב-12 בפברואר 2019 מינה נשיא גבון, עלי בונגו, את רפונדה לשרת ההגנה של גבון, לאחר ניסיון ההפיכה הכושל .
רפונדה החליפה בתפקיד את אתיין מסארד קבינדה מקאגה, חבר במשפחת בונגו, שכיהן בתפקיד משנת 2016.
ב-16 ביולי 2020, מונתה רפונדה לתפקיד ראש ממשלת גבון, לאחר שראש הממשלה הקודם, ז'וליין נקוגה בקאלה, פרש מתפקידו.
רפונדה היא האישה הראשונה שמכהנת בתפקיד זה.
מינויה מהווה את החלפת הממשל הרביעית שמבצע הנשיא מאז ניסיון ההפיכה הכושל.
מינויה של רפונדה התבצע במהלך משברים בריאותיים וכלכליים, על רקע התפרצות נגיף הקורונה וקריסת מחירי הנפט, אחד מהמשאבים העיקריים במדינה.
ב-9 בינואר 2023, מונתה רפונדה לסגנית נשיא גבון, והוחלפה בתפקידה כראשת הממשלה על ידי אלין קלוד בילי בי נזה.
רוז ויילדר ליין (5 בדצמבר 1886 – 30 באוקטובר 1968) הייתה עיתונאית, סופרת רומאנים וסיפורי מסע, והוגה פוליטית אמריקאית.
היא בתה של הסופרת האמריקאית לורה אינגלס וילדר.
יחד עם שתי סופרות נוספות, איין ראנד ואיזבל פטרסון, ליין ידועה כאחת ממייסדות התנועה הליברטריאנית האמריקאית.
ליין הייתה הבכורה בין ילדי לורה אינגלס ויילדר ואלמנזו ויילדר, והיחידה ששרדה עד בגרות.
בשנותיה הראשונות היו הוריה שרויים במחסור בשל מחלות ובשל יבולים הרוסים בזה אחר זה.
במהלך ילדותה עקרה המשפחה מספר פעמים: הם התגוררו עם קרובי משפחה במינסוטה, לאחר מכן בפלורידה, וחזרה לזמן קצר לדה סמט, דקוטה הדרומית, ואז התיישבו במנספילד, מיזורי, ב־1894. לימים, הקימו שם הוריה משק חלב ומטעי פירות.
היא למדה בבית ספר תיכון במנספילד ובקראולי, לואיזיאנה בזמן שהתגוררה עם דודתה, אלייזה ג'יין ויילדר, וסיימה את לימודיה ב־1904 במחזור בן שבע תלמידות.
האינטלקט והשאפתנות שלה ניכרים מהעובדה שהצליחה לדחוס שלוש שנים של לטינית בשנה אחת, ומכך שסיימה בציונים הגבוהים ביותר במחזור התיכון שלה בקראולי.
למרות הצלחתה בלימודים, לא זכתה לרכוש השכלה גבוהה, בשל מצבם הכלכלי של הוריה.
לאחר סיום התיכון, חזרה ליין לבית הוריה במנספילד ולמדה טלגרפיה בתחנת הרכבת של מנספילד.
מיעוט ההזדמנויות לנשים צעירות במנספילד תיסכל אותה, ובתחילת 1905 החלה לעבוד עבור וסטרן יוניון בסדליה, מיזורי.
בשנת 1906, עבדה ליין כמטלגרפת במלון מידלנד בקנזס סיטי.
במהלך חמש השנים הבאות, עבדה כמטלגרפת במקומות שונים במיזורי, באינדיאנה ובקליפורניה.
בשנת 1908 עברה ליין לסן פרנסיסקו, שם עבדה במשרד הטלגרף במלון פרמונט.
במארס 1909, באה ליין בברית נישואין עם סוכן מכירות, אמרגן, ועיתונאי לעת מצוא בשם קלר ג'ילט לֵיין.
זמן קצר לאחר שנישאו, ליין עזבה את עבודתה בווסטרן יוניון והזוג יצא למסעות ברחבי ארצות הברית לשם קידום יוזמות שונות.
בעת ששהו בסולט לייק סיטי בנובמבר 1909, ילדה ליין בטרם עת ולד מת.