tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כן החברה הפעילה טיסות שכר ושירות טיסות מטען.
החברה הוקמה באפריל 1946 על ידי סילבאן פלוארה (Sylvain Floirat) בשם אגל אזור, והייתה אחת מחברות התעופה הראשונות שהיו בבעלות פרטית לאחר מלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1946 ל-1955 הפעילה החברה צי גדול של מטוסי DC-3 דקוטה.
בתחילת שנות ה-50 הפעילה החברה טיסות סדירות ליעדים קרובים באסיה ובצפון אפריקה.
ב-1970 החברה הפכה לחברת תעופה אזורית ושינתה את שמה ללוקאס תעופה (Lucas Aviation) ובהמשך שינתה את שמה ללוקאס אגל אזור.
בחודש מאי 2001 רכשה חברת "Groupe GOFAST" את חברת התעופה והחזירה את שמה לשם המקורי אגל אזור.
מנהל החברה החליף את מטוסי הבואינג 737 של החברה במטוסים ממשפחת האיירבוס A320. כיום עובדים בחברה כ-450 עובדים.
בשנת 2012 רכשה חברת החזקות סינית בשם HNA Group חצי ממניות החברה, בשנת 2017 רכש דייוויד נילמן, איש עסקים אשר ברשותו נמצאות החזקות במספר חברות תעופה, 32% מהמניות הנותרות.
ב-10 בינואר 2008 פגע מטוס החברה מדגם איירבוס A321 עם הזנב במסלול בזמן הנחיתה בשדה התעופה שבאלג'יר.
אגלי טל הוא ספר על הלכות שבת שחיבר רבי אברהם בורנשטיין, אדמו"ר ומייסד חסידות סוכטשוב.
כרכו הראשון והיחיד של הספר עוסק ב-11 מלאכות הנצרכות לעשיית לחם החל מזריעה ועד לאפייה ('סידורא דפת') ומלאכת גוזז.
הספר התפרסם במהירות, וישיבות רבות בפולין החלו ללמוד מסכת שבת באותה תקופה בעקבותיו.
בהקדמת הספר מפרט המחבר את דרך הלימוד אותה רכש אצל חותנו, רבי מנחם מנדל מקוצק, וכותב:
הקדמת הספר התפרסמה בעיקר אודות הדברים שכתב על דרכי העיון אותם למד מהרבי מקאצק, וכן מהפלמוס שבו מאריך אודות לימוד תורה בשמחה.
המחבר מביא את דעת הסבורים כי לימוד בשמחה מהווה פגיעה בעקרון תורה לשמה, עקרון שמשמעו אי מעורבות של שיקולים חיצוניים במניעים ללימוד התורה.
המחבר מכריע להפך, לפיה השמחה במהלך לימוד התורה היא חלק חשוב ממצוות לימוד התורה, ובאמצעותה הלומד מתדבק בתורה.
בהמשך שוטח המחבר את חשיבות לימוד הלכות שבת על פי תורת הקבלה, על פי תורת החסידות, ועל פי תורת הנגלה.
כמו כן הוא כותב הערות בצד ההקדמה שכתב הוא בעצמו, ובהם הוא כותב חידושי תורה רבים על התלמוד, ומסביר אותם בדרך החסידות ובדרך הקבלה.
הוא מזהיר את הלומד בספרו לעיין בו במתינות שכן הושקעה בו מחשבה רבה, וכאשר יש קושי לעיין בתלמוד ובראשונים כדי להבין את הדברים.
עיקרו של הספר נכתב על ידי רבי אברהם בורנשטיין בצורת פילפול, אך בנו רבי שמואל התבקש על ידו להוציא מתוך החיבור את הדברים שפסק הלכה למעשה ולכתוב אותם בפני עצמם, וכפי שכותב בסוף הקדמתו:
משכך מבנה הספר עשוי בצורה כפולה: במרכז הדף נכתבו ההלכות ויסודותיהן בקצרה מבנו, ומסביב לכך נמצא חיבורו בו הוא מסביר את הכללים והמקורות לאותו פסק.
בסיום ההקדמה מזהיר המחבר שלא לקנות ספרים שאין עליהם הסכמה מגדולי ישראל שבדקו את הספר, ווידאו שאין בו דברי שקר שבדה המחבר מליבו בשם גדולי ישראל.
הספר עוסק בעיקר בדיני בורר אופה וגוזז, כשאגב כך מפלפל המחבר בנושאים שונים ורבים.
הספר גדוש בחידושים רבים שהעסיקו אחרונים אחרים מהם שחלקו על דבריו ומהם שהסכימו.
מבין חידושיו ידועים חידושים אלה:
קירוב מלאכה - מכוח חידושו הקודם, הוא סבור כי אדם שיקרב את צמיחת הזרע - אינו עובר בכך על מלאכת זורע, אך המקרב את האפיה או הבישול עובר על איסור מהתורה.
מלאכת דש - שרק כאשר הדרך לעשות את המלאכה בשדה ובכרי נחשב הדבר כ'דש'.
אך כאשר הדרך לעשות זאת קודם האכילה כגון פיצוח אגוזים, אין בכך איסור דש.
בישול בחמה - סבור שההיתר הוא כיוון שאין פעולת בישול זה טובה כבישול באש: .
יש שכתבו מכוח דבריו להעדיף לבשל במקום הצורך כגון בבתי חולים או לחולה וכדומה על ידי מיקרוגל מאשר בדרך הרגילה.
שלא כדרך - מבאר שישנם שני סוגי שלא כדרך: כאשר השינוי בדבר הנפעל כדוגמת אכילה שלא כדרך - שינוי זה הוא פטור בכל התורה.
אך כאשר השינוי הוא רק בצורה הפעולה ולא בתוצאה כגון שעושה את המלאכה בשמאל במקום בימין - שינוי זה הוא פטור רק במלאכת שבת, מטעם שאין הדבר נחשב 'מלאכת מחשבת'.
אגלומרט (מלטינית: agglomerare, ליצור כדור) הוא סלע פירוקלסטי שמרקמו גס, הנוצר מהצטברות טיפות געשיות בגדלים שונים במהלך התפרצות געשית, בעיקר סטרומבוליאנית.
הסלע מורכב ברובו (75 אחוזים לפחות) מפצצות געשיות ונוצר סמוך להר הגעש.
התפרצויות געשיות משליכות לאוויר טפרה – חומרים הנופלים לקרקע ומצטברים שם.
חלק מן החומרים הללו נפלטים באמצעות מזרקות לבה – זרמי לבה הנפלטים מלוע הר הגעש בעוצמה רבה, ועשויים להגיע לגובה של מאות מטרים.
זרמים אלה נקרעים לחלקים קטנים יותר – טיפות געשיות בצורות ובגדלים שונים:
פצצות געשיות – פיסות גדולות של לבה (יותר מ-64 מ"מ).
קרומן החיצוני נקרש במגע עם האוויר, אך בשל גודלן – תוכן נשאר נוזלי.
שמן נובע מהתפוצצותן בעת פגיעתן בקרקע, כאשר התוכן הנוזלי ניתז לכל עבר.
לפילי – פיסות בינוניות של לבה (2-64 מ"מ) במצבי קרישה שונים ובמבנה אווירודינמי.
"חביתיות" – נוצרות כאשר טיפות לבה צמיגה וקרושה חלקית פוגעות בקרקע והופכות שטוחות.
"דמעות פלה" ו"שערות פלה" – הדמעות הן טיפות בזלת זגוגיתית הנקרשות במבנה אווירודינמי הדומה לדמעה.
השערות הן "דמעות" שנמתחו במעופן באוויר והפכו ארוכות ודקיקות.
לעיתים תימצא "דמעה" בקצה הקדמי של "שערה".
הן קרויות על שם פלה – אלת האש והרי הגעש של הוואי.
הטיפות נזרקות למרחק-מה מן הלוע: החלקיקים הגדולים יותר יפלו קרוב ללוע, והחלקיקים הקטנים יותר יפלו במרחק גדול יותר ממנו.
בנפלן על הקרקע עשויות טיפות אלה להיצמד זו לזו בעודן חמות ורכות, וכאשר הן מתקררות ומתגבשות הן הופכות לסלע.
כאמור, אגלומרט נוצר ברובו מפצצות געשיות, שגודלן מצביע על קרבה להר הגעש.
בנוסף, פצצות געשיות שהושלכו אנכית עשויות ליפול בחזרה לתוך צינור ההזנה עצמו, להיצמד זו לזו ולהתגבש.
מרקמו הגס של הסלע נובע מקריעת הקרום החיצוני של הפצצות הגעשיות בטרם נצמדו והתגבשו וממיון גרוע של החלקיקים המרכיבים אותו: חלקיקים בגדלים שונים נצמדים זה לזה במקום נופלם, ללא שהתמיינו והתארגנו לפי גודלם.
אגלומרט עשוי להכיל פתיתי אפר געשי שנפלטו ביחד עם הטיפות הגעשיות, או להתגבש על מצע סלעי של מסת אם קיימת, דוגמת טוף שנוצר בהתפרצויות קודמות או בשלבים קודמים של אותה התפרצות.
סלע פירוקלסטי נוסף הנוצר בדרך דומה הוא אגלוטינט (מלטינית: agglutinatus, מהודק בדבק).
הסלע נוצר מהידבקות "חביתיות" – יריעות של נתזי לבה בזלתית, קרוב מאוד ללוע, במקום בו נופלים הנתזים זה על זה ונדבקים.
אַגְלֶט הוא פיסת פלסטיק קטנה או נדן מתכת הנמצאים בדרך כלל בקצה של חוט, כבל או שרוך.
האגלט שומר על הסיבים של החומר מחשיפה, קריעה ופרימה.
הודות לאגלט, קל יותר להחזיק את השרוכים, לקשור אותם וליצור לולאות.
המילה aglet או aiglet באה מהמילה הצרפתית העתיקה aiguillette, הנגזרת מהמילה aiguille שמשמעותה "מחט".
אגלטים היו במקורם עשויים מתכת, זכוכית או אבן, ורבים היו מקושטים מאוד.
לאנשים עשירים בתקופה הרומית היו אגלטים שעשויים ממתכות יקרות כמו פליז או כסף.
לפני המצאת הכפתורים נעשה בהם שימוש בקצוות הסרטים ששימשו להידוק ביגוד ביחד.
לפעמים הם נוצרו לדמויות קטנות.
שייקספיר מכנה דמות מסוג זה "תינוק נמרץ" במחזה "אילוף הסוררת".
לדברי עורך ההפינגטון פוסט, ג'יימס קייב, "ההיסטוריה של האבולוציה של האגלט מעט מסובכת - מקורות רבים מעריכים כי הוא הפך פופולרי על ידי ממציא אנגלי בשם הארווי קנדי, שלדבריו הרוויח 2.5 מיליון דולר מהשרוך המודרני בשנות ה־90 של המאה ה־18."
האגלטים שיוצרו בעבר מזהב וממתכות יקרות, הוחלפו באגלטים מודרניים, העשויים בעיקר מפלסטיק, אלומיניום וכסף.
ניתן ליצור אגלטים תוצרת עצמית מחומרים שרובם נמצאים כמעט בכל בית: נייר דבק (סלוטייפ), שרף, שעווה, דבק, חוט ומתכת.
אגלט מפלסטיק מחובר לקצות השרוך על ידי מכונה העוטפת סרט פלסטי סביב קצות השרוך, ובאמצעות חום או כימיקלים מתיכה את הפלסטיק סביב השרוך.
אגלט ממתכת מחובר באמצעות הלחמה.
ניתן להלחים גם את קצות סיבי החוט של השרוך.
חברות נעליים מייצרות לעיתים קרובות שרוכי נעליים עם אגלטים משלהן, עם עדיפות לאגלטים מתכתיים.
חלק מהחברות מוסיפות לוגו על גבי האגלט.
המונח זכה לפופולריות בעקבות אזכורו בסדרת הטלוויזיה האמריקאית לילדים "פיניאס ופרב", בפרק ה-28 "קצה היום", שבו הוחלט להעלות את המודעות הציבורית לאותו חלק בנעל, ולהקדיש לו שיר.
אגליקון נקרא גם ג'נין היא התרכובת האורגנית שנוצרת כשמחליפים את קבוצת הגליקוזיל שבגליקוזיד באטום מימן.
על פי רוב, אגליקונים הם שיירים של כוהלים ארומטיים, אך ישנם גם אגליקונים הנגזרים מתרכובות אורגניות אחרות כמו פורין, פירימידין ועוד.
אגם אַבֶּה או אגם אַבְּהֶה הוא אגם מלח, השוכן על הגבול בין אתיופיה לג'יבוטי.
אגם זה נמנה עם שרשרת של שישה אגמים הקשורים זה לזה, הכוללת גם את (מצפון לדרום) גָארְגוֹרִי , לָאיטָאלִי , גוּמָארֶה , בָּאריוֹ ואַפָאמְבּוֹ .
אגם אבה הוא יעדם הסופי של מימי נהר אוואש.
האגם נמצא בצומת משולש אַפָאר, המהווה את מקום המפגש המרכזי של שלושה שברים של קרום כדור הארץ.
מפגש זה גורם להיווצרותו של שקע אפאר, עקב התרחקותם ההדדית של שלושת שברים אלה ביחס לנקודה מרכזית זו, אם כי לא כולם מתרחקים מנקודה זו באותו קצב.
לחופו הצפון-מערבי של האגם מתרומם הר געש כבוי הקרוי הר דאמה עלי (1,069 מ'), בעוד שלאורך חופו המערבי והדרום-מערבי, משתרעים משטחי מלח עצומים, שרוחבם כ-10 ק"מ.
בנוסף לאוואש, שני נחלי אכזב עונתיים, אוֹלֶלְדִיר ואַבּוּנָה מֶרֶקֶס, נשפכים אל האגם ממערב לו ומדרום לו, לאחר שהם חוצים את משטחי המלח.
על אף ששטחם הנוכחי של מימיו הפתוחים האגם הוא 332.6 קמ"ר, בצורות אחרונות וניצול יתר של מימי האוואש לצורך השקיה, הביאו לירידת מפלס האגם בשיעור 5 מ'.
אגם אבה קנה את פרסומו בשל ארובות הגיר הטבעיות שנוצרו בשטחו, המיתמרות אף לגובה של 50 מ', ומתוכן נפלט קיטור.
האגם עצמו ידוע גם בשל אוכלוסיות השקיטנים החיות בו.
חופו של האגם מאוכלס על ידי נוודים בני אפאר.
אגם אֶאִירְדִיר (בטורקית: Eğirdir Gölü) הוא אגם במערב טורקיה, כ-180 ק"מ צפונית לאנטליה.
שטחו 482 קמ"ר, והוא האגם הרביעי בגודלו בטורקיה, ואגם המים המתוקים השני בגודלו במדינה, אחרי אגם ביישהיר.
האגם נקרא על שם העיירה אאירדיר השוכנת לחופו.
עיירה זו נקראה בידי מייסדיה היוונים אקרוטירי (Akrotiri; מילולית: "הר תלול").
השלטונות העות'מאניים שינו את השם לשם טורקי: Eğridir.
מאחר שפירוש המילה בטורקית הוא "זה עקום", הוחלפו בשנות ה-80 של המאה ה-20 האותיות i ו-r, ונקבע השם הנוכחי.
צורת האגם כצורת האות S מאורכת.
אורכו 50 ק"מ ורוחבו המרבי 5 ק"מ.
באגם שני איים, בסמוך לחופו הדרומי: יֶשִיל (Yeşil; "האי הירוק") וג'אן (Can; "אי החיים").
בין שני האיים וביניהם ליבשה מחבר כביש, והם מצויים בתחומי העיירה אאירדיר, העיירה הגדולה ביותר לחוף האגם.
באי ישיל התגוררו בעבר תושבים יוונים, שפונו במסגרת חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה ב-1923. גם כיום האי מיושב.
מי האגם משמשים להשקיית האזורים החקלאיים שבסביבה, ומאז 1994 הם משמשים גם להפעלת תחנת כוח.
תעלה טבעית שאורכה 25 ק"מ מחברת בין האגם לאגם קובאדה (Kovada Gölü) הקטן יותר.
אגם קובאדה הוא מקורו של נהר אקסו, שנשפך למפרץ אנטליה בים התיכון.
אֵגְל היא עיירה בת 9,961 תושבים, בירת מחוז אגל בקנטון וו באזור דובר הצרפתית בשווייץ.
אגל שוכנת בגובה של 415 מ' במרחק 13 קילומטר דרום-מזרחית למונטרה, בקצה המזרחי של עמק הרון, למרגלות האלפים הברניים.
משמעות השם "אגל" בצרפתית היא "עיט".
ההתיישבות באגל קדומה מאוד, ובמקום התגלו קברים וחרסים מתקופת הברונזה.
בתקופה הרומית, אגל ישבה על הדרך הראשית ממעבר סן ברנאר הגדול דרך ויויסקוס (Viviscus) כיום ווה לאוונטיקום (Aventicum) כיום אוואנש (Avenches), שהייתה בזמנו הבירה הרומית של האזור.
הרומאים קראו לאגל בשמות שונים: אלה (Ala) שמשמעותו כנפיים, אלינה (Alena) שמשמעותו כנפיים קטנות, אקווילגיה (Aquilegia) וכן אקווילס (Aquilas) שמשמעותם עיטים.
האזכור הראשון של ההתיישבות במקום בימי הביניים בשנת 1150 תחת השם אליום (Alium).
אזכור נוסף בשנת 1153 מציין את המקום בשם אלו (Aleo).
בשנת 1076 נתן היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את שטחה של אגל לבית סבויה.
המנזרים של מעבר סן ברנאר הגדול וסנט מוריס גם כן הוחזקו בידי אגל, וכן המנזר שהוקם לאחר מכן, שממנו קיבל הכפר לה קלואטר (Le Cloître) את שמו.
בשנת 1231 הוכרזה אגל כעיירת שוק על ידי תומאס הרוזן לבית סבויה (Thomas, Count Of Savoy), ובשנת 1314 הועלתה לדרגת עיר חופשית על ידי הרוזן אמדאוס החמישי לבית סבויה (Amadeus V, Count Of Savoy).
בשל מיקומה על הדרך לאיטליה, הפכה אגל למרכז חשוב.
אגל הייתה קהילה משותפת עם לזאן (עד שנת 1702) ועם קורברייה (Corbeyrier) ואיוורן (Yvorne) (עד שנת 1831).
במאה ה-14 חתמה אגל ברית עם הכפר סאמברנשה (Sembrancher) בקנטון ואלה לעזרה הדדית במקרה של אסון טבע או התקפה.
בשנת 1475 הכפרים סן (Saanen) ופי ד'אנו (Pays-d'Enhaut) שהיו בברית עם ברן, התקיפו את אגל ושרפו את מגדל הטירה שלה, ולאחר מכן מסרו את השליטה בעיר אגל ובאזור הסמוך (כולל הכפרים בה אולון ולה אורמו) לברן, במקום תשלום מס של שליש מהכנסותיהם בו היו חייבים עד אז.
בחוזה פריבורג משנת 1476, קיבלה פריבורג את השליטה באגל ובמחוז, אך בשנת 1483 מסרה אותו בחזרה לברן, שבנתה מחדש את טירת אגל בשנת 1489 והפכה את העיר לבירת המחוז, הכולל את כל אזור אגל של היום מלבד העיר ווילנף.
עם הצטרפות אזור אגל לברן היה זה האזור הראשון דובר הצרפתית שהפך לחלק משווייץ.
ב 1528 עם פרוץ הרפורמציה הפרוטסטנטית היה ויליאם פרל המטיף הראשון שהופיע בעיר.
בין השנים 1798-1803 הייתה שייכת אגל לקנטון למאן ברפובליקה ההלווטית, שהפכה מאוחר יותר לקנטון וו בתיווכו של נפוליאון.
במילון הגאוגרפי שיצא לאור בשנת 1821 בידי ואן וויק רונלדסון מוזכרת העיר בשם אלן (Aelen) ומתאר את גדלה ב-600 בתים ו-2,500 תושבים, את האזור כולו מתאר המילון באורך 8 קילומטרים וברוחב 10 קילומטרים בו מתגוררים בס"ה 7,500 תושבים.
משרדי הנהלת האיגוד הבינלאומי לאופניים נמצאים באגל.
מתוך שטח זה, 34.1% משמשים למטרות חקלאיות, ואילו 37.4% מיוערים.
מתוך השטח הבנוי, 35% הם תשתיות תחבורה, 26% מגורים, 20% מבני תעשייה, 14% ריאות ירוקות ומגרשי ספורט ו-6% הם תשתיות מים וחשמל.
השטח המיוער כולו מכוסה ביערות.
62% מהקרקע החקלאית משמשים לגידולים, 30% לכרמים ו-8% משמשים כשדות מרעה.
16% משטחי המים הם אגמים ו-84% הם נהרות ונחלים.
טירת אגל, הבולטת בלב אזור הכרמים, משמשת כיום כמוזאון יין וכוללת בתוכה תצוגות של יינות שונים והדגמות של תהליכי יצור יין.
מחוז אגל כולל את הכפרים לה קלואטר (Le Cloître), ור פוזה (Vers Pousaz), פונטנה (Fontanney) ואורמון-דסו.
העיירות שמסביב הן איוורן (Yvorne), לזאן, ואולון בקנטון וו, ווברי (Vouvry), וקולומבה מירה (Collombey - Muraz), בקנטון ואלה.
בעיירה מתגוררים (נכון לדצמבר 2012) 9,703 תושבים.
נכון לשנת 2008, 37% מהאוכלוסייה הם אזרחים זרים.
במפקד שנערך בשנת 2000 הגדירו עצמם 80% מהאוכלוסייה כדוברי צרפתית, 3.5% דוברי פורטוגזית ו-3.5% דוברי אלבנית.
235 אנשים הגדירו עצמם דוברי גרמנית, 264 דוברי איטלקית ו-5 דוברי רומאנש.
נכון לשנת 2014 נספרו בעיר 9,599 תושבים, והמיעוט במספרם נובע מהגירה (90%) והפרש בין מספר הלידות והפטירות (10%).
בעיר התקיימה בעבר קהילה יהודית ויש בה רחוב הנקרא רחוב ירושלים (Rue de Jérusalem), אשר עד היום ניתן לראות בו מזוזות בפתחי כמה מהבתים.
במפקד שנערך בשנת 2000, הגדירו עצמם 2 אנשים בלבד כיהודים.
אגל שוכנת על דרך מהירה מס' 9 מרחק חצי שעת נסיעה מבירת הקנטון לוזאן ושעת נסיעה מז'נבה.
באגל יש תחנה של הרכבת הפדרלית השווייצרית ה-SBB CFF FFS בקו סימפלון (Simplon) המקשר בין דומודוסולה (Domodossola) באיטליה לבין לוזאן וז'נבה בשווייץ.
לאגל יש מספר ערים תאומות, והן:
אגם אברהם הוא אגם מלאכותי בנהר ססקצ'ואן הצפוני, במערב אלברטה שבקנדה.
שטח הפנים של האגם הוא 53.7 קילומטרים רבועים, ואורכו 32 קילומטרים.
אגם אברהם נבנה בחלק העליון של נהר ססקצ'ואן הצפוני, למרגלות הרי הרוקי הקנדיים.
הוא נוצר בשנת 1972, עם הקמת סכר ביגהורן.
ממשלת אלברטה נתנה חסות לתחרות על קביעת שם האגם בפברואר 1972 עם סיום בניית הסכר, ותלמידים במחוז התבקשו לשלוח שמות תוך התחשבות ב"משמעות ההיסטורית, אישים בולטים, גאוגרפיה וטופוגרפיה והערך של האגם".
לבסוף, האגם נקרא על שם סילאס אברהם, תושב עמק נהר ססקצ'ואן בשנות התשעים.
אף על פי שנבנה על ידי בני־אדם, לאגם צבע כחול האופייני לאגמים אחרים בהרי רוקי שנוצרו בתקופת הקרח.
צבע זה נגרם בעקבות קמח סלעים שקיים בכל אותם אגמים.
תמונות מאגם אברהם בעונת החורף הפכו לאהודות מאוד ברשת האינטרנט, עקב תופעה טבעית שיוצרת "בועות קפואות" מתחת לקרח.
הצמחים שבתחתית האגם משחררים גז מתאן, שקופא ככל שהוא מתקרב אל פני שטח האגם.
בחורף, כשמזג האוויר נהיה קר יותר, נערמות הבועות הקפואות אחת מתחת לשנייה.
בעקבות התופעה, הפך אגם אברהם יעד מועדף לצלמים.
אגיתיניות (שם מדעי: Aegithinidae) היא משפחת עופות מסדרת ציפורי שיר החיים בתת-היבשת ההודית ובדרום-מזרח אסיה.
במשפחה סוג אחד - איורה (Aegithina) ובו ארבעה מינים.
ציפורים אלה הם קרובות משפחה של משפחת ציפורי עלים ושל התכלתיים.
אלו ציפורים קטנות עד בינוניות (יחסית לציפורי השיר).
אורכם 11–15 ס"מ והם בעלי מקור אפור-ירקרק וצבע נוצותיהם ירוק בהיר.
הם בעלי רגליים דקות המותאמות לתפיסת ענפים והם מזכירים במראם בולבוליים אך ירקרקים יותר.
הזכרים בעלי צבעים מעט יותר בולטים מהנקבות.
ציפורים אלה חיים באזור הטרופי של דרום-מזרח אסיה בין הצמחים והענפים.
הם אוכלים חרקים ועכבישים אותם הם חוטפים בזריזות מהזלזלים.
הם מונוגמיים והזכרים עוזרים לנקבות לבנות את הקן ולטפל בביצים.
אגם אולמיסטה (באסטונית: Ülemiste järv) הוא הגדול באגמים המקיפים את העיר טאלין, בירת אסטוניה.
האגם ממוקם בדרומה של טאלין.
אורכו המקסימלי הוא 4.1 קילומטרים, רוחבו המקסימלי הוא 3.2 קילומטרים ושטח פניו הוא 9.43 קילומטרים רבועים.
מפלס מימיו נמצא בגובה של 35 מטרים מעל פני הים.
עומקו הממוצע הוא 2.5 מטרים ועומקו המקסימלי - 4.2 מטרים.
אורך חופיו מגיע ל-15.2 קילומטרים.
האגם מקבל את עיקר אספקת מימיו מהנהרות קורנה ופיריטה.
אגן הניקוז שלו משתרע על שטח של 99 קילומטר רבוע.
האגם מספק 90% ממי השתייה של טאלין.
בחופו הצפוני ממוקם מכון טיהור לשם שאיבת המים והכשרתם לאספקה לצרכנים.
נמל התעופה לנארט מרי טאלין ממוקם על גדתו המזרחית של האגם.
ב-18 במרץ 2010 ערך מטוס מטען שהתכונן לנחות בנמל נחיתת אונס על פני משטח הקרח של האגם, שהיה קפוא באותה עת.
שניים מאנשי צוותו נפצעו וכטונה של דלק מטוסים דלפה ממנו אל האגם.
אגם אוהרה הוא אגם שגובהו 2,020 מטרים מעל פני הים, בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי יוהו, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה, בצד המערבי קו פרשת המים של אמריקה.
מימי האגם נשפכים לנחל קאטארקט (Cataract Brook).
ניתן להגיע אל האגם באמצעות שירות אוטובוסים המופעל על ידי רשות הפארקים של קנדה או בהליכה לאורך כביש שאורכו 11 קילומטרים, ועליה של כ-500 מטרים.
האזור ידוע בנופו וכן במסלולי הטיול בעלי הנוף האלפיני.
מטיילים הולכים לרוב בשבילים בעלי הנוף האלפיני.
מבקרים לעיתים קרובות מטפסים בשבילים העולים מאגם אוהרה ומגיעים לאגם אואסה ולאגם אופאבין.
האגם והעמק בו הוא מצוי קרוי על שם קולונל רוברט או'הרה, אירי מהעיר דריהויל, ממחוז גאלווי שבאירלנד, שהתרשם מהאזור כל כך עד שחזר לחקור אותו פעמים רבות.
או'הרה שמע על האזור מהממפה ג'יי.
ג'יי מקארתור, מטעם ממשלת קנדה, אשר מיפה את האזור לראשונה בשנת 1887, בעת שערך מיפוי האזור עבור הרכבת הקנדית פסיפית.
האיגוד האלפיני הקנדי קיים בסמוך לאגם את מחנה טיפוס ההרים הראשון שלו בשנת 1909, ובשנת 1911 הפך האזור פופולרי עד שהצדיק הקמת בקתת מטיילים בסמוך לאגם, ובהמשך בשל הפופולריות של האתר הוקמו בקתות נוספות בשנת 1919, ובשנים 1925 - 1926 הוקמה אכסניית אגם אוהרה לחופי האגם.
אגם אואסה הוא אגם הממוקם בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי יוהו, בסמוך לעיר פילד, בפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה.
גובהו של האגם 2,267 מטרים מעל פני הים.
מקורו שמו של האגם במילה בשפה האינדיאנית סטוני שמשמעה "פינתי".
ניתן להגיע אל האגם, בטיפוס על שביל טיפוס שאורכו 3.2 ק"מ שראשיתו באגם אוהרה.
שביל נוסף מקשר בין אגם אואסה לאגם אופבין.
אגירת אנרגיה מתאר מכלול תהליכים שנועדו להמיר אנרגיה ולאגור אותה, בצורות שונות, באופן שיאפשר להשתמש בה כמות שהיא או לאחר המרה, במועד מאוחר יותר על פי צורכי השוק.
חלק משיטות אגירת האנרגיה נפוצות מאוד ומהוות חלק משמעותי בשוק האנרגיה דוגמת תחנות כוח הידרואלקטריות, וחלקן טרם פותחו לרמה שתאפשר להן להיות משמעותיות בשוק האנרגיה דוגמת מוליכי העל וגלגל התנופה.
אגירת האנרגיה הראשונה שהתקיימה (ומתקיימת) היא היכולת של הגוף החי להמיר מזון לשומן בתקופות בה המזון נמצא בשפע ולהמיר את השומן בחזרה לאנרגיה בשעות מחסור.
אגירת אנרגיה מתוכננת התקיימה על ידי האנושות עוד משחר ההיסטוריה כשהאדם אגר אנרגיה בצורות שונות, כחומר בערה כמו עץ ופחם (על מנת להשתמש בהם לשרפה בתקופת החורף), במהפיכה החקלאית כשהאדם זרע בתקופה אחת על מנת לצרוך בתקופה אחרת, מאוחר יותר כמזון מיובש/מומלח/משומר או כאגירת מים להפעלת טחנות קמח .
האתגרים באגירת אנרגיה בעולם המודרני כוללים:
חוסר יכולת לאגור חשמל רשת בצורה הנפוצה של זרם חילופין.
צורך בהיקף אגירה גדול שיאפשר המרה לזרם חשמלי לאורך זמן ובכמות משמעותית.
אגירה והמרה אפקטיבית של אנרגיה כך שהתהליך לא ייקר את עלותה.
קיים מגוון טכנולוגיות תעשייתיות להמרה ואגירה של אנרגיה ולרובן מטרה משותפת והיא להוזיל את עלות הפקת החשמל על ידי ויסות היצור בין שעות עומס ושפל:
המתקן העיקרי שמסוגל לאגור אנרגיה חשמלית ישירה הוא הקבל שמאפשר לטעון מטען חשמלי ולפרוק אותו.
היקף החשמל הפוטנציאלי האגור בקבל אינו גדול לכן טכנולוגיה זו משמשת ליישומים ספציפיים ואינה מהווה, עדיין, חלופה לאספקת חשמל לרשת.
עם זאת, נעשים מחקרים לייצור קבל על לאגירת כמות גדולה של אנרגיה
בקטגוריה זו כלולים כל הדלקים המשמשים מערכות לייצור חשמל מבוססות שרפה: סולר, מזוט, פחם, פצלי שמן, גזים דליקים (כולל גז טבעי, חמצן, מימן ועוד), כבול ושבבי עץ.
את כל המשאבים האלו ניתן לאגור במכלים רגילים (סולר, מזוט), מכלי לחץ (גז) ומערומים (פחם, פצלים).
ייצור חשמל מאנרגיה זו נעשית על יד שריפתם בתחנות כוח, טורבינות גז ותאי שרפה.
יכולת האגירה שלהם מאפשרת ויסות הייצור בהתאם להיקף הצריכה.
קטגוריה זו מתייחסת לאנרגיה בעלת פוטנציאל גרביטציוני ולמתקנים המסוגלים לאגור אנרגיה זו.
בדרך כלל מדובר על מתקנים כמו סכרים ומגדלים שמסוגלים לאגור מים במפלס גבוה ולהעבירם דרך טורבינות בתחנות כוח הידרואלקטריות על מנת לייצר חשמל.
צורה זו של אגירת מים בסכרים מאפשרת ויסות ייצור החשמל בהתאם לעומסי הצריכה.
בתחילת המאה ה-20 הוקמה בישראל תחנת כוח הידרואלקטרית בנהריים ולשם כך הוקם בקרבתה מאגר לקליטת מי נהר הירמוך ונהר הירדן (דרך תעלת הטיה) להזנת הטורבינות.
במסגרת התוכניות להקמת תעלת הימים מתוכננות תחנות כוח הידרואלקטריות לאורך מסלול התעלה וכן הקמת מאגרי מים לשירות התחנות.
בחלק מהמדינות, בהם קיימים מתקני אחסון מים, מתקיים תהליך של שאיבת אנרגיה בה מנוצל חשמל רשת בשעות של שפל בצריכה כדי לשאוב מים מתחתית המאגר לראשו ואז להשתמש במים אלו כדי לייצר חשמל בשעות עומס.
קטגוריה זו, של אנרגיה תרמית, מתייחסת לאגירת אנרגיה בחומרים בעלי קיבולת חום/קור גבוהה ושימוש באנרגיה האגורה בשלב מאוחר יותר.
המתקן הנפוץ ביותר בתחום זה הוא דוד השמש האוגר מים חמים בשעות היום תוך שימוש שתופית התרמוסיפון
חלק מהמתקנים הפועלים בשיטה זו קשורים למקורות אנרגיה חמים מאוד גבוה כמו אנרגיה גאותרמית, אנרגיה סולרית וכורים גרעיניים.
החומרים המשמשים לאגירת החום הם שמנים סינתטיים ומלחים מותכים שמחוממים לטמפרטורות גבוהות (עד 1,000 מעלות צלזיוס) וניתן לאגור אותם במכלים ובתהליך הקירור שלהם ניתן לייצר קיטור וממנו חשמל בשעות העומס.
בחלק ממערכות החימום הביתיות נעשה שימוש בלבנים קרמיות המאופיינות בקיבולת חום גבוהה (חום כמוס).
מערכות אלו מחממות את הלבנים בשעות שפל בביקוש לחשמל ומשחררות את החום במהלך היום.
קיימת טכניקה המכונה בריכת שמש המנצלת תופעה של אגירת חום בקרקעית בריכת תמלחת מרוכזת להפקת חשמל.
תחנה כזו נבנתה על ידי אורמת בצפון ים המלח ואף פעלה מספר שנים.
קיימות בחנויות שקיות אטומות המכילות חומר בעל חום כמוס גבוה המאפשר לחמם או לקרר אותן ולשמר את הטמפרטורה שלהן לאורך זמן.
ישנם מתקנים שבשעות שפל בצריכה מקררים תמיסת מלח (אותה ניתן לקרר מתחת לאפס מעלות) למצב צבירה של קרח ואגירת הקרח הגרוס ואז שימוש בו לקירור בשעות העומס.
השימוש בשיטה זו נפוץ במיוחד במכרות עמוקים שם שיטות המיזוג הקונבנציונליות (לפי מעגל קרנו) לא אפקטיביות.
מתקנים אחרים מקררים גזים, בשעות שפל, למצב צבירה נוזלי.
חימום הגז, בשעות עומס, יוצר התפשטות הגז וניצולו לייצור חשמל בטורבינות גז.
קטגוריה זו, של אנרגיה כימית, מתייחסת למתקנים בהם ניתן לאגור אנרגיה על ידי המרה כימית דו כיוונית.
הדוגמה הפשוטה ביותר היא סוללה חשמלית נטענת אותה ניתן לטעון בחשמל רשת ולהשתמש בה לצרכים שונים.
כיום ישנם מתקני אגירה באמצעות סוללות.
טכנולוגיה זו נפוצה מאוד ביחידות עצמאיות שבהן יש דרישה לאספקת חשמל ללא הפרעה (אל-פסק) כמו למשל בחדרי בקרה, צוללות, אוניות, משאיות ועוד.
טכנולוגיה זו מותקנת גם במכוניות היברידיות שם הסוללה החשמלית נטענת ונפרקת חליפות בהתאם למצב הנהיגה.
מתקנים נוספים בקטגוריה זו הם מתקני אלקטרוליזה שם משתמשים בחשמל בשעות שפל להפרדת מים לחמצן ומימן.
את התוצרים ניתן לאגור ולהשתמש בהם בתאי שרפה על מנת לייצר חשמל בשעות עומס.
פיתוחים בתחום הסוללות יאפשרו, בעתיד, אספקת חשמל יותר משמעותית מסוללות
קטגוריה זו, של אנרגיה קינטית, מתייחסת לאנרגיה אותה ניתן לאגור במתקנים מכניים (דוגמת קפיץ וגלגל תנופה) ולשחרר אותה באופן מבוקר בהתאם לצורך:
השימוש העיקרי של קפיצים הם בשעונים מכנים נמתחים וכל ציוד מכני אחר הכולל שעון בתוכו (כמו כרונומטר, מטרונום ועוד).
התפתחות הטכנולוגיה הביאה להחלפת הקפיץ בסוללה חשמלית כמקור לאנרגיה.
גלגלי תנופה שימשו עם תחילת המהפכה התעשייתית להנעת ציוד תעשייתי וקטרים בעזרת קיטור.
עם הכנסת מנועי דיזל, מנועי בנזין ומנועים חשמליים פחת השימוש בגלגלי התנופה.
עם זאת, הם עדיין מותקנים במכוניות וברכבות ומשמשים לאגירת אנרגיה בבלימה ותוספת אנרגיה בהאצה.
בציוד המבוסס על מטוטלת (כמו שעון מטוטלת) קיימת הפיכה תמידית של אנרגיה קינטית לאנרגיה פוטנציאלית ולהפך.
מחקרים שהחלו בתחילת המאה ה-20 בתחום מוליכות-על הראו שניתן לאגור אנרגיה בסליל ממוגנט המקורר קרוב לאפס המוחלט ולהשתמש באנרגיה זו בשלב מאוחר יותר.
טכנולוגיה זו אפשרית אך יקרה מדי לשימוש תעשייתי.
הקטגוריה של אנרגיה גרעינית מתייחסת לפוטנציאל האנרגטי האגור בחומרים רדיואקטיביים מסוימים וליכולת לשלוט בהפקת אנרגיה זו בתהליך של ביקוע גרעיני בכורים גרעיניים המשמשים להפקת אנרגיה.
מערכת הבקרה של תהליך הפקת האנרגיה מאפשרת לשלוט בכמות האנרגיה המופקת מהכור בהתאם להיקף הצריכה.
יש לזכור שהמרת האנרגיה כאן היא חד כוונית.
קטגוריה זו מתייחסת למתקנים המסוגלים לאגור אנרגיה בצורה של אוויר דחוס או נוזל דחוס.
ברוב מדחסי האוויר קיימים מכלים לאגירת אוויר בלחץ גבוה שמאפשר זמינות האוויר וחוסך בעלויות הפעלה של המדחס.
קיימים בעולם מתקנים תעשייתיים לאגירת אוויר לחוץ בנפח גדול (בדרך כלל במכרות נטושים).
האוויר נדחס למאגרים אלו על ידי מדחסים המופעלים בשעות שפל או על ידי מתקנים המספקים תנועה ישירה (טחנות רוח, אנרגיית גלים ועוד).
שחרור האוויר הדחוס נעשה דרך טורבינת גז לייצור חשמל לאחר חימומו.
אגירת האנרגיה בנוזל דחוס (למשל בבוכנה הידראולית) מאפשר לשמר לחץ תמידי גם ללא הפעלת המדחס ושחרור הלחץ בהתאם לצורך.
אחד מהאתגרים העומדים בפיתוח תהליכי אגירה של אנרגיה והמרתה לחשמל הוא הסנכרון מול זרם החילופין בו נעשה שימוש ברשת של חברת חשמל.
במקרים בהם החשמל שנוצר הוא בזרם ישיר נדרש ביצוע מהפך מתח להמרה לזרם חילופין.
קיימות מספר יחידות ציוד שמסנכרנות את התדר של החשמל המיוצר עם תדר הרשת (50 הרץ/לשנייה בישראל) עד לנקודה בה מתאפשר החיבור לרשת.
חיבור כזה דורש בדיקה ואישור של חברת החשמל לישראל.
אגם אגנס הוא אגם הררי קטן בשטח הפארק הלאומי באנף, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
שטחו של האגם 0.52 קמ"ר, והוא ממוקם כ-3.5 קילומטים מהעיירה לייק לואיז.
האגם נמצא בגובה 2,134 מטרים מעל פני הים.
על גדת האגם מצוי בית התה אגם אגנס, בית התה הוותיק ביותר בקנדה, ואתר תיירות פופולרי.
שביל הליכה מקשר בין אגם לואיז לאגם אגנס, וממשיך ממנו להר ביהייב ולהר ניבלוק.
אגם אגנס הוא אגם אלפיני במדינת קולורדו שבארצות הברית.
האגם ממוקם בשטח הפארק המדינתי סטייט פורסט (והוא העמוק באגמי הפארק), ברכס הרי נוור סמר.
האגם ממוקם בגובה של 3,251 מטרים מעל פני הים, ובשטחו מצוי אי אחד.
את האגם מקיפים צוקי נוקהו, פסגת סטאטיק, הר ריכטהופן, הר מאהלר, ופסגת בראדוק.
אגם אגנס הוא אגם במחוז דאגלס, במדינת מינסוטה שבארצות הברית.
שטחו של האגם 0.55 קמ"ר, ועומקו המרבי 9.4 מטרים.
האגם נקרא על שם אהובתו של ויליאם קינקייד, אחד החלוצים הראשונים שהתיישבו באזור האגם.
אגלנציה היא עיירה במחוז ניקוסיה שבמרכז קפריסין ונמצאת בסמוך לאזור החיץ.
שטח העיירה הוא 31 קמ"ר שמתוכם 14 קמ"ר אדמות חקלאיות שנכבשו על ידי הצבא הטורקי בפלישת טורקיה לקפריסין, בשנת 1974. באגלנציה מתגוררים (נכון לשנת 2011) למעלה מ-20,783 תושבים והיא נמצאת במרחק של כ-49 ק"מ מהעיר לרנקה, כ-84 ק"מ מהעיר לימסול וכ-87 ק"מ מהעיירה איה נאפה.
שמה של העיירה הוא נגזרת מהמילה הטורקית Eğlence שפירושה היא בידור.
הרשות המקומית של אגלנציה נוסדה לאחר משאל עם בחודש מאי 1986. העיירה מחולקת ל-16 רבעים שמטרתן הייחודית היא פיתוחה של העיירה.
נכון לשנת 2018, ראש העיר המכהן הוא קוסטאס קורטאס (Costas Kortas).
לעירייה מחלקות שונות הספקות שירותים לתושבי העיירה כגון:
אגלי דולס הוא סרט אנימציה קומי-מוזיקלי אמריקאי בהנפשה ממוחשבת של חברת STX Entertainment.
את הסרט ביים קלי אסבורי.
הסרט יצא לאקרנים ב-3 במאי 2019. בסרט מדבבים קלי קלרקסון, פיטבול, ניק ג'ונאס, ונדה סייקס, גבריאל איגלסיאס, בלייק שלטון, ג'אנל מונה, אמה רוברטס, וואנג ליהום, ביבי רקסה, צ'ארלי XCX וליזו.
מוקסי (קלי קלרקסון) וחבריה האגלי דולס מתעמתים על מה זה בעצם להיות שונה כשהם מתמודדים על מה שהם אוהבים, והם מבינים שהם לא צריכים להיות מושלמים בגלל שהם מרוצים כמו שהם.
היא וחבריה מטיילים מעל ההרים של אגליוויל ומגלים עיר בשם מושלמות שם כל אחד הוא מושלם.
שם הם פוגשים את לו, ראש העיר.
בימוי הדיבוב העברי נעשה על ידי רועי גבע.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתמוקסיקלי קלרקסוןשירלי לילואגלי דוגפיטבולסטפן לגרלוניק ג'ונאסערן מורווייג'ונדה סייקסדקלה הדרבאבוגבריאל איגלסיאסדדי זהראוקסבלייק שלטוןגדי לוימנדיג'אנל מונההדר שחף-מעייןמעוכונתאמה רוברטסברטלףוואנג ליהוםגיא זיידמןטיוזדייביבי רקסהמיה אלוןקיטיצ'ארלי XCXספיר דרמוןלידיהליזומיכל שפיראספורקוז'אק קולימוןפגיאייס-טינתי חסיד
אַגִירֵשוּ (ברומנית: Aghireșu, בהונגרית: Egeres, אֵגֵרֵש) הוא כפר גדול במחוז קלוז' שברומניה.
יהודי הקהילה בכפר היו קשורים לעיר הסמוכה קלויזנבורג ורובם עסקו במקצועות הקשורים למכרות הפחם הקיימים באזור.
מכרות הפחם היו לרוב בבעלות יהודית, רופאי הכורים היו יהודים ומעט מהיהודים עסקו גם בפקידות.
על פי מפקד שנערך בקהילה בשנת 1944 לא היה לקהילה רב, וחיו בה 104 יהודים.
לא ידוע מה קרה עם הקהילה היהודית בזמן השואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו כ-30 יהודים לכפר, אך הם לא נותרו בו לאורך זמן והקהילה נסגרה רשמית.
אגירוקאסיס (שם מדעי: Aegirocassis) הוא סוג של פרוק-רגליים קדום מאוד אשר חי בתקופת האורדוביק לפני 480 מיליון שנה בימים שלחופי צפון אפריקה.
המאובנים שלו התגלו ב-2015 במרוקו בידי החוקר מוחמד בן מואלה (Mohamed Ben Moula), אשר הביא אותם לחוקרים באוניברסיטה בבלגיה.
המאובנים היו בעלי דפוס תלת-ממדי ייחודי והכילו שרידים של גפיים מוזרות ושל חלקי גב.
יצור זה היה אחד מהקדומים שבפרוקי הרגליים ואחד מהגדולים ביותר בבעלי החיים של האורדוביק, שהייתה תקופה בה שלטו חסרי חוליות ממגוון סוגים בימים ובאוקיינוס.
יצור זה היה קרובו של האנומלוקאריס והגיע לאורך שני מטרים והיה ככל הנראה מסנן פלנקטון בעזרת זיפי רגליים דומים לזרועות שפעלו בדומה לרגלי סרטנים.
הוא היה שטוח בצורתו ונע בצורה המזכירה דיונון מודרני במים בעזרת "גלימת סנפיר" בקצה גופו.
יצור זה היה ראשון אוכלי הפלנקטון והיה משייט במים ומשתמש בעיניו המורכבות כדי למצוא נחילים, אותם הוא אסף בעזרת רגליו הגדולות.
הוא היה גדול בהרבה מרוב חסרי החוליות החיים והגדול ביותר בתקופתו.
אגם אוניאמסי או אגם יוניאמסי (Lake Uniamési) היה השם שניתן על ידי מיסיונרים בשנות הארבעים עד השמונים של המאה ה-19 לאגם ענק או לים תוך יבשתי ששערו שקיים במרכז מזרח אפריקה.
שלושה מיסיונרים, שישבו באזור החוף של מזרח אפריקה, שמעו על אזור יונאמזי בצפון-מערב מדינת טנזניה והגזימו בגודלו כך שכלל חלק גדול מפנים היבשת.
הם שמעו על אגם גדול, ודמיינו גוף מים עצום שיהיה מקורם של נהרות הבנואה, הנילוס, הזמבזי והקונגו.
הם ציירו מפה המציגה את "אגם אוניאמסי" הענקי שפורסמה בשנת 1855. המפה דרבנה את המשלחת של ריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק לחקור את אזור האגמים הגדולים באפריקה, שם הם גילו כי אגמים ויקטוריה, טנגניקה וניאסה היו גופי מים נפרדים.
רק בשנת 1877 אושר כי אגמים האלה הם המקורות של הנילוס, הקונגו והזמבזי, גם אם בנפרד.
האגמים הגדולים של מזרח אפריקה כוללים את האגמים אלברט, אדוארד, קיבו וטנגניקה, כולם שוכנים בזרוע המערבית או האלברטיני של מערכת הבקעים במזרח אפריקה.
אגם ויקטוריה ממזרח לשרשרת זו ואגם ניאסה (מלאווי) מדרום.
אגם ויקטוריה הוא האגם השלישי בגודלו בעולם, והוא שוכן על הרמה שבין הזרועות המערבי והמזרחי של הבקע האפריקאי.
בניגוד לאגמים הארוכים, הצרים והעמוקים של הבקע, אגם ויקטוריה הוא רחב ושטוח יחסית.
עמי הבנטו עברו לאזור שבין האגמים הגדולים לאוקיינוס ההודי זמן מה לאחר 1000 לפני הספירה והתערבבו עם האוכלוסייה המקומית.
עד המאה הראשונה לספירה סחרו ספינות מחצי האי ערב לאורך חופי מזרח אפריקה.
ערבים מוסלמים מעומאן החלו ליישב את החוף במאה ה-8 לספירה.
עמי הבנטו בחוף התחתנו עם הערבים ויצרו את העם הסוואהילי, עם שפה המשלבת יסודות בנטו, ערבית ופרסית.
תרבות הסוואהילית שילבה היבטים רבים בערבית ואיסלאמית, תוך שהיא נותרה למעשה תרבות של עמי הבנטו באופייה.
אזור אונימאסי שוכן סביב העיר טבורה, בין החוף לאגם טנגניקה, וכולל את מחוזות טבורה, נגה וקהאמה ברמת המערב של טנזניה המודרנית.
במאה ה-19 נקראו התושבים שם אנשי Nyamwezi על ידי נוסעים שהגיעו מבחוץ, אם כי מונח זה כיסה קבוצות שונות ומגוונות.
האזור שכן בצומת בו התפצלו מסלולי הסחר מהחוף, כאשר מסלול אחד המשיך מערבה לנמל אוג'יג'י באגם טנגנייקה ואילו האחר הוביל צפונה לממלכות בוגנדה ובוניורו.
סוחרי החוף התיישבו ביונימווזי, חלקם עם מאות שומרים חמושים היטב.
הניומווזי סיפק את מרבית הסבלים לשיירות שאורגנו על ידי ערבי החוף והסוואהילים, וגם ניהלו שיירות משלהם.
הניימווזי היו סוחרים למרחקים ארוכים ברחבי מזרח אפריקה.
השנהב לא היה בשימוש נרחב על ידי הניומווזי, אך בשלב מסוים הם התוודעו כי קיים שוק מעבר לים למוצר, והחלו לשאת שנהב לאורך המסלול מטבורה לחוף האוקיינוס ההודי אזור זנזיבר.
יש תיעודים של הסולטאן סייד סעיד מזנזיבר שניהל משא ומתן עם שליחים מיונימווזי בשנת 1839 למעבר בטוח השיירות בפנים היבשת.
הניימווזי לא מכרו את בני עמם כעבדים, מכיוון שהם היו זקוקים לכוח אדם לסחר השנהב, אולם לאחר שנות ה-50 של המאה ה-19 החל סחר העבדים להיות חשוב.
עבדים שהובאו מאגן הקונגו או מאזור האגמים הגדולים היו מוחזקים בטבורה, ואז נשלחים לחוף בקבוצות קטנות למשלוח הלאה.
בתחילת 1844 נתן הסולטאן סעיד סעיד למיסיונר הגרמני יוהאן לודוויג קראפף (1810 - 1881) אישור להקים מסיון בחוף.
ב־12 בנובמבר 1848 התחיל ריבמן במסע אל פנים הארץ.
העלון של המיסיונרים דיווח כי "המטרה הסופית, שאליה יצאו המיסיונרים שלנו, הייתה להגיע לאונמאסי, אותה מדינה פנימית בה מתפצלים הדרכים למזרח אפריקה ומערב אפריקה." נאמר כי אוניאמסי נמצאת סביב 150 עד 200 שעות מערבית לממלכת צ'אגה, ששכנה על מורדות הר קילימנג'רו.
ב־10 ביוני 1849 הגיעו ג'ייקוב ארהרט (1823–1901) וג'ון וגנר לתחנת המסיון ריבאי ליד מומבסה.
ואגנר נפטר ב־1 באוגוסט 1849. באביב 1850 נסעו ארהרד וקראפף במורד החוף המזרחי של אפריקה ממומבסה.
במסע הם פגשו סוחרים מאוניאמווזי.
קראפף תיעד כי שיירה של שלושה עד ארבעה אלפי אנשים מאונאימווזי הגיעו לחוף בחודש דצמבר לאחר מסע של שלושה חודשים, ויצאו למסע חזרה בחודש מרץ או אפריל.
ערביי זנזיבר היו עוינים כלפי אירופאים שהגיעו לאוניאמווזי.
קראפף כתב, "עיינתי לאחרונה במאמר שכתב על אגם ניאסה ועל אגם אוניאמסי, ונראה כי יש להם נפח מים זהה ...
מילידים אחרים אני יודע לפחות שהם מבחינים בבירור בין אגמי הניאסה לאגם האוניאמסי.
אך שהפעלתי את הכלל לחוסר אמון בכל הדיווחים הילידיים, עד אשר הם יאושרו על ידי התבוננות אישית, אני לא אומר דבר נוסף בנקודה זו." קראפף העריך כי נהר הניגר ויובלו הבנואה, נהר הקונגו, הנילוס וקילימאני (כנראה הזמבזי) יצאו כולם ממרכז אפריקה.
לדעתו אגם אונימאסי יכול לספק את המים לכל הנהרות הגדולים.
ג'ייקוב ארהרט בילה שישה חודשים בטנגה בחקר שפת קיסמברה, שם שמע את סיפוריהם של סוחרי שנהב שביקרו בפנים הארץ.
לדברי ריבמן, שפורסמו בזכרונותיו של קראפף, הם הציגו בפניו כי אגם אונימאסי הוא פשוט המשך לאגם ניאסה.
האחרון, לדבריהם, סוטה מערבה מכיוונו הצפוני, ואז מתפשט אפילו למרחב גדול יותר מאשר עד כה, כדי להתקרב להרים העוברים במרכז היבשת.
ההרים יוצרים מחסום בלתי חדיר לזרמי המים.
הצד הצפוני של המכשול הררי מכיל את מקורות הנילוס, אגם צ'אד, ונהר צ'אד, ואילו הצד הדרומי שולח את מימיו בחלקו לאוקיינוס האטלנטי, על ידי נהר קונגו או זאיר, בחלקו לאוקיינוס ההודי ...
וגם, לפי דעתי מאוד סביר, לאגם הגדול של פנים הארץ עצמו.
ארהרט הופתע מהעובדה שנוסעים שונים שיצאו ליבשה מנקודות שונות בחוף המזרחי של אפריקה הגיעו כולם לים פנימי, והכין מפה המבוססת על בסיס המידע הזה כולל ממצאי קרפף וריבמן.
בנובמבר 1854 "בשעה שדיברנו על הבעיה עם ריבמן באותו הרגע הבזיקה לשנינו ונפתרה הבעיה מתוך ההנחה הפשוטה כי היכן שהשערה גאוגרפית עד כה הניחה קיום של ארץ הרים אדירה, עלינו לחפש כעת עמק עצום וים פנימי." על המפה שצייר ריבמן מצוינים שלושת האגמים כאגם אחד גדול מאוד בצורת S.
בשנת 1855 הוחזר ארהרט בגלל בריאות לקויה, ולקח איתו את המפה.
ריבמן כתב מכתבים לעלון המיסיונרי שפרסם אותו בשנת 1855, ובו הוא קרא לאגם אונימאסי.
הוא אמר שעל פי דיווחים של סוחרים, שנחשבו אמינים על ידי המיסיונרים, האגם התארך מקו הרוחב 0.5 ° N עד 13.5 ° S ומקו האורך 23.5 ° E עד 36 ° E, והיה בגודל שטח של 13,600 מיילים מרובעים, לעומת 7,860 מיילים מרובעים לים השחור ו-7,400 מיילים מרובעים לים הכספי.
המפה פורסמה לראשונה ב-Calwer Missionsblatt בהמשך שנת 1855, ושוב בשנת 1856.
אוגוסט היינריך פטרמן פרסם את המפה ב-Mittheilungen שלו, אך הזהיר כי ייתכן שהמיסיונרים הגיבו בהגזמה לידיעות שהם קבלו.
הוא סיפק סקיצה משלימה המציגה את האגם המשתרע בין 7 ° S ל־12 ° S ו-22.5 ° E עד 30.5 ° E, שליש מגודלו המשוער של ריבמן.
המפה שוחזרה בפרסומים אחרים עם פרשנויות.
פרדיננד דה לספס ראה גרסת עט ודיו של המפה שנעשתה על ידי "מר ריבמן ממובאר, בחוף הזנגאובר." במכתב מאפריל 1857 לאקדמיה למדעים של פריז הוא העיר שהים הפנימי גדול יותר מהים השחור.
לספס כתב, "קיומו של ים כזה אושר לי במהלך שהותי בח'רטום על ידי עולי רגל ממכה, המאכלסים את מרכז אפריקה, ומסר כעדות את מחמוד פאשה, אחד משרי המשנה למלך.
הפרטים מתאימים למפה של מר ריבמן.
עולי הרגל הוסיפו כי הם ראו כלי שיט גדולים יותר באוניאמסי מאשר אלה שבהם הפליגו במורד ים סוף."
הדיווחים על שלג על בכיפת הקילימנג'רו והר קניה, סמוך לקו המשווה, עוררו מחלוקת ניכרת.
סר פרנסיס גולטון, שזכה במדליית הזהב של החברה הגאוגרפית המלכותית בשנת 1853 בגלל מחקרו בדרום מערב אפריקה, פרסם בעיתון של החברה את המפה של ארהרט.
גלטון רצה לנסוע לאפריקה כדי לאשר את הדיווח על הר קילימנג'רו.
אבל הוא לא החלים במלואו מהמשלחת הקודמת שלו.
במקום זאת, החברה המלכותית הגאוגרפית שכנעה את ממשלת בריטניה להקציב ₤ 1,000 למסע של ריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק לחקור את האגם הגדול, או האגמים, ולקבוע אם הם מקור הנילוס.
המפה נודעה בכינוי "מפת השבלול" על שם צורת הים הפנימי אוניאמסי או ניאסה.
ברטון כינה אותה מפת המשימה של מומבסה.
ברטון וספיק הגיעו לזנזיבר ב־20 בדצמבר 1857, ביקרו את ריבמן בתחנת המסיון Kisuludini שלו וביקרו בפוגה, בירת ממלכת אוסאמארה.
ברטון פגש את המלך קימווערי ניומבאי, שהיה פעם לוחם רב עוצמה ששלט על דרכי הסחר לפנים מזרח אפריקה.
הם יצאו לפנים הארץ ב־26 ביוני 1858. לאחר שנסעו באזור הררי הם הגיעו לרמה הפנימית של אוניאמסי.
בעמדת המסחר הערבית בקאזה (כיום טבורה) הם רשמו את הגובה אלף מ'.
בקאזה ברטון וספיק מצאו אוכלוסייה מעורבת של ניאמווזי, טוטסי וערבים שעסקו בגידול בקר וטיפוח מזונות כמו אורז, קסבה והדרים.
ברטון כינה את יוניאמווזי הגן של אפריקה הבין-טרופית.
הארץ משופעת משם לאגם טאקניקה או אוניאמסי, שאליה הגיעו ב־3 במרץ 1849 ושם רשמו גובה של 568 מ'
ברטון וספיק מצאו כי האגם משתרע על פני 480 מיילים צפונית מאוג'יג'י, שם הוא סגור על ידי רכס הרים בצורת סהר.
תושבי המקום אמרו להם שהאגם הגיע עד קו רוחב 8° דרומית.
מאוחר יותר מסר דייוויד ליווינגסטון מידע עקבי על ידי סוחר ערבי שפגש בדרכו בדרום האגם, ונוסע סוואהילי שאישר גם כי "טקניאקה" לא היה קשור לאגם ניאסה מדרום.
ברטון וספייק חזרו לקאזה, שם נאלץ ברטון לנוח בעוד ספיק נסע צפונה כדי לחקור את אגם ויקטוריה (המכונה גם אגם Ukerewe), והגיע אליו ב-3 באוגוסט 1849. ספיק רשם גובה של 1,155 מטר ונאמר לו כי נהר יוצא מצפון האגם.
הוא זיהה אותו כמקור לנילוס.
נוצרה מחלוקת מתמשכת לגבי האגמים הגדולים והנהרות שניקזו אותם.
ספיק ערך מסע ארוך עם ג'יימס אוגוסטוס גרנט בין אוקטובר 1860 לפברואר 1863, כשהוא נוסע מהחוף מול זנזיבר דרך טבורה ואוגנדה לחרטום.
עם זאת, לא נפתרה השאלה השאלה האם הנילוס באמת יוצא מאגם ויקטוריה.
בשנים 1866 –73 עזב דייוויד ליווינגסטון את החוף בפמבה, עקב אחרי נהר הרוומה והלך עד הקצה הדרומי של אגם ניאסה.
לאחר מכן הוא פנה צפונה לאגם טנגניקה.
לאחר בירור ממושך במדינה דרומית-מערבית לאגם טנגניקה, עם בריאותו השבורה, ליווינגסטון הגיע לאוג'יג'י ממזרח לאגם טנגניקה, שם קיים את פגישתו המפורסמת עם הנרי מורטון סטנלי ב־10 בנובמבר 1871.
ורני לובט קמרון נשלח בשנת 1873 כדי לסייע לדייוויד ליווינגסטון.
זמן קצר לאחר שעזב את זנזיבר נודע לו כי ליווינגסטון מת, אך הוא המשיך לאוג'י.
הוא עקף את אגם טנגניקה וגילה כי יש לו מוצא כלפי מערב, ונכנס ליובל של נהר קונגו.
קמרון המשיך לאוקיינוס האטלנטי, והפך לאחד האירופאים הראשונים שעשו חצייה ממזרח-למערב של אפריקה המשוונית.
רק לאחר שסטנלי הקיף את אגם ויקטוריה בשנים 1874–1875, אושר כי האגם הוא מקור הנילוס הלבן.
עם שובו של סטנלי לזנזיבר בשנת 1877, נפתרה השאלה האחרונה סביב ניקוז האגמים הגדולים.
קראפף שיער כי היה אגם אחד גדול שמזין את הקונגו, הזמבזי, הנילוס והבנואה.
התברר כי למעשה קיימים שלושה אגמים שמזינים את הנהרות הגדולים - קונגו, זמבזי והנילוס.
אגירופוביה היא פוביה ספציפית מחציית כבישים או דרכים שבהם עלולים לחלוף כלי רכב.
הפוביה עלולה להיווצר כתוצאה מחוויה שלילית כגון תאונת דרכים, ובמקרה כזה יכולות להיות מעורבות בה גם הפרעת פאניקה ואגורפוביה.
אגירופוביה, ובעיקר פחד מחציית כבישים לבד, עלולה להיות השלכה של הפרעת דחק פוסט-טראומטית, כתגובה למצב שמזכיר את האירוע הטראומטי שהיה בעבר.
אגירופוביה עלולה גם להיגרם בשל התקף חרדה שעלולים לסבול ממנו אנשים הלוקים בתסמונת האדם הנוקשה, הסובלים מהתכווצויות שרירים בלתי נשלטות וחוששים שהדבר יקרה להם באמצע חציית כביש.
אגירופוביה עשויה להופיע אצל לוקים באוטיזם, במיוחד אצל ילדים, שכן חציית כביש כרוכה במיומנויות מורכבות, כמו למשל לשפוט מהירות של מכונית מתקרבת.
אֲגַם היא הוצאה לאור ישראלית, שהוקמה בשנת 2007, המוציאה לאור ספרי עיון, פנאי וסיפורת.
ההוצאה מתמחה בעיקר בספרי ילדים ונוער.
ההוצאה הוקמה על ידי ישראל מזרחי וליאור שרף.
מזרחי הוא בנו של מאיר מזרחי מייסד הוצאת מ.
אחרי סכסוך בין השותפים עבר מזרחי לנהל את ההוצאה לאור של אביו.
ההוצאה מוציאה לאור בעיקר ספרות מתורגמת, אך גם ספרות מקור, חוברות עבודה, משחקים וחוברות צביעה.
מנכ"ל ההוצאה הוא ליאור שרף, ועורכת ההוצאה היא ראוּבת ניצן.
אגם אבליישן הוא אגם פרוגליצאלי בעמק אבליישן, באי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
האגם מרובד, ובו שכבת מים מליחים, ושכבת מים מתוקים.
עומקו של האגם 117 מטרים.
שטחו של האגם 7 קילומטרים רבועים.
קיר קרח מפריד בין האגם לבין מדף הקרח ג'ורג' השישי הסמוך, אולם תעלה מתחת הקרח מקשרת בין האגם לבין מפרץ ג'ורג' השישי (המכוסה על ידי מדף הקרח ג'ורג' השישי).
עומקה של התעלה 500 מטרים מתחת לפני הקרח.
האגם נחקר במסגרת מחקר לימנולוגי שנערך על ידי הסקר האנטארקטי הבריטי בשנת 1973.
האגם נקרא על שמו של העמק בו הוא נמצא; העמק נקרא על שם היותו חשוף מקרח ושלג (באנגלית "אבליישן" משמעותו - "לחשוף").
האגם ממהווה חלק מהאזור האנטארקטי המוגן במיוחד עמק אבליישן, ורמת גנימד - אזור מוגן מספר 147.
אגם אגרי הוא אגם קרחוני, הממוקם בדרום מזרח קנטון צוג שבשווייץ.
אורכו המקסימלי של האגם הוא 5.4 קילומטר, רוחבו המקסימלי הוא 1.4 קילומטר ושטח פניו הוא 7.3 קילומטר רבוע.
מפלס מימיו נמצא בגובה של 724 מטר מעל פני הים.
עומקו הממוצע הוא 49 מטר ועומקו המקסימלי - 83 מטר.
מי האגם קופאים בחלק מהשנים בחודשים ינואר ופברואר.
האגם מקבל את עיקר אספקת מימיו מנהר הוריבאך (Hüribach).
אגן הניקוז שלו משתרע על שטח של 4.068 קילומטר רבוע.
האגם מנוקז על ידי הנהר לורצה .
לחופיו של האגם שוכנות העיירות אובראגרי ואונטראגרי .
מאז 1992 משמש האגם כמאגר מים.
לחוף האגם התחולל בשנת 1315 קרב מורגרטן .
אגם אוזלבו (נולד ב-29 בנובמבר 2000) הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע, תיאטרון וזמר-יוצר ישראלי.
אגם נולד וגדל בעיר גני תקווה.
אגם למד בתיכון בן צבי קריית אונו במגמת תיאטרון.
ב-2021 השתחרר משירות צבאי כשחקן בתיאטרון צה"ל.
ב-2011 שיחק בתפקיד הראשי בפרסומת לדגני בוקר של תלמה "קוקומן".
ב-2012 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "מבצע קיפוד" של ערוץ לוגי.
ב-2021 שיחק בתפקיד מרכזי בסדרה "בני אור" של yes הטלוויזיה בלוויין, בהפקת יואב גרוס, בתפקיד "אלרן", לצידם של עדן פינס, גיא עמיר, עמיר בניון.
בבימויים של שי כנות וגיא בלילה.
הסדרה זכתה בפרס התסריט הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה.
באותה שנה, שיחק בתפקיד משני בסדרה "מנגן ושר" של yes הטלוויזיה בלוויין בהפקת "אבוט המאירי הפקות", בתפקיד "נאור", לצדם של ששון גבאי, קים אור אזולאי, בר צברי, בבימויו של יבגני רומן.
ב-2022 שיחק בתפקיד משני בעונה השלישית של הסדרה "מקיף מילאנו" של כאן חינוכית, בהפקת סומויוקו בתפקיד "איתמר", בבימויו של יונתן בר-אילן.
ב-2009 החל אגם את קריירת המשחק בתפקיד משני בסרט קצר "חופים רחוקים", סרט גמר של מגמת קולנוע בתיכון בן צבי.
ב-2015 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "הקפות" של סרטי יונייטד קינג את הילד "אהרון ניניו".
בהשתתפותם של ליאור אשכנזי, אסי לוי, יעקב כהן, אורי גבריאל, אלברט אילוז, בבימויה של לי גילת, בהפקת דוד מנדיל.
ב-2015 שיחק בתפקיד משני בסרט "נדיה - שם זמני", של תותים הפקות.
לצד נטע שפיגלמן, עודד לאופולד וג'ון הרט, בבימויה של טובה אשר.
ב-2025 שיחק בתפקיד משני בסרט "עצמאות", של גרין פרודקשינס.
לצד אסי כהן ועידו טאקו, בבימויו של משה רוזנטל.
ב-2021 נבחר להצטרף לסטודיו גשר, של תיאטרון גשר.
ב-2024 הוציא אגם את הסינגל הראשון "לבד", שכתב והלחין.
ב-2025 יצא הסינגל השני "בן 23" עם קליפ שמשלב את שתי הקריירות של אגם, שירה ומשחק.
את הקליפ כתב וביים יחד עם בר מיניאלי.
באותה שנה גם הוציא את הסינגל השלישי "למרות שאת רעה.", שכתב והלחין.
שנהשםדמותהערותסרטים2015הקפותאהרון ניניו2017נדיה - שם זמניאסף2025עצמאותגיאטלוויזיה2012מבצע קיפודתפקיד אורח2021בני אוראלרןסדרת טלוויזיה של yesמנגן ושרנאור2022מקיף מילאנואיתמרסדרת טלוויזיה של כאן חינוכית
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2022פרסי נבחרי השנה של פרוגישחקן אהוב בסדרת נוערמקיף מילאנו
אגלסברג (בבווארית: Eggelsberg) היא עיירה במחוז בראונאו אם אין שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
העיירה אגלסברג שוכנת באזור המנהלי אינפירטל.
כ-20% מאדמות העיירה מיוערות, ו-69% הן אדמות חקלאיות.
אַגלַאוּנִיקֶה (ביוונית עתיקה: Ἀγλαονίκη, הלחם של αγλαὸς שמשמעו "זוהר" ו-νίκη "ניצחון") נקראה גם אַגַנִיקָה מתֶסַלְיָה והייתה אסטרונומית ותאומטורגית (מכשפת) יווניה מהמאה השנייה או הראשונה לפני הספירה.
יש הטוענים כי היא הייתה האסטרונומית הראשונה בהיסטוריה.
אגלאוניקה מוזכרת כבר בכתביו של פלוטרכוס ובסקוליה לאפולוניוס מרודוס כאסטרונומית וכבתו של הגטור (הגמון) מתסליה.
היא נחשבה למכשפת בשל הצהרתה על יכולתה "להוריד את הירח מהשמים" (καθαιρεῖν τὴν σελήνην: kathaireĩn tìn selénen) אשר פורשה - תחילה על ידי פלוטרכוס ולאחר מכן על ידי אסטרונומים מודרניים - במשמעות של יכולת חיזוי הזמן והאזור הכללי בו יתרחש ליקוי ירח.
אגלאוניקה נולדה בתסליה וחיה בה.
הדעות לגבי תקופת פעילותה חלוקות.
יש המתארכים למאה החמישית לפני הספירה ויש המאחרים ומעריכים בסביבות שנת מאתיים לפני הספירה.
פלוטרכוס כתב כי היא הכירה היטב את תקופות הירח המלא שבו הוא נתון לליקוי, והשתמשה ביכולתה לחזות את הזמן שבו הירח אמור להתכסות בצל כדור הארץ כדי לגרום לקהל הנשים הצופות בליקוי להאמין שהיא משכה את הירח מהשמיים.
היא כונתה "המכשפה מתסליה", כיוון שבגלל האמונות הטפלות שרווחו באותה תקופה, כל האסטרונומים שידעו לחזות ליקויים נחשבו כמכשפים או קוסמים בעלי יכולת "להעלים את הירח".
אך יכולתה לא הייתה קסם או כישוף.
היא הכירה את מחזוריות סארוס , המחזוריות של כ-18 השנים שהתגלתה על ידי הבבלים, שמשמשת לחיזוי הזמן והמקום של ליקויי חמה וליקויי לבנה.
אביה של אגלאוניקה איפשר לה ללמוד אסטרונומיה בבלית וזה הידע בו השתמשה כדי לחזות במדויק את הליקויים.
סולם דנג'ון משמש למדידת בהירות יחסית של ליקוי ירח ומבוטא כמספר L המצוי בין 0 ל-4. רק ברמה L0 יחווה הצופה החשכה מלאה של הירח, וזהו מאורע נדיר.
ברוב ליקויי הירח, הוא פשוט מקבל גוון אדמדם ולא נעלם לחלוטין.
העלמות מלאה של הירח נצפתה בעת האחרונה בליקוי של 30 בדצמבר 1963 .
בהיסטוריה הרחוקה, היה דיווח של קיקרו על ליקוי שכזה בשנת 63 לפני הספירה ועל ידי פלוטרכוס בשנת 168 לפני הספירה.
חוקרים מנסים ליישב את הסתירה בין הקהל שהאמין שאגלאוניקה משכה את הירח אליה ובכך העלימה אותו מהשמיים, לבין האסטרונומים המצביעים על ההסתברות הנמוכה לקיומם של ליקויים רבים ברמת L0 שוב ושוב במשך תקופת פעילותה של אגלאוניקה.
יש המציינים כי המקורות העתיקים הדנים באגלאוניקה אינם מתארים שינוי צבע לאדמדם ואף אינם מתארים קושי לשכנע את הצופים שהיא הצליחה להעלים את הירח, מכאן שהירח אכן הוחשך לחלוטין בזמן הליקוי.
עוד חיזוק לטענה כי הירח אמנם נתפס על ידי הקהל של אגלאוניקה כנעלם, היא הטענה כי מות אחד מקרוביה של אגלאוניקה לאחר "הופעה" מוצלחת של משיכת הירח הווה עונש על מעלליה.
כיוון שמחקרים בעומק הקרחונים של גרינלנד לא תומכים באפשרות שהייתה תקופה של מספר עשורים רצופים של פעילות געשית שתרמה להחשכת הליקויים בתקופת אגלאוניקה, עלתה ההשערה שבמאה הראשונה והשנייה לפני הספירה הייתה תקופה שבה הירח נראה כהה משמעותית במהלך מספר ליקוי לבנה עקב שינויים בפעילות השמש שפגעו בבהירותה.
שמה של אגלאוניקה מוזכר בפתגם יווני בהקשר לשחצנות המיוחסת לה: "כן, כפי שהירח מציית לאגלוניקה".
ב-1991 האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי נתן את השם אגלאוניקה לאחד המכתשים על פני נוגה.
אגלאוניקה היא האסטרונומית הראשונה המוזכרת בשיר "מכתב מקרולין הרשל" מאת המשוררת סיוו סדרינג .
אגלאוניקה היא דמות בסרט "אורפיאוס" של ז'אן קוקטו, שם היא מוצגת כחברתה של אורידיקה ומנהיגת ליגת הנשים.
אגלאוניקה היא דמות בולטת ביצירת האמנות של ג'ודי שיקגו הקרויה "מסיבת ארוחת הערב", מיוצגת כאחד מ-999 השמות בקומת המורשת המוצגת במוזיאון ברוקלין שבניו-יורק.
יש הטוענים לעדויות מוקדמות לקיומן של מספר מכשפות היכולות "להוריד את הירח מהשמיים", שהיו פעילות בתסליה בין המאות השלישית והראשונה לפני הספירה, אולם חוקרים אחרים טוענים שזו פשוט הכללה על יכולתה של אגלאוניקה עצמה כך שהיא הייתה בעלת יכולת ייחודית בסביבתה.
בניגוד לקביעה השכיחה כי אגלאוניקה הייתה אסטרונומית הראשונה בהיסטוריה, יש החולקים על כך ונוקבים במקום זאת בשמה של הכוהנת השומרית של אל הירח, אנהדואנה.
בתרגום השבעים שמה Ἀγαλεὶμ (Agaleum), ואוסביוס זיהה אותה בעיר בשם זה שהתקיימה בתקופתו, במרחק שמונה מילים דרומית לרבת מואב.
זיהוי זה מתאים מצד שימור השם הקדום לרג'ם אל-ג'למה שבצד הדרומי-מזרחי של כרך (קיר מואב), מדרום לרבה.
הארכאולוג נלסון גליק גליק מצא כי רג'ם זה הוא רק ערימת סיקול גדולה של אבנים, שסיקלו איכרי הסביבה לאורך הדורות.
עוד לפני כן, הנוסע מוסיל הציע את זיהוי העיר בחורבה סמוכה שגם כן עשויה לשמר את השם, ח'רבת גִ'לְגִ'יל, דרומה מרג'ם אל-ג'למה.
בחורבה זו מצא גליק חורבות מהתקופות הנבטית והרומאית אך לא מתקופת הברזל, כמתחייב מהזיהוי המקראי.
מכל מקום גליק ציין כי באזור עשויות להיות עוד חורבות הקבורות מתחת לשדות וליישובים שבאזור.
כך או כך, אזור זה אינו נמצא כלל בקצה גבול מואב, אלא דווקא בליבה של ארץ זו.
החוקר פרס הציע לזהות את אגלים ברג'ם חג'לאן, מקום הקרוב יותר לגבול הדרומי-מזרחי של מואב; לזיהוי זה אין אישוש ולא היה מקובל במחקר, למרות דמיון מסוים לשמו של היישוב הקדום.
מקובל להניח כי משמעות השם היא "בריכות".
אגלה יקשטיטה (בליטאית: Eglė Jakštytė; נולדה באוגוסט 1991 באוטנה), היא זמרת ליטאית.
בשנת 2009 זכתה בתחרות שירה ליטאית.
שנה לאחר מכן הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Eglė (בעברית: "אשוחית").
הוא מונה שלושה-עשר שירים, כולן מושרים בליטאית.
ב-12 בפברואר 2011 הופיע במקצה השני של הקדם הליטאי לאירוויזיון 2011. שירה לתחרות היה "Meilė yra", אך הוא נכשל בניסיון להעפיל לגמר.
היא ניסתה את מזלה פעמים נוספת ב-2013 וב-2024 עם השירים "Give Me the Music" ו-"Rock My Body", אך בכולם לא העפילה לגמר.
מערכת אגירת אנרגיה באמצעות סוללות (Battery Energy Storage System - BESS) היא טכנולוגיית אגירת אנרגיה המשתמשת בקבוצת סוללות ברשת החשמל לאחסון אנרגיה חשמלית.
מערכות אלו מהירות מאוד בתגובה ויכולות לעבור ממצב המתנה להספק מלא בפחות משנייה, מה שמסייע לייצוב הרשת ולהתמודדות עם תקלות.
מערכות אחסון אנרגיה בסוללות מתוכננות בדרך כלל לספק את מלוא הספקן למשך בין שעה ל-4 שעות.
ניתן להשתמש באחסון סוללות עבור שיא הספק לטווח קצר ושירותים נלווים, כגון מתן עתודה תפעולית ובקרת תדר כדי למזער את הסיכוי להפסקות חשמל.
מכיוון שתחנות אחסון סוללות אינן דורשות אספקת דלק, הן קומפקטיות בהשוואה לתחנות ייצור חשמל מסורתיות ואין להן ארובות או מערכות קירור גדולות, ניתן להתקין אותן במהירות ולהציב אותן במידת הצורך באזורים עירוניים, קרוב ללקוח, או אפילו בתוך שטח הלקוח.
תחנות כוח מבוססות סוללות ואל-פסק (UPS) דומים בטכנולוגיה ובתפקוד.
עם זאת, תחנות כוח מבוססות סוללות הן גדולות יותר.
לצורך בטיחות ואבטחה, הסוללות עצמן מאוחסנות במבנים נפרדים, למשל במחסנים או מכולות.
האנרגיה בסוללות מופקת בצורה של זרם ישר (DC), בעוד שרשתות חשמל מופעלות בדרך כלל באמצעות זרם חילופין (AC).
מסיבה זו, יש צורך בממירים נוספים כדי לחבר את תחנות הכוח מבוססות סוללות לרשת המתח הגבוה.
רוב המערכות מורכבות מחבילות סוללות אטומות היטב, אשר מנוטרות אלקטרונית ומוחלפות ברגע שביצועיהן יורדים מתחת לסף נתון.
סוללות סובלות מהזדקנות מחזורית, או הידרדרות הנגרמת על ידי מחזורי טעינה-פריקה.
הידרדרות זו גבוהה יותר בדרך כלל בקצבי טעינה גבוהים ובעומק פריקה גבוה יותר.
הזדקנות זו גורמת לאובדן ביצועים (ירידה בקיבולת או במתח), התחממות יתר, ובסופו של דבר עלולה להוביל לכשל קריטי (דליפות אלקטרוליט, שריפה, פיצוץ)
בפברואר 2025, פרסמה רשות החשמל את רשימת הזוכים במכרז הראשון בישראל לאגירה באמצעות סוללות.
מתקני האגירה אמורים לפעול החל משנת 2027 והם צפויים לספק כ-4,000 מגה וואט.
ביולי 2025 אושר על ידי שר הפנים פטור מהיתר בנייה למתקני אגירה באמצעות סוללות בינוניים.
הפטור יאפשר אגירה של 600 קוט"ש במתקן שגודלו עד 5 מ"ר, בכך בניינים ומוסדות יוכלו לגבות את עצמם למקרה של הפסקת חשמל וכמו כו, למכור את החשמל שנאגר בסוללות בחזרה לרשת החשמל הארצית.
אגם הוא ציור של האמן הרוסי יצחק לויתן (1860–1900), עליו עבד בין השנים 1899–1900. הציור שמור כיום במוזיאון הרוסי הממלכתי בסנקט פטרבורג (מספר רישום Zh-4262).
הציור מוכר גם בשמות אחרים, כגון "אגם.
הציור "אגם" היה יצירתו המרכזית האחרונה של לויתן, אותה צייר זמן קצר לפני מותו.