tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך 1942 החל הצבא הבריטי לקבל טנקים אמריקאים ובמיוחד טנקי M4 שרמן בעלי אמינות גבוהה ותותח בקוטר 75 מ"מ שהיה מסוגל להתמודד עם רוב השריון הגרמני בתקופה.
הופעת הפאנצר סימן 5 (פנתר) בשדה הקרב בחזית המזרחית ביולי 1943 הפתיעה את בעלות הברית, שנדרשו לייצר חימוש ומיגון מתאימים כדי להתמודד עם טנק זה.
כתגובה פיתחו הבריטים את תותח 17 ליטראות 76.2 מ"מ, אך לא היה טנק בריטי שניתן היה להרכיב לו את התותח החדש.
כאמצעי ביניים, הרכיבו הבריטים את התותח על משחיתי טנקים כגון M10 וולברין, שגרסתו בעלת תותח זה נקראה "אכילס", ועל M4 שרמן שגרסתו עם התותח החדש נקראה "שרמן פיירפלי".
בתקופה זו החל להיות ברור שישנה עדיפות רבה לטנקים "אוניברסליים" במקום החלוקה המורכבת לשלושה סוגים שונים.
בסוף שנת 1943 החלו הבריטים לפתח ולבחון אופציות לטנק שכזה, שיהיה בעל חימוש, מיגון ומהירות המספיקים כדי להתמודד עם השריון של האויב.
ב־7 באוקטובר 1943, בפגישה של הדירקטוריון של חיל השריון המלכותי, הוחלט ליישם צרכים אלו בצורת טנק שנקרא בשלב זה טנק השיוט A41, כלומר ממשיך דרכו של הקרומוול שהיה טנק השיוט האחרון בסדרה.
בפגישה הוחלט על מפרט עתידי לטנק זה: מנוע בנזין 650 כ"ס, שריון קדמי בעובי 3 אינץ', משקל כולל של 45 טון ותותח 76.2 מ"מ - מפרט שהיה דומה מאוד לזה של הפנתר הגרמני בתקופה.
המנוע שנבחר ל־A41 היה מנוע הבנזין "רולס־רויס מטאור", שהיה התאמה לשימוש בטנקים של מנוע "מרלין" המוצלח של רולס־רויס, ששימש במטוסי ספיטפייר, במפציץ אוורו לנקסטר ובהוקר הוריקן.
נבחנו מספר סוגי מערכות זחלים, נמצא כי מערכת זחלים מסוג 'קריסטי' שטנקי שיוט קודמים השתמשו בה, לא התאימה לטנק במשקל רב כל כך, ולבסוף נבחרה מערכת "גלגלי הבוגי הכפולים הורסטמן" (Horstmann) שהעניקה עבירות טובה בשטח ופשטות לטיפול.
אלמנט חדשני שהוכנס לפיתוח הטנק היה השימוש במנוע רכב משני מסוג "מוריס" (8 כ"ס) כדי לשמש גנרטור להפעלת ציוד הקשר והתותח מבלי להפעיל את המנוע הראשי.
המפרט הסופי של ה־A41 הוצג בפגישת הדירקטוריון ב־23 בפברואר 1944; המפרט אושר והוחלט לייצר 20 אבות טיפוס.
באפריל 1945 הורכבו הטנקים הראשונים והם נשלחו לשטחי האימונים לבחינה כללית.
בשלב זה ה־A41 כבר קיבל את השם צנטוריון (Centurion), בהתאם לשמות טנקי השיוט האחרים המתחילים באות "C" לסימון "Cruiser" (שיוט).
הניסוים הראשונים היו כל כך מוצלחים שהוחלט לשלוח 6 אבות טיפוס לבחינה קרבית עם היחידות הלוחמות באירופה במבצע שקיבל את הכינוי "מבצע זקיף", אלו הגיעו מספר ימים לאחר הניצחון באירופה אך זכו לתגובות אוהדות מאוד בקרב צוותי הטנקים של רגימנט האינסקילינג (הדרגונים ה־6) ורגימנט הטנקים החמישי המלכותי.
הצנטוריון שקל מעל 40 טון בשל השריון העבה למדי (17–118 מ"מ).
החימוש הראשי היה תותח 17 ליטראות (76.2 מ"מ), שהוכיח את עצמו כמסוגל לחדור כל טנק גרמני בעת המלחמה (פרט לטיגר 2) מטווח מרבי של קילומטר.
נקודת התורפה העיקרית הייתה המהירות הנמוכה, שנגרמה משילוב של משקל כבד יחסית ומנוע חלש.
כמו כן טווח הפעולה היה קצר מאוד.
בשנת 1949 נכנס הטנק לשירות וכ־4,000 צנטוריונים יוצרו, ב-13 גרסאות מרכזיות.
השיפורים לאורך השנים כללו שינוי התותח לתותח 20 ליטראות (83.4 מ"מ), ולאחר מכן לתותח L7; הוספת מערכות ראיית לילה וזרקורי תת־אדום; והוספת מערכות מיגון נגד אב"כ ומערכת בקרת אש משופרת.
האחרון בדגמי הצנטוריון שיוצר היה הצנטוריון סימן 13. הצנטוריונים שירתו בצבאות רבים בעולם, כולל צבא ירדן, צבא סינגפור, צבא דרום אפריקה וצה"ל .
רוב המדינות המפעילות את הצנטוריונים מחזיקות בטנקים שעברו הסבה למנוע דיזל, ומערכות בקרת האש שלהם שופרו.
מלחמת קוריאה, שהחלה ביוני 1950, הייתה טבילת האש הראשונה של טנקי הצנטוריון כאשר אלו שירתו בשלוש פלוגות ברגימנט ההוסרים האירי ה־8 המלכותי של המלך בצבא הבריטי.
לקראת סוף המלחמה טנקים אלו שירתו גם כחלק מרגימנט הטנקים ה־3 המלכותי, הטנקים הוכיחו את עמידותם לתנאי מזג האוויר הקשים ואת יכולות הלחימה וכוח האש שלהם.
טנקי צנטוריון נשלחו גם כחלק מכוח המשימה הבריטי לחצי האי סיני בשנת 1956 במהלך מבצע קדש ובהמשך, במהלך מלחמת וייטנאם שירתו צנטוריונים גם בצבא אוסטרליה.
בצבא הבריטי המשיכו דגמים המבוססים על הצנטוריון לשרת עד לשנות ה־90 של המאה ה־20, כשהם לוקחים חלק במלחמת המפרץ.
בדרום אפריקה נמצאים שדרוגים מקומיים של הצנטוריון ("אוליפנט"; פיל) בשירות הצבא עד היום.
בצה"ל, אף על פי שטנקי השוט (ראה בהמשך) כבר לא משרתים ביחידות השריון, נגמ"שים רבים המבוססים עליו עדיין משרתים ביחידות השונות, בהם הפומ"ה, הנגמ"חון והנקפדון.
שוט הוא השם שניתן לצנטוריון כשנכנס לשירות בחיל השריון של צה"ל בשנת 1959. השם בא מן הפסוק:
צה"ל רכש צנטוריונים מדגמי סימן 3 וסימן 5. הטנקים נרכשו כגרוטאות במחיר של כ-3,000 ליש"ט לטנק.
השם שוט מטאור ניתן לטנק צנטוריון בעל מנוע בנזין עם קירור מים מדגם "מטאור".
לטנק זה היה מנוע נוסף (שהיה מורכב במקורו במכונית מוריס), וזה שימש להפעלת גנרטור לטעינת מצברים כשהמנוע הראשי לא עבד.
הטנק נטל חלק במלחמת ששת הימים (כ־400 טנקים), במהלכה גם נלקחו שלל כמה עשרות צנטוריונים ירדניים.
לאחר מלחמת ששת הימים הובהר הצורך להשביח ולהתאים את הטנק לצורכי צה"ל, בעיקר בשל טווח נסיעה לא מספיק ומנוע המטאור המיושן.
ישראל בחנה מספר חלופות למנוע השוט ולבסוף נבחר מנוע הדיזל AVD-S-1790-2A של טלדיין קונטיננטל, בעיקר משום שמנוע זה התאים גם לטנק M48A2 (מגח) שהיה גם הוא בתהליך של השבחה והתאמה לצורכי צה"ל.
החלפת המנוע, שלמעשה הייתה החלפת חטיבת הכוח כולה, הצריכה גם שינוי מבני של תא המנוע בהגדלה והגבהה של סיפון המנוע.
חטיבת הכוח החדשה, בעלת קירור האוויר, כללה גם תיבת הילוכים אוטומטית מסוג אליסון CD-850-6, שהקלה מאד על הנהיגה בטנק למרחקים גדולים.
חטיבת הכוח החדשה והמנוע שבה שיפרו את מהירות הטנק וטווח הנסיעה שלו, ומשום שהיה מנוע סולר, גם פחת סיכויי הדליקה במנוע ובכך השתפרה שרידות הצוות.
במאי 1970, לאחר כשלוש שנות פיתוח, יצאו ראשוני השוטים המשודרגים שנקראו שוט קל, שם שהורכב מהאות הראשונה והאחרונה בשם יצרן המנוע החדש "קונטיננטל".
החלפת חטיבת הכוח הובילה להסרה של צינורות הפליטה (אגזוז) והחלפתם בבתי מסנן וכאמור הגדלה של סיפון המנוע, בנוסף הורכב מכל דלק נוסף להארכת טווח הנסיעה.
מספר שינויים שהחלו להתבצע על השוט מטאור הופיעו באופן מלא בשוט קל, בהם שדרוג כל הכלים לתותח L7 105 מ"מ והסרתם של הזרקור והמדוכות המקוריות (משגרי מדוכות עשן).
בנוסף הוחלפו הפנסים הקדמיים המקוריים בכאלו שהיו בשימוש כלי רכב אחרים בצה"ל.
שדרוג התותח התברר כמכריע ומשפיע.
קצב האש של צוות מיומן בעזרת התותח הזה היה גבוה, ועמד על מעל ל־15 פגזים בדקה, בעוד שלטנקים הסובייטיים, דוגמת ה-T-54/55, שהיה טנק מקביל לצנטוריון, היה קצב אש אשר עמד על 4–5 פגזים בדקה.
יתרון זה של טנקי הצנטוריון המשודרגים היה בעל השפעה מכרעת בקרבות ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, בהם הצליח חיל השריון, שהיה מצויד בטנקי שוט קל, לבלום כוחות שריון סורי בעלי עדיפות מספרית ניכרת.
לאחר פיתוח השוט קל (סימן א'), פותחו במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 סימן ב' וסימן ג' .
אלו כללו שדרוגים למערכות האש ובקרת הצריח ושיפור נוסף למנוע כולל הוספת פתחי פליטה על גבי סיפון המנוע בחלק האחורי של הטנק.
בדגם ב' הוסבה מערכת הצידוד למערכת הידראולית במקום מערכת הצידוד החשמלית המקורית, אך ללא מערכת ייצוב לתותח המאפשרת ירי בתנועה, בשונה מדגם א' שכלל מערכת ייצוב גזרתית.
בדגם ג' הותקנה מערכת ייצוב חדשה.
לקראת סוף שנות ה־70 שודרגו חלק מהטנקים למפרט ברק־אור (שוט קל סימן ד').
זהו שוט קל שנוסף לו מיגון ריאקטיבי מסוג בלייזר, שרוול תרמי, הוספת עמוד מטאורולוגי על גג הצריח והוספת משגרי מדוכות בצורת "קסטה" (קופסה מלבנית המכילה את המדוכות במצב מוכן לשיגור).
המיגון הריאקטיבי, שהורכב גם על טנקי המגח, התבסס על לקחי מלחמת יום הכיפורים, שלימדו רבות על איומי נשק הנ"ט בשדה הקרב.
טנקי סימן ד' היו בשימוש בלחימה במלחמת לבנון הראשונה בשנת 1982 ואז הוכיח מיגון זה את עצמו נגד נשק הנ"ט, בעיקר טילי נ"ט מדגם סאגר ורקטות נגד טנקים מסוג RPG-7, שמולם לא היו לטנקים הישראליים במלחמת יום הכיפורים מענה מספק.
בנוסף הותקנה בדגם המשופר מערכת בקרת אש מסוג "נחל עוז א'" שכללה מחשב ירי דיגיטלי וכן קבוצת מחשב עם חיישנים.
טנקי השוט יצאו משירות בחטיבות השריון הסדירות בשנת 1992, כאשר חטיבה 188, שהייתה החטיבה הסדירה האחרונה שהייתה מצוידת בטנקי שוט, הוסבה לטנקי מרכבה סימן 3. בחטיבות המילואים נמשך השימוש בשוט עד שנת 2002, אז יצאו אחרוני השוטים משרות צה"ל.
עם זאת, עד היום מצויים בצה"ל כלים מסוגים שונים המתבססים על התובה של טנק השוט, בהם נגמ"שים ונגמ"שי הנדסה שונים.
רצפתו העבה והעמידה של השוט הביאה להסבת חלק מהטנקים לנושאי גייסות משוריינים, תוך הסרת הצריח והוספת מיגון כבד.
בהתחלה החל הנגמשו"ט כנגמ"ש שייעודו בעיקר הנדסה קרבית אך בהמשך שימש גם כנגמ"ש כבד עבור חיל הרגלים ודגמיו עברו שיפורים, שיכלולים והתמחויות בהתאם לייעודם.
דגמי נושאי הגייסות על בסיס טנק השוט:
פומ"ה – נגמ"ש הנדסה קרבית חמוש בכמה מקלעי מאג שאחד מהם הוא מאג רפא"ל המאפשר ירי, כוון ותפעול מתוך הנגמ"ש, במדוכות עשן, ובעמדת דרקונית.
לפעמים גם עם כף או מנגנון לפינוי מוקשים (מחרשה, מגוב נוכרי או אחר) וגורר צפע שריון או חמוש ב-מערכת רקטות ריצוף נגד שדות מוקשים.
הפומ"ה מדוגם בתוספות מיגון כולל (לרוב) מערכת מיגון נגד נשק כימי וביולוגי.
נמצא בשימוש חיל ההנדסה הקרבית עד היום.
נגמשוט/נגמחון/נקפדון – שלושה דורות של מיגון בסדר עולה.
נגמ"ש חי"ר והנדסה קרבית ששימש בעיקר בדרום לבנון עקב ריבוי המטענים.
היום הוא בשימוש צה"ל בשטחים ובגבול הצפון.
הנגמחון נהפך לרק"ם בט"ש פופולרי בתקופת האינתיפאדה השנייה הודות למיגון הגחון שלו וצריח התצפית העילי הפסיבי.
בנקפדון הוספה תקרה נגד ירי שטוח או תלול מסלול (פצמ"רים וצלפים).
נגמפ"ופ – רכב תצפית משוריין בשירות חיל האיסוף הקרבי.
נקפומ"ה – נקפדון עם דלת פריקה קדמית שנועד ליחידת יהל"ם.
צנטוריון סימן 1: הדגם הראשוני בעל תותח 17 ליטראות.
צנטוריון סימן 2: קדמת הצריח ובסיס התותח הורכב ממתכת יצוקה.
צנטוריון סימן 3: שדרוג לתותח 20 ליטראות (84 מ"מ).
צנטוריון סימן 4: גרסה בעלת תותח הוביצר 90 מ"מ.
צנטוריון סימן 5: הוספה של מקלע בראונינג 0.3 בעמדה מקבילה לתותח (מקלע מקביל) ובעמדת מפקד על הצריח.
סימן 5\1: עיבוי השריון הקדמי של התובה, הוספת מקלע בראונינג 0.5 כמקלע מקביל נוסף.
טנק גישור FV4002: פותח בשנת 1963, צנטוריון סימן 5 המותאם לנשיאת גשר למעבר כלי רכב מעל תעלה ברוחב עד 14 מטרים.
טנק הנדסה AVRE 165: פותח בשנת 1963, גרסה בעלת תותח 165 מ"מ להשמדה ופינוי מכשולים בדרך.
צנטוריון סימן 7: גרסה בעלת תושבת מנוע משודרגת.
צנטוריון סימן 8: השריון בבסיס התותח שודרג.
שוט מטאור: השם הניתן לדגמים הבסיסיים שרכשה ישראל, בעלי מנוע בנזין מסוג מטאור.
שוט קל: התאמה של הצנטוריון המקורי לצורכי צה"ל; החלפת הממסרת והמנוע למנוע סולר, שדרוג לתותח L7 בקליבר 105 מ"מ ושינויים נוספים.
שוט ברק-אור: שוט קל סימן ד', הדגם המתקדם ביותר של הצנטוריון בצה"ל.
כלל מספר שיפורים בהם תוספת מיגון ריאקטיבי בלייזר, שרוול תרמי לתותח ועמוד מטאורולוגי על גג הצריח.
נגמשוט, נגמחון ונקפדון: דגמים של נגמ"שים כבדים המבוססים על התובה של השוט קל.
פומ"ה: רכב הנדסה קרבית המבוסס על התובה של השוט קל ובפרט על הנגמשוט.
אוליפנט: שדרוג הצנטוריון על ידי צבא דרום אפריקה בסיוע ישראלי.
הוא נכנס לשירות בשנת 1978 לאחר שראשוני הצנטוריונים הגיעו בתחילת שנות ה־50, במשך שנים אלו נעשו מספר שדרוגים כמו החלפת מנוע ושדרוג התותח.
האוליפנט שהיה התוצאה הסופית של פרויקט הפיתוח והשדרוג ואחד השלבים החשובים שבו, כלל חטיבת כח חדשה לצד שיפורים ושדרוגים רבים בטנק.
אוליפנט סימן 1A: פותח בשנת 1985 וכלל חטיבת כח חדשה (750 כ"ס), תותח ה־L7 105 מ"מ ותושבת לזרקור מעל התותח.
אוליפנט סימן 1B: שדרוג נרחב שפותח בשנת 1991, המזקו"ם נבנה מחדש מהיסוד כולל שינוי ברצפת התובה, חטיבת הכח הוחלפה פעם נוספת (הפעם ל־950 כ"ס), מערכת בקרת האש שופרה גם היא עם יכולות ראיית לילה וסימון לייזר.
אוליפנט סימן 2: צריח חדש על בסיס האוליפנט 1B, בעל יכולת לשאת תותח 105 מ"מ או תותח 120 מ"מ.
סטרידסווגן 81: השם השוודי לכ־80 טנקי צנטוריון סימן 3 וכ־160 טנקי סימן 5, אשר נרכשו בשנת 1955.
ברגנינגסבנדווגן 81: הכינוי לטנק הפינוי והסיוע המבוסס על הצנטריון.
סטרידסווגן 101: השם השוודי לכ־110 טנקי צנטוריון סימן 10 אשר נרכשו בשנת 1958.
סטרידסווגן 102: הכינוי הניתן לשדרוג כוח האש של טנקי הסטר' 81 לכדי תותח 105 מ"מ (1966).
סטרידסווגן 104: שדרוג חטיבת הכח של הסטר' 102 בדומה לזו בשוט קל סימן א' הצה"לי, והוספת פלטות מיגון ריאקטיבי בקדמת הטנק והצריח.
: צה"ל הפעיל טנקי שוט מטאור ושוט קל (שדרוגים של הצנטוריון) בשנים 1959–2002, ומפעיל נגמ"שים כבדים מבוססי שוט ונגמ"ש הנדסה פומ"ה עד היום.
: הפעיל בעבר טנקים, מפעיל היום את התמסח - נגמ"ש המבוסס על תובת צנטוריון.
: בשימוש צבא לוב החופשית.
: מצוי בדגמים משופרים בשם אוליפנט.
: שימש כתותחים נייחים בבונקרים.
: צבא קנדה הזמין 274 טנקי צנטוריון סימן 3, 9 טנקי חילוץ ו־4 טנקי גישור.
מאוחר יותר רכש טנקי צנטוריון סימן 5. בסופו של דבר טנקי צנטוריון רבים נמכרו לישראל, שהסבה אותם לטנקי שוט קל עם מנוע דיזל.
: 63 טנקי צנטוריון סימן 3 וסימן 7 נרכשו מהודו ומאוחר יותר נרכשו טנקי שוט מישראל, כולם שודרגו לשוט קל עם מנוע דיזל ותותח L7 105 מ"מ.
: הוחלף ב־Stridsvagn 122, גרסה של הלאופרד 2A5S
צנחן הוא אדם המאומן לקפיצה ממטוס כשהוא מצויד במצנח.
המדינה הראשונה שפעלה להקמת כוח צבאי של צנחנים הייתה איטליה, שהקימה שני גדודים מוצנחים בשנת 1927. מדינות אחרות, ובמיוחד ברית המועצות וגרמניה, הלכו בעקבותיה והקימו יחידות צנחנים לקראת מלחמת העולם השנייה.
השימוש הצבאי בכוח צנחנים נועד לרכוש יתרון טקטי כיוון שניתן להחדיר כוח לוחם זה לשדה הקרב מן האוויר, וכך ניתן למקמו באזורים שאינם נגישים בדרך היבשה.
החדרת כוח מוצנח לשדה הקרב היא אחת משלוש הטכניקות האסטרטגיות לכניסה לזירת מלחמה; שתי האחרות הן בדרך היבשה ובדרך הים.
יכולתם של הצנחנים להיכנס לזירת הקרב במיקומים שונים מאפשרת להם לעקוף מתחמים מבוצרים אשר נועדו למנוע חדירת אויב מכיוון מסוים.
אפשרות השימוש בכוח צנחנים מאלץ את האויב לפרוש את כוחותיו לצורך הגנת שטחים אשר בדרך כלל יהיו בטוחים מפלישה בזכות מיקומם הגאוגרפי.
שימוש נפוץ נוסף בכוח צנחנים הוא לצורך ביסוס שטח נחיתה אליו ניתן להנחית כוחות וציוד נוסף בעזרת מסוקים או מטוסים.
הראשונים לפתח דוקטרינה צבאית לשימוש בצנחנים היו האיטלקים והסובייטים בתחילת מלחמת העולם השנייה.
אולם הכוחות הצבאיים של שתי מדינות אלה היו מצומצמים ביחס למשימות שעמדו בפניהן וכוחות העילית של הצנחנים שימשו בעיקר לקרבות יבשתיים.
השימוש העיקרי בצנחנים, תוך ניצול יכולותיהם המיוחדות, היה בידי צבא גרמניה הנאצית ובנות הברית.
עקב יכולת הנשיאה המוגבלת של מטוסי התובלה באותה תקופה, דבוקות הצניחה לא עלו בדרך כלל על 20 צנחנים במטוס.
הצניחה המבצעית הראשונה בוצעה ב-9 באפריל 1940 על ידי כוחות גרמנים בזמן הפלישה לנורווגיה.
הוורמאכט ביצע צניחות מבצעיות גם בפלישה להולנד.
צנחני בנות הברית תרמו רבות למהלך הפלישה לנורמנדי ובמבצע מרקט גארדן.
המצנחים בתקופת מלחמת העולם השנייה היו בדרך כלל מצנחים עגולים שיכולת ההיגוי בהם הייתה מוגבלת מאוד.
אף שגם היום כוחות צנחנים עושים לרוב שימוש במצנחים עגולים, הרי שעיצובם של מצנחים אלה שוכלל באופן המאפשר שליטה רבה יותר בהיגוי המצנח.
מצנחים צבאיים מופעלים בדרך כלל על ידי כבל הקבוע במטוס, ולא בידי הצנחן.
יחידות צבאיות לצניחה תחרותית, צניחות ראווה ויחידות מיוחדות עושים שימוש אף במצנחי רחיפה המופעלים בידי הצנחן ואשר להם יכולות תמרון רבות יותר.
בישראל הוקם כח הצנחנים הראשון מיד לאחר הקמת המדינה ונקרא גדוד 890 אך היה ידוע כחיל הצנחנים.
גם חיילי יחידת הסיור המדברית, יחידה 30 שפעלה בשנים 1951-1952, עברו אימוני צניחה.
בהמשך הוקמה חטיבת הצנחנים ונוספו לה שלושה גדודים: גדוד חי"ר מוצנח 771, גדוד נח"ל מוצנח 88 הנח"ל המוצנח וגדוד חי"ר מוצנח ד'.
בשנת 1956 גדוד 890 בפיקודו של רפאל איתן (רפול) השתתף בצניחה המבצעית הראשונה כאשר צנח במעבר המיתלה בחצי האי סיני במהלך הפתיחה של מבצע קדש.
הגדוד צנח עם הפלוגה המסייעת שלו, כולל שתי מרגמות, תחמושת וציוד נוסף.
הגדוד השתתף לאחר הצניחה בקרב המתלה.
בהמשך הלחימה, ב-2 בנובמבר, ביצע גדוד הנח"ל המוצנח, עליו פיקד מוטה גור, את הצניחה הקרבית השנייה, והאחרונה הידועה לציבור עד כה (2020), של צה"ל בא-טור שבדרום מערב חצי האי סיני.
כיום ישנה חטיבת צנחנים סדירה, שהיא יחידה התנדבותית, ומספר חטיבות צנחנים במילואים.
הצנחנים משמשים למעשה כחי"ר (חי"רניקים).
חטיבת הצנחנים מזוהה על ידי כומתה אדומה ונעליים אדומות.
תג היחידה של חטיבת הצנחנים הסדירה הוא נחש עם כנפיים על רקע אדום.
בנוסף לחטיבות הצנחנים, גם לוחמי יחידות מובחרות בצה"ל (כגון סיירת מטכ"ל) וחניכי קורס טיס עוברים קורס צניחה.
אימון צנחנים בכוחות של ארצות הברית
צנחנים מכל זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית רוכשים את הכשרתם הבסיסית בבית הספר לכוחות מוטסים של צבא ארצות הברית הנמצא בפורט בנינג במדינת ג'ורג'יה.
האימון במקום נמשך שלושה שבועות.
השבוע הראשון מתקיים על הקרקע ובו החיילים מתרגלים כניסה ויציאה ממטוס.
בשבוע השני מתרגלים קפיצות ממגדל ומדגמי מטוסים המוצבים בגובה מעל הקרקע.
בשבוע השלישי מתבצעות צניחות אימון ממטוסים ועל החניכים להשלים חמש צניחות כדי לעמוד בדרישות הקורס.
עם השלמת חמש צניחות ממטוס, מוענקות לחניכים כנפי צניחה בסיסיות.
הקורס מאפשר למסיימיו להיות מוצבים כצנחנים ביחידות מוטסות בזרועות השונים של הכוחות המזוינים.
לאחר שחייל מסיים קורס צניחה בסיסי ומוצב כצנחן ביחידה מוטסת, הוא ימשיך את אימוני הצניחה במסגרת אימוני היחידה בה הוא מוצב, כדי להכשירו לצניחה קרבית במידה ויידרש לכך.
קצינים ונגדים מן הכוחות המוצנחים יכולים לעבור הכשרה נוספת בבית הספר המתקדם ליחידות מוטסות בבסיסים: פורט בראג ופורט בנינג.
בקורס המתקדם מבצעים החניכים 12 צניחות וכן עליהם לעמוד בבחינות בעל-פה ובכתב על היבטים שונים של צניחה קרבית.
עם סיום הקורס מקבלים החניכים את התואר ג'אמפמאסטר (Jumpmaster) ועונדים כנפי צנחן בכיר.
רק צנחנים שסיימו קורס מתקדם ובעלי ניסיון רב ביותר רשאים לענוד כנפי מאסטר צניחה.
צניחה קרבית אוטומטית, בה המצנח מופעל על ידי כבל הקבוע במטוס, מתבצעת בדרך כלל בגובה של כ-150 מטר מן הקרקע בעוד שצניחות אימון מתבצעות בגבהים שבין 250–350 מטר.
צניחה קרבית מתבצעת עם שק חפצים ונשק, להבדיל מחלק מצניחות האימון.
משקל שק חפצים טיפוסי של צנחן קרבי נע בין 16–50 ק"ג.
במהלך הכשרתם מאומנים הצנחנים לצניחות קרביות ביום ובלילה.
מהירות ירידת מצנח עגול אל הקרקע היא כ-5–7 מטר לשנייה, בהתאם לסוג המצנח.
בגלל הגובה הנמוך שממנו מתבצעת צניחה קרבית, יעילותו של מצנח רזרבי בעת תקלה היא נמוכה מאוד.
מטרת הצניחה בגובה זה היא להביא את הצנחן אל הקרקע במהירות גבוהה ולמזער סכנה של זיהויו ופגיעה בו בעודו חשוף באוויר.
צניחות בכוחות המזוינים של ארצות הברית מתבצעות ממגוון מטוסים, בהם: C-130 הרקולס, בואינג C-17 גלובמאסטר III, CASA C-212 Aviocar, ו-C-5 גלקסי.
רוב הצניחות מבוצעות מן הדלתות בצידי מטוסי התובלה, אולם לעיתים הצניחות מבוצעות מן הכבש האחורי אשר בזנב המטוס.
ביחידות מיוחדות מבוצעות צניחות אף ממסוקי תובלה, בהם ה-CH-53 סי סטאליון, ו-CH-47 צ'ינוק.
תפקידם של צנחנים בכוחות המזוינים של ארצות הברית כולל אף הצנחת ציוד כבד הדרוש למשימה.
ציוד זה מוטען על מנשאים עשויים אלומיניום ומוצנח בעזרת מצנחי ענק.
הציוד עשוי לכלול כלי רכב קרביים, תותחים, וציוד הנדסי כבד.
צניחה חופשית היא ספורט אתגרי בה אדם קופץ ממטוס, נופל נפילה חופשית למשך זמן קצוב ואז פותח את המצנח ונוחת על הקרקע.
בדרך כלל הצנחנים עולים בעזרת מטוס לגובה של בין 6,000-15,000 רגל (2-5 קילומטרים).
הם קופצים ומתחילים בנפילה חופשית עד הגיעם לגובה של כ-3,500 רגל (מעט יותר מ-1,000 מטרים) לבעלי רישיון צניחה A ו-B או 3,000 רגל לבעלי רישיונות צניחה מתקדמים (את הגובה יודעים הקופצים בעזרת מד גובה המוצמד ליד).
בגובה זה פותחים הקופצים את המצנח כדי להאט את מהירות הנפילה ולנחות בבטחה על הקרקע.
מרגע שהמצנח נפרש, הצנחן יכול לשלוט בכיוון צניחתו בעזרת שני הגאים.
משיכה במיתר ההיגוי הימני או השמאלי תסובב את המצנח ימינה או שמאלה בהתאמה.
בצורה זו, יכול הצנחן לכוון את עצמו לנחיתה במיקום מסוים ובטוח.
על מנת לקבל רישיון צניחה, חייב הצנחן המתלמד לצנוח לפחות 25 פעמים, ולהראות, בין היתר, יכולת לנחות בנקודה מסוימת ברדיוס קטן.
על מנת לנחות, על הצנחן למשוך בשני הבלמים יחד ואז המצנח שנטייתו הטבעית כלפי מטה, מתאזן ומגיע לטיסה אופקית מקבילה לקרקע.
למרות השם בעברית "מצנח", הציוד המשמש לצניחה חופשית ספורטיבית מורכב ממצנח אשר מבנהו ככנף.
צורה זו מאפשרת למצנח להתנהג כ"דאון" - צבירת מהירות יכולה לאפשר עילוי, עילוי ניתן להמיר למרחק, מרחק ניתן להמיר לצבירת מהירות וחוזר חלילה.
המסורתית, האטה הדרגתית ו"הזדקרות" שבסופה נוגעות רגלי הצנחן ברכות בקרקע.
המתקדמת, ידועה בשם swoop, צבירת מהירות משמעותית בקרבה לקרקע (800-300 רגל) על ידי איבוד גובה מהיר והגברת זרימת האוויר על פני הכנף, וברגע הנכון, המרת מהירות האוויר הגבוהה לעילוי וטיסה אופקית מהירה סנטימטרים ספורים מעל פני הקרקע.
זוהי טכניקה מסוכנת אשר דורשת אימונים רבים ועקב מורכבותה (דהירה במהירות של כ-90-100 קמ"ש אנכית אל הקרקע ומעבר לטיסה אופקית כ-50 רגל מעל הקרקע) גובה מחיר כבד בחיי אדם ונחשבת היום לסיבת המוות המובילה בספורט.
בניגוד לרחיפה, מצנח צניחה חופשית בנוי כך שהוא טס במיטבו בעודו מאבד גובה והדרך היחידה לגרום לו לטפס היא על ידי הזדקרות (בניגוד לדאיה בה טסים בתוך תרמיקה העולה מעלה).
על מנת לפתוח את המצנח הראשי יש למשוך את ה-pilot chute (מצנחון) אשר נמצא בתחתית הרתמה המחוזקת לגב ומחזיקה את המצנח המקופל.
ניתוק המצנח הרגיל ופתיחת המצנח הרזרבי נעשים בעזרת ידיות אשר נמצאות בקדמת החזה.
למרות שצניחה חופשית נתפסת כפעילות מסוכנת, מקרים חמורים של פציעות ומוות הם נדירים.
בכל המצנחים בעולם המערבי קיים מצנח רזרבי אשר קופל על יד מומחה שאושר על ידי הפדרציה לצניחה חופשית.
כמו כן, המצנחים מצוידים בחיישן גובה שפותח את המצנח הרזרבי במידה ולא נפתח המצנח הרגיל כשמגיעים לגובה 900 מטר.
בניגוד למה שנדמה, רוב התאונות דווקא נגרמות לצנחנים מנוסים ובעת הנחיתה.
אותם צנחנים מבצעים נחיתות בעזרת מצנחים קטנים מאוד, ומוטל עליהם להגיע לדיוק רב במהירות גבוהה ברגע הנחיתה.
קיימות מספר טכניקות ללימוד צניחה.
שיטת הלימוד המקובלת מכונה Accelerated freefall (AFF).
החניך עובר סדרת צניחות המתקיימות בליווי מדריך או שניים (בהתאם להתקדמות) במהלך הנפילה החופשית, מגובה של 12,000 רגל.
המדריך/ים מוודאים את ביצוע התרגולים, מצב הגוף ופתיחת המצנח.
בשיטה זו קופץ הצנחן לבדו כבר בפעם הראשונה, אך מגובה נמוך.
המצנחון אשר פותח את המצנח הראשי (pilotchute) כבר פתוח בעת הקפיצה, והתלמיד צריך רק למשוך ידית דמה על מנת להוכיח יכולת.
בשלב הבא התלמיד כבר קופץ מגובה רב יותר וצריך לפתוח את המצנח בכוחות עצמו ישר ביציאתו מהמטוס.
ההתקדמות בשיטה זו באה לידי ביטוי בעליה בגובה הצניחה בכל שלב, כלומר זמן נפילה ארוך יותר.
בשלב האחרון עולים ל-12,000 רגל, ומתרגלים תרגילים שונים באוויר בעת 50 השניות של הנפילה החופשית.
שיטת לימוד זו נזנחה ברוב המועדונים לטובת AFF בשל יתרונותיו בלימוד נפילה חופשית, אך היא עדיין נהוגה.
קיימות מספר דרגות של רישיון מטעם אגודת המצנחים האמריקאית.
על מנת לקבל רישיון מהאיגוד יש לעבור מספר מבחנים תאורטיים ומעשיים.
בין היתר במבחנים המעשיים יש להדגים נחיתה ברדיוס מסוים מנקודת הנחיתה המוסכמת.
יש להראות יכולת לשליטה באוויר, כמו תעופה קדימה, אחורה, האטת קצב הנפילה, הגברתו, היפוך, סיבוב, ועוד.
רישיון אמריקאי (USPA) מהווה רישיון מוכר ומקובל בכל העולם, אם כי במדינות שונות נדרשים הצנחנים לעיתים לרישיון מקומי.
רישיון צניחה חופשית ישראלי ניתן להוציא באחד מבתי הספר לצניחה חופשית הפועלים בישראל.
על מנת להוציא רישיון צניחה בינלאומי מטעם האיגוד הישראלי לצניחה חופשית, על הצנחן להשלים לפחות 25 צניחות חופשיות (כולל קורס הצניחה), וארבע קפיצות הדרכה נוספות.
בנוסף עליו להוכיח בקיאות בחומר התאורטי.
עם השלמת החובות והגעה למספר המינימום, הצנחן המתלמד יכול לגשת למבחן מעשי ואם עבר את הבחינה והשלים את כל המטלות יוכל להוציא רישיון צניחה בינלאומי A מטעם האיגוד הישראלי.
לאחר 50 צניחות יכול הצנחן להשלים את המטלות הנדרשות להוצאת רישיון דרגה B.
לאחר 200 צניחות יכול הצנחן להשלים את המטלות הנדרשות להוצאת רישיון דרגה C.
לאחר 500 צניחות יכול הצנחן להשלים את המטלות הנדרשות להוצאת רישיון דרגה D.
בישראל פועלים כיום 3 מועדוני צניחה חופשית - פרדייב והצנחניה - GO JUMP, וסקיי כיף בדרום.
צניחת בטן (Belly Flying) בצניחה זו הבטן מופנית לקרקע, זהו סגנון הצניחה הבסיסי ביותר משום שבתנוחה זו, כמעט תמיד ולמעט במקרי חירום, יפתח הצנחן את המצנח.
כלומר, בשניות האחרונות של הנפילה החופשית עובר הצנחן למצב שכיבה על הבטן, שכן זהו המצב האידיאלי למשיכת הידית שפותחת את המצנח.
צניחת פריפליי (Free Flying) - צניחה במצגים שונים, על הגב, ברכיים, כפות רגלים ואפילו כשהראש כלפי מטה.
נחיתות מהירות (Swooping) - סגנון זה, אינו מתייחס לנפילה החופשית אלא לנחיתות עצמן המתבצעות במהירות גבוהה מאוד.
סגנון זה מלווה בסיכון גבוה והוא מבוצע תוך שימוש במצנחים ייעודיים.
הצנחנים צוברים מהירות אנכית גבוהה מאוד לקראת הנחיתה, אשר מומרת באופן כמעט מיידי למהירות אופקית.
ישנם מועדונים בהם הוקמה לשם כך בריכת מים אליה מגיעים ה"סוופרים" לנחיתה ובשאיפה למשוך את רגליהם על המים למרחק גדול ככל האפשר.
קרו (CReW) -(עבודה יחסית עם חופות) - מטרת הצניחה בסגנון זה היא יצירת מבנים באמצעות המצנחים.
מיד לאחר היציאה מהמטוס, פותחים הצנחנים את המצנחים ומתחברים אחד לשני באוויר ויוצרים צורות שונות.
פליקס באומגרטנר קבע את שיא העולם לצניחה חופשית מגובה כאשר הוא קפץ ב-14 באוקטובר 2012 מגובה של כ-39 ק"מ.
בנפילה זו הגיע למהירות מוערכת של 1,357.64 קמ"ש, או 1.25 מאך, והיה לראשון שעובר את מהירות הקול ללא עזרת רכב בנפילה שלו.
הצנטרליזם הדמוקרטי הוא אחד מעקרונות היסוד של הלניניזם.
על פי עיקרון זה, מוסדות המפלגה הם בעלי צביון דמוקרטי פנימי - כלומר, יש הכרה בזכות הוויכוח הפנימי והביקורת ובזכות מוסדות מייצגים לבחור את גופי הביצוע וההנהגה (הדרישה הדמוקרטית), ואולם מרגע שנתקבלה החלטת ההנהגה היא מחייבת את כל החברים ואת כל המוסדות לפעול על פיהן (צנטרליזם ) (מרכזיות).
תפיסה ארגונית זו נוסחה בבירור בתקנות המפלגה משנת 1934 כ"חופש בדיון, אחדות בפעולה".
הצנטרליזם הדמוקרטי הוא צורת ארגון מפלגתית שיצר לנין במטרה לזרז את המהפכה הקומוניסטית העולמית.
הרעיון הוא שהמפלגה בנויה מבסיס שמתפשט לענפים שונים בחברה על ידי שילוב בין עקרון ריכוזי לדמוקרטי.
העקרונות הדמוקרטים מתבטאים בכך שכל מוסד נבחר, כל החלטה מתקבלת לאחר דיון חופשי וברוב קולות ועד לרגע קבלת ההחלטה ניתן להתנגד לה.
העיקרון הריכוזי הוא שכל מוסד נמוך מציית למוסד גבוה יותר.
ועד מרכזי מקבל מידע מדרגים נמוכים ועל סמך זה מקבל החלטות שמחייבות את שאר הגופים.
כך בעצם מספר קטן של מנהיגים מקבלים החלטות ולארגונים שמתחתיהם יש יכולת לתת גושפנקה המונית להחלטה.
כך עוצמת המפלגה נראתה גדולה בהרבה מהעצמה האמיתית שלה.
צורת ארגון זו השפיעה מאוד על ההיסטוריה הרוסית והסינית.
ארגונים לניניסטים ניסחו את הצנטרליזם הדמוקרטי כך:
בחירה של כל גופי המפלגה, מהתאים (הגוף הקטן ביותר) לוועידה (הגוף הגדול ביותר).
אחריות כלפי כל גופי המפלגה.
על חברי המיעוט בהצבעה להעמד מאחורי ההחלטה עד שההחלטה תשונה.
החלטת גוף גבוה יותר, בעלת משמעות גבוהה משל גוף נמוך יותר.
שיתוף פעולה באופן קולקטיבי בין כל גופי המפלגה, ובמקביל, אחריות אישית של חברי המפלגה על המשימות שלקחו.
צֶנְטְרִיפוּגָה (בעברית: סַרְכֶּזֶת) היא מתקן להפרדת חומרים, בעיקר חלקיקים זעירים המרחפים בנוזל באמצעות סיבוב הדגימות.
עם סיבוב הצנטריפוגה, חומרים בעלי צפיפות גבוהה יותר, כלומר כבדים יותר, נעים ומצטברים קרוב לתחתית המבחנה, בעוד שהחלקיקים הקלים יותר צפים בהכרח כלפי מעלה.
לפעולת הסרכוז שימוש רב במחקר הביולוגי ושימושה למשל לצורך הפרדת חומרים שונים.
לדוגמה: נעשה שימוש בצנטריפוגה על מנת לבודד ממברנות תאים לבדיקות מסוימות או תאים שלמים כחלק מתהליך יצירת תמונת קריוטיפ.
בתעשייה משתמשים בצנטריפוגות להפרדה של מרכיבים בעלי צפיפות חומר שונה המעורבבים בתערובת.
בתהליך העשרת אורניום משתמשים בצנטריפוגות אשר מפרידות על ידי שימוש במהירות עצומה, את שני האיזוטופים של האורניום למרות הפרש המסה הסגולית הזעיר ביניהם.
במחלבה משתמשים בצנטריפוגה להפרדת השמנת מהחלב.
בצנטריפוגה דיפרנציאלית מבצעים את תהליך הצנטריפוגה מספר פעמים כאשר בכל פעם מסירים את המשקע ומגדילים את הכוח הצנטריפוגלי, לאחר מספר פעמים מבוצעים תהליכי טיהור על ידי שיקוע בשיווי משקל והשכבה הרצויה נלקחת להמשך אנליזה.
מאחר שחלקיקים שונים הם בגדלים שונים ובצפיפויות שונות, כל חלקיק ישקע בכוח צנטריפוגלי מינימלי שונה.
וכך ההפרדה של הדוגמית לשכבות שונות תעשה תחילה על ידי צנטריפוגה של החלקיק הראשוני (למשל תכולת התא לאחר פירוקו) תחת כוחות חלשים, סילוק המשקע ולאחר מכן חשיפת התרחיף לכוחות צנטריפוגליים הולכים וגוברים.
בכל פעם ישוקע נתח צפיפויות מסוים לתחתית המבחנה.
חזרה מושכלת על שיטה זו, תספק שכבות שונות אשר ייצגו חלקים שונים של הדוגמית המקורית.
ניתן גם להרחיף מחדש שכבות מסוימות ששוקעו ולהריצם שוב בצנטריפוגה על מנת להגיע לעידון נוסף בהפרדה.
השיקוע תלוי במסה, בצורה ובנפח הספציפי של המקרומולקולות, בצפיפות הממס, בגודל הרוטור ומהירות הסיבוב.
מהירות השיקוע יכולה להיות מנוטרת תוך כדי הניסוי על מנת לחשב את המשקל המולקולרי.
קבוע השיקוע (s) ניתן גם הוא לחישוב בשיטה זו.
ערך גבוה של s יצביע על משקל מולקולרי גבוה.
כך, חלקיקים דחוסים ישקעו מהר יותר בעוד חלבונים מוארכים בעלי קבוע חיכוך גבוה ישקעו לאט יותר.
בדרך כלל מאפיינים צנטריפוגה לא בקצב הסיבוב שלה אלא בתאוצה שהיא מפעילה על הדגם הנבדק.
זו הבחנה חשובה כי שתי צנטריפוגות שונות בעלות רדיוסי סיבוב שונים, הפועלות באותה מהירות סיבוב, יתנו תוצאות שונות כי תפעל בהן תאוצה שונה על המדגם.
את התאוצה מקובל למדוד בכפולות של g - תאוצת הכובד על פני כדור הארץ.
התאוצה מחושבת על ידי הכפלת הרדיוס במהירות הזוויתית בריבוע.
הוגדר ערך הנקרא "יחסי כוח צנטריפוגלי" (RCF), והיא מידת התאוצה המופעלת על דגימה מסוימת ומחולקת בתאוצת הכובד ונתונה על ידי הנוסחה:
"אולטראצנטריפוגה" (בעברית: סרכזת-על) היא כינוי לצנטריפוגה המסוגלת לייצר כוח הפרדה גבוה במיוחד (מעל 100,000g).
בדרך כלל בצנטריפוגה כזאת הרוטור מסובב על ידי מנוע חשמלי בתא ואקום מקורר כדי לצמצם את התנגדות האוויר ולמנוע התחממות יתר.
תדירות הרוטור יכולה להגיע עד ל-70,000 סל"ד, תדירות שמיצרת כוח הפרדה אפקטיבי של 1,000,000g.
כח זה גורם לשיקוע של מקרומולקולות ואפילו למפל ריכוזים של מולקולות קטנות יותר.
צניחה היא טכניקת שינוע של עצמים, שנעשית באמצעות הגדלת שטח הפנים של העצם הנופל נפילה חופשית באטמוספירה, כדי שהחיכוך עם האוויר יאט את התאוצה הנגרמת בשל כוח המשיכה, ויביא לידי ריחוף איטי ונחיתה רכה שהעצם הנופל יוכל לעמוד בה.
הגדלת שטח הפנים נעשית באמצעות מצנח, שהוא חופה עשויה מחומר קל, דק וחזק.
בדרך כלל הצניחה מתבצעת ממטוס, אך היא גם יכולה להתבצע מבניינים גבוהים או ממצוקים גבוהים.
בתחום הצבאי השתמשו בעבר בצניחה בעיקר בשעת מלחמה להצנחת צנחנים אל מעבר לקווי האויב כדי שיוכלו לפעול בעורפו.
כיום משתמשים בצבאות בהצנחת ציוד, גם בעת אימונים.
משתמשים כיום בצניחה להצנחת טייסים ממטוסי קרב שנפגעו תוך כדי טיסה באמצעות כיסא מפלט.
בצניחה משתמשים גם להצנחת כבאים וציוד כיבוי ביערות שהגישה אליהם קשה.
וכן להצנחת מזון, מים ותרופות לאזורי אסון או רעב.
לאמיתו של דבר הייתה החופה קשיחה, ונועדה להציל מבניינים בוערים.
כעת הייתה להרפתקנים וחוקרים נקודות קפיצה גבוהה בהרבה לצניחות, ועלה הצורך לאמצעי בטיחות בעת תקלה קריטית בכדור הפורח.
הוא גם טבע את השם פאראשוט, המשמש באנגלית, צרפתית ושפות נוספות למילה מצנח.
ז'אן-פייר בלנשאר ערך ניסויים בהצנחת בעלי חיים מכדורים פורחים, והצליח להנחיתם בשלום.
הצנחן האנושי הראשון היה אנדרה-ז'אק גרנרן (Garnerin), שעבר מחופה קשיחה לבד קנווס.
ב־22 באוקטובר 1797 הוא צנח מעל פאריס מכדור פורח.
המצנח היה עשוי מ־32 פיסות מחוברות של בד קנווס לבן בקוטר 7 מטר.
הוא עצמו ישב בתוך סל.
הצניחה התבצעה מגובה 3,000 רגל.
הצניחה היוותה אטרקציה כה גדולה, עד כי הוא הפך אותה למופע ראווה וחזר עליה שוב במקומות שונים תמורת תשלום.
לאחר צניחותיו הראשונות חש גונורין רע מאוד והקיא לעיתים קרובות, בשל הזעזועים העזים שנגרמו כתוצאה מזרימת האוויר מתחת לחופה בעת הצניחה, לפיכך הוא החליף בהמשך את החופה לחופה מבד משי רך יותר וחזק, שריכך מעט את הזעזועים.
סך הכול צנח גונורין בחייו כ־200 פעמים.
בסוף המאה ה־19 קאתי פאולוס הגרמנייה הייתה הראשונה שצנחה עם מצנח שקופל לתוך תיק נשיאה.
עם המצאת המטוס בראשית המאה ה־20 עלו אפשרויות הצניחה, בשל הדינמיות הרבה של המטוס, וכן נדרש אמצעי מילוט בעת סכנה וההשקעה בפיתוח מצנחים גברה.
טייני ברודווייק (Georgia "Tiny" Broadwick) בת ה־15 הייתה האישה הראשונה שצנחה ממטוס, במופע ראווה מעל פארק גריפית' בלוס אנג'לס, בשנת 1913. בשנת 1914 הדגימה טייני לראשונה קפיצת צניחה לממשל האמריקאי.
בקפיצה הרביעית נתפס מיתר המצנח באחד הגלגלים וכמעט התרחש אסון.
טייני החליטה לחתוך אותו כך שלא יחובר למטוס והיא תוכל לפתוח את המצנח במשיכה ידנית.
היא פתחה את המצנח על ידי משיכת רצועה והייתה האדם הראשון בעולם שביצע צניחה חופשית.
במלחמה זו נעשה שימוש צבאי מבצעי לראשונה במצנחים.
הגרמנים השתמשו בצפלינים לצורכי תצפית.
הצפלינים היו מלאים בגז דליק והיו פגיעים מאוד לירי מטוסי אויב.
כשהתקרב מטוס אנגלי, עוד לפני הפגיעה בצפלין, נטש אותו התצפיתן על ידי צניחה.
דווקא המטוסים האנגלים, אויבי הצפלינים, לא צוידו במצנחים.
המטכ"ל הבריטי חשש שהטייסים ימהרו לנטוש את המטוסים היקרים בעת תקלה או פגיעה.
הגרמנים לעומתם ציידו את טייסיהם במצנחים מן הדגם שניתן לתצפיתני הצפלינים, אך הדבר נעשה רק בסמוך לסיום המלחמה.
הטייס הגרמני רב התהילה ארנסט אודט, שהיה שני במספר ההפלות רק ל"ברון האדום", ניצל פעמיים ממוות בזכות צניחה ממטוס פגוע.
המפעל העניק את "אות הזחל", על שם זחל המשי שמייצר את חוטי המשי, לכל מי שחייו ניצלו בזכות מצנחי החברה.
ניצולים אלו כונו "מועדון הזחל".
רופאים בתקופה זו חששו שנפילה חופשית במהירות גבוהה תגרום להפרשי לחצים ולכן לאובדן הכרה, ולכן גם לחוסר יכולת לפתוח את המצנח על ידי משיכת הרתמה.
לפיכך הם הורו לטייסים לפתוח את המצנח מיד עם יציאתם מהמטוס.
ברור שפעולה כזו חושפת את הצנחן לזמן רב יותר, בו הוא עלול להתגלות על ידי האויב.
החששות הופרכו ב־22 באוקטובר 1922 בעת שהרולד האריס בדק מטוס חדש אשר התקלקל באוויר והוא נאלץ לנטוש אותו.
מגובה של 2,500 רגל הוא קפץ והתקשה למצוא את רתמת פתיחת המצנח.
לכן הוא נפל 2,000 רגל של נפילה חופשית ולאחריה פתח את המצנח מגובה של 500 רגל בלבד, ולמזלו הרב נחת על ערימת חציר ולא ניזוק.
סיכת "מועדון הזחל" הוענקה גם לו.
צ'ארלס לינדברג, שהתפרסם בעת שחצה את האוקיינוס האטלנטי לראשונה, נטש מטוסים 4 פעמים, עוד בטרם טיסתו המפורסמת.
הפרויקט של תיאו קנאקי נשא פירות ראשונים במתקפת הבליצקריג (מלחמת בזק) המוצלחת של הגרמנים עם פתיחת המלחמה.
10,000 חיילים הוצנחו בנורווגיה, הולנד ובלגיה כחוד החנית של כיבוש הבזק של מדינות אלו.
במאי 1941 התבצעה הצניחה הגדולה בקרב על כרתים.
לשם נחיתה מהירה וחשיפה מזערית נעשה שימוש באחד מפיתוחי הפרויקט של קנאקי, המצנח המפרשי הדו-שלבי.
סך הכול השתתפו בהתקפה על כרתים 25,000 חיילים, מהם 13,000 הוצנחו או הונחתו על ידי דאונים.
בזכות ההתקפה המהירה הם השתלטו על כוח כפול בגודלו.
צוותי הפיתוח האמריקאים לא טמנו ידם בצלחת.
הם עבדו על יישום השימוש בחומר חדש שיחליף את המשי, שאספקתו וקצב ייצורו לא היו מהירים מספיק.
הם בחרו בניילון, חומר סינתטי מבוסס נפט, שפותח על ידי חברת דופונט.
המצנח הנפוץ בשימוש בעלות הברית היה ה־T4 המבוסס על דגם איי.
המצנחים ופוטנציאל השימוש בהם הביאו עד מהרה להסבת דיוויזיית הרגלים מספר 82, לדיוויזיה מוצנחת.
החיילים אומנו בצניחה על ידי שימוש באומגות וקפיצה ממגדלים בגובה 250 רגל (כ-76 מטר).
מאוחר יותר הם אומנו גם בפעולות מבצעיות מוצנחות.
ביום הפלישה לנורמנדי, 6 ביוני 1944, כבר היו 4 דיוויזיות מוצנחות, מהן צנחו שתיים: דיוויזיה 82 המוצנחת ודיוויזיה 101 המוצנחת.
1,086 חיילים הוצנחו מעבר לקווי האויב והכינו את הקרקע לפלישה.
בחוף יוטה, שם נעשתה הכנה מוקדמת על ידי צנחנים, נהרגו בעת הפלישה 12 חיילים.
באגף המערבי של חוף הנחיתה הציפו הגרמנים את השטח וצנחנים רבים טבעו על ציודם הכבד בבוץ שנוצר.
באוקיינוס השקט הוצנחו חיילים אמריקאים לאי קורגידור, ליד העיר מנילה, בירת הפיליפינים.
זה היה מעוז יפני מבוצר ביותר.
לאחר קרב קשה ורב נפגעים שוחרר האי.
במחנה השבויים לוס-בניוס בפיליפינים שוחררו 20,000 איש תוך 20 דקות.
אחת הצניחות המפורסמות נעשתה בשנת 1941 על ידי רודולף הס שהיה מבכירי המשטר הנאצי.
הס צנח בסקוטלנד לאחר שלא הצליח למצוא את מסלול הנחיתה המיועד לו.
מטרתו לטענתו הייתה לדון על הסכם שלום עם ממשלת בריטניה.
הצניחה המבצעית מבוצעת באמצעות פתיחת מצנח אוטומטית.
קצה המצנח מחובר באמצעות פתיל בעל חוזק ידוע מראש לרצועה חזקה המחוברת לגוף המטוס.
כאשר הצנחן קופץ מן המטוס נמתחת הרצועה המחוברת למצנח שעל גבו, בעוד הצנחן נופל נפילה חופשית והמצנח נמשך מתוך אריזתו.
כאשר מסתיים תהליך פתיחת המצנח, הפתיל המחבר את קצה המצנח לרצועה נמתח ונקרע מיד בשל משקלו של הצנחן המשתחרר מהמטוס, כאשר המצנח שלו פרוש לכל אורכו.
גלגול זה הוא ייחודי לפעולת הצניחה בלבד.
סדר הגלגול: כפות רגליים, שוק, ירך, שרירי כתף.
הידיים מגוננות על הראש, התנוחה הסופית דומה לתנוחה עוברית או לנפילה בג'ודו.
הצנחן הקרבי נושא עמו ציוד לחימה בצונחו.
נשיאת ציוד זה על הגוף תכביד על תפקודו של הצנחן בעת הפגיעה בקרקע.
במלחמת העולם השנייה, בפלישה לנורמנדי, נוסו לראשונה שקי ציוד שהיו קשורים לרגלי הצנחנים.
שקים אלו נכשלו כישלון חרוץ – הם ניתקו ואבדו עם היציאה מן המטוס.
כיום מקובל לעשות שימוש בשקי חזה לצורך זה.
ברבע האחרון של המאה העשרים הצטמצם מאוד השימוש בצניחה מבצעית עקב התפתחותם של מסוקי תובלה ומסוקי סער, המיועדים להוביל לוחמים על ציודם בדרך האוויר ולהנחיתם אל הקרקע.
בניגוד לאמונה הרווחת, אמנת ז'נבה אינה אוסרת על פגיעה בצנחנים בעודם באוויר, משום שבצניחתם הם מהווים כוח לוחם.
אולם היא אוסרת פגיעה בטייסים ואנשי צוות אוויר שנטשו את מטוסם הפגוע וצנחו.
הצניחה המבצעית הראשונה בתולדות צה"ל ("מבצע מכבש") התקיימה ב-29 באוקטובר 1956 במסגרת מבצע קדש במעבר המיתלה שבסיני, שם צנחו 395 צנחנים מגדוד 890 מ-16 מטוסי DC-3 דקוטה.
הצניחה המבצעית השנייה, והאחרונה עד כה, התקיימה מספר ימים מאוחר יותר (2 בנובמבר 1956) כאשר כח של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של מוטה גור (שנפצע בעת הצניחה), הוצנח בסמוך לא-טור, במטרה להשתלט על שדה התעופה הסמוך ולפתוח משם בתנועה לדרום מזרח לכיוון שארם א שייח.
במלחמת ששת הימים הייתה אמורה חטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים, לצנוח באל עריש אולם הצניחה בוטלה עקב התקדמות מהירה מהמתוכנן של אוגדת טל והחטיבה נשלחה לחזית הירדנית וכבשה את מזרח ירושלים.
צניחה אחרת, אשר בוטלה אף היא, נועדה לכבוש את שארם א שייח, אולם כוח של חיל הים ששוגר במקביל, גילה כי המקום נטוש.
התכנון המקורי של מלחמת לבנון הראשונה כלל הצנחת גדוד צנחנים באזור כביש ביירות–דמשק, לצורך מניעת נסיגת מחבלים מביירות, ומניעת הזרמת תגבורות מסוריה, אך התכנון לא בוצע לבסוף.
במלחמת המפרץ תוכננה הצנחת כוחות במערב עיראק לשם השמדת משגרי הסקאד אולם עקב לחץ של ארצות הברית לא יצא המבצע אל הפועל.
צניחה ספורטיבית היא צניחה שנעשית לשם ספורט אתגרי.
מועדוני צניחה שאחראים לניהול הענף קיימים בכל העולם.
במסגרת הענף קיימים מספר תחומים, אחד הנפוצים שבהם הוא קפיצה ממטוסים רגילים.
תחום אחר הוא קפיצת בסיס ממצוקים ומגדלים.
צניחה חופשית כוללת נפילה חופשית במשך פרק זמן מסוים, ופתיחת מצנח באופן ידני לאחר מכן.
במהלך הנפילה החופשית פורש הצנחן את גפיו כדי להגדיל את החיכוך עם האוויר.
מהירות ההגעה לקרקע נמוכה יחסית, והצנחן יכול לספוג את המכה בעומדו על רגליו, גם אם מדובר ב"צניחת טנדם" – צניחה של שני אנשים תוך שימוש במצנח בודד, כאשר רק אחד מן האנשים מתפעל את המצנח והשני נלווה אליו.
המצנח המשמש בצניחה חופשית נקרא מצנח כנף וצורתו מלבנית (כמו כנף של מטוס).
למצנח זה ישנן יכולות היגוי ובלימה.
צניחה ממטוס קרב כוללת היחלצות מתוך המטוס הפגוע ולאחר מכן צניחה לקרקע.
במטוסים שבהם אין כיסא מפלט פעולת ההיחלצות נעשית על ידי פתיחת חופת המטוס ויציאה עצמאית מן המטוס.
במטוסים בעלי כיסא מפלט אוטומטי נעשית ההיחלצות על ידי משיכה בידית הפלטה שמפעילה את תהליך הנטישה.
לאחר היפלטות מן המטוס על ידי מנוע רקטי מתבצעת פתיחת מצנח אוטומטית.
רימון הדף קטן מתפוצץ בתוך גוף המצנח כדי לפרוש אותו, במטרה לאפשר צניחה מגובה נמוך.
צניחה של המסתם הצניפי היא מום של המסתם הצניפי, המחבר בין העלייה השמאלית לבין החדר השמאלי בלב.
המום מתאפיין בעיבוי לא תקין של עלי המסתם וצניחה שלו לתוך העלייה השמאלית בזמן הסיסטולה.
זהו המום השכיח ביותר מבין המומים במסתמי הלב, ובדרך כלל איננו מהווה סכנה בריאותית.
במקרים נדירים, יכול המום להביא לבעיות בספיקת הלב או לדלקת פנים הלב.
קיים גם סיכוי לדום לב ולמוות לבבי פתאומי כתוצאה מקריעה של מיתרי המסתם.
תופעה זו היא נדירה ביותר, ומתרחשת בעיקר אצל אנשים הסובלים מתסמונת מרפן, שבה מבנה פגום של המסתם הצניפי הוא שכיח.
אצל חולים עם הצורה הקלאסית של צניחת המסתם, קיים עודף של רקמת חיבור, אשר מעבה את השכבה הספוגית של המסתם ומפורר את אגדי הקולגן בשכבה הסיבית בו.
התוצאה היא עיבוי של העלייה והארכה של המיתרים המחברים אותו לדופן החדר, דבר המביא לכך שהמסתם צונח אל תוך העלייה בזמן התכווצות החדר ומאפשר דליפה של דם בחזרה אל העלייה.
במשך שנים רבות, שויכה צניחה של המסתם הצניפי למגוון רחב של מחלות ותסמינים, אולם עם הזמן התברר כי ברוב המקרים השיוך הזה היה מוטעה ונבע מאבחון לא נכון של התופעה.
כיום מקובל לאשר את קיום המום במסתם ולמדוד את חומרת הבעיה באמצעות בדיקת אקוקרדיוגרפיה המאפשרת גם לסווג את התופעה לסיווגי משנה בהתאם למידת החומרה של העיוות במבנה המסתם ומידת הפגיעה בתפקודו.
האבחנה של צניחה של המסתם הצניפי מבוססת על בדיקת אקוקרדיוגרפיה וסיווג הבעיה למספר סוגי משנה, על בסיס עובי העלה, אופן סגירתו וצורת החיבור בינו לבין דופן הלב.
כמו כן נמדדת גם מידת הדליפה של הדם בחזרה אל העלייה.
האבחנה המדויקת של התופעה ומידת חומרתה תלויה במספר גורמים נוספים כמו גיל הנבדק, היסטוריה משפחתית (התופעה נוטה להיות משפחתית, אם כי לא ברור בדיוק באיזו מידה) וכדומה.
ברוב המקרים קשה לאבחן צניחה של המסתם הצניפי ללא אקוקרדיוגרפיה, משום שהאוושה המאפיינת אותה אופיינת גם למומי לב אחרים ולמה שמכונה אוושת לב תמימה.
חולים עם צניחה של המסתם הצניפי מדווחים על פעמת, קוצר נשימה וקשיים בביצוע פעולות מאומצות, בעיקר כאלה שכרוכות במאמץ איזומטרי, אולם השכיחות של תופעות אלה אצל הסובלים מצניחת המסתם אינה שונה בהרבה משכיחותם באוכלוסייה הכללית.
תופעות אלו אינן נובעות מצניחת המסתם עצמה אלא מהפגיעה בתפקוד המערכת האירובית כתוצאה מהזרימה הלא סדירה של הדם דרך המסתם הפגום.
מסיבה לא ידועה, אנשים עם מסתם צנוח נוטים להיות בעלי יחס גובה/משקל נמוך במידה משמעותית מהממוצע.
אל קולות הלב של אנשים עם צניחת מסתם צניפי מתלווה אוושה בזמן הסיסטולה.
האוושה נשמעת כמו המייה או ציוץ והיא בולטת ביותר בשיא הסיסטולה.
במקרים נדירים ביותר, האוושה היא חזקה עד כדי כך שבזמן דפיקות לב מואצות ניתן לשמוע אותה גם ללא מסכת.
לרוב המקרים של צניחת מסתם צניפי מתלווה דליפה של דם בחזרה מהחדר השמאלי אל העלייה השמאלית.
אצל כ-7% מהחולים קיימת פגיעה חמורה בזרימת הדם דרך המסתם, בעיקר עקב קריעה של הרצועות המחברות אותו לדופן הלב.
צניחה חמורה של המסתם הצניפי עלולה להביא למוות לבבי פתאומי, עקב קריעה של הרצועות המחברות את המסתם לדופן החדר.
כמו כן, למקרים החמורים של התופעה עלולות להתלוות תופעות של הפרעות קצב ואי-ספיקת לב, העלולות גם הן להביא, ביחד עם גורמים אחרים, למוות, אולם מקרים אלו הם נדירים ביותר, משום שכאמור, רק אצל 7% מהחולים עם מסתם צנוח תפקוד הלב נפגע בצורה משמעותית.
אנשים הסובלים מצניחה של המסתם הצניפי הם ברמה גבוהה יותר של סיכון לאנדוקרדיטיס זיהומית כתוצאה מניתוחים.
לכן הם זקוקים לטיפול אנטיביוטי מונע לפני כל ניתוח שכולל דימום משמעותי, בעיקר של רקמות ריריות.
פצעי עור (או ניתוחים פלסטיים וכדומה), אינם בעיה, אבל טיפולי שיניים, למשל עקירה כירורגית, עשויים להיות בעייתיים, ולכן ניתן טיפול אנטיביוטי מונע לפני ביצועם באנשים עם סיכון מוגבר לאנדוקרדיטיס.
מנבא התמותה העקרי הוא מידת ההפרעה לזרימת הדם דרך המסתם עקב דליפת הדם בחזרה אל העלייה.
אצל חולים עם דליפה מתונה עד חמורה, קיים סיכון תמותה של פי שלושה מאשר באוכלוסייה הכללית.
ברוב המקרים של צניחה של המסתם הצניפי, אין צורך בכל טיפול מלבד מעקב קרדיולוגי.
במקרים חמורים יש צורך בתיקון או החלפת המסתם הפגום.
"צנחני היישוב" הוא כינויה של קבוצה של 37 צנחנים שהתארגנה ביישוב העברי בארץ ישראל במסגרת התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה ואומנו במיוחד לביצוע משימותיהם.
26 מתוכם הוצנחו על ידי הבריטים באירופה הכבושה בידי גרמניה הנאצית בין 1943 ל-1944, במטרה לסייע למאמץ המלחמתי של בעלות הברית; חלק מהנותרים הונחתו במטוסים והשאר המתינו לצאת לשליחותם במצרים, בדרום איטליה ובטורקיה - אך לא נשלחו ליעדיהם.
קבוצת 37 הצנחנים נבחרה מבין 240 מתנדבים במקור, מהם נבחרו 110 שנשלחו לאימונים.
החלק הראשון של האימונים נערך בארץ במסגרת הפלמ"ח, כשהבריטים אינם מעורבים ישירות.
בחלק השני - עברו השליחים אימוני צניחה, במתקנים (ובמדים) של הצבא הבריטי.
שלב האימונים השלישי התבצע בקהיר בבסיס צבאי בריטי, שם הוכשרו בין היתר בנהיגה ושיפור האנגלית.
דגש רב הושם על תחום הקשר, על אמצעים לאיסוף מודיעין והעברתו, וכן על שיפור ספציפי של שפת הדיבור בארץ היעד.
המטרות שקבעו הבריטים לצנחנים היו השגת מידע מודיעיני וחילוץ צוותי אוויר של בעלות הברית שצנחו בשטח האויב לאחר שמטוסיהם נפגעו.
הצנחתם הייתה גם חלק ממאמץ ההטעיה הגדול שנועד לשכנע את גרמניה הנאצית שפלישת בעלות הברית לאירופה תבוא מדרום.
הבריטים העלימו עין מכך שהנהגת היישוב (הסוכנות היהודית) הטילה עליהם גם משימת ניסיון לפעול להצלת יהודים באירופה, ובעיקר חידוש הקשר עם שרידי הקהילות.
הפיקוד הבריטי הסתפק בדרישה כי השליחים יתרכזו בביצוע המשימות שהוטלו עליהם (איסוף מידע, דיווחים שוטפים וכו').
אם במהלך המבצע יעסקו גם ב"דברים נוספים", היה זה עניינם הפרטי - ועל אחריותם.
12 מחברי הקבוצה נפלו בשבי, ושבעה מן השבויים הוצאו להורג או נרצחו על ידי הנאצים.
שבעת צנחני היישוב שהוצאו להורג הם:
חנה סנש - צנחה ביוגוסלביה.
נתפסה במעבר להונגריה והוצאה להורג בבודפשט ב-7 בנובמבר 1944. הועברה לקבורה בישראל.
על שמה היישוב יד חנה.
אנצו סרני - צנח בצפון איטליה.
נתפס ונרצח במחנה הריכוז דכאו ב-18 בנובמבר 1944. על שמו היישוב נצר סרני.
חביבה רייק - נחתה בסלובקיה.
נתפסה ונרצחה בקרמניצ'קה ב-20 בנובמבר 1944. הועברה לקבורה בישראל.
על שמה היישוב להבות חביבה.
רפאל רייס - צנח בסלובקיה.
נתפס ונרצח יחד עם חביבה רייק בקרמניצ'קה ב-20 בנובמבר 1944. הועבר לקבורה בישראל.
צבי בן יעקב - צנח בסלובקיה.
נתפס ונרצח במחנה הריכוז מאוטהאוזן בין דצמבר 1944 לינואר 1945.
אבא ברדיצ'ב - צנח ביוגוסלביה.
נתפס ונרצח במחנה הריכוז מאוטהאוזן ב-26 בינואר 1945. על שמו היישוב אלוני אבא.
פרץ גולדשטיין - צנח ביוגוסלביה.
נתפס ונרצח במחנה הריכוז אורניינבורג ב-1 במרץ 1945.
בהספדו להם כתב בין היתר יצחק טבנקין:
אריה אורני - צנח ברומניה סמוך לבוקרשט, נלכד מיד ונחקר, שוחרר מהשבי ב-1944.
אריה גוקובסקי (שם עט - יהודה אחישר) - צנח ברומניה סמוך לבוקרשט, נלכד מיד ונחקר, שוחרר מהשבי ב-1944.
יצחק בן-אפרים - צנח ברומניה במטרה לחלץ טייסים בריטים עם שייקה דן.
שרה ברוורמן - לא השלימה את קורס הצניחה.
שייקה דן - צנח ברומניה במטרה לחלץ טייסים בריטים עם יצחק בן-אפרים.
ארבעה מהצנחנים נספו ב-29 ביולי 1954, באירוע המכונה "אסון מעגן": דב הררי, אריה אורני, יהודה אחישר ושלום פינצי.
באירוע נספה גם דניאל סרני, בנו של אנצו סרני.
מטוס קל שנטל חלק במטס בטקס התרסק לתוך הקהל ו-17 מהנוכחים נהרגו.
בבית הקברות הצבאי בהר הרצל נבנתה יד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה - חלקת הנצחה לשבעת צנחני היישוב שהוצאו להורג, בה טמונים שלושה ששרידיהם נמצאו, ולידם מצבות לזכרם של הארבעה שגופותיהם לא נמצאו מעולם.
שמותיהם מופיעים על אנדרטת הצנחנים.
ביער הקהילתי בשכונת פסגת זאב בירושלים ישנו אתר הנצחה וזיכרון לכל 37 הצנחנים שגויסו ליחידה.
בגבעת התחמושת בירושלים הוקמה תערוכה לזכרם של צנחני היישוב.
כאמור, על שמם של הצנחנים קרויים היישובים נצר סרני, להבות חביבה, יד חנה ואלוני אבא, וכן המוסד החינוכי גבעת חביבה.
ביולי 2021, במלאת 100 שנה להולדת חנה סנש ו-77 שנה לאחר שצנחה יחד עם חבריה ליישוב העברי, מפקדי ולוחמי צה"ל שחזרו במבצע "ברק השמיים" את הצניחה ההיסטורית בסלובניה, בהשתתפות צנחנים מארבעה צבאות שונים - הונגריה, סלובניה, קרואטיה ואנגליה.
במסגרת המסע, צעדו 150 חברי המשלחת בדרך הגבורה, שבה הלכו צנחני היישוב העברי ביערות הפרטיזנים.
צנחנים אחרים בשירות בעלות הברית
צנחנים נוספים פעלו בשורות הצבא הבריטי וחיל האוויר המלכותי, אולם היישוב הנציח רק את אלה שנשלחו לאירופה מטעמו, והיו אמורים לסייע למאמצי ההצלה של יהדות אירופה.
, לדוגמה, התגייס לצבא הבריטי במסגרת הגיוס של היישוב היהודי בארץ ישראל, אולם לא החל את שירותו כצנחן.
הוא התגייס לחיל החפרים הבריטי ונשלח ליוון עם חיל המשלוח הקיסרי, שנכנע אחרי שבועות מספר לגרמנים.
לאחר שנמלט במבצע נועז מהשבי הגרמני ביוון, התנדב ליחידה בריטית מיוחדת ועוטר באות השירות המצוין על פעולות מסוכנות באיטליה.
קספ נהרג בעת מבצע לחילוץ שבויי מלחמה של בעלות הברית ויהודים, בצפון איטליה, ומקום קבורתו לא נודע.
לכן, הצנזורה הפנימית שונה מצנזורה המוטלת על ידי השלטון.
במדינות בעלות משטר לא-דמוקרטי קיימת אפשרות כי יוצרים יגנזו חומרים מתוך חשש לשלומם.
במדינות דמוקרטיות קיימות מספר סיבות לצנזורה עצמית: לעיתים נובעת הצנזורה הפנימית מלחצים שהופעלו על המו"ל, המפיק או היוצר, למשל על ידי לקוחותיו, המפרסמים וכו'.
בשנים האחרונות קיים חשש כי מתקפה מילולית מתמשכת של שלטון פופוליסטי במדינות דמוקרטיות עלול לגרור לצנזורה עצמית.
מקרה נוסף של צנזורה עצמית במדינות דמוקרטיות עלול להתרחש עקב חשש מפני ארגוני פשע מאורגן.
לכל אמצעי תקשורת יש מדיניות עריכה גלויה וברורה, והפעלה של מדיניות זו איננה בגדר צנזורה פנימית.
בהתאם לכך, החלטה של עיתון, היוצא לאור על ידי מפלגת שמאל, שלא לפרסם מאמר בעל אוריינטציה ימנית היא החלטה שבמסגרת מדיניות העריכה, ואיננה בגדר צנזורה פנימית.
גם החלטה לפסול מאמר משום שלדעת העורך הוא באיכות ירודה ואינו ראוי לפרסום איננה בגדר צנזורה פנימית.
צנזורה פנימית בעיתון היא החלטה לגנוז ידיעה, או לפרסמה בהצנעה לא-סבירה, כאשר ידיעה זו מנוגדת לאינטרסים של העיתון, אף שמבחינת טובת הקורא ראוי לפרסם ידיעה זו.
לעיתון עשויים להיות אינטרסים כלכליים, בדמות חברות הקשורות בו.
לעיתים נוקטים העיתונים גילוי נאות, ומציינים, בידיעה העוסקת בגוף הקשור לעיתון, שמדובר בגוף כזה (כך שייתכן שיש בידיעה צנזורה פנימית).
בתעשיית הקולנוע בארצות הברית נהג משנות השלושים ועד אמצע שנות השישים קוד הייז, שהיווה צנזורה פנימית בתעשייה זו.
צנזורה פנימית עקב לחץ מפרסמים
העיתונאית האמריקאית נלי בליי פעלה בסוף המאה ה-19 תחילת המאה ה-20. היא מיקדה את תשומת לבה באפליית נשים, המציאה את העיתונות החוקרת, והתמחתה בביצוע תחקירים בזהות שאולה.
היא התחזתה לפועלת ופרסמה כתבות תחקיר על תנאי העבודה הקשים של נשים במפעלים.
כתבותיה של בליי הרגיזו בעלי עסקים רבים, שאיימו על העיתון בו עבדה, "פיטסבורג דיספאץ'", בהפסקת הפרסום בו אם ימשיך לפרסם את כתבותיה.
בליי התקבלה לבסוף לעבודה בעיתונו של ג'וזף פוליצר, "ניו יורק וורלד", שם התפרסמה בזכות כתבות תחקיר נוספות ובזכות מסעה מסביב לעולם.
צנזורה פנימית בעקבות לחץ פופוליסטי
אחת הפרשיות הקשורות לבחירות לנשיאות ארצות הברית מדגימה כיצד לחץ פופוליסטי עלול לגרור צנזורה עצמית.
בליל הבחירות רשת פוקס ניוז השתמשה במערכת חיזוי חדשה, שעלתה לערוץ מיליוני דולרים, והייתה רשת החדשות הראשונה שדיווחה על תחזית על ניצחון לביידן במדינת אריזונה, תחזית שאכן התממשה.
תחזית מדויקת לפני המתחרים נחשבת להישג לרשת חדשות, אבל צופים ימנים רבים זעמו על פוקס ניוז בגלל התחזית, וחלקם נטשו אותה לרשתות אחרות כמו הרשת הימנית Newsmax TV או ל-CNN.
פוקס הייתה הרשת האחרונה שדיווחה על ניצחון ביידן.
בפגישה בין מספר בכירים ברשת דנו בשאלה כיצד להתמודד עם אירועים מסוג זה.
מנכ"לית הערוץ סוזן סקוט אמרה "זו המציאות העצובה: אם לא היינו מפרסמים את התחזית לגבי אריזונה, שלושה-ארבעה ימים אחרי הבחירות – הרייטינג שלנו היה גבוה יותר." המגישה מרת'ה מקלוהם אמרה "בסביבה טראמפיסטית המשחק הוא שונה מאד מאד".
חברת "מכונות ההצבעה דומיניון" תבעה בהמשך את ערוץ פוקס ניוז בגין השתתפות הרשת בטענה לזיוף בחירות באמצעות המכונות שלה, על רקע ניסיון טראמפ להפוך את תוצאות הבחירות, בטענה שהן זויפו בידי הדמוקרטים.
חומרי התביעה הראו כי שיקולים כלכליים ופחד מתגובת טראמפ גרמו למגישי הערוץ ולמנהלים בכירים בו להסתיר מידע מהצופים ואף להדהד תעמולה מסוג שקר גדול של טראמפ, למרות שידעו שמדובר בשקר.
המסמכים גילו לדוגמה כי טאקר קרלסון, המגיש הפופולרי ביותר בפוקס ניוז, לא האמין לטענות טראמפ ומצא ראיות נגדן, אך בפומבי המשיך להפיץ לצופיו מסר הפוך.
קרלסון היה מודאג מפגיעה כלכלית בערוץ אם זה ישדר ידיעות שיוצאות נגד טענות טראמפ, וכן הביע חשש כי אם הערוץ יביא נתונים או פרשנות הסותרת את דבריו, הדבר יגרור תקיפה נגדית של טרמאפ על הערוץ, דבר שיוביל לפגיעה כלכלית נוספת.
על רקע הסכם הפשרה בתביעה, פוטר קרלסון מהערוץ.
משנת 1942 פעלה בישראל ועדת העורכים – היה זה גוף לתיאום בין העיתונים והתקשורת המשודרת בישראל לבין ראשי מערכת הביטחון.
משנת 1948 ראשי ממשלות ובכירי מערכת הביטחון העבירו מידע לוועדה, כולל מידע סודי רב, בתמורה להבטחה שגופי התקשורת לא יפרסמו אותו, גם אם יקבלו אותו ממקור אחר.
דבר זה גרר צנזורה עצמית בקרב רוב העיתונים וגופי התקשורת בישראל במשך שנים רבות בסוגיות רבות הנוגעות לביטחון ויחסי חוץ.
יוצאי דופן היו גופי תקשורת שוליים כמו העולם הזה או קול העם שסבלו מהתנכלות מצד הממסד בצורות שונות כמו צנזורה, אי העברת ידיעות וניסיון להקים עיתונים מתחרים.
ועדת העורכים המשיכה להיפגש בתכיפות עם בכירי הממשלה, אך מעמדה נחלש בעקבות אירועי יום כיפור.
בשנות ה-80 התערער עוד יותר האמון במוסדות הממשלה בעקבות טענות שקריות של ראשי מערכת הביטחון בפרשיות כמו פרשת קו 300, הסתרת הכוונת וההיקף של הפלישה ללבנון בתחילת מלחמת לבנון הראשונה וטבח סברה ושתילה.
בשנות ה-90 הגוף נחלש עוד יותר, וסביב שנות ה-2000 הוא הפסיק להיות רלוונטי.
מאמר משנת 2021 של חוקרת התקשורת, איילה פנייבסקי, טוען כי מתקפות פופוליזם חוזרות ונשנות של נתניהו ושל אנשי ימין על אנשי תקשורת ביקורתיים כלפיו הובילה אותם לקיים צנזורה פנימית.
היא ראיינה 40 עיתונאים בכירים שראש הממשלה נתניהו העביר עליהם ביקורת פומבית, בשני סבבי ראיונות.
לדבריהם, בעקבות ההתקפות הם העדיפו להימנע מפרסום סיפורים מסוימים מחשש לתגובה ארסית.
כמו כן הדבר משפיע גם על ביטויים שהם מעדיפים להימנע מהם.
דוגמה בולטת לכך היא הימנעות מאזכור המילה "כיבוש".
בנוסף לכך, בסבב הראשון של הראיונות, בשנים 2016–2017 רוב העיתונאים היו מוכנים להתראיין בשמם הגלוי, סבב זה כלל עיתונאים כמו אילנה דיין, רביב דרוקר ועיתונאים בכירים אחרים.
בסבב השני, שהתקיים ב-2019–2020, עיתונאים פחדו לדבר וכמעט אף עיתונאי לא הסכים לדבר בשמו.
צנחת (לעיתים צניחת עפעף; בלועזית: פטוזיס, Ptosis) היא מחלה שבה צונח העפעף ומכסה חלק מהעין.
מקור הבעיה הוא חולשה של השריר המרים את העפעף.
לעיתים מדובר בבעיה מלידה, אך במקרים רבים היא נגרמת מנזק שנגרם לשריר המרים את העפעף, עקב חבלה ולפעמים עקב סוכרת.
צנחת נחשבת לבעיה אסתטית, אך כאשר היא מופיעה אצל ילדים, היא עלולה לגרום לעין עצלה.
צניחת עפעף במבוגרים (הסוג הנרכש)
צניחת עפעף נרכשת מאובחנת על פי ממצאי הבדיקה וסיפור המקרה:
רפיון השריר מעלה העפעף – (הנפוץ ביותר במבוגרים), רפיון של השריר המרים את העפעף (levator) ממקומו.