tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טורניר העבר סופרקופה סודאמריקנה של CONMEBOL, שהתקיים בין 1988 ו-1997, נשא את שמו.
בהמשך קיבל דרגות במסדרי כבוד של מספר מדינות.
עונת 2000 של הליגה הברזילאית נקראה על שמו של האבלנז' לאות כבוד, כמו גם אצטדיון שנבנה לקראת המשחקים הפאן-אמריקאיים ב-2007.
נפטר בריו דה ז'ניירו בגיל 100.
ז'ואאו הראשון (בפורטוגזית: João I; 11 באפריל 1357 – 14 באוגוסט 1433), המכונה גם "הטוב", "הגדול" ולעיתים "הממזר", היה מלך פורטוגל ואלגארווה בין השנים 1385–1433.
ז'ואאו הראשון נולד כילד בלתי חוקי בליסבון לפדרו הראשון, מלך פורטוגל ומאהבתו תרזה לורנסו.
בשנת 1364 מונה לדוכס הגדול של אביש, ובשנת 1385, בתום מלחמת האזרחים וניצחונו הגדול על חואן הראשון, מלך קסטיליה בקרב אלז'וברוטה, הפך למלך פורטוגל ושלט בה עד שנת 1433.
בשנת 1387 התחתן ז'ואאו עם פיליפה מלנקסטר, בתו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, ובכך חיזק והבטיח את הברית שכרת עם ממלכת אנגליה.
תקופת שלטונו של ז'ואאו הראשון מתאפיינת כתקופה של שלום ופיתוח כלכלי של ממלכת פורטוגל.
הפעילות הצבאית היחידה שיזם היה המצור והכיבוש של סאוטה בשנת 1415, אשר הבטיח את שליטתה של פורטוגל בחופה של אפריקה, והיווה את הצעד הראשון בפתיחתה של אירופה כלפי העולם הערבי.
בתקופת שלטונו החל עידן התגליות הגדולות של יורדי הים הפורטוגזים אשר הפליגו ברחבי העולם, והרחיבו את שליטת פורטוגל בנתיבי השיט ומקורות האספקה של חומרי גלם.
ז'ואאו הראשון מתואר על ידי חוקרים כאדם שנון וחריף, שתלטן, אך עם זאת נדיב.
הכשרתו בנעוריו במסדר דתי, הקנתה לו ידע רב והשכלה נרחבת, יחסית למקובל בתקופת ימי הביניים.
גם צאצאיו המשיכו בדרכו כמלומדים ומשכילים.
בנו ויורשו בשלטון, המלך דוארטה אף כונה "הפילוסוף הרהוט".
בן נוסף שלו, האינפנטה אנריקה הספן, נחשב בהיסטוריוגרפיה לאבי עידן התגליות האירופי, אותו חנכה פורטוגל.
ב-14 באוגוסט 1433 מת ז'ואאו הראשון, ובנו דוארטה, מלך פורטוגל, עלה לשלטון במקומו.
מנישואיו של ז'ואאו הראשון עם פיליפה מלנקסטר, נולדו לו תשעה ילדים:
בנוסף, היו לז'ואאו שלושה ילדים מפילגשו אינש פירש:
ז'וֹאָאוּ בָּטִיסְטָה דֶּה אוֹלִיבִיֶּירָה פִיגֻיֶירֵדוֹ (בפורטוגזית: João Batista de Oliveira Figueiredo; 15 בינואר 1918, ריו דה ז'ניירו - 24 בדצמבר 1999, ריו דה ז'ניירו) היה איש צבא ופוליטיקאי ברזילאי, אשר כיהן כנשיא ברזיל בין השנים 1979-1985. פיגיירדו היה הדיקטטור הצבאי החמישי ואחרון בתקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
תקופת השלטון של פיגיירדו התאפיינה בהתמודדות עם המשבר הכלכלי העמוק שפקד את ברזיל (ומדינות אחרות בעולם, כולל ישראל) במחצית הראשונה של שנות ה-80. החוב הלאומי של ברזיל עבר את סף המאה מיליארד דולר והאינפלציה השנתית הגיעה ליותר מ-230%.
על מנת לקבל סיוע מקרן המטבע הבינלאומית, נאלצה הממשלה לקצץ את הוצאותיה בצורה משמעותית, דבר שפגע פגיעה נוספת בשכבות החלשות של החברה.
במישור הפוליטי, המשיך פיגיירדו את תהליך הדמוקרטיזציה האיטי שהתחיל קודמו, ארנסטו גייזל.
עם עלייתו לשלטון, הבטיח פיגיירדו "להפוך את ברזיל לדמוקרטית".
מיד עם תחילת הקדנציה שלו הכריז על חנינה פוליטית, שאיפשרה את חזרתם של עשרות מתנגדי הדיקטטורה שחיו בגלות.
בשנת 1980 בוטלה המערכת הדו-מפלגתית, דבר שאיפשר ריבוי מפלגות האופוזיציה.
בשנת 1983 יצא העם לרחוב בדרישה לקיומן של בחירות דמוקרטיות ישירות באופן מיידי, בהפגנות המוניות שסיסמתן הייתה "ישירות מיד" (Diretas Já).
אך פיגיירדו בלם דרישה זו בקונגרס.
פיגיירדו סיים את הקדנציה שלו ב-15 במרץ 1985 מבלי שהחזיר את הבחירות הישירות למדינה.
אולם הוא קידם את התמודדותם של מועמדים אזרחיים לנשיאות, ובכך סיים 20 שנים של שלטון צבאי בברזיל.
מועמדו של פיגיירדו, פאולו מלוף, הפסיד בקונגרס למועמד האופוזיציה המוערך טנקרדו נווס.
נווס נפטר מבעיות לב מספר ימים לפני שהיה אמור לעלות לשלטון ובמקומו עלה סגנו, ז'וזה סרניי.
ז'ואאו פיגיירדו נולד בריו דה ז'ניירו, דאז המחוז הפדרלי (מושב הבירה) של הרפובליקה הברזילאית הראשונה, בשנת 1918. הוריו היו אוקלידס דה אוליביירה פיגיירדו וולנטינה סילבה אוליביירה פיגיירדו.
במהלך המהפכה החוקתית בברזיל, אביו של ז'ואאו, שהיה איש צבא, הנהיג את הכוחות המורדים בממשל הפדרלי בעמק נהר פראביה.
המהפכה אמנם נכשלה, אך נותרה ההתנגדות המרה לשלטונו הדיקטטורי של ז'טוליו ורגאס שכונה "המדינה החדשה".
לז'ואאו היו שלושה אחים שכולם היו מעורבים בשירות הכוחות המזוינים של ברזיל במהלך חייהם.
בצעירותו עבר ז'ואאו עם משפחתו לגור בפורטו אלגרה, בירת מדינת ריו גראנדה דו סול, איפה שאביו הועלה לפיקוד על רגימנט חיל רגלים מוצב.
ב-9 באפריל 1935 נסע ז'ואאו פיגיירדו לאקדמיה הצבאית דה ריאלנגו.
את לימודיו באקדמיה השלים בשנת 1937, בתור תלמיד מצטיין במקום הראשון בכיתתו.
ב-15 בינואר 1942 התחתן עם דולצ'ה מריה דה גימאראס קסטרו, אותה פגש בבאירו דה טיג'וקה בעיר ריו דה ז'ניירו.
מנישואיהם נולדו להם שני ילדים: פאולו רנאטו דה אוליביירה פיגיירדו וז'ואאו בטיסטה פיגיירדו פיליו.
בשנת 1940 הועלה פיגיירדו לדרגת לוטננט ראשון ובשנת 1944 הועלה לדרגת קפטן.
פיגיירדו בלט כמורה לרכיבה באקדמיה הצבאית דה ריאלנגו.
בשנת 1952 הוא הועלה לדרגת מייג'ור.
בשנת 1953 סיים את הקורס באקדמיה לקבלה למטה הכללי של הצבא.
בין השנים 1955–1957 השתתף במשלחת הצבאית הברזילאית בפרגוואי.
בשנת 1956 הוא קיבל את מדליית המרשל ארמס דה פונסקה, על שזכה במקום הראשון בשלושת הקורסים בקריירה שלו: האקדמיה הצבאית, בית הספר לשיפור קצינים והאקדמיה של המטה הכללי של הצבא.
בשנת 1958 ז'ואאו בטיסטה פיגיירדו הועלה דרגת לוטננט קולונל.
בין השנים 1959–1960 עבד בשירות המחלקה השלישית של המטה הכללי של הכוחות המזוינים.
בשנת 1961 עבד בתור המזכיר הכללי של המועצה לביטחון לאומי.
בשנת 1964 הועלה פיגיירדו לדרגת קולונל ומונה לראש הסוכנות הלאומית לשירות המודיעין (SNI) בריו דה ז'ניירו.
פיגיירדו אמנם לא היה מעורב בהפיכת 1964 שהחלה את הדיקטטורה הצבאית בברזיל אך עם הזמן נכנס לשורות הכת הצבאית ששלטה בראש הדיקטטורה.
בשנת 1966 הועבר בתפקיד לפקד על חיל המוצב הציבורי בעיר סאו פאולו, ובשנת 1967 על בריגדת חיל הפרשים המוצבת בריו דה ז'ניירו, שם שהה עד 1969, אז הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
ז'ואאו פיגיירדו הועלה בידי הנשיא הצבאי, ארטור דה קוסטה אה סילבה, לדרגת הפיקוד העליון של הארמייה השלישית, זמן קצר לאחר מכן עמד בראש הקבינט הצבאי של הנשיא אמיליו גרסטזו מדיסי.
בשנת 1974 הוא הועלה לדרגת גנרל וקיבל מחדש את תפקיד ראש הסוכנות הלאומית לשירות המודיעין, תפקיד אותו מילא עד 1978.
עם סיום הקדנציה של הנשיא ארנסטו גייזל, ז'ואאו פיגיירדו נתמך בידי האחרון להיבחר בבחירות עקיפיות לנשיאות ברזיל.
הבחירות העקיפיות נקבעו בפועל בתוך ההנהגה הצבאית של המשטר הדיקטטורי ופיגיירדו אכן נבחר לכהן בתור נשיא ברזיל החמישי בתולדות השלטון הדיקטטורי וה-30 מאז הקמת הרפובליקה בידי דאודורו דה פונסקה.
פיגיירדו הושבע לנשיא ב-15 במרץ 1979. הנשיא החדש ניסה לשמור על שלמות תמיכתו בקרב הפלגים המתחרים של הצבא על ידי הפצת תפקידים פוליטיים בעלי השפעה בין מתונים לרדיקלים בשורות ההנהגה של הכת הצבאית.
בתחילה, פיגיירדו שמר על שימור תפקידו של שר האוצר מתקופת גייזל, אנריקה סימונסן, שמדיניותו שמרה על צמיחה כלכלית יציבה בברזיל בעיצומו של מיתון עולמי.
עם זאת, כאשר סימונסן הביע את אמונתו שברזיל תצטרך להתפשר על הצמיחה כדי למנוע אינפלציה מהירה, פיגיירדו סירב לקבל את ההערכה הזאת.
אחרי הכל, ההתפשטות המתמשכת של הכלכלה סייעה לבודד את המשטר הצבאי מהסתייגות האופוזיציה ולשמור על השליטה בתהליך הליברליזציה שהחלה בתקופת גייזל.
במקום להפחית את הצמיחה הכלכלית ולפחות את ההון הפוליטי של הממשל שלו, עודד פיגיירדו את התפטרותו של סימונסן והחליף אותו בדלפים נטו, תומך מרכזי ומקורב אל הנהגת הכת הצבאית.
דלפים נטו הבטיח לציבור כי הצמיחה יכולה להימשך, נקט מדיניות דומה לזו שהוא נוקט בתקופת נשיאות קוסטה אה סילבה ומדיסי, וציפה לתוצאות חיוביות.
עם זאת, תוכנית הפיתוח הלאומית שלו לא הכילה את הערכות התקציב הנדרשות ולא הצליחה להכיר בשינויים משמעותיים בהקשר הכלכלי הלאומי והעולמי אשר התפתחו מאז סוף שנות השישים.
בעוד שקודמיו של פיגיירדו; אומברטו קסטלו ברנקו וקוסטה אה סילבה, העדיפו שליטה באינפלציה, צמצום הגירעון ומשיכת סיוע חוץ, קודמו של פיגיירדו, גייזל, הכפיל את החוב הלאומי ועיוות את מאזן התשלומים.
בנוסף, "הנס הכלכלי" שהחל בתקופת מדיסי היה תלוי בהיקף עצום של השקעות זרות פרטיות, שלא זרמו בצורה חופשית במהלך מיתון עולמי.
לאחר שהונדס "הנס הכלכלי" של ברזיל על רקע אזהרות בשפע כי המדיניות הלא שגרתית תעורר את האינפלציה, היה דלפים נטו חירש לביקורת מצד כלכלנים אחרים והתעוור מהשבחים והעידודים מהקהילה העסקית של ברזיל.
עד מהרה תוכנית הפיתוח שלו נכשלה, ובשנת 1982 פנתה ברזיל לקרן המטבע הבינלאומית כדי להימנע ממחדל בחובות חוץ.
המשך פעילות הארגון האופוזיציונרי ה"איחוד החדש" בראשות לואיז אינסיו דה סילבה רק הוסיף לחוסר יכולתו של ממשל פיגיירדו להימנע ממיתון ולשלוט באינפלציה של הכלכלה הברזילאית עקב שביתות עובדים.
מנהיגי העבודה ארגנו שביתות רחבות היקף בשנים 1979, 1980 ו-1981, ובכל פעם נאבק פיגיירדו להפעיל את סמכות המשטר הצבאי נגד השביתות הללו.
הוא עצר את אינסניו דה סילבה בחסות חוק הביטחון הלאומי וניסה לאסור על עסקים להתמקח ישירות עם הוצאת שביתות לפועל.
למרות מאסרו של אינסניו דה סילבה, העובדים המשיכו לשבות ובכירים עסקיים התעלמו מבתי הדין לעבודה של המשטר הצבאי כדי לנהל משא ומתן להסדרים בין העובדים להנהלה.
חוסר התיאום של ממשל פיגיירדו עם הקהילה העסקית, ששיתפה פעולה באופן עקבי עם הדיקטטורה מאז ההפיכה, חשף עוד יותר את חולשתו של המשטר הצבאי.
בסופו של דבר, הנפילה הכלכלית ממדיניותם של דלפים נטו ופיגיירדו עלתה על המשבר הפיננסי שקדם להפיכה צבאית ב-1964. בשנה הראשונה לממשל של פיגיירדו, שנת 1979, קפצה האינפלציה ב-77 אחוזים, ובשנת 1983 היא הגיעה ל-211 אחוזים.
כעת האופוזיציה יכולה הייתה להיעזר בחוסר היכולת הניהולית של המשטר הצבאי כדי לדרוש את השיבה של ברזיל לדמוקרטיה.
ככל שהתנועה לעבר ליברליזציה וחוסר הפופולריות של המשטר הצבאי התבררו יותר ויותר, ממשל פיגירדו חשש שבשיטה דמוקרטית חברי הכוחות המזוינים עלולים להתמודד למשפט על תפקידם בהפרות זכויות האדם הנרחבות והמתועדות היטב.
נציגי הקו הקשה הזהירו מפני הפוטנציאל למשפטי נירנברג בסגנון ברזילאי, וכמנהיג לשעבר של ה-SNI, פיגיירדו הכיר בכך שהוא יכול בקרוב לעבור מנשיא לנאשם.
במקום לקבל את השלכות פשעי המשטר, פיגיירדו תמרן תנועה עממית שדרשה חנינה לאלפי אסירים וגולים פוליטיים כדי לבודד את עצמו ואת עמיתיו מכתבי אישום פוטנציאליים.
חוק החנינה מ-1979 אפשר לגולים הפוליטיים לחזור לברזיל ללא חשש מרדיפה וסיפק חנינה לאסירים פוליטיים.
באותו הזמן, חוק החנינה גם אסר על בתי המשפט להעמיד לדין את אנשי מנגנון הביטחון המעורבים ב"פשעים מחוברים", הכינוי הרך לעינויים שביצע המשטר הצבאי על רקע האופוזיציה הפוליטית אליו.
לקראת הבחירות הבלתי מוגבלות לקונגרס הלאומי של ברזיל ולרשות הממשלה בשנת 1982, ממשל פיגיירדו ניסה לשמור על השפעתו הפוליטית של הצבא על ידי הכפשת פלגים בשורות האופוזיציה.
בשנת 1965, תיקון החוקה בממשל קסטלו ברנקו אילץ את האופוזיציה כולה להתאחד לכדי מפלגה פוליטית אחת, התנועה הדמוקרטית הברזילאית, מתוך ציפייה שמבקריו השונים של המשטר הצבאי יתקשו לפתח מצע מפלגתי עקבי.
עם זאת, בסוף שנות השבעים, פלגים שונים בתנועה הדמוקרטית הצליחו להשיג קונצנזוס פוליטי אחיד (אשר היה בלתי יציב לכל הפחות) והתאחדו לכדי אופוזיציה סדירה לשלטון הצבאי.
בתקווה להשמיד את הקואליציה הבלתי צפויה של התנועה הדמוקרטית, בשנת 1979, הוציא פיגיירדו את "הצעת החוק לרפורמת המפלגה", שדרשה ארגון מחדש של המפלגה שבעקבותיה פיצל את התנועה הדמוקרטית והגביר את המתיחות האזורית, המעמדית והאידאולוגית בתוך האופוזיציה, אשר כללה פלגים פוליטיים שונים משמרנים ועד לקומוניסטים.
מיד לאחר הצעת החוק ל"רפורמה במפלגה", התפלגה האופוזיציה לחמש מפלגות נפרדות והקשתה על האופוזיציה להתארגן בצורה יציבה נגד המשטר הצבאי.
מכיוון שהמפלגה הפוליטית של המשטר הצבאי החזיקה ברוב בסנאט (הבית העליון בקונגרס הלאומי) ונמנעה מחזרה לבחירות ישירות, פיגיירדו היה מסוגל להנחות את תהליך הירושה הנשיאותית.
כמו כל נשיא צבאי מאז ההפיכה, פיגיירגו יכול היה להחליט על מועמד בין ראשים צבאיים בכירים, להציע את המועמד לבני בריתו בקונגרס, ולצפות שהבחירות יתקיימו ללא סיבוכים.
אך באופן מוזר, פיגיירדו עיכב שוב ושוב את קביעת תמיכתו במועמד, פעולה שפגעה בתדמית הנוקשת של הברית להתחדשות לאומית ועודדה את שאיפות מפלגות האופוזיציה לערוך קמפיינים ציבוריים.
שמועות אמינות לפיהן פיגיירדו התכוון להאריך את כהונתו לנשיאות בשנתיים רק הוסיפו לחוסר הוודאות בקרב בעלות הברית הפוליטיות של הכת הצבאית.
במקביל, מפלגות פוליטיות באופוזיציה ניצלו את אי ההחלטיות בהנהגה הצבאית כדי להתאחד סביב מנהיג פוליטי בשם טנקרדו נווס ולטפח תמיכה מצד אנשי הצבא לעלייתו של נווס, שפעל מטעם התנועה הדמוקרטית.
בין השאר בגלל חוסר המעורבות של פיגיירדו, אחיזת הצבא בכוח נסוגה עד לנקודה שלראשונה מזה שני עשורים מילאו הפוליטיקאים האזרחיים את רוב המועמדויות לנשיאות.
בסופו של דבר בבחירות העקיפות, נטשו רבים בהנהגת הצבא את הברית להתחדשות לאומית, הקימו את מפלגת החזית הליברלית, זייפו קואליציה עם מפלגות מרכז באופוזיציה, ובחרו בטנקרדו נווס לנשיאות עם 480 מתוך 686 קולות הקונגרס.
בתמורה לנטישת הכוחות המזוינים את המשטר נבחר השמרן ז'וזה סרניי לסגן הנשיא.
לאחר ירידתו מהשלטון נטש פיגיירדו את הקריירה הפוליטית וניתק קשריו עם ההנהגה הצבאית באשר היא.
הוא חי הרחק מתשומת הלב הציבורית ועזב את הבירה ברזיליה בשביל לשוב להתגורר בריו דה ז'ניירו.
ז'ואאו פיגיירדו נפטר ב-24 בדצמבר 1999. במותו הכריז נשיא ברזיל המכהן, פרננדו אנריקה קרדוזו, על שלושה ימי התאבלות לאומיים לזכרו של פיגיירדו.
ז'ואאו מירנדה דה סוזה פיליו, המוכר גם כמירנדה (בפורטוגזית: João Miranda de Souza Filho; נולד ב-7 בספטמבר 1984) הוא כדורגלן עבר ברזילאי אשר שיחק בעמדת הבלם.
מירנדה החל את הקריירה בקבוצת קורטיבה הברזילאית, שם שיחק 89 משחקים שבהם הבקיע שישה שערים.
בשנת 2005 עבר מירנדה לראשונה לקבוצה אירופאית כאשר עבר לקבוצה הצרפתית סושו.
בשנת 2006 חזר מירנדה לברזיל, שם שיחק בקבוצת סאו פאולו וזכה באליפות הליגה הברזילאית שלוש פעמים ברציפות.
בשנים 2007–2008 זכה מירנדה בהישג אישי בנוסף לתואר הקבוצתי, כאשר נכלל ב"נבחרת העונה" של הליגה הברזילאית.
בשנים 2009–2010 מירנדה המשיך ונבחר ל"נבחרת העונה" של הליגה הברזילאית אף על פי שקבוצתו לא זכתה בתואר.
בינואר 2011 הצטרף מירנדה לשורותיה של קבוצת אתלטיקו מדריד, בה חתם על חוזה לשלוש שנים.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הספרדית ערך מירנדה ב-25 באוגוסט 2011 במשחק במסגרת הליגה האירופית, שם ניצחה אתלטיקו את הקבוצה הפורטוגלית ויטוריה גימרייש בתוצאה 0–4. בתום העונה זכתה הקבוצה בליגה האירופית, לאחר ניצחון 0–3 במשחק הגמר מול אתלטיק בילבאו.
ב-12 במרץ 2013 האריך מירנדה את חוזהו באתלטיקו מדריד עד שנת 2016.
ב-17 במאי 2013 כבש מירנדה את שערו החשוב בקריירה כאשר נגח לרשת של היריבה העירונית, ריאל מדריד, בתוך תוספת הזמן במשחק הגמר של הגביע הספרדי וקבע את תוצאת המשחק, 2-1 לטובת אתלטיקו, והעניק לקבוצתו את התואר החשוב.
ב-17 במאי 2014 זכה מירנדה באליפות הראשונה שלו במדי קבוצה אירופאית כאשר קבוצתו אתלטיקו מדריד זכתה בתואר הנכסף, אלופת הליגה הספרדית בכדורגל.
ב-30 ביוני 2015 חתם מירנדה לשלוש שנים באינטר מילאנו האיטלקית.
ב-23 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–1 על אטאלנטה.
ב-20 בפברואר 2016 כבש את שערו היחיד במדי אינטר בניצחון 1–3 על סמפדוריה.
מירנדה היה שחקן הרכב בארבע עונותיו בקבוצה.
ב-26 ביולי 2019 חתם מירנדה בג'יאנגסו סונינג הסינית, לאחר ששוחרר רשמית מאינטר.
ב-8 במרץ 2021 חזר מירנדה לסאו פאולו וחתם לעונה אחת.
ב-20 באוגוסט 2007 קיבל מירנדה את זימונו הראשון לנבחרת ברזיל, הזימון היה למשחקה של הנבחרת הלאומית במשחק ידידות מול נבחרת אלג'יריה, מירנדה לא שותף במשחק זה.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית ערך מירנדה ב-1 באפריל 2009, במשחק של נבחרת ברזיל מול נבחרת פרו בפלייאוף המוקדמות של מונדיאל 2010.
מירנדה זומן לסגל המורחב של נבחרת ברזיל לקראת מונדיאל 2014.
ז'ואאו פיליפה אירייה סנטוס מאוטיניו (בפורטוגזית: João Filipe Iria Santos Moutinho; נולד ב-8 בספטמבר 1986) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר בספורטינג בראגה.
מאוטיניו התחיל את הקריירה שלו בפורטימוננסה, ובגיל 13 עבר לספורטינג ליסבון.
בעונת זכה עם קבוצת הנוער באליפות כאשר הוא משחק לצידם של שחקנים כמו נאני ומיגל ולוזו.
ב-23 בינואר 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0–3 נגד גיל ויסנטה.
הוא זכה בתואר "איש המשחק" במשחקים נגד פיינורד רוטרדם וניוקאסל יונייטד והגיע עם קבוצתו לגמר המפעל, שם הפסידה לצסק"א מוסקבה.
הוא עזר לקבוצה לסיים במקום השני בליגה ובסיום העונה האריך את חוזהו בשנה נוספת.
בעונת , מאוטיניו הפך לבורג מרכזי בקבוצה ושיחק כמעט בכל המשחקים.
במחזור האחרון של העונה הוא כבש את שער הניצחון 0–1 נגד ספורטינג בראגה, שהבטיח לקבוצתו את הכרטיס לשלב הבתים של ליגת האלופות.
בעונת הפך לקפטן משנה, ובעונה לאחר מכן הפך לקפטן הראשי כאשר הוא רק בן 20. בקיץ הביעה אברטון עניין בשחקן, אך המשא ומתן עמו נכשל.
ב-3 ביולי 2010 חתם מאוטיניו בפורטו תמורת 11 מיליון אירו, לאחר סכסוך עם הנהלת ספורטינג.
בעונתו הראשונה זכה מאוטיניו עם הקבוצה בספורט, כאשר הוא רשם 50 הופעות בכל המסגרות, כולל בגמר הליגה האירופית בו גברה קבוצתו 0–1 על בראגה.
ב-19 בפברואר 2013 הבקיע שער בניצחון קבוצתו 0–1 נגד מאלגה במסגרת שמינית גמר ליגת האלופות, למרות זאת במשחק השני ניצחה מאלגה 0–2 והמשיכה לרבע הגמר.
בסיום העונה זכה עם הקבוצה באליפות שלישית.
ב-24 במאי 2013 עבר מאוטיניו ביחד עם חברו לקבוצה חאמס רודריגז למונקו תמורת 70 מיליון אירו (25 מיליון תמורת מאוטיניו).
ב-29 בספטמבר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו עבור המועדון בתיקו 1-1 נגד סטאד ריימס.
ב-16 בספטמבר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו עבור הקבוצה במסגרת אירופאית שהיה גם השער הראשון של המועדון במפעל מאז ההעפלה ההיסטורית לגמר בשנת .
המשחק עצמו נגמר בהפסד לבאייר לברקוזן.
בעונת 2016/2017 מוטיניו זכה באליפות צרפת עם מונקו והגיע עם הקבוצה לחצי גמר ליגת האלופות.
ב-24 ביולי 2018 חתם בוולברהמפטון וונדררס מהפרמייר ליג תמורת 5 מיליון ליש"ט.
את שער הבכורה שלו במדי "הוולבס" כבש ב-22 בספטמבר 2018, באצטדיון אולד טראפורד, במשחק מול מנצ'סטר יונייטד, שהסתיים בתיקו 1:1.
ב-25 באוגוסט 2023 חזר לפורטוגל וחתם בספורטינג בראגה.
בצעירותו שיחק מאוטיניו בכל נבחרות פורטוגל הצעירות.
אחרי מונדיאל 2006 זומן לסגל הנבחרת הבוגרת.
ב-31 במאי 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0–2 נגד .
מואטיניו נכלל בסגל הסופי של הנבחרת לקראת יורו 2008. ביורו 2012 החטיא פנדל בדו-קרב בעיטות עונשין מ-11 מטר אחרי תיקו 0-0 עם בחצי גמר היורו, בסיום הדו-קרב עלתה ספרד לגמר.
מאוטיניו נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014.
מוטיניו ערך 6 הופעות ביורו 2016 שבו פורטוגל זכתה, ואף בישל את שער הניצחון בגמר.
הסופר קאפ הפורטוגזי: , ,
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17:
שחקן הצעיר של החודש בפורטוגל: אוקטובר , נובמבר , אוקטובר , נובמבר , פברואר , מרץ
ז'ואאו ז'ילברטו נול (בפורטוגזית: João Gilberto Noll; 15 באפריל 1946 - 29 במרץ 2017) היה סופר ברזילאי.
ז'ואאו ז'ילברטו נול נולד בפורטו אלגרה בשנת 1946, רביעי מבין שישה אחים.
הוא למד בבית ספר קתולי ולאחר מכן ספרות באוניברסיטת ריו גראנדה דו סול.
הוא הפסיק את לימודיו כדי לעבוד כעיתונאי, וסיים אותם לבסוף באוניברסיטה הקתולית האפיפיורית של ריו דה ז'ניירו.
הוא התמחה בשירה לירית, אך כתיבתו היא פרוזה.
נול נפטר במרץ 2017 בפורטו אלגרה.
נול החל לפרסם סיפורים כבר בשנת 1970, אך זכה לפרסום רק ב-1980, עם צאת ספר הבכורה שלו "העיוור והרקדנית" (O cego e a dançarin), עליו זכה בשלושה פרסים ספרותיים.
נול פרסם כ-20 ספרים וסיפורים רבים וזכה להצלחה רבה במכירות ובפרסים ספרותיים.
יצירות של נול עובדו חמש פעמים לסרטי קולנוע ופעמיים לתיאטרון.
בשנת 2013 תורגמה נובלה פרי עטו לעברית.
על יצירותיו הוא זכה 3 פעמים בפרס ספרותי ברזילאי "פרס ז'אבוטי" - בשנים 1981, 1994 (לצד אוטו לרה רסנדה) ו-1997.
פושטקים, מפורטוגזית: מיכל שלו, הוצאת זיקית, 2013
ז'ואאו מנואל ויירה פינטו (בפורטוגזית: João Manuel Vieira Pinto; נולד ב-19 באוגוסט 1971 בפורטו) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי ששיחק בעמדת החלוץ.
פינטו היה מהחלוצים הפורטוגלים הבולטים בתקופתו.
הוא שיחק בשניים מהמועדונים הבכירים בפורטוגל, בנפיקה וספורטינג ליסבון, וזכה באליפויות ובגביעים במדי שתי הקבוצות.
הוא היה שחקן מפתח בתור הזהב של הכדורגל הפורטוגלי שזכה פעמיים ברציפות באליפות העולם עד גיל 20 והשתלב בצמרת הכדורגל העולמי, ורשם 81 הופעות ו-23 שערים במדי נבחרת פורטוגל אותה ייצג בשני טורנירי יורו ובטורניר מונדיאל 2002.
ז'ואאו פינטו החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של בואבישטה ב-1983, בגיל 12. עוד קודם לכן הוא ניסה להתקבל לקבוצת הנוער של פורטו, אך נדחה על ידי המועדון.
פינטו עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון בעונת , ובגיל 17 בלבד כבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית.
בינואר 1990, בחציה של עונת ובעקבות הופעותיו המוצלחות באליפות העולם לנוער בה זכתה פורטוגל, עבר פינטו לאתלטיקו מדריד הספרדית.
הוא נשלח מיד עם הגעתו לקבוצת המילואים של המועדון ששיחקה בליגת המשנה, וכבר בהופעת הבכורה שלו ב-7 בינואר כבש את שער הניצחון בפנדל מול ריאל מדריד קסטיליה.
עם זאת, בסיום העונה נשרה הקבוצה לליגה השלישית.
פינטו, שהספיק לרשום שבע הופעות בהן כבש פעמיים, נותר בקבוצת המילואים אך החמיץ לחלוטין את עונת , בה לא שותף כלל.
לקראת עונת חזר פינטו לבואבישטה.
עם חזרתו הפך לשחקן מפתח במועדון נעוריו, כבש שמונה שערי ליגה ב-34 הופעות וסייע לקבוצה לזכות בגביע הפורטוגלי, לאחר ניצחון בגמר 2-1 בדרבי מול פורטו.
בתום העונה שוב עזב פינטו את הקבוצה, ועבר לבנפיקה ליסבון.
פינטו השתלב היטב בקבוצתו החדשה, אך כל הקריירה שלו עמדה בסכנה לאחר שב-14 באוקטובר 1992, חודשים ספורים מפתיחת העונה, סבל מחזה אוויר אותו ספג במהלך משחקה של מול במוקדמות מונדיאל 1994. הוא הצליח להתאושש מהפציעה, אך לא הצליח לסייע לקבוצתו לזכות באליפות.
עם זאת, הוא הצליח לזכות בגביע פורטוגל שני ברציפות, ואף כבש במשחק הגמר בו גברה בנפיקה על קבוצתו הקודמת ומחזיקת הגביע בואבישטה 5-2.
בעונת , עונתו השנייה בבנפיקה, היה פינטו מהבולטים בזכייתה של הקבוצה באליפות פורטוגל.
הוא כבש 15 שערי ליגה, ובמהלך העונה הציג הופעת שיא במשחק הדרבי מול ספורטינג ליסבון, בו כבש שלושער והיה מעורב בשלושה שערים נוספים בדרך לניצחון 6-3. לקראת עונת זכה בסרט הקפטן של הקבוצה, במקומו של אנטוניו ולוסו הוותיק שפרש ממשחק פעיל.
בעונתו הראשונה כקפטן הניף פינטו גביע שלישי בקריירה, לאחר שכבש צמד בגמר מול ספורטינג ליסבון בדרך לניצחון 3-1. גם בליגה רשם פינטו עונה אישית מוצלחת, כשכבש 18 שערים - שיא קריירה אישי - והיה לסגן מלך השערים של הליגה.
פינטו לא זכה יותר בתארים עם בנפיקה, ובסיום עונת שוחרר מהמועדון לאחר שמונה עונות בעקבות מחלוקת עם נשיא הקבוצה על גובה שכרו.
הוא הגיע לטורניר יורו 2000 ללא קבוצה, והיה השחקן החופשי היחיד שהשתתף בטורניר.
עם סיום טורניר היורו דחה פינטו הצעות מפורטו ומקבוצות שונות באירופה על מנת לחתום ביריבה העירונית של בנפיקה, ספורטינג ליסבון.
בעונתו השנייה בקבוצה, עונת , היה מהבולטים בזכייתה של ספורטינג בדאבל המקומי.
הוא החמיץ בכל העונה רק משחק ליגה אחד, וכבש תשעה שערי ליגה בדרך לזכייה באליפות.
מריו ז'ארדל, הברזילאי שהצטרף לקבוצה באותה עונה ואף כבש את שער הניצחון בגמר, כינה את פינטו "האבא של הקבוצה" בזכות יכולתו הגבוהה והשפעתו על הקבוצה.
ב-2004, לאחר ארבע עונות בספורטינג, חזר פינטו לשתי עונות במועדון נעוריו בואבישטה.
לקראת עונת , נעתר לפנייתה של ספורטינג בראגה וחתם בקבוצה לעונה אחת.
בסיום העונה האריך את חוזהו בקבוצה לעונה נוספת, אך בפברואר 2008, לאחר כחצי עונה, הודיע על פרישתו ממשחק פעיל בגיל 37.
ב-1991, במקביל לקריירה בנבחרות הצעירות, החל את דרכו בנבחרת הבוגרת.
את שערו הראשון במדיה כבש ב-20 בנובמבר של אותה שנה, שער שקבע 1-0 על במוקדמות יורו 1992.
פינטו העפיל עם נבחרתו ליורו 1996 באנגליה, וזומן לסגל על ידי המאמן אנטוניו אוליביירה.
פינטו פתח בכל ארבעת משחקיה של פורטוגל בטורניר.
במשחק האחרון של שלב הבתים כבש פינטו את שערו היחיד בטורניר, השער השני בניצחון 3-0 על .
פורטוגל סיימה את דרכה ברבע הגמר עם הפסד 1-0 ל.
פורטוגל כשלה להעפיל ממוקדמות מונדיאל 1998, אך הצליחה להעפיל מטורניר מוקדמות יורו 2000. פינטו היה מהכובשים הבכירים בטורניר, כשמצא את הרשת שמונה פעמים - בהם שלושער ושני צמדים.
לקראת טורניר יורו 2000, זומן פינטו על ידי אומברטו קואליו לסגל פורטוגל.
היה זה מהטורנירים המוצלחים בתולדות הנבחרת.
פורטוגל פתחה את הטורניר מול .
לאחר 18 דקות כבר הייתה בפיגור 2-0, אך בדקה ה-37 כבש פינטו את שער השוויון, לאחר שער מצמק של לואיש פיגו.
בסיום השלימה פורטוגל מהפך וניצחה 3-2. פינטו פתח גם בניצחון 1-0 על , אך לא שותף בניצחון 3-0 על שהשלים שלב בתים מושלם עבור הפורטוגלים.
פינטו חזר להרכב בניצחון 2-0 על ברבע הגמר, ועלה כמחליף בדקה ה-78 בהפסד 2-1 בהארכה ל בחצי הגמר.
בטורניר מוקדמות מונדיאל 2002 כבש פינטו שלושה שערים, בהם שערו האחרון בנבחרת, השער הפותח בניצחון 5-0 על ב-6 באוקטובר 2001. אנטוניו אוליביירה, שחזר לתפקיד המאמן, זימן את פינטו לסגל פורטוגל לקראת מונדיאל 2002. פינטו פתח בכל שלושת משחקיה של פורטוגל בשלב הבתים, בסיומו הודחה מהטורניר.
במשחק השלישי והאחרון, בו הפסידה פורטוגל 1-0 ל, הכה פינטו את שופט המשחק הארגנטינאי לאחר שהאחרון שלף לעברו כרטיס אדום ישיר בעקבות עבירה גסה כבר בדקה ה-27, והותיר את נבחרתו בתשעה שחקנים (בטו הורחק חמש דקות קודם לכן).
בעקבות האירועים, הושעה פינטו לחצי שנה.
בסך הכול, ב-11 שנות קריירה בינלאומית ערך ז'ואאו פינטו 81 הופעות במדי פורטוגל, בהן כבש 23 שערים.
ז'ואאו מריו נוואל דה קוסטה אדוארדו (בפורטוגלית: João Mário Naval da Costa Eduardo; נולד ב-19 בינואר 1993) הוא כדורגלן פורטוגלי המשחק בעמדת הקשר בא.א.ק.
אחיו, הוא הכדורגלן וילסון אדוארדו.
מריו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של פורטו עיר הולדתו ובגיל 11 הצטרף למחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון.
ב-14 בדצמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת בהפסד 0–2 ללאציו במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
בעונת הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון בה רשם 31 הופעות כאשר הוא פתח ב-30 מהן.
בינואר הושאל לויטוריה סטובאל עד לסיום העונה.
בתום העונה חזר לספורטינג והפך בה לשחקן הרכב.
ב-27 באוגוסט 2016 חתם באינטר מילאנו תמורת 40 מיליון אירו.
ב-26 בינואר 2018 עבר ז'ואאו מריו לווסטהאם יונייטד בהשאלה עד תום עונת 18–2017 עם אופציה לרכישה.
ב-27 באוגוסט 2019 הושאל ללוקומוטיב מוסקבה עד לסוף העונה.
ב-6 באוקטובר 2020 חזר מריו לספורטינג ליסבון והושאל לעונה אחת.
ב-13 ביולי 2021 חתם מריו בבנפיקה ליסבון לחמש שנים.
ב-4 בספטמבר 2024 הושאל מריו לבשיקטש לעונה אחת.
לזכותו של מריו 77 הופעות בכל הנבחרות הצעירות של פורטוגל והגיע עם הנבחרת הצעירה לגמר אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015 בו הפסידה לשוודיה.
ב-11 באוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד .
במשחק עצמו מריו סחט פנדל לאחר שהוכשל על ידי פול פוגבה וריקרדו קווארסמה כבש מהנקודה הלבנה, אך פורטוגל הפסידה 1–2. מריו נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2016 והיה שותף לזכייה ההיסטורית של הנבחרת בטורניר.
הסופר קאפ הפורטוגלי: , 2023
ז'ואאו השישי נולד בליסבון ב-13 במאי 1767, לפדרו השלישי, מלך פורטוגל ומריה הראשונה, מלכת פורטוגל, בתם של ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל ומריאנה ויקטוריה מספרד.
בשנת 1785 התחתן ז'ואאו עם קרלוטה ז'ואקינה מספרד, בתו של קרלוס הרביעי, מלך ספרד באישור האפיפיור פיוס השישי, והנישואים נחגגו בפאר גדול, ואחותו של ז'ואאו מריאנה ויקטוריה, נסיכת פורטוגל התחתנה עם אח אשתו האינפנטה גבריאל מספרד.
בשנת 1788 מת אחיו הבכור של ז'ואאו ז'וזה, נסיך ברזיל, וז'ואאו מונה ליורש העצר.
אמו מריה סבלה מדיכאון שהחמיר מאוד בשנת 1792 אחרי מותו של הכומר המוודה שלה עד כדי אי-מסוגלות לשלוט, ולפיכך בשנת 1799 מונה ז'ואאו לעוצר השלטון במקומה.
פורטוגל הייתה חלק מהקואליציה האנטי צרפתית השנייה, ובעקבות כך בשנת 1801 פלשה ספרד לפורטוגל.
בהסכם בדחוס שנחתם בחודש יוני של אותה שנה הסיגה ספרד את כוחותיה, בתמורה לוויתור על טריטוריות מצד פורטוגל.
בשנת 1805 ניסתה אשתו שתמכה בספרד להדיחו מהשלטון, אך כשלה והוגלתה לעיר מפרה.
פורטוגל סירבה בשנת 1807 להיענות לדרישת נפוליאון לתמוך במצור על בריטניה, כחלק מאמברגו על הממלכה המאוחדת.
כתוצאה מכך פלשו לפורטוגל כוחות צרפתיים, תחת פיקודו של הגנרל ז'ונו (Junot), כחלק ממלחמת חצי האי, והשתלטו על הבירה ב-1 בדצמבר 1807.
לאחר הכיבוש עברה חצר המלוכה לברזיל, וכתוצאה מכך הפכה ברזיל לחלק מהממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגרבש, ובמעמד שווה לפורטוגל.
מעורבותם של הכוחות הבריטיים במלחמת העצמאות הספרדית השיבה למדינה את עצמאותה, ובשנת 1812 גורשו אחרוני החיילים הצרפתים מהמדינה.
ב-20 במרץ 1816 מתה אמו מריה הראשונה, מלכת פורטוגל, וז'ואאו עלה במקומה לשלטון, אולם רק ב-6 בפברואר 1818 התקיים טקס ההכתרה.
הפרלמנט דרש מז'ואאו השישי לחזור מיד לפורטוגל.
בשנת 1824 ניסה בנו מיגל, בתמיכת אשתו, להדיחו מהשלטון, אולם המרד נכשל בתמיכה בריטית, מיגל הוגלה לווינה ואשתו הוכנסה למעצר בית.
בשנת 1825 קיבל ז'ואאו את התואר "קיסר ברזיל", בתמורה להכרתו בעצמאות ברזיל, וב-10 במרץ 1826 מת בליסבון.
בנו פדרו הראשון, אשר כיהן כקיסר ברזיל העצמאית, הוכרז גם כמלך על פורטוגל, תחת השם פדרו הרביעי.
אך הן הפורטוגזים והן הברזילאים לא רצו באיחוד מונרכי בין שתי הממלכות; כתוצאה מכך ויתר פדרו על כתר פורטוגל לטובת בתו מריה, תחת התניה שזו תינשא לאחיו, מיגל.
עקב אי-שביעות הרצון מהרפורמות החוקתיות שביצע פדרו הובילו האצילים והכנסייה בשנת 1828 להכתרתו של מיגל הראשון, ובכך פרצו המלחמות הליברליות, בהן כפה פדרו על אחיו מיגל, בסיוע האנגלים, לוותר על הכתר ולבטל את אירוסיו למריה, ולצאת לגלות (1834), ובכך עלתה מריה השנייה שוב על כס המלוכה.
בשנת 1785 התחתן ז'ואאו עם קרלוטה ז'ואקינה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה, ממנה נולדו לו תשעה ילדים:
פרנסיסקו אנטוניו, נסיך ביירה (1795–1801)
מריה פרנסיסקה, נסיכת פורטוגל (1800–1834)
ז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל (בפורטוגזית: João V de Portugal; 22 באוקטובר 1689 – 31 ביולי 1750) היה מלך פורטוגל בין השנים 1707–1750.
ז'ואאו החמישי נולד בליסבון ב-22 באוקטובר 1689, לפדרו השני, מלך פורטוגל ומריה סופיה מנויבורג, בתם של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט.
על אף היותו של ז'ואאו יורש העצר, לא קיבל בטקס הטבלתו את התארים "נסיך ברזיל" ו"דוכס ברגנסה", מתוך כבוד לאחיו הבכור ז'ואאו, נסיך ברזיל שמת זמן קצר לפני לידתו.
ז'ואאו קיבל חינוך מעולה, ואף קיבל הדרכה פוליטית מעולה כהכנתו לשלטון.
בשנת 1696 בהיות ז'ואאו בן 7, העניק לו אביו בטקס מפואר במיוחד את התארים "נסיך ברזיל" ו"דוכס ברגנסה".
בשנת 1699 מתה אמו מריה סופיה מנויבורג, ובעקבות כך נכנס ז'ואאו לדיכאון.
על מנת לעזור לו חזרה דודתו קתרינה, נסיכת פורטוגל לפורטוגל, וגידלה אותו עד למותה בשנת 1705. בשנת 1704 מתה אחותו של ז'ואאו תרזה מריה, ובעקבות כך נכנס ז'ואאו שוב לדיכאון למשך כמה חודשים.
ב-9 בדצמבר 1706 מת אביו פדרו השני, מלך פורטוגל, וז'ואאו עלה במקומו לשלטון.
ז'ואאו המשיך לסייע לבריטניה ואוסטריה במלחמת הירושה הספרדית, ואף סייע בכיבוש מדריד.
ז'ואאו שלט בממלכה בצורה אבסולוטית, ואף לא טרח לכנס את הקורטס.
לאחר שנתגלו בברזיל מאגרי זהב ואבנים יקרות עשירים ביותר, הפך ז'ואאו החמישי לאחד המונרכים העשירים באירופה.
על מנת לחזק את בריתו עם אוסטריה, התחתן ז'ואאו ב-27 ביוני 1708 עם מריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה, אחותו של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהביאה כנדוניה 100,000 כתרים.
ב-26 באוקטובר הגיעה מריה אנה לליסבון, והחתונה המפוארת נמשכה על ה-27 בדצמבר.
נישואיהם של השניים היו מוצלחים, אולם חלק גדול מהזמן בני הזוג חיו בנפרד, וז'ואאו אף החזיק בכמה פילגשים.
בשנת 1713 נחתם הסכם אוטרכט, ולפיו זכתה פורטוגל בכמה טריטוריות שנכבשו על ידה במהלך המלחמה.
אולם, מיד לאחר סיום המלחמה, החל ז'ואאו לטפח את קשריו עם ממלכת צרפת, ואף ניסה להשיא את בתו ללואי החמישה עשר, מלך צרפת.
בשנת 1729 לאחר משא ומתן בן 4 שנים, חיתן ז'ואאו את בנו ז'וזה עם מריאנה ויקטוריה מספרד, בתו של פליפה החמישי, מלך ספרד, בעוד שבתו ברברה מפורטוגל התחתנה עם בנו של פליפה פרננדו, לימים מלך ספרד.
ב-31 ביולי 1750 מת ז'ואאו החמישי בליסבון כתוצאה מבצקת, ובנו פדרו השלישי, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1708 התחתן ז'ואאו עם מריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואלאונורה מגדלנה מנויבורג, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
בנוסף היו לז'ואאו כמה ילדים לא חוקיים מפילגשיו השונות.
ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל (בפורטוגזית: João IV de Portugal; 19 במרץ 1604 – 6 בנובמבר 1656) היה מלך פורטוגל בין השנים 1640–1656.
ז'ואאו הרביעי נולד בליסבון ב-19 במרץ 1604, לתאודוסיו השני, דוכס ברגנסה השביעי ואנה דה ולאסקו אי גירון, בתו של חואן פרננדז דה ולאסקו, דוכס פריאס החמישי.
בשנת 1630 מת אביו תאודוסיו השני, דוכס ברגנסה השביעי, וז'ואאו ירש את תוארו של אביו "דוכס ברגנסה", ובשנת 1633 התחתן ז'ואאו עם לואיסה דה גוסמן, בתו של חואן מנואל פרס דה גוסמן, דוכס מדינה-סידוניה השמיני.
החל מ-1630, כבר בימי מלכותו של פיליפה השלישי, הסתמנה נטייה ספרדית להתערב בענייניה של פורטוגל, ובכך גבר אי השקט של הפורטוגזים, והאצילים הפורטוגזים חששו מפגיעה במעמדם.
ספרד הייתה מעורבת באותה העת במלחמות רבות, ביניהם, מלחמת שמונים השנים והמלחמה נגד אנגליה, ובמלחמות אלה קיפדו פורטוגזים רבים את חייהם.
מה שגדש את הסאה היה כוונתו של הדוכס דה אוליוורס ב-1640 להשתמש בכוחות פורטוגזיים נגד הקטלאנים, שהכריזו על עצמם כנתינים של מלך צרפת.
הקרדינל רישלייה איתר בליסבון, בתיווך סוכנים מטעמו, את ז'ואאו, דוכס ברגנסה, שהיה נצר למלכי פורטוגל.
מנהיגי הפלגים הפורטוגזים שלחמו למען עצמאות מספרד הנהיגו ב-1 בדצמבר 1640 קנוניה לאומנית, תוך ניצול השפל בפופולריות של מושלת פורטוגל, מרגריטה מסבויה, דוכסית מנטובה, ושל מזכיר המדינה הכפוף לה, מיגל דה ואסקונסלוש.
באותו היום, הכריזו הפורטוגזים, בנצלם את המרד בקטלוניה, על ז'ואאו כמלך פורטוגל, בשם "ז'ואאו הרביעי", ובכך באו לקיצם 60 שנות שלטון ספרד בפורטוגל.
הארכיבישוף של בראגה התקומם על ההכתרה, וכך גם מספר אצילים אשר השיאו לז'ואאו עצה לוותר על הכתר ולמוסרו למלך ספרד.
אצילים ולאנשי כמורה אלו נשפטו בחומרה, עם המלכתו של ז'ואאו הרביעי.
חיל המשמר של סאוטה לא קיבל על עצמו את מרותו של ז'ואאו, שאך לא מכבר הוכתר, ושמר על נאמנותו למלך ספרד, פליפה הרביעי, מלך ספרד.
פורטוגל חידשה את בריתה עם אנגליה, ודמויות המפתח שבלטו כשנערך ההסכם החדש היו מלך אנגליה צ'ארלס הראשון, אוליבר קרומוול וצ'ארלס השני, בעלה של בתו קתרינה מברגנסה.
פורטוגל מסרה לאנגליה בתמורה את טנג'יר שבמרוקו ואת בומביי שבהודו.
בהמשך התלקחה במלוא עוזה מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי, שהייתה ניסיון של ספרד להשיב את כתר פורטוגל לחיקה.
ז'ואאו הרביעי התכוון לכבוש מחדש טריטוריות שהשתייכו בעבר לאימפריה הפורטוגזית.
ארצות השפלה הצליחו לכבוש ולהחזיק בציילון ובמלאקה, אך עם זאת הצליחו הפורטוגזים לכבוש מחדש את לואנדה ואת סאו טומה ופרינסיפה, וגם הצליחו לגרש את ההולנדים מברזיל.
עקב העימות עם ספרד, פעל ז'ואאו לחיזוק מוסדות השלטון והמנהל במדינה.
תחת מלכותו של ז'ואאו, שבה פורטוגל להיות מעצמה עולמית ובעלת מעמד רם באירופה.
בנוסף מינה ז'ואאו מועצה לענייני פורטוגל מעבר לים.
בהקשר זה, עברה ברזיל, הגדולה והעשירה מבין מושבותיה, סדרה של רפורמות מנהלתיות וכלכליות, והוגבר בתחומה החיפושים אחר זהב ואבנים יקרות.
ב-6 בנובמבר 1656 מת ז'ואאו הרביעי בליסבון, ובנו אפונסו השישי, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1633 התחתן ז'ואאו עם לואיסה דה גוסמן, בתו של חואן מנואל פרס דה גוסמן, דוכס מדינה-סידוניה השמיני, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
בנוסף הייתה לז'ואאו גם בת לא חוקית מפילגשו.
ז'ואאו דומינגוס דה סילבה פינטו (; נולד ב-21 בנובמבר 1961) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי ששיחק כמגן ימני, וכיום מאמן כדורגל.
פינטו שיחק לאורך כל הקריירה בקבוצת פורטו, ובמשך 16 עונות זכה עמה ב-25 תארים, בהם תשע אליפויות פורטוגל וגביע אירופה לאלופות.
פינטו הוא מלך ההופעות בכל הזמנים במדיה של פורטו, ונחשב לאחד מבכירי המגנים בהיסטוריה של הכדורגל הפורטוגלי.
לזכותו שבעים הופעות במדיה של נבחרת פורטוגל, אותה ייצג בין היתר ביורו 1984 ובמונדיאל 1986.
פינטו החל את דרכו בקבוצת הנוער של פורטו, ועלה לשחק בקבוצה הבוגרת בעונת .
באותה עונה ערך פינטו שבע הופעות ליגה, כשקבוצתו סיימה את העונה במקום השלישי.
היה זה מיקום הליגה הנמוך ביותר אותו חווה פינטו בקריירה, ובשאר 15 העונות שלו במדי פורטו לא ירדה קבוצתו משני המקומות הראשונים (תשע אליפויות ושש סגנויות).
כבר מעונתו השנייה במדיה של פורטו היה פינטו לשחקן הרכב משמעותי, ובעונת זכה עם קבוצתו לראשונה בתואר, הגביע הפורטוגלי, לאחר ניצחון 4-1 בגמר על ריו אבה.
עונה אחר כך כבר זכתה הקבוצה באליפות פורטוגל, הראשונה בקריירה של פינטו.
לאחר זכייה באליפות שנייה ברציפות, השתתפה פורטו בגביע אירופה לאלופות לעונת .
פורטו העפילה עד למשחק הגמר, שם פגשה את באיירן מינכן.
בהיעדרו של הקפטן הקבוע פרננדו גומש, עלה פינטו למשחק עם סרט הקפטן, ולאחר מהפך בדקות הסיום שקבע 2-1 לפורטו, הניף את גביע אירופה הראשון בתולדות המועדון.
בעקבות הזכייה השתתפה הקבוצה, ואף זכתה, בתוארי הסופר קאפ האירופי (ניצחון כפול על אייאקס) והגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון 2-1 בהארכה על פניארול.
בשני הטורנירים הניף פינטו את הגביע כקפטן.
פינטו החל את דרכו במדי כשהיה בן 22 בלבד, בהפסדה הביתי של הנבחרת 3-0 ל במשחק ידידות תחת המאמן אוטו גלוריה ב-16 בפברואר 1983.
פינטו הספיק לערוך שתי הופעות במוקדמות יורו 1984, בטרם זומן לסגל הנבחרת לקראת טורניר הגמר על ידי המאמן פרננדו קבריטה.
פינטו פתח בהרכב נבחרתו בכל ארבעת משחקיה בטורניר.
בשלב הבתים הפתיעה פורטוגל וסיימה בראש הבית, לאחר שנפרדה בשוויון 0-0 עם , בשוויון 1-1 עם , וגברה 1-0 על .
בחצי הגמר נכנעה פורטוגל 3-2 בהארכה ל המארחת.
בתום הטורניר נבחר פינטו לנבחרת הטורניר, והיה לאחד משני נציגיה של פורטוגל באותה הנבחרת.
לאחר שערך שמונה הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1986, זומן פינטו לסגל הנבחרת למונדיאל 1986 על ידי ז'וזה אוגוסטו טורס, אך לא שותף כלל בשלושת משחקיה של פורטוגל בטורניר עקב דלקת אדר החזה ממנה סבל.
פורטוגל סיימה את דרכה בתום שלב הבתים.
ב-11 בנובמבר 1987, במשחק מול , עלה פינטו בפעם הראשונה מתוך 44 כקפטן הנבחרת.
כשנה וחצי אחר כך, ב-26 באפריל 1989 במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990, כבש פינטו לרשתה של אותה שווייץ את שערו הבינלאומי היחיד בקריירה, בדרך לניצחון 3-1. בשלהי הקריירה הבינלאומית שותף פינטו בחמישה משחקים במסגרת מוקדמות יורו 1996, אך לא זומן לסגל של אנטוניו אוליביירה לטורניר הגמר.
משחקו האחרון של פינטו במדי פורטוגל נערך ב-9 בנובמבר 1996, בניצחון 1-0 על במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998. בסך הכול ערך שבעים הופעות, מתוכן 44 כקפטן, וכבש שער אחד.
לקראת עונת , מיד לאחר שפרש ממשחק פעיל, נותר פינטו בפורטו כמאמן נוער.
בעונה הראשונה שלו על הקווים הוביל את קבוצת הנוער לזכייה באליפות, ובסך הכול בשבע עונות כמאמן הנוער הוביל אותה לשתי זכיות.
לאחר שבע עונות בקבוצת הנוער, נותר פינטו בפורטו כמשקיף במשחקיה של הקבוצה הבוגרת, תפקיד אותו נשא במשך שתי עונות.
זמן קצר טרם פתיחת עונת , התפטר המאמן ההולנדי קו אדריאנסה מאימון פורטו.
פינטו נקרא לשמש כעוזר מאמן במשחק הסופר קאפ הפורטוגלי מול ויטוריה סטובאל, בו גברה פורטו 3-0 על יריבתה וזכתה בתואר.
זמן קצר אחר כך התמנה ז'סואלדו פריירה לתפקיד מאמן הקבוצה, ופינטו שימש כעוזר מאמן לאורך כל הקדנציה של פריירה, שנמשכה ארבע עונות.
לקראת עונת התמנה פינטו לתפקיד מאמן ראשי לראשונה בקריירה, בקבוצת ספורטינג קוביליה מהליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-15 בפברואר 2011, בעקבות הפסד לאשטוריל שהותיר את הקבוצה מתחת לקו האדום, התפטר פינטו מתפקידו כמאמן הקבוצה.
התנסותו השנייה כמאמן ראשי הייתה מוצלחת יותר, והגיעה בינואר 2013, במהלך עונת .
פינטו התמנה לתפקיד מאמן צ'אבס מהליגה הפורטוגלית השלישית, והיה למאמנה השלישי של הקבוצה באותה העונה.
הוא הוביל אותה למקום הראשון בבית ולבית הגמר, שם סיימה קבוצתו במקום הראשון עם ניצחון ותיקו ועלתה לליגת המשנה.
פינטו סיים את תפקידו בתום העונה.
ז'ואאו מנואל גונסלווש לורנסו (בפורטוגזית: João Manuel Gonçalves Lourenço; נולד ב-5 במרץ 1954) הוא מדינאי אנגולי המכהן כנשיאה מאז שלהי 2017. לפני כן, היה שר ההגנה בשנים 2014–2017. מאז שנבחר לנשיאות, הוא סגן נשיא התנועה העממית לשחרור אנגולה, מפלגת השלטון.
הוא היה המזכיר הכללי של המפלגה בשנים 1998–2003.
לורנסו נולד בראשית מרץ 1954, וגדל במשפחה מעורבת פוליטית בת עשרה ילדים.
אביו, סקויירה ז'ואאו לורנסו (1923–1999), יליד מלאנז'ה, היה פעיל לאומן ואח מוסמך, שנשלח לשלוש שנות מאסר באנגולה הפורטוגזית בעוון פעילות פוליטית בלתי חוקית.
אמו, יוזפה גונסלווש סיפריאנו לורנסו (1928–1998) הייתה חייטת ילידת נמיביה.
הוא רכש השכלה יסודית ותיכונית בבירת אנגולה, לואנדה.
לורנסו למד במכון התעשייתי של לואנדה.
הוא החל את הקריירה הצבאית שלו במסרת מאבק נגד פורטוגל במהלך מלחמת העצמאות של אנגולה ונלחם מטעם שורות התנועה העממית לשחרור אנגולה במלחמת האזרחים באנגולה.
לורנסו התאמן בארטילריה ולאחר מכן נהפך לקצין פוליטי בחזית.
ב-1978, לורנסו נסע לברית המועצות ולמד ב"אקדמיית לנין העליונה", אקדמיה צבאית בה המשיך את אימוניו הצבאיים והשלים תואר שני במדעי ההיסטוריה.
לורנסו שב לאנגולה ב-1982. כשהוא קצין צבאי מוערך, פנה לורנסו לפוליטיקה הלאומית וב-1984 מונה למושל פרובינציית מושיקו.
ראשית הקריירה הפוליטית של לורנסו הייתה מוגבלת לקצין האחראי לשמירה על מורל החיילים.
בעקבות מינויו למושל פרובינציית מוקסיקו ב-1984, המשיך לטפס במעלה שורות המפלגה השולטת.
לורנסו כיהן כנשיא הקבוצה הפרלמנטרית של התנועה העממית באספה הלאומית בשנים 1993–1998.
בקונגרס המפלגה, הוא נבחר למזכיר הכללי של התנועה ב-12 בדצמבר 1998. בחירתו הייתה פרי רעיונו של ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש, שראה בלורנסו כיורשו העתידי.
עם זאת, לאחר שדוש סנטוש אמר ב-2001 כי לא יתמודד מחדש לנשיאות, לורנסו הביע בגלוי עניין להפוך למועמד התנועה העממית לנשיאות, ובכך פגע ביחסיו עם הנשיא דוש סנטוש, שלא באמת פרש מהנשיאות אלא הודיע זאת על מנת לחשוף יריבים פוליטיים.
הוא מונה לשר ההגנה באפריל 2014, ובאוגוסט 2016 נבחר לסגן נשיא התנועה העממית.
באוגוסט 2022 נבחר לכהונה נוספת.
ז'ואאו מנואל, נסיך פורטוגל (בפורטוגזית: João Manuel de Portugal; 3 ביוני 1537 - 2 בינואר 1554), היה בנו של ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל ואביו של סבשטיאו, מלך פורטוגל.
ז'ואאו מנואל נולד ב-3 ביוני 1537 באבורה, לז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל ולקתרינה מאוסטריה, מלכת פורטוגל, בתם של פליפה הראשון, מלך קסטיליה וחואנה הראשונה, מלכת קסטיליה.
ז'ואאו מנואל היה נער חולני, אולם שלא כמו ארבעת אחיו הגדולים, הוא שרד את ימי הילדות והגיע לבגרות.
ב-11 בינואר 1552 התחתן ז'ואאו מנואל עם בת דודו חואנה מאוסטריה, נסיכת פורטוגל, בתם של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואיזבלה, נסיכת פורטוגל.
ב-2 בינואר 1554 מת ז'ואאו מנואל בליסבון, ושבועיים לאחר מכן נולד בנו סבשטיאו, מלך פורטוגל.
ז'ואאו, מושל פורטוגל (בפורטוגזית: João, Condestável de Portugal; 13 בינואר 1400 – 18 באוקטובר 1442), היה בנו של ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל, וסבם של מנואל הראשון, מלך פורטוגל ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה.
ז'ואאו נולד בסאנטארם ב-13 בינואר 1400, לז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל ופיליפה מלנקסטר, בתם של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר ובלאנש מלנקסטר.
בשנת 1415 השתתף ז'ואאו בכיבוש העיר סאוטה, ובשנת 1418 מונה לראש מסדר ז'ואאו הקדוש עם החרב, ובאותה שה נשלח עם אחיו אנריקה הספן להטיל מצור על סאוטה.
בשנת 1431 מונה ז'ואאו לקונסטייבל - מושל פורטוגל, ובשנת 1433 מת אביו ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל, ואחיו דוארטה, מלך פורטוגל עלה במקומו לשלטון.
בעצת אחיו אנריקה הספן ופרננדו החליט אחיו דוארטה לכבוש אף אותה, על אף התנגדות האפיפיור וז'ואאו ואחיו פדרו, דוכס קוימברה, ובשנת 1437 יצא כוח פורטוגזי לעבר העיר.
פעולה זו לא תוכננה היטב, וניסיונות ההתקפה כשלו עד כי לפורטוגזים לא נותרה ברירה אלא להיכנע.
בשנת 1438 מת אחיו דוארטה, ובנו אפונסו החמישי, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו.
בשל מינויה של אלמנתו של דוארטה - לאונור מאראגון, מלכת פורטוגל לעוצרת הממלכה, קמה התנגדות לשלטונו של אפונסו, וז'ואאו השתלט על ליסבון וחבר לאחיו פדרו, דוכס קוימברה שטען לזכותו על הכתר.
אולם, ב-18 באוקטובר 1442 מת ז'ואאו באלקאסר דו סאל, ובעקבות כך הצליח אפונסו החמישי להשתלט על הממלכה כולה.
בשנת 1309 התחתן ז'ואאו עם איזבל מברסלוש, בתם של אפונסו הראשון, דוכס ברגנסה וביאטריש פריירה דה אלווים, ממנה היו לו 4 ילדים:
איזבלה מפורטוגל, מלכת קסטיליה (1428–1496), התחתנה עם חואן השני, מלך קסטיליה
ביאטריש מפורטוגל, דוכסית ויזאו (1430–1506), התחתנה עם פרננדו, דוכס ויזאו
ז'ו דה (בסינית: 朱德, בתעתיק פיניין: Zhu De; 1 בדצמבר 1886 – 6 ביולי 1976) היה גנרל סיני, פוליטיקאי, מהפכן ואחד ממייסדי המפלגה הקומוניסטית הסינית.
נולד במשפחה ענייה בשנת 1886 בסצ'ואן, אומץ על ידי דוד עשיר בגיל תשע, אימוץ שהעניק לו השכלה טובה שאפשרה לו להתקבל לאקדמיה צבאית.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה, הוא הצטרף לצבא המורדים והפך במהרה לבעל תפקיד מרכזי בפיקוד.
מאוחר יותר הוא אימץ את הקומוניזם ועלה בדרגות הצבא האדום הסיני.
כאשר הייתה סין תחת שליטת מאו, היה ז'ו פקיד בכיר במפלגה הקומוניסטית הסינית.
הוא נתמנה כמפקד העליון של הדיוויזיה השמינית של הצבא במהלך מלחמת סין–יפן השנייה.
בשנת 1955 הוא הפך לאחד מעשרת המרשלים של "צבא השחרור העממי", ששם הוא נחשב כמייסד הראשי.
ז'ו נשאר דמות פוליטית בולטת עד מותו ב-1976 הוא היה יושב ראש הוועדה המתמדת של הקונגרס הלאומי העממי מ־1975 עד 1976, ז'ו מילא גם תפקיד של ראש המדינה ברפובליקה העממית של סין.
ז'ו נולד ב-1 בדצמבר 1886 למשפחת איכרים ענייה בעיר , באזור הררי ומבודד של מחוז סצ'ואן הצפוני.
מתוך 15 הילדים שנולדו למשפחה רק שמונה שרדו.
משפחתו עברה לסצ'ואן במהלך ההגירה ממחוז הונאן ומפרובינציית גואנגדונג.
יש שטוענים שהוא שייך לקבוצת ההאקה, אבל בביוגרפיה שכתבה עליו אנייס סמדלי נאמר שהם באו מגואנגדונג ומדברים על אנשי האקה כעל שותפיהם בלבד.
היא גם כתבה כי לפני כמה דורות משפחתו דיברו ב"דיאלקט קוואנגטונג" (שהיה קרוב אך בוודאי שונה מן הקנטונזית המודרנית) ושהדור שלו גם דיבר ב"דיאלקט של סצ'ואן" – גרסה אזורית מובהקת של דרום מערב סין ואינה מובנת לאחרים המדברים במנדרינית תקנית.
על אף העוני של המשפחה, נבחר ז'ו להישלח לבית ספר פרטי בשנת 1892. בגיל תשע הוא אומץ על ידי דודו העשיר, שהשפעתו הפוליטית אפשרה לו להגיע לאקדמיה הצבאית של יונאן.
הוא נרשם לבית ספר תיכון בסצ'ואן וסיים את הלימודים בשנת 1908. לאחר מכן הוא חזר לבית הספר היסודי של יילונג כמדריך כושר.
הוא היה חסיד של המדע המודרני וההוראה הפוליטית, ולא של החינוך הקלאסי שהיו מקובלים בבתי הספר.
הוא פוטר מתפקידו ונכנס לאקדמיה הצבאית בקונמינג.
שם הוא הצטרף לצבא האימפריאלי ביחידות שאורגנו כצבא מערבי, ובאותה העת גם לקבוצה פוליטית חשאית שממנה תפתח בעתיד תנועת הקוומינטנג.
באקדמיה הצבאית יונאן בקונמינג הוא פגש לראשונה את צ'אי אָו (Tsai Ao) ז'ו נשאר ללמד באקדמיה לאחר סיום לימודיו ביולי 1911. הוא הצטרף לכוחות המהפכנים לאחר מהפכת שינהאי, והצטרף אל היחידות שפיקד עליהן צ'אי אהו באוקטובר 1911 שצעדו עם כוחות צ'ינג בסצ'ואן.
הוא שירת כמפקד גדוד במבצע בסצ'ואן שפעל להפיל את המושל יואן שה-קאי, שתמך בשלטון המלוכני בשנים 1915–1916. כאשר הפך מפקדו צ'אי אהו למושל סצ'ואן לאחר מותו של יואן ביוני 1916, הפך ז'ו למפקד חטיבה.
לאחר מותו של מפקדו צ'אי או (נובמבר 1916) ושל אשתו הראשונה, ז'ו פיתח תלות גדולה וחמורה באופיום שפגעה בו עד 1922, אבל עבר טיפול גמילה בשאנגחאי.
חייליו המשיכו לתמוך בו, דבר שדחף אותו לאסוף כוחות ולהיות לוחם מחדש.
בשנת 1920, לאחר שגורשו כוחותיו מסצ'ואן לעבר הגבול הטיבטי, הוא חזר ליונאן כמפקח על ביטחון הציבור בממשלת הפרובינציה.
בערך באותו זמן הוא החליט לעזוב את סין ללימודים באירופה.
הוא נסע תחילה לשנחאי, שם כאמור הוא טיפל בהתמכרות לאופיום.
על פי ההיסטוריונים של הקוומינטנג, שם פגש את ד"ר סון יאט-סן.
הוא ניסה להצטרף למפלגה הקומוניסטית הסינית בתחילת 1922, אך נדחה בשל היותו לוחם.
בשלהי 1922 הגיע ז'ו לברלין.
הוא התגורר בגרמניה עד 1925, ולמד בשלב מסוים באוניברסיטת גטינגן.
כאן פגש את ג'ואו אנלאי (Zhou Enlai) ולאחר מכן גורש מגרמניה עקב השתתפותו במספר מחאות סטודנטים.
בתקופה זו הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית הסינית; ז'ואו אנלאי היה אחד מנותני החסות שלו (לאחר שלב נותני החסות, המועמד נמצא עדיין בשלב "על תנאי", השלב שלפני החברות בפועל).
ביולי 1925, לאחר שגורש מגרמניה, נסע לברית המועצות ללימודי צבא ומרקסיזם באוניברסיטה הקומוניסטית.
בעודו במוסקבה נולדה בתו היחידה.
ז'ו חזר לסין ביולי 1926 כדי לשכנע ללא הצלחה את מנהיג סצ'ואן, יאנג סן, לתמוך במרד נגד הממשלה.
ב־1927, בעקבות התמוטטות החזית המאוחדת הראשונה, הורו רשויות הקוומינטנג לז'ו להוביל כוח נגד ההתקוממות של נאנצ'אנג של ג'ואו אנלאי ושל ליו בוצ'נג.
לאחר שסייע לדכא את ההתקוממות, ז'ו וצבאו ערקו מן הקוומינטנג, והוא ברח עם חייליו.
הוא הצליח למצוא מקלט לכוחות שנותרו לו על ידי הצטרפותו למפקד צבאי אחר – פאן שיזנג, ונקרא עד מהרה לעמוד בראש יחידה צבאית חדשה בחזית בנאנצ'אנג.
הקשר ההדוק של ז'ו עם מאו דזה-דונג החל בשנת 1928, כאשר בסיועם של צ'ן יי ולין ביאו, ז'ו ערק מהגנתו של פאן שיסנג וצעד עם צבאו – 10,000 חיילים להרי ג'ינג-גאנג בחבל יונאן.
כאן מאו יסד משטר מקומי "סובייטי" ב־1927, וז'ו החל לבנות את צבאו כצבא האדום וסייע לגבש ולהרחיב את אזורי השליטה של מאו.
הם איחדו כוחות אחרי הפגישה שאירעה בגשר לונגיאנג ב־28 באפריל 1928, ותועדה על ידי אחיו של מאו ששירת תחת פיקודו של ז'ו.
בפגישה הצהיר ז'ו: "עלינו לאחד כוחות ולבצע מדיניות צבאית ואגררית מוגדרת היטב".
התפתחות זו הפכה לנקודת מפנה היסטורית – הכוחות המאוחדים הרכיבו את "הצבא האדום הרביעי", עם ז'ו כמפקד הצבאי ומאו כנציג המפלגה הקומוניסטית הבכיר.
הנהגתו הצבאית של ז'ו נתנה לו מעמד של יוקרה והמקומיים אפילו שייכו לו יכולות על טבעיות.
במהלך התקופה, מאו וז'ו היו קשורים כל כך עד שהכפריים המקומיים היו מכנים אותם כ"ז'ו-מאו".
בשנת 1929 נמלטו ז'ו ומאו מהג'ינג-גאנג-שאן לז'וויג'ין בעקבות לחץ צבאי של הקוומינטנג.
כאן הם הקימו את "הרפובליקה הסובייטית הסינית", שבסופו של דבר תגדל לכ-30,000 קמ"ר ותכלול כשלושה מיליון בני אדם.
בשנת 1931 התמנה ז'ו למנהיג הצבא האדום ברויג'ין על ידי הנהגת המפלגה הקומוניסטית הסינית.
הוא הוביל בהצלחה כוח צבאי רגיל נגד הקוומינטנג במערכה נגד הכיתור.
עם זאת, הוא לא היה מסוגל לעשות את אותו הדבר במהלך מבצע נוסף.
לבסוף בשנת 1934, ז'ו עזר לפרוץ את הכיתור עם הכוחות הקומוניסטים, פריצה שהחלה "המסע הארוך" בו נסוגו הכוחות הקומוניסטים פנימה לתוכי סין היבשתית למרחק של 10 אלפי ק"מ, בעקבות לחץ צבא הקוומינטנג.
במהלך "המסע הארוך" נערכה ועידה של הכוחות הקומוניסטים השונים, תוך מאבקים פנימיים פוליטיים על השליטה במפלגה ובצבא.
ז'ו תמך במאו ושיתף פעולה עם מפקד צבא נוסף.
ביולי 1935 היו ז'ו וליו בוצ'נג עם הדיוויזיה הרביעית, בעוד מאו דזה דונג וג'ואו אנלאי היו עם הדיוויזיה הראשונה.
כאשר נפרדו שתי הדיוויזיות ז'ו הוכרח ללכת דרומה.
הדיוויזיה הרביעית לא שרדה את הנסיגה דרומה דרך פרובינציית סצ'ואן, אבל כשהגיע ליונאן, ז'ו פעל לשיקום הדיוויזיה בהדרכתו הפוליטית של מאו.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת האזרחים הסינית, ז'ו מילא את תפקיד המפקד העליון של הצבא האדום, וב-1940, תכנן וארגן מתקפה של מאה הגדודים.
מאוחר יותר מאו ייחס הצלחה זו לאימוץ הטקטיקה הצבאית היפנית של "אדמה חרוכה" – הרס כללי של המקומות במלחמה וחיסול האוכלוסייה האזרחית והלוחמים האויבים.
בשנת 1949 מונה ז'ו למפקד הכללי של "צבא השחרור העממי" (PLA), וכך הוא מצטייר בעיני הדורות הבאים.
הוא גם כיהן כסגן יו"ר המפלגה הקומוניסטית (1956–1966) וסגן יו"ר הרפובליקה העממית של סין (1954–1959).
ז'ו פיקח על "צבא השחרור" במהלך מלחמת קוריאה כמפקד העליון.
ב-1955 הוענקה לו דרגת מרשל.
בוועידת לושאן, הוא ניסה להגן על פנג דה-הואי, בר פלוגתא בהנהגת המדינה.
זאת על ידי מתיחת ביקורת מתונה יותר על פנג, במקום גינוי, כפי שעשה זאת מאו דזה דונג.
מאו נפגע מהתנהגותו של ז'ו דה.
לאחר הוועידה פוטר ז'ו מתפקידו כסגן יושב-ראש הוועד המרכזי, בגלל נאמנותו לפנג.
באפריל 1969, במהלך "מהפכה התרבות", פוטר ז'ו מתפקידו בוועדה המתמדת של המפלגה הקומוניסטית הסינית והושעה מפעילותו בקונגרס הלאומי העממי.
אולם, בשל התמיכה של ג'ואו אנלאי, הוא לא נפגע ולא נכלא.
באוגוסט 1969 הוציא לין ביאו פקודה להגליית אנשי צבא מרכזיים לאזורים מרחוקים בגלל המתח בין סין לברית המועצות, ז'ו דה גורש לגואנגג'ואו.
בשנת 1973 הוחזר ז'ו להיות חבר בוועדה המתמדת.
הוא המשיך להיות דמות מדינית בולטת עד מותו – ב-6 ביולי 1976.
ז'ו דה היה נשוי מספר פעמים, לפי הביוגרפיה הבלתי גמורה שכתבה אנייס סמדלי; אולם אין עדות לכך שהוא התחתן עם אם בתו היחידה (אי זיאואה) היחסים הידועים שלו היו עם:
שיאו ג'ופנג (או שיאו צ'ו פן).
שיאו היה תלמידתו של ז'ו במכון קונמינג.
הזוג התחתן בשנת 1912. שיאו נפטרה בשנת 1916 לאחר שילדה את בנו היחיד של ז'ו, באוז'ו.
לאחר מותה של שיאו ג'ופנג, הומלץ לז'ו למצוא אם לבנו התינוק.
הוא הוצג בפני צ'ן על ידי חברים בצבא.
צ'ן השתתפה בפעולות מהפכניות ב-1911, וב-1916. צ'ן קבעה כי היא לא תתחתן אלא אם כן בעלה לעתיד יציע לה את הנשואים באופן אישי, מה שז'ו עשה.
השניים נישאו בשנת 1916. צ'ן השגיחה על הבית, והפיצה חוברות, ספרים ומניפסטים על מהפכת אוקטובר של רוסיה.
באביב 1922 עזב ז'ו את ביתו כדי לבקר את המושל של סצ'ואן יאנג סן.
לפי הביוגרפיה של אנייס סמדלי, ז'ו עזב את צ'אן, והרגיש חופשי להתחתן שוב, אם כי לא היו גירושים רשמיים.
צ'ן נהרגה על ידי הקוומינטנג ב-1935.
היא פגשה את ז'ו בשנחאי ונסעה אחריו לגרמניה בסוף 1922. כאשר ז'ו גורש מגרמניה בשנת 1925, היא כבר הייתה בהיריון ולימים ילדה בכפר בפאתי מוסקבה.
ג'ו כינה את הבת בשם סְה-שׂוּ'ן, היחסים בין בני הזוג הורעו ואשתו דחתה את מתן השם לביתה, ונתנה לה שם אחר פייפי.
ז'ו שלח את בתו לגור עם אחותה בצ'נגדו זמן קצר לאחר הלידה.
ז'ו חזר לשנחאי בשנת 1928. צ'ן נישאה פעם שנייה, ובעלה נהרג על ידי חיילי הקומינטנג, והיא חזרה לסצ'ואן ונפטרה ממחלה ב-1949.
וו הייתה בתו של אינטלקטואל מגְ'יוֹיֵנְטָאנְג בחונאן.
הם נישאו בשנת 1928. בינואר 1929, ז'ו ו-וו היו מוקפים על ידי חיילים של קוומינטנג במקדש בהרי ג'ינגגאנג.
ז'ו ברח, אבל וו נתפסה והוצאה להורג בעריפת ראשה.
ג'ו התחתן עם קאנג ב-1929 כשהיה בן 43. היא הייתה חברה בצבא האדום וגם מנהיגת איכרים.
שלא כמו רוב הנשים שהצטרפו ל"מסע הארוך", היא לא הפכה לחלק מיחידת התעמולה שצעדה מאחורי הכוח הצבאי.
היא נלחמה ליד בעלה והגדירה את עצמה כחיילת קרבית.
ז'ואאו גימראיס רוזה (בפורטוגזית: João Guimarães Rosa, בפי דוברי הניב של מינאס ז'ראיס גִימַרַאִיס, נהגה גִימַרַאִישׁ בפי דוברי הניב של ריו דה ז'ניירו ; 27 ביוני 1908 – 19 בנובמבר 1967) היה סופר ודיפלומט ברזילאי.
גימראיס רוזה פרסם במהלך חייו ארבעה ספרי סיפורים קצרים, שכולם נסבו סביב החיים בסרטאו – חבל ארץ צחיח למחצה בצפון-מזרח ברזיל ועני ביותר, אך התייחסו לנושאים של ספרות אוניברסלית וטבע הקיום.
הרומן הארוך היחידי שכתב, "הסרטאו הגדול" , נחשב לטקסט מהפכני.
זאת בשל תערובת של שפה ארכאית עם זו המדוברת ושימוש תכוף בתחדיש – חידושי לשון או משמעויות חדשות שהוא העניק למילים קיימות, בהשראת השפה המקומית המדוברת באזוריה הנידחים והמרוחקים של ברזיל.
בשל הנושאים הפילוסופיים העמוקים שבמהות הספר, תיאר המבקר אנטוניו קנדידו את היצירה כ"רומן מטאפיזי".
לעיתים קרובות נחשב ספר זה למקבילו הברזילאי של "יוליסס" – פרי עטו של ג'יימס ג'ויס.
במשאל שנערך בשנת 2002 על ידי הספרייה העולמית של בוקלובבן נבחר "הסרטאו הגדול" לאחת ממאה יצירות המופת הטובות ביותר בכל הזמנים.