tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביניהם נמנים גם אובייקטים חיוניים להישרדות האוכלוסייה האזרחית, נכסי תרבות, מקומות פולחן, יישובים אזרחיים בלתי מוגנים, תשתיות המכילות כוחות מסוכנים (כגון תחנות כוח גרעיניות וסכרים), והסביבה הטבעית שאין לחשוף אותה לנזק נרחב, ארוך טווח וחמור.
מתקפות מסוג זה פוגעות הן באובייקטים צבאיים והן במוגנים, ובכך מפרות את עקרון ההבחנה בין לוחמים לאזרחים.
שלא כמתקפות ישירות נגד אזרחים, שבהן הכוונה היא לפגיעה מכוונת, מתקפה חסרת הבחנה מעידה על אדישות לזהות המטרה.
פעולה מסוג זה מבוצעת מבלי להתחשב בתוצאה על האוכלוסייה האזרחית.
ההערכה מתבצעת לפי מצב המידע שעמד לרשות התוקף בזמן אמת, בהתחשב בערפל קרב.
המושג מוגדר בסעיף 51 של הפרוטוקול הנוסף הראשון לאמנות ז'נבה (1977).
המתקפות עשויות להתבצע באמצעות טקטיקות או אמצעי לחימה שאינם מבחינים, או כתוצאה מפגיעה בלתי מידתית.
דוגמאות לכך כוללות הפלת פצצות על שטח אויב בתקווה לפגיעה מקרית, ירי עיוור, תקיפות בתנאי ראות מוגבלים, תקיפה בנשק לא מדויק סמוך לאובייקטים אזרחיים, או שימוש בפצצות מצרר ומוקשים נגד אדם ללא אמצעי זהירות מתאימים.
גם נשק גרעיני, אף שאינו אסור במפורש במשפט ההומניטרי המנהגי, עלול להיחשב לכזה.
מתקפות כאלה כוללות גם פגיעות הנחשבות לבלתי מידתיות — כלומר, כאלה שבהן הנזק לאזרחים חורג מהיתרון הצבאי הישיר.
בעבר, נזק משני נחשב חלק בלתי נמנע מפעולה לגיטימית, אך כיום הוא כפוף לעקרון המידתיות: נזק לאוכלוסייה האזרחית אינו יכול להיות "מופרז ביחס ליתרון הצבאי הקונקרטי והישיר הצפוי".
עיקרון זה מעוגן גם בסעיף 57 לפרוטוקול.
הערכת החלטות אלו בדיעבד מורכבת, דבר התורם לכך שתביעות בגין מתקפות על אזרחים נדירות ומאתגרות משפטית.
מעמד משפטי במשפט בינלאומי ולאומי
האיסור על מתקפות חסרות הבחנה נקבע בסעיפים 51(4) ו-(5) של הפרוטוקול הנוסף הראשון לאמנות ז'נבה.
בעוד שפרוטוקול I חל רק בסכסוכים מזוינים בינלאומיים ורק על מדינות החתומות על האמנה הבינלאומית הזו, האיסור על מתקפות חסרות הבחנה כנורמה של המשפט ההומניטרי הבינלאומי המנהגי חל הן בסכסוכים מזוינים בינלאומיים והן בסכסוכים שאינם בינלאומיים (מלחמת אזרחים) וחל גם על מדינות שאינן צד לפרוטוקול I, כגון הודו וארצות הברית.
האיסור על מתקפות חסרות הבחנה יכול להיחשב גם כתוצאה הכרחית של עקרון ההבחנה בין לוחמים לאזרחים.
עקרון ההבחנה שייך למשפט ההומניטרי הבינלאומי המנהגי ומצדיק מספר כללים דומים, כולל איסורים או הגבלות על הרעבה, מצור, ופעולות תגמול נגד אזרחים, אובייקטים אזרחיים ואנשים ואובייקטים מוגנים אחרים.
האיסור על מתקפות חסרות הבחנה מבוסס במספר מדריכים צבאיים לאומיים וכן נתמך בהצהרות רשמיות ובדיווחים על פרקטיקה; ביצוע מתקפות כאלה הוא עבירה פלילית על פי החקיקה של מספר מדינות.
מתקפות חסרות הבחנה בסכסוכים מזוינים בינלאומיים מוגדרות ומעונשות גם כפשע מלחמה על פי אמנת רומא של בית הדין הפלילי הבינלאומי.
הניסיון הראשון לגבש איסור כולל על מתקפות חסרות הבחנה מהאוויר נעשה במסגרת כללי האג למלחמה אווירית משנת 1923, שלא נכנסו לתוקף מעולם.
הכללים נוסחו בהשפעת מלחמת העולם הראשונה, שבה הפצצת ערים מהאוויר נעשתה לראשונה באופן שיטתי.
ההפצצות בוצעו באמצעות ספינות אוויר גרמניות (כגון פשיטות הצפלין על בריטניה והתקפות במהלך המצור על אנטוורפן), וכן באמצעות ארטילריה ארוכת טווח דוגמת ברטה השמנה, ואלה עוררו דיון באשר לצורך בהגבלות על מתקפות חסרות הבחנה.
כללי האג הציעו כי כאשר מטרות צבאיות ממוקמות בסמוך לאוכלוסייה אזרחית באופן שאינו מאפשר תקיפה ממוקדת, יש להימנע מהפצצה.
אף שזכו לתמיכת ארצות הברית ויפן, הכללים נדחו על ידי צרפת והממלכה המאוחדת.
במסגרת ועידת הפירוק העולמית בשנת 1932, הצהירה ממשלת בריטניה כי מגבלות על הפצצות אוויריות לא יחולו על מושבות; ראש הממשלה לשעבר דייוויד לויד ג'ורג' אמר בהקשר זה: "התעקשנו לשמור על הזכות להפציץ כושים".
עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, מתקפות חסרות הבחנה נרחבות התרחשו בעיקר מחוץ לאירופה, במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה (1935–1936), הפלישה היפנית למנצ'וריה (1931–1932) ומלחמת סין–יפן השנייה (1937–1945).
עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939), ההפצצות האוויריות על מדריד, גרניקה וערים נוספות, עוררו לראשונה עניין ציבורי רחב בקרב מדינות המערב.
על אף מאמצי הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום לגבש אמנה להגנת אזרחים מפני כלי נשק חדשים (1938), שלא נחתמה, מלחמת העולם השנייה החלה ללא מסגרת משפטית בינלאומית מחייבת האוסרת על מתקפות חסרות הבחנה.
המסמך המשפטי המרכזי שעסק בהפצצות מהאוויר טרם המלחמה היה אמנת האג הרביעית מ-1907, שאסרה על הפצצת עיירות לא מוגנות, אך לא הגבילה תקיפות על עיירות מבוצרות או כאלה הנתונות למתקפה קרקעית.
על פי פרשנות המשפט הבין-לאומי באותה תקופה, הפצצה חסרת הבחנה של ערים הייתה מותרת, כפי שנקבע בפסק הדין של בית המשפט המחוזי של טוקיו בפרשת ריויצ'י שימודה נגד המדינה (1963).
בדברים שנשא נוויל צ'מברלין בפני בית הנבחרים הבריטי ביוני 1938, צוין כי לא התקיים "קוד משפטי בינלאומי להסדרת מלחמה אווירית המקובל על כלל המדינות".
עם פרוץ המלחמה, פנה נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ללוחמים בקריאה להימנע מהפצצת עיירות פתוחות.
הפנייה התקבלה על ידי ממשלות גרמניה, צרפת והממלכה המאוחדת, ובפועל אפשרה להכריז על ערים כ"ערים פתוחות", בהן הושמטו אמצעי ההגנה והופסקו פעולות לחימה, כפי שנעשה בפריז, בריסל, רומא, אתונה וערים נוספות.
רוב הערים לא הוכרזו כפתוחות והיו נתונות למתקפות כבדות; היינריך הימלר הצהיר כי "שום עיר גרמנית לא תוכרז כעיר פתוחה", והפצצות מסיביות גבו את חייהם של מאות אלפי אזרחים במהלך המלחמה.
מדינות בעלות הברית התנו את מדיניותן בנוגע לתקיפות מהאוויר בשמירה על נורמות הדדיות מצד מדינות הציר.
על פי תפיסה זו, ניתן היה להגיב בתקיפות נגד אזרחים לאחר תקיפות דומות של הצד השני, ועם תחילת ההפצצות הגרמניות על מטרות אזרחיות בפלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939, נורמת ההדדיות נתפסה כאמצעי הגנה עיקרי מול צד שלא כיבד עקרונות הומניטריים.
במהלך המלחמה ביצעו שני הצדדים הפצצת שטיח בהיקף נרחב, כולל התקפות על ויילון, רוטרדם, ורשה, לונדון, קובנטרי, שאנגחאי וצ'ונגצ'ינג, מצד אחד, ועל קלן, ברלין, המבורג, דרזדן וערים נוספות ביפן – ובהן טוקיו – מצד שני.
לפי הדין ההומניטרי הבין-לאומי כיום, רבות מן ההפצצות נחשבות למתקפות מכוונות על אוכלוסייה אזרחית, שכן בוצעו במטרה לפגוע במורל האזרחי.
בשלהי המלחמה, הציגה גרמניה כלי נשק שלא אפשרו הבחנה בין מטרות: V-1, V-2, ו-V-3 שכוונו לאזורים מטרופוליניים ולא ליעדים צבאיים מוגדרים.
כן נעשה שימוש בפו-גו, בלוני תבערה ששוגרו מיפן אל ארצות הברית, אך לא היו אפקטיביים באותה מידה.
השימוש בפצצות האטום שהוטלו על הירושימה ונגסאקי על ידי ארצות הברית נחשב לדוגמה קיצונית לשימוש בנשק חסר הבחנה.
לאחר המלחמה, לא הועמדו לדין מנהיגים גרמנים או יפנים בגין תקיפות מהאוויר נגד אזרחים.
תקיפות אלה נתפסו כשוות או נופלות בעוצמתן מאלו שביצעו בעלות הברית, ובמשפטי נירנברג ובמשפטים בבית הדין הצבאי הבינלאומי למזרח הרחוק לא נעשה ניסיון להגדיר תקיפות כאלה כפשעי מלחמה.
במשא ומתן לקראת אמנות ז'נבה של 1949, הגנה על אזרחים הייתה נושא שנוי במחלוקת.
הנציגות הבריטית התנגדה להטלת מגבלות על הפצצות אוויריות, כאשר בריטניה וצרפת עוד היו מעורבות בשיטור אווירי במסגרת מאבקי דיכוי מרידות בקולוניות.
כתוצאה מכך, ההוראות שנוסחו לא כללו הגנה מלאה לאזרחים מפני השפעות תקיפות בסכסוכים בין-מדינתיים.
מאמר משותף 3 מעניק הגנה רק לאנשים הנתונים לשליטת צד לסכסוך שאינו בין-מדינתי.
בין השנים 1945 ל-1977, ביצעו מדינות מערביות מסעות הפצצות נרחבים לדיכוי מרידות בהדרום הגלובלי, בהם צרפת במדגסקר ובאלג'יריה, הממלכה המאוחדת במלאיה ובקניה, וארצות הברית במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם.
הפרוטוקולים הנוספים לאמנות ז'נבה משנת 1977
איסור כללי על מתקפות חסרות הבחנה בסכסוכים בין-מדינתיים עוגן בהפרוטוקול הנוסף הראשון לאמנות ז'נבה משנת 1977. במהלך הוועידה הדיפלומטית שנועדה לניסוח פרוטוקול I, נדחתה הצעה להחיל הבחנה בין דינים החלים על תוקפן לבין אלו החלים על מדינה קורבן.
סעיף 51 לפרוטוקול אוסר באופן מפורש על מתקפות חסרות הבחנה ומכיל גם איסור על תקיפות שמטרתן לפגוע באזרחים.
סעיף זה אינו ניתן להסתייגות, והפרתו מהווה "הפרה חמורה" ופשע מלחמה לפי סעיף 85 לפרוטוקול.
נכון לשנת 2022, 174 מדינות אשררו את פרוטוקול I, אך מדינות כגון הודו, איראן, ישראל, פקיסטן, תאילנד וארצות הברית טרם אשררו אותו.
מתקפות חסרות הבחנה נמשכו גם לאחר אימוץ הפרוטוקול, בין היתר במהלך הכיבוש האינדונזי של מזרח טימור (1975–1999), ובמהלך שיגורי רקטות מרצועת עזה לישראל כחלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מתקפות מסוג זה תועדו גם במהלך מלחמת אפגניסטן (ברית המועצות), מלחמת הערים (1984–1988) בין איראן לעיראק, ומלחמת נגורנו קרבאך הראשונה בין ארמניה לאזרבייג'ן.
בשונה מפרוטוקול I, הפרוטוקול הנוסף השני לאמנות ז'נבה אינו כולל איסור מפורש על מתקפות חסרות הבחנה או הבחנה מלאה בין אזרחים ללוחמים בסכסוכים שאינם בין-מדינתיים.
עם זאת, סעיף 13 קובע כי אזרחים זכאים להגנה "מפני הסכנות הנובעות מפעולות צבאיות", סעיף שמובן כהגבלה עקיפה על תקיפות חסרות הבחנה.
נכון לנובמבר 2023, פרוטוקול II אושרר על ידי 169 מדינות, כאשר ארצות הברית, הודו, פקיסטן, טורקיה, איראן, עיראק, סוריה וישראל טרם אשררו אותו.
עם זאת, ארצות הברית, איראן ופקיסטן חתמו עליו, דבר המעיד על כוונה עתידית לאשררו.
החתימה האיראנית נעשתה לפני המהפכה האיראנית.
במלחמת המפרץ (1991) ובמלחמות יוגוסלביה, לרבות מלחמת קוסובו, נעשה ניסיון לצמצם פגיעה חסרת הבחנה באוכלוסייה אזרחית, בין היתר באמצעות שימוש נרחב בפצצות מונחות.
אף על פי כן, התקיפות האוויריות הרסו תשתיות מרכזיות בעיראק וגרמו לאלפי הרוגים בקרב אזרחים.
המלחמה תוארה על ידי מקורות שונים כ"מסע ההפצצות המובחן ביותר בהיסטוריה", עם כ-3,000 אזרחים עיראקים שנהרגו ישירות מהתקיפות האוויריות.
באותה עת, עלו טענות משפטיות כי פרוטוקול I אינו מייצג את המשפט המנהגי המחייב, ולכן אינו מחייב מדינות כמו ארצות הברית שלא אשררו אותו.
מנגד, Human Rights Watch טענה כי רבות מהוראות הפרוטוקול, לרבות האיסור על מתקפות חסרות הבחנה, משקפות כללים מנהגיים המחייבים את כלל המדינות.
במלחמת האזרחים בסוריה, תועדו מתקפות חסרות הבחנה שביצעו כוחות רוסיים וטורקיים, כמו גם הכוחות המזוינים של סוריה, בעיקר באזורי אידליב, חלב ואזורים נוספים.
במלחמת אוקראינה–רוסיה, נרשמו מתקפות חסרות הבחנה מצד רוסיה על אזורים מאוכלסים, במיוחד בחרקוב ובאזורים נוספים, כפי שתועד בדו"חות של אמנסטי אינטרנשיונל, Human Rights Watch ומשרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם.
התקפות המחתרות על מחנה הצבא הבריטי סרפנד היו סדרה של מתקפות, שביצעו מחתרות "הלח"י" והאצ"ל, במחנה הצבאי הבריטי הראשי בארץ ישראל (לימים מחנה צריפין) בשנים 1946–1948. כולל פיגוע רב-נפגעים באמצעות מכונית תופת
מחנה סרפנד הוקם במהלך מלחמת העולם הראשונה על ידי צבא האימפריה העות'מאנית כמחנה צבאי זמני.
הוא נכבש במהלך מרדף פלשת, קרב מהיר בו כבשו חיילי האימפריה הבריטית את כל אזור מישור החוף הדרומי בנובמבר 1917. בתום הקרבות הקים הצבא הבריטי מחנה משלו במקום, בו חנו יחידות של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק.
הוא קיבל את השם "סרפנד", על שם הכפר הערבי שהיה צמוד אליו - סרפנד אל-עמאר.
במשך שלושים השנים הבאות, הפך בהדרגה למחנה הבריטי הגדול ביותר ב.
במקום הקמו מפקדות, מחנות אימונים, בית חולים, מחנה מעצר, מתחם למגורי חיילים ומשפחות הקצינים, בית קולנוע, תחנת רכבת, מזנונים ומחסים של ה"נאפי" (השק"ם הבריטי) וסניף של רשת הכלבו "ספיניס".
במחנה שירתו גם חיילים יהודים רבים החל מ"הגדודים העבריים", נוטרים והבריגדה היהודית, שהוא היה גם מחנה הגיוס ובסיס האימונים שלה.
ב-6 במרץ 1946, בשעה 10:00 בבוקר משאית צבאית בריטית שהייתה בדרכה מסרפנד לחיפה, שהייתה נוהגה בידי נהג יהודי מתל־אביב בשם שמואל כהן, נחסמה בעת נסיעתה ליד נתניה על ידי מכונית.
מתוך המכונית קפצו שלושה אנשי אצ"ל לבושים במדי הדביזיה המוטסת הבריטית וחמושים בנשק.
הם איימו על הנהג, שמו שק על ראשו, ולקחו אותו למחסן בפרדס סמוך, שם הוחזק כל היום.
בשעה 1:30 בצהריים, נכנסה המשאית הצבאית שנגנבה בבוקר למחנה סרפנד, דרך שער ראשון לציון, ועליה הסתתרו 14 אנשי אצ"ל שכולם מחופשים לחיילים בריטיים.
בעוד ה"קצין" שישב ליד הנהג מוסר את צו התנועה לש"ג, ירדו מספר אנשי אצ"ל מהמשאית, במטרה להשאיר את השער פתוח עבור המשאית בעת בריחתה.
במקום החל מאבק עם סמל בריטי ונוטר יהודי, אליעזר-יחזקאל פרידמן, ששמרו על הכניסה למחנה.
אנשי אנשי האצ"ל ירו בפרידמן שנפצע קשה ופונה לבית החולים.
המשאית עשתה את דרכה במהירות למחנה אהלים באזור האימונים של המחנה לא הרחק מהשער, בו היה אהל ששימש כמחסן נשק.
הם התגברו על הזקיף ששמר על האוהל והחלו להטעין את המשאית בנשק.
הם הספיקו להטעין כמות קטנה בלבד, לפני שאצל חיילים בסביבה התעורר חשד, הם פתחו באש ופצעו שני אנשי אצ"ל.
נהג המשאית החל לצאת את המחנה עם הלוחמים והנשק, לא לפני שמפקד הפעולה, אליהו טמלר ("יהושע"), הפעיל מוקש שפוצץ את אשר נשאר במחסן.
במהלך חילופי האש נפצעה קשה בבטנה מכדור תועה אישה בריטית, עובדת סוציאלית של הצבא הבריטי, שהקליע חדר דרך קיר העץ בצריף בו עבדה.
קצין בריטי ניסה לעצור את המשאית, אך אנשי אצ"ל שירדו מהמשאית קודם ליד שער הכניסה התנפלו עליו והיכו אותו.
המשאית המשיכה לכיוון ראשון לציון, שם הורדו שני הפצועים, יוסף שמחון ומיכאל אשבל, לקבלת טיפול רפואי.
השניים נתפסו אחר כך ברכב שניסה להעביר אותם לטיפול רפואי בתל אביב, עם שתי נשים שסייעו להם.
הם הועברו לבית החולים בסרפנד שם טופלו ונותחו בידי רופאים ערבים, ד"ר פואד אניס וד"ר עבדללה סעד.
הנוטר היהודי אליעזר פרידמן מת מפצעיו בבית החולים הירקון ב-9 במרץ.
הוא הובא למנוחות יום למחרת בבית הקברות נחלת יצחק.
לאחר ההתקפה עצרו הבריטים בסך הכל תשע אנשים, כולל הארבעה שנעצרו ברכב כמה שעות אחרי האירוע.
שמחון ואשבל הועמדו לדין בפני בית-הדין הצבאי הבריטי בירושלים.
הם ויתרו על עזרתו של עורך-הדין שהועמד לרשותם וכפרו בסמכות בית המשפט.
בית-הדין הצבאי דן אותם למוות בתלייה.
ב-18 ביוני 1946, חטף האצ"ל חמישה קצינים בריטים ואיימו להוציא אותם להורג אם לא ישוחררו שמחון ואשבל.
בסופו של דבר שוחררו הקצינים הבריטיים והנציב העליון המיר את גזר-דין המוות במאסר עולם.
היוזם, המתכנן והרוח החיה בהתקפה זו היה יעקב פנסו (גואל)
ב-6 בדצמבר 1946, הסיע פנסו לתל אביב משאית צבאית ואנשי המחלקה הטכנית של לח"י הטמינו בה כ-200 ק"ג חומרי נפץ.
אחר כך נסע למחנה סרפנד והחנה את המשאית מחוץ למפקדת דרום ארץ ישראל של הצבא הבריטי, לאחר מכן הפעיל את מנגנון המטען, שהופעל באמצעות שעון, ועזב את המקום במהירות.
הוא הגיע למונית המילוט, שהיתה נהוגה בידיו של אפרים פירסטנברג, ובעודם נוסעים לכיוון תל אביב, שמעו את הדיה של ההתפוצצות האדירה.
כ-40 קצינים וחיילים נהרגו ונפצעו בפעולה ומבנים רבים נהרסו.
בין הפצועים היו גם ארבעה פקידים שעבדו במשרד באחד המבנים שקרס.
ב-14 במאי 1947 התפוצץ מוקש בבית הקולנוע בסרפנד ושני חיילים בריטים נפצעו.
בתגובה כל אלף העובדים היהודים במחנה נדרשו לעמוד בטורים, שחיילים בריטים ואנשי הבולשת הבריטית עברו ביניהם ותחקרו אותם בניסיון לאתר את מניח המוקש.
ב-19 ינואר 1948⁩ נהרגו 3 תושבים ערבים בכפר סרפנד מיריות ופצצה שנזרקה ממשאית חולפת בה נהגו יהודים.
בהתפצצות שאירע נפגעו גם שישה חיילים של הצבא הבריטי ממאוריציוס, שאחד נהרג במקום ושני מת מפצעיו בבית החולים.
כתוצאה מההתקפות החלו הבריטים לפטר את כל העובדים היהודים שעבדו במחנה.
במקביל באותן השנים החלו מוסדות היישוב במשא ומתן עם ממשלת המנדט לרכישת מחנות הצבא הבריטי שבתחום המדינה היהודית העתידית, בראשם מחנה סרפנד.
באפריל 1948 הוסכם שמחנה צריפין ירכש בידי הסוכנות היהודית תמורת 650,000 לירות ארץ ישראליות, אך העסקה לא הושלמה עקב התנגדות מפקדי המחנה.
יתרה מזאת, עם עזיבת אחרוני החיילים את המחנה במאי 1948 הם אפשרו לכוחות ערבים לתפוס אותו.
חלקים מהמחנה עברו עוד קודם לשליטה ערבית, בהם מפקדת חסן סלאמה, שהייתה בבניין בו פעל בית ספר לקצינים שנסגר.
בתקשורת נתונים, התקפת מניעת שירות או התקפת מניעת שירות מבוזרת (distributed denial-of-service attack - DDoS) היא משפחת תקיפות שנועדה להשבית מערכת מחשב באמצעות יצירת עומס חריג על משאביה.
מתקפה כזו יכולה למנוע מקבוצת משתמשים גישה למשאב מחשב מסוים על ידי העמסת אותו המשאב כך שלמשתמשים הלגיטימיים לא יישארו משאבים.
DoS מתאר התקפה שמקורה הוא מחשב יחיד ו-DDoS מתאר התקפה שמקורה במספר מחשבים מסונכרנים.
כדי ליצור את "צבא הבוטים" שמציף את המטרה בתנועה ממקורות שונים, האקרים לעיתים מדביקים מכשירים בנוזקה, ומשתמשים במכשיר ללא ידיעת בעליו.
אף על פי שקיים מגוון רחב מאוד של מטרות ואמצעים למניעת המשאבים, במרבית המקרים מדובר בניסיון של אדם או קבוצת אנשים למנוע מאתרי אינטרנט או שירותי אינטרנט אחרים מלפעול בצורה תקינה או מלפעול בכלל.
יעדים נפוצים הם אתרים בעלי פרופיל גבוה, כגון אתרי בנקים, אתרים פוליטיים, ממשלתיים ואף שרתי השורש של DNS.
שיטה אחת להתקפת מניעת שירות היא סינכרון מספר רב של מחשבים (לעיתים באמצעות סוס טרויאני) השולחים לשרת היעד בו-זמנית בקשה לשירות כלשהו וכך בעצם מונעים מבקשות לגיטימיות אחרות לקבל את אותו השירות אם בשל עומס על משאבי השרת ואם בשל חוסר נגישות רשתית לאותו השרת.
התקפות מניעת שירות נועדו למטרות שונות, החל משעשוע, דרך פשיעה, עבור בטרור וכלה בלוחמת סייבר.
התקפות מניעת שירות הן מסוגים שונים, שכל אחד מהם מנצל פרצת אבטחה אחרת במערכת המותקפת כדי להשיג את האפקט המבוקש.
התקפה על משאבי השרתים עצמם
שימוש בכונן קשיח, ברוחב פס, בזיכרון ובמעבד וכדומה.
פרצת האבטחה המנוצלת בסוג זה היא הגבלת המשאבים של המחשב המותקף, וכך באמצעות ניצול חלקו העיקרי של אחד מאותם משאבים ניתן לנטרל את פעולתו.
סוג זה הוא הנפוץ ביותר מבין התקפות מניעת השירות שכן הוא הפשוט מכולם וכל שהוא דורש הוא היכולת לנצל חלק משמעותי ממשאב הרשת של המחשב הנתקף.
התקפת פינג: שולחים בקשות פינג רבות על מנת להעמיס על השרת ולגרום לסירובו לבקשות משמעותיות יותר.
כיום התקפות כאלו נדירות יחסית מכיוון שמרבית השרתים שהותקפו חוסמים את אפשרות הפינג.
הצפת SYN: במסגרת ההתקפה התוקף שולח רצף של חבילות SYN למחשב המותקף ובכך מאלץ אותו לפתוח במקביל חיבורים רבים עד שלא נותרים לו משאבים לקבלת חיבורים חדשים.
הצפת SYN היא התקפה מוכרת ביותר ולרוב אינה אפקטיבית כנגד שרתים ורכיבי רשת מודרניים שכן אמצעי התמודדות רבים כבר שולבו באלו על מנת שיוכלו להתמודד איתה.
התקפת שיבוש: ברשתות אלחוטיות אפשרית חסימה אלקטרונית של הרמה הפיזית במטרה למנוע מעבר מידע תקין על גבי אותו התווך בין הצמתים ברשת.
בניגוד להתקפות מניעת שירות אחרות, התקפת שיבוש אינה מכוונת לצמתים ברשת, אלא לתווך הפיזי המקשר ביניהם שהוא גם משותף במרבית המקרים לכל מי שנמצא במרחק פיזי מסוים מהרשת.
פרצות האבטחה המנוצלות בסוג זה הן בדרך כלל חולשות לוגיות בפרוטוקולים המשמשים לניתוב הרשת, שניצולם מאפשר לתוקף ליצור אפקטים ברשת המונעים מהמחשב המותקף להעניק שירות.
הונאת DHCP: נערכת באמצעות התחזות לשרת DHCP הפועל באותה הרשת.
חולשות במנגנון ה-DNS: מנגנון ה-DNS מתרגם שמות תחום (Domain name), הנוחים יותר לשימוש אנושי טבעי (ה-URL), לכתובות הנומריות האמיתיות (כתובות IP) אליהם יש לפנות בזמן ההתקשרות.
שיבוש מנגנון זה יוביל את הפניות לכתובת אחרת מזו שלה נועדו.
שמיטת חבילות מידע: התקפה זו מתאפשרת ברשת שבה לתוקף יש שליטה על אחד מהנתבים, ובמסגרתה הצומת המנתב הנשלט משמיט חבילות מידע המנותבות דרכו באופן מלא ("התקפת חור שחור") או באופן חלקי על ידי בחירה אקראית של חבילות מידע או השמטה כל n חבילות או כל t שניות ("התקפת חור אפור").
התקפה כנגד רכיבי התוכנה על המחשב המותקף
התקפות מסוג זה מנצלות באג במימוש התוכנה המורצת על גבי המחשב הנתקף ובאמצעותו מביאות לקריסת התוכנה.
לאחר הקריסה לרוב השירות אינו יכול להמשיך ולכן נוצרת התקפת מניעת שירות.
גלישת חוצץ למשל יכולה להביא לקריסת התוכנה המורצת על ידי השרתים.
עוד דוגמה היא התקפת , שמנצלת את כך שיש ביטויים רגולריים שבמימושים מסוימים יכולים לקחת זמן אקספוננציאלי ביחס לאורך הקלט, כך שמשתמש שיכול לשלוט על הביטוי ועל הקלט יכול להביא לעומס על השרת שמחשב אותם.
התקפה כנגד רכיבי רשת פיזיים
ב-25 באפריל 1948 פתח אצ"ל בהתקפה על יפו כחלק מן המערכה על תל אביב במלחמת העצמאות.
לאחר שלושה ימי לחימה הצליחו לוחמי האצ"ל לנתק את רובע מנשייה ולכובשו.
אל מול מתקפת נגד של הצבא הבריטי ולחץ מדיני של הבריטים על מוסדות היישוב נסוג האצ"ל מעמדותיו ברובע ולוחמי ההגנה תפסו את מקומו.
בהתקפה נהרגו 41 לוחמי אצ"ל, רובם מאש הצבא הבריטי.
ההשתלטות על יפו ועורפה הכפרי התבצעה על ידי חטיבות "ההגנה" במבצע חמץ שהחל ביום השלישי של המבצע.
בעקבות התקפת אצ"ל ומבצע חמץ הואצה מגמת הבריחה של ערביי יפו שהביאה בסופו של דבר לכניעת העיר הערבית.
לפני מלחמת העצמאות חיו ביפו כ-95,000 תושבים, מעל 70 אחוז מהם היו ערבים.
על פי החלטת החלוקה ב-29 בנובמבר 1947 הייתה יפו אמורה להיות מובלעת של המדינה הערבית המוקפת בשטחי המדינה היהודית.
מייד לאחר החלטת החלוקה החלו מעשי איבה לאורך קו הגבול העירוני בין יפו לתל אביב .
תושבי תל אביב סבלו במשך כל המערכה מיריות וצליפות בלתי פוסקות מיפו.
בייחוד התפרסם מסגד חסן בק אשר מצריחו הגבוה צלפו כוחות ערבים על העוברים ושבים בתל אביב (1100 נפגעים בחמישה חודשים על פי יוסק'ה נחמיאס).
ההפגזות והצליפות גרמו לפינוי חלק מתושבי השכונות הדרומיות של תל אביב, ויצרו בעיית פליטים מעיקה בעיר.
המצב הכלכלי בעיר יפו היה קשה והמורל ירוד.
עוד לפני מתקפת האצ"ל רבים מתושבי שכונות הספר של יפו מנשייה ואבו כביר נטשו ועברו למרכז העיר ורבים מעשירי יפו ובני המעמד הבינוני נטשו את העיר וחלקם אף עברו למדינות שכנות.
מפקדת ההגנה העדיפה להשתלט על הכפרים מסביב ליפו במקום להסתער עליה ישירות, פעולה שהייתה כרוכה בהיתקלות עם הצבא הבריטי אשר שהה באזור.
במקביל, לאחר הצלחת ההגנה בכיבוש טבריה וחיפה, החליט האצ"ל לצאת להתקפה גדולה לכיבוש יפו, כדי להכלילה במדינה היהודית האמורה לקום.
התוכנית הייתה לפרוץ בתחילה לעבר הים, לנתק את שכונת מנשיה, ולהפסיק את הצליפות על תל אביב ממסגד חסן בק.
ובשלב שני, לפרוץ לתוך יפו ולכובשה.
לפי התוכנית, במשך כל ההתקפה אמורה הייתה להתבצע הפגזה על יפו, שמטרתה מניעת תנועה צבאית סדירה בעיר, שבירת רוחם של חיילי האויב וגרימת אנדרלמוסיה ובהלה באוכלוסייה האזרחית, שתסייע לשתי המטרות הראשונות על ידי תנועת בריחה המונית.
התקפת האצ"ל על יפו התאפשרה לאחר שתי פעולות מוצלחות של החרמת כלי נשק ואמצעי לחימה מהצבא הבריטי.
ב-6 באפריל 1948 בוצעה ההתקפה על מחנה 80, זה חדרו לוחמי אצ"ל לבושים במדים בריטים ובסיוע שני משוריינים בריטים שנתפסו על ידי אצ"ל, למחנה 80 ליד פרדס חנה.
הם פרצו למחסן הנשק והחלו להעמיס 62 רובים, 39 תת מקלעים, 21 מקלעי ברן, פגזי פיאט ותחמושת לרוב.
כמו כן הוחרם זחל בריטי אחד.
הבריטים תקפו את הכוח, והתפתח קרב קשה בו נהרגו מפקד המחנה בדרגת קולונל ושבעה מחייליו.
ב-17 באפריל 1948 תקפו לוחמי אצ"ל בפיקודו של עמיחי פאגלין (גידי), רכבת נשק בריטית ליד חדרה.
120 לוחמים ושבעים מכוניות רוכזו בשוני.
בק"מ ה-41 מחיפה נתקלה הרכבת במוקש קל, ונאלצה לעצור.
מייד עם עצירתה פתחו עליה אנשי האצ"ל באש.
הבריטים השיבו אש, ובחילופי היריות נהרגו שלושה בריטים ושלושה אנשי אצ"ל.
אך רק לאחר שפאגלין איים כי הרכבת תפוצץ על נשקה, יצאו ממנה הבריטים כשידיהם מורמות לאות כניעה.
ברכבת היו כ-6,000 פגזים למרגמות 3 אינץ'.
בעזרת הבריטים הועמסו הפגזים למכוניות האצ"ל, והועברו בחשאי למרתפי היקב בזכרון יעקב.
לפגזים אלה הייתה חשיבות מכרעת בהתקפה על יפו.
האצ"ל גייס כ-600 איש מאנשיו, וריכז אותם ב"מחנה דב" (על שם דב גרונר) ברמת גן (כיום שכונת קריית בורוכוב).
הוקם בית חולים צבאי בבית החולים ליולדות פרויד (רחוב יהודה הלוי 9 בתל אביב), שנעזב עקב ההפגזות והצליפות מיפו.
לוחמי האצ"ל צוידו בכ-180 רובים, כ-400 סטנים, 35 מקלעים, כ-2000 רימונים, ארבעה משוריינים, שתי מרגמות, שני מטולי פיא"ט ואלפי פגזי מרגמה.
ב-24 באפריל 1948 כונסו הלוחמים למסדר יציאה במחנה דב.
במרכז עמדו עמיחי פאגלין (גידי) ומפקד האצ"ל מנחם בגין שנשא דבריו ליוצאים לקרב:
הלוחמים עלו על המכוניות ויצאו בשיירה ארוכה לתל אביב.
בשעה מאוחרת בלילה הגיעו לבית הספר אליאנס בשכונת נוה צדק (כיום מרכז סוזן דלל) שם מוקמה המפקדה.
בגלל הצורך בארגון הלוחמים, פריסת קווי טלפון והצבת המרגמות, נדחתה ההתקפה לשעה תשע בבוקר.
ב-25 באפריל 1948 בשעה 9:00 החלו שתי מרגמות של 3 אינץ' להפגיז את יפו ולא פסקו במשך כל ימי ההתקפה.
מפקד כוח המרגמות היה צבי אלטשולר (כינוי מחתרתי "יוחנן"), שהיה גם סגן מפקד מחלקת "דלק" (מודיעין האצ"ל), ולאחר מכן מפקד מחלקת "המס" (היחידה שהייתה אחראית על גיוס משאבים כלכליים).
יש הטוענים שההפגזה על מסגד חסן בק הייתה החלטה עצמאית של אלטשולר, והיא זו שהביאה למעשה לתחילת המנוסה ההמונית של תושבי יפו.
באותו הזמן החלו חיילי האצ"ל לתקוף את "צוואר הבקבוק" - האזור בין מנשיה לבין יפו מכיוון הים.
שתי פלוגות יצאו מבית ספר אליאנס.
הפלוגה בפיקודו של אליהו כ"ץ "גונדר עלי" נעה לאורך רחוב זרח ברנט, והפלוגה בפיקודו של אליהו טמלר-סנד "גונדר יהושע" נעה תחילה דרומה, ואחר כך לאורך רחוב ישיבת וולוז'ין בנווה צדק לכיוון תחנת הרכבת.
כל פלוגה כללה שלוש מחלקות ובכל מחלקה 3 כיתות, אשר מנו כול אחת כ-6 לוחמים.
הפלוגות נעו במערך המוכר כיום בעגה הצבאית כ"אחד לפנים".
הם נתקלו באש עזה מכלי נשק שונים בעיקר ממקלעי "שפנדאו".
התברר שהכוחות הערבים, היו ערוכים כהלכה, והעמדות שלהם היו מאוישות ומצוידות היטב.
גם ארגון העמדות שלהם הבטיח כי כל עמדה תקבל חיפוי מהאגפים ומהעורף.
כתוצאה מכך כיתת החוד בפלוגתו של אליהו כץ נתקלה באש עזה ונעצרה.
מהפלוגה של אליהו טמלר סנד נשלחה כיתה לכבוש עמדה מבוצרת, ולחפות ממנה על הכוח של אליהו כץ.
הפורצים נתקלו באש יעילה שנורתה לאורך הרחוב ממשוריין בריטי, נותקו מהכוח העיקרי והתבצרו בחנות עזובה.
שני הכוחות ניסו לחבור על ידי השלכת רימונים.
ואכן מספר לוחמים הצליחו בחסותם לחצות את הכביש.
אולם המשוריין הבריטי התקרב אל אזור החציה.
בתגובה לרימון שנזרק אליו, ירה המשוריין פגז אל חצר הבית.
בשלב זה החלה גם עמדה ערבית סמוכה לרכז את אִשָׁהּ אל עבר החצר.
המשוריין הבריטי ניסה להמשיך ולהתקרב אולם עצר לאחר שרימון נוסף הושלך לעברו.
גם ניסיון לקרב את אחד ממשוריני האצ"ל אל אזור הקרב לא עלה יפה.
ומאחר שהכוח שתפס את המבנה היה קטן ותחמושתו מצומצמת, נאלצו אנשי הכוח לסגת עם הרוגים ופצועים.
כיתת החוד בפלוגתו של אליהו טמלר סנד נותקה אף היא במהלך קרב עם עמדה אשר אוישה בחיילים עיראקיים.
הלוחמים קעקעו את הקיר האחורי של המבנה, בו מצאו מחסה, וזחלו לחדר סמוך ממנו נמלטו לחצר מוקפת חומה.
רימון שהושלך אל החצר הוטל בחזרה על ידי מפקד הכוח, שעזב אחרון את החצר.
גם כאן, אל מול עדיפות הכוח הערבי, ביקשו הלוחמים סיוע של משוריין.
המשוריין התקרב לעמדה הערבית עד כ-20 מטר ממנה, ופתח עליה בירי אש ממקלע "ברן".
לאחר חצי שעה של חילופי אש, אזלה התחמושת במשוריין והוא נסוג.
אחר כך, הגיע משוריין שני עם שלוש פצצות פיא"ט (מטול חי"ר אנטי טנקים).
הפצצה השנייה פגעה במטרה והכוח פרץ לעמדה וכבש אותה.
אולם עוד לפני שהספיק הכוח להתבסס בעמדה, הופיע באזור משוריין בריטי מצויד אף הוא בפיא"ט, ואילץ אותם לסגת.
בשעות הצהריים חזרו שתי הפלוגות אל שטח ההפקר שבין יפו לבין תל אביב, והתארגנו למגננה מחשש להתקפת נגד ערבית בתגובה לניסיון לכיבוש יפו.
במהלך קרבות יום זה נהרגו זאב צוויג, אברהם מזרחי, מיכאל לסקה ושמואל ווכטפוגל.
ב-26 באפריל 1948 חודשה ההתקפה.
הקרב נמשך כל היום אך הכוחות לא הצליחו לכבוש כל עמדה טקטית חשובה, ונאלצו לסגת שוב.
ברוב העיתונים הופיעו מאמרים של ביקורת ולגלוג על פעולת האצ"ל, עיתון "הארץ" פרסם כי "האצ"ל יצא להתקפה בכוחות שאינם מספיקים למבצע מסוג זה וההתקפה עצמה לא באה אלא רק להתחרות עם ההגנה על אהדת הציבור שהיא זכתה לו תודות לכיבוש חיפה".
העיתון "דבר" של מפלגת מפא"י, כינה את ההתקפה "הצ'יזבאט הצבאי הלאומי".
עיתון על המשמר של מפ"ם, כתב כי "זה היה יום של פרובוקציה גדולה וקלון גדול ועם קוביוסטוסים [מהמרים] צבאיים וציבוריים אין מגע, אין שיתוף ואין הסכם".
מפקדת ההגנה פרסמה הודעה לעיתונות כי "האצ"ל ריכז כוחות מכל הארץ ולפי התכונה של אצ"ל ברחובות תל אביב נתקבל הרושם שיותר מאשר התכוון לרחוב בוסטרוס ביפו, התכוון לרחוב אלנבי בתל אביב".
גם הלח"י שלא שותף בהתקפה הודיע כי "אצ"ל עשה שגיאה צבאית בפתחו בקרב על דעת עצמו מתוך חישוב שיוכל לכבוש בעצמו את יפו המבוצרת".
עם כישלון ההתקפה השנייה כינס מפקד אצ"ל מנחם בגין את מפקדי הארגון, ומסר להם כי נפגש באתו יום עם ראשי ההגנה, אשר נתנו הסכמתם להמשכת הקרב.
וזאת, אם יש סיכוי לפרוץ במשך עשרים וארבע השעות הקרובות את קווי האויב.
לאחר התייעצות של המפקדים בראשותו של עמיחי פאגלין (גידי), נתקבלה דעתו של בגין, והוחל במתן פקודות להסיג את כוחות האצ"ל מקו החזית, ולהשאיר ב"בית הספר אליאנס" כוחות מצומצמים.
אבל הלוחמים סירבו לבצע את פקודת הנסיגה, ומדי פעם הופיעו משלחות לוחמים בחדר המפות שבו ישבה מפקדת המבצע, ובקשו לתת להם עוד ניסיון אחד.
לבסוף חזר "גידי" מסיור בקו החזית, והציג תוכנית חדשה לפריצה.
התוכנית התבססה על התקדמות לעבר יפו, על ידי פריצת קירות הבתים המחוברים זה לזה.
במעברים בין הבתים יוקמו קירות משקי חול שיהוו מחסומים בפני ירי, וכך יתאפשר מעבר הכוחות ללא צורך להילחם על כל עמדה ערבית.
לאחר דיון נתקבלה החלטה לבטל את הנסיגה ולפתוח למחרת בהתקפה נוספת לפי התוכנית החדשה.
ב-27 באפריל 1948 בשעה 15:00 החלה ההתקפה השלישית והמכרעת.
הקרב התנהל כל הלילה ורק לפנות בוקר, ב-28 באפריל 1948 בשעה 7:00 הצליחו הכוחות להגיע לים, ולנתק את שכונת מנשיה מיפו.
נלקחו כחמישים שבויים, רובם נושאי נשק.
השבויים הוכנסו לאחד מבתי "כרם התימנים", שהותקנו בו סורגים ושמירה.
עם הקמת מחנה השבויים הכללי של צה"ל הם הועברו לרשותו.
לאחר קרב קצר נכבש מסגד חסן בק ודגל עברי הונף על צריחו לרווחתם של תושבי תל אביב.
כל אותו זמן נמשכה הפגזת המרגמות על יפו.
מנוסת תושבי יפו נמשכה, והם נמלטו באוניות דרך הים למצרים ולבנון.
ב-27 באפריל 1948 נכנס לתוקף ההסכם בין האצ"ל להגנה, ובו נקבע כי "בכל מקום בו מוצבות עמדות של האצ"ל - הן עומדות לפקודת מפקדת החזית של ההגנה באמצעות המפקד של עמדות האצ"ל".
ב-28 באפריל 1948 החלו כוחות ההגנה במבצע חמץ, בו נכבשו כל הכפרים הערביים באזור יפו: סלמה, יאזור, סקיה, כפר עאנה, חיריה ועוד.
הדרך אל יפו נותקה למעשה, והתאפשרה רק בחסות הבריטים.
לפי תוכנית החלוקה, אמורה הייתה יפו להישאר על כנה כמובלעת ערבית המוקפת במדינה היהודית (אם כי שכונת מנשיה נועדה להיות חלק מהמדינה היהודית), מעבר לכך, הדרך מירושלים ליפו נועדה להיות ציר ההתפנות של כוחות המנדט מירושלים (דרך נמל יפו) בסיום המנדט.
לכן הצבא הבריטי קיבל הוראה למנוע מהיהודים לכבוש את העיר.
ב-27 באפריל 1948 הודיעו הבריטים לישראל רוקח, ראש עיריית תל אביב כי הצבא הבריטי ימנע בכוח את כיבושה של יפו.
מפקד הכוחות הבריטים בעיר אמר כי: "קיבלתי פקודה להציל את העיר (יפו) בשביל הערבים בכל מחיר, בייחוד לאור העובדה שהיהודים כבשו את חיפה".
האצ"ל סירב לקבל את האולטימטום הבריטי שנשלח אליו ובו דרישה לסגת ממנשיה.
בתגובה השיטו הבריטים שתי אניות מלחמה לנמל יפו, וצבא רב החל לנחות בחוף.
4,500 חיילים בריטים ניצבו להגנת יפו ומטוסים בריטים חגו מעל מנשיה.
ב-29 באפריל 1948 בשעה 08:00, פתחו הכוחות הבריטים בירי תותחים, משוריינים וטנקים לעבר עמדות האצ"ל במנשיה.
חיילי האצ"ל פוצצו בתים שהריסותיהם חסמו את הדרך לבריטים.
אולם בפעולות אלו סבלו אבדות כבדות, הרוגים ופצועים רבים.
האצ"ל שלח אולטימטום לבריטים, ובו הודיע כי יתחיל להפגיז את אזור המושבה הגרמנית ביפו (הסמוכה לנווה צדק), שם רוכז הכוח הבריטי.
הבריטים הפסיקו את ההפגזה ונפגשו עם נציגי ההגנה.
הם דרשו בתחילה פנוי כל כוחות האצ"ל ממנשיה.
אבל אחר כך, הסתפקו במסירת משטרת מנשיה ופתיחת הרחוב הראשי בשכונה למעבר כלי רכב.
האצ"ל הגיב לדרישה זו בפיצוץ בניין משטרת מנשיה ובפיצוץ בתים לאורך הרחוב, וההריסות מנעו למעשה את התנועה ברחוב הראשי, רחוב המרד של ימינו.
כשנוכחו הבריטים בעמידה העקשנית של האצ"ל, הם נסוגו מדרישותיהם, פרט לדרישתם שאנשי אצ"ל ייסוגו מעמדותיהם וימסרו אותן להגנה.
לכך נתנה מפקדת האצ"ל את הסכמתה, לאור ההסכם עם ההגנה.
כוחות האצ"ל יצאו ממנשיה ועברו במצעד ברחובות תל אביב.
אוכלוסייה החלה לברוח מיפו עוד בחודשים הקודמים.
עד ראשית אפריל ברחו כמעט 30,000 תושבים.
בחודש אפריל גבר קצב הבריחה ועוד 15,000 ברחו במהלך החודש לפני פרוץ הקרבות.
הקרבות בסוף אפריל האיצו אף יותר את קצב הבריחה: לאחר כיבוש מנשיה ומבצע חמץ נותרו ביפו כ־14,000 תושבים ובזמן כניעתה נותרו בה רק כ־3,000 תושבים (לעומת כ־73,000 בתחילת דצמבר 1947).
רוב האוכלוסייה, ובכלל זאת, ראש העיר וחברי "הוועדה הלאומית" ברחו.
בעיר לא היה חשמל ואספקת המים נפגעה קשה.
כל המוסדות הציבוריים היו משותקים, ובעיר השתוללו כנופיות שוד ורצח.
נציגי הערבים הנשארים, פנו בתזכירים למוסדות בינלאומיים שונים, לשלטונות הבריטיים, לנציגויות וקונסוליות, וכללו בפניותיהם בקשות לפירוז העיר ופיקוח בינלאומי, אבל כל זה לא הועיל.
ב-12 במאי 1948 הודיעו נציגי הערבים למפקדת ההגנה של אזור תל אביב על נכונותם למשא ומתן על כניעת העיר.
לאחר משא ומתן מייגע נחתם הסכם הכניעה ב-13 במאי 1948.
ב-14 במאי 1948, בשעה שדוד בן-גוריון הכריז על הקמת מדינת ישראל, נכנסה שיירה של כוחות האצ"ל וההגנה ליפו.
לאחר כניעת יפו עזבו את העיר המשטרה והצבא הבריטיים ובעיר הוכרז משטר צבאי.
מרכז העיר הופקד בידי האצ"ל, שהקים את מטהו בבניין בית המשפט, ושאר חלקיה - לידי ההגנה, שהמטה שלה התמקם בבית הדואר הראשי.
בהתקפת האצ"ל על מנשיה נהרגו 33 מלוחמיו (15 בכיבוש, 17 בקרבות עם הבריטים על השכונה ולוחמת אחת בעת שהרכיבה רימון בבית מלאכה של הארגון) ונפצעו 75. אחד הנופלים, נחמיה יעקובי, מקום קבורתו לא נודע.
בין הנופלים היו מפקד האצ"ל במחוז תל אביב, יוסף לוי (גונדר עוזי) והכדורגלן נתן פנץ, שנהרגו מאש הבריטים.
יפו עצמה לא נכבשה למעשה, אלא נכנעה.
לאחר ההתקפה על העיר עדיין נותרו בה כוחות לוחמים שהצליחו להדוף התקפות (בפרט התקפת הנגד על א-ריש במבצע חמץ), אולם העיר כולה הייתה על סף התמוטטות.
התקפת האצ"ל, על אף הטעויות הקשות שליוו אותה, תרמה תרומה ניכרת לכניעת העיר, משום שלאחריה לא נותר בה כוח לוחם, בשל הבריחה ההמונית.
ב-1 במאי 1948 הובאו לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק חמישה מההרוגים, נוח גריזק, אפרים הירש, ציונה יפת, אברהם מטרסו ויעקב גולדשטיין, בגלוי ובטקס צבאי מלא שכלל מטח כבוד.
ב-1983 הוקם מוזיאון האצ"ל בתש"ח ("בית גידי") באחד הבתים הבודדים שנשארו במנשיה.
במוזיאון תצוגת כלי נשק, מפות, תמונות לוחמי וזירות הקרבות, חיזיון אורקולי והרצאות לקבוצות מבקרים על פעולות האצ"ל במלחמת העצמאות בכלל ובהתקפה על יפו בפרט.
בסמוך לכניסה למוזיאון, בגן צ'ארלס קלור, נמצאת אנדרטת הנצחה ובה שמות 41 הנופלים חללי האצ"ל בהתקפה על יפו וביתר הקרבות באזור תל אביב.
על מגדל השעון ביפו נמצאת טבלת זיכרון ובה שמות חללי האצ"ל בהתקפה על יפו, שהוצבה לרגל חמש שנים לכניעת יפו.
ב"גן הכובשים" בתל אביב, בסמוך למסגד חסן בק, ניצבת אנדרטת זיכרון משותפת ללוחמי ההגנה והאצ"ל "למגיני תל אביב ולכובשי יפו", ועליה חקוק הפסוק: מִנְּשָׁרִים קַלּוּ מֵאֲרָיוֹת גָּבֵרוּ (שמואל ב א 23).
בצד האחורי של האנדרטה חקוקים סמלי מדינת ישראל, עיריית תל אביב, האצ"ל וההגנה.
בתקשורת נתונים, התקפת שיבוש היא סוג של התקפת מניעת שירות על רשת מחשבים המנצלת שימוש בתווך משותף כגון תקשורת אלחוטית ב-Wi-Fi כפלטפורמה לחסימה אלקטרונית של הרמה הפיזית במטרה למנוע מעבר תקין של נתונים על גבי אותו התווך בין הצמתים ברשת.
בהתקפות מעין אלו נעשה שימוש צבאי נרחב כנגד מכ"מים ועם שילוב אמצעי התקשורת האלחוטיים גם לצורכי תקשורת מחשבים, הם יושמו גם בעולם זה.
בין הרשתות שניתן לציין כמועדות להתקפות אלו הן רשת Wi-Fi, רשת סנסורים ורשת אד-הוק.
התקפות השיבוש על רשתות מחשבים סטנדרטיות מתבססות על העובדה שהרשת עצמה מניחה שכל הצמתים שבה פועלים לפי הגדרות פרוטוקול התקשורת של שכבת הקו של מודל ה-OSI או השכבה הפיזית של מודל ה-TCP/IP.
בניגוד לשאר הצמתים ברשת, התוקף מצידו יכול להתעלם מפרוטוקול ה-MAC ולפרוץ לשידור כרצונו.
בעשותו כן הוא מונע את פעולתו התקינה של הפרוטוקול ושאר הצמתים, שממשיכים לפעול לפיו, נמנעים משידור או מקבלת המידע המבוקש.
כדי להשיג את מטרת השיבוש ניתן למנות את הדרכים הבאות:
שיבוש רצוף (Constant jamming) - שידור רציף של אותות על התווך המשובש בהתעלמות מוחלטת מהפרוטוקול המיושם בו.
שיבוש אקראי (Random jamming) - דומה לשיבוש רצוף אך שידור האותות אקראי על מרחב הזמן.
שיטה זו מאפשרת למשבש מוגבל במשאבים להגדיל את משך השיבוש הנגרם.
שיבוש מטעה (Deceptive jamming) - שידור רצוף של חבילות מידע על התווך המשובש כביכול במסגרת הפרוטוקול, אך מבלי לאפשר לצמתים אחרים לשלוח חבילות אחרות בין לבין, בניגוד אליו.
שיבוש ריאקטיבי (Reactive jamming) - שיטת השיבוש המתוחכמת ביותר מבין אלו שנמנו לעיל.
בשיטה זו המשבש מאזין לתווך מבלי לשדר דבר עד שהוא מזהה יציאה לשידור של אחד מהצמתים ברשת, ורק ברגע זה הוא נכנס לפעולה ומתפרץ לשידור.
השידור של הצומת החוקי ישובש מבלי שהוא או המקבל יבינו מדוע.
בשיבוש ריאקטיבי המשבש יכול למקד את מטרת ההתקפה ולשבש אך ורק את התעבורה היוצאת מצומת מסוים ובכך למנוע ממנו בלבד תקשורת.
זיהוי התקפות השיבוש הוא צורך הכרחי על מנת שהרשת תוכל להתמודד עם התקפות אלו, אולם פעולת הזיהוי של ההתקפה היא מסובכת שכן היא נדרשת להבחין בין ההתקפה לבין אירועים לגיטימיים אחרים שעלולים להתרחש ברשת, בפרט אם מדובר ברשת אלחוטית, כגון עומס ברשת, כשל באחד הצמתים וכן הלאה.
להלן פירוט השיטות השונות לזיהוי התקפות שיבוש מסווגות לפי שיטה.
מדידת עוצמת השידור - זיהוי זה מתבסס על דגימת עוצמת השידור של הרשת לאורך זמן כך שברגע שמתרחשת התקפת שיבוש היא משפיעה מיידית על העוצמה לאורך זמן כך שאפשר לזהות את האירוע.
כמובן ששיטה זו אינה מאפשרת זיהוי של שיבוש ריאקטיבי או אקראי, ואינה מאפשרת הבחנה בין רשת עמוסה לבין שיבוש מטעה.
מדידת ה-Carrier Sense - בפרוטוקולים מבוססי CSMA ניתן לדגום את משך ה-Carrier Sense כדי לקבוע האם קיים משבש ברשת או לא.
מדידת יחס החבילות שהועברו בהצלחה - מדידת פרמטר זה מאפשרת זיהוי ירידה חריגה במספר החבילות שהועברו בהצלחה ברשת, ומכאן ניתן להסיק במגבלות מסוימות על תחילת פעולתו של משבש ברשת, שכן ככל שפעולתו של המשבש תהיה יעילה יותר כך ה-PDR ישאף לאפס.
שיטה זו אינה יעילה כנגד משבשים לא אגרסיביים, דוגמת משבש אקראי, ואינה מבחינה בין אירועים רשתיים אחרים שיכולים לגרום לירידה ב-PDR גם כן כמו יציאה מטווח השידור האפקטיבי, כשלים בהספק החשמלי של המשדר ונפילה של אחד מהצמתים ברשת.
וריאציות אחרות משתמשות במדידת מספר ההתנגשויות בין שידורים ברשת.
מדדים משולבים - שילוב שניים או יותר מהמדדים לעיל מאפשר לעדן את תוצאות הזיהוי ולהצליב את התוצאות המתקבלות ממדידה אחת עם תוצאות נוספות כדי לוודא שאכן מדובר בהתקפת שיבוש.
שיטות נוספות של זיהוי התקפות שיבוש מתבסס על זיהוי החסימה בצמתים הנחסמים עצמם.
שיטות אלו מאפשרות מעבר לזיהוי התקפת השיבוש, גם סימון הצמתים החסומים שאינם יכולים יותר לתקשר בגינו.
סימון הצמתים החסומים יכול להשליך ישירות על אופן ההתמודדות עם ההתקפה.
מימוש אחד המיישם שיטה זו מחייב את הצמתים ברשת לדגום את נצילות הקו ובמידה והנצילות יורדת מתחת לסף קבוע מראש, הם מסיקים שהם תחת התקפת שיבוש.
ברגע הזיהוי הם עוקפים את פרוטוקול ה-MAC הקיים על התווך, ומציפים את הרשת בחבילות המכילות הודעות מיוחדות המעידות על כך שהם תחת שיבוש ונקראות "הודעות JAMMED".
הצמתים שיקבלו את ההודעות האלו הם הצמתים שאינם נמצאים תחת שיבוש, אך כן מסוגלים לקבל אותות מהצמתים המשובשים, כנראה במגבלות מסוימות שכן ההודעות נשלחות שלא תחת פרוטוקול התקשורת המיושם על התווך.
התקפת שדות התעופה הבריטיים בארץ ישראל, פעולה המכונה גם בשם ליל המטוסים, נערכה בלילה שבין 25 ו-26 בפברואר 1946 על ידי יחידות אצ"ל ולח"י במסגרת תנועת המרי העברי.
שלושה שדות תעופה הותקפו, 29 מטוסים של חיל האוויר המלכותי נהרסו ונגרם נזק לתדמיתה של בריטניה.
מפקדת האצ"ל שאפה להסלים את המאבק נגד הבריטים מאז הוכרז המרד.
תוכנית תקיפת המטוסים הבריטים נרקמה בחטיבת התכנון של האצ"ל (ח"ת) חודשים רבים קודם לכן ונועדה להקיף חמישה שדות תעופה צבאיים: סירקין, שדה התעופה לוד, קסטינה, רמת דוד ועטרות.
מפקדת תנועת המרי העברי אישרה רק את הפעולות בקסטינה, בלוד ובכפר סירקין.
הפעולה בכפר סירקין נמסרה ללח"י ובלוד וקסטינה - לאצ"ל.
מועד ההתקפה נקבע ל-25 בפברואר 1946.
שדה התעופה ליד כפר סירקין
להתקפה על שדה התעופה ליד כפר סירקין (R.A.F Petah-Tiqva) יצאה יחידה של 30 לוחמי לח"י בפיקודו של יעקב גרנק.
הלוחמים הגיעו לשדה התעופה במשאית מכוסה ברזנט שלא העלתה חשד.
כשהגיעו, ירדו ותפסו עמדות לאבטחה וחיפוי.
החבלנים חתכו את גדר התיל, הגיעו למטוסים והניחו את מטעני חומר הנפץ בין הכנף לגוף המטוס.
שלושה מטוסי "אנסון" ושלושה מטוסי ספיטפייר עלו באש.
חיילי חיל האוויר המלכותי, שהיו באותה שעה בבתי המגורים שלהם, רותקו באש מקלע ולא השיבו אלא יריות בודדות באוויר.
יחידת אצ"ל שתקפה את שדה התעופה לוד מנתה 16 לוחמים בפיקודו של דב כהן "גונדר שמשון" (נפל בפריצה לכלא עכו).
עקב הגשם והבוץ הכוח איחר בהגעתו והדי ההתפוצצויות מכיוון כפר סירקין העמידו את הבריטים במקום בכוננות.
למרות זאת החליט מפקד הפעולה לבצע את המשימה.
שנאי חובל וחלק גדול מהמחנה היה באפלה שבחסותה זחלו החבלנים לעבר המטוסים.
הם הניחו את מטעני חומר הנפץ אך התגלו לאורו של זרקור ממגדל הפיקוח שלא נותק מהחשמל.
מאות חיילים שהיו באותה עת בבית הקולנוע, פרצו משם למגוריהם כדי לתפוס את נשקם אך רותקו לשם על ידי מקלעי האצ"ל.
4 מטוסי "אנסון" ושבעה מטוסי סיור עלו באש והושמדו.
על הפעולה בשדה התעופה קסטינה (כיום מחנה חצור) פיקד עמיחי פאגלין "גידי".
קבוצה אחת נסעה במשאית טעונה חציר שמתחתיו הוחבאו כלי הנשק וחומר הנפץ, כשהם מחופשים לערבים.
קבוצה שנייה לבשה חולצות כחולות וכובעי טמבל ולמשמרות הבריטים במחסומים בצומת בילו ובגדרה אמרו כי הם קיבוצניקים הנוסעים לכנס בני המושבים בכפר ורבורג.
הם ירדו במחנה נטוש בקרבת שדה התעופה ומשם הגיעו לשדה התעופה בזמן.
לאחר שתפסו עמדות לריתוק וחסימה, חדרו החבלנים למחנה והניחו את מטעני חומר הנפץ על המטוסים.
שנים עשר מטוסי "האליפקס" עלו באש.
רק אז גילו הבריטים שיש כוח זר במחנה ופתחו באש, אך נתקלו באש צולבת מעמדות יחידות החיפוי.
הלוחמים הצליחו לסגת בשלום מהמחנה, אבל בדרך הנסיגה נורתה לפתע ירייה ממקור לא ברור.
אחד הלוחמים, , "יהונתן", נפצע אנושות ומת תוך זמן קצר.
גופתו הושארה במקום, והבריטים מצאו אותה למחרת והביאו אותה לבאר טוביה, שם נקבר.
שאר הלוחמים הצליחו להגיע בשלום לכפר מרמורק.
הלוחם-משורר מיכאל אשבל השתתף בפעולה זו.
כאשר ישב במאסר בבית הסוהר המרכזי בירושלים הוא כתב את השיר "פברואר 1946" ("הגונדה צועדת") לזכר פעולה זו:
תוצאות הפעולה גרמו לתדהמה בבריטניה.
בפרלמנט הועלתה תביעה ל"חקירה מזורזת ויסודית בגורמי ההזנחה שאיפשרו את החבלה רבת הממדים".
ההודעה הרשמית של ממשלת ארץ ישראל המעיטה במספר המטוסים שהושמדו או חובלו, ואף מסרה כי סוכלו התקפות על שדות התעופה בעקיר (תל נוף) וברמת דוד בזכות "ערנות המשמרות".
זאת כאמור אף על פי ששדות תעופה אלה לא היו כלל בתוכניות ההתקפה.
"ההגנה" פרסמה בביטאונה הבלתי רשמי "אשנב", מודעת אבל על מותו של יהונתן.
לאחר המבצע שודר ב"תחנת המרי העברי" כי "השמדת המטוסים באה משום שמטוסי הסיור של חיל האוויר הבריטי עורכים ציד על ספינות מעפילים בימה של ארץ ישראל, בולשים ועוקבים אחר תנועותיהן ומוסרים אותן בידי ממשלת פלשתינה".
חיל האוויר המלכותי העביר את מפציציו למצרים כדי למנוע אבדות או נזק נוסף.
ב-6 בפברואר 1946 ביצע ארגון לח"י פעולת שוד נשק במחנה צבא בריטי בשכונת אגרובנק בחולון.
לאחר הפעולה התפרעו חיילים בריטים בשכונה ורצחו שלושה אזרחים.
על פי ההסכם עם תנועת המרי העברי היו פעולות של שוד נשק וכספים, פטורות מהצורך לקבלת אישור מהמפקדה המשותפת וכזאת הייתה התקפת לח"י בחולון.
בגבול שכונת אגרובנק היה מחנה בריטי קטן ובו מבנה תעשייתי בן שתי קומות, אשר שימש קודם להחרמתו על ידי הצבא הבריטי כמחסן ספרים של הוצאת אמנות.
בקומה השנייה היו מגורי קצינים ובקומה הראשונה היה מחסן נשק וחדר אוכל.
במחנה שרתו חיילים דרום-אפריקנים, רובם מאומת הבאסוטו, שגרו באוהלים.
תצפיות העלו שיש במקום נשק רב וסיפקו ידיעות על מבנה המחנה וסידורי השמירה.
מפקד הפעולה היה יעקב בנאי ("מזל") וסגנו היה יעקב גרנק (דב).
ביום הפעולה הגיעו המשתתפים לחורשה בשכונת זיכרון מאיר בפאתי בני ברק ושם הסביר בנאי על שולחן חול את תוכנית הפעולה, קבע אנשים לעמדות השונות ומינה אחראי לכל עמדה.
חלק מהאנשים לבש מדים צבאיים בריטיים.
הלוחמים התאספו בחשאיות בבנין בחולון סמוך למחנה שם חולק להם הנשק והוסעו למחנה במכונית משא מכוסה ברזנט.
קרוב לעשרים לוחמים הגיעו למקום עם חשיכה ופרצו למחנה.
הזקיף בשער נהרג ועוזרו נפצע קשה.
חלק מהלוחמים פנו לקומה השנייה בה היו הקצינים שפתחו באש.
קצין הרפואה של המחנה נורה ונהרג.
החיילים התחילו להשיב אש, אך "דב" פרץ למחסן הנשק בעזרת רימונים.
מייד החלו להעמיס את הנשק: 70 רובים, 24 תת מקלעים, 24 מקלעי ברן ו-4 מרגמות.
הנשק הועמס על מכונית שהוחרמה במחנה ותוך ארבעים דקות נתנה הוראת נסיגה.
הנסיגה הייתה ללא תקלות והנשק הוסתר במחסן תת-קרקעי ברעננה.
השוטרים והחיילים הבריטיים הגיעו למחנה לאחר שלוחמי לח"י עזבו.
הם כינסו את חיילי המחנה והסיתו אותם נגד התושבים המקומיים.
בהשפעת ההסתה יצאו קבוצות של חיילים באסוטים לשכונת אגרובנק והחלו לירות, לפרוץ לבתים, לתקוף עוברי אורח ולשדוד אותם.
שלושה אזרחים נהרגו: בן ציון שנקר, מנהל בית החרושת לודז'יה, סגן ראש המועצה המקומית ואחיינו של אריה שנקר, שמואל פרלמן, בעל בית מלאכה והנער אליהו יהודאיוב שרכב על אופניים ונרצח בדקירות סכין.
הבריטים לא נקטו באמצעי ענישה נגד החיילים והסתפקו בהחלפתם בחיילים אחרים.
הועלתה טענה כלפי אנשי "ההגנה" בחולון, מדוע לא פעלו נגד הפורעים.
עיתון "ההגנה" במחנה הצביע על שני נימוקים שהצדיקו את חוסר התגובה שלהם:
כניסתם של חברי "ההגנה" למערכה עם החיילים הבאסוטים הייתה עושה אותם שותפים למעשה הבלתי אחראי של "הפורשים" (לח"י).
עשרים דקות לאחר התקפת הפורשים הופיעו כוחות צבא ומשטרה בריטים וכניסת אנשי "ההגנה" למערכה הייתה גורמת לתוצאות טרגיות של מערכה בכוחות בלתי שקולים של ההגנה נגד כוחות רבים ומחומשים היטב של החיילים הבאסוטים, החיילים האנגלים והמשטרה גם יחד.
האירועים האלה כונו בעגה המקומית בשם "ליל הכושים".
בישיבת אבל ביום השלושים לרצח החליטה המועצה המקומית בחולון לקרוא את הכיכר בצומת הרחובות חנקין בסוקולוב בשכונת אגרובנק, בשם "כיכר השלושה".
הבניין בו בוצעה ההתקפה הוקם לראשונה כבית הדפוס של הוצאת אמנות בניהולה של שושנה פרסיץ.
הבריטים החרימו אותו וקבעו בו את מחסן הנשק ומגורי הקצינים.
בשנים 1957–2010 פעל במקום מפעל של המשקם.
בקריפטואנליזה, התקפת מוצפן-נבחר או תְּקִיפַת תַּמְלִיל מֻצְפָּן נִבְחָר בקיצור CCA, היא מודל התקפה שבו המתקיף או מנתח הצופן מסוגל להשיג פענוח של כמות מוגבלת של טקסטים מוצפנים לפי בחירתו, שהוצפנו באמצעות האלגוריתם אותו הוא מנתח.
עם מידע זה הוא מנסה לפענח את הטקסט המוצפן המותקף או מנסה לשחזר את מפתח ההצפנה הסודי ששימש להצפנתו.
בגרסה החזקה ביותר של מודל זה המתקיף יכול או רשאי למטב את התקפתו על ידי בחירה מושכלת של טקסטים מוצפנים בהתאם לתוצאות קודמות.
בניגוד להתקפת גלוי-נבחר, בהתקפת מוצפן-נבחר מוקנת ליריב או מנתח הצופן היכולת לא רק "להצפין" טקסטים גלויים כרצונו אלא אף היכולת "לפענח" כל טקסט מוצפן שיבקש בהסתייגות אחת, הוא אינו רשאי לבקש פענוח של הטקסט המוצפן המותקף, אחרת ההתקפה תהיה טריוויאלית.
נתונה מערכת הצפנה סימטרית הכוללת שלושה אלגוריתמים, אלגוריתם הכנת מפתח, אלגוריתם הצפנה ואלגוריתם פענוח בהתאמה.
נתון יריב המעוניין לשבור את וכן נתון פרמטר ביטחון .
מהיבט תאורטי היכולת המוקנת ל- מבוטאת באמצעות אורקל היפותטי שהוא מעין קופסה שחורה שבאמצעות פרוטוקול הפעלה חיצוני הוא יכול להצפין או לפענח איתה כל קלט שיחפוץ ולראות את התוצאה, איך אין לו אפשרות לראות את מפתח ההצפנה או מפתח הפענוח.
האורקל מורכב למעשה משני אורקלים "אורקל הצפנה" ו"אורקל פענוח".
להלן מתואר "ניסוי הבחנה" הנקרא המתנהל כך:
האורקל בוחר מפתח באורך סיביות על ידי האלגוריתם .
היריב מקבל גישה לאורקל ההצפנה ואורקל הפענוח ומפיק ושולח לאורקל זוג מסרים באורך זהה.
האורקל בוחר סיבית אקראית אחת ומחשב את האתגר המוצפן אותו הוא מחזיר למתקיף.
המתקיף ממשיך לקבל גישה לאורקל ההצפנה ולאורקל הפענוח ככל שידרוש.
הוא רשאי לשלוח טקסט כלשהו (מוצפן או גלוי) ולבקש להצפינו או לפענחו מהאורקל המתאים.
בסופו של דבר הוא מפיק סיבית אחת .
תוצאת הניסוי מוגדרת '1' המייצג הצלחה, אם אחרת 0.
חשוב להדגיש כי הגישה של היריב לאורקל הפענוח בלתי מוגבלת למעט הסתייגות אחת.
בסעיף 4 היריב אינו רשאי לבקש פענוח של האתגר עצמו.
המשמעות של הצלחת הניסוי היא שהיריב או מנתח הצופן הצליח לזהות בבירור האם ההצפנה הייתה של או .
יכולת כזו כאמור אם קיימת, יכולה להביא לשבירתו המוחלטת של אלגוריתם ההצפנה ולכן כל אלגוריתם שלא יעמוד במבחן זה אינו מוגדר בטוח תחת מודל זה.
כאן אין הכוונה שהוא אינו בטוח לשימוש כלל, אלא רק שהוא אינו מתאים לשימוש במסגרת מודל זה.
ביטחון הצפנה סימטרית נגד התקפת מוצפן-נבחר
מערכת ההצפנה תקרא בלתי ניתנת להבחנה תחת התקפת מוצפן-נבחר (בקיצור CCA-IND) אם עבור כל יריב פולינומי הסתברותי קיימת פונקציית זניחות כך שמתקיים:
כאשר ההסתברות היא מעל הטלות מטבע אקראיות שהן חלק מהניסוי (סעיף 3).
אומרים שהמערכת בטוחה אם היתרון של היריב בשבירתה גדול מחצי בשיעור זניח שאפשר להתעלם ממנו.
אילו היה מדובר בפונקציה אקראית אמיתית ברור שההסתברות להצלחה היא חצי.
אולם כאשר מדובר בפונקציה פסאודו-אקראית, באופן תאורטי המתקיף יכול לנסות את כל האפשרויות של המפתח עד שימצא את המפתח המתאים.
להתקפה כזו קוראים כוח גס והיא אפשרית מהיבט תאורטי, אך אם המפתח גדול, היא אינה מעשית כי אין ליריב מספיק זמן כדי להשלים את ההתקפה.
אפשר לתהות איך זה שליריב מוענקת עוצמה רבה שכזו והאם סיטואציה כזו בכלל אפשרית בעולם האמיתי.
נכון שלא מצפים ממשתתף הגון לפענח עבור המתקיף כל טקסט מוצפן שיבקש, למרות זאת במצבים מסוימים ייתכן שהיריב יוכל לפתות את הקורבן לפענח עבורו טקסט מוצפן אפילו אם בכמות מוגבלת.
המתקיף יכול לשלוח הודעה מוצפנת לקורבן בתקווה שהקורבן ינסה לפענחה, ואז המתקיף ינסה להשיג את התוצאה בדרך כלשהי.
למשל הוא יכול לגנוב מהקורבן את הכונן הקשיח בו מאוחסנות הודעות מפוענחות שחלקן הן תוצאה של הודעות מוצפנות שנשלחו אליו על ידי המתקיף קודם לכן.
במקרה של תקשורת לא מאומתת בין הקורבן למישהו אחר כמו בנק, המתקיף יכול להתערב ולשלוח הודעות מוצפנות כביכול בשם הקורבן, הבנק מן הסתם ינסה לפענח את ההודעות וייתכן שהיריב יכול ללמוד מתגובת הבנק משהו לגבי תוכן הפענוח.
למשל אם הטקסט המוצפן לא היה יותר מאשר ג'יבריש יש סיכוי טוב שהבנק יחזיר הודעת שגיאה.
אם הודעת השגיאה מפורטת דיה למשל אם הבנק מנמק מדוע לא קיבל את ההודעה, למעשה המידע החוזר מהבנק משרת את המתקיף מעין אורקל פענוח חלקי.
לפעמים בפרוטוקול אימות כמו קרברוס צד אחד מזהה את עצמו כלפי הצד השני באמצעות משלוח הודעה מוצפנת והצד השני מפענח את ההודעה ומחזיר תגובה בהתאם.
במקרה זה הצד השני משרת כמו ארקל פענוח ללא ידיעתו.
יש לזכור שמרבית התקשורת מתבצעת בין מחשבים ללא מעורבות אנושית.
המתקיף הניח ידו על מכשיר הצפנה נייד כמו כרטיס חכם, ביכולתו להפעילו לפרק זמן מסוים או ללא הגבלה, אך אין ביכולתו לחלץ את מפתח ההצפנה משום שהוא מוסתר היטב ברמה של חומרה.
אם נתונה מערכת הצפנה סימטרית כדלהלן: כאשר היא פונקציית הצפנה כמו DES.
המערכת מקבלת את ומחזירה ערך אקראי כלשהו ואת המסר כשהוא מוצפן ב-XOR עם מפתח שהופק על ידי פונקציית ההצפנה , בדומה להצפנה במצב הפעלה מונה.
הוכח שמערכת זו נקראת בטוחה לפי מודל התקפת גלוי-נבחר.
אפשר להמחיש בקלות מדוע מערכת זו לא תהיה בטוחה במסגרת מודל התקפת מוצפן-נבחר, כדלהלן.
המתקיף יכול לשלוח לאורקל את (מחרוזת של אפסים) וכן (מחרוזת של אחדים).
כעת, כאשר הוא מקבל את האתגר , הוא יכול להפוך את הסיבית הראשונה של ואז לבקש מהאורקל לפענח את הטקסט המוצפן לאחר השינוי.
תשובת האורקל לאחר הפענוח של יכולה להיות אחד מהשנים, או במקרה של או במקרה של .
בגלל ה-XOR השינוי בסיבית הראשונה משפיע על תוצאת הפענוח רק בסיבית הראשונה, לכן התוצאה תהיה יכולה להיות רק '0' שלאחריו מחרוזת של אחדים או להפך '1' שלאחריו מחרוזת של אפסים.
ברור שהמתקיף יכול כעת להבחין בבירור מה פוענח או במילים אחרות בהסתברות של '1'.
דוגמה זו ממחישה היטב מדוע מודל התקפת מוצפן-נבחר נחשבת למודל המחמיר ביותר.
כל מערכת הצפנה שבה המתקיף רשאי לבצע מניפולציה לוגית של סיביות מבלי שהדבר יתקל בחשיפה ודחייה על ידי המערכת, אינה נחשבת לבטוחה תחת מודל התקפת מוצפן-נבחר.
למעשה הגדרה זו מקבילה להגדרת החשילות.
באופן כללי רעיון החשילות הוא שצופן אינו חשיל אם יריב המנסה לשנות טקסט מוצפן כלשהו נתקל בתוצאה שהיא אחת מהשתיים, טקסט "בלתי חוקי" או טקסט מוצפן כזה שלטקסט הגלוי המתקבל לאחר פענוחו אין קשר סטטיסטי כלשהו לטקסט הגלוי המקורי.
ידוע שהצפנת RSA וכן כל שיטת הצפנה דטרמיניסטית חשופה מעצם טבעה להתקפת מוצפן-נבחר.
אף על פי שצופן אל-גמאל והצפנת בלום-גולדווסר מוגדרות כבטוחות סמנטית, זוהי הגדרה חלשה כיוון שניתן לפרוץ אותן בהתקפת CCA.
למשל ב-RSA כדי לחלץ את אפשר להערים על המערכת המצפינה והמפענחת על ידי ניסיון לפענח את אם התוצאה היא כלשהו קל מאוד לחלץ את ממנה פשוט על ידי הכפלה בהופכי הכפלי של כי .
יתרה מזו כיוון שהוכח שבהצפנת RSA חשיפת הסיבית הנמוכה ביותר שקולה לפענוח המסר כולו.
לכן אפשר לבסס את ההתקפה על תשובה פשוטה; אמת או שקר.
כלומר האם הפענוח הצליח או נכשל עקב אי תאימות לתקן כגון אם התוצאה אינה בפורמט הנכון או בטווח הערכים המותר על פי התקן.
דוגמה טובה להתקפה כזו היא התקפת מוצפן-נבחר של דניאל בלייכבכר ממעבדות בל כנגד PKCS הגרסה הראשונה, שיישם את RSA עם שיטת ריפוד הכוללת שני בתים קבועים ומחרוזת ריפוד רנדומלית המשורשרת למסר לפני ההצפנה.
פרוטקול PKCS#1 שהיווה חלק חשוב מ-SSL היה פגיע להתקפה זו שאפשרה שחזור מפתח השיחה על ידי בחירה מושכלת של ו- ניסיונות פענוח בקירוב.
הלקח החשוב למפתחי חומרת הצפנה שצריך לנקוט משנה זהירות ביישום המערכת באופן שלא תספק מידע כלשהו שיכול להיות מנוצל להתקפה זו.
במיוחד במכשירים ניידים או כרטיס חכם שבהם אפשר לבצע אנליזה של כמות גדולה של טקסטים מוצפנים ללא הפרעה.
קשה למנוע התקפה כזו לחלוטין אולם ישנן סכימות המשתלבות כחלק ממנגנוני הצפנה ומספקות הגנה אקטיבית מפני התקפות CCA.
ביניהן ניתן למנות שיטות הצפנה מאומתת וכן גרסת RSA עם סכמת הריפוד של בלייר ורוגווי שנקראת RSA-OAEP כפי שמובא בתקן PKCS, הצפנת קריימר-שופ ועוד.
הרעיון הכללי הוא לאלץ פורמט מסוים של המידע לפני העברתו לפענוח או הצפנה, תוך שימוש במספרים אקראיים המיוצרים באמצעות מחולל קריפטוגרפי ופונקציות גיבוב בטוחות והשילוב שביניהם באופן שמנטרל כמעט לחלוטין את התקפת CCA.
כמו כן אופן הטיפול בשגיאות מחייב משנה זהירות.
רצוי לוודא שבתהליך החזרת השגיאה לא ניתן ללמוד מידע מועיל כלשהו על המבנה או המצב הפנימי של המערכת.
במיוחד כאשר מתרחשת שגיאה בתחילת פרוצדורה ארוכה, זמן התגובה של התוכנית מתקצר משמעותית ועקב כך מידע מסוים זולג.
התקפת מוצפן-נבחר יכולה להיות ניתנת להתאמה (Adaptive) כלומר התוקף מסוגל לשפר את ההתקפה על פי תוצאות התקפה קודמת, ככל שיחפוץ.
או בלתי ניתנת להתאמה (Non-Adaptive), שבהן התוקף מסוגל לבצע התקפה אחת או מספר מוגבל מאוד של התקפות שלאחריהן עליו לנתח את המידע שהושג לגילוי המפתח או הטקסט הקריא.
במציאות ניתן להשוות מצבים אילו למתקנים חכמים שהוספו להם מגבלות כאמצעי הגנה נוספת, כגון הגבלת קצב הפענוח או מספר הפעמים שניתן לבצע פעולת פענוח/הצפנה בתוך פרק זמן נתון.
גרסה אחת של התקפת צופן-נבחר מותאמת היא שקיים חלון זמן מוגבל לביצוע ההתקפה.
הביטוי נגזר מהרעיון שבזמן שהמשתמש הלגיטימי אינו נמצא (כגון אם יצא לארוחת צהרים) והכרטיס או המכשיר נגיש לתוקף לפרק זמן קצר זה.
ברור שלפחות כל עוד המכשיר נגיש לתוקף מפתח ההצפנה במצב פגיע גם אם נעשה שימוש בסכימה בטוחה.
לכן במקרה כזה הזמן שבו המכשיר נחשף להתקפה קריטי.
התקפה זו מסומנת בדרך כלל בקיצור CCA1. באופן כללי התקפה זו חלשה במידה מסוימת בשל העובדה שהיא מוגבלת בזמן.