tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפגשים רשמיים של קבוצה כלשהי בבית הספר פועלים על פי איזו שהיא ערכת נהלים ברורה ופורמלית.
התפקיד העיקרי של כללי הסדר הוא להגן על כל ההשקפות ולאפשר להן חופש ביטוי באופן בלתי תלוי ובצורה ממצה עד כמה שאפשר לקבלת החלטות, בניגוד לדגמים לקבלת החלטות הנפוצים ביותר בבתי הספר, הדגם הסמכותי והדגם שמופעל כדינמיקה קבוצתית מתמדת.
כללים מהווים את ההגנה העיקרית על ההיגיון, השכל, האובייקטיביות, ואי התלות בהקשר של הקבוצה, בניגוד לרגש ולהתרגשות.
זה קיומו של נוהל ברור ומפורש שמגן ומעודד אנשים להציע הצעות לסדר היום וכך להרגיש שיש גישה לתהליך המדיני לכל.
שלטון החוק מוכר בדרך כלל כאבן הפינה של חברה מאורגנת בצורה מסודרת.
בבתי ספר אלה, חוקים מחוקקים תמיד בכתב, ונשמרים רישומים קפדניים של גוף התקדימים אשר מסביב לכל כלל.
ישנו תהליך פשוט לאימוץ חוקים חדשים ודחיית חוקים ישנים ומיושנים -- התהליך הדמוקרטי פתוח לכל חברי הקהילה.
אין פתח, ולו קטן, לדריסת רגל של סמכות שרירותית או של קפריזה.
בתי-הספר הציבוריים נותרים כאחד המבצרים האחרונים של שלטון אוטוקרטי (שלטון יחיד) בחברתנו.
לא קיים למעשה שלטון החוק, באופן כללי אותו הדבר כמו בבתי הספר האלטרנטיביים בהם הכוח שוכן בגחמה של הרוב ברגע מסוים.
הם מאמינים באחדותה של הקהילה כערך עליון ובעל קדימות ראשונה מעל לכל דבר אחר.
לכן הם בדרך כלל יטרפדו כל ניסיון להנהיג את שלטון החוק, כי הדבר היה נוטה להביא את היחיד להרגיש בטוח והיה מגן עליו כאשר הוא היה בוחר לנקוט בעמדה שונה.
הרעיון שלכל אחד מחברי בית הספר, תלמיד ואיש צוות, יש קול אחד.
הוא רעיון פשוט, בניגוד לרעיון הדמוקרטיה כפי שנלמד באקדמיה, לב ליבה של מערכת החינוך שלנו, שהוא רעיון יווני: דמוקרטיה היא עבור המיוחסים.
כך מבלבלים את סוגיית המקצוע עם סוגיית כוח הפוליטי.
לבתי ספר אלה מסורת חזקה, והיא קיום זכויות השייכות לכל יחיד כחבר בקהילת בית הספר, ויש להגן עליהן בכל דרך אפשרית.
בגלל זכות זו אין הם מתערבים בדרך כלשהי בעניינים הפרטיים של התלמידים, התערבות אשר מאפיינת בתי-ספר אחרים.
ההגנה על זכויות הפרט איננה מושג מוחלט; הוא מושג הרבה יותר דק, אשר כרוכה בו מנה גדושה של שיפוט.
איזה זכויות, היכן הגבול, היכן מותחים את הקו בין פרט וקהילה.
בית הספר סדברי ואלי פרסם במרוצת ארבעים השנים האחרונות שני מחקרים על בוגריו.
המחקרים הראו בין השאר שכ־80% מתלמידי בית הספר השלימו לימודים במוסדות להשכלה גבוהה, וצלחו בתחומים רבים בחייהם.
על אף שלא היו עד כה מחקרים פורמליים של בתי ספר אחרים בדגם סדברי, משתמע מאנקדוטות שהתוצאות בבתי ספר אחרים דומות.
המרכז החינוכי הדמוקרטי בורובין - בית ספר דמוקרטי על פי דגם סדברי בקווינסלנד, אוסטרליה.
בית הספר היה היחיד בדגם סדברי באוסטרליה והוא ניהל מאבקים עם הממשלה במשך שנים על זכות קיומו אל מול התנגדות ממשלתית לבתי ספר פתוחים.
בית הספר נוסד ב-1996, למדו בו בשיאו 25 תלמידים, וב-2006 הפסיק לפעול, בעצת עורכי הדין של עמותת בית הספר, בעקבות איומים בתביעה פלילית כנגד חברי העמותה.
בית הספר הראשון בדגם סדברי בישראל, הוקם ב-1994 ביישוב כנף ברמת הגולן ומאוחר יותר עבר ליישוב אלי-עד.
בבית הספר כ-105 תלמידים, רובם מיישובי האזור, בגילאי 4 עד 18, ושמונה אנשי צוות.
בית הספר סאדברי ירושלים הוקם ב-2002 ולומדים בו כ-140 תלמידים.
הוועדה השיפוטית נקראת "הוועדה לזכויות הפרט" (ר"ת: וזה"פ).
בספטמבר 2014 בית הספר סאדברי עמק האלה הוקם בגבעת ישעיהו וכיום פועל בקיבוץ נתיב הל"ה ויש בקהילתו כ-60 תלמידים.
בית הספר סאדברי בכפר סבא הוקם ב-2018.
מעבורת החלל פת'פיינדר (OV-098) היא דגם של מעבורת חלל שנבנה על ידי נאס"א ב-1977 לצורך בדיקות וניסויים.
הדגם העשוי עץ ופלדה מבוסס על מעבורת החלל אנטרפרייז.
משקלו 75 טון, והוא קצר בהרבה ממעבורות אמיתיות.
לאחר שהיה מאוחסן שנים רבות ללא שימוש, שיפצה חברת הנדסה יפנית את דגם הפלדה בעלות של מיליון דולר כדי לעשות אותו דומה יותר למעבורת חלל אמיתית, ונתנה לו את השם פת'פיינדר.
לאחר מכן הוצגה המעבורת בתערוכת חלל שנערכה בטוקיו ב-1983. מאז הוחזרה פת'פיינדר לארצות הברית, וכיום היא מוצגת במרכז החלל בהאנטסוויל, אלבמה.
פת'פיינדר מוצגת כחלק כמכלול מעבורת שלם, שבו גם מכל דלק חיצוני ששימש בעבר לניסוי מערכת ההנעה של מעבורות החלל, ושני טילי הנעה שפותחו לאחר אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר אך לא עברו לשלב הייצור.
ב-1999 פירקה נאס"א את המכלולים הקדמיים משני טילי ההנעה כדי שישמשו כחלפים לחלקים שאבדו או ניזוקו במשך שנות קיומה של תוכנית מעבורת החלל.
דגם נייר הוא דגם של מטוס, אוניה, מבנה וכדומה העשוי נייר.
הרכבת דגמי נייר היא תחביב מוכר.
חלקיו של הדגם מודפסים על גבי נייר בריסטול, ובהתאם להוראות ההרכבה המצורפות יש לבנות מהם את הדגם התלת־ממדי על ידי קיפול החלקים, עיגול וכיפוף והדבקת החלקים.
וריאציה שונה מעט היא דגם קרטון.
חברות מוכרות אשר מתכננות ומפרסמות כיום דגמי נייר הן GPM, Fly Model, JSC, Modelart ועוד.
בעבר היה התחביב נפוץ, אך בשנות השישים של המאה העשרים החלו להופיע דגמי פלסטיק שדחקו את דגמי
דגמי הפלסטיק היו יקרים יחסית לדגמי הנייר, אך הרכבתם קלה יותר והתוצאה מדויקת ומוצקה יותר.
בונים נלהבים של דגמי נייר לא נטשו את התחביב גם בשנים אלו.
אחד ההבדלים העיקריים בין דגמי הנייר לדגמי הפלסטיק הוא בקנ"מ.
לדגמי הנייר יש כמות גדולה יותר של מושאים בקנ"מ גדול (1:33-1:32) לעומת דגמי הפלסטיק -כמו כן ישנו מבחר גדול יותר של דגמים העשויים נייר לעומת דגמי הפלסטיק.
בישראל נפוצו דגמי נייר בעיקר על ידי "בטאון חיל האוויר" וכתב העת "מערכות-ים", אשר בשנות השישים והשבעים נהגו לצרף דגמי נייר לחלק מהגיליונות.
בשנים האחרונות התחביב הפך לנפוץ יותר שוב וזאת כתוצאה מנגישות הדגמים ברשת האינטרנט שמצויים במגוון של התחומים, בדרגות קושי בנייה שונות.
כיום על פי רוב הדגם מודפס במדפסת ביתית על ניר בעובי מתאים וממנו נגזרים החלקים.
הנגישות הרבה שיצר האינטרנט לדגמים מסוג זה, הביאה להתפתחותה של תופעת פיראטיות גם בתחום דגמי הנייר.
דגמים רבים שהופצו בצורתם ה"פיזית" בלבד, נסרקו למחשב וכיום ישנם אתרים ופורומים רבים אשר מאפשרים הורדה שלהם, תוך כדי הפרת זכויות יוצרים.
דגם ירושלים בסוף ימי בית שני, או בשמו הרשמי: ירושלים בימי בית שני, הוא דגם תלת-ממדי של ירושלים בשלהי תקופת בית שני, בשנת 66, ארבע שנים לפני חורבן הבית בשנת 70. הדגם נבנה בשנים 1966-1962, לפי פרשנותו של פרופסור מיכאל אבי-יונה לתיאוריו של יוסף בן מתתיהו.
הדגם, ששטחו 2,000 מטר רבוע, מציג את מבני העיר בקנה מידה של 1:50. גולת הכותרת של הדגם היא בית המקדש, שתיאורו בדגם הפך לסמל ומוצג בפרסומים שונים כתמונה ריאלית של בית המקדש השני.
הדגם שימש אבן שואבת למבקרים רבים מישראל ומחוץ לארץ, והיה לאתר תיירות פופולרי.
הדגם שכן עד שנת 2006 בשטח מלון הולילנד שבשכונת בית וגן בירושלים, ולכן נקרא גם "דגם הולילנד".
השטח נתרם על ידי הנס קרוך, בעל המלון, לזכר בנו, , שנפל במלחמת העצמאות.
בשנת 2006 שופץ הדגם, הותאם למחקרים חדשים והועבר אל שטח מוזיאון ישראל ליד היכל הספר.
לאחר הוצאתו של הדגם נתגלה תחתיו בית קברות כנעני גדול.
פרופסר אבי-יונה נעזר בשרטוטים של דגם המקדש של האדריכל יעקב יהודה.
בדגם המקורי של אבי-יונה הוצגה חומה התוחמת את העיר העליונה ממזרח, עקב תיאורו של יוסף בן מתתיהו לפיו לקח לרומאים חודש ימים כדי לכבוש את העיר העליונה לאחר כיבוש הר הבית.
ממחקרים אחרונים וחשיפות ארכאולוגיות נוצרה הסכמה שחומה כזו לא התקיימה ושהרומאים התעכבו עקב המדרון התלול של הטירופיאון.
בדגם המקורי הוצגה קשת רובינסון כגשר בין הר הבית לעיר העליונה.
בעקבות הגילויים בחפירות העופל שוּנה הדגם והקשת מוצגת כיום כגרם מדרגות ממפלס הרחוב לסטיו המלכותי.
גם בפרטים נוספים הדגם אינו משקף קונצנזוס במחקר אך הוא בעל ערך חינוכי ותרבותי בפני עצמו ועל כן הוא לא שונה באופן גורף.
באופן כללי אין הסכמה לגבי פרטים רבים בנוגע לירושלים באותה תקופה (בעיקר בנוגע למבנה המדויק של הר הבית, המקדש והסטווים).
המודל ממחיש את המבנה הטופוגרפי של ירושלים ואת מוקדי השלטון בעיר המוצבים במקומם הטבעי - במקומות הגבוהים.
מגדלי מערב העיר שבנה הורדוס הם דוגמה לכך.
יוסף בן מתתיהו, בספרו מלחמת היהודים ברומאים, כאשר הוא מגיע לפרק המתאר את השלמת כיבוש העיר הוא מפרט את ביצוריה.
הוא מתאר את מבנה חומות ירושלים, מונה בה 90 מגדלי-שמירה רק בחומה השלישית, ומגיע לארבעת המגדלים המיוחדים במערב העיר, באזור בו מצויים בהווה: צפון-מערב הרובע הנוצרי (מגדל אחד), מגדל דוד וצפון-מערב הרובע הארמני (שלושה מגדלים).
שלושת המגדלים מצויים בצומת החומות מימי הבית השני: "החומה השנייה" למזרח - הנמשכת עד הר הבית, בהווה רחוב דוד, ולצפון - "החומה השלישית" - בהווה לכיוון רחוב הנביאים.
מגדל פספינוס - המצוי בצפון-מערב הרובע הארמני.
לפי תיאורו של יוסף בן מתתיהו: "הנה כל החומה השלישית הזאת הייתה נפלאה בתכונתה, אך נפלא עוד ממנה היה המגדל פספינוס בקרן צפון-מערב, אשר על-ידו הנה טיטוס.
כי גבהו הגיע עד שבעים אמה ולעת עלות השמש היו משקיפים מראשו על-פני ארץ ערב עד הים, קצה נחלת העברים.
והוא היה בן שמונה קרנות".
ליד אזור שער יפו נבנה מגדל "היפיקוס", "אשר בנה אותו המלך הורדוס יחד עם שני המגדלים הסמוכים אליו, והם נפלאו בגדלם ובחסנם בין מגדלי העולם".
המגדלים נקראו על שמות מקורביו הבאים:
היפיקוס - חבר של הורדוס, המגדל היה רבוע, רחבו וארכו עשרים וחמש אמה וגבהו שלשים אמה, ולא היה בו מקום נבוב.
ממעל למבנה-הסלעים המצק הזה נמצא מקוה למי הגשמים.
פצאל - אחי הורדוס, המגדל היה שוה במדת ארכו ורחבו ארבעים, ארבעים אמה, וגם קומת יסודו המצק הייתה ארבעים אמה.
בן מתתיהו משווה אותו בצורתו למגדל פארוס אך בממדים גדולים יותר.
מרים - אשת הורדוס, למגדל היה מסד בגודל עשרים על עשרים אמה וגם קומתו הייתה עשרים אמה.
והעליות אשר על גבו עלו עוד בהדרן ובתפארתן על יתר המגדלים, כי חשב המלך, אשר נאה לפאר את המגדל הנקרא על שם אשתו יותר מהמגדלים האחרים, הנקובים בשמות הגברים.
ב-1962 יזם קרוך את הקמת הדגם, שנבנה תחת הפיקוח הארכאולוגי של פרופסור מיכאל אבי-יונה.
המודל היה עד שנת 2006 במתחם מלון הולילנד ולאחר הריסת המלון עבר למשכנו בקמפוס של מוזיאון ישראל בירושלים.
לאחר השלמת התכנון וקביעת אופן ההעברה, החלה מלאכת חיתוך הדגם.
העבודה התנהלה ברצף, וארכה שישים וששה ימים.
הדגם חולק לאלף חלקים בקירוב, שהועברו במשאיות והורכבו מחדש, במבצע הנדסי מורכב.
על אף קשיי מזג האוויר והגשמים, ההעברה הסתיימה ב-6 ביוני 2006. המבנים והחומה נוסרו לגושים והועברו למשטח תואם במוזיאון ישראל.
בהעברת כמה ממכלולי הבנייה התגלו קשיים מיוחדים:
מכלול מצודת אנטוניה היה עשוי מקשה אחת כבדה ביותר, שמשקלה הגיע לכ-13 טון.
העברתו דרשה לוגיסטיקה מיוחדת, כפי שמציגה התמונה.
העברת הר הבית והמקדש עוררה קשיים מיוחדים, היות שתשתית הבטון תחתיהם הייתה דקה יחסית.
בשל כך היה צורך להפריד בין המקדש, העזרות והסטווים, ולהעבירם בחלקים נפרדים.
הסטיו המלכותי שבדרום הר הבית היה במצב מעורער, אף על פי שעבר חידוש ושיפוץ כבר בשנות השמונים של המאה העשרים.
בשל כך עבר המבנה שיפוץ נוסף: הגג עוצב ונבנה מחדש מ-14,000 רעפי חרס זעירים
דגם אדריכלי הוא דגם מוקטן בקנה מידה של בניין, שכונה או סביבה עירונית המדמה מבנה קיים או מתוכנן.
לדגמים אדריכליים מספר שימושים אפשריים:
הצגה של מבנה קיים לצורך התרשמות באופן שונה מהתרשמות מהבניין האמיתי.
הדגם מאפשר את ראיית הבניין בשלמותו, מכל הזויות, ללא הצורך בסיור פיזי סביבו.
הצגת מבנה מתוכנן לצורך אישור, שיווק או יחסי ציבור.
דגם עבודה הנבנה כחלק מתהליך תכנון אדריכלי ומשמש כלי תכנוני בידי אדריכלים.
דגם עבודה הנדסי המדמה את מאפייניו הפיזיים של הבניין ובחינת צרכיו ההנדסיים, גם כן ככלי תכנוני.
תצוגה מוזיאלית של מבנים היסטוריים או בתערוכות אדריכלות
דגמים נבנים בדרך כלל מקרטון, מנייר או מחומרי גלם אחרים.
הטכנולוגיה כיום אף מאפשרת יציקת דגמים מחומרים פלסטיים בהדפסה תלת-ממדית.
בעבר, רובם המוחלט של הדגמים האדריכליים נבנו מקרטון.
דגמים פשוטים נבנו מקרטון ביצוע ודגמים שדורשים רמת גימור גבוהה יותר ועמידות לאורך זמן נבנים מקרטונים איכותיים כגון "קרטון מוזיאון", "פספרטו" ועוד.
מודלים נבנים גם מעץ, עיסת נייר וחומרים אחרים ומשלבים בתוכם כמעט תמיד עוד חומרים נוספים התורמים להדמיית הבניין.
נכון להיום רוב הדגמים האדריכליים מבוצעים בטכנולוגיות ממוחשבות: חיתוך לייזר, כרסום C.N.C.
כל דגם נבנה בקנ"מ קבוע.
למשל דגם ברנ"מ של 1:50 יהיה קטן פי 50 מהמבנה המקורי.
בישראל נהוג להשתמש בקנ"מ של 1:50 או 1:100 למבנים.
בקנ"מ של 1:200 או 1:500 לשכונות וערים וקנ"מ גדול יותר לפיתוח אזורי.
חיתוך הקרטון מתבצע באמצעות סכין חיתוך חדה וסרגל מתכת המאפשר חיתוך בקו ישר.
חדותה של הסכין הכרחית לרמת הדיוק של הדגם ואיכות הגמר שלו.
לאחר חיתוך משטחי הקרטון הם מודבקים זה לזה באמצעות דבק.
דבקים איכותיים וחזקים שאינם מלכלכים את הדגם הם לעיתים כאלה הדורשים זמן התייבשות ממושך.
לצורך כך נעשה שימוש גם בסרט הדבקה זמני המחזיק את חלקי הקרטון זה לזה עד שיתייבש הדבק.
במודלי עבודה פשוטים ומהירים נעשה לרוב שימוש בדבק חם המתקשה במהירות ואף זול באופן יחסי.
בהדבקת פינות של הדגם - מקומות בהם נפגשים שני קירות בזווית ישרה, מודבק צד קרטון אחד אל פני הקרטון האחר.
במצב כזה, יראה בצד דגם עובי הקרטון ועלול לפגוע בחזותו.
בדגמים בעלי גימור גבוה נעשה שימוש בחיתוך מסוג "גרונג" - חיתוך עובי הקרטון בזווית של 45 מעלות והדבקה של שניים כאלו על מנת לקבל פינה נקייה.
בניית קירות עגולים מתבצעת לרוב על ידי חיתוך חלקי של קווים מקבילים לאורך משטח הקרטון, כלומר חריצה קלה ולא חיתוך מלא.
בשיטה זו ניתן לקפל את הקרטון לכדי צורה גלילית כשככל שהמרחק בין החיתוכים החלקיים קטן יותר - כך מתקבל משטח מעוגל יותר.
לבסוף, מודבק על גבי הקרטון המעוגל נייר המחליק את הצורה ומעלים את הקווים.
צורות בעלות כיוון עקמומיות נוסף, לא ניתן לחתוך מקרטון והן מצריכות בנייה מחומרים אחרים.
כיום רוב בוני הדגמים משתמשים במגוון של טכנולוגיות ממוחשבות לייצור דגמים.
השלב הראשון הוא שרטוט הדגם (או חלקים ממנו) בתכנת תיב"מ.
לאחר מכן מבוצעים החלקים השונים כל אחד בטכנולוגיה המתאימה לו: חיתוך לייזר לחיתוך עובר בלוחות שטוחים, כרסום C.N.C.
לעיבוד צורני של גושי חומר, לרוב להדמיית טופוגרפיה ובעיקר במגוון רחב של שיטות הדפסת תלת־ממד.
כדי להמחיש את החומרים והצבעים של המבנה, יש להדגיש בשלב הגימור את הצבעים והטקסטורות של חומרי הבניין המקוריים.
יש להקפיד "להקטין" גם את הגוון בהתאם לקנ"מ המודל.
כלומר צבעים פסטלים יותר מהצבע המקורי.
לדגם המיועד לתצוגה, מוסיפים לרוב אלמנטים ההופכים אותו ל"חי" - כלומר עצמים נוספים המקנים לו מראה של סביבה מיניאטורית אמיתית.
עצמים אלו כוללים אנשים, מכוניות, צמחייה וכדומה.
כל אלה מתווספים אל הדגם לפי הקנה המידה הכולל.
אפקטים מיוחדים כוללים שימוש באמצעים חשמליים או מכניים בהצגת הדגם.
השימוש הנפוץ ביותר הוא בעזרת תאורה המורכבת בתוך הדגם ומאירה את המבנה או המבנים מבפנים.
באופן זה מתקבל אפקט מיוחד המדגיש, על פי בחירת האמן, את הנקודות המרכזיות והראויות לתשומת הלב העיקרית ואף עשוי להמחיש את מראה הבניין בלילה.
משמש לתצוגה פרזנטטיבית של בניין או של מתחם בנוי.
מטרותיו עשויות להיות אחת מן הבאות:
לצורך מוזיאוני או חינוכי, כדוגמת דגמים של מבנים היסטוריים במוזיאונים.
במיזמי נדל"ן רבים, בעיקר של מגורים, נבנה דגם הממחיש ללקוחות הפוטנציאלים את מראה הבניין טרם השלמתו.
לצורך מכרז או תחרות אדריכלים - בדרך כלל בתחרויות אדריכלים נדרשים המציעים להגיש גם דגם של המבנה המוצע.
דגם שכזה מסייע לשופטים בתחרות שאינם אנשי מקצוע להעריך את מהות התכנון.
במיזמי בנייה ציבוריים גדולים, בוחרות לרוב רשויות מקומיות או הגופים הציבוריים היוזמים את הבנייה להציג לציבור את הבניין בצורה של דגם המוצב לעיתים בסביבתו העירונית הקיימת.
זאת, כדי לשפר את תדמית הפרויקט שעלול לעיתים להיות שנוי במחלוקת ולגרור התנגדויות.
לצורך פרויקט אקדמי - סטודנטים לאדריכלות מציגים בדרך כלל דגמים של מבנים פרי תכנונם לצורך קבלת ביקורת מנחים.
כעזר לתכנון אדריכלי - כחלק מתהליך התכנון של מבנה תלת־ממדי, נעזרים אדריכלים במודלים פיזיים כדי לבחון את צורת המבנה והחלל.
דגם העבודה נבנה בדרך כלל מחומרים פשוטים וזולים יחסית הניתנים לבנייה מהירה ופשוטה.
דגם העבודה הוא כלי משלים לארגז הכלים האדריכלי הכולל סקיצות, תוכניות והדמיות ממוחשבות.
כיום, הפך המחשב המאפשר ליצור דגמים וירטואליים לעזר שימושי יותר על פני הדגם הפיזי.
כעזר לתכנון הנדסי - בנייה פיזית של שלד הבניין יכולה לסייע למהנדסים לבחון את יציבותו הסטטית של המבנה, את נקודות החולשה שלו והתנהגותו הפיזית במקרים של רוחות עזות או רעידות אדמה.
בניית דגם בקנה מידה של בניינים היא פעולה שכיחה בבנייה של מיזמים גדולים מאוד ובעלי שלד ייחודי.
לדוגמה, בבנייה של גורד שחקים בעל צורה מיוחדת העשוי שלד פלדה חיצוני וגרעין בטון, נבנה דגם מחומרים המדמים עד כמה שאפשר את תכונותיהם המכניות של חומרי האמת.
על הדגם מופעלים כוחות ותנודות המבנה והעיוותים המתקבלים נמדדים, נבדקים ומחזירים את המהנדסים לשולחן השרטוט כדי לשפר את יציבותו ולייעל את השלד.
בבנייה של גורדי שחקים בדיקת המבנה במנהרת רוח המדמה את התנהגותו בתנאי אמת היא לעיתים צעד הכרחי.
כעזר לתכנון אקוסטי - באופן דומה, יכול דגם לדמות תופעות אקוסטיות המאפיינות את חלל הבניין.
בנייה של דגם לבחינת האקוסטיקה אינו דבר שכיח והוא נבנה עבור מיזמים גדולים וחשובים של בתי אופרה או אולמות קונצרטים חשובים ביותר.
דגם של פנים אולם המופעים נבנה בקנה מידה גדול יחסית, כ-1:10, ומיקרופונים ורמקולים זעירים מותקנים בחללו כדי לבחון את התנהגות הקול החלל.
זאת בליווי מערכות ממוחשבות מתקדמות.
דגם בקנ"מ 1:1 הוא דגם בגודלו האמיתי של הבניין.
דגם שכזה משמש לעיתים נדירות קבלנים או מתכננים להמחיש דירה או חלל בתהליך המכירה.
הדגם הרב-קוטבי (נקרא גם: הדגם הרב-מוקדי) הוא דגם התפתחות ערים שנוסח בשנת 1945 על ידי שני חוקרים וגאוגרפים אמריקאים בשם צ'נסי האריס ואדוארד אולמן.
היה זה ניסיון נוסף לתאר בצורה סכמתית את התפתחות הערים.
קדם להם "הדגם המעגלי" שתיאר התפתחות עיר בצורת טבעות קונצנטריות שניסח ארנסט ברג'ס (1925/1929) ו"דגם מגזרי" של הומר הויט (1939) שנחשבו למודלים הקלסיים של התפתחות עירונית.
הדגם המעגלי של ברג'ס בה לתאר תהליך של צמיחת העיר מהמוקד ההיסטורי הראשוני שלה כלפי חוץ - התרחבותה לפי תקופות היסטוריות.
תהליך שהוא נכון בהכללה רחבה.
הביקורת כנגד הדגם המעגלי, נבעה מההנחה התיאורתית המוטעית שהעיר מתפתחת לכל הכיוונים במידה שווה, לכן נוצרת הצורה המעגלית שטען המודל.
הם לא הניחו הנחות של פיזור אחיד במרחב של האוכלוסייה והמשאבים, ולא הניחו שהנוף הוא אחיד ומישורי כמו שהניח ברג'ס.
מכאן הם הגיעו למסקנה כי העיר המתפתחת יוצרת מבנה רב-מוקדי.
כאמור זהו שינוי מהותי לעומת המודלים הקודמים שגרסו קיום של מרכז עירוני יחיד, תופעה שהייתה נכונה בערים קטנות ובשלבים ההיסטוריים שלפני המהפכה התעשייתית והתחבורתית.
מלבד ההכרה בהתפתחות מוקדים נוספים, המודל של האריס ואולמן שחרר את האילוץ הגאומטרי של המודלים הקודמים כמו הדגם המעגלי.
שחרור האילוץ הגאומטרי מהמודל אפשר להתאים אותו למספר רב יותר של ערים, ובכך לקרב את הרעיון התאורתי שבהם למציאות ההיסטורית והגאוגרפית.
בנוסף לכך, הדגם הרב-מוקדי, ניסה להסביר גם את מיקום האוכלוסייה על פי מצבה הסוציו-כלכלי, בהקשר להתפתחות העיר וערך הקרקע ככל שמתרחקים מהמרכז.
בהנחה שהמרכז העירוני הראשי (מע"ר) מהווה את המרכז ההיסטורי של העיר, נמצא סביבו רבעים של מגורי עוני הקשורים לבנייה הישנה ולהגירת האוכלוסייה העשירה החוצה לאזורים החדשים, תוך השענות על אמצעי התחבורה המודרניים - כרכבת, מכונית או רכבות תחתית.
בנוסף לכך, המודל הרב-מוקדי, לא תייג את המרכזים הנוספים כמע"ר, והם יכולים להיות מבחינת המודל מרכזי תעשייה, תיירות, תרבות, אוניברסיטאות וכדומה.
לכל אלה המכנה המשותף הוא היותם מרכזי צמיחה שסביבם יתרכזו תפקודים כלכליים ואזורי מגורים.
כמובן שהאריס ואולמן, חוו את המהפכה העירונית שהתרחשה בעקבות המכונית בנוסף למהפכה שהביאו מסילות הברזל עם התפתחות העיר מהמחצית השנייה של המאה ה-19. הם הכירו את התפתחות העיר שיקגו, וראו את צמיחתה לאורך נתיבי התחבורה היבשתית והימית, ואת התיעוש הכבד שעברה וגזרו ממנה את המודל הכללי שניסחו.
ייתכן והתמחותו של אולמן בגאוגרפיה של תחבורה הגבירה את תשומת ליבם לחשיבותה בהתפתחות העיר.
מבחינת ההיסטוריה של הגאוגרפיה, המודל של האריס ואולמן, נוסח כמה שנים בלבד, לפני שהתרחשה המהפכה הכמותית, שהעבירה את שיטות החקירה בגאוגרפיה מהכיוון התאורי כפי שנעשה במודלים אלה, לכיוון אנליטי פוזיטיביסטי - אולמן היה אחד החלוצים והמחוללים של מהפכה זו.
הדגם המגזרי הוא דגם התפתחות ערים ושימושי הקרקע בהן, והוצג לראשונה בשנת 1939 על ידי הכלכלן הומר הויט שנודע בחקר הכלכלה העירונית, פיתוח שכונות ומרכזי מסחר מחוץ לערים הצפופות.
הדגם הזה הציג אלטרנטיבה לדגם המעגלי של התפתחות העיר שהוצג לפניו על ידי ברג'ס באמצע שנות העשרים.
הדגם המעגלי ניסח את העיקרון שהעיר מתפתחת מבפנים החוצה בצורה של מעגלים קונצנטריים.
צורתו הגאומטרית של הדגם המעגלי יצר התנגדות לקבלתו, והויט ניסה לנסח עקרונות נוספים להתפתחות העיר וכך יצר את הדגם שלו.
בדומה לקודמו, גם הויט הסכים כי במרכז התפתחות העיר נמצא המע"ר אבל הוסיף גורם חדש שהשפיע על כיווני ההתפתחות החוצה ממרכז העיר.
לדעתו התפתחות לאורך הדרכים (כמסילות ברזל, כבישים) היא מהירה הרבה יותר.
הסיבה לכך, היתרון שיש למיקום ליד הדרכים מבחינת הקטנת הוצאות ההובלה והנגישות אליהם.
יתרון זה מושך עסקים, מפעלים ותפקודים שעוזבים את מרכז העיר הצפוף ומתמקמים לאורך הדרכים היוצאות החוצה ממנו.
חשיבות הדרכים היוצאות ממרכז העיר בתהליכים העירוניים, איננה רק במיקום מחדש של תפקודים במרחב, אלא גם יוצרת סביבם תהליכים חברתיים ובידול כלכלי של אוכלוסיות, בהתאם לערכי הרנטות למגורים.
כך לדוגמה, כאשר נבנו מסילות הברזל והגיעו למרכז העיר, הן חצו אזורי מגורים קיימים.
מעבר המסילה באזור מסוים הוריד את ערך הבתים בו, פגע באיכות החיים בסביבתה.
השכונות הצמודות למסילות התדרדרו והפכו למשכנות עוני.
תהליך דומה מתרחש גם סמוך ובצמוד לאזורי תעשייה שהתפתחו לאורך הדרכים השונות.
מכאן, שהדגם שהציע הויט, הוסיף להסבר ההתפתחות שטח העיר, גם את החלוקה המגזרית של האוכלוסייה העירונית - העניים יתגוררו בצמוד למע"ר בחלק הישן של העיר ולאורך אזורי התעשייה והתחבורה.
האוכלוסיות ברמה כלכלית בינונית וגבוהה, יעברו להתגורר לאזורים רחוקים יותר, תוך כדי ניצול אמצעי התחבורה ההמונית או הפרטית כדי להגיע למרכזי העסקים העירוני.
מסיבות שונות העיר שיקגו, שימשה מקרה מבחן, שבו בחנו את המודלים העירוניים השונים.
גם הויט בחן את הרעיון שלו בעיר שיקגו, וזאת דרך עבודת הדוקטורט שלו שעסקה בהשתנות מחירי הקרקעות בשיקגו, ולמעשה שיקפה את התמורות במבנה העיר בעקבות תהליך התיעוש ומסילות הברזל.
שם היבחן התפתחות תעשייה לאורך צירי הדרכים ומסילות הברזל המוליכות דרומה - לתוככי היבשת.
ואילו לאורך חוף אגם מישגן, התפתחו אזורי המגורים של האוכלוסייה העשירה והאמידה.
חוף האגם שימש גם לפיתוח תפקודים ימיים כמו נמל, מחסנים, מאגרי דלק - אך הם נפרדו במגזר תפקודי שונה מהמגורים של העילית העירונית.
הביקוש הגבוה למיקום עסקים במרכז העירוני הראשי, מביא לעליית מחירים מסחררת של ערכי הקרקע בהם.
המרכז מייצר יתרונות של מיקום לעסקים בתוכו ולכן, פונקציות כלכליות (בנקים, חברות בטוח, עסקים פיננסיים) ומסחריות יוקרתיות (חנויות, מרכזי מסחר ושירותים) יישארו במע"ר.
הביקוש הנ"ל מביא לעליית מחירי הקרקע, השכירות והמיסוי במע"ר שמכריחים את עסקי הייצור (בתי מלאכה או מפעלי חרושת) לצאת החוצה מהמרכז.
היציאה היא לאזורים שם ערכי הקרקע והנגישות מתאימים ליכולות הכלכליות ולדרישות הנגישות שלהם.
זהו תהליך המיון הכלכלי של תפקודים בתוך המע"ר ובתוך המגזרים השונים לאורך דרכים.
הוא תהליך מתמשך שמשנה את פני העיר ויוצר את האזורים התפקודיים ואזורי המגורים השונים.
שש שנים לאחר שהוייט הציג את הדגם שלו, הציגו האריס ואולמן דגם משופר של התפתחות העיר הנקרא דגם רב-קוטבי.
הדגם המעגלי או דגם קונצנטרי, ידוע גם בשם דגם בורג'ס, היא אחת התאוריות המוקדמות בתחום תכנון ערים.
הדגם הוצג לראשונה בשנת 1925 על ידי הסוציולוג ארנסט בורג'ס.
הדגם התבסס על תאוריית אקולוגיה-אנושית שנעשתה על ידי בורג'ס תוך התמקדות בעיר שיקגו, והיה הראשון לכלול הסבר על חלוקת קבוצות חברתיות בתוך אזורים עירוניים.
דגם זה מורכב מטבעות מעגליות אשר מתארות צורת שימוש בקרקעות עירוניות.
במרכז הדגם עיגול פנימי שבו נמצא מרכז העסקים הראשי ומסביבו מעגלים המוקדשים למגורים ותחומים אחרים.
דגם זה מהווה למעשה גרסה עירונית למודל שפותח על ידי הכלכלן הגרמני יוהאן היינריך פון תינן.
הדגם של בורג'ס השפיע על פיתוחם של דגמים מאוחרים יותר, כגון הדגם המגזרי והדגם הרב־קוטבי.
החלוקה בדגם מתבצעת על פי האזורים הבאים:
העיגול הפנימי, בו נמצא מרכז העסקים הראשי
אזור מעבר שבו מעורבים יחד מגורים ומסחר
בתי מגורים למעמד הפועלים (נקרא גם: העיר הפנימית)
בתי מגורים למעמד הביניים (בפרברים)
בורג'ס ציין כי ישנה קורלציה בין המרחק ממרכז העסקים הראשי לבין עושרו של האזור המיושב - משפחות אמידות נוטות לחיות רחוק יותר ממרכז העסקים במחוז המרכזי.
בנוסף, בורג'ס ציין כי מרכז העסקים הראשי יגרום להרחבתו כלפי חוץ, דבר שיאלץ הוספת טבעות אחרות כדי להרחיבו החוצה.
עבודתו של בורג'ס תרמה ליצירת תאוריית עקומת שכר הדירה, אשר גורסת כי סידור המעגלים תלוי במחיר שאנשים יהיו מוכנים לשלם עבור האדמה בהם.
מחיר זה מושפע ישירות מהרווח שניתן להפיק מניהול עסק באותה אדמה.
מרכז העיירה יהיה בעל מספר הלקוחות הגבוה ביותר, ולכן הוא משתלם לפעילות קמעונאית.
מפעלי ייצור ישלמו פחות עבור הקרקע מכיוון שהם מעוניינים בעיקר בקרבה לעובדים ובמעבר הסחורה, והמעגלים החיצוניים יוקדשו למגורים.
המודל אותגר על ידי מתכנני ערים רבים בני זמננו.
ראשית, המודל אינו עובד טוב בערים מחוץ לארצות הברית, במיוחד באלה שפותחו בהקשרים היסטוריים שונים.
אך אפילו בארצות הברית, בעקבות שינויים והתקדמות בתחומי התחבורה וטכנולוגיית המידע, וגם שינויים בכלכלה העולמית, ערים כבר לא מאורגנות לפי אזורים מוגדרים.
דגם לא סדיר הוא הסדר של שטח עירוני המאפיין את שלב "המעבר מן הכפר אל העיר" בעיקר במדינות עולם שלישי.
דגם זה כולל רחובות ללא סדר קבוע, או מבנים לא קבועים וזמניים.
בדגם זה המבנים אינם קשורים למוקד עירוני בסביבת מקום.
התנועה המוטורית משבשת את דגמי הערים המסורתיים ולכן יכול להיות שבעיר אחת יהיו כמה דגמי ערים.
בנוסף, יכול להיות מצב בו שינויי פיתוח מהירים גורמים למצב בו נוצר "דגם לא סדיר".
הדגם מחולק באופן מודולרי לשמונה חלקים על מנת לאפשר את טלטולו.
סטפן אילש (Stephan Illes) נולד בברטיסלאבה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית).
שנת לידתו של אילש אינה ידועה אך ידוע.
הוא הגיע לירושלים בשנת 1864 כאיש צעיר.
לאחר שהוזמן לעבוד בכריכיית ספרים של המיסדר הפרנציסקאני במנזר סן סלוודור, שפעלה בחסות הקונסול האוסטרי ובמימון הממשלה ההבסבורגית.
לאחר מכן פתח בית מלאכה עצמאי והתחיל לעסוק גס בקרטוגראפיה.
אז גם החל להתפרסם כמומחה בהכנת מפות תבליט של ירושלים.
כאזרח אוסטרו הונגרי היה מקורב למנהל ההוספיס האוסטרי בין השנים 1866-1864, הרמן צ'וקה (Zischokke), שהיה חוקר ירושלים והכיר את החוקרים טיטוס טובלר, קונרד שיק ואחרים.
הדגם בנוי באופן מפורט ביותר, כאשר מופיעים בו בדייקנות רבה לא רק מבני העיר העיקריים אלא כל בתי העיר בדיוק, על מאפייניהם המיוחדים.
בנייני הקונסוליות מעוטרים בדגלים והכנסיות בצלבים, כמו כן מוצגת צמחייה.
בניית הדגם נעשתה תוך הקפדה דקדקנית על פרטי פרטים כגון שבכות בולטות כלפי חוץ בחלונות בתים בעיר העתיקה, שלטי חנויות, מעקות מרפסות וגגות וקו טלגרף המגיע לעיר ממערב, עובר ליד החומה עד שהוא נכנס לעיר דרך שער יפו וממשיך עד בית הסראייה.
קו הטלגרף כמו גם צריחי המסגדים גבוהים בצורה לא פרופורציונית לשאר המבנים כדי להדגיש את המודרניות של ירושלים בצד היותה עיר מוסלמית.
התשתית הטופוגרפית לדגם נערכה על סמך מפת צ'ארלס וילסון מ-1865.
בדגם לא נראה השער החדש, שלא היה קיים באותה תקופה ושער הפרחים מוצג כשער אטום.
מחוץ לעיר העתיקה ניתן להבחין בקברים ובמתחמים בנויים על הר ציון, על הר הזיתים, במגרש הרוסים, במשכנות שאננים ובמחנה ישראל, אך ככלל סביבת העיר שוממת.
כן מופיעים שני מגדלים מצפון לעיר, שככל הנראה נהרסו כיוון שאינם מופיעים לא במפות אחרות מהתקופה ולא בתרשים הדגם שהוצג בתערוכה בווינה.
כמו כן מכיל הדגם שמונה צריחי מסגדים הניתנים להרכבה על גבי הדגם באתרים בהם לא היו כלל מסגדים.
כנראה שהדבר נעשה על מנת לתאר את העיר כעיר מוסלמית עתירת צריחים עבור הממשלה העות'מאנית, מזמיני הדגם.
מצד שני חסרים צריח מסגד סידנא עומר וצריחי הר הבית: צריח שער השבטים וצריח מסגד ע'וונאמה.
אילש יצר את הדגם בירושלים במשך כחמישה חודשים יחד עם שני עוזרים.
לאחר שהושלם הדגם הוא הובל בתיבות לתערוכה, כאשר בנוסף לשמונת חלקיו הובלו בתיבה נפרדת חלקי מבנים גדולים ככיפת הסלע, קתדרלת יעקב הקדוש ברובע הארמני, כיפת בית הכנסת תפארת ישראל, טחנת הרוח במשכנות שאננים ועשרה צריחי מסגדים.
דרך ההכנה של הדגם ידועה לפי חוברת שהדפיס אילש בבזל ב-1878.
הדגם, שזכה להמלצתו של אחד מגדולי חוקרי ירושלים, טיטוס טובלר, הוצג בתערוכה לצד דגמים מאת קונרד שיק בהם דגם הר הבית ותמונת תרשים "ירושלים ממעוף הציפור" שנעשתה על ידי אילש על סמך הדגם: המפה באתר הספרייה הלאומית.
לאחר שננעלה התערוכה נדד הדגם בין ערי אירופה והוצג בין השאר בקלן, מינכן, ציריך, בזל, לוזאן ולבסוף, ב-1878 הגיע לז'נבה.
המשפחות המכובדות של העיר ז'נבה ביקשו לרכוש את הדגם ולפיכך ערכו מגבית וגייסו 10,000 פרנק ורכשו את הדגם, שהוצג מאז במשך 40 שנה ב"אולם הרפורמציה" (Salle de la Reformation) בעיר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פורק הדגם, אוחסן ונשכח מלב.
בשנת 1984 ניסה החוקר מוטי יאיר להתחקות אחר הדגם הנשכח, בסיועו של דוד ליטמן אותר הדגם שנשמר באופן סביר בעליית הגג של הספרייה האוניברסיטאית של העיר.
הדגם הועבר לירושלים, שופץ ומוצג מאז בהשאלת קבע במוזיאון מגדל דוד בעיר.
דָגְלַס בּוֹיְד הוא אבובן ומנצח בריטי.
בויד למד נגינה באבוב באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון, אצל ג'אנט קראקסטון.
בהמשך היה תלמידו של מוריס בורג בפריז.
בשנת 1984 זכה בבחינות הקבלה הבינלאומיות לאמני קונצרטים צעירים, זכייה שהובילה לרסיטל בכורה בניו יורק, בקרנגי הול.
בויד היה אחד החברים המייסדים של התזמורת הקאמרית של אירופה וכיהן כאבובן הראשי שלה משנת 1981 עד 2002. בתקופת נגינתו בקאמרית של אירופה פיתח עניין בניצוח.
כמוריו הראשונים לניצוח ראה את קלאודיו אבאדו וניקולאוס הרנונקור.
כמו כן קיבל הדרכה מפאבו ברגלונד וסר קולין דייוויס.
בשנת 2001 התמנה בויד למנהל מוזיקלי של הקאמרטה של מנצ'סטר, משרת הניצוח הראשונה שלו.
עם תזמורת זו ערך מספר הקלטות מיצירות בטהובן, מוצרט ומאהלר.
בויד סיים את תקופת כהונתו במנצ'סטר לאחר עונת 2010-11. כמו כן שימש בויד מנצח אורח ראשי לתזמורת סינפוניה של לונדון.
באפריל 2008 הודיעה תזמורת מוזיק קולגיום של וינטרטור השווייצרית על מינוי בויד למנצח הראשי שלה, החל בעונת 2009-10.
הופעתו הראשונה של בויד כמנצח בארצות הברית הייתה עם תזמורת גרדנר הקאמרית בשנת 2000. ב-2002 התמנה בויד למנהל מוזיקלי שותף של התזמורת, יחד עם פולה רוביסון.
ב-2004 היה בין השותפים האמנותיים הראשונים עם התזמורת הקאמרית סיינט פול.
ב-2006 האריך את החוזה שלו עם תזמורת סיינט פול עד עונת 2009-10. השותפות האמנותית עם התזמורת הסתיימה בספטמבר 2009. בדצמבר 2006 ניצח לראשונה על התזמורת הסימפונית של קולורדו, בקונצרט עתיר שבחים.
בינואר 2008 הודיעה תזמורת קולורדו על מינוי בויד למנצח האורח הראשי שלה, בחוזה לשלוש שנים של שבועיים הופעות אורח בשנה.
העניין שבויד מגלה באופרה בשנים האחרונות הביאו לנצח בשנת 2008 על חליל הקסם ללהקת האופרה של גליינדבורן בסיור הופעות.
ב-2009 ניצח על פידליו לאופרה של גרסינגטון וחזר אליה ב-2010 להצגה עתירת שבחים של נישואי פיגרו.
לבויד ולאשתו, הצ'לנית סאלי פנדלברי (Sally Pendlebury), שלושה ילדים.
דגם כדור-מקל משמש בכימיה להצגה תלת-ממדית של מולקולה.
הכדור מייצג את האטום והמקל את הקשר הכימי.
שימוש בדגם זה מאפשר צפייה פשוטה יחסית במבנה המולקולה, לעומת שיטות הצגה הדורשות לימוד מקדים או שאינן מבחינות בין סוגי הקשרים הכימיים (קשר סיגמא, קשר פאי ועוד) או במבנה התלת-ממדי של המולקולה.
האטומים לרוב מיוצגים על ידי ספירות המחוברות במוטות אשר מייצגים את הקשרים.
קשרים כפולים ומשולשים לרוב מיוצגים על ידי שניים או שלושה מוטות קעורים, בהתאמה.
בדגם טוב, הזוויות בין המוטות צריכות להיות זהות לזוויות בין הקשרים, והמרחקים בין מרכזי הספירות צריכים להיות ביחס זהה למרחקים בין הגרעינים האטומיים.
לרוב, יש הפרדה של היסודות הכימיים בדגם לפי צבע הספירה.
בדגם מקל-כדור, רדיוס הספירות לרוב קטן בהרבה ביחס לאורכי המוטות, זאת כדי לאפשר הבנה של המבנה האטומי והקשרים בין האטומים.
כתוצאה מכך, הדגם לא נותן הבנה נכונה בנוגע לנפח שתופסת מולקולה.
לצורך כך קיים דגם מילוי מרחב (קאלוט) , לרוב זהו דגם ממוחשב, שבו באים לידי ביטוי הרדיוסים האטומיים ביחס זהה לאורכי הקשרים בין האטומים ולכן מציגים את הנפח התפוס אך לא את הקשרים.
דגמי כדור-מקל יכולים להיות דגמים ממשיים או דגמים ממוחשבים.
ניתן לקנות ערכות בנייה המכילות מספר ספירות בצבעים שונים בעלי חורים לחיבור המוטות, ומספר מוטות בצורות שונות לצורך המחשת סוגי הקשרים השונים.
צבעי הספירות לרוב מתייחסות לשיטת צביעה CPK .
בחלק מערכות הבנייה המוטות יכולים לנוע ולאפשר הבנה בנוגע לתנועת האטומים במבנה.
בשנת 1865, הכימאי הגרמני אוגוסט וילהלם פון הופמן הציג לראשונה את דגם הכדור-מקל.
הוא נהג להשתמש בדגמים אלו בהרצאותיו במכון המלכותי של בריטניה הגדולה.
דִּגְלָן (שם מדעי: Semioptera wallacii) הוא מין יחיד בסוגו של עוף טרופי ממשפחת העדניים המצוי באינדונזיה.
הדגלן קרוי על שם החוקר, הוגה תורת האבולוציה אלפרד ראסל וולאס, שביקר בגינאה החדשה וגילה אותו.
הדגלן אנדמי לאיי מאלוקו ומצוי בעיקר באי טרנאטה וגם באיים הלמהרה, באצ'אן ומורוטאי.
הוא מצוי ביערות הגשם השופעים באזור אך עלול להיות פגיע מכריתת היערות והפגיעה בסביבה.
אורכו של הדגלן 28 ס"מ והוא בעל גוף חום-זית כשהזכרים בעלי מצח סגול, בליטה חומה מעל מקורם ואזור נוצות מהסנטר עד החזה ירוק בוהק עם גידול נוצות דמוי פרסה על החזה.
מצידי הכתפיים כמה סעיפי נוצות ארוכות לבנות דמויי דגל והזנב לבן מלמטה.
הנקבות חומות ונראות כמו זרזירים.
הזכרים פוליגמיים ומחכים לנקבות על קבוצת עצים בהם הם מתאספים.
כשנקבה מגיעה הזכרים רוקדים במרץ ומנסים למשוך אותה אליהם אך רק הזכרים הבכירים מצליחים להגיע לאתרים המתאימים לרבייה.
דגם ירושלים המודרנית הוא מודל המדמה את העיר ירושלים המודרנית ומוצב בבניין העירייה.
גורמי התכנון יכולים להציג את הפרויקטים השונים הן באמצעות מפה תלת־ממדית והן באמצעות שילוב האלמנטים האדריכליים בתוך המודל.
המודל מציג גם את הפיתוחים העתידיים של ירושלים.
גודל המודל הוא 40 מ"ר, והוא גדל בהתאם להתפתחות העיר.
המודל מתוחזק על ידי עמותת בית המודל המתחזקת אותו על בסיס שוטף.
בתחילה המודל שכן "בבית המודל" שבשכונת תלפיות, אך החל משנת 2000 הועבר המודל אל מרתפי עיריית ירושלים ונבנה באופן המקל על ביצוע ביקורים במקום .
דגם להרכבה (נקרא גם "Scale Model", דגם בקנה מידה) הוא דגם בקנה מידה מוקטן, לרוב של כלי רכב כגון מטוס או טנק, שאותו על החובב להרכיב בעצמו לפי הוראות.
הדגמים נבדלים זה מזה בסוג החומרים ובשיטות ההרכבה.
רוב הדגמים להרכבה באים בקיט מוכן הכולל חלקים, הוראות הרכבה, ציור של הכלי כאשר הוא שלם, מדבקות עם סימול טקטי ולעיתים קרובות גם דבק.
הדגמים הנפוצים להרכבה הם דגמים של כלי רכב צבאיים כגון מטוסי קרב, טנקים ורכב קרבי משוריין ועשויים מפלסטיק או שרף, המורכבים אחד לשני באמצעות דבק ייעודי המבוסס בעיקר על אצטון.
סוג אחר של דגמים הוא דגמים להרכבה מנייר או קרטון.
בנוסף, יש חובבים ואנשי מקצוע הבונים דגמים מאפס ("Built from scratch") ולא מסתמכים על קיט מוכן.
בוני דגמים רבים חברים במועדונים, שבנוסף לסקירת מוצרים ושיתוף בידע וטיפים, עורכים מפגשים, תצוגות ותחרויות בין בוני הדגמים, בהם הם מציגים לראווה את מיטב הדגמים שבנו.
כאמור, הדגמים להרכבה הנפוצים ביותר הם דגמי קיט.
הם עשויים מפלסטיק או משרף, ובאים בקופסה סגורה הכוללת את חלקי הדגם מפורקים (לרוב במסגרות פלסטיק המחזיקות אותם שלא ייפלו וילכו לאיבוד), הוראות הרכבה, מידע ומפרט טכני על הכלי, ציור של הכלי כאשר הוא שלם, מדבקות עם סימול טקטי (הנקראות decals) ולעיתים קרובות גם דבק (שאותו ניתן לרכוש גם בנפרד).
את החלקים יש להדביק אחד לשני לפי ההוראות.
בסיום ההדבקה ואחרי שהדבק מתייבש נהוג לצבוע את הדגם כך שייראה אמיתי.
המהדרים אף מוסיפים אפקטים של בלייה ומזג האוויר כיאה לכלי שמשתפשף בשטח.
חברות שונות מציעות תוספות לדגמי הקיט, הנקראות "מיני-קיט", והן כוללות למשל מיגון נוסף או חיילים קטנים.
רוב דגמי הקיט הם של כלי רכב, בדרך כלל צבאיים, כגון טנקים, רכב קרבי משוריין, מטוסי קרב, מסוקי קרב וכלי שיט צבאיים.
דגמים אלו פופולריים במיוחד בקרב יוצאי צבא, מהנדסים, אנשים עם זיקה טכנית וחובבי היסטוריה צבאית.
חלק מדגמי הקיט כוללים כלי רכב אזרחיים כמו מטוסי נוסעים, ספינות גדולות, רכבי שטח, מכוניות ועוד.
יש בונים המשדרגים את דגמי קיט, כגון בהוספת מנוע חשמלי קטן והפיכת הדגם לנוסע בשלט רחוק, או הצבתו בדיורמה המתארת סיטואציה מבצעית.
בדגמים האיכותיים ביותר קשה מאוד להבדיל בין הדגם לכלי האמיתי.
צה"ל זוכה למקום של כבוד בדגמי הקיט, והחברות הגדולות מציעות דגמים של מטוסי ומסוקי חיל האוויר הישראלי בסכמות צביעה אותנטיות, רכב קרבי משוריין, דחפור די-9 בשירות צה"ל וסדרת טנקי המרכבה על שלל דגמיה, ממרכבה סימן 1 ועד מרכבה סימן 4מ.
בדרך כלל ערכות ההסבה מיוצרות משרף וחלקי מתכת ודפי מדבקות מיוחדים.
השימוש בערכות הסבה מחייב ידע וניסיון רב תוך שימוש בחומרים כגון דבק ציאנואקרילאט (המכונה "סופר גלו") וכלי כיפוף מיוחדים.
דגמים להרכבה שמורכבים מגזירי נייר או קרטון אותם על החובב להרכיב לפי ההוראות.
דגמים אלו דורשים מבחינת ציוד מספריים ודבק, ומסובכות הרכבתם משתנה.
בשל הקומפקטיות שלהם והעובדה שקל להדפיס אותם, קל לייצר ולהפיץ אותם בייצור המוני ולצרפם לספרים, ספרי פופ-אפ וכתבי עת.
בעבר נהג ביטאון חיל האוויר לחלק לקוראיו דגמים להרכבה מנייר של כלי הטיס של צה"ל.
דגליליים (שם מדעי: Aplocheilidae) היא משפחה של דגים מסדרת הגמבוזאים החיים במים מתוקים ובמים מליחים ברחבי אפריקה, אסיה ואמריקה הדרומית.
הם קרוביהם של הנאוויתיים, ובעבר נכללו במשפחה זו.
הם קרובים בעיקר למשפחה Nothobranchiidae, אך שייכים לתת-סדרה עצמאית - Aplocheiloidei.
מינים אלו מגיעים לאורך 5–10 ס"מ והם בעלי סנפירים צבעוניים היוצרים מראה של דגל ומכאן שמם.
הם חיים סביב צמחי מים באזורים טרופיים וניזונים מפלנקטון ומיצורים קטנים.
רבים מהם הם דגי נוי נפוצים.
דגלנו היה ביטאון של אגודת "צעירי אמוני ישראל", שיצא לאור בוורשה בירת פולין בשנים תרפ"א-תרצ"ג.
המוטו של כתב-העת היה "ירחון לספרות ולענייני היהדות החרדית - כלי מבטאה של אגודת 'צעירי אמוני ישראל' בפולניה".
"דגלנו" בפולין, יחד עם "קול ישראל" בארץ ישראל, היו בין העיתונים החרדיים הראשונים שהופיעו בעברית.
עורך העיתון היה הרב אלכסנדר זושא פרידמן.
בשנים תרצ"ב-תרצ"ג שימשו בתפקיד מזכירי המערכת - ליבל עלבינגר (שהיה גם המו"ל שלו בשנת תרצ"ב), ש.
הגיליון הראשון התפרסם בחודש כסלו תרפ"א.
בשנים תרפ"א-תרפ"ג התפרסמו 18 חוברות.
באמצע שנת תרפ"ג נפסק פרסום הגיליון למשך מספר חודשים, והוא התחדש בתחילת שנת תרפ"ד.
באמצע שנת תרפ"ו שוב נפסק פרסום הגיליון עד לחודש טבת תרפ"ז, ומאז יצא כירחון חודשי עד לחודש חשוון תרפ"ח.
בחודש כסלו תרפ"ח שב הגיליון לצאת כדו ירחון בערך אחת לחודשיים, והוא המשיך במתכונת זו עד סוף שנת תרפ"ט.
הביטאון לא הופיע במשך יותר משנתיים (תשרי תר"ץ - טבת תרצ"ב), וחזר לצאת בחודש שבט תרצ"ב במהדורה מעודכנת ובתוספת מדורים חדשים.
מאז התפרסם במרווחי זמן משתנים, ובשנת תרצ"ג הופיע פעמיים, כאשר גיליון אב-אלול תרצ"ג הוא האחרון שהתפרסם טרם סגירתו הסופית.
החל מחודש טבת תרפ"ז נוסף לכתב העת מוסף לילדים ולבני הנעורים - "דגל קטן".
אורכם של הגיליונות עמד על 16–28 עמודים.
בחודש ניסן תרצ"ח הוקם בארץ ישראל ביטאון בשם זהה, "דגלנו", ששימש כביטאון תנועת צעירי אגודת ישראל בארץ ישראל והיה מזוהה עם האגף הליטאי-חרדי.
העיתון יצא במשך כשישים שנה עד לשנת תשנ"ח.
פייבילזון, הרב מאיר דן פלוצקי, הרב יהודה לייב צירלסון, הרב מנחם מענדיל קירשבוים (מקראקא), יעקב רימון (מתל אביב), הרב שמעון שוואב, הרב מאיר שורצמן, הרב ש.
כותבים קבועים נוספים: הרב אלטר יעקב מאיר בריזמאן-בריזמן (אב"ד לאפי), נטע ירוחם ברלינר (מזכיר אגודת 'צעירי אמוני ישראל'), גרשון גורא (מצ'יז'ב), הרב שמואל דוד לאסקי (מהעיירה סומפולנו ורבה של לודז'-ראדוגושץ'), הרב משה לייב הלוי לויטן (מקמפלה-אוגנדה), י.מ.
מגוּן (מירושלים), ד"ר לוי יצחק הכהן נימצוביץ (מגרודנה), הרב ישעיה רייכער (רב בעיר איזמאיל-רומניה), הרב ש.ב.
שולמן (מירושלים), אלימלך שטייער (מזכיר המערכת של ביטאון אגודת ישראל "דרכנו") ועוד.
נושאי הדגל המרכזיים של הביטאון: המאבק האידאולוגי בתנועת הציונות ובתנועת המזרחי.
ראווין מורה דתי בגמנסיון המדיני במאריאמפאל-מריאמפולה), "סקירה היסטורית", "חידות", "שאלות תנ"כיות", "מודעות", "תנועתנו" (- מחיי האגודה בכלל וצא"י בפרט).
הכהן ירושלים), "משפט הבנות" (מאת הרב ישעיה רייכער-ריכר), "חדוות החיים" (מאת הרב ש.
שטוקהמר), "תולדות הספרות העולמית" (מאת שמואל נדלר), רישומים על ארץ הקודש (מאת י.
רעיון הדף היומי התפרסם בו לראשונה בחודש אב תרפ"א על ידי הרב משה מנחם שפיבק, כשנתיים לפני הכנסייה הגדולה בה הכריז עליו הרב מאיר שפירא מלובלין:
בגיליון סיון תרפ"א פורסם מכתבו ההיסטורי של האמרי אמת מגור שכתב על הספינה בשובו ממסעו בארץ ישראל, ובו קרא לציבור החרדי לעלות לארץ ישראל.
בגיליון תשרי-כסלו תרפ"ד התפרסמו החלטות הוועידה העולמית הראשונה של "צעירי אגודת ישראל" שהתקיימה בעת הכנסייה הגדולה בווינה.
בגיליון אלול תרפ"ז מתאר העורך הרב פרידמן שני אירועים היסטוריים שהיו באותו חודש: גמר בניית "ישיבת חכמי לובלין" בלובלין, והנחת אבן הפינה לבניין הסמינריון למורות של בתי הספר לבנות "בית יעקב" בקרקוב, וקובע כי:
בגיליון כסלו-שבט תרפ"ח מופיעה ידיעה על "הוועידה הארצית הראשונה של אגודת צעירי-אמוני-ישראל בפולין".
בגיליון כסלו-שבט תרפ"ח מסוקרת בהרחבה מערכת הבחירות לסיים הפולני: בתוך הדברים מופיעה הקריאה להצביע לרשימת היהדות הדתית שמספרה 33 ולא לרשימותיהם של יצחק גרינבוים ויהושע השל פרבשטין, משום ש.
בפתח גיליון אדר-ניסן תרפ"ח מנתח העורך הרב פרידמן את התוצאות העגומות של הבחירות לפרלמנט הפולני מבחינת היהדות החרדית בפולין תחת הכותרת "מפלה או ניצחון", כאשר בין השאר הוא מותח ביקורת על "חסידי אלכסנדר" ש"השנאה לחסידי גור העבירה אותם על דעתם ועל דעת קונם לעשות "טבא לביש"..."
בגיליון סיון-תמוז תרפ"ט ובגיליון אב-אלול תרפ"ט מתפרסמים מאמרים ומכתבים לקראת הכנסייה הגדולה השנייה שתערך בתאריכים ה'-י"ב אלול תרפ"ט, בצלם של מאורעות תרפ"ט.
בגיליון אב-אלול תרצ"ג מעלה העורך הרב פרידמן את החשש הגדול של היהודים מעלייתו של היטלר ותנועתו לשלטון בגרמניה, ובתוך הדברים הוא כותב כך:
דגם מישושי , ידוע גם כ"מפה מישושית", "מפה טקטילית" או "דגם לעיוורים", הוא אובייקט תלת־ממדי המאפשר לאדם עם מוגבלות ראייה לחוות את המרחב בעזרת חוש המישוש.
דגמים מישושיים משמשים לשיפור התמצאות במרחב עבור עיוור או אדם עם לקות ראייה.
בנוסף, דגמים מישושיים מאפשרים העברת תכנים נוספים שלא על ידי חוש הראייה, כשלעיתים משולב בהם גם הסבר קולי המפשט את ההבנה.
בניגוד לכתב ברייל שבו שולטים רק כ־10-25% מאוכלוסיית העיוורים, אלמנטים בעלי נפח וצורה מוחשיים יכולים לשמש כעזר לימודי לכלל אוכלוסיית לקויי הראיה.
תכנון דגם מישושי הוא מלאכה ייחודית הדורשת הבנה של האופן בו אדם עיוור מפרש אובייקט במישוש ומתרגם אותו להבנה קוגניטיבית.
לכן יש להקפיד על מספר עקרונות יסוד:
גודל: גודל מיטבי של דגם מישושי יהיה כזה שהעיוור יוכל להקיף בו זמנית בשתי ידיו, בערך 30X30X30 ס"מ.
פרטים: יש להימנע מגודש פרטים ולהתמקד רק בפרטים החשובים ביותר.
צבע: למרות שלכאורה מדובר ב"דגם לעיוורים" חלק מהמשתמשים בו יהיו בעלי ראייה לקויה.
משום כך מומלץ להדגיש פרטים חשובים בצביעה בניגוד חזותי גבוה, בעיקר צהוב וכחול.
כיתוב: מומלץ להימנע מכיתוב יתר ולהתמקד בסמלול בין לאומי.
מפות מישושיות הן דגמים מישושיים המשמשים להתמצאות.
המפות יכולות להיות הסבר לניווט בחלל אדריכלי, למשל לובי או קבוצת מבנים, או בשטח פתוח כפארק, גן לאומי או שמורת טבע.
יש למקם את המפה בכניסה לאתר ולכלול בה רק את התכנים החשובים להתמצאות.
שימוש אדם עיוור בדגם מישושי (בעיקר מפה מישושית) הוא מאתגר.
הדגמים המישושיים המתקדמים יותר כוללים בתוכם מערכת קול ממוחשבת וחיישני קרבה.
מגע של המשתמש בדגם יפעיל גם הסבר קולי.
מגע בציפור נשמע את הציוץ האופייני לה.
דגמים מישושיים אומנם מתוכננים לאנשים עם לקות ראייה אך בשל הדרישה לסכמטיות ומסר נהיר דגמים אלו משמשים באופן מוצלח גם את כלל המבקרים באתר בו מותקן דגם מישושי.
אוכלוסייה ייחודית נוספת הנעזרת בדגמים אלו הם אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית (מש"ה).
תקנות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות (התאמות נגישות לשירות), תשע"ג-2013 דורשות מכל גוף לספק חוויה שוויונית גם לאנשים עם מוגבלות.
התקנות מחייבות כל גוף להנגיש לא רק את המבנים והתשתיות אלה גם את השירות והתכנים, התקן הישראלי הרלוונטי לנושא הוא תקן 1918 חלק 4 הקרוי נגישות הסביבה הבנויה: תקשורת, שפורסם בשנת 2019. הגוף בישראל שאמון על אכיפת התקנות הוא נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
בישראל קיימים לא מעט דגמים מישושיים או מפות מישושיות, אולם רובם אינם עונים באופן מלא על הדרישה מדגם מישושי המיועד (גם) לאנשים עם מוגבלות ראייה.
להלן מספר מקומות בארץ בהן ניתן לראות ולמשש דגמים שכאלה:
דגם מישושי גדול מאוד וצבעוני של כל ארץ ישראל.
סדרת דגמים מישושיים של תכנים הקשורים בציפורים ונדידה.
סדרת מפות מישושיות להתמצאות ודגם מישושי של שחזור האתר.
דגמים מישושיים של "בית אחיאל" ושל נקבת השילוח.
ריכוז דגמי מתכת מישושיים של תכנים שונים באתר הניתנים גם למישוש.
גן לאומי תל באר שבע.
סדרת דגמים מישושיים קטנה כוללת ניגוד חזותי.
דגלנו היה ירחון חרדי המזוהה עם צעירי אגודת ישראל, שהופיע במשך כשישים שנה, מ־1939 ועד 1998.
ב־1939 יצאו שלושה גיליונות לא סדירים בשמות שונים מטעם התנועה.
הראשון, בשם "דגלנו", יצא בערב פסח תרצ"ט (אפריל 1939), השני, תחת השם "דרכנו", יצא בט"ו אייר תרצ"ט (מאי 1939), ובשם "קולנו" בערב שבועות תרצ"ט (מאי 1939).
בגיליון השישי חזר עמרם בלוי לערוך את הביטאון, את בגיליון התשיעי עברה הוצאת הירחון לתל אביב.
במהלך מלחמת העצמאות יצא גיליון מיוחד בשם דגלנו למגויס.
עורך הירחון במשך כשלושים שנה היה משה שנפלד.
בשנות התשעים היה עורך הירחון ישראל שפיגל.
ב־1998 חדל הירחון להופיע, עקב הופעת יתד נאמן, ששאב את מרבית קוראיו.
דגם הומבולדט להשכלה או "האידיאל של הומבולדט", הוא תפיסה של חינוך אקדמי שהתפתחה בראשית המאה ה-19, ועיקרה שילוב הוליסטי בין מחקר להשכלה גבוהה.
לעיתים נקרא פשוט "המודל ההומבולדטי", והוא שואף לשלב בין מדעי הרוח והטבע לבין מחקר, במטרה להשיג למידה כללית מקיפה והבנה תרבותית מעמיקה.
כמה מרכיבים מרכזיים במודל זה השפיעו מאוד על הרעיון של האוניברסיטה המחקרית ועל אוניברסיטה ומוסדות לימוד באופן כללי.
המודל נשען על רעיונותיו של איש החינוך הפרוסי וילהלם פון הומבולדט, שבתקופת הרפורמות הפרוסיות סמך על מעמד ביניים משכיל וצומח כדי לקדם את תפיסתו בדבר חינוך כללי.
עקרונות במסגרת האידיאל הומבולדטיאני כוללים:
איחוד בין הוראה למחקר: המורים הם גם חוקרים פעילים, והסטודנטים משתתפים בתהליך המחקר.
חופש אקדמי: האוניברסיטה פועלת באופן עצמאי, ללא התערבות פוליטית או דתית.
השכלה הומניסטית רחבה: הדגש הוא על פיתוח האדם השלם, ולא רק הכשרה מקצועית.
מודל החינוך של הומבולדט חרג בהרבה מהכשרה מקצועית גרידא.
"ישנם, ללא ספק, סוגים מסוימים של ידע שחייבים להיות כלליים בטבעם, וחשוב מכך – ישנה תרבות רוחנית ואישיותית מסוימת, שאיש אינו יכול להרשות לעצמו להחסיר.
איש לא יכול להיות בעל מלאכה טוב, סוחר, חייל או איש עסקים טוב, אלא אם כן – ללא קשר למקצועו – הוא אדם טוב, מוסרי, ו–בהתאם למעמדו– גם בעל ידע.
אם תשתית זו מונחת באמצעות מערכת החינוך, הכישורים המקצועיים יירכשו בקלות לאחר מכן, ולאדם תמיד תהיה האפשרות לעבור ממקצוע אחד לאחר – כפי שקורה לעיתים קרובות בחיים."
הרעיון של חינוך אקדמי הוליסטי היה פרי חזונו של וילהלם פון הומבולדט – פילוסוף, פקיד ממשל, דיפלומט פרוסי שהיה גם חוקר בתחום הבלשנות.
בתפקידו כיועץ במשרד הפנים, הוא הוביל רפורמה של מערכת החינוך הפרוסית על בסיס עקרונות הומניסטיים בהתאם לגישות של מחנך הרפורמה השווייצרי יוהאן היינריך פסטלוצי.
בשנת 1810, ייסד הומבולדט את אוניברסיטת ברלין (כיום אוניברסיטת הומבולדט), ומינה בה חוקרים בולטים שעסקו הן בהוראה והן במחקר.
כמה חוקרים מייחסים לו את ההשפעה הרבה ביותר בתולדות מערכת החינוך בגרמניה.
הומבולדט שאף ליצור מערכת חינוך המבוססת על ידע נטול פניות וחשיבה ביקורתית, המשלבת בין הוראה למחקר, ומעניקה לסטודנטים חופש לבחור את תחום לימודיהם.
בהמשך, האוניברסיטה נקראה על שמו ועל שם אחיו, המדען ואיש המסעות המפורסם בפני עצמו, אלכסנדר פון הומבולדט.
זמן קצר לאחר החלתו באוניברסיטת ברלין הפך דגם הומבולדט להשכלה להיות המודל המקובל באקדמיה בעולם כשהוא משנה את המודל שהיה מקובל עד אז של קשר הדוק בין האקדמי לבין מוסדות הדת שהיה מקובל בקרב אוניברסיטאות ימי הביניים.
להומבולדט היה חשוב מאוד שבתי הספר והאוניברסיטאות יהיו "נייטרליים" במהותם – חופשיים מהשפעות אידאולוגיות ומאינטרסים פרטיים, כגון אלה שהתקיימו במוסדות בפיקוח הפיאודלי או הכנסייתי.
הפילוסוף ושר התרבות לשעבר של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, יוליאן נידה-רימלין, ביקר את הפער בין אידיאל הומבולדט לבין מדיניות ההשכלה הגבוהה הנהוגה כיום באירופה.
לדבריו, המדיניות העכשווית רואה בחינוך הכנה צרה לשוק העבודה, ויש צורך לבחור בין אידיאל "מקינזי" לבין אידיאל הומבולדט.
דְּגַנְיָה א' היא קבוצה הנמצאת בקצהו הדרומי של ים כנרת, כעשרה ק"מ מדרום לטבריה, בתחום המועצה האזורית עמק הירדן.
בהיותה הקבוצה הראשונה ואב הטיפוס לדגם ההתיישבות הנקרא כיום קיבוץ, נודעה דגניה כ"אם הקבוצות" ומאוחר יותר כ"אם הקבוצות והקיבוצים".
מקור השם דגניה הוא בחמשת מיני הדגנים הגדלים בישראל.
מההקמה ועד תום מלחמת העולם הראשונה
דגניה א' (או דגניה, כפי שנקראה עד להקמת דגניה ב' בשנת 1920) נוסדה בשנת 1910 על חלק משטח של כ-3,000 דונם מאדמות הכפר אום ג'וני שנרכשו על ידי קק"ל ממזרח לנהר הירדן בשנת 1904.
המשרד הארצישראלי הזמין את "החלוצים הראשונים" שהגיעו למקום בשנת 1909 לעבוד באתר כקבוצה תמורת שכר.
קבוצה זו קיבלה על עצמה לנהל את המקום ללא ניהול של פקידי המשרד לניסיון של שנה אחת.
ב-1909 התגלע סכסוך בין מנהל חוות כנרת מטעם המשרד הארצישראלי, האגרונום משה ברמן, לבין הפועלים, וקבוצה של פועלים החליטה לקחת פסק זמן ולהשתלם בעבודת החקלאות בחדרה.
"הקומונה החדרתית" הייתה הקבוצה השנייה שעבדה את אדמות אום ג'וני.
ב־28 באוקטובר 1910, לאחר שחתמו על הסכם חדש עם הד"ר ארתור רופין מנהל המשרד הארצישראלי, חצו אנשי "הקומונה החדרתית" (שתי בחורות ועשרה בחורים), חלקם אנשי "הקומונה הרומנאית" (על שם העיר רומני שבאוקראינה), בהנהגתו של יוסף בוסל את הירדן בדרכם ליישב ולעבד מחדש את אדמות אום ג'וני.
ב-4 ביוני 1912 עברה הקבוצה מאום ג'וני לנקודת הקבע באב-אלתום – שער הנהר, מוצא הירדן מהכנרת – שם היא נמצאת עד היום.
בשנת 1913 עבדה בדגניה קבוצת חברי ההסתדרות המצומצמת, בוגרי המחזור הראשון של הגימנסיה הרצליה.
בין חברי הקבוצה אליהו גולומב שהיה לימים ראש ארגון "ההגנה", ומשה כרמי ממעצבי החינוך המשותף.
ב-22 בנובמבר 1913, התנדב משה ברסקי להביא תרופות לשמואל דיין, שהיה חולה.
בדרכו חזרה ממלחמיה הותקף על ידי קבוצת שודדים שביקשו ליטול את פרדתו, והוא הניס את הפרדה לחצר דגניה.
במאבק עם השודדים הספיק לפגוע באחד מהם בטרם מת מפצעיו.
בשנת 1926 נוסד בית הספר היסודי בית החינוך המשותף דגניה אשר כולל בו כיתות א'-ח' שהיה בית הספר הראשון הקיבוצי.
כאשר בוגרי בית הספר עולים לתיכון "בית ירח" הכיתות נקראות מהתחלה א'-ד'.
במאורעות תרצ"ו בשנים 1936-1939 שימשה דגניה בסיס לפלוגות השדה, ובשנים שבטרם מלחמת העצמאות - בסיס לפלמ"ח.
דגניה א' הייתה שותפה במפעל המים מכון חמשת הקיבוצים, שהוקם בשנים 1942–1943, וכלל מכון שאיבה על גדות הירמוך שהעלה את המים אל ראש אמת מים, ממנה זרמו המים במערכת תעלות פתוחות להשקיית השדות.
במלחמת העצמאות הצליחו מגיני דגניה א' ודגניה ב' לבלום את הצבא הסורי, שפלש לעמק הירדן.
טנק סורי מדגם רנו R-35 שהגיע לפתחה של דגניה נפגע ונעצר בידי מגיני המקום והושאר עד היום כסמל לעמידת לוחמי דגניה במלחמה.
רבים סברו במשך שנים מספר כי הטנק נפגע והושבת באמצעות בקבוק תבערה דמוי בקבוק "מולוטוב", אך במאמר בשם "איך באמת נפגע הטנק של דגניה?" מאת מיכאל מס, נכתב על בדיקה שנערכה על ידי חיל החימוש ב-1991:
"הבדיקה העלתה שבטנק השרוף נמצאה חדירה בליסטית אחת בצריח, אחת בצריחון המפקד, ורסס היקפי מתחת לאזור הפגיעה...
ממדי הרסס ההיקפי, צורתו ועובי השריון הנחדר, מתאימים לפצצת מטול פיא"ט" (נשק אנטי טנקי שהופעל על ידי לוחמי עמק הירדן ולוחמי חטיבת גולני שהוחשו כתגבורת לחזית עמק הירדן).
במכתב מיום 17 ביולי 2006, מאת מחלקת היסטוריה, ענף חקר קרבות, אל שלמה אנשל, האיש שפגע בטנק הסורי בפגז של פיא"ט, נכתב, בין השאר, כי:
בשנת תשמ"א 1981, זכתה קבוצת דגניה א' בפרס ישראל על תרומתה המיוחדת לחברה ולמדינה בהיותה מופת לחלוציות חברתית-אנושית.
כמו קיבוצים רבים, דגניה א' עוברת תהליך של הפרטה.
נכון ל-2013 תהליך ההפרטה עדיין לא הסתיים.
בסוף פברואר 2007 הסתיים פרק משמעותי בהיסטוריה של הקבוצה, כאשר בהצבעה בקרב חברי הקיבוץ, הוחלט כמעט בפה אחד להחליף את השיטה השיתופית בשיטה דיפרנציאלית.
בט"ו בשבט תש"ח ניטע בדגניה א' עץ ברוש לכבוד המדינה שבדרך.
עץ זה נקרא ברוש המדינה.
במקום נטמנה מגילה שנכתבה על ידי יעקב פלמוני ולידו לוח הנצחה עליו כתובה המגילה.
העץ המרשים קרס בסופה שהתחוללה ב-26 באפריל 2018 והמגילה הטמונה נמצאה בין שורשיו.
בזכות שפע המים (ליד הכנרת) והאקלים החם התבססה דגניה א' על גידולי שלחין, בריכות דגים ורפתות בקר, ובהמשך ממפעל "טול-גל" ליהלומי תעשייה.
כיום אין במקום בריכות דגים ומפעל "טול-גל" נמכר.
יעקב פלמוני, חבר הקיבוץ, הקים בדגניה א' מוזיאון ומרכז לימודים, "בית גורדון לטבע ולחקלאות ולידע בקעת כנרות", או בקיצור "בית גורדון", על שמו של א"ד גורדון, שחי ועבד בדגניה, ואף נטמן בבית הקברות שלה, בו טמונים גם ארתור רופין ואוטו ורבורג.
במלאת 50 שנה לדגניה הונצח האירוע בבול מזכרת מיוחד ; ב-25 בנובמבר 1959, הנפיק דאר ישראל בול יובל זה שעליו ציור של מבנה בקיבוץ.
האמנים מקסים וגבריאל שמיר עיצבו את הבול.
דאר ישראל מכר 735,000 בולים מבול זה במשך כ-1 וחצי חודשים עד להפסקת מכירתו.
דגנאים (שם מדעי: Poales) הם סדרה גדולה של צמחים חד־פסיגיים.
הסדרה מונה מעל עשרים אלף מינים, הפזורים בכל רחבי העולם, והיא לוקחת חלק חשוב במערכת האקולוגית של כדור הארץ.
הסדרה מורכבת בדרך־כלל מעשבים וצמחים עשבוניים, לעיתים רחוקות מטפסים או שיחים.
הפרחים קטנים לרוב, ובעלי חפים.
מסודרים בתפרחות בצורות שונות, (מלבד הסוג Mayaca שלו פרחים מבודדים).
אחת התכונות הבולטות בקרב נציגי הסדרה היא התאמה מצוינת להאבקה באמצעות הרוח, אם כי הצורה הזאת איננה יחידה, ובמשפחות אחדות קיימת האבקה באמצעות חרקים או מים.
המשפחות החשובות ביותר בסדרה הן משפחת הדגניים עם כ־12,000 מינים, הגמאיים עם כ־5,000 מינים, ברומליים עם 1,400 מינים ו-Eriocaulaceae עם 1,150 מינים.
בצמחיית הבר בישראל מיוצגות חמש משפחות, ובהן 340 מינים.
כיום סדרת הדגנאים היא המשגשגת ביותר, ובעלת חשיבות אקולוגית וכלכלית ראשונה במעלה מקרב כל הצמחים העשבוניים.
על־פי הערכות מודרניות, המבוססות על ניתוח של קצב המוטציות ברמה המולקולרית ונתוני התפוצה, ראשיתם של הדגנאים לפני כ־115 מיליון שנה (אמצע תור הקרטיקון) באמריקה הדרומית.
השרידים המאובנים העתיקים ביותר הידועים כיום כוללים אבקה ופירות והם שייכים לקרטיקון העליון.
המיון המודרני נוטה לכלול בסדרת הדגנאים את שמונה־עשרה המשפחות הבאות:
גמאיים (Cyperaceae) - בו הסוג גומא
סמריים (Juncaceae) - בו המין סמר חד
המשפחה החשובה ביותר מבחינה כלכלית היא משפחת הדגניים, המספקת מזון לאדם (חיטה, אורז, קנה סוכר), הדשא שבשטחי מרעה, ועוד.
כמו כן יש לציין את האננס ממשפחת הברומליים.
משפחת הגמאיים מתאפיינת בעיקר בעשבים שוטים שלה, כגון גומא הפקעים, אבל יש לה גם חשיבות היסטורית, שכן המין גומא הפפירוס שימש בעבר להכנת נייר.