tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון עודד את איראן לשלוח אספקה צבאית לפקיסטן.
בתחילת הסכסוך איראן סייעה לפקיסטן ובמיוחד לחיל האוויר הפקיסטני.
לאחר שרבים מהמטוסים הפקיסטנים התרסקו, החליטו הטייסים הפקיסטנים שלא להמשיך בלחימה ולמצוא מקלט בבסיסי אוויר איראנים.
כאשר פקיסטן קראה להפסקת אש חד-צדדית והכריזה על כניעה, הגיב השאה האיראני בקריאה להכנת הצבא האיראני לפלוש בכוח לפקיסטן ולספח את מחוז בלוצ'יסטן.
ארצות הברית שלחה גם אספקה צבאית לפקיסטן וניתבה אותה דרך איראן.
היחסים הלכו והתפתחו בהדרגה בעת נשיאותו של אכבר האשמי רפסנג'אני, שהיה למנהיג האיראני הראשון שביקר בבנגלדש העצמאית בשנת 1995. גם ראש ממשלת בנגלדש, שק הסינה ואזד ביקרה באיראן וניהלה שיחות עם הנשיא מוחמד ח'אתמי.
איראן סייעה לבנגלדש בחבילת סיוע לאחר שהציקלון "סידר" פגע במדינה ב-2007.
ממשלתו של הנשיא מחמוד אחמדינז'אד ביקשה להרחיב את הקשרים בין שתי המדינות, עם השקעה איראנית בתעשייה הבנגלדשית.
בנגלדש תמכה גם בתוכנית הגרעין של איראן וטענה כי היא נועדה למטרות שלום.
בנגלדש ואיראן חתמו על הסכם סחר מועדף ביולי 2006 אשר הסיר חסמי מכס, במטרה לבסס בסופו של דבר הסכם סחר חופשי.
לפני חתימת ההסכם, הסחר הדו-צדדי בין המדינות הסתכם בכ-100 מיליון דולר בשנה.
באמצע 2007 ביקשה ממשלת בנגלדש את עזרת איראן בבניית תחנת כוח גרעינית בבנגלדש, על מנת לחזק את ייצור החשמל.
גם שר הכוח, האנרגיה ומשאבי הטבע הבנגלדשי ביקש סיוע איראני לבניית בתי זיקוק נפט חדשים במדינה.
בנגלדש ואיראן דנו בעבר בשיתוף פעולה אפשרי בתחום הלחימה נגד הטרור.
אמנם אין עסקאות בולטות וסחר רחב בין המדינות, אך נציגיהן קראו להרחיב את היחסים הכלכליים בין שתי המדינות.
בנגלדש ואיראן חתמו על הסכם סחר דו-צדדי ב-20 בפברואר 2001. מלבד זאת, קיים הסכם סחר מועדף שנחתם בשנת 2006.
בית הזיקוק המזרחי, בית הזיקוק היחיד בבנגלדש, נבנה בסיוע איראני.
יחסי איראן–ונצואלה הם יחסי החוץ בין איראן וונצואלה.
"איראן וונצואלה הן שתי מדינות ידידותיות ומאוחדות אשר סוללות את דרכן להמשך התקדמות ורווחה עבור מדינותיהן", לדברי הנשיא רוחאני.
שתי המדינות הן בעלות ברית אסטרטגיות עכשוויות של הפדרציה הרוסית ושל הרפובליקה העממית של סין תוך התנגדות להגמוניה האמריקאית באזוריהן.
כנשיא ונצואלה משנת 1999, לפני מותו, נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס פיתח קשרים חזקים עם ממשלת איראן, במיוחד בתחום הפקת האנרגיה, שיתוף הפעולה הכלכלי והתעשייתי.
לשתי המדינות שיתוף פעולה טוב בתחום הבנייה, הנפט והגז ובפרויקטי תשתית.
הוא ביקר באיראן במספר הזדמנויות, בפעם הראשונה ב-2001, כשהכריז שהגיע לאיראן כדי "להכין את הדרך לשלום, צדק, יציבות וקידמה למאה ה-21".
כנשיא החמישי של איראן עם כהונה שנמשכה בין ה-3 באוגוסט 1997 ל-3 באוגוסט 2005, מוחמד ח'אתמי ביקר בוונצואלה בשלוש הזדמנויות.
במהלך ביקורו במרץ 2005, העניק לו צ'אווס את ה-"Orden del Libertador" וכינה אותו "לוחם בלתי נלאה למען כל המטרות הנכונות בעולם".
במרץ 2005 דיווח ה-BBC כי יחסיו של צ'אווס עם איראן ותמיכתו בתוכנית הגרעין שלהם יצרו דאגה לממשל האמריקני.
מחמוד אחמדינז'אד נבחר לנשיא איראן ב-3 באוגוסט 2005. מאז, אחמדינז'אד וצ'אווס ביקרו זה את זה מספר פעמים, וחתמו על יותר מ-270 עסקאות דו-צדדיות לתמיכה במספר קמפיינים לפיתוח לאומי חברתי ותשתיתי.
שני נשיאי ונצואלה ואיראן, הנשיא הוגו צ'אווס והנשיא אחמדינז'אד, בהתאמה, תיארו את עצמם על הבמה העולמית בניגוד ל"אימפריאליזם האמריקאי".
בהתייחס לדעות המשותפות האלו, הם מתייחסים זה לזה כבעלי ברית, והם פתחו במספר יוזמות ביחד.
צ'אווס מעולם לא צמצם בגילויי תמיכה באיראן של אחמדינז'אד ומיד הכיר בלגיטימיות של כהונתו השנייה כנשיא ותמך במדיניות הגרעין של טהראן.
בתחילת מאי 2006 דווח כי ונצואלה מעוניינת למכור את 21 מטוסי ה-F-16 לאיראן, הודעה שהוכיחה את עצמה שנויה במחלוקת.
כמו כן, במאי 2006, צ'אווס הביע את עמדתו החיובית לגבי ייצור אנרגיה גרעינית באיראן שעליה הכריז מחמוד אחמדינז'אד והכחיש כי יש להם תוכניות לפתח נשק אטומי.
ביולי 2006 ערך צ'אווס ביקור בן יומיים באיראן כשהממשלה התמודדה עם ביקורת בינלאומית על המשך תוכנית הגרעין שלה והביע תמיכה בלוחמי הגרילה של חזבאללה.
ביולי 2006, צ'אווס התחייב כי ונצואלה "תישאר לצד איראן בכל עת ובכל תנאי".
הוא אמר "אנחנו איתך ועם איראן לנצח.
כל עוד נישאר מאוחדים נוכל להביס את האימפריאליזם, אבל אם נתפצל הם ידחקו אותנו הצידה".
ביולי 2006 דיווחה רויטרס כי צ'אווס אמר לקהל באוניברסיטת טהראן, "אם ארצות הברית תצליח לבסס את הדומיננטיות שלה, אזי למין האנושי אין עתיד.
לכן, עלינו להציל את המין האנושי ולשים קץ לארצות הברית".
הדיווחים מוסיפים כי צ'אווס גינה את ישראל ותייג את מלחמת לבנון השנייה כ"פשיסטית וטרוריסטית".
ב-6 בינואר 2007, השניים הודיעו שהם ישתמשו בכסף מקרן משותפת של 2 מיליארד דולר שהוכרזה בעבר כדי להשקיע במדינות אחרות ש"ניסו להשתחרר מהעול האימפריאליסטי", כלשונו של צ'אווס.
ב-16 במרץ 2007, צ'אווס אמר בראיון לטלוויזיה שהוא חולק על קריאתו לכאורה של הנשיא אחמדינז'אד "למחוק את ישראל מהמפה" באומרו "אני לא תומך בגרימת נזק לאף מדינה" .
שני הנשיאים הכריזו על "ציר אחדות" נגד "האימפריאליזם האמריקאי" ביולי 2007.
ב-5 באוקטובר 2008, ביקר שר החוץ של ונצואלה ניקולאס מדורו את אחמדינז'אד בטהראן.
במהלך פסגת ה-G-20 בלונדון 2009, קיימו צ'אווס ואחמדינז'אד פגישה משלהם שאותה כינו "פסגת ה-G-2", שבה הוכרז על הקמת בנק לפיתוח איראני-ונצואלי משותף, בתחילה עם הון של 200 מיליון דולר.
במהלך ביקורו של הוגו צ'אווס באיראן בשנת 2010, הוא גינה את "איומי התקיפה הצבאיים על איראן מצד כמה מדינות.
אנחנו יודעים שהם לעולם לא יוכלו לסכל את המהפכה האסלאמית".
הוא גם אמר כי כתוצאה מ"איומים גדולים" שכאלה, יש צורך "לגבש בריתות אסטרטגיות בתחומים פוליטיים, כלכליים, טכנולוגיים, אנרגיה וחברתיים".
מחמוד אחמדינז'אד, תמך גם הוא בהערות ל"ברית אסטרטגית"; הוא גם הוסיף כי "אנו מאוחדים ונחושים לשים קץ לחוסר הצדק הנוכחי השולט בעולם ולהחליפו בסדר עולמי חדש המבוסס על צדק.
איראן וונצואלה מאוחדות כדי להקים סדר עולמי חדש המבוסס על אנושיות וצדק.
אנו מאמינים שהתוצאה היחידה של תנועות בריונות של אימפריאליזם בכל רחבי העולם, ובמיוחד באמריקה הלטינית, תהיה ירידה מהירה של הכוח האימפריאלי".
שתי המדינות חתמו גם על עסקאות בתחומים כמו נפט, גז טבעי, טקסטיל, מסחר ודיור ציבורי.
במאי 2011, נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, הטיל סנקציות על חברת הנפט הממשלתית של ונצואלה PDVSA בשל התרסה על החוק האמריקאי ושליחה לאיראן של שתי מכליות נפט.
בספטמבר 2011, אחמדינז'אד דחה את הביקור בקראקס בזמן שצ'אווס החלים מסבב רביעי של טיפול בסרטן, על פי גורמים רשמיים.
מספר ימים קודם לכן, שתי המדינות "חתמו על עסקאות שיתוף פעולה בנושאי ייצור, אנרגיה, בנייה וחקלאות במהלך שיחות בקראקס".
בערך בזמן הזה, מדורו הצהיר כי "בעוד שהאימפריאליזם והאליטות הפושעות שלו הכריזו מלחמה על העם המוסלמי מאז לפני יותר מ-10 שנים, אנחנו במהפכה הבוליברית, בראשות הנשיא צ'אווס, מצהירים על אהבתנו לתרבות של העם המוסלמי, כל ההיסטוריה שלהם, והכריזו על אחוותנו הנצחית".
מטרת הבוליבריות של צ'אווס הייתה ליצור אגן אידאולוגי המתפשט מהים הקריבי ועד למפרץ הפרסי.
זהו תפקיד שאיראן מנסה לגייס לעצמה בתוך הזרמים התת-קרקעיים הבולעים את חלקו בעולם והצורך להראות שאיראן אינה מבודדת מבחינה בינלאומית.
לאחר שהוכרז מותו של צ'אווס ב-5 במרץ 2013, סגן הנשיא ניקולאס מדורו הפך לנשיא זמני.<ref name="sworn">"Nicolas Maduro sworn in as new Venezuelan president".
19 April 2013. Retrieved 19 April 2013.</% of votess</ref> למחרת מותו של צ'אווס, המחווה האישית של אחמדינז'אד לצ'אווס ברשת ספגה ביקורת מצד כמה אנשי דת איראנים, כשכתב שצ'אווס "יחזור ביום תחיית המתים" יחד עם דמויות דתיות כמו ישו.
שבוע לאחר מכן, CNN דיווח כי אחמדינז'אד השתתף בהלוויה של "חברו הטוב" צ'אווס.
אחמדינז'אד חיבק את אמו האבלה של צ'אווס בהלוויה ב"מפגן של חמלה ותמיכה", שלפי ה-CNN באיראן "נפגמה מיד על ידי עיתונים ועל ידי פוליטיקאים שמרנים שציינו איסור דתי לגעת באישה שאינה אשתך או קרובת משפחה." לאחר ההלוויה, אחמדינז'אד אישר כי יחסי איראן–ונצואלה יישארו חזקים ללא קשר למי שייבחר לנשיא ונצואלה הבא.
באותה עת, נכון ל-10 במרץ 2013, "הסחר הדו-צדדי השנתי בין שתי המדינות הוערך במאות מיליוני דולרים".
בחירות מיוחדות נערכו ב-14 באפריל 2013 לבחירת נשיא חדש, וניקולאס מדורו ניצח עם 50.62% מהקולות, והושבע ב-19 באפריל.
ב-19 באפריל 2013, אחמדינז'אד הגיע לקראקס כדי להשתתף בטקס ההשבעה של מדורו, וקבע "ונצואלה נמצאת ערב דרך מפוארת ויש לה משימה היסטורית חשובה.
האומה בוונצואלה צריכה בהתחלה להתקדם במהירות כדי להפוך למדינה משגשגת, מתקדמת, עשירה וחזקה.
שנית, היא צריכה לשמור על דגל הצדק והחופש באמריקה הלטינית.
היחסים [של איראן] עם ונצואלה...
מסמלים את היחסים של איראן עם אמריקה הלטינית".
חסן רוחאני נבחר לנשיא איראן ב-15 ביוני 2013.
נכון לאוגוסט 2014, ונצואלה ואיראן "חתמו על 265 הסכמים הנובעים מ-58 פרויקטים בתחומי התעשייה, הסביבה, החקלאות, המסחר, החינוך, הספורט, הדיור, התרבות, האנרגיה והמדע והטכנולוגיה".
בתחילת אותו חודש ביקר שר החוץ של ונצואלה אליאס ג'אוה בטהראן כדי לפגוש את רוחאני במאמץ לכאורה לחזק את היחסים הדיפלומטיים, כאשר איראן אישרה מחדש את תמיכתה בממשלת ונצואלה, והביע תמיכה הדדית במדינה הפלסטינית, והסכים גם לא להכיר בישראל כמדינה לגיטימית.
מדורו ביקר באיראן בחודש הבא.
בינואר 2015, מדורו ביקר באיראן, כתחנה לסיור שלו במדינות אחרות באופ"ק.
הן מדורו והן רוחאני הסכימו שירידת מחירי הנפט נבעה מתהליך פראקינג מוגבר בארצות הברית, כמו גם "האויבים המשותפים" שלהם שמשתמשים במחירי הנפט כ"תכסיס פוליטי".
רוחאני אישר כי איראן וונצואלה יאחדו כוחות כדי "לסכל את האסטרטגיות של מעצמות העולם...
ולייצב מחירים ברמה סבירה ב-2015".
באותה תקופה, הנפט של ונצואלה היווה "מעל 95% מרווחי הייצוא של המדינה", כאשר מחיר החבית ירד בחצי מאז 2014.
ביוני 2015, איראן וונצואלה חתמו על שורה של הסכמים ל"מימון השקעות משותפות ולשיפור אספקת הסחורות", כאשר מדורו הכריז "אלו שישה הסכמים בעלי חשיבות גדולה לכלכלת מדינותינו".
המדינות הסכימו לממן במשותף תוכנית מחקר בננוטכנולוגיה, ומדורו גם הצהיר שהוא הבטיח סחורות "הכרחיות לעם הוונצואלי" כמו תרופות וציוד כירורגי.
על פי הדיווחים, שר התעשייה, המכרות והמסחר של איראן הצהיר כי ההסכם כפוף לבדיקה ראשונית של משרד האוצר האיראני.
ב-23 בנובמבר 2015 נפגשו מדורו ורוחאני בטהראן בביקורו השני של מדורו במדינה באותה שנה, והחמישי של בכירים בוונצואלה.
במהלך הפגישות הודיעו הנשיאים שהם מאשרים מחדש את הברית ההדדית של ארצם.
בינואר 2016, על פי הדיווחים, מדורו ורוחאני קיימו שיחות טלפוניות שבהן "מדורו קרא לרוחאני לקדם את אימוץ הצעדים להחזרת מחירי הנפט בשוק העולמי", כאשר מדורו קרא לפגישה של חברי אופ"ק כדי לטפל בנושא, ובירך את רוחאני על ביטולים אחרונים של סנקציות.
במאי 2018, מדורו נבחר מחדש לכהונה שנייה, אך הבחירות הוקעו כמרמה על ידי רוב המדינות השכנות, האיחוד האירופי, קנדה וארצות הברית.
איראן, לעומת זאת, הכירה בבחירות והנשיא רוחאני בירך את מדורו.
בינואר 2019, האספה הלאומית של האופוזיציה של הרוב בוונצואלה הכריזה כי בחירתו מחדש של מדורו אינה חוקית והכריזה על נשיאה חואן גואידו כנשיא בפועל של ונצואלה.
ארצות הברית, קנדה, ברזיל וכמה מדינות באמריקה הלטינית הכירו בגואידו כנשיא זמני.
במאי 2020 שלחה איראן חמש מכליות נפט לוונצואלה תחת סנקציות של ארצות הברית, מפני שתעשיית זיקוק הנפט של ונצואלה קרסה בגלל חוסר השקעה וניהול לא נכון.
ספינות אלו הועמסו בבנזין בבית זיקוק ליד בנדר עבאס.
הם נשאו כ-60 מיליון ליטרים של בנזין איראני.
בגלל הסנקציות של ארצות הברית נגד שתי המדינות, הזהירו נשיאי שתי המדינות מפני ניסיונות ארצות הברית לחסום את משלוח הדלק הזה.
לאחר האיומים הללו לשבש מכליות דלק איראניות לכיוון ונצואלה, שר החוץ מוחמד ג'וואד זריף שלח מכתב לאנטוניו גוטרש כדי להזהיר מפני המהלך של ארצות הברית לשלוח חיילים לאיים הקריביים כדי להפריע ליצוא הדלק.
כמו כן, עבאס ארג'צ'י זימן את שגריר שווייץ כמגן על האינטרסים של ארצות הברית באיראן, והפציר בו להעביר את האזהרה הרצינית של איראן לגבי כל איומים אפשריים מצד ארצות הברית נגד מכליות איראניות.
שיתוף הפעולה הטוב בין שתי המדינות מתרחב גם בתחומים תרבותיים ומדעיים בנוסף לתחומים הכלכליים.
בתקופה שבה ונצואלה ורוסיה עבדו על שיתוף פעולה גרעיני, שר המדע, המחקר והטכנולוגיה האיראני, מוחמד מהדי זהדי, עמד בראש משלחת לקראקס כדי לקיים שיחות עם גורמים בכירים במטרה לעקוב אחר יישום ההסכמים אשר נחתמו בין שתי המדינות ב-2006. בנוסף, הוקמו שתי ועדות טכניות וחינוכיות ליישום הסכמי איראן-ונצואלה.
המשלחת האיראנית ביקרה בקרן ונצואלה למחקר סיסמולוגי, באוניברסיטת קרקס המרכזית, באוניברסיטת סיימון בוליבר ובמכון ונצואלה למחקר מדעי.
מעבר לתחום הפוליטי-צבאי, שתי המדינות גם התחייבו לעבוד יחד מבחינה אקדמית בהזמנת תוכנית אוניברסיטאית חדשה באוניברסיטה הבוליברית הקיימת, ללא שכר לימוד, תוך התמקדות בהוראת עקרונות סוציאליסטיים ולקדם דיון על "סוציאליזם של המאה ה-21".
ממשלת ונצואלה אמרה כי זה בא בעקבות התוכניות להקים את אוניברסיטת הציוויליזציות במסגרת הסכמים שנחתמו לאחרונה עם איראן.
נכון לסוף 2008, איראן שילמה לוונצואלה דיבידנדנדים של מפעל תחמושת איראני, מפעל להרכבת מכוניות, מפעל מלט ואפילו שירות אווירי ישיר בין טהראן, דמשק וקראקס באדיבות איראן אייר, בין היתר.
הסחר בין ונצואלה לאיראן גדל בהתמדה ושתי המדינות פתחו במיזמים משותפים במספר מגזרים, כולל אנרגיה, חקלאות, דיור ותשתיות (2008).
שווי פרויקטי פיתוח תעשייתי שבוצעו על ידי חברות איראניות בוונצואלה עמד על כ-4 מיליארד דולר (דצמבר 2008).
הסחר הדו-צדדי בין איראן-ונצואלה זינק, מפחות מ-189,000 דולר ב-2001 לכמעט 57 מיליון דולר עד סוף 2008.
בשנת 2007, איראן אייר, בשיתוף עם קונביאסה, החלה בטיסות טהראן-קראקס דרך דמשק.
הטיסות יחד עם השותפות בין Conviasa לאיראן אייר פסקו ב-2010.
ב-10 במרץ 2013 דיווח The Times of Israel כי "הסחר הדו-צדדי השנתי בין שתי המדינות מוערך במאות מיליוני דולרים".
באמצע 2020, התאגיד האיראני המנוהל Etka, שלפי הוול סטריט ג'ורנל, בבעלות משרד ההגנה של איראן ויש לו קשרים למשמרות המהפכה, פתח סופרמרקט בקראקס בשם "Megasis" שמוכר בעיקר מוצרים מיובאים מאיראן.
ב-13 במאי 2022, על פי סוכנות הידיעות הרשמית של איראן IRNA, נחתם חוזה בסך 110 מיליון אירו לתיקון והפעלה מחדש של בית הזיקוק הקטן ביותר בוונצואלה, אל פאליטו עם 146,000 חביות ליום.
ב-11 ביוני 2022 חתמו איראן וונצואלה על הסכם שיתוף פעולה ל-20 שנה בטהראן.
מספר מהיחסים בין איראן לוונצואלה היו שנויים במחלוקת במדינות אחרות.
ב-2006 פרסמה התקשורת האיראנית סדרת דיווחים שהעלו כי ונצואלה מעוניינת למכור את 21 מטוסי ה-F-16 שלה לאיראן.
השמועות אושרו, כאשר יועץ הוגו צ'אווס אמר לסוכנות הידיעות AP כי: "צבא ונצואלה שוקל למכור את צי מטוסי ה-F-16 שלו מתוצרת ארצות הברית למדינה אחרת, אולי איראן, בתגובה לאיסור של ארצות הברית על מכירת נשק לממשלתו של הנשיא הוגו צ'אווס".
בתגובה, שון מקורמק, דובר משרד החוץ האמריקני, הזהיר את ונצואלה ואמר: "ללא הסכמה בכתב של ארצות הברית, ונצואלה לא יכולה להעביר את מטוסי ה-F-16, למדינה שלישית".
2012: הקונגרס האמריקאי בוחן את איראן באמריקה הלטינית
בתחילת 2012, הקונגרס האמריקני החל להביע דאגה הולכת וגוברת לגבי האינטרסים של איראן באמריקה הלטינית, במיוחד ביחסיה עם ונצואלה.
ב-18 בינואר, הנציג ג'ף דאנקן (R - דרום קרוליינה) הציג את חוק המלחמה באיראן בחצי הכדור המערבי של 2012. הצעת החוק קראה לארצות הברית להשתמש בכל מרכיבי הכוח הלאומי כדי להתמודד עם הנוכחות הגוברת והפעילות העוינת של איראן בחצי הכדור המערבי.
ואז, ב-2 בפברואר, כינסה הנציגה איליאנה רוס-להטינן (R - פלורידה) דיון בוועדה לענייני חוץ על פעילות איראנית בחצי הכדור המערבי.
לבסוף, ב-7 במרץ, החקיקה של דאנקן בנוגע לפעילות ממשלת איראן בחצי הכדור המערבי עברה מוועדת החוץ של בית הנבחרים בתמיכה דו-מפלגתית חזקה.
בעקבות הדיונים פורסמו מספר דיווחים וניירות עמדה עצמאיים אשר נראה כי הם נותנים לגיטימציה לאיום הנשקף מהפעילות האיראנית בחצי הכדור המערבי.
זה כלל מחקר מרכזי של המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים במרץ 2012. עם זאת, הוצע גם כי פוליטיקה מפלגתית תרמה להתעניינותם של הרפובליקנים בנושא.
יחסי איראן–בלגיה הם היחסים הדיפלומטיים בין בלגיה לאיראן.
בסוף המאה ה-9, בלגיה ביקשה להשיג חומרי גלם לתעשיות שלה, ובשל כך חיפשה אדמות עשירות בחומרי גלם באפריקה ובאסיה.
באפריקה שלטה בלגיה בקונגו הבלגית, ובאסיה הגיעה גם לאיראן.
הפעולה הראשונה של הבלגים הייתה שליחת מספר רב של יועצים לאיראן כדי שיוכלו לארגן את ענייניה הפנימיים של איראן ולספק את התנאים ליחסים מסחריים נאותים.
קבוצת היועצים הראשונה הורכבה משלושה פקידים בלגים שהגיעו לטהראן ב-15 במרץ 1898, ומשימתם הייתה לארגן את מנהגי דרום איראן ולמגר שחיתות נרחבת במערכת המנהלית של איראן ולהכשיר משאבי אנוש מיומנים ומומחים.
ההצלחה המרשימה של 3 האנשים הללו גרמה לכך שמירזה עלי אמין שלחח מברק לבלגיה וביקש יועצים נוספים.
ממשלת איראן השתמשה ביועצים בלגים לא רק בענייני מכס, אלא גם בלחימה נגד הבעיות בפיתוח הדואר, כמו גם ברפורמה בקרקעות ובלחימה נגד מורדים מקומיים.
בראש כל חברי המועצה הבלגיים עמד ז'אק ז'וזף מורנרד.
חוקת איראן, שהיא החוקה הראשונה באיראן, נוסחה וחוברה במהלך תקופה זו על ידי התאמת חוקת בלגיה.
המשמעת והניקיון של הבלגים גרמו לאיבה של כמה נסיכים קג'ארים.
כמו כן, השיבוש של הרוסים והבריטים, כמו גם הסכמת סנט פטרבורג, גרמו לשיבוש ולכישלון מוחלט של הרפורמות הבלגיות.
לבסוף, עם התרחשותה של המהפכה החוקתית, הבלגים, שלא ראו את התנאים נוחים להמשך נוכחותם באיראן, עזבו את איראן.
מהחוקה ועד מלחמת העולם השנייה
עם שיפור הביטחון באיראן והשלום היחסי, הצליח מורנרד לחזור לאיראן בשנת 1913 עם קצינים חדשים על ידי החזרת אמון האיראנים.
אנשים אלה, שהגיעו לאיראן עם משפחותיהם, כללו אוכלוסייה של כמה מאות אנשים.
אבל עם תחילת מלחמת העולם הראשונה וכיבוש איראן על ידי הרוסים במהלך מלחמה זו, חזרו הסוכנים שפעלו באזורים הצפוניים של איראן לבלגיה.
מעתה ואילך, נוכחותם של הבלגים מעולם לא הייתה מרובת כמו בעבר ופעילותם הוגבלה למכס ולסניפי הדואר.
למרות שהבלגים היו בלחץ של מתחרים חדשים בתוך איראן, שכללו אמריקאים העובדים בארגון האוצר והפיננסים, כמו גם שוודים שעבדו בז'נדרמריה האיראנית, עד תחילת מלחמת העולם השנייה, הם תמיד ניסו לשפר ולחדש את מצב המכס והדואר של איראן.
עם עליית מוחמד רזה פהלווי לשלטון, היחסים הבילטרליים עברו מסלול שקט יותר והיחסים הבילטרליים התמקדו בעיקר בהעברת טכנולוגיה.
בין האירועים החשובים בתקופה זו היא הפתיחה המחודשת של לשכת המסחר והתעשייה של איראן ובלגיה בשנת 1986 בטהרן.
במאי 2023, איראן ובלגיה ביצעו עסקת חילופי שבויים בתיווך עומאן.
איראן שחררה שלושה אסירים אירופים - שני אזרחים אוסטרים ואזרחי דני - בתמורה לדיפלומנט האיראני אסדוללה אסדי שהורשע בבלגיה ונידון ל-20 שנות מאסר על תכנון פיגוע בעצרת של ארגון אופוזיציה איראני גולה בצרפת, הוחזר לאיראן בתמורה לאוליבייה ונדקאסטלה, אזרח בלגי שנעצר בטהרן והואשם בריגול.
האוסטרים, מסעוד משהב וקמראן גאדרי, שוחררו לאחר שנעצרו שנים רבות באיראן, בעוד שהאזרח הדני נעצר בנובמבר 2022.
באפריל 2024, בעקבות המתקפה האיראנית על ישראל, זומן שגריר איראן בבלגיה לשיחה.
אחת המחלוקות שהתגלעו ביחסים בין שתי המדינות היא סוגיית מאות חפצים היסטוריים שנגנבו מאיראן לבלגיה.
בשנת 1966, אישה ממוצא צרפתי בשם וולף קאריוס, שהפכה לאשתו של איראני וקיבלה דרכון איראני, גילתה 349 חפצים היסטוריים מבית הקברות העתיק של חורווין (221 חפצי חרס ו-128 חפצי ברונזה) שתוארכו לתחילת המילניום הראשון, והוציאה אותם בהדרגה מאיראן.
איראן מחזיקה בבלגיה שגרירות בבריסל.
בלגיה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
יחסי איראן–אסטוניה הם היחסים הדו-צדדיים בין אסטוניה ואיראן.
המדינה הנשגבת של פרס הכירה באסטוניה ב-22 בספטמבר 1921, כאשר הייתה בעד קבלת אסטוניה לחבר הלאומים.
ב-10 בספטמבר 1991 הכירה איראן בעצמאותה המחודשת של אסטוניה.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-18 באוגוסט 1992. באפריל 2016 נפגשה שרת החוץ האסטונית מרינה קלג'ורנד עם נשיא איראן חסן רוחאני ושר החוץ ג'וואד זריף בטהראן.
הנשיא ושר החוץ גילו עניין רב בפיתוח היחסים עם אסטוניה בתחומי הפוליטיקה, הכלכלה, התרבות, החינוך והטכנולוגיה.
אסטוניה מיוצגת באיראן באמצעות שגרירותה באנקרה, טורקיה.
איראן מיוצגת באסטוניה באמצעות שגרירותה בהלסינקי, פינלנד.
יחסי איראן–אנדורה הם היחסים הדיפלומטיים בין אנדורה לאיראן.
במהלך השנים הראשונות של שנות ה-90 של המאה ה-20 התנהל משא ומתן על כינון יחסים דיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן לנסיכות אנדורה על ידי שגרירויות הרפובליקה האסלאמית של איראן ואנדורה במדריד.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-30 בספטמבר 2015. שתי המדינות משתפות פעולה במגוון תחומים ושואפות להגדיל את שיתוף הפעולה הכלכלי בין המדינות.
איראן מיוצגת באנדורה באמצעות שגרירותה במדריד, ספרד.
אנדורה אינה מיוצגת באיראן לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
יחסי איראן–גאנה הם היחסים הבילטרליים בין איראן לגאנה.
לגאנה יש שגרירות בטהראן בירת איראן, ולאיראן יש שגרירות באקרה בירת גאנה.
היחסים הבילטרליים בין שתי המדינות התחילו כאשר הוקם ארגון המדינות הבלתי-מזדהות על ידי נשיא גאנה, קוואמה נקרומה, בשנת 1961, ונשיא גאנה ג'ון דרמאני מאהאמה תיאר את יחסי גאנה-איראן כהיסטוריים.
נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד נפגש ב-16 באפריל 2013 עם הנשיא ה-12 של גאנה ג'ון דרמאני מהאמה, יחד עם הקהילה האיראנית בגאנה, כדי לקיים דיונים עם מהאמה בנושא חיזוק ארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
כאשר הנשיא האיראני ביקר בבית פלגסטאף, הוא התקבל על ידי עשרות גנאים הנושאים את דגל איראן וכרזות הנושאות את תמונתו של אחמדינז'אד, במטרה לקבל את פני הנשיא האיראני.
יחסי איראן–טורקמניסטן הם יחסי החוץ בין איראן וטורקמניסטן.
שתי המדינות חולקות גבול משותף של יותר מ-1000 ק"מ.
מאז עצמאותה של טורקמניסטן מברית המועצות ב-1991, שתי המדינות נהנות מיחסים טובים ושיתפו פעולה בתחומי כלכלה, תחבורה, פיתוח תשתיות ואנרגיה.
לשתי המדינות יש קשרים היסטוריים חזקים.
לאיראן יש את הנפח הגדול ביותר של חילופי סחר עם טורקמניסטן אחרי רוסיה.
מסילת הרכבת טאג'אן-משהד-סרחס, צינור הגז קורפג'ה-קורט קואי במערב טורקמניסטן בשווי 139 מיליון דולר וסכר דוסטי ('ידידות' בפרסית) בדרום המדינה בשווי 167 מיליון דולר נבנו באמצעות מיזם משותף.
קו העברת החשמל של Balkanabad-Aliabad ועוד כמה פרויקטים כמו תוכנית פיתוח תקשורת סיבים אופטיים, בניית בונקרים וחפצים אחרים ב-Merve ובית זיקוק בטורקמנבאשי, בניית מסופי גז נוזלי, כבישים מהירים הם מקרים של יחסים דו-צדדיים הולכים וגדלים.
ב-2009 נבנו או נבנים כ-100 פרויקטים תעשייתיים בטורקמניסטן בסיוע איראני.
מחזור הסחר השנתי ירד ל-1.2 מיליארד דולר ב-2009 מ-3.2 מיליארד דולר ב-2008, בעיקר בגלל ירידה במחיר הנפט והגז.
היצוא של טורקמניסטן לאיראן גדל ב-42 אחוזים במהלך ינואר-ספטמבר 2007. היצוא העיקרי של טורקמניסטן לאיראן כלל גז טבעי, נפט ומוצרים פטרוכימיים, וכן טקסטיל.
טורקמניסטן מכרה 8 מיליארד מטרים מעוקבים של גז לאיראן בשנת 2010 לעומת 5.8 Bcm בשנת 2005. טורקמניסטן מספקת בדרך כלל 5% מהביקוש לגז של איראן.
שתי המדינות חנכו ב-2010 את צינור דאולטאבאד-סרחס-חנגירן כדי להעלות את אספקת הגז הטבעי לאיראן ל-20 מיליארד מ"ק בשנה.
ב-28 בנובמבר 2021, איראן, טורקמניסטן ואזרבייג'ן חתמו על עסקת החלפת גז בהיקף של עד 2 מיליארד מ"ק בשנה.
טורקמניסטן תמכור 5–6 מיליון מטרים מעוקבים של גז ליום לאזרבייג'ן במסגרת ההסכם המשולש שנחתם בטורקמניסטן.
איראן גם תמשוך את לקוחות צריכת הגז שלה בחמישה מחוזות במדינה מהזכות להעביר גז זה.
איראן נועדה לפתור סכסוך מתמשך של חובות גז עם טורקמניסטן במרכז אסיה, שטענה בסוף 2017 כי איראן חייבת לה 1.8 מיליארד דולר בתשלומים עבור גז שנמסר לטהראן.
בשנת 2004 בגבול בין המדינות הושלמה בניית סכר הידידות איראן–טורקמניסטן.
קו הרכבת קזחסטן-טורקמניסטן-איראן הוא חלק מהמסדרון הצפוני דרומי והוא קו רכבת באורך המחבר את קזחסטן וטורקמניסטן עם איראן והמפרץ הפרסי.
הוא מקשר את אוזן בקזחסטן עם Bereket – Etrek בטורקמניסטן ומסתיים בגרגאן במחוז גולסטן באיראן.
באיראן, מסילת הברזל תהיה מקושרת לרשת לאומית העושה את דרכה לנמלי המפרץ הפרסי.
פרויקט זה הוא חלק מהסכם אשגבאט, שהוא הסכם תחבורה מולטי-מודאלי שנחתם על ידי הודו, עומאן, איראן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן וקזחסטן, ליצירת מסדרון תחבורה ומעבר בינלאומי המקל על הובלת סחורות בין מרכז אסיה למפרץ הפרסי.
הפרויקט מוערך בעלות של 620 מיליון דולר אשר ממומן במשותף על ידי ממשלות קזחסטן, טורקמניסטן ואיראן.
הפרויקט גם נועד ליצור מערכת תחבורה מולטי-מודאלית כדי לספק קישוריות חלקה באזור גם לנסיעות נוסעים.
המסדרון הטרנס-לאומי צפון-דרום יעבור עד בקזחסטן, בטורקמניסטן ו- באיראן.
העבודה בטורקמניסטן החלה בברקט בדצמבר 2007 ובקזחסטן ביולי 2009.
המקטע בין ברקט לבוז'אן בטורקמניסטן ממומן על ידי הבנק לפיתוח אסיה (ADB).
מזכר הבנות נחתם בין ADB לבין ממשלת טורקמניסטן בפברואר 2010, עבור הלוואה של 350 מיליון דולר כקרן מיוחדת לסיוע טכני.
הלוואת הפרויקט נועדה להתקנת ציוד איתות ותקשורת בקו הרכבת השוטף, רכש ציוד ומתקני תחזוקה, ייעוץ וניהול ופיקוח על הבנייה.
הפרויקט קיבל גם הלוואה של 371.2 מיליון דולר מהבנק לפיתוח האסלאמי ביולי 2010.
במאי 2013, קטע של ברקט – אוזן מתוך ה- הושלם המסדרון הצפוני דרומי.
בפברואר 2014, הושלם קטע ארוך בין ברקט לאטרק.
בימים אלה נבנות תחנות רכבת לאורך המסילה החדשה.
קישור הרכבת קזחסטן-טורקמניסטן-איראן ייחנך רשמית באוקטובר 2014.
העיר ברקט ("קזנדז'יק") היא צומת רכבת חשובה מבחינה אסטרטגית של המסילה הטרנס-כספית (הים הכספי, טורקמניסטן, אוזבקיסטן ומזרח קזחסטן) ומסילת הרכבת הטרנס-לאומית צפון-דרום.
בעיר יש מחסן גדול לתיקון קטרים ותחנת רכבת מודרנית לנוסעים.
יחסי איראן–וייטנאם הם היחסים הבילטרליים בין איראן לבין וייטנאם, אשר כוננו רשמית ב-1973. לאיראן יש שגרירות בהאנוי ולווייטנאם שגרירות בטהראן.
סוחרים פרסיים התיישבו באזור וייטנאם במהלך המאה ה-15 והקימו מספר קשרים כלכליים באותה תקופה.
אלכסנדר דה רודס , שעיצב את האלפבית הלטיני הווייטנאמי המודרני, נפטר באספהאן, איראן.
מאז מותו היה קברו מוקד עלייה לרגל עבור וייטנאמים רבים שראו בו את האב המייסד של האלפבית הווייטנאמי המודרני ומגן המורשת הווייטנאמית.
קברו הורחב מאוחר יותר עם כתובות בצרפתית, וייטנאמית, אנגלית ופרסית.
היחסים בין וייטנאם לפרס לא היו קיימים בשל מלחמת וייטנאם.
פרס הייתה מדינה פרו-מערבית, בעוד וייטנאם הייתה מחולקת בין הצפון הקומוניסטי לדרום הרפובליקני.
לאחר המהפכה האיראנית, בו עלה האייתוללה רוחאללה ח'ומייני לשלטון במקום מוחמד רזא שאה פהלווי הפרו-מערבי, כוננו היחסים בין איראן לווייטנאם, לאחר איחוד וייטנאם תחת הצפון.
שלושה נשיאים איראנים ביקרו בווייטנאם: אכבר האשמי רפסנג'אני ב-1995, מחמוד אחמדינז'אד ב-2012 וחסן רוחאני ב-2016.
במהלך ביקור רוחאני התחייבו שתי המדינות להגביר את הסחר העתידי ביניהן לשני מיליארד דולר.
יחסי איראן–בוליביה הם יחסי חוץ בין בוליביה לאיראן.
שתי המדינות חברות בקבוצת המדינות הבלתי-מזדהות וב-G77.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים מלאים בשנת 2007.
שגריר איראן בבוליביה אמר כי ארצו תפתח שתי מרפאות בריאות ציבוריות בעלות נמוכה במדינה, שהיא הענייה ביותר באמריקה הדרומית.
הנספח האיראני לעסקים הוג'אטוללה סולטאני אמר כי ארצו מתכננת להשתמש בבוליביה כבסיס לתוכניות רפואיות עתידיות של הצלב האדום ברחבי היבשת.
בשנת 2010, נשיא בוליביה אבו מוראלס ביקר באיראן וחיפש השקעות נוספות בבוליביה, ו"להרחיב את הקשרים, לקדם השקעות ולהגביר עוד יותר את שיתוף הפעולה".
הנסיעה כללה גם דיון על השקעה מתוכננת של 287 מיליון דולר איראנית בבוליביה.
קדם לכך קו אשראי שהוענק איראן לבוליביה תמורת 287 מיליון דולר נוספים כסיוע לפיתוח, בפרט לחיפושי מינרלים ותעשיית הטקסטיל.
במהלך ביקור נוסף באיראן ב-2010, יחד עם נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, הוא אמר שיש צורך "לחזק את חזית ההתנגדות שנוצרה על ידי אומות עצמאיות ושוחרות חופש כדי להילחם נגד האימפריאליזם וההגמוניה העולמית".
בוליביה גם הכחישה שיש לה הסכם חיפוש אורניום משותף עם איראן לנוכח הלחץ הבינלאומי על תוכנית הגרעין של איראן.
בביקור באיראן בשנת 2008, נשיא בוליביה מוראלס הבטיח סיוע איראני בקידום פיתוח פחמימנים.
ועדה איראנית תסייע לבוליביה לחקור אפשרויות שונות לקידום פטרו-כימיה וייצור חקלאי, וכן תבקש להאיץ השקעה של כ-1.1 מיליארד דולר שהבטיח נשיא איראן אחמדניג'אד בביקורו בבוליביה בספטמבר 2007. בוליביה תיארה את הביקור כניסיון להגיע למדינות אחרות ש"נדחו על ידי הקהילה הבינלאומית".
מוראלס הוסיף כי השתיים הן כ"שתי מדינות ידידותיות ומהפכניות" המחזקות את הקשרים; והוסיף כי המאמצים של איראן לספק גיבוי כלכלי ופוליטי "יתמכו במאבק האיכרים באמריקה הלטינית".
ההשקעות של איראן יחזקו את הקשרים הכלכליים והחקלאיים הדו-צדדיים, ממפעלי עיבוד חלב ועד תחנות טלוויזיה ורדיו, כולל הסכם לספק לטלוויזיה הממלכתית של בוליביה תוכניות בשפה הספרדית, ועד למימון חיפושים הידרואלקטרים.
דיווחים גם הצביעו על עניין במאגרי האורניום והליתיום של בוליביה לשימוש בפרויקטים גרעיניים איראניים.
מוראלס התבדח בעבר שגם הוא חלק מ"ציר הרשע".
הוא ביקר שוב באיראן ב-2010, וחתם על הסכמים על שיתוף פעולה בייצור מלט, מכונות תעשייתיות ופרויקטים של תעשיית המזון.
שר ההגנה האיראני הגנרל אחמד וחידי ביקר בבוליביה בהזמנת מקבילתו הבוליביאנית מריה ססיליה צ'אקון.
לאחר שהשתתף בטקס צבאי אמר כי "אמריקה הלטינית היא כבר לא החצר האחורית של ארצות הברית ואיראן תשפר את יחסיה הקונסטרוקטיביים עם המדינות האזוריות".
הוא גם כינה את הביקור "מוצלח" וכי שתי המדינות ישפרו את "קשריהן ההולכים וגדלים".
איראן מחזיקה בבוליביה שגרירות בלה פאס.
בוליביה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
הרפובליקה האסלאמית של איראן היא נותנת החסות המרכזית של חזבאללה, ארגון טרור שיעי ומפלגה פוליטית בלבנון.
התמיכה האיראנית, כוללת סיוע כספי, סיוע מלחמתי של משמרות המהפכה האיראניים במוקדי עימות של חזבאללה וסיוע באימונים.
איראן מילאה תפקיד חשוב בהקמת חזבאללה, ובהתפתחותה וכתוצאה מכך פועלת חזבאללה כשלוחה איראנית (פרוקסי) במזרח התיכון ונחשבת כחלק מ"ציר ההתנגדות".
חזבאללה עצמה, שהוקמה ב-1982, החלה כארגון טרור שיעי בלבנון וזכתה לתמיכה איראנית מימיה הראשונים.
מייסדי הארגון אימצו את המודל שהותווה על ידי האייתוללה ח'ומייני לאחר המהפכה האיראנית ב-1979, וכוחותיה אומנו על ידי יחידת משמרות המהפכה מאיראן.
חזבאללה הצהירה באופן רשמי על הזדהותה עם המשטר האיראני ב-1985, והקשר הקרוב בין חזבאללה לאיראן נמשך מאז.
איראן רואה בחזבאללה זרוע חיונית להרחבת השפעתה במזרח התיכון, והפעלת לחץ על ישראל ועל האינטרסים האמריקאיים, למנוע ניסיונות לשינוי משטר, ולתמוך במחויבויותיה האידאולוגיות.
בנוסף, לנשק ולאימונים שמספקת איראן לחזבאללה, קיבלה חזבאללה תמיכה כספית ניכרת מאיראן, המוערכת בין 700 מיליון למיליארד דולר בשנה.
חזבאללה הוקמה ב-1982 על ידי אנשי דת צעירים שיעים לבנונים שלמדו בנג'ף.
הארגון אימץ את המודל שהותווה על ידי האייתולה ח'ומייני לאחר המהפכה האיראנית ב-1979, ומייסדיו בחרו בשם "חזבאללה" (מפלגת האל) כפי שהורה ח'ומייני.
חזבאללה הלבנונית (בשונה מזו האיראנית) צמחה מתוך יוזמה איראנית לאחד קבוצות מיליטנטיות שיעיות שונות בלבנון בתקופה של חוסר יציבות מקומי ואזורי, במיוחד מלחמת האזרחים במדינה.
הארגון נחשב על ידי חלקים כניסיון של מוסלמים שיעים לבנונים שהיו מקופחים היסטורית להשיג השפעה כלכלית ופוליטית.
כוחותיה של חזבאללה אומנו ואורגנו על ידי כוחות של 1,500 חיילים ממשמרות המהפכה מאיראן, באישור ממשלת סוריה.
הם הורשו לעבור דרך הרמה המזרחית של לבנון שהייתה בשליטה סורית ולהקים בסיס בעמק הבקעה במהלך הכיבוש של לבנון.
התמיכה האיראנית, שכללה את משמרות המהפכה וסיוע כספי, מילאה תפקיד משמעותי בהקמתה ופיתוחה של חזבאללה.
בתחילה, חזבאללה פעלה כרשת של קבוצות חצי צבאיות שיעיות רדיקליות עם מטרות אסטרטגיות משותפות, כגון הקמת רפובליקה אסלאמית.
בעקבות פתיחת מלחמת לבנון הראשונה כ-800 אנשי משמרות מהפכה נשלחו ללבנון דרך סוריה כדי לסייע לחזבאללה, לספק אינדוקטרינציה פוליטית ודתית ואימונים צבאיים, כולל הוראות בטקטיקות טרור.
ביולי 1982, איראן הגיבה למלחמה על ידי פריסת 1,500 יועצים ממשמרות המהפכה האיראנית בעמק הבקעה של לבנון במטרה להקים ולאמן מיליציה שיעית חדשה, שהפכה מאוחר יותר לחלק מחזבאללה.
תחת פיקוח משמרות המהפכה האיראניים, הלוחמים עברו אימוני גרילה, ואימונים צבאיים נוספים.
איראן שלחה גדוד של משמרות מהפכה ללבנון, כביכול כדי להילחם בצה"ל.
בנוסף, איראן סיפקה תמיכה כספית לקבוצות אסלאמיסטיות שהוקמו באזור, כולל חזבאללה.
ב-1985, חזבאללה הצהירה רשמית על הזדהות עם המשטר האיראני והנהגתו של האייתולה חומייני.
חזבאללה פעלה כשלוחה של איראן מאז היווסדה, ומעריכים כי איראן מספקת תמיכה כספית ניכרת, בטווח שבין 700 מיליון ל-1 מיליארד דולר בשנה.
"הג'יהאד האסלאמי" כפרוקסי של חזבאללה
בתחילת דרכו, אימץ חזבאללה את הכינוי "הג'יהאד האסלאמי" כדי ליצור הכחשה מוסברת ולטשטש את הקשר שלו עם איראן.
למרות ניסיונות לשמור על הפרדה, ראיות, כולל מידע מסווג שפורסם, חשפו את הקשר הקרוב בין חזבאללה, הזרוע הטרוריסטית של הג'יהאד האסלאמי שלו, ואיראן.
ב-1983 דיווחה ה-CIA כי "נראה שהג'יהאד האסלאמי הוא כיסוי שאיראן משתמשת בו עבור פעולות טרור שלה, בין אם באמצעות שיעים מקומיים בלבנון או סוכנים מגויסים מקומית מלאומים אחרים", וכי "[פרוקסים] מספקים לאיראן אמצעי מצוין ליצור אשליה שארגון בינלאומי עצמאי פועל נגד האינטרסים של ארצות הברית".
השימוש בכינוי הג'יהאד האסלאמי היה ניסיון ליצור אשליה של ארגון בינלאומי עצמאי הפועל נגד האינטרסים של ארצות הברית.
בעוד שבתחילה הוא היה מאורגן בצורה רופפת, איראן מילאה תפקיד מפתח בהפיכת הג'יהאד האסלאמי לישות מאורגנת הידועה בשם חזבאללה.
הפיכת חזבאללה לארגון מקצועי התרחשה בזכות תמיכה ניכרת מאיראן, כולל כסף, כלי נשק, כוח אדם, אימונים והדרכה.
דיפלומטים איראנים בדמשק ומשמרות המהפכה האיראנית היו מעורבים באופן פעיל בתיאום פעילות רדיקלית שיעית דרך מועצת לבנון, בתוך לבנון; על פי מודיעין ארצות הברית, מה שביסס את חזבאללה כזרוע משמעותית של המנגנון הצבאי האיראני.
עוזרים איראנים היו משובצים ביחידות חזבאללה, חולקים רשתות תקשורת ותמיכה.
ההשפעה האיראנית על חזבאללה פעלה באמצעות הנחלת עקרונות אידאולוגיים, תרבותיים ודתיים משותפים שנבעו מהמהפכה האיראנית ומהקונספט של ולאית אל-פקי.
חזבאללה אימצה את המסר המהפכני של האייתולה ח'ומייני והמנהיגים הדתיים שלה התחייבו לייסד מדינה פונדמנטליסטית בקנה מידה עולמי.
את הצמיחה המוקדמת של חזבאללה ניתן לייחס להשפעת מנהיגים דתיים שהוכשרו באיראן ולמסירות לאייתולה ח'ומייני ולמשימת ה"הצתה" של מהפכה אסלאמית בלבנון.
הקשר הקרוב בין ההיררכיה הדתית השיעית בלבנון לאיראן הוא גם היסטורי ודרך קשרי משפחה, כולל הכשרת מנהיגים דתיים לבנונים באיראן, נישואי תערובת עם משפחות אנשי דת איראניים, והפצת שיח תאולוגי איראני.
מעבר לערוצים חינוכיים ומשפחתיים, אידאולוגיה איראנית חלחלה ללבנון דרך ערוצים רשמיים, עם משמרות המהפכה בלבנון שסיפקו גם אינדוקטרינציה פוליטית ודתית.
ב-1987, ה-CIA פרסם כי התמיכה האיראנית האצה משמעותית את התפתחותה.
מתחילת דרכה שאפה חזבאללה להציג מצג של עצמאות וניתוק מאיראן כלפי חוץ.
הצהרת הייסוד של הארגון כוללת את המשפט "לקבוע את גורלנו בידינו".
חזבאללה, בעוד שהיא מטיפה למשטר אסלאמיסטי בהשראת איראן הדגישה שהיא מבקשת שהלבנונים יהיו בעלי חופש הכרעה.
יחסי איראן-טאיוואן הם מערכת היחסים הדיפלומטית בין המדינות טאיוואן ואיראן.
לשתי המדינות היו יחסים דיפלומטיים רשמיים בין 1942 ל-1971. ב-1971 הסתיימו היחסים המדיניים בין שתי המדינות ונסגרו שגרירויות, לאחר שאיראן התקרבה לסין והכירה בה כנציגת האומה הסינית באו"ם והצביעה נגד הארכת החברות של טאיוואן באו"ם.
עם זאת, למועצה לפיתוח סחר חוץ של טייוואן (TAITRA) יש משרד בטהרן.
בשנת 2018 איראן הייתה שותפת הסחר ה-35 בגודלה של טייוואן.
הסחר בין שתי המדינות ב-2018 עמד על יותר מ-1.59 מיליארד דולר.
הייצוא העיקרי של טייוואן לאיראן כלל פלדה, התקני אחסון ופוליוויניל כלוריד.
הייצוא העיקרי של איראן לטייוואן כלל נפט, אלומיניום ופלדה.
בעקבות נפילת הממשלה הלאומית הסינית ובריחתה לטייוואן, איראן לא הכירה בתחילה בעצמאותה של טאיוואן.
בתקופה זו שגריר איראן ביפן היה אחראי גם על שגרירות איראן בטאיוואן.
איראן הצטרפה לברית האנטי-קומוניסטית של בגדאד, וכוננה יחסים דיפלומטיים עם הממשלה בטייוואן הידועה בשם הרפובליקה הסינית.
בשתי ההזדמנויות האשימה סין את איראן בסוגיה זו, אך "האימפריאליזם האמריקאי" הוצג כאשם העיקרי בעמדות שאימצה טהראן.
בביקור רשמי בטאיוואן בשנת 1958, נפגש מוחמד רזה פהלווי, השאה האיראני, עם הגנרל צ'יאנג קאי-שק, נשיא טייוואן.
בשנת 1966 מועצת השרים של איראן הנפיקה אישור לסחר בין איראן לסין.
התחממות היחסים של איראן עם ברית המועצות, עיראק והודו בתחילת שנות ה-70, כמו גם חלוקת הודו ב-1971, עודדו את איראן ליצירת יחסים הדוקים יותר עם סין.
ב-1971 ביקרה הנסיכה אשרף פהלווי ביקרה בבייג'ינג בהזמנת ממשלת סין.
כמה חודשים לאחר מכן ביקרה גם הנסיכה פאטימה בסין.
ההכרזה על ביקורו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בסין ב-15 ביולי 1971 סללה את הדרך לכינון יחסים דיפלומטיים רשמיים בין איראן לסין.
בהמשך נפגשו שגרירי שתי המדינות באיסלמבאד שבפקיסטן, וחתמו על מסמכים לפיהם ישנה הכרה הדדית בין המדינות.
מספר חודשים לאחר מכן המשלחת של טייוואן באו"ם סולקה, והרפובליקה העממית של סין הפכה לנציגה של סין באו"ם.
איראן, שהכירה ברפובליקה העממית של סין, הצביעה בעד ההחלטה האלבנית לפיה הרפובליקה העממית תהיה הנציגה היחידה של סין, ונמנעה בהצבעה האמריקאית שהציעה רוב של שני שלישים לרפובליקה העממית, ושליש לטאיוואן, כדי לא להביך את ארצות הברית עימה הייתה בקשרים טובים.
היחסים בין ארגון הטרור הסלפי־ג'יהאדיסטי אל-קאעדה לרפובליקה האסלאמית של איראן ידעו עליות ומורדות עם השנים.
על אף העוינות הרשמית בין הצדדים, פורסמו דיווחים על שיתופי פעולה ביניהם.
ב־2003 פרסם העיתון וושינגטון פוסט מסמכים המעידים על מערכת יחסים בין איימן א-זוואהירי לשר ההגנה האיראני אחמד וחידי.
ב־2006, לאחר חיסולו של אבו מוסעב א-זרקאווי, נמצאו בביתו מסמכים החושפים כי אל-קאעדה תכנן לעורר מלחמה בין ארצות הברית ואיראן, במטרה להחליש את שני הצדדים ולהעצים את השפעתו באזור.
בספטמבר 2007 טען מנהיג אל־קאעדה איימן א-זוואהירי בקלטת הווידאו "שבע שנים של מסע צלב" כי איראן שיתפה פעולה עם הכוחות האמריקאים בזמן מלחמת עיראק ואפגניסטן.
בינואר 2010 בתו של אוסאמה בן לאדן ביקשה מקלט בשגרירות ערב הסעודית בטהראן והתגוררה עם אמה בפרברי העיר תחת פיקוחם של גורמי ביטחון.
באוגוסט 2020 חוסל בטהראן עבדאללה אחמד עבדאללה, ממנהיגי אל-קאעדה, בפעולה שיוחסה לישראל.
בינואר 2021 האשים מזכיר המדינה האמריקאי מייק פומפאו את איראן בשיתוף פעולה עם אל-קאעידה ואמר כי בכירים בארגון פועלים באיראן בחופשיות.
לדבריו, מאז שנת 2015 העניקה איראן חופש פעולה למנהיגי הארגון בתמורה לפיקוח על פעילותם.
במהלך השנים נרשמו אירועים שונים המעידים על מורכבות היחסים:
שיתוף פעולה איראני עם ארצות הברית (2001): במהלך מלחמת אפגניסטן, איראן שיתפה פעולה עם ארצות הברית בזיהוי ומעקב אחרי חברי אל-קאעידה.
עסקאות לחילופי אסירים: בתקופת שלטונו של מוחמד ח'אתמי הציעה איראן לארצות הברית לבצע עסקת חילופי אסירים שבמסגרתה תסגיר איראן חברי אל-קאעדה שנעצרו בתחומה בפעילים איראנים שנעצרו על ידי ארצות הברית בעיראק.
האשמות אמריקאיות בדבר שיתוף פעולה איראני עם אל-קאעדה (2011): ארצות הברית האשימה את איראן במתן תמיכה כספית לארגון אל-קאעידה ובהענקת אפשרות לפעול משטחה.
איראן הכחישה בתוקף את ההאשמות.
ישנם מספר גורמים המשפיעים על אופיין של היחסים ומחולקים לשני מישורים עיקריים:
התנגדות אידאולוגית: ארגון אל-קאעדה, המייצג אידאולוגיה סונית קיצונית, מתנגד להתפשטות האיראנית השיעית באזור.
חילוקי דעות גאופוליטיים: עמדות מנוגדות של שני הצדדים בנוגע למלחמת האזרחים בסוריה, שבה כל אחד מהם תומך בצדדים שונים בסכסוך.
שיקולים אסטרטגיים: איראן עשויה להרתיע את הארגון מלתקוף אותה באמצעות מתן מקלט לחבריו תחת תנאים מגבילים.
אויב משותף: ארצות הברית, המהווה אויב משותף של שני הצדדים ועשויה לשמש כגורם מאחד באופן עקיף.
חילופי אסירים: האפשרות להחלפת אסירים בין איראן לאל-קאעידה נחשבת ככלי לניהול יחסים ולהשגת יתרון טקטי.
יחסי איראן–ג'יבוטי מתארים את מארג הקשרים הפוליטיים, הכלכליים והחברתיים בין איראן לבין ג'יבוטי.
הרפובליקה של ג'יבוטי ממוקמת בצפון-מזרח אפריקה, והיא משתרעת על פני שטח של כ-23,000 קמ"ר ומונה כ-800,000 תושבים.
כ-96% מהאוכלוסייה הם מוסלמים סונים והיתר נוצרים.
מיקומה האסטרטגי במצר באב אל-מנדב, בקרבה של כ-20 ק"מ לתימן, וזהותה המוסלמית, הפכו אותה ליעד בעל חשיבות עבור הרפובליקה האסלאמית של איראן.
במאי 1977, טרם המהפכה האיראנית, נערך בג'יבוטי משאל עם, ובו הצביעו 98% מהתושבים בעד היפרדות מצרפת.
בעקבות כך, המדינה חדלה מלהיות מושבה צרפתית והצטרפה להאו"ם.
בשנת 1997, השתתף נשיא ג'יבוטי דאז, חסן גולד אופטידון, בוועידת ראשי המדינות המוסלמיות שנערכה בטהראן, ובמהלך הביקור הוסכם על שיתוף פעולה עם חברות ממשלתיות ופרטיות מאיראן לביצוע מספר פרויקטים בג'יבוטי.
במאי 1998 מונה שגריר ג'יבוטי בתימן לשגריר לא-תושב באיראן.
ג'יבוטי הייתה אחת המדינות שתמכו באיראן בנושאי זכויות אדם במוסדות בין-לאומיים.
הנשיא אסמאעיל עומאר גֵּלֵה ביקר פעמיים באיראן – בשנת 2003 ובשנית בשנת 2006, בהזמנת הנשיא האיראני דאז מחמוד אחמדינז'אד.
בשנת 2003 ביקר נשיא ג'יבוטי באיראן, ונחתם הסכם מסחרי ומזכר הבנות לשיתוף פעולה.
במסגרתם תוכננה הקמת מבנה הפרלמנט ומרכז מסחרי בג'יבוטי.
בשנת 2006 נערכו שיחות לרכישת גז נוזלי למשך שנתיים וכן דובר על שיתוף פעולה בתחום הביטחוני.
כחלק מהשיתוף, נמסרו לג'יבוטי חמישה רכבי סמנד.
בשנת 2007, סגן נשיא איראן הגיע עם משלחת בכירה לג'יבוטי לקידום קשרים כלכליים ומסחריים.
במרץ 2009 ביקר נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד בג'יבוטי, ונחתמו חמישה מסמכי שיתוף פעולה, ארבעה מהם בין משרדי החוץ של שתי המדינות וכללו הסרת חובת אשרות לפקידים, סיוע לפיתוח, והקמת מרכז טכנולוגי.
כן נחתם הסכם קו אשראי איראני לג'יבוטי.
ב-17 בספטמבר 2008, השגריר האיראני החדש באתיופיה, מוחמד ג'וואד זמאניאן, הגיש את כתב האמנה שלו, ושימש גם כשגריר לא-תושב בג'יבוטי ובסומליה.
באותה שנה, השגריר הג'יבוטי סהלה איסמעיל נור החל בתפקידו באיראן.
בשנת 2012 מונה עלי בהריני לשגריר איראן הלא-תושב בג'יבוטי.
ב-2008 ביקר שר החוץ של ג'יבוטי באיראן ונפגש עם עמיתו האיראני מנוצ'הר מותכי, שבמסיבת עיתונאים משותפת דיווח על יוזמות מסחריות, בהן הקמת מרכז מסחר בג'יבוטי.
בפברואר 2009 נפגש מנכ"ל בנק הפיתוח לייצוא של איראן נפגש עם נגיד הבנק המרכזי של ג'יבוטי, והודיע על מימון בניית הפרלמנט במדינה וסיוע כלכלי באמצעות קו אשראי של 10 מיליון דולר.
במרץ 2009 ביקר אחמדינז'אד בג'יבוטי עם משלחת בת 100 איש והצהיר על השקעות איראניות בתחום הנמלים וסחר חוץ.
ביולי 2009, בוטלה חובת אשרה לאזרחים איראנים לשהייה של 30 יום בג'יבוטי, על בסיס הדדיות.
בשנת 2010 ביקר ראש ממשלת ג'יבוטי באיראן ונפגש עם הנשיא ויושב ראש הפרלמנט.
בשנת 2014 הושלמה בניית בניין הפרלמנט של ג'יבוטי על ידי חברות איראניות.
יו"ר המג'לס עלי לאריג'אני השתתף בטקס הפתיחה והביע תקווה לחיזוק היחסים.
באפריל 2012 נחשף כי אניית משא גרמנית בשם Atlantic Cruiser נשאה מטען נשק איראני שיועד לסוריה.
האונייה עגנה בנמל ג'יבוטי, אך עוכבה בים התיכון והועברה לבדיקה באיסכנדרון.
בדצמבר 2016 טען נשיא ג'יבוטי כי איראן מתערבת בענייני מדינות ערב ותומכת בארגונים חמושים, ובשל כך יש לפעול נגדה.
דובר משרד החוץ האיראני, בהראם קאסמי, הגיב כי ההאשמות שקריות.
לאחר המתקפה על הנציגויות הדיפלומטיות הסעודיות באיראן בינואר 2016, ניתקה ג'יבוטי את יחסיה עם איראן, בעקבות ערב הסעודית.
שר החוץ של ג'יבוטי הצהיר על כוונה לארח בסיס צבאי סעודי, וציין כי היחסים עם איראן נותקו בשל סיכונים אסטרטגיים.
במאי 2017 חתמה ג'יבוטי על הסכם ביטחוני עם ערב הסעודית שמטרתו ניטור הברחות נשק מאיראן לתימן.
בספטמבר 2023 חידשו המדינות את היחסים הדיפלומטיים ביניהם.
יחסי איראן–מצרים (בפרסית: روابط ایران و مصر, בערבית: العلاقات الإيرانية المصرية) הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין רפובליקת מצרים הערבית.
בשנת 1936 שודרגו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות והן הציבו שגרירים באופן הדדי בערי הבירה טהראן וקהיר.
יוסוף זולפיקאר היה שגריר איראן במצרים.
ב־1960, לאחר שמוחמד רזא שאה פהלווי הצהיר כי המדינה האימפריאלית של איראן הכירה דה פקטו בישראל ב־1950, ניתקה מצרים את יחסיה עם איראן.
היחסים בין המדינות חודשו ב־1970.
בשנת 1979 נותקו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות בעקבות המהפכה האיראנית ותהליך השלום, שבמסגרתו הכירה מצרים בישראל, אנואר סאדאת ביקר בירושלים ונחתמו הסכמי קמפ דייוויד והסכם השלום בין ישראל למצרים.
במהלך המהפכה האסלאמית נבזזה שגרירות מצרים בטהראן בידי מפגינים תומכי ח'ומייני.
היחסים המתוחים בין האיראנים למצרים החריפו לאחר שמצרים העניקו תושבות למוחמד רזא שאה פהלווי, השאה המודח, אשר נחשב לידיד קרוב של סאדאת.
פהלווי מת בשנת 1980 ונקבר בקהיר.
בשנת 1981 נרצח סאדאת על ידי מתנקש מהג'יהאד האסלאמי המצרי.
מצרים חשדה כי איראן מעורבת בארגון הרצח.
באותו יום יצא חומייני וקרא לעם המצרי לבצע הפיכה בארצם כדוגמת המהפכה האיסלאמית באיראן.
בטהרן נקרא רחוב על שם המתנקש, ונשיא איראן הכריז עליו כשהיד.
בתקופה זו גדל הקיטוב בין שתי המדינות, המגמות המדיניות של שתיהן באזור היו מנוגדות זו לזו, והן אף הפכו לאויבות.
בשנות ה-90 חלה התחממות מסוימת ביחסים בין שתי המדינות, שבאה לידי ביטוי בעיקר בתחום הכלכלי, אך אלה הורעו שוב בתחילת שנות ה-2000, וניסיונות איראניים לחדש את היחסים עד עליית האחים המוסלמים לשלטון במצרים לא צלחו.
בשנת 2011 בעקבות ההפיכה במצרים התחממו היחסים בין מצרים לאיראן.
בפעם הראשונה זה שנים רבות עברו ספינות מלחמה איראניות בתעלת סואץ.
ב-2012 נערך ביקור היסטורי של נשיא מצרים, חבר תנועת האחים המוסלמים הסונית מוחמד מורסי בטהראן, כאורח הוועידה ה-16 של המדינות הבלתי-מזדהות.
במהלך ביקורו נפגש עם נשיא איראן שאמר כי "המשטר הציוני הוא איום לעמי האזור והעולם".
בסיום המפגש פורסמה הודעה על הסכמת שניהם כי "אנו שותפים אסטרטגיים".
בנאומו בוועידת המדינות הבלתי מזדהות העביר מורסי ביקורת על ממשלו בשאר אל-אסד בסוריה ויחסו למורדים הסונים במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
המשלחת הסורית בראשות שר החוץ וליד אל-מועלם עזבה בתגובה את האולם בזמן נאומו.
ב-2013 ערך נשיא איראן אחמדינז'אד ביקור היסטורי בקהיר.
הביקור לווה בביקורת פנימית מצד הסונים והסלפים במצרים.
לאחר ההפיכה במצרים ב-2013 ועלייתו לשלטון של עבד אל-פתאח א-סיסי והוצאת האחים המוסלמים מחוץ לחוק חלה התקררות ואף מתיחות ביחסים בין המדינות.
במאי 2023 דווח כי סולטנות עומאן מתווכת בין הצדדים ודוחפת לשיקום היחסים והחלפת שגרירים לאחר עשור של נתק בין המדינות, עוד דווח כי פגישה בין המנהיגים תתקיים עד סוף השנה.
בנובמבר 2023 נפגשו נשיא מצרים א-סיסי ונשיא איראן אבראהים ראיסי בפסגה שנערכה בריאד על רקע מלחמת חרבות ברזל.
במאי 2024 ביקר שר החוץ המצרי סאמח שוכרי באיראן והשתתף במסע הלווייתו של נשיא איראן ראיסי שנהרג בהתרסקות מסוק.
זהו ביקור נדיר של רם דרג מצרי במדינה השיעית.
נושאים שנויים במחלוקת בין איראן למצרים הם חתימת מצרים על הסכמי קמפ דייוויד והסכם השלום עם ישראל והמשך קיומם, תמיכת מצרים בעיראק במהלך מלחמת איראן–עיראק, ביקורת מצרים על משטר אסד בסוריה, וקשריה הטובים עם ארצות הברית (המוגדרת על ידי איראן כ"שטן הגדול" לעומת ישראל שמוגדרת כ"שטן הקטן").
יחסי איראן–מקסיקו (בפרסית: روابط ایران و مکزیک, בספרדית: Relaciones Irán-México) הם היחסים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה הפדרלית של מקסיקו.
בין המדינות קיימים יחסים דיפלומטיים מלאים נכון לשנת 2016. למקסיקו יש שגרירות רשמית בטהראן, ולאיראן יש שגרירות רשמית במקסיקו סיטי.
הקשרים הראשונים בין אזרחי שתי המדינות החלו עוד בשנת 1889, כאשר בתקופה זו החלו ניצנים ראשונים של שיתוף פעולה כלכלי ותרבותי בין איראן ומקסיקו, גם אם במידה מצומצמת.
עם זאת, היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות לא מוסדו עד לשנת 1937, כאשר בשנה זו כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים מלאים האחת עם רעותה, ולרבות הקמת שגרירויות רשמיות בשתי המדינות.
לאורך השנים היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נותרו יציבים, כאשר גם המהפכה האסלאמית באיראן בשנת 1979 לא פגעה במגמה זו.
אמנם בעקבות אירועי שנת 1979 מקסיקו סגרה באופן זמני את שגרירותה בטהראן, אך היחסים הדיפלומטיים הרשמיים נותרו על כנם, והשגרירות המקסיקנית נפתחה מחדש זמן קצר לאחר מכן.
החל מיום מיסוד היחסים הדיפלומטיים, וככל שחלפו השנים, היקף הסחר בין שתי המדינות, ולרבות שיתוף הפעולה הכלכלי והתרבותי, הלך וגבר בהדרגה.
שתי המדינות קיימו ומקיימות כיום שיתוף פעולה מתמשך בתחומים מסוימים, אשר יש בהם עניין משותף לשתי המדינות, וזאת בין היתר בתחומי המדע והטכנולוגיה, וכן באופן ספציפי במסגרת תעשיית הנפט, כאשר שתי המדינות הן יצואניות משמעותיות של "הזהב השחור".
שתי המדינות גם מקיימות שיתוף פעולה בתחומי התרבות, ומשגרות באופן תדיר משלחות תרבות ביניהן.
במהלך שנת 2008, הקונגרס המקסיקני קיבל החלטה בדבר הקמתה של אגודת ידידות פרלמנטרית מקסיקו-איראן, וזאת על מנת להרחיב ולקדם את שיתוף הפעולה הכלכלי, המסחרי והתרבותי בין שתי המדינות.
בסקר שנערך בשנת 2013 על ידי ה-BBC, נמצא כי רק 11% מאזרחי מקסיקו מגדירים את השפעתה של איראן בעולם כיום כחיובית, בעוד ש-59% מאזרחי מקסיקו מגדירים את השפעתה של איראן בעולם כיום כשלילית.
יחסי איראן–סוריה (בפרסית: روابط ایران و سوریه, בערבית: العلاقات الإيرانية السورية) הם היחסים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן לבין הרפובליקה הערבית הסורית.
היחסים האסטרטגיים בין המדינות התבססו לאורך שנים רבות על אינטרסים משותפים, עד לנפילת משטר אל-אסד.
סוריה תחת הנהגת חאפז אל אסד ובנו בשאר אל אסד נחשבה לבעלת הברית הקרובה ביותר של איראן, על אף הפערים הדתיים והאידאולוגיים בין המדינות.
במהלך השנים השקיעה איראן בסוריה משאבים צבאיים, כלכליים ומדיניים רבים, והיא הייתה התומכת המרכזית שלה מאז ראשית מלחמת האזרחים בסוריה בזירה הצבאית והבינלאומית.
בתמורה שימשה סוריה כצינור אספקה לעושי דבריה של איראן, בהם חזבאללה, חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
שתי המדינות ראו עין בעין נושאים עקרוניים רבים, הכירו באויבים משותפים ושיתפו פעולה בנושאים מגוונים.
נפילת משטר אסד ועלייתו לשלטון של אחמד א-שרע (אל-ג'ולאני) הביאה לנתק ביחסים בין המדינות.
המשטר הסורי החדש רואה באיראן אויבת העם הסורי, בהיותה התומכת הגדולה של שלטון בית אסד.
הברית האדוקה בין איראן לסוריה עוררה עניין רב ואף הפתעה בקרב החוקרים, בעיקר בשל ההבדלים המהותיים שעמדו בבסיס משטריהן של שתי המדינות, והתפיסות השונות שהיו לכל אחת מהן.
בעוד סוריה הערבית בעלת המשטר החילוני נשאה את דגל הלאומיות הערבית ופעלה למען אחדותו של העולם הערבי תחת אידאולוגיית הפאן-ערביות, הרי שאיראן, מדינה שאינה ערבית, בעלת משטר תאוקרטי, דוחה את רעיון הלאומיות מיסודו ומנסה לאחד את העולם הערבי תחת האסלאם לפי האידאולוגיה הפאן-אסלאמית.
למרות זאת, היו היחסים בין המדינות איתנים ואסטרטגיים, והברית ביניהן נמשכה למעלה משלושים שנה, עד לנפילת משטר אל-אסד, הברית הממושכת ביותר בין שתי מדינות באזור בעשורים האחרונים.
המהפכה האסלאמית באיראן (ב-1979) היוותה נקודת מפני ביחסי סוריה-איראן.
בסביבות תקופה זו הסתיימה גם הברית האסטרטגית של סוריה עם מצרים עקב הסכם השלום שחתמה זו עם ישראל.
לאחר המהפכה באיראן ניתנה הזדמנות לנשיא סוריה חאפז אל-אסד למצוא משקל נגד חדש לישראל ולעיראק, אויביה האזוריים של סוריה.
אסד ראה באיראן שלאחר המהפכה, אשר ניתקה את קשריה עם ישראל וקראה לעימות צבאי עמה, תרומה נכבדת למאבק בישראל והכרה נוספת בצדקת דרכו המדינית לעומת זו הפייסנית של סאדאת.
בה בעת, המנהיג האיראני החדש, האייתוללה רוחאללה חומייני, ראה בסוריה צינור שדרכו יוכל להגיע אל הקהילה השיעית בלבנון.
מוסטפא צ'מראן, אחד מאנשי האקדמיה המובילים במדינה ויועץ קרוב של חומייני, שחווה את מלחמת לבנון, תמך בכריתת ברית איראנית עם אסד כדי להגדיל את השפעת איראן בנעשה בדרום לבנון.
הברית מוסדה במרץ 1982 בסדרה של הסכמים דו-צדדיים בנושאי נפט ומסחר, וכן בהסכם סודי בעניינים צבאיים.
מערכת היחסים בין ממשלות איראן וסוריה מתוארת לעיתים כ"ציר ההתנגדות".
סוריה הייתה המדינה הערבית הראשונה, (והשלישית בכלל, אחרי ברית המועצות ופקיסטן), שהכירה ברפובליקה האסלאמית שנוסדה בפברואר 1979. באופן רשמי סוריה הכירה ברפובליקה האסלאמית ב-12 בפברואר 1979. עם זאת, נשיא סוריה אסד לא ביקר באיראן בעוד חומייני היה בחיים, לאור העובדה שהאייתוללה לא החשיב את אסד כמוסלמי "כשר".
ההנהגה הסורית, כולל הנשיא הנוכחי בשאר אסד עצמו, שייכים רובם לפלג העלאווי של האסלאם השיעי.
עם זאת, היחסים בין שתי המדינות אינם תלויים במטרות דתיות, שכן סוריה היא מדינה חילונית במהותה, ואילו איראן היא רפובליקה אסלאמית.
במקום זאת, קשריהם מונעים על ידי אינטרסים פוליטיים אסטרטגיים משותפים.
אחת החזיתות הגדולות והראשונות של הברית בין איראן לסוריה הייתה בעיראק.
במהלך מלחמת איראן–עיראק (1980-1988), סוריה, בניגוד לכל המדינות הערביות, צידדה דווקא באיראן הלא-ערבית נגד שכנתה הערבית עיראק, שנשלטה אף היא על ידי מפלגת הבעת', מהלך שגרם לבידודה על ידי כמה מדינות ערביות ובראשן ערב הסעודית.
הברית קיבלה תוקף רשמי כאשר משלחת סורית בכירה בראשות שר החוץ עבד אל-חלים ח'דאם ביקרה בטהראן, וחתמה על סדרת הסכמים דו-צדדיים בנושאי צבא, מסחר ונפט.
בתור בעלת הברית הערבית היחידה של איראן במלחמה, סוריה סגרה את צינור הנפט העיראקי העובר בשטחה, צינור הנפט כירכוכ-בניאס, במטרה לשלול מהעיראקים את ההכנסות מהנפט.
סוריה גם אימנה את האיראנים בשימוש בטכנולוגיות טילים מתקדמות וסיפקה לה טילי אלברוס R-17 בשנים 1986–1988. התמיכה הסורית באיראן התבלטה ב-1986 כאשר הנשיא חאפז אל-אסד הציע שסוריה לא תתאר את איראן ככוח כובש בעיראק.
בתמורה לתמיכתה, איראן סיפקה לסוריה מיליוני חביות נפט בחינם או בעלות מוזלת לאורך שנות השמונים.
טבח חמאת שבוצע בהוראת הנשיא חאפז אל אסאד ב-1982, זכה אף הוא לגינוי מאופק בלבד שהשמיע האייתוללה חומייני.
האזור העיקרי השני של שיתוף פעולה בין שתי המדינות היה בלבנון במהלך מלחמת האזרחים בלבנון.
משמרות המהפכה האיראניות בסיוע צבא סוריה, הקימו ואימנו את ארגון חזבאללה, במטרה להפיץ את האידאולוגיה של חומייני ולהדוף את הפלישה הישראלית לדרום לבנון ב-1982. הכוחות האיראניים הגיעו לאזור הבקאע בלבנון דרך סוריה.
איראן וסוריה ראו בחזבאללה מנוף שימושי עבורם נגד ישראל וכדרך לכונן השפעה גדולה יותר בנעשה בלבנון.
באפריל 1997 דיווח השבועון "דיפנס ניוז" כי נחתמה ברית לשיתוף-פעולה ביטחוני בין סוריה לאיראן, במסגרתו איראן הסכימה לסייע לסוריה בתוכנית הרכש הצבאית שלה מרוסיה.
הסיוע האיראני כלל ערבויות להלוואות שתיטול סוריה למימון הרכש, כדי לרכוש נשק מייצרנים רוסיים ולחזור ולייצאו לסוריה.
בתמורה איראן ביקשה את תמיכת סוריה במטרותיה הגאו-פוליטיות באזור.
הרכש היה במסגרת תוכנית מודרניזציה בצבא הסורי, בין השאר רכישה והשבחה של טנקי טי-55 ו-72 מושבחים
בסוף 1999 הכריזה איראן כי היא תומכת במאמצי סוריה להשיב לידיה את רמת הגולן, בהיות הרמה חלק המשטחים הכבושים".
הברית העמיקה בשנות ה-2000 מאז בנו של חאפז, בשאר אל-אסד נטל לידיו את השלטון כנשיא סוריה.
האירועים שבאו לאחר מכן, כמו מלחמת עיראק, מהפכת הארזים, ומלחמת לבנון השנייה הביאו להתקרבות בין המדינות, סוריה הפכה תלויה יותר ויותר באיראן ונזקקה לתמיכתה הפוליטית והצבאית, ואסד היה מסוגל לשמור על קשרים חיוביים עם כוחות ערבים אחרים בתקופה זו.
בדצמבר 2005 השבועון "ג'יינס דיפנס וויקלי" דיווח כי איראן וסוריה חתמו על הסכם אסטרטגי עקב איומי הסנקציות עליהן; סוריה התחייבה להסתיר ציוד גרעיני וטילים עבור איראן ואיראן התחייבה להסתיר קצינים הנאשמים במעורבות ברצח רפיק אל-חרירי.
ב-16 ביוני 2006 שרי ההגנה של איראן וסוריה חתמו על הסכם לשיתוף פעולה צבאי נגד מה שהם כינו "איומים משותפים", אותם יצגו ישראל וארצות הברית.