tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא מזוהה גם עם ריבונות על אדמה ובעלי חיים, ומשמשת כאפוטרופוסית של שטח מסוים ואנשיו.
מוריגן מחולקת לשלוש ישויות אשר כל אחת משתלטת על הגוף בתקופה אחרת: מוריגן, מאכה ובייב.
הן מכונות יחד "שלושת המוריגנות".
מוריגן משמשת מעין אלת מלחמה.
לעיתים קרובות היא מתוארת עם חנית בכל יד, ועם היכולת לשנות צורה לכל דבר, בדרך כלל לעורב.
היא מאושרת לשלוח גברים למלחמה, אשר בה היא מתערבת בעצמה במהלכה או מרחפת מעליה.
יש לה מערכת יחסים עם דגדה - האל הבכיר ביותר בפנתאון.
למוריגן תפקיד חשוב בסיפורי "מחזור אולסטר".
בסיפור "Táin Bó Regamna", מתאהבת מוריגן בגיבור האגדי קוכוליין.
היא מופיעה בפניו כאשר הוא פושט על שדה בקר.
הוא אינו מזהה אותה ומעליב אותה.
בתגובה, היא הופכת לעורב שחור ומעופפת אל ענף עץ.
כעת קוכוליין מזהה אותה ואומר שאם היה יודע מי היא לא היה פוגע בה.
מוריגן מודיעה לו שהוא ייענש על מעשיו.
קוכוליין אומר שהיא אינה מפחידה אותו, והיא מוסרת סדרת אזהרות ונבואות זעם על קרב מתקרב שבו הוא עומד למות.
לסיום היא מציינת שהיא תהיה שם.
בסיפור "Táin Bó Cúailnge", מידב מלכת קונכט פולשת לאולסטר במטרה לגנוב את השור האגדי דון קואילנג.
מוריגן הופכת לעורב ומזהירה את השור להימלט ברגע האחרון.
קוכוליין מגן על אולסטר בסדרה של קרבות כנגד חייליה של מידב.
בהפוגה קלה בין הקרבות, מוריגן מופיעה בפניו מחופשת לאישה צעירה ומציעה לו את עזרתה ואהבתה.
הוא דוחה אותה בבוז, והיא מחליטה להעניש אותו.
היא הופכת לצלופח, זאב ולאחר מכן לפרה, ובכל הפעמים מנסה להכשיל אותו ולמנוע ממנו את הניצחון.
בכל שלוש הפעמים היא נכשלת, וקוכוליין מנצח ואף פוצע אותה שלושה פצעים.
לאחר מכן היא מתחזה לאישה זקנה החולבת פרה, ועדיין נושאת על גופה את שלוש הפציעות.
היא נותנת לקוכוליין שלוש כוסות חלב, וכנגד כל כוס הוא מברך אותה ופצע אחד שלה נרפא.
לאחר מכן היא מגלה את זהותה, והוא מביע חרטה על כך שריפא אותה.
בהמשך מגיע קרב גדול, וקוכוליין רואה את מוריגן בדמותה האמיתית לפני הקרב.
כך הוא מבין שזה הקרב האחרון שלו, ולקראת סופו הוא קושר את עצמו לאבן כדי למות זקוף.
אויביו אינם מאמינים שהוא אכן מת, אולם אז מוריגן הופכת שוב לעורב ונוחתת על כתפו, וכך הם מבינים שהוא אכן מת.
מורידין ולא מעלין הוא כינוי להלכה המורה היתר לגרימת מוות למוסר, מין ומשומד.
משמעות הביטוי היא הורדת החוטא לבור כדי להביא למותו, וכל שכן שאין לסייע לעלייתו מהבור.
זאת לעומת לא מורידין ולא מעלין, דין שנאמר על קבוצה אחרת של אנשים, שאין להסב את מותם ישירות ואין להורידם לבור, אך גם אין לסייע להצלתם.
אף שדין זה הובא בספרי ההלכה, כתבו הפוסקים שהלכות אלה אינן נוהגות בימינו כי מטרתן הייתה לתקן את המציאות ויישומן בימינו יביא לנזק ולקלקול.
דין זה נזכר לראשונה בתוספתא, המובאת גם בתלמוד הבבלי:
המקור מפרט שתי רשימות: רשימה אחת כוללת את הגויים (לפי גרסה אחרת: עובדי כוכבים) ורועי בהמה דקה - עבור אלו, קובע המקור כי במידה ונפלו לבור, אין לסייע בהעלאתם משם, אלא להניחם למותם.
רשימה שנייה כוללת את המינין והמשומדין והמסורות – עבור אלו, קובע המקור כי יש לפעול אקטיבית ("מורידין") להורדתם לתוך הבור או הבאר (למשל, לשדלם לרדת לבור), ולאחר מכן אין לסייע להעלאתם ("ולא מעלין").
מָסוֹר (או מוסר) הוא מי שמוסר אדם מישראל או את ממונו לידי השלטון הלא יהודי.
במקורות הלכה זו נזכרו המינים, המשומדים והכופרים.
הכינוי "מין" נסב בדרך כלל על אנשי הכיתות הנוצריות הקדומות, ומשומד הוא מי שהמיר דתו לנצרות, אך כל המונחים הנזכרים מתחלפים ביניהם במקורות שונים, בין השאר בגלל מגבלות הצנזורה הנוצרית.
התלמוד הבבלי עושה שימוש מתחלף במונחים "משומד" ו"מין" בהקשר של עוברי עבירה.
מומרים הם אנשים העוברים עבירות דרך קבע, והם נחלקים לקבוצת עוברי עבירות בזדון להכעיס, ועוברי עבירות לשם הנאה ("לתיאבון"), התלמוד הבבלי דן בשאלה אם דין זה נאמר רק על עוברי עבירות להכעיס.
גם בספרות הראשונים יש שימושים שונים במינוחים: על פי רש"י, "מינים" הם כומרי עבודה זרה.
על פי הרמב"ם, עובדי עבודה זרה מישראל, או העושה עבירות להכעיס:.
הרמב"ם פוסק במשנה תורה שמי שנתפרסם ככופר בתורה שבעל-פה הרי הוא כשאר אפיקורסים והוא בכלל דין זה, אך מסייג את הדברים, ומחריג מהם את הקראים בני תקופתו:
בתוספתא נמנים הגויים עם מי שאין לא מעלין ולא מורידין.
בתלמוד הבבלי דפוס וילנא נזכרים "עובדי כוכבים", אך על פי כתבי היד גם בתלמוד הבבלי הגרסה היא "גויים".
הדברים אינם אמורים בגוי גר תושב שקיבל עליו שלא יעבוד עבודה זרה ושאר מצוות בני נח, שמצווה מהתורה להחיותו.
המאירי מסייג את ההלכות שנאמרו כנגד הגויים לעובדי עבודה זרה הקדמונים, המכוערים במידותיהם, ומחריג את האומות המתוקנות של תקופתו.
רועי בהמה דקה (צאן) נחשבו בעיני חז"ל כאנשים שחזקתן שהם גוזלים, ורועים את צאנם בשדות של אנשים אחרים וגורמים לנזק כבד לחקלאות ארץ ישראל, ולכן חז"ל קבעו שהם פסולים לעדות.
על פי בעלי התוספות, על מנת לחזק את התקנה כנגד רעיית צאן, החמירו בהם יותר מבגזלנים אחרים.
למעלה מ-20 אזכורים למעשי המתה של מוסרים, כופרים ומינים פזורים בספרות היהודית וההיסטורית.
מימי הביניים קיימות עדויות על הרג כופרים.
הרמב"ם העיד על תופעה של הרג כופרים ומוסרים.
גם בעת החדשה אירעו מספר מקרים.
במאה ה-18, בשנת 1757 רבי יעקב עמדין פסק למנהיגי ועד ארבע ארצות כי יש לגרום את מותם של השבתאים בכל דרך:
באביב של שנת 1772 בעידוד הגאון מווילנה החלה ההתנגדות לחסידות, שבה הגדיר את החסידים כאפיקורסים, והחיל עליהם את הדין של מורידין ואין מעלין:
במאה ה-19 בעיירה נובו-אושיץ שבפודוליה, נהרגו שני מוסרים בשנת 1836, בהוראת ר' ישראל מרוז'ין, שנאסר בעקבות כך לכמעט שנתיים ואז ברח לאוסטריה.
על פי הפסיקה המקובלת אין הלכות אלה נוהגות בימינו.
בספרו "חזון איש" מסביר הרב אברהם ישעיהו קרליץ כי הלכה זו כנגד הכופרים נאמרה רק בעבר בזמן שהמתה הייתה כלי לתיקון העולם ובזמן שהשראת השכינה הייתה גלויה וההשגחה הפרטית הייתה ניכרת לעין כול, אבל בזמן הזה המתה כזו נחשבת כמעשה השחתה ואלימות ומחטיאה את המטרה:
בין פוסקי הדורות האחרונים היו שעשו שימוש בפסיקתם בהחרגות של הרמב"ם כלפי בני הקראים ושל המאירי כלפי האומות המתוקנות.
מוֹרִיד הַטַּל (נ"א: הַטָּל; נקראת גם גבורות הטל) היא הזכרה הנאמרת, למנהג רוב העדות, בתפילת שמונה עשרה בימות הקיץ, בברכת גבורות (ברכת מחיה המתים), ומשבחת את הקב"ה על גבורתו בהורדת הטל לעולם.
בניגוד להזכרה המקבילה לימות החורף, "מוריד הגשם", שהיא חובה הלכתית, אין חובה הלכתית להזכיר טל בקיץ, ומדובר במנהג בלבד.
נהוג להזכיר את הטל בכל זמן בו לא מזכירים גשם, דהיינו החל מתפילת מוסף של היום הראשון של פסח עד לתפילת שחרית של שמיני עצרת.
את תחילת הזכרת הטל מציינים באמצעות תפילת טל.
סך הימים הוא 184, ערך קרוב למשך האביב והקיץ האסטרונומיים.
על פי עיקר הדין, המופיע במשנה, ישנו חיוב להזכיר בחורף את גבורות הגשמים (כלומר, גבורת הקב"ה בהורדת גשם) בתוך ברכת גבורות.
לעומת זאת, הזכרת טל לא נזכרת כלל במשנה או בתוספתא.
הגמרא מציינת כי אין חיוב להזכיר את הטל והרוח, אך ישנה רשות לעשות זאת, בין בקיץ ובין בחורף.
הטעם לכך שאין חובה להזכיר את הטל והרוח היא בגלל שהם קבועים תמיד ואינם נעצרים.
למרות זאת, במרבית המנהגים כיום נהוג להזכיר בקיץ את גבורות הטל במקום גבורות הגשמים.
ככל הנראה, כבר בזמן התלמוד נהגו בעניין זה מנהגים שונים, ובעוד בבבל לא נהגו להזכיר טל בקיץ אלא רק השמיטו את הזכרת הגשם, בארץ ישראל נהגו להחליף בקיץ את הזכרת הגשם באמירת "מוריד הטל" (או "משיב הרוח ומוריד הטל").
ייתכן שמקורו של הבדל זה הוא במצב החקלאי בארץ ישראל, שבו הטל בקיץ, ובפרט בתחילתו, היה נחוץ במיוחד כדי למנוע את התייבשות התבואה מוקדם מדי, לעומת המצב החקלאי בבבל בו הטל היה נחוץ פחות.
באופן חריג, סטו מנהגי ספרד בזה מפסקי הגאונים, ובנוסח הספרדים נהגו מאז ומעולם להזכיר טל בקיץ.
גם הרמב"ם פוסק שבקיץ אומרים מוריד הטל.
גם בנוסח פרובנס נהגו להזכיר טל.
לעומת זאת, בנוסח אשכנז נהגו, כנראה מאז ומעולם, בעקבות סדר רב עמרם גאון שלא להזכיר טל בקיץ.
ברם, לאחר התפשטות נוסח ספרד החסידי, החלו החסידים להזכיר טל, ובארץ ישראל, גם מתפללי נוסח אשכנז קבלו את המנהג הספרדי להזכיר טל.
מתפללי נוסח אשכנז בחו"ל נוהגים גם כיום בהתאם לנוסח אשכנז ולא מזכירים טל בקיץ.
בנוסח איטליה הקדום, כנראה הזכירו טל בהשפעת נוסח ארץ ישראל, אך משהתקבל שם סדר רב עמרם גאון נהגו כבנוסח אשכנז ולא הזכירו טל.
עם זאת, במאות האחרונות גברה ההשפעה הספרדית על נוסח איטליה וכיום נהוג בו להזכיר טל.
בנוסח צרפת כנראה היו מנהגים חלוקים, היו שלא הזכירו טל בהתאם לנוסח אשכנז, והיו שהזכירו טל בהשפעת הרמב"ם ומנהגי ספרד ופרובנס.
כמו חיוב הזכרת הטל, גם נוסח הזכרת הטל לא מופיע במקורות חז"ל.
בנוסח ארץ ישראל נהגו כנראה לומר בקיץ "משיב הרוח ומוריד הטל", בהתאם לנוסח החורפי "משיב הרוח ומוריד הגשם".
עם זאת, במרבית הנוסחים התקבל שלא להזכיר את הרוח בקיץ, ואומרים רק "מוריד הטל", אך יש קהילות האומרות גם "משיב הרוח".
אם מתפלל טעה ואמר בקיץ "משיב הרוח ומוריד הגשם" וסיים את ברכת מחיה המתים (דהיינו אמר "ברוך...מחיה המתים") עליו לחזור לתחילת תפילת העמידה.
בפוסקים דנו באדם שטעה ואמר בקיץ "מוריד הגשם", ונזכר קודם שסיים הברכה האם יכול לחזור בו תוך כדי דיבור.
יש הפוסקים כי לא מועיל במקרה כזה לומר תוך כדי דיבור "משיב הרוח ומוריד הטל", שכן אין בכך חזרה ועקירת הדיבור הקודם, שהרי שתי האמירות אמת.
לעומת זאת, באמירת "ותן טל ומטר לברכה" ניתן לחזור בו ולומר "ותן ברכה", שכן בכך הוא חוזר בו מהבקשה "ותן טל ומטר לברכה".
הפוסקים נחלקו רבות בעניין, ורוב הפוסקים מכריעים כי ניתן לחזור מהדיבור ב"ותן טל ומטר" אבל לא ב"משיב הרוח".
אדם שמסופק אם אמר 'מוריד הטל' כדין, או שמא טעה ואמר כהרגלו 'משיב הרוח', דינו הוא שעד שלושים יום מעת שהתחילו לומר את האזכרה, טרם התרגל לשינוי, ומוחזק שאמר כפי שהורגל לומר כל החורף, וצריך לחזור ולהתפלל.
אך לאחר שלושים יום תולים שאמר כפי הנצרך מאחר שכבר התרגל בשלושים יום הללו לומר כדין 'מוריד הטל'.
בפוסקים דנו האם הדבר תלוי בימים ודי שיעברו שלושים ימים, או שמא הדבר תלוי בתשעים תפילות דווקא, ואם כך יש להוסיף את תפילות מוסף של שבת וראש חודש, ואף קודם שיעברו שלושים יום הורגל לומר כדין.
וכן להפך אם יודע שהיה תפילות שלא אמר בהם ההזכרה כדין לא יעלו לו למניין.
מוריה קור (נולדה ב-18 במאי 1982) היא עיתונאית ואשת תקשורת ישראלית, עורכת מדור הדעות של "ישראל היום", ומגישה תוכנית שבועית בכאן רשת ב לצד יובל אלבשן.
קור נולדה לסופרת זהבה קור ולד"ר אבשלום קור, והיא נכדתו של ניצול השואה דוד (דוגו) לייטנר.
גדלה בתל אביב ולמדה בבית ספר לאמנויות.
בגיל 14 עברה לתיכון צייטלין.
בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן בחוגים לספרות עם ישראל ומדעי המדינה, תואר שני בבר-אילן במחלקה לספרות ישראל.
על עבודת המוסמך שלה בנושא ספרות מגדרית-פוליטית קיבלה את פרס המרכז לחקר האישה ביהדות.
התחילה את הקריירה התקשורתית שלה ברשות השידור ככתבת בחדשות המקומיות.
אחרי תפקידה ככתבת שטחים ברשות השידור ניגשה למכרז ועברה לנהל את המחלקה למורשת ישראל בערוץ הראשון.
שימשה כתבת לענייני התיישבות בכאן 11, עורכת ומגישה בחטיבת התוכניות.
במסגרתה הכניסה את הממשק הדיגיטלי לשימוש תוכן בחטיבת התוכניות.
במקביל התחילה לערוך ולהגיש בגלי צה"ל ובהמשך הייתה עורכת ראשית של אתר "מאקו יהדות".
בעבר הגישה בגלי ישראל, וכן כתבה והשתתפה בתוכנית "עד כאן!" כסאטיריקנית מהצד הימני במשך ארבע עונות.
כותבת טורי דעה יומיים ופרשנות וכתבות במוסף הפוליטי בעיתון "ישראל היום".
הגישה את התוכנית "המזנון" בערוץ כנסת יחד עם יובל קרני, ישי שנרב ועמיחי אתאלי.
במרץ 2022 מונתה לעורכת מדור הדעות של העיתון "ישראל היום".
בתחילת 2023 חזרה לערוץ כנסת ומגישה את התוכנית השבועית "הספינרים" לצד יובל קרני.
באוגוסט 2024 החלה להגיש את התוכנית השבועית "מוריה והפרופסור" המשודרת בכאן רשת ב' של תאגיד השידור הישראלי לצד הפרופסור יובל אלבשן במקומה של אמילי עמרוסי שהתפטרה מהתאגיד לאחר השעייתה.
ב-25 במרץ 2025 הנחתה את חידון התנ"ך הארצי לנוער לבתי הספר הממלכתיים.
בגיל שמונה עשרה נישאה למאיר לפיד, בנם של מרים ומרדכי לפיד, ולהם ארבעה ילדים.
לאחר עשר שנים, השניים התגרשו.
בספטמבר 2024 נישאה בשנית לידידיה לנצקרון.
מורידים את הירח הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרים הישראלים שלומי שבת ואליעד נחום.
השיר יצא לאור ב-15 במרץ 2020, כסינגל הראשון מתוך אלבומו ה-14 של שלומי שבת, "חברים 3", על ידי חברת התקליטים ארומה מיוזיק.
השיר נכתב והולחן על ידי שלומי שבת, אליעד נחום, אבי אוחיון והופק על ידי מתן דרור.
בלוגר ומבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב תוך שהעניק לו ציון של ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה.
הווידאו קליפ המלא שצולם לשיר, הועלה לערוץ היוטיוב של שלומי שבת ב-15 במרץ 2020, בסמוך לצאת הסינגל.
בקליפ ניתן לראות את שבת, נחום וכן את אוחיון באולפן הקלטות.
השיר הועלה בערוץ הרשמי של שלומי שבת ביוטיוב, וכן נעשתה לשיר גרסה רשמית של רמיקס וכן אקוסטית.
מורי אלן חייקין היה שחקן אמריקאי-קנדי, הידוע בעיקר בזכות גילום דמותו של הבלש נרו וולף בסדרה "A Nero Wolfe Mystery", וכן בזכות משחק כשחקן אופי בסרטים ובתוכניות טלוויזיה רבות.
חייקין נולד בברוקלין שבניו יורק למשפחה יהודית.
צ'ייקין (1912–2007), נולד בברוקלין והיה פרופסור לחשבונאות בסיטי קולג' של ניו יורק.
אמו, קלריס צ'ייקין (לבית בלומפילד, 1921–2012), נולדה בוויניפג שבמניטובה וגדלה במונטריאול שבקוויבק.
היא בוגרת בית הספר לאחיות בבית החולים בית ישראל בניוארק שבניו ג'רזי.
דודו מצד האם של צ'ייקין, ג'ורג' בלומפילד (1930–2011), היה במאי, מפיק, סופר ושחקן קנדי, שביים את מספר תוכניות טלוויזיה וסרטים שבהם השתתף צ'ייקין.
צ'ייקין, שגדל בעיר ניו יורק, למד דרמה באוניברסיטה בבאפלו , קמפוס של אוניברסיטת המדינה של ניו יורק .
לאחר מכן עבר לטורונטו שבאונטריו, שם התגורר עד מותו.
נישואיו הראשונים של חייקין, עם המפיקה הקנדית אילנה פרנק, הסתיימו בגירושים.
לאחר מכן היה נשוי לשחקנית הקנדית סוזנה הופמן, ונולדה להם בת אחת.
צ'ייקין נודע בזכות משחק של דמויות משנה בעלות אופי סוער.
אחד מתפקידיו הראשיים הנדירים היה נרו וולף.
צ'ייקין גילם לראשונה את הבלש האגדי בסרט הטלוויזיה "The Golden Spiders: A Nero Wolfe Mystery" בשנת 2000, עיבוד טלוויזיוני של רשת A&E לרומן של רקס סטאוט משנת 1953. טימותי האטון שיחק בהפקה כמלווהו של וולף, ארצ'י גודווין.
"ניו יורק טיימס" דיווח על "העונג הבלתי מוסווה" של צ'ייקין מהכיכוב שלו: "יש עכשיו שלט חוצות יוצא דופן בשדרות סאנסט, עם תצלום עצום של הפנים שלי...
אני נוסע לידו ללא הרף, הלוך ושוב, הלוך ושוב".
ההצלחה של הסרט המקורי הובילה לסדרה שבועית, "A Nero Wolfe Mystery", ששתי עונות שלה הופיעו ב-A&E.
צ'ייקין והאטון עבדו לפני כן יחד, לזמן קצר, בסרט "Turk 182" משנת 1985, ובהמשך בסרט "השמים נופלים" מ-2006.
בעקבות שניים מתפקידיו המוקדמים זכה צ'ייקין הכרה ציבורית: מתכנת המחשבים ג'ים סטינג ב"משחקי מלחמה" ועד התביעה סם טיפטון ב"בן דודי ויני".
ב-1990 היה לו תפקיד קטן אך מרכזי בסרט "רוקד עם זאבים", שבו שיחק את מייג'ור פמברו, מפקד הבסיס הצבאי המטורף שמתאבד לאחר פגישה עם ג'ון דנבאר (קווין קוסטנר).
צ'ייקין כיכב לראשונה בסרט "Whale Music" משנת 1994, שבו גילם כוכב רוק סחוט, המבוסס על בריאן וילסון.
צ'ייקין נבחר לשחקן הטוב ביותר בטקס פרסי ג'יני ה-15 על המשחק בסרט זה.
צ'ייקין שיחק גם בסרט אי הפיראטים מ-1995, בסדרת הטלוויזיה "Seeing Things" ו-"Emily of New Moon", כמו גם תפקיד חוזר ב"סטארגייט SG-1".
צ'ייקין גילם את סוכן ההימורים פרנק פרלין בסרט "פרשת מהוני" על המהמר הכפייתי דן מהוני שגילם פיליפ סימור הופמן.
בשנת 2006 הופיע צ'ייקין בפרק של המיני-סדרה של קן פינקלמן "At the Hotel", ועל משחקו קיבל פרס ג'מיני לשחקן האורח הטוב ביותר.
הוא הופיע בתפקיד חוזר בסדרה "הפמליה" של HBO, כמפיק הסרטים הארווי ויינגרד, בן-דמותו של המפיק הארווי ויינשטיין.
הוא הופיע גם כסטן דיאן, אביו של וודי (קווין זגרס), בקומדיה הרומנטית "יצאת גבר" .
צ'ייקין כיכב כסאם בלכר, הבעלים של בית ספר לנהיגה בוויניפג, בשתי העונות הראשונות (2008–2010) של סדרת הטלוויזיה הדרמטית-קומית הקנדית "Less Than Kind".
הסדרה קיבלה את פרס ג'מיני לשנת 2010 לתוכנית או סדרת הקומדיה הטובה ביותר.
מורי צ'ייקין נפטר בטורונטו ב-27 ביולי 2010, ביום הולדתו ה-61, מסיבוכים של זיהום במסתמי הלב.
בשנת 2011 קיבל צ'ייקין, לאחר מותו, את פרס ACTRA טורונטו להופעה מצטיינת על תפקידו כסאם בלכר.
הוא היה מועמד לפרס בשנת 2003, על גילום דמותו של נרו וולף.
הוא התפרסם באירופה ובמערב בעיקר בזכות הלהיט "יה קה יה קה" (Yé ké yé ké) מ-1987, שהגיע למקום הראשון בבלגיה, פינלנד, הולנד, ספרד וישראל.
האלבום בו נכלל השיר נקרא "חוף אקוובה" (Akwaba Beach) והיה התקליט האפריקאי הנמכר ביותר בזמנו.
קנטה שליווה את שירתו בנגינה בקורה נחשב לאחד המוזיקאים המובילים ביבשת אפריקה השחורה, הוא הוציא 13 אלבומי אולפן המתמקדים במוזיקה אפריקאית שורשית.
קנטה נולד באלבדריה שבגינאה הצרפתית (חלק ממערב אפריקה שהיה בשליטה הצרפתית באותה תקופה) ב-29 במרץ 1950. בן לאל הדג 'ג'לי פודה קנטה (El Hadj Djeli Fodé Kanté) ולפאטומה קמיסוקו (Fatouma Kamissoko).
משפחתו של האב הייתה אחת ממשפחות הגריוט - משוררים-נגנים נודדים מסורתיים אפריקאיים - הידועות ביותר בגינאה.
אמו ילידת מאלי, הייתה זמרת.
קנטה למד לנגן מגיל ילדות כשהכלי המרכזי של בני משפחתו הוא ה"בלפון" סוג של קסילופון אפריקני.
לאחר שהתחנך על פי מסורת הגריוט של שבט המנדינקה בגינאה, נשלח בגיל שבע למאלי – שם למד לנגן בקורה, שהיא מין לאוטה בת 21 מיתרים וכן למד מסורות קוליות חשובות, שחלקן נחוצות כדי להפוך לגריוט.
כמוסלמי, הוא שילב במוזיקה שלו אלמנטים מתוך מוזיקה אסלאמית .
ב-1971 קאנטה הצטרף ללהקה Rail Band בה היה כבר סאליף קייטה (Salif Keita), אחד מזמרי אפריקה המובילים בזכות עצמו, זמר.
קייטה פרש מהלהקה כעבור שנתיים, בשנת 1973 ופינה לקאנטה את מקומו כזמר.
האלבום ממנו הגיע, חוף אקוובה (Akwaba Beach), הפך לתקליט האפריקאי הנמכר ביותר בזמנו.
קנטה זכה לתהילה עולמית מחודשת בשנת 1994 כאשר צמד הטכנו הגרמני Hardfloor יצר רמיקס בסגנון דנס של "Yé ké Yé ké".
הוא הופיע גם בשנת 2006 כקולן בגרסתו של הדי ג'יי הבריטי דארן טייט, "נארמה".
ב־16 באוקטובר 2001 קיבל קנטה מעמד של לשגריר של רצון טוב של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם (Food and Agriculture Organizatio-FAO).
ב-2006 הופיע קנטה בפסטיבל הג'אז באילת,
קנטה הלך לעולמו ב-22 במאי 2020 בבית חולים בקונאקרי (בירת גינאה) בגיל 70. הוא סבל בשנות חייו האחרונות ממחלות כרוניות ונהג לקבל טיפול בבתי חולים בצרפת.
ואולם, הטיפול במחלותיו בצרפת לא התאפשר לאחרונה בעקבות התפשטות מגפת הקורונה וחסימת התעבורה האווירית לצרפת מגינאה.
מוריד הגשם הוא סרט רומנטי אמריקאי משנת 1956 בבימויו של ג'וזף אנתוני, עם ברט לנקסטר וקתרין הפבורן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי נ.
ריצ'רד נאש בעקבות מחזהו המצליח "מוריד הגשם" משנת 1954. המחזה הוצג בתיאטרון הקאמרי ב-1955 עם בתיה לנצט ונתן כוגן בתפקידים הראשיים, וב-2010 בתיאטרון הספרייה.
ביל סטארבק (ברט לנקסטר) הוא נוכל המסתובב עם עגלתו בין עיירות בקנזס, מבטיח בעד תשלום כי ביכולתו להוריד גשם ומוכר מוטות שביכולתם למנוע מסופות טורנדו לעבור במקום.
יום אחד הוא מגיע לעיירה Three Point בה מתגוררת משפחת קארי.
משפחת קארי כוללת את האב האלמן (קמרון פרוד'ום), בתו הבכורה ליזי (קתרין הפבורן) ובניו נח (לויד ברידג'ס) וג'ים (ארל הולימן).
ג'ים אוהב לבלות במרכז העיירה עם חברתו העשירה סנוקי מגווייר (איבון ליים).
למשפחה יש עדר בקר גדול שהבצורת עושה בו שמות אבל הדאגה העיקרית של המשפחה היא כלפי ליזי המבוגרת, המנהלת את משק הבית אך אינה מוצאת זוגיות ועומדת להפוך לרווקה זקנה.
הם שלחו אותה לקרוב משפחה בתקווה שתמצא שם זוגיות אך לא עלה מכך דבר.
כעת הם רוצים לשדך בינה ובין סגן השריף פייל (ונדל קורי) אליו היא חשה רגש של אהבה נסתרת.
פייל הוא אדם בודד ומכריז על עצמו בתור אלמן למרות שמשפחת קארי יודעים שהוא גרוש.
הם מגיעים למשרד השריף ומזמינים אותו לביתם אך הוא מסרב ועוד חובט בג'ים שהתחצף אליו.
לבסוף לפי בקשת השריף (וולאס פורד) הוא מגיע למשפחת קארי, נפגש עם ליזי ומספר לה על כך שאשתו עזבה אותו למען מורה בבית ספר והוא לא התנגד, לכן הוא מעדיף להישאר לבד.
ליזי מאוכזבת וברגע זה נכנס לביתם ביל סטארבק ומציג עצמו כמוריד גשם.
ליזי ונח לא מאמינים אבל האב מסכים בחוסר ברירה לתת לו 100 דולר כדי שיוריד גשם.
ליזי לא מאמינה לו ומכנה אותו "נוכל" אך סטארבק בכוח השכנוע שלו מצליח לרכך אותה, נוטע בה ביטחון, משכנע אותה שהיא אישה יפה ולבסוף הם מתחבקים ומתנשקים.
פייל חוזר שוב בחיפוש אחרי הנוכל סטארבק.
בני המשפחה אומרים שאינם מכירים אותו אבל פייל מגלה את העגלה שלו.
אז יוצא סטארבק ופייל מבקש לעצור אותו אבל לתחינותיה של ליזי ולבקשת המשפחה הוא מחליט לשחרר אותו.
סטארבק עולה על העגלה ומחזיר את 100 הדולר.
הוא קורא לליזי להצטרף אליו והיא מהססת במי לבחור בין פייל ובינו ולבסוף מחליטה להישאר עם פייל.
סטארבק עוזב אולם בינתיים מתקדרים השמיים וניתך גשם עז.
סטארבק חוזר לקחת את 100 הדולר ועוזב את המקום לתמיד כשכולם רוקדים משמחה בגשם השוטף ובעיקר ליזי ופייל.
קתרין הפבורן הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר
אלכס נורת' היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר
ארל הולימן זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע
ברט לנקסטר היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה, קתרין הפבורן הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה והסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותברט לנקסטרביל סטארבקמוריד הגשםקתרין הפבורןליזי קארילויד ברידג'סנח קאריארל הולימןג'ים קאריקמרון פרוד'וםאבא קאריפועל ראשיונדל קוריפיילסגן השריףאיבון לייםסנוקי מגוויירחברתו של ג'יםוולאס פורדהשריף
מורי קופלר היה רוקח יהודי קנדי, נדבן.
קופלר נולד בטורונטו להורים יהודים ילידי רומניה, הוא למד באוניברסיטת טורונטו, ב-1946 החל לעבוד כרוקח בחנות התרופות של אביו, ב-1962 ייסד את רשת בתי המרקחת "Shoppers Drug Mart".
ב-1971 היה שותף בהקמה מחדש של העיתון Canadian Jewish News.
הוא עסק בנדבנות והיה פעיל בין היתר בארגון בני ברית, הוא ייסד את רשת סופר פארם וזאת לאחר שביקר בישראל והחליט להקים במדינה רשת דומה לזו שהקים בקנדה.
הוא גם תרם רבות למכון ויצמן והיה חבר בהנהלת המכון.
על שמו נקראת מחלקה בבית חולים "Mount Sinai" בטורונטו.
מוריה הייתה מפלגה שכהנה במהלך הכנסת השתים עשרה.
המפלגה הוקמה ב-25 בדצמבר 1990 במהלך הכנסת השתים עשרה, כאשר השר לעלייה וקליטה וראש מפלגת ש"ס לשעבר יצחק פרץ, נפרד מש"ס והקים מפלגה משלו בכנסת.
המפלגה נותרה חלק מממשלתו של יצחק שמיר, ופרץ שמר על תיק השרים שלו.
המפלגה הפסיקה להתקיים בעת פיזור הכנסת ה-12 ב-1992. פרץ התמודד ברשימת יהדות התורה לבחירות 1992 ושמר על כסאו.
עם זאת, הוא התפטר מהכנסת שלושה ימים לאחר שנבחר מחדש.
מוריה אסרף (נולדה ב-25 במרץ 1998) היא עיתונאית ומגישה ישראלית, הכתבת המדינית בחדשות 13.
למדה באולפנת צביה בהרצליה ובתקופת לימודיה שם שידרה בתוכנית הנוער ברשת א'.
ב-2017 סיימה את קורס הכתבים של גלי צה"ל והחלה לשרת בתחנה ככתבת משפט.
לאחר שחרורה מצה"ל, מונתה לשמש כתבת מדינית בגלי צה"ל.
ב-8 במאי 2022 הצטרפה לדסק המדיני-פוליטי של "חדשות 13" ככתבת מדינית.
באוגוסט 2024 החלה להגיש את מהדורת חדשות השבת בערוץ.
אסרף היא סטודנטית לתואר ראשון במדע המדינה ובהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2023 נבחרה לרשימת 40 הנבחרים מתחת לגיל 40 של אתר ice.
אסרף והכתב הצבאי של גלי צה"ל, דורון קדוש, מתחזקים יחד ערוץ טלגרם בשם "קבינט מדיני ביטחוני - מוריה אסרף & דורון קדוש" ובו הם מעדכנים בנושאים מדיניים וביטחוניים.
בנובמבר 2024 החלה להגיש את הפודקאסט "שלטון הצללים" יחד עם כתב הכנסת יובל שגב, העוסק בחיים הפוליטיים בישראל וחושף פרטים מאחורי הקלעים מעבודתם של השניים.
ב-2024 הודחה מסיקור משרד ראש הממשלה לאחר שפורסם תיעוד בו היא מחטטת במגירות ובמסמכים של דובר המשרד, עומר דוסטרי.
מחדשות 13 נמסר בתגובה לתקרית כי "מוריה הוזמנה על ידי דובר רה"מ במסגרת קשרי עבודה בין דובר לעיתונאית.
כשביקשה לקבל מחברת לכתוב עליה, נאמר לה על ידי מזמין הפגישה שתמצא מחברת בחדר.
הכתבת לא נגעה בחומרים, לא קראה דבר ולא חיטטה בפחים".
במרץ 2025 החלה להגיש בערוץ 13, יחד עם אייל ברקוביץ', תוכנית טלוויזיה שבועית, "מוריה וברקו".
בספטמבר 2025 התוכנית עברה למתכונת יומית.
ב-2019 התארסה לנחום וולברג, דוברו של שר המשפטים יריב לוין, אותו הכירה בזמן שירותם הצבאי המשותף בגל"צ.
חודשים ספורים לאחר שחרורם נישאו.
מוריה שלומות (נולדה ב-30 בנובמבר 1968) היא פעילת שמאל רדיקלית, עורכת דין ומגשרת, מנכ"לית הארגון "הורים נגד מעצרי ילדים", חברת מועצת העיר תל אביב-יפו לשעבר ומראשי תנועת "ארץ לכולם", תנועה ישראלית-פלסטינית שמקדמת את פתרון המדינה האחת.
מוריה שלומות גדלה בקיבוץ ברעם.
היא בוגרת בית הספר לאמנויות הבמה בית צבי.
סיימה תואר ראשון במשפטים במכללה למינהל.
הייתה פעילה בתנועת "דור שלום" ורכזת של סניף תל אביב של "שלום עכשיו".
משנת 2003 עד 2011 הייתה מנכ"לית "מרכז ייעוץ לאישה", עמותה המסייעת בטיפול נפשי לנשים מנקודת מבט פמיניסטית.
לאחר מכן נשארה חברת הוועד המנהל של העמותה.
משנת 2015 עד 2017 עבדה כעורכת-דין במשרדו של מיכאל ספרד.
בשנת 2018 נבחרה למועצת עיריית תל אביב-יפו במסגרת רשימת אנחנו העיר, בהסכם רוטציה עם מכי חכם נאמן.
ממרץ 2019 היא מנכ"לית הארגון "הורים נגד מעצרי ילדים".
בנוסף לכך, הייתה פעילה בארגון "לוחמים לשלום" והיא חברת מזכירות תנועת השלום "ארץ לכולם" (קרויה גם "שתי מדינות מולדת אחת", מיסודו של מירון רפופורט), תנועה ישראלית-פלסטינית שמקדמת את פתרון המדינה האחת באמצעות קונפדרציה בין מדינה פלסטינית לבין מדינת ישראל.
בנובמבר 2019 ארגנה אירוע בשם "ילדים באזיקים" לציון יום זכויות הילד הבין-לאומי.
בפברואר 2024 פנתה חברת הכנסת לימור סון הר-מלך לקצין הכנסת בבקשה שיאסור על שלומות כניסה למשכן הכנסת, בטענה ששלומות דחפה אותה "בבוטות ובאלימות".
היועצת של חברת הכנסת, שהייתה עדה לאירוע, אישרה את התיאור של חברת הכנסת, אך ארגון "הורים נגד מעצרי ילדים" הכחיש את הטענה.
קצין הכנסת נעתר לבקשתה של הר-מלך ואסר על כניסתה של שלומות למשכן הכנסת באופן קבוע.
נשואה לחן אלון, במאי תיאטרון וחבר סגל בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, שהיה ממייסדי "לוחמים לשלום" וממנהיגי הסרבנים במכתב הקצינים של תנועת אומץ לסרב, ונכלא על סירובו לשרת כקצין בשטחים בתקופת האינתיפאדה השנייה.
בשנת 1998 נולדה בתם, תמר.
בשנת 2017 הבת סירבה להתגייס לצה"ל ונכלאה במחבוש למשך 130 יום.
מוריה זרחיה (נולדה ב-1980) היא כוריאוגרפית, מחזאית, עורכת ובמאית תיאטרון ישראלית.
זרחיה נולדה ב-1980 ביפו לאב גרפיקאי ולאם גננת, גדלה בבת ים והתחנכה בחולון.
התעניינה במחול מגיל 7 ולמדה במגמת המחול בתיכון קריית שרת בחולון, בביכורי העתים ובלהקת בת דור, אך בגיל 18 החליטה שהיא מעדיפה להתמקד בתחום המשחק.
סיימה לימודי משחק בבית צבי בשנת 2004. במשך שנתיים לאחר שסיימה את הלימודים התפרנסה מעבודות מזדמנות - מלצרות, כמורה לפילאטיס ולמחול, וככוריאוגרפית להצגות סיום בבית ספר, ואז החליטה להפיק בעצמה את יצירתה הראשונה - זיסעלע, לאחר שלקחה הלוואה ואספה סביבה קבוצה של שחקנים צעירים.
שנה לאחר מכן הקימה יחד עם יעל טל את ההרכב הקומי "הגדוד העברי" בו השתתפו גם יניב ביטון, דקלה הדר, שלומי טפיארו, רוית יעקב ועידו אופק.
במהלך תקופת הקורונה יצרה עם אלה רוזנצווייג סרטוני DIY ליצירות לילדים.
זיסעלע - מופע תיאטרון־מחול מקורי ביידיש על מערכת יחסים בין אם, סבתא ובת.
סיפור אהבה - מופע ללא מילים, המופע הפותח של פסטיבל "פותחים במה" למחזאות ישראלית 2007
לילה בלי ירח - עיבוד ובימוי על פי ספרם של שירה גפן ואתגר קרת.
מלך ישראל - עיבוד, הפקה בימוי ועיצוב תפאורה של זרחיה למונודרמה של גור קורן.
פנטזיה אלף לילה ולילה - כוריאוגרפיה ובימוי למופע חנוכה בהשתתפות אבי קושניר, מירי מסיקה וחנה לסלאו, 2014
האיש שדיבר עם חפצים - מחזה מאת נועם חבשוש במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר 2018
- מופע של הקומיקאי גיל ססובר.
שלום לך ארץ - מחזה פרי עטה של זרחיה.
העד - בימוי של הצגת היחיד של מיכאל הנגבי על המשורר היידי אברהם סוצקובר.
ההצגה זכתה בפרס בחירת הקהל בפסטיבל תיאטרונטו.
ספצ'ו ומוש - בימוי וכוריאוגרפיה להצגת מוזיקלית לילדים בהשתתפות אלה רוזנצוויג ואסף אלברשטיין
מילה טובה - הצגת ילדים בהשתתפות דב נבון.
תיבת הנגינה - כוריאוגרפיה ובימוי במסגרת פסטיבל הצגות הילדים "קסם של אגדה".
פיניטה לה קומדיה – על פי "המתאבד" מאת ניקולאי ארדמן.
שמלת השבת של חנה'לה - הצגת ילדים בהשתתפות אושיק לוי ועירית ענבי.
שישים על שישים - מופע לרגל יום העצמאות ה-60 של מדינת ישראל.
הרצל אמר - קומדיה מוזיקלית מקורית מאת רועי חן בהשראת חזונו של הרצל.
אחיה, מתן זרחיה, כיכב בהצגות "זיסעלע" ו"מלך ישראל".
מוריה אקונס היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה וזמרת ישראלית.
נולדה ב-1993, את שירותה הצבאי עשתה ביחידת הלוויינות.
אחרי הצבא, למדה תיאטרון ומדעי המחשב לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב אותו סיימה בשנת 2019 בהצטיינות יתרה.
בשנת 2018 למדה סמסטר אחד בפקולטה לתיאטרון באוניברסיטה הבין-לאומית בוונציה והפיקה הפקת גמר בסדנת התיאטרון בוונציה עם השחקן והפרופ' גד קינר.
בשנים 2018 ועד 2020 למדה קורסי משחק מול מצלמה אצל מורים שונים בהם אבי נשר, ארז תדמור, מרקו כרמל, מורן מרציאנו, אלון גור אריה ואריק רוטשטיין.
אקונס היא גם רקדנית, והייתה רקדנית סולנית בלהקות מחול ייצוגיות של ראשון לציון בהם בלט קלאסי, מודרני וג'אז.
היא למדה סטפס במשך כשנה במרכז ביכורי העתים.
היא השתתפה בהפקות תיאטרון במסגרת לימודיה האקדמיים ומשחקת מעת לעת בהצגות בתפקידים שונים.
בשנת 2018 הופיעה בקליפ "ג'רוזלם" של הזמר גד אלבז ובקליפ של הזמר מלאבס לערוץ 24. היא משתתפת בפרסומות שונות בהם לדיסקונט, פרטנר, ואלביט מערכות.
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד הראשי קים במערכוני הרשת "Karate Kim" של הבמאי צחי פורטנוי וכ"מאשה" במערכון "האחים חרירה" עם אורי גבריאל ואמיר חצרוני שביים וכתב נאור ציון.
היא שיחקה גם בתפקיד עינת במערכון "גיוזו בעיר הקודש" שכתב איתי זבולון.
בשנת 2022 גילמה בלנית בסדרת הדרמה "מלאך משחית" ששודרה בכאן 11.
בשנת 2024 גילמה את רקפת טלמון, זוגתו של עידן לוריא (אופק פסח) בסדרת הדרמה "אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו" המשודרת בקשת 12. באותה שנה שימשה גם כפרזנטורית של חברת המים "נביעות" והובילה את קמפייני הפרסום שלה.
בשנת 2025 השתתפה כזמרת בפסקול הסדרה הורסת של בת חן סבג, אשר הפיק מוזיקלית יונתן לוין (שוזין).
בשנת 2019 שיחקה בתפקיד הראשי "נחמי" בסרט הקצר "נחש במסלול" שביימה הילה ארציאל ובתפקיד הראשי "תהילה" בסרט הפיצ'ר החרדי "פאזל" שביימה טליה טאוב.
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד משנה בסרט "בחורים טובים" שביים ארז תדמור ובתפקיד "איילה" בסרט "HOME" של הבמאי החרדי בני פרדמן.
בשנה לאחר מכן שיחקה לצד דובל'ה גליקמן בסרט הפיצ'ר הבינלאומי "The Righteous Man" של הבמאי הרוסי סרגיי אורסוליאק.
בשנת 2023 גילמה את אחד התפקידים הראשיים בסרט "העיר הזאת" המבוסס על מחזה באותו שם מאת עמית אולמן.
אקונס שיחקה בתפקיד שרה בנט שמחפשת את אחותה הנעדרת ונעזרת בשירותי הבלשים שמגלמים אולמן וג'ימבו ג'יי.
על תפקידה בסרט זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי צ'לסי בניו יורק.
מוריד הגשם היא סדרת דרמה משפטית אמריקאית, המבוססת על רומן באותו השם מאת ג'ון גרישם שיצא לאור ב-1995, וכן על עיבודו הקולנועי משנת 1997. את הסדרה מוביל ג'ון סלאטרי, והיא עלתה לשידור ברשת "USA" ב-15 באוגוסט 2025.
ג'ון סלאטרי – ליאו פ.
מיילו קלהאן – רודי ביילור
מדיסון אייסמן – שרה פלנקמור
לאנה פרייה – ג'וסלין "ברויזר" סטון
רובין קארה – קלי רייקר
דן פוגלר – מלווין פריצ'ר
טומי ארל ג'נקינס – פרינס תומאס
בשנת 2018 דווח כי מייקל זייצמן וג'ייסון ריצ'מן מפתחים עיבוד טלוויזיוני לרומן "מוריד הגשם" מאת ג'ון גרישם עבור שירות הזרמת המדיה "הולו" ו-ABC Studios.
התכנון המקורי היה ליצור יקום משותף עם עיבוד לרומן נוסף של גרישם, "Rogue Lawyer", כאשר שתי הסדרות יופקו במקביל עם דמויות משותפות ועלילה משתלבת, אך ניתנות לצפייה נפרדת.
הרעיון הייחודי נגנז בסופו של דבר על ידי "הולו".
בשנת 2021, לאחר חתימת הסכם "מבט ראשון" עם "Blumhouse Television", החל זייצמן לפתח את הסדרה כפרויקט עצמאי במסגרת האולפנים.
"בלאמהאוס הפקות" הציעה את הסדרה ל-, וביוני 2024 אישרה רשת "USA" את ההזמנה לסדרה מלאה.
האתר Deadline דיווח כי מדובר במהלך שחוזר לסגנון הדרמות המקוריות של הערוץ בעידן "השמים הכחולים" שלו.
ב-4 ביוני 2025 פורסמו קדימון ותאריך בכורה רשמי.
ב-12 באוגוסט 2024 פורסם כי ג'ון סלאטרי יככב בדמותו של ליאו פ.
יומיים לאחר מכן נחשף דבר ליהוקה של מדיסון אייסמן לצוות השחקנים.
בשלהי אוגוסט 2024 פורסם על ליהוקם של מיילו קלהאן, לאנה פרייה ופי.
בספטמבר 2024 דווח על ליהוקם של רובין קארה ודן פוגלר לצוות השחקנים.
ב-23 באוקטובר 2024 נודע כי טומי ארל ג'נקינס לוהק לצוות השחקנים המשני.
הסדרה עתידה לעלות לשידור ב-15 באוגוסט 2025 ברשת "USA".
מוריה שלום (נולדה ב-23 באפריל 1983, י"א באייר ה'תשמ"ג) היא מנהלת ישראלית, המכהנת כמנכ"לית לשכת הפרסום הממשלתית (לפ"מ) משנת 2022. קודם לכן כיהנה כמנכ"לית העיתון "מקור ראשון", וכן מילאה תפקידי ניהול ותוכן בגופי תקשורת שונים.
מוריה שלום (לבית שטרן) נולדה וגדלה בנתניה.
את לימודיה התיכוניים עשתה באולפנת אמנה בכפר סבא.
היא בעלת תואר ראשון בתקשורת והיסטוריה ממכללת אורות ישראל ותואר שני בממשל, עם התמחות במינהל ומדיניות ציבורית, במרכז הבינתחומי הרצליה (כיום אוניברסיטת רייכמן).
בנוסף למדה לימודי תעודה ביחסי ציבור ודוברות באוניברסיטת בר-אילן וקורס דירקטורים באוניברסיטת בר-אילן.
שלום היא בוגרת תוכנית המנהיגות הבכירה "מעוז" (מחזור 2019, בשיתוף בית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד), וכן בוגרת תוכנית "ערבים" למנהיגות משותפת.
בשנים 2017–2018 השתתפה במשלחת של ארגון "גשר" לקהילות יהודיות בארצות הברית.
את דרכה המקצועית החלה בתפקידי תוכן וניהול ברדיו ובעיתונות.
בין השנים 2010–2012 כיהנה כמנהלת מחלקת התוכן והאקטואליה ברדיו גלי ישראל, והייתה אחראית על בניית לוח השידורים, גיוס אנשי תקשורת וניהול מערך החדשות.
בשנת 2012 הצטרפה לעיתון "מקור ראשון" כרכזת מחלקת החדשות.
לאחר רכישת העיתון "מעריב" על ידי הקבוצה, מונתה בשנת 2013 לסמנכ"לית פיתוח ואסטרטגיה של קבוצת מעריב–מקור ראשון.
בתפקיד זה עסקה בגיבוש אסטרטגיית המותג והבידול בין העיתונים, וכן בקידום שיתופי פעולה עם משרדי ממשלה וארגוני המגזר השלישי.
בשנים 2015–2022 כיהנה כמנכ"לית העיתון "מקור ראשון".
במהלך כהונתה הובילה מהלכים כלכליים וארגוניים שבמסגרתם עבר העיתון מהפסדים לרווחיות, בין היתר באמצעות פיתוח פעילות תוכן שיווקי והפקת ועידות ואירועים ציבוריים.
כמו כן הובילה תהליכי דיגיטציה, בהם הקמת אתר אינטרנט חדש ויישומונים.
בשנת 2022 מונתה על ידי ראש הממשלה נפתלי בנט למנכ"לית לשכת הפרסום הממשלתית (לפ"מ) לאחר שוועדת האיתור בחרה בה פה אחד.
שלום היא האישה הראשונה בתפקיד.
במסגרת תפקידה היא אחראית על מערך הפרסום וההסברה של משרדי הממשלה ויחידות הסמך, ומנהלת תקציב שנתי של מאות מיליוני שקלים.
בתקופת כהונתה הובילה שינויים ארגוניים, בהם העברת פעילות הלשכה לירושלים והטמעת מערכות טכנולוגיות חדשות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל עמדה בראש פעילות הסברה של הלשכה בזירה הבין־לאומית, שכללה קמפיינים במדינות שונות, בדגש על ארצות הברית ואירופה.
בשנת 2021 שימשה חברה בוועדה הציבורית לבחירת מדליקי המשואות, ובשנת 2018 הייתה חברה בוועדת פרס שר החינוך לתרבות יהודית.
מוריה שלום נשואה ליוחנן ואם לשני בנים, מתגוררת בירושלים.
מורין חור (במונגולית: Moрuн Хүүp, ) הוא כלי נגינה מונגולי מסורתי ממשפחת כלי הקשת.
פירוש השם במונגולית הוא "כלי סוס".
זהו כינור העשוי עץ ומגולף בצורת ראש סוס בעל שני מיתרים העשויים שערות סוס, שאחד מהם עבה יותר מהשני.
לעיתים מכונים המיתרים ה"זכר" וה"נקבה", והם מכילים בין 105 ל-130 שערות סוס כל אחד.
בעבר הייתה מכוסה תיבת התהודה של המורין חור בעור גמל או כבש, וכיום היא עשויה מעץ מחורר, בדומה לכינור או לצ'לו.
בשנת 2008 הכיר ארגון אונסק"ו במוזיקה של המורין חור כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
הלהקה מונגולית חורד שיוצרת מוזיקה בסגנון הבי מטאל משלבת כלי מגינה זה במוזיקה שלה.
המיתוסים על מקורותיו של המורין חור מספרים כי אחד מהאלים שהתאבל על סוסו המת יצר מגופו את הכלי, והשתמש בו על מנת לנגן שירי קינה לזכרו של הסוס המת.
החוקרים מאמינים כי כלי המיתר הראשונים הגיעו למונגוליה במאה ה-5 לפני הספירה בידי הנוודים של מרכז אסיה.
הממצאים מראים בוודאות, כי בחצרו של קובלאי חאן היה כבר שימוש במורין חור, וזאת במאה ה-13.
טכניקות הנגינה במורין חור משתנות בין אזור לאזור, אך הטכניקה הבסיסית דומה.
האצבע המורה והאמה עוצרות את המיתרים בתנועות זריזות, בזמן שהקמיצה והזרת פורטות באמצעות כרית האצבע והציפורן.
צידו השמאלי של האגודל משמש לניגון המיתר הדק.
לעיתים משתמשים בזרת לפריטה על המיתר הדק, כשמעבירים אותה תחת למיתר העבה.
המיתר על הקשת עשוי שיער סוס רפוי, ועל מנת לנגן יש למתוח אותו באמצעות יד ימין, על מנת ליצור את הלחץ המתאים.
המוֹרִים (בספרדית: el Moro) או המוּרִים היה כינוי נפוץ באירופה הנוצרית למוסלמים, ובפרט למוסלמים תושבי צפון-אפריקה וספרד המוסלמית.
מקורו של הכינוי הוא בשם מאורים, עם נוודים מהעת העתיקה שמוצאו ממאוריטניה.
במאה השמינית לספירה המאורים התאסלמו ובשפות האירופאיות שמם הפך לכינוי לכלל המוסלמים תושבי האזור.
הכינוי "מורים" גם לא הבדיל בין מוסלמים ממוצא ערבי או ברברי.
בהרלדיקה, המורי מוצג בדרך כלל כאפריקאי מהאזור שמדרום לסהרה.
בני המיעוט המוסלמי בסרי לנקה מכונים אף הם "מורים".
תחת הנהגתו של טארק בן זיאד חצו המוסלמים (או "המורים") את מצר גיברלטר (הקרוי על שמו של איבן זיאד ג'בל–טאריק) בשנת 711 וכבשו בקלות חלק גדול מהממלכה הוויזיגותית המתפוררת.
בשנת 732 הם התפשטו מעבר להרי הפירנאים ופלשו אל תוך גאליה, שם הובסו בקרב טור על ידי קרל מרטל.
בשנת 765, לאחר שברח מערבה בגלל המהפכה העבאסית, ייסד עבד א-רחמן הראשון את שושלת אומיה בקורדובה, היא הייתה לאמירות אומיית עצמאית בחצי האי האיברי.
אמירות זו הפכה תחת הנהגתו של עבד אל רחמן השלישי לח'ליפות קורדובה בשנת 929 כאשר הכריז על עצמו ח'ליף.
ח'ליפות קורדובה הייתה עשירה והתנהלו בה חיי תרבות פעילים.
בשלהי המאה העשירית הסתכסך המושל אל מאנסור בשורה של מאבקים מרים עם הממלכות הנוצריות בצפון ספרד, שבה הייתה מלכתחילה ההתנגדות הרבה ביותר לשלטון המורי.
ערי הדרום, קורדובה, סביליה, וטולדו, הפכו במהירות למרכזי התרבות העיקריים.
אף על פי כן, להוציא תקופות קצרות, לא היה שלטון מרכזי אחד בספרד המוסלמית והכוח חולק בין מנהיגים מקומיים.
ח'ליפות קורדובה נפלה ב-1031 והמורביטון השתלטו ב-1086 על ספרד המורית, שהייתה לאורך כל התקופה קשורה בשלטון עם מרוקו.
שלטון שושלת המורביטון נחלש בהדרגה וב-1147 היא נפלה הודות למרד נגדה.
שושלת חדשה בשם אל-מוואחידון החליפה אותה ככוח השולט במגרב ובספרד המוסלמית לאחר שפלשה לחצי האי האיברי ב-1147.
גלים אלו של הגירה הביאו לספרד אומנים מוסלמים מיומנים, וחוואים שתרמו לשגשוג הארץ.
רובם נרצחו או הוגלו עם הכיבוש מחדש של הממלכות הנוצריות הצפוניות, שהחל בסיפוח טולדו על ידי אלפונסו השישי, מלך ממלכת לאון וקסטיליה.
הניצחון הנוצרי הגדול של נבאס דה טולוסה בשנת 1212 סלל את הדרך לנפילת המורים בספרד.
קורדובה נפלה בידי פרננדו השלישי מקסטיליה בשנת 1236 ועם התקדמות המאבקים נפלו מאחזי המורים בזה אחר זה, עד שנותרה רק ממלכת גרנדה.
בשנת 1492 נפלה גרנדה בידי פרננדו השני מאראגון ואיזבלה מקסטיליה.
אלו שנשארו נאמנים לאסלאם נקראו "מודחארים", ואלו שבחרו להתנצר נקראו "מוריסקוס".
הם הורשו להישאר בספרד אך היו תחת השגחה מתמדת.
האסלאם הוצא מחוץ לחוק בממלכת פורטוגל בשנת 1497, בכתר קסטיליה בשנת 1502 ובכתר אראגון בשנת 1526 והמודחארים נאלצו להתנצר או גורשו במקרים מסוימים.
הם נרדפו על ידי פיליפה השני, התמרדו בשנת 1568 ולבסוף הושמדו ברובם בידי האינקויזיציה.
בשנת 1609 גורשו המוריסקוס הנותרים, ואגב כך חוסלה בהדרגה תרבות המורים בספרד.
ממחקר גנטי שהתפרסם ב-2008 עולה; שכ-11% מתושבי ואזרחי חצי-האי האיברי יש שורשים מוּרִים מבחינת מוצאם האתני, ממוסלמים שהתנצרו או נטמעו במהלך הדורות עם האוכלוסייה המקומית; גם בספרד וגם בפורטוגל.
מוּרֵייְבֶּת הוא אתר ארכאולוגי בקרבת נהר הפרת בסוריה, ובסמוך לתל אבו הוריירה, מיישובי הקבע הראשונים בהם התפתחה החקלאות.
האתר נסקר לראשונה בשנת 1964. עונת החפירות הראשונה באתר התרחשה בשנת 1971 בראשות הארכאולוג הצרפתי ז'אק קוון (Jacques Cauvin).
קוון הוחלף בשנת 1993 על ידי דניאל סטרודור.
ביישוב נתגלו ארבעה שלבים עיקריים: השלב הנאטופי (10,600 - 9,600 לפנה"ס) שמקביל לתקופה הנאטופית המאוחרת, השלב החיָאמי (10,000 – 9,500 לפנה"ס) שמשתרע ברובו על השלב הנאטופי, השלב המורייבתי (9,500 – 8,800 לפנה"ס) והשלב הנאוליתי הקדם־קרמי אשר נמשך לתוך האלף ה־8 לפנה"ס.
מהמכלול הצורני באתר עולים טיפוס החודים חיאם, חלוואן, ירדן, ביבלוס ועמוּק.
צורת הבתים המקובלת בכפר הייתה מעגלית, אולם לקראת תום התקופה הנאוליתית הקדם־קרמית א' חל מעבר לצורת בתים ריבועית.
הבתים נבנו מלבני גיר וטיט.
בתחילת התקופה המורייבתית הוקם "מבנה משותף" מעגלי אשר שימש לראשונה לאחסון דגנים, ואולי למטרות טקסיות.
המבנה שמר על צורתו המעגלית גם כאשר סגנון הבניה הפך ריבועי.
באותה התקופה, אומנם, המבנה החל לתפקד כמוקד דתי מובהק.
האתר ממוקם באזור מצומצם בתוך הסהר הפורה העשיר בצמחי בר אכילים כגון: שיפון, אפונה, חיטת אינקורן, חיטת אמר, בקיה, עדשים וחומוס.
רוב הזנים האלו נמצאו במורייבת.
השוואת עובי זרעי החיטה בין שכבה לשכבה מעידה על מגמת גדילה לאורך הזמן.
ניתן לראות בכך עדות לטיפוח וגידול של הזן המסוים, אולם עד כה לא הוצגה טענה בעד ביות הצמחים.
שור הבר כנראה נצוד באזור זה בתקופות המוקדמות, ובתקופה המאוחרת בויתו הכבש, העז, החזיר והשור.
ממצאים אחרים מהאתר כוללים כדי אבן, ריהוט וסיכות נחושת.
פסלוני אלות פריון נמצאו גם כן, וכיום הם מוצגים במוזיאון הלאומי של דמשק.
בנוסף לכל אלו, נתגלו באתר אותות חימר קטנים.
כלים אלו שימשו, לדעת החוקרים, כאמצעי תקשורת עתיק אשר קדם לכתב.
השימוש בסימנים אלו אינו ייחודי למורייבת ואף היה שכיח באזור רחב בשעתו.
לכל אות חימר צורה ייחודית, ואליה מתלווה משמעות בלעדית.
יושבי מורייבת אפוא תקשרו אחד עם רעהו בעזרת כלים אלו.
לאחר הקמת סכר טבקה, האזור הוצף והאתר נמצא מתחת למי אגם אסד.
מוֹרִיהֶי אוּאֶשִׁיבָּה (ביפנית: 植芝盛平; 14 בדצמבר 1883- 26 באפריל 1969) היה מפתח אמנות הלחימה היפנית אייקידו.
אואשיבה נולד למשפחת חקלאים באזור טנבה, במחוז וקאיאמה שביפן.
בתור ילד, נכח באירוע שבו הותקף אביו והושפל, ללא יכולת להתגונן.
באותו רגע, החליט כי יעשה כל שביכולתו כדי למנוע מצבים כאלו בעתיד.
בתחילה, למד את אמנות הלחימה דאיטו ריו אייקי ג'וג'יטסו אצל טקדה סוקקו, שהיה המורה הראשי של השיטה באותה תקופה.
בהמשך התעמק בתורות לחימה נוספות ולאחר מכן, על בסיס הידע שרכש, התחיל אואשיבה לפתח אמנות לחימה חדשה בעלת אופי תוקפני, בדומה לשאר אמנויות הלחימה שהיו נפוצות ביפן באותם ימים.
בשנת 1919 הצטרף אואשיבה לדת היפנית אומוטו, והפך לתלמידו של מנהיג הדת באותם ימים אוניסבורו דגוצ'י.
הדת ומנהיגה, שהטיפו לשלום ולאחווה, השפיעו רבות על אואשיבה ועל אמנות הלחימה שפיתח.
בתחילה, הורה לו דגוצ'י להתרחק מטקדה סוקקו, שהיה עד עתה המורה שלו לאומנוית הלחימה.
מאוחר יותר, בהשפעת המנהיג, עיצב אואשיבה מחדש את השיטה שפיתח בסגנון שונה, אשר חותר להרמוניה ושלום ומכונה אייקיקאי.
סגנון זה מהווה עד היום את הזרם המרכזי באייקידו, ועיקרו "התמזגות עם אנרגיית היקום" (אי קי דו).
הסגנון משלב את הידע שרכש אואשיבה בתורות לחימה שונות, יחד עם התורות הרוחניות של דת האומוטו.
בהדרכת דגוצ'י, החל אואשיבה ללמד את הסגנון החדש בהומבו-דוג'ו (הדוג'ו הגדול) המפורסם ביפן.
החל מהקמת ההומבו דוג'ו בטוקיו ועד יומו האחרון, אואשיבה התאמן ולימד בדוג'ו את האייקידו, השם שקיבלה השיטה בסביבות שנת 1942.
הוא כונה גם או סנסאי (大先生, המורה הגדול), ובשם זה מכונה עד היום בפי מתאמני האייקידו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, אואשיבה היה בין המתנגדים להצטרפות יפן למלחמה, בהשפעת דת האומוטו השואפת לשלום.
מספרים כי למרות תחכום שיטתו וחדשנותה הרבה, שהציעה עקרונות מקוריים שחלקם הפוכים מאלו שהציעו שיטות הלחימה האחרות, כשנשאל על דרך האייקידו שפיתח היה אואשיבה עונה: "הדרך היחידה היא ההליכה ללא דרך, רק להיות בהרמוניה עם היקום, אחד".
אואשיבה טבע אמרות רבות, ונקשרו בשמו סיפורים רבים שביטאו את ראיית עולמו המיוחדת, המבוססת בין השאר על התפתחותו הרוחנית, על הידע הרב שצבר ועל תפיסת המציאות המיוחדת שלו.
כך למשל, מסופר כי בשנת 1925 התעורר ויכוח בין אואשיבה לקצין בחיל הים, שהזמין אותו לקרב.
אואשיבה התגונן ללא כלי נשק וניצח את הקרב על ידי התשת הקצין, אף שזה היה חמוש בבוקן.
אואשיבה הסביר כי מהרגע שצפה את תנועותיו של הקצין לפני שיצאו לפועל, הייתה זו תחילתה של "הארה" - הבסת אויב חמוש מבלי לפגוע בו, מיזוג של הרוח והחומר.
כך התמזגו אצלו עקרונות הבודהיזם ודת השינטו, עם נטרול התקפה תוך חמלה מוחלטת - אי קי דו.
כשנשאל אואשיבה מהו סוד האימון שהביא אותו לרמת שליטה כה גבוהה בגופו וברוחו, היה עונה, "הסוד האמיתי של אימון אייקידו, הוא עוד אימון...".
אואשיבה היה נשוי לאצו אואשיבה ונולדו להם ארבעה ילדים, שלושה בנים ובת אחת: קוניהרו, טקמורי, מצוקו וקיסשומארו שהפך לממשיכו כראש שיטת האייקידו.
מורינגה רותמית (מוֹרִינְגָה רָתְמִית, שם מדעי: Moringa peregrina) היא צמח סודאני לא בשרני, שמוצאו טרופי, והוא גדל בקרקעות שאינן מלוחות.
למורינגה יש פרחים ורודים והפירות הם בצורת אפונה המורכבת משלושה חלקים.
העלים של הצמח מנוצים פעמיים.
העלעלים נושרים ומה שנשאר זה צירי העלה המקבלים תפקיד הטמעה, והם נושרים כהתאמה למחסור במים, משום שהצמח גדל בעיקר בנאות מדבר.
הוא מכונה גם The Ben tree.
מורינגה רותמית הוא עץ נדיר, הגדל בארץ לאורך בקע ים המלח בתפוצה מקוטעת.
הוא נראה כרותם גדול, והוא בולט בפריחתו בגווני ורוד-לבן, מן האביב ועד לסוף הקיץ.
פריו הוא תרמיל ארוך, הנותר תלוי על העץ גם לאחר פיזור הזרעים.
מורינגה רותמית הוא צמח מוגן בישראל.
בת משפחתה, מורינגה מכונפת, נחשבת כיום כאחד מעצי המרפא המוכרים ברפואה העממית.
בעת העתיקה נעשה שימוש בזרעיה של המורינגה הרותמית להפקת שמן משובח לתעשיית הבשמים.
מורין פורסטר הייתה זמרת אלט אופראית קנדית-יהודייה.
מורין פורסטר נולדה בשם קתלין סטיוארט במונטריאול שבנפת קוויבק.
היא גדלה בשכונת עוני במזרח מונטריאול.
בגיל 13 נשרה מן הלימודים כדי לעזור בפרנסת המשפחה, שהיו בה עוד שלושה ילדים מלבדה, בעבודתה כמזכירה בחברת הטלפונים בל.
היא הצליחה לממן לעצמה שיעורי פיתוח קול וזמרה אצל סאלי מרטין, פרנק ראו והבריטון ברנרד דיאמנט.
את הרסיטל הראשון שלה נתנה ב-YWCA המקומי בשנת 1953. המלווה שלה היה ג'ון ניומרק, והופעתם זו הייתה פתיחה לשיתוף פעולה רב-שנים.
הופעתה הקונצרטנטית הראשונה הייתה בביצוע הסימפוניה התשיעית של בטהובן עם התזמורת הסימפונית של מונטריאול בניצוח אוטו קלמפרר.
פורסטר סיירה רבות בקנדה ובאירופה עם Jeunesses Musicales.
הופעתה הראשונה בניו יורק הייתה באולם הקונצרטים העירוני בשנת 1956. ברונו ולטר הזמין אותה לשיר בשבילו; הוא חיפש את האלט המתאים לביצוע והקלטה של הסימפוניה השנייה, "התחייה", של גוסטב מאהלר.
הייתה זו ראשיתו של קשר חם, רצוף חיבה והרמוניה.
ולטר היה תלמידו של מאהלר והדריך את פורסטר בפרשנות יצירותיו.
היא שרה בביצועי הפרידה של ולטר מן הפילהרמונית של ניו יורק בשנת 1957.
פורסטר נודעה בביצועי מאהלר שלה ובכוח התמדה מרשים.
היא יכלה להגיש עד 120 הופעות בשנה ובה בעת לגדל את חמשת הילדים שהביאה לעולם בנישואיה למנצח והמוזיקולוג היהודי יוג'ין קאש, והתגיירה בעקבותיו.
היא נחשבה לבעלת דיקציה גרמנית יוצאת מן הכלל וחוש דרמטי מעולה, שהקנו לה שם של זמרת לידר מן השורה הראשונה.
היא הופיעה דרך קבע גם בקונצרטים ובאופרות.
פורסטר הייתה בעלת הקול של ביאנקה קסטאפיורה בסדרת הטלוויזיה "הרפתקאות טינטין".
מורין פורסטר נודעה כמי שמעודדת מלחינים קנדיים ומשלבת דרך קבע את יצירותיהם בתוכניותיה, בייחוד בסיוריה בארצות אחרות.
במשך השנים כיהנה בתפקידים שונים בקנדה וקיבלה תוארי כבוד רבים.
בין השנים 1986 ל-1990 כיהנה כנשיאת אוניברסיטת וילפריד לוריה, ואולם הרסיטלים של האוניברסיטה נקרא על שמה.
בשנת 1986 פרסמה את ספר זיכרונותיה, Out of Character.
פורסטר נפטרה בשנת 2010 בטורונטו.
מורין אן "מו" טאקר היא מוזיקאית אמריקאית שהייתה המתופפת של להקת הוולווט אנדרגראונד.
טאקר, ילידת הפרוור לוויטאון שבניו יורק, ארצות הברית, החלה לתופף בגיל 19 וצורפה אל הוולווט אנדרגראונד לאחר עזיבתו של המתופף המקורי, אגנוס מק'ליז, שהתנגד לרעיון שהלהקה תופיע בפני קהל תמורת כסף.
סגנון נגינתה היה ייחודי: היא ניגנה בעמידה, כשהיא מכה בפטישים מיוחדים לתיפוף על תופי טום-טום פשוטים ותופי בס המכוונים לעוצמה גבוהה וכמעט שלא השתמשה במצלתיים.
כמו כן היא שרה כסולנית מובילה (במשותף עם לו ריד) בשירים "After Hours" ,"The Murder Mystery" ו-"I'm Sticking with You".
בהופעות הראשונות של הלהקה היא ניגנה גם בגיטרה בס.
ב-1970 עזבה זמנית את הלהקה בעקבות הריונה הראשון והוחלפה בהופעות בידי בילי יול, אחותו של גיטריסט הלהקה דאג יול, שהוא עצמו תופף ברוב אלבומה האחרון של הלהקה עם ריד, "Loaded".
היא המשיכה לנגן בלהקה עד 1971 אז פרשה מעשיית המוזיקה.
במהלך שנות השמונים הקימה טאקר להקה בה תיפקדה כסולנית וגיטריסטית, והוציאה מספר אלבומי סולו בלייבלים עצמאיים.
סטרלינג מוריסון נכלל בלהקה זו מפעם לפעם.
בתחילת שנות התשעים השתתפה בהופעות האיחוד של הוולווט אנדרגראונד.
טאקר פעילה בתנועת מסיבת התה והצהירה בעבר כי "אובמה מתכנן להרוס את אמריקה מבפנים".
מורילו בקר (בפורטוגזית: Murilo Becker; נולד ב-14 ביולי 1983) הוא כדורסלן ברזילאי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת מינאס טניס מליגת העל הברזילאית.
בקר החל את דרכו בכדורסל המקצועני בקבוצת קוריאנתיאנס הברזילאית.
לאחר מכן עבר לפרנקה סאו פאולו.
ב-2005 הוא נרשם לדראפט ה-NBA, אך יצא ממנו בסופו של דבר.
הוא שיחק בסאו פאולו במשך שלוש עונות, כאשר עונת השיא שלו הייתה , שבה הוא קבע ממוצעים של 16.6 נקודות ו-7.1 ריבאונדים למשחק והוביל את קבוצתו לגמר אליפות הליגה, בו היא הפסידה לאוניברסאו.
הוא נבחר לחמישייה השנייה של העונה.
באוגוסט 2007 חתם בקר על חוזה של שלוש שנים במכבי תל אביב, קבוצה ישראלית המשחקת ביורוליג.
עם זאת, הוא לא הצליח להשתלב בסגל הקבוצה, ועקב כך הושאל לאקדמיק סופיה, כאשר היה מועמד לעבור גם לעירוני רמת גן.
הוא הציג יכולת טובה במדי סופיה, ושיחק עימה אף בגביע יול"ב.
במרץ 2008 הוא הוחזר למכבי תל אביב מההשאלה, לאחר פציעה של הסנטר המוביל שלה מרכוס פייזר שחייבה אותה להביא שחקן חיזוק.
אף על פי כן, הוא לא שותף במדי מכבי גם לאחר חזרתו, ובסיום העונה חזר לברזיל, אל קבוצת מינאס טניס.
בקר הוא מהשחקנים המובילים של נבחרת ברזיל.
הוא זכה עם הנבחרת במשחקים הפאן-אמריקאיים ב-2003 וב-2007, בזכות ניצחונות במשחקי הגמר על ו בהתאמה.
הוא שיחק מספר פעמים גם באליפות אמריקה בכדורסל, וזכה עם נבחרת ברזיל באליפות ב-2005.
בקר הוא בעל יכולת פיזית גבוהה וידוע כמצטיין בלקיחת ריבאונדים.
מוריטאסגוס היה אל רפואה במיתולוגיה הקלטית אשר זוהה עם האל אפולו מהמיתולוגיה הרומית.
פולחנו היה נפוץ באליז-סנט-רן (Alise-Sainte-Reine) שבקוט ד'אור ובבורגונדי שבגאליה (צרפת של ימינו).
מוריטאסגוס היה בעלה של האלה הקלטית דאמונה.
מספר כתובות המוקדשות לשני האלים התגלו ליד בריכת מרפא אליה עלו לרגל המאמינים על מנת להירפא מתחלואיהם.
בבריכה התגלו מספר חפצים שהוקדשו למוריטאסגוס בתקווה שירפא את נגעי העולים לרגל.
פסלים אלה היו בעיר פסלים של עולי הרגל החולים, או פסלים של חלקי הגוף הפגועים שהושלכו לבריכה כמנחה לעיל.
לואיס מורין סטייפלטון הייתה שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1981 על תפקידה בסרט "אדומים", זכתה בפרס גלובוס הזהב, בפרס אמי ובפרס הטוני.
סטייפלטון נולדה בעיר טרוי שבמדינת ניו יורק.
הוריה של סטייפלטון, איירין וג'ון סטייפלטון, נפרדו כאשר הייתה ילדה.
כשהגיעה לגיל 18 עברה סטייפלטון לעיר ניו יורק, שם עבדה כדוגמנית.
סטייפלטון זכתה בפרס הטוני בשנת 1951 על תפקידה במחזה של טנסי ויליאמס "השושנה המקועקעת".
ב-1958 ההייתה סטייפלטון מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב על הופעתה הקולנועית הראשונה בסרט "לבבות בודדים".
היא הופיעה בסדרה הטלוויזיונית "כל אנשי המלך" המבוססת על סיפור של רוברט פן וורן.
את פרס אמי הראשון שלה קיבלה סטייפלטון בשנת 1967 על הופעתה בסרט "Among the Paths to Eden".
ב-1960 שיחקה בסרט המין הנמלט על פי המחזה של טנסי ויליאמס "אורפאוס בשאול".
ב-1963 שיחקה בסרט המוזיקלי "ביי ביי בירדי" לצידו של דיק ואן דייק.
בשנת 1970 שיחקה במותחן המצליח "נמל תעופה".
בזכות תפקידה המשני בסרט בתור אינז גרארו זכתה סטייפלטון בפרס גלובוס הזהב.
בשנה שלאחר מכן השתתפה בגרסה הקולנועית למחזהו של ניל סיימון מלון פלאזה".
ב-1978 עבדה תחת בימויו של וודי אלן ב"רגשות".
בסרט גילמה סטייפלטון את דמותה של פרל.
בשנת 1981 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה הכריזמטי ב"אדומים", דרמה ביוגרפית של וורן בייטי.
בסרט גילמה את דמותה ההיסטורית של אמה גולדמן, פילוסופית ופעילה חברתית אמריקאית-רוסייה ממוצא יהודי הידועה בכינויה "אמה האדומה".
על תפקידה זה קיבלה גם את פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
ב-1985 שיחקה בקומדיה הבדיונית זוכת שני פרסי האוסקר של רון הווארד "קוקון".
ב-1987 הופיעה בסרט "שאלה של שפיות" לצידה של ברברה סטרייסנד.
ב-1989 הופיעה בפרק בסדרה "B.L.
בשנות ה-90 התפרסמה בזכות הופעתה בסרט "מכורים לאהבה".
בשנת 1992 שיחקה בסרט הטלוויזיה "Miss Rose White" ברשת NBC, שם גילמה את דמותה של טנטה פרלה ועל תפקידה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית משנה במיני-סדרה או סרט טלוויזיה.
בעלה הראשון של סטייפלטון היה מקס אלנטאק ובעלה השני היה המחזאי דייוויד רייפיל, שתי מערכות היחסים לא החזיקו מעמד ובסופו של דבר נגמרו בגירושים.
לסטייפלטון בת מבעלה הראשון ובן מבעלה השני.
במהלך חייה סבלה סטייפלטון רבות מחרדה ומאלכוהוליזם.
היא הייתה ידועה כמעשנת כבדה ונפטרה בשנת 2006 ממחלת ריאות חסימתית כרונית בעיירה לנוקס שבמדינת מסצ'וסטס.
מורינדה סיטריפוליקה (שם מדעי: Morinda citrifolia) הידוע בשמו בהוואית נוני, הוא עץ פרי ממשפחת הפואתיים.
נוני אנדמי לדרום-מזרח אסיה, אך התפשט משם לתת-היבשת ההודית איים באוקיינוס השקט, פולינזיה הצרפתית, קוסטה ריקה, ברבדוס, פוארטו ריקו ולאחרונה גם לרפובליקה הדומיניקנית.
טהיטי היא אזור הגידול המשמעותי ביותר שלו.
עמים ילידיים השתמשו בפרי הנוני כמזון חירום בעת רעב, ולכן הוא מכונה גם "פרי רעב".
למרות ריחו החזק וטעמו המר, הפרי ניתן לאכילה ובכמה מאיי האוקיינוס השקט משמש כמזון בסיסי, במצבו הגולמי או לאחר בישול.
תושבי דרום מזרח אסיה ואבוריג'ינים צורכים את פירות הנוני טריים עם מלח או מבשלים אותם עם קארי.
ב, העלים ידועים בשם באי-יו ומשמשים כירק ירוק והם המרכיב העיקרי של קאנג באי-יו, המבושל עם חלב קוקוס.
הפרי עצמו משמש כמרכיב בכמה גרסאות של סום טאם.
מוריהירו הוסוקאווה (ביפנית: 細川 護煕; נולד ב-14 בינואר 1938) הוא פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-79. הוא עמד בראש הקואליציה הראשונה בה לא הייתה חברה המפלגה הליברלית-דמוקרטית מאז 1955.
הוסוקאווה נולד בטוקיו, בנו הבכור של המרקיז מוריסאדה הוסוקאווה, ונכדו של ראש ממשלת יפן לשעבר, פומימרו קונואה.
כזכות מולדת, ירש הוסוקאווה עם לידתו את תואר הקזוקו של אביו, אך איבד אותו ב-1947, לאחר שרשויות הכיבוש האמריקאיות ביטלו את המוסד.
הוא סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת סופיה ב-1961, ולאחר שעבד מספר שנים כעיתונאי בעיתון אסאהי שינבון, קיבל הוסוקאווה מושב בבית היועצים של יפן כחבר המפלגה הליברלית-דמוקרטית ב-1971, שם יצג את מחוז קומאמוטו.
לאחר שכיהן במשך שתי כהונות, עזב הוסוקאווה את הדיאט של יפן ב-1983, והתמנה למושל מחוז קומאמוטו, תפקיד אותו מילא עד 1991.
ב-1992 הודיע שאינו מסוגל לסבול את השחיתות שפשתה במפלגה הליברלית-דמוקרטית והודיע על פרישה ממנה, והקמת המפלגה החדשה של יפן (日本新党), ששאפה לערוך רפורמות.
בבחירות הכלליות של 1993 איבדה המפלגה הליברלית-דמוקרטית את הרוב בבית הנבחרים של יפן, לראשונה מאז 1955, ואת מקומה תפסה קואליציה של שמונה מפלגות, שהבטיחה לערוך רפורמות חברתיות, כלכליות ופוליטיות.