tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
8.8cm Flak 37 Selbstfahrlafette auf Zugkraftwagen 18t (מגרמנית: תותח נ"מ 88 מתנייע על זחל"ם 18 טון): ב-1943 הוסבו 14 זחל"מים מדגם Sd.Kfz.9 בני 18 טון לנשיאת תותח Flak 37 למטרה דו תכליתית של נ"מ ונשק נגד-טנקי.
אין ידיעות רשמיות על הפעלת תותח מסוג זה על ידי צבאות ערב.
אולם על פי העיתון "אל-אהראם" שהיה העיתון הרשמי של השלטון מיום 28.5.1948, גיליון שהוקדש ברובו לכיבוש קיבוץ יד מרדכי שאירע ארבעה ימים קודם לכן, הפעילו המצרים סוללה שכללה לפחות שני תותחים מסוג זה על הקיבוץ.
ניתן לשער שמקור התותחים האלה היה (כנראה) ממחסני הצבא הבריטי במצרים, תותחים שנלקחו שלל על ידי הצבאות הבריטים בצפון אפריקה מספר שנים קודם לכן בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ייתכן גם שהם פשוט הושארו על ידי הצבא הגרמני בשדות הקרב בצפון אפריקה, נמצאו ראויים לשימוש והושמשו על ידי המצרים.
תרגום הכיתוב מתחת לתמונה המצרית: "תותחים של ההגנה הגדולה המצרית, אשר כוחות הצבא המצרי השתמשו בהם לכיבוש מבצר דיר סניד.
לאחר כיבושו הונף עליו הדגל המצרי".
מזווית קני התותחים נראה בבירור שהסוללה ירתה בכינון ישיר בצורה אפקית ולא ממש שמשה כהגנה נגד מטוסים.
גם הכיתוב שנמסר לעיתונאי ומתואר בתחתית התמונה מחזק את הסברה שהתותחים ירו בכינון ישיר אופקי על הקיבוץ.
אם זיהוי סוג התותח בתמונת העיתון "אל-אהראם" אינו ודאי עקב איכותה הירודה של התמונה, הרי ניתן לקבל זיהוי מוחלט באמצעות תמונה של תותח אחד מאותה סוללה שהושאר במקום על ידי הצבא המצרי שנסוג מהאזור בעקבות מבצע יואב בתחילת נובמבר 1948. התותח הושאר בשטח כ- 4 ק"מ מדרום לקיבוץ.
זוהי עדות יחידה לשימוש מצרי בתותח 88 גרמני בחזית ארץ ישראל בתש"ח.
התותח שהושאר נלקח על ידי יחידה צה"לית ונעלם.
אין כיום דגם נגרר כזה בשום מוזיאון בארץ.
תותח ימי הוא תותח המורכב על ספינת מלחמה.
תותחים אלו משמשים להתקפת ספינות אויב בעת לוחמה ימית, או להפצצת מטרות על היבשה.
לעיתים המונח "תותח ימי" מתייחס לתותחי חוף המוצבים על היבשה במטרה לטווח ספינות, למנוע מעברן או כניסתן לאזורי חוף.
קיימת אף הבחנה בין תותח ימי לבין תותח סיפון שהוא תותח בעל קוטר קטן יותר ומותקן על ספינות מלחמה קטנות יותר, ספינות סיור ומשחתות.
תקופת השיא בפיתוח ובשימוש בתותחים ימיים החלה עם הופעתן של אוניות מערכה דוגמת אה"מ דרדנוט.
תקופה זו, בה תותחים ימיים היו נשק בעל עוצמה אסטרטגית, נמשכה החל משנת 1906 ועד לתחילת מלחמת העולם השנייה.
באותה תקופה אוניות מערכה צוידו בתותחים ראשיים שקוטרם הלך וגדל, מ- ל-381 מ"מ ועד ל-.
ככל שגדל קוטר התותחים גדל אף טווח הירי וכוח ההרס של הפגזים.
התותחים הימיים בעלי הקוטר הגדול ביותר שהורכבו על אוניות מערכה היו תותחי אוניות המערכה היפניות מסדרת יאמטו בקוטר .
אלה ירו פגזים במשקל 1,460 ק"ג לטווח מקסימלי של 42 ק"מ.
מגבלת הטווח של התותחים הימיים הכבדים בישרה את עליית חשיבותם של מטוסי הקרב הימיים, בעוד שהתותחים הימיים הקלים יותר והתותחים הימיים נגד מטוסים איבדו מחשיבותם לטובת טילים מונחים בעלי טווח ארוך יותר וגמישות רבה יותר בתפעולם.
תותחים ימיים ממשיכים להיות בשימוש על ספינות מלחמה.
בספינות מלחמה מודרניות, כגון משחתות ופריגטות, מותקנים בדרך כלל שני תותחים לכל היותר.
"מרוץ חימוש" בלתי פוסק בין מפתחי כלי נשק ימיים ונשקי חוף גרמה מחד לפיתוחו של תותח ימי בעל טווח וכושר חדירה גבוה יותר, ומנגד פיתוח ספינות מלחמה המשוריינות באופן עמיד יותר, תחומים אלה התפתחו באופן מואץ במהלך 150 השנים האחרונות.
כיוון שהתותחים הימיים הפכו מדויקים יותר, בעזרת כוונות אופטיות משוכללות, הנחיית לייזר וראדאר, בעזרת מנגנוני ייצוב חצובת התותח, גדלו באופן ניכר הטווחים בהם נערכים בדרך כלל קרבות ימיים.
בשלהי המאה ה-19 היו הקרבות הימיים מתנהלים בדרך כלל מטווחים של 4–8 ק"מ, בסוף מלחמת העולם השנייה התנהלו קרבות ימיים מטווחים של 30–40 ק"מ.
אוניות מערכה פרה-דרדנוט היו נושאות שריון כבד בצידי האוניה, כדי להגן עליהן מפני ירי בכינון ישיר, אשר היווה את האיום העיקרי.
עם הגדלת הטווח המדויק של התותחים וכלי נשק ימיים אחרים, ניתנה תשומת לב גוברת להגנת ספינות המלחמה מפני איומים על גבי הסיפון ובקרקעית האוניה.
ככל שהתפתחו התותחים הימיים, פותחו תותחים עם קנה ארוך יותר כדי להגביר את מידת דיוקם.
בימינו, אורך קנה תותח ימי בקוטר הוא למעלה מ-20 מטרים.
יצור קנה תותח בממדים כאלה מחייב אמצעי יצור משוכללים ובקרת איכות מעולה, אחרת עלול הקנה להתעקם, או אף להתפוצץ, לאחר שימוש תכוף.
M-68 הוא תותח הוביצר בקליבר 155 מ"מ נגרר תוצרת סולתם מערכות.
התותח מבוסס על התותח הפיני 122 K60 ועל סדרת ה-155 K68 שפותח לראשונה באמצע שנות ה-60 על ידי חברה פינית בשם טמפלה.
האב-טיפוס הראשון הושלם בשנת 1968 והועבר לצה"ל, שהיה מרוצה מיכולותיו.
בשנת 1970 החל ייצור סדרתי שלו והוא הוכנס לשירות לפני מלחמת יום הכיפורים.
התותח עבר שיפורים בהם קנה ארוך יותר, ראש צילינדר ובריח חדש והדגם החדש נקרא M-71.
מלבד ישראל שירת התותח בצבאות צ'ילה, הפיליפינים, סינגפור ותאילנד.
תותח סולתם M-68 מותקן על גבי תובת טנק שרמן בעל מנוע דיזל - קמינגס VT-8-460Bi.
כ-200 יחידות כאלו יוצרו והם שירתו במלחמת יום הכיפורים ובמבצע שלום הגליל.
אורליקון , הוא שם כולל לסדרת תותחים קלים אשר עוצבו על ידי הגרמני ריינהולד בקר (Reinhold Becker) לאחר מלחמת העולם הראשונה, ונמצאים עדיין בשימוש.
הפיתוח המקורי של בקר לתותח אוטומטי קל בקוטר 20 מ"מ התבסס על מנגנון של טעינה עצמית (blowback) כתוצאה מן התנועה אחורנית של בית המחסנית בהשפעת לחץ הגזים הנוצר בעת הירי.
הדגמים הראשונים היו בעלי קצב אש של כ-300 כדורים לדקה, ומהירות לוע של כ-490 מטר לשנייה, ושימשו בעיקר כנשק נגד מטוסים וכתותח מוטס.
לאחר המלחמה וכתוצאה מן האיסור שהוטל על גרמניה לפתח ולייצר כלי נשק, הועבר המשך היצור והפיתוח של התותח לחברה שווייצרית.
בשנת 1924 הוצג דגם מהיר וחזק יותר של התותח בעל קצב אש של כ-350 כדורים לדקה.
בשנת 1927 הוצג דגם נוסף של התותח בעל מהירות לוע גבוהה משמעותית של 830 מטר לשנייה אשר הושגה על חשבון הקטנת קצב האש לכ-280 כדורים בדקה.
מטרת השינוי היה לשפר את עוצמת האש ואת יכולתו של התותח לשמש כנשק נגד טנקים ונגד מטוסים.
בשנת 1935 הציגה החברה פיתוח משמעותי נוסף של התותח אשר היה ניתן להתקנה בתוך או מתחת לכנפיים של מטוסי קרב.
הדגמים שהותקנו על מטוסי הקרב היו בדרך כלל בעלי קצב אש של כ-500 כדורים בדקה ומהירות לוע של כ-600 מטר לשנייה.
השינוי דרש בנוסף גם פיתוח של מנגנון הפעלה מרחוק על ידי הטייס.
בנוסף לכך, ובמטרה להתגבר על הצורך לחימוש מחדש מדי זמן קצר, פותחו מחסניות תוף גדולות יותר עבור התחמושת שהכילו עד 100 כדורים לעומת המחסניות בנות 15 הכדורים מן הדגמים הראשונים.
בשנות ה-30 מכרה החברה לחברות אחרות במדינות זרות רישיונות לפתח ולייצר דגמים נוספים של התותח.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הותקן התותח במטוסי הקרב מדגם מסרשמיט הגרמנים וזירו היפניים ונכנס לראשונה באופן משמעותי גם כנשק המותקן באוניות הקרב כנשק נגד מטוסים.
התותחים הראשונים בצי הבריטי הותקנו ב-1941, ונכנסו לשירות בצי האמריקני בשנת 1942 כאשר הם מחליפים את המקלע הכבד של בראונינג.
כיום משמש התותח בעיקר כנשק בפעילות ביטחון שוטף והגנה חופית בספינות סיור קלות.
בתקופת מלחמת ההתשה, במסגרת פעילות מערך הנ"מ, הוסבו צריחי 0.5 מ"מ 4־קני, לצריחי 20 מ"מ מסוג "אורליקון" דו־קני.
התותחים הותקנו על נגמ"שי BTR-152 שלל.
תותח האורליקון הותקן גם על חלק מספינות חיל הים הישראלי.
נכון לשנת 2011 תותח מסוג זה הוצא משירות בחיל הים הישראלי.
במקומו נכנסו לשירות עמדות מיני טייפון, מק"כ 0.5 אינץ' וטייפון בעל תותח בושמאסטר 25 מ"מ בהתאמה.
תותח נ"מ 128 (כונה גם 12.8cm FlaK 40) הוא תותח נגד מטוסים בקוטר 128 מ"מ מתוצרת גרמניה הנאצית אשר היה תותח הנ"מ הכבד ביותר בצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה.
תותח נ"מ 128 עשה שימוש במספר חידושים טכנולוגיים: טעינה אוטומטית חשמלית, כיוון אוטומטי של מרעום הזמן של הפגזים, מנועי צידוד ועלרוד חשמליים שנשלטו מעמדת בקרה סוללתית אשר קיבלה באופן ממוכן נתוני מכ"ם, ונקירה חשמלית אוטומטית של הפגזים.
פיתוח התותח החל בשנת 1936 על ידי חברת ריינמטאל-בורזיש תחת שם הפרויקט "GBH 63" והתבסס על מבנהו של תותח 105 מ"מ FlaK 38 מתוצרת החברה.
אב הטיפוס הראשון נמסר לניסויים בשנת 1937 והתותח עבר בהצלחה את ניסויי הירי.
עם זאת, תוצאות ניסויי השדה העלו כי אינו פרקטי כתותח נייד עקב מגבלות משקל והצורך לפרק את קנהו ולניידו בנפרד.
לאור ביצועיו הטובים של התותח הוחלט בכל זאת להכניסו לשירות ובשנת 1941 סופקו התותחים המבצעיים הראשונים.
רובם המכריע של התותחים הוצבו בעמדות נייחות, בין השאר במגדלי נ"מ ייעודיים (Flaktürme) שהגנו על ברלין, המבורג ווינה.
כ-200 תותחים הורכבו על קרונות רכבת וכן פותח נגרר ייעודי (Sd.Anh.220) שאפשר את ניוד התותח בשלמותו על גבי כבישים.
סך הכל יוצרו כ-1100 קנים במספר דגמים (חלקם בעלי יותר מקנה אחד).
הייצור הואץ בשנה האחרונה של המלחמה, ככל הנראה כמענה להגברת מתקפות מפציצי בעלות הברית על ערי גרמניה.
Flak 40/1 - הדגם הנייח והנייד על גבי נגרר ייעודי
Flak 40/2 - דגם מתפרק לניוד על גבי מספר נגררים
Flak 40/4 - להתקנה על גבי רכבות
Flak 40/M - להתקנה על גבי ספינות (ככל הנראה לא נכנס לשימוש)
Flak Zwilling 40 - תותח כפול, בעל שני קנים.
הותקן בעיקר על מגדלי נ"מ.
PaK 40 L/61 - הסבה של התותח לשימוש כחימוש העיקרי של משחית הטנקים הנסיוני Sturer Emil, ממנו נבנו שני אבות טיפוס שהוכנסו ללחימה בחזית המזרחית.
תותח מתנייע M-110 הוא תותח מתנייע מתוצרת ארצות הברית בקליבר 203 מ"מ שהיה בשימוש צבאות נאט"ו וצבא ההגנה לישראל תחת השם "קרדום", והוא עדיין נמצא בשימוש בצבאות יוון, טורקיה וספרד.
ה-M110 היה התותח מתנייע הגדול ביותר בארסנל של צבא ארצות הברית.
ה-M-110 הוא תותח כבד בעל דיוק גבוה וטווח גבוה - עד 30 ק"מ.
את התומ"ת מפעילים 13 אנשי צוות עם אפשרות למקלע בראונינג 0.3 או מא"ג להגנה עצמית.
קיימת תצורה נוספת הקרויה M-107 ובה מותקן קנה בקליבר 175 מ"מ על גבי אותה התובה.
התותח מסוגל לירות עד 3 פגזים בדקה או בקצב של 1–2 פגזים בירי מתמשך.
ה-M110A2 הוא הדגם האחרון בעל בלם לוע כפול, לדגם ה-A1 היה בלם לוע פשוט.
התומ"ת הוכנס לראשונה לצבא ארצות הברית בשנת 1963. הוא היה בשימוש במלחמת וייטנאם ובמלחמת המפרץ על ידי צבאות ארצות הברית ובריטניה.
תותחים מדגם זה נרכשו על ידי ישראל ב-1971. חיל התותחנים הישראלי הפעיל אותם במלחמת יום כיפור לאחר שהוסבו מתצורת "רומח" 175 מ"מ, כשאזלה התחמושת 175 מ"מ, לתצורת "קרדום" 203 מ"מ וכן במלחמת שלום הגליל.
תותח 7.5 ס"מ KwK 40 (ר"ת של Kampfwagenkanone 40 - תותח רכב קרבי) היה תותח טנקים גרמני מתקופת מלחמת העולם השנייה, אשר שימש כנשק העיקרי של הטנק הבינוני פאנצר סימן 4 (החל מדגם F2 והלאה) ותותח הסער שטוג סימן 3 (מדגם F והלאה).
כאשר הותקן על תותח סער, נקרא התותח Sturmkanone 40 (Stuk 40 בקיצור).
ה-KwK 40 פותח על בסיס ה-PaK 40, תותח נ"ט נגרר, כתוצאה מלקחי הקרבות בחודשים הראשונים לפלישה הגרמנית לברית המועצות, ואי יכולתם של תותחי הטנקים הגרמנים להתמודד עם הטנקים הסובייטים מדגם T-34 ו-KV.
התחמושת קוצרה באורכה כדי לאפשר אחסון קל ונגיש יותר בטנקים.
יחד עם ה-PaK 40, ה-KwK 40 היה לתותח הנ"ט הנפוץ ביותר בצבא הגרמני.
ה-L/43 הותקן על הפאנצר 4 ועל השטוג 3 לזמן קצר מפברואר 1942 עד לאוגוסט 1942. ה-L/48 שהיה בעל קנה ארוך יותר ובעל ביצועים מעט יותר עוצמתיים הפך לנשק סטנדרטי מיוני 1942 עד לסיומה של המלחמה.
חמישה סוגים של מפצה סטייה הוצגו ב-KwK 40.
רשימת הכלים ודגמיהם השונים שנשאו את ה-L/48:
טבלת חדירה של תותח ה-7.5 ס"מ L/48 (הנתונים מתייחסים לחדירה של פלדה בזווית של 30 מעלות מהאנכי):
39 משקל הפגז 6.8 ק"ג מהירות לוע 750 מטר לשנייה פגז חודר שריון Pzgr.
תותח 7.5 ס"מ PaK 40 (ראשי תיבות של Panzerabwehrkanone - תותח אנטי טנקים) היה תותח נ"ט מתוצרת גרמניה הנאצית שפותח בשנים 1941-1939 על ידי חברת רייהמנטל.
כ-23,500 יחידות של ה-PaK 40 נבנו במהלך המלחמה, והוא היה לאחד מתותחי הנ"ט הנפוצים של גרמניה במלחמה.
התותח הותקן גם על מספר כלי רכב משוריינים ביניהם המרדר 3.
פיתוחו של ה-PaK 40 החל בשנת 1939, עת שחברת קרופ ורייהמנטל קיבלו חוזה לפיתוחו של תותח נ"ט בקוטר 7.5 ס"מ.
בתחילה העדיפות לפרויקט הייתה נמוכה, אולם הופעתם של טנקי הT-34 והKV-1 במהלך מבצע ברברוסה ב-1941 נתן קדימות לפרויקט.
הדגמים הראשונים של התותח נשלחו בנובמבר 1941 לחיילים בחזית המזרחית.
באפריל 1942 היו לוורמאכט 44 יחידות של ה-PaK 40 בשירות.
עיצובו של ה-PaK 40 כמעט ולא נשתנה במהלך תקופת ייצורו (1941 ועד לסיום המלחמה).
6,000 תותחים שימשו כחימושם של משחית הטנקים מרדר 3 (דגם M), רק"ם הסיור Sd.Kfz.
251. בנוסף שימש ה-PaK 40 כבסיס לפיתוחו של תותח הטנקים KWK 40, וגרסה אוטומטית קלה יותר של התותח הותקנה על מטוס הקרב הנשל HS129.
ה-PaK 40 סופק בין היתר גם לבעלות בריתה של גרמניה.
מספר כלים שנשבו בחזית המזרחית הופעלו על ידי הצבא האדום.
לאחר סיום המלחמה נשאר ה-PaK 40 בשירות מספר מדינות אירופיות, ביניהן אלבניה, בולגריה, צ'כוסלובקיה, פינלנד, נורווגיה, הונגריה ורומניה.
התותח היה אפקטיבי כנגד כמעט כל טנקי בעלות הברית עד לסיומה של המלחמה.
התחמושת הסטנדרטית של התותח הייתה פגז חודר שריון (במשקל 6.8 קילוגרם), בעל טווח אפקטיבי של 2,542 מטר, מהירות לוע של 750 מטרים ויכולת חדירה של 132 מ"מ של פלדה (בזווית של 90 מעלות) ממרחק של 500 מטר.
מאוחר יותר הוצג ה-AP40, פגז חודר שריון בעל ליבת טונגסטן (במשקל 3.18 קילוגרם) אשר היה בעל ביצועים טובים יותר, אולם הפך לנדיר ככל שהמלחמה התקדמה.
בנוסף, ה-PaK 40 יכל לשמש ככלי ארטילריה למקרה הצורך ולירות פגזים נפיצים (במשקל 5.4 קילוגרם) עוצמתיים.
אחד החסרונות של ה-PaK 40 היה משקלו; הוא היה כבד בהרבה מה-PaK 38 (אותו נועד להחליף), והנעתו בשטח קשה (במיוחד בחזית המזרחית) ללא גרר היה למשימה קשה ביותר.
כלים רבים ננטשו על ידי צוותיהם בנסיגות של הצבא הגרמני.
תותח ההרים 65/17 היה תותח הרים נגרר שיוצר על ידי איטליה בתחילת המאה ה-20. בתותח נעשה שימוש במלחמת העולם הראשונה, בתקופה שבין המלחמות, ובמלחמת העולם השנייה במיוחד במערכה במזרח אפריקה ובמערכה במדבר המערבי.
קוטרו של התותח היה 65 מילימטרים, ואורך קנהו פי 17 מקטרו, ומכאן כינויו.
הוא נחשב לתותח קל, שנועד לשימוש בתנאי טופוגרפיה קשים, ותנאי מזג אוויר קשים.
הקנה, שאורכו פי 17 מקוטר התותח, נועד לירות פגזים בעלי מסלול נמוך.
עיצוב התותח עצמו היה פשוט וכלל זרוע ייצוב וגלגלים מחושקי מסגרת, שנועדו לסייע לגרירת התותח באמצעות סוסים.
ניתן היה לפרק את התותח לחמישה חלקים שווים לצורכי תובלה.
מגן פשוט הניתן להרכבה סופק אף הוא לצוות.
התותח סופק בתחילה ליחידות ההרריות האיטלקיות ב-1913 ונעשה בו שימוש במלחמת העולם הראשונה.
ב-1920 סופקו ליחידות אלו דגמים מתקדמים יותר והתותח עבר לסיוע ליחידות רגלים רגילות.
בשל משקלו הנמוך יחסית, קלות הפעלתו ועמידותו בתנאים קשים היה זה תותח פופולרי ביחידות אלו, שהשתמשו בו כנשק לסיוע מטווחים קצרים.
ניתן היה לגרור אותו באמצעות משאית, ונעשה בו אף שימוש כנשק אנטי טנקי.
תותח הוביצר 3.7 אינץ' הוא תותח הרים מסוג הוביצר בקוטר 3.7 אינץ' (94 מילימטר), שהיה בשימוש הצבא הבריטי וצבא הודו הבריטית במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העצמאות נעשה בתותח שימוש על ידי חיל המשלוח המצרי.
כמה תותחים נתפסו ושימשו את צה"ל בימיו הראשונים.
ב-1906 העלה צבא הודו הבריטית דרישה לתכנונו של תותח הרים שיחליף את תותחי 10 הליטראות המיושנים בהם השתמש הצבא.
הדרישה הייתה לתותח היורה פגז כבד יחסית, ובעל מנגנון לספיגת רתע, שכן התותחים בהם השתמש צבא הודו הבריטית עד אז היו חסרים מנגנון מסוג זה, והיה צורך לכוונם מחדש לאחר כל ירייה.
אילוצים כלכליים עיכבו את פיתוח התותח החדש עד 1915.
התותח החדש נכנס לשירות ב-1915. הוא תוכנן להיות מורכב משמונה חלקים שיינשאו על ידי פרדות, וניתן יהיה להעבירם באזורים הרריים, בעלי עבירות קשה.
החלק הכבד ביותר היה הסדן שמשקלו היה 112 קילוגרם.
צוות מיומן היה מסוגל להרכיב את התותח ולהציבו בעמדה מוכנה בתוך שתי דקות.
עם זאת, המרכב של התותח היה מתכוונן, וניתן היה להציבו כמעט בכל עמדה, אפילו אלו שנראו בהתחלה בעלי מתלול תלול מכדי להציב בהם תותחים.
התותח היה בעל מרכב מתפצל (split trail) שאיפשר ירי בזוויות מאוד גבוהות, והיה שימושי מאוד לייעוד התותח כתותח הרים.
היה לו גם מגן ריבועי גדול שהגן על הצוות מירי נק"ל, אך לעיתים רבות התנייע התותח ללא המגן, על מנת לחסוך במשקל.
בדגמים הראשונים צויד התותח בשני גלגלי עץ, ולאחר מכן צויד בשני צמיגים פנאומטיים, כך שניתן היה לגרור אותו באמצעות משאית, או אף כלי רכב קל יותר כג'יפ.
התותח נכנס לשימוש משמעותי בצבא הודו הבריטית ב-1916, והשתמשו בו במסגרת המערכה במסופוטמיה, והמערכה במזרח אפריקה.
לאחר המלחמה נותר התותח ביחידות ארטילריה הרריות של צבא הודו הבריטית וצבא בריטניה, ונעשה בו שימוש רב בגבולה הצפון מערבי של הודו בתקופה שבין המלחמות.
במהלך המרד הערבי הגדול בארץ ישראל (1936–1939) נשלחו לארץ ישראל תותחים מסוג זה, שהיו שייכים לארטילריה הרכובה המלכותית.
התותחים שימשו ללחימה נגד קבוצות המורדים בשומרון ובגליל העליון, וכן להרתעת כפריים מפני סיוע למרד, באמצעות ביצוע הדגמות ירי בפני התושבים.
בשנת 1939 פרסה בארץ ישראל סוללה שהייתה מצוידת ב"דרגון", גורר תותחים זחלי משוריין.
במהלך מלחמת העולם השנייה נעשה בתותח שימוש משמעותי רב על ידי הצבא הבריטי והצבאות הקשורים בו כצבא הודו הבריטית.
במסגרת המערכה במדבר המערבי, המערכה בתוניסיה, המערכה על בורמה והזירה האיטלקית, וכן במלחמה על אדמת אירופה בהולנד וחבל הרוהר בשנים 1944–1945. בזירות אלו נעשה בתותח שימוש בלוחמה עירונית, כאשר הוא הורכב ופורק בקומות עליונות של בניינים על מנת לספק סיוע קרוב ללוחמי חי"ר שטיהרו את הבניין.
בגרסה קלה של התותח נעשה שימוש ביחידות מוטסות.
כן נעשה שימוש בתותח על ידי הצבא העיראקי במסגרת המלחמה האנגלו-עיראקית בשנת 1941. גדוד של תותחים אלו השתתף במצור על בסיס ה-RAF בחבניה והושמד במסגרת המתקפה הבריטית על הכוחות שצרו על הבסיס.
לאחר המלחמה נמשך השימוש בתותחים אלו, עד הכרזתם כבלתי שמישים על ידי הצבא הבריטי ב-1960 למרות שלא נעשה בהם שימוש קרבי על ידי צבא זה מ-1945. צבא צרפת קיבל אספקה של תותחים מסוג זה בשנת 1945. אחד מהם נתפס בווייטנאם על ידי הוייטמין, והוא מוצג כיום במוזיאון הצבא הווייטנאמי בהאנוי.
התותח שימש את חיל המשלוח המצרי במלחמת העצמאות.
התותח שימש, בין היתר, לסיוע לחי"ר, ונעשה בו שימוש גם בקרבות מבצע חורב באזור אום כתף.
במסגרת מבצע יואב וכיבוש העיר באר שבע נתפסו ארבעה תותחים מסוג זה על ידי צה"ל.
אלו הוכשרו לאחר מכן לשימוש צה"ל על ידי חיל החימוש.
כיום מוצג תותח מסוג זה במוזיאון בתי האוסף ביפו.
תותח דובדבן (בבולגרית: черешово топче) הוא תותח העשוי מעץ הדובדבן, ששימש את המתקוממים הבולגרים במרד אפריל כנגד השלטון העות'מאני.
מכיוון שהמתקוממים סבלו ממחסור בציוד ובחימוש, הם נאלצו לייצר תותחים מעץ, ולא ממתכת כנהוג, ששימשו אותם במהלך ההתקפות כנגד השלטון.
סך הכל נבנו 52 תותחים שכאלה במהלך המרד.
התותח הפך לסמל ההתקוממות, אף על פי שבפועל השימוש בו היה מוגבל והשפעתו על שדה הקרב אפסית.
מוזיאונים ומבנים מסורתיים נוהגים להציג בכניסה למבנה העתק של התותח.
תותח מרדף הוא תותח ימי שהוצב בחרטומה או בירכתיה של אוניית מפרשים מלחמתית ושימש לירי היישר לפנים על כלי שיט נרדף או לירי היישר לאחור על כלי שיט רודף.
הירי נעשה בדרך כלל אל עבר החיבל של כלי השיט (התרנים, המפרשים והחבלים) על מנת להאט את מהירותו ולחבל בכושר התמרון שלו.
בהתאם למיקומם באונייה הבחינו בין תותח מרדף קדמי (bow chaser) ותותח מרדף אחורי (stern chaser).
תותחי מרדף קדמיים יכלו להיות תותחים רגילים, שהועלו מסיפון התותחים והוצבו כשקניהם מזדקרים החוצה דרך אשנבי-תותחים מיוחדים לדבר או משני צדי מוט החרטום, או תותחים ייעודיים, ארוכי-קנה וקלים יחסית, שהוצבו בחרטום.
תותחי מרדף אחוריים יכלו גם הם להיות תותחים מאולתרים או תותחים ייעודיים, שניצבו דרך קבע, מכוסים, בקבינות הקצינים בירכתיים והיוו חלק מן הריהוט והציוד בתא.
מרדפים בתקופת אוניות המפרשים יכלו להימשך שעות ולפעמים ימים, כשכל צוות מכוונן בעדינות את מפרשי האונייה כדי לנצל לתועלתו את השינוי הקל ביותר בעוצמת הרוח וכיוונה.
כדור תותח אחד שכוון היטב יכול היה לפגוע בחבל חשוב או לקרוע מפרש אם נשבה רוח חזקה.
בשעת מרדף או התחמקות מאונייה רודפת הפקידו בדרך כלל את הירי בידיהם של טובי הקלעים מבין תותחני האונייה.
תותח הבופורס 40 מ"מ או כפי שהוא מוכר בקיצור תותח בופורס, הוא תותח אוטומטי רב-תכליתי אשר פותח במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי החברה השוודית בופורס (AB Bofors).
התותח היה בשימוש מספר מדינות במהלך מלחמת העולם השנייה הן בקרב בעלות הברית והן בקרב מדינות הציר, מעבר לייעודו כתותח נ"מ נעשה בו שימוש נרחב לאורך השנים כתותח רכוב על ספינות, רק"מ ואף מטוסים.
תותחי הבופורס הופיעו בשני דגמים עיקריים; ה-L/60 (שאפיין בעיקר את שנות המלחמה) וה-L/70 (פיתוח מאוחר יותר), עם עשרות גרסאות ודגמים בכל אחד.
תותחים אלו הגיעו גם לידי צה"ל, הן מספר תותחי L/60 בתקופת מלחמת העצמאות והן בשנות ה-60 עם מספר תותחי L/70 מלווי מערכת מכ"ם, מה שהוכר בצה"ל בשם מערכת "פָּרַש".
ברחבי העולם תותחי הבופורס נמצאים עד היום בשימוש, בין היתר כחלק מהחימוש של מטוס הלוקהיד AC-130 ונגמ"ש הלחימה השוודי CV90. משום כך הבופורס נחשב לאחד התותחים בעלי השירות הארוך והנפוץ ביותר בעולם.
בשנת 1922 רכש הצי המלכותי השוודי מספר תותחי 2 ליטראות "Pom Pom" תוצרת ויקרס.
בשנת 1928 נחתם חוזה עם חברת בופורס השוודית במטרה להחליף תותחים אלו בתותחים ימיים נגד מטוסים מעודכנים יותר.
בעיצוב התותח החדש, בופורס עשו שימוש בתותח 57 מ"מ נגד צוללות שפותח בסוף המאה ה-19, הדגם הראשון היה גרסה בעלת קנה קטן יותר עם שדרוג למנגנות טעינה חצי אוטומטי.
עבודות הפיתוח הסתיימו לבסוף באוקטובר 1933 והתותח נכנס לייצור תחת השם 40 מ"מ אקאן M/32, אך כאמור הוא הוכר יותר בשם בופורס 40 מ"מ L/60 (על שם היצרנית, קוטר התותח והקליבר של הקנה).
התותח ירה קלעי חנ"מ (HE) במשקל 900 גרם, במהירות לוע של 900 מטר לשנייה, קצב אש ממוצע של 120 פגזים בדקה וטווח מקסימלי של 7,160 מטרים (אך טווח מעשי של בערך 3,800 מטרים).
למרות הצלחתו של התותח, חיל הים השוודי העדיף תותח קטן יותר ולבסוף עשה שימוש בתותח 25 מ"מ אקאן M/32 (גם תוצרת בופורס).
ה-40 מ"מ שימש את חיל הים השוודי בעיקר על גבי צוללות, כנגד סירות קטנות (עם אפשרות לפעול כתותח נ"מ), גרסה זו הייתה בעלת קנה קצר יותר (42 קליברים) וכך הייתה בעלת מהירות לוע נמוכה יותר (700 מטרים לשנייה).
תותחי L/60 "המקוריים" נמכרו באוגוסט 1934 לחיל הים ההולנדי, שהיה לרוכש הראשון של התותח.
באפריל 1935 הוצגה בבלגיה גרסה של התותח על עגלה נגררת לשימוש יבשתי, מספר חודשים לאחר מכן הגרסה היבשתית נרכשה על ידי בלגיה, פולין, נורווגיה ופינלנד.
התותח גם נכנס לשימוש צבא היבשה השוודי תחת השם "40 מ"מ איווקאן m/36".
מאחר שהמפעל בשוודיה לא עמד בביקוש, נפתחו מפעלים חדשים של החברה בפולין.
מספר תותחי בופורס 40 מ"מ הגיעו לבריטניה בשנת 1937 לבחינה והערכה ראשונית, כאשר בשירות בריטי הם קיבלו את השם QF 40 מ"מ סימן I (QF מסמל Quick Firing 'ירי מהיר').
הבריטים קיבלו רישיון לייצר ולשנות את תותחי הבופורס בהתאם לצרכייהם, בין היתר הם המירו את יחידות המידה בתותח מהשיטה המטרית לשיטה האימפריאלית (הנהוגה בבריטניה) וביצעו שינויים לסתרשף.
בנוסף נעשו שינויים לאופן ייצור התותחים כדי לאפשר ייצור המוני זול ומהיר יותר.
מהנדסים בריטים פיתחו בנוסף מחשב לכיוון ומעקב אחרי המטרה, 'מנבא קריסון' בהתאם לנתוני מזג האוויר ומיקום המטרה בשמיים, חישב את מסלול ההתקדמות וידע להתאים את כוונת התותח לפי הנתונים.
גרסה זו נודעה בתור QF 40 מ"מ סימן III והוכנסה לשימוש כוחות הצבא בתור תותח הנ"מ הקל העיקרי.
בפועל השימוש במחשב כחלק ממערכת הבופורס היה תהליך מורכב בשטח ולמעשה צוותים רבים נאלצו להשתמש בכוונות הפשוטות שעל גבי התותחים, מה שהוביל לכך שהגרסה הבריטית של התותח הייתה מדויקת הרבה פחות.
בסביבות שנת 1943 נמצא פתרון פשוט ושמיש לצוותים בשטח, בסיס אימונים לתותחי נ"מ בנורפוק המציא את "כוונת סטיפקי" אשר התבססה על מערך טרפזי שדרש כוון לעקוב ידנית אחרי המטרה והכוונת עצמה סימנה את מיקום המטרה העתידי ואפשרה לצוות לירות אל מול המטוס לפי המסלול המתוכנן שלו.
השינויים האחרונים שנעשו לתותח במהלך מלחמת העולם השנייה הובילו לגרסה QF 40 מ"מ סימן XII שכללה שינויים למערכת ההגבהה של התותח, באותה תקופה גם יוצרה גרסה לשימוש כוחות צנחנים שהייתה קלה הרבה יותר על כנה נגררת עם שני גלגלים בלבד.
לצד הצבא הבריטי, גם הצי המלכותי הבריטי עשה שימוש נרחב בתותחי הבופורס על כלי שיט מסוגים שונים.
התותחים הוכנסו בשנת 1940 בעיקר בדגמים שעשו שימוש במערכת קירור עם מים, כך שהיה פחות צורך בהחלפת קנים בירי ממושך.
החל מ-1942 הבריטים החלו לייצר תותחים אלו והם הוכנסו לאוניות הצי בשני דגמים עיקריים; QF 40 מ"מ סימן IV (מערכת שהרכיבה זוג קנים), ו-QF 40 מ"מ סימן V (מערכת בעלת תותח יחיד).
תותחי בופורס הגיעו לארצות הברית לבחינה והערכה בשנת 1940, כאשר התקבל רישיון לייצור מקומי מחברת בופורס ביוני 1941 (אם כי החל ייצור מקומי מעט לפני כן).
הייצור המקומי של תותחי הבופורס היה באחריות חברת קרייזלר, שלא כמו עמיתיהם הבריטים לא הצליחו לפשט את תהליך הייצור ונזקקו לכ-2,000 הזמנות ייצור בחברות שונות מ-330 ערים ברחבי ארצות הברית, בנוסף ל-12 ממפעלי קרייזלר עצמה.
עם זאת, במהלך שנות המלחמה קרייזלר הרכיבה כ-60,000 תותחי בופורס מדגמים שונים וכ-120,000 קנים, תוך שהיא ממלאת לחלוטין את צורכי הצבא תוך פחות משנתיים.
בדומה לבריטניה וצבאות נוספים, גם בצי ארצות הברית הועדפה גרסת התותח בקירור מים, כדי להימנע מתחלופת קנה גבוהה בתנאי קרב.
למרות קשיי ההרכבה והייצור של התותחים, עם כניסתם לשירות הצי מערכות הבופורס הוכיחו את עצמן בקרבות כנגד כוחות הצי הקיסרי היפני.
התותחים החדשים ירו פי 20 יותר משקל פגזים לדקה מתותחי הנ"מ הישנים יותר, באחת מהקרבות הראשונים השמידו תותחי בופורס של אחת מאוניות הצי 32 מטוסים בתוך 30 דקות.
הצי היה כל כך מסופק מיכולות התותחים החדשים, שהם שלחו מברק תודה עם המספר הסידורי של התותח לחברת קרייזלר אחרי כל הפלה.
בנוסף למטרות אוויריות, תותחי הבופורס היו מוצלחים במיוחד כנגד מטרות קרקעיות כמו עמדות הגנה, מתקני אויב ומערות.
דוויס שפיקד על נושאת מטוסים של צי ארצות הברית במהלך המלחמה, כתב לחברת קרייזלר: "אין באפשרותי לומר לכם כמה סיפוק חשתי כשראיתי את התפקוד והשליטה של המערכת כולה."
תותח הבופורס המקורי אשר שימש את רוב צבאות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה וזכה למספר גרסאות ושדרוגים במדינות בהן שירת.
ה-L/60 היה מתותחי הנ"מ הנפוצים ביותר בקרב צבאות בעלות הברית במהלך המלחמה, הוא הורכב על רוב האוניות ואף על כלי רכב ורק"מים שונים.
מספר תותחים שנפלו שלל בקרב צבאות הציר אף שימשו אותם.
משאית מוריס C9/B (בריטניה): במהלך המלחמה נעשו מספר ניסיונות להרכיב תותחי בופורס על רכב או רק"מ כדי ללוות את הכוחות ולסייע להם.
אחד הניסיונות המוצלחים היו הרכבה על בסיס משאית מוריס C9, משאית 4X4 בעלת עבירות גבוהה שהוכיחה מוצלחת במיוחד למערכת תותחי הובפורס.
שש משאיות נ"מ C9 מרגימנט הנ"מ הקל ה-92, נחתו בחוף סורד כחלק מהפלישה לנורמנדי, וסייעו לכוחות הבריטים בפריצה מהחוף.
בהמשך הם הפילו 17 מטוסים של הלופטוואפה במהלך ההגנה על הגשרים המובילים מהחופים ("גשר פגסוס" על תעלת קן ו"גשר הורסה" על נהר האורן).
רק"מ נ"מ M19 GMC (ארצות הברית): רק"מ נ"מ שהתבסס על תובת ה-M24 צ'אפי, שמנועו הועבר למרכז התובה ועליה הותקן צריח עם זוג תותחי בופורס L/60. החל מאוגוסט 1944 יוצרו 285 כלים כאלו בלבד מתוך הזמנה מקורית של 900. לאחר המלחמה ה-M19 הוחלף ברק"מ נ"מ חדשני יותר; ה-M42 'דאסטר' .
תותח נ"מ 4 ס"מ/56 פלאק 28 (גרמניה הנאצית): מספר תותחי בופורס 40 מ"מ שנפלו בידי צבא גרמניה הנאצית, קיבלו את הכינוי פלאק 28 (Flak 28).
תותח נ"מ 4 ס"מ/60 דגם 5 (יפן): כמו כן, מספר תותחים שנפלו בידי צבא יפן קיבלו את הכינוי דגם 5 (Type 5).
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה והופעת מטוסי הסילון, תותח הבופורס המקורי נותר מיושן עם קצב ועוצמת אש נמוכים מידי להתמודד עם המטוסים החדשים.
בעידן מטוסי הסילון, מקומו של תותח הנ"מ היה בעיקר כנגד מטוסים מנמיכי טוס ומטרות גדולות כמו מפציצים, בנוסף מערכות הנ"מ החדישות יותר (כמו ה-MIM-23 הוק) היו מורכבות יותר לשינוע ולכן שימשו כמערכות סטטיות, בעוד שתותחי נ"מ יכלו להתקדם עם הכוחות ולהגן עליהם כנגד התקפות נמוכות מהאוויר.
ה-L/70 היה ארוך יותר (קליבר 70), ירה פגזים מעט קלים יותר במהירות לוע גבוהה בהרבה של 1,030 מטרים לשנייה, וכן ירה במהירות רבה יותר של כ-240 פגזים לדקה (ארבעה פגזים בשנייה).
שיפורים שבוצעו בתותח לאורך השנים אף הרחיבו את קצב האש שלו לכדי 300 ואף 350 פגזים בדקה.
רק"מ נ"מ M247 'סרג'נט יורק (ארצות הברית): רק"מ נ"מ המבוסס על תובת M48 פטון, הוא פותח בין 1977–1985, אך מעולם לא יוצר משום עלויות הפרויקט הגבוהות.
הצריח הרכיב זוג תותחי בופורס L/70, בנוסף למכ"ם ומערכות בקרת אש.
חברת ברדה (Breda, בהמשך אוטו מלרה) האיטלקית יצרה ברישיון מחברת בופורס מספר תותחים
דגם 107 הוכנס לשימוש בדגמים המוקדמים של ספינות סער של חיל הים הישראלי.
DARDO: חברת ברדה פיתחה מערכת הגנה אווירית נגד מטוסים וטילי שיוט (CIWS), בעיקר לשימוש אוניות הצי האיטלקי, שעושה שימוש בזוג תותחי L/70 אוטומטיים.
מלבד איטליה, מספר מדינות נוספות רכשו את המערכת, בהם; ארגנטינה, פרו, עיראק, קוריאה הדרומית ואקוודור.
רכב קרבי 90 (CV90) (שוודיה): ה-CV90 אשר פותח על ידי שוודיה בשנת 1993, מרכיב תותח בופורס L/70 אוטומטי ומוזן על ידי מחסנית.
התותח מורכב הפוך בתוך הצריח (כדי לאפשר גישה נוחה לטעינת המחסניות) וכולל מערכת בקרת אש וייצוב חדשניות.
מלבד שירותו בצבא שוודיה, מספר מדינות רכשו את ה-CV90, אך עם זאת גרסאות היצוא של הכלי (ה-CV9030 וה-CV9035) אינן כוללות את תותח הבופורס, אלא תותח Mk44 בושמאסטר II .
באפריל 1948, במהלך מלחמת העצמאות הגיעו מספר תותחי בופורס L/60 מיושנים לצה"ל ושימשו בעיקר להגנת חופים, ובהמשך לספינות חיל הים.
צה"ל רכש מספר תותחי בופורס 40 מ"מ מסוג L/70 בתחילת שנות ה-60, עסקת הרכישה התבצעה בחשאי בסיוע ארצות הברית מעודפי צבא גרמניה המערבית.
התותחים הגיעו באפריל 1964 ונקלטו במערך הנ"מ.
הם כללו מערכת מכ"ם שהנחתה את כיוון הירי וחישבה את מסלול המטרות ומרחקם, המערכת כולה קיבלה בצה"ל את הכינוי "פָּרַש".
בנוסף למערך ההגנה האווירית הופעלו תותחים אלו גם בגדודים בפיקוד מלא של חיל התותחנים, ובשנת 1973 עדיין היו גדודי תותחנים (לדוגמה גדוד קרן שהוקם בתקופה) שהמשיכו להפעיל תותחי נ"מ, בהם הבופורס.
תותחי הבופורס L-70 שירתו בעיקר בבסיסי חיל האוויר של צה"ל והיו מרכיב חשוב במערך ההגנה האווירית במהלך מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
במהלך מלחמת ששת הימים, ב-6 ביוני 1967, חדרו זוג מטוסי טופולב 16 עיראקים למרחב האווירי של ישראל.
במהלך תקיפתם מעל בסיס רמת דוד, סוללת בופורס פתחה עליהם באש ופגעה לפחות באחד, הסוללה זוכתה בחצי הפלה כאשר החצי השני ניתן למטוס מיראז' שתקף את המטוס בטיל שפריר, המטוס נפל באזור מחנה עמוס ומההתרסקות נהרגו 14 חיילי צה"ל .
ספינות חיל הים הישראלי חומשו בתותחי 40 מ"מ.
תותחי בופורס L/60 על הפריגטה אח"י מזנק (ק-32), הקורבטה אח"י נגה (ק-22) המשחתות וחלק מהטרפדות.
בספינות סער הותקנו תותחי 40 מ"מ L/70 מתוצרת ברדה איטליה.
בשלב ההמתנה להתקנת מערכות הטילים חומשו שלוש הספינות הראשונות, שנקראו אז סער 1, בשלושה תותחים כל אחת.
בספינות שהותקנו ספינות טילים נקראו סער 2 הוסר התותח האמצעי הושארו שני תותחים בחרטום ובירכתיים.
לצורך שיפור יכולת גילוי צוללות הוסר התותח האחורי ובמקומו הוצב סונר טובל.
כיום ניתן לראות תותחי 40 מ"מ מהדגמים השונים ברחבה של מוזיאון ההעפלה וחיל הים, כמו גם על הספינה אח"י מבטח המוצגת ברחבה הצפונית של המוזיאון היא מדגם סער 2 ובחרטומה ניתן לראות תותח יחיד.
לאחר שיצאו משירות נמכרו תותחי הנ"מ הישראלים לקולומביה.
תותח L7 (בשמו הרשמי: Royal Ordnance L7; כינויו בצה"ל: "שָרִיר") הוא שמו של תותח טנקים תוצרת בריטניה, בקוטר ובאורך 52 קליברים, שהוכנס לשימוש לראשונה בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20. ה-L7 נחשב לאחד מתותחי הטנקים המוצלחים בזמנו, והותקן במרוצת השנים על כלי רק"ם רבים ברחבי העולם ויוצר בכמויות גדולות.
עדות ליעילותו ניתן למצוא בכך שגם בשנות האלפיים הוא נמצא בשימוש.
במהלך המרד ההונגרי האנטי קומוניסטי ב-1956, טנק T-54A נתפס על ידי המורדים ההונגרים והובא לשגרירות הבריטית בבודפשט.
בחינה של מיגון וכוח האש של הטנק הביאה את הבריטים למסקנה כי תותח ה-20 ליטראות, מערכת הנשק העיקרית של הצבא הבריטי, איננו מספק.
בתוך כך הוחל בפיתוח של תותח בקוטר 105 מ"מ, שתוכנן להתאמה בטנקי הצנטוריון.
ב-1959 הוכנס לראשונה טנק צנטוריון 7, החמוש בתותח החדש.
מאוחר יותר, ארצות הברית אימצה את התותח M68, שפותח על בסיס ה-L7, ושימש את טנקי הפטון ומאוחר יותר גם את טנק ה-M1 אברמס.
בשנת 1961 הסכימו הבריטים למכור לישראל את התותח, שכינויו בצה"ל "שָרִיר", וב-1963 החלו בהרכבתו בטנקי השוט הישראלי, וערב מלחמת ששת הימים היו כל טנקי השוט מצוידים בתותח זה.
במלחמת ששת הימים נטלו טנקי השוט חלק מכריע בקרבות שנערכו בסיני במלחמת ששת הימים ב-1967. מיומנות הצוותים, השריון העבה ואיכות התותח סייעו לכוחות השריון של צה"ל להכריע קרבות שריון בירי מטווחים ארוכים.
במהלך הקרבות גילו טנקי השוט עליונות מוחלטת, והיו חלק מציר ההבקעה בציר הצפוני.
בנוסף, טנקי השוט חסמו את הצבא המצרי הנסוג תוך תפיסת מעברי מפתח וניהול קרבות שריון בציר המרכזי.
במלחמת יום הכיפורים טנקי השוט הצה"ליים הוכיחו שוב את איכותם.
חטיבות 7 ו-188 שהיו מצוידות בטנק השוט-קל, שעליו הורכב התותח החדש, ושודרג המנוע וטווח הפעולה, היוו את עמוד השדרה של ההתגוננות נגד התקפות השריון הסורי.
אוגדה 146 שהייתה מושתת על טנקי שוט, פתחה בהתקפת הנגד בחזית הצפונית.
כמו כן, כוחות המצוידים בטנקי השוט המשודרגים פרצו לתוך סוריה, הדפו את התקפות הנגד של חילות הסיוע העיראקיים והירדנים.
כמו כן, הם גילו עמידה איתנה בקרבות הבלימה בחזית המצרית.
בניתוחים שבוצעו לאחר מלחמת יום הכיפורים, התבררה החלפת התותחים בטנקי השוט הצה"ליים כמשפיעה ואף מכרעת.
קצב האש של צוות מיומן בעזרת התותח הזה היה גבוה, ועמד על 10 בדקה, בעוד הטנקים הסובייטים, דוגמת הT-54/55, שהיה טנק מקביל לצנטוריון, ירה בקצב אש מקסימלי של 4–5 פגזים בדקה.
יתרון זה של טנקי הצנטוריון אשר השתמשו בתותח ה-L-7 היה בעל השפעה מכרעת בקרבות ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים.
התותח על כלל גרסאותיו (בכלל זה גם ה-M68) הותקן גם בטנקי טירן 4 ו-5 שנתפסו שלל, בכלל גרסאות המגח ובטנקי המרכבה סימן 1 וסימן 2.
התותח הותקן גם בטנק הלאופרד 1 הגרמני, הסטרידסואגן 103 השוודי וה-Type 74 היפני ועוד רבים אחרים.
נערכו ניסיונות גם להתקין תותח מסוג זה על הנגמ"ש האופני הקל האמריקאי, סטרייקר.
תותח אוטומטי הוא כלי ירייה אוטומטי היורה תחמושת בקליבר של 20 מילימטר ומעלה, ולרוב בעלת רש"ק חודר שריון או נפיץ.
התותח האוטומטי מסוגל לירי אוטומטי מלא בבודדות, צרורות וירי רציף.
תותחים אוטומטיים הם בדרך כלל בקליברים שנעים בין 20 מ"מ ל-40 מ"מ, ומותקנים על גבי מטוסי קרב, מסוקי קרב, ספינות ורכב קרבי משוריין, בעיקר נגמ"שי לחימה.
ישנם שני סוגים של תותחים אוטומטיים:
תותח מסתובב רב-קני המבוסס על התכנון של מקלע גאטלינג ונועד לאפשר ירי מהיר במיוחד, בעיקר נגד כלי טיס, מכונה באנגלית Gatling Gun
תותח חד-קני רגיל שנועד לירי פגזים גדולים יותר, כגון פגזים נגד טנקים.
כלי טיס שבהם מותקן תותח אוטומטי
תותח בופורס 40 מ"מ רב-תכליתי
M61A1 וולקן - תותח גאטלינג בקליבר 20 מ"מ, מותקן על מטוסי קרב מערביים דוגמת ה-F-4 פנטום, F-15 איגל ו-F-16 פייטינג פלקון וגם על כלי שיט כחלק ממערכת הפלנקס
תותח אורליקון 20 מ"מ המותקן על גבי כלי שיט
GAU-8/A אוונג'ר - תותח גאטלינג בקליבר 30 מ"מ, מותקן על ה-A-10 ת'נדרבולט II
M242 בושמאסטר - תותח בקליבר 25 מ"מ המותקן על נגמ"ש לחימה בראדלי
M-197 - התותח שמורכב במסוקי ה-AH-1 קוברה
M230 - תותח אוטומטי בקליבר 30 מ"מ המותקן על מסוק קרב AH-64 אפאצ'י
GAU-12 אקוולייזר - תותח גאטלינג בקליבר 25 מ"מ, מותקן במקדונל דאגלס AV-8B הרייר II ובלוקהיד AC-130
GAU-22 אקוולייזר - תותח גאטלינג בקליבר 25 מ"מ שמותקן על ה-F-35 לייטנינג II
תותח מסילה הוא תותח אלקטרומגנטי לשיגור קליעים המבוסס על עקרונות דומים לאלו של מנוע הומופולרי.
התותח משתמש בזוג מוליכים מקבילים הנמצאים על מסילות, אשר לאורכם מואצת יחידת הזזה על ידי השפעות אלקטרומגנטיות של זרם הזורם במורד מסילה אחת, לתוך היחידה, וחוזר חזרה לאורך המסילה השנייה.
הפטנט על ההמצאה נרשם לפני כ-100 שנים.
חיל האוויר הגרמני ניסה לפתח נשק הפועל באופן דומה במהלך מלחמת העולם השנייה, אך ללא הצלחה.
פעולת התותח היא להאיץ את הפגזים בתוך הקנה באמצעות שדה אלקטרומגנטי רב עוצמה – במקום תגובה כימית הקיימת בתותח רגיל.
כאשר משתמשים בתחמושת העשויה מחומר מוליך (כגון ברזל), התחמושת מושפעת בקלות משדות מגנטיים.
את הכוח שמנצל התותח אפשר לחשב בעזרת משוואת כוח לורנץ, הקובעת כמה כוח מופעל על מטען חשמלי בנוכחות שדה מגנטי.
התותח מייצר שדה מגנטי משתנה, המפעיל כוח על הפגז בכיוון הירי.
כדי ליצור שדה מגנטי רב עוצמה, מעבירים זרם חשמלי דרך שתי מסילות שביניהן נמצא הפגז.
חוק ביו־סבר קובע כי זרם חשמלי יוצר סביבו שדה מגנטי.
תכנון נכון של המסילות יכול ליצור שדה מגנטי מכוון, שיפעל על הפגז רק בכיוון הירי.
הכוחות אלקטרומגנטיים המקנים לקליע אנרגיה קינטית גבוהה מאוד.
בתותח מסילה אין הגבלה על מהירות הלוע של הפגז, בעוד שבנשק המופעל על ידי חומר נפץ לא ניתן להשיג בקלות מהירות לוע של יותר מ־2 ק"מ בשנייה.
החסרון העיקרי של כלי נשק כאלו הוא צריכת החשמל הגבוהה.
התותח צורך 25 מגה ואט והפעלתו דרושת תחנת כוח צמודה.
לשם השוואה, תחנת הכוח הפנימית של בתי הזיקוק בחיפה מגיעה לתפוקה של כ־50 מגה וואט.
לעומת זאת, יש לו גם יתרונות רבים – הטווח של תותחים אלו גדול מאוד, כ־200 ק"מ, פי ארבעה בערך מטווח התותחים הקיימים.
בשל הטווח זה, התותח מיועד בעיקר להתקנה על אניות.
יתרון נוסף של התותח הוא מחיר הפגזים הנמוך, זאת בהשוואה לטילים שהוא אמור להחליף.
דגמים בקנה מידה מלא נבנו ונורו, כולל אקדח אנרגיה קינטית של 90 מ"מ של 9 מגה־ג'אול שפותח על ידי DARPA האמריקאית.
בעיות בלאי מסילה ומבודדים עדיין צריכות להיפתר לפני שתותחי מסילה יוכלו להחליף את הנשק הקונבנציונלי.
ככל הנראה, המערכת הישנה ביותר שפעלה בעקביות עם מעט בלאי נבנתה על ידי סוכנות המחקר הביטחוני של בריטניה.
מערכת זו הוקמה בשנת 1993 ופעלה למעלה מ־10 שנים.
המכון הטכנולוגי הצבאי של יוגוסלביה פיתח בשנת 1985, במסגרת פרויקט בשם EDO-0, תותח מסילה עם אנרגיה קינטית של 7 קילו־ג'אול.
בשנת 1987 הוקם פרויקט המשך,EDO-1, שבו קליע במסה של 0.7 ק"ג הגיע למהירות של 3,000 מטר לשנייה וקליע במסה של 1.1 ק"ג הגיע למהירות של 2,400 מטר לשנייה.
לטענת העובדים בפרויקט, נעשה בו שימוש במסילה באורך 0.7 מ'.
סין היא כעת אחת השחקניות הגדולות במשגרים אלקטרומגנטיים; בשנת 2012 היא אירחה את הסימפוזיון הבינלאומי ה־16 על טכנולוגיית השקה אלקטרומגנטית (EML 2012) בבייג'ינג.
צילומי לוויין בסוף 2010 העלו כי נערכו ניסויים במטווח שריון וארטילריה ליד באוטו, באזור האוטונומי הפנימי של מונגוליה.
צבא ארצות הברית הביע עניין במחקר בטכנולוגיית רובים חשמליים בסוף המאה ה־20. במהלך שנות ה־90 המוקדמות, כחלק מפרויקט מלחמת הכוכבים, הוא הקדיש יותר מ־150 מיליון דולר בחקר תותחים חשמליים.
במרכז לאלקטרומכניקה באוניברסיטת טקסס באוסטין פותחו תותחי מסילה צבאיים המסוגלים לירות כדורים חודרי שריון טונגסטן עם אנרגיה קינטית של תשעה מגה ג'אול.
בשונה ממערכות תותחים קונבנציונליות, תותחים אלקטרומגנטיים לא דורשים חומרי הנעה כדי לירות, מה שמקטין את הסכנה הצוות המפעיל ומפחית את העלויות הלוגיסטיות.
בנוסף, מערכות תותחי מסילה עשויות לספק מהירות גבוהה יותר של קליעים וטווח ירי גדול יותר.
כך ניתן להגדיל את הדיוק של הגנה מפני טנקים, ארטילריה ואוויר על ידי הקטנת הזמן שלוקח לקליע להגיע ליעדו.
בנאום שנשא בכנס השנתי של בלוג הטכנולוגיה הנחשב AllThingdD שנערך בשנת 2013 תיאר אילון מאסק את הייפרלופ בתור "שילוב של מטוס קונקורד, תותח מסילה ושולחן משחק הוקי אוויר".
בנובמבר 2017, ארגון המחקר והפיתוח הביטחוני של הודו ביצע ניסוי מוצלח בתותח אלקטרומגנטי עם קדח מרובע של 12 מ"מ.
מתוכננות בדיקות של גרסת 30 מ"מ.
הודו שואפת לירות קליע של קילוגרם אחד במהירות של יותר מ-2,000 מטר לשנייה באמצעות בנק קבלים של 10 מגה-ג'אול.
רובים אלקטרומגנטיים ונשק אנרגיה מכוון הם בין המערכות שהצי ההודי שואף לרכוש בתוכנית המודרניזציה שלו עד 2030.
משרד ההגנה של יפן משקיע משאבים רבים במחקר ופיתוח תותחי מסילה.
כ-6.5 מיליארד ין (כ-56 מיליון דולר) הוקצו לפרויקט תותח מסילה בהצעת התקציב הראשונית של הממשלה לשנת 2022. מטרת הממשלה היא להפוך את הנשק לחלק מההגנה האווירית של המדינה לאור העובדה שסין וצפון קוריאה מפתחות נשק היפר-סוני.
ביוני-יולי 2025 ביצעה סוכנות הרכש והלוגיסטיקה של משרד-הביטחון היפני (ATLA) ירי חי ראשון של תותח מסילה אלקטרומגנטי (Railgun) שהותקן על ספינת הניסוי JS Asuka.
זו הפעם הראשונה בעולם שבה כלי-שיט ירה Railgun אל מטרה ימית אמיתית
M-50 הוא תותח מתנייע ישראלי המבוסס על תובת טנק שרמן.
ה-M-50 פותח על ידי חיל החימוש בשנות ה-60 בעקבות המחסור בתותחים מתנייעים.
התומ"ת נכנס לשירות בשנת 1967 והשתתף במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
ה-M-50 פותח בצה"ל בעקבות המחסור בתותחים מתנייעים.
עד אז נבנה חיל התותחנים הישראלי בעיקר על בסיס תותחים נייחים הנגררים על ידי משאיות, אולם עם התפתחות חיל השריון כחיל היבשה העיקרי וכחלק מלקחי מלחמת סיני, נוצר הצורך במערך תותחים מתנייעים שיוכל להתקדם בעקבותיו.
ה-M-50 פותח על ידי חיל החימוש בשנות ה-60. הוא מבוסס על תובת טנק שרמן, עליה הוצב תותח 155 מ"מ מודל 50 (Obusier de 155 mm Modèle 50) מתוצרת צרפת, אשר היה בשימוש בצה"ל.
תובת השרמן נחתכה כדי להתאים לתותח.
התותח המותקן באחורי הכלי חייב הזזת המנוע לקדמת התובה.
ברשות צה"ל היו כ-150 תותחים מסוג זה.
ה-M-50 נכנס לשירות ב-1967 וסוללות M-50 השתתפו בירי על בתי הזיקוק בסואץ (מבצע אבוקה) באותה שנה.
ה-M-50 שירת בחיל התותחנים במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים בכל החזיתות.
ה-M-50 היווה את עמוד השדרה של חיל התותחנים הישראלי בשנות ה-70 עד כניסתם לשירות של התותחים המתנייעים האמריקאים המתקדמים, כדוגמת ה-M-109 ("רוכב").
תותח טנק (בפשטות תותח ובאנגלית Main Gun) הוא החימוש העיקרי של הטנק.
מדובר בכלי ירייה כבד (תותח) המשמש לירי כדורי טנק ("פגזים") בכינון ישיר.
תותחי טנק מודרניים הם בעלי קליבר גדול: קוטרם נע בין 75 ל-125 מילימטר (בעבר היו תותחים בעלי קוטר קטן יותר) ואורכם מספר מטרים.
מטרת הקליבר הגדול היא להשיג מהירות לוע גדולה שתעניק לפגז, ובעיקר פגז מסוג חודר-שריון קינטי, אנרגיה קינטית גדולה מספיק כדי לחדור את השריון של מטרתו, בדרך כלל טנק אחר.
בנוסף לפגזים מסוגים שונים, חלק מתותחי הטנקים מסוגלים לירות/לשגר גם טילים נגד טנקים.
בתור החימוש העיקרי של הטנק, כמעט תמיד התותח מבצע ירי בכינון ישיר כנגד מגוון מטרות קרקעיות מכל הסוגים כולל חיל רגלים מחופר, מבנים, רכבי שטח ממוגנים ונגמ"שים קלים, רכב קרבי משוריין וטנקים אחרים.
הדרישות מתותח טנק מודרני הן דיוק, טווח ירי גדול (בדרך כלל מספר קילומטרים) ואפשרות לקצב אש גבוה.
מנגד, התותח צריך להיות עמיד אך קל וקומפקטי כדי שיהיה ניתן לתפעלו מתוך הצריח הצפוף.
התותח מופעל על ידי התותחן באמצעות מערכת בקרת אש (בק"ש) המאפשרת ביצוע ירי מדויק על ידי שימוש במחשב בליסטי ומדידות תנאי מזג האוויר המשפיעים על הירי והמסלול הבליסטי של הפגז.
בטנקים המודרניים את המחשב הבליסטי מחליפה מערכת דיגיטלית מתקדמת המאפשרת גם עקיבה ונעילה על מטרות ובעת הירי לוקחת בחשבון את הטווח ותנאי הסביבה.
רוב מערכות הבק"ש כוללות גם ייצוב של התותח, דבר המאפשר ירי בתנועה.
במערכות המתקדמות, כגון ברק זוהר הישראלית, ישנן יכולות מתקדמות כגון למידת מכונה, נעילה ועקיבה, והפעלת תחמושת מתקדמת.
מערכת הבק"ש של המרכבה סימן 4 מאפשרת פגיעה במטרה בתנועה כולל כלי טיס מנמיכי טוס.
מערכות עזר נוספת כוללות בלם לוע, שרוול תרמי, מפנה גזים, מייצבים ובחלק מהטנקים טען אוטומטי.
תותח הטנק נמצא בחלק הקדמי של צריח הטנק המשוריין ומותקן על גבי צירים המאפשרים תנועה במישור האנכי (עלרוד) כשאת התנועה במישור האופקי (צידוד) מבצע הצריח.
התותחים נחלקים לחלקי-קנה (חלק-קדח, Smoothbore) וחרוקי-קנה (Rifled).
בסוג השני, גורמים הסלילים בתוך קדח הקנה לפגז להסתובב סביב צירו ובכך מוסיפים לדיוק ולטווח.
לכן מצוידים בימינו רוב הטנקים בתותח חלק-קדח ורק לאחרונה הפסיקו הבריטים לייצר טנקים חמושים בתותחים חרוקי קנה ועברו לתותחים גרמניים חלקי קנה.
הפגזים הנורים מתותחים חלקי-קדח הפגזים כוללים סנפירים כדי לייצב את מעופם ובכך מגדילים את הדיוק והטווח.
חלק מתותחי הטנקים, בעיקר אלו של מדינות הגוש הסובייטי לשעבר וגרורותיו, מסוגלים לירות טילי נ"ט.
תותחים רבים כוללים מפנה גזים (הנראה כמעין בליטה גלילית באמצע התותח) על-מנת לאפשר פיזור בטוח של הגזים הנפלטים בעת הירי, ומניעת חדירת גזים רעילים אלו לתוך הצריח.
בנוסף, כמעט כל התותחים המודרניים עטופים בשרוול תרמי - התקן מכני שמטרתו לדאוג שטמפרטורת התותח תהיה אחידה וקבועה על-מנת למנוע עיוותים בקנה עקב התחממות או התקררות עקב הסביבה החיצונית והפרשי טמפרטורות בין חלקי הקנה.
תותח אוטומטי M230 הוא תותח אוטומטי חד קנה אשר יורה פגזים נפיצים בקליבר 30 מ"מ (30x113 מ"מ), ומשתמש במקור כוח חיצוני (בניגוד לשימוש ברתע או בגז הנוצרים מהירי) כדי לטעון פגז חדש.
הוא תוכנן ויוצר במקור על ידי יוז מסוקים, בקולבר סיטי, קליפורניה והחל מ־2019 הוא מיוצר על ידי נורת'רופ גראמן.
ה-M230 מותקן על מסוק הבואינג AH-64 אפאצ'י.
ב-1972 החלה יוז מסוקים בפיתוח תותח אוטומטי יחיד, שישתמש בפגזי 20 מ"מ כתחמושת.
עד אפריל של שנה לאחר מכן הפיקה התכנית אב טיפוס ואפילו נורו פגזים ראשונים.
שנתיים מאוחר יותר (1975), כבר נורו למעלה מ-250,000 פגזים מסוגים מתקדמים יותר בקליבר 30 מ"מ והספיקו להבנות שני תותחים מדגם B, ותותח אחד מדגם C, דגם משוכלל יותר, הנבנה עבור ה-YAH-64 אפאצ'י, המסוק שבסופו של דבר הפך ל-AH-64 אפאצ'י שאכן הגיע עם דגם ה־C כחלק מהחימוש הסטנדרטי שלו.
התותח המחודש - ה־M230, נורה לראשונה במרץ 1978.
ה-M230 משומש בMH-60L (גרסה מיוחדת של הסיקורסקי UH-60 בלאק הוק המכונה בצה"ל "ינשוף") ובבואינג AH-64 אפאצ'י (המכונה בצה"ל "פתן" לדגם A ו"שרף" לדגם D).
התותח משתמש במנוע חשמלי בעל 2 כוח סוס על מנת לירות פגזים בקליבר של 30 מ"מ בקצב של בין 600 ל-650 יריות בדקה.
המגבלה הפרקטית באוויר הפתוח היא 300 יריות בדקה ולאחר מכן זמן מנוחה של כ-10 דקות.
התרמילים של הפגזים שנורו נזרקים דרך תחתית התותח.
האפאצ'י יכול לשאת עד 5,000 פגזים בשביל התותח במכשיר מיוחד הנקרא 12-PAK, שעוצב ומיוצר על ידי החברה הבריטית מגיט, אך מסוקי האפאצ'י של צבא ארצות הברית יכולים לשאת רק 300 פגזים, כיוון שיש להם מכל דלק פנימי מיוחד שתופס את המקום הנדרש.
התחמושת מוטענת לתוך האפאצ'י על ידי אנשי חימוש מאומנים: טוען ממונע המותקן על דגמי הלונגבו (AH-64D), מסייע בעבודה זו ויכול להוריד את זמן הטעינה מיותר מחצי שעה, לפחות מ-15 דקות, ואת כמות האנשים הנדרשים מ-3 לאחד.
ה-M230 מסוגל לירות את הפגזים (30x113 מ"מ) שמשמשים את התותח הבריטי ADEN ואת משפחת התותחים הצרפתיים DEFA, אך למרות זאת, מסוקי האפאצ'י של צבא ארצות הברית משתמשים בפגזי 30 מ"מ קלי-משקל שמיוצרים מסגסוגת קלה יותר.
פגזי ה־M230 לעומת זאת, אינם מסוגלים לשמש תותחים המעוצבים לשימוש בפגזי ה־ADEN או ה־DEFA.
פגזי ה־30 מ"מ קלי-המשקל המשמשים את ה-M230 באים ב-3 וריאציות: M788 - בעלי טבעת כחולה בחרטום הפגז, M789 - בעלי טבעת צהובה מעל טבעת שחורה, ו־M799 - בעלי טבעת אדומה מעל טבעת צהובה.
פגזי ה־M789 הם הפגזים העיקריים שמשמשים את האפאצ'י.
ה־M789 הוא פגז נפץ המכיל 22 גרם של חומר נפץ.
הוא בעל אפקט חודר שריון ומסוגל לחדור 25 מ"מ אל תוך שריון הומוגני מגולגל מטווח של חצי קילומטר.
בנוסף, הוא מתנפץ בפגיעה ומשחרר רסיסים קטלניים לכל עבר.
הM230LF, שהוצע במקור על ידי אורביטל ATK (חברה שלאחר מכן נרכשה ונהפכה לחטיבה בנורת'רופ גראמן) הוא גרסה מתקדמת, ומשוכללת יותר של ה־M230 המותקן על האפאצ'י.
ה־M230LF כולל תכונות מתקדמות, כגון מערכת נגד ירייה מאוחרת, קנה מוארך, ועוד, אשר מגבירות את מהירות הלוע (המהירות של הפגזים ביציאתם מהקנה) ואת עוצמת הפגיעה בעודו משתמש באותה תחמושת בה משתמש האפאצ'י.
קצב האש הונמך אל 200 יריות בדקה והאורך הכולל הוקטן אל 2.13 מ'.
ניתן להתקין את ה־M230LF על סירות פטרול, או על רכבי קרקע.
ה-MAWS (מאנגלית: Modular Advanced Weapon System, בעברית: "מערכת נשק מודולרית מתקדמת") היא מערכת נשק קלת-משקל, שפותחה בשיתוף עם צי ארצות הברית המשתמשת ב־M230LF הנשלט מרחוק.
ה־M230LF נשלט בקונסולת שליטה מרחוק עם בקר, או מוט היגוי, ומסך מגע.
בפברואר 2015, אושקוש ו-ATK בצעו הדגמה של ה-M230LF והרכיבו אותו על Oshkosh M-ATV (רכב קרבי משוריין של החברה אושקוש) על מנת להראות את החשיבות, והאפקטיביות של מערכת נשק בקליבר בינוני לרכבים טקטיים.
הדגמת האש הראתה את הדיוק המשופר בפעולות צבאיות ובהיתקלויות עוינות, ואת העוצמה המשופרת של הנשק שהורכב על הרכב על מערכת שליטה מרחוק מיוצבת, השוקלת פחות מ-400 ק"ג.
בעזרת ה-M230LF, התניידות משופרת בשטח, ורמות הגנה נעלות, לרכב נתנה קטלניות איימתנית ומדויקת, כזו שבדרך כלל שמורה אך ורק לכלי רכב כבדים.
בנוסף, אושקוש התקינה את ה־M230LF על האושקוש JLTV ובכך מילאה תפקיד רכב הסיור הקל של צבא ארצות הברית.
החברה האוסטרלית אלקטרו מערכות אופטיות משתמשת ב-M230LF בשביל מערכת ההגנה, "סלינגר", נגד רחפנים שלה.
המערכת עושה שימוש במכ"ם ובעוד מגוון חיישנים כדי לעקוב אחר מטרות, ולהרוס אותם עם ירייה בודדת.
בסך הכל שוקלת המערכת פחות מ־400 ק"ג ויכולה להיות מותקנת על רכב בינוני-קל ובכך מורידה את עלות השימוש לעומת מערכות מבוססות טילים.
ב-2 באוקטובר 2023, אושר כי אלקטרו מערכות אופטיות תשלח מספר של מערכות "סלינגר" לאוקראינה כדי להילחם באיום הרחפנים הגדל.
כלי טיס שנושאים את ה־M230
בואינג AH-64 אפאצ'י (כל הדגמים)
סיקורסקי UH-60 בלאק הוק (דגם MH-60L)
תֶּזָה (מיוונית: θέσις) היא רעיון שאדם מציג, תוך שהוא בוחן את מאפייניו ומשמעותו.
בעולם האקדמי, תזה מציגה מחקר שערך מציג-התזה, והיא משמשת בדרך כלל למילוי חלק מהדרישות לקבלת תואר שני.
המסמך המקביל, לקבלת תואר "דוקטור" (ובמדינות אירופיות ואסייתיות רבות, גם לקבלת דרגת פרופסור), נקרא "דִּיסֶרְטַצְיָה".
מציג התזה מקבל הדרכה אישית במהלך כתיבת התזה מאיש מחקר המכונה "מנחה התזה".
המנחה הוא גם אחד מהאנשים השופטים את איכות התזה לשם קבלת התואר.
קבוצת שופטים זו מכונה "ועדת התזה".
ועדה זו מכילה, ברוב האוניברסיטאות בעולם, שלושה אנשי מחקר במקרה של תזה לקבלת תואר שני, וחמישה אנשי מחקר במקרה של דיסטרציה לקבלת תואר "דוקטור".
התזה אינה כלי נוח לדיווח על ממצאי מחקרים ובמאה ה-21, היא נכתבת רק כמטלה לימודית ומכוחה של מסורת.
הסיבה לכך היא אורך התמליל הדרוש לניסוחה.
הכלי המרכזי לדיווח על ממצאי מחקר הוא עתה מאמר בכתב עת אקדמי בעל ביקורת עמיתים.
ככל שהאינטרנט מתפתח, קל יותר לאתר מאמרים בכתבי עת כאלה והדבר גורם לירידה מתמדת במעמדן של התזות.
אמצעים מקובלים אחרים לדיווח על ממצאים הם קיום הרצאה מול קהל בכינוס מחקרי, כשההרצאה כוללת מצגת, או הצגת פוסטר בכינוס מחקרי.
הכתיבה של תזה מועברת כחלק מתהליך השלמת הדוקטורט, והיא משמעותית להצלחתו של תהליך זה.
תזה מוצלחת מחייבת תוכן מקיף, משקף את המחקר הביבליוגרפי והחדשני, ומוכיח את הידע המקצועי והיכולות האנליטיות של המחקר.
עבודה בעלת איכות גבוהה מהווה יתרון גדול בעיניהם של אנשי הוראה ותלמידים פוטנציאליים, ועשויה לעזור להם לקבל מעמד מוערך בקהל החוקרים ובעולם האקדמי בכללי.
במאה ה-21 ישנם מוסדות אקדמיים המקיימים מסלולי לימודים לתואר שני ללא תזה.
הלומדים בהם אינם נדרשים להגיש עבודת מחקר, ואז מספר הקורסים שעל הסטודנט ללמוד במסגרת המסלול, גדול יותר מאשר במסלולים הכוללים תזה.
במרבית המקרים, צריכים הסטודנטים במסלולים אלה להגיש בתום הלימודים עבודת גמר יישומית (לא מחקרית).
תואר שני ללא תזה אינו מאפשר המשך ללימודי דוקטורט.
בחלק מהמוסדות האקדמיים, פטורים תלמידי דוקטורט מכתיבת תזה, אם הם פרסמו מספר מאמרים בכתבי עת מחקריים שבהם נהוגה ביקורת עמיתים.
מבין המוסדות שאינם פוטרים מכתיבת תזה במקרה כזה, יש כאלה שפוטרים את התלמידים מעריכת מחקר חדש עבור התזה, ומאפשרים להם לסכם את כל המאמרים שהם כבר פרסמו לחיבור בעל מבנה של תזה.
תלמידים שהצטיינו בלימודי התואר הראשון יכולים כיום להתקבל למסלול ישיר לדוקטורט.
ישנן מדינות בהן מסלול זה מדלג לחלוטין על כל לימודי התואר השני וישנן מדינות, כמו ישראל, שבהן הוא מדלג רק על כתיבת התזה של התואר השני, אך לא על הגשת הצעת המחקר המקדימה לה.
תלמידים שמצטיינים בלימודי התואר השני יכולים להתקבל למסלול משולב לדוקטורט.
תותיים (שם מדעי: Moraceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים.
היא כוללת כ-48 סוגים וכ-1290 מינים.
מיני התותיים פורחים באזורים בעלי אקלים טרופי וסובטרופי.
המאפיין הבולט של משפחת התותיים הוא קיומו של שרף דביק בכל מיניה.
מאפיין אחר שחוזר במינים רבים הוא תפרחות המורכבות מעשרות פרחים מקובצים, ופירות מקובצים.
על פי שיטת המיון APG IV משנת 2016 משפחה זו משויכת לוורדנאים.
משפחה זו מיוצגת בישראל על יד שני סוגים ו-4 מינים הגדלים בר: פיקוס בת-שקמה (בסכנת הכחדה), שקמה (פיקוס השקמה), תאנה (פיקוס התאנה) ותות לבן.
תות שחור הוא פליט תרבות ונדיר.
פיקוס השדרות, פיקוס בנגלי, פיקוס קדוש נחשבים בישראל למינים פולשים.
מקלורה זהובה (Maclura pomifera) היא מין עץ זר שמוצאו מדרום מערב ארצות הברית במדינות ארקנסו, אוקלהומה וטקסס.
מין זה הוא יחיד בסוגו בישראל ובצפון אמריקה.
הסוג מקלורה מונה 10 מינים.
קנבוס (Cannabis), כשותנית (humulus) שויכו בעבר למשפחת התותיים כיום הם משויכים למשפחת הקנאביים.
עצים, שיחים או עשבים חד-ביתיים או דו-ביתיים המכילים לעיתים קרובות שרף חלבי.
העלים על פי רוב מסורגים.
הפרחים על פי רוב מקובצים לקרקפות או לשיבולים או לאשכולות (למשל, תות, מקלורה זהובה, ברוסונטיה (broussonetia)).
במקרים רבים הפרחים ערוכים בצד הפנימי של מצעית קעורה או סגורה, דהיינו הפרחים חבויים במצעית סגורה בשרנית, דמוית תפוח או אגס, הפרי פגה (פיקוס).
העטיף פשוט בן 1 עד 6 עלים.
השחלה עילית או תחתית, בת מגורה אחת או שתיים וביצית אחת או שתיים.
עמוד השחלה בעל שתי צלקות או אחת.
הפירות אגוזיות או בלתי גרעין המקובצים על פי רוב לפרי קיבוצי מדומה.
המצעית או העטיף או שניהם משתתפים ביצירת הפרי.
בישראל צומחים בר שני סוגים ממשפחה זו:
תותחי נברון הוא סרט קולנוע מלחמתי אמריקאי משנת 1961, על פי הספר "תותחי נברון" של אליסטר מקלין.
הסרט זכה בשני פרסי גלובוס הזהב, לסרט הדרמטי הטוב ביותר ולפסקול המקורי הטוב ביותר, וכן בפרס אוסקר עבור האפקטים המיוחדים.
בשנות השישים של המאה העשרים, בחלוף שני עשורים למלחמת העולם השנייה, פקד את עולם הקולנוע גל של סרטי מלחמה אמריקאיים רומנטיים.
הם תיארו בצורה נוסטלגית עלילות גבורה, והיו סרטי ראווה יקרים בהשתתפות כוכבי קולנוע ידועי שם שרבים מהם הפכו ללהיטים.
בין הסרטים שנוצרו באותה עת בסגנון זה נכללים היום הארוך ביותר, הבריחה הגדולה, הנשרים פשטו עם שחר, 12 הנועזים וגם תותחי נברון.
סרטי קולנוע אמריקאים ביקורתיים יותר ופחות הרואיים, המתארים את אכזריות המלחמה, הגרוטסקיות שבה וצדדיה הנלעגים - הופקו בשנות השבעים בעקבות מלחמת וייטנאם, ביניהם מ.א.ש, מילכוד 22 ואפוקליפסה עכשיו.
הסופר אליסטר מקלין, שחיבר ספרי הרפתקאות, פעולה ומלחמה, פרסם את ספרו הנודע "תותחי נברון" ב-1957..
הספר הופק כסרט קולנוע ב-1961 בבימויו של ג'יי לי תומפסון, במאי קולנוע אמריקאי שביים כחמישים סרטים במשך ארבעה עשורים בין 1950 ל-1989. את התפקידים הראשיים בסרט גילמו כוכבי הקולנוע גרגורי פק, דייוויד ניבן ואנתוני קווין.
לצידם הופיעו בתפקידי משנה מספר שחקני קולנוע אחרים.
הסרט צולם באי רודוס בשיטת הסינמסקופ.
המוזיקה לסרט הולחנה על ידי דימיטרי טיומקין.
הסרט זכה לפרס האוסקר ב-1961 על האפקטים המיוחדים הטובים ביותר.
התותחים מותקנים בתוך מערה חצובה בסלע, על גבי צוק שגובהו 120 מטר.
פעולת החילוץ חיונית משום שנודע לבריטים כי הגרמנים עומדים לפתוח תוך ימים בהתקפה מסיבית על הכוח הנצור.
הסרט עובר לשדה תעופה צבאי של בעלות הברית "אי שם" במזרח התיכון.