tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
NGC 210 היא גלקסיית מוט ספירלית הנמצאת בקבוצת הכוכבים לוייתן במרחק של כ-67 מיליון שנות אור.
הגלקסיה התגלתה ב-3 באוקטובר 1785 על ידי האסטרונום האנגלי ויליאם הרשל.
זרועותיה של הגלקסיה הן בעלות צורה משונה ונראות כאילו הן בתהליך של הפרדות ממרכז הגלקסיה ויצירת טבעת המקיפה אותה.
חלקה הפנימי הוא בעל צורה של עדשה והוא מכיל שביל אבק העובר דרכו.
גרעין הגלקסיה נראה בהיר הרבה יותר מחלקה החיצוני ולכן משערים שהוא גרעין גלקטי פעיל.
בתמונה בצד ימין מתחת לכוכב הבהיר, נמצאת הגלקסיה 2MASX J00403079-1353088, שמישורה מקביל לקו הראייה אליה.
היא ככל הנראה הוא גלקסיית לוויין של NGC 210, אך ההסחה לאדום שלה לא ידועה ולכן לא ניתן לקבוע את מרחקה, כך שייתכן שהיא כלל אינה קשורה ל-NGC 210.
ב-7 בספטמבר 1954 התגלתה בחלקה החיצוני של הזרוע השמאלית של NGC 210 הסופרנובה SN 1954R עם בהירות נראית מדרגה 15.9. והיא ככל הנראה ארעה בגלקסיה.
NGC 3109 היא גלקסיית מוט ספירלית קטנה יחסית (בעבר סווגה גם כגלקסיה לא-סדורה), שנמצאת בקבוצת הכוכבים נחש מים על הגבול עם קבוצת משאבה במרחק של כ-4.2 מיליון שנות אור ממערכת השמש, סמוך לקצה של הקבוצה המקומית.
NGC 3109 היא הגדולה והבהירה ביותר מבין מספר גלקסיות שנמצאות בסביבתה ומהוות ביחד איתה תת-קבוצה של גלקסיות שנקראת על שמה קבוצת NGC 3109 (לפעמים נקראת גם קבוצת משאבה - סקסטנט).
חברות נוספות בתת-קבוצה זו הן הגלקסיות הננסיות גלקסיית משאבה הננסית, גלקסיית סקסטנט A וגלקסיית סקסטנט B והן נמצאות במרחק של בין 5.2 מיליון שנות אור ל-5.8 מיליון שנות אור ממרכזה של הקבוצה המקומית (NGC 3109 עצמה היא במרחק של 5.7 מיליון שנות אור).
חלק מהחוקרים רואים בהן קבוצת גלקסיות נפרדת מהקבוצה המקומית, כך ששייכותה של NGC 3109 לקבוצה המקומית מוטלת בספק.
הגלקסיה נמצאת כ-4.5 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לכוכב העמום θ במשאבה וכ-7.2 מעלות מצפון-מערב לכוכב α במשאבה.
כ-1.2 מעלות מדרום לה נמצאת גלקסיית משאבה הננסית ומכיוון שהמרחק של שתיהן ממערכת השמש דומה, מרחק זוויתי זה שקול למרחק של כ-135,000 שנות אור ביניהן, כך שהן קרובות יחסית וייתכן שהן גם קשורות כבידתית זו לזו.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10 והיא התגלתה ב-24 במרץ 1835 על ידי האסטרונום ג'ון הרשל בזמן שערך תצפיות מכף התקווה הטובה והוא כלל אותה בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1847 תחת הציון h 3221 ותיאר אותה כ"חלשה, גדולה מאוד ומאוד מאורכת".
הוא כלל אותה גם בקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 2003 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 3109 כשהיא מתוארת כחלשה למדי, גדולה מאוד, מאורכת מאוד ומעט בהירה יותר במרכזה.
הגלקסיה נראית מאורכת מאוד ואורכה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-19 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-23,550 שנות אור, כרבע מקוטר שביל החלב.
עובייה קטן בהרבה, כחמישית מאורכה בלבד וככל הנראה היא גלקסיית מוט ספירלית שמפנה את צידה אל קו הראייה אליה מכדור הארץ.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-2% ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ- מסות שמש.
הגלקסיה נמצאת בתוך ענן עצום של מימן נייטרלי שמסתו מוערכת בכ- מסות שמש (פי 6.5 ממסת כוכבי הגלקסיה) שמשתרע למרחק כפול מגודלה הנראה של הגלקסיה.
שאר מסת הגלקסיה, למעלה מ-90%, מורכבת מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
בהירותה הנראית הכוללת של הגלקסיה היא פי 135 מיליון מעוצמת ההארה של השמש והמתכתיות הממוצעת של כוכבי הגלקסיה נמוכה מאוד ועומדת על פחות מ-1.5% מזו של השמש, מה שמצביע על אוכלוסיית כוכבים זקנה יחסית לזו של שביל החלב.
למרות שאוכלוסיית כוכבי הגלקסיה היא זקנה יחסית, בחלקה המרכזי של הגלקסיה ממשיכים להיווצר כוכבים חדשים ואוכלוסיית מרכז הגלקסיה מורכבת מכוכבים בגילאים שונים ובחלקה החיצוני של הגלקסיה נמצאים כוכבים זקנים בלבד.
NGC 3077 היא גלקסיה לא-סדורה שנמצאת בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה, במרחק של כ-12.4 מיליון שנות אור ממערכת השמש, ושייכת לקבוצת M81. הגלקסיה נמצאת כ-7.9 מעלות ממערב לכוכב λ (למבדא) בדרקון וכ-9.4 מעלות מצפון-מערב לדובהה.
כשלושת רבעי מעלה מצפון-מערב לה נמצאת M81 ומעט יותר ממעלה מצפון-צפון-מערב לה נמצאת M82, שתיהן שייכות גם כן לקבוצת M81.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.1 והיא התגלתה ב-8 בנובמבר 1801 (יחד עם NGC 2976) על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, וקיבלה את הציון I.286 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1802, שם תוארה על ידיו כ"בהירה מאוד, גדולה למדי, עגולה, מתבהרת במידה רבה ובהדרגה לכיוון המרכז".
בנוסף ציין הרשל שבצידה הצפוני יש מעין קרן חלשה שפוגעת בצורתה העגולה.
ג'ון הרשל צפה בה וכלל אותה בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 כערפילית מספר 658, ותיאר אותה כ"בהירה, עגולה, עם בהירות שעולה בחדות במרכזה".
בשנת 1863 הוא כלל אותה גם בקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הציון GC 1982 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 3077 כשהיא מתוארת כבהירה למדי, גדולה למדי, עגולה, בעלת מרכז בהיר ובעלת קרן בולטת.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-5.4 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של קרוב ל-20,000 שנות אור, כחמישית מקוטר שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-3% ממסת שביל החלב.
בשל קרבתה הרבה ל-M81 ול-M82, היא מושפעת מכוחות הכבידה של שכנותיה הגדולות יותר והשפעה זו גורמת לעננים של אבק וגז להפלט ממנה למרחב שבינה ובין M81 וליצור מעין זרוע המחברת ביניהן, וכן לענני אבק המסתירים חלקים ממנה ונותנים לה את צורתה הייחודית.
כוחות הכבידה גורמים גם לצפיפות לא אחידה של הגז במרכז הגלקסיה וכתוצאה מכך מתרחשת יצירת כוכבים אינטנסיבית במרכז הגלקסיה, שמכיל אוכלוסייה של כוכבים צעירים וחמים וכן צבירי כוכבים.
אוכלוסיית הכוכבים הצעירים והחמים גורמת למרכז הגלקסיה להיות בהיר באופן ניכר משאר הגלקסיה וליצור ספקטרום פליטה שאופייני לגלקסיות בעלות גרעין גלקטי פעיל, כך שבשנת 1943 היא נכללה ברשימת הגלקסיות בעלות גרעין פעיל שייצר האסטרונום קארל סייפרט, למרות שהיא איננה גלקסיה ספירלית כמו שאר הגלקסיות שברשימה.
כיום היא אינה נחשבת לגלקסיית סייפרט.
NGC 2976 היא גלקסיה ספירלית ננסית שנמצאת בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה, במרחק של כ-11.6 מיליון שנות אור ממערכת השמש, ושייכת לקבוצת M81. הגלקסיה נמצאת כ-4.25 מעלות ממזרח לכוכב ρ (רו) בדובה הגדולה וכ-10 מעלות ממערב-צפון-מערב לדובהה.
כ-1.4 מעלות מצפון-מזרח לה נמצאת M81 וכ-2 מעלות מצפון-צפון-מזרח לה נמצאת M82, שתיהן שייכות גם כן לקבוצת M81.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.2 והיא התגלתה ב-8 בנובמבר 1801 (יחד עם NGC 3077) על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, וקיבלה את הציון I.285 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1802, שם תוארה על ידיו כ"בהירה מאוד, גדולה מאוד, מאורכת וללא כוכבים".
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-5.9 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של קרוב ל-20,000 שנות אור, כחמישית מקוטר שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, פחות מאחוז ממסת שביל החלב, כך שהיא מסווגת גם כגלקסיה ננסית.
בשל קרבתה הרבה ל-M81 ול-M82, היא מושפעת מכוחות הכבידה של שכנותיה הגדולות יותר והשפעה זו גורמת לעננים של אבק וגז להתערבל ולצאת מהזרועות שלה ולהסתיר חלקים ממנה ולכן צורתה אינה אופיינית לגלקסיות ספירליות וזרועותיה אינן ברורות וקלות לזיהוי.
נראה שבמרכז הגלקסיה יש מספר גדול של כוכבים צעירים וחמים שמצביעים על תקופה של יצירת כוכבים אינטנסיבית שהחלה לפני כחצי מיליארד שנים, אך קצב יצירת הכוכבים יורד ב-300 מיליון השנים האחרונות והגלקסיה נמצאת בתהליך של מעבר לגלקסיה "שקטה" שבה נוצרים רק מעט כוכבים חדשים.
בחלקה החיצוני של הגלקסיה נמצאים בעיקר כוכבים זקנים שגילם למעלה מ-8 מיליארד שנים ועם מתכתיות נמוכה של כעשירית מהמתכתיות של השמש.
NGC 2403 היא גלקסיה ספירלית שנמצאת בקבוצת הכוכבים ג'ירף, במרחק של כ-10.6 מיליון שנות אור ממערכת השמש, ושייכת לקבוצת M81. הגלקסיה נמצאת באזור ללא כוכבים בהירים, קרוב לגבול בין קבוצות הכוכבים ג'ירף והדובה הגדולה, כ-6.5 מעלות ממערב לכוכב העמום π1 בדובה הגדולה.
מרחקה הזוויתי מ-M81 שבמרכז קבוצת M81 הוא כ-13.5 מעלות, כך ששייכותה לקבוצה אינה ודאית.
מסביב לה נמצאות מספר גלקסיות נוספות עמומות יותר, שמהוות תת-קבוצה של קבוצת M81 ושנקראת תת-קבוצת NGC 2403. NGC 2403 היא הבהירה מבין הגלקסיות שבתת-קבוצה וחוץ ממנה רק NGC 2366, שנמצאת כ-3.7 מעלות מצפון לה, ניתנת לצפייה באמצעות טלסקופ חובבים.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 8.4 והיא התגלתה ב-1 בנובמבר 1788 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, וקיבלה את הציון V.44 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1789, שם תוארה על ידיו כ"בהירה למדי, עגולה, מתבהרת בהדרגה לכיוון מרכזה, בעלת גרעין בהיר".
ג'ון הרשל הכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הציון GC 1541 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 2403, כשהיא מתוארת כערפילית מיוחדת במינה, בהירה ביותר, גדולה ביותר, מאורכת מאוד ומתבהרת בהדרגה לכיוון מרכזה שמכיל גרעין מובחן.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-22 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-67,000 שנות אור, כשני-שלישים מקוטר שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כחמישית ממסת שביל החלב, כאשר רק כ-5% ממסתה או כ- מסות שמש היא מסת הכוכבים שבה וכ-3.5% ממסתה היא של גז מימן חופשי (אזורי H I), ושאר מסת הגלקסיה היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע.
בנוסף ניתן לצפות בגלקסיה במספר רב של אזורי H II שהם ענני מימן מיונן שמקיפים צבירי כוכבים צעירים וחמים שקרינתם מייננת את הגז, מה שמראה שיצירת כוכבים חדשים ממשיכה להתרחש בגלקסיה בקצב גבוה.
בגלקסיה זוהו סופרנובות בשנים 1854, 2002 ו-2004, אולם חוקרים טוענים שהאירועים שזוהו ב-1954 וב-2002 לא היו סופרנובות אלא התפרצויות עזות שהעיפו כמויות גדולה של גז לוהט מפניהם של כוכבים בעלי מסה של עשרות מסות שמש וטמפרטורה של עשרות אלפי קלווין, שהמשיכו להתקיים גם אחרי האירועים.
הסופרנובה של שנת 2004 ארעה בתוך צביר פתוח של כוכבים שגילם קטן מ-100 מיליון שנים ומעריכים שמסתו של הכוכב שהתפוצץ הייתה בין 12 ל-20 מסות שמש.
נכון לשנת 2016 ידוע על שתי גלקסיות ננסיות שמקיפות את NGC 2403, אחת עמומה עם בהירות מדרגה 15 והשנייה עמומה מאוד עם בהירות מדרגה 20.
NGC 3384 היא גלקסיית עדשה בקבוצת הכוכבים אריה, הנמצאת במרחק של כ-36.6 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצת אריה I.
הגלקסיה נמצאת כ-10 מעלות ממזרח לכוכב הבהיר רגולוס וכ-7 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב θ באריה.
כ-7 דקות קשת מדרום מערב לה נמצאת M105 ובמרחק דומה מדרום-דרום-מזרח לה נמצאת NGC 3389, שבניגוד ל-NGC 3384 ול-M105, אינה שייכת לקבוצת אריה I, אלא נמצאת במרחק של כ-70 מיליון שנות אור ממערכת השמש, כפול ממרחקה של NGC 3384.
הערפילית השלישית שהוזכרה היא NGC 3389 שהתגלתה על ידיו גם כן באותו לילה וקיבלה את הציון II.48 כשהיא מתוארת כעמומה ומאורכת.
גודלה הזוויתי של NGC 3384 הוא כ-5.5 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-58,500 שנות אור, כ-60% מקוטרו של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כשמינית ממסת שביל החלב, כאשר כמחצית ממנה היא מסת הכוכבים שבה, והמחצית השנייה היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע.
נראה שמרכז הגלקסיה צפוף מאוד, וברדיוס של כ-2,400 שנות אור בלבד, מרוכזת מסה של כ- מסות שמש, שכ- מסות שמש ממנה היא של חור שחור על-מסיבי.
את הגלקסיה מקיפה מערכת גדולה של כ-100 צבירים כדוריים.
NGC 3384 ו-M105 מוקפות בטבעת ענקית של מימן נייטרלי (אזור H I) שקוטרה כ-650,000 שנות אור.
NGC 3412 היא גלקסיית עדשה בקבוצת הכוכבים אריה, הנמצאת במרחק של כ-33.2 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצת אריה I.
הגלקסיה נמצאת כ-10.5 מעלות ממזרח לכוכב הבהיר רגולוס וכ-6 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב θ באריה.
כמעלה מדרום-מערב לה נמצאות שלוש הגלקסיות M105, NGC 3384 ו-NGC 3389, כאשר השתיים הראשונות שייכות גם כן לקבוצת אריה I.
לגלקסיה בהירות מדרגה 10.54 והיא התגלתה ב-8 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, וקיבלה את הציון I.27 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1786, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד, עם מרכז מעורפל ובהיר ושני ענפים עמומים שיוצאים ממנה לכיוון צפון-מערב ודרום מזרח.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים ורשם אותה כערפילית מספר 774 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833, בו הוא תיאר אותה כבהירה, עגולה עם מרכז שמתבהר בפתאומיות.
הוא הכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הציון GC 2229 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 3412, כשהיא מתוארת כבהירה, קטנה, מאורכת ומתבהרת באופן חד במרכזה ליצירה של גרעין בהיר.
גודלה הזוויתי של NGC 3412 הוא כ-3.7 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-35,500 שנות אור, כשליש מקוטרו של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כעשירית ממסת שביל החלב, כאשר כשלושה רבעים ממנה היא מסת הכוכבים שבה, והרבע הנותר הוא חומר אפל שטיבו אינו ידוע.
בדומה לגלקסיות עדשה אחרות, ב-NGC 3412 יש מעט מאוד מימן חופשי ומסתו מוערכת בפחות מ- מסות שמש, כך שכמעט לא נוצרים בה כוכבים חדשים - רק כ-5 מסות שמש ב-1,000 שנים.
המתכתיות של כוכבי הגלקסיה גבוהה פי 2.6 מזו של השמש ואין בה כמעט בכלל אוכלוסייה צעירה של כוכבים, למעט בגרעין שלה.
NGC 3377 היא גלקסיה אליפטית בקבוצת הכוכבים אריה, הנמצאת במרחק של כ-36.3 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצת אריה I.
הגלקסיה נמצאת כ-9.8 מעלות ממזרח לכוכב הבהיר רגולוס וכ-6.6 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב θ באריה.
כמעלה מדרום מערב לה נמצאת NGC 3412 וכ-1.4 מעלות מדרום לה נמצאות שלוש הגלקסיות M105, NGC 3384 ו-NGC 3389, כאשר כולן חוץ מ-NGC 3389 שייכות גם כן לקבוצת אריה I.
במרחק זוויתי של כ-7 דקות קשת מצפון-מערב ל-NGC 3377 נמצאת גלקסיית לוויין לא-סדורה ננסית שמסומנת כ-NGC 3377A ולה בהירות מדרגה 13.6, כך שקשה להבחין בה באמצעות ציוד חובבים.
לגלקסיה בהירות מדרגה 10.38 והיא התגלתה ב-8 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, וקיבלה את הציון II.99 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1786, כשהיא מתוארת כבהירה למדי וקטנה.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים ורשם אותה כערפילית מספר 754 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833, בו הוא תיאר אותה כבהירה מאוד, עגולה עם מרכז שמתבהר בפתאומיות לצורה של כוכב.
הוא הכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הציון GC 2201 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 3377, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד, די גדולה, מאורכת ומתבהרת באופן חד במרכזה ליצירה של גרעין בהיר.
גודלה הזוויתי של NGC 3377 הוא כ-5.2 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-55,000 שנות אור, מעט יותר מחצי קוטרו של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-5% ממסת שביל החלב, כאשר כ-70% ממנה היא מסת הכוכבים שבה, והשאר הוא חומר אפל שטיבו אינו ידוע.
נראה שבמרכז הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי שמסתו סביב מסות שמש.
את הגלקסיה מקיפים מאות צבירים כדוריים, כמו גם גלקסיית הלוויין הננסית NGC 3377A, שמרחקה ממרכזה של NGC 3377 הוא כ-65,000 שנות אור בלבד.
NGC 3489 היא גלקסיית עדשה בקבוצת הכוכבים אריה, הנמצאת במרחק של כ-28.9 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצת אריה I.
הגלקסיה נמצאת כ-3.7 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב θ באריה וכ-12.5 מעלות ממזרח לכוכב הבהיר רגולוס.
כ-3.2 מעלות ממערב-דרום-מערב לה נמצאות שלוש הגלקסיות M105, NGC 3384 ו-NGC 3389, ששתי הראשונות הן במרכז תת-קבוצת M96, שמהווה את חלקה המערבי של קבוצת אריה I, וכ-4.7 מעלות ממזרח לה נמצאת "שלישיית אריה" - הגלקסיות M65, M66 ו-NGC 3628, ששייכות לתת-קבוצת M66, שמהווה את חלקה המזרחי של קבוצת אריה I.
לגלקסיה בהירות מדרגה 10.29 והיא התגלתה ב-8 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, וקיבלה את הציון II.101 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1786, כשהיא מתוארת כבהירה למדי, קטנה, ובעלת מרכז בהיר יותר משוליה.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים ורשם אותה כערפילית מספר 806 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833, בו הוא תיאר אותה כבהירה מאוד ועם מרכז שמתבהר בפתאומיות, אבל פעם אחת הוא תיאר אותה כקצת מאורכת ופעם אחרת כעגולה.
הוא הכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הציון GC 2276 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 3489, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד, גדולה למדי, מעט מאורכת ועם גרעין בהיר במרכזה.
גודלה הזוויתי של NGC 3489 הוא כ-3.5 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של קרוב ל-30,000 שנות אור, פחות משליש קוטרו של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-5% ממסת שביל החלב, כאשר כ-70% ממנה, כ- מסות שמש היא מסת הכוכבים שבה, ושאר המסה היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע.
נראה שבמרכז הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי שמסתו כ-6 מיליון מסות שמש, וייתכן שהוא יוצר גרעין גלקטי פעיל, שכן מרכז הגלקסיה מייצר קרינת X, אך מצד שני לא נמדדת ממנו קרינת רדיו חזקה שמאפיינת את רוב הגלקסיות המכילות גרעין גלקטי פעיל.
ניתן להבחין בספקטרום פליטה חזק יחסית של חנקן, חמצן וגופרית מיוננים, ועל פי הרחבת דופלר של פסי הפליטה, נראה שהחומר נע סביב המרכז במהירות של כ-215 קילומטר בשנייה, ומשום כך הגלקסיה מסווגת כגלקסיית סייפרט מסוג 2.
NGC 3239 היא גלקסיה לא-סדורה בקבוצת הכוכבים אריה, הנמצאת במרחק של כ-31.7 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת ככל הנראה לקבוצת אריה I.
לגלקסיה בהירות מדרגה 11.37 והיא התגלתה ב-21 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, וקיבלה את הציון IV.10 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1786, כשהיא מתוארת ככוכב שלידו ערפילית עמומה מאוד שנמשכת לכיוון צפון-מזרח.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים ורשם אותה כערפילית מספר 710 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833, בו הוא תיאר אותה ככוכב מדרגה 9 שנמצא בתוך ערפילית עמומה מאוד, אך לא במרכזה.
הוא הכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הציון GC 2099 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 3239, כשהיא מתוארת כעמומה מאוד ועם כוכב סמוך למרכזה.
הגלקסיה נמצאת כמעט 3 מעלות מדרום-דרום-מזרח לכוכב אלג'יבה וכ-6.5 מעלות מצפון-מזרח לכוכב הבהיר רגולוס.
כ-7 מעלות מדרום-מזרח לה נמצאות שלוש הגלקסיות M105, NGC 3384 ו-NGC 3389, כאשר שתי הראשונות הן במרכז תת-קבוצת M96, שמהווה את חלקה המערבי של קבוצת אריה I.
בשל המרחק הגדול יחסית, שייכותה לקבוצת אריה I אינה ודאית, אך בשל המרחק וההסחה לאדום הדומים לאלו של שאר גלקסיות הקבוצה, מקובל לכלול אותה בקבוצה.
הכוכב הבהיר יחסית שנראה סמוך למרכזה ושתואר כבר על ידי ויליאם הרשל, אינו חלק מהגלקסיה אלא שייך לשביל החלב ורק במקרה הוא נמצא על קו הראייה אל מרכז הגלקסיה.
גודלה הזוויתי של NGC 3239 הוא כ-5 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-46,000 שנות אור, פחות מחצי קוטרו של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-2% ממסת שביל החלב, והיא מכילה כמות גדולה יחסית של גז מימן, כ- מסות שמש, שמהוות למעלה מ-10% ממסת הגלקסיה.
בדומה לגלקסיות לא סדורות, מתרחשת בה יצירה של כוכבים חדשים ויש בה אוכלוסייה צעירה של כוכבים מסיביים וחמים בתוך עשרות אזורי H II.
מבנה הגלקסיה הוא מאוד לא סדור וניתן להבחין בה בשרידים של דיסקה, אזורי H I ואזורי H II מפוזרים במקומות שונים ועם מהירויות שונות, באוכלוסיות כוכבים זקנות לצד צעירות וכן בשבלים של חומר שנפלטים ממנה למרות שאין בקרבתה גלקסיות אחרות שיכולות לגרום ליצירתם.
סיבות אלה מעלות את ההשערה שהגלקסיה היא תוצר של התמזגות של מספר גלקסיות קטנות יותר לגלקסיה גדולה אחת.
בינואר 2012 נצפתה בגלקסיה סופרנובה מסוג II שהגיעה בשיאה לדרגת בהירות 14.6 וקיבלה את הציון SN 2012A.
הכוכב שיצר את הסופרנובה היה ככל הנראה על-ענק עם מסה של כ-15 מסות שמש וכתוצאה מהפיצוץ הועפו שכבותיו החיצוניות במהירות שהגיעה לכ-3,000 קילומטר בשנייה או כאחוז ממהירות האור.
NGC 247 היא גלקסיה ספירלית בקבוצת הכוכבים לווייתן, הנמצאת במרחק של כ-10.7 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצת פסל.
הגלקסיה נמצאת כ-2.9 מעלות מדרום-דרום-מזרח לכוכב דנב קאיטוס וכ-9 מעלות מצפון-צפון-מערב לכוכב α בפסל, בערך על הקו המחבר את שני הכוכבים.
כ-4.5 מעלות מדרום לה נמצאת גלקסיית הפסל שבמרכז הקבוצה.
לגלקסיה בהירות נראית בדרגה 9.1. היא התגלתה ב-20 באוקטובר 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, וקיבלה את הציון V.20 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1786, כשהיא מתוארת כפס אור בהיר למדי בכיוון צפון-דרום.
בנו של ויליאם, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן ורשם אותה כערפילית מספר 57 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833, בו הוא תיאר אותה כעמומה ביותר, גדולה מאוד, מאורכת ביותר, מתבהרת מעט ובהדרגה בכיוון המרכז וללא כוכבים.
הוא הכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הציון GC 132. בשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 247, כשהיא מתוארת כעמומה, גדולה מאוד ומאורכת ביותר.
אורכה הזוויתי של NGC 247 הוא כ-21.5 דקות קשת, כשני שלישים מקוטרו של הירח המלא, שממרחקה שקול לקוטר של כ-67,000 שנות אור, כשני שלישים מקוטרו של שביל החלב.
מישור הגלקסיה נטוי ביחס לקו הראייה אליה בזווית של כ-74 מעלות ולכן רוחבה הזוויתי הוא כשליש בלבד מאורכה הזוויתי והיא נראית מאוד צרה וארוכה.
בצידה הצפוני של הגלקסיה (ימין בתמונה) יש אזור חשוך כמעט ללא כוכבים או גז בגודל של כ-11,000 שנות אור, ושכמעט לא פולט קרינה.
באזור הזה יש מעט כוכבים זקנים שגילם גדול מהגיל הממוצע של כוכבי הגלקסיה ואין בו כלל יצירה של כוכבים חדשים.
לא ברור מה התהליך שהביא ליצירת האזור הזה.
מסתה של NGC 247 מוערכת בכ- מסות שמש, כ-15% ממסת שביל החלב, כאשר מסת כוכבי הגלקסיה מהווה כ- מסות שמש ומסת הגז החופשי שבה היא כ- מסות שמש.
שאר המסה שמהווה יותר מ-90% מהמסה הכוללת היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע.
בשנת 2014 נצפתה התפרצות חזקה של קרני-X ממרכז הגלקסיה, בעוד שעד אז הגלקסיה נחשבה לחסרת גרעין גלקטי פעיל, ונראה שסיבת ההתפרצות הייתה ספיחת חומר על ידי חור שחור.
לא ידוע האם מדובר בחור שחור במערכת זוגית שספח חומר מבן זוגו או בחור שחור על-מסיבי בליבת הגלקסיה שיוצר גרעין גלקטי לא פעיל רוב הזמן עם תקופות פעילות קצרות מדי פעם.
NGC 300 היא גלקסיה ספירלית בקבוצת הכוכבים פסל, הנמצאת במרחק של כ-6.4 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצת פסל.
הגלקסיה נמצאת כ-7 מעלות מצפון-מזרח לכוכב אנקא וכ-8.3 מעלות מדרום לכוכב α בפסל.
כ-8 מעלות ממערב-דרום-מערב לה נמצאת NGC 55.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 8.13 והיא התגלתה ככל הנראה בין 1823 ל-1826 על ידי האסטרונום ג'יימס דנלופ, בזמן שסקר את שמי הדרום מאוסטרליה.
הגלקסיה קיבלה את הציון 530 בקטלוג הערפיליות שדנלופ פרסם בשנת 1828, כשהיא מתוארת כערפילית גדולה למדי ועמומה, שמכילה הרבה כוכבים עמומים עם צפיפות גדולה יותר במרכזה.
ג'ון הרשל, צפה בה מכף התקווה הטובה שבדרום אפריקה בספטמבר 1834 ובנובמבר 1837 ורשם אותה כערפילית מספר 2359 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1847, בו הוא תיאר אותה כגדולה מאוד, מאורכת או אליפטית, מתבהרת מעט ובהדרגה בכיוון המרכז ועם מספר כוכבים.
בתצפית הראשונה הוא תיאר אותה כבהירה, אך בתצפיות הבאות היא תוארה כעמומה או כעמומה מאוד וכן ציין הרשל שיש לה מעין גרעין נוסף שצמוד אליה.
הוא ייחס את גילויה לדנלופ, אך ציין שבניגוד לדנלופ הוא לא מבחין בהרבה כוכבים עמומים בתוכה ולכן הטיל ספק בכך שמדובר באותה ערפילית.
הוא הכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הציון GC 169 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 300, כשהיא מתוארת כבהירה למדי, גדולה מאוד, מאורכת ביותר ומתבהרת בהדרגה לכיוון המרכז, וגילויה מיוחס לג'ון הרשל.
אורכה הזוויתי של NGC 300 הוא כ-22 דקות קשת, כשני שלישים מקוטרו של הירח המלא, שממרחקה שקול לקוטר של כ-40,000 שנות אור, פחות מחצי קוטרו של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-5% ממסת שביל החלב, כאשר מסת כוכבי הגלקסיה מהווה כ-7% בלבד ממסת הגלקסיה, כ- מסות שמש, ומסת גז המימן החופשי שבה היא כ-5% אחוזים ממסתה או כ- מסות שמש.
שאר המסה שמהווה כ-88% מהמסה הכוללת היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע.
בדומה לגלקסיות ספירליות אחרות, זרועות הגלקסיה מתאפיינות באוכלוסיית כוכבים כחולים, חמים וצעירים יחסית, בעוד ששאר הגלקסיה מכיל אוכלוסייה זקנה יותר.
בהתאם לגיל המבוגר יחסית של הגלקסיה, גם המתכתיות של כוכביה נמוכה יחסית והיא כעשירית מזו של השמש.
במרכז הגלקסיה נמצא גם מקור חזק של קרני-X שמסומן כ-NGC 300 X-1 וככל הנראה מקורו בכוכב וולף-ראייה וחור שחור המקיפים זה את זה ושהיו בעבר כוכב כפול.
הכוכב מאבד חומר שנבלע על ידי החור השחור והתאוצה הגדולה של החומר יוצרת את הקרינה.
בשנים 2008 ו-2010 נצפו בגלקסיה שני אירועים של התבהרות פתאומית של כוכב באופן שמזכיר סופרנובה, אך חלש בהרבה.
האירוע של 2008 שסומן כ-NGC 300 OT2008-1 נצפה כהתבהרות של כוכב לעוצמת הארה של פי 4.4 מיליון מעוצמת ההארה של השמש.
חיפוש בתמונות קודמות של המקום העלה שבמקום היה כוכב מוקף בענן אבק עם עוצמת הארה של פי 60,000 מעוצמת ההארה של השמש, שמתאימה לכוכב עם מסה גדולה של למעלה מ-10 מסות שמש.
לא ידוע מה המנגנון שגרם להתבהרות הפתאומית והקצרה יחסית, אך נראה שהכוכב אינו יציב ומגיע לשלבי חייו האחרונים.
האירוע של 2010 נחשב בתחילה לסופרנובה וקיבל את הסימון SN 2010da, אך לאחר מכן התברר שמדובר באירוע דומה של התבהרות פתאומית של על-ענק צהוב עם מסה של 12-10 מסות שמש, שהגיע בשיאו לעוצמת הארה של למעלה מפי מיליון מעוצמת ההארה של השמש.
NGC 300, כמו גם NGC 55 הסמוכה ועוד מספר גלקסיות ננסיות נמצאות במחצית המרחק בין שביל החלב וגלקסיית הפסל, שנמצאת במרכזה של קבוצת פסל.
לא ברור האם הגלקסיות האלה אכן קשורות כבידתית לשאר הגלקסיות של קבוצת פסל ומהוות תת-קבוצה שלה, או שהן למעשה קבוצת גלקסיות קטנה נפרדת, שנמצאת בין הקבוצה המקומית וקבוצת פסל.
אם זו אכן קבוצה נפרדת, אז ייתכן שזו קבוצת הגלקסיות הקרובה ביותר לקבוצה המקומית.
NGC 2535 היא גלקסיית מוט ספירלית בקבוצת הכוכבים סרטן, אשר מקיימת קשר כבידתי עם הגלקסיה הספירלית NGC 2536. האינטראקציה עיוותה את הדיסק והזרועות הספירליות של NGC 2535, ויצרה מבנה מוארך, הנראה באורכי גל אולטרה סגול, המכילים צבירי כוכבים כחולים בהירים, שנוצרו לאחרונה, בנוסף לאזורי יצירת כוכבים סביב מרכז הגלקסיה.
NGC 1981 הוא צביר כוכבים פתוח הממוקם קבוצת כוכבים אוריון.
הוא התגלה על ידי ויליאם הרשל ב-4 בינואר 1827. הצביר ממוקם צפונית מערפילית אוריון.
מסת הצביר מוערכת בכ-137 ממסת השמש.
המרחק מכדור הארץ הוא כ-400 פרסק.
הצביר כולל שיש כוכבים בהירים יחסית ומספר כוכבים נוספים לרבות HD 37017. יש שרואים בו תנין כאשר הכוכב המערבי הוא הזנב וקבוצות של שלושה כוכבים מהווים זוגות רגליים.
NGC 2359 היא ערפילית פליטה הממוקמת קבוצת כוכבים כלב גדול במרחק של כ-4000 פרסק מהשמש.
הערפילית התגלתה בשנת 1785 על ידי ויליאם הרשל.
היא ידועה גם בשם "ערפילית קסדתו של תור".
הכוכב המרכזי של הערפילית HD 56925 הוא כוכב וולף-ראייה חם במיוחד ומשוער שהוא נמצא בשלב מתקדם להפוך לסופרנובה.
לערפילית צורת בועה כוללת, אך עם מבנים חוטיים מורכבים.
הערפילית מכילה כמה מאות מסות שמש של חומר מיונן, ועוד כמה אלפי טונות של גז מיונן.
זהו חומר בין-כוכבי ברובו הנסחף על ידי רוחות מהכוכב המרכזי, אם כי נראה כי חלק מהחומרים מועשרים בתוצרי היתוך וסביר להניח שיגיע ישירות מהכוכב.
קצב ההתפשטות של חלקים שונים של הערפילית נע בין 10 קמ"ש ל-30 קמ"ש לפחות, מה שמוביל להערכות גיל של 78,500 - 236,000 שנים.
הערפילית נחקרה באורכי גל רדיו וקרני רנטגן, אך עדיין לא ברור אם היא הופקה בשלב הרצף הראשי של Class O של ההתפתחות, כעל-ענק אדום, משתנה כחול זוהר, או בעיקר ככוכב וולף-רייט.
NGC 3132 (הידועה גם בשמות: ערפילית שמונה פרצים, ערפילית הטבעת הדרומית או קאלדוול 74) היא ערפילית פלנטרית בהירה ונחקרת בהרחבה בקבוצת הכוכבים מפרש.
מרחק הערפילית מכדור הארץ מוערך כ-613 פארסק, או 2,000 שנות אור.
ערפילית הטבעת הדרומית נבחרה כאחד מחמשת העצמים הקוסמיים שנצפו וצולמו על ידי טלסקופ החלל ג'יימס ווב של נאס"א כחלק מפרסום תמונות המדע הראשונות שלו בתאריך 12 ביולי 2022.
תמונות של ערפילית הטבעת הדרומית חושפות שני כוכבים קרובים זה לזה בתוך הערפילית, אחד בבהירות נראית של 10, והשני של 16. הכוכב המרכזי של הערפילית הפלנטרית הוא ננס לבן, והוא העמום מבין שני הכוכבים.
הכוכב המרכזי הלוהט בטמפרטורה של כ-100,000K התפוצץ כעת מהשכבות החיצוניות שלו וגורם לערפילית להאיר מפליטת הקרינה האולטרה- סגולה העזה שלו.
NGC 4414 היא גלקסיה ספירלית נעדרת מוט שנמצאת במרחק של כ-62 מיליון שנות אור מכדור הארץ, בקבוצת הכוכבים שערות ברניקי.
ב-1974 נצפתה בה הסופרנובה SN 1974G, היחידה שתועדה בגלקסיה זו עד כה.
הגלקסיה צולמה על ידי טלסקופ החלל האבל ב-1995 במסגרת המשימה העיקרית של HST שמטרתה לקבוע את המרחק עד לגלקסיות, במסגרת פרויקט מורשת האבל.
צוות בינלאומי של אסטרונומים, בראשותו של ד"ר ונדי פרידמן ממצפה הכוכבים של מכון קרנגי בוושינגטון, צפה בגלקסיה זו ב 13 הזדמנויות שונות במהלך חודשיים.
הצילום היה חלק מהמאמץ המתמשך של חקירת משתנים קפאידיים של הגלקסיה.
זרועותיה החיצוניות של הגלקסיה כחולות בצבען, עדות ליצירה מתמשכת של כוכבים צעירים.
על סמך גילוים ומדידות הבהירות הקפדנית של כוכבים משתנים ב- NGC 4414, האסטרונומים של הפרויקטהצליחו לקבוע במדויק המרחק לגלקסיה: המרחק שהתקבל ל- NGC 4414, 19.1 מגה-פרק או כ -60 מיליון שנות אור, יחד עם המרחקים שנקבעו באופן דומה לגלקסיות סמוכות אחרות, התרחב הידע הכללי של האסטרונומים לגבי קצב התפשטות היקום.
NGC 3842 היא גלקסיה אליפטית אשר נמצאת במרחק של כ-280 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים אריה.
הגלקסיה התגלתה על ידי האסטרונום הבריטי ווילאם הרשל.
ישנן ראיות אשר מראות כי הגלקסיה מכילה חור שחור בעל מסה של 9.7 מיליארד מסות שמש, אחד החורים השחורים הכבדים ביותר הידועים לאדם.
NGC 4361 הוא ערפילית פלנטרית הנמצאת במרחק של כ-3,900 שנות אור (1,200 פארסק) מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים עורב.
מסתה של הערפילית מוערכת בכ-0.4 מסת שמש, קוטרה הזוויתי של הערפילית כ-2 דקות קשת ששקולות לקוטר של כ-2.25 שנות אור והיא מתפשטת במהירות של כ-26 ק"מ בשנייה.
לערפילית בהירות נראית מדרגה 10.9 כך שניתן לצפות בה באמצעות טלסקופ חובבים כ-2.4 מעלות מדרום-מזרח לכוכב ג'יינה (γ בעורב) וכ-2.6 מעלות מדרום-דרום-מערב לכוכב אלגורב (δ בעורב).
הערפלית התגלתה על ידי ויליאם הרשל בשנת 1785.
NGC 4236 היא גלקסיית מוט ספירלית שנמצאת בקבוצת הכוכבים דרקון, במרחק של כ-11.1 מיליון שנות אור ממערכת השמש, וייתכן שהיא שייכת לקבוצת M81. הגלקסיה נמצאת כמעלה וחצי ממערב לכוכב κ (קפא) בדרקון וכ-4 מעלות ממזרח לכוכב λ (למבדא) בדרקון.
מרחקה הזוויתי מ-M81 שבמרכז קבוצת M81 הוא כ-12.5 מעלות, והמרחק ביניהן הוא לפחות 2.6 מיליון שנות אור, כך ששייכותה לקבוצה אינה ודאית.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.1 והיא התגלתה ב-6 באפריל 1793 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, וקיבלה את הציון V.51 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1802, שם תוארה על ידיו כ"עמומה מאוד, מאורכת מאוד וללא כוכבים נראים לעין".
בנו, ג'ון הרשל, הכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הציון GC 2825 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 4236, כשהיא מתוארת כחלשה מאוד, די גדולה, מאורכת מאוד ומתבהרת בהדרגה לכיוון מרכזה.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-22 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-70,000 שנות אור, כשני-שלישים מקוטר שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-3% ממסת שביל החלב, כאשר כחמישית ממסתה או כ- מסות שמש היא מסת הכוכבים שבה, וכעשירית ממסתה, כ- מסות שמש, היא של גז מימן חופשי (אזורי H I).
שאר מסת הגלקסיה היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע.
בגלקסיה מתרחשת יצירה של כוכבים חדשים בקצב מתון ובאופן אחיד למדי.
בשני מקומות בשולי הדיסקה של הגלקסיה נמצאים מספר אזורי H II גדולים, שחלקם בולטים באופן ניכר מדיסקת הגלקסיה, אך במרכז הגלקסיה נמצאים רק אזורי H II קטנים יחסית.
בגלקסיה יש מספר גדול של צבירי כוכבים צעירים ומסיביים, שמצביעים על כך שבמיליוני השנים האחרונות הייתה בגלקסיה יצירת כוכבים חדשים בקצב גבוה יותר מהקצב הנוכחי.
NGC 3628, נקראת לפעמים גם גלקסיית ההמבורגר בשל צורתה, היא גלקסיה ספירלית בקבוצת הכוכבים אריה, הנמצאת במרחק של כ-32 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לשלישיית אריה.
הגלקסיה נמצאת כ-7 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב הבהיר דנבולה וכ-2.3 מעלות מדרום-מזרח לכוכב θ באריה.
0.6 מעלה מדרום לה נמצאת M66 ובאותו מרחק זוויתי מדרום-מערב לה נמצאת M65, שתי שותפותיה לשלישיית אריה.
בסביבתה נמצאות גלקסיות רבות נוספות, אך הן עמומות בהרבה ואינן שייכות לקבוצת אריה I אלא לקבוצות גלקסיות רחוקות יותר.
לגלקסיה בהירות מדרגה 9.48 והיא התגלתה ב-8 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, וקיבלה את הציון V.8 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1786, כשהיא מתוארת כבהירה ומאורכת.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים ורשם אותה כערפילית מספר 859 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833, בו הוא תיאר אותה כמאוד ארוכה וצרה, מתבהרת בהדרגה בכיוון המרכז, ובתצפיות שונות תיאר אותה כבהירה למדי, חלשה או חלשה למדי.
הוא הכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הציון GC 2378 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 3628, כשהיא מתוארת כבהירה למדי, גדולה מאוד ומאורכת מאוד.
גודלה הזוויתי של NGC 3628 הוא כמעט 15 דקות קשת - כחצי קוטרו של הירח המלא, שממרחקה שקול לקוטר של קרוב ל-140,000 שנות אור, כ-40% יותר מקוטרו של שביל החלב.
קו הראייה מכדור הארץ אל הגלקסיה משיק למישור הדיסקה שלה כך שהיא נראית מצידה, ולכן צורתה מאורכת וצרה מאוד, רוחבה הזוויתי הוא כחמישית בלבד מאורכה.
מסיבה זאת שטח הפנים שניתן לראייה הוא קטן יחסית, כך שלמרות גודלה, היא פחות בהירה משתי שכנותיה שהתגלו 4 שנים לפניה על ידי שארל מסיה.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כחמישית ממסת שביל החלב, כאשר כשני שלישים ממנה, כ- מסות שמש היא מסת הכוכבים שבה.
בנוסף הגלקסיה עשירה מאוד בגז מימן נייטרלי (אזורי H I), שמסתו הכוללת בגלקסיה מגיעה לכ- מסות שמש, והיא מכילה גם כמות גדולה של אבק שמסתו מוערכת בכ- מסות שמש.
שאר המסה היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע.
בשל כמויות הגז והאבק הגדולות שבגלקסיה, מתרחשת בה יצירה של כוכבים חדשים בקצב גבוה יחסית של כ-5 מסות שמש בשנה.
בשל הקרבה של NGC 3628 ל-M65 ול-M66, היא מושפעת מכוחות הכבידה שלהן מה שגורם לעיוותים בצורתה ולעננים גדולים של מימן שנפלטים מקצותיה.
אחד העננים יוצר חיבור שאורכו למעלה מ-300,000 שנות אור בינה ובין M65. צורתה המעוותת וכמות האבק שבה מרמזים על אירוע של התנגשות בגלקסיה אחרת בעבר, ולפי סימולציות נראה שהיא התנגשה ב-M66, שגם היא גלקסיה ספירלית מעוותת.
בעננים שנפלטים מהגלקסיה ממשיכים להיווצר כוכבים חדשים, אך צפיפותם נמוכה.
NGC 3593 היא גלקסיית עדשה בקבוצת הכוכבים אריה, הנמצאת במרחק של כ-28.4 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצת אריה I.
הגלקסיה נמצאת כ-2.6 מעלות מדרום לכוכב θ באריה וכ-8.6 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב הבהיר דנבולה.
כמעלה ממזרח-צפון-מזרח לה נמצאת "שלישיית אריה" - הגלקסיות M65, M66 ו-NGC 3628, ששייכות ביחד איתה לתת-קבוצת M66, שמהווה את חלקו המזרחי של קבוצת אריה I.
לגלקסיה בהירות מדרגה 10.67 והיא התגלתה ב-8 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, וקיבלה את הציון V.29 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1786, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד, גדולה למדי, מאורכת ובעלת מרכז בהיר יותר משוליה.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים ורשם אותה כערפילית מספר 840 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833, בו הוא תיאר אותה כמאורכת ועם מרכז בהיר, אך פעם אחת תיאר אותה כבהירה ופעם כעמומה מאוד.
הוא הכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הציון GC 2347 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 3593, כשהיא מתוארת כבהירה, גדולה למדי, מאורכת ועם מרכז בהיר.
גודלה הזוויתי של NGC 3593 הוא כחמש ורבע דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של קרוב ל-43,000 שנות אור, פחות מחצי קוטרו של שביל החלב, והיא קטנה יחסית לשלוש הגלקסיות הגדולות שבשלישיית אריה הסמוכה.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-3% ממסת שביל החלב, כאשר כשלושה רבעים ממנה, כ- מסות שמש היא מסת הכוכבים שבה.
הכוכבים והגז בחלקה המרכזי של NGC 3593 עד לרדיוס זוויתי של כ-15 שניות קשת (שקול לרדיוס של כ-2,000 שנות אור) מסתובבים סביב מרכז הגלקסיה בכיוון הפוך לכיוון התנועה של החומר בשאר הגלקסיה.
כמו כן, לכוכבים שבחלק המרכזי גיל צעיר יחסית ונראה שהם נוצרו ברובם לפני כ-2 מיליארד שנים בעוד שהכוכבים בחלק החיצוני יותר של הגלקסיה הם זקנים יותר וגילם מוערך בכ- 3.6 מיליארד שנים.
גם המתכתיות של הכוכבים בשני האזורים שונה: בחלק הפנימי היא כ-70% מהמתכתיות של השמש ובחלק החיצוני כ-90% מהמתכתיות של השמש.
נראה שהגלקסיה סיפחה אליה כמות גדולה של גז ממקור חיצוני, שכיוון הסיבוב שלו היה הפוך לכיוון הסיבוב המקורי של הגלקסיה, ואירוע זה הביא בעקבותיו לתקופה של יצירת כוכבים חדשים בחלקה הפנימי.
מאז קצב יצירת הכוכבים החדשים ירד לרמה של כחצי מסת שמש בשנה בלבד.
NGC 4244 היא גלקסיה ספירלית בקבוצת הכוכבים כלבי ציד, הנמצאת במרחק של כ-13.4 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצת M94.
לגלקסיה בהירות מדרגה סביב 10.4 והיא התגלתה ב-17 במרץ 1787 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שהכניס אותה לרשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1789 תחת הציון V.41 ותיאר אותה כבהירה מאוד ומאורכת בכיוון דרום-מערב - צפון-מזרח.
הגלקסיה נמצאת כ-4.75 מעלות מדרום-מערב לכוכב β בכלבי ציד וכ-7.6 מעלות ממערב לכוכב קור קרולי.
כמעלה וחצי מדרום לה נמצאת NGC 4214, כ-4.6 מעלות מדרום-דרום-מזרח לה נמצאת NGC 4395 וכ-7.2 מעלות ממזרח-צפון מזרח לה נמצאת M94, כולן גלקסיות ששייכות גם כן לקבוצת M94.
אורכה הזוויתי של NGC 4244 הוא כ-20 דקות קשת, כשני שלישים מקוטרו של הירח המלא, שממרחקה שקול לקוטר יותר מ-75,000 שנות אור, כשלושה רבעים מהקוטר של שביל החלב.
מסתה של NGC 4244 מוערכת בכ- מסות שמש, כחמישית ממסת שביל החלב, כאשר רק כ-2% ממסתה או כ- מסות שמש מורכבים ממסת הכוכבים שבה, ובערך אותה מסה יש לגז החופשי שבה.
שאר המסה, כ-95%, היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע.
בהתאמה לכמות הגז הקטנה יחסית, קצב יצירת הכוכבים בגלקסיה אינו גבוה, כמסת שמש ב-17 שנים.
נראה שבמרכז הגלקסיה יש גרעין שמורכב מצביר כוכבים ענק עם מסה של כ-1.7 מיליון מסות שמש שקוטרו כ-26 שנות אור ושהכוכבים שבו מקיפים את מרכזו במהירויות שמגיעות ל-30 קילומטר בשנייה.
NGC 4214 (נקראה גם NGC 4228, ככל הנראה בעקבות זיהוי שגוי שלה כגלקסיה נוספת) היא גלקסיה לא-סדורה ננסית, דומה לענני מגלן, בקבוצת הכוכבים כלבי ציד, הנמצאת במרחק של כ-9.7 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצת M94.
מבין הגלקסיות שבקבוצה, זאת אחת הגלקסיות הקרובות ביותר לקבוצה המקומית, כך שהיא נמצאת בחזית הקבוצה.
לגלקסיה בהירות מדרגה סביב 9.9 והיא התגלתה ב-24 באפריל 1785 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שהכניס אותה לרשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1789 תחת הציון I.95, ותיאר אותה כבהירה למדי, גדולה למדי ומאורכת בכיוון צפון־מערב - דרום־מזרח ועם מרכז בהיר יותר משוליה.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1146 כשהיא מתוארת כבהירה, גדולה, מתבהרת בהדרגה בכיוון המרכז ועם גרעין כפול, והוא גם הוסיף שרטוט שלה.
באותו הקטלוג הוא ציין ערפילית נוספת שהתגלתה על ידיו במרחק של כ-8.5 דקות קשת ממזרח לערפילית שגילה אביו והוא נתן לה את הציון 1157 ותיאר אותה כעמומה מאוד, גדולה, עגולה ומתבהרת בהדרגה בכיוון מרכזה.
הוא כלל את שתי הערפיליות בקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציונים GC 2804 ו-GC 2818 בהתאמה.
הגלקסיה נמצאת כ-6 מעלות מדרום-מערב לכוכב β בכלבי ציד וכ-8.3 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב קור קרולי.
כמעלה וחצי מצפון לה נמצאת NGC 4244 וכ-3.5 מעלות מדרום-מזרח לה נמצאת NGC 4395, שתיהן גלקסיות ששייכות גם כן לקבוצת M94.
אורכה הזוויתי של NGC 4244 הוא כ-8.5 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-24,000 שנות אור, כרבע מהקוטר של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כחצי אחוז ממסת שביל החלב, כאשר כשליש ממסתה או כ- מסות שמש מורכבים ממסת הכוכבים שבה, ומסת המימן החופשי שבה היא כחצי מכך, כ מסות שמש.
שאר המסה, כ-50%, היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע.
למרות שכוכבי הגלקסיה הם זקנים יחסית וגילם של כשלושה רבעים מהם הוא למעלה מ-8 מיליארד שנים, בגלקסיה מתרחשת במאה מיליון השנים האחרונות עלייה בקצב יצירת הכוכבים כך שיש בגלקסיה גם אוכלוסייה צעירה של כוכבים חמים ומסיביים עם מסה שמגיעה לעשרות מסות שמש, ביניהם יש מאות כוכבי וולף-ראייה.
יצירת הכוכבים החדשים מתרכזת באזורים שבהם נוצרים צבירי כוכבים צעירים עם מתכתיות של כשליש מהמתכתיות של השמש, לעומת מתכתיות נמוכה מאוד של כ-2.5% מהמתכתיות של השמש בשאר חלקי הגלקסיה שבה אוכלוסיית הכוכבים זקנה בהרבה.
בשנת 1954 זוהתה בגלקסיה סופרנובה מסוג I שהגיעה בשיאה לבהירות מדרגה 9, כלומר דומה לבהירותה של כל הגלקסיה.
NGC 4395 היא גלקסיה ספירלית, בקבוצת הכוכבים כלבי ציד, הנמצאת במרחק של כ-13.8 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצת M94.
לגלקסיה בהירות מדרגה סביב 10.1 והיא התגלתה ב-2 בינואר 1786 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שהכניס אותה לרשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1789 תחת הציון V.29, ותיאר אותה כעמומה ביותר, גדולה מאוד ועם מרכז עמום בהרבה משוליה.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1252 כשהיא מתוארת כזוג ערפיליות צמודות, עמומות ביותר וגדולות מאוד כאשר המזרחית מעט בהירה יותר מהמערבית.
בתצפית מאוחרת יותר שיער ג'ון הרשל שייתכן ומדובר בערפילית אחת עם גרעין כפול ומרכז עמום מאוד, והוא גם הוסיף שרטוט שלה.
בקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 הוא פיצל את הערפילית לשתי ערפיליות שונות תחת הציונים GC 2958 ו-GC 2962 וציין שתי ערפיליות נוספות, GC 2959 ו-GC 2960 שנמצאות בסמוך ויוצרות צורה של טרפז עם השתיים הראשונות.
בשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס את כל ארבע הערפיליות לקטלוג הכללי החדש, תחת הציונים NGC 4395, NGC 4399, NGC 4400 ו-NGC 4401 כאשר כולן מתוארות כעמומות ביותר, והשתיים שיוחסו לוויליאם הרשל תוארו גם כגדולות מאוד, עם מרכז עמום יותר מהשוליים וצוין גם שהן חלק מערפילית כפולה.
הגלקסיה נמצאת כ-5.2 מעלות מצפון לכוכב γ בשערות ברניקי וכ-7.75 מעלות מדרום-מערב לכוכב קור קרולי.
כ-3.5 מעלות מצפון-מערב לה נמצאת NGC 4214 וכ-4.5 מעלות מצפון-צפון-מערב לה נמצאת NGC 4244, שתיהן שייכות גם כן לקבוצת M94.
אורכה הזוויתי של NGC 4395 הוא כ-13 דקות קשת, מעט פחות מחצי קוטרו של הירח המלא, שממרחקה שקול לקוטר של כ-53,000 שנות אור, כחצי מהקוטר של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-2.5% ממסת שביל החלב, כאשר רק כ- מסות שמש או כ-5.5% ממנה היא מסת הכוכבים שבגלקסיה, ומסת גז המימן החופשי בגלקסיה היא בערך פי 3 מכך, או כ- מסות שמש, ומהווה כ-16% מהמסה הכוללת.
שאר המסה של הגלקסיה, קרוב ל-80%, היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע.
בשנת 1989 התגלה שלגלקסיה יש גרעין גלקטי פעיל והיא סווגה כגלקסיית סייפרט מסוג I.
זאת הגלקסיה הקטנה ביותר ועם הגרעין העמום ביותר (באופן מוחלט) שמוגדרת כגלקסיית סייפרט.
במרכז הגרעין של הגלקסיה נמצא חור שחור, אך גם מסתו קטנה יחסית לחורים שחורים שיוצרים גרעין גלקטי פעיל ומסתו מוערכת בפחות מחצי מיליון מסות שמש.
למרות שחלק משמעותי ממסת הגלקסיה היא גז מימן חופשי, קצב היצירה של כוכבים חדשים בגלקסיה הוא נמוך מאוד ונע בין אלפית מסת שמש בשנה במרכז הגלקסיה ובין שתי מאיות של מסת שמש בשנה בחלקיה החיצוניים.
NGC 4449 היא גלקסיה לא-סדורה דמוית ענני מגלן בקבוצת הכוכבים כלבי ציד, הנמצאת במרחק של כ-12.6 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצת M94.
לגלקסיה בהירות מדרגה סביב 9.6 והיא התגלתה ב-1 באפריל 1787 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שהכניס אותה לרשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1789 תחת הציון I.213, ותיאר אותה כבהירה מאוד, גדולה למדי, מאורכת בכיוון דרום-מערב - צפון-מזרח ועם 4-3 גרעינים בהירים.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1281 כשהיא מתוארת כערפילית כפולה או מפוצלת, בהירה או בהירה מאוד וגדולה או גדולה מאוד וכן ציין שהוא מצליח להבחין בכוכבים בתוכה.
הוא הכניס את הערפילית לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3002 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 44449, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד, גדולה למדי, מאורכת מאוד, כפולה או מפוצלת ומורכבת מכוכבים הניתנים להפרדה.
הגלקסיה נמצאת כ-3 מעלות מצפון-צפון-מערב לכוכב β בכלבי ציד וכ-7.75 מעלות מצפון-מערב לכוכב קור קרולי.
כ-5 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לה נמצאת M94 וכ-6.5 מעלות מדרום-דרום-מערב לה נמצאת NGC 4244, שתיהן שייכות גם כן לקבוצת M94.
אורכה הזוויתי של NGC 4449 הוא כ-6 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-23,000 שנות אור, כרבע מהקוטר של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-2% ממסת שביל החלב, כאשר רק כעשירית ממנה, כ- מסות שמש היא מסת הכוכבים שבגלקסיה ומסה דומה יש גם לגז המימן החופשי שבגלקסיה.
הגלקסיה כולה מתאפיינת ביצירת כוכבים חדשים בקצב גבוה יחסית של כמסת שמש וחצי בשנה, בערך פי שניים מקצב יצירת הכוכבים בענן המגלני הגדול.
ככל הנראה יצירת הכוכבים האינטנסיבית היא תוצאה של תהליך התמזגות של NGC 4449 עם גלקסיה לוויינית קטנה שהקיפה אותה והתפרקה.
NGC 3738 היא גלקסיה לא סדורה ננסית בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה, הנמצאת במרחק של כ-13.3 מיליון שנות אור ממערכת השמש בין קבוצת M94 ובין קבוצת M81, כך שלא ברור אם היא שייכת לאחת משתי הקבוצות.
לגלקסיה בהירות מדרגה סביב 12 והיא התגלתה ב-14 באפריל 1789 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שהכניס אותה לרשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1802 תחת הציון II.783, ותיאר אותה כבהירה למדי, גדולה למדי ועם מרכז בהיר.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן והכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 2454 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 3738, כשהיא מתוארת בדיוק כפי שתוארה על ידי ויליאם הרשל.
הגלקסיה נמצאת כ-2.8 מעלות ממערב-צפון-מערב לכוכב פקדא וכ-5.1 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לכוכב מראק.
כ-3 מעלות ממערב לה נמצאת ערפילית הינשוף (M97), שנמצאת בתוך שביל החלב, כ-3.7 מעלות ממערב-צפון-מערב לה נמצאת M108 וכ-3.4 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לה נמצאת M109, שתיהן גלקסיות מוט ספירליות שנמצאות במרחק גדול לפחות פי שלושה ממרחקה של NGC 3738 משביל החלב ואינן קשורות אליה.
M94, שבמרכז קבוצת M94, נמצאת במרחק זוויתי של כ-18.5 מעלות מדרום-מזרח ל-NGC 3738 וזוג הגלקסיות M81 ו-M82, שבמרכז קבוצת M81 נמצאות במרחק זוויתי של כ-18.5 מעלות מצפון-מערב לה.
מכיוון שכולן נמצאות במרחק דומה משביל החלב, שנע בין 12 מיליון ל-16 מיליון שנות אור, נראה ש-NGC 3738 נמצאת במרחק דומה של כ-4.2 מיליון שנות אור ממרכזי שתי הקבוצות, כך שלא ברור למי משתיהן היא שייכת, או אם היא בכלל שייכת לאחת מהן.
אורכה הזוויתי של NGC 3738 הוא כ-2.5 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כמעט 10,000 שנות אור, פחות מעשירית הקוטר של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, פחות מ-2 אלפיות מהמסה של שביל החלב, כאשר כמחציתה, כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה וכ- מסות שמש או כ-15% ממנה היא מסת הגז החופשי שבה.
שאר המסה של הגלקסיה, המהווה כשליש מהמסה הכוללת, היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע.
בגלקסיה מתרחשת יצירה של כוכבים חדשים בקצב גבוה יחסית והיא מכילה צבירים גדולים של כוכבים מסיביים וחמים, שפולטים קרינה על-סגולה ומייננים את הגז שסביבם.
NGC 4216 היא גלקסיה ספירלית בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-53 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.01, והיא התגלתה ב-17 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון I.35. הוא תיאר אותה כבהירה, מאורכת מאוד ובעלת מרכז בהיר מאוד.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים, והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1148, כשהיא מתוארת כבהירה או בהירה מאוד, מאורכת, גדולה ובעלת מרכז שמתבהר בחדות.
הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 2806 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4216 כאשר היא מתוארת כבהירה מאוד, גדולה מאוד, מאורכת מאוד ובעלת גרעין בהיר במרכזה.
הגלקסיה נמצאת על הגבול עם קבוצת הכוכבים שערות ברניקי, כ-6.7 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לכוכב הבולט דנבולה.
כמעלה ממזרח-דרום-מזרח לה נמצאת NGC 4267, כמעלה וחצי מצפון-צפון-מזרח לה נמצאת M99 וכ-1.8 מצפון-צפון-מערב לה נמצאת M98. במרחק זוויתי של 2.25 ו-2.5 מעלות ממזרח לה נמצאות M84 ו-M86, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
אורכה הזוויתי של NGC 4216 הוא כ-8 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כמעט 125,000 שנות אור, גדול בכ-25% מהקוטר של שביל החלב, אך מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כחמישית בלבד ממסת שביל החלב.
כ-80% ממסתה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה, מסת המימן החופשי שבה היא כ- מסות שמש, כלומר כאחוז וחצי בלבד מהמסה הכוללת, והיא מכילה כ- מסות שמש של אבק.
בהתאם לכמות הנמוכה יחסית של גז חופשי ואבק, כמעט שאין בגלקסיה יצירה של כוכבים חדשים.
את הגלקסיה מקיפים כ-620 צבירים כדוריים שמסתם הכוללת מוערכת בכ- מסות שמש, בערך פי ארבעה ממספר הצבירים שמקיפים את שביל החלב.
בנוסף יש ל-NGC 4216 לפחות שתי גלקסיות לוויין שמקיפות אותה.
מהירותה הרדיאלית של NGC 4216, 131 קילומטר בשנייה, נמוכה בהרבה מהמהירות הרדיאלית הממוצעת של צביר הבתולה, כ-1,100 קילומטר בשנייה, כך שהיא נעה במהירות של כ-1,000 קילומטר בשנייה ביחס לצביר עצמו.
NGC 4267 היא גלקסיית עדשה בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-55 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.9, והיא התגלתה ב-17 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.166. הוא תיאר אותה כבהירה למדי וקטנה מאוד.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים, והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1181, כשהיא מתוארת כבהירה למדי, עגולה ובעלת מרכז שמתבהר בחדות.
הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 2848 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4267 כאשר היא מתוארת כבהירה למדי, קטנה מאוד, עגולה ובעלת מרכז שמתבהר בחדות.
הגלקסיה נמצאת בחלקה הצפוני של קבוצת הכוכבים בתולה, סמוך לגבול עם קבוצת הכוכבים שערות ברניקי, כ-7.6 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לכוכב הבולט דנבולה וכ-10.5 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס.
כמעלה ממערב-צפון-מערב לה נמצאת NGC 4216, כ-1.3 מעלות ממזרח לה נמצאת M84 וכ-1.6 מעלות ממזרח לה נמצאת M86. במרחק דומה מצפון לה נמצאת M99, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
אורכה הזוויתי של NGC 4267 הוא כ-3.2 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של מעט יותר מ-50,000 שנות אור, כמחצית מהקוטר של שביל החלב, ובמרכזה יש מבנה דמוי מוט שאורכו כשביעית מקוטרה של הגלקסיה.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-7% בלבד ממסת שביל החלב, כאשר למעלה מ-70% ממסתה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה.
בדומה לגלקסיות אחרות מסוגה, בגלקסיה יש מעט גז ואבק, ולכן יצירה של כוכבים חדשים מתרחשת בקצב נמוך מאוד שמוערך בכ-5 אלפיות של מסת שמש בשנה, או מסת שמש בכ-200 שנים.
בהתאמה לכך, אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה היא זקנה יחסית עם גילים של למעלה מ-10 מיליארד שנים והמתכתיות של הכוכבים נמוכה יחסית לזו של כוכבי שביל החלב.
מהירותה הרדיאלית של NGC 4267, 1,021 קילומטר בשנייה, קרובה למהירות הרדיאלית הממוצעת של צביר הבתולה עצמו, כ-1,100 קילומטר בשנייה, כך שהיא נעה במהירות נמוכה בתוך הצביר עצמו, זאת לעומת NGC 4216 הסמוכה שנעה במהירות של כ-1,000 קילומטר בשנייה ביחס לצביר.
NGC 4365 היא גלקסיה אליפטית בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-70 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.5, והיא התגלתה ב-13 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון I.30. הוא תיאר אותה כבהירה מאוד, גדולה למדי, מעט מאורכת ובעלת צורה לא סדורה.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים, והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1232, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד, עגולה ומתבהרת, בהתחלה בהדרגה ואז בחדות, בכיוון המרכז.
הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 2921 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4365, כאשר היא מתוארת כבהירה למדי, די גדולה, טיפה מאורכת ובעלת מרכז שמתבהר בחדות.
הגלקסיה נמצאת כ-8.6 מעלות ממערב-צפון-מערב לכוכב δ בבתולה וכ-9.7 מעלות מצפון-צפון-מערב לכוכב פורימה.
כמעלה וחצי מצפון-מזרח לה נמצאת M49, כ-2.5 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לה נמצאות NGC 4526 ו-NGC 4535 וכ-2.9 מעלות מדרום-דרום-מערב לה נמצאת M61, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
אורכה הזוויתי של NGC 4365 הוא כ-6.9 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של יותר מ-140,000 שנות אור, כ-40% יותר מהקוטר של שביל החלב.
מסתה לעומת זה מוערכת בכ- מסות שמש בלבד, מעט יותר מרבע מסת שביל החלב, כאשר למעלה מ-70% ממסתה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה.
בדומה לגלקסיות אחרות מסוגה, בגלקסיה אין הרבה גז ואבק, ולכן יצירה של כוכבים חדשים מתרחשת בקצב נמוך שמוערך בכ-5 מאיות של מסת שמש בשנה, או מסת שמש בכ-20 שנים.
בהתאמה לכך, אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה היא זקנה יחסית עם גיל ממוצע של כ-12 מיליארד שנים.
לגלקסיה צורה אליפסואידית כאשר שלושת צירי הסימטריה שונים זה מזה באורכם, בעוד שלגלקסיות אליפטיות רבות צורה ספרואידית.
במרכז הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי עם מסה שמוערכת בכ-400 מיליון מסות שמש.
לגלקסיה יש מערכת עצומה של צבירים כדוריים שמספרם מוערך בכ-2,500. חלק מהצבירים יוצרים מעין רצועה הנמתחת מ-NGC 4365 לכיוונה של הגלקסיה הסמוכה NGC 4342, שנמצאת כשליש מעלה מדרום-מערב לה.
ככל הנראה שתי הגלקסיות חלפו במרחק קטן זו מזו ו-NGC 4365, הגדולה מבין השתיים, קרעה מ-NGC 4342 חלק מהצבירים הכדוריים שלה וכן כוכבים ותווך בין-כוכבי מחלקיה החיצוניים.
מרחקה של NGC 4365 משביל החלב גדול בכ-15 מיליון שנות אור מהמרחק הממוצע של הגלקסיות שבצביר הבתולה, כך שהגלקסיה נמצאת למעשה מעבר לצביר.
לגלקסיה מהירות רדיאלית של 1,243 קילומטר בשנייה, דומה למהירות הרדיאלית הממוצעת של צביר הבתולה, כ-1,100 קילומטר בשנייה, כך שהיא נעה במהירות נמוכה ביחס לצביר עצמו.
NGC 4371 היא גלקסיית עדשה בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-55 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.8, והיא התגלתה ב-15 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון I.22. הוא תיאר אותה כבהירה למדי ודי קטנה.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים, והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1235, כשהיא מתוארת בדרך כלל כבהירה מאוד, עגולה ומתבהרת בהדרגה בכיוון המרכז, אך בתצפית אחת היא תוארה דווקא כעמומה מאוד.
הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 2925 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4371, כאשר היא מתוארת כבהירה, די קטנה, עגולה ומתבהרת בהדרגה בכיוון המרכז.
הגלקסיה נמצאת כ-9.2 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-9.2 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לכוכב הבולט דנבולה.
אורכה הזוויתי של NGC 4365 הוא כ-4 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של יותר מ-60,000 שנות אור, כ-60% מהקוטר של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-8% מסת שביל החלב, כאשר למעלה מ-70% ממסתה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה.
בדומה לגלקסיות אחרות מסוגה, בגלקסיה אין הרבה גז ואבק, ולכן יצירה של כוכבים חדשים מתרחשת בקצב נמוך שמוערך בכ-8 אלפיות של מסת שמש בשנה, או מסת שמש בכ-135 שנים.
בהתאמה לכך, אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה היא זקנה יחסית עם גיל ממוצע של כ-7 מיליארד שנים בחלקיה החיצוניים של הגלקסיה ושל כ-10 מיליארד שנים במרכזה.
במרכז הגלקסיה יש מבנה דמוי טבעת שקוטרה כ-10 שניות קשת שממרחקה קולה לקוטר של כ-2,400 שנות אור ומוט מרכזי באורך של כ-35 שניות קשת השקולות לאורך של כ-9,000 שנות אור.
באזורים אלה של הגלקסיה נמצאות אוכלוסיות כוכבים זקנות יותר מאשר בשאר הגלקסיה.
נראה שבמרכז עצמו נמצא חור שחור על-מסיבי עם מסה של כ-7 מיליון מסות שמש.