tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אדם משתייך לסטטוס שיוכי ללא כל מאמץ מצידו, ללא תלות ברצונותיו ואין לו שליטה על כך.
דוגמאות: גיל, מוצא, צבע עור, מין.
סטטוס הישגי (או מִיצב נרכש) – מוקנה לאדם בהתאם להישגיו, בהתאם למאמציו האישיים, לעיתים גם בהתאם לרצונו האישי והוא תלוי במידה מסוימת בתחומים שלאדם יש שליטה בהם.
דוגמאות: עיסוק, חריצות ורמת השכלה.
מיון אחר נעשה על-פי מידת מרכזיות הסטטוסים במבנה חברתי כלשהו.
ניתן להציב את הסטטוסים השונים על פני ציר, כאשר בקצה אחד נמצא "סטטוס בסיסי" ובקצה השני "סטטוס עצמאי":
סטטוס בסיסי – סטטוס המשפיע על התייחסות החברה לאותו אדם במרבית תחומי החיים, גם בתחומים שבהם כביכול הסטטוס שלו אינו קשור.
לסטטוס הבסיסי של אדם מסוים יש השפעה על הסטטוסים האחרים שלו.
למשל, בחברה שסועה מבחינה אתנית, הסטטוס הגזעי הוא סטטוס בסיסי שמשפיע על מרבית תחומי החיים של היחיד באותה חברה.
סטטוס עצמאי – סטטוס שלו השפעה רק במצב מסוים.
למשל, כאשר אדם קונה במכולת, יש לו באותה עת סטטוס של "לקוח".
סטטוס זה יפסיק להתקיים ברגע שישלים קניותיו.
ניתן למיין סטטוסים גם על פי מידת הנורמות סביבם:
סטטוס מקיף – סטטוס אשר מספר הנורמות הנלוות לו גבוה.
סטטוס מוגבל – סטטוס אשר מספר הנורמות הנלוות לו נמוך.
למשל, סטטוס של "נוסע באוטובוס".
סטטוס קוו (מלטינית: Status quo, המצב הקיים) הוא מונח שנגזר מהביטוי הדיפלומטי "סטטוס קוו אנטה בלום" (status quo ante bellum) שפירושו בלטינית "המצב שהיה לפני המלחמה".
בשפת הדיבור המונח מציין את המצב כפי שהוא.
בדיונים פוליטיים לעיתים מניחים שיש יתרון בשמירה על המצב הקיים, יתרון פנימי שאינו נגזר מאופיו של המצב הקיים, אלא מהסכנות הגלומות בשינויים באשר הם.
במונח 'שמירה על הסטטוס קוו' משתמשים לצורך תיאור התנגדות לשינויים קיצוניים במצב החברתי או המדיני.
דוגמאות לשימוש במונח סטטוס קוו ניתן למצוא במאבקים החברתיים המתמשכים במדינת ישראל בין חילוניים לדתיים או במעמדה של טאיוון אל מול התביעה הסינית לריבונות על האי.
תנועות חברתיות הן דוגמה לפעמים בהן הסטטוס קוו עלול להתערער.
במקרים כאלה, הסטטוס קוו מתייחס למצב הקיים סביב נושא מסוים או לאקלים התרבותי/חברתי בחברה או באומה מסוימים.
הסטטוס קוו נתפס לעיתים כשלילי, בעיקר על ידי תנועות חברתיות, השואפות לשינוי.
האנשים אשר דוגלים בשימור הסטטוס קוו נתפסים לעיתים כמתנגדים לקידמה.
פוליטיקאים מתייחסים לפעמים לסטטוס קוו.
לעיתים קרובות ישנה מדיניות של עמימות מכוונת שרק מזכירה את הסטטוס קוו מאשר הופכת אותו למצב הרשמי.
קלארק קר צוטט כאומר: "הסטטוס 'קוו הוא הפתרון היחיד שלא ניתן להטיל עליו וטו", כלומר לא ניתן להחליט כנגד הסטטוס קוו, אלא צריך להפעיל לטובת השינוי.
קרל מרקס ראה בדת מאורגנת כאמצעי לבעלי ההון לשמור על מעמד הפועלים מרוצה מסטטוס קוו לא שוויוני, וחינוך נראה בעיני אחרים כאמצעי לשמירת הסטטוס קוו בחברה.
סטטיסטיקאי הוא אדם העוסק בניתוח נתונים ו/או חקר ביצועים בשיטות סטטיסטיות.
חשיבות הסטטיסטקאים בשימוש בכלים מדעיים כדי להבין את המציאות, לקבל החלטות מבוססות ולחזות מגמות עתידיות.
בתוך כך להבין את הלקוחות, לנבא התנהגות צרכנים ולפתח מוצרים ושירותים חדשים; גם בבקשות תקצוב.
אחד התחומים שבהם תפקיד הסטטיסטיקאי הפך לחיוני במיוחד בשנים האחרונות הוא עולם הבינה המלאכותית ולמידת המכונה.
כשסטטיסטיקה מהווה את הבסיס התאורטי והמתודולוגי שעליו נבנים כמעט כל מודלי הבינה המלאכותית המודרניים, ובעיקר במטרה ללמוד דפוסים, העדפות ומקורות אמינים מומלצים יותר או פחות מתוך נתונים קיימים.
הכשרת סטטיסטיקאים נעשית באוניברסיטאות, במסגרת החוג לסטטיסטיקה, שלרוב פועל במסגרת הפקולטה למדעי החברה.
סטטיסטיקאים פעילים באקדמיה, בהוראה ובמחקר בענפי הסטטיסטיקה, אך עיקר פעילותם היא במגוון ענפים יישומיים של הסטטיסטיקה:
אספקת מידע סטטיסטי למקבלי החלטות במגוון ענפי המשק: תעשייה, רפואה, בנקאות ועוד.
טיפול בסטטיסטיקה לאומית, במסגרת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בנושאים כגון מפקד אוכלוסין, מדד המחירים לצרכן, השכר הממוצע ורבים אחרים.
עריכת מדגם בחירות, המנסה לחזות את תוצאות הבחירות.
חישובי רייטינג של תוכניות טלוויזיה ורדיו.
עריכת חישובים אקטואריים בחברות ביטוח.
הסדר הסטטוס קוו בישראל התבסס במסגרת המוסדות הלאומיים בארץ ישראל בתקופת היישוב והוא נמשך עד ימינו.
ניתן לראות בסטטוס קוו בישראל קו מנחה להסדרת יחסי דת ומדינה, ויחסי הציבור הדתי והחילוני, המבוסס על הסדרים שהושגו במהלך תקופת המעבר מהיישוב היהודי בארץ ישראל למדינת ישראל.
הסדרים אלו כללו את מעמדן של הרבנות והמועצות המקומיות, האוטונומיה לזרמי החינוך הדתיים וחוקים נוספים בתחום השבת והכשרות.
המעבר מהיישוב למדינה גרר שינויים בתחומי החיים שהצריכו הסדר גמיש המשמש כנקודת מוצא להתפתחותם של הסדרים חדשים המושפעים משינויים ומשנים ומעצבים את עקרון הסטטוס קוו.
מאז הקמת מדינת ישראל עד הכנסת ה-18 מופיע הסטטוס קוו בכל ההסכמים הפוליטיים בין המפלגות הדתיות למפלגות השלטון.
הסטטוס קוו מבטא את מהותה של הפוליטיקה ההסדרית שלב ליבה הוא הימנעות שיטתית מהכרעה ברורה בנושאים השנויים במחלוקת.
יחס מנהיגי הציונות לשיתוף פעולה עם האורתודוקסים
מראשית התנועה הציונית התאפיינו מנהיגיה, שלא היו דתיים, בנכונות "למצוא פשרות פוליטיות פנים-יהודיות בנושאי דת ולאום" מול הזרמים האורתודוקסים במטרה לאפשר שיתופי פעולה בהגשמת מטרות הציונות.
זאת במקביל וכתמונת ראי לגישת הממלכתיות שנקטו מהצד השני חוגי המזרחי.
אהוד לוז וההיסטוריון אנתוני ד' סמית הראו במחקריהם כי הציונות הייתה למעשה "פוסט רפורמית" במובן זה שמנהיגים יהודים המזוהים עם "ערכי הנאורות" שקודם לכן נאבקו באורתודוקסיה וניסו להנהיג רפורמות דתיות, משעה שהפכו מנהיגי התנועה הציונית "כרתו עמה ברית כדי לגבש זהות לאומית".
כבר בשנת 1842 פרש זכריה פרנקל מהתנועה הרפורמית והפך ללוחם כנגדה, על רקע שאיפתו "לעצמאות המדינית היהודית" וגישה דומה ניתן לראות גם אצל צבי גרץ ואצל משה הס.
באגודת חובבי ציון בה היו ה'משכילים' הגורם הדומיננטי, גובשה פשרה בתמיכת אחד העם בה האורתודוקסים ויתרו על ההנהגה ובתמורה קיבלו "שביתת נשק במלחמת ההשכלה והרפורמה ומסירת הפיקוח הרוחני על התנועה לידי החרדים, לשם הבטחת אופיו המסורתי של היישוב החדש הנבנה בארץ".
עם הקמת התנועה הציונית בנימין זאב הרצל, כמנהיג ציוני התאמץ לקרב את הזרמים האורתודוקסים למפעל הציוני.
כך גייס הרצל רבנים אורתודוקסים שישתתפו בקונגרס הציוני הראשון ואף כיבד אחד מהם לשאת ברכת שהחיינו, בפתיחת הקונגרס הציוני הראשון הכריז הרצל כי הציונות היא "שיבה אל היהדות עוד לפני השיבה אל ארץ היהודים" ובמהלכו השתתף, יחד עם ידידו מקס נורדאו, בתפילות בבית הכנסת האורתודוקסי בבזל.
מספר חודשים לאחר מכן פרסם הרצל את המאמר "המנורה" בו העלה על נס את חשיבות שיתוף הפעולה עם קבוצות נוספות ביהדות, בהן יהדות מזרח אירופה שהייתה אורתודוקסים ברובה.
גם בדור השני של הציונות הטיפו הוגי הדעות של תנועת העבודה, אהרן דוד גורדון וברל כצנלסון ל"שותפות במעגל היהודי והפרטיקולרי הרווי יסודות דתיים" במקום הערכים הסוציאליים האוניברסליים.
גם דוד בן-גוריון, בהגותו ובמעשיו, ביטא את הגישה שראתה ערך עליון בשיתוף פעולה עם הגורמים הדתיים והייתה נכונה לפשרות למען זאת.
הדעה המקובלת מייחסת את מקורו של הסטטוס קוו למכתב ששלחו ראשי הנהלת הסוכנות היהודית ביוני 1947 ליושב-ראש הנהלת אגודת ישראל הרב יצחק מאיר לוין.
מכתב זה, החתום על ידי דוד בן-גוריון, הרב יהודה לייב פישמן מימון ויצחק גרינבוים היה מכוון לגייס את תמיכת אגודת ישראל למאבקה של ההסתדרות הציונית לקבלת תוכנית החלוקה.
המכתב ביקש להשקיט את דאגותיהם של מנהיגי אגודת ישראל שחששו מהקמת מדינה יהודית בעלת צביון חילוני מובהק העלולה לפגוע במעמד הדת ובמוסדותיה, כמו גם בערכיהם של נאמניה.
במכתב שנשלח ב-19 ביוני 1947 נטען כי הנהלת הסוכנות היהודית אינה יכולה לקבוע מתוקף סמכותה את חוקת המדינה החדשה, וכי אין ביכולתה לקבוע את צביון המדינה שתקום.
תנאי מקדמי לאישורה של הקמת מדינת ישראל באו"ם היה חופש מצפון וביטוי לכל תושביה, לפיכך, היה צורך בהסכם שיניח את דעתם של הצדדים השונים, הן הדתיים והן החילוניים.
כמו כן, קובע המכתב עקרונות למדיניות ופעולה בארבעה תחומים עיקריים: שבת, כשרות, ענייני אישות וחינוך, המהווים בסיס ויסוד לדת היהודית.
מי שטבע לראשונה מונח זה כביטוי להשתקפות מערכת היחסים בין דתיים לחילוניים במסגרות ממלכתיות, הוא ככל הנראה ד"ר זרח ורהפטיג, מומחה למשפט עברי, שכיהן עם קום המדינה כחבר-כנסת וכשר הדתות (תחילה כסגן שר).
באוקטובר 1947 כתב כי יש להבטיח את הסטאטוס קוו כפתרון הרצוי לסוגיות הדתיות החשובות כגון שבת, מעמד המשפחה והרבנות.
הסטטוס קוו ביחסי דתיים חילונים בישראל
הסטטוס קוו ביחסי דתיים חילונים בישראל, מסדיר את היחסים העדינים שבין הציבור הדתי והחילוני.
ככלל, הציבור החילוני שואף לחזק את החירויות הדרושות לו על פי תפיסת עולמו, ולהגיע להפרדת הדת מהמדינה.
הציבור הדתי לעומת זאת מבקש לשמור על צביונה הדתי של המדינה.
הוא שואף לחיבור בין הדת למדינה והגבלת חירויות הפרט באמצעות חוק, כאשר נוגע הדבר לאלמנטים דתיים.
הסטטוס קוו מקבע את המצב הקיים, כאשר כל אחד מהצדדים מקבל ומוותר.
לעיתים, כאשר הכוח הפוליטי של אחד מהצדדים מתגבר על השני, מתפתחים לחצים אשר פועלים לשינוי הסטטוס קוו, אך בדרך כלל הצדדים נזהרים שלא לבצע שינויים מפליגים.
הדיון בנושא עסק הן בהפעלת עסקים פרטיים, והן בפעולתם של משרדים ממשלתיים ועירוניים.
עוד בתקופת המנדט, התפתחו מספר הסדרים ששימשו כבסיס לעקרון הסטטוס קוו.
בעשורים האחרונים חל כרסום בסטטוס קוו בתחומים אלה, עם צמיחת התנגדות רבה יותר ויותר לסטטוס קוו הקיים בקרב הרוב החילוני, המוגבל על ידי ההסכמים הקיימים.
נקבע בחוק כי כל המטבחים במשרדי הממשלה, צה"ל ושאר הארגונים הממלכתיים יהיו כשרים.
נושא הכשרות באופן כללי, מוסדר באמצעות הרבנות הראשית לישראל.
גוף החפץ בתעודת כשרות חייב לעמוד בכל הדרישות של הרבנות הראשית לישראל.
אך גופים אשר מוותרים על חותמת הכשרות רשאים לגדל ולמכור בשר שאינו כשר.
בעניין הכשרות נטען במסמך המכונן של ההנהלה הציונית כי "יש לאחוז בכל האמצעים הדרושים למען הבטיח, שבכל מטבח ממלכתי המכוון ליהודים יהיה מזון כשר".
חוקים נוספים נחקקו במהלך שנות קיומה של מדינת ישראל לגבי שמירת הכשרות, כך למשל, "חוק איסור גידול חזיר" נחקק בשנת 1962 וקובע כי חל איסור לגדל חזיר בישראל, כמו כן, באוגוסט 1986 אושר בכנסת חוק חג המצות (איסורי חמץ), הידוע בשם "חוק החמץ".
איסור זה אינו חל ביישוב שבו רוב התושבים אינם יהודים.
נושא הנישואים בציבור היהודי מוסדר בלעדית על יד הרבנות הראשית לישראל.
אין בישראל נישואים אזרחיים (גם מוסלמים, נוצרים ודרוזים מחויבים להינשא באמצעות מוסדות הדת שלהם בלבד, וחסרי דת אינם יכולים כלל להינשא בישראל).
הפתרון הניתן לציבור החילוני המבקש להינשא בנישואים אזרחיים הוא הכרה בנישואים אשר נערכו במדינה אחרת.
הדבר קיבל אף את הכינוי "נישואי קפריסין" שכן מדינה זו פופולרית מאוד למבקשים להינשא בנישואים אזרחיים.
בגלל חשיבותו הרבה של נושא זה נקבע כי לבית הדין יש סמכות עליונה לדון בנושאי הנישואים והגירושים.
תחום נוסף וחשוב אף הוא שהוזכר במסמך הוא תחום החינוך, נושא משמעותי ביותר לפלגים הדתיים בכלל ולחרדים בפרט, מאחר שהוא מהווה סוכן סוציאליזציה מרכזי.
מתוך ההכרה בחשיבות תחום החינוך, הובטח לזרמים הדתיים אוטונומיה מלאה וחוסר התערבות מצד השלטון.
כמו כן, הובטח כי לא תהיה שום פגיעה מצד השלטון במצפון הדתי של אף אחד מאזרחי מדינת ישראל.
המדינה תקבע את לימודי החובה ותפקח על מילוי הנדרש אך יחד עם זאת, תיתן חופש מלא לכל זרם חינוך לנהל את ענייניו לפי הכרתו.
נושא זה עמד לא פעם בלב לבו של הדיון ומהווה את אחד מיסודות הסטטוס קוו.
הציונים הדתיים התנגדו מלכתחילה לכל ניסיון של התנועה הציונית לעסוק בחינוך, מחשש שאופיו יהיה מנוגד לתפישותיהם הדתיות.
החלטת הקונגרס הציוני בשנת 1901 לראות בחינוך את אחד מיסודות התנועה הציונית הייתה, על כן, אחד מהגורמים להתאגדות "המזרחי" כמפלגה משום שרצו לשמור על זרם חינוך עצמאי ודרך התאגדותם ניסו לצבור כוח פוליטי על מנת לעשות זאת.
בתקופת היישוב עוצב ההסדר המכיר בקיומם העצמאי של שלושה זרמי חינוך: זרם העובדים של המחנה הציוני הסוציאליסטי, הזרם הכללי, וזרם "המזרחי" שנשא אופי דתי לאומי.
המחנה החרדי הלא ציוני שמר על עצמאותו המוחלטת בתחום.
שיטת הזרמים הוכרה באופן רשמי בחוק חינוך חובה שנחקק בשנת 1949. דבר זה גרם לתחרות חסרת מעצורים בין המפלגות השונות על השליטה בחברות של העולים החדשים.
כל מחנה שאף לקלוט אל מערכת החינוך שלו את מרב העולים.
פעילים פוליטיים ואנשי חינוך ניסו למנוע את הקמתם של בתי ספר דתיים בריכוזי עולים.
אירועים אלה העידו על הפוטנציאל המשברי הטמון בדמוקרטיה ההסדרית, זאת משום שהסדרים גמישים התלויים ברצונם הטוב של הרוב עלולים להתלקח לכדי עימות בשל מחלוקות ופערים עמוקים בין שני הצדדים.
אחת הדוגמאות הבולטות ליישומה של הדמוקרטיה ההסדרית היא שמערכת החינוך החרדית זכתה ליהנות מתקציב המדינה למרות הידיעה שתכניו של החינוך החרדי אינם עולים בקנה אחד עם הערכים הבסיסיים של הציונות והמדינה.
הסטטוס קוו בנושא "מיהו יהודי"
הגדרת מיהו יהודי בחוק השבות היווה במשך שנים אבן נגף פוליטית ביחסים בין הציבור הדתי לבין מדינת ישראל.
הגדרה זו קובעת, בין השאר, מהו תהליך הגיור המוכר על ידי המדינה.
הציבור האורתודוקסי ביקש להכיר בגיור אורתודוקסי בלבד, כאשר החוק מכיר גם בגיורים של התנועות הרפורמיות והקונסרבטיביות.
הסטטוס קוו משאיר את המצב הקיים כפי שהוא.
פרשת "מיהו יהודי" מסמלת את ליבו של השבר הדתי-חילוני ואת דרכי ניהולו.
חוק השבות משנת 1950 קובע כי כל יהודי רשאי לעלות למדינת ישראל.
לפי ההלכה, יהודי הוא מי שנולד לאם יהודייה או שהתגייר.
לעומת זאת, העמדה החילונית מגדירה את האדם בהתאם לרצונו ולתודעתו.
ההימנעות מהגדרת המונח יהודי תאמה, אפוא, את הדמוקרטיה ההסדרית כיוון שכל הכרעה הייתה מציתה את האש.
עם ההכרה בסטטוס קוו כהסכם מסדיר התפתח הנוהג הפוליטי להפקיד את משרד הפנים בידי אחת המפלגות הדתיות.
נוהג זה ממצה אף הוא את מהות הדמוקרטיה ההסדרית המתאימה את התגמולים השלטוניים לחשיבותם היחסית בעיני השחקנים הפוליטיים.
עשרים שנה אחרי חקיקת חוק השבות הוגדר יהודי כמי שנולד לאם יהודייה או שנתגייר והוא אינו בן דת אחרת.
המציאות הפוליטית הכללית בתקופת הדור הראשון הבליטה את קיומה של הדמוקרטיה ההסדרית.
דפוסיו של הדגם ההסדרי ניכרו בשסע הדתי-חילוני במיוחד על רקע העובדה שהם לא יושמו ביחס לשסעים אחרים בחברה הישראלית.
הסדרים עיקריים הקשורים לעקרון הסטטוס קוו
החלטת האו"ם לא הכירה בריבונותה של המדינה על ירושלים ותבעה להפכה לעיר בינלאומית.
הרוב המכריע של תלמידי הישיבות היה מרוכז בירושלים.
מחלוקת חריפה עד כדי משבר עם המחנה החרדי הייתה עלולה להידרדר עד להיעדר קבלת מרותה של המדינה.
ראשי הישיבות הביעו התנגדות נחרצת לגיוס תלמידי הישיבות לצה"ל וראשי מערכת הביטחון הביעו נכונות לפשרות ובלבד שהתלמידים ישרתו שירות צבאי קצר.
המחנה החרדי לא הסכים לשום פשרות בנושא מאחר שסבר כי תרומת בני הישיבות להגנת העם היהודי נעשית על ידי לימוד תורה.
יש שטענו כי ראשי המחנה החרדי חששו מסחף של הדור הצעיר למחנות אחרים אם ייחשפו לסביבה לא דתית.
במסגרת הסדר בני הישיבות ניתנה לשר הביטחון רשות לדחות את מועד ההתייצבות של חייבי הגיוס.
מאז ועד היום גיוס בני הישיבות נדחה אך לא בוטל, דחייה זו גורמת בפועל לשחרור מלא עבור מרבית בני הישיבות.
ההסדר כלל בראשיתו מספר קטן של תלמידי ישיבה, כי בראשית ימיה של המדינה לא היו קיימים רבים כאלו, אך כעת הוא מונה עשרות אלפי תלמידי ישיבות.
אחד הפתרונות שנמצאו לגיוס בני ישיבות הוא הסכם מחודש, המשמש בעיקר בישיבות דתיות ציוניות, שזכה לכינוי "ישיבת הסדר" והוא משלב בין לימוד תורה לשירות הצבאי.
סוגיה נוספת שנכללת בסטטוס קוו הקיים הוא שחרור מלא של נשים משירות צבאי על רקע דתי.
הציבור הדתי-לאומי לא ביקש לשחרר את בנותיו משירות צבאי מלא אלא לשלבן במסגרות התנדבותיות אחרות ומתאימות יותר לאמונתן הדתית.
מחלוקת בנוגע לסוגיית השירות הלאומי פרצה בשנת 1951 כאשר ראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון, הציע תיקון לחוק שירות ביטחון המחייב אישה דתית להוכיח את היותה דתייה ולהתגייס לשירות לאומי.
הניסיון לאכוף הכרעה באמצעות חוק מפורש הביא לסערה ולמחאה חריפה שבסיומה הצעתו של דוד בן-גוריון נדחתה.
ביטוי הסטטוס קוו במסגרת הפוליטית
עם קום המדינה לא היה ברור כלל שעקרון הסטטוס קוו יתקבל כבסיס עיקרי להסדרת יחסי דת-מדינה.
אמנם למעשה נוצר מעין סטטוס קוו מובן מאליו בתחום המשפטי מתוקף פקודת סדרי שלטון אשר קבעה כי המשפט בארץ ישראל יעמוד בתוקפו עד כמה שניתן שאין בו משום סתירה לעקרונותיה של מדינת ישראל.
באופן פרדוקסלי, הלחצים לשינוי המצב הקיים בתחום החינוך הדתי בעקבות הקמת המדינה היוו את אחד התמריצים לקבלת עקרון הסטטוס קוו כפתרון מוצהר ליישוב סכסוכים בנושאי דת.
העיקרון מסייע למניעתם או ליישובם של עימותים בתחום הדתי מתקופת היישוב ועד היום.
ואולם, אף על פי שהמכתב לאגודת ישראל אינו בגדר מסמך מחייב מבחינה משפטית או פוליטית יש לו חשיבות היסטורית רבה.
מכתב זה לא היווה נקודת הכרעה במערכה על צביון המדינה שטרם הוקמה אך הוא מסמן מאז ועד היום את נקודת הפתיחה במערכה זו, ואף מתווה במידה רבה את גבולותיה ומגדיר כמה מתכניה העיקריים.
במשך השנים הפך מסמך זה לסמל הכובל את חברי הכנסת לחוקק לפי מצפונם והבנתם, כאשר כל ממשלה נבחרת חדשה רואה עצמה קשורה במסמך.
הסטטוס קוו כמרכיב בדמוקרטיה ההסדרית
הסטטוס קוו מסמל במהותו את הדמוקרטיה ההסדרית המופעלת בצורה בררנית, כפי שקורה במדינת ישראל, בצורה זו אין זו פגיעה בדמוקרטיה כל עוד מוכרת זכותם של חברי הקבוצות שלא נכללות בהסדרים הפוליטיים להשתתפות בבחירות ולייצוג בבית הנבחרים.
הדבקות בקיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית משמשת גורם ממריץ ליישוב חילוקי הדעות בדרכי שלום, ועל פי כללי משחק של דמוקרטיה התאגדותית.
בשיטות השונות ליישוב סכסוכים במסגרת המודל ההסדרי, הצד השווה לשיטות אלה אינו דווקא הנכונות לפשרות ולוויתורים הדדיים, אלא עצם ההימנעות מהחלטות רוב חד-צדדיות כאמצעי הכרעה במחלוקות.
דוגמה מובהקת לכך היא נכונותן של מפא"י ומפלגת העבודה להשלים עם אי-הפעלתו של החוק שקיבלה הכנסת בשנת 1951, המטיל חובת שירות לאומי על נשים הפטורות מגיוס לצבא מטעמי דת.
זהו מאמץ להימנע ככל האפשר מהכרעות העלולות להחריף את הקונפליקט עד ליצירת איום חמור על יציבות המערכת.
אחד מביטוייה המובהקים של הדמוקרטיה ההסדרית הוא השיטה של שיתוף בין נציגי קבוצות ההשקפה ומגזרי האוכלוסייה השונים במסגרתן של קואליציות ממשלתיות.
יתרון נוסף של עקרון הסטטוס קוו הוא לאפשר לצדדים היריבים להימנע מהתנגשות חזיתית בנושאים השנויים במחלוקת, ועם זאת להציג את עצמם כמי שמוסיפים לדבוק בעקרונותיהם.
סוגיית דת חברה ומדינה מתייחסת למכלול רחב של נושאים ותחומים שעניינם הוא הקשר, מידת ההתאמה ויחסי הגומלין בין גילוייה השונים של הדת, תכניה, חוקיה, ומוסדותיה לבין החברה והמדינה.
גלגולו הנוכחי בא לידי ביטוי במושג מדינה יהודית ודמוקרטית.
הסטטוס קוו הוא המושג הנפוץ והידוע ביותר בקשר ליחסי דת ומדינה בישראל.
הוא הוצע לראשונה על ידי זרח ורהפטיג ממנהיגי מפלגת הפועל המזרחי ערב הקמת המדינה.
הניסיונות להסדיר את ענייני הדת בתחום המשפטי הבהירו היטב את המחלוקות העמוקות בין שני המחנות בדבר הזיקה והקשר הראויים בין הדת והמדינה.
על רקע הקשיים במציאת פתרון הוצע הסטטוס קוו כעיקרון מנחה להסדרת התחום.
ההסכם מושתת על ההנחה כי הרוב הפוליטי המורכב ממפלגות חילוניות אינו משתמש בכוחו כדי לאכוף הכרעות חילוניות.
בהתייחס למיעוט הדתי ניתן לומר כי הסכמתו לעקרון נובעת מחולשתו.
לעומת זאת, קבלת עיקרון זה על ידי המפלגות החילוניות מבהירה שמדובר בביסוס הדמוקרטיה ההסדרית.
דגם הדמוקרטיה ההסדרית של החוקרים דן הורביץ ומשה ליסק מעמיד במרכז הפוליטי את הפשרה - הסדר בין רוב מכריע של גורמים במערכת.
דגם זה הוצע בחברות בהם קיים שסע חברתי-פוליטי עמוק.
מטרתו של הדגם הוא להכיר בשסע הקיים ולמנוע את הקרע העשוי להתהוות, כל זאת על מנת לשמור על האחדות החברתית.
העדרה של חוקה בישראל מהווה חריגה מדפוסי דגם הדמוקרטיה ההסדרית, כיוון שבמצב זה עשוי הרוב להתפתות ולהשתמש בכוחו להכרעה.
בסוגיית דת ומדינה דווקא ההימנעות מכינונה של חוקה תואמת את דפוסי הדגם.
חוקה נועדה בין היתר לשקף את המכנה המשותף של כלל בני החברה.
ערכים דתיים אינם עולים בקנה אחד עם חירויות הפרט שאחת הבולטות שבהן היא חופש הדת.
לפיכך, כל ניסיון לכונן חוקה יוביל בהכרח להתעוררות המחלוקת במלוא עוזה.
לאורך השנים נשמעו קולות הקוראים לבטל את עקרון הסטטוס קוו או להגדירו בצורה שאינה משתמעת לשני פנים.
אלו הטוענים כי צריך להגדירו בצורה ברורה גורסים כי עיקרון זה במתכונתו הנוכחית הוא עקרון עמום וגבולותיו פרוצים.
הם טוענים כי רבים מההסדרים הפועלים כיום לא נכתבו או הוזכרו במכתב ששלחה הסוכנות היהודית להנהלת אגודת ישראל, מסמך המהווה בסיס לעקרון הסטטוס קוו, כאמור.
שולמית אלוני שנמנתה עם המתנגדים להסדר הסטטוס קוו מתוקף המסמך טענה למשל, כי לא דובר במסמך זה על סגירת מקומות בילוי בשבת, כשרות במסעדות, איסור ייבוא לבשר לא כשר או על איסורי נישואים אזרחיים.
עקרון הסטטוס קוו משמש אבן פינה לפוליטיקה של ההסדרה בהיותו עיקרון דינמי המניח מקום להתפתחויות ושינויים.
התמורות שחלו בתחום זה נובעות מגורמים שונים, ובהם בולטים במיוחד שינויים דמוגרפיים בהיקף האוכלוסייה ובהרכבה.
שינויים דמוגרפיים בהיקף נרחב בעקבות העלייה ההמונית בשנים הראשונות לקיום המדינה היוו את הגורם העיקרי למשבר החינוך, שהביא לערעור ההסדרים שנקבעו בנושא זה בתקופת היישוב ולכינונם של הסדרים חדשים שהותאמו למציאות החדשה שנוצרה.
לחצים לשינוי בהסדרים ובנוהגים בתחום הדתי הופעלו גם בעקבות גלי העלייה מרוסיה וארצות חבר העמים כאשר הרכבה החילוני של עלייה זו הוא אחד הגורמים המרכזיים לריבוי הפרות של תקנות וחוקי עזר בנושאים של כשרות ושמירת שבת.
הסדרי הסטטוס קוו בתחומים כגון שמירת שבת וכשרות משקפים במידה רבה את התגברותן של נטיות אינדיבידואליסטיות ומתירניות בחברה הישראלית, שבין ביטוייהן ניתן למנות את אי הנכונות להשלים עם הגבלות על חירות הפרט מטעמים דתיים או אידאולוגיים.
לכך מצטרפות התפתחויות בתחום הכלכלי ובדפוסי תרבות הפנאי, העלייה ברמת החיים של האוכלוסייה וצריכה גדלה והולכת של שירותי בידור ונופש.
תהליכים אלה מחזקים את אי הנכונות להשלים עם אכיפת אותם ציווים דתיים הנתפסים כפוגעים בנוחיותו ובסגנון חייו של הפרט.
מעמד הסטטוס קוו במציאות העכשווית
בישראל קיבל הסטטוס קוו משמעות מרובה.
הוא מתפקד מבחינות רבות כחוקה בלתי כתובה ובלתי מוגדרת, הנתונה לפירושים שונים.
עקב החשיבות העליונה שמייחסים במדינת ישראל לסטטוס קוו כפתרון פוליטי לקונפליקטים דתיים.
ניתן להשתמש בעקרון הסטטוס קוו כדי לקיים ולשמר הסדרים פוליטיים על ידי הסכמה מפורשת או מרומזת של הצדדים המעורבים להימנע מדיון מחודש בהם, ובכך למנוע עימות, בדרך זו ניתן לראות את עקרון הסטטוס קוו כמשכין שלום בין חלקים שסועים באוכלוסייה.
מצבי סטטוס קוו נוספים בישראל
סטטיסטיקה תיאורית היא ענף בסטטיסטיקה, העוסק ביצירה והשוואה של מדדים לתיאור תמציתי וקל לתפישה של נתונים.
מטרת הסטטיסטיקה התיאורית היא לסייע בארגון וסיכום הנתונים שנאספו מכלי מדידה או הערכה שונים.
טבלה היא תמליל או אוסף נתונים מספריים, המארגן בעל שטח של מסמך, בעזרת טורים ושורות, כאשר כל טור ושורה נושאים כותרת המגדירה את תוכנם.
בטבלה מוצלבים הטורים והשורות ליצירת תאים בהם נרשמים הערכים השונים, נתון אחד בכל תא.
נתונים בטבלה מכונים ערכי הטבלה.
מטרת הטבלה היא סידור מידע באופן תמציתי וקל לתפישה.
טבלה רגילה מסוגלת לקשר מספר רב של הבחנות (דרכים על פיהן מבוצע המיון) זו לזו, ולתאר בכך את התייחסותן ההדדית.
טבלת התפלגות מדינות העולם לפי תוחלת חיים בלידה, על פי הערכות ה-CIA לקראת שנת 2010.
הצגה גרפית היא דרך לתאר התפלגות של משתנה מקרי בצורה ויזואלית.
דיאגרמת מקלות – על ציר ה־X ערכי המשתנים, ציר ה־Y הוא תדירויות הופעת משתנה בערך מסוים.
על כל ערך אפשרי של המשתנה ניצב "מקל" בגובה פרופורציוני למספר הפעמים שערך זה מופיע במדגם.
היסטוגרמה – על ציר ה־X קטגוריות של ערכי משתנים (למשל טווח ערכים).
מעל כל קטגוריה ניצב מלבן בעל שטח פרופורציוני למספר הפעמים שערכי הקטגוריה מופיעים במדגם.
דיאגרמת עוגה – תרשים בצורת מעגל המציג התפלגות: שטח המעגל צבוע בצבעים שונים, כפרוסות בעוגה, כאשר הזווית המוקדשת לכל צבע נמצאת בפרופורציה לתדירות הופעת ערכי הקטגוריות השונות.
מדדי מיקום מרכזי או מדדי מרכז הם מדדים המאפשרים להעריך את מיקומו של פרט ביחס לשאר המדגם.
מטרתם של מדדי מרכז היא אפיון מרכז ההתפלגות.
ההבדל ביניהם הוא במידת רגישותם לערכים קיצוניים.
ממוצע חשבוני (לרוב נקרא פשוט "ממוצע") – הערך שהיה מתקבל עבור כל פרט, אילו כלל ערכי הקבוצה היו מתחלקים שווה בשווה בין פרטיה.
זהו מדד המיקום המקובל ביותר בסטטיסטיקה.
דרך חישוב: סכום הערכים חלקי מספרם.
ממוצע משוקלל – מדד מרכז.
ערכו של הממוצע המשוקלל הוא סכום המכפלות של כל ערך במשקל שלו, מחולק בסכום המשקלות.
הממוצע החשבוני הפשוט הוא מקרה פרטי של הממוצע המשוקלל כאשר כל המשקלות שווים זה לזה.
ממוצע הנדסי – ממוצע הנדסי של ערכים חיוביים הוא מכפלת הערכים, בחזקת המספר ההופכי למספר הערכים.
ממוצע הרמוני – מדד מרכז.
אמצע הטווח – ממוצע חשבוני של המרחק בין הערך הנמוך ביותר לבין הערך הגבוה ביותר (מדד נדיר שימוש בשל השפעת תוצאות בעלות ערך חריג).
שכיח – הערך הנפוץ ביותר בקבוצה.
הערך המופיע מספר הפעמים הגדול ביותר במדגם.
חציון – הערך שנמצא באמצע קבוצת הנתונים לאחר סידורה.
החציון שימושי למשל כאשר יש באוכלוסייה ערכים חריגים שערכם המספרי אינו בר חשיבות.
ציון תקן – ציון תקן הוא המרחק של הפריט מהממוצע החשבוני, ביחידות של סטיית התקן.
אחוזון – האחוזון של פריט מסוים בסדרה מציין איזה אחוז מן הנתונים קטנים ממנו.
בדומה לאחוזונים, ניתן לבטא את מיקומו של פריט בשברים אחרים, כגון חמישונים, עשירונים וכדומה.
כך למשל, העשירון הרביעי כולל את האחוזונים מ־30 עד 40.
רבעון ראשון ורבעון שלישי, וביניהם מקובל לחשב את אמצע הטווח הבין־רבעוני.
בניגוד למדדי מרכז, המאפיינים את המשותף לכל הערכים, מדדי פיזור מודדים את ההבדל בין הערכים שבמדגם.
טווח – המדידה הפשוטה ביותר של הפיזור היא הטווח – המרחק בין הערך הגדול ביותר לבין הערך הקטן ביותר (R = Xmax - Xmin).
מדידה זו מושפעת ביותר מערכים קיצוניים.
טווח בין־רבעוני – המרחק בין הרבעון הראשון לבין הרבעון השלישי.
שוֹנוּת – מדד המאפיין את השונות של הערכים, כלומר מידת ריחוקם מהערך הממוצע.
מחושב כממוצע ריבועי הסטיות מהממוצע.
סטיית תקן – המרחק של המדדים מן הממוצע, מדד המתבסס על השונות, ומשמש לאותו צורך.
מחושב כשורש ריבועי של השונות.
הצורך במדד זה נובע מהעובדה שבתהליך חישוב השונות יש העלאה בריבוע, ולכן הערך המתקבל אינו באותן יחידות של ערכי המדגם.
סטיית התקן היא באותן יחידות.
מדדים הן לפיזור והן למיקום
התפלגות – אפיון הערכים על פי מידת פיזורם במרחב.
לדוגמה התפלגות אחידה, התפלגות נורמלית, התפלגות פואסונית.
מדדי קשר הם מדדים המאפשרים להעריך את טיב הקשר בין שני משתנים שונים – האם יש קשר בין שינוי באחד מהם לשינוי בשני.
קיימים מספר מדדי קשר, בהתאם לסולם המדידה של המשתנים הנמדדים.
במקרה של אי התאמה בין הסולמות של שני משתנים, יש להשתמש במדד המתאים לסולם הנמוך מבין השניים.
מתאם קרמר – למשתנים שמיים.
מתאם פי – דרך מקוצרת לחישוב מתאם קרמר.
מדד למדה – למשתנים שמיים.
מתאם ספירמן – למשתני סדר.
מתאם פירסון – למשתני רווח ומנה.
מדד אטא – למשתני מנה.
סטטיסטיקה א-פרמטרית היא ענף בסטטיסטיקה היסקית המפתח שיטות ניתוח נתונים הנעזרות בהנחות שונות מהמקובל ועל פי רוב מעטות מהמקובל.
שיטות מתחום הסטטיסטיקה הא-פרמטרית הן שימושיות כאשר אי אפשר להשתמש בהנחות המקובלות בעת ניתוח הנתונים הפרמטרי וכאשר יש עניין להגביר את רמת האמינות של המסקנות על ידי הפחתה של מספר ההנחות עליהן נשענים.
כאשר מניחים פחות הנחות, יש על פי רוב צורך במדגמים גדולים יותר.
מהירות הקלדה אינה מתפלגת באופן נורמלי, כפי שהוכיח זאת דרוג' בעזרת מדגם של אלפי קלדנים.
על כן, כאשר מנסים להבדיל במחקרים בין מהירות ההקלדה של קבוצות שונות, אי אפשר לבדוק את מובהקות ההבדל בין קבוצות הקלדנים בעזרת מבחן t ויש צורך להחליפו במבחן מתחום הסטטיסטיקה הא-פרמטרית, מבחן מאן ויטני U.
חוקר שבודק תכונה באוכלוסייה שטרם נבדקה לפניו אינו יודע אם התכונה זו מתפלגת בהתפלגות נורמלית.
הוא נוטה להאמין שהתפלגות תכונה זו היא כן נורמלית, אולם הוא מגלה שהמדגם שלו גדול דיו כדי להשתמש בשיטות א-פרמטריות בעת ניתוח הנתונים ולשחרר אותו מהצורך להניח הנחות כל שהן על אודות התפלגות אותה תכונה באוכלוסייה.
כאשר הערכים הנמדדים הם מסולם מדידה סִדרי (אורדינאלי), אין משמעות לסכום או למנה של ערכיהם ובניתוח הנתונים שלהם יש לפנות לשיטות שאינן מניחות משמעות כזו.
סטטין (סטטינים) או HMG-CoA reductase inhibitors, הוא תרופה מקבוצה של תרכובות-אורגניות אשר מורידות את רמות הכולסטרול.
הסטטינים מורידים את רמת הכולסטרול בגוף האדם על ידי עיכוב פעולתו של האנזים HMG-CoA רדוקטז (HMG-CoA reductase), שהוא אנזים הקובע את קצב ייצור הכולסטרול (ובפרט, ב-mevalonate pathway).
עיכוב פעולתו של אנזים זה בכבד מביא להורדת רמת הכולסטרול בגוף וכן לעלייה בקולטני LDL, המביאה לעלייה בפינוי LDL מהדם.
התרופה משפיעה כבר לאחר שבוע, והאפקט המקסימלי שלה מושג לאחר 4–6 שבועות.
ב-1971, בטוקיו שביפן, החל אקירה אנדו (Akira Endo), ששאב השראה מגילוי הפניצילין, בחיפוש של מיני עובש המייצרים רעלנים הפועלים על ידי עיכוב פעולתו של האנזים HMG-CoA רדוקטז, כדרך להגן על עצמם מאורגניזמים אחרים.
הרעלן הראשון שגילה כך, בשם ציטרינין, היה כבר מוכר למדע וחקירתו נעצרה כיוון שגרם לפגיעה בכליות.
ב-1976 פרסמו אנדו וחבריו מסאו קורודה ויושיו צוג'יטה מחקר על גילוי הקומפקטין, או ML-236B, מולקולה המיוצרת על ידי פטריית העובש .
הקומפקטין, שנקרא גם , היה הסטטין הראשון שנוסה על בני אדם, אך הפיתוח הופסק לאחר שבמינון גבוה נמצא כי גרם ללימפומה בכלבים.
מרק (חברת תרופות) בודדה לאחר מכן את הלובסטטין (), תוצר של הפטרייה , שהוא הסטטין הראשון שמוסחר ושווק כתרופה.
באפריל 1994, הוכרזו תוצאות מחקר שבוצע במימון חברת מרק, בשם מחקר ההישרדות עם סימבסטאטין של סקנדינביה (Scandinavian Simvastatin Survival Study - 4S).
החוקרים בדקו סימבסטטין, שמאוחר יותר נמכר על ידי חברת מרק בשם Zocor, על חולים עם כולסטרול גבוה שאינם סובלים מתפקוד לב ירוד.
מתוך 7027 מטופלים שגויסו למחקר, 4444 התאימו (הסיבות העיקריות לאי התאמה למחקר – ירידת כולסטרול או עליה חריגה לאחר הדרכה לדיאטה - 1300 פציינטים; טריגליצרידים גבוהים – 864 פציינטים).
רובם הגדול (81%) היו גברים.
רובם היו לאחר אוטם שריר הלב (79%).
רובם הגדול ללא סוכרת (95%) וללא יתר-לחץ-דם (74%) וגילם הממוצע היה 58 שנים.
אחרי חמש שנים, נמצאה הפחתה בתמותה (ביחס לקבוצת הביקורת) מ-12% ל-8% .
בשנת 1995, הכניסו מכירות Zocor ו-Mevacor מיליארד דולר לחברת מרק.
לאקירה אנדו הוענק ב-2006 פרס יפן, וב-2008 פרס המחקר הרפואי על שם לסקר-דה-בייקי, על "מחקר חלוצי לסוג חדש של מולקולות להורדת הכולסטרול."
בהמשך לגילוי הסטטינים הטבעיים, פותחו גם סטטינים חצי-סינתטיים (סימבסטטין ופרבאסטטין) וסינתטיים (אטורבסטטין, ועוד).
בשנת 2003 הוחל בהפצת רוזובסטטין ובשנת 2013, היא הייתה התרופה הרביעית הנמכרת ביותר בארצות הברית, עם כ-5.2 מיליארד דולר במכירות.
הסטטינים פועלים כמעכבים תחרותיים של האנזים HMG-CoA רדוקטז, מאחר שהם דומים לליגנד של אנזים זה (החומר עליו האנזים פועל): הם "תופסים את מקומו" של הליגנד המקורי (HMG-CoA) ובכך מחבלים ביכולת ההמרה של HMG-CoA ל-Mevalonate, שהוא חומר הגלם הנחוץ ליצירת הכולסטרול ותירכובות חיוניות נוספות.
עיקר הכולסטרול הקיים בגוף הוא כתוצאה מייצור עצמי (אנדוגני) בכבד ורק מיעוט ממנו מגיע ישירות מתזונה (אקסוגני).
לכן, עיכוב פעולתו של האנזים HMG-CoA רדוקטז יביא להורדת רמות הכולסטרול בדם.
עיקר הייצור של כולסטרול בכבד מתבצע בלילה (בזמן שבו אין אספקה ישירה של כולסטרול מהמזון), ולכן סטטינים בעלי משך זמן חיים קצר נלקחים בערב כדי למקסם את השפעתם.
בנוסף להורדת רמת הכולסטרול בגוף, מביאים הסטטינים גם לייצור מוגבר של קולטני LDL בתאי הכבד.
תאי הכבד חשים את הירידה ברמות הכולסטרול ומפצים על ידי ייצור מוגבר של קולטני LDL במטרה לאסוף את הכולסטרול מזרם הדם.
לסטטינים קיימים אפקטים נוספים - כך למשל, במחקר ASTEROID נמצא כי מתן סטטין הקטין נגעים טרשתיים (atheroma).
נטען, כי לסטטינים תפקיד מניעתי במחלות קרדיו-ווסקולריות באמצעות 4 מנגנונים שונים:
מניעת יצירת טרומבוס (פקקת)- (על ידי עיכוב האנזים מטלופרוטאינז, שהוא אנזים התלוי באבץ ואחראי על הפיכת רובד יציב לרעוע.
לססטינים יש השפעה מיטיבה גם על אנשים שאינם סובלים מכולסטרול גבוה.
במחקר JUPITER משנת 2008 נמצא כי לקיחת סטטינים אצל אנשים עם רמת CRP גבוהה ורמת כולסטרול תקינה, הביאה לירידה בהיארעות אוטם שריר לב, שבץ, צנתורים ותעוקת חזה, ותמותה כוללת (בהפרשים של 0.2, 0.16, 0.36 ו-0.25 אחוזים לשנה בהתאמה).
סטטינים מקושרים גם לירידה משמעותית בסרטן הערמונית, הגדלה שפירה של הערמונית, הפרעה בזקפה ואי שליטה על מתן שתן אצל גברים מבוגרים.
עם זאת, לגבי נשים, כפי שהסתבר במטא-אנליזה שפורסמה ב-2012, אין הוכחה לתועלת במניעת תמותה או מניעת אירועים-מוחיים מטיפול בסטטינים (זאת למרות הפחתה במספר אירועי לב-וכלי-דם).
בדומה, שיתוף מבוגרים (בני 75 שנים ומעלה) במחקרים רלוונטיים הוא מצומצם במיוחד והמידע לגבי התועלת והסיכון שבטיפול בסטטינים בגילאים אלו מוגבל.
במטה-אנליזה שפורסמה ב-2013 לגבי בני 75+ ללא מחלת-לב וכלי דם מוכחת, לא נמצאה תועלת משמעותית לטיפול בסטטינים בהפחתת תמותה.
זאת, למרות הפחתה משמעותית באירועי לב-וכלי-דם.
כלומר, ייתכן שהנזקים מהטיפול המניעתי-הראשוני משתווים מתועלתו בגילאים אלו.
עיקר השפעתם של הסטטינים הוא בהפחתת רמות כולסטרול LDL ("הכולסטרול הרע" אשר אחראי על אספקת הכולסטרול לתאי הגוף, כולל תאי האנדותל, כנשא של כולסטרול בנוזל הפלסמה, ומקובל לראותו כמזיק ללב ולכלי הדם על ידי נטייה לשקוע על דפנות עורקי הדם ולגרום לטרשת עורקים).
חישוב מצא כי הורדה של רמת ה-LDL ב-1.8 מילימול לליטר (70 מיליגרם לדציליטר) על ידי סטטינים, מתורגמת ל-60% ירידה בסיכוי למאורעות לבביים כגון מוות לבבי פתאומי או התקף לב, ולירידה של כ־17% בסיכוי לשבץ.
האינדיקציות למרשם סטטינים השתנו במהלך השנים וכיום הם ניתנים כטיפול ראשוני או שניוני במניעת מחלה קורונרית, אוטם לבבי, שבץ איסכמי ומחלת עורקים היקפיים.
הסטטינים הקיימים כיום מחולקים לשתי קבוצות- סטטינים סינתטיים, ומוצרי תסיסה (Fermentation derived).
Atorvastatin (אטורבסטטין, שם מסחרי - ליפיטור, תוריד, ליטורבה, אטורבה, נמצא גם ב:אטוזט) - סטטין סינתטי.
בין 10 מ"ג ל-80 מ"ג, ניתן פעם ביום, ללא קשר לארוחות.
Rosuvastatin (רוזובסטטין, שם מסחרי - Crestor, קרסטור, סטטור, נמצא גם בתרופה משולבת רוסטמיב) - טבליות של 5 מ"ג, 10 מ"ג, 20 מ"ג, 40 מ"ג פעם ביום.
Fluvastatin (פלובסטטין, שם מסחרי - lescol)- בין עשרים מ"ג ל-80 מ"ג, ניתן פעם ביום - שיווק הופסק בישראל
Lovastatin (לווסטטין שם מסחרי- lovalip, mevacor)- בין עשרים מ"ג ל-80 מ"ג, ניתן פעם ביום, עם האוכל - הסטטין הראשון בישראל, שיווקו הופסק.
Simvastatin (סימבסטטין שם מסחרי - zocor, lipex, simovil, סימוביל, סימבסטאטין, סימבקסון, נמצא גם ב:אינג'י)- בין 10 מ"ג ל-80 מ"ג, ניתן פעם ביום.
סריווסטטין (שם מסחרי - lipogis, baycol)- בין 0.4 מ"ג ל-0.8 מ"ג פעם אחת ביום, בערב, עם הארוחה - שיווקו הופסק בגלל תופעות לוואי.
Pravastatin (פרהווסטטין - שם מסחרי - Pravalip, lipidal, pravachol, lipostat, פרבסטאטין, פרבליפ)- בין 10 מ"ג ל-40 מ"ג פעם אחת ביום, בערב.
אחד הגורמים לניפוק מוגבר של סטטינים הוא תהליך עדכון מתמשך של הנחיות ועדות מומחים, המגדירים אוכלוסייה גדלה והולכת ככזו שמומלץ לה ליטול תרופות אלו לצורך מניעת מחלות לב וכלי דם.
למידע מוסמך ועדכני יש לקרוא את ה של התרופה עצמה.
לסטטינים יש שתי תופעות לוואי עיקריות:
עלייה באנזימי הכבד (עד 2% מהמקרים יכולה להיות פגיעה בתפקודי כבד עם עלייה באנזימים, אולם היא לרוב אינה משמעותית אם היא אינה מעל סף מסוים).
דווחו כאבי שרירים או לעיתים כאבי גב, כאבי מפרקים, נוקשות מפרקים, התכווצויות שרירים, דאבת (מיאלגיה, כאב ברקמת החיבור ובשרירים) - כולם כתופעות לוואי שכיחות, אף על פי שבמחקר הקליני תופעת הלוואי מתוארת כנדירה.
מלבד כאבי שרירים תיתכן התפרקות והתנוונות של רקמת שריר השלד, הקרויה - רבדומיוליזיס (תמס שריר) וייתכן סיבוך שלה בדמות פגיעה בכליות.
רבדומיולוזיס כשלעצמו עלול להביא לאי ספיקת כליות חריפה ולמוות.
במחקר Graham משנת 2004 נבדקו הנתונים של 250,000 מטופלים שנטלו סטטינים בין השנים 1998–2001. הסיכון לרבדומיוליזיס היה 0.5% במרבית הסטטינים למעט אם נלקח cerivastatin (בשמה המסחרי- lipobay) אשר הגדילה את הסיכון לרבדומיוליזיס.
תרופה זו הורדה מהמדפים בשנת 2001 כתוצאה מהסיכון המוגבר לרבדומיוליזיס.
תופעות לוואי שכיחות אחרות כוללות דלקת במעברי האף, כאב גרון, דימום מהאף, תגובה אלרגית, עלייה ברמות הסוכר בדם, עלייה בקראטין קינאז בדם, כאב ראש, בחילה, עצירות, גזים, קשיי עיכול, שלשול, תוצאות בדיקות דם המראות ליקוי בתפקוד הכבד.
תופעות לוואי נוספות, חלקן נדירות, שדווחו הן: נדודי שינה, ירידה בזיכרון וכן תופעות אלרגיות רבות (כולל לופוס).
תופעות לואי ששכיחותן אינה ידועה (תופעות אשר שכיחותן טרם נקבעה) כוללות: זיהומים בדרכי הנשימה העליונות, מגוון שינויים בעור (כגון גבשושיות, שינוי בצבע, יובש של העור או הריריות, שינויים בשיער או בציפורניים), התכווצויות שרירים, הפרעה בזקפה, מחלת ריאה אינטרסטיציאלית (בעיות בנשימה כולל שיעול מתמשך או קוצר נשימה או חום) ודיכאון.
אין ליטול סטטינים בתקופת ההיריון.
בנוסף, שתיית מיץ אשכוליות מקטינה את המטבוליזם של הסטטינים (מנגנון ציטוכרום p450) ולכן מעלה את רמת התרופה בגוף כתוצאה מפירוק מוקטן של התרופה בכבד, ועל כן לא מומלץ לשתות מיץ אשכוליות יחד עם נטילת סטטינים, לאור החשש מהעלאת תופעות הלוואי כתוצאה מהעלאת רמות התרופה בדם.
סטטיסטיקה פלילית מודדת, בכלים סטטיסטיים, את תופעת העבריינות.
פיתוח ושימוש שיטתי בסטטיסטיקה פלילית נעשה לראשונה במחצית הראשונה של המאה ה-19, כאשר Lambert Adolph Jacques Quetelet החל לבסס תאוריות קרימינולוגיות על בסיס נתונים חברתיים, שנאספו אגב הכנת מפקד אוכלוסין בבלגיה בשנת 1826. עבודתו הראשונה של Quetelet, שפורסמה בשנת 1827, הייתה בעיקרה תיאורית, צילום מצב.
בעבודה השנייה, שנערכה בשנת 1830, ניתן פירוט של עבירות לסוגיהן, גיל העבריינים, חלוקה לפי מין, שכבה סוציאלית וכדומה.
חוקר נוסף, שלו חלק מכריע בהתפתחות השיטה הוא Guerry De-Champneuf שאסף וניתח נתונים קרימינולוגיים ומשפטיים בפריז במחצית הראשונה של המאה ה-19. כתוצאה מעבודות אלו הוקמו מספר אגודות סטטיסטיות באירופה.
בשנת 1851 התקיים הקונגרס הבינלאומי הראשון לסטטיסטיקה.
בין עשר הקטגוריות שנדונו בקונגרס זה הייתה גם הסטטיסטיקה של מעשי הפשע והעבריינות.
במהלך השנים נוצרו שני מחנות של בעלי גישות שונות בסטטיסטיקה הקרימינולוגית: "הריאליסטים" ו"המוסדיים".
"המוסדיים" טענו כי יש להסתמך אך ורק על נתונים מהרשעות בבתי המשפט, הואיל ורק השופט רשאי לקבוע אם אומנם בוצעה עבירה ומהי.
"הריאליסטים" טענו לעומתם כי יש להשתמש באוסף הנתונים של דיווחי המשטרה מאחר שלא כל מעשי הפשע מגיעים לשלב של דיון משפטי.
הוויכוח בין שתי האסכולות נמשך שנים מבלי שאף אחד מן הצדדים היה מוכן להודות כי שתי השיטות טובות, וכי הפתרון אינו טמון בנתונים אלא בשימוש הנעשה בהם.
רק בשנת 1897, במהלך קונגרס של סטטיסטיקאים, הציע אחד החוקרים בשם Morrison W.
לאסוף נתונים מהמשטרה, מבתי המשפט ומבתי הסוהר, וכן להרחיב את בסיס הנתונים מעבר לגיל, מין, מקצוע וכדומה.
תופעת הפשע קשה מטבעה למדידה.
הפשע הוא נושא מתמיד להעלמת הנתונים מצד הפושעים, אך לעיתים גם מצידם של הקורבנות.
כמו כן יש והשלטונות, בעיקר במקרים לא פתורים או "רגישים", נוטים לפעמים להעלים נתונים מסוימים.
מכאן שהמספרים הכלליים יהיו פחותים מן הנעשה במציאות.
ישנם תחומים של עבריינות שאינם מדווחים כלל למשטרה, בעיקר בקשר לעבירות מין (זנות), עבירות במשפחה, סמים ועוד.
אלו עבירות המכונות "עבירות בלתי מדווחות".
במקרים רבים, מוסתרות עבירות צווארון לבן כתוצאה מנורמות חברתיות מסוימות.
ישנם גם נפגעי עבירה רבים החוששים לדווח למשטרה בעיקר בגלל הפחד והבושה מפרסום.
כך הלכו והתמסדו שלוש דרכים ראשיות, המשלימות זו את זו, למדידת הפשיעה.
הסטטיסטיקה הרשמית היא נתוני פשיעה המתפרסמים על ידי השלטונות וסוכנויות אכיפת החוק.
זו השיטה הנפוצה והוותיקה למדידת העבריינות.
בעבירות הבלתי מדווחת הסטטיסטיקה הרשמית משקפת אך ורק את יעילותה או חוסר יעילותה של המשטרה ולא את המצב לאשורו.
ובאשר לעבירות המדווחות, יש ומוגשות למשטרה תלונות רבות בעבירות מסוימות, בשונה משנים קודמות, בעקבות שינוי ביחס הציבור ולא בגלל צמיחתה של תופעה חדשה - למשל בעבירות בתחום המשפחה.
הנתונים הרשמיים על מקרי רצח מדויקים למדי, אולם הנתונים על גנבות ופגיעות ברכוש הם חלקיים בלבד.
לעיתים קרובות אין הנפגע מדווח על פגיעה ברכוש כדי להימנע מטרדה מיותרת, או כדי להימנע מסכסוך עם העבריין או עם הקרובים אליו.
תהליכי קרימיניליזציה ודה-קרימיניליזציה מעוותים אף הם את התמונה העולה מהסטטיסטיקה הפלילית.
כך יימנו עבריינים בסטטיסטיקות בשנים מסוימות, ואילו בשנים אחרות הם לא ייספרו בכלל.
מגבלה נוספת של הסטטיסטיקה הפלילית נובעת מקודקס החוקים השונה מארץ לארץ ומעת לעת.
במטרה להתגבר על מגבלות הסטטיסטיקה הרשמית, פותחו במהלך השנים טכניקות נוספות למדידת עבריינות והן: סקר קורבנות ודיווח עצמי.
אחת המגרעות היסודיות של הסטטיסטיקה הרשמית שאין היא יכולה לענות על השאלה המטרידה את האדם הפשוט: "מהם סיכויי שלי להיות קורבן למעשה פשע", הואיל והיא מכוונת לדווח על מידת פעילותם של מנגנוני אכיפת החוק ולא על צרכיה ובעיותיה של האוכלוסייה.
על-מנת לנסות ולהשיב כראוי על שאלה זו ולהתגבר על מספר נקודות תורפה של דיווח הפשיעה הרשמי, אין אלא לצאת ולחפש את הקורבנות, לאסוף נתונים מהשדה באמצעות סקרים, ולנתח בהתאם את הממצאים.
הסקרים מראים כי מעשי הפשע המבוצעים בפועל רבים פי כמה מונים ממה שמצוין בסטטיסטיקה הרשמית.
הממצאים של סקרי הנפגעים יכולים לסייע באבחון ואפיון נפגעי עבריינות ואיכון אזורים הנגועים בפשע.
תוצאות הסקרים יכולים לשמש גם אינדיקטור לתופעת הפחד מפני הפשע.
בנוסף, ניתן לנצל את נתוני הסקרים להערכת היעילות של הפעילות המשטרתית, ולפתח תוכניות שמטרתן להגביר את הדיווח למשטרה, על ידי האזרחים, על מעשים פליליים.
לסקרי הנפגעים יש מספר מגבלות: לעיתים הנשאלים משיבים תשובות לא מדויקות בקשר לזמן ביצוע העבירה.
כמו כן הכנת הסקר מצריכה תקציבים רבים.
הסקרים, אשר בדרך כלל מתבצעים על ידי ראיונות אישיים, או באמצעות שאלון הנמסר לכל משק בית הנכלל במדגם וממולא על ידי נציג אחד של אותו משק בית, יניבו ממצאים דלים במיוחד כאשר מדובר בעבירות מסוימות כמו עבירות מין.
הדיווח יהיה חלקי בגלל הבושה או בגלל מקור הדיווח: לא בהכרח ידוע לנציג משק הבית המשיב על השאלון, כי אחד מבני משפחתו נפגע מעבירת מין.
בשנת 1947 נעשה ניסיון חדשני לקבל מידע נוסף על הפשיעה בארצות-הברית, באמצעות דיווח עצמי.
1,020 גברים ו-678 נשים שהיו מעורבים בביצוע עבירות שונות התבקשו למלא שאלונים על פעילותם העבריינית.
99% מהנבדקים הודו בביצוע של עבירה אחת או יותר.
תוצאות הסקר הצביעו על פעילות עבריינית גדולה בהרבה ממה שהמשטרה ידעה.
יחד עם זאת לסקרי דיווח עצמי ישנם מספר מגבלות.
מדובר בסקר שבדרך כלל מתבצע באמצעות שאלון מובנה ואנונימי.
אין דרך לוודא כי התשובות אכן נכונות.
לא ברור אם חלק מהמשיבים אינם מגזימים בתיאור מעשיהם, או להפך.
לא תמיד יהיה הפירוש שאדם מסוים נותן למעשה שעשה, מתאים לקודקס הפלילי.
סוג האנשים אשר מסכים לענות על שאלונים אלה יכול להיות שונה במהות מאלו המסרבים להשיב לשאלונים.
כך מאבד הדיווח העצמי מתוקפו.
במדינת ישראל מתפרסמת סטטיסטיקה פלילית מאז שנת 1949, כחלק משנתון הממשלה ובסדרת פרסומים מיוחדים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
כן ניתן למצוא נתונים על עבירות ועבריינים בפרסומים של משרד הרווחה, שירות בתי הסוהר ובעיקר בדוחות השנתיים שמפרסמת משטרת ישראל.
הנתונים המתפרסמים על ידי משטרת ישראל בקשר לתיקי חקירה מתייחסים בדרך כלל לתיקים שסווגו תחת הקוד 'פ"א'.
בנוסף לסיווג זה ישנן עבירות פליליות רבות המטופלות ונחקרות על ידי המשטרה ואשר אינן מסווגות, מסיבות סטטיסטיות שונות, כפ"א, אלא בסיווגים אחרים.
סטטוס אפילפטיקוס או מצב כפיוני הוא מצב מסכן חיים שבו המוח מצוי בהתקף נמשך.
ההגדרות שלו משתנות אבל, באופן מסורתי הוא מוגדר כהתקף מתמיד הנמשך יותר מ-30 דקות, או התקפים חוזרים ונשנים בלי שהחולה חוזר להכרה ביניהם האורכים יותר מ-30 דקות (בהגדרה החדשה: פירכוס הנמשך מעל ל-5 דקות או מספר פירכוסים חוזרים ונשנים מעל במשך 5 דקות ומעלה).
מצב זה נחשב, תמיד, כמצב של סיכון חיים המחייב פנייה לחדר מיון.
ככלל יש לקרוא לאמבולנס על כל התקף הנמשך יותר מ-5 דקות.
אחוז התמותה כתוצאה מסטטוס אפילפטיקוס יכול להגיע ל-30% במיוחד אם הטיפול לא ניתן במהירות.
בטיפול נוירולוגי אופטימלי ופרוגנוזה נכונה יכול החולה לצאת מההתקף עם נזק מינימלי, או בכלל ללא נזק למוח ויוכל אפילו להימנע מהתקפים בעתיד.
רק ל-25% מן האנשים שחוו התקפים או סטטוס אפילפטיקוס יש אפילפסיה
סמים פסיכואקטיביים או תגובות שליליות לתרופות
מינון לא מספיק של תרופה שנרשמה כבר לחולה.
הפסקה הפתאומית של נטילת תרופה אנטי אפילפטית.
צריכת משקאות חריפים בזמן נטילת תרופות נוגדות פרכוסים.
לכן מייעצים לרוב החולים הנוטלים תרופות נוגדות פרכוסים להימנע מצריכת אלכוהול המהווה שילוב רעיל עם התרופות.
דיאטה או צום בשילוב עם תרופות נוגדות פרכוסים.
מי שנוטל תרופות כאלה צריכים להתייעץ עם הרופא לפני שמתחילים בדיאטה או צום.
נטילת תרופה חדשה המפחיתה את יעילות התרופה שנוטלים כבר.
הרופא הרושם את התרופה החדשה מודע לאפשרות במיוחד אם הוא מכיר את משטר התרופות של החולה ואת ההיסטוריה הרפואית שלו.
פיתוח עמידות לתרופה אותה נוטלים כבר.
זאת הסיבה מדוע עורכים בדיקות דם וניטור של ההיסטוריה הרפואית של החולה ומשטר התרופות שלו, משקל, קצב התפתחות ובדיקות אחרות.
זו יכולה להיות תוצאה של פציעת ספורט, תאונת דרכים, נפילה או חבלה אחרת המשפיעה על המוח.
למרות שחבלות כאלה עלולות לגרום להתקפים לכל אחד הרי אלה שיש להם היסטוריה של התקפים הם יותר רגישים.
גסטרואנטריטיס (דלקת מערכת העיכול) בזמן שלוקחים תרופות נוגדות פרכוסים.
הסיבה היא שמערכת העיכול עלולה להוציא מתוכה את התרופות ובכך לגרום לגוף להיות בלא הגנה.
מצב זה יכול לקרות כהתקף האפילפטי הראשון אצל חולי אפילפסיה חדשים.
אצל אנשים שאין להם אפילפסיה הסיבות כוללות:
חום גבוה בצורה קיצונית, במיוחד אצל ילדים
בארצות הברית מתרחשים כ-40 מקרים של סטטוס אפילפטיקוס בשנה מתוך 100,000 אנשים באוכלוסייה.
מספר זה כולל בין 20-10% מכל המקרים בהם זה התקף ראשון.
ניתן לחלק סטטוס אפילפטיקוס לשני סוגים – פרכוסי ולא פרכוסי.
אובדן הכרה ופרכוסים כלליים הנמשכים יותר מ-30 דקות.
מצב זה מהווה סכנת חיים כאשר נזק מוחי בלתי הפיך ואף מוות יכולים להיגרם מהפרעות מערכתיות קשות המתפתחות עקב הפרכוסים.
התקף זה מתבטא בבלבול, אובדן זיכרון של מה שאירע בזמן ההתקף, איטיות.
גם במקרה כזה יש להביא את החולה לטיפול אך הסכנה בו פחותה בהרבה מאשר בסטטוס פרכוסי.
התקף כזה עלול להימשך זמן רב מאוד: ימים, חודשים ואפילו שנים.
הוא מתבטא בקפיצות ורעד באחת הגפיים.
אין אובדן הכרה ואין סיכון חיים, אך נגרם סבל רב לחולה.
לאחר שהוכנס לשימוש ב-1963 הפכה דיאזפאם לתרופה הראשונה בה משתמשים במקרה של סטטוס אפילפטיקוס.
למרות שהיו עוד בנזודיאזפינים כמו קלונאזפאם עברו לדיאזפאם בצורה בלעדית.
מצב זה החל להשתנות עם המחקר הראשוני ב-1975 על לורזפאם.
במחקר זה נמצא שההשפעות הפרמקולוגיות שלה נמשכות זמן רב יותר מאשר במינון דומה של דיאזפאם.
פירוש הדבר היה שלא היה צריך להזריק שוב ושוב כמו במקרה של דיאזפאם.
נמצא גם שחולים שקיבלו דיאזפאם היו זקוקים לצנרור קנה יותר מאשר חולים שנתנו להם פנוברביטל, פניטואין או לורזפאם.
ניתן לתת ולפוראט בעירוי בסטטוס אפילפטיקוס.
לפני שהומצאו הבנזודיאזפינים השתמשו בברביטורטים והם עדיין בשימוש אם אין אפשרות להשתמש בבנזודיאזפינים.
משתמשים בהם על מנת לגרום לתרדמת ברביטורטית.
הברביטורט הנפוץ ביותר בשימוש הוא פנוברביטל.
ניתן גם להשתמש בתיופנטל או פנטוברביטל אם חייבים להפסיק את ההתקפים באופן מיידי.
בערך אחד מתוך חמישה אנשים שלקו בסטטוס אפילפטיקוס – 42,000 במשך שנה בארצות הברית ימותו בתוך 30 יום מאז תחילת התקף הסטטוס הראשון.
לרוב האנשים האלה יש בעיה בסיסית במוח הגורמת להתקפי הסטטוס, כמו גידול, דלקת במוח, פגיעה במוח או שבץ מוחי.
עם זאת גם אנשים שאובחנה בהם אפילפסיה ויש להם סטטוס אפילפטיקוס נמצאים בסכנת מוות גדולה יותר.
מקור שמו של ההסדר במונח הלטיני "סטטוס קוו" (Status quo), שמשמעותו "המצב הקיים".
הסדר הסטטוס קוו קובע בפירוט רב את הבעלות והחזקה של העדות הנוצריות השונות באתרים בהם הוא חל, מפרט את זכויות הפולחן והתפילה של כל אחת מהן, וכן את הזכויות העומדות למי מהן לנקותם ולתחזקם.
עוד קובע ההסדר את זכויותיהם של העדות הנוצריות השונות באתרים הנמצאים בחזקת עדה אחרת, את הדין החל באזורים הנתונים לחזקה משותפת, וכללים רבים נוספים הנוגעים לאתרים הקדושים ולניהולם היום-יומי.
הסדר הסטטוס קוו מתייחס כיום לכנסיית הקבר, כולל דיר אל סולטאן, לקבר מרים ולכנסיית העלייה, שלושתם בירושלים, וכן לכנסיית המולד בבית לחם.
במקור התייחס ההסדר גם לכותל המערבי ולקבר רחל, אך בתהליך שהחל בשנת 1967 שוב אינו חל בהם.
עם השלמת הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, כבר היה העולם הנוצרי במזרח מפולג למספר עדות, שכללו, בין היתר ונוסף על הזרם המרכזי, את הכנסייה האשורית, הכנסייה הארמנית, הכנסייה הקופטית, הכנסייה הסורית-אורתודוקסית (יעקביטית) ואת הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
למרות זאת, משרתו של הפטריארך של ירושלים אוישה על ידי אדם אחד, וככל הנראה הצליחו העדות השונות להסדיר ביניהן את סדרי הפולחן במקומות הקדושים.
סופרוניוס הקדוש שכיהן כפטריארך של ירושלים בימיה האחרונים של הנוכחות הביזנטית בארץ ישראל, הספיק, בטרם מותו ב-11 במרץ 638, לחתום עם הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב על חוזה עומר, ולפיו הוענק לנוצרים תושבי ירושלים חופש דתי בתמורה לתשלום ג'יזיה (מס גולגולת שנדרשו לשלם תושבים שאינם מוסלמים החיים תחת שלטון מוסלמי).
חופש הפולחן נשמר משך רוב ימי התקופה הערבית בארץ ישראל, וגם החליף הפאטמי אל-חאכם באמר אללה שרדף את הנוצרים והרס את כנסיית הקבר ב-1009, הפך סובלני לקראת סוף ימיו, ואפשר לנוצרים לשוב ולחדש את פולחנם.
בנוסף, אין עדויות היסטוריות לכך שבמשך מאות שנות השלטון הערבי בארץ, התחוללו מאבקים בין העדות הנוצריות על רקע החזקה והשימוש במקומות הקדושים.
המצב השתנה עם הכיבוש הצלבני של ארץ ישראל והקמת ממלכת ירושלים בשנת 1099. אף שבשנים הראשונות פעלו הצלבנים בשיתוף פעולה עם הנוצרים המקומיים, ושיקמו יחדיו את המקומות הקדושים, נהנו הלטינים מעליונות ועדיפות, אשר הביאה את הפטריארך של ירושלים לעוזבה לקונסטנטינופול.
פילוג הכנסייה הנוצרית ב-1054 יצר את הנצרות הקתולית והנצרות האורתודוקסית, והיריבות והאיבה בין השתיים הורגשו גם בארץ ישראל.
יחסי שתי הכנסיות הוסיפו והתדרדרו בעקבות מסע הצלב הרביעי אשר הופנה כנגד האימפריה הביזנטית, ובשיאו, בשנת 1204, כבשו הצלבנים את קונסטנטינופול, בזזו את אוצרותיה משך שלושה ימים וחיללו את המקומות הקדושים.
משך שנות קיומה של הממלכה הצלבנית השנייה בארץ ישראל, שמרכזה שכן בעכו, המשיכו הלטינים ונהנו מעליונות במקומות הקדושים בירושלים ובבית לחם, אף שאלה היו נתונים בשליטה איובית.
שני הסכמי יפו מ-1192 ומ-1229, והבנות נוספות, הסדירו את יחסי הישויות הנוצרית והמוסלמית בארץ ישראל, והתייחסו גם למקומות הקדושים, אך התעלמו לחלוטין מהעדות הנוצריות הלא קתוליות.
עליונות זו נפגעה בשנים שלאחר כיבוש עכו בידי הממלוכים וסופה המוחלט של הנוכחות הצלבנית בארץ ישראל בשנת 1291. החזקה במקומות הקדושים הייתה תלויה במידה רבה ביכולתן ובנכונותן של העדות השונות לשלם בכסף עבור האינטרסים שלהן.
כך לדוגמה רכשו הפרנציסקנים, שנוכחותם בארץ החלה ב-1217, את חדר הסעודה האחרונה ואת סביבתו בהר ציון תמורת סכום של 30,000 דוקטים ששולמו לשליט הממלוכי, וקבעו במקום את מרכזם.
עם הכיבוש העות'מאני של ארץ ישראל ב-1517, החלו הנוצרים היוונים-אורתודוקסים להגביר את נוכחותם בארץ על חשבונם של הלטינים, תוך שהם מנצלים את היותם נתינים עות'מאנים.
האורתודוקסים העדיפו את העות'מאנים המוסלמים על-פני הנוצרים הקתולים, הן בשל השנאה התהומית שרכשו לאחרונים, והן בשל כך שהעות'מאנים הנהיגו מדיניות של סובלנות דתית.
העות'מאנים מצידם היו נתונים במאבק מתמיד עם מדינות אירופה הקתוליות, שהנוצרים הקתולים בארץ היו נתיניהן, ועל-כן הראו חסד לאורתודוקסים.
המאבקים בין העדות הנוצריות על החזקה במקומות הקדושים הוסלמו, ולוו בטפילת האשמות הדדיות.
עיתים גלשו מאבקים אלה לאלימות ואף הסתיימו במקרי מוות.
ב-1552 הורה פירמן של הסולטאן העות'מאני על גירוש הפרנציסקנים מחדר הסעודה האחרונה ששימש כמרכזם בירושלים, ועל מסירת המקום לחזקה מוסלמית.
בין השנים 1630–1637 פרסם הסולטאן מוראט החמישי שבעה פירמנים נוגדים אשר העבירו את החזקה במקומות הקדושים בין הקתולים והאורתודוקסים שוב ושוב.
ב-1662 הקים דוסיתאוס השני, הארכידיאקון של ירושלים, ולימים הפטריארך היווני-אורתודוקסי שלה, את "אחוות הקבר הקדוש" (τάφου Φυλακες) והפקיד בידיה את השמירה על האינטרסים היוונים-אורתודוקסים בעיר.
החל באמצע המאה ה-16 ועד המאה ה-19, ניצב עניין החזקה במקומות הקדושים לנצרות בלב הפוליטיקה הבינלאומית.
עיקר המאבק ניטש בין הקתולים והאורתודוקסים, ואילו עניינן של העדות הנוצריות האחרות, שלא נהנו מגיבוי של מעצמות זכה לתשומת לב מועטה, אם בכלל.
כך לדוגמה נדחקה הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית מהארץ לחלוטין.
עד אמצע המאה ה-18 עדיין הייתה ידה של הכנסייה המערבית על העליונה.
בהסכמי השלום שכפו מעצמות אירופה על האימפריה העות'מאנית הנחלשת, נכללו סעיפים שהתייחסו לאינטרסים הדתיים שלהן בארץ הקודש, והישגים דומים הושגו באמצעות משטר הקפיטולציות.
במהלך המאה ה-17 פעלה הרפובליקה של ונציה לטובת הלטינים באמצעות נציגיה הדיפלומטים באיסטנבול, ולאחריה העניקה להם צרפת סיוע דיפלומטי, במיוחד לקראת סוף המאה ה-17, עת לואי הארבעה עשר מלך צרפת, נטל לעצמו את התפקיד של מגן הנוצרים באימפריה העות'מאנית.
עקב כך ובעקבות הסכם קפיטולציות שנחתם בין צרפת לבין האימפריה העות'מאנית, זכו הקתולים לזמן קצר באולם "קשתות הבתולה" שבכנסיית הקבר.
גם מלך ספרד התערב מספר פעמים למען המקומות הקדושים שנלקחו מהקתולים, וב-1646, מקץ מגעים ממושכים עם השער הנשגב, הצליח להשיב חלק מהם לשליטה קתולית.
אולם במחצית המאה ה-18 החלו העות'מאנים נוטים שוב לעבר האורתודוקסים.
לצידם של האחרונים ניצבה האימפריה הרוסית, אשר רכשה השפעה הולכת וגוברת על האימפריה העות'מאנית, במיוחד לאחר חתימת הסכם קוצ'וק קאינרג'ה מ-1774, אשר סיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית שהתחוללה בין השנים 1768–1774. בנוסף, מעצמות אירופה המערבית היו טרודות במלחמות הנפוליאוניות ולא יכלו להתפנות ולטפל בענייני המקומות הקדושים.
ב-1757, בעקבות מאבק אלים בין יוונים-אורתודוקסים וקתולים, העניק הסולטאן מוסטפא השלישי את החזקה בכנסיית המולד ובקבר מרים, כמו גם את רוב שטחה של כנסיית הקבר הקדוש ליוונים.
כאשר הרוטונדה של כנסיית הקבר עלתה באש ב-1808, היא שופצה בכספים שהוקצו לשם כך על ידי הצאר אלכסנדר הראשון.
עם התייצבות המצב הפוליטי באירופה בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19, התחדשה דרישת הכנסייה הקתולית להשבת החזקה במקומות הקדושים לידיה.
הטורקים היו מותשים ממאבקם במוחמד עלי שליט מצרים, ומלחמת העצמאות היוונית חסמה את דרכם של היוונים-אורתודוקסים אל צמרת הממשל באיסטנבול.
ב-23 ביולי 1847 פרסם האפיפיור פיוס התשיעי את הבולה "Nulla celebrior" (אין פולחן (המשתווה לזה) הנחוג (בירושלים)), ובה כונן מחדש את הפטריארכיה הלטינית בירושלים.
הפטריארכיה הישנה-חדשה נצטוותה לפעול למען האינטרסים הקתולים בירושלים ובארץ הקודש.
ב-1850 פנה שגריר צרפת באיסטנבול אל השער הנשגב וביקשו באופן רשמי להשיב את המצב במקומות הקדושים בארץ ישראל, לזה שעמד בתוקפו קודם לשנת 1757. הבקשה הוגשה בשם צרפת, ממלכת סרדיניה, בלגיה, ספרד והאימפריה האוסטרית.
הצאר ניקולאי הראשון התנגד בתוקף לבקשה ואיים על הסולטאן אבדילמג'יט הראשון בהשבת השגריר הרוסי מאיסטנבול.
הסולטאן מינה ועדה לבדיקת הדרישה, ולבסוף, ב-8 בפברואר 1852, פרסם פירמן ובו קבע כי המצב אשר שרר במקומות הקדושים מאז שנת 1757 ובעת מתן ההצהרה יישאר בעינו.
פירמן זה מוכר בשם "הצהרת הסטאטוס קוו", ותוכנו עומד בתוקף גם כיום.
הצהרת הסטאטוס קוו הייתה אחד הגורמים למלחמת קרים שפרצה ב-1853, וחוזה פריז שנחתם ב-1856 וסיים אותה, הותיר את המצב בלא שינוי וגיבש את ההסדרים.