tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הביקור לא עלה יפה, ואביו התכחש לאשתו הצעירה של מוצרט.
למרות זאת, הביקור בזלצבורג הניב את אחת מיצירותיו הליטורגיות הגדולות ביותר: המיסה בדו מינור (שלא נשלמה), שהושמעה לראשונה בזלצבורג לקראת סוף הביקור.
בשנותיו הראשונות בווינה פגש מוצרט את יוזף היידן, ועד מהרה קשר אתו קשרי ידידות.
שני המלחינים חלקו חיבה משותפת לרביעיות מיתרים, ואף ניגנו יחדיו ברביעייה שכזו בעת ביקוריו של היידן בווינה.
מוצרט הקדיש להיידן את שש רביעיות המיתרים שלו מהשנים 1782–1785. רביעיות אלה הן מעין תשובה מוזיקלית לסדרת הרביעיות אופ.
33 של היידן משנת 1781. היידן היה למעריץ נלהב של מוצרט; כאשר האזין בפעם הראשונה לשלוש הרביעיות האחרונות מתוך השש שהקדיש לו מוצרט, פנה אל ליאופולד במילים: "כאדם ישר ונוכח האל, הריני להודיעך כי בנך הוא המלחין הגדול ביותר הידוע לי, הן בהיכרות אישית והן משמועה.
הוא ניחן בטעם מעודן ויתר על כן, הבנה עמוקה מאין כמוה בתורת ההלחנה".
מוצרט הושפע מרעיונות תנועת ההשכלה, ובשנת 1784 הצטרף לבונים החופשיים.
הרעיונות והערכים של הבונים החופשיים קיבלו ביטוי באופרה האחרונה שכתב, "חליל הקסם", שאותה חיבר כדי לסייע לידיד ותיק שהתיאטרון שברשותו היה שרוי בקשיים.
על אף הצלחתה של האופרה, מוצרט עצמו לא ראה ממנה פרוטה.
לקראת סוף שנות השמונים נקלע מוצרט לקשיים כלכליים, וגם בריאותו התערערה.
על יצירות המופת שהלחין בתקופה זו זכה לגמול זעום, והוא חי ברמת חיים שהייתה מעבר להישג ידו באותה עת.
בשנת 1786 גר מוצרט בדירה שכורה בווינה, שם הלחין את האופרות נישואי פיגארו ודון ג'ובאני (1787).
דירה זו משמשת היום כאתר תיירות פתוח לקהל וכמוזיאון לזכרו של המלחין.
מוצרט רחש חיבה מיוחדת לעיר פראג ולתושביה.
בשעה שירדה קרנו בווינה, הפופולריות שלו בפראג הלכה וגברה, וכל בכורה מוזיקלית של אחת מיצירותיו נחגגה ברוב פאר ובכבוד רב.
עד היום מפורסם הביטוי שבו השתמש מוצרט לתיאור יחסיו עם תושבי העיר: "הפרגאים שלי מיטיבים להבינני" (Meine Prager verstehen mich).
מלבד תהילה זכה מוצרט בפראג גם לתגמול נאה עבור יצירתו, הן בתשלום ישיר עבור קונצרטים והן בתמלוגים על יצירותיו.
מוצרט כינה את שמה של אחת מהסימפוניות שלו על שמה של העיר פראג: סימפוניה מס' 38, המכונה סימפוניית "פראג".
והצגת הבכורה של האופרה "דון ג'ובאני" נערכה בפראג ב-29 באוקטובר 1787.
מוצרט חלה בעת שביקר בפראג וניצח ב-6 בספטמבר 1791 על הבכורה של האופרה "חסדו של טיטוס".
האופרה נכתבה באותה שנה בהזמנתו של הקיסר לאופולד השני, לכבוד הכתרתו של הקיסר ב-1790 כארכידוכס של אוסטריה.
מוצרט המשיך בעבודתו, וב-30 בספטמבר ניצח על הבכורה של האופרה "חליל הקסם".
אך בריאותו הידרדרה ב-20 בנובמבר, והוא רותק למיטתו כשהוא סובל מנפיחות ברגליו ובידיו, מכאבים ומהקאות.
מוצרט טופל בימיו האחרונים בידי אשתו ואחותה הצעירה, וזכה לביקורים של רופא המשפחה, תומאס פרנץ קלוזט.
הוא עשה מאמץ לסיים את הרקוויאם, אך אין עדות מספקת לכך שהכתיב חלקים מהיצירה לתלמידו פרנץ קסאפר זיסמאייר.
סיבת מותו של מוצרט אינה ידועה בוודאות.
בתיעוד הרפואי של מותו מוזכרת סיבת המוות כ"קדחת צבאית חמורה", תיאור מעורפל שאינו מאפשר לאבחן את המחלה שממנה סבל לפי הרפואה המודרנית.
במהלך השנים עלו תאוריות רבות על אודות סיבת מותו, בין הבולטות שבהן מחלת השערוניות (Trichinosis), הרעלת כספית וקדחת השיגרון.
יש הסוברים שמוצרט הורעל על ידי בעל קנאי של אחת מתלמידותיו (בספרון "מוצרט וקונסטנצה" שיצא כסיכום מחקר קרימינולוגי - היסטורי).
היום מקובלת ההנחה לפיה מת מדלקת מפרקים חמורה שהתפתחה לזיהום שהחליש את המערכת החיסונית שלו.
מוצרט נפטר בווינה ב-5 בדצמבר 1791, בן 35 במותו.
הרקוויאם נותר לא גמור, וישנם מוזיקולוגים המייחסים את שלושת הפרקים האחרונים, "סאנקטוס", "בנדיקטוס" ו"אגנוס דאי", לזיסמאייר, שכתב אותם לפי הוראותיו של מוצרט.
אולם מחקרים מודרניים – בעיקר מחקרו של המוזיקולוג היהודי-האמריקני רוברט לוין – טוענים, שמלאכת השלמת הרקוויאם בוצעה בחופזה ובניגוד לקווים המנחים שהתווה מוצרט לפני מותו.
לוין אף חיבר השלמה משלו ליצירה, המבוססת על ממצאים אותנטיים בכתב ידו של מוצרט.
בעת מותו היה מוצרט חסר כול, ובשל כך הובא לקבורה בקבר קהילתי משותף ולא בהלוויה הראויה לאדם במעמדו.
אולם מחקרים מראים, כי למרות הירידה שחלה בפופולריות שלו בקרב תושבי וינה, הוא המשיך להיות מועסק בעבודה מתגמלת בחצר הקיסר, ומלבד זאת זכה לתמלוגים רבים תמורת השמעת יצירותיו ברחבי אירופה, ובפרט בפראג.
ישנן ראיות לכך, שבשנות חייו האחרונות הוא הרוויח כ-10,000 פלורין לשנה – פי 20 ממה שנדרש באותה תקופה לקיום אורח חיים אמיד.
מוצרט לא נקבר בקבר אחים המוני אלא בקבר קהילתי משותף בבית הקברות סנט מרקס, דבר נפוץ בסוף המאה ה-18 בקרב בני מעמדו.
בניגוד לקברי האריסטוקרטים, הקברים הקהילתיים נשמרו באותה עת רק למשך עשר שנים, ועל כן מיקומו המדויק של הקבר נשכח עם השנים.
כיום מוצבת בבית הקברות אנדרטה לזכרו של מוצרט.
אנדרטה נוספת מוצבת ב"צנטרלפרידהוף", בית הקברות המרכזי בווינה.
אגדות ומיתוסים נקשרו בשמו ובפרטי חייו של מוצרט.
מרבית הביוגרפים הראשונים שלו כלל לא הכירו אותו, והעדיפו לארוג סביבו אגדות רומנטיות.
סביב הרקוויאם של מוצרט נוצר המיתוס, שבעת כתיבתו ידע מוצרט כי הוא עומד למות, והרקוויאם חובר עבור עצמו.
סיפור זה מתבסס על זיכרונותיה של אשתו קונסטנצה, שסיפרה כי מוצרט אמר לה כך כמה שבועות לפני מותו.
גרסה זו, וכן אגדות רבות אחרות, התחזקו בעקבות סרטו הבדיוני של מילוש פורמן "אמדאוס", המבוסס על מחזה מאת פיטר שאפר.
הסרט עורר התעסקות רבה בסיפור חייו של המלחין הגאון.
למרות הצהרתם הפומבית של יוצרי הסרט כי מדובר ביצירה שהיא פרי הדמיון ברובה, צופים רבים סברו שזהו סרט ביוגרפי על חייו של מוצרט, וקיבלו את הנאמר בו כאמת היסטורית.
במשך קרוב למאתיים שנה היה מזמין הרקוויאם חידה לא פתורה בעיני חוקרים ומוזיקולוגים, והחידה הולידה אגדות שונות ומשונות.
גרסת הסרט "אמדאוס" להזמנת היצירה רומזת כי מזמין היצירה היה לא אחר מאשר אנטוניו סליירי, מלחין החצר של הקיסר וכנראה גם יריבו של מוצרט, אם כי היחסים ביניהם היו לרוב אדיבים וידידותיים.
גרסה שונה של הסיפור היא, שאיש מסתורי הזמין את הרקוויאם כדי להתיש את המלחין החולה ולהביא עליו את מותו.
שורש האגדה טמון בהזמנת היצירה על ידי שליח, אך מזמין היצירה לא היה אלמוני כלל, ולמעשה אף היה מפורסם באותה תקופה בווינה.
מדובר ברוזן , איש אצולה חובב מוזיקה, שנהג לרכוש יצירות ממלחינים ידועים, להעתיקן בכתב ידו ולהציגן כיצירותיו שלו.
את הרקוויאם הזמין כדי להציגו כמחווה שלו לזכר אשתו.
נראה שמוצרט ידע היטב את זהותו של מזמין היצירה, ועדות לכך ניתן למצוא בדיון המשפטי שהתנהל לאחר מותו בין אשתו קונסטנצה לבין נציגי הרוזן (הדיון לא הגיע לידי משפט).
על פי הסכם שנחתם בין מוצרט לבא כוחו של פון ואלסאג, מוצרט קיבל מראש את מחצית הסכום המגיע לו עבור הרקוויאם, והמחצית השנייה אמורה הייתה להתקבל עם השלמת היצירה.
משערים שהרוזן קיווה לקבל את הזכויות המלאות על יצירה, בכלל זה כל הטיוטות וכתבי היד.
מותו הפתאומי של מוצרט העביר את הזכויות על היצירה הלא מושלמת לידי אשתו, וזו דאגה להשלמתה והשמעתה בפומבי למטרות רווח.
מעשה זה היה העילה לתביעתו של הרוזן, שלבסוף יצא כשידו על התחתונה ונאלץ לוותר על הזכויות.
הן סיפור מודעותו של מוצרט למותו הקרב והן הסיפור אודות "איש המסתורין" מזמין הרקוויאם, ראו אור לראשונה בביוגרפיה של מוצרט שפורסמה בווינה בשנת 1808 על ידי פרנץ קסאווייר נימצ'ק.
על יחסי מוצרט וסליירי נוצר המיתוס, שלפיו קנאתו של אנטוניו סליירי בגאונותו המוזיקלית של מוצרט העבירה את סליירי על דעתו, עד כדי מעורבות במותו המוקדם של מוצרט.
בשנת 1830 כתב פושקין מחזה מחורז ששמו "מוצרט וסליירי".
המחזה מספר סיפור בדיוני, שלפיו קנאתו של סליירי במוזיקה הגאונית של מוצרט מביאה אותו להרעיל את מוצרט ולגרום למותו.
המחזה עובד בשנת 1897 לאופרה "מוצרט וסליירי" מאת רימסקי-קורסקוב.
המחזה של פיטר שאפר והסרט "אמדאוס" נשענים על יצירות אלה בעיצוב היחסים בין שני המלחינים ובתיאור הקנאה של סליירי במוצרט.
האמת ההיסטורית היא, שלמוצרט וסליירי אכן הייתה תקופה שבה רחשו עוינות זה כלפי זה, אולם הייתה זו עוינות על רקע כלכלי בלבד, ולאורך תקופה קצרה ביותר, כאשר מוצרט נכשל בהתמודדותו על תפקידים שונים, בעיקר תפקידי הוראת מוזיקה, אשר אליהם נבחר לבסוף סליירי.
אם הייתה איבה בין השניים שבבסיסה קנאה, הרי הייתה זו קנאתו של מוצרט בסליירי ולא ההפך.
אולם מלבד סכסוך קטן זה, יחסיהם של מוצרט וסליירי היו טובים והשניים רחשו הערכה רבה זה לזה.
כאשר סליירי התמנה לתפקיד ה"קאפלמייסטר" בחצרו של הקיסר, הוא העדיף להחיות את האופרה "נישואי פיגארו" של מוצרט ולא לכתוב אופרה משל עצמו.
מוצרט וסליירי אף הלחינו יחדיו קטע מוזיקלי לסופרן ופסנתר, קטע שהוקדש לזמרת פופולרית באותה התקופה.
במכתבו האחרון (נכתב ב-14 באוקטובר 1791) כתב מוצרט על הצגת האופרה "חליל הקסם" שבה נכח סליירי: "הוא צפה והאזין ברוב קשב, ומן הפתיחה ועד לאקורד הסיום לא היה קטע שבו לא זכיתי למחמאה זו או אחרת מפיו".
על פי הביוגרפיה של מוצרט שכתב אוטו יאן בשנת 1856, סליירי נכח בהלווייתו של מוצרט.
מוצרט – לצד היידן ובטהובן – היה נציג מרכזי של התקופה הקלאסית במוזיקה המערבית.
סגנונו המוזיקלי התפתח במקביל להתפתחות שחלה במוזיקה האירופית באותן השנים; החל בסגנון הגאלאנט (סגנון פשוט וקליל שנוצר באמצע המאה ה-18 כתגובה למורכבות המוזיקלית של תקופת הבארוק) ביצירותיו המוקדמות, ועד למורכבות הצורנית ולרב קוליות ביצירותיו המאוחרות.
מוצרט היה מלחין פורה מאוד, שהלחין במרבית סוגי המוזיקה שהיו קיימים בזמנו, בכלל זה סימפוניות, אופרות, קונצ'רטי סולו לכלים שונים ומוזיקה קאמרית, הכוללת מספר רב של רביעיית מיתרים ומספר רב של סונאטות.
בתחום המוזיקה הדתית חיבר מוצרט מספר מיסות.
הוא גם היה ידוע בחיבתו למוזיקה היתולית, וכך חיבר מוזיקה לריקודים, דיברטימנטי, סרנדות ושאר סוגים של מוזיקה קלה ומבדרת.
המאפיינים של הסגנון הקלאסי במוזיקה ניכרים ביצירתו של מוצרט; הבהירות, האיזון, השקיפות והשפה ההרמונית הפשוטה מהווים את הבסיס ליצירתו, על אף שביצירותיו הבוגרות יש שימוש גובר בהרמוניות כרומטיות ובמורכבות שלא נודעה בזמנו.
מגיל צעיר ניכר במוצרט הכישרון לחיקוי מדויק של מוזיקה אותה שמע.
מסעותיו הרבים בילדותו, שבהם נפגש עם גדולי המוזיקאים באירופה, חשפו אותו לסגנונות ולטכניקות ששימשו אותו ליצירת סגנונו המוזיקלי הייחודי.
בבגרותו החל מוצרט להשתמש באלמנטים מסגנון הבארוק.
קטעים פוגאלים, נושאים קונטרפונקטיים וקטעים כרומטיים החלו להופיע ביצירותיו.
הסונאטות שחיבר לכלי מקלדת נכתבו במבנה של צורת הסונאטה, ואף שכללו אותו לכדי מבנה מורכב הכולל פיתוח רב קולי מורחב של הנושאים תוך שימוש רב במודולציות.
במהלך חייו כתב מוצרט לסירוגין מוזיקה אינסטרומנטלית ומוזיקה ווקאלית (בעיקר אופרות).
הוא כתב אופרות מכל הסוגות הקיימות: אופרה בופה כדוגמת "נישואי פיגארו", אופרה סריה כדוגמת אידומנאו ו"חסדו של טיטוס", דרמה ג'וקוזו כדוגמת דון ג'ובאני (כל אלה לליברית באיטלקית), וזינגשפיל בשפה הגרמנית כדוגמת חליל הקסם.
באופרות המאוחרות שחיבר השתמש מוצרט בשינויים מזעריים בתזמור ובגוון המוזיקלי כדי לבטא ולהדגיש מצבי רוח ורגשות, וכן התרחשויות דרמטיות בעלילה.
התפתחותו המתמדת של מוצרט בתזמור באה לביטוי בסימפוניות ובקונצ'רטי שכתב וכן באופרות.
ככל שגברה המורכבות במוזיקה האינסטרומנטלית שלו, גדלה מיומנותו בהבעת רגשות באמצעות המוזיקה באופרות.
במוזיקה של מוצרט יש התייחסות מעטה לטבע.
מוצרט היה מלחין עירוני, והתאים את סגנונו המוזיקלי לטעמו של הקהל העירוני: בני אצולה ובורגנים.
יצירתו של מוצרט השפיעה, ועודנה משפיעה, על יצירותיהם של מלחינים רבים.
ג'ואקינו רוסיני טען כי מוצרט הוא "המוזיקאי היחיד אשר לו היו ידע כמידת הגאוניות, וגאוניות כמידת הידע".
מעריץ בולט של מוצרט בקרב המלחינים הקלאסיים הוא לודוויג ואן בטהובן.
בטהובן השתמש לא פעם במוצרט כמודל ליצירתו.
הרביעייה בלה מז'ור של בטהובן (אופוס 18 מספר 4) קיבלה את השראתה מן רביעייה בלה מז'ור של מוצרט (K.464).
הדמיון ביניהן אינו מקרי: לפני כתיבת היצירה העתיק בטהובן את מרבית רביעיות המיתרים של מוצרט, כדי להבין את אופי היצירה של המלחין הנערץ עליו.
גם הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 בדו מינור של בטהובן הוא מחווה ברורה לקונצ'רטו בדו מינור של מוצרט (K.491).
והחמישייה לפסנתר וכלי נשיפה אופוס 16 מאת בטהובן מתייחסת בבירור ליצירה להרכב זהה מאת מוצרט (K.452).
מחווה נוספת של בטהובן למוצרט הן הווריאציות שכתב למספר נושאים מאת מוצרט, ביניהן הווריאציות לצ'לו ופסנתר על נושאים מתוך "חליל הקסם"; וכן קדנצות שכתב לקונצ'רטי לפסנתר של מוצרט, ובעיקר לקונצ'רטו מספר 20 (K.466).
דוגמאות נוספות להשפעתו של מוצרט על מלחינים אחרים הן: יצירתו של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי "מוצרטיאנה" שנכתבה לזכרו של המלחין; וכן ה"וריאציות ופוגה על נושא של מוצרט", יצירה של מקס רגר משנת 1914. המילה האחרונה שאמר המלחין גוסטב מאהלר לפני מותו הייתה "מוצרט".
נהוג היום לציין את יצירותיו של מוצרט לצד מספרן ברשימת יצירותיו ("רשימת קכל"), רשימה שהיא למעשה קטלוג כרונולוגי-נושאי שערך לודוויג פון קכל בשנת 1862. נהוג לסמן יצירה באות K ולאחריה המספר הסידורי ברשימה.
קונצ'רטו מס' 1 בפה מז'ור למקלדת ותזמורת קכל 37 (עיבוד של מוצרט)
קונצ'רטו מס' 2 בסי במול מז'ור למקלדת ותזמורת קכל 39 (עיבוד של מוצרט)
קונצ'רטו מס' 3 ברה מז'ור למקלדת ותזמורת קכל 40 (עיבוד של מוצרט)
קונצ'רטו מס' 4 בסול מז'ור למקלדת ותזמורת קכל 41 (עיבוד של מוצרט)
קונצ'רטו מס' 5 ברה מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 175
קונצ'רטו מס' 6 בסי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 238
קונצ'רטו מס' 7 בפה מז'ור לשלושה פסנתרים ותזמורת קכל 242
קונצ'רטו מס' 8 בדו מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 246 ("Lützow")
קונצ'רטו מס' 9 במי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 271 ("Jeunehomme")
קונצ'רטו מס' 10 במי במול מז'ור לשני פסנתרים ותזמורת קכל 365
קונצ'רטו מס' 11 בפה מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 413
קונצ'רטו מס' 12 בלה מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 414
קונצ'רטו מס' 13 בדו מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 415
קונצ'רטו מס' 14 במי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 449
קונצ'רטו מס' 15 בסי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 450
קונצ'רטו מס' 16 ברה מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 451
קונצ'רטו מס' 17 בסול מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 453
קונצ'רטו מס' 18 בסי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 456
קונצ'רטו מס' 19 בפה מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 459
קונצ'רטו מס' 20 ברה מינור לפסנתר ותזמורת קכל 466
קונצ'רטו מס' 21 בדו מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 467
קונצ'רטו מס' 22 במי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 482
קונצ'רטו מס' 23 בלה מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 488
קונצ'רטו מס' 24 בדו מינור לפסנתר ותזמורת קכל 491
קונצ'רטו מס' 25 בדו מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 503
קונצ'רטו מס' 26 ברה מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 537 ("ההכתרה")
קונצ'רטו מס' 27 בסי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 595
קונצ'רטו לחליל ולנבל בדו מז'ור K.299
קונצ'רטו לקלרינט בלה מז'ור K.622
קונצ'רטו לאבוב בדו מז'ור K.314
אנדנטה לחליל ותזמורת בדו מז'ור K.315
סימפוניה מס' 25 בסול מינור K.183
סימפוניה מס' 39 במי במול מז'ור K.543
סימפוניה מס' 40 בסול מינור K.550
מפורסמות במיוחד הן 6 הרביעיות המוקדשות להיידן (אנ'):
רביעייה 14 בסול מז'ור קכל 387
רביעייה 15 ברה מינור קכל 421
רביעייה 16 במי במול מז'ור קכל 428
רביעייה 18 בלה מז'ור קכל 464
רביעייה 19 בדו מז'ור קכל 465 ("הדיסוננסים")
2 רביעיות לפסנתר, כינור, ויולה וצ'לו:
4 רביעיות לחליל, כינור, ויולה וצ'לו:
רביעית חליל ברה מז'ור קכל 285
רביעית חליל בסול מז'ור קכל 285a
רביעית חליל בדו מז'ור קכל נספח 171 (285b)
רביעית חליל בלה מז'ור קכל 298
חמישייה לפסנתר, אבוב, קלרינט, קרן יער ובסון במי במול מז'ור קכל 452 (1784)
6 חמישיות לשני כינורות, שתי ויולות וצ'לו:
חמישית כלי קשת בדו מינור קכל 406 (עיבוד של הסרנדה לכלי נשיפה קכל 388)
חמישית כלי קשת בסול מינור קכל 516 (1787)
חמישייה בלה מז'ור לקלרינט, שני כינורות, ויולה וצ'לו קכל 581 (1789)
סרנדה מס' 13 לרביעיית מיתרים וקונטרבס בסול מז'ור K.525 ("מוזיקת לילה זעירה")
סרנדה לשלושה־עשר כלי נשיפה בסי במול מז'ור K.361 ("גראן פרטיטה")
סונאטה לפסנתר מס' 6 ברה מז'ור K.284 ("דירניץ")
סונאטה לפסנתר מס' 8 בלה מינור K.310
סונאטה לפסנתר מס' 11 בלה מז'ור K.331 (הפרק האחרון שלה הוא ה-Rondo alla turca – רונדו בסגנון טורקי)
סונאטה לפסנתר מס' 14 בדו מינור K.457
סונאטה לפסנתר מס' 16 בדו מז'ור K.545
מיסת ההכתרה בדו מז'ור K.317
המיסה הגדולה בדו מינור K.427
עיבוד ליצירות של מוצרט בישראל
פרוש כנפיך ערב, מילים: לוין קיפניס, עיבוד: גיל אלדמע.
חידת הפרחים, מילים: לוין קיפניס, עיבוד: גיל אלדמע.
יורה יקר מילים: יוסף אחאי
שיר יין מילים: יוסף אחאי
עץ חיים היא מילים: משלי ג' י"ז ואיכה ה' כ"א
הדום הקרח מוצרט באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה קרוי על שמו של מוצרט, ואתרים סמוכים קרויים על שמות יצירותיו: נונאטאק פיגארו, מעבר האפנר.
סדרת הנפשה בשם "אמדאוס" הופקה לכבוד יום הולדתו ה-250.
מספר קטעי מידע לקוחים ממקורות מידע אחרים, והם:
בחיפוש אחר מוצרט, סרט דוקומנטרי מקיף על המלחין
וולפגנג איזר (גרמנית: Wolfgang Iser 22 ביולי 1926 - 24 בינואר 2007) היה חוקר ספרות גרמני.
איזר נולד במרינברג, גרמניה, לפאול ואלזה (שטיינבאך) איזר.
למד ספרות באוניברסיטאות של לייפציג וטובינגן.
את עבודת הדוקטורט שלו, על השקפת עולמו של הנרי פילדינג, הגיש באוניברסיטת היידלברג ב-1950. בהמשך לימד באוניברסיטאות היידלברג ואוניברסיטת גלאזגו ובמקומות נוספים בעולם, כולל בישראל.
איזר ידוע בשל תאוריית ביקורת תגובת הקורא בתורת הספרות שהיה שותף מרכזי בפיתוח הגישה היוניפורמיסטית שלה, המתארת את השפעת היצירה על קורא תאורטי המשתמע מתוך ועל ידי היצירה.
ספרו "מעשה הקריאה - תאוריה של תגובה אסתטית" (Die Appellstruktur der Texte) תורגם מגרמנית לעברית ופורסם בהוצאת מאגנס בשנת תשס"ו.
פועלו זכה להכרה והוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בוקרשט, אוניברסיטת סופיה, אוניברסיטת זיגן ואוניברסיטת גיסן.
וולפגנג לוץ ובשמו העברי זאב גור אריה היה מרגל ישראלי יליד גרמניה, שפעל בשנות ה-60 במצרים בשליחות המוסד, יחד עם אשתו ולטראוד.
בכסות של גרמני בעל עבר נאצי, הצליח לוץ להתברג לחוגים החברתיים של צמרת השלטון המצרית ולספק למפעיליו ב"מוסד" מידע רב-ערך על היערכות הצבא המצרי ועל תוכנית ההתחמשות שלו.
במקביל פעל גם נגד המדענים הגרמנים במצרים, אבל בסופו של דבר נלכד בידי המצרים בשנת 1965. בחקירה ובמשפט שלאחריה הצליח לוץ לשמור על מרבית פרטי סיפור הכיסוי שלו, מבלי שתיחשף זהותו כאזרח ישראלי, והודות לכך ניצל מעונש מוות.
הוא נידון למאסר עולם, אולם שוחרר במסגרת חילופי שבויים לאחר מלחמת ששת הימים.
בדומה לאלי כהן, נחשב לוץ לאחד מטובי המרגלים שפעלו בשירות המוסד הישראלי.
לוץ נולד במנהיים שבגרמניה לאם יהודייה, הלנה, ולאב גרמני נוצרי, הנס לוץ, שניהם אנשי תיאטרון.
מהוריו ירש, ככל הנראה, את כישרון המשחק שלימים בא לביטוי בשליחותו.
בשל מוצאו המשפחתי המתבולל לא נימול בלידתו, עובדה שהייתה מכרעת בעתיד בבניית סיפור הכיסוי שלו.
כשהיה בן שנתיים התאבד אביו.
בשנת 1933, עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה, עלה לוץ עם אמו לארץ ישראל.
האם הייתה לשחקנית בהבימה, בעוד וולפגנג למד בכפר הנוער בן שמן, שם פיתח את חיבתו לסוסים והתמחותו ברכיבה.
בגיל 15 הצטרף ל"הגנה", ומשימותיו כללו סיור רכוב על סוס סביב בית הספר, ואבטחת האוטובוס המשוריין ששימש את בית הספר המבודד כאמצעי הקשר עם העולם החיצון.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, גויס לוץ לצבא הבריטי, שנזקק לשליטתו בשפות גרמנית, ערבית ואנגלית.
הוא נשלח למצרים, שם צורף ליחידת מודיעין ועסק בעיקר בתחקור שבויי מלחמה גרמנים מהחזית הצפון-אפריקאית.
הוא נשאר במצרים בשנות המלחמה, הכיר שם את רעייתו לעתיד, רבקה לבית מירקיס, ירושלמית במקורה, וב-1946 חזרו לארץ ישראל, התחתנו והוא החל לעסוק בהברחת נשק עבור "ההגנה".
במלחמת העצמאות היה קצין בדרגת סרן בצה"ל, ונטל חלק בקרבות באזור לטרון.
במבצע קדש ב־1956 השתתף כקצין בדרגת רב-סרן, ואחר כך שירת בחיל האוויר.
לאחר מספר שנים שינו בני הזוג את שם משפחתם ל"גור אריה".
לאחר מבצע קדש קיבל פנייה מאגף המודיעין להצטרף לשורותיו.
באותה עת הייתה יחידה 131 באמ"ן אחראית על הפעלת סוכנים בחו"ל, ואנשיה התרשמו מניסיונו הצבאי והמודיעיני, משפת האם הגרמנית שלו ומחזותו הארית (לוץ היה בלונדיני וכחול עיניים), וכן מאישיותו המוחצנת, נכונותו לקחת סיכונים וכישרון המשחק הטבעי שלו.
לוץ יועד לצאת לשליחות ריגול במצרים, טריטוריה המוכרת לו היטב, במטרה לאסוף מידע על תהליך ההתחמשות של נאצר בסיוע סובייטי.
בנוסף קיוו מפעיליו כי יוכל לחדור לחוגי היועצים הגרמנים, שרבים מהם, נאצים לשעבר שמצאו מחסה במצרים, עסקו שם בסיוע לתוכנית ההתחמשות המצרית.
בשנת 1959 נשלח על ידי מפעיליו באמ"ן לגרמניה במטרה לבסס לעצמו סיפור כיסוי, כהכנה לקראת צאתו למצרים.
על פי סיפור הכיסוי היה לוץ איש עסקים בעל עבר נאצי, קצין בוורמאכט לשעבר, ששירת בצפון אפריקה, חי במשך 11 שנים באוסטרליה שם עסק בגידול סוסים ובהשבחתם, ושב עתה למצרים על מנת להקים בה מועדון רכיבה.
הרקע של קצין גרמני בצפון אפריקה נוצר על בסיס היכרותו המעמיקה של לוץ עם הווי הקצינים והחיילים הגרמנים שאכן שירתו שם, מתוקף ניסיונו בתחקור מאות שבויים גרמנים בשרות הצבא הבריטי בצפון אפריקה.
הוא יכול היה בנקל, אם יישאל, לנקוב בשמות ובמספרי יחידות, ואף בשמות חיילים וקצינים וסיפוריהם האישיים של "חבריו לנשק".
הפעלת מועדון רכיבה נועדה לאפשר ללוץ יצירת קשרים קרובים עם אנשי החברה הגבוהה המצרית, קציני צבא ואנשי ממשל, שחייהם החברתיים התנהלו סביב מועדוני הרכיבה.
בדצמבר 1960 הגיע לוץ לקהיר, והחל מיידית לטוות את רשת הקשרים החברתיים שתסייע לו במשימתו, ולהסתובב בין מועדוני הרכיבה שם נהגו להיפגש אנשי החברה הגבוהה המצרית.
בתוך ימים התיידד עם מפכ"ל המשטרה המצרי, ודרכו נתוודע לאנשי ממשל וצבא שונים.
לוץ נהג בנדיבות ובפזרנות בידידיו המצרים שביקשו את קרבתו של איש העסקים ומומחה הסוסים הגרמני, ונהג לפנקם במתנות ולארחם בביתו ברוחב לב.
ביוני 1961, לאחר כחצי שנה בקהיר, נסע לפריז לפגישת תדרוך עם מפעיליו, שם צויד על ידיהם במשדר להעברת מסרים ובסכום כסף גדול.
במהלך נסיעה ברכבת בדרכו חזרה מפריז הכיר את ולטראוד (טדי) נוימן (Neumann), גרמנייה ששבתה את לבו.
לאחר רומן קצר החליט לשאת אותה לאישה ולצרפה אליו במצרים, ללא התייעצות עם מפעיליו וחרף העובדה שהיה כבר נשוי לאישה אחרת בישראל.
"המוסד" (מחלקה 131 באמ"ן, שהפעילה אותו, עברה בינתיים לתחום אחריותו של "המוסד") נחרד ושקל לבטל את שליחותו, אך לבסוף החליט ראש "המוסד", איסר הראל, לאשר את המשך הפעלתו של לוץ, ורעייתו הטרייה ולטראוד הצטרפה אליו במצרים.
תוך זמן קצר עמדה על עיסוקו האמיתי, ונרתמה לסייע לו בפעילות הריגול.
על פי דיווחים אחדים שמהימנותם אינה ברורה, לא הייתה ולטראוד אלא סוכנת של שירות הביון המערב גרמני (Bundesnachrichtendienst, BND), שנשלחה לסייע לו במסגרת שיתוף הפעולה בין שירותי המודיעין של שתי המדינות.
בקהיר המשיך לוץ, עם ולטראוד לצדו, לשחק את איש העסקים העשיר חובב הסוסים והרכיבה.
הוא פתח חוות סוסים ומועדון רכיבה משלו במימון הכספים שקיבל מ"המוסד", רכש לעצמו במהירות חוג לקוחות מתוך שמנה וסולתה של החברה המצרית, ונהג לארח בחוותו מסיבות ונשפי חשק.
בין לקוחותיו וידידיו הקרובים נמנו קצינים בכירים, ובכללם סגן ראש המודיעין הצבאי והממונה על הביטחון באזור תעלת סואץ, אותם שכנע להראות לו את אמצעי ההגנה ואתרי שיגור הטילים בסיני.
הוא הקפיד בכל הזדמנות לשוות לעצמו תדמית של אנטישמי מובהק, ודיבר בגנות היהודים וישראל.
מדי פעם נסע לאירופה לפגישות עם מפעיליו, לדיווחים ולתידרוכים.
המודיעין שסיפק לוץ למוסד היה באיכות מעולה, אף שמפעיליו הוטרדו ממנהגי ההוללות, הפזרנות והשתייה שלו (על אלה זכה לכינוי "מרגל השמפניה").
קשריו עם ראשי הצבא והממשל המצרי הלכו והעמיקו, והוא הצליח לחלץ מהם מידע על תוכניותיהם הצבאיות ועל הלך הרוח במצרים.
מדי יום שידר לישראל במורס, ועסק באיסוף מידע רחב על תעשיית הנשק המצרית, ובפרט על תעשיית הטילים שפותחו באותה עת בסיוע מדענים גרמניים.
בנוסף אסף מידע על מערכת ההגנה וההתקפה בצבא המצרי.
הוא גם הצליח להניח ידיו על רשימת המומחים הגרמנים שהועסקו על ידי המצרים, העבירה למפעיליו, ובשלהי 1962 שלח מעטפות נפץ לאותם מהנדסים וגרם לפציעתם של כמה מהם.
בין השאר, אחת מאותן מעטפות גרמה לעיוורון ולהשחתת הפנים של ונדה אנלורה, מזכירתו, ולימים מאהבתו, של אחד מהמומחים הבכירים, ד"ר פילץ.
במסגרת קשריו ההולכים ומתהדקים של נאצר עם הגוש המזרחי, הוזמן ב־1965 מנהיג מזרח גרמניה ולטר אולבריכט לביקור במצרים.
המזרח גרמנים והסובייטים היו מוטרדים מפעילות שרותי המודיעין של מערב גרמניה במצרים, ונאצר החליט, כמחווה לרגל הביקור, לעצור כ-30 אזרחים מערב גרמנים ששהו במצרים כמעצר מונע.
בין העצורים היו גם וולפגנג וולטראוד לוץ, וכן הוריה של ולטראוד ששהו באותה עת בקהיר לביקור בתם.
הכוונה הייתה לשחררם כעבור זמן קצר, בתום ביקורו של נשיא מזרח גרמניה, אך לוץ היה משוכנע כי נעצר משום שנחשפה פעילותו כמרגל.
הוא חרד לגורלם של ולטראוד והוריה, והחליט לשתף פעולה עם החוקרים המצריים תוך שכנועם שהוא אזרח גרמני שפותה לרגל עבור ישראל תמורת בצע כסף ותחת לחצים, ללא ידיעתה של אשתו.
הגרסה שמסר לחוקריו הייתה למעשה חזרה מלאה על סיפור הכיסוי שלו: קצין ורמאכט שלחם באפריקה, חי באוסטרליה, והגיע למצרים לפתוח חוות סוסים; אלא שעתה גם סיפר כי את המימון לחוות הסוסים סיפקו לו שרותי המודיעין של ישראל, שבתמורה דרשו ממנו שיספק להם מידע, והוא נעתר לבקשתם מתוך חשש שיפגעו בו.
דבר המעצר התפרסם בתחילת מרץ 1965.
החוקרים המצריים התרשמו מ"גילוי הלב" שלו ונכונותו לשתף פעולה, וקנו את גרסתו.
הם גם האמינו לו שלהורי ולטראוד לא היה כל חלק בפרשת הריגול ושחררו אותם, אך לא השתכנעו לגבי אי-מעורבותה של ולטראוד עצמה.
לוץ, מכל מקום, המשיך לספק מידע לחוקריו בטכניקה שרכש בה מומחיות, של עירוב חלקי אמיתות עם בדיות, ולהשלמת ההצגה הסכים להופיע בשידור טלוויזיה לגרמניה בו הוא קורא לאחיו הגרמנים "להיזהר מליפול ברשתם של שירותי המודיעין הישראליים".
גרסתו הייתה כה משכנעת, עד כי חוקריו האמינו לו גם כאשר הגיע מגרמניה מסמך סותר, שגולל את קורות חייו האמיתיים.
עורך דין גרמני שייצג את קרבנות מכתבי האיום והנפץ שנשלחו למומחים הגרמנים כתב לחוקרים המצרים את פרטי התחקיר שערך בגרמניה לגבי לוץ: שהוא בן לאם יהודייה, שעלה לארץ ישראל בשנות ה-30 ושירת כקצין בצה"ל.
במהלך משפטו איתר עיתונאי גרמני את מקום מגוריה של אימו והגיע לדירתה.
למזלו של לוץ האם לא פתחה לעיתונאי את דלת ביתה.
לוץ הצליח לשכנע את חוקריו שפרטים אלה מצוצים מן האצבע.
לביסוס סיפור הכיסוי סייעה העובדה שעורכי העיתונים בישראל נענו לבקשת ראש המוסד, מאיר עמית, שלא לפרסם את תמונתו של לוץ, על אף שהיא פורסמה בכל העולם (החשש היה שאנשים רבים בישראל – שהכירו את זאב גור אריה – יזהו את התמונה, והדבר ייוודע למצרים).
לכידתו של לוץ התרחשה שבועות אחדים בלבד לאחר מעצרו של אלי כהן בדמשק בידי שרותי הביטחון של סוריה, אף הוא מרגל שבגיוסו, אימונו, ובניית סיפור הכיסוי שלו והחדרתו הושקע מאמץ רב, ואף הוא נחשב סיפור הצלחה מדהים באיכות המודיעין שסיפק.
בכך ניחתה על "המוסד" מכה כפולה.
בשני המקרים, מיוחסת הנפילה לעודף שאננות, ביטחון עצמי מופרז ואי-נקיטה באמצעי הזהירות הנלמדים והמתבקשים.
אך שלא כמו כהן, הצליח לוץ לשמור על סיפור הכיסוי שלו ועל זהותו הבדויה, ולהימנע מהעמדה לדין כישראלי.
לוץ העיד לאחר שנים כי לא קיבל אזהרה כלשהי לאחר לכידתו של אלי כהן.
בני הזוג לוץ הועמדו לדין בפני בית הדין לביטחון המדינה.
"המוסד" משך חוטים בגרמניה בחשאי, והצליח לארגן ללוץ עורך דין גרמני שיגן עליו עם סיפור הכיסוי, וכן דאג לנוכחותו של משקיף גרמני בבית המשפט שיוודא משפט הוגן.
גם בעומדם בפני בית הדין, התברר עד כמה סיפור הכיסוי של בני הזוג היה משכנע: ולטראוד טענה כי סברה שבעלה פועל כסוכן מודיעין בעבור נאט"ו, והוא הצליח לשכנע את בית הדין כי הוא אזרח גרמני שפעל עבור ישראל למען בצע כסף.
ב־21 באוגוסט 1965 נגזר עונשו של לוץ למאסר עולם עם עבודות פרך, ורעייתו נידונה לשלוש שנות מאסר.
בפועל, לא ביצע לוץ עבודת פרך, וגם בכלא הצליח לתמרן את סוהריו ולזכות בכבודם והערכתם.
בכלא הכיר את אסירי "העסק הביש" – רוברט דסה, ויקטור לוי ופיליפ נתנזון, והתיידד אתם.
בתחילה לא חשף אף בפניהם את זהותו האמיתית, אולם בהמשך הזדהה בפניהם כישראלי.
הוא אף הורשה מדי פעם להתראות עם ולטראוד, שהייתה אסורה בכלא לנשים יחד עם מרסל ניניו, מנידוני "העסק הביש".
לאחר כשנתיים וחצי בכלא המצרי שוחררו בני הזוג לוץ, במסגרת חילופי שבויים בראשית 1968, חודשים אחדים לאחר מלחמת ששת הימים, יחד עם אסירי העסק הביש.
הם הוטסו ב-12 בפברואר לחו"ל, ומשם המשיכו לישראל.
הם התגוררו במושב גנות כחמש וחצי שנים, שם פתח לוץ חוות סוסים.
בתקופה זו כתב לוץ ספר, והרבה להתראיין באמצעי התקשורת ולספר על מעלליו, אולם התקשה למצוא את מקומו בחיי השגרה נטולי הזוהר וההרפתקה.
עם שחרורו פורסם בגרמניה שלוץ הוא אזרח ישראלי, דבר שאושר על ידי מקורות ישראליים בנובמבר 1971.
ביוני 1973 נפטרה ולטראוד, שבריאותה הייתה רופפת בעקבות החקירות האלימות בידי המודיעין המצרי ותקופת המאסר, משבץ מוחי.
לוץ התקשה להתמודד עם אובדן זה.
הוא נישא בשלישית לאשה ישראלית בשם נעמי, ועם רעייתו עזב את ישראל.
לוץ נכנס לשותפות עסקית בחברת פרסום בסיאטל, אבל שותפו הונה אותו והוא עבר בחוסר כל לגרמניה.
הוא ניסה להתקבל לתפקיד מפעיל מכונות הימורים בקזינו, אך נדחה בשל גילו, ועבד כזבן קשה יום במחלקת הדיג בבית כלבו ברשת "קאופהוף" (ולפי גרסה אחרת: כמנהל מחלקת הספורט באחד מבתי הכלבו של רשת זו).
לאחר שצהובונים גרמניים גילו אותו והחלו להטרידו, הוא פוטר מעבודתו ושב לישראל.
אולם בסוף שנות השבעים, כשקיבל הצעה ממו"ל גרמני לכתוב ספר על חייו, שב לגרמניה.
באוקטובר 1990 נפטרה בישראל אשתו הראשונה רבקה גור אריה.
לעיתונאים סיפר ששמר אתה על קשר כל השנים והיחסים ביניהם נשארו תמיד טובים.
זמן מה התקיים ממקדמה על הספר, מהרצאות ומהתשלומים שקיבל על ראיונות, עד שגם כספים אלה אזלו.
אשתו השלישית נעמי עזבה אותו ושבה לישראל, לאחר שגילתה כי ניהל רומן עם אשה נוספת, העיתונאית הרמה הדורפ, שעמה התחתן ברביעית.
על פי אחת הגרסאות הכיר אותה לוץ ב-1982 כאשר שב למינכן מביירות, לשם הגיע לבקשת ידידו אריאל שרון כדי לסייע בהסברה הישראלית.
בשנותיו האחרונות חי בדוחק כלכלי והסתבך בהלוואות שאותן לא היה מסוגל להחזיר.
מדי פעם היה מבקר בישראל, התקרב לחוגי ימין, ואף הצטרף למפלגת התחיה.
לוץ נפטר בגרמניה במאי 1993, בגיל 72, ממחלת לב, שככל הנראה התפתחה אצלו בעקבות שהותו בכלא המצרי.
אחרי מותו הטיס בנו עודד את גופת אביו, בסיוע המוסד, לקבורה בבית העלמין קריית שאול.
בשנת 2005 החלו הבמאי נדב שירמן והמפיק אילון רצ'קובסקי ליצור סרט תיעודי, המתעד את מסעו של עודד גור-אריה בעקבות חייו הסוערים של אביו וולפגנג לוץ.
הקרנת הבכורה של הסרט, "מרגל השמפניה" (באורך 90 דקות) נערכה בפסטיבל דוקאביב במרץ 2007, שם הוא זכה בציון לשבח.
הסרט הוקרן אחר כך גם בערוץ עשר, ובyes דוקו.
אריה אבנרי, לוץ המרגל על הסוס, תל אביב תשכ"ח.
וולפגנג לוץ, "שליחות בקאהיר", ספריית מעריב ו-"שקמונה", 1970.
יוסי מלמן ודן רביב, מרגלים לא מושלמים, ספריית מעריב, 1990.
דבורה עומר, "ריקוד באור אדום", בית הוצאה כתר, 1994.
נדב שרמן, "מרגל השמפניה", סרט דוקומנטרי, 2007.
אורה מורג,"פרשת מעטפות הנפץ" מבית הוצאת ידיעות אחרונות, 2009.
וולפגנג זאוואליש היה מנצח ופסנתרן גרמני.
זאוואליש נולד במינכן והפגין כישרון מוזיקלי מגיל צעיר.
בילדותו למד לנגן בפסנתר, ובהמשך למד תיאוריה מוזיקלית, הלחנה וניצוח.
מאוחר יותר אמר שהמנצח והמלחין וילהלם פורטוונגלר היה ההשפעה הגדולה ביותר עליו.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת כמפעיל רדיו בוורמאכט באיטליה, נפל בשבי ובילה זמן במחנות שבויים בריטיים ואמריקאיים.
לאחר המלחמה החל זאוואליש בקריירה שלו בבית האופרה באאוגסבורג.
בשנת 1953 ניצח על הפילהרמונית של ברלין, המנצח הצעיר ביותר בתולדותיה.
בהופעת הבכורה שלו בפסטיבל ביירוית בשנת 1957 ניצח על טריסטן ואיזולדה של וגנר, וגם שם היה המנצח הצעיר ביותר בתולדות ביירוית.
משנת 1960 עד 1970 היה מנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של וינה ומ-1971 עד 1992 היה מנהל מוזיקלי של האופרה הממלכתית של בוואריה.
מ-1993 עד 2002 היה מנהל מוזיקלי של תזמורת פילדלפיה, ולאחר מכן מנצח כבוד, עד לפרישתו.
כפסנתרן, ליווה מספר זמרים ידועי-שם בתחום הליד, בהם דיטריך פישר-דיסקאו ואליזבת שוורצקופף.
זאוואליש הקליט יצירות של מלחינים רבים, ביניהם ריכרד שטראוס, רוברט שומאן ויוהנס ברהמס.
האריה "מלכת הלילה" מתוך חליל הקסם של מוצרט בניצוחו הייתה אחת מהיצירות שנשלחו לחלל בתקליט הזהב של וויאג'ר.
זאוואליש נפטר בגיל 89 בביתו שבבוואריה.
וולפגנג בורכרט (גרמנית: Wolfgang Borchert; 20 במאי 1921 - 20 בנובמבר 1947) היה סופר ומחזאי גרמני שיצירתו מתארת, על פי ניסיון חייו, את חוויית השירות בוורמאכט במלחמת העולם השנייה, ואת חוויית החיים ברייך השלישי תחת הדיקטטורה הנאצית.
בורכרט נולד בעיר המבורג בשנת 1921, כבן יחיד לפריץ בורכרט והסופרת הרטה בורכרט.
בורכרט לא התלהב מן הנאציזם, אך הצטרף לנוער היטלר בשל החובה שהייתה מוטלת על בני גילו.
לאחר מאמצים מרובים הצליח לעזוב את התנועה.
בשנת 1940 נעצר על ידי הגסטאפו ושוחרר.
באותה השנה החל לעבוד כשוליה בחנות ספרים, ולקח בחשאי שיעורי משחק.
בשנת 1941 עבר בחינות והתקבל לעבוד כשחקן בתיאטרון בהנובר.
מספר חודשים לאחר מכן גויס לוורמאכט.
בורכרט נשלח אל החזית המזרחית, שם חווה את המלחמה על כל זוועותיה.
הוא היה עד לאבדות המחרידות שספג הוורמאכט בחזית המזרחית, וראה את עצמו ואת חבריו ננטשים למוות בקור, ברעב ובהיעדר ציוד מתאים.
כאשר פגע בידו, על מנת להשתחרר מן השירות, הזדהם הפצע, ובורכרט לקה בדלקת כבד.
על הפגיעה העצמית נעצר והוחזק בבידוד.
הוא הואשם בהפצת "הצהרות המסכנות את המדינה", ונדון לשישה שבועות מאסר בבידוד.
מן הכלא נשלח שוב לחזית המזרחית על מנת "להוכיח את עצמו".
בחזית לקה בורכרט בכוויית קור ובהתקפי הפטיטיס שהביאו לשחרורו מן הצבא מטעמים רפואיים.
עם שחרורו שב ושיחק בתיאטרון בהמבורג.
במהלך הופעה לעג לשר התעמולה יוזף גבלס, כשחיקה את דיבורו.
הוא נעצר ונשלח לתשעה חודשי מאסר.
עם שחרורו גויס שוב ונשלח לחזית המערב.
הוא נכנע לצבא הצרפתי במרץ 1945. במהלך נסיעה למחנה השבויים הצליח להימלט והלך מרחק של 600 ק"מ לעיר מולדתו המבורג.
ב-1946 התברר כי הנזק שנגרם לבריאותו של בורכרט יביא למותו בתוך שנה.
הוא המשיך לעבוד בתיאטרון והחל בכתיבה.
הוא כתב מספר סיפורים קצרים, ופרסם קובץ שירים בשם "פנס, לילה וכוכבים" ("Laterne, Nacht und Sterne").
בינואר 1947 כתב את המחזה "בחוץ.
המחזה הוצג והושמע ברדיו, וכישרונו הספרותי של בורכרט זכה להכרה.
בשנת 1947 אושפז בסנטוריום לחולי כבד בעיר בזל בשווייץ.
הוא המשיך בכתיבת סיפורים קצרים, וכתב את המניפסט האנטי-מלחמתי הידוע "יש רק דבר אחד!" (!Dann gibt es nur eins).
זמן קצר לאחר מכן נפטר.
כתיבתו של בורכרט נוגעת ללב ומצטיינת בפשטות ובישירות.
בורכרט מצליח להעביר את חוויית המלחמה על כל מוראותיה, ואת תחושת ההתנגדות שחש האדם החופשי ברוחו לשלטון הדיקטטורה הנאצית.
למרות זאת, כתיבתו עוסקת דווקא בסבלם של הגרמנים, כולל החיילים הפשוטים – שלגישתו היו קורבנות המשטר – ומתעלמת לגמרי מהשואה ומהסבל והרצח ההמוני במחנות הריכוז וההשמדה.
היבט זה של כתיבתו מגיע לידי תמיהה רבתי במחזה "בחוץ.
קובץ סיפוריו בשם "מוצרט הקטן שלנו" יצא בעברית בתרגום גבריאל צורן בשנת 1989. מבחר מסיפורים אלה ("הרבה צרות היו לו עם המלחמות") ראה אור בעריכה מחודשת בשנת 2007. המחזה "בחוץ.
לפני הדלת." תורגם לעברית והוצג בארץ בשנת 2017.
וולפגנג בורכרט, מוצרט הקטן שלנו.
וולפגנג בורכרט, הרבה צרות היו לו עם המלחמות.
סדרת הספרייה הקטנה, ספרי סימן קריאה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008.
וולפגנג הופמן (גרמנית: Wolfgang Hoffman; 25 באפריל 1914 – 22 בינואר 1989) היה פושע מלחמה נאצי.
הוא התגייס לגדוד 101 באביב 1942. בחודש יוני באותה שנה, בגיל 28, קודם לדרגת סרן ופיקד על פלוגה ג' בבטליון המשטרתי 101 של הצבא הנאצי.
במהלך השואה היה הופמן רוצח נלהב של יהודים.
ההיסטוריון פרופ' דניאל גולדהגן מספר עליו בפתח ספרו הגדול "תליינים מרצון בשירות היטלר", שבהיותו מפקד אחת משלוש הפלוגות בבטליון 101 המשטרתי הנהיג, כיתר עמיתיו הקצינים, את פקודיו – שלא היו אנשי ס"ס אלא גרמנים מן השורה – במלאכת הגירוש והטבח הנורא שביצעו בעשרות אלפי גברים, נשים וילדים יהודים בפולין.
כך למשל, בתחילת אוקטובר 1942 הגיעה לקונסקובולה יחידה מגדוד המילואים 101 של "משטרת הסדר" הגרמנית מפולאווי, בפיקודו של וולפגנג הופמן, ועמה יחידה של כוח עזר אוקראיני.
אנשי כוח זה הובילו 1,100 מיהודי העיירה קונסקובולה (Końskowola) במחוז לובלין לבורות שנחפרו ביער הסמוך לעיירה ורצחו אותם שם ביריות.
כ-100 מהיהודים התקשו לעמוד בקצב ההליכה ונורו בדרך.
יהודים מסתתרים וחולים נורו מיד.
יהודי הגטו האחרים, כ-500 נפש, נשלחו למחנות עבודה באזור לובלין.
וולפגנג ארנסט פאולי היה פיזיקאי אוסטרי, שנודע בעקבות עבודתו על תאוריית הספין, ובפרט עקב עקרון האיסור הנקרא על שמו.
זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1945.
פאולי נולד בווינה לוולפגנג יוזף פאולי ולברטה קאמילה שיץ (Schütz).
שמו האמצעי ניתן לו על שם סנדקו הפיזיקאי ארנסט מאך.
אביו של פאולי (שבמקור נקרא וולף פשלס), נולד למשפחה יהודית שמוצאה בפראג, אך המיר את דתו מיהדות לקתוליות זמן מועט לאחר נישואיו ב-1899. ברטה שיץ גודלה כקתולית על ידי אמה, אך אביה היה הסופר היהודי פרידריך שיץ.
למרות שפאולי גודל כקתולי, בסופו של דבר עזבו הוא והוריו את הדת הקתולית.
יש הרואים בפאולי דאיסט או לפחות מי שהיה קרוב להשקפה זו.
פאולי נרשם ל"דובלינגר-גימנזיום" בווינה, שאותו סיים בהצטיינות ב-1918. חודשיים בלבד אחר כך פרסם את מאמרו הראשון, על תורת היחסות הכללית של איינשטיין.
הוא נרשם לאוניברסיטת לודוויג-מקסימיליאן שבמינכן, שם עבד תחת ארנולד זומרפלד וקיבל תואר דוקטור ביולי 1921. התיזה שלו עסקה בתאוריה הקוונטית על מימן מולקולרי מיונן.
זומרפלד ביקש מפאולי לסקור את תורת היחסות לאנציקלופדיה גרמנית בשם "Encyklopaedie der mathematischen Wissenschaften".
חודשיים לאחר קבלת הדוקטורט, סיים פאולי לכתוב את הערך, שהגיע לאורך של 237 עמודים.
איינשטיין שיבח את העבודה, אשר פורסמה לאחר מכן כמונוגרפיה, והיא נחשבת עד היום כספר יסוד לנושא זה.
פאולי בילה שנה באוניברסיטת גטינגן כאסיסטנט של מקס בורן, ואת השנה שלאחר מכן במה שהפך למוסד נילס בוהר לפיזיקה תאורטית בקופנהגן.
בין 1923 ל-1928 שימש כמרצה באוניברסיטת המבורג.
בתקופה זו תרם רבות לפיתוח מכניקת הקוונטים, ובין השאר ניסח את עקרון האיסור שלו ואת התאוריה של הספין הלא-רלטיביסטי.
ב-1928 מונה פאולי למשרת פרופסור במכון הטכנולוגי של ציריך, שם התקדם משמעותית בעבודתו המדעית.
כיהן גם כפרופסור-אורח באוניברסיטת מישיגן ב-1931, ובמכון למחקר מתקדם בפרינסטון ב-1935. הוא זכה במדליית לורנץ ב-1931.
במאי 1929 עזב פאולי את הכנסייה הקתולית.
בדצמבר של אותה שנה נשא לאישה את קאתה מרגרט דפנר.
נישואים לא מוצלחים אלו נגמרו בגירושין בתוך פחות משנה, ב-1930. ב-1934 הוא נישא בשנית, לפרנציסקה ברטרם, נישואים שארכו עד סוף ימיו; לזוג לא היו ילדים.
בראשית שנת 1931, זמן קצר לאחר גירושיו ומיד לאחר שפיתח את השערת הנייטרינו, עבר פאולי משבר נפשי חריף.
הוא התייעץ עם הפסיכיאטר והפסיכותרפיסט קרל יונג, שגר, כמו פאולי, ליד ציריך.
יונג החל לנתח את חלומותיו הארכיטיפיים, ופאולי הפך לאחד מתלמידיו הטובים של פסיכולוג המעמקים.
בתוך זמן קצר החל פאולי לבחון בצורה מדעית את האפיסטמולוגיה של תורותיו של יונג, ותרם כך להבהרה ניכרת שלהן, בפרט בנוגע לעקרון הסינכרוניות.
חלק גדול מן הדיונים הללו מתועדים בהתכתבויות בין פאולי ויונג, שפורסמו כיום בשם "Atom and Archetype" (אטום וארכיטיפ).
ניתוח מפורט של 400 חלומות של פאולי על ידי יונג נמצא בספרו של יונג "פסיכולוגיה ואלכימיה".
האנשלוס, סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938, הפך את פאולי לאזרח גרמני, מה שהקשה עליו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939. פאולי היגר לארצות הברית ב-1940, שם כיהן כפרופסור לפיזיקה תאורטית בפרינסטון.
לאחר תום המלחמה קיבל אזרחות של ארצות הברית בטרם חזר לציריך, שהיה מקום מגוריו העיקרי עד סוף חייו.
ב-1945 קיבל פאולי פרס נובל לפיזיקה על "תרומתו המכרעת בגילויו של חוק טבע חדש ב-1925, עקרון האיסור של פאולי".
הממליץ עליו לפרס היה איינשטיין.
ב-1958 זכה פאולי במדליית מקס פלאנק.
באותה שנה חלה בסרטן הלבלב.
הוא אושפז בבית חולים בציריך, בחדר מספר 137. פאולי, שהקדיש שנים רבות למחשבה מדוע קבוע המבנה העדין הוא דווקא המספר 1/137, ראה בכך כי לא ייצא משם בחיים.
פאולי ביקר בישראל בספטמבר 1957 כאורח מכון ויצמן.
הוא תואר בדבר כידיד ישראל.
אחד מתלמידיו הוא הישראלי פרופ' יגאל תלמי ממכון ויצמן ברחובות, וממקימי המחלקה לפיזיקה במוסד זה, אשר בהנחייתו עשה את הדוקטורט שלו.
פאולי תרם רבות כמדען, בפרט בנושא מכניקת הקוונטים.
הוא לא פרסם מאמרים רבים, והעדיף התכתבויות ארוכות עם עמיתים (כגון בוהר והייזנברג, חבריו הקרובים).
רבים מרעיונותיו ומסקנותיו לא פורסמו מעולם והופיעו רק במכתביו, אשר תכופות הועתקו והופצו בידי מכותביהם.
ככל הנראה לפאולי לא היה אכפת שחלק גדול מעבודתו לא יוחס אליו.
להלן יובאו חלק מן המסקנות שבכל זאת יוחסו אליו:
ב-1924 הציע פאולי דרגה קוואנטית חדשה, כדי לפתור אי-עקביויות בין ספקטרומים מולקולריים נצפים לבין מכניקת הקוונטים המתפתחת.
הוא ניסח את עקרון האיסור שלו, ככל הנראה עבודתו החשובה ביותר, אשר קבעה ששני אלקטרונים לא יכולים להיות באותו מצב קוואנטי.
רעיון הספין אשר פותח שנה לאחר מכן בידי ראלף קרוניג, ג'ורג' אולנבק וסמואל חאודסמיט זיהה אותה דרגת חופש כספין של האלקטרון.
ב-1926, זמן קצר לאחר שהייזנברג פרסם את תאוריית המטריצה של מכניקת הקוונטים המודרנית, השתמש בה פאולי כדי להסיק את הספקטרום של אטום המימן, וכך עזר רבות לביסוס התאוריה.
ב-1927 הוא הציג את מטריצות פאולי, כבסיס לאופרטורים של הספין, ובכך פתר את התאוריה הלא-רלטיביסטית של הספין.
יש האומרים כי זה היה מה שהשפיע על דיראק בפיתוחה של משוואת דיראק לאלקטרון הרלטיביסטי, על אף שדיראק טען כי הוא המציא את המטריצות הללו באופן בלתי-תלוי בפאולי.
דיראק פיתח מטריצות דומות לאלו של פאולי, אך גדולות יותר, לטיפול ביישום רלטיביסטי של ספין פרמיוני.
ב-1930 העלה פאולי את בעיית קרינת הבתא.
במכתב מ-4 בדצמבר הפותח במילים "גבירותיי ורבותיי הרדיואקטיביים" (לליזה מייטנר ועוד), הוא הציע את קיומו של חלקיק נייטרלי בעל מסה קטנה (לא יותר מאחוז אחד של מסת הפרוטון), על מנת להסביר את הספקטרום הרציף של קרינת הבתא.
ב-1934 שילב אנריקו פרמי את החלקיק, שקרא לו "נייטרינו", כחלק מתאוריית קרינת הבתא שלו.
חלקיק הנייטרינו נצפה אמפירית ב-1959.
ב-1940 הוכיח את משפט סטטיסטיקת הספין, הגורס כי חלקיקים בעלי ספין חצי-שלם הם פרמיונים, וחלקיקים בעלי ספין שלם הם בוזונים.
וולפגנג יוהאן פַּאק נולד בשם וולפגנג יוהאן טופשינג (Wolfgang Johann Topfschnig; ב-8 ביולי 1949) הוא שף, איש עסקים והבעלים של כמה רשתות של מסעדות אמריקאיות.
בין המסעדות שבבעלותו נמנות מסעדת ספאגו, ורשתות וולפגנג פאק קפה (Wolfgang Puck Café) ווולפגנג פאק אקספרס (Wolfgang Puck Express).
בבעלות וולפגנג פאק למעלה ממאה מסעדות ובתי קפה ברחבי העולם.
פאק נולד למריה טופשינג (Maria Topfschnig) - אם חד הורית.
אביו נטש את אימו עוד בטרם נולד.
בשנת 1956 נשאה מריה את יוזף פאק (Josef Puck) אשר אימץ את וולפגנג.
למריה וליוזף נולדו בן ושתי בנות.
פאק למד בישול במטבחה של אימו אשר עבדה כשפית מאפים.
פאק לא למד בבית ספר לבישול, אולם התמחה במסעדה אוסטו דה בומאנייר של ריימון תווילייה (Raymond Thuilier) שבפרובאנס; במלון אוטל דה פארי שבמונקו ובמסעדת מקסים שבפריז.
בשנת 1973 עבר פאק לארצות הברית, עבד במסעדת "לה טור" (La Tour) באינדיאנפוליס שבמדינת אינדיאנה ובשנת 1975 עבר ללוס אנג'לס שם עשה לעצמו שם בהפכו את מסעדה "מה מייזון" (Ma Maison) הכושלת להצלחה גדולה ופיתח בה את המטבח הקליפורני.
בעקבות הצלחתו פתח וולפגנג מספר רשתות של מסעדות, כתב ספרי בישול, הקים קו ייצור של אביזרי מטבח.
פאק הוא מספק המזון הרשמי לטקסי האוסקר, הופיע במספר רב של סדרות טלוויזיה וסרטים, ובתוכניות בישול רבות.
לפאק שני בנים - קמרון וביירון מגרושתו ברברה לאזארוף (Barbara Lazaroff) ושני בנים נוספים: אוליבר וולפגנג ואלכסנדר וולפנג מארוסתו האתיופית גלילה אסאפא.
בין השנים 2002–2007 מסעדותיו של פאק המשתמשות שימוש רב בכבד אווז עוררו ביקורת רבה.
בעקבות ביקורת זו החליט פאק במרץ 2007 להפסיק להשתמש בכבד אווז ולרכוש בשר וביצים שגודלו בתנאים הומניים.
אירוע בו בישל פאק ב-27 בפברואר 2007 עורר הדים רבים לאחר שהיה חשש שבשל זיהום נדבקו רבים מידועני הוליווד בצהבת.
וולפגנג מרגנסבורג היה קדוש נוצרי.
הוא היה הבישוף של רגנסבורג בבוואריה החל מחג המולד של 972 ועד למותו.
וולפגנג נודל בשוואביה, כנראה בפולינגן.
בגיל שבע לימד אותו בביתו איש דת כמורה פרטי, ולאחר מכן למד בבית הספר שבמנזר רייכנאו.
שם הוא הכיר את היינריך פון בבנסברג (הארכיבישוף הראשון של טריר), עמו עבר לעיר וירצבורג להמשך לימודיו.
מאוחר יותר הפך למנהל בית ספר של הקתדרלה בטריר.
הוא הטיף לרפורמות ברוח בנדיקטוס מנורסיה ולביטול הקניין הפרטי.
לאחר מותו של היינריך פון בבנסברג, ציווה עליו אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לפעול בעיר קלן, אך וולפגנג סירב להפוך לבישוף העיר והעדיף לפרוש (ב-965) למנזר איינזידלן של הבנדיקטינים בשווייץ.
בשנת 994 נפטר בפופינג שבאוסטריה עילית של ימינו.
ב-1052 הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה הקתולית.
יחד עם אולריך מאוגסבורג וקונראד מקונסטנץ הוא נחשב לאחד משלושת הקדושים הגרמניים החשובים במאה העשירית.
וולפגנג בקר היה במאי קולנוע גרמני, שנודע בעיקר בשל סרטו האוסטלגי "להתראות, לנין!" מ-2003.
בקר נולד בהמר שבאזור זאוורלאנד בצפון מערב גרמניה.
הוא למד שפה וספרות גרמנית, היסטוריה ולימודים אמריקאים באוניברסיטה החופשית של ברלין.
לאחר סיום התואר הוא קיבל עבודה כאיש סאונד בסטודיו, והחל לימודים באקדמיה הגרמנית לקולנוע וטלוויזיה.
סרט הגמר שלו, "Schmetterlinge" ("פרפרים", 1986) זכה בפרס האקדמיה האמריקאית לקולנוע לסרט סטודנטים, כמו גם בפרסים אחרים - בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בלוקרנו, ומראש ממשלת חבל הסאר.
לאחר סיום הלימודים הוא ביים מספר פרקים לסדרת סרטי המתח הטלוויזיונית הגרמנית "טאטורט" וסרטים אחרים.
ב-1994 הקים את חברת ההפקה "X-Filme" יחד עם טום טיקוור ודני לוי ועם המפיק שטפן ארנדט.
ב-1997 ביים את "החיים הם סדנא" (Das Leben ist eine Baustelle), ההצלחה הקולנועית הראשונה שלו.
בשנת 2015 ביים והפיק את הסרט "Ich und Kaminski" המבוסס על ספרו של הסופר האוסטרי-גרמני דניאל קלמן .
הברון וולפגנג סַרְטוֹרִיוּס פון וַאלְטֶרְסְהַאוּזֶן (גרמנית: Wolfgang Sartorius Freiherr von Waltershausen; 17 בדצמבר 1809, גטינגן – 16 במרץ 1876, שם) היה גאולוג ומינרלוג גרמני.
אביו, פרופ' גאורג פרידריך סרטוריוס (מאוחר יותר סרטוריוס פון ואלטרסהאוזן), שהיה סופר ומרצה לכלכלה ולהיסטוריה באוניברסיטת גטינגן, נודע בשל תרגום הספר "עושר העמים" של אדם סמית לגרמנית.
הוריו של וולפגנג ואלטרסהאוזן היו חברים קרובים של הסופר והמשורר יוהאן וולפגנג פון גתה, והם קראו לבנם על שמו.
וולפגנג ואלטרסהאוזן למד באוניברסיטת גטינגן והתמחה במדעי הטבע ובפיזיקה, עם דגש על מינרלוגיה.
במהלך סיור שערך באירופה בשנים 1834–1835 ביצע ואלטרסהאוזן סדרת מדידות של מגנטיות באזורים שונים.
מאוחר יותר התמקדה תשומת לבו במחקר מקיף של הר הגעש אטנה בסיציליה.
מחקר זה התנהל לסירוגין עד 1843, ובו השתתף גם האסטרונום הגרמני כריסטיאן היינריך פרידריך פטרס (Peters).
התוצאה העיקרית ממשימה זו הייתה "אטלס האטנה" (Atlas des Ätna; 1861–1858) הגדול, בו זיהה את זרמי הלבה שנוצרו במאות השנים המאוחרות.
כשחזר מאטנה ביקר ואלטרסהאוזן באיסלנד.
בתוך כך קיבל ואלטרסהאוזן מינוי כפרופסור למינרלוגיה וגאולוגיה בגטינגן – משרה שבה החזיק במשך 30 שנים, עד מותו.
ב-1866 פרסם ואלטרסהאוזן מסה חשובה שכותרתה "מחקר על אקלימים בימינו ובתקופות קדומות ("Recherches sur les climats de l'époque actuelle et des époques anciennes").
בחיבור זה הוא הביע את אמונתו שעידן הקרח נבע משינויים בפני כדור הארץ.
ב-1880 ערך המינרלוג והפטרולוג הגרמני ארנולד פון לסאולקס (Arnold von Lasaulx) הערות שכתב ואלטרסהאוזן, והוציאן לאור בספר "האטנה" (Der Aetna).
בנו של ואלטרסהאוזן, אוגוסט (August Sartorius von Waltershausen), היה כלכלן נודע כסבו.
ספרו על תנועת הפועלים בארצות הברית בשלהי המאה ה-19 תורגם לאנגלית.
ואלטרסהאוזן היה הראשון לדון בקיומם ובתפוצתם של יסודות קורט בסלעים געשיים – מהם מנה 23, כמו גם בהימצאות תחמוצות באותם סלעים.
ממחקריו על סלעים פירוקלסטיים עלה כי היווצרותם נובעת מהשפעת מים על המאגמה.
במסעות שערך בסיציליה בשנת 1835 זיהה ואלטרסהאוזן לראשונה סוג של טוף חום, לו קרא "פלגוניט" על שם העיירה הסמוכה, פלגוניה (Palagonia).
מבדיקה כימית שערך בסלע עלה כי הוא עשיר באופן לא רגיל במים (12-23%) ובברזל.
במסע שערך בשנת 1845 לאיסלנד עם רוברט בונזן, הוא הבחין כי בסמיכות לפלגוניט נמצא חומר זכוכיתי נטול מים הדומה לאובסידיאן, לו קרא סידרומלן.
ואלטרסהאוזן הוכיח כי פלגוניט הוא בעצם סידרומלן שספג מים, וממיקומו הגאולוגי הסיק כי הוא תוצר של התפרצות תת-קרחונית.
ואלטרסהאוזן זיהה לראשונה את המינרל ארגנטופיריט (AgFe2S3) ב-1866.
ואלטרסהאוזן כתב את "זכרו של גאוס" (Gauss zum Gedächtnis) – ביוגרפיה של קרל פרידריך גאוס שיצאה לאור ב-1862. נקודת ההשקפה המקובלת היא כי סיפור חייו של גאוס, כפי שהוא מופיע בביוגרפיה שיצאה לאור סמוך למותו, מתואר כפי שגאוס עצמו היה מעוניין כי יסופר.
הביוגרפיה היא המקור לאחד הציטוטים הידועים: "מתמטיקה היא מלכת המדעים", וכן לסיפור לפיו חיבר גאוס במהירות סדרה של מספרים עוקבים.
כשנפטר גאוס בגטינגן, נשאו שני אנשים הספדים על קברו: ואלטרסהאוזן – שייצג את סגל אוניברסיטת גטינגן, והיינרך אוואלד – חתנו של גאוס.
על שמו של ואלטרסהאוזן קרויים המינרל סרטוריט (PbAs2S4) ו"קרחון ואלטרסהאוזן" (Waltershausen Gletscher) שבגרינלנד.
וולפגנג הייניגר הוא מלחין שווייצרי ופרופסור למוזיקה אלקטרו אקוסטית באקדמיה למוזיקה על שם הנס אייזלר בברלין.
הייניגר למד כלי-הקשה, מוזיקה אלקטרו אקוסטית וקומפוזיציה בבזל ובאוניברסיטת סטנפורד.
תומאס קסלר היה אחד ממוריו.
בין השנים 1995 ו-2003 כיהן כראש החוג לעיצוב סאונד באקדמיה למוזיקה בבזל.
מאז 2003 הוא פרופסור לקומפוזיציה אינטר-מדיאלית באקדמיה למוזיקה על שם הנס אייזלר בברלין.
הייניגר הקים אנסמבלים שונים למוזיקה אלקטרונית כגון
כמו כן ארגן פסטיבלים רבים בין היתר
יצירותיו המשלבות לרוב אלמנטים תיאטרליים אינטראקטיביים ומכילות שימוש במערכות חיישנים וכלים אלקטרו-אקוסטיים זוכות לביצועים רבים על ידי הרכבים שונים בין היתר:
פועלו של הייניגר הוא גם בתחום הבימאות-סאונד (מגרמנית:"Klangregisseur") וביצוע של מוזיקה אלקטרונית בהפקות שונות באירופה, אסיה ואמריקה.
וולפגנג נורדוויג הוא אתלט מזרח גרמני בעבר, אלוף אולימפי, שיאן עולם ו-3 פעמים ברציפות אלוף אירופה בקפיצה במוט.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1966 זכה נורדוויג במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.10 מטר.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה נורדוויג במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 5.40 מטר, אחרי בוב סיגרן מארצות הברית שקבע שיא אולימפי חדש של 5.40 מטר וקלאוס שיפרובסקי מפינלנד (5.40 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1969 זכה נורדוויג במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.30 מטר.
בתחרות שנערכה בברלין, 17 ביוני 1970 קבע נורדוויג בקפיצה במוט שיא עולם חדש של 5.45 מטר.
באוניברסיאדה שנערכה בטורינו, איטליה, ב-3 בספטמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בשיא עולם חדש של 5.46 מטר.
שיא זה החזיק מעמד חודש וחצי.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1971 זכה נורדוויג במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.35 מטר.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה נורדוויג במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא אולימפי חדש של 5.50 מטר, לפני בוב סיגרן (5.40 מטר) וג'ן ג'ונסון (5.35 מטר) שניהם מארצות הברית.
וולפגנג גנטנר (בגרמנית Wolfgang Gentner; ) היה מדען גרמני שפעל בין השנים 1936–1945, תחת המשטר הנאצי.
הוא השתתף בבניית הציקלוטרון שבו נעשה שימוש בפרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה היה גנטנר פרופסור באוניברסיטת פרייברג, מנהל המחלקה שעסקה בציקלוטרונים ב-CERN, הארגון האירופי למחקר גרעיני, מנהל מכון מקס פלאנק לפיזיקה גרעינית בהיידלברג, מנהל המחלקה הפיזיקו-כימית הטכנית באגודת מקס פלאנק ונשיא הוועדה למדיניות מדעית ב-CERN.
גנטנר היה עמית כבוד במכון ויצמן וחבר בחבר הנאמנים (Board of Governors) במכון.
בין השנים 1936–1945 פעל וולפגנג גנטנר, תחת המשטר הנאצי, במכון לפיזיקה שישב במכון הקיסר וילהלם למחקר רפואי בהיידלברג.
גנטנר היה חבר ב"כוח הטייסים הנאצים" (Nationalsozialistisches Fliegerkorps; NSFK), ארגון צבאי למחצה שפעל מ-1937 בשיתוף פעולה עם האס אה.
ארגון זה היה הבסיס לחיל האוויר הנאצי (הלופטוואפה) וכל חבריו היו חברי המפלגה הנאצית.
גישתו והתנהגותו הפוליטית של גנטנר בנוגע למדינה הנאצית תוארה על ידי האס אס כ"נכונה", אם כי נעדרת "פעילות" ו"נכונות לשרת".
אופיו הוכר כמתאים והתנהגותו הפוליטית - כהתנהגות "ללא דופי".
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה שהה גנטנר באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
שם גם שמע על תגליתו של אוטו האן וראה בה עידוד רב.
בהיותו בברקלי שמע את הרצאתו של נילס בוהר, שהעריך את תגליתו של האן כמהפכנית ביותר.
הוא הבחין באווירת הדחיפות ששררה בין עמיתיו המדענים בארצות הברית, ששאפו להתקדם במחקר הפיזיקה הגרעינית.
את הרוח החיה בדרבון המדעי ראה בפרופסור רוברט אופנהיימר, שכעבור זמן התגייס למאמץ המלחמתי של ארצות הברית ופיתח את הפצצה הגרעינית.
ברגשות מעורבים חזר גנטנר לגרמניה בסוף 1939. אחרי כיבוש צרפת בידי הנאצים הוא נשלח לפריס כדי לנהל את מכון המחקר המדעי 'ז'וליו-קירי', של זוג מדעני הגרעין הצרפתיים.
לדבריו השיג הבנה טובה עם זוג המדענים הצרפתיים והתחייב בפניהם לא לעשות בתגליות המחקר, אם יהיו כאלה, שימוש צבאי.
ממחצית 1939 ואילך השתתף גנטנר בבניית הציקלוטרון שבו נעשה שימוש בפרויקט פיתוח הפצצה הגרעינית עבור גרמניה הנאצית.
לאחר כיבוש צרפת באביב 1940 הגיע גנטנר לפריס ובאביב 1941 השתמש במעבדות שנתפסו שם במסגרת פרויקט הגרעין הנאצי.
במלחמת העולם השנייה השתתף בפרויקט הנאצי לפיתוח אנרגיה גרעינית, פרויקט שנקרא גם "מועדון האורניום" (Uranium Club).
בין מממני הפרויקט היה מפעל אי.
פארבן, שייצר את גאז הציקלון בה, בו נעשה שימוש לרצח המוני באושוויץ.
מאידך, לטענת החוקר לורנס ויטנר, היה גנטנר אנטי-נאצי שסיכן את חייו לשם עיכוב פרויקט הגרעין הנאצי, וזאת על ידי מניעת העברתו של הציקלוטרון מפריס לגרמניה.
לאחר המלחמה היה גנטנר פרופסור באוניברסיטת פרייבורג.
בשנת 1956 הוא מונה כמנהל המחלקה שעסקה בציקלוטרונים ב-CERN, הארגון האירופי למחקר גרעיני.
זאת כיוון שחלקים גדולים מגרמניה היו הרוסים לאחר שנות המלחמה, והאמריקנים נדרשו לכל כוח האדם המיומן מקרב הגרמנים שאותם יוכלו לגייס כדי להקים את גרמניה המערבית כמחסום נגד הקומוניזם.
כבעלי ניסיון מנהלי רב גויסו נאצים לשעבר לתפקידי ממשל, שיפוט ומינהל בגרמניה המערבית.
בשנת 1958 מונה גנטנר כמנהל מכון מקס פלאנק לפיזיקה גרעינית בהיידלברג.
בין השנים 1967-1970 הוא היה מנהל המחלקה הפיזיקו-כימית הטכנית באגודת מקס פלאנק.
חלקו במדיניות הנאצית של המדע בתקופה הנאצית לא הפריע למינויו לתפקיד נשיא הוועדה למדיניות מדעית ב-CERN בין השנים 1969-1971 ולתפקיד נשיא המועצה של CERN.
קשריו של גנטנר עם מכון ויצמן
בראשית שנות החמישים נפגש גנטנר עם מדען האנרגיה האטומית, הישראלי עמוס דה שליט.
דה שליט היה סבור ששילוחו של גנטנר לצרפת בימי מלחמת העולם השנייה כדי לנהל את מכון המחקר הגרעיני נועד לקדם את הגרמנים לקראת ייצור הפצצה.
יחד עם זאת דה שליט היה סבור שגנטנר לא התלהב מהרעיון לקדם את המחקר בכיוון אליו חתרו הנאצים.
בשנת 1959 ביקר גנטנר בישראל כאורחו של מכון ויצמן.
הוא היה המפקח על 19 פרויקטים של מחקר גרעיני וביולוגי בישראל, פרויקטים שלטענת ממשלת מזרח גרמניה היו קשורים בלוחמה אטומית וביולוגית – טענה שהוכחשה על ידי מקור ישראלי רשמי.
דה שליט עמד על כך שבשיתוף הפעולה בין מדענים ישראליים וגרמנים יהיו רק מדענים גרמנים עם עבר אנטי-נאצי או מהדור הצעיר.
בשנת 1965 היה גנטנר עמית כבוד במכון ויצמן.
בשנת 1975 היה גנטנר חבר בחבר הנאמנים (Board of Governors) במכון ויצמן.
גנטנר נפטר ב-1980 ובשנת 1982 נקראה על שמו משרת פרופסור לפיזיקה גרעינית (Gentner Chair of Nuclear Physics).