tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם בכנסת זו כיהן כסגן יושב ראש הכנסת, וניהל את הישיבה המיוחדת ביום הירצחו של שר התיירות רחבעם זאבי.
בנובמבר 2002, במהלך כהונת הכנסת ה-15, פרש מש"ס משום שהבין שלא ישובץ ברשימת המועמדים לבחירות לכנסת ה-16, וניסה לרוץ מטעם הליכוד.
לצורך כך, התפטר טל מהכנסת.
טל לא הצליח להיכנס לשורות הליכוד, והוא החליט לרוץ ברשימת "עם אחד" של עמיר פרץ.
בשנת 2004, לאחר התאחדות מפלגת "עם אחד" עם מפלגת העבודה, החליט טל להישאר ח"כ עצמאי ולהקים סיעה עצמאית בכנסת אשר נקראה "נוי".
טל גם רשם את הסיעה כמפלגה ברשם המפלגות אך מעולם לא השתמש בה.
במסגרת סיעתו העצמאית תמך או נמנע בהצבעות על מהלכיו של אריאל שרון, כולל תוכנית ההתנתקות.
עם הקמת סיעת קדימה הצטרף טל אליה.
הוא מוקם במקום ה-23 ברשימת קדימה לכנסת ה-17 ונבחר שוב לכנסת.
נבחר פעם נוספת לכהן כסגן יו"ר הכנסת, והחל מה-23 באוקטובר 2007 כיהן כיו"ר ועדת הכנסת.
הגיע למקום ה-37 ברשימת קדימה לכנסת ה-18 ולא נבחר כחבר הכנסת ה-18.
במהלך כהונתו בכנסת, יזם טל מספר חוקים, ובהם:
תיקון לחוק עבודת נשים, המתיר לאם לילד מאומץ עד גיל 10 להיעדר מעבודתה לשעה ביום במשך ארבעת החודשים הראשונים לאחר האימוץ, בדומה לנשים לאחר חופשת לידה.
תיקון נוסף לחוק עבודת נשים, הקובע כי אין לחייב עובדת לעבוד בלילה בארבעת החודשים שלאחר שובה מחופשת לידה.
תיקון לחוק הגנת הצרכן הקובע הוראות בדבר משך ההמתנה לטכנאי שירות ("חוק הטכנאים"; יחד עם גלעד ארדן)
חוק המחייב רוקחים ליידע צרכנים בדבר חלופות זהות לתרופות, במקום שבו הרופא לא נקב בשם מסחרי מפורש במרשם התרופה.
טל היה נשוי, אב ל-6 והתגורר בראשון לציון.
בשנת 2011 לקה בסרטן המוח.
הרב דוד טברסקי (נולד ב-כ"ו בתשרי ה'תש"א, 28 באוקטובר 1940) הוא האדמו"ר הנוכחי מסקווירה שמרכזה ניו סקוור שבניו יורק.
נולד ביאשי כבן זקונים אחרי 3 בנות, לרבי יעקב יוסף טברסקי שהיה האדמו"ר מסקווירה ולרבנית טראני, בת האדמו"ר פינחס מאוסטילה, חתנו של רבי ישכר דב רוקח מבעלז.
עם תום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, עבר עם משפחתו לבוקרשט.
בכ"ט אדר א' תש"ח הגיע לארצות הברית עם הוריו.
נישא בשנת 1959 לחנה חיה, בתו של האדמו"ר מוויז'ניץ, הרב משה יהושע הגר.
לאחר פטירת אביו הוכתר באפריל 1968 לאדמו"ר.
האדמו"ר ממעט לשאת דברים בפני החסידים, בליל שבת הוא נוהג למסור שיחה בת כחצי שעה בדברי תורה וחסידות.
הקים מערך של "חבורות", קבוצות לימוד ותמיכה לחסידים, כל קבוצה בין 10 ל-30 אברכים, כשעליהם מופקד "ראש חבורה" המדריך אותם בדרכי החסידות.
בהוראתו הוקמה בעיירה סקווירא חברת "הצלה" המורכבת מנשי המקום, המיועדת לסייע לנשים הזקוקות לשירותי בריאות דחופים, וזאת בנוסף לחברת ההצלה הרגילה של העיירה.
ידוע בהקפדתו לשימור מנהגי סקווירא ולא לשנות מהם מאומה.
החל משנת תשע"ז (2017) החל לערוך "מעמד הדלקה" ביום ל"ג בעומר, על אף שלא נהגו כך בסקווירא.
החל משנת תשנ"ג יוצא עלון שבועי בשם "בחצר הקודש" המפרט את השיחות, הפגישות והאירועים של האדמו"ר.
על אף שבאופן מסורתי הציבור החרדי בארצות הברית מזוהה עם הרפובליקנים, הרב טברסקי מתבלט בתמיכתו בדמוקרטים.
בחנוכה שנת 2000 הוא נפגש עם נשיא ארצות הברית ביל קלינטון בחדר הסגלגל כדי לבקש ממנו שיחון ארבעה מחסידי סקווירה שנשפטו למאסר בגין הונאה.
קלינטון חנן אותם כשסיים את תפקידו.
באוקטובר 2022 שוחח טלפונית עם נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן שביקש את תמיכתו במועמד הדמוקרטי לקראת הבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית.
אשתו נפטרה באדר א' ה'תשפ"ד (18.02.24) בגיל 81 ונקברה בבית הקברות בשיכון סקווירא.
הרב אהרן מנחם מנדל טברסקי, נשוי לבת דודתו חוה רייזל בת הרב מרדכי הגר, האדמו"ר מויז'ניץ מונסי.
הרב יצחק, נשוי לבת דודתו מלכה העניא, בת הרב ישראל הגר, האדמו"ר מויז'ניץ.
הינדא, נשואה לבן דודה הרב אברהם יהושע העשיל טברסקי, בנו של רבי חי יצחק טברסקי, האדמו"ר מרחמסטריווקא ארצות הברית.
ציפורה (נפטרה באלול ה'תשפ"ב בגיל 56 לאחר שעברה דום לב), הייתה נשואה לרב אליעזר גולדמן, האדמו"ר מזוויהל ארצות הברית.
סימא מירל, נשואה לרב יעקב יוסף, בן דודה רבי ישראל הגר, האדמו"ר הנוכחי מויז'ניץ מונסי.
הרב יעקב יוסף, היה נשוי לחנה יענטא, בתו של רבי ישעיה טברסקי, האדמו"ר מצ'רנוביל בורו פארק.
בני הזוג התגרשו בכסלו ה'תשפ"א.
בנשואין שניים חתן האדמו"ר רבי ישכר שלמה הלברשטם מקאלושיץ.
הרב חיים מאיר, נשוי לרחל דינה בתו של בן דודו הרב צבי אלימלך הלברשטאם בן רבי משה מקיוויאשד.
דוד חשין (נולד בשנת 1948) הוא משפטן ישראלי ונשיא בית המשפט המחוזי בירושלים לשעבר.
כיהן כשופט בפועל בבית המשפט העליון.
נולד בירושלים, בנו של הרב בנימין זאב חשין, שהיה מרבני חסידות ברסלב ומראשי ישיבת המקובלים שער השמים.
עם שחרורו החל ללמוד במכינה הקדם אקדמאית לחיילים משוחררים וסיים את לימודיו ב-1972. למד ב וסיים את לימודיו בשנת 1977. לאחר מכן עבד מספר שנים כעורך דין בשוק הפרטי.
ביולי 1984 מונה לכהן כשופט בבית המשפט השלום בירושלים.
שש שנים מאוחר יותר, בדצמבר 1990, מונה לכהן כשופט בית המשפט המחוזי בירושלים.
בשנת 1999 יצא לאור בעריכתו הספר "בית המשפט: חמישים שנות שפיטה בישראל".
בשנת 2004 היה חשין אחד משלושת המועמדים שהומלצו על ידי הוועדה המקצועית-ציבורית לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, לצידם של עוזי פוגלמן ושל מני מזוז שנבחר לבסוף לתפקיד.
ביוני 2006 מונה בידי נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק, יחד עם השופטת דבורה ברלינר, לכהן כשופט בפועל בבית המשפט העליון לתקופה של חצי שנה.
כיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בנצרת, וכסגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
בנובמבר 2012 התמנה לנשיא בפועל של בית המשפט המחוזי בירושלים, עד לסיום כהונתה של הנשיאה מוסיה ארד (שיצאה לשבתון פרישה).
עם פרישתה של ארד ביוני 2013 קיבל מינוי קבוע כנשיא בית המשפט.
באוגוסט 2014 נכלל שמו ברשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון.
לקראת סוף שנת 2015 פרש לפנסיה מוקדמת.
בשנת 2017 עמד בראש ועדת המינויים, תחת שרת המשפטים איילת שקד.
בשנת 2018 השתתף במיזם בירושלים, במסגרתו הרצה בפני תלמידי בית ספר על עבודתו המשפטית.
ב-30 באוגוסט 2020 מונה ליושב ראש הוועדה למינוי דירקטורים בתאגידים בנקאיים.
בספטמבר 2021 מונה לבורר בסכסוך הארוך בישיבת פוניבז'.
ובנובמבר 2025 פרסם את הפסק בנוגע לסכסוך.
חשין היה נשוי לליאורה, עד לפטירתה באפריל 2023. ואב לשניים.
בתו, טל, הייתה נשואה לאורן וייגנפלד, ולהם שני ילדים.
השופט מישאל חשין היה בן דודו.
אחיו לבית משפחת חשין משמשים ראשי ישיבות ודרשנים מראשי ועסקני חסידות ברסלב בירושלים.
בין אחיו, הרב צבי, מרבני ישיבת מיר, והרב שלמה זלמן, מרבני ישיבת טורדא.
אחיינו הוא הרב נחמיה וילהלם, שליח חב"ד בבנגקוק.
דוד טַנֶה (3 ביוני 1909 – 20 ביוני 1973) היה המנכ"ל הראשון ומקימו של משרד השיכון, וכן עסקן בכיר בסוכנות היהודית.
שמו של טנה נקשר הן להקמת המעברות והן להיקף הגדול של בניית השיכונים בשני העשורים הראשונים לקיום מדינת ישראל, כולל השבחים שניתנו למפעל גדול זה וכולל הביקורות שנמתחו עליו.
טנה נולד בגליציה שבפולין לישראל ולפרלה לבית אַקֶר.
בגיל 18 יצא ללימודים אקדמיים בברלין, למד כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטת ברלין וכדי להכין את עצמו לעלייה לארץ ישראל, למד בנוסף גם ניהול חוות חקלאיות.
בתקופת לימודיו כיהן כמזכיר תנועת "החלוץ" בברלין.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, עלה טנה לארץ ישראל והתיישב בחיפה, שם החל לפעול במסגרת הסוכנות היהודית כנציג המחלקה הגרמנית בחיפה, והיה מקורב למקימת עליית הנוער, הנרייטה סאלד.
בשנות המלחמה סייע בקליטת הפליטים היהודים שהצליחו לברוח מאירופה.
טנה היה מזכיר התאחדות עולי גרמניה בחיפה וסגן בוועד ההנהלה של ועד הדר הכרמל.
כנציג עולי גרמניה קשר קשרים עם קונסול גרמניה בחיפה, וילהלם מלשרס, עד עזיבתו של האחרון ביום פתיחת מלחמת העולם השנייה.
במקביל היה טנה חבר במוסדות שונים של "ההגנה", ובתקופת מלחמת העצמאות היה חבר בוועדה שפעלה לפתרון בעיות של משפחות שנאלצו לפנות את בתיהן בגלל המלחמה.
עם קום המדינה מונה לאחראי במשרד האוצר על הארגון, האחזקה והאכלוס של הרכוש הנטוש שהותירו אחריהם פליטים ערבים.
בשנת 1952 חזר לסוכנות, ומונה למנהל מחלקת הקליטה בסוכנות היהודית, שקלטה אז את העלייה ההמונית.
בשנת 1953 מונה טנה על ידי שרת העבודה, גולדה מאיר, למנהל אגף השיכון במשרד העבודה.
ב-1 באפריל 1961, כאשר הפך אגף השיכון ל"מינהל השיכון" מונה טנה למנהל מינהל השיכון.
בסוף 1961 כאשר מינהל השיכון הופרד ממשרד העבודה למשרד ממשלתי נפרד, מונה טנה למנכ"ל הראשון של משרד השיכון.
בתפקיד זה כיהן עד 1969, עת פרש כדי לכהן כיו"ר מועצת המנהלים של בנק טפחות.
פעילותו בתחום השיכון כללה בשנים הבאות גם חברות בדירקטוריונים של חברות העוסקות בתחום, ביניהן חברות עמידר והכשרת היישוב.
במשך שנים כיהן כנציג המדינה בוועדה הכלכלית של האו"ם.
היה נשוי להלגה יעקב עד למותה (כחודש לפני מותו), ואב לשלושה ילדים.
נפטר ביוני 1973, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
על שמו של טנה קרויה כיכר עירונית בירושלים, שכונה בכרמיאל וכן היישוב טנא עומרים בהר חברון.
דוד רוזנטל נולד בצרפת, עלה לישראל ב-1963 והצטרף לקיבוץ משמר הנגב.
הוא התגייס לצה"ל, שירת תחילה בנח"ל, ובהמשך התקבל ללהקת פיקוד המרכז, שם הכיר את חדוה עמרני.
השניים השתתפו בתוכניות "למה כובע" ו"לא רוצים טובות".
בשנת 1964 הקים את רביעיית הטיילת יחד עם אושיק לוי, גבי ברלין וחדוה עמרני.
הרביעייה התפרקה ודוד נשאר בצמד חדוה ודוד יחד עם עמרני.
בסוף שנות ה-60 הוציא להיט סולו בשם "אליעזר ורבקה" (הכלל את הציטוט "נערה טובה יפת עיניים, הטי כדך השקיני מים").
הצלחתו הגדולה ביותר הייתה ב-1970 כשזכה בפסטיבל הזמר הבינלאומי ביפן יחד עם עמרני בשיר "אני חולם על נעמי".
טל חזר לצרפת, ניסה כוחו בכמה שירים ואחר כך היה שותף במועדון לילה בפריז.
עד מותו חי בזוגיות עם אנט הופמן, רופאת-עיניים צרפתייה-יהודייה, וגידל עמה את בנה מנישואים קודמים.
ב-1999 נפטר טל מדום לב לאחר מחלת לב ממושכת.
הרב דוד טביל (טעביל, בכתיב יידי, תקנ"ד 1794 - תרכ"א 1861) שימש כרבה של מינסק, ונחשב בתקופתו כאחד מגדולי הדור, התפרסם בעיקר בזכות ספרו נחלת דוד.
נולד בליטא לרב משה רובין, והיה מגדולי תלמידיו של ר' חיים מוולוז'ין.
שימש בראשית דרכו כרבה של סטויבץ, ואחר כך כרבה של העיר מינסק ונחשב אחד מגדולי הדור.
בחייו הספיק להדפיס רק את ספר השו"ת והדרשות בית דוד בעיר ורשה בשנת תרי"ד 1854.
כל חידושיו על התלמוד הבבלי יצאו במהדורה חדשה ומתוקנת בירושלים בשנת תשס"א 2001, על ידי הוצאת 'מיר' בשני כרכים.
חתנו היה רבי שאול חיים הלוי הורוויץ, שעלה לארץ ישראל והקים את הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים.
דוד יהושע טנור הוא פיזיקאי וכימאי תאורטי ישראלי, פרופסור מן המניין בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע.
טנור למד לתואר ראשון בכימיה פיזיקלית באוניברסיטת קולומביה בין השנים 1974 ל-1978. בין השנים 1979 ל-1983 למד לדוקטורט באוניברסיטת קליפורניה שבלוס אנג'לס בהנחית פרופ' אריק הלר.
שהה בלימודי פוסט דוקטורט בין השנים 1983 ל-1986 אצל פרופסור סטיוארט רייס באוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1986 החל לכהן כחבר סגל בדרגת מרצה בכיר באוניברסיטת שיקגו, ובשנת 1992 עבר לכהן כפרופסור חבר באוניברסיטת נוטרדאם.
ב-1995 עלה עם משפחתו לישראל וקיבל משרת פרופסור חבר במכון ויצמן למדע.
בשנת 2000 קודם לדרגת פרופסור מן המניין, ובשנת 2006 החל לכהן כראש הקתדרה הפרופסוריאלית ע"ש הרמן מאייר.
בנוסף לעיסוקו כמדען, טנור הוא מדריך בכיר לקראטה בשיטת ה-Tora-Dojo (חגורה שחורה דאן 4).
דוד טברסקי היה עיתונאי יהודי-אמריקאי, פעיל ציוני.
כתב בעיתונים ניו יורק סאן ופארווערטס.
נולד בשנת 1950 בניו יורק ברובע ברונקס.
אביו היה עובד טקסטיל ופעיל שמאל.
אמו עדה נפטרה כשהיה בן 8. הוא למד בבית הספר האורתודוקסי Ramaz School.
בנעוריו היה פעיל בתנועת הנוער הציונית הבונים והיה למנהיג הארצי של התנועה.
בשנת 1970 היה ליו"ר השני של ארגון הסטודנטים היהודי "North American Jewish Students Network" והיה עורך של שירות הידיעות היהודי לסטודנטים "Jewish Student Press Service".
בשנת 1974 עלה לישראל עם תנועת הבונים והיה מהמייסדים שהקימו מחדש את קיבוץ גזר, שם התגורר.
בישראל היה העורך של שדמות ושל הירחון האנגלי החודשי של תנועת העבודה Spectrum.
הוא הצטרף למפלגת העבודה ועבד עם אבא אבן והיה לאחראי לקשרים בינלאומיים של המפלגה וכן שימש כעוזר פרלמנטרי.
הוא שירת בחיל התותחנים הישראלי במלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1986 חזר לארצות הברית עקב בעיות בריאות של אביו.
בשנת 1990 החל העיתון היהודי האמריקאי "פארווערטס" (The Forward) לפרסם עיתון באנגלית וטברסקי שימש כעורך משנה במשרד בוושינגטון די.סי.
כעורך בעיתון פרסם כתבת תחקיר אודות ג'ונתה קול (Johnnetta B.
Cole), אשר הייתה מועמדת על ידי הנשיא ביל קלינטון לתפקיד שרת החינוך.
במאמר חשף כי קול הייתה חברה בוועד של ארגון שלפי החשד היה קשור לממשלו של פידל קסטרו בקובה ובכך סיכל את המינוי.
לאחר שעזב את ה"פארווערטס" היה העורך של העיתון היהודי של ניו ג'רזי New Jersey Jewish News.
אחר כך הצטרף לעיתון The New York Sun כעורך חוץ ובעל טור.
הוא נישא לעיתונאית הישראלית גיני מדבדב והיה אב לשני בנים.
הרב דוד טֶבֶל (טבלי) קצנלנבוגן (ה'תר"ז/ה'תר"ח (1847) – י' בטבת ה'תרצ"א (30 בדצמבר 1930)) היה הרב של סנקט פטרבורג בין השנים 1908 - 1930. עסק רבות בתרומה לקהילה היהודית ברוסיה באותם זמנים.
הרב דוד טבל קצנלנבוגן נולד בטאורגן שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית.
דרך משפחת אביו היה צאצא של המהר"ל מפראג.
בצעירותו למד תורה מפי אביו, הרב נפתלי הרץ, דיין בטאורגן.
לאחר מכן למד בבית המדרש שבווילנה.
כבר בילדותו התבלט בכישרונותיו הרבים ורבים כינוהו "עילוי".
בגיל 19 חיבר פירוש לתלמוד הירושלמי.
בגיל עשרים קיבל את תואר הרבנות בעיר וירבאליס שבליטא.
מ-1894 ועד 1907 שימש כרב בעיר סובאלק שבפולין, שבה הייתה קהילה יהודית רחבה.
בשנת 1908 נתמנה לרב של בית הכנסת הגדול בעיר סנקט פטרבורג, בירת רוסיה, ומילא תפקיד זה במשך 22 שנים, עד מותו בשנת 1930. היותו הרב הראשי בסנקט פטרבורג הציב אותו כאחד מהרבנים המשפיעים ברוסיה.
בנוסף היה הרב קצנלבוגן לנציג הרשמי של הציבור היהודי ברוסיה בממשלה.
בשנת 1909 נבחר ליושב ראש אספת הרבנים בווילנה.
גם לאחר מהפכת אוקטובר ברוסיה המשיך בתפקידו.
לאחר המהפכה סבל מהטרדות השלטון בעקבות סירובו, יחד עם הרב יעקב מזא"ה, לחתום ב-1922 על הצהרה שבברית המועצות לא קיימת רדיפה של הדת.
לאחר מכן התרכז בכתיבת ביאורים וספרי דת.
בשנת 1923 יצא לאור ספרו העיקרי "מעין מי נפתוח", שכלל ביאורים על מסכת יבמות.
לאחר חמש שנים יצא לאור ספרו "דברי דוד", שבו ראו דרשותיו.
הרב קצנלנבוגן נישא פעמיים ונולדו לו אחד-עשר ילדים.
שניים מבניו, שאול ונפתלי-הירש, נאסרו באשמת שווא בשנת 1938; שאול נידון למוות ונורה, ונפתלי-הירש נפטר בשנת 1942 במחנה הריכוז שבו נאסר.
בנו אליהו ובתו באשה (ברטה) עלו לישראל ומשפחתם גרה כיום בארץ.
הרב קצנלנבוגן נפטר בעשרה בטבת ה'תרצ"א (30 בדצמבר 1930) בסנקט פטרבורג.
במהלך חייו תרם רבות לקהילה היהודית ברוסיה בכלל ובסנקט פטרבורג בפרט.
בהשפעתו האישית ובקשריו עם ראשי השלטון ברוסיה, בשנת 1909 הצליח לבטל את גזירת השחיטה בפינלנד (שהייתה באותו זמן בשליטת רוסיה).
בימי מלחמת העולם הראשונה היה הרב קצנלבוגן ממייסדי "הוועד היהודי לעזרת נפגעי המלחמה" (EKOПO) של סנקט פטרבורג.
תפקידו בוועד זה היה במישור הדתי – אספקת אוכל כשר ומצות בפסח לחיילים ולמגורשים.
בנוסף, פעל רבות למען שחרורם של חמשת אלפים הרבנים ברוסיה משירות בצבא הרוסי.
בנוסף לטובת מגורשים וגולים יהודים במהלך המלחמה.
פעל למתן חנינה ליהודים שנידונו למוות או למאסר באשמות שווא.
עסק במיוחד בחינוך של הדור היהודי הצעיר ברוסיה, גם ברמה הדתית וגם ברמה המקצועית.
ביוזמתו נוסדו בסנקט פטרבורג בתי-מדרש, בתי-ספר יסודיים לבנים, ובתי-ספר מקצועיים לבנים ולבנות.
אחרי המהפכה בפברואר 1917, היה הרב קצנלבוגן ממייסדי המפלגה הדתית "נצח ישראל" והיה יושב-ראש של כבוד בה.
המצע של "נצח ישראל" התבסס על רעיון האומה היהודית והמאוחדת על ידי מוצא משותף ודת משותפת.
סעיף חשוב במצעה היה הנושא של ארץ ישראל, והתמיכה ביישובה הוכרזה כמטרה כלל לאומית וחובה מקודשת לכל היהודים.
"בר-מצווה" – ספר עזר לילדים (סנקט פטרבורג, תרע"ד - 1914)
"מעין מי נפתוח" – חידושים וביאורים על מסכת יבמות (לנינגרד, תרפ"ד - 1923)
אלוף ושיאן ישראל בריצות ל-100 מטר ול-200 מטר (26 שנים).
השתתף באולימפיאדת הלסינקי (1952) במדי נבחרת ישראל.
טבק גדל במושב בית עובד ולמד בבית ספר מקוה ישראל.
הוא התאמן בהדרכתו של המאמן האמריקאי אירווינג מונדשיין.
במסגרת אליפות הפועל בקרב רב שנערכה בתל אביב בדצמבר 1946 קבע טבק בריצת 200 מטר 23.7 שניות.
במשחקי המכביה השלישית שנערכו בשנת 1950 סיים טבק במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.2 שניות.
בשנת 1951 קבע טבק בריצת 100 מטר שיא ישראלי חדש של 10.8 שניות.
בתחרות שנערכה באצטדיון ימק"א ירושלים בינואר 1952 קבע טבק בריצת 200 מטר שיא ישראלי חדש של 22.6 שניות, שיפור לשיאו של יהודה גבאי משנת 1947 - 22.8 שניות.
בתחרות שנערכה בתל אביב במרץ אותה שנה הוא קבע בריצת 100 מטר שיא ישראלי חדש של 10.7 שניות ובריצת 200 מטר שיא ישראלי חדש נוסף של 22.5 שניות.
באליפות ישראל שנערכה ביוני אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא ישראלי חדש של 10.6 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 22.5 שניות.
שיא זה החזיק מעמד 14 שנים ונישבר על ידי טיבור פרקש מהפועל רמת גן (10.5 שניות).
נוסף לכך, הוא זכה בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.5 שניות.
מספר ימים לאחר מכן, בתחרות שנערכה באנקרה בין נבחרות ישראל לטורקיה הוא קבע בריצת 100 מטר תוצאה של 10.8 שניות ובריצת 200 מטר תוצאה של 22.4 שניות והיה שותף לניצחון על הרביעייה הטורקית בריצת שליחים 4x100 מטר בשיא ישראלי חדש של 43.4 שניות.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים טבק במקום 21 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.9 שניות (זמן אלקטרוני - 11.10 שניות) ובמקום 27 בריצת 200 מטר בשיא ישראלי חדש של 21.8 שניות (זמן אלקטרוני - 22.34 שניות).
ילדיו של טבק אף הם ספורטאים בעבר, בני טבק הוא כדורגלן מכבי תל אביב בעבר ואתי טבק, אצנית מצטיינת.
דוד טבק נפטר ב-21 ביולי 2012. נטמן בבית העלמין ברמת השרון.
בשנת 1978 זכה טבק בפרס, 30 הספורטאים הגדולים של ישראל, לכבוד שלושים שנות המדינה.
רבי דוד טברסקי (תקס"ח, 1808 - י' באייר תרמ"ב, 1882) היה בנו השישי של רבי מרדכי מצ'רנוביל, ומקים חסידות טולנה.
נולד בצ'רנוביל לרבי מרדכי ופייגא, בתו של רבי דוד לייקס תלמיד הבעל שם טוב.
נולד בעת חתונת אחותו מלכה עם רבי יחיאל מיכל מדרוהוביץ', נכדו של רבי ברוך ממז'יבוז' ובסנדקאות כובד רבי ברוך.
נקרא על שם סבו רבי דוד לייקס.
רבי ברוך אמר על בכייתו: "הקטן בוכה כמו חכם".
לימים ייחסו בחסידות טולנא משמעות רבה למשפט זה.
בילדותו למד אצל אחיו רבי יעקב ישראל מצ'רקס.
בגיל 5 התארס עם יענטע דבורה, בתו של רבי ישראל אברהם מצ'רני-אוסטרהא בנו של רבי זושא מאניפולי וחתנו וממלא מקומו של רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה.
ארוסתו התייתמה שנה לאחר מכן וגדלה אצל אביו רבי מרדכי.
נסע גם לרבי אברהם יהושע השיל מאפטא על פי עצת אביו.
תקופה לאחר פטירת אביו בשנת תקצ"ז, החל לכהן באדמו"רות בווסילקיוב הסמוכה לקייב.
שמו התפרסם באזור וחסידים רבים נסעו לחצרו.
עקב התפתחות החצר, נחשד על ידי השלטונות במרידה וסבל מרדיפות.
בשנת תרי"ב עבר לטאלנה (Talne, Тальне́) שבדרום אוקראינה.
על סיבת מעברו יש שתי גרסאות, או מפחד מהשלטון או בגלל שטולנה הייתה גבוהה והאוויר בה הטיב לרבי דוד.
עם מעברו חובר שיר עממי בין יהודי אוקראינה:"דער רבי איז געווען אין וואסילקוב יעצט איז ער אין טאלנא" (הרבי היה בוואסילקוב וכעת הוא בטולנה) או בגרסה אחרת "רבי דוד'ל, רבי דוד'ל וואסילקיובער, וואסילקיובער, און יעצט איז ער אין טאלנא" (רבי דוד מווסילקיוב, כעת הוא בטולנה).
השיר הושר בעצב בווסילקיוב ובשמחה בטולנה, והושר גם בליצנות בפי מתנגדים והמשכילים.
לאחר מעברו לטולנה גדלה חצרו ואלפי חסידים נסעו אליו.
בין חסידיו היה בן אחיינו, רבי מרדכי דב מהורניסטייפול.
רבי דוד נהג כאביו לנסוע מעיירה לעיירה לחזק את היהודים ולומר לפניהם דרשות חסידיות.
שמו התפרסם בכל מרחב אוקראינה בשל היותו פועל ישועות ובעל מופת.
בתקופה זו הדפיס חלק מספריו.
בין מסעותיו נסע גם פעמיים לאודסה שהייתה עיר של משכילים.
במסורת חסידי טולנה מסופר שבנסיעותיו אלו משכילים רבים הפכו למאמינים ואדוקים.
בשנת תרל"ז שכל את בנו היחיד, הרב מרדכי.
בשנת תרל"ח (1878) עבר לגליציה והתגורר בברודי, גם על סיבת מעברו לגליציה נאמרו שתי גרסאות, או עקב רדיפות השלטונות באוקראינה.
או לגרסה אחרת מחמת רצונו לערוך 'גלות' אחר מות בנו, ולהפיץ ולחזק את תורת החסידות.
לאחר שנה וחצי, גברו עליו לחצי החסידים והוא חזר לאוקראינה.
בשנת תרמ"א נחלש רבי דוד, עקב זקנותו ועקב הפוגרומים באוקראינה.
באייר תרמ"ב עמדה להיערך שמחת הבר מצווה של נכדו מנחם נחום (נחומצ'ה), שיועד ליורשו באדמו"רות.
רבי דוד שלח מכתבי הזמנה לחסידים רבים ושלח חסידים לעיירות אוקראינה לעודד את החסידים לבוא.
רבי דוד ביקש מהחסידים לבוא כבר לשבת שלפני הבר מצווה, (י' באייר).
בשבת זו קראו בתורה את פרשת אחרי מות.
רבי דוד תמיד הקפיד לא לעלות לתורה בשבת זו, אך בפעם זו ביקש לעלות לתורה ואכן באותו יום נפטר.
היה מפורסם כאדם שמח ובהשפעתו חסידי טולנה התאפיינו בעליצות.
כמו כן היה אדם שנון, ובספרות והמסורת החסידית נפוצות אימרות כנף בשמו.
נכדו רבי מנחם נחום, הוכתר לממלא מקומו כינוקא.
חיה, אשת רבי מנחם נחום טברסקי מטריסק בריסק.
שיינדיל, אשת רבי מנחם נחום טברסקי משפיקוב.
ציזיא חנה, אשת הרב חיים מאיר הלפרין מברדיצ'ב ובזיווג שני אשת רבי מרדכי טברסקי מרחמסטריווקה.
מגן דוד (ז'יטומיר תרי"ב, לובלין תרל"ג, לבוב תר"מ) - ר' במהדורה מקוונת (באתר קרן חת"י)
רבי דוד טֶבְּל בן נתן נטע (בכתיב יידי: דוד טעביל; נפטר בט"ז בטבת ה'תקנ"ב, 11 בינואר 1792) היה רב וראש ישיבה פולני, רבן של הורוכוב וליסא.
נולד בברודי לרב נתן נטע בן אריה לייב אב"ד ברודי.
מצאצאי הרב בנימין אהרן סלניק מחבר "משאת בנימין" והמהר"ל מפראג.
אחיו היה רבי אריה לייב, אב"ד אניקשט והגליל.
אחותו נישאה לפרנס ר' יצחק חיות המכונה איציק פסלס (פעסילש), מנהיג קהילת ברודי.
נישא לבתו של הרב צבי הירש מ"קציני העיר ברודי".
בתחילת דרכו ברבנות כיהן כרב בעיר ססלוב שבווהלין, ובשנת ה'תקכ"ז (1767) התמנה כרבה של הורוכוב, לאחר שרבה הקודם של העיר, הרב יצחק הלוי הורוביץ עזב את הרבנות מספר שנים קודם לכן לטובת רבנות העיר גלוגאו וכיסא הרבנות עמד פנוי.
בהורוכוב הייתה לו ישיבה גדולה.
בין תלמידיו בתקופת הורוכוב היה הרב ברוך תאומים-פרנקל, ורבי דוד טבל כינה אותו "ראש התלמידים".
לצידו, כיהן בהורוכוב כראש בית הדין, הרב רפאל מייזלש מחבר ספר "תוספת שבת" שהיה לידידו.
בשנת ה'תקל"ד, 1774, נבחר לכהן כרבה של ליסא, וגם בה עמד בראשות ישיבה, בה למד בין השאר הרב חיים דוידזון - לימים רבה של ורשה.
לדברי אהרן וַלדן בספרו "שם הגדולים החדש", אף על פי שהסתייג מתנועת החסידות, מנע הרב דוד טבל מידידו הרב יחזקאל לנדא, רבה של פראג, להוציא לפועל את תוכניתו להחרים את הספר תולדות יעקב יוסף ולגזור לשרוף אותו, בטענה שלמרות השוני שבדרכם הרי מתכוונים ראשי החסידות לשם שמים.
פעילותו זו נעשתה לבקשת ידידיו האחים רבי פנחס הורוביץ ורבי שמעלקא מניקלשבורג שנמנו על אנשי התנועה וביקשו את עזרתו בהרגעת המחלוקת סביב התנועה.
בעת פרשיית הגט מקליווא נמנה עם עשרת גדולי הרבנים שהתכנסו בברודי ופרסמו את תמיכתם בפסקו של הרב ישראל ליפשיץ שהכשיר את הגט.
בשנת ה'תקמ"ב, שיתף פעולה עם ה"נודע ביהודה" במאבק נגד תנועת ההשכלה היהודית.
השנים תקפו בדרשת שבת הגדול של אותה שנה את נפתלי הירץ ויזל שזכה רק שבע שנים קודם לכן להסכמתם על ספרו "יין לבנון" למסכת אבות.
במוקד הסערה עמד הפמפלט "דברי שלום ואמת" שפרסם אז ויזל בשבח תוכניתו של יוזף השני לפתוח בתי ספר לילדי היהודים בשפה הגרמנית, ובו כלל דברים שלדעתם היו דברי מינות, שבח לחכמת הגויים וזלזול בתלמידי חכמים.
בדרשתו חזר בו רבי דוד טבל מהסכמתו על ספרו של ויזל והבהיר כי מתחילה היא ניתנה רק לבקשת רבני בית הדין של קהילתו.
בעקבות דרשתו זו שעותקים שלה בכתב יד הופצו ברחבי העולם היהודי באירופה, תקפו אותו אנשים מחוגי ההשכלה קשות ואיימו להתלונן כנגדו לשלטונות פולין.
הסופר אוגוסט קראנץ פרסם קונטרס בגנותו והתלונן לשלטונות על שהוא מסית נגד סדרי החינוך החדשים ומעכב את התקדמות החינוך היהודי.
הנודע ביהודה הריץ מכתב למנהיגי הקהילה בברלין בדרישה להתנער מהמתלוננים נגד רבי דוד טבל ולהתנצל בפניו.
במהלך המשא ומתן, התפטר הרב צבי הירש לוין רבה של ברלין מתפקידו והודיע על כוונתו לעלות לארץ ישראל, כנראה כאמצעי לחץ על ראשי הקהילה.
לבסוף התקבלה עמדתו חלקית והוא המשיך בכהונתו.
נפטר בט"ז בטבת ה'תקנ"ב, 11 בינואר 1792. בצוואתו ביקש שימנו תחתיו את הרב יעקב לורברבוים כרבה של העיר.
בנו, רבי זכריה מנדל כיהן במשרת ראב"ד העיר, עד שנת ה'תקס"ה (1805), אז עזב את העיר והתמנה כרבה של לעסלא.
ספרו היחיד שנדפס הוא "נפש דוד" על התורה (פשמישל תרל"ח).
בסופו נדפס קונטרס בשם "מכתב לדוד" העוסק בפרשנות לסוגיות בתלמוד ובהלכה.
רבות מתשובותיו ההלכתיות משוקעות בספרות השו"ת של בני דורו, כמו "נודע ביהודה", "תפארת צבי", שו"ת רבי חיים הכהן, וספר "בית מאיר".
הורה שקטן בן תשע שקידש אשה, הקידושין תקפים והיא צריכה גט כדי להינשא לאחר.
זאת למרות שקטן אינו יכול לקנות, אך דעת אחרת מקנה לו.
פסיקה זו לא הייתה מקובלת על פוסקי הלכה אחרים, כמו רבי צבי הירש בושקא, מחבר שו"ת "תפארת צבי" שסבר שהכלל ההלכתי שדעת אחרת מקנה לקטן, אינו תקף בקניין קידושין מכמה טעמים.
היה אדמו"ר חסידי, בדור השני בשושלת סקווירא.
נולד לרבי יצחק טברסקי מסקווירא ולחנה סימא בת רבי צבי מסקווירא.
היה חתנו של רבי שלמה מסאווראן ובזיווג שני חתנו של רב אליקים געץ מאוסטרהא.
לאחר פטירת אביו, מילא יחד עם אחיו הגדולים רבי אברהם יהושע העשיל ורבי ישראל.
לאחר פטירת רבי אברהם יהושע העשיל בג' בכסלו תרמ"ז (1887) מינו החסידים את בנו רבי משה דן לממלא מקומו, ואילו רבי דוד פתח חצר עצמאית בסקווירא.
היה נערץ על כל חוגי החסידים ורוב חסידי סקווירא באירופה נסעו אליו.
כאביו המשיך במסורת השתיקה של אביו ומיוחסת לו האמירה: "צריכים לשתוק...
ואם מתייגעים מרוב שתיקה – עושים אתנחתא מתוך שתיקה וממשיכים להחריש".
בשנת תרע"ט בעקבות המהפכה הבולשביקית עזב רבי דוד את סקווירא לקייב, שם נפטר עקב המגפות שהשתוללו בעיר בט"ו בכסליו ה'תר"פ.
אגרותיו הופיעו בקובץ "אגרות קודש" (ניו יורק תשס"ה, 2006).
שבעת בניו של רבי דוד שימשו כאדמו"רים, המפורסם שבהם הוא בנו הצעיר רבי יעקב יוסף שניצל ממלחמת העולם השנייה והקים מחדש את החסידות בארצות הברית.
בתו פייגא, הייתה ארוסת רבי ישראל מקרלין, אך נפטרה קודם הנישואין.
רבי מרדכי, חתן דודו רבי אברהם יהושע העשיל מסקווירא.
בנו רבי יצחק, כיהן כאדמו"ר מסקווירה בארצות הברית מתרפ"ג.
רבי משה, נישא לשיינדל בת רבי יעקב אריה מטריסק.
רבי אהרן, חתן רבי יצחק מבוהוש.
רבי שלמה, חתן רבי אריה לייב ממגרוב, מילא את מקום אביו בסקווירא, נפטר בז' באדר א' תרפ"א (1921).
רבי מנחם נחום, חתן רבי יוסף מאיר ממחנובקא, ובזיווג שני רבי פנחס ספרד מקוניב, נפטר בי"ט בסיוון תש"ו (1946).
רבי יצחק, חתן רבי שמואל שלמה מצ'רנוביל, נרצח בשואה בטרנסניסטריה.
רבי יעקב יוסף, חתן רבי פנחס טברסקי מאוסטילה, הקים מחדש את החסידות בארצות הברית לאחר השואה.
דוד טַלְשִׁיר (תש"ה, 1944 – ז' בטבת תשע"ז, 5 בינואר 2017) היה פרופסור בחוגים ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
דוד טלשיר נולד במעלה החמישה.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים ללשון העברית, למקרא ולהיסטוריה של עם ישראל.
בשנת תשמ"א הגיש את עבודת הדוקטור שלו, שעסקה בנושא "שמות בעלי החיים בתרגום הארמי של השומרונים".
בשנים תשל"ב–תשנ"א לימד בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים תשנ"א–תשנ"ז עבד במפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית.
משנת תשנ"ד לימד במחלקה ללשון העברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
נבחר לחבר-יועץ של האקדמיה ללשון העברית בשנת תשנ"ט ולחבר מלא בשנת תשס"ה.
היה חבר המערכת של "לשוננו לעם", וכן היה חבר בוועדות המינוח הבאות: הוועדה לשמות צמחי ארץ ישראל, הוועדה לזואולוגיה, הוועדה לגאוגרפיה אנושית והוועדה למונחי בלשנות.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו לשון המקרא (בעיקר העברית המקראית המאוחרת), לשון מגילות מדבר יהודה, לשון חז"ל, העברית בתקופת התחייה, הארמית לרבדיה ולניביה ומילונאות שמית.
נודע גם כחוקר של לשון הריאליה: שמות בעלי חיים, צמחים, אנשים, מקומות וחפצים.
דוד טלשיר היה נשוי לצפורה טלשיר (נפטרה ב-3 באוקטובר 2016), פרופסור במחלקה למקרא, ארכאולוגיה והמזרח הקדום באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולהם ארבעה ילדים, ובהם גייל טלשיר.
הובא למנוחות לצד אשתו ציפורה בבית העלמין בקיבוץ מעלה החמישה.
שמות חיים: בעלי חיים מקומות ואנשים, ירושלים תשע"ב.
"מעמדה של העברית המקראית המאוחרת – בין לשון המקרא ללשון חכמים", מחקרים בלשון ב-ג (תשמ"ז), עמ' 161–172.
"לשון חכמים באספקלריה של שמות פרטיים", מחקרים בלשון ה–ו (תשנ"ב), עמ' 225–244.
"העברית בימי הבית השני – בית גידולה וגלגוליה", מחקרי תלמוד ב (תשנ"ג), עמ' 285–301.
"חיספין – גלגוליו של שם מקום", קול ליעקב – אסופת מאמרים לכבוד פרופ' יעקב בן-טולילה, בעריכת דניאל סיון ופבלו-יצחק הלוי-קירטצ'וק, באר שבע תשס"ג, עמ' 191–201.
דוד אברמוביץ' טישלר היה סייף יהודי-סובייטי.
זוכה מדליית ארד אולימפית (מלבורן 1956) בחרב קבוצתי, סגן אלוף העולם (1958) בחרב אישי.
טישלר נולד בחרסון, אוקראינה, בן למשפחה יהודית.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה טישלר במדליית ארד בתחרות חרב קבוצתי לאחר ניצחון על צרפת בקרב על מדליית הארד.
הנבחרת הפסידה לפולין (9-7) ולהונגריה (9-7).
חברו לנבחרת היה יעקב רילסקי אף הוא יהודי.
באליפות העולם שנערכה בפילדלפיה, ארצות הברית בשנת 1958 זכה טישלר בשתי מדליות כסף, בתחרות חרב קבוצתי ובתחרות חרב אישי, אחרי יעקב רילסקי ולפני יז'י טוורדוקנס מפולין.
באולימפיאדת רומא (1960) סיים טישלר במקום חמישי בתחרות חרב קבוצתי וסיים במקום שביעי בתחרות חרב אישי (שמיני סיים יעקב רילסקי).
טישלר נודע כמאמן סיף מצליח.
הוא אימן את נבחרת ברית המועצות במשך כ-13 שנים ובין ספורטאיו נימנים 5 אלופים אולימפיים: מארק מידלר, מארק רקיטה, ויקטור סידיאק, ויקטור קרובופוסקוב וסרגיי שריקוב.
ב-2015 הונצח טישלר ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
רבי דוד טברסקי (נולד בכ"ה בחשוון ה'תשי"ג, נובמבר 1952) הוא האדמו"ר הנוכחי מרחמסטריווקא בישראל.
נולד בירושלים לרבי ישראל מרדכי ולשרה גרינא בת הרב אלכסנדר אורי (בעל תשובה חסיד רחמסטריווקא, צאצא של רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב).
גדל בצל זקנו רבי יוחנן, שימשו, וישן בביתו.
בי"ח בסיוון ה'תשל"ב (מאי 1972), נישא לבתו של רבי משה ניישלאס, רב שיכון סקווירא.
בשנים הראשונות לאחר נישואיו גר בשיכון סקווירא.
לאחר שאביו נפטר בשנת ה'תשס"ד, סירב רבי דוד להתמנות לאדמו"ר, והציע לחסידי אביו שיקבלו את מרות דודו רבי חי יצחק, המכהן כאדמו"ר בארצות הברית, או שימנו לאדמו"ר את אחיו הרב נחמן יוסף.
בסופו של דבר קיבל על עצמו את התפקיד בהוראת דודו.
רבי דוד הוא תלמיד של רבי משה אריה פריינד, שהיה חסיד סאטמר, ובדעותיו נוטה לדעותיו של רבו.
בשונה מאביו, אינו מורה להשתתף בבחירות בנימוק שאינו רוצה להתערב בפוליטיקה.
הורה למוסדותיו להפסיק ליטול כסף מתקציבי מדינת ישראל.
נהג לערוך טישים ביחד עם דודו רבי חי יצחק, האדמו"ר מרחמסטריווקה בארצות הברית.
תפילות ראש השנה שלו נמשכות כמעט עד לשקיעת החמה.
לרבי דוד שתי בנות, שנולדו לו לאחר שנות ציפייה ארוכות.
שמואל אבא טברסקי, בנו של בן דודו הרב יעקב יוסף טברסקי.
דוד יצחק יעקב בידרמן, בן רבי נחמן בן רבי אלתר מלעלוב.
הרב דוד זאב טיקטין (תרכ"ו, 1866 – ג' בניסן תרפ"ד, 1924) היה מראשי ומנהלי ישיבת עץ חיים, שימש כמשגיח ובוחן ראשי בישיבה.
נולד בשנת 1866 בטיקטין שבפולין, בנם של יצחק יעקב ושרה חאשה.
בצעירותו נפטר אביו, ואמו עלתה עם אחותו לארץ ישראל והן התיישבו בירושלים.
בשנת 1884 עלה דוד טיקטין בגפו לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
הוא המשיך את לימודיו בישיבת עץ חיים.
הוסמך על ידי הרידב"ז ורבי חיים ברלין.
נשא לאישה את רבקה חיה בן צמח הכהן.
הרב טיקטין התמנה לאחד מראשי ומנהלי ישיבת עץ חיים ושימש כמשגיח והבוחן הראשי.
היה יושב במושב בית הדין בחורבת רבי יהודה החסיד.
חיבר את הקונטרס "מגן דוד" שנדפס בספר "גידולי ציון" לידידו הדיין הרב יחיאל מיכל הורוויץ.
בשנת 1906 ייסד עם קבוצה של תלמידי חכמים, בהם גיסו הרב ישראל פורת והרב יעקב משה חרל"פ, את "בית ועד לחכמים" - בית מדרש מיוחד שישמש מסגרת חברתית לטיפוחם של מצטייני תלמידי החכמים בירושלים.
בית המדרש פעל כמה שנתיים.
הרב טיקטין חתום על כרוזים בנושאים ציבוריים בירושלים, וכן כתב מכתבי סמיכה לרבנים בירושלים.
בשנת תרע"ט נמנה עם החותמים על מינוי הרב יצחק ירוחם דיסקין והרב חיים זוננפלד כנשיאי "הסתדרות ירושלים".
אחיו, אפרים שמואל טיקטין, יזם את הוצאת האנציקלופדיה לרבני דורו, שעליו עמל שנים רבות, אך לא הוציאו לאור.
אחותו פשה מרים נישאה לרב ישראל פורת (על מצבתה נכתב: "אחות הרה"ג ר' דוד טיקטין").
נפטר בשנת 1924 ונקבר בהר הזיתים.
על מצבתו נכתב: "ויהי דוד לכל דרכיו פ"נ הרב זאב דוד טיקטין ר"מ ומנהל ת"ת עץ חיים".
בנעוריו למד טאייצ'או בכפר הנוער בן שמן, שם גם התחיל להתאמן באתלטיקה.
בשנת 2013 הוא השתתף לראשונה באליפות ישראל.
באליפות ישראל לנוער שנערכה ביוני 2014 ניצח טאייצ'או בריצת 800 מטר בתוצאה 1:58.11, וסיים במקום השני בריצת 1500 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי הוא סיים במקום ה-5 בריצת 800 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי הוא זכה במדליית ארד בריצת 800 מטר, אחרי חברו לאגודה דסטין אמרני, ומוקט פטנה מאתלטי אורן השרון.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 2016, טאייצ'או זכה לראשונה בתואר אלוף ישראל, בריצת 800 מטר.
הוא קבע תוצאה של 1:51.52 דקות והקדים את מוקט פטנה ודסטין אמרני.
בריצת 1500 מטר הוא זכה במדליית הארד, בתוצאה 3:47.76 דקות.
מאוחר יותר בחודש יולי, טאייצ'או ניצח בתחרות בהויזדן, בלגיה תוך ששיפר את שיאו האישי, כשקבע 1:50.09 דקות.
באליפות הבלקן במרוצי שדה, שנערכה בנובמבר, הוא סיים במקום ה-10.
בחודש מאי טאייצ'או שיפר את שיאו האישי בריצת 1500 מטר ל-3:45.11 דקות.
באליפות אירופה לאומות באתלטיקה שנערכה ביוני, סיים במקום ה-12 בריצת 800 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי טאייצ'או הגן על תוארו בריצת ה-800 מטר וקבע תוצאה של 1:54.61 דקות.
באליפות ישראל שנערכה ביולי טאייצ'או זכה בפעם השלישית ברציפות בריצת 800 מטר, בתוצאה 1:51.25. טאייצ'או זכה במדליית הזהב גם בריצת 1500 מטר בתוצאה 3:44.41, כשהקדים בקרב צמוד את חברו לאגודה ימר גטהון.
באותו חודש התחרה בלייז', בלגיה, בריצת 1500 מטר וקבע תוצאה של 3:44.02 דקות, שיפור של שיאו האישי ב-39 מאיות השנייה.
באליפות ישראל טאייצ'או הגן על תוארו הן בריצת 1500 מטר והן בריצת 800 מטר, בה עשה זאת לאחר שקבע תוצאה של 1:49.96 דקות, וירד לראשונה מגבול 1:50 דקות בריצה זו.
כמו כן, באותה שנה שיפר את שיאו האישי בריצת 1500 מטר כאשר קבע תוצאה של 3:43.02.
במרתון טבריה שנערך ב-9 בדצמבר טאייצ'או ניצח במרתון טבריה, בתוצאה 2:13:00 שעות המהווה שיא מסלול עבור רץ ישראלי במרתון טבריה, כאשר הוא מקדים ב-2:10 דקות את ג'מבר מלקאם שסיים במקום השני.
טאייצ'או עבר את נקודת חצי המרתון במרוץ בזמן של 1:06:46 שעות, ואת חציו השני רץ אף מהר יותר (בזמן של 1:06:14 שעות).
במרתון סביליה טאייצ'או סיים במקום ה-37 כאשר קבע שיא אישי חדש בתוצאה של 2:11:39 שעות.
בריצת 10 ק"מ כביש שנערכה במסגרת מרתון תל אביב, ניצח טאייצ'או בתוצאה של 29:17 דקות.
מאוחר יותר, באליפות ישראל בריצת 10,000 מטר שנערכה בחודש מרץ, טאייצ'או זכה במדליית הארד, בתוצאה של 29:01.82 דקות.
בחודש אפריל, באליפות אירופה בריצת כביש שנערכה בבריסל, בלגיה, סיים במקום ה-55 בתוצאה של 30:04 דקות.
כמו כן, בחודש מאי ניצח טאייצ'או במרוץ הרצליה (למרחק 10 ק"מ) בתוצאה של 30:05 דקות.
במרתון טבריה שנערך ב-9 בינואר, טאייצ'או ניצח בתוצאה 2:17:00 שעות, כאשר הוא מקדים ב-1:40 דקות את אמיתי יונה שסיים במקום השני.
טאייצ'או עבר את נקודת חצי המרתון במרוץ בזמן של 1:09:46 שעות, ואת חציו השני רץ אף מהר יותר (בזמן של 1:07:14 שעות).
דוד חשמל הוא דוד חימום המשתמש באנרגיה חשמלית לחימום מים.
הדוד נועד לשימוש ביתי, תעשייתי וכן לשימושים נוספים.
שיטת חימום זו נפוצה מאוד במשקי בית במדינת ישראל בחודשי החורף בהם לא ניתן להשתמש באנרגיה סולארית (דוד שמש) לחימום המים.
בדרך כלל בדוד שמש קיימת גם האפשרות לחמם את המים באמצעות גוף חימום חשמלי.
המכל הוא בדרך כלל בצורת גליל מוארך העשוי מפלדה עמיד בפני לחץ מים שסביבו גליל פח מגולוון כאשר ביניהם קיים חומר בידוד תרמי מפוליאוריתן מוקצף (בעבר השתמשו לצורך הבידוד בצמר סלעים).
חלקו הפנימי של דוד הפלדה מצופה בחומר מבודד שנועד למנוע התפתחות קורוזיה וחלודה.
מצויים בשוק מספר ציפויים: ציפוי צבע (פנולי או אפוקסי), ציפוי מלט (פוליטון) וציפוי אמייל.
גוף חימום חשמלי לדוד עשוי מצינורית שמיוצרת מנחושת או מנירוסטה בקוטר של כ-8 מ"מ.
בתוך הצינורית מושחל חוט להט בצורה ספירלית אשר מבודד ממגע בצינורית על ידי אבקה דחוסה.
בקצות חוט הלהט מותקנים קצוות מוליכים עם ראשי הברגה שאליהם מחברים את כבלי הזינה המגיעים לדוד.
כל דודי השמש בישראל מכילים גוף חימום.
כיום, רובם המכריע של גופי החימום הם גופי חימום טבולים, כלומר: באים במגע עם המים.
עקב קשיות המים בישראל, נוצרת על גוף החימום שכבת אבנית (כדוגמת גוף החימום בקומקום), אשר גורמת עם הזמן להתנגדות גוברת והולכת של חוט הלהט והוא נשרף (בדומה לחוט להט של נורת ליבון).
מוכר גם כ"חמם" או "מאיץ חום", הוא התקן המורכב בתוך דוד החימום הגורם לתהליך חימום מהיר של המים ובכך מסייע לחיסכון בחשמל.
ההתקן מורכב מצינור מתכת מעובה אשר בחלקו התחתון מנוקבים פתחים, והוא הולך וצר בכיוון חלקו העליון.
ההתקן מורכב בתחתית הדוד כך שחלקו העליון מגיע כמעט עד לצינור היציאה של המים החמים הממוקם בחלקו העליון של הדוד.
בתוך ההתקן, בחלקו המעובה, מותקן גוף החימום עצמו .
עם הפעלת הדוד מתחממים המים שבקרבת גוף החימום ועולים במהירות כלפי מעלה לכוון פתח היציאה של הדוד.
מהירות החימום והחיסכון בחשמל מושגים כתוצאה מכך שאין צורך לחמם את כל המים שבדוד, אלא רק את הכמות הקטנה שבתוך הצינור המעובה.
דוד טורפדו 2 S (בספרדית: David Torpedo 2 S) היא מכונית מיקרו בתצורת תלת אופן, קבריולה מתוצרת יצרנית הרכב הספרדית David אשר יוצרה בין השנים 1954–1957.
תלת אופן - 1 גלגל מקדימה, 2 גלגלים מאחור.
מנוע בנזין מחזור שתי פעימות.
מתלים - מתלה קדמי - קפיץ עלים, מתלה אחורי - קפיץ אחורי.
קיבולת מכל דלק: גרסת 18 ליטר, גרסת 25 ליטר.
מרווח גחון מהקרקע - 20 ס"מ.
רבי יעקב משה דוד טבלי שייאר (1711 – כ"ב בתשרי ה'תקמ"ג, 1782) היה רב גרמני בבמברג ובמיינץ.
נולד בפרנקפורט דמיין לר' מיכל שייאר בשנת ה'תע"א (1711).
משפחת שייאר הייתה בין המשפחות הוותיקות ביהדות פרנקפורט, ונקראה על שם הבית שהיה שייך לה ביודנגאסה בפרנקפורט.
הוא למד בעיר הולדתו אצל רבי יעקב פופרש, בעל "שב יעקב".
לאחר שנסמך להראה כיהן כדיין בפרנקפורט במשך תקופת כהונתו של רבי יעקב יהושע פלק, בעל "פני יהושע", כרבה של העיר (1741–1756).
בשנת ה'תקי"ט (1759) התמנה לרבה של במברג, משרה שבה כיהן בעבר חותנו רבי נתן אוטיץ.
התקבל גם כרב בהנאו, הנובר, וברלין, אך לא הלך.
בשנת 1763, במהלך מלחמת שלזיה השלישית, אבדו לו רבים מכתביו.
במיוחד ביטא צער על אובדן כתביו על מסכת נידה.
נאלץ לעזוב את במברג בשל הלשנה של יהודי מומר, ובשנת ה'תקכ"ח (1767) מונה לרב וראש ישיבה במיינץ.
נפטר שם בשמיני עצרת ה'תקמ"ג (1782).
שו"ת שכתב בענייני עגונה נדפסו בסוף ספרו של בנו, "תורי זהב" על שיר השירים.
אשתו הראשונה הייתה בתו של ר' שמואל לוקא מפראג, והשניים הביאו לעולם את בנו רבי מיכל (במקורות אחדים מופיע כמיכאל), רבה של וורמייזא.
אשתו השנייה הייתה בתו של רבי נתן אוטיץ, רבן של טפליץ ובמברג, שילדה בשנת ה'תקי"ד את רבי אברהם נפתלי הירץ שייאר שכיהן תחתיו כראש ישיבה במגנצא ולימים גם רב הקהילה.
בנוסף, נולדה לו ולאשתו השנייה גם בת.
בין תלמידיו המוקדמים נמנו הרב לוי פנטה והרב אליעזר היילבוט שלמדו תחתיו בבמברג, ובין תלמידיו המאוחרים היה בעל החתם סופר.
רבי דוד טייבל דיינובסקי (נקרא גם הגרד"ט, הגאון רבי טביל דיינובסקי) היה מגדולי כולל קובנא, ראש ישיבה ודיין בעיר וילקי אצל הגאון ר' הלל דוד הכהן טריווש בוילקי.
היה ר"מ בישיבת לומז'ה ואחר כך רב וראש ישיבה במאלטש () במקומו של ר' שמעון שקופ.
מבין תלמידיו במאלטש היה ר' יעקב קמינצקי.
החיבור היחיד הידוע ממנו הוא "לקראת צמ"א (ציונים, מזרחים, אורתודוקסים)" המדבר על הציונות ויחסו של הרב כנגד הציונות בכלל ותנועת המזרחי בפרט.
כתשובה לחיבור שלח לו הרב אברהם יצחק הכהן קוק מכתב ומשם המשיכו שני הרבנים להתכתב.
אשתו, הרבנית אסתר בת אברהם הלפרין האריכה ימים ונספתה באושוויץ.
אחותה הייתה נשואה להגאון ר' אריה לייב הכהן פופקא שהיה בנו ויד ימינו של החפץ חיים.
הרב מנחם דוד טֶמקִין (בכתיב יידי: טעמקין; תרכ"א – ט' בחשוון ה'תרפ"ג) היה רבה של העיר פיוטרקוב בתקופת מלחמת העולם הראשונה ולאחריה ומחשובי רבני פולין.
היה מגדולי חסידי השפת אמת מגור ובנו האמרי אמת ואף עמד עמהם בקשרי משפחה.
מחבר הספר "ויברך דוד" על מסכתות ברכות ושבת.
נולד בוורשה לאביו הרב מיכאל טמקין (האפסנאי של מבצר ברסט ליטובסק ובנו של הרב דוד טמקין שהיה מגאוני וורשה) ולאמו לאה דבורה.
למד בבריסק אצל הרב יוסף דב הלוי מבריסק בעל "בית הלוי", אצלו הוסמך לרבנות, ואצל רבי ישראל יהושע מקוטנא שהיה רבו המובהק.
נשא את גיטל, בתו של משה נתן האלבר, מנגידי ורשה.
חותנו הוריש לו הון רב.
ביתו שבוורשה היה גדול מֵמדים, ופקדו אותו רבים מגדולי וגאוני פולין.
גם רבו רבי יהושע מקוטנא היה מתארח בביתו באופן קבוע כאשר היה שוהה בעיר.
נמנה עם חסידי גור והיה מקורב לרבי יהודה אריה לייב מגור.
עמד בקשר גם עם רבי חיים אלעזר וקס (חתן רבו רבי יהושע מקוטנא).
כמו כן היה מקורב לרבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב בעל ה"אבני נזר".
לימודו שילב בקיאות ולמדנות, והוא התפרסם כעילוי ותלמיד חכם מובהק עוד בצעירותו.
לאחר נישואיו עסק במסחר במשך כשלושים שנה.
לאחר שירד מנכסיו, החליט להתמודד למשרת רבנות.
תחילה הגיש את מועמדותו לרבנות זדונסקה וולה בתמיכת חסידי גור שבעיר, אולם חסידי אלכסנדר התנגדו לקבל רב מחסידי גור, ובעיר פרצה מחלוקת בין שני הצדדים.
בתחילה נבחר הרב טמקין, אך תומכי המועמד השני הרב אליעזר ליבשיץ שהיה מיוצאי ליטא הצליחו לבטל את הבחירות על ידי השלטונות, ובבחירות השניות נבחר הרב ליבשיץ.
בעצת ידידיו ובראשם רבי מאיר יחיאל הולשטוק מאוסטרובצה הגיש מועמדות לרבנות פיוטרקוב.
הרב הולשטוק אף נסע במיוחד לעיר בשביל להבטיח את בחירתו, ושהה בה במשך מספר שבועות.
פרנסי העיר שקלו לשלול את המועמדות שלו מכיוון שלא שימש לפני כן כרב בעיר או בקהילה כלשהם, אך לאור המלצת הרב הולשטוק הוחלט למנותו כרב העיר.
לאחר מינויו לתפקיד בחודש אדר תרע"ב, הוא עבר לפיוטרקוב.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר בידי שלטונות הצבא, ומאז עברה בין רשות לרשות, כאשר בכל פעם הודיעו לרב, כנציג הדתי של קהילתו, שאם תתרחש פעולה כלשהי הנוגדת לתקנות תוטל האחריות על כתפיו.
האזהרות החוזרות ונשנות השפיעו לרעה על מצב בריאותו והחמירו את מחלתו.
באוקטובר 1914, זומן הרב טמקין למשפט של שני חיילים יהודיים שפעלו בשורות צבא האימפריה הרוסית והואשמו בריגול לאחר שנשמעו מפיהם קריאות "שמע ישראל" שזוהו על ידי חברי פלוגתם כהשמעת מילות קוד לצד האויב.
נשיא בית הדין הצבאי שהיה בעל דרגת גנרל, התברר כמכר וותיק של הרב טמקין מהתקופה בה שימש כמפקד מבצר ברסט ליטובסק כאשר אביו רבי מיכאל שהיה האפסנאי של המקום עמד עמו בקשרי ידידות קרובים.
ההיכרות סייעה לדברי הסנגוריה של הרב טמקין והשניים שוחררו וניצלו ממוות.
לאחר סיום המשפט ביקש הרב טמקין ממכרו נשיא בית המשפט שיעניק לו תעודה המאשרת את נאמנותו ומסירותו לשלטון הרוסי כבן למשפחה שתרמה רבות לצבא הרוסי.
תעודת היושר הוענקה לו בהטעמה שמן הראוי להתייחס אליו כאל אישיות דגולה הנושאת בעול בתפקידו כמנהיג רוחני וכאזרח ממדרגה ראשונה, והוא ייחס לה חשיבות רבה.
הוא נבחר ליו"ר כינוס הרבנים שהתכנס בלובלין בין 12–14 בספטמבר 1916, לפי הוראת השלטון המרכזי של הקיסרות הגרמנית בפולין.
הרב טמקין נמנה עם חברי "מועצת גדולי התורה" בפולין.
בכ"ג-כ"ה טבת תרפ"ב התקיימה "אספת הרבנים בוורשה" בהשתתפות יותר מ-200 אדמו"רים ורבנים מפולין, גליציה וליטא.
בתום הקראת החלטות האספה, בחרו הרבנים חמישה עשר חברי "ועד הנהגה" מרכזית וביניהם הרב טמקין.
רמ"ד טמקין נפטר לאחר מחלה קצרה בבוקר יום שלישי, ט' בחשוון ה'תרפ"ג, 31 באוקטובר 1922, ולמחרת (ביום רביעי בשעות הצהריים) הובא לקבורה בכבוד גדול בפיוטרקוב.
את מקומו כרב העיר מילא הרב מאיר שפירא משנת תרפ"ד, לאחר בחירות פנימיות בין יהודי העיר והסביבה.
ספרו "ויברך דוד" על מסכתות ברכות ושבת – נדפס בוורשה בשנת תרצ"ו על ידי בניו.
הספר נדפס מחדש בישראל (אלעזר הנדלס, ירושלים) ובניו יורק (יצחק בראך, ברוקלין, תשנ"א).
הוא השאיר אחריו כתבי יד בכל מקצועות התורה – בדרוש, בהלכה ובאגדה, אך בניו הספיקו להוציא לפני מלחמת העולם השנייה רק חלק אחד מספריו הרבים.
התכתב רבות עם גדולי דורו ואף מוזכר בספריהם.
כמה מחידושיו ושיחותיו התפרסמו בכתבי עת תורניים שונים בפולין.
בכמה ספרים הובאו תשובותיו לשאלות שנשלחו אליו, וכן ציטוטים מדבריו.
נהג להעניק הסכמות לספרים שהובאו בפניו.
בתו חיה שרה נישאה לרבי יוחנן סילמן, שנחשב לגאון ותלמיד חכם ונפטר בחיי חמיו (בכ"ז בשבט תרע"ח):
בנם הבכור טוביה נתן יצחק הוא אביו של הרב יהודה סילמן.
בנם הרב אברהם מרדכי סילמן שנישא להדס בתו של הרב נחמיה אלתר, שימש כמו"צ וכחבר ועד הרבנים בלודז' וכיהן כרבה של ראדוגושץ'.
בנם הרב לייביש שכנא סילמן שנישא לבלומה, נודע בחסידותו המופלגת והיה ראש החבורה של אברכי גור בלודז', ויש שהגדירוהו כגדול הלומדים הבקיאים.
בתם לאה נישאה להרב אלעזר הנדלס, מייסד הקריה החסידית באשדוד - שהפכה לימים להתיישבות הגדולה הראשונה של הציבור החרדי מחוץ לערים הגדולות בני ברק וירושלים (הרב הנדלס מוכר גם מ"פסק דין הנדלס נגד קופת עם").
בנו רבי משה נתן – כיהן כדיין בפיוטרקוב.
עם התמנות הרב מאיר שפירא לרב העיר בשנת תרפ"ד, שימש רבי משה נתן כדומ"צ גם באחד הפרברים של פיוטרקוב.
הוא היה אהוב ומקובל על כולם ונחשב לנואם ודרשן מצוין.
בכנסייה הגדולה השלישית שהתקיימה בשנת תרצ"ז מונה כממלא מקום בארגון "חברי המועצה המרכזית של אגודת ישראל העולמית" במדינת פולין.
בתחילת מלחמת העולם השנייה שימש כחבר ב"בית הדין לענייני עגונות" שהקים רב העיר רבי משה חיים לאו, והיה שותף בבירורים המופיעים בספרו "הדרך לקידוש השם" בנוגע לשיתוף פעולה עם הנאצים.
בתקופה זו הוא הוכה ועונה בידי אנשי הגסטפו בשל היותו בעל זקן, כאשר לאחר מכן הם תלשו את זקנו בידיהם.
בנו רבי יהושע יצחק – מגדולי העסקנים של אגודת ישראל בינדז'יוב.
בנו שלמה – נשא את פייגא מינטשא בת רבי יעקב מאיר בידרמן חתנו של השפת אמת.
לאחר שהתגרשו, נישאה בזיווג שני לדודה האדמו"ר האמרי אמת מגור, וממנו ילדה את רבי פינחס מנחם אלתר מגור.
בנה מזיווג ראשון היה הרב יהודה אריה לייב טמקין שהתחנך על ברכי אביו חורגו האמרי אמת (נישא בסיוון תר"ץ לחנה בת רבי בונם לוין מלודז' נכדו של הרבי רבי העניך).
בתו ברכה נישאה לאהרן יוחנן ראזענבערג מלודז'.
בנו יצחק מיכאל מימן את הוצאת הספר "ויברך דוד" של סבו.
בתו רחל נישאה לרוזנבלום (Chil Eliasz Rozenblum) מראדום.
חתנו אברהם כהן (אחיו של התעשיין הנודע אשר כהן מלודז').
כמעט כל בני משפחתו נספו בשואה.
נכדיו טוביה סילמן ולאה הנדלס (ילדיו של חתנו רבי יוחנן) עלו לישראל יחד עם בני משפחתם מספר שנים לפני השואה וכך ניצלו.
רבי דוד טברסקי (כונה ר' דוד'ל; לקראת סוף שנת ה'תרמ"ב, 1882 לערך – כ"א בכסלו ה'תרצ"ד, 1934) היה אדמו"ר בדור השלישי בחסידות בוהוש לצד גיסו רבי מנחם מנדל פרידמן.
נולד בבוהוש לרב מרדכי זוסיא טברסקי, לימים האדמו"ר מטריסק בהוצלס, ולחוה גיטל, בתו של הרב יצחק פרידמן האדמו"ר הראשון מבוהוש.
נקרא על שם דוד סבו, הרב דוד טברסקי מטולנה, שנפטר בי' באייר תרמ"א, קצת יותר משנה לפני כן.
עד גיל שבע שהה בבית הסבא רבה – הרב אברהם מטריסק.
משנפטר הסב, חזר לבית הוריו בבוהוש.
בשנת תרנ"א עבר יחד עם הוריו לעיר הוצלס שבמחוז חרסון, שם מונה אביו לאדמו"ר.
נישא לגיטל, בת דודו הרב ישראל שלום יוסף פרידמן, האדמו"ר השני מבוהוש.
לאחר נישואיו חזר לבוהוש ונסמך על שולחן חותנו.
יחד עמו עבר לבוהוש מורו הפרטי מילדות הרב יואל צימרמן, שם המשיכו בלימודיהם.
בשנת תרס"ט מונה יחד עם גיסו הרב מנחם מנדל פרידמן לנשיא ישיבת "בית ישראל" שהקים חותנו.
על אף היותו ידוע בחולשתו הפיזית התעסק גם בפעילות ציבורית, טיפל בפליטים הרבים שהגיעו לרומניה במהלך מלחמת העולם הראשונה וארח רבים מהם בביתו במשך שבועות.
בסוף חודש תשרי תרע"ח ביקר את אחותו (בלומה רייזיל שור) שהתגוררה באודסה (רוסיה) ובעקבות המהפכה שהתחוללה ברוסיה נאלץ להישאר בעיר.
כאשר קוזקים פרצו לבית אחותו וחיפשו את יושביו שהסתתרו במרתף, הסגיר את עצמו על מנת להציל את בני משפחת אחותו מידי הקוזקים שהכו אותו עד שהתמוטט מחוסר הכרה וכל חייו סבל מכאבים מההצלפות והמכות שספג.
לאחר פטירת חותנו בכ"ג בניסן תרפ"ג מונה יחד עם גיסו הרב מנחם מנדל פרידמן לאדמו"רי חסידות בוהוש.
החסידים ייחסו לו תכונות של רוח הקודש ופעולת ישועות.
ניהל את עדת החסידים יחד עם גיסו – יחדיו ישבו לקבל את הפונים אליהם בבקשת עצה וברכה וחילקו בשווה את דמי הפדיונות, ערכו את הטישים וההתכנסויות בימים מיוחדים וחתמו על מכתבים שנשלחו לחסידים ועל הסכמות שונות.
החסידים סיפרו שגם כאשר הפונים נכנסו לאחד האדמו"רים ולאחר מכן לשני קיבלו את אותה התשובה בדיוק.
החל משנת תרפ"ח ועד תר"צ כיהן כאדמו"ר יחיד היות שגיסו ערך ביקור בארצות הברית ובקנדה.
ניחן בכושר כתיבה, ניגון ובעיקר כצייר אמן.
הלחין את הניגון הידוע בחצרות בוהוש 'ותגלה ותראה מלכותו'.
התפרסם כחכם ונהג להאריך לשבת עם מבקשי פניו, בשונה מאדמו"רים אחרים לבית רוז'ין, אליהם הגישה הייתה מצומצמת.
כמו כן התפרסם במתן צדקה ומסופר כי אפילו משכן חפצים בעבור מתן צדקה.
בשנת תרצ"ד חלה ובהוראת אביו הועבר לעיר יאס, אך לאחר תקופה נפטר.
השאיר אחריו שתי בנות, לאה (בעלה איליה) ומלכה.
לא נתמנה לו ממלא מקום וגיסו ר' מנחם מנדל נותר לכהן יחידי כאדמו"ר.
דוד טל (נולד ב-1964) הוא היסטוריון ישראלי, מומחה להיסטוריה הביטחונית והדיפלומטית של ישראל ולמדיניות פירוק הנשק של ארצות הברית.
בין 2009 ל-2014 שימש כיושב ראש הקתדרה ללימודי ישראל באוניברסיטת קלגרי.
בשנת 2014 עבר לאוניברסיטת סאסקס, בריטניה, שם הוא מחזיק בקתדרה ללימודי ישראל המודרנית.
טל השלים תואר ראשון בהיסטוריה ב-1986 ותואר שני ב-1990 באוניברסיטת תל אביב.
בהנחייתם של פרופ' איתמר רבינוביץ ופרופ' אהרון שי בנושא "תפיסת הביטחון השוטף של ישראל", שיצא לאור כספר
בשנים 1994–1996 שימש כמרצה בחוג להיסטוריה ומרצה בתוכנית ללימודי ביטחון באוניברסיטת תל אביב.
דוד טבלי אפרתי (ד' בטבת ה'תר"י, 19 בדצמבר 1849 – י"ח בחשוון ה'תרמ"ה, 6 בנובמבר (24 באוקטובר לפי הלוח היוליאני) 1884) היה תלמיד חכם, סופר, סוחר וחוקר יהודי, שנודע בחריפותו ובקיאותו המופלגת בתלמוד ובספרות התורנית.
למרות גאונותו והערכתם של גדולי דורו, סירב לשמש כרב והתפרנס ממסחר.
חיבר ספרים רבים, שחלקם נדפסו וחלקם נותרו בכתב יד, ונפטר בדמי ימיו בגיל 34 בפרנקפורט.
דוד טבלי אפרתי נולד ד' בטבת תר"י (1849) בעיירה מעריטש במחוז אליטא לאביו רבי אברהם שהיה בן 83 בזמן לידתו, ולאמו איטה רבקה לבית ליפשיץ, שהייתה אשתו השלישית של אביו.
למשפחה מיוחסת ששורשיה נקשרו לגדולי ישראל כגון הגאון רבי יהודה יסו"ד מווילנא, התוספות יום טוב, המהר"ל מפראג ורבי משה קרמר מווילנא.
הוא התבלט מגיל צעיר בזיכרונו הפנומנלי ונודע כעילוי, בגיל שש דרש בבית המדרש.
אביו, שלא מצא מורה שיוכל לענות על שאלותיו הקשות, שכר עבורו מורים מפורסמים בחריפותם, ובגיל שמונה, שכר אביו את רבי יעקב טוביה גולדברג, ללמוד עמו, שלימים היה ראש ישיבה בסובלק.
בשנת תר"כ (1860) לאחר פטירת אביו עבר אפרתי לסובלק לבית אחיו רבי בן ציון אפרתי, שם למד יחד עם בניו ולמד אצל מורה מחסידות קוצק, אך עזב כיון שהוא כבר שינן 1,200 דפים מהתלמוד, משם עבר לבית אחיו רבי מנחם מנדל אפרתי בקאלוואריע, שם למד ביחידות עם ספרים בעליית הבית.
בשנת תרכ"ד, בהיותו בן 14, נישא לשרה רבקה בתו היחידה של הגביר, רבי צבי שבתי הלוי באלבעריסקי מהאראדאק שבמחוז ויטבסק, ורב העיר, רבי יחיאל מיכל חזונובסקי שאל לו שאלות בהלכה.
בגיל 15 החל לפרסם מאמרים בעיתון הלבנון, והכין לדפוס את ספרו הראשון, שו"ת "דלתות זהב", שלא נדפס.
בשנת תרכ"ט (1869) איבד חותנו את הונו, ואפרתי עבר להתגורר במוהילב אצל הגביר רבי שמריהו מרדכי צוקרמן, שדאג לכל מחסורו.
שם התכתב עם גדולי הרבנים, בהם רבי יוסף שאול נתנזון, רבי יעקב אטלינגר והמלבי"ם.
לאחר שמצבו הכלכלי של חותנו השתפר, חזר להתגורר בהרדוק.
בשנת תרל"א (1871) הכריז על כוונתו להדפיס את ספרו שו"ת "מגדל דוד" בעיר מיינץ בדפוס שהקים שם יחיאל ברי"ל.
באותה תקופה פנו אליו רבי אליהו גוטמכר ורבי צבי הירש קלישר לשמש כגבאי וראש חברת ארץ ישראל ברוסיה.
והוא הפך לדמות פעילה בתנועת חיבת ציון.
במסגרת פעילותו למען יישוב ארץ ישראל, ביקש אפרתי להדפיס כתב מינוי לגבאים לצורך איסוף תרומות, בהתאם להנחיותיו של הרב קלישר.
דבר זה הגיע לידיעת השלטונות ברוסיה, והצנזור הרוסי העביר את נוסח הכתב למושל ויטבסק.
בעקבות זאת נערך חיפוש בביתו של אפרתי, במהלכו החרימו השלטונות את כתביו שנמצאו בביתו והטילו עליו מעצר בית למשך שנה.
הרב קלישר פנה אל קלונימוס זאב ויסוצקי במוסקבה שישתדל אצל השלטונות בפטרבורג וביום ז' בחשוון תרל"ד (1873) שוחרר ונמצא זכאי, וכל כתביו הוחזרו לו.
וישב בוילנה שלשה חדשים, לאחר מכן הדפיס את ספרו "דברי דוד".
באותה עת כבר היו לו ארבעה ילדים.
לאחר שחרורו עבר אפרתי לוויטבסק, שם עסק במסחר תה והמשיך ביצירתו התורנית.
הוא פרסם את תשובותיו בקובץ "יגדיל תורה" ובספרים נוספים, כגון "יד דוד טעבלי" ו"נשאל דוד", שהודפסו בלבוב.
למרות הצעות חוזרות ונשנות לשמש כרב, סירב אפרתי לקבל עליו תפקיד רבני והעדיף להתפרנס ממסחר.
בשנותיו האחרונות חלה במחלה קשה והרופאים המליצו לו לשהות במרחץ ליפפשפרינגה , בשל האוויר הטוב שם.
בתקופה זו התקרב לרב הגאון עזריאל הילדסהיימר, רבה של הקהילה האורתודוקסית בעיר ברלין, שתמך בו גם מבחינה כספית וכיבדו מאוד.
בהמשך פנה לפרנקפורט דמיין כדי להיוועץ ברופאים, אך נפטר שם ביום י"ח בחשוון תרמ"ה, (6 בנובמבר 1884) בגיל 34 בלבד.
דוד טבלי אפרתי השאיר אחריו מורשת ספרותית עשירה, שחלקה נדפס וחלקה נותר בכתב יד.
ספריו עוסקים במגוון תחומים: הלכה, אגדה, פלפול, דרוש, קבלה וחקירה תלמודית.
ובברלין, הכולל שו"ת, פלפול, דרוש וביקורת ספרים.
דלתות זהב – על שולחן ערוך, או"ח ויו"ד
קול דוד ושתילי דוד – נדפסו בסוף הספר "נטעי אברהם".
מט"ע אפרתי – פירוש על הש"ס.
מריבי כהן – חיבור תלמודי.
ציוני האבן – קונטרס הערות והגהות על סדר תנאים ואמוראים.
בנוסף, כתב ספרים נוספים שלא נדפסו, בהם גפן אדרת, טוב לב על המשניות, וחיבור נרחב על הזוהר.
חיבוריו התאפיינו בחריפות, בקיאות וגישה מקורית.
אפרתי חתם על רבים מפרסומיו בפסבדונים.
ד"ט בא"א [דוד טעביל בן איש אפרתי]
חמ"ד מט"ע אפרתי [חותם מאהבה דוד מכונה טעבלי עפראטה אפרתי]
חמ"ד מט"ע בן איש אפרתי
בתו, בילא, נישא לאברהם אביש, בן רבי יוסף לוינשטיין.
דוד טובי נולד בשנת 1936 בקהיר, מצרים, להורים ילידי טורקיה.
הוא היה הצעיר מבין שני אחים חורגים.
בגיל 15 וחצי עלה לבדו לישראל והתיישב בקיבוץ שדות ים, שם עבד כרפתן וכדייג.
בתקופת שהותו בקיבוץ עלו הוריו לישראל והצטרפו אליו, ולאחר זמן קצר עברו השלושה להתגורר בעפולה.
בשנת 1954 התגייס טובי לחיל הים ושירת באח"י אילת.
עם תום שירותו הצבאי הצטרף לצי הסוחר הישראלי ועבד בו כשנתיים וחצי.
בתקופה זו נשא לאישה את מלכה בחבוט, ולהם נולדו שלושה ילדים.
המשפחה קבעה את משכנה בקריית חיים.
בשנת 1960 החל לעבוד בחברת הספנות צים, ובה הועסק עד פרישתו לגמלאות בשנת 1994.
דוד טובי נפטר בשנת 2009 בבית החולים רמב"ם בחיפה, בעקבות התקף לב.
בילדותו בקהיר בלטה אצל טובי האהבה למילה הכתובה.
הוא העיד כי נהג להיעדר מן הלימודים כדי להישאר בבית ולקרוא ספרים.
בחדרו טיפח ספריה עשירה, עמוסה בקלאסיקות – שהייתה הספרייה היחידה בבית.
לימים ערך העיתונאי והסופר יהודה קורן מהעיתון ידיעות אחרונות ריאיון עם טובי בדירת השיכון שלו בקריית חיים, וכתב עליו כך: "את ספרייתו הענקית אינו מציג לראווה.
בבתים מעטים בארץ מצוי עושר כזה.
כל ספר נוגס מדי חודש ממשכורתו.
פלוטארך, טקיטוס, הומרוס, ליוויוס, לצד בודלר, דוסטויבסקי והמינגווי".
עם השנים גבר אצל טובי הרצון לכתוב, אך הוא החל לעסוק בכך רק בתחילת שנות הארבעים לחייו.
הוא התלבט ממושכות בנוגע לסוגת הכתיבה, לנושאים ואף לשפה שבה יביע את יצירתו, ובסופו של דבר בחר לכתוב באנגלית, אותה למד על בוריה, ופנה לכתיבת שירה.