tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מונק יצא לקראתו בראש צי של 100 אוניות.
הם נפגשו במים הרדודים של גברד מול מוצא התמזה.
ההולנדים בהיותם היוזמים שטו "מעל לרוח" אולם הרוח שינתה את כיוונה ולאנגלים היה יתרון טקטי.
בעוד הם נלחמים, בלייק, למרות פציעותיו, הפליג בראש פלגה בת 18 ספינות מנהר התמזה והצטרף לכוחות הנצים.
ההולנדים לא הצליחו לעמוד מול האנגלים ואיבדו 25 אוניות וכ-1500 איש.
תוך כדי הקרב, טרומפ פוצץ את ספינתו על מלחיה והפושטים האנגליים ובדרך פלא יצא בחיים.
הולנד ביקשה לחתום על הסכם שלום אולם קרומוול העמיד תנאים, שהולנד לא הייתה יכולה לעמוד בהם.
הולנד ניסתה לשקם את ציה לאחר האבדות שסבלה.
במקביל הטילו האנגלים, בפיקודו של מונק, מצור על נמלי הולנד.
ב-30 ביולי יצא טרומפ מפלושינג (Flushing) בראש כוח של 95 אוניות ודה-ויט' בראש כח של 30 אוניות מאמשטרדם ואחדו את כוחותיהם לצי בן 125 אוניות קרב ההתנגשות ארעה במימי סכוונינגן מול כח בסדר גודל דומה בפיקודו של מונק.
הכוחות שייטו במקביל וירו אלה באלה מטווחים קרובים.
לא רק בתותחים ירו אלא גם ברובים.
באש זו נפגע טרומפ ומת.
הקרב נמשך שעות מרובות ולשני הצדדים נגרמו נזקים מרובים.
ההולנדים סבלו שוב ממחסור באבק שרפה וחלק מאוניותיהם נסוגו למים הרדודים, מחוץ לטווח התותחים האנגלים.
סיום מלחמת הולנד-אנגליה הראשונה (חוזה וסטמינסטר)
אמנם ההולנדים הפסידו בקרבות האחרונים ונגרמו להם אבדות קשות, אולם האנגלים לא יכלו להתמיד במצור וכך שני הצדדים היו בשלים להגיע להסכם שלום.
קרומוול מיתן את דרישותיו וההולנדים קיבלו את עקרון ריבונות אנגליה במימיה.
הנה כי כן, היריבים חתמו על חוזה וסטמינסטר בתאריך 22 באפריל 1654 והשלום נכנס לתוקפו ב-8 במאי.
ההולנדים קיבלו עליהם את תנאי חוקי הסחר הימי, אם כי בפועל לא קיימו אותם.
מה שגרם, בבוא הזמן, להתפרצות מלחמות נוספות.
על מותו של אדמירל טרומפ נאמר בהולנד: "מהו צי ללא נשמה?"
חשיבותה הצבאית של מלחמת הולנד-אנגליה הראשונה הייתה בכך, שזו המלחמה הראשונה שנערכה כולה בים, ללא ניסיון להנחית כוחות ולכבוש יעדים יבשתיים.
במלחמה זו נוסחה אסטרטגיה ימית עצמאית, שלא הייתה בבואתה של הלוחמה היבשתית, והביאה לידי ביטוי את יכולת התנועה של האוניות ומיצוי כוח האש שלהן.
כך נוצרה אפוא תורת הלחימה בטור, תוכננו ונבנו אוניות ייעודיות לכך: אוניות-הקו (Ships-of-the-line) והותאמו כלי נשק ללוחמה זו.
יש הרואים במלחמה זו את ראשית הסוף של הדומיננטיות של ההולנדים בסחר בינלאומי ויש אחרים מפקפקים בכך.
מלחמת ההמשך (בפינית: Jatkosota; ברוסית: Советско-финская война) הוא שמה הפיני של השנייה מבין שתי המלחמות בין ברית המועצות לפינלנד במהלך מלחמת העולם השנייה ובא להדגיש את העובדה שהיא המשכה של מלחמת החורף.
פרצה ב-25 ביוני 1941 והסתיימה ב-19 בספטמבר 1944. בעיני הרוסים נחשבת המלחמה כחזית של המלחמה הפטריוטית הגדולה.
מעשי האיבה בין המדינות הסתיימו בספטמבר 1944 והמלחמה הסתיימה רשמית בחוזה פריז, שנחתם ב-1947.
ב-1917 הוקמה פינלנד ולאחר מספר חודשים בשנת 1918 נפתחה מלחמת האזרחים הפינית בין "האדומים" (הקומוניסטים שזכו לתמיכת הסובייטים) ו"הלבנים" (אנטי קומוניסטים שזכו לתמיכת האימפריה הגרמנית).
ב-16 באפריל 1918 ניצחו הלבנים ועמדו להקים מלוכה פרו-גרמנית תחת שלטונו של פרידריך קרל, נסיך הסן (גיסו של וילהלם השני, קיסר גרמניה), אך תבוסת גרמניה והחתימה על הסכם הכניעה ב-11 בנובמבר 1918, והקמת רפובליקת ויימאר הסוציאליסטית בגרמניה, מנעו זאת ובמקום זאת הוקם משטר דמוקרטי.
פינלנד הצעירה חיפשה קשרים עם מדינות חדשות כמו פולין, לטביה, ליטא ואסטוניה כדי לכרות עמן בריתות הגנה כמשקל נגד לברית המועצות, אך המשא ומתן עלה על שרטון.
גם ניסיונות גישוש עם מדינות סקנדינביה עלו בתוהו.
פינלנד נאלצה לחתום ב-1932 על חוזה אי-התקפה עם ברית המועצות.
הסובייטים הפרו את ההסכם כאשר מנעו שיט של ספינות פיניות בימת לדוגה והמפרץ הפיני ב-1937.
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שנחתם בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית באוגוסט 1939 חילק את מזרח אירופה בין שתי המעצמות כאשר פינלנד הייתה בחוג ההשפעה הסובייטי.
הפינים סירבו להצבת כוחות הצבא האדום בארצם ולכן פרצה מלחמת החורף ב-30 בנובמבר 1939. חרף הפער ביחסי הכוחות, הפינים נלחמו כנגד הצבא הסובייטי האדיר, השתמשו בלוחמת חורף ובתנאי השטח הקשים והסבו אבדות כבדות לסובייטים.
למרות כל אלו פרצו הסובייטים את קו ההגנה הפיני קו מנרהיים וניצחו במלחמה.
בחוזה השלום שנחתם ב-12 במרץ 1940 נאלצו הפינים לוותר על חבל קרליה ובו העיר ויפורי, השנייה בגודלה במדינה.
הפינים המתוסכלים ביקשו נקמה בברית המועצות.
הם עשו זאת בעזרת גרמניה הנאצית.
ב-21 ביוני 1941 העבירה פינלנד 16 דיוויזיות חי"ר לאזור הגבול הסובייטי-פיני.
לגרמנים, שהציבו כוחות משלהם על אדמת פינלנד, היו בצפון המדינה 2 דיוויזיות הרריות בפטסמו ו-2 דיוויזיות בסאלה.
הסובייטים העריכו כי כוחם של הפינים באזור לא יעלה על 10 דיוויזיות כפי שהיה במלחמת החורף, אך הם לא לקחו בחשבון את גיוס כל הגברים הפינים וכן את הציוד שרכשה פינלנד אחרי מלחמת החורף.
ב-22 ביוני, בד בבד עם מבצע ברברוסה, תקפו הגרמנים את הסובייטים בצפון פינלנד.
הסובייטים בתגובה תקפו 18 ערים בפינלנד בעזרת 460 מטוסים כנגד 300 מטוסים פינים בלבד.
הסובייטים טענו שהצבא הגרמני היה מטרת המתקפה.
למרות זאת הם הפגיזו מחצי האי האנקו מטרות פיניות.
כתוצאה מהמתקפה הכריז הפרלמנט הפיני ב-25 ביוני על מצב מלחמה עם ברית המועצות.
לאור התקדמות הגרמנים לעומק רוסיה במבצע ברברוסה, העבירו הסובייטים את כל יחידותיהם למלחמה בחזית המזרחית כנגד הפלישה.
כתוצאה מכך לא גובתה המתקפה האווירית בכוחות קרקע כפי שתוכנן.
בנוסף כוחות הקרקע הסובייטים באזור חסרו כוחות עתודה כיוון שהקורפוס ה-10 הממוכן ודיוויזיית החי"ר ה-237 נסוגו מאגם לדוגה לעבר לנינגרד.
הפינים ביקשו מהגרמנים להשהות את ההתקפה שלהם על ברית המועצות עד 25 ביוני, מועד כניסתם למלחמה.
הגרמנים השתהו באיסוף כוחותיהם למתקפה עד 29 ביוני, ומלבד זאת חסרו להם כוחות עתודה.
מרווח זמן זה אפשר למעשה לסובייטים להתכונן למתקפה שעתידה הייתה לבוא.
בסופו של דבר נכשלה המתקפה הגרמנית ובוטלה ב-17 בנובמבר, כאשר מטרתה, להגיע למורמנסק, לא הושגה.
הפינים שתקפו בדרום הגיעו עד נהר סביר (המחבר בין ימת לדוגה לימת אונגה) והחזית התייצבה בדצמבר 1941. הפינים לא ערכו עוד מתקפה גדולה במהלך השנתיים וחצי הקרובות ונוכחו לדעת שהמלחמה לא תסתיים בקרוב.
בשנים 1942–1943 התנהלה מלחמת חפירות כאשר לאף צד לא היו הצלחות משמעותיות.
בשטח שכבשו הפינים במזרח קרליה (חבל היסטורי) הקים מנהל הכיבוש הפיני מחנות ריכוז כאשר רוב האסירים אזרחים סובייטיים תושבי חבל קרליה.
בינתיים, ניתקה פינלנד את יחסיה עם בריטניה באוגוסט 1941 בשל הפצצה בריטית על כוחות גרמניים שהיו מוצבים על אדמת פינלנד.
כך היה מקרה נדיר בו דמוקרטיה מכריזה מלחמה על דמוקרטיה אחרת.
ארצות הברית מצידה לא הכריזה מלחמה על פינלנד.
בנובמבר 1941 חתמה פינלנד על הסכם אנטי-קומינטרן המחודש.
בשל הכישלון להגיע למורמנסק החלו הפינים לפקפק ביכולתם של הכוחות הגרמניים ומנהיגי פינלנד שינו אסטרטגיה ורצו לפנות לשלום עם ברית המועצות.
הפינים חיכו שהוורמאכט והצבא האדום יתישו זה את זה כדי שהצעת השלום תבוא.
הסובייטים התקדמו 21.7 ק"מ והתעורר חשש לשלמותה של פינלנד.
ב-19 ביוני 1944 הצהירה ברית המועצות שהצליחה להבקיע את קו מנרהיים הדרומי, ולמחרת דווח על כיבוש ויבורג.
פתיחתו של מבצע אוברלורד בנורמנדי גרמו לסובייטים לחשוב כי מוטב לרכז את כוחותיהם בכיבוש מזרח ומרכז אירופה לפני שבעלות הברית המערביות יעשו זאת.
מהצד השני מאסו הפינים במלחמה והרמטכ"ל מנרהיים חזר ואמר שאם אסטוניה תכבש על ידי הסובייטים, יפסיקו הפינים את לחימתם - זאת כיוון שאסטוניה יכולה הייתה לשמש בסיס מצוין לתקיפות ימיות ואוויריות נגד פינלנד.
ב-4 בספטמבר הכריזו הפינים על הפסקת אש וב-19 בספטמבר נחתם הסכם שביתת נשק בין ברית המועצות פינלנד.
פינלנד התנגדה לאידאולוגיה האנטישמית הנאצית.
יהודי פינלנד שירתו בצבא הפיני ובית הכנסת בחזית היה מהיחידים במלחמה בצד מדינות הציר.
במספר מקרים היהודים בצבא הפיני קיבלו את עיטור צלב הברזל הגרמני , אך היהודים דחו אותו.
במספר מקרים אף הצילו רופאים צבאיים יהודים את חייהם של חיילים גרמנים.
עם סיום המלחמה נפתחה מלחמת לפלנד, בסופה גורשו הגרמנים מאדמת פינלנד.
הלחימה במובלעת הסורית עד אפריל 1974
ב-24 באוקטובר 1973, לאחר 19 ימי לחימה, הכריז האו"ם על הפסקת האש בשתי החזיתות, המצרית והסורית.
בחזית הסורית עלה בידי צה"ל, במהלך המלחמה, להדוף את הסורים מכל השטחים שכבשו ברמת הגולן בתחילת המלחמה ולכבוש מובלעת משטח סוריה במרחק של כארבעים קילומטר מדמשק, שהוא טווח ירי ארטילרי.
המובלעת, שקיבלה את הכינוי "המובלעת הסורית", הייתה מול צפון רמת הגולן, רוחבה היה כעשרים קילומטרים, ושטחה כ-400 קמ"ר.
היא כללה כפרים סוריים רבים, תילי געש, את מוצב החרמון הסורי, מוצב הכוכים, מוצב הפיתולים ואת פסגת שיא החרמון.
מאמצע חודש מרץ 1974 הפכו ההטרדות לתקריות אש רצופות, שלבשו אופי של מלחמת-התשה.
מלחמה זו קיבלה את הכינוי "מלחמת ההתשה הסורית" או "מלחמת ההתשה הקטנה".
הצבא הסורי הפעיל בעיקר יחידות ארטילריה אך גם יחידות שריון וחיל-רגלים.
בנובמבר 1973, אחרי תחילת עונת השלגים, קפאו למוות שני חיילי מילואים מהכוח ששהה בשיא החרמון וחייל נוסף מכוח החילוץ.
במקביל לפתיחת המשא ומתן גברה מלחמת ההתשה ובחודשים מרץ עד מאי אירעו למעלה מאלף תקריות ובכללן הפגזות כבדות על יישובי הגולן והפגזות בלתי פוסקות על כוחות צה"ל.
בשל מזג האוויר הקשה והתנאים הלוגיסטיים, צה"ל פינה את הכוחות הקבועים משיא החרמון והסתפק בסיורים שפקדו אותו מדי מספר ימים.
הסורים הבחינו בכך, ובחודש מרץ ותחילת אפריל 1974 החלו לסלול דרך לשיא.
ההסלמה מאפריל ועד להסכם הפרדת הכוחות
במשך כחודשיים מתחילת אפריל ועד ל-31 במאי 1974 על רקע המשא והמתן בין סוריה לישראל להפרדת כוחות בגבולות חדשים התגבר המתח והתנהלו ימי קרב של ממש.
ב-6 באפריל 1974 הבחינו תצפיות צה"ל כי כוחות קומנדו סורים העפילו לשיא החרמון.
צה"ל הגיב באש ארטילרית כבדה ותקיפת מטוסים.
כבר באותו הלילה העפיל כוח קטן של צה"ל לשיא החרמון וכבש אותו לאחר קרב קצר.
לאחריו הועלו כוחות מצוידים כהלכה לתנאי מזג האוויר והשלגים לשהייה קבועה בשיא החרמון.
הכוחות התבצרו במערה טבעית בפסגה.
חיל ההנדסה פרץ עד 16 באפריל, תחת הפגזות סוריות כבדות וסופות השלגים, דרך עבירה לכלי רכב.
דחפור די-9 שהוביל את הפריצה היה לכלי הממונע הראשון שהגיע לפסגת שיא החרמון.
לאחר פריצת הדרך הועלו טנקים ונגמ"שים לשיא (ואחר כך התבררה חשיבותם להדיפת המתקפות הסוריות) ונערכו עבודות ביצורים במוצב המאולתר.
ב 19-18 וב-22 באפריל ניסו כוחות קומנדו סורים לכבוש שוב את שיא החרמון אך נהדפו.
נערכו גם קרבות אוויר בהם הופלו שני מטוסים ישראלים ומספר מטוסים סוריים.
ב-27 באפריל הפגיזו הסורים את מוצב הפיתולים ואחד המטחים גרם לנפגעים.
מסוק שהגיע לפנות נפגעים פגע בצלע ההר והתרסק.
הסורים הפגיזו מדי יום את מוצבי השיא והפיתולים וגם את הכלים שעלו למוצבים.
צה"ל הגיב בתקיפות אוויר על מחנות הצבא הסורי במורדות החרמון.
בלילה שבין 1-2 במאי פשטו כוחות קומנדו סורים על חניון טנקים, זו הייתה התקיפה הסורית האחרונה, בה נהרגו שני חיילים ישראלים ושניים נוספים נפלו בשבי הסורי.
אלה היו השבויים האחרונים במלחמת יום הכיפורים, והם אלה שסיפרו ליתר השבויים בסוריה ממלחמת יום הכיפורים על המצב בארץ, לאחר שהסורים דיווחו לשבויים כי מדינת ישראל הושמדה.
כוחות שריון קובנים, שהגיעו לסוריה בעקבות המלחמה על מנת לסייע בהפעלת טנקי T-62 שנשלחו לסוריה על ידי ברית המועצות, הצטרפו ללחימה במהלך הקרבות.
במסגרת ההסכם הוחזרו ב-6 ביוני כל השבויים והנעדרים.
בהתאם להסכם פינה צה"ל תוך שלושה שבועות את כל שטחי המובלעת ושיא החרמון וכן את העיר קוניטרה וסביבתה ושב אל הקו שמלפני מלחמת יום הכיפורים.
באמצע יוני 1974 הושלם הפינוי של כוחות צה"ל מהמובלעת ומאז ועד 2024 המוצבים הוחזקו על ידי כוח אונדו"ף (UNDOF).
אבדות ישראל במלחמת ההתשה הסורית: מסוף אוקטובר 1973 עד להסכם הפסקת האש בתאריך 31 במאי 1974 נהרגו בחזית הסורית 54 חיילים ו-6 אזרחים.
במשך עשרות שנים מאז ההסכם לא התרחשו פעולות איבה בגזרה זאת.
גם בעת מלחמת לבנון הראשונה לא גלשה הלחימה לאזור.
הענקת אות מלחמת יום הכיפורים
לוחמים ששירתו שירות של 18 יום רצופים, או יותר, בתקופה שבין 6 באוקטובר 1973 ועד 31 במאי 1974 בחזית הצפון קיבלו את אות מלחמת יום הכיפורים.
מלחמת ההתשה בבקעת הירדן התרחשה בשנים 1967–1970 לאורך גבול ישראל–ירדן, במקביל למלחמת ההתשה שניהלו ישראל ומצרים סביב תעלת סואץ.
חוליות של ארגוני טרור פלסטינים חדרו גם לשטחי יהודה ושומרון שממערב לבקעת הירדן, ומולן פיתח צה"ל את שיטת הלחימה, שזכתה לשם מרדף, במטרה לחסום את החוליות מלהגיע למרכזי אוכלוסייה בשטחים שבשליטת ישראל.
אזור זה של מדבר שומרון, גב הרי יהודה והרי השומרון זכה בעקבות כך לכינוי "ארץ המרדפים".
הלחימה הגיעה גם לגזרות הדרומיות יותר, אם כי בצורה מוגבלת.
פעולות איבה היו גם לאורך כל חלקו הדרומי של גבול ישראל-ירדן: משני עברי ים המלח, באזור שמדרום לים המלח ואף בערבה.
מקובל לראות את סיום מלחמת ההתשה בגבול ישראל-ירדן בספטמבר 1970 יחד עם אירועי ספטמבר השחור שבהם דיכא המשטר ההאשמי ביד חזקה את הארגונים הפלסטיניים ששגשגו בירדן בשנות הלחימה וכפה עליהם להעביר את בסיסיהם לסוריה וללבנון.
במשך שלוש השנים בהן נמשכה המלחמה, נרשמו בגזרה זו 5,840 פעולות של ירדן וארגוני הטרור הפלסטינים נגד ישראל.
מהן 660 נגד מטרות אזרחיות בפעולות אלו נהרגו 141 ישראלים ונפצעו 800. כ-1,000 מחבלים פלסטיניים נהרגו בפעולות אלו וכ-400 נפלו בשבי הישראלי.
לצבא ירדן היו כ-300 הרוגים ולדיוויזיה של הצבא העיראקי היו עוד כמה עשרות הרוגים.
לצה"ל אבדו 7 מטוסים בחזית הירדנית.
במלחמת ששת הימים (יוני 1967) השתלטה ישראל על שטחי הגדה המערבית.
בזמן המלחמה ובשבועות הבאים אחריה חצו את הירדן כ-200 עד 250 אלף פליטים פלסטינים, מהגדה המערבית מזרחה, והצטרפו אל הפליטים הפלסטינים במחנות הפליטים בממלכת ירדן שנמצאו שם כבר ממלחמת העצמאות.
בכך הם הטילו מעמסה כלכלית על המשק הירדני, שכבר נפגע עקב איבוד הגדה המערבית, שהייתה אחראית ל-35–40 אחוזים מהתוצר הלאומי הירדני.
הגעת הפליטים החדשים לירדן שינתה את המאזן הדמוגרפי בממלכה והביאה לכך שקרוב ל-40% מתושבי הגדה המזרחית היו עתה ממוצא פלסטיני, דבר שעשוי היה לפגוע בשאיפות האינטגרציה שהיו למשטר ההאשמי לגבי האוכלוסייה הפלסטינית הוותיקה.
ירדן, ששאפה להפגין את המשך ריבונותה על תושבי הגדה המערבית ועל המקומות הקדושים בה, המשיכה לשלם את משכורות עובדי המדינה שנותרו לשבת בגדה המערבית, במיוחד את אלו של הממסד הדתי.
גם מדיניות "הגשרים הפתוחים" שהנהיג שר הביטחון הישראלי, משה דיין, הקלה על שימור השפעתה של ירדן בשטחים שתחת שלטון ישראל.
במקביל, התקיימה ועידת הפסגה הערבית בחרטום בה התקבלו "שלושת הלאווים" שמנעו מחוסיין, מלך ירדן לנהל משא ומתן נפרד עם ישראל, התקבלה באו"ם החלטה 242 ובנובמבר 1967 החלה שליחותו הדיפלומטית של שליח האו"ם, גונאר יארינג להשגת הסדר מדיני בין ישראל ושכנותיה הערביות.
בסוף יוני 1967, כשבועיים לאחר סיום מלחמת ששת הימים, התכנסה הוועדה המרכזית של הפת"ח, שפעל עד אותה עת בעיקר בחדירות משטחי הגדה המערבית אל שטחי ישראל שבתוך הקו הירוק, והחליטה על ריכוז הפעולות בשטחים שנכבשו על ידי ישראל.
בסיוע עיראקי וסורי הוחדרו מאות חוליות מהגדה המזרחית לגדה המערבית.
תאים מחתרתיים אורגנו במרבית הערים והכפרים.
סיוע בנשק ובכספים הגיע מירדן והתושבים המקומיים סיפקו מזון.
כבר ביולי מיקם מפקד הפת"ח, יאסר ערפאת, את מפקדתו בשכם ומשם יצא מספר פעמים לביקורים בסוריה.
המחבלים התמקמו ביישובים, אך את הנשק וחומרי החבלה אחסנו גם במערות ובחורבות סמוכות.
התארגנות זו, שהגיעה לשיא כוחה בספטמבר 1967, החלה לתת אותותיה ובספטמבר בוצעו 13 מעשי חבלה, באוקטובר 10, בנובמבר 18 ובדצמבר 20. נוצרו גם קשרים עם ערבים ישראלים.
מעשי החבלה כללו בעיקר מטעני נפץ בירושלים, אך גם בתל אביב, בחיפה ובערים אחרות, מהם נהרגו ונפצעו אזרחים רבים.
בספטמבר 1967 פתחו כוחות הביטחון הישראלים בפעולות נרחבות נגד המחבלים ביהודה ושומרון.
צה"ל שיפר את מערך אבטחת הגבול החדש על נהר הירדן וצמצם מעבר של חוליות חדשות ושל העברת נשק ואמצעי חבלה.
השב"כ הקים רשת של סוכנים שחדרו לארגוני החבלה והצליחו להעביר מידע רב על ההתארגנויות.
בשלב הראשון (אוגוסט 1967) פעלו כוחות צה"ל בשטחים הפתוחים וסרקו מערות וחורבות בהן התמקמו מחבלים.
בשלב השני כותרו ערים וכפרים, הוכרז בהם עוצר, נאספו הגברים למקום מרכזי וסייענים של השב"כ שפניהם הוסתרו הצביעו על חשודים בסיוע לטרור.
בניגוד לציפיות הפת"ח, לא התעורר מרי בקרב האוכלוסייה האזרחית והיא הסתייגה מהמחבלים.
עד סוף 1967 הצליחה ישראל להרוס את גרעין מפקדת הפת"ח בשכם ואת הרשת הראשית של החזית העממית לשחרור פלסטין בחברון.
נלכדו רשתות בירושלים, קבטיה, טולכרם, טמון, בית לחם ובית פוריק.
בתקופה זו נהרגו 200 מחבלים וכ-1,000 נתפסו ובינואר 1968, למעשה, נשבר כוחם של הארגונים בגדה ובוצעו 6 מעשי חבלה בלבד.
המחבלים נטשו את רעיונם ל"מהפכה עממית מזוינת" ונסוגו אל מעבר לירדן והעבירו את רוב פעילותם לאזור הירדן נגד יעדים אזרחיים וצבאיים ישראלים הסמוכים לנהר.
האירוע הראשון התרחש ב-19 ביוני 1967, בעת שנתגלה מטען חבלה סמוך לקיבוץ גשר.
תקרית הירי הראשונה הייתה ב-6 באוגוסט 1967 - טנדר שנסע בין מעוז חיים וכפר רופין הותקף מהמארב ללא נפגעים.
העקבות הובילו אל מעבר לנהר הירדן.
בספטמבר 1967 נעצרו על ידי כוחות הביטחון הישראלים כ-100 אנשי ארגונים פלסטינים בגדה ובתגובה התגברו באוקטובר החדירות מעבר הירדן.
ב-1 באוקטובר חדרו לפחות שתי חוליות לחמדיה ולכביש הסמוך, הניחו ארבעה מטענים, שאחד מהם התפוצץ, וירו למוות בחייל בן הקיבוץ.
במשך כל אוקטובר 1967 המשיכו חדירות מחבלים אל אזור עמק בית שאן, שלוו בהתקפות על כלי רכב, מיקושי דרכים חקלאיות והטמנת מטענים ביישובים.
למחרת יום הכיפורים תשכ"ח חדרה חוליה של שישה מחבלים למעוז חיים, הטמינה מטענים ופוצצה ארבעה מהם תוך גרימת נזק כבד.
ב-5 בנובמבר, יום לאחר פיצוץ מטענים בשדה אליהו וגילוי חוליה באזור בית שאן, החל בפעם הראשונה דו-קרב ארטילרי בהשתתפות צבא ירדן ופגזים נפלו בחצר כפר רופין ובמעוז חיים.
ב-21 בנובמבר 1967 התרחשה תקרית אום שורט, בה הופעל לראשונה חיל האוויר הישראלי לתקיפת יעדים צבאיים בירדן.
באירוע נהרגו חייל מילואים בעמדת תצפית ומפקד טנק, והירדנים הפילו מטוס ישראלי וטייסו נרצח לאחר שצנח בשלום.
ב-7 בפברואר 1968 הייתה הסלמה נוספת, לאחר ששלושה חברי אשדות יעקב איחוד ומתנדב נהרגו בעליית טרקטור על מוקש.
באותו יום התלקח דו-קרב ארטילרי באזור גשר דמיה וגשר אלנבי בו נהרגו 3 חיילי צה"ל ונפצעו 11. הרדיו הירדני דיווח כי המלך חוסיין פיקד אישית על הכוחות בגשר דמיה.
כעבור שלושה ימים התפתח יום קרב ארטילרי בכל הגזרה - מגשר בצפון ועד גשר עבדאללה בדרום.
ב-15 בפברואר חלה הסלמה נוספת כשבשעות הלילה נורו במשך 3 שעות 150 פגזים על כפר רופין ומעוז חיים והסבו נזקים כבדים בשני הקיבוצים.
ביום שלמחרת התחולל יום קרב שכלל ארטילריה צה"לית, חיל השריון (חטיבה 7 בפיקוד שמואל גונן) וחיל האוויר הישראלי תקף לראשונה בצורה נרחבת.
הותקפו גם יישובים ירדנים ששימשו כבסיסי מחבלים.
מבין היישובים בישראל ספג קיבוץ גשר את הנזק הכבד ביותר.
עוד הופגזו על ידי הארטילריה הירדנית תל קציר, אשדות יעקב, ירדנה, בית יוסף, וחמדיה.
הייתה זו הפעולה הנרחבת ביותר מאז מלחמת ששת הימים.
התקיפה הישראלית הנרחבת הביאה למנוסת פליטים ירדנים מאזור אירביד לאזור עמאן ולפגיעה קשה בתעלת הע'ור המזרחית שהובילה מים מהירמוך לבקעת הירדן לצורכי חקלאות.
בעקבות ההתקפה הישראלית ביקש המלך חוסיין את התערבות ארצות הברית להשגת הפסקת אש.
ישראל נאותה להפסקת אש לאחר התחייבותו של חוסיין ללחימה בארגוני המחבלים.
ואמנם, חוסיין הכריז על שינוי במדיניותו ועל מלחמה בארגונים הפלסטיניים שקנו אחיזה בשטח הממלכה.
הצהרות אלו נתקלו בהתנגדות פנים ירדנית שחוגים נרחבים בה, כולל ראש הממשלה, בהג'ת א-תלהוני, תמכו באותה עת בפליטים הפלסטינים
שר הביטחון, משה דיין, העיד כי עד תקרית 15 בפברואר 1968 התנגד לפגיעה בחקלאים הירדנים שליד הירדן כמענה להתקפות על היישובים הישראלים, וזאת למרות דרישת תושבי עמק בית שאן ועמק הירדן.
לאחר מכן, מדיניות ממשלת ישראל וצה"ל השתנתה וגרסה פגיעה בירדן וביישובים הירדנים שנותנים מחסה לארגונים כדי שהאזרחים והממלכה יגבילו את פעולת המחבלים.
אלוף פיקוד הצפון, דוד אלעזר, אמר בריאיון ל"מעריב" בפסח 1968: "לעשות את החיים נסבלים לנו ובלתי-נסבלים להם".
למרות הצהרות השלטון הירדני על מלחמה באלמנטים חבלניים, בפועל כמעט ולא נעשו פעולות נגד הארגונים הפלסטינים.
סיוע ירדני אף ניתן למחבלים ב-11 במרץ 1968 בעת שנפתחה אש צה"ל על חוליה שחדרה ליד קיבוץ גשר ובסיס ירדני סמוך חיפה באש על נסיגת המחבלים.
ב-21 במרץ 1968, שלושה ימים לאחר שאוטובוס תלמידים ישראלי עלה על מוקש סמוך לבאר אורה שבערבה ושני מלווים נהרגו, יצא צה"ל, בפעם הראשונה מאז מלחמת ששת הימים, לפעולה התקפית נרחבת.
חטיבת הצנחנים וחטיבת השריון 7, בסיוע כוחות חי"ר ושריון נוספים ובסיוע הנדסה, תותחנים ואוויר, חצו את הירדן בגשר דמיה ובגשר אלנבי במטרה לכבוש את העיירה כראמה שנשלטה על ידי ארגוני המחבלים ושימשה כמרכז וכמפקדה עבורם.
הכוחות הישראלים, שפעלו תחת אלוף פיקוד מרכז, עוזי נרקיס, נתקלו בהתנגדות עזה מצד הירדנים ומצד הארגונים הפלסטינים.
אמנם כראמה נכבשה, חלק גדול מבתיה פוצץ על ידי כוח צה"ל ומחבלים רבים נהרגו ונשבו, אך גם צה"ל ספג אבדות קשות ונאלץ לסגת לאחר יום לחימה קשה בעת שכוחותיו בגזרות השונות היו נתונים לירי טנקים ותותחים ירדני רצוף.
בנסיגתו הותיר צה"ל בשטח ירדן מספר טנקים וכלים נוספים שלא היה ניתן לחלצם ואלו נפלו שלל בידי הירדנים.
הן הממשל הירדני והן הארגונים הפלסטינים ניצלו את הישגיהם בהדיפת צה"ל, את האבדות הכבדות שנגרמו לצה"ל ואת הטנקים שנלקחו שלל לרווח תעמולתי והכריזו על הקרב כעל ניצחון גדול שמחה את חרפת תבוסת 1967 והוכיח כי צה"ל אינו בלתי מנוצח.
ארגוני המחבלים גם נוכחו לדעת כי לאפקט הפסיכולוגי-תעמולתי של הקרב יש לעיתים תוצאות חזקות יותר מתוצאותיו הצבאיות וכי פעולות גדולות של צה"ל כנגד הארגונים הפלסטיניים רק מגבירות את כוחם, בכך שהן מוכיחות כי גם בפעולות גדולות לא ניתן להכניע את הארגונים.
ישראל נוכחה כי פעולות רחבות היקף אינן משפיעות בטווח הבינוני והרחוק על היקף הטרור וכי הפעולה רק חיזקה את אחיזת ארגוני המחבלים בבקעת הירדן, וחיזקה את מעמדם בעולם הערבי.
החוקר הפלסטיני, קלוביס מקסוד, טען ב-1997 כי בעקבות פעולת כראמה: "הפך אש"ף לערבים להתגלמות התקווה שחזרה לפעֵם ולתחושת הייעוד מחדש.
ההמונים הערבים חסרי המנהיגות התאכזבו, גם אם לא התפכחו, מתבוסת יוני 1967. הם הפקידו על אש"ף (שוב, מבלי להטיל ספק) את קביעת המדיניות, יצירת המנהיגות וגיבוש אסטרטגיות למאבק המחודש.
הענקת המנהיגות לאש"ף הייתה מוקדמת מדי, וניתנה בדרך חפוזה וללא בדיקה, גם על ידי ההנהגה הערבית הרשמית, שהתרשמה מגאות התמיכה העממית בארגון."
הפעילות ההתקפית של צה"ל הייתה בדרך של הפצצות אוויריות ופשיטות רגליות ומוסקות מעבר לנהר הירדן.
מאות פשיטות בוצעו על ידי צה"ל מעבר לירדן.
רובן פשיטות ליליות בכוחות קטנים ברגל או על גבי מסוקים.
הכוחות נהגו לצלוח את הירדן, למקם מארבים ולתקוף בתי מחבלים.
הפשיטות על בסיסי מחבלים התבצעו גם ממזרח לים המלח ודרומה לו.
1 בדצמבר 1968 - פשיטה מוסקת בה פוצצו שני גשרים על כביש ומסילת ברזל המובילים לרבת עמון, כ-60 ק"מ בעומק ירדן.
22 ביוני 1969 - מבצע "אמה 1" פיצוץ תעלת הע'ור מצפון מזרח לבית יוסף.
25 באוגוסט 1969 השמדת משאית צבאית ירדנית (נהרגו 7 חיילים) על כביש הבקעה הירדני ליד הכפר הירדני אל משרע.
10 ביולי 1970 הפצצת מפקדה באירביד, תקיפה דומה נוספת ב-14 באוגוסט 1970
8 באפריל 1968 פשיטה על ריכוזי מחבלים בוואדי פדן ליד מזר.
22 באפריל 1969 הפצצת מכ"ם מצרי ב (ממזרח לא-סאפי)
8 ביוני 1969 הפצצת עקבה
ליל 1/2 בדצמבר 1969 חבלה בגשרי מסילת ברזל וכביש עמאן-עקבה
פשיטות עם סירות בים המלח בחודשים נובמבר 1969 עד פברואר 1970
חמש פשיטות משוריינות ממאי 1969 ועד אפריל 1970 מכיוון סדום לאזור א-סאפי
את שיטת המרדף פיתחה חטיבת הבקעה בפיקוד רפאל איתן.
בתקופת המח"ט השני, אריק רגב, אפריל-יולי 1968, בוצעו 10 מרדפים בהם נהרגו 60 מחבלים ונשבו 10. עד 1972 בוצעו 130 מרדפים.
בתקופה הראשונה של המרדפים נהגו הכוחות לבצע הסתערות מיידית על המחבלים ברגע שאותרו והטווח אליהם התקצר.
לאחר שצה"ל ספג אבדות בשיטה זו, בעיקר במפקדים בכירים יחסית, שונתה השיטה ובשלב הראשון לאחר האיתור והכיתור הונחתה הפגזה ארטילרית ובשלב השני החלה התקדמות זהירה.
נקבע כי המפקדים הישירים של הכוחות ימשיכו להיות ממוקמים בחוד, אולם קצינים נלווים לא יצטרפו אל הלחימה.
שיטה זו צמצמה את אבדות צה"ל.
הנחיה זו נבעה גם מההערכת הפיקוד הצה"לי שמצב שבו עשרות חיילים מצוידים במיטב הנשק והחימוש נמצאים במרדף אחרי כמה מחבלים, אינו יוצר סיכון המצריך התערבות מפקדים בכירים בלחימה הפיזית.
זאב דרורי טוען שהשתתפות הקצינים הבכירים במרדפים לא רק שלא סייעה, אלא במקרים רבים פגעה בתפקוד ובפיקוד הכוחות האורגניים.
אירועים בולטים לאחר פעולת כראמה
29 במרץ 1968 - ארבעה חברי קיבוץ מסדה נהרגו בעקבות עליית טרקטור רתום לעגלה על מוקש וארבעה נוספים נפצעו.
החל יום קרב ארטילרי כולל התקפות חיל אוויר הישראלי.
בעיקר ספג פגיעות בסיס המחבלים שוני (מול קיבוץ גשר) שנהרס כמעט כולו.
לעומת זאת, כל יישובי הקו: כפר רופין, נווה אור, ירדנה, בית יוסף, אשדות יעקב, מסדה ושער הגולן ספגו הפגזות.
28 באפריל 1968 - התקיים מרדף באזור יריחו, בהובלת צוות מסיירת חרוב, שמנה ארבע לוחמים ושני גששים.
במהלך הסיור לאורך הגבול התגלו, באמצעות הגששים, עקבות של שניים עד שלושה אנשים, ובעקבות כך צוות של סיירת חרוב החל במרדף לאורך העקבות.
במקביל הועברה ידיעה למפקדת החטיבה מצוות הלוחמים כי התגלו עקבות רבות יותר בהמשך הדרך, ולכן נדרש סיוע של כוחות נוספים.
למרות שלא הגיע התגבור צוות הלוחמים המשיך במרדף.
באחד מפיתולי הוואדי (ואדי עוג'ה) הצוות נתקל במארב, שבו נהרגו מפקד הצוות סגן ורב"ט .
בקרב שבסוף המרדף נהרגו 13 מחבלים, מחבל פצוע נשבה ושניים נמלטו.
25-24 במאי 1968 - תקיפה רגלית על מוצב "גדי" של צה"ל במבצע מתואם של הארגונים, פת"ח וצבא השחרור הפלסטיני.
4 באוגוסט 1968 - חיל האוויר הישראלי מבצע תקיפה נרחבת באזור העיר א-סאלט.
25 באוגוסט 1968 - במהלך יום קרב ארטילרי שכונה בעיתונות הישראלית "תקרית 12 השעות", פגע צה"ל במפעל ההטייה הירדני ((ליד עדסייה (מול מסדה ושער הגולן) מהירמוך לתעלת הע'ור).
16 בספטמבר 1968 - לראשונה הפעילו הארגונים הפלסטיניים את נשק הקטיושות (מסוג RM-130, 32 קנים בקוטר 130 מ"מ).
בעת שירו מטח בן 8 רקטות על העיירה בית שאן.
כתוצאה מהירי נפצעו 8 מתושבי העיירה.
מטח הקטיושות הפתיע את תושבי בית שאן, שהיו מחוץ לטווח האש בפעולות ירי קודמות של המחבלים, ונחשב לעליית מדרגה בהתקפות המחבלים.
צה"ל הגיב למטח הקטיושות בירי תותחים מסיבי וקול ישראל בערבית שידר הודעות איום בסגנון: "על תושבי ירדן לדעת כי כל פגיעה במטרה אזרחית תגרור תגובה שתביא להרס רב בירדן".
שר הביטחון משה דיין, בא לחזק את התושבים, והתקבל בתשואות.
תושבי העיירה ביקשו ממנו שיורה לצה"ל להגיב בעצמה.
הדיווחים בתקשורת ציינו שהעיירה חזרה לשגרה די מהר, אולם עלו תלונות על מחסור במקלטים.
8 באפריל 1969 - נורו על אילת 17 קטיושות, נפגע רכוש ונפצעו 13 אזרחים.
בתגובה הפציץ צה"ל את עקבה מהאוויר ב-2 פצצות.
מאז לא נורתה אש על אילת.
30-29 בספטמבר 1969 - דו-קרב ארטילרי שנמשך במשך יממה שלמה והגיע עד קיבוץ האון שבמזרח הכנרת.
התקרית היוותה התפתחות במהלך הלחימה; לפני ביקורה של ראש הממשלה, גולדה מאיר, בארצות הברית בספטמבר 1969, היא אפשרה לירדנים לתקן את תעלת הע'ור ללא הפרעת צה"ל, תוך קבלת הבטחה שלא תופעל ארטילריה ירדנית על היישובים.
הירדנים עמדו בהבטחתם לאחר שבליל יום הכיפורים הפגיזו מחבלים את אשדות יעקב, צה"ל הגיב במכה ארטילרית והצבא הירדני לא הגיב על מכה זו.
אולם, ב-29 בספטמבר, לאחר תקרית שהחלה בירי מרגמות על מעוז חיים וצה"ל הגיב בירי ארטילרי, הגיבו הירדנים וההבנות התפוגגו.
22 בדצמבר 1969 - ירי של קטיושות על בית שאן.
הרקטות נפלו סמוך למפעל טקסטיל בעיירה ללא נפגעים או נזק.
בתגובה הפציץ חיל האוויר הישראלי במשך 4 שעות עמדות מחבלים, מחנה ירדני וסוללות ארטילריה עיראקית בגלעד.
צה"ל ומערכת הביטחון הישראלית נקטו במספר צעדים כדי להגביר את השמירה על קו הגבול עם ירדן ואת ההגנה הסבילה על היישובים הסמוכים לגבול.
אחד הצעדים הראשונים היה הקמת חטיבת הבקעה בתחילת נובמבר 1967. הייתה זו חטיבת חי"ר, שהתבססה בתחילת דרכה על צנחנים במילואים, בפיקוד רפאל איתן (ואחריו אריה רגב ויהודה רשף) שעסקה בביטחון השוטף של כל אזור בקעת הירדן, כולל סיורים, מארבים, פשיטות ואיוש מוצבים.
כוח נוסף שעסק בפעילות בגזרה היה סיירת חרוב, סיירת של פיקוד המרכז שגדלה להיקף גדודי במהלך מלחמת ההתשה.
מאמצע נובמבר 1967 אף הייתה נוכחות קבועה של כוחות שריון ישראלים בגזרת בקעת הירדן.
בתחילת מלחמת ההתשה המכשול היחידי במעבר הגבול היה נהר הירדן והצמחייה שעל גדותיו.
בתחילה הציב צה"ל נקודות תצפית לאורך הגבול ופרש גדרות תיל בערוצי נחלים שנחשבו כנתיבי חדירה לגדה המערבית.
נערכו סיורים על קו הגבול באופן סדיר תוך הסתייעות בגששים.
רק במרץ 1968 הוחל בהקמת גדר מערכת על פי תכנונו של אריה רגב, ששימש באותה עת כקצין מבצעים של חטיבת הבקעה.
קו הגבול מוקש ושולבו בו אמצעי התרעה אלקטרוניים.
הוקמו מוצבים בשטחים שולטים ומול מעברות הירדן.
נסללו כבישים לגישה מהירה של כוחות ודרכי טשטוש לגילוי עקבות של חוליות שחדרו.
הקו כלל רצועת מיקוש ברוחב של 100–120 מטר מצידה המזרחי של גדר המערכת.
בסך הכל הניח צה"ל מעל 250 אלף מוקשים נגד אדם בקו זה.
עוד שולבו בקו ההגנה "ממטרות", וגדר מערכת אלקטרונית מסוג "קרן היסוד", שכללה מטענים ששולבו בגדר.
מרכיב חשוב בקו ההגנה היו דרכי הטשטוש.
דרך טשטוש ראשית הסמוכה לגדר ברוחב של 40 מטר שחודשה בקביעות על ידי דיסוק (דיסקוס נגרר על ידי טרקטור) ודרכי טשטוש בעומק קו ההגנה לזיהוי עקבות בעת מרדף.
בסך הכל הוכשרו בגזרה מעל ל-600 ק"מ של דרכי טשטוש.
כביש המערכת הישראלי נסלל כמה מאות מטרים מערבית לגדר המערכת.
גם לאורך הערבה הוכשר בצד הישראלי קו הגנה.
הוא כלל מערכת גדרות רגילות לאורך כל גבול הערבה, פרט לצפון הערבה שם קרקע החוואר היא בלתי עבירה וחסכה הצבת גדר.
הוקמו קטעי גדר מערכת אלקטרונית שהסתכמו באורך של כ-70 ק"מ ונפרשו בקטעים שנחשבו כמועדים לחדירות.
בין הגדרות הונחו מוקשים נגד אדם ו"ממטרות".
הוכשרה דרך טשטוש ברוחב 20 מטר ודרכי טשטוש בעומק השטח לסיוע במרדפים.
למרות המערכת שבנה צה"ל הצליחו חלק מחוליות המחבלים לצלוח את הירדן.
לרוב היו אלו חדירות בכוחות קטנים שפעלו לטווח קצר, לצורך מיקוש.
כדי להילחם בחדירות המחבלים לשטח שבשליטת ישראל הרבה צה"ל להשתמש במארבים.
בתחילה מארבי בטן, וכשאלו לא הביאו את התוצאות המקוות, הוכנס לשימוש מארב הדגן שבו נעזרו לוחמי החי"ר של צה"ל באמצעי ראיית לילה ובקומנדקרים נושאי מקלעים.
באותה עת הוכנס לשירות מכ"ם ה"קשת" שסייע בגילוי תנועות אדם באזור גדר המערכת.
במקביל לעיבוי קו ההגנה על נהר הירדן, פיתח צה"ל סביב יישובי עמק בית שאן וכנרות הגנה סבילה: נחפרו ביישובים תעלות קשר רבות (תוך כדי הרס הנוי בחלק מהיישובים) ונבנו בחלקם מקלטים מרווחים יותר שיועדו גם ללינה.
בתוכנית העבודה של הממשלה לגבי בית שאן, היו צריכים להיבנות 31 מקלטים, אולם בפועל נבנו רק חמישה מקלטים לפני התקפת הקטיושות בספטמבר 1968. בישובי עמק בית שאן היו משברים חברתיים על רקע הלחימה.
אנשי המשקים דרשו מאלוף פיקוד הצפון לכבוש את הגלעד כפי שכבשו את רמת הגולן במלחמת ששת הימים ולהרחיק הסוללות הירדניות והעיראקיות.
משה דיין שרטט בשיחה עם תושבים בסוף אפריל 1968 את עקרונות הממשלה:
אי הסכמה שהסכם הפסקת אש לא יכלול את הפת"ח.
כל זמן שימשכו פעולות טרור וגרילה צה"ל יעביר את הלחימה לשטח האויב.
פעולות ישראל אינן פעולות תגמול כנגד פעולות הערבים אלא אמצעים במערכה ממושכת.
יישובי הספר לא צריכים רק להילחם, אלא לחיות כלכלית וחברתית.
זה מבחנם וזה מבחנה העיקרי של המדינה.
למרות הצהרות אלו המשיכו היישובים לסבול מירי מרגמות, הפגזות ארטילריה וירי קטיושות.
קיבוץ כפר רופין, לדוגמה, ספג 58 הנחתות אש והעיירה בית שאן ספגה 40 הנחתות אש.
כמו כן, אזרחים מן העורף התנדבו לסייע ליישובים שבקו האש על ידי הגעה ליישובים למספר ימים וסיוע בעבודה במקום.
דרכי העפר החקלאיות באזור צופו באספלט למניעת מיקוש.
למרות כל פעולות צה"ל התגברו פעולות המיקוש של הארגונים הפלסטיניים.
במהלך השנה הראשונה ללחימה (1968-1967) בוצעו 145 פעולות מיקוש.
ממשלת ישראל החלה גם בהקמת היאחזויות נח"ל בבקעת הירדן.
בפברואר 1968 עלתה לקרקע היאחזות מחולה שמדרום לעמק בית שאן.
חודש לאחר מכן עלתה לקרקע היאחזות קליה שבצפון ים המלח.
היאחזות ארגמן עלתה לקרקע בסוף 1968. היאחזויות משואה וגִלגל עלו על הקרקע בינואר 1970.
השלטון הירדני הוסיף לקיים קשר עם המנהיגים בגדה המערבית ואף המשיך בתשלום שכר לחלק גדול מעובדי המדינה לשעבר שחיו בגדה המערבית.
גם מדיניות הגשרים הפתוחים שהנהיגה ישראל הקלה במשהו על תושבי שתי גדות הירדן.
ביחסי החוץ קיימה ירדן מגעים עם ברית המועצות, אך המשיכה להישען בנושאי הסיוע הכלכלי ואספקת הנשק על מדינות המערב, ובמיוחד על ארצות הברית.
גם היחסים עם מדינות ערב חוזקו ובשלבים שונים נכנסו כוחות סעודיים, עיראקים ומשלחת אימון פקיסטנית לשטחי ירדן כדי לסייע לה בהגנה מפני ישראל.
לטענת משה דיין, הצבא הירדני לא פעל ביוזמתו כנגד ישראל.
אבל יחידותיו שהיו מוצבות לאורך הגבול סייעו למחבלים; הן בסיוע בחציית הירדן, והן בחיפוי באש בעת נסיגת חוליות המחבלים, ואף הצטרפו אליהם, בארטילריה ובמרגמות בהפגזה על היישובים הישראלים.
שמעוני ולוין טוענים כי ניתן להבחין בארבעה שלבים ביחסי השלטון הירדני עם הארגונים הפלסטיניים:
שלב 1: מיוני 1967 עד נובמבר 1968 - המחבלים התבססו באזורי השליטה שלהם ויצרו מדינה בתוך מדינה שאינה כפופה לחוקים ולשלטון הירדני.
בנובמבר 1968, לאחר הסלמה, נראה היה שמלחמת אזרחים הולכת וקרבה.
לבסוף הושגו ההסכמות הבאות: הארגונים הורשו להוציא תעודות זהות משלהם.
התחייבו לא לגייס עריקי לגיון וחייבי גיוס.
ירדן התחייבה שלא תעכב מעבר נשק למחבלים.
לא יהיה שימוש בעמדות הצבא הירדני להפגזת ישראל על ידי המחבלים.
המחבלים יתקפו רק מישראל, משטחים כבושים או ממקומות העולים על 10 ק"מ מקו הפסקת האש.
לא תהיינה פעולות כלל מעקבה.
המחבלים יפעלו בתיאום עם הצבא הירדני.
החריפה בעיית עתיד הגדה המערבית והפליטים החדשים.
נמשך המאבק על השליטה בירדן כשהמלך חוסיין מחליף ממשלות באופן תכוף ומושפע חליפות מהגורמים הקרובים אליו שחלקם מצדדים בהליכה בקו נוקשה כנגד הארגונים וחלקם בתמיכה במחבלים.
שלב 3: מפברואר 1970 עד אוגוסט 1970: המלך חוסיין הודיע ב-10 בפברואר 1970 על שורת צעדים שנועדו להגביל את פעילות הארגונים הפלסטיניים, אולם בלחץ מצרים ועיראק בוטלו ההגבלות עוד לפני שנכנסו לתוקפן.
נחתם הסכם חדש המאשרר את הסכמות נובמבר 1968, תוך דגש רב יותר על שוויון בין הצדדים.
בראשית יוני 1970 אירעו התנגשויות שהביאו למאות הרוגים.
הצבא הפגיז מחנות פליטים ומפקדות מחבלים.
המחבלים השתלטו על כמה רבעים בעמאן כולל בתי מלון בהם הוחזקו אזרחים זרים כבני ערובה.
ב-10 ביוני הושג הסכם להפסקת מעשי האיבה.
ועדת פסגה בלתי רשמית הקימה ועדה לטיפול בסכסוכים והקנתה בכך מעמד שווה לירדן ולמחבלים.
בכל אותה תקופה (לטענת שמעוני ולוין), הארגונים לא ניסו באמת לקחת את השלטון, הם שאפו ליותר חופש והעדיפו להשאיר את ניהול המדינה וענייניה בידי השלטון.
שלב 4: משבר אוגוסט-ספטמבר 1970: הסכמת חוסיין, יחד עם נאצר, ליוזמת רוג'רס ולחידוש שיחות יארינג, הביאו למשבר חדש עם המחבלים שהתנגדו לכל יוזמת שלום וויתור.
חוסיין הרגיש עצמו בטוח עקב תמיכת נאצר.
הוא גם נדחף על ידי מפקדי הצבא שההסכמים החדשים הביאו אותם להרגיש מושפלים מול המחבלים.
לאחר שמינה למפקד הצבא את זיאד בן שאכר (שפוטר מפיקוד על הדיוויזיה המשוריינת לאחר מאורעות יוני 70 על פי דרישת המחבלים), בסוף אוגוסט החלו התנגשויות בין הצבא והמחבלים שדרדרו את המצב בירדן לאנרכיה.
המחבלים השתלטו על שטחים בצפון המדינה ומנעו מהצבא לחלץ מטוסים זרים שחטפו לזרקא.
ב-16 בספטמבר 1970 הוכרז על מצב צבאי במדינה.
ראש הממשלה ריפעי פוטר והחליפו מוחמד דאוד, והחלה מתקפה נמרצת על מפקדות המחבלים שנמצאו בערים ובמחנות פליטים.
גורמי ההיסטוריה הצבאית בישראל רואים ארבעה שלבים בריכוזי ארגוני המחבלים:
שלב 1 - ממלחמת ששת הימים ועד תחילת 1968 - מרוכזים ביהודה ושומרון.
שלב 2 - מתחילת 1968 ועד אוגוסט 1968 - דחיקה לבקעת הירדן ולאזור א-סאפי (ממזרח לדרום ים המלח).
שלב 4 - מספטמבר 1970 ועד יולי 1971 מלחמת אזרחים בירדן וסילוק סופי של הארגונים.
הפעילות ההתקפית של צה"ל, בעיקר על ידי הפגזות ארטילריות והפצצות של חיל האוויר על ריכוזי מחבלים ועל תשתיות כמו תעלת הע'ור, הביאו לנטישת חקלאים ירדנים את בקעת הירדן.
בתחילה שבו חלק מהחקלאים לכפריהם עם הרגיעה בין התקריות, אך באפריל 1968 הם נטשו את בקעת הירדן ועברו למחנות פליטים ליד עמאן, אירביד וסלט.
בשלב זה, השתלטו המחבלים על השטחים שהתפנו בבקעת הירדן.
רק בשלב שני, לאחר גבור ההפצצות וההפגזות על ריכוזי המחבלים הם נסוגו אל ההר.
עם חסימת צירי החדירה והצליחה של הירדן על ידי כוחות צה"ל, הגבירו המחבלים את ירי המרגמות ומספטמבר 1968 עברו לירי קטיושות.
כמו כן, מסוף 1968 התגברה פעילות המחבלים משטחי סוריה ולבנון כנגד ישראל.
בתחילת נובמבר 1969 נחתם "הסכם קהיר" שהבטיח לארגונים הפלסטינים אחיזת קבע בלבנון.
בלחימה השתתפו כל שלושת הפיקודים של צה"ל: פיקוד הצפון ופיקוד המרכז לאורך נהר הירדן וים המלח ופיקוד הדרום בערבה.
ראש מטה פיקוד הצפון תחת דוד אלעזר היה דן לנר.
במאי 1968 מינה דוד אלעזר את עמנואל שקד למפקד עמק הירדן ועמק בית שאן, תפקיד בו החזיק עד אוגוסט 1969 בעת שנפצע קשה בתקרית אש.
אתר ההנצחה המרכזי לחללי צה"ל בעת המלחמה הוא אנדרטת הבקעה הנמצאת בסמוך לפצאל ומנציחה את שמות חללי צה"ל ונפגעי פעולות איבה בבקעת הירדן בכל שנות השלטון הישראלי במקום.
אתרי הנצחה נקודתיים קיימים בעוד מספר מקומות, כגון אנדרטת המערה (ליד מעלה אפרים), המנציחה את חללי צה"ל במרדף שנערך במרץ 1969.
בעיירה כראמה קיים ציון לחללי צבא ירדן בפעולת כראמה.
ב-1969, בזמן הלחימה, יצא למסכים סרטו של מיכה שגריר, "המלחמה לאחר המלחמה", שעסק בין היתר במלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
רוב האזכורים למלחמה בתרבות הישראלית הם בשירים של להקות צבאיות שנכתבו בשנות המלחמה ועד לאמצע שנות ה-70, כמו "מרדף", "ארץ המרדפים", "בלדה לחובש", "יש לי אהוב בסיירת חרוב", "הימים האחרים", "האיש מן הבקעה", ו"שריונים 69", שנוסח הבית הראשון בו:
מלחמת הדלי התרחשה בשנת 1325, בין ערי-המדינה בולוניה ומודנה.
המלחמה התרחשה במחוז אמיליה-רומאניה, בצפון איטליה.
הייתה חלק קטן מהסכסוך הישן בין הגואלפים והגיבלינים.
מודנה ניצחה בקרב היחיד של המלחמה, קרב זפולינו .
מיתוס נפוץ בנוגע למלחמה הוא כי המלחמה פרצה כשחיילים מודניסים גנבו דלי מבאר המים של העיר בולוניה.
אך זו אינה הסיבה לפרוץ המלחמה, הדלי נלקח כשלל מלחמה על ידי המודניסים בהמשך המלחמה, ונשאר במודנה עד ימינו.
הסיבה האמיתית שבולוניה הכריזה מלחמה על מודנה היא כי מודנה לקחה את זפולינו מבולוניה.
החל מימי הביניים המאוחרים ועד הרנסאנס, חולקה צפון איטליה בין שני פלגים יריבים שכינו עצמם גואלפים וגיבלינים.
ככלל, הגואלפים תמכו בכוחו הפוליטי של האפיפיור ובעצמאות ערי המדינה של איטליה על חשבונה של האימפריה הרומית הקדושה, בעוד הגיבלינים היו תומכיו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה על חשבונם של האפיפיור ועצמאותם של ערי המדינה, ואולם, לתוך המסגרת העקרונית שולבו אינטרסים נוספים ויריבויות כלכליות, חברתיות, משפחתיות ומקומיות אחרות.
בתקופה זו, שלטו הגיבלינים במודנה, בעוד הגואלפים שלטו בבולוניה.
חילוק זה, הגביר את היריבות הטבעית על אדמות בין שתי הערים.
בשנת 1176, קיסר האימפריה הרומית הקדושה פרידריך ברברוסה, הובס בקרב לניאנו על ידי הליגה הלומברדית, שתמכה באפיפיור אלכסנדר השלישי.
תבוסה זו החריפה את הסכסוך בין הגואלפים והגיבלינים, והעוינות בין בולוניה הגואלפית למודנה הגיבלינית הורגשה יותר מתמיד.
בשנת 1296, בולוניה תקפה את אדמותיה של מודנה, וכבשה את הערים באזאנו (Bazzano) וסאביגנו (Savigno).
הכיבושים קיבלו את ברכתו של האפיפיור בוניפקיוס השמיני.
בהמשך אף הכריז האפיפיור ששליט מודנה הוא מורד בכנסייה, והבטיח פיצוי למי שיפגע בו או ברכושו.
החל מיולי 1325, הורגשה העוינות היטב.
אספסוף בולינזי בזז שדות בשטח מודנה, ובאוגוסט נעשתה ביזה נוספת.
הם לכדו בעזרת בגידה מבפנים טירה בולונזית, ובולוניה הכריזה מלחמה.
בולוניה גייסה צבא גדול יחסית, 32,000 איש, שכלל גם בני ברית מרפובליקת פירנצה הגואלפית.
הבולונזים פלשו אל שטח מודנה והטילו מצור על מבצר מודניסי.
מודנה הגיבה במהירות, ושלחה 7,000 חיילים שכללו גם שכירי חרב גרמנים מקצועיים.
מול החיילים המעולים של מודנה, הצבא הבולונזי לא היה אלא אספסוף.
הקרב התרחש באזור העיירה זפולינו (Zappolino) ב-15 בנובמבר לקראת שקיעה.
למרות נחיתותם המספרית, המודניסים ניצחו.
הם פלשו לשטח בולוניה, הצבא המודניסי הקים מחנה מחוץ לחומות בולוניה וחגג את ניצחונו.
לאחר שלושה ימים המודניסים נסוגו חזרה למודנה כאשר בדרכם, הם לקחו דלי מבאר מחוץ לחומות בולוניה על מנת לבוז לבולינזים על שהם משתמשים בבאר מים מסורתית ולא בבאר ארטזית כדרכם.
בולוניה אולצה לחתום על חוזה שלום משפיל.
בטורה דלה גרילנדינה - מגדל הפעמונים של קתדרלת מודנה, ישנו דלי עץ אלון שעל פי המסורת הוא הדלי הגנוב.
המלחמות בין הגואלפים לגיבלינים המשיכו.
בשנת 1447 נוסדה במילאנו הרפובליקה האמברוזית שהורכבה ממפלגות שנקראו באופן מסורתי גיבלינים וגואלפים.
הגואלפים והגיבלינים פעלו במילאנו במשך עוד כ-80 שנה, תוך שכל אחת מהווה גורם תומך בתוך איטליה לקיסר או למתנגדו בתקופה הסוערת של מאבקי הירושה.
בשנת 1529 השיג הקיסר קרל החמישי עליונות ששמה קץ למאבקי השליטה על כס הקיסרות והיריבויות בין הגואלפים והגיבלינים גוועו.
מלחמת הדיאדוכים הראשונה היא הראשונה מבין מלחמות הדיאדוכים שפרצו לאחר מותו של אלכסנדר הגדול מלך מוקדון.
המלחמה פרצה בשנת 322 לפנה"ס, כאשר שאר הדיאדוכים חשדו שפרדיקס, אשר מונה לעוצר לאחר מותו של אלכסנדר, מתכנן להפוך למעשה למלך.
נגד פרדיקס התארגנה קואליציה שכללה את מרבית הדיאדוכים האחרים, ושמה לה למטרה להדיח את פרדיקס.
המלחמה הסתיימה כאשר פרדיקס נרצח במהלך מסע מלחמה במצרים, והאימפריה חולקה מחדש בהסכם טריפרדיסוס.
מלחמותיו של אלכסנדר הגדול הפכו את מוקדון למעצמה אדירה, אשר פרט ליוון שלטה גם על שטחיה לשעבר של האימפריה הפרסית ואף על חלק מהודו.
בשנת 323 לפנה"ס מת אלכסנדר הגדול בבבל מוות מסתורי, ולא הותיר אחריו צוואה מסודרת בנוגע לירושתו.
אשתו של אלכסנדר, רוקסנה, הייתה באותה העת בשלבי הריון מתקדמים, אולם לא הייתה כל וודאות שתלד בן זכר.
לפיכך, המועמד הטבעי למלוכה היה ארהידאיוס, אחיו החורג והלוקה בנפשו של אלכסנדר.
עוד לפני מותו, העניק אלכסנדר לאחד ממצביאיו, פרדיקס, את טבעת החותם שלו.
פרדיקס החליט לכנס בבבל אספה של כל המצביאים הבכירים, והציג בפניהם את טבעת החותם כהוכחה לכך שאלכסנדר הפקיד את אחריות הממלכה בידיו.
פרדיקס סירב להצעה להכתיר כמלך את ארהידאיוס, והציע להמתין כחודש עד שרוקסנה תלד, ובהנחה שהנולד יהיה בן זכר, למנות לו עוצר עד שיגדל.
פרידקס קיווה שהוא עצמו יבחר כעוצר, וכך ישלוט בממלכה שני עשורים לפחות.
אולם אז פתח הצבא המוקדוני במרד, והכתיר את ארהידאיוס כמלך בבבל.
הסכסוך הסתיים כאשר רוקסנה ילדה בן שקיבל את השם אלכסנדר הרביעי, ובמסגרת הסכמי בבל סוכם שהוא וארהידאיוס ישלטו במשותף, ופרדיקס מונה כעוצר עבורם.
שאר המצביאים גם כן לא יצאו בידיים ריקות: תלמי מונה למושל של מצרים, אנטיגונוס קיבל את פמפיליה ליקיה ופריגיה, אנטיפטרוס קיבל את מוקדון עצמה, ליסימכוס קיבל את תראקיה וסלאוקוס מונה למפקד ההטיירוי.
ממספר מצביאים התעלם פרדיקס כליל, ואף מקרטרוס, שנמנה עם המקורבים ביותר לאלכסנדר.
שליטים אלו כונו "דיאדוכים" ("יורשים").
הקרע של פרדיקס עם אנטיפטרוס
בהדרגה התחוור לשאר הדיאדוכים כי פרדיקס נושא את עיניו ליותר מאשר מעמד של עוצר, והוא שואף להיות מלך.
פרדיקס חשש יותר מכל מאנטיפטרוס, מצביא ותיק וזקן, אשר היה מוערך מאוד בקרב הצבא והאצולה.
אנטיפטרוס מצדו לא יכול היה להיענות לגישושיו של פרדיקס, כיוון שהיה שקוע בדיכוי מרד שפרץ ביוון (מלחמת לאמיה).
בשנת 322 לפנה"ס, לאחר שפרדיקס דיכא מרידה שפרצה בקפדוקיה ומינה כשליט שלה את בן בריתו הפוליטי הנאמן אאומנס, היה פרדיקס חזק מתמיד, וכעת היה זה אנטיפטרוס שגישש אחר ברית.
אנטיפטרוס הציע לפרדיקס להינשא לבתו ניקיאה.
בו זמנית, גם אמו של אלכסנדר, אולימפיאס, הציעה לו את בתה קלאופטרה.
קלאופטרה אף נמלטה ממוקדון ועברה לגור בסרדיס, כדי להיות קרובה יותר לפרדיקס ולהתחמק מפיקוחו של אנטיפטרוס.
כל אחת מן הנערות טמנה אפשרויות רבות עבור פרדיקס: נישואים לניקיאה יקרבו אותו אל אנטיפטרוס כפי שרצה, אולם נישואים לאחותו של אלכסנדר יבצרו את מעמדו בעיני כל שכבות האוכלוסייה במוקדון.
בסופו של דבר החליט פרדיקס להינשא לניקיאה, אולם לא דחה לחלוטין את קלאופטרה והמשיך לרקום מזימות.
מושל פריגיה, אנטיגונוס, סירב להוראתו של פרדיקס לדכא מחוזות מתמרדים באזור שתחת שלטונו, והיה ברור לו שפרדיקס רק מחפש תירוץ להדיח אותו.
הוא לא המתין לכך, אלא נמלט אל אנטיפטרוס יחד עם בנו דמטריוס.
אנטיגונוס סיפר לאנטיפטרוס שלמעשה אין לפרדיקס כל כוונה לשאת את בתו לאישה, אלא הוא רק מנסה להרוויח זמן עד שיוכל להיפטר מאנטיפטרוס ולשאת את קלאופטרה.
הקרע של פרדיקס עם תלמי
אנטיפטרוס האמין לדבריו של אנטיגונוס, ועד מהרה החל לארגן קואליציה ששמה לה למטרה להדיח את פרדיקס מתפקיד העוצר.
לצדו התייצבו אנטיגונוס, וכן ליסימכוס.
קרטרוס הצטרף אל הברית ככל הנראה משום שכעס על פרדיקס על כך שהתעלם ממנו בעת חלוקת הירושה.
אל אנטיפטרוס הצטרף עוד בעל ברית רב ערך: תלמי שליט מצרים.
בניגוד לפרדיקס, שניסה בכל מאודו לשמור על האימפריה של אלכסנדר שלמה, ולשאר הדיאדוכים שלפחות העמידו פנים שהם מנסים לעשות זאת, תלמי דרש בגלוי להפוך למלך נפרד בארץ נפרדת.
הוא דרש וקיבל לידיו, במסגרת הסכמי בבל, את השליטה על מצרים, האזור החשוב ביותר והעשיר ביותר בכל האימפריה שהקים אלכסנדר.
תלמי היה דיאדוך ערמומי שנמנע פעמים רבות מקרבות הכרעה ישירים ובחר בדיפלומטיה במקום, או שלח אחרים להילחם את מלחמותיו.
תלמי לא שקט על שמריו, אלא ביצר במשך השנתיים שחלפו מאז הסכמי בבל את נחלתו החדשה.
הוא התריס לראשונה כנגד סמכותו של פרדיקס כאשר חטף את גופתו של אלכסנדר ממוקדון וקבר אותה במצרים.
לא ברור היכן אלכסנדר ביקש להיקבר, אולם המעשה כשלעצמו היה מחוצף ומתריס.
קרטרוס כבר היה נשוי לפילה, בתו של אנטיפטרוס, בת אחרת של אנטיפטרוס אורידיקה ניתנה לתלמי, וניקיאה "הועברה" מפרדיקס לליסימכוס.
פרדיקס מצדו הצליח למצוא לו רק בן ברית אחד: אאומנס, אשר היה גזברו של אלכסנדר ומונה למושל קפדוקיה.
פרדיקס קיווה לתת לגיטימיות למערכה שלו על ידי כך שכינה את הצבאות שנלחמו כנגדו "מורדים".
פרדיקס שלח את אאומנס עם מתנות לקלאופטרה, והודיע לה שהוא מוכן לשאתה לאישה במקום ניקיאה.
בכך נפתחה המלחמה בצורה גלויה, ופרדיקס מצא את עצמו מותקף משלוש חזיתות בו זמנית.
נאמניו של פרדיקס יעצו לו, משיקולים צבאיים, לפנות קודם כל כנגד אנטיפטרוס.
עם זאת, לפרדיקס היה קל יותר להציג כמורד את תלמי, המצביא הצעיר שזה מקרוב בא, מאשר את אנטיפטרוס הוותיק והמוערך, נאמנם של שלושה ממלכי מוקדון.
לפיכך, החליט לתקוף קודם כל את מצרים, בתקווה שהדברתו של תלמי תרתיע את אנטיפטרוס ותגרום לו לבקש שלום.
הוא הפקיד את כוחותיו באסיה הקטנה בידי אאומנס והורה לו לדכא את התקפותיהם של קרטרוס ואנטיגונוס שם.
את ציו שלח לפקח על פעולותיו של אנטיפטרוס, ועודד את האיטולים למרוד בשלטונו.
מסעו של פרדיקס מפסידיה למצרים עבר ללא תקלות.
כאשר הגיע לנילוס עם צבאו, החליט לחכות לשעת ערביים ואז לחצות, על מנת לנסות ולהפתיע את תלמי.
עם זאת, על פי פוליאינוס, תלמי היה מוכן לקראת בואו של פרדיקס, וכאשר האחרון הופיע בראש צבא על גדות הנהר הסמוך לממפיס, החליט תלמי לקשור עיזים, חזירים ושוורים יחדיו והורה לרועי הצאן להנהיגם בעודם רכובים על סוסים על מנת להטעות את פרדיקס בנוגע לצבאו של תלמי.
תחבולה זו הצליחה, וצבאו של פרדיקס נתקף בהלה, נסוג וחלקו נלקח בשבי.
דיודורוס מספק תיאור נוסף למאבק, לפיו כוחותיו של תלמי הופיעו באמצע צליחת הנהר ומנעו מצבאו של פרדיקס לבסס ראש גשר בצדו השני של הנהר, וכך, על אף מאמצים הירואיים מצד חייליו של פרדיקס, הצליח להדוף את פרדיקס בחזרה לצדו השני של הנילוס, ופרדיקס נאלץ להורות על נסיגה כללית.
ניסיון חציית הנילוס לווה באבדות כבדות לצבאו של פרדיקס.
באותו לילה, הוביל המצביא פאיתון מרד כנגד פרדיקס, ופרדיקס עצמו נרצח.
בעוד פרדיקס נלחם במצרים, התנגש כוחם המשותף של אאומנס ואלקטס - אחיו של פרדיקס, בכוחם של קרטרוס ונאופטלמוס בקרב ההלספונט.
הכוחות בקרב היו שקולים פחות או יותר והיתרון ההתחלתי עמד לטובת קרטרוס, המצביא המנוסה.
עם זאת, פרשיו של אאומנס באגפים הרגו את קרטרוס, וכך גרמו להתפזרות פרשיו.
אאומנס הרג את נאופטלמוס בדו-קרב, וחיל הרגלים שלו כותר ונאלץ להיכנע.
אאומנס ניסה לשכנע אותם לעבור לצד שלו, אולם הם נמלטו והצטרפו לאנטיפטרוס.
בשנת 321 לפנה"ס, חתמו הדיאדוכים המנצחים על הסכם טריפרדיסוס, אשר במסגרתו נקבע שאנטיפטרוס יהיה העוצר החדש, ונחלותיו של פרדיקס חולקו בין שאר הדיאדוכים.
את מלאכת הכרעתם של אאומנס ואלקטס, הפקידו בידי אנטיגונוס.
בהמשך אותה שנה הוכרז אאומנס כבוגד והוצא נגדו גזר-דין מוות.
עקב מחסור במשאבים, נאלץ אאומנס לפטר את רוב שׂכיריו ולשלח את רוב חייליו המוקדונים.
אנטיגונוס פנה לחסל את אלקטס, והם התנגשו בקרב על רכס הרים בפסידיה.
אלקטס ארב לאנטיגונוס, התקיף אותו וכמעט שחיסל את צבאו לחלוטין, אולם אנטיגונוס עם 6,000 פרשים מובחרים הצליח להבקיע את מחנה האויב ולהביס את צבא אלקטס.
הוא הגיע אל טרמסוס ונרצח בידי זקני העיר.
בשנת 319 לפנה"ס מת אנטיפטרוס, ועל ירושתו פרצה מלחמת הדיאדוכים השנייה.
מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה או מלחמת קשמיר הראשונה הייתה מלחמה בין הודו לבין פקיסטן על חבל קשמיר.
הייתה זו המלחמה הראשונה בין שתי המדינות הצעירות הודו ופקיסטן.
פקיסטן שהוקמה מספר שבועות לפני כן, שלחה כוחות מיליציה מוזיריסטן כדי לשמור על קשמיר.
המלחמה, שלא הגיעה להכרעה חד משמעית, עודנה משפיעה על היחסים הגאו-פוליטיים בין המדינות.
המהראג'ה ניצב בפני התקוממות של נתיניו המוסלמים באזור פונץ' ואיבד את השליטה על המחזות המערביים של ממלכתו.
ב-22 באוקטובר 1947 כוחות מילציה פשטוניים פקיסטניים חצו את גבול המדינה.
כוחות המיליציה וכוחות לא מוסדרים של פקיסטן פנו כדי לתפוס את סרינגאר, אך עם הגיעם לברמולה, הם בזזו את המקום והתעכבו.
המהראג'ה הארי סינג פנה בבקשת עזרה להודו, והוא זכה לתמיכה בכפוף להסכמתו להסתפחות להודו.
בתחילה השתתפו בלחימה כוחות רגליים של ג'אמו וקשמיר וכוחות מיליציה מהשבטים המנוהלים באופן פדרלי (FATA) מפקיסטן.
הקצינים הבריטים שפיקדו על צבא פקיסטן סירבו בתחילה לכניסת כוחות פקיסטניים לסכסוך, בשל הצטרפותה של המדינה להודו.
הפסקת אש רשמית הוכרזה ב-23:59 בליל 31 בדצמבר 1948. תוצאות המלחמה לא היו חד משמעיות, כשבסיומה הודו החזיקה בשני שלישים מקשמיר ובפרט על עמק קשמיר, ג'אמו ולדאק ופקיסטן מחזיקה בכשליש (אזאד קשמיר וגילגיט-בלטיסטן).
לפני 1815 האזור הידוע כיום כ"ג'אמו וקשמיר" היה מורכב מ-22 מדינות עצמאיות קטנות (16 מדינות הינדיות ושש מוסלמיות) שהיו תחת שלטון האמיר של אפגניסטן ושליטים מקומיים.
מדינות קטנות אלו נשלטו על ידי ראג'פוטים, והיו נתונים לשליטתה של האימפריה המוגולית מאז ימי אכבר הגדול.
בעקבות שקיעתה של האימפריה המוגולית, עברו המדינות לשליטת האימפריה הדוראנית.
במלחמה האנגלו-סיקית הראשונה (1845–1846) נלחמה האימפריה הסיקית שטענה לריבונות על קשמיר וחברת הודו המזרחית הבריטית.
בהסכם לאהור שנחתם ב-1846 נדרשו הסיקים לוותר על האזור החשוב (דואב וג'לנדהאר) בין נהר הביאס ונהר סוטלג' ונדרשו לשלם פיצויים בסכום של 1.2 מיליון רופי.
מאחר שהם לא היו מסוגלים להעמיד את הסכום הדרוש, התירה חברת הודו המזרחית לשליט דוגרה גולאב סינג לרכוש את קשמיר מידי הממלכה הסיקית בתמורה לתשלום 750 אלף רופי לחברת הודו המזרחית.
גולאב סינג היה למהראג'ה הראשון של מדינת ג'אמו וקשמיר, ויסד שושלת ששלטה על המדינה, שהייתה הנסיכות השנייה בגודלה בראג' הבריטי עד לעצמאות הודו ב-1947.
בשנים 1946–1947 צמחה תנועת הלאומיות המוסלמית והליגה המוסלמית, בדרישה להקמת מדינה נפרדת למוסלמים בהודו.
ב-16 באוגוסט 1946 גלשו דרישות המוסלמים לעצמאות לעימותים אלימים בקלקוטה ביום הפעולה הישירה .
ב-3 ביוני 1947 הוחלט לחלק את הודו הבריטית לשתי מדינות נפרדות, הדומיניון של פקיסטן שירכיב אזורים שבהם יש רוב מוסלמי והדומיניון של הודו שירכיב את היתר.
שני מחוזות פנג'אב ובנגל שבהם יש רוב מוסלמי היו צריכים להתחלק בין הדומיניונים.
מוערך כי 11 מיליון איש היגרו בין שני החלקים של פנג'אב וכמיליון נהרגו בסכסוכים בין עדתיים.
ג'אמו וקשמיר שנמצאים בסמיכות לפנג'אב הושפעו בצורה ישירה מהמתרחש.
תאריך היעד המקורי להעברה השליטה לשני הדומיניונים נקבע ליוני 1948. עם זאת בשל חשש מהתלקחות עימותים בין עדתיים אלימים, המושל הכללי של הודו לואי מאונטבאטן דחה את העברת השליטה ל-15 באוגוסט 1947. בעקבות זאת היו שישה שבועות להשלמת הסידורים לחלוקה.
תוכניתו המקורית של מאונטבאטן הייתה להישאר כמושל כללי של הדומיניונים עד יוני 1948. עם זאת המנהיג הפקיסטני מוחמד עלי ג'ינה לא קיבל זאת.
מאונטבאטן היה למושל הכללי של הודו, ואילו בפקיסטן נבחר ג'ינה כמושל כללי.
השליטה המנהלית, אך לא המבצעית הוענקה לקלוד אוקינלק.
הודו מינתה את רוב לוקארט לרמטכ"ל הצבא, ופקיסטן מינתה את פרנק מסרווי לרמטכ"ל.
הימצאותם של קצינים בריטים כמפקדים של צבאות שני הצדדים הפכה את המלחמה למוזרה, כשמפקדי הצבאות שמרו על קשר טלפוני יומי ושמרו על עמדות מגננה.
הן לוקארט והן מסרווי הוחלפו בהמשך המלחמה, ומחליפיהם רוי בוצ'ר ודאגלס גרסיי ניסו לרסן את הממשלות.
בוצ'ר הצליח בכך בצד ההודי, אך גרסיי ויתר והתיר לקצינים בריטים ליטול חלק בתפקידים מבצעיים בצד הפקיסטני.
במסגרת זו אף נהרג קצין בריטי.
התפתחויות בג'אמו וקשמיר (אוגוסט–אוקטובר 1947)
עם מתן העצמאותם לדומיניונים נדרשו מנהיגי המדינות שהרכיבו את הודו להצטרף לאחד משני הדומיניונים.
הארי סינג המהראג'ה של ג'אמו וקשמיר וראש ממשלתו רם צ'נדרה קק בחרו שלא להצטרף לאף אחד משני הדומיניונים, מאחר שהרוב המוסלמי במדינה לא ירגיש בנוח להצטרף להודו מחד גיסא, ומאידך גיסא המיעוטים ההינדים והסיקים עשויים להיפגע אם המדינה תצטרף לפקיסטן.
ב-1947 היו בג'אמו וקשמיר קהילות אתניות ודתיות מגוונות.
במחוז קשמיר, שבו עמק קשמיר ואזור מוזאפרבאד, היה רוב מוסלמי של למעלה מ-90%.
במחוז ג'אמו, שבו חמישה אזורים, הייתה כמות דומה של הינדים ומוסלמים באזורים המזרחיים (אודמפור, ג'אמו וריאסי) ורוב מוסלמי באזורים המערביים (מירפור ופונץ').
באזור ההררי של לדאק במזרח הייתה נוכחות בודיסטית משמעותית עם רוב מוסלמי בבלטיסטאן.
בהסכמה של המהראג'ה ניהלו הבריטים את ג'ילג'יט שנמצאת בצפון קשמיר, ושם היה רוב מוסלמי ניכר.
זמן קצר לפני העברה השליטה השיבו הבריטים את ג'ילג'יט למהראג'ה שמינה שם שליט דוגרי ומפקד בריטי לכוחות המקומיים.
התנועה הפוליטית המובילה בעמק קשמיר "הוועידה הלאומית" בהנהגת שייח' עבדאללה דגלה בפוליטיקה חילונית.
התנועה שיתפה פעולה עם הקונגרס הלאומי ההודי והעדיפה להצטרף להודו.
מנגד המוסלמים במחוז ג'אמו תמכו בוועידה המוסלמית ששיתפה פעולה עם הליגה המוסלמית והעדיפה הצטרפות לפקיסטן.
אל מול הדעות המנוגדות של הצדדים, החליט המהראג'ה לשמור על עצמאות.
על פי מקורות צבא הודיים, הכין הצבא הפקיסטני תוכנית בשם מבצע גולמארג שפרטיה נחשפו במכתב מסווג מ-20 באוגוסט, מספר ימים לאחר הכרזת העצמאות הפקיסטנית.
התוכנית נחשפה בטעות לקצין הודי ששירת בבריגדת באנו.
על פי התוכנית יגויסו 20 לשקרים (מיליציות שבטיות) שבכל מיליציה כ-1,000 איש שיגויסו מהשבטים הפשטונים ויזוינו במפקדות הבריגדה בבאנו, ואנה, פשאוור, כוהאת, תל ונושהרה בשבוע הראשון של ספטמבר.
הכוחות היו צריכים להגיע לנקודת היציאה באבוטאבאד ב-18 באוקטובר ולחצות את הגבלות לג'אמו וקשמיר ב-22 באוקטובר.
עשר מיליציות תוכננו לתקוף את עמק קשמיר דרך מוזאפרבאד ועשר מיליציות אחרות תוכננו להצטרף למורדים בפונץ', בהימבר וראולאכות בכוונה להתקדם לג'אמו.
בשבוע האחרון של אוגוסט, רגימנט הפרשים של הנסיך אלברט ויקטור תודרך על תוכנית הפלישה וקיבל הוראה לצייד את "לוחמי החופש" בתחמושת.
הרגימנט קיבל גם הוראה להיות בכוננות לכך שיוכנסו ללחימה בזמן המתאים.
באוגוסט 1947 החלו להופיע סימנים ראשונים לעימות.
פונץ' הייתה במקור ג'אגיר (נסיכות אוטונומית), והאוכלוסייה המוסלמית בפונץ' רצתה להסתפח למחוז פנג'אב של הודו הבריטית.
ב-1938 החלה במקום תסיסה מסיבות דתיות, אך לבסוף הגיעו להבנות והמהומות שכחו.