tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נדקר למוות במהלך המרד בסוביבור על ידי אסירים.
בקמן היה חבר במפלגה הנאצית (חבר 305,721) ובאס אס.
גילוי גופתו היה הגורם לפתיחת המרד מוקדם מהמתוכנן.
לא ידוע דבר על ראשית חייו.
בקמן עבד בתחילה בתוכנית T4 – אותנסיה בה נרצחו בגז נכים ובעלי פיגור שכלי.
בעקבות מבצע ריינהרד הוא הועבר למחנה ההשמדה סוביבור, שם עבד בעיקר במחנה השני כאחראי על מיון חפצי הנרצחים בתאי הגזים, שם סודרו הבגדים, והיה אחראי על הטיפול בסוסים.
לאחר שהגיעו היהודים לרמפה הם נאלצו להתפשט ולשים את כל בגדיהם ומזוודותיהם בצד.
מי שלא יכול היה ללכת נלקח בעגלות.
אם זה קרה לאט מדי, בגדיהם נקרעו מגופם בכוח.
ואז באה הפקודה להיכנס ל"בית המרחץ" (תא הגז).
לפני כן הם נאלצו להעבור בדלפק ובו עמד אס אס אושרשרפורר אלפרד איטנר, שלקח מהם את כל חפצי הערך כמו זהב ותכשיטים אחרים.
ברגע שהם נכנסו לתא הגז, דאגו ולטר נובאק והאחים יוזף וולף ופרנץ וולף, שהבגדים המושלכים יובאו לצריפים הסמוכים לצורך אריזה ומיון.
בשלב זה הגיע תפקידם של רודולף בקמן ופול גרוט: כל הניירות, המסמכים והחפצים שלא נשלחו לצריף המיון ולא היה בהם צורך היו מוכנסים לשקיות ונשלחים לשריפה.
"כל זה היה צריך לקרות בקצב מהיר, כך שניתן יהיה להכניס לתאי הגז את הקבוצה הבאה של היהודים באותה צורה במהירות האפשרית."
בנוסף לתפקידים שנזכרו לעיל עבד בקמן גם כמנהל בבית המכונה "יער", בו שכנה הנהלת המחנה.
על פי תוכנית המורדים נקבע שיש להרוג שם את בקמן ותומאס שטפל.
הוא נהרג בצורה שקטה על ידי חיים אנגל ואסיר נוסף.
בנוסף לבקמן חוסלו עשרה שומרים גרמנים אחרים ומספר לא ידוע של שומרי עזר אוקראינים.
כשגילה את מותו איש האס אס אריך באואר, שחזר מקניית מצרכים החל לירות בשני יהודים שפרקו את משאיתו.
יריות אלו הובילו להחלטה של מפקדי המרד להתחיל בו מוקדם מהמתוכנן.
רודולף גרוסמן היה צייר וגרפיקאי גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי.
ידוע במיוחד בזכות רישומי הדיוקן שצייר של אישים מפורסמים.
סבו, וילהלם דורר, היה צייר החצר בבאדן ואמו מארי (1852–1889) הייתה ציירת פורטרטים.
אביו, ויקטור, היה רופא, ולכן רודולף למד בתחילה רפואה ופילוסופיה במינכן, בין השנים 1902 ל-1904, ואז שהה חמש שנים בפריז, שם היה תלמידו של לוסיאן סימון.
בעודו שם, הוא התמסר בעיקר לציור נוף, בהשפעתו של פול סזאן.
עם חברו, ז'ול פסקין, נסע לבלגיה והולנד.
מאוחר יותר נסעו לצפון ודרום צרפת, ולווינה, בודפשט וסטוקהולם.
בשנת 1910 שהה זמן קצר בברלין ואז המשיך בנסיעותיו.
הפעם למינכן, ואיטליה, שם התגורר עם חברו, הנס פורמן.
כשחזר לגרמניה, הוא גר בברלין; אייר ספרים וצייר דיוקנאות של ידוענים, שרבים מהם הוצגו במגזין הסאטירי Simplicissimus.
בשנת 1928 הוא מונה לפרופסור בבית הספר המלכותי לאמנות.
הוא היה גם חבר בזצסיון הברלינאי ובאגודת האמנים הגרמנים ( Deutscher Künstlerbund).
לאחר עלייתו של היטלר לשלטון, בשנת 1934, פוטר מתפקידו ופרש לעיר הולדתו.
תחת הממשלה הנאצית, הוכרזו יצירותיו כ"אמנות מנוונת" ו-206 מהן הוחרמו.
שלוש מהן הוצגו בתערוכת האמנות המנוונת התעמולתית ב-1937.
רודולף בלינג היה פסל גרמני מודרני.
עבודותיו היו חלק מאירוע הפיסול בתחרות האמנות באולימפיאדת לוס אנג'לס ב-1932.
בלינג קיבל חינוך שמרני מהוריו ארנסט והלן (לבית תומאס).
בין השנים 1892 עד 1901 למד בבית הספר היסודי בסטגליץ, ואז עבר לפנימייה הפרוסית-צבאית לואיסנשטאט.
הוריו שאפו שיהיה איש עסקים.
אך היה לו ברור שהוא לא רוצה להיות כזה והחל לעבוד כשוליה ואז הוא עבר השתלמויות בבית ספר למלאכה.
בלינג המשיך גם בהכשרתו האוטודידקטית, השתתף בקורסי ערב לרישום ודוגמנות וכן בהרצאות אנטומיה לאמנים באוניברסיטה לרפואה וטרינרית בברלין.
בשנת 1908 הקים בלינג יחד עם אמיל קסלוב סטודיו לפסלים קטנים, קישוטים ואומנויות יישומיות.
מאז 1909 קיבלה החברה הזמנות מיוחדות להצגות התיאטרון של מקס ריינהרדט.
לאחר סגירת הסטודיו בשנת 1910, עבד במחלקת תפאורות לתיאטרון.
במהלך תקופה זו הכיר דמויות חשובות כגון מקס ריינהרדט, ארנסט שטרן, מעצב הבמה הראשי האקספרסיוניסטי שלו והנס פולציג.
כשעבד כמעצב תפאורה, הכיר בלינג את הנטיות החדשות באמנות ובספרות האקספרסיוניסטית.
התיאטרון עיצב מאוד את הנושאים והסמליות של עבודותיו לאחר מכן, מוטיב הריקוד מופיע בהן שוב ושוב.
בשנת 1911, פיטר ברויאר, פרופסור לפיסול באקדמיה לאמנות בברלין-שרלוטנבורג, התוודע לבלינג וקיבל אותו כתלמיד לכיתת אמן ללא שום עבודות קודמות.
בנוסף, ברויאר העמיד לרשותו סטודיו וסטודנטים משלו.
סיור לימוד לקח אותו לבלגיה, הולנד, אנגליה וצרפת בשנת 1913.
שינוי זה אפשר לבלינג, מצד אחד, להעניק בסיס אקדמי ללימוד האוטודידקטי שלו כפסל, ומצד שני, להמשיך ולהרוויח כסף באמצעות עיצוב במה.
במהלך תקופה זו עסק בתיאוריות של אדולף פון הילדברנד בספרו "בעיית הצורה באמנות יפה".
בין השנים 1915–1917 שירת בלינג כחייל בחיל האוויר ברלין-אדלסהוף, שם עבד במחלקת הדגמים.
מסוף 1918, לאחר הכרזת הרפובליקה על ידי פיליפ שיידמן, גם בלינג נקלע למערבולת של אירועים מהפכניים ורעיונות חדשים.
בברלין הוקמה המועצה לעבודה באמנות, בה גם היה מיוצג בלינג.
בדצמבר אותה שנה נוסדה עמותת האמנים המתקדמת "קבוצת נובמבר", שבלינג היה מייסד שותף של ועדת התערוכה.
היה בדירקטוריון הקבוצה עד 1932.
ממש בתחילת המאה ה-20 שמו של רודולף בלינג עורר דיונים תכופים וכבדים.
הוא היה הראשון שחזר שוב למחשבותיו של הפסל האיטלקי המפורסם בנוונוטו צ'ליני (1500–1570), שבזמנו הצהיר כי על פסל להציג עבודות טובות וברורות.
אלה היו ההנחות הנוכחיות בתחילת המאה.
עם זאת הם מבשרים על אינדיקציה לפיסול שהוא תלת־ממדי.
רודולף בלינג הקצין את הדרישה ואמר: פסל צריך להציג רק עבודות טובות.
וכך הוא הפך ליריב לאחד החוקרים הראשיים של אמנות בגרמניה בברלין, אדולף פון הילדברנדט, שבספרו "בעיית הצורה בפיסול" (1903) אמר: "הפיסול צריך להיות מובן – ולעולם לא צריך לכפות על הצופה חוסר הבנה של היצירה".
רודולף בלינג הפריך את התיאוריה הזאת ביצירותיו.
תיאוריות החלל והצורה שלו שכנעו אפילו מבקרים כמו קרל איינשטיין ופול ווסטהיים, והשפיעו על דורות של פסלים אחריו.
בלינג היה חבר ב, ואף היה חבר ועד שלהם בראשית שנות השלושים.
אבל משנת 1933 ואילך, לבלינג לא היה שום סיכוי לעבוד במולדתו.
עבודותיו סומנו כאמנות מנוונת, רבות מהן הותכו או נופצו.
מכיוון שדעותיו הפוליטיות גם לא תאמו את המשטר הנאצי, נאסר עליו לעבוד כמו כן סולק גם מהאקדמיה הפרוסית לאמנויות, ברלין.
נשיא האקדמיה המליץ לו בשם שר החינוך והאמנות להתפטר.
בשנת 1935 שהה רודולף בלינג שמונה חודשים בעיר ניו יורק, שם הציג תערוכה עם עבודותיו החשובות ביותר מהתקופה המודרנית.
הוא גם העביר קורסים והרצאות על פיסול מודרני ותאוריות משלו.
אמריקה הציעה לו אפשרות טובה באותה תקופה לחיות שם את חייו.
הוא חזר לגרמניה מכיוון שבנו תומאס בן התשע היה בסכנה בגרמניה מכיוון שאמו, אשתו הראשונה של רודולף בלינג, הייתה יהודייה.
הוא הצליח להציל את בנו והיגר שוב, בשנת 1937, הפעם לאיסטנבול, טורקיה.
הוא חי ועבד שם שלושים שנה.
משנת 1937 ואילך היה פרופסור באקדמיה לאמנויות יפות באיסטנבול, ארגן מחדש את המחלקה לפיסול ולימד מבוא לאמנות מודרנית, וביסס את עבודתו על לימודים מסורתיים.
בשנת 1939 הוא הצליח להטיס את בנו מברלין לטורקיה.
בשנת 1942 הוא התחתן עם אשתו השנייה יולנדה קרולינה מנזיני, שהייתה ממשפחה איטלקית-גרמנית, ובשנת 1943 נולדה בתו אליזבת.
בין השנים 1951–1966 הוא היה פרופסור באוניברסיטה הטכנית באיסטנבול, במחלקה לאדריכלות 1955 הוא נקרא חזרה לאקדמיה במערב ברלין, אך חזר רק בשנת 1956, באותה השנה היה יכול לקבל את העבודות שנשארו בניו יורק בעזרת משרד החוץ.
בגיל שמונים החליט לחזור שוב לגרמניה, שם התגורר בקריילינג, ליד מינכן.
הוא מת במינכן ביוני 1972, כשהוא מעוטר על ידי ממשלת גרמניה עם הצלב הפדרלי וכוכב.
רודולף אפ היה צייר גרמני של ריאליזם, המיוחס לבית הספר במינכן.
רודולף אפ נולד באברבאך בשנת 1834 כבן לצייר דקורטיבי.
לאחר שצייר ועבד כאמן מגיל צעיר, לימד אותו לראשונה צייר הנוף קרל לודוויג סיגר.
לאחר מכן למד בבית הספר לאמנות בקרלסרוהה כתלמידם של יוהאן וילהלם שירמר ולודוויג דס קודרה והשתתף באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
בשל כישרונו הברור, הוא קיבל חופשה מהשירות הצבאי על ידי יורש העצר, לאחר מכן, הדוכס הגדול פרידריך הראשון מבאדן.
מלגה ומשאבים כספיים נוספים אפשרו לאפ לצאת למסע לימודים ביער השחור.
בסביבות 1859 הוא ערך לימודי נוף רבים באזור פרייבורג ולנדסטול.
לאחר מותו של שירמר הוא עבר למינכן בשנת 1863, שנחשבה כמרכז האמנות.
כאן הוא הוקסם במיוחד מקארל תיאודור פון פילוטי, שהיה אמור להיות מנהל האקדמיה בין השנים 1874–1886. במינכן צבר אפ במהירות מוניטין טוב כצייר מבוקש.
בשנת 1862 הוא התחתן עם קתרינה שטיבל.
בשנת 1868 נולד בנו פרנץ ריטר פון אפ.
בתם הלן נולדה בשנת 1870, ובתם השנייה, אוגוסטה אנה, נולדה בשנת 1871. היא נשארה לא נשואה עד למותו של אביה והתגוררה בדירת הוריה.
אוגוסטה אנה שימשה כמודל לפורטרטים שונים ולייצוגים פיגורטיביים של אביה.
רודולף אפ עבד כצייר גם לעת זקנה; הוא נפטר במינכן ב -1910.
רודולף-אפ-שטראסה באברבאך נקרא על שמו.
מאמצע המאה ה-19 עברו ציירים מכל רחבי גרמניה למינכן, שנחשבה אז למרכז האמנות הגרמנית.
ביניהם היו ציירים רבים מהדוכסות הגדולה של באדן שחיפשו את מזלם בבירת האמנות של מינכן.
רודולף אפ הוא נציג של רבים מהאמנים הללו שעד מהרה נשכחו והם מקובצים תחת מונח הגג "בית הספר (אסכולת) מינכן".
אפ הבין איך להישאר נאמן לצורות הביטוי האמנותיות שלו ולא להיכנע לקלישאות המלאכותיות והמוגזמות של מעמד הקונים הבורגני.
המוטיבים שלו מציאותיים ומתארים את החיים בסוף המאה ה-19 מבלי לשפוט.
גישה זו הפכה אותם לאטרקטיביים עד להווה והן בעלות ערך לאמנות ולהיסטוריה תרבותית.
הוא התקדם ללא הרף, גם לאחר 50 שנות ציור, הוא לא קפא בשגרה אמנותית, כפי שקורה לעיתים קרובות עם ציירים מצליחים.
הוא צייר מוטיבים רבים מספר פעמים.
המרכיבים העיקריים בעבודתו האמנותית הם בעיקר קטעי ז'אנר קטנים.
מצבי הרוח המשובחים והשילוב המיומן של נוף צבעוני עדין ודמויות מעניקים לציוריו אמירה אמנותית מיוחדת.
הצהרות התמונה ההומוריסטיות ופרטי התמונה המשלימים באהבה, זכו להכרה רחבה בציבור.
אמנותו של רודולף אפ הוערכה גם מעבר לים ומספר לא מבוטל מציוריו נמכרו לארצות הברית במהלך חייו ולא הופצו רק כמקור, אלא גם כהעתקים.
מוטיבים של אפ קישטו את המגזינים הראשונים בסביבות 1890. גלויות צבעוניות (ליטוגרפיות) עם מוטיבים של אפ נמכרו באירופה ובצפון אמריקה.
חלק מציוריו הפכו לנחלת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
מוטיבים המבוססים על עבודתו נהנים מפופולריות רבה כהדפסי אמנות וכתבניות לשטיחי קיר.
רודודפני היא עיירה בצפון אכאיה, יוון.
ממוקמת במפרץ קורינתוס, 4 ק"מ צפונית מערבית לאייג'יו ו-28 ק"מ ממזרח לפטרס.
בשנת 2011 התגוררו בעיירה 2,564 תושבים.
היה זה מקום מושבה של עיריית סימפוליטיה, שהיא רשות מוניצפלית של עיריית איגאליה מאז 2011. הדרך הלאומית היוונית 8 א' (אתונה – קורינתוס – פטרס) ומסילת הברזל קורינתוס – פטרס עוברות בעיירה.
החוף של רודודפני והאזור לאורך החוף נקרא 'אקולי', על שמו של המשורר פיטר דימיטרופולוס.
רודוביה דוס אימיגראנטס (בפורטוגזית: Rodovia dos Imigrantes) הוא הכביש המהיר SP-160 במדינת סאו פאולו, ברזיל.
הכביש, שחולף בסרה דו מאר (רכס הרים המשתרע לאורך 1,500 ק"מ במקביל לשפלת החוף בדרום-מזרח ברזיל בין המדינות ריו דה ז'ניירו וריו גראנדה דו סול ודרך מדינת סאו פאולו).
בדרכו מרמת סאו פאולו לשפלת החוף, עובר במנהרות וגשרים רבים ורחבים החולפים מעל יער הגשם, ונחשב לאחד ההישגים הבולטים של הנדסת הכבישים בברזיל ולפרויקט הנדסי מורכב בקנה מידה עולמי, לאורך הכביש ישנם 44 ויאדוקטים, 7 גשרים, ו-14 מנהרות באורך כולל של כ-58.5 ק"מ.
הכביש הוא חלק ממערכת אימיגראנטס-אנצ'ייטה הכוללת את הכבישים הנ"ל ועוד מספר כבישים מהירים המתחברים אליהם והיא מופעלת על ידי חברה פרטית.
(תעריף הנסיעה בכבישי עבר שינויים רבים והוא נחשב ליקר ביותר המשולם בברזיל על כביש אגרה).
משמעות השם 'Rodovia dos Imigrantes' – 'דרך (מהירה) המהגרים' נקראה כך על הנצחת תרומתם המכרעת של המהגרים לצמיחתה התרבותית, החברתית והכלכלית של ברזיל.
בבניית הנתיב הדרומי נבנו ויאדוקטים ומנהרות ארוכים יתר מאשר בנתיב הצפוני, בהן שתי מנהרות שהן מנהרות הכביש הארוכות ביותר בברזיל באורך של 3,009 ו-3,146 מטרים; בשל המנהרות והגשרים הרבים ההשפעה הסביבתית של בניית האימיגראנטס באזור סרה דו מאר ובמיוחד של הנתיב הדרומי, נמוכה יחסית.
בניית הנתיב הדרומי כילתה כ-400,000 מ"ר מהיער באזור סרה דו מאר.
במהלך שנות קיומו של מערך אימיגראנטס אירעו בו מספר תאונות יוצאות דופן;
ב-8 בדצמבר 1973, עוד בטרם נחנך הכביש, נהרגו בו שני בני אדם בתאונה כאשר הרכב בו נסעו התנגש בצינור בטון שהשאירו העובדים.
זוהי התאונה הראשונה בהיסטוריה של האימיגראנטס.
ב-22 בפברואר 2013 בסביבות השעה 16:45 התרחשה תאונה של כ-24 כלי רכב שהחליקו במדרון בשל גשמים כבדים שירדו שם באותה העת, אדם אחד מצא בתאונה את מותו והכביש נחסם לכ-30 שעות.
אלכסנדר גיאורג רודולף באואר היה צייר גרמני שחי ופעל בסוף ימיו בארצות הברית.
באואר נודע כחבר בקבוצת האוונגרד שהתרכזה סביב המגזין דר שטורם בברלין.
עבודתו עמדה במרכז אוסף האמנות המופשטת של סולומון ר.
גוגנהיים ומוצגת כיום במוזיאון ע"ש גוגנהיים באפר איסט סייד של מנהטן, ניו יורק.
רוּדוֹלְף אֶרִיךְ רַסְפֶּה היה ספרן, סופר ומדען גרמני, שכונה על ידי הביוגרף שלו "נוכל".
הוא ידוע בעיקר בזכות אוסף סיפורי הגוזמאות שלו "הרפתקאותיו המפתיעות של הברון מינכהאוזן", הידוע גם בשם "הנרטיב של הברון מינכהאוזן על מסעותיו ומסעות המלחמה המופלאים ברוסיה", במקור יצירה סאטירית עם מטרות פוליטיות.
רספה נולד בהנובר, והוטבל ב-28 במרץ 1736. למד משפטים בגטינגן ולייפציג ועבד כספרן באוניברסיטת גטינגן.
ב-1762 הוא התמנה לפקיד בספריית האוניברסיטה בהנובר, וב-1764 למזכיר של ספריית האוניברסיטה בגטינגן.
הוא נודע כחוקר רב-תכליתי והתמחה בידיעת הטבע ובחקר עתיקות, והוא פרסם כמה שירים מקוריים וגם תרגומים של שירים של אוסיאן.
ב-1765 פרסם את האוסף הראשון של יצירותיו הפילוסופיות של לייבניץ.
הוא גם כתב מסה על האסופה "שרידי השירה האנגלית העתיקה" של .
ב-1767 הוא מונה לפרופסור ב, ולאחר מכן לספרן.
הוא תרם ב-1769 מאמר זואולוגי לכרך ה-59 של , שהביא לכך שהוא נבחר לעמית של החברה המלכותית של לונדון, והוא כתב רבות על כל מיני נושאים.
בשנת 1774, הוא ייסד כתב עת קצר-ימים בשם "Der Casselische Zuschauer".
משנת 1767, הוא היה אחראי על כמה אוספים של פרידריך השני, רוזן הסן-קאסל.
הוא נאלץ לברוח לאנגליה ב-1775 לאחר שנסע לאיטליה ב-1775 כדי לקנות חפצי ערך עבור הרוזן.
נמצא שהוא מכר את חפצי הערך של הרוזן ושלשל את הרווח לכיסו.
הוא נזרק מהחברה המלכותית באותה שנה בגלל "הונאות רבות והפרות אמונים גסות".
בלונדון הוא השתמש בידע שלו באנגלית ובהשכלתו כדי להתפרנס על ידי פרסום ותרגום ספרים בנושאים שונים.
מלבד סיוע בתרגום "מסע מסביב לעולם" של גאורג פורסטר לגרמנית, הוא גם תרגם יצירות גרמניות לאנגלית, ויש רמיזות אליו כ"מלומד הולנדי" ב-1780 בכתביו של הוראס וולפול, שנתן לו כסף ועזר לו לפרסם את "מסה על מקור ציור השמן" (1781).
אך רספה נשאר עני, והחברה המלכותית מחקה את שמו מרשימותיה.
מ-1782 עד 1788, הוא הועסק על ידי כמנהל בדיקות וכמחסנאי ב בקורנוול.
במקביל, הוא גם חיבר ספרים על גאולוגיה ועל תולדות האמנות.
מטיל ה, שנמצא בשנת 2003, הוא גוש טונגסטן שנמצא בחוות טרווידל ומתוארך כבן 150 שנה לפחות.
עובדה זו עשויה להקדים את ההתכה המוקדמת ביותר הידועה של המתכת (שדורשת טמפרטורות גבוהות במיוחד) והובילה להשערות שייתכן שהיא הופקה במהלך ביקור של רספה במכרה "האפי-יוניון" (ב הסמוכה) בסוף המאה השמונה-עשרה.
רספה היה גם כימאי עם עניין מיוחד בטונגסטן.
זיכרונות על כושר ההמצאה שלו נשארו עד אמצע המאה ה-19. בהיותו בקורנוול, נראה שהוא כתב את הגרסה המקורית של עלילות הברון מינכהאוזן; אין הסכמה באשר לשאלה האם הוא כתב גם את מספר ההמשכים שהופיעו עד 1792.
הוא גם עבד עבור המו"ל המפורסם בכמה פרויקטים, ביניהם היה קטלוג תיאורי שערך את אוסף המשחות והיציקות של אבני חן של , בשני כרכים בגודל קווארטו (1791).
לאחר מכן רספה עקר לסקוטלנד, וב מצא פטרון בסר ג'ון סינקלייר מ, שאת עניינו במינרלוגיה הוא המשיך לטפח על ידי העמדת פנים שהוא מגלה עורקים של מינרלים יקרי ערך וברי שימוש באחוזותיו.
רספה "שתל" את "הממצאים" באדמה בעצמו, וכאשר המרמה הייתה על סף חשיפה, הוא נמלט.
לבסוף הוא עבר לאירלנד, שם ניהל מכרה נחושת באחוזת הרברט ב שבמחוז קרי.
הוא מת בקילרני מטיפוס הבטן, בנובמבר 1794.
סיפורי הברון מינכהאוזן התפרסמו כאשר הם 'הושאלו', תורגמו לגרמנית וקושטו במקצת על ידי ב-1786 - והיו בין ספרי הקריאה האהובים על הדורות הבאים, כמו גם הבסיס לכמה סרטים, כולל "הרפתקאות הברון מינכהאוזן" של טרי גיליאם בהשראת הסרט "" של (במאי צ'כי), שנעשה עשרים שנה לפני כן (Baron Prášil; 1961).
אחרים במהלך חייו של רספה היו מודעים גם הם לכך שהוא חיבר את ההרפתקאות, כולל חברו הגאולוג , שמזכיר את ספרו של רספה במכתב לצ'ארלס לייל.
רק ב-1824 חשף הביוגרף של בירגר את האמת על הספר.
פעילות הכרייה המפוקפקת של רספה בסקוטלנד סיפקה את המודל לדמותו של הרמן דוסטרסוויבל, נוכל מכרות גרמני ברומן "" של וולטר סקוט (1816), המתרחש בסקוטלנד בסוף המאה ה-18. בהקדמה לרומן, סקוט עצמו ציין כי דמותו של דוסטרסוויבל עשויה להיראות "מאולצת ובלתי סבירה", אך כתב: "...
הקורא עשוי להיות סמוך ובטוח שחלק זה של הנרטיב מבוסס על עובדה של התרחשות ממשית".
רודולף באואר (בהונגרית: Bauer Rudolf; בודפשט, 2 בינואר 1879 – שושר, 9 בנובמבר 1932) אלוף אולימפי הונגרי זורק דיסקוס.
מ-1895 עד 1898, היה באואר ספורטאי של BTC (מועדון התעמלות בודפשט), הוא התחרה במספר ענפי ספורט - אתלטיקה, היאבקות, חתירה וכדורגל.
משנת 1898 למד משפטים באוניברסיטת בודפשט למדע (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), לאחר מכן מ-1899 עבר לאקדמיה הכלכלית של Magyaróvár והתכונן לאולימפיאדת פריז (1900) בצבעי מועדון האתלטיקה המקומי.
הוא הציג חידוש טכני בזריקת דיסקוס, הוא היוצר של תנועת הסיבוב של זריקת הדיסקוס, המודרנית שנמצאת בשימוש עד היום.
לאחר ניצחונו בתחרות הבחירה הארצית, הוא זכה גם באולימפיאדה, בתחרות שאורגנה בפארק בוא דה בולון (Bois de Boulogne) בפריז, הוא השיג תוצאה של 36.04 מטר.
ב-15 ביולי 1900 הוא הפך לאלוף האולימפי הראשון באתלטיקה ההונגרית.
הוא היה רק בן 21 בזמן ניצחונו האולימפי, אך לאחר מכן השתתף בתחרויות אתלטיות בודדות בלבד.
אחרי אלפרד האיוש, הוא היה הספורטאי ההונגרי השני שזכה במדליית זהב אולימפית, וכחרדת גורל, הוא גם מת השני מבין זוכי מדליות הזהב של הונגריה.
בתחילת המאה ה-20, רודולף באואר לא קיבל הכרה מוסרית או כלכלית על ניצחונו האולימפי.
הספורטאי המצוין הפסיק השתתפות בתחרויות בינלאומיות בגיל 21, בשיא.
לאחר האולימפיאדה הוא התחרה רק בתחרויות חקלאים כפריים וזרק להנאתו את הדיסקוס, איתו הגיע עד ל-43 מטר.
מאז 2009, קיים לוח תבליט במושונמגיארובאר.
רחוב בעיר נושא את שמו.
מאז שנת 2000, ברובע 9 של בודפשט ברחוב Kinizsi u.
31. יש תבליט על קיר הבית (ביתו לשעבר של רודולף באואר).
שני התבליטים נעשו על ידי הפסל לאסלו דינייש.
רודודנדרון סמירנופי (שם מדעי: Rhododendron smirnowii) הוא זן של צמח בעל פרחים ממשפחת האברשיים, מצוי בצפון מזרח טורקיה ומערב הקווקז.
בבית הגידול המקומי שלו הוא נמצא עד גובה 2,300 מטר, ובזן המתורבת שלו הוא באזור עמידות USDA 5 עם הגנה מסוימת.
הזן שלו 'וודקה' זכה בפרס הצטיינות (Award of Merit) של החברה המלכותית לגננות בשנת 1991.
רודולף ולטר ריכרד הס היה מזכירו האישי של אדולף היטלר ולאחר מכן סגנו.
היה בדרגת רייכסלייטר ונחשב לאחד הבכירים בהיררכיה של המפלגה הנאצית עד לטיסתו לסקוטלנד ל"משימת שלום" ושבייתו על ידי הבריטים.
רודולף הס נולד באלכסנדריה שבמצרים ב-26 באפריל 1894, בנו של סוחר ויצואן גרמני מצליח.
לטענת ברטה וסטר-ספפורד, אמריקאית שחיה בירושלים בראשית המאה ה-20, בשנת 1903 עקרה המשפחה לירושלים והאב מונה לסגן הקונסול הגרמני בעיר והיא הכירה את הס כילד "נרגן ורע מעללים", אבל לטענה זו אין סימוכין ממקורות אחרים, והס עצמו סיפר כיצד משפחתו עזבה את אלכסנדריה ב-1908 בדרכה לגרמניה.
ב-1908, כשהיה בן 14 חזרה המשפחה לגרמניה.
רודולף התגייס לצבא הגרמני ב-1914, עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, במטרה לברוח מאביו שסירב לשלחו ללימודים באוניברסיטה והעדיף לצרפו לעסק המשפחתי.
במלחמה נפצע פעמיים כחייל בחיל הרגלים, ומאוחר יותר הוכשר כטייס.
לאחר המלחמה הצטרף ל"פרייקור", ארגון ימני של חיילים משוחררים שהועסקו בתשלום, ותפקידם היה דיכוי התעוררויות קומוניסטיות בגרמניה.
באוניברסיטת מינכן למד מדעי המדינה, שם השתייך לקבוצה אנטישמית חשאית שהיללה את עליונות הגזע הנורדי.
הוא הושפע ביותר מפרופסור קרל האוסהופר, שכתביו היוו בסיס למושג "לבנסראום" - הגדלת אזור המחיה של הגרמנים על חשבון עמים אחרים.
ב־1 ביולי 1920, לאחר ששמע את נאומו של אדולף היטלר במרתף הבירה, הצטרף הס למפלגה הנאצית ונעשה לחברה ה־16. הס, שהעריץ את היטלר מלכתחילה, הצטייר כמטיל אימה והשתיק במהרה את כל המתנגדים לדעותיו של המנהיג, בתהלוכות ובאספות השתמש לעיתים בכוח כנגד קומוניסטים ומרקסיסטים.
ב-1923 השתתף בפוטש במרתף הבירה, שבו ניסתה המפלגה הנאצית לעלות לשלטון.
הס הושם בכלא לנדסברג יחד עם היטלר.
בתאם המשותף הוא שיכתב את ספרו של היטלר מיין קמפף, הוסיף לספר מידיעותיו על ה"לבנסראום" ותפקידה ההיסטורי של האימפריה הבריטית, והציע דרכים לשיפור פני המפלגה.
לאחר שחרורו מהכלא ב-1925, שירת מספר שנים כמזכירו האישי של היטלר, אך ללא דרגה והכרה רשמית בתוך המפלגה.
ב־1932 הוענקה לו דרגת גנרל באס אס, ב־1933 נהיה לסגן הפיהרר, תפקיד רם אך טקסי בלבד.
מעולם לא ניתנה לו השפעה על ענייני המדינה, מאחר שלא הייתה לו דעה משלו ומחשבה עצמית, והיה כנוע לפיהרר.
עם הזמן הוסיף תארים כשר ברייך ללא תיק, חבר בקבינט הסודי וחבר בוועדת הביטחון של הרייך.
ב־1939 נהיה לממלא מקומו של היטלר אחר גרינג.
הוא היה חבר באגודת תולה לפני שהפך לדמות בולטת במפלגה הנאצית.
חוסר רצונו להשתתף במאבקים הפנימיים של המפלגה הביא בסופו של דבר להחלפתו על ידי מרטין בורמן.
הס הכיר את תוכניות היטלר בדבר התקפה על ברית המועצות, על כן רצה להימנע ממצב שבו גרמניה תילחם בשתי חזיתות שונות.
הוא טס עד לקרבת מגוריו של הדוכס, אז נטש את מטוסו וצנח לאדמה תוך שהוא שובר את קרסולו.
לאחר נחיתתו פגש איכר סקוטי והודיע לו "שברצונו לפגוש את חברו הדוכס".
הס נתפס על ידי המשטרה ומשמר המולדת, והחלה חקירה ראשונית כשזהותו עדיין לא ידועה.
למחרת בא המילטון לפגוש אותו לבקשתו, אז הזדהה הס לראשונה בשמו האמיתי, אך המילטון התקשה להאמין.
הס אמר להמילטון שהפיהרר משוכנע בניצחונה של גרמניה, אך אינו מעוניין להילחם בבריטניה, והציע לו לסייע בתיווך שיחות שלום.
חוקריו של הס תיארוהו בפני וינסטון צ'רצ'יל כמשוגע המייצג בדבריו רק את עצמו.
נרגז בשל הצהרותיו המטורפות של הס, החליט צ'רצ'יל לכלאו ולתת לו זכויות של שבוי מלחמה בדרגה בכירה.
היטלר הכריז על הס כמטורף ונידה אותו מהמפלגה.
הטיסה המפתיעה גרמה למפלגה הנאצית מפח נפש ובושה גדולה, בעוד הם מנסים להבין את מניעיו של הס.
היטלר חשש כי הס יחשוף בפני האנגלים את תוכניות מבצע ברברוסה לפלישה לברית המועצות, שכבר היו בשלב תכנוני מתקדם, והתבססו על מכת פתע בסגנון ה"בליצקריג", אך אף אם חשף אותן הס בפני האנגלים, לא יוחסה לכך החשיבות הנדרשת.
צ'רצ'יל אמנם הזהיר את סטלין מפני תוכניות הפלישה שהגיעו לידיעתו ממקורות שונים, אך זה לא ייחס את החשיבות הנדרשת לאזהרות אלו ואחרות, והפלישה לרוסיה נחשבת עד היום לאחת ההפתעות האסטרטגיות הגדולות בהיסטוריה הצבאית.
בניגוד לטענה שהיטלר לא ידע על יוזמת השלום של הס, טוען ההיסטוריון פיטר פדפילד, כי הס נשלח בשמו של היטלר עם הסכם שלום מפורט, שלפיו ייסוגו הנאצים ממערב אירופה, בתמורה לנייטרליות בריטית במתקפה קרובה של גרמניה על ברית המועצות.
לדברי ההיסטוריון הבריטי, צ'רצ'יל סירב לקבל את ההסכם משום שרצה לערב את ארצות הברית במלחמה, כדי להביס את היטלר, שבו הוא לא בטח.
בהמשך שנותיו בכלא הבריטי, המשיך מצבו הנפשי להידרדר והוא היה בטוח שמזונו מורעל ותאו הוא מלכודת מוות.
ב־1945 הוחזר הס לגרמניה לעמוד בפני בית המשפט לפושעי מלחמה נאצים בנירנברג.
אלפרד זיידל היה סניגורו והמשיך לטפל בענייניו גם אחרי סיום המשפט.
בבית המשפט סבל מחוסר התמצאות וטען כי לקה באמנזיה.
ברגעים של צלילות דעת, המשיך בתמיכתו בהיטלר ובמניעיו, בפני השופטים לא הביע סלידה מהפתרון הסופי.
על אף מצבו הנפשי נשלח למאסר עולם בכלא שפנדאו בברלין.
שלטונות ברית המועצות מנעו כל אפשרות לשחרור מוקדם.
ב-17 באוגוסט 1987, בגיל 93, נמצא הס מת בתאו כשהוא תלוי מצווארו.
ביולי 2011 הרסו הרשויות בגרמניה את קברו, בכפר וונזיידל שבדרום המדינה, בהסכמת נכדתו, לאחר שמתחם הקבר הפך מוקד עלייה לרגל לנאו-נאצים.
עצמותיו של הס, שהוצאו מקברו, נשרפו ופוזרו בים.
בכל שנה מתקיימת בערים שונות ברחבי גרמניה סביב תאריך התאבדותו, 17.8, צעדות של קבוצות נאו-נאציות הנקראות "צעדות הזיכרון לרודולף הס".
רודולף ורבה (בצ'כית: Rudolf Vrba; 11 בספטמבר 1924 – 26 במרץ 2006) היה פרופסור לפרמקולוגיה, חוקר סרטן, וניצול שואה אשר נודע כראשון שהעביר לעולם המערבי עדות מפורטת וממוסמכת על רצח היהודים הממוסד באושוויץ.
באפריל 1944 נמלט מהמחנה יחד עם אלפרד וצלר, במטרה להפיץ מידע מודיעיני על מנגנון ההשמדה.
הדו"ח המפורט שחיברו השניים, "דו"ח ורבה-וצלר", חשף לראשונה את המבנה הטכני של תאי הגזים ומשרפות ואת היקף הקטל, ובכך הפך את הידיעות על אודות "הפתרון הסופי" משמועה לעובדה מוכחת.
חשיבותו ההיסטורית של ורבה נגזרת מהשפעתו הישירה על הצלת חיים.
פרסום הדו"ח ביוני 1944 עורר לחץ בינלאומי כבד על שליט הונגריה, מיקלוש הורטי, והביא להפסקת השילוחים לאושוויץ.
פעולה זו הצילה באופן ישיר כ-200,000 מיהודי בודפשט שגירושם נמנע.
ורבה זכור גם בשל הביקורת הנוקבת שהביע בספרו "ברחתי מאושוויץ" כלפי מנהיגי "ועד העזרה וההצלה" בהונגריה, בטענה כי נמנעו מלהזהיר את הקהילה היהודית על הגורל הצפוי לה, על אף המידע שהיה ברשותם.
לאחר מלחמת העולם השנייה פנה ורבה למסלול אקדמי והשלים דוקטורט בכימיה ובביוכימיה בצ'כוסלובקיה.
הוא היגר לקנדה, שם כיהן כפרופסור באוניברסיטת קולומביה הבריטית והתמחה בחקר הסרטן ובביוכימיה של המוח.
על פועלו המדעי ותרומתו ההיסטורית יוצאת הדופן, הוענק לו בשנת 1998 תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
ורבה נולד בשם ולטר רוזנברג בשנת 1924 בעיירה טופולצ'אני שבסלובקיה.
ב-1939 גורש מבית הספר התיכון בעקבות חוקי נירנברג שנחקקו בארצו, במרץ 1942 קרע ורבה בן השבע עשרה את הטלאי הצהוב משרוול חולצתו ועזב את ביתו בכוונה להגיע לאנגליה ולחופש.
כשבכיסו 10 לירות שטרלינג שנתנה לו אמו למימון נסיעתו תכנן להגיע לגבול הסלובקי בדרכו להונגריה ומשם לאנגליה, אך נתפס והוכה בידי שומרי הגבול ונשלח למחנה נובקי שבצ'כוסלובקיה.
הוא הצליח לברוח משם, אך נתפס והוחזר.
ב־14 ביוני 1942 נשלח ורבה מנובאקי למיידנק ושבועיים לאחר מכן, ב-30 ביוני, נשלח למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ; מספר האסיר שלו היה 44070. בשלב מסוים הצטרף לקומנדו "קנדה" - המקום בו מוינו חפציהם של הקורבנות שהגיעו ואוחסנו לצורך העברתם לממשלה הגרמנית, שם שירת הן במחנה האם אושוויץ והן במחנה בירקנאו הסמוך.
כבר בהגיעו לאושוויץ בחודש יולי 1942 גמלה בליבו ההחלטה להימלט מהמחנה.
לאחר שאולץ יחד עם אלפי אסירים במחנה לצפות בהוצאות להורג של אסירים שנמלטו ונתפסו, הבין שהקושי אינו רק בעצם הבריחה אלא גם במניעה כישלונה.
בתחילת שנת 1944 הבחין ורבה בהכנות ותכונה רבה.
הוא שמע את אחד השומרים השתויים פולט אמירה על כך שהוא מצפה בקוצר רוח לבואו של "הסלאמי ההונגרי".
ורבה החליט לברוח כדי "להזהיר את ההונגרים, לקומם אותם".
בערב פסח, 7 באפריל 1944, נכנסו ורבה וחברו אלפרד וצלר (אסיר מספר 29162) למקום מסתור, שהיה למעשה חלל בערימת עצים.
לאחר מסע מפרך ומסוכן שנמשך 11 יום, הם הגיעו לז'ילינה שבסלובקיה, שם פגשו את הנהגת הקהילה היהודית.
השניים הופרדו ותוחקרו על ידי ראשי הקהילה, שרשמו מפיהם את מה שכונה לאחר מכן "דו"ח אושוויץ" שהיה חלק מ"הפרוטוקולים של אושוויץ".
הדוחות יצאו מסלובקיה, ולפי ורבה הגיעו לידי ממשלות הברית כבר בחודש יוני 1944.
בנוסף, הזהיר הדו"ח שהגרמנים מתכננים לשלוח למחנה את 800 אלף יהודי הונגריה.
המידע התבסס על שיחת שומרים ששמע ורבה ובה דובר על "מיליון יחידות" הצפויות להגיע למחנה.
האזהרה בדו"ח התאמתה זמן קצר לאחר מכן, כשהתחיל משלוח יהודי הונגריה לאושוויץ.
הדו"ח שכתבו ורבה ווצלר הופץ במספר עותקים, בתקווה שיגיע לידי בעלות הברית.
ב-16 ביוני 1944 הגיע עותק של הדו"ח למשרד החוץ האמריקאי.
יומיים אחר-כך שודרו פרטים ראשונים מהדו"ח ב-BBC.
ואולם, בעלות הברית בחרו להתעלם מקריאתם של מחברי הדו"ח להפציץ את אושוויץ, והשמדת היהודים במחנה נמשכה.
מעל מיליון איש הושמדו באושוויץ עד לקיץ 1944, כ-90% מהם היו יהודים.
לאחר פרסום הדו"ח, הצטרף ורבה לפרטיזנים הצ'כוסלובקים ונלחם עד תום מלחמת העולם השנייה תחת פיקודו של מילן אוהר.
הוא עוטר במדליית הגבורה הצ'כוסלובקית, באות ההתקוממות הסלובקית הלאומית ואות הלוחם הראוי לשבח.
לאחר המלחמה הוא למד כימיה בפראג וסיים לימודי דוקטורט בשנת 1951.
ורבה ברח מצ'כוסלובקיה הקומוניסטית בשנת 1958, עלה לישראל ועבד כשנתיים במכון ויצמן ברחובות.
לאחר מכן בחר לעבוד בלונדון, עבר לבוסטון, ולבסוף התמנה לפרופסור חבר לפרמקולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קולומביה הבריטית שבונקובר, קנדה.
ורבה פרסם את סיפור בריחתו מאושוויץ בספרו "איני יכול לסלוח" בשנת 1963. בספרו, ציין כי על אף שתוכן הדו"ח אותו כתב עם אלפרד וצלר בסוף אפריל 1944 היה בידי ההנהגה היהודית בסלובקיה, ובהונגריה, כבר בראשית מאי 1944, לפני תחילת הגירושים המאסיביים מהונגריה, לא הופץ המידע בקרב המועמדים להשמדה.
הוא סבר כי שבירת סוד מחנה אושוויץ הייתה מונעת השמדתם של יהודים רבים.
ורבה הרבה להעיד במשפטים נגד פושעים נאצים.
בשנת 1998, יזמה פרופ' רות לין מהפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה הענקת תואר דוקטור לשם כבוד לרודולף ורבה, וכן את פרסום ספר זיכרונותיו "ברחתי מאושוויץ" (בתרגומם של יהושע בן עמי ושלומית קדם).
במאמרה משנת 2004 ובספרה (שפורסם בשפה האנגלית באותה שנה), תיארה פרופ' לין את היעדר סיפור דו"ח ורבה-וצלר בספרי לימוד ההיסטוריה בישראל עד שנת 1998, אז פורסם ספרו של ורבה בשפה העברית.
לעומתה, טען פרופ' יהודה באואר כי קיום הדו"ח לא הוסתר.
עם זאת, הוא הביע את הערכתו לוורבה ולפועלו, ובריאיון לעיתון "מקור ראשון" משנת 2006, אף צוטט באומרו כי "הסיפור צריך להיכתב בספרי הלימוד לבתי הספר.
רודולפו אלפונסו פייטרו פיליברטו רפאלו גוליילמי (באיטלקית: Rodolfo Alfonso Pietro Filiberto Raffaello Guglielmi; 6 במאי 1895 – 23 באוגוסט 1926), המוכר תחת שם הבמה רודולף ולנטינו , היה שחקן קולנוע אמריקאי-איטלקי.
רודולף ולנטינו נולד בקסטלנטה שבאיטליה, השלישי מארבעת ילדיהם של ג'ובני ולנטינו, מנהל קרקס שנפטר ממלריה כשוולנטינו היה בן 11, ושל מארי ברטה גבריאל (Marie Berta Gabrielle, לבית ברבן Barbin), צרפתייה.
היה לו אחים מבוגרים - אלברטו וביאטריס ואחות צעירה בשם מריה.
בילדותו, ולנטינו זכה לפינוקים בשל מראהו יוצא הדופן ואישיותו העליזה.
אמו פינקה אותו, בעוד שאביו לא ראה זאת בעין יפה.
הוא התקשה בלימודים, ולבסוף נרשם לבית ספר לחקלאות בגנואה, שם קיבל תעודה.
בשנת 1912, עבר להתגורר בפריז אך חזר באותה השנה לאיטליה.
בשנת 1913 עבר לארצות הברית וגר בניו יורק.
עד מהרה התרושש מכספו, הסתובב ברחובות ועבד בעבודות מזדמנות- בעיקר במסעדנות ובגינון.
בעת שחי ברחוב, ולנטינו היה חוזר מדי פעם למסעדת "מורי'ס" לארוחת צהריים, וצוות המקום היה מגניב לו קצת אוכל.
בשנת 1914, המסעדן ג'ו פאני, בעליהן של המסעדות Castles-by-the-Sea, the Colony ו-Woodmansten Inn, היה הראשון שהעסיק את רודולף כרקדן טנגו לצד ג'ואן סויר, בשכר של 50 דולר לשבוע.
בסופו של דבר מצא עבודה כרקדן שכור ("טקסי דנסר") במסעדת-הקברט מקסימ'ס.
בין הרקדנים האחרים ב"מקסים'ס" היו גם כמה בני אצולה אירופיים לשעבר, שנעקרו ממולדתם — והביקוש לריקוד עמם היה גבוה במיוחד.
הוא למד סגנונות ריקוד רבים וניסה לפתוח בקריירת ריקוד ללא הצלחה.
בשנת 1917 הצטרף ולנטינו ללהקת אופרטה שנסעה להופיע ביוטה, אך הלהקה התפרקה שם.
לאחר מכן, הצטרף להפקה של אל ג'ולסון שנסעה ללוס אנג'לס.
לאחר מכן הוא נסע לסן פרנסיסקו, שם שיחק תפקיד קטן בהפקה תיאטרונית בשם "אף אחד לא בבית".
במהלך שהותו בעיר פגש את השחקן נורמן קרי, ששכנע אותו לנסות לפתח קריירה בקולנוע — שהיה אז עדיין בעידן הסרטים אילמים כרקדן.
לאחר שהתגלה בסרט דל תקציב, לוהק ולנטינו לסרטים נכבדים באולפני הוליווד.
הוא הרבה לשחק את המאהב יפה התואר והפך למושא תשוקה של מיליוני נשים, בין היתר בסרט "השייח" שם שיחק לצד אגנס איירס.
בסוף שנת 1922, פגש ולנטינו את ג'ורג' אולמן, שהפך עד מהרה למנהלו האישי.
אולמן עבד בעבר בחברת Mineralava Beauty Clay Company, והצליח לשכנע את הנהלת החברה שוולנטינו, בזכות המוני מעריצותיו, יהיה דמות מושלמת לשמש כשגריר וכפרזנטור של המותג.
הוא יצא לסיור ב־88 ערים ברחבי ארצות הברית וקנדה.
בנוסף לסיור, הוא גם שימש כפרזנטור של מוצרי היופי של חברת Mineralava ושפט בתחרויות יופי שארגנה החברה.
בשנת 1919, נישא לשחקנית ג'ין אקר, והם התגרשו ב-1923. באותה שנה נישא לנטאשה רמבובה והם התגרשו ב-1925.
ב-15 באוגוסט 1926 פונה ולנטינו לבית החולים בניו יורק במצב קשה, לאחר שהתגלה אצלו זיהום בכבד.
הניתוח עבר בהצלחה, אבל גרם לו להרעלת דם.
ולנטינו נפטר ב-23 באוגוסט 1926 בניו יורק כתוצאה מההרעלה.
בן 31 בלבד היה במותו.
למעלה מ-100,000 אבלים יצאו לרחובות ניו יורק על מנת לחלוק לו כבוד אחרון.
אלפים נוספים התכנסו בתחנות בהן עברה הרכבת אשר הסיעה את גופתו לקבורה בלוס אנג'לס, ועשרות אלפים עמדו מחוץ לבית הקברות בו נטמן.
בשנת 1977 יצא לאקרנים הסרט "ולנטינו" אודותיו.
בתפקיד ולנטינו שיחק רודולף נורייב.
בסרטו של וודי אלן, "קפה סוסייטי" (2016), מעניקה מאהבתו הצעירה של המפיק ההוליוודי שבסרט, מכתב אהבה כתוב וחתום בכתב ידו של ולנטינו, לאות אהבתה.
בתרבות העברית שימשה דמותו של ולנטינו לתיאור דמות המאהב יפה התואר והבלתי מושג.
בתוכניתה של להקת פיקוד מרכז "רד אלינו לבקעה" (1968) נכלל השיר "טנגו ולנטינו" שנכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי סשה ארגוב.
השיר "נסיך החלומות" שכתבה שמרית אור, אשר מוכר בביצוע גלי עטרי, נכתב אודותיו.
רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבית הבסבורג (18 ביולי 1552 – 20 בינואר 1612) היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מלך בוהמיה ומלך הונגריה.
רודולף היה בנם הבכור של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו, מריה בת קרל החמישי.
בעלותו לשלטון, עם מות אביו בשנת 1576, ביטל רודולף את המדיניות הסובלנית בה נקט אביו כלפי הפרוטסטנטיות באדמות ההבסבורגיות, ואף סייע באופן פעיל לקונטרה-רפורמציה הקתולית.
עם זאת, ניהל אורח חיים חילוני, ולא דבק באמונתו הדתית.
אף שהיה אדם מלומד, לא נודע רודולף השני כשליט ראוי וזאת בשל הדיכאון הקליני שממנו סבל.
בשונה מאביו, היה אדם מופנם ופגיע.
לקראת סוף ימיו חווה מספר התקפי אי שפיות, וכתוצאה מכך החלו בני משפחתו להתערב באופן פעיל בענייני ניהול הקיסרות.
ואמנם, לאחר שהובילו אישטוואן בוצ'קאי ובני בריתו העות'מאניים התקוממות אלימה נגד השלטון ההבסבורגי בהונגריה (1604–1606), צבר אחיו הצעיר של רודולף, מתיאס, סמכות שלטונית בפועל אשר עלתה על זו של הקיסר.
בשנת 1608 נאלץ רודולף להיענות לתביעותיו של אחיו ולהעניק לו את השליטה באדמות הונגריה, אוסטריה ומוראביה.
כדי לפצות על כך ולחזק את התמיכה בו בבוהמיה, פרסם רודולף ב-1609 צו מלכותי מיוחד המתיר חופש דת לאצילים ולתושבי הערים בבוהמיה.
ואולם מאמץ זה לא נשא פרי, ורודולף נאלץ לוותר גם על אחיזתו בבוהמיה ולהעבירה לאחיו בשנת 1611. אפשר ששלטונו הבלתי יציב ורב התהפוכות של רודולף השני היה בבחינת סימן לבאות: מלחמת שלושים השנים פרצה כשש שנים לאחר מותו.
מקובל להניח כי רודולף השני נמנה עם הצבעוניים שבמלכי אירופה לאורך ההיסטוריה, ובתקופה זו בפרט.
הקיסר נהג לאסוף גמדים, ובצבאו שירת גדוד ענקים מיוחד.
הוא הקיף עצמו באסטרולוגים, והתעניין בעיקר במשחקים, באמנויות השונות ובמוזיקה.
בדומה לאצילים רבים בני התקופה, הוא הוקסם ממסתורי המיסטיקה, הכישוף והמדע בן זמנו.
הוא שימש כפטרונו של המתמטיקאי והאסטרונום יוהאנס קפלר, כפטרונם של פסלים וציירים רבים כדוגמת ג'וזפה ארצ'ימבולדו וברתולומאיוס שפרנגר, וכן עודד את פעילות האלכימאים ומימן את פרסומם של כתבים בתחום.
הוא אף נהג לבקר במעבדות האלכימאים בעירו פראג ולצרוך את שירותיהם.
כאביו, מקסימיליאן, היה יחסו של רודולף אוהד כלפי היהודים, והוא אף עמד בקשר עם מהר"ל מפראג במשך זמן מה.
ב-20 בינואר 1612 מת רודולף בפראג, ואחיו מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון במקומו.
רודולף וירכו היה רופא גרמני, אנתרופולוג, ממייסדי החברה האנתרופולוגית הגרמנית, מחשובי המדינאים בתקופת פרוסיה ומנהיג מפלגת הקדמה הגרמנית שהייתה באופוזיציה לאוטו פון ביסמרק.
נחשב למייסד מדע הפתולוגיה ותחום הרפואה החברתית (Social Medicine).
הוגה תאוריית התא המודרנית לפיה "כל תא בא מתא".
רודולף וירכו נולד בסווידווין (בגרמנית Schivelbein, כיום בפולין, אז בפומרניה המערבית) למשפחה שעסקה בחקלאות, ובסיוע מלגה למד רפואה וכימיה באקדמיה הצבאית הפרוסית בברלין.
ב-1842, כאשר סיים את לימודיו, העדיף לעבוד באקדמיה לרפואה בברלין בתור מתלמד ברפואה מאשר להמשיך כמתוכנן בקריירה צבאית.
ב-31 במרץ 1849 הושעה בגלל דעותיו הפוליטיות שתמכו בממשל ליברלי.
סיבות פוליטיות הובילו למעברו לאוניברסיטת וירצבורג ללמד אנטומיה.
ב-1856 חזר לברלין למשרה שניתנה לו בתור פרופסור לאנטומיה פתולוגית.
אחת מתרומותיו העיקריות למדע הוא הנחלת השימוש במיקרוסקופ בעת מחקרים ברפואה ולמידה של סטודנטים.
מתוך כך נקרא הקמפוס בו פעל על שמו, "קליניקה קמפוס וירכו".
לזכותו של וירכו נזקפות עשרות תגליות, ביניהן פיתוח התאוריה הידועה ביותר שלו - תאוריית התא (ללא קשר לגילוי של תאודור שוואן שפיתח תאוריה בעלת אותה שם).
רודולף וירכו נחשב לראשון שאבחן את מחלת הלוקמיה, אך ידוע יותר בתור מי שגילה את תאוריית התא "Omnis cellula e cellula", שפרסם בשנת 1858. התאוריה מסבירה את ההפרדה בין התאים השונים.
מתוך התאוריה מסביר וירכו שכל תא נוצר מתוך תא בדיוק כמוהו.
וירכו, כמו צ'ארלס אמיל טרויסיר, גילה את ההתפתחות הסרטנית בגסטרולוגיה שנקראת על שמם Virchow's node & Troisier's sign.
כמו כן, גילה את תופעת הפקקת בדם כאשר קרישי דם יוצרים טרומבוזיס, וכשיש הצטברות רבה מדי נוצר מצב שנקרא "אמבוליזם".
בנוסף ייסד וירכו את תחום התא הפתולוגי והפתולוגיה ההשוואתית, הבודקת מחלות בבעלי חיים ובבני אדם.
ב-1869 ייסד וירכו את האגודה לאנתרופולוגיה, אתנולוגיה ופרהיסטוריה.
תחומים אלה השפיעו מאוד על תיאום והעצמת מחקרי הארכאולוגיה הגרמנית.
ב-1885 הוא ייסד את תחום הקרניומטריה, תורה שביקשה לשפר את המחקר אודות המקור של העם ההינדו-איראני, וכן מחקר אודות ה"מיסטיקה הנורדית" בעת הכנס האנתרופולוגי ב-1885 בקארלסרוהה.
הוא פיתח שיטה ייחודית לנתיחה שלאחר המוות הקרויה על שמו, אשר נותרה אחת מהטכניקות שבשימוש עד היום.
וירכו הביע התנגדות לשימוש במטליות חיטוי ולתמיכה בחיטוי של מכשירים על פי המתודה שפותחה על ידי איגנץ זמלווייס האוסטרי, דבר אשר מכתים במעט את גדולתו ברפואה, כאשר חיטוי זה היה עשוי להציל עשרות בני אדם.
וירכו עצמו מת בנפילה עקב שבר בירך.
וירכו היה פעיל פוליטי אשר תמך ברפורמות ליברליות סוציאליות בשיטת הממשל ודגל בכך שרופאים צריכים לשמש עורכי דין לעניים.
את דעותיו אלה פרסם ב-1848 בספריו אודות טיפוס הבהרות ושלזיה העליונה.
כן אמר כי השינוי לא יבוא על ידי הטיפול במטופל היחיד עם תרופות, אוכל, מחסה או לבוש אלא רק באמצעות פעולות רדיקליות לקידום האוכלוסייה כולה.
מאידך זכור וירכו כאב המייסד של הרפואה הסוציאלית.
וירכו היה חבר במועצת העיר ברלין וחבר בפרלמנט הפרוסי מ-1861 וברייכסטאג הגרמני בין השנים 1880–1893.
וירכו תמך בשיפור מערכת הבריאות לתושבי ברלין ובשיפור מערכת המים של העיר.
בנוסף הקים וירכו את תחום "הרפואה הסוציאלית" שטען שהמחלה היא לא ביולוגיה של עני אלא מונעת לעיתים קרובות ממעמד חברתי.
בתור מייסד וחבר במפלגת הקידמה הגרמנית שהתנגדה לממשלו של ביסמרק (Deutschen Fortschrittspartei)
ופעלה למען רפורמות מרחיקות לכת באותה עת ותמיכה בדמוקרטיה ייצוגית בממשל.
וירכו היה לא היה שבע רצון מהקצב האיטי של הרפורמה המנהלית בפרוסיה.
החברה האנתרופולוגית הגרמנית תחת הנהגתו חתרה לביטול המערכות הכלכליות והפוליטיות הנפרדות של מדינות גרמניה השונות וביקשה ליצור קונפדרציה גרמנית שוויונית תחת אידאולוגיה ליברלית ומדעית, כדי להקל על המתחים הדתיים, הכלכליים והחברתיים באומה הגרמנית המתהווה, בפרט לאור העובדה שבפרוסיה היו בשנת 1871 שישה עשר מיליון פרוטסטנטים ושמונה מיליון קתולים.
החברה תמכה בליברליזם פוליטי, כלכלי ומדעי בפרוסיה.
עם זאת, מכיוון שתמכה גם בלאומיות הגרמנית, סירבה החברה לכלול בתוכה את סניף החברה האנתרופולוגית של וינה.
בשנת 1861 הקים וירכו את מפלגת הקדמה הגרמנית ושנה לאחר מכן נבחר לפרלמנט הפרוסי עם למעלה ממאה נציגים נוספים ממפלגתו.
כך הפכה מפלגת הקדמה הגרמנית למפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים הפרוסי.
חבריה ביקשו ליצור רפובליקה שבה אחראים השרים בפני הנציגים הנבחרים של העם, ולא בפני המלך.
וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, שקל התפטרות אך לבסוף מינה את נשיא השרים ביסמרק להכניע את הפרלמנט הליברלי.
בשנת 1862 קבע ביסמרק: "השאלות הגדולות של דורנו יוכרעו לא בנאומים ובהכרעת הרוב...
הוא קרא את וירכו לדו-קרב לאחר שהאחרון קרא לו "שקרן" מעל במת הפרלמנט.
וירכו ידע שהשילוב של ביסמרק וכלי נשק עשוי להיות קטלני עבורו והתנצל בפומבי, כדי להימנע מסיום חייו בלא עת.
רודולף הילפרדינג (Rudolf Hilferding; 10 באוגוסט 1877 – 11 בפברואר 1941) היה כלכלן מרקסיסטי ותאורטיקן סוציאליסטי מוביל בתחילת המאה ה-20. הילפרדינג, אוסטרי ממוצא יהודי שימש כאחד הכלכלנים המובילים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, ואף שימש כשר האוצר של גרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר.
הילפרדינג יצא לגלות לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933. בשנת 1941 הוסגר לידי הנאצים על ידי אנשי צרפת של וישי ונרצח על ידי הגסטפו.
הילפרדינג נולד בווינה למשפחה יהודית אמידה.
לאחר סיום חוק לימודיו בבית הספר, למד רפואה באוניברסיטת וינה.
עוד כנער הצטרף, בשנת 1893 לקבוצת סטודנטים וינאים שדנו בסוציאליזם.
הקבוצה נקראה לימים "Freie Vereinigung Sozialistischer Studenten" (האגודה החופשית של הסטודנטים הסוציאליסטים), ויושב ראש שלה היה מקס אדלר.
במסגרת אגודה זו נתקל הילפרדינג לראשונה בתאוריות סוציאליסטיות, והייתה זו מעורבותו הפוליטית הראשונה.
כתלמיד אוניברסיטה היה הילפרדינג למכרם של סטודנטים סוציאליסטים רבים, ובהם קרל רנר, אוטו באואר ומקס אדלר.
במקביל לרפואה למד כלכלה פוליטית אצל המרצה המרקסיסט קרל גרינברג, ופילוסופיה מפי ארנסט מאך.
שניהם השפיעו על כתיבתו וחשיבתו.
ב-1901 סיים את לימודי הרפואה והחל עובד בווינה כרופא ילדים, אם כי ללא התלהבות יתרה.
חלק ניכר מזמנו בילה בלימוד כלכלה פוליטית, עד שהבין כי שם נמצא ייעודו.
אך הוא לא ויתר על עבודתו כרופא עד לאחר שפרסומיו זכו להצלחה.
הוא הצטרף אל המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
ב-1902 תרם לעיתון הסוציאל-דמוקרטי "Die Neue Zeit", מספר מאמרים בנושאים כלכליים.
בתקופה זו חבר לקרל קאוטסקי שהיה אחד התאורטיקנים המרקסיסטים החשובים.
השניים היו לידידים ולשותפים לדרך.
שיתוף הפעולה עם קאוטסקי והכתיבה בעיתון הסוציאל-דמוקרטי הפכו אותו למתווך בין קאוטסקי למנהיג המפלגה האוסטרית ויקטור אדלר בנושאים אידאולוגיים.
באפריל 1902 כתב ביקורת על ספרו של אויגן פון בהם-באוורק, "קרל מרקס וסגירת המערכת", והגן על התאוריה המרקסיסטית כנגד התקפתו של בהם-באוורק, שהיה מראשוני האסכולה האוסטרית.
כן כתב שני מאמרים חשובים בנוגע לשימוש בשביתה כללית כנשק פוליטי.
כבר ב-1905 נחשב לאחד התאורטיקנים המובילים בתנועת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית, והיה למקורבם של ראשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באוסטריה, כמו גם של ראשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
ביחד עם מקס אדלר ייסד וערך את "Marx-Studien" (לימודי מרקס) כתב עת תאורטי ופוליטי שהפיץ את ה"אוסטרומרקסיזם" עד לשנת 1923. רנר, אדלר והילפרדינג ייסדו אגודה לשיפור מצב ההשכלה של הפועלים, שייסדה את בית הספר הראשון בווינה לפועלים, בשנת 1903.
בתקופה זו נישא הילפרדינג לרופאה בשם מרגרתה הניגסברג, אותה פגש בתנועה הסוציאליסטית, ואשר הייתה מבוגרת ממנו בשמונה שנים.
גם הניגסברג הייתה ממוצא יהודי, אף היא למדה באוניברסיטת וינה, ואף היא כתבה על בסיס קבוע ל"Die Neue Zeit".
לזוג נולד בן ושמו קרל אמיל.
לאחר לידת הבן חשש קאוטסקי כי מחויבותו של הילפרדינג למשפחתו תביא אותו להתרכז ברפואה ולהתרחק מהפוליטיקה.
מכיוון שכך שכנע את המנהיג הסוציאליסטי הגרמני אוגוסט בבל לקבל את הילפרדינג כמרצה במרכז ההוראה של ה-SPD בברלין.
ביולי 1906 קיבל הילפרדינג את המשרה ועבר לברלין.
החיים בברלין ומלחמת העולם הראשונה
כאשר הגיע לברלין בנובמבר 1906 אושר לו ללמד כלכלה והיסטוריה כלכלית במשך סמסטר אחד, אך חוק שהיה בתוקף באותה התקופה אסר על העסקת מורים לתקופה ארוכה ללא אזרחות גרמנית, ומשרתו הועברה לרוזה לוקסמבורג.
עד 1915 היה העורך לענייני חוץ של עיתון ה-SPD "Vorwärts", ועבד בקרבה לראשי המפלגה.
בבל המליץ על הילפרדינג למשרה זו.
בתוך זמן קצר קיבל הילפרדינג תפקיד מוביל בעיתון והיה למעשה לעורכו בפועל.
הוא תמך בקו של קאוטסקי, בן ארצו ופטרונו הפוליטי, שאותו החליף בשנות ה-20 כתאורטיקן העיקרי של המפלגה.
ב-1907 איימה המשטרה הפרוסית לגרשו.
ב-1909 הגיעו נישואיו למשבר, ומרגרטה חזרה עם ילדיהם לווינה שם עסקה ברפואה.
עם זאת הזוג התגרש באופן רשמי רק ב-1922 והילפרדינג נישא לאחר מכן לאישה ושמה רוזה.
עבודתו העיקרית "הון המימון" (Das Finanzkapital) פורסמה ב-1910. זו הייתה אבן דרך חשובה שהיא בעלת משמעות גם בימינו.
היא בנתה את מעמדו של הילפרדינג ככלכלן מוביל, ותאורטיקן מוביל בקרב אנשי האינטרנציונל הסוציאליסטי.
הילפרדינג היה לדמות מובילה באגף המרקסיסטי של ה-SPD.
מאז 1912 ייצג את "Vorwärts" בפגישות של ועדות המפלגה, וקיבל חלק בקבלת ההכרעות הפוליטיות בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בהן הייתה המפלגה למפלגה הגדולה ביותר המיוצגת ברייכסטאג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנגד הילפרדינג למדיניות ה-SPD שתמכה במלחמה, ולצד הוגו האזה הוביל את המיעוט במפלגה שהתנגד למלחמה.
למרות זאת, ביחד עם שאר עורכי העיתון "Vorwärts" חתם על הצהרה המנוגדת לדעתו הפוליטית בעניין זה, מתוך קבלת הכרעת הרוב במפלגה.
ב-1915 גויס לצבא האימפריה האוסטרו הונגרית כחובש.
בתחילה הוצב הילפרדינג בבית חולים שדה למחלות מידבקות בווינה.
שם חי יחד עם אשתו ושני בניו, קרל ופטר.
הודות לקשריו עם קאוטסקי שמר על קשר עם אנשי המפלגה.
ב-1916 נשלח כחובש קרבי אל החזית האיטלקית.
במהלך כל המלחמה נותר פעיל בכתיבה ובפעילות פוליטית.
ב-1915 פרסם מאמר בו חזר בו ממה שכתב ב"הון המימון" ופיתח לראשונה את התפיסה של "הקפיטליזם המאורגן", עמה יהיה מזוהה בשנים שלאחר המלחמה.
ב-1918 התחולל פיצול בשורות ה-SPD, ומספר חברים מובילים, וביניהם אדוארד ברנשטיין, קרל קאוטסקי והוגו האזה פרשו והקימו את "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבלתי תלויה של גרמניה" (USPD).
בזמן מהפכת נובמבר שב הילפרדינג לברלין, ומאז, במשך שלוש שנים, היה לעורך עיתונה של ה-USPD, "החירות" (Die Freiheit).
העיתון היה להצלחה, וזכה לתפוצה של מאתיים אלף עותקים.
"מועצת צירי העם", הממשלה הזמנית שלאחר מהפכת נובמבר, בה היו חברים אנשי ה-SPD וה-USPD, מינתה את הילפרדינג כחבר בוועדה מיוחדת שתפקידה לבחון את התנאים הסוציאליים בתעשייה.
הילפרדינג בילה זמן רב בפרויקט זה, על אף שגילה שלאיש מלבדו אין בו עניין, וכי נציגי ה-SPD מתנגדים לכל רפורמה שהציע.
באפריל 1919 חדלה הוועדה מפעולתה.
לאחר הפוטש של קאפ שב ומונה הילפרדינג לוועדה דומה, אך גם הצעותיה של זו לא זכו למימוש.
המתחים בין ה-SPD וה-USPD, שהיו על רקע הוראתו של הנשיא הסוציאל-דמוקרט, פרידריך אברט להשתמש בחיילים כנגד מרידה בברלין ב-23 בדצמבר 1918, הביאו לפרישת ה-USPD מהממשלה.
לאחר כישלון ה-USPD בבחירות לאספה הלאומית של הרפובליקה, תמך הילפרדינג בכינונן של מועצות פועלים.
ב-1919 היה הילפרדינג לאזרח גרמני, וב-1920 מונה ל"מועצה הכלכלית של הרייך".
ב-1922 היה בין המתנגדים לאיחוד בין ה-USPD ובין המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, כנגדה יצא במהלך שנות העשרים, והציע במקום איחוד זה חזרה לשורות ה-SPD.
ב-1922 התאחד הפלג הימני של ה-USPD, אליו השתייך הילפרדינג, עם מפלגת האם SPD.
הילפרדינג היה לאחד הכלכלנים הבולטים בשורות המפלגה, שהייתה במשך זמן רב מפלגת השלטון ברפובליקת ויימאר, והמפלגה המזוהה ביותר עם הרפובליקה עצמה.
בשיא האינפלציה ברפובליקה, בין אוגוסט לאוקטובר 1923 שימש הילפרדינג כשר האוצר.
הוא ניסה לייצב את המארק, אך כשל.
במהלך כהונתו הוחלט על השימוש ב"רנטנמארק", אמצעי שהיה בידו להביא לייצוב בסופו של דבר, אך הילפרדינג התפטר בטרם יושם הצעד.
בין 1924 ל-1933 היה הילפרדינג למוציא לאור של כתב עת תאורטי בשם "Die Gesellschaft" ("החברה").
ב-1924 נבחר לרייכסטאג ושימש כאחד מראשי מפלגתו, ודוברה העיקרי בעניינים כלכליים עד 1933. בין 1928 ל-1929 שימש שוב כשר האוצר בממשלתו של הסוציאל-דמוקרט הרמן מילר.
ממשלה זו המבוססת על "קואליציה גדולה" עם מפלגות המרכז, הייתה נגועה בחילוקי דעות פנימיים ובקשיים.
הילפרדינג הסתכסך עם נשיא הרייכסבאנק, היילאמר שאכט, וסכסוך זה הביא להתפטרותו בדצמבר 1929. גם לאחר התפטרותו נותר הילפרדינג בעל השפעה על מדיניותה הכספית של הרפובליקה.
בשנת 1930 התפטר מילר, והוחלף בקאנצלר השמרני היינריך ברינינג.
בשלב זה פעל כבר השפל הגדול את פעולתו על גרמניה.
ברינינג האמין כי יש להמשיך במדיניות כלכלית שמרנית, וזאת אל מול קריאות מהשמאל ומהימין לתוכניות רדיקליות, שכללו תוכנית ליצירת מקומות עבודה יזומים, במימון גרעוני.
הילפרדינג תמך במדיניותו של ברינינג, במקביל לתמיכת ה-SPD בממשלת ברינינג, וטען כי המשבר הוא אך חלק מהגיון השוק הקפיטליסטי, וכי אין טעם להתערב בו, אלא יש לתת לו לפעול את פעולתו עד שיסתיים.
לאחר עלייתו לשלטון של היטלר, נמלט הילפרדינג, שהיה יהודי ופעיל שמאל בולט, עם עמיתו הקרוב, הפעיל הסוציאל-דמוקרטי רודולף ברייטשייד ומנהיגים נוספים של ה-SPD, לדנמרק.
לאחר מכן עבר לזאארבריקן שבחבל הסאר שהוחזק אז על ידי צרפת, לפריז ולאחר מכן לציריך.
בתקופה זו נותר דמות בעלת השפעה בחוגי הגולים מאנשי ה-SPD, והמשיך לכתוב ולערוך בעיתונים סוציאל-דמוקרטיים שונים בשפה הגרמנית.
עד 1939 היה נציג ה-SPD באינטרנציונל הסוציאליסטי.
ב-1934 פרסם בפראג את "מניפסט פראג" בשם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגולה, בו קרא ל"קץ לרודנות", ומהפכה כנגד משטרו של היטלר.
המניפסט הופץ במחתרת באלפי עותקים בגרמניה הנאצית.
הילפרדינג היה פעיל ברשת החשאית שאספה מידע על הנעשה בגרמניה ופרסמה אותו במערב בכותרת "דו"חות מגרמניה".
לאחר המערכה על צרפת בה השתלטו הנאצים על מחציתה הצפונית של צרפת, נמלטו הילפרדינג וברייטשייד למרסיי.
עמם הייתה אריקה בירמן, מזכירתו של ברייטשייד, ובתו של הרמן מילר.
החבורה הצליחה לקבל ויזה לארצות הברית והיה בכוונתם לנסות ולהגיע לפורטוגל.
בעקבות רמז כי במרסיי צפויה להם סכנה, נמלטה החבורה לארל, ושם נלקחו מהם דרכוניהם.
ב-9 בפברואר 1941 נעצרה החבורה על ידי אנשי צרפת של וישי ונשלחה לוישי.
לאחר מכן הועברו לפריז הכבושה על ידי הגרמנים.
הילפרדינג עבר עינויים קשים, ובסתיו 1941 הודיעו הגרמנים כי "תלה עצמו בתאו במחנה ריכוז".
וריאן פריי, שניסה לסייע בהמלטות החבורה וכשל, בשל התעקשותם לנוע רק באמצעות מסמכים חוקיים, מאמין כי הילפרדינג נרצח על ידי הגסטפו בתוך ימים מיום הסגרתו.
רוזה הילפרדינג, אשתו השנייה של הילפרדינג, שנפרדה מהחבורה קודם לכן, הצליחה להימלט ולהגיע לארצות הברית.
ב-1910 הוציא הילפרדינג לאור בווינה את הספר "הון המימון" (Das Finanzkapital).
הספר היה ניתוח מרקסיסטי של המעבר של ה"קפיטליזם הליברלי" התחרותי והפלורליסטי ל"הון מימון" מונופוליסטי.
הספר קדם לכתיבתם של לנין ובוכארין על אותו נושא עצמו, ולפי עדותו של לנין אף השפיע עליו.
על פי הספר את התחרות העיוורת הנסמכת על כוחות השוק של העידן הקפיטליסטי הליברלי המוקדם, החליף ריכוז גובר והולך, בו בניית מונופולים, קשרים תעשייתיים בין קרטלים ובין בנקים, וריכוז גדול יותר של ההון ושל העוצמה בידי מעטים.
האיחוד של האינטרסים התעשייתיים, המסחריים והבנקאים השפיע על הדרישה הליברלית הקודמת להפחתת תפקידה הכלכלי של המדינה, ובמקום זאת דורשים עתה בעלי ההון מדינה ריכוזית העושה את רצונם.
כתוצאה מכך הדרישה הבורגנית למדינת חוק בה כולם שווים בפני החוק הופכת לדרישה להתערבות המדינה בשם בעלי ההון.
הקפיטליזם ולא האצולה שולטים עכשיו במדינה, אך מאידך, הם תלויים מאוד במדיניותה.
בכך ראה הילפרדינג אפשרות למעבר לסוציאליזם שהייתה שונה מזו שחזה מרקס: "ברגע שהון המימון הביא את ענפי הייצור החשובים ביותר תחת חסותו, די בכך לחברה, דרך האורגן המבצע שלה, המדינה, שיילקח על ידי מעמד הפועלים, לשים ידה על הון המימון על מנת לשלוט בענפי ייצור אלו".
לא היה עתה צורך להלאים חוות של איכרים זעירים ועסקים קטנים.
הם יעברו את תהליך הסוציאליזציה באופן עקיף דרך הסוציאליזציה של המוסדות שהון המימון הפך אותם לתלויים בהם.
כך, משום שמעמד שליט צר שלט עתה בכלכלה, המהפכה הסוציאליסטית תקבל תמיכה רחבה יותר, כאשר תלאים רק את רכושו של מעמד צר ומצומצם.
המעבר לסוציאליזם יהיה עתה דרך מערכת כלכלית חופשייה ממשברים ושינוי אלים.
ראיה זו של הילפרדינג, שהבשילה לתאוריה בשם "הקפיטליזם המאורגן" ושוכללה בכתיבתו המאוחרת, הייתה אחד החידושים החשובים ביותר בתאוריה הכלכלית המרקסיסטית בשליש הראשון של המאה ה-20. הילפרדינג הסיק ממנה כי שלב המעבר החיוני לסוציאליזם הוא השגתה של תנועת העבודה המאורגנת את כוחה של המדינה.
מסיבה זו היה בין התומכים התמידיים בשורות ה-SPD בהשתלבות ברפובליקת ויימאר, דמוקרטיה ליברלית ובורגנית, וברפורמות סוציאליות מתוך המערכת עצמה.
רודולף לאבאן או רודולף פון לאבאן (Rudolf von Laban; 15 בדצמבר 1879 – 1 ביולי 1958) היה רקדן, כוריאוגרף ותאורטיקן הונגרי בתחום הריקוד, יליד סלובקיה, מחלוצי הריקוד המודרני באירופה, שפעל בגרמניה, שווייץ ואנגליה.
נולד ב-1879 בעיר פוז'ון (ברטיסלבה), אז בממלכת הונגריה שהייתה חלק מאימפריה האוסטרו הונגרית, כיום בירת סלובקיה, למשפחה אריסטוקרטית.
אביו היה פילדמרשל בצבא האוסטרו-הונגרי.
למד אדריכלות בפריז, בה שהה 8 שנים, ועבד בציור קריקטורות לעיתונים.
בתקופה זו החל להתעניין ביחסים שבין הגוף האנושי והמרחב הסובב אותו.
ב-1909 עבר למינכן, גרמניה, והחל לעסוק במחול וכוריאוגרפיה.
ב-1915 פתח בציריך שבשווייץ בית ספר למחול וכוריאוגרפיה, ובהמשך נפתחו סניפים גם באיטליה, צרפת, גרמניה ועוד; עד אמצע שנות ה-20 נפתחו 25 בתי ספר של לאבאן ברחבי אירופה.
במקביל לעבודתו האומנותית, חקר לאבאן את התנועה האנושית ואת המוטיבציה הרגשית-מחשבתית המנחה אותה.
הוא הרצה על בסיס מחקריו ופיתח תאוריות על התנועה.
בתקופה זו פגש גם את הפסיכואנליטיקאי קרל גוסטב יונג, והם הושפעו זה מזה בתאוריות על התנועה האקספרסיבית והרגשות הלא-מודעים המובעים דרכה.
לאבאן פיתח את רעיון "כתיבת התנועה" (Dance notation), אותו פרסם ב-1928. שיטה זו נקראת כיום על שמו, "Labanotation".
בשנים 1930–1936 כיהן בתפקידי ניהול שונים בתיאטראות הלאומיים של גרמניה.
ב-1937 קיבל אישור מהנאצים ששלטו בגרמניה לבקר בצרפת, ומשם נמלט לבריטניה.
שם עזב את העבודה האמנותית והתרכז בהוראה ובמחקר.
ב-1945 הקים עם ליסה אולמן את "Laban Art of Movement Guild", וב-1946 הוקם "הסטודיו לאמנות התנועה" במנצ'סטר.
ב-1947 פורסם ספרו "Effort", על מאמצי תנועה.
בשנותיו האחרונות עסק בחקר התנועה כהתנהגות, ובצרכי התנועה של עובדי תעשייה וכן של מטופלים פסיכיאטריים.
מחקריו תרמו רבות לפיתוח יסודות הטיפול בתנועה.
לאבאן טען כי ניתוח תנועה (כתב מחול) הוא:
רוּדוֹלף יוֹנָס היה צלם ישראלי-גרמני.
יונס עלה לארץ ישראל בשנת 1933, עבד בשירות "קרן היסוד" ובשירות סוכנות הצילום הבינלאומית "Keystone".
תצלומיו עשויים בקומפוזיציות מודרניסטיות נקיות ומבוימות, ברוח "האובייקטיביות החדשה".
רודולף יונס נולד בדצמבר 1898 למשפחה של סוחרי פרווה בעיר בְּרוֹמברג שבגרמניה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה שירת כחייל, ועם סיומה החל בלימודי משפטים בברלין ומַרבורג.
אז גם התוודע לתנועה הציונית, ובהשפעתהּ הגיע באמצע שנות ה-20 לביקור בארץ ישראל, ותיעד אותה במצלמתו.
עם עליית הנאצים לשלטון וראשית רדיפת היהודים בגרמניה, ערכו חיילי אס אס חיפוש בביתו של יונס; משמצאו בין חפציו את עיטור "צלב הברזל" (Eisernes Kreuz), שהוענק לו על שירותו כחייל במלחמת העולם הראשונה, אמר לו אחד החיילים: "אני ממליץ לך להיעלם מכאן לזמן מה".