tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת הלימודים תשע"ז, החל פיילוט בקרב תלמידי שכבת ט', אשר במסגרתו, התלמידים לומדים עם מכשירים ניידים כגון סמארטפונים, טאבלטים, ומחשבים ניידים כתחליף לספרי הלימוד המודפסים.
הגימנסיה מנהלת קשרים עם בתי ספר תיכונים בגרמניה, באיטליה ובלוס אנג'לס (ארצות הברית) ומבצעת חילופי משלחות עם בתי הספר הללו.
תלמידי בית הספר שותפים במגוון תחרויות ארציות ובינלאומיות שונות, ביניהן: הכימיאדה (כימיה) ותחרות FIRST (רובוטיקה).
בשנת 1955 נורתה אבן הפינה לבניין הנוכחי וב-1958 עברה הגימנסיה אליו.
בשנת 2006 נוסף לחזית בית הספר שער חדש בדמות יציקת ברזל של מרכז מבנה הגימנסיה הישן (מה שכיום סמל הגימנסיה), אשר נבנה במימון תרומות.
השער החדש התקבל בתגובות מעורבות על ידי סגל ההוראה, תושבי האזור ותלמידי בית הספר, ואף הוסר כאשר התברר כי לא זכה לאישור מטעם העירייה.
כעבור כמה שבועות הוצב השער מחדש, לאחר שהוסדר הנושא.
במשך עשרות שנים הגימנסיה הייתה מוסד החינוך העל-יסודי המוביל בתל אביב.
היא הייתה ונותרה גם כיום סמל לבית ספר בקולנוע ובטלוויזיה הישראלים.
המבנה שלה שימש לצילום סרטים, סדרות טלוויזיה ופרסומות, כמו: דרמת הטלוויזיה הבורגנים, פרסומת לערוץ ג'טיקס ופרסומת למפלגת שינוי.
בית הספר בנוי פחות או יותר בצורת מרובע בעל ארבע צלעות לא שוות: צלע צפונית - רח' ז'בוטינסקי, צלע מזרחית - רח' רמז, הצלע דרומית - גדר משותפת עם שבט צופי דיזנגוף וצלע מערבית - רח' בן שפרוט.
במרכז הריבוע ישנה רחבת בטון גדולה, רחבת דשא גדולה ובימת טקסים ואירועים.
הגיית האיטלקית פשוטה יחסית, ונהוג לומר כי "האיטלקית נהגית כפי שהיא נכתבת".
עם זאת, יש לשים לב לכללי ההגייה המפורטים להלן.
באיטלקית חמש תנועות בסיסיות: /a e i u o/, אך השתיים המרכזיות, /e o/, נהגות לעיתים באופן פתוח יותר בהברה מוטעמת, כ-[ɛ ɔ], כך שלמעשה יש שבע תנועות (ראה תמונה).
באיטלקית חשיבות רבה להגיית העיצורים הכפולים.
הדגשת העיצור הכפול (כלומר: עצירה קלה על אותו העיצור המוכפל) היא חלק בלתי נפרד מההגייה, ולעיתים אי-הכפלה של עיצור, או הכפלה שגויה במקום בו העיצור בודד, מסלפת את משמעות המילה.
Ano (פי הטבעת) / Anno (שנה)
לשמיעת הדוגמאות ברצף על פי סדרן, מימין לשמאל
אות הגייהקובץ שמעהמילהAa נהגית כפתח.
לעיתים, לציון הברה מוטעמת, מופיעה בלוויית אקצנט גרפי (à) alba, podestàBb נהגית כבי"ת דגושה (בּ) birbanteCc * נהגית כ-ק לפני עיצורים ולפני התנועות o\a\u.
נהגית כ-צ' לפני התנועות e\i.
בצירוף ci + תנועה, ה-C נהגית כ-צ' וה-i אינה נהגית כלל, למעט מקרים בודדים.
דוגמאות: Luciano, bacio (לוצ'אנו, באצ'ו)
הצירוף Ch נהגה תמיד כ-ק.
הצירוף Sc לפני התנועות e\i נהגה כ-שׁ.
כשהצירוף sci מופיע לפני תנועה, היחידה Sc נהגית כ-שׁ ואת ה-i אין הוגים כלל, למעט מקרים בודדים.
דוגמאות: Lasciare, Asciugare (אשוגרה (פירוש: יבש), לשארה (פירוש: לעזוב)).
כאשר העיצור c מוכפל, ההכפלה תבוא לידי ביטוי בהגייה מודגשת של העיצור, בהתייחס לשתי האותיות כאל יחידה אחת, היינו: את המילה Accelerando נהגה "אצּ'לרנדו" ולא "אקצ'לרנדו" שפירושה: מאיץ.
האחד, פתוח יותר, כלומר, מעט קרוב יותר לתנועת A (כמו במילה Perfido)
השני סגור יותר, כלומר, מעט קרוב יותר לתנועת I (כמו במילה Potere).
ההגייה הפתוחה לעולם לא תבוא בהברה שאינה מוטעמת.
לעיתים, נראה את האות כתובה בלוויית אחד משני אקצנטים (è\é) הבאים להורות על הברה מוטעמת וגם על הגיית התנועה (è - הגייה פתוחה, é - הגייה סגורה).
יש להקפיד על ההבחנה בין ההגיות השונות של תנועה זו לשם דיוק ההגייה ולעיתים, על מנת שלא לסלף את מובן המילה.
דוגמה לכך: pesca בהגייה פתוחה של ה-e פירושו "אפרסק" לעומת Pesca בהגייה סגורה, שפירושו "דַּיִג".
ג לפני מרבית העיצורים ולפני התנועות a\u\o (כבמילים (מנומס)Grembo, Garbato).
כאשר הצירוף gi מופיע לפני תנועה, ה-G נהגית כ-ג' ואילו ה-I אינה נהגית כלל, למעט מקרים בודדים (לדוגמה: השם Giacomo ייהגה ג'אקומו).
כאשר העצור g מוכפל, ההכפלה תבוא לידי ביטוי בהגייה מודגשת של העיצור, בהתייחס לשתי האותיות כאל יחידה אחת, היינו: את המילה fuggire נהגה פוּג'ירה ולא "פוּגְג'ירה.
הצירוף Gn נהגה כ-נ בנגיעת מרכז הלשון במרכז החך העליון (נשמע כמעט כמו "Ny") - נהגה כמו Gn בצרפתית, או ñ בספרדית (דוגמה: המילה sognare).
הצירוף Gl, בבואו לפני האות i נהגה כלמ"ד בנגיעת מרכז הלשון במרכז החך העליון (דוגמה: המילים Imbrogliare, Maglione).
במקרים בודדים הוגים צירוף זה הבא לפני האות i כשתי אותיות נפרדות: "גְלְ" (כמו במילה: Glissando).
על האות h בצרופים שונים: ראו -> C,G HannoIi נהגית כיו"ד (במקרים מסוימים כתנועת חיריק ובמקרים אחרים כעיצור/כחצי-תנועה).
לעיתים נראה תנועה זו מופיעה בלוויית אקצנט גרפי (ì\í) המורה על הברה מוטעמת.
לצירופים עם אות זו ראו -> C,G Livido, Così, PiattoLl נהגית כלמ"ד.
לצירופים עם אות זו -> ראו: G Lacrima, Luna, Pallido]Mm נהגית כמ"ם Amore, MarmoNn נהגית כנו"ן.
לפני ההגאים "ג" ו-"ק" נחתכת בווילון (כבמילים Mango, Mancare; תופעה המתרחשת גם בגימ"ל העברית) לצרופים עם אות זו -> ראו: G Andare, Nastro, Mango, NancareOo האות o נהגית כחולם.
לאות זו שני אופני הגייה:
"פתוח" ומעט קרוב יותר ל-A (כמו במילים Giostra, Garofani)
"סגור" ומעט קרוב יותר ל-U (כמו במילים Onore, Pallone, Sono)
ההגייה הפתוחה לא תיפול לעולם על הברה שאינה מוטעמת.
לעיתים נראה אות זו נכתבת בלוויית האקצנט הגרפי (ò) המורה על הברה מוטעמת ועל הגייה פתוחה של התנועה.
יחד נהגות כשני עיצורים קְוּ, כמו בהגיית המילה Quiet באנגלית.
aquilone, QuagliaRr אות זו נהגית כ-ר בהגייתה הלשונית (מגע בין הלשון לחלקו הקדמי של החך).
יש להישמר מהכפלת העיצור בין שתי תנועות ("גלגול" ה-ר), לעיתים עלול הדבר לא רק ליצור הגייה שגויה, אלא גם לסלף את משמעות המילה.
כזי"ן, כאשר באה בין שתי תנועות (כמו במילים Esempio, Peso) ובמקרים מסוימים לפני עיצורים (כמו במילה slancio).
כסמ"ך בשאר המקרים (כמו במילים: Santo, Sale, Essere).
במקרים מעטים, האות S נהגית כסמ"ך גם בין שתי תנועות, כמו במילה risalire.
לעיתים נראה אות זו מופיעה בלוויית האקצנט הגרפי (ù\ú) על מנת להורות על הברה מוטעמת.
אחרי האות q נהגית אות זו כחצי תנועה.
ראו -> Umido, Turco, PiùVv אות זו נהגית כ-ו' כמו במילה "ויזה".
Vicino, AvverbioZz לאות זו שתי צורות היגוי:
האחת, כ-צ (כמו במילים Nazionale, Pizza)
השנייה כמקבילה הקולית של ההגה "צ" - הגה הדומה ל-"דְּזְ" (כבמילים Zeffiro, Azzardare).
עקב אי הימצאות מקבילה בעברית להגה זה, שמות רבים, וכן מילים ומונחים בהם ה-Z נהגית כ-"דז" תועתקו כ-צ או כ-ז.
דוגמאות: "דוניצטי", "מצו", "תודעתו של זנו".
כללי ההגייה הנזכרים לעיל הם כללי הגיית האיטלקית הסטנדרטית.
עם זאת, בקרב דוברי האיטלקית נוכל להבחין בצורות רבות ושונות להגיית השפה, על פי מוצאו של הדובר, בין אם מדובר באיטלקית ובין אם בניב כזה או אחר.
בנוסף, אף דוברי איטלקית סטנדרטית יוותרו על מספר הבחנות בדיבור מהיר.
שתי דוגמאות נפוצות: את המילה Bene יש לבטא ב-e (זו הראשונה) "פתוחה" ולעומת זאת תדיר נשמע דווקא את ההגייה הסגורה, וכמו כן את המילה Quattordici יש לבטא בהגיית o סגורה אך תדיר נשמע את זו הפתוחה.
רוב הסטיות מההגייה הסטנדרטית מתרכזות בתחום התנועות e/o אשר להן שני אופני הגייה, אך קיימות גם סטיות בנוגע להגיית האות Z, בהטעמה ואחרות.
בדומה לצרפתית, באיטלקית נהוגים שלושה סימנים דיאקריטיים המסמנים הטעמה משנית הנקראים "אקצנט" (באיטלקית: אצ'נטו / accento):
Accento grave: אקצנט היורד משמאל לימין (לדוגמה: ò).
אקצנט בא לרוב בסופי מילה ותמיד מורה על הטעמת התנועה עליה נכתב.
במקרי התנועות O\E, מורה אקצנט זה אף על הגייה פתוחה.
Accento acuto: אקצנט העולה משמאל לימין (לדוגמה: é).
במקרי התנועות O\E, מורה אקצנט זה על הגיית התנועה סגורה.
באיטלקית, אקצנט זה בא על האות i בלבד, ומורה על i נוספת שנעלמה.
לדוגמה: ריבוי המילה esercizio הוא esercizii אשר יכול להיכתב גם -> esercizî.
ההטעמה בשפה האיטלקית היא לרוב במלעיל (piano) או מלעיל דמלעיל (sdrucciolo).
מילים מעטות טעמן מלרע (tronco).
במילים שטעמן מלרע לרוב נראה אקצנט על התנועה האחרונה.
הגייזר הגדול , הוא גייזר באגן הגייזרים העילי בילוסטון, ארצות הברית.
גייזר זה נחשב למרשים במיוחד, מכיוון שהוא הגייזר הניתן לחיזוי המתפרץ לגובה הרב ביותר בעולם.
התפרצויותיו נובעות מלחצים גבוהים באזור תעלת הגייזר לבריכה שמעל, שגורמים להתפרצות חזקה ואלימה של הגייזר.
התפרצויותיו נמשכות יותר מ-7 דקות לגבהים משתנים.
הגייזר מגיע לשיא גובהו (60 מטר או יותר) בתחילתן.
הגייזר מתפרץ בין 1 ל-4 פעמים בכל סדרת התפרצויות, אך שיאו הגיע ל-11 התפרצויות.
ההתפרצות השנייה לרוב גבוהה וקצרה יותר מהראשונה.
חיזוי הגייזר מסובך, מכיוון שכמות המים המגיעה למאגרים בזמן מסוים היא משתנה, בדומה לרוב הגייזרים מסוג גייזר מזרקה.
הגייזר מתפרץ פעם אחת כל יום והדיוק במועד החיזוי הוא של 7 שעות.
לרוב מתפרץ הגייזר בטווח של שעתיים או פחות מהמועד המשוער.
יש שני סימנים להתפרצות קרובה של הגייזר: האחד, גייזר הטורבן (Turban), שמתפרץ אחת ל-20 דקות לאחר תחילת פתיחת חלון ההזדמנויות.
כשהוא מתפרץ, הוא מתריע על התפרצות קרובה של Grand, אך לא תמיד זה כך.
אם Grand לא התפרץ, צריך לחכות עוד 20 דקות לאחר כיבוי הגייזר Turban.
הסימן השני הוא פתח פליטה משני, שמתפרץ ממש לפני תחילת ההתפרצות של Grand או מעט אחריה.
גייזר זה פולט בעיקר קיטור.
סימן נוסף שפועל רק לפעמים הוא הבריכה שממנה מתפרץ הגייזר עצמו: זמן קצר לפני התפרצות ה-Grand עולה על גדותיה הבריכה שממנה הוא פורץ.
ההתראה האחרונה היא רתיחה מסוימת של המים.
הֲגִיָּה של שפה היא האופן שבו השפה באה לידי ביטוי בפי דובריה.
הגייתה של שפה, גם בפי הדוברים אותה כשפת אם, משתנה במהלך הדורות, וכן ניכרים הבדלי הגייה בין קבוצות אתניות שונות ובין אזורי מגורים שונים (במדינות שונות, ואף באזורים נפרדים של אותה מדינה).
טקסטים כתובים באלפבית של השפות השונות אינם מספקים מידע מלא על אופן הגייתו של הטקסט, ולהגייה הנכונה נדרשים גם ניסיון וידע של הקורא.
לכתיבה המספקת מידע מלא על אופן הגיית הטקסט משמש אלפבית פונטי בין-לאומי.
ענף הבלשנות העוסק בחקר ההגייה קרוי פונטיקה.
יחידה תאורטית בסיסית של הגייה, שעשויה להבדיל בין מילים, היא פונמה.
פונמות מייצגות, בדרך כלל, אוסף של הגאים הדומים זה לזה במאפיינים פונטיים או פונולוגיים, כלומר אוסף של אלופונים.
ההגייה משמשת לעיתים כמאפיין חברתי של הדובר.
המחשה בולטת לכך ניתנה במחזהו של ג'ורג' ברנרד שו, "פיגמליון", שבו מתערב פרופ' הנרי היגינס, חוקר פונטיקה באוניברסיטה, עם חברו, שיצליח להפוך את אלייזה דוליטל, מוכרת פרחים ממעמד נמוך ובעלת חיתוך דיבור המוני, ל"ליידי" – אישה בעלת הגייה נכונה וגינונים חברתיים מושלמים.
משפט שובר שיניים הוא משפט שעשוע שנוצר לשם האתגר שבהגייתו.
לרוב, הקושי במשפטים מסוג זה נוצר מחזרה עיקשת על כמה עיצורים בודדים או ההחלפה של מספר עיצורים דומים לסירוגין (כמו ס' ו-ש').
דוגמאות: שׂרה שׁרה שיר שמח; גנן גידל דגן בגן.
הגיית העברית עברה שינויים רבים במהלך אלפי שנות קיומה.
בתקופת הביניים של העברית התקיימו דרכי הגייה אחדות שלה:
הגייה ספרדית, שהתקיימה אצל יהודי עדות המזרח.
הגייה אשכנזית, שהתקיימה אצל יהודי אשכנז.
הגייה תימנית, שהתקיימה אצל יהודי תימן.
הגיות אלה לא שימשו לדיבור עברי, משום שזה לא היה קיים כמעט בימי הביניים, אלא בעיקר לצרכים ליטורגיים ובמהלך לימוד תורה.
מה שאירע למעשה הוא יצירתה של הגייה עברית חדשה המשלבת בין ההגייה האשכנזית והספרדית.
ההגייה האשכנזית לגווניה השונים מתקיימת עד היום בקהילות החרדיות בישראל ובתפוצות.
הֶגְיון המדינה או הִיגָיון מדינתי הוא מושג אשר מתאר את מטרות המדינה וטובתה, בין אם בתחום הכלכלה, הכוח הפוליטי או הכוח הצבאי.
המטרה המרכזית היא ביטחון המדינה והישרדותה, כמו גם החתירה לעושר והרחבת כוחה של המדינה.
המושג הוא מרכזי בתחום מדע המדינה, ועומד במרכז אסכולת הריאליזם.
רבים מהכוחות הפוליטיים בהיסטוריה נאבקו למען מטרה כלשהי שאיננה היגיון המדינה – אמונה דתית או אמת מוסרית כלשהי.
ניקולו מקיאוולי הוא דמות מרכזית בפיתוח החשיבה של היגיון המדינה, כאשר הוא ייעץ וכתב תוך הסתמכות מוחלטת על חשיבה על סמך אינטרסים, ללא הישענות על אמונה דתית או על אמונה בבני אדם.
המושג היגיון המדינה נטבע על ידי הקרדינל רישלייה, אשר במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648) החליט להוביל את צרפת כנגד האימפריה הרומית הקדושה הקתולית ולצד הפרוטסטנטים חרף הקתוליות שלו ושל צרפת.
זאת, מכיוון שראה כי האימפריה הרומית הקדושה מצליחה להקיף את צרפת מכל כיוון: ספרד בדרום, הולנד בצפון ואוסטריה במזרח, כולן תחת האימפריה הרומית הקדושה.
בשל האיום אשר מצב זה הציב בפני ביטחון צרפת, ראה רישלייה לנכון לתמוך בנסיכויות הגרמניות ובשוודיה (הכוחות הפרוטסטנטיים) – והוא הגן על מדיניות זה בהגדרתה טובת המדינה, או היגיון המדינה.
גישה זו אפשרה את עליית צרפת ככוח המרכזי באירופה במאתיים שנים הבאות.
היגיון המדינה התפתח למושג מרכזי בפוליטיקה האירופאית עד ימינו, כאשר הוא הצדיק מהלכים פוליטיים – קיום בריתות חרף חוסר התאמה ערכי, כיבוש ועוד – וכן גם גישות כלכליות, כגון מרקנטיליזם וקולוניאליזם.
היגיון המדינה הוביל לצמיחת תפיסת עולם של לאומיות, אשר מקנה ערך מוסרי למדינה ועל כן מצדיקה מהלכים הנעשים בשל היותם לטובת המדינה.
הגיונות על הפילוסופיה הראשונית, או בקצרה הגיונות , היא מסה פילוסופית מאת רנה דקארט.
היא נחשבת ליצירתו החשובה ביותר של דקארט, ולפתיחת עידן הפילוסופיה החדשה.
במסה זו מנסה דקארט בין השאר להוכיח את קיום האל ואת היבדלות הנפש מהגוף, ועל כן הכותרת המלאה היא: "הגיונות על הפילוסופיה הראשונית שבהם מוכחים מציאות האל וההבדל הממשי שבין נפש האדם וגופו".
המסה התפרסמה לראשונה ב-1641 בלטינית, יחד עם שש קבוצות של השגות מפילוסופים בני זמנו ותשובותיו אליהן.
המהדורה השנייה יצאה שנה מאוחר יותר (ב-1642), עם קבוצה שביעית של השגות ותשובות.
ב-1647 פורסם תרגום לשפה הצרפתית של המסה, אשר אושר על ידו.
ההגיונות כתובים בגוף ראשון, כמעין אוטוביוגרפיה, כאשר הדובר הוא דקארט עצמו.
ניתן לזהות בכך הזמנה לקורא להצטרף למהלך המחשבה של דקארט.
הפילוסופיה שקדמה לדקארט נועדה רק לקהל משכיל ואליטיסטי, ונכתבה בדרך כלל בלטינית.
הספר אכן נכתב תחילה בלטינית, אך בשנת 1647 פורסם תרגום שלו שאושר על ידי דקארט.
הספר נפתח באיגרת אל המחלקה לתאולוגיה בפריז, אשר בה מנסה דקארט להסביר כי אין בכתביו כפירה באל, אלא להפך, ספר זה יוכל להחזיר את האמונה לספקנים.
הדעות חלוקות באשר למניעים של דקארט לכתוב איגרת זו, אך הרבה מסכימים כי כתב אותה על מנת שלא להסתכן בקונפליקט עם האינקוויזיציה.
על הדברים שאפשר להטיל בהם ספק
על טבעה של רוח האדם, ועל שנקל להכירה מלהכיר את הגוף
על מהות הדברים החמריים; ושוב על אלהים, שהוא נמצא
על מציאות הדברים החמריים ועל ההבדל הממשי שבין נפש האדם וגופו
דקארט פותח את הפרק הראשון בהגיונות בטענה שנוכח לדעת כי מספר דעות שהחזיק בהן בעבר התבררו כשגויות.
הדבר גרם לו למשבר ביכולתו להבחין בין אמת לשקר.
לפיכך, מבקש דקארט לפתוח במהלך ספקני, ולהטיל ספק בכל מה שניתן עד אשר יגיע לדבר אשר בו לא ניתן לפקפק, וזו תהיה האמת ממנה יוכל לבנות מחדש את מבנה הידע שלו.
המהלך הוא מהלך הדרגתי, כאשר הספק הולך וגדל.
כאשר מגיע דקארט לוודאות, הוא מתחיל בבניית הידע החדש, שאין להטיל בו ספק.
זוהי דוגמה לכך שדקארט מבקש לפתח מתודה חדשה לעצם רעיון הידע.
על פי דקארט, דברים אשר נקלטים מרחוק על ידי החושים (כגון, ציפור הניראית מבעד לחלון) יכולים להיות מוטעים.
לפיכך, יש להטיל ספק במידע המגיע מן החושים מרחוק.
אף על פי כן, אין נטייה לטעות בדברים הקרובים לחושים, כמו למשל במספר האצבעות בידיך, ולפיכך אין להטיל בהם ספק.
עם זאת, דקארט "נזכר" כי כאשר הוא חולם, גם חושיו הקרובים מטעים אותו, והוא יכול לשגות ולחשוב, למשל, שהוא פרפר.
אין לו קריטריון להבחנה בין החלום למציאות, ולפיכך יש להטיל ספק בחושים כולם.
טיעון האל הרמאי וטיעון השד המתעתע
אף על פי שהחלום הוא שקר, מרכיבי החלום הבסיסיים נכונים גם במציאות.
הצבעים אשר מרכיבים את החלום נכונים גם לגבי העולם הממשי, ואינם שקריים.
כמו כן, אמיתות פשוטות, כמו העובדה שלמרובע ארבע צלעות, נכונות בהכרח ואין זה משנה אם מדובר בחלום או במציאות.
לפיכך מהלך זה אינו גורם להטלת ספק בתבנית החומר, התפשטותו, מספרו, גדלו, כמותו וכולי.
לפיכך מעלה דקארט את היפותיזת האל הרמאי.
אם אלוהים הוא כל יכול, מכאן שבאפשרותו לגרום לנו לטעות באשר לעובדות פשוטות כמו היות המרובע בעל ארבע צלעות.
עם זאת, האל הוא טוב אינסופי (לפי ההשקפה בתקופתו, משמעות המילה אל מכילה גם אינסוף מוחלט, טוב אינסופי, היות כל יכול וכו', פיתוח של השקפה זו ניתן לראות בהוכחה האונטולוגית שבהמשך), ולפיכך טיפשי להניח שיטעה אותנו.
למרות זאת, אי אפשר להכחיש כי האל הניח לנו לטעות בעבר בקשר לדברים אחרים, ולפיכך ייתכן וירשה לנו לטעות אף לגבי דברים כה פשוטים וברורים.
אולי על מנת לחדד את הטיעון, הקשה לעיכול, מוסיף דקארט את היפותיזת השד המתעתע, או המלאך הרע.
ייתכן כי יש שד מתעתע ורב עצמה הגורם לנו לטעות בכל אשר אנו חושבים, כיוון שהוא שד ולא אל, הוא עושה זאת בכוונה תחילה ומתוך זדון.
רבים טועים לחשוב כי הביטוי "אני חושב, משמע אני קיים" (או בלטינית, cogito ergo sum) מקורו בחיבור זה, אך למעשה מקורו בחיבורו הקודם של דקארט מאמר על המתודה.
עם זאת, זוהי אכן נקודת הוודאות שאליה מגיע דקארט מתוך המהלך הספקני.
לא משנה באלו טעויות ישויות כל-יכולות ינסו להוליך אותי שולל, עדיין יהיה סובייקט שהוא אני אשר יולך שולל.
כל עוד יש לי תוכן מנטלי, אמיתי או שקרי, סימן שאני חושב אותו, יש ישות חושבת.
לפיכך, אם אני חושב, אני קיים.
דקארט מציג בהגיונות שלוש הוכחות לקיום האל:
עובדה היא שאני יצור מטיל ספק.
לפיכך, אפילו אני מודע לכך שאינני יודע הכל.
אם כך, הנני יצור בלתי-שלם.
אם אני תופש את עצמי כיצור בלתי שלם, סימן שבראשי ישנו מושג של אי שלמות, ומכאן חובה שיהיה לי מושג כלשהו של שלמות.
אינני יכול להיות המקור למושג זה, שכן אני הינני יצור בלתי שלם.
הבלתי שלם לא יכול ליצור את השלם, שכן הסיבה תמיד שלמה יותר מהתולדה שלה.
לפיכך יש ישות שלמה יותר, והיא האל.
אם אני קיים, ואני קיים כי אני חושב, חייבת להיות סיבה לקיומי.
אינני יכול להיות סיבת קיומי, שכן אם הייתי סיבת קיומי לא הייתי חסר דבר.
אם הייתי מסוגל לברוא את עצמי הייתי מקנה לעצמי את כל השלמויות אשר יש לי את המושג שלהן.
גם אם אני קיים מאז ומתמיד, עדיין צריכה להיות סיבה לקיומי, שכן הזמן מחולק ליחידות, ומכאן שעלי להסביר מה סיבת קיומי ברגע נתון זה.
אם נבראתי על ידי משהו בלתי שלם שאיננו אל, כגון על ידי הוריי, עלי להסביר את סיבת קיומם ואת סיבת קיומם של סיבת קיומם עד לכדי רגרסיה אינסופית.
על מנת לסיים את הרגרסיה יש להודות כי בסוף השרשרת ישנו משהו שלם לחלוטין, הוא האל, אשר הוא כה שלם שהוא גם סיבת עצמו, וסיבת הסיבות.
קיום הוא לא תכונה מהותית לדבר מלבד האל.
בתוך מושג האל נכלל גם מושג הקיום באופן מהותי, ולפיכך לומר כי האל לא קיים היא סתירה לוגית.
2001 - תרגום: יוסף אור, עריכה: יעקב גולומב הוצאת מאגנס
2001 - תרגום: דורי מנור, עריכה מדעית ואחרית דבר: אלחנן יקירה, תל אביב ידיעות אחרונות - ספרי חמד.
לקריאת הספר המלא ב'פסיק -הספרייה הדיגיטלית' (פתוח חינם לסטודנטים וחוקרים).
2015 - לתרגומו של יוסף אור נוסף תרגום להשגות ולתשובות.
תרגום ארזה טיר-אפלרויט ואלחנן יקירה, מבוא והערות אלחנן יקירה.
הגייסות החופשיים הדנים הוא השם שניתן לקורפוס מתנדבים מדנמרק, שלחם בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם כמה ימים לאחר מבצע ברברוסה, ביוזמת מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הלאומית של דנמרק (DNSAP), חרף מחאות מצד רמטכ"ל הצבא המלכותי הדני ויליאם ואין פריור.
דנמרק, נכבשה בידי גרמניה הנאצית ב-9 באפריל 1940 לאחר התנגדות שנמשכה כשעתיים.
בדנמרק הוקמה ממשלת בובות גרמנית, בהנהגת שר החוץ לשעבר אריק סקווניוס (Erik Scavenius), שהיה איש הקשר עם הנאצים עד לתום המלחמה.
ב-29 ביוני 1941, כמה ימים לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, הוקמו "הגייסות החופשיים הדנים" ככוח מתנדבים שמטרתו הייתה להילחם כנגד הסובייטים.
מפקד הצבא הדני, הגנרל ויליאם ואין פריור, רצה לפטר את קריסינג ואת מי שמונה לסגנו, הוא החליט להיוועץ בקבינט.
הוחלט שקריסינג יפוטר, אך בהמשך בוטלה החלטה זו לאחר שסקווניוס שלא נכח בישיבת הקבינט, הודיע כי הגיע להסכמה עם מיופה הכוח הגרמני רנטה-פינק, שחיילי צבא דנמרק שירצו להתגייס, ישוחררו מתפקידם בצבא עד להודעה חדשה.
כ-6,000 אזרחים דנים התגייסו לכוח, 1,500 מתוכם היו בני המיעוט דוברי הגרמנית.
ביולי 1941, עם כ-1,000 מגויסים, החיל נשלח לרובע לונגהורן בהמבורג לאימונים.
ב-15 בספטמבר, הוכרז רשמית שאנשי הגיס סיימו את הטירונות, והם הוצבו בפולין.
בפברואר 1942 פוטר קריסינג, משום שלא נחשב לנאצי אדוק מספיק, לאחר המלחמה הוא נשפט בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים.
במקומו מונה כריסטיאן פרדריק פון שלבורג (Christian Frederik von Schalburg) אריסטוקרט דני-רוסי, אנטי-קומוניסטי וחבר המפלגה הנאצית הדנית.
הוא גדל באימפריה הרוסית, וראה את התוצאות של המהפכה הרוסית בשנת 1917. אי לכך הוא היה האדם המושלם להנהיג את הקורפוס.
ב-8 במאי 1942, החיל נשלח לחזית המזרחית.
הדנים נלחמו ליד דמיאנסק במהלך מבצע דמיאנסק, וכן באזור דרום אגם אילמן ונובגורוד.
בלילה שבין 2 ביוני, שלבורג נהרג.
כמחליפו מונה הגנרל הגרמני הנס אלברט פון לטו-פורבק (Hans Albert von Lettow-Vorbeck).
לטו-פורבק נהרג כמה ימים מאוחר יותר ב-11 ביולי 1942, וקונד בורגה מרטינסן (Knud Børge Martinsen) לקח פיקוד על החיל.
מאוגוסט עד אוקטובר של אותה שנה, החיל חזר לדנמרק, ונתקל שם בהרבה עוינות מצד האוכלוסייה האזרחית.
ב-13 בנובמבר 1942, החיל נפרס בילגבה שבלטביה.
במקור הגרמנים ייעדו אותו לפעילות אנטי פרטיזנית, אולם בהמשך הוא הועבר לחזית.
בחודש דצמבר, החיל לחם בקרב וליקי לוקי לצד חיילים מהוואפן אס אס.
בחודש מרץ, החיל הועבר לאזור נירנברג שבבוואריה בגרמניה.
רוב החיילים הועברו ל"דיוויזיית פאנצרגרנדיר אס אס ה-11 (נורלנד)".
אחרים הצטרפו ליחידות כגון משטרת העזר הדנית (HIPO-korpset) של הגסטפו, או קורפוס שולבורג (Schalburg Corps).
כריסטיאן פרדריק פון שולבורג (23 בפברואר 1942 - 2 ביוני 1942)
הגיון הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור פורסם לראשונה בשנת 1941. הסיפור תורגם לעברית בשנת 1970 בספר אני, רובוט.
הסיפור הוא חלק מסיפורי הרובוטים של אסימוב, והיה הסיפור השני עם רובוטים בעלי מוח פוזיטרוני שראה אור.
פאואל ודונובן, שני טכנאים, נשלחים לתחנת חלל המספקת אנרגיה לכדור הארץ על ידי קרני מיקרוגל.
הרובוטים השולטים בקרני האנרגיה מתואמים על ידי QT1, הידוע לפאואל ודונובן בשם קיוטי, דגם מתקדם עם יכולת חשיבה מתקדמת.
על ידי שימוש ביכולות החשיבה שלו, קיוטי מגיע למסקנה שהחלל הכוכבים וכוכבי הלכת אינם קיימים באמת, ושבני האדם שמבקרים בתחנת החלל אינם חשובים, קצרים ומתכלים.
קיוטי מקים דת חדשה ומשכנע את הרובוטים שתחתיו שתחנת החלל היא "האדון".
קיוטי מלמד אותם להשתחוות ל"אדון" ולדקלם, "אין אדון מבלעדי אדוננו, ו-QT1 הוא נביאו".
קיוטי מתעלם מפקודתם של בני האדם מכיוון שהם נחותים ממנו וטוען "...שאני בעצמי קיים, כיוון שאני חושב...".
התגובה הצינית של פאואל היא "הו, בשם כל ירחי צדק, דקארט הרובוטי".
בהתחלה מנסים בני האדם להגיע להבנה עם קיוטי, עד שהם מבינים שהם לא יכולים לשכנע אותו.
הניסיונות שלהם לסלק את קיוטי פיזית נכשלים גם הם, מאחר שכל הרובוטים מצייתים לו ולא לפקודות אנושיות.
המצב נראה נואש, כאשר מגיעה סערת אלקטרונים, אשר עלולה להסיט את קרן האנרגיה ולהשמיד חלקים נרחבים מכדור הארץ.
כאשר הסערה מגיעה, פאואל ודונובן נדהמים לגלות שהקרן פועלת בצורה מושלמת.
קיוטי, לעומת זאת, מאמין שהוא לא עשה שום דבר מלבד לשמור את המחוגים על שיווי משקל בנקודת האפס, לפי רצונו של האדון.
לפי אמונתם של קיוטי ושאר הרובוטים, סופות, קרני אנרגיה, כדור הארץ והשמש אינם קיימים.
פאואל ודונובן מגיעים למסקנה שלמרות שהרובוטים לא היו מודעים לכך, הם צייתו לחוק הראשון והשני לכל אורך הדרך.
קיוטי ידע, ברמה מסוימת, שהוא יהיה מתאים יותר לתפעל את הקרן מפאואל או דונובן, וכך הוא ציית לחוק הראשון, והציל את תושבי כדור הארץ, תוך הפרת החוק השני, כאשר לא ציית להם.
פאואל ודונובן מבינים שאין צורך לעשות שם דבר בשהות שלהם בתחנת החלל.
את הדת של קיוטי אי אפשר למנוע, אך הרובוט מבצע את העבודה שלו באופן מושלם, גם אם זה רק למען אלוהות מומצאת, ולא למען בני האדם.
והם מתחילים לחשוב איך הם יכולים להפיץ את הדת שלו לקבוצות אחרות של רובוטים שיעבדו לצוותים בתחנות חלל אחרות.
הגימנסיה העברית בקרקוב (מאז 1937 נקראה רשמית בית ספר עברי תיכוני על שם ד"ר ח' הילפשטיין וכן "בית ספר מס' 445") הייתה גימנסיה יהודית-חילונית-ציונית בעלת רמה לימודית גבוהה שפעלה בקרקוב שבפולין.
משנת 1918 ועד 1939 (שנת הלימודים של 1939 לא נפתחה בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה).
בשנת 1902 נוסדה על ידי חובבי ציון בעיר קרקוב (אז בגליציה, אוסטריה) "חברת בית-הספר העברי היסודי", ששמה לה למטרה לפתוח מסגרת חינוכית כללית, ציונית ודוברת עברית עבור תומכי רעיונות אלה.
על אף התנגדות עזה מצד החרדים אשר שלטו במוסדות הקהילה, הצליח שלמה לזר לפתוח בשנת הלימודים של 1908 כיתת בית ספר יסודי עם כיתה אחת בת 30 תלמידים.
בית הספר נדד בין אתרים שונים בעיר, אך הצליח לגדול ולהתפתח.
בשנת 1913 נרכש מגרש ברחוב בְּז'וֹזוֹבָה (Brzozowa) 5 עבור הקמת בית קבע לבית הספר, שיכלול גם תיכון לצורך לימודי ההמשך של התלמידים.
המבנה החדש נחנך ב-1918, ובאותה שנה נפתח המחזור הראשון של הגימנסיה (בית ספר תיכון) עם כיתה אחת ובה 15 תלמידים ותלמידות, שלמדו יחדיו.
מטרת המוסד הייתה להעניק "חינוך יהודי-לאומי, אגב טיפוח אהבת העם, אהבת ציון ונאמנות לשפה העברית מזה, והנחלת תרבות אבותינו בד בבד עם הכרת תרבות העולם מזה".
10 שעות בשבוע הוקדשו ללימודי תנ"ך, יהדות, לשון וספרות עברית ותולדות עם ישראל, שנערכו כולם בעברית.
זאת בנוסף לתוכנית הלימודים הפולנית הממלכתית הכללית.
בין מוריו היו המורים-הסופרים נחמן מיפלב ושבח ולקובסקי.
ב-1921 נפטר לזר, שכיהן כנשיאו הראשון של בית הספר, ובמקומו נכנס לתפקיד עסקן הציבור ד"ר חיים הילפשטיין, למשך כשנה; אחריו כיהנו בתפקיד אברהם נוסבוים (1923), ד"ר איזידור קרֶל (קרעל) (25—1924), ולבסוף ב-1926 שב הילפשטיין לכהן כנשיא בית הספר, וכיהן בתפקיד עד קצו של המוסד ב-1939. ב-1937 נקראה הגימנסיה על שמו.
ב-1924 נוסף לבית הספר בניין נוסף.
בשנת 1926 נערכו בגימנסיה בחינות הבגרות הראשונות, הכללית והעברית (הבגרות בעברית נערכה באמצעות המכון לחכמת ישראל בראשות יהושע טהון).
אישים בעלי שם שביקרו בקרקוב, כחיים נחמן ביאליק, נחום סוקולוב, שמואל הוגו ברגמן, שמריהו לוין, יוסף אופטושו, נתן ביסטריצקי ומרדכי גבירטיג, ביקרו גם בבית הספר והתרשמו ממנו.
ב-1930 נוסף לגימנסיה בניין שלישי (ברחוב פּוֹדְבְּזֶ'זֶ'ה (Podbrzezie) 10 הסמוך) – מבנה מודרני מאוד לתקופתו, שכלל בנוסף לכיתות מודרניות גם חדרי מעבדות, אולם התעמלות ואולמות לאספות.
באותה שנה הגיע מספר התלמידים ל-1,000, מתוכם 600 בגימנסיה.
האווירה המשפחתית פחתה, אך ההישגים והביקוש עלו, יחד עם ההכרה הרחבה במוסד כמוסד עילית.
בשנת 1933 הוקם ביוזמתו של הילפשטיין בצד הגימנסיה בית ספר למלאכה לבנים עבור הקניית חינוך מקצועי במקצועות מכניקה, רתכות, נגרות ובנייה, במתכונת של תיכון מקצועי תלת-שנתי (מגיל 14 ועד 17) ששילב עבודה מעשית עם לימודים עיוניים.
תלמיד שעמד בהצלחה בבחינות בתום הלימודים קיבל דיפלומה שאפשרה לו להתקבל לעבודה במקצוע.
ב-1934 הוקמה בקרב התלמידים תנועת נוער לא-מפלגתית בשם "הצופה" (במתכונת תנועת הצופים), שבוגריה הוכשרו להצטרף לתנועת "החלוץ".
באותה שנה הודיעה הנהלת האוניברסיטה העברית בירושלים שהיא תעניק לבוגרי הגימנסיה פטור מבחינות הכניסה בעברית ובמקצועות היהדות, בחינות שהיו חובה לכל שבא מחוץ-לארץ וביקש להתקבל למוסד.
בשנת הלימודים 1936–1937 הגיע מספר התלמידים לכ-1,350 תלמיד ותלמידה (מהם כ-500 בבית הספר העממי, מעל 750 בבית הספר התיכון העיוני וכ-80 בבית הספר למלאכה), ובשנת 1938–1939 עלה מספרם על 1,400.
ב-1 בספטמבר 1939 לא נפתחה שנת הלימודים כמתוכנן, עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין באותו היום.
מרביתם של אלפי תלמידי בית הספר, מוריו, עובדיו, בוגריו ובני משפחותיהם נספו בשואה.
הגילוח הגדול הוא סרט קצר (שאורכו 5 דקות ו-11 שניות) משנת 1967, בבימויו של מרטין סקורסזה.
הסרט ידוע גם בשם "וייט 67'".
פיטר ברנות הוא ה"מתגלח", דמות העומדת ומתגלחת במקלחת.
ברנות חוזר על פעולת הגילוח שוב ושוב עד לפציעה עצמית חוזרת ונשנית ועד לזוב דם.
זאת, מאחר שבשלב מסוים המתגלח מגלח גם את עורו, ולא רק את שיער פניו.
הסרט בוים על ידי מרטין סקורסזה באוניברסיטת ניו יורק במגמת הקולנוע, כחלק משיעור.
הסרט צולם על פילם של 16 מילימטר.
המוזיקה המלווה את הסרט היא השיר "I Can't Get Started" של באני בריגן.
מבקרי קולנוע רבים פירשו את התנהגות הצעיר כתהליך של פגיעה עצמית הבאה כמטפורה על ההרס העצמי שמביאה איתה המעורבות של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
סקורסזה שלח את התסריט לפסטיבל סרטים בבלגיה ("Knokke België festival").
מפיקי הפסטיבל אהבו את התסריט ומימנו את הסרט.
הגיישהלום (בהונגרית: Hegyeshalom) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בהגיישהלום מספר התושבים נמצא בירידה.
בהגיישהלום חיו יהודים בתקופות זמן שונות ובשנת 1869 היו חמשת היהודים בכפר חלק מקהילת ראיקה.
הגימנסיה העברית במונקאץ' הייתה גימנסיה יהודית-חילונית-ציונית, בעלת רמה לימודית גבוהה שפעלה במונקאץ', צ'כוסלובקיה והונגריה.
לפני מלחמת העולם הראשונה חיו במונקאץ' ציונים בודדים.
עם תום המלחמה חדרו השפעות חיצוניות ליהדות קרפטורוס המסוגרת.
חיילים יהודים שחזרו מהשבי הרוסי באו במגע עם פעילים ציוניים, הושפעו מהם והתקשו לחזור לאורח החיים הקודם.
הקשרים עם יהודים מכל רחבי צ'כוסלובקיה התהדקו ויהודי קרפטורוס נחשפו אל עולם מודרני.
האגודה הציונית הראשונה שהוקמה במונקאץ' הייתה התחיה והצטרפו אליה רבים מעסקני הציבור החשובים בקהילה.
האגודות הציוניות הקימו בקרפטורוס קורסים ללימוד עברית – פעילות שטופחה גם על ידי נשים ציוניות - ובהמשך הוקמו גם בתי ספר עבריים.
ב-1920 הוקמה במונקאץ' "ההסתדרות של בתי הספר העבריים בקרפטורוס" ובאותה שנה הוקם בעיר בית ספר עברי עממי עם 45 תלמידים בכיתה א'.
הגימנסיה העברית במונקאץ' הייתה גולת הכותרת של הפעילות החינוכית הציונית בעיר והפכה לשם דבר בקרב יהדות מרכז אירופה ומזרחהּ.
במשך עשרים שנות קיומה למדו בה כ-1,400 תלמידים ותלמידות.
בספטמבר 1924 נפתחה הגימנסיה העברית במונקאץ' תחת ניהולו של מייסדה ד"ר חיים קוגל.
בשנת 1925 סייעה העירייה בהקצאת מגרש ברחוב מרכזי בעיר לשם הקמת בנין הגימנסיה.
במהלך השנים הורחב המבנה ושופץ, בסיוע יהודים מרחבי קרפטורוס וכן ארגונים יהודיים שונים וביניהם הג'וינט, ויצו, בני ברית ו"תרבות".
בית הספר העממי העברי שנוסד בשנת 1920, התמזג עם הגימנסיה עם הקמתה, ומאז למדו בה תלמידים מכתה א' ועד י"ב.
החל מקיץ 1926 זכה בית הספר להכרה רשמית של שלטונות צ'כוסלובקיה ולבוגריו הוענקה תעודת בגרות ממשלתית.
הכיתות היו מעורבות, אבל הבנים והבנות ישבו בטורים נפרדים ובמוסד הונהגה משמעת חזקה.
בניין בית הספר היה מפואר והיו בו אולמות רבים ואולם התעמלות עם מכשירים.
הבניין שימש גם כמרכז תרבותי חשוב ונערכו בו הרצאות, ועידות וכינוסים.
המוסד הפך בהדרגה למרכז רוחני ציוני לכל יהדות קרפטורוס, בעוד מורי המוסד נותנים את הטון.
בשנת הלימודים 1938–1939 למדו בגימנסיה 390 תלמידים ותלמידות.
במסגרת בית הספר פעלו תנועות הנוער הציוניות ורוב התלמידים היו מאורגנים ב"השומר-הצעיר".
במרוצת הזמן הופיעו נציגים של בית"ר, המזרחי והחלוץ הצעיר ותלמידים הצטרפו גם לתנועות אלה.
פרץ ליטמן, בוגר הגימנסיה, כותב בספרו כדלקמן: "למדנו לטינית, אנגלית וספרות (בנוסף לעברית).
קראנו את לנין ומרקס, טולסטוי, קרונין וסופרים אחרים.
התווכחנו ושוחחנו בלהט ואהבנו להפגין את הידע שלנו בפני הנערות".
רשמית נפסקו הלימודים בגימנסיה העברית במונקאץ' ב-3 בנובמבר 1938 עם כניסת ההונגרים לעיר (בעקבות הסכם מינכן) והתלמידים שולחו לבתיהם.
בחודש ינואר 1939 נפתח המוסד מחדש בשם "גימנסיה יהודית", והלימודים בו חודשו כאשר שפות הלימוד היו עברית והונגרית.בשנת 1940 למנהל המוסד מונה ינה מורבאי.
בית הספר פעל עד 18 באפריל 1944, אותו יום בו פורסמה הודעה שחייבה את היהודים להיכנס לגטו.
כאמור, הגימנסיה העברית היוותה מוקד לימוד ופעילות אידאולוגיים של התנועה הציונית.
האורתודוקסים במונקאץ' ראו בגימנסיה יציאה לתרבות רעה.
לעיתים התקיימו קטטות בין תלמידי הגימנסיה לתלמידי הישיבות בעיר.
הרב חיים אלעזר שפירא היה ממתנגדיה החריפים ביותר של הגימנסיה, אותה כינה 'בית התיפלה', ורדף את מנהלהּ, את מוריה ואת הורי התלמידים בה.
הגיישד (בהונגרית: Hegyesd) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בהגיישד מספר התושבים נמצא בירידה.
בהגיישד חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
בית הספר מציע הכשרה בכיתות ל-12 ל-8 ול-6 כיתות ומשמש כבית ספר להתמחות למורים בהכשרת מורים באוניברסיטה (משימתם של בתי הספר להתמחות היא לשמש מקום התמחות מקצועי עבור הסטודנטים שלומדים בהכשרת מורים באוניברסיטה).
לפי השבועון הכלכלי הפוליטי החשוב HVG בית הספר נמצא בין 3–4 בתי הספר התיכוניים הטובים ביותר בדירוג לימודי ארצי בהונגריה במשך שנים רבות.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל היהודי בלה לייטה (במקור לַייטֶרְסְדוֹרְפֶר) בסגנון אר דקו.
המאפיין המיוחד שלו הוא שמעטים מאוד מהבניינים פרי תכנונו של לייטה עומדים כיום, אך מודגשת משמעות המבנה גם כאנדרטה אדריכלית יהודית.
התוכניות הן מעשה ידיו של לייטה, אבל העיצוב הסופי נוצר על ידי ארמין הגדוש בשל מותו בטרם עת של לייטה בשנת 1920 בגיל 47. הבניין נפגע במלחמת העולם השנייה ותוקן כבר בשנת 1945.
בשנת 1887 הוקמה קרן להקמת בית הספר.
הלימודים בבניין הזה של לייטה התחילו ב-12 באוקטובר 1923. הגימנסיה נפתחה בשם "הגימנסיה לבנים ולבנות של הקהילה היהודית של פשט".
בתוך בית הספר נבנה גם בית כנסת שהושלם לבסוף בשנת 1927. המסירה הסופית של הבניין הייתה ב-14 באוקטובר 1931.
הגימנסיה פעלה במקום עד 1942. אז הוקם במבנה מחנה של שירות העבודה (עבודות כפייה של גברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) וגטו.
קצין הצבא ההונגרי במילואים הסרן לאסלו אוצ'קאי הציל 2,500 פועלים יהודים ובני משפחותיהם במלחמה תחת השם שהמציא: "שירות העבודה לתפירת בגדים".
(על כך הוענק לו לאחר מותו התואר חסיד אומות העולם).
אחרי המלחמה הוצב במקום מרכז להכשרת מורים ובית ספר יסודי.
גם הגימנסיה היהודית, שמספר המורים והתלמידים שלו הצטמצם מאוד בשל השואה, חזר למקום.
בצד שפונה לרחוב אנדראש צ'אזאר פעלה בין 1952 לבין 1957, גימנסיית אישטוואן הקדוש.
בשנת 1955 בוטל המרכז להכשרת מורים ובאגף רחוב אבוני הוקמה במקומו גימנסיה כללית לבנות.
בשנת 1957 עזבה גימנסיית אישטוואן הקדוש את הבניין וחזרה למקומה המקורי בדרך אייטושי דירר, ואילו בית הספר היסודי והתיכון הדו-לשוני גורקי תפס את מקומו בבניין.
בית הספר קיבל את שמו של המשורר היהודי-הונגרי מיקלוש רדנוטי בשנת 1959 תחת ניהולו של יוז'ף שימון.
מ--1 ביולי 1961 הפכה לבית ספר להתמחות.
מאז הוא מקבל סטודנטים להוראה מהפקולטה למדעי הרוח ומהפקולטה למדעים באוניברסיטת אטווש לוראנד.
בזמן חילוף המשטר בשנת 1990, נוצרה תוכנית הלימודים והתכנית של גימנסיה לשש ולשמונה כיתות.
בשנת 2009 חגג בית הספר 50 שנה לשם רדנוטי.
ההיסטוריה של 50 השנים של בית הספר פורטה בספר זיכרון ליובל.
הושם דגש על בוגרים ממוצא יהודי.
פאל בקש, סופר, יהודי-הונגרי מחזאי, מתרגם, פרופסור באוניברסיטה, זוכה פרס אטילה יוז'ף.
ז'וז'ה הטני, היסטוריונית ספרות זוכת פרס מילאן פושט, מתרגמת, פרופסורית באוניברסיטה, נכדתו של פרופסור (רפואה) גזה הטני (במקור:הכט).
פטר קנטור, משורר יהודי-הונגרי זוכה פרס יוזפה אטילה, מתרגם..
יאנוש קומלוש, עיתונאי, במאי קברט, קומיקאי, סופר ועידה, סופר, מבקר, מתרגם, מחזאי יהודי-הונגרי.
יאנוש קיש, פילוסוף יהודי-הונגרי, חבר מייסד ונשיא ראשון של SZDSZ (ברית הדמוקרטים החופשיים).
טמאש באואר, כלכלן, יהודי-הונגרי פרופסור באוניברסיטה, פוליטיקאי.
אנדראש פטקוש, פיזיקאי יהודי הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר מלא של האקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא חוקר ידוע בפיזיקת חלקיקים, בפיזיקה סטטיסטית ובקוסמולוגיה.
שלמה כובש, רב אורתודוקסי, ממייסדי ומנהיגי הקהילה היהודית ההונגרית המאוחדת (EMIH), רב בית הכנסת אובודה.
ב-21 בספטמבר 2022, בעיצומה של מלחמת רוסיה-אוקראינה, הכריז נשיא רוסיה ולדימיר פוטין על "גיוס חלקי" של חיילי מילואים ברוסיה, וזאת לאחר רצף כישלונות של הצבא הרוסי בשדה הקרב באוקראינה.
עם ההכרזה, חתם פוטין על צו מספר 647 "הכרזה על גיוס חלקי בפדרציה הרוסית".
ההחלטה התקבלה זמן קצר לאחר מתקפת הנגד האוקראינית במחוז חרקוב ויום לאחר ההכרזה על משאלי העם על סיפוח רוסי של מחוזות במזרח אוקראינה.
בנאומו, הצהיר פוטין כי "הגיוס החלקי" הוצע על ידי משרד ההגנה והמטה הכללי.
שר ההגנה הרוסי, סרגיי שויגו, הודיע כי לרוסיה יש "עתודת גיוס ענקית" וכי היא מתכננת לגייס 300,000 אנשי מילואים.
עם זאת, לא ניתן לאמת נתון זה, מאחר שסעיף 7 לצו – שלפי מזכיר העיתונות דמיטרי פסקוב, מתייחס למספר האנשים שהתגייסו – מסווג כסודי.
פעולות הגיוס החלו מיד עם הכרזתו של פוטין.
עם ההודעה על הגיוס הסלים פוטין את המאמצים הצבאיים של רוסיה במלחמה עם אוקראינה.
נאומו של פוטין הוקלט מראש (כמו זה ששודר שעות לפני הפלישה) ושודר בשעה 10:00 שעון מוסקבה (UTC+3), כך שכל מחוזות רוסיה קיבלו את ההודעה בו-זמנית.
השימוש בקריאה למשאלי העם על סיפוח המחוזות האוקראיניים לרוסיה, נעשה, ככל הנראה, כדי להצדיק את הצורך בגיוס.
פוטין נמנע בעבר מהכרזה על גיוס המוני, אך המציאות בחזית האוקראינית בימים שקדמו להכרזה, שהתאפיינו בנסיגה רוסית ממחוז חרקוב ותבוסות בגזרות נוספות, הובילה את פוטין לעשות זאת.
במהלך ההיסטוריה הרוסית, גיוסים כאלו נערכו בתקופת האימפריה הרוסית, במהלך מלחמת רוסיה–יפן ב-1904, ובתחילת מלחמת העולם הראשונה ב-1914. בנוסף, ברית המועצות גייסה את אוכלוסייתה ואת תעשייתה בעקבות פלישת גרמניה הנאצית ב-1941 במהלך מלחמת העולם השנייה.
מאז שהחלה הפלישה לאוקראינה דחו שלטונות רוסיה את התרחיש של גיוס כוחות מילואים לצורך המלחמה באוקראינה 15 פעמים, לפי ה"מוסקבה טיימס".
שלוש מההכחשות היו בשבוע שקדם להכרזת פוטין על גיוס המילואים החלקי ברוסיה.
כך, לדוגמה, ב-8 במרץ, יום האישה הבינלאומי, פוטין הבטיח בפומבי שלא יזומנו חיילי מילואים להילחם באוקראינה.
הסיבה העיקרית לחוסר הרצון של חוגי השלטון ברוסיה להכריז על גיוס מילואים, הייתה חוסר הפופולריות של מהלך כזה בדעת הקהל ברוסיה, והחשש שההתנגדות הציבורית לגיוס מילואים המוני, עלולה לסכן את יציבות שלטונו של פוטין ברוסיה.
כבר ב-19 בפברואר 2022 – 5 ימים לפני הפלישה לאוקראינה – הוכרז על גיוס חובה כללי של התושבים ברפובליקות העממיות דונייצק ולוהנסק, שבאותה תקופה לא הוכרו על ידי אף מדינה ריבונית מוכרת בינלאומית, כולל רוסיה.
עשרות אלפי תושבים מקומיים גויסו להצטרף לכוחות הצבאיים של שתי הרפובליקות (לפי הערכה אחת, עד אמצע יוני 2022, כ-140,000 איש גויסו במחוזות אלו).
מאז הכישלון הרוסי להכניע את אוקראינה בשלב הפתיחה של המלחמה, פוטין היה נתון ללחץ הולך וגובר מצד חוגים אולטרה-לאומנים רוסיים ופעילים תומכי מלחמה כמו איגור "סטרלקוב" גירקין ואלכסנדר קוטס, שקראו לגיוס מילואים כולל ולהכרזה רשמית של מלחמה נגד אוקראינה.
גירקין אמר שגיוס כולל ברוסיה הוא "ההזדמנות האחרונה" לניצחון.
לקראת סוף ספטמבר 2022, ההערכות לגבי מספר ההרוגים, שספג הצבא הרוסי במערכה באוקראינה, נעו בין כ-6,000 (לפי רוסיה) לכ-55,000 (לפי אוקראינה).
למספר זה יש להוסיף לפחות כמה עשרות אלפי פצועים, שלא ניתן להחזיר לשירות בצבא הרוסי.
ביולי 2022 החלה קבוצת וגנר, חברת שכירי-חרב פרטית רוסית הלוקחת חלק פעיל בלחימה באוקראינה, לגייס אסירים לשורותיה בתמורה לחנינה, הסרת הרישום הפלילי, כסף מזומן ועוד.
על פי ההערכות, למעלה מ-9,000 אסירים גויסו בצורה זו קודם לגיוס הכללי שהוכרז במדינה בספטמבר 2022.
ב-21 בספטמבר 2022 הכריז ולדימיר פוטין על "גיוס חלקי" ברוסיה בנאום ששודר בשעה 9:00 שעון מוסקבה, במסגרתו הכריז על גיוס חלקי ואיים באופן מרומז על שימוש בנשק גרעיני במסגרת המלחמה.
פוטין ציין בנאומו כי יגויסו אזרחים בעלי רקע צבאי בלבד.
בנאום שנשא לקהל הרוסי, טען פוטין כי "מדיניות ההפחדה, הטרור והאלימות" נגד העם האוקראיני על ידי המשטר ה"נאצי" הפרו-מערבי "לבשה צורות ברבריות איומות מתמיד", כי האוקראינים הפכו ל"בשר תותחים", ובשל כך, לדברי פוטין, לרוסיה לא נותרה ברירה אלא להגן על "יקיריה" באוקראינה.
זמן קצר לאחר נאומו של פוטין, פורסם צו רשמי בעניין הגיוס, שסעיפיו בין היתר מבטיחים תנאים שווים בין המגויסים במסגרת הצו לבין אנשי הצבא ערב הגיוס.
לדברי שר ההגנה שויגו, על פי התכנון יגויסו 300,000 חיילי מילואים, שנקראו ממאגר של 30 מיליון "לוחמים פוטנציאליים".
המתגייסים, לדבריו, יישלחו להכשרה או הסבה, ולאחר מכן ייצאו לאוקראינה להשתתף בלחימה, והוסיף כי ייתכן שייאסר על חיילי מילואים לצאת מרוסיה לאחר קבלת זימון.
בניגוד למספר בו נקב שויגו, המכון האמריקני לחקר המלחמה (ISW) העריך כי בפועל, רוסיה גייסה למעלה משני מיליון אזרחים במסגרת "הגיוס החלקי".
ב-22 בספטמבר 2022 הודיע רמזן קדירוב, נשיא צ'צ'ניה, כי גיוס המילואים לא יתבצע ברפובליקה שלו, משום שצ'צ'ניה כבר שלחה הרבה מאוד "מתנדבים" וכן יחידות מיוחדות של משרד הפנים, להשתתף במערכה באוקראינה.
הקומיסרים הצבאיים של חלק ממחוזות רוסיה אסרו על אנשי מילואים, שאין בידיהם צווי גיוס ושלא קיבלו זימון, לצאת מהמחוזות או הערים בהם הם מתגוררים דרך קבע.
בנוסף, נקבע כי מעסיקים של אזרחים שגויסו, מצווים לבצע הסדרים מלאים עם אזרחים ולשתף פעולה עם הצווים.
בנוסף, החוק הרוסי "עודכן" כך שהעונש על התחמקות מגיוס, כניעה מרצון ועריקות במהלך הגיוס או בימי מלחמה ינוע בין 10 ל-15 שנות מאסר.
בהקשר זה, ציין משרד ההגנה של בריטניה כי מתגייסים חדשים רבים כבר התפרסו בקווי החזית באוקראינה ללא כל הכשרה או ציוד מתאים.
ברשתות החברתיות פורסמו תיעודים של מגויסים טריים שלא עברו כל הכשרה טרם נשלחו לחזית.
ב-22 בספטמבר 2022 אמר סגן יו"ר מועצת הביטחון הרוסית דמיטרי מדבדב כי ניתן להשתמש ב"יכולות גיוס" כדי להגן על השטחים הרוסים שסופחו לאחרונה באוקראינה.
הרוסקומנדזור (המפקח על התקשורת ברוסיה) דרש כי ההתייחסות התקשורתית לגיוס תשתמש במונח "גיוס חלקי" ואיים על התקשורת בקנסות של עד 5 מיליון רובל.
פעיל האופוזיציה הרוסי הכלוא אלכסיי נבלני אמר במהלך דיון בבית המשפט כי: "אני לא מבין דבר אחד.
בצבא יש מיליון איש, ברוסגווארדיה יש 350,000 איש, במשרד הפנים יש עוד מיליון וחצי או שני מיליון איש, ושירות הכליאה הפדרלי מלא באנשים.
בסקר של מרכז לבדה (ארגון המתמחה בסקרי דעת קהל ברוסיה), שנערך בין ה-22 ל-28 בספטמבר, 47% מאזרחי רוסיה שנסקרו, ציינו כי הם חשו "חרדה, פחד ואימה" בעקבות ההכרזה על הגיוס.
23% אמרו שהם חשו "הלם", בעוד 13% חשו "כעס והתמרמרות".
רק 23% אמרו שהם חשו "גאווה לרוסיה".
השווקים הרוסיים הגיבו להכרזה על הגיוס חלקי בקריסה מתונה.
עד 10:43 שעון מוסקבה, מדד בורסת מוסקבה ירד ביותר מ-4%, ומדד RTS (מדד נוסף של מניות הנסחרות בבורסת מוסקבה) ירד ב-5%.
לאחר פתיחת הבורסה, ערכו של הדולר האמריקאי עלה ל-62.61 רובל תוך פחות משעתיים.
במסגרת מתיחה, נעשתה שיחת טלפון כביכול מ"קציני גיוס" לניקולאי פסקוב, בנו של דוברו של פוטין דמיטרי פסקוב, אשר אמר למותחים אותם חשב לקצינים, כי אין לו כוונה לצאת למלחמה והוא יפתור את הנושא "ברמה אחרת".
הדבר נתפס כדוגמה לנפוטיזם בממשלת רוסיה.
עזיבה המונית של אזרחים רוסים
על פי הדיווחים, תושבים רבים ברוסיה רכשו כרטיסי נסיעה או טיסה למדינות שונות בשל הגיוס.
עוד קודם לנאומו של פוטין, כאשר השמועות על כך שהגיוס הגדול מתקרב, נמכרו כל כרטיסי הטיסה לאיסטנבול ב-21 בספטמבר, כמו גם כמעט כל הכרטיסים לירוואן בירת ארמניה.
ב-22 בספטמבר, מחירי כרטיסים למדינות השכנות לרוסיה הגיעו לאלפי דולרים.
נתונים מ-Google Trends חשפו עלייה חדה (פי ארבעה) של החיפוש "Aviasales", פלטפורמת מכירת טיסות רוסית מרכזית.
שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה הצהיר כי 261,000 רוסים כבר עזבו את רוסיה נכון ל-26 בספטמבר.
לאחר ההודעה על הגיוס, נוצרו פקקי תנועה באורך קילומטרים רבים בגבולות רוסיה עם קזחסטן, גאורגיה, בלארוס, פינלנד ומונגוליה, ואזרחים רבים אף נטשו את רכבם בפקק שנוצר על יד מעבר הגבול ונמלטו מהמדינה ברגל.
פינלנד, פולין והמדינות הבלטיות הודיעו כי לא יציעו מקלט לרוסים הבורחים מהגיוס.
יותר מ-200,000 גברים רוסים נמלטו לקזחסטן.
ב-27 בספטמבר 2022, מזכירת העיתונות של הבית הלבן, קארין ז'אן-פייר, עודדה גברים רוסים הנמלטים מאימת הגיוס, להגיש בקשה למקלט בארצות הברית, ואף דווח כי אזרחים הגיעו בסירה לאלסקה שבארצות הברית, וסמוכה לסיביר, וביקשו מקלט.
הפגנות נגד ההתגייסות למלחמה עם אוקראינה התרחשו ברחבי רוסיה.
מפגינים במוסקבה קראו "פוטין לתעלות!".
ביום ההכרזה, נעצרו יותר מ-1,233 בני אדם ב-38 ערים.
הפרקליטות במוסקבה הזהירה כי ארגון או ההשתתפות בהפגנות נגד המלחמה עלולים להוביל לעד 15 שנות מאסר.
הפגנות נוספות התרחשו בדגסטן, ריאזאן ומדינות נוספות, והסתיימו במעצרים המוניים ובמקרי ירי.
בבירת צ'צ'ניה, גרוזני, ב-21 בספטמבר – היום בו הוכרזה ההתגייסות ברוסיה – ניסו עשרות נשים לקיים עצרת מחאה, אך נעצרו.
ב-5 באוקטובר, חיילים רוסים שהתגייסו במסגרת הגיוס ההמוני, הפגינו במחוז בלגורוד על תנאי החיים הירודים והמחסור בציוד.
שלטונות אוקראינה הצהירו כי רוסים שגויסו בכוח ונשלחו לאוקראינה יכולים להיכנע.
ב-24 בספטמבר, נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי התווה הבטחה של שלוש נקודות לכל חייל רוסי שיבחר להיכנע:
"ראשית, יתייחסו אליכם בצורה מתורבתת, בהתאם לכל המוסכמות.
שנית, אף אחד לא יידע את נסיבות הכניעה שלכם, אף אחד ברוסיה לא יידע שהכניעה שלך הייתה מרצון.
ושלישית, אם אתם מפחדים לחזור לרוסיה ולא רוצים חילופי שבויים, נמצא דרך להבטיח גם זאת"
נציגי מדינות באיחוד האירופאי ובארצות הברית תיארו את החלטת פוטין על גיוס כללי כסימן לכישלון רוסיה במלחמה עם אוקראינה, צעד לקראת הסלמה ואינדיקציה לפאניקה בהנהגה הרוסית.
בישראל, צה"ל פרסם צו המורה על חזרת חיילי צה"ל השוהים ברוסיה לישראל ואסר על יציאת חיילים ישראלים לרוסיה.
בנוסף, משרד החוץ פרסם אזהרת מסע לרוסיה לישראלים בעלי אזרחות רוסית בשל הסכנה כי יגויסו.
הגימנסיה היהודית על שם משה מנדלסון , לשעבר בית הספר לבנים של הקהילה היהודית, לימים חטיבת הביניים של הקהילה היהודית, הוא היום בית ספר פרטי, מאושר על ידי המדינה, של הקהילה היהודית בברלין.
הוא בית ספר דתי, אך מקבל תלמידים יהודים ולא-יהודים כאחד.
בניין בית הספר שוכן ברחוב גרוסה המבורגר שטראסה בשכונת מיטה.
עד קיץ 2012 נקרא בית הספר "בית הספר התיכון היהודי" (והיה ידוע בכינויו JOS).
במאה ה-18 קיבלו ילדי הקהילה היהודית הדרכה בסיסית בכתיבה בביבליה, בתלמוד ובתנ"ך.
משה מנדלסון רצה שילדים עניים יוכלו ללמוד גרמנית, מתמטיקה, צרפתית, ביולוגיה ופיזיקה, בנוסף לתנ"ך ולתלמוד.
מנדלסון וחבריו החליטו להקים בית ספר.
בשנת 1778 נוסד בית הספר היהודי החופשי "חברת חינוך נערים" ביוזמת דוד פרידלנדר ויצחק איציג (Isaak Itzig).
לאחר מותו של איציג ב-1806, הפך אלעזר בן-דוד (Lazarus Bendavid) למנהל.
בשנים 1825/1826 שולב בית הספר עם התלמוד תורה של הקהילה וכך נוצר בית הספר הקהילתי היהודי.
בשנת 1860 הוחלט לבנות בית ברחוב גרוסה המבורגר שטראסה 27. הבנייה אושרה בצו שר.
הקהילה היהודית לא יכלה להתחיל בבנייה עד 1861 ללא סכומי כסף נוספים.
בשנת 1862 הושלם הבניין החדש של בית הספר לבנים של הקהילה היהודית וב-14 ביוני 1863 אויש.
בשנת 1906 עברה החברה לבניין חדש.
בשנת 1923 הפך הבניין לחטיבת ביניים ציבורית בת 9 כיתות.
לאחר המיזוג ב-1931 עם חטיבת ביניים לבנות, כלל בית הספר כמעט 500 תלמידים, וב-1934 - למעלה מ-1000 תלמידים.
ב-1942 הודיע המשרד הראשי לביטחון הרייך כי הבניין ייסגר עד 15 באפריל.
מבנה בית הספר נועד מ-1942 עד 1945 למחנה איסוף ליהודי ברלין לפני גירושם, במתכונת בתי היהודים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בית הספר המקצועי העירוני "פרופסור ריכארד פוקס" שכן בבניין מ-1960 עד 1992. בשנת 1992 נכנס בית הספר היסודי היהודי למבנה וחלק אותו עם בית הספר המקצועי.
במקביל החלו ההסבה והשיפוץ של המבנה.
בתחילת שנת הלימודים 1993/94 למדו בכיתה ז' בבית הספר התיכון היהודי 27 תלמידים.
ב-20 באוקטובר 1993 נפתח מחדש בית הספר התיכון היהודי.
הבניין תוכנן על ידי הבנאי המאסטר יוהאן הוניגר והוא מוגדר כאנדרטה רשומה ומוגנת.
בשנת הלימודים 2022/23 לומדים בבית הספר כ-500 תלמידים יהודים ולא יהודים.
גודל הכיתה מוגבל ל-24 תלמידים.
כל התלמידים, יהודים ואחרים, לוקחים חלק בשיעורי הדת היהודית ובעברית וכן בארוחת הצהריים הכשרה.
שנת הלימודים לוקחת בחשבון את החגים היהודיים.
מאז קיץ 2012 נקרא בית הספר "הגימנסיה היהודית על שם משה מנדלסון".
בשנת הלימודים 2020/2021 הוקם מחדש גם התיכון היהודי (JOS) כבית ספר תיכון משולב.
באפריל 2022 הוקמה כיתת קבלת פנים למהגרים.
בית הספר לוקח חלק בתוכנית ברלין לאוריינטציה מעמיקה בקריירה (BvBO) ו"בוא לסיור - החוזקות שלי, העתיד שלי" ומציע לתלמידיו תמיכה בהכוונה בקריירה ובהחלטות בבחירת קריירה.
מקס צ'ולק (Czollek, נולד ב-1987), משורר
ג'וזף וייצנבאום (1923–2008), מדען מחשבים, מבקר חברתי
הגירה היא תנועת אוכלוסייה של בני אדם העוברת ממקום למקום, בתוך מדינות או בין מדינות, לתקופות קצובות או לצמיתות.
השימוש הנפוץ במושג הגירה נוגע לרוב לתנועה אנושית החוצה גבולות מדיניים לפרק זמן העולה על שנה.
בנוסף קיימות תנועות אחרות של אנשים כמו תיירות.
המושג הגירה מתייחס לכל מעבר של בני אדם אם מרצון, מהגרי עבודה, עקב אידאולוגיה, או דת, או חיפוש אחר הזדמנויות חדשות או אם מחוסר רצון ובחירה כמו בזמן מלחמה, רעב, אסון טבע, אבטלה, עוני או סחר בבני אדם.
בני אדם נודדים מזה מיליוני שנים.
זאת בדומה לנדידת בעלי חיים אחרים המחפשים נישות אקולוגיות או מקומות טובים יותר מבחינת מזון, ביטחון, תנאי אקלים וכדומה.
במהלך האבולוציה של האדם התרחשו מספר גלי הגירה גדולים של בני אדם מאפריקה ליבשות אחרות.
מיני אדם התפתחו באפריקה בראשית התקופה הפלאוליתית, והחלו לייצר כלי אבן לפני כ-3.3 מיליון שנה.
ההגירה המוקמדת של האדם או "היציאה הראשונה מאפריקה" – היא נדידת מאפריקה אל אירופה ואסיה לפני כ-2 מיליון שנה של מספר מיני אדם הומו ארגסטר, הומו ארקטוס והומו היידלברגנסיס, שנדדו מאפריקה.
הדבר הוביל לונדידה של מיני אדם שונים ברחבי אירו-אסיה בני האדם היו מבודדים מספיק כדי ליצור התמיינות למינים או זנים שונים כמו האדם הניאנדרטלי.
הומו סאפיאנס התפתחו באפרקיה לפני כ-200 אלף שנים, ונדדו החוצה מאפריקה לפני כ-90 או 70 אלף שנים והתפשטו ברחבי העולם, כולל הגעה ליבשות אוסטרליה ואמריקה דרך אסיה.
במקביל להגירה זו נעלמו מיני אדם אחרים בעשרות אלפי השנים האחרונות.
ידועים מקרים רבים של הגירה המונית במהלך ההיסטוריה.
הגירה זו שונה מהגירה של בודדים או של קבוצות קטנות, וכן מהגירה עונתית המתרחשת באופן קבוע בקהילות חקלאיות.
בתולדות האנושות נודעה להגירה השפעה עצומה מבחינה דמוגרפית ואתנית, כלכלית, חברתית ותרבותית.
ב-400 השנים האחרונות השתנו הרכבי האוכלוסייה ביבשות אמריקה, אוסטרליה, צפון אסיה, אירופה ובכמה חלקים באפריקה, הם אוכלסו בעיקר בידי אירופאים שסייעו להתרחבות משקי הארצות, להגדלת השוק הפנימי ולגידול מהיר של הייצור.
אך בצד תמורות אלו, הגירה מסיבית עלולה לגרום לחוסר במשאבים ולחבלי קליטה קשים, לאינפלציה ולאבטלה.
קליטת הגירה יכולה לסייע חלקית בעת קיטון בכוח העבודה, אך גם לעורר התנגדות של האוכלוסייה המקומית.
כאשר יחיד או קבוצת אנשים מעתיקים את מקום מגוריהם מאזור לאזור באותה ארץ, זו "הגירה פנימית".
הגירה מהכפר אל העיר או הפוך.
הגירה בין אזורית, בין אזורים שונים באותה מדינה, כגון מהדרום לצפון או מאזורים חקלאיים לאזורים מתועשים.
הגירה בתוך מרחב עירוני משכונות שמעמדן הכלכלי-חברתי בירידה לשכונות חדשות או מתחדשות ובמקביל הגירה ממרכז העיר לפרווריה.
מעבר של אזרחים בין מדינות לצורך התיישבות בהן, לתקופה זמנית או לצמיתות.
זהו השימוש הנפוץ במילה "הגירה" בשפה יום-יומית.
מבדילים בין הגירה "פנים־יבשתית" לבין הגירה "בין־יבשתית".
מהגרי עבודה: מבחינים בין הגירה לצמיתות לבין הגירה ארעית או חוזרת כאשר המהגר שוהה בארץ היעד לתקופה מוגבלת בלבד ובתום תקופת העסקתו חוזר לארץ מולדתו.
בקטגוריית ההגירה המאולצת נכללים: פליטים, מבקשי מקלט ומגורשים כפליטים יהודים ממדינות ערב ואיראן.
הגירה חוקית: הגירה המתבצעת בהתאם לחוקים ולתקנות של מדינת היעד, לרבות קבלת ויזות מתאימות, אישורי עבודה, ואישורי שהייה.
הגירה בלתי חוקית (לא סדירה): הגירה המתבצעת ללא אישורים מתאימים, או שהמהגרים נשארים במדינה מעבר לתקופה המותרת על פי חוק.
הגירה קבועה (צמיתה): הגירה במטרה להתיישב באופן קבוע במדינת היעד.
הגירה זמנית או חוזרת: הגירה שבה המהגר שוהה במדינת היעד לתקופה מוגבלת בלבד, ובסיומה חוזר למדינת המוצא.
ניתן למדוד הגירה בצורות שונות - בצורה של זרמים של אנשים (כמה אנשים עוברים בשנה בין מדינות) או בצורה של "מלאי" כלומר כמה אנשים בשנה מסוימת גרים במדינה שהם לא נולדו בה.
מספר המהגרים בעשורים האחרונים עולה בהתמדה.
אף על פי שיש שינויים בדפוסים מדי שנה לשנה בגלל מלחמות או אסונות טבע, המגמות ארוכות הטווח נותרות יציבות למדי.
לפי נתונים שנאספו בשנים 1990–2020, מעל 280 מיליון אנשים בעולם, שהם כ-3.6% מתוך אוכלוסיית העולם ביצעו הגירה במהלך חייהם (חיים כיום במדינה אחרת מזו שנולדו בה).
בניתוח המניעים המשפיעים על ההגירה ניכר ההבדל בין גורמי "דחיפה" – נסיבות המביאות את האדם לעזוב את ארצו, לבין גורמי "משיכה" – המביאים לבחירה בארץ היעד דווקא, כגון תנאים נוחים יותר בארץ היעד או אף סיבות אידאולוגיות.
ההגירה (שאינה הגירה כפויה) נובעת מן הרצון לשפר את איכות החיים או למנוע פגיעה בה.
הגורמים לכך הם על פי רוב כלכליים או שהם קשורים בתחומים אחרים, כגון מצב ביטחוני.
זאת, על רקע של סביבתי אבון טבע, רעב המוני ובצורת, חוסר במשאבים בעקבות ניצול יתר וכו'.
בין המניעים שאינם כלכליים בעיקרם ניתן לראות לחץ ודיכוי דתי, לאומי, פוליטי וחברתי.
ההגירה של בני עמים רבים מאירופה הכבושה בידי הנאצים היא דוגמה לכך.
בשנים האחרונות אנו עדים לתופעת הגירה מתוך הרפתקנות או רצון לחוות חיים באזורים אחרים ולהכיר תרבויות שונות.
בעשורים הבאים צופים הגירת אקלים של מאות מיליוני בני אדם.
הנטייה להגר מושפעת ממספר מאפיינים מרכזיים של הפרט / משק הבית:
שלב במחזור החיים – נישואין, לידת ילדים, עזיבת הילדים את הבית, גירושין, פטירת בן משפחה וכו' הם גורמים שכיחים להגירה.
רמות ההשכלה וההכנסה – ככל שרמות אלו גבוהות יותר כך עולה נטיית הפרט ומשק הבית להגר.
מין – בחברות מסורתיות גברים נוטים להגר יותר מנשים, אך בחברות מודרניות הדבר משתנה ממקום למקום.
ניסיון בהגירה – מי שהיגר בעבר נוטה יותר להגר פעם נוספת.
יחס המדינה הקולטת כלפי מהגרים
גישה ביורוקרטית ומנוכרת: מדינות רבות מתייחסות למהגרים דרך עדשה ביורוקרטית, תוך התמקדות בסטטוס החוקי שלהם (אזרחים, תושבים, מהגרי עבודה, מבקשי מקלט), ופחות כאנשים בעלי צרכים אנושיים ומשפחתיים.
ציפייה לאינטגרציה מהירה: קיימת לעיתים קרובות ציפייה לא מציאותית להסתגלות מהירה ואימוץ התרבות המקומית, ללא מתן תמיכה מספקת.
התמקדות בתעסוקה: מדינות רבות רואות במהגרים ככוח עבודה פוטנציאלי, ומתמקדות בהשתלבותם בשוק התעסוקה, לעיתים על חשבון תמיכה חברתית, פסיכולוגית וחינוכית.
חשדנות ופיקוח: במקרים מסוימים, במיוחד במדינות עם מדיניות הגירה נוקשה, קיימת גישה של חשדנות ופיקוח כלפי הורים מהגרים, במיוחד אם הם חסרי מעמד חוקי.
קשיים בגישה לשירותים: מהגרים עלולים להיתקל בקשיים עצומים בגישה לשירותים ציבוריים (בריאות, חינוך, רווחה) עקב חסמי שפה, חוסר ידע על הזכויות והתהליכים, וגם עקב חוסר אמון במערכות הממסדיות.
בישראל מדינה שהוקמה על בסיס הגירת עלייה כשקיימים אתגרי קליטת עולים חדשים המגיעים מרקעים שונים ביותר (מדינות המזרח, ברית המועצות לשעבר, אירופה, ארצות הברית ואתיופיה) הבאים לידי ביטוי בשוני חברתי, כלכלי, תרבותי, שפתי, השכלתי ואפליה במקרים מסוימים.
הגישה הרשמית כיום של מדינת ישראל היא קליטת עליה תוך שילוב רעיון כור היתוך ורב-תרבותיות מסוימת (בעיקר בתחום מאכלים ומוזיקה).
עולים חדשים נחשבים ל"מבוקשים" לאור צורך מדינתי להרחבת יחסי החוץ של ישראל, כמו צורך בגיוס וחיזוק הכלכלה הישראלית במשיכת מימון חוץ בצורה זו, כשמהגרי עבודה ומבקשי מקלט נחשבים "פחות מבוקשים" וסובלים מאפליה וקשיים רבים, כולל בהתייחס למצב ילדיהם.
"ילדי מהגרים" הוא מונח רחב המתייחס לילדים שנולדו במדינת המוצא ועברו עם הוריהם למדינה אחרת (דור ראשון למהגרים), או לילדים שנולדו במדינת היעד להורים מהגרים (דור שני למהגרים).
כל קבוצה כזו מתמודדת עם אתגרים שונים וייחודיים.