tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוד מוכרת הנבואה בפרקים שבסוף ספר יחזקאל, המדברת על בניית בית המקדש (שעל פי חז"ל היא מוסבת על בית המקדש השלישי), בה מתוארים מידות המקדש, קורבנות מיוחדים שיוקרבו בו והשראת השכינה שבו.
בנוסף, מיד לאחר מכן - מתוארת חלוקה מחודשת של הארץ לשבטים לעתיד לבוא, שלא כמו החלוקה שהייתה בימי יהושע, כאשר בנוסף על החלוקה לשבטים יש גם שטח מוקצה ל"נשיא" שכולל את ירושלים.
אזכור נוסף למראות הנבואה של יחזקאל ניתן למצוא על דרך השלילה, כאשר המדרש מתאר את קריעת ים סוף: "ראתה שפחה על הים מה שלא ראו ישעיה ויחזקאל".
יש הבדל בתוכן נבואותיו לפני חורבן בית המקדש ולאחריו.
עד לחורבן - יחזקאל הטיף לפני יהודי הגולה על חטאיהם.
הוא טען שחטאיהם הביאו לגלות ולשעבוד, והזהיר מפני חורבן שלם ושעבוד קשה יותר אם לא יחזרו בתשובה.
כמו ירמיהו, שניבא באותה תקופה בארץ ישראל, טען יחזקאל שמקדש ה' לא יספק להם הגנה אוטומטית, ושנביאי השקר מעוררים תקוות שווא ומטעים אותם, ושאין לתכנן תחבולות מדיניות כנגד בבל.
לאחר החורבן - חדל יחזקאל מנבואות התוכחה והפורענות, ונבואותיו הן נבואות נחמה.
הוא מנבא על נקמת ה' בגויים אשר הרעו לישראל.
לאחר סדרת נבואות זעם על הגויים הוא עובר לנבא נבואות נחמה לישראל על שיבת הגולים לארץ ישראל, על בניין הארץ ובניין המקדש, ועל עתידו המזהיר של העם המתחדש בארצו.
נבואתו של יחזקאל גדושה בחזיונות ובמראות, והוא מדגיש הרבה שהדברים שמפעילים אותו הם "יד ה'" ו"רוח ה'".
יחזקאל, שהיה כהן, כולל בנבואותיו גם מסורות כוהניות מפורטות ומדוקדקות, ובהן תיאורים ארוכים של בית המקדש העתיד להבנות.
ניתן לראות קשר לשוני-סגנוני ואף קשר תוכני בין יחזקאל לספר ויקרא, ושאלת הקשר בין שניהם נדונה במחקר.
בהרבה מנבואותיו, יחזקאל פותח בקריאה של ה' אליו בכינוי "בן אדם".
הפרשנים מתחבטים במשמעות של התואר הזה.
האברבנאל מביא את הפירוש של הרד"ק ומבארו על דרך משל.
לאחר חורבן בית המקדש הראשון וגלות יהודה לבבל חשו הגולים עצב רב.
תחושה זו לא נבעה רק מהגלות ועזיבת מולדתם, אלא מהתחושה שה' מאס בהם בגלל חטאי אבותיהם.
בשל כעס ה' אין הם יכולים לחזור למולדתם ביהודה.
כך, נוצר בעם היושב בבבל משבר ערכים: מדוע שינסו לחזור בתשובה אם ה' זוכר את חטאי אבותיהם ובגללם הם אלו שנענשים?
יחזקאל מציע תפיסת גמול חדשה והיא גמול אישי - כל אדם יישפט על פי מעשיו ולא על פי מעשי אבותיו, לטוב ולרע.
השינוי בתפיסה זו מוצג בספר יחזקאל לאורך כל פרק י"ח, לדוגמה:
אומנם דברים דומים מופיעים גם אצל ירמיהו שקדם ליחזקאל באומרו:
הנביא יחזקאל הוא הנביא היחיד המקדיש פרקים רבים על בניית בית המקדש לעתיד לבוא.
מבנה מקדש יחזקאל איננו שונה בהרבה מבית המקדש השני שנבנה על ידי העולים מבבל ומפרס באישור כורש ואשר שופץ על ידי הורדוס כמאה שנה לפני חורבנו, אולם ההבדל העיקרי בין תיאור המקדש על פי יחזקאל לבין תיאור המקדש במסכת מידות הוא העזרות וכן הסימטריה הריבועית שלו.
על פי נבואת יחזקאל עתידה עזרת ישראל (היא עזרת כוהנים ובה נבנה המזבח) העתידית להיות ריבועית ובגודל של 100 על 100 אמות.
עזרת הנשים (או העזרה השנייה), לשם יוכלו כל הטהורים להיכנס, תהיה בגודל של 500 על 500 אמות (על פי הסבר הגאון מווילנה), ואילו הר הבית של יחזקאל יגדל לגודל של 3,000 אמה על 3,000 אמה, כלומר ישתרע משער יפו של היום במערב ועד לראש הר הזיתים במזרח.
בדרום יתחיל הר הבית המקודש מתחתית עיר דוד של היום ועד למוזיאון רוקפלר של היום.
כמו כן בנבואת יחזקאל ישנו פירוט רב של שערי המקדש והמבנה האדריכלי שלהם, פירוט שאיננו כתוב בספר מלכים ולא במסכת מידות.
מיד אחרי פרקי המקדש בנבואת יחזקאל, פונה יחזקאל לתאר את ארץ ישראל המקדשית.
ארץ ישראל של יחזקאל מתחילה בצפון הרחוק, מן הור ההר שליד מפרץ אלכסנדרטה של היום, מערבה, דרך חתלון, לבוא צדדה, כולל את הערים חמת, ברותה, סבריים עד חצר עינן שבפינה הצפון מערבית של הארץ המובטחת.
במזרח כולל יחזקאל בגבולות הארץ את מחוזות חורן, דמשק וגלעד, עד הגבול הדרומי שם מוזכרים המקומות תמר ומי מריבת קדש.
מתוך שישה עשר מקומות או נקודות גבול, אפשר לזהות בוודאות רק שני מקומות הידועים היום: דמשק וחמת.
גרינץ, חיים בר-דרומא, פרופסור הרב דניאל מיכלסון ופרופסור יהודה גרינפלד, גבולות יחזקאל חופפים את ארץ כנען המקראית מאנטיוכיה בצפון ואת כל סוריה, עד הפרת ועד דלתת הנילוס והם תיאור נוסף של גבולות פרשת מסעי המובאים בספר במדבר.
ארץ ישראל העתידית של נבואת יחזקאל תחולק לשלוש עשרה רצועות לרוחב הארץ כאשר רוחב כל רצועה מצפון לדרום תהיה עשרים וחמשה אלף קנים שהם כ-75 ק"מ.
הרצועה הכוללת את ירושלים והמקדש תהיה נחלת הנשיא בשיתוף כוהני המקדש.
אורכה של ארץ ישראל מצפון לדרום על פי יחזקאל יהיה כ-975 ק"מ.
דמותה של אשת יחזקאל מופיעה בנבואת הנביא מסמלת את מצבו של עם ישראל לאחר החורבן.
דבריו אמורים לגרום לטלטלה ולזעזוע.
ה' מודיע לנביא על מותה הקרב של אשתו ואכן אשת יחזקאל מתה בערב.
למחרת בבוקר נהג יחזקאל כאשר צווה על ידי ה' ולא נהג מנהגי אבלות.
ההודעה על מותה של אשת יחזקאל משמשת כרמז מטרים להתנהגותו מעוררת הפליאה של הנביא לאחר מות אשתו, כאשר אינו נוהג מנהגי אבלות:
התנהגות זו רומזת על מצבו של עם ישראל לאחר החורבן.
שליחותו הנבואית של יחזקאל, דורשת ממנו לוותר על תשוקותיו האישיות.
השליחות תובעת ממנו התנהגות מנוגדת לרגשותיו האישיים, הושע לדוגמה, צווה לשאת את גומר בת דבליים, אשת זנונים ולהוליד ממנה ילדים.
מעשה זה של כיבוש היצר, הוא סימבולי ומביע את אמונתו המוחלטת בה'.
מעשים סימבוליים אלו מועברים אל הקהל.
חז"ל מזהים את ה'פאר' מהציווי 'פארך חבוש אליך' עם התפילין ולומדים מכאן שדווקא יחזקאל היה צריך להיות עם תפילין באבלותו, אבל לאבל רגיל לפני קבורת המת אסור לחבוש תפילין.
פסוק י"ז פותח בקריאה ליחזקאל להימנע מביטויי אבל על מות אשתו.
הנאמר לאחר מכן מבהיר את מנהגי האבל שנהגו בתקופה הזו בישראל:
הכתוב מציין כי אין להתנהג כמתאבל על המת, לא לכסות את הראש, לא לכסות שפם ואיסור לאכול מלחמם של האחרים.
מאיסורים אלו עולה כי אלו היו מנהגי האבלות באותה תקופה.
יחזקאל בּרַאוּן (18 בינואר 1922 – 26 באוגוסט 2014) היה מלחין ישראלי, פרופסור מן המניין בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה של אוניברסיטת תל אביב.
חתן פרס ישראל למוזיקה (תשס"א).
בראון נולד בברסלאו שבגרמניה, בן לאב מיהדות מזרח אירופה ואם קתולית גרמניה שהתגיירה.
ב-1924, כשהיה בן שנתיים, עלה לארץ ישראל עם משפחתו, תחילה לתל אביב ואחר לרחובות.
בשנותיו כילד ברחובות קלט את רשמיו המוזיקליים הראשונים, הן מתקליטי האופרות של הוריו והן משירת הנשים התימניות, שעסקו בכביסה בחצר ביתם.
כשהיה בן שש, מיד אחרי שהתחיל את לימודיו ברחובות, עברה המשפחה לתל אביב, שם למד בבית הספר תל נורדאו.
בין חבריו של בראון היו הסופרים משה שמיר ובנימין גלאי.
בהמשך, לאחר נסיעה לגרמניה לבקר את המשפחה בברסלאו, עברו לגור בראשון לציון, שם למד בבית הספר חביב.
לאחר סיום לימודיו שם למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
בילדותו ובנעוריו למד נגינה על כינור, אצל מורה מקונסרבטוריון שולמית בתל אביב, שהיה בא פעם בשבוע לראשון לציון.
לאחר זמן הפסיק את שיעורי הנגינה בכינור והתחיל לנגן מוזיקה קאמרית עם מוזיקאים חובבים בראשון לציון
בראון הצטרף לתנועת הנוער השומר הצעיר ובמסגרתה הצטרף לקיבוץ משמר העמק, שם התוודע אל ע.
הילל, בן הקיבוץ, ונקשרה ביניהם ידידות רבת שנים.
במסגרת פעילותו בקיבוץ הדריך מקהלה להופעה בוועידת התנועה, ולצורך זה נסע לוועד הפועל, שם נפגש עם הממונה על מדור המוזיקה, נסים נסימוב, שצייד אותו בתווים ובעצות טובות של מנצח מקהלה מנוסה.
תווים אלה העלו בו, לא בפעם הראשונה, את הדחף להלחין בעצמו, אך גם הפעם פטר משאלת-לב זו במחשבה, כי הלחנת סימפוניות וכיוצא בהן לא לו נועדה.
"היא שייכת לענקים כמו באך, מוצרט ובטהובן, שחיו בעבר הרחוק ובארצות רחוקות".
בראון התגייס לבריגדה היהודית והשתתף בקרבות על נהר סניו באיטליה.
בתקופה זו ביקר בעיירה אלטרי, שם ראה בכנסייה ספר ובו נוימות, שהכיר מספרי תולדות המוזיקה אך לראשונה הזדמן לו לראות כתב-יד מקורי של מזמור גרגוריאני.
לאחר הניצחון במלחמת העולם השנייה פעלו אנשי הבריגדה בהוצאת ניצולים ממחנות הריכוז והבאתם אל מחנה פליטים באיטליה, שם המשיכו לבקר אותם, לטפל בהם ולהגיש עזרה.
באחת המסיבות המשותפות שערכו עם הפליטים הופיעה ילדה, שקראה משירי קדיה מולודובסקה ביידיש והדהימה את בראון בהצלחתה לשרוד את אימי השואה
לאחר שובו לארץ ישראל חזר לקיבוץ משמר העמק, משם נשלח ללימודים בסמינר למורים וגננות של התנועה הקיבוצית בתל אביב, ובמקביל לכך למד הרמוניה וקונטרפונקט אצל בוסקוביץ'.
אז גילה לראשונה, שיכולתו המוזיקלית עולה בהרבה על הממוצע, בגדר משהו מיוחד ובלתי מצוי.
בראון נטל חלק בהגנת הקיבוץ בקרבות משמר העמק ועם קום המדינה גויס לצבא.
ביוני 1948 נשא לאישה את שולמית גלזמן ובמרץ 1950 נולד בנם הבכור, רפאל, שנקרא על שם חברו הקרוב של יחזקאל, רפאל דויטש ממשמר העמק, שנפל במלחמה.
ב-1951 עזב את הקיבוץ והחל ללמוד באקדמיה הישראלית למוזיקה בתל אביב.
ההחלטה לעזוב את הקיבוץ לא הייתה קלה, משום שבראון אהב את חייו בקיבוץ ואת כל הכרוך בהם, אך עבודתו בפלחה תבעה את כל זמנו וולא הניחה לו פנאי להתקדם במוזיקה, או אף להדריך קבוצות נוער עולה שהגיעו לקיבוץ.
בסופו של דבר קיבל החלטה כואבת והודיע על עזיבתו, שהתקבלה בקיבוץ בצער, אך בהבנה וללא טינה.
בתקופה הראשונה אחרי עזיבת הקיבוץ נאלצו יחזקאל ושולה להיפרד זמנית - היא להתגורר עם בנם הקטן אצל הוריה בקריית חיים והוא עם הוריו בראשון לציון, שם השתדל לצבור כסף לצרכים ראשוניים במתן שיעורים פרטיים בכל מקצוע אפשרי.
במקביל ללימודיו באקדמיה לימד מוזיקה בסמינר הקיבוצים וחיבר מוזיקה.
הרקדנית דבורה ברטונוב הזמינה אצלו יצירה לחליל רועים, ולאחר התייעצות עם החלילן אורי טפליץ, כתב סונאטה בשלושה פרקים, שטפליץ ניגן לראשונה במסגרת הקונצרטים הקאמריים במוזיאון תל אביב הישן.
ב-1953 סיים את לימודיו והחל ללמד מוזיקה.
היה בוגר האקדמיה למוזיקה בתל אביב ובעל תואר מוסמך ללימודים קלאסיים מאוניברסיטת תל אביב.
בין מוריו היו אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', הרצל שמואלי, אדית גרזון-קיווי ואחרים.
שלישיית גשר הירקון בהשתתפותם של אריק איינשטיין, יהורם גאון ובני אמדורסקי, הקליטה ב-1964 את לחנו של בראון למילים מאת יעקב שבתאי לשיר "וימלט קין".
באופן יוצא דופן ברפרטואר הלהקה, הוקלט השיר ללא ליווי של כלי נגינה, החלטה שהדגישה את תוכן השיר הדרמטי וכן את ההרמוניה הקולית המוצלחת של כל אחד מחברי השלישייה בנפרד ויחד.
השיר הופיע אחרון בצד א' באלבומה של השלישייה "אהבה ראשונה", אך נעדר מגרסת הדיסק שיצאה ב-1994.
בשנת 1966 נוצר קשר בין בראון ומדינות סקנדינביה באמצעות המוזיקאית ננה קגן הדנית.
בסוף שנות ה-70' אירחה משפחת בראון, בתוקף תפקידו כמנהל האקדמיה, את ארקי פוהיולה ואת אנלי הלונן הפינים.
פוהיולה היה מנצח מקהלת הילדים טפיולה והלונן הייתה קונסול לענייני תרבות בשגרירות פינלנד בישראל.
קשרים אלה הניבו סיורים בפינלנד, בהם, בפסטיבל מקהלות נוער בהלסינקי השתתפה מקהלת העפרוני עם המנצחת מיה שביט, שביצעה את המחרוזת "טווס זהבי" של בראון לפי שירי ביאליק.
פוהיולה ביקש מבראון עיבוד לירושלים של זהב של נעמי שמר בשביל מקהלת הנשים "טפיולה", ובראון ערך עיבוד זה בהסכמת נעמי שמר וראה בו את אחד הדברים היפים והמרגשים שיותר שעשה מימיו.
בנו הבכור של בראון, נגן הקרן רפי בראון, הקים משפחה בגרמניה ובאמצעותו התוודע בראון אל גרמני בשם קגי, שיזם סדרת הרצאות על דתות שונות והמוזיקה הקשורה בהן.
הוא גילה עניין במוזיקה של בית המקדש, אך בראון הבהיר לו, שאין אפשרות לשחזר מוזיקה זו על אף החומר הרב הנוגע בכלי נגינה ובשירה בתנ"ך.
עם זאת, בראון הציע לקגי להזמין את המוזיקולוג ד"ר אבנר בהט, שהתמחה במוזיקה ובמחול של העדה התימנית, ועמו קבוצת זמרים-רקדנים מקריית אונו.
קגי נענה להצעה וההופעה זכתה להצלחה רבה.
באותה הזדמנות הרצה בראון על טעמי המקרא וחמישיית כלי נשיפה ממתכת עם מקהלה הפתיעו אותו בביצוע יצירתו "הלכות תקיעת שופר".
בעת מלחמת ששת הימים, ביום כיבוש העיר העתיקה, פנה אליו יהורם גאון בבקשה לכתוב מוזיקה לשיר שחיבר יוסי גמזו בהשראת אירועי היום.
גאון הכתיב לו את בתי השיר, הוא "בשערייך ירושלים", בטלפון ובראון חיבר את המוזיקה בשעות הלילה.
כבר למחרת הקליט אותו יהורם גאון בקול ישראל והשיר שודר בתחנת רדיו רמאללה המנדטורית לשעבר.
משנת 1961 היה בראון פעיל בוועדות שונות בתחום המוזיקה, החל בחבר השופטים לפסטיבל הזמר הראשון.
בין חבריו לוועדה היו בוסקוביץ, שמואלי ופרנק פלג, וכן הסופר יעקב שבתאי.
בשנים הבאות היה חבר, בין השאר, במועצה הציבורית לתרבות ולאמנות שליד משרד החינוך ובוועדה המייעצת לענייני מוזיקה שליד קרן תל אביב לספרות ולאמנות.
בשנת 1981, בתפקידו בוועד המנהל של הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב, הטיל עליו שלמה להט, ראש עיריית תל אביב, להכין תוכנית מפורטת לקונסרבטוריון, שיפעל בבניין בית ספר ריק ברחוב שטריקר בתל אביב.
כמנהל האקדמיה לשעבר, קיבל עליו בראון את התפקיד ובין השאר דרש, שבניין הקונסרבטוריון יכלול גם אולם קונצרטים ראוי לשמו.
להט התחייב להקצאת המשאבים הכספיים הדרושים להגשמת התוכנית והקונסרבטוריון ברח' שטריקר קם והיה לגורם חשוב ומשמעותי בחיי המוזיקה בתל אביב ובישראל בכלל.
בשנת 1975 השתלם במזמור גרגוריאני אצל דון ז'אן קלייר במנזר הבנדיקטי ב-Solesmes שבצרפת.
האב ז'אן קלייר היה מנצח מקהלת הנזירים ואחד מגדולי החוקרים של הזמרה הגרגוריאנית בעולם.
במהלך שהותו במנזר הורשה בראון להיכנס גם אל קודש הקודשים, ה"סקריפטוריום", שם מוחזקים כתבי היד העתיקים של הנוימות, שהנזירים עוסקים בחקירתם ובהעתקתם.
כתוצאה ישירה מביקורו במנזר פנה בראון לחקר נוסחי הקריאה בתורה בבית הכנסת והשוואתם לרבדים הקדומים בזמרה הגרגוריאנית.
כמו כן הרבה בראון לעסוק בלחנים יהודים מסורתיים, גם במסגרת עבודתו כמורה באוניברסיטת תל אביב ובמדרשה למורים למוזיקה.
במכון האפיפיורי למוזיקה דתית ברומא, לא רחוק מן הוותיקן, הרצה בראון על תפילותיהם של היהודים התימנים, שהקליט בבית כנסת קטן בכרם התימנים בתל אביב.
שומעיו התרשמו מן האותנטיות של הזמרה הפשוטה והגרונית, השונה מאוד מן הזמרה הגרגוריאנית האמנותית.
תחומי התעניינותו האקדמית היו בעיקר נעימות יהודיות מסורתיות ומזמורים גרגוריאניים.
הוא הוזמן להרצות בתחומים אלה ואחרים באוניברסיטאות וכנסים באנגליה, צרפת, ארצות הברית וגרמניה.
באוקטובר 2009 באה המקהלה הגרגוריאנית של פריז לישראל בהזמנת בראון, אבנר איתי וחיותה דביר.
המקהלה התארחה ושרה בגינת ביתם של יחזקאל ושולה ברמת אביב, ובהמשך גם באוניברסיטת תל אביב ובאולם הנרי קראון בתיאטרון ירושלים.
בראון היה פרופסור, ולאחר פרישתו פרופסור אמריטוס, בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה של אוניברסיטת תל אביב.
ב-3 בפברואר 2007 התקיים בתל אביב קונצרט חגיגי לציון יום הולדתו ה-85. בין היתר, לקחו חלק בקונצרט, האנסמבל הקולי קולגיום תל אביב עם המנצח אבנר איתי, הזמרת תהילה ניני גולדשטיין, מקהלת הילדים "בת קול" בניצוח ענת מורג ושלישיית ענבר.
בראון היה נשוי לשולמית, שנפטרה חודשים אחדים לפניו, ולהם שני בנים ובת.
אחיו היה ההיסטוריון מרדכי בר-און.
בערוב ימיו כתב את ספר זיכרונותיו, שעם מותו נותר בכתב יד.
הספר, "יחזקאל בראון, חייו ויצירתו", הוצאת כרמל ירושלים, יצא לאור בשנת 2017 בעבודה משותפת של כתיבה ועריכה, של רתם לוז, בתו של בראון, פרופסור אמריטוס יהואש הירשברג ואחרים.
בראון נקבר בבית העלמין "גני אסתר" בראשון לציון.
ארכיונו שמור במרכז המוזיקה של הספרייה הלאומית.
הפסנתר האישי של בראון נמסר על ידי משפחתו לקיבוץ משמר העמק.
בראון היה מלחין פורה ורבגוני של מוזיקה ווקאלית, תזמורתית וקאמרית, כמו גם מוזיקה לתיאטרון, לקולנוע ולטלוויזיה.
בשנות השישים עבד עם האמנים נחמה הנדל, ליאור ייני ולהקת החלונות הגבוהים.
הוא הוציא לאור אנתולוגיה של פיוטים מסורתיים, מאמרים בנושאי מוזיקה שונים, בעיקר מלודיה ומודאליות, ותרגומי שירה יוונית עתיקה.
ביצירותיו ניכרת השפעת מוזיקה מסורתית, יהודית ומזרח תיכונית, שאליהן היה מקורב.
אגדת האביב : סוויטה לחליל, לאבוב, לקלרינט ולבסון (1951)
אהבתה של תרזה די מון : לאלט ולפסנתר / המילים: לאה גולדברג (1962)
אורות : לקול ושלישיית פסנתר
אראלי מעלה - גלגולו של ניגון עתיק : לויולה ולפסנתר (2000)
ארבעה פרקי נגינה : לשתי טובות (1975)
ארבעה פרקי מקלדת : לצ'מבלו (או פסנתר) (1992)
אשת חיל : למקהלה ופסנתר / המילים: משלי
ביום ההוא (עמוס פרק ט') : למקהלה
בעקבות החתול : למקהלת נערות ולפסנתר / המילים: ט.
בשעריך ירושלים :למקהלה מעורבת, חצוצרה, קרן יער, תוף ולפסנתר (או עוגב) (1967)
גיל מתימן : לשני קלרינטים (1975)
גלגולו של ניגון : לקלרינט (1978)
דברי קהלת בן דוד : למקהלה ופסנתר
דירה להשכיר : לקריין, חליל ופסנתר / המילים: לאה גולדברג (1959)
האם השלישית לרביעייה קולית, כלי הקשה, בס ופסנתר / המלים: נתן אלתרמן (1988)
הוי אריאל אריאל : חורבן בית-המקדש וירושלים : לקריין ולמקהלה / המלים: משה סרטל (1960)
: לקלרינט ולמקהלה מעורבת ב-6 קולות / המילים: ח.נ.
החופש הגדול : למקהלת ילדים (או נשים) ושני כלים מלודיים / המילים: ע.
הלכות תקיעת שופר : למקהלה ולשמונה כלי נשיפה ממתכת / המילים: מתוך מסכת ראש השנה (1977)
הלל : לטנור, מקהלה ותזמורת (1983)
המנון לאלה ונוס : לקול אלט / המילים: לוקרטיוס
הנמלה הקטנה : למקהלת ילדים ולכלי הקשה / המילים: ע.
הקסגון : דיברטימנטו : לשני כינורות, לשתי ויולות ולשני צ'לי (1998)
והיה באחרית הימים : לבריטון, למקהלה מעורבת, לחצוצרה ולנבל / המילים: ישעיה ב':2-4 ; נ"ב: 7 (1995)
ויהי נער קטון : מחזור שירים / המילים: חיים נחמן ביאליק
וימלט קין : למקהלה / המילים: יעקב שבתאי (1973)
וקרב פזורינו מבין הגויים : למקהלה בשלושה קולות, פתיחה לשירה בציבור: (1960)
ושמחת לבב : מוזיקה לחליל ולתזמורת (1985)
זמירות : לבסון ולפסנתר (1974)
זר פרחים : לקול זמרה ותזמורת / המילים: פניה ברגשטיין, אנדרה פינקרפלד ושרה לוי
חמישה-עשר שירי פסח : למקהלה מעורבת ללא ליווי / המילים: הגדה של פסח (1982)
טריו סונטה : לחלילית אלט, צ'לו וצ'מבלו
יום ויום : לקול, צ'לו ולפסנתר / המילים: יוכבד בת-מרים (1998)
: למקהלה מעורבת ולפסנתר / המלים: יהודה הלוי (1989)
כ"ד קטעי נגינה קנוניים : לשתי חליליות, או לכלי נגינה אחרים (1985)
כינורו של דוד : לנער סופרן, מקהלת ילדים ב-3 קולות ותזמורת סימפונית (1990)
לא יאומן כי יסופר : לקריין וצ'מבלו
לאלתר : ל-3 מנדולינות ומנדוצ'לו
ליל נא אמון : לסופרן, מקהלה מעורבת ותזמורת / המלים: נתן אלתרמן (1985)
למנצח על הגתית : לטנור, למקהלה מעורבת, לאבוב, לנבל ולתזמורת כלי קשת (1995)
מאורה : לקול, חליל, כנור, ויולה ולצ'לו / המלים: נחום (1959)
מגש הכסף : למקהלה ופסנתר / המילים: נתן אלתרמן
מדרש לוח גזר : לפסנתר, מקהלה מעורבת ולקריין (2002)
מוזיקה לשלישיית כלי פריטה : למנדולינה, גיטרה וצ'מבלו
מזמור : לתזמורת כלי קשת (1959)
מזמור להסתדרות : (ארבעים שנה ליסודה) : פרקי זמרה, קריאה ונגינה, יחיד, מקהלה ותזמורת (1960)
ביאליק : למקהלת נערות ולפסנתר (1984)
מחווה ליוסף היידן : 3 סונטות לשלישיית חליליות (1989)
מחווה לפרסקובלדי - פרטיטה : לגיטרה
מחול וזמר : לחליל, אבוב ולקלרינט (1987)
מחולות סימפוניים : לתזמורת (1979)
מלאכי מרום : לוויולה ופסנתר
מנין בא החושך : לסופרן קלרינט ופסנתר
משחקים בשניים : לפסנתר (1989)
משירי איציק : שלשה שירים מאת איציק מנגר : לקול ופסנתר (1997)
משלי שלמה : עשרים ושמונה קנונים : למקהלה בשניים ובשלושה קולות שווים (1993)
משלים : לקט מתוך ספר משלי, קנטטה : למקהלת ילדים, לחליל ונבל (1992)
ניגונים : למקהלה מעורבת ללא ליווי (1987)
סונטה : לחצוצרה ולפסנתר (1996)
סונטה מס' 2 : לפסנתר
סונטה : לפסנתר בארבע ידיים
עוללות : לבריטון ופסנתר / המילים: היינריך היינה
עוף החול : לבסון וכלי הקשה (1962)
עזה כמוות אהבה : לסופרן ושלישיית פסנתר / המלים: שיר השירים
עיטורים למגילת רות : לתזמורת (1965)
על הר גבוה : מוטט לסופרן, מקהלה (ס.
על חרבות : תפילה לזכר יהודי סיגט : לחליל, טימפני ותזמורת כלי קשת (1997)
על עופות ועל חיות אחרות : למקהלה / המלים: יחזקאל בראון
עם בוא שמש : משירי מתי כץ: חמישה מחזורי שירים : לקול ולפסנתר (1997)
עמק הירדן : פרקי מחול לתשעה נגנים (1963)
ערבית לשבת : לחזן (בריטון), מקהלה מעורבת ואורגן (1993)
ערבית מוזיקלית קטנה : לקרן ופסנתר (1982)
ערבית מוזיקלית קטנה לעמליה : לנבל (1996)
ערפילי שחר : מחרוזת שירים למקהלה מעורבת (1989)
עת הזמיר הגיעה : למקהלה ותזמורת / המלים: שיר השירים
פיוטים קטנים : לכלי הקשה ופסנתר (1971)
פנטסיה ליריקה : לגיטרה ותזמורת
פסוקי תהלים : ח"י קנונים לשניים עד חמישה קולות (1983)
פסקול : לקלרינט בס, לחצוצרה, לכלי נקישה, ולקונטרבס (1963/1994)
פסנתרין : לסנטור ולתזמורת קאמרית (2003)
פרחי צהריים : חמש זעירות : לכינור ולפסנתר (1992)
פרקי פסנתר למנגנים צעירים (1968)
פרקי נגינה קלים : לשני קלרינטים (1982)
פרקי נגינה : לצמד בסונים (1949)
צ'ירי בירי בום : לשני בסונים (1974)
קול הקורא הצלול : למקהלה (1999) / המלים: אלקמן
קונצ'רטו לחליל ולתזמורת כלי קשת (1957)
קונצ'רטו לנבל ולתזמורת קאמרית (1991)
קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת סימפונית (1993)
קונצ'רטו לקרן ולתזמורת כלי קשת (1978)
שבת המלכה : לקול, לחליל ולנבל / המילים: ח.נ.
שגיון בדו מז'ור : לצ'לו ולפסנתר (1984)
שחורה אני : לקול ולכינור (1995)
שחרית : לאבוב ולשלישיית כלי קשת (1994)
שירי היונה והשושן : לקול ופסנתר / המילים: לאה גולדברג (1956)
שירי המעלות למקהלה ועוגב / המילים: תהלים
שירי לילית : לויולה ולתזמורת סימפונית (1979)
שלושה ניגונים חסידיים לקלרינט ולפסנתר (1974)
שלוש נעימות מסורתיות לערב שבת : לטובה ולפסנתר (1974)
שלושה פרקי מחול : לחליל יחיד (1962)
שלושה פרקים : לקלרינט (1973)
שלושה שירי ילדים : לקול ולפסנתר / המילים, ע.
שלושה שירי עם עתיקים : למקהלה מעורבת (1986)
שלושה שירי ציון : לבסון ופסנתר (1974)
שלישייה לפיקולו, בסון ופסנתר (2010)
שני שירים מימי הביניים : למקהלת נערות ב-3 קולות (1994)
שני שירים : למצו-סופרן או לטנור ולפסנתר / המלים: בנימין גלאי (1980)
שנים עשר פרלודים : לקרן (1985)
שש בגטלות : לוויברפון ופסנתר
תפילת איכר : לבריטון, חצוצרה, פסנתר ומקהלה
תשנ"ג (1993) – פרס אקו"ם למפעל חיים בתחום המוזיקה.
הרב יחזקאל אברמסקי (ו' באדר א' ה'תרמ"ו, 11 בפברואר 1886 – כ"ד באלול ה'תשל"ו, 19 בספטמבר 1976) היה ראש בית דין בלונדון, פרשן התוספתא, מראשי ישיבת סלבודקה בבני ברק וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
חתן פרס ישראל ופרס הרב קוק לספרות תורנית.
נולד לרב מרדכי זלמן בכפר דשקאוצי שבפלך וילנה (היום בלארוס).
למד בישיבת נובהרדוק שם התקרב אל "הסבא מנובהרדוק" ולבקשתו אף למד עם בניו.
בגיל 17 נסמך לרבנות על ידי רבה של נבהרדק, הרב יחיאל מיכל אפשטיין, בעל ערוך השולחן.
למד גם בישיבת טלז, בישיבת רמיילס וב"קיבוץ" של הרב חיים עוזר גרודזנסקי בווילנה.
נישא לבתו של הרב ישראל יהונתן ירושלימסקי, חתנו של הרידב"ז.
היה סמוך על שולחן חותנו ולמד גם ממנו דרכי פסיקה.
נסע ללמוד גם אצל הרב חיים מבריסק.
משנת תרע"ב (1912) היה רבה של סמאליאן.
בשנת תרע"ד (1914) עבר לכהן כרב בסמולביצ'י.
בשנת תרפ"ג (1923) החליף בסלוצק את הרב איסר זלמן מלצר, שנמלט מחמת רדיפות השלטון הקומוניסטי.
בשנת ה'תרפ"ה (1925) הוציא לאור את החלק הראשון של פירושו על התוספתא.
חידש את הופעת כתב העת הרבני יגדיל תורה ושימש כעורך הגיליון הראשון, שהיה אחד הפרסומים ההלכתיים האחרונים שפורסמו בברית המועצות.
במרץ 1928 (ה'תרפ"ח) היה בין הרבנים שהוחתמו על ידי הג.פ.או.
על איגרת שטענה שאין רדיפות של היהדות ברוסיה.
בסוף 1928 (ה'תרפ"ט) חתם על איגרת נוספת שהכחישה שהחתימה הקודמת ניתנה מתוך לחץ.
באותה שנה הזמינו אותו חברי המושבה פתח תקווה לכהן כרבה, אך שלטונות ברית המועצות סירבו לתת לו לצאת משם והוא ויתר על המינוי.
בהמשך נאסר והואשם ב"פעילות אנטי-סובייטית", בגלל רצונו לעלות לארץ ישראל.
הוא נעצר על ידי הג.פ.או.
באלול ה'תר"ץ (1930), נידון לחמש שנות עבודת פרך ונשלח לחצי שנה למחנה בסיביר.
הודות למאמצים של רבים, בהם הרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב יוסף צבי הרץ (רבה הראשי של אנגליה), החפץ חיים ואף חיים נחמן ביאליק - שוחרר לאחר כשנה, בערב יום הכיפורים ה'תרצ"ב (אוקטובר 1931), בתנאי שיעזוב את ברית המועצות לצמיתות.
הוא גורש ללטביה, משם לפולין ואז ללונדון.
הרוסים השאירו את אשתו וילדיו ברוסיה כדי שישמשו כערבון ליציאתו מהמדינה לצמיתות.
כעבור כמה חודשים הורשו אשתו ושניים מבניו לצאת מהמדינה, ושני הבנים הגדולים הורשו לעשות זאת רק מספר שנים מאוחר יותר, בהשתדלות אנתוני אידן, שר החוץ של בריטניה.
בחורף תרצ"ב (דצמבר 1931) השתקע הרב אברמסקי בלונדון והחל לכהן כרב קהילת מחזיקי הדת בעיר, שפעלה אף היא למען שחרורו.
בשנת 1935 החליף את הרב שמואל יצחק הילמן כדיין ואב בית דין בבית הדין הרבני בלונדון.
בשנים אלו המשיך במפעלו - חיבור הפירוש לתוספתא, "חזון יחזקאל", וב-1945 הוציא את ספרו "ארץ ישראל - נחלת עם ישראל".
בשנת 1950 קיבל את "פרס הרב קוק לספרות תורנית", מטעם עיריית תל אביב.
בשנת ה'תשי"א (1951), עם פרישתו לגמלאות, עלה לישראל עם משפחתו והתיישב בשכונת בית וגן בירושלים.
בשנת 1956 זכה בפרס ישראל לספרות תורנית.
היה מראשי ישיבת סלבודקה (בני ברק) ומסר בה שיעור כללי אחת לשבוע, אולם לא היה מעורב בניהולה החינוכי.
ב-1963 מונה לכהן כנשיא "ועד הישיבות".
כן פעל למען החינוך העצמאי, היה מנשיאי ארגון אתרא קדישא בעת הקמתו, וכן נשיאו של המרכז הארצי לטהרת המשפחה.
נפטר בירושלים בשלהי ה'תשל"ו (1976), במוצאי שבת אור ליום א' של סליחות האשכנזים.
היה נשוי לרייזל (לבית ירושלמיסקי).
יעקב דוד - סופר, בלשן וספרן בכיר בבית הספרים הלאומי.
בנו של יעקב דוד, יונתן, נהרג בירושלים במלחמת השחרור, סמוך לגיל בר מצווה.
פרופ' שמעון - ראש הקתדרה ליהדות באוניברסיטת לונדון.
הרב משה מרדכי הלוי שולזינגר
מלבד חיבורו הגדול חזון יחזקאל חיבר ספרים נוספים, וכן נדפסו ספרים נוספים של מאמריו וחידושיו:
חזון יחזקאל - חיבור על התוספתא,
ארץ ישראל נחלת עם ישראל
חזון יחזקאל על מסכת פסחים
ספר הזיכרון לכבודו ולזכרו של רבי יחזקאל אברמסקי
חזון יחזקאל על מסכת זבחים, וליקוטים על הש"ס, צורף לו קונטרס זכר ישי מאת חותנו, רבי ישראל יהונתן ירושלימסקי,
קובץ מאמרים על ענייני אגדה.
בסופו מצורף חיבור מאת חותנו על ענייני הארץ.
חזון יחזקאל על תנ"ך תפילה ודברי אגדה
יחזקאל בן יוסף בן ניסים בן מנחם גבאי (מחצית השנייה של המאה ה-18 - 1823 או 1826), המכונה "בגדאדלי" ("איש בגדאד") היה בנקאי יהודי מבגדאד שהגיע לעמדה בכירה באימפריה העות'מאנית, בראשית המאה ה-19.
יחזקאל גבאי נולד בבגדאד במחצית השנייה של המאה ה-18, נצר לשושלת ראשי הגולה (ריש גלותא) ושימש בזמנו בתפקיד בכיר בקהילה היהודית של עיראק.
בשיא הקריירה הפיננסית שלו היה גבאי "צראף (סראף) באשי" (Sarrafbaşi) של הסולטאן, כלומר שר האוצר, הבנקאי הראשי, "ראש השולחנים", האחראי על כספי השלטון העות'מאני.
אמנם הוא חלק את מעמדו הרם עם עוד שני אנשי עסקים יהודים צ'לבי בכור קרמונה וישעיהו אג'מן.
גבאי עסק בעיר הולדתו, בגדאד, במסחר, חלפנות כספים, נתינת הלוואות, ערבונות ונדבנות.
קשריו הכלכליים והחברתיים הרבים של גבאי, שהתבססו על הרשת הקלינטרית (אנתסאב) סייעו לו להצליח בעיסוקו למרות היותו בן מיעוטים יהודי בחברה מוסלמית.
מעמדו האיתן בקרב הקהילה היהודית, קשריו בשווקים וכישוריו החברתיים המיוחדים קירבו אותו בשלב מסוים אל מושל בגדאד, סולימאן פאשא שנעזר בעצותיו של גבאי, סמך עליו והפך אותו לאיש סודו.
המקורות היהודיים מציינים כי היה נדיב לב, קיבל בסבר פנים יפות את כל הנזקקים וטיפל ברחמנות בעניים, בנוסף לכך היה יפה תואר, שלט בשפה הערבית והטורקית ובמנהגי המקום.
מושל בגדאד הממלוכי, סולימאן פאשא מרד בסולטאן הטורקי, סירב להעביר לשלטון העות'מאני את המיסים ולספק את מכסת החיילים שנדרשה.
לכן, הסולטאן מהמוט (מחמוד) השני (ששלט מ-1808 עד 1839), שלח לבגדאד את עוזרו, חאלט אפנדי, כדי לדכא את המרידה.
יחזקאל גבאי שהכיר היטב את דרכיו של המושל המורד סייע בידי חאלד אפנדי למצוא את סולימאן פאשה כדי להענישו.
לאחר שהומת המושל הגיעו שניהם אל הסולטאן באיסטנבול, שהודה להם וכאות תודה מינה אותם למשרות רמות בשלטון המרכזי באיסטנבול.
יחזקאל גבאי עלה במהרה במעלות השלטון, התחבב על הסולטאן, שראה בו איש חכם ונבון.
השפעתו הלכה וגדלה עד שמונה לתפקיד 'הצראף באשי' של הסולטאן, תפקיד כלכלי בכיר ביותר השולט על כספי הסולטאן ומותיר לו להשתמש בכספי המדינה לפי ראות עיניו.
במסגרת תפקידו היו לו סמכויות רבות – היה יכול למנות פקידים ולדון למיתה עושי רעה.
יחד עם עוד שני עשירים יהודים ועם איש עסקים ארמני בשם קזאס ארטין חארוטיון, שהיה אחראי על המטבעה, חלק גבאי עוצמה רבה.
הוא נהנה ממעמד כלכלי, רוחני ודתי אך הצניע את עושרו הרב על מנת לא לעורר קנאה ולהפר את הסדר הקיים.
הקהילה היהודית באיסטנבול קיבלה אותו בברכה ומינתה אותו לנשיאה.
גבאי ייסד ישיבות ובתי מדרש, וניצל את כוחו כדי להשפיע ולעזור ליהודי בגדאד.
מצד שני שררה אז תחרות קשה ועוינות בין אנשי העסקים מקרב היהודים ומקרב הארמנים.
הארמנים הנוצרים התחרו עם היהודים על התפקידים הבכירים בממשל ועל ניהול כספי האוצר והשנאה לבשה לא פעם צבע דתי.
באותם ימים התחזק מעמד הארמנים עקב תהליך חדירת המעצמות האירופאיות הנוצריות לאימפריה העות'מאנית.
קשרי המסחר החזקים של הארמנים עם הארצות הנוצריות ערערו משהו את הסדרים הכלכליים הישנים שהיו נהוגים באימפריה ושהטיבו עם הגבירים היהודים.
הארמנים ובראשם קזאס ארטין חארוטיון, ניסו למוטט את מעמדו החדש של יחזקאל גבאי על ידי הפצת שקרים ודברי שטנה באוזניו של הסולטאן.
בשנת 1822 הסולטאן הוציא להורג את חאלט אפנדי, שגבאי היה תחת חסותו.
בנוסף לכך, מעמדו של גבאי נפגע מאוד מהחלטת הסולטאן להחליש את כוח היניצ'רים באימפריה.
הבנקאי היהודי היה מעורב מתוך כורח הנסיבות במימון חיל זה ומחמוד השני שטבח בשנת 1826 ביניצ'רים עלול היה להעניש גם את כל הגורמים שהיו קשורים אליהם, כמו בכור קרמונה וישעיהו אג'ימן שהוצאו להורג בחניקה בשנת 1826.
לפי מקורות מסוימים, לאחר סכסוך אלים שהוביל לשפיכות דמים ושנאה רבה בין הצדדים החליט הסולטאן מחמוד השני להגלות את יחזקאל גבאי לעיר אנטליה שם מצא את מותו.
לפי מקורות אחדים גבאי הוצא להורג בשנת 1823.
השמועה על מותו של "הצראף באשי" היהודי גרמה להתנפלות על בתיהם ורכושם של היהודים באיסטנבול ובבגדאד.
כל רכושו של גבאי הופקע לטובת השלטון.
נפילתם של יחזקאל גבאי, בכור קרמונה וישעיהו אג'ימן פגעה מאוד בקשר היהודים עם השלטון.
החוקרים חלוקים בדעתם לגבי שנת מותו בין השנים 1820–1826, אך על פי רוב המקורות העות'מאנים היה זה ב־1823.
יחדיו הייתה חבורה ספרותית שהתקיימה בתל אביב בין השנים 1926–1939, ומנתה בעיקר משוררים.
עם חבריה הבולטים נמנו אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, לאה גולדברג, אברהם חלפי, אלכסנדר פן, אליעזר שטיינמן, יעקב הורוביץ, משה ליפשיץ, יוסף סערוני, וישראל זמורה.
חבורת המשוררים הצעירים, שהשפה העברית הייתה לרוב שפת כתיבתם הראשית (אם כי לא כולם היו ילידי ארץ ישראל) עסקה ביצירת יצירה עברית מקורית שקראה תיגר על דור המשוררים הקודם, שייצג את הממסד הספרותי, חיים נחמן ביאליק ושאול טשרניחובסקי ששירתם נראתה בעיניהם מיושנת, ארכאית ולא מתאימה לארץ.
אליעזר שטיינמן היה בשנת 1926 עורך "כתובים", ביטאונהּ של אגודת הסופרים שביאליק עמד בראשה.
יחד עם אברהם שלונסקי פרסם מספר מאמרים בזכות המודרניזם בספרות ובשירה, הנשען על השכלה אוניברסלית.
מאמרים אלו כוונו נגד ביאליק ואגודת הסופרים עצמה שכונתה "מנוונת".
כתוצאה מכך נוצר נתק בין כתב העת לבין האגודה וכתב העת הפך לשופר התנועה המודרניסטית.
כותבים שהזדהו עם הקו שהוצג במאמריהם של שטיינמן ושלונסקי התקבצו יחדיו בבית הקפה "שלג לבנון" בתל אביב.
הם הקריאו זה לזה מיצירותיהם והעבירו אותן (לרוב שירים וסיפורים קצרים) לפרסום ב"כתובים".
כיוון שחלקם היו עולים בודדים היוותה החבורה תחליף למשפחה וסביבה תומכת הן יצירתית והן חברתית.
חבורות ספרותיות היו נפוצות באותה תקופה גם במקום שהיווה מודל עבור רוב משוררי התקופה הצעירים – פריז.
בין היתר קוימו דיונים לשם קביעה של מוסכמות כיצד על השירה העברית החדשה להיראות ובאילו נושאים עליה לטפל.
הם הושפעו מהפסיכואנליזה שהיוותה חידוש באותה תקופה ואחת מההחלטות הייתה שעל השירה לצלול אל מעמקי נפש האדם.
בין הפעילויות של החבורה היו ערבי קריאה, ערבי דיון פילוסופיים וגם הצגת מופעים דרמטיים, והעלאת תוכניות שעירבו בין בידור קל ומסרים מעמיקים שנקראו "טורים בעל פה" ו"קלוב האמודאים".
למרות שנגבה תשלום מהציבור, החבורה לא החזיקה עצמה כלכלית.
בשנת 1933 עזב שלונסקי את "כתובים" וייסד את כתב העת "טורים".
החבורה שסביב "טורים" הייתה דומה מאוד במטרותיה לחבורה שסביב "כתובים" אך משנת 1935 החלו להתבלט בה שני כוכבים, נתן אלתרמן ולאה גולדברג.
בהמשך הצטרפו לחבורה גם אלכסנדר פן וחנה רובינא.
החבורה נעה מ"שלג הלבנון" לקפה "כסית" (הראשון, ברחוב בן-יהודה 59) ולאחר מכן קבעה את משכנה בקפה "אררט" (בן יהודה 9), ששמו, שניתן על ידי שלונסקי, פורש על ידי ליצני הדור כראשי תיבות של "אני רוצה רק טה", בהתאם למצבם הכלכלי של חברי החבורה.
הוצאות הספרים העבריות (ובייחוד הוצאת דביר) לא היו מעוניינות להוציא את ספרי חברי "יחדיו", עקב החשש שמדובר בצעד לא כלכלי.
לפיכך, אנשי החבורה הוציאו את ספריהם בעצמם, תחת השם "יחדיו".
בשנת 1939 הקים ישראל זמורה, שביתו היה אחד ממקומות המפגש של החבורה, את הוצאת "מחברות לספרות", שיועדה להוציא לאור את כתביהם של אנשי החבורה ומשוררים וסופרים עבריים נוספים.
החבורה התפרקה בסוף שנות ה-30, על רקע קרעים בין חבריה.
"כוכבי" הקבוצה ובראשם אלתרמן, הפכו בעצמם לממסד ספרותי, בעוד אחרים נותרו בשוליים.
כמו כן נבעו פערים בשל חילוקי דעות פוליטיים וסכסוכים שונים, בהם על רקע רומנטי.
החבורה ראתה בעצמה חלק מן המודרניזם האירופי.
הודגשה הקפדה על אסתטיקה, הן במבנה והן בתוכן.
למרות שנושאי השירה היו מגוונים, ובחלקם חילוניים ותמונות יום-יום, השפה הייתה מוקפדת, עשירה ו"גבוהה" (מושפעת מלשון התנ"ך) ועשירה בסימבוליזם.
בצד השפה הגבוהה, הוכנסו מילים יומיומיות כחלק מדימויים.
המבנה המוקפד התאפיין, לדברי החוקרת חיה שחם, בחריזה, אנאפורה, חזרה משולשת וקצב הנשען על משקל.
לרבים מחברי הקבוצה הייתה זיקה לתיאטרון ולדרמה, הן בנושאי השירה, הן בהצגת הסצנות והן בחיי היום יום ותחומי העניין.
חלקם אף כתבו מחזות להצגה בתיאטרון.
ניתן לציין בהקשר זה במיוחד את אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, לאה גולדברג, אברהם חלפי, אלכסנדר פן ועוד.
היצירות המייצגות ביותר את שירת החבורה הן "כוכבים בחוץ" של אלתרמן, "טבעות עשן" של גולדברג ו"אבני בֹהו" של שלונסקי.
זך, ועמו יוצרים כדוד אבידן, יהודה עמיחי, דליה רביקוביץ', דן פגיס, אריה סיון, טוביה ריבנר ואחרים, הציבו דוגמה שונה לשירה עברית, משוחררת מכבלי חריזה ומשקל, בשפה יומיומית יותר ובוטה יותר.
בעונה השלישית של סדרת הסאטירה היהודים באים מספר מערכונים מתייחסים לאנשי החבורה.
שו"ת יחוה דעת הוא סדרת ספרי שאלות ותשובות בהלכה מאת הרב עובדיה יוסף (7 כרכים).
סדרת ספרים זאת היא השנייה אחרי סדרתו יביע אומר.
המקור לשם הסדרה הוא הפסוק בתהילים (): "יום ליום יביע אומר ולילה ללילה יחוה דעת".
בספרים אלו עונה הרב יוסף על שאלות אקטואליות רבות בהלכה, לדוגמה בנושא קול באשה ערווה, ספרי תורה בצה"ל, שמיעת שירים בספירת העומר ועוד.
אולם ספרים אלו מתאפיינים בתשובות קצרות ביחס לתשובות שבסדרת ספרי השו"ת הראשונה של הרב עובדיה, יביע אומר, העוסק יותר בפלפולים ובלמדנות והתשובות בו מורחבות יותר.
הכרך הראשון יצא לאור בשנת תשל"ז בעת כהונתו כרב הראשי לישראל.
מתכונת הספר מבוססת על שאלות ותשובות שנשאלו ב'פינת ההלכה' אשר שודרה בתוכנית 'קבלת שבת' ברשת א' של רדיו קול ישראל בימי שישי במשך כ-15 שנה, ובהוצאת הספר הורחבו הדברים ונוספו מקורות רבים.
בהקדמת הספר נכתב כי התשובות מובאות בספר כפי שנענו בקצרה למאזינים ברדיו כדי שיהיה בבחינת "דבר השווה לכל נפש", אלא שבכמה מקומות הוסיף הערות להבהרת העניין בתוספת נופך.
בהמשך נוספו עוד חמישה כרכים שיצאו לאור עד שנת ה'תשנ"ד.
בשנת תש"פ הוציא מכון מאור ישראל מהדורה חדשה עם חלק ז' ובתוספת הערות מתוך כתבי היד של הרב עובדיה יוסף.
המהדורה החדשה היא בעלת ארבעה כרכים, כך שכל שני חלקים בכרך אחד וחלק ז עומד ככרך בפני עצמו.
"יחזקאל" הוא שיר עברי שנכתב על ידי חיים חפר, הולחן על ידי שמוליק קראוס ובוצע בשנת 1967 על ידי להקת "החלונות הגבוהים", שכללה נוסף על קראוס את אריק איינשטיין וג'וזי כץ.
השיר בוצע גם על ידי הצמד אילן ואילנית.
השיר, ולו חמישה בתים, מתאר את יחזקאל הנביא באמצעות אלוזיות רבות לספר יחזקאל (בפרט חזון מעשה מרכבה וחזון העצמות היבשות) ותוך "הפיכתם של הציורים הפיוטיים המופיעים בנאומיו לגורמים המתארים את דמותו".
שפתו משלבת מילים וביטויים מנבואותיו של יחזקאל (חשמל, גלגל, אבן תרשיש) עם מילות סלנג עברי עדכני לתקופה שבה נכתב (בומבה, לכייף, חתיכות), שמאירות את דמותו של הנביא באור הומוריסטי פרודי.
השיר כולו, המתייחס ליחזקאל ללא שמץ של קדושה, ובפרט ביטויים כגון "הוא ואלוהים כמו אני ואתה" או "הנביא יחזקאל הוא בומבה של נביא", נתפסו על ידי הציבור הדתי בישראל כחילול הקודש, ועקב כך נאסרה השמעת השיר ברדיו במשך שנים אחדות.
סגן מנהל התוכניות בשירות השידור, יצחק שמעוני, הסביר את הצנזור באומרו כי "השיר 'הנביא יחזקאל' לא יתקבל, לדעתי, על ידי כל שכבות הציבור, באשר יש בו התלוצצות לא סימפתית על הנביא".
המחבר חיים חפר אמר בתגובה לכך: "אני שמח שנמצא מגן ליחזקאל הנביא בדמותו של יצחק שמעוני.
אך מי יגן על חרות השיר ב'קול-ישראל'?"
מנשה רבינא, מוזיקאי ומבקר תרבות של העיתון "דבר", פנה כביכול אל יחזקאל הנביא במאמר הסוקר את המופע של "החלונות הגבוהים", ובין השאר כתב: "אני מקווה שלא נעלבת על אשר בעלי הדיסקוטק פנו אליך כאל אחד משלנו (סליחה, משלהם), כאל 'חברֶה מַן' המשחק בעצמות יבשות".
מנגינת הפתיחה של השיר מצטטת את הפתיחה של "Black Is Black" של להקת לוס בראבוס, שהיה להיט משנות ה-60.
אחרי מלחמת ששת הימים, בימים שעלתה בעולם הערצה לישראל ולניצחונה, יצאה להקת החלונות הגבוהים לסיבוב הופעות מוצלח בעולם.
הלהיט הגדול היה הגרסה באנגלית ובצרפתית של השיר, שנקראו "El El Israel" (אל אל ישראל), כשורת הפזמון החוזר.
לגרסה זו לא היה קשר למילותיו המקוריות של השיר, אלא היא המשילה את ניצחונה של ישראל על מדינות ערב לסיפור דוד וגוליית.
גרסאות אלה נכללו בהוצאה המחודשת לאלבומה של הלהקה.
בסרטו של אבי נשר "פעם הייתי" (2010), שעלילתו מתרחשת בקיץ 1968, רוקדת חבורת נערים חיפאית לצלילי השיר.
אחת הדמויות בסרט מתייחסת לשיר ומשבחת אותו כשיר הישראלי היחיד שאפשר לרקוד לצליליו.
יחוסי תנאים ואמוראים הוא ספר תולדות התנאים והאמוראים, שנכתב על ידי רבי יהודה בן קָלוֹנִימוּס (ריב"ק) משפיירא, מבעלי התוספות באשכנז במחצית השנייה של המאה ה-12. הספר היה ספון בכתב יד ולא התפרסם במשך מאות שנים, עד המאה ה-19. המשך כתב היד נדפס מאוחר יותר בשם ערכי תנאים ואמוראים.
בכתבי היד לא צוין שם המחבר, אולם מתוך הספר הסיק המהדיר רבינוביץ שהוא היה אחד מבעלי התוספות באשכנז ושהיה חי במחצית השנייה של המאה ה-12. מסקנה זאת נובעת מכך שבערך הלל בריה דר"ש בר נחמני כתוב:
"ואני קבלתי מן ר' יהודה חסיד בן רבנא שמואל דוד אמי".
ובערך חייא בר רב כתב:
"וע"ז שלח לי אני הסודר הרב ר' ברוך בר' יצחק מרעגנשפורק והאיר עיני בזה ואני הסודר כתבתי לרב מה שכתב אדוני נר' לפענ"ד כו'".
"ושמעתי כי לפני הרג רב שהיה בשנת תתנ"ו נהגו ליתן מתנות כהונה במגנצא."
אברהם עפשטיין הראה לראשונה שהמחבר הוא רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא.
הספר מסודר על פי שמות התנאים והאמוראים.
כתבי היד של הספר הידועים כיום חסרים בתחילתם ובסופם: הספר מתחיל בסוף האות ב, בערך "בר ליואי", ומסתיים באות כ בערך "כרוספדאי".
גם האות ד' חסרה, וחלקים מאותיות ג, ה.
מכיוון שהספר חסר בתחילתו אין לדעת כיצד קרא המחבר לספרו.
ברשימת כתבי היד בספריית אופנהיימר, בה הוחזק כתב היד, נקרא הספר "יחוסי תנאים ואמוראים", ורוב הספר פורסם בשם זה.
ערכי האות י' יצאו לאור בידי מהדיר אחר, תחת השם "ערכי תנאים ואמוראים".
יש אומרים כי השם המקורי היה "סדר תנאים ואמוראים", מאחר שהמחבר מכנה את עצמו פעמים רבות "הסודר" ואת הערכים "סדרים", אך אין לבלבלו עם החיבור הקדום יותר שמכונה כיום סדר תנאים ואמוראים.
בכל ערך אסף המחבר את מאמריו של החכם נשוא הערך ודן בתולדותיו.
פעמים רבות הוא נכנס למשא ומתן הלכתי נרחב על הסוגיה בה מופיע שמו של החכם, ויש בדבריו שפע של פירושים מקוריים, כמו גם גרסאות שאינן ידועות ממקורות אחרים.
כתבי היד של החיבור אינם שלמים, אלא מתחילים באות ב' ומסיימים בין האותיות ט' עד כ'.
למרות זאת הם ארוכים מאוד ומכילים כ-800 דפים.
בשנת תרל"ד (1874) פרסם הרב רפאל נתן נטע רבינוביץ, מחבר דקדוקי סופרים, את האות ב', על ידי חברת מקיצי נרדמים (ליק, 1874).
אותיות ג-ז פורסמו ב'סיני', שנה ב' תרח"ץ ואילך.
לאחר מכן יצאו לאור האותיות ב-ז כספר, על ידי הרב יהודה לייב מימון (ירושלים, תש"ב), ושוב לאחר פטירתו, עד האות ט (ירושלים, תשכ"ג).
אות י' יצאה לאור על ידי הרב משה יהודה בלוי בשני כרכים (ניו יורק, תשנ"ד) בשם "ערכי תנאים ואמוראים".
אות כ' עדיין לא פורסמה.
מכון אופק הודיע בעבר על הוצאת מהדורה מחודשת של הספר בארבעה כרכים, כולל מקורות וביאורים, אך נכון לשנת 2023, היא טרם יצאה לאור.
הרב יחזקאל אסחייק (נולד בשנת תש"ג, 1943) הוא פעיל בקרב הציבור החרדי לשמירת אורח חיים בריא, בעבר היה עוזרו האישי של הרב אלעזר מנחם מן שך במשך 38 שנים, ומזכיר מועצת חכמי התורה.
אסחייק נולד בארץ ישראל למשפחה אמידה שעלתה מעיראק והתיישבה בבני ברק, בשכנות למשפחתו של שלמה לורינץ.
תחילת קשריו האישיים עם הרב שך הייתה בשנות השישים, כאשר הרב שך נאלץ לנסוע לעיתים תכופות לבית החולים תל השומר כדי לבקר את אשתו החולה, ואסחייק נטל את רכבו של אביו והציע לרב להסיעו לבית החולים.
עם השנים התהדק הקשר ואסחייק נעשה עוזרו ונהגו של הרב שך.
בשל מעמדו של הרב שך כמנהיג הציבור החרדי, הייתה לאסחייק עמדת כוח והשפעה רבה כמוציא ומביא בבית הרב שך.
הרב שך נתן בו את אמונו והטיל עליו שליחויות רבות, רבות מהן בעלות אופי דיסקרטי.
בצוואתו מינה הרב שך את אסחייק, יחד עם עוד שני אנשים, למחלקי עזבונו לצדקה.
כשהוקמה ש"ס בשנת 1984, בעידודו הפעיל של הרב שך, הוקמה מועצת חכמי התורה שתכוון את דרכה.
אז הוצב אסחייק כנציגו של הרב שך בתפקיד מזכיר המועצה, תפקיד שריכז אליו עוצמה רבה והפך אותו לאחד האנשים החזקים במפלגה.
גם הרב שמעון בעדני והרב שבתי אטון מונו כחברי המועצה, כנציגים של האגף הספרדי-תורני-ליטאי שבש"ס.
אסחייק שימש גם כמזכ"ל ש"ס, גזבר המפלגה ויושב-ראש ועדת הכספים שלה.
בתקופת מערכת הבחירות לכנסת ה-12, שהתקיימו בנובמבר 1988, ובבחירות לרשויות המקומיות בפברואר 1989, לא רשם אסחייק בספרי החשבונות של ש"ס את התשלומים שהעבירה ש"ס לתלמידי ישיבה שהועסקו על ידיה, כיוון שהדחייה משירות צבאי מותנית בהקדשה מלאה של הזמן ללימודים ללא כל עבודה.
כמו כן נאשם שחתם על דו"חות מזויפים שהוגשו למבקר המדינה, על מנת שש"ס תקבל את מימון מפלגות המגיע למפלגות ששמרו על הכללים.
בדצמבר 1997 הורשע אסחייק, יחד עם רפאל פנחסי ושמואל דוד, בשורת עבירות על רקע זה, ונידון ל-10 חודשי מאסר על תנאי וקנס של 17,500 שקל.
אסחייק יצר ציר פוליטי עם הרב יצחק פרץ, ובמשך הזמן נוצרו חיכוכים בינו לבין אריה דרעי, עד ששניהם מצאו את דרכם מחוץ לתנועה.
במהלך התרגיל המסריח פרשו השניים מש"ס, והרב פרץ הקים סיעת יחיד בשם "מוריה - עם ישראל על-פי תורת ישראל", בעידודו ותמיכתו של אסחייק.
בשנות ה-90 הוביל אסחייק יחד עם הרב יוסף עזרן את מהלך הפרישה מש"ס והקמת רשימת תלם אמונה שהתמודדה בבחירות לכנסת הארבע עשרה.
אסחייק עצמו הוצב במקום השני ברשימה, אך היא לא עברה את אחוז החסימה.
במשך כל שנות פעילותו הפוליטית המשיך לשמש עוזרו האישי ונהגו של הרב שך, אך בשל התרחבות פעילותו נוספו 'משמשים' נוספים בבית הרב שך.
בצוואתו של הרב שך נכתב כי בענייני כספים "אני מבקש שיתחשבו עם דעתו של ר' יחזקאל שהוא יודע איך הי[ה] דעתי נוטה".
אמירה זו השפיעה, שנים לאחר מכן, על החלטת בית המשפט בשנת 2012 לאשר את שינויי ההנהלה בעיתון יתד נאמן, בשל תמיכת אסחייק בהנהלה החדשה.
במהפך האמור, עברה השליטה בעיתון לידי אנשי הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן, ואסחייק התמנה לחבר באותה הנהלה.
לאחר פטירת הרב שך הקים את אגודת חבי"ב (חיים בריאים בחסד).
עיקר פעילותה בפרסום חומר הסברה ותעמולה בציבור החרדי נגד עישון.
כמו כן פרסם את הספר "חיים בריאים כהלכה" המעודד הרגלי אכילה נכונים.
אחיה, עו"ד מארק (אור יוסף) אזואלוס, היה פעיל מרכזי בש"ס וניהל את רשת מעונות "מרגלית".
אחותו של אסחייק, תמי, נשואה לאיש העסקים אלון מוסאיוף.
לבני הזוג ישנם שנים עשר ילדים.
בנו מאיר היה עוזרו של הרב ניסים קרליץ ולאחר פטירתו שימש כעוזרו של הרב גרשון אדלשטיין.
בנו חיים היה עוזרו של הרב מיכל יהודה לפקוביץ.
בנו אהרון הוא עוזרו ונהגו של הרב ברוך דב פוברסקי.
חיים ללא עישון - על פי התורה (2006)
חיים בריאים כהלכה (מצורף דיסק)
יחד מורים הוא מיזם חינוכי, שנועד לארגן מתנדבים לעסוק בהוראה ובעבודה חינוכית אחרת.
המיזם פועל בשיתוף משרד החינוך, חברות עסקיות ורשויות מקומיות בישראל.
המיזם הוא אחד מתוך מספר תוכניות המאוגדות תחת השם הטובים בחינוך, שכולן נועדו להפנות אנשים ונשים בעלי מניעים אידיאליסטיים, שבמקורם מגיעים מחוץ למערכת החינוך, לעבודה בהתנדבות או בשכר עם תלמידים כדי לקדם אותם לקראת מטרות חינוכיות שונות.
במאי 2008, יזמו שני מנהלים בכירים, שבאו מרקעים שונים, את הקמת "צוות המשימה הציבורי" הטובים בחינוך: רם שמואלי, קצין בכיר וטייס בחיל האוויר שפרש מהשירות שנה קודם לכן, ויצחק (קיקי) אוחיון, מנהל בכיר בחברת אינטל בישראל, ביוזמתם של עובדים נוספים באינטל, הקימו את הצוות.
מטרתם הייתה לגייס עובדים בעלי מוטיבציה ויכולת מהתעשיות המתקדמות, ממפעלים אחרים וממערכת הביטחון, לעזרת תלמידים מתקשים, כמו גם למען תלמידים מצטיינים, במערכת החינוך.
השם "הטובים בחינוך" נבחר על ידי רם שמואלי, יוצא חיל האוויר, על משקל הביטוי "הטובים לטיס", אולם באופן שונה ומובדל בכוונה; וזאת כדי להדגיש שהמשתתפים בתוכנית אינם "הטובים" שבאים אל מערכת חינוך "רעה", אלא מצטרפים למערכת שיש בה טובים אך היא זקוקה לחיזוק.
המניעים העיקריים להקמת הצוות היו:
רעיון לנצל את כוח האדם המיומן ובעל הרצון מבין פורשי מערכת הביטחון, שיתרמו מיכולתם וניסיונם, בתחום החינוך.
באותה עת היה משבר בענפי ההיי-טק, שבעקבותיו פוטרו עובדים רבים בארץ ובעולם.
המייסדים זיהו פוטנציאל להסבת חלק מהמפוטרים, שהיו בעלי השכלה, יכולת ניהולית והוראה, לעבודה בתחום החינוך.
המשבר המתמשך במערכת החינוך, ומעמדם היורד של המורים, גרם לביקוש גדול של אנשי הוראה ברמה גבוהה.
מתחילת הפעלת המיזם הוגדרו לו עקרונות פעולה ברורים, כדי לשמור על אופיו הייחודי.
בכוונת המייסדים היה לפעול בתיאום מלא עם מערכת החינוך, בתוך מתקניה ומבלי להתחרות בה ובמיוחד מבלי לדחוק את מקומם של המורים; ועם זאת, לשמור על עצמאות כדי שלא לאבד את האופי ההתנדבותי והחוץ-ממסדי של המיזם, במטרה לשמור את המוטיבציה המיוחדת של המשתתפים.
על כן, בין העקרונות החשובים שהנחו את מקימי המיזם היו:
המיזם אינו אלטרנטיבה למערכת, ולכן גם אינו מיועד להביא עמו משאבי ממון, אלא רק את המתנדבים ואת המסגרת הניהולית והרעיונית שלהם.
מתוך אותה סיבה, המיזם אינו מתערב בתכני הלימוד, והוא מתחייב לסייע בלימוד התכנים שהמערכת קבעה.
התחייבות מראש לחתור לפתרון בהסכמה של כל ויכוח על דרכי הפעולה
בתחילת הפעילות פעל הצוות באופן ניסיוני כמנהלה בתוך משרד החינוך, מטעם מנכ"לית המשרד שלומית עמיחי והשרה יולי תמיר.
החל מיוני 2009 החל הצוות לעבוד באופן עצמאי יותר, תוך פיתוח עצמי של רעיונות; וזאת בחפיפה מסוימת עם הזמן בו החלו להצטרף לתוכנית, בין היתר, מהנדסים רבים שפוטרו מחברות עתירות ידע, בשיא הגל של המשבר בענף דאז.
עם זאת, שמר הצוות על תיאום מלא עם המשרד, ארגוני המורים, מנהלי בתי ספר, אנשי אקדמיה והרשויות המקומיות.
צוות התוכנית פועל ביחד עם משרד החינוך להוביל טיפול עמוק וארוך טווח במשבר ההוראה בישראל, תוך התמקדות בעיקר בטיפול במורים.
אחת ממטרות הביניים היא להביא לאימוץ התוכנית על ידי כל הגופים הנוגעים בדבר: משרד החינוך, המוסדות האקדמיים המכשירים מורים, וראשי השלטון המקומי.
לצורך כך הגדיר הצוות שני תהליכים מקבילים:
גיבוש הצעה להסדר בהסכמה של "מדיניות מורים", כלומר מדיניות חדשה בדבר הכשרת מורים, בראייה כוללת.
התייחסות מאורגנת לכל שלבי הקריירה של המקצוע, החל מגיוס, הכשרה, פיתוח קריירה, ופרישה.
בנוסף לכך, פעולה נמרצת לשיפור מעמד המורה בתודעה הציבורית.
מתן דחיפה לתוכניות קיימות לשיפור איכות ההוראה, תוך בקרה מתמדת ותיקון
הקמה של מסגרות חדשות, תחת המטרייה של "הטובים בחינוך", להפעלת המצטרפים החדשים, כמתנדבים או כמורים
מסגרות בנות של "הטובים בחינוך"
המשתתפים הם עובדים פעילים, בעיקר בחברות עתירות ידע, המקדישים מספר שעות בשבוע, לשמש כ"תומכי הוראה" בבתי ספר לפי בחירתם.
משרד החינוך מכשיר את המתנדבים, והתוכנית משדכת בין מתנדבים לבין בתי ספר, בהתאם לצרכים ולהעדפות של כל צד.
הפרויקט נסגר עקב ביטול ההכשרות על ידי משרד החינוך והמתנדבים הועברו לעמותות אחרות פעילות.
מסגרת למורים מכהנים, כדי לאפשר להם להביע דעה ולהשפיע על החלטות המשרד, כדי ליצור מעורבות של המורים ולצמצם את תופעת ה"הנחתות" הבלתי צפויות.
צאל"ה - צעירים איכותיים להוראה - תוכנית לסטודנטים מצטיינים, כיום במכללת אורנים, לעבודה כמתמחים בהוראה בעת לימודיהם בשנה ג' או ד'.
התלמידים עובדים בשכר במימון המשרד, מקבלים דיור במימון הרשות העירונית (כיום נצרת עילית), ותוך התחייבות להעסיקם כמורים בתום לימודיהם.
חת"ב - חניכי תנועת הבוגרים - תוכנית להכשרת בוגרי תנועות נוער: הנוער העובד והלומד, המחנות העולים, והשומר הצעיר, שסיימו את פרקי שנת השירות והצבא, והתארגנו במסגרות קהילתיות לעבודה חינוכית בערי הפריפריה.
בתוכנית הם לומדים לתואר ראשון בהוראה, במסגרת שפותחה בעבורם, ומוכשרים להיות מורי של"ח וידיעת הארץ.
הם מועסקים כעוזרי הוראה בתקופת הלימודים, ומתחייבים לתקופת עבודה בסיומם.
שתי תוכניות להסבת עובדים למקצוע ההוראה.
האחת מקרב פורשי מערכת הביטחון, הכוללת קצינים אקדמאים, ברובם בעלי ניסיון פיקודי.
זוהי תוכנית שהופעלה בעבר בשיתוף מכללת בית ברל, והופסקה מחוסר תקציב ועקב התנגדות ארגוני המורים על רקע טענות לדחיקתם של מורים מתפקידי ניהול.
התוכנית הותנעה מחדש, מתוך כוונה שבוגריה יעסקו בהוראה בלבד.
התוכנית השנייה היא בעיקר למפוטרי חברות היי-טק, שבחרו לעבור להוראה.
שתי התוכניות כוללות הכשרה של שנה בשכר.
תוכנית לעולים חדשים, אקדמאים המעוניינים לעבוד בהוראת אנגלית.
תוכנית לתלמידי תואר שני ושלישי, המסייעים בבתי ספר בתחום עבודת המחקר שלהם, תמורת מלגה מוגדלת.
נכון לפברואר 2013, פעילים במיזם 300 מתנדבות ומתנדבים; זאת מתוך מספר כולל של 430 שהוכשרו במהלך 5 שנות המיזם, ב-16 מחזורים של הכשרה.
מספר הפעילים מבטא 70% מסך כל המשתתפים בהכשרות.
15 מבוגרי ההכשרות עברו הסבה מלאה להוראה, ועובדים כיום כמורים בתשלום.
כיום כל בעלי התפקידים במיזם עוסקים בכך בהתנדבות מלאה, מתוך רצון לשמר את הרוח הראשונית שפעלה בהקמת המיזם.
המנהלים בפועל של המיזם, בהתנדבות, הם: עפרה מקובר, לשעבר מנהלת בית ספר; וישי כהן, סא"ל (מיל.) ומפתח אמצעי הדרכה.
בכינוס של הפעילים במיזם שנערך בינואר 2013, נידונה שאלת הניהול של המיזם בעתיד.
עלתה הצעה לגייס מנהלים בשכר, כדי לטפל באופן יעיל ומקצועי יותר במיזם, שהיקפו הולך וגדל מדי שנה, מבחינת מספר המתנדבים, מספר בתי הספר, ההכשרות, חניכה וליווי של מתנדבים חדשים, וכדומה.
בסופו של דבר הוחלט לשמר את רוח ההתנדבות שמאפיינת את המיזם מאז הקמתו, ולא להעסיק עובדים בשכר.
הוחלט להקים "ועד פועל-מנהל", ובו מתנדבים מובילים שהתחייבו "לתת כתף" ולשמש כרכזים אזוריים, חונכים ומסייעים בידי מנהלי הארגון, בהתנדבות מלאה.
וזאת כדי להימנע מהצורך לגייס תורמים, לנהל מערך של תשלום ולפתח תלות במקורות מימון, ואולי אף לאבד משהו מהאופי הספונטני ומההנעה העצמית של המיזם.
בנוסף, הוחלט להקים מרכזי למידה יצירתיים מחוץ לבתי הספר, במטרה לעזור לתלמידים מתקשים, באווירה מזמינה ו"כיפית", בדומה לתוכנית שהוצגה באחת מההרצאות בוועידת TED.
יחזקאל אדירם (1 בספטמבר 1936 – 3 ביוני 2020) היה עיתונאי ישראלי, חבר מערכת "ידיעות אחרונות" בשנים 1953–2017.
אדירם נולד בעיר פוניבז', שבליטא.
ביום הולדתו השלישי פרצה מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1949 עלה לישראל ולמד בבית-הספר היסודי "ביל"ו" בתל אביב ובמדרשית נעם.
שירת בצה"ל ביחידה 8200 החל מ-1955. בזמן מלחמת יום הכיפורים ניהל את התחקיר על הניסיון הכושל לחצות את התעלה בעזרת גשר הגלילים.
ב-1 במרץ 1953 הצטרף למערכת ידיעות אחרונות, שם שימש ככתב במשך 64 שנים עד סוף יולי 2017.
במשך כל הקריירה העיתונאית שלו שימש ככתב לעניינים משפטיים.
במשך השנים פרסם אלפי ידיעות וכתבות, והפך ל"מוסד" בבתי-המשפט של תל אביב.
בשנת 1959 חשף את פרשת יוסל'ה שוחמכר.
בנוסף לפעילות העיתונאית בפרשה עמד בראש "הוועד הציבורי להצלת יוסלה", נפגש עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון, ושכנע אותו להפעיל את שירות הביטחון הכללי בהנהגת איסר הראל, להשבת הילד להוריו.
בשנות השישים והשבעים פיתח נוהג של הסגרת עבריינים מבוקשים למשטרה.
אסירים נמלטים ועבריינים שהמשטרה חיפשה נהגו לפנות לאדירם, לספר את סיפורם לעיתון, ולהסגיר עצמם למשטרה כשצלם של העיתון עוקב אחרי התהליך.
הוא זכה לתואר "המסגיר הלאומי" ועבריינים סיפרו ש"רחוב המסגיר" נקרא על שמו.
המקרה הידוע ביותר של הסגרה אירע באוגוסט 1988, כאשר הרוצח הרצל אביטן נמלט מהכלא.
בעוד המשטרה עורכת אחריו מצוד בכל הארץ, טילפן אביטן לאדירם, והתראיין מן המסתור שבו התחבא.
בסופו של דבר, הסגיר את עצמו.
בשנות השבעים של המאה העשרים היה אדירם חבר מרכז הליכוד, והתמודד בשם התנועה פעמיים על ראשות עיריית חולון.
הוא לא נבחר, ושימש כראש האופוזיציה בחולון.
משנת 1997 ועד שנת 1999 כיהן כיו"ר אגודת העיתונאים בתל אביב.
במשך עשרות שנים שימש כחבר ועד העיתונאים ב"ידיעות אחרונות" בהמשך שימש כיו"ר ועד העיתונאים.
התגורר שנים רבות בחולון ולאחר מכן בצפון תל אביב, עד פטירתו.
רבי יחזקאל הלוי ברשטין (לעיתים בטעות: ברנשטיין.
תרמ"ט, 1889 (בערך), טרסטינה – ח' בחשוון תש"ב, 29 באוקטובר 1941, הפורט התשיעי, קובנה), היה תלמיד חכם וראש ישיבה ליטאי.
נודע בעולם הישיבות על שם ספרו ה"דברי יחזקאל".
נולד בשנת תרמ"ט (1889) בטרסטינה שבמחוז ביאליסטוק, לרב צבי הירש ברשטין.
בגיל צעיר יצא ללמוד בישיבות ליטא ולא יכל לשוב לבית הוריו שהיה בשטח שבשליטה פולנית.
בתרס"ח החל ללמוד בישיבת סלובודקה, שבה כונה כמנהג הימים על שם עיר הולדתו 'יחזקאל טרסטינער'.
לצידו החלו ללמוד באותה שנה בישיבה, גם 'ראובן מינסקער' ו'דניאל סידרער' שהתפרסמו לאחר מכן בעולם הישיבות.
במהלך לימודיו בסלובודקה, האזין גם לשיעוריו של הרב ברוך דב ליבוביץ, ראש ישיבת כנסת בית יצחק שפרשה מישיבת סלבודקה, והייתה ממוקמת בקרבת מקום.
קיימת סברא שבאותם ימים למד גם מפי רבי אברהם אהרן בורשטיין "הגאון מטבריג".
בי"ב בסיוון תרע"ג, נישא לשפרה בתו של ר' אבא ראובן אש מוואבאלניק, ועבר להתגורר בעיירה זו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גלו לוואבאלניק תלמידי ישיבה רבים, התארגנה בבתי המדרש ישיבה זמנית, ובה העביר רבי יחזקאל ברשטין שיעורים, לצדו של הרב המקומי רבי יהודה לייב פורר.
תלמידם מאותם ימים הוא הרב אלעזר מנחם מן שך.
במהלך המלחמה גלו בני משפחתו לאזור חרקוב, והוא נפרד מהם והגיע לקרמנצ'וג שבה שהתה גם ישיבת "כנסת ישראל" מסלובודקה.
לאחר המלחמה חזר לוואבאלניק והתאחד עם משפחתו, אך התברר שחמיו שהיה המפרנס העיקרי של המשפחה כולה, נעדר, וכנראה הוגלה בידי הרוסים.
לא היה להם מקור פרנסה בוואבאלניק, והם נאלצו לעקור ממנה.
בין השנים תרע"ח-תרפ"ב (1918-1922), שימש כר"מ בישיבה שהוקמה אז בקרילוב שבמחוז חרסון, בראש הישיבה עמד הרב המקומי רבי אברהם לייב שור.
השנים למדו בחברותא מדי ערב שבעה דפי גמרא, וסיימו יחד את התלמוד הבבלי פעמיים במשך שנתיים.
מתלמידיו בקרילוב: רבי אברהם אליהו מייזס, רבי הלל פאליי, ורבי אפרים זאב גרבוז.
הישיבה בקרילוב נסגרה ב־1922, כנראה ביוזמת השלטונות הרוסיים, ורבי יחזקאל ברשטין חזר לסלובודקה.
בתקופת שהותו הראשונה בה, עדיין לא הצטרפה אליו משפחתו והוא השתכן בחדר משותף עם בחורים צעירים.
אחד משכניו לחדר נודע לימים כרב יצחק הוטנר.
בתקופה זו הצטרף לכולל קובנה שבו למדו רבים מגדולי התורה של התקופה שבין מלחמות העולם.
בשנת תרפ"ג (1923), הקימו רבי נתן צבי פינקל "הסבא מסלובודקה" ובנו רבי משה פינקל, ישיבה לשכבת גילאים צעירה יותר מזו שהייתה בישיבת "כנסת ישראל", שמה של הישיבה נקרא "אור ישראל" והיא נועדה לשמש מעין ישיבת ביניים לבוגרי הישיבות הקטנות, בטרם כניסתם לישיבה הגבוהה.
רבי יחזקאל ברשטין שולב בצוות הישיבה כר"מ.
בשנים שאחר כך התפזר צוות הישיבה, ורבי משה נשאר לעמוד בראשה.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20, התפרסם שמו בעולם הישיבות הליטאי, וכשהדפיס ב־1935 את ספרו "דברי יחזקאל" הוא זכה לתפוצה רחבה, ורבים מחידושיו מצוטטים בספרי בני התקופה ומשמשים נושא לענות בו, בשיעורי ראשי ישיבות.