tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באודוין וסמואל אדמס חיזרו אחרי הנקוק וקאשינג, ותפסו את המועדון החברתי שהוקם ושהיה שנוי במחלוקת מקומית (המכונה גם "סאנס סוסי" או "אספת התה"), שבו התקיימו משחקי קלפים וריקודים (פעילויות אלה נאסרו בעבר בבוסטון), כסימן לדעיכה מוסרית שהתרחשה תחת כהונתו של הנקוק.
תומכי קאשינג האשימו את באודוין בפחדנות במלחמה ובהעלבת העם על כך שסירב לתפקיד סגן המושל ב-1780. ציבור הבוחרים לא נתן לו רוב, ובית המשפט הכללי בחר בסופו של דבר בבאודוין על פני האחרים.
הנקוק סירב בתקופת כהונתו כמושל מסצ'וסטס לפעול במרץ לגביית מיסים בפלילים.
באודוין, שביקש לשלם תשלומים שהמדינה חייבת כנגד החוב הזר של האומה, העלה מיסים והגביר את גביית המיסים האחוריים.
פעולות אלו, ששולבו עם שפל כלכלי שלאחר המלחמה וסחיטת אשראי שנגרמה ממחסור במטבע קשה, גרמו להרס בכל האזורים הכפריים של המדינה.
כנסים שאורגנו באזורים הכפריים של המדינה הגישו מכתבי מחאה לבית המחוקקים של המדינה, שנשלט על ידי באודוין והסוחרים הסיטונאיים השמרנים של חלקי החוף של המדינה.
לאחר דחיית התלונות על ידי בית המחוקקים ב-18 ביולי 1786, מבלי להתייחס באופן מהותי לתלונות אלו, מפגינים כפריים במסצ'וסטס ארגנו פעולה ישירה, והחלו בצעדי מחאה שסגרו את מערכת המשפט של המדינה, שאכפה פסקי דין, מס וחילוט אזרחי.
באודוין הוציא כרוז בתחילת ספטמבר בו גינה את הפעולות הללו, אך לא נקט בצעדים גלויים לארגון תגובת מיליציה באופן מיידי (בניגוד למושלי קונטיקט וניו המפשייר).
כאשר בית המשפט לכינוס נכסים בווסטר נסגר בפעולה דומה ב-5 בספטמבר, המיליציה המחוזית (שהורכבה בעיקר מגברים האוהדים את המפגינים) סירבה לצאת, למורת רוחו של באודוין.
סגירת בית המשפט בווסטר גררה סגירת בתי משפט בקונקורד ובטאונטון, וכשהמיליציה צעדה לתוך העיירה גרייט ברינגטון כדי לפתוח שם בית משפט בכוח, אחד השופטים, ויליאם ויטינג ביקש מאנשי המיליציה לבחור צד.
800 מתוך 1,000 הגברים עברו לצד הדרך של המפגינים.
עד אוקטובר כתב אחד הכתבים, "אנו נמצאים כעת במצב של אנרכיה ובלבול הגובל במלחמת אזרחים".
סגירת בתי המשפט הללו שיקפו את הסגירות ב-1774, מחשש למהפכה חדשה, והמשיכו להתעלם מעתירות החקלאים, באודוין וסמואל אדמס השעו את ההביאס קורפוס, והעבירו הצעת חוק שניסתה ללא הצלחה להתמודד עם הסיבות הכספיות להפגנות.
בינואר 1787, ההפגנות, שהחלו כדרישות לרפורמה, הפכו למתקפה ישירה על "הממשלה הרודנית של מסצ'וסטס".
במיוחד מחוז המפשייר (שכלל אז את מחוזות המפדן ופרנקלין כיום) הפך למוקד של המרד, כאשר מנהיגים כמו דניאל שייז ולוק דיי החלו להתארגן להתקפה על מוסדות ממשלתיים.
מכיוון שהממשלה הפדרלית לא הצליחה לגייס מספר משמעותי של חיילים ובאודוין כבר לא היה יכול להסתמך על מיליציות מקומיות במחוזות המערביים, הוא הציע בתחילת ינואר 1787 להקים מיליציה פרטית שתמומן על ידי סוחרים מזרחיים.
גנרל מלחמת העצמאות בנג'מין לינקולן גייס כספים ואנשים למאמץ, והוא גייס 3,000 איש בווסטר עד 19 בינואר.
עימות בנשקייה של ספרינגפילד ב-25 בינואר הביא למותם של כמה מורדים, ולינקולן שבר את כוח המורדים העיקרי ב-4 בפברואר בפיטרשם, ושם קץ לההתנגדות בקנה מידה גדול.
באותו יום שלינקולן הגיע לפיטרשם, בית המחוקקים של המדינה העביר הצעות חוק המאשרות ממשל צבאי, הצעות החוק העניקו למושל סמכויות נרחבות לפעול נגד המורדים.
הן גם אישרו תשלומי מדינה כדי להחזיר את לינקולן והסוחרים שמימנו את הצבא, ואישרו גיוס מיליציות נוספות.
ב-12 בפברואר העביר בית המחוקקים את חוק הפסילה, שביקש למנוע תגובה חקיקתית מצד אוהדי המורדים.
הצעת חוק זו אסרה במפורש על כל מורדים מוכרים להחזיק במגוון תפקידים נבחרים וממונים.
ריסוק המרד ותנאי הפיוס הקשים שנכפו על ידי חוק הפסילה פעלו כולם נגד באודוין מבחינה פוליטית.
בבחירות שנערכו באפריל 1787 קיבל באודוין קולות מועטים מהחלקים הכפריים של המדינה והוחלף על ידי ג'ון הנקוק.
ב-1788 שימש באודוין כחבר בוועידת מסצ'וסטס שאשררה את חוקת ארצות הברית.
כתומך נלהב של המפלגה הפדרליסטית, באודוין עבד קשה לאשרור החוקה, והביא את סמואל אדמס ותומכיו לקבוצה על ידי הזמנתו לארוחת ערב עם צירים אחרים בעד אשרור החוקה, והציע תמיכה פדרליסטית בג'ון הנקוק בבחירות הבאות.
תומכיו הפדרליסטים של באודוין תמכו בהנקוק בבחירות 1789, למרות שגם באודוין היה מועמד בבחירות.
הוא נשאר פעיל בעיסוקי הצדקה והמדעיים שלו בשנותיו האחרונות, והמשיך בהנהגת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וכן של האגודה ההומנית.
הוא המשיך לעסוק ביוזמות עסקיות, וקנה ב-1789 עניין באחת מספינות הסחר האמריקאיות הראשונות שהפליגו לסין.
ג'יימס באודוין מת בבוסטון ב-6 בנובמבר 1790 כתוצאה מקדחת.
הלווייתו הייתה אחת הגדולות בבוסטון באותה התקופה.
אנשים עמדו ברחובות כדי לצפות במסע ההלוויה.
הוא נקבר במגרש הקבורה בבוסטון.
בין עזבונותיו היו מתנה להרווארד קולג' עבור פרסים המכונים כיום פרסי באודוין.
בנו, תרם אדמות מהאחוזה המשפחתית ב, מיין, וכן כספים וספרים, כדי להקים לכבודו את באודוין קולג'.
שנבנה על ידי השען ג'וזף פופ כולל דמויות ברונזה של באודוין ובנג'מין פרנקלין שנוצקו כביכול על ידי פול רוויר (באודוין היה אחראי לחילוץ המכשיר כאשר ביתו של פופ עלה באש ב-1787).
בבוסטון נקראו על שמו רחוב, כיכר עירונית ותחנת רכבת.
רחוב במיין נקרא על שם סבו של באודוין פייר או אחיו ויליאם.
ג'יימס ארצ'ר היה צייר סקוטי של דיוקנאות, יצירות ז'אנר, נופים וסצנות היסטוריות.
ג'יימס ארצ'ר נולד באדינבורו, הראשון מבין ארבעה ילדים לאנדרו ארצ'ר, רופא שיניים, ואשתו אן קנינגהם גרגורי.
אחותו הייתה המחנכת והפמינסטית ג'ורג'ינה ארצ'ר שייסדה קולג' מוקדם לנשים בגרמניה.
המשפחה התגוררה ברחוב האנובר 25 בעיר החדשה, קרוב לרחוב פרינסס.
הוא התחנך בתיכון המלכותי ולמד באקדמיית הנאמנים באדינבורו אצל סר ויליאם אלן ותומאס דאנקן (צייר).
בשנת 1840, הוא התקבל כסטודנט באקדמיה המלכותית הסקוטית והציג שם לראשונה בשנת 1842. הוא הפך למקורב של האקדמיה ב-1850, וב-1858 לחבר אקדמיה (RSA).
ב-1848, הוא הצטרף למועדון ה-Edinburgh Smashers: מועדון רישום.
ארצ'ר עבד בצבעי שמן, בעיפרון ובגיר, ובתחילת דרכו התמחה בציור דיוקנאות, עבודותיו הידועות ביותר כוללות ילדים ואנשים – למעשה, הוא היה הצייר הוויקטוריאני הראשון שיצר דיוקנאות ילדים בתקופה זו.
בשנת 1849 הוא הציג את תמונתו ההיסטורית הראשונה "הסעודה האחרונה" באקדמיה הסקוטית המלכותית.
עבודתו לאחר מכן כללה בעיקר סצנות שנלקחו מספרות או אגדות שהיו פופולריות באותה תקופה, כמו שייקספיר והמלך ארתור.
בשנת 1853 נישא לג'יין קלרק לוסון, בתו של עורך הדין מאדינבורו מרובע סטוקברידג' לזוג היו ארבעה ילדים.
ב-1864 עבר ללונדון, ובשנות ה-80 נסע ארצ'ר לארצות הברית, שם צייר את דיוקנו של אנדרו קרנגי, ומשם נסע להודו, שם צייר נופים ואנשים בתלבושות מקומיות.
ארצ'ר עבד בעיקר על סצנות היסטוריות ודתיות בעלות אופי פיגורטיבי.
הוא קיבל עבודות רבות לציור דיוקנאות.
בולטים דיוקנאות של אנדרו קרנגי, ג'יימס ג'י בליין, ליידי דופרין, לורד דאלהוזי, סר ג'ורג' טרוליאן, ג'ון סטיוארט בלקי, סר הנרי אירווינג, אדווין ארנולד ודניאל מקני.
ארצ'ר נפטר ב-3 בספטמבר 1904 בהייזלמיר.
הוא נקבר בחצר הכנסייה בהסלמרה.
ג'יימס "ג'ים" אלגר היה במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק אמריקאי.
הוא עבד בחברת וולט דיסני במשך 43 שנים ואף קיבל את פרס אגדות דיסני בשנת 1998.
נולד ב-11 ביוני 1912, במודסטו, קליפורניה.
אלגר למד באוניברסיטת סטנפורד, שם שימש עורך מגזין ההומור בקמפוס.
לעיתים קרובות הוא צייר איורים עבור המגזין ועד מהרה פיתח עניין בהנפשה.
בשנת 1934, לאחר שקיבל את התואר מוסמך אוניברסיטה בעיתונאות, הוא הצטרף לאולפני וולט דיסני כאנימטור בסרט "שלגיה ושבעת הגמדים" (1937).
וולט דיסני התרשם מכישרונותיו של אלגר והקפיץ את תפקידו של האחרון לבימוי המקטע של מיקי מאוס "שוליית הקוסם", שלקח חלק מהסרט "פנטסיה" (1940).
לאחר מכן אלגר המשיך לביים מקטעים ב"במבי", כמו גם כמה סרטים בתקופת המלחמה שהופקו על ידי האולפן עבור הכוחות המזוינים של ארצות הברית, כולל "ניצחון באמצעות כוח אווירי".
בשנת 1949 ביים את "הרפתקאות איכבוד ומר טוד".
לאחר המלחמה, כאשר וולט דיסני החליט להפיק סרטי לייב אקשן על בעלי חיים וטבע, הוא ביקש מאלגר לביים את הסרט הראשון מסדרת "True-Life Adventures".
הסרט, "Seal Island" (אי כלבי הים), זכה בפרס אוסקר לשנת 1949. כמו כן הוא לקח חלק גם בחמישה סרטים זוכי האוסקר אחרים בסדרה זו.
אלגר אהב את הפעולה וההרפתקה הקשורים ביצירת סרטי הטבע של דיסני.
בזמן שביים את הסרט "The African Lion" (האריה האפריקאי), הוא חי בין האריות של קניה; בזמן שהפיק את הסרט "עשרה שהעזו", הוא קרא תיגר על אשד המים לבנים הגועש של נהר הקולורדו.
בשנת 1958, אלגר ביים את הסרט התיעודי זוכה האוסקר "White Wilderness", המכיל סצנה המציגה כביכול נדידת למינג המונית, המסתיימת בזינוק הלמינגים לאוקיינוס הקרח הצפוני.
בשנת 1982, תוכנית החדשות "The Fifth Estate" של רשת CBC Television שידרה סרט תיעודי על צער בעלי חיים בהוליווד בשם "Cruel Camera", המתמקד בסרט "White Wilderness".
בוב מקיואן, מנחה התוכנית, גילה שסצנת הלמינגים צולמה בנהר בואו ליד מרכז העיר קלגרי, ולא באוקיינוס הקרח הצפוני כפי שמשתמע מהסרט.
מקיואן ראיין מומחה לענייני למינגים, שטען כי המין המסוים של הלמינגים המוצגים בסרט אינם ידועים כזן נודד, וכל שכן לא כזה המבצע התאבדות המונית.
אלגר עבד גם על 26 פרקים בני שעה לסדרת הטלוויזיה "עולמו המופלא של דיסני", הפיק 14 פרקים וקריין בכמה.
בין תרומותיו הרבות בדיסני הוא אף תרם למספק אטרקציות בפארקי השעשועים של החברה; אך עם זאת, מבין הכובעים הרבים שחבש, החשוב ביותר היה זה של מספר סיפורים.
כפי שציין פעם סגן יושב ראש חברת וולט דיסני רוי א.
"ג'ים היה מספר סיפורים גדול, שתרם תרומות חשובות לאין ערוך לקלאסיקות המצוירות שלנו, לפארקי השעשועים ובמיוחד לסרטי הטבע שלנו.
הוא הוסיף מאוד למוניטין של האולפן כמספר סיפורים מעולה".
לאחר 43 שנים עם אולפני וולט דיסני, אלגר פרש ב-31 באוקטובר 1977. הוא נפטר ב-26 בפברואר 1998 בכרמל, קליפורניה.
ג'יימס אקהאוס הוא שחקן אמריקאי.
אקהאוס נולד בשיקגו, הוא למד תקופה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס אך לאחר מכן עבר לתחום המשחק.
ב-1982 הופיע באופרת הסבון "Another World", ב-1983 הופיע לראשונה בקולנוע בסרט משנה מקום משנה מזל, ב-1987 שיחק תפקיד קטן של גבר במסעדה בסרט חיזור גורלי, ב-1988 שיחק בסרטים ביג וקוקטייל.
הוא גילם את ג'ים וולש, אביהם של התאומים ברנדון וברנדה בסדרת הנעורים בוורלי הילס 90210, ב-1994 שיחק בסרט ג'וניור לצד ארנולד שוורצנגר, ב-2000 דיבב את פוטיפר בסרט ההנפשה יוסף נסיך החלומות, ב-2004 שיחק בסרט סיפור סינדרלה.
ג'יימס סטודרד ביונטון היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-51 ממרץ ועד מאי 1883.
ג'יימס בוינטון נולד במחוז הנרי שבג'ורג'יה.
ב-1852 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
במלחמת האזרחים האמריקאית הוא שירת כטוראי ברגימנט הרגלים ה-30 של ג'ורג'יה.
הוא נפצע ב, ובמהלך המלחמה הוא קודם עד לדרגת קולונל.
ב-1865, לאחר המלחמה, עבר בוינטון לעיר גריפין שבג'ורג'יה.
בשנים 1866 כיהן בוינטון כשופט מחוזי בג'ורג'יה.
בשנים 1869–1872 הוא כיהן כראש עיריית גריפין.
בשנים 1880–1884 כיהן בוינטון כחבר הסנאט של ג'ורג'יה.
ב-1883 הוא כיהן כנשיא הסנאט.
מתוקף תפקידו, על פי חוקת ג'ורג'יה דאז, כאשר נפטר מושל ג'ורג'יה אלכסנדר סטיבנס ב-4 במרץ אותה שנה, הושבע בוינטון כמושל במקומו, וכיהן בתפקיד עד 10 במאי, עת הושבע המושל החדש שנבחר ב-24 באפריל הנרי דיקרסון מקדניאל.
ג'יימס בוינטון נפטר בביתו שבגריפין ב-22 בדצמבר 1902. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר.
על שמו קרוי רחוב בעיר צ'יקמגואה שבג'ורג'יה.
ג'יימס לאסק אלקורן היה פוליטיקאי אמריקאי אשר כיהן כמושל מיסיסיפי וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיסיסיפי בתקופת השיקום.
הוא היה רפובליקני מתון וויגי לשעבר שנחשב ל־"scalawag" – כינוי דרומי לאדם לבן שתמך ברפובליקנים ובזכויות השחורים לאחר המלחמה.
אלקורן ניהל יריבות מרה עם הרפובליקני הרדיקלי אדלברט איימס, שניצח אותו בבחירות למשרת המושל בשנת 1873. אלקורן היה המושל הרפובליקני הנבחר הראשון של מיסיסיפי.
על אף שתמך באיחוד, שירת אלקורן שירת לזמן קצר כבריגדיר גנרל במיליציה של מיסיסיפי בצבא הקונפדרציה.
מבין אנשי הקונפדרציה לשעבר שהצטרפו למפלגה הרפובליקנית אחרי המלחמה, רק ג'יימס לונגסטריט החזיק בדרגה גבוהה ממנו.
אלקורן נולד ב-4 בנובמבר 1816 ליד גולקונדה שבטריטוריית אילינוי, לג'יימס אלקורן ולהאנה לאסק, ממשפחה ממוצא סקוטי־אירי.
הוא למד בקולג' קמברלנד בפרינסטון שבקנטקי, ובין השנים 1839–1844 שימש כסגן השריף של מחוז ליווינגסטון בקנטקי.
הוא הוסמך לעריכת דין בשנת 1838 ועסק במקצועו במשך שש שנים בעיר סיילם.
בשנת 1843 נבחר לבית הנבחרים של קנטקי, ובשנה שלאחר מכן עבר למיסיסיפי.
אלקורן פתח משרד עורכי דין במחוז קוהומה, ומעמדו הכלכלי עלה במהירות.
עד 1860 הוא היה מבעלי האדמות הגדולים באזור, החזיק כמעט מאה עבדים, ונכסיו הוערכו בכרבע מיליון דולר.
הוא כיהן בבית הנבחרים ובסנאט של מיסיסיפי בשנות ה־40 וה־50 והיה ממנהיגי המפלגה הוויגית במדינה.
הוא ייסד את מערכת הסכרים של הדלתא ונבחר לנשיא מועצת הסכרים.
במסגרת פעילותו המחוקקת דחף לבניית סוללות מגן מפני הצפות, ובשנת 1858 הוקמה מועצת סכרים חדשה ביוזמתו.
ב־1856 התמודד אלקורן על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית אך הפסיד בבחירות, וב־1857 סירב למועמדות לתפקיד המושל מטעם המפלגה הוויגית.
בשנת 1851 השתתף בכינוס המדיני המיוחד של מיסיסיפי, שהתכנס בעקבות ויכוח על פשרת 1850. הוא התנגד לקריאות לפרישה מן האיחוד, והתריע שהמדרון יוביל לחורבן הדרום.
הוא חזה את תבוסת הדרום במילים נבואיות על חיילים צפוניים שיצעדו בשדות הכותנה ועל שחרור העבדים.
עם זאת, בינואר 1861 הצטרף למחנה התומך בפרישה ונבחר לוועדה שכתבה את מסמך הפרישה הרשמי.
לאחר ההכרזה על הפרישה, מונה אלקורן כבריגדיר גנרל במיליציה של מיסיסיפי.
הוא שירת בעיקר בתפקידים מנהלתיים — גיוס חיילים ושמירה על מבצרים — אך לא קיבל דרגה רשמית בצבא הקונפדרציה מאת הנשיא ג'פרסון דייוויס בשל מחלוקות פוליטיות.
בהמשך נלקח בשבי בארקנסו ושוחרר בערבות, ושב למטעו.
ב־1863 נבחר שוב לבית המחוקקים של מיסיסיפי, שם ביקר בחריפות את הנשיא דייוויס.
במהלך המלחמה השקיע אלקורן הון עתק באספקת ציוד לחיילים.
חלק מנכסיו ניצל בזכות סחר בכותנה עם הצפון.
לאחר המלחמה נחשב לאחד מחמישים האנשים העשירים בדרום.
שניים מבניו מתו עקב השלכות המלחמה – האחד בהתאבדות והשני ממחלה לאחר שנשבה.
בשנת 1865 נבחר אלקורן לסנאט של ארצות הברית אך לא הותר לו לכהן משום שהיה מתומכי הקונפדרציה.
הוא תמך בזכות ההצבעה לעבדים המשוחררים ובתיקון ה־14 לחוקה.
אלקורן הפך למנהיג ה־"scalawags" – לבנים דרומיים שתמכו ברפובליקנים – ושיתף פעולה עם מהגרים צפוניים ("carpetbaggers") ועם שחורים חופשיים.
ב־1869 נבחר למושל מיסיסיפי, כשהוא מנצח את לואיס דנט, גיסו של הנשיא יוליסס ס.
כמודרניסט, הקים מערכת חינוך ציבורית לכלל האוכלוסייה ויסד מכללה ייעודית לשחורים – אוניברסיטת אלקורן סטייט.
עם זאת, הוא ספג ביקורת קשה מצד רפובליקנים רדיקליים על גישתו הפייסנית כלפי לבנים ותמיכתו בהפרדה גזעית בתחומים שונים.
בשנת 1871 התפטר מתפקידו כדי לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית, תפקיד בו כיהן עד 1877. בסנאט דגל בהסרת מגבלות על לבנים דרומיים לשעבר, התנגד לשילוב גזעי במוסדות ציבוריים, ולמס כותנה פדרלי שראה בו "שוד".
אף שהיה בעבר בעל עבדים, תיאר את העבדות כ"סרטן על גופה של האומה" והביע סיפוק על חורבנה.
"הדרום החדש" והיריבות עם איימס
אלקורן הסתכסך עם הסנאטור אדלברט איימס, ובבחירות למשרת המושל ב-1873 התמודדו השניים זה מול זה.
איימס, שנתמך על ידי השחורים והרדיקלים, ניצח בפער של כ־20 אלף קולות.
לאחר מכן פרש אלקורן מהפוליטיקה.
כאשר נבחר הסנאטור השחור השני בהיסטוריה, בלאנש ברוס, בשנת 1874, סירב אלקורן להציגו בפני הסנאט – מעשה שנתפס כעלבון גזעי.
בשנת 1875, במהלך ההתקוממות האלימה של הדמוקרטים נגד שלטון הרפובליקנים, הוביל אלקורן כוח לבן נגד רפובליקנים שחורים בעיירה פרייר'ס פוינט, תקרית שבסיומה נהרגו לפחות חמישה שחורים.
לאחר פרישתו עסק אלקורן בנושאי סכרים והשתתף בוועידת החוקה של מיסיסיפי בשנת 1890, שם תמך בסעיף שלילת זכות הבחירה לשחורים – מהלך שקיבע את עליונות הלבנים במדינה.
הוא נישא פעמיים: תחילה למרי סטיוארט מקנטקי (נפטרה ב־1849) ולאחר מכן לאמיליה וולטון גלובר מאלבמה.
בשנותיו האחרונות עסק בעריכת דין וחי באחוזתו "קן הנשר" שבמחוז קוהומה.
אלקורן נפטר ב-19 בדצמבר 1894 ונקבר בבית הקברות המשפחתי, ועל קברו הוצב פסל שהוזמן על ידו עוד בחייו.
ג'יימס אלי ווטסון היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם אינדיאנה, והיה השני שכיהן בתפקיד מנהיג הרוב בסנאט באופן רשמי.
ווטסון נולד ב-2 בנובמבר 1864 בווינצ'סטר שבאינדיאנה, כאחד משישה ילדים.
אביו היה עורך דין, חבר בית הנבחרים המדינתי מטעם המפלגה הרפובליקנית, ועורך-בעלים של עיתון מקומי, Winchester Herald.
בגיל 12 ליווה ווטסון את אביו לוועידה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית ב-1876.
ווטסון למד באוניברסיטת דה-פו בגרינקאסטל, אינדיאנה, והשלים את לימודיו ב-1886. לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1886 והצטרף למשרד עורכי הדין של אביו.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19, תמך ווטסון במועמדים רפובליקנים ועבר לרושוויל, אינדיאנה, ב-1893.
ב-1894 נבחר לייצג את מחוז הקונגרס הרביעי של אינדיאנה בבית הנבחרים של ארצות הברית (הקונגרס ה-54), והביס את המועמד הדמוקרטי , בין השאר בזכות ידיעת גרמנית – שפת רוב הבוחרים שלו.
הוא הפסיד להולמן ב-1896, אך נבחר שוב ב-1898 מטעם המחוז הקונגרס השישי של אינדיאנה והמשיך לכהן בקונגרסים ה-56 עד ה-60 (1899–1909).
ווטסון הפך לידו הימנית של יו"ר בית הנבחרים והיה תחת חסותו, קיבל את תפקיד המצליף ואיזן את המדיניות המפלגתית.
ווטסון היה ידוע כ"מספר סיפורים מרתק" ושחקן פוקר, וכך משך אליו חברים משני הצדדים.
ווטסון עזב את בית הנבחרים כדי להתמודד על משרת מושל אינדיאנה ב-1908. בהתנגדות לארגוני העבודה, הפסיד למועמד הדמוקרטי תומאס מרשל, סגן הנשיא בעתיד תחת וודרו וילסון.
לאחר מכן חזר לעסוק במשפטים ברושוויל, אך המשיך להשפיע על הפוליטיקה בוושינגטון.
ב-1916 נבחר לסנאט בהתמודדות מול ג'ון קרן הדמוקרטי.
ב-1929 הוגש נגדו תביעה בה נטען כי אילץ אדם לחתום על הצהרה ובה הכחשה על השתתפות בקו קלוקס קלאן.
ב-1932 הדמוקרטים זכו בבחירות והדיחו את ווטסון מהסנאט.
לאחר הבחירות, המשיך ווטסון לעסוק במשפטים ולשמור על השפעה בפוליטיקה של אינדיאנה.
הוא נודע כאיש רפובליקני משפיע במדינה.
ווטסון נפטר ב-29 ביולי 1948 בוושינגטון בגיל 83. טקס ההלוויה נערך על ידי הד"ר פרדריק בראון האריס, כומר הסנאט לשעבר.
הוא נקבר בבית הקברות Cedar Hill ב-Suitland, מרילנד.
ג'יימס ארמסטרונג היה שופט, פוליטיקאי, רופא ובעל עבדים אמריקאי.
ארמסטרונג נולד ב־29 באוגוסט 1748 בקרלייל שבפרובינציית פנסילבניה.
הוא היה בנו של בריגדיר גנרל וחבר הקונגרס הקונטיננטלי ג'ון ארמסטרונג ושל רעייתו רבקה (לבית ליון) ארמסטרונג (1719–1797).
אחותו הבכורה, רבקה ארמסטרונג, נישאה לג'יימס טרנר, ואחיו הצעיר היה ג'ון ארמסטרונג הבן, שלימים כיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית, שימש כשגריר ארצות הברית בצרפת וכסנאטור מטעם מדינת ניו יורק.
הוא התחנך באקדמיה של פילדלפיה וב־Nassau Hall (לימים הקולג' של ניו ג'רזי, וכיום אוניברסיטת פרינסטון).
את לימודי הרפואה למד בבית הספר לרפואה של ד"ר ג'ון מורגן בפילדלפיה, ובשנת 1769 סיים את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה.
לאחר סיום לימודיו ברפואה עבר לווינצ'סטר שבמחוז פרדריק, מושבת וירג'יניה, שם הקים מרפאה פרטית.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שירת כקצין רפואה, ולעיתים התבלבלו בינו לבין מספר אנשים אחרים בשם ג'יימס ארמסטרונג ששירתו במלחמה.
לאחר המלחמה שהה שלוש שנים באנגליה לשם העמקת לימודיו הרפואיים, ובשנת 1788 חזר לקרלייל.
לאחר מכן עבר למחוז מיפלין שבפנסילבניה, שם עסק ברפואה במשך שתים־עשרה שנים, ובמקביל מונה לשופט עמית.
בשנת 1789 נישא ארמסטרונג למרי סטיבנסון (1766–1813), בתו של בעל הקרקעות הגדול ויצרן הברזל ג'ורג' סטיבנסון, ששימש בעבר כסגן המודד הכללי, ואחותו של ד"ר ג'ורג' סטיבנסון, ששירת בהצטיינות בקרב ברנדיוויין.
בשנת 1792 נבחר כמועמד תומך הממשל לייצג את פנסילבניה בבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בקונגרס השלישי בשנים 1793–1795. לאחר כהונה אחת בקונגרס חזר בשנת 1796 לקרלייל והמשיך בעיסוקו כרופא.
באותה שנה נבחר לנאמן (חבר חבר הנאמנים) של קולג' דיקינסון.
ב־12 בספטמבר 1808 מונה לשופט עמית בבית המשפט של מחוז קמברלנד.
ארמסטרונג נפטר ב־6 במאי 1828 בקרלייל שבפנסילבניה, ונקבר בבית העלמין הישן של קרלייל.
ג'יימס ארצ'יבלד מריוות'ר היה שופט, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה.
דודו היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'יימס מריוות'ר.
מריוות'ר נולד סמוך לעיר וושינגטון שבג'ורג'יה ב־20 בספטמבר 1806, לג'יימס ולסוזנה האצ'ר מריוות'ר.
בשנת 1826 השלים את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'יה (UGA) שבאת'נס עם תואר ראשון (AB).
לאחר שלמד משפטים והוסמך ללשכת עורכי הדין של המדינה, עסק בעריכת דין בעיר איטונטון שבג'ורג'יה.
בנוסף, שימש קפטן ביחידת מתנדבים במהלך מלחמות הסמינול .
בשנים 1831–1836 ושוב בשנת 1838 כיהן בבית הנבחרים של ג'ורג'יה כנציג מחוז קלארק.
בשנים 1845–1849 שימש כשופט בבית המשפט העליון של מחוז איטונטון (אוקמולג'י).
בשנת 1840 נבחר מטעם המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־27, וכיהן קדנציה אחת מ־4 במרץ 1841 ועד 3 במרץ 1843. בשנת 1843 שב לבית הנבחרים של ג'ורג'יה לכהונה נוספת.
בשנת 1851 נבחר פעם נוספת לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, ובשנת 1852 כיהן כיושב ראש בית הנבחרים של המדינה.
מריוות'ר נשא לאישה את רבקה קרלטון מקיגני, ולזוג נולדו שמונה ילדים שהגיעו לבגרות.
מריוות'ר נפטר ב־18 באפריל 1852 בעיר איטונטון, ונקבר בבית הקברות יוניון בעיר.
ג'יימס ביוקנן הבן היה נשיאה ה-15 של ארצות הברית (1857 – 1861), סמוך לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
ייצג את פנסילבניה בבית הנבחרים ולאחר מכן בסנאט.
שירת כשגריר ברוסיה תחת הנשיא אנדרו ג'קסון, כמזכיר המדינה של ארצות הברית תחת הנשיא ג'יימס פולק, וכשגריר בבריטניה תחת הנשיא פרנקלין פירס.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1856, ניצח תחילה את פירס והפך למועמד המפלגה הדמוקרטית ואחר כך ניצח בבחירות עצמן את ג'ון פרימונט מהמפלגה הרפובליקנית ומילרד פילמור, מתנועת שאינם יודעים דבר.
מעט לאחר כניסתו לתפקיד, לחץ על בית המשפט העליון לכיוון החלטה שאיננה מתנגדת לעבדות בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד.
כמוכן, שיתף פעולה עם הדרום בניסיון להכניס את קנזס לאיחוד כמדינת עבדות.
כתוצאה מכך זכה להתנגדות מתנגדי העבדות, כאשר בנוסף לכך גם פרץ במדינה משבר כלכלי, עם תחילת כהונתו, "בהלת 1857".
ביוקנן נמנע מריצה לכהונה שנייה וב זכה המועמד הרפובליקני אברהם לינקולן, שהתחייב לאסור על העבדות בטריטוריות המערביות.
בתגובה, הכריזו שבע מדינות דרומיות על פרישתן מהאיחוד.
ביוקנן, שעדיין היה נשיא אותה עת, טרם כניסתו של ממשל לינקולן לתפקיד, טען שהפרישה אמנם לא חוקית, אבל יציאה למלחמה כדי למנוע אותה, גם היא לא חוקית.
חוסר יכולתו של ביוקנן להכריע בין תומכי העבדות ומתנגדיה ופרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית גרמו לכך שייחשב לנשיא הגרוע בתולדות ארצות הברית.
החלטתו לא לפעול כנגד מדינות הדרום הפורשות נחשבת לטעות הגדולה ביותר שנשיא עשה, אי פעם.
ג'יימס ביוקנן הבן נולד בבקתת עץ בפנסילבניה ב-23 באפריל 1791, לג'יימס ביוקנן האב (1761–1821), איש עסקים, חייל וחקלאי, ולאליזבת' ספיר, אישה מלומדת (1767–1833).
הוא היה אחד מבין אחד עשר אחים, והאח הבוגר ביותר שחי עד לגיל מבוגר.
מעט לאחר לידתו עברה המשפחה לחווה במרסרבורג, פנסילבניה.
אביו של ביוקנן הפך לאדם העשיר ביותר בעיירה, והשקיע בנדל"ן.
בית המשפחה הפך לבית מלון מאוחר יותר.
ביוקנן למד בבית הספר של הכפר, וב-1807 החל ללמוד במכללת דיקינסון.
אף על פי שכמעט סולק משם בשל התנהגות לא נאותה, הוא הצליח להישאר שם ולסיים בהצטיינות ב-19 בספטמבר 1809. מאוחר יותר באותה השנה, עבר ללנקסטר, שהייתה בירת פנסילבניה.
עורך הדין הבולט מהאזור, ג'יימס הופקינס, קיבל את ביוקנן כתלמידו.
לאחר בחינה בעל פה, הוסמך ביוקנן לעריכת דין ב-1812. עורכי דין אחרים עברו אל האריסברג לאחר שזאת הפכה לבירת פנסילבניה ב-1812, אולם ביוקנן נשאר בלנקסטר כל חייו.
מעמדו הכלכלי השתפר לאחר שהחל לעסוק בעריכת דין, וב-1821 הרוויח יותר מ-11,000 דולר (197,000 דולר כיום) בשנה.
ביוקנן עסק בכמה תיקים, והצליח למנוע את פיטוריו של השופט של מדינת פנסילבניה, וולטר פרנקלין.
הקריירה הפוליטית של ביוקנן החלה בבית הנבחרים של פנסילבניה (1814–1816), כחבר במפלגה הפדרליסטית.
המועצה המחוקקת נפגשה שלושה חודשים בשנה, וביוקנן הצליח להשיג הרבה לקוחות בזכות מעמדו כמחוקק.
כמו אביו, האמין ביוקנן במימון ממשלתי לשיפורים פנימיים, במכסים גבוהים ובבנק לאומי.
הוא ביקר את הנשיא הדמוקרטי-רפובליקני ג'יימס מדיסון במהלך מלחמת 1812. כשהבריטים פלשו אל מרילנד השכנה ב-1814, גויס ביוקנן כטוראי במיליציה של פנסילבניה, ביחידה של דרגונים, והגן על בולטימור.
ביוקנן הוא הנשיא היחיד עם ניסיון צבאי שלא שירת כקצין.
בתור פעיל בתנועת הבונים החופשיים, ניהל את הלשכה הגדולה של לנקסטר, והיה רב-בונה מחוזי בפנסילבניה.
ב-1820, המפלגה הפדרליסטית כבר לא הייתה קיימת במדינה, וביוקנן ניסה להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כ"רפובליקני פדרליסט".
במהלך כהונתו בקונגרס, הפך לתומך של אנדרו ג'קסון ותמך בזכויות המדינות.
לאחר הבחירות של 1824, עזר ביוקנן בארגון תומכי ג'קסון במפלגה הדמוקרטית, והפך לדמוקרט הבולט במדינת פנסילבניה.
בוושינגטון, התקרב לחברי קונגרס דרומיים רבים, כמו ויליאם רופוס קינג מאלבמה.
בניגוד לכך, ראה ביוקנן ברוב חברי הקונגרס מניו אינגלנד רדיקלים מסוכנים.
הוא התמנה לוועדה לענייני חקלאות בשנתו הראשונה בקונגרס, ולבסוף הפך ליושב ראש ועדת בית הנבחרים לענייני משפט.
הוא הוביל להדחתו של השופט ג'יימס פאק מבית המשפט המחוזי של מיזורי בטענה שפאק ניצל לרעה את מעמדו.
ביוקנן סירב לנסות להיבחר לכהונה שישית, וב-1830 חזר אל חייו הפרטיים.
לאחר היבחרו מחדש של ג'קסון ב-1832, הציע לביוקנן את תפקיד השגריר ברוסיה.
ביוקנן לא רצה לעזוב את המדינה אולם הסכים לקבל את המינוי.
הוא שירת כשגריר במשך שמונה עשר חודשים, במהלכם למד צרפתית, שהייתה הלינגואה פרנקה של הדיפלומטיה באותה התקופה, והגיע להסכם סחר ותעבורה ימית עם האימפריה הרוסית.
לאחר שחזר לארצות הברית, נבחר ביוקנן לסנאט בידי המועצה המחוקקת, כמחליפו של ויליאם וילקינס (שהחליף את ביוקנן כשגריר ברוסיה).
ביוקנן נבחר מחדש ב-1836 וב-1842. הוא היה דמוקרט ותומך של ג'קסון, והתנגד לחידוש הזיכיון של הבנק השני של ארצות הברית.
הוא התנגד לגינויו של ג'קסון בידי הקונגרס בגלל ביטולו של הבנק.
ביוקנן התנגד גם ל"חוק סתימת הפיות", שמנע מעצומות נגד העבדות להגיע לקונגרס, בטענה שזכות המדינה להתערב בעבדות היא כמו זכותה לפגוע בזכות המחאה.
ביוקנן חשב שבעיית העבדות בארצות הברית הייתה נחלתן של המדינות, והוא טען שהתנועה לביטול העבדות מעוררת מתח בנושא.
הוא תמך בזכויות המדינות וגם ברעיון הייעוד הגלוי, והתנגד להסכמים שהעניקו שטח אל הממלכה המאוחדת.
ביוקנן תמך בסיפוחה של טקסס ושל אורגון.
לפני הוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1844, ניסה ביוקנן להיות חלופה לנשיא לשעבר, מרטין ואן ביורן, אולם לבסוף נבחר ג'יימס פולק להיות המועמד הדמוקרטי בבחירות.
פולק חלק עם ביוקנן השקפות רבות במדיניות החוץ, והוא הציע לביוקנן להתמנות לתפקיד מזכיר המדינה.
אף על פי שרצה לשרת בבית המשפט העליון, הסכים ביוקנן לשרת כמזכיר המדינה במהלך כהונתו של פולק.
פולק וביוקנן הכפילו את הטריטוריה האמריקנית בעזרת הסכם אורגון והסכם גואדלופה אידלגו.
במשא ומתן עם בריטניה על אורגון, הציע ביוקנן פשרה, אולם לאחר מכן דרש את סיפוח אורגון במלואה.
לבסוף הסכים ביוקנן להתפשר עם בריטניה בנוגע לגבול המדינה.
לאחר פרוץ מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, ייעץ ביוקנן לפולק לא לכבוש טריטוריה דרומית לריו גראנדה ולניו מקסיקו.
לקראת סוף המלחמה, תמך ביוקנן בכיבוש רחב יותר, ופולק חשד בו שדאגתו העיקרית היא להפוך לנשיא.
ביוקנן ניסה להיבחר להיות המועמד הדמוקרטי בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1848 (פולק הבטיח לכהן כהונה אחת בלבד), אולם המועמד שנבחר היה הסנאטור לואיס קאס ממישיגן.
לאחר תקופת פולק, וניצחונו ב-1848 של זאכרי טיילור, המועמד הוויגי לנשיאות, חזר ביוקנן לחייו הפרטיים.
הוא קנה בית בפרוורי לנקסטר, אירח כמה מבקרים והמשיך לעקוב אחרי הפוליטיקה.
ב-1852, נבחר להיות נשיא חבר הנאמנים במכללת פרנקלין ומרשל בלנקסטר, ושירת בתפקיד עד ל-1866. הוא ניסה להיבחר להיות המועמד הדמוקרטי בבחירות של 1852, ופרסם מכתב בו טען שהצעת וילמוט, שהייתה אמורה לאסור כל עבדות בשטחים שנכבשו ממקסיקו, הייתה פלגנית וקיצונית.
ביוקנן נודע בגלל תמיכתו בדרום.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1852, צירים דרומיים רבים תמכו בו אולם הוא לא הצליח להשיג שני שלישים מהקולות כדי להיבחר, ופרנקלין פירס נבחר להיות המועמד.
ביוקנן סירב להיות סגנו של פירס, וחברו, ויליאם קינג, נבחר במקום.
פירס ניצח בבחירות, וביוקנן הסכים להצעתו לכהן כשגריר בממלכה המאוחדת.
ביוקנן הפליג לאנגליה בקיץ 1853, ונשאר שם במשך שלוש שנים.
ב-1850, ארצות הברית ובריטניה חתמו על הסכם שקבע ששתיהן ישלטו בכל תעלה עתידית שתקשר בין האוקיינוסים האטלנטי והשקט במרכז אמריקה.
ביוקנן נפגש עם שר החוץ הבריטי בתקווה שהבריטים יעזבו את מרכז אמריקה.
בנוסף התמקד בניסיון לספח את קובה.
בהתעקשותו של פירס, נפגש ביוקנן עם השגריר בספרד והשגריר בצרפת באוסטנדה, בלגיה, וכתבו מזכר.
במזכר אוסטנדה הוצע לרכוש מספרד את קובה, שהייתה באמצע מהפכה וקרובה לפשיטת רגל, בתחושה שהאי נחוץ לארצות הברית כמו כל מדינותיה.
בניגוד לדעתו של ביוקנן, קבע המזכר שאם ספרד תסרב למכור את קובה, השגת קובה בכוח תהיה מוצדקת.
המזכר אמנם לא יושם, אולם הוא החליש את התמיכה בממשל פירס וברעיון הייעוד הגלוי.
העובדה שביוקנן שירת מחוץ למדינה הובילה לכך שהיה מנותק מהעימות במדינה לגבי חוק קנזס נברסקה, שפילג את האומה.
ביוקנן לא ניסה תחילה להיבחר לנשיאות, אולם בחר לרוץ בכוונה לא לפגוע בתומכיו.
הוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1856 נפגשה ביוני, וכתבה מצע שתאם להשקפותיו של ביוקנן, כולל תמיכה בחוק העבד הנמלט, חיסול כל תעמולה נגד העבדות, ושליטה במפרץ מקסיקו.
הנשיא פירס קיווה להיבחר מחדש, והסנאטור סטיבן דאגלס גם הוא נחשב למועמד חזק.
ביוקנן הוביל בסיבוב הראשון, וזכה לתמיכת סנאטורים חזקים כתומאס בייארד, שטענו שהיה מנהיג מנוסה שיוכל למשוך תומכים מהצפון ומהדרום.
ביוקנן נבחר לאחר שבעה עשר סיבובי הצבעה, ולסגנו נבחר ג'ון ברקינרידג' מקנטקי.
ביוקנן התמודד מול שני מועמדים במערכת הבחירות: הנשיא הוויגי לשעבר מילרד פילמור ניסה להיבחר מטעם המפלגה האמריקנית (תנועת "שאינם יודעים דבר", ואילו ג'ון פרימונט נבחר להיות המועמד מטעם המפלגה הרפובליקנית.
כנהוג באותה התקופה, לא ערך ביוקנן מסע בחירות אלא כתב מכתבים והתחייב לשמור על המצע הדמוקרטי.
בבחירות, ניצח בכל מדינות העבדות פרט למרילנד, וגם בחמש מדינות חופשיות, כולל במדינתו, פנסילבניה.
הוא השיג 45% מהקולות, וזכה ברוב האלקטורים, 174, לעומת 114 לפרימונט ושמונה בלבד לפילמור.
ביוקנן הוא הנשיא היחיד מפנסילבניה.
בנאום ניצחונו, תקף ביוקנן את הרפובליקנים וטען שהם מפלגה מסוכנת ואזורית, שתקפה את הדרום.
ביוקנן התחייב שהממשל שלו יחסל את המתיחות האזורית ויחזיר את ההרמוניה לאיחוד.
לאחר היבחרו לנשיא, ובעקבות השסע הפנימי בארצות הברית של לפני מלחמת האזרחים, החליט ביוקנן להרגיע את הרוחות על ידי איוש משרות בנציגים משני הצדדים, וניסיון לשכנע את העם לקבל את הפרשנות של בית המשפט העליון לחוקת ארצות הברית.
בית המשפט דן באותה תקופה בלגיטימיות של העבדות ובאפשרות הגבלתה, ושני שופטים רמזו לביוקנן מה היא הפסיקה הצפויה.
ביוקנן הושבע לנשיאות ב-4 במרץ 1857, באגף המזרחי של הקפיטול.
רוג'ר טוני, שהיה אז נשיא בית המשפט העליון, השביע אותו.
היה זה טקס ההשבעה הראשון שצולם.
בנאום כניסתו לתפקיד, התחייב ביוקנן לכהן רק כהונה אחת.
הוא מילא את הבטחתו ותמך בסגנו, ג'ון ברקינרידג', בבחירות הבאות.
הוא ביקר את המחלוקת בנושא העבדות ועל מעמדה של העבדות בטריטוריות.
הוא טען שלקונגרס אין זכות להתערב במעמדה של העבדות, ובנוסף טען שעל הממשלה להבטיח את חופש הביטוי.
לטענתו, על תושבי הטריטוריות להיות חופשיים משיקולים זרים ולבחור בגורלם לעצמם, כשהם כפופים רק לחוקה.
ביוקנן דרש להסדיר את נושא העבדים הנמלטים ולהגן על זכויות בעלי העבדים בכל המדינה.
הוא טען שפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, כשיפורסם, יפתור את הבעיה.
למען האמת, ביוקנן ידע על הפסיקה הצפויה, ואף לקח חלק בניסוחה.
לקראת נאום ההשבעה שלו, ביקש ביוקנן להימנע מהמלחמות הפנימיות מתקופתו של אנדרו ג'קסון וליצור קבינט הרמוני.
ביוקנן רצה להיות המוביל, ובחר אנשים שהסכימו עם דעתו.
הוא ציפה להתעסק בעיקר, ולהכתיב, את מדיניות החוץ האמריקנית, ומינה את לואיס קאס המזדקן לתפקיד מזכיר המדינה.
ביוקנן וסגנו של קאס, ג'ון אפלטון, היו אלו שהובילו את מדיניות החוץ.
ביוקנן בחר בארבעה דרומיים ובשלושה צפוניים לקבינט, ביניהם היה אייזיק טוי, מזכיר הצי, שנחשב לתומך בדרומיים.
פרט למינויו של קאס הזקן, רק התובע הכללי ג'רמיה בלאק לא נחשב לתומך בדרומיים, אולם הוא התנגד לתנועה לביטול העבדות.
מינוי הדרומיים ותומכי הדרום גרם לכעס רב בצפון, והעובדה שביוקנן לא מינה תומכים בסטיבן דאגלס גרמה לפילוג מפלגתי.
ביוקנן היה חייב לדאגלס על כך שדאגלס פרש מניסיון ההתמודדות בוועידה של 1856, אולם לא חיבב את דאגלס וניסה לצמצם את השפעתו.
מחוץ לקבינט, הותיר ביוקנן מינויים רבים של פירס, אולם פיטר צפוניים שתמכו בדאגלס.
ברקינרידג', סגן הנשיא, לא שיחק תפקיד בממשל.
ביוקנן מינה שופט אחד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, ניית'ן קליפורד, לאחר התפטרותו של בנג'מין קרטיס, שסירב לפסק הדין של דרד סקוט.
קליפורד שירת בבית המשפט עד ל-1881, וב-1872 היה הוותיק מבין השופטים.
ביוקנן מינה שבעה שופטים מחוזיים אחרים, ושניים לבית המשפט לתביעות קטנות.
לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, התפתח ויכוח לגבי מעמדה של העבדות בטריטוריות המערביות.
התנועה לביטול העבדות עדיין לא הייתה חזקה מספיק, אולם צפוניים רבים החלו לראות בעבדות פגם מוסרי והתנגדו להרחבתה אל הטריטוריות.
דרומיים רבים נפגעו בגלל ההתקפה על העבדות וחששו שאיסור על עבדות בטריטוריות יוביל לאיסור על עבדות בדרום.
פשרת 1850 פתרה את הנושא באופן זמני, אולם כל הפרה צפונית של חוק העבד הנמלט (שהיה חלק מהפשרה) העלה את המתח בדרום.
ב-1852 פורסם הרומן אוהל הדוד תום, שגרם למחלוקת.
ב-1854, חוק קנזס נברסקה ביטל את פשרת מיזורי שהגבילה את העבדות לתחום שהיה דרומית מקו הרוחב '36°30, וקבע שכל מדינה חדשה תכריע בעצמה על העבדות בתחומה בעזרת משאל.
החוק לא היה אהוד בצפון, כיוון שיכול היה לגרום לעבדות בכל הטריטוריות ולגרום לכך שמדינות עבדות יצוצו מצפון לקו הרוחב '36°30. המפלגה הוויגית חוסלה בתחילת שנות החמישים, והמפלגה הרפובליקנית נוסדה.
היא הכילה צפוניים שהתנגדו להרחבת העבדות לטריטוריות.
מעטים מתוכם רצו לבטל את העבדות, אולם הדרום ראה במפלגה הרפובליקנית איום, והרפובליקנים לא ניסו למשוך מצביעים בדרום, תמכו במכסי מגן ובמימון ממשלתי לשיפורים פנימיים.
עם כניסתו לתפקיד, קיווה ביוקנן שהמתיחות בנוגע לעבדות תסתיים, וקיווה לחסל את הרפובליקנים.
הנושא החשוב ביותר היה מעמד העבדות בטריטוריה, והאם עקרון ריבונות העם אמר שהמועצות המחוקקות יוכלו למנוע כניסת עבדים לתחומן.
מאחר שההכרעה בבית המשפט העליון התקרבה, ראה בכך ביוקנן הזדמנות לפתור את הבעיה, והתערב בהליך קבלת ההחלטות לפני השבעתו.
מלבד הבטחתו לא לרוץ לכהונה שנייה, הכריז ביוקנן בהשבעתו כי שאלת העבדות בטריטוריות היא "לשמחתנו, בעלת משמעות מעשית מזערית" וכי בית המשפט העליון יישב דילמה זו ב"מהירות וביעילות".
הוא הכריז שכשתהיה החלטה בנוגע לכך, הוא יהיה מחויב אליה.
יומיים לאחר מכן פסק השופט רוג'ר ב.
טאני בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, שאין בכוח הקונגרס לאסור על עבדות בטריטוריה של ארצות הברית, ובכך למעשה קיבל את העמדה הפוליטית-חוקתית של מדינות הדרום.
פסיקה זו גרמה זעם במדינות הצפון.
בינואר 1857, הנשיא הנבחר לחברו, שופט בית המשפט העליון ג'ון קטרון, ושאל האם המשפט יוכרע לפני השבעתו של הנשיא במרץ, וביקש הכרעה רחבה בנושא.
ביוקנן קיווה כי הכרעת השופטים תסיים את המחלוקת הפוליטית במדינה בשאלת העבדות.
קטרון, שהיה מטנסי, כתב לביוקנן ב-10 בפברואר שהרוב הדרומי בבית המשפט יכריע נגד סקוט, וללא תמיכה מהצפון, בית המשפט עדיין יפרסם את פסק הדין.
ביוקנן גם לחץ על השופט גרייר (שופט מפנסילבניה, מדינתו של ביוקנן) לתמוך בשופטים הדרומיים ולקבוע כי סקוט הוא עבד, כדי ליצור מראית עין שההחלטה ניתנה משיקולים שאינם מדינתיים – אלא משיקולים משפטיים בלבד.
תכתובות אלה בין הרשות המבצעת והרשות השופטת, בהן רשות אחת מנסה להשפיע על השנייה, הן כיום בלתי חוקיות.
ביוקנן קיווה שפסק הדין יאפשר לו להתעסק בנושאים אחרים, כסיפוח קובה ורכישת שטחים ממקסיקו.
לבסוף החליט גרייר להיענות לבקשת ביוקנן ולתמוך בפסק הדין.
פשרת מיזורי הוכרזה כבלתי חוקתית.
הרפובליקנים הפיצו שמועות על מעורבותו של ביוקנן, שהוצתה לאחר שהתלחש עם השופט רוג'ר טאני בהשבעתו, ואברהם לינקולן, בנאומו "בית מפולג", גינה את ביוקנן, השופטים, סטיבן דאגלס ופרנקלין פירס.
הוא טען שהם תומכים במתן כוח לבעלי העבדים, ובאוליגרכיה שתסיר כל מגבלה חוקית על עבדות.
ביוקנן לא הצליח לפגוע ברפובליקנים אלא רק ללכד אותם יותר נגדו, ותמיכתו בפסק הדין גרמה להתנגדות צפונית כלפיו.
בהלת 1857 החלה בקיץ של אותה השנה, בעיקר בגלל יבוא יתר מאירופה שחיסל את יתרות המטבע של המדינה, בניית מסילות רכבת אגרסיבית, וספקולציות רבות לגבי קרקעות במערב.
הבנקים במדינה נתנו יותר מדי אשראי, כשבעה דולרים על כל דולר מכסף או מזהב.
הרפובליקנים טענו שהקונגרס אשם בכך כי הפחית את מכסי המגן.
ארבע מאות בנקים וחמשת אלפים עסקים קרסו.
הדרום, שהיה מבוסס על חקלאות, נפגע פחות מהצפון התעשייתי, שהוכה באבטלה.
בהודעתו הראשונה לקונגרס, טען ביוקנן שיש לבצע רפורמה בכלכלה ולא צעדים להקלת המשבר.
הממשלה תשלם את חובותיה ביתרות המטבע שלה, ולא תוסיף עוד מיזמי בנייה.
הוא ביקש מהמדינות להגביל את הבנקים במתן אשראי עד פי שלושה לכל דולר, ואסר על שימוש באיגרות חוב של המדינה כביטחונות.
הכלכלה התאוששה לבסוף ב-1859, אולם אמריקנים רבים נפגעו מהשפל, והצפון האשים את הדרום במשבר.
הדרומיים וביוקנן האשימו את הספקולנטים מהצפון במשבר.
כשביוקנן עזב את תפקידו, הגירעון של הממשלה היה 17 מיליון דולרים, יותר מאשר שהיה כשנכנס לתפקידו.
במהלך 1858 ו-1859, התווכח הקונגרס בנוגע למכסי מגן והשקעה בבניית תשתיות.
הדרומיים והמערביים הצליחו לשמור על מכסים נמוכים במהלך כהונת ביוקנן.
רבים בקונגרס דרשו סלילת מסילת רכבת טרנסקונטיננטלית, אולם הדרומיים וחברי הקונגרס מניו אינגלנד עצרו את החקיקה.
בנוסף, הטיל ביוקנן וטו על חוק לחכירת אדמות, שהיה אמור להעניק 160 אקרים מאדמות הציבור למתיישבים שישהו בטריטוריות במשך חמש שנים, ולחוק להקמת אוניברסיטה על קרקע ציבורית.
הוא הטיל וטו על חוקים להריסת שרטונים באזור אגם סנט קלייר, בטענה שכל הפעולות הללו אינן בסמכות הממשלה לפי החוקה.
לאחר פרישת מדינות הדרום, העביר הקונגרס מכס במרץ 1861, והעלה את המחירים.
לפני שביוקנן נכנס לתפקידו, התיישבו מורמונים ביוטה.
המורמונים התנגדו למעורבות ממשלתית בחייהם, ומנהיגם, בריגהם יאנג, מנע מאנשים מבחוץ להתיישב בסולט לייק סיטי.
בספטמבר 1857, המיליציה של הטריטוריה השתתפה בטבח מאונטיין מדוז, מול אנשי ארקנסו שניסו להגיע לקליפורניה.
ביוקנן גם התנגד לפוליגמיה של יאנג.
במרץ 1857, נמסרו לביוקנן דיווחים משופטים בטריטורית יוטה שהמורמונים מתכננים מרד.
הוא ידע שממשל פירס סירב לצרף את יוטה כמדינה ושהמורמונים חששו בנוגע לאובדן זכות הקניין שלהם.
ביוקנן האמין לשמועות ושלח את הצבא בנובמבר כדי להחליף את יאנג.
רבים פקפקו בפעולותיו של ביוקנן נוכח הדיווחים העמומים.
בנוסף, ממשל פירס ניתק את הדואר ליוטה, וכך יאנג לא ידע שעומדים להחליף אותו.
יאנג השמיד רכוש צבאי, וביוקנן החליט לשלוח שליח כדי להרגיע את המצב.
לאחר מכן העניק ביוקנן חנינה לכל מי שהבטיח לכבד את סמכות הממשלה והוציא את הצבא משם.
אף על פי שיאנג המשיך להטיף לפוליגמיה, הוא קיבל את הסמכות הממשלתית.
לאחר העברת חוק קנזס נברסקה ב-1854, נוצרו שתי ממשלות מתחרות בטריטוריית קנזס.
המתיישבים מתנגדי העבדות ארגנו ממשלה בטופיקה, ואילו המתיישבים שתמכו בעבדות קבעו את מקום ממשלתם בלקומפטון.
כדי שקנזס תתקבל כמדינה, היה צורך להגיש חוקה לקונגרס, שרוב תושביה יאשרו.
תחת הנשיא פירס, סדרת עימותים אלימים, בשם "קנזס המדממת", התרחשו כשתומכי שתי הממשלות נלחמו.
המצב בקנזס גרם לחרדה במדינה, והיו אנשים בג'ורג'יה ובמיסיסיפי שתמכו בפרישה מהאיחוד אם קנזס תצורף כמדינה חופשית.
לביוקנן לא היה אכפת בנוגע למעמד העבדות במדינה, אולם הוא רצה שקנזס תצטרף לאיחוד במהירות האפשרית, כיוון שסבר שהיא תתמוך בדמוקרטים.
במקום לנסות להקים ממשלה מאוחדת אחת, בחר ביוקנן לתמוך בממשלה בלקומפטון.
עם כניסתו לתפקיד, החליט ביוקנן למנות את רוברט ווקר לתפקיד מושל הטריטוריה במקום ג'ון גרי, כדי להרגיע את המצב ולאשר את החוקה.
ווקר, שהיה ממיסיסיפי שתמכה בעבדות, נחשב לאדם שיוכל לעזור למתיישבים תומכי העבדות להשיג אישור לחוקה החדשה.
ביוקנן הבטיח לווקר שהצלחה בקנזס תאפשר לו להיבחר לנשיאות ב-1860. ביוקנן הבטיח שמשאל העם על החוקה יהיה הוגן וחופשי.
מעט לאחר שהגיע לקנזס, טען ווקר שהאקלים בקנזס גורם לכך שלא תתאים לעבדות, והכעיס את תומכי העבדות.
באוקטובר 1857, ארגנה הממשלה בלקומפטון בחירות בטריטוריה, שהובילו לחוקה שתמכה בעבדות, אף על פי שווקר גילה שהיו זיופים בכמה מחוזות.
הוועידה ניסחה חוקה שתמכה בעבדות, ובמקום להסתכן במשאל עם, שלחה אותה ישירות לביוקנן.
אף על פי שרצה לצרף את קנזס לאיחוד, אפילו ביוקנן לא יכול היה לאשר את כניסתה ללא משאל עם בנוגע לחוקה.
ממשלת לקומפטון הבטיחה לערוך משאל עם מוגבל שבו השאלה לא תהיה בנוגע לחוקה, אלא בנוגע לשאלת העבדות במדינה החדשה.
הממשלה מטופיקה החרימה את משאל העם בדצמבר 1857, ואלו שכן הצביעו תמכו בעבדות.
כעבור חודש, ממשלת טופיקה ערכה משאל עם משלה, בו נדחתה חוקת לקומפטון.
למרות מחאות ווקר ושני מושלים לשעבר מקנזס, החליט ביוקנן לקבל את חוקת לקומפטון.
בדצמבר 1857, הוא נפגש עם סטיבן דאגלס, ראש הוועידה בסנאט לענייני טריטוריות, ומנהיג הפלג הצפוני של המפלגה, ודרש שכל הדמוקרטים יתמכו בממשל ביוקנן ויתמכו בצירוף קנזס עם חוקת לקומפטון.
דאגלס, שהיה צריך להיבחר מחדש לסנאט ב-1858 וכעס על הזיופים, התנגד לביוקנן ולחוקה.
ב-2 בפברואר, העביר ביוקנן את החוקה לקונגרס.
בנוסף התנגד ל"ממשלה המהפכנית" בטופיקה, והשווה ביניהם לבין המורמונים.
במסגרת ניסיונות הפשרה שלו, הטיל ביוקנן את מלוא כובד משקלו בעד צירוף קנזס לאיחוד כ"מדינת עבדות".
הוא הציע מינויים פוליטיים ואפילו כסף בתמורה לתמיכה בעניין.
הסנאט אישר את החוקה במרץ, אולם שילוב בין תנועת "שאינם יודעים דבר", הרפובליקנים והדמוקרטים הצפוניים עצר את החוקה בבית הנבחרים.
במקום לקבל את תבוסתו, הסכים ביוקנן לחקיקה שתעניק לקנזס אדמות ציבור רבות ומעמד מידי של מדינה בתמורה לקבלת החוקה.
למרות התנגדותו של דאגלס, שני בתי הקונגרס אישרו את החוק.
באוגוסט 1858, דחתה קנזס במשאל עם את חוקת לקומפטון.
הדרומיים זעמו על כך, וטענו שדאגלס הוביל קונספירציה צפונית נגד החוקה, ואילו צפוניים רבים ראו בביוקנן כלי של הדרום.
הקרב על קנזס הפך לקרב על השליטה במפלגה הדמוקרטית.
בצד אחד היו ביוקנן, הדרומיים, והצפוניים שתמכו בדרום.
בצד השני היו דאגלס, רוב הדמוקרטים הצפוניים וכמה דרומיים.
תומכי דאגלס תמכו בעיקרון ריבונות העם, ואילו ביוקנן התעקש שהדמוקרטים יכבדו את ההחלטה בפסק דין דרד סקוט, ולמנוע מעורבות ממשלתית בעבדות בטריטוריות.
המאבק נמשך עד סוף נשיאותו של ביוקנן.
ביוקנן פיטר את תומכי דאגלס ממשרות ציבוריות באילינוי ובוושינגטון, ומינה את נאמניו במקום.
כהונתו של דאגלס בסנאט הסתיימה ב-1859, והמועצה המחוקקת של אילינוי התכנסה ב-1858 כדי לבחור בו מחדש.
הבחירות לסנאט הושפעו מתוצאות הבחירות למועצה המחוקקת, שהתפרסמו בזכות עימותי לינקולן-דאגלס.
ביוקנן, שעבד קשה כדי לשלוט באילינוי, הריץ מועמדים למועצה כדי שיתחרו במועמדים מטעם הרפובליקנים ומטעם דאגלס.
דבר זה יכול היה לעזור לרפובליקנים לנצח ולחסל את דאגלס.
למרות הפיצול ונאומיו של אברהם לינקולן, שהתנגדו לעבדות (אבל לא קראו לביטולה), תומכי דאגלס ניצחו והוא נבחר שוב לסנאט.
כחלק ממסע הבחירות שלו, קבע דאגלס את "דוקטרינת פריפורט", שאמרה שלטענתו, למועצות המחוקקות בטריטוריה יש את הזכות לאסור על עבדות בתחומן למרות פסק דין דרד סקוט, כיוון שהם יכולים לסרב להכיר בעבדות כקניין.
תומכיו של דאגלס השתלטו על הצפון, מלבד פנסילבניה שנותרה נאמנה לביוקנן.
כעת נותרו לביוקנן רק התומכים מהדרום.
דוקטרינת פריפורט פגעה בדאגלס בדרום, והחמירה את מצבו לאחר שסירב לתמוך בחוקת לקומפטון.
המחלוקות בין הדמוקרטים הצפוניים לדרומיים הובילה לניצחון רפובליקני בבחירות לבית הנבחרים ב-1858. הסנאטור הרפובליקני ויליאם סיוארד טען שהמאבק בין הרפובליקנים והדמוקרטים הוא מאבק בלתי נמנע בין תומכי העבדות ותומכי החופש.
אמנם סיוארד חזר בו מהר, ומעט צפוניים רצו לבטל את העבדות בכל הדרום, אולם הצהרתו והניצחון הרפובליקני גרם לרבים בדרום להאמין שבחירה בנשיא רפובליקני תגרום לביטול העבדות.
ההפסדים סיפקו תחמושת למתנגדים הצפוניים לממשל ביוקנן, והרפובליקנים הצליחו לחסום את רוב החקיקה של ביוקנן בחצי השני של כהונתו.
לאחר הבחירות ב-1858, החליטו הרדיקלים הדרומיים, בהנהגת הסנאטור ג'פרסון דייוויס ממיסיסיפי, להעביר חוקי עבדות שיגנו על העבדות בטריטוריות וימנעו החלטה עממית בנושא העבדות כפי שרצה דאגלס.
בפברואר 1859, כשהוויכוח בנושא החל, הכריזו דייוויס ודרומיים אחרי שיעזבו את המפלגה אם המצע ב-1860 יתמוך בריבונות העם, ואילו דאגלס ותומכיו טענו שיעזבו את המפלגה אם תתמוך בחוקי העבדות.
הקונגרס התפזר ב-4 במרץ ללא העברת חוקי עבדות.
למרות העימותים בנוגע לעבדות בטריטוריה, לאחר שנושא קנזס ירד מעל סדר היום, הדרומיים שתמכו באיחוד נותרו כוח חזק, ואילו הרפובליקנים דאגו בנוגע להתעוררות דמוקרטית בצפון.
באוקטובר 1859, הוביל מתנגד העבדות ג'ון בראון פשיטה על מחסן נשק בהארפר'ס פֵרִי, וירג'יניה, בתקווה לעורר מרד עבדים.
תוכניתו נכשלה, ורוב עמיתיו נהרגו או נלכדו.
המנהיגים הרפובליקניים הכחישו כל קשר לבראון, שהוצא להורג בדצמבר 1859 בידי מדינת וירג'יניה.
אף על פי שמנהיגים מעטים בצפון אישרו את פעולותיו של בראון, הדרומיים כעסו, והאשימו מנהיגים רפובליקניים כסיוארד באחריות על הפשיטה.
בהודעתו לקונגרס בדצמבר 1859, ביקר ביוקנן את הפשיטה וטען שהייתה חלק ממלחמה פתוחה שהצפון יזם כדי לבטל את העבדות בדרום, וקרא לחקיקת חוקי עבדות ממשלתיים.
סדרת שימועים בסנאט ניקתה את הרפובליקנים מכל אחריות לנושא, אולם הדרומיים המשיכו לחשוד ברפובליקנים.
ביוקנן נכנס לתפקידו עם מדיניות חוץ שאפתנית, שהתמקדה בהשגת הגמוניה במרכז אמריקה על חשבון בריטניה.
הוא קיווה להגיע להסכמים חדשים שלא יגבילו את ההשפעה האמריקנית באזור.
הוא גם רצה ליצור שטחי חסות אמריקניים בצ'יוואווה ובסונורה, והחשוב מכל, לרכוש את קובה מספרד.
לאחר משא ומתן ארוך מול הבריטים, הצליח לשכנע אותם למסור את איי ביי להונדורס ואת חוף מוסקיטו לניקרגואה.
למרות זאת, בית הנבחרים חסם את רצונו להשיג השפעה בקובה ובמקסיקו.
ביוקנן שקל לקנות את אלסקה מהאימפריה הרוסית, כמושבה למתיישבים מורמונים, אולם לא הצליח להסכים על מחיר עם הרוסים.
בסין, אף על פי שלא היה מעורב במלחמת האופיום השנייה, הצליח להשיג לארצות הברית עמדות סחר בחוזה טיינג'ין.
ב-1858, ציווה על מסע ימי לפרגוואי, כדי להעניש אותה על כך שירתה על ספינה אמריקנית.
לבסוף התנצלה פרגוואי ושילמה על הספינה.
במרץ 1860, הקים בית הנבחרים את ועדת קובוד, כדי לחקור מקרי שוחד וקניית קולות בידי הממשל.
הוועדה, שכללה שלושה רפובליקנים ושני דמוקרטים, הואשמה בחוסר ענייניות פוליטית בידי תומכי ביוקנן.
הדמוקרטים שמונו היו ממתנגדי ביוקנן.
בנוסף, יושב ראש הוועדה, חבר הקונגרס הרפובליקני ג'ון קובוד, הואשם בטינה כלפי ביוקנן: הנשיא הטיל וטו על חוק למעל הענקת שטחי ציבור למכללות חקלאיות, שהיה אמור לסייע לחברת הרכבות של קובוד.
הוועדה לא הצליחה לבסס אישומים כנגד ביוקנן, אולם הדו"ח שלה מ-17 ביוני חשף שחיתות וניצול כוח לרעה בקרב חברי הקבינט, והאשמות (ללא ראיות שיכלו להוביל להדחה) מצד הרפובליקנים שביוקנן ניסה לשחד חברי קונגרס כדי שיתמכו בצירוף קנזס לאיחוד.
הדו"ח הדמוקרטי שפורסם בנפרד טען שאין מספיק ראיות, אולם שהאישומים קיימים.
אחד מהנציגים הדמוקרטים טען שהסכים עם הדו"ח הרפובליקני אולם לא חתם עליו.
ביוקנן טען שעבר את המשבר הזה ללא שום רבב.
למרות זאת, הרפובליקנים פרסמו עותקים מהדו"ח במסע הבחירות שלהם לנשיאות.
הוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1860 התכנסה באפריל 1860 בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
ביוקנן מילא את הבטחתו לכהן רק כהונה אחת, אולם חברי ממשלו חיפשו יורש שימשיך את מדיניותו.
לאחר הבחירות ב-1858, סטיבן דאגלס היה המנהיג האהוד של הדמוקרטים הצפוניים, אולם רוב הדרום וביוקנן הסתייגו מעמדתו על העבדות בטריטוריות.
אחרי מריבה גדולה, הוועדה אישרה מצע שתמך בעיקרון ריבונות העם והתנגד לחוקי עבדות.
שבעה נציגים ממדינות דרומיות פרשו מהוועידה בתגובה למצע.
יושב ראש הוועדה, שהיה מנאמניו של ביוקנן, קבע שהמועמד שייבחר יצטרך להשיג רוב של שני שלישים מהצירים, כולל צירי הדרום הפורשים.
המשמעות הייתה שהמועמד יצטרך לזכות בחמש שישיות מהצירים שהיו בוועידה.
לאחר חמישים ושבעה סיבובים בהם הוביל דאגלס, הוועידה התפזרה עם תוכניות להיפגש שוב ביוני בבולטימור, מרילנד.
בוועידה החדשה, רוב הצירים הדרומיים, וכמה צפוניים שתמכו בביוקנן, עזבו את הוועידה לאחר שהוועידה סירבה לקבל את הצירים הנוטשים.
הצירים שנותרו תמכו בדאגלס לנשיאות.
דאגלס העדיף את אלכסנדר סטיבנס כסגנו, אולם החליט שהצירים הדרומיים שנותרו יבחרו בסגנו, והם בחרו בסנאטור מאלבמה, בנג'מין פיצפטריק.
פיצפטריק סירב לכך, והמושל הרשל ג'ונסון מג'ורג'יה הסכים לקבל את המועמדות.
הצירים הפורשים נפגשו גם הם בבולטימור.
לאחר שהבטיח שלא האמין בכך שעל הדרום לפרוש אם הרפובליקנים ינצחו בבחירות, נבחר סגן הנשיא ברקינרידג' בסיבוב הראשון של הוועידה.
הסנאטור ג'וזף ליין מאורגון נבחר לסגנו.
ביוקנן והנשיא לשעבר פרנקלין פירס תמכו בברקינרידג' ובמצע שלו, שקרא להגנה ממשלתית על העבדות בטריטוריות.
כמה וויגים לשעבר שלא תמכו בברקינרידג' וברפובליקנים, ולא הצליחו להגיע להסכם עם דאגלס, ייסדו את מפלגת האיחוד החוקתי, ובחרה בג'ון בל כמועמדם הנשיאותי.
שמם רמז על המצע הישיר שלהם, שדרש להכיר אך ורק בחוקת ארצות הברית כמסמך המחייב של המדינה, באחדות המדינות ובאכיפת החוקים.
הם קיוו שבכך שלא יתמכו או יתנגדו לעבדות או להרחבתה, הנושא ירד מעל סדר היום.
הוועדה הרפובליקנית הלאומית של 1860 בחרה בלינקולן כמועמדה הנשיאותי בסיבוב השלישי, אף על פי שסיוארד הוביל בשני הסיבובים הראשונים.
לינקולן טען שיש להגביל את העבדות אך ורק אל הדרום, והבטיח שהרפובליקנים לא מתכננים לבטל את העבדות בדרום עצמו.
כשארבעה מועמדים התחרו, קיווה ביוקנן שאף מועמד לא יצליח להשיג רוב מבחינת האלקטורים ושהבחירות יוכרעו בבית הנבחרים.
כמו קודמיו הוויגים, סירב לינקולן לנהל מסע בחירות לאחר הוועידה והותיר זאת לאחרים במפלגתו.
בשתיקתו, לא הגיב לינקולן להאשמות הקיצוניים מהדרום שהוא רוצה לבטל את העבדות.
בקיץ וסתיו 1860, שקלו כמה מושלים דרומיים לפרוש מהאיחוד, וביוקנן לא פעל נגדם.
מצד שני, התמקד דאגלס במסע הבחירות שלו בתקיפת מתנגדי האיחוד, שדאג שינסו לבצע הפיכה לאחר שלינקולן ינצח.
ברקינרידג' ובל לא זכו לתמיכה צפונית, ולכן כדי להביס את לינקולן היה צריך שדאגלס ינצח בכמה מדינות צפוניות, אולם ביוקנן סירב לעזור לו.
לינקולן לא זכה לתמיכה בדרום, אולם התמיכה מהצפון הספיקה לצורך רוב בחבר האלקטורים.
ביוקנן היה הדמוקרט האחרון שנבחר לנשיאות עד ל-1884. אף על פי שלינקולן נבחר לנשיאות, הרפובליקנים לא השיגו רוב בבית הנבחרים או בסנאט, ובית המשפט העליון נותר זהה למה שהיה כשפסק בנושא דרד סקוט.
לעבדות בדרום לא הייתה סכנה מידית.
בתחילת אוקטובר, הזהיר וינפילד סקוט את ביוקנן שהיבחרו של לינקולן עלולה לגרום לפרישה של לפחות שבע מדינות מהאיחוד.
הוא המליץ לביוקנן לשלוח אל המדינות הללו צבא כדי להגן על הרכוש הפדרלי, אף על פי שהצבא היה במצב קשה באותו זמן.
הקונגרס סירב להקצות משאבים לצבא מאז 1857. ביוקנן לא סמך על סקוט, יריבו הפוליטי, והתעלם מהמלצותיו.
לאחר היבחרו של לינקולן, שקל ביוקנן לשלוח צבא אל המדינות, אולם מזכיר המלחמה שלו, ג'ון פלויד, שכנע אותו לא לבצע זאת.
בהודעה האחרונה שלו לקונגרס, ב-3 בדצמבר 1860, התייחס ביוקנן לאפשרות שמדינות הדרום יפרשו מהאיחוד בעקבות היבחרו של לינקולן.
בדבריו, תלה ביוקנן את המשבר בהתנגדות הצפון לעבדות.
הוא אמר שאין למדינות הדרום זכות חוקית לפרוש מן האיחוד, אך חששותיו מעימות אלים גרמו לו לקבוע גם כי לממשלה הפדרלית אין זכות חוקית למנוע זאת מהן, אולם שיש לו זכות להגן על רכוש ממשלתי.
הצעתו היחידה לפתור את המשבר הייתה תיקון חוקתי שיאשר את העבדות, את חוק העבד הנמלט ואת זכותם של תושבי המדינות לאשר את העבדות בתחומן.
הצפון זעם על תגובתו הרפה לפרישה, והדרום זעם על ביטול זכותו לפרוש מהאיחוד.
במהלך החודשים האחרונים של מושב הקונגרס, הוגשו יותר ממאתיים הצעות חוק בנוגע לעבדות.
רובן ניסו להגיע לפשרה ולמנוע עימות צבאי.
דייוויס הציע אחת שתגן על זכויות הרכוש בנושא העבדים.
כמה מחברי בית הנבחרים הציעו להקים ועדה לאומית שתטפל בנושא הפרישה, ותחלק את הרכוש הפדרלי ואת זכויות הניווט בנהר המיסיסיפי.
הסנאט הקים ועדה של שלושה עשר בניסיון לעצור את המשבר.
היו בה דמוקרטים צפוניים, דמוקרטים דרומיים ורפובליקנים.
ב-18 בדצמבר, הוצעו שישה תיקונים חוקתיים, פשרת קריטנדן.
הפשרה הייתה אמורה להגן על העבדות בטריטוריה מדרום לקו הרוחב '36°30, ולאסור עליה מצפון לקו הרוחב, כשהמדינות החדשות יחליטו על העבדות בתחומן.
על הקונגרס יהיה איסור לאסור על העבדות בכל מדינה או במחוז קולומביה, או להתערב בנושא סחר העבדים הפנימי.
ביוקנן תמך בהצעה, אולם הקיצוניים מהדרום סירבו לוותר על הגנה על העבדות בכל המדינה, ולינקולן סירב להיכנע לאיום הפרישה של הדרום.
בהנחיית לינקולן, רוב הרפובליקנים בוועדה דחו את הפשרה, שנדחתה עם שישה מתנגדים ושישה תומכים.
בעוד הקונגרס מנסה להגיע לפשרה שתהיה מקובלת על שני הצדדים, פרשה המדינה הדרומית הראשונה.
עבור דרומיים רבים, ניצחונו של לינקולן הפגין שהצפון סבר שהעבדות הייתה פשע מוסרי שעל הממשלה למגר.
קרוליינה הדרומית, שנחשבה למדינה הדרומית הקיצונית ביותר, פרשה מהאיחוד ב-20 בדצמבר 1860. כשהכריזה על פרישתה האשימה את הצפון בניסיון לקחת את הזכות להחליט על חלוקת משאבי המדינה, וטענה שהמפלגה הרפובליקנית רוצה להילחם בעבדות עד שזאת תבוטל סופית.
לאחר ההכרזה על פרישתה, שלחה קרוליינה הדרומית נציגים למדינות דרומיות אחרות.
ב-1 בפברואר 1861, פרשו שש מדינות נוספות.
ועידות במיסיסיפי, לואיזיאנה ופלורידה תמכו בהיפרדות מוחלטת, ואילו תומכי האיחוד באלבמה ובג'ורג'יה ניסו להילחם בהחלטות.
במשאל עם, שני שלישים מהטקסנים תמכו בפרישה, למרות התנגדות המנהיג הוותיק, סם יוסטון.
שמונה מדינות העבדות האחרות דחו את הפרישה, אף על פי שקרוליינה הצפונית, וירג'יניה, טנסי וארקנסו פרשו במהלך כהונתו של לינקולן.
כפי שסקוט חזה, הממשלות הפורשות החרימו את הרכוש הפדרלי בתחומן.
ביוקנן לא פעל לעצור זאת.
לאחר שניסה לשכנע את לינקולן להסכים לוועידה חוקתית או למשאל עם בנוגע לפשרה, החליט ביוקנן לשלוח הודעה מיוחדת לקונגרס, בתקווה שיאשר משאל עם או ינסה להגיע לפשרה אחרת.
הוא תמך בוועידת השלום ב-1861, הניסיון האחרון למנוע את המשבר, שהתכנסה ב-4 בפברואר 1861, בבירה.
הוועידה התכנסה במשך שלושה שבועות והציעה תיקון חוקתי שלא היה שונה מהפשרה.
הנושא המרכזי, העבדות בטריטוריות, טופל כשקו פשרת מיזורי הורחב אל חוף האוקיינוס השקט.
הוועידה השלימה את עבודתה כשנותרו רק כמה ימים לפני פיזור הקונגרס.
הסנאט דחה את ההצעה, עם עשרים ושמונה סנאטורים שהתנגדו לעומת שבעה שתמכו, וההצעה לא עלתה לדיון בבית הנבחרים.
ב-28 בפברואר 1861, אישר בית הנבחרים תיקון חוקתי לאישור העבדות עם תחום מצומצם יותר, תיקון קורווין.
הוא היה אמור להגן על העבדות בתחומי המדינות מניסיון התערבות של הקונגרס.
הסנאט אישר את התיקון ב-2 במרץ, אולם המועצות המחוקקות לא אישרו אותו.
הקונגרס לא קבע מועד אחרון לאשרור התיקון, שעדיין, מבחינה טכנית, טעון אישור.
כשכל הפשרות נדחו, וכשמדינות דרומיות פרשו, ביוקנן עסק בנושא המוצבים בדרום, בעיקר פורט סאמטר.
שני הצדדים הכירו בכך שפורט סאמטר ומוצבים אחרים בצ'ארלסטון יקבעו האם הדרום יפרוש בשקט או לא.