tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כהן הגיע לבוש סחבות ועבד בנמל בתנאים קשים ביותר במשך שלושה חודשים, תוך שהוא לומד את הווי הפועלים וההיסטוריה שלהם.
בחודשים שלפני הכרזת המדינה שלחו יגאל אלון ויצחק רבין את לוחמי המחלקה הערבית יעקובה כהן ושמעון חורש, מחופשים לרועי צאן, להסתובב ברחבי הגולן ודרום סוריה, כדי לאסוף מודיעין על צבא סוריה, שהתאמן באותה עת בגולן כהכנה לפלישה לארץ ישראל.
הם הגיעו לקוניטרה ואף הרחיקו עד דמשק, ואספו מידע רב.
מפקד היחידה באותה עת העיד שיגאל אלון אמר לו שהמידע שנאסף שווה בערכו לגדוד לוחמים.
ב-28 בפברואר 1948 נשלחו יעקובה כהן ויצחק שושן לחיפה.
לפי מידע שהיה בידי ההגנה, במוסך אבו שעם ברחוב נצרת בחיפה הכינו ערבים מכונית תופת שיועדה להתפוצץ בהדר הכרמל.
יעקובה כהן נכנס למוסך עם רכב ממולכד והציג עצמו כערבי משכם ודרש שיתקנו את מכוניתו.
הנוכחים סירבו והוא נתבקש להמתין למנהל.
כשראה שאין שמים אליו לב הוא הפעיל את מנגנון ההשהייה ויצא מהמקום אל שושן שחיכה לו בחוץ.
המכונית התפוצצה ואיתה מכונית הנפץ.
בפיצוץ נהרגו כ-30 איש ונפצעו כ-70.
העברת מרכז הפעילות אל מחוץ לישראל
חבקוק כהן, אחד מאנשי היחידה אשר נשתל בקרב ערביי חיפה, הבחין בתחילת העזיבה המבוהלת של חמישים אלף ערביי חיפה את העיר, ותוך סיכון חייו יצא לעבר הכוחות היהודים וביקש להעביר את הידיעה למפקדיו.
הוחלט לשתול מסתערבים בין הבורחים, למרות הידיעה שהם מסכנים את חייהם וישנו סיכוי גדול שלא יחזרו.
כמה מאנשי היחידה הצטרפו לזרם הפליטים שיצאו ללבנון והקימו לעצמם תא ריגול בביירות, שם אספו מודיעין וביצעו פעולות שונות.
אלה היו גמליאל כהן, יצחק שושן, חבקוק כהן ושאול כרמלי.
בהמשך, נשלח אליהם שמעון חורש, שהוחדר ללבנון כנהגו של איש כמורה בכיר שהורשה לחצות את הגבולות, ונשא עימו מכשיר אלחוט שאיפשר לחוליה לקיים קשר סדיר עם מפעיליהם בארץ.
אחריו הונחת בסירה בחוף ביירות יעקובה כהן, שנשא עימו חומרי חבלה, כלי נשק וכסף לצייד בהם את חוליית הריגול.
יעקובה כהן רכש והפעיל מונית בביירות, אשר סיפקה לו ולחבריו סיפור כיסוי לנסיעותיהם הרבות ברחבי לבנון ואף לסוריה.
אולם אנשי היחידה חשו שהם מבצעים פעילות קטנה מדי ולא חשובה, וחשבו שהם יכולים לעשות יותר.
על אנשי היחידה בחו"ל נאסר ליצור קשר עם יהודי המקום ולקיים קשרים עם נשים, אך לא אחת הם חרגו מהנחיות אלה.
פעולה אחת מבין הפעולות שביצעו אנשי היחידה תחת פיקודו של שמריה גוטמן (אשר היה מפקד היחידה משנת 1948 ועד פירוקה בשנת 1950) הייתה פיצוץ האוניה "איגריס" (אשר בעברה הייתה היאכטה של אדולף היטלר).
אליהו ריקה, איש היחידה, נשלח ללבנון.
הוא הועבר לביירות בסתר באמצעות אונייה של חיל הים והונחת בחוף ביירות, שם המתינו לו חברי החוליה שישבו בעיר.
משם יצא בשחייה לעבר האיגריס.
כשהגיע לאונייה הצמיד מוקשים לבטנה ושחה לעבר החוף.
האונייה התפוצצה, והוסר האיום מעל חופי צפון הארץ.
היה זה המבצע הגדול הראשון של היחידה, אשר הוכיחה יכולת להחדיר סוכן מעבר לקווי האויב, לעקוב אחר תנועותיו ולהשלים בהצלחה מבצע חבלה.
החל מ-1949 החלה לפעול שלוחה של חוליית ביירות בדמשק, אותה איישו שמעון חורש ושאול כרמלי.
בינתיים, שולב הפלמ"ח בצה"ל והמחלקה הערבית הפכה לענף במחלקת המודיעין בשם "ש.מ.
בסופו של דבר, פורקה היחידה בשנת 1950 ולוחמיה הוחזרו משירותם בארצות ערב.
כמה מהם נשלחו לקורס קצינים והמשיכו את שירותם כקת"מים (קציני תפקידים מיוחדים) במודיעין 10 (לימים יחידה 504).
שבעה מאנשי היחידה נהרגו בעת פעילות מבצעית:
ו נתפסו בדצמבר 1947 בעת ששהו ביפו.
השניים עקבו אחר הפגנה של ערביי העיר, אשר הפכה למסע לעבר תל אביב השכנה, מתוך כוונה לפגוע ביהודים.
הם נכנסו לתא טלפון והעבירו את הידיעה למטה.
באותם הימים נעשו שיחות הטלפון דרך מרכזייה והיו נתונות למעקב של אנשי הוועדה הלאומית ביפו.
לאחר שזוהה מספר הטלפון המבוקש כמספר בתל אביב, הם נתפסו והוצאו להורג ב-22 בדצמבר 1947 בתל א-ריש.
מקום קבורתם לא נודע במשך שנים רבות.
בנובמבר 1977, בעת חפירת יסודות למבנה בית ספר בשכונת תל גבורים בחולון, נתגלו שתי גופות.
מחמת הספק בזהותם הובאו עצמותיהם לקבורה בבית הקברות הצבאי בחיפה, בחלקת החללים שזהותם אינה מוכחת.
רק לאחר 56 שנה מעת נפילתם הוכח כי הגופות שנמצאו בשנת 1977 הם הגופות של בן דוד ושמש.
בכ"ג באלול תשס"ד 2004 הובאו השניים לקבורה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
נתפס כשהוא אוסף מודיעין ליד בסיס של הלגיון הערבי בית נבאלא.
הוא נשלח לשם כדי לברר מי היו תוקפי שיירת בן שמן.
נסיבות תפיסתו ומקום קבורתו לא נודע.
ו נשלחו במאי 1948 לעזה למטרות איסוף מודיעין.
הם נתפסו ונאלצו להודות לאחר עינויים כי נשלחו להרעיל את בארות המים של עזה.
הם הוצאו להורג ב-22 באוגוסט 1948. מקום קבורתם לא נודע.
יעקב בוקעי – נתפס בעת שניסה לעבור במעבר מנדלבאום בעת החלפת שבוים עם הלגיון הערבי.
הוא עונה אך לא גילה את שמו של איש היחידה נוסף שעבר איתו.
הוצא להורג ב-2 באוגוסט 1949. מקום קבורתו לא נודע.
חבקוק כהן, איש מחלקת המודיעין של צה"ל נהרג ב-26 בדצמבר 1951 כשיצא לפגוש סוכנים ירדנים בין סדום לעין חוסוב והם בגדו בו.
הוא היה הראשון מבין מפעילי הסוכנים שמצא את מותו בעת מילוי תפקידו.
שמותיהם חקוקים באתר ההנצחה לחללי קהיליית המודיעין בגלילות.
המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית היא מחלקה בממשל האמריקני הנושאת באחריות להגנה על הטריטוריה של ארצות הברית מפעולות טרור ותגובה לאסונות טבע.
היות שמחלקת ההגנה של ארצות הברית אחראית על פעולות צבאיות מחוץ למדינה, המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית עובדת בשדה האזרחי על מנת להגן על ארצות הברית מתוך, מחוץ ובגבולותיה של המדינה.
מטרתה העיקרית של המחלקה היא להתכונן, למנוע ולהגיב למצבי חירום המתייחסים לענייני פנים של המדינה, בעיקר פעולות טרור.
עם מעל 200,000 עובדים, המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית היא הלשכה השלישית בגודלה בארצות הברית.
בשנת 2020 במסגרת המחלקה הוקם כוח המשימה להגנה על הקהילות האמריקאיות.
מאז 25 בינואר 2025 מכהנת קריסטי נואם כמזכירת ביטחון המולדת של ארצות הברית.
ב-20 בספטמבר 2001, בתגובה לפיגועי 11 בספטמבר, הודיע הנשיא ג'ורג' בוש על הקמת המשרד לביטחון המולדת (Office of Homeland Security) על מנת לרכז את המאמצים לביטחון המולדת, ושבראש המשרד יעמוד טום רידג'.
המחלקה עצמה נוסדה ב-25 בנובמבר 2002, והתחילה לפעול באופן רשמי ב-24 בינואר 2003, אך רוב הסוכנויות המרכיבות את המחלקה לא הועברו אליה עד 1 במרץ.
אחרי שייסד את המבנה הבסיסי של המחלקה ועבד על מנת לשלב את הגורמים השונים ולגרום למחלקה לתפקד, הודיע רידג' על התפטרותו ב-30 בנובמבר 2004.
ג'ורג' בוש הציע את המשרה לממונה על משטרת העיר ניו יורק, ברנרד קריק, אך ב-10 בדצמבר קריק דחה את המינוי מסיבות אישיות וטען שלקיחת המשרה לא תשרת את האינטרסים של המדינה.
+סמלשם היחידה תיאורשירות האזרחות וההגירה של ארצות הבריתאחראי על ניהול ופיקוח ההגירה החוקית לארצות הבריתסוכנות ההגירה ואכיפת המכס של ארצות הבריתאחראית בעיקר על הגירה ואכיפת מכס.
ביניהם: מים בינלאומיים, חופי ארצות הברית, נמלים ומקוות מים בפנים הארץ (אגמים, נהרות).
המחלקה הדתית הייתה אחת ממחלקות הפלמ"ח, שנודעה בשל חלקה בעלייה לביריה ב־1946.
המחלקה הוקמה בשנת 1942 ועם הקמתה ישבה בקיבוץ גן יבנה.
באוקטובר 1942 עברה המחלקה ל"משק הפועלות הגדול" בעיינות (כיום כפר הנוער עיינות).
חניכי המחלקה עבדו בימים בשדות משק הפועלות ובלילות התאמנו יצאו לסיורים רגליים להכרת הסביבה ולאיסוף חומר על הכפרים הערבים שמסביב.
עיינות שימשה כמקום לאימוני נשק וירי.
הנשק הוסתר בסליקים ברפת, בתוך בור התחמיץ ובבור החליבה.
בשנת 1944 מונה למפקד המחלקה יהודה ניצן (בלום), אשר לאחר הקמת צה"ל הגיע לדרגת אלוף-משנה, ושימש כיועץ הכספי לרמטכ"ל.
אנשי המחלקה שהתיישבו בביריה לא ראו את ייעודם בהתיישבות, אלא ראו ביישוב המקום מטרה צבאית.
במקום הוקמה מצודה, במתכונת הדומה למצודות שהוקמו ברמות נפתלי וחוקוק.
את זמנם העבירו בני המחלקה הדתית בביריה באימונים, סיורים, ועבודות ייעור מטעם הקרן הקיימת לישראל.
כן היוותה ביריה נקודה בדרכם של המעפילים שהגיעו דרך סוריה ולבנון, בשיירות שלוו על ידי אנשי הפלמ"ח.
ב-6 בפברואר 1946 השתתפו כמה מבני המחלקה הדתית במתקפה על משטרת הר כנען, מכיוון שסברו כי 11 חברי הפלמ"ח שנעצרו כמה ימים לפני כן בעת שהתכוונו לסייע למעפילים נמצאים במעצר במקום.
בעקבות המתקפה הוטמן נשק רב בסליק בביריה, ולאחר מתקפה נוספת שביצע הפלמ"ח, על מחנה הלגיון הערבי בהר כנען, נערך במקום חיפוש, ב-28 בפברואר 1946, ומשנמצאו שני סליקים ובהם כמות רבה של נשק ותחמושת, וכן מסמכים הקושרים את התושבים אל תנועת המרי העברי, נעצרו כל 24 תושבי ביריה.
לאחר מעצרם של אנשי המחלקה הדתית הכריז הצבא הבריטי על ביריה כשטח צבאי סגור, ואסר על מגורי יהודים ביישוב.
בתגובה לכך, בליל י"א באדר התש"ו, הוא 14 במרץ 1946, עלו אלפי צעירים אל היישוב, ולאחר מאבק בבריטים הצליחו להביא להסכמה על מגורי קבע של יהודים בביריה.
אנשי המחלקה הדתית שנעצרו עברו עינויים ואף שבתו שביתת רעב במחאה על היחס הברוטאלי שקיבלו מהמשטרה הבריטית.
ב-30 במאי 1946 התקיים משפטם בפני בית דין צבאי בריטי באשמה של החזקת נשק בלתי חוקית.
על העצורים לימד סנגוריה הרב מאיר בר-אילן, שהופיע בפני השופטים והסביר את זכות תושבי הנקודות המבודדות בגליל להגנה עצמית.
לאחר מכן הודו כל הנאשמים באשמות המיוחסות להם.
רובם נדונו לארבע שנות מאסר, ומיעוטם, שהיו קטינים, נדונו לשנה או לשנתיים מאסר.
בסופו של דבר, ריצו חברי ביריה שנה ורבע מתקופת המאסר שהוקצבה להם.
ב-11 ביוני 1947 שוחררו 22 האסירים שעדיין נותרו כלואים בעקבות חנינה לרגל יום הולדתו של המלך.
יחד עמם שוחררו 8 חברי הגנה שנאסרו במסגרת אירועי השבת השחורה, בהם 4 מחברי בית הערבה, 2 מקריית ענבים ו־2 מגבעת ברנר.
שחרורם של אסירי ביריה היה תוצאה של פניותיהם של חוגים נרחבים בציבור היהודי.
לאחר השחרור צורפו אנשי המחלקה הדתית כיחידים ל'רזרבה' (מילואים) של הפלמ"ח.
יוצאי המחלקה הדתית, הן בוגרי אירועי ביריה, והן כאלו שפרשו ממנה בטרם אירעו האירועים, סייעו בהתיישבות במקומות נוספים בארץ, כמושב תקומה, כפר עציון ועין צורים שבגוש עציון.
המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית הייתה מחלקה של הסוכנות היהודית שניהלה את המגעים עם שלטונות המנדט הבריטי וגורמי חוץ אחרים, וניהלה את ענייני החוץ של היישוב.
עד הקמת הסוכנות היהודית הייתה המחלקה המדינית חלק מההנהלה הציונית.
לאחר הקמת הסוכנות היהודית עברה המחלקה לאחריותה.
משרדי המחלקה היו בבית המוסדות הלאומיים.
במקביל הלך וגבר ערכה של המחלקה המדינית של הסוכנות והיא הפכה להיות משרד החוץ של המדינה שבדרך.
עם הקמת מדינת ישראל תם תפקידה של המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית והעומד בראשה משה שרת נתמנה לשר החוץ של המדינה, וניהול ענייניה המדיניים של המדינה עבר לידי משרד החוץ הישראלי.
בשנים 1929–1931 עמד בראש המחלקה המדינית הקולונל פרדריק קיש.
בשנת 1931 נכנס לתפקיד ד"ר חיים ארלוזורוב, שכיהן עד הרצחו ביוני 1933. באוקטובר 1931 נתמנה משה שרתוק למזכיר המחלקה ולאחר רצח ארלוזורוב הוא נתמנה לראש המחלקה.
לצידו סייע דוד בן-גוריון בשנים הראשונות.
בשנת 1934 כיהן אהרן פלמן כמזכיר המחלקה.
בסוף 1946 יצא שרת לארצות הברית ובמקומו ניהלה גולדה מאיר את המחלקה המדינית.
בשנותיה הראשונות עסקה המחלקה המדינית של הסוכנות בעיקר במגעים עם ממשלת המנדט וערביי ארץ ישראל.
המגעים עם ממשלת המנדט נגעו במקרים רבים לנושאים תקציביים של תמיכה בענייני חינוך ובריאות של היישוב.
המחלקה המדינית גם השתתפה במגעים בנושאי חקיקה למתן סמכויות למועצות של הערים העבריות.
בין השאר המחלקה הייתה פעילה בחקיקת חוק שאפשר לעיריית תל אביב להנהיג פיקוח על שכר דירה.
במרוצת השנים, לאור ההתפתחויות המדיניות והצבאיות, הורחבו תפקידיה של המחלקה גם לכינון שיתוף הפעולה של היישוב עם הממסד הצבאי הבריטי שנוצר בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, במסגרתו הוקמו פלגות הלילה המיוחדות בפיקודו של אורד צ'ארלס וינגייט, "הידיד".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פעלה המחלקה להתנדבות בני היישוב לצבא הבריטי ולהתנדבות לצי הבריטי.
במסגרת היחסים של המחלקה המדינית עם מנהלת המבצעים המיוחדים ה-SOE שהייתה אחראית לחבלה ולפעולות מיוחדות מאחורי קווי האויב, ובעקבות פנייה של אנשי צרפת החופשית, הוקמה ב-1940 רשת של סוכנים יהודים בסוריה ובלבנון.
במסגרת שיתוף הפעולה עם הבריטים הוקם בשנת 1941 הפלמ"ח ושותפו בחורים יהודים דוברי ערבית במערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה.
למחלקה המדינית היה גם תפקיד מכריע בהקמת הבריגדה היהודית בשנת 1944.
עם תום מלחמת העולם השנייה התחדש מאבקו של היישוב בבריטים, בדרישה לפתיחת שערי הארץ בפני שארית הפליטה ולעצמאות.
בשלהי תקופת המאבק חוללו הבריטים את "השבת השחורה".
בניין המוסדות הלאומיים בירושלים, שבו שכנה הנהלת הסוכנות, נתפס על ידי הצבא הבריטי וחברי ההנהלה ובראשם משה שרתוק ראש המחלקה המדינית, וכן יצחק גרינבוים, דב יוסף, דוד רמז והרב יהודה לייב פישמן מימון - נעצרו ונכלאו במחנה מעצר בלטרון לתקופה של ארבעה חודשים.
הבריטים החרימו בבניין מסמכים רבים, שהובלו בשלוש משאיות גדולות למלון המלך דוד בירושלים, שם שכנה מזכירות הממשלה והמפקדה הראשית של הצבא.
עם שחרורו מלטרון יצא משה שרתוק לארצות הברית כדי להמשיך ולנהל את המאבק בדרכים מדיניות.
המחלקה המדינית השתדלה לשמור על קשרים עם גורמים ערביים, בהם עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
כן הוציאה המחלקה פרסומים שונים על התועלת לתושבי הארץ הערבים מההתיישבות היהודית, בערבית.
במחלקה המדינית היה אגף ערבי שבשורותיו אישים המעורים בשפה ובתרבות הערבית שפעלו במדינות ערב.
בראש האגף הערבי עמד אליהו ששון לימים שר בממשלת ישראל, ובין פעיליה היו ראובן זסלני (לימים ראובן שילוח) מי שעתיד להיות מפקדו הראשון של "המוסד".
סייע להם איש הש"י לוי אברהמי.
לקראת סיומה של מלחמת העולם השנייה יזם ראש ממשלת מצרים, מוסטפא א-נחאס פאשה, ועידה כלל ערבית לקראת כינונה של קונפדרציה-פדרציה רופפת ללא איחוד משטרים ומשקים של כל מדינות ערב, והיא אף כונתה בשם "ועידת הפדרציה".
הוועידה כונסה באלכסנדריה בספטמבר 1944. האגף הערבי שיגר מבעוד מועד מודיעים פלסטינים למצרים לעקוב אחר ההכנות לוועידה והם דיווחו לארץ באמצעותו של זסלני, ששהה בימים ההם במצרים.
בימי הוועידה שהו שני אנשי האגף הערבי, אליהו ששון ואליהו אפשטיין (לימים אליהו אילת), באלכסנדריה, ועקבו אחר מהלך הדיונים.
בעקבות הוועידה ולקראת הקמת הליגה הערבית הפכה מצרים בתחילת 1945 לנקודת התצפית המרכזית של המחלקה המדינית על הפעילות המדינית הערבית.
בשנת 1946 הייתה מצרים ליעד החשוב ביותר לפעולה מודיעינית של המחלקה המדינית מחוץ לארץ-ישראל.
על השליחים מן הארץ ועל הסוכנים המקומיים הוטל לדווח על המדיניות המצרית בענייני ארץ-ישראל, על הנעשה בליגה הערבית ועל ההתפתחויות ביחסי בריטניה-מצרים.
קרבתם של סוכני המחלקה במצרים אל מרכז הליגה הערבית עשתה אותם למקורות מידע חשובים על מדיניותן של ארצות ערב כולן ועל הנעשה בהן.
במקביל פעל במצרים בשנת 1944 שליח המחלקה המדינית יעקב טשרנוביץ (לימים יעקב צור), שעסק בעיקר בטיפוח קשרים עם יהודי מצרים.
לצד השליחים מארץ-ישראל היו למחלקה המדינית במצרים כמה עוזרים מקומיים מיהודי מצרים.
בביקורו בקהיר ב-1945 גייס אליהו ששון לשירות המחלקה את יולנד הרמר, עיתונאית יהודייה, שהייתה בעלת קשרים בחוגי החברה המצרית הגבוהה והיא ניצלה אותם כדי להתקרב לחצר המלך פארוק הראשון ולמדינאים ערבים והשיגה מהם ידיעות בעלות ערך רב.
לאחר שנים היא כונתה בעיתונות הישראלי בשם "מאטה הארי היהודיה".
בימי מלחמת העצמאות הייתה למידע שהשיג האגף הערבי של המחלקה המדינית במצרים בשנים 1944 - 1948 תרומה חשובה בניצחון צה"ל על הצבא המצרי.
המחלקה ניהלה קשרים עם נציגי מדינות שונות ושמרה על קשרים עם שגריריהן בארץ ישראל.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, פעלה המחלקה לניהול משא ומתן עם שלטונות גרמניה על עליית יהודי גרמניה והצלת רכושם, אותו ניהל ראש המחלקה, ד"ר חיים ארלוזורוב, ערב הירצחו ב-16 ביוני 1933.
לאחר שוועדת אונסקו"פ, הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל, שנתמנתה כדי לבחון את שאלת ארץ ישראל, פרסמה ב-31 באוגוסט 1947 את החלטתה כי יש לסיים את המנדט הבריטי על ארץ ישראל וכי הארץ תחולק בין שתי מדינות עצמאיות, ערבית ויהודית, הועברו ההמלצות להכרעת מליאת עצרת האומות המאוחדות.
המאבק המדיני באו"ם, במטרה להשפיע על מספר גדול ככל האפשר של המדינות המשתתפות בהצבעה להצביע בעד הצעת החלוקה, היה מאבק גורלי ביותר לעתיד העם היהודי והיישוב העברי.
את המאבק ניהלו נציגי המחלקה המדינית משה שרת, דוד הורוביץ, אבא אבן ומשה טוב בעזרתם של מנהיג ציוני ארצות הברית אבא הלל סילבר ושל ד"ר נחום גולדמן, נשיא הקונגרס היהודי העולמי.
בהגיע מועד ההצבעה ב-26 בנובמבר, לאחר שנישאו הנאומים האחרונים שלפני ההצבעה הבינו נציגי הסוכנות כי מצבם חמור וכי הסיכוי היחידי להציל את המצב יהיה רק על ידי דחיית ההצבעה ליום או ליומיים.
כשהאפשרות של הקמת מדינה יהודית הלכה ונהייתה ממשית, הוחלט במחלקה המדינית להקים את המוסד להשתלמות, שנקרא גם "בית הספר לדיפלומטים", כדי להכין את העתודה הניהולית והדיפלומטית למשרד החוץ של המדינה שבדרך.
המשימה הוטלה על ולטר איתן, שניהל את בית הספר יחד עם סגנו אריה לבבי.
לאחר סינון קפדני נבחרו 25 חניכים בהם יהושפט הרכבי, אהרן יריב, מרדכי גזית, משה אראל, שאול קריב, אורה הרצוג, אסתר הרליץ, חנה פרגר (פלטי) ואחרים.
ההשתלמות החלה לפעול בנובמבר 1946 והסתיימה באביב 1948.
הישועים טענו שבהגבלות מסוימות טקסים סיניים אלה הם טקסים חילוניים שאינם מנוגדים לנצרות, ולכן יש לנהוג בסובלנות כלפיהם.
אולם הדומיניקנים והפרנציסקנים לא הסכימו עם טענה זו, ודיווחו על הנושא לרומא.
המועצה להפצת האמונה התייצבה לצד הדומיניקנים בשנת 1645 על ידי גינוי הטקסים הסיניים על סמך תקציר שהתקבל מהדומיניקנים.
עם זאת, אותה ועדה התייצבה לצד הישועים ב-1656, ובכך הסירה את האיסור.
מחלוקת זו הייתה המרכזית בשורת מחלוקות נרחבות יותר בין הדומיניקנים לבין הישועים בנוגע לשילוב טקסים ומנהגים מקומיים של מדינות אחרות באסיה בפולחן הנוצרי, כדוגמת מנהגי הנזירות של הברהמינים בהודו, והטקסים העממיים ביפן.
הסכסוך בין הישועים ליריביהם קיבל ממד היסטורי, כשהראשונים התעקשו כי לאירופים ולסינים יש היסטוריה משותפת, במטרה לתת לגיטימציה ל"הסכמה" הישועית לטקסים סיניים ושמות סיניים לאל הנוצרי.
המחלוקת התנהלה גם באוניברסיטאות מובילות באירופה.
קאנגשי, קיסר סין משושלת צ'ינג וכמה אפיפיורים (כולל קלמנס האחד עשר וקלמנס הארבעה עשר) בחנו את המקרה; גם מחלקות הקוריה הרומאית של הכס הקדוש התערבו.
לקראת סוף המאה ה-17, דומיניקנים ופרנציסקנים רבים שינו את עמדותיהם וקיבלו את הדעה של הישועים, אך רומא לא הסכימה.
קלמנס האחד עשר אסר על הטקסים בשנת 1704, החלטה שגרמה להפסקה כמעט מוחלטת של פעילות המיסיון הקתולי בסין.
בשנת 1742, אישר בנדיקטוס הארבעה עשר מחדש את האיסור ואסר על ויכוח בנושא.
ב-1939, לאחר מאתיים שנה, העריך הכס הקדוש מחדש את הנושא.
פיוס השנים עשר הוציא צו ב-8 בדצמבר 1939, שאישר לקתולים סינים לקיים את טקסי האבות ולהשתתף בטקסים המכבדים את זכרו של קונפוציוס.
העיקרון הכללי של קבלת מסורות ילידיות לפעמים אפילו לתוך הליטורגיה של הכנסייה, בתנאי שמסורות כאלה יתאימו לרוח האמיתית והאותנטית של הליטורגיה, הוכרז על ידי ועידת הוותיקן השנייה (1962–65).
מיסיונרים נוצרים הגיעו לסין כבר במאה ה-5, כשהנסטוריאנים, שכנסייתם נחשבה כמינות, נדחקו למרכז אסיה, ופעולת המיסיון שלהם הגיעה בסופו של דבר לבירת סין.
המנזרים הראשונים נוסדו ב-635, אך בסוף שושלת טאנג (618–907) הורחקה הקהילה הנסטוריאנית מסין.
האפיפיור, שקיבל באמצעות מרקו פולו בקשה מקובלאי חאן לשלוח 100 מלומדים נוצרים לסין, שלח תחילה נזיר פרנציסקני ב-1294, וב-1342 נשלחו 32 מיסיונרים לסין; אלא שתוך פחות מ-25 שנה אסרה שושלת מינג, שירשה את שושלת יואן, על כניסת זרים לסין, והנצרות נעלמה מסין בפעם השנייה.
כאשר התפשטה האימפריה הפורטוגזית, והגיעה במאה ה-16 עד חופי סין, ראו הישועים באוכלוסייה הענקית של סין כר נרחב להתנצרות, ועשו ניסיונות חוזרים ונשנים להיכנס למדינה.
המיסיונר פרנסיסקו חאווייר היה הראשון שניסה לקבל אישור להיכנס לסין, ובסופו של דבר מת ב-2 בדצמבר 1552 באי הסיני שאנגצ'ואן, 14 קילומטר מהחוף הדרומי של סין, בעודו ממתין לאישור המיוחל.
הישועי מלכיור נונייז בַּארֶטוֹ (Melchior Nuñez Barreto) היה הראשון שהורשה להיכנס לסין לתקופה קצרה ב-1555, ואחריו הורשו נזירים דומיניקנים, אוגוסטינים ופרנציסקנים לשהות בסין זמן קצר בטרם גורשו.
בניגוד ליבשת אמריקה, שנכבשה תוך שימוש בכוח צבאי שפעל מול התנגדות חלשה ובלתי מאורגנת, ושתושביה הילידים המירו את דתם לנצרות במאפייניה האירופיים, נתקלו המיסיונרים האירופאים בבואם לאסיה בחברות מלוכדות ומשכילות שלא ניתן היה להכניען בכוח הזרוע.
בעיני המשכילים באימפריה הסינית, הייתה סין פסגת התרבות האנושית, והם התייחסו לשאר העמים, ובייחוד אל האירופאים, כאל ברברים חסרי השכלה.
האב אַלֶסַנְדְרוֹ וַאלִינְיַאנוֹ (Valignano), שמאוגוסט 1573 היה אחראי על כל המיסיונים של הישועים במזרח הרחוק, היה הראשון שהבין שסיבת הכישלונות הקודמים היא בחוסר תכנון מושכל של פעולותיהם.
המיסיונרים, שלא הוכנו כראוי, ניסו לכפות על המקומיים את המנהגים המערביים ואת השפה הלטינית בפולחן הדתי, ובחיבוריו: Résolutions ו-Cérémonial, שהתייחסו לכניסת הנצרות ליפן, היה הראשון שטען שיש צורך להתאים את המנהגים הנוצריים לתרבויות של אסיה.
ואליניאנו החליט שיש לערוך סינון קפדני לאנשים שיישלחו לסין, ולהכינם היטב למשימתם על ידי לימוד מעמיק של התרבות הסינית ושל השפה הסינית.
כבסיס יציאה נבחרה מקאו, מושבה שהוקמה ב-1557 על חצי אי בחופה המזרחי של סין ונשלטה על ידי האימפריה הפורטוגזית.
מקאו הייתה מושבה משגשגת, סינים רבים עבדו בה, והישועים הקימו בה מיסיון כבר ב-1571.
תחילה זימן ואליניאנו למקאו את האב מִיקֶלֶה רוּגֶ'רִי (Ruggieri), שהגיע ביולי 1579. המשימה הראשונה שהוטלה על רוג'רי הייתה לימוד מנדרינית – ניב סיני שבו דיברו הפקידים והאליטות האינטלקטואליות בכל רחבי האימפריה הסינית.
על אף שהתקדמותו בלימוד השפה הייתה איטית, היא הספיקה לו כדי ליצור תקשורת עם פקידי הממשל הסינים במהלך שני מסעות קצרים לסין בין השנים 1580–1581, ולזכות לשיתוף פעולה בלתי צפוי מצִדם.
לאחר מאמצים, אישר גְווֹ יִינְגפּינְג, מושל המחוזות גואנגדונג וגואנגסי, לרוג'רי להיכנס לסין.
ואליניאנו החליט לצרף לרוג'רי את האב מטאו ריצ'י, שפעל אז במיסיון בהודו, והורה לו להגיע למקאו.
מטאו ריצ'י וראשית המיסיון הקתולי בסין
רוג'רי וריצ'י הגיעו לג'אוצ'ינג, אז הבירה האדמיניסטרטיבית של גואנגדונג, בספטמבר 1583. על פי עקרונות ה-Cérémonial של ואליניאנו, שהותאמו להקשר הסיני, הגיעו השניים כשהם מגולחי ראש ולבושים בגלימות של בודהיסטים – וכך גם התייחסו אליהם מארחיהם הסינים.
חמש שנים אחר כך נשלח רוג'רי לרומא, ומטאו ריצ'י הועמד בראש המיסיון בסין.
בינתיים הבין ריצ'י שמעמדם החברתי של הבודהיסטים בסין נמוך בהשוואה לאליטה הקונפוציאנית המשכילה.
ריצ'י ביקש מהממונים עליו ללבוש את בגדיהם של הלִיטֶרַאטִי (literati – כינוי שטבע ריצ'י עבור מעמד הפקידים המשכילים) ולגדל את זקנו ואת שער ראשו בהתאם למנהג הסיני, וקיבל את אישורם לכך.
כמו כן, בחר ריצ'י את התואר שֶנְפוּ (神父, אב רוחני).
בתחילת שנת 1601, עשרים ושבע שנים לאחר שהגיע לסין, הצליח ריצ'י לקבל אישור להתגורר בבייג'ינג, בירת האימפריה הסינית, וחי בה עד מותו.
הדרך שבה פעל ריצ'י כדי לשכנע את הסינים להתנצר הייתה להראות להם כיצד עקרונות התאולוגיה הנוצרית משתלבים בהיגיון טבעי עם תורתם של המלומדים הסינים הקדומים, בייחוד עם תורתו של קונפוציוס, ועם הפילוסופיה הסינית.
הוא הכין קטכיזם בסינית, שבו קבע כי תרגום המונח אלוהים לסינית יהיה "טְייֵנְג'וּ" (天主 – "שליט השמים").
את התואר "שליט השמים" אימץ ריצ'י בעצת אחד מתלמידיו הסינים.
במיתולוגיה הסינית מצויים האלים בשמים, ולכן מקורה של מלכותו של הקיסר הייתה במנדט השמים, והתואר "בן השמים" (天子) היה כינוי מקובל של קיסר סין, וייחס לקיסר שלטון על "הכול מתחת לשמים", הפירוש המילולי של מילה שמשמעה "עולם" (天下, טְייֵן שְׂיָה).
בעת מותו של ריצ'י ב-1610 היו כבר למעלה מ-2,000 מתנצרים סינים.
המיסיון בסין לאחר מותו של מטאו ריצ'י
לאחר מותו של ריצ'י פעלו מיסיונרים ישועים בסין ובקוריאה על בסיס דעותיו על קונפוציאניזם ועל הטקסים סיניים, שכונו לעיתים קרובות "ההנחיות של מטאו ריצ'י" (בסינית: 利瑪竇規矩),
מנהגיהם של הישועים עוררו מחלוקת עזה בינם לבין המסדרים האחרים, ומסדרים אלו הביאו את הנושא לדיון ברומא לפני האפיפיור.
הם הציגו שלושה נושאים להם התנגדו בפעילות הישועית:
התנגדות לתרגום הישועי המקובל למילה אלוהים בסינית, בין אם ההחלטה של ריצ'י על "טְייֵנְג'וּ" (天主 tianzhu – "שליט השמים"), או התואר התחליפי המקובל, "שאנגדי" (上帝 Shangdi – השולט מלמעלה, הקיסר העליון);
התנגדות לכך שנוצרים עורכים או משתתפים בפולחן קונפוציוס;
התנגדות לכך שנוצרים עורכים או משתתפים בטקסי הסגידה לאבות הקדמונים.
הישועים ניסו לטעון ברומא כי אופיים של "טקסים סיניים" אלו הוא בעיקרו חברתי ואינו דתי, וכי יש לאפשר למתנצרים הסינים להמשיך ולהשתתף בטקסים אלו (הוויכוח לא היה, כפי שנהוג לעיתים לחשוב, האם יש להתיר תפילה בסינית במקום בלטינית).
הישועים טענו כי האמונה הדתית העממית של הסינים והמנחות המוגשות לקיסר ולאבות הקדמונים נושאים אופי תרבותי, ולכן אינם מתנגשים באמונה הקתולית, בעוד שהדומיניקנים טענו טענה הפוכה.
הצו של קלמנס האחד עשר
אף על פי שבתקופתו של האפיפיור קלמנס האחד עשר הוסיפה להישמע הטענה כי הקונפוציוניזם בסין הוא פילוסופיה ולא דת, משום שהוא אינו תואם למודל של האמונות המערביות, החליט קלמנס האחד עשר כי הפולחנים הקונפוציאניים מנוגדים לאמונה הנוצרית, וב-1704 הוציא בעניין זה צו (decrees), שבו אסר על קיום הפולחן הקונפוציאני.
ב-1705 שלח האפיפיור משלחת לקיסר סין קאנגשי על מנת לבשר לו על האיסור על קיום הטקסים הסיניים אצל הנוצרים.
המשלחת בראשות שארל-תומא מאיאר דה טורנון (Charles-Thomas Maillard De Tournon) מילאה את משימתה ודיווחה לקיסר על האיסור בינואר 1707 – ובתגובה גורשה בחזרה למקאו.
ב-19 במרץ 1715 פרסם האפיפיור קלמנס האחד עשר את הבּוּלַה "אקס אילה דיאה" (Ex Illa Die – "החל מיום זה"), שבה גינה רשמית את הטקסים הסיניים:
בניסיון לשכך את התגובה הנסערת בסין לבולה, שלח האפיפיור שליח אפיפיורי חדש, הבישוף קרלו אַמְבְּרוֹג'וֹ מֶצַאבַּארְבַּה (Mezzabarba).
מֶצַאבַּארְבַּה ביקר בבייג'ינג בדצמבר 1720, ואף נפגש עם הקיסר קאנגשי.
המנדט שקיבל מהאפיפיור אִפשר לו להציע הקלות בצווי הבולה, והוא הצליח למנוע זמנית את פיטורי כל המיסיונרים וגירושם מסין.
הקרדינל חזר למקאו, ומשם פרסם איגרת פסטורלית ובה פירוט של הקלות לסעיפים שבבולה – הקלות שככל הנראה לא נכללו במנדט שקיבל.
בשנת 1742 חזר האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר על הצווים של קלמנס האחד עשר בבולה "אקס קוו סינגולארי" (Ex quo singulari''), שבה הודיע כי ההקלות שעליהן בישר מֶצַאבַּארְבַּה בטלות ומבוטלות.
בנדיקטוס דרש שמיסיונרים בסין יתחייבו בשבועה שלא לדון בנושא זה שוב.
תגובתו של הקיסר לצווים של האפיפיור הייתה חריפה: הוא הורה על סגירת המיסיונים הנוצריים בסין ועל גירוש המיסיונרים ממנה:
הסיבה בפועל לתגובתו של הקיסר הייתה שעל מנת לפקח על יישום הצו, מינה האפיפיור שליח מטעמו (לֵגָאט) לסין, והקיסר לא היה מוכן לסבול נוכחות של שלטון זר שאיננו תלוי בחצר הקיסר.
בנו של הקיסר קאנגשי, הקיסר יונגג'נג (שלט 1722–1735) חיזק את המדיניות האנטי-נוצרית ב-1737. נכדו של הקיסר קאנגשי, הקיסר צְ'ייֵנְלונְג המשיך במדיניות סבו, ובאמצע המאה ה-18 ירד מספרם של הקתולים בסין ל-150,000.
ההחלטה של פיוס השנים עשר
המחלוקת על הטקסים הסיניים המשיכה להשפיע לרעה על מאמצי הכנסייה לגייס מתנצרים חדשים בסין.
ב-1939, שבועות ספורים לאחר שנבחר לכהן כאפיפיור, הורה פיוס השנים עשר לקונגרגציה הקדושה למען הפצת האמונה (ב-1982 שונה שמה ל"קונגרגציה לבישור לאומות העולם" – Congregatio pro Gentium Evangelizatione) להקל היבטים מסוימים בצווים של קלמנס האחד עשר ובנדיקטוס הארבעה עשר.
ב-8 בדצמבר 1939 אישר פיוס השנים עשר צו הידוע מאז כ-Plane Compertum ובו נקבע:
מותר מעתה לקתולים להיות נוכחים בטקסים לכבוד קונפוציוס במקדשי קונפוציוס או בבתי הספר.
מותר להציב את דמותו של קונפוציוס או שלט עם שמו בבתי הספר הקתוליים.
מותר לשופטים ולתלמידים קתולים להיות נוכחים באופן פסיבי בטקסים פומביים בהם מופגנת לכאורה אמונה טפלה.
חוקי ואין התנגדות להרכנת ראש או כל צורה אחרת של חלוקת כבוד למתים או לדמויותיהם.
השבועה על הטקסים הסיניים, כפי שהורה בנדיקטוס הארבעה עשר, אינה תואמת במלואה את ההנחיות האחרונות והיא מיותרת.
משמעות צווים אלו הייתה כי המנהגים הסיניים אינם נחשבים עוד לאמונות טפלות, אלא לדרך מכובדת לחלוק כבוד לקרוביו של אדם ולכן מותרת לנוצרים קתולים.
ממשלת סין קשרה קשרים דיפלומטיים עם הכס הקדוש ב-1943, זמן לא רב לאחר פרסום צווים אלו.
הצו האפיפיורי שינה את מצב הכנסייה בסין באופן רדיקלי.
מאחר שהכנסייה הקתולית החלה לשגשג מחדש בסין, קבע פיוס השנים עשר היררכיה כנסייתית בסין, וב-1948 צירף לחבר הקרדינלים (collegium cardinalium) את הארכיבישוף תומאס טְיֵין קֵן-סִין (田耕莘; פין-יין: Tian Gengxin) – האזרח הסיני הראשון שזכה לכבוד זה – ואחר כך מינה אותו לעמוד בראש הדיוקסיה של בייג'ינג.
המחלקה להיסטוריה משתייכת לחטיבת התורה, ההערכה וההדרכה (תוה"ד) שבאגף המבצעים של צה"ל.
תפקידה לערוך מחקרים בתחומי העשייה של צה"ל מקום המדינה ועד היום.
חוקרי המחלקה להיסטוריה כתבו מחקרים ומאמרים רבים, שרבים מהם נותרו מסווגים ומשמשים לצורכי הצבא בלבד.
למען הציבור הרחב פורסמו מטעם המחלקה מאמרים וספרים.
המחלקה אחראית להעברת הדרכות בפני גורמים צה"ליים על מלחמות ישראל ומבצעים צבאיים לאורך השנים.
המחלקה להיסטוריה היא הגורם המוסמך בצה"ל לתחקר ולכתוב את הגרסה הרשמית לאירועים בהם צה"ל מעורב.
המחלקה הוקמה ב-1952, בשם "ענף היסטוריה", על ידי נתנאל לורך, שעמד בראש הענף עד לשנת 1955. לורך פרסם באופן עצמאי את ספרו "קורות מלחמת העצמאות", ומאוחר יותר יצאה גרסה רשמית, שלורך התנגד לה, בשם "תולדות מלחמת הקוממיות".
נסים סלומון עמד בראש המחלקה במשך זמן קצר.
הוא עסק במחקר ובהסקת מסקנות ממלחמת יום הכיפורים.
בהשפעת השר אריאל שרון לא אישר ראש הממשלה מנחם בגין את מינויו של סלומון לתפקיד, למרות שכבר נכנס לתפקידו.
במסגרת פעילות המחלקה השלים אלחנן אורן בשנת 1992 את כתיבת הספר "תולדות מלחמת יום הכיפורים", אך מחקרו זה נגנז לשנים אחדות, ופורסם רק בסוף שנת 2013, לאחר שעבר עריכה.
החל מחודש מאי 2020 עומד בראש המחלקה אל"ם (מיל') ד"ר אלי מיכלסון שהחליף בתפקיד את אל"ם (מיל') ד"ר יגאל אייל.
החל משנת 2019 מוציאה המחלקה לאור את כתב העת "יסודות".
שםתקופת כהונההערותנתנאל לורך1952–1955לימים מזכיר הכנסתמרדכי בר-און1955–1956לימים קצין חינוך ראשי וחבר הכנסתגבריאל כהן1956–1957לימים דקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב וחבר הכנסתגבריאל לוריא (גברוש)1957–1964אברהם אילון1964–1974בצלאל אמיר1974–1975אורי אלגום1975–1981נסים סלומון1981כיהן בתפקיד כחודש עד להדחתואורי אלגום1981–1983הוחזר לתפקיד לאחר הדחתו של סלומוןאהוד רמות1983–1987בני מיכלסון1987–1993יגאל אייל1993–2000שאול שי2000–2007אלון קדיש2007–2014יוחאי שקד2014–2016יגאל אייל2016–2020קדנציה שנייהאלי מיכלסון2020–מכהן
המחליפים הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי משנת 2009, שביים ג'ונתן מוסטו, בכיכובם של ברוס ויליס, ראדה מיטשל ורוזמונד פייק.
הסרט מבוסס על ספר קומיקס בעל אותו שם.
טום גרייר (ברוס ויליס) הוא סוכן FBI אשר חי בתקופה שבה לבני האדם יש "מחליף", רובוט בדמותם המשופרת שלא נפגע פגיעות פיזיות.
הוא מנהל מערכת יחסים מורכבת עם אשתו, מגי (רוזמונד פייק), לאחר שהם איבדו את בנם מספר שנים קודם לכן.
בנוסף היא מסרבת לו לראות אותה שלא דרך "מחליפתה".
טום ושותפתו, ג'ניפר פיטרס (ראדה מיטשל), חוקרים מקרה מוות של שני אנשים ש"מחליפיהם" נהרגו.
אחד מהם הוא בנו של ממציא ה"מחליפים", ד"ר ליונל קאנטר (ג'יימס קרומוול).
טום וג'ניפר מנסים ללכוד את מיילס סטריקלנד (ג'אק נוסוורת'י) שבו הם חושדים ברצח.
לאחר רדיפה אחריו, הוא נכנס לשטח שבו יש קבוצה של אנשים המתנגדים ל"מחליפים" וכאשר טום נכנס לשם הם משמידים לו את ה"מחליף".
לאחר בירור, נודע לטום שמיילס העביר למנהיג המורדים, הנביא (וינג ריימס), נשק שפותח על ידי הממשלה שגורם להרס ה"מחליפים".
לאחר הירצחה של הסוכנת פיטרס, טום מגלה שמנהלו, אנדרו סטון (בוריס קודג'ו), היה אחראי להעברת הנשק ל"נביא" כדי שזה יהרוג את ד"ר קאנטר.
אך לבסוף נהרג בנו שהשתמש באחד מ"מחליפיו".
לבסוף, טום מצליח להגיע לד"ר קאנטר ולעצרו.
ברוס ויליס - טום גרייר
ראדה מיטשל - ג'ניפר פיטרס
רוזמונד פייק - מגי גרייר
בוריס קודג'ו - אנדרו סטון
ג'אק נוסוורת'י - מיילס סטריקלנד
ג'יימס קרומוול - ד"ר ליונל קאנטר
מייקל קודליץ - קולונל ברנדון
הלנה מטסון - ג'יי ג'יי
לפי האתר "Rotten Tomatoes", רק כ־39% ממבקרי הקולנוע בארצות הברית נתנו לסרט ציון חיובי בהתבסס על 109 ביקורות.
בסוף השבוע הראשון לצאתו של הסרט הוא הכניס כ-14.9 מיליון דולר, מה שמיקם אותו כסרט השני הכי מכניס בשבוע זה אחרי "גשם של פלאפל".
לבסוף הוא הכניס כ-38,577,772 מיליון דולר בארצות הברית וכ-83 מיליון דולר בחוץ לארץ.
המחלקה הסורית הייתה יחידת המסתערבים הראשונה של ההגנה, ופעלה במסגרת הפלמ"ח ובשיתוף פעולה עם ה-SOE הבריטי בשנים 1941–1943, ימי מלחמת העולם השנייה.
בשלב הראשון נועדה לפעולות מודיעין וחבלה במסגרת הפלישה לסוריה וללבנון (מבצע אקספורטר, יוני-יולי 1941).
מסתערבים נוספים נשתלו בסוריה ובלבנון אחרי הכיבוש הבריטי, במטרה להכין תשתית למודיעין ולפעולות חבלה למקרה של כיבוש גרמני.
אחרי שהמלחמה התרחקה מארץ ישראל, הסתיימה תקופת השיתוף עם הצבא הבריטי, והמחלקה פורקה באוגוסט 1943.
אנשי ההגנה הראשונים הגיעו לסוריה ולבנון כבר ב-1940, ערב השתלטות צרפת של וישי.
ז'ק סעד ויצחק יפה התמקמו בדמשק, שלם מואס ושלמה צאלח בביירות, ויוסף קוסטיקה בטריפולי.
יוסף קוסטיקה סיפק מודיעין לקראת הפלגתם של כ"ג יורדי הסירה, ב-18 במאי 1941. אחרי שנותק הקשר עם הסירה ערך קוסטיקה חיפושים וברורים, ודיווח על מציאת שבע גופות.
המחלקה הסורית הוקמה על ידי עזרא דנין ויהושע פלמון באביב 1941, במסגרת שיתוף הפעולה בין המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית לבין מנהלת המבצעים המיוחדים (SOE) של שלטון המנדט הבריטי.
שליחיה הראשונים, ישראל בן-יהודה (עבדו) וחיים לבקוב, יצאו לדמשק באמצע מאי 1941, לקראת הפלישה לסוריה וללבנון.
בסוף יוני, אחרי כיבוש דמשק, הוטל עליהם לעבור את קווי האויב ולבצע פעולות חבלה בחלב.
הם הטמינו מטעני נפץ, שהוסתרו בתוך ירקות, בשדה התעופה, בתחנת הרכבת ובמשאית תחמושת, והפעילו אותם באמצעות מנגנוני השהיה.
מסתערבים נוספים נשתלו בסוריה ולבנון אחרי הכיבוש הבריטי, במסגרת "התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש" (The Palestine Post Occupational Scheme).
ברקע עמד החשש מכיבוש האזור על ידי הצבא הגרמני, מדרום או מצפון.
משימות המסתערבים היו מודיעין ותעמולה כנגד יסודות פרו נאציים שנשארו בסוריה; איסוף ידיעות בעלות ערך מדיני וצבאי; בדיקת הלכי הרוח; לוחמה פסיכולוגית בקרב האוכלוסייה המקומית; הקמת תאי פעולה בערים, שישמשו, במקרה של כיבוש, כמוקדים לקשר ופעולות חבלה בעורף הגרמני; והכנת תוכניות חבלה ביעדי תשתית.
הוקמה רשת אלחוט ובה ארבע תחנות, ונוצר קשר חשאי עם הקהילות היהודיות.
בספטמבר 1941 הוחדרה ללבנון קבוצה של שנים עשר מסתערבים.
מפקד המחלקה בתקופה זו היה אהרון לשם (לישבסקי).
בתחילת 1942, עם גיוסו לצבא הבריטי, החליף אותו יגאל אלון, אשר פעל לקידום המחלקה בשלושה מישורים: הגדלתה, שיפור מיומנות המסתערבים, וחתירה לעצמאות פיקודית של הפלמ"ח.
המחלקה שולבה בפלוגה א' של הפלמ"ח, ומטה ההגנה מנע מעתה מגע ישיר בין המפקדה הבריטית למסתערבים.
שמעון סומך, המכונה סמעאן, גויס כמדריך מקצועי, וירוחם כהן הוחזר מלבנון כדי לאתר ולמיין מועמדים להסתערבות.
אנשי המחלקה עברו הכשרה צבאית ייחודית - סיור, חבלה, שימוש בנשק, קשר ולוחמה זעירה.
לימודי ההסתערבות כללו שפה, לבוש, פולקלור ודת.
החדירה לארצות היעד נעשתה בכמה דרכים: כערבים פלסטינים, כחיילים ביחידת הבאפס ברכב צבאי, או בגנבת הגבול דרך קיבוצי הצפון.
מסתערבים אחדים הועסקו תחילה כפועלים ערבים בחברות בנייה מארץ ישראל, כמו סולל בונה, שפעלו בסוריה ובלבנון.
היו מסתערבים שפתחו בתי מלאכה, ואחרים התחזו לסוחרים או לפלאחים.
בשלב ראשון צוידו המסתערבים בתעודות זהות מזויפות, והושקע מאמץ רב בהשגת תעודות מקוריות, בכלל זה שוחד לפקידים ולמוכתארים.
רוב המסתערבים היו רווקים צעירים, ושכנים ערבים הציעו לאחדים מהם להינשא לבנותיהם.
כפתרון לבעיה, יזם מטה הפלמ"ח קורס למסתערבות, כדי לאפשר שתילת זוגות שיתחזו לנשואים.
בינואר 1943 התקיים קורס לבנות בפרדס במושבה רמתיים, בפיקודו של ירוחם כהן.
הרעיון לא הגיע לכלל ביצוע.
בפברואר 1943 יצאו ארבעה מאנשי המחלקה - ירוחם כהן, שמעון סומך (סמעאן), מאיר לוי ועובדיה טוביה - לאימונים אמפיביים מיוחדים בצוללת "אוזיריס" בפורט סעיד.
בהמשך הועברו לבסיס הצי בעתקה שמדרום לעיר סואץ (לרגלי ג'בל עתקה), לאימונים ייעודיים בהטבעת אוניה באמצעות סירה ערבית נושאת מוקש ענק.
מטרת הפעולה הוסתרה מהם, הצעותיהם לשיפור סיכויי המילוט נדחו, ונמנע מהם קשר עם מפקדיהם בפלמ"ח.
הלוחמים שיערו כי יוטל עליהם להטביע אונייה של בעלות הברית באחד מנמלי טורקיה הנייטרלית, והפעולה תיוחס למעצמות הציר, כדי לגרום לטורקיה להצטרף אל בעלות הברית.
בנוסף, הם חשדו כי לא נועדו לצאת בחיים מן הפעולה, וככל הנראה ראו בהם הבריטים "בשר תותחים".
בדרכם אל בסיס היציאה בביירות ירדו האנשים מן הרכבת ויצרו קשר עם מטה ההגנה.
כאשר התברר שהבריטים מסרבים לשתף את ההגנה בפרטי התוכנית, הוחלט להסתלק מן המבצע.
לאחר ניצחון בעלות הברית במערכה בצפון אפריקה, התרחקה המלחמה מארץ ישראל והסתיימה תקופת השיתוף עם הצבא הבריטי.
המחלקה הסורית פורקה בסוף אוגוסט 1943, והמסתערבים הוחזרו ארצה.
חלקם השתתפו בהמשך בהקמת "המחלקה הערבית", שפעלה כיחידת מסתערבים במסגרת הפלמ"ח ללא שיתוף עם הבריטים.
מחלוקת אודות הסמיכה בחג היא מחלוקת עתיקה והראשונה המתועדת בין חכמי ישראל אודות היתר סמיכה על הקרבן בחג.
מחלוקות תורניות היו נפוצות בעם ישראל מאז הפכו החכמים לגורם המרכזי בהנהגת העם (משלהי התקופה החשמונאית ועד למאה ה-18).
מחלוקות הוכרעו בדרך כלל על פי העיקרון , כלומר בהכרעת רוב החכמים שנכחו בדיון מסוים.
דרך אחרת להכרעה הייתה ללכת בעקבות חכם גדול בדורו, כמו במקרה של .
לעיתים נדירות לא הוכרעה המחלוקת.
אחד ממקרים אלו היא מחלוקת התנאים האם מותר לסמוך על בעל חיים בחג.
במשנה במסכת חגיגה מופיעה מחלוקת זו, היחידה במינה, בנושא הסמיכה, מחלוקת שהתמשכה במשך דורות רבים, הראשון שהוזכר בכל זוג הוא נשיא הסנהדרין והשני הוא אב בית דין.
לכל אחד מהשניים זכות ווטו על פסק הדין, ולכן המחלוקת לא הוכרעה:
הקשר במשנה, מסכת חגיגה העוסקת בקרבנות שמביא כל אדם בשלוש הרגלים, מלמד שהסמיכה המדוברת כאן היא סמיכה על קרבנות החג.
כך גם נאמר במשנה הבאה:
הנושא הנדון הוא השאלה האם ביום טוב, שאסור במלאכה, צריך לסמוך על הקרבנות.
ברקע הדיון עומדת ההלכה, שאסור לרכב על בעלי חיים ביום טוב, וזהו איסור מדרבנן.
מכיוון שהסמיכה כרוכה בהישענות על בעלי חיים, האסורה בשבת ויום טוב כמו רכיבה, היו שסברו שאסור לסמוך ביום טוב.
אולם לדעת המתירים, המצווה לסמוך גוברת על האיסור מדרבנן בהישענות על בעל חיים.
על כך אמר רבי יוחנן: "לעולם אל תהא שבות קלה בעיניך, שהרי סמיכה אינה אלא משום שבות, ונחלקו בה גדולי הדור".
דיון זה הוא אחד המקורות לכאורה לקדמותם וחשיבותם של הדינים מדרבנן.
זהו הפירוש המקובל למחלוקת זו.
מחלוקת זו לא הוכרעה במשך כמה דורות, מסיבה שלא הובררה לגמרי.
יש אומרים שלנשיא או לאב בית דין יש "זכות וטו" על ההצבעה, ומכיוון שנחלקו בה הנשיאים עם אבות בתי הדין - לא הושגה הכרעה.
החוקרים עמדו על הפלא של אי הכרעת מחלוקת זו דווקא, בעוד שאנו מוצאים שדווקא הנשיאים עצמם יצאו בכל כוחם שלא ירבו מחלוקות בישראל.
בראשית ימי התנאים נחלקו חכמי ישראל לשתי קבוצות.
קבוצה אחת הם תלמידיו של שמאי הזקן שקיבלו ממנו את דרכו הלימודית, וקבוצה אחת היו תלמידיו של הלל הזקן שלמדו ממנו את דרכו הלימודית השונה, המקילה יותר (לרוב).
אחת מהמחלוקות הידועות בין שתי הקבוצות היו אודות הקרבת קרבנות בחג ואודות הסמיכה.
מחלוקת זו נכתבה במסכת ביצה, בפרק השני: .
במשנה זו אנו מוצאים חיבור לא מובן בין שתי מחלוקות בין בית שמאי ובין בית הלל, האחת היא אילו קרבנות מותר להקריב בחג, והשנייה על אילו קרבנות מותר לסמוך בחג.
בתוך מחלוקת זו של בית שמאי ובית הלל, קיימת מחלוקת אחרת שנולדה בדורות האמוראים אודות גדרה המדויק של המחלוקת.
לפי עולא ורב אדא בר אהבה אין ספק שגם לפי הדעה המקילה (בית הלל) מותר לשחוט רק קרבנות שהם לכבוד החג, ולא עולת נדבה רגילה, שאינה קשורה לכבוד החג.
לפי רב יוסף, אף קביעה זו של עולא תלויה ועומדת במחלוקת, וקיימת דעה תנאית האומרת שגם נדרים ונדבות מותר לשחוט בחג.
רב יוסף מצא ברייתא, שלפי פרשנותו, חלוקים בה הדעות שלפי תנא קמא ורבי שמעון אסור להקריב נדרים ונדבות בחג, ולפי רבי אלעזר ברבי שמעון מותר להקריב בחג נדרים ונדבות.
המחלוקת השנייה היא האם מותר לסמוך על קרבן שלמים המוקרב בחג.
בדורות המאוחרים יותר, נחלקו התנאים בגדר המחלוקת.
לפי רבי יוסי ברבי יהודה, המחלוקת היא יסודית יותר, והיא בכך האם קיימת כלל חובת הסמיכה ב"שלמי חובה" שהוא הקרבן השלמים המוקרב בחג.
מחלוקת זו נמשכה משך זמן רב, והיו חיכוכים בין שתי הישיבות.
אך בעוד שתלמידי בית שמאי עמדו על דעתם וניסו לשכנע את בני הישיבה השנייה בצדקתם, דגלה הישיבה השנייה בהנהגה פשטנית, וסברה כי עליה להימנע מוויכוחים ומחלוקות מיותרות.
כך למשל, כאשר הגיע הלל הזקן בחג עם קרבן העולה, שלפי בית הלל מותר בהקרבה ולפי בית שמאי אסור, חברו עליו בית שמאי בטענה , במטרה להיכנס עמו לדיון תלמודי.
הלל הזקן שהיה ידוע במידה הענווה, השתמט מהם כשהוא מכשכש לבעל החיים בזנבו, ובכך הוכיח להם כביכול שמדובר בבעל חיים ממין נקבה, הכשר רק לקרבן שלמים המותר להקרבה אף לפי שיטת בית שמאי.
במעמד זה, שהה במקום אחד מזקני ישיבת בית שמאי ושמו בבא בן בוטא, שידע שההלכה בשמים נתקבלה כבית הלל על פי בת קול שיצאה משמים, והוא החליט להוכיח קבל עם ועדה שההלכה נפסקה כבית הלל.
הוא ציווה להביא להר הבית את כל בעלי החיים המשובחים שהיו בירושלים, העמידם בהר הבית, ואמר: .
בעקבות מעשה זה, שנעשה על ידי אחד מזקני ישיבת בית שמאי שהוא עצמו הודה לבית הלל שההלכה כמותן, נשתתקה ידם של צעירי תלמידי בית שמאי, וכולם הודו שכך היא ההלכה, אף אחד לא ערער עליה.
מסורת אחרת קיימת בירושלמי אודות השתלשלות האירועים:
לאחר פסיקת ההלכה, עדיין היו יחידים מתלמידי בית שמאי שלא נכנעו לפסק.
בין אלו לתלמידי בית הלל היו התנגשויות.
כך למשל, הביא אחד מתלמידי בית הלל את עולתו לעזרה, ומצאו תלמיד אחד מתלמידי בית שמאי.
אותו תלמיד לא יכול היה לסבול את חילול החג שנעשה (לפי שיטת בית שמאי) ואמר לו בחריפות: , כלומר מה פשר הסמיכה הזו שאתם עושים, שהיא כרוכה באיסור חמור לפי שיטת בית שמאי?
אותו תלמיד של בית הלל, יצא מגדרו, ואף על פי ששיטת בית הלל היה להבליג על חרפתם, הוא הבין כי כאן, לאחר שכבר נפסקה ההלכה כבית הלל עליו למחות על ביזוי הפסק, והוא השיב לו: כלומר - עליך לשתוק ולא לערער על הלכה זו שכבר נפסקה ההלכה כמותה.
יש פרשנים שקשרו מחלוקות אלו זו בזו וסוברים שבטעמה של המחלוקת עמד השיקול שהסמיכה הייתה חשובה ביותר בעיני העם.
על כך תעיד הברייתא: "אמר רבי יוסי: סח לי אבא אלעזר פעם אחת היה לנו עגל של זבחי שלמים והביאנוהו לעזרת נשים וסמכו עליו נשים לא מפני שסמיכה בנשים, אלא כדי לעשות נחת רוח לנשים".
מכך אנו למדים שהסמיכה הייתה חשובה במיוחד וגרמה "נחת רוח" לנשים שיכלו לעשותה.
כן ניתן להסיק מהכרעת המחלוקת שעל ידי בבא בן בוטא שמצא את העזרה שוממת, "מה עשה?
שלח והביא שלשת אלפים צאן מצאן קדר, וביקרו ממומין (=בדק את כשרותם), והעמידן בהר הבית.
אמר להן: שמעוני אחיי בית ישראל, כל מי שהוא רוצה יביא עולות, יביא ויסמוך, יביא שלמים יביא ויסמוך.
בבא בן בוטא מדגיש פעמיים כי כל אחד יכול להקריב ולסמוך על הקרבן, בעוד שהעזרה הייתה שוממת מפני סיבה אחרת לכאורה - האסור להביא עולה ראייה לבית המקדש.
יש פרשנים שפירשו את המחלוקת ההיסטורית בכך שחלק גדול מהעם התגורר באותה שעה בארצות הרחוקות מארץ ישראל, ולא היו באים לבית המקדש ללא הסמיכה החביבה עליהם כל כך.
כאן נחלקו החכמים בין שתי השיטות; האם כדאי להקל באיסור שבות של סמיכה כדי להרבות במצוות עלייה לרגל, שהעם יבואו בעצמם לבית המקדש ללא שליח כדי לסמוך בעצמם על הקרבן, או שמא מוטב להותיר את איסור שבות על כנו ולא להקל בו כדי להרבות מצוות אחרות.
אחרים התמקדו בעובדה שהמחלוקת החלה בימי יוסי בן יועזר, ופירשו את המחלוקת בימי יוסי בן יועזר שאסר לסמוך - דבר האסור באיסור שבות - במצב החמור של עם ישראל באותה שעה.
עד שהוכרח יוסי בן יועזר לומר כי "יהי ביתך בית ועד לחכמים" שחיפשו מקום להתאסף בו, וכחלק מהמאמר "ויהיו עניים בני ביתך".
במצב קשה התעוררה שאלה בין החכמים האם להחמיר באיסור שבות - בבית המקדש ששימש מקום ההתאספות המרכזי של העם ובכך לחזק את תקנות החכמים.
יוסי בן יועזר שהיה מעורב במצב ביקש להחמיר, אך גם ברי הפלוגתא שחלקו עליו לא ביקשו להכריע את המחלוקת כליל מתוך הבנה למצב שאותו בא יוסי בן יועזר לתקן.
לפי פרשנות אחרת, המחלוקת הייתה בעיקר בענייני טומאה וטהרה.
באותה תקופה, כאשר התרבו עולי הרגלים לבית המקדש, וביניהם היו גם רבים שאינם בקיאים בכללי טומאה וטהרה.
כאן ביקשו חכמים למנוע את הסמיכה שעל ידה היו כולם נכנסים לעזרה.
יוסי בן יועזר שהחל את התקנה שלא לסמוך היה מבין המחמירים בענייני טומאה טהרה ולא הקל בהם גם כשהוצרך הדבר לענייני השעה עד שאמרו חכמים שהחיטים טהורים לכול העולם וטמאים ליוסי בן יועזר, וגזר טומאה על כלי זכוכית.
יש להבדיל בינו לבין יוסי בן יועזר שחי לאחר יותר ממאה וחמישים שהיה מקל בענייני טומאה וטהרה, ויש שבלבלו בינו לבין הראשון, למרות הניב הארמי שמוזכר בתקנותיו, בניגוד ליוסי בן יועזר שלשון הקודש הצחה השגורה בפיו ניכרת במסכת אבות.
הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן שעמד בראש "דגל התורה" (מימין) והרב שמואל אוירבך שעמד בראש "בני תורה" (משמאל).
המחלוקת בציבור הליטאי היא מחלוקת בין שני פלגים בציבור החרדי-ליטאי שהגיעו לידי פיצול בשנת 2012. מחנה הרוב מיוצג על ידי מפלגת "דגל התורה" ומנהיגו הרוחני היה הרב אהרן יהודה לייב שטינמן.
המיעוט הקים את מפלגת "בני תורה" ומנהיגו הרוחני היה הרב שמואל אוירבך.
המיעוט מכונה גם "הפלג הירושלמי", אף על פי שגם בירושלים רוב הליטאים אינם תומכים בו.
ביטאונו של פלג הרוב הוא היומון "יתד נאמן".
המיעוט הקים את היומון "הפלס".
המאבק בין העיתונים החריף את המחלוקת בין המחנות.
המחלוקת הבולטת ביותר בין המחנות היא בדרך ההתנגדות לגיוס בני ישיבות, רבני הרוב דוגלים בהתייצבותם של בחורי הישיבות בלשכות הגיוס לצורך הסדר מעמדם כבני ישיבה, כפי שהיה בעבר, ואילו הרב אוירבך הורה לא להתייצב, בנימוק שזהו שיתוף פעולה עם מגמת הצבא להרחיב את מכסת בחורי הישיבה המתגייסים.
מחנהו של הרב שטינמן נחשב מתון יותר בסוגיות אידאולוגיות נוספות כמו יציאת אברכים לשוק העבודה.
בשנות ה-80, בעקבות חילוקי דעות בין הזרם החרדי-ליטאי לסיעות החסידיות, פרש הרב שך מאגודת ישראל והקים את מפלגת "דגל התורה", וכן את העיתון "יתד נאמן" (כתחליף לעיתון "המודיע").
באותה תקופה היו הרבנים הבולטים בציבור הליטאי בבני ברק שנמנו על המחנה התומך ב"דגל התורה" הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, הרב ניסים קרליץ והרב חיים קניבסקי.
בירושלים בלטו הרב יוסף שלום אלישיב והרב שלמה זלמן אוירבך שבלטו יותר כפוסקים ופחות עסקו בהנהגה ציבורית.
בכנס היסוד של "דגל התורה" בבנייני האומה ישב הרב שך במרכז, כשלצדו הרב אלישיב, הרב שטינמן והרב קניבסקי.
הרב שלמה זלמן אוירבך סירב להביע עמדה סביב הפיצול בין אגודת ישראל ודגל התורה.
בסוף שנות ה-90 הידרדר מצבו הבריאותי של הרב שך ודעכה פעילותו.
בסוף ימיו ולאחר פטירתו קיבע "יתד נאמן" את מעמדו של הרב אלישיב כיורשו של הרב שך.
העיתון הנהיג אז מדרג תארים: הרב שך כונה "רבינו הגדול מרן", הרב אלישיב "רבינו מרן", ואילו הרב שטינמן "הגאון הגדול" (כשאר חברי מועצת גדולי התורה) ובהמשך שונה ל"ראש הישיבה הגאון הגדול".
לצד מנהיגותו של הרב אלישיב נחשב הרב שטינמן בקרב רוב הציבור כשני בחשיבותו, ואצל מיעוטם (בעיקר מתושבי בני ברק), נחשב כמנהיג הציבור או לכל הפחות כשווה לרב אלישיב.
מי שהוביל את המהלכים ביתד נאמן הוא העורך נתן זאב גרוסמן, שקיבל גיבוי למהלכים אלו מחלק מחברי הוועדה הרוחנית של העיתון.
גרוסמן הואשם על ידי תלמידי הרב שטינמן שהוא נלחם ברבם בעיתון ומחוצה לו במטרה להדביק לו תווית של מי שסוטה מהנורמות החרדיות.
בסוף שנות ה-90 החלה מחלוקת פנימית בישיבת פוניבז', ישיבת הדגל של הציבור הליטאי.
מחלוקת זו גרמה לחלוקתה לשתי ישיבות נפרדות, אחת בהנהגת נשיא הישיבה, הרב אליעזר כהנמן, והשנייה בראשות גיסו, הרב שמואל מרקוביץ.
לצדו של כהנמן עמדו הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, הרב חיים קניבסקי והרב נסים קרליץ (פלג זה מכונה "השונאים"), ובראשות ישיבה זו עומד הרב ברוך דב פוברסקי (עד לפטירתו, עמד בראשות הישיבה גם הרב גרשון אדלשטיין).
לצדו של הרב מרקוביץ עמדו הרב יוסף שלום אלישיב והרב שמואל אוירבך (פלג זה בישיבה מכונה "המחבלים").
הסכסוך בין שתי הישיבות גלש לאלימות ופעמים אחדות נאלצה המשטרה להתערב.
הרב שטינמן נמנע מלהביע את דעתו בעניין המחלוקת בישיבת פוניבז', ושני הצדדים ניסו לשייכו אליהם.
בשנת 2014, בעקבות חידוש הדיון בסכסוך, הורה הרב שטינמן לבורר, הרב חיים גדליה צימבליסט, שלא לדון יותר בתיק, צעד שנתפס כמזוהה עם צד ה"שונאים".
מחלוקת זו תרמה לגיבושם של שני מחנות בציבור הליטאי.
פעולות הקשורות ברב שטינמן (חוק טל, נח"ל חרדי, אמנת כנרת) זכו לתמיכה - או לפחות לאי-הסתייגות - של הרב קניבסקי והרב קרליץ; ולעומת זאת העיתון "יתד נאמן" יצא נגדן בתוקף.
אנשי מחנהו של הרב שטינמן טענו כי העיתון אינו מתייחס בכבוד לרבם.
בתמיכת חלק מרבני בני ברק הוקמו היומון "יום חדש", אשר התחרה ב"יתד נאמן", ומערכת הכשרות "יראים" שהתחרתה ב"שארית ישראל", שזוהה עם מחנה הרב אלישיב.
הרב שטינמן לא הביע את דעתו ביחס למעשים הללו.
ב-2009 מינה הרב אלישיב את מנחם כרמל כנציג השלישי ברשימת יהדות התורה, בניגוד לעמדת הרב שטינמן שהעדיף את יעקב גוטרמן.
עם זאת, גם במערכת בחירות זו השתתף הרב שטינמן בכינוסי הבחירות וחתם על "קול קורא" התומך במפלגה.
המהפך ב"יתד נאמן" והקמת "הפלס"
בסוף מאי 2012 (סיוון תשע"ב), כאשר חלה הרב אלישיב והפסיק לתפקד, חל מהפך בשליטה ב"יתד נאמן".
חברי העמותה וההנהלה של העיתון העבירו את השליטה בעיתון לאיש העסקים החרדי שמעון גליק מארצות הברית, על פי בקשת הרב שטינמן שגליק הוא ממקורביו, גליק פיטר את עורך העיתון נתן גרוסמן, ובהמשך גם את המנכ"ל, יעקב לבין, שסירב לקבל את הוראותיו.
שבועיים לאחר מכן, לאחר מאבק בין שני המחנות, פורסם במהדורת החינמון של העיתון, "גילוי דעת" של הרב חיים קניבסקי שבו הוא תומך בהנהגת הרב שטינמן בעיתון "על פי הוראת מורי-חמי שליט"א" (הרב אלישיב).
מנגד ניסו אנשי המחנה האחר, ללא הצלחה, לפרסם בעיתון את מכתבו של הרב שמואל אוירבך שבו כתב כי הרב אלישיב "ביקש והזהיר למאוד אשר לא לעשות שום שינוי בה'יתד נאמן'".
אנשי המחנה האחר פנו לבית המשפט בבקשה לצו מניעה נגד חוקיות ההליך, אך בית המשפט דחה את בקשתם.
בעקבות כך הקימו מקורבי הרב אוירבך, ובראשם גרוסמן ולבין, ב-13 ביולי 2012 (כ"ג בתמוז תשע"ב), את היומון "הפלס".
הרב אוירבך היה הסמכות הרוחנית של העיתון.
המאבק בין "יתד נאמן" ל"הפלס"
מאז הקמת "הפלס" סובל העיתון מחרם מודעות שמפעילים כלפיו ככל הנראה גורמים המזוהים עם מחנה הרב שטינמן.
לדברי אנשי "הפלס", תומכי "יתד נאמן" איימו על חברת השיווק לבטל את ההסכם עם "הפלס", גיליונותיו הוצאו מתיבות הדואר של המנויים ומנויים עליו קיבלו איומים שיסולקו מכוללים וישיבות.
בפברואר 2014 פרסמו רבני "דגל התורה" מכתב נגד "הפלס" ואסרו לפרסם בו.
בדצמבר 2012 הותקף עורך "הפלס", נתן גרוסמן בידי שני צעירים חרדים ליד ביתו.
אחד התוקפים הודה בעבירה של תקיפה בנסיבות מחמירות ונידון למאה ימי מאסר.
במקביל הוקם "ועד ידידי הפלס", שמרכז את המאבק של "הפלס" נגד "יתד נאמן".
הוועד פתח קו טלפון שהאזנה לו מצריכה סיסמה.
המתקשרים לקו קיבלו הוראות פעולה.
במסגרת פעילות זו התקשרו מאות איש מדי יום ובמשך כל שעות היממה לגורמים הקשורים בחברות שפרסמו ב"יתד נאמן" ולא ב"הפלס" - משרדי פרסום, שירות לקוחות, סמנכ"לי שיווק מנכ"לים ואף עובדים מהשורה, ואף לבני משפחותיהם.
המתקשרים מחו על החרמת "הפלס" ועל הפרסום ב"יתד נאמן" והכריזו כי ימשיכו להתקשר עד שתשונה מדיניות זו.
רבים מנציגי החברות פנו למשטרה והתלוננו על הטרדה.
בליל 25 במרץ 2015 עצרה המשטרה 22 איש בקשר לפעולות אלו.
ב־13 באפריל הוגש לבית המשפט נגד מפעיל הקו כתב אישום בגין שידול להטרדה וקשירת קשר לביצוע פשע, התערבות המשטרה לא הפסיקה את פעילות המאבק ופעיליו עברו לשיטות אחרות כמו הפצת מספרי ראשי החברות באמצעות ספרי טלפונים מיוחדים שהונפקו לשם כך.
באפריל 2017 נעצרו 28 אנשים החשודים כפעילים במערך הטרדות סחיטה באיומים ועברות נוספות בניסיון לאלץ מפרסמים וחברות במשק לפרסם בעיתון, בהם כמה מבכירי העיתון, נתן גרוסמן ומנכ"ל "הפלס".
בנובמבר 2017 פורסמה בכאן הקלטה שבה אומר אברהם טריגר, מבכירי הפלג הירושלמי, כי חברת טמפו מעבירה לרב אוירבך 30 אלף ש"ח בכל פעם שהיא מפרסמת ב"יתד נאמן".
טמפו הכחישה שהיה סיכום כזה.
כחלק מפעולות המחאה עזבו בקיץ 2014 אלפים מתומכי "הפלס" ובני משפחותיהם את קופות החולים מכבי וכללית ועברו לקופות החולים מאוחדת ולאומית.
בתחילת קיץ 2015 חזרו חלק מהלקוחות לקופות החולים הקודמות.
לאחר פטירת הרב אלישיב הפך הרב שטינמן למנהיגו של רוב המגזר הליטאי וזכה לתמיכת כמעט כל חברי מועצת גדולי התורה, וכן חברי הכנסת של "דגל התורה".
הפלג השני, המחשיב עצמו כממשיך דרכם של הרב שך והרב אלישיב, קיבל את הנהגתו של הרב אוירבך.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה מינה הרב שטינמן למקום השלישי מטעם "דגל התורה" ברשימת יהדות התורה את יעקב אשר, ראש עיריית בני ברק, במקום מנחם כרמל, המזוהה עם הרב אוירבך.
בעקבות זאת הגישו נאמני הרב אוירבך רשימה ברשם המפלגות בשם "נצח".
הם דרשו תיאום עמם בנושא גיוס בחורי ישיבות, הכרה בכוחם והפסקת חרם המודעות על העיתון "הפלס".
ב-17 בינואר, 5 ימים לפני הבחירות, התפטרו כל מועמדי המפלגה, לאחר סיכום בין האדמו"ר מגור לרב אוירבך שלפיו "הסיעה המרכזית" (המייצגת את חסידות גור באגודת ישראל) תייצג גם את מחנהו של הרב אוירבך, ותהיה מתואמת איתו בקביעת עמדת המפלגה בסוגיית גיוס בני ישיבות ובתחומים נוספים.
בבחירות לרשויות המקומיות, בשנת 2013, התמודד הפלג של הרב אוירבך כמפלגת "בני תורה", בירושלים, בבני ברק ובמודיעין עילית.
המחלוקת בין שני הפלגים הליטאים הוחרפה מאוד על רקע בחירות אלו.
אנשי "דגל התורה" טענו כי ישנו דיל בין אנשי "בני תורה" לבין ראש עיריית ירושלים ניר ברקת, שמועמדם לראשות העיר חיים אפשטיין יתמודד אף על פי שמועמדותו בלתי ריאלית, ובתמורה יקבל סגנות ראש עיר בשכר.
מנגד טענו אנשי "בני תורה" כי בהסכם המוקדם שבין "דגל התורה" למשה ליאון סוכם על החרמת "בני תורה" אם ינצח ליאון בבחירות.
לאחר ניצחונו של ברקת מונה אפשטיין, שרשימתו זכתה במנדט אחד, לסגן ראש העירייה.
בבני ברק ומודיעין עילית זכתה המפלגה בשני מנדטים בכל אחת משתי הערים, אך הושארו על ידי דגל התורה באופוזיציה העירונית.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018, התמודדה "בני תורה" בנוסף לערים בהם התמודדה ב-2013 גם בבית שמש ביתר עילית ואלעד.
בביתר ובאלעד לא הצליחה המפלגה להכניס אפילו נציג אחד (בביתר-עילית היו חסרים 18 קולות בלבד), ובבית שמש הכניסה נציג אחד.
בירושלים ומודיעין עילית שמרה המפלגה על כוחה, ובבני ברק גדלה המפלגה מ-2 נציגים ל-3 נציגים.
לאחר הבחירות תמכו הרב שטינמן והרב קניבסקי בהרחקת אברכים שהזדהו עם "בני תורה" מכוללים.
חלק מראשי הכוללים המזוהים עם הרב שטינמן חייבו את אברכיהם לחתום על הצהרת נאמנות לרב שטינמן, סיעת "בני תורה" עתרה לוועדת הבחירות המרכזית בטענה שרשתות כוללים סילקו אברכים בשל הצבעתם, וראשי הכוללים טענו כי סילקו רק אברכים שהפרו את הסדר במוסדות הלימוד.
הרב שטינמן והרב קניבסקי הורו לרבני ותלמידי ישיבת כנסת יצחק בחדרה לפרוש מן הישיבה, בשל זיהויים של ראשיה עם "בני תורה", כאשר במקביל פתחו עבורם את ישיבת תורה בתפארתה.
בכמה תלמודי תורה המזוהים עם הרב שטינמן והרב קניבסקי סולקו מלמדים תומכי "בני תורה", ולא התקבלו לשורותיהם ילדים שמשפחותיהם נמנות עם "בני תורה".
בכמה קהילות מנעו הגבאים עלייה לתורה של תומכי "בני תורה" או העבירו מתפקידם חזנים התומכים במפלגה.
לקראת עונת הרישום לישיבות הקטנות, בסוף שנת תשע"ד, הקימו תומכי הרב שטינמן את "הוועד למען כבוד רבותינו", שהפיץ רשימות של ישיבות שבהן לדבריהם מחנכים את התלמידים בניגוד לעמדותיו של הרב שטינמן, כדי שהורים לא ישלחו אליהן את בניהם.