tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקמת ועד הארגונים היהודיים בבריסל
בשנת 1942 הוקם "ועד הארגונים היהודיים בבריסל", אשר ייצג כ־27 גופים שונים, מקומוניסטים ועד חרדים.
הוועד הוקם ביוזמתו של ורבר שיצר קשר עם מכרו הקומוניסטי הרץ יושפה אשר היה חבר הוועד הארצי "חזית העצמאות" (Front de l'Indépendance) - שהיה ארגון מחתרתי בלגי אנטי נאצי שאיגד כוחות שונים ומגוונים לשחרור בלגיה.
הקמתו של הוועד הייתה חיונית בגיבוש איחוד היהודים בצרפת ובבלגיה.
והייתה אבן דרך במסורת של שיתוף פעולה רחב, שעתיד לשכפל את עצמו תחת הכיבוש הנאצי.
"ועד הארגונים היהודי" היה ארגון ההתנגדות המשמעותי ביותר שהוקם בבלגיה, בהובלת המפלגה הקומוניסטית, בחודש מרס 1941, הקים הארגון הקים באזור בריסל רבתי כ-20 ארגוני משנה מקצועיים (לעו"ד, מורים וכו') והסכים להקים בתוכו גוף נוסף, שעתיד לסייע במאבק למען הגנת היהודים מפני הנאצים.
פעילותו של ורבר בהקמת הוועד זיכתה אותו בכינוי "הדיפלומט" וחיזקה את מעמדה של מפלגת "פועלי ציון שמאל" בקהילה.
בחסות הוועד הוקמה האוניברסיטה העממית הראשונה ביידיש בבריסל.
הפעילות כראש מחלקת התעמולה והעיתונות המחתרתית
ורבר עמד בראש מחלקת התעמולה והעיתונות המחתרתית, שעודדה את האוכלוסייה היהודית להתנגד להוראות הגרמנים וליוזמות "איגוד יהודי בלגיה" (האי"ב) (Association des Juifs en Belgique - AJB), שהוקם בפקודת הממשל הצבאי בבלגיה וועד הארגונים ראה בו גוף משתף פעולה.
הואיל ועמד בראש המחלקה לאורך שנות המלחמה, ערך ורבר כ-5 עיתונים, ביניהם ניתן לציין את הביטאון המחתרתי של "מפלגת פועלי ציון" ביידיש - "אונזער ווארט" ("המילה שלנו"), שהופץ בבלגיה בקרב היהודים שהסתתרו במקומות מסתור שונים במדינה (מדצמבר 1941 ועד שחרור בלגיה בספטמבר 1944).
הגיליון הראשון של הביטאון פורסם בדצמבר 1941. ורבר שימש כעורך הראשי, ודוד'ה טרוצקי ואברהם ריבה שימשו כעורכי המשנה.
עד שחרורה של בלגיה מעולם של הגרמנים, הוא יצא לאור כמעט מדי חודש בחודשו, ועד מרץ 1943 היה העיתון היחיד שהופץ ביידיש, הוא נדפס ב־500 עד 1000 עותקים, אשר הועברו מיד ליד.
עיתון נוסף שערך היה העיתון Le flambeau ("הלפיד").
בנוסף, כתב מאמרים לעיתוני "מפלגת פועלי ציון שמאל".
ורבר אבוש עמד גם בראש מחלקת זיוף התעודות אשר נשענה במידה רבה על אלברט וולף (Wolf Albert), שהיה חבר הוועד בסניף העיר ליאז'.
וולף, היה עובד דפוס במקצועו, יצר תעודות מזויפות ופנקסי קיצוב ברמה גבוהה, סיפק ל"וועד להגנת יהודים" את מה שנדרש ממנו ודאג להעביר חלק מתוצרתו לטובת "חזית העצמאות", עבור אותם אלה שהצליחו לחמוק מעבודות הכפייה בגרמניה ופעילי מחתרת.
בחודש מאי 2019, התקיים טקס יחיד במינו בישראל ומחוצה לה שהוקדש להוקרת פועלם והנחלת מורשתם של היהודים אשר הצילו את בני עמם במהלך השואה.
במהלך הטקס הוענק "אות המציל היהודי" על ידי המרכז העולמי של בני ברית והוועדה להוקרת גבורתם של המצילים היהודים בשואה.
הטקס הוקדש ליוזמים וחברים בולטים בוועד להגנת יהודים: ביניהם היה אבוש ורבר ואחרים.
אָבוֹת אַפּוֹסְטוֹלִיִּים היו תאולוגים נוצריים מרכזיים בקרב אבות הכנסייה שחיו במאות ה-1 וה-2 לספירה, אשר מאמינים כי הכירו באופן אישי חלק משנים-עשר השליחים, או שהושפעו מהם באופן משמעותי.
כתביהם, על אף שהופצו באופן נרחב בנצרות הקדומה, לא נכללו בקאנון של הברית החדשה.
רבים מהכתבים נובעים מאותה תקופת זמן ומיקום גאוגרפי כמו יצירות אחרות של ספרות נוצרית מוקדמת, שהגיעו להיות חלק מהברית החדשה.
נראה שחלק מהכתבים של האבות האפוסטוליים זכו להערכה רבה כמו חלק מהכתבים שהפכו לברית החדשה.
הכינוי אבות אפוסטוליים הוחל על סופרים אלה רק מאז המאה ה-17, כדי לציין שהם נחשבו כמייצגים את הדור שהיה לו מגע אישי עם שנים עשר השליחים.
השימוש המוקדם ביותר הידוע במונח "אבות אפוסטוליים" היה על ידי ויליאם וייק (William Wake) ב-1693, כאשר היה הכומר הקבוע של מלכי אנגליה ויליאם ומרי.
לפי האנציקלופדיה הקתולית, ניתן לייחס את השימוש במונח אבות אפוסטוליים לשם ספר משנת 1672 מאת , "SS.
Patrum qui temporibus apostolicis floruerunt opera" ("יצירותיהם של האבות הקדושים שפרחו בתקופת השליחים"), אשר קוצר ל-Bibliotheca Patrum Apostolicorum (ספריית האבות האפוסטוליים) על ידי ל.ג'.
Ittig) במהדורה שלו לספר משנת 1699.
ההיסטוריה של הכותרת של סופרים אלה הוסברה על ידי , בתרגומו משנת 1890 ליצירות האבות האפוסטוליים:
הכתבים הבאים מקובצים בדרך כלל יחד כאילו נכתבו על ידי האבות האפוסטוליים (באותיות מודגשות, כתבים מקוריים, באותיות רגילות כתבים שמחבריהם אינם ידועים):
(בפועל לא נכתבה על ידי קלמנס)
שבע איגרות של איגנטיוס מאנטיוכיה (הצורות הארוכות יותר של האיגרות הללו, ואלו שמעבר לשבע, נחשבות בעיני רבים כתיקונים וזיופים מאוחרים יותר)
קטעים מכתביו של פפיאס מהייראפוליס, ששרדו כציטוטים אצל סופרים מאוחרים יותר
קטע קצר אחד מההתנצלות של קודראטוס מאתונה
בנוסף, היו שטענו שהאודות של שלמה נכתבו על ידי תלמידו של השליח יוחנן בסביבות אמצע המאה הראשונה.
קלמנס מרומא (בערך 35–99) היה הבישוף של רומא בשנים 88 עד 99 לספירה.
אירנאיוס וטרטוליאנוס מתארים אותו כבישוף הרביעי אחרי פטרוס, לינוס ואנקלטוס.
נאמר שהוא התקדש על ידי פטרוס השליח, וידוע שהוא היה חבר מוביל בכנסייה ברומא בשלהי המאה ה-1.
(בערך 96 לספירה) הועתקה ונקראה באופן נרחב ונחשבת בדרך כלל לאיגרת הנוצרית העתיקה ביותר שקיימת מחוץ לברית החדשה.
המכתב ארוך ביותר, ארוך פי שניים מהאיגרת אל העברים, והוא מדגים את היכרותו של המחבר עם ספרים רבים הן של הברית הישנה והן של הברית החדשה.
האיגרת מתייחסת שוב ושוב לברית הישנה ככתבי הקודש וכוללת התייחסויות רבות לספר יהודית, ובכך מבססות שימוש או לפחות היכרות עם יהודית בתקופתו.
בתוך המכתב, קורא קלמנס לנוצרי קורינתוס לשמור על הרמוניה וסדר.
המסורת מזהה את המחבר כקלמנס, הבישוף של רומא, וההסכמה המדעית היא ברובה בעד האותנטיות של המכתב.
יוחסה באופן מסורתי על ידי כמה מחברים עתיקים לקלמנס, אך כיום נחשבת בדרך כלל ככזו שנכתבה מאוחר יותר, סביב 140–160 לספירה, ולכן לא יכולה להיות יצירתו של קלמנס, שמת בשנת 99 לספירה.
ספקות לגבי מחבר המכתב הובעו כבר בעת העתיקה על ידי אוסביוס מקיסריה והירונימוס.
בעוד שהאיגרת הראשונה כתובה כאיגרת, האיגרת השנייה נראית כתמליל של דרשה או הטפה, מה שהופך אותה לדרשה הנוצרית העתיקה ביותר ששרדה מחוץ לברית החדשה.
איגנטיוס מאנטיוכיה (ידוע גם בשם תאופורוס, מיוונית עתיקה: "נושא האלוהים") (בערך 35–110) היה הבישוף של אנטיוכיה.
ייתכן שהוא הכיר ישירות את השליח יוחנן, והגותו בהחלט מושפעת מהמסורת הקשורה לשליח זה.
בדרך למות הקדושים שלו ברומא, כתב איגנטיוס סדרה של מכתבים שנשתמרו כדוגמה לתאולוגיה של הנוצרים הקדומים ביותר.
נושאים חשובים הנידונים במכתבים אלה כוללים , הסקרמנטים, תפקידם של הבישופים ומהותה של השבת המקראית.
הוא מזהה בבירור את ההיררכיה המקומית-כנסייתית המורכבת מבישופים, פרסביטרים ודיאקונים וטוען כי דיבר בכמה מהכנסיות בהשראת רוח הקודש.
הוא השני אחרי קלמנס שמזכיר את איגרות פאולוס.
פוליקרפוס מסמירנה (בערך 69 לספירה - 155 לערך) היה הבישוף של סמירנה (כיום איזמיר בטורקיה).
תלמידו אירנאיוס כתב שהוא "לא רק קיבל הדרכה מהשליחים ושוחח עם רבים שראו את האדון, אלא גם מונה לבישוף על ידי השליחים באסיה ובכנסייה בסמירנה", וכי הוא עצמו זכה, כילד, להקשיב ל"דיווחים שמסר (פוליקרפוס) על הדיאלוג עם יוחנן ועם האחרים שראו את האדון".
האפשרויות עבור יוחנן זה הן יוחנן בן זבדי, שנחשב באופן מסורתי כמחבר הבשורה הרביעית, או .
התומכים המסורתיים מקבלים את דעתו של אוסביוס שהקשר של פפיאס היה עם יוחנן כותב הבשורה, וכי יוחנן זה, מחבר הבשורה על-פי יוחנן, היה זהה לשליח יוחנן.
פוליקרפוס ניסה ולא הצליח לשכנע את אניקטוס, הבישוף של רומא, לגרום לכנסייה המערבית לחגוג את חג הפסחא ב, כמו בכנסייה המזרחית.
הוא דחה את הצעתו של הבישוף שהכנסייה המזרחית תשתמש בתאריך של הכנסייה המערבית.
בשנת 155 דרשו תושבי סמירנה את הוצאתו להורג של פוליקרפוס כנוצרי, והוא מת כמרטיר.
האגדה עליו מספרת שהלהבות מהמוקד עליו העלו אותו סירבו לשרוף אותו, ושכשהוא נדקר למוות, כל כך הרבה דם יצא מגופו עד שכיבה את הלהבות סביבו.
פוליקרפוס מוכר כקדוש גם בכנסייה הרומית-קתולית וגם בכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
פפיאס מהייראפוליס (בערך 60 - 130 לערך) היה הבישוף של הייראפוליס (כיום פמוקלה בטורקיה).
אירנאיוס מתאר אותו כ"אדם קדום שהיה שומע של יוחנן ובן לוויה של פוליקרפוס".
אוסביוס מקיסריה מוסיף כי פפיאס היה הבישוף של הייראפוליס בסביבות תקופתו של איגנטיוס מאנטיוכיה.
השם פפיאס (Παπίας) היה נפוץ מאוד באזור, מה שמצביע על כך שהוא כנראה יליד האזור.
יצירתו המרכזית של פפיאס הייתה "תיאור מפורט של דברי האדון" בחמישה ספרים; הספר אבד ושרדו רק קטעים שצוטטו על ידי אירנאיוס ואוסביוס.
קטעים אחרים מגיעים מיצירותיהם של ההיסטוריון מהמאה החמישית והנזיר גאורגיוס המרטולוס מהמאה התשיעית, אך האותנטיות של אלה מפוקפקת.
קודראטוס מאתונה (מת ב-129 לערך) היה הבישוף של אתונה.
אוסביוס דיווח כי הוא היה תלמיד של השליחים (auditor apostolorum) וכי הוא מונה לבישוף לאחר מות הקדושים של קודמו פובליוס.
עבודתו העיקרית של קודראטוס היא ה"התנצלות", שכנראה הוקראה בפני הקיסר אדריאנוס כדי לשכנע אותו לשפר את המדיניות האימפריאלית כלפי הנוצרים.
הוא אבד ושרד ממנה רק קטע אצל אוסביוס.
אבות העולם הוא תיאור המופיע בספרות חז"ל, בשימוש מושאל, לגדלותם והשפעתם של דמויות מכוננות בעולם החכמים, על-רצף שלשלת הקבלה ויצירת תורה שבעל-פה.
התואר נזכר בספרות חז"ל הקדומה רק בהתייחס לתקופת הזוגות או תקופת התנאים.
לעומת זאת, בקורפוס מדרשי האגדה המאוחר, יש כבר שימוש נרחב בתואר זה גם בהתייחס לשלושת האבות.
נראה כי בתחילה נתפס התואר אבות העולם במובן 'גדולים בדורם', מעין האבות המייסדים, ומאוחר יותר נתקבע הביטוי על שלושת האבות, במובן של יוחסין.
בירושלמי מתוארים בתואר זה הזוגות, בהקשר של המחלוקת על הסמיכה ביום טוב: "לא תהא שבות קלה בעיניך, שהרי סמיכה אינה אלא רשות ונחלקו עליה אבות העולם".
האזכור הקדום ביותר של התואר מופיע במשנה ובתוספתא ביחס להלל הזקן ושמאי הזקן: "ולמה מזכירין את דברי שמאי והלל לבטלה?
ללמד לדורות הבאים שלא יהא אדם עומד על דבריו, שהרי אבות העולם לא עמדו על דבריהם".
בתוספתא הנוסח: "מה אבות העולם לא עמדו על דבריהן במקום שמועה".
בירושלמי נזכר תואר זה על-אודות בית הלל ובית שמאי: "בית שמאי אומר שמים נבראו תחילה אחר כך הארץ, ובית הלל אומרים הארץ נבראת תחילה [...] אמר ר"ש בן יוחי תמיה אני היאך נחלקו אבות העולם על ביריית העולם, שאני אומר שמים וארץ לא נבראו אלא כלפס הזה וככיסויה".
בירושלמי נעשה שימוש בתואר דומה גם אודות רבן יוחנן בן זכאי: "שמונים זוג של תלמידים היה לו להלל הזקן, גדול שבהן יונתן בן עוזיאל והקטן שבהן רבן יוחנן בן זכאי.
פעם אחת חלה ונכנסו כולן לבקרו.
עמד לו רבן יוחנן בן זכאי בחצר.
אמר להן היכן הוא הקטן שבכם שהוא אב לחכמה ואב לדורות".
בירושלמי נעשה שימוש בתואר דומה ביחס לרבי טרפון: "רבי טרפון אביהן של כל ישראל".
בניגוד למקבילה בירושלמי, שם תוארו: "רבי טרפון רבן של כל ישראל".
בירושלמי מכונים בתואר זה רבי עקיבא ורבי ישמעאל: "ר' ירמיה ר' מיישא בשם ר' שמואל בר רב יצחק שכן נחלקו עליה אבות העולם.
תנא ר' יונה קומי ר' ירמיה - ר' ישמעאל ור' עקיבה".
במסכת שמחות: "אין קורין לאבות אבינו אלא לשלשה האבות", וכן בבבלי: "אין קורין אבות אלא לשלשה".
הנחת יסוד זו של חז"ל מביאה את היעב"ץ לקבוע כי מדובר בשני סוגי תארים שונים - 'אבות' ו'אבות העולם': "אבות העולם הלל ושמאי - צריך לומר, אבות העולם מיקרו, אבות סתמא - לא מיקרו".
כלומר, התואר אבות העולם הוא ייחודי רק לחכמים במובן של גדולי הדורות, בעוד תואר היחס אבות מיוחד לאברהם, יצחק ויעקב.
בפירושו של רבי אלעזר רוקח, על דרך סוד, התואר הוצמד להלל ושמאי רק כאשר המשנה מציינת את דעת חכמים המכריעה שלא כדבריהם: "ולכן כאן שהוזכרו גם חכמים שהיו מכריעין בין שמאי והילל, נמצא שהוא סוד חג"ת סוד אמ"ש בשלימות, קורא אותן אבות העולם, דהיינו שמאי והלל וחכמים".[16]
רבי יוסף חיים מבגדד מצטט מספר הזוהר: "קראם אבות העולם על פי מה שאמרו בזוהר הקדוש (זוהר ג' רמה:) הִלֵל וְשַׁמַּאי דַּרְגִּין דְּאַבְרָהָם וְיִצְּחָק אִינּוּן".
לדברי רבי צדוק הכהן מלובלין: "תואר אב אף לשאין בניו, רק הוא אב כל התלמידי חכמים שבישראל".
הסברו של רש"י עולה בקנה אחד עם התואר אבות העולם, העובר כחוט השני לאורך ציר הזמן של מעבירי שלשלת הקבלה המנויים במסכת אבות.
אבות העולם בספר בן סירא
הביטוי אבות העולם במובן של 'גדולי הדורות', נזכר לראשונה במשלי בן סירא: "אֶת הַכֹּל עָשָׂה ה' / וְלִירֵאָיו נָתַן חָכְמָה שֶׁבַח אָבוֹת עוֹלָם".
להלן מונה בן סירא שושלת כרונולוגית הפותחת בחנוך, וכוללת, מלבד שלושת האבות, גם את נח, משה ואהרן, שופטים, מלכים ונביאים.
בנותן עניין לציין שרצף אבות העולם של בן סירא מסתיים בשמעון הצדיק, בעוד רצף אבות העולם של חז"ל פותח בתקופת הזוגות, זו הסמוכה בשלשלת הקבלה לאנשי כנסת הגדולה ששמעון הצדיק היה משייריה, ובכך שתי המסורות משלימות זו את זו.
אבות ובנים ( תעתיק: אוצי אי דֶטִי) הוא רומן מאת הסופר הרוסי איוואן טורגנייב, שפורסם לראשונה בשנת 1862. הרומן עוסק בעימות בין דורות וההבדלים בערכים בין מסורתנים ואינטלקטואלים ברוסיה של המאה ה-19. זהו אחד מהרומנים המוכרים והמשפיעים ביותר בספרות הרוסית.
העלילה מתחילה בשנת 1859, כאשר ניקולאי פטרוביץ' קירסאנוב, בעל אחוזה כפרית ברוסיה, מחכה לבנו ארקדי, שסיים זה עתה את לימודיו באוניברסיטת פטרבורג.
ארקדי מגיע לאחוזה עם ידידו הקרוב והמנטור שלו יבגני בזארוב, סטודנט לרפואה וניהיליסט.
בזארוב מתנגד לכל סוג של סמכות ומקדש את המדע והעקרונות הטבעיים בלבד.
במהלך הרומן, מתפתחים יחסים מורכבים בין הדמויות.
ניקולאי ואחיו פאבל מתמודדים עם התפיסות המהפכניות של בזארוב וארקדי.
פאבל, אריסטוקרט מסורתי, מתנגד בעקשנות לרעיונותיו של בזארוב, מה שמוביל לעימותים בין השניים.
בזארוב, מצידו, מתמקד בעבודות מדעיות ובניסויים כימיים, אך גם נכנס לסיטואציות רומנטיות מסובכות, במיוחד עם אנה אודינצובה, אלמנה צעירה ומרשימה אותה הוא פוגש באירוע חברתי.
הנושא המרכזי ברומן הוא המתח בין הדור הישן לדור החדש.
טורגנייב מציג את הדור הצעיר, המיוצג על ידי בזארוב וארקדי, כמי שמאתגר את המוסכמות הישנות ומחפש אחר שינוי חברתי ופוליטי, בעוד שהדור הישן, המיוצג על ידי ניקולאי ופאבל, מנסה לשמור על הערכים המסורתיים.
ניקולאי פטרוביץ' קירסאנוב - בעל אחוזה כפרית, אביו של ארקדי.
פאבל פטרוביץ' קירסאנוב - אחיו של ניקולאי, אריסטוקרט מסורתי.
ארקדי קירסאנוב - בנו של ניקולאי, בוגר אוניברסיטת פטרבורג, חברו הקרוב של בזארוב.
יבגני בזארוב - ניהיליסט, סטודנט לרפואה, הדמות המרכזית המייצגת את הדור החדש.
אנה אודינצובה - אלמנה צעירה ומרשימה, מושא התעניינותו הרומנטית של בזארוב.
הרומן "אבות ובנים" נחשב לאחת היצירות הגדולות של הספרות הרוסית במאה ה-19. הוא מציג בצורה חדה את הקונפליקטים החברתיים והפוליטיים של התקופה, וכן את התהליכים האישיים שעוברים הדמויות במאבקיהן הפנימיים והחיצוניים.
הרומן היה שנוי במחלוקת בעת פרסומו בשל הצגתו הביקורתית של הדמויות המסורתיות והניהיליסטיות כאחד.
הרומן תורגם לעברית ארבע פעמים.
בראשונה בידי מנחם פוזננסקי, ויצא ביפו, תרע"ט (1919).
בשנית בידי יעקב עדיני ויצא במהדורת כיס בהוצאת מעריב ב-1960. בשלישית בידי צבי ארד ויצא בהוצאת דביר, 1994. תרגום נוסף נעשה בידי נילי מירסקי ויצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד ב-1994.
אבוריה הוא אתר נופש באלפים הצרפתיים הממוקם במחוז פורט דו סוליי בקומונה הצרפתית מורזין.
האתר ניצב על גבי מדף מעל העיירה מורזין.
באבוריה אסורה הכניסה למכוניות וכלי התחבורה היחידים הזמינים הם מזחלות רתומות לסוסים וחתולי שלג במהלך החורף.
האתר נמצא בבעלותה העיקרית של חברת התיירות ופיתוח הנדל"ן Pierre & Vacances.
סביב שנת 1965, החל לתכנן אלוף צרפת לשעבר לסקי במורד ההר, ז'אן וארנה, אזור גלישה חדש בצד הצפוני של הר ההוט פורט ופורנה בואול.
פסטיבל פנטסטיק הבינלאומי לקולנוע של אבוריה
במשך עשרים שנה, בין השנים 1973 ל-1993, אירחה אבוריה את פסטיבל פנטסטיק הבינלאומי לקולנוע של אבוריה , פסטיבל קולנוע שהוקדש בעיקר לסוגות המדע הבדיוני והאימה.
פורט דו סוליי משופע במסלולי סקי המתפרשים על פני 650 ק"מ.
רמת הקושי של מסלולים אלו היא קלה עד בינונית, מה שהופך אזור זה לאבן שואבת עבור תיירים אשר נמצאים בתחילת דרכם בתחום הסקי.
באבוריה, חלק ניכר מהמלונות מציעים גישה ישירה למסלולים היישר מהמלון (Ski-in-Ski-Out).
בנוסף, ישנם בתי ספר רבים לסקי באתר המותאמים גם לילדים, לצד פארק מים מקורה למשפחות.
אבוריה אירחה את שלב הסיום של הטור דה פראנס 6 פעמים.
אַבְחָנַת פַנְטוֹם היא כשל לוגי מסוג כשלי אי-רלוונטיות השייך למשפחת הכשלים "טווח ביניים", שבו נעשה ניסיון ליצור הבחנה שאינה קיימת או שלא ניתן להגדירה באופן שיש לו משמעות.
הכשל מכונה לעיתים "הבחנה בהיעדר הבדל".
דוגמה לטענה שיש בה אבחנת פנטום: "לא שיקרתי, רק מתחתי קצת את האמת".
אַבְּחַזְיָה (באבחזית: Аҧсны; ברוסית: Республика Абхазия; בגאורגית: აფხაზეთი) היא ישות מדינית שהתנתקה מגאורגיה והכריזה על עצמה כעצמאית.
היא נמצאת בצפון-מערב הקווקז, לחופו המזרחי של הים השחור.
עד 2008 הייתה אבחזיה מחוז בצפון-מערב גאורגיה.
לאחר המלחמה בדרום אוסטיה הכריזה על עצמאות, אשר הוכרה על ידי הפדרציה הרוסית.
נכון ל-2021, מכירות באבחזיה כמדינה עצמאית רוסיה, ניקרגואה, ונצואלה, נאורו וסוריה.
יתר מדינות העולם רואות בה חלק מגאורגיה.
כחלק מהסכסוך הגאורגי-אבחזי המתמשך, ותוך ניצול תקופת המעבר בין גמסחורדיה לשוורדנדזה, הכריזה אבחזיה באופן חד-צדדי על עצמאותה אחרי מלחמה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. היא נותרה עצמאית דה פקטו ברוב שטח המחוז.
הרפובליקה העצמאית שולטת בכל שטח המחוז, כולל בבירה סוחומי שעל גדות הים השחור.
הממשל דה יורה של אבחזיה, שהוא הגוף היחיד שמוכר באופן בין-לאומי כסמכות החוקית של אבחזיה, שכן בעמק קודורי, שהוא חלק מהאזור שהיה בשליטה הגאורגית באבחזיה עילית.
מהמאה התשיעית לפני הספירה ועד למאה השישית לפני הספירה היה השטח של אבחזיה המודרנית חלק מהממלכה הגאורגית, ממלכת קולכיס, שהתחלפה בשנת 63 לפנה"ס לממלכת אגריסי.
סוחרים יוונים יסדו ערי נמל לאורך קו חוף של הים השחור.
אותן ערי נמל הפכו בסופו של דבר לעריה המודרניות של אבחזיה, למשל דיוסכוריאס שהפכה לסוחומי, בירת אבחזיה.
האימפריה הרומית כבשה את אגריסי במאה הראשונה, ושלטה בה עד למאה הרביעית, לאחר מכן זכתה במידה מסוימת של עצמאות, אבל נותרה תחת ההשפעתה של האימפריה הביזנטית.
אף על פי שהזמן המדויק בו התנצרו האבחזים לא ידוע, ברור כי "מטרופוליטיאן מפיטיוס" (בן העיר פיטיוס) השתתף בוועידת ניקיאה הראשונה בשנת 325. במאה השביעית הוקמה באבחזיה נסיכות אוטונומית על ידי האימפריה הביזנטית, סטטוס שהחזיק מעמד עד למאה ה-9, כאשר היא אוחדה עם הפרובינציה אימרתי והפכה לממלכה האבחזית.
עם זאת ישנן עדויות המציינות את אבחזיה ממאה השמינית כנסיכות כוזרית, כאשר אם המלך לאו הראשון הייתה נסיכה כוזרית.
עם תום השושלת הפכה אבחזיה למחוז כוזרי (וכך היא נזכרת בחיבור הגאוגרפי פרסי משנת 982, חדוד אלעאלם).
במאות התשיעית–העשירית, ניסו המלכים הגאורגים לאחד את כל הפרובינציות הגאורגיות, ובשנת 1001, המלך בגרט השלישי משושלת בגרטיוני, הפך למלך הראשון של הממלכה הגאורגית המאוחדת, שלב ראשון בדרך לאיחוד כל הממלכות הגאורגיות.
בשנת 1269 השתלטו בני גנואה על חופי אבחזיה וראשי השבטים שלטו בפנים הארץ, ובסוף המאה החמש עשרה גירשו הטורקים את בני גנואה.
ומאז בהדרגה יחד עם התפרקותה של הממלכה הגאורגית המאוחדת, נכבשה אבחזיה על ידי האימפריה העות'מאנית.
בסוף ימי הביניים ובתקופת השלטון העות'מאני באבחזיה היגרו אבחזים רבים כממלוכים למצרים.
ההשתלטות העות'מאנית על שבטי ההר הייתה מוגבלת.
במהלך שלטונה חלק גדול של תושבי אבחזיה המירו את דתם לאסלאם.
נסיכות אבחזיה, שנשלטה על ידי שושלת שרוואשידזה (או שושלת צ'אצ'בה, כפי שמכנים אותה האבחזים), שמרה על האוטונומיה תחת השלטון העות'מאני.
התפשטות האימפריה הרוסית, לתוך אזור הקווקז, שהחלה במאה השמונה-עשרה, הביאה לעימותים מתמשכים ברמות נמוכות בין המתיישבים הרוסים לבין השבטים הקווקזיים ילידי המקום.
בסופו של דבר התפרצה מלחמת קווקז, שנסתיימה בכיבוש צפון הקווקז ומערב הקווקז על ידי רוסיה.
רוב הנסיכויות הגאורגיות סופחו לאימפריה הרוסית בין השנים 1801–1864. גנרל ציציאנוב הביא את אבחזיה תחת חסות המנהל הרוסי, ובשנת 1810 הפכה אבחזיה למדינת חסות של האימפריה הרוסית.
במהלך תקופה שנמשכה בין 1829 ועד 1842, היא סופחה לאימפריה הרוסית.
אולם רק בשנת 1864, הצליחו הרוסים לבטל את הנסיכות המקומית, שהייתה עדיין תחת שליטה של שושלת שרוואשידזה, ואבחזיה הפכה רשמית לחלק מהאימפריה הרוסית.
ב-17 באוגוסט 1866 הוקם "אוטדל סוחומי" (Сухумский отдел).
לאחר המלחמה הרוסית-צ'רקסית, שנסתיימה ב-21 במאי 1864, במשך 14 השנים הבאות, עד ל-1878, גורשו מספר לא ידוע של אבחזים מוסלמים, שהיוו על פי הערכה כ-60% מכלל האוכלוסייה באבחזיה, בתהליך המוג'היריזם, לאימפריה העות'מאנית, יחד עם אוכלוסיות מוסלמיות אחרות בקווקז.
חלקים גדולים משטחה של אבחזיה נותרו בלתי מיושבים, ושלטונות רוסיה עודדו הגירה של האוכלוסייה הנוצרית לאבחזיה.
במפקד שנערך בשנת 1886 נספרו בשטח אוקרוג סוחומי 67,846 איש.
כתוצאה מכך הרבה ארמנים, יוונים ואסטונים (כולם נוצרים) היגרו לאבחזיה ויישבו מחדש חלק גדול מהאזורים שהתרוקנו.
גרסה זו של האירועים אינה עומדת בקנה אחד עם גרסת ההיסטוריונים הגאורגים, שטוענים כי שבטים גאורגיים, מגרלים וסוואנים, אכלסו את אבחזיה מאז ימי ממלכת קולכיס.
על פי מלומדים גאורגים, האבחזים הם צאצאי שבטים צפון קווקזיים, האדיגים והאפסווה, שהיגרו לאבחזיה מצפון הרי הקווקז והתמזגו באוכלוסייה הגאורגית המקומית.
כך או אחרת, בתחילת המאה ה-20, בשנת 1911 נמנו בסוחומי 43,000 תושבים, שני שלישים של האוכלוסייה היו מגרלים ושליש אבחזים.
ב-26 בפברואר 1905 הוצא צו על הקמת אוקרוג סוחומי (Сухумский округ).
למרות האיסלמיזציה בתקופה שאבחזיה הייתה בשליטה של האימפריה העות'מאנית, חלק ניכר מהאוכלוסייה לא המיר את דתו הנוצרית ובקרב האבחזים, שהפכו למוסלמים, האסלאם לא השתרש עמוק והאנשים המשיכו לקיים חלק ממצוות הנצרות לצד מצוות-האסלאם.
כל זה הקל מאוד על המסיונרים הנוצרים, שהגיעו אחרי השתלטות האימפריה הרוסית על אבחזיה, להחזיר את האבחזים-המוסלמים לחיק הנצרות האורתודוקסית.
מספר לא מבוטל של אבחזים נשארו נאמנים לאמונות הפגניות ולאורך כל ההיסטוריה קיימו את פולחנם במקדשים וממשיכים לקיים ב-5 המקדשים, שפועלים לצד 2 המסגדים פעילים והכנסיות הרבות גם בימינו.
המהפכה הרוסית של 1917 הביאה לייסודה של רפובליקה גאורגית עצמאית, הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, שהתקיימה עד לשנת 1921. במהלך קיומה של הרפובליקה סבלה המפלגה המנשביקית השלטת בגאורגיה מאי שקט באזור אבחזיה, אף על פי שהייתה לאבחזיה אוטונומיה מוגבלת.
בסכסוך סוצ'י (1918–1919) נקבע הגבול המערבי של גאורגיה עם רוסיה, שהוא גם קו הגבול בין אבחזיה לפדרציה הרוסית כיום.
בפברואר 1921 פלש הצבא האדום לגאורגיה והביא לקיצה את העצמאות קצרת הימים של הרפובליקה.
בעקבות זאת הפכה אבחזיה בתקופה שבין 1921–1931 לרפובליקה סובייטית בשם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה (אבחזיה סס"ר).
אף על פי שהייתה לאבחזיה אוטונומיה להלכה, היא הייתה כפופה לשלטון הסובייטי המרכזי החזק בגאורגיה.
הגאורגית הפכה לשפה הרשמית באוטונומיה.
לברנטי בריה עודד הגירת גאורגים לאבחזיה, ורבים עברו להתיישב בה כולל רוסים.
דיכוי האבחזים הסתיים רק לאחר מותו של סטלין והוצאתו להורג של בריה, וחלקם של האבחזים בממשל הרפובליקה גדל.
כמו בכל הרפובליקות האוטונומיות הקטנות בברית המועצות, עודדו הסובייטים את התפתחות התרבות המקומית ובמיוחד הספרות.
הוטלו מכסות על בסיס אתני לתפקידים פוליטיים מסוימים, שנתנו לאבחזים מידה של כוח פוליטי שלא היה פרופורציונלי לחלקם היחסי באוכלוסייה.
השלטונות הסובייטים פעלו בשיטת "הפרד ומשול", בה קיבלו אליטות מקומיות חלק בשלטון בתמורה לתמיכה בשלטון הסובייטי.
באבחזיה, כמו במקומות אחרים בהם הונהגה השיטה, הדבר גרם להתמרמרות, במקרה זה של הרוב הגאורגי.
התפוררות ברית המועצות ועצמאות גאורגיה
עם תחילת התפוררותה של ברית המועצות בסוף שנות השמונים, צצה מתיחות אתנית בין הגאורגים והאבחזים עקב התקדמותה של גאורגיה לכיוון עצמאות.
האבחזים שהתנגדו למהלך חששו כי הכרזה על עצמאות גאורגיה תוביל לחיסול האוטונומיה האבחזית, וטענו כי אבחזיה התבססה כרפובליקה סובייטית נפרדת.
הוויכוח הוביל, ב-16 ביולי 1989, למאורעות אלימים בסוחומי.
ב-17 במרץ 1991, הטילה הרפובליקה הגאורגית חרם על משאל עם בשאלה האם לחדש את הקשר בין הרפובליקות הסובייטיות במסגרת ברית המועצות, שהוזמן על ידי מיכאיל גורבצ'וב.
אולם 52.3% מאוכלוסיית אבחזיה, המהווים למעשה את כל הלא-גאורגים באוטונומיה, השתתפו במשאל העם, והצביעו ברוב מכריע של 98.6% על שימור מסגרת ברית המועצות.
מאוחר יותר, ב-31 במרץ של אותה שנה, החרימו רוב הלא-גאורגים משאל העם על עצמאות גאורגיה, שזכה לתמיכה גורפת של רוב אוכלוסיית גאורגיה.
מספר שבועות לאחר מכן, ב-9 באפריל, הכריזה גאורגיה על עצמאותה, בהנהגת הדיסידנט האנטי-סובייטי, זוויאד גמסחורדיה.
תחת שלטונו של גמסחורדיה נרגעו הרוחות באבחזיה באופן יחסי, ונחתם הסכם לשיתוף השלטון בין האבחזים והגאורגים, תוך הבטחת ייצוג יתר לאבחזים בבית המחוקקים האבחזי.
תוך זמן קצר נאלץ גמסחורדיה להתמודד מול אופוזיציה חמושה תחת הנהגתו של תנגיז קיטובאני, שהכריחה אותו להימלט מגאורגיה, בינואר 1992, לאחר הפיכה.
שר החוץ הסובייטי לשעבר, אדוארד שוורדנדזה, הוזמן לעמוד בראש המדינה.
ההפיכה הביאה להתחזקותם של דוגלי הקו הנוקשה בממשלת גאורגיה, שהפכו לבעלי השפעה גדולה אף מזו של שוורדנדזה.
ב-21 בפברואר 1992 הודיעה המועצה הצבאית השלטת בגאורגיה, על ביטול החוקה הסובייטית והחזרת חוקת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה משנת 1921. אף על פי שהחוקה החדשה לא אמרה זאת, פירשו אבחזים רבים את ההודעה כביטול מעמד האוטונומיה.
ב-23 ביולי של אותה שנה, הכריזה הסיעה האבחזית במועצה העליונה של הרפובליקה הכריז על עצמאות מגאורגיה.
הישיבה בה הוכרזה העצמאות הוחרמה על ידי הנציגים שהיו אתנית גאורגים, וההכרזה לא הוכרה על ידי אף מדינה בעולם.
ההנהגה האבחזית נקטה במדיניות של נישול הפקידים הגאורגים ממעמדם, תהליך שלווה באלימות.
בינתיים חיזק המנהיג האבחזי, ולדיסלב ארדזינבה, את הקשרים שלו עם חסידי הקו הנוקשה בפוליטיקה הרוסית והאליטה הצבאית של רוסיה והכריז כי הוא מוכן למלחמה כנגד גאורגיה.
בתחילת אוגוסט 1992 השתלטו תומכי גמסחורדיה על מקטע של קו מסילת הברזל העובר בסמגרלו ובאבחזיה והמחבר את טביליסי לרוסיה.
בנוסף לכך הם לקחו בשבי מספר פקידים בכירים של הממשל הגאורגי בנפת גאלי, ובכללם שר הפנים הגאורגי, רומן גוונצדזה (რომან გვენცაძე).
ההנהגה הגאורגית החליטה על פעולה צבאית לשחרור החטופים וכיבוש המסילה.
מאוחר יותר טען שוורדנדזה כי השיג את הסכמת ראש הפרלמנט האבחזי, ולדיסלב ארדזינבה, לפעולה.
כתוצאה מההחלטה נכנסו, בלילה של ה-13 באוגוסט 1992, כוחות המשמר הלאומי בפיקוד קיטובאני לאבחזיה, במטרה להשתלט על מסילות הברזל והכבישים הראשיים בנפה.
אולם גם לאחר שהושגו מטרות הפעולה המשיך קיטובאני במתקפה, והתקדם לכיוון סוחומי.
כוחותיו של קיטובאני נתקלו בהתנגדות עזה ונעצרו.
לאחר הפוגה קצרה, ב-18 באוגוסט 1992, חזר קיטובאני עם המשמר הלאומי ותקף את סוחומי.
ממשלתו של ארדזינבה נאלצה להימלט צפונה אל העיר גודאותה.
שוורדנדזה טען כי קיטובאני פעל על דעת עצמו, ובניגוד להוראותיו.
קיטובאני טען כי הססנותו של שוורדנדזה מנעה ממנו להמשיך במתקפה ולכבוש את גודאותה, דבר שהיה עשוי להביא לסיומה של המלחמה בניצחון גאורגי.
ישנה גרסה לפיה הרוסים הם שעודדו את קיטובאני במעשיו, על מנת ליצור עימות מזוין בגאורגיה, שיחליש את גאורגיה, ויסייע לאבחזים בהם תמכו.
בשלב זה השתלטו כוחות הממשלה הגאורגית על חלקים נרחבים מאבחזיה, אך לא הצליחו לדכא את הבדלנים, והלחימה ברחבי החבל נמשכה.
הממשל דה יורה של אבחזיה
הממשל דה יורה של אבחזיה הוא הגוף היחיד המוכר באופן בין-לאומי כסמכות הרשמית של אבחזיה, ששולטת בפועל רק בחלק הצפון-מזרחי של אבחזיה וממוקמת בצ'חאלתה שבאבחזיה עילית.
הממשל דה יורה של אבחזיה שנקרא לפני כן מועצת השרים של אבחזיה, עזב את אבחזיה לאחר שכוחות של בדלנים שנתמכו על ידי רוסיה ובעלי בריתה, הסתערו על סוחומי ב-27 בספטמבר 1993, וגירשו את התושבים וחברי הממשל הגאורגים של אבחזיה, שהיו אז הרוב באבחזיה.
במשך כ-13 שנה, נקרא ממשל זה בשם "ממשלת אבחזיה בגלות", והייתה ממוקמת בטביליסי עד למשבר קודורי (2006), שייסדה מחדש את הממשל האבחזי בתוך הגבולות האדמיניסטרביים של אבחזיה.
מלחז אקישבאיה, פוליטיקאי אבחזי בעל השכלה מערבית, נבחר באפריל 2006 כראש הממשל דה יורה של אבחזיה.
ב-27 בספטמבר 2006, הנשיא מיכאיל סאקשווילי ונינו בורג'נדזה, הפטריאך הקתולי של כל גאורגיה, איליה השני, וחברי ממשלה אחרים של גאורגיה, ביקרו בעמק קודורי, ושינו את שם האזור באופן רשמי לאבחזיה עילית.
הנשיא סאקשווילי מיקם את המפקדה בצ'חאלתה שבאבחזיה עילית.
מנאומו של סאקשווילי: אחרי המלחמה בדרום אוסטיה ב-2008, הודיעה רוסיה כי היא מכירה בעצמאות מדינות אבחזיה ודרום אוסטיה.
ההודעה נתקבלה בגינוי בארצות הברית ומדינות אירופה.
נכון לשנת 2019 רק חמש מדינות שחברות בארגון האומות המאוחדות מכירות באבחזיה כמדינה.
טורקיה מקיימת איתה יחסים לא רשמיים.
אבחזיה משתרעת על שטח של כ-8,600 קמ"ר בקצה הצפון-מערבי של גאורגיה.
רכס הרי הקווקז הגדול מצפון וצפון-מערב מפריד את אבחזיה מרפובליקת קאראצ'אי-צ'רקסיה שבפדרציה הרוסית.
ממזרח ודרום מזרח, גובלת אבחזיה במחוז סמגרלו וסוואנתי עילית ומדרום ודרום-מערב היא גובלת בים השחור.
אבחזיה היא חבל ארץ הררי מאוד.
רכס הרי הקווקז הגדול נמתח לכל אורך הגבול הצפוני של הרפובליקה, עם שלוחות של רכס גגרה, רכס בזיב ורכס רכס קודורי, המחלק את המחוז למספר עמקים עמוקים רוויים במי נהרות.
הפסגה הגבוה ביותר מתנשאת לגובה של 4,000 מטר מעל פני הים.
תוואי הנוף של שרשרת הרי אבחזיה כולל יערות חוף ומטעי הדרים ועד לקרחונים עם שלג-עד בחלקים הצפוניים.
כ-75 אחוזים משטח הרפובליקה הם שטח הררי ולכן מרבית ההתיישבות ברפובליקה היא לחוף הים או במספר עמקים בעלי מקורות מים רבים.
האקלים באזור זה הוא הבילי מאשר במקומות אחרים ולכן בתקופת השלטון של ברית המועצות במקום הוא נקרא "הריביירה הגרוזינית" ושימש מקום תיירותי מאוד בברית המועצות.
בחבל זה ישנם שטחי גידול רבים של תה, טבק, ענבים לייצור יין ומטעי פירות.
תוואי הנוף של אבחזיה משתנה מאזורים מיוערים (כולל יערות אורן מקומיים ליד ביצ'ווינתה) ומטעי הדרים על קו החוף להרים וקרחונים המכוסים שלג-עד בצפון.
כ-70% משטח אבחזיה מכוסה ביערות, בעיקר יערות עצי אלון, עצי אשור, עצי אלמון (ממשפחת האלוניים) ועצי אגוז.
אבחזיה ידועה במספר הרב של זנים מקומיים המצויים רק באבחזיה.
צמחיית החופים כוללת יבולי פירות וזרעים.
בעבר היו גם חופי אבחזיה מכוסים ביערות אולם אלה נגדעו.
דרום מזרח אבחזיה, שהוא חלק משפלת קולחידה מכוסה ביערות נשירים עם עצים כמו אלמונים, אלות לבנות, אלונים ואשורים אירופאים (European Beech) או גידולי הדרים ותה.
העמקים מכוסים בעיקר ביערות עצים נשירים עם המינים: אלה לבנה, אלון, ערמונים ואלמון.
במדרונות ההרים בצפון עד לגובהשל כ-600 מטר מעל פני הים, מכוסה האזור ביערות עצים נשירים עם אלמנטים של עצים מחטניים, מהמינים: עצי אלון, אלה לבנה, אשור ובוקסוס סמפרווירנס (Buxus sempervirens).
בגבהים שבין 600 עד 1,800 מטר מעל פני הים הצמחייה מעורבת, כאשר המינים הנפוצים ביותר הם האשור האירופאי, אשוחית אוריינטלית (אשוחית קווקזית) ואשוח נורדמאניאנה (Nordmann Fir).
מבין העצים באבחזיה ישנם עצים שהם בין הגבוהים באירופה, סוגים שונים של אשוח (במיוחד סביב לימת ריצה).
בגבהים שבין 1,800 ל-2,900 השטח מכוסה בקרחונים ושלג-עד.
הוא ההמנון הלאומי של מדינת אבחזיה נכתב בשנת 1992, ואומץ ב-24 באוקטובר 2007. המילים נכתבו על ידי המשורר גנאדי עלמיה, והמוזיקה הולחנה על ידי ולרי צ'קדואה.
ניצחוןההמנון הלאומי של אבחזיהמיליםגנאדי אלמיהלחןולרי צ'קדואהאומץ24 באוקטובר 2007
במהלך ההיסטוריה התגוררו באבחזיה מגוון רחב של עמים יחדיו.
במפקד שנערך בשנת 1886 באוקרוג סוחומי צוין כי 28,318 הם אבחזים, 3,474 מגרלים, 62 גאורגים ו-30,640 סאמורזקנים כלומר תושבי המחוז ההיסטורי סאמורזקן (כיום מחוז גאלי המאוכלס ברובו בגאורגים).
יחד עם יוונים, ארמנים ורוסים התגוררו במחוז 67,846 איש בסך הכול.
הדמוגרפיה של אבחזיה השתנתה בצורה דרסטית בשנים 1991–1992 בעקבות מלחמת אבחזיה.
על פי מפקד שנערך על ידי הסובייטים בשנת 1989, התגוררו באבחזיה כ-500,000 איש.
כ-46% מתוכם היו גאורגים (בעיקר מגרלים) ורק כ-17% היו אבחזים.
כמחצית מהאבחזים שהתגוררו באבחזיה היו מוסלמים סונים ומחציתם נוצרים אורתודוקסים.
המלחמה הביאה לירידה של כ-150,000 איש במספר התושבים באבחזיה, אולם שיעור הירידה בכמות התושבים לא היה זהה.
האבחזים ביצעו הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה והביאו לירידת חלקם היחסי בסך האוכלוסייה מ-46% לכ-30%.
האוכלוסייה הגאורגית שנותרה באבחזיה התרכזה במחוז גאלי הסמוך לגבול הגאורגי ש-92% מאוכלוסייתו היו גאורגים.
הדיווחים הרשמיים של הממשלה הגאורגית טוענים כי בשנים 1992–1998 נמלטו מאבחזיה 264,792 איש, ועברו לחלקים אחרים של גאורגיה.
מתוכם כ-120,000 איש הם פליטים המתגוררים בסמגרלו וסוואנתי הגובלים באבחזיה ומעל ל-77,800 איש בטביליסי.
הממשלה הבדלנית של אבחזיה, החלה לקדם תוכנית להגדלת האוכלוסייה האבחזית, כיוון שגם אם היו מוציאים את כל הגאורגים שנספרו במפקד האוכלוסין משנת 1989, היוו האבחזים פחות משליש מהאוכלוסייה.
לפיכך גירוש הגאורגים מאבחזיה (שחלקם חזר) לא הספיק להבטיח את הרוב האבחזי באבחזיה.
התוכנית מקדמת את השבתה של הפזורה האבחזית הגדולה הנמצאת בעיקר בטורקיה ובמקומות אחרים.
אבחזים אלה הם צאצאי האבחזים שהיגרו ממולדתם באבחזיה במאה התשע עשרה, כחלק מהשבת האבחזים שגורשו במהלך המוג'היריזם.
אולם מספר המהגרים שחזר היה מועט ביותר.
תוכנית נוספת שהועלתה היא ל"אבחז" את הצ'רקסים (אדיגים) והאבזינים על ידי שינוי הלאום המופיע בתעודת הזהות שלהם, ולעודד אותם להגר לאבחזיה.
עיר הנמל סוחומי היא בירת הרפובליקה והעיר הראשית שלה.
מפקד האוכלוסין האחרון, משנת 2003, מלמד כי מספר תושביה מנה 43,716 איש.
ערים חשובות נוספות הן: גגרה, גאלי, גודאותה, אוצ'מצ'ירה וטקווארצ'לי.
השפה הרשמית באבחזיה היא אבחזית שהיא ממשפחת שפות קווקזיות צפון-מערביות, אולם השפה הרווחת בקרב תושבי אבחזיה היא השפה הרוסית.
בתקופה בה הייתה לגאורגיה שליטה באבחזיה הייתה השפה הגאורגית נפוצה אף היא יותר אולם פחות מהרוסית.
אף על פי שרוב האבחזים הם נוצרים אורתודוקסים קיים גם מיעוט גדול של מוסלמים.
אמצעי התקשורת הם בעיקר תחת ההשפעה של הממשלה הבדלנית המחזיקה בבעלותה את תחנת הטלוויזיה הראשית ותחנת הרדיו הראשית ברפובליקה.
ברוב שטחי אבחזיה ניתן לקלוט שידורי טלוויזיה ורדיו מגאורגיה ורוסיה.
על מספר רב של אמצעי תקשורת אבחזיים ורוסיים, בעיקר העיתון "אפסני" האבחזי, קיימות הגבלות שונות ואף אויימו והותקפו לאחר שהביעו ביקורת על הממשלה הבדלנית.
בראש הרפובליקה הבדלנית של אבחזיה עומד נשיא.
כיום מכהן בתפקיד ראול חאג'ימבה שירש את אלכסנדר אנקבב שכיהן בשנים 2011–2014 והחליף את סרגיי בגאפש המנוח שירש את ולדיסלב ארדזינבה, נשיאה הראשון של אבחזיה בשנים 1994–2004. הגוף המחוקק הוא אספת העם, והוא מונה 35 נבחרים מתוך 35 מחוזות הבחירה.
הרפובליקה של אבחזיה היא אוטונומיה דה פקטו שאף מדינה בעולם לא הכירה בה עד אוגוסט 2008, עת זכתה להכרה מצד הפדרציה הרוסית.
מכאן שגם החלוקה המנהלתית של אבחזיה למחוזות אינה מוכרת ברוב מדינות העולם.
מצד שני מוכרת החלוקה המנהלתית של גאורגיה, שעל פיה נחשבת אבחזיה עצמה למחוז בגאורגיה, וחלוקתה הפנימית לנפות, המקבילה כמעט לגמרי לחלוקת אבחזיה למחוזות, הם במעמד יתר נפות גאורגיה, להוציא מחוז טקווארצ'לי, שנוסד בשנת 1995 והוא כולל חלקים ממחוז גאלי ומחוז אוצ'מצ'ירה.
החלוקה האבחזית כוללת שבעה מחוזות, ואילו החלוקה הגאורגית כוללת שש נפות.
מחוז גגרה מקביל לנפת גגרה.
מחוז סוחומי מקביל לנפת סוחומי.
מחוז גודאותה מקביל לנפת גודאותה.
מחוז גולריפש מקביל לנפת גולריפש.
מחוז גאלי מקביל לנפת גאלי להוציא החלק של מחוז טקווארצ'לי החדש.
מחוז אוצ'מצ'ירה מקביל לנפת אוצ'מצ'ירה להוציא החלק של מחוז טקווארצ'לי החדש.
במקביל לממשל הבדלני של אבחזיה הקים הממשל בטביליסי, ב-27 בספטמבר 2006, ממשלה חילופית שנקראת הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה, שהייתה עד לסיום משבר קודורי, ב-2006, ממשלה גולה שישבה בטביליסי.
מספטמבר 2006 העתיק הממשל החדש של אבחזיה את מקום מושבו לאבחזיה עילית בעמק קודורי.
בראש הרפובליקה עומד מלחז אקישבאיה.
ב-12 באוגוסט 2008, לאחר פלישת רוסיה לגאורגיה, גורש הממשל מאבחזיה עילית.
ממשל זה מוכר כממשל הרשמי של אבחזיה על ידי רוב מדינות העולם להוציא רוסיה שלא הכירה בו מלכתחילה.
מצב זכויות אדם באבחזיה מהווה בעיה, רוב אוכלוסייה הגאורגית עזבה את האזור במהלך תחילת שנות ה-90.
כלכלת אבחזיה ממוזגת כמעט לחלוטין עם רוסיה והרובל הרוסי הוא ההילך החוקי באבחזיה.
התיירות היא ענף המפתח של אבחזיה ושלטונות הממשל הבדלני של אבחזיה כי התיירות המאורגנת (בעיקר מרוסיה) הניבה את הגעתם של למעלה מ-100,000 תיירים בשנים האחרונות.
לצורך השוואה היו מספר התיירים שביקרו באבחזיה בשנת 1990, לפני מלחמת אבחזיה, כ-200,000 איש.
הממשל האבחזי מעריך כי מספר התיירים שביקרו באבחזיה, בשנת 2006, עמד על 1.5 מיליון איש.
אף על פי שנדרשת ויזה כדי להיכנס מגאורגיה לרוסיה, יכולים בעלי מחזיקי דרכון רוסי לנוע באופן חופשי מאבחזיה לרוסיה.
אדמת אבחזיה פורייה ושופעת המוצרים חקלאיים כולל: תה, טבק, יין ופירות (במיוחד Citrus reticulata – סוג של מנדרינה), שניתן להשיגם בעונה המתאימה.
החשמל מגיע בעיקר מתחנת כוח הידרואלקטרית בסכר אנגורי, שנמצא בתחום קו הפסקת האש האבחזי-גאורגי.
התחנה מופעלת במשותף ומספקת אנרגיה גם לגאורגיה גופא.
יזמים רוסים, בהם עיריות ברוסיה השקיעו באבחזיה כולל עיריית מוסקבה בראשות יורי לוז'קוב שחתם על הסכם לשיתוף פעולה כלכלי בין מוסקבה לאבחזיה.
פקידים רשמיים של הממשל הבדלני באבחזיה הכריזו על כוונתם לעשות שימוש במתקנים ובמשאבים עבור פרויקט הבנייה לקראת אולימפיאדת החורף 2014 שנערכה בעיר סוצ'י הסמוכה לגבולה המערבי של אבחזיה.
+אפסארתקן ISO 4217קודאיןיְחִידָהרַבִּיםפסרקמטבעות ושטרותשטרות10, 25, 50, 100, 500 אפסארקמטבעות1, 2, 3, 5, 10, 20, 25, 50, 100 אפסארקאזור גאוגרפימשתמש/ים אבחזיה (לצד הרובל הרוסי)הנפקהבנק מרכזיהבנק הלאומי של רפובליקת אבחזיהמַדפֶּסֶתגוזנקמטבעהמטבעת מוסקבה אֲתַר אִינטֶרנֶטwww.mmint.ru
האפסאר (אבחזי : аԥсар, āpsār) הוא מטבע של אבחזיה .
בעוד שהמטבעות והשטרות משמשים כאמצעי תשלום חוקי ברפובליקה של אבחזיה, השימוש בהם מוגבל, והם מיוצרים בעיקר עבור אספנים.
באבחזיה נעשה שימוש בפועל ברובל הרוסי.
מטבעות האפסאר הראשונים הוצגו בשנת 2008.
השם נגזר מהאפסרים, שבט המוזכר בכרוניקות הגאורגיות אשר התגורר באזור בימי הביניים ונחשב לאבותיהם של אבחזים.
בנק אבחזיה אחראי על מטבעות האפסאר, ועד כה הנפיק שתי סדרות: "אישים בולטים של אבחזיה" (6 מטבעות) ו"המלחמה הפטריוטית של האומה האבחזית 1992–1993" (2 מטבעות).
בין האנשים שהופיעו על המטבעות נמנים:
ולדיסלב ארדזינבה, הנשיא הראשון של אבחזיה (1994–2005)
מטבעות של 10 ו-100 אפסאר עשויים כסף, מטבעות של 25 ו-50 אפסאר עשויים זהב.
מספר המטבעות המיוצרים נמוך: הוטבעו 2,000 מטבעות כסף ו-1,000 מטבעות זהב.
הכוחות המזוינים של אבחזיה הם צבא קבע של רפובליקה המוכרת כמדינה רק על ידי רוסיה, ניקרגואה, ונצואלה, נאורו וסוריה.
יתר מדינות העולם רואות בה רפובליקה בדלנית של גאורגיה.
הבסיס של הכוחות המזוינים של אבחזיה הוא "המשמר הלאומי האבחזי" שנוסד בתחילת 1992, לפני התפרצות מעשי האיבה בין כוחות הממשל הגאורגי והכח החצי-צבאי, מחדריוני לבין בדלנים אבחזים, והיה מורכב מאבחזים.
במהלך מלחמת אבחזיה, 1992–1993, הביס הצבא האבחזי כשהוא נתמך בקונפדרציית עמי ההר של הקווקז, מתנדבים קוזאקים ולפי טענת הגאורגים גם חיילים סדירים של צבא רוסיה, את החיילים הגאורגים.
לאחר המלחמה, קטנה אוכלוסיית הגאורגים באבחזיה (שהיוו רוב במחוז) בכ-80% במדיניות מכוונת של השלטונות הבדלניים של אבחזיה.
לטענת הגאורגים, הגיעו רוב כלי הנשק מבסיס-הטיסה, המשמר העצמאי של הרגימנט המוטס ה-345 של חיל האוויר הסובייטי לחטיבת מטוסי סוחוי 27, והאחרים הם שלל שהותירו הגאורגים מאחור.
במאי 2015 מונה אנטולי חרוליוב לרמטכ"ל.
בעבר פיקד חרוליוב על הארמייה ה-58 הרוסית במהלך המלחמה בדרום אוסטיה.
אבינעם עידן, דרום הקווקז – סדר גאואסטרטגי חדש, קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, אוניברסיטת חיפה, 2005
אַבְּחָזִית (аҧсуа бызшǝа, аҧсшǝа) היא השפה המדוברת במחוז הבדלני אבחזיה שבגאורגיה.
משתייכת למשפחת השפות הקווקזיות, ותחת הגדרה זו למשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות שכוללות את השפות הצ'רקסית, האבחזית והאבזית.
השפה נמצאת על אותו "ענף" משפחתי לצד האבזית, והן יוצרות את הענף אבחזית-אבזית.
השפה מדוברת על ידי כ-80,000 דוברים באבחזיה עצמה ועוד כ-20,000 דוברים בגאורגיה שמחוץ למחוז אבחזיה, כמו גם על ידי כ-500,000 דוברים בצפון-מזרח טורקיה.
שפה זו היא השפה הרשמית במחוז אבחזיה, ולא הגאורגית כבשאר מחוזות גאורגיה.
* פונמות בהקשרי ניבים שונים
אַבְּחָזִים (באבחזית: Аҧсуа; בגאורגית: აფხაზები) הם קבוצה אתנית קווקזית, אשר רוב חבריה מתגוררים באבחזיה, רפובליקה בדלנית הדורשת עצמאות מגאורגיה.
פזורה אבחזית גדולה נמצאת גם בטורקיה, והם צאצאי האבחזים שהיגרו מאבחזיה במאה ה-19 כחלק מגלות הצ'רקסים.
כמו כן יש אבחזים רבים גם ברוסיה, סוריה ואוקראינה ומעטים גם בלטביה, נצר לאבחזים שהיגרו לתוככי האימפריה הרוסית וברית המועצות קודם לכן.
מוצא האבחזים אינו ברור לגמרי, ונתון לפרשנויות שונות של המקורות המתייחסים אליהם.
השפה האבחזית שייכת לשפות הצפון-מערב קווקזיות, שהיא שונה לחלוטין מהגאורגית.
למרות זאת, מקורות קלאסיים מחזיקים בדעה כי האבחזים הם צאצאי אחד השבטים ששכנו באזור, אם כי המיקום המדויק של השבט וזהותו נתונים במחלוקת.
האבסקי (Αβασκοι), הנזכרים בכתבי היוונים, והאבסגי (Αβασγοι), הנזכרים בכתבי הביזנטים של ימי הביניים, מזוהים כאבות הקדמונים של האבחזים של אותם ימים, אלא שזיהוי זה אינו מוכר בקרב החוקרים בעולם.
הסברה היותר מקובלת היא, שהאיגוד השיבטי של ההניוצ'י, שהגיע מקולכיס לצפון הקווקז, והיה כנראה מעורב אתנית פרוטו-גאורגים ואבסגים.
המיזוג של מספר תת-קבוצות אתניות לתוך האבחזים של ימינו הושלם ביסודו של דבר בסוף המאה ה-19. חלק מאותם קבוצות נעקרו ממולדתם, כאשר כבשו הרוסים את צפון-מערב הקווקז, והכריחו אותם להפוך למוג'היר ומהגרים לשטחי האימפריה העות'מאנית.
האבחזים מחולקים דתית לשתי קהילות, נוצרים אורתודוקסיים ומוסלמים סונים, אולם מרכיבים פגניים מקומיים היו תמיד חזקים בקרבם.
הנצרות הגיעה לראשונה במאה ה-6 על ידי הקיסר הביזנטי, יוסטיניאנוס הראשון, ולאחר מכן נאכפה על ידי המלכים הגאורגיים בימי הביניים.
מאוחר יותר, הפלישה העות'מאנית לאבחזיה במאה ה-16 ולחץ השבטים האדיגים מהצפון שאוסלמו, זירזו את שקיעת הנצרות, ואבחזיה הפכה ברובה למוסלמית.
עד לשנות ה-60 של המאה ה-19 המוג'היריזם הותיר את אבחזיה נוצרית ברובה.
למרות האסלאמיזציה בתקופה שאבחזיה הייתה בשליטה של האימפריה העות'מאנית, חלק ניכר מהאוכלוסייה לא המיר את דתו הנוצרית.
בנוסף, גם בקרב האבחזים שהפכו למוסלמים האסלאם לא השתרש עמוק, והאנשים המשיכו לקיים חלק ממצוות הנצרות לצד מצוות האסלאם.
כל זה הקל מאוד על המסיונרים הנוצרים, שהגיעו אחרי השתלטות של האימפריה הרוסית על אבחזיה, להחזיר את האבחזים-המוסלמים לחיק הנצרות האורתודוקסית.
שושלת אנצ'בדזה ייסדה את הממלכה האבחזית בשנות השמונים של המאה השמינית, ושחררה אותה מההגמוניה הביזנטית.
בגרט השלישי, בנו הביולוגי של גורגן מכארתלי, עוצר כארתלי, קיבל, בשנת 978, את כס המלוכה בממלכת אבחזיה, בעזרתו של אביו החורג, דוד השלישי.
עם מות אביו החורג, בשנת 1000, ושל אביו הביולוגי, בשנת 1008, היה בגרט למלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, שהתקיימה עד למאה החמש עשרה, וכך הפכה אבחזיה לחלק מהעולם התרבותי הגאורגי.
האצולה המקומית, הכמורה והמשכילים השתמשו בשפה הגאורגית כשפת המעמד הגבוה.
השפה הגאורגית נותרה כשפה שנייה בפי אבחזים רבים עד שהוחלפה ברוסית בתחילת המאה ה-20. עם התפוררותה של הממלכה הגאורגית המאוחדת, הוקמה באבחזיה נסיכות אבחזיה, שנכבשה מיידית על ידי העות'מאנים.
בשנות השישים של המאה התשע עשרה, סופחה אבחזיה על ידי האימפריה הרוסית.
במהלך אותה תקופה ומיד אחריה, חלק ניכר של האוכלוסייה האבחזית (תערובת של מוסלמים, נוצרים, ועובדי אלילים) גורש או עזב מרצונו החופשי לאימפריה העות'מאנית הסמוכה, בעקבות הנהגת הרוסיפיקציה.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917, הפכה אבחזיה חלק מהרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, אבל נכבשה על ידי הצבא האדום מיד לאחר מכן ובסופו של דבר נכללה בתוך גאורגיה הסובייטית כרפובליקה ריבונית בשם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה, בתוך הקומפוזיציה שנקראה הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז.
הסטטוס המיוחד של עצמאות, שהוכר גם על ידי גאורגיה, התקיים עד לפברואר 1931.
במהלך השלטון הסובייטי (במיוחד תחת שלטונו של סטלין), עברה אבחזיה קולקטיביזציה כפויה, והאליטה הקומוניסטית המקומית טוהרה.
מצד שני, נתמכה הגירה של ארמנים, גאורגים ורוסים, למדינה שהייתה בתהליך פיתוח של חקלאות ותיירות.
האבחזים באופן כללי סבלו מאפליה.
לברנטי בריה, מגרלי יליד אבחזיה בעצמו, מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הגאורגית בשנת 1930, שיחק תפקיד פעיל ביישום מדיניות זו.
כתוצאה מכך השתנתה אוכלוסיית אבחזיה באופן חד במהלך שני הדורות הבאים.
עד לשנת 1989, בשיאו של התהליך, מספר האבחזים באבחזיה עמד על 93,000 איש (18% מאוכלוסיית הרפובליקה), כאשר מספר התושבים הגאורגים הוערך ב-240,000 איש (45%).
בשנת 1993, לאחר מלחמת אבחזיה, שהייתה חלק ממלחמת האזרחים הגאורגית, ובה קיבל חבל אבחזיה עצמאות דה פקטו מהממשל המרכזי בגאורגיה גורשו רוב הגאורגים מאבחזיה בידי בדלנים אבחזים בתמיכה רוסית כפי הנראה, בתהליך שכונה לאחר מכן הטיהור האתני של הגאורגים מאבחזיה.
כך שלאחר הטיהור היו האבחזים לקבוצה הגדולה ביותר (45%).
ישנם כ-150,000 שהם אתנית אבחזים בסך הכול, ומתוכם כ-95,000 חיים באבחזיה, שסך כל אוכלוסייתה מונה 340,000 איש.
למרות זאת, הדעות על המספרים הדמוגרפיים העיקריים של המחוז עדיין חלוקות וישנם גם נתונים אחרים.
אַבְחָנָה (או אִבְחוּן, בלעז: דִּיאַגְנוֹזָה) היא הליך ברפואה ובפסיכולוגיה שבו מתקבלת החלטה על זהות התופעה הרפואית או הפסיכולוגית שממנה סובל המטופל.
האבחנה מושגת בעזרת בירור האנמנזה (תולדות החולה), דהיינו, היסטוריה רפואית או נפשית, בדיקה גופנית ושימוש בכלים אבחוניים נוספים.
לעיתים ניתן להגיע לאבחנה בצורה מהירה, אך ישנם מקרים שבהם גיבוש האבחנה מצריך תהליך ממושך יותר הכולל ביצוע של בדיקות מרובות.
על פי רוב אבחנה נערכת לצורך אחת או יותר מהמטרות הבאות:
הבנת מצבו של האדם בצורה מעמיקה ומפורטת יותר.
קבלת הכרה, תקציב וסיוע מגופים רשמיים וממשלתיים כנדרש על פי חוק.
לאחר האבחנה יכול הרופא לבצע גם פרוגנוזה, היינו, התחזית של הרופא באשר להתפתחות מחלתו של החולה ובאשר לסיכויי החלמתו.
יש להבחין בין הנורמליות במובנה הרפואי-תפקודי, לבין נורמה במובנה החברתי.
נורמה רפואית משמשת בדרך כלל לתיאור מצב של חוסר מחלה.
כלומר, היעדר פגיעה בגופו של יצור חי, הגורמת לתפקוד לקוי של הגוף.
הנורמה הרפואית-קלינית היא בעלת ערך מעשי רב, משום שהיא מובילה למהלכים טיפוליים ייחודיים בתחום הרפואה.
הנורמות הרפואיות והפסיכולוגיות מתייחסות למצבים שבהם אין פגיעה בתפקוד הפיזיולוגי או הרגשי של האדם.
תפקידן הוא לסייע ביצירת הבדלה בין מצבים תקינים שאינם מצריכים טיפול, ממצבים שבהם קיימת פגיעה המצריכה טיפול כלשהו.
לעומת זאת, הנורמליות במובנה הסוציולוגי, מתייחסת לערך התרבותי-חברתי ולאופן ההתנהגויות והמצופה מקבוצות ויחידים בחברה מסוימת, הנתפס כראוי, תקין ומקובל על פי הערכים של אותה התרבות.
לכל חברה יש הגדרות נורמה משלה בכל שטחי החיים, אשר נלמדות ומועברות בחינוך ובמורשת התרבותית.
זהו חלק מתהליך החיברות של הפרט.
אמנם במקרים רבים הנורמה התפקודית-רפואית תואמות את הנורמה החברתית, אך זה לא מחייב.
ישנם מקרים שבהם מצב מסוים יוגדר כנורמלי מהיבט אחד אך לא מהשני ולהפך.
תסמין מסוים יכול להיגרם על ידי תהליכים פתולוגים שונים.
אבחנה מדויקת היא אבחנה המשקפת נאמנה את מצבו של האדם.
אבחנה לא מדויקת אינה מצביעה על המקור האמיתי של הבעיה או מצביעה על מקור שגוי.
מצבים מסוג זה מכונים שגיאות מסוג I ו-II והם מעידים על פגיעה בדיוק ונכונות של המדידה.
החשיבות של האבחנה המדויקת היא בהשלכות שלה על התהליך הטיפולי.
זאת משום שבמצבים בהם האבחנה שגויה הגורם האמיתי לא מקבל מענה טיפולי והוא עלול להחמיר את מצבו של האדם.
כמו כן, המשאבים הכרוכים במתן טיפול לא מתאים מבוזבזים לריק ואינם מובילים לשיפור במצבו של האדם.
במקרים חמורים יותר, טיפול שגוי יכול אף לגרום לנזק.
כדי להגיע לאבחנה המדויקת ביותר יש לפנות לאיש המקצוע המתאים ולהשתמש בכלי אבחון תקפים, כפי שיוסבר בהמשך.
במקרה של ספק בנוגע לדיוק האבחנה מקובל לפנות לאיש מקצוע נוסף כדי לקבל עוד חוות דעת.
לא כל אדם רשאי לקבוע אבחנה.
כדי לאבחן יש צורך בידע ומיומנויות מתאימים בתחום הרלוונטי.
בהתאם לכך, ההסמכה לקבוע אבחנות ניתנת על סמך ההכשרה המקצועית של האדם בדיסציפלינה מסוימת, לרוב על פי חוק.
הסמכה זו ניתנת עבור המצבים הספציפיים שנמצאים בתוך תחום ההתמחות של איש המקצוע ואינה תקפה למצבים השייכים לתחומים אחרים.
אם איש המקצוע חושד שמקור הבעיה אינו נמצא בתחום הכשרתו עליו להפנות את האדם לאיש המקצוע המתאים לצורך שלילה או אימות של החשד.
ישנם מצבים אשר ניתנים לאבחון על ידי אנשי מקצוע מתחומים שונים (כמו למשל אבחון הפרעת קשב).
כמו כן, ישנם מצבים הניתנים לאבחון רק על ידי מומחים מתחום אחד.
במקרים של תחלואה נלווית לעיתים יהיה צורך באבחון של אנשי מקצוע ממספר תחומי התמחות.
ככלל, אבחנה רפואית ניתנת על ידי רופא בלבד (בדרך כלל תשקף האבחנה הרפואית את תחום התמחותו של הרופא).
לכלל זה קיימים מספר סייגים, למשל, אבחנה פסיכולוגית הניתנת על ידי פסיכולוג, עלולה להיחשב גם כאבחנה רפואית-פסיכיאטרית (בתנאי והיא משקפת אבחנה רפואית-פסיכיאטרית המופיעה בספר ה-DSM).
סייג נוסף הוא מאבחנים דידקטיים המורשים לאבחן קשיי למידה מוגדרים או לקויות למידה על פי הגדרתן בספר ה-DSM.
דוגמה נוספת בהקשר הרפואי היא אבחנות מסוימות בתחום מחלות ההשמנה, אשר יכולות להינתן באופן רשמי על ידי דיאטן קליני.
התפתחות הרשתות החברתיות המקוונות והנגישות ההולכת וגדלה למידע אודות בריאות הגוף והנפש באינטרנט הובילה לעליה בהליכי אבחון עצמי בהיבטים רפואיים מובהקים, לצד תחומים רגשיים ופסיכולוגיים.
הליכי האבחון העצמי הללו מתבטאים בהשוואה מתמדת לאחרים, קבלת משוב חברתי תמידי ופרשנות סימנים גופניים או נפשיים מתוך חוויות של אחרים, לעיתים כתחליף לפנייה לאיש מקצוע.
השילוב בין השוואה חברתית, משוב חברתי, ותהליכי הרהור עצמי, שלושה מנגנונים שנטועים עמוק בהבנה שלנו את עצמנו ואת מצבנו, יכול להוביל לדימוי עצמי ירוד, חרדות או "אבחון יתר" עצמי, גם כאשר אין בכך בהכרח צורך קליני, לעיתים עד לכדי הרעה במצבו הנפשי של המשתמש שמאבחן עצמו באבחוני כזב.
ולכן, נוכח המרחבים הדיגיטליים המתאפיינים במידע רפואי ופסיכולוגי השזור בסיפורים אישיים ובחוויות פרסונליות, תמונות מעובדות ולייקים, חשוב להדגיש את תפקידם המרכזי של אנשי מקצוע מוסמכים באבחון רפואי או פסיכולוגי, ולתפוס את המידע ברשת כמשאב משלים – ולא תחליף לאבחנה מקצועית.
שימוש בקריטריונים מוגדרים עוזר להבטיח דיוק רב יותר במתן האבחנה ומוריד את השונות בדרכי האבחון בין מאבחנים שונים.
הקריטריונים לאבחנה נקבעים על סמך ההגדרה של התופעה אותה רוצים לאבחן.
תופעות חדשות או שנויות במחלוקת מציבות אתגר רב מבחינה טרמינולוגית, משום שהעולם המקצועי מתקשה לנסח להן הגדרה אחידה ומקובלת שיהיה אפשר לאבחן לפיה.
כך ניתן למצוא הגדרות שונות ולעיתים אף סותרות לתופעה מסוימת.
בעולם הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה מקובל להשתמש בהנחיות של ה-DSM.
על פי רוב, תהליך האבחון נערך כדי לאמת או לשלול חשד כלשהו.
בהתאם לכך, כלי האבחון נועדו לספק למאבחן את המידע הנדרש לכתיבת האבחון ומתן אבחנה על פי הנדרש בחוק באמצעות מדידה והערכה.
תחומים כמו רפואה, פסיכיאטריה, רפואת ילדים, ופסיכולוגיה קלינית שואפים לפתח בדיקות אמינות, מדויקות ואובייקטיביות ככל הניתן.
כדי להחליט אם כלי מסוים מתאים לצורכי אבחון יש לבדוק את תחום הערכה שלו לאור המדדים לבדיקות אבחון של תורת המבחנים.
כמו כן, כדי לדעת האם הערכים שנמדדו תקינים או לא ביחס להתפלגות נורמלית באוכלוסייה חייבת להיות אפשרות להשוות אותם לנורמה.
משום שכל כלי מספק מידע מסוג מסוים בלבד, אסור לקבוע אבחנה על סמך ממצאים של כלי בודד.
אבחנה רפואית ממוחשבת נעשית על ידי תוכנת מחשב ומציגה לרופא אפשרויות נוספות או לחליפין מצמצמת את רשימת האפשרויות שעל הרופא לשקול בדרך לאבחנה הסופית.
מחקרים רבים מראים ששימוש באבחנה רפואית ממוחשבת מפחית טעויות אבחנה ומשפר את איכות הטיפול.
חלק מהתוכנות הנ"ל מיועדות לאבחן מקרים ספציפיים כגון סכיזופרניה, מחלת ליים וכו'.
בעוד מערכות כגון Iliad, QMR ו-DiagnosisPro מיועדות לכסות מגוון רחב של תסמינים קליניים, תוצאות מעבדה, נתוני רדיולוגיה ועוד.
תערו של אוקאם והאבחנה המבדלת
על פי עקרון תערו של אוקאם, אבחנות, על פי רוב, יוצאות מן ההנחה שלמאובחן יש בעיה פשוטה, שכיחה ובודדת.
אם ישנן מספר בעיות שכיחות שיכולות להפיק את הסימפטומים שעליהם מדווח המאובחן, חוקרים אותו למציאת סימפטום שיכול להעיד על קיומה של אחת מהן בלבד.
רק במקרים של כישלון טיפולי שוקלים באבחנה מחודשת מצב מסובך יותר, של קיום מספר תופעות רפואיות גם יחד או של קיום תופעות נדירות.
כישלונות נוספים בטיפול עשויים להביא לתגליות על אודות תופעות רפואיות שלא נודעו קודם.
ניסויים רפואיים רבים נעשים במטרה לשפר הליכי אבחון ארוכים, מסורבלים, יקרים או לא יעילים.
דוגמה לניסויים כאלה הם הניסויים בגנטיקה המחפשים דרך לאבחן סוגי אוטיזם שונים בבדיקת דם.
נכון לינואר 2008, רק סוגי אוטיזם נדירים מאובחנים בבדיקת דם, לדוגמה תסמונת רט, X שביר ופנילקטונוריה.
בניסויים אלה אוספים אנשים שאובחנו בשיטות הישנות ומנסים למצוא אצלם סימן אבחוני קל למציאה.
סוג אחר של ניסויים רפואיים הקשור לאבחון מנסה למצוא עובדות מדעיות על אנשים שאובחנו במחלה או לקות קשה לאבחון שהקושי באבחונה הופך את המאובחנים בה לנדירים.
המייחד ניסויים אלה הוא שהם נעזרים בהליכי אבחון מקוצרים שמבחינה רפואית אינם מספקים.
מקרים בהם אבחנה אינה תקפה
בכל הנוגע לאבחנות רפואיות ופסיכולוגיות (בפרט כאלו אשר אמור להיות להן בסיס אורגני), אבחנה תיחשב לנכונה (במידה סבירה מאוד ולא בהכרח מוחלטת) רק אם היא מסתמכת על ממצאים ממשיים, כגון מבחנים רפואיים שמבצע הרופא עצמו אל מול מטופלו או בדיקות מעבדה שונות (שאינן בהכרח ביוכימיות).
במקרה של חלק מההפרעות הפסיכולוגיות (כגון תסמיני חרדה), קביעת האבחנה תיעשה אך ורק אם הפציינט מתעקש כי הוא חווה את אותם תסמינים במדיוק, זאת בהנחה ואין ממצאים נוספים להתבסס עליהם.
כל עוד האבחנה הפסיכו-רפואית אינה מגובה בממצאים או דיווח כפי שתואר, אין לה כל תוקף.
אִבְחוּן TVPS (ראשי תיבות של Test of Visual-Perceptual Skills – מבחן מיומנויות תפיסתיות חזותיות) הוא אבחון תפיסתי סטטי, הבודק תפיסה חזותית.
האבחון פותח על ידי מוריסון גרדנר (Gardner) בשנת 1982, ומועבר לילדים מגיל 4 עד גיל 13. ממצאיו הכמותיים מתבטאים בגיל תפיסתי.
האבחון מחולק לשבעה תת-מבחנים, כאשר כל תת-מבחן בודק תחום מסוים בתפיסה החזותית.
בכל תת-מבחן 16 מטלות המדורגות מהקל אל הכבד.
במקרה שבו הנבדק טועה בארבע שאלות רצופות, המבחן מופסק.
התת-מבחנים כוללים: הבחנה חזותית, זיכרון חזותי של צורה בודדת לטווח קצר, יחסים במרחב, קביעות הצורה, זכירת חפצים, הבחנה בין דמות לרקע ותפיסת השלם וסגירות הצורה.
אַבֵּטָאלִיפּוֹפְּרוֹטֵאִינֶמְיָה (Abetalipoproteinemia), או תִּסְמֹנֶת בָּאסֶן-קוֹרְנְצְוַיְג (Bassen-Kornzweig syndrome), היא מחלה גנטית אוטוזומלית-רצסיבית נדירה, שבה חסר בחלבון העברת טריגליצרידים מיקרוזומלי (microsomal triglyceride transfer protein), המעביר ליפידים לתוך ליפופרוטאינים במעי הדק ובכבד, גורם לספיגה לקויה מהמזון של שומנים וויטמינים מסיסים בשומן.
המחלה, שדווחה לראשונה בשנת 1950, מהווה דגם שדרכו ניתן להגיע להבנה של עקרונות יסוד בחילוף החומרים של שומנים בגוף.
אבטאליפופרוטאינמיה היא מחלה נדירה, עם שיעור ההימצאות הנאמד בפחות מ-1 למיליון.
היא תוארה לראשונה בשנת 1950 על ידי ההמטולוג פרנק באסן ועל ידי רופא העיניים אברהם קורנצווייג מבית החולים מאונט סיני בניו יורק שהבחינו בה אצל נערה יהודייה בת 18 שהגיעה עם תמונה קלינית דמוית אטקסיית פרידרייך עם רטיניטיס פיגמנטוזה, תאי דם מוזרים בצורתם, וכן שלשול שומני ממושך מן הילדות.