tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לחלופין, המונח עשוי להתייחס לצימוד חשמלי של סיבי עצב כתוצאה משדות חשמליים מקומיים (LFP).
בשני המקרים, צימוד אפאפטי יכול להשפיע על סנכרון ותזמון של ירי פוטנציאלי פעולה בנוירונים.
קבוצות מחקר רואות בקיומו של צימוד אפאפטי חשיבות רבה, בין השאר בשל היותו אמצעי נוסף להעברת אינפורמציה בין תאי עצב או קבוצות תאי עצב בתוך מערכת העצבים המרכזית.
עצם היתכנותה של התופעה שנויה במחלוקת.
לאורך השנים, נמצאו עדויות לקיומה של התופעה בתנאי מבחנה (in-vitro), מחוץ לאורגניזם החי (ex-vivo) וכן בתוך האורגניזם החי (in-vivo).
אולם, מחקרים אלו עשו שימוש בשדות חשמליים מלאכותיים (אקסוגניים) וטרם הודגמה השפעתו של שדה חשמלי שמקורו בפעילותו האנדוגנית של האורגניזים.
על כן, לצד מודלים תאורטיים התומכים ברעיון יש הטוענים כי השפעתה של התופעה בתנאים אלו, אם בכלל קיימת, היא זניחה.
מיאליניזציה (תהליך עטיפת האקסונים בשכבות מיאלין) נחשבת לגורם המעכב תופעות של צימוד אפאפטי.
צימדה ימית היא התיישבות בעלי חיים ואצות חד-תאיים (מיקרו-פאולינג), ורב-תאיים (מאקרו-פאולינג) על גבי בעלי חיים אחרים או על גבי מצעים מלאכותיים, בסביבה המימית (סביבה אקווטית הכוללת מי ים ומים מתוקים).
חברת הצימדה הימית מתקיימת כמעט בכל מקום שבו מצע מלאכותי בא במגע עם המים וגורמת בדרך כלל לנזקים.
לדוגמה, התפתחות הצימדה על גבי דופן של כלי שיט ("זקן אוניות") גורמת לקורוזיה ולעלייה בחיכוך.
התפתחות צמדה ימית בצינורות מערכות מי קירור (של אוניות, תחנות כוח, מפעלי נייר, מתקני התפלה וכדומה) גורמת לירידה ביעילות הקירור.
במקרה של התפתחות הצימדה על גבי שוברי גלים ומזחים, בדומה לשונית מלאכותית , מתרחשת עלייה במגוון המינים.
שלבי ההתהוות של חברת הצימדה הימית
להתהוות (סוקצסיה) חברת הצימדה שישה שלבים:
שלב חלוצי – מייד עם חשיפת המצע לסביבה הימית שוקעים עליו חלקיקים אורגניים ואנאורגניים אשר יוצרי תשתית להתיישבות חיידקים ויצורים חד-תאיים זעירים (מיקרואצות ומיקרואוגרניזמים) המפרישים ריר המדביק אותם למצע ואחד לשני.
שכבת הצימדה המתפתחת בשלב זה נקראת שכבה רירית והיא מורכבת ממיקרואורגניזמים.
שלב ראשוני – התיישבות פגיות ונבגים בתוך השכבה הרירית.
זוהי תחילת הצטברות המאקרואצות והמאקרואורגניזמים.
בשלב זה מתיישבים בדרך כלל בעלי חיים בודדים הכוללים בעיקר את הזיפרגליים ואת הצדפות בדרך כלל.
שלב הגידול – החספוס הגס שנוצר בשלב הראשוני מאפשר את התיישבות מספר רב של מינים, נציגי בעלי חיים בודדים כגון תולעים רב-זיפיות, ונציגי בעלי חיים מושבתיים כמו חי טחביים, ספוגיים ואיצטלנים (טוניקטות).
בשלב זה חלה העלייה מהירה בגידול החברה.
שלב יציב – מספר המינים ואחוז הכיסוי שלהם על המצע נמצאים במצב יציב עם הסביבה המימית.
שלב שיא – השתלטות בעלי החיים המותאמים ביותר לסביבה ובעלי תכונות הדוחות התיישבות של פגיות עליהם.
המינים השולטים בשלב זה הם נציגי האיצטלנים, החי טחביים והספוגיים.
התמוטטות – התפתחות המינים בשלב השיא גורמת לחנק בעלי החיים שעליהם התיישבו בשלבים הקודמים.
חנק השכבות התחתונות גורם להיתלשותן מהמצע ולחשיפתו מחדש.
בחברת צימדה המתפתחת בסביבה טבעית (כגון עמודי מזחים) שלב השיא של החברה ארוך במיוחד ויכול להגיע למספר שנים.
לעומת זאת בחברה המתפתחת בסביבה של מים זורמים (כגון מערכות מי קירור), המתמוטטת החברה מתרחשת לאחר מספר חודשים.
במקרים מסוימים, בהתערבות האדם, חברת הצימדה לא מצליחה לעבור את כל שלבי ההתפתחות.
באוניות, לדוגמה, בזמן עגינתן בנמלים הן עוברות ניקוי מכני להסרת שכבת הצימדה שהתפתחה במהלך השייט בים; או במערכות מי קירור, מבוצע ניקוי מכני בצינורות המעבים אם חלה פגיעה ביעילות מעבר החום.
תיאור בעלי החיים המרכיבים את חברת הצימדה
בעלי החיים המרכיבים את הצימדה הימית הם בעל חיים ישיבים.
תוך מספר דקות מחשיפת מצע קשה בסביבה המימית (הכולל: כלי שיט, ניילונים, צבי ים, מזחים וכדומה), מתיישבים עליו חיידקים ויצורים חד-תאיים המצויים בשפע בגוף המים.
לאחר מספר שעות מצטרפים אליהם יצורים רב-תאיים (כגון: אצות, בלוטי-ים, תולעים רב-זיפיות, ספוגיים וכדומה).
המיקרופאולינג מורכב מחיידקים, אצות חד-תאיות ובעלי חיים חד-תאיים המפרישים ריר המדביק אותם אחד לשני.
האצות החד-תאיות השכיחות הן אצות צורניות (Diatoms) אצות כחוליות (Cyanobacteria).
מהיצורים החד-תאיים ניתן למצוא אמבות וסנדליות הנאחזות בשכבה הרירית של החיידקים ופעמוניות (Vorticella) המתיישבות על מצע.
המאקרופאולינג מורכב מיצורים רב-תאיים בעיקר: אצות, צורבניים, רכיכות, סרטנים, תולעים, חיטחבים, ספוגיים ואיצטלנים.
כל נציגי המאקרופאולינג בעלי יכולת היאחזות במצע הקשה.
בלוטי הים נציגי הסרטנים שינו את צורתם כך שבחלקם התחתון הם נדבקים חזק למצע.
הרכיכות מיוצגות על ידי הצדפות, אשר נדבקות למצע באמצעות רגליים מדומות או באמצעות קשווה אחת הדבוקה למצע.
התולעים מיוצגות על ידי קבוצה מתוך התולעים הרב-זיפיות, שפיתחו שפופרת הצמודה למצע ולכן הן נקראות גם תולעי שפופרת .
לאיצטלנים ולספוגים שתי צורות הופעה: סוליטרית (בעלי חיים בודדים) ומושבתית (אוסף פרטים רבים זהים המחוברים בקשר פיזי כאשר כל פרט הוא יחידת חיים עצמאית והמושבה מתפקדת כיחידה ביולוגית אחת).
היצורים הסוליטריים נדבקים למצע בחלקם התחתון.
למושבתיים, שתי צורות הופעה: דמויות שיח או משתרעות על המצע ויוצרות מעין שטיח המכסה את המצע או את בעלי החיים עליהם התיישבו.
החיטחביים מתיישבים בשתי צורות ההופעה – חלקם שיחיים וחלקם משתרעים.
התאמה לחיים על המצע המלאכותי
התפתחות הצימדה הימית על דופן מתקנים מלאכותיים גורמת ברוב המקרים לנזקים תפעוליים אשר דורשים אמצעי מיגון ומניעה.
נזקי הצימדה הימית כמו גם הטיפול בהם כרוכים בהוצאות כספיות ניכרות.
ההוצאות הכספיות הגבוהות ביותר הן באוניות ובתעשייה.
התפתחות צמדה ימית על גבי דפנות אוניות יכולה להגיע למספר סנטימטרים.
העלייה בעובי שכבת הצימדה היושבת על דפנות האונייה, גורמת לעלייה בחיכוך ובכך להשקעת אנרגיה גבוהה יותר בשמירה על מהירות השַיט.
אנרגיה זו באה לידי ביטוי בעלייה בתצרוכת הדלק ובכך לעלייה בעלות השַיט.
החיידקים, שהם חלק מהשכבה הרירית הצמודה לדופן האונייה, ברובם חיידקים מזרזי קורוזיה (MIC – Microbial Influenced Corrosion) הגורמים לירידה בעובי דופן המתכת ולהיווצרות חורים.
על פי תחשיב שנעשה בשנת 1980 בארצות הברית, עלויות נזקי הפאולינג היו 1.8–2.9 מיליארד דולר.
בשנת 1990 הוערכו השקעות התעשייה העולמית בבעיות פאולינג ב־10 מיליארד לירות שטרלינג.
התפתחות צימדת הים במערכות מי הקירור של תחנות כוח מהירה מאוד, הודות למים הזורמים המביאים עימם פגיות של מיני מאקרופאולינג המתיישבים על דפנות מובילי המים.
בצינורות מחליפי החום (מעבה), מתיישבים בעיקר חיידקים ואצות כחוליות.
הם נהנים ממזון וחמצן מצד אחד ומהיעדר טורפים ומתחרים מצד שני.
הנזקים הנגרמים כתוצאה מכך הם עלייה בחיכוך, צורך בהשקעת אנרגיה גבוהה יותר של המשאבות, סתימות כתוצאה מהיתלשות המאקרופאולינג, נזקים מכניים וקורוזיה.
קורוזיה המתפתחת בצינורות המעבים מקורה בחיידקים מזרזי קורוזיה (MIC).
שיטות מניעת התפתחות צימדה ימית
מניעת התפתחות הצימדה הימית או מזעורה משתנות בהתאם למיקום המתקן, המצע שעליו יושבת הצימדה ומיני בעלי החיים המרכיבים אותה.
קל יותר "להילחם" בבעלי החיים הרכים כדוגמת החיידקים והאצות, מאשר באלה בעלי דופן גוף קשיח כדוגמת הבלוטים והצדפות.
במערכות מי קירור גדולות, כדוגמת תחנות כוח, הגברת מהירות הזרימה מונעת התיישבות פגיות, ומסירה מאקרופאולינג שכבר התיישב.
במקרה שקיימות בעיות פאולינג אקוטיות, מפסיקים את פעילות תחנת הכוח והניקוי נעשה באופן ידני בצלילה, או בזרם מים חזק במקרה שרוקנו את מערכת מי הקירור ממים.
במחליפי החום הניקוי המכני נעשה על ידי החדרת כדורי ספוג עם המים הזורמים.
מעבר כדורים אלה בצינורות מחליפי החום גורם להסרת השכבה הרירית באופן מכני.
טיפול בגוף המים מתייחס להחדרת רעלן ההורג את היצורים הזעירים החיים בגוף המים (פלנקטון) לרבות פגיות של מינים פוטנציאליים להתיישבות.
החומר השכיח הוא היפוכלוריד ואחרים הם אוזון, ברומיד כלור דיאוקסיד.
טיפול אחר בגוף המים הוא של הקרנת המים ב-VU.
קיימות שיטות מתקדמות יותר המחדירות חומר המצפה את דפנות מערת מי הקירור ובכך הורג את אלה שיושבים כבר על הדפנות.
בתחנות כוח משתמשים בדרך כלל בשיטת הכלורינציה.
משטר ההכלרה משתנה בהתאם לעונות השנה.
ישנן תחנות כוח שמבצעות טיפול בשוק של חום (Thermal shock) על ידי החזרת המים החמים היוצאים ממחליפי החום למערכת הובלת המים.
טיפול במצע הכוונה לציפוי או צביעה (של דופן אונייה או של מערכת תעלות וצינורות של מערכות מי קירור תעשייתיות) בצבע המונע או דוחה התיישבות (צבעי אנטיפאולינג ).
הצבעים הראשונים מונעי ההתיישבות היו על בסיס רעלנים כמו נחושת ובדיל אשר הרגו את הפגיות שניסוי להיאחז במצע.
עם הזמן, כאשר התברר כי הם מזיקים לסביבה הימית נאסר השימוש בהם.
הצבעים המתקדמים יותר הם על בסיס סיליקוני הדוחים את התיישבות הפגיות בשל היותם חלקים במיוחד (בעלי דה-אדהזיה חזקה).
חלק מבעלי החיים המרכיבים את הצימדה כדוגמת הבלוטים, תולעי השפופרת, הצדפות ואף החי טחביים מסוגלים להיסגר בצורה הרמטית כאשר הם מרגישים שינוי בסביבתם.
בכך הם נמנעים מחשיפה לרעלן המוחדר למים.
מינים מסוימים פיתחו דבקים המאפשרים להם להתמודד עם תנאי הצביעה השונים.
צימוד תרמי הוא מושג בתרמודינמיקה ופיזיקה תרמית המתאר אינטראקציה בין שתי מערכות תרמודינמיות (או יותר), בה מתאפשר חילוף אנרגיה תרמית בין המערכות על ידי הולכת חום.
כאשר שתי מערכות תרמודינמיות נמצאות בצימוד תרמי, חום יזרום מהמערכת בעלת הטמפרטורה הגבוהה יותר (המערכת החמה) למערכת בעלת הטמפרטורה הנמוכה יותר (המערכת הקרה).
כתוצאה מכך תרד טמפרטורת המערכת החמה, המאבדת אנרגיה תרמית בתהליך, ותעלה טמפרטורת המערכת הקרה בהתאם.
זרימת החום תיפסק בהגעה לשיווי משקל תרמודינמי, שיתקיים כאשר תגענה המערכות לשוויון טמפרטורות.
מערכת A נמצאת בצימוד תרמי עם מערכת B.
שתי המערכות יחד מהוות מערכת סגורה, כלומר אינן מחליפות אנרגיה עם הסביבה או עם מערכת אחרת.
הנפח ומספר החלקיקים של כל מערכת נשארים קבועים.
משימור אנרגיה כוללת של שתי המערכות יחד מתקיים: .
נראה כי התנאי לשיווי משקל תרמודינמי הוא שוויון טמפרטורות בין המערכות בשתי דרכים, תוך שימוש בשיקולים שונים:
שיווי משקל משיקולי פונקציות תרמודינמיות
נסתכל על האנטרופיה הכוללת של שתי המערכות: .
התנאי לשיווי משקל הוא מקסימום של האנטרופיה הכוללת: .
מהחוק הראשון של התרמודינמיקה, תוך שמירת הנפח ומספר החלקיקים של כל מערכת קבועים, נקבל:
נשתמש בהגדרת הטמפרטורה: , ונקבל:
משימור אנרגיה כוללת מתקיים: , לכן:
מכאן ניתן לראות שהדרישה שקולה לדרישה: שיווי משקל תרמודינמי יתקיים עבור .
שיווי משקל משיקולי פיזיקה סטטיסטית
נסתכל על פונקציית הריבוי של המערכת הסגורה, המתארת את מספר המצבים המיקרוסקופיים הזמינים המתאימים למצב מקרוסקופי מסוים;
המערכות בלתי תלויות (מלבד האילוץ של שימור אנרגיה כוללת), לכן משיקולי קומבינטוריקה ניתן לכתוב את פונקציית הריבוי הכוללת כמכפלת פונקציות הריבוי של כל אחת מהמערכות, תוך סכימה על אנרגיות אפשריות שונות:
משימור אנרגיה כוללת במערכת הסגורה מתקיים:
מצב שיווי המשקל הוא המצב המקרוסקופי עבורו קיים מספר מקסימלי של מצבים מיקרוסקופיים זמינים: .
מקסימום זה מאופיין בשיא צר, כך שניתן להזניח את תרומת המצבים המקרוסקופיים האחרים לפונקציית הריבוי הכוללת.
הנפח ומספר החלקיקים של כל מערכת נותרים קבועים, לכן (תוך שימוש בנגזרת מכפלה) נקבל:
מכאן ניתן לראות שהדרישה שקולה לדרישה:
מתכונות נגזרת לוגריתם, שיווי משקל תרמודינמי יתקיים עבור:
נגדיר את האנטרופיה חסרת הממדים: , המקיימת כאשר הוא קבוע בולצמן,
בנוסף, נגדיר את הטמפרטורה: ונקבל: שיווי משקל תרמודינמי יתקיים עבור .
נראה כי חום יזרום מהמערכת החמה למערכת הקרה עד ההגעה לשיווי משקל:
נניח שרירותית כי חום זרם ממערכת A למערכת B .
נסתכל על השינוי באנטרופיה הכוללת:
בשיווי משקל תרמודינמי האנטרופיה מקסימלית (וכן אינה יכולה לקטון בתהליך ספונטני) , בפרט כיוון שההנחה היא שזרם חום בין המערכות אזי ,
אבל הנחנו כי , לכן בהכרח מתקיים .
קיבלנו כי חום אכן זורם מהמערכת החמה למערכת הקרה, עד אשר מתקיים שוויון טמפרטורות.
צילץ (בפולנית: Biała, , בגרמנית: Zülz, בשלזית: Biołŏ, Biołŏ Prudnickŏ) היא עיירה קטנה בפולין, השוכנת בחלק הדרומי של פרובינציית אופולה במחוז פרודניק ליד הגבול עם צ'כיה.
זהו המושב המינהלי של נפת צילץ.
העיירה נוסדה במאה ה-13, על כן היא אחת העיירות העתיקות בפולין, והיסטורית היא הייתה חלק מדוכסות אופולה ומהאימפריה ההבסבורגית האוסטרית.
במשך מאות שנים שכנה צילץ באוסטריה, פרוסיה, גרמניה ולאחר מלחמת העולם השנייה בפולין.
מיעוט גרמני משמעותי מתגורר בסביבה.
העיירה כוללת גם אנדרטאות אדריכליות רבות ומבנים היסטוריים.
מאז סוף המאה ה-14 התיישבו יהודים רבים בעיירה במיוחד ובעיירה ניסה.
בניגוד ליישובים אחרים בהם היו קהילות יהודיות, בערי שלזיה, יהודי צילץ לא גורשו בסוף המאה ה-16. במאה ה-18 צילץ הפכה לעיירה היחידה בגרמניה שבה חיו יותר יהודים מאשר נוצרים (בשנת 1782 התגוררו בעיירה 961 נוצרים ו- 1,061 יהודים).
תושבי צילץ היהודים שגשגו וחשו ביטחון, עד כדי כך שהם קראו לעירם בעברית "מקום צדק" או "עיר צדיקים".
צימוק בשמש הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1961 בבימויו של דניאל פטריק, עם סידני פואטייה, רובי די, קלאודיה מקניל ודיאנה סאנדס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי לוריין הנסברי והוא מבוסס על המחזה שלה צימוק בשמש משנת 1959.
העלילה היא על משפחה שחורה שגרה בדירה צפופה בוושינגטון די.
ורוצה לשפר את תנאי חייה בעזרת כסף מביטוח החיים שהתקבל בעקבות מותו של האב והמתחים שנוצרים בשל כך.
סידני פואטייה היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
קלאודיה מקניל הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
רובי די זכתה בפרס National Board of Review לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
דניאל פטרי זכה בפרס "גרי קופר" מיוחד בפסטיבל קאן.
ב-2005 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס על "היותו בעל ערך תרבותי, היסטורי או אסתטי".
משפחת יאנגר גרה בדירה קטנה בשיקגו.
אם המשפחה היא לנה (קלאודיה מקניל) היא אלמנה המצפה לקבל את ביטוח החיים של בעלה המנוח ולשפר את מצב המשפחה על ידי קניית בית גדול יותר ותמיכה בבתה בניתה (דיאנה סאנדס) הרוצה ללמוד רפואה.
לבנייתה יש שני מחזרים, גורג' מרצ'סון (לואיס גוסט ג'וניור) וג'וסף אסאגי (איבן דיקסי).
ג'ורג' רוצה להיקלט בחברה המערבית ולהינתק מהמורשת השחורה שלו.
ג'וסף הוא מניגריה) והוא קשור למורשת השחורים ורוצה להינשא לביתה ולקחת אותה ביחד למולדתו ניגריה לאחר שתסיים את לימודי הרפואה.
בדירה מתגוררים גם בנה וולטר לי (סידני פואטייה), אחותו בניתה (דיאנה סאנדס), אשתו רות (רובי די) ובנם הקטן טראוויס (סטיבן פרי).
וולטר לי הוא בן 35 ומתוסכל מחייו.
הוא עובד כנהג אצל בוס לבן ועשיר ומרגיש כי גם בגיל כזה לא הגיע לכלום בחייו פרט מלשרת לבנים עשירים.
את כעסו ותסכוליו הוא מוציא על אשתו המגהצת בגדים של לקוחות ומבשלת להם.
וולטר לי מחכה להמחאה בסך 10,000 דולר מביטוח החיים של אביו.
נמאס לו לשרת אחרים והוא רוצה לפתוח עסק למכירת משקאות חריפים ביחד עם שני חברים שותפים - בובו (ג'ואל פלולן) ווילי (רוי גלן).
רות נכנסת להיריון ורוצה לעבור הפלה מלאכותית וולטר לי אדיש לכך.
לאחר שמגיעה ההמחאה, מפתיעה לינה את משפחתה ומודיעה להם שקנתה בית עם חצר בשכונת קלייבורן, שכונה מבוססת של לבנים.
היא שילמה 3,500 דולר כתשלום ראשון ומסרבת לתת כסף לוולטר לי כי היא מתנגדת לשתיית אלכוהול.
הוא מתפטר מעבודתו לא חוזר הביתה ומבלה את רוב הזמן בשתיית אלכוהול.
לינה מחליטה לשמור על משפחתה המתפוררת.
היא מגיעה לבר בו מבלה בנה בשתיית אלכוהול ומוסרת לו 6,500 דולר שנשארו.
היא מבקשת ממנו להפריש 3,000 דולר ללימודי הרפואה של בניתה והשאר ייקח לעצמו.
וולטר לי מודה לה אך מעביר את כל הכסף ל"שותפיו" והשקט חוזר למשפחה.
יום אחד מופיע אצלם אדם לבן בשם קרל לינדנר (ג'ון פידלר) ומודיע שהוא מגיע בשם "האגודה לשיפור החיים" בקלייבורן ומספר להם בלשון עקלקלה כי תושבי השכונה הלבנים הסמיכו אותו לשכנע למשפחה כדי שתוותר על הבית וכי לכל שכונה יש צביון משלה.
וולטר לי נעלב ומסלק אותו מהדירה.
המשבר קורה כאשר אחד השותפים, בובו, בורח עם כל הכסף.
וולטר לי נשבר, מבקש סליחה מאמו וממשפחתו ומתמוטט.
וולטר לי מחליט להזמין שוב את מר לינדנר ולהיענות להצעתו למכירת הבית החדש.
לינדנר מגיע עם כל המסמכים אבל ברגע האחרון משנה וולטר לי את דעתו ומודיע שלא ימכור את הבית וכל המשפחה כעת מאוחדת ותומכת בו.
לינדנר מאוכזב ואומר להם כי הוא מקווה שהם יודעים מה הם עושים.
במשפט זה יש איום מרומז על העתיד אך המשפחה כעת מלוכדת אם כי ידוע להם שייצטרכו לעבוד קשה כדי לשלם על הבית ולעמוד בפני התנגדות אנשי השכונה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותסידני פואטייהוולטר לי יאנגררובי דירות יאנגרלואיס גוסט ג'וניורג'ורג' מרצ'סוןקלאודיה מקניללינה יאנגרדיאנה סאנדסבניתה יאנגראיבן דיקסיג'וזף אסאגיסטיבן פריטראוויס יאנגרג'ואל פלולןבובורוי גלןוילי האריסג'ון פידלרקרל לינדנר
צילי דגן (נולדה ב-1963) היא פרופסור מן המניין למשפטים, לשעבר באוניברסיטת בר-אילן וכיום באוניברסיטת אוקספורד.
מתמחה בדיני מיסים, מדיניות מס ובמיסוי בינלאומי.
צילי דגן נולדה ב-1963. היא סיימה תואר במשפטים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1988, ותואר שני באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1993. את עבודת הדוקטורט הגישה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1999. נושא העבודה: שיקולים אסטרטגיים במיסוי בינלאומי.
בשנים 1993 עד 1997 לימדה בבית הספר למשפטים ע"ש שטריקס של המסלול האקדמי המכללה למינהל.
ובשנת 1998 הצטרפה לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
דגן הועלתה לדרגת מרצה בכיר בשנת 2006 ולדרגת פרופסור חבר בשנת 2010. בשנת 2020 הועלתה לדרגת פרופסור מן המניין.
במהלך השנים שימשה מרצה אורחת בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת מערב אונטריו ואוניברסיטת מישיגן.
פרופסור דגן חוקרת ומלמדת בתחום דיני המיסים, מדיניות מס ומיסוי בינלאומי.
היא לימדה מדיניות מיסוי בינלאומי באוניברסיטת מישיגן ובאוניברסיטת ווסטרן-אונטריו והייתה עמיתת מחקר במכון ללימודים מתקדמים ובאוניברסיטת קולומביה.
ספרה מיסוי בינלאומי ראה אור בהוצאת רמות של אוניברסיטת תל אביב בשנת 2004, והמהדורה האנגלית שלו International Tax Policy: Between Competition and Cooperation התפרסמה בהוצאת קיימברידג' בשנת 2018.
לצד מחקר והוראה באקדמיה, שימשה כחברה במספר ועדות איתור ממשלתיות כגון הוועדה לאיתור מנהל רשות המיסים בשנים 2011 ו-2018.
דגן נשואה לפרופסור חנוך דגן ולהם שלושה ילדים.
פרס חשין לחוקר הבכיר במשפט לשנת תשפ"א, 2021.
פרס הרקטור למצוינות במחקר, בר-אילן 2018.
פרס קרן הקיבוץ לפרסום הטוב ביותר (עם אביטל מרגלית), 2014.
פרס המורה המצטיין, אוניברסיטת מערב אונטריו, 2009.
פרס המורה מצטיין, אוניברסיטת בר-אילן 2014.
צילקר – אשדוד שאהב הוא ספר ביוגרפי על צבי צילקר מאת ד"ר משה דרור, שיצא לאור בשנת 2022 בהוצאת אבי אלעד.
הספר מבוסס על מפגשיו של משה דרור עם צילקר, וכן עדויות, מסמכים ופרוטוקולים ארכיוניים, והוא נכתב במשך שנה ו-10 חודשים.
הספר נערך על ידי אריאלה ברמכר, וכריכתו, המציגה תצלומים מאת בועז רענן ואבי רוקח, עוצבה על ידי דודו קקון.
ספרו של משה דרור עוסק בצבי צילקר.
צילקר היה פוליטיקאי ומהנדס אזרחי ישראלי שנולד בגרמניה בשנת 1933, עלה לישראל ב-1935 ולימים נהיה למהנדס העיר אשדוד וראש העירייה.
הוא ראש העיר שכיהן בה לתקופה הארוכה ביותר (33 שנים), ונחשב למזוהה איתה ועם התפתחותה לעיר תעשייה גדולה.
הרעיון לכתיבת הספר, הגיע מצילקר עצמו, שהתקשר לדרור בינואר 2020 וביקש ממנו להעלות על הכתב את סיפורו.
דרור וצילקר הכירו עוד קודם לכן – דרור הועסק על ידי צילקר כפרסומאי בבחירות לרשויות המקומיות, וכיהן כדובר עיריית אשדוד במקביל לכהונתו של צילקר כראש העירייה.
לקראת סיום כתיבת הספר, מצבו הבריאותי של צילקר החמיר, עם חזרתה של מחלת הסרטן.
הוא הספיק לקרוא את מרבית הספר, ושמח על סיום מלאכת כתיבתו.
הוא הלך לעולמו ב-18 בנובמבר 2021 – 3 ימים לאחר שכתיבתו הסתיימה.
הספר הושק במרץ 2022 בבית אריה קלנג, ונכחו בו ותיקי העיר, חברים של צילקר ושותפיו לפעילות הציבורית, ראש עיריית אשדוד יחיאל לסרי, וראש העירייה לשעבר אריה אזולאי וכן חברי המועצה.
כשנה לאחר פטירתו של צילקר, התקיים מפגש עם דרור בספרייה העירונית של אשדוד, שסיפר על תהליך כתיבת הספר.
הספר מתאר את אירועי המפתח בקריירה ובחייו האישיים של צילקר, המתגוללים לאורך כתשעה עשורים.
מקורות משפחתו בקייב שבאוקראינה, סיפור הגירתה לגרמניה והעלייה לארץ ישראל המנדטורית עם עליית גרמניה הנאצית.
לימודי ההנדסה האזרחית בטכניון, פעילותו בתנועת בית"ר, עבודתו כמהנדס המועצה המקומית בית שמש ופגישתו את חנה לבית גוטנסקי, לימים אשתו, גם היא ממשפחה בית"רית.
ההגעה למועצה המקומית אשדוד בשנת 1963 עם חנה ושני ילדיהם, השתקעותם בעיירה הצעירה ופועלו כמהנדסהּ.
פעילותו בפוליטיקה הארצית לאחר סיום כהונתו כראש העירייה ה-2 ב-1983, וכהונתו כמנהל הכללי של משרד התקשורת משרד העבודה והרווחה, ומרכז הקבלנים
7 כהונותיו כראש העירייה, לאורך 33 שנים בסך הכל.
המאבק הציבורי להקמת בית חולים בעיר, כפי שהובטח בהסכם ממשלת ישראל–חברת אשדוד ב-1958, מול ממשלת ישראל החמש עשרה ועד השלושים ואחת
התמודדותו עם מחלת סרטן המעי הגס, הפיגוע בנמל אשדוד והזיהום בנחל לכיש
התקרבותו ליהדות ותמיכתו בהקמת ישיבת ההסדר נווה דקלים, שפונתה מגוש קטיף בתוכנית ההתנתקות
פיתוח אירועי התרבות בעיר אשדוד
הנהגת הסטטוס קוו באשדוד – חופש דת וקיום צביון דתי בהרמוניה
קריאת קריית התרבות של אשדוד על שמו ב-2018
התפנותו לחיי משפחה עם סיום כהונתו כראש העירייה לבסוף ב-2007, והקדשת זמנו לבניו – אייל, עופר ומיקי
פטירתו בשנת 2022 והוקרתו על ידי תושבי העיר
הספר גם מציג אלבום תמונות מאירועים שונים בחייו של צילקר, שצולמו על ידי צלמים תושבי העיר, ביניהם אבי רוקח, אורי קריספין, גדי קבלו, דוד אסייג, לימור אדרי, משה שדה, פאבל טולצ'ינסקי, ראובן קסטרו, ושמעון ויעקב פוקס.
חלק מן התצלומים מוצגים בארכיון לתולדות אשדוד.
צימאון יתר (ידוע גם בשם פולידיפסיה) הוא מצב של צמא או שתייה מוגברת יתר על המידה.
מקור המונח מגיע מהמילים ביוונית "פולוס" שפירושה "מאוד" ו"דיפסה" שפירושה "צימאון".
צימאון יתר הוא תסמין שאינו ספציפי בכמה מצבים רפואיים.
תסמין זה נצפה גם בטבע בקרב ציפורים.
צימאון יתר יכול לאפיין לעיתים את השלב הראשוני של סוכרת.
הוא נצפה במיוחד במקרים בהם הסוכרת לא בשליטה, לפעמים בשל היענות נמוכה מצד החולה לטיפול התרופתי.
סיבות נוספות לצימאון מוגבר כוללות שינוי באוסמולליות של נוזלי הגוף החוץ-תאיים, היפוקלמיה, ירידה בנפח הדם (כמו שמתרחש במהלך דימום מאסיבי) ומצבים נוספים היוצרים מחסור במים.
לרוב מדובר בתוצאה של דיורזה אוסמוטית.
צימאון מוגבר הוא גם תסמין של הרעלת אנטיכולינרגים.
ידוע כי אבץ מפחית תסמינים של צימאון מוגבר על ידי שיפור ספיגת הנוזלים בגוף (הפחתת שלשול וגרימת עצירות) וגורם לגוף לאגטר יותר נתרן; ולכן מחסור באבץ עשוי להיות גורם אפשרי.
השילוב של פולידיפסיה ופוליאוריה (מתן שתן מוגבר; לרוב לילי) נפוץ גם בהיפראלדוסטרוניזם ראשוני (הקשור לעיתים קרובות להיפוקלמיה).
תרופות אנטי-פסיכוטיות עשויות לגרום לתופעות לוואי כמו יובש בפה, מה שעלול לגרום לתחושת צמא.
פולידיפסיה ראשונית מתארת צמא מוגבר וצריכת מים מוגזמת, המתרחשים בהיעדר גירויים פיזיולוגיים לשתייה.
קטגוריה זו כוללת גם פולידיפסיה ראשונית פסיכוגנית וגם פולידיפסיה ראשונית שאינה פסיכוגנית, כמו אצל מטופלים עם דלקת כבד כרונית אוטואימונית ורמות גלובולין גבוהות במיוחד.
פולידיפסיה פסיכוגנית היא צריכת מים מוגברת הנראית אצל חלק מהמטופלים עם מחלות נפשיות, כמו סכיזופרניה, או בעלי מוגבלויות התפתחותיות.
מצב זה דורש תשומת לב רבה, שכן כמות המים הנצרכת עולה על זו שהכליות מסוגלות להפריש, ולעיתים נדירות המצב עלול לסכן חיים, כשהוא מדלל את רמות הנתרן בדם עד לרמה שעלולה לגרום לפרכוסים ולדום לב.
בעוד שפולידיפסיה פסיכוגנית מופיעה לרוב אצל מטופלים עם הפרעות נפשיות חמורות, קיימות עדויות לאנקדוטות על צורה קלה יותר של התופעה (המכונה לרוב 'פולידיפסיית הרגל' או 'שתייה מתוך הרגל') אשר יכולה להתרחש בהיעדר פסיכוזה או בעיות נפשיות אחרות.
רמות צריכת נוזלים מוגזמות אלו עלולות לגרום לאבחנה שגויה של סוכרת, שכן צריכת מים כרונית מוגזמת יכולה להפיק תוצאות דיאגנוסטיות הדומות לאלו של סוכרת קלה.
שתייה מתוך הרגל (בצורתה החמורה ביותר, פולידיפסיה פסיכוגנית) היא המחקה הנפוצה ביותר של סוכרת תפלה בכל הגילאים.
בעוד שרבים מהמקרים אצל מבוגרים מתוארים בספרות הרפואית בהקשר של הפרעות נפשיות, רוב המטופלים עם פולידיפסיית הרגל אינם סובלים ממחלה אחרת.
ההבחנה נעשית באמצעות מבחן מניעת נוזלים, בו מתקבלת דרגת ריכוז מסוימת בשתן לפני שהמטופל מתייבש.
עם זאת, לפני ביצוע מבחן מניעת נוזלים, מומלץ לשקול התייעצות פסיכיאטרית כדי לבדוק אם ניתן לשלול פולידיפסיה פסיכוגנית או פולידיפסיית הרגל.
קיימת גם פולידיפסיה יאטרוגנית, שמתרחשת בהמלצת רופאים או עקב הפסקת נטילת תרופות.
פולידיפסיה היא תסמין, ולא מחלה בפני עצמה.
לעיתים קרובות היא מלווה בפוליאוריה (מתן שתן מוגבר) וברמות נתרן נמוכות.
בדיקות לאבחון סוכרת יכולות להיות מועילות במקרים כאלה.
בדיקות דם יכולות לספק מידע חשוב לגבי האוסמולליות של נוזלי הגוף החוץ-תאיים.
ירידה באוסמולליות, שנגרמת עקב צריכת יתר של מים, תוביל לירידה בריכוז תאי הדם האדומים, חנקן שתני בדם (BUN) ונתרן.
"צימוקים ושקדים" (ביידיש: "ראזשינקעס מיט מאנדלען") הוא שיר שכתב והלחין המשורר והמחזאי היידי אברהם גולדפאדן, מתוך האופרטה היידית "שולמית", משנת 1880. השיר הוא עיבוד של שיר ערש יידי בשם "אונטער יאנקלס וויגעלע" (בעברית: "מתחת לעריסה של יענק'לה").
השיר בוצע לראשונה במחזה המוזיקלי "שולמית" שכתב גולדפאדן, והוצג לראשונה בשנת 1880 בניקולאייב, רוסיה.
את השיר שר במחזה, אבשלום לשולמית בתחילת המחזה, והוא מספר על 'האלמנה בת-ציון', שמנסה להרדים את בנה הפעוט.
האם מבטיחה לבנה, שיום יבוא והוא יהיה סוחר גדול ויתעשר מאוד.
השיר נכתב על רקע של תחילת הגירתם של יהודי מזרח אירופה לאמריקה, כשהם מקווים להפוך את החלום האמריקאי למציאות.
בעקבות הצלחת המחזה, השיר נהיה נפוץ בעולם היהודי דובר היידיש, ונעשו לו גרסאות כיסוי וביצועים רבים.
לשיר נעשו מספר תרגומים לעברית:
המשורר והמחזאי יהודה לייב לנדא תרגם לראשונה את השיר בשנת 1889. לנדא, היה רבה של העיר יוהנסבורג, שבדרום אפריקה ופרופסור לספרות עברית.
המשורר שמשון מלצר, תרגם את השיר עבור הפקת המחזמר שולמית בתיאטרון אהל בשנת 1957. הוא הוסיף בית החמישי לשיר, שלא קיים במקור ביידיש.
ללחן השיר נכתבו מילים אחרות, שאינן תרגום, בידי יחיאל מוהר, עבור ההצגה שולמית, שנערכב ב-1957, בתיאטרון 'דו-רה-מי', בעיבודו של יגאל מוסינזון ובהשתתפותם של הזמרת שושנה דמארי ואחיה סעדיה, יוסף גולנד ורחל אטאס.
השיר נקרא בשם "חלום שולמית".
תרגומים עבריים נוספים ל'צימוקים ושקדים" כתבו: אוריאל אופק, דן אלמגור, חיים חפר, יורם טהרלב, אהוד מנור, שמואל פישר, אבי קורן, יעקב אפרתי, יעקב לרנר, ועוד.
צינובר (Cinnabar) הוא צורת המינרל של סולפיד הכספית.
צבעו אדמדם, ונוסחתו HgS והוא המקור העיקרי לכספית.
צינובר נמצא בדרך כלל בטבע בצורת גושים חזקים מחוספסים, וצבעו משתנה מאדום בהיר לאדום-חום.
הוא מופיע בסלעים וולקניים, בעיקר ליד מרקזיט, פיריט ואנטימון גופרתי (Sb2O3).
מדי פעם צינובר מופיע כגביש בעל ברק מתכתי.
בין גבישי צינובר וקוורץ דמיון יוצא דופן בסימטריה ובמאפיינים אופטיים (מערך קריסטלוגרפי טריגונלי וצורת הגביש הקסגונלית).
קשיחותו של צינובר נעה בין 2–2.5 בסולם מוס, ומסיסותו היא
בחימום ל־250 מעלות צלזיוס הצינובר נהיה חום, ובטמפרטורות גבוהות יותר הוא נהיה שחור.
עם ירידת הטמפרטורה הוא חוזר לצבעו המקורי (אדום בהיר עד כהה).
צינובר אינו מושפע מחומצות כמו חומצה חנקתית (HNO3) או חומצה הידרוכלורית (HCl) בטמפרטורות נמוכות.
צינובר נכרה על ידי האימפריה הרומית כמקור לכספית, וכמה מן המכרות שכרו הרומאים משמשים גם כיום כמקור לצינובר.
המרבץ החשוב ביותר של צינובר הוא באלמדן בספרד, שם הוא נכרה כבר למעלה מ־2,000 שנים.
מרבצים נוספים נמצאים בקליפורניה, סלובניה, איטליה, סרביה, פרו, טקסס וסין.
פרט לשימוש כמקור כספית חשוב, לצינובר שימושים אחרים:
ייצור ניירות צבעוניים באיכות גבוהה.
ייצור הפיגמנט האדום ורמיליון (משמש למשל כפיגמנט בחלק מתרכובות הדיו לקעקועים).
במערכת הרבייה הגברית, צינור הזרע הוא כל אחד מזוג צינורות שמובילים תאי זרע מעילית האשך אל השופכה בזמן פליטת זרע.
לצינורות אלה דופן שרירי עבה שהתכווצויותיו מסייעות לפליטה.
כריתה של צינור הזרע היא הליך כירורגי אותו מבצעים גברים כאמצעי מניעה דרסטי וכמעט בלתי-הפיך.
כריתת צינור הזרע מאפשרת לגבר לקיים יחסי מין עם נשים ללא שימוש באמצעי מניעה כלשהם וללא חשש להכנסת האישה להריון.
צינור אוּדַצְ'נָיָה הוא מרבץ יהלומים גדול בסאחה (יקוטיה) שברוסיה.
הוא נמצא בחוג הקוטב, בשדה קימברליט דלדיין ועומקו 530 מטר.
אודצ'ניה הוא מרבץ היהלומים הגדול ביותר ברוסיה ואחד מהגדולים בעולם.
הוא גם אחד המכרות הפתוחים הגדולים בעולם.
אודצ'ניה מורכב משני גופים, מזרחי ומערבי, שבשניהם כורים יהלומים.
המכרה הניב יהלומים קריסטליים גדולים רבים.
הוא מופעל על ידי חברת היהלומים הממשלתית של רוסיה אלרוסה.
בשנת 2001 הסתיימו בדיקות של שדה קימברליט נוסף בעומק של 1400 מטר והחלו עבודות בתכנון המכרה.
המכרה החל לפעול בשנת 2014.
אודצ'ניה התגלה ב-15 ביוני 1955 על ידי הגאולוג הסובייטי ולדימיר שצ'וקין וצוותו, יומיים בלבד לאחר גילוי מכרה היהלומים הסובייטי מיר.
צינור הוא כלי חלול בדרך כלל בצורת גליל, המשמש להעברת נוזלים או גזים ממקום למקום.
הצינור יכול להיות מיוצר מפלדה, בטון, נחושת, עץ, זכוכית, חומרי פלסטיק כמו פי וי סי, פוליאתילן, ועוד.
הצינור יכול להיות גם מורכב ממספר שכבות וחומרים שונים כמו פלדה ובטון, פלדה וטפלון וכדומה.
הצינורות משמשים למערכות הובלת מים, מערכות אינסטלציה, השקיה ועוד.
כבר בתקופות קדומות הרומאים ידעו להשתמש בצנרת עשויה מבטון וגם צנרת מעופרת אך לא היו להם נוסחאות או כללי חישוב של עובי הדופן.
הענף המטפל בצנרת בקוטר קטן למבנים ובצנרת הספקה בתחום העירוני או הכפרי כמו גם קווי הספקת מים וניקוז נקרא שרברבות.
צנרת זו נמצאת בתחום ההנדסה האזרחית.
היא מופיעה במקרא פעמיים, ובשני המקומות לא ברורה לגמרי משמעות המילה.
צינורות מיוצרים בטכניקות שונות בהתאם לחומר ולשימוש הרלוונטיים.
שיטות נפוצות הן ייצור בשיחול, ריתוך חוליות או פלטות מכופפות, ניקוב, ויציקה צנטריפוגלית.
צימקאו הוא תחליף שוקולד המכיל אחוזים נמוכים מאוד של קקאו ואחוזים גבוהים של סוכר.
בניגוד לשוקולד רגיל המכיל חמאת קקאו, הצימקאו מכיל שומן צמחי מוקשה או שומן צמחי מוקשה חלקית ואבקת קקאו (ומכאן שמו), ולכן הוא נחשב תחליף זול יותר המשמש בעיקר לקישוטים דמויי שוקולד, בישול ואפייה זולים (לרוב בשימושים מסחריים, כגון הקרמבו).
צימקאו אינו נקרא שוקולד כיוון שאינו מכיל חמאת קקאו.
קישוטים שונים בתבניות מעוצבות כמו אותיות, כתרים, מספרים, דמויות שונות וכולי.
שימוש בצימקאו כחומר מבודד בין גנאש שוקולד או קצפת לדפי סוכר.
היום יש סוגים שונים ובצבעים רבים:
מטבעות: אולי הצורה הנוחה ביותר לעבודה עם צימקאו היא במטבעות.
אפשר להכניס אותם לשקית זילוף ולהמס אותם בקלות רבה.
חפיסת שוקולד: היום אפשר למצוא גם חפיסת שוקולד של צימקאו.
יש צורך לשבור לקוביות לפני תחילת העבודה איתה.
אפשר היום למצוא בחנויות אפייה מתמחות צימקאו פרווה שמתאים לכל סוגי האפייה, וצימקאו חלבי שמכיל כמות מסוימת של אבקת חלב.
נוסף על כל אלה, את הצימקאו אפשר למצוא בשלל צבעים כמו: צימקאו לבן, צימקאו חום, צימקאו ורוד, צימקאו כחול, צימקאו ירוק, צימקאו צהוב ועוד.
צִימֶר (מילולית מגרמנית ומיידיש: "חדר"; החלופה העברית התקנית שקבעה האקדמיה: חֲדַר נופש; שמות נוספים: חדרי אירוח, אירוח כפרי) הוא חדר או מערכת חדרים, על פי רוב בבית מגורים או בחצרו, המושכרים למטיילים ולנופשים למשך לילה אחד או מספר לילות לצורכי הלנה.
המונח "צימר" אומץ לעברית המדוברת מיידיש וממדינות מרכז אירופה דוברות הגרמנית, שם הרבו מטיילים ישראליים להיתקל בשלטי "צימר פריי" (Zimmer Frei - חדר פנוי) מוצבים על בתים המציעים חדר להשכרה למטיילים, בעיקר באזורים הכפריים, טרם הייתה תופעת אירוח זו נפוצה בישראל.
במדינות דוברות אנגלית מוכר המושג המקביל "B&B" (או "Bed and Breakfast", משמע, "מיטה וארוחת בוקר") לסגנון אירוח דומה המציע חלופה אינטימית-ביתית לאירוח במלון.
בגליל וברמת הגולן התפתחה תעשייה ענפה של צימרים, השייכים למשפחות פרטיות במושבים וביישובים כפריים, המשכירות אותם לתקופה קצרה.
התעשייה החלה להתפתח בשנות ה-90 של המאה ה-20, כאשר חלה ירידה ברווחי ענף החקלאות, ומשפחות רבות בעלות חוות חקלאיות ביישובים קהילתיים, קיבוצים, מושבים וחוות בודדים החליטו לנסות את כוחן בעסקי האירוח.
הצימרים הראשונים הופיעו בקיבוצים ובמושבים שונים, תחילה במבנים על קרקע שיועדה לחקלאות, אך בפועל שימשה לאירוח נופשים.
כיום יש קיבוצים, כפרים ומושבים שעיקר פרנסתם על אירוח נופשים בתיירות פנים.
בהמשך התרחב ענף הצימרים גם בנגב ובערבה.
הענף היה בשיא שלו בעשור הראשון של המאה ה-21, עם שיעורי רווחיות גבוהים, אך בעשור השני של המאה ה-21, החלה דעיכה בענף, שבאה בעקבות עלייה בסטנדרטים של הלקוחות, שהביאה אותם לחוסר רווחיות.
חדרי האירוח בישראל מציעים שירותים ברמות איכות רבות ומגוונות, כשרובם נבדלים זה מזה בנוף, ברמת הבידוד, ובמגוון התוספות.
תוספות שגורות הן ג'קוזי, בריכת שחיה, טלוויזיה, אינטרנט, פינת אוכל, ארוחות בוקר (לרוב בתשלום נוסף).
כמה צימרים אף מציעים שילוב של פעילויות חוץ, טיפולי ספא ומסאז' ושירותים נלווים נוספים.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, ענף התיירות הכפרית בישראל הציע בשנת 2015 כ-6,500 חדרי אירוח.
משרד התיירות הכניס לשימוש תו איכות IBB, אשר מדרג את מתקני האכסון על פי כ-140 קריטריונים בינלאומיים, איכותיים וכמותיים אשר הותאמו לישראל.
מספר קריטריונים לדוגמה: אמת בפרסום, בטיחות, גודל מינימלי של יחידה, מיזוג/חימום, ניקיון ותחזוקה, מידע זמין על אזור האכסון, שירותי הסעדה בסביבתו ועוד.
המשרד הוביל את תהליך הדירוג על מנת ליצור שפה אחידה בין בעלי הצימרים לבין הלקוחות.
המטרה היא לאפשר לקהל הנופשים לקבל את מרב המידע על מצאי החדרים ואופציות לנופש באזור, ובד ובד עולה רמת השרות והאיכות של חדרי האירוח הכפרי בישראל.
צינגי דה במראהה (צרפתית: Tsingy de Bemaraha) הוא אתר מורשת עולמית מאז שנת 1990 המשתרע על שטח של 1,519 קמ"ר במערב מדגסקר, במרחק של 60 עד 80 ק"מ מחופי מצר מוזמביק.
האזור מחולק לשמורת טבע (Réserve Naturelle Intégrale) בשטח של 853 קמ"ר בצפונו, אשר הוכרזה ב-31 בדצמבר 1927, ולפארק לאומי בשטח של 666 קמ"ר אשר הוקם לאחר מכן בדרומה של השמורה הקיימת.
ב-2023 הכרזת המורשת העולמית הורחבה לעוד 5 פארקים ושמורות במדגסקר תוך יצירת אתר המורשת העולמית "היערות היבשים של אנדרפנה".
צינגי דה במראהה משתרע על פני רמת במראהה שגובהה בין 150 ל-700 מטר והיא עשויה מאבן גיר קרסטית שעברה תהליכים מקיפים של בליה.
במזרחה של הרמה משתרעים צוקי במראהה לאורך מספר עשרות קילומטרים בכיוון דרום-צפון והנישאים 300 עד 400 מטר מעל עמק הנהר מאנאמבולו (Manambolo).
מורדותיה המערביים של הרמה מתונים וגבעותיה משתפלות בהדרגה לכיוון מערב.
הרמה מנוקזת על ידי מספר נחלים הזורמים מערבה לכיוון מצר מוזמביק.
האקלים מתאפיין בקיץ גשום מדצמבר עד מרץ ובחורף יבש, וכמות המשקעים השנתית מגיעה לכ-980 מ"מ בממוצע.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 26°C, והטמפרטורה הממוצעת בכל חודשי השנה אינה יורדת מתחת ל-20°C, אם כי נמדדו טמפרטורות קיצוניות של 9°C בחודש יולי ו-38°C בדצמבר.
הצמחייה בצינגי אופיינית לאזור הקרסט של מערב מדגסקר וכוללת חורש טרופי יבש וצמחיית סוואנה אופיינית.
בשמורה חיים מספר מיני למורים, 53 מיני עופות והמין האנדמי של לטאת עלי אנציגי (Brookesia perarmata).
צינה חיה (ברנר) דיזנגוף (1872, תרל"ב – 23 בפברואר 1930) הייתה ממייסדי תל אביב ורעייתו של ראש העיר הראשון שלה, מאיר דיזנגוף.
צינה חיה ברנר נולדה וגדלה בעיר ז'יטומיר שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה).
אביה, שלמה ברנר, היה רב.
כנערה הכירה צינה את מאיר דיזנגוף, כאשר שירת במסגרת הצבא הרוסי כעורך עיתון צבאי בעיר.
ב-1893 נסעו בני הזוג לאלכסנדריה שבמצרים, שם נישאו.
לאחר מכן הם עלו לארץ ישראל והתגוררו ליד מפעל בקבוקי הזכוכית בטנטורה, שאותו הקים מאיר בשליחות הברון רוטשילד.
בתקופה זו חלתה צינה בקדחת במהלך הריונהּ, ובהוראת רופאיה היא נסעה לפריז, שם נולדה בתה אך נפטרה בגיל חודשיים.
מאז נותרו בני הזוג ללא ילדים.
ב-1894 נכשל מפעל הזכוכית בטנטורה, ובני הזוג עזבו לאודסה, שם הקים מאיר מפעל זכוכית והתרועע עם חברי חובבי ציון.
ב-1904 ייסד מאיר את חברת "גאולה" לרכישת קרקעות בארץ, ועלה לארץ ישראל עם צינה.
ב-1906 הצטרפו לקבוצת המשפחות שייסדה את שכונת "אחוזת בית", והקימו בשדרות רוטשילד 16 את ביתם (בית דיזנגוף).
מאיר דיזנגוף שימש ראש הוועד של אחוזת בית, ראש "ועד ההגירה" בתקופת גירוש תל אביב במלחמת העולם הראשונה, ומ-1922 כיהן כראש העיר הראשון של תל אביב.
צינה דיזנגוף עסקה לאורך השנים בהוראה, סיעוד ופעילות פילנתרופית.
כן סייעה לבעלה בפעילות למען קידום העיר תל אביב, במיוחד בתחום הניקיון העירוני והחינוך.
ב-1930 נפטרה צינה דיזנגוף בתל אביב, ונקברה בבית הקברות טרומפלדור שבעיר בהלוויה רבת-משתתפים.
מאיר דיזנגוף החליט לתרום את ביתם המשותף להקמת מוזיאון תל אביב לאמנות לזכרהּ.
במוזיאון הוצגו כ-240 יצירות אמנות שרכש מאיר בעצמו, וכן יצירות שתרמו אמנים רבים.
דיזנגוף המשיך להתגורר בקומה העליונה בבית, עד מותו ב-1936. הוא נקבר לצד רעייתו.
במרכז רחוב דיזנגוף, הקרוי על שמו של מאיר דיזנגוף, נחנכה ב-1938 כיכר צינה דיזנגוף, על שמה, שהפכה לאחד מסמליה העיקריים של תל אביב.
צינור הזנה הוא מבנה גאולוגי, תעלה אנכית במרכזו של הר געש חרוטי, דרכו זורמת מאגמה מתוך תא מאגמה אל פני השטח במהלך התפרצות געשית.
צינור הזנה עשוי להיות צר (מטרים ספורים) או רחב מאוד (800 מטרים), ובראשו נמצא לועו של הר הגעש.
עומקו של צינור ההזנה תלוי במיקום תא המאגמה המצוי בתחתיתו.
צינורות הזנה נוצרים כתוצאה מהתפרצות אלימה הנובעת מלחץ רב בתא המאגמה.
בתוך המאגמה כלואים חומרים נדיפים (מים ובועות גז), וכאשר חומרים אלה אינם מצליחים להשתחרר מן המאגמה – גובר הלחץ בתא.
חומרים אלה גורמים להגדלת נפח המאגמה, וכתוצאה מכך נוצר לחץ עז על סלעי הסביבה.
הלחץ גורם לביקוע הסלעים, לחדירת המאגמה לתוכם ולהיווצרות דיְיקים.
התארכותו של דייק והגעתו לפני השטח יוצרת צינור הזנה.
סלעי הקרום בשולי צינור ההזנה מתפרקים בשל הלחץ, נופלים לתוך המאגמה ומותכים בה, או שחלה בהם התמרת מגע המשנה אותם.
שברי סלעים שאינם מותכים במגע עם המאגמה נסחפים עמה ונפלטים כקסנוליתים.
הלחץ דוחק את הסלעים בעוצמה רבה, עד שנפער פתח בקרום – דרכו יכולה המאגמה להיפלט.
בין התפרצות אחת לשנייה עשויים הצינורות להיסתם במאגמה קרושה היוצרת פקק געשי.
סתימה כזו עשויה להשתחרר במהלך ההתפרצות הבאה, בתנאי שעוצמתה מספיקה לדחוק את הפקק.
במקרה של התפרצות שעוצמתה אינה עזה דיה, ייווצרו בהר הגעש צינורות הזנה משניים או מערכת סדקים שיאפשרו את פליטת המאגמה.
בנוסף לצינור ההזנה המוליך מאגמה מתא המאגמה אל פני השטח, קיימים סוגים נוספים של מוליכים געשיים:
דיאטרם הוא צינור דמוי משפך שנוצר בהתפוצצות גזים והתמלא אחר-כך בסלעי ברקציה.
דיאטרמים פורצים אל פני השטח ומייצרים חרוט טוף ומארים.
דיאטרמים אינם פולטים לבה באופן משמעותי.
חלק מהתפוצצויות הדיאטרם יכולות לנבוע מתגובה למגע של מאגמה לוהטת במי תהום וכתוצאה מכך נוצרת התפרצות פריאטית.
צינור קימברליט נוצר כמבנה אנכי בתא מאגמה בעומק שבין 150 ל-450 ק"מ במעטפת.
צורת הגזר האופיינית לו מקורה ביחסים הגבוהים של פחמן דו-חמצני ומים היוצרים התפרצויות אנכיות עזות.
התפרצויות אלה יוצרות עמודים אנכיים של סלע קימברליט הנושאים מתחתית המעטפת התחתונה גבישי מינרלים כיהלום, גארנט, ספינל ופרידוט.
צינורות קימברליט מהווים פוטנציאל מידע חשוב בנוגע לתרכובות הקיימות במעטפת התחתונה ולתהליכים המתרחשים בה.
קוטרו של צינור קימברליט עשוי להגיע לקילומטר אחד.
צינורות למפרואיט דומים לצינורות קימברליט באופן היווצרותם ופעולתם, בהבדל אחד: המים והחומרים הנדיפים הנישאים בצינורות גורמים לשיתוך של הסלעים המצויים מעליהם, וכך הם יוצרים מעבר רחב אל פני השטח.
צינוולדיט הוא מינרל פילוסיליקטי - (סיליקט במבנה בצורת לוחיות) לשעבר, המכיל אשלגן, ליתיום, ברזל, אלומיניום, פלואור והידרוקסיל, אחד מסוגי הנציצים.
נוסחת המבנה הכימי של הצינוולדיט היא KLiFe+22Al (Al,Si)3O10(F,OH)2. בעבר נחשב הצינוולדיט כסוג מינרל בפני עצמו, אולם כיום הוא מוגדר כתערובת ביניים שבין סידרופיליט לפוליליתיוניט, נציצים כהים המכילים ליתיום.
הצינוולדיט מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית המיהדרלית" - , וחבורת סימטריות מרחבית C2 (לעיתים רחוקות הקסגונלית).
גבישים תאומים נוצרים על מישור משותף {001}, כשציר התאומים הוא [310].
המבנה הפנימי של הצינוולדיט, כמו של המינרלים בקבוצת הנציצים, הוא של לוחיות זעירות ברוחב של מספר אנגסטרם.
הסוג השני הוא שכבה הבנויה מאוקטהדרונים (גופים בעלי שמונה מישורים) שבמרכזם אלומיניום, ברזל או ליתיום המוקפים באטומים של חמצן או בקבוצת ההידרוקסיל (OH).
בצינוולדיט שכבה אחת של אוקטהדרונים מקושרת משני צדדיה לשתי שכבות של טטרהדרונים.
צורת הגבישים היא בדרך כלל לוחיות פסאודו-משושות עד 20 ס"מ אורך, כמו כן המינרל מופיע כמקבץ דמוי שושנה או מניפה, כמקבץ קשקשי או כגבישים פריזמתיים קצרים.
לצינוולדיט יש פצילות מושלמת בכיוון אחד ({001}), הנובעת מחולשת שכבת הביניים המכילה אשלגן שתוארה בפסקה הקודמת, היוצרת "פתיתים".
הקשיות של המינרל נמוכה, 4-2.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 2.83 גרם לסמ"ק.
קיימת תופעת גבישים תאומים לאורך מישור משותף {001}.
מקדמי השבירה של הצינוולדיט הם: nα=1.565-1.625, nβ=1.605-1.675 ו-nγ=1.605-1.675. גבישי הצינוולדיט שקופים עד שקופים למחצה, צבעם בדרך כלל הוא בגוונים של חום בהיר עד צהבהב, לבן כסוף, לבן ירקרק, סגול חיוור, אפור, ירוק כהה, לעיתים כמה גוונים באותו מקבץ גבישים.
גוון המינרל נעשה כהה יותר ככל שעולה בו תכולת הברזל.
בשקף מנוסר הצינוולדיט חסר צבע עד חום בהיר.
הברק של הצינוולדיט הוא זגוגי עד פנינתי על משטחי הפצילות, והוא חסר נפיצה.
הצינוולדיט ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו).
מזווית אחת (X) המינרל חסר צבע עד צהוב-חום, מזווית שנייה (Y) הוא אפור-חום ומזווית שלישית (Z) הוא חסר צבע עד אפור-חום.
בלוחיות הנוצרות בפצילות אובחנה תופעת אסטריזם (החזרת אור בצורת כוכב) כאשר צופים במקור אור דרך הגביש.
הגורם לתופעה הם תכלילים בגביש.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1845 בצינוואלד (Zinnwald – "יער הבדיל"), אז בסקסוניה, כיום צינובץ (Cinovec) בבוהמיה שבצ'כיה, ברכס ההרים Erzgebirge המפריד בין צ'כיה לגרמניה.
שם המינרל מנציח את המקום בו נתגלה לראשונה.
בעבר נחשב הצינוולדיט כסוג מינרל בפני עצמו, אולם כיום הוא מוגדר כתערובת ביניים שבין סידרופיליט לפוליליתיוניט.
בצינוולדיט נעשה שימוש כמינרל לאספנים ושימוש תעשייתי מועט כמבודד חום וחשמל.
צינוולדיט מצוי בסלעי גרייזן המכילים מרבצי בדיל, בסלעי גרניט, בפגמטיטים גרניטיים המכילים קסיטריט וטופז, ובעורקי קוורץ שנוצר בטמפרטורה גבוהה.
מקומות בהם ניתן למצוא את המינרל כוללים את צינובץ' (Cinovec) בבוהמיה שבצ'כיה (שם נמצא המינרל לראשונה); סביב סנט ג'וסט (St.
Just) בקורנוול שבאנגליה, מטורדאל (Tørdal) שבטלמרק בנורווגיה.
סביב קיסטון (Keystone) במחוז פנינגטון (Pennington) בדקוטה הדרומית, ובמחוז יורק (York), בחצי האי סיווארד (Seward) באלסקה שבארצות הברית; באנטבואקה ובאמבטופינאנדרהנה שבמדגסקר, ובקוּרוֹבּרה שבמחוז ימאנשי ביפן.
צינור הגז תבריז–אנקרה הוא צינור גז המוביל גז טבעי מהעיר תבריז בצפון-מערב איראן לבירת טורקיה, אנקרה.
בעיר הטורקית ארזורום, צינור הגז באקו–טביליסי–ארזורום מתחבר לצינור הגז תבריז-אנקרה.
בניית הצינור החלה בשנת 1996 אחרי שנחתמה עסקת גז בין ממשלת טורקיה לממשלת איראן, ב-30 באוגוסט 1996. בניית הצינור השולמה ב-26 ביולי 2001.
ב-1 בינואר 2008 הוקטנה כמות הגז שעוברת בצינור וב-7 בינואר העברת הגז הופסקה משום שטורקמניסטן הפסיקה את הזרמת הגז.
הצינור הותקף מספר פעמים על ידי המחתרת הכורדית ה-PKK.
הקיבולת המקסימלית של הצינור היא 14 מיליארד מטר מעוקב (BMC) של גז טבעי לשנה כאשר בפועל עוברים בו 11 מיליארד.
צינור הגז הערבי הוא צינור יבשתי (וחלקו הקטן תת-ימי), המוביל גז טבעי במזרח התיכון.
הצינור משמש ליצוא גז טבעי ממצרים לירדן, לסוריה וללבנון, במסלול ארוך העוקף את ישראל, היוצא מפורט סעיד דרך צפון סיני עד אל-עריש, טאבה, עקבה, עמאן ודמשק.
מדמשק ממשיך הקו לחומס ובניאס, וטריפולי בלבנון.
שלוחה קטנה מחברת את אשקלון בישראל עם אל-עריש באמצעות צינור תת-ימי.
אורכו הכולל של הצינור הערבי הוא 1,200 ק"מ ועלות בנייתו הסתכמה ב-1.2 מיליארד דולר.
הנחת המקטע הראשון של הצינור, בין פורט סעיד עד אל-עריש, החלה באוקטובר 1998 במטרה לספק גז מצרי לישראל.
בנובמבר 1998 החלו גם משא ומתן להנחת המשך הצינור לעקבה שבירדן.
המגעים ראשוניים בין מצרים וירדן על הקמת הפרויקט החלו בספטמבר 1997.
לאחר שחתימה על הסכם לייבוא גז בין ישראל למצרים התעכבה (בעקבות גילוי מאגר הגז "נועה" ו"מרי" בישראל, והמתיחות המדינית בעקבות האינתיפאדה השנייה), בסוף 2001 חתמה מצרים על מזכר הבנות עם ממשלת ירדן לייצוא גז טבעי.
כמו כן פרסמה ממשלת ירדן מכרז להנחת המשך צינור הגז מעקבה לצפון ירדן, באורך 370 ק"מ, ושלוחה שתרד למפעלי ים המלח הירדניים, על ידי חברת גז ירדנית שתוקם לצורך כך.
באוגוסט 2002 פרסמו מכרז להנחת מקטע אל-עריש–עקבה, במטרה לספק גז לתחנת הכוח התרמית עקבה (תחנת הכוח הגדולה ביותר בירדן).
ביוני 2002 חתמו על מזכר הבנות, בוועידה שנערכה בעמאן, שרי האנרגיה של מצרים, ירדן, סוריה ולבנון, על הסכם להקמת צינור לאספקת גז טבעי מצרי, דרך ירדן לסוריה, לבנון, טורקיה, קפריסין ולמזרח אירופה.
שרי האנרגיה של מצרים, ירדן, סוריה ולבנון, ועל הקמת "חברה ערבית לגז", בהון עצמי של 200 מיליון דולר, לקידום פרויקט ייצוא הגז הטבעי המצרי.
בפברואר 2003, נחתם בקהיר ההסכם על הקמת "צינור הגז הערבי", בשלב זה הפך המיזם מפרויקט מקומי לחיבור ישראל וירדן למאגרי הגז של מצרים לפרויקט אספקת גז אזורי ואסטרטגי.
הצינור מעולם לא פעל בתפוקה מלאה ולא סיפק גז לייצוא, מלבד מלירדן וישראל (ולתקופה קצרה גם לסוריה).
ב-2011, בעקבות המהפכה במצרים ארגוני הטרור בסיני פגעו בצינור מספר פעמים ואספקת הגז בו הופסקה.
בעקבות כך נאלצה ירדן להקים מסוף לקליטת גז נוזלי ממכליות בעקבה, כדי לייבא גז מהמפרץ הפרסי.
וגם לאחר שתוקן הצינור, מצרים לא יכלה לספק גז לייצוא.
למרות תגליות הגז הרבות במדינה החל מסוף שנות ה-90, עלתה גם הצריכה בתוך המדינה באופן משמעותי, כך שלא היו לה יותר עודפי גז ליצוא והיא אף החלה לייבא גז (בין 1997 לשנת 2020 גדלה אוכלוסיית מצרים מ-60 מיליון תושבים ל-100 מיליון).
רק בסוף 2018 חזרה מצרים לייצא גז עם תחילת ההפקה ממאגר הגז זוהר, מאגר גדול שנתגלה בים התיכון מול חופי מצרים.
אורכו של צינור הגז הוא 1,200 ק"מ, קוטרו 914.4 מ"מ (36 אינץ') ויכולת ההולכה המרבית שלו היא 10.3 מיליארד מטר מעוקב (BCM) של גז טבעי לשנה.
הצינור מחולק למספר מקטעים כאשר לכל מקטע מאפיינים שונים, הם עוברים במדינות שונות ומופעלים על ידי חברות שונות.
הצינור והמקטע הראשון שלו, יוצאים מהעיר המצרית אל-עריש שבסיני.
חלק הארי של המקטע, באורך 250 קילומטר, מוביל את הגז לטאבה שלחופי ים סוף.
חלקו השני של המקטע, באורך 15 קילומטר, הוא צינור תת-ימי בין טאבה לעקבה שבירדן.
חלקו השלישי של המקטע, באורך קילומטר מוביל לתחנת הכוח התרמית עקבה.
מקטע זה הושלם ביולי 2003, בעלות של 220 מיליון דולר, ואיפשר לראשונה למצרים לייצא גז טבעי שאינו דחוס (גז טבעי נוזלי).
מקטע זה נבנה על ידי קונסורציום של חברות אנרגיה מצריות בהן EGAS, Enppi, PETROGET ו-GASCO.
עם השלמתו סיפק מקטע זה גז לתחנת הכוח בעקבה.
המקטע השני של הצינור מתחיל בעקבה ומוביל גז לכיוון צפון, דרך עמאן, לא-רחאב שנמצאת 24 קילומטר דרומית לגבול עם סוריה.
המקטע הירדני של צינור הגז הערבי הושלם בשנת 2005 ועלותו הכוללת הסתכמה ב-300 מיליון דולר.
מקטע זה נבנה על ידי אותן חברות מצריות שבנו את המקטע הראשון.
המקטע השלישי של צינור הגז עובר בסוריה.
אורכו הכולל של המקטע 319 קילומטר.
חלקו הראשון של המקטע, באורך 90 קילומטר, יוצא מגבול ירדן-סוריה לתחנת החשמל בדיר עלי.
החלק השני עובר דרך דמשק ומתחבר עם תחנת הדחיסה א-ריאן שליד חומס.
המקטע הסורי של צינור הגז הערבי הושלם בפברואר 2008. המקטע נבנה על ידי חברת הנפט הסורית (SPC) וחברת בת של גזפרום הרוסית.
המקטע הרביעי של הצינור מתחיל בתחנת הדחיסה א- ריאן שליד חומס וממשיך לעיר בניאס שבסוריה.
משם הצינור נמתח לכיוון לבנון שבדרום, לאורך 99 קילומטר, עד לעיר טריפולי.
המקטע הלבנוני של הצינור הושלם בשנת 2009.
צינור הגז הערבי מתחבר לישראל בצינור תת-ימי נפרד, באורך 100 קילומטר, בקו אל-עריש–אשקלון.
אומנם המקטע הישראלי אינו מהווה חלק מצינור הגז הערבי, אך גם הוא נועד לייצא גז מצרי לחו"ל.
הצינור הושלם בחודש פברואר 2008 בעלות שנעה בין 180 מיליון דולר ל-550 מיליון דולר (הסכום במחלוקת).
מקטע זה נבנה על ידי חברת EMG, מיזם משותף של צינורות גז של הים התיכון (28%), מרחב הישראלית (25%), PTT התאילנדית (25%), EMI-EGI LP (12%), ו-EGPC תאגיד הנפט של ממשלת מצרים (10%).
אורכו של המקטע הישראלי, כאמור, 100 קילומטר, רובו מתחת לפני הים התיכון.
הקיבולת של הצינור היא 9 מיליארד מטר מעוקב (BCM) לשנה, בפועל נחתמו הסכמים להעברת 7.5 מיליארד מטר מעוקב (BCM), בזכותם הייתה ישראל, למשך כשנתיים, לאחד משוקי היצוא הגדולים של מצרים, ואת מצרים לספק הגז הטבעי הגדול ביותר של ישראל (המספק כ-40% מתצרוכת הגז של המדינה).
בשנת 2010, אקטיביסטים מצרים קבלו על המחירים הנמוכים בהם נמכר הגז לישראל אך ממשל מובארק דחה טענות אלה.
לאחר ההפיכה במצרים בינואר 2011, עלתה דרישה בציבור המצרי לעצור את הזרמת הגז לישראל ובחודשים העוקבים התרחשו עשרות מעשי חבלה בצינור, אשר הפסיקו לסירוגין את זרימת הגז.
ב־2012 הודיעה החברה המצרית באופן רשמי על ביטול חד-צדדי של ההסכם למכירת גז לישראל, והצינור יבש.
ביוני 2018, הודיעה שותפות דלק קידוחים כי היא מנהלת משא ומתן לרכישת EMG לצורך שימוש בקו צינור אל-עריש–אשקלון כדי לספק למצרים גז מלווייתן ותמר.
בסוף יולי 2019 הודיעה רשות התחרות שתדרוש את האפשרות ליבוא גז טבעי ממצרים באמצעות הצינור כתנאי לרכישה, וכן לא למנוע ממתחרים להשתמש בצינור.
שלוחה ימית של הצינור הערבי מהעיר הסורית בניאס לקפריסין.
בספטמבר 2004 מצרים, ירדן, סוריה ולבנון הסכימו לחבר את רשת הגז של עיראק לצינור הגז הערבי כדי לאפשר לעיראק לייצא את הגז שלה לאירופה.
בפברואר 2004 מצרים, ירדן, סוריה, לבנון, טורקיה ורומניה חתמו על הסכם להארכת צינור הגז הערבי מסוריה לטורקיה.
משם הוא יתחבר לצינור נאבוקו שיוביל את הגז לאירופה.
המקטע יורכב משלושה חלקים, הראשון יחבר את חומס לחלב בצפון סוריה, החלק השני יחבר את העיר הסורית חלב עם העיר הטורקית קיליס, והחלק השלישי יחבר את קיליס עם הרשת הטורקית.
בפברואר 2006 חתמו מצרים וטורקיה על חוזה להעברת גז טבעי לאירופה.
בינואר 2008 חתמו סוריה וטורקיה על הסכם לבניית החלק השני של המקטע, צינור באורך 63 קילומטר לחיבור חלב עם קיליס.
העבודות יבוצעו על ידי חברת הבת של גזפרום שבנתה את המקטע הסורי בצינור הגז הערבי.
עלות הפרויקט 71 מיליון דולר והבניה תוכננה לשנים 2009 עד 2011.
צינור הגז מגרב-אירופה הוא צינור גז המוביל גז טבעי מצפון אפריקה לאירופה.
הצינור המוביל גז טבעי משדה הגז הסי ראמל באלג'יריה, דרך מרוקו, לעיר קורדובה שבספרד ומשם לרשתות הגז של ספרד ופורטוגל.
אורכו הכולל של הצינור הוא 1,620 ק"מ, עלות בנייתו הסתכמה ב-2.3 מיליארד דולר והוא נמצא בשימוש משנת 1996 עד 2021.
ההצעה לבניית הצינור עלתה לראשונה מצד חברות צרפתיות בשנת 1963. אולם, בגלל הסכסוך על השליטה בסהרה המערבית, כל נתיב דרך מרוקו נגנז.
יתרה מכך, צריכת הגז בספרד הייתה נמוכה מכדי להצדיק את ההשקעה.
הפרויקט החל לקרום עור וגידים בתחילת שנות ה-90. בשנת 1992 הסכימו שרי ממשלה ספרדים ואלג'יראים על הקמת הצינור.
שתי המדינות חתמו על הסכמים ארוכי טווח לאספקת גז טבעי.
באותה שנה נחתמה אמנה להסדרת הבניה ותפעול הצינור והוקמה חברת Europe - Maghreb Pipeline LTD.
בשנת 1994 הצטרפה פורטוגל להסכם.
בניית הצינור החלה ב-11 באוקטובר 1994 והושלמה כעבור שנתיים בנובמבר 1996.
הקיבולת ההתחלתית של הצינור הייתה 8.8 מיליארד מטר מעוקב (BMC) ובהמשך קיבולת גדלה ל-12 מיליארד מטר מעוקב (BMC).
עלות בנייתו 2.3 מיליארד דולר.
צינור הגז מדגז הוא צינור גז המוביל גז טבעי מצפון אפריקה לאירופה.
הצינור מוביל גז טבעי משדה הגז הסי ראמל באלג'יריה, דרך הים התיכון, לספרד.
אורכו הכולל של הצינור הוא 757 ק"מ, עלות בנייתו הסתכמה ב-900 מיליון יורו והוא נמצא בשימוש משנת 2010.
הרעיון לבניית צינור גז מאלג'יריה לספרד עלה במהלך שנות ה-70. אולם, מגבלות טכניות באותה התקופה לא אפשרו לבנות ולתחזק צינור גז במים עמוקים.
ההכנות למימוש הפרויקט החלו בשנת 2001 עם הקמתה של Medgaz Pipeline Company.
בדיקות ההיתכנות בוצעו בשנים 2002-2003 והבניה החלה ב-7 במרץ 2008 בעיר הספרדית אלמריה.
הנחת הצינור התת-ימי הושלמה בחודש דצמבר אותה שנה.
הצינור נחנך ב-1 במרץ 2010, שנתיים אחרי תחילת עבודות הבנייה.
זרימת הגז לספרד דרך שני צינורות תת-מימיים ולאיטליה דרך הצינור הטרנס-ים תיכוני הגיעה ב 2018 לשיא של חמש שנים, 120 מיליון קוב ליום בממוצע.
היתרונות העיקריים של אלג'יריה כספקית גז מרכזית לאירופה כוללים את שפע הפחמימנים שלה וכן 4.5 טריליון מטר מעוקב של מאגרי גז, המאגר ה-11 בגודלו בעולם והשני בגודלו באפריקה, לאחר ניגריה.
כמו כן מעריכים כי אלג'יריה מחזיקה בכמות השלישית בגודלה של משאבי גז פצלים בעולם - יותר מ-20 טריליון רגל מעוקב - וכ-5.7 מיליארד חביות של גז פצלים בר-השבה שניתן לשחזר ומשאבי נפט.
אלג'יריה היא יצואנית הגז השישית בגודלה בעולם, ושולחת למעלה מ-90% מיצוא הצינור שלה לספרד, איטליה ומדינות אירופה אחרות, כאשר השאר עובר למרוקו ותוניסיה כתשלום עבור דמי מעבר.
מומחי אנרגיה אמרו כי ספרד הופכת את עצמה יותר ויותר למוקד גז לאירופה בזכות מיקומה בסמוך לצפון אפריקה המאפשר לה להיות מקפצה לגז הנכנס ליבשת דרך הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי.
ספרד, באמצעות Fenosa, Endesa ו- Union Fenosa Gas, השקיעה מאז שנת 2000 כ-1.16 מיליארד דולר כדי לשפר את יכולת הפיזור שלה ולהקים נמלים מיוחדים.
שבעה מתוך 22 מפעלי הפיזור של גז לאירופה נמצאים בספרד.
למרות ההצלחה של אלג'יריה עם השוק האירופי, היא שואפת לייצא מחצית מתפוקת הגז שלה למדינות נוספות, בעיקר באסיה.
הקיבולת של הצינור 8 מיליארד מטר מעוקב (BMC) לשנה.
עלות בנייתו של הצינור הייתה 900 מיליון יורו, מתוכם 630 מיליון יורו עבור החלק התת-ימי.
צינור הגז הטרנס-סהרי המכונה גם צינור הגז הטרנס-אפריקאי הוא צינור גז בתכנון שנועד להוביל גז טבעי מניגריה לאלג'יריה ומשם לאירופה, דרך מדבר סהרה.
אורכו הכולל של הצינור הוא 4,128 ק"מ ועלות בנייתו צפויה להסתכם בכ-13 מיליארד דולר (נכון ל-2022).
ההצעה לבניית הצינור עלתה לראשונה במהלך שנות ה-70. אולם מסיבות שונות הרעיון לא מומש אלה לאחר מספר עשורים.
ב-14 בינואר 2002, חברות הנפט והגז של ניגריה ואלג'יריה חתמו על מזכר הבנות להכנת הפרויקט.
בחודש יולי 2005 נחתם הסכם עם חברה בריטית לביצוע בדיקת ההיתכנות לפרויקט.
הבדיקות הושלמו בספטמבר 2006 ונמצא כי מבחינה טכנית ניתן להקים צינור יבשתי ומבחינה כלכלית הוא מצדיק את ההשקעה.
ב-20 בפברואר 2009 הוסכם לממש את הפרויקט וב-3 ביולי שרי האנרגיה של ניגריה, ניז'ר ואלג'יריה חתמו על אמנה בין-ממשלתית לבניית הצינור.
לצורך כך הוקמה חברה משותפת שתקים ותפעיל את הצינור כאשר חברות האנרגיה של ניגריה ואלג'יריה יחזיקו ב-90% וניז'ר ב-10%.
ב- 28 ביולי 2022 נחתם מזכר חדש בין ניגריה, ניז'ר ואלג'יריה על בניית הצינור.
הקיבולת השנתית שלו 30 מיליארד מטר מעוקב (BCM).
עלות בניית הצינור מוערכת בכ-10 מיליארד דולר ועלות מרכזי איסוף הגז מוערכת ב-3 מיליארד דולר.
צינוק הוא סוג של תא מאסר קטן וחסר חלונות, בעיקר מתחת לפני הקרקע.
צינוק משמש כיום בעיקר לכליאה בבידוד, צורת ענישה שבה מונעים מאסיר כל מגע עם אנשים מלבד סוהרים ואנשי רפואה.
צורת ענישה זאת נחשבת לבין הקשות ביותר בכלא, ולכן היא מוגבלת בזמן.
תאי צינוק מקושרים כיום בדרך כלל עם טירות ימי הביניים, שם לעיתים שימש, בנוסף לתא כליאה, גם כחדר עינויים.
הסוג הידוע ביותר מימי הביניים של צינוק הוא אובליאט, שבו הדלת היחידה היא בתקרה.
טירות נורמניות מימי הביניים המכילות תאי צינוק לא נשמרו עד ימינו, והן היו נפוצות יותר בסקוטלנד.