tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל תשע האוניות קיבלו משדרים אלחוטיים מסוג I בשנים 1909–1910.
במהלך ניסויי הים עבור אוניית המערכה הקודמת רויאל סובריין, למדו מהנדסי האונייה שהמנועים עלולים להיכשל ברמות גבוהות של שוקע מאולץ; כתוצאה מכך, אוניות הסדרה תוכננו להגיע לאותה מהירות מרבית עם מנוע חזק יותר.
זה איפשר למהנדסים מרווח בטיחות רחב יותר במהירות מרבית.
מערכת ההנעה שלהם הייתה מורכבת משני מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים, שכל אחד מהם מניע מדחף יחיד עם ארבעה להבים.
הקיטור סופק על ידי שמונה דוודים סקוטים ימיים חד-צדדיים מופעלים על ידי פחם, אשר נפלטו לזוג ארובות שהונחו זה לצד זה.
המנועים שלהם דורגו ב-10,000 כוחות סוס (7,500 קילוואט) בעת הפלגה עם שוקע סטנדרטי, והם סיפקו מהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש).
עד 1908, דוודי האוניות אורגנו מחדש עם דגמים מעורבים של פחם ונפט.
האוניות נשאו 1,1000 טונות של פחם בדרך כלל, וחללים נוספים אפשרו לאחסן עד 1,900 טונות של פחם.
עם התקנת הדוודים החדשים נוספה אגירת נפט בהיקף של 400–500 טונות.
אוניות הסדרה היו חמושות בארבעה תותחים BL 12 אינץ' Mk VIII 35 קליבר בצריחים עם תותחים, אחד מקדימה ואחד מאחור.
קליבר זה יהפוך לסטנדרט לכל סדרות אוניות המערכה הבריטיות שנבנו במשך חמש עשרה השנים הבאות.
הן היו אוניות המערכה הבריטיות הראשונות שהרכיבו סוללה ראשית בקוטר 12 אינץ' מאז שנות ה-80 של המאה ה-19. התותח החדש היה שיפור משמעותי ביחס לתותח 13.5 אינץ' (343 מ"מ) שהותקן על סדרות אדמירל ורויאל סובריין שקדמו לסדרת מג'סטיק, מבחינת בליסטיות וחוזק התותח עצמו, והוא היה קל יותר באופן משמעותי.
תותח ה-12 אינץ' היה עם מהירות לוע של — עלייה משמעותית לעומת תותח ה-13.5 אינץ' עקב שימוש באבק שרפה נטול עשן — ויכל לירות פגזים במשקל לטווח של .
הצריחים הונחו על ברבטות בצורת אגס; לשש האוניות הראשונות היה את הסידור הזה, אבל לשתי האחרונות, סיזאר ואילוסטריוס, היו ברבטות עגולות.
צריחי ה-BII בשש האוניות הראשונות אפשרו טעינה מסביב מאספקת התחמושת המוכנה שנשמרה בצריח, אך התותחים היו צריכים לחזור לקו האמצע כדי להעלות תחמושת מהמחסנים, מכיוון שמנופי התחמושת לא הסתובבו עם הצריח.
לסיזאר ולאילוסטריוס, עם הברבטות העגולות שלהם, היו צריחי BIII עם מנופים מסתובבים, ואלה אפשרו טעינה מסביב מהמחסנים.
גם לצריחי BII וגם לצריחי BIII היה טווח גובה מ-5 מעלות עד 13.5 מעלות, כאשר זווית הטעינה בגובה מרבי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פורקו ארבע מאוניות הסדרה מנשקן, ותותחים אלו שימשו לחמש שמונה מוניטורים מסדרת לורד קלייב.
שני צריחים נוספים מאילוסטריוס הוצבו מאוחר יותר כתותחי חוף על הטיין.
החיסכון במשקל מהסוללה הראשית אפשרה לסדרת מג'סטיק לשאת סוללה משנית של 12 תותחי QF (ירי מהיר) 6 אינץ' 40 קליבר, חימוש משני גדול יותר מאשר בסדרות קודמות.
אלה הותקנו בקזמטים בשני סיפוני תותחים באמצע האונייה, והם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של .
בהגבהה ב-15 מעלות, הם יכלו לפגוע במטרות עד .
האוניות נשאו גם שישה עשר תותחי QF 12 פאונד Mk I ושנים עשר תותחי QF 2 פאונד Mk I להגנה מפני סירות טורפדו.
אלה הוצבו במגוון מעמדים, לרבות בקזמטים, על גגות צריח הסוללה הראשיים ובצמרות הלחימה.
האוניות צוידו גם בחמש צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ), שארבעה מהם היו שקועים בגוף האונייה, והאחרון נמצא במשגר על הסיפון בירכתיים.
ארסנל וולוויץ' ייצרה את הטורפדות, שהיו מדגם Mark IV; אלה נשאו ראש נפץ במשקל והיה להם טווח של במהירות של 27.5 קשרים (50.9 קמ"ש).
חגורת השריון באוניות הסדרה הייתה בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ) מפלדת הארווי, שאפשרה הגנה שווה עם עלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לסוגי שריון קודמים.
זה איפשר לאוניות להיות עם חגורה עמוקה וקלה יותר מאשר אוניות מערכה קודמות ללא אובדן הגנה.
חגורת השריון נמשכה לאורך הגוף; זה כיסה מעל קו המים ו- למטה.
החגורה הייתה מחוברת, דרך הברבטות, באמצעות מחיצה רוחבית בעובי מקדימה ומחיצה בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) מאחור.
הסיפון המשוריין של האונייה היה בעובי בחלק המרכזי, עם דפנות משופעות בעובי שהתחברו לקצה התחתון של חגורת השריון.
סידור זה חייב כל פגז שחדר לחגורה לעבור גם דרך הסיפון לפני שהצליח להגיע לאזורים החיוניים של האונייה.
הסיפון הצטמצם לעובי לכיוון החרטום והירכתיים.
הברבטות לסוללה הראשית היו מוגנים עם שריון בעובי 14 אינץ' בצדדים החשופים שלהם מעל הסיפון המשוריין, בעוד החלק שהיה מוסתר מתחת לסיפון הצטמצם לעובי .
בתי התותחים לסוללה הראשית היו עם חזיתות בעובי , דפנות בעובי , מאחור, וגגות בעובי 2 אינץ'.
הקזמטים של התותחים המשניים היו בעובי 6 אינץ', עם דפנות ואחוריים בעובי 2 אינץ' כדי להגן על צוותי התותחים מפני רסיסים.
חיפוי בעובי 6 אינץ' כיסה את צינור הטורפדו בירכתיים.
למגדל הניווט הקדמי היו דפנות בעובי 14 אינץ' מפלדה בצדדים, מלבד הצד הפונה לאחור, שצומצם ל-12 אינץ'.
למגדל הניווט האחורי הייתה הגנת שריון דקה בהרבה, בעובי 3 אינץ' מכל הצדדים.
מג'סטיק, מגניפיסנט, ג'ופיטר, מארס, פרינס ג'ורג' והניבאל שירתו בצי התעלה מרגע כניסתן לשירות, עם מגניפיסנט כאוניית הדגל משנת 1895. הן נכחו ביובל היהלום למלכה ויקטוריה ביוני 1897 והשתתפו בסקירת ההכתרה למלך אדוארד השביעי באוגוסט 1902, יחד עם הניבאל.
סיזאר ואילוסטריוס נשלחו במקום זאת לצי הים התיכון, ונשארו שם עד 1903 ו-1904, בהתאמה, כאשר חזרו לבריטניה כדי להצטרף לאחיותיהם בצי התעלה.
ויקטוריוס שירתה זמן קצר בצי הים התיכון ב-1897 לפני שהועברה לתחנת סין ב-1898, ונשארה שם עד 1900. לאחר מכן חזרה האונייה לפעילות נוספת בצי הים התיכון מ-1900 עד 1903, ובשנת 1904 הצטרפה לאחיותיה לצי התעלה.
בשנת 1906 הושבתה מג'סטיק; בשנה שלאחר מכן היא ומגניפיסנט הופעלו מחדש לפלגת נור.
במקביל, סיזאר, ויקטוריוס ומארס נשלחו לפלגת דבונפורט, בעוד הניבאל, פרינס ג'ורג', ג'ופיטר ואילוסטריוס נשלחו לפלגת פורטסמות'.
במרץ 1912 צומצמה סיזאר למילואים בשייטת הרביעית, צי הבית.
מאוחר יותר באותה שנה, מג'סטיק, פרינס ג'ורג' ואילוסטריוס הוקצו לשייטת אוניות המערכה השביעית (BS).
לאחר כניסתה של בריטניה למלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הוקצו סיזאר וג'ופיטר לשייטת אוניות המערכה השביעית, אשר בתורה הוצבה תחת צי התעלה והוטל עליה להגן על חיל המשלוח הבריטי בעת שחצה את תעלת למאנש לצרפת.
במקביל, הניבאל, מארס, מגניפיסנט וויקטוריוס הוקצו לשייטת אוניות המערכה התשיעית והוצבו בהאמבר כדי להגן על החוף הבריטי.
אילוסטריוס שימשה במקום זאת כספינת שמירה עבור ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול"), והתבססה בתחילה בלוך אווה.
בתחילת 1915, מג'סטיק ופרינס ג'ורג' השתתפו במערכת הדרדנלים נגד האימפריה העות'מאנית; הן הפגיזו עמדות עות'מאניות סביב הדרדנלים עד מאי, כאשר מג'סטיק טורפדה והוטבעה על ידי הצוללת U-21 הגרמנית מול כף הלס.
בערך באותו זמן, פרינס ג'ורג' נפגעה מפגז מסוללת חוף עות'מאנית, מה שדרש תיקונים במלטה.
הניבאל, מגניפיסנט, ויקטוריוס ומארס הושבתו בתחילת 1915 ותותחי ה-12 אינץ' הוסרו מהן כדי לחמש את המוניטורים מסדרת הלורד קלייב.
אילוסטריוס פורקה באופן דומה מנשקה, כששניים מהתותחים שלה הלכו לצריחי טיין.
הנבאל, מגניפיסנט ומארס שימשו אז כספינות תובלת חיילים במהלך המבצעים מול הדרדנלים.
בסוף 1915 לאחר סיום מערכת הדרדנלים, הניבאל הוצבה במצרים כספינת מחסן, בעוד מגניפיסנט ומארס חזרו לבריטניה כדי לשמש כספינת תחמושת וכספינת בסיס, בהתאמה.
ויקטוריוס הוסבה לספינת תיקון בשנים 1915–1916 והתבססה בסקפה פלו, הבסיס הראשי של ה"גרנד פליט".
ג'ופיטר הועברה לסיירת תעלת סואץ באמצע 1915, לפני שחזרה לדבונפורט בסוף 1916 שם הושבתה.
עד 1916, אילוסטריוס הוסבה ספינת אחסון ובסיסה בצ'טם; שם הצטרפה אליה פרינס ג'ורג', שהוסבה אז לספינת בסיס.
מדצמבר 1914 עד ספטמבר 1918, סיזאר הועסקה כספינת שמירה, תחילה בגיברלטר ולאחר מכן בתחנת צפון אמריקה והודו המערבית.
היא שירתה בשייטת האדריאטית בספטמבר 1918, ולאחר מכן בשייטת האגאית באוקטובר.
לאחר המלחמה תמכה בהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה בים השחור כספינת אם; היא הייתה הפרה-דרדנוט הבריטית האחרונה ששירתה מעבר לים בכל תפקיד.
הניבאל וג'ופיטר נמכרו בינואר 1920 ולאחר מכן נגרטו באיטליה ובבריטניה, בהתאמה.
אילוסטריוס נשלחה אחרי אחיותיה לגריטה ביוני 1920, כשהיא פורקה בבארו-אין-פורנס.
סיזאר הושבתה באפריל 1920 ובסופו של דבר נמכר לגריטה בגרמניה ביולי 1922. מגניפיסנט ומארס נמכרו לגרוטאות במאי 1921 ונגרטו ב־Inverkeithing וב-Briton Ferry, בהתאמה.
פרינס ג'ורג' נמכרה לגריטה בגרמניה בספטמבר, אבל במהלך הדרך היא עלתה על שרטון מול Camperduin.
השם ויקטוריוס שונה לאינדוס II ב-1920 ולבסוף היא נמכרה לגרוטאות בדצמבר 1922.
אוניות המערכה מסדרת סנטוריון היו זוג אוניות מערכה פרה-דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי בשנות ה-90 של המאה ה-19. הן דורגו כאוניות מערכה מדרג ב' מכיוון שהן היו חמושות ומשוריינות פחות בכבדות מאשר אוניות המערכה מדרג א'.
הן תוכננו לשירות בחו"ל וקיבלו מהירות גבוהה יותר וטווח ארוך יותר כדי להתמודד עם הסיירות המשוריינות שנבנו אז כפושטות סחר.
לאחר כניסתן לשירות ב-1894, סנטוריון ובארפלור בילו את רוב הקריירה שלהן בתחנת סין או בצי הים התיכון, כאשר סנטוריון שימשה בדרך כלל כאוניית הדגל של הראשונה.
האוניות האחיות השתתפו בדיכוי מרד הבוקסרים באמצע שנת 1900. הן נבנו מחדש מ-1901 עד 1905 והוקצו לצי המילואים ב-1905, מכיוון שהעלייה במהירויות הסיירות הפכה אותן למיושנות.
בארפלור שימשה כאוניית הדגל של פלגת פורטסמות' של צי המילואים במשך מספר שנים.
הן הוצאו משימוש ב-1909 ונמכרו לגרוטאות בשנה שלאחר מכן.
סדרת סנטוריון, שאושרה על ידי חוק ההגנה הימית משנת 1889, תוכננה על ידי ויליאם וייט, מנהל הבנייה הימית, כדי לעמוד בדרישת האדמירליות עבור אוניות המתאימות לשימוש כספינות דגל בתחנות סין והאוקיינוס השקט, המסוגלות להביס את האוניות הזרות החזקות ביותר שהן עלולות להיתקל בהן שם.
אלה היו ככל הנראה סיירות משוריינות עם תותחי שנכנסו אז לשירות, שנועדו לתקוף את ספנות הסוחר הבריטית במקרה של מלחמה.
האדמירליות דרשה מהירות של לא פחות מ-16.5 קשרים (30.6 קמ"ש), שוקע רדוד שלא יעלה על כדי לעבור דרך תעלת סואץ ולשייט בנהרות סיניים, טווח השווה לזה של הסיירת המשוריינת אימפריוז, והכי חשוב, עלות נמוכה ב-30% מזו של אוניית המערכה מדרג א' רויאל סובריין.
העיצוב של וייט היה כמעט כמו אונייה מהסדרה רויאל סובריין מוקטנת עם תותחי ו- שהחליפו את תותחי ה- ותותחי ה- של האוניות הגדולות יותר.
אוניות הסדרה היו באורך כולל של ואורך בין הניצבים של , ורוחב של .
השוקע שלהן היה התפוסה סטנדרטית ו- במעמס מלא.
לאוניות היה גובה מטאצנטרי של במעמס מלא.
לאור מיעוט מתקני העגינה הגדולים מספיק כדי לטפל בהם באזורי ההפעלה המיועדים להם, גופי הפלדה שלהם נעטפו בעץ ובנחושת כדי להפחית את הזיהום הביולוגי ולהאריך את הזמן בין ניקוי התחתית.
הצוותים שלהם מנו 620 קצינים ומלחים ב-1895 ו-600 לאחר שנבנו מחדש בשנים הראשונות של המאה ה-20. האוניות נחשבו לספינות הפלגה טובות וסירות ים טובות.
אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים, שכל אחד מהם הניע מדחף בודד, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי שמונה דוודים גליליים בלחץ עבודה של 155 PSI (1,069 קילו-פסקל, 11 קילוגרם-כוח לסמ"ר).
המנועים תוכננו להפיק סך של 9,000 כוחות סוס (6,700 קילוואט) שנועדו להעניק לאוניות מהירות של 17 קשרים (31 קמ"ש).
המנועים התגלו כחזקים מעט מהצפוי והאוניות הגיעו למהירות של 17.1 קשרים (31.7 קמ"ש) בין 9,703–9,934 כוחות סוס (7,236–7,408 קילוואט) במהלך ניסויי הים שלהם.
בעת הפלגה עם שוקע מאולץ, הן הגיעו למהירות של 18.5 קשרים (34.3 קמ"ש) מ-13,163–13,214 כוחות סוס (9,816–9,854 קילוואט) למרות שהדבר פגע לעיתים קרובות בדוודים ונאסר רשמית.
אוניות הסדרה נשאו לכל היותר של פחם, שהספיק לטווח שיוט של 5,230 מיילים ימיים (9,690 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
הברבטות הללו היו הראשונות בצי המלכותי שהיה ניתן לטעון את התותחים בכל זוויות המעבר ולכן היו עגולות ולא בצורת אגס כמו אלו שהיו בסדרת רויאל סובריין ובאוניות מערכה קודמות, מה שחסך כמות ניכרת של משקל.
מנוע קיטור הותקן כדי לאפשר לגלגלת התותח לעבור בסיבוב אחד לדקה, אך הוא התגלה כחלש מדי בשירות מכדי לעצור לחלוטין את הצריח במקום אחד ונטה לזחול.
ניתן היה לסובב את הגלגלת באופן ידני על ידי מערכת של גלגלי שיניים, אך הוא לא התאים לחלוטין למשימה.
ההגבהה המרבית הייתה +35°, אם כי היה צורך להסיר חתיכת שריון קטנה כדי למנוע מהתותחים הנרתעים לפגוע בו.
התותחים הופעלו ביד למעלה ולמטה, אם כי בארפלור הייתה מצוידת במנועים חשמליים של סימנס כניסוי שיכלו להזיז את התותחים בכל טווח הגובה שלהם תוך 14 שניות.
תותחי Mk III ירו פגזים ששקלו במהירות לוע של עם טווח מרבי של בעת ירי בגובה של +12°05'.
כשהם מורמות לגובה המקסימלי שלהם, ניתן היה לירות את התותחים רק עם חצי עומס של מטען הודף, מה שהעניק להם מהירות לוע של וטווח של .
החימוש המשני שלהם כלל עשרה תותחים מהירים (QF) 4.7 אינץ' (120 מ"מ)/ 40 קליבר בצריחים בודדים.
הגנה מפני סירות טורפדו ניתנה על ידי שמונה תותחי QF 6 פאונד () ותריסר תותחי הוצ'קיס QF 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)).
התותחים האחרונים הללו ירו פגזים במשקל במהירות לוע של .
אוניות הסדרה היו מצוידות ברובן בשריון מורכב, אם כי חלקים מסוימים יוצרו משריון משופר של הארווי.
חגורת השריון הראשית בקו המים שלהן נעה בעובי בין למרות שהקצה התחתון היה בעובי של 8 אינץ'.
היא הייתה באורך באמצע האונייה ובגובה , מתוכם היו מתחת לקו המים בתפוסה סטנדרטית.
מחיצות אלכסוניות קדמיות ואחוריות, בעובי 8 אינץ', חיברו את חגורת השריון לברבטות כדי ליצור את המצודה המשוריינת.
הרצועה העליונה בעובי של שריון הארווי הייתה מעל חגורת קו המים וגובהה 7 רגל 6 אינץ'.
היא חיפתה את צד האוניות בין החלק האחורי של הברבטות עד לגובה של מעל קו המים.
מחיצות אלכסוניות של שריון הארווי בעובי חיברו את השריון העליון לברבטות.
הסיפון המשוריין היה פרוס מעל החלק העליון של חגורת השריון בקו המים והורכב מעובי של פלדה עדינה.
מתחת לקו המים, הסיפון התחתון בעובי נמשך מבסיסי הברבטות בעובי לחרטום ולירכתיים.
מעל הסיפון הראשי היו הברבטות בעובי 9 אינץ' ועובי 8 אינץ' בין הסיפון הראשי לתחתון.
אוניות הסדרה היו אוניות המערכה הבריטיות הראשונות שהותקנו עם בית תותחים משוריין מעל הברבטות.
זה נדרש כדי להגן על צוותי התותחים הגדולים הנדרשים להפעלה ידנית של התותחים והורכב מ-6 אינץ' של פלדת ניקל, אם כי היה צריך להשאיר חלק מהחלק האחורי פתוח כדי להפעיל את התותחים.
זה היה הצעד הראשון באבולוציה של צריח התותחים המודרני.
הקזמטים לתותחי 4.7 אינץ' היו מורכבים מחזיתות בעובי 4 אינץ' ודפנות בעובי 2 אינץ' של שריון הארווי.
עובי הדפנות של מגדל הניווט הקדמי היה 12 אינץ' ואילו אלו של מגדל הניווט האחורי היו בעובי 3 אינץ' בלבד.
אוניות הסדרה תמיד ספגו ביקורת על החימוש המשני החלש שלהם, ודו"ח של קפטן ג'ון ג'ליקו (קפטן סנטוריון) ביוני 1901 דגל בהחלפת תותחי ה-4.7 אינץ' בתותחי 6 אינץ' והסרת כל צינורות הטורפדו מעל המים שלהם.
האדמירליות הסכימה להצעתו ותוכניות גובשו במהירות.
תותחי BL 6 אינץ' Mk VII החליפו את התותחים הקטנים יותר על בסיס אחד לאחד.
הם הורכבו בארבעה קזמטים כפולים ושני יחידים, שישה תותחים על הסיפון הראשי וארבעה על הסיפון העליון.
הם היו מוגנים על ידי קזמטים בעובי 5 אינץ' של שריון מוצק של קרופ שדרש בנייה מחדש של החלק האמצעי של המבנה כדי להכיל אותם.
כדי לפצות על המשקל הנוסף, הוסרו הגשר האחורי וצינורות הטורפדו מעל המים והתורן הקדמי הוחלף בתורן איתות קטן יותר.
הגידול נטו היה רק , למרות שזה הספיק כדי להפחית מעט את מהירות האוניות לכ-16.8 קשרים (31.1 קמ"ש).
היא הצטרפה לאחותה בתחנת סין ב-1898 והפכה לאוניית הדגל של סגן מפקד התחנה.
במהלך מרד הבוקסרים בשנת 1900, שתי הספינות תרמו פלוגות נחיתה כדי להשתתף בקרבות של מבצרי טאקו ושל טיינטסין.
האחיות חזרו הביתה ב-1901 וסנטוריון החלה בשיפוץ שלה שנמשך עד 1903. בארפלור הוצבה לזמן קצר במילואים ב-1902 לפני שהחלה בשיפוץ שלה מאוחר יותר באותה שנה.
סנטוריון הצטרפה שוב לתחנת סין בשנת 1903 והפליגה בחזרה לבריטניה בשנת 1905 לאחר שחתימת הברית האנגלו-יפנית ביטלה כל צורך באוניות מערכה בריטיות במזרח הרחוק.
בארפלור חזרה למילואים לאחר השלמת השיפוץ שלה ב-1904, למרות שהיא השתתפה בתמרונים של אותה שנה.
בשנה שלאחר מכן, האונייה הופעלה מחדש לזמן קצר כדי לקחת צוות מחליף למזרח הרחוק ולאחר מכן הפכה לאוניית הדגל של פלגת פורטסמות' של צי המילואים עם שובה.
סנטוריון הצטרפה ליחידה זו כשהגיעה ב-1905. האחיות נשארו במילואים עד שנרשמו למכירה ב-1909 ונמכרו לגרוטאות בשנה שלאחר מכן.
אוניות המערכה מסדרת מיסיסיפי כללו שתי אוניות שהוקצו בתקציב הצי של 1903: מיסיסיפי ואיידהו; הן נקראו על שם המדינות ה-20 וה-43, בהתאמה.
השנים הראשונות של המאה ה-20 היו תקופה של בלבול ומעבר באסטרטגיית הצי האמריקאי, הטקטיקה ועיצוב האוניות.
סדרת מיסיסיפי, יחד עם סדרת קונטיקט הקודמת, תוכננו על סמך לקחים שנלמדו במלחמת מלחמת ארצות הברית–ספרד, אך בזמן שהן היו בשלבי בנייה, מלחמת רוסיה–יפן, משחקי מלחמה וניסויים הדגימו סדרי עדיפויות ומושגים חדשים שישפיעו על עיצובים עתידיים.
זו הייתה גם תקופה שבה התפתחות מהירה של טכניקות ואימונים בשימוש בתותחים גדולים הפכו את הכללת תותחים משניים מהירים למיותרים.
תכנונים עתידיים של אררצות הברית יצמצמו את המערך המבלבל של גדלים שונים של תותחים באוניות מערכה קדומות, ויסתמכו על גודל אחיד עבור החימוש הראשי, יחד עם תותחים קטנים בקליבר אחיד כדי להילחם בכלי שיט קטנים מקרוב.
אוניות הסדרה מיסיסיפי היו קטנות יותר מאשר הסדרות הקודמות של אוניות מערכה אמריקאיות.
הן תוכננו בניסיון להפחית את הגידול המהיר בגודל ובעלות של אוניות מערכה אמריקאיות.
פשרות עיצוב אחרות גרמו להם לתפקוד גרוע מבחינת היגוי, יציבות ושמירה על הים.
אוניות אלו שירתו בצי האמריקני מ-1908 עד 1914, כאשר נמכרו ליוון.
רוב השירות של ארצות הברית היה עם הצי האטלנטי, אם כי אוניות אלו לא היטיבו עם פעולות הצי בשל המהירויות הנמוכות יותר והטווחים הקצרים יותר.
האוניות נותקו לעיתים קרובות למשימות מיוחדות, כולל סיורי רצון טוב, ומיסיסיפי שימשה תקופה מסוימת ככלי תמיכה במטוס ימי.
שתי האוניות השתתפו בהתערבויות צבאיות של ארצות הברית במקסיקו ובאיים הקריביים, כולל נחיתת נחתים ותמיכה במבצעים אוויריים מוקדמים.
ב-1914 נמכרו שתי האוניות של סדרת מיסיסיפי ליוון, ושמם שונה לקילקיס ולמנוס; זו הייתה המכירה היחידה של אוניות מערכה אמריקאיות מתפקדות לממשלה זרה.
מ-1914 ועד תחילת שנות ה-30, האוניות היו פעילות בצי היווני, ושירתו בעיקר בתפקידי הגנת החוף והתקפה.
במשימות אלו ובמימי הים התיכון השקטים יותר, מגבלותיהן היו פחות בולטות.
הם שירתו במלחמת האזרחים ברוסיה ובמלחמת יוון–טורקיה.
באמצע שנות ה-30, הן נדחו לתפקידי מילואים ועזר, ולמנוס (לשעבר איידהו) הסירו את התותחים שלה כדי לחזק את ביצורי החוף.
שתי האוניות הוטבעו על ידי מטוסים גרמניים ב-1941, ונמשו בשנות ה-50 כדי להימכר לגרוטאות.
בתחילת המאה ה-20, הצי האמריקני צמח במהירות.
הצי הזמין את אוניות המערכה הראשונות שלו ב-1895, ובאמצע העשור הבא, דירגו ספינות הקרב של ג'יין את מערך הקרב שלו במקום השני רק אחרי הצי הבריטי.
עם זאת, הצמיחה המהירה הזו לא נתמכה באופן אוניברסלי לא בתוך הממשלה או בתוך הצי.
לעיתים קרובות היה צורך בפשרות בין קבוצות חזקות כדי להשיג מימון.
האוניות מסדרת מיסיסיפי תוכננו לעמוד ביעדי מחלקת הקונגרס והצי של הפחתת העלות ההולכת וגוברת של אוניות מערכה חדשות, שכמותן, גודלן ועלותן גדלו באופן דרמטי במהלך שני העשורים הראשונים של ייצור אוניות מערכה בארצות הברית.
חלה חלוקה בקרב מתכנני הצי האמריקני בשנים הראשונות של המאה ה-20 בשאלה האם יש אוניות מעולות מבחינה טכנית או הרבה פחות יקרות, כאשר הנשיא תאודור רוזוולט בין אלו שתמכו בגישה הראשונה ואדמירל הצי ג'ורג' דיואי יחד עם קפטן אלפרד תייר מהן תמכו בגישה האחרונה.
התקציב הימי של 1903 ביצע פשרה על ידי קריאה לחמש אוניות: שלוש אוניות נוספות בהדחק של 16,000 טונות ארוכות (16,257 טונות) מסדרת קונטיקט ושתי אוניות מסדרה חדשה פחות יקרה בהדחק של 13,000 טונות ארוכות (13,209 טונות), כאשר העיצוב עדיין לא נקבע.
האוניות שהפכו לסדרת מיסיסיפי נועדו לשמש כמקבילה מודרנית לאונייה מהדרג השלישי של אוניות הקו מהמאה ה-19, להציע את מה שנחשב כפשרה יעילה בין יכולת הפלגה (מהירות, טיפול), כוח אש ועלות.
מושג זה היווה את עמוד השדרה של ציי הקרב של המאה הקודמת, אך מגמות באסטרטגיות ימיות של תחילת המאה ה-20 הפכו את המושג מדרגה שלישית למיושנת.
האסטרטגיות הרווחות קראו למערך קרב עקבי של יחידות מהשורה הראשונה.
אוניות המערכה מסדרת מיסיסיפי היו סדרת אוניות המערכה האמריקאית האחרונה שתוכננה מראש; עם זאת, ניו המפשייר, האונייה האחרונה בעיצוב הקודם של סדרת קונטיקט, אושרה והושלמה לאחר אוניות אלו; לכן, זו הייתה הפרה-דרדנוט האחרונה של ארצות הברית שנבנתה.
נבחנו התאמות מעניינות עבור עיצובים חדשים, וטכנולוגיה לחיסכון במשקל יכולה לאפשר השגת יעילות מוגברת מהעיצוב הישן יותר של סדרת מיין, שהיה הכי קרוב ליעד המשקל.
כמו ברוב התכנונים הימיים של ארצות הברית, אחסון פחם ויעילות המנוע היו חשובים יותר מאשר בתכנונים אירופיים.
ייתכן שאוניות אמריקאיות ייאלצו להילחם הרחק מחופי הבית שלהן, במיוחד באוקיינוס השקט.
אפילו באיים הקריביים, כוחות אמריקניים עשויים להיות רחוקים יותר מתחנות הגיבוי שלהם מאשר מעצמה אירופית עם בסיסים קולוניאליים.
השוקע היווה בעיה, מכיוון שלנמלים בדרום ארצות הברית היו כניסות רדודות, וכמה מהתומכים סברו שכל האוניות צריכות להיות מסוגלות לצאת מכל הנמלים הגדולים.
רוחב האוניות הוגבל בדרך כלל על ידי רוחב המבדוקים היבשים.
בשנת 1903, מושגים שונים של השילוב האולטימטיבי של תותחים היו זמינים, עם רעיונות רבים המבוססים על חוויות ופרשנויות שונות מקרבות ימיים אחרונים, משחקי מלחמה וניסויים אחרים.
תכנונים אחרונים של אוניות מערכה אמריקאיות כללו תותחים ראשוניים, תותחי ביניים, תותחים משניים ותותחים שלישוניים, שהיו אופייניים בתצורת פרה-דרדנוט.
בשנת 1890, הצי האמריקני היה חלוץ בשימוש התותחים ביניים עם סדרת אינדיאנה, אך לא השתמשו בהם באופן עקבי בעיצובים הקודמים של אוניות המערכה, כי הדעות בעניין היו מגוונות.
איכות התותחים, השריון, התחמושת והעיצוב השתנו במהירות, כך שהניסיון יכול להפוך במהירות ללא רלוונטי.
ניסיון הלחימה במלחמת ארצות הברית–ספרד הראה את ערכם של תותחים קטנים רבים מטווח קרוב, כאשר התותחים הגדולים יותר לא היו מדויקים.
במלחמת מלחמת רוסיה־יפן בשנים 1904–1905 רק שש שנים לאחר מכן, הושגו השפעות מכריעות בטווחים ארוכים, הרבה מעבר לגבולות האפקטיביים של תותחי .
עם זאת, בשלב זה התקבלו העיצובים עבור סדרת מיסיסיפי ושדריות האוניות כבר הונחו.
העיצובים האמריקאיים האחרונים המשיכו לכלול סוללות ראשוניות גדולות של תותחי או , יחד עם מספר תותחי ביניים 8 אינץ' לירי מהיר יותר בקרב קרוב יותר עם אוניות משוריינות.
תותחי הביניים הקלים יותר נחשבו יקרי ערך לחדירת שריון ברמה העליונה, כאשר התותחים הכבדים היו יעילים יותר על החגורה הראשית ועל צריחים כבדים.
הראשונים היו צפויים להפחית את יכולת הלחימה של האונייה היריבה, בעוד שהאחרונים היו בעלי סיכוי גבוה יותר להטביע אותה.
אוניות מערכה אמריקאיות קודם לכן השתמשו בתותחי 13 אינץ' עם מטען הודף מאבקת שריפה שחורה; העיצוב משנת 1898 של סדרת מיין השתמש בתותחי 12 אינץ' חזקים יותר אך קטנים יותר באמצעות אבקת שריפה ללא עשן, מה שהעניק מהירות גדולה יותר ומסלול שטוח יותר.
לתותחי ה-12 אינץ' הזמינים ב-1904 היה טווח של 9,000 יארד (8,200 מטר), בערך כפול מטווח החימוש העיקרי של האבקה השחורה ששימש במלחמת ארצות הברית–ספרד.
אלה נחשבו לפשרה מצוינת בין משקל לכוח אש, שכן מגבלות בשליטה על הירי הפכו את התותחים לטווח ארוך יותר לבלתי מעשיים.
השיקול העכשווי לא היה אם ללכת גדול יותר, אלא אם ללכת עם יותר.
בשנת 1902, קציני הצי, בגיבוי הנשיא תאודור רוזוולט, החלו לפתח טכניקות וציוד מעולים של בקרת אש.
הפיתוח של אמצעי איתור טווח טובים יותר הוביל לשיפור בקיבולת הטווח ובדיוק.
במקביל, הכשרה ומערכות מעולות הפחיתו משמעותית את הזמן הנדרש לטעינה ולירי של התותחים הגדולים, משלוש דקות לדקה אחת.
תותחי 8 אינץ' בינוניים הופסקו ב-1896 עם סדרת אילינוי, אך בהתבסס על הניסיון במלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898, תותחי 8 אינץ'/45 קליבר הוחזרו לסדרת וירג'יניה והמשיכו בסדרת קונטיקט.
בדרך כלל, אלה נישאו בצריחים עם שני תותחים, אך מיקום הצריחים לא היה עקבי בתכנונים קודמים; בשני עיצובים קודמים, הצריחים עבור תותחי ה-8 אינץ' הורכבו מעל הצריחים עבור תותחי ה-12/13 אינץ' (ראה סדרות וירג'יניה וקירסיירג').
כמה מתכננים הרגישו שתותחי 8 אינץ' היו מיותרים בשל התותחים המהירים יותר בקוטר 7 אינץ'/45 קליבר שנישאים בקזמטים.
אחרים טענו שהעליות בקצב האש ובדיוק של תותחי ה-12 אינץ' ביטלו את הצורך בכל תותח קטן יותר בסוללה הראשית.
בשנת 1903, סוללות משניות נחשבו בדרך כלל לשילוב של הגנה מפני טורפדו - הגנה מפני סירות קטנות יותר חמושות בטורפדו, כגון סירות טורפדו או משחתות - וכלי נשק לתקוף את המבנים העליונים המשוריינים בקלילות של אוניות ראשה.
ספינות מלחמה אמריקאיות הרכיבו שילוב של כמה תותחי 7 אינץ' או 6 אינץ' ותותחים קטנים רבים יותר בקוטר עד - (6 פאונד עד 12 פאונד במונחים המסורתיים).
הגדולים מבין התותחים הללו היו מוגנים בדרך כלל בקזמטים והקטנים יותר פתוחים על הסיפון או בקזמטים מוגנים קלות.
תותח מהיר 7 אינץ'/45 קליבר אומץ בסדרת אוניות המערכה הקודמת כדי להחליף תותחי 6 אינץ' קודמים; אלה הביאו לשיפור משמעותי בבליסטיקה, והרחיבו את הפוטנציאל מעבר להגנת טורפדו, אך הם הגיעו עם חסרונות.
היו דעות שונות לגבי השילוב הטוב ביותר של תותחים: כולם 8 אינץ', כולם 7 אינץ', או שילוב.
אף על פי שנחשבו לתותחי ירי מהיר, המטען ההודף עבור תותחי 7 אינץ' הוטען בשקיות, מה שהפך אותם לאיטיים יותר מתותחי 6 אינץ' מאותה התקופה.
הצי החשיב אותם כמעולים לתפקיד המיועד; אולם, במלחמת העולם הראשונה בשיירת צפון האוקיינוס האטלנטי, החסרונות בשמירה על הים גברו על התועלת; הם הוסרו מאוניות מערכה שנותרו בשירות ארצות הברית ב-1918.
החל מאוניות הסדרה מיין, שהוזמנו בשנת 1902, תותחי ה- /50 קליבר (12 פאונד) שימשו ברוב אוניות המערכה האמריקאיות כנשק נגד טורפדו.
כלי נשק אלה וקטנים יותר מכונים לעיתים קרובות תותחים שלישוניים.
תפקיד זה החל באוניות המערכה המוקדמות ביותר בארצות הברית, כולל טקסס ומיין הראשונה, על ידי תותחי ה-6 פאונד .
רוב התותחים 3 אינץ' הוסרו מאוניות המערכה האמריקאיות לפני פעולות קרב במלחמת העולם הראשונה.
עתיד כלי הנשק של אוניות המערכה עמד על פרשת דרכים.
הדעות היו שונות בקרב מנהיגי הצי הבכירים; כמה מנהיגי הצי האמריקני דנו במושג אונייה עם תותחים גדולים בלבד במקביל לאה"מ דרדנוט הבריטית, בעוד שמעצבים אחרים הרגישו שהטורפדו יחליף לחלוטין את התותחים, ואוניות מערכה צריכות להפוך לפלטפורמות שיגור משוריינות בכבדות.
הצעות אחרות כללו אפילו יותר תותחים ראשיים אך קטנים יותר, תותחי כדי לחסוך במשקל.
בשנת 1903, ניתוח של משחקי מלחמה קבע שאוניית מערכה אחת עם 12 תותחים בקוטר 11 אינץ' או 12 אינץ', בסידור צריחים משושה, יכולה להיות עדיפה על שלוש אוניות מערכה קונבנציונליות בפעולות בודדות.
ניתוח אחר העלה כי בפעולות הצי, רק מטחי דופן היו יעילים, ולכן מקסום מספר תותחי קו המרכז הייתה הגישה היעילה ביותר.
אף על פי שאף אחת מהשיטות לא שולבה בסדרת "מיסיסיפי", קונספט מטח הדופן המרבי על קו המרכז הושג בכל העיצובים הבאים של אוניות המערכה האמריקאיות.
בסופו של דבר, אוניות אלו נבנו עם סוללות ראשיות זהות לסדרת קונטיקט, תוך הפחתת סוללת ה-7 אינץ' המשנית בארבעה תותחים, השמטת שמונה מתותחי ה-3 אינץ' השלישוניים והסרה של שני צינורות טורפדו.
העיצובים הבאים ביטלו לחלוטין את סוללות תותחי ה-7 אינץ', ורוב תותחי ה-3 אינץ' הוסרו מאוניות מערכה אחרות לפני הלחימה במלחמת העולם הראשונה, כך שמבחינה זו, העיצוב לא סבל מהשוואה לאוניות עתידיות.
הסוללה הראשית כללה ארבעה תותחים בקוטר 12 אינץ' / 45 קליבר.
אלה נחשבו לתותחים מהירים והיו מסודרים בשני צריחים תאומים, אחד לפני ואחד מאחורי המבנה העילי.
שמונת התותחים בקוטר 8 אינץ' / 45 קליבר היו מסודרים בארבעה צריחים תאומים מחוץ למבנה העילי הראשי בכל צד של האונייה.
שמונת התותחים הנותרים בקוטר 7 אינץ' / 45 קליבר חולקו ארבעה לכל צד, בקזמטים בצד האונייה, מתחת לסיפון הראשי.
ארבעה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)/ 50 קליבר הותקנו בקזמטים העליונים (בסיפון הראשי), שניים לכל צד, מאחורי של לוח שריון.
שניים נוספים, אחד לכל צד, הותקנו בקזמטים על סיפון התותחים, ליד החרטום.
שמונת התותחים הנותרים היו על תושבות פתוחות בסיפון העליון, בגשר ובחללי סיפון אחרים.
שני צינורות טורפדו שקועים הותקנו בצד הרוחב, ליד חרטום האוניות.
לפני אמצע שנות ה-70 של המאה ה-19, השריון היה עשוי מלוח ברזל יצוק, לפעמים מגובה בעץ.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 פותח שריון מורכב, שבו הוצמדו חזיתות פלדה מוקשה לגב ברזל רך יותר, שמנע סדקים.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19 המאוחרות, פותחו שריון מפלדת ניקל ובשנת 1890 פותח תהליך הארווי, שבו לוח פלדה מניקל טופלה בפחמן והוקשחה במים קרים.
תהליך זה אפשר ללוח פלדה הומוגנית אחת להיות גם משטח קשיח וגם גב רך יותר, שהיה פחות סיכוי להיסדק.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, שריון קרופ שיכלל עוד יותר את תהליך הארווי על ידי הכללת מתכות נוספות בסגסוגת ופיתוח מערכת שבה תהליך ההתקשות חדר עמוק יותר לתוך הלוחות.
בדיקות הראו כי לוח בעובי של שריון קרופ היה שווה ללוח בעובי של שריון הארווי, של שריון מורכב, ו- של לוח ברזל יצוק, בעוד שבלוחות דקים יותר, שריון הארווי היה שווה בעצם לקרופ.
האוניות מסדרת מיסיסיפי השתמשו בשילוב של שריון בסגנון הארווי וקרופ (תוצרת אמריקאית), כאשר חלק גדול מהשריון הצדדי מגובה בעץ טיק, מה שתאם לאוניות ראשה אמריקאיות אחרות של העשור.
כמות השריון וחוזקה תאמו את סדרת קונטיקט הקודמת ובמקרים מסוימים הייתה מלאה יותר בחיפוי והייתה עבה יותר, במיוחד בהשוואה לאוניות המוקדמות ביותר בסדרה זו.
חגורת השריון הייתה דקה יותר, לעומת , אבל ארוכה יותר, לעומת , אף על פי שאוניות הסדרה מיסיסיפי היו קצרות יותר, לעומת .
שריון הצריח הראשי היה עבה יותר באינץ' - עובי - בניגוד ל- ב־USS קונטיקט.
כאשר תוכננו אוניות אלו, הטכנולוגיה הישנה יותר של מנועי קיטור בוכנה הוחלפה אט אט בטכנולוגיה החדשה יותר של הנעת טורבינת קיטור.
בעוד שלטורבינות בדרך כלל הייתה יותר מהירות, הן היו פחות חסכוניות בדלק והגבילו את טווח האוניות אלא אם כן ניתן לאחסן יותר דלק.
תכנוני דרדנוט מוקדמים, שהיו בפיתוח בו-זמנית עם סדרת המיסיסיפי, השתמשו בטורבינות פרימיטיביות עם הנעה ישירה.
הצי האמריקני אימץ טורבינות באופן מלא, והשתמש בהן רק בייצור אוניות מערכה כאשר תמסורות עקיפות השתכללו (הפחתת הילוכים או טורבו-חשמלית).
מספר סדרות אוניות מערכה עוקבות נבנו כאשר לכלי שיט זהים היו סוגים שונים של מנועים (לדוגמה, סדרות דלאוור ונבדה).
מיסיסיפי ואיידהו היו מצוידות במנועי קיטור תלת דרגתיים עם שתי פעימות, שהניעו שני מדחפים.
אלה היו מנועי בוכנה שבהם נעשה שימוש בקיטור מספר פעמים ליעילות רבה יותר.
קיטור סופק על ידי שמונה דוודי Babcock &amp; Wilcox.
המנועים שלהם דורגו ב-10,000 כוחות סוס (7,500 קילוואט), שהפיקו מהירות מרבית של 17 קשרים (31 קמ"ש).
מבחינת מהירות, סוג זה של אוניות היה נחות מכמה סדרות קודמות, והיה עדיף רק במעט על סדרת אילינוי שנקבעה ב-1896.
האוניות נשאו של פחם בבונקרי פחם מתוכננים, ועד עוד של פחם שהיה יכול להיות מאוחסן בחללים בצידי הגוף.
הטווח היה פחות מאשר בסדרה הקודמת.
העיצוב הסופי היה גרסה מוקטנת של הסדרה הקודמת קונטיקט.
לשם השוואה, אוניות אלו היו איטיות יותר והיה להן לוח חופשי נמוך יותר, כך שהן לא היטיבו עם ביצועים טובים בים סוער.
שתי האוניות מסדרת מיסיסיפי היו באורך כולל של , רוחב של ושוקע של .
בכל אונייה היו צוות של 34 קצינים ו-710 מלחים.
השייט העולמי של 1907–1909 בחן את שמירת הים של אוניות המערכה האמריקאיות.
אפילו העיצובים המוקדמים יותר, כולל סדרת קונטיקט עם הלוח החופשי הגבוה שלהם, נשאו את החימוש המשני שלהם קרוב מדי לקו המים.
האוניות נשאו בתחילה תורן מוט מעל מגדל הניווט, אם כי זמן קצר לאחר ההפעלה, לשתי האוניות נוספו תרני סריג מאחור, ובשנת 1910 הוחלפו גם התרנים הקדמיים בתרני סריג.
האורך המופחת תוך שמירה על אותו רוחב כמו הסדרה הקודמת קונטיקט הביא ליחס אורך-רוחב נמוך, מה שגרם לביצועים מופחתים ביחס לאותה סדרה.
לא רק שהמהירות המרבית שלהם הייתה איטית יותר בקשר, אלא גם המהירות החסכונית שלהם הופחתה בקשר וחצי.
היה להם גם 25% פחות אחסון פחם, מה שהפחית עוד יותר את טווח הפעולה שלהם.
לאוניות הסדרה היו איכויות שמירה על ים גרועות, מה שהפך אותן לפלטפורמות ירי גרועות במימי האוקיינוס האטלנטי.
תנועתן הייתה לא סדירה, ויחס האורך-רוחב הנמוך שלהם גרם לגלגול והתנדנדות יתר, מה שהקשה על שמירת התותחים על המטרה.
האורך המופחת, שנחתך באופן משמעותי מהחלק האחורי, הקשה על שמירת האוניות במסלול עקבי, אפילו במים חלקים יותר.
המיסיסיפי השנייה (אוניית המערכה מס' 23) הונחה ב-1904, הושקה ב-1905, ונכנסה לשירות בתחילת 1908. היא עברה שיוט ניסויים מול חופי קובה ב-1908, ולאחר מכן חזרה לפילדלפיה לאבזור סופי ותיקונים.
בתחילת 1909, היא השתתפה בטקס השבעתו של נשיא קובה, פגשה את הצי הלבן הגדול עם שובו, ונסקרה על ידי הנשיא.
בשארית השנה ולתוך 1910, היא הפליגה במים מול ניו אינגלנד, האיים הקריביים ומפרץ מקסיקו, ערכה הפלגה במעלה נהר המיסיסיפי והשתתפה במשחקי מלחמה מחוץ למפרץ גואנטנמו.
בסוף 1910 היא הפליגה לאירופה כחלק מתמרוני הצי האטלנטי, שבעקבותיהם בילתה כ-14 חודשים מול חופי האוקיינוס האטלנטי, והתבססה לסירוגין בפילדלפיה ובנורפוק, שירתה כספינת אימונים וערכה תרגילים מבצעיים.
ביוני 1912, היא הנחיתה מחלקת נחתים באל קוארו, קובה, כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים.
בעקבות תרגילים עם הצי, היא חזרה למספנת הצי של פילדלפיה, שם הוכנסה למילואים הראשונים באוגוסט 1912.
בסוף 1913, הוטלה עליה משימה כספינת תחנה אווירונאוטית בפנסקולה, פלורידה.
עם פרוץ הלחימה במקסיקו באפריל 1914, הפליגה מיסיסיפי לווראקרוס, והגיעה עם המחלקה הראשונה של טייסים ימיים שיצאו לקרב.
ביוני 1914 היא חזרה להמפטון רודס, שם ביולי היא הוצאה משירות והועברה לצי היווני.
האיידהו השנייה (אוניית המערכה מס' 24) הונחה ב-1904, הושקה ב-1905, ונכנסה לשירות באמצע 1908, היא עברה שיוט ניסויים מול חופי קובה ב-1908, ולאחר מכן חזרה לפילדלפיה לאבזור סופי.
בקיץ 1908, היא העבירה יחידת נחתים לקולון שבאזור התעלה כדי לתמוך בתהליך בחירות שליו.
בתחילת 1909, היא פגשה את הצי הלבן הגדול עם שובו לארצות הברית ונסקרה על ידי הנשיא.
בשארית השנה ולתוך 1910, היא שהתה לסירוגין בין המים ליד ניו אינגלנד לבין המים הדרומיים, כולל האיים הקריביים ומפרץ מקסיקו, יחד עם הפלגה בנהר המיסיסיפי ומשחקי מלחמה אל מחוץ למפרץ גואנטנמו.
בסוף 1910, היא הפליגה מעבר לאוקיינוס האטלנטי עם הפלגה השלישית של הצי האטלנטי למפרץ גרבסנד, אנגליה, ולאחר מכן לברסט, צרפת, וחזרה למפרץ גואנטנמו בתחילת 1911.
לאחר שירות שגרתי עם הצי האטלנטי ובמימי קובה, סיירה איידהו במפרץ מקסיקו ובנהר המיסיסיפי בשנת 1911, וביקרה בנמלים רבים על נהר המיסיסיפי.
בפברואר 1913, אי שקט במקסיקו הוביל להפיכה ולמותו של הנשיא המודח פרנסיסקו מדרו.
להגנה על האינטרסים האמריקאיים, איידהו נפרסה לטמפיקו במאי ולווראקרוס ביוני.
עם שובה, היא הוכנסה לצי העתודה האטלנטי ב-27 באוקטובר 1913.
איידהו נשארה במילואים עד שהופעלה מחדש בפילדלפיה במרץ 1914. באמצע השנה, היא יצאה לים התיכון עם קבוצת צוערים על הסיפון.
לאחר ביקור במספר נמלים, היא הגיעה לנמל הצרפתי וילפראנש ב-17 ביולי 1914. שם, היא הועברה רשמית לצי היווני ב-30 ביולי 1914.
מתחים דיפלומטיים בין יוון והאימפריה העות'מאנית בעקבות מלחמות הבלקן 1912–1913 הביאו לכך שכל אחת מהן ביקשה לקנות ספינות מלחמה חזקות בחו"ל שיאפשרו להם לשלוט בים האגאי.
איידהו ומיסיסיפי נמכרו ב-8 ביולי 1914, לפרד ג'יי גונטלט, מתווך, שבתורו מכר אותן לממשלת יוון.
ההכנסות מהמכירה שימשו להגדלת התקציב לשנת הכספים 1915, למימון בניית סופר-דרדנוט שלישית מסדרת ניו מקסיקו, איידהו (BB-42).
שמה של מיסיסיפי שונה לשם קילקיס על שם הקרב המכריע של מלחמת הבלקן השנייה, בעוד שאיידהו הפכה ללמנוס לכבוד הניצחון בקרב ימי על הצי העות'מאני במהלך מלחמת הבלקן הראשונה.
אף על פי ששירותן היה חסר אירועים, אוניות אלו שימשו לאזן בין אוניות ראשה גרמניות שנרכשו על ידי טורקיה המתחרה.
מגבלות התכנון והנטיות הלקויות לא היו קריטיות באותה סביבה אסטרטגית ובים השקט יותר של הים התיכון.
שגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית הנרי מורגנטאו האב כתב: "אוניות המערכה הללו תפסו מיד את מקומן ככלי השיט החזקים ביותר של הצי היווני, והתלהבותם של היוונים בהשגתן הייתה בלתי מוגבלת".
בשנת 1916 התפתחה מחלוקת רצינית בממשלת יוון בין המלך קונסטנטינוס הראשון וראש הממשלה אלפתריוס וניזלוס בשאלה האם על יוון להיכנס למלחמת העולם הראשונה.
זה נודע בשם "הפילוג הלאומי", שבו הופיעו ממשלות נפרדות.
עריקות של יחידות של הצי היווני לסיעות הווניזליסטיות עוררו טיהור מלכותי של קצינים ואנשי וניזלוס מהצי היווני.
האדמירל הצרפתי פורנה, המפקד העליון של שייטת מדינות ההסכמה, תפס את הצי היווני כאיום על מדינות ההסכמה בים האגאי.
הוא הציב אולטימטום ליוונים להסגיר את האוניות הקטנות ולהשבית את הגדולות.
ב-19 באוקטובר 1916, הוסרו סדנים, התחמושת והטורפדות מלמנוס ומקילקיס.
במקביל צומצמו הצוותים לכדי שליש מהגודל הרגיל.
ביוני 1917, יוון אוחדה מחדש תחת וניזלוס והכריזה מלחמה נגד מעצמות המרכז.
שיקום הצי היווני היה איטי עקב חילוקי דעות בריטיים וצרפתים והקושי להבטיח שהקצינים והצוותים יתמכו במלחמה נגד מעצמות המרכז.
כאשר צרפת החזירה את האוניות, למנוס וקילקיס השתתפו בפעולות מדינות ההסכמה בים האגאי.
הצורך הגדול ביותר של מדינות ההסכמה בים התיכון היה ביחידות נגד צוללות, ולכן אוניות מערכה לא היו בראש סדר העדיפויות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שתי האוניות ראו פעילות בשנת 1919 בפיקודו של אדמירל משנה ג' קאקולידיס, כאשר הצי היווני השתתף במשלחת מדינות ההסכמה לתמיכה בצבאות הלבנים של דניקין באוקראינה.
האוניות היו פעילות גם בפעולות מלחמת יוון–טורקיה באסיה הקטנה בין השנים 1919 עד 1922. מכיוון שהיוונים היו בצד המנצח במלחמת העולם הראשונה והאימפריה העות'מאנית הייתה אחת המעצמות המובסות, היוונים זכו לשטחים נרחבים של אוכלוסיות מעורבות טורקיות ויווניות בחוף האסייתי של הים האגאי.
ב-15 במאי 1919 נחתו בסמירנה 20,000 חיילים יוונים והשתלטו על העיר וסביבתה בחסות הצי היווני, הצרפתי והבריטי.
למנוס הייתה אוניית הדגל של הצי השני, שבסיסה בסמירנה, תחת אדמירל משנה ג' קלמידאס; המשימה שלה הייתה מעקב אחר הים השחור, הדרדנלים וחופי אסיה הקטנה.
עם הזמן, צרפת ואיטליה הפכו תומכות ברפובליקה הטורקית המתהווה.
בריטניה נותרה תומכת ביוון, אך התנגדה למהלכים היוונים נגד איסטנבול ב-1922. עם דעיכת התמיכה, הצבא היווני הובס, ויוון גורשה מאסיה על ידי הטורקים בסוף 1922, מה שהביא לשנים של מהומה פוליטית וכלכלית.
שתי אוניות המערכה צומצמו לתפקידי מילואים ועזר באמצע שנות ה-30. קילקיס, ששודרגה באמצע שנות ה-20, הפכה למתקן אימון ארטילרי ימי ב-1932. התותחים של למנוס הוסרו והותקנו בסוללת הגנת החוף באי אגינה.
בעוד ששתיהן עגנו בבסיס הצי של סלמיס ב-23 באפריל 1941, שתי האוניות הוטבעו במהלך הפלישה הגרמנית ליוון על ידי מפציצי צלילה יונקרס Ju 87 שטוקה.
קילקיס נפגעה מפצצות וטבעה במים רדודים במעגנים שלה; גם למנוס נפגעה, אך הצליחה להפליג מספיק כדי לעלות על החוף.
שרידי האוניות הוצפו מחדש ונמכרו לגרוטאות בשנות ה-50.
אוניות המערכה מסדרת קונטיקט היו הסדרה הלפני אחרונה של אוניות מערכה פרה-דרדנוט שנבנו עבור צי ארצות הברית.
הסדרה כללה שש אוניות: קונטיקט, לואיזיאנה, ורמונט, קנזס, מינסוטה וניו המפשייר, שנבנו בין 1903 ל-1908. האוניות היו חמושות בסוללה התקפית מעורבת של תותחי , תותחי , ותותחי .
הסדר זה התיישן על ידי הופעתן של אוניות מערכה בעלות תותחים גדולים כמו אה"מ דרדנוט הבריטית, שהושלמה לפני שרוב אוניות הסדרה נכנסו לשירות.
אף על פי כן, לאוניות היו קריירות פעילות.
חמש האוניות הראשונות השתתפו בשייט של הצי הלבן הגדול בשנים 1907–1909 - ניו המפשייר עוד לא נכנסה לשירות באותה העת.
משנת 1909 ואילך, הן שימשו כסוסי העבודה של הצי האטלנטי האמריקאי, ערכו אימונים והציגו את הדגל באירופה ובמרכז אמריקה.
כאשר פרצו תסיסות במספר מדינות במרכז אמריקה בשנות ה-1910, האוניות הפכו מעורבות בפעולות השיטור באזור.
המשמעותית ביותר הייתה ההתערבות האמריקאית במהפכה המקסיקנית במהלך כיבוש וראקרוס באפריל 1914.
במהלך ההשתתפות האמריקנית במלחמת העולם הראשונה, אוניות הסדרה שימשו להכשרת מלחים לצי המתרחב בזמן המלחמה.
בסוף 1918, הן החלו ללוות שיירות לאירופה, ובספטמבר אותה שנה, מינסוטה נפגעה קשות ממוקש שהונח על ידי הצוללת הגרמנית SM U-117. לאחר המלחמה, הן שימשו להחזרת חיילים אמריקאים מצרפת ולאחר מכן כספינות אימונים.
הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922, שקבע צמצום משמעותי בנשק הימי, קיצר את הקריירה של האוניות.
בתוך שנתיים, כל שש האוניות נמכרו לגרוטאות.
לניצחון של ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 הייתה השפעה דרמטית על עיצוב אוניות המערכה, שכן השאלה לגבי תפקידו של הצי - כלומר, האם יש להתמקד בהגנה על החוף או בפעולות בים הפתוח - נפתרה.
יכולתו של הצי לבצע פעולות התקפיות מעבר לים הראתה את נחיצותו של צי עוצמתי של אוניות מערכה.
כתוצאה מכך, הקונגרס האמריקני היה מוכן לאשר אוניות גדולות בהרבה.
עבודת התכנון על מה שיהפוך לסדרת קונטיקט החלה ב-1901. מזכיר הצי הגיש בקשה לתכנון אוניית מערכה חדשה ב-6 במרץ למועצה לבנייה.
בין הנושאים שנבחנו היה הרכב ומיקום הסוללה המשנית.
התכנון הקודם, סדרת וירג'יניה, הציב כמה מהתותחים המשניים שלו בצריחים קבועים על גבי צריחי הסוללה הראשיים כדרך לחסוך במשקל.
הדירקטוריון לא אהב את ההסדר, מכיוון שחלק מהחברים טענו שניתן לירות עם תותחים בקזמטים מהר יותר.
בנוסף, בסדרת וירג'יניה הורכבה סוללה משנית מעורבת של תותחי ותותחי ; לשכת החימוש (BuOrd) הציגה באותה התקופה תותח , שהיה חזק יותר מתותח ה-6 אינץ' וירה מהר יותר מתותח ה-8 אינץ'.
הגרסה הראשונית של עיצוב קונטיקט, שהוצעה על ידי BuOrd, כללה סוללה משנית של 24 תותחי 7 אינץ' עם אותו מספר של תותחי להגנה מפני סירות טורפדו.
פריסת השריון הייתה מקיפה יותר אך דקה יותר, וההדחק עלה ל- .
BuOrd קבע שצורת גוף ארוכה ועדינה יותר, יחד עם עלייה קטנה בהספק המנוע, ישמרו על המהירות הסטנדרטית של 19 קשרים (35 קמ"ש).
משרד הבנייה והתחזוקה (C&R) הציעה אונייה המבוססת יותר על סדרת וירג'יניה, עם אותם צריחים דו-קומתיים וסוללה משנית מעורבת של תותחי 6 ו-8 אינץ', בהדחק של .
עיצוב זה כלל רק שמונה תותחי 3 אינץ', אשר נחשבו בלתי מספיקים לחלוטין כדי להגן על האונייה מפני אוניות קטנות.
בנובמבר, המועצה הסכימה לתכנון פשרה ששילב סוללה משנית של שמונה תותחי 8 אינץ' בארבעה צריחים תאומים באמצע האונייה ושנים עשר תותחי 7 אינץ' בקזמטים.
ההחלטה להשאיר את תותחי ה-8 אינץ' נבעה במידה רבה מחוויות אמריקאיות במלחמת ארצות הברית–ספרד שלוש שנים קודם כן.
קציני הצי האמריקני התרשמו מביצועי התותח בקרב סנטיאגו דה קובה; למרות שקלע רק 13 פגיעות מתוך 309 פגזים שנורו, לתותח היה מסלול שטוח וטווח ניכר יחסית לגודלו.
הגנת השריון שופרה על פני עיצוב ה-BuOrd, עם חגורת שריון עבה יותר והגנה על הקזמטים, אם כי על חשבון שריון דק יותר המכסה את הברבטות שתמכו בצריחי התותחים.
המתכננים טענו שמכיוון שהברבטות היו מאחורי החגורה ומחיצה רוחבית, ניתן לחסוך במשקל על ידי הפחתת רמת ההגנה הישירה.
ארבע האוניות האחרונות, החל מוורמונט, קיבלו שיפור קל בהגנת השריון, כאשר לכלי השיט האחרון ניו המפשייר - היו שיפורים נוספים.
כתוצאה מכך, הן מכונות לפעמים סדרת ורמונט.
שש האוניות מסדרת קונטיקט היו אוניות המערכה החזקות ביותר מסוג פרה-דרדנוט שנבנו על ידי הצי האמריקאי, והן היו שוות לאוניות מערכה זרות מאותה התקופה.
עם זאת, הם התיישנו כמעט מיד על ידי הופעתה של אוניית המערכה "רק תותחים גדולים" שהתגלמה על ידי אה"מ דרדנוט הבריטית.
שתי אוניות המשך, סדרת מיסיסיפי, נבנו במקביל לתכנון המבוסס על אוניות הסדרה קונטיקט, אך גודלן היה קטן באופן משמעותי.
אוניות הסדרה היו באורך בקו המים ובאורך כולל של .
הלוח החופשי היה בגובה .
לאוניות היה סיפון שטוח, והן היו סירות ים טובות יותר מתכנונים קודמים, שרבים מהם היו בעלי יציבות גרועה.
לסדרת קונטיקט היה גובה מטאצנטרי של .
כפי שנבנו, הותקנו האוניות עם שני תרנים צבאיים כבדים, אך אלו הוחלפו במהירות בתרני סריג ב-1909. היה להן צוות של 42 קצינים ו-785 מלחים.
האוניות הונעו על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שני מדחפים, עם קיטור שסופק על ידי שנים עשר דוודי Babcock & Wilcox המופעלים בפחם.
המנועים דורגו ב-16,500 כוחות סוס (12,300 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש).
הדוודים חולקו לשלוש ארובות מרווחות קרובות באמצע האונייה.
חמש האוניות הראשונות היו מצוידות בשמונה גנרטורים לחשמל בהספק של , בעוד שלניו המפשייר היו ארבעה מהגנרטורים הללו ושני גנרטורים בהספק של .
לכל האוניות הייתה תפוקה משולבת של ; זה היה התפוקה הגבוהה ביותר בכל ספינת מלחמה אמריקאית שנבנתה אז.
ההיגוי נשלט באמצעות הגה יחיד.
רדיוס הסיבוב של האוניות היה במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש).
בניסויים, האוניות עלו מעט על מהירות התכנון שלהן, כאשר מינסוטה הייתה המהירה ביותר, עם מהירות של 18.85 קשרים (34.91 קמ"ש).
האוניות נשאו של פחם בדרך כלל, אך היה ניתן להשתמש בחללים נוספים של מחסני פחם, עם קיבולת אחסון הנעה בין עבור כל אונייה.
במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש), האוניות יכלו להפליג לטווח של 6,220 מיילים ימיים (12,260 ק"מ), אם כי המנועים של ניו המפשייר היו יעילים יותר, ואיפשרו לה להפליג לטווח של 7,590 מיילים ימיים (14,060 ק"מ) באותה מהירות.
אוניות הסדרה היו חמושות בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) /45 קליבר Mark 5 בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, אחד מקדימה ואחד מאחורה, כפי שהיה אופייני לאוניות מערכה של התקופה.
הצריחים היו צריחים Mark VI, שאפשרו טעינה מחדש בכל זוויות הגובה.
צריחים אלו יכלו להגביה ל-20 מעלות ולהנמיך ל-5 מעלות.
כל תותח סופק עם שישים פגזים.
מחסני התחמושת של ניו המפשייר סודרו מחדש בהשוואה לאחיותיה, מה שאפשר לה לשאת 20 אחוז יותר פגזי 12 ו-7 אינץ', אם כי בתנאים רגילים היא נשאה את אותו עומס.
הסוללה המשנית כללה שמונה תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ) /45 קליבר ו-12 תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ) /45 קליבר; הסוללה המעורבת הזו התגלתה כבעייתית, מכיוון שלא ניתן היה להבחין בין נפילות הפגזים משני הסוגים.
תותחי ה-8 אינץ' הותקנו בארבעה צריחים תאומים Mark XII באמצע האונייה, ותותחי ה-7 אינץ' הוצבו בקזמטים בגוף האונייה.
תותחי ה-8 אינץ' היו מסוג Mark VI, והם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של .
תותחי ה-7 אינץ' היו מסוג Mark I, והם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של 2,700 רגל לשנייה (823 מטר לשנייה).
תותחים אלו הוסרו מאוחר יותר במהלך מלחמת העולם הראשונה והוסבו לשימוש על כרכרות תותחים בצרפת.
לכל תותח משני הסוגים סופקו 100 פגזים.
להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, הם נשאו עשרים תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר מותקנים בקזמטים לאורך דופן גוף האונייה ו-12 תותחי 3 פאונד ().
הם גם נשאו ארבעה תותחי 1 פאונד ().
כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, אוניות הסדרה נשאו ארבעה צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ), שקועים בגוף בצד הרוחב.
כל אונייה נשאה בסך הכל 16 טורפדות.
הם היו מצוידים בתחילה בעיצוב Mark I Bliss-Leavitt, אך אלה הוחלפו במהירות ב-Mark II, שתוכנן ב-1905. ה-Mark II נשא ראש נפץ במשקל והיה לו טווח של במהירות של 26 קשרים (48 קמ"ש).
חגורת השריון הראשית של שתי האוניות הראשונות הייתה בעובי מעל חללי המכונות והצטמצמה ל ליד צריחי הסוללה הראשיים.
חלק זה של החגורה היה באורך ובגובה .
משני קצות האונייה, החגורה הצטמצמה, תחילה ל-, ואז ל- ולבסוף ל- בחרטום ובירכתיים.
החגורות של ארבע האוניות האחרונות צומצמו לחגורה אחידה בעובי 9 אינץ' בין הסוללה הראשית, ללא שינוי בקצוות.
הסיפון המשוריין היה בעובי באמצע האונייה, שם הוא היה מוגן חלקית על ידי החגורה ושריון הקזמטים.
היו לו דפנות משופעות עבות בעובי 3 אינץ', שהתחברו לקצה התחתון של החגורה.
הסיפון הוגדל ל-3 אינץ' מלפנים ומאחור, שם הוא היה חשוף ישירות לירי פגזים, וגם בצדדים הוא היה משופע בעובי 3 אינץ'.
החגורה של ניו המפשייר התקצרה מעט כדי לאפשר סיפון עבה יותר מעל מחסני התחמושת.
מגדל הניווט היה מוגן עם דפנות בעובי 9 אינץ' וגגות בעובי .
בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 11 אינץ', עם דפנות בעובי 9 אינץ' וגגות בעובי .
לברבטות התומכות היה ציפוי שריון בעובי , שהצטמצם ל-.
לצריחים המשניים היו חזיתות משוריינות בעובי , עם דפנות בעובי 6 אינץ' וגגות בעובי 2 אינץ'.
הברבטות שלהם קיבלו ציפוי שריון בעובי 6 אינץ' בצדדים החיצוניים ו-4 אינץ' בתוך הסיפון.
הקזמטים לתותחי ה-7 אינץ' היו בעובי 7 אינץ' ומתחת לאשנבי התותחים, הקזמטים הצטמצמו מעט ל-6 אינץ'.
עבור ארבע האוניות האחרונות, החיסכון במשקל שהושג על ידי הפחתת עובי החגורה שימש להגדלת שריון הגג התחתון ל-7 אינץ'.
תותחי ה-3 אינץ' היו מוגנים עם שריון בעובי 2 אינץ'.
תותחי ה-7 אינץ' חולקו על ידי מחיצות פיצולים שהיו בעובי כדי למנוע מפגיעת פגז אחת להשבית תותחים רבים.
כל שש אוניות הסדרה שירתו עם הצי האטלנטי במשך כל הקריירה שלהן.
חמש האוניות הראשונות השתתפו בשייט של הצי הלבן הגדול בשנים 1907–1909. הצי עזב את המפטון רודס ב-16 בדצמבר 1907 ויצא דרומה, סביב דרום אמריקה וחזרה צפונה לחוף המערבי של ארצות הברית.
לאחר מכן חצו האוניות את האוקיינוס השקט ועצרו באוסטרליה, הפיליפינים ויפן לפני שהמשיכו הלאה דרך האוקיינוס ההודי.
הן עברו את תעלת סואץ וסיירו בים התיכון לפני שחצו את האוקיינוס האטלנטי, והגיעו בחזרה להמפטון רודס ב-22 בפברואר 1909. ניו המפשייר, שלא הושלמה בזמן כדי להשתתף במסע, פגשה שם את הצי במהלך סקירה ימית עם הנשיא תאודור רוזוולט.
לאחר מכן החלו האוניות בשגרת אימונים בזמן שלום מול החוף המזרחי של ארצות הברית והאיים הקריביים, כולל אימוני ירי ליד כף וירג'יניה, הפלגות אימונים באוקיינוס האטלנטי ותרגילי חורף במימי קובה.
בסוף 1909, כל שש האוניות חצו את האוקיינוס האטלנטי כדי לבקר בנמלים בריטיים וצרפתים.
לואיזיאנה וקנזס ערכו מסע נוסף לאירופה בתחילת 1911. כאשר החלה התסיסה הפוליטית להתפרץ במספר מדינות במרכז אמריקה בשנות ה-1910, האוניות הפכו פעילות יותר ויותר באזור.
כל שש האוניות היו מעורבות במהפכה המקסיקנית, כולל כיבוש וראקרוס באפריל 1914; ורמונט וניו המפשייר היו בין האוניות שתרמו פלוגות נחיתה לכיבוש הראשוני של העיר.
מספר אנשי צוות משתי האוניות קיבלו את עיטור מדליית הכבוד במהלך הפעולה.
ביולי 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה באירופה; ארצות הברית נשארה נייטרלית בשלוש השנים הראשונות של המלחמה.
המתיחות עם גרמניה הגיעה לשיא בתחילת 1917 בעקבות מערכת לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת, שהטביעה כמה ספינות סוחר אמריקאיות במימי אירופה.
ב-6 באפריל 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה.
האוניות מסדרת קונטיקט שימשו בתחילה לאימון תותחים ואנשי חדר מכונות שהיו נחוצים עבור הצי המתרחב במהירות בזמן המלחמה.
ביוני 1918, ניו המפשייר ולואיזיאנה היו מעורבים בתאונת ירי חמורה, שבה תותחנים על סיפון הראשונה פגעו בטעות בשנייה, הרגו אחד ופצעו כמה אנשי צוות אחרים.
בחודש שלאחר מכן, לואיזיאנה שימשה לבדיקת שעון ארגו של ארתור פולן, מערכת בקרת האש הראשונה שהשתמשה במחשב אנלוגי כדי לחשב פתרונות ירי.
מסוף 1918, האוניות שימשו לליווי שיירות בחלק מהדרך אל מעבר לאוקיינוס האטלנטי.
בסוף ספטמבר, מינסוטה פגעה במוקש ימי שהונח על ידי הצוללת U-117 הגרמנית, וגרמה לנזק חמור שהרחיק אותה משירות למשך חמישה חודשים.
שירות השיירות נקטע בעקבות הכניעה הגרמנית בנובמבר; לאחר מכן, אוניות הסדרה שימשו להסעת חיילים אמריקאים בחזרה משדות הקרב של צרפת.
משימה זו הושלמה עד אמצע 1919. הספינות פעלו לזמן קצר כספינות אימונים בתחילת שנות ה-20, אם כי על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון, כולן נמכרו לגרוטאות עד 1924 ונגרטו.
אוניות המערכה מסדרת וירג'יניה של אוניות מערכה פרה-דרדנוט נבנו עבור צי ארצות הברית בתחילת שנות ה-1900. הסדרה כללה חמש אוניות: וירג'יניה, נברסקה, ג'ורג'יה, ניו ג'רזי ורוד איילנד.
האוניות נשאו סוללה התקפית בקליבר מעורב של ארבעה תותחי ושמונה תותחי ; אלה הורכבו בסידור לא נפוץ, כאשר ארבעה מתותחי ה-8 אינץ' הוצבו על גבי צריחי ה-12 אינץ'.
ההסדר התגלה ככושל, שכן לא ניתן היה לירות עם תותחי ה-8 אינץ' ללא תלות בתותחי ה-12 אינץ' מבלי להפריע להם.
בנוסף, עד לכניסה של סדרת וירג'יניה לשירות, אוניות המערכה הראשונות "רק תותחים גדולים" - כולל אה"מ דרדנוט הבריטית - היו לקראת סיום, מה שיהפוך אוניות סוללה מעורבות כמו סדרת וירג'יניה למיושנות.
כל חמש האוניות השתתפו בשייט של הצי הלבן הגדול בשנים 1907–1909. משנת 1909 ואילך, הם שימשו כסוסי העבודה של הצי האטלנטי האמריקאי, ערכו אימונים והציגו את הדגל באירופה ובמרכז אמריקה.
במהלך ההשתתפות האמריקנית במלחמת העולם הראשונה, האוניות של סדרת וירג'יניה שימשו להכשרת מלחים לצי המתרחב בזמן מלחמה.
בספטמבר 1918, הם החלו ללוות שיירות לאירופה, אם כי גרמניה נכנעה כעבור חודשיים, וסיימה את הסכסוך.
לאחר המלחמה, שימשו האוניות להחזרת חיילים אמריקאים מצרפת ולאחר מכן כספינות אימונים.
וירג'יניה וניו ג'רזי הוטבעו בניסויי הפצצה ב-1923, ושלוש האוניות האחרות פורקו לגרוטאות מאוחר יותר באותה שנה.
כתוצאה מכך, הקונגרס האמריקני היה מוכן לאשר אוניות גדולות בהרבה; אוניות הסדרה וירג'יניה, ששלוש מהן אושרו ב-3 במרץ 1899, היו הראשונות מבין האוניות החדשות הללו.
שתיים נוספות אושרו ב-7 ביוני 1900, כאשר ההדחק עבור כל חמש האוניות הוצע ב-, עלייה משמעותית לעומת עיצובים קודמים.
עבודת התכנון הראשונית, שהחלה עם מזכר שהוצא ב-12 ביולי 1898, קראה לאוניית מערכה המבוססת על סדרת מיין, שתהיה חמושה בארבעה תותחי 12 אינץ', 16 תותחי , ועשרה תותחי , מוגנות בחגורה של שריון קרופ בעובי 12 אינץ', ומסוגלות להפליג במהירות של 18.5 קשרים (34.3 קמ"ש).
ויכוחים על ההדחק החזוי והחימוש מנעו עבודה נוספת עד אוקטובר 1899. קפטן צ'ארלס אוניל טען לסוללה מעורבת של תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) ותותחי עם צריחים ירי-על, בעוד פיליפ היכבורן, הקונסטרוקטור הראשי במשרד הבנייה והתחזוקה, העדיף עיצוב בהדחק של חמוש באופן אחיד עם תותחי במקום הסוללה המעורבת.
ההחלטה התקבלה לאמץ את הסוללה המעורבת, ואחר ותותח ה-8 אינץ' היה יכול לחדור את השריון הבינוני על אוניות מערכה זרות שהגנו על הסוללות המשניות שלהן.
קפטן רויאל ברדפורד, ראש לשכת הציוד, הציע כי מהירות של 18.5 קשרים יספיקו, אם כי אוניל דרש מהירות של 20 קשרים (37 קמ"ש); נמצאה פשרה על ידי דרישת מינימום של 19 קשרים (35 קמ"ש).
פשרות אלו יצרו שתי גרסאות: "A", שסידרה את תותחי ה-8 אינץ' בארבעה צריחים תאומים באמצע האונייה כמו סדרת אינדיאנה, ו-"B", שהציב שניים מארבעת הצריחים על גבי תותחי ה-12 אינץ' בצריחים, כמו בסדרת קירסיירג'.
עיצוב "A" כלל 16 תותחי 6 אינץ' בקזמטים, בעוד ל"B" היו רק שנים עשר תותחים.
מועצת הבנייה העדיפה בתחילה את עיצוב "A", אם כי קצין אחד במועצת המנהלים דחה את התכנון בתוקף עד שמזכיר הצי הורה להקים ועדה שנייה וגדולה יותר כדי לבחון את שני העיצובים.
לדירקטוריון נוספו שמונה קציני קו; קבוצה זו העדיפה את הצריחים המרוכזים של "B".
אחד מהחברים, אדמירל משנה אלברט בארקר, הציע לבנות את שלוש האוניות הראשונות ל-"A" ואת שתי האוניות האחרונות ל-"B".
הדירקטוריון אישר תחילה את הרעיון, אך ראש משרד החימוש דחה אותו לטובת אחידות העיצוב.
מזכיר הצי כינס ועדה שלישית כדי להסדיר את העניין, ועשרה מתוך שנים עשר החברים הצביעו בעד עיצוב "B".
התכנון הסופי אושר ב-5 בפברואר 1901.
הצריחים המרוכזים התבררו בסופו של דבר כבעייתיים מאוד; ההסדר תוכנן בתחילה כדי לחסוך במשקל ולאפשר את הירי המהיר הרבה יותר של תותחי אינץ' כדי לירות במהלך זמן הטעינה הארוך הדרוש עבור תותחים בקליבר גדול.
עד כניסת סדרת וירג'יניה לשירות, מטען הודף ללא עשן וירי מהיר, תותחי קליבר גדולים הפחיתו את הזמן בין היריות מ-180 שניות עד 20. תותחי ה-8 אינץ' כבר לא יכלו לירות בקצב המרבי שלהם מבלי להפריע לתותחי ה-12 אינץ', שכן הזעזוע והגזים החמים היו משבשים את הצוות למטה.
בנוסף, אה"מ דרדנוט הבריטית - אוניית המערכה "רק תותחים גדולים" הראשונה שנכנסה לשירות - נכנסה לשירות בסוף 1906 זמן קצר לאחר סדרת וירג'יניה והפכה אותה למיושנת באחת.
אוניות הסדרה היו באורך בקו המים ובאורך כולל של ארוך בסך הכל.
לאוניות היה גובה מטאצנטרי גבוה, מה שהפך אותן לבלתי יציבות גם בים מתון.