tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמה לדבר ניתן למצוא בדבריו של המנצח הגרמני וילהלם פורטוונגלר "אינני כמו תומאס מאן, המחליף את לאומיותו בכל הזדמנות כהחליף כותונת."
בעת שהותו בגרמניה המזרחית הוענק למאן עוד תואר דוקטור לשם כבוד על ידי אוניברסיטת פרידריך שילר ביינה.
בשנת 1955, השנה האחרונה לחייו של מאן, חלה "שנת שילר" על שמו של המשורר והמחזאי הגרמני פרידריך שילר במלאת 150 שנה לפטירתו.
מאן כתב נאום לרגל המאורע בשם "מסה על שילר" (Versuch über Schiller).
הנאום התקבל בהתלהבות על ידי קהל המאזינים בשטוטגרט בה נאם.
משטוטגרט נסע מאן לעיר הולדתו ליבק, שם הוענקה לו, לשמחתו, אזרחות כבוד של העיר.
ביולי 1955, עם חזרתו לשווייץ מחופשה בהולנד, החל מאן לאסוף חומר לכתיבת המחזה "חתונתו של לותר", אותו לא הספיק לכתוב.
מאן נפטר ב-12 באוגוסט 1955 ונקבר בקילכברג (Kilchberg) שבקנטון ציריך.
יצירתו של מאן מאופיינת במתח בין הדיוניסי לאפוליני (על פי תורתו הפילוסופית של פרידריך ניטשה).
לשיטתו של ניטשה שני קטבים אלו אינם סותרים זה את זה אלא מתקיימים באדם זה לצד זה.
מוטיב זה בולט בעיקר בנובלות "טוניו קרגר" ו"טריסטאן" וברומנים "דוקטור פאוסטוס" ו"וידויי ההרפתקן פליכס קרול", בהם מוצגת דמותו של האמן הבודד, הפרוש מן החיים ועם זאת רואה בחיים הטבעיים דבר טוב.
האמן נמשך אל החיים הבטוחים ונרתע מפניהם בעת ובעונה אחת.
מתח זה מבטא את היסוד המכונן ביצירתו של מאן – הניגוד בין החיים והרוח.
ב"בית בודנברוק" משתמש מאן במוטיבים מן הרומן הריאליסטי הצרפתי והרוסי (בעיקר בלזק וטולסטוי) על מנת לפרוס בפני הקורא תמונה רחבה של התמוטטות החיים הבורגניים באימפריה הגרמנית והמעבר מהמאה ה-19 אל המאה ה-20. "בית בודנברוק" נחשב לחידוש מהפכני בספרות הגרמנית, שכן עד פרסומו כמעט שלא הייתה ספרות ריאליסטית גרמנית.
ברומן "הר הקסמים" מתאר מאן מאבק הרואי בכישוף האפל ובפיתוי הקטלני של הרומנטיקה הגרמנית ("הסער והפרץ"), המעמידה את הארוס, את היופי ואת המוות כמעין שילוש קסום שאין לעמוד בפניו.
המציאות המתוארת על פסגתו של הר הקסמים אינה המציאות הרגילה אלא מציאות הפוכה, חסרת טעם, המעמידה בספק את "ארץ השפלה" (העולם הרגיל) ואת יכולתה לשרוד ולהתקיים.
בגובה ההר מעניק מאן לסיפור תחושת זמן אחרת.
מי שמגיע להר שוכח את תפיסת המרחב והזמן המציאותיות ומתוך כך מחיש את המוות.
הספר הוא מעין אלגוריה לתחושה הכללית באירופה ערב מלחמת העולם הראשונה.
"הר הקסמים" היווה חידוש באמנות הרומן, לצד "יוליסס" של ג'יימס ג'ויס ו"בעקבות הזמן האבוד" של מרסל פרוסט.
מאן עמד ביצירתו על הזיקה שבין נטייה אמנותית והערצת היופי ובין התפיסה הפשיסטית.
בנובלה "מוות בוונציה" מקשר מאן בין הערצת היופי לבין פריצת הגבולות אצל הסופר אשנבאך והמוות הבלתי נמנע.
כך הוא גם מציג את דמותו של ההיפנוטיסט בנובלה "מאריו והקוסם", שנכתבה כניסיון להתחקות על טבעו של הפשיזם ולחשוף את המנגנונים הפסיכולוגיים של היפנוזת ההמונים.
מאן רומז בסיפור כי אין דרך להיאבק בפשיזם ולנצחו אלא באמצעות מאבק אלים.
ברומן "יוסף ואחיו" מגולל מאן את פרשת חייו של יוסף המקראי תוך הדגשת הצד ההומניסטי של יוסף.
דמותו של יוסף היא דמותו של האדם האולטימטיבי, שכל התכונות הטובות של האנושות מגולמות בו.
המוטיב ההיסטורי חוזר ברבות מיצירותיו של מאן.
על אופן כתיבתו של מאן העידה אשתו, קטיה מאן, בספרה "זיכרונות שלא נכתבו" המתעד את חיי מאן גם במישור הפרטי והפחות ידוע.
על עמקותו של מאן בחומר הנדרש ליצירתו כתבה:
על צורת הכתיבה של מאן כתבה:
על המקורות לדמויותיו של מאן בספריו כתבה:
הדוגמה המפורסמת ביותר לשאיבה של דמויות מן החיים בצורה מדויקת היא הרומן "בית בודנברוק", שנכתב כרומן מפתח לפי הדגם של משפחתו הקרובה של מאן.
הספר עורר בזמנו שערורייה בעיר הולדתו של מאן, ליבק.
בספרה העידה קטיה על הדמיון הקרוב בין הדמויות במציאות לדמויות בכתביו - דמיון המקבל אישור מקריאת יומניו, אך בזמנו הכחיש זאת מאן בכל תוקף.
בספרו "דוקטור פאוסטוס" העתיק מאן קורות חיים מדויקים של אנשים מהעבר, כגון ניטשה שהשפיע על מכלול יצירתו, ומבני זמנו, כגון ארנולד שנברג שאף ייעץ לו מספר פעמים בנושאי מוזיקה בעת כתיבת הרומן.
קורות חיים אלו נכתבו באופן שניתן בקלות לקשור בינם לבין הדמויות ההיסטוריות האמיתיות.
חייו ויצירתו של תומאס מאן היו שנויים במחלוקת עוד בימי חייו, ונותרו כאלה לאחר מותו.
רבים ביקרו אותו בטענה כי יצירתו לוקה בחוסר מקוריות ודמיון, ותלו זאת בדרך עבודתו, שכן יצירותיו של מאן לא נבעו מפרץ פתאומי של יצירתיות, אלא היו פרי עבודה דקדקנית וממושמעת שנמשכה שנים, מדי יום ביומו.
התיאורים ביצירתו, של נופים, דמויות ומצבים, מתייחסים פעמים רבות לדברים שבמציאות, ורק במקרים נדירים פרטי העלילה הם פרי בדיון מלא.
גרעין עבודתו של מאן הוא שזירתם של פרטי עלילה אלה לכלל עלילה אחידה, שילובן של אסוציאציות מגוונות בתוכה והלבשתה במעטה לשוני, והם שמקנים ליצירתו חוויית קריאה שאותה יש שתיארו כמאפיינת את מעמד הבורגנות המשכילה.
הצלחותיו הספרותיות, סגנון חייו הבורגני הטיפוסי וכן גם נטייתו לפולמוס הקימו לו אויבים.
מאותן סיבות היו קשריו עם עמיתיו הסופרים מתוחים לעיתים קרובות.
רוברט מוסיל (שאותו העריך מאן מאוד ובמיוחד את יצירתו "האיש בלא תכונות") וקורט טוכולסקי כינו אותו "סופר באותיות גדולות", ברטולט ברכט כינה אותו "סופר-בתשלום של הבורגנות ושופר השלטון", אלפרד דבלין תיאר אותו כמי ש"הפך את קפלי הגיהוץ לעקרון אמנותי".
קשרי ידידות היו למאן בעיקר עם הרמן הסה ויעקב וסרמן.
גם העובדה שעיצב את רוב דמויותיו לפי דוגמאות מן המציאות, בחלקן מחוגו המשפחתי ובחלקן ממעגל מכריו המפורסמים, לא היטיבה תמיד עם קשריו החברתיים.
יחסם של הנאצים אל תומאס מאן, שהתבטא כבר בשנות ה-20 המוקדמות נגד הנטיות הפוליטיות הימניות-קיצוניות בגרמניה, היה יחס חצוי מאז תפסו את השלטון בשנת 1933. במינכן החרימו את ביתו ואת רכושו ואף ניתן נגדו "צו מעצר מגן".
עם זאת, יש סימנים המלמדים על כך שהשלטון היה חפץ מאוד בכך שהסופר המוכר והמפורסם מחוץ לגרמניה, זוכה פרס נובל לספרות, ישוב אל הרייך.
כך למשל אפשרו את הופעת החלק השני של הטטרלוגיה "יוסף ואחיו" ("יוסף בימי עלומיו") בהוצאת פישר בברלין במרץ 1934. עם זאת, מאן היסס זמן ממושך לפני שהתבטא בציבור נגד המשטר.
רק פרסומו בפברואר 1936, לאחר לחץ מצדה של בתו אריקה, של מכתב פומבי אל אדוארד קורודי ב"נויה צירכר צייטונג", שהביא לשבר בלתי-הפיך עם השלטון בברלין, גרר בהמשך את שלילת אזרחותו ואת מכירתה הפומבית של תכולת ביתו במינכן שנשארה מאחור.
מאן לא הקים תלמידים מובהקים או ממשיכי דרך ספרותיים.
לפי חוקר הספרות פטר פיץ, משום שלא ניתן היה להתקיים לצידו של מאן, היה צורך להתממש כנגדו.
חוקר הספרות מרסל רייך-רניצקי סיכם זאת: "עשרות סופרים הצהירו שאין איש שהם אדישים כלפיו כמו יוצרו של הר הקסמים.
אך הם אמרו זאת בקול רועד מזעם ואפילו מקנאה".
את כל היומנים מהתקופה שלפני מרץ 1933 שרף עם תום מלחמת העולם השנייה.
יומניו של מאן ששרדו, משנת 1933 ועד מותו, נפתחו רק עשרים שנה לאחר מותו, החל משנת 1975, לפי ההוראות שנתן בצוואתו.
ביומנים שפורסמו ביטא מאן את מחשבותיו ההומו-ארוטיות ואת אופן התמודדותו איתן.
מאן תיאר ביומנים את משיכתו לכנר והצייר הצעיר פאול אהרנברג , איתו היה בקשרי ידידות קרובים בין השנים 1899–1904, בתור "החוויה העיקרית של לבו", חוויה שהייתה מהמשפיעות על כתיבתה ותוכנה של הנובלה "מוות בוונציה".
בשנת 1950, בגיל 75 פגש את פרנץ וסטרמאייר בן התשע עשרה וכתב ביומנו: "שוב אותו דבר, שוב אותה אהבה".
כאשר פורסמו יומניו של מאן בשנת 1975, ויצרו עניין עצום בגרמניה, אותר וסטרמאייר בארצות הברית.
האובססיה של מאן כלפיו החניפה לו ועם זאת זעזעה אותו עד עמקי נשמתו.
גם ברבים מכתביו האחרים עסק מאן בהומוסקסואליות ובארוטיקה גברית באופן סמוי, אך התשוקה נותרה רק בכתביו ולא מומשה.
מאן, שנמשך בעיקר לנערים מתבגרים, לא תיאר את עצמו כהומוסקסואל פעיל.
הוא ראה בהומוסקסואליות תופעה מעוררת השראה, אך מערערת את יסודות החברה ואת קיומו של היחיד.
לדעתו, ההומוסקסואל - כמו האמן - מאיים על סדרי החברה ודוחף אותה ואת עצמו לשאול תחתיות.
בתשוקה חד-מינית, טען, "אין כל ברכה לבד מברכת היופי, שאינה אלא ברכת המוות".
ביומנים התוודה מאן על כיסופיו לאורח חיים אחר לחלוטין, החורג מיחסי הנישואים ההטרוסקסואליים, אבל הסביר כי החליט לשמור על החזות הבורגנית המהוגנת והמאופקת, הנחוצה לאדם במעמדו.
תגובותיהם של בני המשפחה הקרובה שהיו בחיים בזמן פרסום היומנים הייתה מסויגת למדי.
נראה כי בנו הצעיר של מאן, מיכאל, אשר עמל על עריכת היומנים, נפגע מיחסו של אביו אליו כפי שזה מתחדד ביומנים.
מותו של מיכאל ב-1977, ככל הנראה מהתאבדות, מיוחס על פי רוב להשפעתם של היומנים, שתיארו אותו כתינוק בלתי מתוכנן שהיה מיועד להפלה.
יומניו של תומאס מאן הם מסמך חשוב גם בסגנונם.
המעבר המתמיד בין הערות קצרות למשפטים מורכבים ומלאים מעורר עניין.
בדומה ליצירתו הספרותית והפובליציסטית, יש ביומנים ניסוחים קולעים וכוח דמיון לשוני.
היומנים מספקים הצצה לא רק לדמותו הפרטית של מאן אלא מתעדים גם את השתלשלות יצירותיו ומבהירים את המוטיבציה האמנותית שלו.
רבות מיצירותיו של מאן עובדו במרוצת השנים.
הרומנים "בית בודנברוק", "הוד מלכות", "וידויו של ההרפתקן פליכס קרול", "לוטה בויימאר", "הר הקסמים", "דוקטור פאוסטוס" (וכן הספר שנכתב בעקבותיו "התהוותו של דוקטור פאוסטוס") והנובלות והסיפורים "מוות בוונציה", "טוניו קרגר", "גזע ולזונג", "טירוף מערכות וצער מוקדם", "מאריו והקוסם", "אדון פרידמן הקטן", "הליצן", "טריסטאן", "הראשים המוחלפים" ועוד עובדו לסרטים כ"מוות בוונציה".
חלק מהיצירות אף הופקו במספר גרסאות לטלוויזיה.
לנובלות "מוות בוונציה" ו"הראשים המוחלפים" נכתבו אופרות שהועלו בהצלחה רבה בגרמניה.
ל"ראשים המוחלפים" אף נעשתה גרסת תיאטרון מוזיקלי.
במרחב הספרות החדשה קיימים אזכורים רבים ליצירותיו של מאן ובעיקר לנובלה "מוות בוונציה".
תרגום שני נעשה בידי יעקב גוטשלק בקובץ "סיפורים מוקדמים" של תומאס מאן, הוצאת ספרית פועלים, 2003.1896 אכזבה Enttäuschung סיפור קצרתורגם בידי יצחק הירשברג בקובץ "מבחר הסיפורים" מאת תומאס מאן, תל אביב, הוצאת עידית, תשי"ד.
תרגום זה הופיע בשנית בהוצאת משרד הביטחון בקובץ "טריסטאן \ אדון פרידמאן הקטן", ספרית תרמיל, תשל"ז.
תרגומה של נילי מירסקי לספר יצא לאור בשנת 1985 בשני כרכים בספריה לעם בהוצאת עם עובד ונקרא "בית בודנברוק: שקיעתה של משפחה".
אותה גרסת תרגום יצאה לאור בשנית בשנת 2003 בגרסה מאוחדת בספריית הקלאסיקה של עם עובד.
1902 Gladius Dei [חרב אלוהים] Gladius Dei סיפור קצר תורגם בידי יצחק הירשברג בקובץ "מבחר הסיפורים" מאת תומאס מאן, תל אביב, הוצאת עידית, תשי"ד.
וראתה אור בשנית ובאותו תרגום בספרית תרמיל של הוצאת משרד הביטחון, תשל"ג.
הנובלה תורגמה מחדש בידי נילי מירסקי בקובץ 'מוות בוונציה וסיפורים אחרים', הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 1988. 1903ילד הפלאות Das Wunderkind סיפור קצר תורגם בידי יצחק הירשברג בקובץ "מבחר הסיפורים" מאת תומאס מאן, תל אביב, הוצאת עידית, תשי"ד.
אותה גרסת תרגום הופיעה בשנית בידי הוצאת משרד הביטחון בקובץ "טריסטאן: אדון פרידמאן הקטן", ספרית תרמיל, תשל"ז.
תרגום שני נעשה בידי יצחק הירשברג בקובץ "מבחר הסיפורים" מאת תומאס מאן, תל אביב, הוצאת עידית, תשי"ד.
תרגום שלישי נעשה בידי יעקב גוטשלק בקובץ "סיפורים מוקדמים" של תומאס מאן, הוצאת ספרית פועלים, 2003. 1904 אושר Ein Glück סיפור קצר תורגם בידי יצחק הירשברג בקובץ "מבחר הסיפורים" מאת תומאס מאן, תל אביב (נקרא בשם "רגע של אושר"), הוצאת עידית, תשי"ד.
1909 אסון הרכבתDas Eisenbahnunglückסיפור קצר תורגם בידי יצחק הירשברג בקובץ "מבחר הסיפורים" מאת תומאס מאן, תל אביב (נקרא בשם "תאונת הרכבת"), הוצאת עידית, תשי"ד.
תרגום שני נעשה בידי יעקב גוטשלק בקובץ "סיפורים מוקדמים" של תומאס מאן, הוצאת ספרית פועלים, 2003. 1912 מוות בוונציה Der Tod in Venedig נובלה ראתה אור בעברית בתרגומה של רנה ליטוין והופיעה בשנת 1965 בהוצאת משרד הביטחון, ספרית תרמיל.
אותה המהדורה ראתה אור בשנית בהוצאת כתר.
הנובלה תורגמה בשנית בקובץ "המינגווי תומאס מאן מוות בוונציה ז'ורז סימנון" בשנת 1982 בהוצאת תרמיל בתרגום מירי דור.
הנובלה תורגמה בשלישית בידי נילי מירסקי בקובץ 'מוות בוונציה וסיפורים אחרים', הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1988. תרגום הנובלה חודש על ידי המתרגמת ב-2005 (הספרייה הקטנה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה).
1919 אדם וכלבוHerr und Hund נובלה תורגמה בידי יצחק הירשברג בקובץ "מבחר הסיפורים" מאת תומאס מאן, תל אביב, הוצאת עידית, תשי"ד.
תורגמה בשנית בידי יעקב גוטשלק בקובץ "סיפורים מאוחרים" של תומאס מאן, הוצאת ספרית פועלים, 2003. 1924 הר הקסמים Der Zauberberg רומן תורגם בידי מרדכי אבי שאול ויצא בהוצאת ספרית פועלים בשנת 1955. גרסה מחודשת יצאה באותה ההוצאה ובידי אותו המתרגם בשנת 1977. תרגום זה זכה בפרס טשרניחובסקי לשנת תשי"ז.
בשנת 2020 ראה אור בספרית פועלים תרגומה החדש של רחל ליברמן 1925 טירוף מערכות וצער מוקדםUnordnung und frühes Leid נובלה תורגמה בידי יצחק הירשברג בקובץ "מבחר הסיפורים" מאת תומאס מאן (נקרא בשם המקוצר "צער מוקדם"), תל אביב, הוצאת עידית, תשי"ד.
1933 יוסף ואחיו - תולדות יעקב (1) Joseph und seine Brüder - Die Geschichten Jaakobs רומן היסטורי הופיע בהוצאת ספריית פועלים בתרגומו של מרדכי אבי שאול, מרחביה, 1957-1959 (ציורים - שרגא וייל).
(או "אלו קורות יעקב" בתרגומו של ישורון קשת לכרך זה בלבד.
1934 יוסף ואחיו - יוסף בימי עלומיו (2) Joseph und seine Brüder - Der junge Joseph רומן היסטורי הופיע בהוצאת ספריית פועלים בתרגומו של מרדכי אבי שאול, מרחביה, 1957-1959 (ציורים - שרגא וייל).
1936 יוסף ואחיו - יוסף במצרים (3) Joseph und seine Brüder - Joseph in Ägypten רומן היסטורי הופיע בהוצאת ספריית פועלים בתרגומו של מרדכי אבי שאול, מרחביה, 1957-1959 (ציורים - שרגא וייל).
1939 לוטה בוויימר Lotte in Weimar רומן הופיע בהוצאת ספריית פועלים בשנת 1954 בתרגומו של מרדכי אבי שאול.
אוסף מכתבים חלקים מהמכתבים פורסמו בעיתון דבר.
תרגום זה זכה בפרס טשרניחובסקי לשנת תשי"ז.1944לוחות הבריתDas Gesetz
The Tables of the Lawנובלה היסטוריתהופיע בסדרת "קציר" 1, כנראה בתרגום עזריאל קרליבך, הוצאת צ.
ליינמן, תש"ו 1946. נמצא בבלוג "המולטי יקום של אלי אשד".
1947דוקטור פאוסטוס Doktor Faustus רומן שמונת הפרקים הראשונים תורגמו בידי מרדכי אבי שאול בספרית פועלים.
אבי-שאול שכבר הזקין לא יכול היה לסיים את מלאכת התרגום ועל כן יעקב גוטשלק החליפו.
לאחר מכן, כדי לשמור על אחידות התרגום, תרגם גוטשלק את שמונת הפרקים הראשונים בשנית.
תרגום סופי זה יצא לאור בהוצאת ספרית פועלים בשנת 1992. 1951 הנבחר Der Erwählte רומן הופיע בהוצאת ספרית פועלים ובתרגום מרדכי אבי שאול בשנת 1962. תורגם מחדש על ידי יונתן ניראד ויצא לאור ב-2024 בהוצאת כרמל בשם "הנבחר".
בכריכה האחורית של התרגום החדש כתוב בטעות כי התרגום הישן משנת 1962 זכה בפרס טשרניחובסקי לשנת תשי"ז (1957), מה שכמובן לא יכול להיות.
אבי -שאול אכן זכה בפרס טשרניחובסקי בשנת 1957, אך זאת על עבודתו עד אז ולא על התרגום שהופיע 5 שנים לאחר הענקת הפרס.
1954 מרומהDie Betrogene נובלה תורגמה בידי יעקב גוטשלק בקובץ "סיפורים מאוחרים" של תומאס מאן, הוצאת ספרית פועלים, 2003. 1954 וידויי ההרפתקן פליכס קרול Bekenntnisse des Hochstaplers Felix Krull רומןתורגם על ידי מרדכי אבי שאול והופיע בשנת 1956 בהוצאת ספרית פועלים.
תורגם מחדש על ידי נילי מירסקי והופיע בשנת 2016 בהוצאת אחוזת בית בשם "פליקס קרול, וידוייו של מאחז עיניים".
1954 צ'כוב Versuch über Tschechow מסהתורגם על ידי ערן הורוביץ והופיע ב'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך ט', 2018.
בשנת 1947, שנה לפני הקמת מדינת ישראל, אמר מאן בנוגע ליישוב היהודי בארץ ישראל:
בשנת 1949, אמר מאן בריאיון לעיתון "דבר":
מאן הדגיש כי לדעתו על התנועה הציונית להימנע מעוול כלפי העם הערבי, וסבר כי מתוך אהדה בין שני העמים תימצא הדרך להבנה הדדית.
על רעיון קבוצת "ברית שלום" בהנהגתו של יהודה לייב מאגנס אמר כי הוא "מוצא חן בעיני".
בשנת 1907 הזהיר מאן את הגרמנים בפני אקסודוס יהודי אירופה, כי הוא ראה ביהדות "מרכיב הכרחי" להתפתחות התרבותית האירופאית, "במיוחד בגרמניה".
בתור פטריוט גרמני, מאן פחד שהאנטישמיות הגרמנית תקרב את יהודי גרמניה לרעיון הציוני, משום שהוא בטח ש"האקסודוס המוחלט של יהודי אירופה, כמו שציונים קפדנים חולמים ממנו, היה האסון הכי גדול שאירופה יכולה לחוות".
בשנת 1934 פרסם מאן מאמר המעלה על נס את תרומתם של היהודים לתרבות המערבית ויוצא נגד האנטישמיות.
כבר בשנת 1907 ובשנת 1921 הוא פרסם מאמרים באותה רוח.
במאמר אחר, באותה תקופה, המליץ מאן ליהודים להתבולל ולהתנצר כדי להשתלב בחברה המערבית.
במאמר משנת 1971 עמדה מבקרת הספרות גיטה אבינור על כך שמאן ואחיו היינריך נודעו בשנותיהם המאוחרות כלוחמים אמיצים נגד המשפט הנאצי, אשר דיברו בשם המצפון והתרבות בימים אפלים של דיכוי ועריצות.
עם זאת, אין להתעלם מכך שבכתבי מאן המוקדמים הופיעו סטריאוטיפים יהודיים מובהקים.
לדברי הקרן, הרצון לחקור מגמה אנטישמית בכתביו של מאן נוצר משום ש"עד כה בקושי נבחנה השאלה על מגמות לאומניות, ואף אנטישמיות, הבאות לידי ביטוי מוכח ביצירתו הספרותית [של מאן] ואינן עולות בקנה אחד עם מעמדו כבא כוחה של גרמניה 'האחרת' [...]."
מסקנותיו של אלזאגה מכך היא כי מאן "בוודאי לא היה אנטישמי קנאי, אלא אנטישמי מצוי.
ואין כל ספק שבחברה שבה חי לא היה אפשר לראות בו אנטישמי.
ובכל זאת אי-אפשר להבין באמת ולתאר כהלכה כמה מסיפוריו [...] בלי הרקע האנטישמי."
כך למשל, ב"בית בודנברוק" מובלט סטריאוטיפ "האף היהודי", אשר מופיע ביצירות אחרות של מאן, כאשר היהודי הרמן האגנשטרום מהמשפחה היריבה, מוצג כבעל "חוטם פחוס מעט מעל שפתו העליונה".
לדעתו, אומנם מאן נמנע מדימויים אנטישמיים ברורים ומזיהוי מפורש של הדמויות כיהודיות, אך הוא עיצב אותן באמצעות סימני היכר חיצוניים ופנימיים המשקפים ומאשרים דעות קדומות אנטישמיות שהיו לו, לפחות בתחילת דרכו.
לפי אלזאגה, כמה פרטים זניחים למראה, בנובלה "טריסטאן" (1903), אחת מיצירותיו האהודות ביותר של מאן, מאבדים את תמימותם.
"כפות הרגליים בעלות ההיקף הנדיר" שמאן מעניק לדטלב שפינל - טיפוס מוזר השוהה בסנטוריום, סופר של רומן אחד שלא נחל הצלחה - הן הד ל"רגל השטוחה היהודית", עוד סטיגמה פיזיוגנומית (של המבנה הפיזי) אנטי-יהודית, ששימשה באותם ימים תירוץ לאפלייתם לרעה של יהודים שביקשו לשרת בצבא.
במרכז פניו של ד"ר ליאנדר היהודי, הרופא הראשי של הסנטוריום, נשקף זקן "שהוא קשה ומקורזל כאותו שער-סוסים שמפטמים בו את הרהיטים" - לא רק דוגמה ל"בהמיות", תכונה שכיחה בתיאור האנטישמי את דמותו של היהודי, אלא בה בעת גם, פסק אלזאגה, "הקדמה מחרידה לשימוש החומרי שנעשה ביהודים כמה עשורים לאחר מכן."
ב"הר הקסמים" מופיעה דמות יהודית נוספת ביצירתו של מאן, לֵאו נאפטא - ישועי שמרן, נמוך קומה וכעור מראה ממוצא יהודי.
הגיבור הראשי של "הר הקסמים", הנס קסטורפ, סובל כזכור מ"אהדה למוות", נטייה שהוא מקווה להירפא ממנה ב"הר הקסמים".
בדרכו נקרה נאפטא, המרשים בלמדנותו ובחדות שכלו, אבל הנס קסטורפ אינו מודע לכך שנאפטא נתון לחסותו של "כוח המכוון כנגד הציוויליזציה האנושית, כנגד הקידמה, העבודה והחיים."
ב"דוקטור פאוסטוס", אשר התפרסם כשנתיים לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כמעט בסוף דרכו של הסופר, מופיעות שתי דמויות שליליות של יהודים: ד"ר חיים ברייזאכר וסאול פיטלברג.
לכאורה "דוקטור פאוסטוס" אינו אלא ביוגרפיה בדיונית, "חיי המלחין הגרמני אדריאן לוורקין מפי ידידו", כלשון כותרת המשנה.
אבל המחבר עצמו הודה ב"התהוותו של 'דוקטור פאוסטוס'" (Die Entstehung des Doktor Faustus) כי כוונתו הייתה לכתוב "רומאן תקופתי, לא פחות מזה", ואת יהדות התקופה מייצגים שני היהודים האלה.
מאן מציג את דמותו של ד"ר חיים ברייזאכר בעת הרצאתו על חזון "הברבריזציה-מחדש במתכוון" בו הוא אומר כי "אין ספק שגם את הפקרתם של חולים לגורלם, בקנה מידה נרחב, את ההמתה של נטולי כושר חיות ושל מפגרים בשכלם, אם יוחלט על כך יום אחד, יתרצו בטעמים של היגיינת העם והגזע".
ד"ר ברייזאכר אינו מסתייג מהחזון הזה, ומאמין כי הקיץ הקץ על העידן הבורגני ועל הרכרוכיות ההומניטרית שלו.
מאן עצמו הגדיר את ברייזאכר בספרו "התהוותו של 'דוקטור פאוסטוס'" כ"סולל דרכה של הרעה" ההולכת וצומחת בתוך החברה הגרמנית.
מנגד מוצגת דמותה של מֶטַה נָאקֵדֵיי, אחת מידידותיו של הגיבור אדריאן כבעלת "עיניים שבצבען החום היה רשום יגון עתיק-יומין, על בת-ציון שהייתה למרמס ועמה שהיה לצאן באין רועה.
[...] ככל היהודים, הייתה מוזיקלית מאוד [...] היא נהגה גם בשפה הגרמנית [...] יחס טהור ודקדקני לאין ערוך יותר מן הממוצע הלאומי, [...] אפילו ממרבית המשכילים...".
מחקרו של אלזאגה הוביל לשפע של תגובות בהולות וזועמות בגרמניה ובשווייץ.
מאמר שקצף על הנכונות להכתים את שמו של מאן דווקא בשווייץ שהייתה לביתו שנים רבות, האשים את אלזאגה ב"הוצאת דיבה" והוסיף בעקיצה כי "שוב הוכח איזה כוח השפעה זדוני יכול להיות, בעידן התקינות הפוליטית, גם לחשד הבל באנטישמיות".
נשיא "אגודת תומאס מאן" יצא להגנת הסופר והצהיר שאין די בדמויות אחדות ביצירתו המוקדמת לבסס פסק דין "חייב" גורף.
עד מהרה השמיעו כמה מחוקרי מאן ופרשניו את קולם והמסקנות, המתודה והסגנון של אלזאגה הועמדו במבחן.
רבים הציבו פרשנויות טקסטואליות חלופיות, בהצביעם על ביטויים שונים במכלול עבודתו של מאן ובחייו המסגירים הערצה ליהודים ואף הזדהות עימם, כמו ב"יוסף ואחיו", מחווה ליהדות המציגה את התפתחותו של עם ישראל כמודל מופתי להתהוותה של אנושות הומנית.
צוינה השפעתם של הלכי הרוח האנטישמיים שרווחו בעולם הבורגני שבו גדל מאן, והוזכרו מוצאה היהודי של אשתו קטיה וקשריו עם חברים יהודים.
אחד המתפלמסים גם ציטט את הנימוק שהופיע בבקשת הרשויות הנאציות מ-1934 לשלילת אזרחותו הגרמנית: "מאן הוא ללא שמץ של ספק ידיד גדול של היהודים".
אחרים הדגישו את קריאותיו מהגלות לסייע ליהודים הנרדפים באירופה ואת סירובו לשוב לגרמניה בתום מלחמת העולם השנייה.
אחד מן החוקרים ביטל לחלוטין את המחקר בטענה כי אלזאגה בסך הכל חוטא בהשלכה אנכרוניסטית של רגישות לשונית שהתהוותה רק לאחר השואה.
גישה שלישית התנגדה גם היא לדעתו של אלזאגה וטענה כי הפתרון לשאלת האנטישמיות בכתביו של מאן כלל אינו טמון במישורים האידאולוגיים והפוליטיים הטעונים, אלא במישור הספרותי.
לדעתם של תומכי מחקרו של אלזאגה, השאלה בדבר האנטישמיות בכתביו המוקדמים של מאן, ובפרט בספרו בעל החשיבות "בית בודנברוק" שזיכה אותו בפרס נובל, טרם הוכרעה.
כראייה הם טוענים כי אף בספריו המאוחרים יותר "הר הקסמים" (1924) ו"דוקטור פאוסטוס" (1947) מופיעות הדמויות היהודיות בדימויים אנטישמיים, וכי ביומניו האישיים נמצאו התבטאויות בעלות גוון אנטישמי שכתב בשנת 1933, כגון תגובתו בדבר החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי כי "ניקוי מערכת המשפט מהשפעה יהודית, בסופו של דבר אינה אסון".
תומאס מאן, שהיה סופר זוכה פרס נובל, מרצה בעל שם, והומניסט ידוע, הונצח ברחבי העולם, ובגרמניה בפרט.
בין המאמצים שנעשו כדי להנציח את שמו, ניתן למנות את הבאים:
בית תרבות לזכרו של מאן הוקם בשנת 1995 בעיירה נידה שבליטא, בבית שבו התגורר מאן בין השנים 1930–1932. במקום נערכות הרצאות, סדנאות ופעילויות שונות לזכרו של מאן, ומדי שנה נערך במקום פסטיבל בין-לאומי על שמו.
במקום גם מוזיאון העוסק בו ובמשפחתו.
בציריך, שווייץ, נבנה לאחר מותו של מאן "ארכיון תומאס מאן" (Thomas-Mann-Archiv) ובו הספרייה של מאן, ספרי המחקר אשר שימשו אותו לצורך כתיבתו הספרים, כתבי יד מקוריים וחומרים שונים שעדיין לא פורסמו.
הסופר הגרמני זוכה פרס נובל לספרות גינטר גראס חשף מצבת זיכרון לזכרו של מאן ביום הולדתו ה-128 של מאן בשנת 2003, בעיירה סבטלוגרוסק, מחוז קלינינגרד שברוסיה.
בליבק, עיר הולדתו של מאן, נקרא בית ספר על שמו (Thomas Mann Schule).
בבודפשט, הונגריה הוקמה גימנסיה על שמו של מאן (Thomas Mann Gymnasium) כחלק מרשת בתי הספר הבין-לאומיים של האיחוד האירופי.
רחובות רבים בגרמניה קרויים על שמו של מאן (Thomas-Mann-Straße).
"פרס תומאס מאן" לספרות מוענק כל שלוש שנים משנת 1975 על ידי עיריית ליבק, לסופרים ש"הצטיינו ביצירתם הספרותית ברוח ההומאניות שאפיינה את יצירתו של תומאס מאן", וסכום הזכייה הוא עשרת אלפים אירו.
בשנת 2008 עמדה "האקדמיה הבווארית לאמנויות יפות" לכנות גם היא את פרס הספרות הגדול שלה בשם "פרס תומאס מאן", דבר אשר עורר תרעומת בליבק שכן אותה אקדמיה גירשה את מאן משורותיה שבעים וחמש שנה לפני כן.
במסגרת פשרה שהושגה יוענק הפרס על ידי עיריית ליבק והאקדמיה הבווארית יחדיו ויקרא "פרס תומאס מאן של עיר ההנזה ליבק ושל האקדמיה הבווארית לאמנויות יפות", על סך עשרים וחמישה אלף אירו.
בוועדת הפרס שישה שופטים: שלושה מליבק ושלושה ממינכן בירת בוואריה.
בבית הראשון בו התגוררה משפחת מאן בליבק, ובו התרחשו המאורעות ב"בית בודנברוק", יש כיום מוזיאון על שמם של תומאס מאן והיינריך מאן.
המוזיאון סוקר את מפעל חייהם ואת יצירתם.
בפריז, צרפת, נקראה מכללה על שמו.
חלק ממבני המכללה שוכנים ברחוב הנקרא על שמו של תומאס מאן גם כן.
בגרמניה הוקמה אגודה על שמו של תומאס מאן, ובשווייץ הוקמה אגודה מקבילה.
האגודה השווייצרית חוקרת את כתביו של מאן ומוציאה מדי כמה חודשים פרסומים של מחקריה.
בולים לזכרו של מאן הונפקו במדינות רבות ברחבי העולם.
בנוסף לגרמניה ושווייץ הונפקו בולים גם בגמביה, מאוריטניה, סיירה לאון ובמקומות נוספים.
ביוגרפיות רבות נכתבו על מאן ועבודות מחקר רבות נכתבו עליו באקדמיה.
מלבד הרומנים והסיפורים של מאן, שמודפסים כיצירות בודדות, אוגדו והוצאו לאור, במועדים שונים, כל כתביו של מאן במספר רב של כרכים, בידי הוצאת פישר הגרמנית.
הקרן הקיימת לישראל נטעה יער לזכרו של מאן באשתאול.
פסלים בדמותו של מאן עוצבו ברחבי גרמניה, בין היתר פסל בדמותו של מאן וכלבו (על פי הנובלה של מאן "אדם וכלבו").
ציורי אמנות רבים צוירו בעקבות ספריו של תומאס מאן.
סר תומאס מור היה הוגה דעות, פוליטיקאי ומשפטן אנגלי.
התנגד לגירושין בין הנרי השמיני לקתרין מאראגון, והוצא להורג כבוגד ב-1535, בטענה שסירב להכיר במלך הנרי השמיני כראש הכנסייה האנגליקנית ונעלה על האפיפיור.
בתקופת חייו הוא נחשב כהומניסט מוביל ומילא תפקידים ציבוריים רבים.
כיהן כלורד צ'נסלור (לורד שומר החותם) מ-1529 עד 1532. כנוצרי קתולי הוא הגן על סמכות האפיפיור, רדף, חיסל ודיכא את האמונה הפרוטסטנטית ואת מאמיניה.
מור הוא שטבע את המונח "אוטופיה", שם שמתאר מדינה אידיאלית ודמיונית, שאת המערכת הפוליטית שלה הוא תיאר בספר בשם זה שפרסם ב-1516. מור הוכר כקדוש על ידי הכנסייה הקתולית ב-1935, ארבע מאות שנה לאחר הוצאתו להורג.
מור נולד ברחוב מילק בלונדון, כבנו הבכור של סר ג'ון מור, עורך דין מצליח ששירת כשופט ב"קינגס בנצ' קורט" (היכל המשפט של המלך).
תומאס חונך בבית הספר "סנט אנטוני" ומאוחר יותר היה נער בשירותו של ג'ון מורטון, הארכיבישוף מקנטרברי ואחד מהאנשים החזקים במדינה, שאמר כי תומאס יגדל להיות "אדם מדהים".
מור למד במשך שנתיים לטינית ולוגיקה באוניברסיטת אוקספורד.
הוא שב ללונדון, למד משפטים אצל אביו והתקבל ל"לינקולנס אין" (אחת מאכסניות המשפט) ב-1496. ב-1501 נעשה לבריסטר – עורך דין המופיע בבית המשפט.
מור שקל ברצינות את עזיבת הקריירה המקצועית שלו לטובת הנזירות.
במשך כארבע שנים הוא התגורר במנזר הקרטוסיאני בסביבות "לינקולנ'ס אין", ושקל גם להצטרף למסדר הפרנציסקני.
לבסוף בחר בחיים ציבוריים ובחיי משפחה, אך לשאר חייו הוא הקפיד על תפילה וסגפנות, כגון צומות ולבישת אדרת שיער סוס.
לזוג נולדו ארבעה ילדים לפני מותה של ג'יין ב-1511. הוא נישא מחדש כמעט מיד, הפעם לאלמנה עשירה בשם אליס מידלטאון, שהייתה מבוגרת ממנו בשנים אחדות.
אשתו החדשה לא ילדה לו ילדים, אך מור גידל את בתה מנישואיה הקודמים כבתו שלו.
בשנת 1504 נבחר מור לראשונה לבית הנבחרים הבריטי (הבית התחתון של הפרלמנט הבריטי).
מ-1510 ועד 1518, מור היה אחד משני הנושאים בתפקיד תת-שריף של העיר לונדון, תפקיד בעל אחריות משמעותית, שבו יצאו לו מוניטין כעובד ציבור ישר ויעיל.
ב-1517 התקבל לשירותו של המלך כיועץ ו"אחראי על הבקשות".
לאחר שביצע משימה דיפלומטית לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הוא הוכתר כאביר ונעשה לתת שר אוצר ב-1521. כיועצו ומזכירו האישי של הנרי השמיני, מור נעשה משפיע יותר ויותר בממשל, כשהוא מקבל דיפלומטים זרים, עורך מסמכים רשמיים, ומשמש כמגשר בין המלך ל"לורד צ'נסלור", שהיה אז הארכיבישוף מיורק תומאס וולזי.
ב-1523 מור נעשה ליו"ר בית הנבחרים.
מאוחר יותר הוא שימש באחריות על האוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'.
ב-1525 הוא נעשה ל"צ'נסלור של דוכסות לנקסטר", עמדה שנתנה שליטה אדמיניסטרטיבית ומשפטית בחלקים גדולים מצפון אנגליה.
מור שילב בין הקריירה הפוליטית המרשימה שלו לבין יצירה ספרותית ולמדנית עשירה.
בין 1513 ל-1518 הוא כתב יצירה היסטוריוגרפית על המלך ריצ'רד השלישי.
אף על פי שלא סיים אותה, היא השפיעה רבות על מחזהו של ויליאם שייקספיר, "ריצ'רד השלישי".
היסטוריונים מודרניים מאשימים את שתי היצירות - של מור ושל שייקספיר - בחוסר מהימנות היסטורית ובהטיה נגד המלך ריצ'רד, הטיה שמקורה – לפחות בחלקה – בנאמנותם של שני מחברים אלה לשושלת טיודור, שמייסדה הנרי השביעי, ניצח את ריצ'רד בסוף "מלחמות השושנים" ועלה על כס המלכות במקומו.
ב-1515 כתב מור את היצירה השנויה במחלוקת והמפורסמת ביותר שלו, "אוטופיה", ספר שבו נוסע דמיוני, רפאל הית'לודאוס, מתאר את המוסדות הפוליטיים במדינת אי דמיונית בשם אוטופיה (משחק על המילים היווניות או-טופוס, שמובנו "שום מקום", ו"איו-טופוס", שמובנו "מקום טוב").
בספר, מנגיד מור בין החיים החברתיים הבעייתיים של המדינות הנוצריות באירופה לבין הסדר החברתי המושלם וההגיוני של מדינת אוטופיה, שאינה נוצרית.
מור היה יכול לבחור אמצעי ספרותי של תיאור מדינה דמיונית כדי לדון בעניינים פוליטיים עכשוויים בצורה יותר חופשית.
לא סביר שמור, שהיה נוצרי אדוק ושמרן, התכוון להציע את המודל של אוטופיה הלא נוצרית כמודל קונקרטי לרפורמה פוליטית.
הכתיבה והלמדנות של מור העניקו לו מוניטין כהומניסט נוצרי באירופה היבשתית, וחברו ארסמוס מרוטרדם הקדיש לו את יצירתו הגדולה "שבחי הסכלות" (המילה ל"סכלות"=טיפשות ביוונית היא "מוריה").
ארסמוס אף תיאר את מור כאדם האידיאלי במכתביו להומניסטים אירופאים אחרים.
הפרויקט ההומניסטי שארמוס ותומס מור החלו, שאף לבחינה ותחייה מחדש של התאולוגיה הנוצרית על ידי לימוד התנ"ך והכתבים של אבות הכנסייה, לאור המסורת הספרותית והפילוסופית היוונית הקלאסית.
מור וארסמוס כתבו יחד תרגום ללטינית של כתבי לוסיין, שיצא לאור בפריז ב-1506.
כעוזרו ומזכירו של הנרי השמיני, עזר מור לכתיבה של "ההגנה על שבעת הסקרמנטים", כתב פולמוס כנגד הדוקטרינה הפרוטסטנטית, שבזכותה קיבל הנרי את התואר "מגן האמונה" מידי האפיפיור ב-1521. לאחר שמרטין לותר הגיב לכתב זה, מור פרסם תשובה ללותר שבוקרה רבות בשל ההתקפות האישיות ולשון הרע שבה.
עם מותו של אחיו הבכור של הנרי השמיני, ארתור נסיך ויילס, היה הנרי ליורש העצר של הכס האנגלי.
היה עליו לשאת לאישה את אלמנתו של אחיו, קתרין מאראגון, בתו של מלך ספרד, על מנת לשמר את הברית של ממלכת אנגליה עם ספרד.
היות שעל פי חוקי הכנסייה מדובר בנישואי קרובים, היה עליו לקבל אישור לכך מהאפיפיור יוליוס השני.
האישור התקבל בין השאר בשל הצהרה של קתרין שנישואיה עם ארתור לא מומשו.
הנרי היה בתחילה מאושר בנישואיו, אך קתרין לא הצליחה ללדת יורש זכר והנרי לבסוף התאהב באן בולין, אחת מנשות החצר.
ב־1527, הוא פנה לאפיפיור קלמנס השביעי באמצעות הקרדינל וולזי וביקש ממנו להכריז שנישואין לקתרין אינם תקפים, היות שהתקבלו על סמך הצהרה כוזבת של קתרין.
מאחר שהאפיפיור התנגד נחרצות לביטול הנישואים, אילץ הנרי את וולזי לפרוש מתפקידו כלורד צ'נסלור, ומינה את תומאס מור במקומו ב-1529. הנרי החל אז לתמוך בעמדה הפרוטסטנטית שהאפיפיור הוא רק הבישוף של רומא, ולכן אין לו סמכות על הכנסייה כולה.
מור, שעד אז תמך לחלוטין בהנרי השמיני ובסמכות המלכותית, בתחילה שיתף פעולה עם המדיניות החדשה של הנרי, תקף את וולזי בפרלמנט והכריז כי העמדה של התאולוגים באוקספורד ובקיימברידג' היא שנישואיו של הנרי עם קתרין אינם תקפים.
אך כשהנרי החל להתכחש לסמכותו של האפיפיור, מור החל להתלבט.
בזמן שירותו כלורד צ'נסלור, מור כתב מספר ספרים שבהם הוא התקיף את הפרוטסטנטים והגן על החוקים נגד כפירה, שהוא אכף בנחרצות.
ב-1530 הוא סירב לחתום על מכתב שנכתב על ידי אנשי כנסייה ואריסטוקרטים אנגלים, המבקשים מהאפיפיור לבטל את נישואיו של הנרי וקתרין.
ב-1531 הוא ניסה לפרוש מתפקידו, לאחר שהוכרח להישבע שהמלך הוא ראשה של הכנסייה האנגלית, "ככל שמשפטו של הכריסטוס מרשה".
ב-1532 הוא ביקש מהמלך שוב לפרוש מתפקידו, כשהוא טוען שהוא חולה וסובל מכאבים חזקים בחזה.
הפעם, הנרי אישר את בקשתו.
ב-1533 סירב מור להשתתף בהמלכתה של אן בולין כמלכת אנגליה.
זמן קצר לאחר מכן, הוא נתבע על כך שקיבל שוחד, אך התביעה לא הצליחה להוכיח את טענותיה.
ב-1534 הואשם בקשירת קשר יחד עם אליזבת ברטון , נזירה שהתנבאה כנגד הגירושין של המלך, אך מור הצליח להציג מכתב ובו הוא מורה לברטון שלא להתערב בענייני המדינה.
ב-13 באפריל באותה השנה מור נתבקש להופיע לפני ועדה, ולהישבע כי הוא תומך בחוק הירושה.
מור קיבל את סמכותו של הפרלמנט להכריז על אן כמלכת אנגליה, אך סירב להישבע על כך כיוון שזה היה מחייב אותו לקבל את סמכותו של הפרלמנט לחוקק בנושאי דת, ולהתכחש לסמכותו של האפיפיור.
מור נכלא במצודת לונדון ארבעה ימים מאוחר יותר, ושם כתב את "הדיאלוג של נחמה כנגד ייסורים".
מ-1 ביולי 1535 ועד 6 ביולי באותה שנה התנהל משפטו של מור בפני הרכב שופטים שכלל את הלורד צ'נסלור החדש, סר תומאס אודלי , וכן את אביה, אחיה ודודה של אן בולין.
הוא הואשם בבגידה על כך שהתנגד לתוקפו של חוק הירושה.
מור האמין כי לא יורשע כל עוד לא יכחיש בצורה ברורה את היות המלך ראש הכנסייה, ולכן לא הסכים לענות על כל שאלה בנושא זה.
תומאס קרומוול, שבאותו זמן היה היועץ החזק ביותר של המלך, העמיד לעדות את ריצ'רד ריץ', הפרקליט הראשי, על מנת להעיד כי מור הכחיש בנוכחותו כי המלך הוא הראש הלגיטימי של הכנסייה.
עדות זו הייתה כמעט בוודאות שקרית, אך בעקבותיה בית המשפט הרשיע את מור.
לאחר שהורשע, מור דיבר בחופשיות על כך שהוא מאמין כי "אין אדם בשר ודם שיכול להיות ראשה של ישות רוחנית".
הוא נשפט למוות ולביתור גופו, אך המלך שינה את גזר הדין לעריפה.
לפני מותו הוא הכריז כי הוא מת כ"משרתו הטוב של המלך, אך קודם של האל".
היושר שבו אחז מור בדעותיו הדתיות חרף האיום במוות, והצורה המכובדת בה התנהג במהלך מאסרו, משפטו והוצאתו להורג, תרמו רבות למוניטין החיוביים של מור לאחר מותו, בעיקר בקרב קתולים.
מור הוכרז כמועמד לקדוש ב-1886, ונעשה לקדוש ב-1935. יום החג שלו הוא ב-22 ביוני.
בשנת 2000, הכריז עליו האפיפיור יוחנן פאולוס השני כקדוש המגן על המדינאים והפוליטיקאים.
חברו ארסמוס, הקתולי הרציונליסט והרפורמטור, הכריז לאחר הוצאתו להורג כי מור היה "טהור כשלג" וכי גאונותו הייתה כזו "שלא הייתה באנגליה מעולם ושוב לא תהיה".
הרשעתו של מור בבגידה נראתה כלא צודקת אף בקרב הפרוטסטנטים.
במאה ה-20, המחזאי רוברט בולט הציג את מור כאדם הישר האולטימטיבי ביצירתו "אדם לכל עת", שאף עובדה לקולנוע בבימויו של פרד זינמן, וזכתה בשישה פרסי אוסקר.
קרל זוכרט כתב רומן, "מות, אוויל!", על מאבקו של מור עם המלך הנרי, המציג את מור כאידיאליסט שלא יכול שלא להכשל במאבק כוחות עם מנהיג אכזר ועולם לא צודק.
מצד שני, כותבים מודרניים אחרים, כמו ריצ'רד מריוס, התקיפו את מור על חוסר סובלנותו הדתית (לדוגמה, הרדיפה הנלהבת שלו אחרי כופרים).
ג'ספר רידלי בספרו "המדינאי והקנאי" הרחיק לכת עוד יותר, וקרא למור "סוטה סאדו-מזוכיסט גרוע במיוחד".
בביוגרפיה של אן בולין, הכריזה ג'ואנה דני כי הלהט שלו לסדר ציבורי גבל בפנאטיות.
שאיפתו המוקדמת להיות כומר הובילה לכך שהלקה את עצמו בסתר.
הוא אף אסר פרוטסטנטים בביתו בצ'לסי, והלקה אותם בגן ביתו.
ביוגרפים אחרים, כפיטר אקרויד, הציעו תמונה מורכבת יותר של מור כאדם שהיה הומניסט ומלומד, אך עם זאת קתולי נלהב שהאמין בחשיבות של סמכות דתית ופוליטית.
תרגום, מבואות והערות מאת אפרים שמואלי.
מרחביה, דפוס השומר הצעיר, 1946
תרגמה מלטינית: איילת אבן עזרא.
תל אביב, הוצאת רסלינג, 2008
תומאס מידג'לי היה מהנדס מכונות אמריקאי שהפך לכימאי.
שתי המצאותיו העיקריות היו הגילוי שתוספת של עופרת לבנזין משפרת את ביצועיו, ושיפור גז הפריאון ויישומו כחומר קירור במתקנים כמו מקררים ומזגנים.
למרות שבזמנו זכה מידג'לי לתשבחות, במשך הזמן התברר שהשתתף בהונאה, בכך שהעלים ביודעין מהציבור את השפעותיה המזיקות והקטלניות של המצאתו הראשונה.
עשרות פועלי ייצור חלו ומתו כתוצאה מייצור תוספי העופרת, וכיום ידוע ששתי המצאותיו השפיעו בצורה מכרעת לרעה על איכות הסביבה ומצב הבריאות בעולם כולו.
מידג'לי נולד בפנסילבניה וגדל באוהיו.
הוא הוסמך כמהנדס מכונות בשנת 1911 באוניברסיטת קורנל.
בזמן עבודתו בחברת ג'נרל מוטורס גילה כי שימוש בבנזין שהועשר בעופרת טטרה אתיל במנועי בעירה פנימית משפר את ביצועי המנוע (מפחית את ה-"נקישות" במנוע, שנוצרות כתוצאה מהצתה עצמית של הדלק בטרם הגעת הבוכנה לנקודה מתה עליונה).
גילויו של מידג'לי התפשט במהרה ונכנס לשימוש רב.
לשם ייצור ההמצאה הוקמה חברת בת שנקראה 'אתיל'.
המצאה זו גרמה בסופו של דבר לפליטת כמויות אדירות של עופרת לאטמוספירה.
עובדים שייצרו את התוסף לקו בהרעלת עופרת, חלקם מתו, ואחרים לקו בפגיעה נפשית חמורה.
בשנת 1924 יצא מידג'לי לחופשה מחלה ארוכה, מכיוון שלקה בהרעלת עופרת בעצמו, מחלה שהוסתרה על ידו.
לפחות 15 עובדים מתו בימי הייצור הראשוני של תוסף הדלק, אך ג'נרל מוטורס התכחש לאסונות נוספים, ואף לנסיבות של אסונות אלו.
בעקבות אסון נוסף באחד ממפעלי הייצור, בו מתו חמישה עובדים ביום אחד ויותר משלושים אחרים לקו בתסמונות של איבוד הדעת, מידג'לי השתתף ב-20 באוקטובר 1924 במסיבת עיתונאים בה הונה את הציבור.
למרות מחלתו ולמרות הידיעה הברורה שזו נובעת מהעופרת, הוא הציג את בטיחותו של תוסף העופרת, על ידי כך שמרח את התוסף על ידיו ונשם את אדיו אל קרבו במשך שישים שניות, בהכריזו שיוכל לעשות זאת יומיום ללא כל השפעה שלילית עליו.
מדינת ניו ג'רזי החליטה לסגור את המפעל, למרות מסיבת העיתונאים.
ב-1925 עזב את תפקיד הסמנכ"ל בג'נרל מוטורס אך נותר עובד של החברה.
בשנת 1930 המציא מידג'לי את גז הפריאון כגז בטוח לשימוש, וזאת מכיוון שהמקררים באותה תקופה פעלו באמצעות אמוניה ונוזלי קירור מסוכנים אחרים, שהיו נפיצים או רעילים.
כדי להדגים את בטיחות המצאתו מול העיתונות, הוא נשם ונשף את הגז על נר דולק.
המצאת הפריאון הביאה תהילה ופרסים רבים לממציאו.
בגיל 51, כשמאחוריו 170 פטנטים, לקה מידג'לי במחלת הפוליו, שגרמה לו לשיתוק חלקי.
כממציא, הוא בנה לעצמו מתקן העשוי מגלגלות וחבלים כדי שיוכל לעבור ממיטתו ללא עזרה חיצונית.
באופן אירוני, מת מידג'לי כשהמתקן המתוחכם אותו בנה הסתבך וחנק אותו למוות.
נתיחה שלאחר המוות קבעה כי מידג'לי התאבד.
מידג'לי מת בגיל 55 בוורת'ינגטון שבאוהיו.
המשך תולדות העופרת כתוסף לדלק
בשנים 1948 ו-1949 החל קלייר קמרון פטרסון לערוך ניסויים בחקר תיארוך כדור הארץ על ידי חקירת איזוטופ של עופרת.
אלא שגילה שברגע שהממצאים באו במגע עם אוויר, נוצר זיהום עופרת משמעותי על הבדיקה.
בשנת 1953 לאחר שבע שנים בהן הקים מעבדה המנותקת מן האוויר, הצליח למצוא תאריך לחומרים מטאוריטיים, וכך את גיל כדור הארץ.
מיד לאחר השלמת המחקר החל לברר את פשר הזיהום, ותוך כדי כך גילה הן את היקף הזיהום והן את הנזק הבריאותי של אדי עופרת שלא היה מוכר בתקופה.
עופרת אינה עוזבת את העצמות ואת הדם, ולכן כל כמות שהיא נספגת בגוף ואינה יוצאת עם השתן.
לממסד הרפואי אז, לא היה ידוע על כמויות העופרת הנמצאים בגוף האנשים באותה תקופה, מכיוון שחיפשו את העופרת בשתן.
פאטרסון גילה גם שאדי עופרת נשארים באוויר ונספגים לאיטם בחי בצומח ובאדמה במשך מאות שנים.
על מנת להוכיח שהמצאת תוסף הדלק היה הגורם לעליית זיהום האוויר באדי עופרת, המציא פאטרסון את שיטת המחקר של חפירת עמודות שלג בקטבים - שיטה שמשמשת היום יסוד לסוגות רבות ושונות של מחקר מדעי.
במחקר שערך בשלג של גרינלנד, גילה ללא ספק שחלה עלייה עצומה בכמות העופרת באוויר בשנת 1923, ושלפני שנה זו כמעט ולא הייתה עופרת באוויר כלל.
בעקבות מחקרו פאטרסון הורחק מהקהילייה המדעית ונרדף בידי חברת אתיל, יצרנית התוסף וממשיכה של ג'נרל מוטורס.
אך ב-1986 הוכרה עבודתו, ונחקקו חוקים למניעת המשך השימוש בעופרת כתוסף לדלק.
הפריאון שהמציא מידג'לי החליף את הגזים המסוכנים ששימשו עד כה במקררים ובמערכות קירור, כגון מזגנים.
שימוש נוסף שנעשה בגז הפריאון הוא בתרסיסים שונים, משאפים, ודומיהם.
בשנת 1970 החלו חוקרים לבדוק את ההשפעה המגינה של שכבת האוזון על כדור הארץ, ולחפש את הגורמים לשחיקה בשכבה זו, במסגרת מה שנקרא "החור באוזון".
נהוג היה לחשוב אז שכמות גז הפריאון מזערית באטמוספירה.
בשנת 1972 גילה החוקר ג'יימס לובלוק כי יש כמות גדולה של פריאון באטמוספירה, ושקיים קשר בין השימוש בגז הפריאון לבין הפגיעה בשכבת האוזון המגינה על כדור הארץ מקרינת השמש.
במשך כמה שנים ניסה לשכנע את הממסד המדעי בסכנה שיש בכך, ובסופו של דבר אומצו מסקנותיו.
ב-1974 נחקק חוק על כך בארצות הברית, ועד 2010 ברוב העולם הפסיקו לייצר את החומרים הללו, אלא שכל כמות שיוצרה ממשיכה להזיק במשך שנים רבות, וכמויות אדירות של החומר יוצרו וכנראה עדיין מיוצרים מחוץ לארצות הברית.
פרוטוקול מונטריאול שנחתם בשנת 1989, ואושרר על ידי ישראל בשנת 1992 אוסר על ייצור גז הפריאון במספר מדינות, ועד שנת 2010 - יופסק ייצורו בכל העולם.
כיום ישנו תהליך בו מוחלף השימוש בפריאון בחומרים ידידותיים יותר לסביבה, אך עד היום מערכות קירור המבוססות על פריאון יעילות בצורה משמעותית יותר מאלה הפועלות באמצעות תחליפים.
תומאס מורלי היה מלחין, תאורטיקן מוזיקה, עורך ונגן עוגב אנגלי מתקופת הרנסאנס, וראש וראשון לחברים באסכולת המדריגל האנגלי.
מורלי היה המלחין המפורסם ביותר של מוזיקה חילונית באנגליה האליזבתנית ומי שחיבר את היצירות היחידות ששרדו מאלה שנכתבו בשעתן לשירים של שייקספיר.
מורלי נולד בנוריץ' שבמזרח אנגליה, בנו של בעל מבשלת שיכר.
סביר להניח, שהיה זמר בקתדרלה המקומית מאז נעוריו ובשנת 1583 היה למנצח ומדריך המקהלה שם.
בנו הצעיר מת בשנה שלאחריה.
בשנת 1588 הוציא ניקולס יונג לאור את מוזיקה טרנסאלפינה שלו, אוסף מדריגלים איטלקיים לטקסטים אנגליים, שהזניק לפעולה את האופנה התוססת והססגונית של חיבור מדריגלים באנגליה.
מסתבר, שמורלי מצא במועד זה את הכיוון הנכון ליצירתו וכעבור זמן קצר החל לפרסם אוספי מדריגלים משלו (11 בסך הכל).
מורלי חי תקופת מה באותה קהילה עם שייקספיר וזה מכבר משערים שהיה קשר בין השניים, אך הוכחות לכך לא נמצאו.
מעולם לא נקבע, שהמוזיקה המפורסמת שכתב לשיר It was a lover and his lass מתוך "כטוב בעיניכם" אכן בוצעה אי פעם בהצגת המחזה של שייקספיר, אם כי ברור שהאפשרות לכך קיימת.
מעמדו של מורלי באמצע שנות ה-90' של המאה ה-16 היה איתן והייתה לו גישה נוחה לקהילת התיאטרון; אין ספק שהיה אז, כפי שיש כיום, קשר הדוק בין שחקנים נודעים למוזיקאים ידועי שם.
מורלי ניסה לחקות את רוחו של בירד בכמה מיצירות הקודש המוקדמות שלו, אך תרומתו העיקרית לתולדות המוזיקה הייתה בצורת המדריגל.
ליצירתו בסוגה זו שמור מקום ברפרטואר עד עצם היום הזה, והיא מציגה מגוון רחב יותר של צבע רגשי, צורה וטכניקה מזו של כל מלחין אחר בן התקופה.
המדריגלים שלו, לפני ומעל לכל, קלילים, מהירי-תנועה ונוחים לשירה, ודוגמה לכך הוא המדריגל המפורסם שלו "עכשיו הוא חודש האביב" (Now is the Month of Maying); הוא לקח מן הסגנון האיטלקי את ההיבטים שהתאימו לאישיותו ושיווה להם אופי אנגלי.
מלחינים אחרים מאסכולת המדריגל האנגלי, כמו תומאס וילקס וג'ון וילביי, כתבו מדריגלים בנימה רצינית וקודרת יותר.
נוסף למדריגלים, כתב מורלי מוזיקה אינסטרומנטלית, הכוללת יצירות לכלי מקלדת (שחלקן נשמר ב"ספר הווירג'ינל של פיצוויליאם"), ומוזיקה להרכב הייחודי לאנגליה, שתי ויולה דה גמבה, חליל, לאוטה, ציתר ובנדורה.
חיבורו של מורלי, "מבוא קל ופשוט למוזיקה מעשית" (Plaine and Easie Introduction to Practicall Musicke) שיצא לאור בשנת 1597, נשאר פופולרי למשך קרוב למאתיים שנים אחרי מות מחברו ועודנו משמש מקור חשוב למידע על חיבור וביצוע במאה השש-עשרה.
הר מורלי באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של תומאס מורלי.
תומאס בראון מיטשל היה מאמן כדורגל סקוטי.
מיטשל נולד בדמפריז ועבר לאנגליה בערך בשנת 1867. הוא התמנה לתפקיד המאמן-מזכיר של בלקברן רוברס ב-1884, והוביל את המועדון לחמש זכיות בגביע ה-FA בין 1884 ל-1891. הוא עזב את בלקבורן ב-1896 והצטרף לוולוויץ' ארסנל ב-1897, לאחר שהנהלת ארסנל החליטה למנות מאמן מקצועי בעקבות ההפסד למילוול בגביע ה-FA.
ישנה מחלוקת האם הוא המאמן הראשון או השני בהיסטוריה של ארסנל; באתר האינטרנט הרשמי של ארסנל מוזכר סם הוליס בתור המאמן הראשון, אך לפי מקורות היסטוריים אחרים הוליס היה מאמן הכושר של ארסנל ומיטשל הוא אכן המאמן הראשון - טענה הזוכה לחיזוק על ידי ההיסטוריה הרשמית של ארסנל.
מיטשל נחשב למאמן המקצועי הראשון ללא קשר למידת האחריות שהייתה להוליס.
אולם, הוא החזיק במשרתו רק במשך עונה אחת, ולמרות שהמועדון הגיע למקום החמישי בליגה השנייה בסיום עונת 1897/1898, הוא עצמו והשחקנים שהחתים לא נשארו זמן רב בארסנל.
מיטשל התפטר מתפקידו ב-10 במרץ 1898, ומאוחר יותר חזר לבלקברן רוברס.
תומאס מוודסטוק, הדוכס הראשון מגלוסטר היה בנו השלושה עשר, וצעיר הבנים של המלך אדוארד השלישי והמלכה פיליפה מאנו.
תומאס היה החמישי מחמשת בניו של אדוארד שהגיעו לגיל הבגרות.
תומאס נולד בארמון וודסטוק שבאוקספורדשייר.
בשנת 1376 נשא לאישה את אלינור דה בוהן וירש את התואר רוזן אסקס מאבי אשתו, המפרי דה בוהן, רוזן הרפורד.
אחותה הצעירה של אשתו, מרי דה בוהן נישאה להנרי, אחיינו, לימים, מלך אנגליה.
בהיותו בן 22, בשנת 1377, הוענק לתומאס התואר "רוזן בקינגהאם" ובשנת 1385 הוענקו לו התארים דוכס אומייל ודוכס גלוסטר.
המערכה הצבאית נגד דוכס בריטני
תומאס עמד בראש המערכה הצבאית בתמיכה בהחזרתו של ז'אן דה מונפורט, דוכס ברטאן לנחלתו שהכתר הצרפתי ניסה להשתלט עליה.
תומאס הוביל את צבאו, שמנה 5,000 לוחמים, דרך קאלה ביולי 1380 והצעידם מזרחה מפריז.
צבאו של פיליפ האמיץ, דוכס בורגונדי ניסה לעצור את תומאס, בלא הצלחה.
בעקבות מותו של שארל החמישי, מלך צרפת, מספר ימים לאחר מכן, הצליח וודסטוק להתקדם ללא התנגדות ברחבי צרפת, ובנובמבר 1380 צר על ננט במטרה להשתלט על הגשר מעל הלואר בדרך לאקיטן.
בשל ביצורי העיר לא הצליח תומאס לכבוש אותה, והסיר את המצור בחודש ינואר 1381.
תומאס היה מנהיג קבוצת הלורדים אשר ניסו להדיח את המלך ריצ'רד השני, אחיינו של תומאס.
מרד זה, בשנת 1388, פגע בכוחו של המלך.
המלך הצליח להביס את המורדים בשנת 1397 וכלא את תומאס בקאלה בעוון בגידה.
הרצחו של תומאס על ידי ניקולס קולפוקס (ככל הנראה בהוראת ריצ'רד השני) בטרם משפטו הביא למחאה ציבורית רבה, ופגע במעמדו של ריצ'רד.
לתומאס ולרעייתו היו בן אחד וארבע בנות.
בעקבות מותו בוטל התואר שניתן לו, ולכן בנו, המפרי, לא ירש את התואר.
בתו הבכורה, אן מגלוסטר, נישאה למשפחת סטפורד (לימים משפחתם של דוכסי סטפורד ודוכסי בקינגהאם).
בהיותו בן המלך, שלט האצולה של תומאס היה שלט האצולה המלכותי כאשר הנבל היה בתגית השלט.
מאן נולד בפורטלנד, אורגון וגדל בדאלאס, טקסס.
מאן למד בתיכון פלאנו איסט (אנ') לזמן קצר ואף שיחק בקבוצת ההוקי שלה לפני שעבר ללוס אנג'לס בגיל 17 כדי להמשיך לשחק
בשנת 2009 החל לשחק לראשונה בתפקיד אורח בקומדיית המצבים של ערוץ ניקלודיאון "iCarly" ובסיטקום "מקום טוב באמצע" של רשת ABC.
בשנת 2010 השתתף לראשונה בתור שחקן קולנוע בדרמה הקומית "סיפור מצחיק", בתפקיד ארון, חברו של גיבור הסרט הצעיר קרייג גילנר (קיר גילכריסט).
באותה שנה לוהק מאן על ידי הבמאי והמפיק הקומי המצליח טוד פיליפס לקומדיית הנעורים הפרועה "פרויקט X".
מאן שנבחן לתפקיד גיבור הסרט הנער תומאס קאב לא היה אמור להתקבל מכיוון שהמלהקים רצו לבחור נער חסר ניסיון משחק מוקדם.
הסרט שיצא בתחילת 2012 זכה להצלחה רבה בקופות עם רווח של 100 מיליון דולרים.
מאן זכה לביקורות טובות על הופעתו ולהצעות משחק רבות כשבראשן תפקיד משני בפנטזיית האימה הקומית בהפקתו של ויל פרל "עמי ותמי: ציידי המכשפה".
בשנת 2012 שיחק בסרט הקומדיה "איפה אלברט?" (אנ') לצד ג'יין לוי וויקטוריה ג'סטיס.
בשנת 2015 מאן כיכב בסרטים רבים.
הוא כיכב בעיבוד הקולנועי של הרומן של ג'סי אנדרוז (אנ'), "אני וארל וזאת שעומדת למות" (אנ'), שהוקרן בבכורה ב-25 בינואר בפסטיבל סאנדנס.
הסרט נרכש על ידי Fox Searchlight תמורת 12 מיליון דולר, שהיה הסכום הגבוה ביותר ששולם עבור סרט בפסטיבל, ויצא לאקרנים ב-12 ביוני בארצות הברית.
באותה שנה, מאן הופיע בסרט "ניסוי הכלא של סטנפורד" (אנ'), המבוסס על ניסוי שנערך באוניברסיטת סטנפורד ב-1971, שגם הוקרן בבכורה באותו פסטיבל סאנדנס; מאן גילם את התפקיד של אסיר 416. הסרט יצא לאקרנים בהפקה מוגבלת ב-17 ביולי על ידי IFC Films.
מאן הופיע גם בסרט "משימה סוף", בכיכובם של סופי טרנר והיילי סטיינפלד, אשר שוחרר ב-29 במאי במהדורה מוגבלת באמצעות VOD וחברת ההפקות A24. אחר כך הוא כיכב בתור טוביאס האמל בסרט הדרמה "קשר הסמים בתיכון" (אנ').
הסרט עוסק בדמותו של מאן, תלמיד בבית ספר פרטי, המשתמש בקשרי כדי להקים רשת סחר בסמים בבית הספר.
בשנת 2016, הוא כיכב בתור מאט בסרט הנעורים הרומנטי "Some Freaks", גם שיחק בסרט מותחן הפשע "נמלטת" (אנ'), לצד וויליאם ה.
מייסי ומל גיבסון, ובדרמה הפסיכולוגית "הנס של סוזנה" (אנ'), לצד קלואי גרייס מורץ וג'ני סלייט.
בשנת 2017, מאן גילם את רג סליבקו בסרט הפנטזיה "קונג: אי הגולגולת", והופיע לצד בלה ת'ורן בסרט האימה "אמיטוויל: ההתעוררות" (אנ').
לאחר עיכוב של 3 שנים, הסרט שוחרר בחינם ב-Google Play.
אחר כך הופיע בפרק של הסדרה עטורת השבחים "פארגו" של רשת FX Networks.
בשנת 2018 גילם את פרסטון היל בסרט הדרמה-קומי "ארץ ההרגלים היציבים" (אנ'), כבנם של אידי פאלקו ובן מנדלסון.
בשנת 2019, מאן גילם את השריף טד הינטון (אנ') בסרט הדרמה של ג'ון לי הנקוק (אנ') "הרודפים" (אנ'), שיצא לאקרנים בנטפליקס במרץ אותה שנה.
באותה שנה שיחק בסרט הרומנטי "היפהפייה והיחפן".
בשנת 2020 שיחק בתפקיד אורח את דמותו של קופר בסדרה הקומית "Moonbase 8" שיצרו וכתבו ג'ון סי.
ריילי, פרד ארמיסן וטים היידקר עבור רשת שואוטיים.
בשנת 2021 שיחק בתפקיד קטן בסרט "האלווין 2: הנקמה", הסרט ה-12 בסדרת סרטי "ליל המסכות".בתור השוטר פרנק הוקינס בצעירותו.
בהמשך, שיחק גם בסרט הלייב-אקשן העצמאי "מרסל הקונכייה עם הנעליים" (אנ') בתור מארק בות', על פי תסריט מאת ג'ני סלייט.
בשנת 2022, מאן כיכב בסרט "יד הגורל" (אנ'), גרסה מחודשת לסרט הטלוויזיה הסובייטי "צחוק הגורל" משנת 1975. בהמשך השנה החל לגלם את דמותו של ג'וני באס (אנ'), בנו של איש העסקים ג'רי באס (אנ') בסדרת דרמת הספורט הביוגרפית "לייקרס: קבוצה מנצחת" שביים אדם מקיי עבור רשת הטלוויזיה "HBO".
בשנת 2023 שיחק מאן את דמותו של אלפרד בוריוויץ במיני-סדרה "שיעורים בכימיה" באפל TV פלוס שפותחה על ידי לי אייזנברג, על בסיס רב המכר באותו השם מאת בוני גרמוס.
+שנהסרטתפקידהערות2010סיפור מצחיקארון פיצ'קרלדו2012פרויקט Xתומאס קובאיפה אלברט?
+שנהסדרהתפקידהערות2009ICarlyג'פרי פלאנקןפרק: "iGive Away a Car"מקום טוב באמצעברנדן ניקולספרק: "The Floating Anniversary"2017פארגותדאוס מובליפרק: "The Law of Non-Contradiction"2018היסטוריה שתויה (אנ')ויליאם פטריק היטלרפרק: "World War II"2020Moonbase 8קופרפרק: "Dry"2022–2023לייקרס: קבוצה מנצחתג'וני באס (אנ')תפקיד אורח (עונה 1)
תפקיד ראשי (עונה 2); 8 פרקים2023שיעורים בכימיהאלפרד בוריוויץ5 פרקים
תומאס ליגוטי הוא סופר והוגה דעות אמריקאי, הנחשב לדמות "קאלט" בתרבות סיפורת אימה.
כתביו, אמנם ייחודים בסגנונם, נחשבים לאבני דרך בכמה מהז'אנרים הספרותיים - בעיקר אלו שעוסקים סביב סיפורי אימה.
כמו כן, סיפוריו נוטים לעסוק בפילוסופיה פסימיסטית ובגווניה היותר קיצוניים בדמות האנטי-נטליזם.
מעט מאוד ידוע אודות חייו של תומאס ליגוטי.
הוא ידוע כדמות מתבודדת, ונמנע מקשר עם העיתונאות.
תומאס ליגוטי החל בפרסום סיפורים קצרים בתחילת שנות השמונים בכמה מגזינים קטנים.
השקפת עולמו של ליגוטי תוארה כניהיליסטית ביסודה (למרות שהוא חשש מתדמית זו, באמרו: "ניהיליסט הוא כינוי שבו אנשים משתמשים כדי לתאר אותך.
אף אדם אינטליגנטי לא יגדיר את עצמו כניהיליסט").
ליגוטי גם הודה שהוא סבל מחרדה כרונית במשך רוב חייו, מה שהיווה את אחד מהנושאים החוזרים בכתיבתו.
תוֹמאס מוּלְקֵייר הוא פוליטיקאי קנדי, חבר מועצת המלוכה של קנדה ובית הנבחרים של קנדה.
משנת 2012 ועד ל-2017 הוא היה מנהיג את המפלגה הדמוקרטית החדשה (NPD) שהיא השלישית בגודלה בקנדה.
נולד בשנת 1954 בעיר הבירה אוטווה לאם מורה ואב שעסק בביטוח, כשני מתוך עשרה ילדים.
עוד מילדות ידע גם צרפתית וגם אנגלית.
החל ללמוד משפטים בגיל 18 באוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול, וסיים בשנת 1977 תואר ראשון במשפט אזרחי ומשפט מקובל.
בשנת 1976 החל להיות פעיל באגודת הסטודנטים המקומית.
באותה השנה התחתן עם יהודייה.
בנוסף על אזרחותו הקנדית, הוא בעל אזרחות צרפתית.
בשנת 1994 התמודד במסגרת המפלגה הליברלית לאספה הלאומית של קוויבק ונבחר פעמיים נוספות בשנים 1998 ו-2003. בפברואר 2007 הכריז כי לא יתמודד לאספה עוד פעם במסגרת מפלגה זו.
לאחר עזיבתו את הפוליטיקה המחוזית, הוא התלבט באיזו מפלגה כדאי לו להיכנס לפוליטיקה הארצית.
הוא ניהל מגעים עם שתי המפלגות הגדולות האחרות בקנדה - המפלגה השמרנית והמפלגה הדמוקרטית החדשה.
לבסוף, הוא בחר להתמודד עם זו השנייה, לאחר שהמגעים עם המפלגה השמרנית כשלו סביב הסוגיה של פרוטוקול קיוטו.
מספר חודשים לאחר מכן הפך לסגן מנהיג המפלגה.
בשנת 2011 הפכה המפלגה בפעם הראשונה בהיסטוריה למובילת האופוזיציה, ומולקייר הפך לאחר כמספר חודשים לראש האופוזיציה.
בבחירות הפדרליות שנערכו בשנת 2015 המפלגה איבדה מכוחה וקיבלה כ-44 מושבים, ובכך חזרה להיות השלישית בגודלה בקנדה.
לאחר הכישלון בבחירות, נמתחה על מולקייר ביקורת רבה והתקבלה החלטת אי אמון במולקייר ועל קיום בחירות על ראשות המפלגה עד שנת 2018.
תומאס רוברט לינדל הוא רופא-ביוכימאי שוודי-בריטי, המתמחה בחקר מחלת הסרטן.
בשנת 2015 זכה בפרס נובל לכימיה בשיתוף עם הכימאי הטורקי עזיז סנג'אר והכימאי האמריקאי פול מודריץ' על מחקריהם הנפרדים בנושא תיקון DNA.
לינדל נולד בסטוקהולם, בירת שוודיה לפולקה לינדל ואתל הולטברג.
בשנת 1967, בגיל 30, השלים את לימודי הדוקטורט בביוכימיה במכון קרולינסקה, מערבית לסטוקהולם.
בשנת 1970 הוסמך לינדל לרופא.
לאחר השלמת הדוקטורט, נסע לינדל ללימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית.
במסגרת עבודתו התוודע לשאלת המחקר של מנגנוני התיקון של הדנ"א.
וגילה את הקלות היחסית בה היא נפגמת.
לינדל הגיע למסקנה כי לא תיתכן אפשרות שהחומר הגנטי שלנו יציב במשך כל החיים, ללא סיוע.
תובנה זו פתחה את הדרך לתחום מחקר חדש - חקר הנוקלאוטידים, קבוצה של תרכובות אורגניות שקיימת בכל היצורים החיים ומרכיבים את החומר התורשתי.
במחקריו גילה לינדל את חולשתו הכימית של הציטוזין (אחד מחומרי הנולאוטידים), שנוטה לאבד בקלות חומצות אמינו ועשוי להביא לשינוי במידע גנטי.
בשנת 1974 פרסם לינדל את ממצאיו בתחום הנוקלאוטידים.
מחקר זה היווה את הבסיס למחקר ארוך שנים בתחום תיקון ה-DNA, אשר הקנה לו את פרס נובל לכימיה בשנת 2015.
בין השנים 1978-1982, עבד לינדל כמרצה לכימיה רפואית באוניברסיטת גטבורג שבשוודיה.
בשנת 1981 עבר לינדל להתגורר באנגליה והחל לעבוד כחוקר במכון לחקר הסרטן בלונדון.
בין השנים 1986-2005, ניהל את מעבדות המחקר של המכון במחוז הרטפורדשייר.
לינדל המשיך לעבוד במכון עד לשנת 2009.
לינדל כתב מחקרים רבים בתחום תיקון DNA והגנטיקה של הסרטן.
בשנת 2015 זכה לינדל בפרס נובל לכימיה במשותף עם עזיז סנג'אר ופול מודריץ' על מחקריהם בנושא תיקון DNA ועל כך שהצליחו לפצח ולמפות ברמה המולקולרית את המכניזם שבאמצעותו מצליחים התאים לתקן דנ"א פגום ולשמור על המידע הגנטי.
תומאס לינקה הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בעמדת הבלם.
כיום לינקה מועסק כמנהל ספורטיבי בקבוצת אינגולשטאדט 04 מליגת הבונדסליגה.
לינקה נודע במשחק ראש מצוין ובתיקולים קשוחים.
הוא שיחק במשך 13 עונות בבונדסליגה, בעיקר בשאלקה 04 ובבאיירן מינכן, ובנוסף שיחק גם בנבחרת גרמניה בכדורגל.
לינקה החל את קריירת הבוגרים שלו בשנת 1988 בקבוצת רוט-וייס ארפורט ששיחקה בליגת העל המזרח-גרמנית.
ליגה זו התפרקה בשנת 1991 עם איחוד גרמניה, וארפורט סיימה בעונה האחרונה במקום השלישי, שהקנה לה מקום בליגת הבונדסליגה השנייה בעונה העוקבת.
הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א באותה עונה עקב הישגה בעונה הקודמת, הדיחה את שאלקה 04 מהגביע הגרמני, אך גם ירדה לליגה השלישית בתום עונת 1992.
בשאלקה 04 התרשמו מאוד מיכולותיו של לינקה בהפסדם לארפורט בגביע הגרמני, והחתימו אותו על חוזה.
לינקה שיחק 175 משחקים במדי שאלקה במשך שש עונות, והבקיע 13 שערים.