tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבים מאוד מתו ברעב ובמגפות שפשטו בתנאים הקשים.
ב-20 בנובמבר הכריזה הראדה על ריבונות הרפובליקה העממית האוקראינית.
חלק מההתפרצות כוּון גם כלפי היהודים: המזכירות הלאומית של זילברפרב תיעדה 60 פוגרומים ב-1917, שאירעו רובם ככולם בנובמבר ודצמבר ונערכו בחבל ווהלין, קרוב לחזית.
כבר באוקטובר הוציאו שר הפנים של הראדה, וולודימיר ויניצ'נקו, ושר הצבא סימון פטליורה, הודעות גינוי נחרצות והורו לכוחות הנאמנים להם לשמור על הסדר.
המנהיג הציוני יוסף שכטמן התלונן שהפרעות נובעות במיוחד עקב היעדרם של הגברים היהודים הכשירים שגויסו לצבא, והציע הקמת יחידות הגנה עצמית יהודיות נפרדות.
פטליורה תמך ברעיון, והראדה פרשה את חסותה על "איחוד החיילים היהודים הכל-רוסי" שנוסד בקייב בתחילת אוקטובר על ידי יוסף טרומפלדור.
זילברפרב ומרבית הסוציאליסטים היהודים, כמו משה רפס ומקס שץ-אנין, התנגדו לפעילות האיחוד, הן מטעמים אידאולוגיים של שוויון אך בעיקר בשל כך שהארגון היה ציוני בפועל.
הם המליצו על צירוף מגויסים יהודים ליחידות כלליות לשמירת הסדר.
בדצמבר גינתה המועצה הלאומית היהודית את היוזמה.
היא חזרה בה כעבור חודשיים כשהדיווחים על התעצמות הפוגרומים החלו להצטבר, אך בשלב זה הידרדרו השטחים שהרפובליקה תבעה בהם ריבונות לכדי תוהו ובוהו גמור.
הממשל הבולשביקי לא התעתד להסכין עם אובדן אוקראינה, שנמצאו לו תומכים מרובים בשטחה; מיד לאחר המהפכה התחוללו התקוממויות קומוניסטיות בכל רחבי הארץ.
ב-12 בדצמבר 1917 הוכרזה בחרקוב רפובליקה סובייטית, וזו קראה לעזרתה את הצבא האדום, שעלה בהרבה על הכוחות הלא-מאורגנים של הראדה.
בתגובה, זנחה המועצה האוקראינית סופית את החתירה לפדרציה כלשהי עם רוסיה והעבירה ב-25 בינואר 1918 החלטה שקבעה כי אוקראינה תהיה עצמאית לגמרי.
אף על פי שכל המפלגות היהודיות, ואפילו הבונד, גינו את הפלישה וראו בקומוניסטים אויב, הן העדיפו רוסיה רב-לאומית ופדרטיבית על פני רפובליקה אוקראינית שבה יהיה רוב שליט ברור.
סירוב רוב הנציגים היהודיים להצביע בעד ההחלטה (הבונד הצביע נגד והיתר נמנעו) עורר התמרמרות בראדה, בייחוד מאחר שרק שבועיים קודם הוענק לכל המיעוטים הלאומיים וליהודים בכלל זה מעמד אוטונומי בחוק.
החלו לעלות האשמות על כך שהיהודים נייטרליים כלפי הבולשביקים ואינם נאמנים בלי פשרות.
בראשית פברואר הגיעו החילות הקומוניסטיים עד קייב והראדה נאלצה להתפנות לז'יטומיר.
הנציגים היהודים לא הצטרפו אליה ונותרו בבירה, לטענתם בשל תקשורת לקויה.
הייצוג הבולט של יהודים במשטר הסובייטי – בין היתר, 75% מאנשי הצ'קה בקייב היו יהודים – הצטרף לאנטישמיות העממית הרווחת ויצר דימוי שלהם כפרו-קומוניסטים בכוח, דימוי שרווח בכל שדרות החברה.
כולם החלו להיתפש כבעלי-ברית וסייענים של הבולשביקים.
ב-9 בפברואר, הראדה הגולה חתמה על שלום נפרד עם מעצמות המרכז, ואלו כבשו את אוקראינה בתוך שבועות ספורים והפכו אותה למדינה גרורה שעצמאותה הייתה נומינלית בלבד.
מסע המלחמה היה מלווה בפרעות נגד יהודים שערכו היחידות הלאומניות הסדירות-למחצה.
בברדיצ'ב נטבחו כ-20, ובקייב נהרגו 22 ואחרים נעלמו, נאנסו ועונו.
ב-3 במרץ נכנעו הסובייטים לדרישות הפולשים וחתמו על חוזה ברסט-ליטובסק, שבו ויתרו על אחיזתם כמעט בכל אוקראינה ובטריטוריות מערביות אחרות.
הנוכחות הגרמנית-אוסטרית ייצבה את הסדר הציבורי במדינה.
ההתפרעויות והמהומות, ובכללם נגד יהודים, שככו, אם כי לא חדלו.
כ-80 פוגרומים התחוללו במהלך השנה.
המשרד לעניינים יהודיים והמועצה הלאומית היהודית בממשלה הוסיפו לפעול לכל אורך אותה העת, גם כשההטמאן הסמכותני פבלו סקורופדסקי תפס את השלטון בהפיכה באפריל, חיסל את הראדה והנהיג משטר ריכוזי ואנטי-ליברלי בתמיכת הכובשים.
בקיץ נערכו בחירות ארציות למוסדות היהודיים, שבהן הצביעו 187,485 איש בלבד, כ-10% מהאוכלוסייה היהודית הכללית – עדות נאמנה לפער בין השכבה המשכילה הקטנה להמונים המסורתיים והאדישים פוליטית.
הבחירות הביאו לשליטה ציונית, ברוב קטן, במוסדות; הפעם היו אלה הסוציאליסטים השונים שסירבו לקבל את החלוקה והם החרימו את הוועדות השונות.
השיתוק בנציגות היהודית היה מוחלט, ועתיד היה למלא תפקיד ניכר בחוסר היכולת להפעיל את הכוח הפוליטי היהודי ברפובליקה האוקראינית בעת הפוגרומים.
בנובמבר תמה מלחמת העולם הראשונה.
הגרמנים והאוסטרים נסוגו בבהילות והותירו את המדינה האוקראינית חשופה.
הפוליטיקאים הפרוגרסיבים, בראשות וולודימיר ויניצ'נקו וסימון פטליורה, הדיחו את סקורופדסקי והקימו דירקטוריום לאומי.
הבולשביקים ברוסיה הכריזו על ביטול חוזה ברסט-ליטובסק ופלשו שוב.
לצדו של הממשל החדש והחלוש עמדו להלכה כ-100,000 חיילים, אך אלו היוו אוסף של כוחות עצמאיים בפיקוד מנהיגים מקומיים, "הטמנים", הרבה יותר מאשר צבא מאורגן.
הם חסרו כל הבנה או הזדהות עם המדיניות הליברלית של הדירקטוריום.
ההנהגה בקייב הייתה תלויה בהם תכופות יותר מאשר להפך, וויניצ'נקו עצמו התלונן על כך ללא הרף וטבע את המושג ההיסטוריוגרפי "עידן אילי המלחמה" (отаманщина, אוֹטַמָנְשְצִ'ינָה) ששימש מאז לתיאור התקופה בה שלטו מצביאים עצמאיים-למעשה בשטחים נרחבים בארץ.
יחידות לאומיות אוקראיניות שהקימו עריקים עם התמוטטות הצבא האוסטרו-הונגרי הכריזו על צירוף גליציה המזרחית למדינה העצמאית, וגררו את צבא פולין הצעירה לסייע לפולנים בחבל.
בדרום-מזרח המדינה קם הצבא האנרכיסטי של נסטור מאכנו, שהתנגד לשלטון כלשהו.
באזור הדוֹן ואודסה התארגן צבא לבן רוסי אנטי-מהפכני בראשות הגנרל אנטון דניקין למלחמה בבולשביקים.
מדצמבר 1918 שוב שררו באוקראינה כאוס ומלחמת הכל בכול.
ריצ'רד פייפס כתב: עם התמוטטות הסדר החברתי התחדשו הפרעות ביהודים, בקנה מידה שעלה בהרבה על כל מה שהתרחש קודם.
בראשית ינואר 1919 התחולל הפוגרום המשמעותי הראשון באוברוץ' שבווהלין, כשאנשיו של האטמן האוקראיני הלאומני אוֹלֶכּסי קוזיר-זירקה כבשו אותה מידי הבולשביקים.
בשבועיים הבאים חולל קוזיר-זירקה פרעות נוספות ביישובים סמוכים.
מעשי טבח אחרים נערכו כמעט במקביל בז'יטומיר, בברדיצ'ב ובמספר כפרים על ידי האטמנים ווֹלִינֶץ וניקיפור הריהורייב.
הנציגות הפוליטית היהודית בממשל ציפתה לתגובה מהירה של ההנהגה כלפי הפורעים.
ב-11 בינואר הוציא הדירקטוריון הודעה שנחתמה על ידי היו"ר ויניצ'נקו, שר הצבא פטליורה ואחרים, וכללה גינוי חמור למבצעי הפוגרומים ופקודה לעצור ולשפוט אותם.
החותמים האשימו את תומכי סְקוֹרוֹפַּדסקי, את הצבא הלבן ואת הבולשביקים במעשי האלימות נגד היהודים וטענו כי אלה היו פרובוקציות שנועדו לפגוע בכבודו של צבא הרפובליקה; אך ההכרזה כללה גם פסקה שבה קראו המנהיגים ל.
כמה נציגים יהודים ביקשו מוויניצ'נקו להסיר את הפסקה, שהשתמע ממנה קישור בין "האומה היהודית" לבולשביקים, אך הוא הסביר כי היא נדרשה דווקא מפני שהמסיתים טענו לקשר גורף כזה.
הטון של ההצהרה הכעיס את הפוליטיקאים היהודים, והמועצה הלאומית היהודית מחתה וקבעה כי "ההכרזה לא מספקת...
ותגרום להגברת האיום על היהודים." בעיניהם, ניתן בזאת ביסוס מגבוה להשוואה בין יהודים לבולשביקים, שרווחה בהסתה הציבורית ובפקודות שהוציאו אטמנים מקומיים.
במהלך פברואר ומרץ, בעת ששטף את הארץ גל של פוגרומים, משלחות יהודיות עלו אל פטליורה ועתרו בפניו שיוציא צווים נוספים נגד הפורעים.
הרפובליקה הייתה בעיצומו של משבר צבאי חמור, וויניצ'נקו התפטר מתפקיד היו"ר והוחלף על ידי פטליורה.
ב-5 בפברואר כבשו הבולשביקים את קייב שוב, והממשלה האוקראינית נמלטה לחרסון.
המפלגות היהודיות איבדו בהדרגה את אמונן בה, וראו אותה כחסרת אונים לכל הפחות, אם לא אדישה ממש, לטבח של אלפי יהודים בידי כוחות תומכיה.
רק 'פועלי ציון' הוסיפה לתמוך בממשלה באופן מלא.
ב-15 בפברואר 1919 אירע בפרוסקורוב אחד הפוגרומים הקשים ביותר במלחמת האזרחים, לאחר שהבולשביקים ניסו לארגן התקוממות.
אנשי האטמן איוואן סמסנקו, שהיה נאמן לרפובליקה, טבחו בתוך מספר שעות יותר מ-1,600 יהודים ופצעו עוד אלף.
ב-18 בחודש טבח סמסנקו בעוד 500 יהודים בפלשטין.
פרעות נוספות התחוללו בפלך פולטבה; בעיירה לובני מנעה יחידה אוקראינית מחיילים אחרים ומן ההמון לבצע פוגרום, ו-14 מאנשיה נהרגו.
בין ה-22 ל-25 במרץ נטבחו יותר מ-300 יהודים בז'יטומיר על ידי יחידות האטמן המקומי וההמון.
במשך שנת 1919 אירעו למעלה מ-1,300 פרעות מתועדות.
80% מתוכן התחוללו בפלכי קייב, ווהלין ופודוליה, שבהם התגורר חלק הארי של האוכלוסייה היהודית.
מתוך כ-900 פוגרומים נפרדים שנרשמו ונבדקו על ידי פעיל זכויות האדם היהודי-אוקראיני נחום גֶרגֶל , ובהם נמנו 31,000 הרוגים, 40% בוצעו על ידי יחידות נאמנות לדירקטוריום, ו-23% נערכו על ידי כנופיות חסרות השתייכות פוליטית ברורה.
כל הצדדים הלוחמים השתתפו בפוגרומים, והם בוצעו בה במידה תחת הוראות מפורשות ועקב חוסר שליטה ביחידות הסדירות-למחצה שהמשמעת בהן הייתה רופפת.
אף הצבא האנרכיסטי של נסטור מאכנו, שכמה מקציניו הבכירים היו יהודים ושמפקדו התנגד לאנטישמיות נחרצות, רצח יהודים ובזז את רכושם.
ההיסטוריון פטר קֶנֶז העריך שמאכנו לא רק שלא היה מסוגל לכפות את מרותו בתוהו ובוהו ששרר, אלא אף היה נכון לנצל את הזיהוי האנטישמי העממי בין יהודים לקומוניסטים כדי לגייס תמיכה נגד אויביו הבולשביקים.
לקראת האביב, בעוד דיווחים על אלפי נרצחים ומעשי התעללות ואונס המוניים זורמים מכל רחבי המדינה, המפלגות היהודיות השלימו את התנתקותן מהדירקטוריום.
מנהיגים יהודים כמו משה רפס האשימו את הממשל של ויניצ'נקו ביותר מאשר חוסר אונים (אם כי יש להביא בחשבון כי זיכרונותיהם נכתבו בברית המועצות, וכיוונו גם להשחיר את הממשלה הלאומנית) וראו את מדיניותו כנרפית במכוון עקב רצון להפיק תועלת מהאנטישמיות להשגת תמיכה עממית.
השיח והתעמולה שנפוצו פרטו רבות על נימה זאת; הזיהוי בין בולשביקים ליהודים בתודעת חוגי הצבא והשלטון היה מושרש ביותר, והם האמינו בכנות כי הם נלחמים נגד אויב יהודי-קומוניסטי.
השקפה זו, למרות ההצהרות הרשמיות מגבוה – באפריל הוציא הדירקטוריום שוב גינוי חמור לפורעים והורה על מאסרם ושפיטתם; במאי אף הוקמה ועידת חקירה מיוחדת – הביאה לכך שגם כשמבצעי פוגרומים נעצרו הם כמעט ולא הורשעו או נענשו.
בסוף מרץ 1919, אחרי הפוגרום הקשה בז'יטומיר, כתב אליהו חפץ שמשלחת יהודים שעלתה אל ויניצ'נקו נענתה על ידו במילים: בשלב זה הצהירה אפילו "פועלי ציון" על אי-הסכמה עם מדיניות הדירקטוריום.
השר לעניינים יהודיים, נציג "פועלי ציון", אברהם רבוצקי, התפטר ב-9 באפריל.
הוא הוחלף על ידי פנחס קראסני, שחסר תמיכה פוליטית ואף הוקע וגונה רבות על ידי הפוליטיקאים היהודים האחרים.
קראסני עסק רבות בסיוע לנפגעי הפרעות, כשהוא מקצה דמי פיצויים שהדירקטוריום הקצה למטרה זו.
גם סגן-שר החוץ האוקראיני, היהודי ארנולד מרגולין, התפטר במחאה על הפוגרומים, אם כי המשיך לתמוך בממשלה כנציגהּ לוועידת השלום בפריז.
הציבור והמפלגות היהודיות (לא רק באוקראינה אלא גם בבלארוס ואזורים נוספים, שאף בהם נערכו פרעות קשות על רקע מלחמת האזרחים) פנו לכוח היחיד שפעל בנחרצות נגד הפוגרומים, הצבא האדום.
בחילות הבולשביקים רווחה אנטישמיות עממית נרחבת, והם בעצמם ערכו פרעות רבות.
מבין הנתונים החלקיים שאסף נחום גרגל בשעתו, עלה כי נרצחו על ידי הצבא האדום לפחות 725 יהודים.
אך צעדיהם של לנין, כריסטיאן רקובסקי ויתר ההנהגה הסובייטית נגד אנטישמיות היו נוקשים.
היבסקציה, המחלקה היהודית של המפלגה הקומוניסטית, אף ערכה מסע חינוכי אינטנסיבי בקרב החיילים.
הפורעים בשורותיהם נענשו או רוסנו בדרך כלל.
במאי 1919, אגפי השמאל הפורשים של הבונד, הפֿאַראייניקטע ופועלי ציון הקימו ביחד את מפלגת ה"קוֹמפַרבָּנד" (קאָמפֿאַרבאַנד; הברית הקומוניסטית היהודית באוקראינה).
מספר המתגייסים היהודים לצבא האדום באוקראינה היה מרובה כל כך, עד שהוקמו מוסדות מיוחדים לטפל בהם.
ידם של הסובייטים הייתה על העליונה בכל מקרה: עוד בטרם האביב נדחקה הממשלה הלאומנית לרצועה צרה ממערב לקו ז'יטומיר–חרסון.
ב-9 מאי 1919 פתח האטמן ניקיפור הריהורייב, איל מלחמה מקומי במחוז חרסון שהחליף צדדים ללא הרף מתחילת הסכסוך, במרד כולל נגד פטרוניו הבולשביקים.
צבאו זרע הרס במסעו צפונה – ובכלל זה פוגרומים בעשרות קהילות יהודיות, שהבולטים שבהם היו מבין הגדולים בכל אותה שנה.
ב-15 במאי החל טבח בן שלושה ימים ביליזבטגראד שבו נהרגו יותר מ-1,500 יהודים, ולמחרת טבחה יחידה אחרת של הריהורייב כ-700 יהודים בצ'רקאסי.
הריהורייב דוכא בתוך שבועות ספורים על ידי הצבא האדום.
פרעות גדולות אחרות התרחשו ביתר חבלי אוקראינה.
באומן נרצחו יותר מ-400 יהודים ב-14 במאי בידי האוכלוסייה אחרי שגדוד מורדים סוציאל-רבולוציונרי שמאלי גירש את הבולשביקים; לפי עד בן התקופה, מנהיג הסוציאל-רבולוציונרים האזורי שוטגרין הודה במשפטו על ידי הצבא האדום שהוא משתמש בהסתה אנטישמית גם דנילו טרפילו , "האטמן הירוק" שתמך בסוציאל-רבולוציונרים, היה מצוי במרד נגד הדירקטוריום מאז ינואר.
טרפילו לחם נגד כל הצדדים, ובין מאי ליולי ניהלו כוחותיו מערכה עקובה מדם במחוז קייב במאמץ לבלום מתקפה בולשביקית מקומית.
אנשיו היו אחראים לפרעות ב-15 מקומות יישוב, בהן נהרגו להערכת אליהו חפץ כ-2,000 יהודים.
בטרוסטיאנץ , באמצע מאי, נטבחו עוד כ-400 יהודים בהתפרצות שהחלה כשכנופיה לא-מזוהה עברה בעיר.
אלו היו רק הבולטים מבין עשרות ומאות פוגרומים שהתחוללו ללא הרף, ובהם נהרגו מספרים קטנים יותר.
במאי ויוני פלש למזרח אוקראינה מקובאן צבא המתנדבים של הגנרל הלבן אנטון דניקין.
בצבא המתנדבים הייתה השפעה ניכרת למפלגת הקדטים הליברלית, וגם סוציאליסטים מתונים יחסית סיפקו לו תמיכה פוליטית ושאפו לראות בתבוסת הבולשביקים.
אך הצורך לרצות את הימין השמרני, שעמו נמנה דניקין עצמו, גבר.
הקצינים ואנשי מחלקת התעמולה היהודיים פוטרו כולם במרץ 1919; בקרב הקצונה בצבא המתנדבים רווחה האנטישמיות המסורתית של המשטר הצארי, שהוחרפה לאין שיעור במלחמת האזרחים, ומחלקת התעמולה הפיצה מנשרים שזיהו באופן מוחלט את האוכלוסייה היהודית עם הבולשביקים והטיפו לאלימות חסרת רסן.
כוחות דניקין התמקדו בבולשביקים, ששלטו במרבית אוקראינה.
הלאומנים היוו גורם שולי מבחינתם.
הדירקטוריום הכריז על דניקין מלחמה, כמעט באופן סמלי, ב-24 בספטמבר.
המטרה הפוליטית של הלבנים הייתה רוסיה מאוחדת, והם רדפו את מוסדות ונציגי הלאומיות האוקראינית בשטחים שכבשו.
תוך זמן קצר הם הביסו את הצבא האדום והגיעו עד חרקוב וצ'רניהיב.
בטולצ'ין נטבחו על ידי כנופיות מקומיות יותר מ-500 יהודים ב-14 ביולי.
אותו החודש סימן את דעיכת המעורבות של הכוחות הלאומנים המוכים בפרעות; אולם מעשי ההרג ההמוניים עוד התעצמו תחת הצבא הלבן.
צבא המתנדבים חולל במשך החודשים הבאים שורת פוגרומים, שנבדלו מהקודמים להם ברמת האלימות וההרס שגרמו ובכך שהמוני העם נטלו בהם רק חלק מועט.
הם נערכו על ידי יחידות סדירות ובאורח מאורגן.
בסביבות קייב, שנפלה לידיהם בסוף אוגוסט, החל גל אלימות שבו נהרגו כמה מאות יהודים בחודשים הבאים.
יחידות הקוזאקים של הלבנים גם הרבו במיוחד במעשי אונס המוניים של נשים יהודיות; על אף שמעשי אונס, ועמם עינוי ורצח קורבנותיהם, היו שכיחים ב-1919, כמה מהמתעדים הראשונים של המאורעות ציינו במפורש שצבא דניקין הפגין התנהגות חמורה במיוחד.
העקובה מדם שבכל פרעות הלבנים נערכה בספטמבר ביהודי פסטוב, וגבתה יותר מ-1,000 הרוגים.
דניקין, שסלד ממעשי הטבח אך לא עשה דבר למונעם, נעשה בשלב זה תלוי לגמרי בתקווה שצבאות מעצמות ההסכמה יתערבו לטובתו.
כדי לפייס את דעת הקהל במערב, שידיעות על מעשי הזוועה הגיעו אליה, הוא אף הוציא באוקטובר גינוי חמור לפורעים, שצבאו פירש כמחווה כלפי חוץ ושלא הייתה לו שום השפעה ממשית על מעשיהם.
לזמן-מה, כשצבא המתנדבים התקדם מעבר לגבולות אוקראינה אל תוך רוסיה, הייתה רגיעה מסוימת.
אך עם התבוסה המוחצת שספגו מידי הצבא האדום בנובמבר ונסיגתם המזורזת בשטח המדינה עד לחצי האי קרים, הם ערכו גל פרעות נרחב נוסף בדצמבר וינואר.
גם הדירקטוריום הלאומי, ששלטונו הוגבל למובלעת קטנה שבירתה הייתה קמניץ-פודולסק, השליך את יהבו על התערבות צרפת, בריטניה ואמריקה נגד הבולשביקים.
ב-26 וב-27 באוגוסט הוציא פטליורה, שבאותה עת היה כבר חסר כוח ממשי, שני צווים נוקשים נגד עורכי פוגרומים.
אלו נועדו בייחוד לריצוי דעת הקהל המזועזעת במערב ולסתירת התעמולה הבולשביקית נגדו שם, שהפוגרומים היו עבורה נכס מרכזי.
פטליורה נעזר במיוחד בנציגו בפריז, מרגולין.
הלה סבר כי הדירקטוריום נאבק בכנות, וכמיטב יכולתו בנסיבות הקשות, בפורעים הלא-ממושמעים, וכי האשם העיקרי היו הלבנים, הכנופיות וגם הבולשביקים עצמם.
הציר בפריז היה מהמעטים בקרב יהודי אוקראינה שהוסיפו לדגול בתמיכה בממשלה הלאומנית, בעת שהרוב העדיף את ההגנה שהבטיחו הסובייטים וראה בצעדיו של פטליורה מחוות ריקות.
כוח נוסף שנטל חלק בפרעות נגד היהודים במדינה היה הצבא הפולני.
לאומנים אוקראינים הקימו בנובמבר 1918 את הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה בגליציה המזרחית והשתלטו על רוב שטחה, כשהם מדכאים את האוכלוסייה דוברת-הפולנית.
ב-22 בינואר 1919 הוכרז איחוד בין המדינה החדשה לרפובליקה העממית של הדירקטוריום, אם כי שתי הישויות נותרו נבדלות למעשה.
צבא פולין העצמאית עולת הימים הדף את המערב-אוקראינים מגליציה תוך שהוא עורך פוגרום ביהודי לבוב, שאותם זיהה עם הבולשביקים, ופרעות נוספות.
הפולנים חצו את הגבול הישן וחדרו לאוקראינה הרוסית גופא, שם התמידו באלימות נגד היהודים.
נחום גרגל תיעד 9 פרעות שערך הצבא הפולני, ובהן נהרגו 134 יהודים.
1920, שבה התייצב התוהו-ובוהו ואוקראינה הייתה מחולקת בעיקר בין הסובייטים לצבא הפולני, עמדה בסימן של רגיעה עבור היהודים, אם כי המלחמה המשיכה והפוגרומים לא תמו.
124 אירועי אלימות מתועדים התרחשו באותה שנה.
במרץ 1920, לאחר שהבולשביקים נסוגו מהעיירה טֶטייב, התחולל בה החמור שבהם: כנופיות מקומיות, ששרפו את בית-הכנסת בו הסתתרו רבים מיהודי העיר, טבחו לפחות כמה מאות יהודים (לפי דיווחים מסוימים, מספר ההרוגים אף הגיע ל-4,000; בין ניצולי פוגרום זה היה המשורר יעקב אורלנד, אז ילד בן שש).
באפריל חתמו הפולנים בראשות פילסודסקי על ברית צבאית עם ממשלת פטליורה בשאריות שטחה במערב המדינה, שכוונה נגד הקומוניסטים.
הצבא הפולני, המלווה באוקראינים, התקדם במהירות והגיע לקייב בחודש מאי, אך נחל תבוסה קשה מידי הצבא האדום ב-8 ביוני.
במהרה הסיגו הבולשביקים את הפולנים עד לגבול גליציה הישן, והשתלטו על כל שטח אוקראינה הרוסית.
מלחמת האזרחים בשטח המדינה תמה, ועמה בא הקץ לפוגרומים.
כבר בעת המאורעות החלו חוקרים יהודים לערוך אומדנים להיקף ההרג והנזק שנגרם.
נחום גרגל, נציג ועדת הצלב האדום הסובייטי, הכין רשימה מפורטת של אירועים וקורבנות שבה מנה 1,236 פוגרומים שבהם נטבחו 31,071 יהודים.
בחישובו הסופי, על בסיס אקסטרפולציות, העריך שבין 50,000 ל-60,000 נהרגו.
הנרי אברמסון העריך כי האומדן המינימלי הוא 50,000 מתים.
קיימות הערכות המעמידות את מספר הנרצחים על כ-200,000, אם כי אולג בודניצקי הניח שסביר שמדובר בעירוב נתוני המתים עם הפצועים.
דיווחים מן התקופה מסרו ש-50,000 נשים התאלמנו ו-300,000 ילדים התייתמו.
אלפים רבים של נשים נאנסו, עשרות אלפים עונו וסבלו הטלות מום שונות, בהן כריתות גפיים, עקירות עיניים, וכריתת אפים ואוזניים.
במקומות יישוב רבים לא נותר אף לא יהודי אחד, ובאחרים האוכלוסייה היהודית הצטמצמה לשבריר ממספרה קודם הפרעות.
מאות אלפי פליטים יהודים נמלטו מאוקראינה השסועה, שוב כחלק מגל הימלטות יהודים מאזורי הלחימה במזרח אירופה.
כ-150,000 פליטים מאוקראינה הגיעו לפולין ו-45,000 לרומניה, רובם המכריע יהודים.
עד אביב 1923 הורו הממשלות בשתי המדינות לפליטים שנותרו להתפנות; עוד ב-1921 התירה רומניה רק ל-4,000 מתוך 22,000 שהיו במדינה להאריך את שהותם.
הציר הפולני בוורסאי הודיע שלפי נתוני ממשלתו, למעלה מ-85,000 מבין הפליטים היהודים קיבלו דרכונים זרים ועזבו את המדינה עוד ב-1920, ובראשית 1923 היו לא יותר מ-10,000 שנשארו בפולין.
ברומניה דווח שנותרו רק 11,000 נכון לאותה עת.
הממשלה הקנדית קלטה 3,040 פליטים יהודים-אוקראינים מרומניה.
לבסוף, בראשית 1924, הממשלה הרומנית גירשה את הרוב אך התירה לאלו שהיו להם קרובים במדינה להישאר.
יהדות ארצות הברית הפעילה את מלוא כובד השפעתה כשהגיעו הידיעות על הרציחות באימפריה הרוסית בכלל ובאוקראינה בפרט.
הג'וינט גייס בין 1919 ל-1921 סכום של 3,300,000 דולר לצורך סיוע במזרח אירופה, והכסף נשלח כחלק ממאה מיליון הדולר שהשקיע מנהל הרווחה האמריקני לעזרה לאוכלוסייה האזרחית הסובלת.
ב-24 בנובמבר 1919 הוכרזה שביתה כללית ונערכו הפגנות ענק בניו יורק ובערים אחרות בדרישה מהממשל האמריקני לפעול בנדון.
ראשי יהדות ארצות הברית, בכללם לואי מרשל, נפגשו עם מזכיר המדינה רוברט לנסינג, והלה התיר למשלחת יהודית מיוחדת בראשות השופט הארי פישר לצאת לרפובליקה העממית האוקראינית.
המשלחת חקרה את המתרחש והפעילה לחץ על הדירקטוריום, שהיה זקוק לתמיכה בדעת הקהל הבינלאומית.
הופעל גם לחץ על מחלקת המדינה האמריקנית.
ארצות הברית ראתה חשיבות עליונה בהבסת הבולשביקים וסברה שהלאומנים האוקראינים פועלים כמיטב יכולתם לרסן את הפורעים: "מצוקתם של היהודים זוכה למלוא תשומת לבה של הממשלה", כתב לנסינג בנובמבר.
פישר ושותפיו סברו שפטליורה מכזב ואינו עושה מאמץ אמיתי, למרות התבטאויותיו החיוביות בשיחות הפרטיות ביניהם.
על אף הסיוע החומרי הרחב שהגישו, יהודי אמריקה היו מוגבלים בהשפעתם על חוק החירום להגבלת ההגירה הנוקשה, שנכנס לתוקף ב-1921 ומנע מהפליטים הרבים את האפשרות להגר לארצות הברית.
היישוב העברי בארץ ישראל התגייס אף הוא למחאה ולמאמצי הסיוע.
נשלחו אגרות רשמיות לממשל הקולוניאלי הבריטי ולוועידת השלום בפריז, וקהילת חברון הכריזה על יום אבל לאומי בי"ז בתמוז תרע"ט (יולי 1919).
ישראל בלקינד נסע לאוקראינה והביא עמו בחזרה 130 יתומים שלקח תחת חסותו.
אישים וגופים שונים בארץ ישראל דרשו מההנהגה הציונית להתערב אצל שלטון המנדט ולאפשר הגירה המונית של פליטים יהודים מאוקראינה, שנזקקו למקלט מיידי.
מנגד, חיים ויצמן, נחום סוקולוב, מנחם אוסישקין וארתור רופין חששו מהגעת מאסות של מהגרים בלתי-מוכשרים, בניגוד למדיניות הקליטה הסלקטיבית והמחושבת שנועדה לבסס את ההתיישבות באמצעות כוח-אדם איכותי ככל האפשר.
הגעתם של 7,000 פליטים מאוקראינה במחצית השנייה של 1920 (לפני כניסת התקנות הממשלתיות לתוקף, בעת שבה לא הייתה כל הגבלה על הגירה) החמירה את חששותיהם.
משרדי העלייה הציוניים במזרח אירופה הונחו להעניק אשרות רק למתאימים, ודחו המוני פליטים; ההנהגה הציונית אף הצליחה לדחוק את הנציב הבריטי להוריד את מכסת ההגירה מ-80,000 איש ל-1,000 בלבד.
מדיניותם של ויצמן, אוסישקין ושותפיהם עוררה את חמת האופוזיציה הציונית.
מקס נורדאו ואחרים, שהיו קרובים לעמדות הטריטוריאליסטים עוד מימי קונגרס אוגנדה, דרשו להפכה מן הקצה אל הקצה ולקבל פליטים רבים ככל האפשר.
נורדאו ודומיו נענו בטיעון שארץ ישראל אינה פתרון להמוני היהודים, וחובה לבנות את ההתיישבות בהדרגה וביעילות.
ההיסטוריון גור אלרואי טוען במאמרו מ-2013 שהעמדה הלא-נוחה והמביכה שפרעות פטליורה הציבו בה את הגופים הציוניים, היא זו שגרמה לכך שהפוגרומים הקשים נדחקו למקום שולי בהיסטוריוגרפיה הציונית, וזכו לעיסוק מועט ביותר.
ב-25 במאי 1926 התנקש שלום שוורצבארד בפריז בחייו של סימון פטליורה הגולה, שהפרעות נקשרו בשמו.
שוורצבארד היה מהגר יהודי מבסרביה ובן למשפחה שחלקה נרצח בפוגרומים, ולפי דיווח אחד הכריז בעת הירי כי "זה בעד [פוגרום] פרוסקורוב!" במשפט שוורצבארד הוקרא בפני המושבעים הצרפתיים תיעוד הזוועות.
ארגונים ואישים יהודיים התגייסו לספק עדויות ומסמכים לכך שפטליורה היה אחראי באופן ישיר לרציחות.
ראיות לפעולות כנות שנקט הפוליטיקאי האוקראיני בטרם ובמהלך 1919 הועלמו לעיתים במתכוון.
אישים כמו אליהו חפץ ומשה רפס אף כתבו את זיכרונותיהם כשישבו ברית המועצות, או בשירותה, מתוך רצון וגם צורך ולחץ להתיישר עם הקו הסובייטי, שהציג את התנועה הלאומית האוקראינית כשוביניסטית ואכזרית ("פטליוריסטית" היה כינוי הגנאי שאומץ על ידי המשטר הקומוניסטי).
רפס ופוליטיקאים יהודים אחרים, שנטלו חלק בממשל האוקראיני לפני שעברו לצד הסובייטי, ביקשו לטהר את עברם.
הזכויות הלאומיות שהוקנו ליהודים, ומאמצי הדירקטוריום לבלום את הפורעים, תוארו בידיהם כריקים מתוכן אם לא כצביעות והונאה של משטר אופורטוניסטי, שנועדו אך ורק לפיוס דעת הקהל בעולם.
פטליורה, ויניצ'נקו ויתר שותפיהם, הואשמו לא רק בנרפות ואין-אונים אלא אף באנטישמיות ובתמיכה שקטה ומכוונת במבצעי הפוגרומים.
מן העבר השני פעלו אפולוגטים, דוגמת מרגולין, שניסו להסיר כל אחריות מעליו ומעל ממשלתו.
הם הטילו את האשמה על הלבנים, על כנופיות עצמאיות, על תומכי ההטמאן פבלו סקורופדסקי, ואפילו על מזימה בולשביקית לפגוע במוניטין של הצבא האוקראיני.
הדיון היה ממוקד בדמותו של פטליורה, שהצורך להוכיח את מעורבותו הישירה היה הכרחי במשפט.
שוורצבארד זוּכָּה ב-26 באוקטובר 1926, אחרי שנה וחצי שבהן עסקה דעת הקהל באינטנסיביות בפוגרומים.
המושבעים השתכנעו בכך שפעולתו הייתה מוצדקת על רקע הסבל שעברה משפחתו.
בעשורים שלאחר הפרעות, התמקד הדיון בדמותו של פטליורה עצמו ובמידת מעורבותו.
ההיסטוריוגרפיה היהודית, וזו הסובייטית הרשמית, תיארו אותו כאנטישמי רצחני כמו המשטר שהנהיג.
ההיסטוריוגרפיה של הגולים האוקראינים במערב ראתה את אותו ואת ממשלו כמי שניסו לשווא למנוע את הפרעות, שנערכו ממילא כמעט תמיד על ידי אויביהם, וששמם הושחר על ידי תעמולה קומוניסטית.
כמו כן, האוכלוסייה האוקראינית הוצגה אצל היסטוריונים משמעון דובנוב והלאה כאלימה ורצחנית כלפי יהודים מטבעה, בעיקר בהשפעת המאורעות.
הפולמוס נגע פחות בגורמים אחרים, כגון האווירה בקרב כוחותיה הלא-ממושמעים של המדינה האוקראינית, שם הייתה ללא ספק אמונה חזקה בקיומה של קנוניה יהודית-בולשביקית ורווחה אנטישמיות רצחנית, האנרכיה הטוטלית ששררה אז בארץ, או ניסיונות האוכלוסייה המקומית להציל יהודים.
רק ב-1991, לקראת סוף המלחמה הקרה, שהוציא את העוקץ הפוליטי מהנושא, ערך ההיסטוריון היהודי-קנדי הנרי אברמסון מחקר מקיף ראשון על המדיניות היהודית של הממשל הלאומני.
הוא הציג את המורכבות שאפיינה אותה, את הפילוג העמוק בקרב הנציגים היהודים, ואת מאמציו האמיתיים וכישלונותיו של הדירקטוריום בטיפולו בפוגרומים.
אברמסון סבר שפטליורה היה אחראי אמנם מתוקף תפקידו, אך בוודאי שלא החזיק בדעות אנטישמיות או תמך ברצח היהודים, ועשה כמיטב יכולתו לעצור אותו.
מחקרו של אברמסון מהווה מאז את בסיס ההתייחסות לפרעות באקדמיה.
הפרעות בגאבס היו גל של שלושה ימים של אלימות אנטי-יהודית שפרצו בעיר גאבס בתוניסיה בשנת 1941. זה היה פרץ האלימות הגרוע ביותר נגד יהודים בתוניסיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
המהומות החלו כאשר המון של ערבים הסתערו על הרובע היהודי, הרגו 7 יהודים ופצעו 20.
יחד עם 7 היהודים שנרצחו בתחילה, נהרג גם שוטר אחד.
הפרעות הקשורות לטראומה וגורמי דחק מהוות קטגוריה של הפרעות נפשיות הקשורות לחשיפה לאירוע טראומתי או מלחיץ.
לפי ספר האבחון הפסיכיאטרי, ה־DSM-5-TR, משתייכות לקטגוריה הזו ההפרעות: הפרעת התקשרות תגובתית, הפרעת מעורבות חברתית חסרת עכבות , הפרעת דחק פוסט־טראומטית, הפרעת דחק חריפה, הפרעות הסתגלות, והפרעת אבל ממושך.
בספר ה-DSM, האבחנות הפסיכיאטריות מקובצות יחד בקטגוריות לפי הסימפטומים המרכזיים שלהם, למשל: הפרעות דיכאוניות, הפרעות חרדה.
הקטגוריה של הפרעות הקשורות לטראומה וגורמי דחק היא יוצאת דופן בכך שהמשותף להפרעות הללו הוא הגורם להן - חשיפה לאירוע טראומתי או מלחיץ.
ההפרעות השייכות לקטגוריה הזו דומות באופיין להפרעות חרדה, אך הן יכולות לכלול גם סימפטומים אחרים כמו דיספוריה, עצבנות, דיסוציאציה, שימוש בסמים והפרעות שינה בנוסף לחרדה או במקומה.
הפרעת התקשרות תגובתית היא הפרעה של הינקות או הילדות המוקדמת.
הפרעה זו מאופיינת בדפוסים לא מתאימים של קשרים חברתיים שלא נגרמו בשל מוגבלות שכלית התפתחותית או אוטיזם.
בהפרעה זו הילד לא מצליח ליצור קשרים חברתיים או להגיב להם באופן מתאים.
כדי לעמוד באבחנה, יש להראות גם שהילד סבל מטיפול לא מתאים (למשל, הזנחה, החלפה תדירה של הדמות הטיפולית העיקרית).
ההנחה היא שהטיפול הבעייתי הוא זה שגרם להתפתחות ההפרעה.
הפרעת מעורבות חברתית חסרת עכבות
הפרעת מעורבות חברתית חסרת עכבות דומה בבסיסה להפרעת התקשרות ריאקטיבית.
ההבדל בין השתיים הוא שבהפרעת מעורבות חברתית חסרת עכבות הילד יוצר קשרים עם אחרים ללא הבחנה ומבלי להראות דפוסי התקשרות סלקטיביים.
הפרעת דחק פוסט־טראומטית (פוסט-טראומה) היא הפרעה פסיכיאטרית, הנמשכת מעל ארבעה שבועות.
פוסט־טראומה עלולה להיווצר בעקבות חשיפה לאירוע טראומתי הכרוך בסיכון ממשי לאדם או לסובבים אותו, כגון תאונת דרכים, פיגוע טרור, קרב, שוד, תקיפה מינית, אלימות, שרפה וכדומה.
אנשים הסובלים מפוסט־טראומה מפגינים תסמינים של מחשבות פולשניות, הימנעות, שינויים בחשיבה וברגשות, ועוררות יתר.
בין השאר, איכות השינה נפגעת ויש יותר נדודי שינה.
בקרב אנשים עם פוסט־טראומה קיים תפקוד לקוי של מערכת העצבים האוטונומית.
הפרעת דחק חריפה היא הפרעה נפשית תגובתית, הנגרמת כתוצאה מחשיפה לאירוע טראומטי (לדוגמה: תאונת דרכים, מלחמה, פגיעה מינית וכדומה).
ההפרעה עשויה להתפתח בקרב אדם שחווה אירוע כזה, היה עד לו, או שמע עליו מאחרים.
הפרעות הסתגלות הן קבוצה של שש הפרעות נפשיות תגובתיות, כלומר כאלו המתרחשות בעקבות אירוע או סדרת אירועים מעוררי דחק נפשי.
ספקטרום הפרעות ההסתגלות כולל את ההפרעות הבאות: הפרעת הסתגלות עם מצב רוח דיכאוני, הפרעת הסתגלות עם חרדה, הפרעת הסתגלות עם תערובת של מצב רוח דיכאוני וחרדה, הפרעת הסתגלות עם הפרעות שליטה בדחפים, הפרעת הסתגלות עם הפרעות שליטה בדחפים וברגשות, והפרעת הסתגלות לא ספציפית.
הפרעת הסתגלות יכולה להתפתח על רקע של מגוון רחב מאוד של סוגי גורמי דחק (סטרסורים), חלקם קשורים לאירוע בודד וחלקם מתמשכים.
אבל היא תגובה טבעית למוות של אדם קרוב.
בקרב רוב האנשים, עוצמת היגון והאבל יפחתו עם הזמן.
אך בקרב קבוצה קטנה של אנשים, התחושה העזה של היגון נמשכת, והם סובלים מסימפטומים חמורים שיכולים ליצור קשיים ולהפריע להם בניהול חייהם.
הפרעת אבל ממושך מאופיינת באבל ויגון חזקים ומתמשכים הגורמים לקשיים ומפריעים בתפקוד היומיומי.
ישנם מדדים לניתוח תבנית הליכה תקינה אצל מבוגרים.
הצעד מתחיל במגע עקב הרגל הקדמית עם הקרקע
הגוף מעביר את המשקל מהעקב אל כריות האצבעות הרגל הקדמית והרגל האחורית מתכוננת להתרומם.
הרגל האחורית מתנתקת מהקרקע ומתכוננת לצעד הבא.
הרגל האחורית מתרוממת, מובלת קדימה ומבצעת את הצעד הבא.
אורך הצעד ומרחק בין הרגליים:
אורך צעד בממוצע מעקב רגל שמאל לעקב רגל ימין הוא 70–80 ס"מ, תלוי בגובה, גיל, משקל ומין.
הצעדים בין שתי הרגליים שווים.
הפיסוק בהליכה בין כף רגל שמאל לכף רגל ימין הוא בממוצע 5–10 ס"מ.
הליכה סימטרית, יציבה ותנועה מתואמת בין הידיים והרגליים.
תנועה סיבובית קלה של האגן.
הזמן הממוצע לביצוע שלבי הצעד.
מספר הצעדים הנעשים לאורך זמן הבדיקה.
הליכה יציבה דורשת תיאום בין מערכת שלד-שריר לבין מערכת העצבים.
כאשר תבנית ההליכה אינה תקינה היא יכולה לשמש באבחון הימצאותה של מחלה.
כל המצבים הלא תקינים מצריכים אבחון על-ידי נוירולוג.
הליכה בצעדים קטנים (גייט פסטיננטי או הליכה פרקינסונית)
דוגמאות למחלות שיכולות לגרום לצעדים קטנים:
מחלת פרקינסון היא הפרעה ניוונית במערכת העצבים אשר בה נפגעים התאים במוח המייצרים דופמין, חומר המסייע לפעולות המוטוריות.
המחלה ידועה כמחלה תורשתית, וכן השפעה סביבתית יכולה לגרום להעלאת הסיכון לחלות בה כמו חשיפה לחומרי ריסוס והדברה.
תסמינים: במרבית המקרים המחלה מתחילה ברעד בזמן מנוחה באחת מכפות הידיים.
עם התקדמות המחלה הרעד יכול לעבור לכף היד השנייה, אל הרגליים, לסת, לשון, עפעפיים.
מתפתחים קשיים בהתחלת תנועה ונוקשות שרירים ונגרם קושי בתפקוד בשימוש בידיים.
ההליכה נעשית בצעדים קטנים, בגרירת רגליים ולא יציבה.
פניו של החולה נעשות חסרות הבעה בגלל פגיעה בשרירי הפנים ויכולה להיות הפרעה בדיבור.
חשוב לשמור על פעילות יומיומית והתעמלות סדירה.
פיזיותרפיה ועזרים מכניים להליכה יכולים לסייע בשמירה על עצמאות וניידות.
לאחר שבץ מוחי, אם נפגעת מערכת העצבים המרכזית, יכולים להופיע שינויים בהליכה, הכוללים צעדים קטנים ולא סימטריים.
במחלה זו ייתכנו שינויים בהליכה שהם צעדים קטנים ואיטיים.
המחלה נגרמת כתוצאה מהצטברות נוזלים במוח הגורמים להרחבת חדרי המוח.
תסמינים: הליכה איטית בצעדים קטנים ובעיה של שיווי משקל, ירידה קוגניטיבית ואי שליטה על הסוגרים.
מחלה של מערכת העצבים ההיקפית בה נפגעים עצבים מוטוריים האחראים על השרירים, עצבים תחושתיים האחראים על העברת תחושות ועצבים אוטונומיים האחראים על ויסות התפקודים האוטומטים בגוף, כמו לחץ דם ובלוטות ההפרשה.
התסמינים הראשונים מופיעים בשרירי כפות הרגליים או הידיים, הרגשה של עקצוצים בכפות הרגליים והידיים, כאב, תחושת שריפה, חולשת שרירים ואיבוד שיווי המשקל.
הגורמים למחלה, ברוב המקרים היא מחלת הסוכרת, פגיעה בעצבים, חשיפה לחומרים רעילים (כמו ארסן, ליתיום, עופרת), אלכוהול ותופעות לוואי של תרופות.
הליכה בצעדים רחבים (גייט אטקסיה)
הליכה בצעדים רחבים יכולה להעיד על מספר מחלות ומצבים רפואיים, בעיקר נוירולוגיים, המשפיעים על המוח או על מערכת העצבים המרכזית.
דוגמאות למחלות היכולות לגרום להליכה בצעדים רחבים:
זו הפרעה נוירולוגית, בדרך כלל תורשתית, בה נגרם נזק למוח הקטן (צרבלום), נפגעים הקואורדינציה ושיווי המשקל, עד לחוסר שליטה בשרירים ולתנועות לא יציבות.
התסמינים: הליכה על בסיס רחב, לא יציבה, מתנדנדת, רעד בסוף תנועה בגפיים או בראש, קושי במוטוריקה עדינה, קושי בדיבור, קושי בשליטה בתנועות העיניים, קשיים בבליעה וסחרחורת.
בטיפולי הפיזיותרפיה ניתנים תרגילים לשיפור שיווי המשקל כמו הליכה בקו ישר, עמידה על רגל אחת והליכה על משטחים לא אחידים.
נוירופתיה פריפרית חמורה היא החמרה של נוירופתיה פריפרית והתסמינים הופכים להיות חזקים וקשים, עד לאובדן תחושה באזורים הנגועים.
קיים קושי בהליכה, הכאבים וחוסר התחושה מקשים מאוד על ההתנהלות ואיכות החיים.
מחלה תורשתית הפוגעת במערכת העצבים וגורמת לחולשה וחוסר תיאום של השרירים (אטקסיה).
במחלה ישנו מחסור בחלבון פרקטסין וחסרונו גורם לסיבי העצב בחוט השדרה ובמערכת העצבים ההיקפית להתנוון, כך לא נמסרות הודעות מהמוח לשרירים לפעול ואזור שיווי המשקל והתנועתיות במוח מתנוון.
התסמינים מופיעים לרוב בתקופת הילדות והם קושי בעמידה ובהליכה, פגיעה בשיווי המשקל וחוסר תחושתיות ההולכים ומחמירים עם הזמן.
ההליכה דומה להליכה של שיכור: פיסוק רחב בין הרגליים ונדנודים מצד לצד.
הביטוי הראשון של המחלה מתחיל ברוב המקרים בעשור השני לחיים (בגיל ההתבגרות), אבל ישנם מקרים בודדים שהתסמינים מתחילים בגיל מבוגר יותר (אבל לא לאחר גיל 50).
מחלה אוטואימונית כרונית הפוגעת במערכת העצבים המרכזית - המוח ועמוד השדרה, וגורמת לקשיים בתנועה, כולל הליכה בצעדים רחבים בשל חוסר יציבות.
הגורמים למחלה אינם ידועים והיא נגרמת כנראה משילוב גורמים גנטיים וסביבתיים (כמו זיהום ויראלי, עישון או חוסר בוויטמין D).
התסמינים בתחושה: נימול, עקצוצים, סחרחורת, טשטוש בראייה, חוסר יכולת להגיע לאורגזמה, אין אונות.
תסמינים בתפקוד השרירים: חולשה, עייפות כרונית, קושי ובשמירה על איזון, ראייה כפולה, בעיה בשליטה על המעיים או שלפוחית השתן.
לחולים מומלצים פעילות של רכיבה על אופניים נייחים, הליכה ושחייה, וכן טיפולי פיזיותרפיה לשמירת יכולת הליכה, טווחי תנועה ושיווי משקל.
מעבדת ההליכה ויציבה משמשת כלי טכנולוגי רפואי לאבחון הליכה ויציבה.
הטכנולוגיה במעבדה מאפשרת אבחון הליכה ויציבה מדויק והערכה כוללנית של נתונים קריטיים, כמו טווחי תנועה של מפרקי הגפה ומדידה ומידול כוחות והשפעות של תנועת גפיים על תנוחת האגן והשלד.
בעזרת המכשור מתבצעת מדידה כמותית מדויקת של כל מפרק בנפרד ולאחר מכן אינטגרציה של כל הממצאים.
במעבדה ניתן למפות באופן מדעי את הפתולוגיות המחייבות טיפול ולהעביר המלצות לגורם המטפל תוך התייחסות לטיפול כוללני – ביצוע פרוצדורות / ניתוחים, טיפולי פיזיותרפיה, אבזרים אורתופדיים.
הבדיקה כוללת בדיקה גופנית, צילומי וידאו של ההליכה, הצמדת סמנים אינפרה אדומים ואלקטרודות EMG למדידת שרירי הגפיים ובדיקת לחצי כפות הרגליים.
כל המערכות מקושרות למחשב מרכזי המעבד את הנתונים.
בשנת 2024 פורסם מחקר בינלאומי לפיו המחלקה להנדסה באוניברסיטת תל אביב בשיתוף עם המרכז הרפואי תל אביב - איכילוב פיתחו מודל חדש המאפשר מדידת אורך הצעד בסביבה הטבעית של המטופל, באמצעות חיישן לביש המוצמד לתחתית הגב.
במודל זה ניתן להגיע למעקב רציף ומדויק של צעדי המטופל בחיי היומיום.
לשיטה זו יש יתרון על פני בדיקת מעבדה במרפאה בה מתקבלת תמונת צעידה בנקודת זמן אחת.
הפרעות הפנמה הן קבוצת הפרעות נפשיות שעיקרן הפניית רגשות שליליים כלפי פנים.
על פי סקירת מטרייה של מטה־אנליזות אורך, הפרעות אלו שכיחות ביותר ופוגעות בכשליש מהאוכלוסייה בשלב כלשהו בחיים.
עוד עולה מהסקירה כי הן נטל מחלה כבד.
הפניית רגשות שליליים פנימה: לפי תפיסה ותיקה, המוזכרת בסקירת מטרייה, הפרעות דיכאון וחרדה מאופיינות בנטייה להפנמה של רגשות שליליים.
ספקטרום רחב: בעקבות התפתחותה של הטקסונומיה ההיררכית של פסיכופתולוגיה (HiTOP), מראה סקירת המטרייה כי ספקטרום ההפנמה כולל, לצד הפרעות דיכאון וחרדה, גם הפרעות אכילה.
תחלואה נלווית ותהליכים אטיולוגיים חופפים:הפרעות אלה מאופיינות בשיעור גבוה של תחלואה נלווית, ומסקירת המטרייה עולה כי גם התהליכים האטיולוגיים העומדים בבסיסן חופפים במידה רבה.
סקירת המטרייה כללה מטה־אנליזות שעסקו בהפרעות ספציפיות מספקטרום ההפנמה, על פי המהדורה החמישית של המדריך האבחוני והסטטיסטי להפרעות נפשיות (DSM-5) ומודל ה-HiTOP.
הפרעות אלה כוללות: הפרעות דיכאון, ובהן הפרעת דיכאון מז'ורי והפרעת דיכאון מתמשכת (דיסתימיה); הפרעות חרדה, ובהן הפרעת חרדה מוכללת, הפרעת חרדה חברתית, הפרעת חרדת נטישה, הפרעת פאניקה, אגורפוביה ופוביה ספציפית; והפרעות אכילה, ובהן אנורקסיה נרבוזה, בולימיה נרבוזה והפרעת אכילה כפייתית.
מסקירת המטרייה עולה כי ההבנה אילו הפרעות נפשיות נכללות בספקטרום ההפנמה עודנה מתגבשת.
הסקירה התמקדה בהפרעות דיכאון, חרדה ואכילה, לאור עדויות רבות המצביעות על שייכותן לספקטרום.
עם זאת, ישנן ראיות לכך שגם הפרעות ספציפיות מקטגוריות אחרות של ה-DSM-5 עשויות להיכלל בו, ובהן הפרעה טורדנית-כפייתית (OCD), הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD), הפרעת אישיות גבולית ותסמינים של הפרעה בתפקוד המיני.
הפרעת אישיות גבולית היא הפרעה נפשית, שעל פי DSM-5 משתייכת לאשכול ב' של הפרעות אישיות.
הפרעת אישיות זאת נקראה בשם 'גבולית' כיוון שבעבר הוגדרה כמבטאת גבול בין נוירוזה לפסיכוזה.
אף שהשם בעייתי מבחינת תיאור ההפרעה, הוא נותר ללא שינוי עד היום.
ב־ICD 10 היא מוגדרת כ"הפרעת אישיות לא יציבה מבחינה רגשית".
ההפרעה מתבטאת בתפיסה עצמית מעוותת, קושי בעיבוד רגשות בקשרים בין-אישיים או בזוגיות, ותגובות קיצוניות מאוד לסיטואציות אשר מתפרשות על ידי הסובלים מההפרעה כדבר מאיים שמתקשר לנטישה, דחייה, בדידות, ביקורת או כישלון.
הפרעת אישיות גבולית מאופיינת על ידי דפוס נרחב של חוסר יציבות במערכות אישיות בינאישיות.
מאפיין מרכזי בהפרעה זו הוא חוסר יציבות בתחושת העצמי ובמצבי הרוח, המתבטא בדרך כלל בתגובות רגשיות אינטנסיביות במיוחד, והפגנה של כעס פתאומי או רגזנות פתאומית שאינה מותאמת לסיטואציה.
תגובות אלה בדרך כלל מופיעות אצל הסובלים מההפרעה כאשר הם פוגשים גירוי המתפרש על ידם כדבר מאיים שמתקשר לנטישה, דחייה, בדידות, ביקורת, או כישלון.
תגובות נוספות העשויות להופיע הן של נסיגה חברתית והתנהגות אובדנית.
בנוסף לרגשות עזים, אנשים עם הפרעת אישיות גבולית מאופיינים באפקט לבילי.
על אף שמונח זה מצביע על תנודות מהירות, בקרב הסובלים מההפרעה כרוכות תנודות אלה בתדירות גבוהה יותר של חרדות, עם תנודות בין כעס וחרדה, ובין דיכאון וחרדה.
בעוד שהם חפצים מאוד באינטימיות, הסובלים מההפרעה נוטים לעבר דפוסי היקשרות לא בטוחים, חרדתיים ואמביוולנטיים בתוך מערכות יחסים, ולעיתים קרובות הם תופסים את העולם כמקום מסוכן ומרושע, ואת עצמם כפגיעים וחסרי אונים.
אנשים עם הפרעת אישיות גבולית סובלים מהפרעות בולטות ועיקשות בדימוי העצמי או בתחושת העצמי, ועשויים להתקשות לדעת מה הם הדברים אותם הם מעריכים, במה הם מאמינים, מעדיפים, או נהנים, ועשויים להרגיש כאילו אינם קיימים.
לעיתים קרובות הם אינם בטוחים לגבי מטרותיהם ארוכות הטווח במערכות יחסים או במסגרת העבודה, ועשויים לבסס את זהותם האישית על אחרים.
פגיעה עצמית היא התנהגות שכיחה מאוד שמוערכת סביב 50% עד 80% אצל הסובלים מההפרעה.
מעבר לסיבוכים הפיזיים הנובעים מהתנהגויות של פגיעה עצמית, מטופלים עם הפרעת אישיות גבולית חשופים לסיכון של התנהגות אימפולסיבית שהשלכותיה עלולות להיות תאונות, שימוש לרעה בסמים ומחלות מין.
במקרים רבים התמונה הכללית בהפרעה זאת היא של אינטנסיביות רגשית גדולה מאוד, המוגדרת לעיתים כ"רכבת הרים רגשית".
האינטנסיביות הזאת קיימת הן ביחסי האדם עם סביבתו והן בחוויית העצמי שלו (שינויים בערך העצמי כפי שתואר לעיל).
מדי פעם ייתכנו אפיזודות פסיכוטיות, בהן עלול להתרחש ניתוק חלקי או מלא של בוחן המציאות של האדם.
אפיזודות אלה חולפות בדרך כלל כעבור ימים או שעות.
בחלק מהמקרים חולים או חולות במצב זה מגיעים לאשפוז מרצונם, ובחלק מהמקרים הם עלולים להגיע לאשפוז כפוי.
חלק ממאפייני ההפרעה מתמתנים עם הזמן ככל שהאדם מתבגר.
מנגנוני ההגנה של אנשים הסובלים מהפרעת אישיות גבולית קשורים לפסיכודינמיקות ההתפתחותיות שלהם, והם כוללים פיצול, אידיאליזציה והמעטת ערך, השלכה, הזדהות השלכתית קיצונית, והכחשה.
רגישות לדחייה (Rejection sensitive dysphoria) היא נטייה קוגניטיבית־אַפקטיבית של הפרט לצַפּוֹת בחרדה ובכעס שאחרים יידחו אותו חברתית, גם כאשר בפועל לא מתרחשת דחייה.
אדם הרגיש לדחייה מתמקד בחיפוש רמזים לדחייה בסביבתו.
הוא נוטה לפרש התנהגות לא ברורה, עמומה או שלילית של הזולת כדחייה, גם במצבים שאין בהם משום דחייה ממשית.
כאשר התנהגות מסוימת מפורשת בעיניו כדחייה, הוא יחוש מצוקה סובייקטיבית שתוביל אותו לתגובה מועצמת אפקטיבית והתנהגותית.
הם ייטו להאשים אחרים, ירגישו פגועים או כועסים, ויגיבו בנסיגה או בתוקפנות, ואף עשויים להגיב באובדנות.
לדוגמה, במחקר משנת 2000 נבחן הקשר בין ציפיות הדחייה לאלימות במערכת יחסים.
המחקר גילה כי צעירים שדיווחו על השקעה גבוהה במערכות יחסים רומנטיות, והיו בעלי רגישות לדחייה, דיווחו על שיעורים גבוהים יותר של אלימות במערכת היחסים.
בשלושה מחקרים אחרים, נשים עם רמות גבוהות של רגישות לדחייה הפגינו תגובות עוינות מועצמות לדחייה.
למגדר השפעה על התחלואה הנלווית (קומורבידיות) להפרעה, וישנן אבחנות נלוות שונות לגברים ולנשים המתמודדים איתה.
כך, בקרב נשים, לצד תסמיני הפרעת אישיות גבולית, לרוב יתבטאו גם בהפרעות אכילה, במצב רוח, בחרדה ובהפרעת דחק פוסט-טראומטית.
בקרב גברים לעומת זאת, קיימת נטייה להתפרצויות זעם, לאימפולסיביות, לשימוש בסמים, וכן למאפייני אישיות אנטי חברתיים ונרקיסיסטיים.
לפי DSM-5, האבחנה להפרעת אישיות גבולית ניתנת על ידי פסיכיאטר כאשר קיימים לפחות חמישה מתוך המאפיינים הבאים:
מאמצים קיצוניים להימנע מנטישה אמיתית או מדומה (אתזגורפוביה).
דפוס עז ובלתי יציב במערכות יחסים בין־אישיות, הנע בין הקצוות של אידיאליזציה בקצה אחד והפחתת ערך (דבלואציה) בקצה השני.
הפרעת זהות: תחושת העצמי או הדימוי העצמי אינם יציבים בצורה בולטת ועקבית.
אימפולסיביות בשני תחומים לפחות המביאים לנזק: בזבזנות, התנהגות מינית חריגה, התמכרות לחומרים ממכרים, נהיגה פרועה, אכילת יתר (לא כולל התנהגות אובדנית או פגיעה עצמית המופיעה בקריטריון 5).
התנהגות אובדנית או התנהגות של פגיעה עצמית לא אובדנית.
חוסר יציבות רגשית ושינויים חדים במצב הרוח.
כעס עז שאינו תואם לנסיבות ולסיטואציה, או קושי לנהל כעס זה.
חשיבה פרנואידית או תסמינים דיסוציאטיביים חמורים הקשורים לדחק נפשי.
הפרעת אישיות גבולית משיקה לאבחנות אחרות.
הפרעה נפשית דו־קוטבית מתרחשת לעיתים קרובות ביחד עם הפרעת מצב רוח חד או דו־קוטבית.
כאשר אדם עונה לקריטריונים של הפרעת אישיות גבולית ושל הפרעת מצב רוח, הוא יקבל את שתי האבחנות יחד.
עם זאת, שינויי מצב הרוח האופייניים להפרעת אישיות גבולית יכולים להיראות דומים מאוד לאלה שמתרחשים בהפרעה דו־קוטבית.
ישנה מידה רבה של חפיפה בין תסמיני הפרעת אישיות גבולית ובין תסמיני הפרעות אישיות אחרות.
לכן ייתכן שאדם יקבל שתי אבחנות של הפרעות אישיות שונות.
שינויי אישיות בעקבות מצב רפואי:
מצבים רפואיים ומשברים רפואיים יכולים לעיתים לגרום לשינויים באישיות.
כאשר מאבחנים אבחנת אישיות, יש לקחת בחשבון אפשרות שהשינוי באישיות מקורו בהיסטוריה הרפואית של האדם.
התנהגות של צריכת חומרים פסיכואקטיביים וכן התמכרות לחומרים או להתנהגות (הימורים, מין וכדומה), יכולים להיות חלק מהתמונה הקלינית בהפרעת אישיות גבולית.
עם זאת, כאשר מאבחנים הפרעת אישיות גבולית חשוב להיות מודעים לשינויי אישיות שמקורם בסמים שהאדם משתמש בהם או בתרופות שהוא נוטל באופן קבוע או מזדמן.
יש להבחין בין הפרעת אישיות גבולית ובין שינויי אישיות שהם תוצאה של תהליך התפתחות אנושי רגיל.
לעיתים קרובות אנשים שחוו טראומה ממושכת (כגון אלימות במשפחה או פגיעה מינית ארוכת טווח) סובלים משינויי מצב רוח, מקשיים ביחסים בין אישיים, מפגיעה עצמית ואובדנות, מתחושת ריקנות, מדימוי עצמי לא יציב ומתסמינים הדומים מאוד להפרעת אישיות גבולית.
לעיתים שתי ההפרעות מתרחשות יחד, אך פעמים רבות ניתנת אבחנה שגויה (ללא אבחנה של PTSD או בנוסף לה), עקב חוסר מודעות והיעדר אבחנה רשמית ב־DSM של C-PTSD.
עלו טענות שלאבחנה ישנם מאפיינים עמומים שחלקם ניתן לפרשנות, ולא תמיד קל להכריע ולהגיע לאבחנה מדויקת, ומכאן גם לטיפול המתאים.
תחלואה נלווית (קומורבידיות) ואבחנה מוטעית
אחת הסיבות לאבחון שגוי היא שלהפרעת אישיות גבולית ישנן מספר אבחנות אפשריות אחרות (אבחנות מבדלות), ולעיתים קיים קושי להכריע בין האבחנות.
להפרעה זאת תסמינים המתקיימים גם בהפרעות אחרות, כגון דיכאון המופיע לעיתים כסימפטום שלה, הפרעת דחק פוסט־טראומתית, הפרעות אכילה, או הפרעה דו־קוטבית שגם בה ישנו קושי בוויסות רגשי.
רוב האנשים שאובחנו עם הפרעת אישיות גבולית עומדים גם בקריטריונים של לפחות הפרעת אישיות אחת נוספת.
ישנה מידה רבה של דמיון ותחומים משותפים בין התמונה הקלינית שבהפרעת אישיות גבולית לבין זו שניתן לראות בהפרעות אכילה (בעיקר אנורקסיה נרבוזה), שגם בהן יש הפרעות בזהות העצמית ועיסוק באוכל.
אבחון טראומה מורכבת כהפרעת אישיות גבולית
קיים דמיון בין הפרעת אישיות גבולית להפרעת פוסט טראומה מורכבת (C-PTSD) העשוי להוביל לאבחון שגוי ולפגיעה בטיפול המוצע למאובחנים.
הדמיון בין תסמיני פוסט טראומה מורכבת לתסמיני הפרעת אישיות גבולית, מתבטא בבעיות בוויסות הרגשי, קשיים בינאישיים, אימפולסיביות, העלולה לגרום לפגיעה עצמית, וסימפטומים דיסוציאטיביים.
בשל דמיון זה, אנשים שלוקים בהפרעת פוסט טראומה מורכבת מאובחנים פעמים רבות באופן מוטעה כלוקים בהפרעת אישיות גבולית.
על אף עדויות תומכות בהשפעה המשמעותית של טראומות ילדות בהתפתחות התסמינים המאפיינים את הפרעת האישיות הגבולית, קריטריוני האבחנה אינם כוללים הכרה בטראומה מתמשכת בילדות כגורם משמעותי להתפתחות הפרעת אישיות גבולית.
בעקבות זאת הוצעה בשנות ה־90 אבחנה חלופית המכונה 'פוסט־טראומה מורכבת' (C-PTSD), שמיועדת לאנשים שחוו טראומה בין אישית חמורה ומתמשכת.
האבחנה נותנת הסבר לבעיה איתה מתמודדים המאובחנים, שטמון בחוויית קורבן האלימות ולא במבנה אישיותו.
בנוסף, היא נותנת מענה לטיפול הלקוי במתמודדים, שמתמקד לרוב בוויסות רגשי ולא בריפוי מטראומות בין אישיות.
אבחנת הטראומה המורכבת נכנסה למדריך הפסיכיאטרי האירופי ICD-11, אך לא למדריך הפסיכיאטרי האמריקאי DSM-5. כך, אף על פי שאבחנת הטראומה המורכבת טרם נכנסה רשמית לכלל המדריכים הפסיכיאטריים, מטפלים רבים מאמצים את האבחנה החלופית.
זאת לשם התאמת טיפול הולם למתמודדים שנראה כי לצד קריטריונים גבוליים אותם הם מבטאים, היסטוריית העבר שלהם מצביעה על טראומה בילדות.
עם זאת, חלק מהמאובחנים אינם מדווחים על רקע טראומטי, מה שמרמז על כך שייתכן והפרעת אישיות גבולית אינה בהכרח הפרעה הקשורה בטראומה.
הפסיכולוג תיאודור מילון הציע ארבעה תת־טיפוסים של הפרעת אישיות גבולית, אדם עם הפרעת אישיות גבולית יכול להראות אף אחד מהם, אחד מהם, או כמה במקביל.
הפרעת אישיות גבולית בדרך כלל מתחילה להופיע בגיל ההתבגרות או בבגרות המוקדמת, אך יש גם מקרים שבהם סימנים עשויים להופיע מוקדם יותר.
אבחון בגיל צעיר הוא אתגר, שכן תסמינים רבים חופפים להתנהגות נורמלית של מתבגרים.
קיימת מחלוקת רבה האם ראוי לאבחן אנשים מתחת לגיל 18 עם הפרעת אישיות גבולית.
מצד אחד, אבחון מוקדם מאפשר גישה לטיפול מותאם ויעיל יותר אשר יכול למנוע החמרה במצב.
מצד שני, יש הטוענים שאישיות המתבגר עדיין מתפתחת, ושקיים קושי רב להבחין בין תסמיני ההפרעה לבין התנהגויות טיפוסיות לגיל ההתבגרות.
חלק מהתסמינים יכולים להיות חלק משינויים הורמונליים והתפתחותיים, ולא בהכרח להעיד על הפרעת אישיות.
הפרעות נוספות המתרחשות לעיתים קרובות עם הפרעת אישיות גבולית הם הפרעות אכילה (65.4%), הפרעה דו-קוטבית (39.5%), פוסט-טראומה (39.2%), הפרעות קשב וריכוז, דיכאון קליני (32.1%) או אוטיזם (15%).
מאז נכללה ב-DSM-3 (שיצא ב־1980), חלה עלייה משמעותית באבחון של הפרעת אישיות גבולית.
עלתה השערה שהדבר נובע מכך שאנשים מאובחנים בטעות כבעלי הפרעת אישיות גבולית אף שאינם כאלה.
לפי מחקרים מתחילת שנות ה־2000, בין 1% ל־2% מכלל האוכלוסייה חיים עם הפרעה זאת.
אולם על פי מחקר שנערך בשנת 2008, ההימצאות המצטברת של ההפרעה היא 5.9% בארצות הברית - 5.6% מהגברים ו־6.2% מהנשים סובלים ממנה.
שכיחות ההפרעה בבתי סוהר היא כ־30%, ונמצא כי היא שכיחה פי שניים יותר אצל נשים.
השכיחות הגבוהה בבתי הסוהר עשויה להיות קשורה לשיעור הגבוה של שימוש לרעה בסמים בקרב הסובלים מההפרעה, הנאמד בכ־38%.
הסיכון למוות כתוצאה מהתאבדות בקרב הסובלים מההפרעה מוערך בין 3% ל־10%.
הסיכון להתאבדות גבוה יותר במקרה של תחלואה כפולה עם הפרעה אפקטיבית אחרת, או עם שימוש לרעה בסמים.
לפי מחקרים מתחילת שנות ה־2000 ההפרעה שכיחה פי שלושה יותר אצל נשים מאשר בגברים.
אולם על פי מחקר שנערך בשנת 2008, לא היה הבדל בעל מובהקות סטטיסטית בשכיחות בין נשים לגברים.
לפי מחקר משנת 2011 שפורסם בכתב העת לאנסט, שכיחות ההפרעה באוכלוסייה כללית נחשבת דומה בין שני המינים.
באוכלוסייה קלינית, נשים מהוות 75% מכלל המטופלים.
קיימת מחלוקת לגבי הסיבות לכך ולגבי עצם קיומם של הבדלים מגדריים אמיתיים בהפרעה זו.
מספר מומחים משערים כי נתונים אלה קשורים בקושי של גברים לקבל טיפול, בייחוד טיפול פסיכותרפי.
ניתן להסביר את ההבדלים המגדריים בביטויים הקליניים ובשכיחות ההפרעה בכך שגברים ונשים מבטאים את מצוקתם באופן שונה.
מאפייני ההפרעה כגון רגשנות, תלות ופגיעה עצמית, תואמים להתנהגויות הנחשבות לנשיות באופן סטריאוטיפי בתרבות.
בשל כך, לנשים סיכוי גבוה יותר להיות מאובחנות כמתמודדות עם הפרעת אישיות גבולית, בעוד שלגברים סיכוי גבוה יותר להיות מאובחנים בהפרעת אישיות אנטי־חברתית, שביטוייה תואמים להתנהגות הנתפסת גברית יותר.
לפי גישות פמיניסטיות, שכיחות ההפרעה בקרב נשים מוסברת לפיכך גם כהטיה באבחון הנובעת מהבניות חברתיות סביב תפקידי המגדר 'הנורמליים' של נשים וגברים בתרבות.
הסבר נוסף לשכיחות הקלינית בקרב נשים הוא שקיימת הטיה בדגימה הנובעת מכך שלנשים ייצוג גדול יותר במערכת הפסיכיאטרית.
מלבד נטייה רבה יותר מלכתחילה לפנייה לטיפול נפשי, ביטויי ההפרעה בקרב נשים כוללים יותר סימפטומים הקשורים במצב הרוח, להם קיים טיפול בשירותי בריאות הנפש.
זאת בהשוואה לגברים שנוטים לקבל טיפול במסגרות אחרות, כמו מרכזי גמילה מסמים או מתקני כליאה וענישה פלילית.
כך גברים, בניגוד לנשים, עשויים לקבל טיפול בתסמינים ספציפיים של הפרעת אישיות גבולית מבלי לקבל טיפול המותאם להפרעה עצמה.
הגורמים להפרעת אישיות גבולית עדיין אינם ידועים לחלוטין, אולם מחקרים מראים כי גורמים סביבתיים, גורמים פסיכו־חברתיים, גורמים גנטיים, וכן מבנה ותפקוד המוח, עשויים להגדיל את הסיכוי להתפתחות ההפרעה.
ההנחה היא כי התפתחות ההפרעה נובעת משילוב של גורמים אלה, והשפעתם זה על זה.
ההפרעה שכיחה פי חמישה בקרב קרובי משפחה מדרגה ראשונה של מאובחנים, בהשוואה לאוכלוסייה הכללית.
עם זאת, מחקרים לגבי גורמים גנטיים אינם מוצאים ממצאים חד משמעיים בנושא, אך מצביעים על השפעה אפשרית של מערכות הסרוטונין והדופמין על התנהגות אימפולסיבית, ויסות רגשי ועיבוד מידע.
ממצאים ניורוביולוגיים מסבירים את הפגיעות הרגשית בכך שמספר אזורים במוח, כמו ההיפוקמפוס והאמיגדלה, שאחראים לרבים מהתסמינים, קטנים יותר בגודלם בקרב אנשים המתמודדים עם ההפרעה.
אזורים אלה אחראים על תפקוד רגשי, יציבות, אגרסיביות ואימפולסיביות, והפעילות המוחית בהם בקרב הלוקים בהפרעה רבה יותר בהשוואה לאוכלוסייה הכללית.
הבדלים מולדים במזג האדם, כמו רגשנות גבוהה, פעלתנות, נטייה למעורבות חברתית נמוכה וביישנות, מנבאים התפתחות של תסמיני ההפרעה בגיל מבוגר.
מאובחנים רבים עם הפרעת אישיות גבולית מדווחים על טראומות ילדות מוקדמות הכוללות הזנחה, אלימות פיזית, מילולית, או מינית כרוניות על ידי דמות מטפלת.
מרבית החוקרים מסכימים כי אכן היסטוריה אישית של טראומה בילדות מהווה גורם להיווצרות ההפרעה, ומצביעים על קשר חזק בין התעללות בילדות, ובמיוחד התעללות מינית בילדות, והתפתחות של הפרעת אישיות גבולית.
במחקר שנעשה בבריטניה, נמצא כי 88% מהמאובחנים ספגו אלימות ממושכת בילדותם, ולפחות 70% מהנשים המאובחנות חוו התעללות מינית בילדותן.
הפרעת אישיות גבולית נחשבת להפרעה הנחקרת ביותר מבחינת שיטות הטיפול מבין כלל הפרעות האישיות.
להלן כמה דוגמאות לטיפולים הקיימים:
טיפול תרופתי – מיועד לתת מענה עיקרי לבסיס הפיזיולוגי של ההפרעה.
בחלק מהמקרים ניתן להשתמש בנוגדי דיכאון מסוג SNRI כמו סימבלטה.
ייתכן גם טיפול נגד חרדה או טיפול בתרופות נוגדות פסיכוזה במקרה הצורך.
טיפול באמצעות פסיכותרפיה – יש הטוענים כי אין טעם להתמקד בסימפטומים של ההפרעה באופן פיזיולוגי בלבד.
בעיניהם חשוב בעיקר להבין את שורש הבעיה, לטפל בו, ובכך למנוע או להקטין את השלכותיו.
טיפול התנהגותי – שיטה זו מתבססת על התאוריה כי ההפרעה היא בבסיסה תוצאה של שילוב בין הפרעה ביולוגית להפרעה סביבתית.
הביולוגי, כפגם במנגנון האחראי על ארגון ושליטה ברגשות טובים ורעים, והסביבתי, כמערכת נסיבות היוצרת ענישה קשה, טראומה או הזנחה של אותן פגיעות רגשיות.
מכאן שלהפרעה ישנם שני מוקדים אליהם יש להתייחס בטיפול: פגיעות רגשיות ומחסור בכישורים הדרושים לפיקוח על הרגשות המתעוררים, חיוביים או שליליים.
השיטה עוסקת בשינוי אך תוך הימנעות מביטולו של הסובל.
זאת במטרה לקבלו, ועם זאת ללמדו טווח רחב יותר של כישורים התנהגותיים.
טיפול מבוסס מנטליזציה (MBT – Mentalization Based Treatment) – שיטה זו פותחה על ידי פיטר פונגי ואנתוני בייטמן, על בסיס המושג מנטליזציה.
על פי הגישה, הלוקים בהפרעת אישיות גבולית מתקשים בעיסוק תקין במנטליזציה, בייחוד בהקשרים בין־אישיים טעונים רגשית, ויכולת זו נפגעה בעקבות טראומה, התעללות או יחסים לא־מיטיביים עם ההורים בילדות המוקדמת.
טיפול מבוסס מנטליזציה מוגדר כפסיכותרפיה דינמית, מתמקד בקשר המתקיים בין המטופל למטפל, ומטרותיו הן חיזוק השליטה העצמית והיכולת לוויסות רגשי, והגברת היכולת ליצירת קשרים בין־אישיים אינטימיים מספקים.
טיפול דיאלקטי התנהגותי (DBT – Dialectical behavioral therapy) – שיטה שפותחה על ידי מרשה לינהאן מאוניברסיטת וושינגטון בסוף שנות ה־80. השיטה מבוססת על פסיכותרפיה מודרנית בשילוב אלמנטים מתורת הזן ומדת הבודהיזם.
לינהאן סבלה בעצמה מההפרעה, ופיתחה את השיטה לאחר שחשה כי טיפול קונבנציונלי אינו אפקטיבי.
הטיפול מוצע על ידי פסיכותרפיסטים, פסיכולוגים קליניים, אחים מוסמכים ועובדים סוציאליים, אך אינו מוסדר בחוק בישראל.
טיפול ממוקד העברה (TFP – Transference Focused Psychotherapy) – שיטה שפותחה על ידי אוטו קרנברג, ומתמקדת ביחסי ההעברה הטיפוליים.
סכמה תרפיה – שיטת טיפול אינטגרטיבית שפותחה על ידי ג'פרי יאנג, פסיכולוג מאוניברסיטת ניו יורק.
טיפול מבוסס סכמה נחקר רבות ונחשב ליעיל מאוד לטיפול בהפרעות אישיות, כולל בהפרעת אישיות גבולית.
שיטות נוספות: קיימת ספרות על שימוש בקשיבות (Mindfulness), על טיפול דינאמי דקונסטרוקטיבי, וכן ספרות אחרת על שימוש בחשיפה ממושכת (Prolonged Exposure), בעיקר כשמדובר במי שאובחנו עם הפרעת אישיות גבולית וגם עם PTSD.
שיטות אלה ניתנות לשילוב זו בזו, בעיקר פסיכותרפיה ותרופות.
השם 'הפרעת אישיות גבולית', שהציע אדולף שטרן ב־1938, שימש כאמצעי לזיהוי קבוצת מטופלים שלא התאימו לקטגוריות נוירוזה ופסיכוזה שהיו מקובלות באותה תקופה.
בעבר נטען כי שם ההפרעה ניתן מתוך הבלבול והבורות שהיו קיימים בעולם הטיפולי כלפי בעיותיהם של פונים שסיפוריהם היו סותרים ובלתי עקביים, ושביטאו סבל אישי גדול.
לנוכח המחלוקת סביב שם האבחנה, עלו לאורך השנים מספר הצעות חלופיות, בהן הפרעת ויסות רגשי, הפרעת שליטה רגשית, הפרעת דחף והפרעת ויסות בינאישית.
מונח נוסף הוא אי־ארגון אישיות פוסט טראומטי, בשל ההיסטוריה הטראומטית של רבים מהמאובחנים.
סטיגמה בקרב נותני שירות בבריאות הנפש
הפרעת אישיות גבולית נתפסת כמורכבת וחריפה, והסיכויים להצלחת הטיפול בה נתפסים כנמוכים.
העלות הכלכלית של הטיפול בהפרעה גבוהה יותר מעלות הטיפול בהפרעות פסיכיאטריות אחרות, אך המשאבים המוקצים לאוכלוסיית מטופלים זו יחסית נמוכים.