tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדוגמה, דובי פנדה הם פריטים בולטים של תרבות פופולרית, אך תולעים טפיליות אינן כאלה על אף שהן בעלות חשיבות מעשית גדולה יותר.
גם עובדות מלומדות וגם סיפורים חדשותיים עוברים שינוי על ידי דרך הפצת הפולקלור, לפעמים עד שהם הופכים לשקרים מוחלטים, הידועים כאגדות אורבניות (לדוגמה: "לאסקימואים יש 32 מילים שונות המתארות שלג").
אין ספק שלאגדות אורבניות רבות אין מקור עובדתי כלל, והומצאו רק להנאה.
משמעות התרבות הפופולריות על פי גישות תאורטיות שונות
דווייט מקדונלד רואה בתרבות הפופולרית מרחב תוכן בעל ערך נמוך, אשר בגלל תפוצתו הרבה מהווה איום על האמנות העילית ועל הישגיה.
הוא העדיף את המונח תרבות ההמון על פני תרבות פופולרית, כדי להבחין אותה מיצירות מתחום האמנות הגבוהה שיכולות גם הן להיות בעלות תפוצה רחבה.
מקדונלד מקשר את תרבות ההמון לשינוי במבנה החברתי בחברות המתועשות של העולם המודרני.
מאפייניה של תרבות ההמון על פי מקדונלד הם וולגריות, קיטש, הומוגניות וסטנדרטיזציה, אל מול העידון, המקוריות, הגיוון והיצירתיות של האמנות הגבוהה.
גישתו זו של מקדונלד מאפיינת את תקופתו, אולם תהליכי הערעור על המוסכמות והצמיחה של תופעות תרבותיות חדשות שבאו לידי ביטוי בולט במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 בעיקר בארצות הברית, אך גם במערב אירופה החלישו עמדות שמרניות אלו.
בשלב זה המונח תרבות פופולרית החליף את המונח תרבות ההמון, כדי להתרחק מהקונוטציה השלילית שנלוותה אל תכניו ואל ההשפעות החברתיות והתרבותיות שיוחסו להם בתודעה הציבורית ובעולם המחקר, וכדי לשמור על נייטרליות שתאפשר חקירה שאינה משוחדת של התחום.
עם זאת, הוסיפו העמדות האליטיסטיות להתקיים, הן במחקר והן בדעת הקהל.
יש הרבה מן המשותף בין גישתו של מקדונלד לגישתם של מקס הורקהיימר ותיאודור אדורנו כפי שמבוטאת במאמרם משנת 1947 "תעשיית תרבות: נאורות כהונאת המונים".
לעומת הגישה השמרנית הרואה את תוכני התרבות הפופולרית כנחותים, ריצ'רד שוסטרמן מייצג את הגישה לפיה כל תכונותיה של האמנות ה"אמיתית" מתקיימות גם בתרבות הפופולרית, וקורא לבחינה מחודשת של עמדות תאורטיות וציבוריות ביחס אליה.
ואמנם בעשורים האחרונים של המאה ה-20 חלקים רבים של התרבות הפופולרית זכו ללגיטימציה ולהכרה, הן מבחינה אמנותית והן כמושא למחקר.
על פי גישת תרבות הצריכה, החיים בחברה המודרנית נעשו מזוהים עם אורח חיים המבוסס על התחדשות תמידית, בהבטחה שזו הדרך לאיכות חיים טובה יותר.
התרבות הפופולרית מספקת תכנים, דימויים ומשמעויות המניעים את קיומה של תרבות הצריכה - בפרסום, בסרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה, בדיווחים על חיי ידוענים ועוד.
העיסוק המחקרי בתכניה השונים של התרבות הפופולרית נעשה מתוך נקודות מבט וגישות תאורטיות שונות ובאמצעות שיטות מחקר שונות.
חקירת השאלה מדוע תוצרי התרבות הפופולרית נתפסים כנחותים ביחס לאמנויות היפות.
משמעותם האידאולוגית והחברתית של תוצרי התרבות הפופולרית מנקודת מבט מרקסיסטית.
ניתוחי תוכן סמיוטיים של תוצרים תרבותיים.
חקירת המסגרות הארגוניות והמוסדיות שבהן התרבות הפופולרית מתקיימת.
דפוסי הצריכה של התרבות הפופולרית ומשמעותם.
הקשר בין התרבות הפופולרית לתנועות חברתיות ופוליטיות.
תרבות עמק האינדוס הייתה תרבות עתיקה שפרחה לאורך נהר האינדוס ו, בשטח שהיום שייך לפקיסטן ומערב הודו, והתקיימה בין השנים 3300 לפנה"ס עד 1300 לפנה"ס.
ישנם שמות נוספים לתרבות זו, בהם "התרבות ההאראפית של עמק האינדוס", על שם העיר הראשונה שנחפרה, האראפה.
תרבות האינדוס היא אחת מהתרבויות העירוניות הקדומות ביותר בעולם, והייתה בת זמנה של תרבויות תקופת הברונזה במסופוטמיה ובמצרים העתיקה.
היא הגיעה לשיאה בערך ב-2,500 לפנה"ס בחלק המערבי של דרום אסיה, והחלה להתדרדר בתחילת האלף השני לפנה"ס.
מבחינה גאוגרפית התרבות השתרעה על שטח של כ-1,260,000 קמ"ר, והתפרסה על כל שטחה של פקיסטן של היום וחלקים מהודו ואפגניסטן.
יישובים של תרבות זו התגלו גם במקומות מרוחקים – בדרום במומבאי ובמזרח עד דלהי, במערב עד לגבול האיראני ובצפון עד להרי ההימלאיה.
כך ישנו אתר של תרבות עמק האינדוס על נהר האוקסוס בשורטוגאי בצפון אפגניסטן והאתר אלאמגיפור, על נהר ההינדון, מצוי רק 28 ק"מ מדלהי.
בשיאה, מנתה האוכלוסייה של תרבות זו כנראה למעלה מ-5 מיליון נפש.
ישנם עדיין פערים גדולים בהבנת תרבות עמק האינדוס.
עצם קיומה לא היה ידוע עד למאה ה-20. הכתב שלה עדיין לא פוענח.
ישנן שאלות יסודיות שעודן בגדר תעלומה: סיבת היעלמותה של התרבות באופן פתאומי בערך ב-1,900 לפנה"ס, השפה אותה דיברו, כיצד קראו לעצמם, ועוד.
כל העובדות האלה עומדות בניגוד גמור למידע הרב שיש לנו מבנות זמנה, התרבות המצרית והתרבות המסופוטמית.
ייתכן כי השם המקורי של תרבות האינדוס השתמר בשם "מה-לה-חא" בשומרית, שיש שמזהים אותו עם המילה "מת-אקאם" בדראווידית, ופירושו "מקום גבוה / ארץ".
אפשר גם שהמילה בסנסקריט "מלאקה" עבור זר, ברברי, לא-אריאני מקורה משם זה.
עד היום, נתגלו 1,052 יישובים של התרבות, רובם באזור נהר ההאקרה-גאהגר ויובליו.
בין היישובים היו מספר מרכזים עירוניים גדולים: האראפה ומואנג'ודארו, וכן דולאווירה, גאנגווריוואלה, קליבנגה, לותאל ורחיגרי.
בנוסף, ישנן עדויות הנתונות במחלוקת שמצביעות על כך שבעבר זרם נהר נוסף במקביל וממזרח לאינדוס, שהיום יבש.
יש חוקרים שטוענים שנהר זה היה נהר חשוב באלף השלישי והרביעי לפנה"ס, ושאולי הוא נהר ה"סאראסוואטי" של הריג-וודה.
אלה שמקבלים היפותזה זו גורסים כי יש לקרוא לתרבות עמק האינדוס תרבות ה"סאראסוואטי-סינדהו", כשסינדהו הוא שמו העתיק של נהר האינדוס.
רוב הארכאולוגים אינם מקבלים את הדעה הזו, וטוענים שהנהר התייבש אלפי שנים לפני כן, ושבתקופה הוודית הוא לא היה אלא נחל קטן לכל היותר.
על נהר ההאקרה-גאהגר נמצאו כ-500 יישובים, ואילו על נהר האינדוס נמצאו כ-95 בלבד.
לפני עליית תרבות האינדוס התקיימו התרבויות החקלאיות הראשונות בדרום אסיה, שצמחו בהרים ממערב לעמק האינדוס, באזור בלוצ'יסטן של היום.
האתר הידוע ביותר של תרבות זו היא מהגרה, אתר נאוליתי (7000 לפנה"ס עד 2500 לפנה"ס) ממערב לעמק נהר האינדוס בסמוך למעבר בולאן, שאפשר תובנות חדשות על מקדימיה של תרבות עמק האינדוס.
מהגרה הוא אחד האתרים המוקדמים ביותר עם עדויות לחקלאות ורעייה בדרום אסיה.
חקלאים קדומים אלה בייתו חיטה ומגוון חיות, כולל בקר.
קרמיקה הוכנסה לשימוש בסביבות 5,500 לפנה"ס.
תרבות עמק האינדוס צמחה מתוך הבסיס הטכנולוגי של תרבות זו, וכן על בסיס ההתפשטות הגאוגרפית שלה למישורים הנמצאים במחוזות סינד שבפקיסטן, ופנג'אב שבהודו של היום.
עד 4,000 לפנה"ס, תרבות ייחודית אזורית, המכונה קדם-האראפית, צמחה באזור זה (כינוי זה ניתן לה כי נמצאו שרידים של תרבות זו בשכבות הנמוכות של ערים רבות מתקופת תרבות עמק האינדוס).
רשת מסחר קישרה בין תרבות זו לתרבויות אזוריות אחרות וסיפקה לה חומרי גלם, בהם לאפיס לאזולי וחומרים אחרים ליצירת חרוזים.
בכפרים כבר בייתו צמחים רבים, כגון אפונה, שומשום, תמרים וכותנה, וכן חיות רבות בהן תאו המים, חיה החשובה לחקלאות באסיה גם כיום.
ההופעה הראשונה של תרבות עמק האינדוס הייתה השלב ההאראפי/ראבי המוקדם.
שלב זה קשור לשלב ההאקרה, אותו מזהים בעמק נהר הגאהגר-האקרה במערב, ומקדים את שלב קוט דיג'י (2,800–2,600 לפנה"ס), על שם אתר ליד מואנג'ודארו.
ידע רב יותר על שלבים אלה בהאראפה, ואתרים בני הזמן הזה ברחבי אסיה הדרומית, מאפשרים הצצות בתרבות עמק האינדוס המאוחרת.
כמה מהגילויים המלהיבים ביותר בשלב הראבי היו גילויים של כתב מוקדם.
לפיכך, מקור הכתב בתרבות זו מקביל בערך בזמנו להופעת הכתב במצרים העתיקה ובמסופוטמיה.
התרבות הגיעה לשיאה בתקופה ההאראפית, מ-2,600 לפנה"ס.
ניתן לראות שתרבות עמק האינדוס הייתה תרבות עירונית מורכבת ומתקדמת מבחינה טכנולוגית.
איכות תכנון העיר מעידה על ידע של תכנון עירוני וממשל אזורי יעיל, שהיגיינה הייתה במעלה סדר העדיפויות שלו.
הרחובות של ערים כמו מואנג'ודארו או האראפה נבנו בדוגמת-רשת מושלמת, בדומה לעיר ניו יורק של היום.
הבתים היו מוגנים מפני רעש, ריח וגנבים.
כפי שרואים בהאראפה, מואנג'ודארו והעיר רחיגארי שנתגלתה לא מזמן, התוכנית העירונית כללה את מערכות הסניטציה העירונית הראשונות בעולם.
בתוך העיר, בתים יחידים או קבוצות בתים קיבלו את מימיהם מבארות.
מחדר שהיה מיוחד לרחצה כוונו מי השופכין למערכת ניקוז מכוסה לאורך הרחובות הראשיים.
הבתים עצמם נפתחו רק לחצרות פנימיות או למשעולים קטנים יותר.
מערכות הביוב בערי האינדוס היו מתקדמות בהרבה מכל אתר עירוני אחר במזרח התיכון ואפילו יותר מתקדמות מאלה המצויות במקומות מסוימים בהודו ופקיסטן של היום.
עדויות לאדריכלות המתקדמת של ההאראפים אפשר לראות במעגנים, בגרנות החיטה, במחסנים ובחומות המרשימות שלהם.
המבצרים המאסיביים של ערי האינדוס שהגנו עליהן מפני שיטפון או אויב היו גדולים יותר מרוב מבני הזיקורת המסופוטמיים.
מטרת ה"מבצרים" עדיין נתונה במחלוקת.
בניגוד לבני זמנה של תרבות זו, מסופוטמיה ומצרים העתיקה, לא נבנו בה מבנים מונומנטליים גדולים.
אין עדויות ברורות לארמונות או מקדשים – או בכלל למלכים, צבאות או כמורה.
ישנם מבנים שהם כנראה ממגורות חיטה.
בעיר אחת נמצא בית מרחץ עצום ובנוי היטב, שייתכן שהיה ציבורי.
על אף של"מבצרים" האלה יש חומות, לא ברור אם מטרתם הייתה להגנה.
ייתכן שהם נבנו על מנת להסיט מי שיטפונות.
רוב היושבים בערים היו כנראה סוחרים או בעלי מלאכה, שחיו בצוותא עם אנשים אחרים בעלי מקצועות דומים בשכונות מוגדרות היטב.
ליצירת חותמות, חרוזים וחפצים אחרים הובאו חומרי גלם לעיר ממרחקים.
בין החפצים שיוצרו שם נמצאו חרוזים עשויים מאבן מזוגגת הקרויה פאיינס.
על החותמות יש ציורים של חיות, אלים וכדומה, וכתובות.
חלק מהחותמות שימשו לחתום את החמר שעל מוצרי מסחר, אך מסתבר כי היו להן גם שימושים אחרים.
חלק מהבתים אומנם גדולים יותר מאחרים, אך ערי התרבות מיוחדות בשוויון היחסי שלהן.
לדוגמה, לכל הבתים הייתה גישה לשירותי הביוב והמים.
התחושה היא של חברה עצומה שכולה מעמד בינוני.
אנשי תרבות עמק האינדוס השתמשו בלבנים שרופות לבניית בתיהם, מה שמראה על שפע כלכלי, מכיוון שהיה צריך המונים של עץ לחומר בערה על מנת לבנות את כל בתיהם מלבנים כאלו.
כל עיר הייתה מוקפת בחומה גדולה, כשממערב לעיר הייתה רמפה ועליה בנו מבני ציבור ומחסנים שלא ידוע מה תפקידם.
אנשי תרבות עמק האינדוס הגיעו לרמה גבוהה של דיוק במדידת אורך, מסה וזמן.
הם היו הראשונים שפיתחו מערכת של משקולות ומידות אחידות.
המדידות שלהם היו מדויקות ביותר.
החלוקה הקטנה ביותר, שמסומנת על מאזניים משנהב שנמצא בלותאל, הייתה בערך 1.704 מילימטר, המידה הקטנה ביותר שנמצאה על מאזניים מתקופת הברונזה.
המהנדסים של האראפה השתמשו במערכת העשרונית למדידה גם עבור מדידה של מסה, כפי שאפשר לראות מהמשקולות שלהם.
גודלם של הלבנים היה ביחס מדויק של 4:2:1, וגם פה השתמשו במערכת העשרונית.
המצאות ייחודיות להאראפה כוללות מכשיר שבעזרתו מדדו חלקים שלמים של קו האופק ואת המזח שבו נמדדו הגאות והשפל.
בנוסף, הם פיתחו שיטות חדשות בעיבוד מתכות, וייצרו נחושת, ברונזה, עופרת ופח.
הכישרון ההנדסי של ההאראפים היה מרשים, במיוחד בבניית מזחים לאחר מחקר מעמיק של הגאות והשפל, הגלים והזרמים.
ב-2001, ארכאולוגים שחקרו שני שלדי אדם ממהגרה, פקיסטן, גילו שלאנשי תרבות עמק האינדוס, אפילו בתקופות ההאראפיות המוקדמות, הייתה הבנה וידע ברפואה ורפואת שיניים.
פסלים, חותמות, קרמיקה, תכשיטי זהב ופסלונים העשויים מחרס, ברונזה וחומרים אחרים נמצאו באתרי החפירות.
מספר פסלונים של נערות רוקדות מברונזה, חמר ואבן מגלים את קיומו של סוג ריקוד כלשהו.
סר ג'ון מרשל הגיב בהפתעה כשראה את פסלון הברונזה המפורסם של ה"נערה הרוקדת" ממואנג'ודארו:
"...כשראיתי אותה לראשונה, היה קשה לי להאמין שהיא הייתה פרהיסטורית; היה נדמה שהיא משנה לחלוטין את כל ההבנה שלנו של האמנות המוקדמת.
אמנות כמו זו לא הייתה ידועה בעולם העתיק עד לתקופה ההלניסטית ביוון, וחשבתי, לפיכך, שבוודאי הייתה פה טעות כלשהי; שפסלונים אלה הגיעו בדרך כלשהי משכבה גבוהה יותר ב-3,000 שנה...
המפתיע ביותר בפסלונים אלו הוא הדיוק האנטומי; אנו תוהים, האם ייתכן שהאמנות היוונית הוקדמה על ידי הפסלים של תקופה עתיקה זו לגדות האינדוס".
כלי דמוי נבל שנמצא על חותם מהאינדוס ושני חפצים מצדפה שנמצאו בלותאל מצביעים על שימוש בכלים מוזיקליים בעלי מיתרים.
חותמות נמצאו במואנג'ודארו ועליהן מצוירת דמות העומדת על הראש, ואחת שיושבת בישיבה מזרחית; אולי ציור של תנוחת יוגה.
יש שפירשו דמות בעלת קרניים ביציבת מדיטציה כתיאור מוקדם של האל שיווה.
כלכלת תרבות עמק האינדוס הסתמכה במידה רבה, כנראה, על סחר, שנעזר בהתפתחויות גדולות בטכנולוגיית התחבורה.
התפתחויות אלה כללו עגלות הנהוגות בידי פרים, הדומות לאלה שכיום ניתן לראות ברחבי דרום אסיה, וכן סירות.
רוב הסירות היו כנראה קטנות ובעלות תחתית שטוחה, שהונעו אולי על ידי מפרש, בדומה לאלה שניתן לראות על נהר האינדוס כיום; אולם, ישנן ראיות משניות גם לסירות יורדות-ים.
ארכאולוגים גילו תעלה גדולה מאוד ואפשרות לעגינה בעיר לותאל, הנמצאת לחוף הים.
על פי הפיזור של ממצאי תרבות עמק האינדוס, רשתות המסחר התפרסו על שטח עצום, שנפרס על חלקים של אפגניסטן, אזורי החוף של פרס, צפון ומרכז הודו.
הסחר עם מסופוטמיה התנהל בעיקרו דרך סוחרים מתווכים מדילמון.
מערכת החקלאות של תרבות עמק האינדוס עדיין אינה ברורה כל כך, מאחר שמידע מועט בלבד שרד את מהלך הדורות.
אולם ניתן להעלות מספר השערות.
החקלאות של תרבות עמק האינדוס הייתה בוודאי יצרנית ביותר; היא הייתה צריכה להפיק כמויות יתר שיוכלו לתמוך בעשרות אלפי התושבים העירוניים שלא עסקו בעיקר בחקלאות.
חקלאות זו הסתמכה על ההתקדמויות הטכנולוגיות של התרבות הקדם-האראפית, בהן המחרשה.
עדיין, מעט מאוד ידוע על האיכרים שתמכו בערים או על השיטות החקלאיות שלהם.
חלקם, ללא ספק, השתמשו באדמת הסחף הפורייה שהותירו אחריהם הנהרות בעונות השיטפון, אך בשיטה פשוטה זו של חקלאות אין די על מנת לתמוך בערים.
אין ראיות להשקיה, אך ייתכן כי ראיות כאלה נמחקו על ידי שיטפונות חוזרים.
נראה כי תרבות עמק האינדוס סותרת את המסבירה את מקורה של התרבות העירונית והמדינה.
על פי הצעה זו, ערים לא היו יכולות לקום ללא מערכות השקיה שמסוגלות ליצור יתרות חקלאיות גדולות.
על מנת לבנות מערכות כאלה, צמחה מדינה דספוטית וממורכזת שיכלה להעביד אלפי אנשים כעבדים.
קשה מאוד ליישב את ההיפותזה הזאת עם מה שידוע על תרבות האינדוס.
אין כל ראיות למלכות, עבדות, או עבודה כפויה.
לרוב מניחים שייצור חקלאי אינטנסיבי מצריך סכרים ותעלות, אך קל להפריך הנחה זו.
בכל אסיה, איכרים מייצרים כמויות מזון גדולות ממשטחי אורז בטרסות, שאינן תוצאה של עבדות אלא של עבודה מצטברת במשך דורות רבים.
במקום לבנות תעלות, ייתכן שאנשי תרבות עמק האינדוס בנו מערכות להסטת מים, שכמו חקלאות הטרסות, ניתן לפתח אותן במשך דורות רבים.
בנוסף, ידוע שאנשי התרבות השתמשו בקציר גשם, טכנולוגיה רבת עוצמה שפעלה היטב בתרבות ההודית הקלאסית אך כמעט נשכחה במאה ה-20. יש לזכור שאנשי התרבות, כמו כל תושבי דרום אסיה, בנו את חייהם סביב המונסון, מערכת אקלימית שבה רוב הגשם של השנה יורד בתקופה של ארבעה חודשים.
בעיר שנמצאה לא מזמן, ארכאולוגים גילו סדרה של מאגרים עצומים, שנחצבו בסלע ומטרתם הייתה לאגור מי גשמים, שיכלו לענות על צורכי העיר במהלך העונה היבשה.
מזה זמן רב נטען שעמק האינדוס היה בית לתרבות אוריינית, אך לאחרונה עולות שאלות בנושא זה על רקע ארכאולוגי ובלשני.
נמצאו מעל 400 סמלי אינדוס על חותמות או כלי קרמיקה ועל יותר מתריסר חומרים אחרים, כולל "לוח מודעות" שנראה שהיה תלוי מעל לשער של המבצר המרכזי של עיר האינדוס דולאווירה.
כתובות אינדוס טיפוסיות הן בנות ארבעה או חמישה תווים לכל היותר, שרובם (חוץ מ"לוח המודעות") היו קטנות מאוד; הגדול ביותר על משטח אחד, שגודלו פחות מ-2.5 ס"מ, הוא בן 17 תווים; הארוך ביותר על כל חפץ שהוא הוא בן 26 תווים.
רבים הצביעו על כך שהקיצור הרב בכתיבה שונה מכל חברה אוריינית קדם-מודרנית אחרת, כולל אלה שכתבו בעיקר על חומרים שלא משתמרים כמו עלים, עץ, בד, שעווה או קלף.
בהתבסס על ראיות אלה ואחרות, מאמר שפורסם ב-2004 ושנידון רבות בעיתונות העולמית, טוען שמערכת הכתב של האינדוס לא הייתה כתיבה של שפה אלא הייתה קשורה למערכת סמלים לא-בלשנית שהשתמשו בה במזרח הקרוב.
נטען גם שהשתמשו בסמלים אלה רק עבור מסחר, אך טענה זו אינה מסבירה את הסמלים הרבים המופיעים על חפצי פולחן רבים.
רבות מהכתובות יוצרו בייצור המוני בעזרת תבניות.
אין מקבילות לייצור מסוג כזה של כתובות בכל תרבות עתיקה אחרת.
צילומים של אלפים מהכתובות הקיימות פורסמו ב"אסופת חותמות וכתובות אינדוס" (Corpus of Indus Seals and Inscriptions).
ב-1900 לפנה"ס לערך, החלו להופיע סימנים של הידרדרות הדרגתית.
לאחר התמוטטותה של תרבות עמק האינדוס, צמחו תרבויות מקומיות, שהראו במידות שונות את השפעתה של תרבות האינדוס.
בעיר הגדולה לשעבר האראפה, נמצאו קברים שהתאימו לתרבות אזורית המכונה תרבות cemetery H.
באותו הזמן, תרבות "הקרמיקה בצבע האוכרה" (Ochre coloured Pottery culture) התרחבה מרג'סטאן ועד למישור הגאנגס.
בהקשר זה של אחריתה של התמוטטות התרבות יש לדון בהגירה ההודו-ארייאנית לצפון הודו.
בתחילת המאה ה-20, חשבו שהגירה זו היא "כיבוש ארייאני", וכשתרבות האינדוס נתגלתה בשנות ה-20 חשבו כי ללא ספק ההתמוטטות שלה הייתה עקב כיבוש הזה.
במילותיו של הארכאולוג מורטימר ווילר, אל המלחמה ההודו-ארייאני אינדרה "אשם" בהרס התרבות.
אך קשה מאוד לדעת האם ההתמוטטות של התרבות היא תוצאה של ההגירה ההודו-ארייאנית.
יותר מסתבר שההגירה הייתה תוצאה של ההתמוטטות, בדומה לנפילתה של האימפריה הרומית וההגירות דרומה של עמים פרימיטיביים יחסית בתקופת "נדידת העמים".
סיבה טבעית אפשרית לנפילתה של התרבות קשורה לשינוי אקלימי.
ב-2600 לפנה"ס, היה עמק האינדוס ירוק, מיוער ומלא בבעלי חיים.
הוא היה גם לח יותר; שיטפונות היו בעיה, ונראה שהרסו יישובים יותר מפעם אחת.
עד 1800 לפנה"ס, ידוע שהאקלים השתנה, ונעשה קריר ויבש יותר באופן משמעותי.
ייתכן שהגורם המכריע היה היעלמותם של חלקים גדולים ממערכת הנהרות גאהגר-האקרה.
ייתכן כי אירוע טקטוני הוא שהסיט את מקורות המים של המערכת אל מישור הגאנגס, אם כי קיימת אי ודאות לגבי התאריך של אירוע זה.
לכאורה רעיון כזה נראה מפתיע, אך יש לשים לב שהמעבר בין מישורי הגאנגס והאינדוס הוא עניין של סנטימטרים בודדים.
אזור מקורות המים ידוע כפעיל טקטונית, ויש ראיות לאירועים טקטוניים גדולים בזמן ההתמוטטות של התרבות.
במהלך האלף השני לפנה"ס, השפיעה תרבות עמק האינדוס על תרבויות אחרות, וככל הנראה תהליך זה יצר את מה שאנו מכירים כיום כהינדואיזם ההיסטורי.
מצלמיות הפריון שהם הותירו אחריהם אפשר להבין שהם עבדו לאלה-אם כלשהי (בדומה לשאקטי וקאלי).
על חותמות תרבות האינדוס מצוירות חיות, אולי למטרת לפולחן, כמו ההיבטים הזואומורפיים של כמה מהאלים ההינדיים.
אותרו גם חותמות הדומים לפאשופאטי בישיבת יוגה.
כמו ההינדים כיום, כנראה ייחסו אנשי עמק האינדוס חשיבות רבה לניקיון ולרחצה.
בבתים במואנג'ודארו בדרך כלל הייתה באר מים פרטית, ולעיתים קרובות היו לידה מקומות לרחצה.
בשונה מתרבויות עתיקות אחרות, מהמצאי הארכאולוגי של תרבות האינדוס לא עולות כל ראיות לצבאות, מלכים, עבדים, מאבק חברתי, בתי כלא, או מאפיינים אחרים שאנו מקשרים עם תרבות מוקדמת, אם כי ייתכן שדבר זה הוא תוצאה של ההתמוטטות המוחלטת וההיעלמות לאחר מכן של תרבות זו.
תרבות קלוביס (Clovis), הקרויה גם תרבות לאנו (Llano) היא תרבות אינדיאנית פרה היסטורית אשר מופיעה בתיעוד הארכאולוגי של אמריקה הצפונית לפני כ-11,000 שנים, בסוף עידן הקרח האחרון.
שמה של התרבות לקוח מהאתר הארכאולוגי הנמצא בסמוך לקלוביס, ניו מקסיקו, ארצות הברית, בו נמצאו חפצים השייכים לה.
ניתן למצוא אתרים של תרבות קלוביס לכל אורכה של ארצות הברית וכן במקסיקו ומרכז אמריקה.
אנשי תרבות הקלוביס מוכרים גם בשם "פלאו-אינדיאנים", קרי "אינדיאנים עתיקים", מונח המתייחס לבני האדם שאכלסו את יבשת אמריקה לקראת סופו של עידן הקרח האחרון.
במשך שנים רבות היה מקובל לראות בתרבות זו את תושביה האנושיים הראשונים של יבשת אמריקה, ואבותיהם הקדמונים של כל התרבויות האינדיאניות של היבשת, זו הצפונית וזו הדרומית כאחד.
אף על פי כן, בשלושים השנים האחרונות הוצגה תאוריה מתחרה הטוענת לקיומם של ממצאים ארכאולוגיים מוקדמים בהרבה, כגון באתר מונטה ורדה או בפלורידה.
נראה כי תרבות קלוביס באה אל קיצה בתקופת "הקור הגדול" לאחר סיומו של עידן הקרח.
אחד המאפיינים של תרבות קלוביס הוא פיתוח חודי חנית משוננים, הידועים כ"חודי קלוביס".
חודי חנית אלה מושחזים משני צידיהם, דבר אשר אפשר ככל הנראה לחוד לצאת מן החנית עם הפגיעה.
ארכאולוגים חלוקים ביניהם בשאלה האם שיטה זו מייצגת תרבות ייחודית, או שמא מדובר באימוץ של שיטה עדיפה מקבוצות שלא היו שייכות ל"קלוביס".
חודי החנית נמצאו בקרבת שרידי ממותות, ומקובל להניח כי אנשי תרבות הקלוביס נהגו לצוד בעזרתם ממותות.
אנשי תרבות הקלוביס השתמשו בכ-125 סוגים של צמחים ובעלי חיים בחצי הכדור המערבי, ולא רק בממותות.
קיימת הנחה שנויה במחלוקת, הנקראת גם "תיאורית ציד היתר של הפליסטוקן", הגורסת כי ציד יתר של ממותות בידי בני תרבות הקלוביס הוביל להכחדתן.
תאוריות אחרות מציעות שילוב של שינויי אקלים, ציד, מחלות ולחץ מצידם של מיני אוכלי עשב (מתחרים) וטורפים (איום) אחרים שהוביל להכחדתם.
השערה אחרת היא כי תרבות הקלוביס הושמדה כאשר מטאור פגע באטמוספירה מעל קנדה, לפני כ-12,900 שנים.
תרבות פוליטית של מדינה היא האוסף של העמדות, הערכים, הרגשות, המידע והכישורים הפוליטיים בקרב אזרחיה.
חוקר מדע המדינה האמריקני גבריאל אלמונד טוען כי בדומה לאופן שבה עמדה של אנשים משפיעה על התנהגותם, כך תרבות פוליטית של מדינה משפיעה
על התנהגות אזרחיה ומנהיגיה במערכת הפוליטית.
תרבות פוליטית מייצבת את אופן ההתנהגות הפוליטית של המדינה, אך יחד עם זאת תרבות פוליטית היא גם דינאמית מפני שהיא מושפעת מתהליכי חיברות שמתרחשים לכל אורך חייו של האדם.
ניתוח היבטים של תרבות פוליטית במדינות שונות מאפשר להבין את הנטיות שהובילו מדינה כלשהי להתנהגות מסוימת בהווה ואף לחזות את התנהגותה בעתיד.
בחינה יעילה של מערכת פוליטית במדינה מסוימת תכלול, בנוסף למיפוי המבנים והתפקודים של המערכת הפוליטית, גם את מיפוי קווי המתאר העיקריים של התרבות הפוליטית במדינה.
ניתוח תרבות פוליטית של מדינה
על מנת למפות תרבות פוליטית של מדינה צריך לבחון את עמדות האזרחים כלפי המערכת הפוליטית בשלוש רמות:
ברמה זו בוחנים את מידת הלגיטימציה שמייחסים האזרחים לערכי היסוד שמרכיבים את המערכת הפוליטית.
כשהאזרחים מאמינים שהם חייבים לציית לחוקים, מידת הלגיטימיות של ערכי היסוד ושל הממשל היא גבוהה.
כשהאזרחים לא רואים סיבה לציית לחוקים או שהם מצייתים רק מתוך פחד, מידת הלגיטימיות של ערכי היסוד ושל הממשל היא נמוכה.
בנוסף, למקור הלגיטימיות מתוקף מסורת, אידאולוגיה, מדיניות או השתתפות אזרחית יש השלכות חשובות על יעילות ויציבות המערכת הפוליטית.
ברמה זו בוחנים את מידת המעורבות הפוליטית של האזרחים בתהליכים הפוליטיים במדינה.
מידת המעורבות הפוליטית נבחנת על ידי חלוקת אזרחי המדינה לשלוש קבוצות:
משתתפים – אזרחים שמעורבים ומבינים בפוליטיקה, יכולים לדרוש דרישות פוליטיות ולחלק את תמיכתם בין מנהיגים פוליטיים שונים.
נתינים – אזרחים שמצייתים בהכנעה לגורמים ממשלתיים ולחוק, אבל הם לא מצביעים ולא מערבים את עצמם בפוליטיקה.
צרי אופקים – אזרחים אשר מעורבים רק בחיי המשפחה והקהילה ולכן בקושי מודעים לממשלה ולפוליטיקה.
אזרחי המדינה ממוינים, בהתאם למאפייניהם, לאחת משלוש הקבוצות ועל פי ההתפלגות שמתקבלת ניתן לאפיין את סוג התרבות הפוליטית במדינה: תרבות פוליטית השתתפותית, תרבות פוליטית נתינית או תרבות פוליטית צרת אופקים.
מאפיין נוסף של תהליך התרבות הפוליטית הוא דעות האנשים על קבוצות אחרות ועל עצמם כחברים בקבוצה.
יש לבחון האם אנשים רואים את החברה כמחולקת למעמדות חברתיים, לקהילות אזוריות או לקהילות אתניות וכיצד הם מרגישים כלפי קבוצות שאליהן הם אינם שייכים.
ברמה זו בוחנים את רמת התמיכה שמעניקים האזרחים לשלטון במדינה.
יש להבין מהם הנושאים החשובים לאזרחי המדינה ואיך לדעתם המדינה צריכה לממש נושאים אלו.
קיימות השקפות מדיניות שונות בין חברות שונות: יש חברות המייחסות חשיבות לרכוש פרטי, לטיפוס בסולם החברתי ולחומריות, בעוד שחברות אחרות מייחסות חשיבות לרכוש משותף, לשוויון ולסטנדרטים מינימליים לכל.
יש חברות המעריכות יותר רווחה וביטחון, ואילו חברות אחרות, מעריכות יותר חירות וצדק.
תרבות פוליטית קונצנזואלית לעומת תרבות פוליטית קונפליקטואלית
בתרבות פוליטית בקונצנזוס, יש אחדות והומוגניות בין עמדות האזרחים ברמות השונות: אזרחים מסכימים על מנגנוני קבלת ההחלטות הפוליטיות וחולקים השקפות דומות על הבעיות בחברה ועל הדרכים לפתרונן.
בתרבות פוליטית בקונפליקט אין הסכמה בין עמדות האזרחים ברמות השונות: האזרחים מפוצלים באופן חד וברור בעניין לגיטימיות המשטר ודרכי הפתרון לבעיות עיקריות במדינה.
במדינה עם תרבות פוליטית מפוצלת יתפתחו תתי תרבויות שלכל אחת מהן השקפות משלה כלפי סוגיות פוליטיות מהותיות.
התרבות הנוצרית כוללת בדרך כלל את כל המנהגים התרבותיים שהתפתחו סביב דת הנצרות.
יש וריאציות ביישום האמונות הנוצריות בתרבויות ובמסורות שונות.
התרבות הנוצרית השפיעה ונטמעה רבות מהתרבות היוונית-רומית, הביזנטית, המערבית, המזרח התיכון, הסלאבית, הקווקזית, ואולי מהתרבות ההודית.
במהלך האימפריה הרומית המוקדמת, הנצרות חולקה במזרח היווני ובמערב הלטיני הקיימים.
כתוצאה מכך, עלו גרסאות שונות של התרבויות הנוצריות עם טקסים ומנהגים משלהן, הנצרות נותרה מגוונת מבחינה תרבותית בענפיה המערביים והמזרחיים.
הנצרות מילאה תפקיד בולט בהתפתחות הציוויליזציה המערבית, בפרט, הכנסייה הקתולית והפרוטסטנטיות.
התרבות המערבית, לאורך רוב ההיסטוריה שלה, הייתה כמעט שוות ערך לתרבות הנוצרית.
מחוץ לעולם המערבי, לנצרות הייתה השפעה על תרבויות שונות, כמו באפריקה ובאסיה, והעולם המוסלמי.
הנוצרים תרמו תרומה ידועה לקידמה האנושית במגוון רחב ומגוון של תחומים, הן מבחינה היסטורית והן בעת המודרנית, כולל המדע והטכנולוגיה, רפואה, אמנות ואדריכלות, פוליטיקה, ספרות, מוזיקה, פילנתרופיה, פילוסופיה, אתיקה, הומניזם, תיאטרון ועסקים.
על פי 100 שנים של פרסי נובל, סקירה של הענקת פרסי נובל בין השנים 1901 ל-2000 מגלה כי (65.4%) מזוכי פרסי נובל, זיהו את הנצרות על צורותיה השונות כהעדפתם הדתית.
התרבות הערבית היא התרבות במדינות שבהן השפה הרשמית והשלטת היא ערבית, ואשר המערב וחוקרים נהגו לקרוא להם "מדינות ערב" – מדינות המשתרעות מהים הערבי שבמערב אסיה ועד מרוקו שבצפון אפריקה.
השפה, ספרות, גסטרונומיה, אמנות, ארכיטקטורה, מוזיקה, רוחניות, פילוסופיה, מיסטיקה וכדומה, הם כולם חלק מהמורשת של התרבות הערבית.
מדינות העולם הערבי, ממרוקו ועד עיראק, חולקות תרבות, מסורות, שפה והיסטוריה משותפות המעניקות לאזור זהות מובחנת ומבדילות אותו משאר חלקי העולם המוסלמי.
העולם הערבי מחולק לעיתים לאזורים נפרדים בהתאם לתרבויות, ניבים ומסורות שונות הכוללים את חצי האי ערב (כווית, בחריין, קטר, ערב הסעודית, עומאן, תימן ואיחוד האמירויות הערביות), מצרים, הלבנט (לבנון, סוריה, הרשות הפלסטינית וירדן), המגרב (לוב, תוניסיה, אלג'יריה, מרוקו ומאוריטניה), מסופוטמיה (עיראק) וסודאן.
התרבות הערבית מחולקת לשלושה חלקים עיקריים, התרבות העירונית (אל-מודון), התרבות הכפרית (א-ריף), ותרבות הנוודים (אל-בדאוו).
בדרך כלל, רוב מדינות המפרץ יחד עם חלקים של ירדן ועיראק נחשבים כבדאוו (בדואים).
אזורים כפריים של מדינות אחרות כגון שטחי "הרשות הפלסטינית" ועזה, סוריה, לבנון, אלג'יריה ותוניסיה נחשבים תרבויות כפריות.
הערים שלהם נחשבות לתרבויות עירוניות.
למעשה, רוב הערים הגדולות הערביות מוכרות כתרבויות עירוניות, כגון קהיר, ביירות, רבאט, בגדאד, אלכסנדריה, דמשק, מרקש וכדומה.
אזור הלבנט, במיוחד שטחי הרשות פלסטינית ועזה, לבנון, סוריה כמו גם מצרים ידועות בהיסטוריה ארוכת השנים של תרבות עירונית.
תרבות סאמרא היא תרבות ארכאולוגית מהתקופה הנאוליתית שהתפתחה בצפון מסופוטמיה ומתוארכת לבין השנים 5500-4800 לפנה"ס לערך.
התקופה התקיימה בחלק מהזמן במקביל לתרבות חסונה (Hassuna) ותחילת תרבות עובייד.
תרבות סאמרא, הייתה הרחבה של תרבות חסונה והמשיכה אותה, ולעיתים חוקרים מתייחסים לתרביות אלה יחד, כאל תרבות חסונה-סמארא.
התרבות הזאת זוהתה לראשונה בחפירות הארכאולוגיות שקיים הארכאולוג היהודי-גרמני ארנסט הרצפלד בסאמרא שבעיראק של ימנו, בשנים 1914-1911. האתר נתן לתרבות את שמה.
תרבות זאת נמצאה באתרים נוספים כמו תל שמשרה (Tell Shemshara) השוכן ליד נהר הזב הקטן במחוז סולימאניה, תל א-סוואן (Tell es-Sawwan) במחוז סלאח א-דין, צ'וגה מאמי וירים-טפה (Yarim Tepe).
בתל א-סוואן נמצאו עדויות למערכת השקיה כולל גידולי פשתן.
ממצאים אלה מעידים על מערכת תרבותית מפותחת, משגשגת ומאורגנת.
התרבות ידועה בעיקר כבעלת כלי קרמיקה איכותיים עשויים ביד ומעוטרים בבעלי חיים מסוגננים, כולל ציפורים ועיטורים גאומטריים על רקע כהה.
זוהי התרבות העתיקה ביותר של כלי קרמיקה צבועים בצפון מסופוטמיה.
סגנון זה נעשה נפוץ במקומות נוספים ויצר סגנון יחסי אחיד של קרמיקה במזרח הקרוב העתיק.
תרבות זאת הקדימה ובישרה את בואה של תרבות עובייד.
תרבות פולסם , המכונה על שם המקום בו נתגלתה לראשונה, באתר ליד היישוב פולסם בניו מקסיקו, היא תרבות פרהיסטורית מוקדמת של פלאו-אינדיאנים באמריקה הצפונית.
תחום התפוצה של תרבות זו השתרע מצפון מקסיקו של ימינו, על פני דרום-מערב ארצות הברית, המישורים הגדולים, ומזרחית לנהר המיסיסיפי במדינות ארצות הברית מיזורי ואילינוי ועד הימות הגדולות.
הריכוז הגדול ביותר של ממצאים ארכאולוגיים נתגלה בערבה הגבוהה (High Prairie), מזרחית להרי הרוקי.
תקופת התרבות מוערכת באמצעות תיארוך פחמן-14 מ-10,800 עד 10,150 שנים לפני זמננו, והיא באה אחרי תרבות קלוביס.
אחרי תקופת תרבות פולסם חלו התפתחות תרבותיות מקוטעות עד שנת 8,000 לפנה"ס, תחילתה של התקופה הארכאית באמריקה הצפונית.
הכלים האופייניים לתרבות פולסם, כלי אבן מצור או חלמיש, שלהבם הדו-פני סותת על ידי שיברור – הקשה עדינה ומחושבת על הקצה.
לכלי אבן אלו יש צורה אופיינית והם מכונים באנגלית "חודי פולסם" (Folsom point).
בנוסף הילידים עשו שימוש בנתזים כלהבים, כמגרדות, מחטים ומרצעים.
האתרים הטיפוסים היו אתרי הציד (באנגלית Kill sites – אתרי ההריגה) ואתרי הכריה של אבן באיכות גבוהה.
לאחר ההכחדה של בעלי החיים הגדולים של סוף עידן הקרח באמריקה הצפונית, שהתרחשה בתקופת תרבות קלוביס, היה הביזון האמריקאי חיית הציד החשובה ביותר.
בחלק מאתרי הציד נתגלו שלדים של עד 50 ביזונים.
ציידים-לקטים בקבוצות קטנות ומשפחות קרובות ניזונו מהביזון, ופרוותו, עורו, גידיו, עצמותיו ושערותיו היוו מקור לביגוד וכלים.
בנוסף לביזון צדו בני תרבות זו בעלי חיים נוספים: אייל פרדי לבן-זנב, אנטילוקפרה אמריקנית, כבש גדול-קרניים ובעלי חיים קטנים יותר דוגמת ארנבות, אבל גם זוחלים ועופות, וליקטו פירות וזרעים של צמחי בר.
הילידים עברו מרחקים גדולים – כלי אבן רבים נתגלו במרחקים שבין 200 ל-400 קילומטרים מהמחצבה שממנו כרו את החומר ליצירתם.
באתרי תרבות פולסום נתגלו ממצאים שהם בין העתיקים ביותר של פולחנים דתיים ואמנות באמריקה הצפונית.
התושבים השתמשו בצבע האוכרה מהמטיט מרוסק על מנת לפזר על קרקעית מבנים עגולים ששימשו ככל הנראה כמבני מגורים.
אותו חומר שימוש ליצירת קו זיגזג שצויר על גולגולת ביזון.
המחקר על יישוב יבשת אמריקה החל עם גילויה של תרבות פולסם.
ב-1908 סקר ג'ורג' מקג'נקין (George McJunkin), בוקר אפרו-אמריקאי, את אדמות החווה שבה עבד כמפקח סמוך לפולסם בניו מקסיקו לאחר שיטפון וגילה שלד של ביזון ובו נעוץ חוד אבן.
הוא ניסה לעניין ארכאולוגים בנושא ללא הצלחה במשך כמה שנים, אבל רק לאחר ששלח ממצאים ב-1918 למוזיאון לתולדות הטבע של קולורדו, כיום המוזיאון לטבע ומדע של דנוור (Denver Museum of Nature & Science), החל העניין המדעי במקום.
המוזיאון שלח את הפלאנטולוג הרולד קוק (Harold Cook) שערך חפירה ניסיונית.
החפירות הארכאולוגיות המשמעותיות במקום, שכונה מאז אתר פולסם, החלו ב-1925 כשבראשות משלחת החופרים עמד ג'סי פיגינס (Jesse Dade Figgins), מנהל המוזיאון.
הוא נעזר בייעוץ של הפלאנטולוג ברנום בראון והארכאולוג אלפרד קידר (Alfred Vincent Kidder).
הם הגיעו למסקנה כי השלד הוא של מין של ביזון (Bison antiquus) שנכחד לפני 10,000 שנים בסוף עידן הקרח.
תיארוך זה קבע את הדוקטרינה המובילה כיום על יישוב אמריקה הצפונית, על כך שבשלהי עידן הקרח האחרון עברו מתיישבים מאסיה לאמריקה דרך גשר היבשה בין סיביר לאלסקה המכונה ברינגיה.
התיארוך אומת אחר כך באמצעות תיארוך פחמן-14.
אתרים חשובים נוספים של תרבות פולסם הם אתר לידנמאייר (Lindenmeier Site) בצפון מדינת קולורדו שבו נערכו חפירות החל מ-1935, אם כי הממצאים פורסמו רק בשנות ה-70 של המאה ה-20, ואתר הנסון (Hanson Site) בוויומינג, שהיה לא רק אתר ציד, אלא גם אתר מגורים.
תרבות פרימונט או בני פרימונט (Fremont people) הייתה תרבות חומרית פרה-קולומביאנית במערב ארצות הברית של ימינו.
בני פרימונט ישבו במדינת יוטה של ימינו ובחלקים קטנים של אריזונה, נבדה, איידהו, ויומינג וקולורדו בתקופה שבין 1,550–600 שנים לפני זמננו (בערך שנת 400 לספירה ועד בערך שנת 1350).
תרבות זו הייתה סמוכה לתרבות אנשי הפואבלו הקדומים ששכנו מדרום, והתקיימה פחות או יותר במקביל אליה.
את הכינוי לתרבות זו טבע ב-1931 נואל מורס (Noel Morss), סטודנט לאנתרופולוגיה, על שם הנהר פרימונט ביוטה שלידו הוא גילה את האתרים הראשונים של תרבות זו.
הנהר עצמו קרוי על שם חוקר הארצות והפוליטיקאי האמריקני ג'ון פרימונט.
החוקרים חלוקים בשאלה האם תרבות פרימונט מייצגת קבוצה מגובשת יחידה, הדוברת שפה אחת, שבניה ממוצא משותף, ואורח חייהם זהה.
על פי הממצאים הארכאולוגיים נקטו בני תרבות פרימונט במגוון של אסטרטגיות השגת מזון שללא ספק היו שונות ממקום למקום ומתקופה לתקופה.
הם תרו אחר מקורות מזון מהבר, אבל גם גידלו לפחות שלושה זנים של תירס.
עדויות לכך מצויות בערימות הפסולת במרבית אתרי הכפרים ומחנות הקבע שכללו מקבצים של עצמות, בעיקר של איילים וארנבות, שרוסקו, בושלו ואז הושלכו, קלחי תירס חרוכים כשהגרגירים שלהם הוסרו, ושרידים של צמחי בר אכילים.
בין זני התירס שגידלו בני פרימונט היה "פרימונט דנט" (Fremont dent) המצטיין בעמידות לבצורת, כפור, וטמפרטורות קיצון ומבשיל בתקופה קצרה.
בני פרימונט גידלו את התירס בחקלאות בעל שהסתמכה על השיטפונות בנחלי האכזב בקיץ, אם כי קיימות גם עדויות לשימוש בהשקיה בעזרת הקמת סכרים קטנים.
בני פרימונט לא בנו פואבלו מורכבים, שלא כמו שכניהם מדרום כדוגמת אנשי הפואבלו הקדומים.
עבור המבנים השתמשו בני פרימונט באבן לא מסותתת, שהונחה בדרך כלל ללא טיט מחבר.
הם גם השתמשו בלבני חמר.
מרבית בני פרימונט חיו ביחידות קטנות של משפחה מורחבת שכללו כפרים, ובהם בין שניים לתריסר מבנים של בתים חפורים, שרק מעטים מהם היו מיושבים בפרק זמן מסוים.
עם זאת, קיימים יוצאי דופן לכלל זה (סיבה חלקית מדוע בני פרימונט זכו למוניטין של עם שקשה מאוד להגדירו), כולל כפר גדול במידה יוצאת דופן בעמק פרוואן (Parowan) בדרום-מערב יוטה, הכפר הגדול שנחפר בצורה מקיפה ברכס פייב פינגר (Five Finger Ridge) בפארק המדינתי האינדיאני פרימונט ואחרים.
כולם יוצאי דופן בכך שהתקיימו במשך זמן רב, או שהתגוררו בהם תושבים רבים, 60 או יותר בכל רגע נתון, או שניהם.
כמה היבטים משותפים של תרבותם החומרית מחזקים את ההשערה שבני תרבות זו היו בני קבוצה אתנית אחת:
קליעת סלים – בני פרימונט נהגו לקלוע סלים מענפי ערבה, יוקה, אסקלפיאס (Asclepias) וסיבים טבעיים אחרים בטכניקה המכונה "מוט אחד וחבילה" (one-rod-and-bundle basketry).
סגנון קליעת סלים זה כה ייחודי לבני פרימונט עד שהוצע להשתמש בו כבסיס להגדרת תרבות פרימונט.
טכניקה זו שונה בצורה ניכרת מהטכניקה של בני הפואבלו הקדמונים שחיו במקביל להם או מהטכניקות של השבטים המאוחרים יותר שישבו באותו שטח כמו היוט והשושוני.
מוקסינים - בני פרימונט נעלו מוקסינים שסגנונם ייחודי שנתפרו מקרסול של אייל או כבש גדול-קרניים.
מוקסינים אלו שונים מאוד מהסנדלים הארוגים מיוקה של אנשי הפואבלו הקדומים.
סגנון אמנותי – לבני פרימונט היה סגנון אמנותי ייחודי שהתבטא בתלת־ממד בצלמיות חרס בלתי שרוף, של דמויות אנושיות שגופן טרפזי או משולש, שערן קצר וקלוע בצמות קטנות רבות והן עונדות מחרוזות לצוואר.
אותו סגנון התבטא בדו־ממד באמנות סלע: בפיקטוגרפים ובפטרוגליפים.
בנוסף לדמויות אנוש נהגו בני פרימונט לצייר ולפסל בעלי חיים (בעיקר כבש גדול-קרניים) וצמחים.
משמעות הציורים והצלמיות אינה ידועה.
קדרות – כלי החרס של בני פרימונט היו דקים ואפורים ונעשו בשיטה של עיצוב סליל ארוך וליטוש הדפנות החיצוניים.
כלי החרס לא עברו שרפה.
כלי חרס אלו לא שונים בהרבה מכלי חרס שיצרו תרבויות אחרות בדרום-מערב ארצות הברית של ימינו, הן בצורה והן בתכנון.
הייחודיות של כלי החרס היא בחומרים ששימשו להכנתו, ועל פיהם מסווגים החוקרים את כלי החרס של בני פרימונט לחמישה סגנונות עיקריים.
האתרים העתיקים ביותר של בני פרימונט שוכנים בעמק פרוואן (Parowan) בדרום-מערב יוטה, והם מתוארכים סביב שנת 450 לספירה.
הם כוללים מספר מבנים גדול יחסית (בין 10 ל-20) בהשוואה לכפרי פרימונט אחרים מאוחרים יותר.
המבנים כוללים בתים חפורים קרובים שנחפרו לעומק של 60 סנטימטרים מכוסים בסבך שכוסה בטיח, ומבני אחסון מלבני חמר.
סביב שנת 650 לספירה, כבר שכנו בני פרימונט באזור שהוא כיום המונומנט הלאומי דינוזאור והופיעה קבוצה חדשה של בני פרימונט ביוטה וקולורדו המכונה קבוצת יואינטה (על שם הרי יואינטה).
האתרים שלהם שוכנים במקומות גבוהים על רכסים.
ייחודם בכך שלא ייצרו צלמיות אנושיות.
הם עסקו מעט בחקלאות, אבל הסתמכו בעיקר על ציד ולקטנות.
סביב שנת 800 לספירה עברה קבוצת יואינטה שינויים משמעותיים: כפרים גדולים יותר שכללו עד 20 מבני מגורים ואחסון מאבן או מלבני חמר שנבנו סמוך לעמקים גדולים שאפשרו חקלאות נרחבת.
סביב שנת 700 לספירה הופיעה קבוצה חדשה של בני פרימונט המכונה קבוצת סן רפאל (על שם קמר סן רפאל) שבניה שכנו ביוטה וקולורדו.
בכפרים של קבוצה זו היו בתים חפורים שרוצפו בלוחות אבן, מבני אבן שכללו מספר חדרים ואסמים בנויים לבני חמר בצורת כיפה.
קבוצה זו שמה דגש על יצירת דמויות אנוש הן בצלמיות החרס והן באמנות הסלע.
הדמויות כוירו וצוירו תוך הקפדה על פרטים כדוגמת הבעות פנים, סגנון שיער, תכשיטים וביגוד, וניתן להבדיל בין דמויות גברים ונשים.
סביב שנת 780 לספירה עקרו בני פרימונט לאזור הנהר סווייר ביוטה ונבדה.
הם חיו בכפרים קטנים על מניפות סחף בסמוך למקורות מים קבועים.
בנוסף לכפרים הם הקימו מחנות ארעיים שימשו לציד ולליקוט צמחי בר.
עובדה המוכיחה שכמו בני תרבות פרימונט אחרים הם לא הסתמכו על חקלאות בלבד.
התרבות והמסורות של בני פרימונט נעצרה סביב שנת 950 לספירה בצפון-מזרח יוטה.
הגורם לכך היה שינוי האקלים באזור שבני פרימונט לא היו מסוגלים להסתגל אליו בקלות ופגע במחייתם שהתבססה חלקית על חקלאות.
התרבות מצאה אז בית חדש והמשיכה לשגשג בחלק הצפון-מערבי של יוטה.
סביב שנת 1000 התפתחה תרבות פרימונט בקניון ריינג' קריק בדרום-מזרח יוטה.
נתגלו בו צלמיות חרס באורך 15 סנטימטרים שגופן טרפזי ומהן ניתן ללמוד כי הנשים קלעו את שערן בצמות קטנות מגולגלות ולבשו סינרים והגברים לבשו אזור חלציים.
מהצלמיות גם ניתן להסיק שהגברים והנשים נהגו לצבוע את פניהם.
את היבול נהגו התושבים לאחסן באסמים שנבנו בנקיקים בקירות הקניון בגובה של יותר מ-30 מטרים.
האסמים הוסוו באמצעות בניה מלבני חמר אדומות שהשתלבו בגוון של קירות הקניון.
בני הפאיוט הדרומיים שהתיישבו במקום שנים אחר-כך האמינו שננסים בנו את האסמים וכינו אותם "בקתות מוקי" (Moki Huts), כשמוקי הוא ננס בשפתם, כינוי מקובל באזור למבנים אלה גם כיום.
מבני המגורים בריינג' קריק היו בתים חפורים גבוה בקירות הקניון.
קרקעית הבית נחפרה לעומק של 60 סנטימטרים.
במרכזו הוצבו ארבעה מוטות מאשוח או אשוחית, שלקצותיהם חוברו קורות במאוזן אליהם חוברו מוטות באלכסון ועליהם הונחו בולי עץ, ענפים וסבך צמחייה והכל כוסה בטיט.
צורת הבית הייתה חרוטית כשבגג היה חור ששימש הן לכניסה לבית באמצעות סולם והן כארובת עשן.
סביב 1200 הקימו בני פרימונט כפר גדול של בתים חפורים עגולים או כמעט רבועים ברכס פייב פינגר ביוטה.
הם גם חרתו ציורים רבים על קירות הסלע.
סביב שנת 1250 החלו בני פרימונט להתיישב במערת מנטל (Mantle's Cave) בצפון-מערב קולורדו.
בתוכה הם בנו כ-40 חדרי אחסון, אסמים מאבן, בתים חפורים שרצפתם מרוצפת באבן.
בין השאר נתגלה כיסוי ראש עשוי מ-370 נוצות של נקר.
החל בשנת 1250 החלה תרבות פרימונט להיעלם באזור ריינג' קריק.
בתקופה זו החל שינוי אקלים אקלימי המכונה "תקופת הקרח הקטנה" שבאזור זה התבטא בבצורת ממושכת.
הממצאים הארכאולוגיים מתחילים לגלות קדרות, חודי חצים וסגנון סלים שדומים לבני השבטים דוברי השפות הנומיות: יוט, פאיוט ושושני שהיגרו למקום מהמערב.
ב-1350 נעלמה תרבות פרימונט לחלוטין מאזור ריינג' קריק.
בקולורדו הוחלפה תרבות פרימונט על ידי בני היוט שעקרו לקולורדו מאזור המישורים הגדולים סביב שנת 1300 לספירה.
בני פרימונט גורשו או נטמעו בקרבם.
מחקרים אחרונים הראו שבני פרימונט היו בין אבותיהם הקדמונים של כמה שבטי אינדיאנים של ימינו במערב ארצות הברית, אבל לאן נעלמו וכיצד הם השתלבו במסורות אחרות הן שאלות שהתשובות הנוכחיות עליהן הן בגדר ספקולציות.
ייתכן שחלק מאנשי פרימונט עקרו לדרום-מרכז איידהו, בעוד שאחרים היו אולי בין האבות הקדמונים של תרבות דיסמל ריוור (Dismal River culture) המאוחרת יותר בנברסקה וקנזס.
אלו שחיו קודם בדרום יוטה אולי היגרו דרומה והצטרפו לקהילות אנשי הפואבלו הקדמונים, שגם הם כבר היו במצוקה.
אחרים אולי נטמעו בחבורות הציידים-לקטים דוברי השפות הנומיות שהיגרו לאזור מדרום-מערב.
בין האתרים הבולטים של תרבות פרימונט מצויים:
הפארק המדינתי האינדיאני פרימונט (Fremont Indian State Park ) בקניון ערוץ קליר קריק (Clear Creek) בדרום-מרכז יוטה כולל את אתר פרימונט הגדול ביותר ביוטה.
בערוץ ריינג' קריק (Range Creek ) בדרום-מזרח יוטה נתגלו בתים חפורים בני למעלה מאלף שנים, פטרוגליפים וחפצי פרימונט נוספים.
אתר זה נשמר היטב והחפירות הנמשכות בו עתידות, ככל הנראה, לחשוף מידע נוסף על תרבות פרימונט.
קניון ניין מייל (Nine Mile Canyon ) במזרח יוטה סמוך לריינג' קריק.
כולל אוסף גדול של אמנות סלע.
עמק פרוואן (Parowan Valley ) בדרום-מערב יוטה.
בעמק נתגלו שרידי של כמה כפרי פרימונט, כאשר במעבר ההרים המכונה "פער פרוואן" (Parowan Gap), כ-19 קילומטרים צפונית מערבית ליישוב פרוואן של ימינו, נתגלו פטרוגליפים של בני פרימונט שנחרתו על גושי הסלע.
מערת מנטל (Mantle's Cave ) במונומנט הלאומי דינוזאור בצפון-מערב קולורדו.
בתים חפורים, אסמים ומבנים נוספים.
אתרים נוספים נמצאים בקמר סן רפאל, הפארק הלאומי קפיטול ריף, הפארק הלאומי ציון והפארק הלאומי ארצ'ס.
תרבות רומנו-בריטית היא התרבות שעלתה בבריטניה תחת שלטון האימפריה הרומית לאחר מסע הכיבוש הרומי בשנת 43 לספירה והקמתה של פרוביניקית בריטניה.
התרבות הייתה שילוב של התרבות הרומית והתרבות הבריטונית המקומית.
היא שרדה את קץ השלטון הרומי על בריטניה.
יש חוקרים הסבורים כי בין המאות ה-5 ל-6 הוסיפה דרום בריטניה לקיים תת-תרבות רומית-בריטית ששרדה מתקפות מפני האנגלו-סקסונים ואף השתמשה בשפה רומית מקומית בכתיבה.
תרבות קולעי הסלים הייתה תרבות חומרית פרה-קולומביאנית בדרום-מערב ארצות הברית של ימינו.
בני תרבות זו ישבו בדרום מדינות יוטה וקולורדו של ימינו, בצפון אריזונה, ובצפון ובמרכז ניו מקסיקו, בתקופה שבין שנת 1500 לפני הספירה ועד בערך שנת 750 לספירה, אז מתחילה תקופה המכונה "תקופת פואבלו I".
התרבות הפרהיסטורית מכונה "קולעי הסלים" בשל כמות הסלים הגדולה שנמצאו באתרים ארכאולוגיים שמלפני 2,500 ועד לפני 1,250 שנים.
מומיות שנמצאו במערות יבשות נשמרו היטב, והן מספקות תובנה על קולעי הסלים הקדמונים.
הנשים היו בגובה מטר וחצי והגברים היו גבוהים מהן ב-8 עד 10 סנטימטרים.
פניהם היו צרות וארוכות וגופם גוץ עד בינוני.
גוון העור שלהם נע מחום כהה לחום בהיר ושערם ועיניהם היו חומים או שחורים.
הגברים התקשטו בתסרוקות מפוארות והנשים לעיתים רחוקות.
השיער של הנשים נגזז קצר.
התגלו כמויות משמעותיות של חבלים עשויים משיער אדם שהגיע כנראה מהנשים כיוון שלגברים היו תסרוקות מפוארות.
קולעי הסלים נעלו סנדלים עשויים מסיבי יוקה ארוגים או רצועות של עלים.
יש מעט ראיות לבגדים מלבד כמה אזורי חלציים שנמצאו באתרים ארכאולוגיים.
נשים אולי לבשו סינרים בהזדמנויות מיוחדות.
עורות או שמיכות עשויות סיבי יוקה ופרוות ארנבות נועדו כנראה לשמירת חום.
הן גברים והן נשים ענדו שרשראות, צמידים ותליונים עשויים מצדפים, אבן, עצם ופירות מיובשים.
את הצדפים מהסוגים אוזן הים (הסוג Haliotis של חלזון הקרוי גם אָבָּלוֹן), חרוט (Conus) ו-Olivella מחוף האוקיינוס השקט הם השיגו באמצעות סחר חליפין.
הכרונולוגיה הראשונית של החלוקה לתקופות של תרבות קולעי הסלים הקרויה סיווג פקוס (Pecos Classification) התבססה על השינויים בסגנונות האדריכלות, האמנות, הקדרות והשרידים התרבותיים.
חלוקה זו נקבעה ב-1927 בכנס ארכאולוגי בעיירה פיקוס בניו מקסיקו שאורגן על ידי הארכאולוג האמריקאי אלפרד קידר (Alfred V.
החלוקה המקורית לא ציינה תאריכים, ותקופת תרבות קולעי הסלים חולקה לשלוש תקופות משנה שקיבלו את הכינויים: תקופת קולעי הסלים I, תקופת קולעי הסלים II ותקופת קולעי הסלים III.
חוסר בהוכחות פיזיות לקיומה של תקופת קולעי הסלים I גרם לביטול הגדרה זו והיא צורפה לסוף תקופה הארכאית באמריקה הצפונית, או יותר נכון לסיווג המשנה של התקופה הארכאית של דרום-מערב ארצות הברית המכונה תרבות אושארה (Oshara tradition).
במקביל פוצלה תקופת קולעי הסלים II לשתי תת-תקופות ונקבעו תאריכים לתחילת וסוף כל תת-תקופה.
תקופת קולעי הסלים II התחתונה (1,500 לפנה"ס – 50 לספירה)
תקופת קולעי הסלים II המוקדמת (Early Basketmaker II Era; 1,500 לפנה"ס – 50 לספירה) מוגדרת כתקופה הראשונה בכרונולוגיה של דרום-מערב ארצות הברית אחרי התקופה הארכאית.
ראשית התקופה מוגדרת בהתחלת גידול התירס בצפון דרום-מערב ארצות הברית, אף שבני התקופה לא היו תלויים למחייתם בחקלאות עד סביב שנת 500 לספירה.
המאפיינים המבדילים בין בני תקופה זו לבין בני התקופה הארכאית הם גידול התירס, אורח חיים פחות נוודי, צורת קליעת הסלים, הסמלים המופיעים בפטרוגליפים, נוהגי הקבורה והגידול בסחר החליפין.
התושבים המשויכים לתקופת קולעי הסלים II המוקדמת אינם קשורים ככל הנראה לקבוצה ייחודית של אנשים, אלא הם משקפים הגירה של ילידים שעסקו בחקלאות מהדרום, ואימוץ החקלאות על ידי האוכלוסיות הארכאיות המקומיות.
לשם השוואה, התושבים על שולי מגיון בניו מקסיקו גידלו תירס ואימצו אורח חיים פחות נוודי לפני תחילת תקופת קולעי הסלים.
ברוב התקופה היו בני תקופה זו ציידים-לקטים שנדדו ברחבי רמת קולורדו בקבוצות קטנות שליקטו צמחים בר אכילים וצדו חיות בר.
הנדודים הפגישו בין הקבוצות שהתחברו, סחרו ולעיתים התחתנו ביניהם.
גידול התירס הפך למשמעותי סביב שנת 500 לפנה"ס, והוא השפיע על ניידותם.
החקלאות ביבשת אמריקה החלה לפני למעלה מ-8,700 שנים, כאשר תושבים באזור דרום-מערב מקסיקו של ימינו החלו לגדל תירס ודלעת.
בין 2,000 ל-1,000 לפנה"ס החלו לגדל תירס ודלעת על רמת קולורדו.
סביב שנת 500 לפני הספירה גידלו באזור תירס באופן קבוע, והוא הפך למקור העיקרי של המזון בתזונה של קולעי הסלים.
גידול התירס אפשר לקולעי הסלים לשלוט באספקת המזון שלהם.
הם גידלו את מה שהם היו צריכים ואחסנו את עודף תירס הטחון לצריכה מאוחרת יותר.
בתחילה לא שינה התירס באופן משמעותי את אורח החיים הנוודי שלהם.
לאחר שקולעי הסלים הקדומים זרעו את התירס, הם המשיכו לנדוד, לצוד חיות בר וללקט צמחים.
בדיוק כפי שנהגו לעקוב אחרי מחזורי גידול העונתיים של צמחי הבר, כמו למשל התקופה שבה ניתן היה ללקט צנוברים, הם חזרו לקצור את יבול התירס שלהם כאשר הוא היה בשל לקטיף.
עם זאת, בזמן שהם נדדו נאכלו היבולים שהיו נטולי השגחה על ידי איילים, עופות ומכרסמים.
בשל כך נאלצו קולעי הסלים להתגורר בסמוך ליבול שלהם ולהגן עליו עד שהיה מוכן לקציר.
ברגע שקצרו את התירס הם יצרו בורות אחסון על מנת להגן על הזרעים, שנועדו לשמש ליבולים של השנה הבאה וכמזון עודף, בפני חרקים ומכרסמים.
הבורות היו מחופים ומכוסים בלוחות אבן ובקליפת עצים ונאטמו בטיט שהתייבש.
בני התקופה התגוררו במערות ובמחסות אחרים שנבנו מתחת לקרקע וחופו באבן.
השימוש בבתים חפורים החל ככל הנראה בשנת 400 לפנה"ס, כשהאתר העתיק ביותר שנתגלה היה הר יוט, כיום בשטח שמורת שבט יוט של הרי יוט.
קולעי הסלים השתמשו בטכניקה של "חבילה ושתי מוטות" (two-rod and bundle) על מנת לקלוע סלים מבערך 1 לספירה ועד שנת 700. הסל היה עשוי מחבילות של זרדים וסיבים דקים וגמישים של יוקה.
החבילות כופפו לצורת ספירלה וקובעו באמצעות תפירה של רצועות של עלי יוקה ברוחב 3 מילימטרים.
הסלים שימשו לאסוף, לאחסן ולבשל מזון.
תקופת קולעי הסלים II העליונה (50 – 500 לספירה)
תקופת קולעי הסלים II העליונה (Late Basketmaker II Era; 50 – 500 לספירה) מתאפיינת במגורים בבתים חפורים, גידול תירס ודלעת, קליעת סלים מיומנת והכנת כלים.
בני התקופה השלימו את התזונה בציד חיות בר וליקוט מזונות מהבר כדוגמת צנוברים.
בתחילת התקופה התגוררו חלק מהתושבים במחסות סלע טבעיים, אבל המגורים העיקריים בתקופה זו היו בתים חפורים עגולים שנבנו על פני השטח ובחלקם מתחת לפני השטח.
הכניסה לבתים הייתה ממזרח או מדרום.
גזעי עצים וסלעים שימשו כבסיס למגורים.
חומרי הבניין לקירות כללו גזעי עצים, מוטות ושיחים.
במרכז המגורים היה בור למדורה ומעליו היה פתח בתקרה ליציאת עשן.
לוח אבן הגן על המדורה מהרוח שנכנסה מהפתח.
פריטים השייכים לתקופה זו שנחשפו בחפירות כוללים:
סלים בקליעה הדוקה באיכות טובה
שמיכות, סנדלים ותיקים ארוגים מסיבי יוקה
ראשי חניתות, מגרדים וסכינים מאבן
מוטות של חניתות והמכשיר שבעזרתו השליכו את החניתות המכונה אטלאטל (atlatl) ראשי החניתות היו מחוברים למוטות מעץ ושהושלכו תוך שימוש בכלי המכונה אטלאטל
מחטי תפירה, משרוקיות וכלי משחק מעצם
חבלים שזורים מסיבי יוקה וסיבים מקליפת עץ הארז
באמצע התקופה, סביב שנת 200, היו ניסויים של קדרות גסה של כלים חומים.
אתרים המתוארכים תקופת קולעי הסלים II העליונה
הפארק ההיסטורי הלאומי של תרבות צ'אקו – ניו מקסיקו
אתר דרקמולד (Darkmold Site) – קולורדו
האתר הארכאולוגי מחסות הסלע של דורנגו (Durango Rock Shelters Archeology Site) – קולורדו (אתר מפתח לתקופת קולעי הסלים II)
קניון גלן – יוטה ואריזונה
המונומנט הלאומי הובנוויפ (Hovenweep National Monument) – קולורדו
הפארק הלאומי פטריפייד פורסט – אריזונה
תקופת קולעי הסלים III (500 – 750 לספירה)
תקופת קולעי הסלים III (Basketmaker III Era; 500 – 750 לספירה), המכונה גם "תקופת קולעי הסלים המשופרים" (Modified Basketmaker period), בשל סדרה של שיפורים בחקלאות ובאיכות המוצרים שהכינו, הייתה התקופה השלישית שבה תושבי הפואבלו הקדמונים גידלו מזון בעצמם, החלו לייצור כלי קדרות וחיו במקבצים מתוחכמים יותר של מגורים בבתים חפורים.
הציד הפך קל יותר לאחר האימוץ של חץ וקשת.
לראשונה החלו בני התקופה לגדל שעועית בנוסף לתירס ודלעת שהיו הגידולים האופייניים לבני התקופות הקודמות.
הם גם בייתו וגידלו תרנגולי הודו, הן עבור הנוצות והן כמקור למזון.
המזון אוחסן בסיסטים (cists), בורות בקרקע שחופו וכוסו בלוחות אבן.
בנוסף נהגו התושבים לצוד וללכוד חיות בר, ללקט צנוברים, צמחים ופירות.
אנשים המשיכו להתגורר בבתים חפורים בתקופת קולעי הסלים III, אבל האדריכלות השתנתה.
כעת היו הבתים גדולים, כולל חלוקת המרחב למקטעים, כירה מרכזית גדולה, תוספת של פרוזדורים והקירות חופו בלוחות אבן.
מרבית הבתים החפורים נבנו בשטח פתוח על פסגות הרי השולחן.
בתים חפורים נבנו בעומק של מטר ומעלה וקוטר בין 2.5 ל-6 מטרים.
מסגרת מגזעי עצים הוקמה כדי לתמוך בקירות הצדדיים ובגג שכוסו במחצלות ארוגות ובעשב, ולבסוף בבוץ כדי להגן ממזג האוויר.
במרכז הגג היה פתח ששימש לאוורור ולכניסה לבית המגורים.
לחלק מהבתים החפורים היה חדר אחסון צמוד.
הפארק הלאומי מסה ורדה – מקבצים קטנים של בתים חפורים נבנו על גבי הרי השולחן.
הפארק ההיסטורי הלאומי של תרבות צ'אקו – משנת 450 ועד 700 לספירה היו מעל ל-200 אתרים של קולעי הסלים על גבי הרי השולחן של קניון צ'אקו, על הרכסים ועל קרקעית הקניונים.
באתרים אלו יש מקבצים בין 1 ל-20 בתים חפורים.
אחד מכפרים אלו, שאביקסצ'י (Shabik'eschee) היה אתר המפתח לתקופה זו.
אף שמרבית אתרי הכפרים היו קטנים יחסית, במהלך תקופה זו הכיל שאביקסצ'י (בין 550 ל-700 לספירה) 18 בתים חפורים, ושבהם על פי הערכה התגוררו 77 בני אדם.
היישוב כלל יותר מ-50 בורות אחסון, ובית חפור גדול ששימש לחגיגות וטקסים.
זאת בהשוואה ליישוב ממוצע שבו התגוררו בין 5 ל-15 תושבים.
הבית החפור הגדול היה כנראה קיווה גדולה.
ייתכן שבכפר ביקרו מתיישבים שהתגוררו סמוך, בהתבסס על מספר הבתים החפורים הנוספים ששימשו לאחסון.
פלזנט ויו (Pleasant View) בקולורדו – ייתכן שהיה לחץ בקרב הקהילות של בני תקופת קולעי הסלים III להבטיח את שלומם.
גדר כלונסאות הקיפה את הבתים החפורים בלפחות 11 אתרים במרחק של 15 קילומטרים מפלזנט ויו.
ייתכן שההתיישבויות (מתוארכות מ-600 ועד 700 לספירה) הוקפו בגדר להבטיח את שלומם של הילדים או לכלוא כלבים ותרנגולי הודו מבויתים.
ההשערה המקובלת יותר שהם נבנו כאמצעי הגנה, בהתבסס על האוספים הנרחבים של ממצאים ארכאולוגיים שרופים באתרים.
התאוריה היא שאולי תושבים מקומיים אחרים ניהלו מלחמה לאחר שחשו שנאלצו לעקור עקב המספר הרב של יישובים של בני תקופת קולעי הסלים III באזור.
בתקופה זו היה המבנה החברתי והפוליטי בלתי רשמי, וראשי משקי הבית קיבלו החלטות בהסכמה.
במהלך תקופה זו נחרתו פטרוגליפים של אנשים וחיות בפארק הלאומי פטריפייד פורסט.
בני תקופת קולעי הסלים III היו הראשונים להשתמש בקדרות באזור זה, והיכולת לייצר כלי קדרות אפשרה לצמצם את כמות הסלים שארגו ולבטל כליל את הכנת השקים הארוגים.
כלי קדרות אפורים פשוטים היו כלים יעילים יותר לבישול, לאחסון ולנשיאת מים.
התושבים באזור הפארק הלאומי פטריפייד פורסט ייצרו כלי קדרות מהסגנון המכונה "חום אדמנה" (Adamana Brown), הנחשבים כלי הקדרות המוקדמים ביותר ברמת קולורדו.
המיומנות של בני תרבות קולעי הסלים בייצור ושזירת מיוקה של הסלים השתפרה במהלך תקופה זו.
בין המוצרים שהכינו כלולים תיקים, סלים, סנדלים, אבנטים ופריטים ארוגים אחרים.
סלים שנאטמו בעזרת זפת מהצומח הכילו מים שבהם התבשל אוכל בעזרת אבנים שחוממו קודם לכן.
קשתות וחצים הפכו את הציד לקל יותר ועקב כך השגת עורות לבגדים.
עדיין היה שימוש בחניתות, אבל בתדירות פחותה.
נוצות תרנגולי הודו נארגו לשמיכות וגלימות.
התינוקות נישאו בעריסות רכות עשויות מיוקה, זרדים ופרוות ארנבת שלא גרמו לעיוותים בגולגולת כפי שאירע בתרבויות אחרות.
פריטים נפוצים נוספים מאותה תקופה כוללים:
סנדלים וחבלים שזורים מעלי יוקה
מכתש שטוח מאבן (metate) ואבן שטוחה המשמשת לטחינת תירס (mano)
רשתות ללכידת חיות בר קטנות
מוטות מחודדים להכנת גומות לזריעה
אתרים בולטים המתוארכים לתקופת קולעי הסלים III
הפארק הלאומי מסה ורדה – קולורדו
אזור קנאב קריק (Kanab Creek) – יוטה ואריזונה
תרבות ליאנגג'ו (בסינית: 良渚文化, בפין-יין: Liángzhǔ Wénhuà; זמנה 3,400-2,250 לפנה"ס) הייתה תרבות הירקן הנאוליתית האחרונה בדלתה של הנהר יאנגצה בסין.
על סמך הממצאים הארכאולוגיים אנו יודעים שהתרבות הייתה מחולקת למעמדות.
השערה זו מתבססת על כך שירקן, משי, שנהב וחפצים מצופים בלכה נמצאו אך ורק בקברים של האליטות, בעוד שבקברים של האנשים העניים יותר נמצאו כלי חרס.
חלוקה זו למעמדות מוכיחה ששיטת הממשל בתקופת ליאנגג'ו הייתה של מדינה קדומה המאופיינת בהבחנה ברורה בין מעמדות חברתיים במבני הקבורה.
מרכז עירוני התגלה באתר העיר ליאנגג'ו וקבוצות עילית מאתר זה שלטו על המרכזים המקומיים.
לתרבות ליאנגג'ו הייתה השפעה רבה מאוד על האוכלוסייה באזור זה של סין, ותחום השפעתה היה סביב אגם טאי (האגם השלישי בגודלו בסין), והגיע עד צפון שאנשי ועד דרום גואנגדונג.
האתר שעל שמו קרויה התרבות הוא אתר ארכאולוגי בתת־המחוז העירוני האנגג'ואו במחוז ג'ג'יאנג שנחפר לראשונה ב-1936 על ידי הארכאולוג הסיני שְׁה שִׂינ'גֶנְג.
ב-9 ביולי 2019 הוכרז האתר הארכאולוגי של ליאנגג'ו כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
העיר ליאנגג'ו, שהייתה מרכז תרבות ליאנגג'ו, אותרה בתת־המחוז העירוני האנגג'ואו במחוז ג'ג'יאנג ונחפרה לראשונה ב-1936 על ידי הארכאולוג הסיני שְׁה שִׂינ'גֶנְג.
משנות השמונים של המאה ה-20 נערכים באתר העיר ובסביבתה חפירות ארכאולוגיות שחשפו יישוב מאורגן, בתי קברות ומערכת מים היקפית.
אקלים האזור גשום למדי ולכן היו התושבים צריכים להתמודד עם הצפות חוזרות ונשנות.
הפתרונות שלהם לבעיה כללו בניית סכרים וסוללות, חפירת תעלות לניתוב המים העודפים והקמת במות עפר גדולות הגבוהות מסביבתן.
אתר העיר משתרע על שטח של 8,814 דונם, ומתחלק לשלושה חלקים: אזור הארמון, העיר הפנימית והעיר החיצונית.
(מהתקופה האמצעית עד סוף התקופה האחרונה של תרבות ליאנגג'ו).
אזור הארמון שוכן במרכז העיר הפנימית ומשתרע על שטח של 390 דונם, הוא בנוי משלוש במות מוגבהות: "במת מוֹגְ'יָאושָׁאן" (Mojiaoshan Terrace) בצפון מרכז העיר.