tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפיקוד הבריטי החליט נגד המשך ההתקדמות לנוכח התנגדות גרמנית עיקשת, והמתקפה בוטלה למחרת היום, ב-24 באפריל.
כדי להבטיח את אגפו הדרומי-מזרחי של רכס וימי, שנכבש זה מכבר על ידי הגיס הקנדי, שיגרו כוחות בריטיים וקנדיים מתקפה לעבר העיירה אַרְלֶה (Arleux) ב-28 באפריל.
ארלה נכבשה יחסית בקלות, אולם המתקפה הבריטית בעיירה גוורל (Gavrelle) נתקלה בהתנגדות עיקשת יותר מצד המגנים.
גוורל נכבשה בערבו של 28 בחודש והוחזקה למרות מספר מתקפות נגד גרמניות.
היעד המוגבל של אבטחת אגפו של רכס וימי אומנם הושג, אך במחיר אבדות גבוה.
קרב בולקור השני (17-3 במאי)
לאחר שההסתערות הראשונית שלהם נכשלה בהבקעת קווי ההגנה בבולקור, החלו המפקדים הבריטים בהכנות להסתערות נוספת.
הבריטים החלו בהרעשה ארטילרית עזה, וב-20 באפריל השמידו למעשה את הכפר בולקור.
הסתערות החיילים, אף שתוכננה ל-20 באפריל, נדחתה מספר פעמים עד שנקבעה לבסוף לבוקר 3 במאי.
בשעה 03:45, חלקים מהדיוויזיה ה-2 תקפו מזרחית לבולקור במטרה לפרוץ את קו הינדנבורג ולכבוש את אַנְדְקוּר-לה-קַנִיקוּר (Hendecourt-lès-Cagnicourt), שעה שחיילים מהדיוויזיה ה-62 תקפו את בולקור עצמו.
המתקפה, שהופסקה ב-17 במאי לנוכח התנגדות גרמנית חזקה, השיגה מעט מאוד מיעדיה.
האוסטרלים אומנם השתלטו על מרבית ממערכת החפירות הגרמנית שבין בולקור לכפר רְיַאנקוּר-לה-קניקור (Riencourt-lès-Cagnicourt), ברם נכשלו בכיבוש אנדקור.
גם ממערב נכשלו הבריטים להתקדם לאנדקור לאחר שספגו אבדות כבדות עת סילקו את הגרמנים מבולקור.
הקרב השלישי על הסקארפ (4-3 במאי)
הבריטים, לאחר שאבטחו את האזור סביב ארלה בסוף אפריל, היו נחושים לשגר מתקפה נוספת ממזרח למוֹנְשִׁי במטרה להבקיע את קווי ההגנה ולהגיע אל ה-"Wotanstellung", מערך ביצורים עיקרי בהגנת הגרמנים.
המתקפה תוכננה להיות אחד משני ראשי חץ (השני הוא המתקפה האוסטרלית בבולקור) שישוגרו במקביל.
הצלחה פה, כך קיוו המפקדים הבריטים, תאלץ את הגרמנים לסוג הלאה מזרחה.
במציאות, שני ראשי החץ לא הצליחו להשיג התקדמות משמעותית והמתקפה בוטלה למחרת היום.
על אף שהיה כישלון, הלקחים שנלמדו מהקרב על חשיבות התיאום והתקשורת בין הטנקים, חיילי הרגלים והארטילריה יושמו לאחר מכן בקרב קמברה (נובמבר -דצמבר 1917).
אם לשפוט לפי היומיים הראשונים של הלחימה, המתקפה באראס הייתה לא פחות מהצלחה מסחררת בחזית המערבית.
שטח רב, כולל מספר נקודות בעלות חשיבות אסטרטגית, שהחשובה מביניהן רכס וימי, נכבשה תמורת מעט אבדות, באופן יחסי.
זאת ועוד, יעד נוסף שהושג במתקפה היה משיכת חיילים גרמנים הרחק מגזרת המתקפה הצרפתית באן.
אולם במציאות הישגי מדינות ההסכמה בקרב אראס עומעמו על ידי מספר נפגעים גבוה וכישלון מתקפת ניבל.
עד גמר המתקפה ספגו הבריטים למעלה מ-150,000 נפגעים, ואף על פי שהיה בידיהם להשיג הצלחות מוקדמות, לא הגיעו להבקעה משמעותית והמצב בגזרה שב לקיפאון.
היסטוריונים מייחסים את הניצחון בקרב לבריטים, אך בהקשר הרחב הייתה לכך השפעה מועטה מאוד על המצב האסטרטגי-טקטי בחזית המערבית.
מאוחר יותר ציין לודנדורף: "אין צל של ספק כי מאחורי המתקפה הבריטית מסתתרים יעדים בעלי חשיבות אסטרטגית מכרעת, אולם מעולם לא הצלחתי לגלות מהם".
בניגוד לכך הוא גם היה "מיואש עד מאוד; היה ועקרונות דוקטרינת ההגנה שלנו הוכחו כשגויים, ואם כן, מה ניתן היה לעשות?".
25 עיטורי צלב ויקטוריה, הראשון בחשיבותו בצבא הבריטי, הוענקו בתום הקרב לחיילי חבר העמים.
ב-24 באפריל 1917 העניק קיסר גרמניה, וילהלם השני, לקולונל פריץ פון לוסברג את עלי האלון לעיטור פור לה מריט, אותו קיבל בקרב על הסום.
הנתונים המצוטטים ביותר של נפגעי מדינות ההסכמה הם אלו של לויטננט גנרל ג'ורג' פוק (George Fowke), שלישו של הייג.
סך הנפגעים בקרב הסתכם ב-158,660, מתוכם 87,226 מהארמייה השלישית, 46,826 מהארמייה הראשונה (לרבות 11,004 קנדים שנפגעו ברכס וימי) ו-24,608 הארמייה החמישית.
מנגד, מספר הנפגעים בצד הגרמני קשה יותר לאומדן.
בנוסף לכך, רשומות הגרמנים לא כוללות את אלו אשר "נפצעו קל".
קבוצת וימי וקבוצת סושה איבדו 79,418 איש, ואילו מספרי האבדות של קבוצת אראס הם חלקיים.
ההיסטוריון הצבאי הבריטי ג'ון קיגן מעריך את כלל אבדות הגרמנים ב-130,000.
הדעות על תוכנית הקרב של הגנרל אלנבי היו חלוקות.
הייג אומנם החמיא להצלחות הראשוניות של תוכנית הקרב, אך פקודיו של אלנבי מנגד "התנגדו לדרך בה ניהל את ...
שלב ההתשה." לאחר הקרב נשלח אלנבי לפקד על חיל המשלוח המצרי בפלשתינה.
הוא ראה בכך "אות לכישלון" אולם הוא "הצליח להשיב את המוניטין שלו על ידי כך שהביס את העות'מאנים".
גנרל הייג לעומתו, נשאר בתפקידו עד לתום המלחמה.
משהתברר ללודנדורף כי גורם עיקרי בהצלחת הבריטים היה נעוץ בכישלון פיקודי בצבאו שלו, הוא הדיח מספר קציני מטה, ביניהם פון פלקנהאוזן, שלא שב עוד להחזיק בפיקוד קרבי, והעביר את יתרת המלחמה כמושל הכללי של בלגיה.
ב-6 בינואר 1918 פרסם הטיימס מאמר שכותרתו "שלטון הטרור של פלקנהאוזן", המתאר 170 הוצאות להורג של אזרחים בלגים שבוצעו על ידי הצבא מיום מינויו למושל.
המשורר האנגלי סיגפריד ששון התייחס לקרב בפואמה האנטי-מלחמתית המפורסמת שלו, "The General", בה הוא שם ללעג את אזלת ידו של הפיקוד הבריטי.
המשורר הלירי האנגלי-וולשי אדוארד תומאס נהרג באראס מפגז ביום הראשון למתקפה, 9 באפריל.
ביומן המלחמה שלו מתאר תומאס באופן חי ומר את החיים בחזית המערבית בחודשים שמובילים לקרב.
קרב אנגיארי (באיטלקית: Battaglia di Anghiari) היה קרב שנערך סמוך לעיירה אנגיארי שבאיטליה ב-29 ביוני 1440, בו ניצח צבא ליגת המדינות האיטלקיות, בהנהגת רפובליקת פירנצה, את צבא דוכסות מילאנו במסגרת מלחמות לומברדיה, והובטחה שליטתה של פירנצה על מרכז איטליה.
הקרב התפרסם בעיקר בעקבות ציור שנקרא על שם הקרב קרב אנגיארי אותו ניסה לצייר הצייר המפורסם לאונרדו דה וינצ'י - צייר המונה ליזה, אולם הוא השאיר רק רישום הכנה של הציור בעוד הציור עצמו כנראה אבד.
מאוחר יותר נעשו ניסיונות על ידי אמנים שונים לשחזר את הציור מתוך הסקיצה שנותרה, כאשר הניסיון הידוע ביותר נעשה על ידי פטר פאול רובנס.
קרב אנגיארי הוא ציור אותו ניסה לצייר לאונרדו דה וינצ'י בשנת 1505, בהשראת קרב אנגיארי שנערך בעיירה אנגיארי שבאיטליה בשנת 1440. עם זאת, לאונרדו השאיר רק רישום הכנה של הציור ("סקיצה") בעוד הציור עצמו כנראה אבד.
שליט פירנצה לורנצו דה מדיצ'י ("לורנצו המפואר"), בנו של פיירו דה מדיצ'י, ונכדו של קוזימו הזקן - השליט הראשון מהמשפחה בפירנצה, היה חובב אמנות גדול ונהג להזמין עבודות אצל לאונרדו דה וינצ'י, מיכלאנג'לו ובוטיצ'לי, וככל הנראה הקרב צויר על פי בקשתו.
במשך השנים ציירים רבים ניסו את ידם בהעתקת ציורו האבוד.
המפורסם שבהם הוא ניסיון כזה משנת 1603 המיוחס לפטר פאול רובנס - אחד הציירים הפוריים ביותר מתקופת הבארוק.
היו עוד רבים אחרים שניסו את ידם בהעתקת הציור האבוד.
בשנות ה-70 חוקר אמנות איטלקי בשם מאוריציו סרצ'יני גילה צמד מילים בלטינית מוחבא בציור הקיר של וזארי, שנחשב למשמיד היצירה של דה וינצ'י.
בדיקות כימיות גם הן הראו כי החומרים מהן נעשתה המונה ליזה זהים לחומרים מהן הוכנה היצירה המסתתרת מאחורי הקיר.
קרב אניידלו (Battle of Agnadello) היה אחד הקרבות החשובים במלחמת הליגה של קמבריי וכן אחד הקרבות המרכזיים במלחמות האיטלקיות.
ב-15 באפריל 1509 עזב צבא צרפתי תחת פיקודו של לואי ה-12 את מילאנו ופלש לטריטוריה ונציאנית.
כדי לעצור את התקדמותם, גייסה ונציה צבא של שכירי חרב ליד ברגמו, אשר הונהג על ידי בני הדודים אורסיני, ברתולומיאו ד'אלוויאנו וניקולו די פיטיליאנו.
אורסיני הורה להימנע מעימות ישיר עם ההתקדמות הצרפתית והעביר את השבועות הבאים בהתנגשויות בין-צבאיות קלות.
ב-9 במאי חצה לואי ה-12 את נהר אדה בקסאנו ד'אדה.
אלוויאנו ופיטיליאנו חנו מסביב לעיר טרוויליו, בחוסר הסכמה לגבי איך להילחם בלואי, מכיוון שאלוויאנו רצה להתקיף את הצרפתים תוך התעלמות מפקודותיו של אורסיני.
לבסוף הוחלט לנוע דרומה לעבר נהר פו בחיפוש אחר עמדות טובות יותר.
ב-14 במאי, כאשר הצבא הוונציאני נע דרומה, אלוויאנו עמד אל מול כוח צבאי צרפתי בפיקודו של השליט דה שומון.
אשר ריכז את יחידתו סביב אניאדלו.
אלוויאנו הציב את כוחותיו, שמנו בערך כשמונת-אלפים חיילים, על קו רכס שהשקיף אל כמה כרמי ענבים.
דה שאמונט ניסה לתקוף, בתחילה בעזרת חיל פרשים ולאחר מכן עם רמחים שווייצרים; אבל הצרפתים, שהוכרחו לצעוד מעל צלע גבעה מלאה בתעלות השקיה שבמהרה התמלאו בבוץ מהגשם השוטף, לא יכלו לפרוץ את הקו הוונציאני.
פוטיליאנו נע לפני אלוויאנו, והיה כמה קילומטרים קדימה כאשר הצרפתים החלו בהתקפה.
בתגובה לבקשת אלוויאנו לעזרה, הוא שלח מסר המציע להימנע מקרב יזום (pitched battle), והמשיך את מסעו דרומה.
בינתיים, לואי, עם יתרת הצבא הצרפתי, השיג את אלוויאנו.
הצרפתים הקיפו את אלוויאנו משלושה כיוונים והמשיכו להשמיד את כוחותיו בשלוש השעות הבאות.
חיל הפרשים הוונציאי התמוטט ונמלט, ואלוויאנו עצמו נפצע ונשבה.
תחת פיקודו, יותר מארבעת-אלפים נהרגו.
למרות שפוטיליאנו נמנע ממגע ישיר עם הצרפתים, הוא קיבל את החדשות על הקרב באותו הערב, וחלק גדול מכוחותיו נטשו בבוקר.
עם התקדמותם של הצרפתים, הוא נס במהירות אל עבר וונציה וטרוויזו.
או אז לואי המשיך לכבוש את יתרתו של מחוז לומברדיה.
ניקולו מקיאוולי, בספרו "הנסיך", מציין את הקרב כמערכה שבה, ביום אחד, הוונציאנים "איבדו מה שלקח להם מאמץ של שמונה מאות שנים לכבוש".
קרב אקטיום היה העימות המכריע של המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית.
הקרב היה קרב ימי בין הצי של אוקטביאנוס (לימים אוגוסטוס קיסר) לבין הצי של מרקוס אנטוניוס, והסתיים בניצחון של אוקטביאנוס.
לאחר ההפסד בקרב לא הצליח אנטוניוס לשקם את צבאו ואת ציו, ובכך הביא הקרב לתבוסתו במלחמה, ולהתאבדותו שלו ושל קלאופטרה, המלכה האחרונה של השושלת התלמיית במצרים.
בשנת 35 לפנה"ס הגיעה אוקטביה, אחותו של אוקטביאנוס ואשתו של אנטוניוס, לאתונה עם 2,000 חיילים.
חיילים אלו נועדו להיות תגבורת למלחמותיו של בעלה, אנטוניוס, במזרח.
אנטוניוס השאיר לה באתונה הודעה לשלוח את החיילים מזרחה, אך שהיא עצמה תחזור לרומא, ובכך ניתק את בריתו עם אוקטביאנוס.
בשנת 34 לפנה"ס סיפח אנטוניוס את ארמניה לרפובליקה הרומית, וביצע את תהלוכת הניצחון שלו באלכסנדריה.
בסוף תהלוכת הניצחון התבצע טקס "המתנות של אלכסנדריה"', בו הוענקו חלקים מהאימפריה הרומית לקלאופטרה ולצאצאיה, אשר אוקטביאנוס השתמש בו כדי להתנגח פוליטית באנטוניוס.
בסוף המצעד, התלבש אנטוניוס כאל דיוניסוס, בעוד שקלאופטרה התלבשה כאלה איזיס.
אנטוניוס חילק שטחים אשר שלט עליהם לילדיה של קלאופטרה.
לאלכסנדר הליוס ניתנה ממלכת ארמניה, מדי וכל השטחים מעבר לנהר הפרת.
הזיכרון של מלחמות האזרחים היה טרי אצל הרומאים, ועל כן היה צריך אוקטביאנוס לתאר את הסכסוך ככזה שהוא כנגד גורם זר, ולא כסכסוך פנימי-רומאי.
בחורף 32 לפנה"ס חנה אנטוניוס עם צבאו באפסוס והחל לרכז כוחות, בכוונה לצעוד לכיוון רומא.
מתוך 30 לגיונות אשר עמדו לרשותו, ריכז אנטוניוס 19 למערכה כנגד אוקטביאנוס, כשמ-11 הלגיונות האחרים הוצבו ארבעה בקירניאקה, שלושה בסוריה, וארבעת הנותרים נשארו במצרים.
קלאופטרה הביאה עמה ממצרים קופת מלחמה של 20,000 טלאנטים, סכום שיכול היה לכלכל מסע מלחמה, למעשה ללא מגבלת זמן.
בשנת 31 לפנה"ס הגיע אנטוניוס עם צבאו לאקטיום , שם חנה, ייתכן ומתוך כוונה למשוך את אוקטביאנוס לרוקן את קופת המלחמה המצומצמת שלו ולשחרר כוחות שלא יוכל לשלם להם.
אוקטביאנוס ידע כי קופת המלחמה והתשתית הלוגיסטית שלו לא יספיקו אם ינצל את מלוא פוטנציאל הגיוס שלו, ועל כן החליט שההכרעה תבוא בים.
אולם, כשהגיע לאקטיום, סירב אנטוניוס לצאת לקרב ימי, עקב המצב הירוד של ספינותיו, והדלדלות מספר החותרים בהן, בשל התנאים הקשים במחנה.
אנטוניוס הציב חותרים על הסיפון עם נשק וציוד, כשהמשוטים במים, על מנת להציג את הצי כמוכן לקרב.
אולם, הוא לא הוציא את הצי מהמפרץ, מה שהכריח את אוקטביאנוס לנטוש את תוכניתו לקרב ימי מכריע עוד באותו היום.
שני הצדדים התמקמו משני צידי המפרץ, כשאף צד אינו מעוניין לבצע את המהלך הראשון.
לאחר קרוב לשנה של המתנה, החליט אנטוניוס להוציא את ציו מהמפרץ ולהתמודד עם אוקטביאנוס ב-2 בספטמבר, 31 לפנה"ס.
אף על פי שלמערכה באקטיום שני הצדדים הגיעו עם כוחות גדולים, בפועל בקרב השתתפו בעיקר חיילי הצי והחותרים, בעוד שמרבית הלגיונות צפו בקרב מהחוף.
בין המקורות ישנן סתירות לגבי מספר הלוחמים וגודל הצי אשר הציבו שני המצביאים, עם זאת ישנה הסכמה שהבדלי הכוחות לא היו גדולים.
מרקוס אנטוניוס - עשרה לגיונות רגלים בהרכב חלקי (כ-20 אלף איש) וכ-2,000 קשתים על גבי כ-150 ספינות מלחמה ועוד כ-60 בשייטת המצרית.
במחנה היבשתי נותרו תשעה לגיונות, 12 אלף פרשים וכ-20 אלף אנשי חילות עזר.
גאיוס אוקטביאנוס קיסר - שמונה לגיונות וחמש קוהורטות פריטוריות (כ-40 אלף איש, כולל קשתים) על סיפונן של כ-230 ספינות מלחמה.
במחנה היבשתי נותרו שמונה לגיונות נוספים, 12 אלף פרשים וחילות העזר.
ניתן להבחין, אם כן, כי אוקטביאנוס יצא לקרב אקטיום בראשות צבא גדול כמעט כפליים, אך מפוזר על גבי מספר רב יותר של ספינות מזה של אנטוניוס.
כמו כן היו ספינותיו של אנטוניוס גדולות יותר בממוצע מאלו של אוקטביאנוס והחזיקו לוחמים רבים יותר על אף הבדלי כוח האדם.
ההבדל השני היה באיכות הלוחמים ובניסיון איתו הגיעו למערכה: אנטוניוס נהנה מצבא יבשתי מאומן ומתורגל שגרעינו מתבסס על וותיקי הלוחמים מהקרבות בפרתיה ומהמערכות עם גאיוס יוליוס קיסר, אך ללא ניסיון במערכות ימיות, ועם מורל ירוד עקב חניית חורף שוחקת.
אוקטביאנוס נהנה מצי לוחם איכותי, שצבר ניסיון במערכה ימית ממושכת, ובמורל גבוה תחת פיקודו של אגריפה, אדמירל מוערך ורב השראה.
מחנה אוקטביאנוס מוקם צפונית לניקופוליס, בגדת המצרים הצפונית, בעמדה שולטת המאפשרת תצפית על הנמל של אנטוניוס, אך מרוחקת ממקורות מים זמינים.
הנמל של אוקטביאנוס נפתח אל הים האיוני.
מחנה זה סבל בתחילת המערכה מהצקות לאספקת המים שלו בידי כוחותיו של אנטוניוס אך במהרה אגריפה הבטיח את אספקת המים ודחק את אנטוניוס אל מדרום למצר.
לאחר הקרב הוקם במקום המחנה אתר זיכרון לניצחונו של אוקטביאנוס.
מחנהו של אנטוניוס מוקם דרומית לאקטיום ומערבית לאנאקטוריום, בנקודה בה היו אמנם מקורות מים זמינים, אך אלה סבלו מניקוז גרוע.
למחנה הייתה פתחה למפרץ האמפרקי.
לכל מחנה היו יתרונותיו וחסרונות משלו - זה של אנטוניוס סבל מסדרה של מגפות, עריקות והיעדר אספקה עקב מיקומו באזור ביצתי.
גורמים אלו דלדלו את כוחותיו של אנטוניוס והותירו את הצי במורל מדוכדך.
שהות החורף של צבא אנטוניוס הייתה באזור ללא ניקוז נאות לצורכי יישוב של למעלה ממאה אלף חיילים ועבדים.
יתרה מכך, שיטות הגיוס בהן השתמש אנטוניוס על מנת להילחם בשחיקת שורות החותרים (בדגש על גיוס בכפייה) הותירו את הצי מאויש בחותרים לא מאומנים דיים, ובכוחות שנאמנותם מוטלת בספק.
בסוף החורף ועד הקרב עצמו הדלדלה יכולתו של הצי של אנטוניוס עד כדי כך, ששרף את אותן הספינות, שאת שורות חותריהןלא יכול היה למלא בצורה אפקטיבית, בעודן עוגנות.
היסטוריונים מסוימים רואים במהלך זה, בצירוף העמסת ספינותיו במפרשים, הוכחה לכוונתו לבצע את מהלך הבריחה של קלאופטרה ושלו עצמו, תוך כדי נטישת לגיונותיו היבשתיים לגורלם (עם או בלי פקודות לסגת) - ובכך הופכים את קרב אקטיום לקרב נסיגה ולא לקרב בו שני הצדדים חותרים לניצחון מכריע.
אגף צפון: אגריפה, יד ימינו של אוקטביאנוס ואדמירל הצי.
מרכז הצי: לוקיוס ארונטיוס, מאנשיו לשעבר של סקסטוס אשר חיפש אצלו מקלט לאחר הפרוסקריפציות של 43 לפנה"ס.
אגף דרום: מרקוס לוריוס, הפרפקט של סרדיניה שהוגלה על ידי מֶנאס, פקודו של סקסטוס פומפיוס, בשנת 40 לפנה"ס.
אגף צפון: גליוס פובליקולה, עריק מהרפובליקה ואחד הקונסולים של שנת 36 לפנה"ס.
מרקוס אנטוניוס פיקד על הצי מאגף זה.
מרכז הצי: מרקוס אוקטביוס ומרקוס אינטיוס בפיקוד משותף.
שייטת עורפית: השייטת המצרית תחת פיקודה של קלאופטרה.
ביום הקרב יצא הצי של אנטוניוס מן הנמל כאשר כוחותיו ערוכים בשלוש שייטות קדמיות והשייטת המצרית עם קלאופטרה מאחור.
בתגובה, כוחותיו של אוקטביאנוס נערכו בשורה המתוחה מצפון לדרום על מנת למנוע איגוף ו\או בריחה של כוחות ולאפשר למספרים העדיפים של הצי של אוקטביאנוס לבצע מהלכי איגוף.
בין אם תוכניתו של אנטוניוס כללה בריחה ובין אם לאו, הרי שספינותיו המהירות פחות נאלצו לחתור למגע על מנת לפרוץ את קווי האויב.
אחד המהלכים השנויים במחלוקת שבוצעו לפני הקרב עצמו היה העמסת האוצר התלמי על השייטת המצרית וכן העמסת מפרשים הן על ספינותיו של אנטוניוס, דבר שיאפשר לשייטת במידה ותבקיע דרך הקו של אוקטביאנוס לסגת ולהמשיך את המלחמה ביום אחר.
הקרב עצמו התחיל כאשר אנטוניוס חתר למגע עם ספינותיו הכבדות והגדולות יותר למול מרכז הקו של אוקטביאנוס.
השייטת של אגריפה הוצבה מול פובליקולה ואנטוניוס בקרב על ניסיון איגוף מצפון.
אגריפה לקח את היוזמה בניסיון האיגוף ובתגובה האריך אנטוניוס את הקו שלו.
ניסיון האיגוף הצפוני של אגריפה, מעבר לקו המוארך של אנטוניוס, הביא ליצירת פרצה בין השייטת הצפונית והשייטת המרכזית של אוקטביאנוס.
בפקודת קלאופטרה, פרצה השייטת המצרית - עליה קלאופטרה והאוצר התלמי - את הקווים של אוקטביאנוס.
אנטוניוס הצטרף אליה והשניים נסוגו משדה הקרב.
המהלך השאיר את קאנידיוס, מפקד הכוחות היבשתיים ללא פקודות ברורות לסגת לטריטוריות ידידותיות יותר, והלה נשאר במקומו.
הצי של אנטוניוס המשיך בלחימה עזה כל אותו אחר הצהריים ועד הלילה, למרות היעדרו של המפקד העליון.
הלחימה ריתקה את כוחותיו של אוקטביאנוס ללא יכולת (או רצון) לרדוף אחר השייטת המצרית שאיבדה מספר מועט של ספינות, הגיעה לים הפתוח והניפה מפרשים לטובת נסיגה מלאה.
כך הצליחו אנטוניוס וקלאופטרה להימלט מזירת הקרב, אך הלחימה עצמה נמשכה עוד מספר שעות.
אוקטביאנוס, אשר ראה כי כבר לא יוכל לתפוס את האוצר התלמי, פנה עתה להשמיד את הצי שנשאר לאנטוניוס, במקום לתפוס אותו.
אוקטביאנוס פקד להשתמש באש על מנת להבעיר את ספינותיו של אנטוניוס.
לאחר לילה של מאבק וטיבוע ספינות, זכה אוקטביאנוס בניצחון ברור על כוחותיו של אנטוניוס.
מנוסתו של אנטוניוס ביחד עם קלאופטרה הפכה מרגע זה ואילך לאבן הפינה של התעמולה ברומא במשך שאר המערכה.
בימים שלאחר הקרב ערקו חלקים נרחבים מהלגיונרים של אנטוניוס והחליפו צד.
קרנו של אוקטביאנוס נותרה גבוהה בקרב הציבור הרומי חרף הנטל הכלכלי הנוסף שהעמיסו הלגיונרים החדשים על אוקטביאנוס, שרצה ככל הנראה להימנע ממראית עין של מלחמת אזרחים נוספת ברפובליקה.
הדיווחים אודות מספרי ההרוגים בקרב מציינים ש-5,000 חללים נפלו בקרב האויב, מספיק בדיוק עבור טריומף אותו יכול לערוך אוקטביאנוס בשובו לרומא.
במקום הוקם אתר זיכרון למאבק ובו הוצבו אילי-הניגוח של הספינות שנשבו.
ההבחנה בין קרב שיש לערוך עליו טריומף לבין קרב במלחמת אזרחים הייתה חשובה, שכן הזיכרון של השנים העקובות מדם במלחמת האזרחים הקודמת עלול היה לפורר את בסיס האהדה שעליו נסמך אוקטביאנוס.
בנוסף לכך, הוא ניצב בפני הצורך לטפל בלפחות שישה מלגיונותיו של אנטוניוס, שלאחר עריקתם הפכו לנטל כלכלי עליו ועל רומא.
התעמולה של אוקטביאנוס ציירה את נסיגתו כמעשה של פחדנות, אבל היתרון המעשי של יסוד כלכלי מוצק ושל שטחים נרחבים, מהם ניתן לגייס צבאות חדשים, הפכו את הנסיגה ואפילו את ההפסד המוחץ לכישלון שניתן להתגבר עליו - בהינתן אסטרטגיה מוצלחת.
כישלונו של אנטוניוס לנצל את היתרונות, אותם השכיל לשמר אחרי קרב אקטיום, הוא שהכריע לבסוף את המערכה.
לאחר קרב אקטיום, הוצבו הצדדים ונמתחו הקווים - אוקטביאנוס הציב עצמו בראש המערכת הפוליטית של רומא, נישל את אנטוניוס משאריות תומכיו וזכויותיו הפוליטיות, ובעצם הציג את המערכה כקרב בין רומא המערבית לבין איום מן המזרח, שהונהג על ידי קלאופטרה ושר צבאה, מרקוס אנטוניוס.
בצידו של אנטוניוס המכה המוראלית הוכחה כקטלנית, כאשר המלכים הכפופים לו במזרח הים התיכון החלו לערוק, ובכך הטו באופן סופי את כף המערכה לטובתו של אוקטביאנוס - שהמשיך לרדוף את אנטוניוס ואת קלאופטרה עד לסופם הדרמטי באלכסנדריה.
קרב אראר (58 לפנה"ס) התרחש ליד נהר אראר (סון המודרנית) בין הצבא הרומאי תחת הנהגתו של יוליוס קיסר ושבט הטיגורינים תחת הנהגתו של דיוויקו.
הטיגורינים היו חלק משבט ההלווטים שהיגרו בשנת 58 לפנה"ס מהשפלה השווייצרית לגאליה.
יוליוס קיסר, שביקש לזכות בתהילה אישית, התנגד להגירתם, תוך כדי שהוא מציג עצמו כמגן הגאלים מפני הפולשים הזרים.
לאחר השתהות מסוימת ליד אגם ז'נבה, שלידו קיסר בנה ביצורים ומנה את חצייתם של ההווטים, הצליחו ההלווטים להתקדם לתוך גאליה והחלו לחצות את נהר הסון.
החציה הייתה ארוכה ובזמן הזה קיסר הצליח לאסוף את צבאו ולהדביק את ההלווטים.
מרבית ההלווטים הספיקו לחצות את הנהר, אך שבט הטיגורינים נותר עדיין בגדה המערבית.
קרב סדור לא נערך במקום, כי הטיגורונים לא היו ערוכים לקרב וקיסר טבח בהם.
הטיגורינים שלא נהרגו על ידי הרומאים נפוצו לכל עבר.
קרב אקסונה נערך על גדותיו של נהר אקסונה (כיום אן) בשנת 57 לפנה"ס במסגרת מלחמת גאליה.
בקרב זה ניצח הצבא הרומי בפיקודו של יוליוס קיסר את הקואליציה של השבטים הבלגיים שנאספה נגדו.
העימות היה מצומצם יחסית והצדדים העבירו את רוב הזמן בהמתנה למהלכי היריב.
הלוחמה עצמה הייתה קצרה יחסית ולא עירבה את חלק הארי של שני הצבאות.
הצבא הבלגי הגדול לא היה מסוגל לקיים את עצמו ופשוט התפזר.
קיסר ניצל את הצלחתו בקרב והצליח להכניע חלק מהשבטים הבלגיים, אך אחרים התמידו בהתנגדותם והצדדים התנגשו פעם נוספת, בקרב סאביס.
בזמן הזה דאג קיסר לאמן את הלגיונרים החדשים שגייס במהלך שנת 58 לפנה"ס והוסיף עליהם עוד שני לגיונות וכך הביא את כוחו לכדי שמונה לגיונות שלמים.
קיסר מצדו לא עשה דבר כדי להרגיע את הגאלים.
יוליוס קיסר יצא לעבר הבלגים בשלהי האביב, כשהתבואה הספיקה לאספקת צבאו ותוך שבועיים הגיע לאזורם של שבט הרמים באזור צפון-שמפאן המודרנית בין נהרות המיוז והמארן.
הוא פלש לשטח הרמים ובנה מחנה על גדות הנהר אקסונה (אָן של ימינו) כ-8 ק"מ מביבראקס (ככל הנראה לאן המודרנית), אחת הערים החשובות ביותר של הרמים.
הרמים נאלצו לבחור במי לצדד: מצד אחד יוליוס קיסר עם לגיונותיו שהה על אדמותיהם ומצד שני צבא הקואליציה של הבלגים עם בעלי בריתם ממוצא גרמאני התקרב לאזור.
מרבית הלוחמים הבלגים הגיעו משבטי הנרווים (Nervii), הבלובאקים (Bellovaci) והמורינים (Morini) גם אם קיסר מגזים בהערכות שמסרו לו הרמים, ללא ספק הצבא של הבלגים שניצב מולו היה גדול בהרבה מצבאו שלו.
בתקופה זו היה הצבא הרומי צבא מקצועי וחייליו ראו בשירות בו קריירה ארוכת שנים.
בתקופה זו נחלק הלגיון לעשר קוהורטות (סדר גודל של גדוד, 480-600 לוחמים), כל אחת בת שש קנטוריות (סדר גודל של פלוגה, 80-100 לוחמים) תחת פיקודו של קנטוריון.
הלוחמים הגאלים היו בדרך כלל לא מוגנים בשריון גוף ורק האריסטוקרים העשירים היו יכולים להרשות לעצמם שריון שרשראות.
הבלגים ניסו להטיל מצור על בירבקס ותקפו אותה.
קיסר שחנה בסמוך שלח את חיל הרגלים הרומי הקל והדף את התקפתם על בירבקס.
לאחר הדיפת ההתקפה נותרו הצדדים במחנותיהם, כשהבלגים יצאו מדי פעם לגיחות ושרפו כפרים קטנים וחוות מבודדות.
קיסר חנה עם גבו לנהר והמתין להתפתחויות.
בשלב מסוים החליט לצאת מהמחנה ונערך במערך קרבי.
ששת הלגיונות המנוסים הוצבו בקו ואילו שני החדשים הושארו במחנה.
היות שאגפי המערך הרומי לא היו מוגנים במכשולים טבעים, הורה קיסר לחייליו לחפור שתי תעלות באגפיהם שנתמכו בזווית ישרה יחסית למערך הצבא הרומי.
בקצה כל תעלה הורה להקים מגדל ובו כלי ארטילריה שונים דוגמת בליסטראות וסקורפיונים.
גם חזית המערך הרומי הייתה מוגנת באופן חלקי על ידי מכשולים טבעיים: נחל רדוד וביצה קטנה שניצבו לפני העמדות הרומיות לא מנעו אמנם את יכולת התנועה מהצבא הבלגי, אך היו יכולים להאט אותו וכך להפוך אותו למטרה נוחה לארטילריה הרומית.
כדי להימנע מחציית הביצה, שלחו בלגים חלק מצבאם לכבוש גשר במעלה הנהר.
הדבר נודע לקיסר והוא יצא בראש פרשיו וחייליו הקלים לכיוון הגשר כדי להדוף את הבלגים.
בקרב קצר שהתפתח במקום גבר הכוח הרומי על הבלגים ואלה נסוגו.
בינתיים, החל הצבא הבלגי הענק לסבול מקשיי אספקה, היות שמערכת לוגיסטית מסודרת לא הייתה קיימת ולא הייתה כל דרך לספק מזון.
משראו שהלוחמה נכנסת למצב סטטי, פרשו הבלגים משדה הקרב.
קיסר חשש בהתחלה שמדובר במארב, אך השתכנע עד מהרה שאין זה כך ושלח את פרשיו תחת פיקודם של פובליוס ליקיניוס קראסוס ולוקיוס אורונקולאוס קוטה לרדוף אחרי הבלגים.
כדי לתמוך בהם שלח את טיטוס לאביינוס בעקבותיו עם שלושה לגיונות.
הפרשים הצליחו להדביק את הבלגים הנסוגים והפילו בהם חללים רבים.
קיסר ניצל את הצלחתו בקרב ופלש לארצם של הסאוסיונים (Suessiones) והגיע לנוביודונום (Noviodunum; כיום ליד סואסון), האופידום העיקרי שלהם.
ההסתערות הרומית הראשונה נהדפה, אך קיסר הורה להרכיב מכונות מצור.
מראה מכונות המצור הטיל מורה על הסאוסיונים והם נכנעו.
קיסר המשיך לנצל את ההצלחה וכבש גם את שטחי הבלובאקים.
קרב אראס היה אחד מקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
הקרב התחולל בתחילת אוקטובר 1914, במהלך המירוץ אל הים שלאחר הנס על המארן.
קרב זה, שנערך בסביבות העיר אראס שבצפון מערב צרפת, החל בהתקפה צרפתית לכיוון דואה (Douai), לנוכח מה שהצרפתים חזו כהתנגדות קלה.
אלא הגרמנים תכננו התקפה משלהם באותו אזור, וריכזו כוחות גדולים לשם כך.
בסופו של דבר היו אלה הגרמנים שרשמו התקדמות, אלא שזו נבלמה לבסוף לנוכח התנגדות צרפתית עזה.
לאנס נפלה בידי הגרמנים, אך אראס נותרה בידיים צרפתיות.
קו החזית עבר בין שתי ערים אלה במשך שנות המלחמה הבאות, שנות מלחמת החפירות, בהן החזית 'קפאה' כמעט.
קרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה החלו ב-4 באוגוסט 1914, כאשר גרמניה פלשה לבלגיה וללוקסמבורג הנייטרליות.
במקביל לפלישה הגרמנית, החל מ-7 באוגוסט תקפו הצרפתים בגבול גרמניה-צרפת במטרה לכבוש את חבל אלזס-לורן.
התקפות אלה נהדפו על ידי הגרמנים, שהחל מסוף אוגוסט אף המשיכו וחדרו לשטח צרפת גם באותה גזרה.
הבריטים החלו לשגר חילות משלוח כדי לסייע לצרפתים ולבלגים, אך בשלב זה של המלחמה היה ביכולתם לשלוח רק אוגדות ספורות.
בסדרת קרבות שנערכו בין הצבא הגרמני לבין הצבא הצרפתי וחיל המשלוח הבריטי, אשר נקראו בשם הכולל המערכה על הגבולות, ניצחו הגרמנים, אם כי עוכבו במידת מה.
עם זאת, הנסיגה הייתה מסודרת יחסית, וצבאות מדינות ההסכמה שמרו על כושר לחימתם.
"הנס על המארן" ו"המרוץ אל הים"
הכנף הימנית של ההתקפה הגרמנית, זו שערכה את האיגוף דרך בלגיה וצפון מערב צרפת, המשיכה להתקדם לכיוון פריז.
בניסיון לאגף את הכוחות הצרפתיים הנסוגים, פנתה הכנף הימנית לכיוון דרום-מזרח, וכך חשפה את אגפה הימני.
המפקדים הצרפתים ניצלו טעות זו במהרה, ובליל 8 בספטמבר הנחיתו מתקפת פתע.
ב-9 בספטמבר, כאשר היה נראה כי הארמיות הגרמניות עמדו בפני כיתור והשמדה, החלה נסיגה גרמנית לנהר האן לצורך התארגנות מחדש ("הנס על המארן").
בשלב זה, אשר כונה "המירוץ אל הים", כל אחד מן הצדדים הלוחמים ניסה לאגף את הצד השני ממערב, כלפי תעלת למאנש והים הצפוני, לשווא.
בסוף ספטמבר חלו שינויים מספר בצבאות המתמודדים, ולהם השפעה על הקרב שבפתח.
הגרמנים העבירו את הארמייה השישית שלהם, עליה פיקד רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה, מלורן מערבה, ואילו הצרפתים הקימו מספר ארמיות נוספות, ביניהן את הארמייה העשירית, אשר נשאה בנטל הקרבות באזור אראס בימים הבאים.
ב-28 בספטמבר פקד הרמטכ"ל הגרמני, אריך פון פאלקנהיין, על מתקפה באגף הימני הקיצוני של כוחותיו, אשר היה באותה העת באזור אראס.
הקרב החל ב-1 באוקטובר, במתקפה כלפי מזרח, של הארמייה העשירית הצרפתית, בכיוון דואה, כ-20 ק"מ צפונה מזרחה לאראס, ומרחק דומה דרומה מזרחה ללאנס, במטרה לאגף את הגרמנים.
הצרפתים סברו כי במקום צפויה התנגדות קלה יחסית, של כוח פרשים, אלא שהגרמנים, שאף הם התכוונו כאמור לתקוף, ריכזו במקום כוח גדול בהרבה, של שלושה גיסות (קורפוסים).
תחילה נראה היה לצרפתים כי ההתקפה הולכת למישרין.
בהמשך, התקפות נגד מוצלחות של הארמייה השישית הגרמנית, שינו את המגמה, הארמייה העשירית נאלצה לסגת, ודואה נכבשה על ידי הגרמנים.
ב-2 לחודש הגרמנים חדשו את התקדמותם מערבה.
הם כבשו את איזל (Izel), דרוקור (Drocourt) ופרנואה (Fresnoi), כשבעה ק"מ ממערב לדואה.
גם למחרת, ב-3 באוקטובר, הגרמנים חזרו ותקפו.
בשעות הבוקר הם התקדמו עוד מספר ק"מ מערבה, וכבשו את רוברואה (Rouvroy), אשוויל (Acheville) ומריקור (Mericourt).
לקראת הצהריים התחזקה התנגדות הצרפתים.
תחילה ההתקדמות הגרמנית הואטה, אם כי דרומה משם הם הצליחו לכבוש את אופי (Oppy) ואת נביריי (Neuvireuil), תוך ספיגת אבדות כבדות.
אחר כך, כאשר תקפו את פרבריה המזרחיים של אראס, תוך ספיגת אבדות כבדות נוספות, התקדמותם נבלמה.
הוא הדין בהתקפתם על ארלה (Arleux), מעט מזרחה משם, אם כי בסופו של דבר זו נכבשה בשעה 3:00, אור ל-4 באוקטובר.
בכל זאת, הגרמנים נערכו לקראת התקפות נוספות, שמוקדן צפונה יותר, והצרפתים, שמערכיהם נשתבשו, החלו לשקול נסיגה על מנת לקצר את קוויהם.
למחרת, בבוקר 4 באוקטובר, חידשו הגרמנים את התקפותיהם.
הכוח שכבש את ארלה ערך התקפה מרובת אבדות על ויירוואל (Willerval), כשני ק"מ דרומה מערבה, וכבש אותה ב-8:30. עד רדת החשכה הם התקדמו עוד כ-1,500 מטרים, ונבלמו בפרבוס (Farbus).
בגזרות אחרות הגרמנים הגיעו עד לרדת החשיכה לכביש לאנס-אראס ומעט מעבר לו.
כן הגיעו הגרמנים לאונגרה (Angres), ק"מ מס' דרומה מערבה ללאנס, ובהמשך נכנסו ללאנס.
דרומה מזרחה ללאנס, הגרמנים, אשר כבשו קודם לכן, כאמור, את אשוויל (Acheville), התקדמו ונעצרו בהמשך היום מעט מזרחה לרציף הרכבת בווימי (Vimy), אותו הם נמנעו מלתקוף באותו שלב, בהיעדר סיוע ארטילרי.
בלילה חולק ללוחמים יין, והם ערכו התקפה נוספת, בה כבשו את רציף הרכבת, ולנוכח נסיגה צרפתית, אף מעט מעבר לו.
הדבר אפשר התקדמות נוספת של הכוח שנבלם בפרבוס.
מאוחר יותר, מעט דרומה ללאנס, בהתקפת לילה, בין 4 ל-5 באוקטובר, התקדמו הגרמנים עוד כברת דרך מערבה, עד הגיעם לגבעה הממוקמת מעט מערבה לז'יבנשי (Givenchy), לפנות עלות שחר 5 באוקטובר.
עד לאותו מועד גברה התנגדות הצרפתים, שנסתייעה בהפגזות ארטילריות כבדות, ולמעט כברות שטח קטנות, זעיר פה וזעיר שם, בימים הבאים נבלמה התקדמות הגרמנים, על קו המשתרע מעט מערבה לזה שהושג עד 4 באוקטובר.
ניסיון גרמני לחדש את ההתקדמות ב-9 לחודש נהדף על ידי הצרפתים.
בזה תמו למעשה קרבות התנועה בגזרה זו, ולמשך כארבע שנים לא השתנה רבות קו החזית.
גורל דומה פקד את ניסיונות שני הצבאות לתמרן גם בגזרות הסמוכות צפונה מערבה לגזרת אראס, עד סמוך לים הצפוני.
וכך בקרב איפר הראשון, בסוף אוקטובר ובנובמבר 1914, תם 'המרוץ אל הים' ולמשך כארבע שנים, תמו למעשה קרבות התנועה בחזית המערבית.
אראס וסביבותיה היוו זירה לקרבות רבים, בהם נהרגו מאות אלפי חיילים משני הצדדים, בארבע השנים הבאות.
קרב אנכיאלו (בבולגרית: Битката при Анхиало) התנהל בשנת 708 ליד העיירה פומוריה, כעת בשטח בולגריה.
הקרב התנהל בין כוחות האימפריה הביזנטית בפיקוד יוסטיניאנוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית ובין כוחות האימפריה הבולגרית הראשונה בפיקודו של טרבל.
בשנת 705 טרבל וצבאו סיועו ליוסטיניאנוס לשוב לשלטון לאחר עשר שנות גלות.
בתמורה העניק יוסטיניאנוס לבולגרים כמויות גדולות של זהב, כסף, משי והשליטה על הטריטוריה הכלולה בין סטארה זאגורה, סליבן והים השחור.
שלוש שנים לאחר שובו לשלטון, ראה עצמו יוסטיניאנוס חזק דיו כדי להשיב לעצמו את השליטה על הטריטוריה הבולגרית.
הצבא הביזנטי הגיע למצודת אנכיאלו ונפרס בקרבתה, מבלי לדעת שהבולגרים נמצאים בקרבת מקום.
טרבל וחיל הפרשים שלו תקפו את היחידות הביזנטיות הפריפריאליות בעוד חיל הרגלים הבולגרי תקף את המחנה הביזנטיני עצמו.
הביזנטינים הובסו, הבולגרים לכדו סוסים, כלי נשק ושבוים רבים.
יוסטיניאנוס עצמו ברח לתוך המצודה ומשם הפליג באוניה לקונסטנטינופול.
בשנת 711 עורר פיליפוס ורדאניס, בעזרת הכוזרים, מרד נגד יוסטיניאנוס השני וזה נאלץ לבקש את עזרת הבולגרים.
הבולגרים שלחו רק שלושת אלפים חיילים ולאחר כמה עימותים הובילו החיילים את יוסטיניאנוס לקונסטנטינופול, שם הוצא להורג.
קרב אפאי היה קרב במלחמת העולם הראשונה שאירע ב-18 בספטמבר 1918, שהתנהל בין הארמייה הבריטית הרביעית (תחת פיקודו של הגנרל הנרי רולינסון) נגד המאחזים הגרמניים בקדמת קו הינדנבורג במסגרת מתקפת מאה הימים.
הכפר אפאי נלכד על ידי הדיוויזיה ה-12 הבריטית באותו הקרב.
פילדמרשל דאגלס הייג, המפקד העליון של חיל המשלוח הבריטי בחזית המערבית, נמנע מלבצע כל תקיפה עד להסתערות על קו הינדנבורג, בעקבות האבדות הרבות שספג ההרכב הבריטי מקרבות קודמים באותה השנה, מעל ל-600,000 נפגעים מאז מרץ, 180,000 מהם נפגעו בששת השבועות האחרונים.
רולינסון נשאר מרוסן בעצתו של הייג ונאלץ להימנע מקרבות כדי להבטיח שחייליו יזכו למנוחה טובה לקראת המתקפה הקרבה בקו.
כשהגיעו החדשות על הניצחון של הארמייה השלישית בקרב הוורינקורט, הייג שינה את דעתו.
יום לאחר הניצחון בהוורינקורט, ב-13 בספטמבר, הייג אישר את תוכניתו של רולינסון לנקות את עמדות המוצבים הגרמניות בקרקעות הגבוהות לפני קו הינדנבורג והחלו ההכנות.
טנקים מעטים סופקו להתקפה, אז הכוחות הבריטיים נאלצו להסתמך על ארטילריה כדי להכין את הדרך להתקפה אבל בגלל שארטילריה תהרוס את אינטרס ההפתעה לא ניתן היה לבצע הפגזה מוקדמת.
במקום, 1,488 התותחים הפציצו עם פתיחת חילופי האש ותמכו בחיילי החי"ר בעזרת מטח פגזים, בנוסף לחיילים הייתה זמינות לכ-300 מקלעים.
כל שלושת החילות של הארמייה הרביעית לקחו חלק, עם חמישה קורפוסים של הארמייה השלישית באגפם הימני ובאגפם השמאלי הארמייה הראשונה הצרפתית (תחת פיקודו של דבני).
המטרה הייתה אזור מבוצר שעומקו כ-4.8 קילומטרים ואורכו כ-32 קילומטרים, אזור זה נתמך על ידי תעלות מגן ונקודות חזקות.
הארמייה השנייה והארמייה ה-18 של האימפריה הגרמנית הגנו על אזור זה.
ב-18 בספטמבר בשעה 5:20, החלה ההתקפה והחיילים החלו להתקדם.
הסיוע הצרפתי שהובטח לא הגיע, מה שגרם להצלחה חלקית של תשעת הקורפוסים באותו האגף.
שלושת הקורפוסים באגף השמאלי נתקלו גם הם בבעיה כאשר תקפו את הביצורים שהוקמו על "הגבעה", אחוזות קלמונט וגילמונט, שהוחזקו בנחישות על ידי חיילים גרמנים, אמנם הכפר נכבש על ידי הדיוויזיה הבריטית ה-12. במרכז, שתי הדיוויזיות האוסטרליות בפיקודו של גנרל ג'ון מונש השיגו הצלחה דרמטית מוחלטת.
לדיוויזיה האוסטרלית הראשונה והדיוויזיה האוסטרלית הרביעית, היה כוח של כ-6,800 אנשים ועד סוף אותו היום תפסו 4,243 שבויים, 76 תותחים, 300 מקלעים ושלושים מרגמות תעלה.
הם השתלטו על כל המטרות שלהם והתקדמו כ-4.8 קילומטרים על חזית של כ-6.4 קילומטרים.
במהלך הקרב 119 חיילים מהגדוד הבריטי הראשון מרדו וסירבו לבצע התקפה שתסייע ליחידה הבריטית הסמוכה.
בעקבות נטישה זו של החיילים בשדה הקרב, הואשמו החיילים בעריקה (האשמות כלפי כל החיילים חוץ מאחד ירדו עם שביתת הנשק).
ההתקפה נפסקה עם ניצחון מדינות ההסכמה, עם 11,750 שבויים ו-100 תותחים שנתפסו.
למרות שהניצחון באפאי לא היה הצלחה מסחררת, הוא סימל באופן מובהק את היחלשותם של הכוחות הגרמניים ועודד את מדינות ההסכמה לנקוט בפעולות נוספות במהירות (עם המשך ההתקפות בקרב תעלת סן קנטן) לפני שיוכלו הגרמנים לחזק את עמדותיהם.
כישלון שלושת הקורפוסים לתפוס את מטרתם האחרונה (המאחזים הגרמניים בכפרים) פירושו שהכוחות האמריקאים שיהיו מעורבים בקרב הבא (הקרב בתעלת סן קנטן) יתקלו בקושי בעקבות ההתקפה החפוזה לפני הקרב.
בבית הקברות שבעמק דיליש באפאי קבורים כ-158 חיילים מהדיוויציה ה-12 של בריטניה שמתו במהלך הקרב, בבית קברות סמוך שנמצא גם כן באפאי, בית קברות ווד פארם, קבורים אנשים נוספים שמתו במהלך הקרב ובקרבות נוספים שנערכו באזור זה.
קרב אנגלפילד נערך ב-31 בדצמבר 870 סמוך לרדינג במחוז ברקשייר שבאנגליה של ימינו.
היה זה הראשון מתוך סדרה של קרבות בין כוח הפלישה של הוויקינגים הדנים לבין האנגלו-סקסונים של ממלכת וסקס.
הקרב והמערכה כולה, אשר החלה בכיבושה של רדינג ב-28 בדצמבר על ידי הדנים והקמת בסיס מבוצר בה, מתוארת בכרוניקה האנגלו-סקסונית.
שלושה ימים לאחר שכבשו את רדינג והתבססו בה, שלחו הדנים כוח סיור רכוב למשימת איסוף מזון מהסביבה הקרובה, תוך כדי בזיזת יישובים קטנים.
הדנים, בפיקודם של שני רוזנים, קרבו אל הכפר אנגלפילד ושם חסם את דרכם כוח אנגלו-סקסוני מקומי, בפיקודו של אתלוולף רוזן ברקשייר, לוחם מנוסה, אשר עשר שנים קודם לכן הדף בראש אנשיו מברקשייר צי ויקינגי שניסה לתקוף את וינצ'סטר.
לא ברור האם עשו הדנים שימוש בסוסיהם בקרב או שירדו מהם מהם לפני תחילתו.
במהלך הלחימה נהרגו דנים רבים, כולל סידרוק, אחד הרוזנים, והנותרים נמלטו בחזרה לרדינג.
ניצחון האנגלו-סקסונים בקרב קטן זה אפשר למלך אתלרד ולאחיו אלפרד לגייס כוחות מאזורים סמוכים לברקשייר, להתאחד עם אתלוולף ואנשיו ולצעוד במשותף לעבר רדינג.
הניצחון באנגלפילד סייע להרמת מורל האנגלו-סקסונים והגביר את ביטחונם, אך גם הוביל אותם להתקפה על המחנה המבוצר הדני ברדינג, אשר הסתיימה בתבוסתם ובמותו של אתלוולף.
קרב אספרן-אסלינג נערך במסגרת מלחמת הקואליציה החמישית בין האימפריה האוסטרית לאימפריה הצרפתית ב-21 וב-22 במאי 1809, בין ובתחומי שני הכפרים אספרן ואסלינג, אשר על גדתו הצפונית של הדנובה, לא הרחק מווינה.
בקרב זה הכה הצבא האוסטרי, בפיקודו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן את הצבא הצרפתי בפיקודו של נפוליאון.
בקרב זה יצא נפוליאון וידו על התחתונה, לראשונה מאז המצור על עכו.
עם זאת, רק חלק קטן יחסית של הצבא הצרפתי הוכה, דבר שלא מנע מנפוליאון לצאת מנצח בסופו של אותו מסע מלחמה.
הצבא האוסטרי, אשר ספג מהלומות חוזרות ונשנות מן הצרפתים ברובן הגדול של ההתמודדויות ביניהם, ערך רפורמה בשורותיו בשנות השקט היחסי שקדמו ל-1809 (אוסטריה לא נטלה חלק בקרבות הקואליציה הרביעית), וכעת נראה היה כי המדובר בצבא טוב יותר.
עקב הסתבכותה של צרפת במלחמת חצי האי, נאלץ נפוליאון להוציא מספר ניכר של חיילים ממרכז אירופה.
האימפריה האוסטרית חשה כי ביכולתה לנצל את ההזדמנות לחדש את השפעתה בגרמניה, וב-9 באפריל 1809 פלשה לבוואריה, אשר הייתה בעלת ברית של צרפת.
נפוליאון פנה כנגד הכוחות האוסטריים, הביסם במספר קרבות, וב-12 במאי 1809, נכנס לווינה.
נפילת וינה לא מנעה מהארכידוכס קרל מלהמשיך בקרב.
בעת שווינה נפלה בידי הצרפתים, נהרסו הגשרים שעל הדנובה, והצבא האוסטרי התרכז בביזמברג (Bisamberg), מספר ק"מ צפונה מערבה מווינה, בגדה השמאלית, הצפונית, של הדנובה.
ב-13 לחודש, ניסו הצרפתים לחצות את הדנובה בשוורצלקנאו (Schwarzlackenau), לא הרחק מביזמברג.
ניסיון זה נהדף, תוך שהצרפתים סובלים כ-700 אבדות.
כיוון שכך, הצרפתים פנו ללובאו (Lobau, בימינו מצפון לכביש שבין העיר וינה לנמל התעופה הבינלאומי וינה-שווכאט, שממזרח לה), מקום שם ישנו אי המחלק את הנהר לתעלות צרות.
בלילה שבין 19 ל-20 בחודש הם תפסו את הגשרים שבין הגדה הימנית (הדרומית) של הדנובה לבין האי, וכבשו אותו ללא התנגדות.
ב-20 לחודש בערב, הצרפתים גישרו בין האי לבין הגדה השמאלית, והחלו לחצות את הנהר צפונה.
תוך כדי כך הם גירשו משמרות אוסטריים קטנים.
עד לבוקר המחרת חצו את הנהר כ-40,000 חיילים, והחצייה נמשכה כל אותו היום ובמשך הלילה.
כללית, הארכידוכס קרל לא גילה התנגדות מול הכוח החוצה.
למעשה, הארכידוכס העדיף להכות בצרפתים לאחר חציית הנהר של כוח גדול דיו, אך לפני שיתר הצבא הצרפתי יחוש לעזרה.
האי לובאו, כאמור, מחלק את הדנובה לתעלות צרות.
ממש מצפון לאי, מקום שם מתחיל המרכפלד (Marchfeld), מישור רחב ידיים, שהוא חלק מאגן ההיקוות של המורווה , נמצאים שני הכפרים אספרן, ממערב, ואסלינג, ממזרח.
אזור זה היה ועודנו מעובד בחלקו הגדול.
הכוחות הצרפתיים נערכו כאשר פניהם צפונה וגבם אל הגשרים, כאשר הכפרים אספרן ואסלינג מהווים את אגפיהם.
כוח זה כלל שני גייסות (קורפוסים) רגליים, בפיקודם של המרשלים ז'אן לאן ואנדרה מסנה, כן כלל הכוח את המשמר הקיסרי, וגייס פרשים, בפיקודו של ז'אן-בטיסט בסייר (Bessières) כעתודה.
הצבא האוסטרי, בפיקודו של הארכידוכס קרל, היה מאורגן בחמישה טורים, בעוצמה של ארבעה גייסות (אחד הגייסות פוצל לשניים), ועוד ארבע אוגדות פרשים, בפיקודו של יוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין, כעתודה.
שלושה טורים, בפיקוד יוהאן פון הילר (von Hiller), היינריך פון בלגרד (von Bellegarde) והנסיך הוהנצולרן-הכינגן (Hohenzollern-Hechingen), נועדו לתקוף את אספרן.
טור אחד, המורכב משתי אוגדות בפיקודו של פרנץ סרף פון אורזיני-רוזנברג (von Orsini-Rosrenberg), את אסלינג.
טור נוסף, בפיקודו של יוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין, נותר במרכז, מוכן לנוע לאן שיתבקש לאור המצב.
הקרב נפתח עת גיס אוסטרי בפיקודו של יוהאן פון הילר תקף וכבש את אספרן.
אלא שגיס צרפתי, בפיקודו של המרשל אנדרה מסנה, שב וכבש את המקום.
הגיס בפיקודו של מסנה נותר להחזיק במקום בעקשנות, במשך כל הקרב, לנוכח התקפות אוסטריות עזות.
גם כאשר הצטרפו שני הגייסות האוסטריים הנוספים, אשר נועדו למקד את התקפתם באספרן, לא עלה בידם אלא לכבוש כמחציתו של הכפר.
עם זאת, חיל הרגלים הצרפתי, אשר נפרס בין הכפרים ומעבר לגשרים, עמד בסכנת איגוף.
נפוליאון, אשר הבחין בזאת, שיגר כהסחה את כוח הפרשים שלו לתקוף את הארטילריה האוסטרית, אשר הפגיזה את אספרן.
התקפת הפרשים הראשונה נהדפה על ידי האוסטרים.
ההתקפה השנייה, אשר כללה כוח ניכר של קירסירים, הגיעה עד לקרבת התותחים, וכן מסביבו למערך הריבוע (צבא) של גיס אוסטרי בפיקודו של הוהנצולרן-הכינגן, והתכתשו עם כוח הפרשים בפיקודו של ליכטנשטיין.
בזאת הגיעו הפרשים הצרפתים עד לקצה גבול יכולתם, ונסוגו.
במקביל, נערך קרב עז גם באסלינג, אותו תקף טור אוסטרי, בפיקודו של אורזיני-רוזנברג.
הקירסירים הצרפתים תקפו את אגפו של רוזנברג, וכך עכבו מבעדו להסתער.
בלילה פסקו הקרבות, ונפוליאון הזרים במהלכו עוד כוחות לתגבור הגדה הצפונית של הדנובה.
עם שחר היום השני, פתח מסנה בהתקפה ובמהלכה הצליחו הצרפתים לעקור את האוסטרים מאחיזתם באספרן.
אלא שהאוסטרים פתחו בגזרה זו בהתקפת נגד, באמצעות הטורים של הילר ובלגרד, הדפו מחדש את הצרפתים, ובהמשך אף כבשו לבסוף את אספרן.
במקביל, חידשו האוסטרים את התקפתם על אסלינג, אלא שכוחותיו של המרשל לאן עמדו נגדם בעוז.
בעוד הקרבות ניטשים בכפרים שבשני האגפים, הנחית נפוליאון התקפה על מרכז המערך האוסטרי באמצעות הגייס של לאן, כאשר הפרשים הצרפתים בקו השני.
המערך האוסטרי נפרץ, בין הטורים של הוהנצולרן ואורזיני-רוזנברג, וכוחות הפרשים הצרפתיים, בפיקודו של בסייר, החלו לנהור לעבר הפער.
הארכידוכס קרל, אישית, אשר חנה מספר קילומטרים בעורף כוחותיו, הוביל כוח עתודה על מנת לסתום את הפער, ובעמל רב, הצליח לבלום את תנופת ההתקפה הצרפתית.
האוסטרים, בנוסף, שיגרו במורד זרם הדנובה ארבות כבדות, ואלה חיבלו בגשרים שבעורף הכוחות הצרפתיים שמצפון לנהר.
כיוון שכך, פקד נפוליאון להפסיק את ההתקפה.
בשלב זה, הצליח הטור של אורזיני-רוזנברג לכבוש את אסלינג, אולם נעקר משם בהתקפת נגד צרפתית.
כיוון שכך, ניסה רוזנברג, ללא הצלחה, לאגף את מרכז המערך הצרפתי, בעוד הצרפתים מתחילים בנסיגה אל הגשרים החבולים, ובמקביל, נעשו מאמצים מוצלחים לתקנם.
כללית, תוך אבדות כבדות, הצרפתים הצליחו לשמור על סדר יחסי ומערכם לא התמוטט.
תוך כדי קרבות אלה, נפצע המרשל לאן אנושות מכדור תותח אוסטרי.
סן-הילר (Saint-Hilaire), אחד ממפקדי האוגדות בגיס של לאן, נפצע אף הוא אנושות מכדור תותח אוסטרי, ואיבד את רגלו השמאלית.
לבסוף דעך הקרב עקב תשישות כללית של שני הצדדים.
אם כי הקרב הסתיים בניצחון אוסטרי, ניצחון ראשון מזה כעשור על הצרפתים, לא היה זה ניצחון מכריע, וגם האבדות, כ-46,000, התחלקו באופן שווה, לערך, בין הצדדים.
אבדות הצבא האוסטרי היו כ-6,200 הרוגים ונעדרים, כ-800 שבויים וכ-16,300 פצועים.
אבדות הצרפתים היו כ-7,000 הרוגים (ביניהם המרשל לאן, שמת מפצעיו ב-31 במאי, וסנט-הילר, שמת כתוצאה מנמק ב-5 ביוני) וכ-16,000 פצועים.
עד 22 במאי בלילה הסתיים תיקון הגשרים, ואו אז הושלמה הנסיגה ללובאו.
הצבא הצרפתי התאושש במהירות יחסית, ריכז כוחות בלובאו, אשר שימש לו כבסיס מוגן ומוצק, ובתחילת יולי הביס את האוסטרים בקרב וגראם, תבוסה שהביאה להתפוררות הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית.
קרב אנציו הוא סדרה של קרבות שהתנהלו באיטליה באזור אנציו שמדרום לרומא, מ-22 בינואר עד 5 ביוני 1944, כחלק מהזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה.
הקרב החל בנחיתה של כוחות אמריקאים ובריטים בחוף אנציו ב-22 בינואר 1944. מטרת הנחיתה הייתה לאגף מצפון את הכוחות הגרמנים אשר היו מבוצרים ב"קו החורף" ומנעו מבעלות הברית להתקדם צפונה אל רומא.
הנחיתה אכן הפתיעה את הכוחות הגרמנים, והכוחות הנוחתים נתקלו בהתנגדות מועטה, אולם מפקד הכוחות הנוחתים, מייג'ור גנרל ג'ון לוקאס, חשש מפני מתקפת נגד גרמנית, ולא התקדם במהירות אל ההרים השולטים על אזור החוף.
כתוצאה מכך הצליחו הגרמנים להתבסס על רכסי ההרים, ובעלות הברית נדחקו לשטח קטן בקרבת החוף מבלי יכולת לפרוץ החוצה.
במאי 1944, במסגרת "מבצע נזר", הצליחו הכוחות הבריטים והאמריקאים לפרוץ את הגנות הגרמנים ולהתקדם מזרחה, במטרה לכתר את כוחות הארמייה העשירית של הוורמאכט אשר לחמו בקרב על מונטה קאסינו.
בשלב זה החליט לוטננט גנרל מארק קלארק, מפקד הארמייה החמישית האמריקאית, להפנות את כוחותיו צפונה לרומא בניגוד לתוכנית המקורית.
מהלך שנוי במחלוקת זה הביא אמנם לתפיסתה של רומא ב-4 ביוני, אך אפשר את נסיגת הארמייה העשירית הגרמנית צפונה.
הארמייה העשירית המשיכה להילחם בבעלות הברית עד סוף המערכה באיטליה.
המערכה באיטליה החלה ביולי 1943, עת נחתו כוחות בעלות הברית בסיציליה במסגרת "מבצע האסקי" וכבשו את האי עד 17 באוגוסט.
בתחילת ספטמבר 1943 נחתו כוחות בריטים ואמריקאים בפיקוד גנרל הרולד אלכסנדר בסלרנו וטאראנטו שבדרום איטליה (המבצעים אוואלאנש וסלפסטיק) והתבססו באזור.
כוחות בעלות הברית החלו להתקדם צפונה לעבר רומא.
הגרמנים, בפיקודו של גנרל-פילדמרשל אלברט קסלרינג, מפקד הכוחות הגרמנים באיטליה, ניצלו את פני השטח ההרריים כדי לבנות מספר קווי הגנה לרוחב איטליה.
שורת קווי ההגנה מדרום לרומא נודעו בשם "קו החורף", כשהעיקרי שבהם היה "קו גוסטב".
התקדמות בעלות הברית נעצרה באזור קו גוסטב, שנמתח ממזרח למערב מספר קילומטרים מדרום למונטה קאסינו, מצפון לנהר גריליאנו.
התוכניות להנחתת כוחות בעורף הגרמנים כדי לסייע בפריצת קו גוסטב נהגו מספר חודשים לפני 1944. באוקטובר 1943 תכנן הגנרל הרולד אלכסנדר, מפקד כוחות בעלות הברית באיטליה, מבצע שכלל הנחתת חמש דיוויזיות, אולם לארמייה החמישית חסרו חיילים ונחתות למבצע נחיתה שכזה.
בדצמבר 1943 הגה וינסטון צ'רצ'יל את רעיון הנחיתה באנציו, בזמן שהחלים מדלקת ריאות קשה במרקש.
תוכניתו הייתה להנחית שתי דיוויזיות באנציו ולהתקדם צפונה לכיבוש רומא.
בינואר החל צ'רצ'יל לדחוף את מפקדיו לתכנן את המבצע, אשר כונה "מבצע שפת הים" (Shingle).
קו החוף באנציו מוקף ברכסי הרים: מדרום וממזרח נמצאים הרי לאציו (Monti Laziali), ומצפון להם גבעות אלבן (Alban Hills) המהווים שטח קשה למעבר, כאשר הדרך מאנציו צפונה לרומא מישורית יחסית.
בין הרי לאציו לגבעות אלבן ישנה פתחה המאפשרת מעבר לפנים היבשת ולאחריה נמצא כביש מספר 6, המוביל מנאפולי, דרך עמק הלירי ואזור קאסינו, לרומא.
תפיסת כביש 6 תנתק את הכוחות הגרמנים הנלחמים במונטה קאסינו.
ההוראות שקיבל מארק קלארק, מפקד הארמייה החמישית האמריקאית, מהרולד אלכסנדר היו לנחות בחוף באזור רומא ולאיים מאחור על הקורפוס ה-14 הגרמני אשר לחם במונטה קאסינו.
למרות זאת, ההוראות שהעביר קלארק לג'ון לוקאס, מפקד הקורפוס השישי האמריקאי, היו לנחות בחוף אנציו, לתפוס את גבעות אלבן ולהיות מוכן להתקדם לעבר רומא.
בנוסף, לקלארק ולוקאס לא היה אמון בתוכניות המבצע ובמפקדיהם.
הם האמינו כי לתוכנית הנחיתה נדרשו שני קורפוסים לפחות.
לוקאס אף כתב ביומנו כי מבצע הנחיתה מזכיר את הנחיתה הכושלת בגליפולי אשר נהגתה גם כן על ידי צ'רצ'יל.
אחת הבעיות בתכנון הקרב הייתה השימוש בנחתות.
הנחתות תוכננו לשמש במבצע העיקרי שתוכנן ל-1944, הפלישה לנורמנדי, והאמריקאים חששו כי שימוש בהם באנציו עלול לעכב את הנחיתה בנורמנדי.
לבסוף הוסכם כי הנחתות שישמשו לנחיתה באנציו יוחזרו עד 5 בפברואר.
בעיה נוספת הייתה כמות נחתות הטנקים.
בתחילה הוקצו נחתות טנקים בכמות שמספיקה לדיוויזיה אחת, אולם מאוחר יותר, בעקבות התערבותו של צ'רצ'יל, הוקצו נחתות טנקים בכמות מספקת להנחתת שתי דיוויזיות.
כוחות בעלות הברית לנחיתה כללו שתי דיוויזיות חי"ר: הדיוויזיה הראשונה הבריטית בפיקוד רונלד פני, והדיוויזיה השלישית האמריקאית בפיקוד לוסיאן טראסקוט.
כוח ריינג'רים בסדר גודל חטיבתי תוכנן לנחות בנמל אנציו.
בסך הכל כללו הכוחות הנוחתים כ-40,000 חיילים, 5,000 רכבים 238 נחתות וכ-90 ספינות.
הערכות המודיעין של בעלות הברית העריכו כי באזור נמצאות 5-6 דיוויזיות גרמניות.
הנחיתה בחופי אנציו החלה ב-22 בינואר 1944. בניגוד לצפוי, הכוחות הנוחתים כמעט ולא נתקלו בהתנגדות ועד חצות נחתו 36,000 חיילים בחופים.
הדיוויזיה הראשונה התקדמה כ-3 ק"מ מהחוף, הדיוויזיה השלישית חדרה לעומק של 5 ק"מ, וכוחות הריינג'רס כבשו את נמל אנציו.
13 חיילי בעלות הברית נהרגו בנחיתה וכ-200 גרמנים נלקחו בשבי.
לאחר הנחיתה המשיך ג'ון לוקאס, מפקד הקורפוס השישי, להנחית עוד ועוד חיילים וציוד בראש הגשר הקטן, במקום להמשיך לפנים היבשת כדי לסגור על הכוחות הגרמניים שלחמו במונטה קאסינו, כפי שציפו ממנו מפקדיו.
עד 30 בינואר נחתו בראש הגשר שתי דיוויזיות אמריקאיות נוספות, ובסך הכל כוחות בעלות הברית בחופי אנציו מנו כ-69,000 חיילים וכ-200 טנקים.
עם היוודע דבר הנחיתה בליל 22 בינואר, החלו הגרמנים להזרים כוחות לאזור אנציו.
בנוסף ליחידות שהיו באזור, הופנו לאנציו גם מספר דיוויזיות אשר היו בעתודה בקו גוסטב, וב-24 בינואר היו לגרמנים למעלה מ-40,000 חיילים בעמדות הגנתיות.
שלושה ימים לאחר הנחיתה, היה ראש הגשר שתפסו בעלות הברית באנציו מוקף מכל עבריו.
דיוויזיית הצנחנים הרביעית הגרמנית נמצאה ממערב לראש הגשר, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר השלישית נמצאה במרכז בקדמת גבעות אלבן, ודיוויזיית הפאנצר הראשונה הרמן גרינג ממזרח.
לבקשתו של קסרלינג נשלחו מספר דיוויזיות נוספות מאיטליה, צרפת ויוגוסלביה.
קסרלינג תכנן לתקוף את ראש הגשר ב-28 בינואר, אולם נאלץ לדחות את המתקפה ל-1 בפברואר.
ב-30 בינואר יזם לוקאס מתקפה בשני ראשים: המתקפה הראשית בכיוון צפון-מזרח אל עבר סיסטרנה, ומתקפה נוספת צפונה אל עבר קמפולאונה.
המאמץ הראשי אל סיסטרנה כלל את הדיוויזיה השלישית האמריקאית אשר התקדמה כ-5 ק"מ אך לא הצליחה לכבוש את העיר.
שני גדודי ריינג'רים אשר התקדמו אל העיר בחסות החשכה התגלו באור היום ונמחקו כמעט לגמרי: 761 ריינג'רים נהרגו או נשבו, ורק 6 ריינג'רים הצליחו לחזור חזרה.
במקביל, תקפה הדיוויזיה הראשונה הבריטית את קמפולאונה אולם נכשלה גם כן בניסיון לתפוס את העיר.
ההתקפה יצרה מבלט חשוף בקו ההגנה של בעלות הברית.
ב-3 בפברואר פתחו הכוחות הגרמנים, אשר מנו בשלב זה כ-100,000 חיילים בשני קורפוסים, במתקפת נגד על המבלט באזור קמפולאונה.
בשעות הבוקר ב-4 בפברואר היו הגרמנים קרובים לכיבוש המבלט, אולם הבריטים הצליחו להחזיק מעמד לאחר שהחישו לאזור תגבורת.
ב-7 בפברואר חידשו הגרמנים את המתקפה ולאחר קרבות קשים הצליחו עד 10 בפברואר להדוף לגמרי את הכוחות הבריטים מהמבלט.
ב-16 בפברואר פתחו הגרמנים במתקפה נוספת.
שני הצדדים ספגו אבדות כבדות והמתקפה הגרמנית נבלמה עד 20 בפברואר.
במהלך חודש הלחימה מאז הנחיתה בחופי אנציו ספג כל אחד מהצדדים קרוב ל-20,000 נפגעים.
היטלר, בניגוד לדעתם של אברהרד פון מקנזן (מפקד הארמייה ה-14) ואלברט קסרלינג, התעקש על המשך המתקפות על הבריטים, וב-29 בפברואר תקפו שוב כוחות הארמייה ה-14 המותשים באזור סיסטרנה.
המתקפה נכשלה והגרמנים ספגו כ-2,500 נפגעים נוספים.
צ'רצ'יל הביע את מורת רוחו ממה שראה כפאסיביות של לוקאס, ולחץ על אלכסנדר להביא לפריצת ראש הגשר.
ב-22 בפברואר הורה מארק קלארק על חילופי מפקדים בקורפוס השישי: לוקאס הודח ונשלח לארצות הברית, ובמקומו מונה לוסיאן טראסקוט, שהיה מפקד הדיוויזיה השלישית.
בעקבות שחיקת הכוחות נטשו שני הצדדים את היוזמות ההתקפיות והתמקדו בהגנה, תוך שיקום הכוחות והכנות לקראת ניסיון התקפה מחודש באביב.
עד מאי 1944 ההתנגשות בין הכוחות כללה בעיקר קרבות ארטילריה לצד קרבות מזדמנים בהיקף קטן.
קסרלינג הורה לכוחותיו להיערך בקו הגנתי חדש, קו הקיסר ("Caesar C line") שנמתח לרוחב איטליה מדרום לרומא.
במקביל, תכנן הרולד אלכסנדר, מפקד כוחות בעלות הברית באיטליה, מתקפה גדולה שתערך בחודש מאי.
התוכנית, שנקראה מבצע נזר, כללה מתקפה גדולה של כוחות בעלות הברית על קו גוסטב (הקרב הרביעי במונטה קאסינו).
במקביל למתקפה במונטה קאסינו, תוכננה מתקפה באנציו, במטרה לפרוץ את קווי ההגנה של הגרמנים, להתקדם מזרחה וללכוד את כוחות הארמייה העשירית הגרמנית הנסוגים ממונטה קאסינו צפונה, על כביש 6.
למרות תוכניתו של אלכסנדר אשר דרשה מהקורפוס השישי להתקדם לפנים היבשה, הורה מארק קלארק, מפקד הארמייה החמישית האמריקאית, ללוסיאן טראסקוט, מפקדו החדש של הקורפוס השישי להכין מספר תוכניות חלופיות ולהיות מוכן לעבור מתוכנית לתוכנית בתוך 48 שעות.
טראסקוט עבד עם מטהו על בניית התוכניות.
התוכנית הראשונה, מבצע באפלו, נועדה לתקוף צפון-מזרחה לכיוון סיסטרנה, ומשם במעבר הצר בין גבעות אלבן להרי לאציו, במטרה לנתק את כביש 6 באזור העיירה ולמונטונה (Valmontone).
מבצע צב (Turtle) תוכנן כשהמאמץ העיקרי הוא צפונה אל קמפולאונה, עבור בעיר אלבנו (ממערב לגבעות אלבן), ומשם אל רומא.
ב-5 במאי בחר אלכסנדר בתוכנית באפלו כדי לנתק את הארמייה העשירית הגרמנית.
למרות זאת, קלארק היה נחוש בדעתו כי יש לתקוף ישירות את רומא.
ב-6 במאי הורה לטראסקוט להיות מוכן לביצוע מבצע צב בנוסף למבצע באפלו.
מבצע נזר והפריצה מראש הגשר
מבצע נזר החל ב-11 במאי 1944 בהתקפה גדולה בגזרת מונטה קאסינו.
המתקפה כללה ארבעה קורפוסים אשר תקפו את הקו הגרמני.
ב-17 במאי תקף הקורפוס הפולני את מנזר מונטה קאסינו, וב-18 במאי עלו הפולנים לראש הגבעה לאחר שהכוחות הגרמנים החליטו לנטוש את קו ההגנה ולסגת לאחור כ-15 ק"מ, לקו היטלר.
ב-23 במאי החלה גם ההתקפה של ראש הגשר באנציו.
בשעה 5:45 בבוקר החלה ההרעשה הארטילרית על הקווים הגרמנים.
לאחר מכן החלה ההתקפה של בעלות הברית אשר כללה טנקים, חי"ר וסיוע אווירי.
בגזרה המרכזית, לכיוון ולמונטונה, לחמו שלוש דיוויזיות אמריקאיות: הדיוויזיה הראשונה, השלישית, וה-45 מול שתי דיוויזיות גרמניות (דיוויזיות 362 ו-715).
הלחימה בימים הראשונים הייתה קשה ביותר.
הדיוויזיה השלישית האמריקאית איבדה כ-950 חיילים, המספר הגבוה ביותר ביום אחד לדיוויזיה אמריקאית בכל מהלך המלחמה, בעוד הדיוויזיה הראשונה איבדה 100 טנקים.
דיוויזיה 362 הגרמנית איבדה כ-50% מכוחה.
קסרלינג העריך כי מטרת המתקפה היא לחסום את כביש 6 והורה לדיוויזיית הרמן גרינג לתגבר את החזית ולנוע מליבורנו לולמונטונה.
בצהרי 25 במאי הצליחו כוחות הדיוויזיה השלישית לכבוש את סיסטרנה לאחר קרב קשה מבית לבית והמשיכו להתקדם אל עבר וולטרי (Velletri), בכניסה למעבר הצר בין גבעות אלבן להרי לאציו.
במהלך הקרב על סיסטרנה כיתה שמנתה 10 חיילים בפיקודו של סמל סילבסטר אנטולק נקלעה למארב גרמני שכלל מקלעים וצלפים.
אנטולק הסתער לבדו על היורים, חטף שלוש פגיעות אך הצליח להכניעם.
בהמשך אותו יום אנטולק נפל בהסתערות נוספת.
על מעשיו באותו הקרב, אנטולק עוטר במדליית הכבוד.
יחידות מהדיוויזיה הראשונה הגיעו למרחק של כ-5 ק"מ מולמונטונה ונתקלו בכוחות מדיוויזיית הרמן גרינג שהגיעה לאזור.
הקורפוס השישי האמריקאי איבד כ-3,300 נפגעים בשלושת ימי הלחימה, אך מבצע באפלו פעל לפי התוכנית וטראסקוט היה משוכנע כי כוחותיו יוכלו ביום הבא להגיע לכביש 6.
בשעות הערב של 25 במאי הורה קלארק לטראסקוט לבצע את תוכנית "צב" ולתקוף את רומא.
הדיוויזיה האמריקאית הראשונה נאלצה לעצור את תנועתה מזרחה ולנוע צפונה אל עבר רומא.
המשמעות הייתה כי הדיוויזיה השלישית תמשיך לבדה אל עבר ולמונטונה כדי לחסום את הארמייה העשירית הגרמנית.
קלארק הודיע לאלכסנדר על שינוי התוכניות רק מאוחר בבוקר 26 במאי, בשלב בו שינוי כיוון ההתקפה העיקרי היה עובדה מוגמרת.
ב-26 במאי המשיכה הדיוויזיה השלישית במתקפה דרך מעבר וולטרי, כשהיא נאלצת להילחם לבדה בארבע דיוויזיות גרמניות.
הכוחות הגרמנים נלחמו במשך ארבעה ימים עד שב-30 במאי נסוגו מהאזור.
בזמן הזה הספיקו שבע מתוך עשר הדיוויזיות של הארמייה ה-10 הגרמנית לסגת דרך כביש 6 צפונה מרומא.
הדיוויזיה הראשונה, אשר פנתה צפונה לפי הוראתו החדשה של קלארק, הייתה מוכנה לתקיפה ב-29 בחודש.
ב-30 בחודש הצליחה דיוויזיה אמריקאית אחרת למצוא פרצה בקו ההגנה הגרמני, וב-2 ביוני החלה הארמייה ה-14 הגרמנית, אשר הגנה על רומא, לסגת בעקבות הלחץ הגובר.
רומא ננטשה לפי הוראתו של היטלר.
ב-4 ביוני נכנסו ראשוני הכוחות האמריקאים לרומא.
באותו הבוקר ניהל קלארק מסיבת עיתונאים מאולתרת על מדרגות בניין העירייה בגבעת הקפיטולין.
קלארק רצה כי האירוע יהיה אמריקאי בלבד ולכן הורה להציב מחסומי דרכים מדרום לרומא כדי למנוע מעבר של בריטים.
קרב אנציו הותיר שאלות רבות לכל אורכו, משלב התכנון ועד לכיבוש רומא.
ראשית, מרבית ההיסטוריונים סבורים כי תכנון הנחיתה באנציו היה פגום.
הכוח שהוקצה לנחיתה, שתי דיוויזיות חי"ר, נראה לא מספק אל מול המטרות שהוצבו בפניהן: התקדמות לפנים היבשה, תפיסת כביש 6 והחזקתו מול מתקפות הנגד הצפויות.
צ'רצ'יל הגן על תכנון הקרב וטען כי הקצאת הכוחות הייתה מספקת, וכי לוקאס היה צריך להתקדם מהר יותר לאחר הנחיתה בחופי אנציו.