tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסמוך לעלייתו הוא החל לפעול במסגרת מפא"י ונבחר למזכיר מועצת הפועלים המקומית.
שפטל נבחר מטעם מפא"י לכהן כחבר הכנסת הראשונה.
בכהונתו כחבר הכנסת היה שפטל חבר הנהלת הסיעה ופעיל בוועדת הכנסת וועדת הפנים.
שפטל היה חבר בוועדות בדיקה שונות ליחס מוסדות המדינה למיעוטים, בהן ועדה שדנה ביחס מוסדות המדינה ליוסף אבו גוש וועדה שבדקה אירועים בנצרת.
בסוף שנת 1950 הוא התמודד בראשות רשימת מפא"י למועצת עיריית ראשון לציון, שקיבלה 4 מתוך 15 מושבים במועצה.
בהצבעה ראשונה על ראשות העיר היה שוויון בינו לבין ראש העיר המכהן מטעם הימין, אולם בהמשך הוא גיבש קואליציה עם מפ"ם ונציג התימנים ולאחר מספר ימים נבחר לראשות העיר.
בעקבות כניסתו לתפקיד ראש העיר הוא התפטר מהכנסת.
כראש עיר נודע בהליכותיו הצנועות והיה ראש עיר כמעט יחיד בישראל שלא היה לו רכב שרד.
לאחר כשנה וחצי בראשות העיר הוא התפטר מתפקידו מסיבות בריאותיות, ונטען שגם מפאת בעיות קואליציוניות.
שפטל המשיך לכהן במועצת עיריית ראשון לציון, אך עיקר זמנו הוקדש לעבודה במרכז העולמי של פועלי ציון.
בשנת 1956 לאור הודעתו של גרשון מן על התפטרותו, שפטל התנה את הסכמתו לחזור לראשות העיר בהקמת קואליציה עם הימין.
לבסוף עבר התפקיד לנציגת הימין חנה לוין.
בנובמבר 1957 נתמנה לראש מנהל ההסברה.
לקראת הבחירות לעירייה בשנת 1959 החליט שפטל להתמודד שוב על תפקיד ראש העיר והוא הועמד בראש רשימת מפא"י.
לאחר הבחירות הוא גיבש קואליציה עם אחדות העבודה, מפ"ם והציונים הכלליים.
אולם הקואליציה לא האריכה ימים ולאחר תהפוכות רבות הודח שפטל מתפקידו על ידי קואליציה של המפלגה הליברלית הישראלית, תנועת החרות, מפד"ל ורשימה ספרדית-תימנית.
בנובמבר 1963 התמנה למנהל הברית העברית העולמית.
לקראת הבחירות של 1965 גבר שפטל על פרניה קרני בבחירה במועצת מפא"י והוא הועמד בראש רשימת המערך שקיבלה 5 מנדטים במועצת העיר.
לאחר משא ומתן קואליציוני מייגע הוא שב לכהן בתפקיד ראש העיר בשלישית, עד שנת 1969. למרות שהייתה לו קואליציה רחבה, שפטל לא שבע נחות ותקופת כהונתו הייתה רצופה במשברים שהפריעו לפעילות העירייה.
שפטל שכל בשואה את אשתו ושני ילדיו.
ב-1946 נישא מחדש, לבת עירו פוליה לבית רבינוביץ, שבזמן המלחמה נשלחה למחנה בסיביר.
מנישואים אלו נולדו לו שתי בנות.
אריה דב שומר (נולד ב-1943) הוא איש ציבור ישראלי, כיהן כעוזרו של נשיא מדינת ישראל עזר ויצמן, וכן כמנכ"ל בית הנשיא.
הוא שימש גם כמנכ"ל משרד המדע והטכנולוגיה וכחבר מועצת עיריית תל אביב.
שומר נולד בתל אביב, היה חניך ומרַכז סניף תנועת בני עקיבא בתל אביב ולמד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה.
בצה"ל שירת כקצין בחיל החינוך וראש לשכת הרב הצבאי הראשי.
לאחר מכן עבר לחיל האוויר בו שירת כמפקד טייסת מנהלה בשדה דב ובבסיס רמת דוד.
שימש מפקדו האחרון של שדה אופיר בסיני והשתחרר בדרגת סגן-אלוף.
למד באוניברסיטת בר-אילן – מדעי המדינה, ובאוניברסיטת חיפה – מינהל בכיר.
ב-1983 השתחרר מצה"ל והצטרף למפלגת יחד שהקים עזר ויצמן.
מאז ובמשך מרבית תפקידיו הציבוריים של ויצמן עד מותו, עבד שומר לצדו ונודע כאיש הביצוע שלו.
ב-1984 כיהן כעוזרו של ויצמן בכהונתו כשר בלי תיק, ובשנים 1988-1989 כמנכ"ל משרד המדע והטכנולוגיה.
לאחר התפטרותו של ויצמן מממשלת שמיר, ובין השנים 1990 – 1992, שימש ראש מערך ההסברה של אוניברסיטת בר-אילן, וסגן נשיא לקשרי חוץ.
לאחר הקמת ממשלת ישראל העשרים וחמש, מונה למשנה למנכ"ל משרד ראש הממשלה.
בתפקידו זה סייע ליצחק חופי בעבודתו בבחינת דרכי העבודה של ישראל בחבר המדינות והתאום בין לשכת הקשר, הסוכנות היהודית ושאר הגופים שעסקו בעליה.
ב-1993 עם התמנותו של ויצמן לנשיא המדינה התמנה שומר למנכ"ל בית הנשיא.
בתפקידו זה הוגדר בעיתונות כ"אחד האנשים החזקים במדינה.
כמנכ"לו הכל-יכול של בית הנשיא ויד ימינו של הנשיא, המביא והמוציא בבית.
אלפים ביקשו ממנו עזרה, שיחרו לפתחו, התחננו לפגישה עם הנשיא, שרק ילחש את שמם באוזנו".
לאחר התפטרותו של ויצמן וכניסתו של הנשיא משה קצב לתפקיד, נשאר שומר לתקופת חפיפה, עד שפרש ב-2001, ועבר לכהן במשך כשנה כמנכ"ל משרד התרבות תחת כהונתו של השר מתן וילנאי.
כאשר פרש גם מתפקיד זה, הביע את רצונו להתמודד על כהונת ראש העיר באר שבע, אך ויתר והתמודד בהצלחה בבחירות המקומיות למועצת עיריית תל אביב-יפו מטעם סיעת כח לגמלאים וכיהן מטעמה במועצה בשנים 2003-2008.
לקראת הבחירות ב-2006 הצטרף לתנועת "תפנית" של עוזי דיין, ושובץ במקום השישי ברשימה, שלא הצליחה להכניס נציגים לכנסת.
לקראת הבחירות המקומיות בירושלים בשנת 2008 מונה לשמש בראש מטה הבחירות של ארקדי גאידמק וצדק חברתי לעיריית ירושלים.
מאז פרישתו מבית הנשיא ובמקביל לתפקידיו הציבוריים, ניסה כוחו בעסקים שונים עם מדינות מהמזרח הרחוק, אך כשל, והתפרסם כמי שירד מנכסיו כדי לכסות חובות.
לאחר שפרע את חובותיו שב שומר לתפקידיו הציבוריים ולעסקים פרטיים.
כיום שומר חבר מפלגת העבודה.
הוא מכהן בהתנדבות כיו"ר המועצה הלאומית להתנדבות בישראל, וכן קונסול כבוד כללי של הרפובליקה של קוריאה.
שומר היה נשוי לשולמית לבית סוקניק (דודניתו מדרגה שנייה של הרמטכ"ל לשעבר, יגאל ידין) עד למותה ב-2015. אב לשלושה, והתגורר בתל אביב.
ב-2017 נישא בשנית לאילנה, ומתגורר במושב בני ראם.
אריה רייניש (ריניש; 31 בדצמבר 1909 – 1 באוקטובר 1981) היה חלוץ, מורה ומחנך.
ממעצבי החינוך החילוני-סוציאליסטי בארץ ישראל.
רייניש נולד בעיירה ירמוליניץ באוקראינה, וכילד היה עד לפרעות פטליורה.
למד בחדר ובבית-ספר חילוני, ועלה ארצה לבדו בשנת 1925. למד בסמינר למורים בית הכרם.
היה תלמידו של פרופ' בן-ציון דינור.
בשנות השלושים לימד בבית-הספר ארלוזורוב בקריית חיים.
בשנות הארבעים ניהל את המוסד החינוכי בקיבוץ יגור.
ביחד עם המורה לזמרה במוסד החינוכי יהודה שרת (שרתוק) יצר טקסים קיבוציים שהחשוב מהם הוא סדר פסח הקיבוצי.
חלק מהטקסים, הטקסטים והלחנים שבהם הועתקו מאוחר יותר על ידי רוב הקיבוצים החילוניים.
נעצר בפשיטה הבריטית על קיבוץ יגור בחודש יוני 1946 (השבת השחורה) ונלקח ביחד עם רבים ממנהיגי היישוב היהודי בארץ ישראל למחנה המעצר ברפיח.
משם שוחרר לאחר כמה חודשים כדי להישלח לאירופה, כמפקח על חינוך ילדי שארית הפליטה במחנות העקורים בגרמניה.
לצורך תפקיד זה קיבל דרגת ייצוג של קצין בצבא האמריקני.
עם קום המדינה חזר ארצה והשתתף בקרבות על שחרור רמלה ולוד.
משנת 1949 ועד 1972 שימש כמנהל בית-החינוך ג' לילדי עובדים בשכונת שפירא בדרום תל אביב.
היה אחד מראשי "זרם העובדים" בחינוך.
עם איחוד כל זרמי החינוך בארץ, הפך בית-החינוך לבית-הספר ויתקין.
במקביל לעבודתו זו, לימד תנ"ך בתיכון צה"ל, שפעל בבית החייל בתל אביב.
רייניש נפטר ב-1981 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
חוקת ישראל על-פי תורת ישראל
אריה שחר (1935 – 7 בספטמבר 2006) היה גאוגרף ישראלי וחתן פרס ישראל לגאוגרפיה.
אריה שחר נולד בחיפה לצבי ולאה שוורץ ובגיל צעיר עבר לנווה שאנן שבתל אביב והתחנך בבית הספר צייטלין.
התגייס לצה"ל במסגרת העתודה אקדמית ובגיל 21 הוא סיים בהצטיינות את לימודיו בגאוגרפיה ובהיסטוריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
במסגרת שירותו הצבאי עסק במיפוי באמצעות תצלומי אוויר.
לאחר מכן הוא התמסר ללימודיו האקדמיים, סיים תואר שני ב-1962, ובגיל 30 סיים דוקטורט בהדרכת דוד עמירן, בהצטיינות יתרה.
עבודת הדוקטורט שלו הייתה על מרכז העסקים הראשי של תל אביב.
אחר כך ערך מחקר דומה על מרכז העסקים הראשי של ירושלים.
שחר הצטרף לסגל המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית ובגיל 44 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
הוא ייסד וניהל את המכון ללימודים עירוניים ואזוריים בקמפוס הר הצופים וכאיש הוראה דורג במשך שנים רבות כמרצה מצטיין.
במסגרת האוניברסיטה העברית עמד שחר בראש ועדת התכנון של האוניברסיטה בהר הצופים.
לאורך השנים הוא שימש גם פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ואוניברסיטת ריו דה ז'ניירו ועבד במחקר עבור מכון ירושלים לחקר ישראל.
כמו כן הוא ניהל את קבוצת המחקר העירונית של קרן המדע האירופית ועסק במחקרים משותפים לאוניברסיטה העברית ולאוניברסיטאות זרות, במסגרתם גובשו, בין היתר, תוכניות אב לפיתוח ועיור בגרמניה, פנמה ואקוודור.
בישראל עמד שחר בראש מערכות "אטלס ישראל" ו"אטלס כרטא", שימש יו"ר ועדת מקצוע הגאוגרפיה במשרד החינוך והתרבות, עמד בראש הוועדה הלאומית הישראלית לגאוגרפיה ושימש כנשיא האגודה הגאוגרפית הישראלית.
נוסף על כך, הוא היה שותף לצוותי תכנון מטעם ממשלת ישראל.
שחר היה אחד הגאוגרפים המובילים בישראל באימוץ המהפכה הכמותית בגאוגרפיה (מתודולוגיה קפדנית ושיטתית יותר במדע הגאוגרפיה), והירבה לחקור ולהעמיד דורות של תלמידים.
הוא פרסם עבודות רבות בנושאים עירוניים.
חלק ניכר מעבודתו של אריה שחר התרכזה במטרופולין של תל אביב, שבה בדק תופעות שונות כמו התפתחות מרכז העסקים הראשי או אזורים סוציו-כלכליים של תושבי העיר.
כך לדוגמה פרסם מאמר (1978) על האזורים החברתיים באגד הערים מטרופולין תל אביב, בשנות הששים.
בדצמבר 1995 זכה, בשיתוף אדריכלים רפי ועדנה לרמן, במכרז של משרד הפנים לתכנון תמ"מ 5, תוכנית מתאר למטרופולין תל אביב.
התכנית ייעדה שטחים לפיתוח עירוני, בדגש של עירוב שימושים, שילוב מספר שימושי קרקע באותו מגרש או מתחם: בניה למגורים, למסחר, מוסדות ציבור ואף תעשייה קלה (זאת בניגוד לגישת "הפרדת שימושים" שהייתה נהוגה בישראל עד אז).
התוכנית גם קבע תנאים ותמריצים להנעת תהליכים של חידוש עירוני ולקידום פעולות שימור, שיקום ובינוי מחדש של המרקם העירוני הוותיק המאפיין את ערי המחוז.
המועצה הארצית לתכנון ובנייה אישרה את התכנית רק לאחר מותו של שחר, באוקטובר 2007.
בשנים 1995–1997, עמד בראש ועדה לבחינת רפורמה במבנה השלטון המקומי בישראל, שעיקרה הייתה בחינה של איחוד רשויות מקומיות.
הוועדה המליצה על ביטול ואיחוד רשויות המונות פחות מ-10,000 נפש.
הדו"ח הסיק שמספרן המופרז של הרשויות המקומיות בישראל (שעמד אז על 266), מייקר את עלות השירותים לתושב ויוצר עיוות תכנוני ובזבוז משאבים (כך לדוגמה נבנו מספר רב של אזורי תעשייה ומסחר על ידי רשויות סמוכות ללא ראיה תכנונית כוללת).
הוועדה המליצה על איחוד של כ-50 רשויות.
בעקבות לחצים של ראשי רשויות ובחינה מחודשת, המליצה הוועדה שנה אחר כך לאחד 20 רשויות בלבד, בין השאר איחוד אזור הקריות לעיר אחת.
אף על פי שרוב המלצות הוועדה לא בוצעו, שחר המשיך להיות מעורב בתכנון רפורמה במבנה הרשויות כיועץ.
בנובמבר 1997 זכה יחד עם אדריכל שמאי אסיף במכרז לתכנון תמ"א 35 (תוכנית מתאר ארצית 35), שנועדה להגדיר את מדיניות התכנון ופריסת היישובים בישראל עד שנת 2020. על סמך תמ"א 35, הוכנו תוכניות מתאר מטרופוליניות עבור חיפה, ירושלים, תל אביב ובאר שבע.
תכנון ואישור התוכנית הושלם, לאחר עיכובים רבים, בשנת 2005, וממשלת ישראל אישרה אותה בפברואר 2006.
בשנת 1999 הוענק לשחר פרס ישראל לגאוגרפיה.
אריה שילה (נולד ב-1946) הוא אדריכל ישראלי.
אריה שילה נולד בירושלים, גדל ביפו וברמת גן.
בוגר תיכון אהל שם ברמת גן, בוגר הפקולטה לאדריכלות ובינוי ערים בטכניון בחיפה בשנת 1968. שירת בחיל האוויר ובחיל ההנדסה עד 1972. אב לשתי בנות.
בראשית דרכו המקצועית עבד במשרדם של האדריכלים (בנפרד) צבי תורן, סלו הרשמן, ולאחר מכן במשרד משותף עם אדריכל נ.
בשנת 1976 הקים את משרד הנושא את שמו בתל אביב.
החל משנת 1986 עוסק שילה גם בפעילות ציבורית.
בין היתר שימש כיו"ר ועדת האתיקה הממלכתית (1994–1998), יו"ר ארגון המהנדסים והאדריכלים העצמאים (1997–2003), חבר הנהלת עמותת האדריכלים (2004–2009), חבר הנהלת התנועה למען איכות השלטון (1999–2005) וחבר המועצה להנדסה ואדריכלות (2007 - 2009).
במסגרות אלו עסק בארגון פעילויות ציבוריות ומקצועיות, כתב מאמרים והשתתף בייצוג מקצועות התכנון בפני הממסד השלטוני והציבורי.
בין הפרויקטים שתכנן שילה - שכונות מגורים, מבני משרדים ומסחר, מבני ציבור, מבנים עתירי מערכות, תוכניות בנין-עיר ומיתאר, חלקם בשותפות עם אדריכלים נורברטו קהן, ניקי פיין, דוד כהנא, הורסיו שוורץ ואריה סיוון.
שני מבני מגורים בשכונת אונו החדשה בקרית אונו
חדרי אוכל ומטבח בבסיס נבטים
מגדלי פיקוח בבסיסי חצרים, שדה דב ונבטים
תוכנית מתאר לפארק תעשיות קדמת-גליל
תוכנית התחדשות עירונית בנס ציונה
אריה שילה השתתף בתחרויות תכנון רבות, פומביות ומוזמנות, חלקן בשותפות עם אדריכלים נ.
תוכניותיו זכו בפרסים ובהערכה מקצועית רבה, ביניהן:
מוזיאון מאנה כץ בחיפה, פרס שני - עם אדר' נורברטו קהן
אתר מערת אליהו בחיפה, פרס ראשון - עם אדר' ניקי פיין
מגדל הסוכנות בת"א, פרס ראשון
בית כנסת בטירת יהודה, פרס ראשון - עם אדר' ניקי פיין
עיריית יהוד, פרס שני - עם אדר' ניקי פיין
עיריית פתח תקווה, שלב גמר - עם אדר' צבי מוססקו
אתר ההנצחה לחיל ההנדסה, ציון לשבח - עם אדר' נורברטו קהן
היכל תרבות בבאר שבע, שלב גמר
מוזיאון המדע בחיפה, שלב גמר - עם אדר' ניקי פיין
בית ספר במודיעים, פרס ראשון - עם אדר' ניקי פיין
בינוי רובע במגדל העמק, שלב גמר - עם אדר' ניקי פיין
חלק מהפרויקטים תוכננו עם אדר' דוד כהנא, נורברטו קהן, צבי מוססקו, דב אלון
אריה רונה (נולד בשנת 1942) היה מפקד שייטת ספינות הטילים וראש מספן המודיעין בחיל הים הישראלי ולאחר מכן מנהל רשות הספנות והנמלים.
נולד בשנת 1942 בסובוטיצה שביוגוסלביה.
בן ראשון לאביו אנדרה רונה ואימו מרטה רונה לבית מרקלר.
כאשר העיר נכבשה על ידי הגרמנים, חויבו לשאת את הטלאי הצהוב.
בשנת 1944 הופרדה המשפחה ונשלח עם אימו וסבתו למחנה הריכוז ברגן-בלזן.
אמו הועסקה בעבודות כפייה ואריה נשמר על ידי סבתו.
רק לאחר השחרור בשנת 1945 נפגשו מחדש עם אביו, ברכבת ליוגוסלביה.
המשטר הקומוניסטי הלאים את הרכוש המשפחתי, החנות והבית, ואנדרה אביו של רונה נעשה מנהל חשבונות.
כאשר משה פיאדה קיבל את האישור של מרשל טיטו לאפשר ליהודים לצאת לישראל עלתה המשפחה לישראל בשנת 1948 באניה "קפאלוס".
לאחר תקופה קצרה במחנה העולים בבאר יעקב עברה המשפחה לירושלים.
אריה למד בבית ספר "גאולים" ושם הכיר את רונית, לה נישא בשנת 1964.
על בית הספר לקציני ים עכו שמע מקרובים שגרו בעכו ומאחר והסערה בעת ההפלגה לארץ לא הפחידה אותו, עמד במבחני הכניסה והתקבל ללימודים בשנת 1957, יחד עם קבוצת חברים ירושלמים.
בשנת 1961 סיים את בית הספר לקציני ים והתגייס עם כל מחזור ו', ישר לקורס הקצינים בבה"ד 1. בהמשך עבר לקורס חובלים מחזור י' והוסמך כקצין ים בשנת 1963. לאחר תקופת הכנה כסגן מפקד טרפדת, הוסמך לפיקוד על טרפדת והוצב באילת בתפקיד זה.
ב-1965 נשלח לקורס קציני תותחנות בבית הספר של הצי הבריטי בעיר פורטסמות' וכשחזר קיבל פיקוד על הט-207 בחיפה איתה נלחם במלחמת ששת הימים.
בין היתר השתתף בקרב על פורט סעיד ב-6 ביוני 1967. לאחר מכן לקח חלק בפטרולים לאורך חופי סיני.
רונה היה בין הצוותים הראשונים שנשלחו לצרפת לאייש את ספינות הסער, ספינות שרבורג, כקצין נשק וסגן המפקד באח"י "משגב" הספינה השנייה שנבנתה בשרבור.
ב-1969, לאחר שהוסמך כמפקד, חזר לשרבור וקיבל את הפיקוד על "אח"י סופה", ספינה מדגם סער 3, אותה הבריח לארץ בדצמבר אותה שנה במסגרת מבצע נועה.
בתום הפיקוד על הסטי"ל שירת במשך שנתיים כקצין תכנון במחלקת מבצעים כולל הפעילות הקרבית במלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1974 קיבל את הפיקוד על ספינה חדשה שנבנתה במספנות ישראל, אח"י כידון (סער 4), שאותה העביר בהפלגה סביב אפריקה לשארם א-שייח'.
בשנת 1975 קיבל את הפיקוד על פלגה 32 בשייטת ספינות הטילים והועלה לדרגת סא"ל.
בשנת 1977 סיים את הפיקוד על הפלגה ויצא ללימודי תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון וגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1980 מונה לקצין סטי"לים חיילי במפקדת חיל הים בדרגת אל"ם.
בשנים 1981–1983 פיקד על שייטת ספינות הטילים של חיל הים.
הפיקוד על היחידה הגדולה בחיל הים כלל אספקטים טכניים ומבצעיים, פיתוח תורות לחימה ויישומן וביצוע מבצעים ברחבי הים התיכון וים סוף, כולל מלחמת שלום הגליל בה עסקו ספינות הסער באבטחת הכוח הנוחת בלבנון כנגד התערבות סורית ובהפגזות יעדים בחוף.
בסיום תפקיד המש"ט, 1983, נשלח למכללת הצי של ארצות הברית בניופורט לקורס מפקדים בינלאומי ורכש תואר M.A בניהול.
ובתום הקורס חזר לישראל במטוס קל אותו הטיס יחד עם מורהו כטייס נוסף.
עבר השתלמות מפקדי אוגדות בצה"ל (1984).
בשנים 1985–1988 מונה לראש מספן המודיעין במפקדת חיל הים והועלה לדרגת תא"ל.
במהלך כהונתו אפיין רונה את מערך המחשוב של המספן, הקים יחידות משנה מקצועיות, הגדיר את תפקידן ופיקח על פעילותן, ויישם חלק מתפיסתו בדבר חינוך הקצונה, הכשרה אקדמית של קציני מודיעין ימי וקידום כוח אדם במספן.
בשנים 1989–1991 שירת כנספח צה"ל ונציג משרד הביטחון, באיטליה ובצ'כוסלובקיה.
במסגרת תפקידו עסק בקשר בין הצבאות והתעשיות הביטחוניות של איטליה, צ'כוסלובקיה וישראל ובלמידת צורכי מערכת הביטחון האיטלקית.
עבודתו התרכזה במציאת אפשרויות לשיתוף פעולה ובקידום הקשרים בין התעשיות הביטחוניות.
ב-1992 ניהל את פרויקט הקמת קניון מלחה בירושלים של חברת קנית.
התפקיד כלל ניהול משא ומתן עם שוכרים, פיקוח על ההקמה, הקמת צוות ניהול ואחזקה ועריכת חוזים.
ב-1993 עמד בראש אגף המכללות במשרד החינוך.
בשנת 1994, מונה למנהל מינהל הספנות במשרד התחבורה – תפקיד אותו מילא במהלך 15 שנים.
בין היתר עסק בנושאים הבאים:
חידוש ושדרוג פעילות המכון להכשרת קציני-ים.
פעל לפתיחת תוכניות הכשרה מיוחדות לקציני-ים, כולל מסלול אקדמאי באוניברסיטת חיפה.
והיה יושב ראש הדירקטוריון של המכון.
יזם ופעל לחקיקה המחייבת איוש אוניות צי הסוחר הישראלי בקציני ים ישראלים.
האיוש מתחייב ללא קשר לדגלי הנוחות שאיתם מפליגות אוניות החברות הישראליות.
הקמת מערך החיפוש וההצלה בים, הפועל כיום באופן רצוף ברשות הספנות.
רונה הוסמך לטיס במטוסים קלים.
לתקופה מסוימת מונה גם לראש מינהל התעופה.
כמו כן, היה חבר בדירקטוריון רשות הנמלים ויושב ראש הרשות לתקופה של שנה.
עם יציאתו לגמלאות, בשנת 2009, חזר ללימודים אקדמיים וקיבל תואר דוקטור בהיסטוריה צבאית.
רונה נשוי לרוני ואב לארבעה, מתגורר בכפר סבא.
אחותו תמר ובעלה נרצחו בינואר 2019.
תואר BA בהיסטוריה של המזרח התיכון ובגאוגרפיה (1980)
תואר MA בניהול ממכללת הצי של ארצות הברית בניופורט (1983)
תואר MA בהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב (1992)
תואר שלישי בהיסטוריה באוניברסיטת בר-אילן, 2013
קרב לאט'קיה 1973 במסגרת "זירת קרב, קרבות הכרעה בארץ ישראל" הוצאת העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית, עמ' 315
פרק חיל הים במלחמת סיני במסגרת ספר של חגי גולן "ברעום המנועים – 50 שנה למלחמת סיני" בהוצאת מערכות, 2006, עמ' 269
חיל הים במלחמה במסגרת "מלחמת ששת הימים סיכום סמינר בביטחון ישראל" העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית הוצאת אפי מלצר, עמ' 98
תפיסת המרחב הימי של היהודים בארץ ישראל וסביבותיה מימי החשמונאים ועד שלהי תקופת התלמוד עבודת דוקטורט בספרית אוניברסיטת בר-אילן, 2012
המוצא אל הים – היהודים וה-MARE NOSTRUM, חנות הספרים כפר סבא, 2015
הרפורמה בספנות, באתר משמר המורשת הימית, 28 באפריל 2015
האם היה הורדוס אסטרטג ימי?
"עיון בפרשת הקמתו של נמל קיסריה/סבסטוס" יחד עם עמנואל פרידהיים, מרכז חיפה למחקרי מדיניות ואסטרטגיה ימית, קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, פברואר 2017
אסטרטגיה במלחמות הימיות של פרס ויוון במאה החמישית לפני ספירת הנוצרים מרכז חיפה למחקרי מדיניות ואסטרטגיה ימית, קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, דצמבר 2017
הובלת חיטה באימפריה הרומית – היבטים אסטרטגיים – מרכז חיפה למחקרי מדיניות ואסטרטגיה ימית, קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, יולי 2018
הים שלנו - עיונים באסטרטגיה ים תיכונית, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, ינואר 2020
מערפל אופרטיבי לניצחון פסיבי - קרב יוטלנד 2016, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, פברואר 2021.
אסטרטגיה במלחמות הימיות של פרס ויוון במאה החמישית לפסה"נ, קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, דצמבר 2017.
אריה שור (3 בנובמבר 1912, כ"ג בחשוון ה'תרע"ג – ל' בשבט ה'תשל"ח, 7 בפברואר 1978) היה ממפקדי ההגנה וניצב במשטרת ישראל.
שור, נולד בירושלים, בנו של מייסד הגימנסיה הריאלית שלמה שור ונכדו של הרב אלתר ריבלין.
סיים את לימודיו בגימנסיה העברית ולמד לימודי הנדסה בטכניון.
בשנת 1929 הצטרף לארגון "ההגנה".
בין השנים 1936–1942 היה מפקד הארגון במוצא, קריית ענבים והסביבה.
במלחמת העצמאות היה מפקד גדוד 164 בחטיבת עציוני.
לקח חלק בכיבוש מרכז העיר ירושלים במבצע קלשון.
היה מפקד חבל 5 בעיר, ממרכזה ועד שכונת ימין משה.
בתום המלחמה הצטרף למשטרת ישראל.
בשנת 1949 מונה למפקד נפת חיפה ובשנת 1950 מונה לסגן מפקד המחוז.
שור היה ממייסדי המחלקה לזיהוי פלילי ומשנת 1953 עמד בראשה.
בשנת 1963 מונה לראש אגף החקירות.
כעבור שנתיים נפטר ונקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
נולד בשם אריה פרידלנדר בפולין, עלה לארץ ישראל עם הוריו ב-1935, למד בבית ספר יסודי ברעננה ובגימנסיה אחד העם בפתח תקווה.
כנער היה פעיל בארגון ההגנה, ב-1944 התגייס למשטרת היישובים העבריים ושירת באזור הרי אפרים, ב-1946 מונה לסמל הגוש ולמפקד פלוגת נוטרים.
במלחמת העצמאות היה מפקד פלוגה בחטיבת גולני ולחם עמה בקרבות בצפון הארץ, בסוף 1948 מונה לקצין המודיעין של החטיבה.
היה נציג בוועדת שביתת הנשק ישראל–סוריה וקצין מטה לוועדות שביתת הנשק.
סיים קורס מפקדי גדודים ב-1953 ולימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
ב-1957 מונה לקצין מודיעין של פיקוד הצפון, בעקבות "הפגזת האלף" הסורית על יישובי הצפון בנובמבר 1958, הצטרף למשלחת ישראל לאו"ם לקראת דיונים בנושא במועצת הביטחון.
ב-1960 יצא ללימודים בבית ספר למלחמה בפריז.
בספטמבר 1963 מונה לדובר צה"ל, שבאותה תקופה היה חלק ממערך המודיעין.
בתקופתו בתפקיד קודם לדרגת אלוף-משנה, ותפקידו קיבל נפח פעילות גבוה יותר: השם שונה למחלקת ביטחון והסברה ושילב את ענף הקישור לעיתונות עם ענף ביטחון שדה.
הוא כיהן בתפקיד בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, ובין פעולותיו שליחתו של האלוף במילואים חיים הרצוג לראיונות "עידוד מורל העם" ברדיו.
לאחר המלחמה מונה שלו לעוזר ראש אמ"ן למחקר, התפקיד השני בחשיבותו באגף.
בתפקיד זה היה אחראי על ריכוז נושא המחקר והערכת המודיעין הלאומית.
בתקופה שלפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים העריך כי הסבירות לפריצת מלחמה עם מצרים וסוריה היא נמוכה.
כך למשל, בדיון מיוחד שהתקיים ב-3 באוקטובר 1973 בלשכת ראש הממשלה גולדה מאיר, לבקשתו של שר הביטחון משה דיין, טען שלו כי: .
על פי עדות זוסיא קניאזר, ראש ענף 2 במחלקת המחקר באמ"ן, ב-6 באוקטובר 1973, קניאזר עמד על כך שתפרוץ מלחמה באותו היום, והורה לענף שתחת פיקודו לרדת לבור בשעה 13:00, שעה אחרי כן פרצה המלחמה.
יומיים אחרי פרוץ הלחימה, נמסר לו על ידי אריה שלו כי הרמטכ"ל דוד אלעזר אינו מוכן עוד לקבל עדכונים מאריה שלו ומרע"ן 6 יונה בנדמן (ראש הענף המצרי), ואת תפקידם מול הרמטכ"ל ימלא קניאזר.
קניאזר שימש בתפקיד זה עד לסיום השיחות על הפסקת האש.
ועדת אגרנט, ועדת החקירה הממלכתית, שהוקמה לחקר נסיבות פריצתה של המלחמה, קבעה כי שלו: שלו הועבר מתפקידו ומונה באפריל 1974 למושל הצבאי ביהודה ושומרון.
ב-1976 השתחרר מצה"ל בדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו הצטרף ב-1977 למרכז יפה למחקרים אסטרטגיים שבאותה עת הוקם על ידי אהרן יריב, היה חוקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
לאורך השנים פרסם מחקרים וספרים בנושאי ביטחון לאומי.
שלו נפטר ב-2 באוגוסט 2011. היה נשוי ואב לשני בנים.
מאריה שלו, "מודיעין במבחן: עדות אישית", שלושים שנה למלחמת יום הכיפורים: האתגרים והחתירה למענה: סיכום יום עיון, ענת קורץ (עורכת), מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים, אוניברסיטת תל אביב, 2004
סידורי ביטחון בסיני במסגרת חוזה שלום עם מצרים, (1978)
האוטונומיה: הבעיות ופתרונות אפשריים, (1979)
קו הגנה ביהודה ובשומרון, הוצאת הקבוץ המאוחד, (1983)
אינתיפאדה: הסיבות, המאפיינים וההשלכות, (1990)
שלום וביטחון בגולן, פפירוס, (1993)
כישלון והצלחה בהתרעה: הערכת המודיעין ערב מלחמת יום הכיפורים, הוצאת מערכות ומרכז יפה למחקרים אסטרטגיים, אוניברסיטת תל אביב, 2007, זוכה פרס יצחק שדה לספרות צבאית ולמחקר בתחום הצבאי.
אריה רייך (נולד ב-23 בספטמבר 1959) הוא משפטן ישראלי המומחה לדיני סחר בינלאומי ומשפט האיחוד האירופי, פרופסור מן המניין וסגן הרקטור של אוניברסיטת בר-אילן.
בעבר שימש כדיקן הפקולטה למשפטים שם ודיקן הסטודנטים.
הוריו, ניצולי שואה, הגיעו לשוודיה כדי להתאחד עם בני משפחה שהגיעו לשם אחרי השואה.
בשנת 1973, חודשים ספורים לפני פרוץ מלחמת יום כיפור, עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בהרצליה פיתוח.
לאחר סיום לימודיו בתיכון צייטלין הצטרף רייך לגרעין של בחורי ישיבה בראשות הרב חיים סבתו והרב יצחק שילת, שהיווה את המחזור המייסד של ישיבת ההסדר ברכת משה שבמעלה אדומים.
בשנת 1978 התגייס רייך לחיל השריון ושימש כתותחן.
במקביל ללימודיו בישיבת ההסדר השלים רייך לימודי תעודת הוראה למקצועות היהדות במכללת ליפשיץ.
לאחר סיום לימודי תואר ראשון בפקולטה למשפטים בבר-אילן, התמחה רייך במשך שנה אצל השופט אברהם מישר בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
לאחר מכן התמחה במשרד עו"ד מירון, בן-ציון ופריבס בתל אביב, שם המשיך לעבוד כעורך-דין לאחר שעבר את בחינות לשכות עוה"ד בשנת 1987. כעבור כשנתיים, נסע רייך עם אשתו ושני ילדיו ללימודי תואר שני ודוקטורט במשפטים באוניברסיטת טורונטו, בנושא דיני סחר בינלאומי.
את התיזה לתואר שני כתב בהנחיית פרופ' יעקב זיגל, ואת הדוקטורט כתב בהנחיית פרופ' מייקל טרבילקו (Michael Trebilcock).
כבר במהלך לימודיו פרסם שני מאמרים בכתב העת Canadian Business Law Journal בנושא דיני המכרזים והרכש הציבורי.
בשנת 1991 הוצע לו להצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר שחזר לישראל פרסם רייך ספר בנושא רכישות ממשלתיות ומשפט בינלאומי.
רייך מילא תפקידים רבים באוניברסיטת בר-אילן, וביניהם מנהל ויו"ר המרכז למשפט מסחרי, סגן דיקן הפקולטה למשפטים (2003-2007), דיקן הפקולטה למשפטים (2008-2012) ודיקן הסטודנטים (2018-2020) והוא משמש היום כסגן הרקטור של האוניברסיטה.
הוא מחזיק בקתדרה ע"ש ז'אן מונה (Jean Monnet) למוסדות ולמשפט של האיחוד האירופי.
במהלך השנים, כיהן רייך בתפקידים ציבוריים שונים, ביניהם חבר הוועדה הבין-משרדית ליישום הסכמי גאט"ט בישראל (1995), חבר הוועדה המקצועית של לשכת עורכי הדין לעניין האיחוד האירופי (בשנים 1995-1999) ויושב ראש ועדת היטלי הסחר בישראל (שנים 1996-2002).
בשנת 2003 מונה רייך כחבר ברשימת הבוררים מטעם מדינת ישראל למנגנון ליישוב סכסוכים של הסכם הסחר החופשי בין ישראל למקסיקו, ובשנת 2004 מונה כחבר פאנל הבוררים של המרכז הבינלאומי ליישוב סכסוכי השקעות בוושינגטון (ICSID) מטעם מדינת ישראל.
מאז כיהן רייך פעמים רבות כבורר בסכסוכים בינלאומיים, כגון סכסוך הברגים בין סין והאיחוד האירופי בשנת 2010, וכן חבר בוועדת הבוררים בסכסוך בין ארצות הברית לאיחוד האירופי בשנת 1999. בין השנים 2003–2007 כיהן רייך כנשיא האגודה הישראלית לחקר האינטגרציה האירופית (IASEI).
הוא משמש גם כיועץ במשרד עורכי-הדין וייס, פורת ושות' בתל אביב.
מלבד ההוראה באוניברסיטת בר-אילן עסק רייך בהוראת מקצוע המשפטים במוסדות שונים כמרצה אורח - בUCLA, אוניברסיטת טורונטו (2005-2006), אוניברסיטת פנסילבניה (2011), אוניברסיטת לוקסמבורג (2013) באוניברסיטה לעסקים ולכלכלה בינלאומית בבייג'ינג (2014), וכחוקר אורח באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית (2013) ובאוניברסיטה האירופית בפירנצה (2016-2017).
הוא גם לימד באוניברסיטת חיפה (1994-1995), במרכז הבינתחומי הרצליה (1995-1996), מכללת שערי משפט ומכללת נתניה.
"נתנו לחתול לשמור על השמנת"- כתבה עיתונאית על מחקר של פרופ' רייך
(עריכה) ארגון הסחר העולמי וישראל: משפט, כלכלה ופוליטיקה (התשס"ו)
"משפט האיחוד האירופי: עקרונות ומוסדות" בתוך משפט בינלאומי 159 (רובי סייבל ויעל רונן עורכים, מהדורה שנייה, 2010)
"ארגון הסחר העולמי: מ-GATT ל-WTO" בתוך ארגון הסחר העולמי וישראל: משפט, כלכלה ופוליטיקה (אריה רייך עורך, התשס"ו)
"ההיסטוריה של השתתפות מדינת ישראל בגאט"ט ובארגון הסחר העולמי" בתוך ארגון הסחר העולמי וישראל: משפט, כלכלה ופוליטיקה (אריה רייך עורך, התשס"ו)
"האיחוד האירופי" בתוך משפט בינלאומי 121 (רובי סייבל עורך, 2003)
"גלובליזציה ומשפט - השפעת המשפט הבינלאומי על המשפט המסחרי ביובל הבא" בתוך המשפט בישראל: מבט לעתיד 271 (2003)
"חדירה למחשב כעוולה נזיקית", שערי משפט ד 415 (2006) (יחד עם שרון אהרוני-גולדנברג)
"רפורמה בהסכם ההיצף והסכם הסובסידיות: לקחים מן הניסיון הישראלי" בתוך קריית המשפט - ספר זיכרון לשופט חיים כהן כרך ג 391 (2003)
"גלובליזציה ומשפט: השפעת המשפט הבינלאומי על המשפט המסחרי בישראל ביובל הבא" מחקרי משפט יז 17 (2002)
"הסדרת התחרות בענף הביטוח: לקחים מן הקהיליה האירופית" מחקרי משפט טז 301 (2001)
"מדיפלומטיה למשפט: תהליך היורידיזציה של יחסי הסחר הבינלאומיים במסגרת הסכמי גאט"ט והסכמי הסחר החופשי" עיוני משפט כב 351 (1999)
"חוק המכר (מכר טובין בינלאומי), תשל"א-1971: וישן מפני חדש תוציאו" מחקרי משפט יד 127 (1998)
"השפעת הסכם גאט"ט בדבר רכישות ממשלתיות על דיני המכרזים בישראל" מחקרי משפט יב 405 (1996)
"עונש הכיפה במשפט העברי" מעליות כרך ז 14 (1996)
אריה שחר (שוורצמן; 26 בפברואר 1926 – 28 בנובמבר 2012) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, ולאחר מכן כיהן כמנכ"ל בחברות גדולות במשק הישראלי.
שחר נולד בפולין, עלה לארץ ישראל ב-1936 וגדל במושב אביחיל.
ב-1945 התגייס לפלמ"ח ושובץ בפלוגה ז'.
השתתף במבצע ליל הרכבות ובהתקפה על משטרת גבעת אולגה וסייע בפעילות ההעפלה.
סיים קורס מפקדי כיתות וקורס מפקדי מחלקות י"ח ב-1946. שירת כמפקד מחלקה ביגור ובתפקידי הדרכה.
במלחמת העצמאות השתתף במבצע נחשון בו פיקד על פלוגה בגדוד הרביעי של חטיבת הראל ונפצע בקרב הקסטל.
השתתף במבצע חורב, שירת כסגן מפקד הגדוד השמיני בחטיבת הנגב וכסגן מפקד הגדוד התשיעי בחטיבה.
לאחר המלחמה היה ממקימי חיל השריון, סיים קורס מפקדי גדודים ב-1952 ומונה למפקד גדוד 9 בחטיבה 7 ובמלחמת סיני היה סגן מפקד החטיבה.
בהמשך שירת כמפקדה של חטיבה 37, מפקד בית הספר לשריון, בשנים 1960 עד 1961 כמפקד חטיבה 7 ואחר כך סגן מפקד אוגדה 36 בפיקוד הצפון.
ב-1965 מונה למפקד חטיבה 520, במלחמת ששת הימים שירת כראש מטה פיקוד הדרום.
לאחר המלחמה מונה שוב למפקד חטיבה 520. ב-1969 השתחרר משירות הקבע.
בשירות המילואים השתתף במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים, שבה שירת כראש מטה אוגדה 146, אוגדת שריון במילואים בפיקודו של מוסה פלד שלחמה בחזית הסורית.
ב-1974 הוצע לו לחזור לשירות הקבע להתמנות לראש אגף כוח האדם אך הוא סירב.
במלחמת לבנון הראשונה שירת כקצין קישור בפיקוד הצפון.
שחר מילא תפקידי מפתח במשק הישראלי, לאחר שחרורו מצה"ל מונה למנכ"ל מפעלי תובלה, בשנים 1970-1971 כיהן כמנכ"ל אוטוקרס ומשנת 1971 ועד 1990 כיהן כמנכ"ל מפעלי ים המלח.
בתקופה זו זכה בפרס התעשייה (1978) ובפרס בן-גוריון לפיתוח ותרומה לנגב (1988).
בשנים 1990 עד 1995 כיהן כמנכ"ל גרנית הכרמל השקעות וחברת סונול.
שימש כדירקטור בבנק מזרחי, ובחברות רותם דשנים, אלקו החזקות, רפאל וקופת חולים כללית.
כמו כן היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ויו"ר ארגון חברי ההגנה.
היה בעל תואר ראשון בכלכלה ובמדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
נפטר בנובמבר 2012, בגיל 86, ונקבר בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
אריה רמות-שיפמן (נולד ב-1948 ברמת גן) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שימש כראש המנהל האזרחי ברצועת עזה, ולאחר שחרורו משירות צבאי כמנכ"ל המשרד לביטחון פנים.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1967 התנדב לסיירת שקד.
בסיירת עבר רמות-שיפמן מסלול הכשרה כלוחם וקורס סיור.
בהמשך עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר אותם סיים בהצטיינות.
עם סיום הקורס שב לסיירת ושימש כמפקד צוות.
שיפמן שימש כמפקד פלוגה בסיירת.
בשנת 1970 לחם רמות-שיפמן בראש פלוגתו במבצע ויקטוריה, בו צלחו לוחמי הסיירת את תעלת סואץ וביצעו פשיטה על מוצבי הצבא המצרי שבגדה המערבית של התעלה.
בהמשך שימש כקצין אג"ם של הסיירת.
לאחר מלחמת יום הכיפורים שימש רמות-שיפמן כקצין המבצעים של פיקוד הדרום.
בשנת 1975 מונה למפקד סיירת שקד.
בהמשך פיקד על חטיבה 27. במלחמת לבנון הראשונה היה רמ"ח מבצעים במטה הכללי.
בנובמבר 1987 הועלה לדרגת תת-אלוף ושימש ראש המנהל האזרחי ברצועת עזה, תפקיד בו החזיק עד סוף 1991.
רמות-שיפמן הוא בוגר בית הספר הגבוה למלחמה בפריז.
לאחר לימודיו במוסד שימש נספח צה"ל בצרפת.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש רמות-שיפמן כמנכ"ל המשרד לביטחון פנים, תחת השר שלמה בן עמי.
לאחר מכן כיהן כסמנכ"ל למינהל בארגון נתיב ולאחר מכן כמנכ"ל נתיבי הגז הטבעי לישראל.
כיום (2024) משמש מנכ"ל לשכת המסחר ישראל-צרפת.
אריה שְׁפָּק (נכתב לעיתים שפאק; 20 באוגוסט 1919 – 10 באוגוסט 1978) היה לוחם הבריגדה היהודית, איש הנוקמים, מפקד פלוגת שועלי שמשון מגדוד 54 של חטיבת גבעתי במלחמת העצמאות (בדרגת רב-סרן), מראשי "מכבי" בתל אביב, ראש מינהל יפו בעיריית תל אביב בשנים 1950–1961, מייסד סוכנות הביטוח "אריה שפק".
בראשית שנות ה-60 הורשע בקבלת שוחד, ולאחר מכן זוכה מכל אשמה בבית המשפט העליון.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
גדל ולמד בשכונת פלורנטין בתל אביב.
אביו כיהן כראש מחלקת הניקיון של העיר הצעירה.
אחיה של סבתו מצד אמו היה דב שפק-לובזובסקי.
הוא התחנך בבית הספר תל נורדאו, והיה חניך "מכבי הצעיר".
כבר כשהיה בן 14 התגייס ל"הגנה" דרך אחיו הצעיר של אביו, יהודה שפק, שכיהן כסגן ראש עיריית חדרה וכמפקד בכיר בארגון.
הוא עבר בהצטיינות קורס מפקדי כיתות בשפיה וקורס מפקדי מחלקות בג'וערה.
בתוך כך סיים את לימודיו בבית הספר התיכוני למסחר, וב--1936, בהיותו בן 16.5, החל את עבודתו בעיריית תל אביב, במזכירות העירייה.
בשנת 1941 התגייס כקצין לבריגדה היהודית, ושירת בה כשש שנים.
לחם בשורותיה במערכה על נהר סניו באיטליה.
לאחר המלחמה נשאר באירופה ופעל במסגרת חוליות הנוקמים בנאצים.
בהמשך פעל באוסטריה בעלייה ב', בהצלת יהודי אירופה ובהברחת נשק לפלמ"ח.
בראשית שנת 1946 שב לארץ.
לאור ניסיונו ועברו בשירות הצבא הבריטי, שימש קצין הקישור בין הנהגת היישוב לשלטון הבריטי, בין היתר במהלך "השבת השחורה".
פיקד במסגרת ההגנה תחת שם הכינוי "דורון" על המחלקה שהגנה על שכונות דרום תל אביב והיה אחראי על הקמת מערך המגננה בקו התפר אל מול ערביי יפו.
המחלקה שלו הייתה היחידה שסירבה להשתתף בפעולות "הסזון" – המאבק של ההגנה נגד הלח"י והאצ"ל, שכלל הסגרתם לידי הבריטים.
במלחמת העצמאות התקדם בצה"ל לדרגת רב-סרן ומפקד פלוגת שועלי שמשון (פלוגה ב') מגדוד 54 של חטיבת גבעתי, שלחמה בקרבות הנגב בתש"ח.
ב-7 בינואר 1960 נעצר שפק בחשד לקבלת שוחד.
הוא נעצר לשישה ימים, מעצרו הוארך ב-8 ימים, ולבסוף שוחרר ב-18 בינואר בערבות.
הוא נאשם יחד עם עוזרו בקבלת שוחד לשם מתן טובות הנאה לסוחרי יפו בין השנים 1957–1959. במשך שלוש שנים ניהל מאבק על חפותו.
תחילה הורשע ב-24 במאי 1961 בבית משפט השלום ב-6 מ-17 סעיפי האישום, ונגזרו עליו עשרה חודשי מאסר.
הוא הגיש ערעור, ובראשית חודש פברואר 1962 זוכה בבית המשפט המחוזי בתל אביב – פה אחד מחמישה סעיפים, וברוב דעות מהסעיף השישי.
התביעה הגישה ערעור; המקרה נדון בבית המשפט העליון בפני השופטים זוסמן, ברנזון וממלא המקום הקבוע של נשיא בית המשפט העליון אגרנט, ולבסוף, ב-20 בספטמבר 1962, אושר כי הוא זכאי (עוזרו, שמחה להר, הורשע עמו, ולאחר שריצה חמישה חודשי מאסר, זכה לחנינה מנשיא המדינה זלמן שזר)
תוך כדי משפטו בוטל מינהל יפו.
בסוף שנת 1962 הוחזר שפק לעבודתו בעירייה, הפעם בתפקיד מנהל לשכת החברות העירוניות.
בעקבות דרישתו, קיבל מהעירייה דמי השתתפות בהוצאות המשפט על סך 6,000 ל"י.
בשנת 1963 פתח שפק סוכנות ביטוח בתל אביב, שמזה כארבעה עשורים מנוהלת על ידי בנו היחיד, יורם שפק.
באמצע שנת 1964 פרש סופית מעבודתו בעיריית תל אביב.
בסוף חודש מרץ 1966 התפטר שפק מהנהלת ההתאחדות לכדורגל בישראל, בעקבות הצבעתו שלא להאריך את חוזהו של מאמן מכבי תל אביב מילובן צ'יריץ'.
בספטמבר אותה שנה התפטר מהנהלת מכבי תל אביב.
במאי 1968 יצא לסיאול כמנהל נבחרת הנוער של ישראל.
אריה שפק נפטר ממחלה בקיץ 1978, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-59. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
אשתו מרים, ילידת 1929, נפטרה באביב 2002 ונקברה לצדו.
בשנת תשע"ב יצא בהוצאת פורת בצור יגאל ספרם של בני הזוג הדס רגב ירקוני ועופר רגב "סמטת מזל אריה", המגולל את סיפורו.
אריה רודריגז (נולד ב-15 במרץ 1946) הוא סופר ישראלי.
רודריגז, בן יחיד להוריו, נולד באלכסנדריה, מצרים ב-1946. ב-1957 עלתה המשפחה לישראל.
בשנותיו הראשונות בארץ, שיחק בתיאטרון ילדים בעיר מגוריו באר שבע.
את התיאטרון ניהל מנהל בית הספר בו למד, שמשון לימון.
ב-1963 פרש רודריגז מלימודיו בתיכון והחל לעבוד בעבודות פקידות שונות.
ב-1977 התפרסם קובץ סיפוריו הראשון, "גן האגמים", ולאחר מכן התקבל לעבודה כספרן באוניברסיטת בן-גוריון, שם המשיך לעבוד עד סוף שנת 1992. ב-1985 פרסם קובץ סיפורים נוסף, "הקיפאון הגדול", וב-1989 יצא לאור הקובץ "המארחים".
בשנות הארבעים לחייו התקרב במידה רבה לאמונה היהודית.
בשנת 1994 עבר עם משפחתו להתגורר בירושלים.
בין השנים 2002 ל-2004 יצא לאור (בשלוש מהדורות מורחבות) ספרו, "ספר הסומא" בשיתוף בית חינוך עיוורים בירושלים.
הוא הקדיש את הספר לאביו שהתעוור בסוף ימיו.
הספר עוסק בנושא העיוורון ביהדות, באגדה ובהלכה.
ב-2007 פרסם ספר הגות בשם "החורבה הנטושה".
בשנת 2012 יצא לאור בהוצאת "גוונים" הרומן הקצר הראשון שלו, "הבית בעיירה".
הרב אריה ליב רלב"ג הוא רב אמריקאי-אורתודוקסי, ראש בית הדין של אגודת הרבנים, רב קהילת "אהבת ישראל" של ישראל הצעיר בברוקלין שבניו יורק, ומראשי מערכת הכשרות משולש K.
בין השנים 1975–1983 כיהן כאב בית דין באמסטרדם ובין השנים 2005–2015 כיהן כרבה הראשי של העיר, לצד תפקידיו בארצות הברית.
נולד בארצות הברית, בנו של הרב יהוסף רלב"ג, מראשי אגודת הרבנים בארצות הברית, צאצאו של הרב אליעזר דן רלב"ג, ראש ישיבת עץ חיים.
אבי סבתו של אביו הוא הרב חיים יעקב שפירא.
סבו, אבי אמו, הוא הרב אהרן יהודה אראק, מראשי אגודת הרבנים בארצות הברית.
הרב רלב"ג הוא חניך ישיבות בארצות הברית וכן ישיבת חברון בירושלים, שם היה תלמידו של הרב משה חברוני.
למד לדיינות אצל הרב אליעזר פלצינסקי והוסמך על ידו וכן על ידי הרב משה חברוני, הרב עובדיה יוסף וסבו הרב אהרן יהודה אראק.
בשנת 1975 התמנה לדיין באמסטרדם וכיהן בתפקיד שמונה שנים.
בשנת 1983 התמנה לדיין באגודת הרבנים בארצות הברית.
בשנת 2005 התמנה לרב הראשי של אמסטרדם.
מאז הוא מחלק את זמנו בין ארצות הברית והולנד.
כמו כן הוא עומד בראש מערכת כשרות בארצות הברית ובאמסטרדם.
ההכשר הבולט שלו הוא לקוקה-קולה.
בשנת 2011 אירח הרב רלב"ג את ביאטריקס, מלכת הולנד בביקורה בבית הכנסת הראשי של אמסטרדם – ביקור מלכותי ראשון מאז 1924. ב-2013 היה אחד משני הנציגים היהודיים הרשמיים שהשתתפו בטקס הכתרת וילם-אלכסנדר, מלך הולנד (השני היה הרב הראשי להולנד בנימין יאקבס).
בינואר 2012 חתם על מכתב מחנכים ורבנים שהביעו התנגדות לנישואים חד-מיניים וקבעו כי נטיות חד-מיניות הן הפיכות.
בעקבות זאת הושעה למשך שבוע ממשרתו.
ב-2015 התפטר מכל תפקידיו באמסטרדם בשל הקושי למלא את תפקידיו בהולנד ובארצות הברית במקביל.
ממשיכו הוא הרב אליעזר וולף.
בנו הרב אליעזר דן הוציא את ספרו של אבי המשפחה, הרב אליעזר דן רלב"ג, "דמשק אליעזר" על התורה.
בן דודו, הרב יהוסף גדליה רלב"ג, היה רבה של שכונת קריית יובל בירושלים.
אריה רפפורט (1937 – 18 בינואר 2017) היה עיתונאי והיסטוריון ישראלי, שתיעד בספרים ובבלוג את תולדות קבוצת הכדורגל של הפועל באר שבע.
נולד ברעננה בשנת 1937 לפרידה (לבית שוגאל), חלוצה שעלתה ארצה ב-1935 לאחר מחנה הכשרה במולדתה, לטביה, וליצחק, דוור בתקופת המנדט הבריטי, מנהל במרכזיית הטלפונים ברעננה עם קום המדינה וכתב בעיתוני הספורט של התקופה.
ב-1955, כחלוץ בקבוצת הכדורגל של הפועל רעננה, היה שותף לעלייתה הראשונה לליגת המשנה.
את מרבית שירותו הצבאי עשה בפלוגת הקשר המוצנחת הראשונה, בין השנים 1955–1957, רובן תחת פיקודו של אורי גורן.
בין השאר השתתף רפפורט בפעולות התגמול של הצנחנים במבצעי כנרת, (דצמבר 1955), ג'ראנדל, אל-ראווה וקלקיליה.
בשלהי 1956 השתתף במבצע סיני.
על אובדן ההזדמנות לזכות ברקע אדום, בשלהי מבצע זה, הוא מספר בסיפרו "בין רעננה לבאר שבע": " צניחה קרבית היא חלומו של כל צנחן...
בעודנו במחנה בית ליד התבקשו כמה חיילים ממחלקת הקשר של יחידת הצנחנים 202 ואני בתוכם, להכין את עצמנו כדי להצטרף לכח שאמור היה לצנוח בשארם-אל-שייך.
הספקנו כבר לארוז ציוד, ולצעוד לעבר כבש המטוס, אלא שאז התבשרנו ששארם אל-שייך נכבשה על ידי חטיבה 9 של השריון, בליווי אווירי צמוד, בסיומו של מסע חתחתים ארוך ומלא תעוזה, בדרך לא דרך, כשהם נעזרים בסיום על ידי הצנחנים.
ההודעה הייתה משמחת כשלעצמה במישור הלאומי, אבל לא כל כך מבחינתנו באופן אישי, כי בגלל הכניעה החמצנו הזדמנות שלא תחזור, לזכות ברקע הנכסף".
ב־1960 נישא לסימה (לבית אטיאס) והזוג עבר להתגורר בבאר שבע.
בתם היא (סגן-אלוף בדי') ורד לזר, ששימשה בין השאר כמפקדת מרכז הכשרה לטירוניות של בה"ד 12. בנם הצעיר, עמיר רפפורט, היה הכתב הצבאי של ידיעות אחרונות ועוד.
אחיו הצעיר של אריה, אבינועם פורת, הוא כתב בכיר במדור הספורט של ידיעות אחרונות.
בין השנים 1957–1977 שימש רפפורט כאלחוטן במשטרה, כשבחלק מהתקופה (1966–1987) שימש במקביל ככתב לענייני ספורט של מעריב בדרום.
בתוך כך סיקר את שתי האליפויות הרצופות של הפועל באר שבע של 1975, 1976. באמצע 1977 שימש כתב של המקומון שבע, ובשלהי אותה שנה נמנה עם צוות ההקמה של השבועון כל-בי באר שבע והנגב.
ב-1979 שימש במקביל גם ככתב לעניינים כלליים של מעריב, כולל סיקור ביקורו של הנשיא סאדאת בבאר שבע, בחודש מאי, לצידו של ירון אנוש.
בספטמבר אותה שנה "העביר את הפיקוד" בתחום לעיתונאי צעיר, בוקי נאה.
בעונת 1978/79 של הפועל באר שבע בליגה הבכירה, סיקר אותה בכתבות גם בגלי צה"ל.
ב-1988 הצטרף לצוות כתבי הספורט של ידיעות אחרונות.
בשנת 2001 זכה רפפורט באות יקיר באר שבע, בזכות תרומתו לחברה ולקהילה, כולל ספרו הראשון, "ארבעים שנות ספורט בנגב".
בתחילת שנות התשעים, עם תחילת גל העלייה מברית המועצות לשעבר, הוא למד רוסית והשתמש בה כדי לסייע בהתנדבות לעולים חדשים.
הוא הוביל להפיכתו של בי"ס נטוש בצפון שכונת ד' לאולם ספורט משופץ המשמש מאות ילדים בענף ההיאבקות החופשית.
ביוני 2013 פתח רפפורט בלוג בשם "אריה רפפורט ההיסטוריון", שעסק בתחום הספורט ובעניינים אחרים.
נפטר בבאר שבע ב-18 בינואר 2017, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בעיר.
ארבעים שנות ספורט בנגב (1989)
פרק הספורט של הספר אל הנגב-חמישים שנות הישגים בבאר שבע ובנגב (יחד עם העיתונאי משה ניר), בעריכתו של העיתונאי צביקה אלוש (1998)
בין רעננה לבאר שבע (2007)
ההיסטוריון הלקט-שישים שנות ספורט בנגב (2012)
אריה רוטמן (14 בפברואר 1921 – 7 בדצמבר 2006) היה צייר, מאייר ואמן תחריט ישראלי.
נולד בווינה ועלה לישראל ב-1940. רוטמן, ממקימי קיבוץ עין המפרץ, היה מזכיר ארגון הפסלים והציירים של הקיבוץ הארצי וכמו אמנים רבים בני דורו היה אוטודידקט.
זוכה פרס הרמן שטרוק לשנת 1966.
רישומיו הראשונים נעו בין גרפיקה דקורטיבית לתיאור של חיי הקיבוץ.
בעבודותיו עסק רוטמן באקזיסטנציאליזם ושאלות קיומיות לצד סוציאליזם, דת וזהות יהודית.
בהמשך בולט גם היחס האמביוולנטי שלו לסוציאליזם ושברו, ועיסוקו הנרחב במעמדו של האמן האינדיבידואל למול הקולקטיב הקיבוצי.
ביצירותיו משולבים סיפורי תנ"ך וניכרת בהן חיבתו לשפות בכלל ולשפה העברית הכתובה בפרט.
אריה רוטמן נולד בווינה בשנת 1921. הוריו היו יהודים אורתודוקסים, אך לא נישאו דרך שידוך.
אביו, יעקב, היה תלמיד ישיבה עסק בפרנסות מזדמנות עד אשר חלה בשחפת והתאשפז תכופות.
אמו, שרה, נאלצה לחלק את זמנה בין גידול הילדים לבין פרנסתם והמצוקה בבית הייתה קשה.
למרות הדלות הפיזית, עולמם הרוחני היה עשיר וההורים חינכו את ילדיהם על סיפורי התנ"ך, ידיעת השפה העברית ואהבת ארץ ישראל והיה ברור לרוטמן כי עתידו שם.
ההורים קיוו להעניק לילדיהם השכלה רחבה אך בגלל מצוקה כלכלית רק רוטמן הלך ללמוד בגימנסיה העברית בווינה, שם התוודע והצטרף לתנועת השומר הצעיר.
במקביל לשיפור במצבה הכלכלית של משפחת רוטמן התדרדר המצב הפוליטי באוסטריה.
בליל הבדולח הסתתרו אריה ואביו במחסן בגינה והאם שניסתה להציל את כלי הכסף מבית הכנסת בו נהגה להתפלל המשפחה, הוכתה באכזריות.
לאחר ליל הבדולח היה ברור כי עליהם לעזוב את וינה בהקדם האפשרי.
הוריו של רוטמן החליטו לעלות לישראל וב- 1939 עם פרוץ המלחמה.
הם החלו את המסע בסירה בנהר הדנובה, אך הנהר קפא והם נתפסו ונרצחו על ידי הנאצים.
רוטמן הגיע לישראל בשנת 1940 באנייה הילדה, נתפס על ידי הבריטים ושהה חצי שנה במחנה מעצר בעתלית.
במחנה למד עברית ואף השתתף בקורס רישום עם הצייר איזידור אשהיים, אשר לימים ניהל את בצלאל.
רוטמן וחבריו השתקעו בקיבוץ עין המפרץ שהיה אז לדבריו "כמה בתים וחולות".
בשנים הראשונות בארץ הוא עבד בשדה וברפת ולאחריהן גבר בו הרצון ליצור.
בשנת 1944 רוטמן החל להשתתף בתערוכות של ארגון הציירים והפסלים של "הקיבוץ הארצי".
בשנים 1953–1955 היה רוטמן מזכיר ארגון הציירים והפסלים של הקיבוץ הארצי.
כמזכיר הארגון הוא דאג לארגון ימי עיון, כנסים ותערוכות לאמנים.
לקראת הבחירות לכנסת השלישית הוא ארגן קבוצת אמנים שעצבה כרזות תעמולה.
בין השנים 1959- 1958 עבד רוטמן כמאייר במשמר לילדים.
לאחר שנים של יצירה ולימוד עצמי, ב-1959 יצא רוטמן לשנת השתלמות באקדמיה ז'וליאן בפריז.
בשיטוטיו בגלריות ובמוזיאונים התוודע אל התחריט.
רוטמן פנה ללמוד תחריט באקדמיה ושיתף פעולה עם בית דפוס קטן בו למד את סודות המקצוע.
בעל המקום הדריך אותו ולימד אותו על מגוון החומרים עד שרוטמן עזב את האקדמיה והתמסר לעבודתו בבית הדפוס.
מאוחר יותר, הוא התקבל לסדנה של האמן ג'וני פרידלנדר, בה פגש אמנים מרחבי העולם ולמד את טכניקת הדפסי הנחושת.
בפריז החל רוטמן ליצור את שפתו הייחודית.
בשנת 1962 הוצגה התערוכה הראשונה של רוטמן בגלריית גולדמן בחיפה.
לאחר תערוכה זו ותערוכות נוספות בישראל ומחוצה לה, החלו תחריטיו להימכר ולאחר שכנועים רבים נעתר הקיבוץ לאפשר לו לעסוק באופן מלא באמנות.
בשנים 1973–1976 לימד בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה ומ- 1976, במשך 5 שנים, לימד בסדנת ההדפס של אגודת הציירים והפסלים בבית האמנים בתל אביב.
בשנת 1979 הקים את סדנת ההדפס של המכון לאמנות במכללת אורנים.
הסדנה היום הקרויה על שמו.
ב- 1987 נסע לניו יורק להשתלמות במכון פראט והתרשם מציורי הגרפיטי אשר הזכירו לו את חיבתו לכתב כציור.
מלא השראה, הוא יצר סדרת תצריבים צילומיים המשלבים צילומי גרפיטי מרחובות ניו יורק ובהם מופיע הומוקלוס (דמות האדם הקטן שיצר) המייצג את הבלבול וחוסר האונים שחש האדם בעיר הגדולה.
עם חזרתו לקיבוץ, בשנות התשעים, הפסיק בהדרגה ליצור תחריטים וחזר אל הרישום הקווי שאפיין את ראשית דרכו האמנותית ואל הציור בצבעי מים.
בעבודתו המאוחרת יש התפכחות מאשליית ההשתייכות החברתית והכרה בבדידותו של האדם כמצב קיומי.
אריה רוטמן נפטר בשנת 2006, בגיל 85, ממחלת הסוכרת, בקיבוץ עין המפרץ.
הותיר אחריו ארבעה בנים ובת.
1967 – גלריה גרינפילד, ניו-יורק
1969 – גלריה ספראי, בוסטון
1975 – גלריה מבט, תל אביב וגלריה ארטא, ירושלים
אריה רפאלי (צנציפר) (ה'תר"ס, 15 במאי 1900 - כ"ט בטבת ה'תשל"ז, ינואר 1977) היה היסטוריון, סופר, מסאי, מתרגם, משורר, פובליציסט ופעיל ציבור בארגונים ציבוריים ציוניים שונים ברוסיה ובישראל, אסיר ציון.
חוקר תולדות היהדות, הציונות, המאסרים והרדיפות בברית המועצות, חתן פרס אוסישקין.
נולד באוסביה שבמחוז ויטבסק לרפאל צנציפר ולפייגה פישקין.
בילדותו גדל בקרסאווה שם ניהל אביו משק.
למד בתלמוד תורה, בבית ספר עממי ובבית הספר הריאלי בריבינסק.
ב-1918 התקבל לפקולטה המדיצינית באוניברסיטת מוסקבה, אך נאלץ להפסיק את השתלמותו בעקבות האירועים שאחר מהפכת פברואר.
ב-1919 גויס לצבא האדום, בהמשך למד בפקולטה הפיזיקה-מתמטית במכללת מוסקבה ו-4 שנים במכון למדעי המזרח שם השתלם בכלכלה והפוליטיקה של המזרח הקרוב ורכש שפות אירופאיות.
כן למד יהדות, תולדות עם ישראל, ספרות ישראלית וציונות.
פעל בהסתדרות הנוער הציוני הלומד "החבר", באגודת הסטודנטים הכללית במוסקבה, באגודת הסטודנטים הציוניים "היהודי", ב"לנדסמנשאפט ארץ ישראלי" ובמפלגת צעירי ציון.
בשנים 1920 -1922 כיהן כמזכיר הלשכה המרכזית הבלתי ליגאלית של ציוני רוסיה.
ב-1924 התאחדו הארגונים "החבר", "הסתדרות" ו"קדמה" והפכו ל"ההסתדרות המאוחדת של הנוער הציוני ברוסיה", רפאלי נבחר לחבר הוועד המרכזי בארגון וכן לעורך ביטאוניו: "דרכנו" ו"ידיעות", כן כתב בהם מאמרים ופיליטונים.
ביוני 1925 נאסר בגין פעילות ציונית וגורש לסיביר.
באותו זמן ארגן דוד שור עסקה עם השלטון, לפיה האסירים לא יגורשו לסיביר אלא לארץ ישראל, וכך הצליח להבריח אסירי ציון רבים וביניהם רפאלי.
רפאלי הגיע לחופי הארץ ב-2 בנובמבר 1926, בתחילה השתקע בירושלים על מנת ללמוד במכון למדעי המזרח באוניברסיטה העברית, אך ידיעותיו בשטח זה היו רבות ולכן עזב את האוניברסיטה.
באותה שנה נשא את לאה רפאלי (צנציפר) ממשפחת ליין (חן) החב"דית.
ב-1927 עבר לתל אביב בהזמנת משלחת מחוץ לארץ, לשם עריכת קובץ "אין קלעם".
עבד בבית חרושת לסבון ביפו, בבית חרושת לשיניים תותבות בתל אביב, בהנהלת השבועון "מאזניים", ומ-1933 בעיריית תל אביב.
כן שימש מזכיר המערכת של ידיעות תל אביב.
שמו רפאלי היה על שם אביו, רפאל.
באותה שנה אסף חומר רב וייסד את "ארכיון הציונות הרוסית", תחילה בביתו ולאחר מכן הוקצה לכך מעון בבניין עיריית תל אביב הישן ברחוב ביאליק.
לארכיון הוקם ועד בן 24 אישים, והוא נשלח גם לחו"ל לאסוף חומר על אישים בציונות, כאברהם ריבוצקי ורבים אחרים.
בארכיון זה נוסדה גם "קרן קליבנוב" ע"ש יעקב קליבנוב.
כן היה חבר ב"ועדת התרבות של הסתדרות הפקידים", "הוועד הציבורי לקורות התנועה הציונית ברוסיה", חברת "מגן - לעזרת הנרדפים וקנייני הלאום" וב"התאחדות יוצאי ברית המועצות".
ב-1918 היה חבר באגודת המשוררים במוסקבה, ושימש ציר בוועידת העיתונאים בניז'ני נובגורד, פרסם שירים בביטאונים שונים כ"הסטודנט היהודי" (1922).
ב-1924 ערך את הביטאונים "דרכנו" ו"ידיעות".
ב-1927 ערך את הקובץ "אין קלעם" על מצב הנוער היהודי בברית המועצות, הקובץ, בן 100 עמודים, נשלח לקונגרס הציוני העולמי ה-15 בבזל והופץ בפולין וארצות הברית.
כתב שירים, פיליטונים ומאמרים בביטאון של צעירי ציון, בדבר השבוע, בעיתונים יידיים ועבריים רבים, חלקם תורגמו על ידי מרים ברנשטיין-כהן.
ב-1929 פרסם שאלונים לאסירי ציון שעלו לארץ, על מנת לאסוף חומר על הרדיפות בברית המועצות.
תוך זמן קצר מילא 350 שאלונים, בצירוף זכרונות ו-50 תמונות.
אלו שימשו יסוד לספרו העברי הראשון "עשר שנות רדיפות".
על ספר זה אמר חיים נחמן ביאליק:בספרו "פעמי הגאולה" על הציונות ברוסיה מ"חיבת ציון" ועד למהפיכות ב-1917, כתב מבוא לספר הפרופ' יוסף קלוזנר.
"במאבק לגאולה" היה ספר המשך לספרו הראשון, עשר שנות רדיפות, ממהפיכות 1917 ועד ימינו.
שני החלקים לוו במעל ל-1500 תמונות ומסמכים, ויוסף קלוזנר התבטא עליו: .
שני ספרי ההמשך זיכו אותו בפרס אוסישקין לשנת 1956, בבחירת השופטים זלמן שזר, יוסף קלוזנר וצבי וויסלבסקי.
כתב מאמרים פובליציסטים בעיתונים דבר, הארץ, על המשמר, העבר, בקובץ "שיבת ציון", בעיתונות חברת "מגן" ועוד.
כן תרם לקובץ "קציר" ב-1964 והיה חבר המערכת.
כן היה חבר המערכת ופרסם תרגומים משירים רוסיים בביטאונים מבשר ישראל ו"שלום" (ברוסית).
עשר שנות רדיפות, 1930, הוצאת ועדת ברית קיבוץ גלויות.
הציונות ברוסיה, 1941, הספרייה לנוער של קק"ל.
במאבק לגאולה, 1956, הוצאת דבר ועיינות.
הרב אריה שכטר (י"ב אייר ה'תרצ"ז, 23 באפריל 1937 – י"ד בכסלו תש"ף 11 בדצמבר 2019) היה רב חרדי ישראלי ופעיל בתנועת התשובה.
שמו נקשר בפרשת יוסל'ה שוחמכר.
מאז שנות ה-70 הרצה בתחומי היהדות בארגון "ערכים" ובמסגרות אחרות.
נולד בהונגריה לתעשיין יעקב שכטר, שהיה גם בעליו של מלון העצמאות בנתניה.
בילדותו למד בתלמוד תורה יסודי התורה וסיני בתל אביב, במשך תקופה למד בישיבת ויז'ניץ (בתל אביב) אצל ראש הישיבה, משה יהושע הגר, לימים האדמו"ר מוויז'ניץ.
בהמשך למד בישיבת חכמי לובלין.
בתקופה זו התקרב לרב אברהם ישעיהו קרליץ.
למד בישיבת סלבודקה בבני ברק.
בצעירותו עמד בקשר עם הרב אברהם ישעיהו קרליץ, ולאחר פטירתו התקרב בעקבות הרב משה יהושע לנדא לרב מבריסק, רבי יצחק זאב סולובייצ'יק.
בשנות ה-50 היה פעיל בהפצת תורה במחנות העולים, בעיירות הפיתוח ובמושבים.
בראשית שנות ה-60, בעיצומה של פרשת יוסל'ה שוחמכר נשלח בידי הרב יעקב ישראל קניבסקי לשווייץ כדי להעביר לרות בלוי הנחיה של רבנים להשיב את יוסל'ה להוריו.
בלוי לא שעתה להוראה ובאותו ערב נעלמה משווייץ.
בעקבות מעורבותו זו היה שכטר, שכונה בספרה של בלוי "שומרי העיר" הרב לייבל פרידמן, יעד למתקפות של קנאי חסידות סאטמר שכטר שהיה אז יהלומן הוזמן ב-1963 להעיד בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
אחיו מאיר הופיע במקומו והגיש חוות דעת רפואית שלפיה הוא אינו מסוגל למסור עדות.
בעקבות פרשה זו היגר לארצות הברית, שם שימש כמנהל רוחני בישיבת חסידי סקווירה וכר"מ בישיבת ויז'ניץ במונסי.
בשוך הדי הפרשה כעבור כמה שנים שב לישראל.
בשנת תשל"ח היה חלק מיוזמי ארגון ערכים והיה בין המרצים הבולטים בארגון, הרב שכטר תמך רבות בבעלי תשובה וסיפק להם דמות אב, רב ומחנך.
במשך עשרות שנים היה הנואם הראשי ב"עצרת קינה" שארגן רפאל סולובייצ'יק מדי ליל תשעה באב בכיכר השבת בירושלים.
נפטר בי"ד בכסלו תש"ף, לאחר מחלה קצרה.
היה נשוי לאילה שרה הינדא סופר (נפטרה ב-1993).
לבני הזוג נולדו שבעה ילדים.
אחת מבנותיו נשואה לרב יחיאל קלרמן, ראש ישיבת ארחות תורה ובנו של הרב אורי קלרמן.
שניים מגיסיו הם הרב משה שטרנבוך והרב יחזקאל ברטלר הנשואים לאחיותיו.
גיס נוסף הוא הרב אליעזר דוד פרידמן, חתן משפחת סופר.
בשנים תשע"ז-תשע"ט יצאה סדרה של חמישה ספרים ובהם דרשותיו על המועדים, בעריכת הרב יעקב ישראל פוזן.
באלול תש"פ הושלמה סדרה נוספת בת חמישה כרכים על התורה.
סדרת הספרים נקראת "אריה שאג"
אריה שירום (3 במרץ 1937 – 12 באפריל 2012) היה חוקר בתחומי הפסיכולוגיה של העבודה, שחיקה בעבודה, יחסי עבודה וניהול של מערכות בריאות.
כיהן כפרופ' מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
שירת שירות צבאי בחטיבת גולני ונפצע במלחמת סיני ב-1956. לאחר שחרורו למד לתואר ראשון ולתואר שני באוניברסיטה העברית.
בהמשך, נסע לאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, בארצות הברית שם סיים את לימודי התואר השלישי.
עם חזרתו לארץ, התגורר בירושלים, והחל לעבוד באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1968–1992 היה ממקימי החוג ללימודי עבודה בפקולטה למדעי החברה ולימד שם.
בשנים 1993–2007 לימד בפקולטה לניהול.
בשנת 2007 פרש לגמלאות, אך המשיך במחקרו.
ב-2012 נפטר ממחלת הסרטן שבה חלה שלוש שנים קודם לכן.
בעשרים השנים הראשונות לעבודתו האקדמית התרכז שירום בחקר של יחסי עבודה בארגונים.
בשלושים השנים הבאות הוא התמקד בלחצים בעבודה ובשחיקה בעבודה והשפעתם על הבריאות הפיזית של העובדים.
בתחום זה פיתח (עם עמיתו פרופ' שמואל מלמד), סולם למדידת שחיקה בעבודה, שתורגם לשמונה שפות ומשמש חוקרים במקומות רבים.
שירום, מלמד וחוקרים נוספים (פסיכולוגים, רופאים ואפידמיולוגים), ערכו מחקר-אורך שכלל יותר מ-20,000 נחקרים, כדי לבדוק את הקשר בין שחיקה בעבודה לבין סימפטומים רפואיים ומחלות שונות (כמו: מחלות לב ומחלות כלי-דם).
כמו כן, פיתח סולם למדידת נמרצות, המודד את תחושתו הסובייקטיבית של האדם האם הוא מרגיש נמרץ בהיבטים שונים של עבודתו.
על-פי שירום, הרגשה של נמרצות שומרת על בריאותו של האדם.
במהלך הקריירה שלו כתב יותר מ-200 מאמרים מדעיים ופרסם ספרים ופרסומים רבים .
היה חבר בוועדת החקירה הממלכתית לבדיקת תפקודה של מערכת הבריאות בישראל (1988) בראשות השופטת שושנה נתניהו.
מסקנות הוועדה הובילו לחקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי ב-1994.
כיהן כיו"ר האגודה הישראלית לחקר יחסי עבודה.
היה בין הפעילים למען רפורמה בבריאות הנפש, שנאבקו לשלב את תחום בריאות הנפש עם שאר תחומי הבריאות שהם באחריות קופות החולים.
היה נשוי למרים (לבית בובטלסקי, בתו של פרופסור מרדכי בובטלסקי, מראשוני הכימאים באוניברסיטה העברית), ד"ר לכימיה במקצועה.
לבני הזוג נולדו שני ילדים: מירב מרום (ד"ר לפסיכולוגיה חברתית), ועידו (מלחין ופסנתרן).
אריה שירום, מערכת יחסי העבודה של עובדי הצווארון הלבן, תל אביב, המכון לפריון העבודה והייצור, המכון לקדום יחסי עבודה, 1973.
אריה שירום, מבוא ליחסי עבודה בישראל, תל אביב, עם עובד, 1983.
אריה שירום, שחיקת מורים במערכת החינוך: סקירת ספרות והצעה להתמודדות מערכתית, תל אביב, המכון למחקר עסקים בישראל, 1994.
אריה שירום, שירותי בריאות מונעים בישראל: תמונת מצב וחלופות למדיניות, ירושלים, מרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל, 1994.
אריה שירום, שרות רפואי פרטי בבתי חולים ציבוריים: תמונת מצב והערכה, ירושלים, מרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל, 1996.
אריה שיף (נולד ב-1950) הוא פעיל חברתי ישראלי תושב ערד, שהתפרסם לאחר שירה למוות בפורץ לרכבו.
שיף נולד בשנת 1950, בן לניצולי השואה ששרדו את גטו טרזיינשטט שבצ'כיה.
בין השנים 1967–1970 שירת בצה"ל בחיל השריון והשתחרר בדרגת סמל ראשון.
בשנת 1973 חזר לשירות צבאי בחיל האוויר עד שחרורו בשנת 1990 בדרגת רב-סרן.
בשנת 1997 שכל את בנו הבכור בתאונת דרכים ומאז הפך לפעיל חברתי ובין היתר: ריכז תוכנית חינוך לנוער בסיכון בנושא זהירות בדרכים, התנדב במשטרת התנועה הארצית, התנדב בעמותת אור ירוק, שירת 30 שנה כשוטר מתנדב בדרכים, מתנדב בעמותת "ידידים", ומתנדב ב"יד שרה".