tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוג A2 : בדיקת סבילות גלוקלית חריגה, המורכבת על ידי רמות גלוקוז חריגות במהלך הצום ו / או לאחר הארוחות; טיפול נוסף עם אינסולין או תרופות אחרות נדרשת.
סוכרת שהתקיימה לפני ההריון מחולקת גם למספר תת-סוגים תחת מערכת זו:
סוג B: התחלה בגיל 20 ומעלה ומשך של פחות מ-10 שנים
סוג D: התחלה לפני גיל 10 או למשך יותר מ-20 שנה
סוג E: סוכרת גלויה עם כלי אגן מסוידים
סוג H: מחלת לב איסכמית
סוג T: השתלת כליה מוקדמת
קריטריונים לאבחנה של סוכרת הריונית, תוך שימוש במבחן 100 גרם סוכר סבילות, על פי קרפנטר וקוסטן:
קריטריונים לאבחון סוכרת הריונית על פי נתוני קבוצת סוכרת לאומית:
גורמי הסיכון לפיתוח סוכרת הריונית הם:
• אבחנה קודמת של סוכרת הריונית או סוכרת הריונית, פגיעה בסבילות גלוקוז .
• היסטוריה משפחתית הכוללת קרוב משפחה מדרגה ראשונה עם סוכרת מסוג 2.
• גיל האם - גורם הסיכון של האישה גדל ככל שהיא מתבגרת (במיוחד עבור נשים מעל גיל 35).
• אתניות - אלה עם גורמי סיכון גבוהים יותר כוללים אפרו-אמריקאים, אפרו-קריביים, אינדיאנים, היספאנים, איים באוקיינוס השקט ואנשים שמקורם בדרום אסיה.
• משקל עודף, השמנה והשמנת יתר מגדילים את הסיכון לפי 2.1, 3.6 ו-8.6 בהתאמה.
• הריון קודם שהוביל לילד עם מקרוזומיה (משקל לידה גבוה).
• היסטוריה קודמת של היולדות.
• גורמי סיכון גנטיים אחרים: ישנם לפחות 10 גנים שבהם פולימורפיזם מסוים קשורים בסיכון מוגבר לסוכרת הריון.
בנוסף לכך, הסטטיסטיקה מראה סיכון כפול של סוכרת הריונית אצל מעשנות.
תסמונת השחלות הפוליציסטיות היא גם גורם סיכון, למרות שהראיות הרלוונטיות נותרו שנויות במחלוקת.
כמה מחקרים בחנו את גורמי הסיכון הפוטנציאליים השנויים במחלוקת יותר, כגון קומה נמוכה.
לכ-40-60% מהנשים עם סוכרת היריון אין גורם סיכון מובהק.
מסיבה זו רבים מהרופאים תומכים בגישה של לעשות בדיקת סקר לכל הנשים.
בדרך כלל, נשים עם סוכרת הריונית אינן מציגות סימפטומים (סיבה נוספת לבדיקות סקר לכל הנשים בהיריון), אך נשים מסוימות עשויות להפגין צמא מוגבר, השתנה מוגברת, עייפות, בחילות והקאות, זיהום בשלפוחית השתן, קנדידיאזיס וראייה מטושטשת.
המנגנונים המדויקים מאחורי התפתחות סוכרת הריונית עדיין אינם ידועים.
הסימן המיוחד לסוכרת הריונית הוא הגברת התנגודת לאינסולין.
הורמוני היריון וגורמים אחרים מפריעים לפעולת האינסולין כשהם נקשרים לקולטן האינסולין.
משום שהאינסולין מעודד את הכנסת הגלוקוז לתוך התאים על ידי הגדלת כמות הנשאים שמעבירים גלוקוז על ממברנת התאים, התנגדות לאינסולין מונעת את הגלוקוז מלהיכנס לתאי הגוף.
כתוצאה מכך הגלוקוז נשאר בדם, דבר שדורש אינסולין נוסף כ-1.5-2.5 פעמים יותר מאשר היריון רגיל על מנת להתגבר על ההתנגדות הזאת.
ההתנגדות לאינסולין היא תופעה נורמלית שמתעוררת בשליש השני של ההיריון אשר במקרים של סוכרת הריונית הולכת ומתקדמת לרמות הנראות אצל אדם שאינו בהיריון עם סוכרת מסוג 2. נשים עם סוכרת הריונית לא יכולות לפצות את ההתנגדות לאינסולין דרך הגדלת ייצור האינסולין בתאי ביטא בלבלב.
הרמוני השליה, הופעת שומנים במהלך ההיריון, קורטיזול, פרוגסטרון, לקטוגן השליה, פרולקטין, אסטרדיול גם תורמים בתהליך הזה.
לכן לא ברור מדוע חלק מהנשים לא מסוגלות לאזן את צורכי האינסולין ומפתחות סוכרת הריונית, אך מספר הסברים הועלו בדומה להסבר סוכרת מסוג 2: חֲסִינוּת עַצְמִית, מוטציות של גן יחיד, השמנה ועוד מנגנונים אחרים.
למרות שהמצגת הקלינית של סוכרת הריונית ברורה מאוד, המנגנון הביוכימי מאחורי המחלה אינו ידוע.
אי קבלת טיפול או קבלת טיפול לא נכון עלולה לגרום לעובר להיחשף לרמות גלוקוז גבוהות יותר באופן עקבי, דבר שמוביל לרמות גבוהות יותר של אינסולין (האינסולין לא יכול לחצות את השליה).
השפעת הממריצות על צמיחת האינסולין יכולה להוביל לצמיחה מופרזת ולגוף גדול.
לאחר הלידה סביבת הגלוקוז הגבוהה נעלמת והעוברים נשארים עם קצב ייצור אינסולין גבוה ורגישות לרמות נמוכות של גלוקוז בדם.
באחת הסקירות שנערכו בשנת 2015 נמצא כי דיאטה ופעולות גופניות אשר נועדו לשמור על משקל תוך הריוני מפחיתים את שיעורי סוכרת הריונית.
השפעת הגורמים שנזכרו תלויים מאוד במסת הגוף של האדם ובאזור שבו בוצעו המחקרים.
נשים עם סוכרת הריונית אשר מקבלות התערבויות לסגנון חיים (התערבויות לסגנון חיים כוללות פעילות גופנית, ייעוץ תזונתי, התערבויות התנהגותיות, הרפיה, ניטור עצמי של גלוקוזה, והתערבויות משולבות) נראה כי הן חוות פחות דיכאון לאחר לידה, ויש להן סיכוי יותר גבוהה לאיבוד משקלן אחרי הלידה מאשר נשים שלא קיבלו התערבות.
התינוקות שלהן הם גם עם סיכויים יותר גדולים להיוולד עם משקל סביר יחסית, ויש להם פחות אחוזי שומן כאשר הם נולדים.
מחקרים נוספים נדרשים כדי לגלות אילו התערבויות לסגנון חיים הם הטובים ביותר.
אם דיאטה סוכרתית או דיאטה הגליקמי, התעמלות, ותרופות דרך הפה אינם מספיקים כדי לשלוט ברמות הגלוקוז, טיפול באינסולין עלול להיות נחוץ.
ייעוץ לפני הריון (למשל, על תוספי חומצה פולית מונעת) וניהול רב תחומי חשובים לתוצאות הריון טובות.
רוב הנשים יכולות לנהל סוכרת הריונית שלהם עם שינויים תזונתיים ופעילות גופנית.
ניטור עצמי של רמות הגלוקוז בדם יכול להנחות טיפול.
יש נשים שיזדקקו לתרופות נגד סוכרת, בדרך כלל באינסולין.
כל דיאטה צריכה לספק מספיק קלוריות עבור הריון, בדרך כלל 2,000 – 2,500 קק"ל עם הדרה של פחמימות פשוטות.
המטרה העיקרית של שינויים תזונתיים היא למנוע פסגות ברמות הסוכר בדם.
זה יכול להיעשות על ידי הפצת צריכת פחמימות על ארוחות וחטיפים לאורך כל היום, ובאמצעות שחרור איטי למקורות הפחמימות- דיאטת הגליקמי.
מאחר שעמידות לאינסולין היא הגבוהה ביותר בבקרים, הפחמימות של ארוחת הבוקר צריכות להיות מוגבלות יותר.
בליעת יותר סיבים במזונות עם דגנים מלאים, או פירות וירקות יכולים גם להפחית את הסיכון לסוכרת הריונית.
אין מספיק ראיות כדי לציין אם סוג אחד של ייעוץ תזונתי הוא טוב יותר מהשני.
תרגיל פיזי אינטנסיבי בינוני מומלץ, למרות שאין הסכמה על המבנה הספציפי של תוכניות תרגיל עבור סוכרת הריונית.נשים בהריון שמתעמלות יש להן רמות הסוכר בדם נמוכות בצום ולאחר ארוחות בהשוואה לאלה שאינם מתאמנים.
לא ברור איזו צורה של פעילות גופנית היא הטובה ביותר בעת ההריון.
ניטור עצמי יכול להיות מושג באמצעות מערכת המינון של הגלוקוז.
הציות למערכות גלוקומטר אלה, יכול להיות נמוך.
אין הרבה מחקרים בקשר ליעד של רמות הסוכר בדם שצריך להיות עבור נשים עם סוכרת הריונית.
ההמלצות על רמת הסוכר הסבירה הן שונות ברחבי העולם .
המחקר מציע יתרון אפשרי של ההנקה כדי להפחית את הסיכון של סוכרת ואת הסיכונים הקשורים עבור האם והילד.
הטיפול באינסולין עשוי להיות הכרחי במידה והניטור חושף כישלון בשליטה של רמות הגלוקוז עם אמצעים אלה או במקרים של סיבוכים כמו צמיחה מוגזמת של העובר .
זה האינסולין הנפוץ ביותר שפועל מהיר שניתן רק לפני אכילת כדי שרמת הגלוקוז תעלה אחרי הארוחות.הטיפול צריך לנקוט כדי למנוע רמת סוכר נמוכה בדם בשל אינסולין יתר.
טיפול באינסולין יכול להיות רגיל או צר מאוד; זריקות נוספות יכולות לגרום לשליטה טובה יותר, אך דורשת מאמץ רב יותר, ואין הסכמה שיש להן יתרונות גדולים.
קוקרן ביקורת 2016 סיכם כי ראיות על איכות הן עדיין לא זמינות כדי לקבוע את טווח הסוכר הטוב ביותר בדם לשיפור בריאות הנשים שבהריון עם סוכרת הריונית והתינוקות שלהם.
יש כמה ראיות שתרופות מסוימות באמצעות הפה עשויות להיות בטוחות בהריון או לפחות הם פחות מסוכנות לעובר מתפתח מאשר סוכרת לא מבוקרת.
בעת השוואת אילו טבליות סוכרת (תרופות באמצעות הפה) הן היעילות והבטוחות ביותר, אין מספיק מחקר איכותי כדי לתמוך בתרופה אחת על אחר.
התרופה מטפורמין עדיפה על גליבוריד.
אם לא ניתן לשלוט בגלוקוז בדם עם תרופה יחידה, השילוב של מטפורמין ואינסולין עשוי להיות טוב יותר מאינסולין בלבד.
עוד סקירה שמצאה בטיחות טובה לטווח קצר הן לאם והן לתינוק עם מטפורמין אבל הבטיחות אינה ברורה לטווח ארוך.
אנשים עשויים להעדיף מטפורמין דרך הפה בהשוואה לזריקות אינסולין.
הטיפול של תסמונת השחלות פוליציסטיות באמצעות מטפורמין במהלך ההריון כבר ציין שהוא מקטין את רמות הסוכרת ההריונית.
כמעט מחצית מהנשים לא הגיעו לשליטה מספקת עם מטפורמין בלבד ונזקקו לטיפול משלים עם אינסולין; בהשוואה לאלה שטופלו עם אינסולין בלבד, הם נזקקו לפחות אינסולין, והם השיגו פחות משקל.
ללא מחקרים ארוכי טווח לילדים של נשים שטופלו עם התרופה, קיימת אפשרות של סיבוכים ארוכי טווח מטיפול מטפורמין.
תינוקות שנולדו לנשים שטופלו עם מטפורמין מפתחים פחות שומן הקרביים, דבר שהופך אותם לפחות נוטי התנגדות אינסולין מאוחר יותר בחיים.
סוכרת הריונית בדרך כלל נפתרת ברגע שהתינוק נולד.
לפי מחקרים שונים, הסיכוי לפתח סוכרת הריונית בהריון השני, אם לאישה הייתה סוכרת הריונית בהריון הראשון שלה, הם בין 30% ו-84%, בהתאם לרקע אתני.
להריון השני בתוך שנה אחת של ההריון הקודם יש סיכוי גדול לקבל סוכרת הריונית בשנית.
נשים שאובחנו עם סוכרת הריונית נמצאות בסיכון מוגבר לפתח סוכרת בעתיד.
הסיכון הוא הגבוה ביותר בנשים שנזקקו לטיפול באינסולין, נשים שטופלו בנוגדנים הקשורים לסוכרת (כגון נוגדנים נגד גלוטמט דקרבוקסילא, נוגדנים בתאי איון ו/או אינסולינומה אנטיגן -2), נשים עם יותר משני הריונות קודמים, ונשים בעלות עודף משקל (לפי סדר חשיבות).
נשים הדורשות אינסולין לניהול סוכרת הריונית הן בסיכון של 50% לפתח סוכרת בתוך חמש השנים הבאות.
בהתאם לאוכלוסייה שנחקרה, קריטריוני האבחון, אורך המעקב והסיכון יכולים להשתנות במידה רבה.
באחד המחקרים הארוכים ביותר על קבוצה של נשים מבוסטון, מחצית מהם פיתחו סוכרת לאחר 6 שנים, ל-יותר מ־70% היה סוכרת לאחר 28 שנים.
במחקר רטרוספקטיבי לנשים בנבאחו, הסיכון של סוכרת לאחר סוכרת הריונית היה אומדן להיות %50 ל-70% אחרי 11 שנים.
עוד מחקר מצא את הסיכון של סוכרת לאחר סוכרת הריונית של יותר מ-25% לאחר 15 שנים.
באוכלוסיות עם סיכון נמוך ל-סוכרת מסוג 2, בנשים רזות ובנשים עם נוגדנים אוטומטים, יש שיעור גבוה יותר לפתח סוכרת סוג 1 אצל נשים.
ילדים של נשים עם סוכרת הריונית נמצאים בסיכון מוגבר להשמנת יתר בילדותם ובבגרותם, סיכון מוגבר של חוסר סובלנות לגלוקוז וסוכרת סוג 2 מאוחר יותר בחיים.
סיכון זה מתייחס לערכי גלוקוז אימהיים מוגברות.
זה כרגע לא ברור כמה הרגישות הגנטית והגורמים הסביבתיים תורמים לסיכון זה, ואם הטיפול בסוכרת הריונית יכול להשפיע על תוצאות אלו.
הטבות ופגיעות מתרופות נגד סוכרת עדיין לא מובנות היטב כמו של 2017, ישנם נתונים סטטיסטיים נדירים על הסיכון של תנאים אחרים אצל נשים עם סוכרת הריונית.
במחקר פרינטלי בירושלים, 410 מתוך 37962 נשים שסבלו סוכרת הריונית היה להן נטייה כלפי סרטן השד וסרטן הלבלב, אבל מחקר נוסף נדרש כדי לאשר את הממצא הזה.
סוכרת הריונית מהווה סיכון לאמא ולילד.
סיכון זה קשור בעיקר לרמות הגלוקוז הגבוהות בדם והשלכותן.
הסיכון גדל עם רמות גבוהות יותר של גלוקוז בדם.
הטיפול כתוצאה משליטה טובה יותר על רמות אלו עשוי להפחית חלק מהסיכונים של סוכרת הריונית במידה ניכרת.
שני הסיכונים העיקריים שסוכרת הריונית מטילה על התינוק הם מומים בצמיחה וחוסר איזון כימי לאחר הלידה, אשר עלולים לגרום לכניסת היולדות ליחידת הטיפול הנמרץ.
תינוקות שנולדו לאמהות עם סוכרת הריונית נמצאים בסיכון של להיות גדולים יחסית עבור גיל ההריון (מקרוזומיה) בסוכרת הריונית לא מבוקרת, וקטן עבור גיל ההיריון ופיגור צמיחה רחמי בסוכרת הריונית מבוקרת.
מקרוזומיה בתורה מגבירה את הסיכון של לידות אינסטרומנטליות (למשל, מלקחיים, ניתוח קיסרי סעיף) או בעיות במהלך לידה דרך הנרתיק.
מקרוזומיה עשויה להשפיע על 12% מהנשים הרגילות לעומת 20% מהנשים עם סוכרת הריונית.
עם זאת, הראיות עבור כל אחד מסיבוכים אלה אינו חזק באותה מידה.
באחד המחקרים היה סיכון מוגבר לתינוקות להיות גדולים אך לא קטנים עבור גיל ההריון אצל נשים עם סוכרת הריונית בלתי מבוקרת.
קשה לחקור את הסיבוכים של סוכרת הריונית בגלל הגורמים המקיימים הרבים (כגון השמנת יתר).
סיווג אישה כנושאת סוכרת הריונית יכול בעצמו להגדיל את הסיכון לעבור ניתוח קיסרי לא נחוץ.
יילודים מנשים עם רמות גבוהות בעקביות של הסוכר בדם הם גם בסיכון מוגבר של רמת גלוקוז נמוכה בדם (היפוגליקמיה), צהבת, מסת תאי דם אדומים גבוהה (פוליציטמיה) וסידן נמוך בדם (היפוקלצמיה) ומגנזיום (היפומגנסמיה).
סוכרת הריונית לא מטופלת גם מפריעה על ההתבגרות, שגורמת לתינוקות לקבל תסמונת המצוקה הנשימתית בשל התבגרות ריאה לקויה.
בניגוד לסוכרת טרום הריון, סוכרת הריונית לא הוכחה בבירור כהיותה גורם סיכון עצמאי עבור מומים מולדים.
מומים מולדים מקורם בדרך כלל במהלך השליש הראשון (לפני השבוע ה-13) של ההריון, בזמן שסוכרת הריונית מתפתחת בהדרגה ומתבטאה פחות במהלך השליש הראשון ובהתחלת השני.
מחקרים הראו כי נולדים של הנשים עם סוכרת הריונית נמצאים בסיכון גבוה יותר עבור מומים מולדים.
בגלל מחקרים סותרים, זה לא ברור כרגע אם לנשים עם סוכרת הריונית יש סיכון גבוה יותר של רעלת הריון.
במחקר האפו הסיכון של רעלת הריון היה בין 13%- 37% גבוה יותר אצל נשים עם סוכרת הריונית, למרות שלא כל הגורמים המכוונים האפשריים תוקנו.
סול (בנורדית עתיקה: Sól; "שמש") היא השמש והאנשתה במיתולוגיה הנורדית.
באחד משני לחשי מרזבורג, שנכתבו בגרמנית עלית עתיקה במאה ה-9 או העשירית לספירה, מתוארת סול כאחותה של סינת'גונט.
לאלה סינת'גונט אין אזכור במקור אחר.
הסיפור מתאר את סול וסינת'גורט מרפאות את סוסו של פול (Phol), דמות שגם לה אין אזכור במקור אחר.
במיתולוגיה הנורדית, מתוארת סול באדה הפואטית שנכתבה במאה השלוש-עשרה ומורכבת ממקורות מסורתיים מוקדמים יותר, ובאדה הפרוזאית, שנכתבה במאה השלוש-עשרה על ידי סנורי סטורלוסון.
גם באדה הפרוזאית וגם באדה הפואטית סול מתוארת כאחותו של מאני, האנשת הירח, וכבת של מונדילפארי.
בשתיהן סול גם עתידה להיהרג על ידי זאב מפלצתי באירועי ראגנארוק, ולפני מותה תספיק ללדת בת שתמשיך את עבודת אמה ברקיע.
באדה הפרוזאית, סול מתוארת כאשתו של גלנר (Glenr), אל שרוכב על סוסי השמש ברחבי השמיים.
כשם עצם פרטי, סול מופיעה באופן נרחב בספרות הנורדית העתיקה.
חוקרים הציעו תאוריות שהאלה התפתחה מתקופת הברונזה הנורדית ומשורשים פרוטו-הודו-אירופיים, בשל הדמיון לאלי שמש רבים אחרים, כגון סול הרומי.
סוכת לויתן או סוכת עורו של לויתן הוא מושג המופיע בספרות חז"ל, המתאר את הגמול שיקבלו הצדיקים לעתיד לבוא.
על פי חז"ל, הקב"ה יעשה סוכה לצדיקים מעורו של הלויתן, יצור ימי מיתולוגי המוזכר בספרות חז"ל.
בתלמוד בבלי, במסכת בבא בתרא, עוסק התלמוד בעניין הלויתן ובמה שיארע עמו לעתיד לבוא, בהמשך הסוגיה מובא שלעתיד לבוא יאכלו הצדיקים את בשרו של הלויתן וישבו בסוכה העשויה מעורו:
כן מופיע שם שלעתיד לבוא יוכלו הצדיקים את בשרו:
הלויתן עצמו מוזכר בתנ"ך מספר פעמים, כמה מהם בספר איוב:
רש"י בפירושו לפסוק זה מסביר כי "התנינים הגדולים" הם "דגים גדולים שבים, ובדברי אגדה הוא לויתן ובן זוגו שבראם זכר ונקבה והרג את הנקבה ומלחה לצדיקים לעתיד לבוא שאם יפרו וירבו לא יתקיים העולם בפניהם".
בתלמוד לא מבואר שישנו קשר בין חג סוכות לסוכת עורו של הלויתן לעתיד לבוא, אמנם במדרש נראה שזהו שכר על קיום מצוות סוכה:
כיום נוהגים בחג הסוכות להתפלל לזכות ליישב בסוכת עורו של לויתן, ראו להלן.
רבים מפרשני התלמוד והמדרשים התייחסו לאגדה זו ונתנו לה פרשנויות שונות:
חלק מהפרשנים ראו בסוכת עורו של לויתן משל לשכר הרוחני שיקבלו הצדיקים לעתיד לבוא.
הרמב"ם, למשל, פירש את האגדות הללו באופן אלגורי, וראה בהן רמזים לעניינים רוחניים ופילוסופיים.
לעומת זאת, היו שפירשו את האגדה כפשוטה.
הרמב"ן, למשל, נטה לקבל את הדברים כפשוטם, אם כי הדגיש שאין לנו הבנה מלאה בטבעם של דברים אלו.
יש מהאחרונים שהבינו שסוכה זו תשמש לקיום מצוות סוכה לעתיד לבוא.
ויש שתמהו, האיך ניתן ליישב בסוכת עורו של לויתן, והרי אין מסככים אלא בדבר שאינו מקבל טומאה, ואם כן עור לויתן אינו כשר לסיכוך.
יש שכתבו שסוכה זו היא אותה סוכת שלום שנזכרת בתפילת ערבית של שבת ויום טוב:
בעת שיוצאים מהסוכה ביום האחרון של סוכות, נהוגים לבקש לזכות לישב בסוכת עורו של לויתן:
מנהג זה כתבו בכלבו והביאו ברמ"א בשולחן ערוך, אך הנוסח שם 'בסוכת לויתן', ולא בעורו.
רעיון סוכת עורו של לויתן השפיע על המחשבה והיצירה היהודית לדורותיה, והוא מופיע בציורים ובקישוטי סוכה רבים, וכן בחפצי אומנות עתיקים.
סול בלו היה סופר קנדי-אמריקאי יהודי, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1976.
זכה בפרס הרצאת ג'פרסון לשנת 1977 ובפרסים רבים נוספים.
בלו נודע בעיקר בכתיבת רומנים החוקרים את הבידוד, הניתוק הרוחני והאפשרות להתעוררות האדם.
נחשב, על ידי מבקרים רבים, לאחד הגדולים בסופרי ארצות הברית.
בלו נולד בשם סולומון, בלאשין, פרבר בעיר מונטריאול בקנדה, להורים שהיגרו מסנקט פטרבורג.
בגיל 9 עברה משפחתו לארצות הברית לעיר שיקגו.
בלימודי התואר הראשון באוניברסיטת נורת'ווסטרן התמקד באנתרופולוגיה, ונטען שללימודים אלו הייתה השפעה על כתיבתו.
הוא סיים תואר שני באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
לימד יותר משלושים שנה בוועדה למחשבה חברתית (Committee on Social Thought) באוניברסיטת שיקגו וכן במוסדות אקדמיים רבים אחרים, בהם אוניברסיטאות מינסוטה, ייל, ניו יורק, פרינסטון ובוסטון, שם הרצה בחוג לאנגלית.
לשם קבלת המשרה בבוסטון עזב את שיקגו אחרי שנים רבות, ועבר להתגורר במסצ'וסטס בסוף העשור השמיני לחייו.
הוא נפטר בגיל 89 בברוקליין, מסצ'וסטס, והובא למנוחות בבית העלמין היהודי "שיר ההרים" בברטלבורו, ורמונט.
בלו ביקר פעמיים בישראל, שאליה היה לו קשר נפשי עמוק: במלחמת ששת הימים ב-1967, עת סיקר עבור "ניוזדיי" את הקרבות והניצחון, וב-1975 עת שהה שלושה חדשים בירושלים עם אשתו הרביעית, אלכסנדרה, כאורחו של טדי קולק.
בעקבות ביקורו השני פרסם את "לירושלים ובחזרה", אחד החיבורים היותר מעמיקים על ישראל (ראה אור גם בעברית, בהוצאת עידנים, בתרגום אהרן אמיר).
בלו נמנה עם קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק.
הוא היה תומך מובהק של מדינת ישראל, וכתב את הספר "לירושלים ובחזרה" שבו סיפר על פגישותיו עם פוליטיקאים ישראלים בירושלים.
העיר ראשון לציון קראה רחוב על שמו.
בלו היה נשוי חמש פעמים, בין היתר לאלכסנדרה בלו ולצד נישואיו, הסוערים בדרך כלל, ניהל פרשיות אהבים לרוב.
"אני פוליגמיסט מוצהר ומודע", נהג לומר.
בתו האחרונה נולדה כשהיה בן 85, מנישואיו למזכירתו ג'ניס פרידמן, הצעירה ממנו ב-35 שנים.
מלבד בספר הנדרסון מלך הגשם, רוב גיבורי ספריו של בלו הם גברים יהודים לא-צעירים המתגוררים בשיקגו או בניו יורק.
עלילות ספריו מובלות על ידי מסעות חיפוש אישיים ומשברים של הגיבורים ופחות על ידי פעולה.
על פי רוב, גיבוריו של בלו נמצאים בנקודת משבר בחייהם מסיבה רומנטית, כספית או אחרת.
הסערה שחווה גיבור הספר מעוררת שאלות קיומיות.
בלו התייחס בספריו ליצירותיהם של פילוסופים גדולים, בדרך כלל מבלי לפגוע בקריאות הספר או להפריע לעלילה.
דוגמה מרשימה לכך ניתן למצוא בספר כוכב הלכת של מר סאמלר, העוסק בניצול שואה נרגן שחי בעיר ניו יורק במהלך המהפכה התרבותית של שנות השישים.
בלו שלח ידו גם בכתיבת מחזות - שניים מהם אף הועלו בברודוויי, אך נחלו כישלון חרוץ.
הרפתקאות אוגי מארץ' (1953), תרגם אהרן אמיר, זמורה ביתן, 1979.
הנדרסון מלך הגשם (1959), תרגמה אופירה רהט, ספרית פועלים, 1976. תרגום נוסף: משה זינגר, זמורה ביתן, 1992.
הרצוג (1964), תרגם אליהו פורת, ספרית פועלים, 1965. תרגום נוסף: עודד פלד, זמורה ביתן, 1992.
זיכרונות מוסבי וסיפורים אחרים (1968), תרגם יותם ראובני, זמורה ביתן, 2000.
כוכב הלכת של מר סאמלר (1970), תרגם חיים גליקשטיין, ספרית פועלים, 1971. תרגום נוסף (בשם כוכבו של מר סאמלר): משה זינגר, זמורה ביתן, 1993.
מתנת המבולדט (1975), תרגמה אביבה גור, ספרית פועלים, 1978. תרגום נוסף (בשם מתנת הומבולט): מרדכי ברקאי, זמורה ביתן, 1993.
לירושלים ובחזרה - דיווח אישי (1976), תרגם אהרן אמיר, עידנים, 1977.
רבים יותר מתים מלב שבור (1987), תרגם משה זינגר, זמורה ביתן, 1990.
קשר בלרוסה ומשהו בשביל שיזכרו אותי, תרגום אירית מילר, זמורה ביתן, 1998
סול בלו, הסיפורים הנבחרים (2001), כנרת, זמורה ביתן, דביר, 2004.
סולזיר ג'רמאייה "סול" קמפבל הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הבלם.
בעבר שיחק גם בנבחרת אנגליה, ונחשב לאחד מטובי שחקני ההגנה בעולם בתקופתו.
קמפבל החל את הקריירה שלו בקבוצת טוטנהאם הוטספר ב-1992, ושיחק בה במשך תשע שנים.
קמפבל שיחק לראשונה בנבחרת הלאומית של אנגליה בשנת 1996. הוא השתתף עם הנבחרת בגביעי העולם של 1998, 2002 ו-2006, ובאליפויות אירופה של 1996, 2000 ו-2004, ולפיכך הוא השחקן היחיד שייצג את אנגליה בשישה טורנירים בינלאומיים רצופים.
קמפבל נולד בסטרטפורד שבלונדון להורים ג'מייקנים, סואל וויהלמינה.
הוא היה הצעיר מבין שנים עשר ילדיהם, תשעה מהם בנים.
אביו, סואל, עבד במסילת רכבת ואימו, ויהלמינה, עבדה בבית חרושת לייצור מכוניות פורד.
על אף שגדל בשכונת פשע, קמפבל נמנע מהיגררות לחיי הפשע הודות להוריו הקפדנים.
כנער שיחק קמפבל בקבוצת הכדורגל החובבנית SENRAB.
הוא צוטט כמתאר את החיים הקשים שעבר בילדותו: "הפכתי למתבודד בתוך הבית שלי.
נהייתי צר אופקים בבית מאחר שלא היה מרחב לגדול או להתפתח, הכל היה צר ולא היה מקום לנשום.
אנשים לא מבינים איך זה משפיע עליך כילד.
לא הייתי רשאי לדבר, כך שהדרך שלי להתבטא הייתה הכדורגל".
קמפבל למד ב"בית הספר היסודי של פורטוויי" בסטרטפורד.
הוא ניחן בכישרון רב בלימודיו בבית הספר וחונך גם במסגרת בית ספר למצוינות של התאחדות הכדורגל האנגלית בלילשול, בו פגש את שחקנית הטניס שולחן וסוכנת הכדורגל לעתיד, סקיי אנדרו.
ב-1989 הצטרף קמפבל למחלקת הנוער של המועדון המקצועני טוטנהאם הוטספר, והחל את הקריירה שלו בעמדת החלוץ.
לאחר שלוש שנים בהן שיחק בקבוצת הנוער של טוטנהאם הוטספר, ערך קמפבל את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת בדצמבר 1992 במשחק נגד צ'לסי.
כבר במשחק זה הבקיע שער לאחר שנכנס כמחליף במקומו של ניק ברמבי, אך לא ערך הופעות נוספות עד לסיום העונה.
במשך שתי העונות הבאות ביסס קמפבל את מעמדו כשחקן קבע בטוטנהאם ונד בין כל העמדות השונות בחוליית ההגנה, עד שהתקבע לבסוף בעמדת הבלם.
כאשר קפטן הקבוצה, גארי מאבוט, מיעט לשחק בשל פציעות וגילו המבוגר, קמפבל הפך לשחקן ההגנה המרכזי של טוטנהאם.
בעונת נכנס קמפבל לעונה האחרונה בחוזהו עם טוטנהאם.
עם זאת, קמפבל היה שותף כקפטן לזכייתה של הקבוצה בגביע הפוטבול ליג, לאחר ניצחון בתוצאה 0-1 על לסטר סיטי במשחק הגמר.
בשל יכולתו האישית הטובה הוא נכלל בנבחרת העונה בליגה האנגלית באותה עונה.
על אף הישגים אלו, טוטנהאם לא הצליחה לעבור את המקום השביעי בפרמייר ליג באף אחת מעונותיו של קמפבל בקבוצה, מה שהניע אותו לעזוב לקבוצה אחרת במדיה יוכל להשתתף בטורניר היוקרתי של הכדורגל האירופי, ליגת האלופות.
לאחר שחתם על הארכת חוזה בטוטנהאם, חוזהו בקבוצה נגמר בקיץ 2001. על אף קיומו של חוק בוסמן שאפשר החתמה מרבית של שחקנים זרים, קמפבל קיבל מטוטנהאם הצעה בשווי שהיה הופך אותו לשחקן בעל השכר הגבוה בתולדות המועדון.
עם זאת, לאחר מספר חודשים של משא ומתן והצהרות תקשורתיות כי הוא עומד להישאר בקבוצה, הודיע קמפבל כי ברצונו לעזוב לקבוצה אחרת על מנת להשתתף בליגת האלופות, בין היתר בעצת מאמן נבחרת אנגליה דאז, סוון-יוראן אריקסון.
מועדונים בכירים רבים מכל רחבי אירופה הציעו לקמפבל להצטרף לשורותיהן, אך הוא הצטרף בתור שחקן חופשי דווקא לארסנל - יריבתה הגדולה של טוטנהאם בצפון לונדון.
מעבר זה אירע על אף שקמפבל התבטא קודם לכן כי לעולם לא ישחק עבור ארסנל.
מאז אותו מעבר כונה קמפבל "יהודה איש קריות" על ידי אוהדי טוטנהאם, במטרה לתאר את בגידתו בקבוצה.
בפברואר 2009 הוא דורג על ידי העיתון דיילי מייל במקום הראשון ברשימת "הבוגדים הגדולים בכדורגל".
כבר בעונתו הראשונה במדי ארסנל, , זכה קמפבל להצלחה גדולה.
הוא השתתף ב-32 משחקי ליגה וזכה עם הקבוצה הן באליפות הפרמייר ליג והן בגביע ה-FA, ובכך השלים עמה "דאבל".
במהלך העונה שיתף קמפבל פעולה בהצלחה עם טוני אדמס ומרטין קיאון בחוליית ההגנה של ארסנל.
בעונת המשיך קמפבל להפגין יכולת טובה במסגרת משחקיו בארסנל ובנבחרת אנגליה, אך פציעות מהן סבל לקראת סיומה של העונה הפחיתו את סיכויי קבוצתו להאבק על תואר האליפות.
לבסוף סיימה הקבוצה במקום השני אחרי מנצ'סטר יונייטד וזכתה בפעם השנייה ברציפות בגביע האנגלי, לאחר ניצחון על סאות'המפטון בגמר.
קמפבל עצמו נעדר ממשחק הגמר, בעקבות כרטיס אדום שספג באופן שנוי במחלוקת בחצי הגמר מול מנצ'סטר.
עם זאת, יכולתו הטובה באותה עונה זכתה להכרה בדמות בחירתו לנבחרת העונה בליגה האנגלית.
במהלך העונה הבאה, , יצר קמפבל שותפות חדשה בחוליית ההגנה עם קולו טורה.
יכולתם היעילה של השניים סייעה לארסנל לזכות באליפות הפרמייר ליג ללא הפסד ליגה במהלך העונה, וקמפבל נבחר בפעם השנייה ברציפות לנבחרת העונה בליגה האנגלית.
ארסנל הבטיחה את הזכייה בתואר לאחר ניצחון בוייט הארט ליין על קבוצתו הקודמת של קמפבל, טוטנהאם.
משמעות ההישג הייתה כי לקמפבל יותר אליפויות בשלוש עונות בארסנל, מאשר מספר האליפויות בהן זכתה טוטנהאם בתולדותיה.
רצף המשחקים של ארסנל ללא הפסד נמשך גם בתחילת העונה הבאה, והגיע עד ל-49 משחקים - שיא של כל הזמנים.
קמפבל סבל מחוסר מזל בהיותו מעורב במהלך שהעניק בעיטת עונשין לויין רוני במשחק מול מנצ'סטר יונייטד, שהביאה לסוף הרצף של ארסנל.
על אף שקמפבל עצמו ניסה להימנע מתיקול, רבים סברו שרוני צלל ברחבה על מנת לקבל את בעיטת העונשין.
הקבוצה סיימה במקום השני בפרמייר ליג לעונת , אחרי צ'לסי, אך זכתה בגביע האנגלי, אף שקמפבל לא שותף במשחק הגמר שהתקים בקארדיף, בו ניצחה את מנצ'סטר בדו-קרב בעיטות עונשין.
בעונת סבל קמפבל מפציעות רבות ומירידה ביכולת המשחק שלו.
במשחק הביתי ב-1 בפברואר בו הפסידה ארסנל 3-2 לוסטהאם יונייטד, קמפבל היה אשם במידה רבה בשני שעריה הראשונים של היריבה, בטרם הוחלף בהפסקת המחצית.
באופן לא מקובל הוא עזב מיידית את האצטדיון, ולא נשאר לצפות במחצית השנייה של המשחק.
חברו לקבוצה, רובר פירס הצרפתי, טען כי קמפבל חושש מפני חדירה לחייו הפרטיים, ובמשך מספר ימים הוא לא יצר כל קשר עם ראשי המועדון.
עם זאת, הוא שב להתאמן עם הקבוצה ב-6 בפברואר, ולאחר עשרה שבועות מחוץ למגרשים השתתף במשחק מול פורטסמות' ב-13 באפריל.
במשחק זה הוא שבר את אפו, ונעדר ממשחק למשך תקופה קצרה נוספת.
קמפבל שב לשחק פעם נוספת במשחק הגומלין של חצי גמר ליגת האלופות מול ויאריאל, שבסיומו השיגה ארסנל תיקו 0-0 והעפילה למשחק הגמר לראשונה בתולדותיה.
במשחק הגמר מול ברצלונה, שנערך בסטאד דה פראנס, הבקיע קמפבל בנגיחה את השער הראשון, לאחר הגבהת בעיטה חופשית של תיירי הנרי.
עם זאת, בסיום המשחק ארסנל הפסידה בתוצאה 2-1. קמפבל היה חלק מההגנה הטובה בהיסטוריה של הטורניר, שלא ספגה שער במשך עשרה משחקים רצופים ו-995 דקות בסך הכול.
בנוסף, הוא אחד מחמישה כדורגלנים אנגלים, יחד עם טדי שרינגהאם, סטיב מקמנמן, סטיבן ג'רארד ופרנק למפארד, שהבקיעו במסגרת גמר ליגת האלופות.
ביולי 2006 הודיעה הנהלת ארסנל כי קמפבל יעזוב את המועדון לאחר החלטה משותפת עמה.
עד לעזיבתו קמפבל שיחק ב-197 משחקים והבקיע 11 שערים במדי ארסנל בכל המסגרות.
ב-2008 הוא נבחר למקום ה-15 ברשימת "50 השחקנים הגדולים בתולדות ארסנל".
באוגוסט 2006 עבר קמפבל לקבוצת פורטסמות' מהפרמייר ליג, וחתם על חוזה לשנתיים.
החלטה זו היוותה הפתעה עבור מאמן ארסנל, ארסן ונגר, מאחר שקמפבל ציין קודם לכן שיעבור למועדון מחוץ לאנגליה.
קמפבל הפגין יכולת טובה בעונתו הראשונה בפורטסמות', , כאשר יצר שותפות מוצלחת במרכז ההגנה יחד עם לינווי פרימוס וסייע לקבוצה להשיג רצף של חמישה משחקים ללא ספיגת שער.
הקבוצה פתחה היטב את העונה והתמקמה בצמרת הליגה, אך לבסוף סיימה במקום התשיעי בלבד.
את שערו הראשון בפורסמות' הבקיע קמפבל המשחק מול שפילד יונייטד בדצמבר 2006.
לפני עונת מונה קמפבל לקפטן של פורטמסות', על ידי המאמן הארי רדנאפ, וחתם על חוזה מחודש לשנתיים במועדון.
כקפטן הוא הצעיד את הקבוצה לזכייה בגביע האנגלי, לאחר ניצחון 0-1 על קארדיף סיטי במשחק הגמר שהתקיים באצטדיון ומבלי.
הייתה זו זכייתו השלישית בקריירה בתואר זה.
ביולי 2009 עזב קמפבל את פורטסמות' עם תום חוזהו.
חודש לאחר מכן חתם על חוזה לחמש שנים בקבוצת נוטס קאונטי מהפוטבול ליג השנייה.
שני מאמניו הקודמים, ונגר ורדנאפ, הופתעו רבות מהצטרפותו לקבוצה מהליגה הרביעית בחשיבותה באנגליה.
את הופעת הבכורה שלו בקאונטי ערך קמפבל במשחק מול מורקאמב ב-21 בספטמבר.
לאחר משחק אחד בלבד ביקש קמפבל מהנהלת נוטס קאונטי להשתחרר מחוזהו, ועזב את הקבוצה.
באמצע חודש אוקטובר 2009 החל קמפבל להתאמן עם ארסנל.
בינואר 2010 נפוצו שמועות על חתימה מחודשת שלו בקבוצה, והוא השתתף במשחק במסגרת קבוצת המילואים של המועדון.
ב-15 בינואר הוא השלים את חזרתו לארסנל, והפך לשחקן החמישי בתולדות המועדון שחוזר אליו לאחר שעזב אותו.
ב-18 בפברואר הבקיע קמפבל את שערו הראשון בתקופותו המחודשת בארסנל, במשחק שמינית גמר ליגת האלופות מול פורטו.
בשל פציעותיהם של תומאס ורמאלן וויליאם גאלאס פתח קמפבל בהרכב הקבוצה לעיתים קרובות, וקיבל מחמאות על יכולת טובה שהפגין.
ביולי 2010 חתם קמפבל לעונה וחצי בקבוצת ניוקאסל יונייטד.
עם הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה בפרמייר ליג, במשחק מול מנצ'סטר סיטי ב-3 באוקטובר, הוא הפך לאחד משני שחקנים ששיחקו בכל 19 העונות הראשונות של הליגה, לצד ראיין גיגס.
בצעירותו שיחק קמפבל במסגרת נבחרת אנגליה עד גיל 21 ובנבחרת אנגליה ב'.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של אנגליה במשחק מול נבחרת הונגריה ב-18 במאי 1996. על אף ששיחק פעם אחת במדי הנבחרת עד יורו 1996 הוא נכלל על ידי המאמן טרי ונבלס בסגל לטורניר, בתור מחליף לשחקני חוליית ההגנה.
הוא הופיע בפעם השנייה בנבחרת במשחק מול נבחרת סקוטלנד בשלב הבתים, בו נכנס כמחליף.
במהלך השנתיים הבאות, תחת המאמן החדש גלן הודל, הפך קמפבל לשחקן קבע בחוליית ההגנה של הנבחרת האנגלית, ושיתף פעולה עם גארט סאות'גייט וטוני אדמס.
ב-22 במאי 1998 הוא ענד את סרט הקפטן של הנבחרת במשחק מול נבחרת בלגיה, ובכך הפך לקפטן השני הצעיר בתולדות הנבחרת, אחרי בובי מור.
מייקל אואן עקף את קמפבל בדירוג זה ארבע שנים מאוחר יותר.
קמפבל פתח בהרכב בכל ארבעת משחקי הנבחרת במונדיאל 1998.
במהלך מונדיאל 1998, היה קמפבל מעורב במקרה שנוי במחלוקת במשחק מול נבחרת ארגנטינה בשמינית הגמר.
דקות ספורות לפני סיום המשחק, כאשר התוצאה עמדה על 2-2, קמפבל הבקיע שער בנגיחה לרשת ארגנטינה.
הוא החל בחגיגות השער, שהיה אמור להיות שער הזהב לזכות אנגליה ושערו הבינלאומי הראשון, אך שופט המשחק פסל את השער בטענה שאלן שירר ביצע עבירה על השוער היריב.
קמפבל היה עדיין ליד פינת המגרש כאשר הארגנטינאים חידשו את המשחק.
אנגליה הפסידה בסופו של דבר בדו-קרב בעיטות עונשין.
קמפבל היה פתח בקביעות בהרכב נבחרתו בעמדת הבלם במהלך משחקי המוקדמות ליורו 2000, והשתתף בכל שלושת משחקיה גם בטורניר עצמו.
אנגליה הודחה כבר בשלב הבתים של הטורניר, לאחר הפסד לנבחרת רומניה.
לאחר פרישתו של טוני אדמס, חברו לקבוצה בארסנל ובנבחרת, שיתף קמפבל פעולה עם ריו פרדיננד בקמפיין המוקדמות המוצלח של אנגליה למונדיאל 2002. במשחק הראשון בשלב הבתים של הטורניר הוא הבקיע את השער הבינלאומי הראשון שלו, בנגיחה לאחר בעיטת קרן של דייוויד בקהאם.
המשחק הסתיים בתוצאה 1-1, אך במשחק הבא ניצחה אנגליה את ארגנטינה בתוצאה 0-1. לשילוב של קמפבל עם פרדיננד היה חלק מרכזי בהגנה החזקה שהציגה הנבחרת לאורך הטורניר, והוא היה השחקן האנגלי היחיד שנכלל בנבחרת המצטיינים של הטורניר מטעם פיפ"א.
אנגליה הגיעה עד לרבע הגמר שם הפסידה לנבחרת ברזיל, שזכתה לבסוף בגביע.
קמפבל המשיך לבסס את מעמדו כשחקן ההגנה המרכזי בנבחרת במהלך קמפיין המוקדמות לטורניר יורו 2004. לקראת סיום משחק רבע הגמר של הטורניר, מול נבחרת פורטוגל, הבקיע קמפבל שער לקראת הסיום שנפסל גם הוא בטענה לעבירה על השוער, ואנגליה הודחה פעם נוספת בדו-קרב בעיטות עונשין.
לאחר הטורניר ירד מעמדו של קמפבל כבלם הפותח של הנבחרת בעקבות עלייתו של ג'ון טרי, שהתפתחה במהלך שנת 2005 עת קמפבל היה פצוע.
קמפבל נכלל בסגל לטורניר מונדיאל 2006 כבחירה שלישית בלבד בעמדת הבלם, מאחר שהמאמן סוון-יוראן אריקסון העדיף את השילוב בין פרדיננד לטרי.
עם זאת, הוא נכנס כמחליף במשחק האחרון של שלב הבתים מול שוודיה, ובכך הפך לשחקן הראשון שמייצג את אנגליה בשישה טורנירים בינלאומיים רצופים.
לאחר מינויו של המאמן החדש סטיב מקלארן למאמן הנבחרת, קמפבל לא זומן בתחילה לסגל על ידי מקלארן.
לאחר עונה טובה שהציג במדי פורטסמות', בנוסף לפציעותיהם של לדלי קינג, ג'ונתן וודגייט, מייקל דוסון ופרישתו של ג'יימי קראגר מהנבחרת, זומן קמפבל מחדש לסגל בקיץ 2007. תחת מקלארן הוא השתתף בשלושה משחקים במסגרת מוקדמות יורו 2008, אך אנגליה כשלה בניסיונה להעפיל לטורניר.
המאמן הבא, פאביו קאפלו, לא כלל אותו בסגלו הראשון בינואר 2008, מה שסימל את סוף דרכו של קמפבל במדי הנבחרת.
נבחרת הטורניר בגביע העולם: 2002
נבחרת הטורניר באליפות אירופה: 2004
סוּלָאווֵסִי (באינדונזית באלפבית לטיני: Sulawesi או בשמו הקודם Celebes, סלבס) הוא אחד מאיי אינדונזיה והאי הרביעי בגודלו בדרום-מזרח אסיה.
האי מיושב על ידי מגוון רחב של קבוצות אתניות שונות, הנבדלות זו מזו בדתן, שפתן, ומנהגיהן.
אוכלוסייתו מונה כ-16 מיליון איש.
הקבוצות העיקריות הן מָקָאסָר ובּוּגִיס בדרום, מִינָהָאסה וגוֹרוֹנְטָאלוֹ בצפון, וטוֹרָאגָ'ה וקבוצות נוספות במרכז האי.
התרבויות השונות במגוון האי מצטיינות במלאכות שונות כגון האריגה, הריקוד וחריטת העץ.
מבין אלה בולטת במיוחד האדרכילות המסורתית של הטוראג'ה, המתאפיינת בגגות מעוקלים דמויי קרני תאו מים, ובעיטורי עץ מתוחכמים.
מבחינה דתית, האי מיושב ברובו על ידי מוסלמים, אך קיימים בו ריכוזי נוצרים, במינהאסה בצפון ובפּאלוּ ובטוראג'ה במרכז.
קיים מתח בין-דתי ניכר באי, שנתן את אותותיו לראשונה במהומות בין דתיות שפרצו ב-1998 במרכז סולאווסי, באזור העיר פּאלוּ, ונמשכו עד 2001. גם לאחר מכן חזרו ונשנו אירועים אלימים על רקע דתי, לאחרונה ב-2006, כשמהומות פרצו על רקע הוצאתם להורג של שלושה פעילים-לשעבר של מיליציה נוצרית.
בית הכנסת היחיד הקיים באינדונזיה נמצא בתונדאנו, והוא פעיל, אנדרטה דמוית מנורת המקדש עומדת במקום בולט בהר כלאבאת בנפת צפון מינאהאסא בגובה 620 מטר מעל פני הים.
החל משנת 2022 הכיל בית הכנסת גם מוזיאון לזכר השואה, שיסודו גרר הפגנות של קיצוניים מוסלמים, אם כי השלטונות האינדונזים הסכימו לייסוד המוזיאון.
באי מגוון עשיר של חי וצומח טרופי, כשרבים מן המינים הם אנדמיים, כלומר ייחודיים לאי.
בין היתר יש בו 127 מיני יונקים, כש-79 מתוכם הם אנדמיים.
בולטים ביניהם מינים מסוימים של טרסיוס, אנואה ההרים, אנואה השפלה, מקוק שחור ובָּבִּירוּסָה (חיה דמוית חזיר).
כדי לשמור על החי והצומח הוקם בשנת 1982 הפארק הלאומי לורה לינדו.
ב-18 בספטמבר 1997 מצא חוקר דגים בשם מארק ארדמאן דג לטימריה מת בשוק דגים בעיר מנאדו.
היה זה גילוי מפתיע שגרם לחיפושים אחר המקור להימצאותו של דג זה באי.
לאחר כשנה, ב-1998, נמצא דג לטימריה חי במים עמוקים סמוך לחופי חצי האי מינהאסא שבצפון, והתברר שהוא מצוי לכל אורך החוף הצפוני.
ב-30 ביולי 1998 זיהו חוקרים אינדונזיים את הדג כמין לטימריה שני, Latimeria menadoensis, שנוסף למין הנפוץ באיי קומורו ובחופי דרום אפריקה ומצר מוזמביק.
התגלית גררה שנוי בחוקי הדיג באינדונזיה.
באי קיימים מספר הרי געש.
הר געש אוו הוא פעיל והתרחשו בו מספר התפרצויות במהלכם נהרגו אלפי אנשים.
סולאנז' ג'ומאייל היא פוליטיקאית לבנונית.
אלמנתו של נשיא לבנון לשעבר, בשיר ג'ומאייל.
סולאנז' ג'ומאייל נולדה בשם סולאנז' תונתנג'י למשפחה נוצרית ארמנית מביירות, בירת לבנון.
בשנת 1977 נישאה לבשיר ג'ומאייל, לימים נשיא לבנון, והמירה את דתה לנצרות מרונית.
היא הצטרפה למפלגת הכתאיב ("הפלנגות הנוצריות"), אשר בעלה נמנה עם בכיריה, ולקחה חלק פעיל בפעילות הפוליטית של המפלגה.
בשנת 1978 נולדה בתם הבכורה של בני הזוג, מאיה.
היא נהרגה בשנת 1980 בהתפוצצות מכונית תופת שכוונה ככל הנראה לפגוע בבשיר.
באותה השנה נולדה בתם השנייה, וב-1982 נולד לבני הזוג בנם נדים.
ב-14 בספטמבר 1982 התאלמנה מבעלה, שנהרג בפיצוץ מטען חבלה במרכז חברתי בו נאם.
לאחר מות בעלה פעלה רבות להנצחת זכרו.
אחת מפעולותיה המשמעותיות הייתה הקמת אנדרטה גדולה בכיכר סאסין שברובע אשרפייה בביירות.
בכל שנה נערכות מול האנדרטה עצרות זיכרון גדולות לזכרו של בשיר ג'ומאייל, והמקום ידוע כמעוז מפלגות הימין הנוצריות אשר מרבות לכנס את תומכיהן לעצרות המוניות בכיכר, ומול האנדרטה בפרט.
ג'ומאייל מתנגדת לנוכחות זרה בלבנון ונחשבת לפוליטיקאית אנטי-סורית בעלת דעות מרכזיות ופרו-מערביות.
על רקע זה, נאלצה לפרוש מתפקידה הרם במפלגת הכתאיב, היות שמשנת 1986 ועד לסיום הסדר הסורי בלבנון, בשנת 2005, עמדו בראש המפלגה נציגים פרו-סורים אשר פעלו להדיר את מתנגדיהם, ובראשם משפחת ג'ומאייל, מרשימת המפלגה לפרלמנט.
בנה נדים, ביחד עם אלי כראמה, הקים במפלגה גוף אופוזיציוני בשם "האופוזיציה של הכתאיב", וג'ומאייל הצטרפה לגוף.
ג'ומאייל נמנית עם האנשים שייסדו את הארגון הפוליטי "קורנת שהוואן" ב-30 בינואר 2001. המייסדים כללו עשרים ותשעה מדינאים ואנשי רוח, רובם נוצרים, אשר קראו בין השאר לנסיגת הצבא הסורי מלבנון.
ג'ומאייל ידועה בתמיכתה בנשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' בוש והמלחמה בעיראק, והיא אחת מהפוליטיקאים הלבנונים הבודדים שהביעו תמיכה גלויה במלחמה זו.
כמו כן, היא התבטאה בעבר כנגד חזבאללה וקראה לפירוק המיליציה מנשק.
ג'ומאייל התמודדה בבחירות לפרלמנט פעם אחת בלבד, בבחירות הכלליות של 2005. היא התמודדה על המושב המרוני כמועמדת מטעם מפלגת הכתאיב במחוז ביירות ונבחרה לפרלמנט.
לפני הבחירות היא נפגשה, ביחד עם בנה נדים, עם נציגים מהזרם הפטריוטי החופשי בהנהגת מישל עאון, מה שהפנה אליה חצי ביקורת רבים מהגוש האנטי-סורי.
רבים האשימו אותה ב"זגזוג", ביניהם ראש מפלגת הכתאיב אמין ג'ומאייל, אחיו של בעלה המנוח.
בבחירות הכלליות של 2009 העדיפה ג'ומאייל שלא להתמודד בעצמה, והודיעה על תמיכתה במועמדות בנה נדים; הוא התמודד בבחירות מטעם מפלגת הכתאיב במחוז ביירות, ונבחר לפרלמנט.
סוֹל "סוליקא" חַג'וּאֵל (1817 – כ"ז באייר ה'תקצ"ד, 5 ביוני 1834) הייתה גיבורה יהודייה מרוקאית, שהתפרסמה לאחר שמסרה את נפשה על קידוש השם, והוצאה להורג בעריפת ראש בגיל 16, לאחר שהואשמה בהיותה מֻרְתַדּה (מי שעזבה את דת האסלאם), מבלי שהתאסלמה אי פעם.
מסופר עליה כי אמרה .
חגואל נולדה בטנג'יר שבמרוקו ב-1817 לחיים ושמחה חגואל, להם היה בן גדול יותר בשם יששכר.
אביה היה סוחר ותלמיד חכם שעמד בראש חברותא בביתו, ובכך סייע לבתו לגבש את אמונתה היהודית ולשמור עליה.
אמה של חגואל הייתה עקרת בית.
לפי היומן שפרסם איש בשם אאוחניו מריה רומרו, חגואל הייתה שכנתה של מוסלמית אדוקה בשם טאהרה דה מסודי, שטענה במרמה כי הצליחה לשכנע את חגואל להמיר את דתה לאסלאם, דבר שנחשב למעשה צדיקות לפי האסכולה המאלכית.
לפי ישראל יוסף בנימין, נוסע יהודי שביקר במרוקו באמצע המאה ה-19, חגואל הייתה נערה יפהפייה ושכניה המוסלמים אמרו כי "זה חטא שפנינה כזאת נמצאת בחזקת היהודים, ויהיה זה פשע להותיר להם תכשיט כזה".
חגואל הובאה בפני בית משפט והצטוותה לכרוע ברך בפני המושל המקומי, תוך התבססות על עדות בודדת וככל הנראה שקרית שהיא המירה את דתה לאסלאם.
הפאשה המקומי הבטיח לה כי אם תתאסלם היא תזכה להגנה מפני הוריה, וכן למשי, זהב ונישואים לגבר צעיר ונאה.
הפאשה גם אמר כי אם תסרב להמיר את דתה,
בעקבות ההבטחה הזאת ציווה הפאשה להכניס את חגואל לתא חסר חלונות ואור, ולכרוך שלשלאות סביב צווארה, ידיה ורגליה.
הוריה הנואשים של חגואל ביקשו את עזרתו של סגן הקונסול הספרדי, דון חוסה ריקו.
הוא אכן עשה כל שביכולתו על מנת להציל את חגואל, אך כל מאמציו היו לשווא.
הפאשה החליט לשלוח את חגואל לעיר פאס, ולתת לסולטאן להחליט על גורלה.
התשלום על העברתה והוצאתה להורג הוטל על אביה, שאוים ב-500 מלקות ברגל אם לא יציית.
בסופו של דבר שולמו ההוצאות על ידי דון חוסה ריקו, כיוון שאביה של חגואל לא היה יכול להרשות זאת לעצמו מבחינה כלכלית.
לאחר שחגואל הגיעה לפאס ניסו הסולטאן והנוגש הראשי שלו לשכנע אותה להתאסלם, ואף החכמים היהודים המקומיים.
בנו של הסולטאן, שנדהם מיופייה של חגואל, ניסה גם הוא לשכנעה להתאסלם.
הסולטאן ציווה לערוף את ראשה של חגואל בכיכר ציבורית בפאס.
רומרו תיאר את רגשות אזרחי פאס ביום ההוצאה להורג: .
ככל הנראה הורה הסולטאן לתליין לפצוע את חגואל לפני הנחתת המכה הקטלנית.
הוא קיווה שהיא תיבהל ותסכים להתאסלם, אך חגואל סירבה.
מילותיה האחרונות למענים שלה היו:
הקהילה היהודית של פאס הוכתה בתדהמה לנוכח סיפור חייה ומותה של חגואל, וערכה מגבית לצורך תשלום הוצאות החזרת שרידי גופתה וקבורתה.
לאחר מותה נודעה חגואל כ"סול הצדיקה" בקרב היהודים וכ"ללה סולייקה" (הגבירה הקדושה סולייקה) בקרב הערבים.
היא נקברה בבית הקברות היהודי בפאס, וקברה הפך לאתר עלייה לרגל עבור יהודים ומוסלמים כאחד.
על מצבתה של חגואל יש אפיגרפיה בעברית ובצרפתית.
הכתובת הצרפתית היא "כאן נחה מדמואזל סוליקה חגואל נולדה בטנג'יר ב-1817 סירבה להיכנס לאמונה האסלאמית.
קורבנה שימש השראה לציירים וסופרים.
אחד מהתיעודים הידועים של פרשת מותה, El Martirio de la Jóven Hachuel, ó, La Heroina Hebrea (המרטיריות של חגואל הצעירה, או, הגיבורה העברית), נכתב על ידי אאוחניו מריה רומרו ופורסם לראשונה ב-1837, ובשנה שלאחר מכן יצאה לאור מהדורה נוספת.
סיפורה של חגואל היה הנושא של קינות יהודיות (אחת מהן מאת רבי ידידיה מונסונייגו, מרבני פס בתקופה זו), ציור משנת 1860 של הצייר אלפרד דאודנק, שיר אפי אחד, אופרה בת שלוש מערכות וכן אחד משיריה של הזמרת הצרפתיה פרנסואז אטלן.
כמו כן, ישנו שיר בספרדית של הזמרת הישראלית מור קרבסי, שמספר את סיפורה, בסוף 2017 עלה מחזמר שנכתב בהשראת סיפורה בשם "סוליקא" מאת מאור סבג ותאיר סיבוני בהפקת תיאטרון באר שבע, אשר זכה להצלחה רבה.
ב-2022, פרסם המחבר חיים בן-חיים את הספרו התשיעי - "כזוהר הרקיע - שישים הימים האחרונים בחייה של סול".
על סיפרה של סול כתב גם באחד מספריו המוקדמים יותר, "סבא שלמה מספר" אשר מקבץ סיפורי עם ואגדות ממרוקו ובין כה את סיפורה (בקצרה) של סוליקה חגואל.
על שמה מספר רחובות בישראל: רחוב חגואל בשכונת רמת בית שמש ה'1 (נווה שמיר) בבית שמש ורחוב סוליקה חגואל בירוחם.
סוֹל פרלמוטר (Saul Perlmutter; נולד ב-22 בספטמבר 1959) הוא אסטרופיזיקאי יהודי אמריקאי במעבדה הלאומית לורנס ברקלי ופרופסור במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הוא חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית.
בשנת 2011 זכה פרלמוטר בפרס נובל לפיזיקה, במשותף עם בריאן שמידט ואדם ריס, על תרומתם לחקר התרחבות היקום.
קבוצת המחקר שבראשה עומד פרלמוטר מצאה ראיות המצביעות על האצה בהתפשטות היקום.
השלושה מצאו הוכחות לקיומה של תופעת התרחבות היקום ולהאצתו של התהליך.
פרלמוטר זכה בחצי מהפרס ושני המדענים הנוספים התחלקו בחצי השני.
פרלמוטר נולד למשפחה יהודית בשמפיין בת חמש נפשות.
אביו הוא הכימאי דניאל פרלמוטר, אמו הסוציולוגית פליס פרלמוטר.
שתי אחיותיו הן שירה וטובה.
Lawrence מטעם משרד האנרגיה האמריקאי
בשנת 2003 זכה בפרס מדען השנה במדינת קליפורניה
בשנת 2005 זכה בפרס ג'ון סקוט המוענק על ידי מכון פרנקלין בפילדלפיה
בשנת 2006 זכה בפרס שאו באסטרונומיה, ובפרס אנטוניו פלטרינלי (Antonio Feltrinelli Prize)
בשנת 2007 זכה בפרס גרובר לקוסמולוגיה
בשנת 2011 זכה בפרס נובל לפיזיקה
בשנת 2015 זכה בפרס פריצת הדרך בפיזיקה יסודית
סוֹל בְּלוּם היה אמרגן, יזם, איש עסקים ופוליטיקאי יהודי-אמריקאי.
בלום נולד בעיירה פקין שבאילינוי למשפחת מהגרים יהודים עניים מפולין.
בהיותו ילד עברה משפחתו לסן פרנסיסקו.
כנער עבד בעסקי הבידור בעיר בהפקות קטנות ובניהול דוכני ממכר כרטיסים.
בהיותו בן 19 נסע לתערוכה העולמית של פריז (1889), שם התרשם במיוחד מן ה"כפר האלג'ראי" שהציג חיי רחוב אותנטיים בהשתתפות עשרות משתתפים.
כאשר התארגנה התערוכה העולמית של שיקגו (1893) ייבא את הכפר האלג'יראי והציע אותו לפרנסי התערוכה, שקיבלו לא רק את הצעתו זו אלא אף מינו את האמרגן הצעיר למנהל הבידור והמוזיקה בפארק השעשועים של התערוכה (ה"מידוויי").
במסגרת זו התאים את ריקוד הבטן האוריינטלי לטעם הקהל, וקרא לו "הוּצִ'י-קוּצִ'י".
הוא אף כתב את הלחן ה"אוריינטלי אותנטי" לריקוד, לחן זה שימש מאז פעמים רבות כלחן מזרחי וכיוון שבלום לא רשם עליו זכויות יוצרים הוא לא זכה ליהנות מתמלוגים וממזכה.
לאחר תום התערוכה עבר בלום משיקגו לניו יורק, בה פתח חנות לממכר כלי נגינה ותווים וכינה את עצמו "איש המוזיקה" (Sol Bloom the Music Man).
הוא היה חלוץ מכירת דפי תווים בדואר ומהראשונים שמכרו את הגרמומפונים של ויקטור טוקינג משין.
בלום הצטרף למספר אגודות סתרים בהן הבונים החופשיים ותנועת בני ברית.
בשנת 1920, בגיל 50, החליט לפרוש מהעסקים ולפנות לפוליטיקה כאיש המפלגה הדמוקרטית.
ב-1923 נבחר להחליף את חבר בית הנבחרים של המחוז ה-19 של מנהטן (אפר איסט סייד), סמואל מרקס, שנפטר.
בלום כיהן כציר בבית הנבחרים עד מותו.
בלום כיהן במספר תפקידים, בראשם יושב ראש ועדת בית הנבחרים לענייני חוץ (ב-1939).
הוא היה מבין הדוברים העיקריים בעד חוק השאל-החכר ודחף את חוק הרחבת הגיוס של שנת 1941 לשם המלחמה בנאצים, חוק שעבר על חודו של קול.
בשנת 1943 היה הנציג היהודי היחיד לוועידת ברמודה האנגלו-אמריקאית שנועדה לדון בגורל הפליטים היהודים.
בין אפריל ליוני 1945 השתתף בכינוס בסן פרנסיסקו שנועד לגיבוש האומות המאוחדות.
בלום התעקש שהמילים הפותחות של מגילת האומות המאוחדות יהיו "אנו עמי האומות המאוחדות...", ובכך יצוין שהארגון מאגד עמים ולא ממשלות.
בינואר 1946 השתתף כנציג ארצות הברית בכינוס הראשון של האומות המאוחדות שנערך בלונדון.
בעת הדיונים על תוכנית החלוקה הוא פעל להביא את נציג הפיליפינים להצביע בעד התוכנית.
סול (שאול) אהרון קריפקי היה פילוסוף יהודי-אמריקאי, פרופסור במרכז ללימודים מתקדמים ב-CUNY ופרופסור באוניברסיטת פרינסטון.
קריפקי נחשב לאחד הפילוסופים האנליטיים החשובים והמשפיעים ביותר במאה ה-20. תרומותיו העיקריות הן בתחומי הלוגיקה המודלית, פילוסופיה של הלשון, מטאפיזיקה, אפיסטמולוגיה ותורת הקבוצות.
סדרת הרצאותיו "שמות והכרח" , שניתנו בשנת 1970 ופורסמו כספר בשנת 1980, חוללה מהפכה בפילוסופיה של הלשון והשפיעה עמוקות על תחומים פילוסופיים נוספים.
על-פי סקר שנערך ב-2009 בין פילוסופים, קריפקי נבחר כאחד מבין עשרת הפילוסופים המשפיעים ביותר ב-200 השנה האחרונות.
סול היה הבכור מבין שלושת ילדיהם של דורותי (לבית קארפ) והרב מאיר סמואל קריפקי.
אביו היה רב בית הכנסת בית-אל, הקהילה הקונסרבטיבית היחידה באומהה, נברסקה; אמו כתבה ספרי חינוך יהודיים לילדים.
הוריו נודעו בשנותיהם המאוחרות כפילנתרופים, לאחר שנעשו מיליונרים באמצעות השקעה מוקדמת אצל וורן באפט.
סול ושתי אחיותיו, מדלין ונטע, למדו בבית הספר היסודי דאנדי ובתיכון סנטרל אומהה.
קריפקי תואר כילד פלא, לימד את עצמו עברית מקראית בגיל שש, קרא את יצירותיו השלמות של שייקספיר עד גיל תשע, ושלט ביצירותיו של דקארט והחל לעסוק בבעיות מתמטיות מורכבות עוד בטרם סיים את בית הספר היסודי.
הוא כתב את משפט השלמות הראשון שלו בלוגיקה מודאלית בגיל 17, והוא פורסם שנה לאחר מכן.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בשנת 1958, למד קריפקי באוניברסיטת הרווארד וסיים בהצטיינות בשנת 1962 תואר ראשון במתמטיקה.
במהלך שנת הלימודים השנייה שלו בהרווארד, הוא לימד קורס לוגיקה לבוגרים ב-MIT הסמוך.
עם סיום הלימודים זכה קריפקי במלגת פולברייט, ובשנת 1963 מונה לאגודת העמיתים.
לימים אמר קריפקי, "הלוואי שיכולתי לדלג על הלימודים באוניברסיטה.
הכרתי אנשים מעניינים אבל אני לא יכול להגיד שלמדתי דבר.
כנראה שבכל מקרה הייתי לומד את הכל רק מלקרוא בעצמי".
קריפקי לימד בהרווארד תקופה קצרה בשנת 1968 ולאחר מכן עבר קריפקי לאוניברסיטת רוקפלר בעיר ניו יורק, שם לימד עד 1976. בשנת 1978 קיבל פרופסורה באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1988 קיבל את פרס בהרמן של האוניברסיטה על הישגים יוצאי דופן במדעי הרוח.
בשנת 2002 החל קריפקי ללמד במרכז הבוגרים של CUNY, ובשנת 2003 מונה לפרופסור מן המניין לפילוסופיה שם.
קריפקי זכה בתוארי כבוד מאוניברסיטת נברסקה באומהה (1977), אוניברסיטת ג'ונס הופקינס (1997), אוניברסיטת חיפה בישראל (1998) ואוניברסיטת פנסילבניה (2005).
הוא היה חבר באגודה האמריקאית לפילוסופיה ועמית נבחר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, ובשנת 1985 היה לעמית של כבוד באקדמיה הבריטית.
הוא זכה בפרס רולף שוק בלוגיקה ופילוסופיה בשנת 2001.
קריפקי היה נשוי לפילוסופית מרגרט גילברט.
הוא היה בן-דוד רחוק של הבמאי והמפיק הטלוויזיוני אריק קריפקי.
במהלך חייו נקשר שמו של קריפקי לתלונות על הטרדות מיניות.
שני מאמריו הראשונים של קריפקי עסקו בלוגיקה מודלית, כאשר את הראשון כתב עוד בהיותו נער.
מאמרים אלו עסקו בלוגיקה מודלית, הרחבה של הלוגיקה הקלאסית המאפשרת ניתוח פורמלי של טענות המכילות את ביטויים מודליים כמו "אפשרי" ו"הכרחי".
אחת המערכות המודליות הבסיסיות ביותר בתחום זה נקראת K על שמו של קריפקי.
כחלק מעבודתו בתחום, פיתח קריפקי את הסמנטיקה המקובלת כיום עבור הלוגיקה המודלית, המוכרת כיום כ"סמנטיקה של קריפקי" (ידועה גם כ"סמנטיקה של מסגרות").
הסמנטיקה כוללת "מסגרת", או קבוצה של עולמות אפשריים, ויחס בינארי של "נגישות" בין עולמות אלו.
סמנטיקה של עולמות אפשריים מפרשת טענה על מה שאפשרי כטענה על מצב עניינים ב"עולם" מסוים, את הטענה על מה שהכרחי כטענה על מצב העניינים "בכל העולמות האפשריים", ואת הטענה על הבלתי אפשרי כטענה על מה שאינו מצב העניינים "באף עולם אפשרי".
סמנטיקה זו מהווה בסיס למערכות לוגיות לא-קלאסיות רבות, ויושמה גם ללוגיקה אינטואיציוניסטית וכן למערכות אחרות.
ספרו של קריפקי "שמות והכרח", המבוסס על שלוש הרצאות שנשא בפרינסטון ב-1970, נחשב לאחת היצירות הפילוסופיות החשובות ביותר של המאה ה-20 בתחום הפילוסופיה של הלשון.
בין הטענות המרכזיות של קריפקי היא שהכרחיות היא מושג מטאפיזי הנבדל מהמושג האפיסטמי "א-פריורי" וכן מאמיתות אנליטיות הנובעות מכללי השפה.
לטענתו, קיימות אמיתות הכרחיות שניתן לגלותן באמצעות ידע א-פוסטריורי בלבד, לדוגמת יחס הזהות בין מים ל-H2O.
בכך, קריפקי נחשב לזה שהחיה את העיסוק במטאפיזיקה לאחר דעיכתו בעקבות הפוזיטיביזם הלוגי, וכן מחייה התפיסה המהותנית, הגורסת כי לאובייקטים ישנן תכונות מהותיות להם בכל עולם אפשרי.
קריפקי פותח את ספרו בביקורת על התאוריות הדסקרפטיביות של שמות (אנ') שהיו מקובלות באותה התקופה, כגון אלו של פרגה, ראסל וויטגנשטיין.
תאוריות אלו טענו כי ההוראה של שמות פרטיים נקבעת על ידי תאורים מידעים (אנ') הקשורים אליהם.
כחלופה, קריפקי טען כי שמות פרטיים הם "מציינים נוקשים" (אנ'), מושג שטבע בהקשר זה, ומשמעותו היא כי הם מתייחסים לאותו אובייקט בכל "עולם אפשרי" בו האובייקט קיים.
לדוגמה, השם "אריסטו" תמיד מתייחס לאותו אדם שחי ביוון העתיקה בכל עולם אפשרי, בעוד שהתיאור "הפילוסוף שהיה מורהו של אלכסנדר הגדול" יכול היה להתייחס לאנשים שונים אם נדמיין עולמות בהם ההיסטוריה התרחשה אחרת.
כמו כן, קריפקי הציע את התאוריה הסיבתית של ההוראה (אנ'), הגורסת כי ההוראה של שם מועברת דרך שרשרת סיבתית-היסטורית ארוכה של שימושים קודמים, אשר ניתן להתחקות אחריה, באופן עקרוני, עד לשימוש המקורי (אירוע הענקת השם, לאריסטו לדוגמה, המכונה אירוע ה'הטבלה').
בספר מתייחס קריפקי גם לבעיית גוף ונפש, ותרומתו המרכזית היא דרך טיעון נגד המטריאליזם הזהותי, גישה הטוענת כי כל עובדה מנטלית זהה לעובדה פיזיקלית, כמו "כאב הוא ירי של סיבי C".
הוא טען שאם 'כאב' ו'ירי של סיבי C' הם שני מציינים נוקשים, אזי הזהות ביניהם חייבת להיות הכרחית בכל עולם אפשרי.
אולם, לפי קריפקי, ניתן בקלות לדמיין עולם אפשרי בו קיים כאב ללא ירי של סיבי C, או ירי של סיבי C ללא כאב.
אפשרות קונספטואלית זו, לטענתו, מוכיחה שזהות כזו אינה הכרחית.
בספרו "ויטגנשטיין על כללים ושפה פרטית" (אנ') מ-1982, הציג קריפקי פרשנות חדשה ל"טיעון השפה הפרטית" של ויטגנשטיין מ"חקירות פילוסופיות".
הוא התמקד בפרדוקס שנדון בסעיף 201, ופיתח אותו לכדי בעיה ספקנית לגבי משמעות.
כדי להדגים את הבעיה, קריפקי הציע מושג חדש בשם "קווס" (quus), פעולה דמוית חיבור אך שונה במקרים מסוימים.
לטענתו של קריפקי, בהינתן רק השימוש שלנו בעבר בפעולת החיבור, אי אפשר לדעת בוודאות למה התכוונו כאשר השתמשנו בסימן '+'.
ייתכן שהתכוונו בעצם ל'קווס', ורק במקרה לא נתקלנו עד כה במקרים שבהם ההבדל בין חיבור לקווס היה בא לידי ביטוי.
פרשנותו של קריפקי, המכונה לעיתים "קריפקנשטיין", עוררה מחלוקת ונתפסה על ידי חלק מהפרשנים כסטייה מהגותו המקורית של ויטגנשטיין.
קריפקי טען כי יש לתפוס את הספר כתיאור של הבעיה כפי שהתגלתה בפניו, ולא כהצגה של עמדותיו של ויטגנשטיין עצמו.
בשנת 1975 הציג קריפקי גרסה משלו לתאוריה סמנטית של אמת (אנ'), תאוריה המבקשת להגדיר מה הופך משפט לאמיתי תוך התמודדות עם פרדוקסים לוגיים ידועים, כגון פרדוקס השקרן ("משפט זה הוא שקרי").
קריפקי הציע תאוריה זו כחלופה לתאוריה החלוצית של טרסקי, על ידי התבססות על לוגיקה חלקית המאפשרת למשפטים להיות בעלי ערך אמת "לא מוגדר" בנוסף ל"אמת" ו"שקר".
עם זאת, התאוריה של קריפקי ספגה ביקורת משום שהיא אמנם פותרת את פרדוקס השקרן המקורי, אך נכשלת מול גרסת "פרדוקס השקרן החזק" ("משפט זה אינו אמיתי").
שמות והכרח, תרגם: אבישי רווה, הוצאת מפעלים אוניברסיטאיים, רעננה, 1994
סול סטיינברג (בכתיב לטיני: Saul Steinberg; 15 ביוני 1914 – 12 במאי 1999) היה קריקטוריסט ואמן רישום אמריקאי, יהודי יליד רומניה, אשר נודע בעיקר בזכות עבודתו למגזין הניו יורקר.
סגנונו המודרניסיטי הקל לזיהוי "הושפע מן האוונגרד הפוטוריסטי, הקונסטרוקטיביזם ובמיוחד על ידי האמנות הפופולרית המתוזמרת על ידי התקשורת".
היסטוריון האמנות ארנסט גומבריך העריך כי "אולי אין אף אמן החי בימינו ששולט טוב ממנו בפילוסופיה של הייצוג", ולפי ההגדרה של הרולד רוזנברג, סטיינברג היה "כותב תמונות".
רקע משפחתי וראשית חייו ולימודיו
סול סטיינברג נולד בשנת 1914 כ"סאול (שאול) שטיינברג" בעיירה הרומנית רמניקו סראט כילד השני של מוריץ (מאוריצ'יו) שטיינברג, כורך ספרים, ושל רוזה שטיינברג לבית ינקו או יעקובזון .
.סבו עבד כתופר, בין היתר, עבור הצבא הרומני.
לסטיינברג הייתה אחות מבוגרת יותר שנקראה ליקה.
המשפחה עברה בילדותו לרובע יהודי בבוקרשט והאמן בילה את רוב שנות ילדותו בבירת רומניה.
אביו פתח בבוקרשט בית דפוס קטן, כריכיית ספרים ומאוחר יותר בית חרושת לקרטונים ולאריזות עבור ממתקים, מצות ומוצרי קוסמטיקה.
בותו בית חרושת נתקל סטיינברג לראשונה לדברי אמנות בצורת העתקים שקישטו את האריזות.
שניים מדודיו עסקו בציור שלטים.
סטיינברג למד בתיכון "מאטיי בסראב" ששם דגש על לימודים קלאסיים, פילוסופיה, מדע, מוזיקה ואמנות.
אחרי מבחן הבגרות למד שנה פילוסופיה וספרות באוניברסיטת בוקרשט וניסה לשווא להתקבל ללימודי אדריכלות, שבהם הנומרוס קלאוזוס ליהודים היה קטן.
נעדר הרבה מהקורסים בגלל האווירה האלימה שהופעלה נגד הסטודנטים היהודים מצד עמיתיהם הרומנים מן הימין הקיצוני.
לימים בזיכרונותיו האמן השווה את היחס ליהודים ברומניה ליחס כלפי השחורים במדינת מיסיסיפי בארצות הברית אחרי 1940, אחרי שעזב את רומניה מעמד היהודים נפגע הרבה יותר בגלל "חוקי הגזע" בהשראה נאצית.
ב-1932 נסע לאיטליה בה התקבל ללימודי אדריכלות במכון הפוליטכני של מילאנו.
בזמן הלימודים התחיל לצייר ולפרסם את רישומיו בדו-שבועון ההומוריסטי "ברטולדו" (Bertoldo) שהקים בשנת 1936 יחד עם העיתונאי האיטלקי ג'ובאנינו גוארסקי ובמגזין היריב "סטבלו" (Settebello).
בין ציוריו היו כאלה ברוח מדיניות המשטר הפאשיסטי ולכן מאוחר יותר העדיף לא להזכירם.
באיטליה יצר סטיינברג קשר ארוך שנים עם אמנים ואקדמאים איטלקים, במיוחד עם האדריכל, התסריטאי והסופר אלדו בוצי .
עוד בעת שהותו באיטליה החלו רישומים שלו להופיע במגזינים האמריקאים "לייף" ו"הארפר'ס בזאר".
בשנת 1940 כאזרח רומני, התאפשר לו, למרות יהדותו, לסיים את התואר באדריכלות, עם דיפלומה שעליה צוין היותו "בן גזע יהודי".
בהמשך חייו, לא עבד סטיינברג מעולם במקצוע זה.
בגלל חוקי הגזע נגד היהודים שהונהגו באיטליה בשנת 1938, נאלץ סטיינברג לעזוב את איטליה ב-1940.
בשנת 1941 הצליח סטיינברג להימלט מאירופה מפני האיום הנאצי ולהגר, דרך פורטוגל, בעזרת דרכון עם חותמת מזויפת, ולהגיע לאליס איילנד בניו יורק.
בנימוק שמכסת המהגרים מרומניה כבר מלאה, הוא גורש מארצות הברית לרפובליקה הדומיניקנית.
משם שלח למגזינים האמריקאים "הרפרס בזאר", "לייף" ו"ניו יורקר" מספר רישומים בתקווה לזכות בהכרה ובסופו של דבר, באשרת כניסה לארצות הברית.
ואכן, בשנת 1942, בעזרת ערבות מצד המוציא לאור-מייסד של "ניו יורקר", הרולד רוס, התאפשר לו להיכנס לארצות הברית דרך מיאמי.
הוא התקבל לעבודה ב"ניו יורקר" ושיתוף הפעולה הפורה עם מגזין זה נמשך כששים שנה.
סטיינברג יצר ב"ניו יורקר" כ-1,200 איורים ו-90 תמונות שער.
הוא צייר גם למגזינים "פורצ'ן", "מדמואזל" ואחרים.
ב-1943 הציג סטיינברג לראשונה בתערוכה שנערכה בגלריה וייקפילד בניו יורק ונערכה על ידי בטי פרסונס .
באותה שנה התגייס סטיינברג לחיל הים של ארצות הברית וקיבל אזרחות אמריקאית.
הוא נשא לאשה את הציירת ילידת רומניה, הדה סטרן, שהייתה ידועה כאמנית מופשטת אקספרסיוניסיטית.
בשנת 1960 הם נפרדו ללא גט, אך נשארו ידידים.