tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האצנדל הוא נדל קטן, שאורכו עד 3 סנטימטרים, צבעו חום וארסו אינו מסוכן לאדם.
קטנדל (או "נדל דק") - בעל פרקים ורגליים רבות, חסר עיניים ומרבה להתחפר.
אורכו מגיע עד 3 סנטימטרים, צבעו חום וארסו אינו מסוכן לאדם.
"נדל שונה-פרקים" (או "נדליל") - בעל פרק ארוך ואחריו קצר וכן הלאה.
בעל עשרות עיניים מכל צד של ראשו.
אורכו עד 15 סנטימטרים וארסו אינו מסוכן לאדם.
רבנדל ארסי (שם מדעי: Scolopendra) - בעל 26 פרקי גוף (האחרונים חבויים), אורכו מגיע עד ל-17 סנטימטרים.
גופו הגדול עומד טוב יותר מפני התייבשות.
בעל צבעי אזהרה - צהוב ושחור ורגליו בעל צבע אדום.
מכונה גם ארבעים רגל וכונה בעבר רבנדל.
הסוג רבנדל מצוי בכל הארץ, ארסו רעיל ונשיכתו מכאיבה מאוד ועלולה לעיתים לגרום לנפיחות, לחום ולהקאות אצל הרגישים לארס, או תינוקות.
ביהדות, נֶדֶר הוא התחייבות שאדם נוטל על עצמו, פעמים רבות במשמעות דתית.
החיוב לקיים נדר מופיע בתורה בספר במדבר: .
מבחינות רבות קיים דמיון בין נדר לשבועה, אולם קיימים הבדלים מהותיים ומעשיים ביניהם.
המרכזי שבהם הוא, שבנדר אדם אוסר על עצמו משהו, ואילו בשבועה אדם יכול גם לחייב את עצמו לעשות משהו.
בנוסף, בנדר האדם אוסר את החפץ על עצמו, ואילו בשבועה האדם אוסר על עצמו את המעשה.
הלכות הנדרים מפורטות במשנה ובתלמוד בעיקר במסכת נדרים.
קיום נדר הוא מצוות עשה מן התורה, מצווה הנלמדת מהפסוקים , .
העובר על הנדר עובר על מצוות לא תעשה של "לא יחל דברו".
מצווה זו, בשונה מרוב דיני התורה, חלה גם על קטן הסמוך לגיל מצוות לו מוצמד הכינוי "מופלא הסמוך לאיש".
לצד המצווה לקיים נדרים, חז"ל רואים בעצם קבלת הנדר דבר שלילי, אפילו אם הוא מקוים: .
כלומר, שעדיף להתיר את הנדר מאשר לקיימו.
לפי ההלכה קיימים מספר סוגי נדרים, ביניהם:
נדרי איסור - במסגרת נדרים אלו, יכול אדם לאסור על עצמו חפץ מסוים (לרוב, של אדם אחר) או מעשה מסוים, וכן לאסור על אחרים ליהנות ממעשיו או מחפציו האישיים ("להדיר מנכסיו").
רוב דיניהם נדונים במסכת נדרים.
נדרי הקדש - נדרים אלו כוללים הקדשת בהמה לקורבן או התחייבות להבאת קרבן, לאו דווקא מבהמה מסוימת.
בנוסף, במסגרת נדרים אלו, יכול אדם להקדיש את ממונו לבית המקדש (הקדשי בדק הבית).
בהקשר זה, יכול אדם להקדיש רק דברים הנמצאים בבעלותו הפרטית.
דיני נדרי הקדש כלולים בעיקר במסכת ערכין.
לאחר תקנת רבן יוחנן בן זכאי שלא לנדור לאחר חורבן המקדש להקדש, מקובל כיום לנדור (אם בכלל) אך ורק על מנת לתת תרומה לבית הכנסת או לצדקה, ויש המקפידים לסייג גם התחייבות זו באמירת "בלי נדר".
נדרי נזירות - קבלת האדם על עצמו להיות נזיר.
הלכות נדרים אלו נדונים ברובם מסכת נזיר.
נדרי תענית - תעניות שאדם מקבל על עצמו, בדרך כלל בתפילת המנחה של היום שלפני התענית, לאורך הדורות נכתבו נוסחים לקבלת התענית.
דיני נדרים אלו נדונים בתלמוד במסכת תענית.
נדרי מצווה - נדר לקיים מצווה כלשהי שנועדו לזירוז בעלמא.
נדרים מדרבנן - החכמים תקנו גזרות והלכות בנוגע לנדרים וכללו בהם גם נדרים על דבר שאין בהם ממש, נדרים בלשון שבועה ואחרים כדי למנוע קלות ראש בנדרים.
על קבוצת נדרים אלו ניתן לבצע התרה גם לאחר הפרת הנדר ללא קנס.
אופן ההתחיבות בנדר מתחלק לשלשה חלקים:
עיקר הנדר - כלומר הנדר אותו אסרה תורה, כינויו - כלומר כינוי ללשון שאסרה תורה, ו"ידות" - כלומר שיכול להתחייב בנדר אפילו בלי לומר משפט שלם כיון שמובן למה מתכוין.
אדם שנדר נדר ומתחרט על כך יכול לבוא לפני חכם או לפני שלושה הדיוטות שבקיאים בהלכות נדרים (ולשיטת רבי יהודה, שני הדיוטות ואחד מומחה – שגמיר וסביר אבל אינו סמוך).
הנחשבים לעניין זה כבית דין, ובהתקיים תנאים מתאימים גם להישאל על נדרו, כלומר שיתירו את הנדר ויבטלו אותו למפרע.
דין זה אינו מפורש בתורה אולם נמסר במסגרת תורה שבעל-פה, עד שחז"ל אמרו עליו - כלומר שהם נשענים בעיקר על תורה שבעל-פה.
החכם מתיר את הנדר על ידי "פתח", היינו קביעה שאילו הנודר היה מודע למלוא המשמעות של הנדר לא היה נודר כלל, והרי זה כאילו היה הנדר בטעות.
מחלוקת חכמים האם ניתן להתיר על סמך חרטה בלבד.
הראשונים נחלקו, האם התרת החכם היא למעשה בירור למפרע שהנדר לא חל מעיקרו, או שמדובר בחלות מכאן ולהבא, אלא שההתייחסות מכאן ולהבא היא כאילו עד אותו הרגע לא היה קיים הנדר.
על מנת להתיר את הנדר, הנודר עצמו צריך להופיע לפני החכם ואינו יכול למנות שליח לצורך כך.
המתיר צריך להיות תלמיד חכם מומחה, אך אם אין בנמצא תלמיד חכם כזה ניתן לקבץ בית דין של שלשה הדיוטות.
הנודר מפרט את נדרו, ומנמק מדוע הוא מתחרט על שנדר מהתחלה ורוצה להתיר את נדרו.
המתיר שואל אם התחרט מנדרו לחלוטין?
באם התשובה היא חיובית, אומר לו "מותר לך" (או בלשון דומה), ומכאן ואילך הנדר בטל.
אם התשובה שלילית המתיר מציע לו פתח לחרטתו שצריך להיות דבר עליו לא חשב הנודר בעת שנדר, אך אילו היה חושב לא היה נודר, לכשהנודר מתחרט בשל אחד הפתחים מתיר לו את הנדר.
באופן עקרוני, אין מתירים נדרים בשבת, מלבד נדרים שהם צורך השבת עצמה (כגון: אדם שנדר שלא יאכל בשר, והנדר פוגע בעונג שבת).
נדר על דעת רבים - אם אדם נדר על דעת הרבים אי אפשר להתיר את הנדר, כיוון שהציבור על דעתם נדר לא התחרט.
אולם לצורך מצווה מתירים, שאז אנו אומרים שהציבור שעל דעתם נדר מתחרט.
כך גם אם הציבור הדירו אדם.
נהוג לערוך התרת נדרים קבועה בכל שנה בערב ראש השנה, ויש נוהגים אף בערב יום הכיפורים.
הטקס נערך במעמד שלושה אנשים (ויש הנוהגים במעמד עשרה).
התוקף ההלכתי של התרת הנדרים הזו מוגבל, והתועלת המעשית שלו נתונה במחלוקת הלכתית.
הטקס כולל גם הכרזה על ביטול מראש של כל הנדרים שיינדרו בעתיד.
ביטול מראש כזה לא מועיל לכל הנדרים (כגון נדר במודע כנגד ההתרה), ולכן נוהגים לקיים התרת נדרים בכל שנה.
באופן דומה, תפילת כל נדרי בערב יום הכיפורים, נועדה להתיר נדרים שנעשו ללא מחשבה או מתוך הכרח.
אב יכול להפר את נדרי בתו כשהיא נערה (רק למשך חצי שנה, החל בגיל שתים עשרה של הבת).
כמו כן, הבעל יכול להפר את נדרי אשתו הנוגעים לתחומים שביניהם, או נדרי עינוי נפש.
"הפרה" הוא סוג ביטול נדר שונה מ"התרה", ואינו תלוי בשום פתח, חרטה או טעות.
נוסף על כך, הפרת נדרים מבטלת את הנדר רק מאותו רגע ואילך, לעומת התרה שמבטלת אותם למפרע.
דיני התרת נדרים והפרת נדרים, מבוארים בפירוט במסכת נדרים שבתלמוד הבבלי.
אזכור של נדרים בתנ"ך מופיע לרוב בהקשר של עמידה בפני סכנה, אם כי לא תמיד.
כאשר אברהם אבינו שלח את עבדו למצוא אישה לבנו, יצחק, העבד לא ידע כיצד ימצא אישה ונדר לה':
ה' אכן עשה חסד עם אברהם, ונתן לבנו אישה טובה, רבקה.
בדברי חז"ל מובעת ביקורת על העבד (אליעזר) ששאל "שלא כהוגן", והנערה שענתה על התנאים הייתה עלולה לא להיות ראויה ליצחק.
כאשר יעקב ברח מאחיו עשו, ועמד לצאת מארץ כנען, ונמצא במצב של חוסר ודאות וסכנות עתידיות הוא נדר:
מאוחר יותר הזכיר לו האל שנדר נדר, ועליו להגשימו:
בדרכם לעבר הירדן המזרחי עברו בני ישראל בנגב, שם תקף אותם מלך ערד, וכמה נלקחו בשבי:
החרמת הערים משמעותה שהשלל שייתפס יוקדש לה'.
כאשר יפתח הגלעדי נלחם נגד בני עמון הוא נדר לה':
יפתח, בדומה לאליעזר עבד אברהם, נדר שלא כהוגן – שכן אין ערב שמפתח ביתו תצא דווקא בהמה טהורה.
ואכן, יפתח גם נענה שלא כהוגן, ואף יותר גרוע:
עם שובו מהקרב יצאה לקראתו בתו היחידה.
יפתח מוכרח היה לקיים "את נדרו אשר נדר", והעלה את בתו היחידה לקרבן.
חז"ל מתחו ביקורת חריפה על מעשהו של יפתח, אשר ברור שאין לו כל תוקף, ועל פינחס שהיה בדורו ולא הפר את נדרו:
חנה, עקב עקרותה, נדרה נדר להקדיש את בנה לעבודת ה':
בנה הוא שמואל הנביא, שהוקדש להיות כהן לה'.
נדנדה תלויה היא נדנדה שמורכבת ממושב התלוי על מוט אופקי באמצעות חבלים, שלשלאות או מוטות, המחוברים לצידיו.
עקרון הפעולה הפיזיקלי של נדנדה תלויה הוא כשל מטוטלת.
אולם נדנדה תלויה אינה מטוטלת פשוטה, מהירות ומסלול תנועתה מושפעים גם מכך שהמפעילים אינם נייחים ואינם מפעילים כוח קבוע בכיוון קבוע.
בנדנדות תלויות המשמשות כרהיט גינה המושב לרוב מרופד, דמוי ספה.
לנדנדות כאלו שלד מתכת, פלסטיק או עץ, עליו תלוי המושב באמצעות מוטות.
רהיט זה קיים בגדלים שונים, לרוב מאפשר ישיבה של שנים או שלושה מתנדנדים זה לצד זה.
לעיתים הנדנדה מחופה בגגון בד התואם את דוגמת ריפוד המושב.
ישנן תצורות רבות של נדנדות תלויות המשמשות כמתקן שעשועים.
עבור מתנדנד יחיד, התצורה המינימליסטית כוללת כמושב לוח עץ, פלסטיק, מתכת או אף צמיג מכונית.
בתצורה מאובזרת יותר, המושב הוא דמוי כסא, כולל גם משענת גב, ולעיתים ידיות.
נדנדות תלויות לשני משתמשים או יותר בנויות כשני כיסאות הפונים זה לזה.
הקטנות שבהן מאפשרות ישיבה של שני מתנדנדים זה מול זה.
בגדולות יותר המושבים הם ספסלים וכך עשויה הנדנדה להכיל ארבעה או שישה מתנדנדים.
בגני שעשועים נדנדה תלויה מקובעת למתקן, שעשוי להכיל מספר נדנדות תלויות, לעיתים מסוגים שונים (ליחיד, למספר משתמשים, לפעוטות), וכן עשוי להיות משולב במתקני משחק אחרים (כגון מתקני טיפוס ומגלשות).
לשימוש ביתי קיימות נדנדות המקובעות למסגרת ניידת, וכן נדנדות שיש לתלות אותן, למשל מענף של עץ.
המתנדנד יכול להפעיל את הנדנדה על ידי תנועות גוף מתואמות.
כשהנדנדה עולה החלק העליון של הגוף מוטה לאחור והרגליים מורמות מעלה, וכשהנדנדה יורדת, החלק הקדמי של הגוף נוטה קדימה והרגליים מקופלות בברכיים, כך שכפות הרגלים נמצאות תחת מושב הנדנדה.
ניתן להפעיל את הנדנדה בעמידה על המושב באופן דומה - הגוף מוטה אחורה כשהנדנדה עולה, וקדימה כשהיא יורדת.
הפעלה מבחוץ, על ידי אדם הניצב מאחורי הנדנדה ודוחף אותה קדימה ומעלה.
ניתן גם לעמוד לפני הנדנדה ולדחוף אותה אחורה.
כך נוהגים לעיתים הורים לפעוטות המעוניינים בקשר עין עם הפעוט כשהוא מתנדנד.
לחלק מהנדנדות הביתיות הפעלה חשמלית.
נפילה מנדנדה עלולה לגרום לפציעות חמורות ואף מוות.
נפילות עלולות להיגרם כאשר המתנדנד אינו אוחז בחבלי בנדנדה בהיותה בתנועה או מנסה לרדת ממנה לפני שעצרה.
כדי להקטין את הפגיעה במקרה של נפילה, מוצבות לרוב נדנדות על משטח בולם זעזועים כגון חול, חצץ, טוף, דשא וגומי.
גומי הוא המשטח האידיאלי, שכן דשא אינו מומלץ כבולם זעזועים, חצץ וטוף מהווים סכנת חנק לפעוטות וחול מתאים למטרה זו רק אם עומקו 30 סנטימטרים לפחות.
בנדנדות תלויות המיועדות לפעוטות המושב מוקף מעקה, והחיבור ביניהם מותיר פתחים לרגליים.
מבנה זה מיועד למנוע החלקת הילד מהנדנדה.
לעיתים מצויד המושב בחגורת בטיחות, במקום המעקה או בנוסף לו.
המשוררת פניה ברגשטיין כתבה את השיר "נדנדה" המתאר את רגשותיה של ילדה המתנדנדת בה "עלֹה עולה" ו"ירוד יורדת".
נדנדה מאוזנת בסיסית בנויה מלוח ארוך וצר המקובע במרכזו.
עקרון הפעולה הפיזיקלי של נדנדה מאוזנת הוא מומנט כוח, בדומה למאזניים.
מתקן לאקרובטים, המשמש כמקפצה דו צדדית.
מתקן במסלולי מכשולים של אג'יליטי כלבים.
נדנדה זו מאוזנת בדיוק במרכזה.
בגני שעשועים היא מקובעת לקרקע ובשני קצותיה מצויים לרוב מושבים וידיות אחיזה.
עשויה עץ, פלסטיק או מתכת.
לרוב איננה חלק ממתקן משחקים משולב.
נדנדה מאוזנת מיועדת לשימוש של זוג מתנדנדים (או מספר זוגות) הישובים בקצות הנדנדה זה מול זה, כשפניהם אל מרכז הנדנדה.
הפעלת הנדנדה מתבצעת לסירוגין על ידי היושבים בקצותיה.
כאשר היושב באחד הקצוות מרחיק רגליו מהקרקע - קצה זה מתרומם והקצה הנגדי יורד.
נדנדה לשימוש ביתי מעוצבת בדרך כלל בצורת קשת שחלקה המעוגל מונח על הקרקע.
היא עשויה לרוב מפלסטיק או עץ ואינה מקובעת לקרקע.
דגמים לפעוטות מיועדים לזוג משתמשים היושבים בשני קצות הקשת או ליחיד היושב על גבי מרכז הקשת.
הקשת מעוצבת פעמים רבות בדמות חיה צבעונית ובעלת נפח.
דגמים לילדים בוגרים יותר ולנוער מעוצבים כלוח מקושת, לעיתים מרופד, המיועד למשתמש יחיד ומאפשר את נדנודה תוך ישיבה, שכיבה או עמידה על גבי מרכז הקשת.
יישום ביתי שונה של עקרון הנדנדה, כאשר הקשת אינה גוף הנדנדה אלא בסיס של שתי קשתות ומעליהן מושב, מתבטא בצעצוע סוס נדנדה וברהיט כיסא נדנדה.
נפילה מנדנדה, בעיקר מהקצה העליון, עלולה לגרום לפציעות חמורות ואף מוות.
נפילות כאלו של היושב בצד המורם, עלולות להתרחש אם המתנדנד הקרוב לקרקע נוחת עליה בעוצמה רבה או עוזב את הנדנדה בבת אחת.
נפילות נגרמות גם כשהמתנדנד אינו אוחז בנדנדה בהיותה בתנועה.
גומי הוא המשטח האידיאלי, שכן דשא אינו מומלץ כבולם זעזועים, חצץ וטוף מהווים סכנת חנק לפעוטות וחול מתאים למטרה זו רק אם עומקו 30 סנטימטר לפחות.
כיום מיוצרות לעיתים נדנדות מאזניים עם קפיץ במרכזן, על מעט להגביל את מהירותן וכך להקטין את הפגיעה במקרה של נפילה.
נדנדות שקפיץ בבסיסן קיימות גם בגרסה ליחיד, מיועדות לרוב לילדים צעירים ומעוצבות בדמות בעל חיים או כלי רכב.
נדנדה מאוזנת של אקרובטים משמשת כמקפצה דו צדדית.
אקרובט אחד ניצב על הקצה שעל הקרקע, השני נוחת על הקצה העליון בקפיצה מגבוה, כך שחברו יוקפץ באוויר.
במסלולי מכשולים באג'יליטי, אחד המתקנים הוא נדנדה מאוזנת אשר נקודת האיזון שלה אינה ממש במרכז, כדי שתמיד אותו קצה יחזור למעלה.
הכלב עולה על צידה המקורקע וצועד עליה כלפי מעלה, ככל שהוא מתקדם מתרומם הקצה שממנו התחיל לצעוד, בעוד הקצה הנגדי יורד.
בהגיעו לנקודת האיזון הנדנדה מקבילה לקרקע, והכלב שמתקדם כעת במורד צועד לכיוון הקצה השני ויורד עמו לקרקע.
השיר נַדְנֵדָה שכתב חיים נחמן ביאליק הוא אחד משירי הילדים המוכרים והאהובים ביותר, עדיין אופנתי ושגור בפי ילדים, בלחן מאת דניאל סמבורסקי, למרות עשרות השנים שחלפו מאז שנכתב:
נהג חדש הוא נהג של כלי רכב ממונע, בעל ניסיון מועט יחסית.
קיימות מספר מגבלות על נהגים חדשים.
בישראל פקודת התעבורה מגדירה שלוש קטגוריות של נהגים חדשים:
נהג חדש הוא ההגדרה הניתנת בשנתיים הראשונות למקבלי רישיון נהיגה חדשים במדינת ישראל.
נהג צעיר מוגדר כבעל רישיון נהיגה, בפרק הזמן בין תום התקופה שבה סיים להיחשב כנהג חדש ועד שמלאו לו 24 שנים.
נהג חדש צעיר הוא כל נהג חדש שטרם מלאו לו 24 שנים ושעבר בהצלחה את המבחן המעשי (טסט) וחלות עליו הגבלות מיוחדות, ובהן חובה לנסוע עם נהג מלווה.
נהג חדש יכול להסיע עד שני נוסעים איתו ברכב, אלא אם הגיע לגיל 21 או ותק של שנתיים על הכביש.
במשך שנתיים חלות על הנהגים החדשים מספר הגבלות:
לנהג החדש יישלל הרישיון במקרה שהפר זכות קדימה, לא ציית לרמזור וכן עבר עבירות תנועה עם נפגעים ו/או כל עבירה המנויה בתוספת השלישית לפקודת התעבורה.
הרישיון יוחזר בתנאים מסוימים בלבד בתום השנתיים שבהן נחשב כנהג חדש.
על מנת שנהגים אחרים יזהו נהג חדש, על הנהג החדש לתלות שלט "נהג חדש" תקני בשמשה האחורית של הרכב בעת נהיגתו.
גודל השלט הוא 12X20 סנטימטרים ובו הכיתוב "נהג חדש", באותיות שחורות בגובה 40 מילימטרים, על גבי רקע צהוב.
השלט אמור להיות תלוי בשוליים התחתונים של השמשה האחורית, כך שהוא יראה בקלות לנוהגים אחרי הרכב המסומן.
חברות ביטוח גובות לרוב תשלום גבוה יותר מנהגים חדשים, בהתבסס על סטטיסטיקה המעידה על כך שהם מועדים יותר לביצוע תאונות דרכים.
בשנת 1968, סגן אלוף אפרים כחלון, תושב רעננה, היה הראשון בישראל שתלה שלט מאולתר עם הכיתוב "נהג חדש" על רכבו, במטרה להתריע לסביבה שמדובר בנהגת חסרת ניסיון.
הרעיון נולד מתוך דאגה לבטיחותה של אשתו שבדיוק הוציאה רישיון והייתה גם בהיריון, ונועד לעודד נהגים אחרים לנהוג בזהירות ובסבלנות.
היוזמה הפרטית של כחלון זכתה להדים חיוביים בתקשורת בארץ והפכה בהמשך להשראה לתקנות רשמיות.
בשנות ה־80 אימץ משרד התחבורה את הרעיון והפך אותו לחובה בחוק, כחלק ממדיניות לשיפור הבטיחות בדרכים עבור נהגים חדשים, ובהמשך מדינות נוספות ברחבי העולם קיבלו את היוזמה הזו גם אצלם.
נהג חדש שבנוסף גם טרם מלאו לו 24 שנים שיעבור בהצלחה את המבחן המעשי (טסט) ייחשב "נהג חדש צעיר" ויקבל היתר נהיגה לתקופה של שישה חודשים.
ההיתר מחייב תהליך צבירת ניסיון עם נהג מלווה למשך כל תקופת ההיתר ומתן רישיון נהיגה מדורג.
חובת הליווי תחול לתקופה של 6 חודשים מיום קבלת היתר הנהיגה הראשון, מהן 3 חודשים ליווי מלא (יום ולילה) ו־3 חודשים ליווי בשעות הלילה.
אם ניתן לו היתר נהיגה נוסף כל עוד היתר הנהיגה הנוסף בתוקף.
נהג חדש שגילו פחות מ־21 אינו מורשה להסיע ברכבו מעבר ל־2 אנשים מלבדו, אלא אם כן יושב לצידו נהג מלווה.
מעורבות נהגים צעירים בתאונות דרכים
מעורבות נהגים צעירים בתאונות דרכים הוא נושא המעסיק רבות את כלל הנהגים בעולם כולו.
נהגים צעירים מעורבים בתאונות קטלניות ואחרות באחוזים גבוהים משמעותית מיחסם באוכלוסייה הכללית.
זו היא תופעה בעלת השלכות כלכליות רבות.
נהגים צעירים מעורבים יותר בתאונות דרכים, בגלל חוסר ניסיון שלהם בנהיגה, ובגלל סגנון הנהיגה.
בקרב נהגים צעירים, לנהיגה תפקיד חשוב במיוחד.
הנהיגה מאפשרת להם לחוות תחושה של חופש ושל נגישות למגוון אפשרויות רחב יותר ובכלל זה אפשרויות הבילוי.
לא פעם הנהג הצעיר משתמש בנהיגה כאמצעי לפיתוח הזהות האישית שלו ולביטוי עצמי.
מעורבותם המשמעותית ביותר של נהגים צעירים בתאונות מתרחשת בחודשים הראשונים שלאחר קבלת רישיון הנהיגה.
נהגים צעירים מעורבים יותר בתאונות בעלות אופי של נהיגה מסוכנת כגון: נהיגה במהירות גבוהה, נהיגה בשעות הלילה, נהיגה במצב עייפות ונהיגה תחת השפעת אלכוהול.
מעורבותם של נהגים צעירים (גברים) בתאונות דרכים גבוהה משל נהגות צעירות, גם לאחר התאמת החשיפה השונה שלהם.
זאת למרות שאין הבדל בין המינים ביכולות הקוגניטיביות, התפיסתיות והמוטוריות.
הפער כנראה נובע מכך שהעמדות של שתי הקבוצות כלפי נהיגה שונות: גברים נוטים לציית פחות לחוקי התנועה ובאופן כללי נוטים יותר להתנהגות של לקיחת סיכונים.
נתונים על היפגעות נהגים צעירים בתאונות דרכים
מנתוני עמותת אור ירוק המבוססים על נתוני הלמ"ס, בישראל נכון לשנת 2020 ישנם 657,507 נהגים צעירים (עד גיל 24).
בירושלים מעל 52 אלף נהגים צעירים בני 24 ומטה, בתל אביב מעל 22 אלף נהגים צעירים, בראשון לציון למעלה מ-18 אלף בחיפה ובפתח תקווה מעל 15 אלף נהגים צעירים.
בעשור האחרון (2011–2020) התרחשו מעל 28 אלף תאונות דרכים בהם מעורבים נהגים חדשים צעירים (עד גיל 24) בתחום העירוני.
מעל עשירית מהן (12%) אירעו בתחומי בירת המדינה, ירושלים (3,519) הכי הרבה מכל הערים.
בשנת 2021 ישנה עליה דרמטית במספר הנהגים הצעירים (עד גיל 24) שנהרגו בתאונות דרכים, 33 נהגים צעירים נהרגו מתחילת השנה (נכון לחודש יולי 2021) בכבישי ישראל, עליה של 120% בהשוואה לתקופה במקבילה בשנה שעברה שבמהלכה נהרגו 15 נהגים צעירים.
להלן נתונים מדוח היפגעות נהגים צעירים בתאונות דרכים של עמותת אור ירוק (2020)
נהגים עד גיל 19 מעורבים פי 1.6 יותר בתאונות דרכים חמורות מכלל הנהגים.
נהגים עם ותק של שנה אחת היו מעורבים בתאונות חמורות בשיעור כפול בהשוואה לנהגים בעלי ותק של 16 שנים או יותר.
נהגים בגילים צעירים נוטים למעורבות בתאונות עצמיות ובתאונות חזית -צד.
יום שישי הוא הקטלני ביותר לנהגים הצעירים.
אחד מכל שני נהגים צעירים הרוגים – מהחברה הערבית.
94% מהנהגים הצעירים ההרוגים – גברים.
שעות הלילה המאוחרות הן השעות המסוכנות לנהגים צעירים.
נהגים צעירים נהרגים פי חמישה יותר בתאונות עם אופנועים וקטנועים מחלקם בבעלי הרישיונות.
למרות חוק 0% אלכוהול - 68 נהגים צעירים מעורבים בתאונות דרכים בכל שנה בממוצע לאחר שנהגו בשכרות.
נהגים צעירים חשופים למגוון רחב של גורמי סיכון ואלה מביאים לידי מעורבותם הבולטת בתאונות דרכים:
העדר ניסיון נהיגה: נהיגה דורשת תהליכים קוגניטיביים ומוטוריים מורכבים, ובכללם: הפעלת הרכב, הפניית קשב לסביבה (משתמשי דרך אחרים או אלמנטים בסביבה), זיהוי אלמנטים המחייבים תגובה (כמו תמרורים או מכשולים), קבלת החלטות במגבלות זמן קשות והתנהגות בהתאם.
צפייה של מצבי כביש מסוכנים בפוטנציה מצריכים שנים של ניסיון.
נהגים צעירים בלתי מנוסים נוטים לזהות סכנות באופן פחות יעיל מנהגים מנוסים.
הסעת נוסעים בני עשרה ברכב בו נוהג נהג צעיר - נמצא כי מספר הנוסעים ברכב, גילם ומינם משפיעים על ההסתברות למעורבות בתאונה.
שני ההסברים המקובלים לתופעה זו הם: (א) דעתו של הנהג מוסחת על ידי פעילויות חברתיות המתרחשות ברכב בעת הנהיגה ו-(ב) הנוסעים מעודדים את הנהג הצעיר ליטול סיכונים בעת הנהיגה.
עידוד הנהג הצעיר לא חייב להיות ישיר, אלא די בכך שהנהג הצעיר מאמין שזה מה שנוסעיו מצפים ממנו לעשות, כדי שיחוש מחויב לנהוג כך.
נהיגה בשעות החשיכה - מצאו כי הסיכון שנהג צעיר יהיה מעורב בתאונה בשעות הלילה גדול פי 5 עד 10 מהסיכון שיהיה מעורב בתאונה בשעות אחר-הצהריים.
צריכת אלכוהול - אחד מהגורמים העיקריים לתאונות דרכים של נהגים צעירים.
ידוע כי נהגים צעירים נתונים בסיכון גבוה יותר לתאונה לאחר ששתו, ודי בריכוז נמוך של אלכוהול בדם כדי להעלות את ההסתברות לתאונות של נהגים צעירים בהשוואה להסתברות למעורבות של נהגים מבוגרים ומנוסים יותר.
נהיגה במהירות מופרזת - מהירות מופרזת אופיינית יותר לצעירים בנים מאשר לבנות.
מקובל להניח כי יכולת נמוכה להתאים את המהירות לתנאי הדרך היא הסיבה לייצוג היתר של צעירים בתאונות רכב בודד.
היסח דעת - תשומת הלב והקשב נמשכים בקלות, ולעיתים באופן בלתי-רצוני, לדברים אחרים ברכב או מחוצה לו, אשר אינם קשורים לנהיגה.
דרישות הקשב של חלק ממשימות הנהיגה גבוהות עבור נהגים חדשים, כך שהיסח דעת עלול לפגוע בהם יותר מאשר בנהגים מבוגרים.
לפי פרסומי הרלב"ד, ניתן לציין מספר גורמים שהתמודדות איתם נראית אפשרית ושעשויה לקדם את המאמצים להפחתת מעורבות הנהג הצעיר בתאונות דרכים:
חינוך ואכיפה לצמצום מעורבות בביצוע עבירות דרכים
בהנחה שרישום העבירות של נהגים בעלי מגבלה רפואית מראה חריגה לעומת נהגים עם מאפיינים דומים אך ללא ההגבלה,
מוצע לשקול, לכל הגבלה בנפרד, להגביר את המעקב על מצבו הרפואי ועל כישורי הנהיגה של הנהג המעורבות הגבוהה של מחזיקי רישיון אופנוע בביצוע תאונות רכב פרטי יכולה לסמן אוכלוסייה שרצוי להבין אותה טוב יותר.
מוצע לרכז את מאמצי החינוך והאכיפה בקרב גברים נהגים צעירים.
מוצע להאריך את תקופה הליווי של הנהג הצעיר.
מוצע להעלות את גיל הוצאת הרישיון.
התמודדות, בשיתוף חברות הביטוח, במעורבות בתאונות דרכים דרך כיס משפחת הנהג הצעיר, למשל, ביטוחים (חובה ומקיף) ורישוי של רכב בו נעשו עבירות נהג צעיר יהיו יקרים הרבה יותר מאלה של רכב בו לא נעשו עבירות כאלה.
במהלך השנים, מדינת ישראל עשתה פעולות רבות ושונות על מנת לצמצם את מעורבותם של נהגים צעירים בתאונות דרכים בעזרת שימוש בחינוך לתעבורה נכונה.
דוגמה לפעולה היא החלטה שהתקבלה בממשלה בשנת 1989, לפיה מקצוע הוראת הנהיגה יכלל במסגרת הלימודים בכיתות י"א וי"ב בבתי הספר העל-יסודיים.
מקצוע הוראת הנהיגה כולל: נהיגה נכונה, נהיגת לילה, נהיגה בהשפעת אלכוהול, נהיגה תחת לחץ חברתי ועייפות בנהיגה.
הנושאים הללו נבחרו מכיוון שאינם נכללים בלימודי התיאוריה.
בהמשך להחלטה זו, בספטמבר 1993 החליטה הממשלה שמקצוע הוראת הנהיגה יהיה מקצוע חובה בכיתה י"א והתלמידים ייבחנו בו בבחינות הבגרות, אך בשנת 2010 החליטה הממשלה לבטל החלטה זו עקב מגבלות תקציביות.
כיום תוכנית לימוד הנקראת "חינוך תעבורתי" נלמדת בבתי הספר העל יסודיים בכיתה י' וכוללת בתוכה נושאים כמו אחריות משתמשי הדרך, מהירויות נסיעה, לחץ חברתי, זיהוי סכנות ועוד.
נושאים אלו נותנים לתלמידים כלים המאפשרים קבלת החלטות שטובה לכולם.
מטרתה של התכנית היא העלאת המודעות של משתמשי הדרך לגבי התנהגות נאותה בדרך, ויתור לזולת ויחס מכבד כלפי משתמשי דרך אחרים.
יעילותו של החינוך התעבורתי היא סוגיה השנויה במחלוקת בקרב גורמים העוסקים בתחום.
עם זאת, רבים מסכימים כי לחינוך התעבורתי השפעה רבה על צמצום מעורבותו של הגורם האנושי בתאונות דרכים, אך יש לקיימו לצד פעילות אכיפה מוגברת ולצד שיפורים טכנולוגיים בכלי-הרכב ובתשתית הכבישים.
שמה של להקת ההיפ הופ הישראלית "הדג נחש" הוא ביטוי משוכל של המושג "נהג חדש".
נדנדת הענק (בתאילנדית: เสาชิงช้า - "סאו צ'ינג צ'א") היא מבנה דתי הממוקם במרכז העיר בנגקוק, בירת תאילנד, בשכונת פרא נאקהון של העיר, בסמוך למקדש ואט סותאט.
בעבר שימשה הנדנדה בטקס בהרמיני, וכיום היא מהווה אתר תיירות בעיר.
הנדנדה הוקמה בשנת 1784, בחזית מקדש דוואסתאן בהוראת המלך ראמה הראשון.
בתקופת מלכותו של המלך ראמה השני הופסקו הטקסים עקב מכת ברק שפגעה בנדנדה, וזו שופצה בשנת 1920 והועברה למיקומה הנוכחי.
הטקסים הדתיים חודשו בשנת 1935 והופסקו לאחר מספר שנים בשל תאונות רבות שהתרחשו במהלך הכנס, ומותם של נזירים שהשתתפו בו.
הנדנדה שופצה בשנת 1959 ושוב בשנת 2005, כאשר במהלך שיפוץ זה הוחלפו עמודי הנדנדה.
השיפוץ שנערך הסתיים בשנת 2007 והנדנדה נחנכה במעמד המלך ראמה השמיני.
שרידי הנדנדה המקורית הועברו למוזיאון הלאומי.
בשנת 2005 הוצע כי הנדנדה וואט סותאט הסמוך לה יהוו אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
טקס הנדנדה היה אחד מ-12 הטקסים המלכותיים.
כל טקס נערך בחודש אחר מחודשי לוח השנה התאילנדי של ממלכת סוקהותאי.
בראשית עריכת הטקס הוא נערך בחודש הראשון של השנה, ולאחר מכן, בראשית תקופת ראטאנאקוסין (ראשית המאה ה-19) הועבר הטקס לחודש השני.
הטקס משחזר באופן סמלי את בריאת העולם על פי המיתולוגיה ההינדית, ומתאר את ירידת שיווה את הארץ לאחר בריאת העולם על ידי בראהמה.
במהלך הטקס התנדנדו נזירים בנדנדה לגובה רב וניסו לתפוס שקי זהב התלויים מעמודים הסמוכים לנדנדה.
נדנדה הוא שיר ילדים של המשורר חיים נחמן ביאליק, אשר פורסם בשנת 1906. השיר נכתב בהגייה אשכנזית והולחן על ידי דניאל סמבורסקי.
השיר נכלל בספרו של ביאליק "שירים ופזמונות לילדים", שיצא לאור בשנת 1933.
השיר עובד בשנת 1991 על ידי גיל אלדמע.
השיר מתאר שני ילדים מתנדנדים על נדנדה מאוזנת כמו במאזניים, ובתנודתם הם מגלים בעליזות שהם "שְׁקוּלִים", כמו "בַּמֹּאזְנַיִם", כל אחד עולה ויורד בתורו.
השיר צורף לקובצי שירה לילדים של היישוב החדש וזכה לביצועים רבים בסגנונות שונים במאה ה-20 וב-21. בהשראת השיר כתב יהונתן גפן שיר בשם "נד נד", שפזמונו החוזר הוא ציטוט שתי השורות הראשונות של השיר.
יש חוקרי שירת ביאליק הסבורים כי ביאליק כיוון בשירו זה להתייחס לשאלות פילוסופיות, בהתכתב עם דברי המדרש, הקובע: (בראשית רבה א, י).
הכוונה במדרש היא לדברים שאין לאדם לעסוק בהם:
מה לאחור=מה קדם לבריאת העולם.
לפי פירוש זה מדובר בשיר עם מסר שמאתגר את התפיסה הדתית האורתודוקסית, שביאליק צמח ממנה.
את הקשר בין השיר למדרש, הביא החוקר הסופר ארי אלון במאמר "כזה ראה וחדש".
התייחסות נוספת מופיעה בספר הקרוי על שם שורה זו, "מה למעלה מה למטה", מסביר ליאור טל שדה שבנוסף לאמירה החילונית הטמונה בשיר, המשורר היה עסוק גם בשאלת הקשר בין עולם האידיאות והרוח לעולם החומר והעשייה.
ביאליק מבקש להתנדנד בין עולמות הרוח לעולמות המעשה ולמצוא את הדרך לחבר ביניהם ואת נקודת האיזון בין שמים לארץ.
טל שדה מראה שביאליק דיבר על כך מפורשות בנאום שנשא לרגל פתיחת האוניברסיטה העברית באומרו: "אין אנו גורסים כלל חלוקה ופירוד זה בין חומר לרוח...
פוסקים אנו עכשיו הלכה לא כבית שמאי שהשמים נבראו תחילה, ולא כבית הלל שהארץ נבראה תחילה, אלא כחכמים ששניהם כאחד ובמאמר אחד נבראו, ואין לזה מציאות וקיום בלי זה".
בספרו "כמה ביאליק יש", מקבל חוקר ביאליק, שמואל אבנרי את האפשרות לפרש את השיר בהקשר לנאמר במסכת חגיגה, ואף מסכים שייתכן וביאליק היה מקבל רעיון זה כ"ביאור עכשוי מחודש" של שירו, עם זאת שולל אבנרי את: "הניסיון הנואל להפוך את 'נדנדה' לעוד אמל"ח בשירות המאבק בהדתה".
את התנגדותו לרעיון מסביר אבנרי בכך ש"חלקים מרכזיים ביצירתו של ביאליק ובמכלול פועלו עשויים להצביע על כך שאין המשורר יכול להימנות עם מחנה הלוחמים בהדתה, אלא עם המחנה שמנגד"
נדרי נישואין הם נדרים שבני זוג אומרים זה לזה במהלך טקס החתונה, בדרך כלל נוצרית.
נוסח הנדרים יכול להשתנות בהתאם למסורת ומנהג.
לעיתים מנוסחים הנדרים באופן חופשי.
לעומת זאת, זוגות הנישאים בטקס דתי ינסחו את נדריהם פעמים רבות על פי מסורת דתם.
תוכן הנדרים יכול לקחת השראה מפואמות, יצירות מפורסמות וכדומה ומטרתם להצהיר על רגשות, כוונות עתידיות ותקוות לעתידם של חייהם המשותפים של הזוג.
הקראת נדרים אלו היא מעשה של ביטוי פומבי לאהבה בין בני הזוג.
נהג אוטובוס הוא עיסוק שבו נהג מסיע נוסעים באוטובוס לפרנסתו.
נהגי האוטובוס לרוב נוסעים במסלול קבוע שבו קיימות תחנות להעלאת ולהורדת נוסעים.
יש נהגי אוטובוס שעובדים עבור חברות פרטיות ויש העובדים עבור חברות ציבוריות.
נכון לשנת 2010, היו כמעט 650,000 נהגי אוטובוס בארצות הברית.
רובם נהגו באוטובוס בית ספר, כלומר הם הסיעו תלמידים מביתם לבית הספר ולהפך.
נכון לשנת 2004 71% מנהגי האוטובוס הועסקו על ידי בתי ספר מרחבי המדינה.
במדינות רבות אחרות לא נהוג שישנה הסעה נפרדת לתלמידי בית ספר, ולכן אין בהן את ההפרדה שקיימת בארצות הברית בין נהג אוטובוס רגיל לבין נהג אוטובוס בית ספר.
על מנת לנהוג באוטובוס בארצות הברית, על הנהג להחזיק ברישיון מתאים וכן לעבור הכשרה בתחזוקת הרכב.
הנהגים צריכים להיות גם בעלי כישורים חברתיים על מנת לעבוד עם קהל הנוסעים.
באנגליה, נהגי אוטובוס צריכים לעבור מבחן תאוריה ומבחן מעשי בנהיגה באוטובוס.
אנשים בעלי מחלות או מוגבלויות רפואיות שונות אינם מורשים לנהוג באוטובוס.
חלק מאלו הם כאבי מיגרנה (אם הם משפיעים על הראייה), אלכוהוליזם ואפילפסיה.
בעבר, לנהג לא הייתה כל תקשורת עם הנוסעים, שכן גביית כרטיסי הנסיעה נעשתה על ידי כרטיסן.
אוטובוסים רבים מכילים מצלמה במעגל סגור במטרה להגן על הנהגים מפני תקיפות.
רוב הנהגים מגיעים לעיסוק זה לאחר שעבדו בעבודה אחרת.
ישנם גם נהגי אוטובוס שעברו לעבודות אחרות כמו מאט מונרו (זמר), וישנם שחקנים שלמדו לנהוג באוטובוס עבור תפקידים בסרטים כמו רוברט קרלייל או קליף ריצ'רד.
נהגי אוטובוס באוסטרליה צריכים להחזיק ברישיון נהיגה מיוחד.
ברישיון זה ישנו רישום של עברות תנועה, עברו הפלילי של הנהג וכן מצבו הרפואי.
בשנת 2012, היה לאוסטרליה צי של 90,599 אוטובוסים שגמאו כולם יחד מרחק של 2 מיליארד קילומטרים.
גילם הממוצע של האוטובוסים בתחבורה הציבורית הוא 11 שנים.
בשנת 2011, הועסקו כ-40,900 נהגי אוטובוסים במדינה.
הם עבדו בממוצע 41.7 שעות בשבוע וגילם הממוצע עמד על 54 שנים.
87.4% מהנהגים עבדו עבור התחבורה הציבורית, מפעלים ורשות הדואר, 4% עבדו עבור שירותי הסעד והבריאות, 3.1% עבור מוסדות חינוך והדרכה ו-2.7% עבור תעשיות המזון והדיור.
תקרית מפורסמת שקשורה לנהג אוטובוס הייתה התקרית שבה ג'יימס פ.
בלייק, נהג אוטובוס ממונטגומרי שבאלבמה הורה לרוזה פארקס לפנות את מושבה עבור אדם לבן.
היה זה בזמן ההפרדה הגזעית בתחבורה הציבורית בשנת 1955, רוזה סירבה לפנות את מקומה וכך החל החרם על חברות האוטובוסים שהוביל לסיום האפליה בין השחורים ללבנים בתחבורה הציבורית.
אלימות כלפי נהגי אוטובוסים היא תופעה שכיחה החל מסביבות שנות האלפיים.
בעיתונות ובתקשורת מתפרסמים מקרים שבהם נהגי אוטובוסים הותקפו על ידי נוסעים וסיכנו את הנהגים ואת הנוסעים.
אלימות ותוקפנות כלפי נהגים בשירותי התחבורה הציבורית היא תופעה עמה מתמודדות מדינות רבות בעולם.
נהגי אוטובוסים בפרט הם לעיתים קרובות מטרות לתקיפה מילוליות או פיזיות.
על פי הערכות, 40% מהנהגים הקנדיים הותקפו בזמן תפקידם במהלך הקריירה שלהם.
נהגי אוטובוס בניו יורק הותקפו 236 פעמים בשנת 2009 בשנת 2012 התקיפות עלו ב-30%
התרחשו גם מקרים של תקיפת נהגי אוטובוס יהודים.
על פי נתונים של חברת אגד בשנת 2018 תועדו 9 מקרי תקיפה של נהגי אוטובוסים, בשנת 2019 תועדו 10 מקרים, אך מקרי תקיפה רבים לא תועדו ולא פורסמו.
לפי דו"ח של ארגון הנהגים, ב-2020 אירעו 3,644 מקרי אלימות פיזית נגד נהגי אוטובוס.
שני שלישים מהנהגים (65%) נתקלו באלימות, אבל רק כמחצית בכלל דיווחו על התקריות, לאחר שתקיפות נהגים הפכו למכת מדינה וחלק קבוע מעבודתם.
לדוגמה: נוסעים שזועמים על נהג שלא מעלה אותם בגלל מגבלות הקורונה, צעירים במודיעין עילית שמוחים על העסקת נהגים ערבים, וערבים תושבי יפו שמוחים נגד המדינה.
בנוסף ישנה הערכה שעשרות מקרי תקיפה, קלים יותר או מילוליים, לא מתועדים..
בשנת 2025 הייתה עליה משמעותית במקרי תקיפה כלפי נהגי אוטובוס ערבים, בעיקר בירושלים, ואלה ביקשו להתקין אמצעי הגנה ואבטחה באוטובוסים.
לפי נתוני ארגון נהגי האוטובוס בהסתדרות הלאומית, שמאגד את רוב הנהגים בישראל, בשנת 2025 נרשמו 812 תקיפות נגד נהגי אוטובוס, עליה של כ-17% לעומת 2024 אז היו 694 תקיפות.
36% מאירועי התקיפה בשנת 2025 הוגדרו כקשים עד קשים מאוד וכללו שימוש בנשק קר כמו סכינים, בקבוקי זכוכית ועוד.
על פי אריק סיני, יו"ר חברת קווים ונציג פורום חברות התחברה הציבורית "החברה שלנו (קווים) הגישה בשנים האחרונות למעלה מ-300 תלונות על אירועי אלימות וונדליזם.
באף תיק לא קרה כלום והם נסגרים מחוסר עניין לציבור או לא נמצאו מעורבים." התוכנית למניעת אלימות נגד נהגים שהוכרזה על ידי משרד התחבורה בשנת 2023 לא יושמה.
גורמים לבעיית האלימות כלפי נהגי אוטובוסים
בנוסף ישנה הערכה שעשרות מקרי תקיפה, קלים יותר או מילוליים, לא מתועדים.
תחושות אלו עשויות להוביל להתנהגות אגרסיבית המופנית כלפי הנהג, בהיותו הגורם שנתפס כבעל הסמכות באוטובוס.
ישנם מספר גורמי סיכון נוספים שיכולים להגביר את הסבירות שיתרחש אירוע אלימות כלפי נהגי אוטובוסים.:
עבודה לבד או באזורים מבודדים.
ניידות של נהגי אוטובוסים שעובדים כל פעם במקום (קו) אחר.
עבודה בשעות הלילה המאוחרות או שעות הבוקר המוקדמות.
מתן שירותים לאנשים שיכולים לחוות תסכול, לדוגמה מהעלאות תעריפים או הפחתת שירות.
עבודה במקום עבודה בו הגישה של הנוסעים לאוטובוס היא חופשית ולא נשלטת.
הצורך של הנהג לטפל בכסף או בתעריפים.
לנהג יש גם אחריות של אכיפת הסדר.
בישראל התופעה קשורה גם לגזענות כלפי ערבים.
ישנה חשיבות רבה להבטחת שלומם של נהגי האוטובוסים המשרתים ציבור נוסעים רחב.
מעסיקי נהגי האוטובוסים והחברות הם האחראים להבטחת מקום העבודה, לרבות מניעת התקפות על עובדים ונוסעים.
בנוסף המֶמְשָׁלָה צריכה להבטיח שהמעסיקים ימלאו את האחריות שלהם כלפי הנהגים.
מעורבות של עובדים ואיגודי עובדים עשויה לתרום לשיפור המצב הקיים
קיימים צעדים שונים שבהם ניתן לנקוט על מנת לצמצם את החיכוך בין הנוסעים בתחבורה הציבורית ונהגי האוטובוס ולשמור על ביטחונם של הנהגים.
אלו כוללים בין היתר התקנת מיגון ומחיצות להפרדה בין הנהג והנוסעים, התקנת מצלמות לתיעוד אירועים חריגים והכרה בנהגי התחבורה הציבורית כעובדי ציבור (צעד שמאפשר ענישה חמורה יותר על פי חוק העונשין התשל"ז 1977
ביטול אחריות האכיפה של המפעיל (הנהג), הגברת הנוכחות משטרתית או הגברת הסיורים והעצירות של המשטרה, הדרכה ונהלים למניעת הסלמה.
נְדָנִית (שם מדעי: Melibe) הוא סוג של חשופית ים מהמשפחה Tethydidae שבמחלקת הרכיכות.
רוב חשופיות הים הם טורפים, אך הטרף לרוב נייח או בעל יכולת תזוזה איטית כגון ספוגיים או חיטחבים.
לעומת זאת, הנדית טורפת יצורים מהירי תנועה, כגון סרטנים קטנים.
היא עושה זאת בעזרת איבר דמוי ברדס המצוי בראשה ומסוגל להתרחב ליריעה גדולה המשמשת כמלכודת (בדומה לרשת דייגים).
הנדית סורקת את המים, הקרקע או צמחייה בעזרת ה"ברדס" וברגע שחשה בטרף סוגרת את ה"ברדס" במהירות ולוכדת אותו בתוכו.
בעולם ידועים כ-16 מינים ושלושה מינים שזהותם אינה מאומתת.
בחופי ישראל נפוץ המין נְדָנִית שְׁקוּפָה (Melibe viridis).
נדנדה בשניים הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית משנת 1962 בבימויו של רוברט וייז ובכיכובם של שירלי מקלין ורוברט מיצ'ם.
הסרט מבוסס על המחזה "נדנדה בשניים" מאת ויליאם גיבסון שהועלה 750 פעם בברודוויי בכיכובם של אן בנקרופט והנרי פונדה.
המחזה גם תורגם לעברית והוצג בישראל מעל במות שונות.
המחזאי ויליאם גיבסון השתתף בכתיבת התסריט.
רוברט וייז ביים את הסרט בתקופה בין שתי הצלחותיו הגדולות: סיפור הפרברים (1961) וצלילי המוסיקה (1965).
פול ניומן ואליזבט טיילור היו אמורים לשחק בסרט אך טיילור הייתה עסוקה בהסרטת קלאופטרה.
את המוזיקה חיבר אנדרה פרבין.
למוטיב המוזיקלי חוברו מילים שאינן מושרות בסרט והוא הפך ללהיט בשם Second Chance שזכה לביצועים כליים וקוליים רבים כמו ג'קי קיין ואלה פיצג'רלד.
הסרט היה מועמד גם לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר - שחור לבן.
המחזה נכתב לשני שחקנים ומתאר מערכת יחסים בן גבר ואישה השונים בגיל, במעמד ובאופי.
יחסים אלה מאופיינים בעליות ומורדות כמו בנדנדה.
כדי לעבד אותה לסרט היה צורך להוסיף צילומי חוץ ומספר שחקנים בתפקידים קטנים שלא היו במחזה.
ג'רי ראיין (רוברט מיצ'ם) מסתובב ברחובות מנהטן ללא תכלית.
הוא הגיע לשם מאומהה בנברסקה לאחר שנפרד מאשתו.
לאחר שוטטות ממושכת הוא מגיע למועדון של ידיד בגריניץ' וילג' שם הוא פוגש בצעירה בשם גיטל מוסקה (מוסקוביץ) (שירלי מקלין).
הפגישה ביניהם היא קצרה ולא משמעותית אבל כשהוא חוזר לחדרו המרופט הוא חש בבדידות ומתקשר אליה.
שניהם שונים באופיים ובהתנהגותם והקשר ביניהם מתאפיין בעליות ומורדות ובאלימות מילולית ולפעמים פיזית.
גיטל היא צעירה יהודייה בת 29 המתיימרת להיות רקדנית, עובדת בעבודות מזדמנות, מקבלת לעיתים קצבת אבטלה ומנהלת חיי מין חופשיים.
ג'רי מבוגר ממנה, עורך דין, אדם שקול ומבוסס שעבד במשרד עורכי דין של חמיו וכעת פרוד מאשתו לה היה נשוי 12 שנה.
כעת נמצא מרושש ובודד בניו יורק ואין איש שיוכל להתעניין בצרותיו פרט לגיטל.
עם הזמן הוא מתאהב בה, מוצא עבודה ותומך בה כספית וגם כאשר היא חולה בהתקף של כיב פפטי.
אשתו של ג'רי מתקשרת מנברסקה ומודיעה לו כי קבלה את הגט אך היא מתגעגעת אליו.
ג'רי לא מודיע זאת לגיטל אלא לאחר שבועיים, כשהוא נמצא בתהליך של העברת חפציו לדירתה.
היא נעלבת ורבה איתו קשות אך הוא מודיע לה כי למרות הגט הוא מרגיש יותר טוב בנברסקה קרוב לגרושתו והם נפרדים.
נדן הוא בית קיבול עבור החזקת חרב, סכין, או להב גדול אחר.
נדנים היו עשויים חומרים רבים במשך אלפי שנים: עור, עץ, ומתכות כגון פליז או פלדה.
נדן מוזכר באחד הבתים בשיר "בלדה לשוטר" שכתב אהוד מנור והלחינה נורית הירש.
השיר נכלל בפסקול הסרט השוטר אזולאי, שיצא ב־1971 בביצוע אושיק לוי.
בדרך כלל, נדנים היו מתוחים מהחגורה או מחגורת כתף שנקראת baldric.
נדני עץ היו מכוסים בדרך כלל בבד או עור, וגרסאות העשויות רק מעור בדרך כלל נשאו חלקי מתכת להגנה נוספת ונוחות.
להבים יפניים, לעומת זאת, בדרך כלל הלהב שלהם מוגן על ידי נדן עץ שנקרא saya.
נדנים רבים של היוונים והרומאים היו קטנים וקלים.
הם נועדו להחזיק את החרב ולא להגן עליה.
הנדנים היו פריטים פופולריים להצגה של עושר בקרב האליטות בתקופת הברזל האירופית, ולעיתים קרובות מעוטרים בצורה מסובכת.
מעט ידוע על נדנים מתקופת הברזל המוקדמת, משום שהיו עשויים מעץ.
עם זאת, בתקופת הברזל המאוחרת והאחרונה, הפך הנדן לחשוב במיוחד ככלי דקורטיבי.
לאחר שנת 200 לפנה"ס, כבר היו נדנים מעוטרים ממתכת.
מספר נדנים עתיקים נמצאו עם ביטנת פרווה מבפנים.
הפרווה שמרה נראה שמרה על הלהב מחלודה.
הפרווה איפשרה גם שליפה חלקה ומהירה יותר.
נדני מתכת הפכו פופולריים באירופה של תחילת המאה ה-19, ובסופו של דבר החליפו את רוב סוגי האחרים.
מתכת הייתה עמידה יותר מאשר עור והחזיקה מעמד טוב יותר בעת שימוש בשטח, במיוחד בקרב חיילים הרכובים על סוסים.
בנוסף, מתכת הציגה מראה צבאי יותר, כמו גם קישוט.
אף על פי כן, נדני עור מעולם לא איבדו את חינם בקרב המשתמשים הצבאיים שהשתמשו בהם עד מאוחר מאוד, גם במלחמת האזרחים האמריקאית (1861–1865).
כמו כן כמה כוחות משטרה צבאיים, פטרולים של חיל הים, אוכפי חוק וקבוצות אחרות השתמשו בנדני עור כסוג של אלתור.
נדנים על הגב לא היו מצויים והיו בשימוש רק על ידי קומץ שבטים קלטיים, ורק בחרב קצרה מפני שכמעט בלתי אפשרי לשלוף חרב בשתי ידיים, וקשה להפליא לשלוף את החרב ביד אחת מתוך נדן על הגב.
תיאורים נפוצים של חרבות ארוכות נמשכות מאחור הם המצאה מודרנית, ונהנו מפופולריות רבה בספרות ובפנטזיה, משום שמאמינים באופן לא נכון כי היו נפוצים בימי הביניים.
יש ממצאים מצומצמים מחיתוכי העץ ושברי טקסטיל, שהפרשים המונגוליים, והחיילים הסינים, הסמוראים היפנים והאבירים האירופיים לבשו חרב על הכתף, ואפשרו להבים ארוכים יותר שיהיו קשורים לאורך הגב.
בספר "הקלטים הקדומים" של ברי קונליף, בעמ' 94, כותב קונליף: "כל חלקי הציוד [מגן, חניתות, חרבות, דואר] המוזכרות בטקסטים, משתקפים בתיק הארכאולוגי ובאיקונוגרפיה ששרדה, לפעמים אפשר לזהות וריאציות אזוריות: למשל, החרב הייתה תלויה לפעמים על הגב, ולכן היה צורך למשוך אותה מעבר לכתף מאחורי הראש".
החלק שבו הלהב נכנס לעור או לנדן המתכת נקראת הגרון, שהוא לעיתים קרובות החלק שמעל הר הנדן, או התליון, הנושא את טבעת הנשיאה.
נקודת הלהב בנדני עור מוגנת בדרך כלל על ידי קצה מתכת.
נֶדֶר הוא התחייבות, הבטחה או שבועה של אדם – לאלוהים, לעצמו או לאדם אחר – לשמור על כלל מסוים או לעשות מעשה כלשהו או להימנע ממנו, לעיתים במסגרת חליפין דתי.
דוגמאות לנדרים: נדרים דתיים ונדרי נישואים.
במקרא מופיעים סיפורים רבים שבהם נזכרים נדרים.
כך, לדוגמה, עבדו של אברהם, שנשלח למצוא אישה לבנו, יצחק, נדר נדר.
יעקב נדר נדר כשנמצא במצב של חוסר ודאות וסכנות עתידיות, לאחר שברח מאחיו עשיו ועמד לצאת מארץ כנען; מאוחר יותר הזכיר לו האל את נדרו.
בני ישראל, כשעברו בנגב בדרכם לעבר הירדן והותקפו על ידי מלך ערד, נדרו נדר קיבוצי.
חנה, שהייתה עקרה וביקשה ללדת בן, נדרה נדר להקדיש את הבן שייוולד לה לעבודת אלוהים; בנה הוא שמואל הנביא, שהוקדש להיות כהן לאלוהים.
אחר שהמלחים השליכו את יונה לים, .
הכנענים נהגו לנדור נדרים דתיים לאלוהיהם, בדומה לנדרים המופיעים במקרא.
נדרים כאלה מופיעים, למשל, באגדת כרת: כאשר כרת יוצא למדבר להביא עמו את אשתו המיועדת, מרת חרי, הוא עובר במקדש אשרה ונודר לה: .
לאחר שחוזר כרת עם מרת חרי והיא מולידה לו בנים ובנות כפי נדרו, מספר האגדה מספר כי האשרה זוכרת את נדרו של כרת, ושואלת האם כרת הפר את נדרו ומוצא פיהו, כלומר כרת לא קיים את נדרו.
בעקבות הפרת הנדר באה על כרת מחלה אנושה, שהאלים לא הצליחו לרפא על התערבותו של אל.
גם באגדת אקהת דנאל נודר נדר, בו התנאי הוא שבעל ימלוך, אך המשך הנדר לא התפרש.
בתקופות מאוחרות יותר, הפיניקים, ובעיקר הפוּנים מעבר לים, נהגו לנדור לאליהם שיציבו להם מצבות, ולאחר שאליהם שמעו את קולו וברכו את הנודר (לפי הנוסח הקבוע במצבות), הוא הציב לכבודם את המצבה.
מצבות אלה נמצאו לאלפים, בעיקר בקרתחדשת, וידועות ככתובות נדר פיניקיות.
לרוב נידרו המצבות לתנת ובעל חמן, אך לעיתים נידרו לאלים אחרים - מאחת הכתובות עולה שאדם נדר מזבח נחושת לאשמן, אל הרפואה, אם ירפא אותו.
הדת הרומאית עודדה נדרים לאלים בשם המדינה, כך שהנודר נתון בחוב עד שימלא את נדרו.
במלחמות נהגו הרומאים לנדור נדר למרס, שאם יעזור לנודרים בקרב, יקריבו לו כמות גדולה של קורבנות חיות.
ביהדות, קיום נדר הוא מצוות עשה מן התורה, מצווה הנלמדת מהפסוקים ו.
העובר על הנדר עובר על מצוות לא תעשה של .
מצווה זו, בשונה מרוב דיני התורה, חלה גם על קטן הסמוך לגיל מצוות, שלו מוצמד הכינוי "מופלא הסמוך לאיש".
לצד המצווה לקיים נדרים, ישנה דעה בקרב חז"ל הרואה בעצם קבלת הנדר דבר שלילי, אפילו אם הוא מקוים.
לפי ההלכה, קיימים מספר סוגי נדרים, בהם נדרי איסור (אדם יכול לאסור על עצמו חפץ או מעשה מסוים), נדרי הקדש (הקדשת קורבן), נדרי נזירות (קבלת אדם על עצמו להיות נזיר), נדרי תענית ונדרי מצווה (נדר לקיים מצווה כלשהי שנועדו לזירוז בעלמא).
דיני התרת נדרים והפרת נדרים מבוארים בפירוט במסכת נדרים שבתלמוד הבבלי.
נַהְג' אל-בַּלַאעַ'ה "דרך הרהיטות", או "פסגת הרטוריקה", הוא אוסף של נאומים, דרשות, מכתבים ואמרות חכמה המיוחסים לעלי בן אבי טאלב, בן דודו של מוחמד, הח'ליף הרביעי והאמאם הראשון לתפיסת השיעה.
הספר נחשב ליצירת מופת של הספרות הערבית, ולאורך השנים צבר פופולריות והערצה רבה.
החומרים שהובאו בנהג' אל-בלאע'ה לוקטו על ידי המשורר, התאולוג והפוליטיקאי אבו אל-חסן מוחמד בן אל-חוסיין, שנודע בכינויו א-שריף א-רצ'י, שחי בבגדאד בין סוף המאה ה-10 לתחילת המאה ה-11, תחת השושלת הבויהית.
לפי התפיסה המסורתית, עד לאיסופם על ידי א-שריף א-רצ'י היו החיבורים מפוזרים כפרגמנטים בכל רחבי העולם האסלאמי.
א-רצ'י לא היה הראשון שניסה לאוספם לכדי חיבור אחד, אך היה הראשון שהצליח להפוך את חיבורו לספר קנוני של ממש.
החיבור מהווה חלק משמעותי מהקורפוס הספרותי של האסלאם השיעי המתהווה של תקופת חייו של א-רצ'י.
התכונות הלשוניות הגבוהות שיוחסו לו מזכירות במידת מה את רעיון האעג'אז (ההפלאה) של הקוראן, לפיו הוא כתוב באופן מושלם כל כך שלא ייתכן שאדם הוציא אותו תחת ידיו.
לנהג' אל-בלאע'ה מעמד חשוב מאוד באסלאם השיעי, והוא נתפס כקובץ השני בחשיבותו אחרי הקוראן.
החיבור תואר כ"אינטרפרטציה וכאקספוזיציה הטובה ביותר של האמונות השורשיות של האסלאם." הנהג' זכה לעניין רב בשל מספר סיבות, ביניהן אופי הכתיבה הרהוט וההערצה השיעית לעלי.
עוד נאמר על הספר כי איכויותיו הספרותיות נעוצות בין היתר בחריזה המדומה החזקה, ברטוריקה המפותחת, בצורת הביטוי הפיכחת, בחכמה הבדואית המשולבת עם החזון והעדנה האסלאמית, וכן הערכים המוסריים, החברתיים והדתיים המופיעים בו.
א-רצ'י בעצמו טען כי לחלקים מן הדברים המובאים בספר לא ניתן למצוא שווה ערך מבחינת הדיבור והידע האנושי.
בספר מופיעים 239 נאומים, 79 מכתבים ו-480 אמרות חכמה.
מחבר האוסף א-רצ'י העיד בהקדמה כי כלל בנהג' רק את הנבחרים שבדברי עלי, ובמילים אחרות טען כי מצא אף פרגמנטים נוספים על אלה.
נדמה כי החיבורים עצמם סודרו באופן אקראי וללא התחשבות באורכם, בסדרם הכרונולוגי ו"באיכות" הרהיטות של האמירות.
החיבורים עוסקים במגוון רחב של נושאים, בהם עניינים תאולוגיים הנוגעים לייחוד האל והכרתו, וכן עניינים חברתיים ופוליטיים שונים, כדוגמת צדק חברתי, יחסי גברים ונשים והמאזן שבין זכויות לחובות.
המסורת השיעית מייחסת את התוכן של נהג' אל-בלאע'ה לתקופת חייו של עלי, ובייחוד לתקופה שבין שנת 11 להג'רה (קרי – מיד לאחר מותו של הנביא מחמד) ובין שנת 40 להג'רה, שנת הירצחו של עלי.
אם הייחוס הכרונולוגי נכון, הרי שלפנינו הטקסט הכי קרוב כרונולוגית לקראן ולמעשה הטקסט האסלאמי הקדום ביותר שאינו הקראן.
אוספים שונים של נאומי עלי הופיעו כבר לפני נהג' אלבלאע'ה, כשהקודם שבהם נכתב עוד בתחילת המאה ה-8, אך אף לא אחד מהם זכה להערצה ולמעמד לו זכה הנהג'.
א-רצ'י עצמו העיד כי נחשף לפרגמנטים שכללו את הדרשות והאמירות של עלי בזמן שאסף חומרים לטובת חיבור אחר ובו איגד את הביוגרפיות של שנים עשר האמאמים.
הוגים שיעים מוקדמים ובני זמננו כאחד אינם מטילים ספק בכך שעלי הוא אכן מחברם של החיבורים המופיעים בספר.
זאת, בין היתר, על רקע העובדה שניתן למצוא חלק מן החיבורים שבספר כבר במקורות ערביים קדומים לא-רצ'י.
מאידך היסטוריונים אחרים, מערביים ומוסלמים, הטילו ספק בהיותו של החיבור אוסף של דברי עלי עצמו.
כך, לדוגמה, אבן תימיה טען כי רוב התוכן שהופיע בחיבור אינו קיים במקורות אחרים באסלאם, ובמילים אחרות, מדובר בחיבור מעשה ידיו של א-רצ'י עצמו.
בדומה לו טען ההיסטוריון בן המאה ה-13 אבן ח'לכאן כי כל הספר הוא בגדר המצאה של א-רצ'י.
גישה סינתטית נוספת רואה בספר אוסף של אמירות שחלקן קדומות ומתקבל על הדעת שניתן לייחסן לעלי, ובכל מקרה אין מדובר בפברוק גמור.
על כל פנים, חרף המחלוקות סביב אמינותו וקדימותו, הרי שהוא ממשיך לשמש ספר מופת והדרכה לשיעים עד ימינו, ולעיתים הוא אף מצוטט בנאומים של מנהיגים שיעים באיראן ובלבנון.
נהג אישי הוא אדם אשר למחייתו נוהג ומסיע אנשים בכלי רכב מנועי.
המונח הספציפי "Chauffeur" משמש כיום בעיקר בארצות הברית ובאיחוד האירופי לתיאור נהגים העובדים בחברות לימוזינה, ומסיעים את נוסעיהם במכוניות יוקרה כגון מכונית סדאן או לימוזינות.
בעוד שבמקור נהגים מקצועיים היו הנהגים האישיים של אנשים פרטיים עשירים, כיום לרוב הנהגים המקצועיים עובדים עבור חברת הסעות, או באופן עצמאי כאשר לקוחות שונים שוכרים את שירותיהם.
משימות אופייניות לנהג אישי העובד עבור חברת השכרת רכב:
הסעת נוסעים מ/אל נמל תעופה.
הסעת תיירים ברחבי בין יעדי תיירות פופולריים מרובים.
הסעת אח"מים כגון פוליטיקאים, אנשי עסקים, שחקנים, אנשי טלוויזיה, וכו'.
נהגים בחברות שירותי לימוזינה נדרשים לעיתים לעבור הכשרה מיוחדת.
הכשרות אלה עשויות לכלול הכשרה לנהיגה בתנאי מזג אוויר קיצוניים וכיצד יש לפעול במקרה של פנצ'ר בעת נסיעה במהירויות גבוהות, או מה יש לעשות בעת אובדן שליטה על הרכב, וכו'.
מנהגים מקצועיים רבים (במיוחד בעבר) נדרשת הופעה נאותה במיוחד בכל עת.
במקרים רבים משמעות הדבר היא לבישת חליפה שחורה או טוקסידו, עניבה, כפפות עור שחורות, ונעליים תואמות.
באזורים מסוימים, כגון ביפן, מרבית הנהגים המקצועיים נוהגים ללבוש כפפות לבנות.
לחברות הסעות לימוזינה מסוימות יש לבוש רשמי שניתן לכל הנהגים שעובדים עבורם, וחלק אף דורשים שהנהגים יחבשו כובעים במהלך עבודתם.
בסרט "הנהג של מיס דייזי" משנת 1989 העלילה מתארת את מערכת היחסים בין גברת אמידה וקשוחה לבין נהגה האפרו-אמריקני (אותו מגלם מורגן פרימן).
אלפרד פניוורת', משרתו של ברוס ויין, משמש בין היתר כנהג האישי של ויין.
הקים והנהיג את מפלגת השלטון "מפלגת התוכנית הסוציאליסטית הבורמזית" כשהאידאולוגיה הרשמית של שלטונו, שנקראה "הדרך הבורמזית לסוציאליזם" הייתה מבוססת על ערבוביה של יסודות מרקיסטים, לאומניים ובודהיסטים.
מדיניותו התאפיינה בבידוד בזירה הבינלאומית, אלימות פוליטית, טיפוח לאומנות ועוינות כלפי סינים, ניהול כלכלי ריכוזי כושל, כשבורמה הפכה בהנהגתו לאחת המדינות הנחשלות בעולם.
נה וין התפטר מכל תפקידיו ביולי 1988 בעקבות המרד באותה שנה והוחלף על ידי כת צבאית שנקראה "המועצה לשלום ופיתוח" או "המועצה להחזרת הסדר והחוק במדינה".
נותרה לו השפעה כלשהי עד שנות ה-1990 כשהושם במעצר בית.
נה וין נולד בשם שו מאונג או מאונג שו מאונג בכפר קטן על ידי פאונגדל, כ-320 ק"מ מרחק מעיר הבירה יאנגון (ראנגון), אז חלק מבורמה, בעצמה חלק מהודו הבריטית.
הוריו היו בני משפחה סינית בורמזית משכילה מן המעמד הבינוני, ממוצא האקה.
בשנים 1929–1931 הוא למד שנתיים ביולוגיה באוניברסיטת ראנגון מתוך שאיפה להיות רופא.
ב-1931 אחרי כישלון באחד המבחנים סולק מן האוניברסיטה.
פעילותו הפוליטית והצבאית לפני העצמאות
באותה תקופה אימץ את השם תאקין שו מאונג, והיה חבר בארגון הפטריוטי הבורמזי "דובאמה אסיאיון" (אנחנו הבורמזים").
בארגון זה היו חברים גם אונג סן ואו נו שמילאו תפקידים חשובים בהמשך בתולדות מיאנמר.
ב-1941 היה שו מאונג חבר בפלג הסוציאליסטי של "דובאמה" – בא-סיין-טון אוק.
הוא נבחר להיות אחד משלושים הצעירים שנשלחו להתאמן בחסות הקולונל היפני סוזוקי קייג'י באי האינאן שנכבש על ידי יפן.
תחת הנהגתו של אונג סן היוו צעירים אלה הגרעין של הצבא לעצמאות בורמה.
בעת האימונים הצבאיים אימץ שו מאונג את שם הלחימה בו נה וין ("המפקד שמש קורנת").
בתחילת שנת 1942 פלש הצבא היפני לבורמה והצבא הבריטי היה בנסיגה.
נה וין הופקד על ארגון מחתרת מאחורי הקווים הבריטים.
בסופו של דבר המאיס הכיבוש היפני את עצמו על תושבי בורמה.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה ב-27 במרץ 1945 הצבא הלאומי של בורמה – השם החדש של צבא העצמאות של בורמה – עבר קווים והצטרף לבריטים שכבשו מחדש את הארץ תוך כדי מאבק ביפנים.
נה וין כאחד ממפקדי הצבא הלאומי הבורמזי לקח חלק בוועידת קנדי שהתקיימה בציילון ולקח בהמשך על עצמו את ניהול המאבק נגד המחתרת הקומוניסטית בפינמאנה שהתקוממה בשנים 1946 ו-1948 נגד הממשלות בורמזיות.
עוד לפני הכרזת העצמאות ידעה הארץ אירועי אלימות מסעירים.
ב-19 ביולי 1947 נרצח אונג סן יחד עם שישה שרי ממשלתו האוטונומית.
או סו, שכיהן כראש ממשלה לפני המלחמה והיה היריב הפוליטי של אונג סן הואשם ברצח והוצא להורג.
ב-4 בינואר 1948 הוכרזה עצמאות בורמה וב-14 שנותיה הראשונות נהנתה המדינה ממשטר פרלמנטרי דמוקרטי בעיקר תחת הנהגתו של ראש הממשלה או נו.
עם זאת הייתה המדינה מפולגת עקב מאבקים פוליטיים ובין-אתניים.
או נו הרכיב את הממשלה הפטריוטית העצמאית הראשונה.
הוא חיזק את שלטונו כשאחרי רצח אונג סן השיג את השליטה על המפלגה הסוציאליסטית של בורמה ועל הליגה האנטיפשיטסית למען חירות העם שהייתה מורכבת החל משנת 1945 מקומוניסטים, סוציאליסטים ולאומנים.
מלחמת האזרחים אחרי הכרזת העצמאות
אחרי שמיאנגמר הפכה לעצמאית פרצו מרידות בצבא ובקרב קבוצות אתניות שונות.
בשלהי 1948 אחרי עימותים בין יריבים בצבא, התמנה נה וין כסגן מפקד הצבא.
יריבו, בו זייה, מפקד קומוניסטי וחבר בקבוצת "שלושים החברים", הנהיג התקוממות כשהוא פיקד את אחד הפלגים הצבאיים.
מה וין אימץ מיד את היוזמה להקים גדודים של מיליציה סוציאליסטית שנקראו "סיטוונדן" שעמדו תחת פיקודו באישור או נו.
ב-31 בינואר 1949 התמנה נה וין לראש המטה הכללי של הצבא "טטמדו" במקום הגנרל סמית דון, שהיה בן לעם הקארני.
הוא השיג שליטה מוחלטת על הצבא הבורמזי, בנה אותו מחדש לפי הקווים הפוליטיים של המפלגה הסוציאליטית.
עם זאת המדינה נותרה מפוצלת והממשלה הייתה חלשה.
ב-28 באוקטובר 1958 התבקש על ידי או נו לשמש כראש ממשלה זמנית בזמנן שהליגה האנטיפשיסטית למען חירות העם התפצלה לשתי שיעות ואו נו שרד בקושי הצבעת אמון בפרלמנט.
בראש ממשלתו הראשונה נה וין התחיל להחזיר את הסדר במדינה
אחרי שבפברואר 1960 התקיימו בחירות כלליות ב-4 באפריל נה וין החזיר את השלטון לידי או נו שניצח בבחירות.
ב-2 במרץ 1962 תפס נה וין את השלטון באמצעות הפיכה.
הוא הפך לראש המדינה בתור יושב ראש מועצה מהפכנית של האיחוד ובתור ראש ממשלה.
התקשורת העולמית תיארה הפיכה ללא שפיכות דם.
המשטר החדש שהנהיג הצהיר ש"דמוקרטיה פרלמנטרית" אינה מתאימה לבורמה.
הוא ביטל את החוקה ופיזר את הפרלמנט.
כשסטודנטים באוניברסיטת רנגון יצאו ביולי 1962 לרחובות, הצבא נשלח להחזיר את הסדר.
החיילים ירו בסמפגינים והרסו את בניין איגוד הסטודנטים.
כעבור זמן קצר נאם נה וין נאום בן חמש דקות ברדיו וסיים עם ההצהרה הבאה:
"אם המהומות האלה מתכוונות לאתגר אותנו, ניאבק חרב נגד חרב וחנית נגד חנית"
ב-13 ביולי 1962 פחות משבוע אחר כך, נסע נה וין לבדיקות רפואיות באוסטריה, שווייץ ואנגליה.
כל האוניברסיטאות נסגרו למשך שנתיים עד ספטמבר 1964.
כעבור 26 שנים, ב-1988, הכחיש נה וין כל מעורבות בפיצוץ בניין איגוד הסטודנטים וטען שהאשם היה סגנו גנרל אונג גי - שבינתיים הסתסך איתו ופוטר.
הוא הצדיק את נאומו כלקיחת אחראיות יפה למנהיג מהפכן.
אחרי תפיסת השלטון הנהיג נה וין מספר רפורמות.
ממשלו הנהיג אידאולוגיה שכללה יסודות של לאומנות, מרקסיזם ובודהיזם.
הוא כינה אותה "הדרך הבורמזית לסוציאליזם".
הוא הקים את מפלגת התוכנית הסוציאליסטית הבורמזית שהפכה ב-1964 למפלגה חוקית יחידה במדינה.
ממשלתו התמקדה בדגש על מרכזיות השפה, התרבות ובבודהיזם הבורמזיים בכל המדינה על מנת להבטיח את אחדותה.
הוענקה תשומת לב לתוכניות הלימודים, לגיוס לצבא ולקידום תרבות פופולרית ממוקדת במסורת הבורמזית.
השלטון הלאים את בתי הספר ובתי החולים של הקבוצות האתניות והחליף את הסגל שלהם על ידי אנשים שנשלחו מרנגון.
כשאזורים מאוכלסים במיעוטים האתניים לא נענו לתכתיבי השלטון קהילותיהם הותקפו על ידי הצבא.
מדיניות זו של נה וין נודעה כ"בורמיזציה".
הוקמה מערכת בתי חולים ומוסדות ממשלתיים.
הוכרז על טיפולים רפואיים חינם.
בתי החולים הפרטיים הולאמו על ידי המדינה.
הונהגה גם מערכת חדשה של החינוך הציבורי.
החל מ-1965 הכריז הממשלה על מאבק למיגור האנלפבתיות.
בין 1965-1962 ניזומו חוקים נגד בעלי האחוזות ונגד המלווים בריבית.
הם נועדו להגן על זכויות האיכרים לאדמה ולרכוש ולהשכרת אדמות.
בוטלו דמי השכירות על קרקעות.
בשנת 1987 הורה שליט בורמה (כיום מיאנמר), נה ווין, על ביטול תוקפם של מרבית שטרות הכסף במדינה, והכריז כי רק שטרות בערכים של 45 ו־90 קיאט יישארו הילך חוקי.
החלטה זו נומקה, על פי מקורות שונים, באמונתו של נה ווין בנומרולוגיה ובכך שמספרים אלה נחשבו בעיניו למביאי מזל.
המהלך בוצע ללא הודעה מוקדמת וגרם לאובדן מיידי של חסכונות עבור מיליוני אזרחים, שכן שטרות שהוחזקו בידיהם הפכו בן לילה לחסרי ערך.
ההחלטה פגעה במיוחד בסטודנטים, עובדים שכירים ובעלי עסקים קטנים, והובילה לשיבושים חמורים בפעילות הכלכלית היומיומית, כולל מחסור במזון, קשיים בתשלום שכר דירה והקפאת מסחר בשווקים המקומיים.
מדיניות זו הייתה חלק מגישה כלכלית ריכוזית ונוקשה שאפיינה את שלטונו של נה ווין, אשר הנהיג דיקטטורה צבאית בבורמה במשך עשרות שנים.
האובססיה שלו לנומרולוגיה ולשיקולים לא־רציונליים בקבלת החלטות כלכליות נתפסה בעיני חוקרים רבים כסימן לניתוק בין הנהגה לציבור.
השלכות ביטול השטרות תרמו להסלמה באי־השקט האזרחי במדינה, והיו בין הגורמים שהובילו לפרוץ מרד בשנת 1988, גל מחאות רחב היקף נגד המשטר הצבאי, בהשתתפות סטודנטים, עובדים ואזרחים מן השורה.
אף שהמרד דוכא בכוח, הוא סימן נקודת מפנה משמעותית בהיסטוריה הפוליטית של בורמה והחליש את שלטונו של נה ווין, שהתפטר זמן קצר לאחר מכן.
היסטוריונים רואים בהחלטת הדמוניטיזציה משנת 1987 דוגמה להשפעה ההרסנית של שילוב בין כוח שלטוני בלתי מבוקר, אמונות אישיות ומדיניות כלכלית, ולתרומתה לערעור היציבות החברתית והפוליטית במדינה.
נדרים פלוס היא פלטפורמה ישראלית לסליקת אשראי עבור בתי כנסת, עמותות, ומוסדות תורניים.
הפלטפורמה מופעלת על ידי חברת "מטרה הפקות בע"מ" ועמותת "נדרים פלוס".
החברה מספקת לגבאים מכשירי טאבלט שמוצבים בכניסה לבית הכנסת, ובהם ניתן להעביר תשלומים לכל גורם שרשום בנדרים פלוס.
עמותת "נדרים פלוס" נרשמה באוקטובר 2015, והחלה את פעילותה בראשית 2016. הצבת המכשירים בבתי הכנסת החלה כפיילוט בשכונת נווה יעקב ולאחר מכן ברכסים, חיפה ונתיבות.
על פי דיווחי החברה, נכון ליוני 2022, רשומים ב"נדרים פלוס" למעלה מ-6,800 מוסדות, שלהם נתרמו כ-16.6 מיליון תרומות חד פעמיות והוקמו כ-350,000 הוראות קבע.
מחזור הכספים של עמותת "נדרים פלוס" לשנת 2020 עמד על למעלה מ-37 מיליון ש"ח.