tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יהודים רבים, שחששו מפני הפגיעה בהם על ידי הרוסים במהלך המלחמה נמלטו לאפגניסטן השכנה.
באותה התקופה גם נשלחו יהודים רבים משטחי האימפריה הרוסית לאזורי קירגיזסטן לעבודות כפייה לשירות הממשל.
הקהילות היהודית לאחר מלחמת העולם הראשונה התרכזו בעיקר באוש, בישקק וג'לאל-אבאד.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ישבו בקירגיזסטן כ-20,000 יהודים שנמלטו מאזורי הכיבוש של גרמניה הנאצית.
הקהילה היהודית בבישקק קיבלה הכרה אך ורק בשנת 1945. בבישקק פעל בעיקר בעיקרון רק בית כנסת אחד, אשכנזי, אך בשנות ה-90 החל לשרת גם את יושבי בישקק המזרחים.
לאחר התפרקות ברית המועצות היגרו יהודים רבים מקירגיזסטן וכיום יש בה כ-950 יהודים בלבד, רובם בבישקק הבירה.
יהדות קזאלה מונפראטו נוסדה במאה ה-15 בעיר קזאלה מונפראטו שהייתה מרכז יהודי חשוב.
היחס ליהודים בתקופת שלטונם של בית פלאולוג'י (Paleologi) ובית גונזגה (Gonzaga) היה סובלני.
בשנת 1708 עברה העיר לשליטת בית סבויה ויהודי העיר הצטוו לעבור לשכונה מיוחדת.
תקופת הזוהר של הקהילה היהודית בקזאלה מונפראטו הייתה במאה ה-19; בתקופה זו מנתה הקהילה כ-850 חברים.
היהודים עסקו בבנקאות ובמסחר של חיטה, תכשיטים, בדי תחרה ותבלינים.
נכון לשנת 2011 גרים בעיר שמונה יהודים.
את השירותים הדתיים מקבלים היהודים מקהילת יהודי טורינו.
בית הכנסת ממוקם במקום שהיה מרכז ה"גטו", כיום רחוב "מונטרונה" (Via Montarone).
ניתן להבחין במבנים מקוריים של הגטו בין הרחובות "בלבו" ו"אלסנדריה".
ברחוב אלסנדריה 16 אפשר להבחין ב"מתלה" שהיה בשימוש בעת סגירת הגטו.
בית מספר 20 היה בגבול הגטו.
לקהילה שני בתי קברות: האחד, הופסקה בו הקבורה בשנת 1932 והשני פעיל עד היום.
בית הכנסת נחשב כיום למונומנט איטלקי לאומי.
התפללו בו לפי נוסח אשכנז.
המבנה, המשתרע על שטח נרחב, הוא בן קומה אחת, ובו חצר פנימית, עדות לכך שהקהילה לא סבלה מחוסר מקום.
מהחזית לא ניתן לזהות את בית הכנסת, אך כתובת בעברית מעל אחת הכניסות מעידה על ייעודו.
האומנות החזקות והחלונות הגדולים בקומה השנייה, נותנים למבנה מראה מיוחד.
אולם בית הכנסת המקורי היה מלבני.
כאשר הגיעו לעיר יהודים מעיר שכנה, הורחב האולם וקיבל צורה של מלבן מוארך.
האולם מקבל את אורו משבעה חלונות ושורה ארוכה של עמודי תאורה מצופים זהב.
ההיכל לפני ארון הקודש מרווח, כמעט רבע האולם, עולים אליו בשלוש מעלות מפוארות.
בינו לבין אולם הקהל יש שבכת ברזל רקוע, עשירה בעיטורים ומוזהבת.
מבנה ארון הקודש, משנת 1765 הוא בסגנון קלאסי.
האולם כולו וגם קמרונותיו השטוחים מקושטים עיטורים של סטוקו מוזהב בסגנון הרוקוקו.
את הרבגוניות והערך שבעיטורים מגבירים האפקטים של אור וצל בין צלעות הקמרונות הבולטים.
המוזיאון כולל את הארכיב של "ליוויה פביה וולמבורג" (Livia Pavia Wollemborg).
בארכיב מסמכים על תולדות יהודי העיר ועל השינויים שנעשן במבנה בית הכנסת.
אוסף תשמישי הקדושה המצוי במוזיאון היה בשימוש בטקסים הדתיים של יהדות קזאלה מונפראטו.
תשמישי הקדושה הם מכסף, חלקם מהתקופה שעל היהודים נאסר להיות צורפים בכסף ואלו נעשו עבורם על ידי לא-יהודים.
"מוזיאון האורים" משלב תצוגה של חנוכיות עתיקות וחנוכיות מודרניות.
במקום מוצגות חנוכיות שנוצרו על ידי אומנים בינלאומיים.
קסטוריה היא עיר בצפון יוון, בחבל מערב מקדוניה וסמוכה לגבולות מקדוניה הצפונית ואלבניה.
הקהילה היהודית בעיר התקיימה מן המאה ה-6 ועד לחורבנה במלחמת העולם השנייה, עת נרצחו מרבית בניה במחנה ההשמדה אושוויץ (בירקנאו) בתקופת השואה.
עדויות לקהילה יהודית מאורגנת, שהתגוררה בתוך מצודת העיר מתוארכות למאה ה-6, תקופתו של יוסטיניאנוס הראשון קיסר האימפריה הביזנטית.
הקהילה הייתה רומניוטית בעיקרה ובניה דיברו יווניטיקה.
בין המאה ה-9 לראשית המאה ה-11 נשלטה העיר על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה.
השלטון הבולגרי עודד הגירת יהודים לשטחי הממלכה ויהודים רבים שנמלטו מחמת רדיפות הביזנטים הגיעו לתחומה.
בסוף המאה ה-11, מנהיג הקהילה היה הרב טוביה בן אליעזר, מחבר מדרש לקח טוב.
מראשית המאה ה-12 ועד למחצית המאה ה-14 הייתה העיר זירת לחימה בין האימפריה הביזנטית ובהמשך האימפריה הלטינית לבין האימפריה הבולגרית השנייה, נסיכות אפירוס, דספוטט סרביה ולבסוף האימפריה העות'מאנית.
לעיר הגיעו פליטים רבים שנמלטו מרדיפות הצלבנים וכן חלק ממגורשי הונגריה ובוואריה.
בשנת 1385 נכבשה העיר על ידי הסולטאן מוראט הראשון.
לאחר כיבוש קונסטנטינופול בידי מהמט השני, בוצע טרנספר של אוכלוסיות לצורך איסלום מואץ של האימפריה החדשה וכך, הוגלו תושבי העיר ובהם כמחצית מבני הקהילה היהודית, שחלקם הפכו לעובדי כפייה (בטורקית עות'מאנית: סוּרְג'וּן) ועסקו בשיקומה של קונסטנטינופול לאחר כיבושה.
במהלך המאה ה-16 הגיעו לעיר מגורשי ספרד בהזמנת הסולטאן העות'מאני באיזיט השני.
בחלק מקהילות יוון התמזגה הקהילה הספרדית עם הרומניוטית ובקהילות אחרות כגון קסטוריה שינו היהודים הספרדים בכמותם הרבה את צביון הקהילה אשר הפכה בהדרגה מרומניוטית לספרדית.
בהמשך, הגיעו לעיר מגורשים מפוליה וסיציליה אשר נטמעו בתוך הקהילה הספרדית שהתהוותה.
בני הקהילה נודעו בכל אירופה כסוחרי פרוות וכן היו מביניהם אומנים, גובי מיסים ורוכלים.
במהלך המאה ה-17 רבים מבני הקהילה הצטרפו לתנועה השבתאית, במיוחד לאחר שב-1669 התיישב בעיר נתן העזתי.
ב-1873 נפתח בעיר תלמוד תורה.
תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית לווה במשבר כלכלי חריף ברחבי האימפריה ואזור קסטוריה איבד מחשיבותו הכלכלית האזורית.
בנוסף, ההתעוררות הלאומית היוונית לא פסחה על העיר קסטוריה ויהודיה הואשמו לא אחת בשיתוף פעולה עם הכובש העות'מאני.
בשנים 1879 ו-1908 אירעו בעיר עלילות דם ובראשית המאה ה-20 החלה הגירת יהודים לעיר ניו יורק.
לאחר מלחמת הבלקן הראשונה עברה העיר לחזקת ממלכת יוון ולאחר מלחמת העולם הראשונה, הגיעו אליה מהגרים מקהילת ביטולה.
ב-1928 מנתה הקהילה 900 נפשות וב-1929 היו בעיר שני בתי כנסת, בית ספר יסודי יהודי ותיאטרון.
באמצע שנות ה-30 הוקמה אגודת ספורט מקומית שנקראה "החשמונאים".
ב-1937 עלו מקצת מבני הקהילה לישראל והיו שותפים להקמת מושב צור משה, אחד מיישובי חומה ומגדל.
מלחמת העולם השנייה וחורבן הקהילה
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוון בידי כוחות גרמניה הנאצית, חולקה הממלכה ל-3 אזורי כיבוש: גרמני, איטלקי ובולגרי.
העיר קסטוריה נכללה בשטח השליטה האיטלקי.
באביב וקיץ 1941 הועברה כל התנובה החקלאית היוונית הטריה והמאוחסנת למחסני הצבא הגרמני ובשל כך, במהלך 1942 שרר רעב ביוון ממנו נפגעו בעיקר בני הקהילה היהודית.
בספטמבר 1943 נכנעה איטליה לבעלות הברית והגרמנים השתלטו על השטח.
כשהחלו רדיפות היהודים סייע ראש הכנסייה בקסטוריה המטרופוליט ניקופורוס לבני הקהילה.
ניקופורוס הסתיר 40 מבני הקהילה בתוך הקתדרלה בעיר ושכנע משפחות נוספות לפעול כמותו.
מקצת מיהודי הקהילה הצליחו להימלט ליישובים הרריים מבודדים בסיוע תושבים מקומיים וחברי המחתרת היוונית ומקצתם הצטרפו למחתרות השונות.
ב-24 במרץ 1944 נערכה אקציה בעיר ובמהלכה נעצרו 763 מתוך 900 בני הקהילה היהודית.
היהודים רוכזו בבניין קיאזים ביי ששימש כבית ספר לבנות וממוקם בסמוך למסגד.
במהלך הימים הספורים בהם שהו יהודי הקהילה במעצר, סייעו התושבים המקומיים במזון ואמצעי חימום.
החיילים הגרמנים הכו את העצורים, שדדו את רכושם ותועדו מעשי אונס רבים.
יהודי קסטוריה הועלו על משאיות והועברו לעיר סלוניקי משם שולחו ברכבות למחנה ההשמדה אושוויץ (בירקנאו) ובו נרצחו מרביתם ימים ספורים לאחר הגעתם.
מעריכים שכ-30 מקרב המגורשים ניצלו בתום המלחמה.
לאחר תום הכיבוש הנאצי חזר קומץ יהודים לעיר, בשנת 1948 נמנו בעיר 35 יהודים וב-1965 עמד מספרם על 22 נפשות.
בראשית המאה ה-21 הוקמה בקסטוריה אנדרטה לזכר קורבנות השואה.
בעיר מתגוררת משפחה יהודית אחת.
ניצולי הקהילה ובני משפחותיהם החיים בישראל מתכנסים אחת לשנה במושב צור משה, בבית הספר על שם הנדבן היהודי בכר רוסו בן קהילת קסטוריה ומנציחים את זכרה של הקהילה.
מבחינת המאגר הגנאלוגי של שמות המשפחה בקרב בני הקהילה עולה כי רובם הם מגולת ספרד ומקצתם איטליה.
למשל שמות המשפחה: פיצירליו, רוסו, דה מאיו, אליהו, זכריה, אנג'ל, קמחי, חזן, קונפינו, אלבעלה, עשהאל, קופיו, בנבנישתי ומבורך מקורם מקטלוניה, קסטיליה וערים נוספות בצפון ספרד.
משפחת ביבאס ממוצא איראני או מפורטוגל.
אחד הענפים של משפחת קמחי מוצאו מאיטליה.
יהדות קולאשי הייתה קהילה מעורבת של יהודים גאורגים, שבמקורה נוצרה על ידי יהודים שהגיעו מאחלציחה, לאילשי, בנדזה, סוג'ונה ואחרים.
אלו התיישבו בעיירה קולאשי שבנפת סמטרדיה בהדרגה החל משנת 1865, לאחר ביטול האריסות בגאורגיה.
יהודים מקולאשי נקראים בפי יהודי גאורגיה קוּלָשׁלֵבִּי.
באמצע המאה ה-20 יהודי קולאשי היוו כ-90% מתושבי העיירה.
בראשית 1953 פעלו בקולאשי ארבעה בתי כנסת בלבד, שנשארו פתוחים עד שלהי שנות ה-70 לפחות.
בתחילת שנות ה-70 עזבו אותה ועלו לישראל אלפי יהודים, כחלק מגל העלייה מברית המועצות בשנות ה-70.
חיי יהודי קולאשי עד גלי העלייה לישראל
המגורים בקולאשי התקיימו על פי חלוקה לכ-30 אזורים, כל אזור נקרא על שם המשפחה הגדולה שגרה בו.
במרכז העיירה עמד שוק גדול שהיווה מרכז מסחרי לכל תושבי העיירה ולתושבי הכפרים שמסביב לה.
אחת השכונות בקולאשי נקראה שכונת האבּואשווילים שהגיעו מאחלציחה במחצית הראשונה של המאה ה-19. עם משפחה זו נמנו חכם אברהם מיכלאשוילי ומשפחתו.
קולאשי הייתה עיירה מטופחת בעלת נוף פסטורלי.
בין יהודי גאורגיה לנוצרים המקומיים התפתחה מערכת יחסים טובה ונוחה ויחסי רווחה וכלכלה.
נוצרים ויהודים למדו יחד בבית הספר המקומי.
עיקר פרנסתם של היהודים במקום התבססה על חקלאות ומסחר, וחלקם עבדו גם במקצועות חופשיים.
הענף החקלאי העיקרי שבו עבדו היהודים היה גידול גפנים.
בסוף שנות ה-50 ובמהלך שנות ה-60 פעלו בעיר שני מפעלי טקסטיל גדולים שנוהלו על ידי יהודים ובהם הועסקו רבים מתושבי העיירה.
קולאשי התייחדה בהיותה מרכז שוקק של הדת והמסורת היהודיים ובהיותה המקום היחיד ברחבי ברית המועצות שבו התקיים תחום שבת.
היה נהוג אף לקרוא לה "ירושלים של גאורגיה".
מרבית יהודי קולאשי היו אנשים אדוקים בדת, ובעיירה פעלו 4 בתי כנסת גדולים.
החגים בה התאפיינו בסממנים יהודיים בולטים שנראו בכל רחבי העיירה.
החתונות היהודיות בעיירה נעשו על ידי שידוכים והתקיימו באוהלים בהיעדר מקום בנוי לקיומן.
כמו כן, נהוג היה לקרוא לחג הסוכות "חג האוהלים".
בין הרבנים של קולאשי ניתן למנות את חכם אהרון בוטראשוילי, חכם אברהם מיכאלשוילי, חכם יצחק מיכאלשוילי, חכם שבתי מיכאלשוילי וחכם רפאל אלאשוילי.
הרצל באזוב, מראשוני הציונים בגאורגיה, ביקר בעיירה בשנות ה-20, וכתב עליה כי ברחובות התהלכו יהודים עם ציצית ותפילין, ואף ברחוב סטלין הראשי בעיירה.
תופעות אנטישמיות במהלך המאה ה-20 היו מועטות בקולאשי בשל הרוב המוחלט שאלו היוו בעיירה והמרחק היחסי שלה מהערים הגדולות במדינה.
בקולאשי פעל גם בית קברות יהודי.
בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 היו בקולאשי כ-1,350 משפחות יהודיות, וממוצע הנפשות לבית עמד על 6–7 נפשות.
יהודי קולאשי עלו לישראל בכמה גלים מרכזיים:
מספר יהודים מהעיירה החלו לעלות לארץ ישראל בסוף המאה ה-19, לצד יהודים מערים אחרות בגאורגיה, והתיישבו בין היתר בשכונת הגורג'ים בירושלים.
בעקבות המאבק של יהודי גאורגיה לעלות למדינת ישראל בסוף שנות ה-60, ועם אישור השלטונות הסובייטים, החלה עלייה מסיבית של יהודי קולאשי לישראל בתחילת שנות ה-70. רוב הקהילה עזבה את העיירה והתיישבה בערים כמו אשדוד, אשקלון, לוד ואור יהודה.
גל העלייה האחרון לישראל היה בתחילת שנות ה-90. בשנים אלו התחוללה בגאורגיה מלחמת אזרחים קשה לאחר התפרקות ברית המועצות, ואיתה גאתה אנטישמיות כלפי יהודי גאורגיה, שהשפיעה גם על יהודי קולאשי המעטים שנותרו בעיירה.
כיום לא חיים בקולאשי יהודים בכלל, אך מדי פעם מבקרים בה יהודים שנולדו בה וצאצאיהם כחלק מטיולי שורשים.
פועל בה מוזיאון יהודי בבית יהודי שלא נמכר לאחר עזיבתם של דייריו, אשר מטופל ומשומר על ידי גאורגים תושבי העיירה ומדריכים מקומיים, כמו גם בית הקברות היהודי.
בתים רבים בעיירה נטושים או הרוסים והעיירה בדומה לאזורים כפריים אחרים בגאורגיה, מוזנחת וענייה.
אישים יהודי גאורגיה שנולדו בקולאשי
הקהילה היהודית בעיר קרלסרוהה שבדרום-מערב גרמניה קיימת מתחילת המאה ה-18. בתחילת המאה ה-20 הייתה בקרלסרוהה קהילה יהודית גדולה, מפוארת ומבוססת, שמנתה ב-1925 למעלה מ-3,300 תושבים.
רוב היהודים נרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם בתקופת השואה.
לאחר המלחמה היהודים חזרו להתיישב בעיירה באיטיות, וכיום רשומים בקהילה כ-900 יהודים.
היהודים הגיעו לקרלסרוהה כבר ב-1720, כאשר בשנה זו מנתה הקהילה היהודית 9 משפחות בלבד.
ב-1722 העניק הרוזן של קרלסרוהה ליהודי העיר כתב חסות מיוחד למשך 30 שנה, שקבע בין היתר כי זכות ישיבתם של היהודים במקום מותנית בבעלות על רכוש ששוויו 500 גולדן לפחות.
ב-1723 נפתח בית עלמין יהודי בעיר.
בשנת 1725 כבר היה ברשות הקהילה בית כנסת עם מקווה ובניין נוסף, ששימש בית חולים ואכסניה לעניים.
ב-1733 היוו היהודים 12% מהאוכלוסייה, כ-280 נפשות מתוך 2400. עם גידולו של היישוב היהודי התפרסמו הגבלות שנועדו לבלום ריבוי ניכר של ציבור יהודי.
ב-1734 התנה השליט את זכותם של יהודים חדשים לבנות בית בקבלת היתר מפורש ממנו.
זמן מה אחר כך התלוננו התושבים בפני השליט על ריבוי היהודים בעיר.
בתוך כמאה שנה, בשנת 1825, גדלה אוכלוסיית העיר הכללית ל-22 אלף איש, ובמקביל גדלה האוכלוסייה היהודית מ-280 ל-900 נפש.
בשנת 1826 נסגר בית העלמין הישן ונפתח בית עלמין חדש.
ב-1865 נפתח בית ספר יסודי פרטי לנערים חרדים, בשנת הלימודים הראשונה למדו בו 51 תלמידים.
בתחילת המאה ה-20 הייתה בקרלסרוהה קהילה יהודית גדולה, מפוארת ומבוססת, עם מעל 3,300 תושבים יהודים (נכון לשנת 1925).
הנהגת הקהילה היהודית הייתה מורכבת מוועד הקהילה בן שבעה חברים.
בתפקיד הרב הראשי של הקהילה שימש ד"ר הוגו שיף, ועוזרו היה הנס אנדורן.
ברשות הקהילה היו מבני ציבור ורכוש רבים: בית כנסת ראשי ומפואר, מבנה למקווה טהרה, שני בתי עלמין (ישן שהיה סגור, וחדש), ספרייה, בניין ובו בית ספר לדת, אולם תפילה, לשכת סעד ובית תמחוי, שני בתי אבות, בית חולים וקופ"ח לילדים, בית משרדי הקהילה ועוד כמה בניינים.
"יהודי המזרח", המהגרים ממזרח אירופה, היו מאורגנים כקהילה נפרדת בראשותו של פנחס גורדון.
היה להם בית כנסת משלהם וכמה אגודות.
המהומות החלו ב-2 באוגוסט 1819 בעיר וירצבורג שבחבל פרנקוניה אשר במדינת בוואריה.
פרופסור ישיש, שקרא לאחרונה להעניק שוויון זכויות ליהודים, הותקף על ידי המון של סטודנטים זועמים ונאלץ להימלט על נפשו.
אל הסטודנטים הצטרפו בעלי עסקים קטנים, בעלי מלאכה ופועלים מובטלים.
ההמון פרץ לחנויות ולבתים של יהודים, ובמשך יומיים או שלושה הרס, בזז והכה יהודים.
הצבא התערב ודיכא את הפרעות, אולם יהודי העיר נאלצו להימלט מהעיר ולגור מספר ימים בכפרי הסביבה או באוהלים.
לדברי ההיסטוריון צבי גרץ יהודים אף נרצחו.
המהומות התפשטו לערים ומדינות נוספות בגרמניה.
במברג וערים נוספות בחבל פרנקוניה ובמדינת בוואריה היו הבאות בתור.
בפרנקוניה גורשו היהודים בכח מבתיהם.
לאחריהן הגיעו המהומות למרכז ודרום-מערב גרמניה: ביירוית, דרמשטאדט, קרלסרוהה, מנהיים, פרנקפורט, קובלנץ, קלן וערים נוספות לאורך הריין, וכן צפונה עד ברמן, המבורג וליבק.
פרנקפורט הייתה מקום מושבו של הברון רוטשילד (אנשל מאיר רוטשילד), אשר בבנק שלו נשמרו כספי מועצת הקונפדרציה הגרמנית.
האירועים בפרנקפורט הביאו יהודים רבים ובהם משפחת רוטשילד לעזוב את העיר.
השלטונות מיהרו להביא גדודי צבא לדכא את המהומות.
בהיידלברג נזעקו דווקא הסטודנטים ובראשם שני פרופסורים להגן על היהודים.
מהמבורג נמלטו יהודים אל מעבר לגבול לדנמרק.
אלא שגם לקופנהגן בירתה הגיעו הפרעות.
גם בחבלים מסוימים של פולין פרצו פרעות באותה עת.
בקרלסרוהה נשמעה במשך יומיים הקריאה: "הפ!
אם לא תברחו, זה יהיה סופכם!".
ביום השלישי הוכנס חיל הרגלים לעיר ותותחים הוצבו ברחובותיה.
הארכידוכס של באדן הפגין סולידריות עם היהודים, כאשר עזב את טירתו והשתכן בביתו של יהודי מקומי חשוב.
התגובות של היהודים היו מאופקות, בין אם מתוך בהלה או משום שסמכו על שלטון החוק.
בכתב העת המשפחתי היהודי "שולמית" אין לפרעות זכר.
הקהילה היהודית בצל עליית הנאציזם
עוד לפני עליית הנאציזם עמדה הקהילה היהודית במקום בצל יחס עוין ואנטישמי מצד האוכלוסייה המקומית.
מוקד הפעילות האנטישמית היה בית הספר הטכני הגבוה.
ב-1923 הופצו במקום כרוזים אנטישמיים, לרגל מינויים של שני מרצים יהודים.
ביוני באותה שנה מחו הסטודנטים על מינויו של הפרופסור לכימיה מקס מאייר מברלין, בעקבות כך דחה מקס את המינוי.
התושבים הגרמנים האשימו את היהודים גם במחסור באוכל, הם ציירו צלבי קרס על הכבישים, לכלכו את בתי הכנסת ואת מצבת הזיכרון.
רוב עיתוני העיר גינו את המעשה.
במרץ 1926 בזזו נאצים בעיר חנויות של יהודים וחללו את בית הכנסת.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, בשנת 1933, ניהלו אישי מפלגה בכירים מסע הסתה מוגבר כנגד היהודים.
ב-1934 נאם בקרלסרוהה יוליוס שטרייכר שקרא לחרם על עסקים יהודים, ולאלימות פיזית נגד היהודים.
בספט' 1935 החריף מסע ההסתה והוחמרו הרדיפות.
בפתחי עסקים של תושבים יהודים ניצבו המשמרות הנאציים, ש"הפגינו" ובפועל מנעו את כניסת הלקוחות.
החרם האנטי יהודי, שתחילתו בפיטורי יהודים ממוסדות ציבור, הלך והחמיר.
במהלך שנת 1935 נאלצו סוחרים יהודיים רבים במקום להודיע שלא יוכלו לעמוד בתשלום חובותיהם.
קהילת קרלסרוהה נערכה להתמודדות עם המצוקה החומרית הגוברת, עם החרם והרדיפות.
הוגברה הפעילות לסיוע בהגירה לא"י, ונערכו ניסיונות מצד הקהילה להסבה מקצועית לתחומים שבהם ניתן היה עדיין לעסוק, כחינוך ותרבות.
הגירושים של התושבים היהודים מקרלסרוהה החלו ב-1940. 1,280 יהודים גורשו עד שנת 1945 מהעיר, מהם 893 למחנה המעצר גירס בדרום צרפת.
בשנת 1933 מנתה אוכלוסיית קרלסרוהה 146 אלף איש, ומתוכם היו בעיירה מעל 3,300 יהודים, כ־2.1% מהאוכלוסייה.
ב-1939, במקביל לגידול באוכלוסייה הגרמנית בעיירה במהלך המלחמה, ירד מספר התושבים היהודים, וב-1945 נותרו בה רק 18 אנשים יהודים.
רוב יהודי המקום נרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם.
לאחר המלחמה היהודים חזרו להתיישב בעיירה באיטיות, וכיום רשומים בה כ-900 יהודים, אך הקהילה היהודית המפוארת שהייתה במקום אינה קיימת עוד.
רב העיר בין השנים 2010–2015 היה הרב אריה פולגר.
בנוסף קיים בעיר גם בית חב"ד בניהולו של הרב מרדכי מנדלסון.
בשנת 1750 (תק"י) התמנה רבי נתנאל וייל, ה"קרבן נתנאל", לרבנות העיר.
לאחר פטירתו בשנת 1769 (תקכ"ט) מילא את מקומו בנו רבי ידידיה טיאה וייל שכיהן עד לפטירתו בשנת 1806 (תקס"ו).
אחריו כיהן ברבנות הרב אשר ולרשטיין בן בעל השאגת אריה.
בעיר נולד גם הרב יעקב אטלינגר, ה"ערוך לנר".
אחד מרבני הקהילה הנפרדת בעיר היה הרב סיני שיפר.
יהודים הגיעו לעיר רג'ו אמיליה שבצפון איטליה בימי האימפריה הרומית.
הם המשיכו להתגורר בה לאחר התפרקותה ומהמאה ה-15 היו תחת השלטון הנאור של הדוכסים של משפחת אסטה (Este) אשר הזמינום בתור בנקאיים.
במאה ה-17 הוקם גטו בעיר אך לא נגרם ליהודים סבל מיוחד.
מספר התושבים היהודים בעיר הגיע עד לקרוב ל-1,000.
הקהילה היהודית במקום נודעה גם בזכות הרבנים שחיו בה: מנחם עזריה מפאנו, רבי אליעזר נחמן פואה - בעל ה"מדרש בחידוש", רבי בנימין הכהן ויטאלי ("הרב"ך"), רבי שמשון חיים נחמני, רבי ישעיהו באסאן, ובנו רבי ישראל בנימין באסאן, ועוד.
ב-3 בספטמבר 2008, במועד שהוקדש על ידי הקהילה האירופית לתרבות העברית ( Giornata Europea della Cultura Ebraica) נחנך בית הכנסת אשר שוקם בידי מומחים בהתאם לשיטות הבנייה של המאה ה-19.
עדויות על קיומה של קהילה יהודית בעיר יש משנת 1413. מוסד למתן הלוואות הוקם על ידי Muso di Luguzo.
שלטונם התאפיין בסובלנות ויחס הוגן כלפי יהודי העיר.
במרוצת השנים הוקמה בה קהילה יהודית והגיעו אליה יהודים מצפון איטליה ומרכזה.
היה להם חופש דתי, ביטחון אישי וכלכלי.
עד שנת 1669 היהודים הורשו לגור ברחבי העיר, מקובצים באזורים שנקבעו מראש - היום : via dell'Aquila- ראשית הגטו.
via Monzermone - הגטו השני בו הוקם בית הכנסת הראשון בשנת 1670. via Caggiati - הגטו השלישי.
כמו בשאר הגטאות באיטליה, שערי הגטו היו סגורים בלילות.
היהודים נדרשו לקבור את מתיהם בגטו ורק לאחר ביטולו, בשנת 1818, הוקם בית קברות מחוץ לחומות העיר.
הקבר היהודי הראשון היה של בנימינו פואה בשנת 1818. בגטו היו בתי כנסת אחדים ונוסח התפילה היה: איטלקי, אשכנזי וספרדי.
חובת ההתיישבות היהודית בגטו בוטלה במאה ה-19 עם כיבוש איטליה על ידי נפוליאון.
במחצית השנייה של המאה ה-19 יהודי איטליה זכו לאמנציפציה מלאה ולפריחה בתחומים רבים ובכל הערים שם היו קהילות גדולות, הם בנו בתי כנסת מפוארים.
ברג'ו אמיליה הם "הסתפקו" בשיפוץ בית הכנסת הקיים.
ביום 15 בינואר 1858 הם חנכו אותו מחדש והיה ל"בית אלוהים" מפואר.
השלט, שהוצב על ארון הקודש ב-15 בינואר 1908, אשר נמצא היום בקריית שמואל, מזכיר את האירוע ובשפה מליצית, כך כתוב בו:
"יהודי רג'ו אמיליה חנכו ב-15 בינואר 1858 היכל זה – עדות של האמונה (באלוהים) שמורה בנו ושל לב גאה, בתקוה לתחיה שלנו (של יהודי איטליה) ושל איטליה.
(היו אלה ימי התחיה והקמת המדינה האיטלקית).
הקהילה (ברגיו אמיליה) הישראלית (היהודית) מודה לכל אלה שיזמו והשלימו פרויקט מפואר זה, ביום היובל לאירוע החגיגי, ולזכרו מציבים (שלט זה) כדי שהדורות הבאים ישמרו יחד עם דת אבותיהם, את אהבת המולדת (האיטלקית כמובן)."
זאת עדות מוחשית לרוח התקופה ברבות מקהילות ישראל באירופה המערבית: להיות יהודי בבית ועם זאת להיות אזרח משתלב ונאמן למדינתו - היות איטלקי בן דת משה .
הקהילה איבדה את כוחה בדורות האחרונים בגלל רדיפת ורצח יהודים בימי השואה, בגלל כוח המשיכה של הציונות, והאפשרויות הנרחבות בערים הגדולות.
בית הכנסת הנוכחי של יהודי העיר נמצא ברחוב עתיק שהיו מיושב על ידי יהודים.
החזית הנאו-קלאסית עוצבה בשנת 1856 על ידי פייטרו מרצ'לי (Pietro Marchelli) ויש לה כיפה פנימית מעוטרת בציורים .
בית הכנסת עצמו ניזוק קשה מהפצצה בימי מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה המבנה לא שוחזר והודות לשלמה אומברטו נכון - יו"ר ארגון יהודי איטליה ויהודים נוספים ארון הקודש הגיע לישראל יחד עם עוד כארבעים ארונות קודש מאיטליה וארון הקודש מרג'ו אמיליה מוצב בבית הכנסת המרכזי בקרית שמואל.
ב-3 בספטמבר 2008, במועד שהוקדש על ידי הקהילה האירופאית לתרבות העברית (Giornata Europea della Cultura Ebraica) נחנך בית הכנסת ונפתח שוב לציבור הרחב.
השחזור בוצע תוך שימוש בשיטות שהיו מקובלות בעת בניית בית הכנסת וכלל עיצוב הציורים שהיו על קירות בית הכנסת וכיפתו .
הקהילה הקטנה של העיר פועלת בחסות יהדות מודנה.
יש אזכור לבית קברות יהודי כבר בשנת 1547. הרישיון לקבורה ניתן ל: Vitale di Leone, שהיה בעל עסק בנקאי.
בית הקברות שוקם בשנת 1992 בעזרת קרן פרס נובל של Rita Levi Montalcini .
תמונות מארון הקודש שהועבר לקריית שמואל
הקהילה היהודית של קלוז'-נאפוקה (בעבר קלוז' או בשם ההונגרי קולוז'וואר או בשם היהודי קלויזענבורג) נוצרה במחצית הראשונה של המאה ה-19. יהודים החלו לפקוד את העיר בראשית המאה ה-16, אך בגלל איסור מגורי יהודים במקום לא נוצרה קהילה.
בדין וחשבון של המועצה העירונית מ-1835 מוזכרים 61 יהודים ו-48 יהודיות.
שינוי חקיקה משנת 1840 אפשר מגורי יהודים בעיר והקהילה גדלה במהירות - ב-1846 נמנו 56 משפחות יהודיות.
בית התפילה היהודי הישן ששכן ברחוב Kül-Magyar (כעת רחוב Aurel Vlaicu) כבר לא הכיל את כל המתפללים והקהילה עברה לבניית בית כנסת עשוי מאבן, בסגנון קלאסי, ברחוב Paris.
מבנה זה יחד עם המבנים הסמוכים, בית הרב, בית המלמד ובית המוהל והמקווה, יצרו מרכז יהודי מקומי.
לאחר הקרע ביהדות הונגריה, שנוצר בעקבות הקונגרס של יהודי הונגריה בשנת 1868, יהדות קלוז' צידדה במחנה האורתודוקסי, אך כעבור זמן לא רב הופיעו בקיעים גם בקהילה זו.
בשנת 1875 החסידים (שכונו "הספרדים" על שם נוסח תפילתם) הקימו לעצמם בית כנסת נפרד בשם בית אברהם ברחוב Malom (כעת נקרא G.
Bariţiu) ובשנת 1881 הבורגנים והאינטלקטואלים היהודים המקומיים הקימו קהילת סטטוס קוו, שמאוחר יותר הייתה לקהילה נאולוגית ובראשה עמד וילמוש פישר.
בית הכנסת הניאולוגי בקלוז' נבנה על ידי האדריכל איזידור הגנר ונחנך ב-4 בספטמבר 1887.
הקהילה האורתודוקסית הקימה את בית הספר היהודי הראשון ב-1875, בית ספר לבנים, וב-1908 הקימה בית ספר לבנות.
בית הספר הניאולוגי הראשון הוקם ב-1904.
לפי המפקד של 1910 היו בקלוז' 7,046 בני הדת היהודית וב-1930 התפקדו 13,504. בדצמבר 1927, במסגרת פרעות הסטודנטים באורדיה נפגעו מוסדות יהודיים בעיר.
כך תוארו הפרעות בדואר היום:
שם ירדו והתפרצו לתוך העיר, כי גם פה לא יכול הצבא שעמד הכן לקראתם לעצור בעדם.
בעיר זו הרסו עד היסוד בית־כנסת אחד ואת המסעדה "מטרופול", שברו את התריסים בבנק הידוע "מרמורש־בלנק," נפצו את השמשות במאות בתים, החריבו כמה בתי־מסחר גדולים ושמו את השלל בכליהם."
העיר התפרסמה בעולם החסידי היהודי בין היתר הודות לחסידות צאנז-קלויזנבורג, שנוסדה בה בשנת 1927, על ידי הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם, ששימש כרב הקהילה החסידית בעיר.
בעיר פעל בית חולים יהודי שהחל משנת 1919 בראשו עמד אדה גולדברגר.
ב-1941, לפני שואת יהודי צפון טרנסילבניה, היו בקלוז' 16,763 יהודים.
כאשר העיר עברה לשליטת הונגריה השלטונות גירשו כל היהודים שלא היו יכולים להוכיח קיום אזרחות הונגרית למחנה ריכוז.
יתר היהודים רוכזו בגטו קולוז'וואר.
בהמשך גם הם הועברו למחנה ריכוז ורובם לא חזרו משם.
כיום קיימת בקלוז' קהילה יהודית קטנה המפעילה בית כנסת, מסעדה כשרה ובית חב"ד בראשות הרב דובער אורגד.
ד"ר אלדאר רני (במקור רוזנפלד, בהונגרית: Rényi Aladár; קלוז', 9 בספטמבר 1885 – ???, 15 במאי 1944) היה מלחין ועורך דין יהודי-הונגרי.
יהדות קיוסטנדיל היא קהילה יהודית שהתקיימה בעיר קיוסטנדיל שבבולגריה, מהמאה ה-16 ועד לאמצע המאה ה-20. בסוף שנות ה-20 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה כ-2,700 נפשות.
ב-1943 הובילו בני הקהילה את המאבק להצלת יהודי בולגריה משילוח למחנות ההשמדה.
מרבית יהודי קיוסטנדיל עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה.
תיעוד לקהילה יהודית ספרדית מופיע בספרי שאלות ותשובות מראשית המאה ה-16. עדות כתובה לקהילה יהודית בעיר ממקורות חיצוניים, מצויה ברשימותיו של סוחר איטלקי שעבר דרך קיוסטנדיל ב-1559. מניחים שהקהילה נוסדה במהלך המאה ה-16 על ידי משפחות סוחרים שהגיעו מסלוניקי.
בשלהי המאה ה-16 הוקם בית כנסת לקהילה והוא פעל עד אמצע המאה ה-19, עת הוקם חדש במקומו.
ב-1989 ערך הארכאולוג הבולגרי אנדריי מלמד חפירות ארכאולוגיות מתחת למבנה בית הכנסת הישן.
לדבריו, נתגלו במקום יסודותיהם של שני בתי כנסת האחד בן המאה ה-7 והשני בן המאה ה-3, עת נשלט האזור על ידי האימפריה הביזנטית.
לדברי אנדריי מלמד, החפירה כוסתה מחוסר תקציב להמשך החפירות.
הממצאים אשר לכאורה נתגלו מעולם לא נבדקו או תוקפו, וכאמור המחקר קובע את המאה ה-16 כמועד יסוד הקהילה.
ב-1717 נכבשה בלגרד בידי כוחות ממלכת הבסבורג והעות'מאנים נסוגו.
העיר נותרה בידי האוסטרים במשך 22 שנים ובתקופה זו הורע מצבם של בני הקהילה היהודית.
כמה מאות מיהודי העיר נמלטו במהלך הקרבות ולאחר הכיבוש, לשטחי בולגריה וכמה עשרות מהם התיישבו בעיר קיוסטנדיל והצטרפו לקהילה הספרדית.
בתקופה זו היו יהודי העיר ברובם סוחרים, חלקם אמידים מאוד וחלשו על היבוא והיצוא מהאזור.
בשלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 ידעה קהילת קיוסטנדיל תקיפות ופרעות שכמעט והביאו לחורבה.
בימי הסולטאנים סלים השלישי ומוסטפא הרביעי נדרדר המצב באזור בולגריה לכדי אנרכיה.
הממשל המרכזי העות'מאני שכחותיו היו נתונים בעימותים צבאיים מול האוסטרים והרוסים איבד שליטה על המחוזות וכנופיות שודדים אלימות שכונו קרדז'אלי שלטו בדרכים ופשטו על ערים שונות למטרות שוד.
בני הקהילות היהודיות האמידים בבולגריה היו מטרתם המועדפת וקהילת קיוסטנדיל העיקרית.
תועדו מעשי שוד ורצח בבני הקהילה ורבים נטשו את העיר.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 חוסר הסדר באימפריה העות'מאנית הביא לניתוק הקשר בין המרכזים הרבניים באדירנה וסלוניקי לבין קהילת קיוסטנדיל ובעת הזו מתועדת הקמתו של בית דין רבני ראשון בעיר.
ב-1828 סייר בבולגריה הנוסע האנגלי וואלש, ביקר בעיר קיוסטנדיל ותיעד ברשימותיו את הקהילה היהודית המתגוררת בעיר.
בתקופת מהמוט השני הושב סדר יחסי על כנו בבולגריה ולפי ספרי שאלות ותשובות למדים על פריחה מחודשת של קהילת קיוסטנדיל.
ב-1863 נבנה בית הכנסת המרכזי בעיר.
מבין רבניה הנודעים של הקהילה בין 1750 ל-1880, ניתן לציין את יעקב טיבה, דוד מדז'ר, שמואל קונפורטי ויצחק שמואל חָרבון.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית שהובילה לעצמאות בולגריה, גברו האירועים האנטישמיים במדינה.
ב-1898 הואשמו יהודי קיוסטנדיל בשימוש בדמם של ילדים נוצרים.
בעיר פרצו מהומות שכוונו כנגד בני הקהילה ורכושם.
הממשל המרכזי בסופיה הורה למושל המחוז לדכא את המהומות ולמנוע פגיעה בבני הקהילה וכך אכן נעשה.
המהומות דוכאו בכוח רב על ידי המשטרה המקומית.
בראשית המאה ה-20 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה ומנתה 1,200 נפשות שהיוו כ-9% מכלל אוכלוסיית העיר.
בהמשך הגיעו לעיר פליטים יהודים רבים ממלחמת הבלקן השנייה ובמפקד שנערך בבולגריה ב-1920 נמנו בקיוסטנדיל 2,671 יהודים.
בקיוסטנדיל נולד הצייר מוריץ בנציונוב בוגר האקדמיה לאומנות בסופיה, וכן הצייר דוד משולם, שפעל בעיקר בישראל, זוכה פרס דיזנגוף לאמנות.
הקהילה הייתה מפולגת בעמדותיה לגבי התנועה הציונית ובקרב בניה ניכרה השפעתה של האגודה להשכלה עצמאית "דוברו באדאשטי" (עתיד טוב), אשר חינכה ברוח הקומוניזם.
בבחירות שנערכו ב-1923 הצביעו כל 150 נציגי התנועה הציונית בפתק לבן כהצבעת מחאה וכפועל יוצא מכך 74 המצביעים הקומוניסטים הביאו לזכייה ברוב מוחלט.
גם בבחירות ב-1929 זכו הקומוניסטים ברוב.
המאבק השלטוני הארצי בבולגריה כנגד התנועות הקומוניסטיות שנחשבו חתרניות, בלווי המאבק הפנימי בתוך הקהילות השונות, הביא להחלשות מעמד הקומוניסטים בקהילת קיוסטנדיל.
הקומוניסטים איבדו מכוחם המוחלט, אך בבחירות לוועד הקהילה שנערכו ב-1932 עדיין זכו הרשימות הלא ציוניות ברוב של 60% מהקולות לעומת 40% לציונים.
עד לעצמאותה של בולגריה התבסס החינוך היהודי על בתי למידה שכונו מלדארי והוקמו בערים הגדולות ובכלל זה בקיוסטנדיל.
המלדארי היו חלקם בבעלות פרטית של רבנים וחזנים וחלקם נסמכו על תשלומי ההורים ותרומות של סוחרים אמידים.
ב-1920 למדו במערכת החינוך היהודית 166 תלמידים, שהיוו 92% מכלל תלמידיה היהודים של העיר.
ב-1925 למדו במערכת החינוך היהודית 106 תלמידים, כאשר הממשלה הבולגרית ועיריית קיוסטנדיל ממנות 10% מתקציבה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה קהילת יהודי קיוסטנדיל 1,500 נפשות.
על בני הקהילה הוחל החוק להגנת האומה ובהמשך נלקחו הגברים בגילאי 20–40 לעבודות כפייה.
ראשי הקהילה בעיר מילאו חלק מרכזי בהצלת יהודי בולגריה מגירוש אל מחנות ההשמדה, בכך שהתניעו את המאבק שהוביל לביטול צו הגירוש.
ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לשאלות יהודיות הסכם בשם ממשלת בולגריה עם תיאודור דנקר נציג גרמניה הנאצית במסגרתו הסכימו הבולגרים לגרש 20,000 יהודים ל"שטחים הגרמניים במזרח".
עו"ד מיכאל אבג'ייב הדליף את דבר ההסכם לברוך (בוקו) לזרוב, שהיה חברו הטוב וממנהיגי הקהילה בעיר.
במקביל נפגשה בסופיה ליליאנה פניצה מזכירתו של אלכסנדר בלב עם עורך הדין נסים (בוקו) לוי, סגן יו"ר הקונסיסטוריה היהודית ופירטה בפניו את פרטי ההסכם.
ב-25 בפברואר נפגש חיים רחמים בכר מראשי הקהילה עם ולדימיר קורטב ידידו, שהיה גם פעיל בארגון המהפכני המקדוני.
קורטב ציין שידוע לו ולאנשיו על הגירוש וציין שהוא מיועד ל-10 במרץ.
ב-4 במרץ 1943 החלו הבולגרים במעצרם וגירושם של 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט והם נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ב-6 במרץ נצטוו יהודי קיוסטנדיל על ידי המשטרה המקומית להיערך לגירוש ובכלל זה להצטייד במזון ובגדים למספר ימים ומנהיגי הקהילה בוקו לזרוב, ניסים ברכה, רחמים ובוקו קונפורטי יו"ר ועד הקהילה פנו לאישי הציבור בקיוסטנדיל בבקשת עזרה.
ב-8 במרץ יצאה מקיוסטנדיל לסופיה משלחת בת 4 חברים בראשות פטר מיכאלב ואליו נלוו קורטב, איוואן מומצ'ילוב ואסן סויצ'מזוב במטרה להביא לביטול הגירוש המתוכנן.
בהגיעם לסופיה פנו לעזרתו של סגן יושב ראש הפרלמנט דימיטר פשב בן העיר.
למחרת היום נפגשו עם שר הפנים פטר גברובסקי לפגישה סוערת שעלתה לטונים גבוהים ובמהלכה אף איים ולדימיר קורטב במרומז על חייו של גברובסקי.
גברובסקי החליט להשעות את הגירוש וסופו שלא יצא את הפועל.
רשמית, נכללו ברישומי משרד הפנים הבולגרי 98 יהודים מקיוסטנדיל מכלל 6,365 יהודי "בולגריה הישנה", שהופיעו ברשימות הגירוש אשר יועד להתבצע ב-10 במרץ.
ב-25 במאי גורשו יהודי סופיה לערי השדה, קהילת קיוסטנדיל קלטה 2,800 מהמגורשים אשר שוכנו בבתי בני הקהילה ובמוסדות הציבור, עד לחזרתם לבתיהם באוקטובר.
בקיוסטנדיל נולד ופעל המשורר היהודי סימצ'ו איסאקוב (1919-1948) שכונה "משורר המאבק" ושירתו נגעה ברדיפתם של יהודי ארצו במהלך מלחמת העולם השנייה, במלחמתם של הפרטיזנים היהודים ובחורבנן של קהילות תארקיה ומקדוניה.
בשירו "הרכבות" שהוקדש ליהודי תארקיה ומקדוניה כתב בין השאר:
בקרב הקהילה התחדשה הפעילות הציונית.
בקיוסטנדיל הוקם סניף של תנועת החלוץ הצעיר ששימש כסניף אזורי ומרכז כנסים לחברי הארגון בדופניצה, גורנה ג'ומאיה, נברקופ וסמוקוב.
ביום הקמת מדינת ישראל התקיימו חגיגות רחוב המוניות של בני הקהילה שהסתיימו בעצרת עם בהשתתפות נציגי השלטון המקומי.
ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובקיוסטנדיל נמנו 234 יהודים.
בראשית המאה ה-21 התגוררו בעיר 70 יהודים, וב-2022 נמנו בעיר 55 יהודים.
בית הקברות היהודי בקיוסטנדיל פעל עד 1951 ונכון לאמצע העשור השני של המאה ה-21 עמד על תילו ונתון היה במצב תחזוקתי ירוד.
יהדות קוריאה הדרומית היא הקהילה היהודית בדרום קוריאה, אשר התפתחה במחצית השנייה של המאה ה-20.
עד למאה ה-19 כמעט ולא הייתה נוכחות של יהודים בקוריאה.
כנראה היהודי הראשון שהגיע לחצי האי הקוריאני הוא ארנסט אופרט, סוחר גרמני משנגחאי, אשר הגיע לקוריאה בשנת 1867 בניסיון כושל להביא לפתיחתה למסחר עם המערב.
בעקבות ניסיונו הוא כתב את אחד הספרים הראשונים במערב על קוריאה בשם "המדינה המסוגרת".
בנוסף, בשנת 1886 הגיע מקסימיליאן טאובלס, הרפתקן יהודי אמריקאי ממוצא בוהמי, אשר מצא את מותו בסיאול באותה שנה בעקבות מגפה, והוא מוכר בתור המערבי הראשון שנפטר בסיאול.
הנוכחות המורגשת הראשונה של יהודים בקוריאה הדרומית הייתה במהלך מלחמת קוריאה, כאשר מאות חיילים יהודים השתתפו במאמץ המלחמתי של האומות המאוחדות בראשות ארצות הברית להדוף את הניסיון הקומוניסטי לשליטה על חצי האי כולו.
חלק הארי של הקהילה היהודית בקוריאה הדרומית מתגורר בעיר סיאול.
הקהילה מורכבת בעיקר מאנשי צבא אמריקאים ובני משפחותיהם, אנשי עסקים, עיתונאים ומורים בשפה האנגלית ותיירים.
האוכלוסייה היהודית במדינה נמצאת בתנועה מתמדת, בהתאם לשינויים שעורך צבא ארצות הברית.
כיום מספר היהודים מוערך בפחות מאלף בני אדם ואין לה בתי ספר יהודיים.
לישראל יחסים דיפלומטיים מלאים עם קוריאה הדרומית, והאוכלוסייה הנוצרית במדינה, המונה כיום כשליש מהאוכלוסייה הכללית, שומרת אף היא על קשר הדוק בין שתי המדינות.
בחודש אוגוסט 2005, פסגת ירושלים לקידום התמיכה הנוצרית בישראל נערכה בסיאול.
במדינה השכנה לעומת זאת, קוריאה הצפונית, לא ידוע על נוכחות של יהודים.
בחודש אפריל 2008, הוקם בית חב"ד הראשון במדינה בעיר סיאול, בהנהגת הרב אשר ליצמן.
קודם לכן נאלצו יהודים דתיים ללכת לבסיס הצבא האמריקאי לשם ארוחות שבת וחגים, מאחר שבתי כנסת לא קיימים במדינה.
למרות התעניינות מעטה של הדרום קוריאנים בדת היהודית, פילושמיות נפוצה בקרב האוכלוסייה בקוריאה הדרומית אשר אלו מנסים לחקות את הרמה האקדמית הגבוהה המצויה לדעת חלקם בקרב היהודים.
בעקבות זאת הם לומדים את הספרות היהודית מהתנ"ך ומהתלמוד, והם מהווים רבי מכר במדינה.
קובץ סיפורי התלמוד נמצאים ברשימת הקריאה המומלצת של בתי הספר בקוריאה הדרומית.
עם התפיסה הדרום קוריאנית המעריכה חינוך ולמידה, הדרום קוריאני הממוצע מחזיק בראייה סטריאוטיפית של יהודים כמודל של מצוינות אקדמית ואינטליגנציה.
באשר לסיפורי התלמוד הסביר שגריר קוריאה הדרומית בישראל, יונג-סאם מה, כי "היינו סקרנים מאוד לגבי ההישגים האקדמיים הגבוהים של היהודים, והמסקנה שהגענו אליה היא שאחד מהסודות שלהם זה לימוד התלמוד".
קוריאנים רבים מוצאים ביהדות ערכי חינוך, והתקשורת הדרום קוריאנית דנה רבות ביתרונות ה"חינוך היהודי" למול החינוך הקונפוציאני הקוריאני.
ברמה הכללית קיימת באוכלוסייה רגש הזדהות בסיסי עם העם היהודי המבוסס על היסטוריה משותפת של רדיפות ותפישה של הימצאות תחת איום גרעיני חיצוני.
עם זאת, תפיסות אנטישמיות ודעות קדומות שליליות נגד יהודים נפוצות בה.
מסקר נרחב שערכה במדינה הליגה נגד השמצה בשנים 2013–2014, נמצא כי שיעור ההשקפות האנטישמיות במדינה הוא 53%, הרבה יותר מהממוצע במדינות המזרח, וכפול מהממוצע העולמי.
מספר הסברים סופקו לתופעה זו, ביניהם כי ייתכן שתפיסות אלו נובעות דווקא מההערצה העמוקה במדינה כלפי היהודים וההערכה להישגיהם, המובילות לאמירות המתפרשות במערב כאנטישמיות.
יהדות רודוס היא קהילה יהודית עתיקה שהתקיימה ברודוס לפחות מהמאה ה-12 וגדלה משמעותית מאז גירוש ספרד בשנת 1492. תחת השלטון העות'מאני זכתה הקהילה ליחס טוב עד הכיבוש האיטלקי ב-12 במאי 1912.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו ברודוס כ-6,000 יהודים.
הקהילה הושמדה כמעט כולה בשואה, וכיום חיים באי כ-40 יהודים.
לקהילה היהודית ברודוס היסטוריה מפוארת ועתיקה וכבר בנימין מטודילה מספר בסוף המאה ה-12 שמצא באי ארבע מאות יהודים.
הרב עובדיה מברטנורא עבר באי בשנת ה'רמ"ח (1487), שהה בו כחודש ומחצה וציין לשבח את השכלתם של יהודי האי.
לאחר גירוש ספרד ב-1492 הקהילה גדלה אחר שמגורשים רבים מצאו באי את משכנם וייסדו במקום קהילה יהודית ספרדית.
כיבוש האי בשנת 1522 בידי סולימאן הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית היטיב עם מעמד היהודים באי ומספרם גדל.
על פי האנציקלופדיה יודאיקה, שלמה אבן יחיא, (משושלת בני חייא – חרל"פ) ממגורשי פורטוגל הגיע מפיזה באיטליה לרודוס ונפטר שם בשנת 1533, לאחר כיבוש האי.
השלטון העות'מאני היטיב עם היהודים ואפשר להם להמשיך ולהתגורר בין חומות העיר, דבר שנאסר על הנוצרים.
ברובע היהודי לה ג'ודריה (La Juderia) פעלו שישה בתי כנסת בהם בית הכנסת קהל שלום וכן ישיבות, והיהודים עסקו בכל המלאכות, ובכלל זה מסחר, רפואה, ייצור כלי נשק, אריגה ועוד.
בשנת 1927 הוקם באי בית מדרש לרבנים בתמיכת הממשלה האיטלקית.
בשנת 1840 סבלה הקהילה מעלילת הדם ברודוס.
רק לאחר התערבות משפחת רוטשילד הקהילה נוקתה מהאשמה של רצח הנער.
לקראת סוף המאה ה-19 היוו היהודים את הקבוצה הדתית השנייה בגודלה באי, כשקהילתם מונה 11 אלף נפש מתוך 28 אלף יושביו.
לאחר הכיבוש האיטלקי בתחילת המאה ה-20, עזבו יהודים רבים את רודוס, בחיפושיהם אחר פרנסה טובה יותר, או מפחד הכרזת החוקים האנטישמיים, בין השאר לקהילת העיירה מילאס השוכנת בקרבת העיר בודרום שבאסיה הקטנה.
כשהגיע השלטון העות'מאני באי לסופו, ירדה גם הקהילה היהודית מגדולתה, ורבים מהיהודים עזבו את האי.
הראשונים שעזבו את האי לרודזיה וקונגו הבלגית שבאפריקה היו האחים מוסא וסלמון בן-עטר שהגיעו לשם כבר בשנת 1895. בעקבותם היגרו יהודים רבים נוספים מרודוס לקונגו הבלגית, לדרום אפריקה ולרודזיה.
סידור זכות יוסף הוא נוסח התפילה של יהודי רודוס והוא מעט שונה מנוסח הספרדים.
בית הקברות היהודי החדש נמצא כ-2 קילומטרים מדרום לרובע היהודי לה ג'ודריה.
בתחילה שכן בית בקברות העתיק בקרבת ברובע היהודי, אך בשנות ה-30 של המאה ה-20 הכריחו האיטלקים את היהודים להוציא את הקברים על מנת לעשות פארק באזור העיר העתיקה.
בכניסה לבית הקברות מצד שמאל קבורים רבני קהילת רודוס בחלקה גבוהה, ליד החלקה ישנם מצבות עתיקות שנמצאו לאחר העברת בית הקברות.
בעקבות הנהגת חוקי הגזע באיטליה ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה, עזבו את העיר כ-4,000 מתוך 6,000 יהודי רודוס.
ב-23 ביולי 1944 הגרמנים ריכזו 1,673 מיהודי הקהילה בכיכר המרטירים שברובע היהודי.
היהודים הובלו לנמל העיר רודוס, והועלו על מעבורות משא.
בכך התחיל מסעם המייסר והמפרך לאושוויץ.
מעברות המסע שטו תחילה לפיראוס.
משם הובלו היהודים למחנה הריכוז חיידרי.
בדרך אספו עימן כ-100 מבני קהילת קוס.
שבעה יהודים מתו במהלך המסע מרודוס לנמל פיראוס.
ב-1 באוגוסט הגיעו יהודי רודוס וקוס למחנה חיידרי, ולאחר מספר שבועות שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחו בני הקהילה להוציא 151 מיהודי רודוס שניצלו.
הקונסול הטורקי, סלאחטין אולקומן, הצליח להציל 42 יהודים בטענה שהם אזרחים טורקיים או בעלי זיקה לטורקיה.
מששת בתי הכנסת שהיו בעיר רק בית הכנסת קהל שלום עומד היום על תילו.
+שםתקופת כהונההערותרבי חיים בן מנחם אלגאזימחבר ספר "בני חיי"הרב משה ישראל1713 - ה'תצ"והיה במסע בין השנים ה'תפ"ז-ה'תצ"אחכם עזרא מלכי1752 - 1768הרב שמואל ידידיה טאריקההרב אברהם הלוי????
הרב רחמים חיים יהודה ישראל
ישעיהו זנה - מנהל בית המדרש לרבנים ברודוס
יהדות קטלוניה (קטלוניא, בספרות הרבנית ובכתבי־היד) הייתה קהילה יהודית שהתקיימה בחצי האי האיברי, בממלכות הנוצריות של קטלוניה, ולנסיה ומיורקה עד גירוש ספרד ב-1492. שיא תפארתה היה במאות ה-12, ועד 14, בהן שגשגו שני מרכזי תורה חשובים בברצלונה ובג'ירונה.
יהדות קטלוניה פיתחה מאפיינים ייחודיים, שכללו סידור תפילה משלה (נוסח קטלוניה), מנהגים ומסורת פסיקת הלכה.
אף על פי שבקטלוניה היו מנהגים ונוסח תפילה שונים מספרד, היום נוהגים לכלול את חכמי קטלוניה בתוך יהדות ספרד.
בעקבות פרעות קנ"א (1391) והגירוש בשנת 1492 היגרו יהודי קטלוניה שלא התנצרו לאיטליה, לאימפריה העות'מאנית, לצפון אפריקה ולארץ ישראל.
ההיסטוריונים משערים שהיהודים הגיעו לחצי האי האיברי לפני חורבן בית שני, אבל הממצאים הארכאולוגיים הקדומים ביותר שמעידים על חיי הקהילה היהודית הם מן המאה ה-3 בלבד.
המונח "אספמיה" הועתק מהשם היספניה (Hispania) והתייחס לחצי האי האיברי בתקופה הרומית.
בתחילת המאה ה-5 איבדו הרומאים בחצי האי האיברי את שלטונם לוויזיגותים.
בתקופה הוויזיגותית נגזרו גזרות רבות נגד היהודים ולפעמים נכפתה עליהם המרת דת לנצרות או גירוש.
בשנת 711 החלו המוסלמים את מסע הכיבוש של חצי האי האיברי.
האזורים שנכבשו והפכו לאזורים שתחת שלטון האסלאם נקראו בשם הערבי "אַל־אַנְדָלוּס".
לא ידוע לנו הרבה על תולדות היהודים בראשית השלטון המוסלמי אבל כבר אז היהודים השתמשו בשם ספרד כדי להתייחס לארצות הללו.
בתהליך כיבוש מחדש שכונה "רֶקוֹנְקִיסְטָה" כבשו הממלכות הנוצריות הצפוניות את כל השטחים המוסלמים מצפון לדרום.
עם הרקונקיסטה הנוצרית גם השטחים שנכבשו על ידי ממלכות קסטיליה ופורטוגל כונו על ידי היהודים בשם 'ספרד', קטלוניה ושאר הארצות הצפוניות כונו בשם 'אדום' או 'עשו'.
תהליך הרקונקיסטה של קטלוניה התחיל בחסותם של המלכים הפרנקים שגירשו את המוסלמים שהצליחו לחצות את הרי הפירנאים בקרב פואטייה (Poitiers) בשנת 732. האזורים המשוחררים מידי המוסלמים הפכו לרוזנויות ונשארו תחת הארגון האדמיניסטרטיבי של הפרנקים.
הרוזנים הקטלאניים, בראשות רוזני ברצלונה, התנתקו אט אט מהפרנקים ושלטו באופן עצמאי.
קטלוניה העתיקה היוותה אזור חיץ נגד התפשטות האסלאם.
יהודים רבים עברו מספרד (החלק המוסלמי) אל הצפון (החלק הנוצרי) ולהפך ושימשו כמתורגמנים והיו בעלי תפקידים הן בקרב השלטון המוסלמי והן בקרב השלטון הנוצרי.
ליהודים היו שדות וכרמים וחלק גדול מהם היו חקלאים.
בתקופה הקדומה הזאת תלמידי חכמים בקטלוניה שרצו להשלים את השכלתם התלמודית ירדו לישיבות הדרום.
גם אלה שרצו ללמוד מדעים או בלשנות ירדו לספרד כפי שעשה רבי מנחם בן סרוק שנולד בעיר טורטוסה ועבר לקורדובה כדי ללמוד ולעסוק בלשון העברית בחסותו של הנגיד רבי שמואל אבן נגרילה.
העדויות הראשונות על התיישבות יהודית משמעותית בברצלונה ובג'ירונה הן מן המאה ה־9. במאות ה-11 וה-12 היה בברצלונה בית דין ומרכז תורני חשוב, והעיר שימשה מעין תחנת ממסר לתורת הגאונים.
חכמים מאותה תקופה הם רבי יצחק בן ראובן אלברג'לוני, רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני, הנקרא גם הנשיא מברצלונה, ורבי אברהם בר חייא הנשיא.
כמה מגדולי חכמי פרובאנס נסעו ללמוד בבית המדרש של ברצלונה, כמו רבי יצחק בן אבא מארי ורבי אברהם בן יצחק.
קטלוניה התאחדה עם פרובאנס בשנת 1112 ובשנת 1137 התאחדה עם אראגון, והפכה ברצלונה לעיר הבירה של ממלכה מאוחדת שנקראה בשם כתר אראגון.
מלכי כתר אראגון הרחיבו את הממלכה לארצות אוקסיטניות.
במאות ה-12 וה-13 פרחו בתי המדרש בקטלוניה.
בעיר ג'ירונה שגשגו חכמי המקובלים האחים רבי עזרא ורבי עזריאל בני שלמה שהיו תלמידים של רבי יצחק סגי נהור (Isaac el Cec) בנו של הראב"ד מפּוֹשְקְיֶרָה.
גם רבי יעקב בן ששת נמנה עם מקובלי ג'ירונה של אותה תקופה.
מג'ירונה היו גם רבי אברהם בן יצחק חזן מחבר הפיוט אחות קטנה וגדול חכמי קטלוניה, רבי משה בן נחמן (רמב"ן) ששמו הרשמי בקטלאנית היה בונאסטרוק סה פורטה (Bonastruc ça Porta, מילולית: בן מזל־טוב השער).
בעיר ג'ירונה היה מרכז תורה חשוב ובית מדרש של חכמת הקבלה אבל העיר המרכזית הייתה ברצלונה, שם כיהן הרמב"ן כראש הקהילה.
בתקופה זו פעלו בברצלונה רבי יונה ג'ירונדי ותלמידיו המפורסמים רבי אהרן בן יוסף הלוי מברצלונה (רא"ה) ורבי שלמה בן אדרת (רשב"א).
גם פעלו בעיר ברצלונה רבי אשר בן יחיאל (רא"ש) ובנו רבי יעקב בן אשר (בעל הטורים), ורבי יום טוב בן אברהם אשבילי (ריטב"א), תלמידם של הרשב"א והרא"ה.
בית המדרש של ברצלונה היה המרכז התורני החשוב ביותר של אותה התקופה.
במאה ה-13 התרחשו בקטלוניה מקרים רבים של עלילות הדם, היהודים הוכרחו להשתמש באות קלון (Rodella), ונאסר עליהם לשמש במשרות ציבוריות.
הוכרחו להשתתף בוויכוחים פומביים עם נציגי הנצרות, כמו ויכוח ברצלונה שנערך בשנת 1263 בהשתתפותו של הרמב"ן כנציג של היהדות.
היהודים היו רכוש פרטי של המלכים שגבו מהקהילות מיסים ובתמורה העניקו להם הגנה מול הכנסייה והאוכלוסייה הנוצרית.
מלכי כתר אראגון הרחיבו את הממלכה וכבשו את מיורקה, ולנסיה, איביזה ומנורקה.
בשנת 1258 חתמו על הסכם קורביל (Corbeil) עם מלך צרפת ובו הקטלאנים ויתרו על זכויותיהם בארצות האוקסיטאניות, בתמורה הצרפתיים ויתרו על דרישותיהם על ארץ קטלוניה.
במאה ה-14 התגברה הקנאות הנוצרית בכל חצי האי האיברי והחלו רדיפות כנגד היהודים, אבל למרות המצב הקשה המשיך בית המדרש הקטלאני לשגשג.
מאותה תקופה אפשר למנות את הקרטוגרף ממיורקה קרשקש אברהם והמשורר שלמה בן משולם דיפיארה.
בשנת 1348 נפגעה הקהילה היהודית של ברצלונה קשות מהמגפה השחורה ולאחר מכן הר"ן הצליח לחדש את פעולתה של הישיבה.
בשנת 1370 היו יהודי ברצלונה מטרה לעלילת דם מפורסמת, כמה יהודים נהרגו ונאמני הקהילה הוחזקו במשך כמה ימים בבית הכנסת ללא מזון.
בסוף המאה התרחשו גזירות קנ"א (1391) וכתוצאה מהפרעות יהודים רבים נאלצו להשתמד ולהמיר את דתם, רבים אחרים נרצחו על קידוש השם או נמלטו לצפון אפריקה (ביניהם הריב"ש והרשב"ץ), איטליה והאימפריה העות'מאנית.
פרעות קנ"א היו הסוף של קהילות ולנסיה וברצלונה, קהילת מיורקה החזיקה מעמד עד לשנת 1435, בה הוכרחו היהודים להמיר את דתם לנצרות, והקהילה של ג'ירונה החזיקה מעמד, בקושי, עד גירוש רנ"ב (1492).
באיגרת ששלח לקהילת אביניון, מסכם רבי חסדאי קרשקש את האירועים ומוסר לנו תיעוד על הפרעות.
אפשר ללמוד מדבריו שהפרעות החלו בראש חודש תמוז שנת קנ"א (4 ביוני 1391) בסביליה, קורדובה, טולדו, ובעוד כשבעים עיירות אחרות.
החל מז' באב (9 ביולי 1391) התפשטו בעוד קהילות בכתר אראגון: ולנסיה, ברצלונה, ליידה, ג'ירונה ומיורקה.
בפרעות קנ"א נהרסו רוב הקהילות היהודיות בקטלוניה.
במאות ה-14 וה-15 הרחיבו מלכי כתר אראגון את הטריטוריה במדינות הים התיכון וכבשו את סיציליה, קורסיקה, אתונה, ניאופאטריה, סרדיניה ונפולי.
המאה ה-15 הייתה מאוד קשה ליהודים ששרדו את פרעות קנ"א ונשארו במקום.
הם נאלצו להתמודד עם לחץ גדול מצד הכנסייה והאוכלוסייה הנוצרית.
המלכים היו במצב כלכלי קשה והטילו מיסים כבדים על שארית הקהילות.
המצב היה קשה גם לאלה שהמירו את דתם לנצרות, הכנסייה כינתה אותם נוצרים חדשים ובחנה אותם בחשדנות כיוון שרבים מהם קיבלו את הנצרות רק כלפי חוץ ושמרו על יהדותם בסתר.
מוסד האיקוויזיציה פעל על מנת לרדוף ולהעניש את הנוצרים החדשים ששמרו על מצוות היהדות.
בקטלוניה התרחש אחד מן הוויכוחים המפורסמים והארוכים שהיו בימי הביניים, ויכוח טורטוסה שהתנהל בין השנים 1413–1414. במאה ה-15 התגורר בקטלוניה המשורר רבי שלמה בן ראובן בונפיד.
בשנת 1469 נישאו פרננדו השני מלך אראגון ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה ואיחדו את שתי הממלכות.
בשנת 1492 השלימו את הרקונקיסטה עם הכיבוש של ממלכת גרנדה וגירשו את המוסלמים.
באותה שנה גורשו כל יהודי ממלכות קסטיליה ואראגון שסירבו להתנצר.
הקבוצה הראשונה של מגורשי קטלוניה גלו בעקבות פרעות קנ"א ויצאו בעיקר לאיטליה (סיציליה, נאפולי, רומא, ליוורנו), האימפריה העות'מאנית (בעיקר לסלוניקי, קושטא וארץ ישראל), וכן לצפון אפריקה (אלג'יר).
הקבוצה השנייה של מגורשים יצאה בעקבות צו הגירוש של המלכים הקתולים שהיה ב-31 לחודש מרץ שנת 1492 (רנ"ב).
ניתן ליהודים זמן למכור את רכושם ולצאת עד ל-31 ביולי, שעל פי הלוח העברי הסתיים באותה שנה בליל ח' באב, סמוך לתשעה באב.
יהודים רבים המירו את דתם על מנת להישאר במקום.
יהודים רבים שגלו מקטלוניה הגיעו לאיטליה ומצאו מקלט בסיציליה, בנאפולי, בליוורנו ובעיר רומא.
בסיציליה התיישבו יהודים שהגיעו מחצי האי האיברי כבר במאה ה-11. המקובל המפורסם רבי אברהם אבולעפיה, שלמד שנים רבות בקטלוניה, השתקע בסיציליה בסוף ימיו ושם כתב רוב החיבורים שלו.
סיציליה הייתה במשך שנים רבות חלק מכתר אראגון והקהילות היהודיות התקיימו שם עד סוף המאה ה-15, עם פרסום הצו לגירוש יהודי האי ב-18 ביוני 1492. יש לנו ידיעות על קהילה יהודית קטלאנית בסיציליה הודות לזיהוי כתב-יד כסידור בנוסח קטלוניה, קהילה שהייתה קיימת כבר במאה ה-14 לפני פרעות קנ"א.
בשנת 2017 התגלה בעיר אג'ירה (Agira), בכנסיית סאלוואטורה, ארון קודש מאבן שהיה שייך לבית הכנסת של הקהילה היהודית הקטלאנית.
בית הכנסת נבנה בשנת 1453 ואחרי גירוש יהודי סיציליה הפך לכנסייה.
מגורשי קטלוניה מצאו מקלט בעיר רומא.
בשנת 1517 הקהילה המאורגנת בנתה לעצמה בית כנסת של העדה הקטלאנית (Schola Hebreorum Nationis Catalanorum).
בשנת 1519 האפיפיור ליאו העשירי נתן ליהודי קטלוניה אישור להרחיב את הקהילה ולהעביר את בית הכנסת לדירות חדשות ולהקים שם מניין תפילה לפי מנהגם.
בסוף שנת 1527 הקהילה הקטלאנית והקהילה של יוצאי אראגון התאחדו.
בית הכנסת המאוחד של קטלוניה ואראגון שינה את מקומו פעם נוספת בשנת 1549. בשנת 1555 החלה הקהילה בבניית בית כנסת חדש.
יש עדויות שהקהילה הקטלאנית ניהלה מאבק על מנת לא להתמזג עם הקהילות של הספרדים.
כל שאר הקהילות הספרדיות התמזגו לקהילה 'איברית' מאוחדת של רומא חוץ מהקטלאנים שהתאחדו עם יוצאי אראגון.
לפי מפקד שנערך בשנת 1868, 838 יהודים היו שייכים אז לק"ק קטלוניה.
בשנת 1904 בית הכנסת הקטלאני התאחד עם שאר בתי הכנסת של רומא לבית כנסת גדול מרכזי שנבנה על גדת נהר הטיבר, ומאז אין ידיעות על הקהילה.
מגורשי קטלוניה הגיעו גם לאימפריה העות'מאנית, שם היהודים התארגנו לפי קהילות מוצא שנקראו 'קהלים'.
היו קהלים קטלאנים באיסטנבול, אדירנה, סלוניקי וגם בצפת.
מגורשי קטלוניה הקימו קהילה בסלוניקי בשם ק"ק קטלאן.
למרות היותם מיעוט, היהודים הקטלאנים סירבו להתמזג עם הספרדים ושמרו בכל תוקף על מנהגם הקדום.
המנהיגים הרוחניים של ק"ק קטלאן נקראו בשם 'מרביץ תורה' ולא בשם 'רב'.
הראשון שידוע לנו הוא רבי אליעזר השמעוני שהגיע לסלוניקי בשנת 1492 ואחריו רבי משה קפסאלי.
גם החכם רבי יהודה בן בנבניסטי הגיע אחרי הגירוש והקים ספרייה מאוד חשובה.
עוד חכם מפורסם בקהילה הקטלאנית היה רבי משה אלמושנינו, מרביץ תורה, פרשן והוגה דעות.
משה היה בנו של רבי ברוך אלמושנינו, שבנה מחדש את בית הכנסת הקטלאני אחרי השריפה שהייתה בשנת 1545.
בשנת 1515, בשל מריבות פנימיות, הקהילה התפרקה לשני קהלים שנקראו "קטלאן ישן" ו"קטלאן חדש".
בשנת 1526 הודפס לראשונה מחזור לימים נוראים בשם 'מחזור לנוסח ברצלונה מנהג קאטאלוניה'.
יהודי קטלוניה הוציאו כמה הדפסות מחודשות של המחזור במאה ה-19. בשנת תרכ"ג (1863) הודפס 'מחזור לראש השנה ויום הכפורים כמנהג ק"ק קאטאלאן ישן וחדש אשר בעירנו זאת שאלוניקי יע"א' על ידי הצעיר יצחק אמארילייו.
בשנת תרכ"ט (1869) הודפס 'מחזור כמנהג ק"ק קאטאלאן ישן וחדש' על ידי משה יעקב עייאש ורבי חנוך פיפאנו, הביאום לבית הדפוס דוד המכונה בכור יוסף ארדיטי, סעדי אברהם שאלתיאל.
הקהילה הקטלאנית בסלוניקי התקיימה עד לפני השואה במלחמת העולם השנייה.
בשנת תרפ"ז (1927) הקהילה הקטלאנית הוציאה לאור בשלושה כרכים מחזור לימים נוראים כפי מנהג ק"ק קטלאן (מהדורה ממוספרת), הידוע בשם 'נוסח ברצלונא מנהג קטלוניא'.
בכרך השני 'תפילת יעקב' יש הקדמה היסטורית ארוכה בלאדינו על תולדות הקהילה היהודית הקטלאנית ועל הוצאת המחזור, אותה הקדמה מתומצתת ובעברית נמצאת בכרך הראשון 'תפילת שמואל'.
"אחת הפנינים הכי יקרות שהביאו אתם אבותינו בני גלות קטלוניא בצאתם בראש גולים הוא סדר תפלה קדמון זה לראש השנה ויום הכפורים הנודע בשם 'נוסח ברצלונה מנהג קטלוניא'.
ומרוב הצרות וטלטול הגלויות שבאו כשואה על הנודדים האמללים נתבלבלו רוב המנהגים ונתהפכו מעט מעט, כמעט כולם לסדר תפילה אחד הנקרא 'נוסח ספרד' חוץ מאחדים יוצאים מן הכלל שלא שנו מנהגם.
בני ק"ק קטלן מעירנו זאת שאלוניקי גם הם לא שנו מנהגם.
והם עד היום אוחזים מעשה אבותיהם בידיהם לשפוך שיחם לפני ה' בימים הנוראים על פי הנוסח הקדמון הזה שהביאו אתם מקטלוניא."
הקהילה הושמדה בשואה, הניצולים עלו למדינת ישראל לאחר המלחמה בשנים 1945–1948.
חופי הים של קטלוניה, ולנסיה ומיורקה פונים מול חופי אלג'יריה ושנים רבות התקיימו קשרי מסחר בין הארצות.
בעקבות פרעות קנ"א קבוצה גדולה של יהודי קטלוניה גלו לאלג'יריה, במיוחד לעיר אלג'יר.
באותה תקופה קמו בצפון אפריקה שלוש ממלכות אחרי נפילתם של האלמואחידון, אחת במרוקו של היום, אחת בתוניס, ואחת באלג'יריה שנשלטה על ידי שושלת בני זיאן.
בגדול ניתן לומר שמרוקו קלטה יהודים מקסטיליה, ואלג'יריה יהודים מקטלוניה, ולנסיה, מיורקה ואראגון.
השליטים המוסלמים של אלג'יריה באותם הימים, שבירתה הייתה אז העיר תלמסאן, קיבלו יפה את המגורשים.
היהודים שהגיעו לאלג'יריה קיבלו מעמד של בני חסות כמקובל בארצות האסלאם תמורת תשלום מיסים.
מצבם של יהודי אלג'יריה לפני הגירת מגורשי קטלוניה היה ירוד מאוד, גם כלכלית וגם רוחנית.
הגולים שהגיעו תרמו להקמת מסחר עם ארצות אירופה ושיפרו את הכלכלה והתורה.
שני גדולי חכמי קטלוניה הריב"ש והרשב"ץ נמלטו לאלג'יר.
לאחר זמן התמנה הריב"ש כמרא דאתרא ואב בית דין של קהילת אלג'יר, והרשב"ץ מונה לדיין בבית דינו.
כשנפטר הריב"ש, הרשב"ץ מילא את מקומו.
יהודי אלג'יריה קיבלו את מורתם של שני הרבנים, ואחריהם שמשו בקודש צאצאי הרשב"ץ, כבנו רבי שלמה בן שמעון (רשב"ש) ותלמידיהם.
במשך כל הדורות יהודי אלג'יר שמרו בנאמנות ובקפדנות על מורשתם הרוחנית ועל המנהגים שהגיעו מקטלוניה, ועד עצם היום הזה הריב"ש, הרשב"ץ והרשב"ש הם 'הרבנים' של יהדות אלג'יר.
אחד המאפיינים של הפסיקה ההלכתית של רבני אלג'יר בכל הדורות הוא הכבוד למנהג, וזהו מאפיין שקיבלו מתורת הרמב"ן.
בענייני הלכה פסקו באלג'יר תמיד כהריב"ש והרשב"ץ, ולא כהכרעת מרן הבית יוסף.
הפסיקה ההלכתית של חכמי אלג'יר המשיכה את אופן הפסיקה של בית המדרש הקטלאני של הרמב"ן והרשב"א.
כך למשל ענה רבי אברהם אבן טוואה (1580-1510), נינו של הרשב"ץ, לשאלה שנשאל בהלכות שבת מאת חכמי פאס:
בענייני התפלות והפיוטים יהודי אלג'יר שמרו בקפדנות על המנהגים שהגיעו מקטלוניה.
המחזור לימים נוראים בנוסח ק"ק אלג'יר הגיע מקטלוניה עם מגורשי קנ"א.
במאה ה-18 כמה תלמידי חכמים ערערו על המנהג הקדום בטענה שהיה נגד דברי האר"י.
המנהג שהגיע מקטלוניה היה לומר פיוטים, סליחות, קינות, אזהרות ובקשות באמצע התפילה, והם טענו שאין לנהוג כך וצריך לשנות המנהג.
הפיוטים המיוחדים, הנאמרים בשבתות ובימים טובים נדפסו בספר נפרד שנקרא קרוב"ץ.
לפי המסורת המנגינות המיוחדות שהחזנים שרים מתוך הקרוב"ץ מקורם ממסורת קטלוניה והגיעו לאלג'יר בתקופת הריב"ש והתשב"ץ.
בשנת תש"ס (2000) התקיימה הסדנה השנתית לאתנומוזיקולוגיה שהתמקדה במסורת הליטורגית של יהודי אלג'יריה והשתתפו בה חזנים אלג'יראים מישראל ומצרפת.
הסדנה הוקלטה וניתן לשמוע את ההקלטות באתר האינטרנט של הספרייה הלאומית.
הוקלטו קטעי חזנות של שבת, ימים נוראים, שלוש רגלים וימי התעניות, וכן פיוטים ושירת קודש של יהודי אלג'יריה.
אף על פי שעברו יותר משש מאות שנה, ניתן למצוא בייחודיות המסורת הליטורגית של יהודי העיר אלג'יר שרידי שירת הקודש של יהודי קטלוניה מימי הביניים.
בקונסטנצה, עיר הנמל הראשית של רומניה על חוף הים השחור, ישבו יהודים עוד במאה השנייה או השלישית לספירה, כשהעיר עדיין נשאה את השם הרומי "טומיס".
ההיסטוריון היהודי קארול בלום, שניהל את המוזאון של קונסטנצה, גילה בו שלוש מצבות של יהודים מהמאה השלישית לספירה.
בימי הביניים הגיעו לקונסטנצה יהודים יחד עם בני גנואה, שיזמו יישובים על חוף הים.
הקהילה האשכנזית של קונסטנצה קיימת משנת 1828, כשהגיעו לקונסטנצה סוחרים יהודים יחד עם הצבא הרוסי והתיישבו בעיר.
בהמשך, כשהגיעו לקונסטנצה יהודים מהאימפריה העות'מאנית נוסדה גם הקהילה הספרדית.