tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך הקריירה שלו יצר כ-200 עבודות שעסקו בדמויות של רוחצים ורוחצות, אשר צוירו בציורי שמן, צבעי מים ורישומים.
תיאור הנשים העירומות בסביבה אידיאלית מזכיר סצנות קלאסיות של דמויות חצי-עירומות, כפי שנראו באמנות הרנסאנס הוונציאני.
האמן אנרי מאטיס היה מעריץ גדול של "שלוש הרוחצות" וראה בו יצירה בעלת חשיבות רבה.
לדבריו, "שאבתי ממנו את אמונתי ואת התמדתי".
בשנת 1899 רכש מאטיס את הציור בעלות כספית גבוהה מסוחר האמנות אמברואז וולאר, והחזיק בו במשך יותר משלושים שנה.
הוא נהג להציג את היצירה לתלמידיו באקדמיה מאטיס כמודל ללימוד.
לבסוף, בשנת 1936, תרם אותו לפטי פאלה.
בציור "שלוש הרוחצות", הדגש העיקרי של סזאן הוא על המבנה הצורני וההרכב הציורי.
שלוש הדמויות העירומות מתוארות בגוף מוצק ולא כמופת של אידיאל יופי.
הקומפוזיציה בנויה בתצורה פירמידלית, כאשר שלוש הדמויות – אחת בלונדינית, אחת כהת שיער ואחת אדמונית – ממוסגרות על ידי שני העצים משני צידי הציור.
האור חודר לשטח המיוער מזוויות שונות, מאיר את גופן של הרוחצות ומוחזר במי הבריכה.
סזאן השתמש במשיכות מכחול אלכסוניות וסדירות כדי לבנות את המבנה הציורי.
כמו כן, הוא בחר בקנבס כמעט מרובע כדי להעניק לתמונה תחושת צפיפות ושפע קומפוזיציוני.
סזאן צייר גרסאות רבות של נושא הרוחצים במהלך חייו, בהן "שלוש הרוחצות" משנת 1875 (באוסף פרטי) וגרסה נוספת של "שלוש הרוחצות" (1876–1877), המוצגת כיום בקרן בארנס בפילדלפיה.
הפסל הנרי מור הושפע מיצירה זו ויצר בשנת 1978 פסל ברונזה המבוסס עליה.
בנוסף, הוא צייר רישום פחם בשם "הרוחצים של סזאן – מבט מלפנים", הנמצא באוסף קרן הנרי מור.
שלוש הבנות הצעירות של ג'ורג' השלישי והמלכה שארלוט הוא ציור שמן על קנבס מאת האמן האמריקאי ג'ון סינגלטון קופלי, המתוארך לשנת 1785. היצירה מציגה את שלוש הבנות הצעירות של המלך הבריטי ג'ורג' השלישי ואשתו, המלכה שארלוט: הנסיכות מרי, סופיה ואמיליה.
הציור מצוי כיום בארמון בקינגהאם, ונמצא באוסף המלכותי הבריטי.
הציור מציג את הנסיכות הצעירות משחקות תחת פרגולה מכוסה גפנים, כשציפורים טרופיות מנקרות באשכולות ענבים מעליהן.
משמאל נראית הנסיכה מרי בת התשע, מכה בתוף מרים לשעשוע אחותה הפעוטה אמיליה, בת השנתיים, היושבת בעגלת ילדים הנושאת את מונוגרמת שמה (PA).
מאחורי העגלה עומדת הנסיכה סופיה, בת שמונה.
ברקע נראה מגדל ווינדזור בקו האופק של נוף ערב רגוע.
הציור מאופיין ברמת פירוט גבוהה של מרקמים ומשטחים, ומדגיש את הקשר החם והמשחקי בין האחיות.
ג'ון סינגלטון קופלי (1738–1815), מהאמנים הבולטים באמריקה הקולוניאלית, היה אוטודידקט שהתמחה בעיקר בפורטרטים.
לאחר שהצליח בבוסטון, היגר לאירופה בשנת 1774, ובשנת 1779 התקבל כחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
בעידודו של הצייר האמריקאי בנג'מין וסט, שהיה צייר החצר ההיסטורי של המלך מאז 1772, הוזמן קופלי על ידי המלך ג'ורג' השלישי לצייר את שלוש בנותיו הצעירות.
גודלו המרשים של הציור (265.4 × 185.7 ס"מ) משקף את חשיבות ההזמנה בעיני קופלי.
הוא ערך מספר רב של רישומים והכנות, אך בעקבות עייפות הנסיכות הצעירות ובעלי החיים בציור, נדרש וסט להרגיע את המלך ולשכנעו לאפשר לקופלי להשלים את מלאכתו בדרכו שלו.
הנסיכה מרי נולדה בשנת 1776 ונישאה בשנת 1816 לנסיך ויליאם הנרי, דוכס גלוסטר ואדינבורו , כשהייתה בת ארבעים.
הנסיכה סופיה נולדה בשנת 1777 ולא נישאה.
היא כינתה את טירת וינדזור "המנזר", דבר המרמז על סגנון החיים הסגור שבו חיו הנסיכות.
הנסיכה אמיליה נולדה בשנת 1783 והייתה הצעירה מבין הבנות.
שלוש האחיות, כמו שאר בנותיו של ג'ורג' השלישי, חיו תחת פיקוח קפדני של אמם, המלכה שארלוט, שהקפידה להזכיר להן במכתבים שעליהן לנהוג בדוגמה ולהיות מופת לנערות ברחבי הממלכה.
על אף הרושם המרשים שהותיר הציור, הביקורת בזמנו הייתה מעורבת.
מבקרים בני התקופה ראו בו קומפוזיציה עמוסה מדי ורוח שובבה שאינה הולמת את דמותן המלכותית של הדמויות.
עם זאת, מבט מודרני מעריך את הרוח תקופת הרוקקו של היצירה ואת האופן שבו הצליח קופלי להעביר את עליצות הילדות בצורה רעננה ומורכבת.
הציור הוזמן על ידי המלך ג'ורג' השלישי והמלכה שארלוט.
ב-26 ביולי 1795 הועבר מגרם המדרגות של מלך דנמרק בארמון קנזינגטון לגלריית המלכה (או "אולם הנשפים") בטירת וינדזור.
הוא תועד שם בשנים 1813 ו-1816, ובשנת 1841 נרשם כחלק מ"רישום מס' 195" של חדר האירוח בארמון בקינגהאם, שם הוא שוכן עד היום.
שלוש הגראטיות (בהולנדית: De drie Gratiën) הוא ציור שמן מאת הצייר הפלמי פטר פאול רובנס.
היצירה מתארת שלוש החאריטות, אלות מהמיתולוגיה הקלאסית, הנתפסות כאלות המשנה של החן, האהבה והשפע, והיא נחשבת לאחת מיצירותיו האישיות של רובנס.
במרכז הקומפוזיציה מופיעות שלוש הגראטיות, אלות החובקות זו את זו ויוצרות מעגל.
תנוחת רגליהן מרמזת על תנועה, והן נדמות כרוקדות ברכות.
הנוף שסביבן שופע ופורח, כשדה שטוף אור החודר מבעד לעצים צפופים ונמתח עד קו רקיע כחול.
צלליהן של הדמויות מלמדים כי מקור האור בציור מצוי מול השמש, החלטה המלמדת על מגמתו האסתטית של רובנס, שאינה ריאליסטית דווקא אלא שואפת לאפקט דרמטי.
בצדו הימני של הציור מופיעה מזרקה שמראשה ילד נושא קרן שפע (קורנוקופיה), ממנה נובע נוזל המברך את העולם.
משיכות מכחול קלות בגבו של הילד מרמזות אולי על נוכחות כנף - ייתכן שמדובר בקופידון, אל האהבה הילדותי.
מגוף המזרקה ומענף עץ סמוך משתלשל זר ורדים אדומים ולבנים פורחים, ההולמים את חינן של הדמויות ומדגישים את ההקבלה בין קווי גופן של האלות לבין אלה של הפסל שבמזרקה.
רובנס יצר את הציור לעצמו, כפי שניתן ללמוד מהעובדה שהיצירה נותרה באוספו האישי עד מותו, וכי לא ידוע על רישום מוקדם שנעשה לשם הצגתה ללקוחות או לעוזרים.
חוקרים רבים הצביעו על כך שדמותה של האישה השמאלית מזכירה את דיוקנאותיה של אשתו השנייה, הלנה פורמן, וששתי הנשים האחרות מביטות בה - ייתכן כמי שמקבלות אותה אל חיקן.
לפי קריאה זו, ייתכן שהבגדים התלויים מענף העץ שייכים לדמות זו – סט לבוש אחד, בן הזמן, ולא שמלה עתיקה, כפי שמצופה מאלות מיתולוגיות.
שילוב מוטיבים עכשוויים באגדות מן העולם העתיק מאפיין את גישתו של רובנס, ומופיע גם ביצירה אחרת שלו, "גן האהבה".
רובנס נישא להלנה פורמן בדצמבר 1630, כשהייתה בת שש־עשרה והוא בן חמישים ושלוש.
מאז, רבות מיצירותיו מתארות אותה מבעד לעיני האוהב המגשים את אהבתו.
תאריך יצירת שלוש הגראטיות אינו ידוע, אך מקובל לתארכה לאחר הנישואין, ייתכן בהקשר לחתונה עצמה.
ביוון וברומא הקדומות נזכרו הגראטיות לעיתים בשירי כלולות (אֵפיתלאמים), שנשאו נושאים של אהבה ופריון.
לדוגמה, בשיר החתונה שחיבר קלאודיוס לכבוד נישואי הונוריוס ומריה נכתב כי "הגראטיות קוטפות פרחים לסעודה".
הגראטיות, דמויות מיתולוגיות שמקורן כבר בתאוגוניה של הסיודוס, ליוו לעיתים תכופות את ונוס, אלת האהבה, והוסיפו למעמדה רכיבים של חן, הנאה ושמחה.
לפי רוב המקורות, היו שלוש: אגלאיה (בהירות), אופרסינה (עליזות) ותליה (פריחה), בנותיהם של זאוס והרה.
סנקה ציין כי כל אחד מפרש את שמותיהן לפי תיאוריה אחרת.
הן נקשרו גם למעשי חסד ולהדדיות: אריסטו טען ב"אתיקה לניקומכוס" כי על חסדים להיענות בגמול, ולכן הוקדשו להן מקדשים ציבוריים - תזכורת להשבת טובה.
פסליהן הוצבו סמוך למעיינות, כמחווה של השבת השפע לטבע.
המילה "תודה" באיטלקית (grazie) ובספרדית (gracias) נגזרת משמן -כבר בתרגום הוולגטה מהמאה הרביעית מופיע הביטוי gratias agere, שפירושו להודות.
שלוש הנסיכות הבכירות: שארלוט, הנסיכה המלכותית, אוגוסטה ואליזבת הוא ציור שמן מאת האמן הבריטי תומאס גיינסבורו, שנוצר בין השנים 1783–1784. היצירה מתארת את שלוש מבנותיו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, ונחשבת לאחת מיצירות המופת המאוחרות של גיינסבורו בתחום ציור הדיוקן.
בציור נראות שלוש נסיכות לבושות בשמלות ערב אלגנטיות מתקופת הרוקוקו המאוחרת, עטויות בבדים רכים בהירים בצבעי פנינה, תכלת וזהב.
שארלוט, הנסיכה המלכותית, הבכורה, עומדת במרכז ומביטה קדימה בביטחון; הנסיכה אוגוסטה ניצבת משמאלה, ידה משולבת בזרועה של שארלוט; מימין יושבת אליזבת, הנסיכה הצעירה בתנוחה רגועה, מבטה פונה כלפי הצופה.
מאחורי הדמויות נפרש נוף טבעי – סגנון טיפוסי לגיינסבורו – שבו ניתן להבחין בעצים, שמיים רכים ועננים מתמזגים בגוני חום-אפרפר וכחול עמוק.
התאורה בציור רכה ואחידה, מדגישה את פני הנסיכות ואת הקשר הרגשי ביניהן, מבלי להטיל צללים דרמטיים.
גופן מוצג באופן אלגנטי אך טבעי, ומחוות הידיים ביניהן מבטאות אינטימיות ואחווה.
הקומפוזיציה מאוזנת היטב: שארלוט המרכזית יוצרת ציר אנכי ברור, בעוד התנועה והזרימה של הידיים והגופים מציגים קשת קומפוזיציונית הרמונית.
בניגוד לרבים מציורי הדיוקן המלכותיים של התקופה, הציור מבטא חמלה ורוך, ופחות רשמיות או עמידה על טקס.
הציור הוזמן על ידי ג'ורג' הרביעי (בעת ההיא נסיך ויילס) לצורך תלייתו בסלון של בית קרלטון שבלונדון, עבור תשלום של 300 גיניאות.
בציור מופיעות הנסיכה אוגוסטה (1768) משמאל, הנסיכה שארלוט (1766–1820) עומדת במרכז, והנסיכה אליזבת (1770–1840) יושבת מימין.
שלוש האחיות מוצגות כשהן שוזרות את זרועותיהן זו בזו - מחווה המאזכרת את הדימוי הקלאסי של שלוש הגראציות, ומדגישה את הקשר הרגשי ביניהן.
הציור מאופיין בסגנונו המאוחר של גיינסבורו – עדין, רב-שכבות, רווי צבעים רכים ואור טבעי מרומז.
גיינסבורו דרש כי הציור יוצג בגובה שאינו עולה על חמישה וחצי רגל (כ-167 ס"מ), בטענה כי הוא צויר ב"אור עדין" - מונח שמייצג את הרכות והמעבריות של האור והצבע בציור, בניגוד ל"אפקטים חזקים" שנהגו בז'אנר הפורטרטים של אותה תקופה.
ועדת התלייה של האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1784 התעקשה לתלות את היצירה "מעל הקו" – כלומר, מעל גובה העיניים, בהתאם לגודלה.
גיינסבורו סירב לכך, משך את היצירה מהתערוכה, הציג אותה בסטודיו הפרטי שלו בשומברג האוס, והפסיק לשלוח יצירות נוספות לאקדמיה.
בראשית תקופתה המלכה ויקטוריה, דווח האמן אדווין לנדסייר כי פקח מטעם הארמון בשם סונדרס חתך את הקנבס, כדי להתאימו לתלייה מעל פתח דלת.
על פי מקורות מאוחרים, החלק התחתון של הציור קוצץ באופן ניכר, נגרע גם חלק מהחלק העליון, ולשוליים השמאליים נוספו כ-11 ס"מ.
מבנה הציור המקורי נשמר בהדפס תקופתי וכן בעותק שמן של האמן גיינסבורו דופון, השמור כיום במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון.
הציור הוזמן עבור בית קרלטון ונרשם ברשומות האחסון של הארמון בשנים 1816 ו-1819. כיום הוא חלק מהאוסף המלכותי הבריטי, ומספר הקטלוג שלו הוא RCIN 400206.
הציור מהווה תיעוד ויזואלי חשוב של בני משפחת המלוכה הבריטית בשלהי המאה ה-18, והוא מדגים את המתח שבין האמן למוסדות האמנות של זמנו.
בנוסף, הוא מדגיש את המעבר הסגנוני שחל ביצירתו של גיינסבורו לקראת סוף חייו - ממסורת פורטרטים רשמית לסגנון רגשי, כמעט אינטימי.
"שלושה בסירה אחת" הייתה תוכנית רדיו פופולרית, ששודרה בקול ישראל בין השנים 1956–1959. השידור התקיים מדי חודש ביום שבת לפני הצהריים, ובשידור חוזר כעבור שבועיים.
יוזם התוכנית והמנחה שלה היה יצחק (צחי) שמעוני, שהיה בין העובדים הבכירים בקול ישראל.
יחד עם שמעוני ערכו את התוכנית אלון שמוקלר ויהודה האזרחי.
את הרעיון שאב שמעוני מתוכנית בריטית, בה צוות קבוע נשאל שאלות שונות וענה תשובות מתחכמות, לאו דווקא לגופו של לעניין.
לגרסה העברית של התוכנית נוספו מספר מרכיבים ייחודיים, כגון שירים ולחנים (שלכאורה חוברו ללא הכנה מוקדמת ועסקו בעניין אקטואלי), וגרסאות מקוריות לסיפורים ובדיחות.
את השירים כתב המשורר אהרן אמיר (שלימים התפרסם גם כסופר ומתרגם), או הפזמונאי דן אלמגור.
את המנגינות חיבר המוזיקאי מאיר הרניק.
באין מתחרים לתחנה, זכתה התוכנית לפופולריות רבה.
שם התוכנית הושאל מכותרת ספרו של ג'רום ק.
ג'רום "שלושה בסירה אחת (מלבד הכלב)".
בשנים 1957–1959 יצאו לאור שלוש אסופות של קטעי הומור מן התוכנית בעריכת יהודה האזרחי ויצחק שמעוני.
ב-1964 יצא לאור תקליט ובו שישה מונולוגים של דן בן אמוץ מתוך התוכנית.
שָׁלשׁ רְגָלִים הן שלושה חגים מקראיים – פסח, שבועות וסוכות – שבהם מצווה מהתורה לעלות לרגל לבית המקדש בירושלים.
מלבד מצוות העלייה לרגל, התורה מצווה על שתי מצוות נוספות המיוחדות לרגלים: לחגוג אותם ולשמוח בהם.
חז"ל פירשו מצוות אלו כחובה על כל עולה רגל להקריב שלושה קורבנות: עולת ראייה, שלמי חגיגה, ושלמי שמחה.
אף שבעברית המין הדקדוקי של המילה "רגל" הוא נקבה, ניתן להשתמש גם בצורה "שלושה רגלים" ולא "שלוש רגלים", מאחר שבלשון חז"ל נוצר בידול דקדוקי בין השימוש במילה רגל במשמעות הראשונית של שם איבר בגוף, לבין המילה רגל במשמעות של חג.
לפי האקדמיה ללשון העברית, שתי הצורות נכונות.
חג הפסח מכונה בתורה חג המצות.
פסח חל בט"ו בחודש העברי ניסן.
ממצוות הפסח הם אכילת קרבן הפסח בזמן שבית המקדש היה קיים, ואיסור אכילת חמץ.
חג השבועות מכונה בתורה חג הקציר וכן יום הביכורים.
לחג השבועות לא נכתב תאריך מפורש בתנ"ך אלא הוא מצוין כיום החמישים לספירת העומר שמתחילה במוצאי יום טוב ראשון של פסח.
כיום, כשלא מקדשים את החודש על פי ראיית הירח, חג השבועות חל תמיד בו' בסיוון.
לדעת הבייתוסים והקראים ספירת העומר מתחילה במוצאי שבת וחג השבועות חל ביום ראשון, בלוח השנה במגילות קומראן הוא חל ב-15 בחודש כשאר הרגלים.
חג הסוכות מכונה בתורה חג האסיף.
בדומה לפסח אף הוא חל בט"ו לחודש, בחודש תשרי.
על פי המסורת היהודית, שלוש הרגלים מציינים אבני דרך בתקומתו של עם ישראל, ובנוסף מסמלים גם ציוני דרך בשנה החקלאית ותקופות שונות בחייו של היחיד.
חג אירוע היסטורי עונה חקלאית תקופת חיים קריאת מגילה פסח בני-ישראל יצאו ממצרים והפכו לעם עצמאי.
אביב התבואה, שכן אז היא מתברכת בבישולה.
לידה, תחילת השנה ואביב החיים של האדם.
שיר השירים שבועות בני ישראל קיבלו את התורה במעמד הר סיני.
קציר החיטה ותחילת תקופת הביכורים, שלאורכה מבשילים פירות הארץ.
מגילת רות סוכות זכר לכל 40 שנות הנדודים במדבר, בהן ישבו בני ישראל בסוכות.
אסיף התבואה אל הבית והגורן מפני הגשמים.
זקנה, סופה של השנה וסוף החיים.
בזמן שבית המקדש היה קיים הייתה מצווה לעלות לבית המקדש שבירושלים, ולהיראות בעזרה.
העלייה לרגל מוזכרת מספר פעמים בתורה כמצווה:
חז"ל בתלמוד למדו מהמילה "זכורך", שמצוות העלייה לרגל היא חובה לגברים בוגרים בלבד, אך גם נשים וקטנים היו נוהגים בה.
המצווה נקראת במקורות גם "ראייה", כי החובה היא "להראות לפני ה'".
כחלק מהחיוב לעלות לרגל, ישנה חובה נוספת על כל זכר להביא קרבן "עולת ראייה" שאותו היו אמורים מקריבים עולי הרגל.
העולה לרגל שלא הקריב קורבן זה – מלבד שביטל מצות עשה – עבר על הלאו של .
מלבד קרבן ה'ראיה' ישנו חיוב להביא קרבן נוסף – קרבן חגיגה.
חז"ל פירשו שהכוונה היא שיש להביא קורבן חגיגה בשלוש הרגלים.
בכל אחד משלוש הרגלים ישנה מצוות שמחה כמוזכר בתורה:
בזמן שבית המקדש היה קיים, היה ניתן לקיים את מצוות 'שמחת הרגלים' על ידי אכילת בשר של קורבנות.
לשם כך היו מקריבים קורבן נוסף שנקרא 'שלמי שמחה' על מנת לקיים מצווה זו.
בזמן הזה שאי אפשר לקיים את מצוות השמחה על ידי אכילת בשר קדשים, עיקר מצות שמחה היא בשתיית יין.
שלושה בסירה אחת (מלבד הכלב) מחליטים לדאוג לבריאותם, לעזוב את העיר הרועשת ולצאת למסע מרענן ומרגיע בטבע.
לאחר התארגנות לא פשוטה יוצאים החברים עם מונמורנסי הכלב, לשיט בסירה קטנה על פני נהר התמזה שבאנגליה.
הם עוברים חוויות שונות, נעימות יותר ונעימות פחות, הם מספרים זה לזה חוויות שעברו בעבר, עד שכמה ימי גשם מכריעים אותם והם נוטשים את הסירה.
יחודו של הספר אינו בעלילה שלו, אלא באנקדוטות המשעשעות הפזורות לכל אורכו, בשפתו העשירה ובביטויים הציוריים ומלאי ההומור.
הדמויות מבוססות על דמויות אמיתיות, וחוויותיהן המשעשעות משקפות אירועים שהתרחשו במציאות.
באופן לא ברור מאליו החוויות והמחשבות אותן מתאר ג'רום בצורה קולחת ורהוטה, רלוונטיות לקורא המודרני אף על פי שנכתבו בעולם ויקטוריאני שונה לחלוטין.
היכולת המופלאה של ג'רום לתאר דירות שכורות, מלונות, פאבים, ובעיקר אנשים גורמת לספר להיות רלוונטי כאילו נכתב לאחרונה.
(שמות הקטעים לפי תרגומו של דני קרמן)
קורבן למאה ושבע מחלות אנושות - ג'רום מגלה שהוא חולה בכל המחלות הקיימות באנציקלופדיה למעט "ברכי עוזרת".
איך בעל משפחה מבוגר תולה תמונה - הכותרת מדברת בעד עצמה יותר טוב מכל הסבר.
מעשה מפוקפק בדג סכרים - שבעה דייגים מספרים כיצד דגו דג, ולבסוף גם האמת נחשפת.
החסרונות שבמגורים בבית אחד עם זוג אוהבים - רלוונטי כאילו נכתב היום.
במהלך השנים הודפס הספר בשפה העברית בהוצאות שונות ובתרגומים שונים, לעיתים שונים מאוד באופיים ובהצמדותם למקור האנגלי.
תרגום של יאיר בורלא (הוצאת "כתר", בעריכת עדה תמיר).בתרגום זה הושמטו כמה קטעים מהספר המקורי, ומבחינה זו הוא אינו תרגום מדויק.
תרגום של בינה אופק (הוצאת "עופרים", 2001).
תרגום של דני קרמן (הוצאת "אריה ניר", 2002).לכל אורכו של הספר נוספו הערות רבות, המסייעות לקורא העברי להבין במה מדובר.
בסוף הספר מצורף נספח, ובו 12 מסלולי טיול בעקבות הספר.
תרגום של יונתן יבין ורוית בן שלום-יבין (הוצאות מודן ואוקיינוס, סדרת הרפתקה, 2017)
בשנת 1997 יצא לאור ספר הנקרא "מלבד הכלב" (To Say Nothing of the Dog באנגלית), מאת סופרת המדע הבדיוני האמריקנית קוני ויליס.
ספר זה מוקדש ל"שלושה בסירה אחת" המקורי, ודומה לו במובנים רבים, למרות שהוא ספר מסוגת המדע הבדיוני.
רובו של הספר מתרחש בתקופה ובאזור של התרחשות הספר המקורי - כתוצאה מעלילה שמערבת הרבה מסעות בזמן.
זהו ספר קומי ומלא בהומור ובהתייחסויות סטיריות לתקופה הוויקטוריאנית, בדומה לספר שבהשראתו נכתב.
כמו כן, השתלשלות האירועים בו דומה למדי לזו שבספר המקורי, בכלל זה המסע על נהר התמזה.
ספר זה זכה לפרס הוגו היוקרתי לרומן הטוב ביותר בתחום המדע הבדיוני לשנת 1999.
ספר נוסף בהשראת הספר הוא "שלוש בסירה" של מיכל ווזנר המתאר שיט של שלוש נשים ישראליות יוצאות לשיט במעלה נהר התמזה בעקבות גיבורי "שלושה בסירה אחת".
בשנות ה-60 יזם והנחה יצחק שמעוני תוכנית רדיו הומוריסטית בשם שלושה בסירה אחת אשר שודרה בקול ישראל.
שמה ניתן לה כהומאז' לספר של ג'רום.
בשנות ה-70 שידרה התוכנית לאם ולילד תסכיתים על פי הספר "שלושה בסירה אחת (מלבד הכלב)".
בשנות ה-80 שידרה רשת ג' תוכנית בשם "שלושה בגיגית".
שלוש מקלות (את המילה 'מקלות' מבטאים, לעיתים, במלעיל) הוא משחק ילדים שהוא למעשה תחרות בקפיצה משולשת.
לפי כללי הדקדוק העברי יש לומר "שלושה מקלות", אך המשחק מכונה בפי הילדים "שלוש מקלות", בניגוד לכללים.
בין המשתתפים במשחק נקבע סדר כך שנקרא מי ראשון, מי שני וכן הלאה.
שלושה מקלות מסודרים במקביל זה לזה כאשר המרווח ביניהם קבוע.
בתחילת המשחק המרחק בין המקלות יהיה קטן.
כל משתתף בתורו צריך לעבור שלושה מקלות בקפיצה משולשת, כלומר, לעבור את שלושת המקלות בדילוגים, כאשר בין מקל למקל רשאי המשתתף להניח את אחת מרגליו פעם אחת בלבד.
מי שלא מצליח, כלומר אינו עובר את המקל השלישי או מי שדורך פעמיים ברווח בין מקל למקל - נפסל ויוצא.
על פי הקפיצה של הקופץ האחרון, הוא "המרחיק", מזיזים את המקל האחרון (יש מקומות שבהם נהוג אף להזיז את המקלות האחרים), ומתקנים את מיקומו של המקל האמצעי כך שהמרחק בין שלושת המקלות יישאר שווה.
במקומות בהם נהוג לשחק את המשחק בארבעה מקלות המשחק נקרא ארבע מקלות.
בנוסף, המשחק שוחק (ונקרא) ארבע אבנים בחיפה בשנות החמישים (על פי יעקב וייס, "ילדות נשכחת - הווי ונוסטלגיה בסמטאות חיפה").
מלך - משוחק בארבעה מקלות.
שלוש עשרה המושבות הוא שמן הקיבוצי של 13 קולוניות בריטיות בצפון אמריקה, אשר לכל אחת מהן היה שלטון עצמי – בכל מושבה מינה המונרך הבריטי מושל ולצדו פקידים, אך לצדו גם המתיישבים השתתפו בשלטון, בעיקר בהחלטות שנוגעות למיסוי, לגיוס לצבא ולעניינים משפטיים.
במהלך השנים נוצרה במושבות תרבות חדשה, ששילבה תרבות בריטית ואירופאית, וכן אלמנטים של תרבות שלא התקיימה קודם, ושהתפתחה בעיקר עקב התנאים הגאוגרפיים והתברואתיים בצפון אמריקה.
המתיישבים, שמספרם הגיע כבר ל-2.5 מיליון, החלו בהדרגה לראות את עצמם כאמריקנים עצמאיים בעלי מחשבות שונות משל הריבונות הבריטית הנוכחית.
מלחמה זאת כללה חזיתות גם באירופה וגם באמריקה.
בעוד בחזיתות האירופאיות בריטניה ראתה עצמה כדואגת לאינטרסים של עצמה, בחזית האמריקאית היא ראתה עצמה כדואגת לאינטרסים של המושבות ולכן השיתה את הוצאות המלחמה עליהן.
בשנת 1776 חתמו 13 מתוך 23 מושבות וטריטוריות של אמריקה הבריטית על הכרזת העצמאות של ארצות הברית ונפרדו רשמית מהאימפריה הבריטית, במהלך שהוביל למלחמת העצמאות של ארצות הברית ולייסודה של ארצות הברית.
לא כל הקולוניות מרדו; המושבה הצרפתית לשעבר של קוויבק, והמושבות נובה סקוטיה ואי הנסיך אדוארד נותרו נאמנות לכתר הבריטי ומאוחר יותר אוחדו למדינת קנדה.
המושבות של מערב פלורידה ומזרח פלורידה גם כן נשארו נאמנות למלוכה הבריטית, בהמשך בריטניה ויתרה על מזרח ומערב פלורידה לממלכת ספרד, אשר בתורה מסרה אותם לארצות הברית בשנת 1821.
שלושה עשר הפסים בצבעי אדום-לבן בדגל ארצות הברית מייצגים את שלוש עשרה המושבות.
הפרובינציה של מפרץ מסצ'וסטס, כיום מסצ'וסטס ומיין
הפרובינציה של ניו המפשייר, כיום ניו המפשייר וחלק מוורמונט
מושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס, כיום רוד איילנד
הפרובינציה של ניו ג'רזי, כיום ניו ג'רזי
הפרובינציה של ניו יורק, כיום ניו יורק וחלק מוורמונט
הפרובינציה של פנסילבניה, כיום פנסילבניה
הפרובינציה של ג'ורג'יה, כיום ג'ורג'יה
הפרובינציה של מרילנד, כיום מרילנד, ווושינגטון די.
הפרובינציה של צפון קרוליינה, כיום צפון קרוליינה, וטנסי
הפרובינציה של דרום קרוליינה, כיום דרום קרוליינה
מושבת וירג'יניה, כיום וירג'יניה, מערב וירג'יניה, וקנטקי.
גודל אוכלוסיית שלוש עשרה המושבות מבוסס על הערכות של היסטוריונים.
המספרים כוללים אינדיאנים ועבדים אפריקאים בתחום השיפוט ואינם כוללים שבטים אינדיאנים מחוץ לתחום השיפוט של המושבות.
שלוש נקודות (…) הוא סימן פיסוק המורכב משלוש נקודות בזו אחר זו.
שימושו העיקרי הוא כציון מקומו של טקסט שלא נכתב במלואו מסיבות שונות.
לסימן שלוש הנקודות מספר שימושים:
במהלך פסיחה על מילה או מספר מילים בהבאת ציטוט.
"...ואעשה עמו חסד אלהים ויאמר ציבא אל המלך עוד בן ליהונתן נכה רגלים" ().
כדי לציין שתיקה: "אמא: אתה שברת את האגרטל?
במקום שבו על הקורא להשלים את המשך הכתוב בעצמו: "שלם את החשבון, אחרת…".
כדי לבטא רגש או היסוס: "הייתי מדבר אתו… אבל הוא קצת מפחיד אותי…".
כדי לסמן את סופה של בדיחה או הלצה: "הייתי רוצה לעזור אבל פחות משלא הייתי רוצה לעזור…".
בתרבות האינטרנט, בפרט אצל בני נוער, משמשות לעיתים שלוש נקודות (או יותר) במקום סימן פיסוק אחר: "ענק… איזה קטעים…", פעמים רבות נכתבות רק שתי נקודות ".." במקום שלוש.
במתמטיקה משתמשים בשלוש נקודות כדי לציין "וכך הלאה", לדוגמה, את המשכה של סדרה שיש בה חוקיות ידועה וברורה מאליו: 2, 4, 6, 8, …
בשפת התכנות JavaScript נעשה שימוש בשלוש נקודות כדי לפרוס את האלמנטים של מערך או אובייקט לולאתי אחר.
יש המשתמשים בשתי נקודות בלבד או בארבע נקודות או יותר, אך הצורות הללו אינן נחשבות כתקניות.
שלושה בדירה אחת היא קומדיית מצבים אמריקאית פופולרית שנוצרה בין השנים 1977 ל-1984 על ידי ABC.
בבסיס רוב האירועים הקומיים בסדרה עומדות אי-הבנות ובלבולים בנושאי נטייתו המינית ומגושמותו של ג'ק, אחת הדמויות המרכזיות בסדרה.
הסדרה נעשתה על בסיס קומדיית המצבים הבריטית "Man About the House", ועסקה כמוה בגבר ובשתי נשים שחולקים דירת שותפים.
בתחילת הסדרה, עבר ג'ק טריפר (ג'ון ריטר) לדירתן של כריסי סנו (סוזאן סאמרס) וג'נט ווד (ג'ויס דה ויט).
כדי שבעל הבית סטנלי רופר (ואחריו מנהל הבניין ראלף פרלי) יאפשר לו לגור עם השתיים, טען ג'ק כי הוא הומוסקסואל.
במספר הזדמנויות, ניסה פרלי לשנות את "הומוסקסואליותו" של ג'ק.
הסדרה מתרחשת בסנטה מוניקה שבקליפורניה, ולרוב היא מתמקדת בשלושה אתרים: דירתם של השלישייה, דירתו של בעל הבית ופאב-מסעדה מקומי.
הסדרה הולידה שתי סדרות בת: "הרופרים" , שעסקה בחייהם של בעל הבית הראשון בסדרה, סטנלי רופר ואשתו, הלן; ו"שלושה זה יותר מדי" , שעסקה בשנותיו הבאות של ג'ק לאחר שעזב את הדירה ועבר להתגורר עם בת זוגו ויקי, אך לא מצליח לזכות בחיבתו של אביה.
סדרות אלה הקבילו אף הן לסדרות בת של הסדרה הבריטית, אך בניגוד אליהן, הגרסאות האמריקאיות נכשלו ובוטלו לאחר זמן קצר.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה בערוץ הראשון ב-20 בינואר 1983. בשנות התשעים ובשנות האלפיים שודרה התוכנית בערוץ 3 ובערוץ הילדים בכבלים, וכן בערוצים שונים ב-yes.
היא משודרת בערוץ הקומדיות הקלאסיות.
שלושה במאי 1808 הוא ציור שמן של פרנסיסקו גויה, צייר חצר המלוכה בספרד.
הציור הוצג לראשונה ב-1815, והוא מתאר הוצאה להורג שבוצעה ב-1808 בידי הכוחות הצרפתיים, במהלך הכיבוש העקוב מדם של חצי האי האיברי בידי צבא נפוליאון.
הציור מוצג במוזיאון הפראדו במדריד.
"שלושה במאי" מתאר את אחת ההוצאות להורג הגדולות ביותר שביצעו הצרפתים במהלך כיבוש ספרד.
לאחר ניסיון התקוממות כושל נגד כוחות נפוליאון, אספו הצרפתים באקראי מאות ספרדים והוציאו אותם להורג בירייה בלילה שבין 2 במאי ל-3 במאי 1808. זהו הציור הראשון שבו מוצגת סצנה ממוראות המלחמה, שנושאה אינו המנצחים אלא דווקא הקורבנות.
ביצירה שורה של אנשים העומדים להיות מוצאים להורג, הנמתחת מקדמת התמונה ועד פנים הציור.
רק האנשים הקרובים שבחזית התמונה נראים בבהירות והשאר נראים במטושטש.
על הקרקע מוטלים אנשים מתים, ומול שורת המוצאים להורג עומדת כיתת יורים של חיילים צרפתים המכוונים את רוביהם כלפי הקורבנות הספרדים הלא חמושים.
החיילים בכיתת היורים הם חסרי פנים.
הם מוצגים מגבם, עומדים כחטיבה אחת, ופניהם אינם נראים.
האנשים המוצאים להורג מוארים באמצעות מעין עששית המוצבת על הקרקע.
הם מתנהגים בכניעות, וחלקם מכסים את עיניהם או את אוזניהם.
אדם אחד, שגופו ופניו מוארים ובולטים, מתנהג אחרת והוא הדמות המרכזית ביצירה.
הוא לובש חולצה לבנה כסמל לטוהר, מישיר מבט לאויב, מרים את ידיו ומוכן למות בלית ברירה.
שלוש פנים לחווה הוא סרט משנת 1957 המבוסס על קורות חייה של אישה שלקתה בפיצול אישיות.
הסרט הוא עיבוד קולנועי של ספר שנכתב על ידי שני פסיכיאטרים שאף השתתפו בכתיבת התסריט.
הם פנו לנונלי ג'ונסון והוא כתב את התסריט, וביים והפיק את הסרט.
את התפקיד הראשי גילמה ג'ואן וודוורד והיא זכתה עליו בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
שחקנים מרכזיים נוספים הם לי ג'יי.
הסרט נחשב לאחת מאבני הדרך של הקולנוע הפסיכולוגי ולאחד הגורמים התרבותיים שתרמו לשינוי תפיסת הציבור לגבי הלוקים בהפרעות נפשיות קשות, כאנשים שחשים סבל ודורשים עזרה ולא כמי שיש לנדות ולדכא אותו.
הסרט תרם גם למודעות ציבורית רחבה למחלה של פיצול האישיות ולהבדלה בינה ובין הסכיזופרניה.
בעלה הגס וחסר ההתחשבות של עקרת הבית התבוסתנית, אווה וייט ("חוה לבן"), חזר מעבודתו באחד מהימים ומצא את אשתו כשהיא מנסה לחנוק למוות את בתם.
האישה טענה כי היא אינה אשתו אלא אווה בלק ("חוה שחור").
אווה בלק לא התרככה למשמע איומיו של הבעל ודיברה באופן זר לחלוטין לאווה וייט – היא דיברה כמו נערה שטחית, הוללת, חסרת אחריות ומעצורים.
היא טענה גם שבתה ומשפחתה של אווה וייט שייכות לאווה וייט ולא לה.
הבעל גילה גם שהאישה קנתה שמלת ערב יקרה באשראי.
כשהאישה נרגעה וחזרה להתנהג כרגיל, היא לא זיהתה את השמלה ולא זכרה דבר מהתקריות שבהן הייתה מעורבת אווה בלק.
בטיפול פסיכולוגי אובחנה האישה כלוקה בפיצול אישיות.
מסתבר שהבעל המדכא וההורים המדכאים והמתעללים שהיו לאווה וייט, גרמו לה לנזק נפשי חמור.
הפסיכולוגים בסרט מתקשים להחליט על דרך הטיפול.
זה המקרה הראשון של פיצול אישיות שהם פוגשים בו מחוץ לספרות המקצועית, וגם המקרים המתוארים בספרות הם בודדים ותיאורם אינו מעמיק.
מעבר לזאת, קשה להם להחליט על דיכוי אחת הנשים שבגופה של אווה והאדרת השנייה, כי גם גברת וייט התבוסתנית וגם גברת בלק חסרת המעצורים הן נשים לא בריאות נפשית.
הפסיכולוגים מלמדים כל אחת מהנשים על אודות השנייה, ומסייעים בהעלאה של זיכרונות ילדות מודחקים של אווה.
במהלך הטיפול מתחילה לצמוח אישיות שלישית, בריאה ושלמה יותר, בגופה של אווה.
האישיות החדשה בוחרת לעצמה את השם ג'יין, חיה בשלום עם כל זיכרונותיה, מתגרשת ממר וייט ומוצאת גבר שאוהב אותה.
אהובה החדש של ג'יין מקבל אותה כפי שהיא, עם שתי השותפות לגופה, ושותפות אלה הולכות ונעלמות.
שלוש עשרה הוא סרט דרמה משנת 2003. הסרט בוים ונכתב על ידי קתרין הארדוויק, וגם על ידי ניקי ריד.
זהו סרט אוטוביוגרפי שמתבסס על חייה של השחקנית ניקי ריד (אשר משחקת בסרט את "איבי זאמורה") בגילאים 12–13. התסריט של הסרט נכתב תוך שישה ימים בלבד, ובמקור היה מכוון להיות סרט קומדיה
טרייסי היא ילדה בת 13 החיה עם אמה החד-הורית מלאני, מכורה לסמים לשעבר, ואחיה הבכור מייסון.
טרייסי מוזמנת על ידי איבי זאמורה, ילדה פופולרית בבית ספרה ושכבה מעל טרייסי לבילוי משותף.
השמחה שבקבלה לחברה מוחלפת במהרה בעצב לאחר שטרייסי מגלה שאיבי ביקשה רק ללעוג לה ולא התכוונה לממש את הצעתה.
טרייסי מחליטה לצאת לבלות לבד, ובעודה מטיילת בשדרות הוליווד היא רואה את איבי וחברה נוספת גונבות בגדים מחנות.
טרייסי, המבקשת לנשוא חן בעיני איבי, מחקה את מעשיה וגונבת ארנק מאישה זרה.
תוכניתה מצליחה ועד מהרה איבי הופכת לחברתה ואף עוברת לגור בביתה של טרייסי.
עם החשיפה לתרבות הנהנתנות של איבי התנהגותה של טרייסי מתחילה להדרדר.
היא מתלוננת בפני הוריה הגרושים על מצבם הכספי, שמונע ממנה לקנות מוצרים ובגדים אופנתיים, זונחת את חברותיה הקודמות, מדרדרת בלימודים, נוהגת בהפקרות מינית, משתמשת בסמים ומתייחסת בגסות לסובבים אותה.
מלאני, אמה של טרייסי, שמה לב להידרדרות אשר חלה בבתה ומבינה כי מקור השינוי הוא חברתה החדשה.
מלאני מחליטה להוציא את איבי מביתה ובכך לנסות ולהקטין את השפעתה על טרייסי.
איבי נשלחת לדודתה ברוק, שם היא טוענת כי דווקא טרייסי היא זו שאחראית להתנהגות השתיים.
הסרט מגיע לשיאו בעימות בביתן של מלאני וטרייסי לבין ברוק ואיבי.
אלו האחרונות מאשימות את טרייסי בהידרדרות של איבי, בעוד שמלאני מגנה על בתה וטוענת כי הייתה ילדה נורמטיבית בטרם פגשה באיבי.
לבסוף מגלה מלאני צלקות על ידה של טרייסי - עדות לניסיון התאבדות שביצעה ומגרשת את ברוק ואיבי מהבית.
הסרט מסתיים באופן אופטימי ומראה קרבה חדשה בין האם לבתה ואת טרייסי נהנית וצוחקת כילדה רגילה.
באתר Rotten Tomatoes הוא מדורג ב-81 אחוזי טריות, וב-76 אחוזים לפי ביקורות הקהל.
הולי האנטר זכתה למועמדות לפרס אוסקר עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר.
הן האנטר והן אוון רייצ'ל ווד זכו למועמדויות לפרס גלובוס הזהב, כאשר האנטר הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה ורייצ'ל ווד לשחקנית הראשית בסוגת הדרמה.
"שלושה בני עורב" או "שלושה עורבים" היא בלדה עממית אנגלית.
הבלדה תועדה לראשונה על ידי המלחין תומאס רייבנסקרופט בשנת 1611, אך קרוב לוודאי שהיא עתיקה אף יותר.
נוסח שלה מופיע גם כמספר 26 באוסף הבלדות צ'יילד מן המאה ה-19. לבלדה גרסאות רבות, וכן גרסה עממית סקוטית אפלה יותר בשם "שני עורבים" (The Twa Corbies).
הבלדה פותחת בשיחתם של שלושה עורבים (אוכלי נבלות) הדנים היכן יאכלו את ארוחת הבוקר שלהם.
אחד מהם מזכיר את גופתו המוטלת בשדה של אביר שנהרג.
אך העורבים מגלים כי על גופת האביר שומרים נאמניו - כלבי ציד ונץ (או בגרסאות אחדות, נצים בלשון ריבוי).
בנוסף, איילה (במקור האנגלי של הבלדה: Fallow doe) מגיעה לנשק את פצעי האביר המת.
האיילה היא בבירור תיאור סמלי לאהובתו של האביר, ומתואר שהיא בהריון מתקדם (Great with young, בתרגום נתן אלתרמן לעברית: "מלאו ימיה").
היא עומסת את גופת האביר על גבה, ומביאה אותו לקבורה.
בבית האחרון של הבלדה מסופר כי היא קברה את האביר בבוקר, "ועד ערב הייתה היא עצמה במתים".
הבלדה נחתמת באמירה: "הלוואי ואלוהים ישלח לכל ג'נטלמן נץ כזה, כלבים כאלה ואהובה שכזו" (God send every gentleman / Such haukes, such hounds, and such a leman).
באופן טיפוסי לבלדות עממיות, בכל בית של הבלדה יש שורות חוזרות, כאן שלוש פעמים בבית בצירופים שונים של המילים Downe ,Derrie ,Derrie ,Downe שהן חסרות משמעות סמנטית, אך יוצרות מצלול של אליטרציה האופייני לשירה אנגלית עתיקה, ומסייעות במשקל ובחריזה.
בדומה לבלדות עממיות רבות אחרות, לבלדה מוכרים מספר נוסחים ומספר לחנים שונים, אך אותן שורות חוזרות מופיעות בכולם, חוץ מאשר בגרסת "שני העורבים" השונה גם בעלילתה.
תאורי צבעים וזמנים מסייעים להמחשת ההתרחשות: העורבים הם שחורים, השדה ירוק והפצעים אדומים.
הבית הראשון מזכיר את ארוחת הבוקר, והבית האחרון מספר כי האביר נקבר לפני שעת הצהריים, וכי אהובתו מתה עד הערב (אנגלית תיכונה: euen-song time, זמן תפילת השקיעה בכנסייה).
עלילת הבלדה מתרחשת איפוא במהלך יום אחד.
הבלדה פותחת בתיאור ציורי ומשעשע של שלושה עורבים שחורים היושבים על עץ ודנים בארוחת הבוקר שלהם.
אך הבית השני כבר עושה תפנית מקברית, כאשר מסתבר שהארוחה המיועדת היא גופת אביר.
מכאן עוברת הבלדה לתיאור סצנת אהבה ואבל טראגית שתולדותיה ברובן אינן מסופרות, אך חלקן נרמז באמצעות סמלים ודימויים נפוצים בספרות האבירות: העורבים מסמלים מוות, המגן מסמל בית אצולה, כלבי הציד והנץ מסמלים נאמנות, והאיילה מסמלת פיתוי או קורבן.
למשל, במוטיב ספרותי החוזר בכמה מסיפורי המלך ארתור ואבירי השולחן העגול, איילה ביער מובילה אביר המנסה לצוד אותה להרפתקה או למלכודת, ובגרסה אחרת של מוטיב זה, האביר מצליח להרוג את האיילה, ואז מגלה שהיא בת-אדם שכושפה.
הסמליות בבלדה מחוזקת באמצעות המספר הטיפולוגי שלוש, הנפוץ מאוד בפולקלור, והוא מספר סוגי החיות המגינות על גופת האביר: כלבים, נץ ואיילה, ומנגד מספר העורבים המאיימים עליה.
מתח זמני בעלילת הבלדה נוצר משום שאין לכלבים ולנץ יכולת לקבור את האביר בעצמם, ולפיכך נאמנותם לאביר אינה יכולה להתמיד לנצח.
בפרט משום שהם בעלי-חיים טורפים, ככל שיגבר רעבונם הם עלולים לבגוד בנאמנותם, ואולי אף להצטרף אל העורבים בחילול הגופה, איסור חמור בנצרות כמו ביהדות.
סכנה כזו מומחשת בסיפור אקטיון במיתולוגיה היוונית, צייד שנטרף על ידי כלבי הציד שלו עצמו.
המתח נפתר בעלילת הבלדה כאשר מופיעה האהובה ומביאה את האביר לקבורה.
קבורת לוחם הרוג כחסד אחרון על ידי אהובה או קרובת משפחה אף היא מוטיב ספרותי מוכר, למשל בטרגדיה אנטיגונה מאת סופוקלס.
הבלדה מתייחסת לאהובת האביר ההרה בתחילה במילה "איילה", אשר עשויה לרמז על יופייה ואף על צבע שערה, שכן Fallow פירושו גם צבע שער חום בלונדי.
לאורך הבלדה מתייחסים אליה מספר פעמים רק בכינוי גוף "היא", ולבסוף בשורה המסכמת את הבלדה במילה הארכאית Leman, שפירושה נתין, וסאל, ותכופות בהשאלה אהובה או פילגש בלתי-נשואה.
בביצועים ובתרגומים מודרניים מרוככים של הבלדה, מילה זו תכופות מוחלפת במילה "אהובה" (Loved one) או "יפהפייה" (Lovely one).
הבלדה עורכת אנלוגיה, ובשורה האחרונה אף תקבולת, בין האהובה לכלבי הציד ולנץ של האביר, אשר שייכים לו ושומרים לו אמונים לאחר מותו, אף על פי שכבר אינו יכול לדאוג להם.
הכלבים והנץ גם מצביעים על עושרו של האביר, ועיסוקו בספורט היוקרתי של ציד באמצעות בזיירות.
אך דימוי האהובה כאיילה מרמז שבניגוד להם היא ממלאת בעלילה תפקיד של ניצוד ולא של צייד.
לפיכך עשוי הנוסח העממי של הבלדה לרמז שהאהובה לא הייתה נשואה לאביר, אלא הייתה פילגשו הנמוכה ממנו במעמדה.
מכאן גם נרמז שהיא הרה עם ילדו של האביר, אשר הוא לא נתן לו תוקף חוקי לפני מותו באמצעות נישואים.
הבית האחרון, המודיע על מות האהובה באותו יום, עשוי להתפרש שהיא מתה משברון לב, או מהפלה בעקבות המאמץ הכרוך בנשיאת האביר על גבה ובקבירתו.
אך הוא עשוי להתפרש גם שהיא בחרה לשים קץ לחייה בעקבות מות אהובה, ולא ללדת את בנו או בתו הבלתי-חוקיים.
בכך תואמת הבלדה לתת-סוגה של ספרות אבירית רומנטית המתארת את ייסוריהן של נשים או אוהבות נאמנות, לעיתים ללא ידיעתו של האהוב ותכופות בתוצאות טראגיות, למשל הגבירה משאלוט.
אצל מאזינים נוצרים, תיאור האהובה העומסת על גבה את גופת האביר עשוי לעורר משמעות לוואי של ישו העומס על גבו את הצלב בדרך הייסורים.
הבלדה גם איננה מספרת כיצד ומדוע נהרג האביר.
היא מתארת אותו מוטל תחת מגינו ואת פצעיו המדממים, ומכך ניתן להבין שנפל בקרב.
ייתכן שהייתה זו מלחמה, אך גופות נוספות אינן מתוארות, ולא ברור מדוע נוכחים הנץ וכלבי הציד.
ניתן איפוא לשער שהאביר נהרג בדו-קרב, אולי על ידי מישהו ממשפחתה של האהובה אשר נקם את כבודה.
הבלדה תורגמה לשפות רבות, בהן דנית (Ravnene), גרמנית (Die drei Raben) ורוסית (Шотландская песня, "שיר סקוטי").
גרסאות מאוחרות יותר נכתבו גם בפינית (Kaksi korppia), צ'כית ונורווגית.
נתן אלתרמן תרגם את הבלדה ל"שלושה בני עורב".
יעקב שבתאי תרגם את השיר העממי ל"שלושה עורבים", אשר עובד לשיר על ידי הדודאים עם סוזן ופרן.
הביצוע הפופולרי המוכר ביותר של הבלדה באנגלית הוא על ידי שלישיית הפולק האמריקאית פיטר, פול ומרי.
הבלדה בוצעה, בנוסחיה ובלחניה השונים, גם על ידי זמרים ומוזיקאים רבים נוספים, למשל להקת הפולק רוק הבריטית "Steeleye Span", וגיטריסט הפולק הסקוטי ברט יאנש.
ביצועים קלאסיים הם בין השאר על ידי זמר הקונטרה-טנור הבריטי אלפרד דלר, זמר הקונטרה-טנור הגרמני אנדריאס שול, וזמרת הסופרן הבריטית אמה קרקבי.
גרסה סקוטית לבלדה, אפלה וצינית יותר, קרויה "שני עורבים".
גם בגרסה זו דנים עורבים באביר המת, אך בה כל שומריו עזבוהו.
גרסה זו תורגמה לעברית בידי שאול טשרניחובסקי, תוך החלפת גיבור הבלדה מאביר סקוטי למשורר בהרי יהודה.
שלושה אמיגוס הוא סרט קומדיה משנת 1986 בבימויו של ג'ון לנדיס שנכתב על ידי לורן מייקלס, סטיב מרטין ורנדי ניומן.
העלילה מבוססת באופן רופף על "שבעת הסמוראים", סרטו של אקירה קורוסאווה משנת 1954, ועל האדפטציה של סרט זה למערבון "שבעת המופלאים".
סטיב מרטין, צ'בי צ'ייס ומרטין שורט מככבים כשלושה כוכבי הקולנוע האילם, אשר תושבי כפר מקסיקני קטן טועים וסבורים כי הם גיבורים אמיתיים.
שלושה שחקני קולנוע אילם באים לכפר מקסיקני שהזמין אותם כדי לנצח את השודדים, לא מודעים שהשודדים אמיתיים ואין זו הופעה נוספת.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותסטיב מרטיןלאקי דייצ'בי צ'ייסדאסטי בוטומסמרטין שורטנד נדלנדרג'ו מנטנההארי פלוגלמןמנהל אולפני גולדסמית'פיל הארטמןסםעוזרו של הארי פלוגלמןג'ון לוביץמורטיעוזרו של הארי פלוגלמןאלפונזו אראואל גואפוטוני פלנהג'פהעוזרו של אל גואפופטריס מרטינסכרמןפיליפ גורדוןרודריגוקאי וולףהגרמנינורברט וייזרעוזרו של הגרמניבריאן תומפסוןעוזרו של הגרמניפרד אספרגוסהברמןרנדי ניומןהשיח המזמר
התסריט נכתב על ידי מרטין, מייקלס ורנדי ניומן.
כמו כן, ניומן חיבר עבור הסרט שלושה שירים מקוריים: "The Ballad of the Three Amigos", "My Little Buttercup", ו-"Blue Shadows", בעוד מוזיקת הרקע לסרט הולחנה על ידי אלמר ברנשטיין.
הסרט צולם בסימי ואלי, קליפורניה, היער הלאומי קורונדו שבאריזונה וניו מקסיקו, אולפני טוסון ובהוליווד.
אלמר ברנשטיין הלחין את המוזיקה עבור הסרט, בעוד רנדי ניומן כתב את השירים.
רוב הביקורות שהסרט קיבל היו שליליות, והסרט קיבל ציון 44% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, על פי 34 ביקורות.
שלושה גברים בבּוּמֶל הוא ספר הומוריסטי מאת ג'רום ק.
הספר ראה אור בבריטניה ב-1900, אחת עשרה שנה לאחר צאתו לאור של הספר "שלושה בסירה אחת", שפרסם את הסופר.
גם הספר הזה זכה להצלחה רבה, ובגרמניה שימש זמן רב כספר לימוד בבתי הספר.
הספר מתאר את מסעם של שלושת החברים הבריטים ג'רום, ג'ורג' והאריס במסע אופניים בגרמניה, אל אזור היער השחור.
הספר מתאר מסע שני של אותם שלושה גברים מ"שלושה בסירה אחת".
הפעם זהו מסע אופניים בגרמניה, שהייתה ב-1900 אומה חדשה לאחר איחוד גרמניה.
הוא בנוי באופן דומה ל"שלושה בסירה אחת", כאשר בראש כל פרק מובאים מספר משפטים המתארים באופן אירוני את עלילת הפרק.
עם זאת, בניגוד ל"שלושה בסירה אחת", שכל כולו הומור, חלקים מסוימים מהספר אינם קומיים אלא מביעים באופן נחרץ ואף קודר את דעתו של המחבר על גרמניה בכלל והגרמנים בפרט.
הוא דן באכזריותם הקטלנית, באופיים הצייתני לחלוטין ובכניעתם לכל צורה של חוק ומשטר בלי להפעיל שיקול דעת עצמי.
בספר, למרות לשונו הקלילה וסגנונו ההומוריסטי של ג'רום, ניכרת גם המתיחות המחריפה בין העמים, השוני בין הבריטים לבין הגרמנים והתחזקות תפיסת הלאומנות הגוברת אצלם.
בין היתר כותב ג'רום מספר משפטים אשר קולעים היטב אל המטרה: "מילוי החובה הוא נושא הלימוד האלמותי [בבתי הספר הגרמניים]...
על פי השקפתם מדובר בציות עיוור לכל דבר עם כפתורים [כלומר, לובש מדים]...עד כה בורך הגרמני בממשלה טובה להפליא.
אם דבר לא ישתנה הרי שחייו ימשיכו להיות טובים.
צרותיו יחלו רק אם יקרה משהו למכונת הממשל."
יחד עם הביקורת על הגרמנים, מגלה ג'רום גם אמונה בטוב לבם, וכמה הערות שלו היו מתקבלות היום בתמיהה.
בתקופה שבה נכתב הספר, נראתה גרמניה בעיני האנגלים כארץ שוחרת שלווה ושלום, ואיש לא תיאר לעצמו את מה שעתיד להתחולל שנים לא רבות מאוחר יותר.
ג'רום עצמו נחל מפח נפש כאשר היה עד לזוועות מלחמת העולם הראשונה כנהג אמבולנס מתנדב בצלב האדום הצרפתי.
המילה "בּוּמֶל" היא מילה גרמנית שפירושה "טיול לשם הנאה".
ג'רום משלב בספר עוד עשרות מילים בגרמנית, שאת חלקן הגדול הוא אינו מתרגם ואינו מסביר.
שלושה גברים בבומל, הוצאה מחודשת לספר שלושה בבומל.
תרגם יונתן בר, הוצאת קמין, 2012.
שלושה דברים שהאל לא היה צריך לברוא: פרסים, יהודים וזבובים הוא מאמר שנכתב בשנת 1940 על ידי ח'יראללה טולפאח, דודו, חותנו ופטרונו של סדאם חוסיין וחבר מפלגת הבעת'.
המאמר זכה לתפוצה רחבה בעיראק בתקופת שלטונו של סדאם.
בשנת 1981 לאחר פרוץ מלחמת איראן–עיראק בית הדפוס של הממשלה העיראקית "דאר אל-ח'וריא" פרסם את המאמר מחדש.
ומשרד החינוך העיראקי לימד אותו בבתי הספר כתעמולה.
המאמר הציג את הפרסים כ"חיות שהאל יצר בצורת אדם", את היהודים כ"תערובת של עפר ושאריות מגוונות של אנשים" ואת הזבובים כיצורים מסכנים ובלתי מובנים שלגביהם "איננו מבינים את מטרת אלוהים ביצירתם".
שלושה גברים ותינוקת הוא סרט קומדיה אמריקאי שיצא בשנת 1987 בבימויו של לאונרד נימוי, ובכיכובם של טום סלק, סטיב גוטנברג, טד דנסון וננסי טרוויס.
הסרט מתאר את חוויותיהם של שלושה גברים שמנסים להסתגל לאבהות-כביכול של תינוקת של אחד מהם.
התסריט מבוסס על סרט צרפתי עם עלילה דומה משנת 1985, "Trois hommes et un couffin" (שלושה גברים ועריסה).
הסרט הפך לשובר הקופות האמריקאי המצליח ביותר בשנה בה יצא, עם הכנסות של 167 מיליון דולר בארצות הברית.
הסרט זה בפרסי בחירת הקהל של שנת 1988 בפרס הקומדיה הנבחרת.
שלושת החברים פיטר, אדריכל במקצועו, מייקל הקריקטוריסט וג'ק השחקן, חיים בנעימים בדירת הרווקים שלהם בניו יורק ומבלים במסיבות.
יום אחד מונחת בפתח דירתם תינוקת בשם מרי, עם פתק משחקנית בשם סילביה לפיו התינוקת היא בתו של ג'ק, שנולדה בעקבות קשר מזדמן שקיים עימה.
ג'ק נמצא באותו זמן בצילומי סרט בטורקיה, וכך נאלצים פיטר ומייקל לטפל בתינוקת.
לפני עזיבתו ביקש ג'ק מחבריו לדאוג ל"חבילה" שאמורה להגיע לבית ולשמור על כך בסוד, והם חושבים בטעות שמדובר בתינוקת.
במהלך ניסיונותיהם להבין איך לטפל בה, מגיעה אל ביתם חבילה קטנה (שהיא החבילה אליה התכוון ג'ק, המכילה הרואין), ומייקל זורק אותה הצידה כשהוא מנסה לטפל בתינוקת.
למחרת מגיעים אל ביתם שני סוחרי סמים לאסוף את החבילה, ובטעות פיטר ומייקל נותנים להם את התינוקת.
לאחר עזיבתם פיטר מגלה את חבילת ההרואין ורץ אחריהם.
בשרשרת אירועים קומיים החברים מסתבכים בחקירה משטרתית, והבית מושם תחת מעקב.
הם מקבלים לידיהם חזרה את מרי.
במהלך יום העבודה שלהם, שומרת עליה בעלת הדירה, שאף מותקפת באחד הימים על ידי סוחרי הסמים שרודפים אחריהם.
פיטר ומייקל לומדים לטפל בתינוקת, ובהדרגה נקשרים אליה.
כשג'ק חוזר וחבריו חוקרים אותו על מרי, הוא נזכר שקיים קשר קצר עם סילביה בעבר.
הם "נוקמים" בו כשהם מעבירים אליו את מלוא האחריות ללימוד הטיפול המורכב בה, אך במהרה הוא נקשר אליה גם כן.
במקביל הם מקבלים מכתב איומים מסוחרי הסמים, ומתכננים להפיל אותם בפח.
הם מקליטים שיחה עימם בה הם מקיימים משא ומתן על סמים, מעבירים את המידע למשטרה, ובכך מוכיחים את חפותם ומובילים למעצרם של סוחרי הסמים.
יום אחד מגיעה סילביה ומבקשת לקחת את מרי לגור עימה ועם משפחתה בלונדון.
החברים עצובים ומתגעגעים מאוד למרי, ומחליטים לעצור את סילביה.
הם ממהרים לנמל התעופה, אך מגיעים לאחר שהמטוס של סילביה ומרי כבר ממריא.
כשהם חוזרים מובסים אל דירתם, הם מוצאים שם את מרי וסילביה, שהחליטה לבסוף שלא לטוס ללונדון.
היא מתארת את הקושי שלה - היא לא רוצה לוותר על קריירת המשחק שלה, אך מתקשה להצליח בכך כשהיא צריכה לגדל את מרי לבדה.
החברים ממהרים להזמין אותה לגור עם מרי בדירתם, והיא מסכימה.
התינוקת מרי מגולמת בסרט על ידי התאומות ליסה ומישל בלייר, שהיו בנות ארבעה חודשים בעת הצילומים.
מתוך פסקול הסרט התפרסמו בעיקר השירים "Daddy's Girl" של פיטר סטרה ו-"Bad Boy" של מיאמי סאונד משין.
הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות של מבקרי הקולנוע.
הוא דורג עם 74% ביקורות חיוביות באתר Rotten Tomatoes.
גם מבחינה מסחרית זכה הסרט להצלחה, עם הכנסות של 167 מיליון דולר בארצות הברית.
בעקבות ההצלחה, יצא ב-1990 סרט המשך עם אותם שחקנים ראשיים, בשם "שלושה גברים וליידי קטנה" (Three Men and a Little Lady), המתאר את עלילותיהם כאשר מרי בת חמש.
הוא זכה להצלחה פחותה יותר מבחינה מסחרית, וכן קיבל ביקורות מעורבות עד שליליות ממבקרי הקולנוע.
בהמשך דובר על הפקה של סרט המשך שלישי, "שלושה גברים וכלה", אך נכון להיום (2015) הוא עדיין לא יצא לפועל.
ב-1990 יצא בהודו סרט בשפת מלאיאלאם על בסיס סרט זה.
ב-2007 יצא בהודו סרט בשפת הינדי על בסיס סרט זה.
ב-10.8.2020 דיסני הודיעו על גרסה מחודשת שלו במיוחד ל"דיסני+" בכיכובו של השחקן זאק אפרון (שכבר כיכב בטרילוגיית סרטי "היי סקול מיוזיקל" שגם שייך לדיסני) בתפקיד ג'ק
שלוש עשרה היא מיני-סדרה בריטית, דרמה טלוויזיונית שיצרה וכתבה מרני דיקנס.
הסדרה מתמקדת בדמותה של אייבי מוקסאם (ג'ודי קומר), צעירה בת 26 שנמלטה מהמרתף בו הייתה כלואה במשך 13 שנה.
הפרק הראשון שודר בערוץ BBC Three בבריטניה ב-28 בפברואר 2016. בארצות הברית שודרה הסדרה לראשונה ב-23 ביוני 2016 ב-BBC America.
כל פרק שודר שבוע אחר כך בערוץ BBC Two.
בארצות המזרח התיכון החלו שידורי הסדרה באוגוסט 2016. שיר הנושא הוא "In Your Dreams" מתוך האלבום "Wild Go" של להקת Dark Dark Dark.
בפרק החמישי והאחרון שיר הנושא הוא "Out of the Black" של בילי מרטן.
ב-27 במרץ 2016 הודיעה מרני דיקנס, התסריטאית, שלא תהיה עונה שנייה לסדרה.
התכנון היה של מיני-סדרה חד פעמית.
ג'ודי קומר – אייבי מוקסאם
אניירין ברנרד – טים הובסון
ואלין קיין – סמלת בילוש ליזה מרצ'נט
ריצ'רד רנקין – מפקח בילוש אליוט קארן
נטשה ליטל – כריסטינה מוקסאם
סטיוארט גרהם – אנגוס מוקסאם
פיטר מקדונלד – מארק וייט
ג'ו לייטון – קרייג ווטס
קתרין רוז מורלי – אמה מוקסאם
אלינור ויילד – אלואיז ויי
אריון באקייר – רב פקד בארידג'
ניקולס פארל – הנרי סטון
הסדרה עוקבת אחר סיפורה של אייבי מוקסאם, צעירה בת 26 שנחטפה כשהייתה בת 13 והוחזקה במרתף במשך 13 שנה.
בתחילת הסיפור היא נמלטת מהבית של השובה שלה, ונלקחת לתחנת משטרה.
שם היא פוגשת את קצינת קשרי המשפחה, ואת הבלשים מפקח קארן וסמלת מרצ'נט אשר מראיינים אותה.
אחרי שהמידע אודותיה דולף לתקשורת, נמסרת הודעה למשפחתה.
בדיקת ה-DNA מאשרת שזו היא בתם אייבי.
טים, חבר ילדות של אייבי, המשיך בחייו והתחתן, אבל הוא מסתיר זאת ממנה.
כשהמצב הופך לקשה מדי עבורה, אייבי בורחת מהבית, וטים הוא זה שמוצא אותה.
בעקבות הצעתו של קארן לאייבי להתחיל לחיות מחדש, היא כותבת מכתב לטים כפי שהיו עושים בעבר.
סמלת הבילוש מרצ'נט מזהירה את קארן שאייבי מתחילה להתאהב בו.
ואכן, בהמשך אייבי אומרת לקארן שהוא בוטחת בו, והוא נותן לה כרטיס ביקור שלו שתוכל להתקשר אליו אם תרצה לדבר עם מישהו.
המשטרה מצליחה לגלות את הבית בו הוחזקה אייבי, אבל החוטף ניקה את כל המקום באקונומיקה כדי שלא ימצאו שרידי DNA שלו או של אייבי.
בבית מתגלים תמונת פספורט של אייבי ושערות שלה על מיטתו של החוטף.
החוקרים מסיקים שאייבי יצאה מהמרתף, ושהיא שיקרה.
אייבי אומרת להם שהיא יצאה מהבית רק פעם אחת.
השוטרים מזהים את פניו של החוטף באמצעות מעקב אחרי תנועות כרטיסי אשראי וכרטיסי בנקים, וצילומים ממצלמת אבטחה בתחנת דלק.
אייבי מזהה את האיש, מארק וייט, כחוטף שלה.
לקראת סיום הפרק מתברר שהחוטף עבד בבית הספר בו למדה אייבי, בניהולו של הנרי סטון, וכן שהוא חטף ילדה נוספת בשם פיבי.
החטיפה של הילדה פיבי יוצרת לחץ נוסף על אייבי, והיא נדרשת לספר על חייה בשבי.
אל לצוות החקירה של קארן ומרצ'נט נוסף צוות חדש של הסקוטלנד יארד.
אייבי נלקחת שוב לחקירה במשטרה, ועולים נגדה חשדות וראיות על כך שהיא שיקרה כשאמרה שלא הורשתה לצאת.
מרצ'נט חוקרת אותה בקפדנות, ואייבי פונה לטים כדי לקבל סיוע.
אבל היא מגלה שהוא נשוי ותקוותיה מתנפצות.
בסוף הפרק רואים אותה על סף ביתה נגררת על ידי מישהו.
אביה של פיבי הוא זה שתוקף את אייבי ומנסה לחטוף אותה.
הוא צועק עליה שתגיד לו היכן נמצאת בתו.
בני המשפחה יוצאים עד מהרה לעזרתה, אבל היא נכנסת למצב של הלם.
אייבי מנסה לחדש את הקשר עם אחותה, וזה מעורר מתח בינה לבין הארוס שלה.
קארן מנסה לגרום לאייבי להיפתח, והוא נאלץ לנקוט בצעדים דרסטיים כשהיא מסרבת לשתף פעולה.
מרצ'נט, שספקותיה לגבי הסיפור של אייבי גוברים, חוזרת לבית ומגלה שם גילוי מזעזע.
במרתף מתגלה גופתו של דילן, אחיו של למחצה של מארק וייט שנעלם בשנת 2009. אייבי נעצרת על שיבוש הליכי חקירה.
אחרי שהיא מבינה שאיבדה את אמונו של קארן, אייבי מסתגרת לגמרי.
כריסטינה מבקשת מהמשטרה שיתנו לה לדבר עם בתה, ומשכנעת את אייבי לגלות את האמת המזעזעת על היעלמותה.
אייבי מספרת שמארק וייט הרג את אחיו, ואילץ אותה לעטף את גופתו.
זו הסיבה שרק ה-DNA שלה מופיע על הכיסוי בו עטפה אותו.
בינתיים מארק וייט יוצר קשר עם קארן ומרצ'נט, והוא מוכן לדבר רק עם אייבי
משפחת מוקסאם עומדת בפני סיטואציה נוראה כמו זו מלפני 13 שנה.
אייבי מסכנת את חייה כדי להציל את פיבי, ומתמודדת עם חוויותיה וזכרונותיה הקשים.
קארן ומרצ'נט מנסים למצוא דרך לשמור על ביטחונה, אבל הם אינם מעריכים נכון את מארק, ומסכנים את עצמם.
אייבי נראית במרכז קניות כששוטרים עוקבים אחריה.
היא נבהלת ובורחת ומוצאת את מארק בתוך תא צילומים יחד עם פיבי.
מארק משחרר את פיבי וחוטף את אייבי.
הוא יוצא ממרכז הקניות כשאייבי נמצאת בתוך מכל אשפה גדול.
השוטרים רואים אותם עוזבים בוואן כחול ורודפים אחריהם, אבל הוא מצליח להתחמק.
אחר כך רואים את אייבי קשורה לכיסא ופיה מכוסה.
היא מצליחה לשכנע את מארק לשחרר אותה על אף כעסו.
הוא מראה לה את הארון בו נמצאים דברים מביתם הישן, והיא מסדרת כך שיראה כמו בעבר.
מארק אומר שהוא רוצה להקים משפחה מחדש.
מארק רוצה לקיים יחסי מין, ואייבי מציעה לעשות אמבטיה.
כשהוא באמבט אייבי מאיימת עליו באקדח שלו, ואומרת שהיא רוצה לעזוב.
היא מנסה לירות אבל האקדח אינו טעון, ומארק מכה ומפיל אותה.
אחר כך הם נמצאים במיטה ומארק אומר שהוא רוצה שהם יתאחדו כמשפחה עם הילד שהיא הפילה ועם אחיו בגן עדן.
הוא הצית את הקומה התחתונה, ועשן נכנס לתוך חדר השינה.
אייבי עולה עליו ומנשקת אותו בלהט.
היא מטיחה את ראשו בקיר, ומצליחה להימלט מן האש רגע לפני שהבית מתפוצץ.
הסדרה צולמה באתרים שונים בעיר בריסטול.
הבית בסצנת הסיום הוא בפרוור לוקליז בבריסטול, שם נמצא מגדל התקשורת Purdown BT Tower.
"שלושה דורות" הוא שיר של הזמרת ירדנה ארזי המזוהה במיוחד עם יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
השיר "שלושה דורות" שכתב אהוד מנור ללחן של ירוסלב יעקובוביץ' מתאר שלוש תקופות לחימה שונות בתולדות מדינת ישראל: דור תש"ח ומלחמת העצמאות, דור מלחמת יום כיפור וחיילי שנות התשעים של המאה העשרים, ימי ממשלת יצחק רבין, הסכמי השלום עם הפלסטינים ועם ירדן ובמקביל, תקופת הפיגועים.
מנור שכל את אחיו, , בשנת 1968, ובאותה שנה נפל בן דודה של ארזי, סגן , במבצע כראמה בירדן.
השיר נכתב בהשראת שני החיילים והוקדש לזכרם.
הלחן מורכב משלושה חלקים שונים.
בחלקו השני של השיר יש רפרנס לשירים המזוהים עם מערכות ישראל ובהם "היה לי חבר היה לי אח", המנון הפלמ"ח, "זמר זמר לך", "הן אפשר", "אנחנו שנינו מאותו הכפר" ו"מחר".
בחלקו השלישי של השיר מתוארת פניית הבן הנופל אל אביו החי ויש רפרנס לציווי התנ"כי "אל תשלח ידך אל הנער".
השיר ליווה את משדר יום הזיכרון של ערוץ הילדים בשנת 1995 ובהמשך היה לשיר הנושא הקבוע של שידורי רשת גימל ביום הזיכרון.
השיר צעד במצעדי הפזמונים השבועיים והגיע בשיאו למקום השני, אך לא נכנס למצעד הפזמונים השנתי 1995.
שלושה דורות הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2015, בבימויה של גבי דלאל, שנכתב על ידי ניקול בקווית' ודלאל.
בסרט מככבים אל פנינג בתפקיד ריי - נער טרנסג'נדר (ftm) צעיר המגלה את זהותו המגדרית כגבר ורוצה לעבור תהליך להתאמה מגדרית, נעמי ווטס בתפקיד אימו מגי, סוזן סרנדון בתפקיד סבתו הלסבית דולי, טייט דונובן בתפקיד אביו קרייב וסם טראמל.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2015, תחת השם "".
הסרט עלה לאקרנים ב-5 במאי 2017 בהפצת The Weinstein Company.
ניקול בקווית' וגבי דלאל החלו לעבוד על התסריט בסתיו 2012. באביב 2013 בקווית' סיימה לכתוב את הטיוטה הראשונה.
ב-30 באוקטובר 2014, פורסם כי אל פנינג, נעמי ווטס וסוזן סרנדון לוהקו לסרט.
ב-18 בנובמבר 2014 טייט דונובן הצטרף אף הוא לצוות השחקנים.
ב-25 בנובמבר 2014 סם טראמל הצטרף.
הצילומים נערכו בניו יורק ובמחוז וסטצ'סטר שבמדינת ניו יורק, במהלך 25 ימים בנובמבר ודצמבר 2014. באוגוסט 2015, פורסם כי מייקל ברוק יהיה המלחין של הסרט.
בחודש אפריל 2016 פרסמה דלאל תמונות באינסטגרם וכתבה כי בכוונתה לערוך מחדש את הסרט.
כתוצאה מכך, הלחן של ברוק הוחלף בזה של דילן ת'ורדסון.
ב-15 במאי 2015 נרכשו זכויות ההפצה של הסרט - שמו בשלב זה היה "שלושה דורות" (" Three Generations") - על ידי The Weinstein Company, בעסקה של 6 מיליון דולר.
ביוני 2015 פורסם כי הסרט צפוי לעלות לאקרנים ב-18 בספטמבר 2015, בשם "About Ray".
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-12 בספטמבר 2015, שם זכה לביקורות פושרות.
כתוצאה מכך, נדחתה עלייתו המתוכננת לאקרנים.
באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, הסרט קיבל דירוג של 30% על בסיס 38 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 5.2 מתוך 10. על פי רוב הדעות, נכתב כי הסרט "מחמיץ בסיס ראוי לסיפור המתמקד בציוני דרך דרמטיים על חשבון פיתוח אמיתי של הדמויות.
על פי Metacritic, לסרט ציון 47 מתוך 100, המבוסס על 21 מבקרים.
הסרט היה שנוי במחלוקת בשל הליהוק של אל פנינג, שחקנית סיסג'נדרית, לתפקיד גבר טרנסג'נדר.
בראיון משנת 2015 עבור Refinery29, אמרה במאית הסרט גבי דלאל כי ריי היא דמות שעדיין לא עברה תהליך של שינוי מאישה לגבר, ואמרה: "התפקיד הוא של בחורה שמעמידה פנים שהיא בחור".
דבריה של דלאל הובילו לביקורת מצד קהילת הטרנס שהאשימה אותה בטרנספוביה.
ב-2017, דלאל הכחישה טענה מוטעית וציינה כי ההערה "לא הובנה", ואמרה: "כאשר עשיתי את הראיון הזה, זה היה בגלל שדיברתי על אל פנינג כשחקנית, ואני כל הזמן התייחסתי אליה כמו שהיא".
3 אידיוטים הוא סרט הודי מסוגת סרט התבגרות קומי דרמטי משנת 2009. הסרט נכתב ובוים על ידי ראג'קומאר היראני, התסריט נכתב בידי אבהיג'אט ג'ושי והופק בידי וידהו וינוד צ'ופרה.
הסרט מלווה את החברות של שלושה תלמידים במכללה להנדסה בהודו, והוא מציג סאטירה על לחצים חברתיים תחת מערכת החינוך ההודית.
הסרט מתאר שתי תקופות במקביל, אחת בהווה, והשנייה לפני עשר שנים בעבר.
בסרט מככבים אמיר ח'אן, רנגהנטן מדהבן, שרמאן ג'שי, קארינה קאפור, אומי ויידיה ומונה סינג.
הסרט זכה לביקורות חיוביות והצלחה מסחרית.
עם יציאתו לאור, הוא עמד בראש רשימת הסרטים הנצפים.
הסרט זכה בפרס פילמפייר לסרט הטוב ביותר לשנת 2009 ונחשב לאחד הסרטים ההודים הטובים ביותר.
לאור הצלחת הסרט בהודו, בשנת 2017 נעתה גרסה מקסיקנית לסרט זה.
על הסיפון לפני צאתו בטיסת אייר אינדיה, פרחאן מקבל שיחת טלפון מצ'טור, מכר מהמכללה להנדסה הטוען כי הוא מצא ידידו ראנצ'ו.
לאחר מכן הוא גורם לנחיתת חירום על ידי ביום התקף לב.
פרחאן מביא את החבר הנוסף ראג'ו ויחד הם נפגשים עם צ'טור בקמפוס המכללה, שם צ'טור חושף כי ראנצ'ו נמצא בעיר שימלה.
הסרט מציג את החברים בתחילת הלימודים במכללה היוקרתית בהודו.
כאשר פרחאן הולך ללימודי הנדסה בניגוד לרצונו להיות צלם, בשביל לרצות את אביו.
בעוד ראג'ו בחר באותו כיוון כדי להציל את משפחתו הענייה.
ראנצ'ו הוא סטודנט מוכשר, אך לא מיישר קו עם החינוך ההודי המקובל.
הוא נוטה לענות תשובות לא מקובלות בכיתה, ומתעמת עם הפרופסורים, בפרט עם מנהל המוסד הקפדן וירו סהסטרבודהה המכונה "וירוס".
צ'טור המכונה "משתיק קול" הוא תלמיד אוגנדי- טמילי שאפתן שאינו דובר טוב הינדי מפני שאיננו יליד המקום.
הוא מנסה להתחרות עם ראנצ'ו בציונים ונוהג ללעוג לו, אך תמיד ראנצ'ו מקבל ציונים טובים יותר.
הסרט מתאר את החיים המורכבים של ראג'ו ופרחאן כתלמידים חלשים הנמצאים במכללה בעל כרחם, ולעומת זאת את ראנצ'ו המוכשר החורג כל הזמן מהכללים הנוקשים.
במהלך העלילה ראנצ'ו מתאהב בבתו של המנהל "וירוס", בניגוד מוחלט לרצונו של אביה אשר מזלזל בו וכועס עליו לעיתים קרובות.
שלושת החברים חווים חוויות שונות לאורך כל תקופת הלימודים, שבסופה ראג'ו ופרחאן פורשים למקצועות אותם הם באמת רצו בעוד ראנצ'ו מסיים את המסלול בהצלחה ואז נעלם.
בהווה, צ'טור מתגאה בפני פרחאן וראג'ו שהוא מנהל חברה מצליחה, בעוד ראנצ'ו אדם פשוט תוך כדי שהם נוסעים לפגוש אותו.