tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'קסון הסכים שהעתירה לשמיעה חוזרת של התיק צריכה להידחות, אך סירב לתת את הסכמתו להשתתפותו של בלאק בהרכב שידון בתיק.
בסופו של דבר, כאשר פסק בית המשפט פה אחד לדחות את העתירה לדיון חוזר, הוציא ג'קסון הצהרה קצרה, שאליה הצטרף פרנקפורטר.
בהצהרה זו צוין שג'קסון הצביע בעד דחיית העתירה לא כאישור השתתפותו של בלאק בהרכב שידון בתיק, אלא על בסיס "הטענה המוגבלת" שכל שופט רשאי להגדיר לעצמו את אמות המידה לפסילתו.
בתחילה לא משך תיק זה תשומת לב ציבורית מיוחדת, אך ב-1946 כאשר נפטר נשיא בית המשפט העליון הרלן סטון, נפוצו שמועות שהנשיא טרומן התכוון למנות את ג'קסון כיורשו, ואלו הובילו כמה עיתונים לחקור ולדווח על המחלוקת שהייתה בתיק ג'וול רידג'.
על פי הדיווח הדליפו לכאורה בלאק ודאגלס לעיתונות שהם היו מתפטרים אילו ג'קסון היה מתמנה כנשיא בית המשפט.
בסופו של דבר מינה טרומן את פרד וינסון לתפקיד.
ב-1948 הוציא בלאק צו שביקש השופט אייב פורטאס שאסר על בית משפט פדרלי מחוזי בטקסס להמשיך ולחקור בדבר חשד להונאה ואי-סדרים בבחירות המקדימות לתפקיד הסנאטור מטעם טקסס שהתקיימו באותה שנה.
צו זה אישר למעשה את בחירתו של לינדון ג'ונסון כסנאטור על פניו של מושל טקסס לשעבר, קוק סטיבנסון.
בשנות ה-60 התכתש בלאק עם פורטאס, שבאותה עת כבר מונה כשופט בבית המשפט העליון.
ב-1968 כינה עוזרו המשפטי של נשיא בית המשפט ארל וורן את הסכסוך בין השניים כ"אחד ממקרי האיבה המרכזיים ביותר בבית המשפט".
תקופת כהונתו של וינסון כנשיא בית המשפט העליון הקבילה לבהלה האדומה השנייה, תקופה של גישה אנטי-קומוניסטית אינטנסיבית בארצות הברית.
בכמה תיקים שהובאו בפני בית המשפט העליון, הוא אישר את תקפותם של החוקים האנטי-קומוניסטים שהועברו באותה תקופה.
לדוגמה, בפסק הדין "איגוד התקשורת האמריקאי נגד דודס" מ-1950, אישר בית המשפט העליון חוק שדרש מפעילי איגודים מקצועיים להתחייב לא להיות חברים במפלגה הקומוניסטית.
בלאק כתב חוות דעת מיעוט בתיק זה, בה הוא טען שהחוק הפר את סעיף חופש הביטוי שבתיקון הראשון לחוקה.
באופן דומה, בפסק הדין "דניס נגד ארצות הברית" מ-1951 אישר בית המשפט את חוק סמית' , שהגדיר כפשע "תמיכה, סיוע, ייעוץ או לימוד של החובה, הנחיצות, הרצון או הנאותות להפלת ממשלת ארצות הברית".
בחוק זה נעשה לעיתים קרובות שימוש בהעמדה לדין של אנשים שהצטרפו למפלגה הקומוניסטית.
גם בתיק זה הגיש בלאק חוות דעת מיעוט, בה הוא כתב:
החל משנות ה-40 כתב בלאק פסקי דין שהיו קשורים לסעיף חופש ההתאגדות ובהם הוא עמד על עקרון הפרדת הדת מהמדינה.
הבולט מבין פסקי דין אלו היה "אנגל נגד ויטל" מ-1962, בו הוכרז כי תפילות באישור המדינות בבתי ספר ציבוריים נוגדות את החוקה.
פסק דין זה עורר התנגדות, במיוחד בקרב חוגים שמרניים.
מאמצים להשבת התפילות בבתי הספר באמצעות תיקון לחוקה כשלו.
ב-1953 הלך לעולמו נשיא בית המשפט העליון וינסון ובמקומו מונה ארל וורן.
בעוד שכל חברי הרכב השופטים היו ליברלים תומכי הניו דיל, בלאק היה חלק מהאגף הליברלי ביותר של בית המשפט, יחד עם השופטים וורן, דאגלס, ברנן וגולדברג.
לדבריהם לבית המשפט העליון היה תפקיד מעבר לזה של הקונגרס.
אם כי הוא הצביע לעיתים קרובות יחד עם השופטים הללו, נקט בלאק לפעמים בעמדה משלו בכמה תיקים, שהבולט מבנייהם היה פסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" מ-1965, שקבע שהחוקה מגינה על הזכות לפרטיות.
משלא נמצאה זכות זו כתובה במפורש בחוקה, כתב בלאק בחוות דעת המיעוט שלו ש"אנשים טובים ומוכשרים רבים דיברו וכתבו ברהיטות ...על החובה של בית משפט זה לשמור על החוקה ככזאת שנמצאת בהרמוניה עם הזמן.
...אני כשלעצמי עם כל הכבוד דוחה את ההשקפה הזו".
יריבו האידאולוגי הבולט ביותר בבית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של וורן היה השופט ג'ון מרשל הרלן השני, שהחליף ב-1955 את ג'קסון.
השניים היו חלוקים בכמה סוגיות, כולל יישומה של מגילת הזכויות במדינות, היקף יישומו של סעיף ההליך הראוי, והעיקרון של קול אחד לכל אחד.
משנתו המשפטית של בלאק היא הייחודית ביותר מבין אלו של שופטי בית המשפט העליון בכל תולדותיו והיא השפיעה על שופטים רבים כמו ארל וורן, ויליאם רנקוויסט, ואנטונין סקאליה.
משנתו המשפטית של בלאק כללה שלושה מרכיבים מהותיים: היסטוריה, פשט מילולי ואבסולוטיות.
שורשי אהבת ההיסטוריה של בלאק היו נטועים באהבה שרחש כל ימי חייו לספרים, שהובילה אותו להאמין שהמחקר ההיסטורי חיוני למי שמעוניין למנוע מהחברה לחזור על טעויותיה מהעבר.
ב-1968 כתב בלאק ש"הכוח משחית, וכוח ללא הגבלה יפתה את שופטי בית המשפט העליון כפי שההיסטוריה מלמדת שהוא פיתה שופטים אחרים".
המרכיב השני, מחויבותו של בלאק לפשט המילולי, הייתה כרוכה בשימוש במילות החוקה להגבלת תפקידי הרשות השופטת.
בלאק גרם לשופטים לתת תוקף לעליונותה של הרשות המחוקקת, אלא אם כן זו האחרונה נטלה מהאנשים את חרויותיהם.
בלאק כתב: "החוקה היא לא בת אלמוות; את התיקונים והביטולים בה ניתן לבצע בתהליך התיקון כפי שמוגדר בה, לא באמצעות פעולותיהם של שופטים אלא על ידי אלו של העם ונציגיו הנבחרים".
בלאק הטיף לעיתים קרובות לעמיתיו בבית המשפט, ליברלים כשמרנים, על החשיבות לפעול במסגרת מגבלות החוקה.
המרכיב השלישי, האבסולוטיות של בלאק, הובילה אותו לכפות את הזכויות על פי החוקה, ולאו דווקא לנסות להגדיר את המשמעות, ההיקף או המידה של כל זכות.
בלאק הביע את השקפתו על מגילת הזכויות בחוות הדעת שכתב ב-1947 בפסק הדין "אדמסון נגד קליפורניה" , שאותו הוא החשיב כ"חוות הדעת המשמעותית ביותר שנכתבה על ידו":
בלאק האמין אמונה עמוקה בריסון שיפוטי ושמר על סמכותם של המחוקקים לחוקק חוקים, תוך שלעיתים קרובות הוא גער בעמיתיו הליברלים יותר על מה שהוא ראה כחקיקה פרי עטה של הרשות השופטת.
השופט השמרן, ג'ון מרשל הרלן השני נהג לומר על בלאק: "אף שופט לא עטה את גלימתו מתוך תחושה עמוקה בנוגע למגבלות שנלוות אליה כמו בלאק".
שופט שמרני אחר, רוברט בורק, כתב: "השופט בלאק כיבד באופן משמעותי יותר את מגבלות החוקה בהשוואה לוויליאם אורוול דאגלס ושופטים אחרים של בית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של וורן".
אחד החוקרים כתב, "אף אחד משופטי בית המשפט לא השתדל במסירות ובהתמדה, כפי שעשה זאת השופט בלאק, למסד אמות מידה קבועות של אובייקטיביות לפסיקה בשאלות חוקתיות".
בלאק תמך בתפקידם הצר של השופטים לפרש את החוקה, והתנגד להפיכתם של שופטים למעצבי החברה או כמשכתבי החוקה.
הוא התנגד להרחבת הזכויות החוקתיות מעבר למשמעות המילולית או ההיסטורית הפשוטה שלהם, כפי שהוא ראה את עמיתיו הליברלים יותר עושים.
עם זאת, הוא גם גינה את מעשיהם שהיו ימניים יותר בהשקפתם בהשוואה אליו, כמו ארבעת הפרשים, רביעיית השופטים השמרנים ששלטו בבית המשפט העליון בשנות ה-20 וה-30, שפסלו רבים מצעדי החקיקה במסגרת מדיניות הניו דיל.
בלאק כתב את חוות דעת הרוב שהתקבלה ברוב של חמישה מול ארבעה בפסק הדין "פורטסון נגד מוריס" (Fortson v.
Morris) מ-1967 שסללה את הדרך לבית המחוקקים של ג'ורג'יה לבחור את המושל בעקבות המבוי הסתום בבחירות למשרת המושל של 1966, בהן התמודדו הדמוקרט לסטר מדוקס והרפובליקני בו קאלווי.
בעוד שבלאק הצביע עם הרוב על פי הפירוש הקפדני שאישר את סעיפי חוקת המדינה, עמיתיו דאגלס (שאליו הצטרפו וורן, ברנן ופורטס), ופורטס (שאליו הצטרפו וורן ודאגלס) כתבו חוות דעת מיעוט.
לדבריו של דאגלס, המסורת של מדינת ג'ורג'יה הבטיחה את ניצחונו של מדוקס אף על פי שהוא פיגר אחר קאלווי בכ-3,000 קולות בבחירות הכלליות.
דאגלס גם ראה את הסוגיה כהמשכיות של החלטה קודמת בפסק הדין "גרי נגד סנדרס" , שפסלה את מערכת יחידות המחוזות , סוג של חבר אלקטורים שקודם לכן נעשה בו שימוש לבחירת המושל בג'ורג'יה.
בלאק טען שחוקת ארצות הברית לא מגדירה כיצד המדינות יבחרו את מושליהן.
בלאק בלט בשל קידום הגישה הטקסטואלית לפירוש החוקה.
הוא עשה שימוש בקריאה "מילולית" או אבסולוטית של סעיפי מגילת הזכויות והאמין שהטקסט של החוקה הוא מכריע באופן מוחלט בכל שאלה שנדרשת בה פרשנות שיפוטית, וכך הוא זכה למוניטין כ"טקסטואליסט" וכ"קונסטרוקטיוניסט קפדני" .
בעוד שהטקסט של החוקה היווה מגבלה מחולטת לסמכות השופטים בסוגיות חוקתיות, היה לשופטים בין השורות מנדט רחב ומוחלט לאכוף את סעיפי החוקה, ללא קשר לדעת הקהל באותה עת, או להשקפותיהם האישיות של השופטים עצמם.
באופן זה סירב בלאק להצטרף למאמצים של השופטים ששאפו לבטל את עונש המוות, שעלו בידיהם (באופן זמני) בתקופה שמיד לאחר מותו של בלאק.
בלאק טען שהתיקון החמישי וה-14 לחוקה מתייחסים במפורש ללקיחת "חיים" ולפשעים שמחייבים עונש מוות ומאשרים את חוקיותם.
הוא גם לא שוכנע שהזכות לפרטיות מוזכרת בתיקון התשיעי וה-14, ובפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" הוא כתב חוות דעת מיעוט להחלטת הרוב שאישרה את ההרשעה בשימוש באמצעי מניעה.
בלאק אמר, "לומר על התיקון הרביעי שהוא עוסק אך ורק בהגנה על הפרטיות זה זילזול בו...
פרטיות היא מונח רחב, מופשט ודו-משמעי...
הזכות החוקתית לפרטיות לא נמצאת בחוקה".
בלאק שלל את ההסתמכות על מה שהוא כינה תפישה "מסתורית ומפוקפקת" על משפט הטבע.
לדבריו תאוריה זו הייתה מעורפלת ושרירותית ורק התירה לשופטים לאכוף את השקפותיהם האישיות על האומה.
תחת זאת הוא טען שבתי המשפט צריכים להגביל את עצמם לניתוח הקפדני של לשון החוקה.
בלאק גם היה מתנגד של תאוריית "החוקה החיה" .
בחוות דעת המיעוט שלו הוא כתב:
לאור הדברים הללו ראו רבים בבלאק כ"אורגינליסט" .
דייוויד סטראוס, לדוגמה, שיבח אותו כ"שופט האורגינליסט המשפיע ביותר במאה השנים האחרונות".
בלאק עמד על כך ששופטים צריכים להסתמך על כוונת מנסחי החוקה וכן על המשמעות הפשוטה של מילות החוקה כאשר הם באים לפסוק את הדין.
בלאק גם קרא לנקוט בריסון השיפוטי, שלא היה נפוץ במיוחד בתהליכי קבלת ההחלטות בבתי המשפט.
על שופטי בית המשפט לאשר את עליונותה של הרשות המחוקקת, אלא אם כן היא נטלה מהאנשים את זכויותיהם החוקתיות.
בלאק ציין שהרשות המחוקקת "מצוידת באופן מלא בסמכות למשול ולשמור על החוק והסדר".
בלאק החזיק בגישה רחבה בנוגע לסמכות המחוקק, בין אם היו אלו מחוקקי המדינות או המחוקקים הפדרליים, ולעיתים קרובות הוא הצביע נגד פרשנות משפטית של חוקי המדינות שניתן היה לפסול אותם על פי סעיף המסחר.
קודם לכן, בשנות ה-20 וה-30, פירש בית המשפט את סעיף המסחר פירוש צר, ולעיתים קרובות פסל חוקים על רקע הטענה שהקונגרס חרג מסמכותו.
בכל אופן, החל מ-1937, הפך בית המשפט העליון על פיהם כמה תקדימים ופירש פירוש רחב יותר של סעיף המסחר.
בלאק הצביע באופן תמידי עם הרוב בפסקי דין אלו.
לדוגמה, הוא הצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "מלפורד נגד סמית'" (Mulford v.
עם זאת, בכמה תיקים נוספים שעסקו בחקיקה הפדרלית, פסק בלאק נגד הממשלה הפדרלית.
על חוק זה כתב בלאק:
באופן דומה, בפסק הדין "אורגון נגד מיטשל" מ-1970, כתב בלאק את חוות דעת הרוב של בית המשפט, שקבעה שהממשלה הפדרלית לא מוסמכת לקבוע את גיל המצביעים בבחירות המדינתיות.
בהקשר לחוק השיפוט הפדרלי, תרם בלאק תרומה רחבה כאשר כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "יאנגר נגד האריס" .
פסק דין זה, שניתן במהלך שנתו האחרונה של בלאק בבית המשפט, יצר את מה שנודע כ"הימנעות יאנגר".
על פי גישה זו, העיקרון החשוב של הפדרליזם, כיבוד של בתי המשפט המדינתיים על ידי בתי המשפט הפדרליים, מחייב שבתי המשפט הפדרליים יימנעו מהתערבות בהליכים פעילים בבתי המשפט המדינתיים, לא קיים ברוב הנסיבות.
פסק דין זה נודע גם בשל הדיון שנערך בו בנוגע למה שבלאק כינה "הפדרליזם שלנו", דיון שבו הוא הרחיב את הדיבור על
בלאק נמנה עם התומכים המוקדמים בעקרון של קול אחד לכל אחד כפי שנקבע בפסק הדין "בייקר נגד קר" .
קודם לכן הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין שקדם לבייקר נגד קר, "קולגרוב נגד גרין" .
כסנאטור, ביצע בלאק פיליבסטר נגד חוק למניעת מעשי לינץ'.
עם זאת, במהלך כהונתו בבית המשפט העליון הוא הפגין אהדה רבה יותר לתנועה לזכויות האזרח.
ב-1948 הוא הצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "שלי נגד קרימר" , שביטל את תקפותה של אכיפת החוקים המגבילים על רקע גזעי.
באופן דומה הוא הצביע עם כל השופטים בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך שהתקבל פה אחד ב-1954, בו פסל בית המשפט את ההפרדה הגזעית בבתי הספר הציבוריים.
בלאק נותר נחוש בדעתו להמשיך את ההפרדה הגזעית בדרום וקרא לבית המשפט העליון לנקוט בעמדה של "ביטול הפרדה גזעית מיידית" בפסק הדין "אלכסנדר נגד מועצת החינוך של מחוז הולמס" מ-1969.
בלאק כתב את חוות דעת הרוב של בית המשפט בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית, שאישר את תקפות ההחלטה של הנשיא רוזוולט לכלוא את היפנים בחוף המערבי במהלך מלחמת העולם השנייה.
החלטה זו היא דוגמה לאמונתו של בלאק בתפקיד המוגבל של בתי המשפט.
הוא נתן תוקף לצעדיהן של הרשות המחוקקת והרשות המבצעת שהובילו לכליאת היפנים, באומרו ש"אין אנו צריכים לאמוד את הסיבות האפשריות שעשויות היו לגרום לשימוש בצו כפי שנעשה".
בלאק גם נטה להעדיף את החוק והסדר על פני פעילות למען זכויות האזרח.
גישה זו הובילה אותו לפרש את חוק זכויות האזרח פירוש צר.
לדוגמה, הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסקי דין רבים שהפכו על פיהן הרשעות בתביעות שהוגשו נגד שובתי שבת, בטענה להגבלת ההיקף של חוק זכויות האזרח.
ב-1968 הוא אמר, "לרוע המזל יש כאלו הסבורים ששחורים צריכים לקבל זכויות מיוחדות על פי החוק".
בלאק חש שצעדים כמו מחאה, שירה, או צעידה ל"מטרות טובות", עלולים יום אחד להוביל לתמיכה במטרות זדוניות.
גיסתו הסבירה שבלאק "פחד פחד מוות" ממפגינים.
בלאק התנגד לכמה ממעשיהם של מפגינים למען זכויות האדם ונגד מלחמת וייטנאם והאמין שקודם כל המחוקקים, ואחר כך בתי המשפט, צריכים להיות אחראים להקלת העוולות החברתיות.
בלאק אמר פעם שהוא "מתנגד בתוקף למאמצים להרחבת חופש הדיבור על פי התיקון הראשון מעבר לדיבור עצמו".
בלאק נקט בגישה אבסולוטיסטית לפירוש התיקון הראשון לחוקה.
בהאמינו שהמילים הראשונות של התיקון היו "הקונגרס לא יחוקק שום חוק..." הוא דחה את יצירת המבחנים המשפטיים לאמות המידה לחופש הדיבור, כפי שנעשה במבחנים לסכנה ברורה ומיידית, ל"נטייה לרוע" , ל"כוח המשיכה של הרוע" (gravity of the evil), לסבירות, או ל"איזון" (balancing).
בלאק כתב שהתיקון הראשון הוא "בכללותו, מעבר ליכולתה של הסמכות הפדרלית לקצר...
אני לא מאמין שלאף אחת מזרועות הממשל הפדרלי, כולל הקונגרס ובתי המשפט, עומדת הסמכות או הרשות להכפיף את חופש הביטוי או את העיתונות למה שהם מחשיבים כאינטרסים חשובים יותר'".
בלאק האמין שהתיקון הראשון הקים חומת הפרדה מטפורית בין הדת לבין המדינה.
במהלך הקריירה שלו כתב בלאק כמה פסקי דין חשובים שנוגעים להפרדת הדת מהמדינה.
הוא הקריא את פסק הדין "אברסון נגד מועצת החינוך" מ-1947, שקבע שסעיף ההתאגדות ישים לא רק לממשלה הפדרלית, אלא גם למדינות.
בארבעה ערעורים שהוגשו לבית המשפט העליון, קידם בלאק את הטיעון ששיוכו והשקפותיו הפוליטיות של האדם, מבלי שיבצע פעולות כלשהן, לא מספיקים כדי לבסס עדות על אישיות בעלת מוסר רע.
ב-1957 טען בלאק בפסק הדין "שוור נגד מועצת הבחינות של לשכת עורכי הדין של ניו מקסיקו" (Schware v.
Board of Bar Examiners of New Mexico), שניו מקסיקו לא יכלה למנוע מבוגר תואר במשפטים מלהיות עורך דין בשל האפשרות של קשריו עם מטרות המפלגה הקומוניסטית.
שוור, העותר בתיק, היה למעשה איש צבא מעוטר שלחם במלחמת העולם השנייה.
בלאק חזר על חוות דעת זו בפסק הדין "קניגסברג נגד לשכת עורכי הדין של קליפורניה" (Konigsberg v.
State Bar of California) מ-1957. רוב השופטים צידדו בבלאק, אך ב-1961, הן בעתירה חוזרת שהוגשה בתיק זה (Konigsberg v.
בחוות דעת הרוב שכתב בלאק בפסק הדין "מק'קולום נגד מועצת החינוך" מ-1948 נקבע שהממשלה לא יכולה להעביר הנחיות דתיות לבתי ספר ציבוריים.
בפסק הדין "טורקסו נגד ווטקינס" מ-1961, כתב בלאק חוות דעת שאישרה שהמדינות לא יכולות להשתמש במבחנים דתיים כשיקולים למינוי למשרה ציבורית.
באופן דומה הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "אנגל נגד ויטל" מ-1962 שבו הוכרז על אי התאימות לחוקה של דרישת המדינות לאמירת תפילות רשמיות בבתי ספר ציבוריים.
בלאק נחשב בדרך כלל כמגן המוביל של הזכויות על פי התיקון הראשון כמו חופש הדיבור וחופש העיתונות.
בפסק דין ניו יורק טיימס נגד סאליבן הוא כתב בדעת מיעוט שהתיקון הראשון לחוקה מעניק הגנה אבסולוטית נגד תביעות לשון הרע מצד נושאי משרה ציבורית, גם כאשר הפרסום הוא שקרי במזיד.
הוא סירב לקבל את הגישה שחופש הדיבור יכול להצטמצם מסיבות של ביטחון לאומי.
כך בפסק הדין "חברת ניו יורק טיימס נגד ארצות הברית" מ-1971 הוא הצביע לאפשר לעיתונים לפרסם את מסמכי הפנטגון על אף טענת ממשלו של ריצ'רד ניקסון שלפרסום עלולות להיות השלכות ביטחוניות.
בחוות הדעת המשלימה שלו בתיק, ציין בלאק,
בלאק דחה את הרעיון שהממשלה יכולה להעניש דיבורים של "ניבול פה".
באופן דומה הוא טען שחוקי לשון הרע קיצצו בחופש הדיבור ולפיכך נגדו את החוקה.
רוב שופטי בית המשפט העליון דחו את השקפותיו אלו.
פירושו של בלאק לא זכה לתמיכתו של השופט דאגלס.
על כל פנים, בלאק לא האמין שליחידים עומדת הזכות להתבטא בכל פעם שהם מעוניינים בכך.
הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "אדרלי נגד פלורידה" מ-1966, שאישר באופן שנוי במחלוקת הרשעה בהסגת גבול של מפגינים שהפגינו בתוך רכוש ממשלתי.
הוא גם כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "טינקר נגד בית הספר המחוזי העצמאי הקהילתי של דה מוין" מ-1969, שבו פסק בית המשפט העליון שלתלמידים יש זכות לענוד סרטי זרוע (כסוג של מחאה) בבתי הספר, בכותבו,
יותר מכך, בלאק פירש פירוש מצומצם של המילה "דיבור" על פי התיקון הראשון.
מבחינתו למושג "התנהלות" לא מגיעה אותה הגנה שהמושג "דיבור" מקבל.
לדוגמה, הוא לא האמין ששריפת הדגל הוא סוג של התבטאות.
בפסק הדין "סטריט נגד ניו יורק" מ-1969, הוא כתב: "עולה על דעתי שכל דבר בחוקה הפדרלית מונע ממדינה להגדיר שרפה מכוונת של דגל ארצות הברית כעבירה".
באופן דומה הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "כהן נגד קליפורניה" , בו פסק בית המשפט שלבישת ז'קט שעליו כתובות המילים "לעזאזל הגיוס" , היא התבטאות המוגנת על ידי התיקון הראשון.
הוא הניח שהפעילות הזאת "הייתה בעיקר התנהלות, ומעט מאוד דיבור".
כשופט עליון החזיק בלאק בדעה שעל בית המשפט העליון לאכוף באופן ברור את הערובות החוקתיות, במיוחד סעיף חופש הדיבור שבתיקון הראשון.
לעיתים קרובות הוא תויג כ"אקטיביסט" בשל רצונו לבקר חקיקה שניתן היה לטעון שהיא הפרה את סעיפי החוקה.
בלאק טען שהמילוליות הייתה נחוצה כדי להגביל את הסמכות השיפוטית.
מסיבות אלו, היה בלאק אחד הקולות המתנגדים בתיק של ג'ורג' אנסטפלו , שלא התקבל ללשכת עורכי הדין של אילינוי בשל סירובו לגנות את הקומוניסטים וסירב למסור עדות על דעותיו הפוליטיות.
בראיון עמו מ-1968, ששיקף את תרומותיו החשובות ביותר, מיקם בלאק את חוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "אדמסון נגד קליפורניה" "בראש הרשימה של פסקי הדין שלו, אך אז דיבר ברהיטות רבה על אחד מפסקי הדין המוקדמים שלו, "צ'מברס נגד פלורידה".
בלאק אימץ פירוש צר יותר של התיקון הרביעי לחוקה בהשוואה לעמיתיו בבית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של ארל וורן.
הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "כץ נגד ארצות הברית" מ-1967, בו קבע בית המשפט שהאזנת סתר ללא צו מפרה את הסעיף התיקון הרביעי שמגן מפני חיפוש או תפישה בלתי הגיוניים.
הוא טען שהתיקון הרביעי מגן אך ורק מפני חיפוש ותפישה של חפצים ממשיים.
כך, הוא סיכם ששיחות טלפון אינן בתחום ההגנה של התיקון, ושהאזנות סתר ללא צו כתוצאה מכך מותרות.
בלאק האמין מלכתחילה שהחוקה לא קובעת את אי קבלתן של עדויות במשפט שהתקבלו באופן בלתי חוקי.
בחוות הדעת המשלימה שלו בפסק הדין "וולף נגד קולורדו" מ-1949 הוא טען שכלל הפסילה "לא היה הוראה של התיקון הרביעי, אלא...
דין ראיות שנוצר באופן שיפוטי".
אך בהמשך הוא שינה את דעתו והצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "מאפ נגד אוהיו" , שיישם את הכלל הן על חקירות במדינות והן על חקירות פדרליות.
בחוות הדעת המשלימה שלו בפסק דין זה הוא ציין שתמיכתו בפסק הדין התבססה על ההגנה של התיקון החמישי מפני הפללה עצמית, לא על ההגנה של התיקון הרביעי מפני חיפוש ותפישה בלתי הגיוניים.
הוא כתב, "עדיין לא שוכנעתי שהתיקון הרביעי כשלעצמו יהיה מספיק כדי למנוע את קבלתה של עדות ...שנתפשה ...תוך הפרה של הוראת התיקון".
במקרים אחרים נקט בלאק בראיה רחבה של זכויות הנאשמים הפליליים.
הוא הצטרף לחוות דעת הרוב בפסק הדין שהיווה ציון דרך משמעותי, פסק דין מירנדה נגד אריזונה מ-1966, שהטיל על שוטרים את החובה לידע את החשודים על זכויותיהם טרם חקירתם, ובאופן עקבי הוא הצביע בעד יישום התיקונים הרביעי, החמישי, השישי והשמיני לחוקה ברמת המדינות.
בלאק כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין החשוב "גדעון נגד ויינרייט" מ-1963, שבו נפסק שחובה על המדינות לממן שכירת עורך דין לנאשם בפלילים שידו לא משגת לממן עורך דין בכוחות עצמו.
לפני פסק דין זה פסק בית המשפט העליון שכלל זה חייב אך ורק את הממשלה הפדרלית.
אחד ההיבטים הבולטים ביותר במשנתו השיפוטית של בלאק הייתה השקפתו שמגילת הזכויות בכללותה צריכה להיות מיושמת במדינות.
מלכתחילה, מגילת הזכויות חייבה רק את הממשלה הפדרלית, כפי שקבע בית המשפט העליון בפסק הדין "ברון נגד בולטימור" מ-1833. לדבריו של בלאק, על פי התיקון ה-14, שאושרר ב-1868, "שולבה" מגילת הזכויות, או במילים אחרות, חייבה גם את המדינות.
במיוחד הוא התכוון לסעיף הזכויות והחסינויות שבתיקון ה-14, "לא תחוקק אף מדינה ולא תאכוף חוק שיגביל את הזכויות ואת החסינות של אזרחי ארצות הברית".
הוא הציע שהמונח "זכויות וחסינויות" יכיל את הזכויות שהוזכרו בשמונת התיקונים הראשונים לחוקה.
בלאק הסביר לראשונה את השקפתו על ה"שילוב" כאשר קבע בית המשפט העליון בפסק הדין "אדמסון נגד קליפורניה" מ-1947 שההגנה של התיקון החמישי נגד הפללה עצמית לא נוגעת למדינות.
באותה תקופה הפך בלאק לאחד מחסידיו של ג'ון לילבורן ושל טענתו ל"זכויות מלידה".
בנספח לחוות דעת המיעוט שלו בפסק דין זה, ניתח בלאק את הצהרותיהם של מנסחי התיקון ה-14, והגיע למסקנה ש"התיקון ה-14, ובמיוחד סעיף הזכויות והחסינויות שבו, היו יישום פשוט של מגילת הזכויות במדינות".
התיאוריה של בלאק זכתה לתמיכתם של שופטים כמו פרנק מרפי וויליאם אורוויל דאגלס.
עם זאת, הוא מעולם לא זכה לתמיכת הרוב בבית המשפט.
המתנגדים הבולטים ביותר של תאוריה זאת היו השופטים פליקס פרנקפורטר וג'ון מרשל הרלן השני.
פרנקפורטר והרלן הסכימו שהתיקון ה-14 לא היה תקף למדינות בפני עצמו, אלא רק הגן על הזכויות ש"משתמעים במפורש במושג החירות המוסדרת", שהפך לכלל שהשופט בנג'מין קרדוזו קבע קודם לכן בפסק הדין "פלקו נגד קונטיקט" .
בית המשפט העליון מעולם לא קיבל את הטיעון שהתיקון ה-14 יישם את מגילת הזכויות במלואה במדינות.
עם זאת, הוא הסכים שכמה הגנות "יסודיות" יושמו במדינות.
על פי רוב, במהלך שנות ה-30 עד שנות ה-50, רק ההגנות של התיקון הראשון (כמו ההגנה על חופש הדת וחופש הדיבור) נחשבו בסיסיות מספיק על ידי בית המשפט העליון כדי שישולבו בחוקי המדינות.
על כל פנים, בשנות ה-60 קידם בית המשפט בנשיאותו של וורן את התהליך עוד יותר, וקבע את יישומם של כמעט כל סעיפי מגילת הזכויות במדינות.
כך, אף על פי שבית המשפט לא קיבל את התאוריה של בלאק של שילוב כל חלקיה של מגילת הזכויות בחוקי המדינות, התוצאה הסופית של פסיקותיו של בית המשפט קרובה מאוד לטענותיו של בלאק.
כיום, החלקים היחידים מתוך שמונת התיקונים הראשונים לחוקה שלא שולבו בחוקי המדינות הם התיקון השלישי, התיקון השביעי, סעיף חבר המושבעים הגדול של התיקון החמישי, ההגנה של התיקון השמיני נגד ערבות מופרזת וההגנה של התיקון השישי, כפי שפורש, שחבר מושבעים יהיה מורכב מ-12 אנשים.
בלאק נודע בשל דחייתו של דוקטרינת "ההליך הראוי המהותי" .
רוב שופטי בית המשפט העליון קיבלו את הדעה שסעיף הזכות להליך הוגן כלל לא רק הגנות פרוצדורליות, אלא גם "צדק יסודי" וזכויות בסיסיות.
כך נטען שההליך הראוי כלל מרכיב "מהותי" בנוסף למרכיב "פרוצדורלי".
לעומת זאת, בלאק האמין שהפירוש של סעיף הזכות להליך הוגן היה רחב ללא הצדקה.
בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" הוא טען שדוקטרינת ההליך הראוי המהותי "נוטלת מהקונגרס ומהמדינות את הסמכות לחוקק את חוקיהם בהתבסס על שיפוטם העצמי שמבוסס על הגינות ותבונה, ומעביר את הסמכות לבית המשפט כמי שיקבל את ההחלטה הסופית".
תחת זאת תמך בלאק בפירוש צר יותר של הסעיף.
בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "בעניין וינשיפ" , הוא ניתח את ההיסטוריה של המונח "ההליך הראוי", והגיע למסקנה: "מבחינתי, המשמעות הנכונה היחידה של הסעיף היא שהממשלה שלנו חייבת להתנהל על פי 'חוק הארץ' - שמתבסס על הסעיפים הכתובים החוקתיים והמעוגנים בחוק כפי שפורשו בהחלטות בית המשפט העליון".
דעתו של בלאק על ההליך הראוי נבעה מקריאתו את ההיסטוריה הבריטית.
מבחינתו, משמעות ההליך הראוי הייתה שכל בני האדם יישפטו ברוח ההגנות הפרוצדורליות של מגילת הזכויות ובהתאם לחוקים המגובים בחוקה.
בלאק טען שעל הממשלה לנהוג באופן שווה לכל האנשים, ללא קשר לעושרם, גילם או גזעם.
השקפתו בנוגע להליך הראוי הייתה מוגבלת במובן שהוא הבטיח הליכים שוויוניים.
הוא לא הרחיב את השקפתו על ההליך הראוי להליך הראוי המהותי.
השקפתו זו תאמה להשקפותיו המילוליות המוקדמות.
בלאק לא קשר את ההליך הראוי הפרוצדורלי אך ורק למגילת הזכויות, אך הוא קשר אותה אך ורק למגילת הזכויות בשילוב לסעיפים מפורשים אחרים בחוקה.
אף אחד מעמיתיו של בלאק לא היה שותף לפירוש שלו לסעיף הזכות להליך הוגן.
יריבו המרכזי בסוגיה זו (ובסוגיות רבות אחרות) היה פליקס פרנקפורטר, שטען שראיה מהותית של ההליך הראוי מבוססת על משפט הטבע - פרנקפורטר לא מצא שום הפרה של ההליך הראוי אם הערעור לא גורם ל"זעזוע המצפון" של השופט, או פוגע בתפישת ההגינות הבריטית.
ג'ון מרשל הרלן השני הסכים באופן כללי עם פרנקפורטר, ומתח ביקורת קשה על השקפתו של בלאק, בציינו בחוות הדעת המשלימה שלו בפסק הדין וינשיפ את "תמיהתו המתמשכת בנוגע ל...
התעקשותו של בלאק שההליך הראוי...
לא מגלם את התפישה של הגינות בסיסית".
בלאק היה אחד המגינים המרכזיים בבית המשפט העליון על העיקרון של קול אחד לכל אחד.
הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "וסברי נגד סנדרס" מ-1964, שקבע שהחוקה מחייבת את קיומם של מחוזות בחירה לקונגרס בכל מדינה שיוקצו באופן שוויוני על פי גודל האוכלוסייה.
הוא הגיע למסקנה שהציווי של החוקה "שנציגים שיבחרו 'על ידי העם במדינות השונות', משמעותו שככל האפשר הצבעתו של אדם אחד בבחירות לקונגרס תהיה שוות ערך לזו של אדם אחר".
באופן דומה הוא הצביע עם הרוב בפסק הדין "ריינולדס נגד סימס" מ-1964, שהחיל את אותה אמת מידה למחוזות הבחירה במדינות על בסיס סעיף הזכות להגנה שווה.
באותה תקופה לא האמין בלאק שסעיף הייצוג השווה הפך את מס הגולגולת לנוגד את החוקה.
במהלך המושב הראשון שלו על כס השיפוט, הוא השתתף בהצבעה פה אחד על החלטה שאישרה את תאימותו לחוקה של חוק מס הגולגולת של ג'ורג'יה בפסק הדין "ברידלאב נגד סאטלס" .
29 שנים לאחר מכן, כתב בלאק חוות דעת מיעוט בפסק הדין "הרפר נגד ועדת הבחירות של וירג'יניה" מ-1966, שפסל את השימוש במס הגולגולת כתנאי למימוש זכות הבחירה.
בלאק מתח ביקורת על בית המשפט בשל הרחבת "סמכותו המוגבלת לפרש את המשמעות המקורית של סעיף ההגנה השוויונית" ובשל "מתן משמעות חדשה לסעיף זה שהוא מאמין שהוא מייצג מדיניות ממשלתית טובה יותר".
בסוף שנות ה-40 האמין בלאק שסעיף ההגנה השוויונית של התיקון ה-14 היה למעשה איסור בחוקה נגד כל צעד של ממשלות המדינות להפלות על בסיס גזעי באופן פוגעני או גחמני.
בלאק ראה רק במוצא הגזעי ובמאפיינים של הזרות כקטגוריות מפוקפקות שהיו קשורות להגנה השוויונית והגנו עליה.
הוא האמין שסעיף ההגנה השוויונית לא יכול היה לשמש כאמצעי לפסילת צעדים של המדינות, אלא אם כן צעדים אלו היו כרוכים באפליה גזעית, אפליה נגד זרים, או מפרים את העיקרון של קול אחד לכל אחד.
בלאק החזיק בדעה זו עד ליומו האחרון, באומרו שטיעונים נגד אפליה על רקע גזעי או נגד זרים זכו לבדיקה קפדנית בבית המשפט, ממש כמו היחס לעקרון של קול אחד לכל אחד, בעוד שטיעונים אחרים בנוגע להתנהלות המדינות לא זכו ליחס זהה.
במהלך המושב המלא האחרון שלו על כס השיפוט, השתתף בלאק בהצבעה שהתקבלה פה אחד בפסק הדין "גרהאם נגד ריצ'רדסון" , שבו נפסלו חוקים שהגבילו את הטבות הרווחה למהגרים חוקיים אך לא לאזרחי ארצות הברית.
בפסק הדין נכתב, "זרים כמעמד הם דוגמה מעולה ל'מיעוט נבדל ומבודד' שעבורו יוחד טיפול משפטי ברמה כה גבוהה".
באוגוסט 1971 התאשפז בלאק במרכז הרפואי הלאומי של הצי שבבת'סדה, מרילנד, ובעקבות מצבו הבריאותי הוא פרש מכהונתו בבית המשפט העליון ב-17 בספטמבר אותה שנה.
הוגו בלאק הלך לעולמו ב-25 בספטמבר 1971 לאחר שיומיים לאחר פרישתו לקה בשבץ מוחי.
טקס ההלוויה של בלאק התקיים בקתדרלה הלאומית של וושינגטון בנוכחות אלף איש.
על פי בקשתו, ארון הקבורה היה "פשוט וזול".
בלאק נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הוא אחד מתוך 14 השופטים שנטמנו בבית קברות זה.
בתחילה שקל הנשיא ריצ'רד ניקסון למנות במקומו של בלאק את הרשל פריידיי, אך נמלך בדעתו לאחר שלשכת עורכי הדין של ארצות הברית מצאה את פריידיי בלתי כשיר למינוי.
בסופו של דבר מינה ניקסון את לואיס פאוול, שמינויו אושר על ידי הסנאט.
חברותו בקו קלוקס קלאן והשקפותיו הגזעיות והדתיות
זמן קצר לאחר מינויו של בלאק לבית המשפט העליון, כתב ריי ספריגל מהעיתון Pittsburgh Post-Gazette, סדרה של מאמרים, שעליהם הוא זכה בפרס פוליצר, ובהם נחשפה מעורבותו של בלאק בפעילות הקו קלוקס קלאן.
במאמרים תוארה התפטרותו של בלאק מהארגון בתור "הצעד הראשון במסעו למועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית מטעם אלבמה".
ספריגל כתב ש"בלאק ומנהיגי הקלאן החליטו שתהיה זו אסטרטגיה פוליטית טובה עבור בלאק להתמודד על מושב בסנאט מבלי שחברותו בקלאן תפריע לו, אך תוך כדי גיבוי מכוחו של הקלאן.
התפטרות זו הוגשה במהלך מסע הבחירות, אך מעולם לא הגיעה לידיעת הדרגים הגבוהים בארגון ונשמרה בסודיות ברשומות הארגון באלבמה...".
הנשיא רווזולט הכחיש שידע על חברותו של בלאק בקו קלוקס קלאן.
בהצהרה שמסר בשידור רדיו ב-1 באוקטובר 1937, אמר בלאק בין השאר, "אני יכול למנות בין ידידי רבים שהם אנשי הגזע השחור.
כמובן שהם זכאים להגנה המלאה של החוקה והחוקים שלנו...".
בלאק גם אמר, "אכן הצטרפתי לקלאן.
מעולם לא הצטרפתי אליהם מחדש.
...לפני שהייתי לסנאטור עזבתי את הקלאן.
אין לי שום עניין איתם מאז.
כל קשר שלי עם הארגון נפסק לחלוטין.
מעולם לא חידשתי אותו ואין אני צפוי לעשות כן".
ה-Pittsburgh Post-Gazette דיווח ש"חמישים מיליון מאזינים שמעו את הנאום חסר התקדים".
בערוב ימיו אמר בלאק שההצטרפות לקו קלוקס קלאן הייתה שגיאה: "הייתי מצטרף לכל קבוצה אם זה היה מסייע לי להשיג קולות".
ביוגרפים משנות ה-90 בחנו את השקפותיו של בלאק בנושאי דת.
האוורד בול ציין בנוגע לקו קלוקס קלאן שבלאק "גילה אהדה לאמונות של הארגון בנוגע לכלכלה ולהשקפותיהם נגד הקתולים".
לדבריו של רוג'ר ניומן, בלאק "סלד מהכנסייה הקתולית וממוסדותיה" ונשא נאומים אין ספור נגד הקתולים במסע הבחירות שלו ב-1926 באסיפות של הקו קלוקס קלאן ברחבי אלבמה.
על כל פנים, ב-1937 דווח בעיתון הרווארד קרימסון שבלאק מינה עוזר משפטי יהודי, בציינו שהוא "מינה קודם לכן את העלמה אנני באט, קתולית באמונתה, כמזכירתו, ושבית המשפט העליון מינה את לאון סמולווד, שחור וקתולי, כשליח בלשכתו".
בשנות ה-40 גילה בלאק עניין בכתביו של פול בלנשרד, סופר שגם הוא היה מבקר של הנצרות הקתולית.
ת'ורגוד מרשל ופסק דין בראון נגד מועצת החינוך
בלאק היה אחד מתשעת השופטים בבית המשפט העליון שב-1954 פסקו פה אחד בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך שההפרדה הגזעית בבתי הספר הציבוריים נוגדת את החוקה.
העותרים בתיק יוצגו על ידי ת'ורגוד מרשל.
13 שנים לאחר מכן, ב-2 באוקטובר 1967, היה מרשל לאפרו-אמריקאי הראשון שמונה לבית המשפט העליון, והוא שירת לצד בלאק עד לפרישתו ב-1971.
בפסק הדין "ארצות הברית נגד פרייס" , הואשמו 18 חברי הקו קלוקס קלאן ברצח ובקשירת קשר לרציחתם של ג'יימס צ'ייני, אנדרו גודמן ומייקל שוורנר, אך ההאשמות בוטלו על ידי בתי המשפט.
שופטי בית המשפט העליון, כולל בלאק, הפכו את הזיכוי על פיו והורו על המשך ניהול המשפט.
שבעה מהנאשמים נמצאו אשמים בפשע, שמונה מהם זוכו ונגד שלושה אחרים לא הוגש כתב אישום.
בלאק הופיע פעמיים על שער המגזין טיים: ב-26 באוגוסט 1935, כאשר כיהן בסנאט, וב-9 באוקטובר 1964 כאשר כיהן בבית המשפט העליון.
ב-1986 הופיעה דמותו של בלאק בסדרת הבולים של האמריקאים הגדולים של שירות הדואר של ארצות הברית.
בלאק ואוליבר ונדל הולמס הבן היו השופטים העליונים היחידים שהופיעו על בולים עד להופעתם על בולים של ת'ורגוד מרשל, ג'וזף סטורי, לואי ברנדייס, פליקס פרנקפורטר וויליאם ברנן.
ב-1987 העביר הקונגרס חוק שקידם חבר בית הנבחרים בן ארדרייך, שעל פיו ניתן השם לבניין בית המשפט החדש של בית המשפט הפדרלי של המחוז הצפוני של אלבמה בברמינגהאם, "בית המשפט של ארצות הברית על שם הוגו ל.
אוסף נרחב של מסמכיו האישיים של בלאק, מתקופת כהונתו בסנאט ומתקופת כהונתו בבית המשפט העליון מצוי בחטיבת כתבי היד של ספריית הקונגרס.
בספריית בית הספר למשפטים של אוניברסיטת אלבמה מוצג מיצג לזכרו של בלאק.
הספרייה מחזיקה אוסף מיוחד של ספרים על שמו.
בלאק כיהן בבית המשפט העליון 34 שנים, ובכך היה השופט החמישי באורך כהונתו בהיסטוריה של בית המשפט העליון.
הוגו בוס (Hugo Boss AG) הוא בית אופנה גרמני הפועל מן העיר מצינגן (Metzingen) שבבאדן-וירטמברג, המתמחה באופנת עילית לגברים.
המותג קרוי על שם הוגו פרדיננד בוס (1885–1948), חבר המפלגה הנאצית אשר ייצר מדים עבור האס אס.
מותגי בית האופנה מופצים ב-103 מדינות בעולם ונמכרים ביותר מ-5,000 חנויות.
המוצרים שהחברה מייצרת ומפיצה כוללים: ביגוד, נעליים, בשמים ואבזרי אופנה.
בשנת 2018 היה מחזור המכירות של חברת הוגו בוס 2.7 מיליארד אירו.
בית האופנה קרוי על שם הוגו פרדיננד בוס (1885–1948) אשר יסד את החברה בשנת 1923 במצינגן, גרמניה, שם היא עדיין פועלת.
בשנת 1924 הוא הקים מפעל יחד עם שני שותפים.
החברה ייצרה חולצות, ז'קטים, בגדי עבודה, בגדי ספורט ומעילי גשם.
בשל האקלים הכלכלי של גרמניה באותה תקופה, בוס נאלץ לפשיטת רגל.
בשנת 1931 הוא הגיע להסכם עם נושיו והשאיר בידיו שש מכונות תפירה כדי להתחיל מחדש.
מעורבות בייצור מדים עבור הנאצים
הוגו בוס היה חבר המפלגה הנאצית החל משנת 1931. בין השנים 1932–1945 עיצבו פרופ' קרל דיביטש וולטר הק את המדים השחורים לאס אס וייצורם נעשה בידי חברת הוגו בוס.
במלאכה הועסקו גם עובדי כפייה (בדומה לחברות רבות אשר שיתפו פעולה עם הממשל הנאצים בתקופת המלחמה).
הוגו בוס עיצב וייצר גם את החולצות החומות עבור האס אה, פלוגות הסער הנאציות, וחלק ממדי האס אס.
בנוסף עסקה החברה באותה תקופה בייצור מדים לשירות הדואר והמשטרה בגרמניה.
בשנת 1997 הכירה החברה בשירותים שנתנה לשלטון הנאצי בגרמניה וטענה שהייתה אחת מאלפי חברות אשר נתנו שירותים דומים בתקופת גרמניה הנאצית.
בספטמבר 2011 התנצלה החברה באופן פומבי על שימוש בעובדי כפייה בתקופת הנאצים.
לאחר המלחמה, נאסר על הוגו פרדיננד בוס להיות בעל עסקים כתוצאה ממעורבותו במפלגה הנאצית.
חתנו יוגן הולי השתלט על הבעלות והניהול של החברה וייצר בגדי עבודה.
בשנת 1950, קיבלה החברה את ההזמנה הראשונה שלה לחליפות גברים, וכתוצאה מכך התרחבה ל-150 עובדים עד סוף השנה.
עד 1960 ייצרה החברה חליפות מוכנות בהזמנה.
בשנת 1969 פרש יוגן הולי לפנסיה והשאיר את החברה לבניו, שהחלו בפיתוח פעילות בינלאומית.
בשנת 1970 יוצרו החליפות הראשונות תחת המותג "בוס", כאשר המותג הפך לסימן מסחרי רשום בשנת 1977. באותן השנים החלה החברה בשיתוף פעולה עם הספורט המוטורי, נתנה חסות לנהג הפורמולה 1, ניקי לאודה, ובהמשך לקבוצת מקלארן.
בשנת 1984 הושק הבושם הראשון של המותג Boss.
שנה אחר כך הונפקה החברה בבורסת פרנקפורט.
בשנת 1987 החלה לתת חסות לגביע דייוויס בטניס.
באותה שנה הושק קו אופנה חדש בשם "בוס אורנג'" אשר תואר כלבוש יום-יום ספורטיבי השונה מן הלבוש המתוחכם והאופנתי של קו האופנה "בוס בלאק".
בשנת 1989 השיקה בוס את קו משקפי השמש שלה.
בהמשך השנה נרכשה החברה על ידי קבוצה יפנית.
בשנת 1991 רכשה קבוצת הטקסטיל מראצוטו 77.5% ממניותיה תמורת 165 מיליון דולר, המותגים הוגו ובלדסאריני הושקו בשנת 1993. בשנת 1995 השיקה החברה את קו הנעליים שלה.
בשנת 1997 התאחדה חברת האם של הוגו-בוס, קבוצת מראצוטו, עם קבוצת טקסטיל נוספת באיטליה ליצירת תאגיד הטקסטיל הגדול באירופה.
בתחילת שנות ה-2000 קיבלה חברת פרוקטר אנד גמבל את הרישיון לייצור ושיווק בשמים תחת המותג של הוגו בוס.
בשנת 2005 ביצעה קבוצת מראצוטו ספין-אוף למותגי היוקרה שלה, ובראשם הוגו בוס, לתוך חברה חדשה "בית האופנה ולנטינו".
בשנת 2007 נמכרה ולנטינו לקרן השקעות הפרטיות הבריטית פרמירה.
בשנים הבאות מכרה בהדרגה קרן פרמירה כמחצית ממניות החברה ברווח ניכר.
בשנת 1990 קיבל תעשיין הטקסטיל דב פולק את הזיכיון לייבוא מוצרי החברה לישראל.
בשנת 1993 קיבלה חברת גבור-סברינה את הזיכיון לייצור מותגי ההלבשה התחתונה תחת המותג הוגו-בוס בישראל.
הזיכיון בוטל לאחר חמש שנים, כאשר החברה נכנסה להליכי פירוק.
במקומה קיבלה חברת דלתא גליל תעשיות את הזיכיון.
דלתא גליל גם על הסכם עם הוגו בוס לפיתוח קו הלבשה תחתונה לנשים לשיווק ברחבי העולם.
בשנת 1997 קיבל יבואן שעונים זיכיון לייבוא שעוני המותג לישראל.
בשנת 1999 בדקה הוגו-בוס לראשונה את האפשרות לפתוח חנויות משלה בישראל לאופנת גברים.
באותה עת בעל הזיכיון, דב פולק, מכר את אופנת הגברים של החברה ברשת האופנה "ונדום" שהייתה בבעלותו והפעילה 4 חנויות בישראל.
בשנת 2011 פתחה הוגו בוס חנות ראשונה בישראל בכיכר המדינה בתל אביב.
בשנת 2015 נפתחה חנות נוספת של הוגו בוס בקניון ארנה, בתוך חנות רשת "פקטורי 54".
וב-2017 עבר זיכיון המותג בישראל למשפחת אירני בעלי רשת "פקטורי 54".
הוברלה (באוקראינית: Говерла; בהונגרית: Hóvár; ברומנית: Hovârla; בצ'כית ובסלובקית: Hoverla; בפולנית: Howerla; ברוסית: Говерла) הוא ההר הגבוה ביותר באוקראינה, בגובה 2,061 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם ברכס הבסקידים המזרחיים שבאזור צ'ורנוהורה, ומהווה חלק מהרי הקרפטים.
מדרונותיו מיוערים בעצי אשור ואשוחית, ובמעלה ההר קיימים אזורים סוב-אלפיניים (המכונים "פולוניה" באוקראינה).
המעיין העיקרי ממנו נובעים מימי נהר הפרוט נמצא במורדותיו המזרחיים.
מועד ההעפלה הראשונה להר אינו ידוע.
ההר נהיה למוקד תיירות עיקרי החל מסוף המאה ה-19, במיוחד בקרב תיירים מערי גליציה הסמוכות אליו.
השביל התיירותי המוביל לפסגתו סומן לראשונה בשנת 1880 על ידי לאופולד וייגל מ"אגודת הטאטרה הגליציאנית".
בקתה עבור תיירים הוקמה שנה לאחר מכן.
הפופולריות של ההר, בין השאר כאתר ספורט אתגרי, גברה במהלך המאה ה-20, ובמיוחד לאחר 1991, כתוצאה מהתפרקות ברית המועצות והקמת אוקראינה העצמאית, דבר שהגביל את הגישה לאזורי ההרים בשאר חלקי ברית המועצות לשעבר.
כיום, בשל הפופולריות שלו, מנסים מטפסים חסרי ניסיון רבים להעפיל אל פסגת ההר גם בתקופת החורף.
ניסיונות אלו עלולים להיות מסוכנים, ולעיתים מסתיימים בכוויות קור ואף במוות.
באוקטובר 2007, הושחתו שלטים עם סמלי אוקראינה שהיו מוצבים על פסגת ההר על ידי קבוצת ימין פרו-רוסית בשם "איגוד הנוער האירואסייתי" (Eurasian Youth Union), הקשורה למפלגת אירואסיה.
חברי הקבוצה הודיעו כי הם העניקו להר את השם החדש "הר סטלין".
ראש שירות הביטחון האוקראיני, ולנטין נליבאייצ'נקו, הודיע כי זוהו שלושה חשודים בהשחתה - שני אזרחים רוסים ואזרח אוקראיני ממוצא רוסי.
האזרח האוקראיני נעצר במוסקבה ביולי 2008, ונמצא בתהליכי הסגרה לאוקראינה.
נשיא אוקראינה לשעבר, ויקטור יושצ'נקו, נוהג להעפיל אל פסגת ההר מדי שנה.
בשנת 2005 טיפס יושצ'נקו אל ההר באישור רופאיו, זאת לאחר שהורעל שנה קודם לכן במסגרת מערכת הבחירות לנשיאות אוקראינה.
בשנת 2008, בעת טיפוסו אל ההר, חנך מחדש את סמלי אוקראינה שהוצבו על פסגת ההר לאחר שהושחתו.
הוברן היא שכונה במרכז לונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
השכונה ממוקמת בחלקה ברובע הסיטי של וסטמינסטר, בחלקה ברובע קמדן ובחלקה בתחום הסיטי של לונדון.
האזור מוזכר לראשונה בצו מלכותי הדן באדמות מנזר וסטמינסטר.
צו זה הוצא על ידי המלך אדגר ומתוארך לשנת 959. הצו מזכיר את "כנסיית העץ של אנדרו הקדוש" הממוקמת בהוברן.
הכנסייה נחשבה חלק ממחוז מידלסקס, מחוץ לתחום השיפוט של הסיטי.
במסמך מהמאה ה-12 מצוין כי הכנסייה ממוקמת ב"הולברנסטראטה", היינו ב"רחוב הולברן".
ככל הנראה מקורו של השם במילה "הול" שמשמעה "חלול" ו"ברן" שמשמעה "פלג נחל" כאשר הכוונה לנהר פליט שעבר בעמק צר מזרחית לאזור הוברן.
הקרטוגרף ויליאם רוברט שפרד, במפה המתארת את לונדון כפי שהייתה בשנת 1300 מציין כי שם הרחוב הוא "הול בורן" (Hole Bourn).
ההיסטוריון ג'ון סטו בן המאה ה-16 מציין כי מקור השם במילים "אולד בורן" (Old Bourne - "הפלג הישן").
מיקומו המדויק של הפלג אינו ידוע כיום בשל הטיית הנהרות התת-קרקעיים של לונדון.
על פי סטו, הפלג עבר בסמוך ל"הובורן באר" - "מחסום הובורן" - מחסום מכס ששימש כגבול הצפוני של הסיטי של לונדון.
מחסום הובורן שימש כגבול הצפוני של העיר מאז שנת 1223. מחסומים אלה ניצבו במרחק מה מחומת העיר בימי הביניים, וכללו למעשה מבנים רבים מחוץ לחומה בתחומה של העיר.
בשנת 1394 הוקם אזור מנהלי פארדינגטון של הסיטי אשר כלל חלק משטחי הוברן, בעוד שחלק אחר היה "מעל המחסום" (above Bars) - ולמעשה מחוץ לשטח השיפוט של העיר.
כנסיית סנט אנדרו, לב אזור הובורן, הייתה "מתחת למחסום" (below Bars), ולכן נכללה בשטח השיפוט של העיר (בשל עובדה זו, כאשר הוקם הרובע המטרופוליני של הוברן בשנת 1899, היה הלב ההיסטורי של האזור מחוץ לתחום הרובע ובתוך תחום הסיטי של לונדון).
במאה ה-18 פעל באזור בית הקפה של מרגרט קלאפ שנודע בכינויו "בית מולי" ושימש מקום מפגש חשאי לקהילה ההומוסקסואלית של לונדון.
במהלך המאה ה-19 הפך אזור רחוב היי הוברן למרכז בילוי ופנאי.
במחצית המאה ה-19 נבנה ויאדוקט הוברן.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 תועדו ברחוב 22 פאבים, ובין השנים 1857–1960 פעל ברחוב אתר הבילוי והתיאטרון הוברן אמפייר.
השימוש במבנה פסק לאחר שנפגע במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה, והוא נהרס בשנת 1960. תיאטרון זה היה התיאטרון בו הוצג לראשונה סרט הדרמה הראשון שהיה באורך מלא (50 דקות) ובצבע: "העולם, ההבזק והשטן", בשנת 1914.
הסופר צ'ארלס דיקנס התגורר באכסניית פרניוואל (Furnival's Inn), ובשל חוויותיו ממגוריו במקום, בספרו "תקוות גדולות" הדמות פיפ מתגוררת באכסניית בארנארד (Barnard's Inn) אשר ממוקם מול פונדק פרניוואל.
בסמוך ממוקם גם אכסניית סטייפל (השלושה יחד מהווים את אכסניות האוצר.
אכסניית גריי, כמו גם אכסנית לינקולן שתיהן אכסניות משפט, ממוקמות בהוברן.
בהוברן ממוקמת כנסיית סנט אתלדרדה (אשר בעבר שימשה ככנסייה של הארמון בלונדון של בישוף אילי) - כנסייה זו משמשת ככנסייה קתולית מאז אמצע המאה ה-19.
בכיכר הוברן ממוקמת כנסיית סנט אנדרו הוברן - כנסייה ששרדה את השרפה הגדולה של לונדון, אולם שופצה על ידי כריסטופר רן לאחר השריפה על מנת שתחודש בסגנון הדומה לייתר הכנסיות החדשות שנבנו בלונדון.
מרכז הכנסייה נהרס בבליץ, ושוקם לאחר מלחמת העולם השנייה על פי תוכניותיו של רן.
הוגו מיגל פריירה דה אלמיידה (בפורטוגזית: Hugo Miguel Pereira de Almeida; נולד ב-23 במאי 1984 בפיגיירה-דה-פוז, פורטוגל) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי ששיחק בעמדת החלוץ.
אלמיידה הצטרף לקבוצת הנוער של פורטו בשנת 2000, את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת ערך ב-21 בספטמבר 2003 בניצחון הבייתי על בנפיקה ליסבון, כאשר שותף בשלוש הדקות האחרונות.
אך לאחר שלא הצליח להשתלב בהרכב הקבוצה, יצא אלמיידה לשחק בהשאלה באוניאו דשפורטיבה דה לייריה ובקבוצת בואבישטה.
בעונת 2005/2006 חזר אלמיידה לפורטו והפך לבורג חשוב בקבוצה, ואף זכה איתה באליפות פורטוגל.
באותה העונה הוא אף כבש במסגרת ליגת האלופות שער בבעיטה חופשית מטווח של 35 מטרים, בהפסד קבוצתו לאינטר מילאנו באצטדיון הסן סירו.
בעונת 2006/2007 עבר אלמיידה בהשאלה לקבוצת ורדר ברמן, וכבש 10 שערים ב-41 משחקים בכל המסגרות באותה העונה.
באוגוסט 2007, עם הצטרפות החלוצים אדגר ברונו דה סילבה וארנסטו פאריאס לפורטו, החליט אלמיידה לקבל את הצעתה של ורדר ברמן להצטרף לשורותיה באופן קבוע, וחתם על חוזה לארבע שנים תמורת כ-4 מיליון אירו.
עם עזיבתו של מירוסלב קלוזה, קיבל אלמיידה את הזדמנותו להפוך לשחקן הרכב.
ב-12 המשחקים הראשונים של העונה הוא כבש 7 שערים, ואת העונה הוא סיים עם 16 שערים.
שני בקבוצתו רק לדייגו אשר כבש באותה העונה 17 שערים.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל ערך אלמיידה נגד אזרבייג'ן במסגרת מוקדמות יורו 2008 ואף כבש באותו המשחק.
גם במשחקו השני בנבחרת כבש, בניצחון 1-0 על ארמניה.
מאוחר יותר התברר כי שערים אלו היו חיוניים להעפלתה של פורטוגל לטורניר.
בדצמבר 2010 חתם על חוזה לשחק 3 שנים בקבוצת בשיקטש הטורקית.
ב-7 באוקטובר 2014 חתם בצ'זנה האיטלקית, לאחר מאבקים עם הקבוצה חתם בינואר 2015 בקובאן קרסנודאר הרוסית.
ב-9 ביולי 2015 חתם באנז'י מחצ'קלה העולה החדשה לליגת הרוסית.
ב-13 בינואר עזב את אנז'י כשחקן חופשי.
ב-30 באוגוסט 2017 חתם אלמיידה בהיידוק ספליט שם שיחק עד תום העונה.
לאחר מכן חתם באקדמיקה דה קוימברה שם שיחק עד לפרישתו ממשחק פעיל בפברואר 2020.
הוגו הוא סרט הרפתקאות ודרמה בתלת-ממד שהופק בשנת 2011, ומבוסס על הרומן "התגלית של הוגו קברה" מאת בריאן סלזניק.
עלילת הסרט מתמקדת בילד יתום, החי לבדו במגדל השעון של תחנת הרכבת מונפרנאס בפריז ועל מנהל מסתורי של חנות צעצועים בתחנה.
הסרט הופק ובוים על ידי מרטין סקורסזה לתסריט שכתב ג'ון לוגן.
בסרט משתתפים, בין השאר, השחקנים בן קינגסלי, סשה ברון כהן, אייסה באטרפילד וקלואי גרייס מורץ.
זהו סרטו הראשון של סקורסזה שצולם בתלת-ממד.
לאחר צאת הסרט לאקרנים, אמר הבמאי על הטכנולוגיה כי היא מעניינת מאוד, "משום שהפן הרגשי של השחקנים היה בולט יותר.
התזוזה הקטנה ביותר שלהם, הכוונה הקטנה ביותר, נתפסו בצורה טובה יותר ומדויקת".
הסרט היה מועמד ל-11 פרסי אוסקר, כאשר הוא זכה בחמישה מתוכם בקטגוריות הצילום הטוב ביותר, עיצוב ההפקה הטוב ביותר, עריכת הקול הטובה ביותר, מיקס הסאונד הטוב ביותר והאפקטים הטובים ביותר.
בנוסף, הוא זיכה את סקורסזה בפרס גלובוס הזהב לבימוי הטוב ביותר, והיה מועמד לשני פרסים נוספים בטקס.
השיר "Coeur Volant" מפסקול הסרט בוצע על ידי זאז והווארד שור.
ב-1931, הוגו קברה, ילד בן 12, חי עם אביו האלמן, שען מומחה בפריז.
השניים נוהגים לצפות בסרטים מדי שנה ביום הולדתו של הוגו.
ז'אנר הסרטים האהוב על אביו הוא פנטזיה ומדע בדיוני, ובמיוחד סרטיו של ז'ורז' מלייס.
אביו של הוגו מת בשריפה, והוגו נלקח על ידי דודו, שען אלכוהוליסט, האחראי על תחזוקת השעונים בתחנת הרכבת "Gare Montparnasse" בפריז.
דודו מלמד אותו לתחזק את שעוני התחנה ונעלם.
מאוחר יותר מסופר שגופתו של הדוד נמצאה ללא רוח חיים על גדות נהר הסן.
הוגו גר לבדו, בין קירות התחנה, מתחזק את השעונים, גונב מזון ועובד על הפרויקט השאפתני של אביו: תיקון בובה מכנית, המסוגלת לכתוב עם עט.
משוכנע שהבובה מכילה מסר מאביו, הוגו עושה הכול על מנת לתקן אותה.
הוא גונב כלי עבודה מדוכן הצעצועים בתחנת הרכבת, אך נתפס על ידי בעל החנות, ז'ורז' מלייס.
מלייס מחרים את המחברת היקרה של הוגו, הכוללת בתוכה רישומים והערות של אביו לתיקון הבובה.
הוגו נחוש להחזיר לידיו את מחברת הרישומים של אביו ומחליט לעקוב אחר מלייס עד ביתו.
שם מכיר הוגו את איזבל, יתומה הקרובה לגילו, החיה עם סנדקיה - ז'ורז מלייס ואשתו ז'אן ד'לסי.
איזבל מבטיחה להיחלץ לעזרתו של הוגו בהשבת מחברתו.
למחרת, מלייס משיב להוגו מספר דפים שרופים, וטוען שהוא שרף את המחברת כולה, אך איזבל מרגיעה את הוגו ואומרת לו שהמחברת לא נשרפה.
לבסוף, לאחר שמלייס מתרשם מכישרונו הטכני של הוגו, הוא מציע לו לעבוד בדוכן הצעצועים עד שישלם על כל כלי העבודה שגנב ממנו ובתמורה יקבל את מחברתו חזרה.
הוגו נעתר להצעה ומתחיל לעבוד בחנות הצעצועים.
במקביל הוא מצליח לתקן את הבובה, אך עדיין חסר לו חלק אחד - מפתח מיוחד בצורת לב שבאמצעותו ניתן לתפעל את הבובה.
לאחר תקרית מסעירה בתחנת הרכבת הוגו נוכח לגלות שאיזבל עונדת את מפתח הלב על צווארה.
השניים ממהרים למקום מחבואו של הוגו בתחנה ובעזרת המפתח מפעילים את הבובה.
הבובה מציירת ציור מתוך סרט שהוגו ואביו צפו בו, ובתחתית הציור מוסיפה חתימה: "ז'ורז' מלייס".
איזבל והוגו אינם מבינים את הקשר בין אביו של הוגו לסנדקיה ומחליטים להראות את הציור לאשתו של מלייס, ז'אן דלסי.
היא בתגובה כועסת מאוד ומבקשת מהוגו לעזוב את ביתם, אך בדיוק אז, מלייס מגיע הביתה והיא משנה את דעתה ושולחת אותם להתחבא באחד החדרים.
בחדר הם מחפשים אחר המחברת של הוגו, אך מוצאים תיבה מלאה בציורים ורישומים מתוך סרטים ישנים, מלייס ואשתו מגלים אותם, כועסים ומופתעים, מאוכזבים מהתנהגות הילדים ומבקשים מהוגו להסתלק.
הוגו הולך לספרייה שאיזבל המליצה לו עליה, ושם מגלה כי מלייס הוא דמות חשובה בתולדות הקולנוע.
הוגו פוגש ברנה טבאר, שמציג את עצמו כמעריץ גדול של מלייס וכחוקר קולנוע.
הוא מספר לו עוד עליו, ומוסיף כי יש לו אחד מסרטיו הגדולים של מלייס.
הוגו מחליט להראות את הסרט למלייס וז'אן על מנת "לתקן" את יחסיו עם מלייס.
הם קובעים פגישה בביתו של מלייס ללא ידיעתו.
בתחילת הפגישה, ז'אן הפוחדת להתמודד עם עברם, מגרשת את הוגו והחוקר מהבית, אך לאחר שהחוקר מספר לה על הערצתו הגדולה אליהם ועל כך שלמרות שמרבית סרטיו של מלייס הושמדו בידיו סרט אחד, מסכימה ז'אן לצפות בסרט.
מלייס, שהיה עד אז בחדרו, כי לא חש בטוב, יוצא מחדרו בעקבות קולות המסרטה ונפתח לנוכחים.
הוא מספר להם על עברו המשגשג עד לסגירת אולפנו וקניית חנות הצעצועים.
מכל רכושו, שחשב שנשרף, נותרה רק הבובה שהמציא.
הוגו מחליט להחזיר למלייס את הבובה, אך נתקל במפקח התחנה שחיפש אחריו, בעקבות גנבות שביצע בתחנה.
לאחר מרדף, הוא נתפס אך כשהמפקח גורר אותו למשרדו, הם נתקלים במלייס, ז'אן ואיזבל.
מלייס מציל את הוגו בכך שאומר למפקח שהוא אחראי על הוגו.
לבסוף אגודת הקולנוע מקבלת את מלייס כחבר בה, עורכת חיפוש למציאת שאר הסרטים ומוצאת כשמונים סרטים של מלייס.
בערב חגיגי מקבל מלייס אות הוקרה מיוחד ומקרינים את שמונים סרטיו.
לבסוף מגיעים אורחים לבית של מלייס, שומעים את איזבל ברקע, רואים את הבובה המכנית וכך מסתיים הסרט.
הוגו קברט (אייסה באטרפילד) - יתום בן 12 שגר בין קירות תחנת רכבת ופריז ומתחזק את השעונים.
איזבל (קלואי גרייס מורץ) - יתומה בת גילו של הוגו, מאומצת על ידי הזוג מלייס, אוהבת לקרוא ומחפשת אחר הרפתקאות.
ז'ורז' מלייס (בן קינגסלי) - בעל חנות צעצועים בתחנת הרכבת.
בעברו היה איש קולנוע חשוב וקוסם.
מאמא ז'אן (הלן מק'קורי) - אשתו של מלייס.
בעברה הייתה כוכבת קולנוע בסרטיו של מלייס.
גוסטב (סשה ברון כהן) - מפקח תחנת הרכבת.
מחפש אחר הוגו על מנת לשלוח אותו לבית יתומים.
יש ברשותו כלב בשם מקסימיליאן שמסייע לו בתפיסת הגנבים בתחנה.
הוא מתאהב במוכרת פרחים בתחנה ושומר על הסדר בתחנה.
הוג'ס (בהונגרית: Hőgyész, בגרמנית: Hidjess, בפי היהודים: העדיעס) הוא כפר במחוז טולנה (Tolna) בהונגריה.
ההרמין שבסמל הכפר משקף את אוכלוסיית ההרמינים שהייתה נפוצה באזור והונצחה במיתוסים מקומיים.
היישוב נזכר עוד מתקופת שושלת ארפאד מהמאה התשיעית.
היישוב ננטש מספר פעמים במאות הבאות, וכן במאה ה-13, בעת שהשטח נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית.
במאה ה-18 התיישבה במקום אוכלוסיית פולקסדויטשה, מהגרים ממוצא גרמני, שהקנו לכפר צביון בורגני.
כיום מורכבת אוכלוסיית הכפר בעיקר מהונגרים, שוואבים, סקלרים וצוענים.
הקהילה היהודית נוסדה בשנת 1780 ובית הכנסת של הקהילה נבנה בשנת 1815, הם השתייכו לקהילה האורתודוקסית אך היו בקרבם ציונים.
בין מלחמות העולם היו בהוג'ס כ-280 יהודים מתוך כ-3,000 תושבים.
במשך תקופה ארוכה כיהנו בעיר רבנים משושלת גויטיין כאשר הראשון שבהם היה הרב ברוך גויטיין, אחריו בנו הרב צבי הירש גויטיין ואחריו בנו הרב אליהו מנחם גויטיין ואחרון בשושלת הרב יוסף שלמה גויטיין.
במרץ 1944 כבש הצבא הגרמני את הוג'ס ובמאי רוכזו יהודי הכפר וכ-230 יהודים נוספים מנפת שימונטורניה (Simontornya), בגטו.
חלק מהגברים היהודים גויסו לשירות העבודה בצבא ההונגרי.
ביוני 1944 הועברו תושבי הגטו למחנה צבאי בפץ', ומשם גורשו ביולי לאושוויץ.
ניצולים בודדים חזרו לעיר לאחר השואה וניסו לשקם את מה שנותר, אך תוך שנים ספורות לא נשארו יהודים בקהילה.
הנריק שלאמון (1865 – 1944) היה רופא שיניים יהודי-הונגרי, היסטוריון רפואי, פרופסור באוניברסיטה, עורך עיתון.
בכפר קיימת טירת אפוני (Apponyi-kastély), טירה מתקופת הבארוק המאוחר וראשית התקופה הקלאסית, בסגנון הבארוק, מסוף המאה ה-18, ובה אולם כנסייה באורך 41 מטר וברוחב 14 מטר.
גובה מגדל הפעמון הוא 44 מטר.
בין שלושת פעמוני המגדל, שניים הם מוקדמים לטירה עצמה, והם מאמצע המאה ה-18. בכנסייה שבטירה קיים אורגן מראשית המאה ה-20. באולם הראשי של הכנסייה ניצב מזבח עשוי שיש אדום.
הוג'איזם הוא זרם אידאולוגי-קומוניסטי מרקסיסטי-לנינסטי, אנטי-רוויזיוניסטי, הקרוי על שם המנהיג של אלבניה בשנים של לאחר מלחמת העולם השנייה, אנוור הוג'ה, אשר הגה את עיקריו.
ההוג'איזם התפתח בסוף שנות השבעים, לאחר שנוצר קרע בתנועה המאואיסטית, בעקבות מחלוקת אידאולוגית בין המפלגה הקומוניסטית של סין לבין מפלגת העבודה האלבנית.
הוג'ה התנגד לתפיסת "שלושת העולמות" של הסינים, וכן להנהגתו של מנהיג סין דנג שיאופינג.
תומכי ההוג'איזם ממשיכים את המורשת של יוסיף סטלין, ואת שיטות הארגון של רוסיה הסובייטית בתקופת סטלין, ורואים בתפיסות קומוניסטיות אחרות כ"רוויזיוניסטיות".
הוג'ה התנגד להתערבות של ברית המועצות, סין ויוגוסלביה בענייני מדינות קומוניסטיות אחרות, וכינה התערבות מסוג זה כ"סוציאל-אימפריאליזם", ותמך בזכות של עמים ומדינות להגיע לסוציאליזם בדרכים שונות, בהתאם לתנאים של המדינה.
בשנת 1978 הכריז הוג'ה כי אלבניה היא המדינה היחידה שממשיכה נאמנה את מסורת המרקסיזם-לניניזם.
אלבניה בהנהגתו הצליחה לסחוף אידאולוגית חלקים גדולים מהתנועה המאואיסטית, בעיקר באמריקה הלטינית, ביניהן המפלגות הקומוניסטיות בברזיל, באקוודור ובקולומביה.
הוג' היה כפר ערבי בצפון-מערב הנגב, כ-15 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר עזה.
הכפר מנה למעלה מ-1,000 תושבים אשר רובם התפרנסו מחקלאות.
במקום שכנה העיר הפלישתית אוגה, שהופיעה במפת מידבא מהמאה ה-6 לספירה.
הכפר הוקם על תל בשנים 1818–1820 ידי צאלח מוצטפה ביי, שליט מחוז יפו, מתוך כוונה למשוך אליו תושבים בדואים מעזה.
לשם כך חילק למתיישבים קרקעות חינם.
בנוסף, הקים תחנת משטרה בכפר.
באזור ישבו המטות הבדואים וחאידה וג'באראת.
בני שבט הווחאידה השתתפו במרד הפלאחים, ב-1834, ובעקבות דיכוי המרד, אלו שלא נהרגו במהלכו גורשו מן האזור.
בשנת 1838 ביקר בכפר החוקר האמריקאי אדוארד רובינסון וכתב שבתיו בנויים טיט וגרים בו בין 200 ל-300 תושבים.
ב-1863 ביקר בכפר הצרפתי ויקטור גרן וכתב שבתי הכפר עשויים לבני טיט ובסמוך לבאר מים עמוקה ראה שרידים של עמודי שיש קדומים.
דו"ח הקרן לחקר ארץ ישראל מ-1883 מציין שמדובר בכפר קטן בנוי טיט על שם הנביא הוג' ובו באר מים בעומק של כ-200 רגל.
במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה הקימו העות'מאנים את מסילת הרכבת מנחל שורק לעזה (כשלוחה של המסילה המזרחית) וממנה סללו שלוחה לכפר הוג' ששירתה את הכוחות הלוחמים.
הכפר היה תחנת קצה וחובר למסילה דרך מסעף שהחל סמוך לכפר דיר סניד.
ב-8 בנובמבר 1917 נערך קרב סמוך לכפר בין הצבא הבריטי לכוחות העות'מאנים.
הבריטים ניצחו בקרב, אולם ספגו אבדות ניכרות.
בתקופת המנדט התרחב הכפר מזרחה ומערבה.
מלבד הבאר הראשית ניזון הכפר גם מבארות נוספות בוואדיות הסמוכים.
כלכלת הכפר התבססה על גידול חיטה, משמש, תאנים, גפנים ושקדים.
במפקד האוכלוסין המנדטורי מ-1931 חיו בכפר 618 תושבים ב-118 בתים.
בשנת 1941 הוקם קיבוץ דורות על שטחים שנרכשו מכפריי הוג'.
בסקר הכפרים משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-810 תושבים.
שטחי הכפר כללו 16,741, ו-1,011 דונמים של שטחים ציבוריים.
שטחי קיבוץ דורות השתרעו על פני 4,236 דונמים.
בין הכפר ליישובים היהודיים סביבו שררו יחסים תקינים והמרפאה שהוקמה בדורות באותה שנה שירתה גם את תושבי הכפר.
בשנת 1946 הסתתרו בכפר אנשי ההגנה בעת חיפוש שביצעו הבריטים בדורות הסמוכה.
בדצמבר 1947 נרצחו בעזה מוח'תאר הכפר ואחיו בטענת שיתוף פעולה עם היהודים.
לפי תוכנית החלוקה מ-1947 היה הכפר מיועד להכלל בשטח המדינה היהודית.
בתחילת מלחמת העצמאות, בעקבות התקדמות הצבא המצרי צפונה התקבלה ההחלטה לכבוש את הוג'.
חטיבת הנגב כבשה את הכפר ב-31 במאי 1948 וגירשה את תושביו לכפר דימרה (כיום קיבוץ ארז).
ב-4 באוגוסט פנו נציגי הקיבוצים (פרדה מדורות, גברי מניר עם ופריש מרוחמה) במכתב תלונה לבן-גוריון על אי הצדק שנעשה לכפריי הוג'.
בן-גוריון כתב בתגובה שהוא מקווה שמפקדת צה"ל האחראית תמנע ממעשים בלתי-צודקים כאלה בעתיד ותפעל במידת האפשר לתקן את העוול שנגרם.
במהלך ההפוגה השנייה, בספטמבר 1948, פנו התושבים למשרד המיעוטים בבקשה לאפשר להם לשוב להוג'.
השר בכור שלום שיטרית טען שהכפריים ראויים ליחס טוב כיוון שלא היו עוינים ליהודים וכיוון שגורשו בידי צה"ל.
אולם הצבא סירב לאפשר חזרתם מטעמי ביטחון.
מן הכפר לא נותרו שרידים כיום, אתר מרכז הכפר נקרא "חורבת הוגה" ושוכן דרומית לכביש 334 מזרחית לשדרות.
באתר קיימים שרידי בית קברות מוסלמי מן התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל.
מועדון הכדורגל הוברלה אוז'הורוד (באוקראינית: Футбольний Клуб «Говерла» Ужгород) הייתה קבוצת כדורגל אוקראינית מהעיר אוז'הורוד ששיחקה בליגת העל האוקראינית.