tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך הוא הכניס לימוד ציור ישיר מהטבע באמנות הדנית.
הוא עודד את תלמידיו לפתח את נקודות החוזק האישיות שלהם ובכך ליצור סגנונות ייחודיים.
הוא פיתח עניין הולך וגובר בפרספקטיבה בגלל ציוריו הימיים והעביר שיעורים בנושא באקדמיה.
הוא ביצע מספר קטן של תחריטים המשלבים תצפיות בחיי היומיום עם עקרונות קומפוזיציה הרמוניות קלאסיות.
המהלך פרץ את הדרך לאופן בו ציירו ציירי תור הזהב את חיי היומיום.
כריסטופר כריסטיאן קרסטן (בשוודית: Christoffer Christian (או Kristofer Kristian) Karsten; 9 בספטמבר 1756 - 6 באוגוסט 1827) היה זמר אופרה שוודי.
הוא היה סבה מצד האם של הבלרינה מארי טליוני.
כשרון השירה שלו התגלה על ידי לואיזה אולריקה, נסיכת פרוסיה בשנת 1771, כששר לפניה בדרכו לביקור בברלין.
היא התרשמה כל כך משירתו, שהעניקה לו הזדמנות ללמוד שירה בסטוקהולם.
בשנת 1773 הופיע לראשונה בהאופרה המלכותית השוודית בבולהוסט עם קרל סטנבורג ואליזבת אולין, בהצגת האופרה "Thetis och Phelée".
הוא עבד במקהלת האופרה עד שביצע את התפקיד הראשי הראשון שלו כאדוניס בבלט אופרה "אדוניס".
הוא למד בפוטנזה בקופנהגן, ועם שובו היה לזמר, שנחשב אולי למצליח ביותר בשוודיה יחד עם קרל סטנבורג עד 1806, נערץ בשל יפי קולו וגופו גם יחד.
בשנת 1781, לרגל נישואיו, קיבל את וילה קנטון בדרוטנינגהולם, שם התגוררה משפחתו עד 1870. הוא נבחר לאקדמיה המלכותית השוודית למוזיקה והתמנה ל-Hovsångare ב-1787. ב-1791 קיבל את התואר מזכיר מלכותי.
בהופעת הבכורה שלו בשנת 1776 קיבל את הביקורת:
קרסטן יצא גם למסעות קונצרטים.
כשהאופרה המלכותיח השודית נסגרה (זמנית) ב-1806, נאלץ קרסטן לפרוש יחד עם שאר הצוות.
לאחר פתיחתה המחודשת ב-1809, חזר להופעות אורח עד 1826.
קרסטן נשא ל5אישה את השחקנית וזמרת האופרה הפולניה מריאן סופי סטבנובסקה, שנחשבה גם היא לאחת מזמרות האופרה המוכשרות ביותר עד 1806. בתו7, סופי קרסטן, הייתה רקדנית ראשית באופרה של פריז בשנים 1805–1806. היא נישאה לפיליפו טליוני והייתה אמה של מארי טליוני.
בתו הצעירה, אליזבת שרלוט קרסטן, הייתה ציירת.
כריסטופר מקדונלד הוא שחקן אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר מתפקידו כ"שוטר" מקגאווין, אלוף גולף שחצן והאנטגוניסט הראשי בקומדיה "גילמור המאושר" משנת 1996 וההמשכון שלה, "גילמור המאושר 2" משנת 2025.
מקדונלד נולד בווטרלו ניו יורק לפטרישיה, פרופסורית לסיעוד וסוכנת נדל"ן, ולג'יימס ר.
משפחתו קתולית ממוצא אירי, אחיו הצעיר, השחקן והזמר דניאל מקדונלד, נפטר מסרטן המוח בפברואר 2007. הוא ואחיו גדלו ברומולוס, ניו יורק.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר המרכזי של רומולוס בשנת 1973, ובהמשך קיבל תואר מהמכללה הוברט שבז'נבה, ניו יורק, שם שיחק פוטבול וכדורגל וגם היה חבר באחוות הסטודנטים קאפה אלפא.
ב-1978, הופיע בשעשועון הטלוויזיוני "משחקי הדייטים".
ב-1980 שיחק לראשונה בקולנוע בסרט האימה "The Hearse", ב-1982 שיחק בסרט ההמשך של גריז.
בשנת 1991, הוא גילם את בעלה של תלמה בסרט תלמה ולואיז.
ב-1994 שיחק בסרטו של רוברט רדפורד חידון האשליות, ב-1995 שיחק בסרט הפעולה משחק הוגן, בסרט האימה סיוט בחדר המורים גילם את אביו של אחד התלמידים בבית הספר.
ב-1996 שיחק את תפקידו הידוע ביותר בקומדיה "גילמור המאושר" - "שוטר" מקגאווין, אלוף גולף שחצן ואויבו הראשי של הדמות הראשית שגילם אדם סנדלר.
בשנת 1999, הוא דיבב בסרט ההנפשה ענק הברזל.
בשנת 2002, הוא גילם את נשיא ארצות הברית בסרט ספיי קידס 2: אי החלומות האבודים, ושיחק בקליפ של פיטר גבריאל לשיר "המופע של בארי וויליאמס".
ב-2006, שיחק את אביו של סטיפלר בסרט אמריקן פאי מציגים: המייל העירום מסדרת אמריקן פאי.
ב-2014, הוא שיחק בקומדיה בכיכובו של קווין הארט, "בנוגע לאתמול בלילה".
מק'דונלד הופיע בתפקיד מרפי במחזה ברודוויי "העמוד הראשי" בתיאטרון ברודהרסט, שנפתח בסוף שנת 2016.
בשנת 2021, הצטרף מק'דונלד לצוות הסדרה Hacks של HBO Max בתפקיד מרטי ג'יליין, בעל קזינו בלאס וגאס, תפקיד שבזכותו היה מועמד לפרס אמי בפריים טיים לשחקן אורח מצטיין בסדרת קומדיה.
בשנת 2023, שיחק בסדרה של דיסני+, "פלישה סודית" את חבר מועצת הסקרול, כריס סטרנס, במסגרת היקום הקולנועי של מארוול.
באותה שנה, הופיע בקליפ לשיר "Honky Tonkin' About" של הצמד הקאנטרי הקנדי The Reklaws, לצד הזמר דרייק מיליגן.
ב-2025, שב לתפקידו כאלוף הגולף "שוטר" מקגאווין בקומדיית ההמשך "גילמור המאושר 2".
מקדונלד אוהד של קבוצת הפוטבול באפלו בילס וחבר של הקוורטרבק לשעבר של הקבוצה, ג'ים קלי.
מקדונלד היה מאורס לשחקנית ג'ינה דייוויס, שעתידה הייתה לככב לצדו בסרט תלמה ולואיז, בשנת 1985, הם נפרדו והיא החלה לצאת עם השחקן ג'ף גולדבלום.
בשנת 1989, פגש את השחקנית לופה גידלי בזמן שהופיעו יחד בהפקת תיאטרון בניו מקסיקו.
השניים נישאו בשנת 1992, ולהם ארבעה ילדים.
כריסטופר דרלינגטון מורלי היה עיתונאי, סופר, מסאי ומשורר אמריקאי.
הוא גם הפיק הפקות בימתיות לאורך מספר שנים והרצה במכללות.
מורלי נולד בברין מאוור, פנסילבניה.
אביו, פרנק מורלי, היה פרופסור למתמטיקה במכללת הוורפורד; אמו, ליליאן ג'נט בירד, הייתה כנרת שהעניקה לכריסטופר הרבה מאהבתו המאוחרת לספרות ושירה.
בשנת 1900 עברה המשפחה לבלטימור, מרילנד.
בשנת 1906 החל כריסטופר ללמוד במכללת הוורפורד, וסיים בשנת 1910 כתלמיד מצטיין.
בהמשך החל ללמוד היסטוריה מודרנית בניו קולג', אוקספורד במשך שלוש שנים, במסגרת מלגת רודס.
בשנת 1913 סיים מורלי את לימודיו באוקספורד ועבר לניו יורק.
ב-14 ביוני 1914, נישא להלן בות' פיירצ'יילד, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
בתחילה הם גרו בהמפסטד, ואחר כך בקווינס ווילג'.
בהמשך הם עברו לפילדלפיה, פנסילבניה, ובשנת 1920 הם עשו את המעבר האחרון שלהם לבית שאותו כינו "בריחה ירוקה" באחוזת רוסלין, במדינת ניו יורק.
שם התגורר עד סוף חייו.
בשנת 1936 הוא בנה בקתה בחלק האחורי של אחוזתם (אותה כינה "הניקרה"), אשר שימשה אותו כסטודיו הכתיבה שלו מכאן ואילך.
ב-1951 לקה מורלי בסדרה של אירועים מוחיים, שהפחיתו מאוד את תפוקתו הספרותית הענפה.
הוא מת ב-28 במרץ 1957, ונקבר בבית הקברות של רוסלין במחוז נסאו, ניו יורק.
לאחר מותו, פרסמו שני עיתונים בניו יורק את המסר האחרון שלו לחבריו:
"קראו, כל יום, משהו שאף אחד אחר אינו קורא.
תחשבו, מדי יום, על משהו שאף אחד אחר לא יחשוב.
עשו, מדי יום, משהו שיהיה טיפשי מכדי לעשותו.
זה רע לנפש להיות כל הזמן חלק מתמימות דעים."
מורלי החל לכתוב בעודו סטודנט במכללה.
הוא ערך את "האוורפורדיאן" ותרם לפרסום זה של המכללה מאמרים פרי עטו.
הוא סיפק תסריטים לתוכנית הדרמה של המכללה ואף שיחק בהם.
כן שיחק בקבוצות קריקט וכדורגל.
באוקספורד התפרסם כרך משיריו, "החטא השמיני" (1912).
לאחר שסיים את לימודיו באוקספורד, החל מורלי את הקריירה הספרותית שלו בדאבלדיי, כפובליציסט וקורא ראשון של כתבי יד.
בשנת 1917 הוא קיבל הזדמנות ראשונה לעבוד כעורך בכתב עת מוביל לנשים – "Ladies' Home Journal" (1917–1918), ולאחר מכן ככתב ובעל טור בעיתון בפילדלפיה - "Philadelphia Evening Public Ledger".
הרומן הראשון של מורלי, "פרנסוס על גלגלים", הופיע ב-1917.הדמות הראשית ביצירה, מוכר הספרים הנודד רוג'ר מיפלין, הופיע שוב ברומן השני שלו, "חנות הספרים הרדופה" ב-1919.
בשנת 1920 חזר מורלי לניו יורק כדי לכתוב טור עבור הניו יורק איבנינג פוסט.
בשנת 1922, התפרסם עימו ראיון גלוי לב בתפוצה ארצית וזאת כחלק מסדרת ראיונות שהתפרסמו ברחבי ארצות הברית, תחת השם: "הצד המפוכח של ההומור: איך הומוריסטים מגיעים לזה" ("Humor's Sober Side: How Humorists Get That Way").
הומוריסטים נוספים שהתראיינו לאותה סדרה היו וויל רוג'רס, דורותי פארקר, דון מרקיז, רוי ק.
מולטון, טום סימס, טום דיילי ורינג לרדנר.
מורלי היה אחד המייסדים ועורך ותיק של כתב העת "סקירת הספרות של שבת".
כאדם חברותי מאד, הוא היה עמוד התווך של מה שהוא כינה "מועדון שלוש השעות של ארוחת הצהריים".
בשל אהבתו לסיפורי שרלוק הולמס, הוא עזר לייסד את החבורה הספרותית של "מועדון פרחחי רחוב בייקר" וכתב את ההקדמה למהדורה המקיפה של סיפורי שרלוק הולמס.
מורלי כתב הקדמות, מבואות ודברי פתיחה ליותר מחמישים ספרים.
רבים מהם נאספו לאחר מותו "כהקדמות ללא ספרים".
כאריה של ספרות, מורלי הצליח במאמרים אלה לנתח דקויות בסיפורי שרלוק הולמס, כמו למשל, בחינת השפעות אהבת הנעורים של ארתור קונאן דויל לכתביו של רוברט לואיס סטיבנסון על סיפורי הולמס.
אבל מורלי הלך עוד הרבה יותר רחוק, הוא ניתח את סיפורי הולמס כאילו היו יצירות אמנות היסטוריות.
לדוגמה, הוא עיין במפות של חוף הים הבריטי כדי לנסות לקבוע את מיקומו של האתר לגידול דבורים של הולמס, ניסה לתכנן תוכנית עבור בית המגורים של הולמס ברחוב בייקר, והעלה השערות לגבי חיי האהבה של ווטסון.
מורלי, מחברם של יותר מ-100 רומנים, מאסות וכרכי שירה, ידוע כיום ככל הנראה בעיקר בזכות שני הרומנים הראשונים שלו, "פרנסוס על גלגלים" (1917) ו"חנות הספרים הרדופה" (1919).
בארנס אנד נובל פרסמו מהדורות חדשות של יצירות אלה ב-2009 כחלק מסדרת "ספריית הקריאה החיונית" שלהם.
בשנת 2018, פרסמה "הוצאת דובר" מהדורה חדשה המכילה את שני הרומנים הללו בכרך בודד אחד.
יצירות ידועות נוספות כוללות את "רעם משמאל" (1925) ואת הרומן "קיטי פויל" (1939), שהפך לסרט זוכה פרס אוסקר.
מ-1928 עד 1930, מורלי ומעצב התפאורה קלאון ת'רוקמורטון הפיקו יחד הפקות תיאטרון (דרמות) בשני תיאטראות שהם רכשו ושיפצו בהובוקן, ניו ג'רזי, שלדעתם "היה חוף הים האחרון בבוהמיה".
במשך רוב חייו, התגורר מורלי באחוזת רוסלין, מחוז נסאו, לונג איילנד, ונהג לנסוע ברכבת של לונג איילנד, עליה כתב בחיבה.
בשנת 1961, נקרא על שמו ולכבודו פארק כריסטופר מורלי המשתרע על שטח בן 98 דונם (40 הקטרים) בכביש סירינגטאון במחוז נסאו.
פארק זה משמר כנקודת עניין זמינה לציבור, את הסטודיו שלו, "הנקרות" (שהועבר לאתר לאחר מותו), יחד עם הרהיטים וארונות הספרים שלו.
"שנדיגאף" (מסות מסע וספרות, סיפורים קצרים 1918)
"חנות הספרים הרדופה" (רומן, 1919)
"פייפפולס" (אוסף של חיבורים הומוריסטיים, 1920)
"פודינג שזיפים, של מרכיבים מגוונים, מתובל ובחוש באופן דיסקרטי" (אוסף של מאמרים הומוריסטיים, 1921, מאויר על ידי וולטר ג'ק דאנקן)
"איפה מתחיל הכחול" (רומן סאטירי, 1922)
"אבקת הסימפתיה" (אוסף של מאמרים הומוריסטיים, 1923, מאויר על ידי וולטר ג'ק דאנקן)
"הכתם הרומני" (סיפורים קצרים, 1926)
"מאמרים מאת כריסטופר מורלי" (אוסף מאמרים, 1928)
"מעבר לקצה העמוק" (אוסף מאמרים, 1928, מאויר על ידי ג'ון אלן מקסוול)
"חוף הים של בוהמיה" ("היסטוריה של ארבעה הרפתקנים מוקסמים, מורלי, קלאון ת'רוקמורטון, קונרד מיליקן והארי ווגסטף גריבל, שגילו מחדש את תיאטרון ריאלטו הישן בהובוקן, וריהטו אותו מחדש", 1929, מאויר על ידי ג'ון אלן מקסוול)
"נולד בגן בירה, או היא מתארגנת לכבוש" (עם קלאון ת'רוקמורטון ואוגדן נאש, 1930)
"ג'ון מיסטלטו" (רומן אוטוביוגרפי, 1931)
"משפחה שווייצרית מנהטן" (רומן, 1932)
"תוויות יקרות" (ספר עיון המבוסס על הרצאות שנשא באוניברסיטת פנסילבניה, 1932)
"שייקספיר והוואי" (ספר עיון המבוסס על הרצאות שהציג באוניברסיטת הוואי, 1933)
"הסוס הטרויאני" (רומן, 1937) שוכתב כמחזה והופק ב-1940
"שרלוק הולמס וד"ר ווטסון: ספר לימוד על ידידות" (ניתוח כתביו של ארתור קונן דויל, 1944)
"האיש שהתיידד עם עצמו" (הרומן האחרון שלו, 1949)
"פרנסוס על גלגלים", תרגום מאנגלית: יהונתן דיין, הוצאת זיקית 2012
"חנות הספרים הרדופה", תרגום מאנגלית: יהונתן דיין, הוצאת זיקית 2013
"קתלין", תרגום מאנגלית: יהונתן דיין, הוצאת תשע נשמות, 2016
"עצות לשבורי לב", סיפור הכלול בספר "רביעייה אנגלוסקסית" (תומאס וולף, כריסטופר מורלי, ג'ק לונדון, ה.
ולס), תרגום הסיפור: יהונתן דיין, הוצאת תשע נשמות, 2019
"המקום בו מתחיל הכחול", תרגום מאנגלית: יורם נסלבסקי, הוצאת תשע נשמות, 2025
מורלי היה חבר קרוב של דון מרקיז, מחבר הסיפורים של ארצ'י ומיטאבל, הכוללים את התעלולים והפרשנות של מקק וחתול בניו יורק.
בשנת 1924 כתבו מורלי ומרקיז ביחד את "פנדורה מרים את המכסה", רומן קליל על בעלי אמצעים בהמפטונס העכשווית.
מסופר שהם כתבו פרקים לסירוגין, כל אחד לקח את העלילה קדימה מהמקום שהשני הפסיק.
אלמנתו של מורלי מכרה לאחר מותו אוסף ממסמכיו וספריו האישיים למרכז הארי ראנסון באוניברסיטת טקסס באוסטין.
מורלי עזר לייסד את "חבורת הפרחחים של רחוב בייקר" שעסקה במחקר על "שרלוק הולמס" של סר ארתור קונאן דויל.
הרומן של מורלי מ-1939 "קיטי פויל" היה יוצא דופן לתקופתו, שכן הוא דן בגלוי בהפלות.
זה הפך לרב-מכר מיידי, ונמכר ביותר ממיליון עותקים.
אחיו של מורלי, פליקס ופרנק היו גם מלגאי רודס.
פליקס הפך לנשיא מכללת האוורפורד
ב-1942 כתב מורלי הספד משלו למילון הביוגרפי "סופרים של המאה העשרים".
מורלי עמד במרכזה של קבוצה חברתית בגריניץ' וילג' שנהגה להתכנס בחנות הספרים של חברו פרנק שי ברחוב כריסטופר 4 בתחילת שנות ה-20.
השירים הנבחרים שכתב מורלי זמינים בתור "כלובים בהירים: שירים ותרגומים נבחרים מסינית מאת כריסטופר מורלי".
עורך: ג'ון ברקר (הוצאת אוניברסיטת פנסילבניה: 1965).
התרגומים מסינית הם למעשה בדיחה, שהוסברה לציבור כשהופיעו הכרכים של מורלי המכילים אותם: הם "סיניים" באופיים, דיווחים טובים: קצרים, חכמים, לעיתים קרובות הומוריסטיים.
אבל הם לא בשום מובן קפדני של המילה, תרגומים.
כריסטופר לארקין הוא מלחין אוסטרלי, הפועל בעיקר בתחום מוזיקת משחקי הווידאו, נודע בעיקר בזכות עבודתו על משחק המחשב Hollow Knight ומשחק ההמשך Hollow Knight: Silksong.
בין השאר חיבר מוזיקה למשחקים כמו Pac-Man 256, Outfolded, TOHU ו-Hacknet.
לארקין החל להלחין מוזיקה בגיל צעיר, ואף שיתף פעולה עם סטודנטים לקולנוע בעודו לומד בקונסרבטוריון למוזיקה.
כיום הוא עובד כמלחין מקצועי עבור חברות מדיה שונות בתחומי מוזיקה לסרטים, טלוויזיה ומשחקי וידאו.
לעיתים קרובות הוא משתף פעולה עם אמנים חזותיים כגון ארי גיבסון מ-Team Cherry, איתו שיתף פעולה בעבודתם על משחק האינדי המצליח Hollow Knight.
בהלחנותיו, לארקין משלב אלמנטים של מוזיקה קלאסית עם מגוון רחב של סגנונות מוזיקליים שונים.
הוא שואב השראה ממלחינים קלאסיים כמו דביסי וכן ממלחינים כמו ג'יימס ניוטון, ג'ו היסאישי וקוג'י קונדו.
היצירה הבולטת ביותר של לרקין, פסקול משחק המחשב Hollow Knight, מאופיינת ב"אלגנטיות אפלה ומלנכולית".
הפסקול מרבה שימוש במוטיבים חוזרים לאורך רצועות שונות במהלך המשחק, שלעיתים קרובות כל רצועה משתנה בהתאם למיקום או לדמות במשחק.
בנוסף לארקין שילב משלבים טקסטואליים ואינסטרומנטליים בהלחנותיו, כגון שימוש בהרמוניות גיטרה כדי לייצג את הסביבה הנוצצת של "פסגת הקריסטל", שהיא מיקום בתוך המשחק.
הוא ממשיך בשיתוף הפעולה עם Team Cherry במשחק ההמשך Hollow Knight: Silksong.
לארקין הלחין מוזיקה להפקות הבאות:
הלחן הטוב ביותר בטקס פרסי המדיה של דרום אוסטרליה 2016
הלחן הטוב ביותר בטקס פרסי המדיה של דרום אוסטרליה 2015
ASSG פרס הסאונד הטוב ביותר עבור מדיה אינטראקטיבית 2017
הלחן הטוב ביותר בטקס פרסי המדיה של דרום אוסטרליה 2021
כריסטופר לונד הנסן (בדנית ובאנגלית: Kristoffer Lund Hansen; נולד ב-14 במאי 2002 בקרטמינדה שבדנמרק) הוא כדורגלן דני-אמריקאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת פ.צ.
לונד גדל במחלקות הנוער של קרטמינדה ומיטיולן.
ב-11 בפברואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מיטיולן, בניצחון 1–2 על אודנסה בולקלוב במסגרת הגביע הדני לעונת .
ב-7 במרץ ערך את הופעתו היחידה בליגת העל הדנית, בהפסד 0–1 לאורהוס גימנסטיקפוינין במסגרת המחזור ה-20 לעונת .
ב-21 באפריל 2021 חתם לונד על חוזה לשלוש שנים באסביירג מליגת המשנה הדנית.
ב-11 באוגוסט, עוד לפני ששיחק במדי אסביירג, חתם בהאקן מליגת העל השוודית, במדיה ערך 59 הופעות ליגה.
ב-21 באוגוסט 2023 חתם על חוזה לארבע שנים בפלרמו מהסרייה ב'.
לאורך כל הגילאים הצעירים ייצג לונד את נבחרות דנמרק השונות.
ב-2023 הוא ייצג לראשונה את נבחרת ארצות הברית וב-10 בספטמבר 2023 ערך את הופעתו הבכורה בה במשחק ידידות מול נבחרת אוזבקיסטן בו עלה מהספסל ושיחק כ-10 דקות.
כריסטופר טרימל (נולד ב-24 בפברואר 1987) הוא כדורגלן אוסטרי המשחק כמגן ימני באוניון ברלין מהבונדסליגה.
טרימל התחיל את הקריירה שלו בקבוצות נוער באוסטריה.
ב-2008 הצטרף לראפיד וינה ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האוסטרית באפריל 2009. בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת שותף ב-4 משחקי ליגה.
בעונת 2009/2010 הבקיע את שער הבכורה שלו עבור ראפיד וינה ואף כבש שלושער מהיר בתוך 6 דקות נגד אוסטריה כרנטן.
בקיץ 2014 עבר טרימל לאוניון ברלין מהבונדסליגה השנייה בגרמניה.
בעונת 2018/2019 מונה לקפטן הקבוצה ועלה עמה לבונדסליגה.
בינואר 2023 האריך את חוזהו באוניון ברלין.
טרימל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה באוגוסט 2009 במשחק ידידות נגד קמרון.
עד מרץ 2010 רשם 3 הופעות בנבחרת.
לאחר הפסקה של יותר מ-9 שנים, זומן טרימל באוקטובר 2019 שוב לסגל הנבחרת ושיחק במשחק מוקדמות יורו 2020 נגד ישראל.
במאי 2021 זומן לסגל המורחב ליורו 2020 ונכלל בסגל הסופי, עמו הגיע עד לשמינית הגמר.
בנובמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-4 על מולדובה.
כריסטופר לקסון הוא פוליטיקאי ניו זילנדי שנבחר לכהן כראש ממשלת ניו זילנד באוקטובר 2023 ומשמש כמנהיג המפלגה הלאומית של ניו זילנד (מפלגת ימין - מרכז) מאז נובמבר 2021. קודם לכן, החל משנת 2021 ועד לבחירתו לתפקיד ראש הממשלה הוא כיהן בתפקיד מנהיג האופוזיציה.
כריסטופר נולד ב-19 ביולי 1970 בקרייסטצ'רץ', בגיל שבע עבר עם משפחתו לאוקלנד לזמן מה, אך מאוחר יותר הם חזרו ולקסון סיים את בית הספר בעיר הולדתו.
בשנת 1992 סיים את לימודיו באוניברסיטת קנטרברי עם תואר שני במנהל עסקים.
הוא עבד ביוניליוור במשך שמונה עשרה שנים, ומאז 2011 באייר ניו זילנד, שם שימש כמנכ"ל חברת התעופה מ-19 ביוני 2012, וכן כיהן במועצות המנהלים של לשכת התיירות של ניו זילנד וחברת Virgin Australia.
בשנת 2020, כמועמד המפלגה הלאומית של ניו זילנד, הוא קיבל מושב בבחירות לפרלמנט.
ב-30 בנובמבר 2021, הוא נבחר למנהיג המפלגה הלאומית ולראשות האופוזיציה בניו זילנד, לאחר התפטרותה השערורייתית של קודמתו ג'ודית קולינס.
ב-14 באוקטובר 2023 נערכו בחירות לפרלמנט של ניו זילנד, בהן ניצחה המפלגה הלאומית והוא היה למועמד המוביל להרכיב את הממשלה.
לקסון הוא נוצרי אוונגליסטי ושמרן חברתי.
בנאום הבכורה שלו בפרלמנט, לקסון הגדיר את עצמו כמרכז-ימין.
בתגובה לטבח שבעה באוקטובר, הצהיר לקסון כי הוא מזועזע ועצוב מהתקיפות של חמאס נגד ישראל.
לוקסון גינה את ההתקפות של חמאס והצהיר כי לישראל יש זכות להגן על עצמה.
כריסטופר מהוני (נולד ב-1964) הוא קצין בדרגת גנרל המשרת כסגן יושב ראש המטות המשולבים.
ב-1987 סיים תואר ראשון בכלכלה ממכללת הצלב הקדוש והתגייס לחיל הנחתים.
לאחר שסיים קורס קציני חי"ר ב-1988, הוא עבר קורס טיס, הוכשר כטייס A-6 אינטרודר והוצב בטייסת VMA-224. בהמשך שירותו עבר הסבה לטיסה על מטוסי F-18 ושירת במגוון טייסות חיל הנחתים בגזרת האוקיינוס השקט, איטליה ועיראק.
פיקד על טייסת VMFA(AW)-242 ועל להק הנחתים ה-12.
בתפקידי הקצונה הבכירה שימש סגן מפקד כוחות הנחתים בגזרת האוקיינוס השקט, ראש אגף אסטרטגיה ותכנון במטה חיל הנחתים, סגן מפקד פיקוד כוחות ארצות הברית ביפן, מפקד כנף הנחתים השלישית (2020–2021) וראש אגף תוכניות ומשאבים של חיל הנחתים.
בנובמבר 2023 הועלה לדרגת גנרל ומונה לסגן מפקד חיל הנחתים ושימש גם כמפקד החיל בפועל עד אפריל 2024 מאחר שאריק סמית' התאושש מהתקף לב.
באוקטובר 2025 מונה לסגן יושב ראש המטות המשולבים.
מהוני בוגר בית הספר לטיסה קרבית ובעל מעל 5,000 שעות טיסה במטוסי A-6, F-5, F-18 ו-F-35. כמו כן הוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה של אוסטרליה ובעל תואר שני מאוניברסיטת קנברה (2001) ומכללת המלחמה של חיל האוויר (2007).
כריסטופר מוראלס ויליאמס הוא אתלט קנדי, שיאן העולם באולם (44.49 שניות) בריצת 400 מטר.
ויליאמס נולד וגדל בווהן, אונטריו, קנדה.
הוא לומד ומתאמן באוניברסיטת ג'ורג'יה.
בתחרות באולם שנערכה בפאייטוויל, ארקנסו ב-24 בפברואר 2024 קבע בריצת 400 מטר שיא עולם חדש של 44.49 שניות, שיפור לשיא בן 6 השנים של מייקל נורמן מארצות הברית (44.52 שניות).
בתחרות שנערכה בגיינסוויל, פלורידה ב-11 במאי אותה שנה הוא קבע שיא לאומי חדש של 44.05 שניות ואת תוצאה השנה בעולם באותה העת.
כריסטופר תומאס לנדאו הוא משפטן ודיפלומט אמריקאי ממוצא יהודי המכהן ממרץ 2025 כסגן מזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלו השני של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ.
בעבר כיהן כשגריר ארצות הברית במקסיקו בין השנים 2021–2019.
לנדאו נולד במדריד, בירת ספרד, שם הוצב אביו ג'ורג' לנדאו (לימים שגריר ארצות הברית בפרגוואי, בצ'ילה ובוונצואלה), במסגרת שירות החוץ של ארצות הברית.
אביו, שהיה יהודי, נולד בווינה ונמלט לאמריקה הדרומית לאחר האנשלוס בשנת 1938. לנדאו עצמו גדל כקתולי.
בנעוריו למד בבית הספר האמריקאי באסונסיון במשך כחמש שנים.
הוא דובר ספרדית רהוטה, אותה למד בילדותו.
בשנת 1981 השלים לנדאו את לימודיו התיכוניים בבית הספר גרוטון שבמסצ'וסטס.
ב-1985 השלים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה בכבוד רב ביותר במכללת הרווארד.
הוא היה שם חבר באחוות פי בטא קפא כבר בשנתו השלישית, קיבל תעודה בלימודים אמריקאים-לטיניים וזכה בפרס סופיה פרוינד על הממוצע הגבוה ביותר בכיתתו.
עבודת הגמר שלו, שזכתה בפרס הופס, עסקה ביחסי ארצות הברית עם ממשלת השמאל בוונצואלה באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20.
בשנת 1989 השלים לימודי תואר שני במשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, שם כיהן כיו"ר-משותף לענייני מאמרים במערכת כתב העת המשפטי "Harvard Law Review", וזכה בפרס סירס על הממוצע הגבוה ביותר בשנתו השנייה.
בת דודתו מדרגה שנייה היא הפסלת הישראלית סיגלית לנדאו.
בתום לימודי המשפטים שלו, התמחה לנדאו בלשכתו של קלרנס תומאס, אז שופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
לאחר מכן התמחה אצל השופטים אנטונין סקאליה ותומאס בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1990 וב-1991, בהתאמה.
במהלך ההתמחות הראשונה היה עמית להתמחות עם לורנס לסיג, ובמהלך השנייה עם גרגורי קטסאס , גרגורי מאגס , וסטיבן מקאליסטר .
בשנת 1993 הצטרף לנדאו למשרד עורכי הדין "Kirkland & Ellis" כעורך דין זוטר, וב-1995 כבר נהפך לשותף במשרד.
הוא כיהן כראש תחום הערעורים במשרד עד שעזב לאחר 25 שנה כדי להצטרף ל-"Quinn Emanuel Urquhart & Sullivan" בשנת 2018. לנדאו הציג תשע תיקים בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית, כולל שניים בשם פוארטו ריקו, וכן ערך ושטח טיעונים בערעורים בכל בתי המשפט הפדרליים לערעורים של ארצות הברית.
בשנים 1994–1995 שימש לנדאו כמרצה מן החוץ למשפט מנהלי במרכז למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בשנת 2017 מונה בידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית לוועדה המייעצת לכללי ההליך לערעורים פדרליים.
לנדאו שימש כנאמן בחברה ההיסטורית של בית המשפט העליון של ארצות הברית וכיו"ר ועדת התוכניות של החברה.
בנוסף, הוא היה חבר בדירקטוריון "קרן המרכז לדיפלומטיה", התומכת במרכז הדיפלומטיה של מחלקת המדינה של ארצות הברית.
ב-26 במרץ 2019 מינה נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את לנדאו לשגריר ארצות הברית במקסיקו.
ב-1 באוגוסט 2019 אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי פה אחד בהצבעה קולית.
לנדאו הושבע לתפקידו ב-12 באוגוסט 2019, הגיע למקסיקו סיטי ב-16 באוגוסט, והגיש את כתב האמנה שלו לנשיא מקסיקו אנדרס מנואל לופס אוברדור ב-26 באוגוסט 2019. בתפקידו כשגריר, הפך לנדאו את סוגיית ההגירה לנושא מדיניות מרכזי.
ב-9 בספטמבר 2020 הוסיף הנשיא טראמפ את לנדאו לרשימת מועמדים פוטנציאליים לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
לאחר שג'ו ביידן ניצח בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, סיים לנדאו את תפקידו כשגריר בינואר 2021 והוחלף בידי קן סלזאר, לשעבר מזכיר הפנים של ארצות הברית וסנאטור מטעם מדינת קולורדו.
במהלך כהונתו כשגריר במקסיקו, נודע לנדאו בזכות השימוש הנרחב שלו ברשתות החברתיות.
בשנת 2020, הוא השיק אתגר בטוויטר במטרה להגדיל את מספר העוקבים שלו, מתוך שאיפה לעבור את 150 אלף העוקבים של שגריר ארצות הברית ביוון.
לנדאו, שמספר עוקביו עמד אז על 40 אלף בלבד, צייץ בספרדית: .
עד יולי 2020, מספר העוקבים שלו זינק ל-245 אלף, מה שזכה לתשומת לב ותואר על ידי "Slate" כ"שיעור בלתי צפוי בדיפלומטיה דיגיטלית אמריקאית".
בספטמבר 2020 הואשם לנדאו בבריונות רשת נגד סטודנטית מקסיקנית שכתבה ביקורת נגדו בטוויטר.
לנדאו השיב לה באופן ציני: לפי הדיווחים, הסטודנטית סגרה את חשבונה בטוויטר בעקבות התקרית.
סגן מזכיר המדינה של ארצות הברית
בדצמבר 2024 הודיע נשיא ארצות הברית הנבחר דונלד טראמפ על מינויו של לנדאו לסגן מזכיר המדינה של ארצות הברית.
ב-24 במרץ 2025 אישר הסנאט של ארצות הברית ברוב של 60 תומכים מול 31 מתנגדים את מינויו של לנדאו לתפקיד סגן מזכיר המדינה של ארצות הברית.
אחת מפעולותיו הראשונות כסגן מזכיר המדינה הייתה שיחת טלפון ב-26 במרץ 2025 עם שר החוץ של מקסיקו, חואן רמון דה לה פואנטה , בה התחייב לנדאו לחזק את יחסי ארצות הברית – מקסיקו.
באותו יום, קיים שיחה עם שר החוץ של ארגנטינה, חרארדו ורטהיין, בה שיבח לנדאו את תפקידה של ארגנטינה באמריקה הדרומית ואת הגנתה על מתנגדים פוליטיים של שליט ונצואלה ניקולאס מדורו.
כריסטופר צ'ארלס לניב הוא קצין בדרגת גנרל בצבא ארצות הברית המכהן כסגן ראש מטה צבא ארצות הברית.
קודם לכן שירת כעוזר הצבאי הבכיר של מזכיר ההגנה וכמפקד הארמייה השמינית.
לניב גדל בפנסילבניה ובסיירה ויסטה שבאריזונה.
התגייס לצבא ארצות הברית ב-1990 לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת אריזונה בה נטל חלק בתוכנית הכשרת קצונת המילואים של הצבא.
שירת כקצין חי"ר בדיוויזיה השביעית, פיקד על פלוגה ברגימנט החי"ר ה-327 של הדיוויזיה המוטסת ה-101, מילא תפקידי מטה בפנטגון.
לאחר לימודים במכללה לפיקוד ולמטה של הצבא הוצב בדיוויזיה ההררית העשירית, ובהמשך שירת בסוכנות ביון ההגנה.
בתפקידו הבא פיקד על הגדוד השני ברגימנט החי"ר ה-325 של הדיוויזיה המוטסת ה-82, ולאחר מכן שימש קצין אג"ם של הדיוויזיה בעת שהוצבה באפגניסטן.
פיקד על צוות הקרב המשולב השלישי בדיוויזיית השריון הראשונה, סגן מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82, ומפקד פיקוד האימונים הרב-לאומים המשותפים באירופה.
שימש כראש אגף מבצעים, כשירות והתניידות במטה הצבא וסגן ראש מטה פיקוד כוחות צבא ארצות הברית.
ב-2022 מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82. ב-2023 מונה למפקד הארמייה השמינית ולראש מטה הכוח המשולב האמריקאי-קוריאני בפיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה.
באפריל 2025 מונה לעוזר הצבאי הבכיר של מזכיר ההגנה פיט הגסת'.
בפברואר 2026 מונה לסגן ראש מטה צבא ארצות הברית.
לניב בעל תואר שני בניהול מאוניברסיטת מרכז מישיגן ותואר שני בלימודי צבא ואסטרטגיה מהמכללה לפיקוד ומטה של הצבא.
כריסטופר קולומבוס (בעברית השתרש השם באנגלית: Christopher Columbus; בלטינית: Christophorus Columbus; באיטלקית: Cristoforo Colombo; בספרדית: Cristóbal Colón; 31 באוקטובר 1451 – 20 במאי 1506) היה ספן איטלקי בשירות ספרד, הנחשב לאחד מגדולי מגלי הארצות בכל הדורות.
בניגוד לתפיסה הרווחת, קולומבוס ככל הנראה לא היה האירופאי הראשון שהגיע ליבשת אמריקה.
ישנן עדויות לא מוכחות כי בתקופה הפרה-קולומביאנית, התרחשו מסעות מוקדמים ליבשת אמריקה, והראשון בהם היה, ככל הידוע, מסעו של לייף אייריקסון שעמד בראש מסע של ויקינגים בסביבות 1000 לספירה.
ככל הנראה, קולומבוס מעולם לא ידע כי הגיע ליבשת אמריקה, וסבר עד יומו האחרון כי מצא את הנתיב הימי להודו.
הראשון שהבין שמדובר ביבשת שאינה מוכרת לאירופה היה אמריגו וספוצ'י, וכבר ב-1507 נתן לה את שמה "אמריקה" השרטט הגרמני מרטין ולדזמילר על שמו של וספוצ'י.
עם זאת, האדמה שגילה קולומבוס בעת הפלגתו הראשונה מערבה היא הגילוי המתועד והמוכח הראשון של יבשת אמריקה על ידי בני אירופה.
נחישותו להפליג אל הלא-נודע, גילתה לאירופה בעת ההיא את "העולם החדש", ובכך פתחה פרק חדש בהיסטוריה של העולם, וחוללה שינויים מרחיקי לכת בשתי היבשות.
מעט ידוע על מוצאו של קולומבוס.
הוא נולד בשם כריסטופורו קולומבו, ככל הנראה בג'נובה שבאיטליה, ב-31 באוקטובר 1451, למשפחה בת ארבעה ילדים.
אביו, דומניקו קולומבו, היה אורג.
היסטוריונים ומדענים טוו תאוריות רבות אודות לאומיותו ודתו של קולומבוס , אך אף לא אחת זכתה לביסוס נרחב.
בין היתר, נטען שקולומבוס היה ממוצא קטלוני, פורטוגזי, ספרדי, יהודי, ואפילו נורווגי.
מספר מקורות ראשונים כתובים מעידים על לידתו בג'נובה.
השכלתו הייתה, כפי הנראה, חלקית בלבד.
את דרכו כספן החל, כנראה, בגיל 14. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-15 הפליג תחת דגלו של רנה מאנז'ו במסע כושל לכבוש מחדש את ממלכת נאפולי.
במאי 1476 השתתף בליווי של ספינות מג'נובה לצפון אירופה.
ב-13 באוגוסט יורטה השיירה בידי פורטוגלים בסמוך לחופי פורטוגל.
קולומבוס נפצע בקרב שהתחולל, אך הצליח להגיע לחוף.
למרות השכלתו החלקית, למד קולומבוס בעשור שלפני ההפלגה לטינית, קסטיליאנית ופורטוגזית, וקרא ספרים רבים בנושא אסטרונומיה, גאוגרפיה והיסטוריה.
ביניהם היו כתבי הגאוגרף היווני תלמי, מסעות מרקו פולו וסיר ג'ון מנדוויל ותולדות הטבע של פליניוס הזקן.
קולומבוס רשם על ספרים אלה מאות הערות בכתב יד, באופן שביסס את חישוביו הקרטוגרפיים, שהובילו למסעו מערבה.
סחר חליפין בין אירופה לבין סין והודו התקיים זה מאות בשנים בדרך היבשה.
אולם עם כיבוש קונסטנטינופול בידי האימפריה העות'מאנית המוסלמית בשנת 1453, הפכה הגישה למחוזות אלו קשה ומסוכנת, שלא כבעבר תחת האימפריה המונגולית.
היו אלו הפורטוגלים אשר החלו להרחיב את טווח הידע הימי האירופאי בהפליגם דרומה לאורך חופי אפריקה, במטרה למצוא את דרך הים להודו (כינוי כולל בפי האירופאים לדרום אסיה ולמזרחה).
הפלגה מערבה ללב האוקיינוס האטלנטי לא הייתה מהפכנית לחלוטין.
בשנת 1427 גילו הפורטוגלים את האיים האזוריים, ארכיפלג הנמצא כ-1,500 ק"מ מערבית לליסבון, ויישבו אותם.
יתרה מכך, משטר הרוחות בין האיים האזוריים ואירופה היווה זירת התנסות חשובה לנווטי התקופה, אשר למדו כי בקווי רוחב שונים נושבות הרוחות בכיוונים מנוגדים.
גילוי זה איפשר את ההפלגה הנועזת מערבה מתוך השערה מבוססת, כי בעת הצורך הפלגה צפונה תביא את הנוסעים לקו רוחב בו הרוחות נושבות מזרחה, חזרה לאירופה.
בתקופה זו (המאה ה-15) הייתה התפיסה הגאוגרפית של העולם מבוססת על מספר טעויות:
התאולוג ואיש המדע פייר מאיי והגאוגרף טוסקנלי, אשר עסקו רבות בנושא זה, הפריזו מאוד בהנחת מידת פרישתה של אסיה מזרחה.
גודלו של האוקיינוס – בעקבות האסטרונום היווני מהמאה השנייה לספירה תלמי, רווחה ההנחה בתקופה זו כי יבשות אירו-אסיה ואפריקה משתרעות על פני כמחצית (180°) מהיקף כדור הארץ, כאשר המחצית השנייה אינה אלא אוקיינוס.
אולם היו קיימים גם חישובים אחרים, למשל חישובו של הפיניקי מרינוס מצור (בו האמין קולומבוס) כי היבשת מכסה 225° ואילו הים 135° בלבד.
טעויות בתרגום יחידות מידה, כמו זו שעשה קולומבוס בהמירו מבלי משים מיילים ימיים ערביים (1,830 מטרים) למיילים ימיים איטלקיים (1,238 מטרים) שהיו קצרים יותר, הוסיפו גם הם לחישובים שגויים בנוגע למרחק ההפלגה הצפוי מערבה.
על פי טעויות אלו חישב קולומבוס בשנות ה-80 של המאה ה-15 כי המרחק בין האיים הקנריים ליפן הוא כ-3,700 קילומטרים, בעוד שהמרחק האמיתי גדול בכ-19,000 קילומטרים.
על בסיס חישוב שגוי זה נראה לקולומבוס רעיון פתיחת נתיב שיט חדש להודו על ידי הפלגה מערבה מאירופה כאפשרי.
פיתוח טכנולוגי חשוב, שאיפשר את מסעו של קולומבוס, היה הקרוולה.
בחסותו של הנסיך הפורטוגלי, אנריקה ה"ספן", הומצאה על ידי מומחים שהעסיק ספינה מסוג חדש, אשר הייתה קלה ומהירה, עשויה קורות עצי אורן ואלון.
לעומת אוניות ששימשו למסחר בים התיכון, ספינות אלה יכלו בנוסף לסיור בסמוך לחופים, גם להפליג בקלות בלב ים, לשוט ברוחות הסערה, ולעבור מרחקים גדולים בזכות כושר התמרון הרב בו ניחנו והיכולת להפליג בזווית לכיוון הרוח.
ביצועים אלה התאפשרו בזכות המפרש המשולש (מפרש לטיני).
על מנת לממש את רעיונו זקוק היה קולומבוס לפתרון למימון מסעו, וחשוב מכך, להסכם שיאפשר לו לקטוף את פירות תעוזתו.
באופן טבעי פנה קולומבוס תחילה לז'ואאו השני, מלך פורטוגל, האומה האירופית בעלת הניסיון הרב ביותר, והעניין הגדול ביותר בניווט באוקיינוס האטלנטי.
אולם דווקא משום כך לא היה לפורטוגל עניין רב להשקיע בהרפתקה בהפלגה מערבה, כאשר דרך הים מזרחה נראתה מבטיחה פי כמה והם התקדמו בבטחה לקראת פתיחתה .
יתר על כן, מומחי הניווט הפורטוגלים סברו (בצדק) כי חישוביו של קולומבוס שגויים, וכי דרך הים המערבית ארוכה מכפי שטען.
לאחר שבארתולומיאו דיאש, הקיף בשנת 1488 את כף התקווה הטובה והוכיח שניתן להקיף את אפריקה ולהגיע אל האוקיינוס ההודי, ההשקעה בתוכניתו של קולומבוס לא הייתה כדאית עוד לפורטוגל.
התאריך המדויק של הפנייה למלך פורטוגל אינו ידוע, אולם היה זה כנראה בין השנים 1483–1485.
בשנת 1485, לאחר דחיית פורטוגל, פנה קולומבוס לאיזבלה מקסטיליה.
הספרדים הסכימו, לאחר מסע שכנוע ממושך בן כמה שנים, להשקיע במימון חלקי של המשלחת.
שארית הממון הגיעה מלואיס דה סנטאנחל ומסוחרים איטלקיים שונים.
ב-17 באפריל 1492 נחתמו בסנטה פה שבגרנדה , בין המלכים הקתולים, המלכה איזבלה הראשונה מקסטיליה והמלך פרדיננד השני מאראגון, לבין קולומבוס.
בהסכם הובטח לקולומבוס כי בתמורה להצלחת מסעו יזכה בתואר "אדמירל הימים" וחשוב מכך, יקבל עשירית מכל רווחי המסע.
הובטח גם והיה אם יגלה איים חדשים לחופי הודו, בנוסף לאמור לעיל הוא ימונה למשנה למלך ולמושל הטריטוריות החדשות, יציע בלעדית מועמדים למשרות ממשל חדשות, ויקבל הטבות על הסחר עם האיים שיגלה.
הוא יהיה זכאי ל-10% מכל ההכנסות מהקרקעות החדשות לנצח.
תהיה לו גם אפשרות לקנות מניות בכל מיזם מסחרי באדמות החדשות, ולקבל שמינית מהרווחים.
חוזה זה עשוי להסביר את התעקשותו של קולומבוס על כי לא גילה יבשת חדשה אלא הגיע להודו, שאם לא כן, אותן ההבטחות היו מאבדות את תקפותן.
ב-3 באוגוסט 1492, יצא קולומבוס מנמל פלוס בספרד למסע אל הבלתי נודע עם שלוש ספינות, הסנטה מריה, הפינטה והניניה, המאוישות בכ-90 איש, ובידיו מכתבים ממלכי ספרד הממוענים ל"חאן הגדול במזרח".
בין אנשי הצוות היה גם לואיס דה טורס, אנוס, מתורגמנו האישי של קולומבוס, שצורף כדי שיוכל לשוחח בארמית ובעברית אם יתגלו עשרת השבטים האבודים ויתרגם את הסוחרים האסייתים.
לאחר חניית ביניים באיים הקנריים להצטיידות במים ובמצרכים נוספים, המשיכו מערבה ב-6 בספטמבר.
ההפלגה במרחבי האוקיינוס האטלנטי לוותה בחששות כבדים וכאשר נמשך השיט זמן רב ללא יבשה באופק, עלתה דרישה מקרב המלחים לשוב לאחור, אל ספרד.
מחשש להתמרמרות והתמרדות אנשי הצוות, ניהל קולומבוס שני יומני מסע שתיארו את ההתקדמות היומית: יומן אחד ששמר לעצמו ובו רשם את המרחקים האמיתיים שעברו להערכתו, ויומן אחר שהיה מיועד לעיני אנשי הצוות, שבו רשם קצב התקדמות איטי יותר.
ב-7 באוקטובר הבחינו אנשי הצוות בציפורים עפות מערבה, ושינו את כיוון מסעם בהתאם בתקווה לאתר יבשה.
ב-12 באוקטובר, לאחר מסע של יותר מחודש ימים – תקופה ארוכה מכפי שהיו רגילים לשהות בה הרחק מן החוף – נשמעה בשעה שתיים אחר חצות צעקה רמה מראש התורן של ה"פינטה".
רודריגו דה טריינה החל קורא: "יבשה!
הם אמנם סברו כי המזרח הרחוק מתגלה לפניהם, אולם למעשה הם התקדמו אל העולם החדש.
ברדתם ליבשה, למעשה באחד מאיי בהאמה, הכריז קולומבוס כי יקרא למקום סן סלבדור (האי לא זוהה בוודאות עד היום).
משם המשיך לאי קובה וב-28 באוקטובר עגנו מול חופיו.
אחר פנה לאי היספניולה והגיעו לשם ב-8 בדצמבר.
כעדות להישגיו נטל מן האי תוכים ופירות והביא עמו כמה ילידים מתושבי המקום.
בליל 25 בדצמבר, מעט לפני חצות, עלתה ה"סנטה מריה" על שרטון ונטרפה בים הקריבי.
בהיספניולה השאיר קולומבוס חלק מאנשיו ומיהר לשוב לספרד כדי לדווח על תגליותיו.
למעשה לא הייתה לקולומבוס ברירה.
לאחר עלייתה של ה"סנטה מריה" על שרטון, נותר ציו של קולומבוס עם שתי ספינות בלבד ולא היה בהן מקום לכולם.
כמו כן נוספו להם הילידים (חטופים ככל הנראה).
מקורות הספינה הטרופה בנה הצוות מחסה על האי וקולומבוס הציע שכמה יישארו שם להמתין להם עד שובם.
39 איש נשארו מאחור ביישוב החדש "לה נבידד" (La Navidad, בספרדית: חג המולד) בהסכמתו של המנהיג האינדיאני המקומי, וב-4 בינואר ציווה קולומבוס להרים עוגן והפליג חזרה לספרד.
ב-14 בפברואר איימה סערה עזה על הספינות.
קולומבוס ואנשי צוות הטילו גורלות בתקווה להשקיט את הים.
הגורל הראשון נפל על קולומבוס והוא התחייב לעלות לרגל לסנטה מריה דה גואדלופה.
מתוך ייאוש הוא אף כתב מכתב המתאר את המסע והתגליות, הכניס אותו לחבית אטומה והשליך לים.
החבית לא נמצאה מעולם, אך לאחר מספר ימים הגיע קולומבוס עם ספינתו לחוף מבטחים.
ב-18 בפברואר עגנה ה"ניניה" באיים האזוריים לבדה, לאחר שהקשר עם ה"פינטה" אבד במהלך המסע.
משם המשיכו לחצי האי האיברי.
רוחות עזות שפקדו אותם אילצו את קולומבוס לעגון בליסבון לפני שהמשיך לספרד.
בשעות הצהריים של 15 במרץ 1493, שב קולומבוס לנמל פלוס, בתום מסע של 224 יום.
ב-24 בספטמבר שנת 1493, הפליג קולומבוס למסעו השני מקדיס בראש 17 ספינות, הנושאות עימן כ-1,200 נוסעים ואנשי צוות, בהם "תושבים חדשים" שנשלחו ליישב את העולם החדש.
לאחר חנייה באיים הקנריים, המשיכה המשלחת בדרכה ב-13 באוקטובר.
במסע זה נתגלו האיים ג'מייקה ופוארטו ריקו.
מששב לאי היספניולה גילה כי האנשים שהותיר שם נרצחו על ידי הילידים.
קולומבוס הקים מושבה חדשה על חופו הצפוני של האי והמשיך לשוטט באיים הקריביים עד לשנת 1494 ושב לספרד.
הכתר הספרדי החל לאבד את אמונו בקולומבוס, ובמיוחד הטיל ספק אם אכן תגליותיו של קולומבוס יפתחו בפני ספרד את הדרך למזרח.
מכיוון שכך לא מיהר הכתר לאשר לקולומבוס להפליג בשלישית, ומסעו השלישי התרחש רק ארבע שנים לאחר סיום השני.
בשנת 1497 גילה ג'ובני קבוטו, גם הוא בן ג'נובה, את אמריקה הצפונית.
במסעו תחת חסותו של הנרי השביעי, מלך אנגליה, הגיע קבוטו לנובה סקוטיה ותר את הארץ החדשה.
באותה שנה גילה וסקו דה גמה הפורטוגזי את דרך הים להודו, מסביב לאפריקה דרך כף התקוה הטובה, והגיע לקוז'יקוד ב-1498.
ב-30 במאי 1498, יצא קולומבוס בראש שש ספינות למסעו השלישי בו גילה את טרינידד, אי בקרבת ונצואלה.
במסעו זה התלווה אליו ברטולומה דה לאס קסאס.
קולומבוס הבחין בזרם המים המתוקים המגיע לעומק האוקיינוס מנהר האורינוקו, וכגאוגרף היה צריך לנחש כי נהר עצום שכזה מעיד על יבשת גדולה, אולם קולומבוס לא האמין כי קיימת יבשת נוספת בחצי הכדור הדרומי ושב לסייר צפונה משם, מחמיץ למעשה את גילויה של אמריקה הדרומית לאחר סיור קצר בחוף.
ב-19 באוגוסט שב קולומבוס למושבה בהיספניולה, אותה עזב חמש שנים קודם לכן.
כשחזר נתקל בהתקוממות של המתיישבים נגד שלטונו.
קולומבוס העמיד לדין מספר מתיישבים ולפחות אחד ממנהיגי המרד נתלה.
באוקטובר 1499 שלח קולומבוס שתי ספינות לספרד וביקש כי ימונה מושל מלכותי שיסייע לו לשלוט.
בשלב זה כבר הגיעו לבית המשפט האשמות על עריצותו של קולומבוס ואי כשירותו.
מלכי ספרד שלחו למושבה את פרנסיסקו דה בובאדייה (Bobadilla) כמושל במקומו.
בובאדייה התבקש לחקור את ההאשמות בברוטליות מצדו של קולומבוס.
בובאדייה דיווח שקולומבוס השתמש באופן שגרתי בעינויים ובהטלת מום כחלק משלטונו.
כך למשל, לפי הדו"ח, קולומבוס הורה לחתוך את אוזניו ואת אפו של אדם שהורשע בגניבת תירס ואז מכר אותו לעבדות.
עוד מסופר בדו"ח שקולומבוס ברך את אחיו ברתולומאו על כך ש"הגן על המשפחה" בכך שהורה להצעיד עירומה ברחובות ולחתוך את לשונה של אישה שטענה שקולומבוס ממוצא נחות.
בדו"ח מתואר גם האופן שבו דיכא קולומבוס בברוטליות מרד של הילידים, ואחר כך ערך מצעד שבו הוצגו ברחובות גופות המורדים קטועות האיברים.
באוקטובר 1500 בובאדייה אסר את קולומבוס ואת אחיו ושלח אותם חזרה לספרד.
במהלך המסע חיבר קולומבוס מכתב פנייה למלך, אשר עם התקבלו הביא לשחרורם מהמאסר לאחר שישה שבועות.
מלכי ספרד זימנו את קולומבוס ואחיו לארמון אלהמברה בגרנדה, השיבו להם את חירותם ואת הונם והסכימו לממן את מסעו הרביעי של קולומבוס.
עם זאת, הפרשה סיימה את תקוותיו של קולומבוס להפוך למנהלן ומושל קולוניאלי, ובמקומו מונה ניקולאס דה-אובאנדו למושל איי הודו המערבית.
ב-11 במאי 1502, בעת מסעו הרביעי, דרך קולומבוס לראשונה על אדמת מרכז אמריקה, שם הוא מצא את פולי הקקאו.
תחילה הגיע להונדורס, אחר כך סייר בקוסטה ריקה ומשם המשיך לפנמה.
הילידים סיפרו לו על ים גדול המצוי מעברן השני של ארצות אלה, אך הוא לא פנה לבדוק את טענתם ולא חשד מעולם בקיומו של האוקיינוס השקט, כ-20 קילומטרים בלבד משם (לו אכן היה מגיע אליו, היה יכול להפליג שוב משם, ואז אכן יכול היה להגיע למזרח אסיה כפי שרצה).
בפנמה איבד קולומבוס שלוש מתוך ארבע ספינותיו בהתקפת ילידים והפליג חזרה להיספניולה.
סופה פגעה בספינתו היחידה והוא נאלץ לנחות על חופי ג'מייקה ב-25 ביוני 1503, שם התעכב כשנה.
עזרה הגיעה ב-29 ביוני 1504 וב-7 בנובמבר 1504 שב קולומבוס לספרד.
הגילויים לא סיפקו את הכתר הספרדי, ולאור חוסר שביעות רצונם מהתמורה הכלכלית המיוחלת והמבוששת לבוא, להוציא את הפנינים מהים הקריבי, שוכנע הכתר כי קולומבוס לא מצא את הדרך להודו.
למעשה, עד לכיבוש האימפריה האצטקית על ידי הרנאן קורטס לא הניבו גילויי ספרד באמריקות תמורה משמעותית לכתר הספרדי.
ב-20 במאי 1506 מת כריסטופר קולומבוס בוואיאדוליד אשר בספרד.
לקולומבוס נולדו שני ילדים: דייגו ופרננדו .
בנו הבכור דייגו היה אדמירל אשר נולד מאשתו של קולומבוס, פיליפה מוניז פרשטרלו.
בנו השני פרננדו היה סופר שנולד מפילגשו של קולומבוס, ביאטריס אנריקס דה ארנה.
דרך בנו דייגו, צאצאיו מחזיקים עד היום את התואר "דוכס ויראגואה".
היו מגלי ארצות כפרדיננד מגלן וג'יימס קוק, שהפליגו למרחקים גדולים יותר מקולומבוס בדרכם אל הלא נודע ואפשר שהיו נועזים ממנו.
אולם אף אחד מהם אינו יכול להתחרות בקולומבוס מבחינת חשיבות תגליותיו.
אמנם כחמש מאות שנה לפניו ביקר לייף אייריקסון באמריקה הצפונית וקרא לה וינלנד, אולם לא היה זה חיבור קבע של ממש בין העולמות, ומסעותיו לא הביאו לשינוי תודעתי בר קיימא.
בכל מקרה, בימיו של קולומבוס איש כבר לא ידע על קיומה של יבשת זו והיה זה הוא שגילה אותה מחדש לבני אירופה, אלפי שנים לאחר שנוודים אסייתים חצו משטחי קרח של ים קפוא במצר ברינג והתיישבו בארץ חדשה.
עד יום מותו היה קולומבוס משוכנע כי גילה נתיב ימי להודו.
על בסיס אמונה זו קרא לילידי האיים שגילה "אינדיאנים", כלומר הודים (הודו היא אינדיה).
רק בשנת 1501 הבין אמריגו וספוצ'י כי מדובר ביבשת חדשה.
וספוצ'י הפליג לאורך חופי ברזיל בשליחות פורטוגל וכשהגיע לקווי רוחב דרומיים שאיש מעולם לא הגיע אליהם, התגבשה דעתו שהיבשת שלפניו אינה אסיה.
כיוון שרוב כותבי המפות נטו לתמוך בגרסתו, זכה וספוצ'י שאמריקה תיקרא על שמו.
תחילה ניסו הבריטים להמעיט בחשיבותו של קולומבוס ובמקומו לטפח את שמו של ג'ובני קבוטו (ג'ון קבוט בפי האנגלים), שבשליחות מלך אנגליה היה אחד האירופאים הראשונים שהגיעו לאמריקה.
אולם זמן קצר לאחר המהפכה האמריקאית החלו בארצות הברית לראות בקולומבוס את הדמות המייסדת של העולם החדש.
כך, נקראו בירת מדינת אוהיו בשם קולומבוס ובירת קרוליינה הדרומית בשם קולומביה.
זמן קצר אחר כך נקראה המחוז הפדרלי בו שוכנת וושינגטון בירת ארצות הברית מחוז קולומביה.
שמו של קולומבוס זכה לבכורה מחודשת עם חגיגות 400 שנים לגילוי אמריקה בארצות הברית, עת קהילת המהגרים האיטלקיים העלו את זכרו על נס כמקור סולידריות והזדהות.
בראשית המאה ה-20 הוחלט בארצות הברית לרומם את שמו בחג לאומי, יום קולומבוס, הנחגג ביום שני השני של חודש אוקטובר, בקירוב לתאריך המקורי, 12 באוקטובר, בו דרכה לראשונה כף רגלו על אדמת אמריקה.
במאות שחלפו מאז ימיו של קולומבוס הוא הואשם על ידי היסטוריונים במעשים ברוטליים ובכך שהניע את תהליך ריקון האיים הקריביים מאוכלוסייתם הילידית כתוצאה ממחלות ואף מרצח עם מכוון.
החל משנות התשעים נמתחת ביקורת חריפה על פועלו והוא הואשם בהובלת רצח עם, הרס אקולוגי נרחב וכמבשרו של הקולוניאליזם.
על קולומבוס סופר סיפור ביצת קולומבוס.
בסיפור, טענו בפני קולומבוס שגילוי איי הודו המערבית הוא דבר קל משניתנו לו האמצעים לבצע זאת.
בתגובה הוא ביקש מהנוכחים להעמיד ביצה קשה על קודקודה, ולאחר שנכשלו הכה בה עד שחודה השתטח והמשימה הפכה קלה.
המסר הוא שעצם הרעיון להפליג מערבה במטרה להגיע להודו הוא החשוב, ובצורה רחבה יותר שקל לזלזל במלאכה לאחר שנעשתה אבל עצם הרעיון המקורי לעשותה הופך אותה לחדשנית וחשובה.
נקראים על שמו או מוקדשים לו (רשימה חלקית):
כקולומבו / קולומבוס / קולומביה:
קולומביה – מדינה באמריקה הדרומית.
מחוז קולומביה – המחוז הפדרלי של ארצות הברית שאוחד עם הבירה הפדרלית וושינגטון לכדי וושינגטון די.
קולומביה הבריטית – מחוז בקנדה.
– נמל התעופה הבין-לאומי של ג'נובה, עיר מולדתו באיטליה.
קולומבוס (אוהיו) – עיר באוהיו, ארצות הברית
– עיר במונטנה, ארצות הברית.
– עיר באינדיאנה, ארצות הברית.
– עיר בניו מקסיקו, ארצות הברית.
קולומבוס (ג'ורג'יה) – עיר בג'ורג'יה, ארצות הברית.
– עיירה קטנה בקנטקי, ארצות הברית.
כיכר קולומבוס – כיכר מרכזית ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
– הייתה אוניית קו אוקיינית טרנס-אטלנטית שהופעלה על ידי חברת הספנות האיטלקית בשנות ה-50, אונייה אחות לאנדריאה דוריה בישת המזל.
במרבית הערים באיטליה נמצאים בתי מלון גדולים בשם זה.
– האי המרכזי והצפוני ביותר בארכיפלג בוקאס דל טורו, פנמה.
קולון (פנמה) – עיר בפנמה.
– המטבע של קוסטה ריקה.
אתלטיקו קולון – מועדון כדורגל מהעיר סנטה פה שבארגנטינה.
תיאטרו קולון – בית האופרה הראשי של בואנוס איירס, ארגנטינה.
פלאסה דה קולון – כיכר מפורסמת ומרכזית במדריד, בירת ספרד.
מגדלור קולון ("מגדלור קולומבוס") – אנדרטה בסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית.
כריסטופר קאודוול , הוא כינויו של כריסטופר סנג'ין ספריג, פילוסוף ומרקסיסט אנגלי.
קאודוול נולד בלונדון למשפחה דלת אמצעים, והחל לעבוד לפרנסתו בגיל 15 כעיתונאי.
במסגרת עבודתו השלים את השכלתו בכוחות עצמו, בקריאה מרובה בתחומים רבים ושונים כספרות, סוציולוגיה, פילוסופיה ופיזיקה.
הוא הצליח להתפרנס מכתיבתו, ואף צבר מוניטין כסופר מתח לרוב תחת שמות בדויים.
ב-1934 גילה את המרקסיזם, והדבר הביא לפריחה אינטלקטואלית, ולשטף של כתיבה בנושאים שונים.
תוך חודשים ספורים כתב את ספרו הראשון "אשליה ומציאות", וניסה לפרסמו בשם הבדוי "כריסטופר קאודוול" שהיה שם משפחתה של אמו, וזאת, לדבריו, על מנת שלא לפגום במוניטין שיצאו לו כסופר מתח.
עד מותו לא הצליח לפרסם את כתביו הפילוסופיים, ואלו נערכו ויצאו לאור רק לאחר מותו.
בשנים ספורות הצליח ליצור ולכתוב בכמות שמעטים מצליחים לכתוב כל חייהם.
בדצמבר 1936 יצא להילחם במלחמת האזרחים בספרד, והצטרף לבריגדות הבינלאומיות.
בפברואר 1937 נהרג בקרב חרמה.
בכתביו ניסה קאודוול ליצור חיבור בין צורות המחשבה הבסיסיות ובין המציאות הכלכלית המכתיבה אותן לטענתו.
כך למשל, בספרו "המשבר בפיזיקה" הראה כיצד, לדעתו, התאוריות הפיזיקליות החדשניות משקפות את המציאות הכלכלית של התקופה והמקום בהן נוצרו.
קאודוול היה חלק מקבוצת פילוסופים מרקסיסטים בריטים, בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים, עליה נמנו אף דמויות כפילוסופים מוריס קורנפורת וג'ון לואיס וכן הגנטיקאי ג'ון הלדיין.
כריסטופר ריב היה שחקן, במאי קולנוע, מפיק קולנוע ותסריטאי אמריקני.
זכור בעיקר בזכות משחקו כ"סופרמן", אשר את דמותו גילם בארבעה סרטי קולנוע.
ב-27 במאי 1995 נפל ריב מסוס בעת תחרות רכיבה.
הוא נפל על ראשו ומעוצמת המכה נשברו שתי חוליות עליונות בעמוד השדרה ונגרם נזק קשה לחוט השדרה באזור הצוואר.
בעקבות כך נותר משותק בארבעת גפיו.
לאחר התאונה הוא החל לפעול למען נפגעי חוט השדרה ולחקר ריפוי באמצעות תאי גזע, וייסד את "מרכז המחקר לשיתוק ע"ש כריסטופר ריב".
ריב נפטר ב-10 באוקטובר 2004 כתוצאה מסיבוכים בריאותיים הקשורים בתאונה.
ריב נולד בניו יורק לפרנקלין וברברה ריב.
בגיל תשע החל לשחק בראשון מתוך שורת מחזות - "שומרי המלכה" של ויליאם שוונק גילברט וארתור סאליבן.
בקיץ 1968, בגיל 15, התקבל כחניך בפסטיבל התיאטרון ויליאמסטאון, מסצ'וסטס, ועצם מראהו הבוגר ונוכחותו המרשימה עזרו לו להשתלב.
הוא קיבל שבחים רבים על תפקידיו במחזות, בהם "מראה מעל הגשר" של ארתור מילר ו"חודש בכפר" של איוואן טורגנייב.
ריב נמנה בין חברי התנועה הדתית אוניברסליזם אוניטריאני, ושאב ממנה השראה בפעילותו.
לאחר שנשר מבית הספר בו למד ביוני 1970, ריב שיחק במחזות בעיירה בות'ביי, מיין, ושאף לעבור לניו יורק במטרה לפצוח בקריירת משחק.
עם זאת, בעצת אמו, התקבל לאוניברסיטת קורנל.
במחלקת התיאטרון של המכללה, ריב השתתף במחזות "מחכים לגודו" של סמואל בקט (בתפקיד פודזו), "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים" של טום סטופארד (בתפקיד המלט) ו"אגדת חורף" של ויליאם שייקספיר.
בהמשך הוזמן ריב לפגישה עם סוכן שחקנים, לאחר שזה ראה את משחקו ב"חודש בכפר", והוחלט כי ריב ימשיך ללמוד בקורנל ובמקביל ייפגש עם סוכני שחקנים.
שנה לאחר מכן, ריב חתם על חוזה עם הפסטיבל השייקספירי של סן דייגו והשתתף במחזות "ריצ'רד השלישי" (בתפקיד אדוארד הרביעי), "נשות וינדזור העליזות" (בתפקיד פנטון) ו"עמל שווא של אהבה".
לפני תחילת שנתו השלישית באוניברסיטה, ריב לקח חופשה בת שלושה חודשים, אשר במהלכה ראה מחזות בסקוטלנד ובאנגליה, כמו גם שהה בפריז.
לאחר שחזר מחופשתו החליט ריב להתרכז במשחק.
במסגרת לימודיו בקורנל הוא נדרש לקחת שיעורים בהיסטוריה ובפיזיקה.
באישור הדקאן, ריב החל ללמוד בבית הספר ג'וליארד, ושנתו הראשונה שם נחשבה לשנתו השלישית בקורנל.
מבין אלפיים סטודנטים שהגישו בקשה ללימודים במכללה היוקרתית, ריב היה בין היחידים שנבחר למסלול המשחק המתקדם - נוסף לרובין ויליאמס, עמו התחבר.
ריב סיים את לימודיו בקורנל בשנת 1974.
בשנת 1975 ריב השתתף באופרת הסבון "אהבת החיים", ובמקביל נבחן למחזה ברודוויי "A Matter of Gravity".
קתרין הפבורן צפתה במבחן הבד שלו וליהקה אותו לתפקיד נכדהּ.
בשנת 1976 פרש ריב מהמחזה אף על פי שקצר שבחים רבים ולמורת רוחה של הפבורן, שנשבתה בקסמו של השחקן הצעיר.
תפקידו הקולנועי הראשון של ריב היה כקצין צוללת בסרט האסונות "צוללת נפטון אינה עונה".
בשנת 1978 לוהק ריב לתפקיד קלארק קנט בסרט "סופרמן" של הבמאי ריצ'רד דונר.
לאחר שקרא את התסריט, ריב בן ה-26 לקח את התפקיד ברצינות תהומית.
במבחן הבד שלו, ריב ביסס את דמותו של קלארק קנט לפי זו של קרי גרנט בסרט "צער גידול חיות", ולאחר שנודע לו כי התקבל לתפקיד, אף נכנס למשטר אימונים מפרך בן חודשיים.
אך על פי שריב לא היה אוהד של חוברות הקומיקס, הוא מצא כי התפקיד הכפול של קלארק קנט/סופרמן מאתגר.
הסרט זכה להצלחה והניב הכנסות של מעל ל-300 מיליון דולר.
משחקו של ריב זכה לשבחים רבים וכן זכייה בפרס באפט"א לקולנוע.
ריב השתמש בעלייתו המטאורית לתפקיד כוכב למטרות צדקה.
הוא הצטרף לצוות המנהלים של ארגון הצדקה "הצילו את הילדים", ביקר ילדים החולים במחלות סופניות, ובשנת 1979 שימש כמאמן אתלטיקה בספיישל אולימפיקס.
סרט ההמשך "סופרמן 2" צולם ברובו בעת צילומי הסרט הראשון.
עקב סכסוך בין הבמאי והמפיקים, פוטר ריצ'רד דונר ולנעליו נכנס הבמאי ריצ'רד לסטר, ששינה את התסריט וצילם מחדש קטעים שלמים.
שינוי זה לא התקבל בשמחה בקרב צוות השחקנים, אולם עם הזמן למד ריב להעריך את לסטר.
בהתערבות מעריצי הסרטים, יצאה גרסת הבמאי של דונר בשנת 2006, והוקדשה לזכרו של ריב.
שני סרטי ההמשך הבאים זכו להצלחה פחותה מזו של השניים הראשונים, וריב אף ייחס את "סופרמן 3" יותר כקומדיה של ריצ'רד פריור.
בזמן זה דחה ריב הצעות לככב בסרטי פעולה רבים, היות שהיה מעוניין יותר בתפקידי אופי.
בשנת 1980 כיכב ריב לצד ג'יין סימור בסרט הרומנטי הבדיוני "היכן שהוא בזמן".
הסרט לא זכה לפופולריות רבה בזמן שחרורו, אך הוא הגיע למעמד של סרט פולחן, במיוחד בקרב תלמידי קולג'.
סימור כה התרשמה מריב עד שקראה לאחד מילדיה על שמו.
מיד עם תום צילומי "סופרמן 2", ריב מאס בהוליווד ועבר עם משפחתו לויליאמסטאון, מסצ'וסטס, שם קיבל תפקיד ראשי במחזה "כותרת ראשית" של המחזאי בן הכט.
בהמשך הופיע בסרטים "מלכודת מוות" של הבמאי סידני לומט, לצד מייקל קיין ו"הבוסטונים" כעורך דין דרומי לצד ונסה רדגרייב, לפי מחזה מאת הנרי ג'יימס.
במשחקו האחרון שוב קצר ריב שבחים רבים.
מבין המחזות בהן השתתף נמנים "נישואי פיגרו" ומחזה נוסף של ג'יימס בשם "The Aspern Papers".
ניסיונו כטייס איפשר לו לבצע את הפעלולים בעצמו בסרט "הטייס", לצד רוזנה ארקט.
בשנת 1987 הופיע לצידו של מורגן פרימן בסרט "עיתונות שחורה".
הסרט אמנם קיבל ביקורות טובות, אך נכשל בקופות עקב קידום כושל של אולפני ההסרטה.
לאחר צילומי "סופרמן 4" הכושל, ניסה ריב את מזלו בסרט הקומי "מחליפים ערוצים", לצידם של קת'לין טרנר וברט ריינולדס.
אולם, בעקבות חיכוכים באתר ההסרטה, החליט ריב לשוב ולהתרכז בתיאטרון.
בסוף שנות ה-80 נהיה ריב מעורב יותר בפעילויות ספורט כרכיבה על סוסים, צלילה, סקי, טיפוס הרים ושיט וכן צדקה למען ארגונים כאמנסטי אינטרנשיונל והסוכנות להגנת מקורות הטבע, נוסף לפעילויות הסברה פוליטיים.
באביב של שנת 1987, הוא התבקש לעזור בחילוצם של 77 שחקנים מסנטיאגו דה צ'ילה, שאוימו בהוצאה להורג מידיו של אוגוסטו פינושה.
בעקבות כך, ריב זכה בהוקרה ציבורית.
בשנת 1992 הוצע לריב תפקיד בסרט "שארית היום".
לאחר שקרא את התסריט והתרשם, ריב הסכים להשתתף ללא היסוס.
הסרט הפך לקלאסיקה מיידית וזכה לשמונה מועמדויות לפרס אוסקר.
בעקבות מעורבותו הפוליטית הוא התבקש על ידי המפלגה הדמוקרטית לרוץ לקונגרס של ארצות הברית.
בשנת 1994 הוא כיכב בסרט "ללא מילים" לצד מייקל קיטון (שכמו ריב, זכה לתהילה על משחקו כדמות קומיקס נוספת, באטמן) וסרט האימה "כפר הארורים" לצד קירסטי אלי ומארק המיל.
מעט לפני תאונתו, ריב לוהק לסרט הטלוויזיה "מעבר לכל חשד", לצד קים קטרל וויליאם ה.
בשנת 1998 הופיע ריב בתפקיד הראשי במותחן "חלון אחורי", חידוש לסרטו הישן של אלפרד היצ'קוק משנת 1954.
בשנת 1997 (שנתיים לאחר התאונה), ביים ריב את סרט הטלוויזיה "In the Gloaming" .
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אמי, ביניהם בקטגוריית הבמאי.
אשתו דיינה הייתה עדה לשינוי במצב בריאותו ובהופעתו.
בשנת 2004, חודשים לא רבים טרם מותו- ביים ריב את סרט הטלוויזיה "סיפורה של ברוק אליסון", המבוסס על סיפורה האמיתי של משותקת ארבע גפיים שסיימה את לימודיה באוניברסיטת הרווארד.
ב-27 במאי 1995 ספג ריב פגיעה צווארית לאחר שנזרק מסוסו בזמן תחרות רכיבה ונפל על ראשו.
תאונה זו קרתה בווירג'יניה, ובעקבות כך הוא הפך למשותק מהצוואר ומטה.
החוליה הראשונה והשנייה שלו רוסקו כליל, והוא נזקק להתערבות ניתוחית שחיברה מחדש את גולגולתו לצווארו.
ריב הועבר למרכז השיקום קסלר בווסט אורנג', ניו ג'רזי, ובשבועות הראשונים לשהותו שם קיבל עירויי דם היות שרמות החלבון וההמוגלובין שבדמו היו נמוכות מאוד.
צינור הנשימה שהותקן לו נותק ללא הרף, ולמעשה הוא היה נתון לחסדי הרופאים והאחיות שטיפלו בו.
סופקה לו עזרה סיעודית במטלות היומיום ובשימוש בכיסא גלגלים.
כמו כן, ריב עבר ריפוי בעיסוק, פיזיותרפיה, אימוני שריר הטרפז ותרפיה נשימתית, אשר במהלכה למד ריב להשתמש פחות ופחות במכשיר ההנשמה המלאכותית.
ביולי 2003, מחקרו של ריב בנוגע לבדיקת תאי גזע הוביל אותו לישראל, מהמובילות בחקר נפגעי חוט השדרה.
במהלך ביקורו, ביקר ריב בין היתר בטכניון, במכון ויצמן למדע ובבית חולים אלי"ן בירושלים.
ריב עזב את מרכז השיקום קסלר מלא השראה מחולים רבים שפגש במהלך שהותו.
הוא נעזר שוב במדיה כדי לקדם את מטרתו לחיזוק דרכם של המשותקים - בין היתר, הופיע בטקס פרסי אוסקר ונשא נאום לגבי החשיבות שביצירת סרטים העוסקים בבעיות העולם השונות, כמו גם הנחה את טקס המשחקים הפאראלימפיים וערך נאומים ברחבי המדינה.
מאמציו אלו הביאו לצילומו לשער טיים מגזין.
הוא גם קריין את הסרט הדוקומנטרי "ללא חמלה: סרט על יכולות" מבית HBO, שזכה בפרס אמי.
ריב הקים את "הקרן ע"ש כריסטופר ריב" בניו ג'רזי מתוך מטרה להאיץ במחקר באמצעות מימון, ועזר לייסד את מכון המחקר אירווין-ריב לחקר חוט השדרה.
הארגון מימן טכנולוגיה חדשה המסוגלת לחקות אחר תנועת ההליכה ובכך לעזור בגירוי קצוות העצבים ולימוד מחדש של חוט השדרה כיצד לשלוח איתותים לרגליים.
בשנות ה-90 שמר ריב על בריאות גופנית טובה, היות שהאמין שמערכת העצבים מסוגלת להתחדש הודות לתרפיית אימונים נוקשה.
סיבה נוספת הייתה, שרצה במבנה גוף שפיר למקרה ותמצא תרופה.
בשנת 2000 חזרו אליו מספר תפקודים מוטוריים, ואפילו רופאו האישי היה כה מופתע בהתקדמות במצבו.
בשנת 2002 הוקם מרכז למחקר ע"ש כריסטופר ודיינה ריב בניו ג'רזי תחת מימון המרכז לבקרת מחלות ומניעתן.
המרכז נועד לאמן משותקים כיצד לחיות יותר עצמאית עם מגבלותם.
ריב עזר במימון בחקר נרחב יותר של תאי גזע.
בשנים אלו הנושא העלה דיון ציבורי סוער בנוגע לשימוש בתאי גזע אנושיים, וריב הגן על המחקר באומרו כי המחקר ישתמש אך ורק בתאים שכבר הופקו.
כמו כן, ריב תמך באיסור נגד שיבוט אנושי, המסכים להעברת גרעין תא סומטי אך מתנגד לשיבוט לצורכי רבייה.
הוא טען כי השתלת תאי גזע איננה שיטה בטוחה, אלא אם התאים מכילים DNA של אותו חולה.
בימים האחרונים לחייו, ריב תמך בהקמתו של המכון לרפואה מתחדשת בקליפורניה.
בשנת 1998 יצאה האוטוביוגרפיה שלו, "עודני אני", בהוצאת רנדום האוס.
הספר המוקלט בקולו זיכה אותו בפרס גראמי.
באפריל 2004 פורסם ספרו השני של ריב, "שום דבר אינו בלתי אפשרי", שהתמקד יותר בהשקפת עולמו של ריב ובחוויותיו.