tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדוגמה, המנזר התיגראי העתיק בדאבר דאמו נגיש רק על ידי טיפוס בחבל שאורכו 25 מטרים, זהו למעשה צוק מוחלט.
תיגראי מחולקת לשישה מחוזות ולעיר מקלה שלה מעמד מחוז.
תיבת דואר היא תיבה המיועדת לאיסוף דואר יוצא מבויל, לשם שליחתו ליעדו.
בישראל, תיבות הדואר מוצבות מטעם דואר ישראל ברחובות היישובים ובסמוך לסניפי דואר.
לעיתים מכנים בטעות בשם "תיבת דואר" את תיבת המכתבים הממוקמת בפתחי בניינים לשם קבלת דואר נכנס עבור הדיירים.
במדינות מסוימות קיימים מספר סוגי תיבות דואר שונים, המשמשים להפרדה בין מכתבים המיועדים לאזורים שונים או בין סוגי משלוח שונים.
באוסטרליה - תיבה צהובה משמשת למשלוח מהיר ואילו תיבה אדומה למשלוח רגיל.
בישראל התקיים במשך שנים מעטות נוהג דומה, כשהתיבה האדומה שימשה למכתבים הממוענים לכתובות מחוץ לעיר בה שוכנת התיבה, והצהובה לדואר בתוך העיר.
הפרדה זו בוטלה, ובעשור השני של המאה ה-21, תיבות הדואר צבועות כולן באדום.
ריקון התיבות מבוצע בין מספר פעמים ביום למספר פעמים בשבוע.
על גבי תיבת הדואר מצוינים מועדי הריקון או השעה בה מתבצע הריקון האחרון ביום.
בשנת 2015 אטם דואר ישראל חלק גדול מתיבות הדואר.
נכון לשנת 2026 נותרו מעט תיבות דואר אדומות של דואר ישראל.
גם תדירות הריקון הוקטנה כחיסכון במשאבים.
תחליף חלקי הוא מסירת מכתבים בחלק מסניפי רשת ארומה אספרסו בר.
תיבת הדואר הראשונה שהוצגה לשירות הציבור הוצבה בפירנצה, ב-1650 והייתה מיועדת להנחת מכתבי הלשנה אנונימיים.
בשנת 1653 הוצבו תיבות דואר ברחבי פריז באיים הבריטיים הוצבה תיבת דואר עצמאית (כזו שאינה חלק ממבנה, אלא מוצבת ברחוב) באי ג'רזי בשנת 1852, בהמלצת הסופר אנתוני טרולופ, שבאותה עת עבד בדואר.
שנה לאחר מכן הותקנה תיבה כזו באנגליה.
בארצות הברית הותקנו תיבות דואר בשנות ה-50 של המאה ה-19.
תיבות דואר הן מדגמים אחדים:
תיבת פנס (lamp box) - תיבה קטנה הניצבת על עמוד קצר או מחוברת לעמוד של פנס רחוב (מכאן שמה) או מחוברת לקיר.
תיבת עמוד (pillar box) - תיבה הניצבת ברחוב באופן עצמאי.
תיבת קיר (wall box) - תיבת דואר המוטמנת בתוך קיר
הצבעים הנהוגים בעולם לתיבות דואר הם אדום (למשל בישראל, בלגיה, הודו, תאילנד, נורווגיה), צהוב (למשל בקפריסין, צרפת, גרמניה), ירוק (למשל בסין, אירלנד), כחול (למשל בארצות הברית, שוודיה) וכתום (למשל בצ'כיה ובהולנד).
תיבת נגינה היא סוג של אוטומטון, המיועד להשמעת מנגינות.
לב מנגנון תיבת הנגינה הוא תוף מתכת עליו מוטבעים זיזים.
התוף מסתובב כנגד שורת מפרטים העשויים בתבנית "מסרק" כאשר כל "שן" ב"מסרק" משמיעה בפריטה עליה גובה צליל אחר.
לעיתים משולבים יחד עם המפרטים כלי הקשה זעירים כתופים או פעמונים.
סיבוב התוף נעשה על ידי קפיץ ספירלי הנמתח באמצעות מפתח ומשוחרר באופן מבוקר על ידי וסת צנטריפוגלי, על מנת שקצב הסיבוב יהיה אחיד.
אפשרות אחרת לסיבוב התוף, במיוחד בתיבות גדולות-ממדים, היא באמצעות בוכנת-יד (מנואלה).
תיבות נגינה נוצרו על ידי שענים כבר במאה ה-18, הן לא עמדו בפני עצמן אלא היו משולבות בבובות מכניות.
המפעל הראשון לייצור תיבות נגינה נפתח בשווייץ בשנת 1815 לאחר מכן נפתחו מפעלים בבוהמיה, בגרמניה ובצרפת.
התיבה הקלאסית היא קופסה מקושטת שניתן להציב על שולחן.
"מכסה התיבה שימש כמראה, כשהורם על צירו, אך אפשר היה לשבץ בו גם תמונה"התוף מסתובב באמצעות קפיץ נמתח.
הקפיץ משולב במעצור, הננעל כאשר מכסה התיבה סגור ומשחרר את הקפיץ כאשר המכסה נפתח.
לעיתים משולבת בתיבה בובת-רקדנית על קפיץ גמיש, המסתובבת עם השמע המנגינה.
בתיבה מרובת תופים נמצאים בתוך התיבה מספר תופים ביניהם ניתן להחליף על ידי מוט המסיט את מסרק המפרטים מול התוף הרצוי.
בתיבת נגינה אוניברסלית ניתן להזין תופים שונים, הנמכרים בנפרד.
כל תוף מנגן מנגינה אחרת.
בשווייץ הומצאה, בתחילת המאה ה-20, תיבת נגינה שחייבה הזנת מטבע על-מנת לבחור את התוף, גרסה מוקדמת למכונה להשמעת תקליטים, ג'וקבוקס (Jukebox).
לאורך השנים פותחו שיטות נוספות לנגינה אוטומטית ולהחלפה מהירה ונוחה של תופי הנגינה.
כך פותחו תיבות בהן המנגינה הוטבעה על דיסקית מתכת (שהסתובבה במאונך ל"מסרק") או על גבי כרטיסים מנוקבים או סרטים מנוקבים מקרטון או ממתכת מרוקעת.
בשיטה זו המסרק הומר ב"מברשת" שהסתובבה כנגד הכרטיס המנוקב.
תיבת נגינה גדולה, הנישאת ברצועות על כתפי אדם, המסובב את התוף באמצעות בוכנת-יד (מנואלה).
תיבה כזו אינה מופעלת בדר-כלל באמצעות קפיץ.
קולה של תיבה נישאת חזק והיא הייתה נפוצה בירידים ובחוצות ערים בראשית המאה ה-20.
סוג נוסף של תיבת נגינה נישאת הוא עוגב היד בו סיבוב התוף מפעיל מערכת שסתומים המזרימה אוויר ממפוח אל שורת צינורות מתכת בעלי אורך שונה, המשמיעים את הצלילים, בדומה לעקרון העוגב.
תיבת נגינה נישאת מסוג נוסף היא סוג של הארדי גארדי (Hurdy Gurdy) בה המפרטים פורטים על מערכת מיתרים.
באמצע המאה ה-19 פותחה תיבת נגינה שבה התוף מסתובב בתוך פסנתר, כאשר זיזי המתכת מושכים את מיתרי הפסנתר והמנגינה מנוגנת על הפסנתר ללא פסנתרן.
אורקסטריון - שילוב כלי נגינה אחרים
בתיבות נגינה הנקראות "אורקסטריון" שולבו כלי מיתר עליהם פרטו זיזי התוף ואף כלי נשיפה שהיו מחוברים למפוח וזיזי התוף לחצו על המנענעים שלהם.
לעיתים שולב אורקסטריון יחד עם פסנתר ליצירת צליל מלא יותר.
בסוף השיר "מסע חורף" מאת שוברט מופיעה דמות של נגן תיבת נגינה נישאת שמלווה את הזמר.
השיר הראשון באלבומה של להקת ג'נסיס, Nursery Cryme הוא "תיבת הנגינה" (The Musical Box) המספר סיפור אימה שבמרכזו תיבת נגינה
נתן אלתרמן משתמש גם הוא בדימוי של נגן תיבת נגינה נישאת בחוצות העיר בשיר "תיבת הזמרה נפרדת"
במחזמר פנטום האופרה מופיעה תיבת נגינה עם בובת-קוף כמוטיב חוזר המלווה את העלילה
בספר הארי פוטר ומסדר עוף החול מופיעה בבית משפחת בלק תיבת נגינה שכל השומע אותה מנגנת נרדם
הזמרת האיסלנדית ביורק עשתה שימוש בתיבת נגינה המופעלת בדיסקיות באלבומה Vespertine
הזמרת הישראלית נטע ברזילי עשתה שימוש בתיבת נגינה המופעלת בשירה החדש "Cuckoo", השיר המושמע כסינגל מתוך מיני-אלבום הבכורה שלה "Goody Bag"
בספר "דפוק וזרוק בפריז ובלונדון" מאת ג'ורג' אורוול, מופיעה דמות של נגן תיבות נגינה שהוא קבצן-אמן.
תיבת הילוכים חצי אוטומטית היא סוג של תיבת הילוכים שבה חלק מפעולות העברת ההילוך, בדרך כלל המצמד (קלאץ'), פועל באופן אוטומטי, אך שאר הפעולות, למשל בחירת ההילוך ומתי להעביר אותו, נתונים בשליטת הנהג.
אופן פעולה של תיבת הילוכים חצי-אוטומטית
ברוב המקרים אין בתיבה חצי-אוטומטית דוושת מצמד (או ידית מצמד באופנועים).
במקומן ישנו מנגנון אוטומטי, שבהינתן פקודת הנהג מבצע את העברת ההילוך.
פקודת ההעברה נעשית בעזרת מוט הילוכים מסורתי בתבנית H או באמצעות ידיות, לחצנים או הדקים בקרבת ההגה או הכידון.
הפעלת המצמד נעשית על ידי מפעיל (אקטואטור) הידראולי, פנאומטי, אלקטרו-מכני או אלקרטו-מגנטי ובמקרים מסוימים אפילו על ידי מצמדים צנטריפוגליים.
בדגמים מוקדמים, נעשה שימוש גם במצמדי שמן.
יחידת העיבוד המרכזית מפעילה את המפעיל המכני אשר מנתק ומשלב את המצמד, שנשאר בסנכרון מלא עם פעולת שילוב ההילוך שהנהג פקד.
לתיבות חצי-אוטומטיות שני יתרונות: הראשון הוא יכולת תגובה ותזמון מדויק יותר מנהג אנושי.
השני הוא הורדת נטל הפעלת המצמד מהנהג.
סוגים שונים של תיבות הילוכים חצי-אוטומטיות
במתכונת רגילה של ייצור המוני של מכוניות, המצמד של תיבה הילוכים חצי אוטומטית דומה למצמד של תיבת הילוכים ידנית.
את ההבדל ניתן לראות בידית ההילוכים.
כאשר בחצי אוטומטית הידית נעה קדימה ואחורה בעת העברת הילוכים, בעוד שתיבת הילוכים ידנית נעה בתבנית הדומה לאות H.
בבוגאטי ויירון משתמשים בתיבה 7 הילוכים.
בפורמולה אחת, שונתה המערכת כך שתתאים להגה בצורה של שתי ידיות, לחיצה על הידית הימנית מעבירה להילוך גבוה יותר (מעלה הילוך), ואילו לחיצה על הידית השמאלית מורידה הילוך.
כדי לחנות, לנסוע ברוורס ולנטרל את ההילוכים, הנהג חייב למשוך את שתי הידיות בהגה ביחד.
יש צורך במצמד רק כדי להתניע את המכונית.
להעלאת הילוך מהירה, את כוח המנוע ניתן לנתק, ואת הקולר ניתן לשחרר עד שהמנוע יורד למהירות הדרושה עבור ההילוך הבא.
על מנת שהשיניים של הקולר יחליקו לתוך השיניים של הטבעת לא רק במהירות, אלא גם למקום המתאים, החיישנים מודדים לא רק את המהירות, אלא גם את המיקומים של השיניים, וכך גורמים למצערת להיפתח בצורה רכה או קשה.
העברת הילוכים מהירה יותר מצריכה טכניקות כמו: power shifting.
דורשים תיבת הילוכים קשה או מצמד "כבד" או אפילו תיבת הילוכים בעלת שני מצמדים.
התוכנית "Car Crazy" עשתה פרק על "Le Mans Museum of the Automobile", ולפי התוכנית ידית החלפת-הילוכים נמצאה בשימוש כבר משנת 1912 עם מכונית מרוץ-לה מאנס.
המערכת נמצאה בתוך גלגל ההגה.
התיבה הרובוטית נבדקה על ידי צוות Lotus במרוצי פורמולה אחד.
השימוש הראשון בתיבה רובוטית במרוצים היה מתחילת 1970. עם זאת, בשנת 1989, ג'ון ברנארד ו-Harvey Postlethwaite, המהנדסים והמעצבים של חברת פרארי, יצרו תיבת הילוכים חצי-אוטומטית הנמצאה בשימוש במכונית Ferrari 640 single-seater.
למרות הבעיות הקשות שהיו בבדיקות, המכונית הראשונה בעלת התיבה הרובוטית זכתה במרוץ-פורמולה אחד על ידי הנהג נייג'ל מנסל.
מאז שנת 1994 תיבת הילוכים חצי-אוטומטית שולטת מבחינת הטכנולוגית.
מכונית ה-F1 האחרונה שצוידה עם תיבת הילוכים ידנית היה בשנת 1995.
התיבה הראשונה [M4/Vacamatic Transmission 1941] החצי אוטומטית שווקה על ידי קרייזלר.
היה זה ניסיון להתחרות בתיבות ההילוכים האוטומטיות של יצרניות רכב אחרות, בכל זאת עדיין היה קלאץ' בתיבת ההילוכים החצי-אוטומטית של קרייזלר, ההבדל העיקרי היה בתוספת של נוזל המקשר בין המנוע לקלאץ', וכן במנגנון העברת הילוכים.
בנהיגה רגילה, המצמד לא היה בשימוש.
התמסורת עצמה הייתה מסונכרנת באופן מלא בדגם הידני.
עם ארבעה הילוכים קדימה, אחד לאחור, העברת הילוכים נעשתה 'אוטומטית' על ידי משאבת בוכנה,[מוקדם, M4-Vacamatic] או בוכנה הידראולית [מאוחר, M6-Presto-Matic ].
כמעט בו זמנית לשיווק התיבה של קרייזלר, היצרנית פאקרד הציגה את Electro-Matic clutch, שהייתה מופעלת על ידי בוכנה-ואקום, לרוב המכוניות ציידו בכפתור "כבוי".
ככל הנראה בשל העובדה כי המערכת הייתה במידת מסוימת לא יציבה כאשר המנוע התחמם.
המערכת של היצרנית Packard שולבה עם התמסורת הרגילה שלהם ולכן צורת הזזת ההילוכים נשארה בצורה של H.
בשלב מאוחר יותר יוצרה 'החיפושית' תוצרת פולקסוואגן עם אופציה לתיבת הילוכים "Autostick" שהייתה במהותה תיבה ידנית ללא מצמד עם שלושה הילוכים לנסיעה קדימה.
מרצדס השתמשו במערכת דומה של VW Autostick, לתיבה של מרצדס קראו Hydrak.
לתיבת הילוכים של מרצדס-Hydrak היה פגם גדול באספקת השמן עבור ממיר המומנט שהיה אטום בתוך הממיר עצמו ולא יכול היה להסתובב באמצעות משאבה.
בנוסף, לא היה מצנן שמן וכך נגרמה התחממות בפרקי זמן קצרים מה שהוביל לשריפת האטמים של ממיר וכתוצאה מכך נדרשה תחלופה תכופה של האטמים.
סיטרואן היא היצרנית היחידה שהתחייבה להשתמש רק בתיבת הילוכים חצי-אוטומטית.
בשנת 1955 הופיעה לראשונה התיבה במכונית-סיטרואן DS, על מנת לבחור את ההילוכים התיבה צוידה במערכת הידראולית וכן במצמד רגיל עם מנוע סרוו-הידראולי.
התיבה הייתה ללא מצמד והזזה של ידית הילוכים הייתה בטור אחד.
בסיטרואן 2CV התיבה נקראת בשם Trafficlutch, התיבה צוידה עם מצמד צנטריפוגלי מה שאפשר לשנות ללא המצמד את ההילוך הראשון והשני [רק בנסיעה בעיר].
הכינוי שנתנו לתיבה הרובוטית של סיטרואן DSבארצות הברית היה "Citro-Matic".
אחר כך, בשנת 1970 סיטרואן הוסיפה את האופציה של תיבה החצי אוטומטית בדגמי משפחתיות ומכוניות הסלון, הדגמים: GS ו CX הגיעו עם אפשרות של 3 הילוכים, תיבת ההילוכים החצי-אוטומטית כונתה בשם: "C matic".
השיטה הזאת הייתה פשוטה יותר מאשר השיטה הקודמת-ידית הילוכים המותקנת ברצפה, המופעלת בלחיצה קדימה ולאחור, ומפעילה מתג ושורת מוטות בוררי הילוכים רגילים, היה נוזל המקשר בין ממיר מומנט לצלחת המצמד הרטובה שהיה מנתק ומחבר על ידי שסתום אלקטרוני מבוקר על ידי מתג.
תיבת-ההילוכים החצי אוטומטית של סיטרואן נבנתה בתקופה שלא נעשה שימוש באלקטרוניקה, כל המכלול של בחירת הילוכים התבצע על ידי העברה פשוטה של ידית הילוכים מהילוך אחד להילוך הבא.
יצרן הרכב הגרמני NSU ייצר בשנת 1960 תיבה חצי אוטומטית למנוע רוטורי עבור הדגם Ro80 שהייתה מכונית סלון סגורה.
המערכת הייתה דומה למערכת של סיטרואן, עם הבדל בכפתור חשמלי על מוט ההילוכים ונועד לנתק/לחבר את המצמד מהמנוע.
הונדה שיווקו מכוניות ואופנועים עם תיבת הילוכים חצי אוטומטית שנקראה Hondamatic בשנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80. התיבה לעיתים קרובות כונתה 'Bang-O-Matic' על ידי מכונאים.
העיצוב היה ראוי לציון, שכן הוא שמר מהמנוע לבצע בלימה על ידי ביטול של האטה בין ההילוכים הראשון והשני.
דייהטסו 993cc הוצגה בשנת 1985 עם תיבת הילוכים חצי-אוטומטית בעלת אפשרות של 2 הילוכים, אשר הייתה דומה לתיבה האוטומטית הרגילה עם ממיר מומנט וגיר פלאנטרי.
תיבת אדג'וורת' היא דרך נפוצה בכלכלה להציג משק בעל משאבים מוגבלים.
לרוב מפשטים את המצב לשני סוגי משאבים, ואז ניתן לומר כי יש "משאב X" ו"כל יתר המשאבים" במקרים מסובכים יותר.
נקראת על שמו של פרנסיס אדג'וורת'.
ציר X של התיבה הוא המקסימום הקיים במשק ממשאב 1 וציר Y הוא המקסימום הקיים במשק ממשאב 2.
כל נקודה בתוך התיבה היא נקודה אפשרית.
קו התקציב חייב לעבור דרך נקודת המענקים - נקודת ההקצאה התחילית של המשאבים.
שיווי משקל יהיה בנקודה יעילה פארטו, כלומר נקודה שבה אף אחד משני המשתמשים במשאבים לא יכול לשפר את מצבו מבלי להרע את מצבו של המשתמש השני.
כאשר שני המשתמשים נמצאים בנקודה שהיא יעילה פארטו, כלומר אינם רוצים להמשיך ולסחור ביניהם במשאבים ניתן לומר כי הם על קו החוזה.
על קו החוזה מתקיים שוויון של התועלות השוליות.
אם שני המשתמשים יכולים עדיין להשתמש בסחר כדי לשפר את מצבם, אזי התועלות השוליות אינן שוות.
בתיבה זה מתבטא על ידי קטע מקו החוזה המכונה "ליבה".
כל נקודה על הליבה עדיפה פארטו, על פני נקודת המענקים.
במילים אחרות, שני הפרטים יכולים לסחור ביניהם ולהגיע למצב שבו, לכל הפחות, מצבו של אחד מהם משתפר מבלי להרע את מצבו של השני.
במקרה הזה כל אחד מהצרכנים מקבל מענק מסוים מכל אחד משני המוצרים.
מערכת ההעדפות שלהם, הם רוצים כמה שיותר מכל אחד מהמוצרים, אך כיוון שהמשאבים במשק מוגבלים הם נאלצים למקסם את תועלתם עם המשאבים הקיימים.
שני הצרכנים יתחילו סחר ביניהם במטרה להגיע להקצאת משאבים שתמקסם עבורם את התועלת.
ברור שככל שהם מוותרים יותר על אחד המוצרים, הם דורשים פיצוי הולך וגובר מהמוצר השני עקב הנחת תועלת שולית פוחתת.
כל אחד מהצרכנים יספר לשני על העדפותיו בנוגע למוצרים.
ננייח שהמוצרים הם בננות ותפוזים.
אם שניהם רוצים תפוזים מעבר למענק שקיבלו, מחיר התפוזים יעלה ומחיר הבננות ירד, עד שמישהו מהם יהיה מוכן להציע תפוזים למכירה.
הסבר: מחיר השוק של p יחידות y הוא יחידת x אחת, כלומר מנרמלים את המשק על פי מחיר X.
השקת שתי עקומות התועלת של הצרכנים למגבלת התקציב:
במקרה הזה קיימים שני צרכנים.
בהקשר של תיבת אדג'וורת' הכוונה היא שהוא מציע יחס-מחירים מסוים שהוא מתכוון למכור/לקנות בו כל כמות שירצה צרכן 2.
אם צרכן 2 מסכים להצעה יהיה סחר על פי המחירים שהציע צרכן 1 ובכמויות שרוצה צרכן 2.
תיבת ההרחה היא כינוי אנטומי לאזור בחלק הגבי של שורש כף היד, סמוך לקו דמיוני הנמשך מהאגודל.
תיבת ההרחה מכונה גם הגומץ החישורי (מלטינית: fossa radialis).
שמו של האזור ניתן לו לפי המנהג להניח אבקת טבק הרחה בשקע של "תיבת ההרחה" ולשאוף אותו.
את "תיבת ההרחה" מגדירים מצידה הקדמי (במנח אנטומי, כף היד פונה קדימה) הגידים הצמודים של השריר פושט האגודל הקצר והשריר מצדיד האגודל הארוך ומצידה האחורי גיד השריר פושט האגודל הארוך.
ברצפת התיבה נמצאות שתיים מעצמות שורש כף היד, עצם הסירה והעצם רבת הזוויות הגדולה.
באנטומיה טופוגרפית קל לזהות את "תיבת ההרחה" בשורש כף היד לאחר יישור מלא של האגודל.
דרך "תיבת ההרחה" עוברים עורק החישור וענף העור הגבי של עצב החישור.
הווריד האגודלי (vena cephalica) מתחיל את דרכו בתיבה.
שבר עצם הסירה, השבר הנפוץ ביותר בעצמות שורש כף היד, מתבטא בין היתר ברגישות בתיבת ההרחה.
תיבת נח היא סדרת דרמה ישראלית, ששודרה לראשונה בערוץ 2, רשת, ב-6 בנובמבר 2009. הסדרה שנוצרה על ידי שמוליק קלדרון, עוקבת אחר מפגשים טיפוליים שבועיים הנערכים בקבוצה המונה כשמונה חברים שעורך פסיכותרפיסט לשעבר בשם נח, המגולם על ידי מארק איווניר.
במקביל מוצגים אירועים המתרחשים במרינה ביפו, שם עוגנת היאכטה של נח.
נח (מארק איווניר) - פסיכותרפיסט מורשה אשר איבד את רישיון הטיפול הקליני שלו ומאז מנחה קבוצות.
נח הוא אדם בודד, החי על יאכטה מיושנת במרינה של יפו וכל עולמו נסב סביב הטיפול בדמויות המרכיבות את הקבוצה.
עד לכניסתה לחייו של טסה - זרה מסתורית ויפהפייה.
בשלב מסוים נח פונה למפגשים על "הפסיכולוגיה ההתגלותית" המבוססת על החלק בו החוכמה במקורות היהדות מפנה את תשומת לבה אל בריאות הנפש.
הדבר קוסם לו והוא מבקש מהקבוצה לאפשר לו להפגיש אותם עם שיטת הטיפול במסגרת לא פורמלית דבר שגורם לכולם, כולל נח, לעבור חוויה ייחודית.
טסה בלום (יעל אבקסיס) - דמות מסתורית ויפהפייה שמגיעה למרינה.
טסה, אלמנה בת ארבעים, מגיעה למרינה בתל אביב על מנת לגייס צוות ולשפץ את היאכטה לקראת מסע חציית האוקיינוס.
בזמן שהותה היא פוגשת את נח, הוא מעורר בה עניין ובשל כך היא מנסה לגייס אותו כאיש צוות.
נח מסתייג בשל אחריותו למטופליו, או אולי מהאופציה לרומן סוער, אך טסה נחושה, היא לא מוותרת, מחזרת בישירות וכובשת בסערה.
מנחם (שמוליק קלדרון) - בעל מונית, בן חמישים ושתיים ומי שהיה בעברו אחד מאנשי תעשיית הקולנוע המוערכים של שנות השבעים.
מנחם איבד את מעמדו וביום בהיר אחד הכול סביבו התפורר והוא פשט רגל ועבר לנהיגה במונית.
מנחם הוא הוותיק מבין חברי הקבוצה, חמש שנים שהוא דורך במקום ולפרקים אף נסוג אחורנית, הוא סובל מהתפרצויות אלימות ומאהבתו לזונה.
הקבוצה היא מקום המפלט שלו, הנחמה היחידה של אדם מבוגר שאיבד כמעט הכול.
סלה (רומי אבולעפיה) - רוכבת סוסים מקצועית בת עשרים ושש.
סלה מגיעה לקבוצה אחרי שהבריאה ממחלה אשר מנעה ממנה לרכב, והיום משהבריאה היא עדיין מתקשה לחזור לסוסים, לחווה למקום בו בילתה את נעוריה או אבדה אותם.
רוני (עפר שכטר) - גבר בשנות העשרים המתפקד כנער המרינה וכ-"כולבויניק" של השכונה.
הוא מנהל את עסק השכרות היאכטות של שרה ואף שומר ומשמר מספר יאכטות שבעליהם אינם בארץ.
הוא צעיר ונמרץ הסובל ממחלת האפילפסיה ועודף טסטוסטרון (חולה מין) אך מזניח עצמו ואינו מטפל במחלות.
עם הגעתה של טסה למרינה והשמועה על כך שהיא מארגנת צוות חציית האוקיינוס מבקש רוני מנח שימצא דרך לא קונבנציונלית לרפא אותו, הוא משתף את נח על כך ששמע כי ניתן לרפא אפילפסיה בעזרת פסיכולוגיה.
הניסיונות הראשונים שלו נכשלים ואף מחמירים את מצבו של רוני.
אסיה (מלאני פרס) - ארכיטקטית יפהפייה המתמחה באהבות בלתי אפשריות.
אסיה הצליחה לאחרונה לנהל קשר והיא חשה בשיא: היא במערכת יחסים, יש לה פרסטיז מקצועי, סטייל, עתיד ונתונים פיזיים מרשימים.
אך מישהו מהעבר חוזר ומערער את עולמה הרגשי וגורם לה לנסיגה שממנה לא ברור אם היא תחזור לשקוע או תתרומם חזרה.
אליהו (אורי גבריאל) - דתי לשעבר, שכנו למרינה של נח והוגה דעות בין דרינק לדרינק.
לאט לאט נשזרת חברות מקסימה בין השניים, סוג של ערבות הדדית, שאליה נכנסים אהבות מעבר לים, אלו במרחק שובר גלים, חלומות והנגאוברים לא מעטים, עד שאליהו יוצא לשייט אחר אהובת לבו.
מילי (אילנית בן יעקב) - עקרת בית, בת שלושים ושבע, אם לשניים שחייה המשמימים עם בן זוגה המוצלח לכאורה הביאו אותה לנהל רומן עם בחור צעיר, דבר שהביא כמעט לפירוק נישואיה ואיבוד התא המשפחתי.
אל הקבוצה היא מגיעה בניסיון נואש לאחות את הפצעים ואת הזוגיות שלה.
למרות שהיא לא בטוחה שזה מה שהיא רוצה, או אם זה הדבר שהיא זקוקה לו ולמרות היותה היחידה בקבוצה שהיא בעלת משפחה מילי היא אולי הבודדה מכולם.
רותי (מירה עווד) - הגיעה לקבוצה כאישה סגורה שלא אוהבת את עצמה, אך למדה לאהוב את עצמה ולקבל החלטות משמעותיות בחייה.
אורי (תומר בן דוד) - אינטלקטואל ממורמר שנמצא בטיפול במסגרת 'הסכם כלכלי' שעשה עם אביו וכתחליף לתרופות אנטי פסיכוטיות אותן צרך בעקביות.
אורי הוא באמת מקרה גבולי שמשתלח, מבקר ומתנשא על כולם, כולל על נח ועל רותי, בת זוגו לשעבר אשר מסרבת לקבלו חזרה ודוחה את הצעת האבהות שלו דבר שמערער את מעמדו בקבוצה.
יסמין (אסתי ירושלמי) - זונה שבה מתאהב מנחם, הוא נלחם למענה ומוציא אותה מעולם הזנות.
תיבת מרקֶה (או מימר מרקה) הוא שמו של קובץ דרשות וביאורים הומילטיים על התורה השומרונית שנתחבר במאה הרביעית לספירה בידי החכם השומרוני מרקה בן עמרם בן סרד, בן זמנו של בבא רבה.
הקובץ, הכתוב ברובו בארמית שומרונית ובחלקו בעברית שומרונית, מורכב למעשה משישה חיבורים שונים, שחוברו בידי מעתיקים מאוחרים לאוסף אחד.
סימוכין לדעה זו ניתן למצוא בשם שניתן לו בידי המעתיקים המאוחרים: "תיבת מרקה", דבר המצביע כי מקור האוסף הוא ב'תיבה' (ארגז, למעשה) שהכילה את מבחר כתביו של מרקה שנמצאה בדמשק.
חשיבותו של הספר בדת השומרונית גדולה ביותר, ומייחסים לה מקום של כבוד מיד לאחר כתבי הקודש של התורה והתרגום השומרוני־הארמי.
בחיבור מובאים רבים מעמודי התווך של הדת השומרונית.
ההערצה לספר ומחברו באה לידי ביטוי באמרה שנמצאה בגיליון אחד מכתבי היד (משה נביא תקופת הרצון ומרקה נביא תקופת הסתר הפנים) ומעמידה אותו בשורה אחת עם משה.
כתבי היד המקוריים לא שרדו עד ימינו.
כתבי היד היחידים הם העתקות סופרים מאוחרות מהמאה ה-14 שנמצאו אצל זקני העדה בשכם.
בין החשובים שבהם הם כתב יד קאהלי (MS H 1 באוניברסיטת טורינו), וכתב יד שכם שנשמר בידי משפחת הכהן הגדול עמרם בן יצחק.
אף אחד מכתבי היד אינו שלם, והקטעים החסרים בכתב יד שכם נתגלו בשנת 1995 באוסף פירקוביץ'.
המסורת השומרונית מייחסת את החיבור למרקה, גדול פייטניה, ומפרשת את שמו כמשה רבנו בגימטריה (כאשר האות ש' פוצלה לר' וק' בגלל קדושת השם משה).
על פי המחקר המודרני שמו נגזר מהשם הרומי מרקוס.
הוא מכונה על ידי העדה השומרונית "בדואה דחכמתה" (מייסד החכמה) כנראה בגלל תיבת מרקה שחיבר ולא בזכות פיוטיו הרבים.
התולידה השומרונית היא זו שמזהה את מרקה כבנו של עמרם בן סרד, אחד הכהנים אשר הוזמנו על ידי בבא רבה.
ששת הספרים המרכיבים את תיבת מרקה הם:
ספר פליאתה (פליהתה) - "ספר המופתים", דן בסיפור יציאת מצרים ועשר המכות, ובדמותו של משה רבנו.
על תהומי מעיין עדן - "שירת הים", מדרשים שונים הקשורים לנושא מעבר ים סוף ושירת הים.
וידבר משה והכהנים הלוים - דן בהרחבה בפרשה ("קיצה" על פי החלוקה השומרונית) בעלת שם זה () ועניינו דיון הלכתי באופיו בפרטי המצוות הבאות בפסוקי הפרשה.
שירתה רבתה - אוסף דרושים על שירת האזינו.
וימת שם משה עבד ה' - תיאור פטירתו של משה רבנו.
עשרים ושתיים האותיות - דיון מדרשי במשמעות אותיות האלפבית העברי.
בתיבת מרקה יש רבדים לשוניים מתקופות שונות, דבר המצביע על הוספות מאוחרות יותר בגוף הטקסט, ישנן סברות לגבי עריכות מוקדמות בערבית שנעשו לטקסט.
הספר עצמו עוסק בנושאים מהותיים בתפיסת הדת השומרונית, תחיית המתים והתהב, נושאים שלא הייתה לגביהם הסכמה כללית בתקופתו של מרקה עצמו.
הספר עצמו מתחיל בהודאה ובכניעה בפני אדני, ומדלג על הבריאה סיפורי האבות הישר לפרשת הסנה הבוער: (גדול הוא הכוח הרב אשר מחזיק לעולמים).
תיבת מכתבים היא תיבה הממוקמת בכניסה לבניינים, בתים פרטיים או בקרבתם.
זהו מתקן ייעודי המשמש לקבלת דברי דואר ומכתבים עבור הדיירים.
חלוקת הדואר לתיבות המכתבים נעשית על ידי דוורים שהם עובדי רשות הדואר, באופן המאפשר את השארת הפריטים גם ללא נוכחות המקבל.
גודלה ועיצובה של תיבת המכתבים משתנים בהתאם לסוג המבנה, מספר הדיירים ומגוון של שיקולים אסתטיים או פונקציונליים.
תיבות המכתבים מהוות חלק בלתי נפרד ממערך הדואר העירוני והכפרי.
הן מסמלות את הקשר הרציף שבין התושבים לבין מערכות התקשורת והשירותים הציבוריים.
תא דואר (בכתיבה מקוצרת ת.ד.
או ת"ד) הוא תיבת מכתבים הממוקמת בבית דואר או במרכז לחלוקת דואר, המאפשרת קבלת דואר שלא ישירות אל המען.
יתרון של תא דואר הוא שאינו חייב להשתנות עם שינויי מען של הנמען - המען של תא דואר מורכב בדרך כלל מאותיות, ספרות ושם היישוב בלבד.
תיבת נח היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוג דרמה קומית בהפקת ערוץ לוגו, והיא סדרת המקור הנצפית ביותר של הערוץ.
הסדרה שודרה מ-19 באוקטובר 2005 ועד ל-4 באוקטובר 2006. לאחר ירידת הסדרה מהאוויר יצא לה בשנת 2008 סרט המשך בשם "תיבת נוח: להקפיץ את הכלה".
הסדרה עוקבת אחר חייהם של חמישה חברים הומואים אפרו-אמריקאים ואמריקאים לטינים, והיא עוסקת בסוגיות מרכזיות בחיי קהילת הלהט"ב, כגון נטייה מינית וזהות מינית, נישואים חד מיניים, הומופוביה, מודעוּת לאיידס והורות להט"בית תוך התייחסות לחיי היום יום של הדמויות הראשיות וליחסים ביניהם.
העונה הראשונה של הסדרה צולמה בלוס אנג'לס והעונה השנייה צולמה בוונקובר ובקולומביה הבריטית שבקנדה.
שתי העונות של הסדרה יצאו בשנים 2006 ו-2007 במהדורות DVD מיוחדות.
תיבת ההפתעות הייתה תוכנית טלוויזיה לילדים אשר שודרה בערוץ הילדים בין השנים 1991–1993.
מיכל ינאי הנחתה את התוכנית שהייתה מיועדת לגיל הרך.
במסגרת התוכנית הגישה ינאי מספר פינות - בהן פינת לימוד קסמים, פינת לימוד אותיות, הקראת מכתבים של הצופים ועוד.
ינאי אף גילמה מספר דמויות.
בקיץ 1992 הצטרף אל ינאי למשך הקיץ הפיל "אפילו" (בדיבובו של מיכאל וייגל).
שבהמשך כיכב בעונה הראשונה של "המחסן של כאילו" ובתוכנית משלו שבה הוא טס לארצו במטוס.
בשנת 1993 התוכנית הסתיימה והחלה להיות משודרת בתוכנית בשם "גינת ההפתעות".
תיבת הילוכים רציפה היא תיבת הילוכים המאפשרת שינוי רציף בין יחסי ההעברה, המוגבלים בשני יחסי ההעברה הקיצוניים - הנמוך והגבוה ביותר.
תיבת ההילוכים הרציפה חסרת הילוכים מובנים.
רוב התצורות מתבססות על מנגנון המכיל רכיבים כדוגמת חרוטים או כדורים, המעבירים ביניהם כוח באמצעות רצועות או במגע ישיר.
תזוזת רכיבים אלו ושינוי נקודות המגע ביניהם, מאפשרת שינוי ביחסי ההעברה.
גמישות תיבת ההילוכים הרציפה מאפשרת חיבור תמידי בין ההתקן המניע להתקן המונע, בכך שמבטלת את הצורך בניתוק וחיבור התמסורת, על מנת להחליף בין הילוכים מובנים.
בנוסף, מאפשרת להתקן המניע לפעול במהירות קבועה, לאורך טווח מהירויות פלט.
שני יתרונות אלה, יכולים להביא לביצועים טובים יותר, ולניצול אנרגיה משופר, בהשוואה לתמסורות אחרות.
ברכבים ממונעים, ניתן להשתמש בה לביצועים מרביים - תאוצה מקסימלית, על ידי שמירת סל"ד המנוע (מספר סיבובים לדקה) בטווח בו הוא יוצר את המומנט הגבוה ביותר, עד לשימוש בסל"ד נמוך יותר, בו הספק המנוע לכל ליטר דלק הוא הגדול ביותר, לחיסכון מרבי בדלק.
עד היום נבנו מנגנונים רבים, המתבססים על מספר תצורות ומנגנונים שונים.
תיבות הילוכים אלה, משמשים בין היתר טרקטורים קטנים, אופנועי שלג, קטנועים, קומבייני תבואות, מקדחות לחץ, אופניים, דגמי מכוניות מסוימים, ואף טנקים.
בממשק משתמש גרפי של מחשבים, תיבת דו-שיח היא חלון המאפשר הדדיות או דיאלוג בין המשתמש האנושי לבין התוכנה.
תיבת דו-שיח עשויה למסור מידע או לבקש מהמשתמש לבצע פעולה.
תיבת דו-שיח מספקת למשתמש אמצעי להורות כיצד לבצע פקודה או להגיב לשאלה או התרעה.
תיבת דו-שיח עשויה להיות חלון מודאלי (המחייב את המשתמש להגיב לפני שתוחזר השליטה אל התוכנה שיזמה את הופעת התיבה) או בלתי-מודאלי, בתלות באינטראקטיביות הנדרשת.
הסוג הפשוט ביותר של תיבת דו-שיח הוא התרעה, המציגה מסר ודורשת שהמשתמש יאשר שהבחין במסר (לרוב באמצעות כפתור אוקיי) או יקבל החלטה אם לאשר פעולה או לבטלה.
התרעות משמשות גם לחיווי על סיום מכוון או קריסה בלתי מכוונת של תוכנה או מערכת הפעלה (כמו למשל מסך המוות הכחול).
מומחי שימושיות מבקרים התרעות כאלו, משום שאינן תורמות מידע שימושי למשתמש, אינן משיגות את המטרה המצופה - הגנה מפני שגיאות שנגרמו עקב פעולות הרסניות, וקיימות להן חלופות טובות יותר.
בתחום התקשורת, תיבת תהודה או מרחב הדהוד תקשורתי היא סביבה שבה אדם נתקל רק באמונות או דעות הדומות לאלו שלו עצמו, ולא נאלץ לשקול דעות חלופיות.
תיבות תהודה הן קהילות סגורות, וירטאוליות או ממשיות, שבהן אנשים מתקשרים עם אנשים שדומים להם ודעותיהם משקפות את שלהם.
המונח מושאל מהמונח תיבת תהודה בתחום המוזיקה, שהיא מתחם חלול המשמש לייצור הדהוד.
האינטרנט הרחיב את הטווח והזמינות של מידע פוליטי.
הפן החיובי הוא הימצאות מידע ודעות זמינים באופן חופשי לטובת כלל הציבור; בצד הנגדי, יש אפשרות שמתוך המבחר הגדול של מקורות מידע אנשים יבחרו להיחשף באופן סלקטיבי רק לערוצים שאיתם הם מזדהים אידאולוגית.
במצב כזה נוצרת תיבת תהודה תקשורתית, שבה בעל עניין אחד יכול לייצר פריטי מידע שקריים ואנשים ששייכים לאותה תיבת תהודה תקשורתית יחזרו עליהם שוב ושוב (לעיתים קרובות בצורה מוגזמת או מעוותת אחרת) עד שרוב האנשים יניחו כי יש אמת במידע הזה.
תיבות תהודה תקשורתיות ברשתות החברתיות נובעות משילוב של שני גורמים: אחד - בחירות שמבצע המשתמש עצמו ושני - סינון שהאלגוריתם של הרשת החברתית מבצע עבורו, כדי להפוך את המסר ליותר אטרקטיבי.
קיימת אפשרות שמצב עניינים זה כולא את המשתמשים בבועת פילטר וכתוצאה מכך הם לא מודעים לעובדה שקיים מידע שהם שלא נחשפים אליו.
בכך שמותאם תוכן לטעם האישי של כל משתמש אף מתעצמת בועת הפילטר.
בעוד שבעת צפייה או האזנה לשידור חדשות יש אפשרות שאדם יהיה חשוף באופן אקראי למידע שונה או לדעות סותרות, בתוכן המקוון האדם צפוי פחות להיתקל בשתי השקפות על אותו נושא.
הרעיון שאנשים מעדיפים להיחשף לטיעונים התומכים בעמדתם מבוסס בין השאר על מחקרים המראים כי אנשים נוטים לבחור מאמרי חדשות באינטרנט מתוך מקורות שמתאימים לדעותיהם הפוליטיות ומאשרים את השקפותיהם.
במסגרת זו קיים הרעיון של רשתות חיזוק ספירליות אשר מסבירות את מערכות החיזוק ההדדי בבחירת אמצעי התקשורת, כאשר אנשים בוחרים מקורות מידע שמאשרים את אמונותיהם, בעקבות כך אמונות אלה מתחזקות ואז הם בוחרים תוכן נוסף אשר מאשר מחדש את אותן אמונות.
המונח Cyberbalkanization מתייחס לרעיון שבמהלך הזמן משתמשים נוטים להתפצל לקהילות מקוונות קטנות יותר ויותר, שלהן השקפות עולם הומוגניות, הדוחות מעליהן רעיונות אחרים.
תיבת התהודה התקשורתית משתנה ממשתמש למשתמש ובין נושא לנושא.
נושאי שיחה "לוהטים" כגון נישואי להט"ב נידונים יותר רק בתוך קבוצות אידאולוגיות עצמאיות.
כאשר משתמשים דנים בנושאים שפחות מעוררים מעורבות רגשית, אנשים מוכנים יותר לתקשר עם מי שמתנגדים לדעותיהם.
אחד התיאורים הראשונים של המושג נמצא בדו"ח שפורסם בשנת 1996 על ידי "קרן העם למען הדרך האמריקאית" וכותרתו "לקנות תנועה".
הדו"ח מסביר, כי כל שנה קרנות שמרניות מממנות ביד רחבה ארגונים שמרניים למיניהם.
אותן קרנות פיתחו אסטרטגיית מימון, שבמסגרתה ניתנו מענקים לקבוצות שונות שכל אחת מהן קידמה עמדות ימניות קיצוניות בקרב קהל אחר: אמצעי תקשורת, צוותי חשיבה, תוכניות לימודים אקדמיות, עיתוני מכללות ומלגות.
רבים ממקבלי המענקים כמעט שלא זכו למימון ממקורות אחרים.
בשנת 1998 נכתב על ידי חברת הטבק פיליפ מוריס מזכר, שכותרתו "גישה של מרחב הדהוד תקשורתי לשדלנות".
המזכר מסביר אסטרטגיה בשם זה, שהוצעה לשימוש בסקרים, בעיקר במסגרת המאבק בבלו שעמד על הפרק.
על פיה מנסים לגרום למידע מועדף להדהד ממקורות שונים וביניהם, כדי להגביר את אמינותו בקרב קהל המטרה.
המונח מתייחס גם לאפקט התקשורתי שבו סיפור שגוי - לרוב שמועה שהופיעה לראשונה בניו מדיה - מדווח בערוץ תקשורת באופן מעוות ויוצר דיון תקשורתי.
זאת מתמקדת במחלוקת ומסתמכת על מקורות מתווכים ופרשניים, כשהיא נוטה להזניח את הדיווח על העובדות כהווייתן.
טענות שווא הרווחות בציבור יכולות לקבל לגיטימציה בדרך זו, גם אם רובם של המקורות מטילים ספק בדיוק העובדתי של הסיפור המקורי.
כאשר מנועי חיפוש או רשתות חברתיות מתוכנתות בצורה בה הן מתאימות את המידע אליו נחשף המשתמש לתכנים המתאימים לדעותיו ותחומי עניינו, עלול להיווצר מצב של מציאות מוכתבת.
תכנות אלגוריתמים בניו מדיה יוצרים סינון התכנים על ידי פילטרים נסתרים מהעין המשתמש וכפועל יוצא, המשתמש מקבל תכנים מותאמים בלי שיודע למעשה שעברו סינון בהתאם למה שהוא אוהב לקרוא, ויותר מזה אינו יודע אילו תכנים סוננו החוצה.
יש סכנה בחשיפה כמעט בלעדית למדיה שמחזקת השקפות קיימות.
היא יכולה להביא להחלשת ההבנה לצדדים אחרים ולצמצום דעות, וכמו כן ליצור מצג שגוי של המציאות.
הדבר עלול להוביל לקיטוב חברתי גובר בין אוכלוסיות שונות,
דרכים למניעת תופעת תיבת התהודה התקשורתית
קיימים רעיונות שונים לגבי האופן שבו ניתן למנוע היווצרות של תיבות תהודה תקשורתיות.
האזרחים יכולים לצפות מהממשלות שיטילו בחוק הגבלות, הנחיות והוראות בנוגע לאופן הצגת המידע, כך שהתוצאות ישרתו את המשתמשים ולא רק את החברות המספקות את המידע.
מצד שני ניתן לצפות מהחברות עצמן לרגולציה עצמית, למשל על ידי הצגת מידע איכותי שמכבד את המרחב המקוון מבלי לפגוע באינטרסים הכלכליים שלהן ועל ידי יצירת כללים לגבי סדר הצגת המידע.
כמו כן ניתן לצפות לאפשרות מוסדרת לערעור במקרה הצורך.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הושק פרויקט "הפרלמנט" על ידי חוקרים מאוניברסיטת בן-גוריון.
הוא מציג באופן מקביל את השיח בטוויטר באגפים הפוליטיים השונים.
יש חוקרים שמצאו כי החשיפה ברשתות החברתיות היא רחבה יותר ופתוחה ליותר מקורות מידע מאשר החשיפה למקורות המידע הרשמיים.
בניגוד לתחושה האינטואיטיבית, הגלישה למקורות מידע רשמיים מורכבת לעיתים קרובות רק מאתר אחד או שניים שאותם האדם נוהג לקרוא באופן קבוע - כגון ה-BBC ו-CNN - בעוד שברשתות החברתיות נחשפים למספר מקורות יותר גדול ומגוון.
מחקר בבריטניה מצא שאנשים נוטים לחפש מידע מחוץ לאזור הנוחות שלהם.
באופן פרדוקסלי ניסיונות להתמודד עם תיבת תהודה תקשורתית על ידי שכנוע להיחשף למקורות חדשות מגוונים יותר, עשויים למעשה לייצר קיטוב פוליטי.
צוות בראשותו של כריסטופר בייל מאוניברסיטת דיוק חקר את העמדות הפוליטיות בקבוצה של יותר מ-1,600 משתמשי טוויטר.
לאחר מכן שילם להם כדי שיקראו ציוצים שנאספו על ידי בוט, שהביעו דעות מהעמדה הפוליטית המנוגדת.
נמצא שבמקום שהמשתתפים שביצעו את המטלה יפתחו עמדה מתונה יותר, רובם התחזקו בעמדתם הראשונית.
תיבת נח היה שמו של מבנה ברחוב הירקון 91 בתל אביב.
בתחילה היה זה מועדון בריטי בשם "The Ark" שנפתח בשנות מלחמת העולם השנייה לרווחת חיילי בנות הברית ששהו אז בארץ ישראל.
במקום היו מסעדה ואולם, בו הוקרנו סרטים ונערכו נשפי ריקודים.
עם צאת הבריטים מן הארץ עבר המקום לידי הוועד למען החייל ונקרא "תיבת נח".
במקום נערכו הופעות לחיילים וחתונות של אנשי צבא.
פעם בשבוע הוקלטה שם תוכנית בידור בשם "תיבת נח" בהנחייתו של אלימלך רם, ששודרה בגלי צה"ל.
בשנת 1957 נמכר המקום, ובכסף שנתקבל נבנה בית החייל ברחוב ויצמן, הקיים עד היום.
במקום שבו הייתה "תיבת נח" נבנה אגף חדש של מלון דן תל אביב.
תיבת גלטון היא מכשיר שהומצא על ידי פרנסיס גולטון כדי להדגים את משפט הגבול המרכזי, ובפרט להדגים כיצד ההתפלגות הבינומית שואפת להתפלגות הנורמלית כאשר הפרמטר n (מספר ההטלות בבינומי) גדל.
המכונה מורכבת מלוח אנכי ובו שורות מופרדות של סיכות.
כדורים נזרקים מלמעלה, ומקפצים לשמאל ולימין כאשר הם נתקלים בסיכות.
לבסוף, הם נאספים לתוך מכלים, כאשר כל מכל הוא ברוחב של כדור אחד.
הגובה של עמודות הכדורים בתאים מקרב עקומה פעמונית.
משולש פסקל מתאר את מספר המסלולים האפשריים כדי להגיע לכל מכל דרך הסיכות.
אם כדור קופץ ימינה k פעמים בדרכו למטה (ושמאלה בסיכות הנותרות) הוא מסיים את המסלול במכל ה-k משמאל.
נניח ש-n הוא מספר שורות הסיכות במכונה, מספר המסלולים למכל ה-k נתון על ידי המקדם הבינומי .
אם ההסתברות לקפוץ ימינה מעל סיכה היא p (ששווה בערך ל-0.5 במכונה חסרת הטיה) ההסתברות של כדור לסיים את המסלול בתא ה-k שווה .
זאת פונקציית ההסתברות של ההתפלגות הבינומית.
לפי משפט הגבול המרכזי, ההתפלגות הבינומית מתקרבת להתפלגות הנורמלית כאשר n, מספר שורות הסיכות במכונה, גדול.
תֵּבַת הגֹּמֶא הייתה תיבה עשויה גומא פפירוס שצופתה בחימר וזפת כדי למנוע חדירת מים, שאליה הוכנס משה על ידי יוכבד אמו, שביקשה להגן עליו מגזירת פרעה.
התיבה הייתה עשויה מגומא, המזוהה עם גומא פפירוס, וחוזקה "בַחֵמָר וּבַזָּפֶת".
לעשיית תיבת משה הספיק קנה אחד של גומא.
את התיבה הניחה אם משה בין קני הסוף על שפת היאור כדי שלא תיסחף.
במצרים העתיקה סימל הגומא חיים ארוכים וענפי הגומא שימשו כקמע המביא ברכה למחזיק בהם.
המילה 'תיבה' מופיעה בעוד סיפור תנ"כי, תיבת נח.
גם בסיפור זה, התיבה מסמלת הצלה.
בשני הסיפורים, משה בתיבה ותיבת נח, ניצלים השוכנים בה בחסדו של האל.
תיבת משה הייתה כ 1.5 מטרים
סיפור ידוע נוסף מהמזרח הקדום, בו היה שימוש לסל נצרים הוא סיפורו של סרגון מאכד, אשר אמו הכוהנת הפקירה אותו לחסדי הנהר.
תיבת TATA הוא מוטיב הנמצא ברצף ה-DNA באזור הפרומוטור של גנים באאוקריוטים ובארכאונים.
לכ-24% מהגנים האנושיים יש תיבת TATA בפרומוטור.
תיבה זו נחשבת כמאפיין של ליבת פרומוטור.
תיבת TATA זוהתה לראשונה בשנת 1978 במעבדתו של דוד הוגנס בארצות הברית.
הרצף נמצא במיקום מסוים, כ-25-35 זוגות בסיסים מאתר תחילת השעתוק.
במהלך שעתוק, החלבון שנקשר לתבנית TATA (ידוע כ- TBP, TATA binding protein) יוצר כיפוף במבנה ה-DNA של שמונים מעלות, וכן פותח את מבנה הסליל הכפול של ה-DNA.
בגלל שהתבנית עשירה בבסיסים אדנין ותימין, ההפרדה נעשית בקלות יחסית, מכיוון שזיווג הבסיסים שלהם חלש יחסית לזיווג שבין ציטוזין וגואנין.
חלבון ה-TBP הוא חלבון חריג, מכיוון שהוא נקשר באזור המיינור גרוב של מבנה הסליל הכפול, בעזרת מבנה שניוני של משטח בטא.
תיבת ה-TATA נפוצה באתרי קישור של RNA פולימראז II.
פקטור השעתוק TFIID נקשר לתיבה, ולאחר מכן TFIIA נקשר במעלה הזרם לאתר הקישור של TFIID, ו-TFIIB נקשר במורד הזרם אליו.
ה-RNA פולימראז מזהה את קומפלקס החלבונים הזה, וכן פקטורי שיעתוק נוספים - TFIIF, TFIIE ו-TFIIH.
זה מאפשר את תחילת השעתוק, כך שהפולימראז ממשיך לנוע במורד הזרם, כאשר TFIID ו-TFIIA נשארים קשורים לתיבת ה-TATA, באופן שמולקולות נוספות של RNA פולימראז II יוכלו להיקשר לאותו אתר.
ההצטברות של מולקולות RNA פולימראז ופקטורי שעתוק נקראת קומפלקס השעתוק הבזאלי, אשר מייצר כמות בזאלית (נמוכה) של תעתיקים.
כדי להעלות את רמות הביטוי נדרשת מעורבות של פקטורים אחרים, כגון תיבת CAAT.
רוב הגנים אינם מכילים תיבת TATA, ומשתמשים באלמנט האינישיאטור (Initiator), או ה-(DCP (downstream core element.
עם זאת, חלבון ה-TPB תמיד מעורב, ומאולץ להיקשר ל-DNA על אף שההתאמה אינה מלאה.
במתמטיקה, תיבת אוילר, שנקראת על שם לאונרד אוילר, היא תיבה אשר לכל צלעותיה ואלכסוני הפאות שלה יש אורכים שהם מספרים טבעיים.
תיבת אוילר פרימיטיבית היא תיבת אוילר שכל האורכים של צלעותיה זרים זה לזה.
ההגדרה של תיבת אוילר במונחים גאומטריים היא (בהתאם למשפט פיתגורס) שקולה לפתרון של מערכת המשוואות הדיופנטיות הבאות:
כאשר a,b,c הם צלעות התיבה ו-d, e, f הם אלכסוני הפאות.
אוילר מצא לפחות שני פתרונות פרמטריים, אך הם לא מרכיבים את כל הפתרונות האפשריים.
ניתן לייצר מספר אינסופי של תיבות אוילר בעזרת הנוסחה הפרמטרית הבאה, הודות לאוילר.
תהי (u,v,w) שלשה פיתגורית (כלומר u,v,w טבעיים ומקיימים
אז הביטוי הבא לצלעות התיבה:
תיבת אוילר תיקרא תיבה מושלמת אם גם לאלכסון המרחבי שלה יש אורך טבעי.
במילים אחרות, המשוואה הבאה נוספת למערכת המשוואות הדיופנטיות שמגדירות תיבת אוילר:
כאשר g הוא אורך האלכסון המרחבי.
נכון למאי 2015, לא נמצאה שום דוגמה לתיבה מושלמת, אך גם לא הוכיחו שתיבות מושלמות לא קיימות.
סדרת ספרי הבילוש החדש , שתורגמה לעברית תחת השם '"תיבת פנדורין", היא סדרת ספרים בלשיים והיסטוריים מאת גריגורי צ'חרטישווילי, הכותב תחת שם העט בוריס אקונין.
סדרת המותחנים ההיסטוריים מגוללת את קורותיו של אֶראסְט פּטרוביץ' פַנדורין, חוקר במשטרת מוסקבה, אציל בן המאה ה-19, הנאמן לעקרונותיו ובעל כישרון יוצא דופן במשחקי הימורים.
המוטו של הסדרה כולה הוא: "לזכר המאה התשע-עשרה, שהספרות בה הייתה גדולה, האמונה בקדמה — חסרת גבולות, והפשעים בוצעו ופוענחו בחן ובטוב-טעם".
הסדרה הושקה עם פרסום הספר הראשון בסדרה, "עזאזל", בשנת 1998.
הסדרה מכרה 18 מיליון עותקים והיא סדרת הספרים הרוסית הנמכרת ביותר.
הסדרה יצאה לאור ברוסיה עד הפלישה לאוקראינה.
לאחר שאקונין התבטא בפומבי נגד משטר פוטין והמלחמה באוקראינה נאסר על הדפסת הספרים.
מאז 2024 הסדרה יצאה לאור מחדש מחוץ לרוסיה על ידי ההוצאה לאור שהקים אקונין, BaBook.
גיבור הסדרה הוא אראסט פנדורין (Эраст Петрович Фандорин), החי ברוסיה הצארית, בשלהי המאה ה-19, תקופה מיוחדת של דמדומים וחוסר שקט, לקראת סופו של השלטון הצארי ותחילת המהפכה הקומוניסטית, כשרוחות חדשות של שינוי ואופטימיות נשבו באוויר לצד טרור, חרדה קיומית ואי בהירות לגבי העתיד.
אראסט פנדורין, צעיר משכיל ממשפחה טובה, מצטרף כפקיד זוטר למשטרת הבילוש של מוסקבה, לאחר שמשפחתו ירדה מנכסיה והוא נאלץ לפרוש מלימודיו.
הוא מטפס חיש מהר בסולם הדרגות, לאחר שפענח באופן מזהיר את המזימה הבינלאומית שהוא חוקר בספר הראשון, "עזאזל".
מסוף הספר הראשון, פנדורין ממוצב, כקודמיו בז'אנר, הרקול פוארו, שרלוק הולמס ודומיהם, כבלש כל-יכול שאין תעלומה שפתרונה נבצר ממנו.
אך בניגוד להם, הוא צנוע, ביישן משהו, וזהותו וכישוריו נסתרים בדרך כלל מסביבתו הקרובה, להוציא מפקדיו.
הספרים מתרחשים כולם בשלהי המאה ה-19, המשוחזרת באופן משכנע ביותר, אך לכל אחד מהם מיקום ורקע אחרים.
הספרים ניחנים בשינויים מתמידים ולעולם אינם חוזרים על עצמם: "עזאזל" מתרחש במוסקבה, ממנה נוסע פנדורין לאנגליה, בעקבות פושעים בינלאומיים; "גמביט טורקי" הוא רומן ריגול היסטורי שמתרחש בזירת הקרבות במלחמת רוסיה-טורקיה ומסופר מזווית ראייתה של אישה; עלילת "לוויתן" מתרחשת כולה על סיפון ספינה במהלך שיט להודו (אזכור לספרי אגאתה כריסטי), ועוד.
הספרים שזורים גם ברמזים ספרותיים ואזכורים לכתבי דוסטויבסקי, טורגנייב, צ'כוב, בולגקוב, אגאתה כריסטי ואחרים.
"גמביט טורקי", למשל, יכול להיקרא כרומן מפתח היסטורי, מכיוון שכמעט מאחורי כל דמות בספר ניצבת דמות אמיתית בהיסטוריה הרוסית.
הספרים הפכו לרבי-מכר ברוסיה, שם נמכרו בלמעלה מ-10 מיליון עותקים והוסרטו לקולנוע ולטלוויזיה.
על "גמביט טורקי" נמתחה ביקורת שלילית.
נטען שהעלילות בספריו דומות, המניעים לא תמיד ברורים, והדמות הראשית חד-ממדית.
אף על פי שהספרים יועדו לקהל הרוסי, הם הצליחו מאוד גם מחוץ לרוסיה ותורגמו ל-36 שפות.
בשנת 2000 הופיע באינטרנט אתר שמציע גישה חופשית מקוונת לרוב ספרי "תיבת פנדורין" (akunin.ru), בהרשאת הסופר.
זהו מעשה יוצא דופן בעולם שבו גישה חופשית לכתבי סופרים באינטרנט היא בדרך כלל לכתביהם של סופרים שהלכו לעולמם, ואשר הזכויות על יצירותיהם כבר פקעו.
פשוט מאסה – מתרחש ביפן שאחרי 1918. מתמקד בדמות מאסה המשרת.
עזאזל — עיבוד טלוויזיוני של "עזאזל" משנת 2002
גמביט טורקי — עיבוד קולנועי ל"גמביט טורקי" משנת 2005
יועץ ממלכתי — עיבוד קולנועי של "יועץ ממלכתי" משנת 2005
עזאזל — עיבוד טלוויזיוני מחודש של "עזאזל" משנת 2022
"אראסט פנדורין", 2002 (בימוי: אלכסיי בורודין; פיוטר קראסילוב מגלם את פנדורין)
הגרסה הכהה", 2006 (בימוי: אלכסיי בורודין; אלכסיי וסיולקין, כפנדורין)
הגרסה הצחורה", 2006 (בימוי: אלכסיי בורודין; אלכסיי וסיולקין, כפנדורין)
"לוויתן", 2010 (בימוי: טטיאנה ודוביצ'נקו; דמיטרי פלמארצ'וק מגלם את פנדורין)
"הרפתקאותיו של פנדורין", משנת 2012 (בימוי: טטיאנה ודוביצ'נקו; דמיטרי פלמארצ'וק מגלם את פנדורין; משנת 2019 גילם אותו קיריל זייצב)
תיבת נח הייתה תוכנית בידור שבועית ששודרה בגלי צה"ל וקול ישראל מ-1948 עד 1959 ועל ידי גלי צה"ל משנת 1965 עד 1975.
התוכנית התבססה על הקלטה חיה של הופעה במועדון תיבת נח.
התכנית שודרה במקביל בקול ישראל ובגלי צה"ל וארכה כמחצית השעה.
את התכנית הגיש אלימלך רם.
משנת 1948 התכנית שודרה בימי רביעי.
במרץ 1952 עברה התכנית ליום שלישי.
החל מתחילת 1958 נוסף לתוכנית מועד שידור בימי חמישי ובהמשך השנה נפסק השידור בימי שלישי.
בעקבות הריסת מועדון תיבת נח הופסק שידור התכנית.
במקומה שודרה בקול ישראל תוכנית בידור שיוצריה הדגישו שהיא המשך של "תיבת נח".
בסוף 1965 חידש גלי צה"ל את שידור התכנית שהוקלטה באולם בית החייל ברחוב ויצמן והתכנית נמשכה כשעתיים.
בין המנחים היו גדי יגיל ומוטי ברכאן.
בפתיחת כל תוכנית הוצג פזמון אקטואלי שעסק בענייני דיומא.
מחבריהם של פזמונים אלו היו חיים חפר ודן אלמגור והם הולחנו על ידי משה וילנסקי או מאיר נוי.
בין המבצעים של פזמונים אלה ניתן למנות את שושנה דמארי, רביעיית מועדון התיאטרון, אלכסנדר יהלומי, רפאל קלצ'קין וחיים טופול.
בתוכנית הופיעו מיטב אמני התקופה, בהם יפה ירקוני, אריק לביא, שושנה דמארי, ג'טה לוקה, ישראל יצחקי, שמשון בר-נוי, שמואל פישר, רפאל אריה, אברהם וילקומירסקי, אילנית ופרדי דורה, בליווי תזמורת חיל האוויר בניצוחו של אריך טייך.
בשנות השישים ניגנו בתוכנית תזמורות נוספות בניצוח רומן מסינג, יצחק גרציאני ושירי הלהקות הצבאיות הפכו לחלק בלתי נפרד מהתוכנית.
בעיתון קול העם ביקרו את התכנית בראשיתה על שאינה מכילה תכנים ישראליים ייחודיים.
תלונה אחרת נגעה לשימוש בשפת יידיש בתוכנית.
תיבת הטעמים הוא פרויקט בין-לאומי שנועד לשמר חומרי גלם, מאכלים ומסורות קולינריות נכחדות.
נתונים אלה נשמרים בקטלוג ייחודי.
הפרויקט החל בשנת 1996 ומתוחזק על ידי עמותת המזון האיטי העולמית, ונועד לתעד את המאכלים המסורתיים וההיסטוריה שלהם.
שם הפרויקט הוא משחק מילים הדומה לתיבת נח.
כל אחד מהמאכלים בקטלוג הוא ייחודי בטעמו ואופייני לאזור אקולוגי מובהק.
שאיפת העמותה היא לשמר את המאכלים על ידי עידוד אקטיבי של גידולם לצריכה.
ברשימה כלולים מזונות נדירים "הקשורים מבחינה תרבותית או היסטורית לאזור ספציפי, ליישוב, למוצא אתני או למנהגי ייצור מסורתיים".
ועדה של העמותה מחליטה אילו מאכלים עומדים בקריטריונים אלו.
הרשימה כוללת חומרי גלם ומאכלים מסורתיים, וכן זני ירק ופרי ומספר רב של גזעי בעלי חיים, בעיקר בקר, תרנגולים וכבשים, מתוך כוונה לשמר מגוון ביולוגי של זנים אלה.
לכל מאכל בקטלוג מצורפת רשימת משאבים עבור המעוניינים לגדל או לקנות אותם.
בין המאכלים בקטלוג מהמטבח האיטלקי נמנים גבינת אסיאגו, תפוז ברגמוט, גבינת מוצרלה עטופה בעלי הדס המיוצרת באזור קמפניה, גבינת מון סני, גבינת רבלושון, גבינת רוביולה, גבינת סטראקינו, מי ורדים מליגוריה ולימון מסורנטו.
בין המאכלים בקטלוג מהמטבח האמריקאי נמנים פקאן לא מתורבת, גבינת מונטריי ג'ק יבשה מקליפורניה, זנים עתיקים של אבוקדו, פאו פאו, ביזון המישורים וצנובר של אורן חד-מחטי מנבדה.
בין המאכלים בקטלוג ברשימת המאכלים משאר מדינות העולם נמנים גבינת חלומי מקפריסין, נקניק מחזיר מנגליצה הונגרי, שמן ארגן ממרוקו, גבינת סרה דה אסטרלה מפורטוגל, גבינת ברינדזה מסלובקיה, משקה פרי מבריטניה ותירס כחול מארגנטינה.
בקטלוג נמנים שני מאכלים מהמטבח הישראלי: אהל הגבישים ומצה שמורה מירושלים.
מסדר א-תיג'אניה אל-אחמדיה הוא אחד המסדרים הסופיים, באסלאם הסוני, המזוהה עם השייח' (1815-1737) שייסד את אל-המסדר בשנת 1782, בעיר , אלג'יריה.
המסדר התפשט בצפון אפריקה, מערב אפריקה, מצרים, ארץ ישראל, סוריה, חיג'אז, סודן (חבל דרפור), מאוריטניה, סנגל ניגריה וכן בדרום הודו: קרלה, טמיל נאדו וקרנאטקה.
על פי המסורת התיג'אנית, ב-22 ביולי 1799 (בלוח המוסלמי: 18 בחודש צפר 1214), בהיותו עֵר, נגלה הנביא מוחמד, בחזון, לאחמד אל-תיג'אני והוא קיבל מעמד של "קוטב נסתר", בהיררכיה הרוחנית האסלאמית, ובכך הפך אותו למתווך בין הנביא לבין המאמינים.
הנביא העניק לו את הדרגה הרוחנית של "חותם הקדושה" ובכך הוא מונה לשליח קדוש, המדריך רוחנית את בני אדם, במעמד "ח'ליפה רוחני".
על פי המסורת, א-תיג'אני "חקר" והגיע אל "האמת", לא רק בתחומי האסלאם, אלא בכל תחום בעולם ומכאן קדושתו והשפעתו על המאמינים.
כאשר רבים הצטרפו לתלמידיו של אחמד תיגאני, הוא עורר את דאגתם של השליטים והוא נאלץ למצוא מקלט בפאס שבמרוקו ושם ישב עד מותו ב-1815 תחת חסות הסולטאן .
כיבוד מצוות האסלאם ובראשן חמשת עמודי האסלאם.
התכוונות לפני כל אמירה, שירה, או דקלום הקשור לדרך התיג'אנייה.
מעשים טובים, כמו: כיבוד הורים ומורים.
המסדר מייחס חשיבות רבה לתרבות ולחינוך ומדגיש את הצורך בדבקות האישית של התלמיד (מוּרִיד; באנגלית: murīd) במורה, נציג מוסמך של המסדר (מוּקָדם; באנגלית: Muqaddam).
כדי להפוך לחבר במסדר, על האדם לקבל על עצמו לחזור פעמיים ביום על רצף של ביטויים קדושים (וִירְד; באנגלית: wird), הכוללים חזרות על השהאדה, בקשת סליחה מאלוהים (אִסְתִּעְ'פָאר; באנגלית: Istighfar) וכן את התפילה המיוחדת למוחמד .
התהליך נמשך בדרך כלל 10–15 דקות, בכל בוקר ואחר הצהריים.
העדיפות היא לקיים את הדרך המיוחדת לתיג'אניה בקבוצה ורק אם אין אפשרות ניתן לקיים באופן פרטי.
איסור להשתייך למסדר סופי נוסף מלבד התיג'אניה.
תפילת "" היא תפילה מיוחדת לכבוד הנביא מוחמד והקרובים לו.
זו תפילה ייחודית למסדר תיג'אניה והיא מיוחסת לאימאם .,
המאמינים נדרשים להשתתף בו מפגש קבוצתי, לרוב במסגד או בזאווייה, פעם ביום, לתפילה משותפת, תרגול "וירד" ולימוד שנעשים בעל פה, ללא ספרים.
ביום שישי, בין תפילת אחר הצהריים לתפילת הערב, מתכנסים ל"הילאלה" (Haylala) ומשננים יחד, 1,000 או 1,200 או 1,600 פעמים "לה אילאה אילאללה" (لَا إِلٰهَ إِلَّا الله) ואחרי הפעם האחרונה מוסיפים "סיידונה מוחמדון רסולוללה" (سيدنا محمدٌ رسول الله).
יש קבוצות המארגנים מפגשים קבועים, לרוב בערבי חמישי, לפני או אחרי הווַזיפה ובהם שרים שירי הלל לאללה, למוחמד, לאחמד א-תיג'אני, או למנהיג דתי מקומי.
מפגשים אלה עשויים להיות כשירת הרבים, או ש"מנהיג" מוביל את השירה והאחרים חוזרים או מגיבים בדרך אחרת.
לצד השירה עשויים להיות כלי נגינה, לרוב תופים שטוחים.
בסנגל מתכנסים תלמידים ב"דאיירה" , בו מופיעים דוברים או זמרים לדון בנושא מסוים, כמו: חיי מוחמד או מנהיג דתי אחר, חובה דתית מסוימת כמו: צום הרמדאן.
האירוע הקהילתי החשוב ביותר בשנה עבור רוב קבוצות התיג'אני הוא המוולד , חגיגת יום הולדתו של מוחמד, החל בליל ה-12 בחודש האסלאמי רביע אל-אוול (כלומר הלילה שלפני ה-12, מכיוון שתאריכים אסלאמיים מתחילים בשקיעה ולא בחצות).
בקהילות התיג'אניות הגדולות מארגנים אירוע חגיגי ומאות אלפי תלמידים מגיעים להשתתף.
הזאווייה בעיירה בוסמע'ון שבמערב אלג'יריה, החשובה ביותר, כי שם נוצר והתגבש מסדר התיג'אניה על ידי שייח' אחמד אל-תיג'אני שהתגורר שם בין השנים 1781–1798. הזאווייה ממוקמת בתוך ארמון הישן ונקודת הציון החשובה ביותר בה היא החדר בו נהג אחמד תיג'אני ללמוד ולהתבודד.
הקשר בין אחמד א-תיג'אני לבין מוחמד
קדושתו של א-תיג'אני שנבעה מהקשר שהיה בינו לבין הנביא והמסר שקיבל שהוא "חותם הקדושה" עוררה התנגדות בקרב מלומדים סונים.
בקרב הסונים יש השוללים את התפילה, בטענה שהיא בגדר חידוש אסור: "צריך ללכת כדוגמת הקודמים הצדיקים בעשיית מה שהם עשו ולהימנע ממה שהם עזבו...
וכל הרע הוא בחידושים של הבאים אחריו...
מה שלא היה דת אז, לא יהיה דת היום".
תיוֹלים (Thiols) הם קבוצה של תרכובות אורגניות.
התיול זהים לכוהלים, אלא שבמקום אטום חמצן קיים בהם אטום גופרית; בכוהלים קיימת קבוצת הידרוקסיל (OH), ואילו בתיולים – קבוצת סולפהידריל (SH).
בעבר רווח השימוש בשם מרקפטאן (Mercaptan) במקום תיול.
שמותיהם של התיולים זהים לאלו של הכוהלים, אלא שבמקום הסיומת -אוֹל משתמשים בסיומת -תיול: מתאנתיול (CH3SH), פרופאנתיול (CH3CH2CH2SH).
לפי השיטה הישנה משתמשים בשם האלקיל (השייר הפחמני) ובסיומת מרקפטאן: מתיל מרקפטאן, פּרוֹפּיל מרקפטאן.
לתיולים יכולת ספיחה ספונטנית על גבי מתכות, בעיקר זהב.
תיולים ארוכי שרשרת כגון Octadecanthiol ייצרו שכבה חד-מולקולרית צפופה על גבי משטח זהב.
מידת הסידור של השכבה הנוצרת תלוי במידת החספוס (roughness) של פני השטח ובאורך השרשרת הפחמימנית של התיול.
ככל שפני השטח של הזהב אחידים יותר (קרובים יותר למבנה האופטימלי (111)) וככל שהשרשרת הפחמימנית ארוכה יותר, כך תיווצר שכבה צפופה ומסודרת יותר.
הדבר נובע מן האפשרות ליצור קישור בצורה אחידה יותר בין הקצה התיולי ובין המשטח ומנגד העלאת מספר הפחמימנים מעלה את מספרם של קשרי ואן דר ואלס שניתן ליצור.
תידה בארה הוא שם במה של תיאודוסיה בֵּר גודמן (Theodosia Burr Goodman; 29 ביולי 1885 – 7 באפריל 1955), הייתה שחקנית קולנוע יהודייה-אמריקאית של הסרט האילם.
בארה הייתה אחת משחקניות הסרט האילם הפופולריות ביותר בתקופתה, העשור השני של המאה ה-20, ויצרה את דמות ה"ואמפ" (קיצור ל"ואמפייר" – 'ערפד' באנגלית), דימוי האישה בעלת המיניות הטורפנית.
בארה, כשלצידה השחקנית הצרפתית מוסידורה, הביאה לדימוי זה פופולריות בשורת סרטים בראשית ימי הסרט האילם, והביאה גל של חיקויים של שחקניות כניטה נלדי ופולה נגרי.
תיאודוסיה בור גודמן נולדה בסינסינטי, אוהיו לברנרד גודמן, מהגר יהודי ממוצא פולני ולפולין דה קופט, יהודייה שווייצרית.
לאחר עלייתה לגדולה של בתם, שינתה המשפחה את שמה ל"בארה".
נטען כי כינויה Theda Bara, הוא אנגרמה ל-"Arab Death" (מוות ערבי), אך נראה כי תידה הוא קיצור לשם תיאודוסיה, ובארה היה שמה האמצעי של סבתה.
לאחר שלמדה במשך שנתיים באוניברסיטה של סינסינטי, החלה לעבוד בתיאטרון, ובשנת 1908 עברה לניו יורק, כשהיא נושאת את שמה של אמה, תיאודוסיה דה קופט.
בשנים אלו נהגה להופיע בתפקידים זעירים, לעיתים כניצבת בלבד בסרטים שהופקו באותה התקופה.
בשנת 1915 זכתה לפרסום ולהצלחה כאשר שיחקה את התפקיד הראשי בסרט "איש שוטה היה".
בין 1915 ל-1919 הופיעה ביותר מארבעים סרטים, אשר ברובם הגדול אבדו, וכיום אינם בנמצא.
ב-1919 עזבה את הוליווד לטובת הבמה בתיאטראות ברודוויי, ומאז מיעטה להופיע בסרטים.
ב-1926 צולם סרטה האחרון "מאדאם מסתורין".
ב-1921 נישאה לשחקן צ'ארלס בראבין, ומיתנה את אורח חייה שבשמו נקשרו מסיבות חשק פרועות.
לאחר 1926 פרשה כליל מן התודעה הציבורית.
לבארה לא נולדו ילדים ובשנת 1955 מתה מסרטן בלוס אנג'לס.
בארה הייתה סמל המין ההוליוודי הראשון.
בכמה מסרטיה הופיעה בתלבושת שקופה שלא השאירה מקום לדמיון.
לימים, אסר קוד ההפקה ההוליוודי השמרני על תלבושות מסוג זה, ולא ניתן היה להציג את סרטיה של בארה בארצות הברית, דבר שהוביל לבסוף להיעלמותם ואובדנם.
בשיא תהילתה, תדמית ה"ואמפ" שלוותה באיפור מתאים, האגדות שהפיצו האולפנים כי היא פרי אהבתם האסורה של אמן צרפתי ורקדנית מצרית והסיפורים הסוערים על אורח חייה הביסקסואלים והפרועים מינית משכו את הקהל לבתי הקולנוע כדי לצפות בה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נראתה האקזוטיות המלאכותית של בארה מיושנת והקריירה שלה שקעה והיא נעלמה מהוליווד.
בארה זכורה כיום כאחת מכוכבות הסרט האילם הגדולות.
בשנת 1994 הופיע דיוקנה על בול דואר של ארצות הברית, שעיצב הקריקטוריסט אל הירשפלד.
בשנת 1996 התפרסמו שתי ביוגרפיות שלה, ובשנת 2005 הוקרנה ביוגרפיה מצולמת הכוללת קטעים מסרטיה בשם "תידה בארה, האישה עם העיניים הרעבות".
תִיגרִינית (ትግርኛ, תִגרִניה בתעתיק לעברית) היא שפה שמית ושפתם של התִגְרַים היושבים במחוז תיגראי שבצפון אתיופיה, ובמרכז אריתריאה (הללו מכונים תגרניה) שם היא גם אחת משתי השפות הרשמיות של המדינה.
השפה מדוברת גם על ידי הג'בארטה (תיגרינים מוסלמים), ובמדינת ישראל בפי מיעוט מהעולים מאתיופיה (רובם המכריע של העולים דוברי אמהרית).
בישראל, יש המכנים את השפה תיגרית בשוגג, ולכן נוצר לעיתים בלבול בינה לבין שפת התיגרה (הקרובה לתיגרינית ומדוברת באריתריאה ובקרן אפריקה).
עד המאה ה-19 כל הספרות הדתית והחילונית כולל הכרוניקות של קיסרי אתיופיה נכתבה בשפת הגעז (אתיופית קלאסית) בלבד.
לפיכך כמעט ואין ספרות עתיקה בשפות אחרות, כולל אמהרית, למרות היותה שפת החצר הקיסרית כבר מהמאה ה-13.
קטע הכתב הקדום ביותר בתיגרינית התגלה בלוגוסרדה שבדרום אריתריאה ומתוארך למאה ה-13.
התיגרינית התפתחה במאה ה-4 לערך, משפת הגעז, השפה השמית הקדומה של אתיופיה.
התיגרינית מדוברת בחבל תיגראי שבצפון אתיופיה וברמת אריתריאה, שם היא משמשת כאחת השפות הרשמיות.
לתיגרינית מספר ניבים, המדוברים בחבלים שונים בתיגראי ואריתריאה.
מספר דובריה כשפת אם עומד על כ-3.5 מיליון אתיופים וכ-3 מיליון אריתראים.
כשפה שנייה דוברים אותה כ-2–3 מיליון איש.
בישראל דוברים את השפה אלפים בודדים שעלו מאתיופיה ועשרות אלפים מבקשי מקלט ומחוסרי מעמד מאריתריאה.
התיגרינית נכתבת בכתב הגעז בדומה לאמהרית.
+פונמות בתיגרינית סדקי לועי וילוני חכי בתר־מכתשי שִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפיɲnm סותם ʔgʷkʷdtʼbpʼ kʼʷ חוכךʤʧʼ חוכך hʕħʒʃzsʼvf מקורב(צדי)wjl רוטטr* פונמה זרה
תיטמר או דיטמר (Dietmar, Dithmar) (25 ביולי 975 – 1 בדצמבר 1018) היה בישוף העיר מרסבורג (Merseburg) והיסטוריון גרמני בימי השושלת האוטונית.
תיטמר היה בנו של זיגפריד, הרוזן מוַולְבֶּק (Walbeck), והיה קרוב של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הוא התחנך בקוודלינבורג (Quedlinburg) ובמגדבורג, התמנה לראש מנזר ולבק בשנת 1002, ושבע שנים מאוחר יותר לבישוף העיר מרסבורג.
הוא נטל חלק מסוים במאורעות הפוליטיים בתקופתו; ב-994 הוא הוחזק כבן ערובה בידיהם של הנורדים, וטעם מטעמה של המלחמה.
תיטמר נפטר ב-1 בדצמבר 1018, ונקבר בקתדרלת מרסבורג.