tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוזיקה שלו בשנות ה-80 וה-90 שמה דגש במקצבים מכניים מורכבים, לרוב בסגנון שאיננו דחוס כל כך מבחינה כרומטית (הוא מבכר טרצות גדולות וקטנות מותקות ומבנים רב-סולמיים).
מעניינים במיוחד האטיודים לפסנתר, הנעזרים במקורות שונים ונבדלים כמו תזמורת גאמלן, מקצבים אפריקאיים, ברטוק ועוד.
הוא כתב גם את "פואמה סימפונית ל-100 מטרונומים".
בין יצירותיו הנודעות המגלות השפעות אלה: שלישיית הקרן, הקונצ'רטו לפסנתר, הקונצ'רטו לכינור ומדריגלי נונסנס למקהלה ללא ליווי.
הוא כתב כמה יצירות וירטואוזיות לצ'מבלו, ביניהן 'קונטינואום', והפסאקליות 'רוק הונגרי' ו'פסאקליה' (הכתובה לצ'מבלו בטמפרמנט מזוטוני).
אחת מיצירותיו האחרונות של ליגטי היא קונצרט המבורג לקרן יער ותזמורת קאמרית מהשנים 1998–1999 (עובדה ונערכה בשנת 2003).
פרס גרומאייר על קומפוזיציה מוזיקלית (אטיודים לפסנתר) (1986)
פרס ארנסט פון סימנס (1993)
פרס רולף שוק לאמנויות המוזיקה (1995)
גֶ'רג' לוקאץ' או גיירג' לוקאץ' (בהונגרית: György Lukács; בודפשט, 13 באפריל 1885 – בודפשט, 4 ביוני 1971), נולד בשם לוינגר (Löwinger), היה קומוניסט, פילוסוף מרקסיסטי ומבקר ספרות הונגרי-יהודי.
נחשב למייסד אסכולת המרקסיזם המערבי.
הוא היה ממייסדי חוג יום ראשון ומשתתפי חוג גלילאו ולמעשה מייסד אסכולת בודפשט שחבריה התרכזו סביבו.
לוקאץ' נולד ב-13 באפריל 1885 בבודפשט, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, במשפחה יהודית.
אביו היה יוז'ף לוקאץ' (במקור לווינגר), המנכ"ל של הבנק האנגלו-אוסטרי בבודפשט ובעל תואר אצולה שהוענק לו בשנת 1899 על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה שהיה גם מלך הונגריה.
לאחר השלמת לימודיו לתואר דוקטור באוניברסיטת ברלין בשנת 1906, ערך לוקאץ' מספר מסעות לאיטליה, ולאחר מכן שהה ארבע שנים בהיידלברג, שם למד אצל הפילוסוף היינריך ריקרט והסוציולוג והפילוסוף מקס ובר.
בגרמניה גם הושפע מתפיסות קומוניסטיות-מרקסיסטיות.
ב-1919 היה קומיסר העם לענייני תרבות וחינוך בממשלת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית קצרת הימים של הקומוניסט (ממוצא יהודי) בלה קון.
ב-1923, עם שובו להונגריה, פרסם את ספרו החשוב ביותר, "היסטוריה ותודעה מעמדית", שסתר מספר עקרונות מהתפיסה המרקסיסטית הלניניסטית, ולכן הוחרם על ידי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
לוקאץ' תרם את רעיונות החפצון (ראיפיקציה) והתודעה המעמדית לפילוסופיה המרקסיסטית.
בחיבורו "חזיון הראיפיקציה" (1923), הוא מבקר את הפטישיזם הנעוץ בקפיטליזם המודרני, ההופך את העובד לחפץ ולסחורה.
בתחום ביקורת הספרות פרסם לוקאץ' את הספרים "הריאליזם בספרות" (1951) ו"הרומן ההיסטורי" (1955), שהשפיעו על המחשבה הריאליסטית בספרות.
בזמן המרד ההונגרי ב-1956 כיהן לוקאץ' תקופה קצרה כשר התרבות בממשלתו האנטי-סובייטית של אימרה נוג'.
עם פלישת הכוחות הרוסים ודיכוי המרד הוא הוגלה, זמנית, כשאר חברי הצמרת המהפכנית לסנגוב, ברומניה.
בשנת 1957 הוא שב להונגריה, הצליח לשרוד את הטיהורים של יאנוש קאדאר, ונפטר בשיבה טובה בבודפשט ב-1971.
גיאורג לוקאץ', הריאליזם בספרות, 1951
גיאורג לוקאץ', אכזיסטנציאליזם או מארכסיזם?, תרגום: א.
ראובני, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בשנת 1950
גיאורג לוקאץ', הרומן ההיסטורי - התפתחות המגמות והצורות בענפי הספרות, תרגום: אריה סולה, הוצאת ספרית הפועלים, מדע-לכל, 1955
ג'רג' מולדובה (במקור רייף, בהונגרית: Moldova György; 12 במרץ 1934 – 4 ביוני 2022) היה סופר, עיתונאי ומחזאי הונגרי-יהודי, מחברם של למעלה מ-70 ספרים שנמכרו במצטבר ביותר מ-13 מיליון עותקים, יותר מכל סופר הונגרי אחר.
ממקימי האקדמיה לספרות דיגיטלית בהונגריה .
התמחה בז'אנרים של רפורטז'ה וסאטירה, זכה בפרסים ספרותיים רבים ובהם פרס קושוט, פרס טבעת קארינתי , פרס פרימה פרימיסימה , פרס אטילה יוז'ף פעמיים.
הוא היה בן דורו של סופר הונגרי-יהודי בולט אחר, ג'רג' קונרד, אך השניים היו בעלי דעות פוליטיות שונות ואף מנוגדות.
ג'רג' מולדובה נולד בבודפשט להורים יהודים, שאנדור רייף ומריה ברקוביץ'.
בשנת 1955, עם פרסום כתבתו הראשונה, בחר את השם "מולדובה".
תחת שלטון צלב החץ הורה שר הפנים של הונגריה גאבור ויינה ב-29 בנובמבר 1944 על הקמת גטו בבודפשט, ומשפחת רייף גורשה לגטו, שם הוא שרד עם הוריו עד סוף מלחמת העולם השנייה.
הוא למד במשך ארבע שנים באקדמיה לתיאטרון ולקולנוע, והתפרנס באותה תקופה מעבודת כפיים (מתקין דוודים).
הוא קטע את לימודיו למשך מספר חודשים ועבד במכרות הפחם בקומלו .
הרומנים שלו הופיעו בכתבי עת ספרותיים ובאנתולוגיות מאז 1955. הוא כתב יותר מ-70 ספרים, וטען שפסגות יצירתו הם שני הרומנים "ארבעים מטיפים" (1973) ו"לו המלאך היה מגיע ..." (1998).
משנת 1990 במשך שלוש שנים היה עמית חיצוני בעיתון "מאדיאר הירלאפ" (חדשות הונגריות – Magyar Hírlap) , ומאמריו פורסמו בעיתון מדי שבוע.
כתביו אופיינו בהצגת הבעיות המרכזיות של חיי היומיום, העלאת שאלות, ושרטוט דמויות בודדות של "גיבורי יום-יום".
הוא מילא תפקיד חשוב ביצירת הסוציוגרפיה ההונגרית שלאחר המלחמה.
כמו כן הוא היה בין הכותבים החיצוניים של השבועון הסאטירי "לודאש מתי".
מולדובה נפטר בבודפשט ב-4 ביוני 2022, והובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
ג'רג' מולדובה היה הראשון שכתב על "הפשיעה הצוענית" ברפורטז'ה שלו שפורסמה ב-1989. הנושא יצר כבר אז דיון ציבורי רציני, אף על פי שהביטוי "פשיעה צוענית" היה אז מונח קרימינולוגי ולא ביטוי לתופעה חברתית.
הוא נשאר חסידו של יאנוש קאדאר כל ימי חייו (קאדאר היה ראש הממשלה והמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית במשך שלושה עשורים) גם לאחר חילופי השלטון בשנת 1989. הוא כתב עליו ספר ביוגרפי וכינה אותו ייחודי, גאון.
הוא ראה בעידן יאנוש קאדאר את התקופה הטובה ביותר של הונגריה במאה העשרים.
כאיש שמאל, ג'רג' מולדובה היה ביקורתי כלפי מפלגות המיינסטרים, אך טען שהוא מזדהה עם מפלגת השמאל האירופית ההונגרית: "אף פעם בחיי לא הייתי חבר מפלגה, הייתי קומוניסט, ואני עדיין".
המשמר הצעיר - Ifjú Gárda
כשקרא האפיפיור לאו העשירי למסע צלב נגד איום הטורקים העות'מאנים שתחת דגל האסלאם המשיכו במסעות כיבוש באירופה, בימי המלך אולאסלו השני של הונגריה, בשנת 1513 הוטל על גיירג' דוז'ה, קצין סקלרי שהצטיין בעבר במלחמות בטורקים, לארגן חיל מורכב בעיקר מסקלרים על מנת שישתתף במסע הצלב.
גויסו לא רק סקלרים אלא גם איכרים הונגרים אחרים, כפריים רומנים, סלובקים, רוסינים וסרבים וקרואטים משטחי טרנסילבניה, מרמורוש, טרנסקרפטיה ובאנאט.
באמצעות השתתפותם ב"מלחמת הקודש" שאפו איכרים אלה לשפר את מצבם הכלכלי והחברתי.
בסופו של דבר תוכנית מסע הצלב לא יצאה לפועל והאצולה ההונגרית בטרנסילבניה, באנאט ובממלכה ההונגרית, ביקשה להחזיק את האיכרים ולנצלם באחוזותיהם.
סופו של דוז'ה היה אכזרי: המרד שהוא הוביל דוכא, והוא נתפס, ועונה קשות והוצא להורג בעיני העם, יחד עם חבריו להנהגת המרד.
בעיני מחנהו הוא הפך לדמות קדוש מעונה נוצרי ובעיני האצילים הוא נחשב לפושע מסוכן שקיבל את העונש הראוי על מעשיהם האלימים נגד אדוניהם.
ההיסטוריוגרפיה הקומוניסטית ראתה בו מאוחר יותר גבור של מלחמת המעמדות ושל המאבק לחירות נגד הפאודליזם.
ממסע צלב של איכרים להתקוממות נגד המגנאטים
גיירג' דוז'ה נולד בדאלנוק, כיום דלניק, במחוז קובאסנה של היום, אז חבל הכיסא קזד או קיזד (Kézdszék) בארץ הסקלרים שבמזרח טרנסילבניה, למרגלות הרי בודוק.
הוא בילה את שנות חייו הראשונות בכפר הולדתו בחברת אחיו ואחרי מות אביו עבר לגור בכפר מאקשה (Maksa).
בזמנו נודע כ "ג'רג' הסקלרי" - "גיירג' סייקיי" ("Székely György" או "Georgius Zekel") והוא קרא כך לעצמו.
שמו האמיתי לא הופיע במרבית המקורות והמקום המדויק של מוצאו לא היה ברור.
הנה למשל קטע מנאומו ביישוב גלד:
ייתכן שהוא השתתף במרד הסלקרים משנת 1506, מה שהביא לו שם של "שודד ידוע בכל ממלכת טרנסילבניה"
עם זאת, תעודה חתומה ב-17 ביולי 1507 על ידי לנארט בארלאבאשי, ווייבוד המשנה של טרנסילבניה ורוזן משנה של הסקלרים, הזכירה את שמו האמיתי של דוז'ה בשפה הלטינית - Georgius Dosa Siculus de Makfalva in Sede Maros - כלומר ג'רג' דושה הסקלרי איש מאקפאלווה בחבל ("כיסא") מארוש (מורש)".
לפי תעודה זו יוצא כי דוז'ה היה בן למשפחת דושה או דוז'ה ממאקפאלווה, שהייתה ענף של המשפחה הסקלרית ארלץ (Örlöcz) מסובאטה, בעלת מעמד של lófő ("ראש סוס")
דוז'ה השתתף כשכיר חרב במלחמות נגד העות'מאנים וקנה לעצמו שם של לוחם אמיץ.
בשנת 1514 חזר הקנצלר ההונגרי והארכיבישוף אסטרגום, טמאש בקוץ, מרומא כשבידו בולה אפיפיורית שהוצאה על ידי האפיפיור לאו העשירי ובה אישור למסע צלב נגד הטורקים שהמשיכו באותן השנים לאיים על אירופה הנוצרית.
הוא הטיל על גיירג' דוז'ה את המשימה לארגן ולהוביל את המסע הצלב.
תוך שבועות אחדים הצליח דוז'ה לגייס צבא של כ-40,000 לוחמים הקרויים "היידוקים" - רובם איכרים, מלווים בתלמידים נוודים, בנזירים וכמרים כפריים - בני המעמד הנמוך של החברה הימיביינמית.
הם התכנסו במחוזות (רוזנויות) של הממלכה ההונגרית.
בעת שזכו לאימונים צבאיים מינימליים, השמיעו טענות רבות לגבי תסכולי מעמדם החברתי וקיוו בהזדמנות זו לשפר את מצבם.
צלבנים מתנדבים אלה לא צוידו כראוי עם מזון ובגדים.
כשבהתקרב זמן הקטיף נדרשו על ידי האצולה הגדולה ההונגרית לשוב לבתיהם כדי לקטוף את היבולים, סירבו לעשות זאת.
אז נקטו נגדם בעלי האחוזות באמצעי ענישה: התעללו בנשותיהם ובמשפחותיהם ושלחו אנשי חצר המזוינים להחזיר בכפרים את המשמעת.
זעם האיכרים הלך וגבר מול אי יכולת האצילים לספק פיקוד צבאי בהתאם לחובת מעמדם הרם.
רוח מרדנית כלפי בעלי האחוזות שלטה במיוחד בעת חציית ה"צלבנים" האלה את המישור ההונגרי הגדול.
הארכיבישוף בקוץ החליט בנסיבות אלה לבטל את מסע הצלב.
התנועה סטתה מיעדה המקורי והאיכרים ומנהיגיהם יצאו למעשי נקם נגד המגנאטים.
באותם הימים דוז'ה עצמו איבד במידה מסוימת את השליטה על פקודיו שהתחילו לציית להטפות הכומר לרינץ מסארוש מן הכפר צגלד.
המרד נעשה עוד יותר מאיים כשתושבי הערים החלו מצטרפים להתקוממות.
בבודה ובערים אחרות הורידו המורדים את הפרשים שנשלחו נגדם מעל סוסיהם.
המרד התפשט במהירות אל המחוזות המרכזיים וההונגריים הטהורים, ומאות בתים וטירות של אצילים הועלו באש ואלפי אצילים נרצחו באמצעות העלאה על שיפוד, צליבה ושיטות אכזריות אחרות.
המחנה של דוז'ה בצגלד הפך למרכז ה"ז'אקרי" כשכל הפשיטות על האזור מסביב יצאו משם.
גם האפיפיור ביטל את הבולה ואולאסלו השני (לדיסלב השני), מלך הונגריה ובוהמיה, הוציא כרוז שבו קרא לאיכרים לשוב לבתיהם אם רוצים להישאר בחיים.
אולם בינתיים הגיעה ההתקוממות לממדים של מלחמת איכרים או מהפכה.
כל נתיני הממלכה נקראו לדגל נגדה והשלטון השכיר בחפזון שכירי חרב ונציאניים, בוהמיים וגרמנים מרחבי האימפריה הרומית הקדושה.
דוז'ה הצליח להשתלט על העיר צ'נאד ועל מבצרה וכציון לניצחונו שיפד למוות את מפקד הטירה (הקסטלן) ואת הבישוף המקומיים.
בעיר אראד שר האוצר של הונגריה, אישטוואן טלגדי, נפל לידי המורדים ועונה למוות.
הוצאו להורג בדרך כלל אצילים שהתפרסמו כעושקים וחמדנים במיוחד.
פה ושם היו גם מקרים מסוימים של אצילים ששוחררו לפי הבטחה שניתנה להם.
דוז'ה היה ידוע כי עומד על דבריו ומקיים את הבטחותיו.
יתר מזו הוא סייע לעיתים לאצילים השבויים להימלט..
שליטתו על המורדים לא הייתה שלמה ורבים מהם צדו ללא רחמים את העשירים.
במהלך הקיץ 1514 כבש דוז'ה את המבצרים אראד, ליפה (כיום ליפובה), וילאגוש (כיום שיריה) והצליח להצטייד בתותחים ובתותחנים מנוסים.
אחד מכוחותיו התקרב עד למרחק של 25 ק"מ מעיר הבירה בודה.
אולם הפרשים הכבדים של האצולה, החמושים יותר טוב, גברו עליהם.
נראה כי כוח רצונו של דוז'ה עצמו נחלש אחרי הצלחתו בצ'נאד והוא התחיל להוציא כרוזים מילנריסטיים
יריביו ראו בלכידתו יעד בעל חשיבות פוליטית עליונה.
הוא פותה לפנות לטמשוואר שבקרבתה חיכה לו צבא אצילים של 20,000 חיילים בפיקודו של יאנוש זאפויאי ואישטוואן באטורי "השמיני" שומיואי.
הוא נפל בשבי אחרי הקרב ונענש קשות.
הוא אולץ לשבת על "כס מלכות" מברזל בוער, לשאת על ראשו כתר ברזל ולהחזיק ביד שרביט ברזל גם כן בוערים (מתוך לעג להיותו "מלך האיכרים").
בעוד שעונה, הובאו לפניו תשעה מחבריו לנשק, מורעבים.
חרף תחנוניו של דוז'ה שיחוסו על חיי אחיו הצעיר, גרגיי, הובא האח בפניו וגופו בוקע לשלושה חלקים.
אחר כך דקרו התליינים בבשרו של דוז'ה בצבתות ופקדו על חבריו לנשוך ולאכול מבשרו.
שלושה מהם שסירבו נשחטו למוות ואז האחרים נכנעו וצייתו לפקודה.
בסוף מת דוז'ה בעקבות ייסוריו והמורדים שהסכימו לאכול מבשרו שוחררו.
ההתקוממות דוכאה וכ-70,000 איכרים עברו עינויים.
משערים כי הוצאתו להורג של דוז'ה והדיכוי האכזרי של האיכרים תרמו להתפוררות האחדות של העם, להחלשת כוחה של הונגריה מול האיום העות'מאני ולתבוסה הרועמת בקרב מוהאץ' ב-1526. השלכות אחרות באו לידי ביטוי בחוקים החדשים שאושרו על ידי הדיאטה ההונגרית מיוזמת אישטוואן ורבצי.
חוקים אלה הקרויים טריפארטיטום (Tripartitum) אישרו מחדש את הזכויות העתיקות המוגבלות של האיכרים אך בעיקר חיזקו במידה משמעותית את מעמד האצולה הקטנה והבינונית והרימו מסך ברזל שפילג את ההונגרים עד שנת 1848 כשבוטלה האריסות.
דמותו של דוז'ה נותרה בהיסטוריה של הונגריה ושל טרנסילבניה כסמל למאבק האיכרים לחירות נגד הסדר הפאודלי.
בעיני האצולה הצטייר כמורד, רוצח ושודד.
בשכבות רבות בעם נחשב למעין קדוש מעונה.
עד לימינו גישתו אליו בהונגריה היא כאל גבור לאומי, כמו שנדור פטפי או לאיוש קושוט.
המשטרים הקומוניסטים בהונגריה וברומניה העלו על נס את המרד בהנהגתו, כתופעה טרום-מהפכנית.
ברומניה תוך הפחתת הדגש על השתייכותו הלאומית ההונגרית-סקלרית של המנהיג.
בעיר טימישוארה - באתר שסברו כי הוצא להורג בככר מריה ברובע אליזבטין, הוצב פסל של מרים הקדושה, יצירה של אמנים הונגרים - האדריכל לסלו סייקיי והפסל גיירג' קיש.
לפי האגדה בעת שישב על כיסא העינויים הבוער, כמה נזירים ראו באוזניו של דוז'ה את צלמית של מרים אם ישו.
הפסל הראשון הוקם בשנת 1865 בימי השלטון האוסטרי, והגרסה הסופית הוקמה בעת השלטון האוסטרו-הונגרי בשנת 1906.
ב-12 ביוני 1919 (בימי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית) וב־15 במרץ 1947, בימי נוכחות הצבא הסובייטי, הנפיק הדואר ההונגרי בול דואר לזכרו של דוז'ה
בבירת הונגריה, בודפשט, נושאים את שמו שדרה ותחנת מטרו.
כמו כן נקראו על שמו רחובות רבים ברחבי הונגריה ורומניה, כולל בעיר טימישוארה (Strada Gheorghe Doja) /.
בטימישוארה קיים גם פארק - Parcul Plevnei הידוע גם כפארק גאורגה דוז'ה (הקיים משנת 1903) ושבו פסל של הגיבור.
גם בכמה ערים בסרביה נושאים כמה רחובות את שמו (Ulica Doža Đerđa)
1974 - בימי המשטר הקומוניסטי (בימי הנשיא צ'אושסקו) הוקם במרכז הכפר דלניק (דאלנוק) פסל של דוז'ה יצירה, בגובה של 3 מ', של הפסל אנדראש סבוטקי.
בכפר קיימים עוד שלושה אתרים לזכרו של דוז'ה.
1975 - הבנק של הרפובליקה העממית ההונגרית הנפיק שטר של 20 פורינט שנשא את דיוקנו
בשנים 1950–1991 נשאה אגודת הספורט החשובה "אויפשט" בבודפשט את השם "אויפשטי דוז'ה" (Újpesti Dózsa)
1519 - הכומר אישטוואן טאורינוס (בשמו האמיתי הגרמני - שטיראקסל) באלבה יוליה (גיולהפהרוואר) פרסם בלטינית בווינה את הספר Stauromachia, id est cruciatorum servile bellum המוקדש למלחמת האיכרים משנת 1514. תיאר את סופו של דוז'ה
ב-1847 כתב המשורר הלאומי ההונגרי שאנדור פטפי שיר על מותו של דוז'ה - Még kér a nép (עוד מבקש מכם העם)
כתבו שירים לזכרו של דוז'ה גם אנדרה אדי (Dózsa György lakomájan) ) (במסיבה של גיירג' דוז'ה), - Törtenelmi lecke fiuknak (שיעור היסטוריה לבנים)
וכן דיולה יוהאס - Dózsa feje (הראש של דוז'ה), גיולה אייאש - Dózsa György beszéde a ceglédi piacon (נאומו של גיירג' דוז'ה בככר של צגלד), ג'רג' שארקזי -
Magukért lázadó Dózsak (בגללכם קמים כדוז'ה), אישטוואן שינקה - György vezér a tüzeknek suttog (המנהיג ג'רג' לוחש אל הלהבות),
אימרה צ'אנאדי - Dózsa György népe (העם של גיירג' דוז'ה), פרנץ' יאנקוביץ' - Cegléd ünnepére (בחג של צגלד), יאנוש סייקיי - Dózsa (דוז'ה), פרנץ יוהאס -
- דמותו של דוז'ה זוכה להוקרה בשירים של המשורר הרומני מיכאי בניוק - Țara (הארץ) ו - Trăiește în amintire Doja (דוז'ה חי בזכרוננו) 1951.
יוז'ף אטווש - הרומן " Magyarország 1514 ben " (הונגריה בשנת 1514)
פאל סאבו - A nagy temető (בית הקברות הגדול) (1947)
המלחין פרנץ ארקל הלחין את האופרה "גיירג' דוז'ה" על אודותיו
עם צאצאי משפחתו של דוז'ה נמנו הסטיסטיקאי גאבור ואי (1926-1844) והמתמטיקאי דיולה ואי (1913-1855), שניהם פרופסורים באוניברסיטת קלוז' (אז קולוז'וואר).
ג'רג' גולדמן, (בהונגרית: Goldmann György; וצ'ש, 21 בדצמבר 1904 – דכאו, 10 בפברואר 1945) היה פסל הונגרי-יהודי, פעיל המפלגה הקומוניסטית ההונגרית שנספה בשואה.
כילד להורים יהודים גולדמן נולד בווצ'ש (עיר על גבול בודפשט קרוב לשדה התעופה על שם פרנץ ליסט) ב-21 בדצמבר 1904 בשעה 11 בבוקר; אביו היה וילמוש גולדמן שנולד בסקשפהרוואר, ואמו ארנקה קליין שנולדה בנאג'סומבט.
הוא החל את הקריירה שלו כשולית סתת אבן, בין 1924 לבין 1929 היה תלמידו של הפסל ההונגרי הידוע במכללה לאמנויות.
בשנת 1926 נסע לפריז, שם למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות.
לאחר שחקר את האוסף המצרי של מוזיאון הלובר ואת הפיסול ההומני של אריסטיד מאיול ושרל דספיאו , רק אחרי זה "מצא את עצמו" ובשנת 1927 עיצב את יצירתו הבוגרת הראשונה, "דיוקן עצמי", שהעיד על הכשרון העוצמתי והמקיף שלו.
הוא חזר להונגריה בשנת 1928, הצטרף לתנועת הפועלים והעמיד את כישרונו לשירות המאבק הפוליטי.
הפסל בשם "פועל" עוצב על ידי גולדמן בשנת 1929 והיה עבודתו הראשונה שבה קיבל ביטוי המפגש שלו עם תנועת העבודה.
העבודה הוזמנה על ידי המפלגה הסוציאל-הדמוקרטית ההונגרית.
הוא גם הציג עם עבודתו זו ב"גלריית טמאש" בתערוכה הקבוצתית של "האמנים הפרוגרסיביים החדשים" בשנת 1930, ומאוחר יותר הציג את דיוקנאותיו יחד עם הפסל ההונגרי-יהודי בסלון קובאץ'.
אומנותו הגיעה לשיאה במחצית הראשונה של שנות השלושים, בשנת 1932 הוא היה חבר בתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית ואחר כך הפך לחבר ב"קבוצת האמנים הסוציאליסטים".
בשנת 1934 היה אחד מהחברים המייסדים של קבוצת אמנים זו והנהיג אותה.
בשנת 1930 הוא ארגן את תערוכת האוסף הראשונה שלו בבודפשט.
תערוכת של "האגודה החדשה לאמנויות יפות" (KUT) שבשנת 1934 הציגה את מצבת הקבר שעוצבה על ידי גולדמן, ושהוקמה בבית העלמין בצ'פל לזכר אילונה באגי, ילדה פועלת שאיבדה את חייה כחברה בתנועה.
מצבה זו נהרסה לאחר מכן על ידי אנשי צלב החץ.
באותה תקופה הוא גם עיצב את "הפועל היושב" בסגנון הקוביזם (הגלריה הלאומית של הונגריה).
החל מהמחצית השנייה של שנות השלושים התרבו תפקידיו בתנועה, ובשל מחלת העיניים שלו שחזרה, יצר רק פסלי טרקוטה קטנים, שהבולט שבהם הוא "קצין המשטרה של הורטי" (1936, הגלריה הלאומית ההונגרית), שחושף את האכזריות והקטנוניות של המנגנון המדכא של המשטר הימני והאנטישמי של העוצר מיקלוש הורטי.
עבודותיו הוצגו בתערוכת "הריאליסטים החדשים" בשנת 1936 ובהלסינקי בשנת 1938. הוא גם עשה פסלים קטנים שניתן לשכפל, והם השפיעו על המביט בהם בגלל התמציתיות הסימבולית שלהם.
בשל יהדותו הוא גויס לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי) בשנים 1940-41 והשתתף מאוחר יותר בארגון תנועת החזית העממית נגד המלחמה כחבר בוועד המפלגה של בודפשט.
בשל חוסר יכולתו להתפרס עקב החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי הוא השתתף בפעילות האומנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
בסוף אביב 1942 הוא הציג בתערוכה האנטי-פשיסטית בנושא חופש, אך ביוני הוא ואשתו נעצרו ונידונו למאסר עולם בגין בגידה.
בסתיו 1944 גורש למחנה הריכוז דכאו, שם נפל קורבן למגפת טיפוס הבהרות ומת ימים ספורים לאחר שחרור המחנה.
תערוכה ממורשתו נערכה באיגוד המקצועי של האמנויות יפות בהונגריה בשנת 1947, ואחריה תערוכת זיכרון בסלון הלאומי בשנת 1955 ובגלריה הלאומית של הונגריה בשנים 1979-80.
ברובע 11 בבודפשט, בראש גשר פטפי, בצד בודה, הכיכר נושאת את שמו: "כיכר ג'רג' גולדמן".
דף נתונים במוזיראון הספרותי פטפי.
ג'רג' אַצֵל (במקור הנריק אַפֶּל, בהונגרית: Aczél György; בודפשט, 31 באוגוסט 1917 – וינה, 6 בדצמבר 1991) היה פוליטיקאי קומוניסטי יהודי-הונגרי, אחד האידאולוגים והמנהלים/מכוונים העיקריים של חיי התרבות בעידן יאנוש קאדאר.
סגן ראש ממשלת הונגריה זמן מה.
הנריק אפל נולד למשפחה יהודית ענייה בבודפשט.
אביו, דיולה אפל, היה עגלון ושוליית קצב.
אמו ארנקה וויימן הייתה קלדנית ופקידת בית משכון.
לאחר מות אביו בשנת 1925, שקפא למוות בחדר קירור, הוא גדל בבית יתומים וגם למד שם; הוא רכש את מקצוע הבנאות ושינה את שם משפחתו בשנת 1936 ואת שמו הפרטי מתישהו בסוף שנות ה-30, אך רק בשנת 1946 או 1955 הפך שמו רשמית לג'רג' אצל.
מנישואיו בשנת 1939 נולדו שתי בנות.
הוא לימד את עצמו בעיקר באופן אוטודידקטי וסיים את לימודיו בשנת 1936. למעשה סיים את סמסטר הסתיו באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, לצד העבודה שלו.
לאחר מכן עבד כשחקן וכמבצע חובב.
בתחילה היה בלהקת סטאג'ונה של נאנדור אלאפי, הוא הופיע גם בכמה תפקידים קטנים יותר בבודפשט, אך בעיקר שיחק בגיור, פץ' ובבלשגיארמט.
ב-24 בדצמבר 1938 קיים ערב הופעה עצמאית באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בחודש ינואר 1939, בערב קריאת שירה עצמית שלו הוא קרא מהשירים של אנדרה אדי, פרנץ קלצ'יי, ג'ולה אייש, מיהאי באביץ', דז'ה קוסטולאני ולרינץ סבו.
עקב חקיקת החוקים האנטי-יהודיים בהונגריה, ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי נאסר עליו להופיע על הבמות בפני קהל לא יהודי.
לכן בין השנים 1942 – 1944 הוא הופיע כמה פעמים במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בתיאטרון גולדמארק, ולעיתים קרובות הופיע בכינוסי בוקר של פועלים.
הוא הצטרף לתנועת הנוער הציונית השומר הצעיר בתחילת שנות ה-30, וב-1935 הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה.
בתחילת 1942 נעצר בגין פעילות קומוניסטית בלתי חוקית ונכלא בוואץ.
בסוף 1942 זומן לשירות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא הצליח להשתחרר ולשוב לבודפשט.
מאביב 1945 עבד במשרד המפלגה הקומוניסטית בבודפשט.
בבחירות ה"פתק כחול" בשנת 1947 (תחת חסות כלי הנשק של הסובייטים, הקומוניסטים עשו צעד גדול בבחירות אלה בדרך לשלטון מוחלט בפרלמנט, שזכו בו בבחירות לאחר מכן בשנת 1949).
הוא זכה במושב בפרלמנט כמועמד המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
הוא זכה במנדט שוב בבחירות במאי 1949, אך נעצר ב-6 ביולי, פחות מחודשיים לאחר מכן ונידון למאסר עולם באחד מבתי הדין במשפט לאסלו רייק.
בשנת 1954 שוחרר ב־25 באוגוסט וטוהר ב-1 בספטמבר.
ב-1 בנובמבר מונה למנהל חברת בנייה ממשלתית, אך לא קיבל תפקיד פוליטי.
במרד ההונגרי בשנת 1956 הצטרף לצד של יאנוש קאדאר.
ב-13 באפריל 1957 מונה לאחד מסגני השרים של שר התרבות.
ומשנת 1958 לסגן ראשון עד 1967. בתפקיד זה הוא התקדם בהדרגה (בייחוד במשרדו של פאל אילקו) כפוליטיקאי התרבות המוביל בתקופת משטר קאדאר שלאחר 1968 וכונה בלעג לממונה הראשון של על התרבות.
בגבולות אידאולוגיים, פעילותו התאפיינה בפרגמטיזם.
בזכות מערכת הקשרים האישית הענפה שלו ויחסיו הידידותיים עם מספר אחד של "מפלגת העם הסוציאליסטית ההונגרית", יאנוש קאדאר, הייתה לו השפעה רבה הרבה יותר על מדיניות התרבות ועל מנהגיה היומיומיים מאשר משקלו הרשמי.
הוא השתדל לטפח את ידידותו עם אנשי תרבות ואינטלקטואלים חשובים כמו: ג'רג' לוקאץ', זולטאן קודאי ג'ולה אייש או לפחות לעשות איתם עסקאות מיוחדות.
בשל עמדת הכוח שלו, הוא קיבל את העותק הראשון של הספרים המפורסמים שהוקדשו לו אישית וגם עותקים מיניאטוריים של רוב עבודות הפיסול.
בשנות ה-60 היה תומכו העיקרי של יאנוש קומלוש בהקמת תיאטרון "בימת מיקוסקופ".
ב-1967 נבחר למזכיר הוועד המרכזי של מפלגת העם הסוציאליסטית ההונגרית ובתפקיד זה הופקד על השליטה הכללית בחיי התרבות.
בינתיים, בשנת 1970 הוא נבחר גם לוועדה הפוליטית של מפלגת העם הסוציאליסטית ההונגרית.
הוא נבחר לממלא מקום יו"ר מועצת השרים (שגן ראש הממשלה) וכיו"ר ועדת פרס קושוט ויו"ר המועצה הלאומית לתרבות ציבורית בשנת 1980.
הוא התפטר מכל התפקידים הללו בשנת 1982, כשחזר לתפקיד מזכיר התרבות של הוועד המרכזי של מפלגת העם הסוציאליסטית ההונגרית.
הקריירה וההשפעה שלו כבר היו בירידה באותה תקופה.
לאחר מכן היה מנכ"ל המכון למדעי החברה של המפלגה עד שנת 1989. עם סיום עבודתו ב-7 באוקטובר 1991, פרש מהפוליטיקה והחל לכתוב את זיכרונותיו, אך לא הצליח להשלים עבודה זו: בשנת 1991 נפטר.
דמותו מופיעה (בשמו שלו) בפרק הרביעי של סדרת הסרטים העלילתיים בארבעת החלקים "החיים בטיפות", שצולם על חייו של המדען יוז'ף ברש ממציא "טיפות ברש" (טיפות הומאפתיות מפורסמות בהונגריה).
ג'רג' מארקוש (במקור מרקשטיין, בהונגרית :Markos György; בבודפשט, 22 ביולי 1946) הוא שחקן יהודי-הונגרי, הומוריסטן זוכה טבעת קארינתי ופארודיסט.
ג'רג' מארקוש נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף מארקוש (אלפונזו), השחקן, הקומיקאי והפרודיסט המפורסם, ושל אנה וייס.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, למד תחילה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע ולאחר מכן סיים את לימודיו גם באוניברסיטת אטווש לוראנד.
בין השנים 1971–1974 שיחק בתיאטרון תאליה, ואז בין 1974 לבין 1982 הופיע בעיקר מחוץ להונגריה.
בשנת 1982 נרשם לפסטיבל ההומור של הרדיו ההונגרי, שם הופיע עם ג'רג' נאדאש וקצר הצלחה רבה, משם כמעט באופן טבעי הם המשיכו את הקריירה שלהם כצמד.
מארקוש, עם יכולת האלתור המהירה, הפתאומית, אך הוודאית (כתוצאה מכך הוא לא מעבד את הטקסטים שלו במדויק, ולא מסיים אותם עד גמר).
הוא הצליח כמעט מיד להתעלות לראש המצחיקנים.
על פי הודאתו, לדבריו, לעיתים קרובות הוא לא יודע עם מה לסיים את המשפט שהתחיל.
תוך ניצול ההצלחה הם קיבלו חוזה בבימת מיקרוסקופ כבר באותה השנה, והצמד הפך לאטרקציה התקשורתית מספר אחת באותה התקופה.
הם הופיעו יחד במיקרוסקופ עד שנת 1992. תקופת הזוהר של צמד מארקוש-נאדאש נמשכה עד אמצע שנות התשעים, ומאז הם הלכו בדרכים נפרדות, אם כי עדיין "מתאחדים" בקברט או בתוכניות טלוויזיה מפעם לפעם.
בריאותו הידרדרה בשנת 2000, הוא לקה בשבץ מוחי ממנו החלים לחלוטין.
בשנת 2005 לקה בהתקף לב במהלך מבדק תקופתי בבית חולים והוא החלים גם ממנו.
צלב הקצינים של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה (2004)
פסטיבל ההומור של הרדיו ההונגרי (1982)
מארקוש-נאדאש: האנשים הקשים ביותר (31 בדצמבר 2000, מועדון RTL)
שבע שבועי (31 בדצמבר 1999, מועדון RTL)
מארקוש-נאדאש-בונץ: אנשים קשים יותר (31 בדצמבר 1999, מועדון RTL)
מארקוש-נאדאש-בונץ: אנשים קשים מאוד (31 בדצמבר 1998, מועדון RTL)
מארקוש-נאדאש-בונץ: אסור לדבר בקול רם!
– יוצר במקור לתוכנית הסילבסטר של tv2 בשנת 1997 בדצמבר 1997, אך ברגע האחרון – ימים לפני ערב השנה החדשה – tv2 עדיין לא אפשרה את השידור, במקום זאת הקברט של בימת מיקרוסקופ הוקלט במהירות.
המופע שהוחמץ שוחרר מאוחר יותר ב – VHS.
ג'רג' נאג' (בהונגרית: Nagy György; בודפשט, 5 במרץ 1905 - הארקה, 8 בינואר 1945) היה שחקן, סופר, מאייר ומחזאי יהודי-הונגרי, שנספה בשואה.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, הפך לצייר ולמד בבית הספר הפרטי של הצייר היהודי לאיוש צ'אבאי אקש (מקודם: אנגל).
משנת 1923 היה כתב של כתב העת "חיי תיאטרון" (Színházi Élet).
בשנים 1924 עד 1927 סיים את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע ולעיתים קרובות שיחק בתפקידים קטנים בתיאטרון הלאומי של בודפשט.
כשחקן שסיים את לימודיו הופיע בתיאטרון הקומדיה של בודפשט בתפקיד מישקה בסרט הקומדיה "השעון המנגן" של ז'ולט הרשאני.
משנת 1928 היה חבר בלהקת "התיאטרון הלאומי של סגד" (Szegedi Nemzeti Színház) ואחר כך בתיאטראות של בודפשט: שיחק בתיאטרון הקומדיה של בודפשט (1931-1932), בתיאטרון מרכז העיר וב"תיאטרון האמנים" (1932-1939).
נאג' כתב גם כעשרים וחמישה מחזות בני מערכה אחת וכמה רומני נוער.
נאג' הופיע לראשונה כשחקן קולנוע בשנת 1934 בסרטו של הבמאי היהודי אישטוואן סקיי (שמוכר מחוץ להונגריה בשם סטיב סקיי).
הוא שיחק בסך הכל בתשעה סרטים, בדרך כלל גילם דמויות משנה.
לאחר כניסתו לתוקף של מה שמכונה החוק היהודי השני, שהתקבל בשנת 1939, כבר לא יכול היה לשחק בקולנוע ובתיאטרון.
משנת 1940 מדי פעם הופיע בתיאטרון גולדמארק רק בפני קהל יהודי במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
זו הייתה המסגרת היחידה שאמנים יהודים יכלו להופיע בשנים 1940–1944. הוא גם לימד משחק באופן פרטי (לתלמידים יהודים וביניהם למשל יוז'ף ז'ודי).
באביב 1943 נדרש נאג' להתייצב לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודיים עבור הצבא ההונגרי).
בדצמבר 1944 הוא היה בין עובדי הכפייה שעבדו על הגבול המערבי של הונגריה (גבול הונגריה-אוסטריה) בבניית מערכת ביצורים עבור הצבא הגרמני, הוורמכט, לבלימת ההתקדמות הצבא האדום שדהר מערבה לכיוון אוסטריה וגרמניה.
הוא נפטר שם בתחילת 1945.
אני מהצופים (רומן, בודפשט, 1924)
הרובינזונים של יער הקוצים (רומן, בודפשט, 1926)
שליחים (תמונת חיים, סגד, 1929)
נפילת השמיים, רעידת אדמה (בודפשט, 1941)
יש ללכת בדרך עד הסוף (רומן, בודפשט, 1942).
1938 זרקו את מגדה - אישטוואן הורבאי
1937 עוזר הדו-קרב של ויקי - פרי
1937 מלון קיקלט - ד"ר הורוואט
1934 פרח החיטה - בלה הרשאני
1934 עץ השיטה הסגול - פאל
ג'רג' לזר (בהונגרית: Lázár György; 15 בספטמבר 1924 – 2 באוקטובר 2014) היה פוליטיקאי קומוניסט הונגרי, שכיהן כראש ממשלת הונגריה בשנים 1975–1987. לזר היה ראש ממשלה במשך 12 שנים, הכהונה השלישית באורכה בתפקיד זה לאחר קלמן טיסה וויקטור אורבן.
לזר נולד ב-15 בספטמבר 1924 בעיירה אישאסג , כיום פרבר של בודפשט.
בזמן מלחמת העולם השנייה לחם כפרטיזן כנגד השלטון הפרו-נאצי במערב הונגריה.
בשנת 1945 הצטרף לזר למפלגה הקומוניסטית ובהמשך גם ליורשתה מפלגת העובדים.
משנת 1948 עבד במועצה הלאומית לתכנון.
הוא מונה לחבר הוועד המרכזי של המפלגה בשנת 1970. בנוסף על כך, לזר כיהן כנציג הונגריה בקומקון בשנים 1973–1975. לאחר הקונגרס ה-11 של המפלגה במרץ 1975 נבחר לחבר הוועדה הפוליטית וכחודשיים לאחר מכן הפך לראש הממשלה.
בשנת 1987 עזב את התפקיד בעקבות שינויים במבנה צמרת המפלגה.
כשנה לאחר מכן איבד את כל כוחו במפלגה ועזב את הפוליטיקה.
מאז מיעט להופיע בציבור ולהתראיין בתקשורת.
לזר נפטר ב-2 באוקטובר 2014 בבודפשט בגיל 90 ונקבר בהלוויה מצומצמת.
ג'רג' מארר (בהונגרית: Márer György; סצ'ן, 21 במרץ 1898 – ניו יורק, 24 באוגוסט 1983) היה עיתונאי ועורך עיתון יהודי-הונגרי.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בלוצ'נץ (לושונץ בהונגרית, היום סלובקיה, אז הונגריה).
מאמרו הראשון פורסם ב"ידיעות סצ'ן" (Szécsényi Hírlap) בשנת 1914, כשעוד היה תלמיד.
הוא למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד) במשך ארבעה סמסטרים ולאחר מכן סיים מכללה לטקסטיל באאכן.
לאחר מכן החליט להיות עיתונאי.
כתב כתבות ליומון נפסבה ומאמרים למגזין התיאטרון "הערב" (Ma Este).
הוא ערך את הראיון הראשון שלו עם אטילה יוז'ף בגיליון 28 באוגוסט 1924 של "הערב".
מכתביו של אטילה יוז'ף אליו מעידים על ידידותם.
משנת 1926 היה שכיר ועוזר עורך אז של "ידיעות בודפשט" (Budapesti Hírlap).
הוא עבד עבור עיתונים שונים וכתב כתבות למגזין "התעשייה של המולדת" (Honi Ipar).
בשנת 1944 הוא נלקח למחנה עבודה (שירות עבודה שהיה עבודת כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), שהוקם באי צ'פל ממנו שוחרר בשנה שלאחר מכן בתום המלחמה (למעשה בשחרור העיר בודפשט על ידי הצבא האדום).
לאחר מלחמת העולם השנייה הפך לכתב הטור הפוליטי של קושוט נפה (Kossuth Népe), עבר להיות ראש העיתונות של משרד התעשייה, וערך את עיתון המשרד ששמו היה "התעשייה ההונגרית".
הוא פוטר לאחר ארגון מחדש של המשרד.
בשנת 1948 הוא ואשתו נסעו לפריז ומשם המשיכו לוונצואלה, שם עמד בראש מחלקת הפרסום של עיתון אנגלי והיה העורך של כתב העת Caracas Journal.
הוא עבר לארצות הברית בשנת 1962 והתיישב בניו יורק.
הוא הפך לכתב של עיתוני שמאל שונים (בשפה ההונגרית).
מארר היה מעורב בהקמת "מועדון הקן" (Fészek Klub) בניו יורק.
אשתו הראשונה הייתה אולגה קנפּפלמאכר (Knöpfelmacher), אותה נשא ב-7 בנובמבר 1925. אשתו השנייה הייתה קלרה ואגו (1908–1994), בתו של השחקן והמחזאי גזה ואגו, אותה נשא לאישה ב-7 באוקטובר 1938 בבודפשט.
העובד האורח מתערב ומדבר (סדרת מאמרים וכתבות, ניו יורק, 1981)
ג'רג' באלינט, (במקור בק, בהונגרית: Bálint György; בודפשט, 20 בינואר 1906 – בודפשט 16 באוגוסט 1995) היה שחקן, במאי, מנהל תיאטרון יהודי-הונגרי.
ג'רג' באלינט נולד במשפחה יהודית.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1927 בבית הספר למשחק של התאחדות השחקנים הארצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנים 1946–1948, הוא הפך למנהל-שחקן של תיאטרון מדאץ' ולאחר עזיבתו של פרנץ הונט, הוא הפך לבמאי הראשי.
בשנים 1949–1951 עבד ב"תיאטרון הנוער" וב"תיאטרון העליז" ולימד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
בשנת 1951 מונה למנהל "התיאטרון הלאומי של סגד".
ג'ון סטיינבק: על עכברים ואנשים
מיהאי פזקש – זיגמונד מוריץ: לודאש מתי
ג'רג' באלינט במקור בראון-Braun, (בהונגרית: Bálint György; ג'נג'ש, 28 ביולי 1919 – קישטרצ'ה, 21 ביוני 2020) היה אגרונום, מהנדס גננות וחקלאות יהודי-הונגרי, סופר, עורך, אישיות תקשורת, עיתונאי, פוליטיקאי.
זכה להכרה לאומית בשם "החקלאי בלינט" (Bálint gazda) בתוכניתו הקבועה במגזין הטלוויזיה ההונגרי "אבלאק" (Ablak, בעברית: "חלון"), שרץ במשך 28 שנה.
הוא אביו של יאנוש בלינט, אגרונום ומהנדס גננות ודיקן האוניברסיטה בפקולטה לחקלאות.
ג'רג' באלינט נולד במשפחה יהודית בעלת מסורת חקלאית.
אביו, איז'ו (איזידור) בראון (שלא היה אביו הביולוגי), היה יזם שדיבר שפות רבות, בעל אמצעים ובעל אחוזה חקלאית, אמו הייתה רוזליה קוך.
מנעוריו גדל לאהוב ולדעת חקלאות.
היו לו שתי אחיות מבוגרות ממנו, בז'י ולילי.
למרות שלא היה לו קשר דם עם אביו, נוצר קשר קרוב ביניהם.
כבר כשהיה בן שלוש, נסע עם אביו לשדות.
אביו לימד אותו הכול על החווה, כדי שיוכל להמשיך את עיבוד וניהול האחוזה.
את אביו הביולוגי, שהיה קצין הוסארים בצבא האוסטרו-הונגרי (זאת למד מאמו במהלך מלחמת העולם השנייה), לא מצא מעולם.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר היסודי והתיכון בעיר הולדתו.
בשנת 1933 השתתף בג'מבורי של העיר גדלה בתנועת הצופים.
סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בשנת 1937. בגיל 18–20 רכב בתחרויות רכיבה על סוסים ואהב לנהוג במכוניות.
בשנת 1941 סיים תואר בהנדסת גננות ב"אקדמיה ההונגרית המלכותית לגננות" בבודפשט.
אביו נפטר בגיל 67, ב-23 ביולי 1942, לאחר מחלה ממושכת.
בשלב זה, החוקים (האנטי) יהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) הקשו את החיים על המשפחה ועל מחייתה.
בחורף זומן באלינט לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) משם נשלח תחילה למחנה הריכוז מאוטהאוזן ולאחר מכן למחנה הריכוז גונסקירכן.
הוא ברח ממחנה זה יחד עם שני חבריו יום לפני שחרור המחנה והם העבירו את הלילה בחזית הגרמנית-אמריקאית בוולס שבאוסטריה.
למחרת בבוקר נודע להם משיירה צבאית אמריקאית שהמחנה שוחרר.
עם רגליים קפואות ובמשקל של ארבעים ושלושה קילוגרם הוא נשלח לסנטוריום בבאד שאלרבך (בעמק האינבך), שם הציע לו כומר הקהילה של הכפר לקבל עליו את הדת הקתולית.
במהלך השואה (1939–1945) הוא איבד את כל משפחתו חוץ מאחיו הגדול.
אמו הרעילה את עצמה לפני שהועלתה לרכבת, אחותו הקטנה ובתה מתו במחנה השמדה.
לאחר המלחמה חזר לאחוזתו המשפחתית.
הוא התחיל לעסוק בחקלאות בחלקי האחוזה שנותרו שלמים.
הוא נרשם לאוניברסיטה ההונגרית למדעי החקלאות בגדלה, שם סיים את לימודיו בשנת 1949 כמהנדס חקלאי (אגרונום).
לאחר ההשתלטות הקומוניסטית (1947–1949) איימו עליו במאסר וכל אדמתו הוחרמה.
באלינט פוטר מכמה מקומות עבודה בין השנים 1949–1952 וכמה אנשים ניסו לעזור לו.
הוא עבד במשרד החקלאות, ובהמשך הצטרף למכון מחקר כלכלי חקלאי בניהולו של לאיוש דיניש, ראש ממשלת הונגריה לשעבר, ואז התקבל לתקופה קצרה למכון לחקר הגננות שהוקם זה מכבר ליד האקדמיה ההונגרית למדעים.
בסוף עבר לקישפשט ועבד כגנן.
בין השנים 1955–1959 היה האגרונום הראשי של חוות ממשלתיות, ואחר כך הועסק על ידי מנהל חוות המדינה של מחוז פייר כגנן ראשי.
בין השנים 1964–1967, היה מומחה במנהל הכללי לביטוח נזקי חקלאות בבודפשט, שם שימש כשמאי שאמד את הנזק האלמנטי בחקלאות באסונות.
לאחר מכן, עד לפרישתו בשנת 1981, עבד אצל שני מו"לים ממשלתיים (Hírlapkiadó Vállalat), ושימש שם כעורך הראשי של מדור הגננות וגידול הגפנים בשנים 1969-1981, ובשנים 1970-1981 ערך את כתב העת המדעי של משרד החקלאות והמזון.בשנת 1994 הצטרף ל"ברית הדמוקרטים החופשיים".
התמודד בתמיכת המפלגה בבחירות לפרלמנט 1994 ונבחר לפרלמנט ברשימת מחוז פשט.
היה חבר פרלמנט בין השנים 1994 ל-1998, כולל חבר בוועדת החקלאות של הפרלמנט משנת 1994.
באלינט נפטר מדלקת ריאות בערב 21 ביוני 2020 בגיל 100. הידיעה פורסמה בדף הפייסבוק שלו: "החקלאי באלינט עזב הלילה בשתיקה." לפני מותו, לבקשת משפחתו, נסע להסגר מרצון לבית הנופש שלו בשיופוק, עם אשתו, ואובחן כחולה כבר עם הגעתו.
הוא הועבר תחילה לבית החולים המקומי ולאחר מספר ימים לבית החולים בקישטרצ'ה.
מאוחר יותר התגלה, כי רק הבדיקה השלישית שלו הראתה שדלקת הריאות שלו נגרמה כנראה על ידי COVID-19.
ג'רג' באלינט (במקור בראונר, בהונגרית: Bálint György; בודפשט, 9 ביולי 1906 – אוקראינה, סטארי ניקולסקויה, 21 בינואר 1943) היה סופר, עיתונאי, מבקר, מתרגם יהודי-הונגרי, שנרצח בשואה.
ג'רג' באלינט היה אחד האפוטרופוסים והנציגים המשמעותיים ביותר של ההומניזם, הערכים האזרחיים ודמוקרטיים, ויוצר בולט בעיתונאות ובספרות ההונגרית בין שתי מלחמות העולם.
ג'רג' באלינט נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין בראונר, פקיד בנק (לימים אחד המנהלים של הבנק), ושל קמילה הופמן.
(במרכז לזיכרון ותיעוד השואה, שמו המקורי של ג'רג' באלינט מופיע כ"אוסטררייכר" ולא בראונר.
ניתן לקרוא על כך גם באתר אחר, שם מצוין ששם האב היה אכן אוסטררייכר עד 1887).
בענף האימהי שלו היה אב סבו סוחר תבואה בפאפה.
בתו (בטי לוי) הייתה נשואה לשאנדור הופמן, סוחר עצים מנג'קניז'ה.
נישואיהם הולידו את אמו של הסופר, את קמילה הופמן (נולדה בנג'קניז'ה ב-26 בפברואר 1881) לאחר מכן, אחרי מעבר המשפחה לעיר גיור, נולד בנם ינה (שלימים ניספה בשואה).
שאנדור הופמן כבר עבד בגיור בחברת ביטוח; בתו, קמילה הופמן, למדה בהכשרת מורים בגיור ובשנת 1902 קיבלה דיפלומה כמורה בחטיבת ביניים בבודפשט.
שם לימדה במשך שלוש שנים.
בשנת 1868 נולדו חמישה ילדים מנישואיו לאידה פיש (נפטרה בסביבות 1932), השני היה ארמין בראונר, אביו של ג'רג' באלינט, ארמין בראונר (סוצובצה, 19 במאי 1876 – בודפשט, 12 בפברואר 1945).
יש להניח שסיים גימנסיה, כלומר לימודי תיכון כיוון שידע יוונית ולטינית ובנו ג'רג' שמע ממנו לראשונה על סופרים יוונים קדומים.
המשפחה שגרה באזור "הונגריה העליונה" (כיום סלובקיה) עברה מאוחר יותר לבודפשט.
הוריו של באלינט התחתנו שם ב-20 באוגוסט 1905, ובנם ג'רג' (ילד יחיד) נולד כמעט שנה לאחר מכן.
בשנת 1907 שינה האב את שם משפחתם לבאלינט.
באותה תקופה המשפחה התגוררה ברחוב פודמניצקי.
בסביבות 1910 הם עברו לדירת שלושה חדרים, אז ברחוב הסוכן 8 (לימים הפך שמו לרחוב קרס גזה 16), שם התגורר ג'רג' באלינט עד ראשית שנות השלושים.
בזמן שהאב עבד, המשפחה חיה טוב: הם החזיקו עוזרת בית, הילד קיבל מורה פרטית לשפה הגרמנית, לימים לימדו אותו גם אנגלית וצרפתית וכל שנה יצאו לחופשת קיץ באוסטריה.
המשפחה נשלטה על ידי אמו הנחושה וההחלטית של הסופר.
לאחר נישואיה היא ויתרה על ההוראה לתמיד ובעצם מילאה את תפקיד ראש המשפחה והעניקה לבנה חינוך קפדני.
בעלה שהיה תמיד בצלה עמד בראש המזכירות של הבנק ההונגרי-איטלקי והחזיק בתואר "מנהל עסקים".
הוא הזדהה בדעותיו עם צורת שלטון של הרפובליקה, ותמך בטרנספורמציה דמוקרטית אזרחית בהונגריה במקום המלוכה שנשלטה אז על ידי עוצר צבאי בדמותו של האדמירל מיקלוש הורטי.
ג'רג' באלינט היה דומה יותר לאביו עם דמותו השקטה, המעט מרוחקת.
הוא כתב גם על עמתיו הסופרים, משוררים ובין היתר על ארנה שבשי ותיאר אותו בספרו המילה הסופית: "ארנה שבשי הוא משורר מוזר.
לאחר בית הספר היסודי למד בגימנסיה דניאל ברז'ני ברחוב מרקו משנת 1916 וסיים את לימודיו בשנת 1924.שנה מעליו למד שאנדור פירסט שלימים הוצא להורג ביחד עם אימרה שלאי שניהם היו דמויות דומיננטיות של מפלגת הקומוניסטים של הונגריה הבלתי חוקית.
באלינט לקח חלק בפעילות חוג החינוך העצמי בבית הספר ובכיתה ח' זכה בפרס על תרגומי השירה שלו מצרפתית ומאנגלית; בשלב זה הוא כבר כתב שירים בעצמו ולמד גם איטלקית.
פגישות התקיימו עם חבריו אצל אחד מהם שלמד איתם בכיתה, שאנדור צ'ילאג, בדירת מגוריו ברחוב קאדאר ושם פגש את אשתו לעתיד, ורה צ'ילאג.
בשנת 1924 סיים את לימודיו בתיכון ברחוב מרקו.
לאחר סיום לימודיו פנה למחלקה ההונגרית-צרפתית בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט, אך קבלתו נדחתה.
תרם לכך חוק הנומרוס קלאוזוס (1920), שמנע מלאומים ובמיוחד מיהודים להמשיך בלימודים אקדמיים באמצעות הגבלה מספרית אדמיניסטרטיבית.
באותה שנה אביו פרש בטרם עת מהבנק וג'רג' באלינט נאלץ לחפש פרנסה.
לבקשת אביו, הוא סיים קורס בן שנה באקדמיה למסחר, אך בינתיים, שני שיריו שהוגשו לכתב העת הספרותי החשוב ניוגט הופיעו בגיליון אפריל 1925.
הוא החל את הקריירה שלו ביומון אשט בשנת 1926. בזכות שיריו ובעזרת דודו הוא הגיע ללאיוש מיקש, העורך הספרותי של עיתוני "אשט".
בסוף 1926 הועסק כעוזרו של כתב המשטרה, אך עד מהרה ערך גם ראיונות עצמאיים, ובאמצעות כישורי השפה שלו נשלח לראיין את הסלבריטאים שהגיעו להונגריה.
כך החלה דרכו כעיתונאי וככותב, שמילא את כל חייו בעשור שלאחר מכן.
בשנים 1929–1939 עבד בעיקר כעובד של פשטי נפלו, בעודו עובד גם ככתב בעיתון דיילי אקספרס ושל עיתוני ויליאם רנדולף הרסט האמריקאים.
עיתוני אשט השתייכו לאימפריה העיתונאית של אנדור מיקלוש (שנשלטה אז כבר על ידי אשתו פרידה גומבסיגי בשל מותו של מיקלוש בשנת 1933).
עבודתו כמתרגם רומנים החלה בשנת 1928 ובשנת 1929 פורסם הכרך הראשון.
אוסף השירים הזה, שפורסם על חשבונו, היה גם האחרון, שכן כתיבת שירה הוחלפה לחלוטין על ידי פרוזה ועיתונות.
הכריכה של הכרך השירים הזה "חרוזים" (Strófák) היה בעיצובה של אשתו ורה צ'ילאג (5 בדצמבר 1909 – אוסטרליה, סידני, 29 באפריל 1997), איתה התחתן בשנת 1933. אביה של ורה היה עורך הדין בני צ'ילאג שנרצח באוקטובר 1944 על ידי אנשי מפלגת צלב החץ, הפשיסטים ההונגרים משתפי הפעולה עם הנאצים.
אמה שרדה את השואה ומתה ב-1967. אחיה, שאנדור צ'ילאג, היגר לאוסטרליה בשנת 1939 בגלל האנטישמיות ורדיפת היהודים בהונגריה.
לאחר שורה סיימה את לימודיה בתיכון, למדה בבית ספר לאמנות והפכה לגרפיקאית.
לאחר נישואיהם, ממאי 1933, הם התגוררו במשך שנה וחצי בבודה, ברחוב קארוי קלטי 35, ואז עברו לדירת שני חדרים של בית מס' 5 בפארק סנט אישטוואן היוקרתי ברובע 13 בבודפשט.
בשנת 1939 פורקו העיתונים של אשט והופיעו בשם חדש, הפשטי נפלו חדל להתקיים.
כמעט ולא נותרו עיתונים שבהם יכול היה ג'רג' באלינט לפרסם.
"העיתון" (Újság), נפסבה ו"מאדיאר צ'ילאג" (Magyar Csillag) פרסמו חלק מכתבותיו.
עם זאת, בשל החוקים (האנטי) היהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השליש, הוא וגם אשתו לא יכלו להיות מועסקים יותר בשום מקום כעובדים מן השורה (תמורת משכורת חודשית).
העיתונים שילמו מדי פעם שכר סופרים עבור עבודותיהם.
עם זאת, ביקורו בלונדון בשנת 1939 כבר לא היה טיול תיירותי.
בשל השכיחות הכללית של הפשיזם ואיום החוקים היהודיים בהונגריה, אשתו החליטה להגר.
שניהם קיבלו את תעודות הנסיעה שלהם, אך בסופו של דבר ג'רג' באלינט נסע לבד ב-15 במאי כדי לחפש פרנסה; אשתו הייתה אמורה לבוא אחר כך.
באלינט לא הצליח למצוא הזדמנות מתאימה, הוא חזר הביתה ב-15 ביולי.
המצב בבית השתנה במהירות, הימין הקיצוני התחזק מאוד וההכנות למלחמה התגברו.
הוא הגיש בקשה לוויזה שוב באוגוסט, אך לא קיבל אישור כניסה מהבריטים.
כך הם נשארו בבית, בתנאים בלתי נסבלים יותר ויותר.
לפני שעזב ללונדון, הוא זומן לצבא פעמיים.
לאחר שחזר מלונדון, הוא נאלץ להתגייס שוב באוקטובר, לא בפעם האחרונה.
הוא זומן לראשונה לאימונים צבאיים בסתיו 1938; לאחר שלושה חודשים שוחרר לפני חג המולד ואז חלה במשך חודשיים.
הוא נקרא לוואץ בתחילת האביב של 1939, שוחרר בסוף אפריל; בינתיים שירת ביישוב לבה כמה שבועות.
בסתיו 1939 הוא התגייס שוב לשישה שבועות של אימונים.
הוא נקרא גם בשנת 1940, אך לפני כן התאשפז בסנטוריום בעזרת רופא-מכר שלו, כדי שיוכל להשתחרר מהשירות.
הוא זומן בפעם החמישית במאי 1941, הפעם כבר לא כחייל אלא לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא נשלח לגדלה, ומשם הועבר לטוקאי ואחר כך נלקח לעבודות בוורבאס (כיום בסרביה); הוא הצליח לחזור לביתו בסוף אוגוסט.
הוא נעצר בתחילת אפריל 1942 והוחזק במעצר לפני משפט בכלא שדרות מרגיט במשך חצי שנה; שוחרר ב-12 בספטמבר.
הוא נחשד בהשתתפות בהתארגנות כלשהי, אך לא היה בסיס מציאותי לכך וגם לא היה דיון בבית המשפט.
ב-27 באוקטובר 1942 גויס שוב ל"פלוגת עובדים מיוחדת" במסגרת שרות העבודה, כלומר פלוגת עונשין; חודש לאחר מכן, ב-27 בנובמבר, נשלח ברכבת לחזית המזרחית לאוקראינה.
ג'ון גולסוורתי: בגדה השנייה (1929)
פייר מק אורלן: דינה מיאמי (1929: בהמשכים בפשטי נפלו; 1930: בצורת ספר)
אברת אינגבורג: אהבות מלך הגפרורים קרוגר (1932)
סינקלר לואיס: לבה של אישה מודרנית (1933)
צ'ארלס דיקנס: הרפתקאותיו של ילד טוויסט (1934).
בשנת 1957 הופיע בשם אוליבר טוויסט
ג'ון גלסוורת'י: בג'ונגל הפורח (1935)
נתניאל הות'ורן: אות השני (1935)
סינקלר לואיס: זה בלתי אפשרי אצלנו (1936)
תומאס הנרי האקסלי: מכנסי אוויר וחבריו (1936)
סטיוארט קלואט: העם הלוחם (1940)
ג'ון קניטל: הרפתקאה מרוקאית (1940)
בשנת 1986, התאחדות הלאומית של עיתונאים הונגרים קראה למוסד החינוכי שעוסק בהכשרת עיתונאים, הפועל כיום בשם כאקדמיה לעיתונאות ג'רג' באלינט.
ג'רג' הג'י במקור שנברגר – Schönberger, בהונגרית: Hegyi György; בודפשט, 26 בפברואר 1922 – בודפשט, 8 באפריל 2001) היה צייר, אמן פסיפס ואמן ויטראז' יהודי-הונגרי.
ג'רג' שנברגר נולד במשפחה יהודית.
אביו היה מנהל המכון לעיוורים יהודים, ואמו הייתה עקרת בית.
הוא צייר מגיל צעיר והתפעל מיצירותיהם של אביו וסבו.
הוא ירש את הכישרון האמנותי בעיקר מדודו, הצייר ארמנד שנברגר.
אחרי סיום בית הספר היסודי הפך לתלמיד הגימנסיה היהודית של בודפשט ברחוב אבוני, שם גברה אהבתו לאמנות ולציור עוד יותר.
לאחר שסיים את לימודיו הוא לא הצליח להתקבל לאוניברסיטה לאמנויות יפות בגלל יהדותו וחוק הנומרוס קלאוזוס.
הוא למד בבית הספר הפתוח (חופשי) והשתתף בשיעורי הציור של אישטוואן אורקני שטרסר.
הוא נכנס לראשונה לסדנת יצירה אצל פסח עיר-שי (שמו בהונגרית היה: אישטוואן אירשאי).
אירשאי היה אחד המעצבים הגרפיים הפרסומיים והידועים ביותר באותה תקופה.
כתלמידו של אלמוש יאשיק התוודע הג'י לשיטות וכלים שונים: עפרון, פסטל, עט, צבעי מים, טמפרה וכו'.
המורה הבא והמנטור שלו היה פרנץ רייכנטל, שאליו קשורה גם החוויה הראשונה של הג'י בסנטנדרה.
סנטנדרה מילא תפקיד חשוב מאוד במהלך חייו.
מאוחר יותר הפך לחבר במושבת האמנים הוותיקה בעיירת האמנים ושם בילה בכל קיץ.
במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה גברו בו תחושת השנאה לפשיזם ובוז לאנטישמיות.
הוא נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בשנת 1943. הוא נשלח לטרנסילבניה, לזקרפטיה, וגם לשטחה של פולין הישנה.
הג'י הצליח להימלט בעיר מונקצ'בו ועד הגעת הכוחות הסובייטיים באוקטובר 1944 הוסתר על ידי כומר קלוויניסטי.
לאחר תום המלחמה ושואת יהודי הונגריה הוא נסע לקלוז'-נאפוקה, שם ארגן את התערוכה הגדולה הראשונה בחייו בשנת 1946.
באותה השנה חזר לבודפשט ולבסוף הצליח להתקבל לאוניברסיטה.
שם שובץ לכיתתו של רוברט בריני (מקודם: בקופן).
הוא הגיע לצומת דרכים בשנת 1947. אמו, אחיו ואחותו עלו לישראל, וג'רג' הג'י נותר בהונגריה.
(אביו נספה בשואה בשנת 1944 בצעדות מוות בודפשט-הדיישהאלום (סתיו 1944) של היהודים שגורשו למחנות עבודה באוסטריה ובגרמניה.
בשנת 1950 התחתן עם אחותו הצעירה של הפסל איבאן בירו.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה במגמת פסיפס, החל בקריירה אמנותית עשירה שלו שהיא מאופיינת בתקופות רבות ושונות (רישום, צבע שמן, פסיפס, זכוכית) בשפע של נסיעות ובתערוכות רבות.
ג'רג' הידאש (בהונגרית: Hidas György; בודפשט, 15 בנובמבר 1925 – בודפשט, 29 ביולי 2012) היה פסיכיאטר יהודי-הונגרי, פסיכואנליטיקאי מנחה ומכשיר פסיכואנליטיקאים.
בנוסף לפעילות הריפוי שלו, כישוריו הארגוניים תרמו באופן משמעותי להתפשטות ולפיתוח הפסיכואנליזה והפסיכותרפיה בהונגריה.
עם ינה רפאי פיתח את השיטה לניתוח יחסי אם ועובר.
ג'רג' הידאש נולד ב-15 בנובמבר 1925, כילד יחיד למשפחה יהודית בורגנית.
בירושת דורות הייתה למשפחה מפעל לייצור מקררים (ארגזי קרח ולא חשמלי) בשם הננפלד מקררים בע"מ, שהפך בהדרגה לבלתי אפשרית לחלוטין הן בתקופת הכיבוש הגרמני והשואה (מבצע מרגרטה) והן במשטר הקומוניסטי לאחר מכן.
אביו של הידאש היה אדם ממעמד ביניים משכיל, בעל אמונה דתית שניספה בשואה.
לדברי ג'רג' הידאש, הייתה לו ילדות מאושרת ומאוזנת.
ג'רג' הידאש החל את לימודיו בתיכון בשנת 1935 בבית הספר התיכון ורבצי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הדהדו נטיות ימניות קיצוניות חזקות בהונגריה והמערכת הפוליטית הפלתה את היהודים בצורות שונות.
תחילה באמצעות חוק הנומרוס קלאוזוס ולאחר מכן החוקים (האנטי) יהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי).
על פי הזיכרונות של הידאש, הוא חווה את תחושת ההרחקה והקיפוח באותה תקופה.
הוא גורש מבית הספר למחול ומקבוצת הצופים בבית הספר.
הוא סיים את לימודיו ואת בחינות הבגרות בשנת 1943 ולאחר מכן, לבקשת הוריו, פנה להתקבל במסלול הנדסה באוניברסיטה לטכנולוגיה של בודפשט, שם לא התקבל בגלל הנומרוס קלאוזוס.
לבקשת המשפחה המשיך את לימודיו כשוליית מכשירן.
למשפחה היו תקוות גדולות מהבן הצעיר שיקבל על עצמו את ניהול המפעל.
הידאש לא התעניין במקצועות הטכניים, הוא התעניין בפילוסופיה, בספרות והפסיכואנליזה.
ביוני 1944 הוא נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודיים עבור הצבא ההונגרי) בסולנוק, שם עבד בהנחת פסי רכבת.
בספטמבר שוחרר משירות העבודה באמצעות הפעלת מערכות יחסים של אביו.
זמן קצר לאחר מכן "ירד למחתרת" הסתתר אצל חברתו של דודו באי צ'פל, וב-6 בדצמבר 1944 שוחרר על ידי הצבא האדום מהרדיפות ומהדיכוי.
בשנת 1945, בתום מלחמת העולם השנייה, החל הידאש את לימודיו באוניברסיטה לרפואה.
באוניברסיטה יכול היה להקשיב להרצאותיהם של מיטב המרצים: אלברט סנט-גיירגי, אלדאר בזנאק, אימרה הרמן, פאל גארטנר.
את לימודיו באוניברסיטה סיים בשנת 1950, כאשר קיבל את התואר דוקטור לרפואה.
הוא ניגש לבחינה הפסיכיאטרית בשנת 1954. הידאש הוא פסיכואנליטיקאי מאז 1975. בתחילת דרכו הרפואית עבד כרופא מתמחה בבית החולים יאנוש, במחלקה לרפואה פנימית משנת 1950, ואחר כך עבר למחלקה לבריאות הנפש.
הידאש ארגן קבוצות טיפוליות והחל להתמודד עם נוירוטים בוגרים בשנת 1959. בשנת 1963 הוא היה בין הראשונים שקיים שיעורים למקצוענים, שכיום ייקראו אלה קבוצות חוויה עצמית.
בין השנים 1968–1976 היה הרופא הראשי של המרכז לפסיכותרפיה מתודולוגית בבודפשט, ובין השנים 1979–1994 היה ראש המחלקה הרפואית פסיכותרפית של המכון הלאומי לשיקום.
הוא פרש לגמלאות בשנת 1994.
"במבט לאחור על חיי, הייתה לי בחירה מוקדמת רצינית כשרציתי להיות פסיכואנליטיקאי."
עם פעילותו המקצועית המגוונת תרם ג'רג' הידאש לפריחתה מחדש של הפסיכותרפיה בהונגריה.
כפסיכיאטר נודע הצליח בכושר ארגון מעולה ובכוח מאחד.
כשהחל את עבודתו המקצועית בשנת 1950, בגלל המצב הפוליטי, הפסיכואנליזה כמעט ולא הייתה יכולה להתקיים בהונגריה.
תוצאות מחקר משמעותיות קשורות גם לשמו של הידאש בתחום הטרום לידתי.
ניתוח יחסי אם-עובר פותח על ידו יחד עם ינה רפאי מאז 1990. לעובר יש פעילות רוחנית, והמטפלים עוזרים לאם להנגיש את הפעילות הרוחנית הזו.
מדליית ההנצחה של גוסטב אולה (2009)
ג'רג' היימן (בהונגרית: Haiman György; בודפשט, 26 במאי 1914 – אינסברוק, 13 באוגוסט 1996) היה טיפוגרף, אמן ספרים, מתכנן בולים, היסטוריון של הדפוס, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור ללימודי ספרות יהודי-הונגרי, חבר מייסד של "האקדמיה לספרות ואמנות סצ'ני" (1992).
ג'רג' היימן נולד במשפחה יהודית בבודפשט.
הוא למד אצל דיולה קייס בבית הספר לאמנות שימושית בין השנים 1929 לבין 1932. בין השנים 1932–1934 למד את אמנות הדפוס בדפוס קנר בגיומנדרד וב"בית הדפוס הונגריה" בבודפשט.
בשנים 1933–1934 למד במחלקה לעיצוב גרפי בבית הספר לעיצוב וסדנאות אמנות אטליה (Atelier), שם היו מוריו גוסטב ויג ואלברט קנר.
כבר בשנת 1938 הצטיין ובלט היימן בפעילותו בעיצוב ספרים, והוענקה לו תעודה מטעם "אגודת הביבליופילים ההונגרית" על עיצוב שני כרכי השירה של מיקלוש רדנוטי : דרך תלולה (Meredek út); ושירי אהבה הונגריים ישנים (Régi magyar szerelmes versek).
ב־25 באפריל 1937 התחתן עם ורוניקה היידו, בתם של מיקלוש היידו ווילמה דירי, ברובע ה-5 בבודפשט.
בשנים 1935 עד 1939 היה סדר ב"בית הדפוס הונגריה", עבר את השואה, ניצל, ולאחר המלחמה ניהל את דפוס קנר משנת 1946 עד 1948. לאחר ההלאמה (1948) מונה לסגן המנהל הכללי של מרכז דפוס הספרים הממלכתי ההונגרי, ומשנת 1964 עמד בראש איגוד תעשיית הדפוס.
בשנת 1948 הקים את האיגוד הטכני של תעשיית הנייר והדפוס.
הוא פרסם באופן קבוע את כתב העת המקצועי "מדיאר גרפיקה" (גרפיקה הונגרית).
משנת 1957 הוא קיבל באופן קבוע הזמנות לעיצוב ספרים מהוצאת הליקון שהוקמה אחר מלחמת העולם השנייה.
הוא הקים את המחלקה לגרפיקה הקלדתית במכללה ההונגרית לאמנות שימושית בשנים 1948–1949, לימים (1968–1983) היה ראש מחלקה זו במכללה.
אביו היה הוגו היימן ואמו אילונה קנר (בתו של איזידור קנר).
הוא התחתן פעמיים ואב לשני בנים ולשתי בנות.
אימרה קנר : אמנות הספר, מהדורה, 1957;
מיקלוסש קיש טוטפאלושי, מונוגרפיה, 1972;
ההצלה של מיקלוש קיש טוטפאלושי, עורך, 1974;
פטר בוד והדפוס ההונגרי, 1975;
משפחת קנר ואמנות הספרים ההונגרית, 1979;
איזידור קנר : בסוף חצי מאה, עורכת, 1987;
לזכרו של אימרה קנר, עורך, 1990; מלאי המכללה הישועית והוצאת האוניברסיטה בטרנבה בשנת 1773.
ספר מכתבים של הוצאת האוניברסיטה בטרנבה, 1773 [העתק] עם ארז'בט מוסקה וגדעון בורשה, 1997.
תעודת אגודת הביבליופילים ההונגרית (1938);
פרס מיקלוסש קיש טוטפאלושי (1974);
ג'רג' סאבאד (בהונגרית: Szabad György; ארד, 4 באוגוסט 1924 – בודפשט, 3 ביולי 2015) היה היסטוריון יהודי-הונגרי זוכה פרס סצ'יני, פרופסור באוניברסיטה, פוליטיקאי, נשיא האספה הלאומית בין השנים 1990–1994, חבר מלא באקדמיה ההונגרית למדעים.
תחום המחקר שלו היה השינוי האזרחי בהונגריה.
ג'רג' סאבאד נולד במשפחה יהודית ואת בחינות הבגרות בשנת 1942 סיים כבר כשטרנסילבניה הצפונית חזרה שוב לשלטון הונגריה.
בקשותיו להתקבל לאוניברסיטה נדחו בשל יהדותו, בגלל חוק הנומרוס קלאוזוס, כך שהוא הפך לשוליית גנן עד 1944. אז נקרא לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא הצליח לברוח ב-15 במרץ 1944. כעבור שנה במרץ 1945 הוא ברח כעבור שבועיים גם מעבודות הכפייה של הצבא האדום שנכנס לאזור.
בשנת 1945 התקבל ללימודים למחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת בודפשט (שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד משנת 1951), שם בשנת 1950 סיים כמורה להיסטוריה וכארכיונאי.
הוא עבד למחיתו בחקלאות בשנות לימודיו באוניברסיטה ובשנת 1949 הפך למתמחה בארכיון הלאומי ההונגרי ומאוחר יותר הפך לארכיונאי שלו.
לאחר סיום לימודיו היה סטודנט לתואר שני באוניברסיטה שלו עד שנת 1954, אז מונה למרצה בכיר במחלקה להיסטוריה הונגרית מודרנית באוניברסיטת אטווש לוראנד.
הוא מונה לפרופסור חבר בשנת 1956 וכפרופסור מן המניין בשנת 1970. בשנת 1994 הוענק לו התואר פרופסור אמריטוס.
בשנת 1955 הגן על עבודת הדוקטורט שלו בהיסטוריה ובשנת 1969 דוקטורט בפילוסופיה.
בשנת 1982 נבחר לחבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים, ובשנת 1998 הפך לחבר מן המניין.
בין 1985 לבין 1990 הוא הפך לחבר ויו"ר בוועד המשותף ההיסטורי ההונגרי-פולני.
בנוסף לעבודתו המדעית, לקח על עצמו תפקיד גם בחיים הציבוריים: בשנים 1945–1946 היה חבר במפלגה הקטנה העצמאית, החקלאית והאזרחית (FKgP).
במהלך המרד ההונגרי בשנת 1956 נבחר לחבר בוועדה המהפכנית של הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת אטווש לוראנד.
הוא הוטרד לאחר תבוסת המרד, אך לא ננקטו נגדו הליכים.
לאחר מכן חזר לחיים הפוליטיים רק בשנת 1987, כאשר השתתף בישיבת לקיטלק.
באותה תקופה הוא הפך לחבר מייסד בפורום הדמוקרטי ההונגרי (MDF).
הוא נבחר גם לנשיאות המפלגה בשנת 1989, בה השתתף עד 1994.
בבחירות לפרלמנט ב-1990 זכה במושב ברשימה האזורית של מפלגתו בבודפשט.
ב-2 במאי 1990 נבחר לסגן נשיא האספה הלאומית ההונגרית, יחד עם הנשיא בפועל.
כעבור שלושה חודשים הוא קיבל לידיו את נשיאות האספה הלאומית בה החזיק עד סוף הקדנציה.
בבחירות לפרלמנט בשנת 1994 הוא זכה במושב ברשימה הלאומית של ה-MDF.
כשהמפלגה התפצלה בשנת 1996, סאבאד הצטרף למפלגת העם הדמוקרטית ההונגרית (MDNP), שהתפצלה מה-MDF.
בשנת 1997 נבחר לאחד מסגני מנהיגי סיעת ה-MDNP, תפקיד אותו מילא עד תום הקדנציה.
הוא התמודד בבחירות לפרלמנט ב-1998 אך לא זכה במושב.
הוא לא היה פעיל במפלגה משנת 1999 ואז עזב בשנת 2001.