tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הצטרף לנוער הגרמני החופשי כשנה לאחר ייסוד הרפובליקה הגרמנית הדמוקרטית, הוא עבד עבור השטאזי עוד משנת 1951, תוך שלמד במכללת השטאזי, שם קיבל תואר דוקטור על "מאבק בנטיות איבה בקרב בני נוער" (הדוקטורט אינו מוכר כיום בגרמניה).
בין השנים 1974–1986 עמד בראש ארגון השטאזי במזרח ברלין, ובשנת 1986 מונה לדרגת אלוף בשטאזי ולסגנו של "השר לביטחון המדינה" אריך מילקה.
במהלך התמוטטות המשטר הקומוניסטי ונפילת חומת ברלין בשנת 1989 התפטרו מתפקידם הרודן הוותיק של גרמניה המזרחית אריך הונקר, והראש הוותיק של השטאזי אריך מילקה, ארגון השטאזי התפרק ב-31 במרץ 1990.
לאחר איחוד גרמניה היה שוואניץ חבר בכיר בארגון Gesellschaft zur Rechtlichen und Humanitären Unterstützung, אשר היה מורכב מוותיקי ארגון השטאזי.
וולפגנג שויבלה היה פוליטיקאי גרמני מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (ה-CDU), כיהן כנשיא הבונדסטאג מאוקטובר 2017 ועד אוקטובר 2021. קודם לכן כיהן כשר האוצר של גרמניה בקבינט השני של קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל.
בין השנים 1984 ל-1991 היה שויבלה חבר בקבינט של קנצלר גרמניה הלמוט קוהל, תחילה כשר הפדרלי של גרמניה לעניינים מיוחדים וראש לשכת הקנצלר (Chef des Bundeskanzleramtes – מזכיר בדרגת מזכיר המדינה או שר פדרלי), ולאחר מכן שר הפנים הפדרלי, האחראי על משרד הפנים.
בין השנים 1991 ל-2000 כיהן כיושב ראש קבוצת ה-CSU/CDU (Christlich-Soziale Union in Bayern - האיחוד החברתי הנוצרי בבוואריה) בבונדסטאג ומ-1998 עד 2000 שימש בנוסף כיושב ראש המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
בין השנים 2005 ל-2009 שימש שוב כשר הפנים הגרמני, בקבינט הראשון של מרקל.
שויבלה נולד בפרייבורג, בנו של יועץ מס.
לאחר שסיים ב-1961 את ה-Abitur (מקביל לבחינות הבגרות), למד משפטים וכלכלה בפרייבורג ובהמבורג, לימודים שסיים ב-1966 וב-1970 בהתאמה, והיה לעורך דין מוסמך.
ב-1971 קיבל דוקטורט במשפטים, עם עבודת דוקטורט שנקראה "המצב המשפטי המקצועי של רואה החשבון הציבורי בתוך משרדי רואי חשבון".
שויבלה השתלב במינהל המסים של מדינת באדן-וירטמברג ובסופו של דבר הפך לפקיד ממשלתי בכיר במשרד המס של פרייבורג.
לאחר מכן הפך לעורך דין מתאמן רשום בבית המשפט המחוזי של העיר אופנבורג, בין השנים 1978 ל-1984.
הקריירה הפוליטית של שויבלה החלה ב-1961 כשהצטרף ל-Junge Union (איחוד הצעירים), מחלקת הנוער של ה-CDU.
במהלך לימודיו כיהן כיושב ראש ה-Ring Christlich-Demokratischer Studenten (אגודת הסטודנטים הנוצרית דמוקרטית, אגודת סטודנטים הממוקמת מבחינה פוליטית בסמוך ל-CDU) בהמבורג ובפרייבורג.
בנוסף, ב-1965 הפך שויבלה חבר ב-CDU.
בין השנים 1969 ל-1972 היה שויבלה היושב ראש המקומי של ה-Junge Union בדרום באדן.
מ-1976 עד 1984 שימש שויבלה כיושב ראש הוועדה הלאומית לספורט של ה-CDU.
לאחר שה-CDU הובסה בבחירות הפדרליות של 1998, הפך שויבלה ליושב ראש המפלגה.
ממשיכתו בתפקיד הייתה אנגלה מרקל.
שויבלה חבר בבונדסטאג מאז 1972. בשנים 1981 - 1984 הוא היה מצליף קואליציית ה-CDU/CSU ובנובמבר 1991 הפך ליושב ראש הקואליציה.
עם זאת, בשנת 2000 ויתר שויבלה גם על תפקידו זה, כתוצאה נוספת של שערוריית המימון.
מאז אוקטובר 2002 מכהן שויבלה כסגן היושב ראש של קואליציית ה-CDU/CSU.
שויבלה תמיד נבחר לבונדסטאג באמצעות זכייה במושב שאויש בבחירות ולא דרך הצבה ברשימה שמשקפת ייצוג פוליטי יחסי של המערכת הפוליטית הגרמנית.
בבחירות הפדרליות של 2005 קיבל שויבלה 50.5% מכלל הקולות שהצביעו ישירות, במחוז הבחירה שלו באופנבורג, מחוז מספר 285, מעט נמוך יותר מ-52.2% שקיבל בבחירות 2002.
ב-15 בנובמבר 1984 מונה שויבלה לשר לעניינים מיוחדים, תפקיד של שר בממשל הפדרלי אשר אינו אחראי לתיק מסוים.
בנוסף, מונה למשרת ראש לשכת הקנצלר, הלמוט קוהל.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 היה שויבלה אחד הפוליטיקאים הפופולריים ביותר בגרמניה והיו ספקולציות קבועות לפיהן הוא יחליף את קוהל כקנצלר גרמניה, עקב העובדה שהפופולריות של קוהל נמצאה במגמת ירידה.
ב-1997 הצהיר קוהל כי שויבלה הוא המועמד המועדף עליו להמשיך את דרכו כקנצלר גרמניה, אך הוא לא רצה למסור את משרתו עד 2002 כשהאיחוד המוניטרי האירופי עתיד להגיע לבשלות עם כניסתו לתוקף של האירו.
כך או אחרת, כשקואליציית ה-CDU/CSU הפסידה בבחירות של 1998, נמנע משויבלה להפוך לקנצלר גרמניה.
לאחר שאברהארד דיפגן נבחר לתפקיד ראש עיריית ברלין, ניהל שויבלה מגעים על מנת להפוך למועמד העליון בבחירות המקדימות ב-21 באוקטובר 2001, אך מועמדותו נדחתה על ידי סניף ברלין של ה-CDU, לטובת זו של פרנק סטפל.
גורמים ב-CDU וב-CSU שאפו להציב את שויבלה כמועמדם למשרת נשיא גרמניה, ראש המדינה בעל התפקיד הטקסי ברובו, בתחילת מרץ 2004, עקב הניסיון הפוליטי העשיר שלו.
בנובמבר 2005 מונה שויבלה שוב למשרת שר הפנים, הפעם בממשלת אחדות לאומית תחת הקנצלרית אנגלה מרקל.
באוקטובר 2009 מונה שויבלה לשר האוצר של גרמניה במקום פיר שטיינבריק.
בספטמבר 2017 דווח שיעזוב את תפקידו כשר אוצר וימונה ליו"ר הפרלמנט.
באוקטובר 2017 נבחר לכהן כנשיא הבונדסטאג.
ב-1999 יזם שויבלה קמפיין של קואליציית ה-CDU/CSU כנגד הרפורמה בחוק האזרחות הגרמני תחת הסלוגן: "אינטגרציה: כן - אזרחות כפולה: לא".
במהלך מלחמת עיראק ב-2003, הגן שויבלה, בניגוד לפוליטיקאים גרמנים רבים, על החלטת ארצות הברית לפלוש לעיראק.
שויבלה האשים את קנצלר גרמניה גרהרד שרדר בהיעדר מצפון היסטורי נאות, בשל העובדה ששרדר קיבל את הפרות זכויות האדם שנטען שבוצעו על ידי ממשלת רוסיה, ללא מתיחת ביקורת על כך.
שויבלה גם מחזיק בהשקפה שהבעיה של אירופה איננה האיחוד האירופי, אלא ממשלות אירופיות מסוימות שאינן יכולות להתנגד לניסיון להפוך את האיחוד האירופי ואת אירופה לשעיר לעזאזל של בעיות הלאומיות שלהם.
שויבלה הצביע על מספר דוגמאות לכך, כולל ה-Stability and Growth Pact (אמנת היציבות והצמיחה - הסכם בין 28 המדינות החברות באיחוד האירופי שמטרתו להקל ולשמור על יציבותו של האיחוד הכלכלי והמוניטרי של האיחוד האירופי) ועמדת שר האוצר לפיה הכנסת האירו לשימוש תפגע בכלכלת גרמניה.
במרץ 2007 אמר שויבלה בריאיון כי היישום של חזקת החפות מפשע לא צריכה להיות רלוונטית לאישור של פעולות נגד טרור.
הביקורת על שויבלה מתמקדת בהשקפותיו בתחום החוק והסדר, בפרט בתחום של מלחמה בטרור, שדה בו הוא הוקע על ידי פעילי זכויות האזרח.
מתנגדים קולניים כוללים את קהילת התוכנה בקוד פתוח.
מחלוקת ניצתה עקב המלצתו של שויבלה שניתנה בראיון שהתקיים בשנת 2007, אודות ספרו של אוטו דפנהוייר (Otto Depenheuer) שהגן על מתקן המעצר בגואנטנמו כ"תגובה מותרת מבחינה חוקית במאבק של ציוויליזציה חוקית נגד הברבריות של הטרור".
כמחאה נגד תמיכתו של שויבלה בשימוש הגובר בזיהוי ביומטרי, קבוצת ההאקרים Chaos Computer Club פרסמה טביעת אצבע של שויבלה במהדורת מרץ 2008 של כתב העת שלה Datenschleuder.
כתב העת גם כלל את טביעת האצבע של שויבלה על גבי סרט שהקוראים יכלו לעשות בו שימוש על מנת לשטות בקוראי טביעת אצבעות.
בנובמבר 2008, הצעת חוק שהעניקה ל-Federal Criminal Police Office (לשכת המשטרה הפלילית הפדרלית) סמכויות נוספות, נפלה לאחר שמספר מדינות נמנעו בהצבעה בבונדסראט, הגוף הפרלמנטרי המייצג את מדינות גרמניה.
בעקבות זאת הציע שויבלה לשנות את תהליך ההצבעה בבונדסראט, בצורה שתנכה קולות נמנעים מהסך הכל.
רבים ביקרו את הצעתו והיו אף שקראו להתפטרותו.
ב-12 באוקטובר 1990 היה שויבלה מטרה לניסיון התנקשות שביצע דיטר קאופמן, שירה בשויבלה שלושה כדורים לאחר אירוע שהתקיים באופנאו כחלק ממסע בחירות.
מהירי נפגע שומר ראש, ושויבלה עצמו נפגע באופן חמור בחוט השדרה ובפניו.
הוא הפך למשותק ונעזר מאז בכיסא גלגלים.
המתנקש הוכרז על ידי השופטים כחולה נפש ונשלח לאשפוז.
מאז 1969 היה שויבלה נשוי לכלכלנית אינגבורג שויבלה.
לזוג ארבעה ילדים, שלוש בנות: כריסטין, ג'וליאן ואנה, ובן אחד, הנס יורג.
אחיו, תומאס שויבלה, הוא שר הפנים לשעבר של באדן-וירטמברג ומשמש כיושב ראש ההנהלה של מבשלת הבירה של מדינת באדן-וירטמברג, Rothaus, מאז 2004.
וולפגנג פיקרט , היה גנרל מעוטר של ארטילריית הפלאק (נ"מ) של הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
פיקרט נולד ב-3 בפברואר 1897 בפוזן, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-73 (מזוריה ה-1), עמו לחם במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה הצטרף פיקרט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בינואר 1936 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1937 מונה למפקד הסוללה ה-1 ברגימנט הנ"מ ה-49 במנהיים.
ב-1 ביולי 1938 הוא מונה לראש מטה הלופטגאו ה-13 בנירנברג, וב-1 בדצמבר 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-25 באוקטובר 1939 הוא מונה לקצין אג"ם של פיקוד ההגנה האווירית ה-4, והיה אחראי על הארטילריה של אזור הרוהר כולו.
במאי 1940 הוא מונה לראש מטה קורפוס הנ"מ ה-1, וב-1 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באוקטובר 1940 הוא מונה לראש מטה פיקוד הלופטוואפה מרכז, אשר היה אחראי להגנה האווירית של ברלין.
ב-25 ביוני 1942 הוא מונה למפקד דיוויזיית הנ"מ ה-9, וב-1 באוקטובר 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור.
פיקרט השתתף עם הדיוויזיה שלו בקרב סטלינגרד, וב-7 בדצמבר 1942 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-11 בינואר 1943 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-12 בינואר 1943 הוא הוטס מתוך הכיתור בסטלינגרד, על מנת לדווח על המתרחש לאריך פון מנשטיין, ולאחר מכן נאסר עליו לחזור לכיס סטלינגרד.
בתחילת פברואר 1943 הקים פיקרט את הדיוויזיה מחדש בחצי האי קרים, ולאחר מכן פיקד עליה במהלך הקרבות בראש הגשר בקובאן.
ב-1 בנובמבר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-5 ביוני 1944 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בסוף מאי 1944 הוא מונה למפקד קורפוס הנ"מ השלישי, ופיקד עליו במהלך המערכה בנורמנדי.
ב-1 במרץ 1945 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הנ"מ, ובסוף המלחמה הוא נפל בשבי בעלות הברית.
פיקרט שוחרר מהשבי בתחילת 1948, ולאחר שחרורו התגורר בווינהיים, עד למותו ב-19 ביולי 1984.
וולפגנג שניידרהאן הוא איש צבא גרמני בדימוס אשר שימש מ-2002 עד 2010 כרמטכ"ל הבונדסוור.
התפטר בעקבות התקיפה האווירית בקונדוז.
עד אז היה אחד הגנרלים המוערכים ביותר בצבא גרמניה.
שניידרהאן נולד ברידלינגן, ושירת בחיל השריון וסיים קורס קצינים.
בשנת 2000 מונה לסגנו של הרמטכ"ל הראלד קויט, ולאחר שפרש קויט מונה שניידרהאן לתפקיד, בו כיהן בו שבע שנים, יותר מכל קודמיו.
שניידרהאן תמך בסיוע הגרמני לפלישה לאפגניסטן ומכיוון שרק שנה לאחר פרוץ המלחמה עברה מאז שמונה לתפקיד הייתה לתמיכתו חשיבות רבה.
מינה למפקח של הכוחות הגרמניים באפגניסטן את גיאורג קליין.
בתחילת ספטמבר 2009 הזמין קליין הפצצה על שתי מכליות דלק שנחטפו בידי הטאליבאן.
היה זה מבצע ההפצצה הגדול ביותר בהיסטוריה הצבאית של גרמניה מאז מלחמת העולם השנייה.
בהפצצה נהרגו לא רק אנשי טאליבאן אלא גם עשרות אפגאנים חפים מפשע.
שניידרהאן ושר ההגנה פרנץ יוזף יונג שניהם תמכו בהשארת הכוחות הגרמניים באפגניסטן וידעו שטבח כזה עלול לגרום לנאט"ו לדרוש מגרמניה לסלק את כוחותיה מאפגניסטן ולעורר דעות קדומות נגד הגרמנים ולכן טייחו את הפרשה.
בנאום בבונדסטאג טען יונג שבהפצצה נהרגו אנשי טאליבאן בלבד.
לאחר שנחשפה הפרשה ביומון בילד דחק שר ההגנה החדש קרל תיאודור צו גוטנברג בשניידרהאן להתפטר, וכך היה.
שניידרהאן נשוי אלקה (לבית ספקהרדט), ואב לשלושה בנים ושתי בנות.
הכנר האוסטרי וולפגנג שניידרהאן היה בן דוד של אביו.
וולפגנג קטרלה הוא פיזיקאי גרמני ופרופסור לפיזיקה ב-MIT (המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס).
זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2001, עם אריק קורנל וקרל ויימן על הוכחת עיבוי בוז-איינשטיין.
כיום מוביל קבוצת מחקר ב-MIT עם פרופ' דייב פריצ'רד.
וולפגנג קטרלה נולד בהיידלברג הנמצאת במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
כשהיה בן שלוש, עברה משפחתו לעיירה (כיום עיר) אפלהיים (Eppelheim) השוכנת ליד היידלברג.
לקטרלה שני אחים, אח בשם גונתר הקטן ממנו בשנה ואחות בשם מוניקה הקטנה ממנו בשלוש שנים וחצי.
בילדותו, קטרלה התחנך בבתי ספר יסודיים בהיידלברג ובאפלהיים.
קטרלה נחשף לטכנולוגיה, אלקטרוניקה וכימיה מגיל צעיר.
קטרלה למד בבית הספר התיכון בונסן גימנסיום (Bunsen-Gymnasium) בהיידלברג, שם השתתף במסלול המדעי-מתמטי.
בצעירותו, התאמן קטרלה במספר סוגי ספורט ואף הרחיב את חלקם לכדי השתתפות במרתונים ובמרוצי אופניים בגיל מאוחר יותר.
לפני תחילת לימודיו באוניברסיטה של היידלברג, קטרלה קיבל מלגת הצטיינות מיוחדת מקרן גרמנית שהעניקה לו גם תוכנית לימודי קיץ שהתקיימו באיטליה.
וולפגנג קטרלה החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטה של היידלברג בשנת 1976. לאחר שנתיים, כאשר עבר את מבחן הביניים, הוא עבר ללמוד באוניברסיטה הטכנולוגית במינכן.
בסיום לימודי התואר שלו, בשנת 1982, קטרלה כתב תזה במהלך שנה, בנושא רלקסציה של ספין בחומרים לא מסודרים, תחת השגחתו של פרופ' וולפגנג גוטזה.
לאחר כתיבת התזה, החל את הדוקטורט שלו בנושא חקירת עקבות של מוליכים למחצה באמצעות שימוש בלייזר ספקטרוסקופי.
הפרויקט הזה פוקח על ידי פרופ' הרברט וולטר וד"ר הרטמוט פיגר במכון מקס-פלאנק לאופטיקה קוונטית בגרצ'ינג.
לאחר שנת עבודה, קטרלה שינה את נושא מחקרו.
הוא המשיך באותה מעבדה אך הפעם התמקד בספקטרוסקופיה מולקולרית.
במסגרת מחקר זה צוות המעבדה יצר מולקולות נייטרליות מעוררות על ידי העברת מטען לקבוצת יונים.
בעזרת שיטה זו, קיבלו את ספקטרום הקרינה של מימן תלת-אטומי.
בסיום הדוקטורט (1986), קטרלה יישם את אותה שיטה להליום מימני.
את הפוסט-דוקטורט עשה באותו מכון, שם עסק בעירור לייזר של מצב רידברג במימן תלת-אטומי והליום מימני.
לאחר הפוסט-דוקטורט הצטרך קטרלה לקבוצה של ג'ורגן וולפרום באוניברסיטה של היידלברג, שם עסק בכימיה פיזיקלית והתמקד באבחון בעירה עם לייזרים, תוך שימוש בספקטרוסקופיה מולקולרית.
בשנת 1990 עבר קטרלה עם משפחתו לארצות הברית, שם הצטרף לקבוצה של דייב פריצ'רד בMIT.
בשנת 1993, הצטרף קטרלה לפקולטה לפיזיקה בMIT, כעוזר לפרופסור לפיזיקה.
בשנת 1997, קטרלה קיבל מעמד פרופסור.
בשנת 1986, התחתן עם גבריאל סאוור, שהכיר מימי התיכון.
בשנת 1995, ארבעה חודשים לאחר הניסוי שביצעו אריק קורנל וקרל ויימן שהוכיח את התאוריה המתמטית של עיבוי בוז-איינשטיין, יצר קטרלה בתנאי מעבדה גז מנוון: נתרן-23, באותה שיטה תאורטית.
בשנת 1997 היה הראשון שהשתמש בלייזר אטום.
על ההישגים האלו קיבל קטרלה פרס נובל לפיזיקה בשנת 2001 (יחד עם אריק קורנל וקארל ויימן).
כיום ממשיך לחקור בקבוצה שלו ושל דייב פריצ'רד במעבדת המחקר האלקטרוני ב-MIT.
בקבוצת המחקר עוסקים בפיזיקה אטומית ולייזר ספקטרוסקופי, תוך התמקדות בקירור ולכידה של אטומים.
הקבוצה מביאה אטומים לטמפ' האפס המוחלט ולטמפרטורה שלילית כדי ליצור מצבי צבירה חדשים ולחקור את מערכת האינטראקציות בין האטומים בהם.
2000 - פרס מדליית בנג'מין פרנקלין.
2002 - פרס הצלב של האביר המפקד (תג וכוכבים) של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה הגרמנית הפדרלית.
2004 - פרס קיליאן של הפקולטה לפיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
יתר על כן, קטרלה מכהן בחבר הנאמנים של המרכז למצוינות בחינוך (CEE) ואקדמיות נוספות למדע.
הוולפין (שם מדעי: Wholphin) הוא בעל חיים שנוצר מהכלאה של נקבה של דולפינן מצוי וזכר של עבשן קטלני.
לעומת רוב בני הכלאיים הוולפין יכול להתרבות באופן מוצלח לעיתים.
הכלאות כאלה נעשות בדרך כלל באופן יזום בשביה, אך לעיתים מתרחשות גם בים הפתוח.
גם הדולפינן וגם העבשן שייכים למשפחת הדולפיניים אך שייכים לסוגים שונים (העבשן יחידי בסוגו) ויכולת ההתרבות שלהם יחד היא דבר חריג.
הוולפין הראשון נמצא בפארק מים בטוקיו, אך הוא מת אחרי 200 יום.
הוולפינית הראשונה באמריקה (ממין נקבה) שנקראה "קיקמלו" נולדה ב-1985 בפארק מים בהוואי והצליחה להתרבות בשבי, מזיווג עם דולפיננים אחרים ממין זכר, אם כי הצאצא מת אחרי כמה ימים.
בהמשך היא הצליחה ללדת צאצאית נקבה בשם "קאווי" שהצליחה לשרוד ואחרי כמה חודשים הגיעה לאורך של דולפינן בן שנה.
כל הוולפינים יכלו להגיע למשקל של שלושת רבעי ממשקלו של דולפינן בוגר ורבע ממשקלו של עבשן בוגר.
וולפגנג פרומל , היה סופר וחסיד אומות העולם מגרמניה.
פרומל נולד במשפחה פרוטסטנטית דתית.
הוא למד בהיידלברג לימודים גרמניים, פדגוגיה ותאולוגיה.
בין רעיו ללימודים היו היסטוריון האמנות וילהלם פרנגר והעיתונאי ופעיל ה-SPD תאודור האובך .
הוא ייסד עם חבריו קבוצת סטודנטים סוציאליסטים.
בתקופה זו התוודע לכתביו של המשורר שטפן גאורגה ועוצבה חברותו עם פרסי גוטהיין .
עוד למד פרומל בוורטהיים על מיין שבבאדן-וירטמברג.
בשנת 1932 פרסם ספר נגד הנאציזם בשם "ההומניזם השלישי" (Der Dritte Humanismus) וב-1933 הגיש תוכניות ברשתות רדיו בדרום גרמניה ובברלין.
בתוכניתו הייתה פינה בשם "הטוב ביותר באומה" (Die Besten der Nation) ובין אורחיו בפינה זו היו יהודים בשמות בדויים.
המהדורה השלישית של ספרו, שנועדה להופיע בשנת 1935, הוחרמה על ידי הנאצים ופעילותו ברדיו הופסקה.
בתקופה זו של ראשית שלטון הנאצים חי במשך כשנה בביתה של משפחה יהודית בברלין.
ב-1936 עבר לבזל, משם לפירנצה ומשם לפריז.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש הולנד בידי גרמניה, שהה פרומל בהולנד ולא יכול היה לחזור לפריז.
בתקופת שהותו בהולנד היה חברו של הצייר מקס בקמן .
כמו כן היה מעורב במאמצים להצלת יהודים באמסטרדם.
בין היתר סייע בהצלתם של ילדים יהודים מבית יתומים שהפעילו קווייקרים אנגלים, בית יתומים שהגרמנים הכובשים השתלטו עליו.
בין היתר הציל פרומל את הילד היהודי קלאוס ויקטור בוק , בכך שהעבירו למסתור אל האחים יאן וכריס דקר (Jan and Chris Dekker).
אלה העבירוהו לאמם, גברת דקר-מאטהויס (Dekker-Maathuis), בברגן שבצפון הולנד.
עד שחרור הולנד דאג פרומל לבוק, שעבר בין מספר מקומות מסתור.
כמו כן הסתיר פרומל יהודים בביתו, בהם שני אחים וילד יהודי שהיה חולה בסכיזופרניה.
פרומל מצא מסתור גם לסופר ההולנדי היהודי ויקטור ואן פריסלנד (Victor van Vriesland) ולאמן והמשורר בורי-וונגטשובסקי (Buri-Wongtschowski), אותו הכיר פרומל עוד בגרמניה.
לאחר המלחמה חי פרומל בהולנד, פרסם סיפורים בשמות בדויים ויסד את כתב העת הספרותי Castrum Peregrini .
בשנת 1973 הכיר יד ושם בוולפגנג פרומל בתור חסיד אומות העולם.
וולפגנג רולף הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר.
רולף שיחק במספר קבוצות בגרמניה ובצרפת במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 ובהן המבורג, באייר לברקוזן וקרלסרוהה.
בנוסף, שיחק רולף 37 פעמים במדי נבחרת גרמניה המערבית, והוא ייצג אותה ביורו 1984 ו-1988 ובמונדיאל 1986.
רולף החל את קריירת הבוגרים שלו בברמרהאבן ואחר כך בפורטונה קלן, שתיהן שיחקו אז בליגת הבונדסליגה השנייה.
בקיץ 1982 חתם רולף בהמבורג, שם שיתף פעולה עם תומאס פון היסן, הורסט רובש ופליקס מגאת.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, זכה רולף עם המבורג באליפות הבונדסליגה ובגביע אירופה לאלופות לאחר ניצחון 1-0 במשחק הגמר על יובנטוס.
לאחר הזכייה בשני התארים, רולף השתתף עם המבורג בגמר הסופר קאפ האירופי, בו הפסידה המבורג במפגש כפול לאברדין הסקוטית, ובגמר הגביע הביניבשתי, בו הפסידה הקבוצה 2-1 לגרמיו הברזילאית.
בעונת 1983/84 רולף סיים עם המבורג במקום השני בבונדסליגה, רק בגלל הפרש שערים נחות משל האלופה שטוטגרט.
בעונה זו הבקיע רולף 11 שערים ומיצב את עצמו כבורג חשוב בקישור של הקבוצה.
שתי העונות הבאות של רולף בהמבורג היו מעט סולידיות יותר, כאשר רולף הבקיע בשתיהן יחד תשעה שערים, והקבוצה סיימה בחצי העליון של הטבלה.
בתום עונת 1985/86 עזב רולף את המבורג לאחר שצבר 129 הופעות בהן הבקיע 24 שערים, וחתם בבאייר לברקוזן.
בבאייר לברקוזן רולף שיתף פעולה בקישור עם פאלקו גץ ועם כריסטיאן שרייר, ובהמשך גם עם צ'ה בום קון.
בעונתו הראשונה של רולף בקבוצה, לברקוזן סיימה במקום השישי שהקנה לה כרטיס לגביע אופ"א בעונת 1987/88. רולף ולברקוזן המשיכו עד לזכייה בגביע זה, לאחר ניצחון במפגש גמר כפול מול אספניול הספרדית.
במשחק הראשון אספניול ניצחה בתוצאה 3-0, ובגומלין לברקוזן ניצחה בתוצאה זהה.
בבעיטות ההכרעה רולף הבקיע את הבעיטה שלו, בדרך לזכייה בגביע.
בתום עונת 1988/89 עזב רולף את באייר לברקוזן, לאחר שהבקיע תשעה שערים ב-99 הופעות ליגה, וחתם בשטרסבורג, ששיחקה אז בליגת המשנה הצרפתית בכדורגל.
רולף שיחק בשטרסבורג 30 משחקי ליגה והבקיע ארבעה שערים, וסייע לקבוצה להעפיל לליגת העל הצרפתית, אך עזב לאחר עונה אחת את שטרסבורג, וחתם בבאייר אורדינגן, ששיחקה אז בבונדסליגה.
באורדינגן רולף צבר 20 הופעות ליגה, ולא הצליח למנוע את נשירת הקבוצה לבונדסליגה השנייה.
בתום עונה אחת, חתם רולף בקרלסרוהה מהבונדסליגה.
רולף שיחק שלוש עונות בקרלסרוהה, בשלושתן הקבוצה סיימה בחלק העליון של הבונדסליגה, כאשר רולף משתף פעולה בקישור עם ריינר שוטרלה ומנפרד בנדר.
בעונת 1992/93, הבקיע רולף שמונה שערים, וסך הכל 14 שערים בשלוש עונותיו בקרלסרוהה, בהן צבר 94 הופעות.
בתום עונת 1993/94 עזב רולף את קרלסרוהה וחתם בפ.צ.
קלן מהבונדסליגה, שם שיחק עונה אחת.
בתום עונה זו, חתם אצל היריבה העירונית פורטונה קלן, שם שיחק בתחילת הקריירה שלו.
גם בפורטונה קלן שיחק רולף עונה אחת בלבד, 1995/96, ובסיומה פרש ממשחק פעיל.
לרולף 37 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
רולף ייצג את גרמניה המערבית ביורו 1984 בו הודחה הנבחרת בשלב הבתים, במונדיאל 1986 בו הפסידה הנבחרת המערב גרמנית 3-2 במשחק הגמר לנבחרת ארגנטינה, וביורו 1988 בו הגיעה נבחרת גרמניה המערבית לחצי הגמר.
הופעתו האחרונה של רולף במדים הלאומיים הייתה בשנת 1989.
לאחר פרישתו, רולף שימש בעיקר כעוזר מאמן במועדונים כמו המבורג, שטוטגרט, באייר לברקוזן, ורדר ברמן ואיינטרכט פרנקפורט.
כמו כן, רולף שימש עוזר מאמן בנבחרת כווית, וכמאמן ראשי בSV מפן הגרמנית.
בשנת 2015 אימן רולף באל סלמייה הכוויתית.
וולפגנג קראוס הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר באיינטרכט פרנקפורט ובבאיירן מינכן בעמדת הקשר.
קראוס החל לשחק באיינטרכט פרנקפורט כאשר היה בן 11, ובגיל 18, בעונת 1971/72, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת, שהייתה היחידה באותה עונה.
בעונת 1972/73 הפך קראוס לשחקן הרכב בפרנקפורט, ושיתף פעולה בהתקפה עם ברנד הולצנביין, ברנד ניקל ויורגן גרבובסקי.
בעונת 1973/74 זכה עם הקבוצה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 3-1 בגמר על המבורג בהארכה.
קראוס הבקיע את השער השלישי לפרנקפורט באותו משחק.
כעבור שנה זכה קראוס בגביע נוסף עם פרנקפורט, אך לא שיחק בגמר, בו ניצחה פרנקפורט 1-0 את דיסבורג.
עונת השיא האישית של קראוס בפרנקפורט הייתה 1976/77, אז סיים עם הקבוצה במקום הרביעי בבונדסליגה, והבקיע עשרה שערי ליגה.
לאחר עונת 1978/79, עזב קראוס את איינטרכט פרנקפורט לאחר 15 שנים במועדון, מתוכן שבע עונות בקבוצה הבוגרת, וחתם בבאיירן מינכן.
עם הגעתו לבאיירן מינכן שיתף קראוס פעולה בקישור עם פול ברייטנר, ברנד דורנברגר, וולפגנג דרמלר וברנקו אובלק.
הצלחתו של קראוס בקבוצה הייתה מיידית, כאשר הוא זכה בשתי אליפויות הבונדסליגה בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה, ובגביע הגרמני בעונתו השלישית, 1981/82, לאחר ניצחון בגמר על נירנברג בתוצאה 4-2, כשקראוס הבקיע את השער השני.
באותה עונה, הגיע קראוס עם באיירן מינכן לגמר גביע אירופה לאלופות 1982, שם הפסידה באיירן מינכן לאסטון וילה בתוצאה 1-0. קראוס פתח בגמר זה והוחלף בדקה ה-78 על ידי קורט נידרמאייר.
בעונת 1983/84 זכה קראוס עם באיירן מינכן בגביע מקומי נוסף, לאחר ניצחון בבעיטות הכרעה על בורוסיה מנשנגלדבך.
קראוס פתח בגמר זה אך הוחלף במחצית על ידי ריינהולד מאתי.
בתום עונת 1983/84 עזב קראוס את באיירן מינכן לאחר חמש עונות, וחתם בפ.צ.
ציריך השווייצרית, שם שיחק שנתיים בהן הבקיע שישה שערים ב-37 הופעות.
עונת 1986/87 הייתה עונתו האחרונה של קראוס כשחקן פעיל, והוא חזר לעונת פרישה באיינטרכט פרנקפורט, בה ערך 15 הופעות והבקיע שער אחד.
לאחר פרישתו הועסק קראוס כמנהל ספורטיבי באיינטרכט פרנקפורט, אך פוטר מתפקידו כעבור שנתיים, מאחר שהקבוצה לא הצליחה לשמור על הכישרון ההונגרי שלה, לאיוש דטארי, שהיה חביב הקהל בפרנקפורט ועבר לאולימפאיקוס.
קראוס טען כי לא היה באפשרותו למנוע מעבר זה.
קראוס ערך מספר הופעות בנבחרות החובבים ונבחרת המשנה של גרמניה המערבית, אך לא זומן מעולם לנבחרת גרמניה המערבית הבוגרת.
וולפגנג פירסטנר היה גרמני ממוצא יהודי, מפקד בוורמאכט, צבא הקבע של גרמניה הנאצית.
היה אחראי לבנייה ולהקמת הכפר האולימפי של אולימפיאדת ברלין (1936).
לאחר שהתגלה שמוצאו יהודי, הועבר לתפקיד סגן ראש הכפר האולימפי.
פירסטנר היה נשוי ללאוני פון שליק (Leonie von Schlick), בתו של מפקד משחתת בצי הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
וולפגנג פירסטנר שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
אחרי המלחמה שימש כמפקד פרייקור - מיליציה ימנית קיצונית.
ב-1927 הצטרף למפלגה הנאצית, ומונה ל"גאופיהרר" של ארגון האתלטים במדינת ברנדנבורג.
בתפקידו זה דאג לסילוק כל היהודים מארגוני הספורט במדינה.
פירסטנר התקדם בדרגות הצבא הגרמני, והיה קצין מוערך ונאמן למולדתו.
בזכות יכולותיו הארגוניות מונה בשנת 1934 לתפקיד האחראי על הכפר האולימפי באולימפיאדת ברלין.
תפקידו היה לבנות את הכפר, להכשירו למתעמלים ולעיתונאים בצורה הטובה ביותר האפשרית, ולנהלו במהלך המשחקים האולימפיים.
בשנת 1935, עם חקיקת חוקי נירנברג, נעשתה בדיקה בנוגע לעובדי הציבור ולחיילים בוורמאכט.
בבדיקה זו התברר כי סבו היה יהודי שהוטבל לנצרות ולכן נחשב ל"רבע יהודי" (מישלינג מדרגה שנייה) על פי חוקי נירנברג.
לאחר גילוי זה החלו הליכים להדחתו מצבא הוורמאכט, אולם לאור תפקודו ועקב המלצות חיוביות ממפקדיו, לא הודח עד שנת 1936. עם זאת, לאור הגילוי, הועבר מתפקיד מפקד הכפר האולימפי לתפקיד סגן המפקד, ולתפקידו נכנס ורנר פון גילזה (Werner von Gilsa), שלא היו לו שורשים יהודים.
ההדחה נומקה ב"חוסר אנרגיה בתפקודו", דבר שסתר את הדיווחים הקודמים אודות תפקודו היעיל.
מוצאו היהודי לא הוזכר בהודעות לעיתונות.
עם זאת, כפי הנראה בזכות יכולותיו הגבוהות, הושאר בתפקיד סגן מפקד הכפר האולימפי, ומילא את תפקידו בצורה מיטבית.
בכך היה לחלק מקבוצה קטנה של אנשים שמוצאם היה יהודי בחלקו, שייצגו את גרמניה הנאצית האנטישמית ושירתו אותה, למרות מוצאם, בדומה לסייפת הלן מאייר ולכוכב ההוקי רודי בל.
פירסטנר התאבד ביריית אקדח ב-19 באוגוסט 1936, שלושה ימים לאחר סיום המשחקים.
לפני מותו קיבל מדליה של כבוד על הארגון המוצלח של המשחקים האולימפיים, והוזמן לסעודה חגיגית עם מחליפו בתפקיד גילזה.
בסעודה זו נמסר לו כי עקב מוצאו היהודי יודח מהוורמאכט, בהתאם לחוקי נירנברג.
על מנת לחפות על התאבדותו של פירסטנר ולהגן על המוניטין הבינלאומי של גרמניה, נמסרה לעיתונות ההודעה כי מותו היה תוצאה של תאונת דרכים.
התעמולה הנאצית לא הצליחה להעלים את עובדת ההתאבדות, ובעיתונות האוסטרלית דווח כבר למחרת כי הוא נמצא מת במיטתו כשהוא ירוי, ואקדח בידו.
הוא נקבר בלווייה צבאית מכובדת, כגיבור מלחמה, בבית הקברות אינוואלידן-פרידהוף (Invalidenfriedhof), לצד נופלים במלחמות הגרמניות.
על גבי מצבתו כי נכתב כי היה סגן המפקד הכללי של הכפר האולימפי 1936, מלוחמי הוורמאכט המעוטרים, שמת בתאונה.
בשנת 2002, כשישים ושש שנים לאחר מותו, תרם הוועד האולימפי הגרמני מצבה חדשה שהוקמה על קברו.
על גבי המצבה החדשה רשום כי נתרמה על ידי ממשלת גרמניה והוועד האולימפי הגרמני, ומצוין כי פירסטנר כיהן כסגן המפקד הכללי של הכפר האולימפי 1936 וכי מותו היה התאבדות על רקע רדיפה פוליטית.
וולפהרט היינריכס היה מזרחן יליד גרמניה.
כיהן כפרופסור ומופקד קתדרת ג'יימס ריצ'רד יואיט באוניברסיטת הרווארד, ועורך שותף של המהדורה השנייה של האנציקלופדיה של האסלאם.
הוא הורה לשון וספרות ערבית קלאסית, בייחוד תיאוריה וביקורת של הספרות הערבית.
וולפהרט היינריכס נולד בקלן למשפחת אנשי אקדמיה: אביו, מתיאס היינריכס, היה פרופסור לגרמנית עתיקה באוניברסיטת גייזן ובאוניברסיטה החופשית של ברלין; אימו, אן היינריכס, הייתה מרצה לנורדית עתיקה ומונתה לפרופסור באוניברסיטה החופשית בהיותה בת שמונים.
וולפהרט היינריכס רכש את השכלתו בגימנסיה פרידריך וילהלם והחל את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת קלן.
בתום שנת לימודים בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה, אוניברסיטת לונדון, המשיך ללמוד באוניברסיטאות פרנקפורט וגייזן.
הוא קיבל דוקטורט בשנת 1967, נושא הדיסרטציה היה תפישתו של הזים אל-קרטיאני את הפואטיקה של אריסטו, ושהה שנה במכון ללימודי המזרח בביירות, לבנון.
היינריכס לימד בגייזן בשנים 1968–1977 והמשיך לאוניברסיטת הרווארד כמרצה אורח, בה קיבל משרה קבועה בשנת 1978. בשנת 1980 נשא לאישה את אלמה גייז, חוקרת ומתרגמת ערבית.
ב-1989 התמנה לעורך-שותף של המהדורה החדשה של האנציקלופדיה של האסלאם, לה גם כתב כחמישים מאמרים.
ב-1996 הוא ירש את מוהסין מהדי כפרופסור ג'יימס יואיט לערבית בהרווארד.
ספר יובל לכבודו ראה אור בשנת 2008.
וולפגנג אלכסנדר אלברט אדוארד מקסימיליאן רייכסגרף ברגה פון טריפס , נודע בשם וולפגנג פון טריפס, היה נהג מרוצים גרמני שהתחרה באליפות הפורמולה 1. בעונת 1961 היה קרוב לזכייה באליפות, אך נהרג בתאונה שאירעה במהלך גרנד פרי איטליה.
בתאונה נהרגו, מלבד פון טריפס, גם 15 צופים שעמדו בסמוך למסלול
פון טריפס נולד בקלן, גרמניה.
הוא סבל מסוכרת ועל כן החזיק במכונית המרוץ תמיד חטיפים עתירי סוכר, שסייעו לו להעלות את רמת הסוכר הנמוכה במהלך המרוצים.
במהלך השנים השתתף ב-29 מרוצי גרנד פרי במסגרת אליפות הפורמולה 1. את הבכורה היה אמור לערוך בגרנד פרי איטליה, המרוץ האחרון של עונת 1956, אך נפצע במהלך האימונים שקדמו למרוץ.
במהלך השנים ניצח שני מרוצים, הגיע שש פעמים לפודיום וזינק פעם אחת מהפול פוזישן.
במאי 1957 השתתף בנסיעות מבחן במסלול הנורבורגרינג במהלכן הסתחרר עם רכב הפרארי בו נהג ואיבד את ההכרה.
בגרנד פרי בריטניה בעונת 1958 נאלץ לפרוש מגרנד פרי בריטניה לאחר שבמהלך ההקפה ה-60 של המרוץ נותר ללא שמן.
באותה עונה נפצע בתאונה במהלך גרנד פרי איטליה.
מספר התאונות הרב בהם היה מעורב הוביל את אנצו פרארי להחלטה שלא לאפשר לפון טריפס להתחרות במרבית עונת 1959. ביולי 1960 ניצח מרוץ פורמולה 2 שהתקיים בשטוטגרט בו התחרה בדגם חדש של פרארי בו הותקן לראשונה מנוע אחורי.
באותה שנה ניצח גם את מרוץ הטארגה פלוריו.
הניצחון הראשון בפורמולה 1 הושג בגרנד פרי הולנד בעונת 1961. ניצחון נוסף בגרנד פרי בריטניה ושני פודיומים בבלגיה ובגרמניה העלו אותו לראש טבלת הנהגים לאחר שישה מרוצים.
בגרנד פרי האיטלקי יכול היה להבטיח לעצמו את תואר האליפות אם היה מגיע למקום השלישי.
הוא זינק למרוץ מהפול פוזישן, אך במהלכו התנגש במכוניתו של ג'ים קלארק מקבוצת לוטוס.
הרכב הועף באוויר, פגע בגדר וכתוצאה מעוצמת הפגיעה נהרגו 15 צופים שעמדו סמוך לגדר וכן פון טריפס עצמו.
בעקבות התאונה החליטה הקבוצה לעצור את פעילותה עד סיום השנה ונהגיה לא השתתפו במרוץ סיום העונה.
חודשים ספורים לפני מותו הקים מסלול קארטינג בעיירה קרפן .
לאחר מותו נקרא המסלול על שמו.
במהלך שנות השמונים נחכר המסלול על ידי רולף שומאכר.
שני בניו, מיכאל וראלף, יעשו בו את צעדיהם הראשונים בעולם המרוצים.
וולפגנג פון קלוגה (; 5 במאי 1892 – 30 באוקטובר 1976) היה גנרל בוורמאכט בזמן מלחמת העולם השנייה ואחיו של גינתר פון קלוגה.
קלוגה נולד ב-5 במאי 1892 בשטטין למשפחה פרוסית בעלת מסורת צבאית.
בשנת 1912 התגייס פון קלוגה לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-11 (נסיכות הבוחר מהסן ה-1), ובשנת 1914 הועבר לרגימנט הארטילריה של המשמר ה-2. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם עם גדודו, ומ-1917 כיהן בתור מפקד הסוללה.
בחודשי המלחמה האחרונים שירת במטה קורפוס המילואים ה-1 עד לפירוקו בפברואר 1919. לאחר מכן שירת במטה הקורפוס ה-18, שם נשאר עד ספטמבר 1919. על פעולותיו במלחמה קיבל פון קלוגה את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה ואת אות הפציעה בשחור.
בשנת 1925 הועלה לדרגת האופטמן, ובשנת 1934 הועלה לדרגת מיור.
בשנת 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ובשנת 1939 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באוקטובר 1940 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-31, וב-1 באוקטובר 1941 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-107. בתפקיד זה לחם עם קבוצת ארמיות מרכז במהלך הקרב על מוסקבה, ולאחר מכן פעל במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית.
ב-1 באוקטובר 1942 מונה פון קלוגה למפקד הדיוויזיה ה-292, וב-28 בנובמבר 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 באפריל 1943 הועלה לדרגת גנרל-מיור, וב-29 באוגוסט 1943 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
באותה שנה נפצע באחד הקרבות, ולאחר החלמתו הועבר לעתודת המילואים.
ב-1 בדצמבר 1943 מונה קלוגה למפקד הדיוויזיה ה-357, אשר במרץ 1944 לחמה באזור טרנופול.
ב-15 ביוני 1944 מונה למפקד הדיוויזיה ה-408, שבאותה תקופה שימשה רק לצורכי אימונים, וב-6 ביולי 1944 מונה למפקד הדיוויזיה ה-226 שזה עתה הוקמה.
הדיוויזיה הוקמה לראשונה בשלזיה ב-26 ביוני, ואז עברה לדנקרק.
כוחותיו של קלוגה ספגו הפסדים ניכרים בלחימה על קאלה ונאלצו לסגת לדנקרק עד ה-26 באוגוסט 1944.
לאחר שאחיו הגדול של פון קלוגה, גנרלפלדמרשל גינתר פון קלוגה, התאבד ב-19 באוגוסט 1944, נחקרה רמת האמינות הפוליטית של אחיו - וולפגנג.
בתחילת ספטמבר מפקד פה-דה-קאלה, אדמירל פרידריך פריזיוס, עבר עם המטה שלו לדנקרק, והחליף את קלוגה כמפקד המבצר דנקרק, ובסוף שנת 1944 פרש פון קלוגה מהצבא.
לאחר המלחמה התגורר פון קלוגה בקיל, והיה יו"ר איגוד החיילים הגרמנים בשלזוויג-הולשטיין, וב-30 באוקטובר 1976 הוא מת בוואהלשטדט.
וולפגנג, הידוע גם בשם וולי, ריית'רמן היה אנימטור, במאי ומפיק גרמני-אמריקאי שעבד בוולט דיסני הפקות וידוע כאחד מתשעת הזקנים של דיסני.
היה דמות מפתח בדיסני במהלך שנות ה-60 וה-70, תקופת מעבר שראתה את מותו של וולט דיסני ב-1966, ושימש כבמאי ו/או מפיק בשמונה סרטי הנפשה רצופים של דיסני מ"101 כלבים דלמטיים" (1961) עד "השועל והכלבלב" (1981).
ריית'רמן נולד במינכן, הקיסרות הגרמנית, אך משפחתו עברה לאמריקה כשהיה ילד.
לאחר שלמד בקולג' פסדינה סיטי ועבד לזמן קצר כשרטט בדאגלס איירקראפט קומפני, חזר ריית'רמן ללימודים בבית הספר לאמנות שונארד, וסיים את לימודיו בשנת 1933.
בזמן שלמד בבית הספר לאמנות שונארד, ציוריו משכו את תשומת לבו של פיליפ ל.
מורשם מיצירות האמנות שלו, דייק הראה אותם לדיסני, שאליה הוזמן ריית'רמן לסטודיו.
בתחילה הוא רצה לעבוד כצַבָּע צבעי מים, אבל וולט דיסני הציע שהוא צריך להיות אנימטור.
ריית'רמן התקבל לעבודה בוולט דיסני הפקות ב-21 במאי 1933, והפרויקט הראשון שלו היה עבודה כאנימטור בסרט המצויר "ארנבונים קטנים ומצחיקים" מסדרת "סימפוניות טיפשיות".
ריית'רמן המשיך לעבוד על מספר סרטי דיסני קצרים, כולל "קונצרט הלהקה", "ארץ המוזיקה" ו"אלמר הפיל".
הוא הנפיש את העבד במראת הקסם בסרט "שלגיה ושבעת הגמדים".
עבודותיו הבאות היו הנפשת מונסטרו ב"פינוקיו", קרב השיא של הדינוזאורים ברצף של "פולחן האביב" מאת איגור סטרווינסקי בסרט "פנטסיה" וכמה סצנות של טימותי העכבר בסרט "דמבו".
בשנת 1942 עזב ריית'רמן את אולפני דיסני כדי לשרת במלחמת העולם השנייה עבור חיל האוויר של ארצות הברית, וזכה בצלב התעופה המצוינת לאחר שירותו באפריקה, סין, הודו ודרום האוקיינוס השקט.
הוא שוחרר בפברואר 1946, לאחר שזכה לדרגת מייג'ור גנרל.
ריית'רמן הצטרף שוב לאולפן באפריל 1947, כאשר הנפיש את מרדף הפרש חסר הראש בקטע "האגדה על סליפי הולו" שבסרט "הרפתקאות איכבוד ומר טוד".
בערך באותה תקופה, הוא טען שהוא היה גורם מרכזי בעזרה לוולט דיסני להתחייב להפקת "סינדרלה".
"כשהסתכלתי על לוחות תכנון לא מעובדים", נזכר ריית'רמן, "פשוט נכנסתי למשרד שלו, מה שעשיתי לעיתים רחוקות, ואמרתי, 'אלוהים, זה נראה נהדר.
אנחנו חייבים לעשות את זה'.
אולי זה היה דחיפה קטנה לומר, 'היי, בוא נצא לדרך שוב ובוא נעשה סרט באורך מלא".
ב"סינדרלה", הוא היה האנימטור הבימוי של הרצף שבו ז'אק וגאס דוחפים ומושכים בעמל רב את המפתח במעלה המדרגות לסינדרלה.
ב"עליסה בארץ הפלאות", הוא הנפיש את הסצנה שבה ביתו של הארנב הלבן נהרס על ידי אליס המוגדלת.
ב"פיטר פן", הוא הנפיש את הסצנה של קפטן הוק המנסה להימלט מהתנין.
בסרט "היפהפייה והיחפן", ריית'רמן הנפיש את רצף קרב הכלבים בסמטה ואת המאבק של היחפן עם העכברוש בחדר הילדים.
בשלהי שנות ה-50, ריית'רמן שימש כמנהל הרצף של קרב השיא בין הנסיך פיליפ ומליפיסנט בתור דרקון בסרט "היפהפייה הנרדמת", וביים את רצף "נביחת בין-ערביים" עבור "101 כלבים דלמטיים".
החל מ"החרב באבן", הוא הפך לבמאי הבלעדי הראשון של סרט הנפשה באורך מלא של דיסני, מה שהיה בניגוד למספר במאים על סרטי הנפשה קודמים.
האנימטור וורד קימבל טען שזה בגלל תאימות העבודה של ריית'רמן ונכונותו לקבל כל פרויקט "עם חיוך".
האנימטור בוב קרלסון הצהיר שדיסני בטח בקבלת ההחלטות של ריית'רמן לפני שהתחיל בפרויקט קולנועי.
ריית'רמן המשיך לביים את "ספר הג'ונגל", "חתולים בצמרת", "רובין הוד" ו"הרפתקאות ברנרד וביאנקה".
בנוסף, הוא ביים כמה סרטי הנפשה קצרים כמו "גוליית השני" ושני הסרטים הקצרים הראשונים של פו הדוב, "פו הדוב ועץ הדבש" ו"פו הדב ביום סגריר", שזכה בפרס האוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
בזמן שביים את "ספר הג'ונגל", ריית'רמן עקב אחר הנוהל לשמור על עלויות הייצור נמוכות, שבו הוא נזכר שדיסני יעץ לו "להוריד את העלויות כי [סרטים מצוירים באורך מלא] הולכים לתמחר את עצמם מהעסק".
במהלך כהונתו, הוא השתמש לעיתים קרובות בהנפשה "ממוחזרת" או מוגבלת מיצירות קודמות, ככל הנראה משום שזו הייתה שיטה בטוחה יותר למוצר איכותי, אם כי היא למעשה הייתה עתירת עבודה, לא בגלל שהיא כביכול זולה יותר.
השימוש של ריית'רמן בהנפשה ממוחזרת התגלה כשנוי במחלוקת בתוך האולפן, שכן האנימטור מילט קאהל שנא את השיטה: "אני מתעב את השימוש - זה פשוט שובר את ליבי לראות הנפשה מ"שלגיה" בשימוש ב"הרפתקאות ברנרד וביאנקה".
זה הורג אותי, וזה פשוט מביך אותי עד כדי דמעות".
שימו לב שזה דומה, אבל לא זהה, לרוטוסקופינג.
לאחר "הרפתקאות ברנרד וביאנקה", תחילה הוא היה אמור לביים את "השועל והכלבלב", אך בעקבות סכסוכים יצירתיים עם הבמאי המשותף ארט סטיבנס, הוא הוצא מהפרויקט.
מאוחר יותר עבר ריית'רמן לכמה פרויקטים הנפשה לא מפותחים כמו "Catfish Bend" המבוסס על סדרת הספרים מאת בן לוסיאן בורמאן, ו-"Musicana", פרויקט המשך לסרט "פנטסיה" אותו פיתח יחד עם האמן מל שו.
בשנת 1980 הוא פיתח עיבוד לספר הילדים "המטאטא הקטן" מאת מארי סטיוארט, אך העבודה הופסקה עקב רצונו של האולפן לסרטים שאפתניים כמו "הקדירה השחורה".
בשנת 1983, ריית'רמן קיבל את פרס וינזור מקיי, פרס המוענק עבור תרומה לתחום ההנפשה, כאשר לאחר שלוש שנים, בשנת 1986, הוא פרש.
לאחר שחרורו מחיל האוויר, הוא התחתן עם ג'ייני מארי מקמילן בנובמבר 1946. כל שלושת הבנים של ריית'רמן - ברוס, ריצ'רד ורוברט - סיפקו קולות לדמויות של דיסני, כולל מוגלי ב"ספר הג'ונגל", כריסטופר רובין ב"פו הדוב ועץ הדבש" וארתור ב"החרב באבן".
ב-22 במאי 1985, בהיותו בן 75, נהרג ריית'רמן בתאונת דרכים בסמוך לביתו בברבנק, קליפורניה.
לאחר מותו, בשנת 1989, הוא הוכר כ"אגדת דיסני" יחד עם שאר הזקנים של דיסני ואב אייוורקס.
וולפי טראוב (6 בספטמבר 1927 – 10 באוקטובר 2013) היה ביוכימאי ישראלי ופרופסור בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע, חלוץ בתחום הקריסטלוגרפיה בקרני רנטגן.
מנחה הדוקטורט של עדה יונת, כלת פרס נובל לכימיה לשנת 2009.
וולפי טראוב נולד בלייפאיה שבלטביה, בן לצדוק (חודיק) טראוב וסוניה (שרה ביילה) לבית בנימינוביץ.
בגיל 6 היגר לדרום אפריקה עם משפחתו, והיה ידיד נעוריו של אהרון קלוג, לימים חתן פרס נובל לכימיה.
את לימודי התואר הראשון והשני בכימיה עשה באוניברסיטת קייפטאון, ולאחר מכן עבר לקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון, לצורך לימודי התואר השלישי בהנחיית פרופ' ג'ון דזמונד ברנל.
עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בקריסטלוגרפיה, הוגשה בשנת 1955.
טראוב שימש מספר שנים כחוקר במחלקה לביוכימיה באוניברסיטת קולומביה ובתחילת שנות ה-60 עלה עם משפחתו לישראל בעידודו של פרופ' גרהרד שמידט והצטרף לשורות מכון ויצמן למדע במחלקה לכימיה מבנית (כיום כימיה ביולוגית), זאת בחסות מלגת יד ויצמן.
לאחר תקופה הפך לחבר סגל, ב-1966 קודם לדרגת פרופסור חבר ובהמשך לפרופסור מן המניין.
פרופסור טראוב היה נשוי לגלדיס (לבית זיגמן), ממנה התאלמן ב-1986. לאחר פטירתה חי במשך 20 שנה (1993–2013) עם אן בלוך, אמנית מולטימדיה, שהייתה אלמנתו של ד"ר אהרון בלוך.
לוולפי וגלדיס טראוב נולדו שני ילדים, ליסה (שילוח-עוזרד; לימים מנכ"לית קרן הקולנוע הישראלי) ומייקל.
התגורר ברחובות, ונטמן בבית העלמין גורודיסקי בחלקת מכון ויצמן.
טראוב היה חלוץ בתחום הפענוח המבני של סיבי חלבון באמצעות קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן.
בראשית עבודתו במכון ויצמן הוא קבע את המבנה של מספר הומו-פולימרים, והדגים את נטייתם להתארגן באופן דומה לסיבי קולגן.
לאחר מכן הצליח לקבוע לראשונה, ברזולוציה גבוהה, את מבנה סיבי הקולגן – החלבון הנפוץ ביותר בממלכת החי, והחלבון הבלתי-מסיס העיקרי בחומר הבין-תאי וברקמות חיבור.
באותם ימים מוקדמים נחשב הקולגן לחלבון חוץ-תאי בלתי מעניין ברובו, והגישה המדעית הרווחת הייתה שאין למצוא משמעות רבה בשונות הקטנה המופיעה ברצפי חומצות האמינו שלו.
למרות זאת זיהה טראוב בסיבי הקולגן היבטים מבניים של זיהוי והתארגנות עצמית.
הוא יצר חזון ראשוני לגבי אחד התחומים העיקריים בביוכימיה: כיצד קובע רצף חומצות האמינו של חלבון מסוים את המבנה המקופל שלו, אשר מקנה לו את תפקודו הביולוגי.
פרס נובל בכימיה לשנת 2013, שהוענק יום לפני מותו, ניתן גם הוא בתחום זה.
ברבות השנים הנחה טראוב מספר תלמידים שהפכו לחוקרים בולטים, בהם כלת פרס נובל פרופ' עדה יונת ממכון ויצמן ופרופ' אורי שמואלי מאוניברסיטת תל אביב.
ווֹלְפְגַנְג קֶלֶר היה פסיכולוג ופנומנולוג גרמני, שכמו מקס ורטהיימר וקורט קופקה, תרם ליצירת פסיכולוגיית הגשטלט.
בתקופת המשטר הנאצי בגרמניה הוא מחה על פיטורי פרופסורים יהודים מהאוניברסיטאות, וכן על הדרישה לפרופסורים להצדיע במועל יד נאצי בתחילת שיעוריהם.
ב-1935 הוא עזב את הארץ לארצות הברית, שם הציעה לו מכללת סווארת'מור בפנסילבניה משרת פרופסור.
הוא לימד בפקולטה במשך 20 שנה, ועשה מחקר מתמשך.
סקר של הרבעון Review of General Psycholog (סקירה של פסיכולוגיה כללית), שפורסם ב-2002, דירג את קלר כפסיכולוג ה-50 המצוטט ביותר במאה ה-20.
קלר נולד בעיר הנמל רוואל (כיום טאלין), פלך אסטוניה, האימפריה הרוסית.
משפחתו הייתה גרמנית אתנית, וזמן קצר לאחר לידתו עברו לגרמניה.
במהלך השכלתו האוניברסיטאית, קלר למד באוניברסיטת טיבינגן (1905–1906), באוניברסיטת בון (1906–07) ובאוניברסיטת ברלין (1907–09).
בעודו סטודנט באחרונה, הוא התמקד בקשר בין פיזיקה לפסיכולוגיה, במסגרת זו למד אצל שני חוקרים מובילים בתחומים אלה, מקס פלאנק וקארל שטומפף, בהתאמה.
הוא השלים את עבודת הגמר לדוקטורט שלו (תחת הכותרת Akustische Untersuchungen [חקירות אקוסטיות]) בשנת 1909. עבודת הגמר שלו התייחסה להיבטים מסוימים של ; שטומפף שימש יועץ לקלר בעבודה זו.
בשנים 1910–1913, הוא היה עוזר במכון הפסיכולוגי בפרנקפורט, בו עבד עם הפסיכולוגים מקס ורטהיימר וקורט קופקה.
הוא וקופקה תפקדו כנושאים למחקריו המפורסמים כיום של ורטהיימר על תנועה לכאורה (או תופעת פי), מה שהוביל אותם בתורם למסקנות לגבי טבעה האינהרטי של הראייה.
הם שיתפו פעולה בייסוד גישה הוליסטית חדשה לפסיכולוגיה שנקראת תורת הגשטלט (מהמילה הגרמנית ל"צורה" או "תבנית"), שהיבטים שלה חבים לעבודותיהם המוקדמות יותר של קארל שטומפף (המורה של קלר) ו (שוורטהיימר השתתף בהרצאותיו באוניברסיטת קארל בפראג).
בהקדמה לספר, "המשימה של פסיכולוגיית הגשטלט" (The Task of Gestalt Psychology), מדגישה קרול פראט (Carroll Pratt) את כעסו של קלר על פרשנות שגויה של הציטוט המפורסם שלו, "השלם שונה מסך חלקיו".
אף על פי שאולי נפלה טעות פשוטה בתרגום, הרצאות רבות בספרי לימוד של הפסיכולוגיה המודרנית מתייחסות לתורת הגשטלט באומרן "השלם גדול מסך חלקיו".
כאשר משתמשים במילה 'שונה', כפי שאמר קלר במקור, זה מרמז שהשלם אינו דומה לחלקים היוצרים אותו.
רוב הפסיכולוגים, לעומת זאת, מבינים ש"גדול יותר" אומר שהקשר בין החלקים הוא בעצמו חלק משמעותי מהמכלול, דבר שאינו קיים בחלקים האחרים אם פשוט מסכמים.
דוגמה: אם כל חלקי המכונית מונחים על רצפת המוסך, הם אינם מרכיבים מכונית.
רק כאשר מוסיפים לחלקים את גורם ההרכבה, הם הופכים לרכב.
בשנת 1913 עזב קלר את פרנקפורט לאי טנריפה שבאיים הקנריים, שם מונה למנהל תחנת המחקר האנתרופואידית של .
הוא עבד שם שש שנים, שבמהלכן כתב ספר על פתרון בעיות שכותרתו "מבחני אינטליגנציה על אנתרופואידים" (Intelligenzprüfungen an Anthropoiden, תורגם לאנגלית כ"המנטליות של קופי האדם"; 1917).
במחקר זה, קלר הבחין כיצד שימפנזים פותרים בעיות, כמו זו של השגת בננות כשהן ממוקמות מחוץ להישג ידן.
הוא גילה שהם ערמו ארגזי עץ כדי להשתמש בהם כסולמות מאולתרים, כדי להביא את האוכל.
אם הבננות הונחו על הקרקע מחוץ לכלוב, הם השתמשו במקלות כדי להאריך את טווח זרועותיהם.
קלר הגיע למסקנה שהשימפנזים לא הגיעו לשיטות הללו באמצעות ניסוי וטעייה (שהפסיכולוג האמריקני אדוארד לי תורנדייק טען שהוא הבסיס לכל למידה של בעלי חיים, באמצעות חוק התוצאה שלו), אלא שיש להם תובנה, שלאחר שהבינו את התשובה, הם המשיכו לבצע אותה באופן שהיה, במילותיו של קלר, "תכליתי ללא עוררין".
זהו אחד הממצאים הבולטים מהמחקר שנעשה על קופי אדם.
עבודתו של קלר על המנטליות של הקופים נתפסה כנקודת מפנה בפסיכולוגיה של החשיבה.
הוא האמין שאנשים מזלזלים בהשפעה של מספר תנאים חיצוניים על בעלי חיים עילאיים כאלה.
בספרו, "מבחני אינטליגנציה על אנתרופואידים" הסביר קלר כי קיבל השראה לעבוד עם השימפנזים משתי סיבות עיקריות.
הראשונה הייתה משום ש"מבנה המוח שלהם קשור יותר לכימיה של גוף האדם ולמבנה המוח מאשר לטבע הכימי של הקופים הנחותים ולהתפתחות המוח שלהם".
הוא היה מסוקרן שניתן לראות תכונות אנושיות בהתנהגויות היומיומיות של בעל החיים הזה.
שנית, הוא רצה לחקור את השימפנזים כדי לקבל ידע על טבעם של מעשים תבוניים.
בשלבים המוקדמים של תצפית על שימפנזים, היה ברור שאין לראות את הבדיקות כאופייניות לכל פרט ממין הזה.
קלר זיהה שכמו בבני אדם, השימפנזים הפגינו הבדלים ניכרים בתחום האינטלקטואלי.
שימפנזים הוכיחו שהם מסוגלים לתפוס את החפצים סביבם במגוון אופנים.
עובדה זו הייתה משולבת בהתנהגויות המשחק היומיומיות שלהם.
מסיבה זו, לא היה צורך להשתמש במבחנים ניסויים כדי לגרום לשימפנזים לטפל בחומר.
בספרו, "מבחני אינטליגנציה על אנתרופואידים" תיאר קלר כיצד הקופים משתמשים בידיהם, באומרו "ידיים גדולות, חזקות וגמישות הן קישורים טבעיים בינו לבין עולם הדברים, והוא משיג את הכמות הדרושה של כוח שרירי וקואורדינציה.
בגיל מוקדם יותר מהילד האנושי".
קלר ערך את רוב תצפיותיו במהלך ששת החודשים הראשונים של 1914, תוך כדי עבודה עם מר טובר (Teuber).
הם סיפקו לשימפנזים בעיות שהיו קשות לפתרון עבורם, אך לא בלתי אפשריות.
המסקנות שהוסקו מהניסויים בקופי האדם היו שבעלי חיים אלו מפגינים תובנה וכי הם מפגינים התנהגות אינטליגנטית הנפוצה בבני אדם.
קלר קובע שהממצאים הללו נכונים לגבי כל אחד מבני המין.
הוא מתאר ש"המתאם בין אינטליגנציה להתפתחות המוח אושר".
קלר מציין שהכישלון של הפסיכולוגיה החינוכית בזמן הניסויים בקופי אדם היה שהיא עדיין לא יצרה מבחן שמסוגל להעריך עד כמה רחוק יכולים להגיע ילדים בריאים בנפשם וחולי נפש במצבים מסוימים.
קלר האמין שניתן לבצע מחקרים מסוג זה על ילדים צעירים, וכי מחקר עתידי צריך להתמקד באפשרויות אלה.
הוא קבע כי: "במקום שבו המחסור בסטנדרטים אנושיים מורגש כל כך, ברצוני להדגיש במיוחד את החשיבות ואם האנתרופואידים לא מטעים אותנו - את הפירות של עבודה נוספת בכיוון זה".
בספרו שכותרתו "פסיכולוגיית הגשטלט", מתח קלר ביקורת על מושגי אינטרוספקציה (התבוננות פנימית), תת-דיסציפלינה בפסיכולוגיה שהייתה דומיננטית בגרמניה לאורך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. מתוך רעיונותיהם של הפסיכולוגים הסטרוקטורליסטים, הוגדרה אינטרוספקציה כדיווח עצמי של מחשבות ותחושות מודעות.
האמינו שניתן להבין את התודעה על ידי פירוק היסודות שלה לחלקים בסיסיים.
קלר ביטל קו מחשבה זה.
הוא טען כי האינטרוספקיוניסטים היו סובייקטיביים מדי במתודולוגיות שלהם ולא בדקו את המהימנות של ממצאיהם.
לדוגמה, ייתכן שהתיאור של חישת הצבע האדום שנעשה על ידי אדם אחד לא יהיה זהה לתיאור של אדם אחר.
המקום שבו נכשלו האינטרוספקיוניסטים היה חוסר יכולתם לשכפל כראוי ממצאים מסוימים.
אם אדם אחד נבדק עבור תחושות לגבי הצבע האדום, תיאורים אלה פשוט שותפו בין חסידי הדיסציפלינה.
תיאורים אלה נתפסו אוטומטית כתקפים, ולא התבצעה בדיקה נוספת של תחושה מסוימת.
בנוסף לכך, טען קלר שהאינטרוספקציה לא התמקדה בבעיות מיידיות הנוגעות לחוויה אנושית ישירה.
הוא האמין כי מטרה חשובה של המדע האמפירי היא להשיג תוצאות אובייקטיביות המתאימות כמעט לכולם.
האינטרוספקיוניסטים, לפי קלר, לא ראו בחוויה אובייקטיבית נקודת מפתח במדע שלהם.
קלר היה קולני גם בעמדתו נגד הביהביוריזם, אסכולה מתחרה נוספת מאמריקה הצפונית.
בזמנו, הביהביוריזם התמקד אך ורק במעשים גלויים שהיו ניתנים לצפייה ולמדידה בקלות.
מחשבות, רגשות ותהליכים פנימיים שהתרחשו בין הצגת הגירוי לבין הופעת ההתנהגות נחשבו לחלק מקופסה שחורה שאינה מובנת בקלות.
קופסה שחורה זו, שאפשר לתאר אותה כיום כהכרה, לא הייתה נגישה ולכן יש לבטל אותה מהפסיכולוגיה כמשהו חסר חשיבות.
קלר מתח ביקורת על ביטול "הניסיון הישיר" של הביהביוריסטים.
הם אמרו שזה לא ניתן למדידה, ולכן לא תורם לקידום ההבנה האנושית.
קלר ניתח את ההבדל בין התנהגויות גלויות וסמויות.
הוא טען שהביהביוריסטים התמקדו אך ורק בהתנהגויות גלויות כדי להסיק מסקנות בנוגע לתפקוד אנושי.
בהסתמך על הרקע שלו בפיזיולוגיה, הציע קלר שהתנהגויות סמויות (כגון דופק ולחץ דם) יכולות להציע תובנה נוספת לגבי האופן שבו אנו מתפקדים ומתקשרים עם הסביבה.
ב"פסיכולוגיית הגשטלט", קלר מתאר את ההתקדמות שנעשתה במחקר הפיזיולוגי ואת הכלים שנוצרו למדידת התנהגויות סמויות.
התנהגויות סמויות כמו עלייה בקצב פעימות הלב יכולות לספק תובנה נוספת לגבי האופן שבו אנשים מקיימים אינטראקציה עם גירויים מסוימים.
הביהביוריסטים, לפי קלר, מעולם לא השתמשו במכשירים החדשים הללו כראוי כדי להסיק מסקנות מוצקות על ההתנהגות האנושית.
קלר טען נגד הרעיון שחוויה ישירה אינה ניתנת למדידה או בת שימוש.
בהסתמך על ניסיונו האישי והתעניינותו בתחום הפיזיקה, הציג קלר דוגמה של שני פיזיקאים הצופים בגלוונומטר (מכשיר שמזהה ומודד זרם חשמלי) ומסיקים על סמך המידע שהוא מספק.
לדברי קלר, ביהביוריסטים פועלים באופן דומה כשהם מתבוננים בהתנהגויות.
ביהביוריסט אחד יצפה בהתנהגות וישתף תוצאות, מה שיוביל להרחבה של ממצאים אלו על ידי אחרים בשטח.
בעוד הביהביוריזם מכחיש ניסיון ישיר, קלר מציע כי הביהביוריסטים מקבלים זאת מבלי לדעת בהקשר זה.
כשם שהגלוונומטר אינו תלוי בפיזיקאי, כך גם המושא מהביהביוריסט.
התנסות ישירה מביאה להתבוננות בתופעות ומובילה לתוצאות.
בהקשר זה, הוא הרגיש שהעמדה של הביהביוריסטים נראית פרדוקסלית משהו.
במהלך שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 הגיעה הפסיכולוגיה לשיא במכון.
מלבד קלר, פעלו במכון רבים אחרים רבי השפעה.
מקס ורטהיימר היה חלק מהמכון מ-1916 עד 1929, עד שעזב לתפקיד בפרנקפורט.
בנוסף, קורט לוין נשאר במכון עד 1933 (שנת התפטרותו).
לקלר היו גם עוזרים ידועים רבים במכון, כולל , שעבודתו נסבה סביב פתרון בעיות ותנועה.
פון לאונשטיין (Von Lauenstein), עוזר נוסף של קלר, ידוע בעיקר בחקירתו של שגיאות זמן וזיכרון.
ולבסוף, ידועה בעיקר בזכות שיתוף הפעולה שלה עם קלר הן ב והן בתאוריית ההיזכרות.
המפלגה הנאצית, בראשות אדולף היטלר, עלתה לשלטון ב-30 בינואר 1933. המשטר החל לנהוג במדיניות מפלה נגד יהודים, ופיטר כל פרופסור עם רקע יהודי מאוניברסיטאות בגרמניה.
מקס פלאנק, הפיזיקאי הידוע, עתר להיטלר להפסיק את פיטורי הפרופסורים היהודים, והדגיש את חשיבותם לגבי תרומות מדעיות.
היטלר צוטט כמגיב לפלאנק, "אם פיטורי מדענים יהודים פירושו השמדת המדע הגרמני העכשווי, אז נסתדר בלי מדע לכמה שנים".
קלר לא התייצב בפומבי נגד המשטר הנאצי עד סוף אפריל 1933. בתחילת אותו חודש, הוא עדיין הביע אמביוולנטיות לגבי מידת האיום החמור של המשטר.
הוא נזהר, אך לא נעשה פעיל יותר נגד הנאצים עד שהם אילצו את פיטוריו של קארל פלאנק, פיזיקאי ניסיוני ידוע אחר.
ב-28 באפריל 1933 כתב קלר מאמר שכותרתו "Gespräche in Deutschland" (שיחות בגרמניה).
הוא נכתב עבור העיתון Deutsche Allgemeine Zeitung והוא רשמית המאמר האחרון שפורסם שתקף בגלוי את המשטר הנאצי במהלך שלטונם.
לאחר פרסום המאמר ציפה קלר למעצר מיידי.
גם ארבעה חודשים לאחר פרסום המאמר במקור, עדיין הופצה הדפסה חוזרת.
קלר קיבל מכתבים רבים מיהודים ולא-יהודים, שהביעו את תודתם והעריצו את אומץ ליבו.
כדי לחזק את עמדתו נגד הנאצים, קלר ביקש סיוע גם מעמיתיו.
לאכזבתו, רבים מעמיתיו סירבו להיות מעורבים בתנועה האנטי-נאצית.
היו שהציעו שהנאצים לא יוכלו להשתלט על המערכת הפוליטית הגרמנית הגדולה והמורכבת.
בנוסף, כמה עמיתים טענו שההתנגדות של קלר נפלה מחוץ לתחומי ההשפעה המסוימים שלהם.
בתורם, הם לא יכלו לתרום דבר.
ב-3 בנובמבר 1933 דרשה הממשלה הנאצית מפרופסורים להתחיל את הרצאותיהם בהצדעה הנאצית.
קלר חשב שזו ביזוי של אמונותיו ואמר לתלמידיו שהוא לא מסוגל לבצע מעשה כזה.
ההסבר שלו זכה לתשואות, הן מצד אוהדי הנאצים והן מצד המורדים כאחד.
מצבו במכון החל להידרדר מהר יותר לאחר ההצהרה הזו.
בדצמבר 1933 עמדו פקידים נאצים מחוץ לחדר הסמינרים של קלר.
כשהסטודנטים עזבו, עצרו אותם הפקידים ובחנו את כרטיסי הסטודנטים שלהם.
אף על פי שקלר לא התערב, הוא יצר קשר מאוחר יותר עם רקטור המכון, אויגן פישר, והתלונן על כך שהתרחשה פשיטה ללא הודעה מוקדמת.
לאחר מחלוקת רבה ועוד מספר בדיקות פתע של תלמידיו, קלר ביקש לפרוש מהמוסד במאי 1934. זה משך את תשומת ליבו של משרד החנוך והם התערבו לבסוף ביולי 1934 על ידי הפעלת חקירה של יחסי הגומלין בין קלר לרקטור וכן ההתקפות האישיות מארגוני הסטודנטים הגרמניים.
לאחר שנשאר מחוץ לקבלת החלטות חשובות של המכון הפסיכולוגי של אוניברסיטת ברלין ואיבד עוזרים חשובים, המייצגים נקודות מבט חדשות, קלר מצא שלא יוכל להמשיך בעבודתו.
קלר התפטר רשמית מהמכון הפסיכולוגי של אוניברסיטת ברלין והיגר לארצות הברית בשנת 1935. הוצעה לו משרת פרופסור במכללת סווארת'מור, שם כיהן בפקולטה במשך עשרים שנה.
ב-1956 הוא הפך לפרופסור חוקר בדארטמות' קולג'.
זמן קצר לאחר מכן שימש גם כנשיא האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה.
הוא הרצה בחינם בארצות הברית וערך ביקורים שנתיים באוניברסיטה החופשית של ברלין.
כאן הוא שימש כיועץ לפקולטה.
הוא שמר קשר בין הפסיכולוגים לבין הפסיכולוגיה האמריקאית על ידי שיתוף פעולה איתם במחקר והשתתפות בהתלהבות בדיונים איתם.
הוא מת ב-1967 ב בניו המפשייר.
קלר התחתן עם הציירת והפסלת תקלה אשנבך (Thekla Achenbach) בשנת 1912. נולדו להם שני ילדים בגרמניה (קלאוס, יליד 1912 ומריאן, ילידת 1913) ושניים נוספים כאשר התגוררו בטנריפה (פיטר, יליד 1915 ומרטין, יליד 1918).
נישואים אלו הסתיימו בגירושים ובשנת 1927 נשא לאישה את לילי הרלמן (Lili Harlemann), ממנה נולדה לו בת, קארין (ילידת 1928).
1956, פרס תרומות מדעיות נכבדות של איגוד הפסיכולוגים האמריקאי.
בשנת 1967 תכננה האגודה להעניק לו את מדליית הזהב שלה, אך הוא מת לפני שניתן היה להעניק אותה.
המרכז לחקר הפרימטים של וולפגנג קלר הוקם ב כפרויקט של .
וולפגנג ארתור ריינהולד קפן היה סופר גרמני, מהידועים בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה
בזכות הרומנים שלו - "יונים בדשא" (1951), "החממה" (1953) ו"מוות ברומא" (1954) שמציירי תמונה של החברה הגרמית אחרי המלחמה, תוך שימוש בשיטות כמו-קולנועית, והמזכירים את כתיבתם של דוס פסוס, דבלין או פוקנר.
מאוחר יותר כתב קפן לעיתים רחוקות, בעיקר ספרי מסע.
קפן נולד ב-1906 בגרייפסוואלד בפומרניה לאם לא נשואה, מארי קפן (1925-1877), תופרת שעבדה לאחר מכן כלחשנית בתיאטרון של גרייפסוואלד.
אביו, ריינהולד הלבן (יליד 1877), שלא הכיר בו כבן ולא יצר איתו כל קשר, היה רופא עיניים, מרצה בקליניקה האוניברסיטאית בגרייפסוואלד, מאוחר יותר רופא עיניים בברלין, ובזמן הפנוי חובב שיט על הקרח וטיס בכדורים פורחים.
קפן גדל בבית סבתו אמילי ברחוב באנהופשטראסה 4 ואחרי מותה ב-1908 עבר עם אימו לטורון, בפומרליה (פומרניה המזרחית (כיום בפולין), ובהמשך לאורטלסבורג, כיום העיר שצ'יטנו בפרובינציית ורמיה-מזוריה בפולין, אז בפרוסיה המזרחית, בבית אחות אימו, אולגה קפן.
דודתו עבדה במשק הבית של מפקח בניין בשם תאודור וילה, בעל ספרייה גדולה בה בילה קפן באותם הימים שעות רבות בקריאה.
את לימודיו התחיל בבית ספר יסודי באורטלסבורג.
ב-1912 עבר עם אימו בחזרה לגרייפסוולאד אולם כעבור שנתיים חזרו לפרוסיה המזרחית וב-1919-1915 הוא למד בגימנסיה הריאלית של אורטלסבורג.
בגלל בעיות כלכליות הפסיק את לימודיו.
אחרי מלחמת העולם הראשונה שב קפן לגרייפסוואלד ועבד שם כשליח עבור מוכר ספרים.
עבד בהתנדבות בתיאטרון המקומי והאזין כמאזין חופשי להרצאות באוניברסיטת גרייפסוואלד בתחומי הספרות הגרמנית (בקורסים של פאול מרקר וולפגנג שטאמלר) ,הפילוסופיה וההיסטוריה של האומנות.
מאוחר יותר פקד קורסים גם באוניברסיטאות המבורג, אוניברסיטת פרידריך-וילהלם בברלין ווירצבורג.
ב-1922 עבד קפן כעוזר טבח בצי הסוחר בים הבלטי וב-1923-1922 כפועל במפעל, סדרן בקולנוע ,בייצור קרח בהמבורג.
הועסק בהמשך שחקן בתיאטרון באי ריגן אחר כך בתיאטרון בויסמר.