tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעודו מקדם את הכפיל, ריאן גוסלינג העלה את "מסעות גוליבר", מה שגרם לבלאנט להגיב, "אנחנו לא מדברים על הסרט הזה".
בסוף שבוע הפתיחה שלו, הרוויח הסרט 6.3 מיליון דולר, ודורג במקום ה-8 בארצות הברית.
נתון זה מיקם אותו במקום ה-84 ברשימת הפתיחות הגרועות ביותר לסרטים שיצאו להפצה רחבה, על פי Box Office Mojo.
בסך הכול, הסרט הכניס 42.8 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, ו-194.6 מיליון דולר בשאר העולם, מה שהביא את הכנסותיו הכוללות ל-237.4 מיליון דולר ברחבי העולם, מול תקציב הפקה של 112 מיליון דולר.
ג'ק בלאק קיבל מועמדות לשחקן הקולנוע האהוב בטקס פרסי הבחירה של הילדים 2011, והפסיד לג'וני דפ.
בלאק היה מועמד גם לפרס פטל הזהב ל"שחקן הגרוע ביותר" , והפסיד לאשטון קוצ'ר .
מרבית ביקורות הקולנוע על הסרט היו שליליות יחסית.
ג'ק בלאק קיבל מועמדות ל"פרס פטל הזהב" לשחקן הגרוע ביותר של השנה.
מצד שני, הוא קיבל מועמדות ל"פרסי בחירת ילדי ניקלודיאון" בקטגוריית השחקן הטוב ביותר של השנה.
מסעוד מעארך (Maarek; ידוע גם בשם העט בן אמיתי; 1858–1941) היה מחלוצי העיתונות והספרות היפה בערבית יהודית בתוניסיה.
מסעוד מעארך נולד בתוניס בשנת 1858. קיבל חינוך מסורתי בילדותו, ולצד זאת השתלם בשפות זרות ובמיוחד בצרפתית.
בהשפעת רעיונות ההשכלה היה מעורב בפעילות עיתונאית וספרותית מגיל צעיר, ולאורך השנים היה לאחד הדמויות הבולטות בעולם הספרות והעיתונות בערבית יהודית בתוניסיה.
לאורך חייו היה מעורב בהקמתם ועריכתם של מספר רב של עיתונים וכתבי עת: חדשותיים, פוליטיים וספרותיים.
חלקם התפרסמו לזמן קצר, וחלקם נחלו הצלחה והופיעו במשך פרק זמן ממושך.
העיתון הראשון שהיה מעורב בהקמתו ועריכתו, ואחד המוצלחים שבהם, היה השבועון "אלבסתאן", שאותו ייסד בשנת 1888 ביחד עם יעקב שמלה וערך אותו קרוב לעשור.
עיתון זה היה חדשותי-אינפורמטיבי באופיו, ובעל אוריינטציה ציונית; בכותרתו הצהיר העיתון על עצמו "גרידה ציונייה" – עיתון ציוני.
בשנת 1889 הוציא מעארך לאור, במקביל לעיתון "אלבסתאן", את היומון "אלתיליגראף" (הטלגרף), שחידושו היה בכך שהכיל מברקים מתורגמים מצרפתית מסוכנות הידיעות הבס.
מעל דפי עיתון זה פרסם מעארך גם ספרות יפה בהמשכים, כולל תרגומו לערבית יהודית של הרומן "מסתרי פריז" לאז'ן סי.
העיתונאי יעקב גולדמן, שביקר בתוניס בשנת 1890, כתב בשבחו של מעארך: .
גולדמן ממשיך ומספר כי מעארך ניסה לשלב בעיתונו מאמרים בשפה העברית, אך לצערו הרב קוראים רבים לא הצליחו להבין את העברית והתלוננו על כך שתמורת כספם הם מקבלים עיתון שחלקו העברי הוא כספר חתום עבורם.
אהבתו של מעארך לעברית ורצונו להנחיל אותה לקוראיו כשפה מודרנית באה לידי ביטוי גם בהדגשתו את המרכיב העברי בערבית יהודית.
הוא התנגד למגמתם של סופרים יהודים-תוניסאים אחרים כגון יעקב שמלה, שניסו לקרב בכתיבתם את הערבית-יהודית לערבית הספרותית (הכתובה באותיות עבריות), שאותה ראו כמתאימה יותר לעיתונות וספרות.
בשנת 1892 ייסד מעארך את "אלנחלה", כתב עת ספרותי שבועי, שממנו הופיעו 25 גיליונות.
בשנת 1895 ייסד את העיתון "אלחקיקה" שיצא לאור שנתיים, ובו בין היתר פרסם בהמשכים רומן פרי עטו בשם "אלכסב אלמזרוב" (הבהלה אחר הממון), שבהמשך יצא לאור כספר.
בשנת 1908 ערך מעארך גם את "אלאכבאר", שבועון "ספרותי מדעי והיסטורי" שהיה ידוע באיכותו.
כמו כן כתב מאמרים וסיפורים לעיתונים "אלצבאח" (הבוקר, בעריכת יעקב הכהן) ו"אלזמאן" (הזמן).
לבד מפועלו העיתונאי הענף, מעארך פרסם למעלה מעשרה ספרים – חלקם תרגומים של ספרות עברית מודרנית ומספרות העולם, וחלקם ספרים מקוריים פרי עטו.
תרגומו הנודע ביותר הוא "אלחב ואלוטן" (האהבה והמולדת) – תרגום לערבית יהודית של הרומן העברי הראשון, "אהבת ציון" לאברהם מאפו.
תרגום זה יצא לאור לראשונה בשנת 1890, פורסם במספר מהדורות וזכה לפופולריות רבה.
ספר פופולרי אחר שלו הוא "כצאיל ג'חא" – סיפורי ג'וחא, סיפורים שגיבורם הוא הדמות ההומוריסטית ג'וחא המוכרת מסיפורי עם במזרח התיכון.
עם יצירותיו המקוריות נמנות "אמאן אלנסא וכיאנתהם" (נאמנות הנשים ובגידותיהן) ו"קצצת אסתר אלגמילה" (סיפור אסתר היפה).
בנו של מעארך היה העיתונאי והפעיל הציוני החשוב הנרי מעארך.
כתאב אלחב ואלוטן, תאליף אלעאלם אלשהיר אברהם מאפו ; תערב מן אללוגה אלעבראנייה על ידי בן אמיתי (מסעוד מעארך), תונס: דפוס וזאן וכאסתרו, 1890. (גרסה דיגיטלית מלאה וזמינה של הספר באתר הספרייה הלאומית)
מסעות האוצר סדרת שבעה מסעות ימיים שנערכו בעידן שושלת מינג בין השנים 1433-1405. ששת הראשונים נערכו תחת שלטון הקיסר יונג-לה וביוזמתו.
המסע השישי נערך בין השנים 1423-1421 לאחריו הורה הקיסר יונג-לה על השהיית הפרויקט.
יונג-לה לא חידש את המסעות טרם מותו.
הקיסר קסואנדה (Xuande) חידש את המסעות ובחסותו נערך המסע השביעי והאחרון.
הסריס והאדמירל ג'נג חה פיקד על שבעת המסעות לפי הוראת הקיסרים ובידו ניתנה סמכות אימפריאלית רחבה.
המסעות נערכו כדי לחזק את השליטה האימפריאלית של סין בנתיבי הסחר הימי וכדי להגדיל את מספר המדינות הזרות שלקחו חלק פעיל במסגרת מערכת התשורות (Tributary System).
הקיסרים הסינים שאפו להפגין נוכחות ואת עוצמתה ועושרה של סין בפני העולם המוכר לה.
לשם כך עוצבו ונבנו במיוחד עשרות ספינות בעלות ממדים אדירים שכונו ספינות אוצר.
ספינות אלו נשאו בבטנן כמות גדולה של אוצר ומכאן שמן.
לצורך השוואה לפי הערכות מסוימות ספינת אוצר סינית הייתה גדולה פי שלושה מספינת הקרבל הספרדית שעל סיפונה חצה קולומבוס את האוקיינוס האטלנטי בשנת 1492. ספינות האוצר עוצבו כספינות מסחר חסרות סיפון התקפי, אף על פי כן, צוידו הספינות בתותחים.
לספינות האוצר התלוו ציי ענק של ספינות סחר קטנות יותר וספינות מלחמה.
רבות מהספינות שהשתתפו במסע וכל ספינות האוצר נבנו במספנת לונג-ג'יאנג (Longjiang) ששכנה בקרבת העיר נאנג'ינג.
הקיסר יונג-לה, שתחת שלטונו נערכו ששת המסעות הראשונים, הורה בשנת 1403 להתחיל בבניה של הספינות שישמשו למסעות ומינה את הסריס ג'נג-חה (Zeng-He) לנהל ולפקח על בנייתן.
ג'נג חה הוביל את הצי לאורך דרכי מסחר מוכרות ונמנע משיוט בדרכים לא מוכרות.
בשלושת המסעות הראשונים שנערכו בין השנים 1411-1405 הפליגו ציי האוצר לאורך מסלול די קבוע.
מסעות האוצר יצאו לדרכן ממספנת לונג-ג'יאנג (Longjiang) ששכנה בצפון מערב נאנג'ינג (Nanjing).
ממספנת לונג-ג'יאנג הפליגו הספינות לאורך נהר יאנגצה ולעבר ליוג'אגאנג (Liujiagang), שם נהג ג'נג-חה להשלים הכנות אחרונות.
משנפרד מליוג'אגאנג הפליג הצי במשך שמונה שבועות בקירוב עד שהגיע למעגן טאיפינג (Taiping) שבצ'אנגלה (Changle), פוג'יאן (Fujian).
במעגן טאיפינג המתין הצי למונסון החורפי שתנאיו הטיבו עם המבקשים להפליג לכיוון דרום ומערב.
ממעגן טאיפינג הפליגו הציים לצ'אמפה, ומשם הפליגו לרוחב ים סין הדרומי לג'אווה ולסומטרה.
לאחר מכן חצו הציים את מצרי מלאקה והגיעו לסומטרה הצפונית.
משם הפליגו לאורך האוקיינוס ההודי לציילון ומשם לאורך חוף מלבר (Malabar) לקוז'יקוד (Kuzhikode).
במסע הרביעי, החמישי, השישי והשביעי הוארך אותו המסלול מערבה.
במסגרת המסע הרביעי האריך הצי את מסלולו והגיע עד למצרי הורמוז.
במסגרת המסע החמישי, השישי והשביעי הפליג הצי אף רחוק יותר והגיע לחצי האי ערב ולמזרח אפריקה.
המסעות חזרה לסין נערכו בשולי הקיץ ותחילת הסתיו היות שמועד זה נוח להפלגה לכיוון מזרח.
אנשי צוות, שדרת הפיקוד ומספר כלי השיט
לפי הערכות מסוימות ספינת אוצר בודדת אוישה ב-500 אנשי צוות, או ב-600 לפי הערכות אחרות.
שדרת הפיקוד הבכירה הורכבה מסריסים דוגמת ג'נג-חה.
בראש שדרת הפיקוד עמדו שבעה מפקדים בכירים (taijian) ששימשו גם כשגרירים דיפלומטיים של הקיסר, ג'נג-חה תפקד כבכיר מבין השבעה.
הצוות רובו הורכב מספנים ולוחמים שבאו מקרב צבא האימפריה.
כל משלחת מנתה קרוב ל-200 אנשי רפואה, שני מזכירים, שני רשמי פרוטוקול מטעם משרד הטקסים, חמישה אסטרולוגים, מספר שופטים צבאיים, פקיד בירוקרטי מטעם משדר האוצר ופקידים זוטרים.לפי הדעה המקובלת בקרב היסטוריונים, במסע הראשון לקחו חלק 27,800 אנשי צוות בקירוב, שאיישו 317 ספינות, כולל בין 62 ל-63 ספינות אוצר מונומנטליות.
במסע השני השתתפו 249 ספינות.
אולם מספר ספינות האוצר ומספר אנשי הצוות שהשתתפו במסע אינם ידועים לחוקרים כיום.
במסע השלישי השתתפו כ-27,000 אנשי צוות ו-48 ספינות אוצר.
המספר הכולל של הספינות שהשתתפו המסע השלישי אינו ידוע.
במסע הרביעי לקחו חלק בין 27,670 לבין 28,560 אנשים צוות ו-63 ספינות אוצר.
מספר הספינות הכולל שלקחו חלק במסע הרביעי אינו ידוע.
מספר אנשי הצוות והספינות שהשתתפו במסע החמישי והשישי אינו יודע מכיוון שלא נשתמרו מקורות ראשונים המכילים את המידע הרלוונטי.
ידוע שבמסע השביעי השתתפו 27,550 אנשי צוות וכמה מאות ספינות.
בתקופת מסעות האוצר בראשית המאה ה-15, הפכה סין של שושלת מינג למעצמה הימית החזקה בעולם.
משלחת האוצר נשאה עמה הצהרה אימפריאלית שקוראת לשליטים זרים להכיר בהגמוניה של קיסר סין על ידי הענקת תשורות לקיסר, מה שבתמורה ייענה במתן תשורות והגנה צבאית ופוליטית מצד הקיסר.
סירוב משמעו כהכרזת מלחמה והסתכנות בעימות עם כוח צבאי לא מבוטל.
משלחת האוצר גרפה הישגים דיפלומטיים לא מבוטלים.
ציי האוצר הביאו מדינות רבות להכיר בהגמוניה הסינית ולקחת חלק במערכת התשורות הסינית.
מלכים רבים שהכירו בהגמוניה הסינית ובמערכת התשורות הסינית שלחו שגרירים לסין יחד עם משלחות האוצר וגם בנפרד ממנה.
בעידן המסעות, היה המסחר הסיני בשיאו וסחורות מסוגים רבים זרמו לסין דרך נמלי החוף שלה.
המשלחת גרפה מספר הישגים גם בפן הצבאי.
לפני שיצא פרויקט מסעות האוצר לדרכו היו נתיבי הסחר הימיים בסביבתה של סין כמרקחה עקב פריחה של פעילות פיראטית וסחר לא חוקי.
במהלך המסעות השתתף הצי שכלל מספר רב של ספינות מלחמה במספר עימותים צבאיים וזכה להישגים.
צי האוצר השמיד את הצי הפיראטי של צ'ן זואי (Chen zuyi) בפלמבאנג (Pelembang) בשנת 1407, את כוחותיו של אללאקשוורה (Alakeshvara) בציילון בשנת 1411 ואת כוחותיו של שקאנדר (Sekandar) בסומטרה בשנת 1415. בנוסף, ביססו המשלחות נוכחות צבאית אימפריאלית באזורי הים הסיני הדרומי ובערי מסחר בדרום הודו.
בכך הושג שקט יחסי וביטחון באזורי ונתיבי המסחר באופן ששרת את האינטרס האימפריאלי של סין.
לאחר המסע השביעי לא נערכו מסעות נוספים.
מספר היסטוריונים בולטים טענו לאורך המאה העשרים שמסעות האוצר הופסקו בראש ובראשונה עקב התנגדות הפקידות הבירוקרטית של האימפריה.
הפקידים הבירוקרטים זכו ליוקרה רבה והחזיקו בזיקה העמוקה לקונפוציאניזם.
התנגדותה של הפקידות למסעות האוצר הושתתה על בסיס אותה פילוסופיה קונפוציאנית.
הפקידים האמינו שסין היא מרכז העולם ומשכנה של התרבות הנעלה ביותר, ועל כן מן הראוי לה שתספק את כל צרכיה בעצמה ותמנע מתלות בחברות ובמדינות זרות שהן בהכרח נחותות ממנה.
בנוסף, הבירוקרטים טענו שסריסי החצר מושחתים, רהבתנים ובזבזנים, ובין הבירוקרטים לבין סריסי החצר התפתחה יריבות פוליטית מרה.
מסעות האוצר התאפשרו כל עוד החזיקו סריסי החצר במספיק כוח כדי לגבור על התנגדות הבירוקרטים.
אולם, השדרה הבירוקרטית התעצמה בהדרגה והתנגדותה העיקשת הובילה לבסוף להפסקת מסעות האוצר.
ההיסטוריון יוליוס לודווינג דויוונדאק (Jan Julius Lodewijk Duyvendak ) היה הראשון שקישר בין סוגיית הפסקת המסעות לבין השפעת הפילוסופיה הקונפוציאנית על השדרה הבירוקרטית בשלטון.
דויבנדאק טען שהתנגדות הבירוקרטים לסריסי החצר ולמסעות האוצר היא הגורם שהביא להפסקת מסעות האוצר.
המאבק בין השדרות הוביל את השדרה הבירוקרטית לפתח ולאמץ אידיאלים השוללים קשרים בין סין לבין מדינות וחברות זרות.
לפי דויוונדאק יש בכך כדי להסביר את המנטליות הסינית שהתאפיינה לאורך רוב העידן המודרני בסלידה מקשרים פוריים עם חברות ומדינות זרות.
לעומת דויוונדאק, היסטוריונים מאוחרים לו יחסו להשפעת הקונפוציוניזם על הבירוקרטיה משקל כבד ועיקרי במערכת הגורמים שהביאה להתנגדות הבירוקטים לסריסי החצר ולבסוף להפסקת מסעות האוצר.
ביקורת על הדיון ההיסטוריוגרפי בסוגיית הפסקת מסעות האוצר
היסטוריונים שטענו במהלך המאה העשרים שהשפעת הפילוסופיה הקונפוציאנית על מוקדי הכוח הבירוקרטיים באימפריה הייתה הגורם המרכזי שהביא להפסקת מסעות האוצר הסתמכו יותר על דעות קדומות שהתקבעו בגוף הידע ההיסטוריוגרפי העוסק בסין ופחות על ניתוח ביקורתי של מקורות היסטוריים ראשוניים.
אותם היסטוריונים הציגו במחקריהם טענות של היסטוריונים קודמים להם מבלי להראות כיצד הטענות נתמכות במקורות ההיסטוריים הראשונים.
במקום לתמוך את הטענות במקורות היסטוריים ראשונים, ההיסטוריונים המדוברים תמכו את הטענות בהפניה לכתביהם של ההיסטוריונים הקודמים להם שטענו את אותן הטענות.
לדוגמה, ההיסטוריון רוברט פינלי כתב במאמר משנת 1992 כי "הרעיון לפיו הממלכה התיכונה (כלומר, סין) יכולה לספק את כל צרכיה בעצמה מבלי להזדקק לדבר מהעולם החיצון הוא רעיון בן אלפי שנים אשר הפך לחלק בלתי נפרד מהאידאולוגיה הקונפוציאנית...
הבירוקרטיה הקונפוציאנית התנגדה כבר מההתחלה למסעות האוצר ולא ראתה צורך בהרפתקאות ימיות וביבוא מותרות...
אחרי 1433 הצליחה הבירוקרטיה הקונפוציאנית לעצור את מסעות האוצר".
למעשה, טען רוברט פינלי במאמרו שהאידאולוגיה הקונפוציאנית דגלה אלפי שנים במדיניות בדלנית עבור סין ושהבירוקרטיה הקונפוציאנית שהתנגדה למסעות הצליחה לבסוף להביא להפסקתם.
פינלי סמך את טענותיו על היסטוריונים קודמים והפנה את קוראיו לספרו של ההיסטוריון אדוארד דרייר, "סין של שושלת מינג המוקדמת: היסטוריה פוליטית, 1435-1355" ולעבודתו המונומנטלית של ההיסטוריון והמדען ג'וזף נידהם "מדע וציוויליזציה בסין".
אדוארד דרייר, שעליו הסתמך פינלי, הפנה לספרו לג'זף נידהם.
נידהם הפנה את קוראיו למאמרו המשפיע של הסינולוג ז'אן יוליוס לודווינג דויבנדאק ששמו "התאריכים האמתיים של מסעות האוצר של סין במאה בתחילת המאה ה-15".
דויבנדאק כתב בספרו כי "לאור שיפוטם הפוליטי והמוסרי של הפקידים והמשכילים הסינים, כל העיסוק ביחסים עם ברברים מעבר לים התלכד עם תחושת ההתנגדות לשחצנות ולשתלטנות של הסריסים המתועבים...
סלידה זו (של הבירוקרטים את הסריסים) עוזרת להסביר מדוע לא התממשו מסעות אוצר בזמנים מאוחרים יותר.
בנוסף, הדבר עוזר להסביר את התגבשותה של מנטאליות קונפוציאנית שסיכלה יחסים פוריים (של סין) עם ברברים מעבר לים".
דויבנדאק לא תמך את טענותיו בניתוח של מקור היסטורי ראשוני, או בהפניה למקור היסטורי ראשוני או משני וספרו מסתמן כמקור התפישה שהשתרשה בשינויים מסוימים בתחום חקר ההיסטוריה של סין אודות הקשר שבין הפילוסופיה הקונפוציאנית להפסקת מסעות האוצר.
לאורך המחצית הראשונה של המאה העשרים, נטו אינטלקטואלים ואנשי אקדמיה מערביים שחקרו את סין להציגה לאורן של כמה פרדיגמות, או דעות קדומות מקובלות.
באותה עת הזרם הסוציו-תרבותי בלט מאוד והשפיע על מספר תחומי חקר אקדמיים.
במסגרת הזרם הסוציו-תרבותי הושם דגש על חקר המנטאליות הקיבוצית של חברות אדם.
במסגרת דיסציפלינה זו המנטליות הסינית נתפסה כפסיבית, מנוונת, מסוגרת, פוריטנית וכזו שמתנגדת לשינויים ולרוח המודרנה.
מקס וובר שנחשב לאחד הסוציולוגים החשובים של ראשית המאה ה-20 כתב בספרו 'הדת של סין' : "הרציונאל הקונפוציאני משמעו הסתגלות לעולם; הרציונל של הפרוטסטנטיזם הפוריטני הוא שליטה רציונלית על העולם".
וובר ראה בקפיטליזם את המפתח למודרנה ולשגשוג ובספרו 'הדת של סין' הוא ניסה להסביר מודע הקפיטליזם צמח באירופה אך לא בסין.
בתשובתו הדגיש וובר את ההבדלים המנטליים שבין שתי החברות וטען למשל שהמנטליות הסינית היא פסיבית בניגוד למנטליות האקטיבית של המערב הפרוטטנטי.
ניתן לשער שדויבנדאק הושפע מהדעות המקובלות בחוגים האינטלקטואלים של תקופתו.
במאמרו, אפיונה של המנטליות הסינית כפסיבית ומסוגרת נלקחה כמובן מאליו, שאותו ניתן להסביר מנקודת מבט היסטוריות, באמצעות המאבק בין הבירוקרטיה הקונפוציאנית לסריסי החצר בהקשר של מסעות האוצר.
הדימוי השלילי של סין בו החזיקו אינטלקטואלים ואנשי האקדמיה שפעלו במחצית הראשונה של המאה העשרים הוא חלק ממסורת האינטלקטואלית מערבית ששורשיה במחצית השנייה של המאה ה-18. באופן מסורתי, החל מהמאה ה-18, אינטלקטואלים במערב נטו להציג את סין כמדינה מנוונת, מסוגרת ופסיבית.
סין לא תמיד נתפסה במערב באופן הזה.
במאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 סין הוצגה באופן חיובי על ידי כמה מהאינטלקטואלים הבולטים של המערב, כגון וולטר, ותוארה כחברה סובלנית לרעיונות שונים בה שורר כבוד רב לחוק וכמדינה אשר נשלטת בידי פילוסופים המעמידים את המוסר בראש סדר העדיפויות.
ברוח הגותם של מישל פוקו ואדואר סעיד, שהדגישו את הקשר שבין כוח וידע, ניתן לומר שההרעה שחלה בדימוי של סין במערב נבע משינוי בעמדתם של בעלי הכוח באירופה ביחס לסין.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-18 גדלו שאיפותיהן האימפריאליות של מעצמות מערב אירופה בסין.
הצגת סין כמדינה פאסיבית ומנוונת שימשה בין היתר כדי להצדיק ולחזק את שאיפותיהן האימפריאליסטיות והקולוניאליסטיות של מעצמות המערב בסין.
חשיבות מסעות האוצר לתחום ההיסטוריה העולמית
במסגרת תחום החקר של ההיסטוריה של סין ושל ההיסטוריה העולמית זכתה סוגיית הפסקת מסעות האוצר לתשומת לב רבה.
תשומת הלב הרבה לה זכתה הסוגיה נובעת מהניסיון להבין מדוע הגיעה אירופה למעמד הגמוני עולמי ולא תרבויות אחרות.
לפי סברתם של מספר ההיסטוריונים שעוסקים בנושא, בתקופה בה נערכו מסעות האוצר סין הגיעה למעמד של המעצמה הימית הגדולה בעולם.
כוחה הימי של סין בתקופה זו עלה בהרבה על זה של פורטוגל ושל ספרד.
אולם, מסעות האוצר נזנחו וכוחה הימי של סין פחת.
כתוצאה מכך התאפשר למעצמות אירופה לרשת את מקומה של סין כמעצמות גלובליות.
מסיבה זו היסטוריונים ניסו להבין מדוע הפסיקה סין את מסעות האוצר רגע לפני שמדינות אירופה עלו לגדולתן כמעצמות הגלובליות המובילות.
הרב מסעוד ריוח (ה'תרס"ח, 1908 - י' באדר ה'תשל"ט, 9 במרץ 1979), היה הרב הראשי וראש הישיבה של שלומי בישראל.
ובמרוקו היה רב ופעיל ציבור, וראש השוחטים בעיר הבירה רבאט.
מסעוד ריוח נולד ליעיש ואיזה בשנת ה'תרס"ח (1908), בכפר סכורא, הסמוך לעיר מרקש שבמרוקו.
בגיל חמש שכר אביו עבורו מורה שלימדו חומש עם רש"י, ובהמשך החל ללמוד גמרא.
בשנת ה'תרע"ח (1918) עם היווסדה של ישיבת "אור התורה" במרוקו, החל ללמוד בה, יחד עם עשרים וארבעה תלמידים נוספים.
בגיל מצוות עבר ללמוד בישיבת "עץ חיים" שבעיר המחוז סקורה, בראשות הרב מנחם כהן.
בישיבה הוכשרו התלמידים לתפקידים של שוחטים ובודקים, וכן עסקו בתורת הקבלה.
בשנת ה'תרפ"ה (1925), בגיל שבע עשרה, הוסמך לרבנות על ידי רבו הרב כהן, וכשוחט ובודק על ידי רבני המקום.
לאחר מכן חזר לאסכורא, ושם נשא לאישה את עליזה, בתו של רב המקום הרב יוסף דהאן.
לימים עבר להתגורר בעיר הבירה רבאט.
ברבאט למד גם בחבורה בבית הרב משה מלכה, ובהמשך בבית הרב הראשי רפאל עטייא, וכן בבית הרב יהושע ברדוגו בכל שבת אחרי מנחה.
הוא הקים בעיר גני ילדים, תלמוד תורה וישיבה קטנה, וייסד שיעורי תורה גם לילדי הקהילה שלמדו בבתי הספר הלא יהודים.
את פעילותו עשה כמשקל נגד פעילות החילונים, וכנגד כל ישראל חברים, שהוא היה מראשי הלוחמים נגדם במרוקו, ובמכתב שפרסם כתב שמי שמחנך שם את ילדיו - כאילו הקריבם למולך.
ועד הקהילה תמך בפעילותו, וסייע לו בבניית בניין מפואר ורחב ידיים, ובמוסדותיו למדו כ-750 ילדים.
בנוסף לפעילותו החינוכית, נבחר על ידי הרב רפאל אנקווה והרב יהושע ברדוגו לשמש כראש השוחטים (תחום בו נחשב לבקיא ביותר), וכרב האחראי בבית הדין שבעיר על ענייני הקידושין והגיטין.
הרב ריוח ביקר בארץ ישראל מספר פעמים.
באחד מביקוריו בשנת ה'תשי"ז (1956), יצר קשר עם חברת "רסקו" לשם רכישת קרקע והקמת מושב בסמוך לעיר רמלה.
באותה שנה מרוקו קיבלה את עצמאותה, והוא נחשד בקשרים עם מדינת ישראל.
אחד מתלמידיו ששירת במשטרה המקומית, הודיע לו מראש על חיפושים שעתידים להיערך בביתו, ובכך סייע לו להינצל מהחשדות שהופנו כלפיו.
בשנת ה'תשכ"ב (1962) עלה לארץ ישראל, והתיישב בעיר לוד, בה כיהן חברו הרב יצחק אבוחצירא כרב ראשי, הוא למד עם הרב יצחק מדי יום, ולעיתים עם אחיו הבאבא סאלי, ושימש כשוחט ובודק בעיר.
בשנת ה'תשכ"ה (1965) הוזמן לשמש כרב היישוב שלומי, תפקיד בו שימש עד לפטירתו.
קודמו בתפקיד היה הרב מסעוד חזן.
בשלומי הוא ייסד יחד עם דוד דנינו ישיבה וכולל, ועמד בראשם ולימד תלמידים.
בישיבתו למד הרב שלמה משה עמאר, שגם מילא את מקומו משנת ה'תשכ"ט (1969) למשך תקופה ממושכת, כשהוא נאלץ להיעדר מהמקום.
הרב ריוח נפטר בשבת זכור, י' באדר ה'תשל"ט (1979), ונקבר בבני ברק, בסמוך למחותנו הרב משה שוואב.
בנו הרב שלום שימש כרב בטורונטו.
חתנו (בעל בתו מרגלית) הרב ישראל רווח היה ראש כולל אברכים ביפו, ועוד, ובניו הם - הרב שניאור זלמן רווח, רב אזורי במועצה אזורית גזר, ויו"ר המכון למצוות התלויות בארץ, ויגאל יאיר רווח, מנכ"ל משרד הפרסום 'אפיקים'.
זיכרון אשר - מאמריו ודרשותיו, ומאמרים מתלמידיו ובני משפחתו, שהוציא נכדו הרב שניאור זלמן רווח לאחר פטירתו, בני ברק ה'תשנ"ב
מסעוד סולימאני שוג'אעי (בפרסית: مسعود سلیمانی شجاعی; נולד ב-9 ביוני 1984) הוא כדורגלן עבר איראני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
שוג'אעי נולד בעיר שיראז, אך את רוב חייו העביר בערים אבאדאן וטהראן.
שוג'אעי התחיל את הקריירה שלו בסנאט נאפט בה שיחק עונה אחת, אחריה עבר לסאיפא בה שיחק שלוש עונות.
אחרי מונדיאל 2006 חתם בשארג'ה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות בכדורגל.
ב-3 באוקטובר 2006 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד מועדון האמירויות.
ב-23 ביוני 2008 חתם לשלוש עונות באוססונה מליגת העל הספרדית, לאחר שדחה הצעות מוולפסבורג ומנאפולי.
שארג'ה קיבלה תמורתו 6 מיליון אירו.
ב-31 באוגוסט 2008 שוג'אעי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד ויאריאל.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה היה חלק בלתי נפרד מהרכב הקבוצה.
בעונת הוא לא שיחק אף משחק עקב פציעה.
ב-21 באוקטובר 2012 חזר לשחק בתיקו 0-0 נגד ריאל בטיס.
ב-3 בספטמבר 2013 חתם בלאס פאלמס מהליגה השנייה עד לסיום העונה.
את שער הבכורה שלו בקבוצה כבש בניצחון 1-3 נגד סבאדל במסגרת גביע המלך הספרדי.
אחרי מונדיאל 2014 דחה הצעה מריאל סרגוסה וחתם באל-שהנייה מליגת העל הקטרית.
ב-14 בדצמבר 2014 הבקיע שלושער בניצחון 1-3 נגד א-סד.
בסיום העונה, ירדה אל-שהנייה לליגה השנייה וחתם באל-ע'ראפה תמורת מיליון דולר.
ב-22 ביולי 2016 שוג'אעי חתם לשנה בפאניוניוס מליגת העל היוונית.
בסיום העונה חתם על חוזה לעונה נוספת.
ב-25 בדצמבר 2017 עזב את הקבוצה וחתם בא.א.ק.
ב-6 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-4 נגד פאנטוליקוס בו גם רשם בישול.
בסיום העונה זכה עם הקבוצה באליפות, ששברה בצורת של 24 שנים ללא אליפות וכאשר ארבע שנים קודם לכן הקבוצה ירדה לליגה השלישית.
ב-1 באוגוסט 2018 שוג'אעי חזר לאיראן וחתם בטרקטור סאזי.
ב-5 באוקטובר 2021 חתם בנסאג'י מאזאנדראם.
בנובמבר זומן לראשונה לסגל נבחרת איראן.
ב-17 בנובמבר 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-7 נגד .
שוג'אעי נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2006, בו שותף בתיקו 1-1 נגד .
באוגוסט 2017, עת שיחק בפאניוניוס, הושעה מהנבחרת על ידי סגן שר הספורט האיראני ביחד עם חברו לקבוצה אחסאן חאג'סאפי לקחו חלק במשחק נגד מכבי תל אביב במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
למרות זאת, ההתאחדות הכדורגל באיראן הודיעה על החזרתם לנבחרת כיוון ששוג'אעי וחג'סאפי טענו מצידם כי הם השתתפו בעקבות לחץ מראשי קבוצתם.
ב-18 במרץ 2018 זומן לנבחרת לראשונה אחרי ההשעיה.
מסעות גוליבר היא סדרת הנפשה אמריקאית-צרפתית, המבוססת על רומן בעל אותו שם מאת ג'ונתן סוויפט.
הסדרה בוימה על ידי ברונו ביאנצ'י, נכתבה על ידי ז'אן צ'וויל ואלן גרסיה, והופקה על ידי Saban Entertainment ו-Saban International Paris.
הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית ברצועת Amazin' Adventures החל מה-8 בספטמבר 1992 עד ה-29 ביוני 1993. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב עברי בשנת 1993 בחינוכית.
לסדרה הופקה עונה אחת בעלת 26 פרקים באורך 23 דקות.
בעקבות סערה, גוליבר, ספן שהחליט לחקור את כל העולם, מוצא את עצמו ואת עוזרו, רפאל, באי גמדים המכונה "ליליפוט".
באי, השניים פוגשים אנשים בגודל אצבע, איתם הם חווים הרפתקאות מדהימות ופנטסטיות.
דוקטור למיואל גוליבר - הדמות הראשית של הסדרה.
ספן שהחליט לחקור את כל העולם.
רפאל - עוזרו של גוליבר וחברו הטוב ביותר.
באותה סערה שהביאה את גוליבר לליליפוט, הוא הגיע לבליפוסכו.
השניים נפגשו מחדש במהלך דו-קרב שהתרחש ביניהם.
בפרק הראשון הופיע בתור נער סיפון רשלן באותה הספינה שעליה עלה גוליבר.
דוקטור פלים - רופא ואיש מדע.
פוסלה - אשתו של פלים.
פוליה - בתם המתבגרת של פלים ופוסלה.
בפרקים שעוסקים בליליפוט הוא חותר תחת המלך, ומנסה לכבוש את כס המלוכה של האי, לעיתים בעזרת שר הצבא.
הסדרה בדיבוב העברי בוימה על ידי שפרירה זכאי, והופקה על ידי חסיה ורטהיים.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתגוליברטרנס סקאמליואב צפיררפאלדניאל ברושומיכאל הנגביפליםאיי.
הנדרסוןאוהד שחרפוסלהסוניה בולשרית סריפוליהג'ייסלין ג'ילסיגיפה גבאיבולגולםעפרון אטקיןהמלךיעקב בוך
מסעות רע הן שתי משלחות שהפליגו בשנת 1969 ב בהנהגתו של ההרפתקן והאתנוגרף הנורווגי תור היירדאל במטרה להוכיח שאפשר לחצות בעזרתן את האוקיינוס האטלנטי ממזרח למערב.
הטענה המרכזית של תור היירדאל במשך כל חייו הייתה שהדמיון בין נכסים תרבותיים של עמים השוכנים במקומות רחוקים זה מזה אינו מקרי, ובמיוחד הדמיון שבין התרבות של מצרים העתיקה ותרבויות אחרות באפריקה לבין התרבויות של אמריקה הדרומית ופולינזיה.
בנוסף לדמיון בסגנון הציורים או במבנים כדוגמת הפירמידות, הוא הצביע גם על דמיון בכלי שיט, דוגמת סירות עשויות קנים באגם טיטיקקה שבאמריקה הדרומית ובאגם צ'אד באפריקה, כמו גם הדמיון בין מבנים בפולינזיה לפירמידות במצרים.
ארכאולוגים רבים (המכונים "isolationists", כלומר תומכי התרבויות המבודדת) סברו כי זהויות כאלה בין נכסים תרבותיים יתקיימו רק אם בני אדם המצויים בתנאים דומים יישמו פתרונות דומים לבעיות ולהתפתחויות תרבותיות (באופן אנלוגי לאבולוציה מתכנסת).
הם לא מסכימים שקיימת השפעה של עמים זרים מעבר לים, מכיוון שלא ניתן היה לחצות את האוקיינוס עם האמצעים של אותה תקופה.
היירדאל שהיה, "דיפוזיניסט", יזם משלחות שנועדו להוכיח שעמים מצפון אפריקה יכלו לחצות את האוקיינוס האטלנטי עם סירות הקנים של אז.
ב-25 במאי 1969 הפליג היירדאל מאספי במרוקו מערבה בספינה ששמה "רע" (Ra) באורך 15 מטרים.
ספינה זו, שנקראה על שם אל השמש המצרי רע, ועוצבה על פי המודל המצרי-פיניקי, נבנתה על ידי עוזריו מ-12 טונות של פפירוס.
הם קיבלו הדרכה על ידי שלושה בוני סירות פפירוס מאנשי בודומה מבול (Bol) שעל אגם צ'אד.
עם זאת, היו חילוקי דעות במהלך הבנייה מכיוון שבוני הסירות מצ'אד לא היו מוכנים לדבוק במפרט מהתבליטים המצריים וציורי הקיר.
בנוסף, פרטים כמו הגאים, זוהו רק במעורפל מהתבניות.
קשיים אלו הביא לפגמים בתכנון שהקשו עד מהרה על המסע.
בנוסף לשבירה כמה פעמים של ההגה הכפול (היגוי), הלך החלק האחורי ושקע והאט את מהירות השיט.
לאחר סערה שסחפה כמות גדולה של פפירוס בצד הרוח, ננטשה רע לאחר יותר מ-5,000 קילומטרים ו-56 ימי שיט ב-18 ביולי, כמה ימים לפני היעד ברבדוס, למרות מחאות מצד חלק מאנשי הצוות.
להיירדאל היה חשוב בניסוי זה לאסוף כמה שיותר בני לאומים שונים עם מחויבות למטרה משותפת במקום מצומצם:
מדינה שם תפקיד ז'ורז' סוריאל מומחה לפעילות תת-ימית קרלו מאורי צלם סנטיאגו חנובס אחראי על האספקה תור היירדאל מפקד עבדולה דזיברין מומחה פפירוס יורי סנקוויץ' רופא נורמן בייקר נווט
ספינת הקנים הפליגה תחת דגל האומות המאוחדות.
לאחר החוויות מהמסע הראשון של רע, הפקיד היירדאל את בניית כלי השיט הבא בידי ארבעה אינדיאנים מבני האיימרה מאזור אגם טיטיקקה, מתוך הנחה שסירותיהם קרובות יותר למוצא המצרי המשוער מאלה של פנים אפריקה.
בין היתר, בגלל הירכתיים המורמים שנראו חסרי תועלת לבוני הסירות מצ'אד, והיו מובנים מאליהם לבוני הסירות מאגם טיטיקקה.
אם התזה של היירדאל כי המצרים הביאו את תרבותם למרכז אמריקה תתגלה כנכונה, אזי סביר יותר שהאנשים סביב טיוואנאקו ירשו את מושגי בניית הספינות של "אבותיהם" מאשר תושבי אגם באמצע אפריקה שבקושי הושפעו מהתרבות המצרית.
גם כאן היו מחלוקות בבנייה: לאחר שימוש בשתים-עשרה טונות של חומר, כפי ששימשו בפעם הראשונה, הותירו בני האיימרה שלוש טונות לאחר שהכריזו על כלי השיט כ"גמור".
טענה זו יצרה בעיה מכיוון שהעמסת מטען באותו גודל כמו בניסיון הראשון הייתה בפועל עכשיו העמסת יתר: היה צריך להשליך אספקה מהספינה לאחר מספר ימים, מה שגרם לקיצוב באוכל.
אורכה של הספינה רע 2 (Ra II) היה כ-12 מטרים, כלומר היא הייתה קצרה יותר ב-3 מטרים מרע 1, ונבנתה אחרת לחלוטין: בעוד של-Ra היו תשעה גדילי קנה זה על זה פעמיים, כשהעבה ביותר באמצע הייתה רע 2 מורכבת מגדיל כפול.
בניגוד לרע 1, שהתעקמה במעבר מעל הגלים, הרע 2 הייתה נוקשה.
כמעט אותו צוות יצא שוב להפליג ברע 2 מתחת לדגל האו"ם מאספי ב-17 במאי 1970 והגיע לברבדוס ב-12 ביולי 1970 לאחר 57 ימים ו-6,100 קילומטרים.
במהלך ההפלגה תועדו דליפות נפט באוקיינוס האטלנטי שכבר התגלו בהפלגה הראשונה.
תחת לחץ ציבורי נערכו מאוחר יותר הסכמי הגנת הסביבה הבינלאומיים הראשונים, איתם גם הפך היירדאל לחלוץ תנועת הסביבתנות.
העתקים של הרע 2 מוצגים היום במוזיאון קון-טיקי באוסלו ובאולם הספינות העתיקות בפארק הפירמידות של גוימאר בטנריפה.
הסרט התיעודי של היירדאל על מסע זה היה מועמד לפרס אוסקר בשנת 1972.
בשנת 1973 כינו מינרלוגים סובייטים מינרל סיליקטי שהתגלה אז לכבוד הצוות על שם ספינת הקנים ().
מסעות השיערוב של הבעת' בצפון עיראק היו סדרה של מהלכים צבאיים ופוליטיים שניהל בשנות ה-70 משטר הבעת' העיראקי, בהובלת סגן הנשיא דאז, סדאם חוסיין, נגד הכורדים שחיו בצפון עיראק.
המבצע שירת את האג'נדה הפוליטית והצבאית של סדאם, שמהותה ביסוס נוכחות ערבית ברחבי צפון המדינה באמצעות כפיית הלאומיות הערבית והזהות הערבית על הכורדים החיים באזור.
משטר הבעת' השתמש בכוח צבאי רב כדי לבסס נוכחות ערבית בשטחים הכורדיים בצפון המדינה ולעקור את הכורדים למחוזות שונים בדרום המדינה, בתקווה לשלבם בחברה הערבית ולשרש את הלאומיות הכורדית.
בנוסף למערכה הצבאית, ממשלת עיראק העבירה חוקים רבים נגד הכורדים שהפרו את הצהרת מרץ 1970. לבסוף, מפלגת הבעת' השתמשה בכוחות גדודי ההגנה הלאומית כדי להילחם בכורדים ולעוקרם מאזורי מחייתם.
עקירת המיעוטים בעיראק החלה בשנות ה-30, אולם למעשה העקירה הכבדה החלה בשנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר מאות אלפי כורדים, טורקמנים ואשורים מצפון עיראק נעקרו מבתיהם והוחלפו בערבים, שיושבו במקומם אחרי שהועברו ממרכז ומצפון עיראק.
בשנת 1970, עוד לפני שהחלו מסעות השיערוב (ער' - תַעְרִיבּ) האינטנסיביים של האזורים הכורדיים, חתמה מפלגת הבעת' על הסכם עם הנהגת התנועה הלאומית הכורדית, שהובילה מרד נגד המשטר העיראקי במשך שלושה עשורים.
בהסכם, שכונה "הצהרת מרץ", הכיר השלטון העיראקי בלאומיות הכורדית והבטיח לכורדים אוטונומיה פוליטית ותרבותית בצפון המדינה, וכן השתתפות בממשלה המרכזית.
מפלגת הבעת' הבינה שהדרך היחידה שבאמצעותה תוכל להשיג שליטה באזורים הכורדיים העשירים בנפט, תהיה בקבלת הכורדים כשווים בחברה העיראקית ובמדינה העיראקית.
ההסכם כלל את הסעיפים הבאים: השפה הכורדית תהיה השפה הרשמית במחוזות הכורדיים, לצד השפה הערבית; במחוזות שאינם כורדיים תילמד הכורדית בבתי ספר כשפה הרשמית השנייה של עיראק; בנוסף לשפה הכורדית, גם התרבות הכורדית תילמד במערכת החינוך העיראקית.
בנוסף, הכורדים יוכלו להחזיק בתפקידים בכירים בצבא עיראק ובממשלה, וכספים רבים יוקצו במטרה לסייע בפיתוח החבל הכורדי בצפון המדינה.
לבסוף, ההסכם קבע כי בחוקה העיראקית יופיע הנוסח הבא: "העם העיראקי מורכב משני לאומים – הלאום הערבי והלאום הכורדי".
סעיפי ההסכם היו אמורים להיכנס ליישום מיידי ונקבע כי בתוך חמש שנים מיום חתימתו, תוענק לכורדים אוטונומיה בצפון עיראק שתהיה חלק אינטגרלי מהמדינה העיראקית.
למרות הבנות אלה, בשנת 1974, בתקופה שנכללה בתוך מסגרת הזמן למימוש הצהרת מרץ 1970, פרסמה ממשלת עיראק הצהרה הסותרת את האמור בהסכם והצהירה שמטרתה היא לעקור את הכורדים בצפון עיראק מאזורי ארביל, סולימאניה ודהוכּ.
הצהרה זו, שציינה את סיומן של הבנות הצהרת מרץ 1970, הייתה אקורד הפתיחה למסעות השיערוב שניהל משטר הבעת' לאורך המחצית השנייה של שנות ה-70, ובמידה רבה גם בעשורים שלאחר מכן.
מפלגת הבעת' החלה בתוכנית השיערוב של אזורי הנפט באזור העיר ח'אנקין, כ-150 ק"מ מצפון-מזרח לבירה בגדאד.
מאתיים וחמישים אלף כורדים נעקרו מכפריהם מאזורי מחייתם בקרבת העיר באמצע שנות ה-70 ונאלצו להתחיל את חייהם מחדש בדרום עיראק, בתנאי מדבר קשים.
עד סוף שנות ה-70 נשרפו ונהרסו 600 כפרים כורדים וכ-200,000 כורדים נעקרו מבתיהם ויושבו מחדש באזורים אחרים של עיראק.
ההחלטה לעקור את הכורדים הייתה מדיניות שאומצה על ידי ממשלת עיראק ושכונתה "שיערוב".
15 בדצמבר 1975 – צו רפובליקני מס' 608 הורה על שינוי הרוב הכורדי במחוז כִּיפְרִי, שהשתייך עד אז למחוז כירכוכ, והעביר את התושבים הכורדים במחוזות צ'מצ'מאל וקאלאר, שבהם היו רוב, למחוז דיאלא.
מחוזות הרוב הכורדי של צ'מצ'מאל וקאלאר מכירכוכ נעקרו לאזור סולימאניה.
19 בינואר 1976 – צו רפובליקני מס' 41 גרע את מחוז טוז ח'ורמאתו ממחוז כירכוכ והורה על עקירת הכורדים תושבי המחוז למחוז סלאח א-דין.
תיקון לאום: כל המיעוטים שנותרו בכירכוכ נאלצו לשנות את זהותם במסמכים הרשמיים מכורדית לערבית כדי להתקבל לעבודה, לקנות מכונית, לרשום על שמם רכוש ועוד.
ממשלת הבעת' גם שינתה את שמם של כפרים ומחוזות כדי למחוק כל סממן לא-ערבי באזור.
בנוסף לפעולה צבאית ואלימה שננקטה כלפי הכורדים, ממשלת עיראק השתמשה באמצעים חוקיים כדי לקדם שיערוב של האזורים הכורדיים בצפון עיראק.
החוק החדש השפיע באופן מיוחד על בעלי קרקעות כורדים, שאחזקת הקרקעות שלהם הוגבלה ל-300 דונם בלבד.
בעקבות הגירוש ההמוני של מיעוטים באמצע שנות ה-70 פרסמה מועצת הפיקוד המהפכנית צו המורה להפקיע אדמות שאין להן בעלים.
כך למשל, צו מס' 369 משנת 1976 הורה על הפקעת אדמותיהם של מאות כפרים בשישים מחוזות צפוניים.
הממשלה טענה כי היא שילמה לבעלי הקרקעות פיצוי על אדמתם, אולם אלה מהם שלא היו מוסלמים טענו שמעולם לא קיבלו תשלום ולא ידעו לאיזה משרד ממשלתי לפנות כדי לתבוע את כספם, וכי לאחר 15 שנה הכסף חזר לממשלה.
חוקים וצווים דומים אִפשרו לממשלה לתפוס באופן חופשי אדמות בצפון ולהופכן לאדמות ממשלתיות.
ברגע שהממשלה השתלטה על הקרקעות החדשות הללו, היא החלה להשכיר אותן לחקלאים ערבים שהובאו ממקומות אחרים מעיראק.
באמצע שנות ה-70 תכננה מפלגת הבעת' תוכנית לערער את האופוזיציה הכורדית, ולהחליש קבוצות מורדים קיימות ועתידיות, באמצעות ערבוב של קבוצות מיעוט אחרות בתוכן.
בכירכוכ עודדה מפלגת הבעת' התיישבות של עיראקים, מצרים וסודאנים ויישבה אוכלוסיות מיעוטים בפאתי העיר.
דוגמה נוספת הייתה בשנת 1978, כאשר מפלגת הבעת' הכריזה כי "הקהילות הנוצריות הן חלק בלתי נפרד וחיוני מהאומה [הערבית] שלנו.
הדרך לגייס את הקהילות הללו דומה לאלו המשמשות לגיוס המפלגה, באמצעות עקרונות הלאומיות [קאומייה], דמוקרטיה וסוציאליזם.
זכייה באמונם של הנוצרים והטורקמנים אמורה להיות מושגת על-ידי הוכחה שהמפלגה שלנו היא המפלגה שלהם."
הפרד ומשול של הבעת' בשורות הכורדים
מפלגת הבעת' השתמשה באופן נרחב בגדודי ההגנה הלאומית (שכונו "ג'וחוש" = חמוֹרים), שהורכבו בעיקר מבני שבטים כורדיים הכפופים לממשלה ולצבא, כדרך נוספת להילחם במורדים הכורדים הבדלנים.
המגויסים לכוחות אלה לבשו מדים ונרשמו על ידי הרשויות המקומיות.
הגיוס לגדודי ההגנה הלאומית העניק למגויסים פטור משירות בצבא עיראק או בצבא העממי העיראקי.
מגמה זו המשיכה גם במהלך מלחמת איראן-עיראק, כאשר כוח האדם בשורות הצבא העיראקי הידלדל וחייב גיוס כוחות נוספים.
יתרונותיהם של המתגייסים הכורדים היו ברורים למדי, הן כחיזוק לכוחות הקיימים והן כתקיעת טריז בתוך החברה הכורדית.
גיוסם של לוחמים יזידים לגדודי ההגנה הלאומית המחיש עוד יותר את הניסיונות לפצל את הקהילות המקומיות ואת המיעוטים.
מכיוון שמשטר הבעת' ניסה בתחילה לערב את היזידים בלחימה, היה צפוי שאלו ישרתו בכוחות הסדירים או לכל הפחות בכוחות הצבא העממי .
לעומת זאת, הגיוס לגדודי ההגנה הלאומית היה פתוח רק בפני לא ערבים.
גיוסם של היזידים לצבא הסדיר הוסבר במונחים של הצורך בכוח אדם במהלך מלחמת איראן-עיראק.
עם זאת, גם רציונל תוכנית השיערוב היה חלק ממדיניות זו.
השלטונות דנו במפורש בערך של גיוס היזידים לצבא במונחים של בידולם משאר הכורדים והפיכתם "לערבים".
דוח מודיעיני שהופק על ידי הזרוע הצפונית של המודיעין הצבאי העיראקי קבע כי "גדודי ההגנה הלאומית נוצרו בצפון עיראק במטרה בלעדית לגייס כורדים.
הקמת גדודים יזידיים הייתה במטרה להשפיע על תחושות השייכות שלהם לעם הערבי [אומה] ולבטל את הרגשות העדתיים והאתניים בשורותיהם." אף על פי כן, היזידים סירבו להצטרף לצבא עיראק.
לפי הערכות שונות כ-200,000 כורדים נעקרו מיישוביהם בכפייה במהלך מסעות הערביזציה בעיראק בשנות ה-70, וכי בין 10,000 ל-100,000 נהרגו במהלך העקירה.
מאות כפרים כורדיים הוחרבו, תושביהם גורשו ובמקומם הובאו במקרים רבים בני שבטים ערביים שיושבו על הכפרים המפונים.
במקרים רבים שונו שמותיהם של כפרים לשמות ערביים המאזכרים אירועים ומקומות מן ההיסטוריה הערבית והאסלאמית, במטרה להשכיח את השמות הכורדיים המקוריים ולטשטש את זהותם הכורדית.
אב בית הדין ורבה של תוניס במאה השמונה עשרה.
נולד בפאס שבמרוקו סביב שנת ה'ת"ם (1680) לאביו הרב רפאל.
למד אצל חכמי עירו, ונחשב לאחד מחכמי העיר.
נשא את מרים לבית משפחת עשור, ונולדו להם שני בנים ושתי בנות.
נראה שלמד תקופת מה בישיבה באלג'יר בה למד גם רבי רפאל ידידיה שלמה צרור.
בשנת ה'תפ"ג (1723) החליט לעלות לארץ ישראל.
בדרכו לארץ עבר בעיר תוניס, והחליט להתיישב בה.
הקים בה בית כנסת ותלמוד תורה 'צלאת אלפאסי'.
בשנת תקל"ג (1773), לאחר פטירת הרב דוד נג'אר נתמנה לאב בית הדין, וראש רבני תוניס.
חבריו לבית הדין היו הרבנים שמריה קאטאריוס, יוסף זרקא, אברהם כטורזה, יוסף הכהן, מרדכי אלחייאך, יעקב חג'אג', שמואל צוויד ודניאל למברוזו.
רבי מסעוד התפרסם בתשובותיו בהלכה, ונשא ונתן גם עם חכמי אלג'יר, כדוגמת הרב ידידיה רפאל שלמה צרור והרב יהודה עייאש שכינהו בתואר 'מורי'.
וכן נשאל בהלכה מליוורנו, צפת, רבי אהרן פרץ מג'רבא, ורבי יצחק לומברוזו ורבי אברהם אבן מוסא מתוניס.
נפטר בליל מוצאי שבת אחר חצות, בתאריך א' טבת ה'תקל"ה (1774) בתוניס ונקבר בה.
בנו רבי שלמה כתב קינה על פטירת אביו.
בטקס ההשכבה הנערך בקהילות תוניס בליל יום כיפור מזכירים את נשמתו ואת נשמות בניו.
לרבי מסעוד שני בנים: הרב שלמה - כיהן אחריו כאב"ד תוניס, והרב חיים - רב בתוניס.
ממשפחתו ידועים הרב רפאל ראובן רחמים קורקוס, ורבי חיים עשור, אך לא ברור אם היו חתניו או נכדיו.
כשהתלמוד סותר את דברי הזוהר, הולכים אחר דברי התלמוד.
כשהרא"ש סותר את דבריו בין מה שכתב בשו"ת לבין מה שכתב בפסקים, הולכים אחר הפסקים, שהם נכתבו באחרונה.
באלג'יר באותה העת נהגו שברוב התפילות לא אמרו חזרת הש"ץ, על פי תקנת הרמב"ם.
באותה תקופה, כמה מחכמי אלג'יר רצו לשנות את המנהג לומר חזרת הש"ץ.
הם פנו לרבי מסעוד, ורבי מסעוד הסכים לדבריהם.
אולם בפועל ברוב בתי הכנסת עדיין המשיכו שלא לומר חזרת הש"ץ.
לא צריך ליטול ידיים אם אוכלים לחם בפחות משיעור כביצה, בניגוד לדעת השולחן ערוך שמשמע מדבריו שכבר משיעור כזית, צריך ליטול ידיים (בלי ברכה).
בדבר שטיבולו במשקה, החמיר להצריך נטילה גם במשקה מבושל.
בתפילות הימים הנוראים, מנהג ספרד הקדמון לומר פיוטים (קרוב"ץ) באמצע התפילה.
הרב מסעוד סבר שיש לדחות את אמירתם לאחר תפילת העמידה.
בהלכות נידה, פסק שדי בארבעה ימי המתנה מתחילת הדימום עד יום ביצוע הפסק טהרה (ועד בכלל), בניגוד למנהג הרווח בתפוצות ישראל להצריך חמישה ימים או יותר.
בברכת הבשמים בברית מילה, הכריע שהחזן יברך ויפטור את השומעים, בניגוד למנהג הקדמון שכל אחד בירך לעצמו.
אין לחשוש כלל לקידושין שנעשו בפני עד אחד, אפילו כשהאיש והאישה מודים שהיה קידושין.
לדעת רבי מסעוד, פוסק שנמנע מלטפל בגורלה של אישה עגונה, הוא חוטא.
הסיפור המפורסם אודותיו, הוא שבדרכו לעיר תוניס נאלץ לעשות את השבת בדרך, והשיירה בה הגיעה המשיכה בדרכה, מפחד אריות המדבר.
הרב מסעוד ניצל מידי האריות, ולא זו אף זו, שנכנס רכוב על אריה לעיר תוניס.
לכבוד המאורע, חיבר הרב משה בונאן את הפיוט 'מלזומת רבי מסעוד אלפאסי'.
סיפורי ניסים נוספים מצויים בקרב עדת תוניס ונדפסו בכמה ספרים.
שאלות ותשובות וחידושי הלכה - נדפסו בספר 'משח"א דרבותא'.
דרושים על התורה - חלקם נדפסו בספר 'משח"א דרבותא' (ה'תשע"ו) וחלקם אבדו.
מירא דכיא - דרשות וחידושי המקראות, ירושלים תשע"ד.
פירושים לזוהר, על האידרא רבא והאידרא זוטא וחידושים על כתבי האר"י.
מהם נדפסו על חומש בראשית בשם 'כתם אופיר', קונטרס קטן השתמר בכתב יד.
חידושים על התלמוד והרמב"ם - נשרפו בפרעות ערביי תוניס.
הספר 'משח"א דרבותא' חיברוהו הרב רפאל מסעוד ושני בניו הרב שלמה והרב חיים.
הספר נדפס לראשונה בליווורנו בשנת תקס"ה (1805) בידי נכדיו.
בשם הספר רמוז שמו של המחבר ושל בניו בראשי תיבות: מסעוד, שלמה, חיים אלפאסי.
חיבר גם ספר על 'חכמת הקבלה', וספר 'כללי התלמוד', אך לא ידוע מה עלה בגורל ספרים אלו.
מסעות גוליבר הוא סרט פנטזיה מוזיקלי מונפש אמריקאי משנת 1939 שהופק על ידי מקס פליישר ובוים על ידי דייב פליישר עבור אולפני פליישר.
הסרט הופץ לבתי קולנוע בארצות הברית ב-22 בדצמבר 1939, על ידי סרטי פרמאונט.
הסיפור הוא עיבוד רופף מאוד לרומן באותו שם של ג'ונתן סוויפט משנת 1726, במיוחד רק החלק הראשון מתוך ארבעה, שמספר את סיפורם של ליליפוט ובלפוסקו, ובמרכזו חוקר שעוזר לממלכה קטנה שהכריזה מלחמה לאחר ויכוח על שיר חתונה.
הסרט היה סרט האנימציה העלילתי הארוך הראשון של אולפני פליישר, כמו גם סרט האנימציה העלילתי השני שהופק על ידי אולפן אמריקאי אחרי שלגיה ושבעת הגמדים של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, שכן פרמאונט הזמינה את הסרט כתגובה להצלחתו של הסרט ההוא.
את הסיקוונסים לסרט ביימו סימור קניטל, ווילארד בוסקי, טום פאלמר, גרים נטוויק, וויליאם הנינג, רולנד קרנדל, תומאס ג'ונסון, רוברט לפינגוול, פרנק קלינג, ווינפילד הוסקינס ואוסטס קלפיני.
ב-5 בנובמבר 1699, למואל גוליבר שוטף אל חוף ליליפוט לאחר שספינתו נסחפה בסערה.
גאבי הכרוז העירוני נתקל בגוליבר מחוסר הכרה במהלך סיבוביו ("הכל בסדר") וממהר לחזור לליליפוט כדי להזהיר את כולם מפני "הענק על החוף".
בינתיים, המלך ליטל מליליפוט והמלך בומבו מבלפוסקו חותמים על חוזה חתונה בין ילדיהם, הנסיכה גלורי מליליפוט והנסיך דייוויד מבלפוסקו, בהתאמה.
ויכוח פורץ על איזה המנון לאומי אמור להתנגן בחתונה; ההמנון של ליליפוט ("נאמן") או ההמנון של בלפוסקו ("לנצח").
בזעם, המלך בומבו מבטל את החתונה ומכריז מלחמה נגד ליליפוט.
נראה שהוא שוקל לשנות את דעתו, אבל אז גאבי ממהר פנימה, ושומר רודף אחרי גבי תופס בטעות את בומבו, שלוקח את זה כעלבון ומסתער.
גאבי מספר למלך ליטל על "הענק", ומוביל המון לחוף כדי ללכוד אותו.
שם, הליליפוטים קושרים את גוליבר לעגלה ומעבירים אותו לעיירה.
למחרת בבוקר, גוליבר מתעורר ומשתחרר, ומפחיד את הליליפוטים.
הצי הבלפוסקואי מגיע לליליפוט ומתחיל לירות על הטירה.
כשהוא רואה את גוליבר צוחק עליו, בומבו נכנס לפאניקה ומורה על נסיגה נמהרת.
כשהם מבינים שהם יכולים להשתמש בגוליבר כנשק, הליליפוטים מתחילים להתייחס אליו בסבר פנים יפות ואף מכינים לו סט בגדים חדש ("זה יום שמח").
בחזרה לבלפוסקו, המלך בומבו נבוך מהתבוסה, ומצווה על שלושת המרגלים שלו בליליפוט - סניק, סנופ וסניץ' - "להיפטר מהענק הזה או אחרת".
בינתיים, בחגיגת התבוסה, הליליפוטים מפנקים את גוליבר בארוחת ערב והצגה ("ציפורים כחולות לאור הירח").
כשהליליפוטים נרדמים לאחר ההופעה, גוליבר צועד אל החוף, לא מודע לכך שהמרגלים לקחו את האקדח שלו, ומעלה זיכרונות מהפלגה ("אני שומע חלום (חזרה הביתה)").
למחרת, לאחר קצת משחקי סוסים עם גבי, גוליבר מבחין בבניין בוער ומשתמש בזרם סמוך כדי לכבות אותו, מבלי להבין שהוא פשוט הציל את המרגלים שרוצים להרוג אותו.
מאוחר יותר באותו לילה, הנסיך דייוויד מתגנב בחזרה לליליפוט כדי לבקר את הנסיכה גלורי.
גאבי שומע את הנסיך שר פריסה חוזרת של "לנצח", ובהתחשב בעובדה שהוא מרגל, מצווה על השומרים לתקוף את הנסיך.
כשהבחין בכך, גוליבר מרים את דייוויד וגלורי בידיו, והם מספרים לו על סיבת המלחמה.
גוליבר מציע שישלבו את השירים "נאמן" ו"לנצח" לשיר אחד.
בבלפוסקו, בומבו מקבל הודעה מהמרגלים שלו המבטיחים לו שגוליבר יהיה "ברווז מת" בכל פעם שהוא נותן את המילה, והוא מכריז על ידי יונת דואר שהוא יתקוף עם עלות השחר.
גאבי מיירט את ההודעה הזו ומזהיר את הליליפוטים.
בגלל זה, המרגלים לא מודעים לצו עד שהם לוכדים את גאבי בדיוק כשהליליפוטים צועדים לחוף ("כולנו ביחד עכשיו").
הם מכינים בחיפזון את האקדח של גוליבר.
כשהצי הבלפוסקואי מתקרב לליליפוט, גוליבר דורש מהם להניח את נשקם ולהסדיר את העניינים בדרכי שלום.
כשהם ממשיכים לירות חיצים, הוא קושר את הספינות הבלפוסקואיניות יחד באמצעות העוגנים שלהן ומושך אותן אל החוף, ומציל כל גברים שנפלו מסיפון בתהליך כדי להראות שהוא לא מתכוון לרע.
המרגלים מכוונים ויורים לעבר גוליבר מצוק, אך הנסיך דייוויד מסיט את הירייה ונופל אל מותו לכאורה.
תוך שימוש בגופו הדומם של דייוויד כדי להמחיש את דבריו, גוליבר נוזף גם בליליפוט וגם בלפוסקו על הלחימה חסרת ההיגיון שלהם.
בזמן שהם חוגגים שביתת נשק, גוליבר מגלה שדייוויד לא נפגע, ואז דייוויד וגלורי שרים את השיר המשולב שלהם לשמיעת כולם ("נאמן לנצח").
שני הצדדים לאחר מכן בונים ספינה חדשה עבור גוליבר, והוא מפליג אל השקיעה ("חזרה הביתה (חזרה)").
מקס סמית' בתפקיד גוליבר (קול שירה)
פינטו קולוויג בתור גאבי, סניץ', גוליבר (קולות גרגור מים)
ג'ק מרסר בתפקיד הנסיך דייוויד, המלך ליטל, טווינקלטוס, סנופ, סוסים, שף מלכותי
לני רוס - הנסיך דייוויד (שירה)
טד פירס בתור המלך בומבו, סניק, הכפריים
לאבי ווארן בתור הנסיכה גלורי
ג'סיקה דרגוניט - הנסיכה גלורי (שירה)
ג'ו אוריולו בתור הספר האיטלקי
מרגי הינס בתור אישה ליליפוטית, הנסיכה גלורי (קצת בכי והתייפחות)
מסעוד פרזאד (בפרסית: مسعود فرزاد; 1906 – 26 בספטמבר 1981) היה ספרן ומשורר פרסי.
פרזאד למד במכללה האמריקאית בטהראן ולאחר מכן הועסק כמתרגם במשרד האוצר.
ב-1929 נשלח פרזאד ללונדון במלגה ממשלתית ללימודי כלכלה אך חזר הביתה שנתיים לאחר מכן לפני שסיים את הקורס.
במשך תשע השנים הבאות היו לו מגוון משרות חוזיות כמתרגם במספר משרדים ומשרדים ממשלתיים בטהרן.
לאורך תקופה זו כתב שירה, בעיקר במסגרת המסורת הקלאסית.
ב-1942 פרסם מבחר משיריו בכרך שכותרתו Waqtī ke šāʿer būdam (כשהייתי משורר).
הוא גם החל לעבוד על מהדורה חדשה של "דיבן" מאת חאפז, משימה שעליה עבד לאורך כל חייו.
בניגוד לנורמות אקדמיות מקובלות של מחקר טקסטואלי, הוא סירב לתת קדימות לכתבי יד עתיקים יותר שקיימים, ובמקום זאת התמקד בדימוי מחשבתי של חאפז כמשורר אידיאלי, שבשירתו היו האותנטיים והמושלמים ביותר זהים.
מלכתחילה נחשבה גישה זו למפוקפקת, ופרזאד מעולם לא זכה להכרה שטען שלה הוא ראוי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הכיר פרזאד שלושה משוררים נוספים, ואלה יצרו ביחד קבוצה שכונתה בשם "חבורת הארבעה".
אחד המשוררים בחבורה, צאדק הדאיאת, שיתף פעולה עם פרזאד לשם כתיבת יצירות משותפות וכן סייע לו למצוא מוציא לאור לפרסומיו.
עם זאת, פרזאד הסתכסך עם מינובי, אחד המשוררים הנוספים בחבורה.
ב-1942 עבר פרזאד ללונדון כעובד במדור הפרסי של תאגיד השידור הבריטי, תפקיד בו מילא במשך שמונה שנים.
לאחר מכן, הצטרף לשגרירות איראן בלונדון כאיש צוות מקומי.
מאוחר יותר הוא הופקד על מדור הסטודנטים וגם הפך לנספח התרבות במשך קרוב לעשור.
מסעוד ניל פֶּזֶשְׁכִּיָאן (בפרסית: مسعود پزشکیان; נולד ב-29 בספטמבר 1954) הוא נשיא איראן מאז 2024, מנתח לב בהשכלתו.
פזשכיאן כיהן כחבר פרלמנט מטעם תבריז, אוסקו ואזארשהר וכסגן יושב ראש הפרלמנט (2016–2020).
שימש כשר הבריאות והחינוך הרפואי (2001–2005) בממשלת מוחמד ח'אתמי.
התמודד לנשיאות ב-2013 ו-2021, אך פרש בבחירות הראשונות ומועמדותו נפסלה בשניות.
ב-2024 ניצח בסיבוב השני בבחירות לנשיאות, שנערכו לאחר התרסקות מסוקו של הנשיא הקודם אבראהים ראיסי.
פזשכיאן נולד במהבאד ב-1954, לאב איראני אזרבייג'אני שנולד בקסר-י שירין, ולאם כורדית-איראנית.
בשנת 1973 עבר לזבול כדי למלא את חובת הגיוס שלו.
בתקופה זו החל להתעניין ברפואה.
לאחר שסיים את שירותו, חזר למחוז הולדתו, שם החל בלימודי רפואה וסיים תואר ברפואה כללית.
במהלך מלחמת איראן–עיראק (1980–1988) ביקר לעיתים קרובות בקווי החזית, שם היה אחראי על שליחת צוותים רפואיים ועבד כלוחם וכרופא.
הוא סיים לימודי רפואה כללית בשנת 1985, והחל ללמד פיזיולוגיה במכללה לרפואה.
לאחר המלחמה המשיך בלימודיו, והתמחה בכירורגיה כללית באוניברסיטת תבריז למדעי הרפואה.
ב-1993 קיבל תת-התמחות בכירורגיית לב מאוניברסיטת איראן למדעי הרפואה.
מאוחר יותר הפך למומחה בניתוחי לב, ובעקבות זאת התמנה לנשיא אוניברסיטת תבריז למדעי הרפואה ב-1994, וכיהן בתפקיד במשך חמש שנים.
הוא סיים קורסי ניהול בארצות הברית, בבריטניה, בשווייץ ובתאילנד.
הקריירה הפוליטית של פזשכיאן החלה כשהצטרף לממשלתו של מוחמד ח'אתמי כסגן שר הבריאות בשנת 1997. הוא מונה לשר הבריאות ארבע שנים לאחר מכן, וכיהן בתפקיד בשנים 2001–2005. מאז נבחר חמש פעמים לפרלמנט האיראני כנציג מחוז תבריז, ושימש כסגן יו"ר הפרלמנט הראשון בשנים 2016–2020.
פזשכיאן הוא מורה לקוראן, ובקיא בנהג' אל-בלאע'ה, שהוא טקסט מרכזי בקרב המוסלמים השיעים.
הוא חבר בחברה לידידות איראן–טורקיה.
בבחירות לנשיאות 2013 פזשכיאן התמודד אך פרש, והתמודד שוב בבחירות 2021, אך מועמדותו נפסלה.
ב-2024 נערכו בחירות לנשיאות איראן לאחר שנשיא איראן הקודם, אבראהים ראיסי, נהרג בהתרסקות מסוקו.
תוצאות הסבב הראשון של הבחירות הובילו לקרב 'ראש בראש' בין פזשכיאן, המזוהה עם הזרם הרפורמיסטי באיראן, לסעיד ג'לילי, שדוגל בקו שמרני.
בסבב הראשון זכה פזשכיאן במספר הקולות הגדול ביותר, וג'לילי קיבל מעט קולות פחות ממנו, אך כיוון שאיש מהם לא זכה, ביותר מ-50% בסיבוב הראשון, כנדרש, נערך סיבוב שני בין השניים ב-5 ביולי.
בתום הסיבוב השני בבחירות לנשיאות באיראן, פזשכיאן גבר על ג'לילי ונבחר לנשיא איראן.
פזשכיאן הוא הנשיא הראשון מאז שנת 2005 שנחשב לרפורמיסט.
הוא נכנס לתפקידו ב-28 ביולי 2024. ב-30 ביולי התקיים טקס השבעתו לנשיאות.
אשתו של פזשכיאן הייתה רופאת נשים.
בשנת 1993 הוא איבד את אשתו ואת אחד מילדיו בתאונת דרכים.
הוא גידל לבדו את שני בניו ובתו הנותרים, ולא נישא בשנית.
בתו, זהרה פזשכיאן, היא בעלת תואר שני בכימיה מאוניברסיטת שריף לטכנולוגיה, ועבדה בתחום הפטרוכימיה לפני שממשלת רוחאני עלתה לשלטון.
פזשכיאן הוא תומך של משמרות המהפכה, וכינה את משמרות המהפכה הנוכחיים "שונים מן העבר".
הוא גינה את הכרתה של ארצות הברית במשמרות המהפכה כארגון טרור בשנת 2019. לאחר הפלת המל"ט האמריקאי על ידי איראן ב-2019, תיאר את פעולתם של משמרות המהפכה כ"אגרוף חזק לפיותיהם של מנהיגי אמריקה הפושעת".
בפגישה באוניברסיטה ובתגובה לביקורות מסוימות, לבש פזשכיאן את מדי משמרות המהפכה, ואמר כי ילבש אותם שוב.
פזשכיאן מתח ביקורת על המערכת השלטונית מספר פעמים.
במהלך ההפגנות לאחר הבחירות לנשיאות של 2009, בנאום שנשא, מתח ביקורת על אופן ההתייחסות למפגינים.
בנאומו הזכיר את דבריו של האימאם השיעי הראשון (עלי בן אבי טאלב) שכוונו אל מאלכ אל-אשתר: "אל תתנהג כלפי האנשים כחיית פרא".
פזשכיאן סבר שהשיטה שבה ניהלה איראן את ההפגנות ב-2018 "שגויה מבחינה מדעית ואינטלקטואלית".
הוא האשים את המערכת במדינה בכל האירועים ואמר: "היינו צריכים לפעול טוב יותר".
לאחר ההפגנות ב-2022 בעקבות מותה של מהסה אמיני, דרש פזשכיאן להקים צוות הערכה והבהרות בנוגע לאירוע.
אף על פי שראה את דרך ההתמודדות עם המפגינים ומשפטם כמנוגדים לחוקה ודרש שהנאשמים יראו עורכי דין, פרסם מאוחר יותר הצהרה שבה גינה את ההפגנות ולא ראה בהן אינטרס של העם.
פזשכיאן דורש ליישם את סעיף 15 של החוקה האיראנית עבור כל העדות האתניות.
עיקרון זה אומר: "השפה והכתב הרשמי והמשותף של העם באיראן הם פרסית.
מסמכים, התכתבויות, טקסטים רשמיים וספרי לימוד חייבים להיות בשפה ובכתב אלו, אך השימוש בשפות מקומיות ואתניות בעיתונות ובתקשורת ההמונים והוראת הספרות שלהם בבתי הספר אפשרית, יחד עם השפה הפרסית".
הוא טען שיישום העיקרון הזה מפחית את המוטיבציה של בדלנים ומתנגדי משטר.
פזשכיאן תומך גם בהוראת השפה האזרית בבתי ספר איראניים.
מסעוד עלי-מוחמדי (בפרסית: مسعود علیمحمدی; 24 באוגוסט 1959 – 12 בינואר 2010) היה מדען גרעין איראני, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת טהראן, שנהרג בפיצוץ בטהראן.
נולד ב-24 באוגוסט 1959. בשנת 1978 החל את לימודיו באוניברסיטת שיראז.
הוא השלים את התואר הראשון שלו בשנת 1985.
את התואר השני הוא למד באוניברסיטת שריף לטכנולוגיה בטהראן.
בשנת 1988 החל בה את לימודי הדוקטורט שלו, והיה מראשוני הדוקטורנטים לפיזיקה באוניברסיטה זו.
הוא השלים את הדוקטורט בשנת 1992.
הוא היה חבר מועצה בסינכרוטרון האור למדע ניסויי ויישומי במזרח התיכון, ופרופסור בפקולטה לפיזיקה של אוניברסיטת טהראן.
הוא עסק בין השאר בתורת השדות הקוונטית.
בבוקר 12 בינואר 2010, בעת שיצא מביתו, נהרג בהתפוצצות אופנוע ממולכד שחנה סמוך לרכבו.
לפי דיווחים איראניים, בפיצוץ נפצעו עוד שני אנשים.
הלווייתו נערכה ב-14 בינואר 2010 בטהראן.
ממשלת איראן טענה כי מאחורי ההתנקשות עומדות ארצות הברית וישראל.
לעומתה, האופוזיציה באיראן העלתה אפשרויות נוספות, לפיהן הוא חוסל על ידי המשטר עצמו בשל תמיכתו במיר חוסיין מוסאווי והשתתפותו בהפגנות בשנת 2009, או בשל החשד שהוא מנסה לערוק מאיראן למערב.
ארגון האופוזיציה האיראני "אספת הממלכה של איראן" טען כי זמן מה לאחר הפיצוץ פנתה איראן לארצות הברית (באמצעות שגרירות שווייץ באיראן) וביקשה את הסגרתו של ג'משיד שארמהד, תושב קליפורניה, בטענה שהוא עומד מאחורי ההתנקשות.
לדברי הארגון, ארצות הברית דחתה את הבקשה האיראנית.
ב-11 בדצמבר 2010 הודיעו שלטונות איראן שעצרו את מג'יד ג'מאלי פאשי , מתאגרף וספורטאי אולימפי (זוכה מדליית ארד בהיאבקות) איראני, בחשד שביצע את ההתנקשות בשליחות "המוסד".
מאוחר יותר הם פרסמו סרטון בו הוא מודה בביצוע ההתנקשות, וטוען שעבר אימונים בישראל.
איראן גם פרסמה תצלום של דרכון ישראלי שהונפק, לטענתם, למתנקש, אך בדיקה העלתה כי מדובר בעיבוד תמונה של תמונת דוגמת דרכון ישראלי.
ב-15 במאי 2012 הוצא מג'יד ג'מאלי פאשי להורג בתלייה בכלא אווין.
פסק הדין אושר על ידי השופט אבולקאסם סלוואטי (שהוטלו עליו עיצומים בחשד להפרת זכויות אדם).
מסעוד רָגָ'אוִוי (בפרסית: مسعود رجوی; נולד ב-18 באוגוסט 1948 ונעלם ב-13 במרץ 2003) היה פוליטיקאי ומהפכן איראני ומנהיג המוג'אהדין ח'לק משנת 1979 לאחר שעזב את איראן בשנת 1981, התגורר בצרפת ובעיראק.
עד להיעלמותו מעט לפני הפלישה לעיראק בשנת 2003. אשתו ושותפתו להנהגה מריאם רג'אווי החליפה אותו כמנהיגת הארגון.
מסעוד רג'אווי נולד בעיירה קטנה במחוז דרום ח'וראסאן שבצפון מזרח איראן.
הוא למד משפטים באוניברסיטת טהראן וסיים תואר במשפט פוליטי.
בהיותו סטודנט הוא קנה לו שם של מתנגד פעיל נגד מוחמד רזא שאה פהלווי ובגיל 20 הצטרף למוג'אהדין ח'לק.
הוא נעצר על ידי הסאוואכ בגין פעילותו ונידון למוות.
הודות למאמציהם של אחיו, קאזם רג'אבי (Kazem Rajavi), נשיא צרפת פרנסואה מיטראן, עורכי דין ופרופסורים שווייצרים שונים, עונשו הופחת למאסר עולם.
במהלך המהפכה האיראנית בשנת 1979 ולאחר שריצה שבע שנות מאסר, הוא שוחרר מהכלא, הצטרף למהפכה וקיבל על עצמו את הנהגת מוג'אהדין ח'לק.
בבחירות הראשונות לנשיאות איראן ב-1980, זכה רג'אווי לתמיכתם של ארגון הגרילה הפדאית של העם האיראני(, החזית הדמוקרטית הלאומית , המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית, מפלגת קומאלה הכורדית וליגת הסוציאליסטים האיראנים .
כאשר התברר שהמוג'האדין ח'לק הייתה האופוזיציה החילונית העיקרית לרפובליקה האסלאמית, מנע האייתוללה חומייני מרג'אווי להשתתף בבחירות.
להערכת העיתון לה מונד: "על פי הערכות שונות, אלמלא הטיל האימאם חומייני וטו על מועמדותו...
היה מר רג'אווי זוכה בכמה מיליוני קולות...
חלק ניכר מקולות הנשים, המבקשות שחרור, והצעירים, הדוחים לחלוטין את 'המשטר הדתי הריאקציוני'...".
ב-1981 הדיח האייתוללה חומייני את נשיא איראן אבולחסן בני-סדר והחל גל חדש של מעצרים והוצאות להורג.
רג'אווי ובני-סדר נמלטו לפריז והקימו את המועצה הלאומית העליונה להתנגדות באיראן (NCRI), מתוך כוונה להחליף את משטר חומייני ב"רפובליקה אסלאמית דמוקרטית".
בשנת 1986 ניהלה ממשלת צרפת משא ומתן עם המשטר האיראני על גורלם של בני ערובה צרפתים בלבנון וכחלק ממנו לחצו הצרפתים על רג'אווי לצאת מצרפת וביוני 1986 הוא עבר לעיראק שם התקבל יחד עם כמה אלפים מתומכיו על ידי ממשלת עיראק.
זמן קצר לפני שהחלה מלחמת עיראק ב-2003, נעלם רג'אווי ולא נודע מקום המצאו.
בהיעדרו, קיבלה על עצמה, אשתו, מריאם רג'אווי את האחריות והפכה למנהיגת מוג'אהדין ח'לק.
לדברי חברי המועצה הלאומית העליונה להתנגדות באיראן רג'אווי עדיין בחיים ומסתתר בשל היותו "מטרה עיקרית" של הרפובליקה האסלאמית של איראן, על אף שממקורות אחרים נמסר שהוא נחשב למת.