tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
+מפלגההשתייכות גושיתקולות%מושבים+\-תוצאות-דנמרקהסוציאל-דמוקרטיםהגוש האדום924,940473 מפלגת העם הדניתהגוש הכחול741,7463715מפלגת השמאל (ונסטרה)הגוש הכחול685,1883413הברית האדומה-ירוקההגוש האדום274,463142הברית הליברליתהגוש הכחול265,129134האלטרנטיבההגוש האדום168,7889חדשההמפלגה הליברלית-סוציאליתהגוש האדום161,00989מפלגת העם הסוציאליסטיתהגוש האדום147,57879מפלגת העם השמרניתהגוש הכחול118,00362קולות פסולים\לבנים41,073-סך הכל3,560,060100175 -תוצאות-איי פארורפובליקה5,73011 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית5,6661תוצאות-גרינלנדאינואיט אטקטיגיט7,9041סיומוט7,8311מקורות- DST, KVF, Qinersineq
הבחירות הכלליות בדנמרק 2011 נערכו ב-15 בספטמבר 2011, בהן נבחרו 179 חברי הפולקטינג, מתוכם 175 נבחרו מדנמרק, שניים מאיי פארו ושניים מגרינלנד.
תוצאות הבחירות הניבו לראשונה זה עשור ניצחון לגוש השמאל ניצחון דחוק.
על פי החוקה הדנית, הבחירות היו צריכות להיערך לא יאוחר מ-12 בנובמבר 2011, מכיוון שהבחירות האחרונות נערכו ב-15 בספטמבר 2011. ראש הממשלה יכול לפזר את הפרלמנט בכל שלב, בלבד שלא יאוחר מארבע שנים מהבחירות הקודמות.
+מפלגהקולות%מושבים+\-תוצאות-דנמרקמפלגת השמאל (ונסטרה)947,725471הסוציאל-דמוקרטים879,615441מפלגת העם הדנית436,726223המפלגה הליברלית-סוציאלית336,698178מפלגת העם הסוציאליסטית326,192167הברית האדומה-ירוקה274,463128הברית הליברלית176,58594מפלגת העם השמרנית175,047810קולות פסולים\לבנים34,307-סך הכל3,545,368100175 -תוצאות-איי פארומפלגת האיחוד6,3611המפלגה הסוציאל-דמוקרטית4,32811תוצאות-גרינלנדאינואיט אטקטיגיט9,7801סיומוט8,4991מקורות- DST, KVF, Qinersineq
הבחירות הכלליות בדנמרק 2007 נערכו ב־13 בנובמבר 2007. לאחר הבחירות, ראש הממשלה המכהן אנדרס פוג רסמוסן נבחר לכהונה נוספת כראש ממשלה.
תוצאות הבחירות הניבו למפלגת העם הסוציאליסטית את הגידול המשמעותי ביותר בכמות המושבים בפרלמנט, 23 לעומת 11 שקיבלה בבחירות 2005. מפלגת העם הדנית זכתה ב־25 מושבים לעומת 24 ב־2005. הברית הליברלית, מפלגה חדשה זכתה ב־5 מושבים בלבד, תוצאה שנחשבה לאכזבה ביחס לסקרים המחמיאים.
במערכת בחירות זו, הפלגה הליברלית-סוציאלית ספגה את המכה האלקטוראלית הגדולה ביותר.
+מפלגהקולות%מושבים+\-תוצאות-דנמרקונסטרה908,472466הסוציאל-דמוקרטים881,037452מפלגת העם הדנית479,532251מפלגת העם הסוציאליסטית450,9752312מפלגת העם השמרנית359,40418המפלגה הליברלית-סוציאלית177,16198הברית הליברלית97,2955חדשההברית האדומה-ירוקה74,98242קולות פסולים\לבנים24,113-סך הכל3,483,533100175 -תוצאות-איי פארוהמפלגה הרפובליקנית (איי פארו)5,8491מפלגת האיחוד5,41411תוצאות-גרינלנדאינואיט אטקטיגיט8,0681סיומוט8,0681מקור: Nohen & Stöver
הבחירות הכלליות בגרמניה הן הבחירות לבונדסטאג שנערכו ב-26 בספטמבר 2021. באותו יום התקיימו גם בחירות במדינות הפדרליות הבאות: ברלין ומקלנבורג-מערב פומרניה, בהן בחרו את הלנדטאגים שלהם.
הקנצלרית המכהנת אנגלה מרקל הכריזה כי תפרוש מהחיים הפוליטיים לאחר הבחירות.
אחר כך נוספים נבחרים לרשימה הארצית, כך שמספר הנבחרים הכולל למפלגה יתאים לאחוז הבוחרים שבחרו בה (ברשימות האזוריות והארציות יחד).
במקרה שהאחוז הכולל שקבלה מפלגה נמוך מהאחוז שמייצג מספר הנבחרים האישיים - לא מתבטלת בחירתם האישית והם נשארים בפרלמנט (בהתאם לרצון הבוחר).
מפלגה שלא תזכה לפחות ל-5% מקולות הבוחרים לא תיכנס לבונדסטאג, אלא אם זכתה לפחות בשלושה נציגים בבחירות האישיות או הוכרה כמפלגת מיעוט.
בבחירות 2017, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית נותרה המפלגה הגדולה ביותר חרף צמצום בכוחה, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ספגה את השפל הגדול ביותר בתולדותיה מאז 1945, בעוד מפלגת הימין "אלטרנטיבה לגרמניה" נכנסה לראשונה לפרלמנט של הרפובליקה הפדרלית עם 95 מושבים.
נכון לינואר 2021, המפלגות המרכיבות את הקבינט של גרמניה הן המפלגה הנוצרית-דמוקרטית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה.
העומדת בראש קבינט זה היא אנגלה מרקל מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית וסגנה הוא אולף שולץ מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
שינויים בהנהגת המפלגות מאז הבחירות ב-2017
מרקל הודיעה כי תתפטר מתפקידה כקנצלרית גרמניה ומנהיגת המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
המועמדת המועדפת על מרקל להנהגת המפלגה הייתה אנגרט קראמפ-קארנבאואר.
עם זאת, קראמפ-קארנבאואר התקשתה לאחד את הפלגים הליברלים והשמרניים של המפלגה ובפברואר 2020 היא הודיעה על כוונתה לפרוש מהמירוץ על ראשות המפלגה.
ועידה של המפלגה לבחירת מנהיג שנערכה בינואר 2021, כאשר ארמין לאשט, ראש הממשלה של מדינת נורדריין-וסטפאליה זכה בתמיכה של כ-52.8% מקולות הנציגים.
גם במפלגה השנייה בקואליציה, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה הייתה תחושה של חוסר יציבות מנהיגותית, באפריל 2018 המפלגה בחרה באנדריאה נאלס להיות מנהיגת המפלגה.
נאלס לא הצליחה לשפר את מצבה העגום של המפלגה וחטפה ביקורת רבה ממפלגת הירוקים.
נאלס התפטרה ביוני 2019. באוגוסט 2020 מינתה המפלגה את אולף שולץ למועמד לתפקיד הקנצלר לקראת הבחירות בספטמבר 2021.
בנוסף לכך גם במפלגת די לינקה נרשמו שינויים בהנהגה כאשר קטיה קיפינג וברנד ריקסינגר התפטרו לאחר תשע שנים כמנהיגים משותפים של המפלגה.
את מקומם ירשו ג'נין ויסלר וסוזאנה הניג וולסו שנבחרו בוועידה שנערכה בפברואר 2021. ויסלר נחשבת כחלק מהאגף היותר שמאלני של המפלגה ואילו הניג וולסו נחשבת כחלק מהאגף המתון יותר של די לינקה.
את רשימת המפלגה בבחירות מובילים ויסלר ודיטמר בארטש.
מפלגת הירוקים מינתה שני מנהיגים משותפים בינואר 2018 אנאלנה ברבוק ורוברט האבק ולאחר בחירתם עלתה המפלגה בסקרים.
מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה החליטה שאליס ויידל, יו"רית הסיעה בבונדסטאג וטינו כרופאלה, יו"ר המפלגה, יובילו את המפלגה בבחירות הקרובות, המפלגה מתמודדת עם מאבק בין הפלג ה"שמרני" לפלג ה"לאומני" שלה.
המפלגה הדמוקרטית החופשית החליטה שכריסטיאן לינדנר ימשיך להוביל את המפלגה גם בבחירות הללו.
מפלגהמושבים בבונדסטאגקולותכינוי הרשימהיו"ר המפלגהמס'±אחוז±המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניהאולף שולץ2065325.7%5.2האיחוד הנוצרי-דמוקרטי של גרמניהארמין לאשט1965024.1%2.7האיחוד הנוצרי-סוציאלי בבוואריהמפלגת הירוקיםאנאלנה ברבוק1185114.8%5.9המפלגה הדמוקרטית החופשיתכריסטיאן לינדר921211.5%0.8אלטרנטיבה לגרמניהירג מויטן83910.3%2.3די לינקהז'נין ויסלר39304.9%4.3עצמאיים -11 -
הסוציאל-דמוקרטים קיבלו כ-26% מהקולות, לעומת 20.5% ב-2017, הגוש השמרני קיבל 24.1% בלבד, צניחה מ-32.9% שקיבל לפני ארבע שנים.
הייתה זאת הפעם הראשונה שבה מפלגה שניצחה בבחירות בגרמניה קיבלה פחות מ-31% מהקולות.
הנוצרים הדמוקרטים קיבלו את המספר המושבים הנמוך ביותר מאז ייסוד המפלגה.
אלטרנטיבה לגרמניה קיבלה פחות קולות מאשר ב-2017 אבל ניצחה בסקסוניה ובתורגיניה.
ב-31 באוקטובר 2021 נערכו ביפן בחירות כלליות בהתאם לחוקת יפן.
הבחירות נערכו לבחירת חברי בית הנבחרים של יפן, הבית התחתון של הדיאט של יפן.
בהתאם לחוקה, הקבינט נדרש להתפטר בתום הבחירות לבית הנבחרים של יפן במושב הראשון של הדיאט, והבחירות למושב התחתון הביאו לבחירת ראש ממשלה והקבינט.
בבחירות זכתה מפלגת השלטון המפלגה הליברלית-דמוקרטית בניצחון גדול מהצפוי.
הבחירות היו הבחירות הראשונות בתקופת ראיווה, לאחר תשע שנים של תקופת שינזו אבה וקבינט של יושיהידה סוגה.
מפלגת השלטון, המפלגה הליברלית-דמוקרטית, זכתה ברוב שאפשר לה להמשיך בשלטון כמפלגה יחידה, עם רוב של יותר מ-233 המושבים הנדרשים לכך.
בבחירות הקודמות ב-2017, המפלגה הליברלית-דמוקרטית הייתה המפלגה הדומיננטית לאחר ששינזו אבה, הוביל אותה לניצחון שלישי ברציפות.
בבחירות ב-2019 לבית היועצים של יפן, הפסידה המפלגה את הרוב של שני שלישים שהיה לה בבית היועצים.
ב-28 באוגוסט 2020 הודיע אבה על התפטרותו בשל מצבו הבריאותי עקב קוליטיס כיבית.
אחרי התפטרותו, נבחר לראשות מפלגת השלטון יושיהידה סוגה שהחליף אותו.
סוגה נהנה מתמיכה ציבורית רחבה בתחילה, אולם התמיכה בו התדרדרה לאור הביקורת על התמודדות ממשלתו עם מגפת הקורונה וההתקדמות האטית של חיסון האוכלוסייה ביחס לשאר המדינות המתקדמות.
ב-3 בספטמבר 2021 הודיע סוגה שלא יתמודד לראשות המפלגה.
בבחירות לראשות המפלגה ב-29 בספטמבר נבחר פומיו קישידה, וב-4 באוקטובר נבחר על ידי הדיאט לראש הממשלה ה-100 של יפן.
הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית נערכו ב-29 בספטמבר 1969 והובילו למהפך פוליטי, כאשר לראשונה מאז ימי רפובליקת ויימאר נוצר רוב להקמת קואליציה בראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה בהנהגתו של וילי ברנדט בעוד המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית בראשות קורט גאורג קיזינגר פנתה למושבי האופוזיציה.
קודם הבחירות עמדה בהנהגת גרמניה המערבית "קואליציה גדולה" שכללה את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) והאיחוד של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית (CDU) והמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה (CSU).
בעקבות הבחירות פרשה ה-SPD מן הקואליציה הגדולה והקימה ממשלה צרה בקואליציה עם המפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP) בראשות ולטר של.
קודם הבחירות הרכב הבונדסטאג, אשר מספר חבריו הכולל 518, היה כזה:
לאחר הבחירות ההרכב השתנה לכדי:
מפלגהקולותאחוזיםמושביםהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית14,402,37444%127המפלגה הנוצרית-דמוקרטית12,137,14837.1%87המפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה3,094,1769.5%34המפלגה הדמוקרטית החופשית1,554,6514.8%0המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה1,189,3753.6%0מפלגות ומועמדים אחרים335,7921%0
הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית נערכו ב-19 בנובמבר 1972 לבחירת חברי הבונדסטאג השביעי של גרמניה המערבית מאז הקמתה.
הבחירות הובילו לחיזוק הקואליציה הקיימת בראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) והמפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP).
במהלך הבחירות, לראשונה ה-SPD השיגה מספר מושבים רב יותר מזה של ברית המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU) והמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה (CSU).
במהלך הבחירות האיחוד CDU\CSU העמיד כמועמד מטעמו למשרת הקנצלר של ריינר ברצל במקום קורט גאורג קיזינגר.
לאחר הבחירות המשיך מנהיג ה-SPD, וילי ברנדט, לכהן כקנצלר.
קודם הבחירות הרכב הבונדסטאג, על 518 חבריו, היה כזה:
הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית התקיימו ב-3 באוקטובר 1976 לבחירת חברי הבונדסטאג (הבית התחתון של הפרלמנט הגרמני) השמיני מאז הקמתה של גרמניה המערבית.
לקראת הבחירות, כל מנהיגי המפלגות הגדולות התחלפו.
קודם הבחירות התקיימה בגרמניה קואליציה צרה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) והמפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP).
האיחוד של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU) והמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה (CSU) הרכיב את האופוזיציה בבונדסטאג.
ב-1974, פרשיית ריגול הובילה להתפטרותו של הקנצלר המכהן, וילי ברנדט, והחלפתו בהלמוט שמידט.
ברנדט המשיך בהנהגת ה-SPD אם כי שמידט היה למועמדה למשרת הקנצלר.
ביולי אותה השנה, מנהיג ה-FDP, ולטר של, התמודד וניצח בבחירות לנשיאות גרמניה המערבית, והוחלף בהנהגת מפלגתו בהנס-דיטריך גנשר.
לאחר ההפסד המר בבחירות 1972, העמיד האיחוד CDU\CSU את הלמוט קוהל כמועמד מטעמו למשרת הקנצלר במקום ריינר ברצל.
בעקבות הבחירות איבדה ה-SPD את מעמדה כסיעה הגדולה ביותר בבונדסטאג, תואר ששב לאיחוד של ה-CDU\CSU.
עם זאת, לאיחוד עדיין לא היה רוב נדרש בבונדסטאג, והקנצלר שמידט המשיך לכהן בראשות ממשלה צרה דרך שימור הקואליציה של ה-SPD וה-FDP.
בעקבות הבחירות, השתנה הרכב הבונדסטאג לכדי:
הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית נערכו ב-5 באוקטובר 1980 ובמהלכן נראה שינוי משני במושבים של הסיעות הגדולות בבונדסטאג (הבית התחתון של הפרלמנט הגרמני).
שינוי זה ניכר לטובת הקואליציה הקיימת של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) והמפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP), שהמשיכו לתפקד כקואליציה בראשות הקנצלר המכהן הלמוט שמידט.
לקראת הבחירות החליפה האופוזיציה, שהורכבה מן האיחוד המפלגתי של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU) והמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה (CSU) את מנהיגם המועמד למשרת הקנצלר, מהלמוט קוהל לפרנץ יוזף שטראוס.
שטראוס, שנחשב לפוליטיקאי ניצי לעומת שמידט המתון, הוביל לנסיגת חלק מקהל בוחריו ומעברו לתמיכה בקואליציה הסוציאל-ליברלית.
כך תוצאות הבחירות הובילו לירידת האיחוד ב-17 מושבים, עליית ה-SPD ב-4 מושבים ועליית ה-FDP ב-14 מושבים.
ממשלת שמידט החדשה (שהייתה לממשלתו השלישית) התפרקה באמצע כהונתה, כאשר מאבקים פנים-קואליציוניים הובילו להדחת הקנצלר בהצבעת אי-אמון ב-1983 ולהחלפתו בהלמוט קוהל, שהתמנה מחדש למנהיג מפלגות האיחוד CDU\CSU.
בעקבות הבחירות, השתנה ההרכב לכדי:
הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית לבחירת הבונדסטאג העשירי ב-6 במרץ 1983 היו בחירות בזק, שיזם הקנצלר הלמוט קוהל, מנהיג סיעת "האיחוד" של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU) והמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה (CSU).
בבחירות הקודמות ב-1980 שמר הקנצלר הלמוט שמידט מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) על הקואליציה בראשותו שכללה את מפלגתו והמפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP).
שמידט נפל מההנהגה לאחר שאיבד את תמיכת ה-FDP במפלגתו ונאבק בתככים פנים-מפלגתיים.
קוהל קידם מהאופוזיציה הצבעת אי-אמון בממשלת שמידט שעברה ובאוקטובר 1982 התמנה לקנצלר.
קוהל הקים קואליציה של סיעת "האיחוד" בראשותו וה-FDP בראשות הנס-דיטריך גנשר.
קוהל פעל לחזק את הנתח הפרלמנטרי של מפלגתו לחיזוק עצמאות הפעולה שלו בממשלה, והעריך כי בבחירות בזק תחוזק התמיכה בו.
לקראת הבחירות החליפה ה-SPD את מועמדה למשרת הקנצלר בהנס יוכן-פוגל במקום הלמוט שמידט, ועלתה מפלגת הירוקים (Grüne) הפופוליסטית בהנהגתה של פטרה קלי.
פרשת הצבת טילי פרשינג 2 מטעם נאט"ו על שטחי גרמניה המערבית במסגרת המלחמה הקרה עמדה כמרכז השיח הפוליטי בבחירות.
קוהל העריך נכונה את התמיכה הרבה שזכה לה מקרב הציבור הכללי ובבחירות התחזק "האיחוד" לעומת היחלשות השותפה הקואליציונית ה-FDP.
נוצר הפרש של ארבעה מיליון קולות בין "האיחוד" ל-SPD, שתי המפלגות הגדולות.
קוהל הקים מחדש קואליציה בראשותו של "האיחוד" (244 מושבים) וה-FDP (34 מושבים).
קודם הבחירות הרכב הבונדסטאג, על 520 חבריו (בהכללה של מושבי הנציגים מברלין המערבית), היה כך:
הבחירות הפדרליות נערכו במערב גרמניה ב-25 בינואר 1987. בבחירות אלו נבחרו 519 חברי הבונדסטאג ה-11. זאת בניגוד ל-520 חברי הבונדסטאג שנבחרו ב-1983. אחוז ההצבעה עמד על כ-84.3%, כמעט חמישה אחוזים פחות מהבחירות הקודמות.
אלו היו הבחירות הפדרליות האחרונות שהתקיימו במערב גרמניה לפני איחוד גרמניה שהתרחש כשלוש שנים מאוחר יותר.
למרות שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הייתה הגדולה ביותר עם 193 מושבים, הוקמה ממשלת ימין בהנהגת המפלגה הנוצרית דמוקרטית.
בכך הקנצלר המכהן הלמוט קוהל המשיך בכהונה נוספת.
+מפלגהמושביםשינויהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית1939-המפלגה הנוצרית-דמוקרטית18517-המפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה494-המפלגה הדמוקרטית החופשית4813+מפלגת הירוקים4416+המפלגה הנציונל-דמוקרטית00מפלגת המרכז הגרמניתמפלגת בוואריה
הבחירות הכלליות נערכו בגרמניה הנאצית ב-5 במרץ 1933, פחות מחודש וחצי לאחר עליית הנאצים לשלטון, ורק שישה ימים לאחר שרפת הרייכסטאג.
לפני הבחירות הובילו האס אה והאס אס מסע אלימות רחב כנגד אנשי שמאל רבים, ובהם חברי המפלגה הקומוניסטית (KPD), האיגודים המקצועיים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת המרכז.
אלו היו הבחירות הרב-מפלגתיות האחרונות בגרמניה המאוחדת עד בחירות 1990.
בחירות אלו היו השלישיות תוך פחות משנה (לאחר יולי ונובמבר 1932), ולאחר מינויו של היטלר לקנצלר.
בבחירות עצמן "פיקחו" ארגונים נאצים על תהליך ההצבעה.
בפרוסיה 50,000 חברי ה-SS, SA וקסדת הפלדה הצטוו על ידי הרמן גרינג לפקח על ההצבעות.
בחירות נוספות נערכו בנובמבר 1933.
המפלגה הנאצית קיבלה קולות רבים נוספים בהשוואה לבחירות הקודמות, וזכתה לרוב ברייכסטאג, יחד עם שותפתה הקואליציונית מפלגת העם הלאומית הגרמנית (DNVP).
זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1930, שבה קואליציה שלטונית הצליחה לזכות ברוב פרלמנטרי.
עם זאת, למרות טרור אלים כנגד היריבים, השיגו הנאצים רק 43.9 אחוזים מהקולות בכוחות עצמם.
אלו יהיו הבחירות האחרונות שהתקיימו בגרמניה עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
אף על פי שהחזיק באותה עת ברוב ברייכסטאג, היטלר רצה יותר.
שבועיים לאחר הבחירות, הוא הצליח להעביר את חוק ההסמכה ב-23 במרץ בתמיכת כל המפלגות שאינן שמאלניות, מה שהעניק למעשה להיטלר סמכויות דיקטטוריות.
בתוך חודשים אסרו הנאצים על פעילות כל המפלגות האחרות, והפכו את הרייכסטאג לבית מחוקקים "חותמת גומי", המורכב רק מנאצים ו"אורחים" פרו-נאצים.
הנאצים עלו לשלטון ב-30 בינואר, כאשר נשיא גרמניה פול פון הינדנבורג מינה את היטלר לקנצלר, והוביל בסופו של דבר לבחירות חדשות.
היטלר פתח את מסע הבחירות שלו ביומו השני כקנצלר.
הוא התחייב בנאום רדיו ארצי, להציל את האומה מפני השמאל, שאותו הגדיר כ"ניהיליסט פוליטית".
בתחילת פברואר הנאצים החלו את מסע האלימות כנגד היריבים הפוטנציאליים שלהם.
האס אה החל לתקוף את משרדי האיגודים המקצועיים והמפלגה הקומוניסטית (KPD), וכן את בתיהם של אנשי שמאל.
במחצית השנייה של פברואר, האלימות הורחבה גם לסוציאל-דמוקרטים.
פעילים סוציאל-דמוקרטים הוכו ועיתונים התומכים במפלגה נסגרו.
עשרים עיתונים של מפלגת המרכז הקתולית נסגרו אף הם באמצע באמצע פברואר.
פקידי ממשל הידועים כתומכי מפלגת המרכז הודחו ממשרדיהם, והנאצים תקפו באלימות את ישיבות המפלגה בווסטפאליה.
בסופו של דבר, רק המפלגה הנאצית ומפלגת העם הלאומית הגרמנית הורשו לנהל קמפיין ללא פגע.
שישה ימים לפני מועד הבחירות המתוכנן, הוצת הרייכסטאג.
המעשה בוצע לכאורה על ידי הקומוניסט ההולנדי מרינוס ואן דר לובה.
ההצתה פגעה במוניטין של ה-KPD ואיפשר להיטלר לשכנע את הינדנבורג להעביר את צו שריפת הרייכסטאג כצו חירום לפי סעיף 48 של חוקת ויימאר.
חוק החירום הסיר חירויות אזרח רבות ואיפשר את מעצרו של ארנסט תלמאן ועוד כ-4,000 קומוניסטים.
אף על פי שהיטלר יכול היה לסגור לחלוטין את המפלגה הקומוניסטית, הוא בחר שלא לעשות זאת.
הוא חשש מהתקוממות קומוניסטית אלימה במקרה שכזה, והוא גם האמין שהצבעה לקומוניסטים עלולה לגזול קולות מהסוציאל-דמוקרטים.
במקום זאת, הוא בחר פשוט לאסור אלפי פעילים קומוניסטים.
בתי המשפט והתובעים שעיינו את ה-KPD טרם 1933, הסכימו להגדיר את החברות ב-KPD כבגידה.
כתוצאה מכך נאסרה פעילות המפלגה הקומוניסטית חלקית.
במקביל, נמלטה הנהגת הסוציאל-דמוקרטים לפראג, וחברים רבים אחרים פעלו רק מהמחתרת.
הבחירות הכלליות בגרמניה הנאצית שהתקיימו ב-12 בנובמבר 1933 היו הבחירות הראשונות מאז תפסה המפלגה הנאצית את השלטון במלואו, עם העברת "חוק ההסמכה" במרץ אותה שנה.
עד למועד הבחירות, נאסרה השתתפותן של כל מפלגות האופוזיציה, ולבוחרים הוצגה רשימה יחידה של המפלגה הנאצית ו-22 "אורחים" שלה, שלא היו חברי מפלגה.
"אורחים" אלה, שכללו אנשים כמו אלפרד הוגנברג, ממילא תמכו באופן מלא בשלטונו של אדולף היטלר ובמשטרו.
בחירות אלו נתנו את הטון לכל הבחירות והמשאלות הנוספות שנערכו בעידן הנאצי.
התוצאות הרשמיות הראו על תמיכה של כ־92% מהמצביעים ברשימה הנאצית, ואחוז ההצבעה עמד על כ־96% אחוז.
ההצבעה נערכה בתנאים הרחוקים מלהיות חשאיים.
מצביעים רבים חששו שכל מי שיצביע "לא" יתגלה וייענש על כך.
בכמה קהילות איימו על הבוחרים בפעולות תגמול, אם יעזו להצביע "לא", או אפילו אם פשוט לא יצליחו להצביע כלל.
למרות זאת, כ־3.4 מיליון מצביעים הגישו פתקים "פסולים".
בבחירות אלו נערך גם משאל עם נפרד, על החלטתו של היטלר להוציא את גרמניה מחבר הלאומים, שזכה לתמיכה דומה.
ב-12 בדצמבר התכנס הרייכסטאג החדש, המורכב באופן בלעדי מחברי המפלגה הנאצית ואוהדיה, כדי לבחור לנשיאות את הרמן גרינג.
הבחירות הכלליות נערכו בדרום אפריקה ב-29 במאי לבחירת אספה לאומית חדשה (הכוללת ב-400 מושבים) וכן לבית המחוקקים המחוזיים בכל הפרובינציות.
אלו היו הבחירות הכלליות השביעיות שנערכו מאז סוף עידן האפרטהייד ב-1994.
התמיכה בקונגרס הלאומי האפריקאי (ANC) ירדה משמעותית בבחירות אלה; ה-ANC נותרה המפלגה הגדולה ביותר אך איבדה את הרוב הפרלמנטרי שהחזיקה בו מאז הבחירות שלאחר האפרטהייד ב-1994. הברית הדמוקרטית מהמרכז הגיעה למקום השני.
למקום השלישי הגיעה מפלגת השמאל-פופוליסטית uMkhonto we Sizwe (MK), בראשות הנשיא לשעבר ג'ייקוב זומה.
תאריך הבחירות הוכרז על ידי הנשיא המכהן סיריל רמפוזה ב-20 בפברואר.
אחוז ההצבעה עמד על כ-58.64% בלבד, והוא הנמוך ביותר מאז 1994.
+מפלגהאחוזים מן קולות הבוחריםמושביםשינוי במושביםהקונגרס הלאומי האפריקני40.1815971-הברית הדמוקרטית21.81873+UMkhonto we Sizwe14.585858+לוחמי החופש הכלכלי9.52395-חזית החירות פלוס1.3664-אחרים12.555119+בסך הכל1004000
הבחירות הכלליות בגרמניה לבחירת חברי הבונדסטאג ה-21 התקיימו ב-23 בפברואר 2025. בסיומן ניצחה המפלגה הנוצרית-דמוקרטית שרשמה גידול משמעותי בכוחה, וכמו גם מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה שהכפילה את כוחה בבונדסטאג.
המפסידה הגדולה הייתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שאיבדה כשליש מכוחה ומפלגת הירוקים שנחלשה משמעותית.
בשמאל הקיצוני התחזקה גם מפלגת די לינקה, ובמרכז כמעט ונמחקה המפלגה הדמוקרטית החופשית.
שינוי יחסי הכוחות היה כדלקמן: האיחוד הנוצרי (הכולל את המפלגה הנוצרית-דמוקרטית ואת המפלגה הנוצרית-סוציאלית) שכוחו היה 26.7% מהפרלמנט היוצא, יחזיק ב־33% מחברי הפרלמנט הנכנס.
מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה שחבריה מנו 10.5% בפרלמנט היוצא, תמנה 24% בפרלמנט הנכנס.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שכוחה היה 28.2% בפרלמנט היוצא, תהיה רק 19.2% בפרלמנט הנכנס.
מפלגת הירוקים שהייתה 16% בפרלמנט היוצא, תהיה 13.5% בנכנס, ואילו מפלגת די לינקה שהייתה 3.8% בפרלמנט היוצא, תהיה 10.2% בנכנס.
שאר המפלגות לא הצליחו לעבור את אחוז החסימה.
בנובמבר 2024 הודיע הקנצלר אולף שולץ כי יגיש הצעת אי-אמון לבונדסטג ב-15 בינואר 2025. אם הבונדסטאג לא יביע בו אמון, הוא יכול להציע לנשיא גרמניה בחירות בזק.
אם תהיה לכך הסכמה, הבחירות יוקדמו.
האופוזיציה דרשה לקיים הצעת אמון בהקדם, מה שהיה עלול להוביל לבחירות בזק כבר בינואר 2025.
בתחילה, הקבינט הפדרלי המליץ על 28 בספטמבר כתאריך הבחירות, ותאריך זה אושר על ידי הנשיא פרנק-וולטר שטיינמאייר.
בעקבות משבר ממשלתי, מנהיג ה-FDP, כריסטיאן לינדנר, הודח מהממשלה המכהנת על ידי אולף שולץ ב-6 בנובמבר 2024, מה שגרם לקריסת הקואליציה ובכך הגיעה הקדמת הבחירות.
בבחירות 2021 הורכבה הקואליציה ממפלגות בעלות תפיסות שונות באופן קיצוני.
כל מפלגה משכה לאג'נדה שלה וכתוצאה מכך הממשלה נכנסה למצב מתמשך של קיבעון והעדר יכולת לתפקד.
מצב זה מנע אפשרות לטפל במשבר הדיור ובמשבר הכלכלי הקיים בגרמניה.
המשבר המסוים שהוביל בסופו של דבר לפירוק הקואליציה נסב סביב אי הסכמה בנוגע למדיניות האפס השחור, מדיניות על פיה קיימת מחויבות שלא להיכנס כמעט לגירעון במסגרת התקציב השנתי אשר מעוגנת בחוק יסוד.
שר האוצר כריסטיאן לינדנר מהמפלגה הדמוקרטית החופשית דבק במדיניות זו בעוד שהסוציאל־דמוקרטים והירוקים דרשו ממנו להשעות לשנה את המדיניות, כדי לממן השקעות בתשתיות, במהפכה הירוקה ובחימוש הצבא הגרמני.
סירובו היווה את הטריגר לפירוק הממשלה.
הבחירות התקיימו על רקע עליית כוחה של מפלגת הימין הקיצוני "אלטרנטיבה לגרמניה" בעלת הסממנים של שנאת זרים ועל רקע התחזקות קולות קיצוניים הקוראים לסילוק גורמים זרים ומהגרים.
יש הטוענים כי קולות אלה מזכירים קולות שנשמעו בשנות הארבעים של המאה ה-20 ומעלים חשש רב בקרב חוגים ליברליים.
עם זאת, באלטרנטיבה עצמה טוענים כי הם בעד ישראל ובעד יהודים, ומתמודדים לעיתים עם תקריות בעייתיות בשולי המפלגה.
ראוי לציין כי פרידריך מרץ, מנהיג המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הצהיר כי לא יקים קואליציה עם אלטרנטיבה לגרמניה.
חוקת גרמניה וחוק הבחירות הפדרלי קובעים כי בחירות פדרליות חייבות להתקיים ביום ראשון או ביום חג לאומי לא לפני 46 ולא יאוחר מ-48 חודשים לאחר הישיבה הראשונה של הבונדסטאג, אלא אם הבונדסטאג יתפזר מוקדם יותר.
הבונדסטאג ה-20 והמכהן ערך את ישיבתו הראשונה ב-26 באוקטובר 2021. לפיכך, הבחירות הבאות חייבות להתקיים ביום ראשון בין ה-31 באוגוסט 2025 ל-26 באוקטובר 2025, כאשר בסופו של דבר הוחלט על 28 בספטמבר כמועד הבחירות המקורי, אלא שהן הוקדמו כאמור.
לאחר שהבחירות הפדרליות בגרמניה ב-2021 יצרו בונדסטג עם 736 חברים - מה שהפך אותו לפרלמנט הנבחר הגדול ביותר בעולם - החל ויכוח מחודש על שיטת חלוקת המושבים מאז הבחירות ב-2013. הקבינט של שולץ העביר חוק רפורמה במרץ 2023 כדי להגביל את גודל הבונדסטאגים העתידיים ל-630 חברים.
הבחירות בגרמניה נערכות במחוזות, כאשר כל מתמודד גם רשום עבור מפלגה.
כדי לעבור את אחוז החסימה, צריכה מפלגה לקבל 5% מכלל הקולות וגם לזכות בלפחות שלושה מחוזות (הזכייה במחוז אינה דורשת רוב מוחלט של 51%.
המפלגה שזוכה באחוז הגבוה ביותר היא המנצחת).
למעשה, בין לפני הרפורמה ובין אחריה, המושבים בפרלמנט מחולקים על פי סך הקולות הכללי, ולא על פי המחוזות.
המפלגות הבולטות וכוחן הפוליטי הנוכחי, טרם הבחירות:
+מפלגהאידאולוגיה מרכזיתמושבים בבונדסטאג ערב הבחירותסטטוס פוליטיהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניהסוציאל-דמוקרטיה207קואליציההגוש המשותף של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית והמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריהדמוקרטיה נוצרית196אופוזיציהמפלגת הירוקיםסביבתנות117קואליציההמפלגה הדמוקרטית החופשיתליברליזם90קואליציהאלטרנטיבה לגרמניהפופוליזם ימני77אופוזיציהדי לינקהסוציאליזם דמוקרטי28אופוזיציהמפלגת BSWסוציאליזם10אופוזיציהאחרים ועצמאיים7אופוזיציהבסך הכל733
+מפלגהאידאולוגיה מרכזיתמושבים בבונדסטאגאחוז מהקולותמחוזותהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית והמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריהדמוקרטיה נוצרית (ימין מתון)20828.5%190אלטרנטיבה לגרמניהלאומיות ופופוליזם (ימין קיצון)15220.8%46המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניהסוציאל-דמוקרטיה (מרכז שמאל)12016.4%45מפלגת הירוקיםסביבתנות (שמאל)8511.6%12די לינקהסוציאליזם (שמאל)648.8%6מפלגת BSWסוציאליזם04.97%המפלגה הדמוקרטית החופשיתליברליזם (ימין מתון)04.3%אחרים14.6%סך הכל630
הבחירות לפרלמנט הלבנוני נערכו בשלושה סבבים באפריל 1972. בבחירות אלו נבחר הפרלמנט הלבנוני ה־13, אך עקב חוסר היכולת לקיים בחירות חדשות לפרלמנט במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, הכריז הפרלמנט על עצמו כפרלמנט ה־14 (1976), ה־15 (1980), ה־16 (1984) וה־17 (1988) ופוזר רק באוקטובר 1992.
הבחירות נערכו על פי חוק הבחירות שנחקק על ידי נשיא לבנון פואד שהאב ב־1960. החוק קבע חלוקה ל־26 מחוזות בחירה.
על פי האמנה הלאומית מ־1943 נקבע יחס של 6:5 בין הנוצרים למוסלמים בפרלמנט, לטובת הנוצרים.
בבחירות השתתפה המפלגה הקומוניסטית הלבנונית, שהפכה לחוקית באוגוסט 1970, לאחר שהוצאה מחוץ לחוק ב־1948.
הסבב הראשון נערך ב־16 באפריל במחוז צפון לבנון בו נבחרו 36 מחברי הבית, השני ב־23 באפריל באל-בקאע ודרום לבנון בו נבחרו 33, ובסבב שלישי ב־30 באפריל בהר הלבנון נבחרו 30 מחברים.
ארבעה נהרגו באלימות הקשורה לבחירות.
מפלגהמושביםהמפלגה הליברלית הלאומית11מפלגת הכּתאאֶבּ7המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית5החזית הלאומית הלבנונית4מפלגת האיחוד החוקתי32בעת' (פלג פרו־עיראקי)1המפלגה הדמוקרטית1תנועת הפעולה הלאומית1הפדרציה המהפכנית הארמנית11המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנצ'אק00המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית0המפלגה הקומוניסטית הלבנונית0עצמאיים63סה"כ99
מתוך 63 העצמאים שנבחרו, 52 היו מזוהים כסיעות.
סיעת ג'ונבלאט כללה שמונה חברים (5 נציגי המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית ושלושה עצמאים), סיעת מנתה תשעה חברים (7 עצמאים ו־2 נציגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של לבנון), סיעת סולימאן פרנג'יה (9 חברים), סיעת רשיד כראמי (7 חברים), סיעת (6 חברים), סיעת מג'יד ארסלאן (4 חברים) וסיעת (3 חברים).
לחזית הארמנית המהפכנית היו חבר רשמי אחד וארבעה עצמאים.
מתוך 99 חברי הפרלמנט, 39 נבחרו לראשונה לכהונה בבית, 46 כיהנו בפרלמנט הקודם ו־14 כיהנו בפרלמנט בעבר.
לאחר הבחירות הקים ראש ממשלת לבנון סעאב סאלם ממשלה חדשה, שהושבעה ב־27 במאי 1972. הממשלה החדשה קיבלה את אמון הפרלמנט בהצבעה ב־14 ביוני 1972, כאשר 77 תומכים מול 15 מתנגדים.
עקב פריצת מלחמת האזרחים בלבנון ב־1975 לא התאפשר קיום בחירות חדשות, והפרלמנט האריך את כהונתו מפעם לפעם.
כך הפרלמנט הכריז על עצמו כפרלמנט ה־14 ב־1976, כפרלמנט ה־15 ב־1980, כפרלמנט ה־16 ב־1984 וכפרלמנט ה־17 ב־1988. שרידי חברי הפרלמנט התכנסו באוקטובר 1989 וחתמו על הסכם טאיף לסיום המלחמה.
ההסכם אושרר ב־5 בנובמבר 1989 על ידי 58 מתוך 68 חברי הפרלמנט הנותרים.
מישל עאון, שטען להיותו ראש ממשלת לבנון וממלא מקום הנשיא, הכריז על פיזור הפרלמנט ב־4 בנובמב 1989 עקב התנגדותו להסכם.
ביוני 1991 מונו 55 חברים חדשים לפרלמנט, דבר שהגדיל את מספר חברי הפרלמנט ל־108.
ב־1989 הוארכה כהונתו של הפרלמנט עד דצמבר 1994, אך ביולי 1992 אושר חוק פיזור הפרלמנט, אשר בעקבותיו נערכו בחירות חדשות.
הבחירות הכלליות נערכו ביפן ב-8 בפברואר 2026 לבחירת כל 465 מושבי בית הנבחרים של יפן, הבית התחתון של הפרלמנט.
ההצבעה התקיימה בכל מחוזות הבחירה, כולל גושי הפרלמנט היחסיים.
הבחירות התרחשו ארבעה חודשים לאחר תחילת כהונתה של סנאה טאקאיצ'י כראש ממשלת יפן, שהחלה ב-21 באוקטובר לאחר שניצחה בבחירות לנשיאות המפלגה הליברלית-דמוקרטית בשנת 2025 והקימה את הקואליציה המהכנת.
בבחירות הוקמה גם ברית הרפורמה המרכזית (CRA), מפלגה פוליטית חדשה שהוקמה כמיזוג בין המפלגה הדמוקרטית החוקתית באופוזיציה המקדימה לבין מפלגת קומייטו, שותפתה הוותיקה לשעבר לקואליציה של ה-LDP.
טקאיצ'י תיארה את הבחירות כמשאל עם ציבורי על מנהיגותה כראש ממשלה, ועל הקואליציה בין ה-LDP ל-JIP.
הבחירות הביאו לניצחון מוחץ לקואליציה השלטת, שזכתה ברוב מיוחס של שני שלישים והחזירה לעצמה את הרוב המוחלט של ה-LDP בבית הנבחרים.
התוצאה של ה-LDP, שעמדה על לפחות 301 מושבים, היא התוצאה הטובה ביותר בתולדות המפלגה, ועברה את השיא הקודם שלה, שעמד על 300 מושבים, שנקבע בבחירות הכלליות ב-1986. מפלגת CRA נחלשה משמעותית.
שיעור ההצבעה הכולל הוערך ב-55.68% במחוזות בעלי מושב אחד, גבוה משיעור ההצבעה הנמוך יחסית בבחירות הקודמות שעמד על 53.85%.
שיעור ההצבעה בהצבעה מוקדמת בשנת 2026 הסתכם ביותר מ-27 מיליון מצביעים (26% מהבוחרים) – שיא חדש של כל הזמנים בבחירות הארציות (לנבחרים/חברי מועצה).
השיא יוחס למזג האוויר החורפי הקשה במהלך הבחירות.
+מפלגהמושביםשינויהמפלגה הליברלית-דמוקרטית301103+ברית הרפורמה המרכזית (CRA)41130-מפלגת החדשנות היפנית315-המפלגה הקומוניסטית של יפן35-אחרים8937+בסך הכל465 -
הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה התקיימו ב-6 בפברואר 2001, י"ג בשבט תשס"א.
מערכת בחירות זו, הייתה מערכת הבחירות היחידה בישראל, בה נבחר ראש הממשלה, בשיטת הבחירה הישירה, ללא בחירת כנסת חדשה; כמו כן זו הייתה מערכת הבחירות השלישית והאחרונה בה נבחר ראש הממשלה בשיטת הבחירה הישירה.
שני המועמדים שהתמודדו על ראשות הממשלה היו ראש הממשלה המכהן אהוד ברק ויושב ראש האופוזיציה אריאל שרון שלאורך כל מערכת הבחירות נהנה מיתרון משמעותי בסקרים ולבסוף ניצח בבחירות בהפרש גדול.
כ-62.3 אחוזים מבעלי זכות הבחירה הצביעו ביום הבחירות, שהוא אחוז ההצבעה הנמוך ביותר בבחירות ארציות בישראל, במיוחד בקרב הציבור הערבי.
השפעת בחירות 1999 על הליכוד
בעקבות בחירות 1999 בהן הפסיד, הודיע בנימין נתניהו על פרישתו מהחיים הפוליטיים, התפטר מראשות מפלגת הליכוד, ופינה את מקומו בכנסת ליובל שטייניץ.
בעקבות התפטרות נתניהו מונה אריאל שרון לראש התנועה באופן זמני ונקבעו בחירות מקדימות לראשות התנועה.
הפריימריז נערכו ב-2 בספטמבר 1999 ושרון זכה בהם (לאחר שגבר על ראש עיריית ירושלים אהוד אולמרט), לא מעט בזכות הבטחתו לערוך בחירות נוספות למועמדות לראשות הממשלה לפני הבחירות הבאות (אף על פי שחוקת הליכוד קובעת את יו"ר התנועה כמועמדה לראשות הממשלה).
במהלך פריימריז אלו הוצאו כספים רבים על ידי המועמדים, דבר שהביא לפתיחת חקירה נגד שרון לאחר הגשת דו"ח מבקר המדינה לשנת 2001.
מיד לאחר בחירות 1999 הצליח אהוד ברק להקים ממשלה רחבה יחסית עם מפלגות רבות: מפלגת המרכז, יהדות התורה, מרצ, ש"ס, ישראל בעלייה והמפד"ל.
בתחילה הבעיה העיקרית הייתה מעמדו של שמעון פרס, שמונה לאחר ויכוחים רבים לשר לפיתוח אזורי.
עם זאת, עד מהרה התגלעו קשיים ניכרים בקואליציה: ב-9 בספטמבר 1999 פרשה ממנה יהדות התורה וזאת בשל פרשת העברת משחן (חלק מטורבינה של חברת החשמל) בשבת.
סגן ראש הממשלה, יצחק מרדכי, הסתבך מתחילת 2000 בפרשה של הטרדות מיניות ונאלץ לפרוש בסוף מאי 2000, מה שהאיץ את התפוררות מפלגת המרכז, אחת השותפות הבכירות בקואליציה.
בנוסף, שורה של סכסוכים חמורים בנוגע לסמכויות המוענקות לסגן שר החינוך מש"ס, משולם נהרי, על ידי יוסי שריד הביאו לפרישה של מרצ בסוף יוני.
יציאתו של ברק לוועידת קמפ דייוויד ביולי 2000 מוטטה למעשה את הקואליציה: המפד"ל וישראל בעלייה פרשו ממנה ונותרו בה רק ישראל אחת (שגשר פרשה ממנה לאחר השיחות), ש"ס ושארית מפלגת המרכז.
ויכוח בין שר העבודה והרווחה אלי ישי, יו"ר ש"ס, לברק הוביל להצבעה של חברי הכנסת מש"ס נגד הקואליציה.
באותו היום פיטר ברק את שרי ש"ס, שהתכוונו ממילא להתפטר מהממשלה.
הנסיגה מלבנון שבוצעה בסוף מאי 2000 הייתה מימוש הבטחת הבחירות של ברק מסוף 1999.
עם זאת, הנסיגה לא התנהלה כמתוכנן: בעוד שבתוכנית שהוצגה לפני הבחירות אמור היה צה"ל לסגת בעקבות הסכם שלום עם לבנון, הרי שבפועל בוצעה הנסיגה באופן חד-צדדי, בשל כישלון המשא ומתן עם סוריה.
על מנת למנוע סיכון חיי אדם, החליט ברק לפעול באופן חד צדדי ולהוציא את כוחות צה"ל מהשטח.
מבצע "דמדומי בוקר" בוצע במהלך מהיר, שתוכנן לפרטיו בחודשים שקדמו לנסיגה, והוקדם בכמה שבועות ממועדו המקורי על מנת להפתיע את חזבאללה ולהימנע מיציאה תחת אש.
בשבועות שלאחר יציאת כוחות צה"ל מהשטח, התפרק צד"ל, וחזבאללה השתלט על השטח שפונה מיד לאחר הנסיגה.
לאחר תקופת שקט בת מספר חודשים החל ארגון הטרור להטריד את חיילי צה"ל לאורך הגבול, בעיקר באזור הר דב וחוות שבעא שלבנון טוענת כי הם חלק משטחיה (בניגוד לקביעת האו"ם).
שיאן של פעולות אלו היה חטיפת שלושת חיילי צה"ל בהר דב ב-7 באוקטובר 2000.
ועידת קמפ דייוויד שנערכה ב-27-12 ביולי 2000 הייתה הניסיון המשמעותי האחרון להביא לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני בתקופה שלפני האינתיפאדה השנייה.
יאסר ערפאת התנגד לכינוס הוועידה בשל חששו כי יופעל עליו לחץ, אולם הסכים להגיע לוועידה לאחר שביל קלינטון, נשיא ארצות הברית, הבטיח לו כי לא יואשם בכישלון הוועידה.
בישראל, היציאה לוועידה נעשתה שלא על דעת מרבית חברות הקואליציה, שפרשו ממנה בעקבות כך, אולם בתמיכת סיעות האופוזיציה מרצ, חד"ש, בל"ד ורע"ם.
בוועידה זו הסכים אהוד ברק לתנאים רבים של הפלסטינים, אולם הוועידה התפוצצה לבסוף על רקע שתי דרישות אולטימטיביות של ישראל: ויתור של הפלסטינים על זכות השיבה והכרזה על סיום הסכסוך.
ישראל וארצות הברית האשימו את הפלסטינים באי-נכונות מוחלטת להציג גמישות הדומה לזו שהפגין ברק.
למרות ניסיונות שנערכו בהמשך, לפני פרוץ האינתיפאדה, סימנה ועידה זו את המעבר ממצב של רגיעה יחסית למצב של התכוננות אקטיבית למלחמה.
האינתיפאדה השנייה פרצה ב-29 בספטמבר 2000 והיוותה מכה קשה לישראל בכלל ולממשלת ברק בפרט.
פריצת האינתיפאדה נחשבה על ידי הציבור ככישלון מוחלט של הממשלה, כאשר הממשלה והעומד בראשה הואשמו באי-יכולת להגן על אזרחי המדינה.
העובדה שברק הטיל את האשמה לפריצת האירועים על הרשות הפלסטינית ובפרט על יאסר ערפאת לא סייעה לו בקרב הציבור הישראלי.
האינתיפאדה גרמה להקצנה ניכרת בעמדות הפוליטיות במחנה השמאל המתון שהיה קהל היעד הטבעי של ברק והיווה את בסיס התמיכה בממשלתו.
מחנה זה החל להאשים גם את הממשלה על ויתוריה כלפי הפלסטינים שנתפשו כעת כהפגנת חולשה מול האויב.
מצד שני, ההאשמות כלפי הפלסטינים והעימות עמם גרמו לירידה בתמיכה בברק בקרב ערביי ישראל והשמאל הרדיקלי.
התעקשותו של ברק להמשיך בתהליך המדיני במהלך הלחימה הביאה להחמרה נוספת במצבו הפוליטי.
התחושה הייתה שצה"ל איננו מורשה להפעיל את מלוא כוחותיו ונאלץ לבצע "תקיפות נדל"ן" שבהן מופצצים בניינים ריקים של המשטרה הפלסטינית בתחמושת יקרה.
אירועים חמורים כמו תקרית קבר יוסף והלינץ' ברמאללה תרמו גם הם לתחושה כי הממשלה מאבדת שליטה על האירועים.
ניסיונותיה הרבים של הממשלה להביא להפסקת אש נכשלו ברובם, וגם כאשר הצליחו (במהלך ועידת טאבה) נחשבו כהוכחה לאוזלת ידה של הממשלה שמנהלת משא ומתן עם האחראים למתקפה.
התרומה היחידה של האירועים לשיפור מצבו הפוליטי של ברק הייתה בנכונות הליכוד להיכנס לדיונים על ממשלת אחדות לאומית שנערכו במהלך חודש אוקטובר.
דיונים אלו נכשלו מסיבות שונות, ובעיקר עקב סכסוכים על הדרך הנכונה לטפל באינתיפאדה ועל המשך התהליך המדיני.
אירועי אוקטובר היו סדרה גדולה של מהומות שפרצו במגזר הערבי בעקבות פריצתה של האינתיפאדה השנייה.
אירועים אלו הוצגו בתחילתם כתגובה לעלייתו של אריאל שרון להר הבית, ולכך הצטרפו עד מהרה טענות על קיפוח חמור של ערביי ישראל.
במהלך מהומות אלו נהרגו 12 ישראלים ערבים, ישראלי יהודי אחד ופלסטיני אחד.
רוב הערבים נהרגו בוודאות כתוצאה מפעילות משטרתית, דבר שהביא למעשה להיעלמותה של תמיכת ערביי ישראל בברק.
הערבים עברו ממצב שבו הם מקווים כי ברק ישפר את מצבם למצב בו הם מיואשים ממנו ונייטרלים ביחס לבחירה בינו לבין שרון.
מנהיגי הציבור הערבי קראו במהלך מערכת הבחירות להצבעת מחאה בפתק לבן ובציבור הערבי אף נשמעו קולות בודדים שקראו לתמיכה בשרון במטרה להעניש את ברק.
כמו כן, סירבו חברי הכנסת הערבים להמשיך לתמוך בממשלה, החלטה שהאיצה את נפילתה הסופית.
האירועים החמורים בהם נחסמו צירי תנועה ראשיים, הותקפו כלי רכב רבים, יישובים ומוסדות שלטון, הוטל מצור חלקי או מלא על מספר יישובים, נשרפו חנויות רבות ונפגעו שוטרים ויהודים לא מעטים, הביאו לנסיגה בתמיכה בממשלה גם בקרב המגזר היהודי.
היהודים ראו בהתמשכות המצב דוגמה מובהקת לאי יכולתה של הממשלה להשתלט על המצב בתוך המדינה וקראו ברובם הגדול לנקיטת צעדים חמורים יותר מאלו שננקטו (מיעוט ניכר אף תמך בהפעלת הצבא נגד המתפרעים).
המחשה לאי האמון במדיניותה של הממשלה ניתנה החל מ-7 באוקטובר כאשר התפשטו המהומות גם לציבור היהודי - ערבים בודדים וחנויות בבעלות ערבית הותקפו וכן היה קרב של ממש על גבול נצרת ונצרת עילית.
ניסיונה של הממשלה לפייס את המגזר הערבי על ידי הקמת ועדת אור בראשית נובמבר לא סייע לה כלל.
הציבור הערבי לא ראה בהקמת הוועדה הישג משמעותי, במיוחד לנוכח ההערכות כי הוועדה תגיש את מסקנותיה בעוד זמן רב (בפועל הוגשו המסקנות רק במרץ 2003, שנתיים וחצי לאחר האירועים).
לעומת זאת, רבים בציבור היהודי ראו בהקמת הוועדה כניעה של הממשלה ללחץ הערבים, דבר שהפחית עוד יותר את התמיכה בה.
בעקבות כישלון השיחות על ממשלת אחדות שנערכו עד ראשית נובמבר 2000, התקבלו בקריאה טרומית מספר הצעות חוק פרטיות לפיזור הכנסת ב-28 בנובמבר 2000. ההצעות התקבלו לאחר שאהוד ברק הכריז כי אם חברי הכנסת מעוניינים בבחירות הרי הוא לא יתנגד להן.
הצעות חוק אלו הועברו, כמקובל, לוועדת חוקה, חוק ומשפט מתוך מטרה להביא אותן לקריאה ראשונה במועד מאוחר יותר.
ב-9 בדצמבר הכריז ברק כי הוא מתכוון להתפטר מראשות הממשלה.
ההתפטרות הוגשה למחרת לנשיא, והיא הובילה לבחירות מיוחדות - לראשות הממשלה בלבד ולא לכנסת.
בנימין נתניהו הכריז על מועמדותו ב-10 בדצמבר, אולם התנה זאת בבחירות גם לכנסת ולא רק לראשות הממשלה.
לחץ כבד הופעל על סיעת ש"ס, שעם 17 מנדטיה הייתה לשון המאזניים לפיזור הכנסת, שתצביע בעד פיזור הכנסת אך היא התנגדה.
ב-18 בדצמבר חוקקה הכנסת חוק מיוחד שכונה "חוק נתניהו", שביטל את המגבלה על מועמדות אזרח שאיננו חבר כנסת, כך שנתניהו יוכל להתמודד.
באותו יום דחתה הכנסת את הצעות החוק לפיזורה, שהחזירה ועדת חוקה, חוק ומשפט בקריאה שנייה ושלישית.
בעקבות ההחלטה על אי פיזור הכנסת הודיע נתניהו כי הוא מסיר את מועמדותו, מה שהביא לביטול הבחירות המקדימות שתוכננו בליכוד ב-19 בדצמבר (בחירות שהיוו הבטחה של שרון כאשר נבחר לראשות הליכוד).
החל מהפסדו בבחירות 1996 ומבחירתו של ברק לראשות העבודה בעקבותיהם, הלך פרס ונדחק.
אף שלכאורה כראש ממשלה לשעבר אמור היה להיות שני בדרגה במפלגתו, הרי שברק ניסה לדחוק אותו לעמדה שולית ככל האפשר והכשיל את מועמדותו לנשיאות מפלגת העבודה, תפקיד ייצוגי שהוצע לתת לפרס כדי לפייסו, ובסופו של דבר מעולם לא אויש.
תהליך זה הגיע לשיאו עם הקמת ממשלת ברק.
פרס נדחק למשרד לפיתוח אזורי, משרד שהומצא במיוחד בשבילו, לא היה ברור מה תפקידו ומעולם לא הוקם למעשה.
באמצע 2000 ספג פרס השפלה נוספת כשבפעם הראשונה בתולדות המדינה נבחר מועמד מטעם האופוזיציה, משה קצב, לתפקיד נשיא המדינה לאחר שניצח את פרס בהצבעה חשאית ובניגוד לכל ציפיות הפרשנים.
בתחילת דצמבר נראה היה כי מועמדות ברק היא מתכון להפסד בטוח של ראשות הממשלה.
ב-10 בדצמבר התפטר ברק, כדי להבטיח בחירות מיוחדות לראשות הממשלה בהקדם.
עוד באותו ערב החליט מרכז העבודה על בחירת ברק כמועמד מפלגת העבודה לראשות הממשלה, וזאת כדי לסכל את רצון אנשי פרס שניסו להריצו כמתמודד מול ברק בבחירות הפנימיות.
מאחר שפרס לא הצליח להתמודד בעבודה הוא ביקש ממרצ שתציג את מועמדותו (כל סיעה בעלת 10 ח"כים או יותר יכלה להציג מועמד מטעמה שאיננו חייב להיות חבר בה), אולם מרצ, ביוזמת יוסי שריד, דחתה את בקשתו ב-21 בדצמבר.
ניסיון נוסף שעשה באותו יום לגייס את תמיכת ש"ס נכשל.
למרות כישלונו של פרס בהצגת מועמדותו, הרי המועמדות הווירטואלית שלו המשיכה להזיק לברק.
בתקשורת הוצגו שוב ושוב דרישות להחליף את ברק בפרס, תוך הסתמכות על הסקרים שהצביעו על אחוזי הצבעה גבוהים בהרבה עבורו במגזר הערבי.
ברק נאלץ לשוב ולהתחייב שלא יפרוש, הבטחה שקיים בסופו של דבר.
עם תחילת מערכת הבחירות התברר כי החוקים הנוגעים למערכת הבחירות אינם מותאמים למערכת בחירות לראשות הממשלה בלבד (במיוחד חוק מימון מפלגות) וכמו כן הועלו חששות כבדים בדבר היכולת של ועדת הבחירות המרכזית להתארגן להצבעה תוך 60 יום בלבד.
לבסוף מאמץ מרוכז שנעשה על ידי ועדת הבחירות המרכזית והכנסת הצליח לפתור את הבעיות.
בין השאר הוחלט כי בשל הזמן הקצר לא תהיה אפשרות לערער על פנקס הבוחרים.
בחצות 21 בדצמבר נסגרה רשימת המועמדים.
על אף שפוליטיקאים רבים (בהם פרס, נתניהו, אלי ישי ושאול יהלום) הכריזו על כוונתם להתמודד, לבסוף התברר כי רק שני המועמדים הצפויים - ברק ושרון - מתמודדים.
מערכת הבחירות הייתה ככלל רדומה ביותר, בין השאר תרמו לכך אי השתתפות מרבית המפלגות, אי התלהבות מהמועמדים שנתפסו כברירת מחדל ובעיקר התחושה שבוטאה על ידי לימור לבנת ב-28 בנובמבר, לפיה: "כל מי שיעמוד בראש הליכוד יהיה ראש הממשלה הבא של ישראל.
גם אילו העמדנו מטאטא בראשנו, וזה לא יהיה, מטאטא ינצח את ברק שהולך הביתה ושאין לו עוד שום סיכוי להיות ראש ממשלה", במערכת בחירות זו נעשה בפעם הראשונה בישראל שימוש משמעותי באינטרנט למטרת תעמולת בחירות.
רוב תשדירי הבחירות עשו שימוש מסיבי בילדים ובצה"ל, דבר שגרם למישאל חשין, ראש ועדת הבחירות המרכזית, להודיע כי הם גורמים לו לאי נחת משפטית.
לאחר תקופה קצרה אף צינזר חשין מספר תשדירים שבהם הופיעו ילדים אולם התיר את השימוש בתצלום הצנחנים בכותל המערבי כחלק מתשדירי הימין לאחר שמפלגת שינוי עתרה נגד השימוש בו.
כמו כן, נוצלו הערוצים הפיראטיים של ש"ס (שמנהיגה, הרב עובדיה יוסף, קרא להצביע לשרון) וכן ערוץ 7 לתעמולת בחירות, דבר שהביא את חשין להוציא צו האוסר זאת.
תעמולת הבחירות אותה ניהלה העבודה הייתה בעיקרה שלילית והתמקדה בהתקפות אישיות על שרון, בעיקר בנושא מלחמת לבנון הראשונה בו הואשם בגלוי באי אמירת אמת למנחם בגין, בהפרת הוראות הממשלה ובגרירת ישראל למלחמה מיותרת שגבתה חללים.
כמו כן, הוצגו מסקנות ועדת כהאן שהורתה כי שרון יפוטר מתפקידו כשר ביטחון בשל הטבח בסברה ושתילה כפוסלות אותו לכל תפקיד ביטחוני ואף הוגשה עתירה לבג"ץ בעניין.
במגזר הערבי הופצו על ידי יוסי ביילין תמונות זוועה מהטבח בסברה ושתילה.
ברק התנצל על השימוש בהן, אך ביילין נמנע מלעשות כן.
בעבודה ניסו פעמים רבות ליזום עימותים טלוויזיוניים בין ברק ושרון, אולם נתקלו בהתנגדות הליכוד שהסתמך על התקדים שיצר ברק במערכת הבחירות הקודמת.
בתשדיר הבחירות המרכזי הוצגו מעשיה של ממשלת שרון העתידית בצבעים קודרים במיוחד - איסור תנועה בשבת, גיוס כללי ואף סגירת נמל התעופה לטיסות אזרחיות.
ברק הפיץ ידיעות בעולם הערבי ובתקשורת הרוסית כי בחירת שרון פירושה מלחמה.
בתחילת תעמולת הבחירות הודה ברק בכך שלא תיקשר עם הבוחרים והבטיח לשפר את דרכיו.
מערכת הבחירות לוותה במתחים רבים בתוך מפלגת העבודה, כאשר קריאות חוזרות ונשנות להחלפת ברק בפרס, הן מבית והן מבחוץ, פגעו במאמצי ברק למרות הכחשותיו של פרס.
כמו כן, נפוצו שמועות על פילוג במפלגה לאחר המפלה הצפויה.
אפילו טקס המעבר של מטה המפלגה לירושלים לא הצליח להביא למפגן אחדות למרות נוכחתו של פרס.
במהלך מערכת הבחירות נעזר ברק בעיקר בגופים שסייעו לו בבחירות 1999, כמו "דור שלום", אולם ברמה פחותה.
מרצ נקטה בקמפיין שלילי דומה לזה של העבודה בתכניו אולם קיצוני ממנו.
מערכת הבחירות של הליכוד התמקדה בהצגת שרון כסבא חביב עם הכבשים והנכדים בחווה וכמי שיביא שלום עם הערבים.
לעומת זאת, הוצג ברק כמי שמחלק את ירושלים, תוך ניצול אהוד אולמרט שבבחירות הקודמות טען שלא ייתכן כי ברק יחלק את ירושלים.
כמו כן, הצליח שרון לגייס את בנימין נתניהו ודן מרידור לתמיכה בו.
שרון דיבר על הקמת ממשלת אחדות לאחר הבחירות, אפשרות שהוכחשה נמרצות על ידי ברק.
ברק הזכיר את קיצוניות ממשלתו הצפויה של שרון והזכיר התבטאויות של מנהיגי ימין, כמו אביגדור ליברמן שדרש שישראל לא תירתע מלאיים, במקרה של תוקפנות אסלאמית, על טהראן ועל סכר אסואן.
ההתקפות בעניין לבנון הביאו את שרון להזכיר כי בטבח סברה ושתילה ערבים הרגו ערבים.
התמשכות התהליך המדיני היוותה נושא מרכזי במערכת הבחירות.
קבלת מתווה קלינטון על ידי הממשלה בסוף דצמבר גרמה למתקפה חריפה של הליכוד.
ועידת טאבה שנערכה ב-21-27 בינואר ספגה ביקורת חריפה כ"מכירת חיסול" של ממשלה שאיבדה את אמון העם ואף הוגשו נגדה עתירות לבג"ץ, שנדחו ב-25 בינואר.
גם התרחשותו של פיגוע בטולכרם ב-23 בינואר, במהלך ימי הוועידה, תרמה לכעס בימין.
באמצע ינואר אף הואשם פרס בניסיון לתאם עם ערפאת הרגעת השטח על מנת לסייע לברק, לעומת זאת הפלסטינים גילו נטייה למסמס את המגעים המדיניים, אולי מתוך חוסר נכונות להתפשר, ואולי מתוך אמונה כי ממשלת ברק תיפול.
גם אנשי שרון ניהלו מגעים עם הרשות הפלסטינית במהלך מערכת הבחירות, פעולה שהותקפה בידי ברק שרמז אף לשחיתות בשל קשרי המתווכים עם הקזינו ביריחו.
לאחר הבחירות התברר כי מגעים אלו נוהלו בעיקרם עם מוחמד ראשיד, יועצו הכלכלי של ערפאת.
במהלך מערכת הבחירות טרח שרון להדליף לעיתון הארץ את תוכניתו המדינית.
מתקפות כמו זו של ראש ממשלת לבנון רפיק אל חרירי שטען כי בחירת שרון תהיה הכרזת מלחמה לא הביאו לשינוי משמעותי.
גם ריאיון עם שרון בניו יורקר שבו הגדיר את ערפאת כשקרן ורוצח לא עורר בציבור חששות מניצחונו.
בתחילת ינואר חלה התדרדרות במערכת הבחירות כאשר מטה שרון האשים את מטה ברק בהפצת מידע רפואי כוזב על שרון.
באותה תקופה גם חל המאבק המשמעותי היחידי ברחוב כאשר בשלטים עם סיסמת העבודה "אסור לחזור לימי שרון", נמחקה המילה אסור.
לאורך כל המערכה, נותר ברק בפיגור משמעותי אחרי שרון.
מרבית ראשי המגזר הערבי קראו להצבעה ב"פתק לבן" (למעשה פתק צהוב ריק שלא נספר) בעניין הפתק הלבן אף הוגשו עתירות לבג"ץ לאפשר את ספירתם במניין הקולות הכשרים אולם העתירות נדחו.
ב-21 בינואר נראה היה כי מערכת הבחירות תופסת תאוצה כאשר אילאיל קומיי, תלמידת בית ספר, האשימה את שרון בהלם קרב של אביה במלחמת לבנון, אולם העניין דעך עד מהרה, בין השאר בשל ההתעלמות הכמעט מוחלטת של שרון מהנושא ואי ניצולו לתעמולת הבחירות של ברק.
בתחילת פברואר התעוררה הסערה הקטנה האחרונה במערכת הבחירות כאשר נפגש שרון עם ראשי ערוץ 2 ואמר להם שהתקשה להתרכז בזמן הפגישה עם קונדוליזה רייס בשל רגליה החטובות, דבר שהביא להאשמת שרון בסקסיזם.
כמו כן, התגברו השמועות כי שרון "מועלם" על ידי מטהו מתוך הנחה כי הופעות שלו רק ירעו את מצבו.
לעומת זאת, במפלגת העבודה התגברו תחושות הייאוש וגם מאמץ אחרון שנעשה לטובת ברק לא הצליח להתרומם.
ביום הבחירות העניק פרס ריאיון ל-CNN ובו אמר כי אם ברק יובס, יהיה עליו להסיק מסקנות.
בתשובה לשאלה אם היה צריך להיות מועמד העבודה לראשות הממשלה אמר: "כן, לא בגללי.
אני חושב שמנהיגים צריכים להקשיב לעמם, אחרי הכל, בחירות הן קול העם".
עקב אחוז הצבעה נמוך בקרב העולים, עסקו במטות של מפלגות העבודה והליכוד בהמרצת העולים והבאתם לקלפיות.
אביגדור ליברמן ונתן שרנסקי התגייסו לטובת שרון וקראו לתומכיהם להצביע לו.
אף על פי שמפלגת העבודה השקיעה מאמצים רבים בניסיון להשיג את תמיכת המגזר הערבי, עד לשעות הערב נרשמו אחוזי הצבעה נמוכים מאוד בקלפיות ביישובים הערביים.
במספר קלפיות לא הופיע אף לא מצביע אחד, ובאחרות הגיעו בודדים בלבד.
בקלפיות השונות נרשמו אחוזי הצבעה בודדים ועוד פחות מכך קולות כשרים, כלומר לא "פתקים לבנים".
יום הבחירות היה סוער ובמהלכו אירעו מאות מקרי אלימות, בהם תקיפת פעילים, אירועים אלימים כתוצאה מחלוקת חומר תעמולה ופתקי הצבעה סמוך לקלפיות, הפרעה למהלך הבחירות, תקיפת שוטרים ופגיעה ברכוש.
בבחירות המיוחדות לראשות הממשלה, אשר התקיימו ב-6 בפברואר 2001, נמנו 2,805,938 מצביעים מתוך 4,504,769 בעלי זכות הצבעה, דהיינו אחוז הצבעה של כ-62.29%.
+תוצאות הבחירות לראשות הממשלהמועמדקולותשםמפלגהמס'אחוזאריאל שרוןהליכוד1,698,07762.4%אהוד ברקהעבודה1,023,94437.6%קולות פסולים83,917סה"כ2,722,021100%בעלי זכות הצבעה4,504,76960.42%רשימת המועמדים המלאה: עיתון רשמי מס' 4948 תוצאות הבחירות: עיתון רשמי מס' 4960
הבחירות התאפיינו באחוז הצבעה נמוך יותר מאשר בבחירות רגילות לכנסת (למעשה הנמוך ביותר מעולם בבחירות ארציות בישראל) ובמיוחד בהחרמת בחירות כמעט מוחלטת בציבור הערבי.
לאחר הבחירות הקים אריאל שרון את ממשלת ישראל העשרים ותשע.
למרות הבטחותיו לפני הבחירות כי לא ינהל משא ומתן על ממשלת אחדות, הרי מיד לאחר הבחירות ניסה ברק להיכנס לממשלת האחדות שהוקמה כשר הביטחון.
לחץ ציבורי ובעיקר לחץ בתוך מפלגת העבודה אילץ אותו להתפטר מתפקידו כיו"ר מפלגת העבודה ומהכנסת.
בשל העובדה כי הממשלה הייתה רחבה, ומנתה 29 חברים, היה צורך להכניס שולחן קטן נוסף במרכז שולחן הממשלה הישן באולם מליאת הכנסת, כדי שיהיו מקומות ישיבה לכל השרים.
ככלל, למרות המהפך, הבחירות לא הביאו לשינויים מהותיים במדיניות הממשלה, כאשר השינוי המהותי היחידי בנושא המדיני-ביטחוני היה הפסקת המגעים המדיניים הפומביים (עם זאת, לשליחותו של עמרי שרון ניתן פומבי במהרה).
האינתיפאדה השנייה המשיכה כאשר המצב הלך והחמיר בה עד ל"מרץ השחור" בשנת 2002 ומבצע חומת מגן בעקבותיו.
המשק, שהצליח להתאושש לתקופה קצרה ב-1999–2000, שב והתדרדר לאחד המשברים החמורים ביותר בתולדותיו ושיאו היה צמיחה שלילית ב-2002–2003.
התפטרותו של ברק מראשות מפלגת העבודה הכניסה אותה לסחרור פוליטי פנימי: במהלך השנתיים שבין בחירות אלו לבחירות הבאות נערכו שתי התמודדויות על ראשות המפלגה.
כתוצאה מכך מעמדה של המפלגה, שהיה רעוע עוד בימי ברק (בעיקר בשל סכסוכיו עם מנגנון המפלגה), התדרדר משמעותית ובתקשורת אף נשמעו קולות רבים המספידים את המפלגה.
ברק פרש אמנם מהחיים הפוליטיים, אך חזר אליהם ונבחר שנית לראשות המפלגה ב-2007 והתמנה לשר הביטחון בממשלת אולמרט.
הוא הוביל את המפלגה בבחירות לכנסת ה-18. ברק נכנס לממשלת נתניהו השנייה והתמנה שנית לשר הביטחון.
במהלך כהונת הכנסת פרש עם 4 חברי סיעת העבודה והם הקימו את מפלגת העצמאות, אך לא התמודד בבחירות לכנסת ה-19.
הבחירות הכלליות בלבנון נערכו ב-7 ביוני 2009.
לפני הבחירות קודם חוק המוריד את רף גיל ההצבעה מ-21 ל-18. תוצאות הבחירות הראו כ-55% אחוזי הצבעה וניצחון של קואליציית 14 במרץ מול קואליציית 8 במרץ בפער של 71 מושבים אל מול 57, תוצאות דומות לאלו שהושגו בבחירות 2005 לאחר מהפכת הארזים.
בכל מקרה, פרשנים רבים ציפו ליצירת ממשלת אחדות לאומית בדומה לממשלה שהוקמה ב-2008 לאחר הסכם דוחה.
למרות הפסדם בבחירות, קואליציית 8 במרץ גרפה אחוז גבוה יותר של מצביעים מאשר יריבתה, כשמתוך כלל הקולות, היא זכתה ב-55% אל מול 45% תמיכה לקואליציית 14 במרץ.
חלוקת המושבים בפרלמנט, מתוך 128 מושבים:
ב-25 ביוני 2009, נועדו סעד אל-חרירי ומזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה בביירות.
יומיים לאחר מכן, נשיא לבנון, מישל סולימאן, הטיל על ראש המחנה האנטי-סורי וראש סיעת "אל-מוסתקבל", סעד אל-חרירי, להרכיב את הממשלה הבאה בלבנון.
חרירי הבהיר כי בכוונתו לנסות להקים ממשלת אחדות לאומית, אך הזהיר כי משימתו תהיה קשה.
"בהתאם להתחייבויותינו במהלך מסע הבחירות, נתחיל בהתייעצויות עם כל סיעות הפרלמנט".
ב-7 בספטמבר 2009, הציג סעד חרירי לנשיא מישל סולימאן את רשימת השרים שיכהנו תחתיו.
בממשלת האחדות שהוגשה נכללים 30 שרים, 15 מהם ממחנהו של חרירי (קואליציית 14 במרץ), 10 מהם ממחנה חזבאללה ו-5 שרים נוספים אנשי מחנהו של הנשיא סולימאן.
עוד לפני אישור הנשיא, ההצעה טעונת אישור של מחנה חזבאללה.
חרירי התייחס לרשימה :"הרכב הממשלה יבטא את האיזון במדינה ויכבד את תוצאות הבחירות לפרלמנט".
זאת להמשך להצהרותיו על שילוב אנשי חזבאללה בממשלה מחודש אוגוסט: "אני רוצה להדגיש בפני האויב הישראלי כי חזבאללה יהיה בממשלה הזאת, בין אם ירצה בכך או לא, משום שהאינטרס הלאומי מצריך שכולם יהיו בממשלה הזאת".
ב-10 בספטמבר גוש חזבאללה הודיע כי הוא מסרב להצעתו של חרירי, כאשר סלע המחלוקת הוא על תיק התקשורת ותיק הפנים.
בתגובה, חרירי הודיע כי הוא נואש ממאמצי הקמת ממשלת אחדות.
ב-7 בנובמבר הודיעו חזבאללה וגוש האופוזיציה אותו הוא מנהיג (הכולל גם את אמל ואת מפלגתו של מישל עאון) על הסכמתם להצטרף לממשלת האחדות של סעד חרירי, לאחר חמישה חודשי משא ומתן.
כעבור מספר ימים, נראה כי הממשלה מתגבשת, וראש הממשלה סעד אל חרירי, מינה שני נציגים של חזבאללה לממשלתו החדשה.
הרכב הממשלה החדשה: 15 מושבים לקואליציית 14 במרץ, 10 לקואליציית 8 במרץ ו-5 מועמדים על ידי נשיא לבנון מישאל סולימאן, אשר הגדיר עצמו כגורם נייטרלית בין המחנות.
ב-20 בינואר 1996 נערכו בחירות כלליות ברשות הפלסטינית לתפקיד נשיא הרשות הפלסטינית ולמועצה המחוקקת הפלסטינית.
בבחירות אלו נבחר יאסר ערפאת ליושב ראש הרשות, תפקיד אותו מילא עד למותו בנובמבר 2004. הפת"ח זכה ברוב המושבים במועצה המחוקקת.
על פי הסכמי אוסלו היו אמורות להיערך בחירות נוספות כעבור 5 שנים, אך למעשה הן התקיימו רק ב-2005 (הבחירות ליושב ראש הרשות הפלסטינית) וב-2006 (הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית).
במרשם האוכלוסין נכללו 1,028,280 בעלי זכות בחירה.
אחוז ההצבעה הכללי עמד על 79.9%.
כ-500 משקיפים בינלאומיים בהנהגת האיחוד האירופי פיקחו על התנהלות הבחירות.
לצידם פעלו משקיפים פלסטיניים וועדת בחירות מרכזית.
על תפקיד נשיא הרשות התמודדו יאסר ערפאת שזכה ב-87.1% וסמיחה ח'ליל, מועמדת עצמאית, שזכתה ב-12.9% מכלל הקולות.
על 88 מושבים במועצה המחוקקת התמודדו 672 מועמדים, חלקם מטעם 16 מפלגות וחלקם מועמדים עצמאים.
תנועת חמאס האסאלמית, שהתנגדה להסכמי אוסלו, החרימה את הבחירות, בהן ראתה אישור להסכם.
הבחירות הכלליות בניגריה 2015 התקיימו ב-28 במרץ 2015 ובמהלכן נבחר הנשיא ונציגי בית הנבחרים והסנאט.
הנשיא המכהן גודלאק ג'ונתן התמודד על כהונה נוספת של ארבע שנים, אולם הפסיד למועמד האופוזיציה מוחמדו בוהארי, שעלה לשלטון בשנות ה-80 בהפיכה צבאית.
זאת הייתה הפעם הראשונה בתולדות ניגריה שבה נשיא מכהן מפסיד בבחירות חוזרות והפעם הראשונה שבה מתחלף השלטון במדינה באופן דמוקרטי.
הבחירות, שהיו אמורות להתקיים ב-14 בפברואר 2015, נדחו בשישה שבועות בשל הלחימה עם ארגון בוקו חראם בצפון-מזרח המדינה.
ההצבעה בבחירות התארכה ביום אחד והסתיימה ב-29 במרץ, בשל בעיות טכניות עם הכרטיסים הביומטריים של המצביעים, שבהם נעשו שימוש לראשונה.
ג'ונתן הודה בהפסדו ב-31 במרץ, עם ספירת הקולות, שמהן עלה כי הוא קיבל כ-2.5 מיליון קולות פחות מבוהארי.
בבחירות התמודדו 12 מועמדים נוספים, אולם הם זכו באחוזי תמיכה שוליים.
קמפיין הבחירות של שני המועמדים עסק בעיקר במלחמה בטרור.
במהלך כהונתו של גודלאק ג'ונתן התגברה פעילותו של ארגון הטרור בוקו חראם בצפון-מזרח המדינה ושנת 2014 הייתה הקטלנית ביותר מאז החלה ההתקוממות ב-2009. במהלך 2014 נהרגו כ-10,000 בני אדם, בהם יותר מ-6,000 אזרחים.
הארגון כבש שטחים נרחבים בצפון-מזרח המדינה והיה אחראי למעשי רצח, ביזה וחטיפת נשים ונערים המוניים, שהבולט ביותר בהם היה חטיפת הנערות בצ'יבוק בחודש אפריל.
הנשיא ג'ונתן זכה לביקורת נוקבת על כך שהארגון נוחל הצלחות מול הצבא המתקדם ביותר במערב אפריקה והפופולריות שלו בקרב הציבור ירדה בעקביות, במיוחד בצפון המוסלמי.
בתחילת 2015 הצטרפו למלחמה בבוקו חראם צ'אד, קמרון וניז'ר, שחששו מהתפשטות הארגון אל גבולותיהן.
המבצע הצבאי המשותף הצליח להדוף את לוחמי הארגון ממעוזיהם ונשיא ניגריה ניסה לזקוף את ההצלחות בשטח לזכותו כדי לשפר את מעמדו.
מוחמדו בוהארי, שבעבר קרא להחלת חוקי השריעה בצפון המדינה, הבטיח במהלך הקמפיין למגר את הארגון תוך זמן קצר.
הוא טען כי הארגון מעוות את האסלאם והבטיח כי לא ינהל עמו שיחות שלום.
כמו כן, הוא התנגד לעובדה שצ'אד מובילה את הלחימה בבוקו חראם והצהיר כי תחת שלטונו המשימה תוטל על צבא ניגריה.
ב-8 בפברואר 2015, שישה ימים לפני מועד הבחירות המקורי, הודיעה ועדת הבחירות הלאומית של ניגריה כי היא דוחה בשישה שבועות את הבחירות במדינה.