tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלב הזה של חייו היה שמן מאוד, צווארו היה נפוח וכרסו בלטה.
הוא לקח על עצמו לשמור על אכילה בריאה יותר, ותוך זמן מה חזרו פניו השמנים לקבל את צורתם; הודות לירידה במשקל חזר זולא לנשום כהלכה, וחש שקיבל הזדמנות לעלומים חדשים.
אסכולת הנטורליזם בספרות הצרפתית התפתחה סביב זולא, במיוחד לאחר רכישת הבית במדאן.
בבית זה אירח זולא מפגשים עם סופרים אחרים, שהושפעו ממנו ואפילו זכו לכינוי "קבוצת מדאן".
הקבוצה, שכללה את גי דה מופסאן, ז'וריס-קרל הויסמנס, אנרי סארד, לאון אניק ופול אלקסיס, הוציאה לאור ספר סיפורים בשם "ערבי מדאן" (Les Soirées de Médan).
ההיקף הרחב של יצירת זולא מבוסס על הרגלי עבודתו וחריצותו.
כששהה בביתו במדאן, נהג לקום ב-7.00 בבוקר לאכול ארוחה קלה ולצאת לטיול של חצי שעה על גדת הסן עם כלבו, פינפין.
בעת הטיול היה מתכנן בראשו את מה שעמד לכתוב ובחזרתו היה יושב וכותב לפחות ארבע שעות.
פרופסור אמיל פגה פרסם לאחר מות זולא, ב-1902, ספר על יצירתו ובספר זה הוא מחלק את יצירתו של זולא לשלוש תקופות, לפני סדרת רוגון-מקוואר (עד 1870), הסדרה עצמה (מ-1870 עד 1893) ואחרי הסדרה (אחרי 1893).
ההיקף הרחב של יצירתו ופרסומו הרב עוררו עניין בלתי מבוטל בתהליכי עבודתו וזולא עצמו שיתף, תוך תיאור דרך עבודתו.
בתיק של La Fortune des Rougon יש כחמש מאות עמודים ובתיקים של Germinal, L'Argent ו-La Terre יש כאלף עמודים בכל אחד מהם ובשיא, בתיק של La Débâcle יש 1.250 עמודים.
תיקים אלה שימשו את זולא גם לשם התגוננות מפני ביקורות - כשהאשימו אותו בשטחיות לא היסס והזמין עיתונאים לראות את תיקיו.
בגלל חשיבותו הגדולה של זולא בספרות הצרפתית והיקף יצירתו, נמצאו מבקרי ספרות, שהתמחו בזולא ויצירותיו והקדישו לכך ספרים שלמים.
כך היה פרופסור Henri Mitterand אנרי מיטראן, שכתב את הספרים הבאים על הסופר זולא:
גם פרופסור Colette Becker קולט בקר כתבה ספרים על זולא ויצירתו ובהם:
כתיבתו הבוטה של זולא עוררה נגדו ביקורות לא מעטות.
ב-18 באוגוסט 1887 פרסם העיתון לה פיגאר את "מניפסט החמישה" זמן קצר לאחר פרסום ספרו של זולא, "לה טרה".
החותמים היו פול בונטיין, ג'.ה.
רוזני, לוסיין דסקאבס, פול מרגריט וגוסטב גויצ'ס, שהסתייגו נחרצות מחוסר האיזון בין המוסר והאסתטיקה לאורך תיאור המהפכה בספר.
המניפסט האשים את זולא בכך שהנמיך את הסטנדרט של הנטורליזם, כדי לספק לעצמו מכירות גדולות על ידי גסויות מכוונות, בהיותו היפוכונדר חולני וחסר אונים, שאינו מסוגל לנקוט בהשקפה שפויה ובריאה על האנושות.
הם התייחסו בקלות דעת לחולשותיו הפיזיולוגיות של זולא והביעו זעזוע רב מהגסות של לה טרה.
בשנת 1898 נרתם זולא ללחום את מלחמתו של הקצין היהודי הצרפתי, אלפרד דרייפוס, שהואשם בבגידה במולדתו על לא עוול בכפו.
זולא יזם פעולות להוכחת חפותו מפשע של דרייפוס בעקבות החומר שאסף בנושא הסופר היהודי ברנאר לזר.
בשורת מאמרים הוכיח זולא כי דרייפוס חף מפשע.
אני מאשים את בית הדין הצבאי השני שזיכה ביודעין אדם אשם").
כ-300 אלף העותקים של העיתון נחטפו תוך שעות ספורות, והמאמר גרם טלטלה בציבור הצרפתי.
זולא הדגיש את העובדה שפרשת דרייפוס לא הייתה פשע נגד יהודי מסוים או נגד היהודים, אלא פשע נגד החברה הצרפתית.
מכתבו של זולא עורר זעם (בעיקר מצד חוגי השלטון) והוא נתבע לדין בגין הוצאת דיבה נגד הצבא והרפובליקה, וב-23 בפברואר 1898 הורשע ונדון לשנת מאסר ולקנס של 3,000 פרנקים.
יחד עם האגרות השונות הוצאותיו של זולא הגיעו ל-7,555.25 פרנקים, סכום ששולם על ידי אוקטב מירבו ב-8 באוגוסט 1898, מכספו הפרטי.
עורך דינו של זולא ביקש רשות לערער ולאחר קבלת הרשות הגיש ערעור, שהשמעתו נדחתה.
עורך הדין המליץ לזולא לעזוב בינתיים את צרפת וזולא נמלט לאנגליה, שם הוא התבודד ונפגש רק עם ידידים ובני משפחה שבאו לבקרו.
לאחר התאבדותו של אלוף-משנה אנרי התעוררה תקוותו של זולא להחלטה חיובית, אך המשפט התארך ורק ב-3 ביוני 1899
התקבלה ההחלטה המשהה את פסק הדין ולמחרת חזר זולא לצרפת.
ב-27 בדצמבר 1900 ניתנה בצרפת חנינה כללית לכל המעורבים בפרשת דרייפוס, כולל זולא.
בעקבות התערבותו בפרשה הוא איבד רבים מקוראיו, חרף תמיכת מבקרים כמו אנרי באואר, אולם לא פסק מלכתוב עד יום מותו.
אמיל זולא ניהל קרב ארוך על הצטרפותו לאקדמיה הצרפתית.
כשהיה צעיר, הוא קרא לה "חממה חורפית לבינונים שחוששים מהקור".
עשרים שנה לאחר מכן, הוא הגיש בקשת הצטרפות בפעם הראשונה.
הוא הצהיר, לאחר כישלונו הראשון ב-1890, כי "הוא נשאר מועמד ותמיד יהיה מועמד".
עד למועמדותו האחרונה ב-23 באוגוסט 1897, שנכשלה ב-1898, התמודד הסופר על המושב באקדמיה תשע עשרה פעמים (עשרים וארבע פעמים על פי דומיניק פרננדז ועשרים וחמש פעמים על פי אתר האקדמיה הצרפתית).
ב-28 במאי 1896 הוא השיג את תמיכת השיא שלו עם שישה עשר קולות, כשהרוב הנדרש היה שבעה-עשר קולות.
משנוכח כי מעורבותו בפרשת דרייפוס סגרה בפניו סופית את דלתות האקדמיה הצרפתית, ויתר על מועמדותו.
זולא מת בפריז ב־29 בספטמבר 1902 מהרעלת פחמן חד-חמצני שנגרמה מחסימה בארובה.
האשמות כי אויביו היו אחראים לכך לא הוכחו.
זולא נטמן בבית העלמין של מונמארטר בפריז, וב-4 ביוני 1908 הועברו שרידיו לפנתאון בעיר.
ב-1979 הוכרז כי על שמו ייקרא מכתש פגיעה על כוכב חמה.
בינואר 1998 ערך נשיא צרפת ז'אק שיראק טקס לציון 100 שנה לפרסום מכתבו של זולא, "אני מאשים".
באותה שנה התנצל כתב העת הנוצרי La Croix (הצלב) על העמדות האנטישמיות, שנקט בתקופת פרשת דרייפוס.
בפריז, עיר הולדתו, יש לא מעט אתרים הקשורים לחייו או ליצירות שלו ובהתאם לכך יש גם טיולי תיירים באתרים אלה.
ב-1906 תרמה אלמנתו של זולא, אלכסנדרין, לספרייה המרכזית של אקס-אן-פרובאנס, את כתבי היד ורשימות ההכנה של הרומנים על שלוש הערים.
כתבי היד של כל עיר כללו חמישה כרכים ושנים עשר ארגזים של הערות ומסמכי הכנה.
התרומה הותנתה בכך שהעירייה תעשה משהו להנצחת זכרו של זולא בעיר.
העיר מימנה הקמתו של פסל של הסופר, מעשה ידיו של הפסל פיליפ סולארי.
בישראל הונצח זולא על ידי מתן שמו לרחובות בערים כמו בתל אביב-יפו, בחיפה, בראשון לציון, בפתח תקווה ועוד או על ידי מתן שמו לקתדרה לזכויות האדם, כמו בראשון לציון.
במלאת 120 שנה למותו של זולא נערך מופע, המבוסס על טעימות מיצירותיו ובהנחיית מאיר עוזיאל.
בין מחזותיו של זולא בולטים "יורשי רבורדין", "תרז ראקין" ו"ניצן הוורד".
המחזות הנוספים של זולא לא זכו להצלחה דומה וזולא הסיק מכך את המסקנות, נתן לאחרים להמחיז את ספריו.
1874 Les Héritiers Rabourdin (יורשי רבורדין), קומדיה ב-3 מערכות.
1875 Thérèse Raquin (תרז ראקין) עיבוד תיאטרוני של הרומן בעל אותו שם.
1887 Renée (רנה), מחזה בן 5 מערכות, עיבוד תיאטרוני של הרומן "המשיסה".
1888 Le Rêve (החלום), על פי הספר באותו שם, הולחן על ידי אלפרד ברונו, הלברית כתבו יחד זולא ולואי גאלה.
1898 Messidor (מסידור), דרמה לירית ב-4 מערכות על פי פואמה של זולא, מוזיקה של אלפרד ברונו.
1901 L'Ouragan (האורגאן), דרמה לירית ב-29 מערכות.
1903 Lazar (לאזאר), אורטוריה של אלפרד ברונו ללברית של זולא.
1905 L'enfant roi (הילד מלך), קומדיה לירית ב-5 מערכות, הושלמה ב-1902, אך הוצגה רק שנתיים וחצי אחרי מות זולא.
כתב היד המקורי של המחזה "ז'רמינל", על פי הרומן באותו שם, נמכר בדצמבר 2021 במחיר של 138,600 אירו.
הרוכשת הייתה הספרייה הלאומית של צרפת.
1865 La Confession de Claude (הווידוי של קלוד), רומן הביכורים של זולא, מבוסס על התנסותו בקשריו הרומנטיים עם פרוצה.
1865 Villégiature (חופשה כפרית), סיפור שפורסם בכתב עת רוסי תחת שם העט L'Homme sans rate.
1866 Le Vœu d'une morte (משאלתה של אישה מתה), רומן רגשני שלא הצליח בעיני הקוראים וגם לא בעיני המבקרים.
במהדורת 1889 זולא כתב מחדש חלק ניכר מהטקסט שלו, והקדים אותו באזהרה: "אני מחליט להחזיר אותו לציבור, לא בזכות עצמו, בוודאי, אלא בשביל ההשוואה המעניינת שמבקרי הספרות עשויים להתפתות לעשות יום אחד, בין העמודים הראשונים האלה לאלה שכתבתי אחר כך».
1866 Les Repoussoirs (הרפוסוארים), נובלה העוסקת ביופי ובכיעור של נשים, מדומיין או אמיתי, ובניצולו לעשיית כסף.
שם הנובלה לקוח מעולם הציור, זהו צבע בהיר המשמש לתיקונים.
1867 Thérèse Raquin (תרז ראקוין), היצירה הנטורליסטית הראשונה של זולא.
תרז ראקוין היא בת לאב צרפתי ולאם אלג'יראית, שמתה בילדותה.
אחרי מות האם גודלה הילדה על ידי אחות אביה ולבסוף נישאה לבנה.
תרז מנהלת פרשת אהבים עם חבר של בעלה, בהמשך רוצח אותו ונושא את תרז לאישה.
הזוג לא זוכה לסוף טוב.
ב-1875 עיבד זולא את הרומן להצגת תיאטרון.
1867 Les Mystères de Marseille (סודות מרסיי), רומן היסטורי רב תהפוכות על רקע מהפכות 1848 בצרפת ומגפת הכולירה, סיפור אהבה בין בני זוג הבאים משכבות חברתיות שונות.
1868 Madeleine Férat (מדליין פרא), רומן על פי מחזה, שלא הצליח למצוא עבורו במאי ואכסניה.
מאוחר יותר, אחרי הופעת הספר, הוצג גם המחזה.
1880 Les Soirées de Médan (הערבים של מדאן), קובץ סיפורים קצרים של זולא ושל כמה מידידיו.
1880 Jacques Damour (ז'אק דאמור), נובלה שבמרכזה פועל פריזאי, שהגיע לקלדוניה החדשה לאחר גלגולים רבים, מספר את זכרונותיו, קורות משפחתו על רקע הקומונה של פריז.
1880 Madame Sourdis (גברת סורדי), קובץ סיפורים קצרים, שהופיעו בעיתונות ופורסמו כקובץ ב-1929.
1882 Le Capitaine Burle (הקפטן בורל), קובץ סיפורים קצרים, שפורסמו לפני כן בכתב עת רוסי, באמצעות איוואן טורגנייב.
1883 Naïs Micoulin (נאיס מיקולין), קובץ של 6 סיפורים קצרים, שפורסמו לפני כן בכתב עת רוסי, באמצעות איוואן טורגנייב.
כבר בגיל צעיר יחסית הגה זולא את הרעיון לכתוב סדרת ספרים על קורותיה של משפחה אחת (משפחת רוגון-מקוואר) בתקופת הקיסרות השנייה בצרפת ודרכה יעקוב באופן נטורליסטי אחרי השפעת התורשה על ההתנהגות והאופי של בני משפחה זו: משפחה בה מופיעים שגעון ואלכוהוליזם בדורות השונים.
זולא נסתמך בהתייחסותו לאלכוהוליזם ולהשפעותיו על בני המשפחה על הידע של המאה ה-19, שתמך בתאוריית הניוון.
תאוריה זו גרסה שגורמים ביולוגיים, השפעות סביבתיות, רעילות או חטאים מוסריים עלולים לעורר שרשרת של בעיות חברתיות, מוסריות ורפואיות, אשר גוברות בכל דור ובסופן שתובלנה להכחדת המשפחה.
תאוריה מוטעית זו של ניוון הייתה מבוססת על הרעיון שתכונות אופי נרכשות מועברות לצאצאים וזאת מתוך הנחה מוטעית, שמערך של סימפטומים ומחלות, כגון אימפולסיביות, אלכוהוליזם, שבץ, דמנציה, אפילפסיה ועוד הם ביטויים לפתולוגיה אחת בסיסית – ניוון.
תאוריית הניוון הציעה הסבר רפואי לבעיות החברתיות השכיחות של סוף המאה ה-19, כאשר האלכוהוליזם שיחק תפקיד מכריע כגורם לניוון וההתמכרות נתפסה כמשפיעה גם על הדור הבא.
בתחילת המאה ה-20, לאחר התגברות הידע על העברת תכונות תורשתיות, שהצביעו על תורשה נפרדת של המחלות הנפשיות והגופניות השונות, ואשר הבחינו גם בין תכונות תורשתיות ואפקטים רעילים על העובר, לא נמצאו כל תימוכין לתיאוריה זו של הורשת תכונות נרכשות והתיאוריה גוועה כליל.
זה הרומן הראשון מתוך סדרה של עשרים רומנים העוסקים בבני משפחות רוגון-מקוואר.
ברומן זה מוצגת לראשונה המשפחה על הסתעפויותיה.
1871-1872 La Curée (המשיסה), רומן שני בסדרה, עוקב אחר פיתוחה המהיר של פריז, תוך הריסה ובנייה והספקולנטים המתעשרים מכך.
1873 Le Ventre de Paris (הבטן של פריז) הוא רומן ברקע של אולמות ענק של שוק המזון הפריזאי.
1874 La Conquête de Plassans (כיבוש פלאסאן) - פלאסאן היא עיר דמיונית בכתבי זולא.
1882 Pot-Bouille (פו־בוי ובתרגום חופשי "מה שמתבשל בסיר").
1886 L'Œuvre (היצירה), רומן על חיי הציירים.
רבים מהקוראים הניחו שמדובר ברומן מפתח על חיי אדואר מאנה.
פול סזאן חשב שהוא מזהה את עצמו באחת הדמויות וזה הביא לסיום חברותו עם זולא.
את הרומן הראשון בסדרה כתב זולא בעקבות טיול לאזור הרי הפירינאים וביקור בעיר לורדס.
רשמיו מהעולים לרגל ומסחור אמונתם באים לידי ביטוי בספר.
כל ספרי הערים בנויים סביב דמותו של הכומר פייר פרומנט.
"לורדס" היה הצלחה עצומה, נמכרו מאה ועשרים אלף עותקים בחודש אחד.
לפני כתיבת הרומן על רומא ביקר זולא בבירת איטליה ואפילו ניסה, ללא הצלחה, להתקבל אצל האפיפיור.
מחזור זה נכתב אחרי מחזור שלוש הערים ועוקב אחריו.
ארבעת הרומנים שלו בנויים סביב כל אחד מבניהם של פייר ומארי פרומנט, גיבורי הרומנים לורדס, רומא ופריז.
זולא תכנן בתחילה מחזור בן שלושה רומנים ("פוריות", "עבודה", "משפט"), סימטרי למחזור הקודם, אך הוסיף את "אמת" במהלך הכתיבה.
מותו של הסופר מנע את מימוש הרומן האחרון שנשאר במצב של פרויקט.
ארבע הבשורות היה מחזור הרומנים האחרון שהגה אמיל זולא, משנת 1898 ועד מותו בשנת 1902.
1903 Vérité (אמת) פורסם לאחר מות הסופר.
Justice (משפט), נשארו רק טיוטות הכנה.
הרומן האחרון בסדרת ארבע הבשורות, מעולם לא התחיל.
אף על פי שכותרתו תוכננה כבר ב-1897, זולא הספיק לכתוב רק כמה עמודים של פתקים שהיוו את תחילתה של טיוטה ראשונה.
בכל מקרה, זה כל מה שנמצא אחרי מותו.
ידוע שז'אן פרומנט היה אמור להיות הגיבור, חייל אנטי-מיליטריסטי, בטוח בצורך בפירוק נשק עולמי, כדי להבטיח את שלום העמים ואת אושרם.
המטרה הייתה ליצור רפובליקה אוניברסלית באמצעות ניצחון על הלאומיות ועל המיליטריזם.
ב-1937 גילם השחקן פול מוני את זולא בסרט הביוגרפי זוכה פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר "חייו של אמיל זולא".
בסרטו של רומן פולנסקי, קצין ומרגל, פוגש זולא את הקולונל ז'ורז' פיקאר, הקולונל שהתמנה לאחראי על יחידת המודיעין של צבא צרפת הוא שחשף בתוך הצבא את סיפור המרמה.
ובפגישתם זו עם עוד חברי פרלמנט צרפתים מעטים, חושף הקולונל את האמת.
זולא מבטיח לכתוב, ובאותו יום בו נעצר הקולונל ונשלח לכלא למשך כשנה, מתפרסם המאמר של זולא.
ב-2016 יצא למסכים הסרט הצרפתי Cézanne et moi (סזאן ואני), בבימויה של דניאל תומפסון.
הסרט עוסק בידידות בין זולא ובין סזאן.
1902 Les Victimes de l'alcoolisme (קורבנות האלכוהוליזם), סרט צרפתי אילם בשחור לבן ובבימוי פרדיננד זקה.
1909 L'Assommoir (המלכודת), סרט צרפתי על פי המחזה באותו שם, שבוסס על הספר באותו שם.
1912 Au pays des ténèbres (בארץ האופל), סרט צרפתי בבימויו של ויקטורין ז'אסה, על פי הספר Germinal (ז'רמינל).
1913 Miraklet (הנס), סרט אילם שוודי בבימויו של ויקטור שיסטרם, לפי הספר Lourdes (לורדס).
1913 Germinal (ז'רמינל), סרט צרפתי בבימויו של אלבר קאפלאני, לפי הספר של זולא.
1915 Teresa Raquin (טרסה רקוין), סרט איטלקי אילם לפי הספר באותו שם.
1915 Destruction (הרס), סרט אילם אמריקאי על פי הספר Destruction(עבודה), בבימויו של וויל דייוויס.
1917 A Man and the Woman (גבר ואישה), סרט אמריקאי בבימויים של הרברט בלאשה ואליס גי-בלאשה על פי הספר Nana (נאנה).
1920 Au Travail (העבודה), סרט צרפתי בבימויו של אנרי פוקטל על פי הספר Travail (עבודה).
1920 Madeleine Férat (מדלן פרא), סרט איטלקי בבימוים של רוברטו רוברטי ופבו מארי על פי הספר באותו שם.
1921 Le Rêve (החלום), סרט צרפתי אילם בבימויו של ז'אק דה ברונסלי, לפי הספר באוטו שם.
1921 La Terre (האדמה), סרט צרפתי של אנדרה אנטואן לפי הספר באותו שם.
1924 Nantas (ננטס), סרט צרפתי אילם בבימויו של אמיל-ברנאר דונטיה, לפי סיפור של זולא, שהופיע בקובץ Naïs Micoulin (נאיס מיקולין).
1928 L'Argent (הכסף), סרט צרפתי אילם בבימויו של מרסל ל'ארביה.
(לא תנאף!), סרט גרמני-צרפתי אילם, בבימויו של ז'אק פאידר, לפי הספר Thérèse Raquin (תרז רקווין).
1926 Nana (ננה), סרט אילם צרפתי-גרמני בבימויו של ז'אן רנואר לפי הספר באותו שם.
1930 Au Bonheur des Dames (אושר הנשים), סרט צרפתי בבימויו של ז'וליאן דיוביביה.
1931 The Struggle (המלכודת), סרט אמריקאי בבימויו של דייוויד גריפית על פי ספרו של זולא L'Assommoir.
1933 L'Assommoir (המלכודת), סרט צרפתי בבימויו של גסטון רודה.
1934 Nana (ננה), סרט אמריקאי בבימוים של דורותי ארזנר וג'ורג' פיצמוריס, לפי הספר באותו שם.
1936 L'Argent (הכסף), סרט צרפתי של הבמאי פייר בייון.
1938 La Bête Humaine (החיה האנושית), סרט של ז'אן רנואר בכיכובו של ז'אן גאבן, בהשראת יצירתו של זולא, אך בתקופה אחרת.
1943 Au Bonheur des Dames (אושר הנשים), סרט צרפתי בבימויו של אנדרה קאיאט.
1943 Une femme dans la nuit (אישה בלילה), סרט צרפתי בבימויו של אדמון גרוויל,
1945 Naïs (נייס), סרט המבוסס על סיפור קצר ולא כל כך מוכר של זולא, בכיכובו של פרננדל.
1953 Thérèse Raquin (תרז ראקווין), סרט צרפתי-איטלקי של מרסל קרנה לפי הספר של זולא, בכיכובה של סימון סיניורה, זכה בפרס אריה הכסף בפסטיבל הסרטים של ונציה.
1954 Human Desire (הרצון האנושי), סרט אמריקאי בבימויו של פריץ לאנג, לפי ספרו של זולא, La Bête humaine (החיה האנושית).
1955 Nana (ננה), סרט צרפתי-איטלקי בבימויו של קריסטיאן-ז'אק, לפי הספר באותו שם.
1956 Gervaise (ג'רווייז), בבימוי רנה קלמנט ובכיכוב מריה של, שזכתה בפרס השחקנית הטובה בפסטיבל הסרטים של ונציה.
הסרט היה מועמד לאוסקר כקטגוריית הסרט הזר.
1957 La Bestia humana (החיה האנושית) סרט ארגנטינאי שחור לבן, לפי הספר של זולא, בבימויו של דניאל טינאירה.
1957 Pot-Bouille (פוט-בואי), סרט צרפתי-איטלקי של ז'וליאן דוביביה ובכיכוב ז'ראר פיליפ.
1963 Germinal (ז'רמינל), ספר משותף צרפתי, איטלקי והונגרי, בבימויו של איב אלגרה.
1966 La Curée (המשיסה), הפקה משותפת איטלקית צרפתית בבימויו של רוג'ר ואדים ובכיכובם של ג'יין פונדה ומישל פיקולי הוא סרט על פי הרומן עם אותו שם.
1970 La Faute de l'Abbé Mouret (הטעות של האב מורה), סרט צרפתי בבימויו של ז'ורז' פרנז'יו.
1971 Poupée d'amour (בובת אהבה), סרט צרפתי-שוודי בבימויו של מק אלברג, לפי הספר Nana (ננה).
1983 Nana: la vera chiave del piacere (ננה:המפתח האמיתי של ההנאה), סרט איטלקי בבימויו של דן וולמן.
1988 L'Argent (הכסף), סדרת טלוויזיה בת שלושה חלקים, שביים ז'אק רופיו.
1993 Germinal (ז'רמינל), סרט צרפתי-בלגי בבימויו ובתסריט מאת קלוד ברי ובכיכובו של ז'ראר דפרדייה.
2001 This Filthy Earth (אדמה מטונפת זו), סרט בריטי ניסיוני על פי הספר La Terre (האדמה).
2011 La Joie de vivre (שמחת החיים), סרט טלוויזיה צרפתי בבימויו של ז'אן-פייר אמרי, לפי ספרו של זולא.
2013 In Secret (בסתר), קו פרודוקציה אמריקאית, הונגרית וסרבית, בבימויו של צ'רלי סטרטון ומבוססת על הספר Thérèse Raquin (תרז ראקוין).
קובץ ספורים, תרגם נחום סלושץ, ורשה: הוצאת תושיה, 1898.
האדמה, רומן בשני כרכים, תרגם מ.
רבינזון, הוצאת שטיבל, תל אביב, ה'תרפ"ט 1929
אני מאשים, שני תרגומים: אחד מאת יצחק שנברג [=שנהר] והשני מאת אברהם אבא רקובסקי, שפורסם ב"הצפירה", מוסד ביאליק, ירושלים, 1949
בית המוות, רומן, תרגם א.
החיה שבאדם, רומן, תרגם נחמיה פורת, תל אביב, תבל, 1955
קלחת היצרים, תרגמו שאול גורדון, יוסף כרוסט, תל אביב, 1955
מבחר יצירותיו, קובץ סיפורים, כשלכל סיפור מתרגם אחר.
הופיע בהוצאת ספרי זהב, 1957.
ננה, רומן, תרגם אליעזר כרמי, מזרחי, 1964. הופיע גם כספר דיגיטלי ביוני 2022, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
סיפורי אהבה, תרגמו יוסף כרוסט, יעקב בן-ציון, ספריית תרמיל, תל אביב, 1973
היצירה, תרגם בבה ינאי, עם עובד, תל אביב, 1974.
תאוות אדם (ז'ירביז), תרגם אריה ענבי, כרמי את שות' בע"ם, 1957. אותו ספר יצא בשם ז'ראבז, תרגם מנשה לוין, ספרית פועלים, תל אביב, 1987
תרז ראקן, תרגמה מרים טבעון, כתר, ירושלים, 1987
המשיסה, תרגמה קולט בוטנר, הוצאת כרמל, 1998.
גן עדן לאישה, תרגמה מצרפתית והוסיפה הערות: עדה פלדוֹר, עריכת תרגום מיכל רוזנטל, אחרית דבר: דוד מנדלסון, כרמל, ירושלים, 2006
תמורת לילה של אהבה, תרגמה אביבה ברק, הוצאת נהר, 2012.
איך מתחתנים, תרגמה אביבה ברק-הומי, נהר ספרים, 2018.
אמיל נולדה היה צייר ואמן הדפס, מראשוני האקספרסיוניסטים, חבר ב"גשר", ואחד מציירי השמן וצבעי המים הראשונים של ראשית המאה העשרים שחקרו צבע.
נולדה נולד בשם האנס אמיל הנסן בעיירה נולדה, על גבול גרמניה דנמרק.
הוא גדל בחווה, להורים פרוטסטנטים אדוקים, ממוצא פריזי ודני.
בין השנים 1884 - 1891 למד נגרות ואיור בפלנסבורג, ועבד במפעלים לרהיטים בבגרותו.
הידע המקצועי שלו התבטא בהבנת החומר ותכונותיו.
הקווים והצורות הן בחיתוכי העץ והן בציוריו, משדרים לצופה סוג מסוים של אלימות – לעיתים כבושה, לעיתים מתפרצת.
ב-1889 החל נולדה ללמוד באקדמיה לאמנויות של קרלוסהה.
בשנת 1898 הוא לא התקבל לאקדמיה לאמנויות יפות במינכן, ובשלוש השנים הבאות השתתף בשיעורי ציור פרטיים אצל פרידריך פהר.
בפריס נולדה למד באקדמיה ז'וליאן והכיר את הסצנה האימפרסיוניסטית העכשווית שהייתה פופולרית בתקופה זו.
שם התוודע לציוריו של ואן גוך והושפע מסגנונו האגרסיבי, ובעיקר מצבעיו.
השימוש האגרסיבי בצבעים החמים, גרם לציוריו של ואן גוך להפוך לצבעוניות ולמרקם מעובה שיצר תחושה של תבליט.
הצבע אצלו ביטא רגשות ותחושות.
נולדה התחתן עם השחקנית הדנית עדה וילסטרפ בשנת 1902 ועבר לברלין, שם פגש את האספן גוסטב שיפלר ואת האמן קארל שמידט-רוטלוף שתמכו ביצירתו בהמשך חייו.
מאותה שנה הוא שינה את שם משפחתו מהנסן לנולדה.
לאחר שפרש מהאקדמיה וביקר בפריז, נסע נולדה לאי אלסן שבים הצפוני, שם התגורר בקרב האיכרים שאורח חייהם הפשוט תאם את תפיסתו האנטי בורגנית.
הוא הצטרף לתקופה קצרה לקבוצת "הגשר"' קבוצה של אמנים שהתנגדו למסורת האקדמית וקראו תיגר על סגנון החיים והאמנות שהיו שכיחים בגרמניה בתחילת המאה ה-20, ובקיץ 1907 נולדה עזב את הקבוצה בעקבות תחושתו שפער הגילים בינו לבינם וגישתם השונה לאמנות, מעיקים עליו ואינם מאפשרים לו לצייר כרצונו.
שנת 1909 הייתה שנת מפנה ביצירתו של נולדה, אז החל לעסוק בנושאים דתיים.
"הסעודה האחרונה" נחשב לציורו הדתי הראשון.
את הצורך שלו להתבטא באמצעות נושאים דתיים, נימק נולדה בתשוקתו הבלתי נשלטת להציג את מעמקי הרוחניות שבדת ובכוחה המשחרר.
עיסוקו בנושאים דתיים, העיד על חיפוש חסר מנוח אחר אמונה חדשה, על הצורך במציאת מענה לבעיותיו של האמן המתמודד יום-יום עם ספקות כבירים.
ב־1910 החל נולדה לעסוק ברישומים על פי יצירות שראה במוזיאון האתנוגרפי.
הוא התרשם עמוקות מהאופי האקספרסיבי והאקזוטי של יצירות האמנות הפרימיטיבית, שמצא בהן צורות הדומות לשלו – חסרות עידון וסגנוּן.
במקביל לציוריו הדתיים המשיך נולדה לעסוק בחיתוכי עץ ובהדפסים, אף הם בתכנים דתיים.
בשנת 1910 הגיש נולדה יצירה זו תערוכה של קבוצת Berlin Secession, ארגון של אמנים עצמאיים שהוקם בתחילת המאה בתגובה לשמרנות הממסד האקדמי.
נולדה הצטרף לארגון שנתיים קודם לכן.
אולם עבודתו פנטקוסט, יחד עם יצירות של אמנים אקספרסיוניסטים אחרים, נדחו.
נולדה נטר טינה אישית נגד נשיא הסשנס, מקס ליברמן.
בהמשך שלח נולדה מכתב מכפיש לליברמן, דבר שהוביל לסילקו מ-Berlin Secession.
בשנים 12–1911 יצר נולדה את יצירתו הידועה ביותר "חיי ישו" שכללה תשעה חלקים.
בעת המשטר הנאצי ומלחמת העולם השנייה
בעקבות סכסוכים שהיו לנולדה עם ליברמן ועם סוחר האומנות פול קסירר, ששניהם היו יהודים, הצטרף נולדה למפלגה הנאצית בשנות ה-20 המוקדמות.
נולדה השקיע מאמצים רבים לקנות לו מעמד במפלגה הנאצית, ובין השאר קנה לו כבת ברית את שהייתה מקורבת להיטלר.
האנפסטאנגל הציגה את יצירותיו של נולדה בגלריה שלה במינכן ובבית אחיה, ארנסט האנפשטנגל, שהיה מקורב לראשי הנאצים, בתקווה שהיטלר יתלהב מהיצירות וייקח את נולדה כאומן חצר של המפלגה הנאצית.
אולם למרות שהיו תומכים באמנות של נולדה בתוך המפלגה הנאצית, שהנודע שבהם הוא יוזף גבלס, היטלר לא אהב את האומנות של נולדה ואלפרד רוזנברג הציג את יצירותיו של נולדה כדוגמאות לאומנות מנוונת.
בשנת 1937 היה נולדה האומן שהכי הרבה יצירות שלו הוצגו בתערוכת אמנות מנוונת של היטלר, ויצירתו 'חיי ישו' הייתה היצירה שפתחה את התערוכה.
באותה שנה, 1052 יצירות של נולדה הוחרמו ממוזיאונים גרמניים.
חלק מהיצירות המוחרמות נמכרו במכירה פומבית בשווייץ, אך הרוב הושמדו.
ב-1938 כתב נולדה מכתב כעוס לגבלס: "כשה[מפלגה] הלאומית-סוציאליסטית מתייגת אותי ואת אמנותי כ"מנוונת" ו"מושחתת" אני מרגיש שזו אי הבנה עמוקה.
האמנות שלי היא גרמנית, חזקה, חסונה וכנה.
שלא כמו רוב האמנים בני דורו, נולדה לא היגר על אף שהייתה לו אזרחות דנית והיה יכול לעזוב את גרמניה.
נראה שהוא קיווה שהמפלגה הנאצית תחזור בה ותבין שטעתה ביחס לאמנות שלו.
ב־23 באוגוסט 1941, אדולף ציגלר מלשכת הרייך לאמנויות אסרה על נולדה ליצור אמנות, למכור עבודות או להציג אותן.
למרות האיסור נולדה המשיך לצייר.
נולדה החל בהכנת סדרת ציורי אקוורל בפורמט קטן.
הסדרה כונתה על ידו 'תמונות לא מצוירות', והיא כללה כאלף ושלוש מאות ציורים שצוירו בהסתר בסטודיו.
חלק מהיצרות תורגמו לציורי שמן בעשור שבין תום מלחמת העולם השנייה למותו של נולדה בגיל 89.
ב־15 בפברואר 1944 פצצות הרסו את דירתו של נולדה בברלין.
כ-3,000 עבודות אמנות, ציורים בצבעי מים ורישומים עלו באש.
בדירה היו יצירות של פול קלה, וסילי קנדינסקי, אוסקר קוקושקה, ליונל פיינרר וארנסט ג'וזפסון שגם הם הושמדו.
אחרי המלחמה התעלמו, לעיתים קרובות, מתמיכותו של נולדה במפלגה הנאצית, והוא נזכר יותר כקורבן של הנאצים ולא כמשתף פעולה.
גם לאחר מותו, הקרן שהוקמה לניהול עיזבונו, הדגישה את היותו של נולדה קורבן והסתירה את תמיכתו בנאצים.
רק בשעה שההיסטוריון, כריסטיאן רינג, קיבל לידיו את ניהול הקרן בשנת 2013 השתנה היחס.
בשנת 2016 נחשף שנעשו פרשנויות שגויות ולא מהימנות לביוגרפיה של נולדה.
עבודותיו של נולדה הוצגו בישראל מספר פעמים, ב־1959 בתערוכה בבצלאל בשם "האכספרסיוניסטים" וב-1965 הוצגו מספר עבודות שלו במוזיאון ישראל.
עברו לא הוזכר בעיתונות שסיקרה את התערוכות.
ב-2019 הוצגה תערוכה רטרספקטיבית בהמבורגר באנהוף של עבודותיו של נולדה.
סביב התערוכה התפתח דיון ציבורי בנוגע לעברו של נולדה.
נולדה דגל באינדיבידואליזם – קודם לכן, מעולם לא השתייך לארגון או קבוצה.
התבודדותו באלסן תרמה לייחודה של יצירתו האקספרסיבית בכמה תחומים:
עיסוק בתכנים דתיים (שלא אפיין אמנים בני זמנו)
יצירת קשר הדוק בין סגנון לתוכן, בעיקר בחיתוכי העץ
הסקת מסקנות ייחודיות מהאומנות הפרימיטיבית
"הנביא", 1912, הוא חיתוך עץ המביע עוצמה רבה, למרות ממדיו הקטנים.
החיתוך מציג ראש של גבר, שכמו מסיכה, צף בתוך מסגרת ההדפס.
חלקים גדולים ממנו צבועים בשחור, וכך הם מבליטים את החלקים הנותרים – הלבנים, המשמשים הן כקווי המתאר של פני הדמות והן כפיזיונומיה של הדמות המתוארת.
החלקים הלבנים ממוקמים במרכז ההדפס ונשברים בקווים שחורים מעובים.
ההבלטה של עצמות הלחיים, האישון, השפה התחתונה והמצח הגבוה והמשופע יוצרים אפקט סמלי, המזוהה באורח מסורתי עם דמות הנביא.
הצייר מקס לודביג ננסן, מגיבורי הספר השיעור בגרמנית של הסופר הגרמני זיגפריד לנץ, עוצב בדמותו של נולדה.
אמיל חבִּיבִּי היה סופר, עיתונאי, חבר הכנסת ופעיל ציבור ערבי-ישראלי.
חתן פרס ישראל לספרות ערבית לשנת תשנ"ב (1992).
חביבי נולד למשפחה ערבית-נוצרית-פרוטסטנטית וגדל בשכונת ואדי ניסנאס שבחיפה.
בשנת 1956 עבר לנצרת וחי בה עד מותו.
ב-1940 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ), ובשנת 1943 היה ממייסדי הליגה לשחרור לאומי - פלג ערבי פלסטיני של פק"פ, שתמך בהקמת שתי מדינות לאומיות בשטח המנדט הבריטי ובתוכנית החלוקה של האו"ם.
לפי אחת הטענות בעת שהיה בביקור בצ'כוסלובקיה עם מזכ"ל הפק"פ שמואל מיקוניס הוא סייע לו ברכישת נשק לשימוש צה"ל, טענה שחביבי הכחיש וטען שלא היה מודע לפעילות זאת של מיקוניס.
לאחר הקמת מדינת ישראל התאחדו הפלגים של פק"פ למפלגה חדשה שנקראה המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י).
חביבי הצטרף למק"י, וכיהן כחבר הכנסת מטעמה משנת 1953 ועד 1965, בשנה זאת חל הפילוג במק"י בשאלת התמיכה בברית המועצות והיחס למדינת ישראל, וחביבי בחר להיות נאמן לקו הפרו-סובייטי והביקורתי כלפי ישראל של קבוצת המיעוט בראשות מאיר וילנר.
וילנר הקים את רק"ח וחביבי הצטרף אליה, וכיהן מטעמה בכנסת עד שנת 1972. הוא נחשב לאיש החזק ברק"ח בשל קרבתו הרבה ללאומיות הערבית והעובדה שבניגוד לראשי הרשימה, וילנר ותופיק טובי, זהותו הלאומית באה במקום הראשון לפני זהותו כקומוניסט.
בשנת 1972 התמנה חביבי לעורך היומון "אל-איתיחאד", ביטאון המפלגה הקומוניסטית בערבית, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1989. בשנה זאת הודח מכל תפקידיו במפלגה על רקע רצונו לקיים רפורמות במק"י בהשראת התפוררות הגוש הקומוניסטי במזרח אירופה.
חביבי הואשם על ידי לוטפי משעור במאמר שהתפרסם ב-8 באפריל 1988 בעיתון א-סנארה כפועל נגד העם הפלסטיני, דואג לרווחתו האישית וכמי שעשה הון מסבל עמו בכתיבת ספריו ופרסומם בעולם.
על שיתוף הפעולה להשגת נשק למדינת ישראל כתב משעור על כתבה זו הגיש חביבי תביעת לשון הרע לבית המשפט וזכה בערכאה ראשונה בבית המשפט המחוזי בנצרת ולאחר מכן בערעור הנתבעים לבית המשפט העליון.
בשנים 1941–1943 עבד חביבי כשדר ועורך במחלקה הערבית של רשות השידור הבריטית.
בשנות ה-50 החל לכתוב סיפורים קצרים, וסיפורו הראשון, "שער מנדלבאום" התפרסם בשנת 1954. לאחר פרישתו מהכנסת כתב את ספרו הידוע ביותר, האופסימיסט , שראה אור בשנת 1974. הספר עוסק בחיי היומיום של הערבים אזרחי ישראל בשילוב של ריאליזם פנטסטי, סאטירה והומור שחור.
הספר תורגם לעברית ועובד להצגת יחיד בעברית ובערבית על ידי השחקן מוחמד בכרי.
חביבי כתב עוד מספר רומנים וסיפורים קצרים, וכן מחזה אחד.
בשנת 1990 זכה חביבי באות אל קודס לתרבות פלסטינית, ובשנת 1991 נבחר לאיש השנה בתחום הספרות הערבית בידי כתב העת "אלמג'לה".
ב-1992 זכה חביבי בפרס ישראל לספרות ערבית.
ועדת השופטים שהעניקה לו את הפרס ציינה כי "השכיל לפתח ז'אנר ייחודי על ידי מיזוג צורות ודרכי כתיבה ערביים קלאסיים (כגון המקאמה) עם מיטב מסורת הסאטירה האירופית" ושיצירתו "התקבלה כחלק מהספרות הערבית של ימינו, ובה בעת התקבלה, במקורה הערבי ובתרגומה העברי, כתרומה של ממש לספרות הישראלית העכשווית".
גורמים שונים בימין הישראלי ביקשו למנוע את הענקת הפרס לחביבי.
ניסיון זה לא צלח, וכמחאה על זכייתו של חביבי החזיר את הפרס פרופ' יובל נאמן, איש מפלגת "התחייה" שזכה בפרס ישראל בשנת 1969. חביבי הודיע שיתרום את כספי הפרס לסהר האדום בעזה.
חביבי ייסד בשנת 1990 את הוצאת ערבסק וב-1995 יחד עם סיהאם דאוד ייסדו את כתב העת לשירה משארף, בו התפרסמו שירים בערבית של ערבים-ישראליים ותרגומים לערבית של שירים משפות שונות, וביניהן השפה העברית.
בשנת 1996 נפטר אמיל חביבי בגיל 73. הוא ביקש להיקבר בחיפה ולחרוט על מצבתו: "נשאר בחיפה" (باق في حيفا).
דיוקן חייו תואר בסרטה התיעודי של דליה קרפל, "אמיל חביבי - נשארתי בחיפה" (1997).
על שמו כיכר בעיר חיפה, ורחובות בערים יפו ורמלה.
"האופסימיסט - הכרוניקה המופלאה של היעלמות סעיד אבו אל-נחס אל-מתשאאל", 1984 .
הגנרל אמיל ג'מיל לחוד הוא איש ציבור לבנוני.
לפני שנבחר לנשיא ב-1998, שימש כמפקד צבא לבנון.
לחוד נולד בבעבדה, התגייס לאקדמיה של צבא לבנון בשנת 1956, ועשה את מרבית שירותו כקצין בחיל הים.
בשנים 1972 ו-1979 נשלח ללימודים צבאיים בארצות הברית.
בנו של הגנרל ג'מיל לחוד, אחד ממנהיגי תנועת העצמאות הלבנונית.
לחוד נשוי לאנדריאה עמדוני משנת 1967, ואב לשלושה ילדים - קארין (נולדה בשנת 1969, נשואה לשר אליאס אלמר), אמיל (נולד בשנת 1975, היה חבר בפרלמנט של לבנון בשנים 2000-2005) ורלף (נולד בשנת 1977).
לחוד שירת תחת פיקודו של הגנרל מישל עאון, בשנים האחרונות של מלחמת האזרחים הלבנונית.
לאחר שהפסקת האש שהושגה בתיווכה של הליגה הערבית נכנסה לתוקפה, עבר לחוד למערב ביירות, שהייתה בשליטת סוריה.
בשל קשריו הטובים של לחוד עם קצין סורי בכיר, עלי חמוד, הוצע לו, כנוצרי-מרוני, להתמנות למפקד הצבא של ממשלת לבנון שהוקמה במערב ביירות, על פי הסכם טאיף.
לחוד קיבל את המינוי ושירת במספר תפקידים במסגרת צבא לבנון עד שהגיע לדרגת מפקד צבא לבנון בשנים 1989-1998. ב-1998 יזם לחוד את תיקון החוקה הלבנונית, שקבעה כי למפקד הצבא דרושה תקופת צינון של שלוש שנים בטרם יוכל להתמודד לנשיאות.
ב-15 באוקטובר 1998 הוא נבחר לנשיא לבנון, לתקופה של שש שנים.
בלחצה של סוריה, הצביע הפרלמנט הלבנוני על הארכת כהונתו ב-2004, לשלוש שנים נוספות.
מהלך דומה נעשה גם במהלך כהונתו של קודמו בתפקיד אליאס הראווי.
צעד זה של הפרלמנט הלבנוני, שההשפעה הסורית ניכרת בו בבירור, היה אחד הגורמים לקבלת החלטה 1559 של האו"ם, הקוראת לנסיגת כל הכוחות הזרים מלבנון.
הקרדינל המרוני נסראללה בוטרוס ספיר והמנהיג הדרוזי וליד ג'ונבלאט היו ממתנגדיו הבולטים של לחוד.
ראש ממשלתה לשעבר של לבנון רפיק אלחרירי, שנרצח בהתנקשות, פעל שנים ארוכות תחת חסות סורית, אך התעמת עם השלטון בדמשק על רקע הארכת כהונתו של לחוד, והתפטר מתפקידו במחאה.
מתנגדיו של לחוד טענו כי היה שליט בובה שנשלט על ידי סוריה.
עם תחילת הקדנציה של פואד סניורה כראש ממשלת לבנון חל פיחות רב במעמדו של לחוד, גורמים זרים ודיפלומטים מערביים נהגו להחרים אותו, ויכולתו לשלוט על תהליך קבלת ההחלטות בלבנון הצטמצמה מאוד, אף על פי שהחוקה הלבנונית מעמידה את תפקיד הנשיא המרוני מעל לתפקיד ראש הממשלה.
על פי "הניו יורק טיימס" אמיל לחוד נהג "להשתרע אחר הצהריים בבגד ים לצד הבריכה במועדון יארזה, כשהוא שקוע בקריאת המגזין פארי מאץ' ומחזיק מראת שיזוף".
העיתון דיווח כי לחוד הכחיש האשמות לפיהן העדיף ללכת לשחות בזמן הלווייתו של אל-חרירי.
לאחר בחירות 2005 לפרלמנט ולראשות הממשלה בלבנון, זכו לרוב תומכיו של בנו של אל-חרירי, סעד אל-חרירי.
הקואליציה ניסתה לקיים בחירות לנשיאות, כדי להדיח את לחוד הפרו-סורי.
לחוד סירב לפנות את כסאו.
לאחר משבר פוליטי סביב הקמת בין הדין הבינלאומי לשיפוט החשודים ברצח חרירי, פרשו השרים השיעים מהממשלה.
לאחר קיפאון פוליטי של מספר חודשים הגיעו הצדדים להסכמה על כינוס הפרלמנט לשם עריכת בחירות לנשיאות ב-25 בספטמבר 2007, אולם בחירות אלה נדחו שוב ושוב בשל המשבר הפוליטי בלבנון.
בסופו של דבר סיים לחוד את תקופת כהונתו ב-23 בנובמבר 2007, בלא שנבחר לו יורש.
רק לאחר שישה חודשים נבחר להחליפו מפקד צבא לבנון, הגנרל מישל סולימאן.
אמיל חיים זריהן (נולד ב-11 בדצמבר 1954) הוא זמר ופייטן ישראלי, הסולן הראשי של תזמורת ירושלים מזרח ומערב.
שם התוודע לפיוטים היהודים המרוקאים, כגון שירת הבקשות והשירה העממית המרוקאית.
לאחר שעלה ארצה עם משפחתו, המשיך ללמוד שירה ופיוט אצל הרב שלמה וענונו, ובמקביל הופיע בתוכניות רדיו של קול ישראל.
זריהן, בעל הקונטרה-טנור, נחשב לאחד הווקאליסטים הטובים ביותר בישראל והתייחד בזכות מנעד קול גבוה ונדיר.
מאז היותו נער הוציא תקליטים רבים, שהצליחו בישראל ומחוצה לה.
מאז הקמת התזמורת האנדלוסית הישראלית אשדוד ולאחר פיטורי העובדים והנגנים המשיך לתזמורת האנדלוסית הים תיכונית אשקלון ושימש כסולן ראשי, הוציא מספר תקליטים גם במסגרת התזמורת.
בינואר 2016 עזבה התזמורת האנדלוסית הים תיכונית אשקלון את העיר בעקבות חילוקי דעות על תקציב ותמיכה מטעם העירייה ועברה לירושלים.
מאז הוא הסולן הראשי של תזמורת ירושלים מזרח ומערב.
הופיע בקונצרט "הריני שר" לזכרו של הזמר ג'ו עמר.
זריהן נשוי לדבורה ואב לבן ולשלוש בנות.
אמיל זומרשטיין (פולנית: Emil Sommerstein; 6 ביולי 1883–1957), היה עסקן ומדינאי יהודי-פולני.
זומרשטיין נולד בגליציה (באותה תקופה תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית).
הוסמך לעריכת דין ועסק בתחום בלבוב.
בשנת 1922 נבחר לראשונה לסיים וכיהן כחבר הפרלמנט עד 1927 ובשנית בין השנים 1929–1939. בבחירות בסתיו 1935 שהתקיימו לאחר שינוי שיטת הבחירות שצמצמה את הייצוג היהודי, הוא היה בין ארבעה יהודים שנבחרו לסיים.
במסגרת פעילותו הציבורית הוקמה על ידו ההתאחדות הראשונה לחקלאים יהודים ובשנת 1933 הוא היה שותף לייסוד הוועד האנטי-היטלראי בוורשה.
בעקבות סיפוחה של לבוב לרוסיה הסובייטית, זומרשטיין ארגן את הוועד לסיוע ליהודים פליטי גרמניה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939, נאסר זומרשטיין על ידי הנקו"ד ונשלח לגולאג.
עם שחרורו ב-1944 הוא היה בין מייסדי הוועד של יהודים-פולנים בברית המועצות.
וועד זה היה שותף זוטר בהקמת הוועד הפולני לשחרור לאומי, שהיווה ממשלה זמנית של פולנים בברית המועצות, וזומרשטיין שימש שר לענייני יהודים והופקד כממונה על פיצויי מלחמה.
בשובו לפולין באותה שנה נבחר ליו"ר הוועד המרכז של יהודי פולין.
בשנת 1946 השתתף זומרשטיין במשלחת יהודית לארצות הברית, ונותר לחיות בה עד לפטירתו.
הוא נפטר ב-26 במאי 1957, במדינת ניו יורק העליונה.
אמיל ולב (בבולגרית: Емил Велев; נולד ב-5 בפברואר 1962 בסופיה) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
ולב החל את הקריירה שלו באקדמיית הנוער של לבסקי סופיה.
בעונת 1989/90 הגיע ולב לישראל, ושיחק עונה אחת בליגה הראשונה במדי הפועל רמת גן שבסיום העונה ירדה לליגה השנייה.
בשנת 1990 הגיע למכבי עירוני אשדוד שעלתה אז מליגה א' (שלישית) לליגה הארצית (שנייה).
ולב היה גורם מרכזי בהרכב הקבוצה והבועט הראשי במצבים הנייחים.
כבש בסך הכל 30 שערים והוביל את הקבוצה בעונת 1992/93 עד לליגה הראשונה והמשיך עוד עונה אחת (1993/94) שבה שיחק בכל מחזורי הליגה (39 – 7 שערים).
בעונת 1994/1995 שיחק עונה אחת במכבי יפו, ולאחר מכן חזר לקבוצת לבסקי סופיה.
בעונת 1996/1997 שיחק חצי עונה בעירוני אשדוד וממנה עבר לחצי עונה בהפועל בת ים.
בעונת 1999/2000 שיחק במכבי אשקלון, איתה העפיל לליגה הארצית.
בעונה שלאחר מכן שיחק במכבי רמת עמידר ונפצע במהלך העונה.
בסוף העונה הכריז ולב על פרישה ממשחק פעיל וחזר לבולגריה.
בשנת 2002 הפך ולב לעוזר המאמן של לבסקי סופיה.
שש שנים מאוחר יותר מונה לתפקיד המאמן הראשי של לבסקי, לאחר שווליסלב ווטסוב התפטר.
ולב התמנה לתפקיד מאמן לבסקי ב-17 באוגוסט 2008 ומשחק הבכורה שלו היה בניצחון 0:6 נגד בוטב פלובדיב.
עם זאת, ולב העיר לא פעם את זעמם של אוהדי לבסקי שלא אהבו את משחק הטקטיקה שלו.
ולב טען בסופו של דבר כי כמה הערות שלו הוצגו בצורה אחרת על ידי התקשורת וניסה לתקן בהמשך את אי ההבנות עם אוהדי לבסקי.
ושיבח אותם על האהבה שלהם לקבוצה מספר פעמים.
ב-23 ביולי 2009, אמיל ולב הודיע על התפטרותו מאימון לבסקי, למרות ניצחון לבסקי 0:9 בסיכום הכללי נגד קבוצת סנט ג'וליה מאנדורה בסיבוב השני במוקדמות של ליגת האלופות 2009/2010. לאחר מכן אימן את הקבוצות סלביה סופיה ולוקומוטיב פלובדיב, ובנובמבר 2012 מונה למאמן לוקומוטיב סופיה, אותה אימן עד אוגוסט 2013.
אמיל אדולפוס גוסטבוס ורהארן (בפלמית: Emile Adolphus Gustavus Verhaeren; 21 במאי 1855 – 27 בנובמבר 1916) היה משורר ומסאי בלגי בשפה הצרפתית, פלמי במוצאו.
נחשב אחד מנציגיו הבולטים של הסימבוליזם בשירה האירופית, מושפע בתחילת דרכו גם על ידי הנטורליזם.
הליריקה שלו, בעלת מוזיקליות מיוחדת, מוקדשת, בין היתר, לפלנדריה, לעיר המודרנית על גלגוליה, לשאיפות ההרואיות של האדם לשינוי וכמו כן לאהבתו לאשתו, מארת.
לדברי המבקר רמי דה גורמון:
אמיל ורהארן נולד ב-21 במאי 1855 בכפר סינט-אמנדס (Sint Amands) על גדות נהר סכלדה, במחוז אנטוורפן, לא רחוק מדנדרמונדה, במשפחה פלמית מבוססת שבביתה שפת הדיבור העיקרית הייתה הצרפתית.
אביו, גוסטב, איש בריסל במקורו, היה בעבר סוחר בדים והתגייס אחרי פרישתו מעסקים לעסקנות פוליטית קתולית, ואמו, אדלאיד, בת המקום, ניהלה חנות גלנטריה.
הפטריוטים המקומיים הפלמים מציינים כי הסופר קיבל בלידתו גם שמות פלמים (גוסטבוס אדולפוס) וכי את השם הראשי, ממקור צרפתי, "אמיל" (Emile) כתבו כדרך הפלמים ללא סימן ההטעמה הראשית הצרפתי מעל האות E.
מכל מקום בכפר (שאוכלוסייתו מנתה 3,400 תושבים), ובבית הספר תיקשר הילד בניב הברבנטי של השפה הפלמית השגור בפי המקומיים.
לעומת זאת משסיים את בית הספר היסודי, בשנת 1866, הילד, שגדל בבית הוריו על ברכי הדת הקתולית, נשלח למכללת "לואי הקדוש" בבריסל (Institut Saint Louis), ומשם, כעבור שנתיים עבר בשנת 1868 לפנימיה הישועית "סנט ברב" (Sainte-Barbe) בעיר גנט בה קיבל חינוך צרפתי גרידא.
בבית ספר זה הכיר את הסופר לעתיד, ז'ורז' רודנבך, איתו ישב אף על אותו ספסל.
כתב באותן השנים את שיריו הראשונים כשהדוגמאות לחיקוי היו לו יצירות המשוררים הצרפתים למרטין, אלפרד דה מיסה
בסיום התיכון, אביו ודודו שהיה בעל בית חרושת לשמן לחצו אל אמיל שיעבור חניכות במלאכת דודו כדי שבעתיד יוכל לרשת את ניהול המפעל.
אחרי שנה שלמה של חניכות הצליח הצעיר לשכנע את דודו ואת הוריו לשחרר אותו מטרחה זו ולתת לו להירשם ללימודי משפטים.
בהמשך, החל משנת 1875 למד משפטים באוניברסיטה הקתולית של לוון, היוקרתית, בה עשה היכרות עם אנשי ספרות שהצטרפו בשנת 1881 לחוג שמסביב כתב העת "לה ז'ן בלז'יק" (La Jeune Belgique) שהוקם על ידי מקס ואלר.
בשנת 1879 ורהארן פרסם את מאמרו הראשון בחוברות של סטודנטים.
כתב בהתחלה שירים בעלי תוכן דתי והחליט בלבו להיעשות למשורר גדול - "ורגיליוס או לא כלום".
מאוחר יותר תוכני שיריו התגוונו וכתב גם סאטירות תחת שמות עט כמו "פנטגרואל" או "רודולף".
תחילת פעילותו כסופר ומבקר אמנות
בתום לימודיו בשנים 1881–1884 עבד (בדומה לרודנבך) כמשפטן מתמחה במשרדו של עורך הדין לענייני פלילים והסופר הסוציאליסטי אדמון פיקאר (Edmond Picard), איש רחב אופקים (אם כי נגוע בנטיות אנטישמיות) שהיה גם מייסד כתב העת לאמנות "אר מודרן" (Art moderne, "אמנות מודרנית").
אך כעבור זמן קצר עבר ורהארן הצעיר לעסוק בספרות ובבקורת אמנות בלבד.
את ההחלטה לנטוש את המשפטים ולהיות סופר החליט ורהארן תוך כדי השתתפות במפגשים השבועיים שפיקאר ארח בסלון הספרותי שלו בבריסל ושבו פגש סופרים ואומנים רבים מחוגי האוונגרד.
ורהארן פרסם באותם ימים שירים ומאמרי בקורת אמנות בכתבי עת בלגים וזרים, ביניהם ה"אר מודרן" של פיקאר ו"לה ז'ן בלז'יק" ("בלגיה הצעירה") שמסביבו התגבשה קבוצת אקדמאים כמו מוריס מטרלינק וש.
דה לרברג שדגלו בטיפוח המורשת הלאומית הפלמית.
כמבקר אמנות תמך אמיל ורהארן באמנים צעירים כמו חברי קבוצת "העשרים" Le( Groupe des XX), בהם ג'יימס אנסור והצייר הנאו-אימפרסיוניסטי תיאו ון ריסלברגה
עם האחרון קשר קשר ידידות ארוך שנים שהתלווה גם בהתכתבות עשירה.
אשת הצייר מתארת את ורהארן באחד ממכתביה כ"אישיות ייחודית, עם מזג כמו סערה שלא ניתן לעצרה, שאינה מוטרדת מהמוסכמות הבורגניות ושמתגרה או מציפה את כל אחד על ידי הישירות הבוטה שלו".
ורהארן חקר באותן השנים בהתלהבות את יצירות האומנים מהרנסאנס הפלמי.
שמשכו אותו באותה תקופה באו לידי ביטוי בקובץ השירים הראשון "הפלמיות" (Les Flamandes) שהוציא לאור בשנת 1883. אלו היו שירים ראיליסטים-נטורליסטים, לעיתים פרובוקטיביים שנכתבו על פלנדריה ותושביה בהשראת תמונות של יאקוב יורדנס, דוד טנירס הבן ויאן סטן.
הייתה בהם גם השפעת המשוררים מאסכולת הפארנאס הצרפתית.
הם התקבלו בהתלהבות בחוגי האוונגרד אבל עוררו שערורייה בסביבה השמרנית קתולית של חבל הולדתו.
המשורר קמיל למונייה דחה בתוקף את בקורות המקטרגים.
הוריו של אמיל ורהארן ניסו בעזרת כומר הכפר לקנות את רוב העותקים ולהשמיד אותם.
מכל מקום המהומה מסביב גרמה במהרה לפרסום שם המשורר.
הקבצים שבאו לאחר מכן היו שונים לחלוטין וכללו שירים סימבוליסטים, חלקם ברוח מיסטית כמו למשל "הנזירים" ("Les Moines") 1886), קובץ שלא נחל הצלחה.
באותה תקופה יצא המשורר הצעיר למסעות ארוכים בעריה של אנגליה וסקוטלנד.
כשהחריפו אצלו כאבי קיבה ככל הנראה תוצאה של שתייה חריפה בלתי מרוסנת במסיבות הליליות של הסטודנטים בבריסל, שקע ורהארן בדיכאון ממושך שהשתקף בשירים קודרים, של יאוש.
באותה תקופה בשנת 1888 הוכה גם על ידי מות שני הוריו.
את תחושות המלנכוליה והמועקה שהציפו אותו, תיאר
בשירים אלה הצבעים שני ושחור החליפו את האדום והלבן שאפיינו את הליריקה שלו המוקדמת.
ב"לפידים השחורים" התחיל ורהארן להשתמש לראשונה בחרוזים חופשיים (vers libres, "וור ליבר"), בעלי קצביות משתנה, שהפכו לאחד מסימני ההיכר של שירתו.
המבקרים השמרנים כמו איוואן גילקין, אלבר ז'ירו תקפו בחריפות את חידושיו באמנות השירה.
טענו שהשתמש במעין "ג'יבריש אפאשי" או שהצרפתית שבשיריו דומה ללטינית המשובשת שבפי הברברים.
גבור תרבות, דמות חיקוי למשוררים ואמנים
ב-24 באוגוסט 1891 נשא המשורר לאישה את מארת (מרתה) מאסן (Marthe Massin), ידידת אחותו, ציירת
כשרונית מליאז' שנודעה על ידי אקווארלים שלה ושאותה הכיר שנתיים קודם לכן.
ורהארן ביטא את אושרו ואת אהבתו כלפיה בקובצי שירים כמו (שעות האור) ("Les Heures claires") 1896, (שעות אחרי הצהרים) "Les Heures d'après-midi (שעות הערב),"Les Heures du soir".
בשנות ה-90 של המאה ה-19 התעניין ורהארן בבעיות החברה ובתאוריות האנרכיסטיות והסוציאליסטיות וניסה לשחזר בשיריו את אווירת העיר הגדולה וגם את ההפך ממנה, את החיים בכפר.
תאר את השינויים האופייניים לעידן המודרני כמו נהירת האיכרים אל העיר ותהליך תיעוש, וכו' בקובצי שירים כמו "Les Campagnes hallucinées (הכפרים ההזויים), Les Villes tentaculaires (ערי - התמנון), "כפרי האשליות" (Les villages illusoires), ובמחזה שלו "השחר" (Les Aubes).
לפואמות שלו הייתה תהודה רבה ויצירותיו תורגמו לעשרים שפות וזכו לפרשנויות בכל העולם.
הרבה אמנים ואנשי רוח כמו ז'ורז' סרה, פול סיניאק, אוגוסט רודן, אדגר דגא, אוגוסט ורמילן, אנרי ון דה ולדה, מוריס מטרלינק, סטפאן מלארמה, אנדרה ז'יד, ריכרד דהמל, ריינר מריה רילקה, גוסטן זריאן ושטפן צווייג הפכו למעריציו, התכתבו איתו, בקשו את קרבתו ותרגמו אותו.
עם אחד מעמיתיו ב"ז'ן בלז'יק" ,הסופר ז'ורז' אקהאוד, הקים כתב עת חדש לספרות בעל אוריינטציה רדיקלית - "לה קוק רוז'" (Le Coq Rouge - התרנגול האדום).
גישתו בנושאי אמנות השפיעה באותה תקופה על הרבה אמנים פוטוריסטים.
פרסם בהמשך קובצי שירה נוספים כמו (1899) Les Visages de la See (פניו של החיים),
(Les Petites Legendes (1900 (האגדות הקטנות), הקבצים (Les Forces tumultueuses (19o1) ו-(La multiple splendeur (1906 חדורי האמונה בניצחון האדם, בתועלת תגליות הטכניקה והמדע, וגם (Les Tendresses premieres (1904 (אהבות ראשונות) -שירים שהוקדשו לשנות הילדות המאושרות בכפר הולדתו.
השירים שנאספו בספר "פלנדריה כולה" (Toute la Flandre) הם מנחה ספרותית למולדת הפלמית ולבניה.
ורהארן הפך עם השנים לסמל התרבות הבלגית.
היה לבן בית של ארמון המלוכה - ידיד אישי של המלך אלברט הראשון ושל המלכה אליזבטה מבית בוואריה.
יצר קשר טוב גם עם מנהיג הסוציאל-דמוקרטים הבלגים, אמיל ונדרוולדה, והתלהב מהקמת "בית העם" והאוניברסיטה העממית שקמו בבריסל כדי להפיץ ידע בקרב מחוסרי האמצעים.
הוא עצמו התנדב להרצות במוסדות אלה.
החל משנת 1898 התיישב המשורר בצרפת, ביישוב סן-קלו (Saint Cloud) הנמצא בשערי פריז, נהג לבלות בו כששה חדשים בשנה מן הסתיו עד האביב.
בשאר השנה נסוג היה אל ביתו הקטן עם גן בכפר הבלגי, המבודד יחסית, הקרוי קאיו-קי ביק (Le Caillou-qui-bique), על יד רואזן במחוז "אנו" (Hainaut).
ורהארן הגיע לשם לראשונה בשנת 1899 בביקור אצל אלמנתו של רודנבך.
מאז חזר לשם מדי שנה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
אמנם המשורר עשה גם סיורים רבים ברחבי אירופה, להרצאות וערבי שירה.
מלחמת העולם הראשונה - העידן החדש שאכזב
נלהב כפי שהיה מרעיונות פציפיסטים ואופטימי לגבי המאה החדשה שהתחילה, הוכה בתדהמה כשפרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 וכשבלגיה, למרות הנייטרליות שלה, נכבשה על ידי הכוחות הגרמנים.
באותם ימים, הסופר, שנמצא אז בשיא תהילתו, שהה דווקא בגרמניה.
נאלץ לחפש מקלט באנגליה ובגלות כתב שירים פציפיסטים והוקיע את טירוף המלחמה בקבצים:
הסכסוך והכיבוש דיכאו את תקוותיו בעתיד טוב יותר.
ורהארן נזעם נוכח ההפצצות הגרמניות על ארצו וכפר הולדתו ונוכח הצתת אוניברסיטת לוון והתאכזב במיוחד מתמיכת הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים במלחמה ומההצהרה שנחתמה על ידי 93 אקדמאי צמרת גרמנים, ביניהם אנשים שהכיר מקרוב, כמו ריכרד דהמל ומקס ריינהרט, שהזדהו עם הקייזר ועם צבאו.
לא נמנע אז לכתוב תעמולה אנטי-גרמנית (כתב על "גרמניה האסייתית" ועל "גרמניה הבלתי ניתנת לתירבות") וערבב בפולמוסיו אף טענות נגד השפעת "היהודים הגרמנים" וה"גרמנים-אמריקאים"
על מדיניות ההתפשטות של גרמניה.
פריצת המלחמה גרמה לניתוק בין ורהארן ומעריציו בגרמניה ואוסטריה, כולל עם שטפן צווייג.
צווייג לא שמר לו טינה על התבטאויותיו האנטישמיות והמשיך לטפח את מורשתו של ורהארן בספרים, מאמרים וזכרונות גם אחרי המלחמה.
ב-27 בנובמבר 1916 אחרי אחת ההרצאות בעיר רואן, שבה חנך תערוכת אמנות במטרת התרמה לטובת נכי המלחמה הבלגים, נהרג פתאום ורהארן בתחנת הרכבת כשנפל (אומרים שנדחף על ידי המונים שהצטופפו) מתחת לגלגלי רכבת שיצאה לדרך.
מאיאקובסקי רשם אז ביומנו:"השמיים נפלו על ורהארן".
חברו של ורהארן, הצייר תיאו ון ריסלברגה והסופר הצרפתי אנדרה ז'יד הביאו לאשתו, מארת, את הבשורה המרה.
בין אנשי הרוח שהעריצו את ורהארן והתיידדו איתו היה הסופר האוסטרי יהודי שטפן צווייג שכתב עליו, בין השאר:
שמו של ורהארן הוזכר בין המועמדים לפרס נובל.
בשנת 1911 חברו, הסופר הבלגי מוריס מטרלינק זכה לבסוף בכבוד זה.
הפסל האמריקאי ממוצא בלגי קרולוס ורהארן (1908-1956) היה אחיין של המשורר.
ממשלת צרפת התכוונה להביא את ורהארן לקבורה בפנתיאון בפריז, אבל המשפחה סרבה והעדיפה שייטמן במולדת, בבלגיה, בבית העלמין הצבאי באדינקרקה (Adinkerke).
מפני שהמלחמה לא הסתיימה עדיין, על מנת לחסוך סיכונים הקשורים למצב המלחמתי, גופתו הועברה לוולברינחם Wulveringem עד שבשנת 1927 נטמנה בכפר הולדתו, סינט ארמנדס.
שם הוקם המוזיאון המחוזי ורהארן לזכרו.
פסל דיוקן מברונזה מאת אנרי לאגריפול (1907-1981) מוצב החל משנת 1948 ב"גן בית העירייה" הישן שליד המנזר סנט אואן ברואן, העיר בה נהרג בתאונה.
במוזיאון פלנטין-מורטוס בעיר אנטוורפן ישנו חדר המוקדש לאמיל ורהארן.
1989 - אסטרואיד כונה לזכרו 12697 Verhaeren
שיר אוטוגרפי - בשדה שעורה, 1904
Toute la Flandre, 1904-1911 פלנדריה כולה - (פנטלוגיה מוקדשת לפלנדריה האהובה)
James Ensor - (ג'יימס אנסור)
Le cloître - "המנזר" - דרמה בארבע מערכות - בכורה בבריסל בתיאטרון הפארק -1900
Philipe II - "פיליפ השני" טרגדיה ב־3 מערכות 1901
Hélène de Sparte - "הלנה אשת ספרטה" טרגדיה ב־4 מערכות - נכתבה ב–1908, בכורה במאי 1912 בפריז, מוזיקת במה מאת דאודא דה סבראק, תפאורה ותלבושות מאת ליאון באקסט, עם אידה רובנישטיין
המחזות המיוחדים של ורהארן שערבבו שירה ופרוזה, תורגמו בזמנם לכמה שפות ועוררו עניין אצל כמה מהבמאים החשובים מאז - כולל מקס ריינהארדט, ווסבולוד מיירהולד, אורליאן לינייה-פו ואצל שחקנים כמו אידה רובינשטיין ואדואר דה מקס.
פואמות / אמיל ורהארן, מרחביה: ספרית פועלים, 1959 בתרגום אליהו מייטוס
בתוך דגל אדום, מקראה לילד מאת צ.
זהר, ר.לב, הוצאת השומר הצעיר,1946
על מילות שיריו או בהשראת יצירותיו הלחינו מלחינים כמו:
מוריס ראוול - !Si morne שיר בליווי פסנתר
נדיה בולאנז'ה - מחזור השירים "שעות האוד" Les heures claires (1912)
- מוריס ווט Maurice Vaute (בלגיה):
- Les heures claires "שעות הואר", מחזור שירים לבריטון ותזמורת, (1996)
- מוזיקת גן - (Gartenmusik) לסופרן, טנור ותזמורת (2000)
- הרביעייה "ורהארן" לכלי מיתר
מישל מוריס לוי - מוזיקת במה למחזה "המנזר" Le cloitre 1923
דאודא דה סבראק - מוזיקת במה למחזה "הלני אשת ספרטה" - 1912
אוסקר פריד - פואמה "המהגרים" Die Auswanderer לפי שיר מתורגם על ידי שטפאן צוויג - 1913
ז'אק דה לה פרל Jacques de la Presle (צרפת) - שירים
ארנסט קרנק - 3 לידר לפי שירים של ורהארן op.30a 1924
אמיל גִיּוֹם וַנדֶרוֶולדֶה (Émile Guillaume Vandervelde; 25 בינואר 1866 – 27 בדצמבר 1938) היה מדינאי ופוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי בלגי, בהכשרתו משפטן, כלכלן וסוציולוג.
ונדרוולדה היה אחד האישים שעיצבו את פני החברה הבלגית במאה ה-20; הוא כיהן כשר בכמה ממשלות, בין השאר שימש שר החוץ (1925–1927), שר המשפטים (1918–1921) ושר הבריאות (1935), וכן בין השנים 1933–1938 היה יושב ראש מפלגת הפועלים הבלגית.
נמנה עם מנהיגי האינטרנציונל הסוציאליסטי.
היה פרופסור לסוציולוגיה ואחר כך למשפטים באוניברסיטה החופשית בבריסל וחבר באקדמיה המלכותית הבלגית.
יחד עם אריסטיד בריאן נחשב לאחד מגדולי הנואמים בשפה הצרפתית בזמנו.
שנותיו הראשונות ותחילת דרכו הפוליטית והמקצועית
ונדרוולדה נולד ב-25 בינואר 1866 למשפחה דוברת צרפתית, מצד האב בעלת שורשים פלמיים ביישוב איקסל (Ixelles; Elsene) באזור הבירה בריסל.
אביו, ז'וזף אמיל ונדרוולדה היה משפטן ואמו, אדל לבית קרדון, ניהלה עסק משפחתי.
ב-1881 נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטה החופשית של בריסל, שם סיים עם תואר דוקטור למשפטים ב-1885, ולאחר מכן סיים גם דוקטורט בכלכלה ובמדעי החברה ב-1892. ב-1894 היה למרצה לסוציולוגיה באוניברסיטה החופשית של בריסל.
מאוחר יותר, בשנת 1924, היה לפרופסור לכלכלה פוליטית, ואחרי 1936 פרופסור למשפטים.
עוד כסטודנט נכנס לחיים הפוליטיים, תחילה במסגרת "המשמרת הליברלית הצעירה", ואחר כך נרשם כחבר במפלגת הפועלים הבלגית (Parti Ouvrier Belge; POB) בשנת היווסדה, 1884. הושפע מרעיונותיו האנרכיסטיים של פרודון, ומאוחר יותר נמשך לתאוריות של קרל מרכס.
כעבור עשור, כאשר התחיל קריירה פרלמנטרית, חיבר את המצע האידאולוגי של המפלגה, חוקת קרניון (Charte de Quaregnon).
חוקה זו הושפעה במידה רבה מרעיונותיו של הסוציאליסט הצרפתי ז'ול גֵד (Guesde).
כחבר בפרלמנט הבלגי ייצג את העיר שרלרואה בין השנים 1900-1894 ואחר כך את בריסל משנת 1900 עד שנת מותו 1938. ונדרוולדה, כריזמטי ונואם בחסד, הפך מהר לראש הסיעה הסוציאליסטית בפרלמנט.
הוא פעל לעידוד החינוך של חסרי האמצעים, ותמך בהקמת מוסדות כמו אוניברסיטה עממית, והקים את מחלקת האמנויות של "בית העם" בבריסל בשנת 1891.
בין השנים 1888–1894 פעל ונדרוולדה במסגרת הפדרציה הלאומית של חברות "החושבים החופשיים" (libres penseurs).
אחרי 1894 התרחק מתנועה זו והעדיף להדגיש כי מפלגת הפועלים תקבל לשורותיה אנשים מאמינים וחושבים חופשיים כאחד.
הוא הציג עמדה זו בחוברת "מפלגת הפועלים והדת" בשנת 1899. התנגד לגישות אנטי-דתיות, אבל היה חסיד הפרדת הדת מהמדינה והגישה שאומצה על ידי הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים בארפורט, שלפיה האמונה ושמירת המצוות הדתיות או חוסר האמונה באלוהים הם עניין פרטי ושל מצפון של כל אזרח.
בשנת 1922 עורר ביקורת קשה מהחוגים של "החושבים החופשיים" בגלל הפשרות שהוא ומפלגתו היו נכונים להן בנושא החינוך הדתי וסבסודו על ידי הממשלה.
משנת 1899 התקבל כחבר במסדר הבונים החופשים, ופעל במסגרת "לשכת" "Les Amis philanthropes" ("הידידים הפילנתרופים").
היה בין החברים הבולטים של הנהגת האינטרנציונל השני, נבחר ליושב ראש הנהגתה (הלשכה) וכיהן בתפקיד זה בין השנים 1900–1918.
בשנת 1923 השתתף בהקמתו מחדש של הארגון תחת השם "האינטרנציונל הסוציאליסטי של הפועלים", והיה ליושב-ראש שלו עד שנת 1938, כשמזכירו היה פרידריך אדלר.
עודד את השתתפותן של המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות בקואליציה.
מאבקיו העיקריים היו להנהגת זכות כלל הציבור לבחור ולהיבחר בהצבעה שוויונית לפרלמנט – רפורמה שהונהגה בארצו בשנת 1919 בזכות שיתוף הפעולה בינו ולבין פול הימאנס הליברלי ושארל דה ברוקוויל הקתולי, והשגת דמוקרטיה חברתית.
בהגותו ובכתביו עסק ונדרוולדה רבות בסוגיית תפקיד המדינה בחברה הסוציאליסטית העתידית.
בשנת 1913 נבחר לחבר בהתכתבות של האקדמיה המלכותית הבלגית, במחלקת "הספרות ומדעי המוסר", ובשנת 1929 לחבר מלא של האקדמיה ולמנהל אותה מחלקה.
הוועדה אישרה את ממצאיו של קייסמנט, והדיונים סביב סוגיה זו הסתיימו בשנת 1907 עם הסכם העברת המושבה לידי הממשלה הבלגית.
ההסכם, שנקרא Traité de Reprise, נחתם בינואר 1907. משנת 1908 הפכה קונגו הפכה ל"קונגו הבלגית", מתוך תקווה לשים קץ לשיטות השלטון השרירותי הפרטי של לאופולד השני במושבה זו.
שר בממשלה ומנהיג סוציאליסטי בימי מלחמת העולם הראשונה
בימי מלחמת העולם הראשונה והכיבוש הגרמני בבלגיה חי ונדרוולדה בגלות צרפת (בנמל הצרפתי לה הבר) יחד עם יתר חברי הממשלה והפרלמנט הבלגי.
בשנת 1914 קמה בבלגיה ממשלת אחדות לאומית.
ונדרוולדה מונה ל"שר המדינה" על ידי המלך אלברט הראשון, והיה לסוציאליסט הבלגי הראשון שהיה שר בממשלה.
אם עד שנת 1914 נחשַב לבעל דעות של "שמאל-מרכז", הרי שאחרי שנה זו הוקיעו אותו יריביו משמאל והקומוניסטים לעתיד כ"סוציאל-פטריוט" וכנציג של הפלג המרכז-ימני בתנועה הסוציאליסטית הבלגית.
במהלך השנים, בגלל השפעתו הפוליטית הרבה, אפילו כשלא נטל חלק בעצמו בממשלה, היו שכינו אותו "החמות של הממשלות".
הוא הגדיר את מדיניות הלויאליות של מפלגתו בעת מלחמה – הכריז על הפסקת מלחמת המעמדות לטובת ההגנה על המולדת מול האיום של גרמניה.
כשר בממשלה השתתף במשלחת הבלגית לארצות הברית כדי לבקש את סיועו של הנשיא האמריקאי.
בשנת 1916 מונה ונדרוולדה מחדש לשר בלי תיק ובין 1917–1918 כיהן בתפקיד שר האספקה.
בהמשך השתתף כחבר המשלחת הבלגית בוועידת השלום בוורסאי.
במהלך המשא ומתן התנגד לכל צורה של סיפוח שטחים; אך לבסוף גם בלגיה צירפה את המושבות הגרמניות לשעבר רואנדה-אורונדי (החלק הצפון-מערבי מזרח אפריקה הגרמנית, שנכבש על ידי כוחות בלגים וקונגולזיים ב-1916, ונשאר בשליטתם עד סוף המלחמה) לאימפריה הקולוניאלית שלה.
הישג סוציאלי חשוב של ונדרוולדה היה הכללת סעיף על הגבלת יום העבודה לשמונה שעות בהחלטות ועידת השלום.
ב-24 באפריל 1918 פרסמו שלושה מנהיגים של מפלגת הפועלים – ונדרוולדה, הייסמנס ודה ברוקר – הודעה שבה הביעו תמיכתם בבלגיה מאוחדת ועצמאית בתום המלחמה, תוך דחיית גישות הקומוניסטים והפלגנים הפלמיים.
מבחינה אידאולוגית דחה את הגישה האינטרנציונליסטית הרואה את מאבק הפרולטריון כעומד מעל האינטרסים של כל לאום ולאום, והתקרב לעמדות של הרפורמיזם הסוציאל-דמוקרטי נוסח אדוארד ברנשטיין.
ראה חשיבות רבה במאבק במסגרת האיגודים המקצועיים, והתנגד לברית עם הפלגים הסוציאליסטים הרדיקליים.