tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך היא פוגשת את ג'ק (ביל פולמן), אחיו של פיטר.
תחילה הוא חושד בה שהיא אינה ארוסתו של אחיו אך עם הזמן הוא מתאהב בה ואף היא מתאהבת בו.
כשפיטר מתעורר ומגלה לידו את לוסי האמורה להיות ארוסתו, בעוד הוא לא זוכר שהיו אי פעם בקשר, משפחתו בטוחה שהוא סובל מאמנזיה.
פיטר מחליט להתחתן עם לוסי.
בתחילת טקס החתונה לוסי מגלה את האמת לכולם והחתונה מתבטלת.
ביומה האחרון בעבודה, מגיעים ג'ק וכל משפחת קאלאהן לדלפק הרכבת וג'ק מציע לה נישואים.
סנדרה בולוק – לוסי מודרץ
ביל פולמן – ג'ק קאלאהן
פיטר גלאגר – פיטר קאלאהן
פיטר בויל – אוקס קאלאהן
מיקול מיקריו – מידג' קאלאהן
לפי האתר "Rotten Tomatoes", כ־85% ממבקרי הקולנוע בארצות הברית נתנו לסרט ציון חיובי.
סנדרה בולוק הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בקומדיה או במיוזיקל.
בסוף השבוע הראשון לצאתו של הסרט הוא גרף כ-9.2 מיליון דולר בארצות הברית בלבד.
הסרט הכניס כ-81 מיליון דולר בארצות הברית וכ-101 מיליון דולר בשאר העולם, מה שמסכם את הכנסותיו ב-182 מיליון דולר.
בֶּזֶק הייתה עיר מצפון לירושלים בתקופת המקרא.
בתקופת התנחלות השבטים לאחר פטירתו של יהושע בן נון, נערכו בסמוך לבזק קרבות בין לוחמי שבט יהודה ושבט שמעון, לבין הכנענים והפריזים, ואיתם איש רב השפעה בתפקיד שלטוני וצבאי בשם או בעל התואר "אדני בזק".
המערכה הסתיימה בניצחון שבטי ישראל.
"בזמן האחרון" הוא אלבומו השני של הזמר והיוצר הישראלי עידן עמדי שיצא בתחילת פברואר 2013. השיר "ממשיך לצעוד" נכתב בהשראת הספר "אל תשלח ידך אל הנער" מאת הרב ישראל מאיר לאו במסגרת הפרויקט "הקול עוד נשאר" של משרד ההסברה ורשת גימל.
שאר שירי האלבום נכתבו והולחנו גם הם על ידי עמדי לבדו.
בזל-לנדשאפט (בגרמנית Basel-Landschaft בצרפתית Bâle-Campagne) (נקרא גם בזל קאנטרי Basel-Country) הוא אחד מעשרים וששה הקנטונים של שווייץ.
בירת הקנטון היא העיר ליאשטל.
קנטון בזל-לנדשאפט יחד עם קנטון בזל-שטאדט היוו את קנטון בזל, עד להתקוממות של שנת 1833, אז, לאחר קרב הילפטנשאנץ (Battle of the Hülftenschanz) ליד העיר פרקנדורף (Frenkendorf) נפרדו לשני קנטונים שונים.
בזמן האימפריה הרומית אזור בזל היה מרכז הפעילות הרומית, שרידים רבים שהשתמרו בצורה טובה ומוצגים כיום במוזאון אוגוסטה (Augusta Raurica) מוכיחים כי בשנת 200 גרו קרוב ל-20,000 בני אדם באזור עליו קיימת היום העיר אוגסט (Augst).
בין השרידים ישנו אמפיתיאטרון במצב שמור מאוד וכן וילה מהתקופה הרומית ששופצה לגמרי.
שטחי קנטון בזל-לנדשאפט הם בעצם שטחים שנכבשו בזמנו על ידי העיר בזל.
עד המאה ה-16 רוב שטחי הקנטון היו שייכים לעיר בזל, לאחר ביקור נפוליאון בשנת 1798 השיג האזור הכפרי שוויון זכויות עם העיר בזל.
האזור הכפרי היה תלוי מבחינה כלכלית בעיר בזל בעיקר מחמת מצב החינוך הירוד באזורים החקלאיים.
והעיר בזל נשארה המרכז הפיננסי והחינוכי של כל האזור, וטירות ובתי מגורים של סוחרי בזל מילאו את נוף הקנטון.
לאחר שנת 1830 התעוררו מריבות וסכסוכים בקנטון בזל, על זכויותיהם של התושבים באזורים החקלאיים, מה שהביא בסופו של דבר להיפרדות קנטון בזל-לנדשאפט מהעיר בזל וליצירת קנטון חדש ב-26 באוגוסט 1833.
מאז נעשו ניסיונות רבים לאיחוד הקנטונים, והרעיון צבר תאוצה לאחר שנת 1900 עם ההתפתחות התעשייתית באזורים שהיו בעבר חקלאיים.
שני הקנטונים הגיעו כבר להסכמה עקרונית על איחוד מחדש אך במשאל עם שנערך בשנת 1969 בקנטון בזל-לנדשאפט בחרו רוב התושבים בעצמאות הקנטון, ורעיון האיחוד הוקפא שוב.
למרות זאת, ההחלטה שלא לאחד את הקנטונים לא פגעה במערכת היחסים הקרובה שבין הקנטונים, ומאז נחתמו ביניהם הסכמי שיתוף פעולה רבים בנושאים שונים, והתרומה הגדולה של הקנטון לאוניברסיטת בזל בשנת 1976 היא דוגמה טובה למערכת היחסים החמה שבין הקנטונים.
קנטון בזל-לנדשאפט נמצא בצפונה של שווייץ, גבולו הדרומי הוא הקנטונים השווייצרים זולותורן, ז'ורה וארגאו.
וגבולו הצפוני הוא הקנטון השווייצרי בזל-שטאדט וכן חבל אלזס בצרפת ומדינת באדן-וירטמברג בגרמניה.
רכס הרי היורה עובר בקנטון ומנוקז על ידי הנחלים ארגולז ובירס.
ברחבי הקנטון זורמים כ- 30 נחלים נוספים.
מאז ההחלטה להישאר כקנטון עצמאי ולא להתאחד מחדש עם קנטון בזל-שטאדט שהתקבלה במשאל עם בשנת 1969, ביקש הפרלמנט של הקנטון מספר פעמים להפוך לקנטון רגיל (היום שני קנטוני בזל נחשבים לחצי קנטון) ובשנת 1988 הכניס הקנטון שאיפה זו אל תוך החוקה.
ארלשהיים (Arlesheim) - תושבים 152,507, בירתו ארלשהיים.
לאופן (Laufen) - תושבים 19,426, בירתו לאופן.
ליאשטל (Liestal) - תושבים 58,656, בירתו ליאשטל.
סיסך (Sissach) - תושבים 34,696, בירתו סיסך.
ולדנבורג (Waldenburg) - תושבים 15,827, בירתו ולדנבורג.
בזל-שטאדט (בגרמנית Basel-Stadt , בצרפתית Bâle-Ville, באיטלקית: Basilea Città) (נקרא גם Basel-City) הוא אחד מעשרים וששה הקנטונים של שווייץ.
הקנטון כולל את העיר בזל העיירה בטינגן (Bettingen) והעיירה רייהן (Riehen) בלבד.
גבולות הקנטון הם הקנטון בזל-לנדשאפט וכן חבל אלזס בצרפת ומדינת באדן-וירטמברג בגרמניה.
הקנטון ההיסטורי של בזל חולק בשנת 1833, בעקבות מריבות פוליטיות וסכסוכים מזוינים בתוך הקנטון.
מחלוקת בדבר זכויות אזרחיות בשטחי החקלאות הם אלה שבסופו של דבר הובילו להפרדה של קנטון בזל מהעיר בזל ב-26 באוגוסט 1833. מאז, חלה תנועה לאיחוד שני הקנטונים.
תנועה זו צברה תאוצה במאה ה-20 כאשר חלקים רבים של הקנטונים הפכו למתועשים.
גבולות הקנטון הנוכחיים נקבעו בשנת 1889.
הקנטון נחשב לחצי קנטון (הוא ובזל-לנדשאפט מהווים את הקנטון של בזל) ולכן הוא שולח רק נציג אחד למועצת הקנטונים (הבית העליון של הפרלמנט השווייצרי).
הפרלמנט של הקנטון הוא המועצה הגדולה, אשר כולל 100 חברים, שנבחרים מדי ארבע שנים .
ישנן שמונה מפלגות שונות המיוצגות בפרלמנט; המפלגה הגדולה ביותר היא המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, עם 32 מנדטים.
אוכלוסיית הקנטון (נכון לפברואר 2016) היא 197,634 תושבים.
בשנת 2007, כללה האוכלוסייה 56,106 זרים (או 30.29% מכלל האוכלוסייה .נכון לשנת 2000, יש כמעט שוויון בין אחוז הקתולים (25%) והפרוטסטנטים (27%).
כ-10% מהאוכלוסייה מגדירים עצמם כבני "דת אחרת", בעוד ש -36% אינם משתייכים לשום דת מאורגנת.
התעשייה הכימית ותעשיית התרופות בעלות חשיבות גדולה בקנטון.
ישנם מספר תאגידים רב-לאומיים בעיר בזל, אשר מעסיקים עובדים רבים מהקנטונים של בזל ומהאזורים שמעבר לגבול מצרפת ומגרמניה.
בנקאות ופיננסים (ומגזר השירותים בכלל) חשובים גם כן.
עסקים קטנים בגודל בינוני מעסיקים מספר לא מבוטל של אנשים.
בזמן שבני התמותה ישנים הוא ספר המאגד בתוכו 16 סיפורים מאת קורט וונגוט.
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2011 ותורגם לעברית על ידי מרינה גרוסלרנר, זמורה ביתן, 2012.
את ההקדמה לספר כתב דייב אגרס - סופר, מוציא לאור ונדבן.
לאורך הספר מופיעים איוריו של קורט וונגוט.
עשרת אלפים דולר בשנה, בקלי קלות
בזמן שגנבת היא קומדיה רומנטית אמריקאית משנת 1996, שבוימה על ידי ביל בנט, וכוכביה הם סנדרה בולוק ודניס לירי.
התסריט שנכתב על ידי דניס לירי ומייק ארמסטרונג מבוסס על סיפור מאת לירי, ארמסטרונג ואן למבק.
הסרט צולם בנובה סקוטיה באזורים כגון: צ'סטר, לוננברג, מפרץ מאהון וריברפורט.
לאחר שגנב ציור של מאטיס בשווי 4 מיליון דולר, הגנב הקטן פרנק אובראיין וחברתו היהודייה רוז, נמלטים לכיוון האי בו יפגשו עם הקונה, כשהמשטרה והמעסיק המאפיונר של פרנק בעקבותיהם.
הם פולשים לבית שדייריו אינם נמצאים, ומערכת היחסים של רוז ופרנק מתערערת, כאשר רוז, השואפת ליותר מחיים בבריחה כל הזמן מתחילה להתרועע עם אוון מארש, השכן העשיר מהבית הסמוך, למורת רוחו של פרנק.
סוכני ה־FBI מצליחים בקלות לפענח את שובל הראיות הנרחב שמשאירים הפושעים, ופרנק, רוז והבוס נתפסים.
פרנק מתוודה שהוא גנב את הציור כדי שרוז תשוחרר, ומוביל לבסוף את המשטרה לגנב הציורים האמיתי- אוון מארש.
לאחר שפרנק נשבע לרוז לנטוש את דרך הפשע, הם חוזרים זה לזה.
דניס לירי - פרנסיס "פרנק" אובראיין
סטפן דילאן - אוון מארש
יפת קוטו - סוכן ה־FBI אומאלי
ויין רובסון - בינו קלאהן
בזמן שגנבת יצא לאקרנים ב-12 בינואר 1996, הרוויח 4,656,986 דולר, ודורג עשירי בסוף השבוע הראשון בו יצא לאקרנים.
עד 2015, אז יצא לאקרנים הסרט משברים בע'"מ שגרף $3,238,433, החזיק הסרט בזמן שגנבת בשיא הפתיחה הגרועה ביותר לסרט בו מככבת סנדרה בולוק.
מבין סרטיה של בולוק, ממוקם בזמן שגנבת כתשיעי מהסוף בגריפת רווחים.
הסרט קיבל ביקורות שליליות מהמבקרים.
אתר הביקורות האמריקאי Rotten Tomatoes נתן לסרט 11% רייטינג בהתבסס על 28 ביקורות שממוצען היה 3.8/10
בזמן אמת" היא דרמה טלוויזיונית ישראלית משנת 2004 שהופקה על ידי שי נשר.
את הסרט ביים אורי ענבר ואת התסריט כתב משה זונדר.
אריאל פורמן (בגילומו של שלומי מוסקוביץ'), טייס מילואים בחיל האוויר, נסע לירדן במטרה להיפגש עם מנהיג חזבאללה, חסן נאסראללה, בביירות.
החשש כי פורמן נחטף בידי חזבאללה מחייב את ראשת ממשלת ישראל, נעמי פיטוסי (אותה גילמה מירב גרובר), להכרעות קשות.
מסייעים לה בפתרון המשבר סגן ראש המוסד ברוך תורג'מן (אותו גילם יוסוף אבו ורדה) והרמטכ"ל בני אברוצקי (אותו גילם אבי פניני).
כדי להשיג קלף מיקוח נשלח צוות מסתערבים של המוסד שנשלח ללבנון במטרה לחטוף את אחיו של מנהיג חזבאללה, השיח' חסן נסראללה.
בצוות חברים בין היתר מפקד צוות המסתערבים לירון פדידה (אותו גילם גולן אזולאי), שלמה ואזנה (אותו גילם אייל גפן), איש מבצעים ותיק ורב עלילות ששקע בחובות, וכן שרעבי, סוכן של המוסד הפועל מלבנון (אותו גילם איתי תורג'מן).
הצוות נתקל בכוח אבטחה של החזבאללה והרג אותם.
במקביל התברר שהחזבאללה שחררו את פורמן והוא בחזקת שגרירות צרפת בביירות.
למעשה, תם הצורך במבצע בלבנון, אך הצוות הסתבך בלב שטח האויב בלבנון והמצב הפך מורכב בהרבה.
בׇּזְמֵק הוא סרט קומדיה עצמאי ישראלי משנת 2019 שביימו והפיקו אריאל וייסברוד ויוסי מאירי.
התסריט נכתב על ידי וייסברוד ומאירי ביחד עם גדי וילצ'רסקי, שגם משחק בסרט לצד מיטל גל סויסה, אורי יניב ויוסי צברי.
לאחר שנקלעה לחובות, נטע (מיטל גל סויסה) נאלצת לצאת למסע מטורף עם שלושה חברים מוזרים - גדי (גדי וילצ'רסקי) הסטלן, דוד (אורי יניב) האידיוט ויוסף (יוסי צברי) הקמצן - בעקבות כסף שהותיר עבורם חבר משותף לפני מותו.
היא מוכרחה להתגבר על השנאה שלה אליהם ולעבוד יחד איתם כדי להתמודד עם המכשולים שעומדים בדרך.
שם דמות גדי וילצ'רסקי גדי מיטל גל סויסה נטע אורי יניב דוד יוסי צברי יוסף דני גבע בני ברוכים מוריס כהן מוטי משה פרסטר עדי בילסקי שרון
בתחילת דרכו הסרט נקרא "שלושה צעדים למיליון".
בינואר 2015, גדי וילצ'רסקי פרסם פוסט בעמוד הפייסבוק שלו בו פנה לעוקביו בבקשה לתרום להפקת הסרט באמצעות מימון המונים: "במקום להיגרר בין הקרנות השונות ובמקום להתחנן לכל מיני מפיקים שישקיעו בסרט, החלטנו לגייס את הכסף ישירות מהצופים!
כלומר - אתם אלה שתגרמו לסרט הזה לקרות!".
בפברואר 2015, לקראת סיום קמפיין המימון, התראיין וילצ'רסקי למגזין המקוון "קנאביס" ואמר ש"יש בארץ מיליון צרכני קנאביס וגם להם מגיע ייצוג הולם בקולנוע הישראלי [...] נחנקנו כבר מהסרטים על הסכסוך הפלסטיני" והוסיף שמדובר ב"סרט הסטלנים הראשון בישראל".
הקמפיין לא הצליח להגיע לסכום היעד וגייס 50,866 ש"ח בלבד מתוך 500,000 ש"ח המבוקשים.
לפי סרטונים שפורסמו לקידום הקמפיין, נלי תגר הייתה אמורה לשחק את דמותה של "נטע" ודוד שאול את דמותו של "דוד"
הסרט יצא בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי.
בזניה (בהונגרית: Bezenye) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בבזניה מספר התושבים נמצא בירידה.
בבזניה חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
בשנת 1869 היו ארבעת היהודים בכפר חלק מקהילת ראיקה.
בזרג עלוי (בפרסית: بزرگ علوی; באנגלית: Bozorg Alavi; 2 בפברואר 1904 – 18 בפברואר 1997) היה סופר איראני שמאלני קיצוני ובעל השפעה, מתרגם, אינטלקטואל ופעיל פוליטי, שעבודותיו נאסרו להפצה באיראן בין השנים 1953–1979, פרופסור באוניברסיטת הומבולד בברלין, במזרח גרמניה.
היה חבר ומייסד תנועת התוּדֵה הקומוניסטית האיראנית בשנות ה-40 של המאה ה-20. בשנת 1953, לאחר ההפיכה נגד ראש הממשלה מוחמד מוסאדק גלה מאיראן וחי עד סוף חייו באירופה, בעיקר בגרמניה.
בעת שהותו בפריז היה ממייסדי קבוצת כותבים ספרותית של איראנים גולים.
נחשב לאחד מחלוצי הספרות האיראנית המודרנית.
בזרג עלוי נולד בטהראן, איראן.
ילד שלישי מתוך שישה ילדים.
הוא גדל במשפחה של סוחרים שנהגו לסחור עם גרמניה.
בנוסף לכך, פעלו אביו וסבו בזירה הפוליטית עם נטיות לשמאל ותמכו בתנועה החוקתית.
סבו, חאג' סייד מוחמד סאראף (Seyyed Mohammad Sarraf), ייצג את גילדת הסוחרים בפרלמנט הראשון של איראן.
אביו, סייד אבול-חסן (Sayyed Abu'l-Ḥasan) לקח חלק בתנועה לאומית איראנית פרו-אירופאית שהתפתחה בגרמניה והתאבד שם.
עלוי למד בבית ספר יסודי מסורתי בטהראן, ואת לימודיו בתיכון למד בבתי הספר המודרניים יותר של אקדסיה ודאר אל פונון, אז גם החלה פעילותו הפוליטית.
בשנת 1923 נסע עם אביו ואחיו הבכור מורטזה עלוי (Morteza Alavi), לגרמניה, שם למד באוניברסיטה חינוך ופסיכולוגיה.
בשנת 1928 סיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת מינכן.
באוניברסיטה נחשף לספרות ולשירה האירופית, ולכתביו של זיגמונד פרויד אשר מאוחר יותר השפיעו על רבות מיצירותיו הספרותיות.
בשנת 1927 נאלץ לעזוב את גרמניה ולשוב לאיראן בעקבות מות אביו ודרישת אחיו לחזור לגור עם המשפחה.
עם שובו החל ללמד גרמנית בשיראז ואחר כך עבר ללמד בטהראן.
אז גם החלה דרכו הספרותית כאשר תרגם קטעים ממחזהו של פרידריך שילר "Die Jungfrau von Orleans" עבור עיתון מקומי.
בשנת 1933 פורסם המחזה עם מבוא של צאדק הדאיאת.
שנה לאחר מכן ליווה מודד גרמני בטיול לגילאן, טיול שהיווה השראה לסיפורו הקצר "האיש מגילאן".
עלוי נחשף בעת ששהה בגרמניה לספרות ולשירה האירופאית ותרגם ספרים של סופרים אירופאים לפרסית.
הוא הושפע מדוסטויבסקי, שטפן צווייג, תומאס מאן, ארתור שניצלר רומיין רולנד ואחרים, והיה הראשון שתרגם את שטפן צווייג לפרסית.
באותו הזמן גם פגש את צאדאק האדיאת והתיידד איתו.
לאחר חזרתו לאיראן (1927), היה פעיל בחוגים שדגלו במרקסיזם ולקח חלק בהוצאה לאור של כתב עת מרקסיסטי בשם דניא ("העולם").
הוא פרסם את יצירותיו של שטפן צווייג בכתב העת בשם "פרחי סתיו לבנים" ("White Autumnal Flowers") ובכינוי Fereydun Nakhoda.
כמו כן, פרסם בכתב העת מאמר שעורר ויכוח באיראן על פרויד והתיאוריות שלו.
אחיו הבכור מורטזה עלוי לקח אף הוא חלק בהוצאת כתב עת מרקסיסטי אחר.
הוא נרדף על ידי השלטון האיראני כשהיה בגרמניה ונמלט לרוסיה.
ברוסיה סבל מרדיפה של השלטון הלניניסטי וסיים את חייו במחנה עבודה באוזבקיסטן.
בתקופת שלטונו של רזא שאה פהלווי, היה בזרג עלוי חבר באיראן בקבוצת איראנים סוציאליסטים שמנהיגה היה ד"ר אראני (Dr.
53 איש, חברי הקבוצה נכלאו ב-1937 בגין פעילות קומוניסטית.
להגנתו טען עלוי שלא היה מעורב פוליטית אלא היה חבר בקבוצת ספרות, שבין היתר קראה בכתבים קומוניסטיים.
הוא נשפט ל-7 שנות מאסר, אך שוחרר בשנת 1941 לאחר 4 שנים עם הענקת חנינה כללית לקבוצת האנשים הללו כאשר השתלטו בעלות הברית על איראן במלחמת העולם השנייה.
בזמן שישב בכלא כתב שתי יצירות: האחת "53 אנשים בכלא" ("Panjāh va seh nafar"), שבה הוא מתאר את חברי הקבוצה ואת הסבל שעברה הקבוצה בבית הסוהר, והשנייה הייתה אוסף סיפורים קצרים "הערות מהכלא" ("Varaq-pārahā-yē zendān").
לאחר השחרור פרסם את שתי העבודות הללו.
עלוי המשיך בפעילות פוליטית ובספטמבר 1941 הפך לחבר מייסד של מפלגת התודה הקומוניסטית של איראן.
הוא שימש כעורך כתב העת שלה ודובר התנועה, אך עד מהרה סיים את פעילותו לטובת קריירה אקדמית בגרמניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, התקרב לקומוניזם הסובייטי ובמסגרת משלחת סקר איראנית ביקר ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית.
בשנת 1946 נערך קונגרס הסופרים האיראני הראשון שהייתה לו נטייה פוליטית שמאלנית ועלוי מילא תפקיד מרכזי בארגונו.
עלוי תרם באופן משמעותי לפיתוח הספרות המגויסת, שמשכה קבוצה גדולה של סופרים.
בשנים מאוחרות יותר מיקד את תשומת לבם של סופרים איראנים בזכויותיהם הקולקטיביות ובאינטרסים המשותפים, תהליך שהגיע לשיאו בהקמת אגודת הסופרים של איראן (1968).
האגודה ראויה לציון בהובלתה ובהתמודדות עם בעיות הצנזורה בשנים שלאחר מכן.
בשנות הקריירה המאוחרות שלו כתב עלוי מספר יצירות בשפה הגרמנית, בהן: "איראן בעימות" ו"ארץ הוורדים והזמירים", כתב מאמרים בנושא ההיסטוריה והתפתחות השירה הפרסית וחיבר מילון פרסי-גרמני.
באביב 1979 הגיע לאיראן לזמן קצר לאחר 25 שנות גלות והתקבל בחום על ידי אגודת הסופרים האיראנית.
שנה לאחר מכן (1980) הגיע לאיראן לביקור קצר ונחרד מהמפנה המדכא שגרמה המהפכה.
הוא חזר לגרמניה והמשיך לחיות ולעבוד בברלין.
ביקורו האחרון באיראן היה בשנת 1993. בשנת 1997 נפטר בברלין.
מבקרים ספרותיים ודמויות פוליטיות כאחד ביקרו רבות מיצירותיו, ובפרט את היצירה המוכרת מכולן, "עיניה".
המבקרים הביעו את ביקורתם על כך שניתן לראות בכתביו רשומות בעלות תוכן פוליטי יותר מאשר יצירות ספרותיות.
על כתביו המאוחרים הובעה ביקורת שונה.
לאחר המהפכה האסלאמית נטען שהוא התאים את כתיבתו לשלטון והפך אותה מרומנטיקה מהפכנית לרומנטיקה אסלאמית.
גם כתביו האקדמיים המאוחרים לא תרמו למעמדו הספרותי.
ספרו המוכר ביותר "עיניה" שיצא לאור בשנת 1952 נחשב בעיני רבים ליצירת מופת.
הרומן, וכתבים אחרים שלו יחד עם יצירות נוספות שלו מוזכרים בחומרי הלימוד בתיכונים האיראנים.
בתחילה פורסם הרומן "עיניה" באיראן, אולם זמן קצר לאחר מכן נאסר לפרסום עד נפילת משטר השאה.
עלוי התחתן עם אשתו הראשונה, גיטה, בשנת 1936. הנישואים הסתיימו בגירושים בשנת 1939, בעודו בכלא.
אשתו השנייה הייתה בת דודתו פטמה עלוי (Fāṭema Alavi) ונולד לו בן – מני (Māni).
בשנת 1956 נישא בגרמניה לגרטרודה קלפטקה (Gertrude Klapoetke).
Panjah-o Seh Nafar (חמישים ושלושה איש), 1942.
Kämpfendes Iran (איראן בעימות), 1955, ברלין.
בזל היה קנטון של שווייץ שהיתקיים בין השנים 1501 ל-1833, כאשר הוא חולק לשני חצאי הקנטונים של בזל-שטאדט ובזל-לנדשאפט.
לפני הרפורמציה הפרוטסטנטית, בזל נשלטה על ידי נסיכים-בישופים.
בסוף המאה ה-15, בעקבות מועצת בזל (1431–1449), צמחה העיר בזל בעושר ובחשיבותה.
אוניברסיטת בזל הוקמה בשנת 1459, והעיר הפכה למרכז אינטלקטואלי של הרנסאנס הגרמני בשנים שקדמו לרפורמציה.
ארסמוס מרוטרדם לימד בבזל, ובתי דפוס מוקדמים הוקמו על ידי יוהנס פטרי ויוהאן פרובן.
בשנת 1495, בזל שולבה בחוג הקיסרי הרייני העליון, הבישוף היושב על ספסל נסיכי הכנסייה.
כתוצאה ישירה של מלחמת שוואביה, שהוכרעה על ידי אמנת בזל משנת 1499, בזל והעיר הקיסרית שפהאוזן הצטרפו לקונפדרציה השווייצרית בשנת 1501, כמדינות ה-11 וה-12 של הקונפדרציה, כאשר אפנצל בעקבותיה 12 שנים מאוחר יותר כדי להשלים את שלוש עשרה המדינות שהרכיבו את שווייץ עד מלחמות המהפכה הצרפתית.
קנטון בזל נפרד מהנסיך-בישוף, והשלטון החילוני של הבישופים של בזל מזמן זה הוגבל לשטחים ממערב לבזל, המקבילים פחות או יותר לקנטון ז'ורה המודרני.
למרות שהבישופים של בזל כבר לא החזיקו בסמכות חילונית על העיר בזל, הם המשיכו להתגורר בעיר עד הרפורמציה הפרוטסטנטית.
בשנת 1503 סירב הבישוף החדש כריסטוף פון אוטנהיים לתת לבזל חוקה חדשה ולאחר מכן, כדי להראות את כוחה, החלה העיר בבניית בית עירייה חדש.
הרפורמה הובאה לבזל על ידי מטיף הקתדרלה יוהנס אוקולמפדיוס בפיקודו של פון אוטנהיים ועורך שותף של המהדורה הראשונה של ארסמוס לברית החדשה היוונית.
פון אוטנהיים התפטר ב-19 בפברואר 1527. ירש אותו פיליפ פון גונדלהיים, קאנון בבזל מינסטר מאז 1510.
בשנת 1529 הפכה העיר לפרוטסטנטית תחת אוקולמפדיוס ומושב הבישוף הועבר לפורנטרוי.
בשנת 1530, לאופנטל מרדה בבישוף, אך דוכאה באמצעות כוחות מזולותורן.
בגלל חדלות פירעון, הנסיכות-בישופות הפכה להיות יותר ויותר תלויה בעיר בזל, כאשר העיר העניקה לו משכנתא על טירת בירסק ב-1542, 1544 ו-1545. ב-1547 הסכים הבישוף רשמית לאפשר לעיר לבחור את הדת שלה, מתוך הכרה בכך שהעיר כבר הפכה לפרוטסטנטית.
משפחת בזל ("דייג" ) מילאה כעת תפקיד מרכזי בענייני העיר כשהם ביססו את עצמם בהדרגה כאצולת עיר דה פקטו.
משפחת ברנולי, שכללה מתמטיקאים חשובים מהמאה ה-17 וה-18 כמו יאקוב ברנולי, יוהאן ברנולי ודניאל ברנולי, היו מבזל.
המתמטיקאי בן המאה ה-18 לאונרד אוילר נולד בבזל ולמד אצל יוהאן ברנולי.
המוסדות של קלווין, שנכתבו בבזל, ונועדו להגן על ההוגנוטים שנרדפו אז בצרפת, היו פרשנות משנת 1536 של הדוקטרינה הנוצרית הפרוטסטנטית אשר נודעה מאוחר יותר כקלוויניזם.
המהדורה הראשונה של Christianae religionis institutio (מכונים של הדת הנוצרית - הפרשנות הגדולה של ז'אן קלווין לדוקטרינה הקלוויניסטית) פורסמה בבזל במרץ 1536. בשנת 1543, De humani corporis fabrica, הספר הראשון על האנטומיה האנושית, פורסם והודפס בבזל על ידי אנדריאס וסאליוס (1514–1564).
שלום וסטפאליה ב-1648 הביא לבסוף להכרה הקיסרית בעצמאותם של הקנטונים השווייצריים, והסיר את השלטון דה-יורה (אך לא דה פקטו) של האימפריה הרומית הקדושה שנדחתה על ידי הנסיך-בישוף דאז כמעט 150 שנה קודם לכן.
בשנת 1792, הוקמה הרפובליקה הראורצית, רפובליקת חסות צרפתית מהפכנית, שנמשכה כמה חודשים לתוך השנה הבאה לפני שחולקה בין קנטון בזל המשוחזר, מאוחר יותר בתוך הרפובליקה ההלווטית, לבין הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
עד 1830, בזל הייתה קנטון מאוחד, עם אזרחים מהעיר ומעיריות הכפר שישבו בקנטונספרלמנט.
הפרלמנט הקנטוני נשלט על ידי חברי העיר, אם כי אוכלוסייתו הייתה קטנה מזו של האזור הכפרי המשולב.
זה לא היה קודם לכן מקור לטרוניה, אבל בשנת 1830, הבזלביטר, או אזרחים מהאזור הכפרי, גדלו וחסרי אמון בעיר.
בפגישה בבאד בובנדורף ב-18 באוקטובר 1830, כתבו 25 בזלביטר ל"ג'נטלמנים ואצילים הנכבדים בבזל", בדרישה לשוויון זכויות בין עיר לכפר וייצוג בפרלמנט ביחס למספרם.
כאשר העירייה דחתה דרישה זו, הטינה מהאזור הכפרי גברה עוד יותר, עד כדי חשש שהעיר חששה מהתקפה.
בליאשטל הקימו כמה גברים מהכפר ממשלה פרובינציאלית חדשה המוגנת על ידי צבא של 3,000 איש.
עם זאת, הממשלה הייתה קצרת מועד שכן ב-16 בינואר 1831 כוח מבזל כבש את ליאשטל, וגירש את הממשלה החדשה.
מספר כפרים, כמו גלטרקינדן, ריגולדסוויל, אנוויל ובובנדורף נותרו נאמנים לבזל, אף על פי שהם היו תחת איום מצד המורדים.
התסיסה באזור הכפרי נמשכה עד 1832 ושני הצדדים ביצעו עוולות כלפי השני.
ב-3 באוגוסט 1833 למעלה מ-1,200 חיילים של העיר חמושים ב-14 תותחים צעדו על ליאשטל, אך בקרב הילפטנשאנץ, שהתרחש בין פראטלן לפרנקנדורף, נאלצו חיילי העיר לסגת לבזל בשל הכוחות העדיפים של המורדים.
דרכם חזרה לעיר נקלעה למארב וכוחות העיר ספגו אבדות קשות.
לאחר סכסוך זה הוגשה עתירה לסמכות השווייצרית העליונה, ה-Tagsatzung, ב-17 באוגוסט 1833 להפריד את קנטון בזל; תשעה ימים לאחר מכן בוצעה החלוקה לחצאי קנטונים, שעוצב על פי התקדים של אונטרוולדן ואפנצל.
מהעיריות במדינה היא הקצתה רק את רייהן, בטינגן וקליינהינינגן - שאם לא כן הייתה מובלעת של בזל-לנדשאפט בין בזל-שטאדט לדוכסות הגדולה של באדן - לחצי הקנטון החדש של בזל-שטאדט.
הרשויות הנותרות היוו את הקנטון החדש של בזל-לנדשאפט.
החוקה השווייצרית משנת 1844 המשיכה להכיר ב"בזל" כאחד מעשרים ושניים "קנטונים ריבונים" של שווייץ, שנמנו כבזל (Stadt und Land).
במובן זה, כחבר ריבוני בקונפדרציה השווייצרית, קנטון בזל המשיך להתקיים עד 1999, אז הכירה החוקה המתוקנת בשני חצאי הקנטונים לשעבר כ"קנטונים" בפעם הראשונה.
גם לפי החוקה החדשה, כאשר נדרש רוב בין הקנטונים כדי לאשר שינוי בחוקה במשאל עם, שני הקנטונים נספרים כקנטון אחד והם בעלי קול אחד בלבד.
גם על גבי המטבעות השווייצריים, הם מיוצגים באמצעות כוכב אחד ולא שנים.
נעשו מספר ניסיונות לאחד מחדש את בזל-שטאדט ובזל-לנדשאפט.
בשנת 1969, הצעה כזו עלתה למשאל עם, אך נדחתה בידי אזרחי שני הקנטונים.
שני הקנטונים חתמו מאז על מספר הסכמי שיתוף פעולה, כגון מימון וממשל משותפים של אוניברסיטת בזל.
בח"א 21 הוא בסיס של חיל האוויר הישראלי הממוקם סביב נמל התעופה חיפה.
הבסיס מתפקד כבסיס ההדרכה של המערך הטכני של חיל האוויר ושוכנים בו המכללה הטכנולוגית של חיל האוויר והחלל (או בשמה הנוסף בית הספר להנדסאי תעופה) המיועד לשוחרים, בית הספר למקצועות הטכניים, ומספר שימושים נוספים.
ייעודו של הבסיס הוא הדרכה, הכשרה, חינוך ופיתוח תלמידים, חניכים, טירונים, נגדים וקצינים למקצועות המערך הטכני של חיל האוויר, כגון טכנאים והנדסאים.
לאחר הקמת שירות האוויר בנובמבר 1947 התקיים דיון בין מפקדו אלכס זילוני וקלוב התעופה בחיפה, בו הוטל על יהודה השמשוני, חבר הקלוב ומורה בבית הספר המקצועי-תיכוני (בסמ"ת) שפעל על יד הטכניון, להקים בית ספר ל"מכונאי אווירונים".
השמשוני עלה ארצה בשנות השלושים והוסמך כמהנדס למכונאות מטוסים.
הטכניון העמיד לרשות השמשוני צריף בחצרו, והקורס הראשון נפתח ב־4 במרץ 1948. עם כיבוש חיפה הערבית על־ידי כוחות ההגנה ב־22 באפריל, עבר הקורס לבית ערבי במבואות הדרומיים של העיר התחתית.
הקורס הראשון הסתיים בתחילת מאי.
במקביל לפעילות בחיפה, הטיל יהודה רבין בתחילת 1948 על טוביה סיני להקים בית ספר לגופנאים, שיכשיר טכנאים לתחזוקת גוף המטוס.
סיני, ששימש קודם לכן מדריך ארצי ראשי של קלוב התעופה בנושאי טיסנאות ודאייה, איתר בתחילת מרץ 1948 בית נטוש בשייח' מוניס לצורך בית הספר, שהקורס הראשון שלו נמשך כשלושה חודשים עד תחילת יולי.
עם תום המנדט הבריטי ב-15 במאי 1948 השאירו הבריטים בידיהם מספר מובלעות באזור חיפה.
אחת המובלעות כללה את נמל חיפה, הכרמל הצפוני, שדה התעופה ובית הספר המקצועי הערבי שבו רוכז רכוש של משטרת המנדט.
השמשוני וחבריו להקמה, שחיפשו משכן לבית הספר, ביקשו למקם את בית הספר בבית הספר המקצועי הערבי שליד שדה התעופה חיפה.
בינתיים נפתח הקורס השני והתלמידים המשיכו את לימודיהם בצריף בטכניון.
השמשוני הפעיל לחצים על פרנסי העיר חיפה לקבל לידיו את בית הספר המקצועי הערבי והוסכם כי השמשוני יקבל את השטח (בשם חיל האוויר) כפתרון זמני.
ב-22 ביוני 1948, בשעה שמונה בבוקר, עמדו השמשוני, חברי הסגל והחניכים מסודרים בשתי שורות על יד שער הכניסה הראשי של הבסיס העתידי, מלווים את יציאתם של השוטרים הבריטים.
לאחר מאבקים נוספים על שטח הבסיס, הפעם פנימיים בתוך גורמים שונים בצה"ל ועם מעורבותו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הוחלט סופית כי בית הספר הטכני יישאר ברשות חיל האוויר.
לאחר השתכנות בית הספר במקום הוא נקרא בשם בה"ט (בסיס הדרכה טכנית) 2, והשמשוני מונה למפקדו.
בית הספר לגופנאים עבר מתל אביב לבסיס, וטוביה סיני מונה לקצין הדרכה טכנית חילי.
בבסיס נפתחו שלושה בתי־ספר נפרדים: למכונאי מטוסים, למכשירנים ולחשמלאים.
לאחר זמן מה נפתח במקום גם בית־הספר לנשקים, לקשרים (אלחוט) ולטכנאי רדיו.
בתחילת שנות החמישים היו בבסיס שישה בתי־ספר: יסודות (דרכו עברו כל החניכים בטרם שובצו לבתי־הספר המקצועיים בבסיס), למכונאי גוף מטוס (מג"מ), למכונאי מנועי בוכנה (ממ"ם), לחשמלאים מכשירנים (חמ"מ), לאלקטרוניקה ולהחזקה.
בעקבות הצטיידות חיל האוויר במטוסי מטאור הסילוניים בשנת 1953 הוקם בית־ספר למכונאי מנועי סילון (ממ"ס), והחלו להכשיר מכונאי חימוש מטוסים (חש"מ).
במקביל בוטלו מקצועות שעבר זמנם, כמו גופנאים וטכנאי בד וצבע.
בשנים הראשונות התנהל הבסיס תחת פיקודו של ראש אגף החזקה והנדסה (גוף שהפך מאוחר יותר למחלקת ציוד וללהק הציוד), אולם בהמשך החליט מטה חיל להקים אגף הדרכה, שכלל את ההדרכה האווירית וההדרכה הטכנית.
עם זאת, המשיכה מצ"ד לפקח על תוכני הלימוד וסיפקה את מרבית המדריכים לקורסים הטכניים.
במהל שנות הששים התקיימו בבסיס קורסים של חילות נוספים.
כך לדוגמה, חיל השריון ערך קורסים למכונאי טנקים (מנוע הטנק היה דומה למנוע של הרווארד), חיל הים הכשיר מכונאים לטיפול במנועי של ספינות המשמר, וחיל הקשר פתח קורסים במסגרת בית־הספר לאלקטרוניקה.
בסוף שנות הששים הוקם בית קולנוע בבסיס.
פינוי עתידי של שטח הבסיס
ב-24 ביולי 2012 אוזרח נמל התעופה חיפה וניהולו הועבר מחיל האוויר לידי רשות שדות התעופה.
בנובמבר 2016 משרד הביטחון ורשות מקרקעי ישראל פרסמו "קול קורא" לשיווק קרקעות בית הספר הטכני של חיל האוויר במפרץ חיפה (ביס"ט 21).
הפרסום התייחס לשטח בגודל 640 דונם שעתיד לשמש כעורף לנמל המפרץ, ויאפשר מימון להעתקת בית הספר לכרמיאל ונבטים.
באוקטובר 2017 חתמו משרד האוצר ומשרד הביטחון על הסכם לפינויו של בית הספר הטכני של חיל האוויר ממפרץ חיפה.
באפריל 2020 אישרה הוועדה המחוזית חיפה את התכנית לשימושי עורף נמל המפרץ על שטחי בח"א 21 בחיפה.
התכנית כוללת העברת שטח של 344 דונם לידי חברת נמלי ישראל שישמש כעורף לוגיסטי לנמל חיפה ולנמל המפרץ, בתמורה לשטח בפארק הקישון.
בסוף יוני 2021 נערך טקס הנחת אבן הפינה לקריה הטכנולוגית של חיל-האוויר, אליה יועבר בסיס ההדרכה של המערך הטכני של חיל האוויר מבח"א 21 המפונה.
הקריה הטכנולוגית מוקמת בנגב, ליד בסיס חצרים.
בסוף מרץ 2023 החלו עבודות הפיתוח כחלק מפרויקט הקמת המכללה הטכנולוגית של חיל האוויר בכרמיאל, למכללה יעברו בית הספר התיכון ובית הספר להנדסאים.
במסגרת הפרויקט תיבנה המכללה על פני שטח של 63 דונם, בכניסה המערבית לעיר כרמיאל.
המכללה תכלול מעל ל-35,000 מ"ר של מבני חינוך, אודיטוריום, מעבדות, כיתות לימוד, קפיטריות, אולמות כנסים ומעונות לתלמידים (שוחרים).
עלות הבינוי של המכללה נאמדת בכ-450 מיליון שקלים מתקציבי משרד הביטחון ומשרד החינוך ויהיה זה מבנה החינוך מהגדולים והחדשניים בישראל.
הצפי לסיום העבודות הוא כ-3 שנים.
בח"א 21 אמון על רצף ההכשרה במערך הטכני החל משלב התיכון, דרך הקורסים המסמיכים למקצועות המערך הטכני במהלך שירות החובה וכלה בהכשרות מתקדמות לנגדי וקציני המערך.
ביסה"ת - בית הספר להנדסאי תעופה
ביסל"ט - בית הספר למקצועות הטכניים
בית הספר למקצועות הטכניים של חיל האוויר הישראלי (בראשי תיבות: ביסל"ט).
על בית הספר מפקד קצין בדרגת סגן-אלוף.
לביסל"ט מגיעים חיילים וחיילות לאחר טירונות, לצורך הכשרה במגוון מקצועות המערך הטכני.
ביחידה מוכשרים טכנאים בהכשרות ראשוניות ובהכשרות מתקדמות.
תפקיד הטכנאים לתחזק את כלי הטיס ואת המערכות האחרות בחיל ולהביאם למצב של זמינות ומוכנות ללחימה.
לאחר סיום הקורס הספציפי, מחולקים הטכנאים בין בסיסי חיל-האוויר לתפקידם במהלך שירות החובה.
בית הספר הוקם בחיפה בשנת 1949. השלוחה הראשונה הוקמה ב-1976 בבאר שבע, כאשר גד סנדק היה מנהל בית הספר.
מתחילת שנות ה-90 פועלת שלוחת תל אביב-יפו על בסיס בית הספר הולץ של רשת עמל.
ההכשרה מתחילה מתקופת התיכון במסגרת פרויקט "פלדה כחולה".
המסגרת כוללת היום 2 בתי ספר גדולים - הטכני בחיפה וטכני באר שבע בהם לומדים שוחרים מכיתות ט' עד י"ד (מסלול הנדסאים למצטיינים) ואליהם מצטרפות 22 שלוחות נוספות ברחבי הארץ – בהן חיספין, נהריה וחצור הגלילית, הולץ, מעלה אדומים, דימונה ובאילת.
נוסף אליהן מלווה הבסיס עוד כ-35 מכללות שונות ברחבי הארץ המכשירות ללימודי תואר הנדסאי במקצועות אלקטרוניקה, חשמל ומכונות בשלושה פרויקטים נוספים במסלולי "שחק", "מרום טכנולוגי" ו"רקיע".
בית ספר נוסף השייך לבח"א 21 הוא הקמפוס למקצועות התעופה רמת דוד, בית הספר הוקם כמיזם משותף של רשת עמל, משרד העבודה וחיל האוויר בשנת 1984. בי"ס בו תלמידים יכולים ללמוד, לרכוש מקצוע ואף להתנסות במקצוע זה במהלך הלימודים.
מגמות הלימוד: מכונות, תעופה, אלקטרוניקה וחשמל.
טייסת האמונה על רצף ההכשרה לכל הדרגות, הכשרת מפקדים, פיתוח הדרכה, הבטחת איכות, בטיחות ורציפות תקשובית.
בטייסת זו הגפים הבאים: מיון ומחקר, חקר ופיתוח הדרכה, מרכז הכשרות לפיקוד והדרכה, הבטחת איכות, תכנון ובקרה, אקדמיה, טירונות, פלדה כחולה, תקשוב.
טייסת ההדרכה אחראית על פרק הטירונות.
החל משנת 2008, בבח"א 21 מתקיימת טירונות הסמכה לרובאות 02. משך הטירונות 30 ימים.
בבח"א 21 ארבע פלוגות טירונות:
פלוגת "ברק" – ע"ש מטוס הברק.
פלוגת "ארד" – ע"ש הנווט השבוי רון ארד.
פלוגת "רמון" – ע"ש טייס ח"א והאסטרונאוט הישראלי הראשון אילן רמון.
פלוגת "אדיר" – ע"ש מטוס האדיר.
כחלק מרצף ההכשרה, במהלך הטירונות ממיינים את הטירונים לקורסים המסמיכים בהם ישובצו מיד בסיומה, בבית הספר למקצועות טכניים.
גף אקדמיה הוקם בשנת 2018 לטובת פיתוח וטיפוח הפרט כמענה להצערת הקצונה, מודל הקבע החדש ולאתגרים בפיקוד ללא ניסיון.
עד שנת 2022 האקדמיה היוותה גף תחת טייסת הדרכה, ובאותה השנה לאור ההתעצמות וקליטת משימות באיחוד גף אקדמיה, גף מרכז הכשרות, מגמת ברק (אלונים) הוקמה כיחידה.
האקדמיה מכשירה קצינים ונגדים למערך הטכני של חיל האוויר.
תהליך ההכשרה משלב השכלה על תיכונית וסל כלים לתפקידי השטח.
מסלול הדגל הוא מסלול "אדרים" – תוכנית מצוינות המכשירה את קציני העתיד של המערך הטכני בשילוב תואר ראשון רב תחומי בהתמחות לוגיסטיקה מאוניברסיטת חיפה.
מטרת התוכנית היא להקנות ידע נרחב לבוגרים, כך שהכשרתם הרב תחומית - מקצועית, פיקודית וערכית, תוביל את הבוגרים להיות קצינים רחבי אופקים אשר יתרמו באופן ייחודי לחיל האוויר ולביטחון מדינת ישראל.
מסלול נוסף הוא מסלול "שקד" – תוכנית השכלה עבר נגדים בדרגת רס"ל מבסיסי החיל, ללימודי טכנאי מכונות.
כמו כן מתקיימות הכשרות נוספות כגון "הכחלת עתודאים" לחיל האוויר ושלבים מקצועיים מתקדמים עבור נגדים.
טייסת המטפלת בכל קשת הנושאים הנדרשים לתמיכה שוטפת בבסיס ובאנשיו: מרפאה, מרפאת שיניים, פסיכולוגיה, ביטחון, תזונה, לוגיסטיקה, כוח אדם, רס"ר, שפ"י, חינוך, ת"ש, רבנות.
בח"א 21 משמש כאחד ממרכזי התחקור החייליים, השייך גם כן לטייסת זו.
יחידת בינוי אחראית על כלל תשתיות הבסיס הן בהיבט הרציפות התפקודית של תשתית המבנים והמערכות והן בהיבטי אחזקה שוטפת (שבר, מונעת, מתוכננת) ומהווה גורם הנדסי ומקצועי בתחומי הנדסת העיר.
בנוסף, היחידה מנהלת את פרויקטי ההתעצמות והשיפוצים בבסיס.
היחידה היא הטרוגנית וכוללות אע"צים (אזרחים עובדי צה"ל), אנשי קבע וחיילים בגפים והמחלקות השונות - חשמל, גנרציה, מים וביוב, מיזוג ומכונות.
יחידת הבינוי בנוסף אחריותה על בסיס הטכני, היא יחידה מרחבית התומכת בתשתיות במרחב הצפוני בהן גם פריסות הגנ"א.
לאחר סגירת בסיס שדה דב, עברה לבסיס יחידת ימ"מ 321 (המיון והמעבר) שמהווה מעין בקו"ם לחיילים המתגייסים לחיל האוויר.
בפברואר 1965 הוקמה בבסיס יטק"א (יחידת טליל קרקע-אוויר) 138 (לימים גדוד 138) על בסיס סוללת הוק.
בנובמבר 2004 נסגר בית-הספר לקצונה טכנית, מנהלתית, ועתודאים לקצונה אקדמאית שהיה בבסיס ואוחד עם בית הספר לקצינים של חיל האוויר שהוקם בבסיס עובדה.
1995 פרס לאומי לאיכות בהדרכה - מקום שני
1997 פרס סגן הרמטכ"ל לאיכות בהדרכה - מקום שלישי
1999 פרס רמטכ"ל מקום ראשון בבית יחידות ההדרכה לשנת תשס"א
2000 פרס החינוך ע"ש יצחק רבין על התמודדות חינוכית המפחיתה תופעות של אלימות
2008 פרס מפקד חיל האוויר
2014 פרס ראש אט"ל תשע"ה מקום ראשון בתחום ארגון וניהול לוגיסטי
2016 פרס רלכ"א על פיתוח מערכת לניהול גף ת"ש
2017 פרס החינוך למוסדות החינוך המצטיינים בישראל למכללה הטכנולוגית של חיל האוויר חיפה
2019 פרס נשיא המדינה להנצחת נשיאי ישראל וראשי ממשלה
בזק היא עיר מקראית בנחלת מנשה בחלק שבעבר הירדן המערבי.
העיר נזכרת בספר שמואל בקשר למלחמת שאול ונחש העמוני.
העיר מזוהה כיום באזור חִ'רבת אִבּזיק שבצפון מזרח השומרון.
ליד האתר זורם נחל בזק, המשמר את שם העיר המקראית.
על פי המסופר בספר שמואל, בזק שכנה בין יבש גלעד לבין גבעת שאול.
בשלהי תקופת השופטים, הגיע מנהיג עמוני בשם נחש העמוני עם גייסותיו בסמוך ליבש הגלעד במטרה לכובשם ולשעבדם; ובמשא ומתן עמו נענו יושבי יבש הגלעד בלשון אלימה.
בעקבות זאת, פנו ראשי יבש הגלעד לעזרה דחופה משבטי ישראל.
שאול נקרא ממלאכתו כרועה צאן ובקר, תוך שהוא נעזר בגיבויו וברכתו של שמואל הנביא, הצליח לגייס ללכד את לוחמי השבטים השונים, שנקראו "עם", למערכה צבאית שבה נהדפו נחש העמוני וגייסותיו; לקראת המערכה נפקדו הגייסות הישראלים בבזק:
שני אתרים סמוכים בשם בזק, אשר ניצבו בדרך מהעיר שכם אל בית שאן, הוזכרו אצל אוסביוס.
במאה ה-20 זוהתה בזק, על פי אוסביוס, בחִ'רבת אִבּזיק.
בחדרי חרדים הוא אתר חדשות למגזר החרדי.
לצד האתר קיימת מערכת פורומים, כשהעיקרי בהם הוא פורום "בחדרי חרדים".
עורך האתר הוא משה ויסברג (-שם עט).
באתר מופיעות ידיעות חדשותיות על המתרחש במגזר החרדי, מבזקי חדשות, מאמרים, דעות ותצלומים.
בנוסף לידיעות החדשותיות והאקטואליה היומית, האתר מביא לגולשיו כתבות, ידיעות וסיפורים מתוך חצרות הרבנים והאדמו"רים, ידיעות פוליטיות פנים-חרדיות, וכן בתחום האינטרנט והמחשבים, פרסום ושיווק, כלכלה וצרכנות, מוזיקה ועוד.
האתר מכיל מדור וידאו ואלבומי תמונות בעלי זיקה לקהילה החרדית.
התמונות מגיעות מהגולשים עצמם, מהפורומים וכן מצלמים השולחים את תמונותיהם לאתר בהתנדבות.
באתר גם מדור גמילות חסדים הפתוח לכולם להציע תרומות לגולשים נזקקים.
בחדרי חרדים הוקם בינואר 2002 כפורום באתר הייד פארק, שהוקם על ידי דוד רוטנברג.
ב־2005 הפך בחדרי לאתר עצמאי.
בשנת 2007 נרכש האתר על ידי חברת גלובל נטוורקס, שבבעלות גיא כהן.
כהן הפך את האתר לפורטל תוכן שמפרסם ידיעות בתחומים מגוונים (פוליטיקה, כלכלה, מוזיקה, חדשות מחצרות הרבנים ועוד).
בשנת 2011 הקים האתר אנציקלופדיה אינטרנטית בשם "בחדריפדיה" אך זו נסגרה לאחר שנים מעטות.
באוגוסט 2013 נרכש האתר על ידי הפרסומאי מאיר גל, ב-10 מיליון ש"ח.
מעט לאחר מכן עזב דוד רוטנברג, שכיהן עד אז כעורך ראשי, את האתר.
גל השיק מגזין שבועי אינטרנטי ומהדורת חדשות ויזואלית תחת השם "הכוורת".
בינואר 2014, פורסם תחקיר שנערך על ידי תוכנית הטלוויזיה "המקור", שבו נשמע מאיר גל מנחה את העורך דוד רוטנברג לנקוט קו שבו האתר יתמוך בפוליטיקאי אלי ישי.
בספטמבר 2018 מכר גל את רוב חלקו לקבוצת משקיעים בראשות מיקי ברזל בעליה של ספקית האינטרנט נתיב.
בין השנים 2013 ל-2015 פעל האתר ללא עורך קבוע בעקבות פרשת הסחיטה, ב-2015 מונה מני גירא-שוורץ לעורך, ובמרץ 2018 הוא הוחלף על ידי יעקב גרודקה.
שפרש גם הוא ביוני 2019.
בדצמבר 2009 פרסמו בכירי הרבנים החרדים קול קורא חריף כנגד אתרי האינטרנט החרדיים.
בעקבות האיסור נסגרו רוב אתרי האינטרנט החרדיים.
העורכים הראשיים של "בחדרי חרדים", דוד רוטנברג ודב פוברסקי, התפטרו ובמקומם מונה עורך אנונימי.
סגירת כמה מהאתרים המתחרים חיזקה את אתר בחדרי חרדים וכוח האדם בו גדל.
המנכ"ל גיא כהן נשאר בתפקידו והפך לאחראי הלא אנונימי היחיד מאחורי הפורום.
עם זאת, באפריל 2010 אישרו בעל פה כמה מבכירי החותמים על החרם את המשך פעילות האתר החדשותי תחת פיקוח מבקר מטעמם על התכנים.
הם עשו זאת מתוך הבנה שהסדר זה עדיף על כך שגולשים חרדים יגלשו באתרים חילוניים.
בעקבות כך חזרו רוטנברג ופוברסקי לתפקידם.
גם לאחר ההסדר החדש מתנהלים הפורומים בנפרד וללא פיקוח רשמי מטעם רבנים.
כך מתאפשר פרסום ידיעות שיש בהן ביקורת על החברה החרדית והנהגתה.
עם זאת, הפורום המרכזי "בחדרי חרדים" אינו מאפשר אזכור נושאים שנחשבים לטאבו בציבור החרדי.
כך למשל בפורום לא תוכל להיכתב הודעה בנושאים מיניים.
הפתיחות והאנונימיות של המשתתפים גולשים לעיתים קרובות הדיונים בפורום ל"מלחמות חסידים" ולחילופי מהלומות מילוליות בין פלגים שונים של היהדות החרדית והדתית.
למרות הפתיחות היחסית של הפורום ביחס לחברה החרדית, נוסח לו תקנון, שמטרתו לשמור על הסדר בפורום, על מסגרת בה לא יהיו בעיות הלכתיות, ולמנוע הופעת הודעות הנוגדות את ערכי החברה החרדית.
לדוגמה חל בו איסור לכתיבת הודעות בשבת.
פורום "בחדרי חרדים" נוסד בינואר 2002 בקטגוריית האקטואליה והחדשות של אתר הפורומים "הייד פארק".
שמו, "בחדרי חרדים" הוא הרמז לביטוי "חדרי חדרים", הלקוח מאימרה תלמודית נודעת של רב יהודה בשם רב:
הפורום הוא למורשי כתיבה בלבד וחברים בו מעל ל-10,000 חברים.
כל המעוניין להצטרף מחויב לענות על שאלון לגבי השתייכותו החרדית (באיזו ישיבה למד, לאיזו חצר שייך וכדומה), וכן שאלות שאמורות לבדוק את מידת התאמתו לפורום.
הפורום עוסק בעיקר בפוליטיקה חרדית וכללית והוא כולל דיווחים עיתונאיים.
בפורום ישנה התייחסות לעולם העיתונות החרדי ולעיתונאים חרדים הפועלים בעיתונות החילונית.
עד 2011 נכתבו בפורום מעל למיליון הודעות.
מקים הפורום ומנהלו עד לשנת 2009 היה דוד רוטנברג, שפעל בו בכינוי דוד10. הפורום ידוע בגישתו הליברלית יחסית במונחים חרדיים לנושאים של חופש ביטוי וסובלנות, ולדעות חריגות או לא מקובלות.
כך לדוגמה על אף שהפורום מוגדר כ"חרדי" חברים בו גם כאלו המשתייכים לציבור הדתי לאומי.
הפורום גם מאפשר ביטוי לבעלי דעות שנחשבות לא שגרתיות בזרם המרכזי של הציבור החרדי, כגון תומכים במסירת שטחים, או בעלי קו אנטי-ציוני חריף כאנשי נטורי קרתא הירושלמים ואנשי חסידות סאטמר מניו יורק.
לצד הפורום נפתחו באתר במרוצת השנים פורומים רבים נוספים העוסקים בזרמים בתוך הציבור החרדי, מוזיקה חסידית, אזורים שבהם יש ריכוז חרדים גבוה, וכן פורומים שבהם מתקיימים הדיונים בשפת היידיש (ורוב משתתפיהם הם תושבים מחוץ לישראל).
בשנת 2004 הוקמה פלטפורמת "הייד פארק מסורת" שאיגדה תחת קורת גג אחת את כל הפורומים החרדיים, זאת על מנת למנוע מהגולשים להיחשף לפרסומות לא צנועות ולתכנים בפורומים אחרים בהייד פארק.
מנהלי אתר הייד פארק, שנמכר בשנת 2005 לבעלי אתר "חבר'ה", זיהו את הפוטנציאל שבדיווחי החדשות בפורום והקימו את "אתר בחדרי חרדים".
ב-1 באפריל 2012 נעצרו מספר בכירים בהנהלת האתר ובראשם המנכ"ל גיא כהן בחשד לסחיטה באיומים של מיליוני שקלים מרבנים, חצרות, אישי ציבור ואנשי עסקים, בעיקר מתוך המגזר החרדי.
על פי החשד, אנשי האתר דרשו מאישים שונים תשלום שנע בין אלפי שקלים למאות אלפי שקלים, בתמורה להסרה או מניעה של פרסומים שליליים ולחלופין פרסום חיובי עליהם באתר.
תמורת התשלום הם גם התחייבו להסיר טוקבקים שליליים שנכתבו עליהם בפורומים של האתר.
על פי החשד, חלק מהטוקבקים נכתבו בידי אנשי האתר עצמם, לצורך הסחיטה.
ביוני 2015 הוגש כתב אישום נגד כהן ונגד אורי צור, לשעבר סמנכ"ל המכירות באתר.
בדצמבר 2017 הושג הסדר טיעון, במסגרתו יודה כהן בעבירת סחיטה באיומים וייגזר עליו עונש מאסר בין 6 ל-8 חודשים.
בחדר של חני היא תוכנית טלוויזיה יומית ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית בשנים 1998– 2008.
התוכנית שודרה תחילה תחת השם "הקיץ של חני", והחל מה-1 בספטמבר 1998 שונה שמה ל"בחדר של חני".
התוכנית שודרה מדי יום בטלוויזיה החינוכית בערוץ הראשון ובהמשך גם בערוץ 23. בחופשות התוכנית שודרה החל מהשעה 08:15 בבוקר ועד לשעות הצהריים.
לאחר מכן היא שודרה בשידור חוזר עד לשעות אחר הצהריים.
את התוכנית הגישה השחקנית והזמרת חני נחמיאס.
בכל יום היא אירחה באולפן התוכנית ילדים מכל רחבי ישראל.
במצבים מסוימים הדורשים התייחסות מיוחדת, ניהלה נחמיאס "אולפן פתוח" בתוכנית בשידור חי.
מקרים מסוג זה הם למשל: פתיחת שנת הלימודים, מלחמת לבנון השנייה וכדומה.
באולפן הפתוח, חדה נחמיאס חידות רבות לצופים, והעונים מהבית התבקשו להתקשר לקו טלמסר שנפתח במיוחד עבור השידור החי.
בשנת 2000 עלתה הצגת הילדים "בחדר של חני" בעקבות התוכנית, אותה ביימה נחמיאס בעצמה והשתתפו בה בין היתר אבי יפה, אוליביה אפלבוים ורוני נדלר.
בשנת 2001 זכתה התוכנית בפרס מסך הזהב בקטגוריית התוכנית הטובה ביותר לילדים ולנוער, ונחמיאס זכתה בפרס המנחה הטובה בתחום תוכניות הילדים והנוער.
בשנת 2001 סרטון הפתיחה של התוכנית חודש והתווסף אליו שיר אותו ביצעה נחמיאס.
בשנת 2005 אולפן התוכנית חודש.
בקיץ 2006, התקיים ספיישל מיוחד של חידות בחדר של חני שרובן ככולן היו בנושא חלופות למילים לועזיות.
מתקפת חידות זו נועדה למעשה להעשיר את ידיעותיהם של הצופים בחידושי האקדמיה ללשון העברית.
בקיץ 2007 נפתחה בתוכנית פינה חדשה שהוקדשה לאיכות הסביבה שהועלו בה הצעות שונות לשמירה על הסביבה ולמיתון ההתחממות הגלובלית.
ב-21 בפברואר 2008 התוכנית סיימה את שידוריה אך שודרה בשידורים חוזרים עד 31 ביולי 2008.
בינואר 2009 חזרה התוכנית במתכונת של אולפן פתוח בשידור חי, עבור ילדים ובני נוער מאזור הדרום במהלך מבצע עופרת יצוקה.
התוכנית הכילה ארבע פינות, והן:
פינת הבישול – בפינה זו מזמינה נחמיאס ילדים לבשל באולפן.
בכל פעם מכינים מאכל חדש והמתכון למאכל מופיע על מרקע הטלוויזיה ובאתר האינטרנט של התוכנית, עבור כל מי שמעוניין להכין את התבשיל.
פינת הגשמת החלומות – בפינה זו מגשימה נחמיאס חלום של אחד מהאורחים: לפגוש אישיות מפורסמת או בעל מקצוע ולשאול אותם על עיסוקם ופועלם.
פינת "אלופי הטריוויה" מאז קיץ 2000 – בפינה זו מזמינה נחמיאס שני ילדים ביחד עם עוד שני "ידי מזל" (בהתחלה ילד אחד ו"יד מזל" אחת), שתפקידם לסובב את הגלגלת ולקבוע את הפרסים בהם יזכו המתמודדים.
המתמודדים נשאלים שאלות בנושאים מגוונים.
לעיתים השאלות הן בנושאים קבועים (ידע כללי, ארץ ישראל, מן העבר, מוזיקה, סרטים וספורט), ולעיתים המתמודדים בוחרים נושא אישי ומיוחד עליו הם מעוניינים להיבחן בשאלות הטריוויה.
פינת החידה היומית – כמעט בכל סוף תוכנית חדה נחמיאס את החידה היומית לצופים בבית.
הצופים שיודעים את התשובה מתבקשים להתקשר לקו טלמסר ולענות.
בכל פעם שלושה צופים עלו בגורל וזכו בפרס המובטח עבור פתרון החידה.
פינת הטבע – הוגשה על ידי דנדן בולוטין בשנים 2001- 2002.
בחורים רעים הוא סרט פעולה קומי משנת 1995 בבימויו של מייקל ביי.
הסרט עוקב אחר שני בלשים אפרו-אמריקאים ממשטרת מיאמי - מייק לאורי (ויל סמית') ומרקוס ברנט (מרטין לורנס).
השניים נדרשים על ידי מפקדם לאתר תוך שלושה ימים כמות גדולה של סמים אשר נגנבה ממחסן הראיות של המשטרה.
השניים מאתרים במהרה אישה צעירה (טיאה ליאוני) אשר הייתה עדה לרצח חברתה ויכולה לסייע להם לאתר את הפושעים.
בעקבות רצף התרחשויות מתעתע נאלצים השניים להתחזות זה לזה כדי להשיג את שיתוף פעולתה של העדה.
לשם כך שני הבלשים אף מחליפים בתים, סיטואציה המהווה מקור לבדיחות נוספות עקב ההבדלים בין סגנונות החיים שלהם - מרקוס איש המשפחה ומייק הרווק ההולל.
בשנת 2003 יצא לאקרנים סרט המשך בשם בחורים רעים 2, ובשנת 2020 יצא המשך נוסף בשם בחורים רעים לתמיד.
בשנת 2024 יצא לאקרנים הסרט הרביעי בסדרה – בחורים רעים: הכל או כלום.
בַּחוּרִים היה יישוב יהודי בתקופת המקרא, מזרחית לירושלים, בנחלת שבט בנימין.
היישוב נזכר במקרא מספר פעמים.
הפעם הראשונה שהיישוב בחורים מוזכר היא כשפלטי בן ליש מלווה את אשתו מיכל עד בחורים כשהיא מוחזרת לדוד על ידי אבנר בן נר על פי בקשת דוד ().
הפעם השנייה שהיישוב בחורים מוזכר במקרא היא כשדוד המלך עוזב את ירושלים לכיוון מזרח עקב מרד אבשלום ().
בבחורים נתקלים דוד ופמלייתו בשמעי בן גרא אשר מקלל ומשפיל את דוד בצורה חריפה.
בחורים גם נזכרת שני פרקים לאחר מכן כמקום בו מסתתרים אחימעץ בן צדוק ויהונתן בן אביתר בבורחם מפני אנשיו של אבשלום.
ברשימת גיבורי דוד נזכר עַזְמָוֶת הַבַּרְחֻמִי () או הַבַּחֲרוּמִי (במקבילה ב), כלומר איש בחורים.
מקומו המדויק של היישוב בחורים
זיהוי בחורים בימינו אינו ודאי.
ידוע לנו שהיא בנחלת שבט בנימין וכן ידוע שהיא ממוקמת מזרחית לירושלים ודרומית למקום ששמו גלים אך בכל אלו אין די.
התרגום יונתן במקורות שצוינו לעיל על ספרי הנביאים מתרגם את השם בחורים כ"עלימת".
הרד"ק הבחין בשינוי בתרגום בין בחורים לעלימת וכתב על כך בפירושו ל:
הזיהוי המקובל לעלמון/עלמת הוא בח'רבת עלמית המצויה במזרח ענתות.
משה גרסיאל הציע לזהות את בחורים עם האתר ראס ח'רובה הנמצא 3 ק"מ צפונית מהר הצופים, מעט לפני ענתות.
לדבריו, השם הערבי שימר בשיכול עיצורים את השורש בח"ר.
זיהוי קדום אף יותר נעשה על ידי אנטונינוס פלקנטינוס אשר מיקם את בחורים (Baorin בלשונו) כשני מילים (שלושה קילומטר) ממזרח לירושלים.
האנציקלופדיה המקראית ממקמת את בחורים על רכס הר הזיתים במקום הקרוי "ראס א תמים".
זיהוי אחר של בחורים, אך עדיין באותו אזור, הוא באבו דיס.
בחורים טובים הוא סרט קולנוע שביים רוב ריינר ב-1992, בכיכובם של טום קרוז, ג'ק ניקולסון ודמי מור.
הסרט הוא דרמה משפטית על פרשת מותו של חייל חיל הנחתים של ארצות הברית בבסיס מפרץ גואנטנמו בקובה.
את התסריט כתב אהרן סורקין על פי מחזה שכתב ושהועלה על במות ברודוויי קודם לכן.
הכנסותיו של הסרט הגיעו ל-243.2 מיליון דולרים ברחבי העולם, והוא נחשב לשובר קופות.
בעיקר זכור מהסרט המשפט שאמר קולונל נתן ג'אספ (ג'ק ניקולסון) לעורך הדין של ההגנה לוטננט דניאל קאפי (טום קרוז), בסיום הסרט: "!You can't handle the truth" ("אתה לא יכול להתמודד עם האמת!").
עלילת הסרט נסובה סביב מוות טראגי בבסיס חיל הנחתים האמריקני במפרץ גואנטנמו שבקובה.
הנחת ויליאם סנטיאגו מת בשנתו לאחר שחבריו לצוות, רב"ט הרולד דוסון (ג'יימס מרשל) וטר"ש לאודן דאוני, דחפו לו סמרטוט לפה.
זאת בתור צעד ענישה על שאיים להלשין על רב"ט דוסון שירה מעבר לגדר המפרידה בין הבסיס לקובה.
צעד ענישה זה מכונה בז'רגון הנחתים "קוד אדום" (דומה לזובור או "שמיכה" בז'רגון הצה"לי).
בחיל הנחתים מקובל לראות צעד זה כצעד משמעת שנועד לחנך את הנחת שהתנהג באופן לא ראוי, אם כי צעד זה אינו מעוגן בפקודות הצבא.
רב-סרן ג'ואן גאלווי (דמי מור), פרקליטה מיוחדת לענייני פנים במחלקת החקירות של הצי, קיבלה לידיה את התיק ומבקשת מפרקליטות הצי לאפשר לה להיות הסנגורית של דוסון ודאוני במשפט הרצח.
הפרקליטות לעומת זאת, מעדיפה על פניה את לוטננט דניאל קאפי, עורך דין צעיר ובן לשופט רב פעלים, שהצליח לסגור עשרות עסקאות טיעון, אך מעולם לא התייצב בין כותלי בית המשפט.
לוטננט קאפי, שחשוב לו לזכות בכל תיק, ושאוהב יותר לשחק בייסבול מאשר לכלות את זמנו בדיונים בבית המשפט, טוען כי אינו מתאים למשימה וכי אין סיכוי לנצח במשפט.
בלית ברירה הוא מקבל ממפקדו את המשימה וסם וויינברג (קווין פולאק) ממונה לעוזרו.
תוך כדי ההכנות למשפט קאפי מקבל תיאבון למקרה ויחד עם ווינברג וגאלווי הם מחליטים להשקיע את כל מרצם, כדי להצליח ולהוכיח שדוסון ודאוני לא רצחו את סנטיאגו.
הצוות טס לבסיס הצי במפרץ גוונטנאמו כדי לראיין את מפקד הבסיס קולונל ג'אסופ, סגנו לוטננט קולונל מת'יו מרקינסון ומפקד הפלוגה לוטננט ג'ונתן קנדריק (קיפר סאת'רלנד).
צוות הקצינים רק חוזר על הפרטים הידועים והצוות, אף שחש כי הם מסתירים דבר מה, חוזר כלעומת שבא.
גאלווי משכנעת את קאפי לא להסכים לעסקת טיעון ולהפתעת התובע במשפט קאפי מודיע לשופט בדיון הטרומי כי השניים טוענים שהם לא אשמים.
ככל שהמשפט מתקדם מתגלים עוד פרטים על המקרה.
מתברר כי סנטיאגו סבל מבריאות לקויה, ומת כנראה עקב ריאקציה כימית מסוימת שארעה כתוצאה מחוסר אספקת חמצן בזמן שהסמרטוט התחוב בפיו הפריע לנשימתו הסדירה.
עם זאת נראה כי אין דרך להוכיח שהשניים אינם הרוצחים.
הקצינים מכחישים שנתנו את ההוראה ל"קוד אדום" והחיילים האחרים בצוות מעידים כי קנדריק נתן הוראה מפורשת לא לגעת בסנטיאגו.
בשלב מסוים, עורק מרקינסון מהבסיס ומתנדב להעיד במשפט כי ג'אסופ נתן את ההוראה לבצע "קוד אדום" בסנטיאגו.
ואולם יום לפני העדות מרקינסון מתאבד, וכל טיעוני ההגנה נופלים.
קאפי מתייאש ומחליט לוותר על התיק, אך שני חבריו לצוות משכנעים אותו לחזור בו.
בהתייעצות משותפת של צוות ההגנה הם מחליטים לנסות ולהפליל את ג'אספ במתן ההוראה ל"קוד אדום".
ג'אסופ מזומן להעיד במשפט וקאפי מנסה לחלץ ממנו תשובה לשאלה "האם נתת פקודה לבצע "קוד אדום" בסנטיאגו?".
אם יקבל תשובה חיובית הוא יוכל להוכיח שהאשם העיקרי במותו של סנטיאגו הוא ג'אסופ.
לאחר שקאפי לוחץ על ג'אספ באגרסיביות, על גבול משפט צבאי לקאפי עצמו, ג'אסופ לבסוף מודה שנתן את הפקודה ל"קוד אדום" לאחר שסנטיאגו הפר את קוד ההתנהגות של היחידה.
בכך ג'אסופ בעצם מפליל את עצמו ונעצר.
בסיום המשפט נקבע כי דוסון ודאוני יצאו זכאים מרצח בכוונה תחילה, כמו גם בקשירת קשר לביצוע רצח, אך יצאו אשמים בסעיף התנהגות שאינה הולמת נחתים בארצות הברית, ולכן נאלצו לסיים את שירותם בחיל הנחתים.
מבחינתם זו אכזבה גדולה מתוצאות המשפט, כיוון שהם רק ביצעו את המוטל עליהם ופעלו לפי הקוד האתי של הנחתים.
הסרט הטוב ביותר - דייוויד בראון, רוב ריינר ואנדרו שיימן.
שחקן המשנה הטוב ביותר - ג'ק ניקולסון.
5 מועמדויות לפרס גלובוס הזהב:
הבמאי הטוב ביותר - רוב ריינר.
שחקן ראשי בסרט דרמה הטוב ביותר - טום קרוז.
התסריט הטוב ביותר - ארון סורקין.
(לימים, יוצר סדרת הטלוויזיה "הבית הלבן")
מועמדות לפרס איגוד הבמאים האמריקני 1993.
בחדר המיטות הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2001 בבימויו של טום פילד, אודות התמודדותם של רות (סיסי ספייסק) ומאט פאולר (טום וילקינסון) עם מותו של בנם, פרנק (ניק סטאל).
בסרט גם משחקים מריסה טומיי, סליה וסטון וויליאם מאפות'ר.
הסרט מבוסס על סיפורו הקצר "Killings" של אנדרה דאבאס.
הסרט זכה לביקורות מהללות והיה מועמד לחמישה פרסי אוסקר שבהם פרס האוסקר לסרט הטוב ביותר.
הסרט יצא בארצות הברית בתפוצה מוגבלת בינואר, 2001, וברחבי בריטניה ב-25 בינואר 2002. בישראל הסרט יצא ב-20 בפברואר 2002.
הסרט מגולל את סיפורו של פרנק פאולר (ניק סטאל) שמאוהב בנטלי שטראוס (מריסה טומיי), אישה מבוגרת ממנו בכמה שנים ואם לשני בנים.
פרנק תכנן ללמוד אדריכלות, אך הוא ויתר על תוכניתו כדי להישאר קרוב לנטלי.
בעלה של נטלי, ריצ'רד שטראוס (ויליאם מאפות'ר), מתנהג באלימות כלפי נטלי ופרנק.
אימו של פרנק, רות (סיסי ספייסק), חוששת ממערכת היחסים ביניהם.
היא סבורה שפרנק מתייחס לנטלי כאהבה חולפת וכך פרנק עלול לגרום נזק לילדיה של נטלי.
בנוסף, היא חוששת מהתנהגותו של ריצ'רד.
בעוד שאביו של פרנק, מאט (טום וילקינסון), חושב שראוי לא להתערב בענייניהם.
במהלך הסרט, ריצ'רד רוצח את פרנק במהלך ויכוח בביתה של נטלי.
עורכת דינו של ריצ'רד, מארלה קייס (קארן אלן), מצליחה להוכיח שאין שום הוכחה לכך שריצ'רד הרג את פרנק בזדון.
אחרי שרות ומאט מתווכחים על אחריות מות בנם, מאט וחבר שלו חוטפים את ריצ'רד במטרה לגרום לו לעזוב את האזור.
אך במהלך החטיפה מאט מאבד את סבלנותו ורוצח אותו בדם קר.
סיסי ספייסק - רות פאולר
טום וילקינסון - מאט פאולר
מריסה טומיי - נטלי שטראוס
ניק סטאל - פרנק פאולר
סליה וסטון - קייטי גרינאל
ויליאם מאפות'ר - ריצ'רד שטראוס
קארן אלן - מארלה קייס
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (סיסי ספייסק)
פרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הראשון של יוצר הטוב ביותר (טום פילד)
פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר (סיסי ספייסק)
פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן הטוב ביותר (טום וילקינסון)
פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר (סיסי ספייסק)
פרס סטלייט לתסריט הטוב ביותר (רוברט פסטינגר וטום פילד)
פרס סטלייט לסרט הדרמה הטוב ביותר
פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (רוברט פסטינגר וטום פילד)
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (טום וילקינסון)
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (סיסי ספייסק)
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (מריסה טומיי)
פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר (טום וילקינסון)
פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר (סיסי ספייסק)
פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (מריסה טומיי)
פרס אינדפנדנט ספיריט לתסריט הטוב ביותר (רוברט פסטינגר וטום פילד)
פרס גילדת שחקני המסך לצוות השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע
פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע (סיסי ספייסק)
פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר בסרט קולנוע (טום וילקינסון)
פרס סטלייט לשחקנית המשנה הטובה ביותר (מריסה טומיי)
בָּחווִיסצקַאלִי (בגאורגית: ბახვისწყალი) הוא נהר בחבל גוריה שבמערב גאורגיה, אחד היובלים של הנהר סופסה.
בחוויסצקאלי נובע במדרון הצפון-מערבי של רכס מסחתי שבקווקז הקטן; אחרי הירידה מהרכס, בחוויסצקאלי זורם במישור קולכתי, שבו נשפך לנהר סופסה ליד הכפר נגומרי שבנפת אוזורגתי.
אורכו של בחוויסצקאלי 42 ק"מ והוא מנקז שטח של 156 קמ"ר.
ספיקתו הממוצעת של בחוויסצקאלי היא 6.18 מ"ק לשנייה.
בחוויסצקאלי ניזון ממי הפשרת שלגים, ממי גשמים וממי תהום.
בתחילת האביב, עם הפשרת השלגים בהרים, הנהר עולה על גדותיו וגורם לשיטפונות.
לאחר מכן, שיא הזרימה בערוצו של בחוויסצקאלי הוא בחודש מאי.
בחודש אוגוסט, מפלס המים בבחוויסצקאלי מגיע לשפל.
לבחוויסצקאלי למעלה מ-90 יובלים (נחלים ונהרות).
בגובה 2,585 מטרים, ברכס מסחתי, בחוויסצקאלי זורם בעיירת הנופש בחמרו.
בגבעות שלמרגלות רכס מסחתי, ליד הכפר מתיספירי שבנפת אוזורגתי, על שפת הנהר נמצאים שרידי המבצר הימי ביניימי אסקנה; בשנת 2012, ליד הכפר אוקנווה הסמוך, החלה בנייתה של תחנת כוח הידרואלקטרית על בחוויסצקאלי.
בחורים ערומים שרים הוא רביו קומי מוזיקלי קאמפי אמריקאי מאוף ברודוויי, בסגנון מופע וודוויל קלאסי.
את המחזמר כתב וביים רוברט שרוק, ניהול מוזיקלי מאת סטיבן בייטס וכוריאוגרפיה של ג'פרי דנמן, ומככבים בו שמונה שחקנים ששרים ורוקדים בעירום.
המופע הופק על ידי ג'יימי ססה, ג'ניפר דומס, יו הייז, טום סמדס וקרל ד' וויט.
ערב הבכורה של המחזמר התקיים ב-22 ביולי 1999, ב-Actors' Playhouse שבניו יורק.
ההפקה עברה אל Theatre Four במרץ 2004, ושוב בשנת 2005 אל New World Stages Stage Four, שם המשיכה לרוץ עד שירדה, ב-28 בינואר 2012.
למחזמר זה אין עלילה; המופע כולל כ-15 שירים, העוסקים בנושאים שונים, כגון חייהם של הומוסקסואלים בניו יורק, עירום גברי, יציאה מהארון, ברית מילה, אוננות ואהבה.
השירים מבוצעים על ידי שמונה שחקנים, כשהם בעירום מלא, בדרך כלל.
שם הדמות שם השחקן בערב הבכורה גלן גלן סיבן אלן ג'ון ג'ונתן ברודי טים טים בורק תום תום גלטירי דניאל דניאל ס.
לוין שון שון מק'נאלי אדם אדם מייקלס טרנס טרנס תומפסון
בשנת 2007 חברת הפצת הסרטים האמריקאית TLA Releasing הפיצה את הקומדיה המוזיקלית "!Naked Boys Singing" - עיבוד קולנועי של המחזמר מאוף ברודוויי.