tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחלק הראשון של היומן, סוקר הרטום את התקופה מינואר 1940 עד 10 בספטמבר 1943, תחת השלטון הפאשיסטי והרדיפות האנטי-יהודיות עד לפלישת גרמניה.
בחלק השני, סוקר הרטום את התקופה מנובמבר 1943 ועד סוף פברואר 1944, ונוגע לחוויה של הרטום כפרטיזן.
יומן זה זכה להכרה באיטליה כאחד הטקסטים התיעודיים והספרותיים המתארים באופן המוצלח ביותר את רגשותיהם ומחשבותיהם של פרטיזנים באיטליה בזמן המלחמה.
היומן משמש דוגמה יוצאת דופן להשפעת הרדיפות הגזעניות של הנאצים והפאשיסטים על עולם הרוח היהודי-איטלקי.
הוא מצייר את דמותו של הפרטיזן הלוחם בנאצים, ומאפשר לקוראים הצצה לחיים הפרטיים של פרטיזנים רבים, ולא רק של הגיבור.
היומן חושף את ציפיותיהם, אכזבותיהם, צורכיהם הרגשיים, ואף המיניים של הפרטיזנים.
היומן פורסם חלקית לראשונה בשנת 1954 תחת הכותרת "שלושה חיים".
בשנת 1966, פורסמה מהדורה נוספת תחת הכותרת "עמנואל הרטום – יומנים", בעריכת אלואיזה רוונה ופאולה דה-בנדטי על ידי המכון המרכזי לדוקומנטציה יהודית בת זמננו (CDEC), מוסד התיעוד המרכזי של יהודי איטליה במילאנו.
ב-2008 יצאה מהדורה נוספת בעריכת גורי שוורץ, תחת הכותרת "יומנו של פרטיזן יהודי".
היומן כולל הקדמה ביוגרפית על חייו של הרטום.
בסיום המלחמה, ב-25 באפריל 1945, הוענקה להרטום לאחר מותו תעודת הוקרה מטעם הכוחות האנטי-פאשיסטיים על השתתפותו במאבק הצבאי נגד "אויבי האנושות והמולדת".
בטורינו, העיר בה גדל ולמד, נקרא רחוב על שמו.
ב-1984, במלאת 40 שנה לרציחתו, הוצבה אנדרטה לזכרו בפארק סאנגונה, בהשתתפות ותיקי הפרטיזנים, ואנשי הקהילה היהודית בעיר.
בית הספר היהודי בעיר נקרא על שמו, וכן ספרייה בבית הכנסת של הקהילה.
החל משנת 2011, מקיימת הקהילה היהודית בטורינו תהלוכה לזכרו של הרטום בתאריך רציחתו.
התהלוכה יוצאת מרציף 17 (Binario 17) של תחנת הרכבת המרכזית של טורינו, פורטה נואבה , ממנו נשלחו יהודי טורינו להשמדה, עוברת ברחובות העיר, מגיעה לבית הספר היהודי בעיר, ומסתיימת בכיכר "פרימו לוי" שלמרגלות בית הכנסת.
לאחר התהלוכה מתקיים טקס בו לוקחים חלק ראש עיריית טורינו, נשיא הקהילה היהודית, חברי הקהילות היהודיות בפיימונטה, ותלמידים ממספר בתי ספר בעיר.
בשנת 2012, הופק סרט תיעודי בשם "אמנואלה הרטום: עדות לחברה עתידית" (Emanuele Artom, a testament for a future society) על ידי פרצ'נסקו מומברטי על חייו של הרטום.
הסרט מבקש לתאר את מסעו האינטלקטואלי והפוליטי של הרטום דרך פעילות המחתרתית, ובעזרת יומנו, בו הוא תיאור דמויות עימן נפגש.
המספר בסרט מקריא ציטוטים מתוך היומן.
ציטוטים אלה מהווים עדות חיה לכוחות ההתנגדות האנטי-פאשיסטיים באיטליה לחברה של אחרי המלחמה.
אמנואיל קראליס הוא אתלט יווני, סגן אלוף עולם (טוקיו 2025), זוכה מדליות ארד וכסף מאליפות העולם באולם (גלאזגו 2024, נאנג'ינג 2025), סגן אלוף אירופה (רומא 2024) ואלוף אירופה באולם (אפלדרון 2025) בקפיצה במוט.
קראליס נולד באתונה בנם של אריס ושרה ולו אחות תאומה.
אביו הוא אתלט יווני שהתחרה בקרב עשר והיה שיאן יוון בענף זה, ואמו אתלטית ילידת אוגנדה שהתחרתה בקפיצה לרוחק.
ב-2015 זכה במדליית ארד באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 18 שהתקיימה בקאלי שבקולומביה בתוצאה של 5.20 מטר.
ב-2016 זכה במדליית זהב באליפות אירופה עד גיל 18 בתוצאה של 5.45 מטר.
באליפות העולם עד גיל 20 שהתקיימה באותה שנה בבידגושץ' סיים במקום הרביעי בתוצאה של 5.40 מטר.
ב-2017 סיים במקום ה-21 במוקדמות אליפות העולם באתלטיקה ובמקום ה-11 באליפות אירופה באתלטיקה באולם.
בפברואר 2018 זכה באליפות יוון באתלטיקה באולם ושבר את שיא העולם עד גיל 20 כשקבע תוצאה של 5.78 מטר, השיא נשבר שבועיים לאחר מכן על ידי ארמנד דופלנטיס.
במרץ 2018 סיים במקום החמישי באליפות העולם באתלטיקה באולם בשיא אישי של 5.80 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2019 סיים במקום הרביעי בתוצאה של 5.65 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 23 שהתקיימה ביולי 2019 סיים במקום השני.
באליפות העולם באתלטיקה 2019 לא העפיל לגמר.
באולימפיאדת טוקיו סיים במקום הרביעי בשיא אישי של 5.80 מטר.
בפברואר 2023 קבע שיא יוון בקפיצה לגובה באולם של 5.86 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2023 זכה במדליית כסף בתוצאה של 5.86 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2024 זכה במדליית ארד בתוצאה של 5.85 מטר, לאחר דופלנטיס וסם קנדריקס.
באליפות אירופה ברומא בחודש יוני זכה במדליית כסף.
באולימפיאדת פריז (2024) זכה במדליית ארד בתוצאה של 5.90 מטר, אחרי דופלנטיס (6.25 מטר) וקנדריקס (5.95 מטר).
במסגרת ליגת היהלום בפולין בסוף אוגוסט, עבר לראשונה גובה של 6.00 מטר.
בפברואר זכה באליפות יוון באולם בשיא לאומי של 6.01 מטר.
מספר ימים לאחר מכן שיפר שיא זה ל-6.02 מטר.
הוא זכה במדליית זהב יחד עם מנו פלון באליפות אירופה באולם בתוצאה של 5.90 מטר.
במרץ זכה במדליית כסף באליפות העולם באולם בנאנג'ינג, וקבע שיא לאומי חדש של 6.05 מטר.
באוגוסט זכה באליפות יוון בשיא לאומי של 6.08 מטר.
באליפות העולם זכה במדליית כסף בתוצאה של 6.00 מטר.
אמנדינה ליהאמבה היא שחקנית, מחזאית ובמאית קולנוע טנזנית.
היא פרופסור באוניברסיטת דאר א-סלאם במחלקה לאומנויות יפות ואומנות הבמה.
אמנדינה ליהאמבה נולדה במחוז מורוגורו שבטנזניה בשנת 1944. היא קיבלה את התואר דוקטור, מאוניברסיטת לידס.
בשנת 1985, עבודת הדוקטורט שלה הייתה "Politics and Theatre in Tanzania after the Arusha Declaration 1967–1984" (בתרגום חופשי לעברית: פוליטיקה ותיאטרון בטנזניה לאחר הצהרת ארוש'ה 1967-1984).
בעבודה היא מתארת איך התפתחה הצהרת ארושה מכלי תעמולתי של מפלגה בשלטון לצורה חתרנית וקונקרטית.
בשנת 1989, אמנדינה ליהאמבה הייתה בין מייסדי פרויקט והפסטיבל הלאומי לתיאטרון ילדים.
היא גם ייסדה עם פנינה מוהנדו את קבוצת הדרמה הנשית "Tuseme" (בתרגום חופשי לעברית: בואו נדבר) בשנת 1998.
בשנת 2015, יצרה הסתגלות מגדרית עם הסרט "The Money-Order with White Genesis" (בתרגום חופשי לעברית: סדר הכסף עם ג'נסיס לבן) של עוסמן סמבן.
כיום, אמנדינה ליהאמבה פרופסור באוניברסיטת דאר א-סלאם במחלקה לאומנויות יפות ואומנות הבמה.
בעבר היא שימשה כדיקנית, ראש מחלקה וחברה באוניברסיטה.
שם הסרט בעבריתשם הסרט במקורשנת הקרנהנישואי מריאמוThe Marriage of Mariamu1985חלפאן וזנזיברKhalfan and Zanzibar1999הרס: האדם הקדוםMaangamizi: The Ancient One 2001
אמנואל, דוכס ונדום (; 18 בינואר 1872 – 1 בפברואר 1931), היה נסיך צרפתי מבית אורליאן, וגיסו של אלברט הראשון, מלך הבלגים.
אמנואל נולד ב-18 בינואר 1872 במראן, לנסיך פרדיננד, דוכס אלנסון ולסופיה שרלוטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ולודוביקה, נסיכת בוואריה.
בשנת 1897 ביקרה אמו בבזאר דה לה שריטה – אירוע צדקה שארגנה האצולה הצרפתית בפריז מדי שנה, ונספתה שם במהלך שרפה גדולה שפרצה במקום.
ב-12 בפברואר 1896 התחתן אמנואל בבריסל עם הנרייט, נסיכת בלגיה, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה ומריה, נסיכת הוהנצולרן, ממנה נולדו לו 4 ילדים.
לבני הזוג היו אחוזות בבלגיה, בצרפת ובשווייץ עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, אולם לאחר מכן הידרדר מצבם והם נאלצו למכור נכסים.
ב-1 בפברואר 1931 מת אמנואל במפתיע מאי ספיקת לב לאחר שקיבל הצטננות, בקאן, צרפת.
ב-12 בפברואר 1896 התחתן אמנואל בבריסל עם הנרייט, נסיכת בלגיה, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה ומריה, נסיכת הוהנצולרן, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
לואיז מארי, נסיכת אורליאן (1896–1973), התחתנה עם פיליפו, נסיך בורבון-שתי הסיציליות
ז'נבייב, נסיכת אורליאן (1901–1983), התחתנה עם אנטואן מארי פרנסואה שאפוני, מרקיז שאפוני-מוראן
אמנדה שיירס היא זמרת-יוצרת אמריקאית, שידועה כאחת מחברות להקת הבנות The Highwomen.
שיירס הוציאה שישה אלבומי סולו, תוך שהאחרון מביניהם יצא לאור בשנת 2018, To the Sunset.
בשנת 2019 הקימה את הסופרגרופ The Highwomen, לצד ברנדי קרלייל, מארן מוריס ונטלי המבי.
בשנת 2017, הוציאה את The Nashville Sound, ביחד עם ג'ייסון איזבל.
האלבום זכה בפרס גראמי בקטגוריית "אלבום האמריקנה הטוב ביותר".
בעקבות גירושי הוריה, ילדותה של שיירס הייתה בערים לאבק ומינרל וולס בטקסס.
אמה היא אחות מוסמכת בדימוס.
בנוסף, היא עסקה בתחום הרודיאו.
אביה הוא הבעלים של משתלה סיטונאית במינרל וולס והוא עוסק גם בכריית זהב באלסקה.
יש לה קשר רחוק לצלמת הנודעת אריקה שירס, שהפיקה את הקליפ לשיר "Swimmer".
בגיל 10 היא במקרה הייתה אצל אביה בזמן שהוא חיפש ציוד ציד בחנות משכונות במינרל וולס.
היא ראתה כינור זול מתוצרת סינית למכירה ואביה הסכים לקנות אותו עבורה בתנאי שהיא תלמד לנגן בו באופן תדיר.
לקח לה זמן לנגן בצורה טובה, עד שלבסוף הצליחה.
כשהייתה בת 12 החלה ללמוד שיעורי כינור מקצועיים.
שיירס הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה, Being Brave (האינסטרומנטלי ברובו), בשנת 2005. ארבע שנים לאחר מכן, לאחר שעברה להתגורר בנאשוויל, היא הוציאה את West Cross Timbers ובאותה השנה הוציאה את Sew Your Heart with Wires; שיתוף פעולה עם רוד פיקוט.
אלבום הסולו הבא שלה, Carrying Lightning יצא בשנת 2011, ואחריו Down Fell The Doves באוגוסט 2013, ו-My Piece of Land בספטמבר 2016. האחרון היה לאלבום הפריצה שלה וזכה במועמדות במהלך Americana Music Association.
היא הופיעה פעמים רבות עם פיקוט משנת 2006. היא גם הופיעה והקליטה שירים עם ג'ייסון איזבל ויחידת 400, דבוצ'קה, כריס אייזק, Thrift Store Cowboys, טוד סניידר וג'סטין טאונס ארל.
בשנת 2011 הופיעה בסרט "Country Strong", לצד גווינת' פלטרו.
באותה השנה, החלה שיירס ללמוד בסואני: אוניברסיטת הדרום, אוניברסיטה קטנה לאומנויות ליברליות בסואני, טנסי.
היא סיימה תואר שני באמנויות שירה בשנת 2017. בשנת 2012, שיירס נבחר לאמנית השנה על ידי המגזין טקסס מיוזיק והופיע על שער הגיליון.
שיירס זכתה בפרס "האמן העולה של השנה" במהלך טקס Americana Music Honors & Awards.
בשנת 2017, היא הופיעה לצד ג'ון פרין בסיבוב ההופעות שלו.
שיירס הודיעה כי היא עובדת על אלבום חדש, To The Sunset שיצא לאור ב-3 באוגוסט 2018, שבדומה ל-My Piece of Land, הופק על ידי דייב קוב.
בהמשך, הוציאה את The Nashville Sound, ביחד עם ג'ייסון איזבל.
בשנת 2019 הקימה שיירס את הסופרגרופ The Highwomen, ביחד עם ברנדי קרלייל, נטלי המבי ומארן מוריס.
"Redesigning Women" היה לסינגל המוביל מתוך אלבום הבכורה של הלהקה The Highwomen, שיצא לאור ב-6 בספטמבר 2019.
דייוויד מנקוני ממגזין ספין אמר כי שיירס "שרה [...] כמו אמילו האריס", והיכולות הקוליות שלה הושוו לאלה של דולי פרטון.
צורת כתיבת השירים שלה הושוותה לזו של טום וייטס.
למרות שהכלי העיקרי שהיא מנגנת בו הוא הכינור, היא גם מנגנת ביוקולילי.
שיירס החלה לצאת עם המוזיקאי ג'ייסון איזבל בשנת 2011. הם נישאו ב-23 בפברואר 2013, וילדם הראשון נולד ב-1 בספטמבר 2015. ב-2025 בני הזוג התגרשו.
2015: Sea Songs - Single (ביחד עם ג'ייסון איזבל)
ביחד עם ג'ייסון איזבל או ג'ייסון איזבל ויחידת 400
אמנדלה סטנברג היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
סטנברג נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי בעיקרה.
בתם של קארן בריילספורד, יועצת רוחנית אפרו-אמריקאית וטום סטנברג, שהוא ממוצא דני.
סבתה מצד אביה היא ממוצא אינואיטי-גרינלנדי.
לה שתי אחיות-למחצה גדולות מצד אביה.
פירוש שמה הפרטי הוא "כוח" או "עוז" בשפות הקוסה והזולו בשבפות הדרום-אפריקניות.
בשנת 2016 הודיעה באמצעות הרשת החברתית אינסטגרם כי היא עתידה ללמוד קולנוע בבית הספר לאמנויות על שם טיש באוניברסיטת ניו יורק.
אולם, בסופו של דבר סטנברג החליטה שלא-ללמוד, ובמקום זאת בחרה להמשיך בקריירת המשחק שלה.
בגיל ארבע, סטנברג החלה לדגמן בקטלוגים עבור חברת וולט דיסני.
היא הופיעה בפרסומות לחברות אמריקניות כגון בואינג.
בשנת 2011 הופיעה בסרט "קולומביאנה", כשגילמה גרסה צעירה לדמות שגילמה זואי סלדנה.
בגיל 14 זכתה לפריצה שלה כשלוהקה לתפקיד של רו בסרט מדע בדיוני-הרפתקאות "משחקי הרעב" בשנת 2012. היא קיבלה מספר פרסים ומועמדויות על תפקידה בסרט, כולל מועמדות לפרס Black Reel.
בשנת 2013 לוהקה לסרט הקצר "Mercy", וגילמה את בתם של רובין ת'יק ופולה פטון; ת'יק ביים את הסרט.
לסטנברג היה תפקיד משני בעונה הראשונה של "סליפי הולו" בשנים 2013–2014.
בשנת 2014 דיבבה סטנברג את ביה בסרט האנימציה "ריו 2".
בשנת 2015 הוציאה סטנברג את המיני-אלבום הראשון שלה בחודש אוגוסט 2015 כצמד הרוק-פולק "האניווטר".
היא גילמה את היילי פוסטר בסדרה קצרת הימים "מר רובינסון", ששודרה בשנת 2015. סטנברג כתבה את ספר הקומיקס "Niobe: She is Life" עם סבסטיאן ג'ונס, שאוייר על ידי אשלי א.
וודס, ויצא לאור בנובמבר 2015. זהו הקומיקס הראשון בהפצה כלל-אמריקאית בו מופיעה אישה שחורה בדמותה של הגיבורה המרכזית, וכן גם המחברות והמאיירות הן נשים שחורות.
בשנת 2016 הופיע סטנברג בקליפ של "Lemonade" מאת ביונסה, וזכתה בפרס ה-BET לאמן הצעיר.
באותה שנה, היא חתמה עם סוכנות הדוגמנות The Society.
בשנת 2017 הוציאו סטנברג וג'ונס את "Niobe: She is Death", החלק השני של טרילוגיית הקומיקס.
באותה שנה שיחקה בדרמה הרומנטית "הכול, הכול" בבימויה של סטלה מגי, לצידו של ניק רובינסון.
הסינגל שלה, "Let My Baby Stay", הופיע בפסקול הסרט.
בשנת 2018 שיחקה בתפקיד הראשי של סטאר קרטר בסרט הדרמה "השנאה שנתתם", העוסק בתנועת המחאה האפרו-אמריקאית Black Lives Matter.
הסרט זכה לשבחים מהמבקרים, וסטנברג בפרט זכתה לשבחים על הופעתה.
היא זכתה במספר פרסים ומועמדויות לתפקיד, הכוללים זכייה בפרס NAACP Image ומועמדות לפרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי.
בסוף 2018, סטנברג כיכבה בסרט הדרמה "היכן שידיים נוגעות".
בשנת 2019, סטנברג גילמה את אליזבת אקפורד, נערה בת 15 שבשנת 1957 נכללה בקבוצה של תשעה תלמידים שחורים שנמנעו מלכתחילה להיכנס לתיכון בו התקיימה הפרדה גזעית – בליטל רוק בירת ארקנסו שבארצות הברית, במהלך פרק בתוכנית הטלוויזיה "היסטוריה שתויה".
במאי 2019, היא הצטרפה לקאסט של המיני-סדרה של נטפליקס, "מועדון בפריז", שעלה לאוויר ב-8 במאי 2020. באותו חודש היא לוהקה לגרסה המחודשת של סרט המתח "פחד" משנת 1996.
באוגוסט 2020, היא לוהקה לתפקיד אלנה בק בעיבוד הקולנועי למחזמר "אוון הנסן היקר".
היא גם שיתפה פעולה עם מלחיני המופע, פאסק ופול, בשיר "The Anonymous Ones", שנכתב במיוחד לדמותה שהורחבה מהגרסה הבימתית.
בשנת 2021 לוהקה סטנברג לתפקיד הראשי בסדרה המבוססת על זיכיון "מלחמת הכוכבים" שעתידה לעלות בשם "The Acolyte".
במאי 2023, היא הוכרזה כחלק מצוות המדבבים של סרט האנימציה "ספיידרמן: ברחבי ממדי העכביש", המשך לסרטי גיבורי-על מבית מארוול קומיקס.
סטנברג מגדירה עצמה כג'נדרקוויר, ומשתמש גם בשיוכים "היא/שלה" וגם ב-"הם/שלהם".
היא סיפרה בעבר שהיא ביסקסואלית ופאנסקסואלית.
ביוני 2018, היא יצאה מהארון כלסבית.
מתחילת 2018 ועד סוף 2018, סטנברג יצאה עם הזמרת מיקאלה מולני סטראוס, המוכרת בשם הבמה קינג פרינסס.
בראיון שנערך ביולי 2017 אמרה סטנברג שהפסיקה להשתמש בטלפונים חכמים, וכי היא חושבת שלטלפונים ולמדיה חברתית עלולה להיות השפעה שלילית על בריאות הנפש.
+שנהסרטתפקידהערות2011קולומביאנה קטליה הצעירה2012משחקי הרעברו2014ריו 2ביהדיבוב2016כמו שאתה שרה2017הכול, הכולמדלן "מאדי" וידייר2018מוחות אפלים רובי דאליהשנאה שנתתם סטאר קרטרהיכן שהידיים נוגעות (אנ')ליינה2021אוון הנסן היקראלנה בק2022משחקי רצח סופי2023My Animalג'וניספיידרמן: ברחבי ממדי העכבישמרגו קס / ספיידר-בייטדיבוב2024להציל את היער (אנ')אוזידיבוב2025Wildwoodרקסדיבוב2026ספיידרמן: מעבר לממדי העכבישמרגו קס / ספיידר-בייטדיבוב2027ילדי דם ועצם (אנ')הנסיכה אמארי
+שנהסדרהתפקידהערות2012A Taste of Romanceטיילורסרט טלוויזיה של הולמרק2013–2014סליפי הולומייסי אירווינג4 פרקים2015מר רובינסון היילי פוסטרתפקיד ראשי; 6 פרקים2017ניאו יוקיו הלניסטיתדיבוב; פרק: "O, the Helenists..."2019Gaslightשרהפודקאסט; 9 פרקיםהיסטוריה שתויה אליזבת אקפורדפרק: "Trailblazers"2020מועדון בפריז ג'ולי אודותפקיד ראשי; 8 פרקים2024האקוליטוארושה "אושה"6 פרקים
אמנה ח'אנום קזוויני (בפרסית: آمنهخانم قزوینی; 1787-1851) הייתה משוררת ומורה, מלומדת ומשפטנית בחוק האסלאמי במאה ה-19 באיראן.
בתה טאהרה קורת אל-עין הייתה גם היא מלומדת ומשכילה, מאותיות הח"י של הבאב, ונתפסת כמודל לחיקוי עבור הבהאים.
אמנה ח'אנום קזוויני נולדה בשנת 1787 למשפחה של אנשי דת.
היא הייתה בתם של השייח' סייד מוחמד עלי קזוויני (בנו של סייד חוסיין קזוויני) ופאטמה (בתו של סייד מוחמד מהדי בחר אל-עולום).
סביה וגם אחיה, עבד אל-והאב קזוויני (אביו של עלאמה קזוויני) היו משפטנים ומלומדים מפורסמים.
בגיל 17 נישאה אמנה ח'אנום קזוויני למולא מוחמד סאלח ברע'אני, והמשיכה את לימודיה באגף הנשים במדרסה של בעלה (מדרסה סאלחיה).
מלבד לימודי קוראן וחדית', אמנה למדה גם פילוסופיה, מיסטיקה ומשפט.
לאחר שלמדה אצל גדולי העולמא וקיבלה את האסמכתא, שהגיעה לדרגת האיג'תהאד, הקימה מוסד ללימודי דת לומד בקזווין ולאחר מכן בכרבלא.
לאמנה ח'אנום נולדו שלושה ילדים: שתי בנות (פאטמה ומרדיה) ובן.
קזוויני חיברה קצידה ארוכה בת ארבע מאות ושמונים בתים, המסופרת מנקודת מבטה של זינב בנת עלי במהלך קרב כרבלא ועד נפילתה בשבי.
האמנה בדבר חימוש מצרר היא אמנה בינלאומית האוסרת כל שימוש, העברה, ייצור ואגירה של חימוש מצרר, סוג תחמושת וצורת חימוש שבה יחידת חימוש אחת אוגדת בקרבה מספר רב של פצצות קטנות המכונות "פצצונות" ועתידה לפזרן במרחב אחד.
בנוסף, האמנה קובעת מסגרת לתמיכה בסיוע לקורבנות, פינוי אתרים מזוהמים, חינוך להפחתת סיכונים והרס מאגרים קיימים של חימוש מצרר.
האמנה אומצה ב-30 במאי 2008 בדבלין, ונפתחה לחתימה ב-3 בדצמבר 2008 באוסלו.
היא נכנסה לתוקף ב-1 באוגוסט 2010, שישה חודשים לאחר שאושררה על ידי 30 מדינות.
נכון לפברואר 2022, בסך הכל 123 מדינות מחויבות למטרה של האמנה, כאשר 110 מדינות אשררו את האמנה, ו-13 מדינות חתמו על האמנה אך טרם אשררו אותה.
מדינות שאשררו את האמנה התחייבו לעולם בשום פנים ואופן:
לא לפתח, לייצר, לרכוש, לאגור, לשמור או להעביר לכל אחד, במישרין או בעקיפין, תחמושת מצרר;
לא לסייע, לעודד או לגרום לכל אחד לעסוק בכל פעילות האסורה למדינה שהיא צד לאמנה.
בין המדינות שטרם חתמו על האמנה או הודיעו כי לא יחתמו עליה, נמצאות היצרניות הגדולות של פצצות מצרר: ארצות הברית, רוסיה, הרפובליקה העממית של סין, הודו, פקיסטן, ברזיל וישראל.
אמנה בריסו שנקולה היא אתלטית אתיופית, אלופת העולם (בודפשט 2023),שיאנית אתיופיה ובעלת התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים (2:14:58 שעות) בריצת מרתון.
בחצי מרתון אוסטיה, רומא שנערך ב-2 במרץ היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 1:08:43 שעות.
במרתון דובאי שנערך ב-22 בינואר 2016 היא זכתה במדליית כסף בתוצאה של 2:20:48 שעות, אחרי טירפי צגיי מאתיופיה (2:19:41 שעות)
במרתון פראג שנערך ב-2017 זכתה במדליית כסף בתוצאה של 2:22:15 דקות, אחרי ולרי אייביי מקניה (2:21:57 שעות).
במרתון מומבאיי שנערך ב-2020 היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 2:24:51 שעות.
במרתון ולנסיה שנערך ב-4 בדצמבר 2022 היא זכתה במדליית זהב בשיא לאומי חדש של 2:14:58 שעות, התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים.
במרתון בוסטון שנערך ב-17 באפריל היא זכתה במדליית כסף בתוצאה של 2:21:50 שעות אחרי הלן אובירי מקניה (2:21:38 שעות) ולפני לונה צ'מטאי-סלפטר מישראל (2:21:57 שעות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט זכתה במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:24:23 שעות, לפני אלופת העולם היוצאת בת ארצה גוטיטום גבריסלאסי (2:24:34 שעות) ופטימה זהרה גרדי ממרוקו (2:25:17 שעות).
אמנדוס אדמסון, באנגלית: Amandus Adamson (12 בנובמבר 1855 - 26 ביוני 1929) היה פסל וצייר אסטוני.
אדמסון נולד ב-1855 למשפחת יורדי ים אסטונית.
אביו היה קפטן ספינת סוחר, והפליג לארצות הברית ב-1860. הוא השתתף במלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא לעולם לא חזר לאסטוניה ואיבד קשר עם משפחתו לאחר 1869 .
אדמסון הצטיין בגילוף עץ בילדותו.
הוא עבר לסנט פטרסבורג ב-1875 כדי ללמוד באקדמיה הקיסרית לאמנויות בהדרכת אלכסנדר פון בוק.
לאחר סיום לימודיו המשיך לעבוד כפסל ומורה בסנט פטרסבורג, עם הפסקה מ-1887 עד 1891 ללימודים בפריז ובאיטליה, בהשפעת הפסלים הצרפתים ז'ול דאלו וז'אן-בטיסט קארפו.
אדמסון הפיק את יצירתו הידועה ביותר ב-1902- אנדרטת רוסלקה בטאלין.
היא מוקדשת ל-177 המלחים האבודים של ספינת המלחמה הרוסית "רוסלקה".
האנדרטה מציגה מלאך ברונזה על עמוד דק.
הוא מונה למומחה של האקדמיה הקיסרית בשנת 1907.
בשנת 1911 זכה אדמסון, בתחרות שאורגנה על ידי האקדמיה הקיסרית, לאנדרטה לשלוש מאות שנות בית רומנוב.
אדמסון השקיע את כל כספו בפרויקט, שמעולם לא הסתיים עקב המהפכה הרוסית של 1917. בשנת 1918, במהלך מלחמת העצמאות של אסטוניה, חזר אדמסון לעיירת הולדתו פלדיסקי שבצפון מערב אסטוניה, שם בילה את שארית חייו.
במהלך שנות העצמאות של אסטוניה הוזמן אדמסון לפסל מספר אנדרטאות שהוקדשו למלחמת העצמאות, כולל אחת בפארנו בבית הקברות עלווי, שם הוא עצמו נקבר.
בשנות ה-40 וה-50 נהרסו כמעט כל המונומנטים שיצר על ידי השלטונות הסובייטיים.
מאז שחזרה אסטוניה לעצמאות ב-1991, רובם שוחזרו.
עבודתו האחרונה של אדמסון הייתה האנדרטה שהוקדשה למשוררת הלאומית לידיה קוידולה בפארנו.
על פי המסופר בתנ"ך, אַמְנוֹן היה בנו הבכור של דוד המלך, מאחינועם היזרעאלית.
ידוע במיוחד בשל אונס אחותו תמר.
אמנון חשק בתמר, אחותו מאב.
על אהבת אמנון לתמר נאמר במסכת אבות: "כל אהבה התלויה בדבר – בטל דבר בטלה אהבה, וכל אהבה שאינה תלויה בדבר – אינה בטלה לעולם.
איזו היא אהבה שהיא תלויה בדבר?
זו אהבת דוד ויהונתן." בעצת רעהו, יונדב בן שמעה, התחזה אמנון לחולה, הוביל את תמר למגוריו, אנס אותה – וגירש אותה מביתו בבושת פנים.
לאחר היוודע מקרה האונס לדוד, מצוין כי הוא כעס על אמנון אך מעבר לכך לא נקט שום פעולה מעשית כדי לתקן את העוול.
את מקומו תפס אבשלום, בנו השלישי של דוד המלך (ומעכה בת תלמי מלך גשור).
הוא הכניס את תמר לביתו ונמנע ממגע עם אמנון.
קודם לכן נתן אבשלום ל"נעריו" הוראה להרוג את אמנון בעת שיהיה שיכור.
יש פרשנות הטוענת כי תמר פגעה באמנון בדרך זו או אחרת, על אף שאין לכך אחיזה בטקסט המקראי עצמו.
רש"י כתב על פי חז"ל: "נימא נקשרה לו ועשאתו כרות שפכה", כלומר באמצעות שערה שנקשרה לאבר מינו היא הצליחה לסרס את אמנון.
הרלב"ג אומר כי: "שנתעצמה כפי יכלתה לחלוק על רצונו, ואולי הכאיבה אותו בזה ההתעצמות שהיה ביניהם, או אמרה לו דברי חרפות, ולזה שנאה".
הרד"ק מפרש את שנאת אמנון כמעשה האלוהים: "זאת השנאה הייתה סבה מאת השם כדי להגדיל החרפה בשלחו אותה מביתו ויהיה אבשלום יותר שונא אותו עד מות עד שחשב להורגו".
סיפור מעשה האונס ורצח אמנון מקושר לסיפור הקודם – מעשה דוד ובת שבע – כתיאור אימות נבואת נתן הנביא לדוד "ועתה, לא תסור חרב מביתך" ובתורו מקושר לסיפורים הבאים אחריו.
הגרי"ד סולובייצ'יק כותב על אמנון ומעשה האונס:
בפרשנות מודרנית לסיפור טענה אריאלה דים-גולדברג, סופרת עברית וחוקרת מקרא, כי אונס תמר היה מעשה שכוון גם כנגד אבשלום.
דים-גולדברג סבורה כי הטלת פגם בייחוסו של אבשלום נועדה לבטל את הסיכויים להרחבת האימפריה של דוד אל מעבר לגבולות המסורתיים של ישראל ולברית עם השכנים הארמיים.
ניסן אררט טוען שסיפור אמנון ותמר משתייך לחטיבת הפרקים י"ג–כ' בשמואל ב' שגיבורם הוא אבשלום ושאבשלום הוא זה שדאג להסית את אמנון לאנוס את תמר כדי לארגן אמתלה לרציחת אחיו הבכור וסילוקו מהקרב על ירושת מלכות אביו.
אבשלום, אחיו של אמנון מאב, רוצח אותו.
אבשלום היה אחיה של תמר מצדו אמו ואביו, ואחיו של אמנון מצד אביו.
לפי המסופר, לאחר מעשה האונס, לקח אבשלום את תמר לביתו כדי להגן עליה, ואחרי שנתיים שבהן שהתה בביתו, החליט להוציא לפועל מעשה נקמה.
אבשלום ארגן סעודה לכל אחיו, בני דוד, כדי לחגוג את חג הגז.
לפני כן הורה אבשלום לאנשיו להרוג את אמנון כשיהיה שיכור מיין.
אנשיו הוציאו את התוכנית לפועל ורצחו את אמנון.
לכאורה, ניתן היה לחשוב כי מאחורי רצח אמנון עומד מניע פוליטי: אבשלום מעוניין להרוג את אמנון משום שהדבר יהפוך אותו מועמד למלוכה.
אולם בפועל, נראה שהדבר אינו כך: המספר המקראי מדגיש וחוזר שכוונתו של אבשלום הייתה אך ורק להגן על טובתה של תמר, והוא הונע מתוך סלידה מחוסר הרגישות והצדק סביב מקרה האונס.
מיד לאחר הרצח, בני המלך דוד שהיו בסעודה ברחו מהמקום כי חששו שאבשלום עומד להרוג גם אותם.
לדוד הגיעה שמועה שכל בניו מתו בסעודה, ובתגובה הוא ועבדיו החלו להתאבל על מות בניו.
יונדב שומע על כך ומוסר לדוד את החדשות המדויקות, לפיהן אמנון לבדו מת.
אבשלום בורח לבית סבו, תלמי מלך גשור, מתוך פחד מתגובת אביו.
לפי אחת הפרשנויות, הוא מעדיף להסתתר בגשור מחוץ לבית סבו, מכיוון שהוא חושש שסבו יסגיר אותו לדוד.
בני דוד חוזרים אל דוד המלך ומתאבלים ביחד איתו על מות אחיהם אמנון.
בתום האבל דוד רוצה לראות את אבשלום שוב, ואינו מעוניין לתקוף אותו.
הרצח כביטוי לעונש שניתן לדוד
בספר שמואל ב', פרקים יא'–יב', מופיעה פרשת דוד ובת שבע.
הפרשה מסתיימת בהופעת נתן הנביא המכריז על שלושה עונשים שבהם ייענש דודו בשל חטאיו בפרשה זו: הבן שייוולד לדוד ובת שבע ימות, בני משפחתו של דוד ירצחו זה את זה, ונשותיו של דוד יילקחו ממנו ויעברו לכל אדם שירצה לקחתן.
רצח אמנון מהווה ביטוי לעונש השני: אבשלום בנו של דוד רוצח את אמנון אחיו.
לפי חלק מהדעות בחז"ל, הייתה תמר בתו של דוד המלך מאשת יפת תואר שהיא גויה שבוית מלחמה שהתגיירה מאוחר יותר.
במקרה כזה לפי ההלכה תמר איננה מתייחסת אחר אביה, והיא אחות אבשלום מאמו; על כן תמר הייתה מותרת להינשא לאמנון, כיוון שלא היה אחיה מהבחינה ההלכתית.
דעה זו בחז"ל באה להסביר את דברי תמר האומרת .
חוקרים מודרניים מציעים שמכיוון שאמנון ותמר היו אחים רק מאב ולא אחים מאם, היו מותרים להנשא בהתאם לחוק המקראי הקדום הנזכר לגבי אברהם האומר על שרה אשתו .
שימושים מאוחרים בשמות אמנון ותמר
הפרח אמנון ותמר קיבל את שמו מתרגום של שאול טשרניחובסקי לאגדת עם רוסית על אח ואחות נאהבים שנתנו את שמם לפרח.
בתרגומו, השתמש טשרניחובסקי בשמות אמנון ותמר המקראיים.
הסופר אברהם מאפו השתמש בשמות אמנון ותמר בספרו "אהבת ציון" ונטען שכוונתו הייתה "לתקן" את הרושם של הקשר המקורי המעוות.
אַמְנוֹן, או מוּשְט הוא שם כולל למספר מינים של דגי מאכל ונוי ממשפחת האמנוניים מהשבט Tilapiini, המצויים באגמים ונהרות חמים באפריקה, באסיה ובאמריקה הדרומית.
חלקם מצויים אפילו בקרבת החופים.
האמנון ניזון בעיקר מן הצומח אך מספר מינים ניזונים מן החי.
את האמנונים למטרות אכילה דגים או מגדלים בבריכות ובשרם נחשב למשובח.
משום שיש לו סנפיר וקשקשת, הדג כשר למאכל לפי היהדות.
בשל זנבו שצורתו כמסרק קיבל הדג את הכינוי מושט, שפירושו בערבית "מסרק".
משמעות השם העברי הוא מהמילה נון = דג בארמית + אם = אמא, כלומר: דג המשמש כאמא.
לדג ניתן שם זה היות שהורי הצאצאים (בחלק מהמקרים רק האם) מגינים ושומרים על הצאצאים בחירוף נפש, יתקפו ויגרשו כל דג או בעל חיים אחר שמתקרב אליהם וכן מבריחים אותם לתוך פיהם בעת סכנה.
האמנונים הם מבין ההורים המסורים ביותר מבין דגי המים המתוקים.
לאמנונים קשקשים רבים לאורך גופם.
סנפיר גבם מוארך, חלקו הקדמי קוצני ומשונן, בעוד חלקו האחורי פחות קוצני ואף רך.
קוצים נוספים ימצאו גם בסנפיר השת של האמנון.
בלסתותיו של האמנון מספר רב של שיניים קטנות מאוד.
הוא משתמש בשתי לוחיות גרם הנמצאות בבית הבליעה לשם טחינת מזונו.
בתקופת הרבייה, בעונת הקיץ, הזכר תוחם לעצמו טריטוריה קטנה במים רדודים ומגרש ממנה זכרים אחרים.
כאשר מתקרבת נקבה בשלה לרבייה נערך טקס חיזור שבסופו מטילה הנקבה כמה מאות ביצים אל תוך המים והזכר מפריש עליהן את תאי הזרע שלו.
לאחר ההטלה וההפריה מתקרבים שני ההורים אל הביצים ואוספים אותן אל פיהם.
שם הן נשמרות עד שבוקעים הדגיגים.
גם בשעת סכנה נמלטים הדגיגים הצעירים אל תוך חלל הפה של אחד מההורים.
המים הנכנסים לפה עוברים על פני הביצים ומספקים להן חמצן.
ההורה, הנושא את הביצים המופרות בפיו, אינו אוכל מזון, במהלך התפתחותן ועד לסוף תקופת השמירה עליהן.
כשהם בני חודש ניתק הקשר בין בני הזוג לבין להקת הצאצאים, והאמנונים הצעירים עוזבים את הוריהם ושוחים לדרכם.
מיקום: מים עומדים, או מים שזרימתם איטית.
מזון: אוכל כל (פלנקטון, צמחים ודגים קטנים).
גידול הצאצאים: בונה קינים ובהם מחילות עמוקות וחדרי רבייה, בשטחים חשופים מצמחייה.
אימון הדגיגים, בקן ובסביבתו, על ידי הזכר.
מיקום: קרבת החוף, בעומק שאינו עולה על 10 מטרים.
גידול הצאצאים: בונה קינים ובהם מחילות קצרות, באזורים עתירי צמחייה, הביצים מוטלות בקן, מופרות ומועברות לפה ההורים.
אימון הדגיגים, בין הצמחים על ידי שני ההורים.
גידול הצאצאים: בונה קינים גדולים במיוחד וסימטרים.
הביצים נאספות לפי הנקבה בלבד.
צפיפות הקינים גבוהה משל שאר מיני האמנון.
מיקום: מים רדודים בקרבת אבנים.
תפוצה בישראל: כנרת, ירדן, מעיינות הסחנה.
גדל גם כדג נוי באקווריום.
גידול הצאצאים: הזכר בונה גומה קטנה, הנקבה באה אל הקן ומטילה את ביציה ובעודה אוספת את הביצים אל הפה היא חושבת שהכתמים על סנפיר השת שלו הם ביצים, ואוספת לפיה גם את זרעו של הזכר.
אימון הדגיגים על ידי הנקבה, הזכר מזדווג עם מספר רב של נקבות.
(לא נצפה מאז 1990, כנראה נכחד עקב התייבשות הכנרת).
מיקום: מים מתוקים, בין סלעים ואבנים.
מזון: בטבע - פלנקטון, בשבי - מזון מרוכז.
תפוצה בישראל: בטבע - נכחד, בעבר (עד סוף שנות ה-60) היה מצוי בנחל ירקון ובמעיינות ראש העין.
כיום מגדלים את אמנון היאור בבריכות דגים.
אדמונית או אמנון אדום (Oreochromis rossa)
דג זה הוא פרי פיתוח ישראלי.
אַמְנוּן הוא מושב עובדים ברמת כורזים, מצפון לכפר נחום ולימת הכנרת, בתחום המועצה האזורית מבואות החרמון.
הוא משתייך ליישובי העובד הציוני.
המושב הוקם בשנת 1983 עבור מפוני סיני, ובני המושבים הסמוכים על ידי הסוכנות היהודית.
כיום גרים במושב כ-350 איש ב-75 בתי אב.
מקור שם היישוב הוא בדג האמנון, שנפוץ בכנרת הסמוכה.
אמנון אַבְּרָמוֹבִיץ' (נולד ב-15 בספטמבר 1951) הוא פובליציסט, עיתונאי ופרשן פוליטי ישראלי.
הפרשן הפוליטי של חברת החדשות המשדרת בערוץ 12.
אברמוביץ' נולד בקיבוץ ניר עם להורים ממייסדי הקיבוץ.
בגיל צעיר עבר עם משפחתו לקריית אתא.
ב-1969 התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון.
ב-1972 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב.
במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים ולחם כנהג טנק של מפקד גדוד 409 תחת פיקודו של סא"ל עוזי בן יצחק, בחטיבה 600. ב-9 באוקטובר 1973, יומה הרביעי של המלחמה, נפצע בקרבות באזור תעלת סואץ.
הוא נכווה באורח קשה בפניו ובגופו, אך המשיך לנהוג בטנק משום שסבר שנותרו בו חיילים.
על אומץ לבו ודבקותו במשימה קיבל את צל"ש הרמטכ"ל:
לאחר שיקום שכלל כ-60 ניתוחים חזר ללימודי המשפטים ובסיומם התמחה בפרקליטות מחוז תל אביב (פלילי) ואצל עורך דין פרטי בתחום המשפט האזרחי.
ב-1978 קיבל רישיון עורך דין.
את דרכו העיתונאית החל בתקופת הלימודים כחבר מערכת עיתון הסטודנטים של האוניברסיטה "יתוש" וכתב במוסף השבועי "דרבן" של "ידיעות אחרונות".
ב-1977 החל לעבוד בעיתון "על המשמר" וב-1978 מונה לסגן עורך המוסף "חותם" של העיתון.
החל מ-1979 כתב גם בירחון מוניטין.
ב-1981 עבר לעיתון "מעריב" ושימש כתב מדיני, שליח העיתון בלונדון ופרשן בכיר.
בכתיבתו הביע התנגדות למלחמת לבנון הראשונה, ביולי 1984 פרסם ידיעה על מבצע מתוכנן לחיסולו של אבו ג'יהאד בלשון מרומזת, בעקבות הפרסום נדחה המבצע.
היה מחושפי מעורבות השב"כ בפרשת קו 300 וחשף גילויים בפרשת יונתן פולארד והלק"ם, הוא עזב את "מעריב" ב-1994 במחאה על פרשת האזנות הסתר בעיתון (במסגרתה הוקלט גם הוא ללא ידיעתו), ועבר לשמש כפרשן ב.
מאז 2003 משמש פרשן בחברת החדשות של ערוץ 2 ומופיע בפאנל הקבוע בתוכנית "אולפן שישי".
דעותיו הפוליטיות של אברמוביץ' מזוהות עם השמאל הישראלי.
ב-1995, בעת ששימש פרשן בערוץ הראשון, עתרה האגודה לזכות הציבור לדעת לבג"ץ בטענה שדעותיו באות לביטוי בפרשנויות שהוא משדר ובדרישה למתן ייצוג גם לעמדות אחרות.
בעקבות העתירה התחייב הערוץ הראשון לתת במה גם לעמדות אחרות.
עתירה נוספת של האגודה ב-1996 נדחתה.
שבועיים לאחר רצח יצחק רבין חשף אברמוביץ' את העדויות של יגאל עמיר, אחיו חגי עמיר ומרגלית הר שפי.
כן חזר על חשיפתו של בני אלון שאבישי רביב הוא סוכן השב"כ וכן ששם הקוד שלו "שמפניה".
אברמוביץ' פרסם את הידיעה ללא שהועברה לצנזורה הצבאית לבדיקה מוקדמת.
בעקבות הפרסום נחקר במשטרה, אך הוחלט שלא להעמידו לדין לאחר שהביע חרטה והתחייב להעביר לצנזורה כל מקרה של ספק לגבי ידיעות ביטחוניות.
בריאיון באותה שנה אמר: "במחשבה שנייה לא הייתי מפרסם את זה.
לא חזיתי מה יתפתח מזה.
לא רציתי להיות זה שיעניק לימין מתנות חינם".
כחצי שנה לפני יישום תוכנית ההתנתקות, אמר אברמוביץ' בדיון בנושא במכון ון ליר בפברואר 2005: "צריך לשמור על שרון כמו על אתרוג, לשומרו בקופסה אטומה, מרופד בספוגית, צמר גפן ונייר צלופן, לפחות עד תום ההתנתקות".
שרון, שהיה באותה העת ראש ממשלת ישראל ונחקר בחשד למעשי שחיתות, היה מובילה העיקרי של התוכנית, ולהערכת אברמוביץ' היחיד שיכול להוציאה אל הפועל.
האמירה של אברמוביץ' עוררה ביקורת רבה - בין השאר מצד עמיתיו של אברמוביץ', ביניהם נחום ברנע.
אברמוביץ' התייחס מספר פעמים לאותה אמירה: במאי 2005 כתב "הטענה המתריסה, החצופה, הדמגוגית מכולן היא הטענה שאנחנו, העיתונאים, מחפים על מעשים עברייניים של שרון, פליליים ממש, והכל למען ההתנתקות".
ביולי 2005 כתב כי באמירתו התכוון שהפרשנים לא יציגו את שרון באור שלילי, אולם בטורי הידיעות "יש להתייחס אליו כמו אל חושחש".
בשל השימוש שעשה בה אברמוביץ' הפכה המילה "אִתרוּג" לסמל להעלמת עין ממעשי שחיתות כשהם מבוצעים על ידי מי שאמצעי תקשורת חפץ ביקרו ולהטיות פוליטיות בתקשורת בכלל.
ב-8 ביולי 2006 חשף אברמוביץ' כי נשיא מדינת ישראל משה קצב, נפגש עם היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז והתלונן על שראש לשכתו לשעבר, א', מנסה לסחוט אותו בטענה שביצע בה מעשים מגונים.
פרשה זו התפתחה לכתב אישום שהסתיים בהרשעתו של קצב וריצוי עונש מאסר.
באוגוסט 2010 חשף אברמוביץ' יחד עם רוני דניאל, את "מסמך גלנט" שניסה להטיל דופי ברמטכ"ל המכהן, רב-אלוף גבי אשכנזי, לכאורה במסגרת אסטרטגיית ההתמודדות של האלוף יואב גלנט לתפקיד.
החשיפה עוררה סערה במערכת הפוליטית והצבאית, ואברמוביץ' זומן להעיד במשטרה במסגרת חקירת הפרשה.
בתום חקירת משטרה התברר המסמך כזיוף, וכי הוא הודלף לאברמוביץ' על ידי אל"ם (מיל') גבי סיבוני, חברו של אשכנזי, שאותו הגדיר אברמוביץ' כ"מקור סולידי, אמין ומחוץ לסצנה.
בדצמבר 2012, מיד לאחר מסיבת העיתונאים שבה הודיעו ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר החוץ אביגדור ליברמן על איחוד רשימות הליכוד וישראל ביתנו לקראת הבחירות לכנסת ה-19, פרסם אברמוביץ' את קיומו כביכול של מסמך סודי שבו נתניהו וליברמן סיכמו על רוטציה ביניהם בתפקיד ראש הממשלה.
בפברואר 2013 התראיין לעיתון "הארץ", ואמר כי הדברים החשובים ביותר לדעתו במסגרת עבודתו העיתונאית הם "לדבר על הכיבוש ועל מחיר הכיבוש", ו"לשכנע את הציבור במה שחשוב".
במהלך 2017 היו לאברמוביץ' מספר חשיפות בנוגע לחקירות נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו, כגון זימונו לעדות של המיליארדר רון לאודר בעת שהגיע להלוויית שמעון פרס ונסיגתו של ארנון מילצ'ן מעדותו הראשונית.
באוגוסט 2017 פרסם החקיין יוסי וידר הקלטה של שיחת טלפון שלו עם אברמוביץ' שבה הוא מתחזה לאהוד ברק ואומר לאברמוביץ' שהוא עומד להתמודד על ראשות מפלגת העבודה.
אברמוביץ' הסכים בשיחה ביחס לצורך לסיים את שלטונו של בנימין נתניהו ואמר "על זה אין ויכוח".
אברמוביץ' הגיב שהוא הבין מיד שמדובר במתיחה ושמדובר בקטע ערוך.
וידר הכחיש ופרסם את ההקלטה המלאה.
בעת מבצע צוק איתן, ביולי 2014, הפגינו כ-150–200 אנשים מול אולפן "חדשות 2" ובפרט נגד אברמוביץ'.
בספטמבר 2016, בעת שהגיע לבית הדין הצבאי ביפו כדי לסקר את משפטו של אלאור אזריה, התגודדו סביבו עשרות מפגינים שקראו קריאות גנאי.
בשני המקרים הוא נזקק לעזרת המשטרה.
בשנת 1996 האשים את פנחס פישלר ברישומים פליליים בתפקידו כמנהל לשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו.
פישלר הגיש תביעה אזרחית וקובלנה פלילית נגד אברמוביץ'.
כעבור ארבע שנים, בשנת 2000, התנצל אברמוביץ' על דבריו בשידור, ובעקבות זאת ביטל היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין את ההליכים הפליליים נגד אברמוביץ'.
ב-2010 הגיש מרכז שלם תביעת דיבה בסך 4 מיליון ש"ח נגד אברמוביץ' וחדשות 2, על שייחס למרכז תפקיד ביחסי הון-שלטון במהלך פינתו במהדורת שישי.
בפשרה בין הצדדים, חזר בו אברמוביץ מדבריו במהדורה.
בני קצובר הגיש תביעת לשון הרע נגד אברמוביץ', על שבמאמר שפרסם ייחס לקצובר את המשפט "יש להעמיד את רבין ופרס בפני כיתת יורים".
בינואר 2023 חייב בית המשפט המחוזי מרכז את אברמוביץ' לפצות את קצובר ב-15,000 ש"ח והוצאות משפט בסך 5,000 ש"ח.
הוא נשוי לפרופ' רחל צלניק-אברמוביץ, פרופ' בדימוס ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב, ואב לשניים.
אברמוביץ' ידוע כחובב כדורגל ואוהד קבוצת מכבי חיפה, ואף השתתף כפרשן בתוכנית יציע העיתונות בעונותיה הראשונות.
אמנון בירמן (1 בדצמבר 1948 – 27 ביולי 2025) היה עורך דין, מחבר תשבצי היגיון ובעל טור ישראלי.
אמנון בירמן נולד וגדל בירושלים.
אמו, אהובה לבית ירושלמי (שנקראה אחרי נישואיה השניים אהובה דוניבסקי), הייתה מורה בבית ספר יסודי.
אביו היה המתרגם אברהם בירמן.
הוריו התגרשו בילדותו וכל אחד מהם נישא פעם שנייה.
הוא למד תחילה בבית הספר היסודי ע"ש הנרייטה סאלד (שהיה קרוי בשנות ה-50 "בית ספר דרום"), אחר כך נשלח לכפר הנוער הדסים, וכשהוחזר משם למד בגימנסיה רחביה (סיים ב-1966).
בהמשך למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, הוסמך כעורך דין, ועסק כ-15 שנה במקצוע זה, כיועץ משפטי של משרד התחבורה.
עם פרישתו מעריכת דין החל לפרסם רשימות בטור אישי במקומון הירושלמי "כל העיר".
מבחר מרשימות אלה קובץ בספרו "אחד מאוזן".
במקביל לכתיבה במקומון, ערך ספר שבו מיטב מהסאטירות שאהב.
כן החל לפרסם תשבצי היגיון.
את עיקר פרסומו קנה בירמן כמחבר תשבצי היגיון.
תשבציו התפרסמו במקומוני "רשת שוקן" ("העיר", "כל העיר", "כלבו").
ניסיון של מערכת "העיר" להפסיק את פרסום התשבץ בתחילת 2005 נתקל בתגובות נזעמות של הקוראים, ולאחר הפסקה של שבועות מעטים חודש פרסום התשבץ.
בירמן פרסם במסגרת "העיר" למעלה מאלף תשבצי היגיון, וב-2007 הועבר התשבץ למוסף "עכבר העיר".
ב-2004 החל לפרסם תשבצי היגיון גם ב"מעריב" עד שנת 2014. עד 2023 פרסם תשבצי היגיון בשבועון "לאשה".
תשבציו המשיכו להתפרסם בעיתון "הארץ" עד יולי 2025.
בנוסף, בירמן נהג במשך שנים רבות לשלוח למנויים בדואר, ובהמשך בדואר אלקטרוני, תשבץ שבועי, ובהמשך שלושה תשבצים שבועיים.
ביוני 2025 הודיע על סיום פעילות זו.
לקטים של תשבצים אלה יצאו לאור בחוברות אחדות.
בשנת 2007 יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות ספרו "תשבצי היגיון", ובו 80 תשבצי היגיון ופתרוניהם.
לגבי עיסוקו, העיד בירמן את הדברים הבאים:
ידידים אומרים לי פעמים רבות: 'אתה אדם מאושר.
חרף המחמאה שבדבר אני סבור שהם אינם מדייקים.
לכל היותר אפשר לבוא ולומר שהפכתי את התחביב של אנשים אחרים למקצוע שלי.
אבל את זה עשיתי בעצם, גם כאשר הייתי עורך-דין, כי מהו התחביב הלאומי היהודי אם לא להתנצח בבתי-המשפט?'
בירמן היה נשוי עד לפטירתו לצביה, ד"ר לעבודה סוציאלית, ולהם ארבעה ילדים.
ביתו דניאלה נפצעה קשה בפיגוע התאבדות במדרחוב בן-יהודה בירושלים ב-1997. בנו שי מפרסם תשבצי היגיון בעיתון "ישראל היום".
אמנון בירמן נפטר ב-27 ביולי 2025 והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
אמנון בירב (נולד ב-19 באפריל 1934) הוא סופר ועורך ספרים ישראלי.
היה עורך השבועון "מעריב לנוער" בין השנים 1993-1972.
אמנון בירב נולד בתל אביב, וגדל והתחנך בנשר לאחר שמשפחתו עברה לשם.
אביו אמר לו "אדם צריך מקצוע" ולכן נשלח ללמוד בבית הספר התיכון המקצועי שליד הטכניון וסיים בו ארבע שנות לימוד במגמת מכונאות, לימודים עיוניים ומעשיים.
היה שנים אחדות חבר בתנועת הנוער העובד והתגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, שהצטרף לקיבוץ גבים.
ארבע שנים לאחר מכן עזב את הקיבוץ ועבר לגור בתל אביב.
ב-1963 נישא לגאולה לבית אבני (נפטרה בספטמבר 2024) ולזוג נולדו שלושה ילדים.
בגבים ערך את עלון הקיבוץ, ובעקבות זאת פנו אליו מאיחוד הקבוצות והקיבוצים כדי שיערוך את ביטאונם "איגרת לחברים".
הוא ערך אותו כשנה ואחר כך ערך במשך כשנה את עיתון תנועת הנוער העובד "במעלה".
שלושה עיתונאים וסוסיתא במסע באפריקה
ב-1961 החליטו שלושה עיתונאים צעירים, אמנון בירב, אביטל מוסינזון ואמנון ז'קוב, לצאת למסע באפריקה, וחיפשו מי שיוכל לתת חסות למסע המתוכנן.
הם פנו ליצחק שובינסקי, ממייסדי חברת אוטוקרס, מחלוצות תעשיית הרכב בישראל ויצרנית הסוסיתא.
שובינסקי נענה בהתלהבות ומסר להם מכונית סוסיתא סטיישן חדשה, לסוג של נסיעת מבחן.
הוצאות הדלק הצפויות כוסו על ידי חברת "פז" וחברת "תלמה" תרמה את המזון (בעיקר שימורים).
הם פנו ל"ידיעות אחרונות" והציעו לעורך דב יודקובסקי לשלוח לעיתון כתבות ממסעם, וכך עשו.
רשמיהם מהמסע פורסמו מדי שבוע על עמוד שלם ב-7 ימים, מוסף "ידיעות אחרונות" לשבת.
החל מה-1.12.1961 פורסמו במשך שמונה שבועות הכתבות מחלקו הראשון של המסע, וב-10 בינואר 1962 פורסמה בעיתון "ידיעות אחרונות" ידיעה על סיום חלק זה, כשהגיעו לקייפטאון שבדרום אפריקה.
ב-28.2.1962 פורסמה בעיתון "ידיעות אחרונות" הידיעה על חזרתם ארצה.
פרסום סדרת ההמשך, על חלקו השני של המסע, עד לצפונה של אפריקה, חודש ב-9.3.1962, לאחר חזרתם.
סיפור היציאה למסע סוקר בעיתוני התקופה, וכך היה גם בחזרה ארצה.
באוקטובר 1961 הם יצאו לדרך - מנמל אילת לנמל מאסאווה שבחבש (שמה הקודם של אתיופיה).
בשלב מוקדם נאלץ אמנון ז'קוב לחזור ארצה.
אמנון בירב ואביטל מוסינזון המשיכו במסעם לאורך כל היבשת.
בשיאו של המסע הם העפילו עם המכונית להר הגבוה ביותר באפריקה, הקילימנג'רו, עד לגובה של 3,000 מטרים, הנקודה הגבוהה ביותר אליה ניתן היה להגיע עם רכב, ואת 3,000 המטרים הנותרים עד לפסגה עשו ברגל במשך יומיים.
במקרה אחר ירדו למכרה זהב שעומקו 4 קילומטרים.
במשך חמישה חודשים עברו 30,000 אלף קילומטרים, עד לקייפטאון שבקצה הדרומי של היבשת, ובחזרה צפונה.
במסעם נאלצו להתמודד עם דרכים משובשות, ג'ונגלים, מדבריות וביצות ומפגשים עם בעלי חיים שונים.
בכתבות השבועיות שפורסמו במשך חודשים יכלו קוראי "ידיעות אחרונות" לעקוב אחרי כל מה שעבר עליהם לאורך המסע.
הדיווחים מאפריקה כללו לא רק את תיאור הרפתקאותיהם האישיות.
ב-18.1.62 הכריזה הכותרת הראשית בעמוד השער של "ידיעות אחרונות": "עוזים הגיעו ממערב גרמניה לכוחות הפורטוגזיים באפריקה", מאת אביטל מוסינזון.
באוקטובר 2024 נפתחה במוזיאון העיר חיפה התערוכה "סוסיתא", סיפורה של המכונית הישראלית המפורסמת, ותיאור מסעם של העיתונאים באפריקה מובא בה בתמונות ובדוגמאות מהכתבות שפורסמו.
כשחזרו מאפריקה הציע להם דב יודקובסקי לעבוד ב"ידיעות אחרונות".
אמנון בירב החל לעבוד ככתב מתחיל, אך לאחר שלושה חודשים הציע לו משה בן שאול, שהיה אז סגן העורך של "מעריב לנוער", להצטרף לעיתון ככתב ראשי.
כשבן שאול עבר ל"מעריב" התמנה בירב לסגן העורך ובשנת 1972 הוא הפך לעורך העיתון.
הוא הפך את "מעריב לנוער" משבועון המודפס על 16 עמודי נייר עיתון בשחור-לבן הזוכה לתפוצה של 4,000 עותקים, לשבועון צבעוני מהודר המודפס על 100 עמודי כרומו וזוכה לתפוצת שיא של 100,000 עותקים.
זאת הייתה תקופת השיא של העיתון.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, היה השבועון קרוב להפיכתו כשבועון הנפוץ ביותר בישראל ובכך לעקוף את שבועון הנשים הנפוץ "לאשה".
אמנון בירב קידם ופיתח את מוסד "כתבי הנוער" (כ"נ) של השבועון, ממנו צמחו עשרות רבות של עיתונאים ואנשי תקשורת בישראל.
אמנון בירב טיפח במשך שנים את התחרות לבחירת "צבר וצברית השנה", שתגמלה בני נוער על פעילות התנדבות חברתית וקהילתית.
מ"תחרות כישרונות צעירים" השנתית של "מעריב לנוער" (ה"כוכב נולד" של השנים ההן) יצאו אמנים, זמרים ושחקנים מפורסמים רבים.
בשיתוף עם סוכנות הדוגמניות הבינלאומית "עלית" הוא יזם את תחרות "נערת השנה", שהייתה המקבילה הצעירה לתחרות מלכת היופי וגילתה דוגמניות רבות, ביניהן שלי גפני (נערת השנה הראשונה) ורבות נוספות.
את התחרות הפיקה חברת "מולה סנטר" של צלם האופנה מולה עשת.
הזוכות נסעו לחו"ל להשתתפות בתחרויות הבינלאומיות שארגנה "עלית".
בעבודתו כעורך "מעריב לנוער" טיפח בירב סופרים לנוער, שפרסמו סדרות וסיפורים קצרים בעיתון, ביניהם "פוצ'ו" (ישראל ויסלר), סמדר שיר, משה יהלום ואיטו אבירם.
גם הקומיקסאי אורי פינק התחיל את דרכו ב"מעריב לנוער".
יחד עם בירב בנה את המתכונת של זבנג!
– קומיקס שישתרע על עמוד שלם.
בהמשך הפך פינק לאימפריה של קומיקס וקריקטורות.
בירב נתן במה גם לשני קריקטוריסטים צעירים - נסים חזקיהו, לימים היוזם והמנהל האמנותי של פסטיבל הקומיקס, אנימציה וקריקטורה המתקיים מזה שנים בסינמטק תל אביב, וגדעון עמיחי, היום איש פרסום עתיר הישגים.
אמנון בירב הקים קטגוריה נוספת בה יוכלו בני נוער לבטא את כישוריהם - "צלמי נוער" (צ"נ).
ביניהם היו צביקי עשת, בנו של מולה עשת, שרון מור יוסף, שהפך לצלם אופנה בינלאומי ואחרים, שרבים מהם הפכו אחר כך את הצילום לקריירה.
אמנון בירב היה העורך הראשון שהכניס את החינוך המיני לתקשורת הפונה לבני נוער.
המדור "על בנים ועל בנות", שבפרסומו החל בשנות ה-70, היה הראשון שאיפשר לבני נוער לשאול סקסולוג ולקבל תשובות בנושאים שהיו "טאבו" לבני הנוער באותה תקופה, כמו אוננות, קיום יחסי מין, וסת, הריון, אמצעי מניעה וכדומה.
סביב פרסום המדור היה ויכוח ציבורי כאשר חלק מההורים התנגדו לחשיפת ילדיהם לנושאים אלה בגילאים צעירים.
המדור עצמו הפך לפופולרי בעיתון וזכה לאלפי פניות בחודש.
תחת עריכתו הציג "מעריב לנוער" ערכים חינוכיים והומניים בדרך קלילה וסיפורית שובת לב.
בשנת 1993 סיים אמנון בירב את תפקידו בשבועון.
לאחר סיום עבודתו ב"מעריב לנוער" ערך אמנון בירב את מוספי העיתון הכלכלי "טלגרף" ואחר כך כיהן כעורך ראשי של הירחון "עולם האישה", עד צאתו לגמלאות.
אחרי פרישתו פנה בירב לכתיבה ועריכה של ספרים, בעיקר רומנים ומדריכים.
ספרו "להיות סבא, להיות סבתא: המדריך לסבאות מודרנית", שהיווה מדריך לדור חדש של סבים וסבתות, הפך לרב מכר.
בירב חיבר עד היום 15 ספרים.
הבולטים ביניהם "סקופ מושחת", שיצא לאור ב"הוצאת זמורה ביתן", המדריך "הדרך לזוגיות מושלמת", שיצא לאור ב"הוצאת אסטרולוג", ו"תיק אריאלה" ו"שתי אימהות", שיצאו לאור ב"הוצאת אביב".
את הוצאת אביב הקים בירב בשנת 1998 והוציא בה לאור גם את ספריו "רומן מזדמן", "סיפור לא פשוט", "עשר אהבות" וספרים נוספים פרי עטו, וכן ספרים אחרים.
ב-2002 שינה את שם ההוצאה ל"הוצאת מעיין" ובמסגרתה הוציא לאור את "חמש נשים", "המלחמה האחרונה: משל אקטואלי בשבעה פרקים", "רצח לא מושלם" וספרים נוספים.
"הוצאת מעיין" נסגרה בשנת 2008.
הרב אמנון דב בזק (נולד בג' בטבת ה'תשכ"ז, 13 בדצמבר 1966) הוא ר"מ בישיבת הר עציון, מרצה לתנ"ך במכללת הרצוג, עורך ומחבר ספרים ומאמרים.
במשך שנים כתב בעלון שבת בשבתו.
נולד בשכונת רחביה בירושלים, לעורך הדין משה בזק, בנו של בצלאל בזק, ולזהבה לבית פרנק, נכדתם של הרב צבי פסח פרנק, רבה של ירושלים, ושל שלמה שטמפפר, ראש העיר הראשון של פתח תקווה.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר שבירושלים, ובשנת תשמ"ה הצטרף לישיבת הר עציון.
ערך שני כתבי עת של הישיבה - דף קשר ועלון שבות.
הוא שירת במסגרת ה"הסדר" ברבנות הצבאית, הוסמך לרבנות וסיים תואר B.Ed במכללת יעקב הרצוג.
הרב בזק שימש כר"מ בישיבת נתיב מאיר, ומשנת תשנ"ט הוא ר"מ בישיבת הר עציון.
ערך את עלון השבת "שבת בשבתו" ומספר ספרים.
הרב בזק מלמד תנ"ך במכללת הרצוג ובבית המדרש לנשים מגדל עוז.
הרב בזק כתב ספרים ומאמרים על התנ"ך.
הוא מרצה בימי העיון בתנ"ך המתקיימים במכללת הרצוג מדי קיץ, וכן בבתי מדרש לתנ"ך.
בבית המדרש הווירטואלי של ישיבת הר עציון פורסמו כמאתיים משיעוריו בכתב ובעל פה.
כמה מקרובי משפחתו מכהנים במשרות תורניות, בהם דודו השופט יעקב בזק ובני דודו הרב חיים בזק, הרב אליהו בזק והרב מאיר בזק, ובן דודו מצד אמו, הרב דוד כהן.
בן דוד אחר הוא שי בזק.
הרב בזק מפרסם מאמרי אקטואליה באתרים כגון ynet וכיפה.
בשנת תשנ"ג פרסם חוברת לנוער - "וחי בהם - מבחן ערכים" - שעל פיה מבחינה הלכתית ממשלת ישראל רשאית למסור שטחים תמורת שלום אמת.
במהלך תוכנית ההתנתקות חתם על עצומה נגד סירוב פקודה.
הוא פרסם מאמרים נגד הנפת שלטים על ידי חיילים ונגד סירוב פקודה בנוגע לפינוי התנחלויות, כיוון שלדעתו מעשים כאלו הם הכנסת עמדות פוליטיות, ולא הלכתיות, לתוך מערכת צבאית.
בשנת 2009 קרא להצביע למפלגת הבית היהודי בראשות דניאל הרשקוביץ, ולא לאיחוד הלאומי.
תושב אלון שבות, נשוי ואב לארבעה.
הרב בזק נמנה עם אסכולת לימוד פשוטו של מקרא, הנפוצה בין מורי מכללת הרצוג.
הוא השתתף בפולמוס שכונה "תנ"ך בגובה העיניים", ובו יצא נגד דעת הרב צבי ישראל טאו בעניין.
הרב בזק מרבה לעסוק במקבילות ספרותיות במקרא.
בספרו "מקבילות נפגשות" טען שאת משמעותן של המקבילות יש להבין תוך כדי ניתוח המסר העולה מן המקרא ביחס לאירוע הנידון, והמקבילה נועדה כדי לחזק ולהדגיש את המסר.
בספרו "עד היום הזה - שאלות יסוד בלימוד תנ"ך" הציג הרב בזק התמודדות דתית עם הטענות המרכזיות של עולם חקר התנ"ך, בנושאים כגון התהוות ספרי התנ"ך, אנכרוניזמים, היחס לסתירות וכפילויות בתנ"ך, נוסח המקרא, הממצאים הארכאולוגיים ומעמד התורה מול קובצי חוקים של העמים במזרח הקדום.
מקבילות נפגשות - מקבילות ספרותיות בספר שמואל
נקודת פתיחה - עיונים קצרים בפשוטה של פרשת השבוע (מתוך גליונות "שבת בשבתו"), בשני כרכים: תשס"ג-תשס"ה; מהדורה מורחבת בכרך אחד, ידיעות ספרים, 2018
שמואל א: מלך בישראל, הוצאת מגיד-קורן, ירושלים תשע"ג
עד היום הזה: שאלות יסוד בלימוד תנ"ך, הוצאת ידיעות ספרים, תל אביב 2013
שמואל ב: מלכות דוד, הוצאת מגיד-קורן, ירושלים תשע"ד
ניצחוני בני: שאלות יסוד בלימוד תורה שבעל פה, הוצאת ידיעות ספרים, תל אביב 2020
יחזקאל: הנביא שהיה בן אדם, הוצאת מגיד-קורן, ירושלים תשפ"א
מלכים א: מאחדות לפילוג, הוצאת מגיד-קורן, ירושלים תשפ"ה
והארץ נתן לבני אדם - הרב יהודה עמיטל
הדסה היא אסתר - קובץ מאמרים לזכרה של הנערה דסי רבינוביץ'
אמנון אריאלי (1923 – 3 במרץ 2007) היה פרסומאי ישראלי, מחלוצי ענף הפרסום בישראל.
בשנת 1950 הקים, בשותפות עם אליהו טל, את משרד הפרסום טל-אריאלי.
ב-1965 נפרדו השניים, והקימו משרדי פרסום נפרדים.
אריאלי עמד בראש משרד הפרסום אריאלי, שנחשב לגדול בישראל, עד אמצע שנות השמונים.
ב-1978 מונה כיושב ראש האיגוד הישראלי לפרסום.
בתחילת שנות ה-70 שב בנו, רוני, לישראל לאחר סיום לימודי פרסום בחו"ל והקים חברת פרסום משלו, בנו השני אורי חזר גם הוא בלימודי מנהל עסקים בלונדון והצטרף למשרד כמנהל קריאיטיב ראשי ולאחר מכן מנכ"ל.
שני הבנים ירשו את המשרד, ניהלו אותו יחד והוא היה אחד ממשרדי הפרסום הגדולים בישראל.
ב-1997 נמכרה השליטה ב"פרסום אריאלי" לתאגיד הפרסום הרב-לאומי "פובליסיס".
בשנת 2001 בנו אורי אריאלי הוכרז כפושט רגל, והוא עצמו נקלע לחוב של 5 מיליון שקל עקב ערבות לבנו.
במסגרת עבודתו טבע אריאלי את הסיסמאות המוכרות "תנו לגבר גולדסטאר" (לבירה גולדסטאר), "תן לאצבעות ללכת במקומך" (לדפי זהב) ו"מעולה לעולה כוחנו עולה" (למשרד העלייה והקליטה).
הוא הישראלי הראשון שזכה בפרס הפרסום הבינלאומי "אריה הזהב", על סרטון פרסומת לתרסיס נגד חרקים בכיכובם של זהרירה חריפאי ובומבה צור.
בשנת 2000 העניק לו האיגוד הישראלי לפרסום פרס למפעל חיים.
אמנון אריאלי נפטר ב-2007 ונטמן בבית העלמין של כפר שמריהו, שם התגורר.
הותיר אחריו שלושה ילדים ושמונה נכדים.
בסוף 2008 נסגרה סופית פעילות משרד הפרסום "אריאלי", חלקה מוזג לתוך פעילות "פובליסיס" בישראל וכשליש מעובדי המשרד פוטרו.
אמנואלה קלאיו (באיטלקית: Emanuele Calaiò; נולד ב-8 בינואר 1982) הוא שחקן כדורגל איטלקי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת סלרניטנה.
את שנותיו הראשונות ככדורגלן מקצועי בילה במועדונים קטנים, ולנאפולי הגיע קלאיו בתחילת 2004, אחרי שזו הורדה לליגה השלישית בשל פשיטת רגל והציגה באותה עונה סגל שהורכב כמעט כולו משחקנים חדשים.
למרות שלא מילא תפקיד חשוב בעונת הבכורה שלו במדים התכולים, הוא הוביל את מועדון הפאר לזכייה באליפות הליגה השלישית כבר בעונה שלאחר מכן, כשבדרך הוא כובש 18 שערים.
את עונתו השלישית במדי הקבוצה מדרום המגף הוא החל בצורה טובה אך בהמשך נקלע לבצורת שערים.
אף על פי כן, הצליחה נאפולי לעמוד בציפיות והעפילה בחזרה לליגה הראשונה, אחרי 6 שנים בליגות המשנה.
קלאיו היה הכובש המצטיין בפעם השנייה ברציפות עם 14 שערים.
עם הבאתם של אסקיאל לאבסי ומרסלו זלאייטה נפגע מעמדו של קלאיו, הוא הפך לשחקן ספסל ונקלע לבצורת שערים.
בחלון ההעברות בינואר 2008 ביקש קלאיו לעזוב את הקבוצה אך למרות התעניינות מצידן של קבוצות אחרות מהסרייה לא נמצאה קבוצה שתסכים לשלם את הסכום אותו דרשה נאפולי.
על פי ההערכות, קלאיו, שכבש רק 2 שערים ב-27 המשחקים בהם שותף בעונת 2007/08, אמור לעזוב את הקבוצה בקיץ 2008. מספר קבוצות איטלקיות הביעו עניין בשחקן.
ב-2 ביולי 2008 עבר קלאיו לסיינה תמורת 2.5 מיליון אירו על מחצית מכרטיסו.
בשנת 2013 עבר מקבוצת סיינה לקבוצת נאפולי והושאל לקבוצת גנואה.
בשנת 2015 חתם בספציה מסרייה ב'.
אמנון בר אור (נולד ב-1951) הוא אדריכל ישראלי, מומחה לשימור ושיחזור של מבנים היסטוריים ואתרי מורשת.
בר אור נולד בתל אביב להורים שעלו מפולין, וגדל באזור הצפון הישן של העיר.
את לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה סוקולוב-לאור ביפו.
הוא יצא ללימודי אדריכלות בפירנצה שבאיטליה, ועם סיום לימודיו בשנת 1978 שב לישראל ופתח משרד לתכנון אדריכלי בצפת.
בשנות פעולתו הראשונות עסק בתכנון פרויקטים לגופים פרטיים וציבוריים בצפת ובמקומות אחרים בצפון הארץ.
עבודותיו הבולטות מאותה תקופה כללו את תכנון וניהול פרויקט שיקום העיר העתיקה בצפת עבור משרד הבינוי והשיכון, וכן את תכנון השימור והשחזור בחפירות העיר הרומית-ביזנטית בבית שאן.
במקביל למד בר אור לימודי תואר ראשון בארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה (1984), ולימודי תואר שני בתחום באוניברסיטה העברית בירושלים (1989).
בשנת 1990 העתיק בר אור את בסיס פעילותו לתל אביב, שבה פתח משרד.
בתל אביב עוסק משרדו של בר אור בתכנון שימורם ושחזורם של רבים מבתיה היסטוריים של העיר, ובכלל זה מבנים ביפו ובתל אביב הקטנה, וכן בהכנת תוכניות מתאר ותוכניות בניין עיר למתחמים היסטוריים בעיר, ביניהם מתחם שרונה.
בנוסף היה המשרד מעורב בהכנת תוכניות מתאר לשימור במקומות נוספים בארץ ובהם רחובות, ראש פינה, טבריה, גוש חלב, יאנוח-ג'ת וכפר סבא.
מאז שנת 2016 פועל המשרד בניהול משותף של בר אור יחד עם שותפו אדריכל טל גזית, שהצטרף למשרד בשנת 2009.
מאז שנת 1996, משמש בר אור מרצה בכיר בבית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת תל אביב.
במסגרת זאת, ייסד בשנת 2003 את התוכנית ללימודי תעודה בשימור המורשת הבנויה, ועמד בראשה עד שנת 2008. בשנת 2009 התמנה לפרופסור לאדריכלות.
בשנת 2002 זכה בר אור בפרס רוקח על עבודתו בתחום שימור המבנים.
בשנת 2008 זכה בר אור ביחד עם שותפיו לתכנון, האדריכלים ליאור ציונוב וליאור ויתקון, בתחרות אדריכלים פתוחה לתכנון "מוזיאון אום אל-פחם לאמנות עכשווית".
ב-2013 פרסם את הספר "זמן שימור", בהוצאת בבל, המציג את דרכו המקצועית כאדריכל המתמחה בתחום השימור.
בית וייס ברחוב אחד העם פינת הרצל.
בית השגרירות הרוסית (בית לוין) (שדרות רוטשילד פינת שד"ל) כחלק מפרויקט מגדל אלרוב
בית ועד הקהילה (שדרות רוטשילד פינת יבנה) כחלק מפרויקט מגדל הבינלאומי
בית מאני ברחוב יהודה הלוי, כחלק מפרויקט מגדל בנק לאומי.
מתחם תחנת הרכבת העות'מאנית ובית החרושת וילנד במנשייה שביפו
בית שיף ברחוב ליליינבלום פינת הרצל, כחלק מפרויקט מגדל דיסקונט
בית אנגל בשדרות רוטשילד 84 פינת רחוב מזא"ה
יזכור למנשייה, ענת אבן, 2017
אמנויות לחימה משולבות הוא ספורט לחימה שבו מותר השימוש במגוון רחב של שיטות לחימה גופנית ללא נשק.
ענף לחימה זה ייחודי בכך שמותר בו קרב קרקע לצד מגוון רחב של טכניקות הכאה, כאשר ברוב ענפי הלחימה מותר רק אחד מהשניים.
מקורו של ענף ספורט זה בקרבות "וָאלֶה טוּדוּ" (בפורטוגזית: Vale tudo; מילולית: "הכל הולך"), ספורט לחימה גופנית ללא נשק וללא הגבלות כלשהן, אשר היה קיים בברזיל מאז שנות ה-20. בתחילת שנות ה-90 הביאה משפחת גרייסי הברזילאית את העיסוק בספורט לארצות הברית, וממנו התפתח ספורט ה-MMA.
בשנת 1993 פרץ הספורט לתודעת הציבור כאשר נערכה לראשונה תחרות אליפות הלחימה האולטימטיבית (UFC), שהייתה פתוחה לספורטאים מכל קשת אמנויות הלחימה הקיימות, והן התחרו זה בזה כמעט ללא הגבלות, כדי לקבוע מיהו הלוחם הטוב ביותר.
אופייה של תחרות זו הדהים רבים בציבור ברמת האלימות שהייתה בה, ובקרבות שאינם מופסקים אף שהיריבים זבים דם.
תחרויות דומות נערכו אף ביפן החל משנת 1989.
במהלך העשור הראשון לתחרות, הוכנסו בהדרגה חוקים אשר הגבילו את שיטות הלחימה, זאת במטרה להפוך את האומנות ל"ספורט לגיטימי" ובטוח יותר.
שינויים אלו גרמו לענף לצמוח במהירות, בעיקר בערוצי שלם וצפה, כאשר המכירות בערוץ הגיעו לרמה של תוכניות ותיקות ופופולריות כמו אגרוף והיאבקות מקצועית.
במהלך ההיסטוריה היו ניסיונות רבים ליצור שיטת לחימה "אולטימטיבית", כלומר – שלא מגבילה את עצמה לסגנון או שיטה אחת.
בתקופת יוון העתיקה, היה קיים מקצה בתחרות האולימפית העתיקה של לחימה חופשית.
סגנון לחימה זה נודע באותם הימים בשם "פאנקרטיון".
סגנון זה שילב בין טכניקות גראפלינג לטכניקות הכאה, בדומה לתחרויות ה-MMA המודרניות.