tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-20 באוגוסט 2005, בטקס פרטי, נורה אפרו מתותח - מראש מגדל שגובהו 46 מטרים (פרי תכנונם של תומפסון וידידו המאייר הבריטי ראלף סטדמן), לצלילי שירו של בוב דילן "Mr.
Tambourine Man" - ביחד עם זיקוקין די-נור בצבעי אדום, לבן, כחול וירוק.
בסדרת תוכניות של ה-BBC בשם "פחד ותיעוב בגונזו-ויז'ן" משנת 1978 ניתן לראות כיצד מתכננים תומפסון וסטדמן את המונומנט.
קטעי הווידאו נמצאים כמו כן כתוספת מיוחדת במהדורת אספנים ב-DVD של הסרט פחד ותיעוב בלאס וגאס, שיצאה ב-2003. על-פי פרסומים שיגור האפר מומן על ידי ג'וני דפ בעלות של 3 מיליון דולר.
פחד ותיעוב בלאס וגאס, מסע שלוח-רסן אל לב החלום האמריקאי, מאת האנטר ס.
תומפסון, מאנגלית - אורי לוטן, איורים - ראלף סטידמן, משכל ידיעות אחרונות תל אביב, 2004.
פחד ותיעוב בלאס וגאס, מסע שלוח-רסן אל החלום האמריקאי, מאת האנטר ס' תומפסון, איורים - ראלף סטידמן, "תרגומונזו" - אורי לוטן, סביון, תשנ"ח, 1998.
The Great Shark Hunt - פורסם במגזין פלייבוי בשנת 1974.
The Rum Diary - נכתב ב-1959, יצא לראשונה לאור ב-1998. הסרט יומני הרום מבוסס על ספר זה.
בשנת 1998 נעשה סרט קולנוע על פי העלילה.
הספר תורגם לעברית על ידי אורי לוטן תחת השם פחד ותיעוב בלאס וגאס.
Fear and Loathing: On the Campaign Trail '72 - סדרת כתבות שפורסמה לאורך כשנה ברולינג סטון החל בדצמבר 1971. יצא לדפוס כספר ב-1973.
1: The Great Shark Hunt: Strange Tales from a Strange Time - כרך בן 600 עמודים של כתבות ומאמרים שנכתבו החל באמצע שנות ה-60 ועד סוף שנות ה-70. יצא לדפוס ב-1979.
האניבל המלין היה סגן נשיא ארצות הברית בשנים 1861–1865, תחת הנשיא אברהם לינקולן.
קודם לתפקיד זה הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית ובסנאט מטעם מיין, וכן היה מושל מיין.
המלין נולד ב-27 באוגוסט 1809 בפריס שבמיין, והיה נכדו של סטיבן אמרי שכיהן כתובע הכללי של מיין.
הוא למד באקדמיית חברון ולאחר מכן ניהל את החווה המשפחתית של הוריו והחזיק בשורת תפקידים לתקופות קצרות, בהם מנהל בית ספר, טבח, חוטב עצים ועורך שבועון.
בשנת 1833 סיים לימודי משפטים והוסמך לעריכת דין.
הוא עסק בתחום בהאמפדן, שבה חי עד 1848, והחל בשנת 1836 החל לעסוק בפעילות ציבורית.
באותה שנה החל המלין לכהן בבית הנבחרים של מיין וכיהן בו עד 1841. בשנת 1839 לחם המלין במלחמת ארוסטוק ולאחריה, בשנת 1840, התמודד ללא הצלחה לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנים 1843–1847 כיהן המלין כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנת 1848 מונה לסנאט כממלא מקומו של הסנאטור ויימן מור.
כהונתו נמשכה עד 1861, לאחר שנבחר בשנת 1851 לכהונה שנייה.
מראשית כהונתו הביע התנגדות לעבדות והיה תומך נלהב בסיום מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
כמו כן התנגד המלין לפשרת 1850 ולחוק קנזס נברסקה.
במהלך תקופת כהונתו בסנאט, בשנת 1856, עבר המלין מהמפלגה הדמוקרטית לתמוך במפלגה הרפובליקנית.
באותה שנה התמודד למשרת מושל מיין ונבחר לתפקיד, אך בחר להתפטר כעבור כחודשיים מתפקידו וחזר לכהן בסנאט, לאחר שלא כיהן בו בין ינואר למרץ 1857.
בשנת 1860 נבחר המלין למשרת סגן נשיא ארצות הברית, לאחר שהתמודד יחד עם אברהם לינקולן.
המלין היה בין הדוחפים לפרסום הצהרת האמנציפציה ומתן היתר לחימושם של אפרו-אמריקאים.
הוא השתייך ל שתמכו בביטול עבדות מיידי ומהיר.
יחסיו המקצועיים עם הנשיא לינקולן היו מוגבלים ובשנת 1864 בחר לינקולן באנדרו ג'ונסון כמועמדו לתפקיד סגן הנשיא.
המלין כיהן כהונה נוספת בסנאט בין השנים 1869–1881. לאחר מכן מונה לשגריר ארצות הברית בספרד (1881 - 1882) ולאחר שובו למדינה פרש מהחיים הציבוריים.
המלין חי בבנגור שבמיין עד למותו ב-4 ביולי 1891.
המלין היה אביהם של הגנרלים צ'ארלס המלין וסיירוס המלין ושל התובע הכללי של מיין האניבל אמרי המלין.
אחיו, אלייה המלין, כיהן כראש עיריית בנגור.
האנטר טיילו היא שחקנית טלוויזיה אמריקאית.
ידועה בעיקר כד"ר טיילור פורסטר באופרת הסבון "היפים והאמיצים", אותה היא מגלמת מ-1990.
נולדה בשם דבורה ג'ו האנטר (Deborah Jo Hunter) בפורט וורת' שבטקסס, בתם של אנה ומוריס ג'בז האנטר ולה אח ואחות.
אמה היא ממוצא שבט הצ'רוקי.
ב-1980 סיימה טיילו את לימודיה בתיכון ספירנגטאון שבטקסס.
באותה שנה נישאה לטום מורהארט וילדה את בנם כריסטופר.
טיילו למדה קדם רפואה באוניברסיטת פורדהאם שבניו יורק.
ב-1984 הופיעה בתפקיד משני בסרט האימה "The Initiation" (גילמה את אליסון, קיבלה קרדיט כדבורה מורהארט, שמה באותה עת).
ב-1985 החלה לגלם את דמותה של רובין מק'קול באופרת הסבון "כל ילדיי" ובעקבות נישואיה ב-1987, בחרה טיילו לפרוש מהתכנית.
בשנים 1989–1990 גילמה את דמותה של מרינה טוסקנו באופרת הסבון "ימי חיינו".
בשנת 1990 לוהקה לתפקיד ד"ר טיילור הייז באופרת הסבון "היפים והאמיצים" והייתה לאחת השחקניות הראשיות.
היא שיחקה בסדרה עד שנת 2002, אז הסתיים החוזה שלה בשל מחלוקת עם ההפקה.
ב-2004 שבה והצטלמה לשני פרקים בסדרה וב-2005 שבה באופן קבוע לגלם את דמותה של טיילור, אותה היא גילמה לסירוגין עד 2014. לאחר הפוגה של מספר שנים מהטלוויזיה, חזרה טיילו בשנת 2018 לשחק בסדרה.
פרט לתפקיד זה איתו היא מזוהה הופיעה טיילו מספר מועט של פעמים בתפקידי משנה בסרטים וסדרות טלוויזיה שונות.
ב-1996 לוהקה טיילו לתפקיד טיילור מקברייד בסדרת הדרמה "מלרוז פלייס" ובחרה לעזוב את צוות "היפים והאמיצים".
טיילו לא הצטלמה לאף פרק בסדרה - לאחר שבישרה למפיק אהרון ספלינג שהיא בהריון היא פוטרה.
תפקידה ניתן לשחקנית ליסה רינה וטיילו שבה ל-"היפים והאמיצים".
טיילו תבעה את ספלינג על פיטורים לא מוצדקים ואפליה בשל הריון וזכתה ב-4.89 מיליון דולר במשפט מושבעים בלוס אנג'לס, כמעט כפול מהסכום אותו תבעה.
בשנת 1987 נישאה לשחקן מייקל טיילו, אותו פגשה על הסרט של "כל ילדיי".
לזוג נולדו שלושה ילדים: מייקל הבן, איזבלה גבריאל וקטיה אריאל.
ב-1998 התגלה כי בתם קטיה אריאל שזה עתה נולדה חולה בסרטן מסוג רטינובלסטומה בעינה הימנית.
גידול התגלה גם בעינה השמאלית, אך זו החלימה.
ב-2007 מת בנם מייקל לאחר שטבע בבריכת השחייה שבביתם בנבדה, ככל הנראה כתוצאה של התקף אפילפטי (אפילפסיה), מחלה בה לקה.
ב-2005 הסתיימו הנישואים של השניים.
טיילו נבחרה פעמיים לרשימת 50 האנשים היפים בעולם של המגזין "פיפל" (1993 ו-1998).
ב-2001 פרסמה אוטוביוגרפיה בשם "Making a Miracle".
ההאניו (בקוריאנית: 해녀; מילולית: "נשות הים") הן נשים מהאי צ'ג'ו שבקוריאה הדרומית העוסקות בדיג באמצעות צלילה חופשית.
נשות האניו מיומנות מסוגלות לעצור את נשימתן למשך כשתי דקות ולצלול לעומק של כ-20 מטרים.
צ'ג'ו הוא אי במצר קוריאה, כ-100 ק"מ מחצי האי הקוריאני.
משכך, לאורך ההיסטוריה היוו מאכלי ים חלק מרכזי בתפריט המקומי, ולענף הדיג הייתה חשיבות רבה.
במהלך המאה ה-18 הונהגה מדיניות מיסוי שהכבידה על הדייגים והפכה את עסקיהם לבלתי רווחיים.
מאחר שהמיסוי חל על גברים בלבד, פנו הנשים לעיסוק בדיג, וכך נמנעו מתשלום המס.
כתוצאה ממגמה זו, הפכו הנשים משמעותיות יותר בחברה, ובכפרי הדייגים באי התפתחה חברה מטריארכלית.
במיוחד בלטה התופעה במאראדו, אי קטן 8 ק"מ מחופי צ'ג'ו.
כחלק משינוי חברתי זה, בעוד הנשים פרנסו את המשפחה, עסקו הגברים בגידול הילדים.
שנות ה-70 של המאה ה-20 היו שנות שגשוג עבור נשות ההאניו, בעקבות גידול ביצוא מיפן, במיוחד של צדפות, שתרם להכנסותיהן.
עם זאת, שגשוג זה הוא גם שבישר את הדעיכה: הנשים יכלו עתה לממן את לימודי בנותיהן במוסדות להשכלה גבוהה, ואלו, עם שובן, העדיפו שלא ללכת בעקבות אמותיהן, ולבחור במקצועות שאינם כרוכים במאמץ פיזי כה רב, בין היתר בענף התיירות שהחל להתפתח באי.
מוזיאון המוקדש להאניו פועל בעיירה גוג'ווה-אופ שבמזרח צ'ג'ו, וכמה מהן מדגימות את שיטות פעולתן לתיירים בסמוך לסונגסאן אילצ'ולבונג.
ב-2008 יצרה הבמאית הישראלית, דליה גרסטנהיבר, סרט תיעודי בשם "היי-ניו נשים של הים" שתיעד את שלושת מפגשיה עם הנשים הצוללות.
הנה באה האני בו בו היא תוכנית מציאות אמריקאית המשודרת בערוץ TLC החל משנת 2012 ועוקבת אחרי אלנה תומפסון (המכונה "האני בו בו"), אמה, אביה ושלוש אחיותיה הגדולות הגרים בג'ורג'יה.
אלנה היא ילדה בת 7 המשתתפת בתחרויות יופי, סובלת מעודף משקל קיצוני (בדומה לאימה) ומכורה למשקאות אנרגיה.
תומפסון התפרסמה לראשונה בשנת 2009 בתוכנית המציאות Toddlers & Tiaras ששודרה אף היא ברשת TLC ועקבה אחר תחרויות יופי לפעוטות.
לפי דיווחים שונים המשפחה מרוויחה כ-50 אלף דולר לפרק.
הסדרה זכתה לנתוני רייטינג נאים של כ-2.2 מיליון צופים.
נגד הסדרה הועלו ביקורות קשות ואף הוקדש לה פרק בסדרה סאות' פארק נגד השמנה בשם "Raising the Bar" (פרק שזכה בפרס אמי).
ב-24 באוקטובר 2014 ביטלה TLC את המשך הקרנת הסדרה בעקבות טענות כי האם, שאנון (מאמא ג'ון) נפגשת בחשאי עם בן זוגה לשעבר, שהשתחרר מהכלא, לאחר שריצה עונש מאסר על התעללות מינית בקטין (ככל הנראה בתה הבכורה של שאנון, אנה קארדוול).
האני אבו אסעד הוא במאי קולנוע ערבי-ישראלי-הולנדי.
סרטו "גן עדן עכשיו" זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2005.
אבו אסעד נולד למשפחה מוסלמית עשירה בנצרת שבישראל ב-1961, והיגר להולנד ב-1980. הוא למד הנדסת אווירונאוטיקה בהארלם (הולנד), ועבד מספר שנים כמהנדס מטוסים.
הוא נכנס לעולם הקולנוע והטלוויזיה בתור מפיק, וב-1990 הקים יחד עם הבמאי רשיד משהראווי את חברת הפקת הסרטים "אלול" (Ayloul).
ב-1991 ביים סרט תיעודי קצר בשם "לכל המעוניין בדבר" הבודק את הסיבות לעמדתם הפרו-עיראקית של הפלסטינים אזרחי ישראל.
ב-1992 ביים סרט קצר בשם "בית נייר" על נער פלסטיני שביתו נהרס על ידי צה"ל והוא בונה במקומו בית מנייר.
אך אמו כועסת עליו והורסת אותו.
ב-1993 הפיק את סרטו של משהראווי, "עוצר".
ב-1998 ביים את סרטו העלילתי הראשון באורך מלא "Het 14de kippetje" לפי תסריט של ארנון גרונברג.
בשנת 2000 יצר את הסרט "נצרת 2000", אשר מתאר את פיצולה של החברה בעיר עקב חילוקי דעות בנוע לבניית מסגד סמוך.
על אף שהסרט נראה כתיעודי למעשה מדובר בסרט מבוים.
סרטו "החתונה של רנא" (2002) מבוסס באופן חלקי על סיפור אוטוביוגרפי שכתבה הסופרת והקולנוענית ליאנה בדר.
בסרט הגיבורה מקבלת הוראה מאביה לבחור בחתן מתאים מתוך רשימה שהכין.
הגיבורה חיה בבית יפה, אך לפני החתונה היא חוטפת רגליים קרות ובורחת ממנו.
כך גם אורחי החתונה נאלצים לעזוב את הבית ולעבור למחסום שם יתקיים הטקס.
הבית והמרחב שמחוצה לו הם נושאים מרכזיים בסרט.
הסרט צולם ברובו במזרח ירושלים וברמאללה בימי האינתיפאדה השנייה, כשהכניסה לשטחים הוגבלה, וצוות ההפקה לא הורשה להיכנס לאתרי הצילומים בכלי רכב פרטיים.
סרט זה הוקרן בפסטיבל קאן בשנת 2002 במסגרת היוקרתית של "שבוע המבקרים".
בעקבות הסרט התקבל הבמאי אבו אסעד יחד עם הבמאי הישראלי דרור שאול לסדנת בימוי יוקרתית בפסטיבל סאנדנס.
ב-2003 יצא סרטו "פורד טרנזיט", שזכה בפרס "ברוח החופש" בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
הסרט, שהוגדר כסרט דוקומנטרי, עורר דיון סוער לאחר שהתברר שסצנות רבות ממנו היו מבוימות.
ב-2005 יצא סרטו העלילתי "גן עדן עכשיו", שסיפר על שני מחבלים מתאבדים היוצאים לפיגוע בישראל.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל ברלין זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר מטעם "הטריטוריות הפלסטיניות" לשנת 2005.
ב-2013 זכה סרטו "עומאר" בפרס חבר השופטים במסגרת "מבט מסוים" בפסטיבל קאן, וכן הוכרז כמועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-2017 יצא סרטו העלילתי "ההר שבינינו", בכיכובם של קייט וינסלט ואידריס אלבה.
ב-2021 היה בין מפיקי הסרט המצרי-ירדני השנוי במחלוקת "אמירה".
באוגוסט 2024 אבו אסעד, יחד עם יותר מ-300 אמנים, קרא להחרמת הסרט "למה מלחמה" של עמוס גיתאי בשל מעורבות של חברות הפקה ישראליות שנאשמות בתרומה ל"כיבוש, אפרטהייד וג'נוסייד".
גיתאי ציין במסיבת עיתונאים שהסרט לא קיבל מימון מישראל, וטען כי אלו שקוראים להחרמה לא ראו את הסרט.
יאנצ'יה יוהאנה סכאפט (בהולנדית: Jannetje Johanna Schaft, נודעה בשם המחתרתי "האני"; 16 בספטמבר 1920 – 17 באפריל 1945) הייתה לוחמת במחתרת הקומוניסטית בהולנד במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא נודעה כ"נערה אדומת השיער", שהוא גם שמם של ספר וסרט על אודותיה.
לפני המלחמה למדה סכאפט משפטים באוניברסיטת אמסטרדם, שם גם התיידדה עם סטודנטים יהודים.
עם כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, היא סירבה לחתום על הצהרת אמונים לשלטון הכיבוש, ונאלצה בשל כך להפסיק את לימודיה.
היא הפכה לפעילה בתנועת ההתנגדות והגישה סיוע לאנשים שהסתתרו מפני הגרמנים על ידי זיוף תעודות זהות ותלושי מזון.
כמו כן, השתתפה בביצוע פיגועים שונים נגד גרמנים ומשתפי פעולה הולנדים.
סכאפט וטרוס מנגר-אוברסטייחן חברתה למחתרת ההולנדית תכננו לחסל את השוטר וחבר התנועה הנאציונל-סוציאליסטית של הולנד, פייק קריסט ב-25 באוקטובר 1944, אך לוחמי התנגדות אחרים של הארלם כבר חיסלו אותו.
ב-1 במרץ 1945, הוצא להורג קצין המשטרה וחבר התנועה הנאציונל-סוציאליסטית של הולנד וילם זירקזה על ידי אובסטייחן וסכאפט בהארלם.
ב-15 במרץ הן פצעו את קו לנחנדייק שריגל עבור האס דה.
הוא שרד וב-1948 העיד במשפטה של חברתו הבוגדת נלי וילי ואן דר מיידן.
ניסיון קודם להרוג את לאנחנדייק על ידי יאן בונקאמפ חבר המחתרת נכשל.
סכאפט ואובסטייחן ניסו לשווא לשחרר את יאן בונקאמפ כאשר הוא נעצר על ידי הגרמנים ונלקח לבית החולים וילהלמינה באמסטרדם.
שלושה שבועות לפני סוף המלחמה נתפסה האני בהארלם, בעת שחילקה עיתון מחתרתי, והוצאה להורג, בדיונות של בלומנדאל (Bloemendaal) בגיל 24. מסופר כי המטח הראשון רק פצע אותה, ואז היא קראה בקור רוח לחייל: "אני יורה יותר טוב ממך", ורק אז ירו בה שוב והרגו אותה.
לאחר מעצרה של סכאפט ב-21 במרץ 1945, הניחו במחתרת שהיא נכלאה ב-"Weteringschans".
מחופשת לאחות גרמנייה, אוברסטייחן ניסתה לשחרר אותה בתואנה שהיא נאלצה לקחת את סכאפט לבדיקה רפואית.
היא בכתה הרבה כדי לשכנע את השוטרים.
אולם, התברר כי כבר הוצאה להורג.
היא נקברה מחדש בנוכחות הנסיכה ההולנדית יוליאנה.
מאוחר יותר, כמלכה, חשפה יוליאנה פסל הנצחה מברונזה על שם הלוחמת בפארק קנאו (Kenau) בהארלם, סמוך למקום הולדתה.
לאחר מותה, קיבלה האני אות-כבוד מלכותי וכן אות כבוד אמריקאי.
מספר בתי ספר ורחובות נקראו על שמה בהולנד.
האנטר פאריש הוא זמר ושחקן אמריקאי.
ידוע בשל גילום תפקידו של סיילאס בוטווין בסדרה "העשב של השכן" ברשת שואוטיים ומתפקידיו בתיאטרון ברודוויי במחזות "גודספל", "אביב מתעורר" ו"אל תיגע בזמיר".
אמו, אנני עבדה עם אוטיסטים, ואביו, ברוס הוא מהנדס.
יש לו אח מבוגר ממנו.
פאריש הוא בוגר לימודי תואר ראשון מאוניברסיטת טקסס טק.
בתחילת דרכו ביצע פאריש הופעות אורח בסדרות כמו "CSI" ו"סאמרלנד." בשנת 2005 לוהק לתפקידו של סיילאס בוטווין, בנה של מרי-לואיז פארקר בסדרה "העשב של השכן" של רשת שואוטיים.
הסדרה שודרה במשך 8 עונות עד לירידתה מהמסך בשנת 2012.
בשנת 2009 כיכב בסרט הנעורים "שוב בן 17" לצדם של מת'יו פרי וזאק אפרון ובסרט "זה מסובך" לצדם של מריל סטריפ ואלק בולדווין.
פאריש נבחן לתפקיד של פיטה מלארק בטרילוגיית הסרטים "משחקי הרעב" אך הפסיד את התפקיד לשחקן ג'וש האצ'רסון.
בשנת 2013 ביצע הופעת אורח בסדרה "האישה הטובה".
בשנת 2014 שיחק בדרמה הקומית "עדיין אליס" בכיכובה של ג'וליאן מור, ותפקיד אורח בסדרה "המעקב" ברשת FOX.
בשנת 2016 החל לשחק בעונתה השנייה של הסדרה "קוונטיקו" בתפקיד חוזר של קליי האס.
בשנת 2017 שיחק לצד ג'יי קיי סימונס בסרט "לילה לבן".
בשנת 2018, התארח בשני פרקים בסדרה "החיים עצמם".
בשנת 2020, שיחק בסדרת האימה "ראצ'ד" מבי היוצר של נטפליקס.
ב-2012 הקליט פאריש את המיני אלבום הראשון שלו.
האלבום שהכיל שש רצועות נקרא "Guessing Games".
הסינגל הראשון מהאלבום היה "Sitting at Home" שיצא ב-7 ביוני 2012. מאוחר יותר באותו חודש יצא האלבום כולו.
בדצמבר 2014 התארס פאריש לבת זוגו, קתרין ווהל.
ב-13 בספטמבר 2015 הם נישאו בטקס בנערך בחווה בסן לואיס אוביספו.
בתם הראשונה נולדה בספטמבר 2020.
שנהסרטתפקידהערות2004מסיבת פיג'מות (אנ')לאנס גרגורי2005Steal Meטאקרבלב העמקכריס2006משפחה על גלגליםארל גורניק2007יומני החופשבן סמואלס2009שוב בן 17סטןפייפרמןברייסזה מסובךלוק דייוויד אדלר2010The Space Between מקדוניו2012אבודהטריי2014עדיין אליסטום האולנד2015A Rising Tideסאם רמה2017לילה לבןקיפ2025Atrabiliousמילו קרמר
האני (במנדרינית תקנית: 哈尼族, בפין-יין: Hāní zú, בווייטנאמית: Người Hà Nhì) היא קבוצה אתנית שבניה מתגוררים בדרום-מזרח אסיה.
בסין מתגוררים מעל ל-700,000 נפשות המהווים מעל ל-90% מבני הקבוצה, רובם בדרום מחוז יונאן על רכס הרי אָילָאו בין הנהר האדום לנהר המקונג.
הקבוצה האתנית של ההאני היא אחת מ-56 הקבוצות האתניות המוכרות על ידי ממשלת סין.
בווייטנאם מתגוררים כ-20,000 מבני ההאני, וההאני היא אחת מ-54 הקבוצות האתניות המוכרות בווייטנאם.
בלאוס, שבה הם מכונים הוֹ ("Ho"), מתגוררים כאלף מבני ההאני.
המקור של בני ההאני אינו ידוע במדויק, אף שמשערים שאבותיהם הקדומים, שבט צ'יאנג הקדום היגר דרומה מרמת צ'ינגהאי-טיבט לפני המאה השלישית לספירה.
על פי המסורת של בני ההאני הם צאצאים של הקבוצה האתנית של בני היי והם התפצלו ממנה כשבט נפרד לפני חמישים דורות.
אחת מהמסורות העוברות בעל פה בכל משפחה היא דקלום של שמות האבות הקדומים של ההאני מהמשפחה הראשונה ועד למשפחתו של המדקלם.
ההאני דוברים שפה ייחודית, שפת האני, השייכת לשפות הלולו-בורמזיות, ענף של משפחת השפות הסינו-טיבטיות.
על פי המסורת בעל פה היה פעם גם כתב לשפה, אך הוא אבד בעת ההגירה מסצ'ואן.
הם משתמשים כיום בכתיב לטיני של ניב לוּצ'וּן.
מרבית בני ההאני מוגדרים כבעלי מעמד סוציואקנומי נמוך.
אחוז האוריינות בקרבם הוא 29% בלבד, והממשל המרכזי דרג אותם במקום הנמוך ביותר בין הקבוצות האתניות הרשמיות של סין כשהם מקבלים ציון של 38.3% ב"מדד איכות החיים" בהשוואה לממוצע בסין של 62.7%.
הם גם מדורגים במקום הגבוה ביותר בתמותת תינוקות, 107 תינוקות מתוך 1,000, ותוחלת החיים היא רק 58 שנים.
טרסות האורז של בני ההאני
אבותיהם הקדומים של בני ההאני נאלצו להגר לאזורים בהם הם שוכנים כיום במאה השביעית לספירה.
האזור אליו הגיעו, רכס הרי אָילָאו הררי מאוד, גשום, ובעת שהגיעו אליו, מיוער בצפיפות.
בני ההאני ביראו חלק מהיער, הקימו טרסות על מורדות ההרים וגידלו בהן אורז, תוך פיתוח מערכת אקולוגית ייחודית המנצלת את תוואי הנוף, את יערות הפסגה ואת כמות המשקעים הגדולה.
לאחר יותר מ-1,300 שנים של התרחבות משתרעות טרסות האורז של בני ההאני מדרום לנהר האדום על פני שטח נרחב של יותר מ-1,000 קילומטרים רבועים בארבע נפות בנציבות האוטונומית של חונְגְחֶה הָאנִי ויִי.
ארבע הנפות הן: יְוֵּ'אן-יָאנְג (元陽縣, בפין-יין: Yuányáng Xiàn).
חונְגְחֶה (红河县;, בפין-יין: Hónghé Xiàn), לוּצ'וּן (绿春县;, בפין-יין: Lǜchūn Xiàn) וגִ'ינְפִּינְג (金平, בפין-יין: Jīnpíng).
ההאני פיתחו טכנולוגיה לגידול אורז על מדרונות ההרים התלולים המתבססת על מערכת אקולוגית ייחודית המבטיחה יבולים קבועים גם בשנות בצורת.
תרבותם של בני ההאני משקפת את עיסוקם בחקלאות.
חגיהם קשורים לשתילת האורז ולקציר, שיריהם מתארים בצורה לירית את הפעולות השונות שעליהם לבצע במהלך הזריעה, השתילה והקציר, ואף מבנה בתיהם וכפריהם נגזרים מהקשר לחקלאות.
ארגון אונסק"ו הכיר בחשיבות שימור מורשת תרבותית ייחודית זו, וב-2013 הכריז על אזור המאפיין מורשת זו בנפת יְוֵּ'אן-יָאנְג כאתר מורשת עולמית בשם הנוף התרבותי של טרסות האורז בחונְגְחֶה הָאנִי.
בני ההאני עוסקים כולם בחקלאות ומתגוררים בכפרים.
היחידה הבסיסית של המבנה החברתי של ההאני היא הכפר הטבעי, כשכל הכפרים שווים במדרג החברתי.
פעילויות חברתיות עיקריות כדוגמת פסטיבלים והעלאת קורבנות מתבצעות כשהכפר כולו משתתף.
רוב התושבים מכפר מסוים הם קרובי משפחה, ובדרך כלל כפר חדש מוקם על ידי כפר אחר, כשהאוכלוסייה בכפר הוותיק גדלה מעבר ליכולת של השדות לספק את צורכי כולם.
מרבית הכפרים שוכנים על מדרון ההר מתחת לפסגה ומעל לטרסות האורז.
הכפר בנוי סביב רחוב ראשי המקביל לקו הגובה של המדרון, שממנו יש דרכים למעלה אל היער הקדוש ולמטה אל טרסות האורז.
בתי הכפר מסודרים לאורך רחוב זה.
בנוסף יש בכל כפר של האני כמה אתרים ציבוריים: בתחתית הכפר מוקם "שדה מוֹצְ'יוֹ" (Moqiu) המוקף צמחייה.
בשטח זה מייבשים את הדגן בתקופת הקציר ומקיימים את הפסטיבלים.
בכניסה לכפר יש שער המנצל עצים טבעיים.
כמו כן יש בכפר בריכה ציבורית או באר, טחנת קמח הפועלת על מים ומכונת דיש הפועלת על מים.
ההאני מתגוררים בבתים בני שתיים או שלוש קומות בנויים חזרן, בוץ, אבן ועץ המכוסים בקש הקרויים בתי פטרייה בשל צורתם.
בשל הלחות הגבוהה הנפלטת מהקרקע באזור ההררי הסובטרופי של יונאן, הקומה הראשונה, הנמצאת במגע ישיר עם הקרקע, אינה מתאימה למגורים ומשמשת לגידול חיות משק.
הדיירים מתגוררים בקומה השנייה, והקומה השלישית משמשת לאחסן דגן ומזון המוגנים מפני הלחות באמצעות מבנה הגג דמוי הפטרייה המאפשר אוורור.
בני ההאני מחליפים את כיסוי הגג פעם בשנה או בשנתיים.
בכל כפר יש שלוש עמדות מפתח:
בכל כפר יש שני גברים הנבחרים לתפקיד זה בבחירות דמוקרטיות שבהן משתתף ראש המשפחה בכל אחד ממשקי הבית.
תפקידם לפתור סכסוכים על קרקעות, חלוקת מים או פיצוי בגין נזקים.
מוסד זה קיים במקביל למנהלת הכפר שהקימה סין ופועל בשיתוף פעולה אתו, כשלעיתים המיגו ממונה על יד המדינה לנהל את הכפר.
הוא אחראי על ביצוע הטקסים הדתיים ושימור המסורת של ההאני באמצעות חינוך הילדים.
מכיוון שאין להאני שפה כתובה, אחראי המופי להעביר לדורות הבאים בעל פה את השירה העשירה שנוצרה במהלך למעלה מאלף השנים של קיום ההאני, שירה שבחלקה הגדול היא אוסף של הוראות על אורח החיים וטקסי הדת והוראות מעשיות לביצוע הפעולות החקלאיות השונות.
המופי נחשב "איש קדוש" אצל ההאני, כמי שמסוגל לתקשר עם האלים ולהעביר לפשוטי העם את הציוויים האלוהיים, למנוע אסונות, לנבא עתידות ולרפא חולים.
הוא קובע מועדים לזריעה, שתילה וקציר, ועורך טקס דתי לפני כל אירוע כזה.
המופי גם אחראי על טקסי המעבר: נתינת שם לתינוקות, ניהול החתונות וטקסי הקבורה.
האומן - תוארו של הנפח המחשל את כלי העבודה החקלאיים.
לאומן יש מעמד חשוב בכפר אף שאין לו סמכות מנהלית או רוחנית, בשל החשיבות הגדולה שמייחסת החברה האגררית של בני ההאני למחרשות ולמגלים.
תפקידים נוספים הנקבעים בבחירות דמוקרטיות, הם האיש האחראי תחזוקת תעלות המים והאיש האחראי על שמירת היערות (בדרך כל המיגו).
תפקידו של האחראי על התעלות להבטיח תחזוקה שוטפת של מערכת התעלות המסועפת המובילה מים מהמעיינות הטבעיים בפסגת ההר אל השדות, וקביעת חלוקת המים בין השדות השונים, בייחוד בתקופה שבין יש חוסר יחסית במים.
שכרו של האחראי על התעלות משולם באורז או בכסף שאוספים כל בני הכפר.
הלבוש המסורתי של ההאני עשוי מבד מקומי צבוע בגוון כחול כהה עד שחור.
הבחירה בגוון זה נעשתה מצד אחד מטעמים מעשיים, הוא נועד לשמור על החום ולהסוות את הלכלוך של העבודה בשדות, ומטעמים היסטוריים של הפסיכולוגיה הקבוצתית הדוגלת ב"התנתקות מהעולם וחיים בבדידות".
הבגדים של ההאני משקפים את נוף מגוריהם.
הרקמות על הבגדים וכדוריות הכסף, אותם תופרים לבגדים, מאורגנים כשכבות על גבי שכבות המתפתלות במגוון צורות ודומים בכך לטרסות האורז.
נשים נשואות ונשים שילדו נוהגות לסרק את שערן בצורת קרן המכוסה בכיסוי בד המכונה "מוֹחֶה".
על המוֹחֶה יש 12 קפלים המתכנסים בבסיס הכיסוי, ואף הם מזכירים את הטרסות.
הגברים לובשים מעיל קצר קל צמוד, מכנסיים ארוכים רחבים, וכיסוי ראש מבד לבן או שחור.
הלבוש של הנשים משתנה בהתאם למשפחה המורחבת אליה הן משתייכות.
באזור אתר המורשת של טרסות האורז נוהגות הנשים ללבוש מעיל קצר בלא צווארון הנרכס מתחת לבית השחי, ווסט תואם ללא כפתורים, מכנסים רחבים בעלות גזרה ישרה שמותניהם ומפתחם רחב שנועדו להקל על העבודה בשדות.
אין הבדל בלבוש של ילדים וילדות מתחת לגיל שבע.
במרוצת הדורות פיתחו ההאני תרבות עשירה של שירים, מוזיקה ומחול.
השירים נחלקים לכמה סוגות: הָאבָּה (שירי עם), אָאצִ'יקוּ (שירי אהבה), אָאמִיצֶ'ה (שירי ילדים) ושָׁאנ'גֶה (שירי ההרים).
תוכן השירים משקף את כל היבטי החיים החברתיים והם מושרים בפעילויות חברתיות כדוגמת הקרבת הקורבנות וחגים, כחלק מהעברת המורשת התרבותית או בעת חיזור.
את שירי ההרים נוהגים לשיר גברים ונשים מחוץ לכפר כשהם בחברת בני המין השני.
ההאני ידועים בשל שירתם הפוליפונית.
בשנת ה-90 של המאה ה-20 נתגלתה בקרבם שירה פוליפונית בת שמונה קולות.
המחול של בני ההאני ססגוני וכולל מגוון תנועות.
סוגי המחול כוללים מחולות דתיים, מחולות עבודה ומחול בידורי.
מחולות העבודה מתארים בצורה ריאליסטית פעולות מהחיים כדוגמת מחול שתילת האורז, מחול קטיפת הכוסמת, מחול לכידת הדגים וכו'.
מחולות עממיים נוספים כוללים את מחול דרורי העץ, מחול המניפה, מחול צינור החזרן וכו'.
מחולות דתיים נוהגים לבצע במסגרת לוויות, כשמחול דרורי העץ הוא האופייני ביותר.
מחול המניפה החל כמחול דתי אותו ביצעו בלוויות או במסגרת העלאת המנחות במסגרת פסטיבל אָנְגְמָאטוּ ופסטיבל קוּגָ'אגָ'ה.
כלי הנגינה המסורתיים של ההאני כוללים חלילית מקנה חזרן שבה שבעה חורים ופיה מפליז המכונה "לאבי" (俄比) או בָּווּ (Bawu), לאוטה בת שלושה מיתרים המכונה "לאהה", ובת ארבעה מיתרים המכונה סְה-שְׂייֵן (Sixian) וקנה אורז.
בשל היותם חברה אוטרקית סגורה, לא הייתה כמעט השפעה של דתות חיצוניות על בני ההאני, חלק קטן מההאני אמצו את הבודהיזם מזרם הטהרוואדה.
הדת של רוב בני ההאני היא פוליתאיסטית ואנימיסטית.
הם מאמינים כי לכל דבר יש נשמה ומעלים מנחות למגוון אלים: "אל השמים", "אל האדמה", "אל העץ", "אל המים" ו"אל משק הבית".
על פי אמונתם היו לבני האדם, ליצורים השונים, לעשב ולעצים אב קדמון משותף וכולם חולקים אותו מרחב מחיה.
משום כך נוהגים בני ההאני שלא להרוג "מזיקים", חרקים הפולשים לטרסות האורז נחשבים כברנשים חצופים שעזבו את מקום מגוריהם הקבוע ויעזבו אחרי שישתעשעו מעט.
אמונה זה שימרה את המגוון הביולוגי בסביבתם הקרובה ויצרה דו-קיום הרמוני בין האדם לטבע.
הם מעריצים במיוחד את החיוּת של העצים, שלהם אורך חיים גדול משל בני האדם.
מהערצה זו נולד "פולחן העץ הקדוש".
מעל לכל כפר יש חורשה קדושה המכונה גָ'אי שֶׁן לִין (Zhai Shen Lin), שבה אחד העצים, בדרך כלל החזק והגבוה ביותר, נבחר כעץ קדוש ובו שוכנת רוחו של אל הכפר.
ההאני מאמינים כי העץ הוא מקור החיוניות של הכפר, האל השוכן בו מגן על הכפר, ומבטיח את פיתוחו.
בחודש השני על פי לוח השנה הירחי המיוחד לבני ההאני נוהגים בני הכפר לערוך מול העץ הקדוש טקס המכונה אָנְגְמָאטוּ (Angmatu - העלאת המנחה לאל הכפר).
פולחן חשוב נוסף הוא "הסגידה לנשמת האורז".
בני ההאני מאמינים כי על ידי אכילת האורז שזה עתה נקצר הם הופכים את הנשמה של האורז לחומר ובכך מאריכים את חייהם.
פולחן זה קשור לפולחן הסגידה לעץ הקדוש.
ביום השלישי שלאחר טקס הסגידה לעץ במהלך פסטיבל האָנְגְמָאטוּ יוצא המוֹפּי לזרוע כמה זרעים, כסמל לכך שלזרעים הוענקה חיוניות מהעץ הקדוש.
כחלק מ"טקס טעימת האורז החדש" נוהגים בני ההאני לתלות את השיבולת הראשונה של האורז שנקצרה מעל עמוד האבות הקדומים בבתיהם, ובכך הם יוצרים מעין עץ קדוש זוטא בביתם וממזגים בין פולחן העץ הקדוש לפולחן נשמת האורז.
לוח השנה שפיתחו בני ההאני הוא לוח שנה ירחי עם התאמות לעונה החקלאית.
ההאני מחלקים את השנה לשלוש עונות: "העונה הקרה" שבה עיקר הפעילות היא תחזוקת הטרסות והכנה לחריש של האביב, "העונה החמה" שבה חורשים, שותלים ומנהלים את הטרסות והעונה הגשומה והפושרת שבה מתבצע הקציר.
גם החגים והפסטיבלים העיקריים קשורים לאירועים מרכזיים בחקלאות:
פסטיבל אָנְגְמָאטוּ (Angmatu – בשפת ההאני "העלאת המנחה לאל הכפר") – הפסטיבל נועד לחגוג את סיום החורף ותחילת האביב, עונת הזריעה, ותחילת הפעילות החקלאית.
זהו הפסטיבל הגדול והחגיגי ביותר ומשתתפים בו כל בני הכפרים.
הפסטיבל נמשך שלושה ימים שבהם לא עובדים ובמהלכו מבוצעת הקרבת קורבנות לעץ הקדוש ביער הקדוש שאותם תורמות כל המשפחות בכפר.
פסטיבל קוּגָ'אגָ'ה (Kuzhazha – תעתיק לפין-יין של השם בשפת ההאני) – נערך בחודש יוני, תחילת אמצע הקיץ, התקופה שבה האורז מגדל שיבולים ופורח.
מטרת הפסטיבל בן שלושת הימים ליצור הפסקה למנוחה לפני הפעילות הנמרצת של הקציר.
במהלך החג מקריבים פרות ומקימים ממגורה.
כל משפחה חוגגת בהכנת עוגות, בישול אורז ושתיית יין.
עם סיום הפסטיבל מתחיל קציר האורז.
פסטיבל גָ'אלֶטֶה (Zhalete) – שבו ההאני חוגגים את סיום הקציר, כניסת השנה החדשה ותחילת החורף.
הפסטיבל מתחיל בהעלאת מנחות של בשר ויין לאל האדמה המגן על הטרסות, כהבעת תודה ושיתוף האלים והאבות הקדמונים ביבול המוצלח.
בלילה האחרון של החג נערך "משתה הרחוב הארוך" שבו מחויבים כל הגברים בכפר להשתתף.
שולחנות נפרשים לאורך הרחוב לפני ביתו של המופי.
כל המשפחות אמורות להביא את האוכל הטוב ביותר שבו ישתפו כפריים אחרים.
במהלך המשתה מוביל המופי את הטקס בהשמעת שירים עתיקים, המשתתפים מברכים איש את רעהו, ומשפחות שבהם נולד ילד במהלך השנה, יבשרו על כך במעמד זה ויגישו כד של יין אורז.
האניה הולם הייתה רקדנית, כוריאוגרפית, ומורה למחול, אשר נמנית עם מייסדי המחול המודרני בארצות הברית.
הולם נולדה בשם יוהנה אקרט בוורמס, גרמניה הקיסרית.
מגיל צעיר נמשכה למוזיקה ולדרמה, ולכן למדה במכון של אמיל ז'אק-דלקרוז.
בגיל 28, ראתה הופעה של האקספרסיוניסטית הגרמנית מרי ויגמן, והחליטה להמשיך בלימודי המחול בבית הספר של ויגמן בדרזדן, ועד מהרה צורפה ללהקה של ויגמן.
ויגמן והולם פיתחו קשר מקצועי קרוב על בסיס תנועת הגוף.
הולם פיתחה טכניקה משלה, שהשפיעה על דורות של יוצרים ומבצעים, בהם אלווין ניקולאיס, מרי אנתוני, ואלרי בטיס, דון רדליך, גלן טטלי, ואלפרד ברוקס.
בטכניקה שלה, הדגישה מישורים, דופק, דפוסי רצפה, עיצוב אווירי, וכיוון.
בתנועה, הדגישה חופש וזרימה של גזע הגוף והגב.
הולם לימדה באמצעות אלתור, ולכן אין "אוצר מילים" של תנועות או חיבורים שהועבר משיעור לשיעור; במקום זאת, התמקדה בלמידה תוך חקירה וגילוי.
כוריאוגרפית, המשיכה את ויגמן ואת רודולף לאבאן.
היא שאפה ל"ריקוד מוחלט", ללא פנטומימה או טונים דרמטיים.
העברת רעיון באמצעות כוריאוגרפיה הייתה מרכזית יותר בעיניה מאשר היכולת הטכנית של הרקדנים.
היא נהגה לומר: "אני רוצה לראות סימנים של תשוקה.
אני רוצה לראות את האיד נאבק לבטא את עצמו.
בהזמנת מרתה היל, נמנתה הולם על מייסדי מכללת בנינגטון בשנת 1934, יחד עם מרתה גרהם, צ'ארלס וויידמן, ודוריס המפרי, והפכה איתם לאחת מיוצרות המחול המשפיעות של זמנם.
בארצות הברית כינו אותם "ארבעת הגדולים".
פסטיבל המחול האמריקאי (ADF) נוצר במכללת בנינגטון, כהזדמנות לרקדני מחול מודרני להתכנס, ללמוד, ולהציג יצירות חדשות.
יצירתה החשובה הראשונה של הולם נקראה Trend, בשנת 1937, ועסקה בביקורת חברתית, בשילוב מחול אקספרסיוניסטי וטכניקות אמריקאיות.
בשנת 1941, יסדה מרכז למחול בקולורדו ספרינגס, ולימדה שם קורסי קיץ.
בשנת 1948 יצרה כוריאוגרפיה בתיאטראות ברודוויי: "בלאדות באלט" ו"נשקיני, קייט", ובעקבות אלו, תריסר מחזות זמר אחרים.
יצירת מחול של הולם בשם Metropolitan Daily הייתה יצירת המחול המודרני הראשונה שצולמה ושודרה בטלוויזיה (ברשת NBC, והטקסט הכוריאוגרפי שלה (בשיטת "ניתוח תנועה לאבאן") היה לטקסט המחול הראשון שזכה להגנת זכויות יוצרים בארצות הברית.
לאורך השנים, יצרה כוריאוגרפיה גם להפקות כגון "תפוח הזהב" (1954) ו"גבירתי הנאווה (1956).
בשנת 1960 ביימה עיבוד מחזמר טלוויזיוני של פינוקיו.
גישתה של הולם להוראה דגלה במתן חופש לכל תלמיד להגדיר סגנון טכני משלו שיבטא את פנימיותו ויאפשר לו חקירה וגילוי.
היא נהגה לומר לתלמידיה: "זכותכם לסטות מדרכי, אם יש בכם התוכן, אם אתם מגלים את עושרכם, אם יש לכם מה לומר." הולם הייתה קפדנית, ודרשה מצוינות מתלמידיה, ונכונות לעבוד קשה.
היא ניחנה ביכולת ביטוי מילולית שאפשרה לה לבטא במילים ובאנלוגיות מה שרצתה להשיג בתנועה.
תוכנית הלימודים שלה כללה אנטומיה, יוריתמיקה של דאלקרוז, אלתור, ושיטת לאבאן לניתוח תנועה.
פרט לבית הספר שלה, לימדה גם במכללת קולורדו, מכללת מילס, אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, בית הספר של אלווין ניקולאיס, ועמדה בראש המחלקה למחול באקדמיה למחזות זמר בניו יורק.
לאחר 1974, לימדה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
בשנת 1988 הופק סרט תיעודי על חייה, בשם "האניה: דיוקן של חלוצה", ובו ראיונות עם הולם, ניקולאיס, מאריי לואיס, ואחרים.
הולם נישאה לפסל גרמני, אשר תמך באדולף היטלר עם עלייתו לשלטון בגרמניה, מה שגרם לניתוק יחסיהם.
בנה של הולם היה מעצב התאורה קלאוס הולם.
האניה הולם הלכה לעולמה בניו יורק ב-3 בנובמבר 1992, בגיל 99. נטמנה בעיירה הנובר במדינת פנסילבניה.
בנה טמון שם גם כן.
הולם זכתה ב"פרס המורשת" של איגוד המחול הלאומי האמריקאי בשנת 1976, עבור תרומתה להוראת מחול.
היא התקבלה ל"היכל התהילה" של המוזיאון הלאומי למחול בארצות הברית בשנת 1988.
האני גודה רמזי הוא כדורגלן עבר מצרי קופטי ששיחק בעמדת הבלם בעיקר בוורדר ברמן, קייזרסלאוטרן ונבחרת מצרים.
רמזי התגלה בגיל 10 על ידי סקאוט של מועדון ספורט טרסאנה מהעיר גיזה.
אביו של רמזי, אוהד אל-אהלי מושבע, סירב שבנו ישחק בטרסאנה או בא-זמאלכ, יריבתה המושבעת של אל-אהלי, ולקח אותו להתאמן באל-אהלי, שם התלהבו מיכולותיו של רמזי, ובגיל 17 כבר החל לשחק בנבחרות הצעירות של מצרים.
כבר בגיל 18 השתלב היטב בקבוצה הבוגרת של אל-אהלי, והפך לכדורגלן המקצוען הצעיר ביותר בתולדות נבחרת מצרים.
ב-1990, מיד לאחר מונדיאל 1990 בו השתתף רמזי עם נבחרת מצרים, החל רמזי לשחק בנשאטל גזמאקס.
רמזי עד מהרה תפס מקום חשוב בהגנה של הקבוצה השווייצרית, וכינויו היה "הסלע".
בשנת 1994 עזב את נשאטל גזמאקס, לאחר שצבר 85 הופעות ליגה בהן הבקיע תשעה שערים, וחתם בוורדר ברמן מהבונדסליגה תמורת 1.5 מיליון דולר אמריקאי, הסכום הגבוה ביותר ששולם אז על כדורגלן מצרי.
בוורדר ברמן, רמזי שיתף פעולה בהגנה עם אולריך בורובקה ומיכאל שולץ, ושיחק במועדון ארבע עונות.
בעונת 1994/95, סיימו רמזי וברמן במקום השני בבונדסליגה, והשתתפו בגביע אירופה למחזיקות גביע, שם הודחה הקבוצה על ידי פיינורד.
שלוש העונות הבאות של רמזי בברמן היו סולידיות יותר, והקבוצה סיימה במרכז הטבלה.
רמזי עזב את ברמן לאחר ארבע עונות בשנת 1998, בהן צבר 98 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
בקיץ 1998 עבר רמזי לקייזרלסאוטרן, שהייתה האלופה הטריה והמפתיעה של הבונדסליגה, והתכוננה לקמפיין בליגת האלופות, ולשם כך התחזקה בשחקנים כמו רמזי ואובה רוסלר, שהצטרפו לסגל החזק מעונת האליפות שכלל את מיכאל באלאק, אולף מארשל ויורגן רישה.
את עונת 1998/99 סיימה קייזרסלאוטרן במקום החמישי בבונדסליגה.
בליגת האלופות, קייזרסלאוטרן הגיעה לרבע הגמר, שם הודחה על ידי באיירן מינכן, כאשר רמזי הורחק בכרטיס אדום במשחק הראשון מבין השניים, בו באיירן מינכן ניצחה 0–2. בגומלין באיירן ניצחה 0–4 והדיחה את קייזרסלאוטרן.
גם בעונות הבאות קייזרסלאוטרן ורמזי סיימו בחלק העליון של הטבלה.
החל מעונת 2002/03 כמות ההופעות של רמזי ירדה משמעותית עקב פציעה חמורה, והוא אף שיחק לעיתים בקבוצת המילואים של קייזרסלאוטרן.
בתום עונת 2004/05 עזב רמזי את קייזרסלאוטרן, לאחר שצבר 130 הופעות ליגה בהן הבקיע 12 שערים, ועבר לפ.צ.
רמזי שיחק בזארבריקן ארבעה משחקים בלבד, כאשר במקביל הוא החל לקחת קורס מאמנים.
במהלך עונת 2005/06 פרש רמזי מכדורגל.
לרמזי 124 הופעות במדי נבחרת מצרים, בין השנים 1988 ו-2003. רמזי השתתף עם מצרים בטורנירים רבים, החשוב שבהם היה מונדיאל 1990, שם מצרים השיגה שתי נקודות בשלב הבתים מול נבחרת אירלנד ונבחרת הולנד, והציגה הגנת ברזל שספגה שני שערים בלבד.
עם זאת, מצרים הודחה בתום שלב הבתים.
רמזי השתתף גם בגביע אפריקה לאומות 1992, גביע אפריקה לאומות 1994, וגביע אפריקה לאומות 1996. בגביע אפריקה לאומות 1998 רמזי היה שותף לזכייה המצרית בתואר, לאחר ניצחון 0–2 בגמר על נבחרת דרום אפריקה.
רמזי השתתף גם בגביע הקונפדרציות 1999, גביע אפריקה לאומות 2000 וגביע אפריקה לאומות 2002.
בשנת 2005 מונה רמזי לעוזרו של המאמן הגרמני ריינר צובל בקבוצת ENPPI, ובשנת 2007 הפך למאמן ראשי, לאחר פיטוריו של צובל.
בשנת 2008 החל רמזי לאמן את נבחרות מצרים הצעירות, ואף אימן את נבחרת מצרים האולימפית באולימפיאדת לונדון (2012), בה הודחה הנבחרת לאחר הפסד 0–3 לנבחרת יפן האולימפית ברבע הגמר.
בעונת 2012/13 אימן ראמזי בלירסה הבלגית, ואחר כך חזר למצרים, תחילה למועדון הספורט ואדי דג'לה, ואחר כך חזרה ל-ENPPI.
האני אל-מולקי הוא פוליטיקאי ירדני שכיהן כראש ממשלת ירדן מיוני 2016 עד יוני 2018. טרם מינויו לראש הממשלה בידי המלך עבדאללה השני, כיהן כשר במספר משרדי ממשלה, כדיפלומט בשירות ירדן, וכממונה על רשות האזור הכלכלי המיוחד בעקבה.
אל-מולקי נולד בעמאן בירת ירדן ב-1951. אביו, פאוזי אל-מולקי, כיהן כראש ממשלת ירדן בשנים 1953–1954. ב-1974 סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת ייצור באוניברסיטת קהיר.
בעל תואר שני ותואר שלישי מהמכון הפוליטכני רנסלר שבמדינת ניו יורק.
אל-מולקי שימש כשגריר ירדן במצרים וכנציגה של ירדן בליגה הערבית.
כיהן בממשלות ירדן בתפקידי שר, במשרדי המים, האנרגיה, האספקה, התעשייה והחוץ.
היה שותף בצוותי המשא ומתן בין ישראל לבין ירדן, שהובילו לחתימה על הסכם השלום בין ישראל לירדן ב-1994. בתקופת כהונתו כשר החוץ ידעה ירדן חיכוכים דיפלומטיים עם שכנותיה עיראק וערב הסעודית.
בהמשך מונה אל-מולקי ליועץ המלך לענייני מדע, ולאחר מכן לחבר בסנאט הירדני, הבית העליון של הפרלמנט הירדני.
ב-9 בפברואר 2011 מונה לשר המסחר והתעשייה, וב-9 בנובמבר 2014 מונה לאחראי על רשות האזור הכלכלי המיוחד בעקבה.
ב-29 במאי 2016 מונה לראש ממשלת ירדן, וב-1 ביוני 2016 הושבעה ממשלתו.
ב-25 בספטמבר 2016 התפטרה ממשלתו לאחר ארבעה חודשי כהונה, זמן קצר לאחר עריכת בחירות לפרלמנט במדינה, שהביאו לשיבתה של תנועת האחים המוסלמים לפרלמנט.
מלך ירדן קיבל את התפטרות הממשלה, והטיל על אל-מולקי להרכיב ממשלה חדשה.
העלאת החוב הציבורי הירדני הובילה את אל-מולקי ב-2016 למשא ומתן על הלוואה בהיקף של 732 מיליון דולר מקרן המטבע הבינלאומית, שתביא לירידת החוב הציבורי של ירדן מכ-95% לכ-77% ב-2021. בשל כך, אל-מולקי אישר תוכנית צנע אשר העלתה מחירים על מספר מצרכי מזון בשנים 2016–2017, מה שהפך אותו למאוד לא-פופולרי בארצו.
ב-30 במאי 2018 התקיימה שביתה כללית בירדן כמחאה על מדיניותו של אל-מולקי.
למחרת העלתה ממשלתו את מחירי הדלק והחשמל בתגובה לעליית מחירי הנפט הבינלאומיים, דבר שהביא להחרפת ההפגנות.
המלך עבדאללה השני התערב ב-1 ביוני והורה על הקפאת העלאות המחירים.
ממשלתו של מולקי הסכימה, אך אמרה כי ההחלטה תעלה לאוצר המדינה כ-20 מיליון דולר.
למרות ההקפאה, נמשכו ההפגנות הנרחבות בעקבות חוק המס.
ב-4 ביוני 2018, אל-מולקי התפטר מתפקידו כראש ממשלה בעקבות המחאה.
לוטננט גנרל האנטר ליגט היה לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית אשר פיקד על הארמייה הראשונה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ליגט נולד ב-21 במרץ 1857, בעיר רדינג שבמדינת פנסילבניה, ארצות הברית.
הוא למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט), ובשנת 1879 התגייס לצבא ארצות הברית בדרגת לוטננט משנה.
הוא הוצב ברגימנט הרגלים ה-5, והשתתף במלחמות האינדיאנים, אשר במהלכן שרת במונטנה, דקוטה, טקסס ופלורידה.
ביוני 1884 הועלה לדרגת לוטננט.
ב-19 באוקטובר 1894 הוא מונה לשליש גדודי, וב-25 באפריל 1896 מונה למפקד פלוגה.
ביוני 1897 הוא הועלה לדרגת קפטן, וב-1898 לחם יחד עם רגימנט הרגלים ה-5 במלחמת ארצות הברית–ספרד.
ביוני של אותה שנה הוא הועלה לדרגת מייג'ור והוצב בקובה.
בשנה שלאחר מכן סופח לרגימנט הרגלים ה-31 ולחם במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים.
ב-1907 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-13. ביוני 1909 הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ולמד במכללת המלחמה הצבאית (Army War College).
בשנה שלאחר מכן הוא קיבל פיקוד על הבריגדה ה-4 שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-2. בפברואר 1913 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל (כוכב אחד).
ב-1914 נשלח פעם נוספת לפיליפינים, ובאותה הזדמנות הצביע על הסכנה האסטרטגית הנשקפת מצד מצר לוזון.
טענתו הוכחה במהלך הפלישה היפנית לפיליפינים ב-1941, ושוב במהלך שחרור האיים בידי האמריקאים ב-1945. באפריל 1916 מונה למפקד מחלקת הפיליפינים, והחזיק בתפקיד עד אפריל 1917.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, קודם ליגט לדרגת מייג'ור גנרל (שני כוכבים) ומונה למפקד הדיוויזיה ה-41. הדיוויזיה שלו נשלחה לחזית המערבית כחלק מחיל המשלוח של ארצות הברית בפיקודו של ג'ון פרשינג.
בינואר 1918 מינה פרשינג את ליגט למפקד הקורפוס ה-1. במאי תקפו יחידות מהקורפוס שלו בפיקודו של רוברט בולארד את הגרמנים בקרב קנטיני, שהיה המתקפה האמריקנית הגדולה הראשונה במלחמה.
המתקפה נחשבת להצלחה, כי היא הרחיבה את החזית האמריקנית כקילומטר וחצי.
בין יולי לאוגוסט השתתף הקורפוס שלו בקרב השני על המארן, ובספטמבר לקח חלק בקרב סן-מייל.
ב-10 באוקטובר החליט פרשינג לפצל את חיל המשלוח האמריקני לשתי ארמיות.
ליגט מונה למפקד הארמייה הראשונה, ורוברט בולארד מונה למפקד הארמייה השנייה.
שניהם הועלו לדרגת לוטננט גנרל (שלושה כוכבים).
פרשינג עצמו נותר המפקד של חיל המשלוח.
ליגט פיקד על הארמייה במהלך מתקפת מז-ארגון ובמרדף אחר הכוחות הגרמנים הנסוגים עד שביתת הנשק בנובמבר.
ליגט המשיך לפקד על הארמייה הראשונה עד אפריל 1919, עת הועבר לפקד על הארמייה השלישית שהוצבה בגרמניה ולפיכך נודעה בשם "צבא הכיבוש".
הוא פרש מהצבא ב-1921, ולאחר מכן התגורר בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
האניסאקל הירו סוזן ויקס היא שחקנית בריטית המוכרת בעיקר מהופעתה בתפקיד סמנתה סטיוארט בסדרת הטלוויזיה "המלחמה של פויל" של רשת ITV.
ויקס נולדה בקארדיף ויילס לרובין וסוזן ויקס, וגדלה בצ'יצ'סטר ובפטוורת'.
הוריה קראו לה Honeysuckle (יערה) כי כשנולדה הצמח היה בפריחה.
אחותה הצעירה היא השחקנית פרדיטה ויקס ואחיה הצעיר הוא השחקן רולו ויקס.
היא למדה בבית הספר "Great Ballard School" בסאסקס, "רודין סקול" ובקולג' פמברוק שבאוניברסיטת אוקספורד.
בהיותה ילדה הייתה חברה בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר.
מגיל 9 למדה בסופי שבוע בבית הספר למשחק של סילביה יאנג.
בגיל 11 טסה ויקס לארצות הברית ולוהקה לסרט "A Far Off Place" בהפקת וולט דיסני פיקצ'רס ובבימויו של סטיבן ספילברג.
אבל אחר כך הוחלף הבמאי וריס ויתרספון נבחרה לתפקיד.
קריירת המשחק של ויקס החלה ב-1993 כשהופיעה בעיבוד הטלוויזיוני לספר הילדים "Goggle-Eyes" יחד עם אחותה פרדיטה.
מאז השתתפה בתוכניות טלוויזיה רבות בהן הסדרה לילדים "The Wild House" וסדרות הבלשים הוותיקות "רציחות במידסומר" ו"פוארו".
ב-1997 שיחקו האניסאקל ופרדיטה במיני-סדרה "The Rag Nymph" מאת קתרין קוקסון, בה גילמה פרדיטה את אותה דמות כמו אחותה רק בגיל צעיר יותר.
ויקס שיחקה בסרט הטלוויזיה "לורנה דון" בתפקיד אנני ריד, ובתפקיד שרה בסרט "אחי תום".
בשנת 2009 כיכבה בתפקיד ג'ולי נוואק בסדרה "The Bill".
ב-2016 שיחקה ויקס בסדרה "החמישייה" פרי עטו של כותב רבי המכר הרלן קובן.
בסדרה הבלשית זוכת הבאפט"א "המלחמה של פויל" המתרחשת בהייסטינגס בתקופת מלחמת העולם השנייה כיכבה לצדו של מייקל קיצ'ן.
ב-2007 הופיעה ויקס בפרק בסדרה "חקירות המפקח לינלי" בתפקיד טניה תומפסון, דמות המבוססת על הרוצחת הסדרתית הקנדית קרלה הומולקה.
ב-2008 גילמה ויקס את הדמות של הארייט פרינגל בעיבוד הרדיופוני של "Fortunes of War".
ב-2012 שיחקה בתפקיד קטן בדמות גברת ביטון בפרק בסדרה הלימודית "The Charles Dickens Show" של ה-BBC.
ב-2015 הופיעה ויקס בדמות מיי הרמר בפרק בסדרה "Death in Paradise" של ה-BBC.
ב-9 במאי 2015 גילמה דמות של כותבת מכתבים בזמן המלחמה במופע "VE Day 70: A Party to Remember" שהתקיים ברחבת משמר הסוסים בלונדון ושודר בשידור חי בערוץ BBC1. עוד הופיעה בפרק "Magnum Opus" בסדרה "לואיס" של רשת ITV.
ויקס השתתפה בסרטי הקולנוע "אחי תום", "מרקורי האדום", ו"עץ הקש".
בתחילת 2010 הופיעה ויקס בדמות "שרה פרנטיס" בהפקה של המחזה "A Daughter's A Daughter" מאת אגאתה כריסטי בטרפלגר סטודיוס בלונדון.
עוד באותה שנה שיחקה בתפקיד לייזה דוליטל במחזה "פיגמליון" בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר במערב סאסקס.
מ-8 במאי עד 9 ביוני 2013 כיכבה בהפקה של המחזה "These Shining Lives" מאת מלאני מרניץ'.
ויקס הייתה מאורסת למשורר והמוזיקאי אנו בירקין זמן קצר לפני מותו בתאונת דרכים באיטליה ב-2001. היא נישאה ללורן סטורמונת'-דרלינג בטקס חתונה בודהיסטי מאולתר בהימליה בשנת 2005, וביולי 2007 נישאו מחדש בלונדון.
ב-2011 נולד בנם של בני הזוג, וייד.
ב-2004 הייתה ויקס מועמדת לפרס הטלוויזיה הלאומית בקטגוריית השחקנית החדשה הפופולורית ביותר.
האניוול אינטרנשיונל הוא תאגיד ציבורי אמריקאי רב-לאומי המייצר מגוון רחב של מוצרי צריכה ומוצרים מסחריים, שירותי הנדסה ומערכות בתחום התעופה וחלל עבור מגוון רחב של לקוחות, מפרטיים ועד לתאגידים מובילים וממשלות.
החברה מפעילה ארבע יחידות עסקיות, המכונות "יחידות עסקיות אסטרטגיות" (Stategic Business Units):
האניוול שייכת למדד S&P 100 ולמדד S&P 500. החברה הייתה חלק ממדד הדאו ג'ונס מ-7 בדצמבר 1925 עד 9 בפברואר 2008. באוגוסט 2020, האניוול הצטרפה מחדש למדד דאו ג'ונס.
בשנת 2021, היא העבירה את רישום המניות שלה מהבורסה לניירות ערך בניו יורק לנאסד"ק.
נכון לשנת 2024, האניוול אינטרנשיונל דורגה במקום 187, במדד פורבס גלובל 2000, ודורגה במקום 114 לשנת 2025, במדד פורצ'ן גלובל 500.
בשנת 2023, כוח העבודה הגלובלי שלה עמד על כ-95,000 עובדים על פני 79 מדינות, מתוכם כ-33,000 מועסקים בארצות הברית.
היו"ר והמנכ"ל הנוכחי הוא וימאל קאפור.
שם החברה "האניוול אינטרנשיונל" הוא תוצר של מיזוג שבו AlliedSignal הענקית רכשה את האניוול הקטנה ממנה משמעותית, בשנת 1999. עם המיזוג שינתה AlliedSignal את שמה להאניוול והאניוול העתיקה את משרדי המטה למוריסטאון, ניו ג'רזי.
ב-2015, המטה עבר למוריס פליינס, וב-2019 העבירה את משרדיה הראשיים לשארלוט שבקרוליינה הצפונית.
ביולי 2017 פורסם כי התעשייה האווירית לישראל חתמה על הסכם עם האניוול על פיתוח משותף של מכשיר המשלב את ה-ADA של מפעל מלמ עם מערכת ניווט GPS של האניוול.
האניה ינגיהארה היא סופרת ועורכת אמריקאית, שהתפרסמה עם הצלחתו של ספרה השני חיים קטנים, אשר יצא לאור ב-2015. ינגיהארה גדלה בהונולולו, הוואי, והחל מ-2017 היא העורכת הראשית של מגזין הסטייל של הניו-יורק טיימס.
אביה, רונלד ינגיהארה, דור רביעי למשפחה הוואית, הוא אונקולוג והמטולוג, אמה הגיעה מסיאול.
בילדותה, גדלה ינגיהארה בהוואי ובעקבות עבודתו של אביה כחוקר, נדדה המשפחה להוואי, למרילנד, לקליפורניה, ולטקסס.
לטענתה, העובדה שגדלה בנדודים ועברה להתגורר בניו-יורק השפיעה על כתיבתה: "(...) כילדה אהבתי לנדוד ממקום למקום.
רק אחר כך הבנתי שזאת דרך מאוד ייחודית, ולאו דווקא חיובית, להעביר ילדות (...).
עם זאת, זה לימד אותי שהרעיון של בית פיזי הרבה פחות חשוב מהקשרים החברתיים שאתה יוצר.
זה גם אפשר לי לראות את אמריקה כמו שהיא ולהבין טוב יותר את הניגודים שיש באמריקה.
זאת מדינה גדולה כל כך שאתה לא באמת מסוגל להבין אותה עד שאתה נוסע בה".
בשנת 1995 לאחר שסיימה את לימודיה בסמית' קולג' במסצ'וסטס, עברה ינגיהארה להתגורר בניו-יורק, שם עבדה במשך מספר שנים בתחום יחסי הציבור.
בין היתר עבדה כעוזרת מכירות ב"בלנטיין", חברת בת של הוצאת רנדום האוס.
בעברה הייתה כתבה ועורכת של כתב העת קונדה נאסט טראבלר, ועזבה את המשרה הזו בשנת 2015 כשקיבלה את תפקיד סגנית העורך במגזין טי.
יאנגיהארה אמרה על עבודתה כעורכת מגזין לצד כתיבת פרוזה בזמנה הפנוי: "מעולם לא עשיתי זאת בדרך אחרת".
ינגיהארה מעידה על עצמה, שבילדותה אביה הנחה אותה לקרוא מיצירותיהם של פיליפ רות, ושל "סופרים בריטים מעידן מסוים", כמו אניטה ברוקנר, אייריס מרדוק וברברה פים.
הסופרים בני זמננו שהיא מעריכה ביותר הם הילרי מנטל, קאזואו אישיגורו וג'ון באנוויל.
ספרה הראשון "האנשים על העצים"
ספרה הראשון, "האנשים על העצים", זכה לשבחים והוכתר כאחד הרומנים הטובים ביותר לשנת 2013. הספר מבוסס על סיפור חייו האמיתי של הווירולוג דניאל קרלטון גאידושק.
עלילת הספר מתארת מסע של רופא צעיר ואנתרופולוג בשנת 1950 במסגרת משלחת לאי נידח במיקרונזיה בחיפוש אחר שבט אבוד.
הם מצליחים ומוצאים לא רק את השבט, אלא גם קבוצה של שוכני יער שהם מכנים "החולמים", שמתברר שהם בעלי תוחלת חיים ארוכה באופן יוצא דופן, אך הם הולכים ונהיים סניליים יותר ויותר בהדרגה.
פרינה חושב שהסיבה לתוחלת החיים הנדירה הזו היא צב נדיר.
הוא הורג את אחד הצבים ומבריח פיסה מבשרו לארצות הברית.
הוא מוכיח מדעית את התזה שלו, מרוויח תהילה עולמית ופרס נובל, אך עד מהרה הוא מגלה שיש לכך מחיר כבד.
ספרה השני, חיים קטנים, ראה אור באנגלית במרץ 2015 וזכה לשבחי הביקורות.
הספר היה מועמד לפרס מאן בוקר ברשימה הקצרה ובשנת 2015 זכה בפרס Kirkus לספרות פרוזה.
הספר ראה אור בעברית בספטמבר 2018 (הוצאת מחברות לספרות: זמורה-ביתן, דביר) תרגום מאנגלית: אמיר צוקרמן.
העלילה מתארת את סיפורם של ארבעה חברים ללימודים בקולג' קטן במסצ'וסטס שעוברים לניו יורק כדי להתחיל את מסלול חייהם: וילֶם טוב הלב ויפה התואר השואף להיות שחקן; גֵ'יי־בּי השנון ולעיתים אכזרי שחולם להיות אמן; מלקולם, ארכיטקט מתוסכל במשרד יוקרתי; וג'וּד החידתי והמופנם שהופך להיות מרכז הכובד של החבורה.
העלילה מתארת את היחסים בין ארבעת החברים לאורך השנים.
בבסיס הקשר המרובע עומד ג'וד, שלאחר כמה שנות היכרות איתם הוא הופך לעורך דין צמרת מצליח, אך למעשה הוא אדם שבור שנפשו וגופו מצולקים בעקבות ילדוּת טראומטית.
לאחר פרסום ספרה השני, חיים קטנים, שזכה לשבחים והפך להיות רב-מכר, אמרה ינגיהארה כי לאנשים בתעשיית ההוצאה לאור קשה היה להבין איך היא לוקחת עבודה במשרה מלאה כעורכת הראשית של מגזין טי.
היא תיארה את עולם ההוצאה לאור כ"קהילה פרובינציאלית, פחות או יותר סנובית כמו תעשיית האופנה (...) קיבלתי הערות בוטות כמו: "או, מעולם לא ידעתי שיש שם (במגזין טי) תוכן ששווה לקרוא".
ינגיהארה הייתה אחת המועמדות הסופיות בתחום הפרוזה לפרס הספרים הלאומי בשנת 2015. הספר "חיים קטנים "הפתיע והצליח גם במכירות, בניגוד לתחזיות המוקדמות של עורכת הספר ושל יאנגיהרה עצמה, שחששו כי הספר לא יימכר היטב.
הספר גם זכה לשבחי הביקורות וגם לשבחי הקוראים; במאי 2018 היו לספר יותר מ-110,000 ביקורות חיוביות באתר Goodreads, והציון הממוצע שלו בדירוג עמד על 4.28 מתוך חמש.
בין שלל הביקורות זכה הספר גם לביקורת שלילית בולטת בכתב העת The New York Review of Books מאת מבקר הספרות דניאל מנדלסון.
הוא ביקר בחריפות את טכניקת הכתיבה של חיים קטנים, את תיאורי האלימות, שמנדלסון מצא אותם מיותרים מבחינה אתית ואסתטית ואת העמדה המוצגת בספר ביחס לייצוג של סגנון חיים הומוסקסואלי על ידי מחברת שהיא בחזקת הטרוסקסואלית.
בטענה לכך הגיב מנדלסון שהווארד צריך היה "להטיל פיקוח מחמיר על הסופרת בעת עריכת הספר באותה מידה בה הוא מפקח על מבקרי הספר".
המחברת מתארת את המיטב בתהליך כתיבת הספר: "מפואר כמו גלישה; זה הרגיש כמו להיסחף על גבי משהו שלא היה לי מספיק כוח לעלות עליו אבל היה לי מזל להיסחף איתו, גם אם רק לרגע.
ברגעים הקשים ביותר חשתי, במידה מסוימת, כאילו אני מאבדת בעלות על הספר.
באופן מוזר זה הרגיש כמו אחד האנשים שמאמצים גור אריות או נמרים כשהוא עדיין קטן ואפשר לשלוט בו, ואז להתבונן בו כשהוא גדל במורת רוח ויראה כשבתור בוגר, הגור מתהפך על הבעלים שלו".
ספרה השלישי "To Paradise" - "אל גן העדן"
ספרה השלישי, אל גן העדן, ראה אור בשנת 2022 (הוצאת כנרת) וגם הוא תורגם לעברית בידי אמיר צוקרמן.
עלילת הספר מתרחשת בתקופות מקבילות באמריקה של השנים 1893, 1993 ו-2093.
מתגוררת בניו יורק החל משנת 1995.
האני עאדל הוא גיטריסט, זמר ושחקן קולנוע מצרי.
הוא החבר המייסד של הלהקה הערבית ווסט אל-בלד.
כמו כן שיחק בתפקידי משנה משמעותיים במספר סרטים מצריים עכשוויים העוסקים בסוגיות חברתיות ופוליטיות שנויות במחלוקת העומדות בפני החברה הערבית.
סרטים אלה כוללים מיקרופון (2010), סרט העוסק במלחמות התרבות במצרים, אסמעא (2011) על אישה שחיה בקהיר עם איידס, הסרט פאת אל מסנאא ("נערת המפעל") משנת 2013 על מגדר ואפליה מעמדית בחברה המצרית המודרנית והסרט אישטיבאק ("התנגשות") שהתרחש לאחר האירועים הפוליטיים ביוני 2013.
האנטר שפר היא דוגמנית, שחקנית ואקטיביסטית זכויות להט"ב אמריקאית.
שפר נולדה ב-31 בדצמבר 1998 בטרנטון שבמדינת ניו ג'רזי בארצות הברית, כבן זכר.
משפחתה עברה בין כנסיות וקהילות מניו ג'רזי לאריזונה ובסופו של דבר לעיר ראלי, קרוליינה הצפונית.
יש לה שתי אחיות ואח הצעירים ממנה.
בשנת 2017 סיימה את לימודי התיכון בבית הספר לאמנויות של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית במגמת אמנות חזותית.
שפר דגמנה לחברות אופנה רבות, ביניהן פראדה, כריסטיאן דיור, מיו מיו, קלווין קליין, מייסון מרג'יאלה, טיירי מוגלר, ורסוס ורסצ'ה, טומי הילפיגר, ורה וונג ומארק ג'ייקובס.
היא מיוצגת בסוכנות סוכנות הדוגמנות עלית.
בשנת 2017 נבחרה לרשימת "" של מגזין טין ווג וראיינה את הפוליטיקאית האמריקאית הילרי קלינטון.
בשנת 2019 לוהקה שפר לגלם את התפקיד של ג'ולס בסדרת הטלוויזיה "אופוריה" של HBO (המבוססת-חלקית על הסדרה הישראלית "אופוריה").
היא זכתה לשבחים על הופעתה בסדרה, וטקס פרסי אמי ספגו ביקורת על כך שהשמיטו אותה משמות המועמדים יחד עם שחקנים טרנסג'נדרים אחרים.
מלבד התפקיד הראשי שלה בסדרה, היא גם כתבה פרק יחד עם יוצר הסדרה סם לוינסון.
ביוני 2020, לכבוד ציון חמישים שנים למצעד הגאווה הראשון, המגזין המקוון Querty כינה אותה בין חמישים הגיבורים "המובילים את האומה לעבר שוויון, קבלה וכבוד לכל האנשים." בשנת 2021, מגזין טיים הכניס אותה לרשימה של "100 מנהיגים שמעצבים את העתיד", עם מחווה שנכתבה על ידי חברתה זנדאיה.
בריאיון סיפרה כי הגישה לאינטרנט ובפרט יוטיוב ומדיה חברתית עזרה לה להתמודד עם זהותה המגדרית.
שנהסרטתפקידהערות2022Belle רוקה ווטאנבידיבוב2023משחקי הרעב: בלדה לנחשים וציפורי שירטיגריס סנואו2024קוקיה (אנ') גרטשןמועמד פרס אינדפנדנט ספיריט להופעה הראשית הטובה ביותר (אנ') (2025)סוג של חסדאנהTBAMother MaryהילדהCry to Heaven
+שנהסרטתפקידהערות2019–הווהאופוריהג'ולס ווהןתפקיד ראשי (2 עונות); 18 פרקיםTBAבלייד ראנר 2099 (אנ')סדרה עתידית של אמזון פריים וידאו
האני ליפס (בהולנדית: Hannie Lips; 16 ביולי 1924 – 19 בנובמבר 2012) הייתה מנחה וקריינית טלוויזיה הולנדית מטעם רשות השידור ההולנדית KRO.
ב-1958, ליפס הנחתה את המהדורה ה-3 של תחרות האירוויזיון, שנערכה בעיר הילברסום בהולנד.
בנוסף, בין השנים 1960–1962, הנחתה את קדמי האירוויזיון של הולנד.
היא גם שיחקה במספר תוכניות טלוויזיה דוגמת "Hokus Pokus, dat kan ik ook" ובסרטים כמו "Redt een kind".
היא סיימה את הקריירה על מסך הטלוויזיה ב-1966.
ליפס נפטרה בהולנד בגיל 88 בעיר הולדתה, לרן.
האני אל חסן (בערבית :هاني الحسن; 1939 – 6 ביולי 2012), שנודע בכינויים אבו טריק ואבו אל-חסן, היה פוליטיקאי פלסטיני ששימש כדיפלומט של אש"ף, שר הפנים של הרשות הפלסטינית ויועץ לביטחון לאומי במועצה הלאומית הפלסטינית.
האני אל-חסן נולד בחיפה בתקופת המנדט בשנת 1939. הצטרף לאחים המוסלמים בתחילת שנות החמישים.
היה בין המייסדים של פת"ח.
למד הנדסה בגרמניה המערבית בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים, במהלך לימודיו ארגן קבוצה אסלאמיסטית בשם שבאב אל-אקצא (חבורת אל-אקצא), דרכה נבחר לראש ארגון הסטודנטים הפלסטינים באירופה.
במערב גרמניה לבדה היו יותר מ-3000 סטודנטים ו-65,000 פועלים פלסטינים.
באותה תקופה הוא הקים את מערך המודיעין של אש"ף באירופה המערבית.
במהלך שנות ה-70 הוביל את המשא ומתן העקיף בין אש"ף לארצות הברית.
אחיו הצעיר של ח'אלד אל-חסן.
כיהן כראש אזור בירדן לזמן קצר בתחילת 1970, כסגנו של צלאח ח'לף בראסד, יחד עם היותו ראש הוועדה המרכזית בתקופה זו.
החל משנת 1974 שימש כעוזר פוליטי ליאסר ערפאת.
לאחר המהפכה האיראנית שימש כשגריר בטהראן, וב־1982 מונה לשגריר אש"ף בעמאן.
הוא שמר על קשרים טובים עם מדינות המפרץ.
במאי 1980 מונה לחבר בוועדה המרכזית של פת"ח.
אל-חסן מתח ביקורת על עמדת הנהגת אש"ף כלפי עיראק לאחר הפלישה העיראקית לכווית והסכמי אוסלו, אך חזר לרצועת עזה בנובמבר 1995, והפך ליועץ הפוליטי הראשי של ערפאת, חבר המועצה המרכזית הפלסטינית וראש המועצה הלאומית הפלסטינית.
אל-חסן מונה לשר הפנים בממשלת ערפאת החמישית שמונתה ב־29 באוקטובר 2002.
לאחר מינויו של מחמוד עבאס לראש ממשלת הרשות הפלסטינית במרץ 2003 הוחלף אל-חסן בתפקיד שר הפנים.
הוא המשיך לשמש כיועץ לביטחון לאומי של ערפאת.
אל-חסן היה ראש הלשכה לגיוס וארגון של פת"ח עד אפריל 2007, אז הוחלף על ידי אחמד קורי.
אל-חסן המשיך להיות יועץ לביטחון לאומי, אך הודח על ידי מחמוד עבאס ביוני 2007, בעקבות בקורת שהשמיע על פת"ח בראיון לאלג'זירה.
בעקבות השתלטות חמאס על רצועת עזה ביוני 2007, גרם אל-חסן למבוכה בפת"ח בעקבות ראיון באלג'זירה בו אמר כי לא היה שום סכסוך בין חמאס לפתח אלא סכסוך בין פלסטינים נאמנים משני מחנות והיה מיעוט קטן בפת"ח שהתכונן להפיכה כדי להפיל את חמאס בגיבוי אמריקני.
הוא הבהיר כי הוא מתייחס בעיקר לחסידיו של מוחמד דחלאן.
הצהרתו של חסן הופרכה במהרה על ידי דובר רשמי של פת"ח שהציג את חסן כמי שתומך בהפיכה של חמאס.
בפגישה סודית ברומניה אמר ערפאת כי אל-חסן הוא המנהל של כל רשת המודיעין של הפת"ח, המוח מאחורי הפיגוע באולימפיידת מינכן והאחראי על כל מערך הפיגועים של הפת"ח.