tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עליזה גורביץ' נישאה למשורר אורי צבי גרינברג, אותו פגשה בעת אחד מביקוריו של שלו אצלו, ולימים נודעה כמשוררת בשם העט "עין טור מלכא".
בהמשך לפעילותו בלח"י היה, אחרי קום המדינה, נואם מרכזי בוועידת "מפלגת הלוחמים" מיסודו של לח"י בה קידם פשרה: תמיכה במהפכה פרולטרית לפי קווים סוציאליסטיים אך עם ייחודיות עברית.
נשא בשנית את הציירת ריקה שידלובסקי, בתם של עליזה ואהרון שידלובסקי, ממייסדי קבוצת כנרת.
למרדכי וריקה שלו נולדו שני ילדים: המתמטיקאי והסופר ענר שלו, הנשוי לפרופסור דנה שלו מהחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית (בתה של הסופרת וחוקרת המקרא אריאלה דים-גולדברג), והסופרת צרויה שלו, הנשואה לסופר איל מגד.
אחיו של מרדכי שלו היה הסופר והמשורר יצחק שלו, ואחיינו היה הסופר מאיר שלו.
הוא לימד בתיכון בית ירח שבעמק הירדן.
על השתלבותו שם סיפר מפיו בנו, ענר שלו: "כשנכנסתי לכיתה היה ציור גדול של שתים־עשרה גולגולות על הלוח.
התלמידים פרצו בצחוק ולא ענו.
בסוף אחד מהם אמר, אלה שנים־עשר המורים לתנ"ך שהיו לנו לפניך.
שבועות אחדים אחר כך הייתי כבר המורה הנערץ ביותר בבית ירח."
הוא עבר ללמד בבית ברל, שם גם התגורר וגידל את ילדיו.
בהמשך נמנה עם מייסדי "מכון כרם" להכשרת מורים, שנוסד ב-1975 כמכון הומניסטי יהודי המכשיר בעלי תואר ראשון להוראה בתחומי היהדות, מדעי הרוח, האמנויות והמוזיקה.
בשנת 2000 קיבל את פרס עקביהו "לספר שירים עבריים או ספר עברי מתחום הביקורת הספרותית".
נפטר בביתו בירושלים, והובא לקבורה בבית הקברות כנרת.
בתו, צרויה שלו, מספרת כיצד עבד מרדכי שלו על מאמר אחד במשך שנים רבות, ועל כך שסירב להוציא לאור את כתביו בספרים, ושמעולם לא הסכים לעזוב את הארץ, ולו ליום אחד, "כי נסיעה לחו"ל זה עניין בורגני נהנתני, וארץ לא עוזבים".
הסופר והמחנך מוקי צור כתב, בתגובה לסדרת המאמרים של מרדכי שלו אודות פרנץ קפקא, כי:
"כשבאתי לעמק הירדן סיפרו לי התלמידים בתיכון על מורה אגדי.
'הוא המורה הטוב בעולם!', אמרו.
למרדכי שלו היה מפתח זהב של תלמידיו.
היה לו כישרון להפוך את הלימוד להרפתקה אינטלקטואלית ואת לקחי הלימוד לדרך מחייבת.
מלח"י בא ואל שידלובסקי איש העלייה השנייה הגיע.
היה בו העושר העברי של איש לח"י ושל האנרכיזם הפציפיסטי של חלק מאנשי העלייה השנייה.
עומס הרוח תמך ביצר החירות.
אחרי מלחמת יום-הכיפורים הוא עסק במדרשים ובמקורות יהודיים.
נחמיה גינזבורג מגבעת חיים איחוד, המאמן הרוחני הנפלא, למד אצלו ולחש לי מה הוא מלמד.
בגניבה מסר לידי אפילו חוברת מקורות, שאף כי באה כולה ממקורות גלויים בספרים, בידו היא נהפכה לחוברת סודית.
צרויה שלו עשתה את ספרה הד עמוק למדרשי החורבן שאסף אביה".
עיקר יצירתו הכתובה של מרדכי שלו היא בביקורות פרשניות על יצירות מפתח ביצירה העברית והעולמית.
שיטתו התאפיינה בזיהוי היצירות אותן הוא מפרש כ"חידות" שהמפרש "פותר", כחלק מז'אנר ספרותי עתיק יומין.
אליבא דשלו, האקספרסיוניזם "שינה לבלי הכר את טעמה של החידה עד שנעשתה מנוכרת לעצמה וכבר אינה יודעת שהיא חידה".
פתרונותיו של שלו מצטיינים במקוריותם וברוחב היריעה שלהם, כך שהביקורת הספרותית הופכת לביקורת תרבות, ועם זאת הם מנומקים היטב.
יהושע על "פתרונו" של שלו ל"חידת" סיפורו הקצר של יהושע "שלושה ימים וילד", כי עם קריאת פתרונו של שלו היה .
יונתן רטוש כתב על שלו כי
במאמר מבוא מקיף שהקדים לפרסום חוזר של מאמריו על קפקא כולל אבידב ליפסקר-אלבק .
במשך חייו סירב שלו להוציא ספר שיכנס את יצירותיו, ורק סמוך למותו הביע את הסכמתו.
בשנת 2018 הוצאת דביר פרסמה את הספר גונבים את הבשורה, בו נכללו יצירותיו הבולטות ביותר של שלו.
מסה מרכזית בספר היא "גונבים את הבשורה", שפורסמה לראשונה בכתב העת אלפיים.
פרשנותו ל"מחכים לגודו" של סמואל בקט
במסתו "גונבים את הבשורה" ניגש מרדכי שלו לפרשנות "מחכים לגודו" של סמואל בקט.
מאמר תגובה של דניאל שליט התפרסם בכתב העת "דימוי".
התייחסות למסה מופיעה גם בנאומה של טובה אילן, "לחיות ביחד".
תגובתו ופרשנותו ליצירתו של נתן אלתרמן
בסוף שנות ה-40 פרסם שלו (תחת שם העט "בן בַּלְאֲדָן") טור מחורז בשם "טור מול טור" ביומון לח"י "מברק" ובכרוזי לח"י "המעש" ו"חזית הנוער" שהודבקו על הקירות, ובו התעמת עם "הטור השביעי" של אלתרמן ב"דבר" תוך שימוש בשפה וסגנון אלתרמניים וציטוט פסוקים וחרוזים מתוך שיריו של המשורר.
שירי התגובה היו יצירות מרשימות, ומרדכי שלו אף שמע ש"שירות הידיעות" של "ההגנה" חשד כי אלתרמן עצמו הוא "בן בלאדן", שכן רק כך אפשר להסביר את רמתם הגבוהה של השירים.
אלתרמן עצמו אמר למשורר יונתן רטוש שכתיבתו של "בן בלאדן" "חוצה את שירתי וכתובה נהדר", וביקש ממנו להסדיר לו פגישה עמו, אך שלו סירב.
שיאו של העימות היה בבית הבא בו פונה שלו ישירות אל אלתרמן:
מרדכי" ביקורת על יצירתו של אלתרמן בשם "חרוזי נ.
אלתרמן על ארץ הנגב" בכתב-העת "סולם".
יצירתו המרכזית של שלו על אלתרמן היא מסתו הגדולה, "מי מפחד משמחת עניים", שהופיעה לראשונה בכתב העת "אלפיים" חוברות 6-5, תשנ"ב 1992. המסה הופיעה שנית תוך קיצור ועיבוד (שכן המחבר השמיט חלק ניכר ממערכת ההנמקות הספרותיות והמסורתיות לתזות שלו) בכתב העת "עיונים בתקומת ישראל".
נוסח "מתוקן ומשוכלל" הופיע, ביוזמתו של שלו, כחלק המרכזי במסכת בשם "נתן אלתרמן - שמחת עניים" בעריכת עלי אלון ויריב בן אהרון במסגרת "מחברת שדמות" (מספר 14) בהוצאת הקיבוץ המאוחד המדרשה באורנים, תשס"א 2001 (עם ציור שער של ריקה שלו).
תמצית "פתרונו" של שלו היא שמחזור השירים עוסק בעימות בין הציונות ליהדות: .
וזאת על רקע אירועי התקופה - הצבא הגרמני שהתקרב אז לשערי הארץ ולידת בתו של המשורר, תרצה אתר.
התגובה הראשונה על המסה התפרסמה בד-בבד עם פרסום חלקה השני במאמר מאת עמוס עוז.
התייחסויות נוספות ניתן למצוא בספרה של רות קרטון-בלום "בין הצל והלץ", ובמאמרו של עוזי שביט "אפוקליפסה, אסכטולוגיה וישועה ב'שמחת-עניים' של אלתרמן" (הופיע בספר היובל לגרשון שקד 2000).
נסים קלדרון כתב מאמר ביקורת בשם "הבדלים - ימים אדומים ומחשבה ספרותית".
אלישע פורת כתב ביקורת מקיפה על "שמחת עניים מסכת נתן אלתרמן".
המסה נידונה במאמרו של דודו פלמה "בעד ההתנתקות (מהיהדות)".
ביקורת מקיפה על המסה מופיעה בשער הרביעי של הספר "שורת המורדים: מחקרים בספרות העברית החדשה" מאת בועז ערפלי (הוצאת כרמל 2009), במאמר שכותרתו "לא יהדות, לא ציונות: מרדכי שָלֵו כותב מחדש את שמחת עניים".
בתיאור הספר באתר ההוצאה מתוארת הביקורת כך: "אם שלושת השערים הראשונים של הספר דנים בנציגים בולטים של מסורת המרד שעיצבה את התרבות העברית החדשה, הרי השער הרביעי מציג ניסיונות אופייניים להסיג את התרבות הזאת לאחור ולטשטש את המסורת החדשה שפרנסה אותה.
המאמר הראשון והמרכזי בשער הזה חושף את המגמה הזאת - "ייהודו" של אלתרמן - בבסיס פרשנותו של מרדכי שלו ליצירתו המופלאה שמחת עניים, ומראה שפירוש זה איננו אלא אחיזת עיניים".
המאמר הופיע ארבע שנים קודם לכן באותו שם בקתרסיס כתב עת לביקורת במדעי הרוח והחברה.
בהמשך חזר שלו לאלתרמן ול"שמחת עניים" בסדרת מאמרים שפרסם ב"הארץ", בהם חזר אל היצירה במלאת 60 שנה לכתיבתה במסגרת ביקורתו על ישראל שאחרי תהליך אוסלו.
הוא פרסם ארבעה מאמרים בנושא: "שנה למלחמת ראש השנה ושישים שנה ל'שמחת עניים'", "דור אוסלו ודור ה'כאילו'", "משטורם אונד דרנג לדרנג נאך אוסטן", ו"חג המולד הנוצרי וחג המולד הצברי".
פרשנותו ליצירותיו של פרנץ קפקא
מאמר ראשון של שלו על קפקא, "ביטול מושג הגורל ב'המשפט' לקפקא" התפרסם ב-1953, ובו טען שלו כי האירועים בספר אינם נובעים מכוח עליון שאין לשנותו, אלא דווקא מרצונו החופשי ובחירותיו של יוסף ק.
פרשנותו של שלו על "לפני החוק" של קפקא פורסמה כסדרת מאמרים ב"הארץ" בשלושת הרגלים תשנ"ח.
בסדרה המקורית תוכננו ארבעה מאמרים, אך רק שלושה מהם פורסמו.
בסוכות תשנ"ח פורסמו הטקסטים המקוריים עליהם מסתמכת סדרת המאמרים, "לפני החוק" של פרנץ קפקא בתרגום אילנה המרמן ומעשה ברב ובבן יחיד מאת רבי נחמן מברסלב, וכן המאמר הראשון "מעשה התאבדות הוא לא ללכת לבית-הכנסת".
בפסח תשנ"ח פורסם המאמר השני "קפקא, ברגמן וסדר פסח", ובשבועות המאמר השלישי "ובשערו הפתוח אינך חפץ לבוא".
מערכת "הארץ" הוסיפה אחר כך הערה סתומה (ומשובשת) לפיה "מאמר ההמשך בסדרת המאמרים של מרדכי שלו לא נדפסה מסיבות שאינן תלויות במחבר וב'תרבות וספרות'."
על פי "פתרונו" של שלו ליצירה, קפקא מדבר בה על יחסו למורשתו היהודית, כך.
ב-3 ביולי 1998 פורסם ב"הארץ" מבחר ובו חמש תגובות על סדרת המאמרים הזו תחת הכותרת "הגול המהמם של מרדכי שלו".
המערכת הקדימה הערה לפיה המאמרים עוררו הדים רבים.
בין המגיבים היו עמוס עוז, שהלין במכתב אל מרדכי שלו על כי
"גזלו ממני את אחת השמחות הגדולות שפיללתי להן - המשך מאמרך - והשאירוני תלוי ומרחף בין האשה לבין החיצונים ובין השומר לבין הגבים".
ובעיקר, בעיני, 'זיהוי' השומר בעל הצווארון המפורעש.
והפירוש שלך, בהיותו משכנע - הוא מדהים ואף מאיר-לב.
זה אחינו פרנץ קפקא שהיו בו הרהורי עלייה ואף התעניין, כמסופר, באפשרות להשתקע בקיבוץ בית אלפא ולהיות בו מנהל חשבונות או כיוצא בזה (מפני שידע כי לא יצלח לעבודה חקלאית).
ציירו לעצמכם מטאמורפוסיס כזה: החבר אפרים כפרי, מנהל חשבונות ופנקסן של ק"ק בית-אלפא".
מוקי צור כתב בתגובתו את הציטוט לעיל אודות שלו כמורה, וככלל הביקורות היו נלהבות מאוד.
מרדכי שלו חזר אל יצירתו של א.
יהושע כמה פעמים במהלך השנים.
בשנת 1968 פרסם ב"הארץ" שני מאמרים אודות "שלושה ימים וילד", שעוררו את תגובתו לעיל של יהושע.
בשנת 1970 פרסם מאמר המשך ב"הארץ" בשם "הערבים כפתרון ספרותי", ובשנת 1972 פרסם שני מאמרים נוספים בשם "מסיפור אקטואלי לטקסט ריטואלי [על בתחילת קיץ 1970]".
את מכלול פרשנותו על היצירות סיכם שלו במאמרו "חותם העקידה ב'שלושה ימים וילד', ב'תחילת קיץ 1970' ו'מר מאני'" שהתפרסם בקובץ "בכיוון הנגדי - קובץ מחקרים על מר מאני לא"ב יהושע".
על "מסיפור אקטואלי לטקסט ריטואלי" הגיב מרדכי שלגי במאמר "זה אני הנשחט, בני".
חנן חבר, במאמרו "עברית בעטו של ערבי : שישה פרקים על 'ערבסקות' מאת אנטון שמאס" משלב את מאמרו של שלו, "הערבים כפתרון ספרותי" במארג ספרותי ומטה-ספרותי מורכב במסגרת הרומן של שמאס "ערבסקות".
לפי חבר, שמאס מתאר את בר-און, המקבילה הבדיונית של א.
יהושע, כמי שמנסה ברומן החדש שלו להתמודד (לשווא) עם הביקורת של שלו.
חנן חבר גם בוחר לפתוח את מאמרו "רוב כמיעוט לאומי בסיפורת ישראלית מראשית שנות השישים" בציטוט נרחב ממאמרו זה של שלו, אליו הוא חוזר במהלך המאמר.
בשנת 2010 נדפס שוב המאמר "הערבים כפתרון ספרותי" במסגרת קובץ המאמרים "מבטים מצטלבים; עיונים ביצירת א"ב יהושע".
פרשנותו ליצירתו של עמוס עוז
בשנת 1968 פרסם שלו מאמר בשם "מיכאל שלי לעמוס עוז", בו הוא מדבר בין היתר על השתקפות יחסי יהודים-ערבים ביחסי הגיבורה חנה עם חבריה התאומים הערבים.
מרדכי שלו פרסם את ביקורתו על "סיפור על אהבה וחושך" של עמוס עוז ובאמצעותה על החילוניות הישראלית החדשה כסדרת מאמרים נוספת ב"הארץ".
המאמרים הם: "'סיפור על אהבה וחושך' כסיפור ייעוד", "ההתאבדות כמשל", "תרבויות, התאבדויות וגילוי עריות", ו"מוקסם והוזה כולי" אליו צירף כ'הערה מאוחרת' הבהרה קצרה בשם "במישור הנסתר".
הדברים התפרסמו גם במאמר "הולדת הטרגדיה מתוך רוח המוזיקה: מאוסלו עד ז'נבה דרך 'שמחת עניים', 'שיר לשלום' ו'סיפור על אהבה וחושך'" ב"דימוי" גיליון 23 בחורף תשס"ד (עמודים 10–34).
שלו רואה בספר השתקפות של משבר התרבות של הציונות שכשלה במשימה להנחיל תרבות ולהיעדרותו של .
בהמשך קושר שלו את הדברים לפוליטיקה עכשווית ולתהליך אוסלו.
יצוין שגם כאן, כמו בכתיבתו אודות קפקא, הוא מבטיח בסוף המאמר האחרון כי , כלומר בספטמבר 2002, אך מאמר כזה לא פורסם.
בין הביקורות על המאמרים ניתן לציין את מאמרו של בעז ערפלי "מעשה התאבדות הוא (לא) ללכת לבית הכנסת" שהוא תגובה למאמר "תרבויות, התאבדויות וגילוי עריות", ואת מאמרו של יונתן כהן "שלוש הערות למאמרו של מרדכי שלו", תגובה למאמר ב'דימוי' שהתפרסמה אף היא ב"דימוי" (גיליון 24 חורף תשס"ה, עמ' 77).
ב"הארץ" התפרסמו שני מקבצים של תגובות, ביוני ובאוגוסט 2002.
ביקורתו על סופרי דור המדינה
מיד עם סיום מלחמת העצמאות פרסם מרדכי שלו ב"סולם" סדרה של ארבעה מאמרים על הספרות החדשה באותו זמן, תחת הכותרת "ספרות המלחמה של מדינת ישראל".
המאמרים היו - חלק א: "בערבות הנגב" או: בלי חזון, חלק ב - דבר החיילים האפורים - או תחליף לחזון, חלק ג - נתן שחם או מעבר לחזון, וחלק ד - מבוכה וסדיזם.
כדרכו, שילב שלו בדבריו ביקורת תרבות כוללת על עמדותיהם של הסופרים בני דורו.
בהמשך פרסם שלו ביקורת על ספרו של "ס.
לפי אניטה שפירא, שלו מציג את דור הצברים כמנותקים מערכים יהודיים, ולכן גם לאומיים, נבוכים, ונגררים לסדיזם ילדותי במקום שנאה בוגרת - .
הוא טוען שבחרבת חזעה יפי הנפש הופכים לגרועים מהנאצים, שכן .
ביקורתו כלפי האליטה האינטלקטואלית והספרותית של השמאל הציוני
בביקורתו שלו חושף את שטחיותה וריקנותה של "הדאגה לערבים" בשמם של ערכים הומניסטיים אוניברסליים ביצירות סופרי האליטה.
"מה שהוגדר קודם לכן כ'פתרון ספרותי' קלוקל היה לסימפטום של הדחקה עמוקה ומטרידה: רגשות האשמה (של האליטות הישראליות הצעירות) על הכיבוש המשחית לא היו בעיקרם אלא תחליף זול ורדוד לרגשות האשמה האמיתיים, המקוריים והמודחקים שלהן על בגידתן במורשת הראשונית של תנועת העבודה וערכיה" ובעיקר על נטישת יעוד ההגשמה.
לטענת שלו רק אחרי שנפתור את בעיותינו כלפי ערכינו ומורשתנו יבוא פתרונה של הבעיה היהודית-ערבית.
מרדכי שלו פרסם ביקורות רבות על כתביו, אמירותיו ועקרונותיו של ישעיהו ליבוביץ, ואלה זכו גם לשלל תגובות ותגובות-נגד חריפות.
ראשית הביקורת של שלו על ליבוביץ הייתה בסדרת מאמרים שהתפרסמו ב"הארץ" בשנת 1976 תחת הכותרת "הבשורה על פי ליבוביץ".
על המאמרים הללו הגיב לייבוביץ בשלושה מאמרים שהתפרסמו בהארץ תחת הכותרת "לשמה ושלא לשמה".
בהמשך התפרסמו הדברים במאמר "הבשורה על פי ליבוביץ" שהתפרסם בשנת 1983 בתוך "שלילה לשמה, כלפי ישעיהו לייבוביץ" והתפרסם בהמשך גם בסימן קריאה, מאמר שהתפרסם בשנת 1986 ב"דבר", ואת המאמר "על הצורך בבאבא ליבוביץ" שהתפרסם ב"כל העיר" בשנת 1994 בעקבות פטירתו של ליבוביץ.
שלל תגובות על המאמר הזה פורסמו ב"כל העיר" ובספרו של מיכאל ששר "ליבוביץ, כופר או מאמין?" שיצא בהוצאת כתר 2002.
מאמר נוסף של שלו בנושא פורסם בשנת 1995 ב"האומה" בשם "ישעיהו ליבוביץ - ההיבט ה'נבואי'".
בשנת 2000 פרסם מרדכי שלו סדרה של ארבעה מאמרים אודות ליבוביץ ב"הארץ", שכללה את "באג אלפיים", "כיצד יכול האפס המוחלט לחיות על פי הציווי המוחלט?", "יהודי שאינו קיים", ו"שלו או ליבוביץ - מי צודק?".
הוא חזר אל הנושא בשנת 2004 במאמר "נגד ליבוביץ'" שהתפרסם כחלק מקבוצת מאמרים במלאת עשור לפטירתו של ליבוביץ, ואלישע פורת סיכם את בקורתו של שלו על לייבוביץ.
ביקורתו של שלו על ליבוביץ התמקדה בפער שבין יכולותיו ופעולותיו.
פרשנותו לכתביו של ש"י עגנון
מרדכי שלו פרסם את פרשנותו לסיפור "אל הרופא" מאת ש"י עגנון בסדרה של ארבעה מאמרים בעיתון "הארץ" תחת הכותרת "הגשר השחור והרופא השיכור".
המאמרים מסוכמים במאמר מאת מוטי שלגי.
במאמרו מייחס שלגי לשלו זיהוי בטקסט של
שלו פרסם את ביקורתו על יצירתו של עגנון "ספר המעשים" במאמר "דיוקנו של הגיבור כמחבר 'ספר המעשים'".
מאמר של שלו אודות עגנון, "חבלי משיח וייסורי גאולה בתלמוד ובסיפור 'המטפחת' לעגנון", נכלל בחוברות "גלות וגאולה" (ר' בהמשך).
"גלות וגאולה" הוא שמם של קורסים שנתיים שנתן מרדכי שלו בשנים 1978-1985 בבית הספר לעובדי הוראה בכירים של משרד החינוך, במכון כרם וביד בן -צבי בירושלים.
הקורסים נשענו על טקסטים מקוריים מתחומים מגוונים ומתקופות שונות, פרי מחקר רב-שנים של מרדכי שלו.
טקסטים מקוריים אלה כונסו ב-32 חוברות שהיוו תשתית לשיעורי מרדכי שלו במסגרת הקורסים השנתיים.
במהלך שיעוריו, ניהל מרדכי שלו משא ומתן עם הלומדים בעקבות קריאה, עיון ודיון במקורות רלוונטיים מתוך סדרת החוברות, בהתאם לנושא השיעור: המצווה והחטא, רשות, בר נפלי, חוצפה, ניכור ונבואה, הלכה חדשה, גורמי הניכור, שירה ונבואה ועוד.
מרדכי שלו לא נהג להרצות.
הוא דרבן את תלמידיו להתמודד באופן אקטיבי עם הרעיונות והערכים שעלו מן הקריאה בטקסטים.
הוא נהג להעשיר בכל שנה את שיעוריו בטקסטים נוספים ולהציב בפני הלומדים אתגרים אינטלקטואליים חדשים.
"גלות וגאולה" הוא גם שמה של סדרה בת 3 חוברות המבוססות על השיעורים שניתנו בקורס השנתי בשנת 1984, בבית הספר לעובדי הוראה בכירים בירושלים.
את השיעורים ב-1984 רשמה מפיו וערכה ענת שבו-פרלמוטר.
בית הספר לעובדי הוראה בכירים של משרד החינוך חדל להתקיים בשנת 2006.
בספריית מכון כרם מצויים עותקים של 32 חוברות המקורות ושל 3 כרכי גלות וגאולה שתיעדו את הקורס של שנת 1984 .
בסדרת החוברות, בנה מרדכי שלו תוכנית לימודים מקיפה לפדגוגיה החושפת ומתמודדת עם קונפליקטים בין מסורות הציונות, היהדות וההומניזם.
שלו מנסח בבהירות ובעוצמה את הקונפליקטים בין שלוש המסורות ומציע פדגוגיה שתסייע ללומד להתמודד בהם באופן פורה.
היחידה לטיפוח חזון במנהיגות חינוך מטעם מכון מנדל למנהיגות אמצה פרדיגמה זו כבסיס לאחד מתחומי הפיתוח שלה ואף הציגה את יסודות "גלות וגאולה" בפני עמיתי ובוגרי המכון כתפיסת חזון כולל לחינוך הישראלי.
"יהדות והומניזם" היא חוברת משנת תשנ"ה המבוססת על שיעוריו של מרדכי שלו בשנים תשמ"ז - תשנ"ה במכון כרם בתוספת חוברת עם מקורות שצירף אל ההרצאות.
את ההרצאות רשמה מפיו וערכה יונינה פלורסהיים.
בנוסף מצויות במכון כרם קלטות שמע המתעדות שיעורים של שלו תחת כותרת זו.
לפי תלמידו של מרדכי שלו, איש החינוך ומנהלו האקדמי של מכון מנדל למנהיגות דניאל מרום "" מרום מספר כי ניסה ללמד ולהכשיר אנשי חינוך אחרים ללמד את התוכניות הללו ואף לפתח יחידות חדשות בהשראתן וברוחן בהקשרים שונים, כולל לקהלים לא ישראלים ולא יהודים.
מרום מוסיף שאנשי חינוך אחרים שרואים עצמם תלמידים של שלו ושניסו ליישם את שיטתו כוללים את ד"ר רוני מגידוב ואת שירה ברוייר, מנהלת תיכון פלך.
את ביקורתו על המשוררת דליה רביקוביץ והקשר בין שירה "פורטרט" ומגילת "איכה" סיכם שלו במאמר "דליה רביקוביץ, משוררת מקוננת" שהתפרסם בשני חלקים בהארץ בשנת 1969 ופורסם גם בתוך "כתמי אור; חמישים שנות ביקורת ומחקר על יצירתה של דליה רביקוביץ".
שלו פרסם (לפחות) עוד שני מאמרים בסולם בשנת 1952: "מעבר להומאניזם (ליום העשור למותו של אברהם שטרן-יאיר)" ו"שבירת כלים".
המאמר "פגישה על הירדן" התפרסם הן בתוך "בחבלי מסורת ותמורה; אסופת מאמרים לזכרו של אריה לנג" והן ב"דבר" ערה"ש תשמ"ז.
לפי תמצית המאמר שברמב"י, המאמר עוסק בפירוש הסיפור התלמודי על פגישתם של ריש לקיש ורבה בר בר חנה על הירדן, בה מוכיח הראשון את האחרון על ישיבת היהודים בגלות בבל.
בשנת 1984 פרסם שלו את המאמר "עם ישראל איכה" ב"הארץ", בו התייחס למדיניות הנהגת היישוב בזכות העלייה הסלקטיבית בזמן המנדט.
המאמר עורר הדים: יעקב שביט הגיב ב"עם ישראל איכה?
- העולים והמשאבים" ושלו השיב ופירט עוד את עמדתו באותו הגיליון.
ישראל מידד הגיב על "עלייה סלקטיבית נוסח ויצמן", פרופ' ישעיהו פרידמן הגיב "על ויצמן יצא הקצף", ומאוחר יותר פרסם דניאל דורון מאמר תגובה בשם "אוטופיה הרסנית".
בין שאר פרסומיו של מרדכי שלו ניתן לציין את המאמר "תורה ועוז" שהתפרסם בתוך "סגולה לאריאלה: מאסף לדברי מחקר וספרות לזכרה של אריאלה דים-גולדברג"; וכן המאמר "פרקי יומן" למאיר הר-ציון, שהתפרסם בהארץ.
אמירות קצרות של שלו התפרסמו כמה פעמים.
בהארץ, במסגרת לקט זכרונות על המשורר הגרמני (והעברי) אריה לודוויג שטראוס, מצוטט מרדכי שלו המוגדר שם כ"מסאי" תחת הכותרת "ניתוחי תהילים": .
שלו צוטט גם במעריב במסגרת מדור ציטוטים שנקרא "סוף פסוק", בו צוטט פעמיים: ו.
הערה: בהיעדר ביבליוגרפיה רשמית (באתר רמב"י מוזכרים רק כתריסר מאמרים), רשימת הפרסומים היא בהכרח חלקית ובתהליך השלמה מתמיד.
אלתרמן על ארץ הנגב1949סולםכרך א חוברת ז חשוון תש"י עמודים 18–2010 היסודות והאפשרויות של שירת ביאליק1949הארץ30 בדצמבר 194911סילוף פני הספרות העברית1950סולםכרך ב' גיליון א' אייר תש"י12 משבר ההומניזם בשירת טשרניחובסקי1950הארץ3 בפברואר 195013 במקום בקורת על "תחת השמש"1950הארץ17 במרץ 195014 ס.
כרכיםפרי מחקרי מרדכי שלו, שליקט וערך.
רשימות משיעורי מרדכי שלו בקורס "גלות וגאולה" (1984).
רשמה וערכה ענת שבו-פרלמוטר חוברות המקורות - בהוצאת מכון "כרם",יד בן-צבי ובית הספר לעובדי הוראה בכירים.
רשימות מהשיעורים בקורס שהיה ב-1984. בהוצאת משרד החינוך - בית הספר לעובדי הוראה בכירים, ירושלים.
1991, 199829 הבשורה על פי ליבוביץ1983ספר"שלילה לשמה, כלפי ישעיהו לייבוביץ: קובץ עיונים ורשימות" עורכים ח.
הרב חיים מרדכי זאב שולמן (תרס"א, 1901 - כ"ז בשבט תשמ"ב, 20 בפברואר 1982) היה ראש ישיבת סלבודקה בבני ברק ומאישי תנועת המוסר.
ייסד את ישיבת סלבודקה בבני ברק לאחר השואה יחד עם חותנו הרב אייזיק שר.
נולד בטיקטין שבפולין (אז תחת שלטון האימפריה הרוסית) לרב שמחה שמואל שולמן, מראשוני ישיבת סלובודקה, מתלמידי ישיבת קלם ומלומדי הכולל בנובהרדוק של הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין (ה"ערוך השולחן").
בגיל 7 נשלח עם אחיו הבכור ללמוד בתלמוד תורה בביאליסטוק הסמוכה.
כבר בילדותו התמיד בלימודו, ולהפצרותיו, הסכים שמש בית הכנסת להשאיר לו את בית הכנסת פתוח בלילות.
בגיל 12 התייתם מאביו ונשלח לבריסק אל דודו הרב חיים יעקב שולמן, דיין אצל הרב חיים סולובייצ'יק.
בבריסק למד בישיבה קטנה של הרב אלחנן וסרמן.
בגיל בר מצווה רצה לעזוב את הישיבה אך הרב אלחנן וסרמן שכנעו להישאר ולמד עמו בתמורה חברותא את פרק איזהו נשך במסכת בבא מציעא.
במלחמת העולם הראשונה נדד לסטויבץ שם התארח אצל קרוב משפחה ששימש שם כשו"ב.
בהיותו בסטויבץ נפגש עם החזון איש ובפגישתם הראשונה דיבר איתו החזון איש בלימוד ותיקנו בגישתו לסוגיא המדוברת.
בהמשך התחבב על החזון איש ולמד עמו בחברותא ונעשה לבן בית אצלו.
לאחר זמן, יעץ לו החזון איש להצטרף לישיבה.
רבי מרדכי נסע למינסק ונכנס לישיבת סלובודקה ששהתה שם באותה תקופה.
לאחר זמן עבר גם החזון איש למינסק ושוב נפגשו השניים ורבי מרדכי התארח בביתו ולמד עמו חברותא מסכת מנחות.
לאחר מעט זמן, עבר הרב אלחנן וסרמן במינסק בדרכו לסימלוביץ שם שהה החפץ חיים עם ישיבת ראדין, והציע לרבי מרדכי ללמוד עמו חברותא בתנאי שיצטרף אליו.
רבי מרדכי נאות ונסע עמו לסימלוביץ.
החפץ חיים אירחו בביתו כהכרת הטוב על הכנסת אורחים שהיה עושה עמו סבו הרב משה גדליה שולמן במיינדזיז'ץ פודלסקי (המכונה מזריטש).
בהיותו בסימלוביץ למד חצי יום חברותא עם הרב וסרמן, ושמע שיעורים מראש הישיבה, הרב נפתלי טרופ.
בשנת תרע"ז (1917) עברה הישיבה והחפץ חיים לסומיאץ'.
בסומיאץ' הצטרף לשיעורו של החפץ חיים בסדר קדשים למבוגרי הישיבה, והיה מתערב ושואל כאחד הבחורים הוותיקים.
החפץ חיים שלחו לשליחויות קודש ומסירת דרשות חיזוק בעיירות הסביבה.
באותה תקופה גם היה מעדכן מדי יום את החפץ חיים לבקשתו, מהנעשה בחזית המלחמה.
בשנת תרע"ט (1919) נסע עם קבוצת בחורים ללמוד בישיבת סלובודקה ששהתה אז בקרמנצ'וג.
בשנת תר"פ (1920) כשהחלו פרעות פטליורה עזב את העיר וחזר לבית אמו בטיקטין (עמה לא נפגש מגיל 12).
בדרכו לטיקטין נכנס לעיירה סנובסק שם שהה החפץ חיים ושהה במחיצתו מספר חודשים.
עם הגיעו לבית אמו חלה, והיה בסכנת חיים וקיבל על עצמו לחזור לישיבה מיד כשיחלים אף אם משפחתו תתנגד.
מיד כשהתאושש יצא בדרכו לסלובודקה ושלח מכתב ל להודיע לחזון איש שמגיע אליו בדרכו לישיבה.
עם הגיעו לווילנה ביקשו הרב יוסף שו"ב, מזכירו של רבי חיים עוזר גרודזנסקי לסור אל הרב חיים עוזר לבקשתו.
הרב חיים עוזר אמר לו שהחזון איש סיפר לו שהוא עומד להגיע אליו ומהתרגשות קשה לו להתרכז, ומשכך רצה לראותו.
לאחר זמן העניק לו גם את ספרו "אחיעזר" במתנה.
בהגיעו לסלובודקה כבש מקום של כבוד ונחשב לעילוי והיה ממקורבי הסבא מסלובודקה.
בשנת תרפ"ד (1924) נבחר למניין הראשון שיעלה לחברון יחד עם ה"סבא" (לבסוף עלתה כל הישיבה יחד).
בחברון יוחד לו חדר בעליית הגג שם היה לומד ברציפות בהתמדה כבר מ-3 לפנות בוקר ונחשב לסמל ההתמדה בישיבה.
בשנת תרפ"ז (1927), לאחר הסתלקות "הסבא", חזר לסלובודקה ובדרכו עבר בווילנה שם ביקר חודשיים אצל החזון איש והרב חיים עוזר.
בסלובודקה התקבל בכבוד רב מפני הערכת "הסבא" אליו.
למד גם בכולל קובנה אצל רבי דוד רפפורט ה"מקדש דוד".
באותה תקופה כתב מזכרונו מספר שיחות של הסבא מסלובודקה ופרסמן בעילום שם בחוברות "אור הצפון".
בשנת תרפ"ט (1929) התארס עם בתו של ראש הישיבה הרב יצחק אייזיק שר.
לאחר הולדת בנו נתן צבי (סיון תר"צ) נסע לווילנה כדי ללמוד בשקט.
חמיו הרב שר שלח מכתב לרב חיים עוזר גרודז'ינסקי שיעקוב אחרי חתנו לראות אם מתאים להנהיג ישיבה מבחינת כישורי ניהול.
בזמן שהותו בווילנה למד עם החזון איש, ר' חיים עוזר, והרב חנוך אייגש, "המרחשת".
באותה תקופה עבד על הספק גדול בלימוד.
הרב חיים עוזר שלח לימים תשובה לרב שר בפירוט מעלות חתנו, ובסיומו הוסיף שעל הכל, ר' ישעיה (החזון איש) לא גומר לשבחו.
בשנת תרצ"א (1931) אמר לחזון איש שרוצה לעלות לארץ ישראל.
החזון איש אמר לו שגם הוא רוצה, ומבקשו שיסע ויחווה את דעתו על מקום מגורים ועל המצב הרוחני בארץ.
הרב מרדכי עלה לישראל והתגורר במשך חצי שנה בתל אביב.
לאחר חצי שנה חזר לליטא, וסיקר לחזון איש את ממצאיו.
החזון איש החליט שמיד נוסע אך למעשה לא יצאה נסיעתו לפועל.
הרב שולמן חזר לביתו בסלובודקה שם הסתגר בעליית גג ולמד.
בשנת תרצ"ה (1935) החל למסור שיעורים בישיבת סלובודקה ובשנת תרצ"ט (1939) כשחלה חמיו, לקח על עצמו גם את העול הכלכלי של הישיבה ונסע לארצות הברית לגייס כספים.
בהיותו בארצות הברית פרצה מלחמת העולם השנייה והרב מרדכי נשאר שם ופעל למען יהודי אירופה.
בין היתר היה ממייסדי ועד ההצלה.
במהלך המלחמה המשיך לדאוג לישיבת סלובודקה, ושקל את פתיחת הישיבה מחדש באמצע המלחמה וכן שלח כספים לכולל אברכים שייסד חמיו בירושלים.
בכל תקופת המלחמה נשארו אשתו ושלושת ילדיו בקובנה ועד לאחר תום המלחמה הוא לא ידע מה עלה בגורלם.
בשנת תש"ו (1946) עלה לישראל ועזר לחמיו לפתוח את הישיבה מחדש בבני ברק.
בקום הישיבה היו בה שלושה תלמידים בלבד אך הרב שולמן מסר שיעורים (פעמיים בשבוע) כאילו מאות תלמידים לפניו.
בד בבד עם מסירת השיעורים, נשא בעול הגשמי, בהשגת מימון לבניית ואחזקת הישיבה.
החזון איש שהתגורר אז בגבעת רוקח, היה מוסר שיעור בישיבה כל פעם שעלה אליה.
לאחר פטירת חמיו עודדו החזון איש למלא את מקומו.
על אף תפקידו, השתדל לברוח מפרסום וכבוד.
היה נוסע לגייס כספים לישיבה בכל סוף חורף לארצות הברית ובכל סוף קיץ לאירופה.
אשתו, הרבנית חיה מרים, הייתה דמות בולטת בגבעת הישיבה, בדרך כלל לא הצטרפה אליו לנסיעות לחו"ל היא הקימה וניהלה את משק הבית והמטבח בישיבה, אך הייתה מעורבת גם בניהול הישיבה ולא היה יוצא דופן שהייתה מעירה לתלמידי הישיבה.
בתה הרבנית אסתר רבקה זקס, המשיכה בדרכה לאחר מותה.
בנו הרב נתן צבי שולמן מילא את מקומו בראשות הישיבה ולצדו כיהן חתנו הרב עמרם יצחק זקס ומכהן חתנו הרב משה הלל הירש.
מרדכי (מרקו) רומנו (בבולגרית: Марко Романо; 31 באוגוסט 1873, פלובדיב, האימפריה העות'מאנית – 27 באפריל 1942, תל אביב, ארץ ישראל המנדטורית) היה עורך דין, סופר ופובליציסט.
מרקו רומנו היה יושב ראש הקהילה היהודית בפלובדיב, נמנה עם ראשי התנועה הציונית בבולגריה, כיהן כחבר הוועד המרכזי הראשון של התנועה הציונית בנסיכות, היה חבר הוועד הפועל הציוני ובלט בקרב הפלג הניצי-אקטיביסטי של התנועה.
רומנו שנמנה עם ראשי אגודת "הקוצר" אשר ייסדה את כפר חיטים, פעל לעליית מתיישבים מבולגריה לכפר וב-1937 עלה במסגרת הגרעין לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
רומנו ואחייניו בני משפחת בז'רנו, היו בעלי מפעל עסיס ברמת גן.
מרקו רומנו נולד בפלובדיב, נצר למשפחת רומנו, שהייתה אחת ממשפחות הנוטאבלים הנודעות בקרב הקהילה היהודית.
הוא למד בבית הספר של כל ישראל חברים ובהמשך בבית הספר התיכון הממשלתי בפלובדיב.
רומנו למד משפטים באוניברסיטת סופיה ובהמשך רכש תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת ז'נבה שבשווייץ.
ב-1890 היו מרקו רומנו וישועה כלב ממקימי תנועת הנוער "התעוררות" ששמה לה למטרה להפיץ השכלה ותרבות בקרב צעירי הקהילה.
ב-1895 הגיע לפלובדיב יוסף מרקו ברוך והחל לרכז סביבו אינטלקטואלים מקרב צעירי הקהילה ובכללם מרקו רומנו והם ייסדו אגודה ציונית בשם "כרמל", תוך שהם מתעמתים עם ראשי הקהילה ובראשם מנהיגה נסים יצחק סידי.
למשנתו הפוליטית של יוסף מרקו ברוך הייתה השפעה מכרעת על תפישת עולמו של מרקו רומנו.
לאחר שעזב מרקו ברוך את בולגריה ייסדו מרקו רומנו, אשר רומנו ויקיר (פריסיאדו) רומנו את תנועת "ציון" שהיוותה המשך לתנועת "כרמל".
לאחר שרות בצבא הבולגרי, פתח רומנו משרד לעריכת דין ובמקביל היה פעיל בפלג הניצי-אקטיביסטי בתנועה הציונית.
ב-1898 השתתף מרקו רומנו בוועידת היסוד של התנועה הציונית בבולגריה ונבחר לחבר הוועד המרכזי הראשון.
הוא נמנה עם מובילי המאבק נגד הנוטאבלים והרב מרדכי אהרנפרייז מחד ומול רשת החינוך של "כל ישראל חברים" מאידך.
במאי 1899 החל רומנו לערוך את העיתון "איל דיאה" שהופץ בלדינו וב-1901 ייסד והיה עורכו הראשון של ביטאון התנועה הציונית בבולגריה "השופר" אשר יצא לאור בפלובדיב ובהמשך הופץ בכל קהילות יהדות בולגריה.
בוועידה הציונית השנייה אשר נערכה בשלהי דצמבר 1900 בסופיה, הרצה מרקו רומנו על מערכת החינוך היהודית בבולגריה ושטח את תוכניתו להעמקת החינוך הציוני.
הרצאתו סימנה את המאבק בין קיצוני התנועה הציונית לבין רשת החינוך של כל ישראל חברים.
העימות החריף הוביל לסגירת מוסדות הרשת בבולגריה.
רומנו נבחר לסגן יושב ראש הוועידה הציונית השלישית שהתקיימה בראשית אוגוסט 1902 ברוסה ובהמשך התבלט כאחד מראשי המתנגדים לתוכנית אוגנדה תוך פרסום מאמרים נוקבים בסוגיה בעיתון "השופר" בהם הביע תמיכה בציוני ציון.
בוועידה הציונית הרביעית שנערכה בפלובדיב בשלהי מרץ 1904 נבחר מרקו רומנו ליושב ראש הוועד המרכזי של התנועה הציונית, אשר הקצינה את מאבקה בנוטאבלים והרב הראשי מרדכי אהרנפרייז.
בדצמבר 1905 במהלך הוועידה ציונית החמישית, הוחרף העימות עם בחירתו של ישועה כלב ליושב ראש הוועד המרכזי של התנועה הציונית.
בנאומו בוועידה, תקף מרקו רומנו בחריפות את הרב אהרנפרייז וציין כי בסוגיית המלחמה באנטישמיות נקט הרב בפעולות פאסיביות או שלא עשה דבר.
עוד ציין רומנו כי אהרנפרייז מתנגד לכל ביקורת העולה כנגד רשת החינוך של "כל ישראל חברים" ובכך מזיק לחינוך הציוני.
רומנו שהיה איש אמונו של ישועה כלב שכיהן כיושב ראש הוועד המרכזי של התנועה הציונית, נבחר בהשפעתו של כלב ליושב ראש הוועידה הציונית השישית שנערכה באפריל 1908 בסופיה.
הוא כיהן כיושב ראש הקהילה היהודית בפלובדיב וב-1912 יזם את הוועידה הראשונה של בתי הספר היהודיים בבולגריה ופעל להעמקת החינוך הציוני.
ועידה זו נוצלה כדי להחריף את המתקפה על הרב אהרנפרייז וביטאון התנועה הציונית "השופר" הקדיש לה גיליון מיוחד.
ב-1 ביוני 1912 נפתחה הוועידה הציונית השמינית ובמהלכה נבחר מרקו רומנו כנציג ציוני בולגריה לוועד הפועל הציוני הגדול.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה והשנייה, פסקה כמעט לחלוטין הפעילות הציבורית והפוליטית בקרב התנועה ציונית בשל אחוז המגויסים הגבוה.
במקביל עלה כוחו של הזרם המתון בתנועה הציונית.
על רקע המחלוקות הקשות בתוך התנועה בין המתונים לקיצוניים, התפטר רומנו מכל תפקידיו וב-1913 עזב את בולגריה.
הוא היגר לשווייץ ובהמשך לאיטליה, שם השתלב בעסקי הסיגריות של אחייניו, "האחים בז'רנו".
במהלך השנים המשיך מעת לעת לכתוב מאמרים פובליציסטיים בעיתון "השופר".
מרקו רומנו נמנה עם ראשי ארגון "הקוצר" אשר הוביל לייסודו של כפר חיטים.
ב-1937 עלה לישראל במסגרת הגרעין והתיישב בתל אביב.
ב-1938 הוציא לאור שתי חוברות בשם "מנדט או חלוקה" ובהן אוסף ממאמריו בעיתון התנועה הציונית בבולגריה ה"השופר" אשר שטחו את משנתו הפוליטית להדברות מול הבריטים ולהקמת מדינה דו-לאומית תוך שוויון מוחלט בין יהודים לערבים.
רומנו היה פעיל בציונים הכלליים א' וכן ב"ארגון עולי בולגריה" ובהמשך חבר לאחייניו בני משפחת בז'רנו ברכישת "מפעל עסיס" ברמת גן אשר ייצר ריבות, מיצים ושימורי פירות וירקות, פעל עד שנות ה-70 ובהמשך הוקמו על שטחו מגדלי התאומים.
בראשית שנות ה-40 חבר רומנו לידידו איש כפר חיטים, חיים קרישפין בהקמת "החברה ליישוב עולים מבולגריה" שלימים הייתה חלק מחברת בנים לגבולם, שמטרתה הייתה לעודד את התיישבותם של בני עדות המזרח ברחבי הארץ.
ב-1942 הלך מרקו רומנו לעולמו והוא בן 69 שנים.
הוא נקבר בבית הקברות נחלת יצחק ולאחר שנה הועברו עצמותיו לחלקת קבר מיוחדת שהוקמה עבורו בכפר חיטים ושכנה בתוך "גן רומנו" שהוקם ביישוב לזכרו ותוחזק על ידי משפחות רומנו ובז'רנו במשך מספר שנים.
בהמשך, הוחזר שטח גן רומנו לצורכי כפר חיטים וקברו של מרקו רומנו הועבר לבית העלמין של כפר חיטים.
בשכונת תל ברוך שבתל אביב יפו נקרא רחוב על שמו של מרדכי רומנו.
מרדכי צבי רסל (ד' בכסלו ה'תרע"ט, 8 בנובמבר 1918 – י"ג בתשרי ה'תשמ"ז, 16 באוקטובר 1986) היה פעיל ציוני, עיתונאי וסופר.
ממארגני אוניית המעפילים מפקורה וממייסדי קיבוץ ניר עציון.
נולד באראד (Arad), טרנסילבניה, בשנת 1918. היה חבר פעיל במוסדות התנועה הציונית ברומניה לפני השואה, ולאחר עלייתו לארץ במזכירות הפועל המזרחי ובמרכז המפד"ל עד סוף ימיו.
בתקופת השואה פעל רבות להברחת יהודים מהונגריה לרומניה תוך הסתרתם ואספקת תעודות מזויפות ובכך סייע בהצלתם.
פרופ' מנחם צבי קדרי, חתן פרס ישראל לחקר הלשון העברית, אשר בעצמו היה פעיל בהברחת והצלת יהודים, מציין בספרו כי רסל היה מ"ראשי העוסקים בפעולות ההצלה" ברומניה.
הוא כותב שם בנוסף כי רסל ניסה למנוע ממנו לעלות לרכבת שהייתה אמורה להגיע לבוקרשט מחשש לתרמית.
במהלך הנסיעה עלו לרכבת חיילים גרמנים, אשר שינו את כיוון הנסיעה, והרכבת הופנתה להונגריה.
הדבר התגלה להנהגה הציונית ברומניה אשר הפעילה את כל השפעתה כדי להחזיר את הרכבת לרומניה והצליחה בכך.
הנוסעים הועברו למחנה ההסגר טרגו ז'יו וניצלו מנסיעה לאושוויץ.
היה ממארגני אוניית המעפילים מפקורה שטובעה בלב הים השחור, עליה כתב את ספרו: "תיק מפקורה".
לאחר נישואיו עלה ארצה (1950) עם אשתו אסתר לבית פליקוביץ ושני ילדיו.
התיישב בקיבוץ ניר עציון בו נולדו 2 ילדיו הנוספים ובו הקים ופיתח את ענף מטעי הבננות.
כתב בעיתונים הצופה, ÚJ KELET, מנורה, מולדת והתקוה.
תרגם לעברית את הספר "הייתי עוזרו של מנגלה באושביץ".
נפטר ב-16 באוקטובר 1986, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב ניר עציון שבו התגורר .
ביום השואה, כ"ז בניסן תשפ"ג (18.4.2023), קיבל את אות המציל היהודי מאת המרכז העולמי של בני ברית בירושלים, בטקס שהתקיים במעמד ילדיו ונכדיו, באנדרטת מגילת האש ביער הקדושים.
מרדכי שוורץ (1907 מלאווה, פולין – 1989 ישראל) היה מייסד ענף גידול קרפיונים למאכל בבריכות דגים בישראל.
הקים תשתית לבריכות דגים במספר מקומות בישראל.
יסד (בשיתוף אחיו) משק חקלאי פרטי לגידול קרפיונים בעמק החולה בשם "משק שוורץ".
תרם רבות לפיתוח ענף המדגה בעמק.
שוורץ נולד בפולין אך גדל בווינה שבאוסטריה למשפחה אמידה ובעלת מוניטין ומסורת בתחום גידול הדגים באוסטריה.
ב-1928 סיים לימודיו בבית הספר החקלאי במקווה ישראל.
את ניסיון הגידול הראשון עשה שוורץ ב-1927, עוד בהיותו תלמיד במקווה ישראל.
בעידוד של מנהל המוסד, אליהו קראוזה, הקים במקווה ישראל בריכת דגים מבטון והכניס בה קרפיונים ששלח לו אביו.
הניסיון נכשל עקב התנגדות שלטונות הבריאות המנדטוריים, בראשותו של ד"ר רפאל אופלטקה, שטען שהבריכה תביא יתושי מלריה.
ב-1929 (לאחר סיום לימודיו) עבר לגור בקיבוץ כפר גלעדי שם עסק בחקלאות אך ב-1932 עזב את הקיבוץ על מנת לממש את חלומו לעסוק בגידול דגים.
לאחר עזיבת הקיבוץ הקים שוורץ בריכות דגים במספר מקומות כמו תל עמל, עין חרוד, נחל תנינים (ליד בנימינה), במעיינות נחל נעמן, בתל חי ועוד.
ב-1934 הקים, יחד עם ברנקו זיצר, בריכות דגים ליד מעיינות אפק בעמק זבולון (בקרבת מבצר כורדני).
השותפות עם זיצר התפרקה ב-1937 ומשפחת שוורץ עזבה את המקום.
ב-1939 הקים בריכות בשיתוף קיבוץ דפנה.
ב-1940 הגיע מרדכי עם אחיו, משה ופייבל, לתל נעמה, השוכן ממערב לכפר בלום, ושם הקימו את משק שוורץ (שנקרא רשמית נעמה) .
המיבנים במשק (5 מיבנים) תוכננו על ידי האדריכל אריה שרון והם שימשו למגורי האחים שוורץ וכן למגורי 8 משפחות פועלים.
מסביב למשק נחפרו בריכות הדגים בשטח של כ-900 דונם.
את המים לבריכות העבירו מנחל החצבאני.
כבר ב-1941 החל שיווק תוצרת המשק.
ב-1948 עם פרוץ מלחמת העצמאות החלו ערביי הכפר הערבי השכן, אל-נאעמה, להטריד את יושבי המשק.
המצב הביטחוני גרם לרוב דיירי המקום לנטוש את המקום בהשאירם מאחור רק את מרדכי שוורץ ושני עוזרים שפעלו לבצר את המקום.
על אף יחסי הכוחות הלא מאוזנים לא העזו הערבים לכבוש את התל.
עם סיום המלחמה המשיך מרדכי שוורץ לגור על התל עם אחיו פייבל ואף שיפצו את הבריכות וחזרו לגדל דגים אך משפחתם (שגרה בחיפה) ופועליו לא הסכימו לחזור לתל.
שוורץ פעל רבות לקידום ענף המדגה בקיבוצי הסביבה.
יחסים אלו נפגעו עקב סירובה של המשפחה להשתמש בשירותי תנובה לשווק תוצרת הדגה.
החווה פעלה עד לשנת 1971 אז הועברו האדמות לקק"ל והוחכרו לקיבוץ משגב עם.
במהלך שנות ה-80 יובשו הבריכות וב-1989 עברו האדמות לידי מינהל מקרקעי ישראל.
ההיסטוריונים חלוקים על הראשוניות של מרדכי שוורץ וחלקם נותנים את הבכורה לקיבוץ תל עמל (כיום ניר דוד).
מבחינה כרונולוגית החל שוורץ לגדל דגים כבר ב-1927 בעוד שבתל עמל החלו לגדל דגים ב-1939 עובדה התומכת בראשוניות של שוורץ.
יחד עם זאת אין ספק שבתל עמל היקף הייצור היה גדול יותר ולכן מבחינה מסחרית יש ראשוניות לתל עמל.
רבי מרדכי שלום יוסף פרידמן (י"ז בכסלו תרנ"ז, 22 בנובמבר 1896 – כ"ט בניסן תשל"ט, 26 באפריל 1979) היה אדמו"ר בדור הרביעי לחסידות סדיגורה.
נולד בסדיגורה לרבי אהרן פרידמן שהיה לימים האדמו"ר השלישי לסדיגורה, בעל "קדושת אהרן".
אמו הייתה שרה שיינדיל רוזא נכדת רבי מרדכי פייבוש מהוסיאטין.
בגיל 12 התארס עם מירל בתו של דודו זקנו רבי ישראל שלום יוסף השיל ממזיבוז', ונישא לה בשנת תרע"ג בגיל 16, בשנת האבל לאביו.
בחתונתו הכתירו דוד אביו רבי יצחק פרידמן מבויאן כאדמו"ר מסדיגורה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלט לווינה יחד עם שאר אדמו"רי בית רוז'ין.
לאחר המלחמה היה פעיל באגודת ישראל, ובכנסייה הגדולה הראשונה, בגיל 26, מונה לחבר ב"ועד הפועל העולמי" של אגודת ישראל ולנשיא קרן התורה.
לאחר המלחמה, נהג לערוך מסעות ברחבי גליציה, בוקובינה ופולין לבקר את חסידיו, ובפרט במרכז גליציה בה התרכזו חסידי סדיגורה.
בשם הישיבה נרמז שמו (מש"י).
הישיבה דאגה גם למזון ושינה לתלמידים.
בהמשך נוסד סניף לישיבה ביוזפוב בראשות רב העיר הרב שמעון פרזונצ'בסקי שהיה חסיד סדיגורה.
בשנת תרפ"ה ערך מסע לטובת קרן התורה בהמבורג.
הוא התקבל בכבוד על ידי רב העיר אברהם שמואל בנימין שפיצר.
בכנסייה הגדולה השנייה בשנת תרפ"ט, מונה לחבר מועצת גדולי התורה.
ביתו בווינה היה אחד ממרכזי אגודת ישראל, והוא היה ממנהיגי התנועה וחברי תנועות צא"י ופא"י עמדו עמו בקשר שוטף.
בשנת תרפ"ה החל רבי מרדכי שלום יוסף לשלוח חסידים לארץ ישראל.
בשנת תרצ"ג ביקר בארץ וערך סיור במושבות ובקיבוצים, ובל"ג בעומר אף הדליק את המדורה בהדלקה המסורתית במירון.
את חג השבועות עשה בבית הכנסת תפארת ישראל בעיר העתיקה בירושלים.
הוא שלח את חסידיו ל"הכשרות" של אגודת ישראל בצ'רנוביץ ועוד, ונהג לבקרם ולראות את מצב הכשרתם.
קבוצה מחסידיו נשלחה על ידו למחנה ישראל.
בשנת תרצ"ד עבר לפשמישל והקים בה את חצרו.
בכנסייה הגדולה השלישית בשנת תרצ"ז היה מראשי המצדדים בתמיכת אגודת ישראל במדינת היהודים.
באדר תרצ"ט (1939) ביקר שוב בארץ ישראל, ובעצת דודו רבי ישראל מהוסיאטין, השתקע בה והתיישב בתל אביב.
הוא הספיק לחלץ את משפחתו מאירופה והעלם ארצה.
הוא פתח בית כנסת ברחוב בצלאל יפה.
בשנות השואה ערך טיוטה לקול קורא שישלח על ידי אגודת ישראל בעניין מצב יהודי אירופה.
לאחר השואה פעל למען הניצולים ובין היתר התכתב עם הנציב העליון ונפגש עם חיים משה שפירא בנידון.
הוא עמד בראש ועדת חוקה בתוך "ועדת מצב מתמדת של רבני ארץ ישראל", בשיתוף עם משפטנים (בהם יצחק קיסטר), במטרה לפעול לצביון יהודי של המדינה העתידה, ולמציאת מנגנון הלכתי משפטי שיעמוד בדרישות שני הצדדים.
רצה לפתוח יישוב מיוחד לחסידי סדיגורה בשם "נווה ישראל" ונסע לארצות הברית לגייס כספים, אך רעיון זה לא צלח.
היה שותף למפעילים רבים באגודת ישראל, בהם החינוך העצמאי, "רשת שיעורי תורה" ועוד.
כשאר אדמו"רי רוז'ין, מונה לחבר נשיאות מתיבתא תפארת ישראל בירושלים שהייתה אמורה להיות המרכז לכלל חסידי רוז'ין.
בכנסייה הגדולה הרביעית, בשנת תשי"ד, העלה רעיון להקים עיר תורנית חדשה.
בעקבות זאת הוקמו קריות אגודת ישראל במספר ערים.
בכנסייה זו, בהסכמת הרב מטשיבין והרב צבי פסח פרנק, אמר באופן חריג קדיש תתכלא (הנהוג אצל הספרדים) לעילוי נשמת הרוגי השואה.
בשנת תשט"ז נסע לתקופה קצרה לארצות הברית, ופתח את בית מדרשו בשכונת קראון הייטס.
לחצרו שם הגיעו רבי אליעזר זוסיא פורטוגל והרב גדליה שור.
בראשית שנות השישים שב לביתו הקבוע בישראל.
לאחר פטירת דודו, הרב אברהם יעקב (השני), ללא ילדים, הפך לאדמו"ר העיקרי מסדיגורה.
קודם לכן כונה האדמו"ר מסדיגורה - פשמישל.
בתקופה זו, בסיועו של בנו, נוספו לישיבתו בבני ברק ישיבה גבוהה ותלמוד תורה, כולל בתל אביב, תלמוד תורה וכולל "דעת משה" בירושלים.
במקביל נפתח בית מדרש לחסידי סדיגורה בירושלים ברחוב יחזקאל, שהתפתח עם השנים לקריית חסידי סדיגורה ברחוב שמואל הנביא.
נפטר בגיל 83 בכ"ט בניסן ה'תשל"ט ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק שבגבעתיים.
דברי תורתו על התורה ועל המועדים הופיעו בסדרת הספרים "כנסת מרדכי".
בנו, רבי אברהם יעקב פרידמן מילא את מקומו.
יחסיו עם בנו הבכור, ישראל אהרן, היו מתוחים.
הרב מרדכי רוטנברג (נולד בט' בסיון ה'תשי"ח, 28 במאי 1958 אנטוורפן בלגיה) הוא רב חרדי בפריז, רב בית הכנסת אגודת הקהילות ברחוב פָּאוֶוה (Pavée), ורב מערכת כשרות גדולה בצרפת.
נולד באנטוורפן שבבלגיה לרב חיים יעקב ורבקה לבית מלכיור, ונקרא על שם סבו הרב מרדכי רוטנברג, רב קהילת מחזיקי הדת באנטוורפן וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, שנספה בשואה.
למד בישיבת מרכז התורה ברנסי, בראשות הרב יעקב טולידאנו, ולאחר מכן נשלח לארץ ישראל ללמוד בישיבת מיר.
נישא לבלה, בת הרב פנחס מנחם יוסקוביץ, ששימש כרב ראשי של פולין לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי.
לאחר פטירתו של אביו, בז' באלול תש"ן (1990), מונה להחליפו כראש אגודת הקהילות והיה לרב הרביעי של בית הכנסת אגודת הקהילות ברחוב פאווה (rue Pavée) שברובע הרביעי של פריז.
הוא ממשיך את דרכו של אביו גם בניהול מערכת החינוך ומערכת הכשרות.
גיסו, הרב יצחק כץ, הקים לאחר פטירת חמיו קהילה נפרדת בשם "קהל יראים פריס" (קי"ף).
מכהן כנשיא ישיבת אמת ליעקב ב-St Maurice.
הרב ד"ר מרדכי מקס שורנשטיין (1869–1949) היה רבה של קהילת יהודי קופנהגן, חובב בעלי חיים ומייסד גן החיות של תל אביב, "איש הציפורים".
שורנשטיין נולד בשנת 1869 בטכאו בבוהמיה.
הוא כיהן כרב בווגשטאדט שבשלזיה האוסטרית ובלייטמריץ.
בשנת 1905 קיבל משרת רב שני בקופנהגן וב-1910 מונה לרבה הראשי של הקהילה.
בניגוד לקודמו, היה שורנשטיין יותר נוח בגיור נשים שרצו להתחתן עם יהודים.
שורנשטיין כיהן בתפקיד במהלך מלחמת העולם הראשונה עד 1919. במהלך המלחמה שלח דברי ערך שיעזרו למשפחתו בבוהמיה, ולכן גורש מדנמרק, הוא נסע והתמקם בגרמניה ושם חי כ-15 שנה, אשתו נפטרה בגרמניה ולאחר פטירתה, בשנת 1935 עלה שורנשטיין לארץ.
מלבד מטען אישי מקובל, הביא עמו עשרה כלובי ציפורים מסוגים שונים, בהם קנרית, שידעה לשרוק את נעימת "שיר המעלות".
עלייה לארץ ישראל והקמת גן החיות
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל, ובהיותו בן 66, פתח חנות חיות בשם "גן חיות" ברחוב שינקין 15 בתל אביב, שהייתה נקודת משיכה מלהיבה לילדי העיר ולהוריהם, שראו שם לראשונה בחייהם קוף חי.
כוונתו המקורית של שורנשטיין הייתה למכור את הציפורים שהביא עמו כמקור פרנסה, אבל הקונים היו מעטים והסקרנים רבים, ועל כן התחיל לגבות דמי כניסה בסך חצי גרוש.
שנה לאחר מכן, ב-1936, הוזמן גם ליריד המזרח, שם הציג תערוכה של בעלי החיים בכלובים בה בקרו כ-15,000 איש.
עם סגירת היריד פתח מחדש שורנשטיין את גן החיות ברחוב הירקון 63, והרחיב את מגוון בעלי החיים עם מיני עופות גדולים.
במהלך השנים הבאות קיבל מספר תרומות שהפכו את גן החיות לאטרקציה עירונית: זוג גורי אריות ממצרים וכן זוג נמרים וזוג דובים שחורים אסייתים מהודו.
התרומות גם גדשו את המיקום הצנוע שברחוב הירקון, והשכנים התלוננו.
המטפל ג'וני היה לוקח את גורי הדובים והנמרים, קשורים ברצועה, לטיול ברחוב, משום שבחצר לא היה מקום לזוז.
על כן פנה שורנשטיין לעיריית תל אביב בסיועה של "אגודת חובבי החיות" ובגיבוי עצומה שעליה חתמו 1139 מתושבי העיר בבקשה להחכרת שטח אדמה לבניית גן חיות.
ביוני 1938 נעתרה העירייה לבקשה, והקצתה שטח בן עשרים וחמישה דונם על גבעת כורכר במתחם פרדס פורטליס, מתחם גן העיר של היום, אולם גבעה רחוקה בלבד בתקופה זו.
עד כדי כך כי במכתב לעירייה התלונן שורנשטיין על הריחוק של גן החיות מהעיר תל אביב, וביקש כי יורשה לו לפרסם בחינם את מיקומו של הגן על לוחות הפרסומת ובאוטובוסים העירוניים.
ב-25 בנובמבר 1938 העביר שורנשטיין את כל החיות שברשותו לידי אגודת גן החיות בתמורה להעברתם ולכלכלתם במתחם החדש ולשורנשטיין עצמו הובטחה משרת המנהל של הגן החיות החדש.
גן החיות נפתח כמתוכנן, אך בין אנשי "אגודת חובבי החיות" לשורנשטיין התגלעו חילוקי דעות ושורנשטיין דרש לבטל את ההסכם עם האגודה.
בסוף 1939 הועבר הסכסוך לבוררות והאגודה הפסיקה לשלם את משכורתו של שורנשטיין.
שורנשטיין התפרנס בינתיים ממכירת חיות מחמד, אך באוגוסט 1940 עיריית תל אביב אסרה עליו להמשיך בפעילותו זו והותירה אותו ללא מקור הכנסה.
ב-27 באוגוסט 1940 ניגש שורנשטיין אל קופת גן החיות, ונטל שלוש לירות מהשולחן אל מול עיניו של מנהל החשבונות בטענה שזה על חשבון שכרו שהולן.
מנהל החשבונות דיווח למנהלי האגודה, ואלו הגישו נגדו תלונה במשטרה.
שורנשטיין הועמד לדין באשמת גנבה ב-25 בספטמבר 1940 והשופט שניאור זלמן חשין קבע ששורנשטיין היה רשאי לקבל את הכסף מהאגודה, אך לא היה רשאי ליטול אותו מהקופה.
שורנשטיין הורשע וחויב בערבות על סך חמש לירות למשך חצי שנה לבל יחזור על עברה זו.
בנובמבר 1940 פרסמו הבוררים את החלטתם.
ברב דעות נקבע ששורנשטיין הוא שהפר את ההסכם ועל כן החיות יישארו ברשות האגודה, שתשלם לשורנשטיין 300 לירות ואת משכורתו כמנהל עד נובמבר 1940.
ביוני 1941 הסתיים הסכסוך המשפטי בהסכם שנחתם בבית המשפט המחוזי בתל אביב: שורנשטיין התחייב שלא למכור חיות וציפורים מגן החיות ובתמורה קיבל קצבה חודשית וניתנה לו ולמשפחתו זכות כניסה חופשית לגן החיות לכל ימי חייהם.
כמו כן הובטח שאם התנהגותו כלפי האגודה תניח את הדעת, יונצח שורנשטיין בשלט על שער גן החיות.
בשנת 1942 קיבל רשמית ברוך גופר את תפקיד מנהל גן החיות במקומו של שורנשטיין.
שורנשטיין עבר לבית הכרם שבירושלים והקים בה את "גן הציפורים".
בשנת 1947 עבר לנתניה, שם המועצה המקומית נתנה לו שטח של חצי דונם בגן המלך בשביל פינת חי.
בשנת 1949 חלה שורנשטיין ועבר לגור אצל בתו במושבה בשרון.
בסוף אוקטובר 1949 נפטר, בהיותו בן 80.
לימים נסגר גן החיות של תל אביב והועבר לספארי ברמת גן, ובמקומו נבנה גן העיר.
בשולי הגן הוצב לזכרו של שורנשטיין פסל בדמותו של מרדכי שורנשטיין, שנתרם בידי אפרים וכרמל מרכוס, בניה של הפסלת קטה אפרים מרכוס, שפיסלה את שורנשטיין ב-1945.
בתו של הרב שורנשטיין, מטה, נישאה למרכוס מלכיאור, מי שלימים כיהן גם הוא כרב ראשי בקופנהגן ולאחר מכן של קהילת דנמרק כולה, כמו גם בנו בנימין בנט מלכיאור.
בנו של בנימין מלכיאור, נינו של שורנשטיין, הוא חבר הכנסת לשעבר מיכאל מלכיאור.
ולאחריו בנו, יאיר מלכיאור, כיהן כרב הראשי של קופנהגן.
הרב מרדכי שיינברגר (בכתיב יידישאי: שיינבּערגער) (נולד ב-8 בספטמבר 1938, י"ב באלול ה'תרצ"ח) הוא מקובל, מחבר ספרים והמנהיג הרוחני של ציבור חסידי אשלג ביישוב אור הגנוז, וראש ישיבת קרעטשניף ברחובות.
רבים רואים בו אדמו"ר אף על פי שהוא עצמו מצהיר שאינו כן.
המייסד הרעיוני של היישוב "אור הגנוז" בגליל העליון, מייסד "האומה - תנועה לאומית חברתית לאחדות עם ישראל".
היצירה המרכזית שלו היא פירוש "מלאכת הסולם" על תיקוני הזהר מתיקון כג' עד תיקון ע', הוא המשך של עבודת רבו על פירוש התיקונים "מעלות הסולם" שגם הוא המשך לפירוש רבו הרב בעל פירוש "הסולם".
פרסם ספרים רבים, ראו להלן.
בין ספריו: פירושו לספר תומר דבורה, ביאור "ויאמר משה", שמבאר כל מלה בספר, ספר אגרות בעל שם-טוב, ופירוש לפרקי אבות, בניין אבות.
נולד באלול שנת תרצ"ח לרב מנחם מאניש שיינברגר וגדל בירושלים, בבתי אונגרין.
למד בישיבת עץ חיים ולאחר מכן בישיבת חברון כנסת ישראל נשא את בתו של הרב יהודה צבי ברנדוויין, תלמידו של הרב יהודה לייב הלוי אשלג ("בעל הסולם").
למד אצל חותנו, אצל הרב אריה לוין ואצל הרב ברוך שלום הלוי אשלג, ועסק רבות בתורתו של בעל הסולם.
תלמידיו הקימו בהדרכתו את היישוב הקהילתי אור הגנוז שבגליל העליון.
נשיא תנועת "האומה" הקוראת לבנות ביחד חברה מאוחדת, שכל פרט בה הוא יחיד ומיוחד, המבוססת על נתינה וערבות הדדית ומקיימת את המצווה "ואהבת לרעך כמוך".
מתלמידיו המוכרים: הרב מיכאל מיוסט, הרב אריה (אריק) חיים נווה, הרב יוחאי ימיני, הרב דוד אגמון, הרב אסף משה בילר
, הרב יואל גינזבורג, הרב אשר אליהו גרליץ, הרב אדיר איתן, יובל הכהן אשרוב, משה שרון, עופר משען, יהודה ריטוב, ועוד.
הרב מרדכי שיינברגר פועל רבות להפצת תורת החסידות והקבלה בדגש רב על דרכו של הרב אשלג, בעל פירוש הסולם, בין בנושא עבודת ה', לימוד התורה, עשייה ויוזמה חברתית ובניית חברה בדרכו של בעל הסולם כפי שמוצג בכתביו הרבים.
במשך שנים מוסר שיעורים ברחבי הארץ מדי שבוע, ובמהלך הזמן התקבצו סביבו תלמידים רבים שרצו ביוזמתם להקים חברה שיתופית כפי הנלמד מכתבי הרב אשלג, על כן בהנחייתו הקימו את היישוב אור הגנוז הפועל במתכונת שיתופית כדוגמת קיבוץ.
עשרות שנים שהוא משמש אף כראש ישיבת קרעטשניף ברחובות ומעביר שיעור כללי מדי יום חמישי בהיכל הישיבה.
במהלך השנים ראה כי יש נחיצות לארגון או תנועה חברתית המונעת רק מעיקרון " וְאָהַבְתָּ לְרֵעֲךָ כָּמוֹךָ אֲנִי ה" לאחדות עם ישראל, ברוח יהודית, ועל כן הקים את תנועת "האומה", הנושאת את שם העיתון שהקים הרב אשלג, ודוגלת בעקרונות אלה.
כמו כן מסתייג לחלוטין מגילוי עמדה פוליטית או השתייכות פוליטית כלשהי.
בין השאר הרב נותן מענה למאות ואלפי אנשים הזקוקים לעצות, שאלות, ברכות, הדרכות ושיעורים ובכל שעות היום והלילה.
הרב שיינברגר ידוע בכך שסדר יומו עמוס וכולל מסירת שיעורים בשעות לפנות בוקר מוקדמות ועד שעות לילה מאוחרות.
פירוש "מלאכת הסולם" - פירוש על תיקוני הזהר מתיקון כג' עד תיקון ע'.
פירוש "מלאכת הסולם" - פירוש על תיקונים מזהר חדש.
בניין אבות - לקט פירושים וביאורים על פרקי אבות בדרך פרד"ס, בהוצאת "אור דעת", תשע"ב
ויאמר משה - פירוש לספר תומר דבורה.
שלוש אגרות הבעש"ט - ליקוטים וביאורים, ופירוש דרך קצרה על שלוש אגרות של הבעל שם טוב.
סדר חנוכה - ליקוטים וביאורים, הלכות וכוונות בנושא חנוכה.
שפתי דעת - פירוש על ספר דעת ותבונה מהבן איש חי.
אוצרות חיים - פירוש הרב שיינברגר על אוצרות חיים מהרב רבי חיים ויטאל
תולדות אדם - פירוש לספר התניא
הגדה לפסח עם האריז"ל - ביאור להגדה של פסח על פי הקבלה
הגדת בעל שם טוב - ביאור להגדה של פסח על פי החסידות
נשמת כל חי - ליקוטים וביאורים מתפילת נשמת כל חי
בצל האילן הקדוש - על סדר טו בשבט.
בשער המלך - פירושים וביאורים על מגילת אסתר וענייני חג פורים.
דרך ים - פירושים וביאורים על ספר ליקוטי מוהר"ן.
וזאת הברכה - פירושים וביאורים על ברכת המזון.
מגילת הזהר אסתר- פירוש מגילת אסתר
חג שבועות - אוסף מאמרים על חג השבועות
דורשי יחודך - פירושים וביאורים בדרך החסידות על פרשת השבוע.
בנוסף לכך, שיעורים ומאמרים רבים מפורסמים על ידי תלמידיו בקונטרסים רבים בנושאים שונים.
הרב מרדכי (מוטי) רותם (נולד ב-11 ביוני 1947, בחיפה) הוא רב רפורמי המשתייך לתנועה ליהדות מתקדמת בישראל.
הוא הראשון שהוסמך בישראל לרבנות רפורמית (ב-1980), היה מזכ"ל התנועה ליהדות מתקדמת בישראל, יו"ר מועצת הרבנים המתקדמים בישראל, ויו"ר נבחר של התנועה הארצית.
הרב רותם כיהן כרבה של קהילת "אור חדש" בחיפה כ-25 שנה, ובהמשך עמד בראש קהילת "בית שלום" בסן חואן (פוארטו ריקו), וקהילת "רודף שלום" בוייקו (Waco), טקסס.
מן הרבנים הרפורמים הבולטים בישראל.
נולד בחיפה בשנת תש"ז, 1947 לבטי ואריה ורטהים.
בהיותו תלמיד תיכון בבית הספר ליאו-בק בחיפה, נשלח לארצות הברית כחלק מתוכנית החלפת תלמידים, וגר כחצי שנה אצל משפחה יהודית רפורמית בלוס אנג'לס אשר במהלכה התערה בקהילה הרפורמית החדשה שנוסדה בעיר, ולקח חלק בפעילויות נוער רפורמי, במסגרתן עסק בהסברה אודות ישראל.
את שירותו בצה"ל עשה רותם ביחידת המיעוטים, הודות לשליטתו בשפה הערבית.
הרב רותם השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן.
לאחר גמר שירותו הצבאי, פנה ללימודים אקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים, שם השלים, ב-1972, תואר ראשון בלימודי מקרא וספרות עברית, וב-1974 סיים בהצטיינות תואר שני במסגרת החוג למקרא.
עבודת הגמר שלו הוגשה תחת הכותרת "הנבואה בכתבי עדת קומראן".
במקביל ללימודי תואר שני, החל הרב רותם לימודי הסמכה לרבנות בהיברו יוניון קולג' בירושלים, שם השלים תואר מוסמך למדעי היהדות.
ב-1980 הוסמך לרבנות והיה לראשון הרבנים הרפורמיים ילידי ישראל שהוסמכו בישראל.
כבר בעת לימודיו האקדמיים, כיהן הרב רותם כרב הקהילה החיפאית "אור חדש".
לצד הובלת קהילת "אור חדש", מילא הרב רותם תפקידים מרכזיים בתנועה ליהדות מתקדמת בישראל:
1998- 2000 - יו"ר התנועה ליהדות מתקדמת בישראל
בין השנים 1974 ו-1980, במקביל להנהגת קהילת "אור חדש", לימד הרב רותם במרכז חינוך ליאו באק בחיפה ובחוג למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2001, פרש הרב רותם מהובלת קהילת "אור חדש", ועבר לארצות הברית.
עד 2004 כיהן כרבה של קהילת "בית שלום" בסן חואן, פוארטו ריקו, ומ-2004 ועד 2012 כרב קהילת "רודף שלום" בווייקו, טקסס.
ב-2005 העניק ההיברו יוניון קולג' בירושלים לרב רותם תואר ד"ר של כבוד לתאולוגיה.
הרב רותם מתגורר בחיפה, נשוי בשנית והוא אב לשלושה וסב לתשעה.
הרב רותם חיבר מאות דרשות ומספר רב של תפילות אשר נכללות בסידורי תפילה ובמחזורים של התנועה ליהדות מתקדמת בישראל ושל התנועה הרפורמית בארצות הברית.
תפילה פרי עטו אף שולבה במחזור תפילות ראש השנה של התנועה הקונסרבטיבית בישראל.
בשנות השבעים עסק הרב רותם גם בהוראה פעילה בהם הוא לימד תנ"ך ויהדות בבית הספר ליאו-בק בחיפה, ובהיברו יוניון קולג' בירושלים.
במסגרת פעילותו במועצת הרבנים המתקדמים בישראל היה הרב רותם עורך משנה של "כוונת הלב" - המחזור לימים הנוראים של התנועה, אותו ערך יחד עם הרב יהורם מזור.
בהמשך, ערכו השניים גם הגדה של פסח בנוסח מתקדם.
מצבה של אמונה יהודית רפורמית כיום - מבט ישראלי, (CCAR Journal [Special Issue] (Summer 1998) 116-122)
דרשה לימים הנוראים, "האגרוף והלב", מתוך הספר "נאום לכל עת" מאת תמר ברוש, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, היחידה ללימודי חוץ, 1993
כוונת הלב – מחזור לימים נוראים, (יחד עם יהורם מזור) ירושלים תשמ"ט
מרדכי (מארק סמיונוביץ') ריוֶוסמן (ביידיש: ריוועסמאַן; ברוסית: Марк Семёнович Ривесман; בתעתיק לטיני (גרמני): Riwesmann; 25 ביוני (על פי הלוח היוליאני: 7 ביולי) 1868, וילנה – 9 במאי 1924, לנינגרד) היה סופר, משורר, מחזאי, הומוריסטן, מתרגם ומורה יהודי-רוסי איש סנקט פטרבורג, שכתב למבוגרים ולילדים ביידיש וברוסית.
בקרב דוברי העברית מוכר ריווסמן בעיקר כמחברם של שני שירי חנוכה ביידיש שתורגמו לעברית: "ימי החנוכה" (שתורגם על ידי אברהם אברונין) ו"שימו שמן" (בתרגום לוין קיפניס).
מרדכי ריווסמן נולד ב-1868 במשפחת יהודית בעיר וילנה, ממרכזי התרבות היהודיים החשובים ברוסיה (כיום בירת ליטא).
למד ב"חדר" עד גיל 12, ואז למד בגימנסיה של וילנה.
לאחר מכן שימש במשך 5 שנים מורה בעיר, וב-1896 היה למורה בבית הספר של חברת מפיצי השכלה בבירה סנקט פטרבורג, שבה ישב עד מותו.
ניסיונותיו הספרותיים הראשונים היו בשפת אמו, יידיש, והוא הראה אותם לסופר יהודה ליב לבנדה, שאת הרומנים והסיפורים הקצרים שלו קרא בשקיקה מגיל 14; הסופר היהודי-רוסי הנודע עודדו לכתוב, אך לא ביידיש, שכן זו "שפה מגונה", אלא ברוסית, "שכן אנחנו חיים ברוסיה".
כנגד זאת, הסופר היידי הזקן אייזיק מאיר דיק, שקרא את פיליטוניו ושיריו של ריווסמן שהתפרסמו ברוסית, ייעץ לו לכתוב דווקא ביידיש: "כל אישה יהודייה צריכה להיות מסוגלת להבין אותך...
יידיש היא הרי שפתו של ההמון הגדול".
וכך החל ריווסמן לפרסם ביידיש: סיפורו הראשון, "דבשה", התפרסם ב-1892 בכרך השני של כתב העת "יודישע ביבליאָטעק" (הספרייה היהודית) שבעריכת י"ל פרץ.
משנת 1892 פרסם בכתב העת היהודי בשפה הרוסית "ווֹסחוֹד" סיפורים מחייהם של ילדים, שבשנת 1908 ראו אור בצורת ספר שנועד לקריאה בבית הספר והמשפחה היהודיים: Еврейским детям (לילדים יהודים).
באותה עת השתתף גם בכתבי עת נוספים ביידיש, כגון "די וועלט", "דער טאָג" ו"די פֿאָלקס-שטימע", ותחת שם העט "מאָטעלע" (מוטל'ה) פרסם פיליטונים וחרוזים סאטיריים במגזינים ההומוריסטיים "דער שייגעץ" ו"דער בעזים" (מוסף של "דער פֿרײַנד").
ריווסמן קנה לעצמו שם כשפרסם ב-1908 את הספר "דעם 'זיידענס' משלים" (משליו של "סבא") – קובץ של משלי קרילוב "מעובדים בצורה חופשית ויהודית".