tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספריה של רדקליף, למרות ערכם הספרותי הדל יחסית והעלילה הנוסחאתית שלהם, היו בעלי השפעה רבה על כותבים רבים בדורה.
ג'יין אוסטן הקדישה את חלקו השני של הרומן הראשון שלה, "נורתאנגר אבי" (1803), לפרודיה משעשעת ונוקבת על "התעלומה של אודולפו" ועל מעמדו התרבותי והחברתי של הרומן הגותי בכלל.
סימנים מובהקים של השפעה ניתן למצוא גם ברומן "ג'יין אייר" של שרלוט ברונטה, בו הגיבורה מגיעה לטירה רדקליפית מובהקת.
השפעה ניכרת הייתה לרוח הגותית גם על השירה הרומנטית-טרגית-אפלה של קולרידג', שלי וקיטס.
ספרה של אן רדקליף A Romance of the Forest תורגם לעברית על ידי זהבה פישר בשם "רומן ביער", ויצא לאור במסגרת "החממה" של הוצאת סטימצקי.
אן רייס 4 באוקטובר 1941 – 11 בדצמבר 2021) הייתה סופרת אמריקאית.
רייס כתבה 30 ספרים מצליחים שעסקו ברובם בערפדים.
ספריה עקבו אחר חייהם של הערפדים ואחר הצדדים ה"אנושיים" יותר שלהם.
הספרים זכו להצלחה רבה והגדירו מחדש את דמות הערפד בספרות עבור מעריצים רבים.
שניים מספריה עובדו לקולנוע: "ראיון עם הערפד" ו"מלכת הארורים".
היא נולדה בניו אורלינס שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-קתולית אדוקה ממוצא אירי, ונקראה הווארד אלן פרנסס על שם אביה הווארד ואמה קתרין אלן.
ביומה הראשון בבית הספר שאלה אותה נזירה לשמה, והיא החליטה להגיד ששמה הוא אן, למרות שזה לא היה שמה.
אמה לא תיקנה אותה, כי הבינה ששמה המקורי גרם לה למבוכה.
רייס, שהתחנכה כקתולית, עזבה את הכנסייה בנעוריה ונעשתה אתאיסטית.
ב-1998 שבה להיות קתולית, ואף כתבה מספר ספרים ברוח דתית.
ב-2010 הודיעה שחדלה להיות נוצרייה.
אן רייס הייתה אלמנתו של המשורר סטן רייס , לו הייתה נשואה בשנים 1961–2002. נולדו להם בת ובן.
בנם היה לסופר נודע בזכות עצמו - כריסטופר רייס .
אן רייס, ריאיון עם ערפד (תרגם: אריה בובר), תל אביב, כרם, 1986
אן רייס, משרת העצמות (תרגם: אורי לוטן), תל אביב, מודן, 1997
אן רייס, הערפד ארמאן (תרגם: יעקב קאש), תל אביב, מודן, 2000
אן רייס, פנדורה: סיפורי ערפדים חדשים (תרגמה: מרים שפס), בן שמן, מודן, 2002
אן רייס, מריק (תרגמה: שרון מור), תל אביב, מודן, 2006
אַן שֶרְלִי היא הדמות המרכזית בסדרת הספרים שכתבה הסופרת לוסי מוד מונטגומרי.
דמותה של אן הופיעה לראשונה ב-1908 בספר האסופית, המשיכה לככב לכל אורך סדרת הספרים הכוללת שמונה ספרים ובנוסף הופיעה כדמות שולית בשלושה ספרים נוספים.
ביומנה כתבה מונטגומרי שהרעיון לסיפורה של אן הגיע מקרובי משפחתה שתכננו לאמץ ילד יתום וקיבלו במקומו ילדה.
כמו כן כתבה שאת המודל למראה החיצוני של אן שרלי ביססה על דמותה של אוולין נסביט, על פי תמונה שחתכה ממגזין.
אן היא ילדה עתירת דמיון וחולמנית המשתדלת להיות טובה, אך מסתבכת בטעויות שונות ומגוונות בעיקר בשל גאוותה ודמיונה הפורה.
דמותה של אן שרלי עובדה לקולנוע ולטלוויזיה מספר פעמים, וגולמה בין היתר על ידי השחקניות מייגן פולווס ואמיבת' מקנולטי.
אן התייתמה בינקותה כשהוריה וולטר וברטה שרלי מתו מטיפוס.
היא נשלחה לגור עם משפחת תומאס, ומאוחר יותר אצל משפחת המונד.
כאשר מת מר המונד נשלחה אן לבית היתומים של הופטאון.
מספר חודשים לאחר מכן פנו מתיו קטברט ואחותו מרילה, בעלי "החווה הירוקה" (במקור חוות "גגות ירוקים") שבכפר אבונלי הנמצא באי הנסיך אדוארד, בבקשה לשלוח להם ילד מבית היתומים לעזרה בעבודות המשק שבבעלותם.
טעות במסירת הבקשה הובילה לכך, שבמקום לשלוח נער שלח בית היתומים את אן: ילדה בת 11, אדומת שער ופטפטנית.
למרות היסוסיה, החליטה מרילה לאמץ את אן ולקחת על עצמה את חינוכה של הילדה המוזרה, הפרועה, הפטפטנית ועתירת הדמיון, השונה כל כך מעולמה הנוקשה והמעשי של מרילה.
בחודש הראשון לשהותה בבית הספר נתקלת אן בגילברט בליית' אשר מקניט אותה בשל שערה האדום.
מרוב זעם, היא שוברת את לוח הצפחה שלה (מעין "מחברת" עליה היו כותבים התלמידים בעבר) על ראשו ונענשת.
במשך השנים הבאות שומרת אן טינה ומסרבת לסלוח גם לאחר שגילברט בליית' מתנצל.
במהלך השנים נוחלת אן הצלחה גדולה בבית הספר ומוצאת ידידת נפש בדמותה של דיאנה ברי.
כוח דמיונה הפעיל יתר על המידה של אן, אוצר המילים המרשים שלה ומצבי רוחה הקיצוניים משפיעים מאוד על כל הסובבים אותה והיא מביאה אושר ונחמה למרילה ומתיו.
בסוף הספר הראשון בסדרה: "האסופית", מת מתיו.
אן, זוכת מלגת "אייברי", מחליטה להישאר עם מרילה באבונלי ולוותר על המלגה כדי שתוכלנה להמשיך ולהחזיק בבית "החווה הירוקה".
בספר הבא בסדרה, "אן מאבונלי", הופכת אן למורה בבית הספר באבונלי.
לאחר סיום לימודיה בקולג' קווינס וקבלת תואר ראשון, היא ממשיכה במקצוע ההוראה בעיר השנייה בגודלה באי, קינגספורט.
בעיר מתגוררת משפחת פרינלגס האליטיסטית, אשר מעמידה בפני אן אתגרים קשים בחינוך, אך למרות הכול אן מצליחה להתמודד מולם בגבורה.
לאחר שלוש שנים, אן פוגשת את גילברט בליית', מכרה הוותיק, שסיים את לימודי הרפואה שלו.
הוא מציע לה נישואים אך היא מהססת ומסרבת להצעתו.
לאחר סיום לימודיו, מגלה אן בעת חזרתה לאבונלי כי גילברט בליית' גוסס.
כאשר גילברט מבריא הוא מציע לה נישואים בשנית והפעם היא מסכימה.
הם נישאים ועוברים להתגורר בנקיק סיינט מארי, שם עובד גילברט כרופא ואן מביאה לעולם שבעה ילדים, הראשונה בהם מתה יממה לאחר לידתה.
האסופית, תרגום: ישראל פישמן, מ.
אן שרלי האסופית מאבונלי, תרגום: יעל רון-לרר, אלומות, 1994
אן שירלי, תרגום ועיבוד: עמיחי הדרי, קוראים, 2005
האסופית : אן מהחוה הירוקה, תרגום: טלי נתיב-עירוני, כתר, 1989 ; כתר, 2011
האסופית אן מהחווה הירוקה רומן גרפי, מריה מרסדן, ברנה תמלר תרגום: אילת אטינגר ואהד זהבי, כתר, 2021 (הספר בקטלוג ULI)
אן מאבונלי, תרגום: ישראל פישמן, מ.
אן מאבונלי, תרגום: דנית הדרי-סלומון, קוראים, 2001
הספר תורגם לעברית על ידי מור רוזנפלד, והיה מתוכנן לצאת בהוצאת סנדיק, אך ההוצאה נקלעה לקשיים והספר טרם יצא לאור עד שב-2022, עלמה ורות, שתי תלמידות יסודי נמרצות, הקימו עצומה לתרגום הספר הרביעי בסדרה- שאף פעם לא תורגם לעברית והעצומה נענתה בחיוב על ידי הוצאת כתר.
אן מבית עצי הצפצפה, תרגום: מור רוזנפלד, כתר, 2022
אן מהעמק הירוק, תרגום: אלאונורה לב, כתר, 1997 (
אן מאינגלסייד (אן מהעמק הירוק), תרגום: אלאונורה לב, כתר, 2015
אן שרלי: הנערה מן האי הוא ספרה השלישי של הסופרת הקנדית לוסי מוד מונטגומרי, המתאר את קורותיה של אן שרלי בעת לימודיה לתואר B.A.
הספר ראה אור בשנת 1915.
הספר נפתח בנישואיה של העלמה לוונדר למר אירווינג.
גם הכומר אלן ובת זוגו עזבו את אבונלי.
אן מתכוננת לקראת לימודיה במכללת רדמונד.
לפני נסיעתם לרדמונד גילברט מראה לאן עץ תפוחים שצמח לבדו, פרא בתוך האחו.
מספר ימים אחר כך יצאו אן שרלי, גילברט בלייט וצ'ארלי סלון לקינגספורט, שם ילמדו במכללת רדמונד.
את פניה של אן המגיעה לקינגספורט מקבלת חברתה פריסילה גרנט.
פריסילה ואן מתאכסנות יחדיו באכסניה שמנוהלת על ידי שתי אחיות.
ביום ההרשמה למכללה פוגשות אן ופריסילה ב"נערה יפה בעלת עיניים חומות ופה מעוקם במקצת", זו היא פיליפה גורדון.
פיליפה מתוארת כנערה היפה ביותר במכללת רדמונד.
הסיבה המרכזית להגעתה של פיליפה למכללה היא כדי לעכב את החלטתה להינשא.
היא נהנית מהחיזורים, אך בהשוואה לרובי גיליס מאבונלי, פיליפה רואה במחזריה חברים טובים.
לכן, למרות פטפוטיה הרבים על גברים, אן ופריסילה מחבבות אותה מיד.
בנוסף לכך, לאורך הספר מתגלה, שלמרות שפיליפה מתהוללת במסיבות כמעט בכל ערב, היא נמצאת תמיד בראש תלמידי הכיתה כמעט בכל המקצועות, מלבד במקצוע האנגלית.
אן עוברת את הסמסטר הראשון של שנה א', כשהיא חולקת את מקומה בראש טבלת המצוינות עם גילברט ופיליפה.
במהלך החורף מתארחת אן אצל ג'יין אנדרוז ידידה ותיקה מאבונלי.
במהלך הלילה מציעה ג'יין לאן נישואין בשם אחיה, בילי.
אן, הנדהמת, מתאמצת שלא להעליב את חברתה ומסרבת בנימוס להצעה.
זמן מה לאחר הצעת הנישואים הראשונה, מגיעה הצעת נישואין שנייה מצ'ארלי סלון.
אן נזעמת מהצעת נישואיו, כיוון שלא נתנה לו מעולם רמז שהיא מעוניינת בו.
היחסים ביניהם נעשים קרירים, אך בשנה ב' צ'ארלי "הואיל ברוב חסדו לשוב ולהיות מנומס כלפיה".
סטלה מינרד, ידידה של אן ופריסילה מימי המכללה, כותבת לאן שהיא מעוניינת להתחיל בשנה הבאה במכללת רדמונד ותוהה האם יוכלו שלושתן לגור יחד.
היא גם מציעה שדודתה תנהל להן את משק הבית, מאחר שהאחרונה בודדה.
אן ופריסילה יוצאות למסע חיפושים אחר הבית המושלם לשלושתן.
הן נתקלות ב"בית פאטי", בית קטן וחמוד למראה ששוכן בשדרות ספופורד.
אישיותה הכובשת של אן משכנעת את בעלות הבית להשכיר להן את המקום למשך שלוש שנים.
לדברי בנות פאטי הן, העלמה פאטי ומריה ספופורד, רוצות לטייל קצת בעולם לפני שהגיל יקשה עליהן.
פיליפה שומעת על המציאה של הבנות ומתחננת להצטרף אליהן בבית פאטי.
אן מסיימת את השנה הראשונה כשהיא זוכה במלגת תורבורן, המאפשרת לה ללמוד שנה נוספת ברדמונד.
כשאן חוזרת לאבונלי לחופשה היא מגלה שחברתה רובי גיליס חולה בשחפת ועומדת למות.
רובי ומשפחתה התעלמו ממצבה הבריאותי, והמשיכו לנהוג כאילו הכל כרגיל.
לפני מותה שופכת רובי בפני אן את ליבה.
רובי פוחדת מהמוות שעומד להגיע, מהעולם הבא ומהלא נודע.
אן מרגיעה את חברתה ואולי היו אלה דבריה שגרמו לה למות באותו לילה בשלווה וללא כאב.
באותו קיץ אן התנסתה בכתיבה.
היא כתבה את "כפרתה של אווריל" והציגה את הסיפור בפני דיאנה ומר הריסון בלבד.
השניים ביקרו את הסיפור ויעצו לה לגביו.
מטרתה של אן הייתה לשלוח אותו לכתב העת "האישה הקנדית" ואולי לזכות בפרס.
לבסוף שני כתבי עת דחו את סיפורה של אן.
דיאנה החליטה לעשות מעשה למען חברתה ושלחה את הסיפור שלה לתחרות של אבקת אפייה.
הרעיון היה שיכתבו סיפור ובתוכו תיכנס הפרסומת לאבקת האפייה "רולינגס".
אן זכתה בתחרות ואף קיבלה על זכייתה תשלום נאה.
אבל דיאנה לא ראתה שחברתה הייתה כואבת את המצב.
אן התביישה שיצירתה נהפכה לפרסומת זולה.
אולם, עם הזמן היא ידעה לצחוק על זה ואף השתמשה בכסף מהתחרות.
התחילה השנה השנייה ללימודיהן, ואן, פריסילה, פיליפה וסטלה החלו לבנות את ביתן ובבית פאטי.
עם התחלת ההתאקלמות הראשונה נצמד לאן חתול רחוב, עלוב מראה, ושמו 'רסטי'.
כל ניסיון להיפטר מהחתול עלה בתוהו, וכך גם כל ניסיון להרוג אותו.
אן החלה לחשוש שמא אין לה את הכסף הדרוש להמשך הלימודים בשנה השלישית והרביעית.
דודה ג'וזפין נפטרה והשאירה לאן מתנה צנועה, אלף דולר.
כולם חוזרים ללימודים לסמסטר השני.
עם חזרתם גילברט שופך את אשר על ליבו ומציע לאן נישואין.
אן מסרבת ואומרת לגילברט שלעולם לא תוכל לאהוב אותו בצורה שהוא מבקש.
פיליפה כועסת על אן שוויתרה על גילברט, ואילו אן מצטערת שעקשנותו גרמה לאובדן הידידות ביניהם.
אן הוזמנה לבלות עם פיליפה שבועיים בבולינגברוק, עיר הולדתה של אן.
אן ופיליפה בילו בנעימים בערבים במסיבות שונות.
באחד הימים ביקרה אן בבית שבו נולדה.
בעלת הבית מספרת לה על הוריה ונותנת לה צרור מכתבים שכתב ולטר, אביה של אן, אל אמה, ברתה.
אן חוזרת לאבונלי, לאחר שסיימה את שנת הלימודים השנייה במכללת רדמונד.
היא פוגשת בחברים ותיקים, ביניהם בני הזוג אירווינג ופול.
פול מספר לה שאיבד את אנשי הסלע שלו, אנשים דמיוניים שליוו אותו בילדותו.
במהלך הקיץ כתבה פיליפה לאן שהיא התאהבה בבחור צעיר ששמו ג'ונס בלייק.
הוא מתואר כצעיר מכוער, "המכוער ביותר שראתה פיליפה בימיה", גבוה, בעל שיער עדין, עיניו ירוקות ופיו גדול.
באשר לאוזניו, פיליפה מנסה להימנע מלהסתכל עליהם.
אולם, כשפיליפה שומעת את ג'ונס נושא דרשה בכנסייה, היא מתאהבת בו כליל וכואבת שלא יוכל לאהוב אותה בחזרה.
השנה השלישית במכללת רדמונד מתחילה ואן פוגשת בנסיך חלומותיה.
בשיטוט ליד המפרץ, היא פוגשת בגבר שתמיד חלמה עליו: "גבוה, נאה, בעל חזות אצילית, עם עיניים שחורות ועצובות שאי אפשר לרדת לעומקן.
קולו היה רך, מתנגן, ערב לאוזן..".
השניים נפגשו בזמן סערה ורויאל גרדנר עזר לה להגיע למקום מחסה.
רוי נמנה עם המשפחות המיוחסות, העשירות והוותיקות ביותר.
הוא הפסיק את לימודיו ברדמונד בגלל שאימו חלתה, ועתה הוא חזר כדי להשלים את לימודיו.
עוד באותו ערב שלח רוי לאן תריסר ורדים ומאז הוא לא הפסיק לחזר אחריה.
אן שומעת שגילברט התחיל לצאת עם בחורה יפהפייה בשם קריסטין סטיוארט.
אן מגלה רגשי קנאה בתוכה.
בהמשך השנה מר ג'ונס מציע לפיליפה נישואין והיא מסכימה.
הוריה האמידים הזדעזעו מהנישואים הקרבים.
השניים כבר תכננו את הכל והיכן יגורו לאחר נישואיהם, ברחוב פטרסון באזור משכנות העוני.
דיאנה עומדת להתחתן עם פרד רייט.
אן מרגישה עצבות משום שדיאנה עוברת לגור במרחק של 2 מייל (כ-3 ק"מ) מאבונלי, וחברותן הקרובה לא תוכל להמשיך להיות כפי שהייתה מימי ילדותן.
אן צפויה למלא את תפקיד השושבינה וגילברט את תפקיד השושבין.
לאחר החתונה גילברט ואן משוחחים, ונראה שיחסיהם השתקמו.
אן מלמדת במהלך הקיץ בואלי רוד.
היא משתכנת אצל מרת ג'נט.
אן מגלה שג'נט היא מושא חיזוריו של ג'ון דוגלאס זה 20 שנה.
ג'ון לא הציע לה מעולם להינשא לו, אבל ממשיך לחזר אחריה.
לאחר מותה של אימו החולה מתגלה שמרת דוגלאס לא הרשתה לבנה לשאת את ג'נט לאישה, בגלל שפחדה שתתפוס את מקומה והיא תגורש מביתה.
לכן, במשך 20 שנה ממשיך מר דוגלאס לחזר אחרי ג'נט ולא מספר לה על שנשבע לאימו של ינשא עד יום מותה של אימו.
ג'נט סולחת לאימו של ג'ון והם נישאים בתוך חודש.
הבנות מתחילות את השנה האחרונה ברדמונד.
אימו של רוי ואחיותיו באות לבקר אצל אן בבית פאטי.
גברת גרדנר נעימה וידידותית, האחות הבכורה אלין היא "מהדורה צעירה יותר של אימה, אך נעדרת אותה לבביות".
ודורותי גרדנר מתגלה כנפש אחות של אן.
במהלך השנה מרבה אן להיפגש עם משפחת גרדנר ובעיקר עם דורותי.
בסוף שנת הלימודים מציע רוי נישואין לאן בסוכה הקטנה בקרבת הנמל שם נפגשו לראשונה.
עם קבלת הצעת הנישואין מגלה אן שאיננה יכולה להינשא לרוי, משום שהיא אוהבת את גילברט.
דורותי באה לבקר את אן ואומרת לה שהיא מצטערת שהיא לא נישאת לרוי.
דורותי מוסיפה שהיא מבינה את החלטתה, כי אחרי הכל אחיה לא מיוחד כל כך.
אן חוזרת לאבונלי ומגלה שחברתה ג'יין עומדת להינשא למיליונר שפגשה במערב.
אן מבלה שבועיים במשכן הרוחות.
עם חזרתה לחווה הירוקה היא מגלה שגילברט חולה באופן אנוש.
היא מתפללת לאלוהים שיציל את גילברט, אהובה מילדות.
גילברט מחלים ומגיע לבקר את אן.
הפעם אן לא מתכחשת לרגשותיה.
הם הולכים לעץ התפוחים שצמח לבדו, פרא בתוך האחו ושם הוא מציע לה נישואין.
אן וגילברט מבטיחים להינשא זה לזה בחלוף שלוש שנים, לאחר שגילברט יסיים את לימודי הרפואה שלו.
אן הארט קולטר היא פרשנית פוליטית, סופרת ועורכת דין אמריקאית.
מופיעה לעיתים קרובות בטלוויזיה וברדיו, וכן נואמת באירועים ציבוריים ופרטיים.
קולטר ידועה בעמדותיה המשויכות לרוב לימין הקיצוני, והואשמה באנטישמיות ועליונות לבנה על ידי הליגה נגד השמצה והוועד היהודי-האמריקאי.
כמו כן הביעה תמיכה בגלוי בתאורית הקשר על רצח עם של האדם הלבן המזוהה עם גורמים ניאו נאצים ובתמיכתה בשלילת זכות בחירה לנשים.
אן הארט קולטר נולדה בניו יורק ב-8 בדצמבר 1961. אביה, ג'ון וינסנט קולטר, היה סוכן FBI ממוצא אירי-גרמני ויליד אולבני; אמה הייתה עקרת בית ילידת פדוקה שבקנטקי.
בהמשך עברה משפחתה לניו כנען שבקוניטקט, שם גדלו קולטר ושני אחיה הגדולים, ג'יימס וג'ון.
שני הוריה היו שמרנים ותומכי המפלגה הרפובליקנית.
לדברי אן, אהדה את הגישה השמרנית עוד בגן הילדים, ובילדותה קראה ספרי עיון רציניים כדי לשפר את יכולתה לטעון בזכותה.
בגיל 14 ביקרה קולטר את אחיה הגדול בניו-יורק, שם למד משפטים.
היא גרה עמו תקופה קצרה, ובמהלכה קראה, בעידודו של אחיה, ספרים מאת מילטון פרידמן וויליאם סימון.
בשובו הביתה מהלימודים נהג לבחון אותה, וכפרס לקח אותה למסבאות שונות ברחבי ניו-יורק.
קריאת ספרות רפובליקאית הביאה את קולטר לחלום על קריירה ככותבת.
ב-1980 השלימה את לימודיה התיכוניים.
ב-2002 פרצה מחלוקת בנוגע לגילה.
קולטר טענה שגילה צעיר מ-40, ואילו לויד גרוב, עיתונאי בוושינטון פוסט, טען שתאריך הלידה הרשום שלה הוא 8 דצמבר 1961. עם זאת, רישיון הנהיגה שלה מעיד כי נולדה ב-8 בדצמבר 1963. לבסוף שככה הסערה, אך קולטר לא אישרה אף אחד מהתאריכים בתואנת פרטיות.
כסטודנטית לתואר ראשון באוניברסיטת קורנל, קולטר סייעה לייסד את העיתון "The Cornell Review", והייתה חברת אחוות הנשים הלאומית דלתה גאמא.
ב-1984 סיימה תואר ראשון בהצטיינות בהיסטוריה באוניברסיטת קורנל.
ב-1988 קיבלה תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת מישיגן, שם התקבלה לחברות ב-Order of the Coif, וערכה את כתב העת Michigan Law Review.
במישיגן שימש קולטר כנשיאת הסניף המקומי של החברה הפדרליסטית ולמדה במרכז העיתונות הלאומי.
לאחר מכן עבדה קוטלר כמתדיינת בבתי משפט במרכז לזכויות הפרט.
לאחר לימודי המשפטים עברה קולטר לקנזס, והתמחתה בבית המשפט לערעורים.
עם תום תקופת ההתמחות, עברה לניו יורק ועבדה תקופה קצרה במשרד עו"ד פרטי.
ב-1994 ניצחה המפלגה הרפובליקנית בבחירות לסנאט.
קולטר עברה לוושינטון, וחבר הסנאט ספנסר אברהם מינה אותה ליועצת.
במסגרת עבודה השתתפה בניסוח חוקים לגירוש זרים שהורשעו בפשעים.
בשנת 2000 שקלה קולטר להתמודד לקונגרס בקונטיקט מטעם המפלגה הליברטריאנית.
קולטר לא ביקשה להיבחר, אלא להכשיל את בחירתו-מחדש של כריס שאיס לאחר שהצביע נגד הדחת קלינטון.
עם זאת, לאחר שנפגשה עם הנהגת המפלגה הליברטריאנית בקונטיקט, סירבה המפלגה לתמוך בה.
כתוצאה מכך נמנעה התרחשותו של, כדבריה: "מסע בחירות שקרי לגמרי, עתיר תשומת לב תקשורתית, בסגנון ג'סי ונטורה".
בסופו של דבר ניצח שיאס בבחירות, והמשיך להיות נציג מחוזו בקונגרס עד 2009.
קולטר פרסמה שנים-עשר ספרים, וכותבת טורי מערכת במספר עיתונים.
ידועה בעיקר על שום סגנונה הפולמוסי, ומעידה על עצמה, "אני אוהבת להתסיס.
אינני מעמידה פנים, ואינני מתיימרת להיות אובייקטיבית או מאוזנת, כמנהג שדרי הרדיו".
סגנונה הסאטירי הושווה לזה של קלייר בות' לוס, אחת ממושאי הערצתה.
נוסף על הכתיבה, מרבה קולטר להופיע בטלוויזיה וברדיו, וכן לנאום בפני סטודנטים.
לא אחת מלהיט סגנונה את האווירה, בין מתמיכה בין מבוז: במהלך אחת מהרצאותיה באוניברסיטת אריזונה, הושלכה עליה עוגה.
היא נוהגת לסנוט במפגינים ובאנשים שמפריעים לה לשאת את דברה.
בכל שנה מבלה קולטר כשלושה חודשים בעריכת חוגי-בית ברחבי ארצות הברית, ויותר מכך כשעליה לקדם ספר חדש פרי עטה.
ב-2010 הרוויחה, לפי הערכות, כחצי מיליון דולר מהרצאותיה.
קולטר מרצה על שמרנות מודרנית, נישואים חד-מיניים ו'צביעות הליברליזם האמריקאי המודרני'.
קולטר כתבה 12 ספרים, מהם מספר רבי מכר.
פשעים כבדים ועבירות קלות: משפטו של ביל קלינטון (1998) ספרה הראשון של קולטר פורסם בידי בית ההוצאה רג'נרי (Regnery) ב-1998. הספר מתאר את ניאופיו של קלינטון ושקריו (תחת שבועה) בניסיון להסתיר זאת.
קולטר גם סוקרת כמה מחלוקות מסביב לנשיאותו של ביל קלינטון, בכללן מוניקה לווינסקי, פאולה ג'ונס Whitewater Travelgate, Filegate, Wampumgate, the China secrets scandal, ומותו של וינסנט פוסטר.
בפרק האחרון היא מתארת את ההיסטוריה של תהליך האימפיצ'מנט (impeachment) ומביאה טיעון רגשי שמצדיק את הדחתו של קלינטון.
היו האשמות שקולטר העתיקה חלקים מהספר ממאמרו של מייקל צ'פמן "A Case for Impeachment".
צ'פמן היה במגעים עם הוצאת הספר כדי להיות סופר הצללים שלו.
לשון הרע: שקרים ליברליים על הימין האמריקני (2003) ספרה השני, פורסם בידי קראון פורום (Crown Forum) ב-2002, והפך לרב המכר מספר אחד של הניו יורק טיימס בקטגוריות ספרי בספר מבקרת קולטר את "השליטה ההגמונית של השמאל על חדשות בתקשורת" וטוענת שהנשיא ג'ורג' ווקר בוש זכה לכיסוי תקשורתי שלילי.
אל פרנקן, הקומיקאי והסופר לשעבר, וכיום הסנאטור ממדינת מינסוטה, הטיל ספק בדיוק העובדתי של הספר.
הוא גם האשים את קולטר בכך שהיא ציטטה חלקים נרחבים תוך הוצאת דברים מהקשרם.
אחרים בדקו את האשמותיה והטילו גם הם ספק לגבי הדיוק בעובדות ודרך הצגתן.
בגידה: הבוגדנות הליברלית מהמלחמה הקרה למאבק נגד הטרור (2003) בספר קולטר טוענת שהתקשורת האמריקאית התייחסה אל הסנאטור ג'וזף מקארתי בצורה לא הוגנת והציגה אותו כמי שרודף אנשים בשל דעותיהם הפוליטיות.
קולטר סבורה שמקארתי זיהה בהצלחה מרגלים קומוניסטיים זרים בארצות הברית.
בריאיון שנתנה לדייוויד בואומן, אמרה קולטר שג'וזף מקארתי הוא האיש המנוח אותו היא הכי מעריצה.
קולטר טוענת ב"בגידה" שלא הבינו את מקארתי כהלכה ולא העריכו אותו כפי שהגיע לו, וש-Venona Cables ומקורות אחרים זיכו אותו מאשמה בכך שהם הראו שאכן היו מרגלים סובייטיים בממשל האמריקני.
במאמציה המתמשכים לזכות את מקארתי, היא כתבה מספר טורי דעה שתקפו את סרטו של ג'ורג' קלוני "לילה טוב ובהצלחה", המספר על כתב הטלוויזיה אדוארד מורו ומקארתי.
היא טוענת שמתארים בצורה שגויה את המקארתיזם כהרסני וכותבת שמקרה ההתאבדות היחיד שנגרם בגין המקארתיזם היה של ידידו של מורו, לורנס דוגן (Laurence Duggan).
איך לדבר לליברלי (אם אתה חייב) (2004/2005) הספר הוא אסופה של מאמרי דעה אותם כתבה אן קולטר על ליברליזם, המלחמה נגד טרור, והתקשורת.
קולטר מביעה את דעותיה הפוליטיות.
היא תוקפת את הניו יורק טיימס ואת המפלגה הדמוקרטית ומסכמת את דעתה על הליברלים בשני משפטים: "אתה רוצה להרגיז ליברל?
הגן על ארצות הברית." בוויכוח עם הליברלים, היא מייעצת, "אל תתגונן", "תמיד תסתער על האויב", ו"לעולם אל תתנצל, אל תחמיא, או תהיה אדיב לדמוקרט."
הספר היה ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס במשך 17 שבועות.
כפירה: כנסיית הליברליזם (2006) הספר הוא כתב האשמה נגד הליברליזם האמריקאי, אותו קולטר מחשיבה ככל כך לא מדעי ומבוסס בדברים כל כך רבים על אמונה שהוא מסתכם ב"דת פרימיטיבית" שיש לה "הקוסמולוגיה שלה, ההסברים שלה לגבי מדוע אנחנו כאן, האלים שלה, והכהונה שלה.
עיקרי האמונה של הליברליזם הוא שהטבע הוא אלוהים ושבני האדם הם קופים."
קולטר טוענת שהליברליזם דוחה את רעיון האל וכי הוא מגנה אנשים מאמינים, ועם זאת עדיין יש לו את כל הסממנים של דת בעצמו.
אם לדמוקרטים היה שכל: הם היו רפובליקנים (2007) הספר הוא אסופת אמרות של אן קולטר, את חלקם בחרו מעריציה.
כל פרק פותח במבוא קצר על הנושא הנידון אותה כתבה קולטר בשביל הספר ואחריו יש מבחר של ציטטות מכתביה.
בין הפרקים: מקארתיזם, טרוריזם, התקשורת המוטה.
אשמה: "קורבנות" ליברליים והתקפתם על אמריקה (2009) בספר טוענת קולטר שהליברלים תמיד משחקים את הקורבן, כשלמעשה הם המתעללים.
טוריה של קולטר החלו להתפרסם החל מסוף שנות התשעים (מדי שבועיים החל מ-1999–2000) אותם כתבה עבור Universal Press Syndicate.
מנהלו של אחד העיתונים בהם פרסמה אמר: "אכסניות שבהם התפרסמו טוריה של אן דבקים בה מכיוון שיש לה קהל מעריצים נאמן של קוראים שמרנים שמצפים לקרוא את טוריה בעיתונים המקומיים."
היא החלה לכתוב טור קבוע עבור כתב העת ג'ורג' ב-1999. קולטר גם כתבה טורים שבועיים בלעדיים בשנים 1998–2003 עבור כתב העת השמרני Human Events, לו היא הוסיפה לכתוב לפרקים אחרי כן.
בטוריה במגזין, היא דנה בשלטון החוק, סוגיות משפטיות, ונושאים משפטיים המשפיעים על הקונגרס ועל הרשות המבצעת.
ב-2001 שימשה קולטר כעורכת משנה ובעלת טור ב-National Review Online) NRO), ביקשו העורכים מקולטר לשנות קטע שכתבה אחרי פיגועי 11 בספטמבר בריאיון שנתנה לתוכנית הטלוויזיה הלאומית Politically Incorrect, האשימה קולטר את נשיונל ריוויו בצנזורה ואמרה ששילמו לה 5$ עבור מאמר.
NRO הפסיקה לפרסם את הטור שלה והדיחה אותה מתפקיד העריכה.
יונה גולדברג, העורך הראשי של NRO אמר: "אנחנו לא 'פיטרנו' את אן בשל מה שהיא כתבה...
אנחנו סיימנו את הקשר איתה מפני שהיא התנהגה לחלוטין בחוסר מקצועיות, ידידות, ונאמנות (בהתייחסו למחלוקת לגבי העריכה).
Arizona Daily Star הפסיק לפרסם את מאמר הסינדיקט (מאמר שמתפרסם בו-זמנית בכמה עיתונים) של קולטר באוגוסט 2005, בצטטו תלונות מקוראים "קוראים רבים סבורים שהיא צווחנית, מנופחת ונבזית.
ואלו המילים בהן השתמשו קוראים שמזהים עצמם כקונסרבטיבים."
ביולי 2006 עיתונים אחרים החליפו את טורה של קולטר עם כותבי טורים שמרנים אחרים, זאת בעקבות פרסום ספרה הרביעי "כפירה: כנסיית הליברליזם".
אחרי שאוגוסטה כרוניקל הוריד את הטור שלה, עורך העיתון מיכאל ריאן הסביר ש"הדברים הגיעו לידי כך שהיא הייתה נושא הדיון ולא מה שהיא כותבת עליו.
ראיין גם התבטא ש"הורדת הטור של אן קולטר כואבת, היא אחת מההוגות הצלולות ביותר שמצויות."
ביולי 2006 עיתונים אחרים החליפו את טורה של קולטר עם כותבי טורים שמרנים אחרים, זאת בעקבות פרסום ספרה הרביעי.
הופעתה הראשונה של קולטר בטלוויזיה הלאומית הייתה ב-1996 אחרי ששכרה אותה הרשת שהייתה אז בחיתוליה MSNBC ככתבת לענייני משפט.
היא פוטרה מהרשת לפחות פעמיים.
בפעם הראשונה, בפברואר 1997, אחרי שהיא פגעה בזכרה של פמלה הרימן המנוחה (שהייתה שגרירת ארצות הברית לצרפת), כשהרשת סיקרה את טקס האזכרה שלה.
הוושינגטון פוסט עיוותו את דבריה וכתבו שהיא אמרה דברים פוגעים יותר: "אנשים כמוך גורמים לנו להפסיד במלחמה".
אבל הצרות שלה עם MSNBC שחררו אותה ממחויבויותיה והיא הופיעה ב-CNN ובפוקס ניוז.
הווארד קרץ מהוושינגטון פוסט ענה במאמר בטיים והסביר שהציטוט הנרחב שהוא מסר של תשובתה של קולטר ליוצא הצבא במאמר שהוא כתב התבסס על זכרונה של קולטר עצמה מהאירוע.
הוא תיאר את סיפורו הקודם והוסיף, "לא ציינתי שלפי קולטר, יוצא הצבא הופיע בלוויין, והיא לא ידעה שהוא היה נכה."
בריאיון עם בוב מקגוון ב-26 בינואר 2005, ב-The Fifth Estate, נמתחה על קולטר ביקורת על שאמרה: "קנדה נהגה להיות...
אחת מהידידות הנאמנות ביותר שלנו, ולהפך.
אני מתכוונת שקנדה שלחה חיילים לווייטנאם.
האם וייטנאם הייתה פחות מסוגלת להכיל ופחות מאיימת מסדאם חוסיין?" מקגוון סתר זאת כשענה לה: "לא, למעשה קנדה לא שלחה חיילים לווייטנאם".
ב-18 בפברואר 2005 בוושינגטון ז'ורנל, הצדיקה קולטר את דבריה בהתייחסה לאלפי הקנדים ששרתו בכוחות המזוינים האמריקאיים במהלך מלחמת וייטנאם, אם מפני שהם התנדבו או משום שהם גרו בארצות הברית בזמן המלחמה והם גויסו.
היא אמרה: "הממשלה הקנדית לא שלחה חיילים...
הם באו ונלחמו עם האמריקנים.
התברר ש- 10,000 אמריקנים במקרה נולדו בקנדה." (בין 5,000 ל-20,000 קנדים נלחמו בווייטנאם עצמה, בכללם קרוב ל-80 נהרגו).
ג'ון קלאוד מהטיים כתב על התקרית מספר חודשים אחר כך ואמר: "קנדה (שלחה) כוחות לא מזוינים להודו-סין בשנות החמישים ושוב לווייטנאם ב-1972."
ב-2006 קולטר סירבה לאשר להכליל סצנה המציגה אותה ואת אל פרנקן בעימות בקונטיקט בשביל שיכלל בסרטו של פרנקן Al Franken: God Spoke.
קולטר אומרת שהיא מחזיקה באמונה נוצרית והיא הצהירה על היותה פרסבטריאנית.
בהרצאה פומבית אחת היא אמרה: "לא אכפת לי משום דבר אחר: ישו מת בשביל החטאים שלי ושום דבר אחר לא חשוב."
קולטר הייתה מאורסת מספר פעמים, אך לא נישאה מעולם.
בין היתר, יצאה עם בוב גוצ'יוניה הבן, דינש ד'סוזה ואנדרו שטיין.
לקולטר דירה במנהטן ובית בפאלם ביץ' שבפלורידה.
אף שלדבריה היא מתגוררת בעיקר בניו יורק, את זכות הצבעתה היא מממשת בפאלם ביץ'.
היא אוהדת מספר להקות רוק אלטרנטיבי, כגרייטפול דד, דייב מת'יוס בנד ופיש.
עם ספריה האהובים נמנים התנ"ך, אנקת גבהים, אנה קארנינה, וספרי דייב בארי.
אן רו סימפסון הייתה פסיכואנליטיקאית וחוקרת אמריקאית.
אן רו, שנהגה להשתמש בשם נעוריה "רו" כשם משפחה, קיבלה את תואר הדוקטור בשנת 1933 באוניברסיטת קולומביה.
מ-1959 עבדה כמרצה וחוקרת באוניברסיטת הרווארד, וב-1967 עברה לאוניברסיטת אריזונה, שם לימדה בפקולטה לפסיכולוגיה עד פרישתה ב-1984.
במחקריה עסקה בפסיכולוגיה של אנשים בעלי אינטליגנציה גבוהה, אלכוהוליזם והשפעתו על יצירתיות, ויצירתיות במדע.
כן פיתחה תאוריה לגבי התפתחות קריירה בהתאם למאפייני אישיות ומקצועות שונים.
רו כתבה יותר ממאה מאמרים וספרים, הידוע בהם הוא ספרה "The Making of a Scientist", שפורסם ב-1952.
רו נישאה לג'ורג' גיילורד סימפסון, מדען במקצועו, שמת ב-1984. היו לה שלוש בנות חורגות.
רו מתה בגיל 87 בביתה בטוסון שבאריזונה.
רו החלה להתעניין בתחום התפתחות הקריירה כאשר עסקה במחקר על אמנים וזיהוי גורמי אישיות מרכזיים הקשורים ביצירתיות אמנותית.
בהמשך דרכה חקרה רו מאפיינים של מדענים דגולים, ותוצאות מחקרים אלו השפיעו רבות על השקפתה בנושא בחירת מקצוע.
מממצאי מחקרה, רו הסיקה כי ההבדלים האישיותיים שבין מדענים שעסקו בתחום הפיזיקלי-ביולוגי לבין אלה שעסקו בתחום החברתי נבעו בעיקר בשל סוג האינטראקציות שלמדענים אלו היה עם אנשים ואובייקטים.
מסקנה נוספת של רו הייתה שבחלקם, הבדלים אלו נובעים מפרקטיקות שונות של גידול ילדים.
התאוריה של רו - שהושפעה בעיקר מתאוריית האישיות של מרפי (1947), ותאוריית היררכיית הצרכים של אברהם מאסלו (1954) - מציעה שכל אינדיבידואל יורש נטייה להוציא אנרגיה נפשית בדרך מסוימת.
פרדיספוזיציה זו של הוצאת אנרגיה נפשית במשולב עם חוויות ילדות שונות, מבנה את הסגנון הכללי של סיפוק הצרכים אותו מפתח הפרט - ולסגנון זה יש השלכות על התנהגות הקריירה.
דהיינו, התאוריה טוענת כי מערכת היחסים שבין גורמים גנטיים וחוויות ילדות היא שמשפיעה על התנהגות המקצוע של הפרט.
התאוריה של רו בנויה משתי רמות.
הרמה הראשונה - שכוללת טענות שקשות ביותר לבחינה אמפירית - טוענת כי הרקע הגנטי של הפרט קובע את היכולות והעניין הקשורים לבחירה תעסוקתית.
הרקע הגנטי אף קובע עבור הפרט את אופן הוצאת האנרגיה הנפשית, שמעצבת את התפתחות יכולות הפרט.
בנוסף, מתפתחים אצל הפרט צרכים; בחלקם אלו מעוצבים באמצעות מצבים של סיפוק או תסכול ובחלקם על ידי גורמים גנטיים.
גורמים גנטיים והיררכיית הצרכים משתלבים בהשפעתם על בחירת מקצוע כחלק מהשפעתם על מכלול החיים.
רמת המוטיבציה לקראת השגת מקצוע היא תוצר סידור ועוצמת מבנה הצרכים הייחודי של הפרט.
הבדלים בהישגים מקצועיים בין שני אינדיבידואלים אשר להם השפעה גנטית דומה, עשויים לנבוע מהבדלים ברמות המוטיבציה; רמות שונות אלו הם תוצאה של חוויות ילדות שונות.
התאוריה אף מציעה כי ישנה מידה מסוימת של אינטראקציה בין גורמים גנטיים וסביבתיים.
הרמה השנייה של התאוריה – שפתוחה יותר לבחינה אמפירית ביחס לרמה הראשונה - עוסקת באופן בו מתפתחות תבניות ועוצמת הצרכים הבסיסיים כתוצאה מהשפעת חוויות הילדות וכוללת 3 טענות מרכזיות:
צרכים שמסופקים באופן שיגרתי אינם הופכים למניעים לא מודעים.
מניעים מסדר גבוה (בדומה למניעי ההגשמה העצמית של מאסלו) ייעלמו לחלוטין אם הם יסופקו רק לעיתים רחוקות.
מניעים מסדר נמוך (בדומה למניעים שציין מאסלו) יהפכו למניעים דומיננטיים אם הם יסופקו רק לעיתים רחוקות.
במצב שכזה, הם יחסמו את הופעתם של מניעים מסדר גבוה.
צרכים שמסופקים לאחר עיכוב לא רגיל יהפכו למניעים לא מודעים תחת תנאים מסוימים (עוצמת הצורך, משך העיכוב, וערך סיפוק הצורך).
רו תיארה מספר סגנונות גידול ילדים, שבהן ההורים מתקשרים באופן מסוים עם הילד.
סוג ראשון של גידול נוטה להגנת יתר או תובענות יתר.
הסוג השני נוטה להימנע מהילד או להזניח את הדרישות הפיזיות או לדחות את הילד באופן רגשי (אפקט משמעותי יותר).
סגנון הורי שלישי מאופיין בקבלה; קבלה כבדרך אגב או קבלה אוהבת.
לכל אחד מהסגנונות השפעה שונה על סיפוק צורכי הילד.
ההורה המגונן יספק במהירות ובאופן מלא את הצרכים הפיזיולוגיים של הילד, אולם הוא ייענה פחות לצורכי אהבה והערכה.
התוצאה של סיפוק הצרכים על ידי ההורים היא – קונפורמיות.
ההורה המגונן יתר מלמד את הילד לשים דגש רב על המהירות בה מגיע סיפוק הצורך.
כך שהילד לומד כי צרכים מסדר נמוך מסופקים לו במהרה, אולם צרכים גבוהים כמו תחושת שייכות, הערכה ואהבה מקושרים לתלות באחרים ולקונפורמיות.
ההורים התובעניים מספקים את הצורך של הילד למידע והבנה רק תחת נסיבות מסוימות; רק כאשר הן תורמות להשקפתם על הישגי הילד.
סביר להניח שאלו מסוג ההורים הדוחים, שמתעלמים ברמה מסוימת מהרווחה הפיזית של הילד לא יפגעו בילדם כפי שאכן פוגעים הורים שמונעים לחלוטין מילדם אהבה והערכה.
רו ציינה כי הילד הדחוי יציג התפתחות מעוותת לו הוא ייחשף למקור השוואה; ללא מקור שכזה התפתחותו רק תעוכב.
ההורים האוהבים/האגביים ימלאו את הצרכים של הילד ברוב הרמות, אולם הם יעשו זאת בדרכים שונות וברמות שונות.
אישיות הילד הצומחת מדפוסים הוריים אלו היא כזו שמחפשת את סיפוק הצרכים בכל הרמות.
מערכת היחסים המתפתחת בין סגנונות ההורים, היררכיית הצרכים (המתפתחת כתוצאה מהסגנון), דפוסי התנהגות האדם הבוגר בכלל, ובחירת הקריירה בפרט – קובעת את הרמה בה הפרט מוכוון לקראת אנשים.
לפי קלסיפיקציית העיסוקים שפיתחה רו – אלו שנוטים למקצועות שירותיים מכוונים לקראת אנשים, וסביר להניח שהם מגיעים מבתים שסיפקו סביבה אוהבת ומגוננת יתר, כאשר מדענים נוטים שלא להיות מכוונים לקראת אנשים והניבוי הוא שהם מגיעים מסביבה ביתית המאופיינת בדחייה והימנעות.
אווירת הבית, אם כך, משפיעה על סוג הפעילות התעסוקתית, ואילו גורמים כמו מבנה גנטי ודפוס הוצאת האנרגיה הנפשית משפיעים על הרמה שהעובד משיג – באופן זה ניסתה רו להסביר הבדלים בין אינדיבידואלים בתחומי מקצוע וברמת העיסוק הנבחרת.
גורמים כמו עוצמת הצרכים, המושפעים על ידי סביבה מוקדמת, עשויים להעלות את רמת המקצוע בשל עלייה במוטיבציה, אולם עלייה שכזו עדיין תהא תמיד בתוך גבולות הגורמים הגנטיים שמשפיעים על האינטליגנציה ובמשולב עם הרקע הסוציו אקונומי של הפרט.
למרות שלתאוריה של רו הייתה השפעה ישירה מעטה על מחקר התפתחות הקריירה, רו הייתה בין הראשונים שניסו לבנות מערך תאורטי מורכב ומלא שמסייע בהבנת גורמים הנמצאים בבסיס החלטות הקריירה.
התאוריה עדיין ממשיכה להשפיע במידה זו או אחרת על תאוריות התפתחות קריירה – שכן, בתאוריות מודרניות רבות יש התייחסות לתפקיד החשוב של ההורים ולסיפוק הצרכים הפסיכולוגיים של הפרט.
אנ-מן-לו-אנה מבאד-טיבירה היה מלך מיתולוגי של שומר.
בתקופת שלטונו, המרכז השלטוני עבר מארידו לבאד-טיבירה.
לפי רשימת המלכים השומרית, שלט בתקופה טרום-שושלתית והיה המלך השלישי ברשימה.
לפי הרשימה שלט במשך 43,200 שנים.
אנ-מן-גאל-אנה היה מלך מיתולוגי של שומר.
לפי רשימת המלכים השומרית הוא היה המלך הרביעי של התקופה הטרום-שושלתית ומלך במשך 28,000 שנים.
אֶנ-סִיפָּד-זִיג-אָנָה מלרסה היה מלך מיתולוגי של שומר.
בתקופת מלכותו המרכז השלטוני עבר מבאד-טיבירה ללרסה ואחריו עבר מלרסה לסיפר.
לפי רשימת המלכים השומרית היה המלך החמישי של התקופה הטרום-שושלתית ושלט במשך 28,000 שנים.
אנ-מן-דור-אנה היה מלך מיתולוגי של שומר.
הוא היה המלך השביעי בתקופה הטרום-שושלתית.
לפי רשימת המלכים השומרית שלט במשך 21,000 שנים.
בתקופת שלטונו המרכז השלטוני עובר מלרסה לסיפר.
משמעות שמו היא "ראש הסמכויות של דור-אנ-קי", כשמשמעות הביטוי "דור-אנ-קי" היא "מקום המפגש של גן עדן והארץ" (בתרגום מילולי: "הקשר של למעלה ולמטה")
אנג'לינה (אן) רמזי Ramsey; 1 בספטמבר 1929 – 11 באוגוסט 1988) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית, מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1987 על תפקידה בסרט "לזרוק את אמא מהרכבת".
רמזי נולדה בעיר אומהה שבנברסקה, נחשפה לראשונה לתחום התיאטרון בעת לימודייה בבנינגטון קולג' שבעיירה בנינגטון, ורמונט.
הופיעה בתחילת שנות ה-50 במספר מחזות בברודוויי, שם הכירה את בעלה השחקן לוגן רמזי, השניים עברו להתגורר יחד בפילדלפיה והקימו שם תיאטרון מוזיקלי מקומי.
החלה את דרכה בקולנוע לצד בעלה ב-1971 בסרט "המועדון הספורטיבי", רמזי הופיעה עם בעלה בלא פחות מעשרה סרטים.
התפרסמה בגיל מאוחר מאוד בסרטו של ריצ'רד דונר "הגוניס" בו גילמה את אימם של האחים פרטלי וזכתה בפרס סאטורן לשחקנית המשנה הטובה ביותר, כמו כן גם בסרט האימה של וס קרייבן "ידידות קטלנית".
רמזי עברה ניתוח להורדת חלקים מהלשון והלסת שלה ב-1984 במטרה להסיר גידול סרטני שהתגלה בגרונה, הניתוח הצליח, אולם המחלה חזרה כעבור שנים אחדות.
על אף הקושי הרב והמאבק במחלה רמזי לא הראתה סימני חולשה כשגילמה את אמו השתלטנית של אוון ליפט (דני דה ויטו) בקומדיה "לזרוק את אמא מהרכבת" אותה גם ביים דה ויטו.
רמזי גילמה את אמו של דה ויטו למרות הפרש הגילאים הקטן ביניהם שעמד על 15 שנים.
על הופעתה זכתה רמזי בפרס סאטורן שני, הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
רמזי נפטרה בשנת 1988 ממחלת סרטן הוושט בגיל 59, כחצי שנה לאחר טקס האוסקר לו הייתה שותפה.
אן אליזבת קרטיס-קנאו הייתה שחיינית אמריקאית.
הייתה אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות מהן 2 זהב ושיאנית עולם.
קרטיס נולדה וגדלה בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
היא התאמנה בקבוצת השחייה קריסטל פלנג' תחת הדרכתו של צ'רלי סאבה.
ביוני 2012 נפטרה קרטיס בסן רפאל שבקליפורניה.
בשנת 1944 קבעה קרטיס שיא עולם חדש במשחה ל-880 יארד (בריכה של 50 יארד).
בשנת 1947 היא קבעה שיא עולם חדש נוסף במשחה ל-440 יארד (בריכה של 25 יארד).
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה קרטיס ב-3 מדליות 2 זהב ו-1 כסף והייתה לשחיינית המצליחה ביותר במשחקים אלו.
מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 5:17.8 דקות, לפני קארן הארופ מדנמרק (5:21.2 דקות) וקתרין גיבסון מבריטניה (5:22.5 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 4:29.2 דקות, לפני דנמרק (4:29.6 דקות) והולנד (4:31.6 דקות).
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:06.5 דקות, אחרי גרטה אנדרסן מדנמרק (1:06.3 דקות) ולפני מארי-לואיז לינסן-וסן מהולנד (1:07.6 דקות).
קרטיס קבעה בסך הכל 2 שיאי עולם חדשים.
קרטיס זכתה ב-34 תוארי אליפות ארצות הברית, מהם 26 אישיים (כולם בחתירה), זהו מספר התארים הגדול ביותר שקבעה שחיינית אמריקאית (עד שנת 1966).
קרטיס זכתה בשנת 1944 בפרס ג'יימס א' סאליבן, פרס לספורטאי החובבן הטוב ביותר.
היא הייתה השחיינית והאישה הראשונה שזכתה בתואר זה.
בשנת 1966 זכתה קרטיס להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
אנ'לין מק'קורד היא שחקנית, דוגמנית ואקטיביסטית אמריקאית, ידועה בעיקר בשל דמותה של עדן לורד בסדרת הטלוויזיה "ניפ/טאק" ברשת FX Networks, וכן בשל תפקידה כנעמי קלארק בסדרת הנוער "90210" ברשת The CW.
מק'קורד נולדה באטלנטה, ג'ורג'יה, בתו של דייוויד מק'קורד, כומר נוצרי.
יש לה שתי אחיות, רייצ'ל ואנג'ל.
היא למדה בחינוך ביתי אצל אימה, שרי מק'קורד, עד לגיל 15, עד כאשר הצטרפה לסוכנות הדוגמנות "וילמינה מודלס".
דגמנה בין היתר לחברת "אסתי לאודר" ולמגזין "סוונטין".
בשנת 2003, הופיעה בקליפ לשירה של הזמרת המקסיקנית טליה "Baby, I'm in Love".
בשנת 2005 הופיעה בסרט האיטלקי "Natale a Miami", ובסרט "המשלח 2".
בשנת 2006, התארחה בסדרות "קרוב לבית" ו"The O.C." וב-2007 הופיעה בגרסה המחודשת לסרט האימה "יום המוות".
בנוסף היא גילמה את דמותה של לורן וייקפילד המרדנית בסדרה קצרת החיים של רשת MyNetworkTV, "American Heiress", ולוהקה לטלנובלה של אותה רשת, "Rules of Deception", שמעולם לא שודרה.
כמו כן הופיעה ככוכבת אורחת בשני פרקים של הסדרה "בטי", והתארחה בפרקים בודדים ב"גריק", "CSI: Miami" ו"פשע מן העבר".
גילמה דמותה של עדן לורד בעונה החמישית של הסדרה "ניפ/טאק", מבית FX Networks, ובמספר פרקים כשחקנית אורחת בעונתה השישית.
כשנשאלה על תפקיד זה בריאיון ל"fearnet.com" טענה כי "כיף לשחק ילדה רעה".
בשנת 2008 הייתה לשחקנית השנייה שלוהקה לסדרה "90210", בה גילמה את דמותה של נעמי קלארק, שנחשבה בתחילה לדמות משנית ובהמשך נהייתה לדמות מרכזית.
בשנת 2009 זכתה על תפקיד זה בפרס "Hollywood Life" בקטגוריית "הכוכב הצעיר של מחר", וכן הייתה מועמדת עליו לפרס ב"טקס פרסי הילדים והנוער" בשנת 2010. בשנת 2009 שיחקה בקומדיה "מעודדים צמודים" של וויל גלאק.
מק'קורד הייתה אחת מהמועמדות הסופיות לגילום הדמות היידי בסרט "דמדומים 2: ירח חדש", סרט ההמשך ל"דמדומים" שיצא בשנת 2008, אך לבסוף לא קיבלה את התפקיד.
לטענתה, היא עצמה דחתה את התפקיד מכיוון שהייתה זקוקה ל"זמן החלמה".
בשנת 2010 זכתה בפרס מטעם "פריצות הדרך של השנה" על תפקידה ב90210. בנוסף, דורגה על ידי האתר "BuddyTV" במקום ה-22, ברשימת "100 הנשים הסקסיות ביותר שמופיעות בטלוויזיה לשנת 2010", ובשנת 2011 דורגה במקום 14 באותו מצעד.
בין 27 באפריל עד ל-29 במאי 2011 שיחקה בהצגת האוף ברודוויי "Love, Loss, and What I Wore", לצד מינקה קלי.
בשנת 2012 גילמה נערה מופרעת והזויה בסרט האימה "חתכים" והוא זכה לשבחים רבים.
בשנת 2013 שיחקה בסרט "שוטר פצוע" לצידו של סטיבן דורף.
בשנת 2014 החלה לשחק באופן קבוע עונה השלישית של הסדרה "דאלאס" של רשת TNT, בתפקיד הת'ר.
בשנת 2015 גילמה את התפקיד הראשי בסרט "Watch Your Back" מבית Lifetime.
בשנה זו שיחקה בסרט הקולנועי "Santa's Little Helper", לצד המתאבקים פייג', המיז ואשתו מאריס אולט.
בשנת 2016 שיחקה בקומדיית האימה "Trash Fire" לצידם של אדריאן גרנייה ומתיו גריי גובלר, ושיחקה בעונה השלישית של סדרת הדרמה הרפואית "משמרת לילה" בתפקיד ג'סיקה סנדרס.
בין השנים 2011–2014 יצאה עם השחקן האוסטרלי דומיניק פרסל.
השניים חזרו לקשר חברי לאחר שפרסל אובחן כחולה בסרטן העור, אולם הקשר חזר במהרה להיות רומנטי.
ב-1 ביוני 2016 מק'קורד שהתה לצד בן זוגה כשעבר תאונה שכמעט גרמה למותו, בעת צילומים לסדרה במרוקו.
מלבד עבודתה כשחקנית, תורמת בזמנה הפנוי לארגוני צדקה, והוכרזה בעבר כ"אחת מהצעירות התורמות החזקות ביותר בהוליווד, שנלחמת בשביל הארגונים בהם מאמינה".
ב-2011 הייתה מועמדת לפרס בטקס פרסי "Do Something" (תרגום חופשי: עשה משהו!) מטעם VHI, בקטגוריית "כוכבת טלוויזיה".
בזמנה הפנוי תורמת לארגוני צדקה שונים, בטענה שהיא "מאמינה גדולה בעבודה עם ארגונים ובנתינה חזרה".
היא תומכת גדולה של פרויקט "סנט ברנרד", ארגון המוקדש לשיקום ולסיוע לנפגעי הוריקן קתרינה.
בנוסף, משמשת כשגרירת הרצון הטוב עבור קרן "Somaly Mam".
ביולי 2009 הופיעה על שער המגזין האזורי "Signatur" במסגרת ראיון שהעניקה לו, בו הודגש כי היא מסורה ל"פרויקט העיוור", לפי דבריה "ארגון צדקה הבונה מפעלים במדינות עולם שלישי, כדי לחנך ולהעסיק קורבנות של סחר".
על פי הכתבה, מק'קורד העבירה את אחיותיה מאטלנטה ללוס אנג'לס על מנת שיוכלו לעזור לה עם פעולותיה לארגון זה.
דבר זה התבטא בכך שיצרו האחיות קו הלבשה, "The Sisters 3", אשר נתרם לארגון.
בשנת 2014 חשפה כי היא הותקפה מינית בגיל 18 על ידי ידיד שלה.
כתוצאה מכך היא נשברה בעת צילום סצנת האונס ב90210, כשצוות הסדרה שצפה בה לא ידע על אותו מקרה.
במרץ 2015, בעת שנשאה נאום באו"ם, הודיעה על השתתפותה בקמפיין נגד תקיפות מיניות, "No More".
כנואמת ופעילה חברתית, מעבירה הרצאות במכללות, באירועים ובמסיבות פרטיות הנוגעות בנושאי סקס, תקיפות מיניות ושעבוד נפשי.
+שנהסרטתפקידהערות2002The Middle of Nowhereקסנדרה2005המשלח 2נערה ברכבNatale a Miamiסוזי2007Bad Girl Islandבריט2008עיר המתיםנינההרדיפה אחרי מולי הארטליסוזי וודס2009מעודדים צמודיםגווינת'2010אקדחגבריאלה2011יצרים בדםאניה2012חתכיםפאולינה2013שוטר פצוע (אנ')זאנה דרונובScornedסאדי2014מכה בבטן הרכהמיי2015Santa's Little Helperבילי2016Trash FireפרלAmerigeddonסם201768 Killליזה2018First We Take Brooklynאסתר2019Nightmare In ParadiseליזTone-DeafבליירAmerican Skinאליסון רנדל2020Soldier's Heartהת'ר2021Feral Stateהבלשית אליסKing Knightקרןדיבוב2022Titanic 666מיה סטון2023The WeaponאיריסDante's Hotelגולדי סטנטוןTBACondition of Returnאווה סאליבן
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אמי לבידור בשעות היום2025הכישרון המתפתח הטוב ביותר בסדרת דרמהימי חיינו
"אָנָּא בְּחַסְדְּךָ תְּרוֹמְמֵנִי" הוא פיוט אשר נכתב על ידי אשר מזרחי, הולחן על ידי רחמים עמר ומושר בקהילות הספרדים בירושלים.
התפילה מתארת את הערגה והכמיהה לסיום תקופת הגלות והציפייה לבוא גאולת עם ישראל, בניית בית המקדש והחזרת העבודה, כפי הפסוק מנוסח התפילה.
מחבר הפיוט היה מוזיקאי מוכר ומפורסם בתוניס ואחר כך בירושלים, הדגיש במילות הפיוט את שירת הלויים, כמרכיב מרכזי בעבודת המקדש, וחתם את שמו בצורה מקורית לקראת סוף הפיוט במילים "מעדני אשר יתנו כפליים".
נהוג לשיר את הפיוט בעדות המזרח, ונוהגים היום לשירו בליל שבת כפזמון ליום השבת.
במאי 2022 יצא לאור ביצוע חלקי של השיר בלחן של אלחנן אלחדד, כסינגל בכורה של הזמר רפאל אוזן (בהגייה אשכנזית).
אן של אלף הימים הוא סרט קולנוע מסוג דרמה היסטורית משנת 1969 המגולל את סיפור יחסיהם של הנרי השמיני, מלך אנגליה ואשתו השנייה אן בולין, שהייתה מלכה רעיה במשך כמעט שלוש שנים (קצת יותר מ-1,000 ימים), מהיכרותם ועד הוצאתה להורג, תוך התמקדות בדמותה של אן בולין.
הסרט היה מועמד לעשרה פרסי אוסקר, בהם פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר וזכה באחד - על התלבושות.
כן זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר.
הספר נפתח ב-1536, ערב הוצאתה של אן בולין להורג, וכמעט כולו פלאשבק בו נזכר הנרי השמיני בהשתלשלות האירועים מפגישתו הראשונה עם אן ועד אותו רגע.
הנרי חוזר בזיכרונו לפגישתו הראשונה עם אן, ב-1527. הוא היה אז בעלה של קתרין מאראגון (בגילומה של אירן פאפאס), אותה שנא ופילגשו הייתה מרי בוליין.
בנשף בארמון פגש הנרי באחותה הצעירה של מרי, אן בת ה-18, ששבה מלימודים בצרפת והתאהב בה.
למרות שנודע לו שהיא מאורסת להנרי פרסי, הרוזן השישי מנורת'מברלנד היה המלך נחוש להשיגה לעצמו.
אן מציגה דמות חצופה ועצמאית מול המלך ואינה נענית לחיזוריו המגושמים.
הנרי דורש מהקרדינל וולזי (אנתוני קווייל) לבטל את האירוסין ומביא את אן לארמונו.
למרות התנגדותה, נכנעת אט אט אן לקסמיו של המלך ומכריזה באוזני אחיה שהכוח והשררה קוסמים לה לא פחות מאהבה ואושר.
אן מסרבת להיות פילגשו של המלך ודורשת להינשא לו.
כך מקדם הנרי את גירושיו מקתרין מאראגון, תוך שהוא מפר ברית חשובה עם ספרד וסקרמנט מקודש בכנסייה הקתולית.
מקורבו של המלך, הקרדינל וולזי, שרואה בפרשת בוליין התאהבות חולפת, מפציר בו לנטוש את רעיון הגירושים, אך מסורב ואף נדרש לקדם את הנושא מול האפיפיור.
כאשר אן מציגה להנרי את הרעיון לפיו וולזי מתמהמה מדי ואינו מקדם את הגירושין, מדיח הנרי את וולזי ממשרתו כלורד צ'נסלור ומנשל אותו מארמון המפטון קורט.
אן והנרי נישאים בחשאי ואן מוכתרת כמלכה לצידו, לקול מחאתם של בני העם הפשוט שאהבו את קתרין ומכנים את אן "זונה" ו"נואפת".
כאשר אן בהיריון עולה מעמדה בארמון והנרי בטוח שהנה-הנה נולד לו בן ויורש, שקתרין מאראגון לא סיפקה לו.
בתה של אן, אליזבת נולדת לאחר מספר חודשים, לאכזבתו הרבה של המלך שציפה לבן.
נקודה זו מהווה את התפנית לרעה ביחסיהם של בני הזוג.
המלך מגלה עניין גובר והולך בנערתה של אן, ג'יין סימור והופך אותה לפילגשו.
כאשר אן מגלה זאת היא מגרשת אותה מפמלייתה ומן הארמון.
בהמשך היא מסרבת לשכב עם המלך עד שלא יערוף את ראשו של הוגה הדעות ההומניסטי תומאס מור, שסירב לקבל את נישואיו של הנרי עם אן ולהכיר בעליונות המלך על האפיפיור שהתבטאה בהם.
לאחר מותו של מור נכנסת אן להיריון, המסתיים בלידתו של ולד מת.
לאחר שהתאכזב מיכולתה של אן להביא לו יורש זכר, מנסה הנרי למצוא דרך להיפטר מאן.
הוא מבקש מהלורד צ'נסלור החדש שמינה, תומאס קרומוול, למצוא דרך לטפול עליה אשמת בגידה.
קרומוול ממציא ראיות לניאוף של אן עם ארבעה מאנשי חצרו ומשליך אותה למצודת לונדון.
לאחר מכן היא מואשמת אף בקיום יחסי מין עם אחיה.
למשמע ההאשמות מבינה אן שהמלך נחוש להוציאה להורג.
במשפטה של אן היא מצליחה להוכיח שההאשמות אינם אלא שקרים.
בערב לפני גזר הדין מבקר אותה הנרי בתאה ומציע לה את חירותה וחייה אם תסכים לביטול הנישואין, תוך הפיכתה של אליזבת לממזרה.
אן מסרבת ומבינה שבסירובה חתמה את הגולל על חייה.
אן מוצאת להורג בעריפת ראש.
הסרט מסתיים בצילום של אליזבת הפעוטה המטיילת בחצר מצודת לונדון ובצלילי יריית התותח המבשרת את מותה של אן בולין.
גילה של בוליין כאשר נפגשה לראשונה עם הנרי השמיני אינו ידוע.
אין הכרעה האם בוליין הייתה גורם מכריע או משכנע בהחלטתו של הנרי להוציא להורג את תומאס מור.
שיחתם האחרונה של הנרי ואן ערב הוצאתה להורג לא התקיימה ולא יכלה להתקיים כפי שהיא מוצגת בסרט ובמחזה.
לאן בולין לא הותר לחקור את העדים נגדה במשפטה.
עם צאתו לאקרנים נקטל הסרט על ידי הביקורת כ"סרט תלבושות חלול", עם זאת זכה לאהדת הקהל ואף לפרסים רבים בבריטניה ובארצות הברית.
מעמדו של הסרט וההערכה כלפיו עלו עם השנים.
גם המבקרים שקטלו את הסרט העלו על נס את הופעת הבכורה באנגלית של השחקנית הקנדית-צרפתייה ז'נבייב בוז'ולד.
פרס אוסקר לתלבושות - זכייה
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לריצ'רד ברטון
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לז'נבייב בוז'ולד
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לאנתוני קווייל
פרס אוסקר למוזיקה לז'ורז' דלרו
פרסי אוסקר לעיצוב אמנותי, צילום וסאונד
פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה לז'נבייב בוז'ולד
פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר לצ'ארלס ג'ארוט
פרס גלובוס הזהב לתסריט המעובד
פרס באפט"א לעיצוב אמנותי ולתלבושות
אן קריסטין "אנקה" אהרונס (בנורווגית: Ann Kristin Aarønes; נולדה ב-19 בינואר 1973) היא כדורגלנית עבר נורווגית ששיחקה בעמדת החלוצה.
אהרונס נחשבת לאחת הכדורגלניות הנורווגיות הטובות אי פעם, ולזכותה עשרה שערים בטורנירי הגביע העולמי - נתון המציב אותה במקום השביעי בכל הזמנים.
אן קריסטין אהרונס נולדה ב-1973 בעיר אלסונד, וכבר בגיל צעיר החלה לשחק בקבוצה המקומית של העיר - ספילקביק.
ב-2 בספטמבר 1990 היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת נורווגיה, בלי ששיחקה אפילו משחק אחד בליגה הנורווגית הראשונה.
במשחק השלישי שלה בנבחרת, נגד דנמרק, היא כבר פתחה בהרכב הראשון ואף כבשה את שער הבכורה שלה בנבחרת.
ב-1992 היא עלתה עם קבוצתה לליגה הראשונה - בפעם הראשונה בהיסטוריה של המועדון.
באותה עונה כבשה אהרונס 12 שערים - יותר ממחצית השערים של הקבוצה, אך לא הצליחה לעזור לספילקביק לשרוד בליגה.
לאחר ירידה של ספילקביק לליגה השנייה, עברה אהרונס לטרונדהיימס-ארן, שנחשבה לאחת מקבוצות הצמרת של הליגה.
בעונתה הראשונה בקבוצה כבשה אהרונס 18 שערים, סיימה כסגנית מלכת השערים של הליגה, והובילה את טרונדהיימס למקום השני.
באותו קיץ, שיחקה אהרונס בטורניר הבינלאומי הראשון בקריירה שלה - אליפות אירופה שנערכה באיטליה.
במשחק הגמר ניצחה נורווגיה 0-1 את המארחת, וזכתה בטורניר בפעם השנייה בתולדותיה.
שנתיים לאחר מכן, בגביע העולם שנערך בשוודיה, הגיעה אהרונס לשיא הקריירה המקצוענית שלה.
את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה במאזן מושלם, כשבמהלכו כובשת אהרונס חמישה שערים.
ברבע הגמר ניצחו הנורווגיות 1-3 את דנמרק, ובחצי הגמר גברו 0-1 על יריבתן המרה - ארצות הברית, משער ניצחון של אהרונס.
במשחק הגמר מול גרמניה, שנערך מול קהל של 17,158 באצטדיון רוסונדה, ניצחה נורווגיה 0-2 וזכתה בגביע העולם בפעם הראשונה בתולדותיה.
אהרונס סיימה כמלכת השערים של הטורניר, וקטפה גם את פרס כדור הארד, המוענק לשחקנית השלישית בטיבה במונדיאל.
שנה אחר כך, נערך באולימפיאדת אטלנטה, טורניר כדורגל הנשים הראשון בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים.
הנבחרת הנורווגית סיימה את שלב הבתים במקום הראשון, אך בחצי הגמר הודחה על ידי ארצות הברית לאחר הפסד 2-1. במשחק על מדליית הארד פגשה נורווגיה את ברזיל, ניצחה אותה 0-2, כשאהרונס כובשת את שני השערים.
הטורניר הבינלאומי האחרון בקריירה של אהרונס היה גביע העולם 1999 שנערך בארצות הברית.
את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה במאזן מושלם, כשבמהלכו כובשת אהרונס שלושה שערים.
ברבע הגמר גברו הנורווגיות 1-3 על שוודיה, אך בחצי הגמר הן הובסו 5-0 על ידי סין.
במשחק על המקום השלישי, החמיצה אהרונס את הפנדל המכריע בבעיטות ההכרעה, ונורווגיה הפסידה לברזיל.
בסיום הטורניר הייתה אהרונס לכדורגלנית הנורווגית היחידה שנבחרה לקבוצת המצטיינות של האליפות, לצד כוכבות כמו מיה האם ומישל אקרס.
בנוסף, היא סיימה כסגנית מלכת השערים של הטורניר (4 שערים), אחרי סון ון וסיסי שכבשו 7 שערים כל אחת.
בשנת 2000 החליטה אהרונס לעזוב את טרונדהיימס ולעבור לקבוצת ניו יורק פאוור מהליגה האמריקאית החדשה - ה-WUSA.
בשמונה עונות בטרונדהיימס כבשה אהרונס 121 שערים, זכתה בחמש אליפויות, בשש גביעי מדינה, וסיימה פעמיים כסגנית מלכת השערים של הליגה.
בארצות הברית שיחקה אהרונס עונה אחת בלבד ולאחר מכן החליטה לפרוש ממשחק פעיל.
בתשע שנים בנבחרת נורווגיה, שיחקה אהרונס ב-111 משחקים וכבשה 60 שערים.
אן ריד, MBE היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה שהייתה מועמדת לפרס באפט"א לקולנוע.
היא מוכרת מתפקידיה כוואלרי ברלו באופרת הסבון "קורוניישן סטריט", ג'ין בסדרה הקומית "נשות המזנון" וכסיליה דוסון בסדרה "הטנגו האחרון בהליפקס".
ב-2010 ביום הולדתה של המלכה הוענק לריד תואר חברה במסדר האימפריה הבריטית (MBE).
היא גרה עם הוריה ושלושה אחים גדולים ברדקאר, ולמדה בבית הספר "ג'ון אמרסון באטי" ובבית הספר "וייט האוס".
כשהייתה בת 11, אביה שהיה כתב של הדיילי טלגרף נשלח לעבודה בחו"ל, והיא נשלחה לפנימיה "פנרוס קולג'" בצפון ויילס.
היא ביקרה את הוריה בתקופת החופשות מבית הספר כשהם היו בהודו, בטהראן ובביירות.
כשסיימה את לימודיה נרשמה לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
אחרי כן הייתה מנהלת במה ועבדה בתיאטרון רפרטוארי.
תפקיד החשוב הראשון שריד שיחקה בטלוויזיה היה כוואלרי טאטלוק (מאוחר יותר בארלו) באופרת הסבון "קורוניישן סטריט" הדמות שגילמה הייתה מאוד פופולרית ונישואיהם של ואלרי עם קן בארלו הייתה דוגמה מוקדמת ל- supercouple באופרות הסבון.
ואלרי הייתה אם לתאומים סוזן ופיטר.
בתחילה הצטרפה ריד לצוות השחקנים לתקופה של חודשיים החל מאוגוסט 1961, ועזבה את הסדרה באוקטובר.
היא חזרה להשתתף בתוכנית ב-1 באוגוסט 1962 כדי להתחתן עם קן.
בפרק החתונה צפו 15.8 מיליון צופים.
ב-1965 כשנולדו התאומים של ואל וקן, ברשת הטלוויזיה "גרנדה" קיבלו מספר רב של מתנות ואיחולים המיועדים לבני הזוג.
ב-1968 גילמה ריד את אחד התפקידים הקשים בסדרה, כאשר ואל הוחזקה כבת ערובה אצל אנס.
על אף שוואל לא נפגעה, צופים של הסדרה שלחו מכתבי שנאה לשחקן שגילם את האנס.
בנובמבר 1970 הודיעה ריד שהיא עוזבת את "קורוניישן סטריט" כי היא בהריון.
בריאיון לרדיו טיימס בשנת 2011 אמרה ריד שנמאס לה מהסדרה והיא רצתה לעשות דברים אחרים.
ב-27 בינואר 1971, צפו 18.26 מיליון צופים איך דמותה של ואלרי בארלו נמחקת מהסדרה.
היא מתה כתוצאה מהתחשמלות ממייבש שיער עם תקע פגום.
ב-3 בפברואר 1971 שודר פרק הלוויה של הדמות, ובפרק זה צפון 18.92 מיליון צופים.
בשנות השמונים של המאה העשרים, אחרי הפסקה ממשחק כדי לגדל את בנה, חזרה ריד לקדם את הקריירה שלה בתיאטרון ובטלוויזיה.
מ-1998 ועד 2000 שיחקה ריד בתפקיד ג'ין בסדרה הקומית של ה-BBC "נשות המזנון" מאת ויקטוריה ווד.
בסדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו" השתתפה ריד בפרק "The Curse of Fenric" ששודרה באוקטובר 1989.
ב-2003 הופיעה ריד בפרק "A Tale of Two Hamlets" בסדרת הטלוויזיה "רציחות במידסומר", והיה לה תפקיד ראשי בדרמה הקומית "The Booze Cruise".
בשנים 2004 ועד 2006 שיחקה בסדרת הדרמה "Life Begins" של ITV לצדם של קרוליין קוונטין ופרנק פינלי.
ב-2005 שיחקה בתפקיד משנה בסדרת הדרמה של ה-BBC "הצוואה" עיבוד לרומן "בית קדרות" מאת צ'ארלס דיקנס.
ב-2006 הופיעה בתפקיד קטן במיני-סדרה "ג'יין אייר".
ב-31 במרץ 2007 שיחקה ריד בפעם השנייה בפרק בסדרה "דוקטור הו" הפעם בפרק "סמית' וג'ונס".
בפרק זה היא מגלמת את פלורנס פינגן, חייזרית משנה צורה ומוצצת דם הידועה בשם "פלסמאוור", ומתגלה בדמות אנושית.
באותה שנה השתתפה גם בעיבוד לרומן "The Bad Mother's Handbook" כשהיא מככבת לצדה של קתרין טייט.
בפברואר 2008 גילמה ריד את דמותה של ג'ואן, אמה חולת האלצהיימר של מוניקה גאלגר בסדרת הדרמה של ערוץ 4 "לגדול בלי בושה".
באוקטובר 2008 גילמה את הדמות הראשית בסרט "In Love with Barbara", ביוגרפיה על חייה של הסופרת ברברה קרטלנד.
בשנת 2009 השתתפה ריד בפרק "Nemesis" בסדרה "מיס מארפל" על פי הספרים של אגאתה כריסטי.
מ-2009 ועד 2010 כיכבה לצדה של מורין ליפמן בעיבוד של ITV3 לסדרת תסכיתי הרדיו "Ladies of Letters".
ב-2010 החלה לגלם את דמותה של הטבחית, גברת תאקרי, בגרסה המחודשת של ה-BBC לסדרה "על אדונים ומשרתים".
עוד באותה שנה שיחקה בסדרה "חמישה ימים", בפרק בסדרה "תחבולות חדשות" ובפרק בסדרה "Moving On".
ב-2011 שיחקה ריד בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה העל-טבעית "Marchlands" של רשת ITV.
היא הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "דוק מרטין" ושיחקה בתפקיד משנה בסדרה "The Jury II".
ב-2012 כיכבה ריד בתפקיד סיליה, לצדו של דרק ג'קובי, שגילם את אלן, בסדרת הדרמה הקומית בת השישה פרקים "הטנגו האחרון בהליפקס".
עונה שנייה של הסדרה שודרה ב-2013, והעונה השלישית החלה בדצמבר 2014. ריד הייתה מועמדת ב-2013 לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסדרה.
ב-2013 השתתפה ריד בעונה השנייה של הדרמה "נשות האסירים" של ה-BBC.
עוד כיכבה יחד עם קתרין קלי בסרט "The Last Witch" של "Sky Living", וכמו כן הופיעה בפרק האחרון "Curtain" בסדרה "פוארו" על פי סיפורי המסתורין של אגאתה כריסטי.
ב-2014 הופיעה בתפקיד אורח בפרק "סרדינים", הפרק הפותח את האנתולוגיה של ה-BBC "בתוך מספר 9".
היא גם כיכבה לצדם של לי אינגלבי וראלף ליטל בסדרת הדרמה "Our Zoo".
בספטמבר 2015 השתתפה ריד בתוכנית הטלוויזיה של ה-BBC העוסקת בגנאלוגיה.
בשנת 1995 דיבבה ריד את וונדולין ראמסבוטום בסרט "הרפתקה מצמררת" מסדרת סרטי וולאס וגרומיט.
תפקידים נוספים שלה בקולנוע היו בסרט "אהבה ומוות בלונג איילנד" (1997) ובסרט "אמא" (2003).
על תפקידה בסרט "אמא" הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בשנת 2004.
היא הצטלמה לסרט "אהבה זה כל הסיפור" ב-2003, אך הסצנות בהשתתפותה קוצצו בעריכה והיא אינה מופיעה ברשימת הקרדיטים של הסרט.
ב-2007 השתתפה בסרט "שוטרים לוהטים".
ב-2010 שיחקה בסרטו של ריקי ג'רווייס "צומת בחיים" בבימוים של ג'רווייס וסטיבן מרצ'נט.