tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקטע הצפוני של השדרה הגדולה החל מגשר מרגיט והתבסס על הציר של רחוב Fegyvergyár.
באותה תקופה השכונה הייתה בנויה במפעלים תעשייתיים, מבני מגורים ניתן היה למצוא רק פה ושם.
מנקודת מבט של ביטחון הציבור, זו הייתה אחת השכונות הידועות לשמצה של הבירה ולכן התכנון העירוני יצר הזדמנות לפתור זאת.
בכיכר ניוגטי של היום, תוואי השדרה העתידי חתך את אולם התחנה של פשט, קודמתה של תחנת הרכבת ניוגאטי של היום, שחזיתה הייתה על קו רחוב יוקאי של היום.
תחנת הרכבת ניוגטי של היום נבנתה בין 1874 לבין 1877 בהתאם לתוואי החדש ולעלייה בתנועת הרכבות.
במהלך בניית השדרה הגדולה, נאלצו להרוס 251 מבנים, 70% מהם צמודי קרקע, 20% חד-קומתיים ו-10% דו-קומתיים.
מאחורי בנייתו של השדרה הגדולה לא עמדה קבוצה בנקאית עם הון רציני.
כתוצאה מכך, למרות שתוואי השדרה נקבע בחוק, לא למדינה ולא לבירה היה כסף להפקיע את התוואי או להקים מבני ציבור לאורך התוואי החדש.
כל זה הוחמר על ידי המשבר הפיננסי שהחל ב-1873, ולכן הבנייה לאורך השדרה החדשה כמעט ולא התרחשה, רק 23 מבנים נבנו ב-12 שנים, כולל תחנת הרכבת ותיאטרון העם שלימים נהרס.
בשנים אלו ניסתה המועצה לעבודות ציבוריות רק למנוע בנייה חדשה בתוואי המוסדר של השדרה.
בחלק מהשנים מהתקופה התבצעה הבנייה באופן הבא:
בתום המשבר הכלכלי, לאחר 1879, הבנייה בשדרת אנדראשי החלה לבעבע שוב, אך בשדרה הגדולה היא כמעט נעצרה.
המצב התאפיין היטב בכך שבשנים 1880 ו-1881 לא נבנה אף בניין חדש לאורך השדרה הגדולה.
בדיקות הראו שניתן להחיות את הבנייה רק בעזרת תמריצי מס מתאימים, תוך הבטחת האינטרסים של הבונים.
סעיף חוק מספר 18 פתח את התקופה הבאה של בניית השדרה הגדולה.
תקופת בנייה ראשית ראשונה: 1884–1890
במהלך התקופה, לאחר הקשיים הראשוניים, נבנו בשדרה מדי שנה קרוב ל-20 בניינים, כמעט כמו במהלך בכל 12 השנים של תקופת הבנייה לפני כן.
בשבע השנים שלאחר קבלת החוק שהבטיח את קידום הבנייה, נבנו בשדרה 106 בניינים.
בחלק משנים מהתקופה התבצעה הבנייה באופן הבא:
תקופת הבנייה העיקרית השנייה: 1891–1896
תקופת הבנייה העיקרית השנייה התאפיינה בעיקר במאמץ להשלים את סלילת כביש השדרה הגדולה עד 1896, עד זמן חגיגות המילניום (אלף שנה להתיישבות המדיארים במרכז אירופה).
בהתאם לכך, נבנו 85 בניינים במהלך 6 שנות התקופה, בעיקר בין רחוב קיראי לבין דרך איליאי.
בין המבנים החשובים ביותר בשדרה, נבנו בתקופה זו גם תיאטרון הקומדיה של בודפשט, מלון רויאל ואחד המבנים האופייניים לשדרה, ארמון ניו יורק (כיום בית מלון).
הודות להתפתחות המהירה, התוכניות מומשו, המועצה לעבודות ציבוריותיכלה למסור את הכביש הגמור של השדרה הגדולה ב-31 באוגוסט 1896.
מספר הבתים שנבנו בשנים מסוימות מתקופת הבנייה היה כדלקמן:
בנייה אחרונה לאחר הפתיחה: 1897–1906
השלמת בניית השדרה הגדולה התעכבה בעשור שלם, ורק בשנת 1906 ניתן היה לומר שהשדרה הגדולה נבנתה במלואה.
ב-10 השנים שלאחר מסירת השדרה, מספר הבניינים שנבנו היה כדלקמן:
במהלך מלחמת העולם השנייה ובמרד ההונגרי של 1956 נפגעו מבנים רבים, חלק מהעיטורים נעלמו במהלך ההריסות, ומבנים אחרים נהרסו לגמרי.
בשדרה הופיעו בניינים חדשים: בניין תיאטרון מדאץ' במקום שבו היה הרויאל אורפיאום (Royal Orfeum) לשעבר, ואחרים.
השדרה הגדולה, בניגוד לשדרה הקטנה, חוצה לבודה ואת בודה וניתן למעשה לנסוע בה בעיגול שלם, אבל זה הצריך גם העברה של גשר פטפי (במקור Horthy Miklós Bridge) ב-1937 המתתחבר לשדרת פרנץ.
דף זה מכיל הגדרות קצרות למונחים הקשורים לשואה
שואה: כינוי שניתן בשפה העברית לאסון גדול רב-ממדים.
השואה הייתה ניסיון לטיהור אתני של האנושות מבני הגזע היהודי באמצעות רצח עם ורדיפות אתניות, פרי אידאולוגיה ותכנון נאצי, שבוצעו החל מעליית הנאצים לשלטון בגרמניה בתחילת 1933, ובמהלך מלחמת העולם השנייה עד כניעת גרמניה הנאצית במאי 1945.
המפלגה הנאצית: בגרמנית NSDAP - Nationalsozialistische Arbeitspartei Deutschland ("מפלגת הפועלים הלאומית-חברתית של גרמניה") מפלגה לאומנית ששלטה בגרמניה בשנים 1933–1945, תחת הנהגתו של אדולף היטלר.
הייתה בעלת משנה סדורה, שעיקריה לאומנות פאן-גרמנית, גזענות ובמיוחד אנטישמיות, טוטליטריזם מוחלט, אנטי-ליברליזם, אנטי-דמוקרטיה ואנטי-קומוניזם.
הביאה לפרוץ מלחמת העולם השנייה ולשואת יהודי אירופה.
גרמניה הנאצית: כינוי לגרמניה בתקופת השלטון הנאצי (בשנים 1933–1945).
נאציזם: (קיצור של נאציונל-סוציאליזם, בגרמנית: Nationalsozialismus או בקיצור Nazismus) הוא כינוי לאידאולוגיה שפיתחה המפלגה הנאציונל-סוציאליסטית (הנאצית) בגרמניה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. האידאולוגיה הנאצית כללה השקפה גזענית בדבר עליונותם של "גזעים" אנושיים מסוימים על פני אחרים, ודגלה בדיכוי ואף השמדה של "גזעים נחותים", לעומת שמירת ה"טוהר" של "הגזעים העליונים".
זהו התואר שבו כינה עצמו אדולף היטלר, מנהיגה של גרמניה הנאצית.
אס אה: בגרמנית SA, קיצור של Sturmabteilung "פלוגות הסער", כונו גם "החולצות החומות" בשל צבע המדים שלהם.
ארגון מיליציה של המפלגה הנאצית.
אוסף בריונים פאשיסטים שעזרו למפלגה הנאצית לעלות לשלטון על ידי אלימות.
אחרי שעלה לשלטון, חיסל היטלר את ראשי ה-SA בליל הסכינים הארוכות.
גסטפו: בגרמנית Gestapo, קיצור של geheime Staatspolizei "משטרת המדינה החשאית".
המשטרה החשאית של האס אס, הייתה אחראית על השמדת היהודים ועל השמירה במחנות ההשמדה.
אס אס: בגרמנית SS, קיצור של Schutzstaffel "יחידת הגנה", ארגון ההגנה והמודיעין של המפלגה הנאצית, היה אחראי על כל מחנות הריכוז בשטחי הכיבוש הנאצי.
מפקדי ושומרי מחנות הריכוז וההשמדה היו חיילי אס אס.
ואפן אס אס: בגרמנית: Waffen-SS "האס-אס המזוין" - הזרוע הצבאית של האס אס.
אס דה: בגרמנית SD, קיצור של Sicherheitsdienst "שירות הביטחון", סוכנות המודיעין של המפלגה תפקידו העיקרי היה איסוף מודיעין ופיקוח על כל גורם שעלול לסכן את המפלגה.
המשרד הראשי לביטחון הרייך: בגרמנית Reichssicherheitshauptamt או RSHA, ארגון שהוקם על ידי היינריך הימלר, באמצעות מיזוג של ה-SD (שירות הביטחון) ומשטרת הביטחון שכללה את הגסטפו (המשטרה החשאית) והקריפו (משטרת הפלילים, Kriminalpolizei).
איינזצגרופן בגרמנית Einsatzgruppen "עוצבות מבצע" או "קבוצות ביצוע", יחידות השמדה של האס אס, שנלוו לוורמאכט בכיבושיו ועסקו בהשמדת אוכלוסייה שהייתה לא רצויה לנאצים.
ורמאכט: בגרמנית Wehrmacht "כוח ההגנה", הצבא הגרמני (לא כולל הוואפן אס אס).
התעמולה הנאצית: התעמולה שבה השתמשו הנאצים להנחיל את האידאולוגיה הנאצית ושנאת היהודים שכללה סרטים, קריקטורות, ספרים ועיתונים.
יוזף גבלס: שר התעמולה הנאצי.
משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם: מנגנון התעמולה הנאצי המרכזי.
דר שטירמר: עיתון אנטישמי יומי בעריכת יוליוס שטרייכר.
היהודי זיס והיהודי הנצחי: סרטי תעמולה נאציים ידועים.
היהודי הנצחי: תערוכה אנטישמית נאצית.
אנטישמיות: האנטישמיות היא תופעה של שנאה כלפי העם היהודי ועמים שמים נוספים, שהייתה נפוצה בעמי אירופה במשך מאות שנים.
את האנטישמיות בגרמניה ליבו הנאצים עם עלייתם לשלטון, דבר שהיווה תמריץ להשמדת היהודים בשואה.
עליית הנאצים לשלטון: שהגיעה לשיאה ב-30 בינואר 1933, עם מינויו של אדולף היטלר לקנצלר גרמניה, ולאחר מכן הפכה גרמניה הנאצית לדיקטטורה
חוקי נירנברג: חוקים בגרמניה הנאצית, שמטרתם הייתה לשלול זכויות אזרח מהיהודים ומכל מי שאינו עונה להגדרה של גרמני "טהור".
ליל הבדולח: הלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938, שבו נערך בכל רחבי גרמניה פוגרום ביהודים.
כונה כך בשל הזגוגיות הרבות שנופצו באותו לילה, בבתי היהודים ובעסקיהם.
ועידת ואנזה: ועידה בה החליטו ראשי המשטר הנאצי על תיאום הפעולות לביצוע "הפתרון הסופי בנוגע לשאלה היהודית", קרי - השמדת יהודי אירופה.
הפתרון הסופי: תוכנית כללית שמטרתה הייתה להשמיד כליל את כל יהודי אירופה בדרך המהירה ביותר.
גטו: שם לרובע מוקף חומה שבו חויבו לגור יהודי העיר.
מחנה ריכוז: מתקן כליאה רחב ידיים שנועד לאסירים פוליטיים, קבוצות אתניות או קבוצות דתיות, שנכלאו ללא כל הליך משפטי.
מחנה הריכוז שימש לעבודות כפייה (מחנה עבודה), ובמקרים קיצוניים - להשמדה של האסירים (מחנה השמדה).
מחנה עבודה: שם כולל למחנות שהקימו הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה בתקופת השואה כחלק מן הפתרון הסופי של אדולף אייכמן.
במחנות נכלאו יהודים, צוענים, מתנגדי המשטר, הומוסקסואלים ושבויי מלחמה.
מבין כל אלה סבלו היהודים מהיחס הנוקשה ביותר.
מחנה השמדה: מחנה שבו רצחו הנאצים יהודים ובני עמים אחרים באופן שיטתי.
ההשמדה במחנות התבצעה בעיקר באמצעות תאי גזים, והגופות נשרפו בקרמטוריום משרפות או גרילרים.
אקציה : פעולה של הגסטפו וכוחות ביטחון אחרים בגטו, על מנת לאתר, לעצור ולרכז יהודים לקראת שילוח למחנות ריכוז, מחנות השמדה, או מחנות לעבודה כפייה.
המתנגדים למעצר בדרך כלל נורו במקום.
סלקציה : פעולה במחנות הריכוז ומחנות עבודה, וגם בגטאות בזמן אקציה לקראת שילוח למחנות.
בוצע מיון בעיקר לפי גיל וכושר עבודה, וכל השאר (חולים, ילדים, זקנים ונשים) נשלחו להשמדה.
הסלקציה נעשתה בדרך כלל מיד עם הגעת טרנספורט של יהודים למחנה, והשורדים אותה נאלצו לעבור סלקציה חוזרת מדי פעם.
טרנספורט: שילוחים מאורגנים ממחנות הריכוז למחנות ההשמדה, לרוב על פי רשימה שנקבעה מראש.
ניסויים רפואיים בבני אדם בתקופת השואה: ניסויים רפואיים שנערכו באסירי מחנות הריכוז ברחבי אירופה, איתם היה מזוהה במיוחד יוזף מנגלה, שגרמו למוות רב תוך כדי עינויים קשים למספר גדול של בני-אדם.
מפורסמים במיוחד ניסויי מנגלה בתאומים.
תא גזים: במחנות ההשמדה הומתו היהודים באמצעות תאי גזים.
ציקלון בה: הגז ששימש בתאי הגזים.
הגיע במכלי מתכת בהם נשמר כגרגירי מוצק.
הגז היה גז חנק שחדר לגוף.
לעיתים נקרא בשגגה "ציקלון בי".
איינזצגרופן: יחידות חיסול ממונעות שפעלו אחרי הצבא הפולש בחזית המזרחית.
שימשו גורם מרכזי בהשמדת יהודי אירופה בתקופת השואה.
מעריכים כי יחידות אלה רצחו כמיליון וחצי יהודים ומעל לשלושה מיליון שבויי מלחמה.
בור ירי: שיטת ההשמדה הראשונית, בעיקר בשטחי רוסיה הכבושים.
תושבי עיירה מסוימת היו נלקחים מחוץ לעיירה ונורים אל תוך בור כך שהבור שימש להם קבר אחים.
צעדות המוות: הכינוי לתהליך הצעדתם של אסירים יהודים ממחנות ההשמדה הגרמניים במזרח אירופה בסוף מלחמת העולם השנייה לאורך קילומטרים רבים בתוואי נסיגת הצבא הנאצי, בקור עז ותוך כדי טבח מתמיד.
מבצע ריינהרד (Aktion Reinhard): מבצע השמדתם של יהודי הגנרלגוברנמן (החלק המרכזי של פולין).
במסגרת המבצע נרצחו 1,700,000 בני אדם, רובם המוחלט יהודים.
תוכנית 1005: תוכנית שנהגתה בגרמניה לקראת סיום המלחמה ומטרתה הייתה להסוות את השמדת היהודים.
הגרמנים פוצצו מחנות, פתחו בורות ירי ושרפו גופות.
כן הושמדו מסמכים רבים כדי לטשטש את הכמות.
כך, לדוגמה, לא נותר זכר למחנה ההשמדה טרבלינקה ולמחנה העבודה פלאשוב.
הטלאי הצהוב: סימן היכר אותו היו חייבים היהודים לענוד.
בדרך כלל מגן דוד צהוב עם האות J עליו.
יודנראט: מועצות יהודיות לניהול חיי הפנים בגטאות, תחת פיקוחו של הגסטפו.
פעמים רבות נדרשו לספק לנאצים רשימות של המיועדים להישלח להשמדה.
מוזלמן: (ביידיש: מוסלמי) הוא כינוי לאדם שאיבד כל עניין בחיים והוא מעין מת מהלך.
כינוי זה שימש, במחנות הריכוז באירופה הכבושה בידי הנאצים, לתיאור אסיר מורעב עד מוות, שאינו מסוגל לעבוד יותר.
קאפו: כינויו של אסיר שהיה ממונה מטעם הנאצים על אסירים אחרים במחנות הריכוז.
חלק מהקאפואים עזרו לשוכני המחנות, אחרים היו אדישים למצוקתם והיו כאלה שנודעו באכזריותם כלפיהם.
עונג שבת: ארכיון שנאסף בגטו ורשה על ידי עמנואל רינגלבלום ואסירים נוספים, המהווה עדות חשובה על חיי הגטו.
יאנוש קורצ'אק - מחנך, סופר ומנהל בית יתומים לנוער יהודי בפולין, שהלך יחד עם חניכיו לדרכם האחרונה
יעקב גנס - מפקד המשטרה היהודית ויושב ראש היודנראט בגטו וילנה
ישראל קסטנר - חבר ועד העזרה וההצלה בבודפשט שנכנס למשא-ומתן עם הנאצים על הצלת יהודי גרמניה, הצליח להוציא רכבת מלאה ביהודים מהונגריה ובכך הציל את חייהם.
הופנו כלפיו טענות שהוא "מכר את נפשו לשטן" ושיתף פעולה עם הנאצים.
פרשת משפט הדיבה שבו תבע את משמיציו ורציחתו בשנות ה-50 הסעירה את ישראל
מרדכי חיים רומקובסקי - ראש היודנראט בגטו לודז'.
שלטון היחיד הקשוח שלו הפך אותו לדמות שנויה במחלוקת בזיכרון השואה
אלי ויזל: סופר ניצול שואה הפועל רבות להנצחתה, חתן פרס נובל לשלום
צטניק: כינויו של סופר השואה הישראלי יחיאל דינור
פרימו לוי: סופר שואה יהודי-איטלקי
יצחק קצנלסון: משורר בולט שכתב גם על חיי הגטו.
מרדכי אנילביץ', מפקד הארגון היהודי הלוחם במרד גטו ורשה
פאוול פרנקל, ממפקדי הארגון הצבאי היהודי במרד גטו ורשה
יצחק צוקרמן וצביה לובטקין, ממנהיגי המרד בגטו ורשה
אבא קובנר, ממנהיגי המרד בגטו וילנה
מרדכי טננבוים, ממנהיגי המרד בגטו ביאליסטוק
מארק אדלמן, ממנהיגי המרד בגטו ורשה
חייקה גרוסמן, ממנהיגי המרד בגטו ביאליסטוק
אנה פרנק: נערה יהודייה ממוצא גרמני שנרצחה בשואה.
היומן שכתבה, בו תיעדה את התקופה בה הסתתרה עם משפחתה מאימת הנאצים במחבוא בבית דירות באמסטרדם, היה לאחד התיעודים המפורסמים בעולם של חיי היהודים בתקופת השואה
מרי ברג: נערה שכתבה יומן בגטו ורשה, אשר ביטא את התמורות שחלו בחייהם של בני הנוער בגטאות
אדולף היטלר: הפיהרר של גרמניה הנאצית, הגה את תוכנית "הפתרון הסופי", היה האחראי הראשי לרדיפות היהודים ולרציחתם בשואה
מרטין בורמן : סגנו של היטלר, אחראי לארגון "הפתרון הסופי".
אחראי על התעמולה האנטישמית ברייך שהסיתה נגד היהודים.
יזם בין היתר את שריפת הספרים בליל הבדולח
הרמן גרינג: מושל פרוסיה, שר התעופה ומקים הגסטפו.
היה בעל תפקיד מכריע ברדיפות היהודים שקדמו להשמדתם בשואה, להחרמת רכושם ולפרעות ליל הבדולח.
היה גם בין האחראים להשמדת היהודים בשואה
היינריך הימלר: ראש האס אס והגסטפו, האחראי הראשי לביצוע בפועל של השמדת היהודים בשואה
ריינהרד היידריך: ראש הגסטפו ולאחר מכן ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך.
המתכנן הראשי של "הפתרון הסופי" בוועידת ואנזה, ואחראי על ביצוע בפועל של השמדת היהודים
היינריך מילר: מפקד הגסטפו אחרי היידריך, אחראי על השמדת היהודים במחנות הריכוז
ארנסט קלטנברונר: מפקד המשרד לביטחון הרייך אחרי היידריך.
הנס פרנק: מושל שטחי הכיבוש הנאצי בפולין, פיקח על העברת היהודים לגטאות ולמחנות ההשמדה
אדולף אייכמן: ראש המחלקה היהודית במשרד לביטחון הרייך.
אחראי לארגון המשלוחים למחנות ההשמדה
רודולף הס: היה בתחילה מזכירו האישי של אדולף היטלר ולאחר מכן סגנו.
נחשב לאחד הבכירים בהיררכיה של המפלגה הנאצית
רודולף פרנץ הס: מפקד אושוויץ, אחראי להמתת מיליוני אנשים במחנה
יירגן שטרופ: גנרל, מפקד האס אס והמשטרה במחוז ורשה.
מחריבו של גטו ורשה ומדכא מרד גטו ורשה
יוזף מנגלה: רופא נאצי שערך ניסויים סדיסטיים באסירי אושוויץ והיה ממונה גם על סלקציות במחנה
פאול בלובל - ממפקדי האיינזצגרופן, מהאחראים לטבח באבי יאר.
גטו ורשה: הגדול שבגטאות פולין שמנה בשיאו קרוב לחצי מיליון יהודים.
אומשלגפלץ: כיכר המשלוחים של הגטו, ממנה נשלחו מעל 300,000 יהודים אל מותם.
גטו טרזיינשטט: ה"מודל" לגטאות הנאצים שהוקם בצ'כוסלובקיה (כיום צ'כיה) וריכז יהודים ממרכז אירופה.
גטו לודז': הגטו הראשון שהוקם על אדמת פולין, בשטח שסופח לגרמניה בעיר לודז'.
גטו קרקוב: גטו גדול שהוקם בקרבת העיר קרקוב, פולין.
גטו וילנה: הגטו הגדול ביותר בליטא.
גטו לבוב: מהגדולים שבגטאות שהוקם בעיר לבוב שבגליציה (כיום אוקראינה).
גטו פיוטרקוב טריבונלסקי: הגטו הראשון בפולין.
גטו ביאליסטוק: הגטו בעיר הפולנית ביאליסטוק.
גטו בלוניה: גטו בעיירה בלוניה בפולין, קרוב לגטו ורשה.
אושוויץ: שם כולל למערכת של מחנות ריכוז, עבודה והשמדה-
מחנה ההשמדה בירקנאו (אושוויץ 2): מחנה שעיקר פעילותו הייתה השמדה (בין 1.1 מיליון בני אדם ל-1.35 מיליון בני אדם, מהם 430 אלף יהודי הונגריה) ובחלקו היה מחנה עבודה בעיקר לנשים.
מחנה ענישה אושוויץ (אושוויץ 1): מחנה קטן שבו הועבדו ונענשו אסירים רבים מהם יהודים.
לא התרחשה בו השמדה מסודרת אלא רק ניסיונית.
אושוויץ מונוביץ: (מוכר גם בשם בונה מונוביץ) מחנה עבודה לאסירים רבים, בהם יהודים.
בלז'ץ: הראשון מבין מחנות ההשמדה הנאציים שפעלו במסגרת "מבצע ריינהרד".
ברגן-בלזן: מחנה ריכוז הנמצא בסכסוניה התחתית, גרמניה.
בוכנוואלד: מחנה ריכוז, מהגדולים בגרמניה, ששכן צפונית לוויימאר, הכולל כ־130 מחנות משנה ויחידות חוץ.
גירס: מחנה מעצר בצרפת שנפתח על ידי ממשלת הרפובליקה הצרפתית השלישית ב-1939; עם הקמת משטר צרפת של וישי, ששיתף פעולה עם הנאצים הפך המחנה למחנה כליאה ליהודים שלא היו אזרחי צרפת, וגם לאחרים שנחשבו למסוכנים למשטר.
דראנסי מחנה ריכוז מרכזי בצרפת שהוקם בעיר דראנסי שמצפון לפריז כדי לשמש תחנת מעבר בגירושם והשמדתם של יהודי העיר.
זקסנהאוזן: מחנה הריכוז הראשי לאזור ברלין.
חלמנו: מחנה השמדה הממוקם כ-70 ק"מ מלודז'.
טרבלינקה: מחנה השמדה גדול ומרכזי בין ורשה לביאליסטוק.
ינובסקה: מחנה עבודה שהוקם בפאתי העיר לבוב.
מאוטהאוזן: מחנה ריכוז מרכזי באוסטריה.
מאלי טרוסטינץ: מחנה עבודה והשמדה בפאתי העיר מינסק.
מיידנק: מחנה השמדה בסמוך ללובלין.
סוביבור: מחנה השמדה מרכזי בגליל לובלין.
פונאר: בור ירי גדול בסמוך לעיר וילנה (ליטא) בו נרצחו בין שבעים למאה אלף נפש, רובם יהודים.
באבי יאר: גיא הסמוך לקייב אוקראינה בו נרצחו כמאה אלף נפש, מרביתם יהודים.
טבח יער רומבולה: יער אורנים הסמוך לריגה (לטביה) בו נרצחו כעשרים וחמישה אלף יהודים, כ-90% מיהודי ריגה.
יער לופוחובה - שבו הושמדו כל יהודי העיר טיקטין; ב-3 ימים נרצחו קרוב ל-2,500 יהודים בבורות מוות.
גנרלגוברנמן: אזור הממשל הכללי בפולין, שכלל את אזורי פולין שלא סופחו לגרמניה, והיה אחד מהאזורים הראשיים בהם בוצעה השמדת היהודים.
מרד גטו ורשה: בשנת 1943, לאחר שרוב הגטו חוסל, פתח הארגון היהודי הלוחם במרד שבראשו עמד מרדכי אנילביץ'.
במקביל לו פעל ארגון אצ"י.
הלוחמים היהודים גרמו נזק לכוחות הגרמניים ופעמיים הסיגו אותם מהגטו.
בעקבות המרד החלו הגרמנים לשרוף את הגטו.
המרד היה צעד חשוב בהתנגדות היהודית והיווה תמריץ למרידות נוספות.
מרידות בגטאות: מרידות התרחשו בעשרות גטאות שהוקמו במהלך השואה על ידי הנאצים ועוזריהם.
אי"ל (הארגון היהודי הלוחם) ואצ"י (ארגון צבאי יהודי) - שני ארגוני מחתרת שהורכבו מתנועות נוער שונות, אשר פעלו במקביל במרד גטו ורשה, אך ללא שיתוף פעולה ביניהם.
צנחני היישוב: כינויה של קבוצה של 37 צנחנים שהתארגנה ביישוב העברי בארץ ישראל, והוצנחה על ידי הבריטים באירופה הכבושה על מנת לסייע במאמץ המלחמתי הבריטי.
התנגדות לנאצים של לא יהודים
התנגדות גרמנית לנאציזם: כללה ניסיונות התנקשות בהיטלר.
פרטיזנים: לוחמים אנטי-נאצים, בהם גם יהודים, שהסתתרו בעיקר ביערות ויצאו לפגוע בנקודות תורפה של הגרמנים באזורים הכפריים.
בין הפרטיזנים המפורסמים: טיטו, אוג'ניו קאלו.
ארמייה קריובה ("צבא המולדת", ה-AK): תנועת המחתרת המרכזית בפולין, שנאבקה נגד הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
מרד ורשה: מאבק חמוש שבמהלכו ניסה "צבא המולדת" הפולני לשחרר את ורשה מהכיבוש הנאצי.
חסידי אומות העולם: כינוי לאישים שהצילו יהודים בזמן השואה, לעיתים קרובות תוך סיכון חייהם, עקב האיסור המפורש של הנאצים על הסתרת יהודים.
אישים אלה מוכרים רשמית כחסידי אומות עולם על ידי מוסד יד ושם.
ראול ולנברג – דיפלומט שוודי, שהציל את חייהם של עשרות אלפי יהודים בהונגריה ועקבותיו נעלמו עם סיום המלחמה.
אוסקר שינדלר – תעשיין גרמני שהקים מפעלים לייצור נשק במלחמה והציל ממוות את עובדיו היהודיים.
צִ'יאוּנֶה (סֶמְפּוֹ) סוּגִיהַארַה – קונסול יפני בליטא, שהציל בזמן השואה את חייהם של אלפי יהודים באמצעות הנפקת ויזות מזויפות.
הצלת יהודי דנמרק – מבצע הברחתם של אלפי יהודי דנמרק בסירות דיג אל שוודיה הנייטרלית בשנת 1943.
לה שמבון-סור-ליניון – עיירה בדרום צרפת שתושביה סייעו ליהודים בדרכים שונות להימלט מפני הנאצים.
קינדר-טרנספורט – כינוי למשלוחי הצלה של עשרת אלפים ילדים יהודים מגרמניה (בעיקר מהמבורג), אוסטריה, צ'כיה ופולין בספינות לבריטניה בין דצמבר 1938 לפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939.
תנועות נוער יהודיות בשואה: במהלך השואה המשיכו בפעילותן תנועות הנוער היהודיות שהוקמו עד קודם השואה, היוו מסגרת תרבותית, דאגו למלא מחסורים שונים והצילו יהודים רבים בדרכים שונות.
ועדת העזרה וההצלה בבודפשט: ועד של תנועת העבודה הציונית שהייתה קשורה גם לסוכנות היהודית, שפעל בהונגריה במהלך מלחמת העולם השנייה, הבריח יהודים מפולין להונגריה בטרם כיבושה ופתח במשא ומתן עם הנאצים במטרה להציל את יהדות הונגריה.
בראשו עמדו אוטו קומוי, יואל ברנד, ישראל קסטנר ושמואל שפרינגמן.
קבוצת העבודה: קבוצה מחתרתית מקרב יהודי סלובקיה ששמה לה למטרה להציל יהודים ולהפיץ מידע על גורלם של היהודים ששולחו לפולין.
היא עודדה בריחת יהודים והקמת מחנה עבודה למטרת הצלה, קיימה משא ומתן להצלת יהודים תמורת שוחד ויזמה את תוכנית אירופה להצלת שרידי יהדות אירופה.
הוועד היהודי האנטי פשיסטי: ארגון יהודי סובייטי שהוקם על מנת לסייע לברית המועצות במלחמה נגד גרמניה הנאצית.
הקונגרס היהודי האמריקני: גוף של יהודי ארצות הברית שהוקם לפני השואה וסייע בדרכים שונות ליהודי אירופה במהלך השואה.
ג'וינט: ארגון צדקה יהודי שסייע ליהודי אירופה במהלך ולאחר השואה.
היה אחראי בין השאר לניהול מחנות העקורים לאחר המלחמה.
ועד ההצלה של הסוכנות היהודית: ארגון שהוקם בארץ ישראל על ידי הסוכנות היהודית במטרה להציל את היהודים תחת הכיבוש הנאצי.
שואת יהודי פולין: מיד לאחר הפלישה הגרמנית לפולין ב-1939, החלה רדיפת היהודים שם, שכלל גזל רכוש, כליאת היהודים בגטאות ומשלוחם לעבודות כפייה
יחס הפולנים לשואה: במהלך הכיבוש הגרמני, לא היה ביכולתם של הפולנים להתנגד באופן פעיל להשמדת היהודים.
על אף העובדה שהיו מקרים של הצלת יהודים בידי פולנים, היחס הפולני לשואת היהודים היה לרוב אדיש, ולעיתים אף משתף פעולה
היהודים בגרמניה הנאצית: בשנים 1933–1939 סבלו יהודי גרמניה מרדיפה ואפליה עקב עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
מימוש פן האנטישמיות בנאציזם נעשה במספר שלבים: תחילה, בידוד חברתי שכלל חרמות ופיטורים ולאחר מכן בידוד חוקי ופוגרומים בחסות הממשל ולבסוף - השמדה
שואת יהודי הונגריה: גרמניה כבשה את הונגריה רק ב-1944 ותוך שבועות ספורים רוכזו, גורשו ונרצחו כחצי מיליון מיהודיה.
על גרוש היהודים להשמדה ניצח אדולף אייכמן
ועדת העזרה וההצלה בבודפשט: ועד יהודי שפתח במשא ומתן עם הנאצים במטרה להציל את יהדות הונגריה
פרעות דורוחוי: פוגרום שנערך בעיר הרומנית דורוחוי על ידי הצבא הרומני, לפני כניסת רומניה למלחמת העולם השנייה, מעין ניסוי כלים של השלטון האנטישמי
תקנון היהודים ברומניה: חקיקה מפלה על רקע גזעי ודתי נגד יהודי רומניה, ברוח חוקי נירנברג, חקיקה שנעשתה לפני עלייתם לשלטון של יון אנטונסקו ושל הלגיונרים
שבוע ההתלהבות הרומנטית: הכינוי שניתן ברומניה לבזיזת והכאת היהודים, חילול בתי הכנסת וראשית החרם הכלכלי נגדם בימים הראשונים לאחר כינון השלטון הלגיונרי ברומניה
סילוק החיילים היהודים מצבא רומניה: הרחקת החיילים היהודים מהצבא הרומני, על פי תקנון היהודים שהוזכר לעיל.
התהליך לווה בהשפלות, הכאות ואף רציחות של חיילים יהודים.
רומניזציה: תהליך של שוד הרכוש היהודי, הפרטי והקהילתי והרחקתם מהחיים הכלכליים ברומניה.
התהליך בוצע על בסיס חוקי תקנון היהודים שהוזכר לעיל ולווה במעשי אלימות קשים ביותר.
מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט: פרעות קשות במיוחד שנעשו ביהודי בוקרשט על ידי חברי התנועה הלגיונרית ברומניה.
פרעות יאשי ורכבות המוות: פרעות קשות שבוצעו ביהודי יאשי במהלכן נרצחו מעל 15,000 יהודים ביאשי עצמה וברכבות הסגורות בהן נדחסו היהודים.
יהודי צפון אפריקה בשואה: תוכנית "הפתרון הסופי" שאפה לחסל גם את יהודי צפון אפריקה.
לאחר תבוסת צרפת ב-1940 וביסוס משטר וישי במדינות החסות שלה באפריקה, החמיר מצב היהודים עד לכיבושן על ידי צבא בעלות הברית.
התוכנית להשמדת יהדות אתיופיה: תוכנית איטלקית להשמדת יהדות אתיופיה במשך הכיבוש האיטלקי באתיופיה (1936–1941) בהשפעת גרמניה הנאצית, התוכנית לא ייצאה לפעול אך מספר יהודים נהרגו על ידי האיטלקים עד לתחילת המערכה האתיופית של מלחמת העולם השנייה.
השמדת לא יהודים במלחמת העולם השנייה
שואת הצוענים: רדיפות הצוענים במלחמת העולם השנייה היו חלק בלתי נפרד ממדיניות הגזע הנאצית, והתחוללו במקביל להשמדת היהודים.
הנאצים שאפו לחסל את אוכלוסיית הצוענים באירופה, ובמהלך המלחמה חיסלו מאות אלפים מביניהם.
סעיף 175: הסעיף בחוק העונשין הגרמני האוסר על יחסים הומוסקסואליים.
המשטר הנאצי עשה בו שימוש לכליאת הומוסקסואלים במחנות ריכוז, סירוסם והמתתם.
תוכנית T4 - אותנסיה: מבצע שנערך במהלך שלטונם של הנאצים בגרמניה שנועד לחיסול כל ה"לא כשירים" - כל מי שסבל מפגמים פיזיים קשים או ממחלות נפשיות קשות.
תגובת העולם לשואה: תגובות הממשלות, הציבור והתקשורת במדינות העולם לידיעות על החקיקה, הגירושים ורצח המונים מאורגן של היהודים בשטחים שתחת ריבונותה או השפעתה של גרמניה הנאצית, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
מחנות העקורים: מחנות באירופה ששוכנו בהם פליטים יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה.
משפטי נירנברג: סדרה של משפטים לאחר מלחמת העולם השנייה, בהם הועמדו ראשי הפושעים הנאצים לדין על ידי בעלות הברית (ארצות הברית, בריטניה ורוסיה).
יום הזיכרון הבינלאומי לשואה: יום זיכרון לשואה אותו קבע האו"ם בשנת 2005, ליום בו שוחרר מחנה אושוויץ.
יום זה משמש מדינות אחדות, בהן גרמניה.
הכחשת השואה: הטענה כי השואה לא ארעה, או כי לא הייתה בממדים המיוחסים לה על ידי ההיסטוריונים מהזרם המרכזי, או כי לא הייתה מכוונת ומאורגנת על ידי הממשלה הנאצית בגרמניה או כי לא הייתה מכוונת דווקא כלפי יהודים.
תגובת היישוב היהודי: עם הסתננות הידיעות על המתרחש בקרב יהודי אירופה, ניסה היישוב היהודי הקטן בארץ ישראל לנקוט במספר אמצעים כדי לעזור לאחיהם, כולל התנדבות לצבא הבריטי, שליחת צנחנים לאירופה (ביניהם חנה סנש וחביבה רייק), הקמת ועד ההצלה של הסוכנות היהודית ועוד אמצעים, שלא היה בהם די לשנות את האירועים.
תגובת החברה הישראלית: מקומה של השואה באתוס הישראלי ודרכי הנצחתה של השואה השתנו במהלך השנים, מהתייחסות קולקטיבית של "שישה מיליון" להתייחסות פרטנית-אישית של פנים ושמות.
גם היחס לניצולים ולנרצחים השתנה, מביקורת על "הליכה כצאן לטבח" להעלתם על נס בשלושים השנים האחרונות
משפט גרינוולד: משפט שדן בפעילותו של ישראל קסטנר, מראשי ועד ההצלה בהונגריה בזמן השואה.
עיקר הדיון לגביו נסוב סביב השאלה, האם הוא ניסה להציל יהודים רבים ככל הניתן, או שמא הסתיר מיהודי הונגריה את הגורל הצפוי להם לטובת הצלת קומץ מיוחסים
משפט אייכמן: משפט שבו הועמד לדין בירושלים ב-1961 הפושע הנאצי אדולף אייכמן
שמעון ויזנטל: ניצול שואה שהקים לאחריה מכון מחקר קטן והביא למשפט פושעים נאצים רבים
עמותת עמך: עמותה ישראלית המסייעת נפשית לניצולי שואה
יד ושם: המוסד הממלכתי של מדינת ישראל להנצחה ולחקר השואה
יום הזיכרון לשואה ולגבורה: יום זיכרון שקבעה מדינת ישראל להנחלת זיכרון השואה ולהנצחת קורבנותיה
מסע בני נוער לפולין: מסעות לגטאות ומחנות ההשמדה שנערכים לאורך כל השנה על ידי בני נוער מישראל ומהתפוצות כאקט חינוכי-לימודי להנצחת השואה וקורבנותיה וחיזוק השורשים היהודיים.
בשבוע שבו חל יום השואה והגבורה, נערך מצעד החיים, ששיאו בטקס במחנה ההשמדה אושוויץ
ארכיוני ארולסן - מרכז בינלאומי אודות רדיפות הנאצים: ארכיון ומרכז מידע ותיעוד בגרמניה, אודות פשעי המשטר הנאצי וגורל הניצולים לאחר המלחמה
בקולנוע, הוצגה השואה, הרקע לה והאירועים הקשורים בה, בסרטים הנכללים תחת סוגות קולנועיות שונות: סרטים תיעודיים, קומדיות טראגיות, וכן דרמות על השואה, שהפכו לנפוצות מאמצע שנות התשעים בעקבות דרמת השואה המצליחה רשימת שינדלר (1993).
עוד טרם סיום המלחמה הופיעו סרטים שהתמודדו עם פשעי המלחמה בתקופת השלטון הנאצי.
הסרט הראשון שהציג את אירועי השואה, היה סרטו של צ'רלי צ'פלין, הדיקטטור הגדול.
הסרט לא התמקד במיוחד בשואה, אך הציג במידה רבה את חיי היהודים בגטו בדיוני.
בשנת 1945 יצרו באד שולברג ואחיו סטיוארט את הסרט "מחנות הריכוז הנאציים", שהתבסס על צילומי הצבא האמריקאי של המחנות.
הוא הוקרן במהלך משפטי נירנברג, ושולב לאחר מכן בסרטם "נירנברג והלקח שלו" (Nürnberg und seine Lehre) שהוקרן בגרמניה בסוף שנות ה-40. כדי לא לפגוע בתוכנית מרשל נגנז הסרט ולא הוקרן בארצות הברית עד לשנת 2010, אז הוקרנה לראשונה בארצות הברית ובישראל גרסה אנגלית משוחזרת של הסרט בשם "נירנברג: שעור להיום".
באותה שנה נוצר הסרט התיעודי הבריטי "זיכרון המחנה" בבימויו של סטיוארט מקאליסטר, שכלל תמונות ממחנה הריכוז ברגן-בלזן שצולמו בידי צלמי הצבא הבריטי מיד עם שחרורו, כמו גם צילומי הצבא האדום ממחנות אחרים.
הסרט הוכן בשיתוף פעולה בין הבריטים והאמריקאים ונערך בידי הבמאי אלפרד היצ'קוק מטעם הצבא האמריקאי, שמרוב זעזוע מהמראות שנגלו לעיניו הפסיק את עבודתו על הסרט במשך שבוע.
אולם הסרט מעולם לא הושלם על ידי יוצריו המקוריים, בין היתר בשל התנגדות פקידים בריטיים להצגת "סרטי זוועות" כדי למנוע פגיעה במורל אזרחי גרמניה המשתקמת, וכן לאחר שהתגלעו חילוקי דעות בין האמריקאים לבריטים.
קטעים ממנו ומצילומי המחנות הופיעו לבסוף בסרטים אחרים, בהם הסרט התיעודי הקצר "טחנות המוות" שיצר הבמאי בילי ויילדר עבור הצבא האמריקאי.
"טחנות המוות" הוקרן בשנת 1945 ביומני קולנוע בשטחי הכיבוש של ארצות הברית בגרמניה, והתמקד בהצגה תעמולתית ופומפוזית של התמונות על מנת להמחיש לגרמנים את הרוע הנאצי, זאת בניגוד לסרט הבריטי שהציג תיעוד שיטתי מתוחכם ומעורר חשיבה על האנושות בכללה.
גרסה סופית מלאה של הסרט "זיכרון המחנה" הוקרנה רק ב-2015, אך קטעים ממנו שהופיעו לאורך השנים בסרטים תיעודיים הפכו לדימויים המשפיעים ביותר של השואה, בהן התמונות שהציגו בולדוזרים דוחפים את המתים לתוך קברים.
לצד יומני החדשות הללו בעלי התפוצה המוגבלת, הופיעו במהלך סוף שנות ה-40 ושנות החמישים גם סרטי קולנוע שהעלו לדיון ציבורי את נושא ההשמדה במחנות הריכוז.
בשנת 1948 הוקרנו הסרטים "מוריטורי" (Morituri) מאת אויגן יורק וארוכה היא הדרך בהשתתפות ישראל בקר שגם כתב את התסריט.
שנים אחדות לאחר מכן יצא הסרט לילה וערפל של אלן רנה שהציג קטעים מהסרט "זיכרון המחנות".
היומנים והסרטים הראשונים הללו התעלמו לחלוטין מזהות הקרבנות ומגורל היהודים בשואה.
יוצא דופן היה הסרט המכה ה-81 (1974) מאת הבמאי הישראלי חיים גורי שהתמקד גם בעדויות הניצולים במשפט אייכמן.
עיבוד נרחב של אירועי ההשמדה למסך הקולנוע החל רק בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. בארצות הברית, זכתה המיני סדרה "שואה: סיפורה של משפחת וייס" משנת 1978 לתשומת לב מיוחדת.
הסדרה הציגה את סיפורה של משפחת ווייס הבדיונית, והובילה לשיח נרחב אודות השואה לא רק בארצות הברית, אלא גם במדינות דוברות גרמנית רבות.
האפוס התיעודי המודרני של קלוד לנצמן, שואה, שהיווה נקודת מפנה בייצוג של סיפורי ניצולי השואה בקולנוע, עורר תהודה רבה עם יציאתו בשנת 1985, והכניס לראשונה את המונח שואה לשימוש בשפה הגרמנית.
לבסוף, בשנת 1993 זכה הסרט העלילתי רשימת שינדלר של סטיבן ספילברג להצלחה מסחרית ולשבחי הביקורת.
עלילה של סרט דרמה על השואה מבוססת על אירועים כלליים אמיתיים, שלגביהם יש לקהל הצופים ידע כללי.
התסריט מבוסס בדרך כלל על ספר שפורסם בעבר, כמו הסרט "הפסנתרן", המבוסס על ספרו האוטוביוגרפי של ולדיסלב שפילמן - פסנתרן מחונן ששרד את תקופת השואה בוורשה, או הסרט "הבריחה מסוביבור", המבוסס על אירועי המרד במחנה ההשמדה סוביבור.
בחירת השואה כנושא לסרט דרמה היה מאז ומתמיד נושא לדיון ציבורי.
בין היתר נטען, בעיקר בפי ניצולי השואה, כי לא ניתן להסריט באופן ראוי נושא טעון שכזה, וכי עצם הנחת היסוד שמדיום שטחי כמו קולנוע מסוגל לייצג את המציאות ואת אימי השואה באופן מהימן מוטל בספק.
הזוועות של החיים בגטו או במחנות הריכוז עשויות לקבל מימד בנלי כאשר הן מוצגות בסרט עלילתי, בפרט כשהן מוצגות דרך שפתם ותרבותם של הפושעים מבצעי הזוועות.
לרוב, סרטי השואה מציגים את חיי היהודים בתקופת השואה ומתרחשים בגטו או במחנה כלשהו.
אולם, יש גם סרטים המציגים התרחשויות מתקופת השואה ואינם מראים את מה שקורה ליהודים, כמו הסרט "אמן", שמגולל את סיפורו של קצין אס אס שמתנגד למעשי הרצח של הנאצים ופועל להפסקת השמדתם של יהודי אירופה.
הסרט מתרחש בתקופת השואה וקשור להשמדת יהודי אירופה, אך אינו מתרחש בגטו או במחנה כלשהו ואינו מציג אף דמות יהודית משמעותית, אלא רק התרחשויות המתנהלות סביב ההשמדה עצמה.
דוגמה נוספת היא הסרט גבעת אלף הילדים המספר את סיפורם של ילדים שהוסתרו בכפר הצרפתי לה שמבון-סור-ליניון אך אינו מספר מה עלה בגורל הילדים שנתפסו.
אתר השוואת מחירים מציג לצרכן רשימות מחירים של מוצר מסוים או של קבוצת מוצרים מסוג מסוים ואת חנויות האינטרנט המוכרות אותם.
שירות זה מאפשר לצרכן לבצע סקר שוק בדקות בודדות.
לרוב, אתרי האינטרנט המספקים שירות זה אינם מוכרים את המוצרים בעצמם אלא מקבלים עמלות מכירה מהחנויות אליהן הם מקשרים.
החל מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, פעלו מספר מנועי חיפוש שסיפקו שירותי השוואת מחירים, בהם: Killerapp.com, Pricewatch.com, Bargain Finder ו-Shopping.com הישראלי (שפעל תחילה בשם "דיל-טיים").
קילר-אפ, שפותח על ידי בן צ'יו, עזר לקונים למצוא מחירי אביזרי מחשב באמצעות איסוף ידני מקטלוגים ועיתונים.
מאוחר יותר הגיעו נתוני המחירים באתר זה מהספקים ישירות.
חברת פרייס וואץ' נקטה בגישה שונה, ומלכחתילה ביקשה מספקי המוצרים עצמם להירשם ולספק נתוני מחירים.
בעוד ששירותים אלה זכו לפחות תשומת לב, בארגן פיינדר, שהושק ב־1995, היה הצלחה גדולה.
הוא תוכנת כך שהוא בודק את ההשפעה של התנהגות ארביטראז' בקרב הקונים ברחבי האינטרנט מול הספקים.
התנהגות זו השפיעה על הספקים בכך שהתחרותיות עלתה, ועל הקונים בכך שהמחירים ירדו.
כמו כן, הוא סיפק פתרון לחששות של שאר מנהלי מנועי השוואת הקניות באותה תקופה, אשר חשבו כי מידע רב על מוצרים באינטרנט יוביל קונים לרכוש אותם מספקים המציעים מחירים נמוכים יותר, וכך יפגע בחוויית הקנייה המקוונת.
האתר איפשר לקונים לחפש פריטים, לקבל רשימת מחירים ממספר חנויות ולחקור או לרכוש את המוצר.
מנתוני השימוש באתר התברר שרוב המשתמשים בחרו במחיר הזול ביותר.
לקמעונאים היו תגובות מעורבות, חלקם חסמו את האתר, בעוד שאחרים חיפשו שיתוף פעולה.
בסוף שנת 2002 השיקה חברת גוגל שירות השוואת מחירים משלה בשם "Froogle", שאחר שונה לשם "Google Shopping" .
ביוני 2005 רכשה חברת eBay את שופינג.
קום הישראלית וגם נכנסה לפעול בתחום.
האפשרות הקלה להשוואת מחירים החלה באותה תקופה גם להשפיע לרעה על המסחר הקמעונאי בחנויות, שהרכישה באינטרנט הפכה שקופה וזמינה יותר.
אתרי השוואות מחירים פועלים כסוכנים דיגיטליים, אשר מחלצים מידע רלוונטי עבור הצרכן ממסדי נתונים נרחבים ומציגים לצרכן את ההצעות העונות לחיפוש שלו.
כתוצאה מכך הצרכן מסוגל לבצע השוואת מחירים מקיפה יותר מאשר על ידי ביקור בחנויות או על ידי חיפוש עצמאי באינטרנט.
אתרי השוואות מחירים מאפשרים לצרכן לבצע מיונים וסינונים למידע הדרוש, אתרים אלו משתמשים בטכנולוגיות סוכנים חכמים על מנת לסייע לצרכן לקבל את התוצאות והחלופות הרצויות.
הצגת החלופות האפשרויות מקלות על הצרכן בעת ביצוע קבלת החלטה על ביצוע הרכישה המותאם לצורכיו.
ניתן להשתמש באתרים להשוואת מחירים בסוגים שונים של ענפים, כגון לבחירת חופשות, ביטוח, חבילות סלולר, בנקים ועוד.
באתרי השוואות אלו הצרכן נכנס בוחר מוצר מסוים ומוצגות לו מספר אפשרויות של חברות קמעונאות רלוונטיות המותאמות לחיפוש.
החלופות מציגות מחירים ומאפיינים נוספים כגון מאפייני המוצר וזמינות המוצר לביצוע הזמנה.
הצרכן מעריך את החלופות שמוצעות לו ומבצע בחירה באמצעות הקלקה על הצעה מסוימת.
קיימים מספר יתרונות לשימוש באתרים מסוג זה, לרבות הגדלת השקיפות בתהליך הרכישה וכן הגדלה של התחרות בין מוכרים ברשת.
השוואת מחירים גם יכולה לסייע לצרכנים בחיסכון בעלויות ובפיתוח הרגלי צרכנות נבונים יותר.
בשנת 2000 הוקם בישראל אתר השוואת המחירים "זאפ", כשותפות בין איתמר גלילי, דניאל צדוק וקיבוץ רמת הכובש, שהפך תוך זמן קצר לאתר המוביל בתחום מבחינת מספר הגולשים.
בשנת 2005 רכשה חברת "דפי זהב" 70% מאתר "זאפ", ושנתיים אחר כך את יתרת המניות.
בתקופה זו הוקמו אתרים מתחרים רבים, ביניהם: אתר getprice.co.il (גט פרייס) שנרכש על ידי הפורטל MSN ישראל, האתר "פרייסר" שהושק ב-2004, שאחר כך שולב עם מנוע החיפוש "נטקס", ועוד מספר אתרים.
אולם רבים מאתרי המסחר האלקטרוני בישראל לא שיתפו פעולה תחילה, וניסו לחסום גישה לאתרי השוואת מחירים.
בשנת 2006 הוקם אתר "כמהזה להשוואת מחירים בתחום התקשורת.
במאי 2015 הורתה הרשות להגנת הצרכן ולסחר הוגן ל-19 רשתות המזון הגדולות במשק לפרסם באינטרנט את רשימת המחירים המלאה שלהן בכל סניפיהן, במטרה לאפשר לצרכנים מאפשר להשוות מחירים ולהגביר את התחרות בענף.
אחר כך הושקו מספר אפליקציות ידדיות למשתמש המשתמשות במידע זה.
השווים - להקת רוק בריטית מלונדון בסוף שנות ה-60.
הלהקה הוקמה ב-1965 בדרום לונדון על ידי שלושה ילידי האיים הקריביים ושני ילידי בריטניה.
הסולן והגיטריסט של הלהקה היה אדי גראנט שנולד בגיאנה.
הלהקה קיבלה חוזה הקלטה בחברת President וב-1966 הוציאה את הסינגל הראשון I won't be there שלא נכנס למצעד.
גם הסינגל השני שהקליטו בסוף אותה שנה Hold me closer לא צעד.
ב-1967 יצאו השווים למסע הופעות בהולנד וגרמניה וחברת התקליטים המקומית הוציאה לשוק את הצד השני של הסינגל השני שנקרא Baby come back והפך ללהיט באירופה.
בסוף אותה שנה יצא בבריטניה האלבום Unequalled Equals במחיר מוזל והגיע למקום העשירי במצעד.
השווים חזרו להקליט ובתחילת 1968 הוציאו את הסינגל I get so excited שנכנס בקושי למצעד.
חברת התקליטים הבריטית הוציאה לשוק את Baby come back כצד ראשון של סינגל, והלהיט כבש את פסגת המצעד הבריטי.
ההמשך היה מוצלח פחות והסינגלים שהלהקה הוציאה זכו ברובם להצלחה בינונית.
ב-1972, בעקבות מחלה שמנעה ממנו להופיע, עזב אדי גראנט את הלהקה.
הלהקה המשיכה להקליט בשנות ה-70 אך לא זכתה להצלחה.
דווקא אדי גראנט הפך לזמר סולו מצליח בתחילת שנות ה-80 בייחוד עם הלהיטים I don't wanna dance שהגיע לראש המצעד הבריטי ו-Electric avenue שהגיע למקום השני.
השואה הייתה אירוע תקדימי שהשפיע ישירות על חייהם של עשרות מיליוני בני אדם, ובשל היותה אחד האסונות הגדולים ביותר בהיסטוריה האנושית, הן מבחינת היקפה והן מבחינת מידת האכזריות של הפשעים שנעשו במסגרתה, היא נושא ליצירותיהם של אמנים רבים ברחבי העולם.
רבים מהאמנים הם יהודים וישראלים, חלק מהם ניצולי השואה.
ראשיתה של האמנות לנוכח השואה בעצומה של מלחמת העולם השנייה.
מקומה של השואה באמנות הישראלית עד שנות ה-80 היה מצומצם.
למרות עיסוקם של אמנים שונים בזיכרון השואה, כגון עבודותיהם של יגאל תומרקין, חיים מאור ואחרים, לא נתפש אף גוף עבודה של אותם אמנים כבעל עניין מרכזי בייצוג השואה.
לעיתים, כמו ניסו אמנים להמעיט בחשיבות ייצוג השואה בעבודותיהם.
משה קופפרמן, לדוגמה, ניסה במשך שנים רבות להציג את עבודתו בראש ובראשונה בהקשר של שפת האמנות וגישות פורמליסטיות אחרות.
יוצאים מן הכלל הן פסלים ואנדרטאות אשר הוזמנו למרחב הציבורי על ידי הממסד העירוני או הממשלתי בישראל.
השינוי בעמדת האמנים הישראלים בייצוג השואה החל במהלך שנות השמונים.
הסמן הבולט לתופעה, ובמידה רבה גם המוביל שלה, היה הצייר משה גרשוני.
בעבודותיו האקספרסיביות כגון המיצב "אטימה אדומה: תיאטרון" (1980) בביאנלה של ונציה וציורים רבים שעשה במהלך שנות ה-80 וה-90, הופיעו ייצוגים של השואה בצורה הולכת ומתחדדת.
בין דימויים אלו ניתן למנות אזכורים של שמות יהודיים, של פסוקי תפילות, סימנים כגון צלב קרס, מגיני דוד ועוד, אשר הוטמעו בתוך מסגרות אקספרסיביות.
בעבודותיו של גרשוני בוטאה השואה מתוך יחס של השגבה טרנסגרסיה גם יחד.
מן הצד האחד מופיעים הדימויים כסימני זיכרון וכינון זהות, כמו בעבודה "הנני" (1988) בה מופיעים על גבי צלחת קרמיקה הכיתוב "הנני" כשהוא מלווה במגן דוד צהוב ובטביעת האצבע של האמן.
בעבודה "היום השישי" מופיעים ספלי קפה מעוטרים בצלב קרס ובצלחות ששוליהן הוזהבו ולצידן צלחת שלישית ובה כיתוב הפסוק "יום השישי.
ויכולו השמיים והארץ וכל צבאם!" הלקוח מספר בראשית.
בעבודות אחרות כגון "גוסטאב מאהלר" (1980) מופיע שמו של המלחין היהודי-גרמני מאהלר בתוך מעיין פרופיל ייצוגי שלו ובשוליו נרשמה הכתובת "הי, חייל, מה שמעת".
בכך מערבבת ביצירה בין איקונוגרפיה הומואירוטית שפיתח גרשוני לבין ייצוג השואה.
ייצוג מובהק יותר הופיע בקבוצת תחריטים משנת 1994 הנקראת "שש השנים הראשונות", אשר בכל אחד מחלקיה מופיעים תאריכים הקשורים למשפחתו של גרשוני ולמלחמת העולם השנייה, לצד כתובות כגון "איפה כל היהודים?".
במהלך שנות התשעים הציגו אמנים ישראלים שונים גישות שונות, לעיתים ביקורתיות לייצוג השואה.
במקרים רבים ניכרת בעבודותיהם השפעת העיסוק בשואה באמנות הבינלאומית.
האמנית פני יסעור, לדוגמה, הציגה בתערוכה "מפות מנטאליות - אולמות ייצור" (1993) ובעיקר בבודה "מפת הרכבות של גרמניה, 1938" (1996), אשר הוצגה במסגרת תערוכת ה"דוקומנטה" בעיר קאסל.
בעבודות אלו הופיעו מפות של רכבות וסממנים אחרים המאזכרים את השואה כחלק מניסיון לייצוג זיכרון ותיאור היחס שבין הזיכרון הפרטי והציבורי בעקבות השואה.
גישה מנוגדת הציג האמן רועי רוזן בתערוכה "חיה ומות כאווה בראון" (1997) שהקים במוזיאון ישראל.
בתערוכה "איפשר" רוזן לצופים לחוות ולהשתתף בחייה של פלגשו של אדולף היטלר.
בפרויקט אחר הציג את דמותה הפיקטיבית של "ז'וסטין פרנק", אמנית יהודיה פרובוקטיבית אשר "פעלה" באירופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
עבודות ביקורתיות אלו עסקו ביחס התרבות לשואה, לא פחות מאשר לשואה עצמה.
בסוף שנות ה-1990 התחילו גם אמני סיבים, להציג תערוכות שנוגעות לשואה ולהשפעתה על חייהם.
בתערוכה 'בדים זוכרים' בגלריה 'סימגלרי' במגדים הציגו האמנים מפיות, מטפחות, מפות שלחן ועוד פריטים מבד רובם מירושות שמהם יצרו את יצירתם, השתתפו בתערוכה אבישי אייל, אולי גראוס, סופייה כהן-קלימאקר, חיים מאור, חיה רן-גרץ ומרים ברוק-כהן שהייתה גם האוצרת.
קטלוג התערוכה עוצב כחבילת מכתבים ישנים קשורים בסרט.
את המכתבים כתבו האמנים כשכל אחד מהם מספר מה ולמה בחר את היצירות.
רשימה של אמנים פלסטיים ויצירות
אנדרטאות ציבוריות לקורבנות השואה בעולם
אנדרטאות ציבוריות לחסידי אומות העולם
1987 - האנדרטה לחסיד אומות העולם האלמוני, יד ושם, מאת שלמה זלינגר.
1997 - פסל לזכר ראול ולנברג ברחבת בית הכנסת מרבל ארץ', לונדון , מאת פיליפ ג'קסון .
2002 - פסל לזכר ראול ולנברג בכניסה לרחוב הנושא את שמו, תל אביב, מאת אימרה ורגה.
2007 - פסל לזכר יאן קרסקי בניו יורק , מאת קרול בדינה.
2016 - פסל לזכרם של הנריק סלביק ויוז'ף אנטל (האב), ורשה, פולין , מאת ולדיסלב דודק.
2018 - אנדרטת ההצלה של יהודי בולגריה, פארק צ'ארלס קלור, תל אביב, מאת צ'בטקוב מומצ'יל.
האי ברחוב הציפורים, מאת אורי אורלב, מתאר את חייו של ילד בגטו בפולין בזמן השואה.
ילדה במלונה, מאת שרה נשמית, מבוסס על שלושה סיפורים אמיתיים על כלבים שהצילו חיי ילדים יהודים בשואה.
עיין ערך אהבה, מאת דויד גרוסמן, היה אחד הספרים הראשונים שעסקו בהשפעות השואה על ילדי הדור השני לשואה ועל אורח החיים בישראל.
מכלול יצירותיהם של פרימו לוי וק.
בנגאזי-ברגן־בלזן, רומן מאת יוסי סוכרי המספר את סיפורה של שואת יהדות לוב.
העיירה בוערת, מאת מרדכי גבירטיג, נכתב בשנת 1938 בעקבות פוגרום פשיטיק.
השיר, העוסק בשריפתה של עיירה יהודית, הפך להמנון יהודי בזמן השואה.
גבירטיג עצמו נרצח בגטו קרקוב.
שירו הנודע ביותר של פאול צלאן, "פוגת מוות", נכתב בהשראת טראומת השואה.
שירו המפורסם של דן פגיס, "כתוב בעיפרון בקרון החתום", נכתב על רקע קרונות השילוח למחנות ההשמדה.
המשורר יבגני יבטושנקו חיבר פואמה מפורסמת בשם "באבי יאר" על אודות הטבח שביצעו הנאצים במקום זה.
עוף העפר, מאת דליה קמינר, הוא לקט שירים בנושא השואה אשר יצא לאור בשנת 1990. את השירים חיברה המשוררת בעקבות השתתפות במסעות לפולין כמחנכת בבית הספר התיכון בן צבי.
טרילוגיית "טריפטיך הגטו" נכתבה על ידי המחזאי יהושע סובול ומתרחשת כולה בגטו וילנה, ונכללים בה המחזות "גטו", "אדם" ו"במרתף".
הבריחה מסוביבור – סרט המתאר את התכנון והביצוע של הבריחה ההמונית ממחנה ההשמדה סוביבור.
הפסנתרן – סרט משנת 2002 בבימויו של רומן פולנסקי, המבוסס על ספרו האוטוביוגרפי של ולדיסלב שפילמן – פסנתרן מחונן ששרד את מאורעות השואה בגטו ורשה.
רשימת שינדלר – סרט העוסק במפעל ההצלה של חסיד אומות העולם, אוסקר שינדלר.
שואה – סרטו התיעודי של קלוד לנצמן.
היצירה לקריין, מקהלת גברים ותזמורת "הניצול מוורשה", מאת המלחין ארנולד שנברג נכתבה על פי עדות ששמע המלחין ששהה באותה עת באמריקה מפי ידידו על אודות המתרחש באירופה.
"צחוק של עכברוש" היא אופרה קאמרית ישראלית שהלחינה אלה מילך-שריף לליברית המבוססת על ספר באותו שם מאת נאוה סמל, ועוסקת באופן מקורי וייחודי בנושא השואה וזכרונה.
'השיר על העם היהודי שנהרג' יצירה לתזמורת פילהרמונית, סולן (חזן) ומקהלות - מלחינה: זלטה רזדולינה, על פי הפואמה של משורר השואה הי"ד יצחק קצנלסון - היצירה הוקלטה בביצוע התזמורת הפילהרמונית של מורביה - אולומוץ בניצוח מאסטרו ויקטור פלדבריל מטורונטו קנדה.
אלבומיה של חוה אלברשטיין ביידיש, ביניהם "חוה זינגט יידיש" (1979) ו"לעמעלע" (2006), כוללים שירים רבים שאלברשטיין הלחינה למילותיהם של משוררי יידיש ועוסקים בזיכרונותיהם של ניצולי שואה.
"אפר ואבק" של יהודה פוליקר (1988) הוא אלבום עברי העוסק בדור השני לשואה.
השיר "העיירה בוערת" של להקת סיילם (1994) מושר בעברית.
"Angel of Death" ("מלאך המוות"), שיר של להקת המטאל האמריקנית סלייר, מתוך האלבום "Reign in Blood" משנת 1986, המתאר את ניסויי הזוועה שערך הרופא הנאצי יוזף מנגלה באסירי מחנה ההשמדה אושוויץ.
קדיש, אלבום קונספט של להקת המטאל הישראלית סיילם משנת 1994, המוקדש כולו לנושא השואה ומכיל עיבוד לשיר "העיירה בוערת".
"Rise of Evil" ("עליית הרשע") - שיר של להקת המטאל השוודית סבטון, מתוך האלבום Attero Dominatus משנת 2006, המתאר את עליית הנאצים לשלטון.
"The final solution" ("הפתרון הסופי") - שיר של להקת המטאל השוודית סבטון מתוך האלבום Coat of arms משנת 2010, המתאר את הפתרון הסופי באושוויץ.
השודדים הוא מחזה מאת פרידריך שילר, שפורסם ב-1781.
המחזה הוא המחזה הראשון של שילר שהוצג בתיאטרון.
הוא פורסם תחילה ללא שם המחבר וזאת עקב חשש של שילר מתגובות אפשריות לתוכן המחזה ולעצם כתיבתו.
מאוחר יותר טרח שילר והוסיף הקדמה למחזה שמטרתה להסביר את תוכן המחזה.
המחזה נכתב בחשאי במהלך שהותו באקדמיה צבאית אליה נשלח שלא ברצונו על ידי קרל אויגן, דוכס וירטמברג.
הדבר השפיע כנראה על התמקדות שילר בנושאים של חופש ופריצת גבולות.
בכורת המחזה נערכה בתיאטרון בעיר מנהיים בגרמניה ב-13 בינואר 1782, אצל מנהל התיאטרון וולפגנג הריברט פון דלברג.
העיבוד שהוצג היה הגרסה השנייה למחזה.
שילר ברח מהאקדמיה על מנת לצפות בהצגה יחד עם חברו אנדריאס שטרייכר.
כתוצאה מהבריחה אסר הדוכס על שילר לעסוק בכתיבה.
עקב הצלחת ההצגה החליט שילר לעזוב את האקדמיה הצבאית ולעסוק בכתיבה.
הוא עזב את האקדמיה ומונה למחזאי בתיאטרון במנהיים.
ניתן לחוש בהשפעת יצירותיו של ויליאם שקספיר על המחזה ובהשפעת הכתיבה המאפיינת את זרם הסער והפרץ.
מקסימיליאן, הגרף פון מור- אביהם של פראנץ וקרל.
דמות דואלית המייצגת את החופש ושבירת מוסכמות.
בתחילה המחזה מוצג כדמות חיובית אך מקבל נופך שלילי בהמשך המחזה.
פראנץ מור- אחיו הצעיר של קרל.
נוכל ורמאי שאינו בוחל בשום אמצעי.
אמליה פון אדלרייך- ארוסתו של קרל.
פראנץ, האח הצעיר, מבצע מניפולציות על אביו על מנת לזכות בירושת המשפחה, על פני אחיו הבכור.
פראנץ אף מנסה לפתות את ארוסתו של אחיו, אמליה, אך ללא הצלחה.
קרל, האח הבכור, מנודה על ידי האב כתוצאה מהתרמית שביצע פראנץ.
קרל המוסרי אך הפגוע, בוחר לפנות לחיי פשע ומנהיג כנופיה של שודדים.
הוא מייחס לעצמו נטיות מהפכניות ורואה במעשיו מרידה לגיטימית ומימוש הזכות לחופש.
למרות שהוא רואה עצמו כמעין מורד אידאולוגי, רובין הוד למסכנים, הוא גורם לרצח חפים מפשע.
כנופייתו רוצחת ילדים, נשים וזקנים.
פראנץ גורם לאביו ולארוסת אחיו לחשוב כי קרל נהרג למרות שהוא בחיים.
הוא כולא את האב המיוסר במטרה להרעיבו למוות ולהשתלט על נכסי המשפחה.
האב ניצל על ידי שליחו של פראנץ שבוחר לכלוא את האב ולא להורגו.
האב נחשב למת בעיני הסביבה שאינה יודעת את הקורות אותו.
קרל חוזר יחד עם כנופייתו לטירה.
כאשר הוא מגלה מה עשה אחיו לאב הוא שולח את כנופייתו לחטוף אותו.
פראנץ מתאבד כאשר השודדים פורצים לטירה.
קרל מתכוון לעזוב את חיי הפשע ולחזור למשפחתו.
אביו מת במהלך הפגישה עמו.
לאחר עימות עם חברי הכנופיה הוא מחליט להתמיד בחיי הפשע.
קרל רוצח את אמליה וחוזר להנהיג את השודדים.
ג'וזפה ורדי עיבד את המחזה לאופרה בשם הבנדיטים.
גסלר קלייב עיבד את המחזה לאופרה המוצגת בשנת 1957 וזאת כמחווה לוורדי.
סרט אילם בשם השודדים הופק בשנת 1913, בארצות הברית.
השוד הקומוניסטי הגדול או בשמו הרומני Marele jaf comunist, הוא סרט תיעודי באורך 75 דקות, שבוים על ידי אלכסנדרו סולומון, בשנת 2004. הסרט הופק בשיתוף צרפתי-רומני והבכורה שלו הייתה בבריסל, ב-4 ביוני 2004. הבכורה הרומנית הייתה ב-30 בספטמבר.
הסרט בנוי סביב המקרה של כנופיית יואניד ושוד הבנק הלאומי שביצעו חבריה ב-1959 והוא הסרט השלישי בנושא זה, אחרי סרט השחזור של הפשע, שבוים על ידי וירג'יל קלוטסקו ושחקו בו השודדים עצמם והסרט Reconstruction (שחזור) של איירין לוסטיג, נכדתם של שניים מהשודדים.
הסרט זכה לפרסים שונים ברומניה, צרפת, הונגריה וספרד, הוצג במדינות רבות על פני שלוש יבשות ובערוצי טלוויזיה שונים.
השוונג של הפיתה היא להקת פופ רוק ישראלית שפעלה בשנים 1993–1996 ולה אלבום אחד.
ההרכב הוקם על ידי ניר פרידמן.
בשנת 1993 השתתפה הלהקה בערב להקות צעירות במועדון הרוק "רוקסן" וזכתה במקום הראשון בתחרות.
בעקבות הזכייה הוחתמה הלהקה עם חברת התקליטים הד ארצי.
אלבום הבכורה של הלהקה יצא בשנת 1995 תחת השם "עכשיו בחנויות", והשיר "אוכלת מהצד" (שכתב והלחין אלדד זיו) זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו בישראל.
הלהקה ידועה גם בזכות שיר זה והחידוש שלהם לשיר "ואלס להגנת הצומח" של להקת הנח"ל שכתבה והלחינה נעמי שמר, שיצא כשנה לאחר אלבום הבכורה ב-1996. בשירי האלבום, הלהקה ניסתה לחקות את הסגנון האמריקאי של פופ-רוק מהיר וקליט, שמשלב בתוכו הומור וקלילות, אשר היה פופולרי באותו הזמן.
ניר פרידמן - שירה וגיטרה
אלעד קרן - גיטרה בס
השיר "אוכלת מהצד" נכלל בפרק הפתיחה של סדרת הטלוויזיה "פלורנטין" משנת 1997, בה השתתף סולן הלהקה ניר פרידמן וגילם את דמותו של ציון חוה ("צמר").
בפרק, צמר מבצע את השיר ומקדיש אותו לבת זוגו לשעבר שבגדה בו, גלי לב (בגילומה של דנה מודן).
השוד בבנק אפ"ק הוא פעולה של מחתרת הלח"י בתקופתה המוקדמת, בעת שנקראה עדיין "אצ"ל בישראל".
הפעולה התקיימה ב-16 בספטמבר 1940, ובמסגרתה שדדו אנשי הלח"י, לאור היום, סכום כסף רב בבנק אנגלו-פלשתינה (כיום בנק לאומי לישראל), בסניף הבנק ברחוב בן-יהודה בתל אביב.
השוד היה הראשון משלושה מעשי שוד מרכזיים שביצע ארגון הלח"י.
השוד בבנק אפ"ק היה הפעולה הראשונה של הלח"י, לאחר שהתפלג מהאצ"ל באוגוסט 1940. בשעה 12:25 בצהרי היום, נעצרה על יד סניף הבנק מכונית שחורה וממנה יצאו חמישה אנשי לח"י חמושים ורעולי פנים ונכנסו לבנק.
בה בעת נזרקו מגגות הבתים שלושה מטעני נפץ בסמוך לבנק, כפעולת הסחה, על מנת לעורר רושם של הפצצה אווירית.
היה זה שבוע לאחר הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב, שארעה ב-9 באוגוסט 1940, בה נהרגו כ-130 איש ונגרמו נזקים לבניינים ולרכוש.
בהישמע קולות ההפצצה המדומה נמלטו האנשים במרכז וצפון תל אביב למקלטים ואף סביבת הבנק התרוקנה מאנשים.
בהיכנסם לבנק היו פניהם של השודדים עטויים במסכות.
בראשם עמד, כפי שיתברר לימים, יהושע זטלר.
הם כיוונו אקדחים שלופים לעבר ארבעת פקידי הבנק שישבו מעבר לדלפק, ופקדו עליהם לפנות לכיוון הקיר שאם לא כן יקבלו "כדור בבטן".
הקופאי שלף אקדח אך השודדים אילצו אותו באיומים לחדול מכל התנגדות.
השודדים ירו לעבר הקופה, חדרו אל תא הקופה והוציאו מן הקופה סכום של 4,406 וחצי לירות ארץ ישראליות, שהיה סכום עתק באותם הימים.
מנהל הסניף הצליח להימלט מן הפתח האחורי וניסה להזעיק עזרה, אך הרחוב היה ריק מאחר שהתושבים ישבו במקלטים.
השודדים נחפזו לצאת מן הבנק והניחו ליד הדלת חבילה עטופה, בהודיעם לפקידי הבנק כי זו פצצה ואם יתקרבו לדלת היא תתפוצץ.
הפקידים יצאו מן הדלת האחורית, אך השודדים כבר הסתלקו.
מונית שעמדה בקרן הרחובות - בן יהודה וגורדון דלקה אחרי מכונית השודדים.
המכונית ובה הנהג וחמשת השודדים המשיכה במנוסה.
למרדף הצטרפו בינתיים גם שוטרים בריטים.
בדרכה פגעה המכונית בעגלת נפט, מסוג עגלות המטען שבהן היה נהוג למכור באותה עת נפט לבתי התושבים.
העגלה נשברה אך המכונית לא עצרה.
ברחוב החשמונאים האטה המכונית את מהירותה ואחד המשתתפים (יעקב אליאב) ובידו התיק עם הכסף קפץ ממנה.
הוא קפץ במהירות על אחורי אופנוע, שהמתין ונהג האופנוע זינק ממקומו.
תוך כדי כך נשמטו מן התיק מספר שטרי כסף בסכום כולל של למעלה מ-40 לירות, שנאספו על ידי העוברים והשבים.
מכונית השודדים הגיע לרחוב המגיד וננטשה על ידי השודדים.
נתברר כי נגנבה יום קודם לכן מתושב תל אביב.
בסמוך למקום המנוסה נמצא אקדח ובמכונית נמצאו מספר כדורים.
השודדים לא נתפסו, אך המשטרה הצליחה לזהות את האופנוע כשייך ליהושע זטלר.
יהושע זטלר נתפס על ידי הבריטים ב-2 בדצמבר 1941 ונדון ל-16 שנות מאסר, והיה בין האסירים שנמלטו מכלא עכו במהלך הפריצה לכלא עכו ב-4 במאי 1947.
זטלר נודע לימים כאיש לח"י, אשר היה המתכנן והמפקד על רצח הרוזן פולקה ברנדוט על ידי הלח"י בירושלים בימי מלחמת העצמאות.
לאחר שוד זה בוצעו עוד שני מעשי שוד מרכזיים על ידי הארגון.
השוד השני: "הבנק הערבי" בירושלים
בקיץ 1941 אזלו כספי השוד בבנק אפ"ק.
חלקם הוצאו לקיום מנגנון הלח"י וחלקם לאימונים ולמבצעים.
הלח"י החליט על ביצוע שוד נוסף.
היעד היה "הבנק הערבי" בירושלים.
ב-15 ביולי 1941, בשעה 1:00 אחר חצות הופיעה חוליה של חמישה אנשי הלח"י בביתו של מנהל הבנק, שנים מהם מחופשים לשוטרים בריטיים, כשאחד מהם עונד דרגות של קצין.
הם הציגו למנהל מסמך שנחזה להיות צו חיפוש אחר זהב ומטבע זר.
בנו של המנהל יצא עמם אל הבנק, אולם נתברר כי כדי לפתוח את הקופה היה צורך בשני מפתחות, שרק אחד מהם היה בידי המנהל, והשני נמצא בידי גזבר הבנק שהתגורר באחד הכפרים הערבים בסביבות ירושלים.
בעוד כמה מאנשי החוליה יצאו להביא את הגזבר, הגיעה למקום חוליית שוטרים בריטים, שהוזעקה על ידי שומר שנמצא בקרבת מקום, ושמה מצור על הבנק.
ארבעה מאנשי החוליה הצליחו להימלט בשני כלי רכב, תוך חלופי יריות.
מפקדם אליה קשאק, זה שענד את דרגות הקצין, שנשאר בתוך הבנק, נתפס ונדון ל-15 שנות מאסר.
השוד השלישי: השוד ברחוב הרצל (1942)
לא חלף זמן רב ואנשי הלח"י ניסו כוחם בשוד נוסף.
התכנון היה לבצע שוד במרכז תל אביב.
ב-9 בינואר 1942 התנפלו שני אנשי לח"י על פקיד המשביר המרכזי, בשעה שיצא מסניף בנק הפועלים ברחוב הרצל בתל אביב, חטפו מידיו תיק עם ובו 1,000 לירות וניסו להימלט.
הקהל שהיה במקום פתח במרדף אחרי השודדים.
אחד מהם, שנמלט לסמטאות נוה צדק, נתפס על ידי שוטרים בריטים.
השני נמלט אל תוך המחסן של קולנוע עדן.
שנים מן הרודפים היהודים קראו אליו לצאת והוא ירה עליהם והרגם, ונמלט לסמטאות, אך נתפס על ידי הרודפים כשאזלה לו התחמושת.
האחד נדון ל-14 שנות מאסר ועל השני הוטל עונש מוות, אך עונשו הומר אחר כך למאסר עולם.
השוד ברחוב הרצל היה מעשה שוד שבוצע על ידי הלח"י במרכז תל אביב בשנת 1942. שוד זה היה שלישי מתוך שלושה מקרי שוד שבוצעו על ידי ארגון הלח"י, בבנקים בתקופת המנדט הבריטי, במטרה לממן את פעולותיהם.
השוד נכשל ומבצעיו נתפסו, אך במנוסתם רדפו אחריהם שוטרים שהרגו שני יהודים מן הקהל שרדפו אחריהם גם הם.
ב-15 ביולי 1941. הפעולה סוכלה על ידי שוטרים בריטים ואחד ממבצעיה נתפס.
בראשית שנת 1942, חודש לפני הירצחו של אברהם שטרן (יאיר), ניסה הלח"י לבצע שוד נוסף, ניסיון שכשל וגרם לתוצאות טרגיות.
ב-9 בינואר 1942 התנפלו שני אנשי לח"י על פקיד המשביר המרכזי, בשעה שיצא מסניף בנק הפועלים ברחוב הרצל בתל אביב, חטפו מידיו תיק ובו 1,000 לירות וניסו להימלט.
במהלך המרדף במחסן קולנוע עדן, בניסיון לפגוע בנרדף, ירה השוטר הבריטי לתוך הקהל והרג שנים.
שני ההרוגים היו מתתיהו פדרמן נהג קטר בן 19, בן יחיד להוריו, ואברהם בן אברהם גר צדק בן ארבעים, סבל באגד, שהניח אחריו שישה ילדים ואישה בהריון.
שני אנשי לח"י שנתפסו היו יהושע בקר בן 21 וניסים ראובן בן 19. ב-23 בינואר 1942 הובאו השניים בפני שופט חוקר, שפסק כי יש להעמיד את השניים לדין על עבירות של שוד ורצח.
משפטם החל בבית המשפט בירושלים ב-25 בפברואר בפני שני שופטים בריטים והשופט היהודי מני.
הסנגור היה עורך הדין מקס קריצמן, מעורכי הדין הידועים בארץ ישראל באותה עת, שהיה סנגורם של רבים מאסירי המחתרות.
ב-8 במרץ הרשיע בית המשפט את הנאשמים.
נסים ראובן נדון ל-14 שנות מאסר ועל יהושע בקר הוטל עונש מוות.
ערעורם בפני בית המשפט העליון המנדטורי, בהרכב של שני שופטים בריטים והשופט היהודי גד פרומקין, נשמע עוד באותו חודש ונדחה.
בני משפחתו של יהושע בקר השתדלו למען הצלת חייו, ובעת שהנציב העליון נסע לאנגליה, חתם סגנו וממלא מקומו ב-21 באפריל 1942 על המרת עונשו למאסר עולם והוא נכלא בכלא עכו.