tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כולם שונאים את כריס היא קומדיית מצבים אמריקאית שנוצרה בהשראת חייו של כריס רוק כילד בברוקלין.
הסדרה זכתה בפרסים רבים, ביניהם פרס גלובוס הזהב ושלושה פרסי אמי.
ב-21 במאי 2009, לאחר ארבע עונות בשידור, בוטלה הסדרה.
שם הסדרה משמש כפרודיה לשם הסדרה "כולם אוהבים את ריימונד".
העלילה, אשר מתרחשת בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, מתמקד בנער האפרו-אמריקאי הצעיר כריס אשר גדל בשכונת בדפורד-סטויבסנט ברובע ברוקלין אשר בעיר ניו יורק.
כריס הוא הבן הבכור מבין שלושה ילדים, והוא אחראי לשמור על אחיו הקטנים תוך שהוא נדרש להתמודד עם אתגרים שונים בבית הספר, עם משפחתו ובשכונה שלו.
כריס (טיילר ג'יימס ויליאמס) – ילד שאפתן, אחראי, חסר מזל ולא פופולרי.
רוצה להיות כמו אחיו הצעיר, דרו.
כריס סובל מהצקות של ילדים וחברי סגל בבית הספר.
בנוסף מציקים לו גם ילדי השכונה ואחות הקטנה.
עם הזמן הוא מגלה עניין בסטנדאפ.
ג'וליוס (טרי קרוז) – בעלה של רושל ואביהם של כריס, דרו וטוניה.
מפנק את טניה יותר מאשר אשתו.
רושל (טיצ'ינה ארנולד) – אשתו של ג'וליוס ואימם של כריס, דרו וטוניה.
דרו (טוקון ריצ'מונד) – אחיו הצעיר של כריס.
בניגוד לכריס, דרו מקובל מאוד בבית הספר.
דרו אוהב הוקי, קסמים וקארטה.
טוניה (אימני אקים) – אחותם הקטנה של כריס ודרו.
ילדה מפונקת ובכיינית אשר מקבלת תמיד את מה שהיא רוצה וגורמת לכריס ודרו להיענש על דברים אשר לא עשו.
גרג (וינסנט מרטלה) – ילד חנון ומוזר, חברו הטוב של כריס.
כולנו בראשות משה כחלון (בקיצור: "כולנו") הייתה מפלגת ימין כלכלית חברתית שהוקמה על ידי משה כחלון והתמודדה ב וב.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים חתמה המפלגה על הסכם לריצה משותפת עם הליכוד, במסגרתו שוריינו שלושה מקומות לחברי המפלגה ברשימת הליכוד.
בהמשך התפקדו כחלון ואלי כהן לליכוד, והמפלגה בראשות יפעת שאשא-ביטון רצה ברשימה אחת עם הליכוד.
לאחר הקמת מפלגת תקווה חדשה של גדעון סער, הודיעה יושבת ראש כולנו, יפעת שאשא-ביטון על פרישתה מהמפלגה והצטרפותה לתקווה חדשה.
משה כחלון היה שר התקשורת ושר הרווחה והשירותים החברתיים בממשלת ישראל השלושים ושתיים ובמהלכה הוא התפרסם בין היתר ברפורמות בשוק התקשורת הסלולרית בישראל.
לקראת סוף כהונתה של ממשלה זו, באוקטובר 2012, הודיע כחלון שהוא "לוקח פסק זמן מהחיים הפוליטיים" ולא יתמודד בבחירות המקדימות שיתקיימו בליכוד לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה.
לקראת הבחירות הכלליות הודיע על תמיכתו בליכוד.
באפריל 2014 הודיע כחלון על חזרה לפוליטיקה.
הוא אמר שיתקשה לשוב לליכוד, שלפי טענתו זנח את ההיבט החברתי ואת הפרגמטיזם המדיני בשל השתלטות של גופי ימין קיצוני.
עוד טען כי התוצאות שהשיגה הממשלה בהפחתת יוקר המחיה ובניסיון למנוע את בריחת המוחות אינן טובות, ושעמדותיו ותמיכתו במחאה החברתית בישראל 2011 התנגשו עם עמדותיו של ראש הליכוד בנימין נתניהו.
ב־20 באוקטובר באותה שנה הצהיר שיקים מפלגה חדשה לקראת הבחירות הבאות ולמחרת עזב את הליכוד.
המפלגה אינה מקיימת מוסדות בעלי משקל או פעילות שטח משמעותית של חברים ופעילים, ואין בה בחירות מקדימות (פריימריס) לקביעת העומד בראשה או רשימתה לכנסת.
תקנון המפלגה מ-2014 קבע שמשה כחלון ינהיג אותה בשתי מערכות הבחירות העוקבות, ומסר בידיו את השליטה המלאה בה: בסמכותו לקבוע את הרשימה לכנסת, להחליט על הצטרפות לקואליציה ולמנות את חברי ההנהלה ובעלי התפקידים במפלגה.
מבנה זה דומה ביסודו למבנה שהוגדר בתקנון יש עתיד וישראל ביתנו.
בדצמבר 2014, בעקבות הקדמת הבחירות לכנסת העשרים, חתם כחלון בשם המפלגה על הסכם עודפים עם ישראל ביתנו, ורשם את המפלגה שהקים.
ברשימה שובצו מייקל אורן, לשעבר שגריר ישראל בארצות הברית, אלי אלאלוף, שעמד בראש ועדת אלאלוף למלחמה בעוני ואלוף במיל' יואב גלנט.
מועמדת נוספת, צגה מלקו, עיתונאית בקול ישראל, נפסלה מהרשימה אחרי שהוצבה במקום השלישי, משום שלא עברה תקופת צינון כנדרש בחוק.
בבחירות קיבלה המפלגה עשרה מנדטים.
המפלגה נכנסה לממשלה ה-34, בראשות בנימין נתניהו, וקיבלה את משרד האוצר (כחלון), משרד הבינוי והשיכון (גלנט) והמשרד להגנת הסביבה (אבי גבאי, שהיה שר שאינו חבר כנסת).
ב-27 במאי 2016 התפטר גבאי מהממשלה וכחלון מונה ממלא מקומו במשרד להגנת הסביבה.
בהמשך הצטרף גבאי למפלגת העבודה ונבחר לעמוד בראשה.
ב-1 באוגוסט באותה השנה נערך סבב תיקים בממשלה והמשרד להגנת הסביבה הוחזר לליכוד בתמורה למשרד הכלכלה והתעשייה, אליו מונה השר כחלון בנוסף לתפקידו כשר האוצר.
בנוסף, מונה מטעם כולנו סגן שר במשרד ראש הממשלה, מייקל אורן.
ב-23 בינואר 2017 משרד הכלכלה והתעשייה נמסר לשר במשרה מלאה, אלי כהן.
ב־20 באפריל 2017 בעקבות השעייתו של ראש העיר איתמר שמעוני נבחר תומר גלאם על ידי מועצת העירייה לשמש כראש עיריית אשקלון בפועל עד תום הקדנציה.
גלאם התמודד על התפקיד מטעם מפלגת "כולנו" מול חבר המועצה מישל בוסקילה (שזכה לתמיכה מצד מפלגות הליכוד וש"ס), וגבר עליו ברוב של 12 מול 10 קולות.
גלאם היה ראש העירייה הראשון שנבחר מטעם מפלגת "כולנו".
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בשנת 2018, כולנו נחלה הצלחה, כשהכניסה עשרות חברי מועצה מטעמה ונבחרו 12 ראשי רשויות מקומיות.
השר יואב גלנט התפטר בינואר 2019 מהממשלה כדי להצטרף לליכוד, ואת מקומו תפסה ח"כ יפעת שאשא-ביטון.
נוסף אליו שלושה חברי כנסת מהמפלגה בכנסת העשרים, אלי אלאלוף, מייקל אורן ורחל עזריה, הודיעו שלא יתמודדו בבחירות לכנסת העשרים ואחת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הודיעו ארבעה מחברי הכנסת של כולנו על עזיבתם.
יואב גלנט הצטרף לליכוד, אלי אלאלוף הכריז שהוא פורש מהחיים הפוליטיים, ומייקל אורן ורחל עזריה בחנו הצטרפות למפלגות אחרות, אך לבסוף עזבו את החיים הפוליטיים.
קמפיין הבחירות של המפלגה התמקד בדמותו של כחלון, שהוצג כמנהיג אכפתי שהיטיב עם מעמד הביניים וכמי שנאמן לערכי הליכוד ההיסטוריים, שיוצגו בדמותו של מנחם בגין.
המפלגה תוארה בקמפיין כ"ימנית-חברתית" וכ"ימין שפוי".
לאורך מערכת הבחירות צפו הסקרים ירידה ניכרת בכוחה של המפלגה.
בבחירות זכתה כולנו בארבעה מנדטים, פחות ממחצית כוחה בבחירות לכנסת העשרים.
הבחירות לכנסת העשרים ושתיים ולכנסת העשרים ושלוש
ב-28 במאי 2019, יומיים לפני פיזור הכנסת העשרים ואחת, הודיע כחלון שאם יוקדמו הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, כולנו תתמודד ברשימה משותפת עם הליכוד.
ברשימה המאוחדת עם הליכוד שובץ כחלון במקום החמישי, ושאר נציגי כולנו בכנסת היוצאת שובצו במקומות 15 (אלי כהן), 29 (יפעת שאשא-ביטון) ו-35 (טלי פלוסקוב).
רועי פולקמן החליט שלא להתמודד בבחירות.
כחלון, כהן ופלוסקוב התפקדו לליכוד ערב הגשת הרשימות.
שאשא-ביטון נשארה בכולנו והתמודדה באופן רשמי מטעם המפלגה ברשימה המשותפת עם הליכוד, לצד שלושה נציגים שהוצבו במקומות 60, 68 ו-78. שאשא-ביטון היא המועמדת היחידה מטעם כולנו שנבחרה לכנסת ה-22.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש פרש משה כחלון מהרשימה, לקראת פרישה מהחיים הפוליטיים בכלל.
שאר השריונים נשמרו ויפעת שאשא-ביטון נכנסה שוב לכנסת.
הפעם נכנסה גם טלי פלוסקוב לכנסת (מטעם הליכוד), מהמקום ה-35 ברשימה.
לאחר הקמתה של מפלגת תקווה חדשה, בראשות גדעון סער, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע ב-2021 הודיעה יושבת ראש כולנו, יפעת שאשא-ביטון על פרישתה מהמפלגה ועל הצטרפותה לתקווה חדשה.
יושבת ראש המפלגה החזירה את חובות המפלגה לכנסת בגין הלוואה שנטלה במהלך מערכות הבחירות הקודמות.
המפלגה לא התמודדה בבחירות לכנסת העשרים וארבע.
"כולנו" השתמשה רבות במילה "נטו" בססמאותיה, במטרה להעביר את המסר שפעילותה, ובפרט פעילות העומד בראשה משה כחלון, מכוונת לטובתו הישירה של האזרח.
הססמה "כחלון - נטו בשבילי" שימשה את המפלגה במסע הבחירות ב-2015. במהלך כהונתו של כחלון כשר האוצר ניתן השם "נטו משפחה" לתוכנית כלכלית שכללה את הפחתת שיעורי המכס על מוצרים ביתיים שונים, סבסוד צהרונים והקלות במס להורים לילדים קטנים.
המשרד השתמש בסיסמאות "משרד האוצר.
נטו בשבילך!" ו"נטו משפחה" כדי לשווק את התוכנית בתשדירי פרסומת בטלוויזיה, ברשתות חברתיות ובעיתונים, וכן השתמש במילה "נטו" במסעות פרסום נוספים.
ב-2017 השתמשה המפלגה במסע פרסום בסיסמה "כחלון.
נטו בשבילך", מהלך שאינו שכיח בשנה שאינה שנת בחירות.
מצע מפלגת כולנו פורסם בחודש ינואר 2015 והוא מתמקד בנושאים כלכליים וחברתיים.
כחלון הצהיר כי משבר הדיור הוא אחד הנושאים החשובים שעבורם קמה המפלגה.
המפלגה הציגה תוכנית לרפורמה בשוק הדיור שמטרתה קיצור שרשרת הייצור לבניית דירה, על ידי טיפול בכל מרכיבי התהליך לבניית דירה: תכנון, שיווק, פיתוח, רישוי ובנייה, תוך איחוד כלל הסמכויות למשרד אחד.
תוכנית להוזלת מחירי השירותים הבנקאיים ולהקלה על עסקים קטנים בקבלת אשראי על ידי יצירת תנאים חדשים לתחרות בענף הבנקאות ועידוד כניסת בנקים חדשים למשק.
בנוסף, מתייחס המצע להסרת חסמים במעבר בין בנק לבנק.
המצע כולל הוזלה של יוקר המחיה על ידי הגברת התחרות בשוק המזון הישראלי, הן בקרב יצרנים והן בקרב רשתות שיווק, באמצעות טיפול בבירוקרטיה הממשלתית והסרת חסמי שוק.
כחלון התייחס פעמים רבות בנאומיו לנושא צמצום הפערים בחברה הישראלית.
שוויון הזדמנויות בחינוך דרך יישום פיילוט ב-300 בתי ספר שירחיב את הדיפרנציאליות בתקצוב בתי הספר והרשויות המקומיות והשמת דגש על החינוך בפריפריה.
מערכת הבריאות הציבורית – פעילות להרחבה ניכרת של סל הבריאות, קיצור זמני ההמתנה לטיפולים, פעילות לשינוי מבני בענף הביטוח על מנת לרסן את הרפואה הפרטית בישראל ופעילות תקיפה כנגד תופעת "הרפואה השחורה" בישראל.
מלחמה בעוני דרך אימוץ מלא של מסקנות דו"ח הוועדה למלחמה בעוני בראשותו של מס' 3 ברשימת המפלגה, אלי אלאלוף.
דיור ציבורי – צמצום התורים לדיור הציבורי, הלוואות למשפחות נזקקות בתהליך השכירות עד לשלב החתימה על החוזה ושימוש ברווחי מכירת הדירות הציבוריות לטובת שיפוצן.
קידום השוויון לנשים דרך הרחבת הסיוע במעונות יום לילדים עד גיל 3, הרחבת האפשרות לצהרונים חינם לגילאים 3–9 ביישובים לפי קריטריונים סוציו-אקונומיים, שוויון הזדמנויות לנשים חרדיות בשוק העבודה, בחינה מעמיקה ומחודשת לצורכי משפחות חד-הוריות ומאבק באלימות כלפי נשים.
שיפור איכות חיי הקשישים דרך צמצום התור בהמתנה למוסד סיעודי בסבסוד המדינה, הרחבת התשתית הקהילתית של מרכזי יום, הגדלת הקצבה למקבלי השלמת הכנסה וקצבת זקנה, והגברת האכיפה על המוסדות לאשפוז סיעודי לתשושי נפש.
מצע המפלגה מתייחס בהרחבה לעידוד התעסוקה במשק באמצעות מספר תוכניות:
רפורמה בתנאי האשראי לעסקים הקטנים והבינוניים שאמורה לשפר את תנאי מתן האשראי לעסקים אלו.
סיוע ישיר לעסקים ולעצמאים דרך הרחבת חוק דמי אבטלה לעצמאים וצמצום הביורוקרטיה שמגבילה צמיחת עסקים קטנים.
הרחבת ההכשרות המקצועיות למגזר החרדי ואוכלוסיות המיעוטים בישראל.
הגברת אכיפה וענישה בתחום חוקי העבודה, בדגש על "אוכלוסיות מוחלשות".
עידוד התעסוקה והיזמות בקרב אנשים עם מוגבלויות.
שיפור וייעול מערכת התחבורה הציבורית לחיבור המטרופולינים הגדולים לערים ולפרברים סביבם, על ידי הקמת ארבע רשויות מטרופוליניות.
מלחמה ב"הון השחור" והפחתת נטל המס דרך שיפור מערך הניהול והגבייה של אגף הכנסות המדינה.
הורדת זכות הבחירה לכנסת לגיל 17.
מניעת ניצול בני נוער בהעסקתם על ידי הרחבת האכיפה של תנאי ההעסקה.
מתן אפשרות לסטודנטים לקבל הלוואות בערבות המדינה למימון שכר הלימוד, שיוחזרו כשהסטודנט ישתלב במעגל העבודה.
הסרת החסמים המעכבים בניית מעונות סטודנטים בישראל.
חקיקת חוק שכירות הוגנת, לקביעת כללים שיחייבו כל הסכם שכירות.
יצירת התנאים לשוק שכירות ארוך טווח, בדגש על דירות 3 חדרים.
כנסת חברי כנסת הערותהכנסת ה-20 (2015) 10 מנדטים: משה כחלון, יואב גלנט, אלי אלאלוף, מייקל אורן, רחל עזריה, טלי פלוסקוב, יפעת שאשא-ביטון, אלי כהן, רועי פולקמן, מירב בן ארי, אכרם חסון, אשר פנטהון סיום שי באב"ד שהוצב במקום ה־11 ברשימה התפטר ממנה ביוני 2015 על מנת לכהן כמנכ"ל משרד האוצר.
ב־29 בינואר 2016 הפסיק כחלון את חברותו בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי הקטן" והוחלף על ידי אכרם חסון.
ב־2 בינואר 2019 התפטר יואב גלנט מהכנסת עקב מעברו למפלגת הליכוד והוחלף על ידי אשר פנטהון סיום.
כולציסטוגרפיה , היא בדיקת הדמיה המשמשת לדימות כיס המרה במקרה שקיים חשד לאבני כיס המרה.
בעבר השימוש בבדיקה זו היה נפוץ יותר, אולם הפרקטיקה הרפואית הנוכחית מעדיפה את בדיקות האולטרסאונד וה-CT לאבחון מקרים של חשד לאבני כיס המרה.
בבדיקה זו משתמשים בדרך בכלל במקרים שתוצאות הבדיקות האחרות אינן חד-משמעיות.
לפני תהליך הבדיקה, נוטל הנבדק חומר ניגוד שמופרש על ידי הכבד.
החומר שיופרש על ידי הכבד ייאסף בכיס המרה, שם הספיגה החוזרת של המים תגרום לריכוזו של חומר הניגוד.
כתוצאה מנוכחות חומר הניגוד בכיס המרה יהפכו אבני המרה לאטומים לקרינת רנטגן ויראו כצלליות לבנות בתוצאות הבדיקה.
כולם נפלו על הראש הוא סרט קומדיה דרום אפריקאי משנת 1980.
העלילה מתחילה בבוטסואנה, ועוקב אחרי סיפורם של קי, מנהיג בשבט בושמני החי במדבר קלהרי (בגילומו של השחקן הנמיבי Nǃxau ǂToma), אנדרו סטיין (מריוס ווירס), ביולוג המנתח זבל דגימות עבור עבודת הדוקטורט שלו וקייט תומפסון (סנדרה פרינסלו), מורה חדשה שהחלה לעבוד בבית הספר המקומי בכפר.
קי ושבטו הבושמני חיים באושר במדבר קלהרי, ללא קשר עם העולם החיצון.
יום אחד, בקבוק זכוכית של קוקה-קולה נזרק ברישול ממטוס חולף ונופל אל הארץ בשלמותו.
אנשי השבט מניחים שהחפץ המוזר הוא "מתנה" מן האלים ומצליחים למצוא לו שימושים רבים.
אבל שלא כמו כל דבר שהיה להם לפני, ישנו בקבוק אחד בלבד לכולם.
הדבר מייצר מתחים בשבט ולבסוף קי מתייעץ עם זקני השבט, ומסכים לעלות בעצמו ברגל אל קצה העולם ולהיפטר מהחפץ המקולל שפילג את השבט.
לאורך הדרך, הוא פוגש מספר אנשים, כגון: הביולוג אנדרו סטיין, הלומד על החיות המקומיות; קייט תומפסון, שזה עתה נשכרה ללמד בבית הספר בכפר כמורה בבית; חבורת לוחמי גרילה בראשות סם בוחה, הנרדף על ידי כוחות הממשלה לאחר כישלון של ניסיון ההפיכה שהוביל; ואת מדריך טיולי הספארי - ג'ק הינד.
כאשר קי נהיה רעב נקרית בדרכו דיר עיזים.
הוא יורה בעז חץ מרדים, אבל הוא נתפס ומושלך לכלא.
בינתיים, לוחמי הגרילה פולשים לבית הספר של קייט ושובים אותה ואת תלמידיה כמגנים אנושיים עד לבריחתם למדינה שכנה.
סטין, מפודי וצ'י יגלו עד מהרה כי עבודת השטח שלהם (תצפית על חיות הבר המקומיות) עוברת לאורך מסלולם של הטרוריסטים הנמלטים.
הם משתקים את לוחמי הגרילה באמצעות חצים מרגיעים הנורים עליהם בקשת זעירה ומוסתרת שמפודי וצ'י אלתרו, ומצילים את קייט ואת הילדים.
עם זאת, ג'ק הינד מגיע ולקחת משם קייט, ולוקח קרדיט על ההצלה שתוכננה ובוצעה על ידי מפודי, סטיין וקי.
עם תום ריצוי תקופתו של קי, סטיין משלם את שכרו ושולח אותו לדרכו.
כאשר סטיין מספר לקייט על הטבע הביישני שלו, קייט מחבבת והם מתחילים במערכת יחסים.
קי מגיע בסופו של דבר אל החלון של אלוהים, השוכן בחלקו העליון של צוק גבוה, עם שכבה מוצקה של עננים נמוכים המסתירים לעיתים את הנוף שמתחת.
כאשר הוא משוכנע שהגיע לקצה העולם, הוא זורק את הבקבוק מן הצוק וחוזר לשבט שלו.
כולם יצאו לקרב הוא רומן אוטוביוגרפי מאת דוד פוגל, המגולל את קורותיו של רודולף וייכרט, בן דמותו של הסופר, במהלך מלחמת העולם השנייה בצרפת.
כתיבת היצירה לא נשלמה; פוגל חיבר אותה בראשית שנות הארבעים של המאה העשרים, אך בשנת 1944 נתפס על ידי הנאצים במקום מושבו באוטוויל שבצרפת ונשלח לאושוויץ, שם נספה.
זוהי היצירה היחידה שכתב פוגל ביידיש, אולם עד כה היא פורסמה בעברית בלבד, בתרגומו של מנחם פרי שעיבד וערך את הרומן מתוך טיוטה בלתי גמורה שנמצאה בעזבונו של היוצר (הנוסח העברי המודפס מונה כ-130 עמודים).
פרי אף העניק לרומן את שמו, הלקוח מתוך אחד משיריו האחרונים של פוגל, הפותח במילים "שַׁעֲטַת צְבָאוֹת בִּמְלוֹא תֵבֵל".
"כולם יצאו לקרב" יצא לאור לראשונה בשנת 1990 בהוצאת הספרייה החדשה, כחלק מהקובץ תחנות כבות המאגד את כלל יצירות הפרוזה של פוגל (למעט חיי נישואים).
עלילת "כולם יצאו לקרב" נפתחת בשניים בספטמבר 1939, יום אחד לפני הכרזת המלחמה של צרפת על גרמניה הנאצית.
רודולף וייכרט, אמן יהודי ונתין אוסטרי לשעבר המתגורר כעת בצרפת, נוסע עם בתו בת העשר ברכבת האחרונה מפריז לאוטוויל (Hauteville), שם שוהה אשתו חולת השחפת בבית מרפא.
כחודש לאחר מכן, בשלושה באוקטובר, שוטרים צרפתים מגיעים לעצור אותו בפנסיון שהוא שוהה בו, במטרה לשלחו לאחד ממחנות ההסגר המיועדים לנתינים זרים.
כפי שמסביר במאמרו דן לאור, עם פרוץ המלחמה החל להתעורר בצרפת חשש כבד מפני "גיס חמישי": כתוצאה מכך, תוך ימים ספורים הפכו עשרות אלפי מהגרים גרמנים ואוסטרים לשוהים בלתי רצויים, הובלו למרכזי איסוף ומשם נשלחו למחנות מעצר מאולתרים, שבהם שהו לעיתים גם חודשים ממושכים.
מחנות אלה כונו לימים "מחנות הבושה" ("les camps de la honte"), שכּן באופן אירוני (או פרדוקסלי), רבים מהעצורים היו פליטים שנמלטו מארצות הרייך השלישי בדיוק משום היותם מתנגדים מובהקים של המשטר הנאצי – או, לחלופין, קורבנותיו.
כך, יהודים, קומוניסטים ואחרים שנרדפו על ידי הנאצים ואף נכלאו במחנות ריכוז, מצאו עצמם על אדמת צרפת חשודים כאזרחיו-נציגיו של האויב הגרמני שממנו ברחו.
השוטרים הצרפתים מבטיחים לווייכרט כי משך שהותו במחנה לא יעלה על ימים ספורים, לאחר שוועדת המיון שמונתה לצורך העניין תבחן את מסמכיו ותמצא כי אין הוא מהווה סכנה לצרפת, אך הוא מפקפק בנכונותה של הבטחה זו.
וייכרט מורשה להיפרד מאשתו המאושפזת בבית החולים ומבתו שאותה שיכן מבעוד מועד אצל משפחה צרפתית זעיר-בורגנית, אך כבר בבוקר המחרת נשלח למחנה האיסוף בבורג (Bourg).
תנאי המעצר בבורג טובים יחסית, והעצורים זוכים למזון ושתייה, לתנאים סניטריים, לביקורים מבני משפחה וכן ליחס הוגן מצד חיילי המחנה; משכך, האווירה במחנה אופטימית והעצורים מבלים את זמנם במשחקי קלפים, בשירה, בשיחה ובשתייה לשוכרה.
כאן, כמו גם בהמשך היצירה, התיאור הפרטני של דמויותיהם של העצורים משרטט בפני הקורא את דיוקנה של חברת המהגרים, על שלל לאומיהם של הפרטים בתוכה, עמדותיהם הפוליטיות, אמונותיהם הדתיות ומעמדותיהם החברתיים – אינדיבידואלים שנדחסו כעת יחד בלית ברירה אל חלל מצומצם, כאילו היו מקשה אחת, בשל המציאות שנכפתה עליהם.
בכך קורותיהן ואופיין של דמויות אלה נעים בין האישי לכללי, כאשר מחד גיסא הן בעלות ביוגרפיה ועולם פרטיים, ומאידך גיסא הן כפופות למעמד חברתי ולזמן ההיסטורי בתוכם הן נתונות והופכות לסמל מייצג תחת מכבש המלחמה.
כשבוע מיום הגעתו לבורג, וייכרט נשלח עם שאר היהודים למחנה המעצר בארנדון (Arandon), שהיה בעברו בית חרושת לאוטומובילים.
בימים שלאחר מכן מצטרפים פליטים יהודיים נוספים אל החבורה הקטנה, תחילה מן האצטדיון בליון ואחר כך ממחנה שאמבאראן.
אנשי שאמבאראן מגיעים לארנדון בקבוצות ממוספרות, מאחת עד חמש-עשרה; קודמיהם במחנה – אנשי בורג וליון– חייבים להקים לעצמם קבוצה משלהם, שבמהרה תהפוך לקבוצת הקשישים היושבת ללא מעשה, משוחררת ממלאכה; בתוכם מצוי גם וייכרט בן הארבעים ושמונה, הצעיר שבחבורה.
הם בוחרים לעצמם את המספר אפס, המקובל גם על המנהלה הצרפתית של המחנה.
התנאים בארנדון קשים מאוד, בוודאי בהשוואה לבורג: המזון מועט ומעופש, המים בלתי נקיים והתנאים הסניטריים מצויים מתחת לכל ביקורת; החורף מביא עמו קור מקפיא אשר אין ממנו הגנה באולמות השינה הפרוצים לרוח.
שורה של ציוויים, חלקם מגוחכים וחסרי כל פשר, ניחתת על העצורים, אשר עוברים חקירות מצד מפקדי המחנה, המבקשים לדעת ולרשום הכול על אודותיהם.
עם זאת, למרות התנאים הקשים – ואולי דווקא בגללם – חברת יושבי המחנה נדמית, לפרקים, כמעין דגם בזעיר-אנפין לחברה שב"חוץ": העצורים מוצאים לעצמם מיני פרנסות, מייסדים בית משפט לפתרון סכסוכים המתגלעים בינם לבין עצמם, מארגנים ערבי תרבות והרצאות, מייסדים להקת תיאטרון ונהנים ממופעי קברט.
לאחר מותו של פרידֶה משבץ, מחליטים העצורים לפתוח בשביתת רעב להטבת תנאיהם, אולם גם מחאה זו מתוארת באור מגוחך למדי ואף עלוב: פרידה, שזלזלו בו בחייו, זוכה כאן (באופן רגעי בלבד) לחשיבוּת ומעמד.
בינתיים, הנהלת המחנה מפצירה ביושבי המחנה במקלות ובגזרים להתנדב ללגיון הזרים כדרך לשחרור מהיר מן המחנה, ובהמשך גם לשיירות העבודה, שגיוס אליהן מבטיח, לכאורה, תנאים טובים יותר לעצורים וכן תמיכה בבני משפחותיהם – אולם תקוותיהם עתידות להתבדות.
במקביל משתחררים מרבית חברי קבוצת אפס בשל גילם ומצבם הבריאותי; לעומתם, וייכרט, מסיבה שאיננה לחלוטין ברורה, נותר כלוא: הוא מגלה פסיביות מבהילה נוכח מצבו, הולך ושוקע לתוך עצמיותו, עד כי הוא נעשה חולה.
עם בוא האביב, וייכרט מחלים ממחלתו.
ב-28 בפברואר 1940 הוא נשלח, עם שארית העצורים בארנדון, למחנה המעצר לוריול (Loriol) שבדרום צרפת.
במחנה משוכנים זה מכבר פליטים-מהגרים רבים, "ערבוביה אמיתית של לאומים", ובתוכם יהודים מעטים בלבד.
חרף השיפור במזג האוויר, תנאיו של מחנה זה אף קשים מאלו שהיו בארנדון, ונדמה שבעיקר מן הבחינה הנפשית, שכן עתה אבדה כמעט כליל תקוות השחרור.
בלוריול מונהג משטר צבאי של ממש, החורג לא פעם אל תחום הגרוטסקה (ואולי נטוע בו ממש): העצורים אינם נקראים עוד בשמם, אלא מתבקשים להזדהות במספר; הם נדרשים ללבוש מדים (שפרטיהם בלתי תואמים); איש איננו משוחרר עוד מעבודה.
הגזירות המוטלות על יושבי המחנה נעשות יותר ויותר חסרות היגיון, שרירותיות, עד כדי אבסורד, ומשתנות חדשים לבקרים.
האיום הגרמני על צרפת נעשה ממשי, והבהלה מפני "הגיס החמישי" נהפכת גדולה מאי-פעם: המהגרים שהורשו בזמנו להשתחרר מוחזרים למחנות, וללוריול מגיעים כמה ממכריו הוותיקים של וייכרט ששוחררו זה מכבר, ובהם קארל אמבאך.
אולם, נדמה שגם וייכרט עצמו נעשה יותר ויותר רדוף, כשהוא מדמה לעצמו כי אחדים מיושבי המחנה הם נאצים או אנטישמיים, מבלי שיש לו כל הוכחה לדבר.
בתחילת יוני 1940, כאשר המצב המלחמתי מחריף והצבא הגרמני קרוב לכיבוש פאריס, ניתנת הפקודה לפנות את מחנה לוריול; נפוצה שמועה שהעצורים יישלחו לאפריקה.
הרומן נחתם בתמונת נסיעתם של וייכרט ושאר העצורים בקרונות משא צפופים אל יעד בלתי ידוע, כשמחוץ לחלונות הרכבת נראה רק קו-המים הדומם.
זוהי הסצנה האחרונה שכתב פוגל בחייו.
קורותיו של פוגל בזמן מלחמת העולם השנייה
"כולם יצאו לקרב" הוא רומן אוטוביוגרפי, המבוסס על חוויותיו האישיות של פוגל מחודשיה הראשונים של המלחמה.
כמו וייכרט גיבור היצירה, פוגל – בהיותו אזרח אוסטרי – נעצר על ידי המשטרה הצרפתית בשלושה באוקטובר 1939 בעיירה אוטוויל שבמחוז אין (Ain), הסמוכה לעיר ליון.
פוגל, תושב פריז, נסע עם בתו תמרה מיד עם פרוץ המלחמה לאוטוויל כדי להצטרף אל רעייתו עדה, חולת שחפת שהייתה מאושפזת זה כמה שנים בסנטוריום מקומי.
בעקבות מעצרו הוא נשלח למחנה בבוּרְג-אֶן-בְּרֶס שהיה בגדר מחנה מעבר, ומשם הועבר למחנה הסגר שהוקם ליד העיירה ארנדון במחוז איזר.
לאחר שהייה של מספר חודשים בארנדון הועבר פוגל עם כמה עצירים אחרים למחנה הסגר אחר שליד העיר לוריול שבמחוז דְרוֹם.
ב-10 ביוני 1940 – בעת שהקרבות בין גרמניה לצרפת היו בעיצומם – ניתנה פקודה לעשרים עצירים, ובהם פוגל, לארוז את חפציהם לקראת עזיבה.
בשעת לילה מאוחרת, הם הועלו לקרונות מסע מתחנת הקרב של לוריול והחלו לנסוע אל עבר יעד לא נודע, מסע שנמשך במהלך הלילה ובשעות הבוקר שלאחריו; תמונה זו מסיימת את "כולם יצאו לקרב", מבלי שמסופר לקוראים מה עלה בגורלם של העצורים.
במציאות ההיסטורית, יעד הרכבת היה מחנה מעצר נוסף, שמוקם בעיירה לה מיל.
עדות נחרצת לעובדת שהייתו של פוגל במחנה נעוצה בסדרה של עשרים ושש גלויות ששלח פוגל לאשתו, עדה, אשר אותרו על ידי דן לאור ופורסמו, בתרגום לעברית, במאמרו "לאן הובלו העצורים?: על הפרק החסר בכרוניקת המלחמה של דוד פוגל".
הגלויה הראשונה נשלחה ב-13 ביוני 1940, ובה מוסר פוגל על הגעתו למחנה יום קודם לכן; הגלויה האחרונה היא מ-8 באוגוסט 1940, ובה מודיע פוגל כי הוא עומד לעזוב את המחנה למחרת בבוקר.
ב-20 באוגוסט, שנים-עשר יום מעזיבתו את המחנה, הגיע פוגל לאוטוויל, שהייתה ממוקמת ב"אזור החופשי" שהיה נתון מאז הכיבוש הגרמני לשליטת ממשלת וישי.
פוגל שרד למעשה את רב שנות המלחמה, עד שנתפס על ידי הגסטאפו חודשים אחדים בלבד לפני שחרור צרפת.
במהלך תקופה זו כתב את "כולם יצאו לקרב" אך כאמור לא זכה לסיים את היצירה.
בטרם נלקח על ידי הנאצים הטמין כנראה פוגל את כתב היד של היצירה, עם כתבי יד אחרים, בגינתה של זקנה שאצלה התגורר.
לאחר המלחמה חפר ידידו, הצייר אברהם גולדברג, באותה גינה, ומצא את כתבי היד.
בראשית פברואר 1944 החלה מפקדת הגסטאפו שבליון במבצע צבאי שנועד לתפיסת אנשי המחתרת הצרפתית שפעלו במחוז.
בהזדמנות זו לכד הגסטאפו גם את היהודים המעטים שהתגוררו באזור, ושחיו בו בשלווה יחסית במשך שנות המלחמה.
מרבית המעצרים בוצעו בין החמישה לשישה בפברואר: במהלך יומיים אלה נעצרו שמונה-עשר אנשים, בהם ככל הנראה גם פוגל.
בשלושה במארס 1944 הוצאה קבוצה גדולה של אסירים מבית הסוהר המקומי בליון, והועלתה על הרכבת לדרנאסי, מחנה המעבר שבו רוכזו מרבית יהודי צרפת בדרכם להשמדה.
בשבעה במארס נשלח פוגל לאושוויץ יחד עם 1,500 איש נוספים; לאחר נסיעה מסויטת בת שלושה ימים, בעשרה במארס הגיע משלוח מספר 69 למחנה ההשמדה.
פוגל בן ה-53 נשלח הישר לתאי הגזים, שם נספה.
"כולם יצאו לקרב" היא היצירה היחידה שפוגל כתב ביידיש, ולא בעברית; זוהי גם היצירה היחידה שחיבר בגוף ראשון.
באחרית הדבר לקובץ תחנות כבות, מנחם פרי טוען כי הבחירה ביידיש אינה נובעת דווקא מפרץ של תחושת אחווה יהודית – ישיבתו הממושכת של פוגל עם יהודים במחנות האיסוף, מעין ניסיון להתקרב לרגש לאומי או דתי של אחדות גורל – כי אם להפך.
אם היה הרומן נכתב על ידי אחר, לא יהודי ולא במצבו הייחודי של פוגל, הרי שהאוסף הגרוטסקי של דמויות היהודים המתוארות בו היה יכול להיות כמעט קריקטורה אנטישמית.
לכן, הוויתור על הסגנון העברי נעוץ, לדעת פרי, בשאיפתו של פוגל "להתקרב לגרוטסקה המנדלאית [...] שהיידיש ה'נמוכה' נמצאה הולמת אותה יותר": כך, הגם שפוגל איננו סופר קומי, "כולם יצאו לקרב" כתוב לפרקים בהומור מושחז, המשרטט פסיפס דמויות גרוטסקיות ומצבים אבסורדיים להפליא.
דן לאור מתייחס אף הוא לבחירתו של פוגל ביידיש, אולם מעניק לכך פרשנות שונה מזו של פרי.
לכן, לאור סבור כי הבחירה ביידיש נטועה בהיותה "שפת החיים ולא שפת הכתב", ולכן סביר שנראתה לפוגל "כמדיום הולם ובהחלט פונקציונלי לייצוג מהימן, מדויק וחשוף של העולם שאותו בחר לתאר".
באחרית הדבר שלו, פרי עומד על תיאור חוויית החיים במחנה המעצר כיציאה מרצף של זמן ושל מרחב – מעין שהות בחלל מנותק ממסגרת החיים הרגילה, מן העבר ומן ההווה.
כך, הוא טוען, זהו מרחב של "סוגריים" הנפערים בתוך הרצף הרגיל, מרחב המציע חוקים ואורחות חיים משלו: "מציאות כמו 'קפקאית' עם ועדות מיון מסתוריות שלעולם אינן מגיעות, אובדן תעודות, טירוף של טפסים, קריטריוני שחרור לא ברורים וצווים כמעט גוגוליים".
הוויית התלישות שכופה המחנה, טוען פרי, מתגלגלת אל תהליך של איפוס ה"אני" והולדתה של זרות עצמית; היציאה ממסלול החיים הרגיל שכופה המחנה כרוכה בהיבטים שונים של ריקון וביטול וכמעט היעדר.
משכך, שמה של קבוצה אפס בארנדון – בין אם המדובר הוא בפרט ביוגרפי-ממשי משהותו של פוגל במחנה, ובין אם לאו – חורג אל עבר הסימבולי-המטאפורי, ומסמן את תהליך מחיקתו של ה"אני".
מצב זה ממשיך גם בלוריול, כאשר יושבי המחנה אינם נקראים עוד בשמם, אלא נדרשים להזדהות על פי מספר.
כך ה"אני" המתאפס והולך הופך מנוהל יותר ויותר בידי גזירה חיצונית, שרירותית וחסרת פשר – היא גזירת המלחמה – שלבסוף מושתת לא רק על יושבי מחנה המעצר, אלא על צרפת בכללה, שנעשית כפופה להוויית "סוגריים" דומה.
מחיקת ה"אני", גורס פרי, מוכתבת גם משום אובדנו של הפרט בתוך ההמון הסובב אותו במחנה: היבדלותו לעצמו מתבטלת, שכן הוא מוכנס לקיום "קולקטיבי" שבו הוא מושווה לכל האחרים ללא התייחסות לביוגרפיה, הפסיכולוגיה והזהות הפרטניים שלו:
החוויה במחנה, אם כן, היא של מאבק ה"אני" על ייחודו, מאבק נואש נגד התאפסותו, נגד איבודו את עצמו והפיכתו ל"אחר", להמון: כך, למשל, אובדן התעודות של וייכרט בידי הנהלת המחנה, מתגלגלת אל תוך חוויה פנימית של השתכחות עצמית, של טשטוש ה"אני".
במקרים אחרים, גם האפשרות לאינטימיות עם האחר, ליצירת קשר שיש בו דווקא ייחוד, נעשית גורם מעורר חרדה עבור וייכרט, שכן היא מתקשרת היטב לאימה מן המחיקה העצמית.
גם לילך נתנאל מזהה אצל פוגל את הסלידה משותפות הגורל עם האחר, סלידה שהיא הכמיהה לפרישה אל רשות העצמי.
נתנאל נדרשת לתמונה החותמת את הרומן – הנסיעה בקרון הבהמות הצפוף אל יעד לא נודע – שהיא תנועה כפויה, המתרחשת, באורח פרדוקסלי, "במרחב ללא מקום, [...] העצורים משוללים כל תואר, חוץ מעובדת הימצאותם בחלל הדחוק של הקרון".
פוגל בחר שלא לתאר את מבעם של העצורים המובלים ולא את דיבורם, אלא את נוכחותם בלבד: "הנוכחות עצמה, זו הופכת בקרון להיות גורם מעיק, אלים וחודרני שבא לידי ביטוי בריח.
ריח הזיעה, הבל הפה, צחנת הגוף, אלה הופכים להיות סמן של נוכחות".
הריח כמו סותם את החלל המועט שנותר בין גוף לגוף, ורומז כי מקורה של הסלידה טמון בעצם השהות יחד.
פרי מציין כי לכאורה, מדיווחו של וייכרט, נדמה שהמעבר ממחנה למחנה הוא מסלול של החמרה גוברת והולכת, כאשר כל מחנה נדמה גרוע מקודמו.
אולם, בקריאה זהירה מסתבר כי אין הדבר כה חד-משמעי: כך, לדוגמה, תנאי השינה כמו גם המזון טובים יותר; מזג האוויר אף הוא נעים בהשוואה לקור המקפיא בארנדון.
בחיי הקהילה היהודית בארנדון קיים גם צד מרשים ואנושי, ואילו המנהלה הצרפתית איננה עקבית במגבלות שהיא מטילה על העצורים (ולעיתים היא אף מתירנית ממש).
לפיכך, פרי מסיק כי ב"כולם יצאו לקרב" משובצים, בכוונת תחילה, פרטים המקשים על היווצרותו של רושם חד-ערכי אצל הקורא ביחס למצבם ה"אובייקטיבי" של העצורים; לעומת זאת, ההרעה "האמיתית, העקבית, היא בהתגלותם ההולכת וגוברת של יסודות בנפש, ההופכים את המציאות החיצונית לשאובה גם מנבכי נפשו של וייכרט".
במובן זה, פרי סבור כי גזירת הגורל החיצונית איננה אלא בת-דמותה של גזירה פנימית, הנטועה במעמקי התודעה.
כל אלה הן תופעות הרווחות בנפשו של וייכרט ובתודעתם של חבריו, יושבי המחנה.
פרי מצביע על כך שהוויית ה"סוגריים" של המחנה קשורה בזיקה בל-תינתק לעיוות מושג הזמן, כשההשתהות – תחושת העמידה במקום – הוא מופעו האולטימטיבי של שיבוש זה.
ביטוייו הממשיים והסימבוליים של קריסת תנועת הזמן מתגלמים דרך מוטיב הקרון או הרכבת, העובר ברומן כחוט השני.
כך, למשל, לא אחת מזכיר וייכרט את שריקת הרכבת העוברת מחוץ למחנות, כסמל לחיים שבחוץ ולתנועה המתרחשת בהם.
אולם בעולמם של המחנות, גם הרכבת מתגלגלת לכדי סטאטיות מבהילה, מטאפורה מאיימת להתאיינות האדם בתוך דורסנות המלחמה.
למעשה, הרומן כולו ממסוגר בין שתי נסיעות רכבת: זו שבפתיחתו, בדרך לאוטוויל מפאריס, וזו שבסיומו, שבעצם מהווה וריאציה על הנסיעה הראשונה, כמעין מעגל הנסגר על עצמו, ללא תזוזה ממשית.
הסיום הפתוח של היצירה, המותיר את העצורים בנסיעה כמו-נצחית, מרמז כי ההתקדמות-לכאורה שחלה בזמן – המעבר ממחנה למחנה והשתנותן של עונות השנה – היא התקדמות רק למראית מעין.
בפועל קיימת השהייה מתמדת: אפילו המחנות מהווים וריאציות פארודיות אלה על אלה, וכוללים אלמנטים יסודיים החוזרים בכל מקום (סצנות האכילה, תקיעת המסמרים, משחקי הקלפים וזמני השינה).
אם כן, חוויית המלחמה, וביתר שאת חוויית השהות במחנות המעצר, "כמוה כהתקדמות של קרון חונה-על-מקומו, כנסיעה שאינה נוסעת", דימוי שווייכרט משתמש בו שוב ושוב, ולבסוף מגיע לכדי ממשות.
כולם יודעים (בספרדית: Todos lo saben) הוא מותחן פסיכולוגי בספרדית משנת 2018, שמערב גם אספקטים עלילתיים של מסתורין והעולם הפלילי.
התסריט נכתב על ידי הבמאי האיראני אסגאר פרהאדי שגם ביים את הסרט, בכיכובו של חאווייר ברדם ופנלופה קרוז.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט נערכה במסגרת פסטיבל קאן בשנת 2018 והוא יצא לאקרנים בספרד ב-14 בספטמבר 2018. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-8 בפברואר 2019.
במרכז עלילת הסרט, הגיבורה לאורה (פנלופה קרוז), במקור מספרד אך מתגוררת כעת בבואנוס איירס, חוזרת לעיר הולדתה יחד עם בתה המתבגרת אירנה ובנה הצעיר.
הם מגיעים לשהות כמה ימים בבית משפחתה של לורה, בעיר קטנה בפאתי מדריד, לרגל חתונה משפחתית.
מה שנראה בתחילה כמו מפגש משפחתי מרגש וחתונה שמחה, הופך להיות שרשרת של התרחשויות מפתיעות ואירועים פליליים לא צפויים המביאים לגילוי של סודות מן העבר.
כשאירנה נחטפת ולאורה נאלצת לגייס כסף על מנת לשלם את הכופר כדי לשחרר אותה מבלי לערב את השלטונות ואת המשטרה, כל המשפחה הופכת לחלק מהחקירה.
ריקרדו דרין - אלחנדרו, בעלה של לורה
ברברה לני - באה, אשתו של פאקו
אינמה קואסטה - אנה, אחותה הצעירה של לורה
אלווירה מינגס - מריאנה, אחותה הגדולה של לורה
אדוארד פרננדס - פרננדו, בעלה של מריאנה
רמון בראה - אנטוניו, אביה של לורה
שרה סאלמו - רוסיו, הבת של מריאנה ופרננדו
קרלה קמפרה - אירנה, הבת של לורה ושל אלחנדרו
רוז'ה קאזאמז'ו - ז'ואן, החבר של אנה
חוסה אנחל אחידו - חורחה, שוטר בדימוס
סרחיו קסטיאנוס - פליפה, ידידה הספרדי של אירנה
הסרט הוא הפקה משותפת, צרפתית-ספרדית-איטלקית וקיבל מימון מגופים שונים, בין היתר:קנאל +, הטלוויזיה הצרפתית, l'ICAA, ועוד.
שלב הצילומים החל באוגוסט 2017.
הבכורה העולמית של הסרט הייתה במסגרת ההקרנה בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-8 במאי 2018. זמן קצר לאחר מכן, חברת פוקוס רכשה זכויות הפצה לסרט בארצות שונות ברחבי העולם.
הוא גם הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-8 בספטמבר 2018. הוא הוקרן לראשונה בספרד ב-14 בספטמבר 2018. הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-8 בפברואר 2019.
באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes אחוז הביקורות החיוביות הוא 77%, זאת על בסיס 113 ביקורות, והדירוג הממוצע שלו הוא 6.2 מתוך 10. בקונצנזוס הביקורתי של האתר נכתב: " כולם יודעים הוא קצת פחות מסכום חלקיו, למרות המאמצים של צוות השחקנים המרהיב - וצעד מאכזב עבור כותב התסריט והבמאי, אסגאר פרהאדי".
באתר הסרטיםMetacritic קיבל הסרט ציון ממוצע משוקלל של 68 מתוך 100, בהתבסס על 16 מבקרים, המרמז על "ביקורת חיובית בדרך כלל".
דאוד גייב מהמגזין The A.V.
Club נתן לסרט ציון B, וכתב בביקורת שלו כי " חאווייאר בארדם ופנלופה קרוז עזרו לשבור את קללת הלילה הפותח של פסטיבל הקולנוע בקאן".
באתר הקולנוע האוסטרלי, This Is Film, הסרט גם כן זכה לביקורת חיובית.
המבקר פיטר גריי כתב על הסרט שהוא "מותחן קולע, בעל מבנה מקצועי, שכל הזמן מחזיק את הרגשות שלך בכופר".
הסרט היה מועמד לשמונה קטגוריות בטקס פרסי הגויה ה-33 : הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר והשיר המקורי הטוב ביותר.
שמוליק דובדבני כתב באתר ynet על הסרט (...) "בהחלט ראוי לצפות בו, אף אם התוצאה אינה מתגמלת, רגשית ורעיונית, כמו סרטיו הקודמים של פרהאדי.
החמיצות הביקורתית המסוימת בה התקבל הסרט, שנבחר לפתוח את פסטיבל קאן אשתקד, יצרה את הרושם כאילו על במאים גדולים – ופרהאדי נמנה עליהם – מוטלת החובה להנפיק יצירות מופת בזו אחר זו.
עם זאת, בתום הצפייה בסרט נותרת בעינה השאלה מה דחוף היה לו, לבמאי האיראני הנפלא, להתנסות בצילום הסרט הזה, דווקא בספרד".
בהארץ כתב אורי קליין: "יש ב"כולם יודעים" מבחר גדול של דמויות, אלא שבחלקו הראשון הן מצטברות לכדי בליל אנושי וקשה להבחין ביניהן ולהבין את קשריהן אלו עם אלו, וככל שעלילתו מתקדמת יש בו רק דמות אחת בעלת מורכבות, המעוררת בנו עניין של ממש וגורמת לנו להזדהות עמה.
ובניגוד לשלושת הסרטים הקודמים (של הבמאי פרהאדי) שהצטיינו בצלילות נרטיבית למרות ריבוי הדמויות, "כולם יודעים" נדמה כסרט מבולבל, הוא מתפזר לכיוונים עלילתיים ואידאולוגיים רבים מדי, וכתוצאה מכך אין לו מוקד נרטיבי, רעיוני ורגשי שניתן להיאחז בו".
כולם מדברים על ג'יימי הוא מחזמר מוזיקלי מאת דן גילספי סלס ומחזה ופזמונים מאת טום מקריי.
המחזמר נכתב בהשארת סרט תיעודי בשם Jamie: Drag Queen at 16 שביימה ג'ני פופלוול.
המחזמר מתאר את סיפורו של ג'יימי, נער בן 16, בעודו מתגבר על דעות קדומות, בריונות ויציאה מהארון והופך לדראג קווין.
גב' הדג', מורה של כיתת י"א, שואלת את תלמידיה מה ירצו להיות כשיהיו גדולים.
אחד מתלמידיה, ג'יימי ניו, הוא הומוסקסואל ששאר התלמידים מציקים לו.
ג'יימי מגלה שהוא רוצה להיות דראג קווין ולהופיע על במה.
בביתו, מרגרט, אמא של ג'יימי, וריי, חברתה הטובה, מתכוננות למסיבת יום ההולדת ה-16 של ג'יימי.
כאשר ג'יימי מגיע הביתה, מרגרט מוסרת לו כרטיס ברכה מאביו, ואת מתנת היום הולדת שלו ממנה - זוג נעלי עקב אדומות.
למחרת בבית הספר, ג'יימי מראה לחברתו הטובה פריטי את נעליו החדשות.
דין, בריון בית הספר, מציק לג'יימי על היותו הומו ולפריטי על היותה מוסלמית.
פריטי מעודדת את ג'יימי שיגיע אל נשף הסיום שלהם לבוש בשמלה.
ג'יימי מגיע אל חנות בגדים מקומית המיועדת לדראג קווינס, ומתיידד עם הוגו, הבעלים של החנות.
הוגו מספר לג'יימי על הפעם הראשונה שלבש דראג, ועוזר לו לבחור את שמלתו.
מרגרט נפגשת עם אביו של ג'יימי, ומספרת לו שבמשך שנים שיקרה לג'יימי, וזייפה את כל כרטיסי הברכה שהוא חושב שקיבל מאביו.
אביו של ג'יימי אומר לה שהוא לא רוצה שום קשר איתו, כי הוא לא "בן אמיתי".
בבית הספר, פריטי מנסה לעזור לג'יימי להתאפר בצורה דיסקרטית, אולם שאר התלמידים מגלים זאת.
בתחילה, ג'יימי חש נבוך אך בסופו של דבר הוא נהנה מתשומת הלב שהוא מקבל, והוא מזמין את כל התלמידים להופעה שלו במועדון דראג.
באותו הערב, במועדון, ג'יימי מסרב לעלות לבמה, אך משנה את דעתו אחרי שהוא מוצא בחדר ההלבשה את השמלה שלו עם זר פרחים עליו חתום אביו.
הוגו (כמלכת דראג בשם לוקו שאנל), יחד עם מלכות הדראג האחרות, מעודד אותו לעלות על הבמה ואף לבחור את "שם הדראג" שלו - מימי.
למחרת ההופעה של ג'יימי כדראג קווין, בבית הספר כולם מדברים על ג'יימי.
דין מציק שוב לג'יימי, שמנשק אותו ועוזב את המקום, מותיר אותו מבולבל.
בבית, ג'יימי מראה למרגרט ולריי את שמלת הנשף החדשה שלו.
הטלפון מצלצל, וג'יימי ומרגרט נקראים לבית הספר, שם גב' הדג' אומרת להם שהגיעו אליה שמועות שג'יימי מתכוון להגיע אל נשף הסיום לבוש כדראג קווין, והיא לא תאפשר זאת.
בביתה של פריטי, ג'יימי מתלונן על כך שאינו יכול להגיע אל נשף הסיום כמימי, הדראג קווין.
פריטי מציעה לו שילך אל הנשף כג'יימי לבוש בשמלה.
ג'יימי מספר לה שבגיל 8, אביו תפס אותו לובש שמלה וכעס עליו, וכעת הוא מבולבל, כי אביו קנה לו שמלה וזר פרחים, והוא לא מבין אם אביו תומך בו או לא.
פריטי מציעה לו שילך לביתו של אביו לדבר איתו.
כאשר ג'יימי פוגש את אביו, האחרון אומר לו שמעולם לא שמע על מימי, שלא קנה לו שמלה או פרחים ושהוא מגעיל אותו.
ג'יימי מגלה שאמא שלו היא זו שקנתה לו במשך שנים את כל מה שחשב שקיבל מאביו, השניים מתעמתים ורבים וג'יימי בורח מהבית.
ג'יימי, שיכור מסיידר, משוטט ברחובות העיר.
שלושה נערים מקומיים תוקפים אותו תוך כדי שהם צועקים קריאות הומופוביות.
הוגו מגיע למקום, מסייע לג'יימי ומשכנע אותו ללכת הבית ולהתפייס עם אמו, וכך הוא עושה.
בערב של נשף הסיום, פריטי מגיעה לבושה בשמלה יפה ומאופרת, וזוכה למחמאות מצד חברותיה.
עם זאת, דין ממשיך להקניט אותו והיא מעמידה אותו על מקומו.
ג'יימי מגיע אל המקום, לבוש בשמלה לבנה.
גב' הדג' מסרבת לאפשר לו להיכנס אל אולם הנשף, אולם בעקבות לחץ מצד חבריו של ג'יימי היא משנה את דעתה ומאפשרת לו להיכנס פנימה.
ג'יימי מחכה שכולם ייכנסו פנימה, והוא מוצא את עצמו בחוץ לבד עם דין.
ג'יימי מציע לדין שיהיה נחמד אליו רק לערב אחד, ודין מסכים.
השניים נכנסים יחד, יד ביד, אל אולם הנשף.
שחקנים מחליפים בולטים שהופיעו בוסט אנד
בתפקיד הוגו: לי רוס, ביאנקה דל ריו
בתפקיד מיס הדג': מישל ויסאז'
מס' שם השיר במקור ביצוע 1 תלמידי כיתת י"א 2 ג'יימי, ריי, מרגרט 3 פריטי 4 פריטי 5 ג'יימי 6 מרגרט 7 ג'יימי 8 ג'יימי, מרגרט 9 תלמידי כיתת י"א 10 הלהקה 11 הלהקה
אלבום קונספט ששמו יצא לאור ב-15 בפברואר 2017 על ידי חברת התקליטים Wilton Way Records בהשתתפות ג'ון מקרי, אשר גילם את ג'יימי בהפקת שפילד המקורית.
עוד משתתפים באלבום: סופי אליס בקסטור, בטי בו, דן גילספי סיילס וג'וזי ווקר.
אלבום צוות השחקנים המקורי של הוסט אנד (2018)
ב-27 באפריל 2018, אלבום שירי המחזמר בביצוע צוות השחקנים המקורי של הוסט אנד שוחרר על ידי Broadway Records למכירה על גבי תקליטורים וכן באמצעות רכישה מקוונת.
הצגת הבכורה של המחזמר התקיימה ב-Crucible Theatre שבשפילד ב-13 בפברואר 2017, לאחר מספר הצגות טרום-בכורה החל מה-8 בפברואר.
המחזמר הוצג בתיאטרון זה עד ל-25 בפברואר.
במאי הפקה זו היה ג'ונתן בטרל.
ב-6 בנובמבר 2017 הפקה זו עברה לוסט אנד שבלונדון, שם הוצגה ב-Apollo Theatre בהשתתפות רוב שחקני צוות השחקנים המקורי משפילד.
ההפקה צפויה לצאת לסיבוב הופעות ברחבי הממלכה המאוחדת שיחל ב-8 בפברואר 2020 בשפילד.
לייטון ויליאמס לוהק לתפקיד הראשי של ג'יימי בסיבוב הופעות זה.
המחזמר זכה לביקורות חיוביות, בדרך כלל.
אן טרנמן מהטיימס, שכתבה רק לאחר שאושר באופן סופי שהמחזמר יעלה בווסט אנד, כי היא נתנה "ל[מחזמר] זה חמישה כוכבים באופן נדיר.
ברגע ש[מחזמר] זה הסתיים - הקהל כולו כאחד נעמד על רגליו.
אני חושבת שיש ל[מחזמר] זה השפעה [על הקהל] מאותה הסיבה שאוון הנסן היקר, המחזמר שגרף פרסי טוני [רבים] בניו יורק, הוא הצלחה כה גדולה".
עוד הוסיפה כי "[מחזמר] זה [הוא] להיט, הראוי כל כך להזדמנות לתקוע את יתדו בשדרת שפטסברי (הרחוב בו נמצא Apollo Theatre).
קלייר ברנן מהאובזרבר כתבה כי "הדרמה חסרת מעוף, אך העושר הוא שמחזיק את סיפור ההתבגרות הזה ...
עם זאת, מדובר עדיין בהפקה נוגעת ללב, מצחיקה ומשמחת".
דומיניק קוונדיש, שהעניק למחזה ארבעה כוכבים בביקורתו שבדיילי טלגרף, כתב כי "אינני יכול לחשוב על מחזמר שהצליח לסובב אותי ככה ...
כמו מחזה זה [שהוא] מצחיק, מקומם, נוגע ללב ...
ההצגה שולחת אתכם למקום של הרגשה טובה.
עם זאת, אם תחשבו על זה יותר מדי, הבועה הזו תתפוצץ".
מארק שנטון (The Stage) שיבח את המחזה, וכתב כי "כולם צריכים לדבר על כולם מדברים על ג'יימי.
המחזמר הבריטי החדש הזה הוא בסופו של דבר אמיץ ושערורייתי".
ב-5 ביולי 2018, הופעת המחזמר על הבמה צולמה ושודרה בשידור חי בבתי קולנוע ברחבי בריטניה ואירלנד.
עיבוד קולנועי של המחזמר לסרט קולנוע עלילתי באותו השם הופק על ידי פוקס המאה ה-20 ויצא בשנת 2021.
"כולם הלכו לג'מבו" הוא פזמון שביצעה ציפי שביט ונכתב למופע ג'אמבו מיוזיקל שעלה בשנת 1971.
בשנת 1971 העלה המפיק אברהם דשא (פשנל) בתיאטרון העממי את המופע המוזיקלי רב־המשתתפים "ג'אמבו מיוזיקל", בכיכובם של מירי אלוני, מוטי פליישר, ניצה שאול וציפי שביט.
כמה ימים לפני העלאת המופע שברה שביט את רגלה.
יורם טהרלב, שכתב את מרבית השירים למופע, חיבר ללחנו של שיר איטלקי מילים בעברית, שכותרתו "כולם הלכו לג'מבו".
שביט עלתה לבמה עם רגלה השבורה מחופשת לילדה וביצעה את השיר, אשר זכה להצלחה שתרמה להפיכת המופע ללהיט.
השיר האיטלקי המקורי נקרא בשם "Volevo un gatto nero" ("רציתי חתול שחור"), שבוצע בשנת 1969בפסטיבל שירי הילדים הבינלאומי Zecchino d'oro המתקיים בבולוניה שבאיטליה משנת 1959. למרות שהשיר הגיע למקום האחרון בתחרות, הוא זכה להצלחה בינלאומית גדולה ותורגם לשפות רבות.
בקלטת "עולם קטן" בהשתתפות יעל אבקסיס הופיע השיר בתרגום העברי של מיכל חזון, בו שונה צבע פרוותו של החתול משחור לג'ינג'י.
כולן - קידום השיח והעשייה הפמיניסטית בישראל הייתה עמותה ישראלית, שפעלה לקידום השיח הפמיניסטי בישראל, נאבקה בתרבות האונס והובילה את המאבק הציבורי בהאשמת הקורבן בישראל.
העמותה פעלה לעיצוב השיח הציבורי בישראל, על מנת לשכנע ולקדם עקרונות פמיניסטיים בקרב הציבור.
החל מהקמתה בשנת 2017 ועד לשנת 2021, ניהלה העמותה את הפקתה של צעדת השרמוטות תל אביב-יפו.
בנוסף, היא ארגנה הפגנות במחאה על אלימות נגד נשים ואונס כדוגמת הפגנת התמיכה בנפגעת מפרשת החשד לאונס בקפריסין ופרשת הכדורגלנים והקטינות.
העמותה הייתה מהמקדמות הבולטות ביותר של הביטוי "מאמינה לך" – ביטוי המבטא את התפיסה האידאולוגית של הקשבה, אמונה וסולידריות עם נפגעות תקיפה מינית ואונס – והיא הייתה אחראית להפצת הביטוי במרחב הציבורי באמצעות הסברה ברשתות החברתיות, בתקשורת ובאירועי שטח.
באפריל 2022 עלו טענות בגין הטרדה מינית שביצעה מנהלת לשעבר בעמותה, בגין ניצול של מתנדבות בידי העמותה והתנהגויות בלתי הולמות אחרות, ובגין השתקה שביצעה העמותה של ביקורת כלפיה.
כחודש לאחר גילוי הטענות, התפטרה מנכ"לית הארגון מתפקידה.
ביולי 2022, כשלושה חודשים לאחר פרשת ההטרדה המינית והביקורת הנרחבת בנוגע להתנהלות העמותה, הודיע הוועד המנהל של העמותה על הפסקת פעילותה, במייל שנשלח לתורמים.
העמותה נולדה כקהילת רשת פמיניסטית בשנת 2015, וסביב קהילה זו התחילה להתארגן פעילות שטח.
פעילות זו כללה מספר הפגנות וצעדות מתוקשרות, כגון צעדת השרמוטות תל אביב-יפו בשנים 2016 ו-2017, המחאות בעקבות פרשת אופק בוכריס והפגנות התמיכה במתלוננות בפרשת אלון קסטיאל.
כולן נרשמה כעמותה ביולי 2017, ובנובמבר ארגנה, בשילוב עם פרויקט "תזכור" להנצחת נשים שנרצחו על רקע מגדרי ותא הסטודנטים הפמיניסטי באוניברסיטת תל אביב, את האירוע המתוקשר הראשון שלה כעמותה – טקס זיכרון לקורבנות האלימות המגדרית כחלק מאירועי יום המאבק הבינלאומי למניעת אלימות נגד נשים.
העמותה עבדה בזירות החינוך, הנוער, הקהילה ופעילות השטח, והפעילה בנוסף מערך הסברה במדיה וברשתות החברתיות.
בתחום החינוכי, היא העבירה הרצאות, פאנלים וסנדאות במתכונת רגילה או מקוונת, וב-2021 העבירה בפעם השלישית את תוכנית ההכשרה הווירטואלית "מובילות- תוכנית הכשרה לנשים מובילות".
כמו כן, העמותה הייתה שותפה בניהול פורום תאי הסטונדטים הפמיניסטיים בישראל ("הסטודנטיות").
העמותה נולדה ברשתות החברתיות, וחלק נכבד ממאות המתנדבות שלה פעילות בזירה זו באופן יומיומי בייצור והפצת תכנים או תגובות.
פעילות ומתנדבות מהעמותה הרבו לכתוב מאמרים בגנות תרבות האונס ואלימות נגד נשים, ולהתראיין בערוצי החדשות בנושא.
העמותה ומתנדבות שלה היו כותבות קבועות של מאמרים לאתרים סלונה וonlife, ובדצמבר 2020 בשיתוף עם ארגון שתיל העבירו כמה מעובדות העמותה הרצאה בה הנחו מנהלי ארגונים לשינוי חברתי כיצד לשלב בין ערוצים של תוכן וקהילה.
העמותה ארגנה גם מספר קמפיינים מתוקשרים ברשתות החברתיות, כדוגמת קמפיין "#סיקורהוגן" שמעודד את כלי התקשורת לעקוב אחר קוד אתי אשר אמור להבטיח סיקור הוגן ובלתי-פוגעני של פרשיות מין בישראל.
העמותה ניהלה קבוצת נוער בשם "נוער שרמוטות" העוסקת בהתנדבות וחינוך לאקטיביזם.
הקבוצה הייתה שותפה לפעילויות העמותה, וכן עזרה בהפקה של "שידורי השרמוטות" בשנת 2020. העמותה ניהלה גם קהילה טרנסג'נדרית אינטרנטית בשם "כול.טרנס" שמטרתה לקדם את המאבק הטרנסי הפמיניסטי, מתוך הכרה בכך שהמאבק של הקהילה הטרנסג'נדרית והמאבק הפמיניסטי שזורים זה בזה.
העמותה ארגנה מספר רב של הפגנות בתגובה לאירועים אקטואליים.
בין הפגנות שלהן הייתה שותפה העמותה נכללות הפגנות תמיכה בנפגעות בפרשת אלון קסטיאל, בנפגעות בפרשת הכדורגלנים והקטינות, ובנפגעת בפרשת האונס הקבוצתי באילת, וכן הפגנה מול בית המשפט באיה נאפה בעת הקראת גזר הדין בפרשת החשד לאונס בקפריסין, עם משלחת של מפגינות ישראליות שיצאה מישראל בסיוע העמותה..
ב-2021, הובילה העמותה יחד עם שדולת הנשים בישראל את המחאה כנגד כתב האישום המקל שניתן לירין שרף בפרשת האונס במלונית הקורונה, שבעקבותה שונה סעיף האישום מבעילה אסורה בהסכמה לאונס.
החל משנת 2018 ועד לפירוקה עמותת כולן הפיקה את צעדת השרמוטות בעיר תל אביב-יפו, לאחר שמקימות העמותה היו מעורבות בהפקת הצעדה בשנים קודמות.
בשנת 2020, לאחר שהצעדה בוטלה בשל מגפת הקורונה בישראל, הפיקה העמותה את "שידורי השרמוטות" כחלופה מקוונת.
כמו כן, החל משנת 2017 ועד לפירוקה העמותה, בשיתוף פעולה עם איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל, שדולת הנשים בישראל וארגונים נוספים, הפיקה את אירועי יום המאבק הבינלאומי למניעת אלימות נגד נשים.
ביום האישה 2021 השתתפה מנכ"לית העמותה ברכה ברד בוועידת "הנשים של המדינה" של עיתון ידיעות אחרונות.
טענות להטרדה מינית, ניצול ובריונות
בחודש אפריל 2022 פורסם על ידי משתמשת אנונימית בטוויטר כי מנהלת בשכר לשעבר בעמותה - מרגלית לנק, כפי שנחשף כשבועיים לאחר מכן - הטרידה מינית פעילה אחרת.
בעקבות תלונה זו הושעתה לנק מפעילות בעמותה ועו"ד לינה מחולה, חברת ועד העמותה, מונתה לבדוק את התלונה.
עקב ביקורת, לאחר מספר ימים הודיעה העמותה כי תחפש עורכת דין שאינה חלק מהעמותה שתבצע את הבדיקה במקום עו"ד מחולה.
במקביל, השבּיתה העמותה את קבוצות הוואטסאפ של פעילות העמותה, וכן נקבע כי תיקבע ממונה על הטרדות מיניות בעמותה.
כשבוע לאחר הפרסום בטוויטר, התראיינה הנפגעת בסדר יום (תוכנית רדיו) וסיפרה כי לנק הטרידה אותה במשך חודשים וכי חששה לפנות לבכירות בעמותה בשל הקשר הקרוב שלהן עם אותה מנהלת והעובדה שהתעלמו מההצעות המיניות להן היו עדות.
כמו כן סיפרה על יחס מנצל של העמותה כלפי מתנדבות, כיצד נדרש ממנה לעמוד ביעדים גבוהים חרף התמודדות עם אונס שעברה באותה התקופה.
לאחר תקופה קצרה, היא סולקה מן העמותה והוחרמה חברתית.
לאחר הריאיון סיפרו פעילות נוספות לשעבר בריאיון לוואלה על יחס של ניצול וזלזול כלפיהן, על חשיפה לתכנים לא הולמים לגילן של המתנדבות, וכן על הרחקה וחרם על פעילות שהעלו ביקורת על התנהלות העמותה או שלא עמדו בדרישות לא סבירות מצד מנהלות העמותה.
מספר ימים לאחר מכן, פרסמה המנהלת הפוגעת, מרגלית לנק, פוסט התנצלות ברשתות החברתיות, ובכך חשפה את שמה.
בתחקיר של מגזין את, אישרו פעילות נוספות את הטענות שעלו בתחקיר של וואלה בדבר ניצול של פעילות, העמדת דרישות בלתי-סבירות מול מתנדבות, הרחקה וחרם כלפי מי שלא עמדה בהן, וחשיפה של קטינות ונפגעות מינית לתכנים בלתי הולמים ללא ליווי מקצועי.
כמו כן נמתחה ביקורת על מאמציה הרבים של העמותה להשתיק ביקורת נגדה.
בנוסף, סיפרו פעילות בכירות כי בישיבות עם הנהלת העמותה הוצג נרטיב חלופי למקרי ההרחקה וההשתקה, אשר לדבריהן לא תאם את המציאות.
בתגובתה לתחקיר הכחישה מורן נאור, יו"ר הוועד המנהל של העמותה, את רוב הטענות שעלו בו.
לאחר כחודש מתחילת הפרשה, התפטרה ברכה ברד מתפקידה כמנכ"לית הארגון, יום לפני דיון מתוכנן עם הקהילה על הפרשה והטענות נגד העמותה.
במכתב ההתפטרות פרסמה כי היא עוברת קשיים אישיים עקב מחלת בת זוגה ולא תוכל להמשיך לנהל את העמותה.
בדיון שנערך עם הקהילה, התייחסה מורן נאור, יו"ר הוועד המנהל, להחלטת העמותה לא לחשוף את שמה של המנהלת הפוגעת, באומרה כי "אנחנו לא יכולות להתייחס למקרה הזה, לא לחשוף את שמה, חמור ככל שיהיה המקרה - באותו אופן שבו אנחנו מתייחסות להטרדות מיניות רגילות.
מ' אינה גבר פוגע, לא יכולנו פשוט לזרוק אותה מתחת לגלגלים.
גם אם הקהילה דורשת שנעשה את זה, אנחנו צריכות לעצור רגע ולאפשר לתהליך הבירור האובייקטיבי לפעול כמו שצריך." שמה של הפוגעת, מרגלית לנק, נחשף מוקדם יותר באותו החודש, אך העמותה ציינה שאין בידיה את ההרשאה המשפטית לפרסם את דו"ח הבדיקה כי הוא חסוי מטעמי פרטיות, וכולל פרטים אישיים רבים.
לאחר מספר ימים פרסמה העמותה ציוץ שהתייחס לדבריה של נאור, וציינה כי "...
כל כוונתנו הייתה לומר ש-מ' היא לא עבריינית מין.
היא שגתה, הציעה הצעה מינית לחברה… ועדיין, אנחנו מסרבות להשתתף בלינץ'.
אמירות אלו גררו תגובות וביקורת רבה ברשתות החברתיות ובתקשורת.
כשלושה חודשים לאחר פרשת ההטרדה המינית והביקורת הנרחבת בנוגע להתנהלות העמותה, הודיע הוועד המנהל של העמותה על הפסקת פעילותה, במייל שנשלח לתורמים.
כולם מדברים על ג'יימי הוא סרט דרמה מוזיקלי אמריקאי-בריטי-להט"בי מתוכנן שבוים על ידי ג'ונתן בטרל , המבוסס על מחזמר באותו השם.
בסרט מככבים מקס הארווד, שרה לנקשייר, לורן פאטל, שובנה גולטי, ראלף איינסן, אדיל אקטר, סמואל בוטומלי , שרון הורגן וריצ'רד אי.
ג'יימי ניו הוא בן 16, שלא ממש מצליח להתאים לחברה הסובבת בו.
במקום להמשיך בקריירה "אמיתית", הוא חולם להיות דראג קווין.
ג'יימי אינו בטוח לגבי עתידו, אך הוא יודע דבר אחד בוודאות: הוא הולך להיות סנסציה.
בתמיכת אמו האוהבת וחבריו, ג'יימי מתגבר על דעות קדומות, מכה את הבריונים ויוצא מהחושך לעבר אור הזרקורים.
גרנט הוגו באטרסבי / לוקו שאנל דראג קווין לשעבר שהופך למנטור של ג'יימי ג'ון מקרי לוקו שאנל בצעירותה מקרי היה השחקן הראשון לגלם את דמותו של ג'יימי על הבמה.
ללא שם רקדן ויליאמס גילם בעבר את דמותו של ג'יימי על הבמה.
ג'יימי קמפבל / פיפי לה טרו דור הור דראג קווין במועדון ג'יימי קמפבל הוא הנער האמיתי עליו מבוססת עלילת המחזמר.
מרגרט קמפבל ללא שם הבעלים של החנות אמו של ג'יימי קמפבל.
במאי 2018, הוכרז על הפקת הסרט.
ביוני 2019, התגלה כי מקס הארווד, ריצ'רד אי.
גרנט, ג'ון מקריאה, שרון הורגן, שרה לנקשייר ושובנה גולטי הצטרפו לצוות השחקנים בסרט, כאשר ג'ונתן בטרל , ביים את הסרט המבוסס על מחזמר, שנכתב על ידי טום מקריי .
עוד נודע כי Regency Enterprises, Film4 Productions , ו-Warp Films הפיקו את הסרט, ואולפני המאה ה-20 הפיצו אותו.
זהו הסרט הראשון שביים ג'ונתן בטרל.
שלב הצילומים החל בשפילד, דרום יורקשייר, הממלכה המאוחדת ב-24 ביוני 2019.
במקור, אמור היה הסרט לצאת לאקרנים ב-23 באוקטובר 2020, אך נדחה ל-22 בינואר 2021, על ידי חברת האם של אולפני המאה ה-20, חברת וולט דיסני, בגלל מגפת הקורונה.
הסרט נדחה שוב, אבל הפעם ל-26 בפברואר.
עם זאת, תאריך היציאה לאקרנים בוטל, וכרגע אין לו תאריך יציאה לאקרנים.
החל מ-17 בספטמבר 2021 הסרט זמין לצפייה בפריים וידאו.
"כולנו זקוקים לחסד" הוא שיר שכתב נתן זך, הלחין אילן וירצברג וביצעה נורית גלרון.
השיר יצא לאור בשנת 1981.
השיר יצא לאור באלבום "שירים באמצע הלילה", שאת כל שיריו חיבר זך.
זך מסביר בשיר שחסד אמיתי מתבצע מבלי שהנותן מצפה לתמורה.
גלרון אמרה על השיר: "מילים איקוניות של נתן.
קיבלתי את הטקסט בכתב יד ושנים חשבתי שאולי התבלבלתי כשקראתי את המילים.
בכל פעם שהגעתי למשפט 'האושר לא מחייך', הייתי חושבת, אולי נתן כתב במקור 'האושר לא מחייב' והארכנו את ב' כך שיצא מחייך?
לא העזתי לשאול את נתן על המשפט הזה, עד שעשיתי איתו אלבום ואז בא לנו אחרי בערך 30 שנה.
שאלתי, היה שקט בחדר והרגשתי שהוא חושב וחושב ואז נתן הפטיר: 'מחייך, לא מחייב'.
מאז אני כבר לא מוטרדת".
בשנת 2021 ביצעו את השיר חברי "זהו זה".
כולנו מתים (בקוריאנית: 지금 우리 학교는, באנגלית: All of Us Are Dead) היא סדרת דרמה, מתח ומדע בדיוני דרום קוריאנית המשודרת בנטפליקס החל מ-28 בינואר 2022.
ב-6 ביוני 2022 חודשה הסדרה לעונה שנייה.
לאחר ניסוי מדעי כושל, בית ספר תיכון מקומי מוצף בזומבים, והתלמידים הלכודים נאבקים כדי לשרוד.
ללא מזון ומים, וניתוק תקשורת על ידי הממשלה, הם חייבים להשתמש בציוד מסביב לבית הספר כדי להגן על עצמם בעיצומו של שדה קרב, אחרת הם יהפכו לחלק מהנגועים.
נאם און-ג'ו (פארק ג'י-הו) - תלמידה בכיתה 2–5, היא שכנה וחברת ילדות של צ'ונג-סאן.
לי צ'ונג-סאן (יון צ'אן-יונג) - תלמיד כיתה 2–5, שכן וחבר ילדות של און-ג'ו.
לי סו-היוק (לומון) - המכונה "בר-סו", תלמיד כיתה 2–5, עבריין לשעבר.
יון גווי-נאם (יו אין-סו) - עבריין בית ספר, תלמיד כיתה 1–2 והאנטגוניסט הראשי בסדרה.
יאנג דה-סו (לים ג'אה-היוק) - תלמיד כיתה 2–5 וחברו הטוב ביותר של וו-ג'ין.
Seo Hyo-ryung (קים בו-יון) - תלמיד מתבודד מכיתה 2–5.
כולנו צריכים להיות פמיניסטים הוא שמה של מסה באורך ספר מאת הסופרת הניגרית צ'ימָמָנדָה נגוזי אדיצִ'יֶה.
המסה התפרסמה לראשונה בשנת 2014 בהוצאה Fourth Estate, ועוסקת בהגדרת הפמיניזם במאה ה-21. הספר תורגם לעברית על ידי קטיה בנוביץ' ויצא לאור בעברית בשנת 2017 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
המסה היא עיבוד להרצאת TEDx באותו שם שנשאה אדיצ'יה לראשונה באירוע "TEDx Euston" בלונדון בשנת 2012, שזכתה ליותר מ-7 מיליון צפיות נכון ל-2022.
המסה "כולנו צריכים להיות פמיניסטים" כוללת אנקדוטות מחיי הפמיניסטית ומנתחת את משמעות החיים בתור פמיניסטית.
לטענתה, שם התואר "פמיניסטית" אינו עלבון, אלא תווית שעל כולנו לאמץ אל ליבנו.
אף על פי שרעיון הפמיניזם דוגל בשוויון ללא משוא פנים לנשים ולגברים בכל היבטי החיים, המתנגדים המושבעים ביותר לשחרור האישה מאמינים שהפמיניזם הוא תנועה חברתית שמתמקדת בביטול תפקידי המגדר המסורתיים, ובהתייחסות לגברים כאל נחותים.
המסה חושפת בתמציתיות את הצורך לערוך שינויים באמונות חברתיות ובהבניות מגדריות שמנציחות את הפער בין נשים לגברים.
בעיקרון, על כולנו להיות פמיניסטים לא רק כדי לשקף את המחויבות שלנו לשחרור האישה, אלא גם כדי לעודד גברים לקיים שיחות עם נשים בכל הנוגע למיניות, להופעה חיצונית, לתפקידים ולהצלחה.
להיות פמיניסט משמעו לדגול בזכויות האישה, ולנסות להפוך את העולם למקום טוב יותר עבור נשים.
מאחר שייעודו היחיד של הפמיניזם הוא לערוך מהפכה באפליה המינית באמצעות יצירת שוויון הזדמנויות לנשים ולגברים, מטרתו אינה לערער לחלוטין על התפקידים הביולוגיים של כל אחד מהמגדרים, אלא לתקוף את חוסר הצדק שמשתיק את רצונם ופוגע בכוחם לחרוג מהציפיות שתולה בהם החברה.
לכן, בעקבות אימוץ רעיון הפמיניזם ניתן להפוך את ההצלחה בקרב נשים לנורמה, ולאפשר לגברים לחתור להישגים גדולים אף יותר.
ההשתתפות בתנועה הפמיניסטית העכשווית סוללת את הדרך לקראת חברה משגשגת וכוללנית בעתיד.
העצמת נשים אינה באה על חשבון מתן הזדמנויות לגברים.
חינוך הקהילה לכבד נשים בצורה שווה תורם ליצירת אווירת הצלחה.
לכן, אימוץ הרעיון הפמיניסטי משחרר מהבניות תרבותיות וחברתיות שמגבילות את האופן שבו אנשים תופסים מיניות ותפקידים מגדריים, ומאפשר לנשים ולגברים להיות מי שהם רוצים להיות, ללא הגבלות.