tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלב 7 מוצא מריו את אחיו לואיג'י ב"איפהלמטה" (Underwhere), הגיהנום.
בשלב 8, מעט לפני הקרב הסופי, מופיע דימנטיו ומשתלט על מוחו של לואיג'י, ולאחר זה, לואיג'י קורא: "אני הוא מר L, הברק הירוק!", ואף על פי שמר L נראה בדיוק כמו לואיג'י (למעט שינויים בבגדיו), כולם מופתעים.
מוזיקת הרקע של לואיג'י נקראת "מר L, הברק הירוק", וכשמוצאים אותו באיפהלמטה, נשמעת גרסה עצובה ומעוותת של מנגינה זו.
אחרי שמריו משחרר את לואיג'י מהכלא של באוזר, בחלק השני של המשחק אפשר להחליף את דמות השחקן הראשי ממריו ללואיג'י.
לואיג'י הוא אחת הדמויות שאפשר לשחק בהן מההתחלה.
הוא קופץ גבוה יותר מהאחרים, אך מחליק כשהוא מנסה לעצור מריצה.
במשחק זה ללואיג'י יש כלי נשק ייחודיים ושונים משל שאר הדמויות, כמו פצצה על גלגלים, ורובה שמחובר לידו.
במשחק זה ישנה גם דמות הנקראת "לואיג'י ראביד" שמשתמשת ברימונים ובפצצות ככלי הנשק שלה.
משחק זה ל-NES, ל-SNES ולמחשב הוא המשחק השני שבו לואיג'י הוא הדמות הראשית (אחרי Luigi's Hammer Toss).
זהו משחק חינוכי שנועד ללמד את השחקן גאוגרפיה.
בעלילת המשחק מריו, לואיג'י ויושי מגיעים לארמון של באוזר באנטארקטיקה.
לאחר שמריו נכנס ראשון לארמון ונחטף, נאלץ לואיג'י להציל אותו.
כדי להתקדם בארמון צריך לואיג'י להיכנס בעד הדלתות המובילות מן הארמון לערים ברחבי העולם, ביניהן רומא, פריז, ניו יורק ואפילו ירושלים.
בכל אחת מהערים גנבו חייליו של באוזר פריטים הקשורים להיסטוריה של העיר (ברומא, למשל, על לואיג'י למצוא מטבעות ממזרקת טרווי, חנית מהקולוסאום ואת תקרת הקפלה הסיסטינית).
לאחר שלואיג'י מוצא את כל הפריטים, עליו להחזיר אותם למקום ממנו נגנבו או למוזיאון המקומי ולענות על שאלות טריוויה אודותיהם.
המשחק, כמו גם משחק ההמשך "מכונת הזמן של מריו" (Mario's Time Machine) שיצא מעט אחריו, נחשבים בין משחקי "מריו" הגרועים ביותר בטענה למשחקיות חסרת השראה והטעיה שיווקית שנעשתה במטרה "להסתיר" את תוכנם האמיתי.
U, הכולל שלבים קשים וקצרים יותר.
לואיג'י הוא הדמות הראשית במשחק זה וכולם קופצים גבוה יותר מהרגיל.
במשחק זה לקונסולת הגיים-קיוב, שיצא בשנת 2001, לואיג'י סוף-סוף נעשה השחקן הראשי וקיבל משחק משלו.
בעלילת המשחק, כאשר לואיג'י מקבל מכתב מסתורי בו כתוב שזכה באחוזה מפוארת בהגרלה (אליה לא נרשם) הוא הולך בעקבות המפה ומגלה שהאחוזה רדופת רוחות.
המדען וצייד הרוחות הוותיק פרופסור אלווין גאד מציע ללואיג'י עזרה בתמורה לכך שלואיג'י יחזיר לו את רוחות הדיוקן שברחו לתוך האחוזה לאחר שהבו שחררו אותם מתמונותיהם.
נוסף על כך, לואיג'י מגלה שאחיו הגדול מריו אבד באחוזה ואולי לא שרד, וכך לואיג'י יוצא למסע להשבת אחיו ולשים קץ לשלטון של רוחות הבו, ולמלכם, המלך בו.
בשנת 2018 יצא רימייק של המשחק ל-3DS, המאפשר משחק רב-שחקנים.
האחוזה של לואיג'י: ירח אפל
במשחק זה שיצא במרץ 2013 לקונסולת ה־3DS, פרופסור אלווין גאד חוזר ומודיע ללואיג'י שהירח האפל נשבר ועליו למצוא את כל פיסותיו.
הירח האפל משמש לגאד כלוויין ששומר על רוחות הרפאים חברותיות, אך כשהמלך בו שבר את הירח האפל, כל רוחות הרפאים התפזרו ונעשו תוקפניות, והן השתלטו על מספר אחוזות, בכל אחת מהאחוזות נמצאת פיסה אחרת מהירח האפל.
המשחק כולל 5 אחוזות המלאות בפאזלים ואתגרים, והשחקן צריך להשתמש בטכניקות שונות כדי להמם ולשאוב את רוחות הרפאים, באמצעות שדרוגו של הפולטרגאסט 3000, הפולטרגאסט 5000. המשחק תלת־ממדי, ובניגוד לקודמו, אין בו רוחות דיוקן, אלא רוחות "בוס" מרשימות וגדולות, כגון עכביש מפלצתי.
מעבדתו של אלווין גאד עברה שיפוץ רציני והיא חדישה וטכנולוגית יותר.
במשחק זה, לואיג'י, פולטרפאפ (הכלב המת של לואיג'י) מריו, פיץ' ו-3 טודים משרתים שלה מקבלים הזמנה למלון מפואר.
בלילה הראשון במלון מתברר שמנהלת המלון היא רוח ששחררה את המלך בו וכלאה את כל חבריו בתמונות.
בזמן שלואיג'י נמלט הוא פוגש בפרופסור גאד שהגיע גם הוא למלון ומביא לו את הפולטרגאסט החדיש ביותר שמסוגל לגלות דברים בלתי נראים, כגון בועות שדוניות ועקבות רוח.
בנוסף, נוזל דמוי סליים (Slime) בגב הפולטרגאסט יכול לצאת מהמכונה בצורת לואיג'י (גואיג'י/gooigi) שיכול לעבור דרך סורגים אך מת במגע עם מים ואש.
במלון יש 17 קומות (15 קומות ו-2 קומות מרתף) והתנועה מתבצעת במעלית.
בכל קומה ניתן למצוא כפתור אחד וכדי להשיג אותו יש להילחם בבוסים.
מכיוון שהם במלון, פרופ' גאד מביא את מעבדתו הניידת, מעבדה משוכללת וחדישה שיכולה להפוך למזוודה.
מטרת המשחק היא להביס ולכלוא את כל הבוסים שבקומות המלון ולשחרר את חבריו של לואיג'י.
במשחקים Super Smash Bros., SSB Melee, SSB Brawl ו-SSB Ultimate לואיג'י הוא דמות נפתחת, ורק ב-SSB4 ניתן לשחק בו מההתחלה.
רוב התקפותיו דומות לשל מריו, אך שונות במידה מסוימת, לדוגמה כדור האש של מריו הוא כדור חשמל ירוק אצל לואיג'י והוא מתנגד לכח המשיכה (ככל הנראה בעקבות הכינוי של לואיג'י במשחק סופר מריו נייר ל-Wii, בו אחד הכינויים ללואיג'י הוא "מר L, הברק הירוק").
לואיג'י איליקה (באיטלקית: Luigi Illica 9 במאי 1857 - 16 בדצמבר 1919) היה לבריתן איטלקי, שכתב בשביל מלחינים איטלקים ידועי-שם, בהם ,פוצ'יני (על פי רוב עם ג'וזפה ג'אקוזה), אלפרדו קאטאלאני, אומברטו ג'ורדאנו ופייטרו מסקאני.
הלבריות המפורסמות ביותר שלו הן אלה שנכתבו לאופרות לה בוהם, טוסקה, מאדאם באטרפליי ו"אנדראה שנייה"
חייו האישיים שיקפו במקרים מסוימים את הלבריות שלו.
הסיבה לכך, שהוא מצולם תמיד כשראשו מוטה מעט הצידה היא, שהוא איבד את אוזנו הימנית בדו-קרב על אישה.
כאשר נוצרו סרטים אילמים שהתבססו על האופרות של איליקה, הופיע שמו באותיות גדולות על המודעות, משום שהמפיצים יכלו להבטיח רק את השימוש בסיפוריו, אבל לא את השמעת המוזיקה של המלחין הנכון.
כמחזאי בעל איכות בלתי מבוטלת, הוא זכור כיום באמצעות אחד הפרסים הוותיקים ביותר באיטליה, "הפרס הבינלאומי על שם לואיג'י איליקה, שנוסד בשנת 1961 וניתן לזמרי אופרה בעלי שם עולמי, למנצחים, לבמאים ולכותבים בתחום האופרה.
הפרס מחולק כיום מדי שנתיים לסירוגין עם התחרות הבינלאומית לבימת האופרה ע"ש איליקה, המציעה פרסים והזדמנויות הופעה ראשונות לזמרים צעירים.
התאריכים מציינים את מועד היצירה.
1884 - "Il vassalo di Szegith", עם פרנצ'סקו פוזה (אנטוניו סמארליה)
1892 - "לה ואלי" אלפרדו קאטאלאני
1892 - "כריסטופורו קולומבו" (אלברטו פרנקטי)
1893 - "מאנון לסקו" עם רוג'רו ליאונקוואלו, מארקו פראגה, ג'וזפה ג'אקוזה ודומניקו אוליבה, (ג'אקומו פוצ'יני)
1894 - "המרטיר" (ספירידון סמאראס)
1896 - "אנדראה שנייה" (אומברטו ג'ורדאנו)
1901 - "לורנצה" (אדוארדו מסקרוני)
1909 - "הנסיכה צילה" (פרנקו אלפאנו)
1921 - "Giova a Pompei", עם רומניולי, (אלברטו פרנקטי ואומברטו ג'ורדאנו)
לואי רֶנוֹ הוא ממציא צרפתי, מעצב מכוניות, נהג מרוצי מכוניות, מייסד ומנהלה הראשון של חברת רנו הצרפתית.
נעוריו ותחילת דרכו בתעשיית הרכב
לואי רנו נולד בפריז, לאלפרד וברטה, רביעי משישה ילדים.
בנעוריו הזניח את הלימודים ובילה את רוב זמנו בסטודיו של Léon Serpollet אשר בנה מנועי קיטור.
בשנת 1898 בנה את המכונית הראשונה, אשר התאפיינה בארבעה גלגלים, מנוע דלק, ותיבת הילוכים בת שלוש מהירויות.
ב־24 בדצמבר 1898 החליט להיות יצרן רכב, וב-25 בפברואר 1899 ייסד את חברת רנו ביחד עם אחיו מרסל.
מרסל מונה לאחראי מנהלתי, ולואי עסק בבניית כלי רכב ובעיצובם.
בסוף השנה הראשונה לפעילות החברה, ייצרו 76 רכבים.
לצד עבודתו בחברת רנו לואי השתתף במרוצי מכוניות.
בשנת 1905 החברה הפכה ליצרנית רכב סדרתית לאחר שקיבלה הזמנה לייצר 250 מוניות.
בשנת 1911 יצא לואי לארצות הברית כדי ללמוד שיטות עבודה, בחברת פורד, אצל מתחרהו הנרי פורד.
כדי לקדם את מכוניות רנו התחילו האחים לואי ומרסל להשתתף, במרוצי מכוניות.
בחודש אוגוסט 1899, לואי ואחיו מרסל משתתפים במרוץ "פריז-טרוביל" וזוכים בניצחון בקטגוריית "נהגים חובבים".
האחים רנו זוכים במקום הראשון במספר מרוצי מכוניות: פריז-אוסטנד, פריז-רמבואייה, ופריז-טולוז-פריז (מסלול של 1,148 ק"מ).
במרוץ "Grand Prix de Pau" - בשנת 1901, פריז-בורדו (לואי מגיע למקום ה-12 הכללי, ואחיו מרסל למקום ה-13, במרוץ פריז-ברלין (לואי מגיע למקום השמיני).
ב־1903 מרסל רנו נפצע קשה, ונפטר מפצעיו במרוץ המכוניות פריז-מדריד בהיותו בן 31. לואי זכה במרוץ במקום הראשון.
בזמן מלחמת העולם הראשונה היה מעורב לואי במאמץ המלחמתי.
חברת רנו בנתה והרכיבה מכוניות, משאיות, טרקטורים, פגזים, רקטות, תותחים, מנועי מטוסים ומטוסי-סיור.
בסוף המלחמה, התמנה קצין של לגיון הכבוד.
ב־1940 יצא לואי לארצות הברית כדי להאיץ ייצור טנקים, במטרה לעזור למאמץ המלחמתי להתנגדות לצבא הגרמני.
בהיעדרו של לואי, מפעלי רנו נתפסו על ידי הוורמאכט.
ב־1942 הפצצות בעלות הברית פגעו במפעל רנו בבולון-ביאנקור וגרמו למאות הרוגים ולכ-2,000 פצועים.
לאחר שחרור פריז, הואשם לואי בשיתוף פעולה עם הגרמנים, הוצא נגדו צו מעצר, אך הוא נפטר כחודש אחרי מעצרו.
ב-16 בינואר 1945 הגנרל שארל דה גול הכריז בשם הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית על פירוק חברת רנו והלאמתה.
לואי מארי-אן קוּפֶּרוּס (בהולנדית: Louis Marie-Anne Couperus; 10 ביוני 1863, האג – 16 ביולי 1923, דה סטיח ) היה סופר ומשורר הולנדי.
יצירתו של קופרוס משתרעת על קשת רחבה של סוגות ספרותיות: שירה לירית, רומנים היסטוריים ופסיכולוגיים, נובלות, סיפורים קצרים, אגדות, פיליטונים ורישום , והוא נחשב לאחת הדמויות הבולטות בספרות ההולנדית.
יצירתו, למעט סיפור קצר אחד, לא תורגמה לעברית.
לואיס מארי-אן קופרוס נולד בהאג, הולנד, הילד הצעיר במשפחה בת 11 ילדים לג'ון ריצוס קופרוס וקת'רינה גרטודה ריינסט.
ארבעה מאחיו מתו טרם לידתו.
קופרוס הוטבל ב-19 ביולי 1863 בכנסיית וולון (Église wallone) בהאג.
בילדותו למד בפנימיה של מר ויירס בהאג, במהלך לימודיו פגש את חברו לימים, הנרי ואן בובן.
ב-6 בנובמבר 1872 עזבה המשפחה את האג ועברה לבטאוויה, באיי הודו המזרחיים ההולנדיים.
אמו של קופרוס ואחיו (שסבל מדלקת הצפק) חזרו להולנד בדצמבר 1873; אמו חזרה לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים באפריל 1874. כך קופרוס בילה חלק מנעוריו (1873–1878) באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, ולמד בבית הספר בבטאוויה.
בבטאוויה פגש לראשונה את דודניתו, לימים אשתו, אליזבת קופרוס-באוד.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר היסודי למד קופרוס בגימנסיה על שם וילם ה-3 בעיר.
בקיץ 1878 חזרה משפחתו להאג, שם נשלח ללמוד בבית הספר HBS.
בתקופה זו הוא בילה זמן רב במשפחת וליידנר-היין (Vlielander-Hein), שאחותו הייתה נשואה לבנם.
ב-HBS פגש קופרוס את חברו לימים, פרנס נצ'ר (Frans Netscher).
במהלך תקופה זו של חייו קרא רומנים של אמיל זולא ואואידה (Ouida) (את האחרונה פגש בפירנצה, שנים לאחר מכן).
מאחר שציוניו של קופרוס לא השתפרו, שלח אותו אביו לבית ספר שם למד להיות מורה לשפה ההולנדית.
ב-19883 הוא השתתף באופרה שנכתבה על ידי שארל גונו, Le tribut de Zamora.
מאוחר יותר הוא השתמש באלמנטים מאופרה זו בספרו Eline Vere.
לואיג'י נומה לורנזו אינאודי (באיטלקית: Luigi Numa Lorenzo Einaudi; 24 במרץ 1874 – 30 באוקטובר 1961) היה פוליטיקאי וכלכלן איטלקי, ששימש כנשיא איטליה השני לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
נולד בשנת 1874 בצפון מערב איטליה.
את לימודיו האקדמיים עשה ב (UniTo) שם פגש את קרלו רוסלי האקטיביסט האנטי פאשיסט.
שם גם גיבש לעצמו השקפת חיים סוציאליסטית.
בשנת 1895 סיים את לימודי המשפטים, ובהמשך הוא מונה לפרופסור ב (UniMi), ב (PoliTO) ובאוניברסיטת בוקוני (Bocconi).
מתחילת המאה ה-20 החל לנטות לצד השמרני של המפה הפוליטית.
בשנת 1919 מונה לחבר בסנאט של הרפובליקה.
באותן השנים החל לעבוד גם כעיתונאי עבור העיתונים בנפוצים לה סטמפה וקוריירה דלה סרה.
היה נגיד מ-5 בינואר 1945 ועד 11 במאי 1948. בשנת 1947 התמנה גם ל, ושימש בתפקיד זה עד מאי 1948. בחודש זה נבחר לנשיא איטליה.
לאחר שסיים כהונה בת שבע שנים בשנת 1955, הפך לסנאטור לכל החיים.
איינאודי נבחר לחבר כבוד בין-לאומי באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים (AAA&S) ב-1935 וחבר בין-לאומי בחברה הפילוסופית האמריקאית (APS) ב-1947.
נפטר ברומא בשנת 1961. בנו, היה מהבולטים במוציאים לאור באיטליה ואחיו היה חוקר איטלקי של תיאוריה פוליטית ופוליטיקה השוואתית אירופית.
נכדו הוא המוזיקאי לודוביקו אינאודי.
(EIEF), מרכז מחקר של בנק איטליה, נקרא על שמו של לואיג'י איינאודי.
לואיג'י ויטוריו, נסיך קריניאנו (באיטלקית: Luigi Vittorio di Savoia-Carignano; 25 בספטמבר 1721 - 16 בדצמבר 1778), היה נסיך קריניאנו בין השנים 1741–1778 וסבא רבא של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה.
לואיג'י ויטוריו נולד ב-25 בספטמבר 1721 בפריז, לויטוריו אמדאו הראשון, נסיך קריניאנו ולמריה ויטוריה מסבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה וז'אן בטיסט דה אלבר דה לינה.
לואיג'י ויטוריו גדל בפריז, שם חי אביו כאיש חצר המלוכה, אך גם מהמר נמרץ.
אביו צבר הרבה חובות בפיימונטה, ונתבע על ידי אחיותיו, שבנדוניה שלהן הוא הימר, ומשום כך הוא ברח לצרפת, שם חי חיים מפוארים, מה שאילץ את לואיג'י ויטוריו למכור נכסים משפחתיים משמעותיים בצרפת, ומאוחר יותר חזר לואיג'י ויטוריו לפיימונטה.
ב-4 במאי 1740 התחתן לואיג'י ויטוריו עם כריסטינה הנרייטה, רוזנת הסן-רוטנבורג, בתם של ארנסט לאופולד, רוזן הסן-רוטנבורג ואלאונורה מלוונשטיין-ורטהיים, ממנה נולדו לו 8 ילדים.
אחת מבנותיו הייתה מריה תרזה לואיזה מסבויה, נסיכת למבל, שהייתה ידידה קרובה של מארי אנטואנט, ונערפה במהלך המהפכה הצרפתית בטבח ספטמבר בשנת 1792.
בשנת 1741 מת אביו ויטוריו אמדאו הראשון, נסיך קריניאנו, ולואיג'י ויטוריו ירש את תאריו.
בספטמבר 1778 מתה אשתו כריסטינה הנרייטה, רוזנת הסן-רוטנבורג, וב-16 בדצמבר אותה שנה מת לואיג'י ויטוריו בטורינו, ובנו ויטוריו אמדאו השני, נסיך קריניאנו ירש את תאריו.
ב-4 במאי 1740 התחתן לואיג'י ויטוריו עם כריסטינה הנרייטה, רוזנת הסן-רוטנבורג, בתם של ארנסט לאופולד, רוזן הסן-רוטנבורג ואלאונורה מלוונשטיין-ורטהיים, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
ויטוריו אמדאו השני, נסיך קריניאנו (1743–1780)
לאופולדה, נסיכת סבויה (1744–1807), התחתנה עם אנדראה הרביעי דוריה-פמפילו-לאנדי
גבריאלה, נסיכת סבויה (1748–1828), התחתנה עם פרדיננד פיליפ יוזף, נסיך לובקוביץ'
מריה תרזה לואיזה מסבויה, נסיכת למבל (1749–1792), התחתנה עם לואי אלכסנדר, נסיך למבל
קטרינה, נסיכת סבויה (1762–1823), התחתנה עם פיליפו ג'וזפה פרנצ'סקו קולונה
לואיג'י די מאיו (באיטלקית: Luigi Di Maio; נולד ב-6 ביולי 1986) הוא פוליטיקאי איטלקי אשר כיהן כמנהיג תנועת חמשת הכוכבים, כמשנה לראש ממשלת איטליה ושר החוץ וכן כחבר בית הנבחרים של איטליה.
די מאיו נולד באבלינו, הבכור מבין שלושה ילדים.
אביו היה קבלן בניין ופעיל במפלגה הנאו-פשיסטית MSI-DN ואמו מורה לאיטלקית ולטינית.
הוא עבד כעיתונאי עצמאי ולמד משפטים באוניברסיטת נאפולי פדריקו השני, אך לא סיים את התואר.
ב-2010 התמודד ללא הצלחה בבחירות למועצת עיריית Pomigliano d'Arco שבמטרופולין נאפולי.
ב-2013 נבחר לחבר בבית הנבחרים של איטליה כנציג מחוז קמפניה 1. בתחילת כהונתו נבחר לסגן יושב ראש בית הנבחרים והיה בכך לצעיר ביותר שמכהן בתפקיד.
בספטמבר 2017 נבחר למנהיג תנועת חמשת הכוכבים במקומו של מייסד המפלגה, בפה גרילו, ולנציגה לראשות הממשלה לקראת הבחירות הכלליות ב-2018. בבחירות אלו, זכתה המפלגה בכ-35% מהמושבים בפרלמנט, יותר מכל מפלגה אחרת.
לאחר הבחירות גיבש קואליציה עם מפלגת הליגה הימנית ומנהיגה מתאו סלביני, הם הסכימו על ג'וזפה קונטה כראש הממשלה בעוד שניהם ישמשו כסגניו.
לאחר נפילת הממשלה האיטלקית באוגוסט 2019, הוקמה ממשלה בשיתוף מפלגת חמשת הכוכבים והמפלגה הדמוקרטית, שבה די מאיו משמש כסגן ראש הממשלה וכשר החוץ.
עם זאת, לאחר צניחה ממושכת בסקרים הודיע די מאיו בינואר 2020 על התפטרותו מראשות המפלגה.
הוא התמודד כראש רשימת מחויבות אזרחית מסגרת הבחירות הפרלמנטריות באיטליה בשנת 2022 וכחלק קואליציית שמאל-מרכז, אך הפסיד בבחירות.
ביוני 2023 מונה לשליח מיוחד של האיחוד האירופאי לאזור המפרץ הפרסי.
לואיג'י אפולוני (; נולד ב-2 במאי 1967) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום מאמן קבוצת מודנה.
אפולוני שיחק לאורך רוב הקריירה בפארמה.
ב-12 עונותיו במועדון, הגיע אפולוני עם פארמה להישגים מרשימים, ובין היתר זכה עם הקבוצה פעמיים בגביע אופ"א, בגביע אירופה למחזיקות גביע ובשני גביעי איטליה.
אפולוני היה לחלק מנבחרת איטליה תחת אריגו סאקי, ערך 15 הופעות במדי הנבחרת וייצג אותה בין היתר בטורנירי מונדיאל 1994 ויורו 1996.
לאחר פרישתו פנה אפולוני לקריירת אימון, שהתרכזה בליגות המשנה באיטליה.
אפולוני אף אימן כעונה וחצי את גוריצה הסלובנית, עמה זכה בגביע הסלובני.
אפולוני החל את הקריירה בקבוצת הנוער של לודיגיאני.
הוא הצטרף לקבוצה הבוגרת בליגה הרביעית בעונת , אך משלא שותף במדיה במשחק רשמי, עבר עונה לאחר מכן לפיסטוייזה.
בעונת הבכורה שלו במועדון שותף בשני משחקי ליגה בלבד, בעוד קבוצתו נשרה בתום העונה לליגה הרביעית.
בעונת הצליח להשתלב בהרכב הפותח של הקבוצה עם 33 הופעות ליגה, ובתום אותה עונה עבר לרג'אנה מהסרייה ג'.
גם במדיה של רג'אנה היה אפולוני לשחקן הרכב, שותף ב-32 מתוך 34 משחקי הליגה של המועדון, עמו סיים במקום השלישי בטבלה, מרחק מקום בודד מעליית ליגה.
לקראת עונת חתם אפולוני בפארמה, שהייתה לתחנה הארוכה והמשמעותית ביותר בקריירת המשחק שלו.
אפולוני השתלב מיידית במרכז ההגנה של הקבוצה בסרייה ב', והיה לשחקן הרכב קבוע בקבוצה.
לקראת עונת , ולאחר שתי עונות בהן התקשתה הקבוצה להתמודד בצמרת, הגיע לקבוצה המאמן נביו סקלה.
אפולוני שמר על מעמדו גם תחת המאמן החדש, וכבר בעונה הראשונה תחת סקלה עלתה פארמה לסרייה א'.
על אף שהייתה עולה חדשה, הצליחה פארמה של סקלה להשתלב במהרה בחלק העליון של הטבלה, ובעונת זכתה בקופה איטליה, תואר ראשון לאפולוני בקריירה.
בגמר הגביע פגשה פארמה את יובנטוס למפגש גמר כפול, בו פתח אפולוני בצמד המשחקים.
פארמה נכנעה 1-0 במפגש הראשון בחוץ, אך ניצחה 2-0 בגומלין בדרך לזכייה בתואר.
בזכות הגביע, השתתפה פארמה עונה לאחר מכן בגביע אירופה למחזיקות גביע.
פארמה רשמה קמפיין מוצלח בו העפילה לגמר הטורניר מול אנטוורפן.
אפולוני פתח בהרכב קבוצתו לגמר, בו ניצחה פארמה 3-1 בדרך לזכייה ראשונה בתולדותיה בתואר אירופי.
ההצלחה של פארמה המשיכה גם בעונת , שנפתחה בזכייה בסופר קאפ האירופי עם ניצחון על מילאן, והסתיימה בהעפלה שנייה ברציפות לגמר גביע אירופה למחזיקות, שם עם אפולוני בהרכב נוצחה פארמה 1-0 על ידי ארסנל.
סקלה הביא את פארמה לשיא נוסף, זכייה בגביע אופ"א בעונת , לאחר ניצחון בגמר כפול על יובנטוס.
בעונת הגיע לקבוצה המאמן קרלו אנצ'לוטי.
בשלביה המוקדמים של אותה העונה נפצע אפולוני והחמיץ את רוב שלביה של העונה, בה סיימה פארמה כסגנית האלופה.
מאז ועד לסיום דרכו בקבוצה, התקשה אפולוני לכבוש מחדש את המקום בהרכב, ובסך הכול צבר 24 הופעות ליגה לאורך שלוש עונות.
סיבה נוספת לאובדן המקום בהרכב היה שינוי השיטה למערך עם שני בלמים, בעוד סקלה נהג לשחק עם שלושה בלמים בהרכב.
אפולוני הוסיף למאזן הזכיות שלו את הזכייה בגביע אופ"א ובגביע האיטלקי בעונת , תחת המאמן אלברטו מלזאני, על אף שלא שותף במשחקי הגמר של מפעלים אלו.
הייתה זו עונתו ה-12 והאחרונה בפארמה, בה רשם 304 הופעות ליגה בהן כבש שמונה שערים.
לקראת עונת הושאל אפולוני להלאס ורונה מהסרייה א'.
אפולוני חזר להיות שחקן הרכב בוורונה, עם שני שערי ליגה ב-28 הופעות.
בתום עונת ההשאלה עבר אפולוני לוורונה, וב-2001, בתום עונה נוספת, פרש ממשחק פעיל בגיל 34.
בעקבות הצלחתו בפארמה, זכה אפולוני להתחיל את דרכו בנבחרת איטליה תחת המאמן אריגו סאקי.
הופעת הבכורה שלו הייתה ב-27 במאי 1994, בניצחונה הביתי של איטליה 2-0 על במסגרת משחקי ההכנה למונדיאל 1994.
על אף שערך הופעה אחת בלבד כחודש לפני הטורניר, זומן אפולוני על ידי סאקי לסגל איטליה לקראת מונדיאל 1994 בארצות הברית.
אפולוני לא שותף בהפסדה של איטליה 1-0 ל במשחק הראשון בטורניר.
במשחק השני, בו גברה איטליה 1-0 על , עלה מהספסל בדקה ה-49 במקום הקפטן פרנקו בארזי, ובמשחק הבא בו נפרדה איטליה בשוויון 1-1 מול , פתח אפולוני בהרכב ושיחק תשעים דקות.
בשלבי ההכרעה של הטורניר נותר אפולוני על הספסל, ולא שותף בשלבי השמינית, הרבע וחצי הגמר.
אפולוני לא נכלל בהרכב גם למשחק הגמר מול , אך כבר לאחר 35 דקות עלה מהספסל והחליף את רוברטו מוסי שנפצע.
אפולוני סייע לאיטליה לשמור על רשת נקייה עד לתום ההארכה, אך בסיום נוצחה איטליה בדו-קרב בעיטות עונשין.
אפולוני נותר שחקן משלים גם בהלך מוקדמות יורו 1996, בו ערך שתי הופעות בלבד בהרכב, ואחת נוספת כמחליף.
עם זאת, הוא זומן על ידי סאקי לסגל איטליה פעם נוספת, לקראת יורו 1996 באנגליה.
אפולוני פתח במשחק הראשון של איטליה, בו גברה 2-1 על .
הוא פתח גם מול במשחק השני, אך הורחק בכרטיס אדום לאחר עבירה על פאבל קוקה לאחר פחות מחצי שעת משחק, ואיטליה נוצחה 2-1 בסיום.
בשל ההשעייה, החמיץ אפולוני את המשחק מולו , בו נפרדו השתיים בשוויון 0-0. איטליה סיימה את הבית במקום השלישי בלבד, והודחה מהמשך הטורניר.
לאחר טורניר היורו, רשם אפולוני הופעה אחת נוספת, ב-6 בנובמבר 1996, כשעלה מהספסל בהפסד החוץ של איטליה 2-1 ל במשחק ידידות.
בסך הכול ערך אפולוני 15 הופעות במדי איטליה, בהן כבש שער אחד.
עם פרישתו ממשחק שב אפולוני לפארמה, בא נשא תפקידים מקצועיים וניהוליים שונים עד לשנת 2006.
לקראת עונת מונה אפולוני לתפקיד עוזר המאמן של מודנה מהסרייה ב', תחת המאמן דניאלה זוראטו, חברו לשעבר בפארמה.
בפברואר 2007 פוטרו השניים מתפקידם, אך שבו למועדון באפריל 2008, בשלהי העונה הבאה, כדי להציל אותה שוב מירידת ליגה.
אפולוני וזוראטו פתחו יחד את עונת , אך בעקבות התוצאות המאכזבות פוטר זוראטו מתפקידו כבר בחודש ינואר, ואפולוני נבחרת להוביל את הקבוצה כמאמן זמני.
אפולוני הוביל את מודנה עד לתום העונה, אותה סיימה בהישארות בליגה במחזור הנעילה.
בשל כך הפך מינויו של אפולוני לקבוע, ובעונת , עונתו הראשונה כמאמן קבוע, הוביל את מודנה לעונה במרכז הטבלה, וזאת על אף הקשיים הכלכליים בהם היה המועדון שרוי.
לקראת עונת מונה אפולוני לתפקיד מאמן גרוסטו מליגת המשנה.
כבר בחודש ספטמבר פוטר אפולוני מתפקידו, לאחר שקבוצתו השכילה לצבור חמש נקודות בלבד בשישה מחזורים.
אפולוני שב למגרשים רק כשנה וחצי אחר כך, באפריל 2012, כשהתמנה לתפקיד מאמן גוביו מליגת המשנה.
אפולוני היה המאמן הרביעי של הקבוצה באותה העונה, הוביל אותה לשישה הפסדים וניצחון בודד בתשעה משחקים כמאמן הקבוצה, והקבוצה נשרה לליגה השלישית, מה שהוביל לסיום דרכו של אפולוני בקבוצה.
לאחר שפתח את עונת ללא קבוצה, התמנה לקראת סוף דצמבר 2012 לתפקיד מאמן רג'אנה מהסרייה ג'.
אפולוני לא הצליח לשפר את מיקומה של הקבוצה בתחתית, וכשלושה חודשים לאחר מינויו סיים את דרכו בקבוצה.
בזכות שיתוף הפעולה בין פארמה לגוריצה הסלובנית, התמנה אפולוני לתפקיד מאמן הקבוצה לקראת עונת .
בעונתו הראשונה בקריירה מחוץ לאיטליה, הוביל אפולוני את גוריצה למקום הרביעי בליגת העל הסלובנית, ולזכייה בגביע הסלובני לאחר ניצחון 2-0 על מריבור בגמר.
אפולוני פתח עם הקבוצה גם את העונה הבאה, אך הדחה מהירה מהליגה האירופית על ידי מולדה ופתיחה חלשה בליגה הובילו לסיום דרכו של המאמן כבר באוקטובר.
אפולוני שב לאיטליה ולקראת עונת התמנה לתפקיד מאמן לנטיגיונה, אלא ששבועיים אחר כך עזב את תפקידו ונענה להצעתה של פארמה ונשיאה החדש נביו סקלה, שהיה מאמנו של אפולוני בתקופתו כשחקן פארמה.
אפולוני הוביל את פראמה לעונה נטולת הפסדים בליגה הרביעית באיטליה, ולהעפלה לליגה השלישית.
פתיחת העונה של פארמה בליגה השלישית הייתה חלשה, וב-22 בנובמבר 2016 פוטר אפולוני מתפקידו בעקבות התבוסה 4-1 לפדובה שהותירה את הקבוצה במקום השביעי.
במאי 2018 שב לאחר שמונה שנים לתפקיד מאמן מודנה.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםלודיגיאניהליגה האיטלקית הרביעית00פיסטוייזהסרייה ג'20הליגה האיטלקית הרביעית330רג'אנהסרייה ג'320פארמהסרייה ב'360311332סרייה א'3203203103022902618014220הלאס ורונהסרייה א'282230סך הכול בקריירה42210
לואיג'י בריצי (באיטלקית: Luigi Brizi, 1876 – 1969) הוא חסיד אומות העולם איטלקי, שפעל להצלתם של יהודים באיטליה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הוא ובנו טרנטו (Trento) היו חברים במחתרת באסיזי, שהורכבה בעיקר מכמרים קתולים, וסיכנו את חייהם בהדפסת תעודות זהות מזויפות עבור יהודים נרדפים באמצעות ציוד הדפוס שבו החזיקו בחנות המזכרות שהייתה בבעלותם באסיזי, שבאומבריה.
הם לא היו אנשי דת, ואף הגדירו את עצמם כאתאיסטים.
בריצי ובנו הוקרו כחסידי אומות עולם על ידי יד ושם בשנת 1997.
בשנת 1997, כמה שנים לאחר פטירתו של טרנטו בריצי, עברה חנות המזכרות בירושה לבעלות אחיינו אוגו שמאנה (Ugo Sciamanna) ששמר על אופייה של החנות.
מכונת הדפוס שבה השתמשו במסגרת המחתרת, מוצגת כיום במוזיאון באסיזי.
פעולותיהם להצלת יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה
בספטמבר 1943 פלשו צבאות גרמניה הנאצית לאיטליה, בעקבות כניעתה לבעלות הברית.
הנאצים הקימו ממשלת בובות, שנקראה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, שבראשה עמד בניטו מוסוליני.
הכוחות כבשו את צפונה ומרכזה של איטליה, תוך שהם מקימים קו ביצורים בשם קו החורף.
הגרמנים הצליחו לעצור התקדמות בעלות הברית במשך שנה שלמה, ובזמן זה עבר עיקר הכח להתכונן לפלישה לנורמנדי.
תושבים רבים בצפונה ובמרכזה של איטליה, ביניהם יהודים ומתנגדים למשטר הפשיסטי מיהרו להימלט ולברוח במטרה להציל את עצמם מהכוחות הגרמניים.
בתקופה זו, שימשה העיר אסיזי מקום מקלט למעל ל-4000 פליטים, כ-300 מהם יהודים.
ניקאצ'י, שהיה ידידו של בריצי ונהג לשחק עימו דמקה בכל שבוע, ביקש ממנו לעזור לרשת ההברחה בהדפסת תעודות זהות מזויפות ליהודים בבית הדפוס שהיה בבעלותו.
בריצי, שהיה אתאיסט ואנטי-פאשיסט הסכים לבקשה, וטען כי הוא יעשה זאת למען עתידה של איטליה, ובשם החירות והדמוקרטיה.
בריצי הציב רק תנאי אחד.
הוא לא רצה שבנו היחיד טרנטו יהיה מעורב בעניין, מחשש לסיכון משפחתו.
אך בהמשך, טרנטו נחלץ לעזרתו של אביו, וביחד בלילות, לאחר שסיימו את משמרתם בחנות המזכרות, היו עוברים בחשאי לבית הדפוס שנמצא בבעלותם, ומדפיסים תעודות זהות ומסמכים מזויפים.
הם השתמשו בתעודות זהות ובשמות של אזרחים איטלקיים שברחו לדרום איטליה, שהייתה בשליטת בעלות הברית.
אזרחים אלה, העבירו לניקאצ'י את התעודות כדי משפחות היהודים המוסתרים יוכלו להשתמש בהן.
לפי עדותו של אלדו ברונצ'י, התעודות האמיתיות של היהודים, ביחד עם חפציהם יקרי הערך ותכשיטיהם, נשמרו במרתף בביתו של הבישוף.
דלת המרתף הוסתרה על ידי קיר שהבישוף בנה במו ידיו.
הקושי הגדול ביותר שבו נתקל בריצי הייתה בייצור חותמת, שתראה אותנטית.
בנו טרנטו לקח את אופניו של ברונצ'י ורכב כ-20 ק"מ במטרה להשיג את החותמות המתאימות, מידיד משפחה שהיה מומחה מיומן ביצירת חותמות שהתגורר בעיר פוליניו.
סיפור ההצלה של משפחת ויטרבי
משפחת ויטרבי הייתה משפחה יהודית אשר מצאה מקלט באסיזי בין השנים 1943–1944. המשפחה כללה את האב אמיליו, אשתו מרגריטה, והבנות מרים (לימים בן חורין), וגרצ'יאלה (לימים קארוצ'י).
כל חברי המשפחה קיבלו מבריצי תעודות מזויפות עם שמות איטלקיים נוצריים.
מרים, שהפכה למריה, לא קיבלה תעודת זהות משום שהייתה צעירה מדי.
היה עליה לזכור ששם משפחתה "החדש" הוא וילטי, ושמוצאה מהעיר ל'צה שבדרום איטליה - ולכן היה עליה להכיר את מפת העיר לצ'ה.
העיר לצ'ה באותה התקופה כבר שוחררה על ידי בעלות הברית, ולכן לגרמנים לא הייתה האפשרות לערוך בירורים לבדיקת אמינותם של התעודות על המקום שממנו המשפחה העמידה פנים שהגיעה.
לאחר סיום המלחמה, חנות המזכרות ובית הדפוס של לואיג'י וטרנטו בריצי נשמרה ואף המשיכה לפעול.
לאחר מותו של טרנטו הבעלות עברה לאחיינו אוגו שמאנה (Ugo Sciamanna) ששמר על אופייה של החנות.
לאחר מספר שנים המקום נסגר.
מכונת הדפוס שבה השתמשו במסגרת המחתרת, הועברה למוזיאון באסיזי, שם היא מוצגת כיום.
בשנת 1978 כתב אלכסנדר רמתי את הספר "המחתרת באסיזי" שתיאר את פעולותיהם של רשת אסיזי, ובתוך כך את פעולותיהם של לואיג'י וטרנטו בריצי.
בשנת 1997 מסרה מרים בן חורין (ויטרבי) עדות ליד ושם על לואיג'י וטרנטו בריצי על העזרה להצלת משפחתה באמצעות המסמכים והתעודות המזויפות שהדפיסו להם ולשאר היהודים באסיזי.
לואיג'י וטרנטו בריצ'י הוכרו כחסידי אומות עולם ביד ושם ב-16 ביוני 1997.
ב-16 ביוני 1997 הוכרו לואיג'י וטרנטו בריצי כחסידי אומות עולם לאחר מותם.
שמם נחרט על קיר הכבוד של חסידי אומות העולם, בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
לואי דייוויד רִיאֶל (באנגלית ובצרפתית: Louis David Riel; 22 באוקטובר 1844 – 16 בנובמבר 1885) היה פוליטיקאי קנדי, מייסד הפרובינציה הקנדית מניטובה ומנהיגם הפוליטי של המסטיסים בשטחי הפרריה הקנדית.
הוא הנהיג שתי מרידות נגד ממשלת קנדה ונגד ראש ממשלתה הראשון לאחר איחודה, ג'ון אלכסנדר מקדונלד.
ריאל שאף לשמור על זכויותיהם ועל תרבותם של המסטיסים כאשר שטחי מולדתם בצפון-המערב הפכו בהדרגה לשטחי השפעה קנדיים.
במשך השנים הוא הפך לגיבור עממי של דוברי הצרפתית, של הלאומנים הקתולים, של התנועה למען זכויות הילידים ושל תנועת השמאל החדש.
ריאל זכה לתשומת לבם של החוקרים, יותר מכל דמות אחרת בהיסטוריה של קנדה.
מעשה ההתנגדות הראשון שלו היה שהתחולל בשנים 1869–1870. הממשלה הזמנית שהוקמה על ידי ריאל ניהלה בסופו של דבר דיונים על התנאים שעל פיהם הצטרפה מניטובה לאיחוד קנדה.
ריאל הורה על הוצאתו להורג של ונמלט לארצות הברית מחשש מהעמדה לדין.
למרות זאת, הוא מכונה לעיתים קרובות "אבי מניטובה".
אף על פי שהוא נחשב לפושע נמלט, הוא נבחר שלוש פעמים כחבר בבית הנבחרים של קנדה, אם כי הוא מעולם לא תפס את מושבו.
באותן שנים הוא היה מתוסכל מאוד מכך שהוא נאלץ לשהות בגלות על אף אמונתו ההולכת וגדלה שהוא היה הבחירה האלוהית כמנהיג וכנביא, אמונה שבהמשך תהווה את הבסיס לפעילותו.
בשל אמונתו הדתית, מנהיגים קתולים שתמכו בו בעבר, התכחשו אליו בהדרגה.
ב-1881, בהיותו בגלות במונטנה שבארצות הברית, הוא נשא אישה והביא לעולם שלושה ילדים.
ב-1884 נקרא ריאל על ידי מנהיגי המטיסים בססקצ'ואן כדי שישטח את טענותיהם בפני ממשלת קנדה.
תחת זאת הוא ארגן כוח התנגדות צבאית שגרמה להסלמה בעימות הצבאי, של 1885. ממשלת אוטווה עשתה שימוש במסילת הברזל החדשה שנבנתה כדי לשלוח לאזור אלפי חיילים.
מהלך זה הסתיים במעצרו של ריאל ובהעמדתו לדין בעוון בגידה חמורה.
לאחר שדחה מחאות ופניות רבות מהציבור, החליט ראש הממשלה מקדונלד להוציאו להורג בתלייה, מעשה שהפך את ריאל בעיניהם של חוגים קנדים צרפתים לקורבן הירואי.
להוצאתו להורג הייתה השפעה מתמשכת על מהלך הרוחות בקנדה והיא גרמה לקיטוב בין הקבוצות האתניות והדתיות של האומה החדשה.
אף על פי שרק מאות ספורות של אנשים הושפעו באופן ישיר מהמרד בססקצ'ואן, התוצאה ארוכת הטווח הייתה ששטחי הפרריה עברו בסופו של דבר לשליטתם של דוברי האנגלית ולא של דוברי הצרפתית.
השפעה ארוכת טווח אף יותר הייתה ההתנכרות המרירה של דוברי הצרפתית ברחבי קנדה שזעמו על הדיכוי שחוו מידי בני ארצם.
המוניטין ההיסטורי של ריאל הפך זה מכבר לסוגיה מקטבת בין אלה שתיארו אותו כפנאט וכמורד מסוכן ושפוי למחצה שמרד כנגד האומה הקנדית, לבין אלו שרואים בו כמורד גיבור שלחם להגנת בני עמו דוברי הצרפתית מפני הסגת הגבול הבלתי הוגנת של הממשלה הלאומית הדוברת אנגלית.
ריאל התפרסם בהדרגה כתומך של רב-תרבותיות, אף על פי שזה הוריד מחשיבות מחויבותו העיקרית כלפי עצמאותם הלאומית והפוליטית של המטיסים.
מושבת הנהר האדום הייתה קהילה בתחומי ארץ רופרט שלהלכה נוהלה על ידי חברת מפרץ הדסון וברובה הייתה מיושבת על ידי שבטי האומות הראשונות ועל ידי מטיסים, קבוצה אתנית מעורבת של , ה, ה, קנדים צרפתים, סקוטים ואנגלים.
בחבל ארץ זה נולד ב-1844 לואי ריאל, ליד ויניפג של ימינו.
הוא היה הבכור מבין אחד עשר ילדים ומשפחתו הייתה משפחה מכובדת בקנה מידה מקומי.
אביו, לואי ריאל האב, בנם של ז'אן-בפטיסט ריאל ומרגריט בושר, אישה מסטיסטית בת תערובת ממוצא צרפתי ומבני ה, היה אזרח בולט בקהילה, שארגן קבוצת אנשים שתמכו ב, מטיסי שנכלא על כך שקרא תיגר על מונופול הסחר של חברת מפרץ הדסון.
שחרורו בסופו של דבר של סאייר בזכות התסיסה שעוררה הקבוצה בהנהגתו של ריאל האב שמה קץ למונופול ולפיכך, השם ריאל היה לשם נודע באזור הנהר האדום.
אמו של לואי ריאל, ז'ולי, הייתה בתם של ז'אן-בפטיסט לז'ימודיר ושל מרי-אן גאבורי, אחת המשפחות הלבנות הראשונות שהתיישבו בהנהר האדום ב-1812. משפחת ריאל הייתה ידועה בשל אמונתה האדוקה בדת הקתולית ובקשריה המשפחתיים ההדוקים.
לואי ריאל הבן התחנך על ידי כמרים קתולים בעיר סנט בוניפס.
בגיל 13 הוא עורר את תשומת לבו של הבישוף של , , שנהג לקדם בהתלהבות צעירים מסטיסים לתפקידי כמורה.
ב-1858 דאג טאשה שריאל יחל ללמוד בסמינר הקטן של ה, תחת הנהלת .
על פי עדויות מהתקופה הוא היה תלמיד מצטיין בשפות, במדעים ובפילוסופיה, אך באופן תמידי היה מצב רוחו בלתי צפוי.
ב-1864, בהגיע הידיעה על מותו בטרם עת של אביו, איבד ריאל את עניינו בלימודי הכמורה ובמרץ 1865 הוא עזב את הקולג'.
לזמן מה הוא המשיך בלימודיו כתלמיד אקסטרני במנזר האחיות האפורות, אך עד מהרה הוא התבקש לעזוב בשל מקרים של הפרות משמעת.
במשך שנה הוא נשאר במונטריאול, שם הוא התגורר בביתה של דודתו, לוסי ריאל.
כשהוא מרושש עקב מותו של אביו, הוא השיג עבודה כפקיד משפטי במשרדו של עורך הדין המקומי, .
באותה תקופה הוא היה מעורב ברומן כושל עם אישה צעירה בשם מארי-ז'ולי גרנון.
הדברים הגיעו עד כדי כך שריאל חתם על הסכם נישואים, אך משפחתה של ארוסתו התנגדה לכל קשר שלה עם אדם ממוצא מסטיסי והאירוסים בוטלו.
על רקע אכזבה זו, ובשל חוסר שביעות רצונו מעבודתו בתחום המשפטי, הוא החליט בראשית 1866 לעזוב את אזור .
אחדים מידידיו סיפרו מאוחר יותר שהוא עבד בעבודות משונות בשיקגו, שם הוא התגורר עם המשורר ובעצמו כתב שירים ברוח שירתו של אלפונס דה למרטין.
באותה תקופה הוא גם הועסק לזמן מה כפקיד בסיינט פול, לפני ששב לאזור הנהר האדום ב-26 ביולי 1868.
רובה של אוכלוסיית מושבת הנהר האדום הייתה באופן היסטורי מורכבת ממסטיסים ומבני האומות הראשונות.
עם שובו לשם, ראה ריאל שהמתחים הדתיים, הלאומניים והגזעיים הוחרפו עקב זרימתם של המתיישבים האנגלים הפרוטסטנטים שהגיעו לשם מאונטריו.
המצב הפוליטי גם הוא לא היה ברור, שכן המגעים שהתנהלו להעברת ארץ רופרט מחברת מפרץ הדסון לקנדה לא התייחסו לתנאים הפוליטיים של ההעברה.
לבסוף, על אף האזהרות ששיגר הבישוף טאשה לממשלת מקדונלד, ולמושל מטעם חברת מפרץ הדסון, , שכל צעד שכזה יעורר אי שקט, הורה השר לעבודות ציבוריות בממשלת קנדה, , לערוך סקר בשטחים אלו.
הגעתה ב-20 באוגוסט 1869 של משלחת הסקר בראשותו של קולונל ג'ון סטאוטון דניס, הגבירה את חרדתם של המטיסים.
המטיסים לא החזיקו בבעלות על קרקעותיהם, שבכל מקרה התבססה על שיטת המנוריאליזם ולא על השיטה האנגלית של משבצות קרקע.
בסוף אוקטובר, בנאום שנשא, גינה ריאל את הסקר וב-11 באוקטובר 1869 הופרעו עבודות הסקר על ידי קבוצה של מסטיסים שכללה את ריאל.
קבוצה זו התארגנה בשם "ועדת המסטיסים הלאומית" ב-16 באוקטובר וריאל נבחר כמזכיר שלה וג'ון ברוס כנשיאה.
כאשר הוא זומן על ידי "מועצת אסיניבויה" שנשלטה על ידי חברת מפרץ הדסון כדי להסביר את צעדיו, הכריז ריאל שכל ניסיון של קנדה לקבוע את ריבונותה על השטח יתקל בהתנגדות, אלא אם קודם לכן אוטווה תנהל משא ומתן עם המסטיסים.
על כל פנים, מקדוגל, שלא דיבר צרפתית, מונה כמשנה למושל וב-2 בנובמבר הוא ניסה להיכנס לשטח.
פמלייתו של מקדוגל פנתה לאחור ליד גבול ארצות הברית-קנדה ובאותו יום השתלטו המסטיסים בהנהגתו של ריאל על מבצר גארי.
ב-6 בנובמבר הזמין ריאל את הנציגים האנגלים להשתתף בוועידה לצד נציגים מסטיסים כדי לדון בהשתלשלות העניינים וב-1 בדצמבר הוא הציג לוועידה זו מגילת זכויות שאת קבלתה הוא דרש כתנאי לאיחוד.
רוב תושבי המושבה נטו לקבל את עמדתו של ריאל, אך מיעוט פרו-קנדי החל להתארגן כאופוזיציה.
"המפלגה הקנדית" התארגנה באופן רופף בהנהגתו של ג'ון כריסטיאן שולץ, צ'ארלס מאייר, קולונל ג'ון סטאוטון דניס ומייג'ור צ'ארלס בולטון המאופק יותר.
מקדוגל ניסה להטיל את סמכותו כאשר הורה לדניס להקים כוח חמוש, אך המתיישבים האנגלים התעלמו ברובם מהקריאה להתגייס.
בכל אופן, שולץ הצליח לגייס קבוצה של חמישים איש וביצר את ביתו ואת חנותו.
ריאל דרש מהם להיכנע ועד מהרה הם נכנעו ונכלאו במבצר גארי העליון.
עם קבלת הידיעות על המתרחש, שיגרה ממשלת קנדה שלושה שליחים למושבת הנהר האדום, כולל נציג חברת מפרץ הדסון, דונלד אלכסנדר סמית'.
בעודם עושים את דרכם אל המושבה, הכריז הוועד הלאומי המסטיסי ב-8 בדצמבר על הקמתה של הממשלה הזמנית וב-27 בדצמבר נבחר ריאל כנשיאה.
הפגישות בין ריאל לבין נציגי הממשלה התקיימו ב-5 וב-6 בינואר 1870, אך כאשר הן לא נשאו פרי, בחר סמית' להציג את עמדתו בציבור.
סמית' הביע את כוונותיה הטובות של הממשלה בפגישות שהתקיימו ב-19 וב-20 בינואר והוביל את ריאל להציע את כינוסה של ועידה, שהנציגים שישתתפו בה יבואו מקרב המתיישבים האנגלים והצרפתים באופן שווה, כדי לדון בהצעותיו של סמית'.
ב-7 בפברואר הוגשה מגילת זכויות חדשה לנציגי הממשלה וסמית' וריאל הסכימו לשלוח נציגים לאוטווה כדי לנהל משא ומתן ישיר על בסיס המגילה.
הממשלה הזמנית שהוקמה על ידי ריאל הוציאה לאור את העיתון הרשמי שלה "האומה החדשה" (New Nation) וייסדה את אספת המחוקקים של אסיניבויה.
המרד והוצאתו להורג של סקוט
על אף ההתקדמות הנראית לעין בזירה הפוליטית, המשיכה המפלגה הקנדית להתנכל לממשלה הזמנית.
ב-17 בפברואר הם נחלו תבוסה כאשר 48 מתנדבים, כולל בולטון ותומאס סקוט, שהיה עובד של ממשלת קנדה וניסה לתקוף את מבצר גארי בראש כוח מתנדבים זה, נלכדו ליד המבצר.
בולטון נשפט על ידי בית דין שדה בראשותו של אמברואז-דים לפין ונדון למוות על פעולותיו כנגד הממשלה הזמנית.
בסופו של דבר הוא קיבל חנינה, אך סקוט פירש זאת כחולשה של המסטיסים, שאליהם הוא התייחס בבוז.
לאחר שסקוט התקוטט שוב ושוב עם שומריו, הם עמדו על כך שהוא יישפט על התמרדות.
בבית הדין הצבאי בו הוא נשפט הוא הורשע ונדון למוות.
ריאל קיבל פניות להמתיק את עונשו, אך תגובתו הייתה: "עשיתי שלושה דברים טובים: חסתי על חייו של בולטון, חננתי את גאדי וכעת אירה בסקוט".
סקוט הוצא להורג על ידי כיתת יורים ב-4 במרץ.
מניעיו של ריאל לבצע את גזר הדין היו בסיס להשערות רבות, אך לדבריו ההצדקה למעשהו הייתה להדגים בפני הקנדים שעליהם להתייחס למסטיסים ברצינות.
בציבוריות הפרוטסטנטית בקנדה התייחסו אכן ברצינות לכוונותיו של ריאל ונשבעו לנקום וכדי להוליך את זעמם הוקמה תנועת "קנדה תחילה" (Canada First).
במרץ יצאו נציגי הממשלה הזמנית לאוטווה.
אף על פי שבתחילה הם נתקלו בקשיים משפטיים שהתעוררו כתוצאה מהוצאתו להורג של סקוט, עד מהרה הם קיימו שיחות ישירות עם מקדונלד ועם ז'ורז'-אטיין קרטייה.
בהסדר שהושג בין הצדדים הובטח קיומם של סעיפי מגילת הזכויות והוא היה לבסיס של "חוק מניטובה" (Manitoba Act) שהתקבל ב-12 במאי 1870 ושעל פיו הצטרפה מניטובה לאיחוד הקנדי.
עם זאת, בדיונים לא הובטח מתן חנינה כללית לחברי הממשלה הזמנית.
כאמצעי להשליט את ריבונותה של קנדה במושבה וכדי למנוע את התפשטותה של ארצות הברית, נשלחה למושבת הנהר האדום משלחת צבאית בפיקודו של קולונל גרנט ג'וזף וולסלי.
אף על פי שממשלת קנדה הגדירה את המשלחת כ"משלחת שלום", נודע לריאל שגורמים מטעם "המיליציה הקנדית" במשלחת התכוונו לבצע בו לינץ' ועם התקרבותה של המשלחת למושבה הוא נמלט.
הגעת המשלחת ב-20 באוגוסט ציינה את סיומו של מרד הנהר האדום.
רק ב-2 בספטמבר 1870 הגיע המשנה למושל, אדמס ג'ורג' ארצ'יבלד, כדי להקים במניטובה ממשל אזרחי.
ללא קבלת החלטה על חנינה כללית ובשל העובדה שאנשי המיליציה הקנדים הכו והטילו אימה על תומכיו, נמלט ריאל למקום מבטחים במיסיון סנט ג'וזף שמעבר לגבול קנדה-ארצות הברית, בטריטוריית דקוטה.
בכל אופן, תוצאות הבחירות הראשונות בפרובינציה, שנערכו בדצמבר אותה שנה היו מבטיחות מבחינתו של ריאל, שכן רבים מתומכיו עלו לכס השלטון.
אף על פי כן, מתחים וקשיים כספיים, שזירזו אצלו התפתחות של מחלות קשות – וייתכן שבישרו מחלות נפש שהתגלו אצלו בהמשך – מנעו את שובו של ריאל למניטובה עד מאי 1871.
לפני המושבה ניצב כעת איום אפשרי, של פלישה מעבר לגבול של הפניאנים שתואמו על ידי שותפו לשעבר של ריאל, ויליאם ברנרד או'דונהויו.
ב-4 באוקטובר הכריז ארצ'יבלד על גיוס כללי.
פלוגות פרשים חמושים הוקמו, כולל אחת בפיקודו של ריאל.
כאשר סקר ארצ'יבלד את הכוחות בסנט בוניפס, הוא הפגין מחווה משמעותית כאשר לעיני כול לחץ את ידו של ריאל, ובכך אותת על התפייסות.
אך זה לא מה שקרה למעשה.
כאשר הגיעו החדשות על כך לאוטווה, עוררו מאייר וחברי תנועת "קנדה תחילה" רגשות נגד ריאל (ונגד ארצ'יבלד).
עם התקרב הבחירות הכלליות של 1872 לא יכול היה מקדונלד להרשות לעצמו קרע נוסף ביחסי קוויבק-אונטריו ולפיכך לא הציע כלל אפשרות של חנינה.
תחת זאת הוא דאג שטאש יציע מהר לריאל שוחד של 1,000 דולר קנדי כדי שיישאר מרצונו בגלות.
בנוסף שילם סמית' 600 ליש"ט לקיום משפחתו של ריאל.
בכל אופן, בסוף יוני שב ריאל למניטובה ועד מהרה הוא שוכנע להציג את מועמדותו כחבר בית הנבחרים של קנדה מטעם מחוז פרובנשר.
בעקבות תבוסתו בתחילת ספטמבר של ז'ורז'-אטיין קרטייה במחוז הבית שלו בקוויבק, הסיר ריאל את מועמדותו בפרובנשר כדי שקרטייה, שבעבר היה ידוע כתומך בהענקת חנינה לריאל, יוכל להתמודד במחוז בחירה זה במקומו.
קרטייה נבחר פה אחד, אך תקוותיו של ריאל להחלטה מידית על חנינה התנפצו בעקבות מותו של קרטייה ב-20 במאי 1873. בבחירות הביניים שהתקיימו באוקטובר אותה שנה, התמודד ריאל ללא מתחרים כעצמאי, אף על פי שהוא שוב נמלט, עקב צו מעצר שהוצא נגדו בספטמבר.
לפין לא היה כה בר מזל.
ריאל עשה את דרכו למונטריאול ומתוך חשש שייעצר או ירצח, הוא היסס אם עליו לנסות ולתפוס את מושבו בבית הנבחרים.
אדוארד בלייק, ראש ממשלת אונטריו, הכריז על פרס של 5,000 דולר קנדי למי שיביא למעצרו של ריאל.
ריאל היה חבר בית הנבחרים היחיד שלא נכח בעת הדיון על "השערורייה הפסיפית" של 1873 שהובילה להתפטרותה של ממשלת מקדונלד הראשונה בנובמבר.
מנהיג המפלגה הליברלית, אלכסנדר מקנזי היה לראש הממשלה בתקופת הביניים שבין שתי ממשלותיו של מקדונלד ובינואר 1874 נערכו בחירות כלליות.
אף על פי שהליברלים בהנהגת מקנזי הרכיבו ממשלה חדשה, שמר ריאל על מושבו בפרלמנט.
רשמית, היה על ריאל לחתום בספר הרישום של הפרלמנט לפחות פעם אחת לאחר היבחרו, והוא עשה זאת כשהוא מחופש בסוף ינואר.
בשל היותו של ריאל מבוקש על רצח, החליט בית הנבחרים להדיחו מחברותו בבית.
ריאל, שלא נרתע, ניצח שוב בבחירות ביניים, ואף על פי שהוא הורחק שוב, מטרתו הסמלית הושגה ודעת הקהל בקוויבק נטתה בחוזקה לטובתו.
באותה תקופה שהה ריאל עם כמרים מפלטסבורג, ניו יורק, שערכו לו היכרות עם האב פביאן מרטין בכפר קיסוויל הסמוך.
שם הוא קיבל את החדשות על גורלו של לפין: בעקבות המשפט שנערך ללפין בעוון רצח סקוט, שהחל ב-13 באוקטובר 1874, הוא הורשע ונדון למוות.
גזר דין זה עורר זעם בקרב העיתונות הקוויבקית שרחשה אהדה כלפיהם והקריאות לחנינתם של לפין ושל ריאל חודשו.
מצב זה הציב את מקנזי בפני קשיים פוליטיים לא מבוטלים והוא נלכד ללא תקווה בין הדרישות של קוויבק לאלו של אונטריו.
בכל אופן, הסתמן פתרון למצב כאשר בינואר 1875, המושל הכללי, הלורד דפרין, המתיק על דעת עצמו את עונשו של לפין.
מהלך זה פתח לפני מקנזי את האפשרות לקבלת חנינה מהפרלמנט עבור ריאל, בתנאי שהוא יישאר בגלות במשך חמש שנים.
במהלך תקופת גלותו, היה ריאל טרוד יותר בסוגיות דתיות יותר מאשר בסוגיות פוליטיות.
הסימפתיה שהפגינו כלפיו הכמרים הקתולים בקוויבק עודדה אותו בהדרגה להאמין שהוא נבחר על ידי האל להנהיג את המסטיסים.
ביוגרפים מודרניים שיערו שהוא סבל ככל הנראה משיגעון גדלות.
מצבו הנפשי התדרדר ובעקבות התפרצות אלימה שלו הוא נלקח למונטריאול, שם הוא הושאר תחת השגחתו של דודו, ג'ון לי, לכמה חודשים.
אך לאחר שריאל שיבש טקס דתי, סידר לי ב-8 במרץ 1876 שהוא יישאר בהשגחה בבית חולים בלונג פוונט שבקוויבק בשם "לואי ר.
מתוך חשש שייתגלה, העבירו אותו עד מהרה הרופאים לבית חולים בבופור שליד קוויבק סיטי בשם "לואי לה רושל".
תוך שהוא סובל מההתפרצויות האי-רצוניות שלו, המשיך ריאל בכתיבתו הדתית וחיבר חוברות דתיות שכללו מזיגה של רעיונות נוצריים ויהודיים.
כתוצאה מכך הוא החל לקרוא לעצמו לואי "דייוויד" ריאל, נביא העולם החדש ונהג להתפלל בעמידה במשך שעות כשהוא מבקש מהמשרתים לסייע לו להחזיק את ידיו בצורה של צלב.
על כל פנים, בהדרגה הוא החל להתאושש וב-23 בינואר 1878 הוא שוחרר מבית החולים, ורופאיו הפצירו בו לחיות חיים שקטים.
לזמן מה הוא שב לקיסוויל, שם הוא היה מעורב ברומן לוהט עם אלווינה מרטין, אחותו של ידידו האב פביאן ברנבה.
אך מבלי שיעמדו לרשותו אמצעים מספיקים כדי להציע לה נישואים, שב ריאל למערב, בתקווה שהיא תבוא בעקבותיו.
בכל אופן, היא החליטה שהיא לא תתאים לחיים בפרריה והתכתובת ביניהם נפסקה.
בסתיו 1878 שב ריאל לסיינט פול וביקר לזמן קצר את משפחתו ואת ידידיו.
הייתה זו תקופה רבת תמורת מבחינתם של המסטיסים באזור הנהר האדום.
ממדיהם של עדרי הביזון האמריקאי הצטמצמו בהדרגה, שטף המתיישבים התגבר יותר מתמיד וקרקעות רבות נמכרו לספסרי קרקעות חסרי מצפון.
כמו מסטיסים רבים מהנהר האדום שעזבו את מניטובה, שם ריאל פעמיו מערבה כדי להתחיל חיים חדשים.
במסעו לטריטוריית מונטנה הוא היה לסוחר ומתורגמן באזור שסביב לפורט בנטון.
כשראה את ההשפעה הרעה של האלכוהוליזם על האינדיאנים ועל בני עמו, הוא היה מעורב בניסיון בלתי מוצלח להגביל את הסחר בוויסקי.
ב-28 באפריל 1881 נשא ריאל לאישה את מרגריט מונה, אישה מסטיסית צעירה.
השניים הביאו לעולם שלושה ילדים: ז'אן לואי (1882–1908), מארי אנג'ליק (1883-1897) וילד נוסף שמת בלידתו ב-21 באוקטובר 1885, פחות מחודש לפני שריאל נתלה.
עד מהרה היה ריאל מעורב בחיים הפוליטיים של מונטנה וב-1882 הוא השתתף באופן פעיל במסע הבחירות של המפלגה הרפובליקנית.
הוא הגיש תביעה כנגד מועמד של המפלגה הדמוקרטית על זיוף קולות, אך אז מצא עצמו מואשם במעשה מרמה, כולל שיתופם של נתינים בריטים בבחירות.
בתגובה, הגיש ריאל בקשה לקבלת אזרחות של ארצות הברית וב-16 במרץ 1883 הוא התאזרח.
כשהוא אב לשני ילדים צעירים, ב-1884 הוא כבר התמסד ולימד בבית ספר במיסיון של הישועים במחוז סן ריוור שבמונטנה.
בעקבות מרד הנהר האדום נדדו המסטיסים מערבה כדי להתיישב בעמק ססקצ'ואן , בעיקר לאורך הפלג הדרומי של הנהר באזור הסובב את מיסיון סן לורן.
אך בשנות השמונים של המאה ה-19 היה ברור שתנועת ההגירה מערבה לא תהווה פתרון לבעיותיהם של המסטיסים ושל שבטי האינדיאנים במישורים.
קריסתם המהירה של עדרי הביזון האמריקאי הביאה את שבטי הקרי שבמישורים ואת שבטי הבלאקפוט לסף רעב.
מצב זה הוחמר בעקבות צמצום הסיוע הממשלתי ב-1883 ובעקבות כישלון כללי של ממשלת אוטווה לעמוד בהתחייבויותיה.
באופן דומה נאלצו המסטיסים לעבור מפרנסה המבוססת על ציד לפרנסה המבוססת על חקלאות, אך מעבר זה לווה בסוגיות מורכבות שהיו קשורות לזכויות על הקרקע באופן דומה למה שאירע קודם לכן במניטובה.
יתר על כן, מתיישבים מאירופה ומהפרובינציות המזרחיות של קנדה נדדו גם הם לשטחי ססקצ'ואן וגם להם היו טענות בנוגע לניהול השטחים.
למעשה כל הצדדים המעורבים לא היו מרוצים וב-1884 קיימו קהילות המתיישבים האנגלים, האנגלו-מסטיסים והמסטיסים אסיפות מחאה על חוסר התגובה מצידה של הממשלה.
במחוז הבחירה של לורן התקיימה ב-24 במרץ פגישה של המסטיסים הדרומיים בכפר בטוש (Batoche) ושלושים נציגים הצביעו בעד קריאה לריאל לשוב ולייצג אותם.
ב-6 במאי התקיימה פגישה משותפת של "איחוד המתיישבים" (Settler's Union) בה נכחו מסטיסים ונציגים דוברי אנגלית מפרינס אלברט, כולל ויליאם הנרי ג'קסון, מתיישב מאונטריו אוהד המסטיסים שבפיהם נקרא אונורה ג'קסון וג'יימס איסביסטר האנגלו-מסטיסי.
בפגישה זו הוחלט לשלוח משלחת שתבקש את עזרתו של ריאל בהצגת תלונותיהם בפני ממשלת קנדה.
בראש המשלחת שיצאה לריאל עמד גבריאל דומונט, צייד ביזונים אמריקאים מכובד ומנהיג של המסטיסים בסן לורן שהכיר היטב את ריאל בעת שהותו במניטובה.
ג'יימס איסביסטר היה הנציג האנגלו-מסטיסי היחידי.
ריאל שוכנע בקלות לתמוך במטרתם, צעד בלתי מפתיע ככל הנראה לאור העובדה שהוא המשיך לראות את עצמו כמנהיג שנבחר עבור המסטיסים בידי האל וכנביא של זרם חדש בנצרות.
ריאל גם התכוון לעשות שימוש במעמדו החדש כדי לממש את תביעותיו האישיות על האדמות במניטובה.
ב-4 ביוני יצאה החבורה בדרכה חזרה וב-5 ביולי הגיעה לבטוש.
עם שובו של ריאל, הן מנהיגי המסטיסים והן מנהיגי המתיישבים האנגלים התרשמו ממנו לטובה בעקבות סדרה של נאומים שבהם הוא הטיף למען מתינות וגישה הגיונית.
במהלך חודש יוני 1884 שטחו מנהיגי שבטי הקרי, "דוב גדול" ו"פונדמייקר" באופן עצמאי את טענותיהם ולאחר מכן קיימו פגישות עם ריאל.
בכל אופן, טענותיהם של הילידים היו די שונות מאלו של המתיישבים ושום בעיה לא הגיעה לידי פתרון.
בזכות ההשראה שספגו מריאל, ניסחו אונורה ג'קסון ונציגי הקהילות האחרים עצומה וב-28 ביולי פרסם ג'קסון גילוי דעת שפירט את מצוקותיהם ואת התנגדויות המתיישבים.
ועד מרכזי של האנגלים והמסטיסים שכמזכירו שימש ג'קסון פעל לגשר בין ההצעות של הקהילות השונות.
בינתיים החלה התמיכה בריאל להתרופף.
משעה שהצהרותיו הדתיות של ריאל החלו בהדרגה להיות בעלות גוון כפירתי, החלו הכמרים להתרחק ממנו והאב אלכסיס אנדרה הזהיר את ריאל לבל יערבב בין דת ופוליטיקה.
כמו כן, בשל תשלומי שוחד של המשנה למושל הטריטוריה והנציג לענייני האינדיאנים, אדגר דיודני, אימצו עיתונים מקומיים באנגלית עמדה ביקורתית כלפי ריאל.
בכל אופן, ב-16 בדצמבר העביר ריאל את העצומה של הוועד לממשלה, יחד עם המלצה שיישלחו לאוטווה נציגים לניהול משא ומתן ישיר.
קבלת העצומה אושרה על ידי ז'וזף-אדולף שאפלו, מזכיר המדינה של מקדונלד, אף על פי שמקדונלד עצמו הכחיש מאוחר יותר שהוא בכלל ראה אותה.
באותה עת נטשו רבים מתומכיו המקוריים של ריאל ורק 250 מתוכם נותרו בבטוש כאשר זאת נפלה במאי 1885.
ההיסטוריון דונלד קרייטון טען שריאל הפך לאדם שונה:
בעוד ריאל ממתין לחדשות שיגיעו מאוטווה הוא שקל לשוב למונטנה, אך בפברואר גמלה בליבו ההחלטה להישאר.
ללא כיוון פעולה יעיל, החל ריאל לעסוק בתפילות ללא הפסקה והוא חווה הרעה משמעותית במצבו הנפשי.
מצב זה הוביל להתדרדרות ביחסיו עם ההיררכיה הקתולית, שכן הוא אימץ בפומבי בהדרגה דעות כפירה.
ב-11 בפברואר 1885 הגיעה התגובה על העצומה.
הממשלה הציעה לערוך מפקד אוכלוסין בטריטוריות הצפון מערביות ולהקים ועדה שתחקור את כל התלונות.
הצעה זו עוררה את זעמם של חלק מהמסטיסים שראו בה לא יותר מטקטיקת השהייה.
הם העדיפו לנקוט מיד בצעדים אלימים.
ריאל היה למנהיגה של קבוצה זו, אך הוא איבד את תמיכתם של כמעט כל המתיישבים האנגלים, האנגלו-מסטיסים, הכנסייה הקתולית ורוב רובם של האינדיאנים.
הוא גם איבד את תמיכתם של המסטיסים שתמכו במנהיג המקומי צ'ארלס נולין.
אך ריאל, שללא ספק הושפע מהזיותיו המשיחיות, תמך בהדרגה יותר ויותר בדרך פעולה זו.
ב-15 במרץ הפריע ריאל באמצע דרשה שנישאה בכנסייה בסן לורן כדי לטעון את טענותיו ובעקבות כך נאסר עליו לקבל את הסקרמנטים.
הוא דיבר יותר ויותר על "ההתגלות האלוהית" שלו.
עקב אכזבתם מהמצב וכשהם מושפעים מהכריזמה של ריאל ומהרטוריקה המדהימה שלו, נשארו מאות מסטיסים נאמנים לו, על אף הכרזותיו שהבישוף איגנס בורגט צריך להיבחר כאפיפיור וש"רומא נפלה".
במשפטו הכחיש ריאל את ההאשמות שאמונותיו הדתיות היו חסרות הגיון כפי שהתייחסו אליהן.
ב-18 במרץ נודע שחיל המצב של משטרת הרוכבים של צפון-המערב בבטלפורד תוגבר.
אף על פי שרק מאה איש נשלחו בתגובה להתראות של האב אלכסיס אנדרה ושל המפקח של משטרת הרוכבים ל.
קרוזייר, עד מהרה החלו להתרוצץ שמועות שכוח של 500 איש חמושים בכבדות מתקדמים אל שטחי הטריטוריה.
סבלנותם של המסטיסים פקעה ותומכיו של ריאל תפסו בנשק, לכדו בני ערובה וחתכו את קווי הטלגרף בין בטוש לבין בטלפורד.
ב-19 במרץ הוכרז על הקמתה של הממשלה הזמנית של ססקצ'ואן, כשריאל היה למנהיג הפוליטי והרוחני ודומונט לקח על עצמו את האחריות על העניינים הצבאיים.
ריאל הקים מועצה שנקראה Exovedate (תחדיש שמשמעותו "אלו שנטשו את העדר") ושלח נציגים שיחזרו אחר "הדוב הגדול" ו"פונדמייקר".
ב-21 במרץ דרשו שליחיו של ריאל שקרוזייר ייכנע בפורט קרלטון, אך נענו בסירוב.
המצב הפך לקריטי וב-23 במרץ שלח דיודני למקדונלד מברק שציין שייתכן שתהייה נחוצה מעורבות צבאית.
ב-26 במרץ נתקל כוח בפיקודו של גבריאל דומונט שסייר ליד אגם דיוק בכוח שיצא מפורט קרלטון.
בקרב אגם דיוק שהתנהל לאחר מכן, הונס כוח המשטרה והילידים התקוממו אף הם ברגע שהגיעו הידיעות על כך.
התוצאה הייתה רוויית אלימות והמרד הצפון-מערבי נכנס לשלב הרציני שלו.
ריאל סמך על כך שממשלת קנדה לא תהיה מסוגלת להגיב ביעילות על מרד נוסף שיתעורר בטריטוריות הצפון מערביות המרוחקות, ולפיכך תאלץ לקבל את תנאי המשא ומתן.
הייתה זו למעשה אותה אסטרטגיה שהשפיעה כה רבות במהלך המרד של 1870. באותה עת, הכוחות הראשונים לא הגיעו לאזור אלא רק שלושה חודשים לאחר שריאל תפס את השליטה.
בכל אופן, ריאל התעלם מהמשמעות של מסילת קו הרכבת הקנדית הפסיפית .
על אף כמה קטעים שלא הושלמו במסילה, יחידות הצבא הסדיר ויחידות המיליציה הראשונות, בפיקודו של מייג'ור גנרל פרדריק דובסון מידלטון, הגיעו לאגם דיוק פחות משבועיים לאחר שריאל הציג את דרישותיו.
ביודעו שלא יעלה בידו להביס את הקנדים בעימות ישיר, קיווה דומונט לאלץ אותם להתיישב למשא ומתן באמצעות מערכה מתמשכת של לוחמת גרילה.
דומונט נחל הצלחה צנועה בקרב פיש קריק ב-24 באפריל 1885. מאידך, עמד ריאל על כך שהכוחות ירוכזו בבטוש כדי להגן על "עיר האלוהים" שלו.
התוצאה של קרב בטוש שהתנהל מיד לאחר מכן בין 9 ו-12 במאי, הייתה ברורה וב-15 במאי נכנע ריאל לכוחות הקנדיים.
אף על פי שכוחותיו של "הדוב הגדול" הצליחו להחזיק מעמד עד קרב אגם לון ב-3 ביוני, הפך המרד לכישלון מחפיר עבור המסטיסים ועבור הילידים כאחד, שכן הם נכנעו או נמלטו.
מספר אנשים מקורבים לממשלה ביקשו שמשפטו של ריאל יערך בויניפג ביולי 1885. ישנם היסטוריונים שטוענים שהמשפט הועבר לרג'יינה עקב חשש מאפשרות של חבר מושבעים מעורב מבחינה אתנית שיאהוד את ריאל.
איש מדע המדינה, תום פלננגן ציין שהתיקון ל"חוק הטריטוריות הצפון מערביות", שביטל את הסעיף שמשפטים על עבירות שבוצעו בתחומי הטריטוריות ושעונשם מוות יתקיימו במניטובה, כוון כך שמשפטו של ריאל יתקיים בטריטוריות ולא בוויניפג.
ראש ממשלת קנדה, ג'ון אלכסנדר מקדונלד הורה שהמשפט יתקיים ברג'יינה, שם נשפט ריאל בפני חבר מושבעים של שישה אנגלים וסקוטים פרוטסטנטים, כולם תושבי האזור שמסביב לעיר.
המשפט החל ב-28 ביולי 1885 וארך חמישה ימים.
במהלך המשפט נשא ריאל שני נאומים ארוכים, בהם הוא הגן על מעשיו ועל זכויותיהם של בני העם המסטיסי.
הוא דחה את ניסיונם של עורכי דינו לטעון לאי-שפיותו, בהכריזו:
חבר המושבעים מצא את ריאל אשם, אך המליץ לנהוג בו במידת הרחמים.
אף על פי כן דן אותו השופט יו ריצ'רדסון למוות ותאריך ההוצאה להורג נקבע בתחילה ל-18 בספטמבר 1885. "שפטנו את ריאל על בגידה", אמר מאוחר יותר אחד המושבעים, "והוא נתלה על רצח סקוט".
בולטון כתב בזיכרונותיו שעם התקרב מועד הוצאתו להורג, התחרט ריאל על התנגדותו לנקיטת קו הגנה של אי-שפיות והוא ניסה לשווא לספק עדויות שהוא לא אחראי למעשיו.
בקשות למשפט חוזר ופניות לוועדת השיפוטית של המועצה המלכותית בבריטניה הושבו ריקם.
מקדונלד, שהיה נחוש בדעתו שגזר דינו של ריאל יבוצע, צוטט במשפט מפורסם:
לפני הוצאתו להורג, התפייס ריאל עם הכנסייה הקתולית ומינה את האב אנדרה כיועצו הרוחני.
כמו כן סופקו לו צורכי כתיבה כדי שהוא יוכל לנצל את זמנו בכלא כדי לכתוב ספר.
ב-16 בנובמבר 1885 נתלה לואי ריאל במחנה של משטרת הרוכבים של צפון-המערב ברג'יינה.
על רגעיו האחרונים של ריאל כתב בולטון:
לאחר הוצאתו להורג של ריאל הועברה גופתו לביתה של אמו בסנט ויטל שבוויניפג.
ב-12 בדצמבר 1886 הוא נטמן בחצר קתדרלת סנט בוניפס לאחר שהתקיים טקס אשכבה.
משפטו והוצאתו להורג של ריאל גרמו לתגובות מרירות ארוכות טווח שהרעידו את הפוליטיקה הקנדית למשך עשורים רבים.
בקרב הפרובינציות היו גילויי תמיכה והתנגדות להוצאה להורג.
לדוגמה, אונטריו (השמרנית) תמכה בהוצאתו להורג של ריאל, אך קוויבק התנגדה לו בתקיפות.
דוברי הצרפתית זעמו על התליה שכן הם סברו שההוצאה להורג הייתה סמל לדומיננטיות האנגלית.
האלמנטים האירים-פרוטסטנטים חברי "מסדר האורנג'" (Orange Order) באונטריו דרשו שריאל ייתלה כעונש על בגידתו ועל הוצאתו להורג של סקוט ב-1870.
דמותו של ריאל נותרה שנויה במחלוקת.
במסטד שמבחינתו של ההיסטוריון של מניטובה, ג'יימס ג'קסון, הרצח של סקוט – "אולי התוצאה של תחילת השיגעון של ריאל – היה מה שהאפיל ביותר על הישגו של ריאל ושלל ממנו את תפקידו הראוי כאבי מניטובה".
עד סוף שנת 1887 נענו על ידי הממשלה כל דרישות המסטיסים בססקצ'ואן לקבלת שטחי קרקע והממשלה חילקה את משבצות הקרקע על פי בקשותיהם.
אף על פי כן, המסטיסים לא הבינו את ערך הקרקעות החדשות שלהם לטווח ארוך ועד מהרה הן נרכשו על ידי ספקולנטים שבהמשך הפיקו מהם רווחים גדולים.
חששו הגדול ביותר של ריאל התממש – בעקבות כישלון המרד נדחקו השפה הצרפתית והנצרות הקתולית לשוליים הן בססקצ'ואן והן במניטובה, כפי שניתן לראות במחלוקת שהתגלעה בנוגע לשאלת בתי הספר במניטובה.
המסטיסים עצמם נאלצו בהדרגה לחיות בקרקעות שהם לא חפצו בהן או בצל שמורות האומות הראשונות.
ססקצ'ואן זכתה למעמד של פרובינציה רק ב-1905.