tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוזנפלד נולד בברודי (אז, בגליציה המזרחית), בז' אדר תרנ"ו (21 בדצמבר 1896).
אימו רבקה הייתה בת למשפחת באב"ד, צאצאית של הרב יוסף באב"ד מחבר המנחת חינוך.
הוא למד בחינוך מסורתי ובחינוך כללי בגימנסיה בברודי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר ללבוב שהייתה אז בשטח הכיבוש הרוסי ועם שחרור העיר התגייס לצבא האוסטרי והשתתף בחזית אלבניה עד שביתת הנשק.
אחרי המלחמה המשיך ללימודים גבוהים בווינה, וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת וינה על דיסרטציה שנקראה "הערות לבעיית העבודה" בשנת 1922.
לאחר סיום לימודיו, עבד שנה אחת כמורה להיסטוריה ולשפה הגרמנית בגימנסיה בפוניביז', ואחר כך כמורה בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה.
בשנת 1924 הוזמן על ידי משה שוובה לגימנסיה העברית בקובנה.
במקביל לעבודת ההוראה, היה פעיל ציוני בתנועת מכבי העולמית וחבר הוועד המרכזי של קרן קיימת לישראל בליטא.
בשנת 1929 עבר לברלין, והיה שותף לארגון המכביה, כינוס של ארגוני מכבי מכל הארצות, ולהכנת הכנסייה העברית בברלין שבה הוקמה ברית עברית עולמית.
בכנס היסוד של ברית עברית עולמית הרצה על חשיבות העבודה עם הנוער.
בשנת 1932, לאחר שהחלים מפציעה קשה שנגרמה לו על ידי פורעים נאצים בראש השנה של שנת 1931, נשלח לארצות הברית.
מטרת המסע הייתה לגייס תמיכת בתנועת מכבי העולמית ובברית עברית עולמית.
ב־1935, לאחר מותו של ביאליק, קיבל עליו את ניהול הארגון ברית עברית עולמית, שמרכזו כבר היה אז בארץ ישראל.
במסגרת ההכנות למכביה ביקר רוזנפלד בקהילות יהודיות ברחבי העולם, והמשיך לעשות זאת כמנהל ברית עברית עולמית.
סייע לו בעבודה בברית נתן גורן, שערך את כתב העת של התנועה- "עם וספר".
בשנים 1937-1939 ביקר בארצות אירופה, ובשנת 1939 ביקר במצרים.
ביקורו במצרים סימן את הפניית תשומת הלב של ברית עברית עולמית לעשייה רבת שנים עבור יהודי ארצות האסלאם, שבה סייע לו אברהם אלמליח.
בשנת 1945 ביקר בדמשק ובחלב, ובשנת 1950 ביקר בתוניסיה.
בשנת 1946 ביקר בדרום אמריקה, ושב וביקר שם בשנות השישים.
ב-1950 ביקר באתיופיה כדי לבדוק את מצב בתי הספר של בית ישראל, בתיאום עם שני שליחים נוספים מהסוכנות היהודית חיים גרינברג ראש מחלקת תרבות וחינוך והרב זאב גולד ראש המחלקה לתרבות וחינוך תורני.
בשנים 1952-1954 שהה בדרום אמריקה בשליחות האוניברסיטה העברית, כדי לגייס עבורה כספים.
בשנת 1956 סיים את תפקידו בברית עברית עולמית.
היו שטענו שהעובדה שלא היה חבר מפא"י גרמה לכך.
רוזנפלד לא נישא ולא היו לו ילדים.
בשנת 1964 מסר את ארכיון "ברית עברית עולמית" ואת ארכיונו האישי לידי הארכיון הציוני.
רוזנפלד נפטר בכ"ו באלול תש"ן, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
תרבות וחינוך במערב אירופה: (רשמי בקור), תל אביב: הברית העברית העולמית, תש"ח.
משליחות בתפוצות הגולה, תל אביב: הברית העברית העולמית, תש"ז 1947.
אַלֶכְּסַנְדֶר שְׁוְיֶנְטוֹכוֹבְסְקִי (בפולנית: Aleksander Świętochowski; ) היה סופר, מחנך ופילוסוף פולני מ שלאחר מרד ינואר 1863.
הוא נתפס כנביא של , שהפיץ בעיתונות ורשה את בשורת החקירה המדעית, חינוך, , ושוויון זכויות לכולם, ללא קשר למגדר, מעמד, מוצא אתני או אמונה.
אולם החזון שלו היה בעל ראייה מעודנת, שלקח בחשבון את החסרונות של טבע האדם ; כמו הרברט ג'ורג' ולס, הוא דגל בכך שהכוח בחברה יופעל על ידי הנאורים ביותר מבין חבריה.
שוויינטוכובסקי היה עיתונאי, מבקר ספרות, היסטוריון ופילוסוף – מייסד והאידאולוג המוביל של הפוזיטיביזם הפולני.
ב-1871 פרסם ב-"Przegląd Tygodniowy" ("הסקירה השבועית") מאמר תוכניתי מפורסם של הפוזיטיביסטים הפולנים, "My i wy" ("אנחנו ואתה").
שוויינטוכובסקי עבד עם כתבי עת רבים, כולל "הסקירה השבועית" (1870–1878) בשנים 1876–1878 כעורך שותף.
בשנים 1878–1879 הוא ערך את היומון "Nowiny" ("חדשות"); כאשר בשנת 1882 הוא נקנה על ידי איש הכספים .
בעליו החדש, כביכול בהמלצתו של שוויינטוכובסקי, הפקיד את העריכה בידי בולסלב פרוס.
בשנים 1881–1902 ערך ופרסם שוויינטוכובסקי את "Prawda" (האמת), אותה ייסד.
בשנת 1881 הוא איבד את בנו הקטן.
כיוון שלא הצליח להתאושש מהאובדן, הוא יצא למסע לאיטליה בעצת ד"ר באמצע פברואר 1882. הוא נזכר ב"Pamiętnik" ("זיכרונות") שלו:
בשנת 1905 שוויינטוכובסקי הקים, ולאחר מכן הוביל, את ה-"Stronnictwo Postępowo-Demokratyczne" ("המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית"), שאחרי 1918 הייתה בת-ברית במקצת עם מפלגת .
הוא שיתף פעולה עם הדמוקרטים-הלאומיים בהתנגדות לסוציאליזם, אך הלאומיות והגזענות שלהם היו זרים לו, והדמוקרטים-הלאומיים מעולם לא התייחסו אליו כאחד משלהם.
שוויינטוכובסקי ייסד והיה נשיא של ה-"Towarzystwo Kultury Polskiej" ("החברה לתרבות הפולנית", 1906–1913) ועורך ומוציא לאור של כתב העת שלה, "Kultura Polska" ("תרבות פולנית").
מ-1912 ועד מותו ב-1938, שוויינטוכובסקי התגורר ב, כפר 67 קילומטרים צפונית לוורשה, שם יצר קשרים אינטלקטואליים ואישיים אינטימיים עם אלכסנדרה בונקובסקה (Aleksandra Bąkowska).
בשנת 1909 הוא היווה השראה ליצירת בית ספר לכלכלת בית לבנות הכפר בגולטוצ'יזנה, שהוקם על ידי בונקובסקה; ושלוש שנים מאוחר יותר, בית ספר לחקלאות לבנים, בשם "ברטנה" (Bratne – אחווה).
הוא ראה במוסדות אלה את ההישג הגדול ביותר שלו בתחום החינוך.
שוויינטוכובסקי נפטר בגולוטצ'יזנה ב-25 באפריל 1938 ונקבר בבית הקברות ב, ליד צ'חאנוב.
בנו רישארד שוויינטוכובסקי (Ryszard Świętochowski) (ורשה, 17 באוקטובר 1882 – 1941, אושוויץ) היה מהנדס, עיתונאי ופוליטיקאי שתמך בוולדיסלב שיקורסקי, ופרסם מאמרים רבים בתחום הפיזיקה; הוא נרצח במחנה הריכוז אושוויץ.
בתור האידאולוג המוביל והפרשן של התנועה הפילוסופית והתרבותית הפולנית של המאה ה-19 המאוחרת, הידועה בשם , שוויינטוכובסקי היה מבקר בלתי מתפשר של מסורות מיושנות ו, והיה הדובר לטיפוח ידע והשכלה.
השלמה למדענות אופטימית זו היו הרהוריו על מגבלותיו של טבע האדם ("Dumania pesymisty" ["הרהורים של פסימי"], "Przegląd Tygodniowy" [הסקירה השבועית], 1876), שהובילו אותו להנגיד בין מנהיגים זקנים חכמים לקולקטיבים חברתיים אנוכיים.
במהלך השנים, הדאגה הזו שלו תחזור על עצמה במספר מחזות וסיפורים.
יחסו ליהודים עבר שינויים בחייו.
תחילה בסיפורו Chawa Rubin (1879) ובמאמריו (למשל "על זכויות המיעוטים") הגן על היהודים ושאף להטמעה שלהם בחברה הפולנית, אבל בערוב ימיו הוא החל להביע דעות אנטישמיות.
צ'סלב מילוש מתאר אותו: "אדם מבריק, פולמוסן חריף, אפילו אלים, נגד השמרנים, שהואשם על ידי יריביו בהתנשאות...
הוא ערך את כתב העת "אמת" (Prawda), וחתם על מאמריו "שליח האמת".
אלכסנדר מיכאילוביץ' שובייב היה ממשתתפי המרד בסוביבור.
נולד בעיר חסוויורט שבדאגסטן במשפחה של יהודי ההרים.
למד הנדסת רכבות בעיר רוסטוב על הדון.
בתום הלימודים עבד בחברת הרכבות במחוז סטלינגרד.
כיהודי הוא נשלח למחנה עבודה בגטו מינסק, שם הועסק בעבודות כפייה במשך כשנה.
בספטמבר 1943 נשלח עם עוד יהודים ממינסק למחנה הריכוז וההשמדה סוביבור שבפולין.
במחנה הוא התקשר עם אלכסנדר פצ'רסקי, ולקח חלק בתכנון התקוממות האסירים שהתרחשה במחנה ב-14 באוקטובר אותה שנה.
בתחילת המרד הוא חיסל במכת גרזן את יוהאן נימאן, קצין אס אס שהיה סגן מפרד המחנה.
שובייב הצליח להימלט מהמחנה אל היערות שבסביבה.
הוא נע דרך היערות מזרחה, עד שפגש יחידת פרטיזנים סובייטים באזור ברסט והצטרף אליהם.
הוא לחם בשורות הפרטיזנים כסייר.
אלכסנדר שובייב נהרג בקרב עם הגרמנים בקיץ 1944.
אלכסנדר יבגנייביץ' רייבסקי הוא יפנולוג, בלשן, מתרגם, מורה וחוקר רוסי בתחום התרבות והחברה היפנית.
נולד לאולגה רייבסקי בשנת 1984 במוסקבה.
סיים את לימודיו לתואר ב' במחלקה להיסטורית של המכון לאסיה ואפריקה של אוניברסיטת מוסקבה (2006).
במסגרת הלימודים למד את השפה היפנית.
השלים דוקטורט בפקולטה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת מוסקבה, עם עבודת גמר בנושא "הטרור הדתי ביפן: גורמים סוציו-פסיכולוגיים" (2015).
הוא לימד את השפה היפנית והרצה על מדינות בפקולטה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת מדינת מוסקבה (2009–2019).
מרצה בכיר, ראש המחלקה לפסיכולוגיה של שפה והוראת שפות זרות של הפקולטה לפסיכולוגיה של האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה (2018–2019).
תחומי עניין מדעיים: ההיסטוריה והתרבות של יפן, פסיכולוגיה חברתית, אתנופסיכולוגיה, פסיכולוגיה של טרור, פסיכולוגיה של תוקפנות.
הזמין אוניברסיטת פרופסור טוקוקו (2019–2021).
משתתף בתוכניות התרבות היפנית בתחנת הרדיו Mayak, רדיו רוסיה, Kommersant FM, ערוץ הטלוויזיה NTV, מרצה לפרויקט החינוכי ברמה אחת.
YouTuber, ערוצים מובילים בנושא התרבות, ההיסטוריה והפסיכולוגיה היפנית (המספר הכולל של צפיות הוא יותר מ-10 מיליון; המספר הכולל של המנויים הוא יותר ממאה אלף).
המומחה לתרבות והיסטוריה של יפן בתוכניות כללי החיים (2014–2019) בערוץ הטלוויזיה התרבותית.
עבד כמרצה לשפה ולתרבות יפנית במוסדות אקדמיים ברוסיה וביפן.
פרסם מאמרים מדעיים ופופולריים בתחום יפן, כולל ניתוחים של הקשר בין שפה, תרבות וחברה.
בנוסף, עסק בתרגום יצירות ספרות יפניות לרוסית.
רייבסקי נודע בשל גישתו הרב-תחומית לחקר יפן, המשלבת בלשנות, אנתרופולוגיה, ותיאוריה תרבותית.
הופיע במספר תוכניות טלוויזיה ורדיו ברוסיה בנושאי יפן.
מחבר הספר על התרבות וההיסטוריה של יפן "הבנתי את יפן.
מדרקונים לפוקימון", שיצא על ידי הוצאת AST בשנת 2022. הספר מתאר את אבני הדרך העיקריות של ההיסטוריה היפנית, דן בשורשי תופעת המנגה והאנימה, כמו גם הקולנוע הקלאסי, והעובדות על עצמם, כמו גם הטעמים שלהם.
מחבר הספר על התרבות וההיסטוריה של יפן "שורשי יפן.
מטנוקי לקבוקי", שפורסם על ידי הוצאת AST בשנת 2025 והוא המשך הספר "הבנתי את יפן.
המועמד לפרס הספרותי "Enlightener" לשנת 2025 בקטגוריית הספרות המדעית הפופולרית לספרים "הבנתי את יפן" ו"שורשי יפן".
אלכסנדר בן ברוך קרעהאנזש (לעיתים: קרעהאנש; בצרפתית: Alexandre Créhange, נהגה קְרֶאַנְז'; 10 בפברואר 1791 – 7 בינואר 1872) היה סופר ומנהיג קהילה יהודי צרפתי.
נודע גם בשם העט בן ברוך.
קרעהאנזש פעל למען תנאים סוציאליים לשוליות בעלי מלאכה, יהודים כנוצרים, שסבר שהם מנוצלים בצורה מחפירה בידי מעסיקיהם.
במקביל פעל להקמת בתי ספר מקצועיים נפרדים לנערים יהודים כדי לאפשר להם שמירת שבת, פעולה שהביאה אותו לסכסוכים עם גורמים יהודים רפורמים בצרפת.
נולד למשפחה יהודית דתית בעיר אטן (Étain) , עיירה קטנה בחבל לורן, שם שימש אביו כחזן בית הכנסת המקומי.
בשנת 1801 עברה המשפחה לעיר דיז'ון.
בצעירותו עבר לגרמניה כדי לעבוד בבית מסחר, אך לאחר שפשט רגל חזר לצרפת.
שם עבד כרוכל וכספר בעיר סנט אטיין, במקביל שימש כראש הקהילה היהודית של העיר הסמוכה ליון.
בשנות ה־30 של המאה ה־19 עבר קרעהאנש להתגורר בפריז.
כתומך במהפכות 1848 בצרפת, פרסם בתקופת המהפכה את "לה מרסייז של העבודה" (תרגום חופשי: La Marseillaise du travail), גרסת כיסוי ל"לה מרסייז" שהדגישה את עניינו של מעמד הפועלים.
בנוסף הפיץ פמפלט שבו טען כי הרפובליקה היא צורת השלטון המיטבית לפי התנ"ך.
קרעהאנזש היה אחד מעשרת המייסדים של „כל ישראל חברים" ושימש סגן הנשיא שלה בשנים 1863–1864. בהמשך היה מזכיר הוועד היהודי לעזרה (Comité de Bienfaisance Israélite) והקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.
קרעהאנזש היה גם מתרגם ומדפיס, הוא הוציא לאור כמה סידורים בעברית ובצרפתית.
אלכסנדר סנדר מרדכי שוֹר (Schorr; 4 בפברואר 1881, כ"ח בשבט תרמ"א – 6 במרץ 1943, כ"ט באדר א' תש"ג) היה מחנך עברי ציוני דתי בבוקובינה ובירושלים, מתרגם והיסטוריון ומראשוני המתרגמים לעברית של הספרות הרומית והיוונית הקלאסית.
שור נולד בדורנה שבבוקובינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אמו, אסתר לבית הירש הלוי, הייתה מצאצאי השל"ה.
אביו, ר' יעקב שור, היה אב בית הדין של קיטוב (מצאצאי פרשן המקרא יוסף בכור שור), והמשפחה נדדה בעקבות מינוייו הרבניים.
כשהיה כבן 25 החל ללמוד בבירה, וינה, בבית המדרש לרבנים, שבו נסמך לרבנות, ושפות קלאסיות והיסטוריה באוניברסיטת וינה, שבה קיבל תואר דוקטור.
עד מלחמת העולם הראשונה היה מורה ליהדות ועברית בגימנסיה הריאלית (Ober-Realgynasiums) בסטורוז'ינץ שבבוקובינה,
לאחר המלחמה, כשהפכה בוקובינה לחלק מממלכת רומניה, התמנה למנהל גימנסיה ממשלתית עברית בפלשטי (Făleşti).
כמו כן, כיהן כמורה לתלמוד בסמינר למורים העברי שנוסד אז ביאשי.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל עם משפחתו והשתקע בירושלים.
עם עלייתו התמנה למורה בבית המדרש למורות של "המזרחי".
בשנת תרפ"ט–1929 התמנה למנהלו של תלמוד תורה (בית ספר יסודי) "מזרחי" (במקום יעקב אנגל, שהיה למפקח בתי הספר של התנועה).
הוא שימש בתפקיד זה במשך 13 שנה, עד יום מותו.
השכלתו הקלאסית המקיפה ובקיאותו התורנית השתלבו ובאו לידי ביטוי במפעל חייו: ספרי היסוד של ההיסטוריה הקלאסית (יוון ורומא), מתורגמים מהמקור עם מבואות, הערות ומפתחות.
בחייו התפרסמו תרגומיו לכתבי הרודוטוס, "על החינוך" לפלוטרכוס, "גרמניה" לטקיטוס, ספר מקבים ד' (במהדורת הספרים החיצוניים של אברהם כהנא) וכרך א' של "קדמוניות היהודים" ליוסף בן מתתיהו (יוספוס פלאוויוס) – כולם בהוצאת ראובן מס.
לאחר מותו ראה אור כרך ב' של "קדמוניות" וכן "חיי שנים-עשר הקיסרים" לסווטוניוס.
באפרטוס שצירף לתרגומיו כלל השוואות עם מקורות היסטוריים, ובהם בפרט דברי חז"ל והספרות העברית העתיקה.
לימים, בחגיגת יובלו השישים, סיפר:
עד שנתי ה-26 למדתי אצל אבי, ז"ל, גפ"ת.
הוא לא הרשה לי לעזוב את הבית וללמוד באוניברסיטה עד שהיה בטוח שאשאר נאמן לרוחו.
וכשהתחלתי לומד לשונות קלאסיות והיסטוריה וראיתי את הקשרים שבין היהדות והיוונות עלה בדעתי לאסוף באופן שיטתי כל המשותף בין היהדות והיוונות.
לא חשבתי אז על תרגום.
חשבתי על עוד עבודה אחת: להוציא את הפירושים לתנ"ך של אבות-הכנסייה, שחיו בארץ-ישראל.
כשהצעתי תוכנית זו לפני מורי דוד-היינריך מילר הבטיח ליתן לי את כל האפשרות לפרסם עבודה זו.
וכשזכיתי ועליתי לירושלים הייתה דרכי הראשונה לספרייה הלאומית.
רציתי לראות אם נמצאים בתוכה הספרים הדרושים לעבודה זו.
התחלתי, איפוא, עובד בתרגום הספרות היוונית הקלאסית ואת ה"השוואות" אני נותן בהערות.
נִגשתי לעבודה זו אחרי הכנה רבה.
שור נודע כמתרגם דייקן וכאדם ענוותן.
בשנת תרצ"ו–1936 זכה בפרס לתרגום ספרות מדעית מטעם מוסד ביאליק, על תרגומיו להרודוטוס וטקיטוס.
ועדת השופטים קבעה בנימוקיה כי שור
הרגיש הרגשה אמיתית באחריות המתרגם...
עבודה תרגומית היא מוצלחת רק כשהיא נעשית מתוך רגש-הכבוד למקור, ורגש זה – אולי במידה נפרזת – אנו מוצאים בכל שורה ושורה מתרגומיו של ד"ר שור.
הוא השתדל ככל האפשר לשמור על טיב הסגנון של המחברים שאותם הוא מתרגם, ובמקרה של תרגום טקיטוס ביחוד, זכה להכניס לתוך העברית שלו הרבה מהצמצום והקפדנות של הלשון הלטינית השנונה והמצומצמת, שבה מצטיין המקור.
[על התרגום הוסיף שור] הערות רבות ומפורטות העלולות להקל על הבנת המקור (שהוא לפעמים קשה וסתום), וגם להעמיק ולהרחיב את ידיעותיו של הקורא.
המבוא לפרשת "גרמניה" הוא מחקר קובע ברכה בפני עצמו.
הותיר תרגומים ועבודות מדעיות בכתב יד, שכמה מהם ראו אור לאחר מותו.
אלכסנדר שור נישא לאסתר וממנה היה אב לשישה.
בתו הבכורה, חיה ארנברג, הייתה בעלת דיפלומה ברוקחות מאוניברסיטת וינה, ועלתה לארץ ב-1924.
בתו צפורה אנדוולט (צילה, צוריל) (1902–1943), בוגרת בית ספר גבוה לאמנות בווינה, עלתה לארץ עם אחותה חיה ב-1924 כחלוצה, ולאחר נישואיה לאהרן אנדוולט היו בני הזוג מראשוני המתיישבים במושבה קדימה.
בתו זהבה (זלאטה) טרייסטר (27 במרץ 1912–23 בספטמבר 1989) הייתה גננת, חברת מושב ביצרון; אחותה התאומה: יונה (טובה, טובי) לבוב.
בתו הילדה (?–1995) נישאה לזאב (וילהלם) טוּטנאור, וייסדה עמו ב-1925 בירושלים בית מלאכה לציוד רפואי, שלימים היה לחברת טוטנאור, חברה בורסאית המתמחה בייצור ציוד רפואי ומעבדתי.
שמואל שור נישא ללאה, בתו של הרב אברהם זיידה הלר.
בנם רנן שור הוא קולנוען והמנהל-המייסד של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
אלכסנדר שור נישא בפעם השנייה, לרחל, והיה אב לבן נוסף, יעקב שור, כימאי המתגורר בבוסטון.
כתבי הירודוטוס: מתֻרגמים מיונית עם מבוא והערות מאת אלכסנדר שור, 2 כרכים, ירושלים: הוצאת ראובן מס ('ההיסטוריונים של יון ורומא', א–ב), תרצ"ה–תרצ"ז.
(התוכן: כרך א: ספר IV–I; כרך ב: ספר V–IX) (מהדורה מקוונת באתר דעת)
כתבי טקיטוס: גרמניה; מתֻרגם מרומית עם מבוא והערות מאת אלכסנדר שור, ירושלים: ר' מס ('ההיסטוריונים של יון ורומא', ו), תרצ"ה.
ספר המקבים ד', בתוך: אברהם כהנא (עורך), הספרים החיצונים: לתורה לנביאים לכתובים ושאר ספרים חיצונים, כרך ב, תל אביב: הוצאת מקורות, תרצ"ז, עמ' רנח–רפו.
כתבי יוסף בן מתתיהו, יוספוס פלויוס: קדמוניות היהודים, מתֻרגמים מיונית עם מבוא והערות מאת אלכסנדר שור, 2 כרכים.
גאיוס סויטוניס טרנקוילוס, חיי שנים-עשר הקיסרים; תרגם מרומית: אלכסנדר שור, תל אביב: מסדה, תשט"ו.
הדרכים בארץ ישראל המערבית, בספר היובל להרב פישמן-מימון, תרפ"ו.
אלכסנדר תּוֹרַאדְזֶה (בגאורגית: ალექსანდრე თორაძე, אָלֶכְּסַנְדְּרֶה תּוֹרַאדְזֶה; 30 במאי 1952 – 11 במאי 2022) היה פסנתרן ממוצא גאורגי, שנודע בעולם כפסנתרן וירטואוז במיטב המסורת הרומנטית.
תוראדזה נולד בטביליסי גאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה), והיה בוגר הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי.
בשנת 1978 הוא המשיך את לימודיו בקונסרבטוריון ע"ש צ'ייקובסקי במוסקבה.
בשנת 1983, כשהיה במדריד במסגרת סיור הופעות עם התזמורת הסימפונית בולשוי של מוסקבה, ביקש מקלט מדיני בשגרירות אמריקה ומאז ועד למותו היה תושב ארצות הברית.
בשנת 1991 התמנה תוראדזה לפרופסור לפסנתר באוניברסיטת אינדיאנה בסאות' בנד.
חברי אולפן הפסנתר הרב-לאומי באוניברסיטת אינדיאנה לוקחים חלק פעיל בפסטיבלי קיץ שונים, ביניהם פסטיבל זלצבורג, בפסטיבל "לילות לבנים", קונצרטי הטיילת של לונדון, פסטיבל אדינבורו, פסטיבל רוויניה, רוהר, רוטרדם, מיקלי, פינלנד, אגן הוליווד, סרטוגה ואחרים.
אולפן תוראדזה קצר שבחים על תרומותיו לעולם הפסנתר.
הוא התפתח להרכב, היוצא לסיורי קונצרטים ברחבי העולם ונהנה מביקורות חיוביות ברמה בינלאומית.
בעונה האחרונה הופיע האולפן בזלצבורג, ניו יורק, רומא, פירנצה, ונציה, רוונה, ליסבון ופסטיבל רוהר, בין השאר.
תוראדזה הקליט יצירות משל מלחינים רוסיים כמו רחמנינוב, פרוקופייב, סטרווינסקי וצ'ייקובסקי.
ראויה לציון מיוחד הקלטתו את חמשת הקונצ'רטי לפסנתר של פרוקופייב עם תזמורת קירוב ומנצחה ואלרי גרגייב, בחברת פיליפס.
הרב אלכסנדר יהודה שפרן (רומנית: Alexandru Şafran צרפתית Aléxandre Safran, י"ח באלול תר"ע; 2 בספטמבר 1910 – תשס"ו; 27 ביולי 2006) היה תאולוג, הוגה דעות יהודי-רומני ושווייצרי, כיהן כרב הראשי (הרב הכולל) של יהדות רומניה בשנים 1948-1940 לרבות בתקופת השואה ומאוחר יותר כרב הראשי של קהילת יהודי ז'נבה, בשווייץ.
תרם תרומה חשובה למאמצים להצלת יהודי רומניה בשנות השואה, תמך בציונות ובחינוך היהודי, פרסם ספרים בתחום הדת והמיסטיקה היהודית והיה מהמובילים בקידום הדו-שיח בין היהדות ובין הנצרות.
היה פרופסור למחשבת ישראל באוניברסיטת ז'נבה.
ב-1997 נבחר לחבר כבוד זר של האקדמיה הרומנית.
על שמו נקראת הקתדרה לחקר הקבלה באוניברסיטת בר-אילן.
סנדר או אלכסנדר שפרן נולד בעיר בקאו, ברומניה כאחד מעשרת ילדיו של הרב הראשי של בקאו, בצלאל זאב שפרן, ושל פינקל שפרן, בת לבית ריינהארץ.
את לימודיו התורניים עשה עם אביו במשך שנים רבות בבית ובבית המדרש.
הגיע לדרגת בקיאות כזאת שיכול היה לעזור לאביו בכתיבת ספריו ובמתן תשובות לשאלות הרבות שהיו מגיעות לביתם מתלמידי חכמים מקצוות העולם.
למד גם במסלול חינוכי ממלכתי בבית הספר התיכון ע"ש פרדיננד הראשון בעירו והיה אחד מתלמידיו המצטיינים.
אחרי בחינות הבגרות, למד בבית המדרש לרבנים בווינה ובמקביל, לפי הדרישות, פילוסופיה באוניברסיטת וינה.
גם בבית המדרש לרבנים עוררה בקיאותו של שפרן תשומת לב רבה אצל מוריו וביניהם אצל הרקטור ד"ר אדולף שוורץ, הפרופסור לתלמוד, שנהנה להתווכח עם הסטודנט הצעיר בסוגיות שונות שהועלו בשיעורים.
שפרן הצעיר הרבה להתוכח, הפעם על רקע אידאולוגי, גם עם הפרופסור לתנ"ך שמואל קראוס, ששיעוריו היו מבוססים על שיטות ביקורת המקרא שלא היו מקובלות על אביו, הרב בצלאל שפרן.
בשנת 1933, הוסמך כדוקטור לפילוסופיה, והוסמך לרבנות.
בשנת 1934 קיבל בנוסף הסמכה כרב ראשי או רב גדול (grand rabbin) מהקונסיסטוריה של דת ישראל Consistoire israëlite בבריסל, בלגיה.
פעילותו כרב של יהודי בקאו
שפרן ירש את אביו בתפקיד הרב של בקאו.
בשנת 1936 נשא אישה - קרובת משפחתו מצד אמו מן העיר יאשי, שרה ריינהארץ, בוגרת האוניברסיטה והאקדמיה לאמנות בעיר הולדתה.
בבקאו השקיע מאמצים פוריים בחינוך הנוער.
במקום שנותר פנוי של אביו המנוח כיהן על יד הרב נימירובר בוועדת הבחינות של הרבנים שעל יד משרד הדתות הרומני.
בו זמנית הרצה הרצאות רבות בערי רומניה, לקח חלק בכנסים שונים של הקהילות היהודיות ברומניה ובעולם, גם כן בקונגרסים הציונים העולמיים בציריך (1937) ובז'נבה (1939) כנציג תנועת המזרחי.
חיבר גם מאמרים בתחום דת ישראל בכתבי העת העבריים "דרכנו" שהופיע בצ'רנוביץ ו"ההד" מירושלים.
בחירתו כרב הכולל של יהודי רומניה
בשנת 1940, בהיותו בן פחות מ-30, לאחר פטירתו של הרב יעקב יצחק נימירובר הציג מועמדותו לתפקיד הרב הראשי של רומניה.
שפרן נתמך על ידי חוגי היהדות האורתודוקסית בקרב רבני רומניה, כולל על ידי אגף הרבנים החרדים בראשות מנהיג אגודת ישראל, הרב צירלסון של בסרביה.
הוא זכה באהדה גם בקרב רבנים אורתודוקסים וניאולוגים של יהודי טרנסילבניה, אם כי אלו לא השתתפו בבחירות, ואף נתמך על ידי הזרם האורתודוקסי המרכזי ביהדות רומניה שהעריך את השכלתו הרבנית והאוניברסלית המעמיקה והוקירו דרכו את המורשת המסורתית של אביו, הרב בצלאל שפרן.
בין ששת המועמדים האחרים בלט הרב ד"ר מאיר אברהם הלוי, שסומן על ידי הרב הראשי הקודם, נימירובר, כיורשו ונתמך על ידי וילהלם פילדרמן, איחוד היהודים הרומנים ופדרציית איחוד הקהילות היהודיות.
הלוי זכה בכ-50 קולות, הרב אלפרין זכה ב-15 קולות, והרב תנן Thenen מהעיר בראילה זכה ב-10 קולות בלבד.
בבחירתו על ידי הרוב (76 קולות) ב-4 בפברואר 1940 היה אלכסנדר שפרן לרב הראשי (של כלל היהודים במדינה) הצעיר ביותר בעולם.
באותו זמן הייתה קהילת יהודי רומניה הרביעית בגודלה בעולם (אם לוקחים בחשבון שיהודי אוקראינה ורוסיה היו אז במדינה אחת).
הרב שפרן כיהן ממרכזו בבית הכנסת קורל של בוקרשט, כקודמו, אף על פי שתוכנית בית הכנסת (כללה מקום למקהלה ולעוגב) וארגון התפילות לא תאמו את תפיסתו הדתית אך בנסיבות התקופה השלים עם זאת.
התנאים המיוחדים של תקופת שואת יהודי רומניה ומאוחר יותר של תחילת המשטר הקומוניסטי, לא אפשרו לו לבצע שינויים בפולחן.
בכלל כפי שהעיד בזיכרונותיו ראה בחיוב את הפעילויות התרבותיות והמוזיקליות שהתקיימו בבית הכנסת הקורל לשם חיזוק רוחם של יהודי בוקרשט והסביבה.
תפקיד הרב הראשי גרר באופן אוטומטי גם תואר של סנטור רומני, כנציג היהדות על ספסל כהני הדת, זאת על אף שהיה מתחת לגיל 40, והיה הכרח לקיים דיון ואישור מיוחד של בית המשפט העליון של רומניה.
בנאומו הראשון בסנאט של רומניה הרשים הרב שפרן על ידי תוכן דבריו וגם על ידי עושר השפה הרומנית שבפיו.
"הביא אלינו רוח רעננה של אביב" הייתה לכך תגובת היושב ראש.
אך לאחר מספר חודשים, עם שינוי השלטון, תואר זה נלקח ממנו.
במקביל לפעילותו בבית הכנסת הקוראל ובמכון שעל ידו, שרת הרב שפרן גם בבית הכנסת מלבי"ם בבוקרשט שהיה קרוב יותר לרוח היהדות האורתוקוסית המסורתית.
בימי המשטר הפאשיסטי-צבאי בשנים 1940–1944 נבחר הרב שפרן באופן סמלי על ידי קהילת המתפללים בו ל"רב בית הכנסת" הזה, כמעין "ממשיך דרכו" של המלבי"ם.
האירוע הונצח בתעודה מיוחדת שהוענקה לרב שפרן.
בבית הכנסת מלבי"ם נשא הרב שפרן דרשות ולימד שיעורי תלמוד, שבהם נכחו לפעמים גם דמויות נשואות פנים של רבנים אשר היו פליטים באותם ימים בבוקרשט כמו הרב משולם ראטה מצ'רנוביץ והרב חיים מאיר הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ שנמלט מצפורני הנאצים מגטו אוראדיה.{{הערה|שם=שפרן |Alexandru Şafran ''Un tăciune smuls flăcărilor,Memorii.
פעילותו בראש יהדות רומניה בתקופת השואה, 1940–1944
במלחמת העולם השנייה הנהיג את יהדות רומניה, לצדו של העורך-דין ד"ר וילהלם פילדרמן, שהיה יושב ראש "איחוד היהודים הרומנים".
בשנת 1940 ממשלת ג'יגורטו הנהיגה חקיקה גזענית אנטי-יהודית בהשראת חוקי נירנברג ובספטמבר אותה השנה הגיע לשלטון משטר "לאומי-לגיונרי" בברית עם גרמניה הנאצית.
נוכח הצעדים הראשונים של המשטר החדש לכיוון רדיפת האוכלוסייה היהודית, גירושה וחיסולה האפשרי, גייס הרב שפרן את כל הכוחות הנפשיים וכישורי השכנוע על מנת להתערב לטובת עמו.
בשנת 1941 התערבותו אצל ניקודים מונטיאנו, הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, תרמה להחלטת המרשל אנטונסקו, הרודן של רומניה, לבטל את החלטתו לכפות ענידת הטלאי הצהוב על יהודי רומניה.
זמן קצר לאחר מכן כשכל הארגונים היהודים הוצאו מחוץ לחוק הרב שפרן ומנהיגים יהודים אחרים הקימו מועצה במחתרת שהצליחה לפעול במשך הזמן גם בתוך מסגרות "המרכז היהודי"- הבובה שהקימו השלטונות.
בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, המועצה היהודית ארגנה מאמצי סיוע ליהודים המגורשים ועזרה לניצולים מטרנסניסטריה בהחזרתם לשטח רומניה.
57% מהאוכלוסייה היהודית בת 800,000 של רומניה רבתי, יכלה להישאר בחיים בתום המלחמה.
פעילותו אחרי מלחמת העולם השנייה.
אחרי נפילת המשטר של אנטונסקו ברומניה חזר הרב שפרן למלא תפקיד מוביל בהנהגת הקהילות היהודיות.
פרט למחויבויותיו כרב כולל, היה ליושב ראש תנועת המזרחי וחבר בהנהלת ההסתדרות הציונית ברומניה.
מצד שני ב-19 בינואר 1945 התקבל כחבר מכון התרבות "יבנה" שהוקם במעין "אקדמיה יהודית" בשנת 1936 על ידי איש העסקים מיקו זלטנר ליד בית הכנסת הקוראל בבוקרשט
וקיבל את התואר של נשיא המכון.
בדצמבר 1946 השתתף בקונגרס הציוני ה-22 בבזל ולאחר מכן ביקר בצרפת ובארצות הברית.
נפגש עם המנהיגים הציונים בראש עם הרב אבא הלל סילבר ועם מנהיגי הג'וינט מהם ביקש סיוע הומניטרי לרומניה וליהודיה.
המשך כהונתו ופעילותו היו לצנינים בעיני השלטון הקומוניסטי ומשום כך סולק מרומניה בסוף שנת 1947. בתפקיד הרב הראשי של רומניה החליף אותו בהמשך (1948) הרב דוד משה רוזן (Moses Rosen).
סגולותיו של שפרן, שנודעו בעולם היהודי, הביאו למינויו כרב ראשי של ז'נבה, שם גם הורה מחשבת ישראל באוניברסיטה.
ביום 19 ביוני 1997 נבחר כחבר כבוד של האקדמיה הרומנית.
בטקס שהתקיים בהזדמנות זו נאם הרב אלכסנדר שפרן על "האלקות בקבלה, בפילוסופיה ובמדע".
הרב שפרן פרסם יותר ממאתים ספרים, עבודות ומאמרים בתחומי מחשבת עם ישראל והיהדות.
נפטר בז'נבה , והובא למנוחות בבית העלמין זכרון מאיר בבני ברק .
פרופ' אבינועם בצלאל - (יליד בוקרשט 1945), רופא נוירו-אופטלמולוג.
פרופ' אסתר סטארובינסקי (ילידת בקאו 1938), מומחית במדעי היהדות.
אל מול פני הסערה - יהדות רומניה בתקופת השואה, זכרונות, עורך ז'אן אנצ'ל, תרגם זאב שביט, הוצאת יד ושם, 1990.
ישראל ושורשיו - נושאי יסוד ביהדות, תרגמה רות בר-אילן, הוצאת מוסד הרב קוק, 1994, מהדורה מתוקנת 2003.
חוקת עולם ורזי עולם - הנגלה והנסתר בהשתלבותם בקבלה, תרגמה רות בר-אילן, הוצאת מוסד הרב קוק, 1996.
חשבונו של עולם - משנתו הפילוסופית של הרמב"ם ומחשבת המדע החדיש, הוצאת מוסד הרב קוק, 2002.ספרים נוספים:
1997 קוים לאתיקה יהודית דתית.
חבר כבוד של האקדמיה הרומנית
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת בר-אילן, ישיבה יוניברסיטי, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת יאש ברומניה, ושל המרכז האקומני בבוסי.
בשנת 1990 יצאו לאור לכבודו, לציון מלאת לו 80 שנה, שני ספרים בעריכתו של פרופ' משה חלמיש מאוניברסיטת בר-אילן:
"עלי שפר: מחקרים בספרות ההגות היהודית, מוגשים לכבוד הרב אלכסנדר שפרן".
"אי"ש בגבורות: מאמרים במורשת ישראל ובתולדותיו, מוגשים לכבוד הרב אלכסנדר שפרן".
ב-2011, במלאת מאה שנה להולדתו יצא "ספר שפרן" לכבודו, גם הוא בעריכתו של פרופ' חלמיש ובהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
חלק מהנצחתו של הרב שפרן התחיל עוד בחייו:
במאי 2008 בית ספר יסודי מס' 15 בעיר הולדתו, בקאו, נקרא על שמו.
ב-6 במאי 2008 ספרית פדרציית הקהילות היהודיות ברומניה קיבלה את השם "ד"ר אלכסנדר שפרן".
במסגרת שחזור כנסיית ספנטה וינר בבוקרשט שנהרסה בימי צ'אושסקו מתוכננת גם הקמת ה"ככר אלכסנדר שפרן" שיימצא באותו מתחם בקרבת בית הכנסת הגדול בבוקרשט.
מוזיאון הקהילה היהודית בעיר בקאו קיבל את השם "ד"ר אלכנדר שפרן".
שנה לאחר מותו של שפרן, ב-29 ביולי 2008, במכון התרבות הרומני בתל אביב, הוצג לראשונה הספר של פרופסור קרול ינקו, "Dr.
היו נוכחים באירוע שגריר רומניה בישראל אדוארד יוסיפר, פרופסור אבינועם שפרן, בן הרב, פרופסור אסתר סטרובינסקי, בת הרב, פרופסור משה אידל, פרופסור קרול ינקו, מחבר הספר ודוקטור שלמה ליבוביץ-ליש.
ב-11 באוגוסט 2008, הוענקו לראשונה "פרס אלכסנדרו שפרן", לפרופסור קרול ינקו ו"דיפלומת הכבוד של אלכסנדרו שפרן".
בטקס שנערך בבוקרשט, באוקטובר 2009, ניתן "פרס אלכסנדרו שפרן" לשנת 2008, לברוך טרקטין ולוסיאן-זאב הרשקוביץ' עבור ספרם, "נוכחויות רבניות במרחב הרומני".
אולם בבית הכנסת "בית יעקב" בז'נבה נקרא על שמו.
אלכסנדר תמיר (ווֹלקוֹביסקי) (2 באפריל 1931 – 15 באוגוסט 2019) היה מוזיקאי, פסנתרן, מלחין, מורה, פרופסור ומרצה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ומפיק מוזיקלי ישראלי.
נודע כאחד מדואו הפסנתרנים דואו עדן-תמיר.
תמיר נולד בשם אלכסנדר (אַלֶק) וולקוביסקי (Wolkowyski) בשנת 1931 בעיר וילנה שבפולין (כיום בירת ליטא), בנם היחיד של פֶניה לבית קובארסקי וד"ר נח (לאון) וולקוביסקי, רופא לרינגולוג.
ניגן והלחין כבר בהיותו ילד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה וילנה תחילה בידי ברית המועצות.
משפחתו חיה תקופה קצרה במינסק ותמיר נשלח למוסקבה להשתתף בפסטיבל כישרונות.
המשפחה חזרה לווילנה ועם הכיבוש הנאצי והקמת גטו וילנה, נכלאה בו.
הוא המשיך ללמוד מוזיקה בגטו, ואף זכה בתחרות מוזיקלית באביב 1943 (כשהוא בן 11) על לחן שהלחין לשיר "פונאר", שאת מילותיו חיבר אביו של תמיר בפולנית, ושמרקה קצ'רגינסקי תרגם ליידיש והוסיף בתים.
זמן מה לאחר התחרות נערכה סלקציה בגטו ותמיר ואביו הועברו למחנה עבודה בקיוויולי שבאסטוניה.
בסלקציה נוספת נרצח אביו והוא הועבר למחנה הריכוז שטוטהוף וניצל על ידי בריחה מצריף הילדים לצריף המבוגרים.
הוא עבד בצחצוח מגפיהם של חיילי ורמאכט שהיו במחנה וניזון משאריות אוכל, מהן הצליח להביא לצריף לאחר העבודה, לשם סיוע ליתר הכלואים.
הוא הועבר למחנה דאוטמרגן ושוחרר באפריל 1945 על ידי צבא צרפת ועבר לפריס.
הוא ואימו ניצלו מהשואה, אבל מרבית בני משפחתו נרצחו, כולל אביו.
אימו עלתה לארץ ישראל ונישאה מחדש.
ב-1945, בתום המלחמה והשואה עלה לארץ ישראל, ולמד באקדמיה למוסיקה ע"ש רובין בירושלים.
ב-1955 הקים עם הפסנתרנית ברכה עדן דואו פסנתרנים, אשר פעל במשך 50 שנה.
ב-1968 הקים עם עדן את מרכז טארג למוזיקה בעין כרם.
מאז הוא ארגן והפיק אירועים מוזיקליים, שפט בתחרויות מפורסמות, וקידם מוזיקאים צעירים, הנחה קונצרטים מוסברים והיה חבר בוועדות שונות בתחומי האמנות.
ב-2001 קיבל ביחד עם ברכה עדן תואר "יקיר ירושלים" על תרומתם הגדולה לחיי המוזיקה ולטיפוח מוזיקאים ישראלים ירושלמים.
תמיר שימש כפרופסור למוזיקה וכמרצה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
הוא הגיש בתחנת הרדיו קול המוסיקה תוכנית שבועית שבה הוא ניתח יצירות קלאסיות לפסנתר, והשווה ביצועים.
צמד הפסנתרנים ברכה עדן ואלכסנדר תמיר נפגשו באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בירושלים, שם למדו.
ב-1955 הציע להם המורה שלהם פרופ' אלפרד שרדר לנגן יחד, ומאז ובמשך 50 שנה לא חדלו לנגן ולהופיע למרות עיסוקיהם המרובים בתחום המוזיקה הקלאסית, עד מותה של ברכה עדן בשנת 2006. הדואו של תמיר ועדן הותיר חותם בעולם המוזיקה בישראל ומחוצה לה.
הם למדו בארצות הברית אצל הדואו המפורסם ורונסקי ובבין , זכו בתחרות ורצ'לי שבאיטליה לדואו פסנתרנים , הופיעו באולמות רבים ברחבי העולם, וניגנו יצירות לשני פסנתרנים ויצירות לפסנתר בארבע ידיים של גדולי המלחינים.
המוניטין של הדואו כולל ביצועים מקוריים שלהם.
הם ביצעו את היצירה של איגור סטרווינסקי "פולחן האביב" שנכתבה במקור לתזמורת, בעיבוד מיוחד שקיבל את אישורו של סטרווינסקי בעצמו.
כשהתגלה עותק מקורי של יצירות ברהמס, הוזמן הדואו על ידי ה-BBC (רשות השידור הבריטית) לנגן את הביצוע הפומבי הראשון שלו.
השניים גם אחראים להפצת וריאציות של פאגאניני בעיבוד ויטולד לוטוסלבסקי מחוץ לאירופה.
הצמד ביצע הקלטות רבות בישראל ומחוצה לה, בעיקר בחברת דקה ובחברת CRD , ובין הקלטותיהם המפורסמות: יצירות של ברהמס, דביסי וראוול, ופרויקט הכולל שמונה תקליטורים מיצירות לפסנתר בארבע ידיים של המלחין פרנץ שוברט.
בשנת 1968 הקים תמיר ביחד עם עדן את מרכז טארג למוזיקה בעין כרם, המהווה מוקד לפעילות מוזיקלית ענפה הכוללת בין היתר רסיטלים, קונצרטים קאמריים, ותחרויות מפורסמות, וכן פועל לקידום מוזיקאים צעירים בראשית דרכם.
מרכז טארג המזוהה עם תמיר נבנה מיוזמה שקיבלה עידוד מטדי קולק, ראש עיריית ירושלים, אשר שאף לבסס את עין כרם כשכונה של אמנים ולשם כך העמיד לרשות תמיר ועדן את המבנה והשטח כולו, הממוקמים בפינה ציורית בין כנסיות ובתי השכונה.
תמיר עצמו התגורר במקום ונהג להציע לאורחים המגיעים למופעים - מרק וכיבוד קל שהכין בעצמו.
ב-2002 הוקרן בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית הסרט "פונאר", על אתר ההשמדה (בורות הירי) שביער פונאר שליד גטו וילנה.
התסריט והבימוי נעשו על ידי רחלי שוורץ, והתחקיר על ידי עפר גביש.
הסרט חושף את הפעילות התרבותית הענפה שהתנהלה בגטו בשנים 1940–1943.
אלכסנדרה, נסיכת דנמרק (Alexandra af Danmark, 1 בדצמבר 1844 - 20 בנובמבר 1925), מאוחר יותר המלכה אלכסנדרה, הייתה בתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ואשתו של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת וקיסר הודו.
לפני עלייתו של בן זוגה לשלטון היא החזיקה בתואר נסיכת ויילס מנישואיה לאדוארד בשנת 1863 ועד למותה של המלכה ויקטוריה בשנת 1901 (התקופה הארוכה ביותר בה הוחזק התואר).
עם מות בן זוגה בשנת 1910
היא הפכה למלכה האם, מתוקף היותה אימו של המלך ג'ורג' החמישי.
אלכסנדרה קרולינה מארי שרלוט לואיז יוליה, נסיכת דנמרק, שכינוייה היה אליקס, נולדה בארמון אמליינבורג שבקופנהגן.
אביה היה כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ואמה הייתה לואיזה, נסיכת הסן-קאסל.
למרות שהיא באה ממשפחת מלוכה ואבותיה כללו את המלכים ג'ורג' השני ופרדריק החמישי, משפחתה חיה חיים נורמלים יחסית ולא החזיקה בעושר רב.
בילדותה נהג הסופר האנס כריסטיאן אנדרסן להגיע לביתם ולהקריא לילדים סיפורים לפני השינה.
בשנת 1848 נפטר המלך כריסטיאן השמיני, שהיה בן דודה של סבתה של אלכסנדרה, ובנו היחיד, פרדריק, עלה לשלטון.
פרדריק, שעבר כבר שני נישואים כושלים ללא ילדים, נחשב לעקר, ואביה של אלכסנדרה, כריסטיאן, הפך למועמד העיקרי לתפקיד יורש העצר בשל העובדה שאשתו, לואיזה, הייתה אחייניתו של כריסטיאן השמיני.
בממלכה פרץ משבר ירושה, שכן מלך דנמרק מלך גם על מחוזות שלזוויג והולשטיין, בהם חוקי הירושה היו שונים.
בהולשטיין היה קיים עדיין החוק הסאלי, שמנע ירושה דרך נשות המשפחה, אולם מניעה כזו לא הייתה בדנמרק.
בעקבות המשבר מחוז הולשטיין, שהיה גרמני ברובו, הכריז על עצמאותו מדנמרק וקרא לעזרתה של פרוסיה.
בשנת 1852 נפגשו נציגי המדינות האירופאיות הגדולות בלונדון על מנת לדון במשבר הירושה הדני.
לבסוף הוחלט כי כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג יהפוך ליורשו של פרידריך בכל הממלכה.
שאר הטוענים לכתר, שכללו את חמותו, גיסו ואשתו של כריסטיאן, ויתרו על תביעותיהם.
הנסיך כריסטיאן קיבל את התואר "נסיך דנמרק" והוא ומשפחתו עברו למעונם החדש, ארמון ברנסטורף.
למרות שמעמדה של המשפחה עלה, לא הייתה עלייה בהכנסתם והם לא השתתפו בחיי החצר בקופנהגן, שכן הם סירבו להכיר באשתו השלישית של המלך פרידריך, לואיז רסמוסן, שהייתה פילגשו ולא הייתה ממשפחת אצולה.
אלכסנדרה בילתה את נערותה בברנסטורף, שם למדה אנגלית על ידי כומר אנגלי.
ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ובן זוגה הנסיך אלברט חיפשו בין כל נסיכות אירופה כלה מתאימה ליורש העצר, אלברט אדוארד, נסיך ויילס.
לשם כך הם גייסו גם את עזרתה של בתם הבכורה, ויקטוריה, שהייתה כבר נשואה אז לפרידריך השלישי, קיסר גרמניה.
לבסוף הם בחרו באלכסנדרה, למרות העובדה שהדנים היו מסוכסכים עם גרמניה לגבי מחוזות שלזוויג והולשטיין, ורוב קרוביה של המשפחה המלכותית הבריטית היו גרמנים.
ב-24 בספטמבר 1861 אחותו של נסיך ויילס, ויקטוריה, הכירה בינו לבין הנסיכה אלכסנדרה, אולם רק שנה לאחר מכן, אחרי מות אביו הנסיך אלברט, הם התארסו רשמית, בביתו של דודו של אדוארד, לאופולד הראשון, מלך הבלגים.
מספר חודשים לאחר מכן אליקס עזבה את דנמרק לבריטניה על גבי היאכטה המלכותית הבריטית, והזוג נישא ב-10 במרץ 1863 בטירת וינדזור.
בשנה שלאחר מכן אביה של אליקס עלה לכס המלוכה של דנמרק, אחיה גאורג הפך למלך היוונים, אחותה דאגמאר התארסה לניקולאי, יורש העצר הרוסי, והיא בעצמה ילדה את בנה הראשון, אלברט ויקטור.
לאלברט ואלכסנדרה נולדו שישה ילדים:
אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל (1864-1892), נפטר בגיל 28, עוד בטרם עלו הוריו לכס המלכות.
לואיז, הנסיכה המלכותית (1867-1931), נישאה לאלכסנדר דאף, רוזן פייף.
ויקטוריה, נסיכת הממלכה המאוחדת (1868-1935), לא נישאה מעולם ושימשה כבת לוויה להוריה.
מוד, נסיכת הממלכה המאוחדת (1869-1938), נישאה להוקון השביעי, מלך נורווגיה.
אלכסנדרה הייתה אם מסורה ואהבה לטפל בילדיה.
היא נהנתה מפעילויות חברתיות רבות, כמו ריקוד, החלקה על הקרח, רכיבה על סוסים ועוד.
אפילו לאחר הולדת ילדה הראשון היא המשיכה בפעילויות האהובות עליה, מה שגרם לחיכוכים בינה לבין המלכה ויקטוריה, שהוחמרו על ידי העובדה שאלכסנדרה לא חיבבה גרמנים.
כל ילדיה נולדו לפני הזמן, ובמהלך לידת בתה לואיז הייתה סכנה לחייה והיא נשארה עם צליעה למשך חייה.
היא סבלה גם מהתחרשות שנגרמה על ידי מחלת טרשת האוזן, שהייתה תורשתית במשפחתה.
התחרשותה גרמה לה לבודד את עצמה חברתית, והיא החלה לבלות כמעט את כל זמנה בבית עם ילדיה וחיות הבית האהובות שלה.
בשנת 1868 אדוארד ואלכסנדרה נסעו לסיור של שישה חודשים באוסטריה, מצרים ויוון, שכלל ביקור אצל אחיה של אלכסנדרה, גאורגיוס הראשון, מלך יוון.
הזוג נסע גם לטורקיה ואליקס הייתה לאישה הראשונה שישבה לסעודה עם הסולטאן אבדילאזיז.
הזוג הפך את בית סנדרינגהאם, בית הכפר שלהם, למשכנם המועדף.
נישואיהם היו מאושרים במובנים רבים, אולם אלברט אדוארד לא העניק לאשתו תשומת לב מספקת.
הזוג התרחק אחד מהשני אך לאחר שאלברט כמעט ומת ממחלת הטיפוס בשנת 1871, הם התפייסו.
יחסיהם עברו עליות ומורדות רבים, ולנסיך ויילס היו מאהבות רבות, אולם ככל הנראה אליקס הייתה מודעת לכך וקיבלה את המצב.
בשנת 1881 הזוג נסע לסנקט פטרבורג לאחר רציחתו של הצאר אלכסנדר השני, שהיה חמיה של אחותה של אלכסנדרה.
בשל העובדה שהמלכה ויקטוריה פרשה מהחיים הציבוריים כמעט לגמרי לאחר מות בן זוגה הנסיכה אלכסנדרה השתתפה באירועי צדקה רבים בשמה.
מות בנה הבכור, אלברט ויקטור, בשנת 1892 פגע באלכסנדרה קשות, והיא ציוותה כי חדרו וכל רכושו יישארו בדיוק כפי שהשאיר אותם.
בשנת 1894 מת גיסה, הצאר אלכסנדר השלישי, ואלכסנדרה תמכה באחותה האלמנה עד שהתגברה על אבלה.
בתקופת כהונתה כמלכה מ-1901 ועד 1910, ולאחר מכן בתפקיד המלכה האם, אלכסנדרה הייתה אהובה על הציבור הבריטי.
היא תיעבה את העם הגרמני בשל הסכסוך בינו לבין הדנים במאה ה-19, והתקשורת הגרמנית הכריזה כי היא ואחותה דאגמאר, הקיסרית הרוסית, הן הבסיס לרגשות האנטי-גרמניים בעולם.
אלכסנדרה שנאה את אחיינה, וילהלם השני, וראתה בו אויבה.
בשנת 1907 אליקס ודאגמאר רכשו ביחד וילה צפונית לקופנהגן כבית נופש פרטי.
בשנת 1910, במהלך ביקור בקורפו אצל אחיה המלך, היא קיבלה את הידיעה כי בן זוגה התמוטט בצרפת.
המלכה מיהרה לחזור לבריטניה והגיעה בדיוק יום לפני מותו.
לאחר מספר חודשים היא עזבה את ארמון בקינגהאם לבית מרלבורו, אבל עדיין המשיכה להחזיק בבית סנדרינגהאם.
היא לא השתתפה בהכתרתו של בנה, ג'ורג' החמישי, בשל אבלה אך המשיכה להיות חלק מהחיים הציבוריים ותרמה זמן רב לגורמי צדקה רבים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה המלך ג'ורג' החמישי ציווה כי כל חברי מסדר הבירית שלחמו לצד גרמניה יגורשו מהמסדר, לכאורה בדרישתה של אמו.
בשנת 1917 רבים מחברי המשפחה המלכותית הרוסית הוצאו להורג, אך דאגמאר הצליחה לברוח מרוסיה על גבי ספינת מלחמה בריטית, וחייתה עם אחותה בבריטניה במשך זמן מה.
המלכה אלכסנדרה נפטרה מהתקף לב ב-20 בנובמבר 1925 בביתה האהוב בסנדרינגהאם, ונקברה לצד בן זוגה בטירת וינדזור.
אלכסנדר (אברהם) שניידר היה כנר, מנצח ומחנך יהודי-אמריקאי יליד ליטא.
היגר לארצות הברית בשנת 1938 כחבר ברביעיית בודפשט.
שניידר כיהן כמנהל אמנותי של "קונצרטי שניידר" באוניברסיטת ניו סקול בניו יורק משנת 1957 עד מותו.
בחסות "בית הספר החדש", ייסדו שניידר והמנהל שלו, פרנק סלומון, בשנת 1969 את "תזמורת המיתרים של ניו יורק", המגישה סמינר שנתי בחג המולד לנגני כלי קשת צעירים, שהופעותיו מתקיימות בקרנגי הול ובמרכז קנדי.
נוסף לרביעיית בודפשט, ניגן שניידר במספר הרכבים קאמריים, בהם הרכב המיתרים שלו עצמו ו"האנסמבל הברנדנבורגי".
תמיכתו של שניידר במוזיקה בת-זמננו באה לביטוי בביצועי בכורה של יצירות משל מלחיני המאה ה-20, בהם מילטון בביט, פייר בולז ואיגור סטרווינסקי.
שניידר היה שותף לייסוד פסטיבל קזאלס בפראדס ובפוארטו ריקו, פסטיבל מרלבורו ופסטיבל ישראל.
שניידר הִרבה לנגן ולנצח בישראל.
בשנת 1988 זכה שניידר בפרס מרכז קנדי.
אלכסנדר (שאנדור) שייבר (בהונגרית: Scheiber Sándor; 9 ביולי 1913 – 3 במרץ 1985) היה רב נאולוגי, בלשן, מזרחן, חוקר היהדות, הפולקלור והספרות היהודית, מראשי הקהילה היהודית בהונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה וניהל את בית המדרש לרבנים בבודפשט במשך כ-35 שנה.
אלכסנדר שייבר היה אחת הדמויות המשפיעות ביותר של היהדות הניאולוגית ההונגרית.
הוא ערך מחקרים בתחומים כמו היסטוריה יהודית, ספרות יהודית ופולקלור, תוך דגש על יהודי הונגריה.
אלכסנדר שייבר נולד בבודפשט כנצר למשפחות רבנים מצד שני הוריו.
למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט כתלמידו של ברנאט הלר, וקיבל סמיכה כרב בשנת 1938.
במקביל למד פילוסופיה באוניברסיטת בודפשט, וסיים שם תואר דוקטור בשנת 1937.
בשנים 1938–1940 ביקר בספריות חשובות בלונדון, אוקספורד וקיימברידג' על מנת לחקור כתבי יד עבריים מימי הביניים, בין השאר חקר קטעים רבים מגניזת קהיר.
בשובו להונגריה שרת בין השנים 1941–1944 כרב קהילת דונפלדוואר (Dunaföldvár).
בשנת 1943 גויס ליחידות לעבודות כפייה אך ניצל ממחנה מעבר ברגע האחרון, זמן קצר לפני ההסעה ליעד.
בשנת 1944 עבר לבודפשט ונשאר בה תחת הכיבוש הנאצי.
יחד עם אשתו ובני משפחה אחרים מצא מקלט בבית הזכוכית של קארל לוץ.
עבד תקופה כארכיבר במוזיאון היהודי, אולם באוקטובר 1944 נשלח שוב לעבודות כפייה.
ב-31 בדצמבר 1944 נורתה אמו למוות על ידי פאשיסטים הונגרים מארגון צלב החץ שתפס באוקטובר 1944, בעזרת גרמניה הנאצית, את השלטון בבודפשט.
אחרי שואת יהודי הונגריה תרם ד"ר שייבר תרומה ניכרת לשיקום המוסדות הקהילתיים וחיי הרוח בקרב יהודי בהונגריה.
בשנת 1945 התמנה לפרופסור לספרות יהודית וחקר המקרא בבית המדרש לרבנים בבודפשט והחל משנת 1950 עמד בראש המוסד היוקרתי הזה יחד עם אֶרנֶה רוֹת.
אחרי 1956 נשאר מנהל יחיד של בית המדרש עד מותו, בשנת 1985. הסמינר שעמד בראשו היה בית המדרש לרבנים היחיד שפעל רשמית בארצות הגוש הקומוניסטי.
משנת 1949 לימד הרב שייבר פולקלור השוואתי באוניברסיטת סגד, בשנתיים הראשונות כמרצה בכיר ולאחר מכן כפרופסור – עד שנת 1983.
אלכסנדר שייבר הקדיש חלק רב מעבודתו לחקר יהדות הונגריה ותולדותיה.
במשך השנים הוצעו לו משרות מכובדות במוסדות אקדמיים מחוץ להונגריה, ,בין השאר, את ניהול
הספרייה הלאומית בירושלים, אך דחה אותן מתוך מחויבות למפעל החינוכי שניהל בהונגריה.
השקיע מאמץ רב בפרסום עבודותיהם של מלומדים כמו וילמוש באכר, את "הפאונה והמינרלים אצל היהודים" מאת הרב עמנואל לב (1969) ואת יומנו של איגנץ גולדציהר (1978).
בשנת 1957 פרסם שייבר פקסימיל של "הגדת קאופמן" הקרויה לפי דוד קאופמן.
שייבר כתב מחקרים גם בתחום הספרות ההונגרית, למשל על יצירות המשורר יאנוש אראן והסופר קלמן מיקסאט.
אף על פי שנודע כמלומד וחוקר מהשורה הראשונה, היותו יהודי שומר מצוות מנע ממנו בימי המשטר הקומוניסטי להיבחר לאקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנות ה-1960–1970 מנהיגים של הקהילה היהודית, שהיו קשורים למשטר הקומוניסטי (אנדרה שוש ואחרים), העלו נגדו בחשאי תלונות שהוא "ציוני" או "חביב השגרירות הישראלית" (זאת לפני ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל ב-1967).
השלטון הקומוניסטי לא מנע, בכל זאת, את עבודתו כל עוד הייתה מבוצעת במסגרת קהילתית דתית, ואף אפשר לו לבקר מספר פעמים במוסדות אקדמיים במערב אירופה.
אלכסנדר שייבר נפטר בבודפשט בשנת 1985.
הייתה לו בת אחת, רופאה.
הוענקו לו תוארי דוקטור לשם כבוד של היברו יוניון קולג' בסינסינטי, הבית המדרש לרבנים של אמריקה JTS, של האקדמיה התאולוגית הפרוטסטנטית (קלביניסטית) בדברצן, ה"היברו קולג'" בבולטימור ושל האוניברסיטה העברית בירושלים.
המשרד למורשת התרבות של ממשלת הונגריה מחלק מדי שנה את פרס שאנדור שייבר.
טקס הענקת בפרס מתקיים ביום מותו ב-3 במרץ.
בית הספר היסודי היהודי והתיכון היהודי ע"ש אנה פרנק ברחוב אדולף לאקי 38–40 בבודפשט החליף את שמו לבית הספר ע"ש אלכסנדר שייבר.
החל משנת 1933 כתב הרב שייבר מעל 1600 ספרים ומאמרים:
(פרסום תעודות היסטוריות יהודיות מ-1096–1700)
1983 – הקשרים הקדומים ביותר בין ארץ הגר וארץ-ישראל, בתוך "ספר יובל ליצחק בער: במלאת לו שבעים שנה"
(כתובות יהודיות בהונגריה בין המאה השלישית ועד 1686)
(מכתב לאברהם בן יצחק נטירא: מהגניזה)
קטעים מן הגניזה באוסף קופמן בבודפשט: כתבי גאונים, קטעים מספרות הראשונים \ עם דוד שמואל לוינגר
(המוזיאון היהודי בבודפשט – יחד עם אילונה בנשופסקי)
1996 – Folklór és tárgytörténet (פולקלור והיסטוריה של חפצים) קובץ הכולל את מאמריו של שייבר מתוך הכרכים שפורסמו בנפרד ב-1974, 1977 וב-1984. החלק הראשון כולל מחקרים של אתנולוגיה יהודית, על אישים יהודים כמו עמנואל לעף או איז'אק פפייפר, סיפורים תנ"כיים.
החלק השני דן במוטיבים מזרחיים בספרות ההונגרית החל מהמטיפים הפרוטסנטים כמו פטר בורנמיסה ועד סופרים כמו גיירג' מולדובה.
גנרל לויטננט אלכסנדר ואסילייביץ' שליאחטורוב הוא ראש המודיעין הצבאי הרוסי לשעבר (אפריל 2009-דצמבר 2011) וכיהן כסגן הרמטכ"ל הרוסי.
לפני מינויו לתפקיד ראש סוכנות הביון הגדולה ביותר במזרח אירופה היה ראש מינהל המודיעין האסטרטגי של הגה-אר-או.
הוא מונה לתפקיד בהתאם להמלצת המנהל הקודם ולנטין קוראבלניקוב.
שליאחטורוב הוא בוגר האקדמיה הדיפלומטית הצבאית של משרד ההגנה הרוסי, הידועה יותר כבית הספר למודיעין צבאי של רוסיה.
בעבר עבד במחלקת המטבעות והמימון של משרד החוץ הרוסי.
בתקופתו כראש המודיעין הצבאי צומצם מספר היחידות המיוחדות בארגון משמונה לחמש, דבר שהביא לפיטורם של קצינים רבים במסגרת הרפורמה הצבאית ברוסיה.
באופן רשמי הוא יצא לגמלאות בעקבות גילו, אך למעשה הוא התנגד להמשך הצמצומים בשירות, ולכן פוטר.
לאחר פיטוריו מתפקיד ראש המודיעין הצבאי הרוסי הוא מונה למנכ"ל באחת החברות לייצור נשק השייכות למשרד ההגנה הרוסי.
שליאחטורוב קיבל עיטור "ההצטיינות למען המולדת" מדרגה 3.
אלכסנדר "סשה" תאודור שולגין (Alexander "Sasha" Theodore Shulgin; 17 ביוני 1925 – 2 ביוני 2014) היה פרמקולוג, פסיכופרמקולוג וכימאי אמריקאי שנודע בפיתוחם של חומרים הלוצינוגנים וממריצים-מעוררים, שרבים מהם שימשו או משמשים כסמים פסיכואקטיביים או פסיכדליים.
שולגין התפרסם במיוחד אחרי שגילה שיטת סינתזה חדשה וקלה של הסם MDMA, הידוע בכינוי אקסטזי.
החל משנות ה-70 המאוחרות ושנות ה-80 המוקדמות נפוץ השימוש בחומר זה כסם מסיבות ובניסיונות טיפול בדיכאון, חרדה ובעיקר בהפרעת דחק פוסט טראומטית.
בשנת 1974 פיתח לראשונה את הסם 2C-B.
בשנים שלאחר מכן שולגין גילה, סינתז וחקר את השפעותיהן הביולוגיות של יותר מ-230 תרכובות פסיכואקטיביות.
בשנת 1991 ו-1997 חיברו הוא ואשתו אן שולגין את הספרים PiHKAL ו-TiHKAL בנושא סמים פסיכואקטיביים.
שולגין גילה פנתילאמינים רבים, ביניהם משפחת החומרים *2C (למשל 2C-B) ומשפחת החומרים DOx (למשל DOM או STP), סוג של נגזרות אמפטמיניות בעלות תכונות פסיכדליות.
בנוסף שולגין ביצע מחקרים חשובים על תרכובות מבוססות טריפטמין.
שולגין נולד ב-1925 בבקרלי, קליפורניה, כבנם של תאודור סטיבנס שולגין (1978-1893), יליד צ'ליאבינסק, רוסיה ולהנרייטה ד.
שני ההורים לימדו כמורים במחוז אלמידה.
מגיל 16 התחיל ללמוד עם מלגה כימיה אורגנית באוניברסיטת הרווארד
ב-1943 בימי מלחמת העולם השנייה עזב את לימודיו כדי להתגייס לחיל הים של ארצות הברית .
בעת שירותו על משחתת אחות הגישה לו לבלוע כוס מיץ תפוזים עם אבקה בתחתית לפני ניתוח זיהום באצבע.
הוא שתה את המיץ ונרדם מהר.
כשהתעורר אחרי הניתוח למד שהאבקה שבלע הייתה רק סוכר שלא נמס.
חוויה זו לימדה אותו להכיר את כוחם של הסוגסטיה והאפקט אינבו על נפש האדם.
בתום השירות הצבאי חזר שולגין לברקלי וב-1954 סיים דוקטורט בביוכימיה באוניברסיטה.
בשלהי שנות ה-1950 סיים פוסט-דוקטורט בתחומי הפסיכיאטריה והפרמקולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
אחרי שעבד זמן קצר כמנהל מחקר במעבדות Bio-Rad קיבל משרה כחוקר בכיר בחברת דאו כימיקלים.
אחד מהישגיו הראשונים שם היה המצאת חומר הדברה ראשון שהיה מתכלה:ה"מקסקרבט".
שולגין היה נשוי פעמיים: לנינה לבית גורדון עד יום מותה, ואחר כך לאן לבית גוטליב.
רוב חייו המאוחרים בילה בחוותו בלפאייט, קליפורניה.
ב- 8 באפריל 2008, כאשר היה בן 82, הוא עבר ניתוח להחלפת מסתם אאורטי בלב.
ב-16 בנובמבר 2010 לקה באירוע מוחי ממנו החלים במידה רבה.
באותה שנה ניתוח השתלת עור הציל את רגלו השמאלית שהייתה מועמדת לכריתה טיפולית.
באותה תקופה התחיל לסבול מסימנים ראשונים של קיהיון, שבא לידי ביטוי בעיקר בירידה ניכרת בזיכרון לטווח קצר.
עם התקדמות הקיהיון נאלצה אשתו למכור חלק מנכסיהם על מנת לממן את הטיפול בו.
שולגין נפטר ב-2 ביוני 2014 בביתו מסרטן הכבד.
אלכסנדר שליכטר (באוקראינית: Шліхтер Олександр Григорович; 1 בספטמבר 1868 - 1 בדצמבר 1940) היה עיתונאי מחתרתי, בולשביק ופוליטיקאי אוקראיני.
שימש שר בממשלה הבולשביקית הראשונה.
סבו של שליכטר, במקור מגרמניה, התיישב במחוז פולטבה אוקראינה בשנת 1818.
לאחר שנת לימודיו ב-אוניברסיטת חרקוב בעיר חרקוב בה למד פיזיקה ומתמטיקה עבר לברלין ולמד רפואה.
בהיותו בברלין הכיר את אשתו.
בלי לסיים את הלימודים חזר לאימפריה הרוסית בשנת 1891 הצטרף שליכטר למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
הוא היה כתב בעיתון הבולשביקי "הפרולטריון" שיצא לאור בשנים 1904–1906. בשנת 1908 נעצר והשתחרר רק בשנת 1917 בעקבות מהפכת פברואר.
לאחר תפיסת השלטון הבולשביקי, בנובמבר 1917 התמנה שליכטר למשרת שר החקלאות (קומיסר) והיה בתפקיד זה עד לפברואר 1918. בהמשך היה קומיסר המזון בסיביר.
ובשנת 1919 הוא הפך לקומיסר המזון באוקראינה.
בשנת 1920 התמנה ליו"ר הוועד המרכזי של מחוז טמבוב, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה היה מעורב בדיכוי מרד טמבוב.
לאור אי-הצלחה בדיכוי המרד הועבר מתפקידו ונשלח לעבוד במשרד החוץ.
היה נציג רוסיה הסובייטית במספר מדינות אירופה.
לאחר מספר שנים חזר ושימש בשורת תפקידים בשלטון הסובייטי באוקראינה.
אלכסנדר שפיגלבלט (ביידיש: אלכסנדר שפיגלבלאט; 20 באוגוסט 1927 – 25 בנובמבר 2013) היה משורר, סופר ומסאי רומני וישראלי בשפה היידיש.
אלכסנדר שפיגלבלאט נולד בעיר קמפולונג ברומניה.
אביו, שמואל שפיגלבלאט, היה בן למשפחת שענים.
שפיגלבלאט למד ב"חדר" ובגימנסיה ממלכתית.
בין השנים 1941–1944, בעת מלחמת העולם השנייה, נשלח עם משפחתו לטרנסניסטריה.
את רוב שהותו שם העביר עם משפחתו בעיירה קופייגורוד עד השחרור ב־22 במרץ 1944.
אחרי השחרור מהמחנות עבד כצורף ואחר כך למד ספרות רוסית באוניברסיטת בוקרשט.
בין השנים 1954–1958 היה מרצה בחוג לספרות רוסית באוניברסיטה זו ובבית הספר לספרות ולביקורת ספרותית ע"ש מיכאי אמינסקו בבוקרשט.
בשנת 1964 עלה לישראל והתיישב בפתח תקווה.
בין השנים 1971–1998 היה (לצדו של אברהם סוצקבר) מזכירה של מערכת הרבעון הספרותי ביידיש "די גאלדענע קייט" שהופיע בתל אביב.
אלכסנדר היה חבר במערכת כתב העת ביידיש "איקוף בלעטער", שנסגר ב-1963, ובדפים ביידיש של "כתב העת של הפדרציה של הקהילות היהודיות".
בישראל שימש כתב בעיתון ביידיש "לעצטע נייעס" ובעיתון ברומנית ויאצה נואסטרה (Viaţa Noastră).
השתתף בספר היובל לשלמה ביקל בשנת 1969. תרגם מעברית לשפות אחרות.
ב-1984 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
1952 - היימלאנד - (מולדת) מלוכה-פארלאג פאר ליטעראטור און קונסט, בוקרשט
1969 - אומרויקע אותיות (אותיות לא שקטות), המנורה, תשכ"ט
1973 -פאפירענע זעגלען (הפלגות מנייר), די גאלדענע קייט
1979 - וואלקענברעמען (גבות של עננים), די גאלדענע קייט
1997,1998 - אין געלן צווישנליכט פון ערב-רעגן (בדמדומים הצהובים שלפני הגשם), לידער 1964-1997
2007 - גרינער אומעט (עצבות ירוקה), ליוויק פארלאג, תל אביב
2009 - געטונקען אין האניק-צער, לידער 2005-2009, בית שלום עליכם, תל אביב ("טבול בדבש הצער")
רבים משיריו תורגמו לשפות אחרות - עברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, רוסית, רומנית.
2000 - דורכן שפאקטיוו פון א זייגער-מאכער, הוצאת י.ל.
פרץ, תל אביב (מבעד לעינית השען) - ספר אוטוביוגרפי
2002 -בלאע ווינקלען:איציק מאנגער - לעבן, ליד און באלאדע, פארלאג י.ל.
פרץ, תל אביב (פינות כחולות: איציק מאנגר - חיים, שיר, בלדה), מסע נרחב מוקדש לחייו וליצירתו של מאנגר
2003- שאטנס קלאפן אין שוייב: דריי דערציילונגען, ישראל-בוך, (צללים דופקים בחלון, שלושה סיפורים) - ספר שבו מעלה באוב אנשים מיוחדים שפגש.
2005 - קרימעווע: אן אלטפרענקישע מעשה, צור-אות, ירושלים, תשס"ה
2007 -דורך פאררייכערטע שייבלעך, לייוויק פאראיין, תשס"ז (דרך זגוגיות מעושנות)
2013 - אַ משל זוכט אַ נימשל, הוצאת בית שלום עליכם
2017 - די שקיעה פון א רעגן-בויגן - בהוצאת המחבר (שקיעתה של קשת) - מסות על שקיעתה ודעיכתה של שפת היידיש
נר נשמה - בתרגומו של ש.
פינות כחולות: איציק מאנגר – חיים, שיר ובלדה – הכרמל, 2009- בתרגומו של יהודה גור-אריה
דבש הצער" - הוצאת קשב לשירה, 2011 - בתרגומו של יהודה גור-אריה
מבעד לעינית השען - הוצאת כרמל, 2017 - בתרגומו של בני מר
אלכסנדר סרגייביץ' ששוקוב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
ששוקוב התחיל להתעסק בכדורגל באומסק בקבוצה אחת עם דמיטרי סיצ'ב.
בגיל 17 החל את הקריירה המקצוענית שלו.
בשנת 2000 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת בוגרים ספרטק טמבוב שם שיחק במשך עונה אחת.
מאחר ששחקנים יותר מנוסים שחקו בעמדתו הוא לא הופיע בהרכב לעיתים קרובות.
אחרי שנה הושאל אלכסנדר לספרטק-אורחובו אף על פי ששחטאר דונצק התעניינה בו.
בספרטק-אורחובו הוא ערך 22 משחקים בהם הבקיע 2 שערים, לרוב הוא שיחק באגף הקישור.
ב-1 בינואר ששוקוב ביצע מעבר לספרטק מוסקבה.
לראשונה במדי ספרטק הוא הופיע ב-22 בינואר במשחק גביע אלופות חבר המדינות מול פיוניק הארמנית.
ב-7 במרץ ששוקוב ערך את משחקו הראשון בקבוצת הנוער של ספרטק במחזור הראשון של ליגת הנוער מול רוסטסלמאש.
את משחקו הרשמי הראשון במועדון ערך ששוקוב ב-21 באפריל בוא האדומים-לבנים הפסידו לצסק"א 3:0, ששוקוב היה בין החלשים במשחק, לכן הוחלף כבר במחצית.
באותה עונה שיחק ששוקוב בסך הכל 2 משחקים בקבוצה הבוגרת.
בעונה הבאה אלכסנדר שוב לא הצליח לקבל מקום בהרכב הפותח ולכן הוחלט לשלוח אותו למועדון אחר בהשאלה.
בפברואר 2004 הושאל לסוקול סראטוב.
ב-6 באפריל ערך את הופעתו הראשונה בקבוצה במשחק נגד מטאלורג ליפצק כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-90. ב-8 ביוני הבקיע שער בכורה מול גזוביק-גזפרום.
ששוקוב סיים את העונה עם 35 משחקי ליגה ו-2 שערים, כמו כן ערך גם משחק אחד בגביע הלאומי.
בתום העונה חזר לספרטק, אך המאמן לא ראה את ששוקוב כשחקן הרכב, דבר שאלכסנדר מאוד רצה.
בחורף ששוקוב היה יכול לעבור לאמקאר, אך בסופו של דבר הפך לשחקן לוצ'-אנרגיה הולדיווסטוקית.
ב-9 באפריל ערך משחק בכורה בלוץ' מול קובאן קרסנודר שנגמר בתיקו 1:1. אחרי משחק זה ששוקוב זכה במקום בהרכב הפותח ושיחק באופן קבוע עד שבחודש מאי קיבל פציעה בשרירי המפשעה.
ששוקוב חזר לשחק באמצע יולי ושוב זכה לפתוח בהרכב.
ב-7 בספטמבר במשחק מול רוסיצ'י אוריול הוא הורחק לראשונה לאחר שקיבל 2 כרטיסים צהובים.
בעונתו הראשונה בלוץ' השתתף ב-21 משחקים ועזר לקבוצתו לעלות לליגת העל.
אחרי זה הוא שיחק עוד 3 עונות במדי הצהובים.
בינואר 2008 ששוקוב מונה לקפטן הקבוצה.
ב-9 ביולי 2008 חתם על חוזה ל-3 שנים במועדון הכדורגל מוסקבה.
ב-2 באוגוסט ערך הופעת בכורה במשחק ליגה מול זניט כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-61. באותו חודש הוא נפצע במשחק נגד טום.
את עונת 2008 ששוקוב סיים עם 14 משחקים, 2 מהם בגביע אופ"א, אלו היו הופעותיו הראשונות בזירה האירופאית.
בעונה שלאחר ערך 25 משחקים והבקיע שער, אותו שער העניק למוסקבה ניצחון 0:1 על זניט.
ב-28 בפברואר לאחר התפרקות מועדון הכדורגל מוסקבה ששוקוב נהיה שנית שחקן ספרטק מוסקבה.
הוא אמר שהוא שמח לחזור לספרטק, אף על פי שלא ציפה לכך.
ב-14 במרץ 2010 שיחק במשחקו הראשון בספרטק אחרי שחזר, הקבוצה הפסידה 1:0 לדינמו וששוקוב הורחק במשחק זה אחרי צהובים.
למרות ההתחלה הלא מוצלחת שלו, הצליח ששוקוב להאחז במקום בהרכב.
במאי הוא קיבל פציעת סהרון והוא אושפז בגרמניה.
ב-25 ביולי שוב הורחק ששוקוב במשחק ליגה אחרי 2 צהובים.