tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרקע הירוק והצללים מונעים רוויית צבע מוגזמת ומאפשרים למרכז הקומפוזיציה - שתי הדמויות - לבלוט בבירור.
הפרטים האדריכליים, הרקמות והציור המדויק של החפצים מדגימים את שליטתו הטכנית של ווטרהאוס בתחומי הפורטרט, הלבוש והעיצוב הקלאסי.
בציורו של ווטרהאוס באה לידי ביטוי הגישה האופיינית לו לשילוב בין מיתולוגיה יוונית לאידיאליזציה רכה ואסתטית של הדמויות.
היצירה מציגה את מדֵיאָה ברגע של ריכוז ושקט, שעה שהיא מכינה שיקוי קסמים ליאסון.
אף שהנושא מלווה ביסודות דרמטיים וקסומים, הציור שומר על אווירה הרמונית ואינטימית.
התמימות המהורהרת המאפיינת את סגנונו של ווטרהאוס מעניקה לסצנה המיתולוגית ממד רגשי ורומנטי, שבו הקסם נתפס כמעשה אנושי של נאמנות ואהבה.
הציור קשור קשר הדוק ליצירתו של ווטרהאוס מעגל הקסמים.
שתי היצירות עוסקות בדמות נשית בעלת כוחות מאגיים ובנושאים הלקוחים מן הספרות והמיתולוגיה היוונית, המהווים מקור השראה מרכזי בעבודתו של האמן.
יאסוקה הוא דמות בדיונית המופיעה בזיכיון משחקי הווידאו Assassin's creed.
הוא משמש בתור אחד משני הפרוטגוניסטים הראשיים במשחק Assassin's Creed Shadows משנת 2025, ומדובב על ידי השחקן האפריקאי טונגאי צ'יריסה, שגם מגלם את הדמות באמצעות לכידת תנועה.
דמותו מבוססת על דמות היסטורית באותו שם.
יאסוקה הוא סמוראי אפריקני ששירת תחת מצביא המלחמה אודה נובונאגה.
במקור ממוזמביק, האימפריה הפורטוגזית, יאסוקה נולד בשם הנוצרי דיוגו ונלקח יחד עם אמו בידי הטמפלרים הפורטוגזים כעבד לחופי יפן.
אחרי שנמלט מהוצאה להורג בכך שקפץ לים, קבוצה של ישועים אירופאים הצילה אותו ואילצה אותו לעבוד עבור הטמפלר אלסנדרו ואליניאנו.
בשנת 1579, הם הביאו אותו לעיירת הנמל סאקאי ולקראת 1581 החל לשרת את הדאימיו אודה נובונאגה לאחר שמשך את תשומת ליבו.
בשנת 1581, יאסוקה ואדונו פלשו לפרובינציית איגה כחלק ממלחמת טנשו-איגה והמיטו הרס על האזור כולו.
למרות שהרס את ביתה של הקונואיצ'י פוג'יביאשי נאוויי, השניים נהפכו לבעלי ברית ויאסוקה הצטרף ל"קאקושיבה איקי" - ליגת הלהב הנסתר ואחוות המתנקשים היפנית לעתיד.
כעת סמוראי ללא אדון לאחר שנובונאגה ביצע ספוקו בעוון חרפתו, יאסוקה הצטרף אליה במשימותיה לאיסוף מודיעין ולהתנקשויות כאחד מבעלי בריתה החשובים ביותר.
יחדיו, השניים צדו וחיסלו את חברי השִינְבַּקוּפוּ - ארגון סודי שהוקם בידי השוגון שסרח אשיקגה יושיאקי כדי לשקם את מעמדו.
יאסוקה גם איתר את הטמפלרים הפורטוגזים באזור, ואחרי שהרג את מנהיגם נונו קארו, הכריז מלחמה כוללת על הטמפלרים בשם הקאקושיבה איקי.
מוחמד יאסר עבד א-רחמן עבד א-ראוף ערפאת אל-קודווה אל-חוסייני היה יושב ראש הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), נשיא הרשות הפלסטינית ומנהיג הפלסטינים, שהנהיג מדיניות של מלחמה בישראל באמצעות פיגועי טרור פלסטיני ולוחמת גרילה שבהם נהרגו ונרצחו מאות ישראלים.
בשנת 1993 חתם על הסכמי אוסלו עם יצחק רבין, מעשה שזיכה אותו בפרס נובל לשלום.
ערפאת נולד בקהיר שבמצרים ב־24 באוגוסט 1929, בשם מוחמד עבד א-רחמאן א-ראוף אל-קודווה אל-חוסייני.
הוא היה השישי למשפחה מוסלמית פלסטינית בת שבעה ילדים.
הוא ואחיו הצעיר פתחי נולדו בקהיר ושם העביר את ילדותו ונעוריו.
ערפאת טען כי נולד בירושלים ב־4 באוגוסט 1929, אך לטענה זו אין סימוכין.
ערפאת הציג את עצמו כקרוב מצד אימו לענף צדדי של משפחת חוסייני, ממנהיגי ערביי ארץ ישראל, אולם היסטוריונים מפקפקים גם בכך.
מרבית ילדותו של ערפאת עברה עליו בקהיר, לשם הגיע אביו כדי לקבל ירושה ולעסוק במסחר.
כשהיה בן 4, נפטרה אמו זהווה ממחלת כליות, והוא נשלח, יחד עם אחיו הצעיר פתחי, לדודו בשכונת המוגרבים שבעיר העתיקה של ירושלים.
משם נשלח ערפאת למשפחת אביו אל-קידווה בעזה.
אביו, שנשא אישה שנייה, החזירו לקהיר כשהיה בן 6, שם גידלה אותו אחותו אנעאם.
ערפאת דיבר ערבית במבטא מצרי, שממנו לא הצליח להיפטר.
בנערותו ובבחרותו הסתופף בקרב גולים פלסטינים ואף היה מקורב לחוגי המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני, שגלה אז בקהיר.
הוא הכיר שם גם את עבד אל-קאדר אל-חוסייני והתיידד עם בנו פייסל אל-חוסייני.
בגיל 17 החל ערפאת ללמוד הנדסה אזרחית באוניברסיטת פואד (לימים אוניברסיטת קהיר).
באוניברסיטה התגבשו ארגונים אסלאמיים ופלסטיניים רבים, בראשם האחים המוסלמים.
עם מות עבד אל-קאדר אל-חוסייני באפריל 1948 עזב ערפאת את לימודיו, התנדב ליחידה של האחים המוסלמים שפעלה באזור עזה, והשתתף בקרב על כפר דרום.
עם פלישת הצבא המצרי לאחר הקמת מדינת ישראל ב-15 במאי 1948, פורקה יחידתו מנשקה ונדרשה לחזור למצרים, כדי שלא תפריע לפעולתו של הצבא המצרי.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 אימץ ערפאת לעצמו את שמו הפרטי "יאסר" ואת הכוניה "אבו עמאר", על שם עמאר אבן יאסר, אחד מבני לווייתו של מוחמד מייסד האסלאם.
עם חזרתו למצרים חזר ערפאת ללימודי ההנדסה ובד בבד עסק גם בפעילות פוליטית ונבחר ב-1951, יחד עם צלאח ח'לף (אבו איאד), לראשות התאחדות הסטודנטים הפלסטינים בקהיר.
בשנת 1956, ערב מבצע קדש, התגייס לזמן קצר לחטיבה הפלסטינית במסגרת הצבא המצרי בדרגת סגן.
לאחר שהשתחרר היגר לכווית, שם עבד כמהנדס בניין.
הוא עבד במשך שנה בשירות הממשלה ולאחר מכן פתח עסק קבלני משלו.
ב-10 באוקטובר 1959 ייסד ערפאת, יחד עם ח'ליל אל-וזיר (אבו ג'יהאד), צלאח ח'לף (אבו איאד), ח'אלד אל-חסן ופארוק קדומי, את ארגון הפת"ח (התנועה לשחרור פלסטין).
בעוד ראשי מדינות ערב הקימו ב-1964 את הארגון לשחרור פלסטין בראשות אחמד שוקיירי כארגון בובה שיעמוד לרשותם, ערפאת, שניסיונו מ-1948 עורר בו חשד כלפי מדינות ערב, הקפיד על "עצמאות ההחלטה הפלסטינית".
כך ב-1966 הוא הסתכסך עם משטר הבעת' בסוריה ונכלא יחד עם ראשי הנהגת הפת"ח בכלא הסורי.
לשיטתם של ערפאת ומנהיגי הפת"ח, הדרך להשגת מטרותיהם הפוליטיות של הפלסטינים הייתה פתיחה במאבק מזוין נגד ישראל.
נוכח פערי הכוחות הברורים בין ישראל לארגונים הפלסטיניים, תכלית המאבק המזוין הייתה כפולה: ראשית, ניסיון לגרור את מדינות ערב לעימות עם ישראל, בין היתר על ידי יצירת דעת קהל אוהדת בציבור הערבי.
שנית, יצירת שינוי בתודעה של הציבור הפלסטיני מתבוסתנות ומפסיביות לתחושה של עם הלוקח את גורלו בידיו, וכך לטפח זהות לאומית פלסטינית.
הפעילות המזוינת של הפת"ח נגד ישראל החלה ב-1 בינואר 1965 בניסיון הפיצוץ במוביל הארצי, והמשיכה בפברואר בפיגוע במושב כפר הס בבית משפחת צפוני, ללא פגיעה בנפש אך עם נזק כבד לרכוש.
נקודת המפנה הייתה מלחמת ששת הימים.
חרף התבוסה הקשה, אשר לכאורה שמה קץ לתקוות הפלסטינים להשמדת ישראל, ראה ערפאת את כיבוש הגדה המערבית ורצועת עזה כהזדמנות להתעוררותו של העם הפלסטיני.
שבוע לאחר המלחמה הסתנן ערפאת מירדן כשהוא בתחפושת, וחדר לגדה המערבית.
הוא יסד מרכזי גיוס בחברון, אזור ירושלים ושכם, והחל מגייס מחבלים ואנשי כספים בניסיון לארגן התנגדות, אולם נכשל בכך.
הפת"ח לא מצא בגדה המערבית שטח מתאים להקמת מחנה אימונים ואף לא מקום הולם להקמת משרדי מערך פיקוד.
לכן חזר ערפאת לירדן, שבה ביסס את מרכז פעילות הפת"ח.
את מפקדתו קבע בכפר כראמה שבצד הירדני של בקעת הירדן.
ב-21 במרץ 1968 פשט צה"ל על הכפר במה שנקרא לימים "פעולת כראמה".
128 מחבלים פלסטינים נהרגו, ורבים אחרים, בהם ערפאת עצמו, נמלטו.
אולם גם צה"ל ספג אבדות רבות (28 הרוגים ושלושה נעדרים) והשאיר מאחוריו ארבעה טנקים.
ערפאת ניצל זאת כדי להכריז על הקרב כעל ניצחון גדול שמוחה את חרפת תבוסת 67'.
הרושם שהותיר האירוע הקפיץ מעלה את כוחם ויוקרתם של ארגוני הטרור והוביל לזרימת מתנדבים לשורותיהם.
ביולי הם החלו להשתלט על המועצה הלאומית הפלסטינית של אש"ף, והשתלטות זו הושלמה בפברואר 1969.
ב־3 בפברואר 1969 נבחר ערפאת ליושב ראש הוועד הפועל של אש"ף, ובכך הפך למעשה לראש אש"ף, תפקיד שבו החזיק עד למותו.
בחירתו, והשתלטות ארגוני ההתנגדות המזוינת בראשות ערפאת, השליטה באש"ף את אידאולוגית "המאבק המזוין בישראל", במסגרתה קיים הארגון פעולות טרור כנגד מטרות ישראליות במטרה לשחרר את "פלסטין הכבושה", לבטל את קיום מדינת ישראל ולהחליפה ב"מדינה חילונית דמוקרטית" בה "יחיו ביחד בשוויון מלא מוסלמים נוצרים ויהודים".
בספטמבר 1970 הגיע לשיאו העימות שהחל כבר במהלך 1969 בין ירדן לבין הארגונים הפלסטינים שבתוכה.
המלך חוסיין חשש מ"המדינה בתוך מדינה" שהקים אש"ף בירדן ומהפגיעה בריבונות וסמכות המשטר ההאשמי.
במשך תקופה ארוכה של התנגשויות אלימות הולכות ומסלימות, נעשה מאמץ להגיע לפשרה שתהיה מקובלת על הירדנים ועל הפלסטינים.
ערפאת התחייב כמה פעמים לכבד הפסקת אש, אך בפועל נתן הסכמה שבשתיקה להמשך מעשי החבלה.
בחודש ספטמבר 1970 הוסלם העימות, בניסיון התנקשות כושל בחיי המלך חוסיין ב-1 בספטמבר ובחטיפת מטוסי נוסעים ב-6 וב-9 בספטמבר והנחתתם בירדן.
עבור המלך חוסיין היוו האירועים אות לצורך לשים קץ לאובדן השליטה בממלכה.
על כן, ב-16 בספטמבר 1970 החל הצבא הירדני בהפצצה מסיבית של בסיסי הפלסטינים, במיוחד באזור אירביד.
ההפצצה פתחה מלחמה כוללת, שהתפרסה על פני שטחים רחבים במדינה.
בסופו של דבר, במהלך שנודע מאוחר יותר בשם אירועי ספטמבר השחור, הרג צבא ירדן אלפי מחבלים פלסטינים ופצע עשרות אלפים.
מלחמת האזרחים בירדן נמשכה מספר חודשים, וביולי 1971 גורשה שארית המחבלים הפלסטינים מירדן.
מירדן נמלט ערפאת בעור שיניו, ומצא מקלט בלבנון, שהפכה בעקבות כך למרכז לפעילות אש"ף ולבסיס ליציאה לפעולות טרור כנגד ישראל.
מפקדת אש"ף ישבה במערב ביירות, והארגון שלט במידה רבה בדרום לבנון, במה שכונה "פתח-לנד".
לערפאת ולאנשיו היו עימותים רבים עם תושבי המדינה הנוצריים, שהגיעו לשיא כאשר אנשיו טבחו ב-1976 כ־600 נוצרים, רבים מהם לא חמושים, בעיירה דאמור.
בשנת 1974, לאחר מלחמת יום הכיפורים, החל ערפאת לפעול לשילוב אש"ף בתהליכים מדיניים.
כדי לגשר בין הרצון להשתלבות במהלך מדיני לבין גישות מקסימליסטיות שרווחו באש"ף, התקבלה ביוני 1974 "תוכנית השלבים", שאמנם לא כללה נסיגה מהמחויבות לחיסול מדינת ישראל, אך הבהירה שאש"ף יהיה מוכן להסתפק בהקמת "רשות עממית עצמאית ולוחמת על כל חלק מהאדמה הפלסטינית שישוחרר".
ב-13 בנובמבר 1974 נאם ערפאת לפני העצרת הכללית של האו"ם כשהוא חגור באקדח למותניו.
הוא תיאר באריכות את השתלשלות הסכסוך מנקודת מבטו.
את סירוב הפלסטינים לקבל את הצעת החלוקה ב-1947 המשיל להתנהגותה של האם במשפט שלמה שסירבה לחלק את בנה ובכך הוכיחה את אימהותה עליו.
הוא הבדיל בין יחסו ליהודים לבין יחסו לציונות, הזכיר את היותם של יהודי המזרח בישראל "אזרחים מדרגה שנייה" ואף האשים את המנהיגות הציונית באדישות לשואה.
הוא טען כי הציונות היא "גילומה העיקרי" של גזענות בעולם, ש"כמו האנטישמיות, עבר זמנם של עקרונותיה".
כהצעה אופרטיבית קרא ליהודים לצאת מ"תסביך מצדה" שלהם ולחיות במסגרת "שלום צודק" ב"פלסטין הדמוקרטית שלנו".
בחזונו זה יחיו בני שלוש הדתות "במדינה דמוקרטית אחת".
בסוף נאומו, הזהיר: "באתי נושא ענף של זית ואקדח של לוחם חרות.
אל תניחו לענף הזית לנשור מידי".
ערפאת הביע התנגדות חריפה להסכמי קמפ דייוויד (1978) וראה את התנהגותו של אנואר סאדאת כבגידה, אף שהאחרון ביצר לראשונה את מעמד הפלסטינים בשטחים והבטיח להם אוטונומיה.
כשנרצח סאדאת, סימן ערפאת באצבעותיו בשמחה את ה"וי" המפורסם שלו.
השתלטות הפת"ח על דרום לבנון והפיכת המקום לבסיס פעילות כנגד ישראל היו הגורם המרכזי בהחלטתה של ממשלת ישראל ב-1978 על יציאה למבצע ליטני מיד אחרי פיגוע כביש החוף.
בדצמבר 1980 הבהיר ערפאת באספה בביירות: "בדברנו על שיבת הפלסטינים, כוונתנו היא עכו לפני עזה, באר שבע לפני חברון.
אנו עומדים על דבר אחד, והוא כי דגל פלסטין יתנוסס מעל יפו".
למרות ההבנות בדבר הקמת יוניפי"ל והקמת צד"ל כחיץ בין ישראל לכוחות הפת"ח, נמשכה התחזקותו של אש"ף וממשלת ישראל החליטה על יציאה למבצע צבאי מוגבל.
מאמצע יוני 1982 היו ערפאת ואנשיו נתונים במצור של כוחות צה"ל במערב ביירות.
מנחם בגין קרא לו "האיש עם השערות על הפנים", ואמר שבתחושתו הפעולה נגד ערפאת שקולה למשלוח חיילים לבונקר של היטלר.
במהלך המלחמה נעשו ניסיונות להרוג את ערפאת בהפצצות מהאוויר.
במהלך המצור נפגש ערפאת לראשונה עם עיתונאים ישראלים – אורי אבנרי, שרית ישי וענת סרגוסטי מ"העולם הזה".
לאחר כחודש וחצי של קרבות באזור ביירות, הושגה הסכמה להוצאת הכוחות הסוריים וכוחות הארגונים הפלסטינים מביירות, בחסות כוח בין-לאומי.
פינוי הכוחות הושלם ב-31 באוגוסט 1982, כאשר שר הביטחון אריאל שרון מפקח על גירושם מהעיר.
ערפאת עצמו יצא מביירות ב-30 באוגוסט ונסע לתוניס כדי להקים את המטה החדש שלו.
במאי 1983 פרצה מרידה, בתמיכת סוריה ובראשות אלוף-משנה סעיד אל-מורגה (אבו מוסא), כנגד ערפאת בקרב אנשי ארגון הפת"ח שבצפון לבנון.
תומכי ערפאת נדחקו לאזור טריפולי, שם צרו עליהם המורדים וצבא סוריה.
ב-16 בספטמבר 1983 חזר ערפאת ללבנון, כדי לפקד על כוחותיו.
לבסוף, לאחר שבנובמבר הושגה הפסקת אש, התפנו ב-20 בדצמבר ערפאת וכ-4,000 אנשיו מטריפולי דרך הים.
אולם למרות הניצחון הצבאי, המורדים לא זכו לתמיכה בציבור הפלסטיני, והמרד למעשה נכשל.
מטריפולי הגיע ערפאת למצרים וב-22 בדצמבר נפגש באלכסנדריה עם הנשיא חוסני מובארכ.
פגישה זו העניקה לגיטימציה מצד הממסד הפלסטיני למשטר שחתם על הסכם שלום עם ישראל, ובכך היוותה מפנה חשוב ביחסי מצרים–אש"ף ובמעמדה של מצרים בעולם הערבי.
אלא שביקורו זה זכה לביקורות חריפות מצד הארגונים הפרו-סוריים, שטענו כי מדובר בבגידה המחייבת התפטרות מהנהגת אש"ף, בשל הסטייה מהחלטות המועצה הלאומית הפלסטינית בנוגע לחרם על מצרים.
מלבנון עבר מרכז אש"ף לתוניס, בה הקים ערפאת את המטה שלו במלון הפאר "סלווה ביץ'".
ביום הכיפורים בשנת 1985 היה אחראי פלג של אש"ף לרצח שלושה ישראלים ביאכטה באזור קפריסין.
ממשלת ישראל הגיבה בחריפות ושלחה את חיל האוויר להפציץ את מפקדת אש"ף בתוניס, במבצע שקיבל את השם רגל עץ, בו נהרגו יותר כ-60 מפעילי הארגון, בהם מכוח 17 ומשומרי הראש של ערפאת, שלא שהה באותה עת במתחם וניצל.
ב-15 בנובמבר 1988, הכריז ערפאת במושב המועצה הלאומית הפלסטינית באלג'יריה על הקמת מדינה פלסטינית עצמאית על אדמת פלסטין שבירתה ירושלים, על יסוד החלטת החלוקה של האו"ם מ-1947. ההכרזה הייתה למעשה ריקה מתוכן, אך היוותה צעד שסימן את נכונותו של אש"ף להסתפק, לפחות פומבית, במדינה בגדה המערבית ורצועת עזה.
באותה ישיבה הזכירה המועצה לראשונה בחיוב את החלטות מועצת הביטחון של האו"ם 242 ו-338.
ב-13 בדצמבר נאם ערפאת בפני עצרת האו"ם שהתכנסה במיוחד לכבודו בז'נבה (שכן ארצות הברית מנעה את כניסתו לתחומה).
בנאומו קרא ערפאת לפתרון הסכסוך על בסיס החלטות 242 ו-338. נאומו של ערפאת לא עמד בקריטריונים האמריקאיים להכרה באש"ף, ולכן ביום שלמחרת כינס ערפאת מסיבת עיתונאים שבה הוסיף שזכות כל הצדדים בסכסוך, כולל מדינת פלסטין וישראל, להתקיים בשלום ובביטחון והכריז על הפסקת פעולות הטרור.
באותה מסיבת עיתונאים ערפאת טען גם שהציור של המטבע הישראלי של 10 אגורות מראה את מפת ההתפשטות הישראלית ברחבי המזרח התיכון.
הכרזה זו סיפקה את האמריקאים, שפתחו עם אש"ף במשא ומתן שהופסק בעקבות הפיגוע בחוף ניצנים ב-1990.
ערפאת לא יכול היה או שלא רצה לבטל את האמנה הלאומית הפלסטינית.
במאי 1989 אמר עליה שהיא "קאדוק", כלומר עבר זמנה, אולם גם בהמשך לא ביטל אותה.
ב-8 באפריל 1992 התרסק מטוסו של ערפאת במדבר הלובי.
שלושה מנוסעי המטוס נהרגו, אך ערפאת יצא בפציעות קלות.
פגיעה מוחית שנגרמה לו, גרמה לרעד בשפתיו בעת הדיבור (שאף על פי שהוקל במהלך השנים לא פסק עד יום מותו).
כשנראה היה שהמטוס עומד להתרסק התקרבו מקורביו של ערפאת אליו, העבירו אותו לחלק האחורי והבטוח יותר, עטפו אותו בשמיכות והגנו עליו בגופם, וכך הבטיחו את הישארותו בחיים.
בעת מלחמת המפרץ, ערפאת תמך בסדאם חוסיין.
תבוסת עיראק שמטה את הקרקע מתחת לרגליו, ובכך איבד אש"ף את תמיכת מדינות המפרץ.
היעדר התמיכה, וקריסת ברית המועצות, היו ככל הנראה הנסיבות שהביאו את ערפאת להצטרף לתהליך המדיני.
בסוף 1991 אישר השתתפות של משלחת פלסטינית, כחלק ממשלחת ירדנית-פלסטינית, בוועידת מדריד ובמשא ומתן שבעקבותיה.
כשהתהליך נקלע למבוי סתום, אישר לאנשיו לפתוח במשא ומתן חשאי וישיר, אשר הוביל לחתימת הסכמי אוסלו בשנת 1993. מבקרי ההסכם טוענים כי הוא עזר לערפאת לייצב את מנהיגותו באש"ף, בעת שנקלע לשעת משבר.
במסגרת הסכמי אוסלו עברו ערפאת ותומכיו מתוניסיה לשטחי יהודה, שומרון ועזה, והקימו בה את הרשות הפלסטינית כשלב ביניים בדרך ליצירת מדינה פלסטינית.
בתמורה התחייב ערפאת להפסיק את המאבק המזוין.
הסכם זה זיכה את ערפאת יחד עם יצחק רבין ושמעון פרס בפרס נובל לשלום.
הענקת הפרס לערפאת עוררה מחלוקת עזה אף בתוך ועדת הפרס עצמה.
קורה כריסטיאנסן, אחד מחמשת חברי הוועדה, התפטר במחאה על ההחלטה מיד אחרי אישור הפרס ומחה ברחובות אוסלו במהלך הטקס.
זהו המקרה היחיד שחבר ועדה התפטר עוד לפני הענקת הפרס.
ב-1996 נבחר ערפאת רשמית ליושב ראש הרשות הפלסטינית בבחירות שפוקחו על ידי נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ימי קרטר, ברוב של 88 אחוזים (מולו התמודדה סמיחה ח'ליל).
לאחר הירצחו של יצחק רבין בא ערפאת לנחם את משפחת רבין בביתה.
הוא הרבה לציין אחר כך את יצחק רבין כפרטנר שלו ל"שלום האמיצים".
ביום חתימת הסכם אוסלו א', בנאום מוקלט מראש ששודר בטלוויזיה הירדנית הודיע ערפאת לעם הפלסטיני כי "הצהרת העקרונות" אינה אלא חלק מיישום "אסטרטגית השלבים" של אש"ף.
בנאומים פומביים השווה ערפאת את הסכמי אוסלו להסכם חודיבייה מספר פעמים (ביוהנסבורג ב-1994 ובקהיר ב-1995), כמו כן בנאום סטוקהולם ב-1996, אמר לשגרירי מדינות ערב: "[אנחנו מתכננים] לסלק את מדינת ישראל ולייסד מדינה פלסטינית טהורה.
אנחנו נמאיס את החיים על היהודים בלוחמה פסיכולוגית ובהתפוצצות אוכלוסין.
יהודים לא ירצו לחיות בקרבנו, הערבים".
הרצון למנוע את נפילת ממשלת שמעון פרס בבחירות הניע את ערפאת לערוך מבצע מקיף נגד חמאס לאחר פיגועי ההתאבדות במרץ 1996, כולל עריכת ועידה בין-לאומית ללוחמה בטרור בשארם א-שייח'.
ערפאת חתם על הסכם נסיגת ישראל מרוב חלקי חברון עם בנימין נתניהו.
אחר כך, לאחר שיחות ממושכות בארצות הברית, חתם עמו על הסכם ואי.
ביולי 2000 נפגש עם ראש ממשלת ישראל אהוד ברק בקמפ דייוויד, בחסות נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון.
השיחות עם ברק, שמטרתו השאפתנית הייתה השגת הסדר סופי שיסיים את הסכסוך הישראלי-פלסטיני, עלו על שרטון.
בישראל ובארצות הברית התגבשה ההנחה לפיה ערפאת הוא האשם בכישלון, לאור סירובו לוותר על זכות השיבה.
אמנם היו כאלה שהטילו את האשמה גם על כתפי ברק, אף שהרחיק לכת בוויתורים שלא הציע שום ראש ממשלה ישראלי לפניו, בהם חלוקת ירושלים.
ערפאת השיב תשובה מתחמקת למתווה קלינטון, שכלל ויתורים נוספים מצד ישראל, וגם שיחות שהתקיימו בטאבה בשלהי ממשלת ברק לא הולידו פרי, והאינתיפאדה השנייה הלכה והתגברה.
גם במשך השנים שעברו מהסכמי אוסלו ועד לאינתיפאדה השנייה, שבהן התקיימה בשטחים שלווה יחסית (הופרה בעיקר באירועי מנהרת הכותל ואירועי יום הנכבה 2000), התבטא ערפאת בצורה מתסיסה בפורומים סגורים שונים, ולעיתים אף בתקשורת הערבית, והמשיך לנאום על "ג'יהאד" בדרך לירושלים.
אישים ישראלים שפגשו את ערפאת סיפרו כי קשה היה לנהל איתו שיחה של ממש בנושאי מדינה.
הוא הרבה במחוות לבביות שהביעו קרבה, אך השתמט מניהול שיחה ממוקדת, הרבה לגלוש לאנקדוטות ולזיכרונות ולעיתים שב וחזר על טענות תמוהות.
למשל, דבריו כאילו ישראלים עומדים מאחורי חלק מהפיגועים, או גזיר העיתון שנופף בו כדי להראות שישראל מסרבת לקבל פליטים פלסטינים – אך קולטת המוני לא-יהודים מרוסיה.
כראש הרשות הפלסטינית, ערפאת נהנה משליטה על רוב התחומים הפלסטיניים ומסמכויות רבות שנבעו ממעמדו המשולש – יו"ר פת"ח, יו"ר אש"ף וראש הרשות הפלסטינית, כאשר סגנו בכל אחד מהגופים היה אדם אחר.
מעמדו של ערפאת התערער במהלך האינתיפאדה השנייה.
מנהיגי ישראל האשימו את ערפאת בכך שארגן וליבה את האינתיפאדה, ובכך הפר את הסכם אוסלו (אם כי ראש השב"כ, יובל דיסקין, אמר ב-2009 כי מרואן ברגותי היה ).
הם גם האשימו אותו בהסתה של הפלסטינים באמצעות מערכת החינוך ואמצעי התקשורת.
בעקבות הפיגוע במלון פארק בליל הסדר 2002, פתחה ישראל במבצע חומת מגן במהלכו בודד ערפאת במשכנו במוקטעה ברמאללה.
מידת מעורבותו של ערפאת באינתיפאדה אינה ברורה.
מוסכם כי לא פעל להרגעת הרוחות, למרות שהתחייב לעשות כן, ואף חתר תחת מאמצי דמויות שלטוניות פלסטיניות אחרות להשליט סדר ושלום.
עם זאת, קשה לדעת האם התפרצות האינתיפאדה באה בהשראתו או שהייתה ספונטנית, ולא ברור האם נתן הנחיות ישירות לפיגועים.
על פי מקורות מודיעין ישראלים, בתחילת האינתיפאדה תהה באוזני מקורביו "מדוע מתים כל כך מעט ישראלים לעומת פלסטינים רבים?".
תהייה זו התפרשה כקריאה לפיגועי התאבדות בישראל.
כך גם התפרשו התבטאויות נוספות שלו בשבח השהידיות.
המודיעין הישראלי הציג מסמכים רבים (שרובם נתפסו במהלך חומת מגן) בפני ארצות הברית, שמהם עולה שערפאת תמך כספית באנשי טרור ובמשפחותיהם.
תקרית ספינת הנשק האיראנית קארין איי שלהגעתה לחופי עזה היו אחראים מקורבי ערפאת, שכנעה סופית את הממשל האמריקני כי אין תועלת במגעים איתו.
במהלך האינתיפאדה נעשה ניסיון לקצץ בסמכויותיו, ובעקבות לחץ ישראל וארצות הברית מונה אבו מאזן לראשות ממשלה.
כעבור 100 יום התפטר אבו מאזן, משערפאת סירב לסייע לו, והחליפו אחמד קריע, אך גם הוא התקשה לתפקד בשל רצונו של ערפאת להותיר את השליטה בכל עניין בידיו.
לקראת סוף אוקטובר 2004 התדרדר מצבו הבריאותי של ערפאת.
ב־29 באוקטובר 2004 הותר לו לצאת לפריז לשם קבלת טיפול רפואי, ומאז הוטל ערפול על מצבו הבריאותי.
רעייתו סוהא, שלאורך כל שנות האינתיפאדה שהתה בפריז, שלטה על זרימת האינפורמציה מבית החולים (בסיוע החוק הצרפתי שמקנה את השליטה במידע המופץ לציבור לבני המשפחה הקרובה), ובציבור הפלסטיני והעולמי רווחו שמועות בלבד.
הדוברים הפלסטינים ניסו ליצור רושם כאילו מצבו יציב והוא מתלוצץ עם רופאיו.
בקרב הפלסטינים שרר תסכול מאי־הוודאות בנוגע למצבו הבריאותי של ערפאת, אשר אף הועצם בעקבות התפרצות טלוויזיונית פומבית של סוהא ערפאת שהאשימה את בכירי הרשות בניסיון "לקבור את בעלה בעודו בחיים".
יש שהעריכו שמקורה היה בחששה של סוהא שחלוקת הרכוש אחרי מות ערפאת לא תתבצע לשביעות רצונה (לפי אחד הדיווחים, אחר מותו של ערפאת חתמה סוהא הסכם עם הרשות הפלסטינית שלפיו תקבל הקצבה של 22 מיליון דולר בשנה).
ההודעה הרשמית על מותו של ערפאת נמסרה ב־11 בנובמבר 2004 לפנות בוקר.
למחרת נערך לערפאת טקס אשכבה בהשתתפות רבים ממנהיגי העולם בקהיר ולאחריו נטמן ברמאללה.
הלווייתו של ערפאת אופיינה בחוסר סדר ואפילו דגל אש"ף שהונח על ארונו נקרע על ידי ההמון והוחלף בכאפייה (סמל היכר ידוע של ערפאת).
במהלך ההלוויה נפצעו מספר פלסטינים שהשתתפו בטקס.
ערפאת נקבר במתחם קבר מפואר, מעין מאוזוליאום שנבנה ליד המוקטעה, ואת בניית הקבר מימנה הרשות הפלסטינית.
סיבות מותו של ערפאת לא הובררו.
דו"ח הרופאים הצרפתים הודלף בספטמבר 2005, אך עדיין לא היה בו לפתור את התעלומה.
הועלו השערות לפיהן ערפאת מת מזיהום, מהרעלה או מאיידס.
הועלו טענות שונות כי ישראל התנקשה בחייו של ערפאת.
בשנת 2007 טען אורי אבנרי שאורי דן שאל את אריאל שרון אם ערפאת מת באופן טבעי.
שרון השיב: "עדיף לא לדבר על זה".
לדברי אורי דן, הלה הבין את דברי שרון כאישור.
בהארץ פורסם כשבועיים לאחר מכן כי ישראל לא חיסלה את ערפאת עקב הבטחה לנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש.
ראש המוסד דני יתום אמר שאין שום בסיס, ולו הקלוש ביותר, להאשמה שישראל אשמה במות ערפאת.
בנובמבר 2012 הוצאו עצמותיו של ערפאת מקברו על מנת לבדוק את סיבת מותו, ובפרט את הטענה שערפאת הורעל על ידי ישראל.
בנובמבר 2013 פורסם הדו"ח ועל פיו נמצאה כמות גבוהה של פולוניום 210 בשרידיו.
לעומת זאת, דו"ח שפרסם צוות חוקרים צרפתיים מצא שערפאת מת בנסיבות טבעיות, וכך קבע גם צוות של מומחים רוסיים.
בדצמבר 2012 טען ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס (אבו מאזן) כי מוחמד דחלאן הרעיל את ערפאת.
במאי 2024 טען מסעב חסן יוסף בריאיון כי רעייתו של ערפאת סוהא הרגה אותו בכך שניתקה אותו ממכונת ההנשמה שלו לכאורה בכדי לקבל את ההון שהיה ברשותו בסך 9 מיליארד דולר.
מעט ידוע על חייו האישיים של ערפאת.
במשך עשרות שנים סירב ערפאת להתחתן בטענה שהוא "נשוי למהפכה הפלסטינית".
יון מיכאי פצ'פה, אוריאנה פלאצ'י ואחרים טענו שהיה הומוסקסואל.
ב-17 ביולי 1990 נישא לסוהא טוויל, בת למשפחה פלסטינית נוצרית ידועה, וזו התאסלמה למענו.
בחתונתם היה ערפאת בן 61 ואילו סוהא הייתה בת 27. לשניים נולדה ב-24 ביולי 1995 בת שנקראה בשם זהווה, על שם אמו של ערפאת.
זהווה נולדה בפריז, העיר החביבה על סוהא.
סוהא ובתה התגוררו בעזה למשך תקופה מסוימת, אך בתחילת 2001 חזרו לפריז.
ערפאת נחשב לאדם עשיר מאוד.
הונו האישי נאמד על ידי גורמים שונים במיליארדי דולרים.
אך קשה מאוד להעריך אותו, משום שנוהל בחשבונות סודיים, בעיקר בידי מוחמד רשיד.
על פי קרן המטבע הבין-לאומית, ערפאת הסיט לחשבונותיו מכספי הרשות הפלסטינית בין השנים 1995–2000 897.6 מיליון דולר.
עם זאת חלק ניכר מכספים אלו שימשו כנראה "קופה ב" של הרשות הפלסטינית על מנת לעקוף את הפיקוח של המדינות התורמות על הכסף.
בשנת 2016 נחנך ברמאללה "מוזיאון יאסר ערפאת", ובו תיעוד ופריטים שהיו שייכים לערפאת, מילדותו ועד לשנות חייו האחרונות.
על שמו של ערפאת נקרא נמל התעופה הבין-לאומי יאסר ערפאת ברצועת עזה, שפעל כשנתיים ונסגר בשנת 2000, ובית חולים בעיר סלפית.
ביישובים הישראליים ג'ת וסח'נין נקראו רחובות על שמו של ערפאת..
באבו גוש תוכננה הקמת מרכז תרבות לזכרו של ערפאת, במימונו של איש העסקים מוניב אל-מסרי, אך לאחר סערה ציבורית בוטל המיזם.
בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, צה"ל הרס אנדרטה לזכרו של ערפאת בטול כרם.
בהמשך המלחמה, בפברואר 2024, הרס צה"ל את הבית ששימש את ערפאת.
אמינותו של ערפאת הוטלה בספק פעמים רבות.
לאחר הפיגוע בצומת בית ליד ב-1995 בו נרצחו 22 ישראלים, חזר ערפאת בתוקף עשרות פעמים על הטענה שהפיגוע יצא אל הפועל בשיתוף פעולה עם כוחות הביטחון הישראליים, וטענה זו אף הביאה לקטיעת פגישתו עם ראש הממשלה יצחק רבין.
לאחר פיגוע בנתניה ב-1999 טען ערפאת כי מדובר בחיסול חשבונות בין עבריינים.
טען שבפרלמנט הישראלי תלויה מפה של הלבנט ותחתיה נכתב כי גבולות ישראל נמתחים מהנילוס ועד הפרת.
טען בנאומיו כי הפסים הכחולים בדגל ישראל מסמלים את גבולות ישראל מהפרת עד הנילוס.
באיור על גב מטבע 10 האגורות דימה ערפאת לראות את גבולות הפרת והנילוס וטען כי מטבע זו היא הוכחה לתכניות ההתפשטות המסוכנות של ישראל .
לאחר שתמך בפרהסיה בסדאם חוסיין בעת מלחמת המפרץ טען לימים כי לא היו דברים מעולם.
טען שמעולם לא היה בית מקדש יהודי בירושלים, ואפילו הכריז שהוא היה בשכם.
בכנס ב־1994 השווה את הסכמי אוסלו להסכם חודייבה – רמז לכך שסוג הקשר הוא זמני ועדין ויישבר בעתיד כשהוא יתחזק יותר מבחינה אסטרטגית.
טען שהוא נולד בירושלים, אבל מסמכים רשמיים מוכיחים שהוא נולד במצריים.
נהג לתת מסרים כפולים באנגלית וערבית.
ערפאת הצהיר על תמיכה בשלום לקהל בינלאומי באנגלית, אך דיבר על ג'יהאד ושיבח מחבלים בערבית.
טען שהפיגועים במהלך האינתיפאדה השנייה בוצעו על ידי גורמים בלתי מורשים ("rogue") – אך נחשפו מסמכים המראים שערפאת אישר מימון והשתתפות בפעולות.
יאפטוס הוא אחד מירחי כוכב הלכת שבתאי.
יאפטוס הוא הירח השלישי בגודלו במערכת ירחי שבתאי.
הירח התגלה על ידי ג'ובאני דומניקו קאסיני בשנת 1671.
יאפטוס נצפה לראשונה על ידי ג'ובאני קאסיני באוקטובר 1671. קאסיני צפה בירח ממערב לשבתאי.
בחלוף כמה חודשים ניסה לצפות ביאפטוס מצידו המזרחי של שבתאי, אך לא הצליח לזהותו.
רק בשנת 1705 הצליח קאסיני לצפות ביאפטוס בצד המזרחי של שבתאי בעזרת טלסקופ מתקדם יותר, ומצא אותו עמום יותר בשתי יחידות עוצמת הארה.
קאסיני שיער כי ליאפטוס יש צד בהיר וצד כהה, וכי הוא נמצא במצב של הקפה סינכרונית עם שבתאי.
כתוצאה מכך הצד הבהיר של יאפטוס פונה אל כדור הארץ כשהירח נמצא מערבית לשבתאי, ואילו הצד הכהה פונה אל כדור הארץ כשהוא נמצא מזרחית לשבתאי.
השערותיו של קאסיני התגלו מאוחר יותר כנכונות.
החלק הכהה של יאפטוס נקרא על שמו של קאסיני.
פני השטח של יאפטוס מתייחדים בתופעה יוצאת דופן: חציים האחד בהיר מאוד ואילו חציים השני כהה מאוד.
קיימות שתי השערות המנסות להעלות הסברים אפשריים לתופעה זו.
האחת מנסה להסביר את התופעה באמצעות ירח אחר של שבתאי – פבה.
ייתכן שגופים קטנים מן החלל פגעו בפבה ופגיעתם גרמה להתזת חומר ממנו החוצה, לחלל.
חומר זה הגיע לירח יאפטוס, הצטבר עליו בהדרגה והאזורים שכוסו בו הפכו לכהים.
כך נוצר החלק הכהה של יאפטוס.
השערה אחרת טוענת שהתפרצויות של חומר כהה מתוך פנים הירח יאפטוס עצמו הן שגרמו לכך.
ההתפרצויות גרמו להתזת חומר כהה על-פני הירח ולהפיכתם של האזורים עליהם נחת החומר, לכהים.
ליאפטוס רכס הרים בקו המשווה.
הפסגות הגבוהות של רכס זה מתנשאות לגובה של יותר מ-20 ק"מ, מה שמציב אותם ברשימת ההרים הגבוהים ביותר במערכת השמש.
הרכס אינו רציף וכולל גם פסגות מבודדות.
הרכס התגלה על ידי הגשושית קאסיני-הויגנס בשנת 2004. לאורך הרכס ניתן למצוא מכתשי פגיעה רבים מה שמעיד על כך שהרכס אינו צעיר.
תאוריה אחת למקורם של הרים אלו היא שבצעירותו, יאפטוס סבב מהר יותר סביב עצמו.
מהירות הסיבוב, יחד עם הקפתו את שבתאי, נתנה לכדור צורה פחוסה שהגדילה את שטחו.
מאוחר יותר הואטה מהירות הסיבוב של הכדור ופני השטח שלו קפאו.
כתוצאה מכך פני השטח של הירח הקר קטנו והחומר העודף נערם באזור קו המשווה.
יאפטוס קרוי על שמו של הטיטאן יאפטוס מן המיתולוגיה היוונית.
בטרם קיבל את שמו נקרא "שבתאי 8".
קאסיני קרא ל-4 הירחים שגילה (טתיס, דיוני, ריאה ויאפטוס) "הכוכבים של לואי" כאות כבוד למלך לואי ה-14.
מסלול יאפטוס סביב שבתאי הוא בלתי-רגיל.
אף-על-פי שהוא אחד מירחי שבתאי הגדולים הוא רחוק משבתאי.
מסלולו הוא המשופע ביותר מבין הירחים הטבעיים של שבתאי.
רק בירחיו הלא-טבעיים של שבתאי (שנלכדו בכוח משיכתו מאוחר יותר) יש שיפועי מסלול חדים יותר, כדוגמה פובה (הסיבה לכך אינה ידועה).
יאפטוס (באנגלית Iapetus; ביוונית עתיקה Ἰαπετός), היה אחד מ-12 הטיטאנים, האלים שקדמו לאלים האולימפיים במיתולוגיה היוונית.
אביהם של אטלס, אפימתאוס ופרומתאוס.
הוא גם הטיטאן שממונה על כיוון המערב.
יאפטוס השתתף יחד עם אחיו ואחיותיו במלחמה של האלים נגד הטיטאנים, לאחר ניצחון האלים, ירד, יחד עם אחיו ואחיותיו, למדרגה נמוכה יותר מהאלים האולימפיים.
כמה תאולוגים וחוקרים ציינו את דמיון השם עם יפת בן נח, היו שהשוו שמו לשם העיר יפו.
שמו של הירח השלישי בגודלו של כוכב הלכת שבתאי קרוי יאפטוס.
בסדרת הספרים גיבורי האולימפוס, בספר בית האדס מוצג יפטוס בתור בוב הטיטאן.
שמו נקרא כך לאחר שפרסי ג'קסון דחף אותו אל נהר לתה ושם נמחקו זיכרונותיו.
בספר הוא עוזר לפרסי ואנבת' ומדריך אותם לשערי המוות בטרטרוס יחד עם בוב הקטן - החתול שלד שלו.
בספר השמש והכוכב וויל סולאס וניקו די אנג'לו מצילים אותו מטרטרוס.
מחנה יָאסֵנוֹבַאץ (לעיתים נקרא בטעות "יסנוביץ'"; בקרואטית: Logor Jasenovac; בסרבית: Логор Јасеновац) היה מחנה ריכוז והשמדה בקרואטיה, במלחמת העולם השנייה.
בראש המחנה, שהיה הגדול מסוגו בקרואטיה, הועמד מירוסלאב פיליפוביץ'.
המחנה הוקם על ידי משטר האוסטאשה הפשיסטי של מדינת קרואטיה העצמאית (NDH) באוגוסט 1941, ופורק באפריל 1945. בשונה ממחנות ריכוז והשמדה אחרים, מרבית קורבנותיו היו סרבים, שנחשבו על ידי אנטה פאבליץ' (מנהיגה של המדינה הקרואטית העצמאית ומייסד תנועת האוסטאשה) לאויביה העיקריים של המדינה הקרואטית העצמאית.
במחנה רוכזו ונרצחו גם בני קבוצות אתניות אחרות, בעיקר יהודים וצוענים.
יאסנובאץ הוקם על גדת נהר הסאווה, ורוב שטחו היה בעיירה יאסנובאץ.
הוא שכן כ-100 ק"מ דרומית-מזרחית לזאגרב.
מתחם המחנה כלל חמישה מחנות-משנה ועוד שלושה מחנות קטנים יותר, שנפרסו בקרבה יחסית על פני שטח נרחב של כ-240 קמ"ר, בדוניה גראדינה סמוך לנהר סאווה; מחנה עבור ילדים בסיסק מצפון-מערב; ומחנה נשים בסטארה גרדישקה מדרום-מזרח.
עם הקמתה, החלה מדינת קרואטיה העצמאית (בחסות הנאצים) בקמפיין לחיסול המיעוטים האתניים במדינה.
לשם כך פרסמה ממשלת הבובות של פאבליץ' מספר תקנות "להגנת העם והמדינה", אשר שיקפו את קבלת האידאולוגיה של גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית, תוך שימת דגש על נושאים קרואטיים לאומניים:
תקנה ראשונה התקבלה ב-17 באפריל 1941, והורתה על עונש מוות למי שיָּפר את כבודו והאינטרסים החיוניים של העם הקרואטי, או יסכן את קיומה של מדינת קרואטיה העצמאית.
תקנה שנייה התקבלה ב-30 באפריל 1941, וכונתה "תקנת הגזעים"; מטרתה הייתה הגנה על טוהר הדם הארי ושמירה על כבוד העם הקרואטי.
תקנה שלישית התקבלה ב-4 ביוני 1941, והורתה על הקמתה והגדרתה של ועדת גזע פוליטית, שמתפקידה היה לטפל באופן ישיר במתנגדי המשטר.
תקנה רביעית נוסחה בצו משפטי מיוחד על ידי פאבליץ' ושר הדתות ד"ר מירקו פוק; התקנה עסקה בשליחתם של אנשים בלתי אמינים ומסוכנים לעבודות כפייה במחנות בידוד ועבודה.
בהוראה נאמר כי אנשים לא ייכלאו לתקופת שהייה הקצרה מארבעה חודשים, או ארוכה משלוש שנים; מכאן, שאסירים שנידונו לשהייה של שלוש שנים, הובאו בעצם למחנה על מנת להוציאם להורג, שכן שחרור לא היה אופציה רלוונטית.
גם אסירים שלא נידונו לתקופה כזו – אם לא יכלו לעבוד – ואז לא היה ניתן לשכנם שם, או מכל סיבה אחרת (אמיתית או בדויה) – הוצאו להורג.
תקנות אלה הביאו לכך שבתי הכלא הרגילים לא היו יכולים עוד לשאת את קצב ההגעה ההמוני של האסירים החדשים, וממשלת האוסטאשה החלה להכין את הקרקע לקראת מה שעתיד היה להיות מחנה הריכוז יאסנובאץ, שהקמתו החלה באוגוסט 1941.
מתחם מחנה יאסנובאץ נבנה בין אוגוסט 1941 לפברואר 1942, וכלל חמישה מחנות-משנה:
שני המחנות הראשונים נסגרו בנובמבר 1941, אך שלושת המחנות האחרים המשיכו לפעול עד סוף המלחמה.
ליאסנובאץ היו גם תת-מחנות, כמו מחנות חקלאיים ביאבלאנאץ, ומאלקה – מחנה ילדים בסיסאק, וכן אתרי הוצאה להורג בווליקה קוסוּטאריצה, גראדינה אושטיצָה, ובדראקושניץ' הסמוכה.
במשך הזמן סופחו אליו גם מחנה המעבר גוספיץ', ומחנה לנשים ולילדים יהודים, שהיה תחת פיקודו של יוסו מאטייביץ'.
ניהול ופיקוח הקמת המחנה הופקדו בידי המחלקה השלישית של כוח המשטרה המיוחד "אוסטאשקה נארודנה סלוז'בה" (בראשי תיבות: UNS), תחת וייקוסלאב לובוריץ'.
כמו כן היו מעורבים בהקמת המחנה גם מירוסלאב פיליפוביץ', איביצה מאטקוביץ' ודינקו שאקיץ'.
לאחר בנייתו, הופקדה האחריות הישירה על המחנה על גדודי החטיבה הראשונה של ההגנה האוסטאשית.
הגדוד הראשון שמר על המתחם של מחנה 3, על העיירה יאסנובאץ, ועל אושטיצה; גדוד זה היה אחראי גם על איוש מחנה סטארה גראדישקה, שהשתייך למתחם המחנות ביאסנובאץ.
הגדוד השני היה אחראי על איוש המחנה עצמו.
שרשרת הפיקוד כללה את המנהל, את סגנו, רב-הסוהרים, שהיה אחראי גם על סלקציות והוצאות להורג, המפקד לעניינים טכניים של המחנה וכוח העבודה שלו, ומפקדים זוטרים, שהיו אחראים למנהלה ולמשלוחים.
אתר מחנה ציגלאנה נבחר משתי סיבות עיקריות:
במקום היה מתחם מתועש שכלל מחנה צבאי, מספר מחסנים, מפעל-לבנים ומסגרייה.
המפעלים הללו שימשו בסיס להעסקת האסירים בעבודות כפייה, ומשרפות-הלבנים שימשו למעשה כקרמטוריום, בעוד שכלפי חוץ ניתן היה להציג את המחנה – שבפועל היה מחנה השמדה – כמחנה עבודה.
המחנה שכן במקום מרכזי, על קו הרכבת זאגרב-בלגרד, ובכך הקל על ביצוע משלוחי האסירים.
מצד שני, למרות נגישותו, העובדה שהמחנה שכן בלב אזור ביצתי וכפרי, אפשרה ביצוע רצח שיטתי בקלות רבה, בהסתר ומבלי להיחשף.
הסביבה הביצתית סייעה גם במניעת בריחה מהמחנה; מה גם שבנוסף, למניעת בריחה, הוקף המחנה בשלוש שורות של גדרות תיל חשמליות, במגדלי שמירה עם זרקורים ומקלעים, בסוללות ובחומות.
סביב המחנה היה שטח מישורי, ומעבר לו יערות ויישובי סְפר שבהם הוצבו חילות-מצב אוסטאשיים מן הגדוד השני.
בנוסף, הנהרות סאווה, לונייה ואונה שמשו כמכשול טבעי, וחסמו כל אפשרות בריחה.
שטח מפעל הלבנים – שכלל גם מגורים זמניים ומספרה;
שטחי מפעל השרשראות, המסגרייה, המנסרה ותחנת הכוח מונעת הקיטור;
שטח החצר ובו המנהלה, מחסנים שונים ומתקני העינויים;
שטח ובו קבוצת בניינים שכללו את בית השומרים, משרדים, מטבח, ומבנה לאסירים המועדפים, משתפי הפעולה.
שטח ובו תשעה צריפים, שאורגנו בחמישה בלוקים, ששימש למגורי האסירים הרגילים.
שטח שמוקם מעבר לגדרות התיל, אשר כלל מתפרה וסנדלריה גדולה.
מאוחר יותר הוקמו בשטח זה גם שני מחנות לנשים.
בשטח המרכזי היה אגם מלאכותי, סביבו רוכזו ענפי המשק השונים של המחנה: אורוות, רפתות, מחלבות, משחטות, מאפיות, מטבחים ושטחי חקלאות, מקלחות, משתנות ומחראות.
כן נמצאו בשטח זה כמה קברי אחים.
בין גדרות התיל לבין החומה היה מחנה מעבר C-3, שבו רוכזו זמנית תחת כיפת השמים צוענים ואסירים אחרים בטרם הועברו לגראדינה ושם הוצאו להורג.
בנוסף למחנה המרכזי "ציגלאנה-יאסנובאץ", הקרוי כך על שם מפעל הלבנים שהיה בו (Ciglana – 'מפעל לבנים'), היו במתחם יאסנובאץ מחנות נוספים:
מחנה קראפייה-יאסנובאץ, המחנה הראשון שהוקם במתחם; על הקמתו ידוע מהכרזה ב-22 באוגוסט 1941 בעיתון הקרואטי "נובי ליסט", על אודות ניסיון לייבש את הביצות באזור עמק לונייה.
בעדותו במשפט אייכמן, מסר העד יעקב דאנון כי הגיע למחנה עוד קודם לכן, ב-18 באוגוסט, והועסק בבניית הגדר.
קראפייה היה מחנה עבודה ברוטלי, שאסיריו נצטוו לקום בטרם עלות השחר והורצו כ-11 קילומטרים עד לדייק, שבקרבתו חפרו את האדמה שבה מילאו אותו.
העבודה נעשתה ללא כל תועלת ממשית, וזאת בתנאי הסתיו הקשה והגשום, שגרם לאסירים לבוסס בבוץ עד הברכיים.
האוסטאשים התעללו באסירים באכזריות, במכות של קתות-רובים, ואף רצחו אותם ביריות.
הם הכריחו אסירים לפתוח את כפות ידיהם לרווחה ואז ניקבו אותן בכידון, הכו אסירים שהפשילו את המכנסיים כדי לעשות צורכיהם, וחיסלו את החלשים ואת מי שהפר בצורה כלשהי את המשמעת.
באמצע נובמבר 1941 נסגר המחנה, ואסיריו הובלו למחנה 3 בצעדה ארוכה ומפרכת.
הרופא מסרייבו, ד"ר איוואן פריץ', סיפר לאחד העדים במשפט אייכמן שהאוסטאשים הכריחו אותם לא רק לרוץ הלוך ושוב ולהביא חומרי בניין וכלי עבודה, אלא גם לשיר וכן ללכת במכוון דרך שלוליות בוץ ומים.
ברוצ'יצה היה מחנה-תאום של קראפייה, שהוקם מעט אחריו, בעקבות מספר האסירים הרב שהגיעו, מה שהביא את מחנה קראפייה לכדי רוויה.
במחנה זה עונו אסירים במתקן עינויים שנקרא "התיל": היה זה כלוב שגובהו כמטר, והוא מכוסה תיל מכל צידיו, כך שאסיר שכלוא בתוכו אינו יכול לא לעמוד ולא לשבת, אלא לכרוע על ברכיו בלי להיאחז בדבר, תוך כדי שהוא משוקע במי-ביצה.
בברוצ'יצה התגלו קברי אחים רבים.
סטארה גרדישקה היה מחנה לנשים, שבו שוכנו גם ילדים ומעט גברים.
מחנה זה הוקם במעוז אוסטרו-הונגרי ששימש אחר כך ככלא, ואז כמחנה ריכוז.
פיקוד המחנה היה ביד הגדוד ששמר על מחנה 3; בוצעו שם המתות בגז ועינויים בחנק באמצעות חוטי-תיל.
במחנה היה "בית-חולים" דומה לזה שבמחנה 3, שאסיריו הוצאו להורג מפעם לפעם, כדי לפנות מקום.
תנאי המגורים היו טובים מאלו שבמחנה הראשי, אך המשטר והמזון היו זהים.
ילדים הורעלו בסודה קאוסטית, ותיעוד בתצלומים של גופותיהם הצנומות מצוי במוזיאון לזכר קורבנות רצח עם בבלגרד.
עם פירוקו ב-1945 הוחל בצעדות מוות ממנו אל יאסנובאץ, מרחק של 37 קילומטרים, שארכו כ-10 שעות.
אסירים רבים פונו דרך מחנה לפוגלאבה ברכבות.
סימו קלאייץ' אמר כי "לפוגלאבה היה רע כאילו כל הרוע מיאסנובאץ וסטארה-גראדישקה רוכז שם." הקורבנות הועברו ליאסנובאץ, ומשם שולחו להוצאה להורג.
העד קלאייץ' ו-90 איש נוספים שהיו עִמו בקרון ניסו לברוח, ורובם נתפסו ונורו או ננטשו בלב שדות המוקשים.
שני הקרונות הנותרים נשרפו על נוסעיהם במחנה.
מחנה קוז'ארה – לאחר שב-1942 פינו האוסטאשים את רוב אוכלוסיית העיירה יאסנובאץ, הוקם בה מחנה סגור.
מחנה זה כלל מפעל לעיבוד עורות, מרכזיית-חשמל, בית חולים אוסטאשי שאסירים שירתו בו, וכן מפקדה אוסטאשית ובה חדר גרדום.
במחנה זה מוקמו מומחים ואנשים המקורבים למודיעים ולראשי הקבוצות במחנה העיקרי, והתנאים בו היו משופרים, אך המשטר עדיין היה נוקשה, ואסירים זומנו לסלקציות ולתליות.
לפי ועדת החקר הממלכתית, בספטמבר 1944 ביקרה בעיירה ערכאה-צבאית ניידת, שחקרה בעינויים חשדות לקשרים עם הפרטיזנים ותלתה 20 איש.
כאמצעי ענישה נהגו הממונים לחסל קרובי משפחה של אסירים.
אל מחנה קוז'ארה אספו האוסטאשים את מעט היהודים בעלי המקצוע בתחום העור והבורסקאות (שלא היה מקצוע יהודי מקובל).
בראשם מומחה עיבוד העורות אדולף פסח מהעיר טוזלה, שבשלב מאוחר יותר נחשד בקשרים עם הקומוניסטים והוצא להורג.
המחנה פורק באפריל, והאסירים בבית החולים נהרגו.
עובדי מפעל העור ניסו לפרוץ מהמחנה, אך כשלו, ורק כשמונה מהם ניצלו.
מלאקה ויאבלאנאץ היו שני מחנות עבודה, ובהם משק חקלאי, שסיפק את צורכי מחנה יאסנובאץ, ובטיפוחו הועסקה קבוצת אסירים.
מדי יום, בטרם עלה השחר, הם היו יוצאים בריצה לשטח החקלאי, ושבים למחנה באישון לילה.
לפיכך, ביאבאלאנאץ הוגש לאסירים המזון במקום, ולעיתים אף לנו שם.
מלאקה היה מיועד לאסירות שבאו מסטארה-גראדישקה.
בין שני המחנות, על גדת הסאווה או במעבה היער, נהרגו קבוצות אסירים מהמחנות הראשיים.
תינוקות נהרגו תוך כדי שהושמו בשק ונזרקו למים.
ג'אקובו – המחנה הוקם כיוזמה של קהילת יהודי אוסייק ובו שוכנו אסירות יהודיות וילדיהן, במתחם אוטונומי שנשמר על ידי שוטרים.
התנאים במחנה היו סבירים, עד שחל מפנה: ראשית, החליטה הקהילה לשכן במחנה משלוח ענק של יהודים וסרבים המיועד לסטארה-גראדישקה; לאחר-מכן החלה מגפת טיפוס משתוללת במחנה – לפי אוורו מאנהטן, האוסטאשים הפיצוה בזדון.
במרץ 1942 הגיעו למחנה ליובו מילוש וסגנו יוסו מאטייביץ', אשר מונה למפקד המחנה.
במחנה בוצעו פשעים נוראיים, שכללו עינוי ילדים מורעבים בזריקת פיסות לחם לעומתם ואז שיסוי כלבי-תקיפה בהם, לעיני האמהות.
במקרה אחד, נורתה נערה שסירבה להוציא שיני זהב מפי דודתה המתה.
21 נערות שימשו שפחות מין לאוסטאשים ואחר-כך שולחו ליאסנובאץ, במאי 1942, שם נהרגוו בדרך לא ברורה; ועדת החקר הממלכתית קובעת שנרצחו בגראדינה.
ככל הנראה נהרגלו בגראדינה וגופותיהם נזרקו לסאווה.
כמה מאות מקבוצה זו נרצחו במשאית גז בסטארה-גראדישקה.
מירוסלאב פיליפוביץ', אוסטאשי שנתפס, ראה לנכון להדגיש פשע זה, והעריך כי "2,000–3,000 נשים וילדים יהודיים מתו באירוע זה".
ככל הנראה, כ-2,000 נהרגו במחנה 3 ועוד פחות מ-1,000 בסטארה-גראדישקה.
בנוסף, אסירים נלקחו ממחנה 3 – כביכול לעבודות חוץ בג'אקובו – כשלמעשה הוכו ונלקחו לאתרי הוצאה להורג.
סיסאק – מחנה לילדים בלבד, שהוקם באורוות ישנות בעיירה סיסאק; בית הכנסת בעיירה נשדד ונהרס, והמבנה אירח מועדון פועלים.
ידוע גם סיפורו של הנדבן הסרבי מילוש טסליץ', שעונה בבהמיות על ידי אוסטאשים במקום.
ביאסנובאץ כלא המשטר האוסטאשי בעיקר סרבים, אך היו גם קורבנות אחרים – בהם יהודים, צוענים ומתנגדי משטר האוסטאשי.
רוב היהודים נרצחו עד אוגוסט 1942 ולאחר מכן גורשו רובם למחנה ההשמדה אושוויץ.
היהודים נשלחו ליאסנובאץ מכל חלקי קרואטיה, לאחר שקובצו בזאגרב; כמו כן מבוסניה והרצגובינה לאחר שנאספו בסרייבו, או בערים אחרות.
עם בואם, נרצחו רובם באתרי הוצאה להורג בסמוך למחנות: גראניק, גראדינה ומקומות נוספים.
אלה שהושארו בחיים היו בעיקר בעלי כישורים בעבודות ומקצועות נדרשים, והועסקו בשירותים ובתי מלאכה ביאסנובאץ.
צוענים הובאו למחנה ורוכזו באתר C, משם שולחו היישר להשמדה בגראדינה.
קבוצה קטנה, שבמשך הזמן נערכו בה חילופים, נותרה בחיים כדי לשמש כיחידת קברנים מיוחדת שסייעה במעשי הרצח.
בוריסלאב שבה זוכר כי צוענים אלו רצחו אנשים במכת פטיש פשוטה בראש.
באי-אילו מקרים חיקו הצוענים את מפקדיהם האוסטאשים, והתחרו בניפוץ גולגולות ושיסוף גרונות, לפי הצהרתו של מירוסלאב פיליפוביץ' הם גם ביצעו מעשי אונס בקטינות.
גבריאל וינטר זוכר, כעגלון, שראה נשים כלואות באסם ששימש את הצוענים בגראדינה.
סרבים שסירבו להמרת דת, או שלא ניתנה להם אפשרות זו, גורשו ממקומות מושבם לסרביה או למעצר.
האוסטאשים ניסו לפתור את בעיית הסרבים באחת משלוש דרכים: ראשית, על ידי הוצאה להורג ורצח עם – אך אפשרות זו לא עלתה יפה מחמת מספרם הרב של הסרבים בקרואטיה ומחוץ לגבולותיה.
לפי הרמן נויבאכר, נספח לפילנתרופיה של השגריר קאשה, היטלר אמר לפאבליץ' שחיסול כל הסרבים אינו בא בחשבון "שכן הם רבים מדי".
האפשרויות האחרות היו גירושם, או המרת דתם לנצרות קתולית.
הראשונה לא הייתה אפשרית מבחינה מבצעית, ובלתי מקובלת באופן גורף על ידי רוב האוסטאשים והנאצים; והשנייה הייתה לא מקובלת מבחינה הגיונית ואידאולוגית.
לפיכך, האוסטאשים מצאו לנכון לפתור את בעיית הסרבים בכל השיטות גם יחד: הוצאה להורג של שליש מהם, המרת דתם של שליש נוסף, וגירוש השליש הנותר.
סביר להניח שאופציית החיסול שהוצעה ראשונה, הייתה האפשרות המועדפת, שכן יותר משליש מהסרבים הוצאו להורג.
כך למשל, הוצאו להורג גם סרבים שהמירו את דתם.
בנוסף, סרבים שגורשו לסרביה בתת-תנאים, והושמו תחת ממשל גרמני, היו אף הם בסכנת מוות.
היעדר תאימות בהוראות הביא להחשת ההוצאות להורג.
מוסלמים ממוצא בוסני ואלבני רוכזו במחנה עם הקרואטים, וזאת על מנת להדגיש שהם רוכזו מסיבות רעיוניות ולא בגלל אידאולוגיה גזענית.
כמו כן, רוכזו סלובנים שהיו בשטחי קרואטיה העצמאית או שגורשו לשם בידי הנאצים, וקבוצות אתניות נוספות, ביניהן מונטנגרים, הרצגובינים, רומנים, אוסטרים, איטלקים ואחרים.
ההגדרה האוסטאשית למתנגדי משטר הייתה רחבה, וכללה כל איום פוליטי על ראשי המשטר (ולימים כללה אף את צמרת המשטר, כמו קוואטרניק ובנו, או שר החוץ לורקוביץ').
בגלל האוריינטציה הקתולית של המשטר גורשו גם אתאיסטים ומטיפים של דתות אחרות.
גם הכנסייה הקתולית, וכל שכן הלותרנית, הושמו תחת פיקוח מתמיד.
האסירים במחנה הובאו על סמך ההוראה בדבר "שליחת אנשים מסוכנים לשהייה כפויה במחנות ריכוז ומעצר", וכן "מכל סיבה גזעית, דתית, לאומית או פוליטית", ונידונו לתקופות מעצר שנעו בין שלושה חודשים לשלוש שנים.
האסירים שנידונו לשלוש שנים, או שהובאו למחנה בלי פסיקת גזר דין, נורו מיד למוות.
אלו שנידונו לזמן קצר מזה עברו סלקציה קפדנית, שבה החלשים, חסרי המקצוע, הילדים, הנשים והזקנים ועוד רבים שלא היה להם מקום במחנה, שולחו להשמדה, והנותרים שימשו כעובדי-כפייה, ומהם שרדו אך מעטים.
תנאי החיים במחנה – התזונה, תנאי המגורים והתנהגותם האכזרית של השומרים מקרב "האוסטאשי" – היו קשים במיוחד.
התנאים שופרו רק לתקופות קצרות במהלך ביקורים של משלחות, כדוגמת משלחת עיתונאים שביקרה בפברואר 1942, ומשלחת מטעם הצלב האדום ביוני 1944.
האסירים התגוררו בשישה צריפים (קסרקטינים) שחולקו לשלושה בלוקים: A, B ו-D, שבהם הוחזקו בנפרד זה מזה סרבים, יהודים ו"מתנגדי המשטר".
בחורף 1941/42 מתו כעשרה אנשים מדי לילה.
האסירים, כמה מאות בקסרקטין, ישנו על דרגשי עץ בשני צידי הקסרקטין, שישה על דרגש אחד.
צדיק דאנון זוכר כי בשעת עוצר הלילה נעשו הצרכים בדלי שהיה מוצב בפינה השמאלית האחורית, והריח גרם לאנשים להקיא בצריף.
העד שהה באחד מבין שני הצריפים ששופצו לקראת ביקור ועדת-עיתונאים בספטמבר 1942, ובהם הותקנו דרגשים בשלוש קומות, מנורה וחתיכת פח ששימשה כתנור.
במחנה היו עוד שני בלוקים: הראשון היה מוקף בתַיל, ובו שני צריפים שבהם שוכנו אסירים חולים, גופנית או נפשית, או גוססים, שעמדו להירצח כל פעם ש"בית החולים" היה מלא.
בינואר 1942, לפי העדים, נהרגו 300 חולים באופן זה, הבלוק השני כלל את שני המטבחים של האסירים, הראשי והמשני.
המזון שקיבלו האסירים במחנה השתנה בהתאם לתקופה, אך ביסודו נשאר זהה.
היה מרק, העשוי ממים מזוהמים שעורבבו עם עמילן תירס ועם קוביות של שאריות מספוא חזירים מקולקל, שעשוי היה מלפת לבהמות.
לתערובת הוסיפו פיסות סרוחות של ירקות שהובאו מהאשפה.
במשך השנים 1941–1942 ניזונו האסירים ממנה בודדת של מרק לפת, כמעט וללא תוספת כלשהי.
בתקופות שונות, כמו מסוף 1942 עד ספטמבר 1943, אכלו האסירים מרק שהיה מים שחוממו עם מחצית הליברה עמילן – שלוש פעמים ביום.
המזון הופחת אז לשתי ארוחות: אחר צהריים וערב, ובהן ניתנו מרק לפת שהיה עם שעועית בצהריים ועם תפוח אדמה בערב, ומדי פעם חולק לחם.
ולדימיר דדייר טוען שלחם חולק במשך פחות משלושה או ארבעה ימים בשבוע; ועדת החקר הוסיפה כי לעיתים לא היה לחם במשך חודשים, וכי הלחם היה שחור, ישן, קר וקשה, שנקרע בידיים המטונפות של הטבחים, שהיו אסירי המחנה בעצמם.
בנוסף, לעיתים נדירות ניתן לאסירים חופן פירורי סובין.
טיבור לוברנצ'יץ', בעדותו במשפט שאקיץ', הוסיף לאמור לעיל כי הלחם הוגש לסירוגין, יום כן ויום לא.
לדברי כולם, כמות הלחם לא עלתה על 60 גרם, ואף פעם לא היה לחם לכל האסירים.
ב-21 בספטמבר 1944, לאחר תליית קבוצה בת 20 איש שניסתה לארגן מרד בהנהגת מילה בוסקוביץ', הורדה רמת המזון שוב.
המזון שופר לקראת ביקור ועדות כמו ועדת עיתונאים וועדה של הצלב האדום.
יאסנובאץ היה מהמעטים במחנות שהיה בהם מחסור במים.
האסירים נאלצו ללכת, בין אם לפני תחילת העבודה ובין אחריה, לשאוב מים בעצמם ולשתות.
המים הגיעו מבאר שאליה חובר מגדל מים עם משאבה, וכן מאגם שהיה בגבולות המחנה ומנהר הסאווה.
גופות רבות נמצאו במי הסאווה והאגם, שהעד ניקולה ניקוליץ' קרא לו "אגם הרפאים".
התנאים הסניטריים במחנה היו מתחת לכל ביקורת.
פסולת, קיא, דם וגופות היו בכל מקום.
הצריפים שרצו חרקים, וריח רע עלה מהדלי שבו נעשו הצרכים בלילה.
אסירים רבים חלו בקור של החורף בטיפוס הבהרות, מלריה, טרשת-הפדר, שפעת, דיזנטריה, דיפטריה, בצקות, עקיצות, ובאיבוד משקל משמעותי.
פעמיים ביום, למשך זמן קצר הורשו האסירים לעשות צרכים ולרחוץ את הכותנות הבלויות שלהם.
הצרכים נעשו בבורות שנחפרו בשדות שליד האגם, ונוקזו לתוך תעלות השקיה, שזרמו מהאגם לשדות על הבורות הוצבו קרשים, שעליהם נשענו האסירים שעשו את צורכיהם, כך שאסירים רזים וחלשים נפלו בין הקרשים וטבעו במי המחראה.
לדברי העד דאנון, האוסטאשים שפיטרלו במקום ושמרו על האסירים, הורו לו להפריד את הקרשים כדי להקל על המעידה פנימה.
העד טיבור לוברנצ'יץ' אמר שראה במו עיניו קצין מטביע אסיר בלטרינה.
לדברי העד ניקולה ניקוליץ', המים שהיו מלאים בצרכי-אדם ובגופות נוקזו לאותו אגם שממנו נשאבו מים לשתייה ולבישול.
באותו אגם, על פי ועדת-החקר הממלכתית, כובסו גם בלויי-הסחבות שניתנו לאסירים כמדים, שאותם הוּתר לשטוף רק פעם בחודש – ובחורף אף לא זאת, שכן מי האגם קפאו.
המחנה עצמו לא היה צפוף והומה אדם, אך לעומת זאת המגורים הצרים היו מלאים באנשים עד אפס מקום; האוויר היה מחניק, המעבר היה צר, וחלל החדר ותכולתו היו לחים, מטונפים ומסריחים.
במחנות הראשונים, ברוצ'יצ'ה וקראפיה, הועסקו האסירים בעבודת כפייה, בין השאר בבנייה של דייק שישמש כסכר בפני שיטפונות של הנהר, ולייבוש ביצות באזור.
האסירים חויבו לרוץ לאתר העבודה השכם עם שחר, ולעבוד כ"בהמות משא" ולערום עפר על הדייק כשהם מבוססים בבוץ עד הברכים.
האסירים שהתמוטטו מעייפות או שנרצחו כשעצרו, הוטלו לתוך סוללת-העפר, ובהמשך נלקחו חזרה למחנה בידי חבריהם.
עם פירוק מחנות אלו נאלצו האסירים שנותרו בחיים לסחוב חומרי בניין וכלי עבודה מאתרי המחנות הללו לאתר של מחנה 3, כמעט 20 קילומטרים.
לפי ועדת-החקר, רק 450 איש שרדו זאת.
במחנה 3 היו האסירים לחלק מ"כוח העבודה של יאסנובאץ", שהושם תחת פיקודו של המהנדס הינקו דומיניק פיצילי.
הכוח חולק ל-16 פלוגות עבודה: "מפעל הלבנים", "מסגרים", "פלוגת חווה", "פלוגת ספרים", "פלוגת נגרות", "פלוגת חשמלאות", "פלוגת בנייה" ועוד.
קשות במיוחד היו עבודות במפעל-הלבנים: היה צורך לחצוב, לסחוב, לעצב ולארגן מאות ואלפי לבנים.
גם עבודת הנפחות הייתה קשה, מפני שמסגרים רבים עבדו בפרך ב"מפעל השרשראות" וייצרו את כלי הנשק של האוסטאשים.
כשהמחנה עמד על תלו לא הייתה לפלוגת הבנייה עבודה רבה, אך בשיא החורף היה צורך לחזק את הדייק של המחנה 3 באופן דומה לזה שהיה במחנות הראשונים.
לפי העדים (בהם צדיק דאנון, בוריסלאב שבה ועוד רבים), האוסטאשים הזדיינו באלות משוננות ושאר כלי-עבודה קהים, והכו בהם את האסירים שעבדו מעלות-השחר עד הלילה (בעוד שהעבודה ארכה לרוב 11 שעות בשאר המקומות) ואת המתים והגוססים קברו בדייק.
העדה מארה צ'בטקו העידה במשפטו של דינקו שאקיץ', כי כעובדת חווה אף היא הועסקה בפרך, שכן הקבוצה שלה הוצאה מן המחנה לעבודות חוץ בחוות במלאקה ויאבלאנאץ, לכן צריכים היו לצאת לפנות בוקר לרוץ מרחק מילין רבים רק כדי להגיע לאתר, שממנו שבו באישון לילה.
קבוצות שעבדו בפחות עמל כללו את החייטים והסנדלרים, שהועסקו בבניין גדול באזור המזרחי של המחנה, שלימים שימש כמחנה נשים.
כמו כן לספרים ניתנו תנאים טובים יותר, שכן במסגרת עבודת נאלצו להסתובב סביב במחנה ולספר אסירים וקצינים, והוקנה להם בכך חופש תנועה יחסי.
אסירים אחרים עבדו בלשכה ותיאמו את העבודות בין הפלוגות האחרות.
פלוגת תחזוקה עבדה בניקיון וסידור הצריפים ואחר כך בביצוע עבודות דחק סביב למחנה.
לכל פלוגה היה אסיר אחראי שהיה "לוגורניק" (Logornik, אחראי מחנה) ותחתיו גרופניקים (Grupnik, ראש-קבוצה) ושטוטניצים, שהיו אחראים על קבוצות של אסירים.
הגרופניקים של קבוצת האחזקה היו אחראים על הבלוקים השונים, ואילו השטוטניצים על הצריפים השונים.
האסירים הושכמו ב-5 לפנות בוקר, וב-6 נערך מסדר שבו התמיינו האסירים לקבוצות העבודה שלהם.
ב-12 הייתה הפסקת צהריים ובה ארוחת-צהריים וזמן קצוב לעשיית צרכים – עד השעה אחת בצהריים, וממנה והלאה עד השעה 18:00. בשמונה בערב הוטל עוצר לילה, והיציאה נאסרה.
בלילות חשוכים פחות ניתן היה לצאת ללטרינות גם בשעות 10–11 בליווי חמוש, תוך כדי השפלה ומכות.
כמו כן, היו נוהגים להתעלל באסירים בכך ש"ההופעות הציבוריות" (מסדרים) לצפייה או הסלקציה לענישה ציבורית נעשו בלילה לאחר שעות העבודה.
כמו כן, המשיכו להעביד אסירים בעבודות ללא כל תכלית, ולעיתים היו מעירים אותם בלילה למסדר, וכשהיו יוצאים היו מוכרחים לרוץ במעגלים תוך כדי הכאה מצד השומרים.
במחנה הריכוז התעוררו תגובות נפשיות כמו הזיות, חלומות בהקיץ, סיוטי לילה, חרדה ופרנויה, והיעדר שליטה עצמית.
רכושם ובגדיהם של האסירים נלקחו מהם, והם קיבלו כותנות אסירים בלויות ודקות.
לאסירים ניתנו מעילי גשם דקים בחורף, וכן ניתנה להם האפשרות להכין נעלי בית קלות.
כן ניתנה קערת מזון אישית, שהאחריות לשמירתה הייתה בידי האסיר; גודלה היה כשל ספל גדול ותכולתה 400 גרם.
במשך הזמן היו הקערות מתלכלכות או נגנבות לצורך עשיית צרכים.
רק לקראת ועדת-עיתונאים שהגיעה למחנה קיבלו האסירים קערות כפולות בגודלן וכפות אישיות.
לכבוד בואה של ועדת-העיתונאים הונהגה במחנה שיטת תיוג למטרות זיהוי, כמו במחנות הריכוז הנאציים.
תחילה סומנו האסירים בצבעים: צהוב – יהודים, כחול – סרבים, ואדום – קומוניסטים, בעוד מוסלמים צוינו בירוק ולצוענים לא היה סימון כלל.
לתגים נוספו סימנים כמו טלאי-פח צהוב ועליו האות Z ליהודי.
לכל הטלאים הוספו מספרים-סידוריים גבוהים (כדי ליצור את הרושם שאסירים רבים עברו במחנה ושוחררו) עם אות סופית: Z – יהודים, S – סרבים, ו-H – קרואטים.
כמו כן, קיבלו האסירים לביקור כומתות, שאותן חויבו להסיר ולעמוד דום כשהם מציבים אותן לפני החזה (תנוחת "הקשב", בלשונו של דאנון).
בלילה ניתנו לאסירים שמיכות, אך אלו היו דקות, שורצות טפילים ולא הספיקו לכל האסירים.
את כל הציוד האישי הניחו האסירים בסוף הצריף או תחת הדרגש, ועם שחר חויבו לארגן אותו, במהירות ובדיוק.
פעולות הרצח והאכזריות הגיעו לשיאן בסוף קיץ 1942, כאשר כ-16,000 כפריים סרבים גורשו ליאסנובאץ מאזור הלחימה נגד הפרטיזנים בהר קוזארה (כיום ברפובליקה סרפסקה שבבוסניה).
רוב הגברים נהרגו ביאסנובאץ, הנשים נשלחו לעבודת כפייה בגרמניה, והילדים נלקחו מאמותיהם, חלקם נרצחו, והשאר פוזרו בבתי יתומים ברחבי המדינה.
בליל 29 באוגוסט 1942 נעשו הימורים בין שומרי הכלא, מי מהם יוכל להרוג מספר גדול יותר של אסירים.
אחד השומרים, פטר ברזיצה, שיסף את צווארם של 1,360 אסירים עם סכין קצבים מיוחדת שכונתה סרבוסייק ("חותך-סרבים") או "שוסעת-גרונות".
כמי שהוכרז כמנצח בתחרות, הוא זכה בתואר "מלך חותכי הצוואר", והוענקו לו מתנות שונות כפרס.
גם השומרים האחרים רצחו כחלק מהתחרות: מילאן פריגאנוביץ' טען שהרג בעצמו כ-1,100 איש, ובהם פולני ווקאסין שאותו הכריח לברך את אנטה פאבליץ', וכשהלה מיאן, חתך פריגאנוביץ' את אוזניו, לשונו, ואז את עיניו, לבו וגרונו.
לפניו, שני הסוהרים האחרים: אנטה זרינושיץ' ופלוני בשם סיפקה, הרגו כמה מאות אסירים.
לפי מקור אחד מתו במקרי ההרג הגדול שבלילה ההוא כ-10,000 סרבים.
ייתכן שזוהי הגזמה, אך היא אינה רחוקה מאוד מהמציאות.
באופן דומה, היו מקורות ששינו במספר ההרוגים שמתו מידיו של ברזיצה, כגון 1,500 או 1,450.
מעשי הרצח במחנה בוצעו כמעט בכל כלי שהיה בהישג ידם של המרצחים.
מלבד ירי, תלייה, הטבעה, חנק, שרפה או קבורה בחיים, חנק בגז (מחנה סטארה גראדישקה) וכדומה, השתמשו האוסטאשים לרצח ולעינויים גם בפטישים ומקבות, בסכינים, באתי חפירה, במסורים ידניים, במכבשות, בקדירות, במי-קרח, במלח, במחטים (שהוחדרו תחת הציפורניים) ובהפחתת מינוני המזון והשתייה שניתנו לאסירים מסוימים עד מותם האִיטי.
אחד העינויים האכזריים ביותר היה החדרת חולדות למעי הקורבנות.
פשעים רבים תועדו בדו"ח מטעם ועדת החקר הממלכתית של קרואטיה.
השימוש בכלי מלאכה אלו במקום בשיטות "מכניות" – כמקובל במחנות הנאציים – חסך "בזבוז מיותר" של גז, חשמל או קליעים על האסירים בני "הגזעים הנחותים".
לפי העד שוורץ, מעשי רצח בוצעו במחנה באופן חופשי במפוזר, ללא התחשבות במקום ובנוכחות אסירים, לפי גחמות או בחמת-טירוף, או גם בבדיחות-הדעת.
רק לאחר ביקור הוועדה הבינלאומית, הושלט סדר ומשמעת והרצח בוצע בעיקר בגראדינה או בתלייה "מסודרת".
אך עם זאת, רצח ועינויים המשיכו להתבצע סביב המחנה.
כשנשאל בוריסלאב שבה האם ראה מקרי רצח במחנה, ענה: "איך יכולתי שלא לראות?!".