tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חניבעל: מקור הרוע הוא רומן מאת תומאס האריס משנת 2006. מדובר בפריקוול לשלושת הספרים שדמותו של חניבעל לקטר כיכבה בהם, "דרקון אדום" (1981), "שתיקת הכבשים" (1988) ו"חניבעל" (1999).
זהו הרומן החמישי של האריס, ונכון לשנת 2013, גם האחרון.
בשנה שבה יצא הודפס הרומן ב-1.5 מיליון עותקים, שמכירתם הייתה יציבה.
בחלק מן המהדורות נמכר בצמוד לספר דיסק שמע שבו האריס קורא את הטקסט בעצמו.
תוכן הספר מבוסס על תסריט הסרט "מקור הרוע", שגם הוא נכתב בידי תומאס האריס.
בשנת 1986 יצא הסרט "צייד אדם" שבו בריאן קוקס שיחק את ד"ר חניבעל לקטר.
הסרט היה לכישלון קופתי וזכה לביקורות רעות, אך ברבות השנים למדו המבקרים להעריך את כמות ההשקעה בו, ואף שיבחו את התסריט, שנחשב בזמנו למעייף ומייגע שלא לצורך.
בשנת 1991 יצא לאקרנים הסרט "שתיקת הכבשים".
לא רק שהסרט היה הצלחה קופתית וזכה באוסקר, הוא זכה לביקורות טובות רבות, ששיבחו אותו על הדיאלוגים הצלולים והנהדרים שהוחלפו בין סוכנת ה-FBI קלריס סטרלינג (ג'ודי פוסטר) לפסיכולוג חניבעל לקטר (אנתוני הופקינס) העצור באשמת קניבליזם, שבכח אישיותו המהפנטת, מצליח לחדור לפינות כואבות ואפלות מעברה.
הסרט גרר אחריו סרט המשך, "חניבעל" שצולם בין השנים 2000-1999, ויצא לאקרנים בפברואר 2001, שבו אנתוני הופקינס שב לגלם את חניבעל לקטר ואף היה שותף לתסריטו.
הסרט זכה להצלחה קופתית מרשימה ולביקורות מעורבות.
לאור הצלחת הסרט "חניבעל", בשנת 2002 יצא לאקרנים "דרקון אדום", רימייק ל"צייד אדם" מ־1986, שבו התסריט נכתב בידי טד טלי, שכתב גם את "שתיקת הכבשים".
מאז דרקון אדום, לא נעשה סרט נוסף בסדרת חניבעל לקטר.
ב-22 בפברואר 2007 פורסם במגזין "אנטרטיינמנט ויקלי" שהסיבה היחידה שהספר יצא לאור היא שהאריס חשש שהסרט הנוסף בסדרת חניבעל לקטר, שהיה בתכנון, יצא ללא מעורבותו.
דינו דה לורנטיס, בעל הזכויות על סדרת חניבעל לקטר, שהפיק את הסרטים "צייד אדם" (1986), "דרקון אדום" (2002) ו"חניבעל" (2001) אמר בריאיון למגזין: "הזהרתי את תומאס, שאם הוא לא יכתוב ספר שעל-פיו יתבסס הסרט, אנחנו נעביר את כתיבת הסיפור למישהו אחר...
תגובתו של האריס הייתה בפשטות: "אני כבר אחשוב על משהו.
אחרי הכל, אין אני מעוניין לאבד את הזיכיון...".
פירוש הדבר הוא, בפשטות, שהספר נכתב מתוך מניעים כלכליים ומסחריים כדי לקדם את הסרט שיתבסס, כביכול, על-פיו.
הסרט עצמו, שיצא ב־2007, ולא בכיכובו של אנתוני הופקינס, היה כישלון קופתי וזכה לביקורות רעות.
תאריכים רבים בספר אינם עקביים.
לדוגמה: ברומן "חניבעל" (1999) כתוב שלקטר היה בן שש במות אחותו, אך ב"חניבעל: מקור הרוע", גילו הוא שמונה בעת מותה.
הרומן מייחס ללקטר זיוף מסמכים, אולם ב"חניבעל" נאמר שלקטר רק תכנן לזייף מסמכים, אך לא עשה זאת בפועל.
ב"חניבעל" כתוב בפירוש שמוצאו של לקטר הוא ליטאי.
לעומת זאת, ב"חניבעל: מקור הרע" כתוב כי מוצאו סלאבי.
ב"חניבעל: מקור הרוע" מתואר חניבעל כמאזין לרביעיית המיתרים של באך, אולם איש ממלחיני משפחת באך לא כתב מוזיקה המיועדת להרכב כזה.
ב"דרקון אדום" (1981), כשמתואר הרישום הפלילי של לקטר, נאמר שהפגין אכזריות לבעלי חיים כילד.
הנאמר מהווה ניגוד גמור למה שמתואר ב"חניבעל: מקור הרוע", שם ידידיו הטובים ביותר של לקטר הם סוסים, ציפורים ואווזים.
חניבעל הוא מותחן פסיכולוגי אמריקאי משנת 2001. הסרט בוים על ידי רידלי סקוט, לפי ספר באותו שם מ־1999 מאת תומאס האריס.
מדובר בסרט המשך לסרט המתח עטור הפרסים "שתיקת הכבשים" (1991) שיצא לאקרנים עשור קודם לכן.
ב"חניבעל" חוזר אנתוני הופקינס לתפקידו כד"ר חניבעל לקטר.
בסרט, לקטר נרדף שוב על ידי הרשויות ונפגש שוב פעם עם הסוכנת קלריס סטרלינג, מושא אהבתו מהסרט "שתיקת הכבשים".
בשנת 1994, לאחר שנודע שתומאס האריס עובד על רומן המשך ל"שתיקת הכבשים", נשאל הבמאי ג'ונתן דמי אם יהיה מוכן לביים את סרט ההמשך ל"שתיקת הכבשים", בתנאי שספר ההמשך יוסרט.
דמי הצהיר ללא היסוס על רצונו להיות מעורב בעיבוד הקולנועי של ספר ההמשך, דבר שלא התממש לבסוף, משום הפחד של דמי שהתוצאה הסופית תהיה פחות טובה מ"שתיקת הכבשים".
דינו דה לורנטיס, שהפיק את הסרט "צייד אדם" מ־1986, נענה לבקשתו של תומאס האריס לעבד את הספר לקולנוע.
דה לורנטיס קנה את זכויות ההפקה ממפיקי "שתיקת הכבשים" בסכום שיא של 10 מיליון דולרים, ומינה את רידלי סקוט לבמאי הסרט לאחר התרשמותו מעבודתו על הסט של "גלדיאטור".
צילומי "חניבעל" החלו ב-8 במאי 2000. הסרט צולם ב-83 ימים במשך 16 שבועות.
אתרי הצילום של הסרט היו: פירנצה, וושינגטון, וירג'יניה וצפון קרוליינה.
תומאס האריס נענה לבקשת יוצרי הסרט לאשר להם לשנות את סוף הסרט ולא לבסס אותו על סוף הספר, בו, בניגוד גמור לסוף הסרט, מקבלת קלאריס את חניבעל ואף מצטרפת אליו.
דייוויד מאמט כתב את טיוטת התסריט הראשונה.
הגרסה הסופית שהוסרטה הייתה גרסתו של סטיבן זאיליאן, שהייתה מאוד דומה לגרסת מאמט.
התסריט שינה ואף העלים אלמנטים רבים שנכללו בספר, וספג ביקורת בשל כך.
דינו דה לורנטיס התייחס בביטול לביקורת.
תומאס האריס סיפר כי מהתרשמותו מהתסריט הוא ראה שישנה חשיבות רבה לשמירה על המקור.
בולטים בהיעדרותם בתסריט הם הפלאשבקים של חניבעל לילדותו שהיו בספר.
דה לורנטיס ניצל הזדמנות לדחוס את כל הפלאשבקים לסרט אחד.
הסרט הוא "חניבעל: מקור הרוע" שיצא ב־2007, היה כישלון קופתי וזכה לביקורות רעות.
בדצמבר 1999 הייתה אמורה ג'ודי פוסטר לחתום על חוזה להשתתפות בסרט בתפקיד קלריס, אולם בסוף נסוגה.
לטענתה, כדי להפיק את הסרט העצמאי שלה "פלורה פלאם".
דה לורנטיס המפיק האשים את הסוכן שלה בתאוות בצע.
סקוט בחן שחקניות הוליוודיות רבות, בהן קייט בלאנשט, אנג'לינה ג'ולי, ג'יליאן אנדרסון, הילרי סוונק, אשלי ג'אד והלן האנט.
לבסוף לוהקה ג'וליאן מור, ככל הנראה בהמלצת הופקינס.
באמצע מאי 2000 הוקם האתר הרשמי של הסרט שבו הוצג הטריילר שלו, שהשתמש בעיקר בקטעים מ"שתיקת הכבשים" משום שלא כל הסרט צולם.
הגרסה הסופית של הטריילר, שמציגה קטעים נוספים מהסרט החדש, הוסרטה בסוף נובמבר 2000. כרזה שפורסמה בממלכה המאוחדת לצורך קידום הסרט מציגה את לקטר עם מסכת עור, לאחר שבוע הוסרה כרזה זו ופורסמה חדשה, בשל היותה "מזעזעת ומטרידה את הציבור".
הסרט גרף 58 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון שלו.
הסכום הסופי שגרף בקופות היה 351.7 מיליון דולר.
הסרט היה במקום השלישי ברשימת הסרטים הרווחיים ביותר בסוף המאה ה-20, לאחר "פארק היורה" (1993) ו"מלחמת הכוכבים: אימת הפנטום" (1999).
באוגוסט 2001 יצא הסרט אל ספריות הווידאו וחודש לאחר מכן, בספטמבר, כבר ניתן היה להוריד אותו באופן חוקי באינטרנט.
בישראל הסרט הוקרן בבתי הקולנוע החל מ-22 בפברואר 2001.
חני שטרנברג (נולדה ב–1956) היא משוררת, סופרת ועורכת.
חני פרומן שטרנברג נולדה בנווה שאנן חיפה, להורים ניצולי שואה יוצאי פולין וטרנסילבניה.
בנעוריה הייתה חברה בתנועת הנוער המחנות העולים.
בצבא שירתה באגף המודיעין ביחידה 8200. לאחר שירותה, למדה תנועה ומחול באקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין בירושלים.
בשנים 1983–1985 הציגה שתי עבודות כוריאוגרפיות בהן שילבה בין תנועה, לשירים ולקטעי פרוזה אותם כתבה.
אחת העבודות זכתה לביקורת משבחת של המשורר ומבקר המחול חזי לסקלי בעיתון העיר בתל אביב.
בשנת 1986, בעקבות נישואיה ולידת שני ילדיה, שבה להתגורר בחיפה שם נולד בהמשך בנה הצעיר.
שטרנברג עשתה הסבה להוראת הערבית, מקצוע בו עסקה לפרנסתה.
בשנת 1998 עברה להתגורר עם משפחתה בזכרון יעקב, וב-1999 ראה אור ספר שיריה הראשון.
בשנת 2005 החלה לכתוב שירה וסיפורים על חפצים אותם הציגה בתערוכות קבוצתיות ובתערוכות יחיד.
בשנת 2012 יזמה את כתב העת הספרותי "מקף", אותו ערכה והוציאה לאור יחד עם יואב איתמר בין השנים 2012–2015. במסגרת כתב העת ראו אור שישה גליונות שבהם פרסמה שירים, תרגומים, מסות וראיונות.
לצד כתב העת פעלה "הוצאת מקף" בה ראה אור ספרה "קפקא ואני".
המשורר והעורך עמוס לויתן כתב על יצירתה של שטרנברג: "שירתה של המשוררת טוטלית: משפחה, מלחמה, נסיעה, אהבה, הואדי וההרים, בדרך להוצאת הספרים, גוגל ושיטוטים אחרים, הם כולם חומרים ביצירתה.
שיריה משוחררים מעכבות ומאיסורים: חירותם הגדולה לומר הכול מרתקת, ויכולתם להנכיח ניגודים מענגת.
אפילו המעשה של הוצאת ספר שירים הוא עבורה סוג של מחאה או תסכול, כפרה על רצון לעשות מעשים אחרים, שאינם נעשים."
אביטל אפרת, אוצרת ומנהלת מוזיאון העלייה הראשונה, תיארה את יצירתה כך: "המאפיין המרכזי ביצירתה של חני שטרנברג הוא חופש פנימי.
חירות להביע את עצמה במילים, בשורות מזוקקות של שיר." "שיריה רוויים געגועים לשושלת הגדועה שמוצאה במזרח אירופה.
הקצוות הפרומים של הבד, הרהיט הבלוי והאריח השבור בפינה הם השתקפות של עולם אמיתי, לא מושלם, קצת פגום בפינה, אבל שמח, אוהב ומקבל."
הגר אלון ברשימה בעיתון 77: "האישי תובע פתרון של אמת בלתי מתפשרת, מכאיבה ככל שתהיה, שמתוכה מצליחה המשוררת להעלות לנו ולעצמה ארוכה.
יחסיה המורכבים והנוקבים עם הוריה, דין וחשבון אהבתה כרעיה וכאם, מדרבנים את הקורא לפשפש במעשיו ולבחון את המקום בו הוא עצמו עומד."
אמיר אוריין ברדיו 88fm: " חני כותבת את חייה במקטעים מרוכזים עם דימויים מדויקים כמו בקליפ משובח, ויש כאן תובנות אישיות בעלות אופי אוניברסלי.
ספר מומלץ המקרב אותנו אל מצבי קיום, שיש בהם סודות אפלים מהעבר, וגם הדרך אל התיקון האישי באמצעות היצירה.
כתוב בפרוזה, אבל הסגנון המרוכז הופך אותה לפיוט."
"שירי מעבר", ספריית פועלים, 1999
"עכשיו הזמן לומר אמת", גוונים, 2009
" אפשר לקרוא לכל זה אושר", מהדורה דיגיטלית בהוצאת "מקף",2014
חנות קטנה ומטריפה הוא מחזמר קומדיית-אימה שכתב הווארד אשמן והלחין אלן מנקן, אודות עובד חנות פרחים אומלל שמגדל צמח הניזון מדם בני-אדם.
המחזמר מבוסס על סרט קולנוע דל תקציב בשם זה משנת 1960 - קומדיה שחורה בבימויו של רוג'ר קורמן.
המוזיקה, שחוברה על ידי מנקן בסגנונות ה-רוק אנד רול, דו-וופ ו-מוטאון, כוללת מספר שירים ידועים, ביניהם "Little Shop of Horrors", "Skid Row (Downtown)", "Somewhere That's Green" ו-"Suddenly, Seymour".
הצגת הבכורה של המחזמר התקיימה בשנת 1982 על בימת אוף אוף ברודוויי, לפני שההפקה עברה אל תיאטרון האוף ברודוויי Orpheum Theatre, שם רצה במשך חמש שנים.
מאוחר יותר נוצרו הפקות נוספות בארצות הברית ובחו"ל, וכן הפקה שהועלתה בברודוויי.
מאחר שלהצגה צוות שחקנים מצומצם, ושירים פשוטים לביצוע באופן יחסי, הצגה זו הפכה לפופולרית בקרב תיאטראות קהילתיים, בתי-ספר וקבוצות חובבים אחרות.
בשנת 1986 עובד המחזמר לסרט קולנוע באותו השם, בבימויו של פרנק אוז.
בשנות השמונים עלתה בישראל גרסה עברית של המחזמר בשם "זוועות חמודות".
בהצגה כיכבו גדי יגיל (סימור), סמדר ברנר (אודרי) אריה מוסקונה (רופא השיניים), שמעון ישראלי (מר מושניק) ודני ליטני (קולו של הצמח).
ב-1993 הפיק אברהם דשא (פשנל) גרסה נוספת של המחזמר בעברית, שביימה שירילי דשא, בהשתתפות שגית שמיר, עידן אלתרמן (שהשתתף בכתיבה), גיל אלון, תומר שרון, שייקה לוי (קולו של הצמח) וגלית גיאת .
בספטמבר 2019 עלתה גרסה מחודשת של המחזמר בתיאטרון האוף ברודוויי Westside, בכיכובם של ג'ונתן גרוף, כריסטיאן בורל ותמי בלאנצ'רד.
בשנת 2026 תעלה גרסה חדשה בעברית ב"הבימה" לכבוד 40 שנה לעיבוד הקולנועי השני.
כשאת התרגום עשה אלי ביז'אווי.
ואת הקול של הצמח תעשה נטע ברזילי.
תפקיד סרט הקולנועחנות קטנה ומטריפה1960 הפקתאוף ברודוויי המקורית1982 סרט הקולנועחנות קטנה ומטריפה1986 סימור קרלבורןג'ונתן הייזלי ווילקוףריק מוראניס אודריג'קי ג'וזףאלן גרין מר מושניקמל וולסהיי אנזלוינסנט גרדניה שיפוןמרלן דניאל / ליליני ג'ונסטישה קמפבל קריסטלג'ניפר לי וורןטיצ'יניה ארנולד רונטשילה קיי דייוויסמישל ויקס אודרי 2 (קול)צ'ארלס ב.
גריפיתרון טיילורלוי סטאבס(ארבע הפסגות) אודרי 2 (הפעלה)מרטין פ.
רובינסון שיכור #1 רופא השינייםג'ון שאנרפרנק לוזסטיב מרטין מספרוואלי קמפוסטן ג'ונס שיכור #2 לקוחכריסטופר גסט שדר רדיוג'ון קנדי ברנשטיין גב' לוס סקיפ סניפ פאטריק מרטיןג'ים בלושי לקוח מזוכיסטבמרפאת השינייםג'ק ניקולסוןביל מארי
חנות קטנה ומטריפה היא קומדיית אימה אמריקאית משנת 1960 בבימויו של רוג'ר קורמן.
התסריט, אשר נכתב על ידי צ'ארלס ב' גריפית, הוא פארסה על עובד לא-יוצלח בחנות פרחים כושלת, שמגדל צמח הניזון מבשר ודם אנושיים.
יש הרואים בסרט כמבוסס על הסיפור "Green Thoughts" משנת 1932 מאת ג'ון קולייר, אודות צמח אוכל אדם.
עם זאת, דניס מקדוגל, בביוגרפיה של ג'ק ניקולסון, רומז כי עולה כי צ'ארלס ב' גריפית הושפע מסיפור מדע בדיוני קצר מאת ארתור סי.
בסרט מככבים ג'ונתן הייז, ג'קי ג'וזף, מל וולס ודיק מילר, כולם עבדו בעבר עם קורמן בסרטים קודמים.
הסרט, אשר הופק תחת השם הזמני "The Passionate People Eater", כולל סגנון מקורי של הומור, המשלב קומדיה שחורה עם פארסה ומשלב הומור ואלמנטים של פרודיה על הומור יהודי.
הסרט צולם במשך יומיים, עם תקציב של כ-30 אלף דולר, תוך ניצול סטים של תפאורה שהושארו עומדים מהפקה קודמת שכבר הסתיימה, בשם "A Bucket of Blood".
מפה לאוזן, הסרט זכה באיטיות למעמד של סרט פולחן בעת שהוקרן לראשונה בתור ה-בי מובי של מתכונת "שני כרטיסים במחיר אחד", לאחר הסרט "Black Sunday" של מריו בבא ולבסוף - לאחר "Last Woman on Earth".
בשכונת העוני של לוס אנג'לס, גרביס מושניק (מל וולס) הוא בעליה הקמצן של חנות פרחים כושלת, בה מועסקים אודרי פולקאוד (ג'קי ג'וזף), המתוקה אך תמימה, וסימור קרלבוין (ג'ונתן הייז) הלא-יוצלח.
בחנות המוזנחת אין יותר מדי פעילות, אך יחד עם זאת - יש מספר לקוחות חוזרים; למשל, גב' סיידי שיבא (ליאולה וונדורף), מגיעה לחנות מדי יום, על מנת לרכוש סידורי פרחים ללוויות של קרוביה הרבים.
לקוח קבוע נוסף הוא בורסון פוקס (דיק מילר), שאוכל את הצמחים שהוא קונה לארוחת צהריים.
כאשר סימור מפשל בהכנת סידור פרחים עבור ד"ר פבוס פארב (ג'ון שאנר), רופא שיניים סדיסט, מושניק מפטר אותו.
בתקווה שיצליח לשנות את דעתו, סימור מספר לו על יוזמה פרטית שלו - הוא הכליא חמאית עם דיונאה.
סימור הנבוך מגלה כי בחר לקרוא לצמח החדש "אודרי ג'וניור", לשמחתה של אודרי, בה הוא מאוהב בסתר.
מדירתו, אותה הוא חולק עם אמו ההיפוכונדרית ויניפרד קרלבוין (מיירטל וייל), סימור מביא בחזרה לחנות צמח מוזר למראה, בעציצים שלו, שלא מרשים את מושניק כלל, שכן הצמח נראה חולני ונפול.
עם זאת, כאשר פוקס טוען כי אודרי ג'וניור כה ייחודי, שהוא עשוי למשוך אל החנות אנשים מכל רחבי העולם כדי לראותו אותו, מושניק נותן לסימור שבוע אחד כדי להחיות אותו.
סימור מספר כי כבר גילה שסוגים רגילים של מזון לצמחים לא מזינים ההכלאה המוזרה שלו, וכי בכל לילה בשעת שקיעה העלים של הצמח נפתחים.
כאשר סימור בטעות דוקר את אצבעו על צמח קוצני, אודרי ג'וניור פותח את פיו רחב יותר, ובסופו של דבר גורם לסימור לגלות שהצמח תאב לדם.
לאחר מכן, סימור סועד את הצמח בכל לילה, עם דם מאצבעותיו.
למרות שהוא מרגיש חולני יותר ויותר, אודרי ג'וניור מתחיל לגדול ולהגדיל את ההכנסות של החנות, בשל הלקוחות הסקרנים שהתפתו להיכנס פנימה ולראות את הצמח החדש והייחודי.אודרי ג'וניור (בדיבובו של התסריטאי צ'ארלס ב.
גריפית') מפתח יכולת דיבור ודורש מסימור שיאכיל אותו.
סימור, שכעת סובל מאנמיה, לא יודע במה להאכיל את הצמח, ויוצא להליכה לאורך מסילת פסי הרכבת.
על מנת לפרוק את התסכול שלו, הוא זורק אבן אשר בטעות פוגעת בעובר-אורח, שנופל על הפסים ונדרס למוות על ידי הרכבת.
סימור, מוכה אשמה אך בעל תושייה, אוסף את חלקי הגופה ומזין אותם לאודרי ג'וניור.
בינתיים, מושניק יוצא לאכול במסעדה, ומגלה שאין לו כסף איתו.
הוא חוזר אל החנות על מנת לקחת כסף מזומן, ובחשאי מבחין בסימור מאכיל את הצמח.
בתחילה, מושניק מתכוונן ללכת למשטרה, אך הוא מתמהמה לעשות כן ביום שלמחרת, כשהוא רואה שורה ארוכה של אנשים, מחכים בכניסה לחנות שלו.
בהמשך אותו הבוקר סימור מגיע לחנות, כשהוא סובל מכאב שיניים, ומושניק שולח אותו למרפאה של ד"ר פארב, שם רופא השיניים הסדיסט מנסה להסיר כמה משיניו של סימור ללא כל הרדמה, כנקמה על כך שסימור הרס את סידור הפרחים של ד"ר פארב.
סימור תופס לידיו כלי חד, נלחם בחזרה בד"ר פארב ובטעות דוקר והורג אותו.
אל המרפאה מגיע לקוח נוסף - וילבור פורס המזוכיסט (ג'ק ניקולסון), ועל מנת שלא לעורר חשד - סימור מתחזה לרופא שיניים.
סימור, מזועזע שכעת הוא רוצחם של שני אנשים, מאכיל את גופתו של רופא השיניים לאודרי ג'וניור.
היעלמותם הבלתי מוסברת של שני הגברים מושכת את תשומת הלב של המשטרה, ומושניק מוצא את עצמו נחקר על ידי שני בלשי משטרה - ג'ו פינק (וולי קרפו) ופרנק סטולי (ג'ק וורפורד) - פרודיה על הדמויות ג'ו פריידי ופרנק סמית', מהסדרה Dragnet.
למרות שמושניק מתנהג כפקעת עצבים, פינק וסטולי מסיקים כי הוא אינו יודע דבר.
אודרי ג'וניור, שגדל בכמה מטרים, מתחיל ללבלב, וכך גם היחסים בין סימור ואודרי (שסימור מזמין אותה לפגישה רומנטית).
כאשר נציגת "חברת משקיפי הפרחים של דרום קליפורניה" מגיעה לחנות של מושניק, כדי לבחון את הצמח החדש, היא מכריזה שסימור יקבל מהם בקרוב גביע כאות הוקרה על פועלו, וכי היא תשוב לחנות כאשר הניצנים של הצמח ייפתחו.
בעוד שסימור יוצא לדייט עם אודרי, מושניק נשאר לבדו בחנות כדי לראות שאודרי ג'וניור לא אוכל אף אחד אחר.
זמן קצר לאחר מכן, מושניק מוצא את עצמו נתון לחסדיו של שודד (צ'ארלס ב.
גריפית') שפורץ לחנות, וסבור שבשל קהל הלקוחות העצום של החנות - יהיה בה כמות גדולה של כסף.
כדי להציל את חייו, מושניק מוליך שולל את השודד, ואומר לו שהכסף נמצא בתוך הצמח.
כאשר השודד נכנס אל תוך לועו של אודרי ג'וניור, בחיפוש אחר הכסף, הצמח אוכל אותו.
לא רק שהצמח המפלצתי גדל פיזית עם כל ארוחה שלו, מסתבר כי גם כך מתפתחים גם האינטליגנציה והיכולות השונים שלו.
גילוי זה מרתיע את מר מושניק, שנראה מבוהל יותר מאי פעם, אבל לא עד כדי כך שהוא יוותר על כל הכסף שהוא מרוויח בזכות הצמח.
בהמשך, סימור נאלץ לפגוע במערכת היחסים שלו עם אודרי כדי למנוע ממנה לגלות את סודו האפל של הצמח.
בכעסו, הוא מתעמת עם הצמח, וטוען שהוא כבר לא יעשה עוד כמצוותו.
בתגובה, הצמח משתמש בהיפנוזה על סימור, ומצווה עליו להביא לו אוכל.
סימור יוצא ומשוטט ברחובות ללא מטרה, עד שבלילה הוא פוגש בליאונורה קלייד''' (מרי וולאס), נערת ליווי אגרסיבית, שמעוניינת בסימור כלקוח שלה.
היא מפלרטטת איתו ללא הועיל, עד שהוא בטעות חובט בראשה והיא מאבדת את הכרתה.
סימור נושא אותה בחזרה לחנות, כדי להאכיל את אודרי ג'וניור.
עדיין חסרי קצה חוט בכל הקשור להיעלמויותהם המסתוריות של שני הגברים, פינק וסטולי מגיעים לחנות של מושניק בשעת השקיעה, על מנת לצפות בחגיגת הענקת אות ההוקרה לסימור, במועד שבו צפויים להיפתח ניצניו של אודרי ג'וניור.
בעוד כל המשתתפים באירוע מביטים בצמח, ארבעה ניצנים נפתחים, ובתוך כל אחד - פרח שמרכזו פניו של אחד מקורבנותיו של הצמח.
הקהל המום ומפוחד, ושני השוטרים מבינים כי סימור הוא האשם.
סימור נמלט מהחנות, כאשר מושניק ושני השוטרים יוצאים בעקבותיו למרדף חם.
לאחר שהוא מצליח לחמוק מהם במגרש גרוטאות, סימור שב בסופו של דבר אל החנות של מושניק, בו עדיין נמצא אודרי ג'וניור שדורש לאכול.
סימור מאשים את הצמח כי הרס את חייו, תופס לידיו סכין ומטפס אל תוך לועו של אודרי ג'וניור, בניסיון להרוג אותו.
זמן מה לאחר מכן, אודרי, ויניפרד, מושניק, פינק, וסטולי חוזרים לחנות, בה אודרי ג'וניור החל כבר לקמול ולמות.
ויניפרד מקוננת על בנה, שהיה כזה ילד טוב, בעוד ניצן נוסף ואחרון של אודרי ג'וניור נפתח, וחושף את פניו של סימור, שנשמע זועק "אני לא התכוונתי!" רגע לפני שהפרח נובל ומת.
גריפית'קלוי הדקוקשודד בחנות הפרחיםצ'ארלס ב.
גריפית'לקוח צורח במרפאת רופא השיניים
ג'קי ג'וסף לוהקה אחרי שרוג'ר קורמן ראה אותה במופע פופולרי בשם "The Billy Barnes Revue".
הוא הציע לה את התפקיד מבלי להיבחן.
"שמעתי את רוג'ר אומר מאוחר יותר שהאיכות שהוא רצה באודרי הייתה תמימות כנה," אמרה ג'וזף.
"אודרי פשוט האמינה לכל מה שהיה מונח שם לפניה."
"חנות קטנה ומטריפה" פותחה כאשר לבמאי רוג'ר קורמן ניתנה גישה זמנית לאולפן בו נשארו עומדות תפאורות שונות, שהושארו מצילומי סרט אחר.
קורמן החליט להשתמש בסטים אלו עבור הסרט שלו, שנעשה ביומיים האחרונים לפני שאלו פורקו ונהרסו.
בתחילה, קורמן תכנן לפתח סיפור בו מעורב חוקר פרטי.
בגרסה הראשונית של הסיפור, הדמות שבסופו של דבר הפכה לאודרי הייתה אמור להיות בעלת השם "Oriole Plove".
השחקנית ננסי קאלפ הייתה המועמדת המובילה לתפקיד.
הדמויות שבסופו של דבר הפכו לסימור ולויניפרד קרלבוין היו מכונות בכינויים "Irish Eye" ו-"Iris Eye".
השחקן מל וולס היה אמור לשחק דמות בשם "דראקו קרדלה", ג'ונתן הייז היה אמור לגלם דמות בשם "ארצ'י ארומה", וג'ק ניקולסון היה מיועד לגלם דמות בשם "ג'וקו".
גריפית' רצה לכתוב סרט קומדיה שנושאו - אימה.
לדברי מל וולס, קורמן לא התרשם מההכנסות בקופות הכרטיסים של A Bucket of Blood, והיה צריך לשכנע אותו לביים קומדיה נוספת.
מאוחר יותר קורמן אמר כי היה מעוניין בגלל A Bucket of Blood, ואמר שתהליך הפיתוח היה דומה לזה של סרט קודם, כשהוא וגריפית' קיבלו השראה לאחר ביקור במספר בתי קפה שונים.
התסריט הראשון שגריפית' כתב נקרא "Cardula", סיפור אודות דרקולה בו קיים ערפד שהוא מבקר מוזיקלי.
לאחר שקורמן דחה את הרעיון הראשון שלו, גריפית' אמר כי כתב תסריט שכותרתו "Gluttony", שבו הגיבור היה "שף סלטים במסעדה, שבסופו של דבר היה מבשל ומכניס לסלט את לקוחותיו, ודברים כאלה, אתה יודע.
אבל לא יכולנו לעשות את זה אם כי בגלל הכללים של אותו הזמן.
אז אמרתי, "מה דעתך על צמח אוכל-אדם?", ורוג'ר אמר, "אוקיי." באותו הזמן - שנינו היינו שיכורים."
ג'קי ג'וזף נזכרה מאוחר יותר כי "בהתחלה הם אמרו לי שזה היה סרט בלשי, ולאחר מכן, בזמן שאני טסתי בחזרה [כדי להשתתף בסרט], אני חושבת שהם כתבו תסריט חדש לגמרי, יותר בז'אנר האימה, אני חושבת שהם כתבו את הכל במהלך סוף שבוע אחד."
וולס אמר כי "הסיבה לכך שהסרט חנות קטנה ומטריפה עבד, זה משום שזה היה פרויקט אהבה.
זה היה פרויקט האהבה שלנו".
הסרט לוהק באופן חלקי עם שחקנים שונים שרוג'ר קורמן עבד איתם בעבר בסרטיו הקודמים.
גריפית' מופיע בסרט במספר תפקידים קטנים.
אביו של גריפית' הופיע כמטופל שיניים, וסבתו, מירטל וייל הופיעה כאמו ההיפוכונדרית של סימור.
לדיק מילר, שכיכב כגיבור הסרט "A Bucket of Blood", הוצע התפקיד של סימור, אך הוא סירב לו, ובמקום זאת לקח על עצמו תפקיד קטן יותר - של בורסון פוקס.
צוות השחקנים ערך חזרות במשך שלושה שבועות, לפני שהצילומים החלו.
שלב הצילומים העיקרי של "חנות קטנה ומטריפה" צולם במשך שני ימים ולילה אחד.
על פי שמועה, לוח הזמנים של צילומי הסרט נבע מהימור של קורמן שלא יצליח להשלים את צילומי הסרט בתוך זמן זה.
עם זאת, טענה זו נדחתה על ידי מל וולס.
לפני שכללים אלה נכנסו לתוקף, קורמן החליט לצלם את הסרט אחרון ותכנן שזה יקרה בשבוע האחרון של חודש דצמבר 1959.
צילומי הפנים צולמו בשלוש מצלמות עם עדשות רחבות.
וולס אמר כי לקורמן היו "שני צוותי צילום על הסט, לכן התמונה, מבחינה קולנועית, לא עשויה ממש טוב.
שני הצוותים היו בכיוונים הפוכים, כך שצילמו את השחקנים משתי זוויות.
זה היה סט די קבוע, וזה נעשה כמו סוג של סיטקום שנעשה כיום, כך שזה לא היה מאוד קשה".
נכון למועד הצילומים, לג'ק ניקולסון היה ניסיון קודם בשני תפקידים קולנועיים בלבד, והוא עבד קודם לכן עם רוג'ר קורמן פעם אחת בלבד, בתפקיד הראשי בסרט "The Cry Baby Killer".
לדברי ניקולסון, "הלכתי לצילומים בידיעה שאני צריך להיות מאוד מוזר, משום שרוג'ר במקור לא רצה אותי.
במילים אחרות, אני לא יכול לשחק אותה סטרייט.
אז אני פשוט עשיתי הרבה דברים מוזרים, שאני חשבתי שיהפכו את זה למצחיק יותר".
על פי דיק מילר, כל הדיאלוג בין הדמות שלו לבין מל וולס היה אלתור.
במהלך סצנה שבה התסריטאי צ'ארלס ב' גריפית' מגלם שודד, גריפית' זוכר ש"כאשר שכחתי את השורות שלי, אילתרתי קצת.
עם זאת, וולס אמר כי "בשום פנים שום דבר מזה לא היה מאולתר.
כל מילה בחנות קטנה ומטריפה נכתבה על ידי צ'אק גריפית', ואני למדתי בעל פה 98 עמודים של דיאלוג ביומיים".
על פי ניקולסון, "אנחנו מעולם לא צילמנו את סוף הסצנה.
התאורה על הסט הייתה מוכנה מראש.
אתה היית נכנס, האורות נדלקים, המצלמה נדלקת, ומצלמים.
צילמנו את הסצנה שמחוץ למשרד, לאחר מכן נכנסנו למשרד, האורות נדלקים, ומצלמים.
ג'ונתן הייז ניסה להוציא את השיניים שלי החוצה, ובטעות נשען על מכשיר רפואת שיניים שהושכר, והוא התחיל להתהפך.
רוג'ר אפילו לא ביקש לחתוך.
הוא זינק על הסט, תפס את המכונה, ואמר 'הסט הבא, סיימנו'".
בשעה 9 בבוקר של יום הצילומים הראשון, קורמן כבר היה בפיגור בלוח הזמנים.
צילומי חוץ צולמו על ידי וולס וגריפית' במהלך שני סופי שבוע רצופים, עם ציוד צילום שכור בשווי של 279 דולר.
וולס וגריפית' שילמו לקבוצת ילדים חמישה סנט כל אחד, כדי שירוצו במנהרות הרכבת התחתית.
הם גם שכנעו שיכורים להופיע כניצבים, בתמורה לעשרה סנט כל אחד.
"השיכורים היו נפגשים, שניים או שלושה, וקונים יחד ליטרים של יין לעצמם!
היו לנו גם כמה שיכורים שעבדו כעוזרי-הפקה, שהיו אחראים על שאר השיכורים, שהיו ניצבים".
וולס וגריפית' שכנעו בית לוויות לתרום קרון מתים, וכן ארון עם גופה אמיתית, לצורך צילומי הסרט.
וולס וגריפית' עשו שימוש במגרש שבבעלות חברת רכבות, בתמורה לשני בקבוקי ויסקי.
הסצנה שבה הדמות שמגלם רוברט קוגן, בה היא נדרסת על ידי רכבת, בוצעה לאחר שכנוע צוות הרכבת לצלם את הרכבת מתרחקת מהשחקן.
וולס וגריפית' הוציאו בסך הכל 1,100 דולר על 15 דקות מסך של צילומי חוץ.
מוזיקת הרקע שבה נעשה שימוש בסרט חוברה על ידי הצ'לן פרד כץ, לאחר שנכתבה במקור עבור הסרט A Bucket of Blood.
לדברי מארק תומאס מק'גי, מחברו של הספר "Roger Corman: The Best of the Cheap Acts", בכל פעם שכץ נקרא לכתוב מוזיקה עבור קורמן, כץ מכר את אותו הלחן, כאילו היה זה מוזיקה חדשה לגמרי.
באותה המנגינה נעשה שימוש בסך הכל בשבעה סרטים שונים, ביניהם The Wasp Woman ו-Creature from the Haunted Sea.
להווארד ר' כהן נודע מגריפית', שכאשר הסרט היה בשלב העריכה, "הייתה נקודה שבה שתי סצנות לא נחתכו יחד.
זה היה זוועה חזותית, וזה לא עבד.
הם היו צריכים משהו כדי לגשר על הנקודה זו, ומצאו בחדר העריכה שוט יפה של הירח, חתכו בזה, וזה עבד.
צ'אק מגיע בריצה אליי, אומר, "אתה חייב לראות את זה!" זה היה מאמר מתוך מגזין באורך של שמונה עמודים על הסמליות של הירח בחנות קטנה ומטריפה." על פי קורמן, התקציב הכולל להפקה היה 30,000 דולר.
מקורות אחרים מעריכים את גובה התקציב להיות בין 22 ל-100 אלף דולר.
בתחילה, לקורמן היו קשיים רבים בהפצת הסרט, שכן חלק מהמפיצים, כמו גם American International Pictures, חששו שהסרט יתפרש כאנטישמי, בהתייחסותם לדמויותיהם של גרביס מושניק וגב' סיידי שיבא.
השחקן וולס, שהוא יהודי, ציין כי העניק לדמותו של מושניק מבטא וגינונים יהודיים-טורקיים, ושלטעמו ההומור של הסרט הוא שובב, וחש שאין בו כל כוונה להשמיץ קבוצה אתנית כלשהי.
הסרט הופץ לבסוף על ידי חברת ההפקות של קורמן, The Filmgroup Inc., תשעה חודשים לאחר שהושלם.
בשנת 1960 הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן מחוץ לתחרות הרשמית.
ביקורות חיוביות אודות הסרט נפוצו מפה לאוזן, כאשר הסרט הופץ לראשונה, בתור ה-בי מובי של מתכונת "שני כרטיסים במחיר אחד", לאחר הסרט "Black Sunday" של מריו בבא.
שנה לאחר מכן הסרט הופץ מחדש, במתכונת דומה, לאחר הסרט "Last Woman on Earth".
בגלל שקורמן לא האמין שלסרט יש סיכוי גבוה להיות רווחי, לאחר הקרנתו הראשונית באולמי הקולנוע, הוא לא טרח לשמור לעצמו את זכויות היוצרים, וכתוצאה מכך הסרט נופל לרשות הציבור.
לפיכף, הסרט זמין לציבור הרחב, בעותקים באיכויות משתנות.
במקור, הסרט הוקרן באולמות הקולנוע במסך רחב (יחס של 1 : 1.85), אולם מאז ההקרנה המקורית הסרט מוקרן בעיקר במסך עם יחס של 1 : 1.33.
הסרט התקבל במידה רבה לטובה מצידם של מבקרי הקולנוע, ולציון ממוצע של 92% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 12 ביקורות.
בווראייטי נכתב כי "המשחק מגוחך לטובה.
[...] הורטיקולטורליסטים וצמחונים יאהבו את זה".
ג'ק ניקולסון נזכר בתגובת הקהל להקרנת הסרט, וציין כי הקהל "צחק כל כך חזק, שבקושי אפשר היה לשמוע את הדיאלוג.
אני לא ממש התכוננתי לזה.
זה היה כאילו שכחתי שזה היה קומדיה מאז שהסתיימו הצילומים.
הייתי כל כך נבוך, כי אני אף פעם קודם לכן לא זכיתי באמת לתגובה כל כך חיובית".
בעקבות שידורי טלוויזיה מקומיים, בשנות ה-60 וה-70, הסרט צבר הפופולריות רבה.
הסרט שב למרכז הבמה הציבורית בעקבות המחזמר "חנות קטנה ומטריפה" שהופק בשנת 1982. המחזמר היה מבוסס על הסרט המקורי, וזכה לעיבוד מחדש בעצמו, כסרט הקולנוע "חנות קטנה ומטריפה" משנת 1986. סדרת אנימציה, בהשראת הסרט המוזיקלי - "חנות קטנה ומטריפה" - עלתה לשידור בטלוויזיה לראשונה ב-1991.
הסרט נצבע פעמיים, בפעם הראשונה ב-1987. גרסה זו התקבלה בצורה שלילית.
קובץ DivX של הגרסה הצבעונית של הסרט, ביחד עם ערוץ הקריינות, זמינים כחלק משירות RiffTrax On Demand.
ב-28 בינואר 2009, הוקלט ערוץ קריינות חדש, על ידי נלסון, קווין מרפי וביל קורבט, אשר הופץ על ידי RiffTrax בפורמטי MP3 ו-DivX.
הגרסה הצבעונית של הסרט, ללא ערוץ הקריינות, זמינה ב-Amazon Video on Demand.
בנובמבר 2006, הודיעה Buena Vista (חברה להפצת סרטים - חברת-בת בתאגיד דיסני) כי הסרט יופץ מחדש, ביחד עם הסרט "Cry Baby Killer", כחלק ממארז "שניים במחיר של אחד" של ג'ק ניקולסון, כחלק מסדרת סרטיו הקלאסיים של רוג'ר קורמן.
עם זאת, ה-DVD הכיל רק את הגרסה הצבעונית משנת 1987, ולא את הגרסה המקורית, בשחור-לבן.
ב-15 באפריל 2009 פורסם כי דקלן או'בריאן יביים רימייק חדש לסרט.
"זה לא יהיה סרט מוזיקלי", הוא אמר בריאיון לאתר האינטרנט Bloody Disgusting, בהתייחסותו לסרטו של פרנק אוז משנת 1986. "אני לא רוצה לגלות יותר מדי, אבל זה אני.
כאשר או'בריאן שוחח עם Shock 'Till You Drop, הוא אמר כי הוא "לוקח את הסרט לכיוון אחר, בואו נאמר זאת ככה."
חנה רינה (חני) לוז (נולדה ב-27 בדצמבר 1965, ד' בטבת ה'תשכ"ו) היא מייסדת ועומדת בראש מרכז תדמי"ת – לתגבור הדמוקרטיה במדיה הישראלית, מיסודו של הפורום המשפטי למען ארץ ישראל, וכלת הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' לשנת 2013.
לוז נולדה בניו יורק לאליהו קנובסקי, לימים פרופסור לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן, ולתמר קנובסקי.
עלתה עם משפחתה לישראל בשנת 1973 והם התיישבו ברחובות.
לוז היא בוגרת אולפנת הרב בהר"ן, בעלת תואר ראשון במדעי המחשב מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני (בהצטיינות) בתקשורת ועיתונות מהאוניברסיטה העברית.
לאחר לימודיה, עבדה מספר שנים בחברת הייטק.
התגוררה בבית אל מאז שנות התשעים של המאה העשרים ועד 2015, אז עברה לגור בלוד.
לוז עבדה כעיתונאית בהצופה, אנשים ומחשבים, מקור ראשון, ערוץ 7 ובשבע ושידרה פינות העוסקות בביקורת התקשורת גם בגלי ישראל.
פרסמה מאמרים בעיתונים ואתרים רבים ובהם ynet, מעריב, דה-מרקר, News1, שורש, סרוגים, ישראלי פטריוטי -KR8, ובביטאוני שבת מובילים כגון עולם קטן, מעייני הישועה, ומעט מן האור.
מייסדת ועומדת בראש מרכז תדמי"ת – לתגבור הדמוקרטיה במדיה הישראלית, מיסודו של הפורום המשפטי למען ארץ ישראל.
המרכז עוסק במעקב תקשורת, בשמירת זכויות הפרט והכלל מול כלי התקשורת, ובפעילות לקידום מדיניות "שמיים פתוחים" והורדת חסמים המונעים את פתיחת שוק התקשורת.
בשנת 2013 זכתה לוז בפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' מטעם האגודה לזכות הציבור לדעת.
במסגרת הפעילות הציבורית היא השתתפה בדיוני ועדות כנסת שעסקו בתקשורת.
בין השאר בדיונים על חוק רשות השידור, חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, ובדה-לגיטימציה של ישראל בתקשורת העולמית.
בשנת 2015 התמודדה לוז במסגרת הפריימריז במפלגת הבית היהודי לקראת הבחירות לכנסת העשרים, אולם הגיעה למקום לא ריאלי והוצבה לבסוף במקום ה-32 ברשימה לכנסת.
חני פרי (נולדה ב-10 בפברואר 1953) היא דוגמנית ואשת אופנה ישראלית.
פרי נולדה בתל אביב, כחנה פרידמן לזוג הורים שעלו מרומניה, אמה ניהלה בית קפה ברחוב בן-יהודה בעיר.
בהיותה בת 16 השתתפה ב"צעדת ארבעת הימים" ("צעדת ירושלים") והוכתרה כמלכת הצעדה.
שנה אחר כך, ב-1970, זכתה בתחרות "מלכת המים" שארגן המגזין "העולם הזה", ולאחר מכן זכתה במקום השני בתחרות נערת ישראל ובמקום הראשון בתחרות היופי "מלכת הכנרת".
בגיל 18 החלה לדגמן בניו יורק והופיעה במגוון מגזינים ותצוגות אופנה והופיעה בין היתר בקמפיינים של רבלון ואוסקר דה לה רנטה וכונתה TT (הטורנדו מתל אביב) והיא יצאה תקופה עם השחקן ג'ורג' המילטון, וגרה בבית דירות מפואר במנהטן.
בשנת 1978 השתתפה בסרט הקולנוע "העיניים של לורה מרס", וב-1979 היא הופיעה בסרט "מנהטן".
לאחר שחזרה לישראל בסוף שנות ה-80, ארגנה תצוגות אופנה יחד עם הדוגמנית פינצ'י מור, עסקה בבימוי תצוגות אופנה ובסטיילינג.
בישראל דגמנה בין היתר לחברת גוטקס, רשת ונדום, והייתה פרזנטורית בקמפיין של חברת תנובה.
פריי השתתפה כשופטת אורחת בתוכנית פרויקט מסלול בפרק ספיישל שעסק באופנת שנות השמונים.
היא מנהלת את מותג האיפור והקוסמטיקה "פרסייס".
בגיל 17 וחצי נישאה לאיש העסקים יגאל רוזנברג ונסע לגור איתו בלונדון, אחרי זמן קצר התגרשה ועברה לניו יורק.
ב-1979 נישאה לעורך דין אלאן שוורץ, לאחר היכרות של שלושה שבועות.
מבעלה השלישי איש העסקים צביקה סבו, איתו התחתנה בדצמבר 1985, נולדו שלושת ילדיה והיא מתגוררת בצפון תל אביב.
בתה דניאלה התמודדה בתוכנית הדוגמניות.
חניבעל היה מצביא קרתגי, שלקח חלק במלחמת שכירי החרב ונהרג במהלך קרב תוניס.
לאחר קרב המשור, הפקיד מפקד הכוחות הקרתגיים חמלקרת ברקה את הסרת המצור על קרתגו בידי חניבעל.
בעוד הוא עצמו יחד עם נארוואס יצא לדכא את ערי אפריקה המתמרדות.
מפקד המורדים מאתוס חנה אותו זמן בתוניס.
כדי לדכא את רוח המורדים, צלב לעיניהם חניבעל את ספנדיוס.
אולם נהג ברשלנות ואפשר למאתוס להפתיע אותו ולהביס אותו בקרב.
המחנה הקרתגי נבזז, מאתוס הוריד מהצלב את ספנדיוס וצלב עליו את חניבעל, ולידו שחט שלושים אצילים קרתגים.
מאוחר יותר הגיע חמילקרת ברקה לאזור ולאחר שהתאחד עם כוחותיו של חנו הגדול הביס את מאתוס.
חניבעל (המאה ה-3 לפנה"ס) היה ספן קרתגי, שסייע להעביר ידיעות לצי הקרתגי במהלך המצור על ליליבאיום.
כונה "איש רודוס" ככל הנראה משום שהיה יווני למחצה.
בשנת 250 לפנה"ס במהלך המלחמה הפונית הראשונה הטילו הרומאים מצור על העיר ליליבאיום (כיום מרסלה).
מושל העיר חימילקו היה מנותק מכל מגע עם החוץ.
הקרתגים חיפשו דרך שבה יוכלו להעביר ידיעות מהעיר, חניבעל התנדב לעשות זאת, הקרתגים פקפקו ביכולתו להצליח אולם הסכימו לו לנסות הוא צייד את ספינתו הפרטית והצליח לחמוק מהמשמרות הרומאיים ולחדור אל העיר.
הרומאים המופתעים תכננו ללכוד אותו ביציאתו מהעיר למחרת.
המפקד הרומאי הציב עשר מאוניותיו המהירות ביותר משני צדי פתח הנמל, מוכנות להסתער וללכוד את האונייה הקרתגית מיד עם צאתה.
אך גם הפעם הוכיח חניבעל את תעוזתו.
הוא חזר על מעשהו מספר פעמים, והצלחתו עודדה קרתגים נוספים שהכירו את האזור.
הרומאים ניסו לשאו לחסום את הכניסה לנמל.
אולם הרומאים הצליחו ללכוד אונייה מהירה אחת דומה לזו של חניבעל.
כאשר חניבעל עמד לצאת מהעיר באחת הפעמים הציבו לו מארב והשתלטו על ספינתו.
לא ברור מה עלה בגורלו, ככל הנראה נהרג או נמכר כעבד.
חניבעל היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת פסיכולוגיה-אימה-מתח, שהופקה בידי בריאן פולר לערוץ הטלוויזיה NBC האמריקאית.
הדמות הראשית היא חניבעל לקטר, דמות מספריו של תומאס האריס הוא פסיכיאטר במקצועו, קניבל ורוצח סדרתי.
הסדרה מתמקדת במערכת היחסים המיוחדת של חניבעל עם ויל גראהם, סוכן FBI לשעבר.
ב-22 ביוני 2015, לאחר שלוש עונות, הודיעה רשת NBC שלא תחדש את הסדרה לעונה נוספת.
וויל גרהאם, מורה בעל הפרעת אמפתיה, מתחיל לעבוד עם הFBI.
לאחר שהוא יורה ברוצח סדרתי עשר פעמים הוא נשלח לדוקטור חניבעל לקטר, פסיכיאטר וקניבל.
במהלך הסדרה מערכת היחסים בין וויל וחניבעל מתהדקת.
הם רואים עצמם הורים לאביגיל הובס, הילדה של הרוצח שוויל הרג.
במהלך העונה, וויל מתחיל להיות מעורב רגשית במקרי הרצח ומצבו הנפשי מתערער.
חניבעל, שמתקשה להתמודד עם רגשותיו לוויל ועם האובססיה המתפתחת שלו כלפיו, מחליט לנצל זאת כדי להעביר את וויל לצד האפל ובכך לקרב אותו אליו.
העונה נגמרת בכך שחניבעל מזייף את מותה של אביגיל ומאשים בכך את וויל על ידי כך שהוא מאכיל אותו את האוזן שלה.
וויל גראהם מואשם בפשעים של חניבעל ונכנס לכלא.
בחלק הראשון של העונה וויל נמצא במוסד בבולטימור.
הוא מגלה כי חניבעל הוא רוצח סדרתי וקניבל אך אף אחד לא מאמין לו.
בניסיון לגלות את האמת הוא שולח את בוורלי כץ למצוא ראיות אך חניבעל הורג אותה.
חניבעל מתגעגע לוויל ובסופו של דבר מחליט להרוג את השופט ולגרום לשחרורו מהכלא.
בחלק השני של העונה, וויל גרהאם עובד עם הבוס שלו על מלכודת דבש לחניבעל.
אך רגשותיו של וויל כלפי חניבעל הולכים ומתחזקים, ובסופו של דבר הוא מזהיר אותו שג'ק יודע עליו.
חניבעל חושף לוויל את קיומה של אביגיל אך שבור מהבגידה הוא דוקר אותו (במקום ספציפי שהוא יודע שלא יהרוג אותו, שכן חניבעל לא מסוגל להביא את עצמו להרוג את וויל), ולאחר מכן משסף את גרונה של אביגיל ורוצח אותה.
בחלק הראשון של העונה, וויל מחלים ונוסע לאיטליה כדי לחפש אחר חניבעל.
בדרכו הוא פוגש את צ'יו ולומד על עברו של חניבעל ועל מותה של אחותו, מישה.
בינתיים, אלנה מחלימה (אך נותרת נכה) וחוברת למייסון ורג'ר כדי לנקום בחניבעל, ומפתחת מערכת יחסים עם אחותו, מרגוט ורג'ר.
ג'ק מחלים אף הוא מפציעותיו ויוצא לאיטליה בעקבות וויל, לאחר שוויל מתוודה בפניו שחניבעל היה חבר שלו והוא רצה לברוח איתו.
באיטליה, חניבעל שעדיין מתגעגע לוויל מתחזה לאוצר המוזיאון בשם רומן פל.
שבור לב, הוא רוצח בברוטליות ובפזיזות רבה יותר.
בדליה מפחדת ממנו, יודעת שיגיע יום שבו הוא יהרוג גם אותה.
חניבעל משאיר לוויל גופה בצורת לב בכנסייה כדי לסמן לו את אהבתו הנצחית.
וויל מבין את הרמז, ומודיע לחניבעל בקטקומבות שהוא סולח לו, דבר שגורם לחניבעל להתוודות בפני בדליה שהוא מאוהב בוויל.
זמן קצר לאחר מכן, לאחר מאבק עם ג'ק, נפגשים וויל וחניבעל שוב, אך נחטפים לאחוזת ורג'ר.
ורג'ר כולא את חניבעל בדיר החזירים וקורדל, עושה דברו של ורג'ר, מתכוון לענות את וויל.
חניבעל משתחרר ורוצח את קורדל, מציל את וויל ונושא אותו בזרועותיו כל הדרך משם בזמן שצ'יו מחפה עליהם.
מאוחר יותר, וויל מתעורר ומחליט להיפרד מחניבעל, משקר לו שהוא לא יתגעגע אליו ושלא יחפש אחריו יותר.
שבור לב פעם נוספת, חניבעל מחליט לעשות מעשה נואש ומסגיר את עצמו ל-FBI כדי שוויל תמיד יידע איפה הוא נמצא.
בחלק השני של העונה, המתרחש 3 שנים לאחר מכן, חניבעל עדיין כלוא.
וויל, כדי לשכוח את חניבעל ולנסות לנהל חיי שגרה, מתחתן עם מולי, אם חד הורית לילד.
ועדיין, הוא ממשיך לחשוב על חניבעל ומקפיד לשרוף את מכתביו בלי שמולי תדע.
לאחר שרוצח סדרתי חדש בשם "פיית השיניים" מופיע, ג'ק מבקש מוויל לעזור לו פעם נוספת.
וויל מהסס, אבל מולי משכנעת אותו להסכים.
במהלך המצוד אחר הרוצח הסדרתי, שמתברר כפרנסיס דולהרייד, המכנה את עצמו "הדרקון האדום", נאלץ וויל לפגוש את חניבעל ולהתמודד עם רגשותיו כלפיו פעם נוספת.
חניבעל, שמקנא שבכך שוויל ניסה לבנות חיים בלעדיו, יוצר קשר עם הדרקון האדום ומורה לו להרוג את מולי ואת בנה בזמן שוויל נמצא הרחק משם.
למרבה המזל, מולי מצליחה להציל את עצמה ואת בנה, אבל מערכת היחסים בינה ובין וויל מתערערת.
וויל לומד מבדליה שחניבעל מאוהב בו, ומחליט לשחרר אותו מהכלא במסווה של תוכנית במהלכה הם אמורים להכניע את הדרקון האדום.
בהתחלה חניבעל לא מעוניין לעזור ל-FBI, אך לאחר שוויל מבקש ממנו הוא אינו מסוגל לסרב.
לאחר שהתוכנית יוצאת לפועל וחניבעל משתחרר מהכלא, הוא גונב מכונית משטרתית ומדרבן את וויל להצטרף אליו.
חניבעל מסיע את שניהם לבית סודי על הצוק, שם מתוודה חניבעל בפני וויל שהרגשות שלו כלפיו לא נוחים.
בדיוק אז פרנסיס דולהרייד תוקף אותם, יורה בחניבעל שמגן על וויל בגופו.
וויל מנסה לתקוף את פרנסיס, שמתנפל עליו וכמעט הורג אותו, אך חניבעל מסתער עליו ומציל את וויל.
יחד, השניים מצליחים להרוג את הדרקון האדום.
לאחר הקרב, משלים וויל עם רגשותיו לחניבעל באופן סופי.
בסצנה הסופית, נראית בדליה דו-מורייה כשהיא יושבת ליד שולחן ובו 3 מקומות, רגלה כרותה.
בריאן פולר, יוצר הסדרה, אישר כי וויל וחניבעל הם שני האורחים הנוספים.
וויל, שכעת השלים עם רגשותיו לחניבעל באופן מלא, נמלט יחד עם אהובו והשניים הופכים באופן רשמי "לבעלים הרוצחים".
יו דנסי בתפקיד וויל גראהם.
מאבחן פלילי ומומחה בלכידת רוצחים סדרתיים, לוויל יכולת דמיון לא רגילה שבאמצעותה הוא מבין איך הפושעים חושבים וכך תופס אותם.
במהלך הסדרה וויל נהיה יותר מידי מעורב רגשית במקרי הרצח ומפתח רגשות לחניבעל לקטר.
מאדס מיקלסן בתפקיד ד"ר חניבעל לקטר, פסיכיאטר, רוצח סדרתי, קניבל וגאון קולינרי.
חניבעל מפתח רגשות כלפי וויל, דבר שמקשה עליו להמשיך לנהל את חייו כרגיל.
קרולין דברנה בתפקיד ד"ר אלנה בלום, פסיכיאטרית ויועצת ל-FBI.
מנהלת יחסים מקצועיים עם לקטר וגראהם.
בהמשך הסדרה נכנסת למערכת יחסים עם מרגוט ורג'ר.
הטיאן פארק בתפקיד בוורלי כץ, סוכנת מיוחדת וחוקרת פשעים, מתמחה בניתוח סיבים.
בהמשך הסדרה נרצחת על ידי חניבעל לקטר.
לורנס פישבורן בתפקיד ג'ק קרופורד סוכן מיוחד של ה-FBI.
ראש מחלקת התנהגות והבוס של גראהם.
ג'יליאן אנדרסון בתפקיד ד"ר בדליה דו מאורייר, הפסיכיאטרית של חניבעל, הותקפה בעבר בידי מטופל של לקטר.
סקוט תומפסון בתפקיד ג'ימי פרייס, חוקר זירת פשע המתמחה בטביעות אצבעות סמויות.
אהרון אברמס בתפקיד בראיין זלר, חוקר זירת פשע.
ראול אספראזה בתפקיד ד"ר צ'ילטון מנהל בית חולים לפושעים פסיכיאטרים.
לארה ג'ין צ'ורוסטקי בתפקיד פרדי לאונדס כתבת ובלוגרית האתר 'רכילות פושעת'.
ריצ'רד ארמיטאג' בתפקיד פרנסיס דולרהייד, רוצח סדרתי המוכר בשם פיית השיניים (עונה 3).
קייסי רוהל בתפקיד אביגיל הובס, בתו ושותפתו של הרוצח הובס, מפתחת יחסי אב-בת עם גראהם.
מייקל פיט בתפקיד מייסון ורגר, אחיה הסדיסט של מרגו ורגר, לא רואה עין בעין עם ד"ר לקטר (עונה 2).
בעונה השלישית הוחלף בשחקן ג'ו אנדרסון.
קתרין איזבל בתפקיד מרגו ורגר, מטופלת של לקטר, סבלה במשך שנים מידיו של אחיה התאום (עונה 2).
אדי איזרד בתפקיד ד"ר אייבל גדעון חשוד ברציחת משפחתו הובל להאמין שהוא המרטש מצ'ספיק על ידי ד"ר צ'ילטון.
ג'ינה טורס בתפקיד פיליס "בלה" קרופורד, אשתו של ג'ק קרופורד וסובלת מסרטן ריאות.
ולדימיר ג'ון קובארט בתפקיד גארט ג'ייקוב הובס, רוצח סדרתי המוכר בשם השרייק ממינסוטה.
אנה קלמסקי בתפקיד מרים לאס, טירונית FBI תחת אחריותו הישירה של ג'ק קרופורד, נעלמה במסתוריות במהלך חקירה אחר המרטש מצ'ספיק.
סינת'יה ניקסון בתפקיד קייד פרארנל, חוקרת של משרד הפיקוח הכללי (עונה 2).
טאו אוקאמוטו בתפקיד צ'יאו, שפחתה של דודה של חניבעל, גברת מוראסאקי (עונה 3).
גלן פלשלר בתפקיד ד"ר קורדל דואמלינג, רופא ויד ימינו של מייסון ורגר (עונה 3).
נינה אריאנדה בתפקיד מולי גראהם, אשתו של ויל (עונה 3).
רוטינה ווסלי בתפקיד רבה מקליין, אישה עוורת שמנהלת יחסים רומנטיים עם פרנסיס דולרהייד מבלי שהיא מודעת לזהותו הפלילית (עונה 3).
עינב ז'ולטי בתפקיד בת הזוג של חניבעל לקטר ואשר אותה הוא בסופו של דבר הורג
צילום הסדרה החל בטורונטו, אונטריו, קנדה באוגוסט 2012. העונה הבאה צולמה בטורונטו באוגוסט 2013. צילום העונה השלישית החל באוקטובר 2014 בפירנצה, איטליה ובהמשך נעשה גם בקנדה וצרפת.
חני (חנה) וינרוט (כ"ב בשבט ה'תשמ"ג, 5 בפברואר 1983 – י"א בכסלו ה'תשע"ח, 29 בנובמבר 2017) הייתה סופרת, ומרצה חרדית ישראלית, פורסמה בעיקר בשל חומרים שכתבה ברשתות חברתיות במהלך התמודדותה עם מחלת הסרטן.
נולדה כחני פיגנבלט, גדלה בבני ברק ולמדה בבית יעקב.
אחרי נישואיה השלימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ולמדה לתואר שני.
עבדה ב"מרכז חוסן" בתל אביב ככותבת תוכניות פסיכו-חינוכיות לילדים ונוער בסיכון.
בגיל 25 כשהיא אם לשלושה ילדים, גילתה בעצמה משיטוט באינטרנט כי היא חולה בסרטן השד.
היא עברה סדרת טיפולים והחלימה, אך לאחר שנתיים התגלו בגופה גרורות.
רופאיה הודיעו לה כי נותרו לה בין שישה חודשים לשנתיים לחיות.
מתוך רצון להשאיר לילדיה מורשת ממנה ולהכינם לחיים, החלה בכתיבת בלוג אישי שיועד בתחילה לבני משפחתה, אל החמרים התוודעו גם אחרים ובהשפעת הקריאה ברשת הם צברו תאוצה ופרסום.
הייתה פופולרית ברשתות החברתיות, היו לה מעל 10,000 עוקבים בפייסבוק ואלפים נוספים בעמוד האינסטגרם שלה.
מסרה מאות הרצאות לקהלים מגוונים, בהם סיפרה על ההתמודדות עם המחלה ועל היכולת להספיק הרבה בזמן מועט.
ליוותה והייתה חברה במספר קבוצות תמיכה של נשים חולות סרטן.
כתבה גם במגזין "קטיפה" של העיתון יתד נאמן.
ב-2017 הופיעה עם הזמרת ציפי קולטניוק בכינוסי נשים, ובהם סיפרה את סיפורה האישי, בשילוב שירים שכתבה לקולטניוק.
הייתה נשואה לרו"ח ועו"ד דובי וינרוט, בנו של עו"ד יעקב וינרוט, אם לשתי בנות ובן.
על שמה נקרא כולל אברכים "אמונת חנה" בחיפה.
בארץ החיים - בעריכתו של חיים ולדר, אוקטובר 2018
שבת שלום חני - רעיונות על פרשת השבוע שכתבה בכל שבוע במשך 3 שנים, לקבוצת נשים חולות סרטן, יצא לאור לאחר מותה
מצילומים שצילמו היא וילדיה בטלפון הפרטי שלה והועלו לעמוד האינסטגרם שלה נוצרה תערוכה בשם "למות רואה" שהוצגה בתיאטרון היהלום ברמת גן.
חנטקאוס הראשונה הייתה נסיכה מצרית מהשושלת הרביעית.
ייחוסה המשפחתי אינו ודאי, אולם נראה כי היא הייתה בתו של מנכאורע.
על משפחתה של חנטקאוס לא ידוע דבר ודאי.
זהותה וקשריה המשפחתיים מעסיקים רבות את החוקרים.
היא קבורה במסטבה LG100 הנמצאת במתחם פירמידת מנכאורע, מה שהוביל חוקרים רבים להנחה כי היא הייתה בתו.
בהנחה שהיא אכן הייתה בתו, אמה יכולה להיות חאמרנבטי השנייה או רקטר או אישה אחרת ששמה אינו ידוע לנו.
גם על חייה ידוע מעט מאוד.
הוצע כי היא נישאה לפרעה שפססכאף אשר ייתכן והיה אחיה.
הצעה אחרת היא שהיא הייתה אשתו של הפרעה אוסר כאף מהשושלת החמישית.
בהנחה והדבר נכון, היא הייתה אמם של הפרעונים סחו רע ונפריר כא רע (הידוע גם בכינוי קאקאי).
ידוע כי במשך תקופה קצרה שימשה חנטקאוס כיורשת עצר.
בהנחה והיא הייתה אשתו של שפססכאף, היא שימשה ככל הנראה כיורשת עצר עבור הפרעה שמלך אחריו שככל הנראה היה בנה.
זהותו של פרעה זה אינה ודאית.
מנתון מזכיר שליט בשם תמפתיס אשר שלט זמן קצר לאחר שפססכאף.
עם זאת, משום מקור אחר לא נזכר שמו של תמפתיס, ולפיכך יש השוללים את קיומו, ואחרים מזהים אותו עם הפרעה דדפרע אשר תקופת שלטונו אינה ברורה.
רשימת המלכים מטורינו מזכירה אמנם שליט נוסף אשר שלט זמן קצר לאחר שפססכאף, אולם זהותו אינה ברורה.
המסטבה של חנטקאוס נמצאת במתחם הפירמידות בגיזה וממוקמת קרוב לפירמידת מנכאורע.
חֲנוֹת קִירָה או חורבת חנות קירה הוא אתר ארכאולוגי הנמצא ברמות מנשה ושוכן על גבעה ממזרח לשכונת גבעת הכלניות בעיר יקנעם עילית.
ממערב לראש הגבעה, על במת הר, נמצאים שרידים של ח'אן, במקום שכנראה היה מרכזו של יישוב עתיק יותר.
ממזרח לגבעה נמצאה חורבת יישוב אשר פונתה בשנות ה-70 של המאה ה-20 והפכה לשטח מעובד.
בדו"ח של הסקר הבריטי בארץ־ישראל המערבית, מוזכר הח'אן כאחד ממפעלי הבניה של השליט הבדואי דאהר אל-עומר, ששלט בצפון הארץ במאה ה-18. הח'אן בנוי בצורת מתחם מלבני שאורכו 40 מטר ורוחבו 30 מטר.
במדרון המערבי ובעיקר בשלוחה הנמשכת צפונה התגלו בורות מים.
באזור נמצאו שרידים של תעשיית זכוכית מסוף התקופה הרומית.
באזור הח'אן שכן כפר האריסים קירה וקאמון אשר על חלק מאדמותיו הוקמה המושבה יקנעם ותושביו נטשו אותו במרץ 1948 כחלק מהלוחמה הפסיכולוגית של ארגון "ההגנה".
החא'ן עצמו נהרס בשנותיה הראשונות של המדינה בשל חשש להתחבאות מחבלים, ונשאר ממנו רק קטע מחדר עם תקרה קמרונית.
במקום גרו גם תושבי הזורע הראשונים
בחורף 1968–1969 בישראל נהרס מבנה הקשתות בעקבות הגשמים העזים ונותר ממנו רק מגדל הפינה.
הח'אן עצמו מתוארך לתקופה העות'מאנית, אך הממצאים מהח'אן ומסביבו כללו גם חרסים מהתקופה הישראלית (המאות ה-8 וה-7 לפנה"ס, אמצע תקופת בית ראשון; בעיקר באזור הח'אן), הרומית, הביזנטית, הערבית הקדומה, הצלבנית והממלוכית.
חנה (חני) ליפשיץ (נולדה בט"ו באייר תשל"ז, 10 במאי 1977) היא שלוחת חב"ד, המנהלת ביחד עם בעלה חזקי ליפשיץ את בית חב"ד בקטמנדו, בירת נפאל.
ליפשיץ נולדה וגדלה ברחובות, כבת שלישית במשפחה של שישה ילדים.
ליהודית, מזכירת בית ספר ולרב מנחם פליישמן, מוהל.
בסיום לימודי התיכון בכפר חב"ד למדה תיאטרון במכללת אמונה.
ב-1997 נישאה לחזקי ליפשיץ וב-1999 השניים נסעו לשליחות לבנגקוק שבתאילנד על מנת לסייע לרב יוסף חיים קנטור בפעילותו.
המקום מעניק שירותים למטיילים יהודים כגון סעודות שבת וחג, פינות מנוחה, עמדות אינטרנט, סיוע וליווי במקרי מצוקה, ביקור אסירים ישראלים בבתי הכלא ועזרה לתרמילאים ומטיילים שנפגעו.
במיוחד הם התפרסמו אחרי אסון סופת השלגים ב-2014 ורעידת האדמה ב-2015, כהוקרה על עזרתם אירח נשיא המדינה רובי ריבלין את ילדיה בלשכתו.
ב-2012 שודרה סדרת הטלוויזיה "קטמנדו" המבוססת על תחילת דרכם בהקמת בית חב"ד בעיר.
ליפשיץ הופיעה בישראל בהצגה "הבית הזה בקטמנדו", המבוססת על סיפור חייה.
יש לה טור קבוע בעיתון השבועי "נשי", המשמש כמוסף לעיתון "כפר חב"ד".
ב-2020 נבחרה ליפשיץ להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות.
הנימוק כפי שנמסר על ידי שרת התרבות בשם הוועדה הוא "שהיא מסמלת את הערבות ההדדית, הכנסת האורחים החמה ואהבת המדינה, המאפיינות את מלאכת הקודש של בתי חב"ד בעולם, שהקימה ביחד עם בעלה את בית חב"ד בקטמנדו לפני כ-20 שנה".
כשבוע לאחר מכן, היא ביטלה את השתתפותה על פי בקשת בית דין רבני חב"ד בנימוק ש"אני בורחת ממחלוקות".
ביטול ההשתתפות עורר סערה בתקשורת.
שבוע לאחר מכן יצאה חברת הכנסת שרן השכל מהליכוד ביוזמה להעניק תעודת הוקרה מטעם הכנסת לליפשיץ, לאחר שביטלה את השתתפותה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל.
ב-19 במאי העניקה השכל לליפשיץ את התעודה "כאות הוקרה על פעילותם רבת השנים בקטמנדו בנפאל והשליחות החשובה שלהם בעבור המטיילים הישראלים שהפכה למפעל חיים".
בני הזוג ליפשיץ מתגוררים בקטמנדו שבנפאל.
יש להם ארבעה בנים ושתי בנות, ועוד ילד נפאלי שאימצו.
חני רוזנברג (1957 – 15 בפברואר 2013) הייתה כדורגלנית ישראלית ששיחקה בעמדת הקשרית, ונחשבת לחלוצת כדורגל הנשים הישראלי ואחת מכוכבות העבר שלו.
שיחקה מתחילת שנות ה-70 בקבוצת מיל"ן שהייתה קבוצת כדורגל הנשים הראשונה בישראל.
בשלהי הקריירה שלה, עם הקמת ליגת העל בכדורגל נשים בישראל בשנת 1998, הצטרפה להפועל תל אביב ושיחקה עד גיל 43.
רוזנברג החלה לשחק כדורגל כילדה בגיל צעיר מאוד.
בגיל 13 הצטרפה לקבוצת מיל"ן - 'מועדון ישראלי לכדורגל נשים' שהוקמה בשנה זו, והייתה למעשה הקבוצה הראשונה של כדורגל נשים בישראל.
הקבוצה שיחקה בעיקר מול קבוצות גברים, וגם מול קבוצות נשים נוספות שהוקמו בשנים אלו.
נחשבה לכדורגלנית מחוננת והובילה את הקבוצה להישגים בישראל וכן בטורנירים בין לאומיים אליהם נסעה הקבוצה.
בתחילת שנות השמונים עברה לשחק בליגה הגרמנית, ושיחקה שם שלוש שנים עד שנפצעה ושבה לישראל.
עם חזרתה ארצה הצטרפה שוב לקבוצת מיל"ן ותפקדה כמאמנת ושחקנית.
במשך כל שנותיה ככדורגלנית התמודדה עם אפליית כדורגל הנשים בארץ, עם התקציבים המועטים וחוסר ההתייחסות של הממסד.
עם הקמת ליגת הנשים בארץ בשנת 1998, הצטרפה להפועל תל אביב ושיחקה בה עד פרישתה בגיל 43.
נפטרה בשנת 2013 ממחלת הסרטן.
חנות קטנה ועליזה הוא סרט דוקומנטרי אמריקאי משנת 2019 בבימויה של רייצ'ל מייסון, שנכתב על ידי מייסון יחד עם קתרין רובסון.
בסרט מככבים קארן ובארי מייסון, הוריה של רייצ'ל.
הסרט מתעד את "קרקס הספרים", חנות ספרים ופורנוגרפיה גאה שהוקמה ב-1982 בווסט הוליווד, קליפורניה על ידי בני הזוג מייסון.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים טרייבקה בשנת 2019, ועלה לאקרנים בנטפליקס בארצות הברית ב-22 באפריל 2020.
הקרנת בכורה של הסרט נערכה בפסטיבל הסרטים טרייבקה לשנת 2019. לאחר מכן, הסרט הוצג במספר פסטיבלי קולנוע, בהם Frameline, Outfest, המפטונז ו-BFI.
בשנת 2019 הסרט הוקרן בפסטיבל Sidewalk, בו זכה בפרס חביב הקבל עבור הסרט התיעודי הטוב ביותר.
ב-22 באפריל 2020 הסרט עלה לצפייה בנטפליקס.
פיטר ברדשאו מהגרדיאן העניק לסרט 4 מתוך 5 כוכבים.
חניבעל אל-מג'ברי הוא כדורגלן תוניסאי-צרפתי המשחק בעמדת הקשר בברנלי מהפרמייר ליג ובנבחרת תוניסיה.
אל-מג'ברי גדל במחלקות הנוער של פריז, בולון-ביאנקור ומונקו, ובשנת 2019 הגיע למחלקת הנוער של מנצ'סטר יונייטד מהפרמייר ליג.
ב-23 במאי 2021 ערך אל-מג'ברי את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בניצחון 1–2 על וולברהמפטון וונדררס במסגרת המחזור ה-38 והאחרון לעונת 2020/2021 בפרמייר ליג.
ב-29 באוגוסט 2022 הושאל לברמינגהאם סיטי מהצ'מפיונשיפ.
כבר למחרת ערך את הופעת הבכורה בקבוצה, בהפסד 1–2 לנוריץ' סיטי.
ב-16 בינואר 2024 הושאל לסביליה עד לסוף העונה.
ב-28 באוגוסט 2024, עזב אל-מג'ברי את מנצ'סטר יונייטד והצטרף לברנלי מהצ'מפיונשיפ.
ב-11 באפריל 2025 הוא כבש את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 2-1 על נוריץ' סיטי במסגרת המחזור ה-42 של עונת 2024/2025 בצ'מפיונשיפ.
בסוף העונה, ברנלי עלתה לפרמייר ליג.
ב-11 ביוני 2021 ערך אל-מג'ברי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת תוניסיה, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–2 לנבחרת אלג'יריה במשחק ידידות.
חנות פופ-אפ או קמעונאות פופ-אפ (בארצות הברית קרויה "pop-up store" ב, אוסטרליה ואירלנד "pop-up shop"), היא מגמה של פתיחת שטחי מכירות לטווח קצר שנמשכים ימים עד חודשים ספורים בלבד, לעיתים קרובות לנצל אופנה שיש לה פופולריות זמנית או אירוע מתוכנן.
הטרנד המודרני של קמעונאות פופ-אפ החל בלוס אנג'לס בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, והפך לתופעה נפוצה ברחבי העולם.
תופעת קמעונאות הפופ-אפ גברה ב, לאחר המשבר הכלכלי, כפתרון זול להקמת חנות ללא התחייבות לטווח ארוך.
בשנת 2018 תעשיית חנויות הפופ-אפ הוערכה בשווי של 50 מיליארד דולר בשנה.
מיזמים קמעונאיים זמניים מתועדים לפחות מאז שנת 1298, בה החל מנהג של שוק חודש דצמבר בעיר וינה, ואחריו פרח מנהג שוק חג המולד בכל רחבי אירופה.
שוקי איכרים עונתיים, דוכני זיקוקי דינור לחגים, חנויות תחפושות לליל כל הקדושים בארצות הברית, תערוכות לצרכנים וזיכיונות ספציפיים לאירועים הם דוגמאות נוספות לקמעונאות זמנית.
"The Ritual Expo" היה אחד המיזמים הראשונים של חנות הפופ-אפ המודרנית.
שנערך לראשונה בלוס אנג'לס ב-1997 ומאוחר יותר זכה לכינוי "הקניון ההיפסטרי האולטימטיבי" ליום אחד.
האירוע תפס במהירות את עיניהם של מותגים גדולים, שראו את הפוטנציאל שלו ליצירת חוויות קנייה לטווח קצר, כדי לקדם את המוצרים שלהם לקהלי יעד מסוימים.
התופעה התפתחה גם כסוג של פרסום חוצות, בעקבות הירידה באפקטיביות של פרסום בטלוויזיה, מותגים חיפשו דרכים חדשות להיחשף לקהל חדש.
החנות לא בהכרח תמיד מוכרת מוצרים, אלא מתפקדת כמעין שלט חוצות תלת-ממדי, שלא ניתן להתעלם ממנו במיקום בולט, לעיתים היא משמשת להדגמת מוצר או שירות (לדוגמה של מותגי אלקטרוניקה או של שירות באינטרנט).
טרנד נוסף שהתפתח בניו יורק הוא מסעדות פופ-אפ, מסעדות ארעיות שנפתחות לזמן מוגבל בעלות הקמה נמוכה לעומת מסעדה קבועה.
בסוף הגיעה התופעה גם לישראל.
עם החברות הראשונות שהשיקו "חנות פופ-אפ" היו: מותג החיתולים "האגיס", שהקים במסגרת ההשקה של מוצר חדש חנות אופנה לתינוקות בתל אביב שפעלה במשך כמה שבועות.
חברת "שטראוס גרופ" שהקימה חנות פופ-אפ לגלידות מגנום בנמל תל אביב, חברת האופנה "קסטרו מודל" שפתחה חנות פופ-אפ בקניון עזריאלי, מכיוון שחיפשה חלל קמעוני נוסף רגע לפני מכירות סוף העונה, והחנות הקרובה הייתה ריקה ומוכנה להשכרה.
בחברה לא רצו לשפץ את החנות ולכן פתחו חנות זמנית שפעלה במשך כחצי שנה.
בינואר 2008 חברת "לוריאל" ישראל, השיקה חנות פופ אפ של המותג "לנקום", אשר פעלה למשך 10 ימים בקניון רמת אביב.
בדצמבר 2009 רשת צומת ספרים הקימה לקראת חנוכה חנות פופ-אפ עם היצע של 80 אלף ספרים בנמל תל אביב, שפעלה חודש אחד בלבד.
ביולי 2010 זכה משרד הפרסום אדלר חומסקי & ורשבסקי בפרס בתחרות אפי, על הקמת חנות פופ-אפ בגני התערוכה בתל אביב עבור חברת פלאפון תקשורת.
החל משנת 2014 הקים מותג האופנה "עדיקה", הפועל כאתר אינטרנט למסחר אלקטרוני, חנויות פופ-אפ במקומות שונים בישראל, בהמשך גם בארצות הברית.
בעקבות מגפת הקורונה מודל "חנות פופ-אפ" תפס תאוצה בישראל ובעולם.
בין השאר הוקמה חברת הזנק ישראלית בשם "ספוטנגו", שמחזיקה בחנויות פופ-אפ, אותן היא משכירה לשוכרים לתקופות קצרות.
"ספוטנגו" מוזגה לתוך שלד בורסאי בשם "נלה דיגיטל קומרס" (לשעבר שפע ימים) הנסחרת ב.
בנוסף בתקופת המגפה הקימה קבוצת "פוקס-ויזל" חנויות פופ-אפ ברחובות הערים, כדי לעוקף את המגבלות שהוטלו על פתיחת הקניונים.
במהלך 2021 פעלה חנות פופ-אפ של חברת הרכב "טסלה" בקניון רמת אביב.
חני אייזן (נולדה ב-27 ביולי 1980) היא מאפרת ישראלית תושבת ארצות הברית.
מועמדת פעמיים לפרס אמי בקטגוריות איפור על עבודתה בסדרה מסע בין כוכבים: פיקארד.
אייזן נולדה למינה ולופו לייבוביץ, למשפחה ובה שבעה ילדים, וגדלה בקריית ים.
בסיום שירותה הצבאי למדה טבחות בבית הספר תדמור.
בנובמבר 2004 נישאה לארז אייזן, שהיה בן זוגה מאז בית הספר התיכון, והשניים עברו להתגורר בלוס אנג'לס, שם נולדו שני ילדיהם.
ב-2013 התגרשו, ואייזן החלה ללמוד איפור, ואיפור אפקטים ב-Cinema Makeup School, תוך שהיא עובדת במקביל בהפקות קטנות שונות כמו סרטי סטודנטים, קליפים ופיילוטים.