tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איום בולט על ביטחון תעסוקתי, הן ביטחון תעסוקתי במקום העבודה והן ביטחון תעסוקתי מקצועי, הוא שינוי טכנולוגי, ההופך מקצוע מסוים למיותר, או מצמצם במידה ניכרת את הצורך בעובדים במקצוע זה.
מקצוע הקלדנות זכה לפריחה בשנות ה-70 של המאה ה-20, אך עם המעבר לעבודה מקוונת הצורך בו הצטמצם במהירות.
הגברת המחשוב מובילה לסגירתם של סניפים ולצמצום הצורך בפקידי בנק.
בתחילת המאה ה-19 היו הלודיטים קבוצה של פועלים אנגלים שמחו – לעיתים על ידי הריסת מכונות – נגד השינויים שגרמה המהפכה התעשייתית, שאותם ראו כפגיעה בביטחון התעסוקתי שלהם.
הגלובליזציה פוגעת אף היא בביטחון התעסוקתי של עובדים שעיסוקם חשוף לתחרות מצד מדינות שבהן שכר העבודה נמוך.
דוגמה לכך היא תעשיית הטקסטיל בישראל, שהגיעה לשיא פריחתה בשנות ה-60 וה-70, שבמהלכן העסיקה רבבות עובדים, והלכה והצטמצמה עם העברת פעילות הייצור למפעלים במצרים, בירדן ובמזרח הרחוק.
רשת ביטחון, החשובה במיוחד למי שהביטחון התעסוקתי שלו נמוך, היא ענף ביטוח אבטלה של הביטוח הלאומי, המבטיח דמי אבטלה למשך חודשים אחדים למי שפוטר, כדי לתת לו פרנסה עד שימצא עבודה הולמת אחרת.
שינויים בשיעור המובטלים משקפים גם שינוי ברמת הביטחון התעסקותי של כלל ציבור - ככל ששיעור המובטלים עולה, כך הביטחון התעסוקתי יורד.
בכורת הסרט התקיימה בפתיחת פסטיבל הסרטים של ונציה ה-81 שהתקיימה ב-28 באוגוסט 2024. הסרט עלה לאקרנים בישראל ב-5 בספטמבר 2024, ולאקרנים בארצות הברית ב-6 בספטמבר 2024, וזכה בעיקר לביקורות חיוביות מצד המבקרים.
36 שנים לאחר אירועי הסרט הראשון, לידיה דיץ, שעדיין רדופה על ידי רוחו של ביטלג'וס, מנחה כעת תוכנית אירוח על-טבעית בשם "בית הרפאים", שעל הפקתה אחראי בן-זוגה הנוכחי, רורי.
לאחר שלקחה הפסקה מצילומי קטע עבור התוכנית בעקבות חיזיונות נשנים על ביטלג'וס בין הצופים בקהל, מתוודעת לידיה באמצעות דיליה, אמה החורגת, על מותו של אביה, צ'ארלס.
בדרך לווינטר ריבר עבור טקס ההלוויה, אוספים לידיה, דיליה ורורי את בתה המנוכרת של לידיה, אסטריד, מהפנימייה.
מתברר שאביה של אסטריד, ריצ'רד, ולידיה התגרשו שנתיים לפני היעלמותו בדרום אמריקה.
לאחר ההלוויה, רורי מציע ללידיה נישואים, להם היא נענית באילוץ, מה שגורם לאסטריד לברוח ולפגוש את ג'רמי, שמזמין אותה לבלות עמו לפני החתונה בליל כל הקדושים.
אסטריד מגלה שג'רמי הוא רוח רפאים שזקוק לעזרתה על מנת לשוב לעולם החיים, ומסכימה לסייע לו כשהוא אומר לה שהיא תוכל להתאחד עם אביה המנוח, והשניים נכנסים לחיים-שלאחר-המוות לאחר שהיא מדקלמת לחש מתוך "ספר העזר לנפטר הטרי".
לאחר שגילתה את עברו של ג'רמי כרוצח הוריו, לידיה מבינה את תוכניתו של ג'רמי וקוראת בעל כורחה לביטלג'וס בבקשה לסייע לה להציל את אסטריד.
ביטלג'וס מסכים בתנאי שלידיה תינשא לו, מה שיאפשר לו לשוב לעולם החיים ולהימלט מגרושתו, דלורס, שצדה אותו; ולידיה מסכימה לכך באי-רצון.
ביטלג'וס ולידיה מגיעים אל תחנת הרכבת שלאחר-המוות בניסיון למנוע מאסטריד לעלות על "רכבת הנשמות", המעבירה נשמות אל העולם הבא.
במקביל, מבינה אסטריד שהיא רומתה על ידי ג'רמי וכי על ידי דקלום הלחש, נתנה לו את מקומה בעולם החיים; ובעודה מלווה לרציף, היא מבחינה כי אחד מפקידי התחנה הוא ריצ'רד.
לידיה מצילה את אסטריד, אך כשהן נמלטות דרך יציאת החירום, הן מגיעות לאחד מירחי שבתאי ונתקלות בעקלתון (תולעת חול), אך ניצלות על ידי ריצ'רד, שמלווה אותן בחזרה לווינטר ריבר.
כשג'רמי מנסה לעבור לעולם החיים, הוא נעצר על ידי ביטלג'וס ונשלח לגיהנום.
לאחר מכן, מתגייס ביטלג'וס לעזרתה של דיליה לשוב לעולם החיים לאחר שקיפדה בטעות את חייה בהכשת נחשי אפעות.
לידיה ואסטריד מגיעות לכנסייה המקומית, שם רורי ממתין לבואן.
עם דיליה לצידו, ביטלג'וס מתפרץ לטקס החתונה ומזריק לרורי סרום אמת, הגורם לו להתוודות על כוונתו להינשא ללידיה עבור כספה; לזעמה של לידיה.
ביטלג'וס מתכונן לחתונה ומרקיד את כולם לצלילי השיר MacArthur Park בסצנה סוריאליסטית.
בזמן שביטלג'וס מתכונן להינשא ללידיה, דלורס הזועמת מגיעה לכנסייה במטרה לבצע את נקמתה.
באמצעות ספר העזר, אסטריד משחררת עקלתון בתוך הכנסייה, אותו ביטלג'וס מתמרן לאכול את דלורס ורורי.
טקס החתונה מסוכל כאשר אסטריד חושפת כי ביטלג'וס הפר את חוקי ספר העזר ואת החוזה שלו ומאפשרת ללידיה להביא לגירושו חזרה אל עולם המתים.
לאחר מכן, לידיה ואסטריד מביעות את אהבתן לדיליה בעת פרידתה לאחר שהן מבינות שהיא מתה.
על הרציף לרכבת הנשמות, דיליה מתאחדת עם שרידיו של צ'ארלס לפני שהשניים עולים על הרכבת.
פרק זמן מה לאחר מכן, מתגלה כי לידיה החליטה לסיים את תוכנית האירוח שלה ולבלות את שאר זמנה עם אסטריד.
לרוע המזל, מתגלה כי לידיה עדיין סובלת מפוסט-טראומה וסיוטים על ביטלג'וס, שכן באחד מסיוטיה השתיים מבקרות בטירה של דרקולה, שם אסטריד מתאהבת באחד העובדים המקומיים, ולאד, ולבסוף נישאת לו, אך בהמשך מתגלה כי היא נושאת ברחמה את בנו של ביטלג'וס.
מייקל קיטון – ביטלג'וס, רוח רפאים ו"מגרש חיים" שמעוניין לשאת את לידיה לאישה בכל מחיר.
גם קיטון וגם הבמאי טים ברטון בחרו לשמור על הדמות כלא-תקינה-פוליטית כפי שהייתה בסרט המקורי בשל אהבתם לתכונת אופי זו, ומכיוון שברטון סבר שדמותו של ביטלג'וס היא דמות שאינה מסוגלת להתפכח או להתפתח.
וינונה ריידר – לידיה דיץ, מתבגרת גותית לשעבר שכמעט אולצה להינשא לביטלג'וס בשנת 1988, ובהווה אמה של אסטריד ומארחת תוכנית האירוח העל-טבעית "בית הרפאים".
מתוך מחשבה על מהותה של דמותה כפי שהייתה בסרט הראשון, ריידר ציינה כי מעולם לא חשבה שדמותה תהפוך לאם לנערה מתבגרת, אלא לרווקה מזדקנת הממשיכה להתגורר בביתם של הזוג מייטלנד.
קתרין אוהרה – דיליה דיץ, אמה החורגת של לידיה, סבתה החורגת של אסטריד ואלמנתו של צ'ארלס דיץ, העוסקת כעת באירוח תערוכות אמנות אמיתיות ברובע הסוהו בלונדון.
ג'סטין ת'רו – רורי, בן-זוגה הנוכחי של לידיה ומפיק טלוויזיה נכלולי המעוניין להתעשר על חשבונה.
ברגע שת'רו לוהק ונפגש עם גוף ומילר דרך הזום, הוא סיפק לשניים רעיונות ששולבו בעלילת הסרט.
מוניקה בלוצ'י – דלורס לה-ורג', אשתו לשעבר של ביטלג'וס ומכשפה מוצצת-נשמות שהרעילה את ביטלג'וס במהלך שנות המגפה השחורה לפני שקצץ אותה בגרזן כנקמה.
ג'נה אורטגה – אסטריד דיץ, בתה המתבגרת של לידיה ונכדתה החורגת של דיליה
וילם דפו – וולף ג'קסון, בלש רפאים ושחקן כושל שהיה כוכב בי מוביז בחייו.
ארתור קונטי – ג'רמי פרייז'ר, רוחו של נער מתבגר ההופך למושא אהבתה של אסטריד, מבלי לדעת כי הוא למעשה מנצל אותה.
ברן גורמן – האב דמיאן, כומר מקומי המתגורר בווינטר ריבר.
איימי נוטל – ג'יין באטרפילד הבת, סוכנת נדל"ן מקומית ובתה של ג'יין באטרפילד האם מהסרט הראשון, שגולמה בסרט הקודם על ידי רייצ'ל מיטלמן.
סנטיאגו קבררה – ריצ'רד, אביה של אסטריד ובעלה לשעבר של לידיה, שגופתו נעלמה במהלך טיול בדרום אמריקה
דני דה ויטו – איש תחזוקה שהתאבד בשתיית ורנית.
פיליפה קייטס – ולאד, צעיר טרנסילבני העובד בטירה של דרקולה.
ניק קלינגטון – בוב, רוח "זומבית" בעלת ראש מכווץ העובד עבור ביטלג'וס.
מארק הינהאן וצ'ארלי הופקינסון – צ'ארלס דיץ, אביה של לידיה ובעלה המנוח של דיליה, שנאכל על ידי כריש.
בנוסף לכך, נעשה שימוש בדמותו של השחקן המקורי, ג'פרי ג'ונס, באמצעים שונים, כולל קטעי ארכיון, תמונות וקטע מונפש המציג את מותה של הדמות.
מותה של הדמות נוצר בהשראת אחד מסיוטיו של ברטון.
לאחר הצלחת הסרט "ביטלג'וס" (1988), הזמינה "The Geffen Company" שני תסריטים עבור סרט המשך בשנת 1990: הראשון, Beetlejuice in Love (בתרגום חופשי לעברית: ביטלג'וס מאוהב), נכתב על ידי התסריטאי וורן סקארן, שהיה אחראי לשכתובהתסריט הסופי של הסרט הראשון.
בתסריטו של סקארן, ביטלג'וס פוגש את ליאו, צעיר שצונח באופן טרגי אל מותו בזמן שהציע נישואים לבת-זוגו, ג'וליה, במגדל אייפל; ובעקבות המפגש בורח לעולם החיים במטרה לרדוף אחר ג'וליה.
סקארן מת זמן קצר לאחר שהגיש את הטיוטה הראשונה שלו לתסריט ובעקבות מותו נזנח התסריט.
על פי הדיווח, עלילת הסרט נועדה לעקוב אחר משפחת דיץ שעוברת להוואי, שם צ'ארלס מפתח אתר נופש חדשני; אך עד מהרה המשפחה מגלה שהחברה שלו בונה על אדמת הקבורה של רוחות עתיקות, ששבות מהעולם הבא עם תיאבון לנקמה, איום המביא להתערבותו של ביטלג'וס.
מייקל קיטון ווינונה ריידר הסכימו לשוב לגלם את דמויותיהם, בתנאי שהסרט יבוים על ידי ברטון, אך הפקת הסרט נדחתה בעקבות התקדמות הפקת הסרט "באטמן חוזר".
בתחילת שנת 1991, נמסר כי ברטון עודנו מעוניין להפיק את הסרט ההמשך, ולשם כך פנה אל התסריטאי דניאל ווטרס, לאחר שהתרשם מעבודתו על סרט הקומי-שחור "מלכות הכיתה", על מנת לשכתב את התסריט.
עם זאת, בהמשך נודע כי ברטון שכר את ווטרס לצורך כתיבת "באטמן חוזר".
באוגוסט 1993, המפיק דייוויד גפן שכר את התסריטאית פמלה נוריס למלאכת שכתוב התסריט.
בשנת 1996, נמסר כי האחים וורנר פנו לקווין סמית' על מנת לשכתב את התסריט, אם כי סמית' דחה את ההצעה לטובת הפקת הסרט "סופרמן חי".
בהמשך, הבהיר סמית' כי דחה את ההצעה מכיוון שחשב שסרט המשך לסרט המקורי יהיה מיותר.
במרץ 1997, הצהיר ג'מס כי ברטון שקל גם כמה רעיונות נוספים לסרטי המשך אחרים במהלך השנים, שכללו בין היתר את הצבת דמותו של ביטלג'וס באחוזה רדופה או ב, אך כל הרעיונות הללו בוטלו ונגנזו.
בספטמבר 2011, נמסר כי האחים וורנר שכרו את הסופר והתסריטאי סת' גרהאם-סמית', ששיתף פעולה עם ברטון בסרטים "צללים אפלים" ו"אברהם לינקולן: צייד הערפדים", על מנת לכתוב ולהפיק את סרט ההמשך.
גרהאם-סמית' חתם על חוזה לכתיבת התסריט מתוך כוונה לעשות "סיפור שראוי שנעשה את זה באמת, משהו שלא נוגע רק למזומן, משהו שלא נועד לכפות על מישהו עיבוד מחודש או אתחול".
בנוסף, גרהאם-סמית' היה נחוש בדעתו שקיטון ישוב לגלם את דמותו של ביטלג'וס.
לאותו מועד, ברטון וקיטון טרם אישרו את שובם להפקת סרט ההמשך, אך הצהירו כי יסכימו לשוב אם התסריט יהיה מספיק טוב.
גרהאם-סמית' נפגש עם קיטון בפברואר 2012, ועל כך הצהיר: "דיברנו במשך מספר שעות ודיברנו על התמונה הגדולה.
זה בראש סדר העדיפויות של האחים וורנר.
זה בראש סדר העדיפויות של טים.
בנובמבר 2013, ריידר רמזה על שובה הפוטנציאלי באומרה, "נשבעתי לשמור על סודיות, אבל נשמע כאילו שזה קורה.
מדובר ב-27 שנים מאוחר יותר.
ואני חייבת לומר, אני ממש אוהבת את לידיה דיץ.
היא הייתה חלק כל כך עצום ממני.
הייתי מתעניינת במה שהיא עושה 27 שנים מאוחר יותר".
ריידר אישרה שתשקול להשתתף בסרט המשך רק אם ברטון וקיטון יהיו מעורבים בהפקה.
בדצמבר 2014, ברטון הצהיר כי "זו דמות שאני אוהב ואני מתגעגע לעבודה עם מייקל.
אנחנו עובדים על תסריט ואני חושב שזה כנראה קרוב יותר מאי-פעם ואשמח לעבוד איתו שוב." בינואר 2015, גרהאם-סמית' הצהיר כי העבודה על התסריט הסתיימה, וכי הוא וברטון מתכוונים להתחיל את צילומי הסרט עד סוף השנה, בהשתתפותם של קיטון וריידר.
באוגוסט 2015, ריידר אישרה שהיא תשוב לגלם את דמותה של לידיה.
במאי 2016, ברטון הצהיר, "זה משהו שבאמת הייתי רוצה לעשות בנסיבות הנכונות, אך מדובר באחד מהסרטים האלו שבהם זה צריך להיות נכון.
זה לא סוג של סרט שזועק [לסרט המשך], זו לא טרילוגיית "ביטלג'וס".
אז זה משהו שאם הוא מסתדר נכון – כי אני כן אוהב את הדמות ומייקל מדהים בגילום הדמות הזו – אז נראה שכן.
אבל אין עדיין שום דבר קונקרטי." באוקטובר 2017, נמסר כי התסריאי מייק ווקדינוביץ' נשכר לכתוב מחדש את התסריט; אך באפריל 2019, הוצהר רשמית על ידי האחים וורנר על גניזת תוכניותיה להפקת סרט ההמשך.
בפברואר 2022, נמסר על חידוש הפקת סרט ההמשך, הפעם תחת הפקתה של חברת ההפקות "Plan B Entertainment" בניהולו של השחקן בראד פיט, לצדם של אולפני האחים וורנר.
עוד נמסר כי קיטון וריידר ישובו לגלם את דמויותיהם של ביטלג'וס ולידיה.
באוקטובר 2022, הצהיר ברטון כי הוא לא מעורב בפרויקט, אך מספר ימים לאחר מכן שב בו מדבריו ואמר ש"שום דבר אינו סופי".
בסופו של דבר, כשברטון שב לבימוי הסרט, הוא ניסה לפתח מחדש את עלילת הסרט ולהתחיל את פיתוח הסרט מאפס, בתחושה שהפקת הסרט הזכירה לו מדוע הוא אוהב להפיק סרטים.
ברטון הגה את עלילת הסרט כשחשב על לידיה דיץ, דמות שלו שאיתה הזדהה בצעירותו, ותהה כיצד השתנו חייה לאחר אירועי הסרט הראשון וכיצד יכלו להיראות חיי המשפחה שלה בזמן שהיא הופכת מ"מתבגרת מגניבה" ל"מבוגרת מטורפת" שמנחה תוכנית אירוח פופולרית בשם "בית הרפאים" בזמן שבתה שונאת אותה.
ברטון ציין כי השינויים שעבר בחייו מאז עליית הסרט המקורי לאקרנים סייעו להפקת סרט ההמשך, לאחר שחווה הרבה מהדברים האלה בעצמו, והעיר כי הסרט הוא "סרט מאוד אישי" בכיכובה של משפחה מוזרה בסיפור ידידותי למשפחה וסיפור רגשי על שלושה דורות שחווים דברים בסיסיים שכולם מרגישים בחיים כשהם גדלים.
גם ברטון וגם קיטון הסכימו על חשיבות ההפקה שלא להשתמש בכמויות מופרזות של טכנולוגיה ממוחשבת, וביקשו לגרום לסרט להרגיש כסרט שהופק ב"עבודת-יד".
מאוחר יותר, הסביר דפו ל"וראייטי" במהלך פסטיבל הסרטים במרקש כי דמותו היא בלש רפאים שהיה כוכב פעולה בבי מוביז בחייו לפני שמת בתאונה.
מאוחר יותר, התחרט דפו שחלק את הפרטים האלה על דמותו, מחשש שברטון עלול לכעוס עליו על שחשף ספוילרים מהסרט.
קונטי נבחן לתפקיד במהלך שיחת זום עם ברטון ומבחן כימיה עם אורטגה, וקיבל את החדשות שלוהק לתפקיד ב-1 באפריל, מה שהוביל אותו בתחילה לחשוב כי מדובר בבדיחה מתוחכמת.
עוד נודע כי קתרין אוהרה תשוב לגילום דמותה של דיליה דיץ וכי מוניקה בלוצ'י לוהקה לגילום דמותה של אשתו לשעבר של ביטלג'וס, דלורס.
במקור, לא כתב גוף את דמות קורבנה הראשון של דלורס, איש תחזוקה מנוח, עם שחקן ספציפי בראש, אז ברטון קרא לשחקן דני דה ויטו לבצע את הופעת האורח.
עוד הוכרז כי על עיצוב התלבושות תופקד מעצבת התלבושות , שעבדה בשיתוף פעולה עם ברטון בסרטיו הקודמים.
אטווד אישרה כי חליפת הפסים של ביטלג'וס תופיע בסרט, בשל היותה אייקונית עבור הדמות, השוותה זאת לאותו האופן שבו דמותה של אליס מאת לואיס קרול מאופיינת בשמלתה הכחולה, ואף חשפה כי קיטון התנגד לכך והעדיף לשוב ללבוש את חליפת טוקסידו הבורדו של ביטלג'וס מסצנת החתונה.
מאוחר יותר, אישרה אוהרה שהסרט יכלול את השיר "Day-O (The Banana Boat Song)" של הארי בלפונטה משנת 1955, שהוצג בסרט הראשון.
בנוסף, החליטו גוף ומיילס כי סצנת החתונה תכלול נאמבר מוזיקלי שבו ביטלג'וס "הוא המנצח המטורף של כל הסיטואציה הזו", אבל לא היו בטוחים באיזה שיר להשתמש, ובתגובה לכך הציע ברטון את "MacArthur Park", שיר עליו העיר גוף שמדובר ב"דבר המשוגע, המוזר, המטורף הזה שאתה צריך בסוף הסרט הזה".
במקביל, התעקש קיטון כי לדמותו של ביטלג'וס יהיה זמן מסך מוגבל בסרט, כפי שהיה לו בסרט הראשון, בטענה ש
צילומי הסרט החלו ב-11 במאי 2023, בלונדון ועליהם הופקד צלם הקולנוע האריס זמברלוקוס; לאחר שנמסר כי יתחילו יממה קודם לכן, ב-10 במאי, אם לא יושפעו על ידי שביתת גילדת התסריטאים של אמריקה.
ב-18 במאי 2023, נמסר כי צילומי הסרט מתקיימים במכללת "הנסיכה הלנה" בפרסטון, הרטפורדשייר שבאנגליה.
צילומי חוץ התקיימו במזרח קורינת', ורמונט, בו צולמו גם סצנות החוץ של הסרט המקורי.
ביולי 2023, הושבתו צילומי הסרט עקב שביתת אמני הטלוויזיה והרדיו.
לאחר השבתת צילומי הסרט, הצהיר ברטון כי 99% מצילומי הסרט הושלמו וכי נותרו כ"יומיים" בלבד עד לתום הצילומים.
אורטגה זומנה לצילומי השלמה ארבעה ימים לאחר סיום השביתה.
ב-16 בנובמבר 2023, לאחר סיום השביתה, נמסר על חידוש צילומי הסרט במלרוז, מסצ'וסטס; צילומי הסרט הסתיימו ב-30 בנובמבר 2024 בוורמונט.
במקור, נמסר כי צילומי הסרט עתידים להתחיל בקיץ 2022.
במרץ 2024, הצהיר קיטון כי הוא כבר צפה בגרסה ראשונית של הסרט וכי נדרשת עריכה נוספת.
בהמשך החודש, דווח ב"הוליווד ריפורטר" כי ג'פרי ג'ונס לא ישוב לגלם את דמותו של צ'ארלס דיץ בסרט, עקב מותה של דמותו.
ברטון אף הצהיר כי הסרט יסביר את היעדרותם של הזוג מייטלנד בכך שהשתמשו בפרצה שמצאו ב"ספר העזר לנפטר הטרי" על מנת לעזוב את ביתם במהלך התקופה שעברה בין שני הסרטים.
על הפקת האפקטים החזותיים הופקדו המפקחים אנגוס ביקרטון ואלכס ביקנל, ואולפני האפקטים החזותיים "Framestore", "One of Us" ו-"BUF".
בכורת הסרט התקיימה במהלך פסטיבל הסרטים של ונציה ה-81 ב-28 באוגוסט 2024, והייתה לסרט הפותח של הפסטיבל.
הסרט עלה לאקרנים בהפצת אולפני האחים וורנר ב-6 בספטמבר 2024, והופץ בנוסף להקרנות רגילות גם בפורמטי IMAX, 4DX ו-ScreenX.
בפאנל שהתקיים ב-CineEurope במהלך שנת 2024, הודיעו "האחים וורנר" כי הסרט יופץ ברחבי העולם ב-4 בספטמבר 2024, יומיים לפני בכורתו המקומית.
בנוסף, נחשף כי עבור קידום ושיווק הסרט תוקצב כ-100 מיליון דולר.
החל מ-8 באוקטובר 2024, הסרט זמין לרכישה דיגיטלית בפריים וידאו, אפל TV פלוס ופלטפורמות נוספות.
גרסאות ה-DVD, בלו-ריי ו-4K Ultra HD (מהדורת Steelbook) יהיו זמינות לרכישה החל מ-19 בנובמבר.
נכון ל-29 בספטמבר 2024, גרף הסרט 250.1 מיליון דולר בקופות בתי הקולנוע בארצות הברית ובקנדה, ו-103 מיליון דולר בבתי קולנוע זרים ברחבי העולם, בסכום כולל של 374.1 מיליון דולר בסך הכל.
בארצות הברית ובקנדה, הסרט עלה לאקרנים לצד הסרט "The Front Room" והתעתד להכניס 100–110 מיליון דולר מ-4,200 בתי קולנוע בסוף השבוע הפותח שלו.
בסופו של דבר הכניס הסרט 42 מיליון דולר ביומו הראשון בבתי הקולנוע, כולל 13 מיליון דולר מהקרנות הטרום-בכורה.
בהמשך גרף הסרט 111 מיליון דולר, ורשם את הפתיחה השנייה בגודלה לחודש ספטמבר (שני לסרט האימה "זה"), השנייה בגודלה בקריירה של ברטון (שני לסרט הפנטזיה "אליס בארץ הפלאות"), והפתיחה השלישית בגודלה לשנת 2024 (שלישי לסרטים "דדפול & וולברין" ו"הקול בראש 2").
כ-7.7 מיליון כרטיסים, הנחשבים ל-73% מסך הרווחים בקופות סוף השבוע, הגיעו מהסרט בלבד.
רווחי הסרט בסוף השבוע הפותח לעלייתו לאקרנים התעלו על 74 מיליון דולר שהרוויח הסרט המקורי בבתי הקולנוע, ללא הצמדה למדד האינפלציה.
בעולם, הרוויח הסרט 35.4 מיליון דולר מ-69 שווקים בסוף השבוע הראשון לעלייתו לאקרנים.
הסרט זכה לפתיחה הגדולה ביותר לחודש ספטמבר בבריטניה (9.6 מיליון דולר), מקסיקו (6.5 מיליון דולר), אוסטרליה (2.6 מיליון דולר), ספרד (2.5 מיליון דולר) ואיטליה (1.7 מיליון דולר).
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", זכה הסרט לציון 77% על בסיס 261 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.5/10. בקונצנזוס של האתר נכתב כי: באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", זכה הסרט לציון 62/100, על בסיס 59 ביקורות, דבר המצביע על ביקורות "חיוביות לרוב".
צופים שנשאלו על ידי חברת הסקרים "CinemaScore" העניקו לסרט ציון ממוצע של "B+" בסולם A+ עד F, בניגוד ל-"B" שקיבל הסרט הראשון, בעוד שצופים שנשאלו על ידי "PostTrak" העניקו לסרט ציון חיובי כולל של 81%, ו-68% מהם ענו שהם בהחלט ימליצו עליו לצופים אחרים.
מנולה דארגיס מ"הניו יורק טיימס" כינתה את הסרט "המשך מהנה אבל פחות עוקצני".
מרגרט רוארטי ממגזין "The Film" הצהירה כי "יוצר הסרט מצליח ליצור משהו מטורף ומוזר ומשמעותי בדיוק כמו הסרט המקורי", אך מנגד, בביקורת עבור "הגארדיאן", הצהיר זאן ברוקס כי "המהלך של ברטון לנסות להחזיר את קומדיית-האימה משנות ה-80 מעולם הרוחות מלא בתפאורות צעקניות, אך כושל בהוספת עומק למקור."
בסרט מופיעה סצנת הפלשבק בשחור-לבן המגולל את סיפורם של דלורס וביטלג'וס מפי האחרון באיטלקית, בחירה קולנועית שנחשבה כמחווה לבמאי האיטלקי מריו בבה, שאף מוזכר בשמו במהלך הסרט.
כשנשאל על בימוי סרט שלישי פוטנציאלי, הצהיר ברטון:
אליזבת נטלי שרם היא שחקנית אמריקאית - יהודייה הידועה בעיקר בזכות גילומה של שרונה פלמינג בסדרת הטלוויזיה "מונק" ובגילומה של אוולין גרדנר בסרט "ליגה משלהן" (1992).
שרם נולדה במאונטינסייד, ניו ג'רזי ולמדה בתיכון ג'ונתן דייטון, שם הייתה ספורטאית תחרותית.
הוריה התגרשו כאשר הייתה בת 10. היא למדה באוניברסיטת מרילנד על מלגת טניס וסיימה תואר ראשון בעיצוב.
ביטי היה כינוי שהיא החליטה להשתמש בו כשהפכה לשחקנית.
היא התפרסמה בתפקיד אוולין גרדנר, שחקנית השדה הימנית של רוקפורד פיצ'ס, בסרט של פני מרשל "ליגה משלהן" דמותה הייתה הנמענת העיקרית של המשפט הקלאסי של המנהל ג'ימי דוגן (טום הנקס), "אין לבכות בבייסבול!" דמותה הייתה גם אמו של הילד הקטן והמגעיל, סטילוול.
במהלך השנים 1993–1995 היא הופיעה בהפקה המקורית בברודוויי של "Laughter on the 23rd Floor" של ניל סיימון.
בשנת 2002, שרם קיבלה תפקיד מרכזי יחד עם טוני שלהוב בסדרה "מונק" של רשת USA.
על תפקידה בסדרה היא הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב להופעה הטובה ביותר של שחקנית בסדרת טלוויזיה (קומדיה או מחזמר).
היא עזבה באמצע העונה השלישית של התוכנית.
הרשת הצהירה כי "החליטה ללכת לכיוון יצירתי אחר עם כמה מהדמויות שלה".
ה"הוליווד ריפורטר" דיווח כי "כמה מחברי צוות המשנה של הסדרה, כולל שרם, טד לוין וג'ייסון גריי-סטנפורד, ניסו לנהל משא ומתן מחדש על תנאי החוזים שלהם" וציינו את עזיבתה של שרם כעדות ל"קו הקשה של התעשייה נגד שחקנים המבקשים העלאה שאינם חיוניים להצגה".
נטלי טיגר, בגילומה של טריילור האוורד, החליפה את דמותה כעוזרת של מונק.
שרם הופיעה בהופעת אורח בפרק אחד בעונה השמינית והאחרונה של התוכנית, שכותרתו "מר מונק ושרונה".
ב-2016 הייתה מועמדת יחד עם הקאסט של הסרט "Moments of Clarity" לפרסי הקולנוע מאבריק למשחק האנסמבל הטוב ביותר.
ביטלג'וס היא סדרת טלוויזיה מונפשת ששודרה בין ה-9 בספטמבר 1989 ל-26 באוקטובר 1991 ברשת ABC, וברשת Fox בין ה-9 בספטמבר ל-6 בדצמבר 1991. הסדרה, המבוססת באופן חופשי על הסרט האמריקאי משנת 1988 בעל אותו שם, פותחה על ידי במאי הסרט, טים ברטון, שכיהן גם כמפיק בפועל.
הסדרה עוקבת אחר לידיה דיץ וחברה ביטלג'וס והרפתקאותיהם ב"עולם בני התמותה" וב"עולם הבא" (Neither World), עולם על-טבעי המאוכלס באל-מתים, שדים, רוחות רפאים ומפלצות שונות.
דני אלפמן, שהלחין את שיר הנושא לסרט, גם עיבד אותו לסדרה.
בישראל, הסדרה שודרה בתרגום לעברית בערוץ הילדים.
הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיו של רוח הרפאים ביטלג'וס וחברתו הטובה ביותר לידיה בעולמות "העולם הבא" (Neither World) וב"עולם התמותה", עיירת פיספול פיינס (Peaceful Pines) בניו אינגלנד.
כמו בסרט, לידיה יכלה לזמן את ביטלג'וס מהעולם השני או ללכת לשם על ידי קריאת שמו שלוש פעמים.
ההומור של הסדרה הסתמך במידה רבה על בדיחות ראייה, משחקי מילים ורמיזות.
פרקים רבים, בעיקר לקראת סוף הסדרה, היו פרודיות על סרטים, ספרים ותוכניות טלוויזיה שונות.
הפרק "כלות פאנקנשטיין" התבסס על רעיון שהוגש על ידי נערה מתבגרת שהייתה מעריצה של הסדרה.
ביטלג'וס (מדובב על ידי סטיבן אוימט) הוא רוח רפאים והדמות הראשית, הידוע ברחבי "העולם הבא" ונקרא על שם הכוכב ביטלג'וז.
האישיות שלו מתמתנת בסדרה, והוא לא וולגרי כמו בסרט.
הבדל נוסף מהסרט הוא שהוא חבר של לידיה ואינו אנטגוניסט.
הוא הבן הבכור של גנאט וביא ג'וס ואחיו הבכור של דוני ג'וס, שכולם מופיעים בלעדית בסדרת הטלוויזיה (אף אחד מהסרטים לא מזכיר את משפחתו של ביטלג'וס).
יש לו מספר כוחות מיוחדים — כולל שינוי צורה, כישוף חפצים וטלפורטציה — כאשר הטרנספורמציות שלו שומרות על הפסים השחורים-לבנים של חליפתו.
הוא השתמש בכוח הזה כדי להסוות את עצמו בקרב בני אדם, כגון אינטראקציה עם הוריה של לידיה תחת השמות הבדויים "מר ביטלמן" ו"בן דוד בי.
ג'יי" ולימודיו בבית הספר של לידיה כנערה בגילה בערך כ"בטי ג'וס".
בשל מה שמתואר כ"מיץ" שלו, מקור הקסם המולד שלו, כאשר הוא אומר צורה של דיבור, הוא או סביבתו משתנים כדי להתאים למשחק המילים.
עם זאת, כוחותיו יכולים להיפגע בנסיבות שונות, כגון כאשר הוא מפחד או שראשו נפרד מגופו.
למרות שלרבים מתושבי עולם-הלא יש קסם מסוים, כוחו של ביטלג'וס זיכה אותו בתואר "הרוח עם הכי הרבה" (The ghost with the most).
התחביב העיקרי של ביטלג'וס הוא ביצוע מתיחות שונות על תושבי "עולם-הבא" ו"עולם התמותה", אך מתיחותיו על לידיה נעשות כדי להקניט אותה, לא כדי לגרום נזק, מה שמראה שהוא אכפת לו ממנה.
הוא גם מרבה להמציא תוכניות התעשרות מהירה כדי להשיג כסף, מכיוון שהוא חושש מהצורך למצוא עבודה, ואינו מוכן להפסיק אפילו כשאחרים אומרים לו לעשות זאת.
למרות גישתו הצינית והילדותית, ביטלג'וס יכול להיות בעל תובנות, שכן הוא מרבה לצטט ציטוטים בעלי חשיבות פילוסופית והומניטרית.
לידיה דיץ (מדובבת על ידי אליסון קורט) היא נערה גותית שנמצאת בתחילת הסדרה בשנות העשרה המוקדמות שלה, ונחשבת לאחראית ובוגרת רגשית לגילה.
היא אוהבת את כל הדברים ה"מוזרים ויוצאי דופן", כולל אימה וקלאסיקות ספרותיות כמו יצירותיהם של סופרי גותיקה ואימה, ביניהם אדגר אלן פו וסטיבן קינג.
היא ידועה כילדה יצירתית אך אקסצנטרית, שמתקשה להשתלב עם חברותיה לכיתה בבית הספר לבנות של מיס שאנון, בו היא לומדת.
זה מוביל אותה לחפש ביטחון אצל ביטלג'וס וב"עולם-הבא", שם היא מתקבלת ואהובה כפי שהיא.
יש לה גם מספר כישרונות, כולל צילום, אנטומולוגיה, תפירה, אמנות ועבודה עם מכונות, והיא פעילה מאוד בנושאים סביבתיים.
לידיה היא חברתו הטובה ביותר של ביטלג'וס, ובפרק "Critter Sitters" מוצג שהם מכירים כבר שנה, כשהם חוגגים את יום השנה הראשון לחברותן.
לידיה יכולה לזמן את ביטלג'וס או לנסוע לעולם-הלא על ידי קריאת שמו שלוש פעמים.
כשהיא מבקרת ב"עולם-הבא", לידיה לובשת פונצ'ו אדום עשוי קורי עכביש וגרביונים שחורים.
לידיה מעריצה את ביטלג'וס, ובפרק "אלו חיים נפלאים לאחר המוות", מוצג שאם לא הייתה פוגשת אותו, היא הייתה מתבודדת חברתית ולא הייתה לה הביטחון לעמוד מול הבריונות של קלייר ברוסטר, מה שמראה שידידותו של ביטלג'וס ומסירותו אליה הן מקור הביטחון העצמי שלה.
צ'ארלס דיץ (מדובב על ידי רוג'ר דאן) הוא אביה של לידיה, שתחביביו כוללים צפרות ובייסבול.
הוא קרוב יותר ללידיה מאשר לדליה, מכיוון שהם חולקים אהבה לבייסבול.
הוא לעיתים קרובות קורבן למתיחות ולמעשי שובבות של ביטלג'וס; למרות זאת, ביטלג'וס די מחבב אותו, כנראה משום שהוא אחד האנשים הבודדים שתמיד נופלים בפח של מתיחותיו.
דליה דיץ (מדובבת על ידי אליזבת האנה) היא אשתו של צ'ארלס ואמה החורגת או אמה של לידיה, שמנסה לגרום לה לוותר על אהבתה לדברים מפחידים ולהתמקד בתחומי עניין רגילים.
היא יאפית אקסצנטרית וחסרת מוח, שמאמינה שהיא טבחית נהדרת ואמנית נהדרת, כשלמעשה זה לא מתקבל יפה.
עם זאת, האמנות שלה פופולרית בעולם הבא.
בשל אופייה האקסצנטרי, דליה אינה נבהלת בקלות, בניגוד לצ'ארלס; בהיותה אמנית סוריאליסטית, היא מאמינה שהדברים המפחידים שהיא חווה הם חלק ממשהו אחר.
פרסי הוא חתול השחור המחמד של משפחת דיץ, שלעיתים קרובות הוא קורבן למתיחות של ביטלג'וס.
ברטה (מדובבת על ידי טארה צ'רנדוף) היא חברתה של לידיה בבית הספר, שחולקת את התעניינותה בדברים "מוזרים ויוצאי דופן".
פרודנס (מדובבת על ידי פאולינה גיליס) היא חברתה של לידיה בבית הספר, שהיא ביישנית ואוהבת לקרוא.
קלייר ברוסטר (מדובבת על ידי טארה צ'רנדוף) היא יריבתה של לידיה מהמעמד הגבוה ויריבתה של ביטלג'וס בבית הספר.
כתוצאה מפינוק מצד הוריה, קלייר יהירה, נרקיסיסטית, ומאמינה שהכל צריך להתנהל כרצונה.
היא מתנגשת לעיתים קרובות עם לידיה, אותה היא שונאת.
קלייר הייתה הופכת לעיתים קרובות לקורבן של המתיחות של ביטלג'וס.
ז'אק להלין (מדובב על ידי צ'ארלס קר) הוא שלד צרפתי ושכן של ביטלג'וס.
למרות שהם מוטרדים מתעלוליו, הם חברים למרות התעקשותו של ביטלג'וס שהם לא.
הוא חולם להיות מפתח גוף גדול למרות חוסר שרירים או בשר; למרות זאת, הוא זכה בעבר בתואר פיתוח הגוף מר נית'רוולד, לאחר שניצח את האלוף המכהן ארמהולד מוסקלהאגר.
לפי הפרק "Highs-Ghoul Confidential", הוא וג'ינג'ר למדו באותו תיכון כמו ביטלג'וס והלכו יחד לנשף הסיום של בית הספר.
ג'ינג'ר (מדובבת על ידי פאולינה גיליס) היא עכבישה רוקדת סטפס ושכנתו של ביטלג'וס, שחולמת להיות יום אחד רקדנית סטפס מפורסמת.
לפי הפרק "Highs-Ghoul Confidential", היא וז'אק למדו באותו תיכון כמו ביטלג'וס, שם היא הייתה חלק מקבוצת המעודדות, והלכו יחד לנשף הסיום של בית הספר.
המפלצת מעבר לרחוב (מדובב על ידי לן קרלסון) היא מפלצת גבוהה ושעירה מהמערב שגרה מעבר לרחוב מביטלג'וס ולעיתים קרובות מוטרדת מתעלוליו.
הוא דומה לגוסאמר מלוני טונס וכולל סטריאוטיפים של בוקר מטקסס.
פופסי (מדובב על ידי לן קרלסון) - כלב המחמד של המפלצת מעבר לרחוב.
בהמשך הסדרה, הוא "מדבר", דבר המתקבל כצליל של מנוע שמתחלף בזמן ההצתה.
באמצעות תרגום שלדיה לנאומו, נחשפים היבטים נוספים של אופיו, כמו ניסיונותיו לחזר אחרי פינקי, מכוניתו של ראש העיר מיינוט, שנפתחה להמרה.
בארי מי-נוט (בדיבובו של קית' נייט) מופיע בפרסומות של "עולם-הבא" כדי לקדם מוצר הסובב סביב נקודת עלילה מסוימת.
ביא ג'וס (מדובבת על ידי סוזן רומן) היא אמו של ביטלג'וס.
נאט ג'וס (מדובב על ידי לן קרלסון) הוא אביו של ביטלג'וס, שרוצה שהוא ימצא עבודה.
ראש העיר מיינוט (מדובב על ידי לן קרלסון) הוא ראש העיר של "עולם-הבא" אשר נוח לכעוס.
בעוד שהופעתו המקורית בשתי העונות הראשונות הציגה אותו כגבר נמוך בעל עור ירוק, עונות מאוחרות יותר עוצבו מחדש לגבר חנוט גבוה.
איי.אם סמולהד הוא העוזר האישי של ראש העיר מיינוט, המבוסס באופן חופשי על הארי הצייד מהסרט.
השופט מנטל (מדובב על ידי לן קרלסון) הוא שופט המגורים של "עולם-הבא".
מר מוניטור (מדובב על ידי ג'ון סטוקר) הוא דמות אנושית עם ארבעה טלוויזיות כראש שמנהל את רשת הטלוויזיה "Nethworld".
ארמהולד מוסקלהאגר (מדובב על ידי קית' נייט) הוא אלוף פיתוח הגוף לשעבר של מר נית'רוול עד שז'אק הדיחה אותו מכס המלכות.
בתור מר לא-עולם, הוא יהיר ביותר, אך כשהוא מופיע שוב בפרק "גודי טו-שוז" הוא חביב יותר.
בהמשך הוא מתחיל לעבוד עבור צ'סטר סליים כיד ימינו.
סקוזו ופוזו (בדיבונם של ג'וזף שרמן ודייוויד גולדברג בהתאמה) הם ליצנים מטרידים ויריביו של ביטלג'וס.
תולעי החול הן יצורים סגולים וירוקים דמויי נחש המתגוררים באזור המדברי של ארץ תולעי החול, הנמצא מתחת לעולם לא (בניגוד לסרט, שם הן חיות על ירח של שבתאי).
העבריינים הגרועים ביותר של לא-עולם נשלחים לעיתים קרובות לארץ תולעי החול כדי שתולעי החול יוכלו לאכול אותן, וזו הסיבה שביטלג'וס ורוב לא-עולם נבהלים לעיתים קרובות מארץ תולעי החול.
"ביטלמניה" – שיגעון הביטלס – הוא מונח המתייחס לתופעה סוציולוגית המכונה "פסיכוזת המונים", שפקדה את בריטניה, את ארצות הברית וגם את שאר העולם לקראת אמצע שנות השישים, בכל הקשור ללהקת הביטלס.
הביטלמניה התאפיינה בהיסטריה לגבי כל הקשור לחברי הלהקה, אם בחיקוי תסרוקותיהם ובגדיהם, צרחות רמות בהופעות והתגודדויות של מעריצים באתרים אליהם הגיעו חברי הלהקה (למשל, נמלי תעופה ובתי מלון).
התופעה החלה בבריטניה כבר באוקטובר 1963, לאחר שהביטלס הופיעו בשידור חי בטלוויזיה; למחרת יצאו כל עיתוני אנגליה בכותרות ענק ובתמונות שער של הלהקה.
בהופעה בסוף אותו חודש באנגליה חיכו 600 איש במשך 36 שעות כדי לקנות כרטיסים, וכשנפתחה קופת הכרטיסים התמוטט המשרד מלחץ הקהל.
השימוש הראשון במונח היה בעיתון הבריטי "הדיילי מירור" ב-2 בנובמבר 1963.
ממדי התופעה התבררו כאשר הגיעו הביטלס לארצות הברית; ב-7 בפברואר 1964 כשהגיעה הלהקה לנמל התעופה הית'רו שבלונדון לקראת טיסתם ליבשת אמריקה, היא מצאה שם כ-4,000 מעריצים שבאו לנופף להם לשלום לקראת מסעם.
בהגיעם לנמל התעופה JFK המתין להם מספר דומה של מעריצים שבאו לקבל את פניהם.
גם בכניסה לבית המלון התגודדו מעריצים רבים, והתופעה ליוותה אותם לאורך כל ביקורם.
הופעתם הטלוויזיונית הראשונה בארצות הברית הייתה בתוכניתו של אד סאליבן, ב-9 בפברואר ונחשבת לציון דרך וליריית הפתיחה של "הפלישה הבריטית".
לפי ההערכות, בהופעה זו צפו כ-73 מיליון איש, נתון שיא לתקופה.
בהופעתם הבאה בתוכנית זו שבוע לאחר מכן, הפעם במיאמי, הלהקה כמעט ולא הצליחה להגיע בזמן לאולפן בשל הקהל הרב שחסם את דרכם ושוטרים הוזעקו למקום כדי לפלס עבורם דרך בין המוני המעריצים.
ב-1965 הופיעו הביטלס באצטדיון שיי בניו יורק בפני 55,600 צופים, הקהל הרב ביותר שנכח בהופעת רוק עד אז, במה שהיה לשיא התופעה.
התופעה דעכה עם הפסקת הופעות הביטלס.
במרץ 1966 העניק לנון ראיון ארוך לשבועון בריטי ובו דיבר בין השאר על הכנסייה.
הוא אמר שלפי התרשמותו יותר ויותר בני נוער נוטשים את הכנסייה, שהתרחקה מהאידיאליים הראשוניים של ישו, לדבריו, הביטלס הם יותר פופולריים בקרב הנוער מישו.
הדברים, שעברו ללא התייחסות מיוחדת בבריטניה, התפרסמו באוגוסט אותה שנה וזכו לכותרות שהוציאו את הדברים מהקשרם בארצות הברית.
לפי הכותרת אמר לנון ש"הביטלס יותר גדולים מישו".
הדבר הוביל לגל שנאה בעת הופעתם האחרונה של הביטלס בארצות הברית.
חברי קו קלוקס קלאן ארגנו שריפות פומביות של תקליטי ביטלס בערי דרום ארצות הברית, תחנות רדיו החרימו את השירים ובריונים איימו ואף תקפו מעריצים ואיימו על שלום הלהקה עצמה.
חוויות אלה, יחד עם תחושת המיאוס של חברי הלהקה מהעובדה שאינם יכולים לנגן חומרים חדשניים בהופעות ונאלצים לנגן שוב ושוב חומרים ישנים באיכות צליל נוראה, תרמו לבסוף לסיום ההופעות החיות.
עם סיומן של ההופעות החיות דעכה גם הביטלמניה ופינתה את מקומה להערכה אמנותית מפוכחת יותר של הישגי הלהקה שבאו לאחר מכן.
התייחסות הביטלס לביטלמניה והשפעתה עליהם
הביטלס עצמם התייחסו לתופעה בסרטם "A Hard Day's Night" שבין השאר מציג את המעריצות ההיסטריות שמלוות את הלהקה לכל מקום ואת התופעה בכללותה.
תופעות ההיסטריה שתועדו בטלוויזיה ובקולנוע הובילו לכך שהתנהגות זו (צרחות, התעלפויות, התגודדות בשדות תעופה ולפני מלונות) הועתקה וחוקתה ברחבי העולם כ"התנהגות מקובלת" בהגעתם של חברי הלהקה לעיר כלשהי ולהופעה בה.
הדבר מנע מחברי הלהקה קשר ישיר עם הקהל והסביבה ולרוב לא יצאו כלל מחדר המלון שלהם, פרט להופעה ולנסיעות ולא תמיד ידעו היכן הם נמצאים.
למרות שעל פני השטח נראה כאילו חברי הלהקה גרפו לכיסם הון רב הן ישירות מההופעות והן מתמלוגים על מוצרי קידום מכירות (מרצ'נדייז כגון בובות, ביגוד, הדפסות על כל מוצר צריכה אפשרי) לא כך היה.
אמרגנם, בריאן אפשטיין היה איש עסקים נאיבי ואיבד שליטה.
הופעות מקומיות הזרימו סכומי עתק לכיסם של אמרגנים מקומיים ולא לחברי הלהקה, עקב חוזים רשלניים וניהול משא ומתן כושל מצידו של אפשטיין.
בתחילה לא היה כל רישוי לייצור מוצרי-ביטלס, כאשר קמה חברה שדאגה לרישוי ולייצור מוצרים אלו קיבלו חברי הביטלס רק 10% מההכנסות, שהתחלקו ביניהם ובין אפשטיין.
ב-1977 הועלה בברודוויי מחזמר בשם זה שעסק בלהקה, והוצג 1,006 פעמים, עד שירד מהבמה בשנת 1979. המחזמר אף זכה בפרס טוני על עיצוב התאורה.
ביי אוף פלנטי הוא מפרץ וחבל הנקרא על שמו בצפון האי הצפוני של ניו זילנד.
החבל משתרע על שטח של 12,277 ק"מ רבוע מן הקצה המזרחי של חצי האי קורומנדל במערב, לאורך חופו של האוקיינוס השקט ועד לכף רנאווי (Cape Runaway) במזרח, ונמשך דרומה כמעט עד לאגם טאופו.
שתי הערים הגדולות בביי אוף פלנטי הן טאורנגה (Tauranga) ורוטורואה (Rotorua) אולם מוסדות השלטון האזורי מרוכזים בעיירה פקטאני (Whakatane).
ביי אוף פלנטי קיבל את שמו לאחר שג'יימס קוק ביקר בו ב-1769 וראה גידולים חקלאיים של התושבים המאורים.
האקלים החם והלח במשך רוב השנה מאפשר לגדל באזור גידולים חקלאיים טרופיים דוגמת קיווי, אבוקדו ותפוח עץ.
מבחינה מנהלית החבל מחולק לשש רשויות אזוריות: חמישה מחוזות ועיר אחת.
את המחוז רוטורואה ביי אוף פלנטי חלוקת עם ואיקטו שמדרום לה.
בנוסף, כ-15% ממחוז טאופו שבחבל ואיקטו מצויים גם הם בתחומי החבל.
פריסת אוכלוסיית ביי אוף פלנטי
נפת ביטליס (טורקית Bitlis ili; כורדית Bedlîs) היא נפה במזרח טורקיה.
בירת הנפה בעיר ביטליס והיא נחלקת ל-7 יחידות אדמיניסטרטיביות.
שמה של הנפה בא משמו של בדליס, מפקד בצבאו של אלכסנדר מוקדון, אשר בנה מצודה בעיר ביטליס.
נפת ביטליס שוכנת לחופה המערבי של ימת ואן.
הנפה גובלת בנפת ואן ממזרח, בנפת סיאירט מדרום, בנפת בטמאן ממערב ובנפת מוש ונפת אארי מצפון.
כ-70% משטח הנפה הוא הררי ויתרתה רמה בגובה של כ-2,000 מטרים.
ההרים הגבוהים בתחומי הנפה הם הר סופהאן (4,434 מטרים), הר הגעש נמרוט (3,050 מטרים) והר זיארט (2,540 מטרים).
חלקה המזרחי של הנפה מנוקז אל ימת ואן, ימה ללא מוצא בגובה של 1,719 מטרים, וחלקה המערבי מנוקז על ידי יובליו של נהר מוראט, אחד ממקורותיו העיקריים של נהר הפרת.
אוכלוסיית הנפה מנתה 350,994 תושבים בשנת 2020, רובם כורדים.
קבוצות אתניות אחרות הן הטורקים והזאזא.
לפני מלחמת העולם הראשונה מנתה האוכלוסייה בנפה 437,500 תושבים, כרבע מהם ארמנים.
נראה כי האזור היה מיושב כבר בתקופה הנאוליתית, אם כי לא נמצאו ממצאים התומכים בכך בתחומי הנפה עצמה.
האזור היה מיושב על ידי שבטי נאירי באלף ה-2 לפנה"ס, ובתקופת אוררטו, במחצית הראשונה של האלף ה-1 לפנה"ס, שכן בלב הממלכה.
עם נפילת אוררטו במאה ה-6 לפנה"ס, נכבש האזור על ידי מדי ולאחר מכן נשלט על ידי הפרסים.
בשנת 331 לפנה"ס כבש אלכסנדר מוקדון את האזור, ובדליס, מפקד בצבאו, הקים מצודה בעיר ביטליס והעניק לה את שמו.
תחת הקיסר טראיאנוס כבשו הרומאים את האזור בשנת 113 לספירה.
עם חלוקת האימפריה הרומית נותרה הנפה בשליטת האימפריה הביזנטית עד סוף המאה ה-5, אז נכבשה בידי הסאסאנים.
במאה ה-7 לספירה החזיקה האימפריה הביזנטית באזור למשך פרק זמן קצר ושבה לשלוט בו שוב במאה ה-10 לספירה, לאחר שהוחזק על ידי הערבים והסג'ידים מאזרבייג'ן.
בשנת 1182 לספירה הקימו בני שבט רוג'אקי הכורדי את נסיכות בדליס שמרכזה שכן בעיר ביטליס.
הנסיכות השתרעה על שטחה של הנפה ובאזור ססון בצפונה של נפת בטמאן שממערב לה.
הנסיכות נכבשה על ידי האק קויונלו בין השנים 1467 ו-1495 ועל ידי הספווים מ-1507 עד 1514, אך הצליחה לשמור על מידה מסוימת של עצמאות גם לאחר שנכבשה בידי העות'מאנים בשנת 1514, ועד 1847.
לאחר כיבוש קצר בידי רוסיה במהלך מלחמת העולם הראשונה, חזר האזור לשליטת הטורקים והיה לחלק מהרפובליקה הטורקית.
בֵּיי (בטורקית מודרנית: Bey, בטורקית עות'מאנית: بک – בֵּיי, בק, בכּ או בג) היה תואר אצולה טורקי שהוצמד לאחר שמו הפרטי של אדם, ומקבילתו הנשית הייתה "האנם" (Hanım), מונח מהשפה הפרסית שמשמעותו "גברת".
המונח עדיין רווח בטורקית המודרנית, אם כי משמעותו שונה, ונעשה בו שימוש באופן דומה גם באזרבייג'ן.
ביי היה השני בחשיבותו מבין התארים לגברים באימפריה העות'מאנית אחרי פאשה ולפני אע'א ואפנדי.
מקורו של המושג במילה ל"מנהיג" או "ראש שבט" בשפות טורקיות, אך השימוש רווח למנהיגים בכלל גם בפרסית ובשפות אחרות במרכז אסיה.
כך למשל כונה המשנה למלך הכוזרים בכינוי כגן בק.
אטא-ביי (באזורים אחרים בק או בג) הוא כינוי שהיה נפוץ החל מהתקופה הסלג'וקית באזורי שליטתם של הסלג'וקים והמדינות שצמחו על חורבות ממלכתם.
כמו כן נפוץ השם בקרב הטורקמנים באזור איראן ואזרבייג'ן.
באיראן כונה הוזיר הגדול בכינוי, האתא-בג הגדול.
כינוי הישות עליה היה הביי מופקד נקראה "בייליק" (Beylik), שמשמעותה המקורבת היא "נסיכות" או "נפה".
לשמותיהם של שלושת השליטים הראשונים של האימפריה העות'מאנית, אשר החלה גם היא כבייליק, הוצמד התואר "ביי".
תואר זה הוחלף ב"סולטאן" רק ב-1383, וניתן למורט הראשון על ידי חליפות קהיר.
החל משלב זה ניתן התואר "ביי" לאנשי צבא וממשל משניים, כמו ראש סנג'ק (בקירוב "רובע", אם כי מאוחר יותר קרוב יותר למחוז), אשר כונה "סנג'קביי" (Sancakbey).
ראש הרובע היה כפוף לראש המחוז, שכונה בדרך כלל בתואר "פאשה".
התואר הוענק גם לראשי ערי הבירה הקודמות של האימפריה – בורסה ואדירנה.
בנוסף על כך ניתן התואר למיופי כוח מטעם האימפריה כמו מושל תוניסיה, תואר שנשאר בתוקף גם בתקופת השלטון הצרפתי.
מאוחר יותר ניתן התואר "ביילרביי" (Beylerbey או Beylerbeyi – "אדון האדונים") למושל הכללי של שטח ארץ רחב ידיים באימפריה העות'מאנית והספאווית, אולם גם תואר זה עבר פיחות במעמדו עם השנים.
עם השנים חל פיחות במעמדו של המושג, שהוצמד לאנשים פחותים במעמדם, ומגמה זו נמשכה במאה ה-19, עת המושג החל להיות מקביל ל"אדוני" וללא קונוטציה של תואר אצולה.
לעיתים צורפה המילה "אפנדי" (Efendi – "אדון") או אפנדים (Efendim – "אדוני [שלי]") אל ביי, כדי להפליג במידת הנימוס – Beyefendi או Beyefendim.
נוהג זה רווח גם כיום, ולמרות שמשמעות הצירוף היא "אדוני-אדוני", עדיין אין בה קונוטציה של תואר אצולה בשימוש מודרני או פחיתות כבוד מצדו של הדובר.
לנשים שמורה המקבילה "האנֵמאפנדי" (Hanımefendi), ובהיעדר מין דקדוקי בטורקית, התרגום המילולי של מושג זה הוא "גבירתי הנכבדה" ולא "גבירתי-אדוני".
עם הרפורמה בשפה הטורקית במהלך המאה ה-20, טבע המוסד לשפה טורקית את הביטויים בָּיי (Bay) "מר" ובָּייאן (Bayan) "גברת", על משקל "בֵּיי" ובמטרה להחליפו, ואלה הוצמדו לפני שמות משפחה.
מכוח "חוק השמות" חויב כל אזרח טורקי ב-1934 לקחת לו שם משפחה והשימוש בביי כתוספת רשמית לשם נאסר.
עם זאת, המושגים החדשים לא נקלטו היטב, ולצרכים חברתיים עדיין נעשה שימוש במושגים הישנים "בֵיי" ו"האנם", אשר אינם מעידים עוד על שייכות למעמד האצולה, למעט בהקשרים היסטוריים.
לצרכים רשמיים עדיין נעשה מדי פעם שימוש במושגים החדשים, אך השימוש במילה "Sayın" (הנכבד/ת) לפני שמו או תוארו של אדם מקובל יותר ולעיתים אף מתחייב ("Sayın Başkan" – "אדוני הנשיא").
"ביי" עשוי להצטרף למספר דרגות צבאיות כמו "אלביי" (Albay – קולונל, מ-"Alay" – "גדוד") או "ירביי" (Yarbay – סגן, מ-"Yardım" – "עזרה").
בשני המקרים מקורו של Bay אינו במושג החדש שטבע המוסד לשפה הטורקית, אלא בהרמוניה קולית ששינתה את התנועה "E" ב-Bey ל-"A" ב-Bay כתוצאה מהשפעת צליל "A" ב-Yar וב-Al.
גם הפנייה המקובלת לשגריר בטורקית היא "אלצ'י ביי" – "Elçi Bey" (מילולית, "אדון המשלחת").
עם זאת, במספר שפות טורקיות אחרות עדיין נודעת לביי משמעות של תואר אצולה.
בייב הוא סרט דרמה אוסטרלי-אמריקאי משנת 1995 בבימויו של כריס נונן.
רוב הדמויות בסרט הן חיות אשר מדובבות על ידי שחקנים, ובשל כך נתפס לעיתים כסרט משפחתי.
הסרט צולם ברוברטסאן, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה.
סרט המשך בשם "בייב בעיר הגדולה" יצא לאקרנים בשנת 1998.
בייב הוא חזיר שנולד בדיר תעשייתי גדול, ונלקח באישון לילה מאחיו ומגורלו המיידי להפוך לבשר למאכל.
בייב מגיע ליריד כפרי ומוצע כפרס לאדם שינחש את משקלו.
האיכר ארתור הוגט (ג'יימס קרומוול) מחליט לנסות וזוכה בחזיר.
בייב נלקח אל החווה המשפחתית, ואשתו של הוגט מחליטה מיד שהחזיר מיועד לשחיטה עתידית.
בחווה, בייב מתחבר עם פרדיננד הברווז שלא מוכן גם הוא להשלים עם גורלו כמאכל אנושי עתידי, ומנסה ליצור משמעות לנוכחותו בחווה על ידי הקדמת התרנגול בהשכמת הבוקר.
בייב מכיר גם את פלי, כלבת הרועים שלוקחת אותו תחת חסותה ומלמדת אותו את סודות עבודתם של כלבי הרועים, למורת רוחו של בן זוגה רקס.
בייב מגלה גבורה בהצלת חלק מהכבשים מגנבה ומתיידד גם איתן, ובעזרת אישיותו התמימה והנעימה הוא מצליח לעשות את עבודת כלבי הרועים.
הוגט, שמבחין בהדרגה ביכולתיו של החזיר, מתחיל לחבב את האורח החדש.
בזמן שאשתו לא נמצאת הוא מחליט לרשום את בייב לתחרות כלבי רועים גדולה מבלי שהוא מציין שהמשתתף הוא חזיר.
בתחרות בייב נתקל בתחילה בקשיים לשכנע את הכבשים לעשות כרצונו אף על פי שאינן מכירות אותו, אך בעזרת רקס ובעזרת הכבשים מהבית הוא מצליח לעמוד במשימה בצורה מושלמת אל מול הקהל הנדהם.
בסוף הסרט, הוגט רק מפטיר את המשפט הידוע: "That will do pig, that will do" - "זה יספיק חזיר, זה יספיק."
הסרט מציג סיפור על מי שמחליט בלי משים, לשנות את הקו הידוע של חייו.
בייב בתמימותו מאמין כמעט בכולם - למשל מאמין בבני האדם אף על פי שכולם אומרים לו שהם רק רוצים לשחוט אותו, בכבשים אף על פי שאומרים לו שהן טיפשות, ובכלבים אף על פי שאומרים לו שהם חסרי לב.
התמימות הילדית הפשוטה הזו מובילה אותו להצלחה בכל אשר הוא פונה, ונותנת מסר משמעותי לטבעו של האדם דווקא.
פרסי האקדמיה (פרס אוסקר) 1996 - זכייה בקטגוריית "אפקטים ואפקטים חזותיים"מועמדויות בקטגוריות "שחקן המשנה הטוב ביותר" - (ג'יימס קרומוול), "בימוי ניהול אומנותי של התפאורה", "הבמאי הטוב ביותר" - כריס נונן, "עריכת הסרט" ו"התסריט המועבד"
פרסי הקומדיה הבריטים - זכייה בקטגוריית "סרט הקומדיה הטוב ביותר"
איגוד המבקרים של אוסטרליה - זכייה בקטגוריות "בימוי" ו"מוזיקה מקורית"
פרס גלובוס הזהב - זכייה בקטגוריית "סרט הקומדיה או המוזיקלי הטוב ביותר"
מסך הזהב - זכייה במסך הזהב
איגוד המבקרים של לונדון - זכייה בקטגוריית "סרט השנה"
איגוד המבקרים של ניו יורק - זכייה בקטגוריית "הבמאי החדש"
ביצ'הורן (Bietschhorn) הוא הר בגובה 3,934 מטר, ברכס הרי האלפים, הנמצא בקנטון ואלה בשווייץ.
ההר הוכרז בשנת 2001 כחלק מאתר מורשת עולמית ביחד עם קרחון אלטש והר יונגפראו.
לא כל שטח ההר נכלל בהכרזה המקורית, אך בהחלטה שהתקבלה ב-2007 הורחב אתר המורשת העולמית כך שכל שטחו של הר ביצ'הורן נכלל.
ביצ'הורן מוקף בעמק לוצ'נטל מצפון, ועמק נהר הרון מדרום.
חלקו המזרחי ממשיך לעבר קרחון אלץ' ושרשרת הרים הכוללת את הר אלצ'הורן, בגרמנית: Aletschhorn (4,195 מטר), והר פינסטרארהורן (4,274 מטר) הכלולים בשטח אתר המורשת העולמית.
הראשונים להעפיל לפסגת הביצ'הורן ב-13 באוגוסט 1859 היו לזלי סטיבן עם מדריכיו אנטון זיגן, יוהאן זיגן ויוזף אבנר.
הם העפילו להר מכיוון צפון וכעבור שמונה שנים עשו זאת חלקם שוב מכיוון מערב.
כיום מהווה ההר אתר טיפוס למטפסי הרים ברמת קושי בינונית עד קשה.
כיוון הטיפוס המקובל ביותר הוא מצפון דרך לוצ'נטל, אף שקיימות אפשרויות טיפוס מכיוון כל רוחות השמיים.
ג'ורג' הרמן רות' ג'וניור , הידוע בכינויו: "Babe", "The Bambino" ו-"The Sultan of Swat", היה שחקן בייסבול אמריקאי ששיחק בליגת ה-MLB בין השנים 1914–1935. על פי דירוגים רבים נחשב רות' כשחקן הבייסבול הטוב בהיסטוריה.
מספר חבטות ההום ראן יחד עם אישיותו הכריזמטית האדירו את תדמיתו על רקע שנות העשרים הסוערות.
רות' היה השחקן הראשון ב-MLB שהשיג 60 חבטות הום ראן בעונת משחקים אחת (1927), שיא אשר החזיק מעמד לאורך 34 שנים, עד שנשבר בשנת 1961 על ידי רוג'ר מאריס.
במשך כל שנותיו כשחקן מקצועי הכה רות' 714 הום ראן, שיא שעמד משך 39 שנה, עד שנשבר על ידי האנק ארון בשנת 1974. שלא כמו רבים מן החובטים רבי העוצמה, לרות' היה גם ממוצע מרשים בחבטות מוצלחות: 34.2% בסה"כ.
הממוצע העשירי בטיבו בהיסטוריה של הבייסבול.
בסוף 1919 עבר רות' לניו יורק יאנקיז בעסקה שנויה במחלוקת, לפי הנרטיב הפופואלרי כספי העסקה שימשו את בעלי הרד סוקס למימון הצגה בברודוויי.
המעבר של רות' ליאנקיז הביא להתפתחות אחת היריבויות הגדולות ביותר בספורט האמריקאי, בין הרד סוקס ליאנקיז.
כמו כן, החלה בבוסטון תקופת בצורת ממושכת של 86 שנה ללא זכייה בתארים, אשר כונתה בשם "קללת הבמבינו".
ביאנקיז הפך רות' ממגיש לחובט פותח וכבר בעונתו הראשונה בניו יורק חבט ל-54 הום ראנס, ושנה לאחר מכן, ב-1921 כבר השיג 59, ועלה למקום הראשון בטבלת החובטים, בעונתו השמינית בלבד בליגה.
הוא הוביל את היאנקיז לזכייה ב-4 וורלד סיריס, כולל ב-1923, בה זכה גם לתואר ה-MVP.
בשנת 1936 היה רות' לאחד השחקנים הראשונים אשר שמם נחקק בהיכל התהילה הלאומי של הבייסבול.
בשנת 1969 הוא נבחר לשחקן הבייסבול הגדול בכל הזמנים, בהצבעה שנערכה לכבוד 100 שנה לבייסבול המקצועי.
ב-1999 נערך סקר של ESPN שבחר את הספורטאי הגדול ביותר במאה ה-20, רות' נבחר במקום השני לאחר מייקל ג'ורדן.
מעבר להישגיו המקצועיים, רות' שינה את פני הבייסבול המקצועי בארצות הברית.
בזכות משחקו, עלתה בשנות ה-20 הפופולריות של המשחק בצורה חדה.
אף אופיו של המשחק ראה שינוי הודות לתוצאות הגבוהות שהושגו לראשונה בזכות הצטיינותו במשחק.
מחוץ לשדה המשחק רות' נודע בתרומותיו הנדיבות למפעלי צדקה לצד אורח חייו הנהנתי, אשר אפיין את שנות ה-20 בארצות הברית, בטרם פרוץ השפל הגדול.
רות' הפך למושא הערצה בארצות הברית ואף שהלך לעולמו לפני שמונה עשורים שמו עדיין נישא בפי רבים מחובבי הספורט בארצות הברית.
בעקבות ביקורו ביפן בשנת 1934, שם שיחק במשחק ראווה של כוכבי הליגה, נדבקה אף מדינה זו בקדחת הבייסבול, משחק הממשיך למשוך המונים ביפן עד היום.
ב-1942 שיחק בסרט גאוות היאנקים את תפקיד עצמו לצידו של גרי קופר שגילם את דמותו של שחקן הבייסבול האגדי לו גריג.
הוריו קת'רין שאמברגר וג'ורג' הרמן רות, היו ילידי ארצות הברית ממוצא גרמני.
רות' נישא פעמיים, עם אשתו הראשונה הלן וודפורד אימץ בת בשם דורותי (1921-1989), אשר הייתה למעשה בתו הביולוגית שנולדה מרומן עם חואניטה ג'נינגס-גרינאנדץ.
הוא גם אימץ את ג'וליה (1916-2019) בתה של אשתו השנייה קלייר מריט.
בתו דורותי הוציאה ספר ביוגרפי על אביה בשם "אבי, הבייב" בשנת 1988.
נפטר ב-16 באוגוסט 1948 בגיל 53. הוא מת ממחלת הסרטן, ככל הנראה ממחלת הסרטן האף והגרון (Nasopharyngeal carcinoma), סוג נדיר של סרטן ראש-צוואר.
במהלך חייו, רות' היה מעשן כבד, מה שעשוי היה לתרום להתפתחות המחלה .
במהלך טיפולי המחלה, רות' היה בין הראשונים שקיבלו טיפול כימותרפי בשילוב עם קרינה, מה שהפך אותו לדמות מופת בתחום הרפואה.
למרות הטיפולים, מצבו הידרדר והוא מת בשנת 1948.
מותו של רות' הותיר חותם עמוק על עולם הספורט והרפואה, ומורשתו נמשכת עד היום.
ביַי מיר ביסטו שיין (יידיש: 'בשבילי אתה יָפֶה') הוא שיר פופולרי ביידיש, שנכתב על ידי יעקב ג'ייקובס והולחן בידי שלום סקונדה.
השיר נכתב בשנת 1932 למחזמר ביידיש בשם "מען קען לעבען, נאָר מען לאָסט נישט" (בתרגום חופשי: 'אפשר לחיות, אך לא מאפשרים זאת'; באנגלית: I Would if I Could).
המחזמר נכשל, ובתום העונה הראשונה נגנז.
המילים לשיר "ביַי מיר ביסטו שיין" בגרסה היידית הן מילות אהבה מבודחות בין נערה או אשה יהודייה לאהוב לבה, המתובלות בהומור יהודי ובביטויים שמקורם בעברית, כמקובל בשפה היידית.
השיר מתחיל במילים (בתרגום חופשי):
"אף אם תהיה שחור כמו טטרי/ ועיניך יהיו כעיני חתול/ ואם תצלע לאט
ויהיו לך רגלים עקומות/ אני אומרת : לא אכפת לי".
"בשבילי אתה יפה, בשבילי יש בך חן, בשבילי אתה יותר יקר מכסף.
הרבה בנים יפים כבר רצו לקחת אותי, ומכולם בחרתי רק בך.
קיימות גרסאות אחרות בהן הבית הראשון הוא אחר.
השיר בוצע ביידיש על ידי מספר מבצעים, בהם האחיות ברי.
בתחילת דרכו לא זכה לפרסום רב ולהצלחה מסחרית.
בשנת 1937, לאחר ניסיון כושל למכור את השיר למפיקי סרטים בהוליווד, ניאותו סקונדה וג'ייקובס למכור את הזכויות על השיר למוציא לאור, כדי שידפיסו.
באותה תקופה בעולם התיאטרון היידי בשדרה השנייה, נחשבה פעולה של מכירת שיר להדפסה - להצלחה עסקית, וסקונדה מכר כבר עשרות שירים באותו מחיר.
סקונדה מכר את השיר לחברת ההוצאה לאור "Kamen brothers" תמורת 30 דולר, שאותם נאלץ לחלוק עם ג'ייקובס התמלילן.
חודשיים לאחר המכירה, שמע סמי קאהן, תמלילן שעבד בחברת המוזיקה של האחים וורנר, את השיר מבוצע בתיאטרון אפולו בהארלם על ידי צמד אפרו-אמריקנים.
הקהל בתיאטרון הגיב בהתלהבות מרובה, וקאהן המופתע הבין שיש פוטנציאל ללהיט.
קאהן שכנע את המעביד שלו בחברת וורנר לרכוש את זכויות השיר מהמוציא לאור.
יחד עם סול צ'פלין כתב מילים אחרות, באנגלית לשיר (בהותירם רק את הכותרת ביידיש "ביַי מיר ביסטו שיין" בפזמון החוזר).
גם במילות השיר באנגלית שרה נערה לאהובה, ומושם דגש על המשפט "בעיניי את יפה" הנאמר במספר שפות זרות אך נכון בכולן.
הלחן המקורי נותר, אך עם התרגום לאנגלית הוענק לשיר העיבוד הסווינגי המוכר כיום.
קאהן פנה אל הרכב מוזיקלי שלא היה ידוע אז, האחיות אנדרוז, והקליט עמן את השיר, שיצא על גבי תקליט 78 של חברת "דקה".
השיר הפך ללהיט מיידי, מכירות התקליט הרקיעו שחקים, והאחיות אנדרוז זכו בעבורו באלבום זהב, והפכו בכך להרכב הווקאלי הנשי הראשון שזכה בכך.
השיר זכה לפופולריות עצומה ועד מהרה זכה לגרסאות כיסוי על ידי רבים מזמרי הפופ והג'אז של התקופה.
בין המבצעים ניתן למצוא את אלה פיצג'רלד, בני גודמן ועוד רבים אחרים.
השיר הוכנס כנעימת הנושא בסרט קולנוע של האחים וורנר "Love, Honour and Behave".
השיר התפרסם מהרה גם ברחבי העולם, ותורגם לשפות צרפתית, שוודית, רוסית וגרמנית.
השיר התפרסם בגרמניה הנאצית, אך לאחר שנודע כי מלחין השיר הוא יהודי, וכי המילים "ביַי מיר ביסטו שיין" הן בשפת היידיש ולא בבווארית, דיאלקט דרום-גרמני, הוחרם השיר.
בברית המועצות הוקלט השיר על ידי "תזמורת הג'אז הלאומית של ברית המועצות", והקרדיט ללחן הוענק לשני מלחינים סובייטים.
בעקבות ההצלחה הגדולה באה הצלחה מסחרית גדולה.
סמי קהאן סיפר כי בכספי התמלוגים שהרוויח רכש לאמו בית.
אך בעוד המבצעים, חברות התקליטים, בעלי הזכויות גורפים הון, לא ראו סקונדה וג'ייקובס אף לא פרוטה שחוקה.
הסיפור על המלחין שפספס את ההזדמנות המסחרית עשה כותרות גדולות בעיתונים.
אך סקונדה עצמו לא התרגש, ובריאיון לעיתון הניו יורק טיימס סיפר כי העובדה שלא קיבל תמלוגים הפריעה לסביבה יותר משהפריעה לו.
אישית הוא היה מעוניין יותר במוזיקה סימפונית.
בשנת 1961, כאשר פקעו הזכויות של האחים וורנר, חזרו הזכויות לסקונדה, שמיהר לחתום הסכם עם החברה, הפעם תמורת סכום משמעותי.
הצגת מילים ביידיש בפני הקהל האמריקאי שאינו דובר יידיש יצר טעויות משעשעות, כמו במקרה של אנשים שביקשו לרכוש את התקליט "My beer Mr.
Shane" (נהגה: "מיי ביר מיסטר שיין").
בשנת 1964 נכתבה גרסה פארודית על השיר בשם: "The bear missed the train" .
בשנת 2001 ערכו "מילקן ארכיב", העוסקים בשימור מוזיקה יהודית אמריקנית, מחקר בניסיון להתחקות אחרי ההרכב המקורי ששימש את סקונדה בתיאטרון רולנד.
השיר הוקלט בצורה הדומה ביותר למקור, עם תזמורת הקאמרית הווינאית בניצוח אלי יפה והזמר סיימון ספירו.
מילדרד אלה דידריקסון זהריאס (Mildred Ella Didrikson Zaharias; 26 בינואר 1911 – 27 בספטמבר 1956) שנודעה גם כבייב דידריקסון (Babe Didrikson) וכבייב זהריאס הייתה ספורטאית רב תחומית אמריקאית.
נחשבת לאחת הספורטאיות הגדולות בהיסטוריה.
היא אלופה אולימפית ושיאנית עולם במגוון מקצועות באתלטיקה קלה, ממייסדות סבב הנשים המקצועני בגולף (LPGA) ואחת הגולפאיות הגדולות בכל הזמנים.
הצטיינה במגוון גדול של ענפי ספורט נוספים, ובעיקר בכדורסל.
דידריקסון נולדה בטקסס להורים ממוצא נורווגי.
את מרבית ילדותה העבירה בעיר בומונט בדרום-מזרח טקסס.
את שם החיבה שלה, בייב, על שמו של בייב רות', קיבלה לאחר שחבטה חמישה הום-ראנס במשחק בייסבול בשכונת מגוריה.
היא גילתה בילדותה כישרונות נוספים - תפירה ועיצוב בגדים, שירה ונגינה במפוחית.
דידריקסון זכתה בתחרויות עיצוב מקומיות, הקליטה מספר שירים שזכו להצלחה נאה, אולם מרכז חייה מאז ילדותה היה הספורט, והיא שלחה ידה בהצטיינות במגוון גדול של ענפי ספורט - אתלטיקה, כדורסל, כדוריד, כדורעף, בייסבול, שחייה, אגרוף ואף ביליארד.
במיוחד הצטיינה באותם ימים באתלטיקה קלה ובכדורסל.
היא שיחקה בנבחרת הכדורסל של בית הספר התיכון שלה וזכתה לתואר אול אמריקן על הצטיינותה.
לאחר סיום בית הספר התיכון גויסה דידריקסון על ידי חברה מסחרית וקיבלה תשלום סמלי, כביכול כמזכירה, אך למעשה על מנת שתייצג את החברה באליפויות חובבניות.
העסקתה כ"מזכירה" הייתה נחוצה כדי לשמור על המעמד שלה כאתלטית חובבנית.
במהלך אותן אליפויות המשיכה דידריקסון להצטיין בכדורסל, אך עלתה לגדולה והתפרסמה בזכות הישגיה יוצאי הדופן באתלטיקה קלה - היא שברה את שיאי העולם בשלושה מקצועות של אתלטיקה קלה שהצריכו כישורים שונים ומגוונים: ריצת 80 מטר משוכות, הטלת כידון וקפיצה לגובה.
ב-1932 דידריקסון התחרתה באולימפיאדת לוס אנג'לס באתלטיקה קלה, בשלושת המקצועות בהן הצטיינה.
היא זכתה במדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות ובהטלת כידון (בשניהם קבעה שיאים אולימפיים) ובמדליית כסף בקפיצה לגובה.
בקפיצה לגובה שברה את שיא העולם יחד עם הזוכה במדליית הזהב, אך הסתפקה במדליית כסף בגלל מספר פסילות גדול יותר מיריבתה.
למעשה עברה דידריקסון גובה נוסף, אך נפסלה בשל חוק (שכבר לא קיים) שפסל את סגנון הקפיצה שלה.
לאחר האולימפיאדה סיירה דידריקסון ברחבי ארצות הברית עם קבוצת כדורסל שהקימה לצורך משחקי ראווה, אך חיפשה אתגר חדש.
בהשפעת ידידה טובה, היא מצאה את אותו אתגר בגולף, והחלה לשחק בטורנירים לחובבים ב-1935. גם כאן גילתה עד מהרה יכולת גבוהה וזכתה בטורנירים לחובבים, אך בשל קבלת תשלום על משחקי הראווה שלה בכדורסל פסל איגוד הגולף האמריקאי את מעמד החובבנית שלה.
בתגובה לפסילת המעמד שלה, השתתפה דידריקסון בטורניר מקצועני בסבב הגברים (PGA) - האישה הראשונה שעשתה זאת.
ב-1938 פגשה בטורניר גולף לידוענים את המתאבק ג'ורג' זהריאס, והם נישאו שנה מאוחר יותר.
היא נודעה מאז כבייב זהריאס.
רק ב-1943 הוחזר לה מעמדה כחובבנית.
התברר ש-8 השנים שעברו לא הקהו את כישוריה ויכולותיה של דידריקסון-זהריאס, והיא שלטה ביד רמה בגולף החובבני כשהיא זוכה ב-17 מתוך 18 טורנירים בהם השתתפה, לפני שפנתה סופית למקצוענות ולהקמת ה-LPGA.
קריירת הגולף המקצוענית וייסוד ה-LPGA
זהריאס הפכה למקצוענית ב-1947 והוכיחה תוך זמן קצר שהיא הגולפאית הטובה בעולם.
בין 1948 ו-1953 זכתה ב-31 טורנירים, כאשר כבר ב-1948 היא משלימה גראנד סלאם - זכייה בשלוש האליפויות הגדולות של סבב הנשים.
תוך כדי ההצלחות הספורטיביות פעלה דידריקסון לרפורמה בגולף המקצועני, ויחד עם 12 גולפאיות נוספות הקימה את הסבב המקצועני לנשים בגולף - ה-LPGA, כמקביל לסבב הגברים PGA.
מאז ועד היום ה-LPGA הוא הסבב המקצועני המרכזי והמצליח ביותר בגולף הנשים.
דידריקסון מילאה את תפקידיה הניהוליים בסבב ביד רמה כשהיא מגייסת עוד ועוד מתחמים וספונסרים לסבב, ומייסדת טורנירים חדשים.
ב-1953, כאשר היא עדיין בשיא הצלחתה, ולאחר ניצחון בטורניר הראשון שנקרא על שמה - Babe Zaharias Open, שנערך במתחם הגולף בעיר הבית שלה, בומונט - אובחנה זהריאס כחולה בסרטן המעי הגס.
היא עברה ניתוח להסרת הגידול, אולם התברר שהסרטן התפשט לבלוטות הלימפה שלה ולא ניתן להסירו.