tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי מסמכים רשמיים (תחת השם ויקטור סושון) ידוע שהתארס לשרה אביטבול ממרקש בעיריית הרובע ה-11 בפריז, אך מלעולם לא נישאו.
(על פי שמועות בלבד - בטרם נישאו, היא נרצחה על ידי מתנקש גרמני נאצי ב-1939 עת טיילו יחדיו ברחובות פריז).
מר שושני לא היה אדם קל, והיה חריף ועוקצני.
עמנואל לוינס, סיפר שמר שושני פתח בפניו את שערי התלמוד, כינה אותו בשם "מורה מופלא ואכזרי".
אחד מתלמידיו סיפר שבתקופה שבה הכיר את שושני, הוא לא שמר על מראהו החיצוני, לא הקפיד להחליף בגדים ולא התרחץ.
אשת לוינס לא הסכימה ששושני ילמד אותו בביתם, ולכן היו לומדים ברציפי הרכבת התחתית.
הרב קוק מתאר את הלל פרלמן כ"אחד הצעירים היותר מצוינים...
חריף, בקיא, שלם ורב תבונות" ונעים הליכות.
תלמידיו מציינים קודם כל את זכרונו המופלא, שלפי פרופ' רוזנברג כלל את כל ספרי היסוד של היהדות בנוסף למתמטיקה, לפיזיקה ולפילוסופיה המודרנית.
מר שושני היה דמות נערצת על ידי מאות תלמידיו, עד שפרופ' שלום רוזנברג אמר כי "העולם נחלק לאלו שהכירו אותו, ולאלו שלא".
כמורה הוא עורר אי-שקט בתלמידיו, ועודד אותם להשתפר ולהתקדם כל הזמן.
אלי ויזל כתב עליו ב'שיר המתים':
תלמידו עמנואל לוינס מספר שכשראהו לראשונה לא התרשם ממראהו, אך לאחר פגישה זו אמר "מה שהאיש הזה יודע איני יודע, אך כל מה שאני יודע הוא יודע".
לוינס העריץ את שושני עד סוף ימיו, ואמר עליו כך: "כשהיה מלמד לא היה מונח ספר לפניו.
הוא ידע הכול בעל פה, וכשהייתי מפענח בקושי את האותיות הקטנות בתוספות, הוא היה מפסיק אותי: 'אתה שם, בסוף השורה דילגת על מילה' … היה למר שושני כח דיאלקטי בלתי רגיל: כמות המושגים שהיה מסוגל לתפוס ולהרכיב בבת אחת הייתה משאירה רושם של פראות, בתגליותיה הבלתי צפויות".
לוינס למד ממנו בצורה אינטנסיבית במשך כמה שנים עד שזה נעלם.
פרופ' שלום רוזנברג שמתייחס אל מר שושני כאל מורהו המובהק, ורואה בדמותו אחד מגדולי העולם, כינה אותו "סוקרטס ללא אפלטון".
בריאיון למקור ראשון הוא אמר "אם אתה שואל אותי איך היה נראה תנא, איך היה נראה הגאון מווילנה, אז אני יודע - הוא!".
מר שושני לימד את תלמידיו בעל-פה.
תלמידו דוד רטנר סיפר כי ראה את מר שושני כותב הרבה ולעיתים תכופות מאוד אך תמיד לאחר מכן תמיד שרף את כתביו.
תלמידו עמנואל לוינס טען שלא השאיר שורה אחת כתובה "הוא היה כולה תורה שבעל-פה", סיפר.
חלק מהמחברות נמצאו ברשותו של תלמידו, פרופ' רוזנברג.
ב-2019 נמכרו שש מחברות במכירה פומבית תמורת כעשרים אלף דולר.
בשנת 2021 נמסרו חלק ממחברותיו על ידי פרופ' רוזנברג לספרייה הלאומית, וצילומיהן הועלו לאתר אינטרנט ייעודי שכיום אפשר למצוא בו 106 מחברות.
לאורך השנים, נערכו ניסיונות שונים על ידי תלמידיו ומלומדים נוספים, לפענח את המחברות או חלקים מתוכן, המחברות כתובות באופן תמציתי, מלאות רמיזות ודילוגים.
זו הסיבה שקשה להבין ולקשר בין הדברים הכתובים בתוך המחברות.
אך מתוך שלל הכתיבה והסימנים השונים במחברות, נראה שלמרות הקושי הגדול בהבנתן, הן מהוות עדות ללימודו של מר שושני ושיטתו בלימוד בתוכנן ובאופן כתיבתן.
סגנון כתיבתו של שושני מתאפיין בכתיבת מקורות רבים בזה אחר זה כשעל הקורא לפענח את הקשר ביניהם ולהבין את המחשבה העומדת מאחורי צירופם יחדיו.
לעיתים, במהלך הכתיבה מודגש חלק מהציטוט, לעיתים חלק אחר מהציטוט מושמט ולעיתים מקורות מחוברים זה לזה.
מקורות רבים (ובעיקר פסוקי תנ"ך) לא מובאים בלשונם אלא בהפניה למיקומם במקרא (לרוב הפניה מספרית) או לחלופין במילות מפתח על פי הבנתו של מר שושני.
כמו כן, כתיבתו נעזרת בסימונים גרפיים, המוכרים מהשפה המתמטית.
במעקב ועיון אחרי המקורות השונים המובאים, השמטות מתוך מקורות אלה, הדגשות בתוך המקורות וקישורם עם המקורות שסביבם, אפשר לנסות ולהתחקות אחר אופי לימודו של מר שושני ומתוך כך לנסות ולגלות מתוך ההקשרים הטקסטואליים את כוונותיו ופרשנותו.
תופעה נוספת במחברות, היא רשימות של מילים ומספרים.
פעמים רבות מר שושני לא כתב את דבריו ברצף, אלא ערך רשימה.
רשימות אלה ממוספרות, כאשר לאחר כל מספר מתוך הרשימה, מופיעות מספר הפניות למקורות.
חלק מהרשימות הן רשימות מוכרות וידועות שכנראה מר שושני התייחס אליהן בלימודיו, וחלקן נראות כרשימות פרי יוזמתו ומחשבתו.
על פי רוב, המחברות כתובות בשורות לרוחב העמוד, אך לעיתים מופיעות מעין השלמות לכתוב או הערות עליו הכתובות במאונך.
העמודים עצמם מחולקים לעיתים ליחידות שונות, הנפרדות על ידי מרווח בין הפסקאות או על ידי קו שחוצה את העמוד.
לעיתים קרובות ניתן להבחין במחברות בגלישה של פסקה לעבר מקומה של הפסקה הבאה.
גלישה זו לרוב מתוחמת על ידי קו שמבדיל בינה לבין הפסקה המקבילה.
המחברות מלאות ברווחים בין הפסקאות.
יכול להיות שהשארת מרווחים אלה נועדה לאפשר השלמה לאחר זמן של הפסקאות.
תופעה נוספת שקשורה לרווחים היא דילוג על דפים.
בחלק מן המחברות דילג מר שושני על דפים ועל עמודים.
אפשר לראות דילוג זה לא כסתם טעות, אלא כהשארת מקום להרחבת הנושא הקודם בו עסק.
בתוך הפסקאות עצמן מצויים כמה סימנים גרפיים החוזרים על עצמם.
סימנים אלה מושאלים מהעולם המתמטי ומשמשים במחברות כמעין צורת כתיבה מקוצרת.
שלוש נקודות המופנות כלפי מעלה - משמעות סימן זה הוא "לפיכך".
(סימון זה מופיע בתעתיק כמשולש כשקודקודו כלפי מעלה).
שלוש נקודות המופנות כלפי מטה - משמעות סימן זה הוא "מפני ש".
(סימון זה מופיע בתעתיק כמשולש כשקודקודו כלפי מטה).
סימן שוויון - משמעות סימן זה הוא שהדברים שווים זה לזה.
סימן שוויון עם שלושה קווים (זהות) - משמעות סימן זה הוא שיש זהות בין כל המרכיבים.
שימושו של מר שושני בסימונים המתמטיים מעיד על אופי חשיבתו והקשר בין התחומים בהם עסק, שילוב בין מדעים מדויקים לבין עולם רוח ותרבות.
כמו כן אפשר לראות שימוש זה כדוגמה נוספת לכתיבה התמציתית אך המובנית בתוך המחברות.
בחלק מן המחברות אפשר לזהות עטים שונים בהם כתב מר שושני.
אפשר לשער ששימוש בעט שונה מעיד גם על זמן כתיבה שונה.
הסופר אלי ויזל, שגם כתב עליו שיר
פרופ' שלום רוזנברג, אשר החזיק בכמה מכתביו שאותם תרם לספרייה הלאומית
פרופ' צבי בכרך, שהיה תלמידו ועוזרו של שושני בקיבוץ בארות יצחק בסתיו 1952
המהנדס דניאל רובינשטיין, נשיא בית הכנסת אשכנזי
האדריכל ג'ורג פולדס - כונה "הצדיק" בפי ערביי ירושלים
הרב ישראל בודנהיים - מרבני ישיבת קול תורה
הרב דניאל סטבסקי העיד אשר בילדותו ראהו ולימדו
ב-2023 יצא לאור סרט דוקומנטרי בשם "חידת שושני" בבימויו של מיכאל גרינשפן.
הסרט מתחקה אחר קורותיו של מר שושני ומנסה לפענח חלק מהחידות והמסתורין האופפים את דמותו.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים ה-39 בחיפה.
ב-4 במאי 2024 שודר הסרט בכאן 11 והועלה לעמוד היוטיוב של הערוץ.
הסרט מתעד את מסע החיפוש של גרינשפן, שהתחקה במשך 11 שנים אחר שושני, בתהליך שכלל מאות ראיונות ברחבי העולם.
Hiccup) היא סדרת אנימציה איטלקית בת 39 פרקים באורך שלוש דקות כל אחד שהופקו לטלוויזיה ב-1983. בישראל שודרה הסדרה בערוץ הראשון בסוף שנות השמונים ומאז 2011 משודרת גם בערוץ ג'וניור.
הסדרה מתמקדת בחייו של מיסטר היקאפ בעל השיהוקים הכרוניים ולדרך שבה הוא מוציא את עצמו מהמצבים המביכים והלא קלים אשר מטרד זה מוביל אותו אליהם.
כדי להיגמל מהשיהוקים הכרוניים מהם הוא סובל, בכל פרק מיסטר היקאפ מנסה דברים שונים שיעזרו להפסיק את השיהוקים, ללא הצלחה רבה.
מר קו (באיטלקית: La Linea) היא סדרת סרטוני הנפשה איטלקית שנוצרה על ידי הקריקטוריסט וכותב הפרסומות האיטלקי אוסוולדו קוונדולי.
הסדרה בת 90 פרקים שמוספרו כ-225 פרקים באורך של שתים וחצי דקות כל אחד שהופקו במקור לשידור בערוץ RAI האיטלקי בשנים 1971–1986.
הדמות של מר קו נולדה בפרסומות של חברה איטלקית ליצור סירים.
לאור ההצלחה האדירה של הפרסומת הוחלט להפיק סדרה עצמאית מיוחדת שנקראה באיטליה "הקו" ודרכה התפרסמה ברוב העולם.
לאורך השנים שודרה הסדרה בלמעלה מ-40 מדינות ברחבי העולם.
כל פרקי הסדרה נמכרו על גבי DVD והדמות ממשיכה עדיין להופיע בפרסומות למוצרים שונים.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה ב במסגרת התוכנית "חברים מצוירים" שהגישה גילת אנקורי.
החל משנת 2009 הסדרה שודרה בערוץ ג'וניור.
המוזיקה המנוגנת ברקע סרטוני הסדרה נוצרה על ידי פרנקו גודי בנוסח המזכיר ג'אז.
הדמות של מר קו מדברת בג'יבריש, תערובת של קולות ומילמול אשר בתוכו ניתן לזהות מילים באיטלקית במבטא של מילאנו ולעיתים מילים באנגלית, במבטא איטלקי בולט.
בכל הפרקים, הקולות מבוצעים על ידי קרלו בונומי.
אישיותו של מר קו מאופיינת כטיפוס ים-תיכוני חם-מזג וקצר-רוח, בטלן, שובב והרפתקן.
התנהגותו ילדותית משהו, שזורה בתגובות מעוררות גיחוך, ומצב רוחו משתנה בקלות לפי הנסיבות שבהן הוא מצוי והמצבים שנקלע אליהם.
יש לו נטייה להסתבך בקלות עם כל דבר שנתקל בו ועם כל מי שנקרה בדרכו.
הוא מביע את תחושותיו בהבלטה מוגזמת.
סימן ההיכר העיקרי שלו אלה פרצי הצחוק הפרועים עם נטפי רוק מרובים, המביעים לגלוג וזלזול.
כל אלה משתלבים יפה בקלילות ובעליזות של העלילה.
מר קו הוא איש מצויר ההולך לאורך קו אופקי אינסופי, כאשר הוא מהווה, באותו הזמן, חלק מהקו שעליו הוא הולך.
קו ההליכה מוגדר ומוגבל רק על ידי רצונו של הצייר והעיפרון שלו אשר גם מספקים למר קו לאורך התקדמות העלילה את האביזרים הנחוצים לו (או הלא נחוצים לו) ויוצרים למעשה את היקום שבו הוא חי.
כמו כן, בכל פעם שמר קו נתקל בדרכו במכשולים הוא נוהג לפנות לצייר על מנת שזה יצייר עבורו את הפתרון.
אם מר קו אינו מרוצה מהפתרונות של המצייר ומהחפצים והמכשולים שזה מעמיד לפניו, הוא מתרגז ורוטן ופותח את פיו במילות זעם וקללות בשפתו הלא-מובנת.
צבע הרקע משתנה בהתאם לרגשות ולאווירה שמר קו מרגיש, אם כי רוב הסדרה אופיינה בצבעים לבן, כחול ושחור.
העלילה סובבת סביב מבנה קבוע של "מרוצה - מופתע - חסר שביעות רצון - מתוסכל - זועף - מקטר" וכו', במעברים חדים ביניהם.
בסוף כל פרק נוהג הצייר, לרוב, לגרום לקטיעת הקו האופקי שעליו הדמות הולכת ובכך לגרום למר קו ליפול לתוך תהום ולאחר מכן לכתוב "הסוף" על התהום אליו מר קו נופל.
ב־2005, יצא ווידאו־קליפ לשיר של להקת ג'מירוקוואיי, Don't) Give Hate a Chance) שהיה מעין מחווה לסדרת סרטוני מר קו.
הווידאו־קליפ הוא מעין פירוש מונפש למלחמה בטרור ומציג דמויות תלת־ממדיות בדמותו של מר קו וכמו כן גם ידו של הצייר אשר מופיעה מספר פעמים במהלך הווידאו-קליפ.
סרטוני מר קו משודרים בקביעות בתחנות הרכבת התחתית במספר ערים בגרמניה ובשוודיה.
דמותו של מר קו כיכבה בארץ בפרסומות של בנק דיסקונט בשנות השמונים.
מר קליין הוא סרט צרפתי משנת 1976 שביים ג'וזף לוסי ובו מככב אלן דילון בתפקיד הראשי.
הייתה זו שנת 1942, המלחמה התנהלה במלוא עוזה וצרפת הייתה כבושה בידי הנאצים.
רוברט קליין לא שת ליבו לכל ההתרחשויות הללו.
בתור סוחר אומנות הוא גרף סכום נאה כתוצאה ממצבם העגום של היהודים, שהוכרחו למכור בחופזה את נכסיהם על מנת לעזוב את הארץ.
מר קליין אינו מחזיק בשום נטיות פוליטיות ובוחר להישאר אדיש.
כהלם ביום בהיר השתנה מצבו.
עיתון יהודי נשלח בטעות לכתובתו, והוא מגלה כי ישנו רוברט קליין נוסף המתגורר בפריז, יהודי הנרדף על ידי המשטרה.
משלא עולה ביד המשטרה לאתר את קליין האחר, מתעוררים בקרבם של השלטונות חשדות לגביו וסוחר האומנות נאלץ להביא הוכחה להיותו ממוצא נוצרי.
לא חולף זמן רב והוא מצוי בעיצומו של מרדף על מנת ללכוד את בעל השם הדומה לו ולגלות מה קרה.
אף על פי שלוסי משלב מרכיבים היסטוריים לתוך הסרט (כגון Rafle du Vel'd'hiv), הרי זה יותר מאשר שחזור של הווי החיים של היהודים בזמנו של משטר וישי.
ניתוח מדוקדק של הסרט ערך מבקר הסרטים דומיניק אוביה והוא מחשיב אותו כיצירת מופת של הקולנוע הצרפתי.
ניתן להבחין בסרט כי הוא מושפע מהסיפור מעבודתו של פרנץ קפקא, הסיפור "הגלגול" מספר את שינוי הצורה האכזרי והפתאומי של אדם שנהפך כהלם ביום בהיר לחרק.
ניתן לראות פה גם את עקבות הרומן "הטירה" של קפקא, המתאר את מסעו של אדם בחיפוש אחר זהותו שלו על ידי התוודעות ל"אחר".
ב"משפט" מדגים קפקא כיצד אדם נאשם נהפך מוצא אל מחוץ לחוקיה של החברה.
ביטוי לעמדותיו הפוליטיות של הבמאי, ג'וזף לוסי, כלפי ישראל, ניתן למצוא באחת הסצנות האחרונות של הסרט.
במרכז האיסוף (כנראה דראנסי) מקריא אחד הז'אנדרמים הצרפתים שמות של היהודים המיועדים לגירוש ברכבת.
השם הראשון ברשימה הוא "מחמוד המשארי", כשמו של בכיר אש"ף שנהרג בפריז על ידי המוסד בשל מעורבותו בטבח הספורטאים הישראלים במינכן ב-1972.
בפסטיבל הקולנוע בקאן שנערך ב-1976 היה הסרט מועמד לפרס דקל הזהב, אך הפסיד ל"נהג מונית".
מר קליין זכה בפרס הסזאר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר, בעוד שלוסי זכה בפרס הסזאר כבמאי הטוב ביותר.
אלכסנדר טראונר זכה בפרס הסזאר עבור העיצוב הטוב ביותר ופרט לכך היה הסרט מועמד לפרסי סזאר בארבע קטגוריות נוספות.
מר עוקבא היה אמורא בבלי בדור הראשון לאמוראים, כיהן כראש הגולה בבבל בתקופתו של שמואל.
שמואל היה רבו, אך היה כפוף לו בתוקף סמכותו של מר עוקבא כאב בית הדין.
מקום מושבו ובית דינו של מר עוקבא היה בעיר כפרי.
לפי איגרת רב שרירא גאון, התמנה לתפקיד ראש הגולה אחרי פטירתו של רב הונא קמא.
בתלמוד מסופר עליו שהיה חסיד ונתן צדקה בסתר, שלא לבייש את העניים.
כתלמידו של שמואל, היה למר עוקבא ידע גם בתחום הרפואה.
ראש הגולה היה ראש ההנהגה המדינית של היהודים בבבל והסמכות העליונה לעניינים פנים-יהודיים.
משרת ראש הגולה בבבל מקבילה למשרת נשיא הסנהדרין בארץ ישראל, ולפעמים התואר "נשיא" בתלמוד מכוון לראש הגולה.
בימיו של רבי יהודה הנשיא (רבי), הדור החמישי לתנאים, היה ראש הגולה רב הונא קמא.
התואר "מר" הוסף, בדרך כלל, לשמותיהם של ראשי הגולה וחכמים מבני משפחותיהם.
רב הונא נפטר בחיי רבי, והובא לקבורה בארץ ישראל.
על כיסא ראש הגולה ישב אחריו מר עוקבא, שהיה חכם ועשיר.
יש שטוענים שמר עוקבא היה בנו של רב הונא קמא, ראש הגולה הקודם, אבל דבר זה אינו מפורש במקורות.
כראש הגולה, עמד מר עוקבא בקשרים עם בית הנשיא וראשי הישיבה בארץ ישראל, ואיגרות נשלחו אליו להודיעו את סדר לוח השנה, המועדים ועיבור השנה.
בתלמוד הבבלי מסופר על גניבא, מתלמידי רב, אשר היה שרוי במחלוקת עם מר עוקבא וציער אותו.
מר עוקבא פנה לרבי אלעזר בן פדת בשאלה: האם אוכל להסגירו לפני השלטון הסאסאני?
גם כאשר צערו של מר עוקבא נמשך ושלח את השאלה פעם שנייה, הורה לו רבי אלעזר להבליג, ללמוד בבית המדרש, וה' יריב את ריבו.
התלמוד מסיים: "הדבר יצא מפי רבי אלעזר ונתנוהו לגניבא בקולר".
בחז"ל קיים אזכור לראש גולה בשם מר עוקבא או עוקבן, שהיה בעל תשובה גדול וכונה "נתן דצוציתא", וחכמים שלחו לו מארץ ישראל מברק שפתח במילים "לדזיו ליה כבר בתיה שלם!" (=למאיר כמשה רבנו שלום).
בין החכמים וחוקרי הדורות התקיים דיון במי מדובר, יש שכתבו שאינו מר עוקבא זה אלא עוקבן בר נחמיה, ראש הגולה בן הדור השלישי.
יש שסברו שמדובר בחכם קדום יותר, בתקופת התנאים, ואחרים סברו שזהו מר עוקבא שלפנינו.
בית דינו של ראש הגולה, מר עוקבא, היה בעיר הבבלית כפרי, השוכנת למרגלות נהר פרת, דרומית לעיר סורא.
מר עוקבא שימש בו כאב בית הדין.
במחלוקת הלכתית בין שמואל לאמורא קרנא, פנו אנשי בית המדרש אל קרנא באמירה: הנה בית דינו של מר עוקבא בכפרי, לך ושאל שם.
במקרה אחר, הטיל שמואל את האחריות הציבורית על בית דינו של מר עוקבא.
על כך מסופר, כי רב יהודה היה יושב לפני שמואל.
באה אישה אחת, צעקה והתלוננה לפניו, ושמואל לא הגיב.
שאל רב יהודה את שמואל: האין אדוני סובר כפי הנאמר בפסוק (משלי כא, יג) אֹטֵם אָזְנוֹ מִזַּעֲקַת דָּל גַּם הוּא יִקְרָא וְלֹא יֵעָנֶה?
כאב בית הדין, בא אל מר עוקבא רב ענן לקבול על דבריהם ופסיקותיהם של רב הונא ורב נחמן.
בשני המקרים צידד מר עוקבא בפסיקותיהם של החכמים.
מסופר עליו, שפעם אחת נכנס אדם אחד לבית דינו וכיסה רוק שהיה מוטל על רצפת בית הדין.
מר עוקבא שאל את האיש למטרת בואו, והלה השיב שיש לו דין עם חברו, ובא לדין לפני מר עוקבא.
"פסול אני לך לדין", אמר לו מר עוקבא, שראה במעשה זה של כיסוי הרוק כעין שוחד, שעלול להטות את ליבו בדיון לטובת אותו אדם.
מר עוקבא היה תלמידו של שמואל, ומסר משמו הלכות רבות.
עם זאת, שמואל היה כפוף למרותו של מר עוקבא, בתוקף סמכותו כראש הגולה וכאב בית הדין.
על היחס ביניהם בזמן הלימוד ובזמן הדין מסופר: כאשר ישבו שמואל ומר עוקבא בבית המדרש ללמוד, היה יושב מר עוקבא לפני שמואל מרוחק ממנו ארבע אמות, כתלמיד לפני רבו.
לעומת זאת, כאשר ישב מר עוקבא לדון - היה שמואל יושב לפניו ברחוק ארבע אמות.
במחצלת, שעליה ישב מר עוקבא, הנמיכו מעט את מקומו של מר עוקבא כדי לחלוק כבוד לשמואל, וכדי שיישמעו דבריו.
בכל יום היה מר עוקבא מלווה את שמואל עד האכסניה שבה התארח שמואל.
מסופר, שפעם אחת היה מר עוקבא טרוד בדין, ושכח שעליו ללוות את רבו, שמואל.
שמואל הלך אחריו, ולכשהגיע לביתו אמר לו שמואל: לא הספיק לך שאלווה אותך עד כאן?
הלא תתיר לי ללכת לדרכי?
הבין מר עוקבא שפגע בכבוד רבו, נהג בעצמו דין נזיפה יום אחד.
מר עוקבא למד משמואל רבו גם בתחום הרפואה, שבו הצטיין שמואל, ופעמים שפנו אליו בתחום זה, כגון רב אחא בר יוסף שחש בלבו.
אף מארץ ישראל נשלחה אליו בקשה - מרבי ינאי, רבו של רבי יוחנן, שחש בעינו: שלח לו רבי ינאי למר עוקבא: ישלח לי אדוני מאותם קילורים (משחת עיניים) של רבו, שמואל.
שלח לו: אני שולח לך, שלא תאמר שאני צר עין; אבל כך אמר שמואל: טובה טיפת צונן שחרית ורחיצת ידיים ורגליים ערבית מכל קילורין שבעולם.
מר עוקבא היה גם תלמידם של אבוה דשמואל ושל לוי.
תלמידו הבולט של מר עוקבא היה רב חסדא, מגדולי האמוראים בדור השני-שלישי, אשר מסר מאמרים רבים - בתחומי ההלכה והאגדה - בשם רבו, מר עוקבא.
מתלמידיו של מר עוקבא היה גם רבי זירא.
למר עוקבא היה בן שנזכר בתלמוד הבבלי בין החכמים - רב נתן.
במקום אחר נזכר "מרי בר מר עוקבא" (חולין מג ע"ב), אולם בדקדוקי סופרים הביא מכתבי יד גרסה אחרת, "מרי בר מר אמר מר עוקבא", ולפי זה לא היה בנו אלא תלמידו.
ואכן כך היא הגרסה במקום אחר.
במספר מקורות הוזכרו "בני מר עוקבא".
רוב מאמריו של מר עוקבא נמסרו בתלמוד על ידי תלמידו, רב חסדא, והם עוסקים הן באגדה והן בהלכה.
אמר רב חסדא אמר מר עוקבא: כל המתפלל בערב שבת ואומר 'ויכֻלו' שני מלאכי השרת המלווין לו לאדם מניחין ידיהן על ראשו ואומרים לו (): 'וְסָר עֲוֹנֶךָ וְחַטָּאתְךָ תְּכֻפָּר'.
אחד ממאמריו של מר עוקבא בהלכה עוסק במזונות האישה והילדים של אדם שנעשה שוטה:
אמר רב חסדא אמר מר עוקבא: מי שנשתטה, בית דין יורדין לנכסיו, וזנין ומפרנסין את אשתו ובניו ובנותיו ודבר אחר.
מר עוקבא הרבה לגנות את הדיבור בלשון הרע, וכמה מאמרים על כך מסר בשמו תלמידו רב חסדא:
אמר רב חסדא אמר מר עוקבא: כל המספר לשון הרע, אמר הקב"ה: אין אני והוא יכולין לדור בעולם, שנאמר: (): מְלָשְׁנִי בַסֵּתֶר רֵעֵהוּ אוֹתוֹ אַצְמִית גְּבַהּ עֵינַיִם וּרְחַב לֵבָב אֹתוֹ לֹא אוּכָל, אל תקרי 'אוֹתוֹ לא אוכל' אלא 'אִתּוֹ לא אוכל'.
יש שדרשו את הדרשה זו בשמו בנוסח אחר, כלפי בעלי גאווה וגסות הרוח.
אמר רב חסדא אמר מר עוקבא: כל המספר לשון הרע, אומר הקב"ה לשר של גיהנום: אני עליו מלמעלה ואתה עליו מלמטה נדוננו.
במאמר אחר של מר עוקבא, בדיני הפרדה בין בשר וחלב, הציג מר עוקבא את מנהגי אביו ביחס למנהג שלו:
אמר מר עוקבא: אני בעניין זה חומץ בן יין ביחס לאבי, שאילו אבי - כשהיה אוכל בשר עכשיו - לא היה אוכל גבינה עד למחר בשעה זו; ואילו אני - בסעודה זו לא אוכל עוד חלב, אבל בסעודה הבאה אוכַל.
התלמוד מספר על מעשי צדקה וחסד שבהם נהגו מר עוקבא ואשתו.
מר עוקבא התאמץ להסתיר את מעשי הצדקה מפני העני, כדי שהלה לא יתבייש בכך.
על כך מסופר: מר עוקבא היה רגיל בכל יום להניח בחשאי ארבעה דינרים במפתן ביתו של איש עני שהיה גר בשכנותו, תחת הדלת.
יום אחד אמר העני: אראה מיהו האדם המיטיב עימי.
באותו היום התעכב מר עוקבא בבית המדרש והגיע באיחור, ובאה אשתו של מר עוקבא עמו.
כיוון שהבחין העני בהטייה קלה של הדלת, יצא אחריהם.
רצו מר עוקבא ואשתו מפניו, ונכנסו לתנור שאישו כובתה והאפר נגרף ממנו.
נכוו רגליו של מר עוקבא, אמרה לו אשתו: הנח רגליך על רגליי.
חלשה דעתו של מר עוקבא (שלאשתו נעשה נס ולא נכוו רגליה, ולו לא אירע הנס).
אמרה לו אשתו: טעם הנס שנעשה לי הוא, שאני נמצאת בבית במשך היום, וכשבאים עניים לבקש צדקה אני יכולה להגיש להם מאכלים מוכנים, להנאה מיידית, ולא כסף, שעליהם לטרוח ולקנות בו אוכל.
התלמוד תמה על נוהג זה של מר עוקבא, שלא הסכים להיחשף בפני העני: "ומאי כולי האי (=מה כל זה)?".
והתשובה: "דאמר מר זוטרא בר טוביה אמר רב, ואמרי לה (=ויש אומרים) אמר רב הונא בר ביזנא אמר רבי שמעון חסידא, ואמרי לה אמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יוחי: נוח לו לאדם שימסור עצמו לתוך כבשן האש, ואל ילבין פני חברו ברבים."
בתלמוד מסופר עוד על מר עוקבא, שהיה שולח פעם בשנה 400 דינרים לעני שגר בשכונתו.
כשהתברר לו שהעני הזה מפונק עד מאוד, ונזקק ליין ישן לזילוף לריח טוב, כפל מר עוקבא את הסכום ששלח.
כן מסופר על חשבון שערך מר עוקבא בפנקס הצדקה שלו, לפני פטירתו: סמוך לפטירתו, ביקש מר עוקבא שיביאו אליו את חשבונות הצדקה שלו.
נמצא שהיה כתוב בפנקס סכום של שבעת אלפים דינרים סיאנקיים (שֵם מקום - רש"י).
אמר: צידה קלה לדרך רחוקה!
ציווה לבזבז ולחלק לצדקה חצי ממונו.
גם כאן מעשיו של מר עוקבא מעוררים תמיהה אצל חכמי התלמוד: והיכי עביד הכי (=ואיך עשה כך)?
והרי אמר רבי אילעאי: באושא התקינו, המבזבז (מממונו לצדקה) - אַל יבזבז יותר מחומש?
ובתלמוד הוסבר, דבר זה אמור באדם חי, שמא יירד מנכסיו ויצטרך להתפרנס משל אחרים; אבל לאחר מיתה אין בכך בעיה.
מר עוקבא נפטר והשאיר יתומים קטנים.
כאפוטרופוס על נכסי היתומים התמנה שמואל.
מר סמית הולך לוושינגטון הוא סרט דרמה מ-1939 בבימויו של פרנק קפרה, אודות הממשל האמריקני.
הסרט היה מועמד לאחר הקרנתו לאחד עשר פרסי אוסקר (וזכה רק עבור התסריט המקורי).
הוא הפך את ג'יימס סטיוארט לכוכב קולנוע.
בסרט כיכבו גם ג'ין ארתור וקלוד ריינס; כמו גם קבוצת שחקני משנה ידועים, ביניהם: אדוארד ארנולד, גיא קיבי, צ'ארלס ליין, יוג'יו פאלט ותומאס מיטשל.
הוא נכתב בידי לואיס ר' פוסטר וסידני בוכמן.
הסרט כונה "בעל חשיבות תרבותית" על ידי ספריית הקונגרס ונבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
סנאטור סאם פולי נפטר במהלך כהונתו, ומושל מדינתו (שמה לא צוין), יוברט "האפ" הופר (גיא קיבי), נדרש למנות לו מחליף.
זהותו של המחליף חשובה במיוחד לג'ים טיילור (אדוארד ארנולד), אדם תקיף ורב השפעה במפלגה, המבקש להעביר חוק להקמת סכר במדינה במימון פדרלי.
טיילור תובע מהמושל הופר למנות לתפקיד את הוראס מילר הצייתן, ולדרישתו מצטרף הסנאטור השני מטעם המדינה, ג'וזף פיין (קלוד ריינס), אשר יחד עם הסנאטור פולי קידם את הצעת החוק עד כה, ועתידו הפוליטי תלוי במידה רבה בהיענותו לטיילור.
מצד שני, מתעוררת תגובה ציבורית נגד מינוי מילר, אשר יהווה חיזוק לשליטתו המשחיתה של טיילור במדינה, ובעד המועמד הרפורמטור הנרי היל.
אם ימנה את מילר - יעורר כעס ציבורי רב, ואם ימנה את היל - יכעיס את טיילור.
כך או כך, יסכן את תפקידו ומעמדו הפוליטי.
כשהוא מגיע לביתו, הוא מופתע מתביעת ילדיו למינוי מועמד שלישי - ג'פרסון סמית (ג'יימס סטיוארט), מנהיגה של תנועת נוער בשם "The Boy Rangers".
המושל יושב על המדוכה ואין ביכולתו לבחור בין הרפורמטור למוקיון הפוליטי, ולפיכך הוא מחליט להטיל מטבע.
ברגע שהמטבע נוחת על השולחן כשהוא ניצב באופן אנכי - נתמך בעיתון שבו מופיעה כתבה על מר סמית - הוא מחליט לבחור בסמית, כשהוא סבור כי תדמיתו הנקייה, מחד, תרצה את הציבור, בעוד שתמימותו, מאידך, תהפוך אותו קל להשפעה מצד המנגנון הפוליטי של טיילור.
סמית נלקח תחת חסותו של הסנאטור פיין - המוערך ציבורית, אך מושחת לאמתו של דבר.
סמית מעריץ אותו כיוון שהוא סבור שהוא אדם ישר, וכן כיוון שהיה חברו הוותיק והטוב ביותר של אביו המנוח.
הוא מפתח משיכה מיידית לבתו של הסנטור, סוזן פיין (אסטריד אלווין).
העיתונות בוושינגטון משגרת עד מהרה חיצי לעג כלפי סמית בשל היותו תמים וקל דעת, ולאחר שתמונה מביכה שלו מתפרסמת בעמוד הראשי, נטען שאין לו מה לחפש בוושינגטון.
פיין, על מנת להעסיק את סמית, מציע לו להגיש הצעת חוק.
הצעת החוק מייפה את כוחו של הממשל הפדרלי להלוות על מנת לרכוש אדמה במדינת הולדתו עבור מחנה נערים לאומי, שאותו ישלמו חזרה לאוצר של ארצות הברית, מהתרומות שיגויסו מצעירים ברחבי אמריקה.
אתר מחנה הנערים המוצע ניצב על אותה חלקת אדמה בקניון טרי, שהוא חלק מתוכנית ההשקיה של טיילור הזוכה בתמיכת סנטור פיין, על מנת לבנות את סכר וילט קריק.
המכונה הפוליטית משתמשת בפיין כבנשק, מאשימה את סמית בניסיון לגרוף רווחים מהצעת החוק שלו על ידי הנפקת הוכחה מזויפת שיש בבעלותו של סמית אדמה באותו שטח, וכי הוא ירוויח הון אישי מהקמת מחנה הנערים.
ברגע שניתנת לסמית ההזדמנות להגן על עצמו, הוא מוכה הלם מבגידתו של פיין ובורח מן הוועדה.
על כל פנים, העוזרת והמזכירה הצינית שלו, קלאריסה סונדרס (ג'ין ארתור) הגיעה לכלל אמונה בו ומדברת על ליבו שיגיש פיליבסטר בסנאט, רגע לפני שנערכת ההצבעה לגרש אותו.
כך פותח סמית, בעידודה ובסיוע של סונדרס מן היציע, בפיליבסטר שנמשך יממה תמימה.
ברם דא עקא, שלפי הוראותיו של טיילור, עיתונים ותחנות רדיו במדינת הולדתו של סמית מסרבים לדווח על מה שיש לסמית להגיד, ואף מעוותים את העובדות על מנת להפנות את דעת הקהל נגדו.
אפילו מאמץ שעורכים נערי תנועת הנוער שסמית מנהיג על מנת להפיץ את החדשות נבלם באמצעות התקפות בריוניות שנערכות על ידי עושי דברו של טיילור.
על אף שנדמה כי אפסה כל תקווה בעיר מולדתו, מתחילים הסנאטורים לשית לבם אליו, חרף תשישותו המוחלטת של סמית והצרידות שבקולו.
בשלב זה שולף פיין את הקלף האחרון בשרוולו: הוא מביא ארגזים של מכתבים ומברקים ממדינת הולדתו של סמית שדורשים את גירושו.
שבור לנוכח התפתחות זו, נאחז סמית בקרן אחרונה של תקווה לנוכח חיוך ידידותי הנשלח אליו מאת נשיא הסנאט (הארי קרי).
במשפטים האחרונים של נאומו הוא פונה באופן אישי לפיין, ולאחר שהוא נודר כי ימשיך בדרכו עד שיימצא מי שיהיה מוכן להקשיב לו הוא מתמוטט באפיסת כוחות.
סנאטור פיין עוזב את חדר הסנאט רווי רגשות אשמה ומנסה להתאבד.
לאחר שעוצרים בעדו, הוא מתפרץ לתוך אולם הסנאט, מתוודה בקול רם על כל מזימתו הזדונית ומאשש את ניקיון כפיו של סמית.
הפיליבסטר של סמית והעידוד המרומז לו הוא זוכה מנשיא הסנאט, מסמלים שניהם את אמונתו של הבמאי בהבדל שיש באפשרותו של אדם בודד לחולל.
נושא זה יידון אפילו בהרחבה רבה יותר בסרטו של קפרה "אלו חיים נפלאים" ויוזכר גם בסרטיו האחרים.
מיד לאחר שהופץ לראשונה, הותקף הסרט על ידי העיתונות הוושינגטונית והפוליטיקאים בקונגרס של ארצות הברית, כסרט אנטי-אמריקאי ופרו-קומוניסטי, בשל תיאורי השחיתות בממשל האמריקאי.
הסרט הוחרם בגרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית וספרד הפלנחית.
קפרה מספר שהסרט דובב בארצות אירופאיות מסוימות על מנת לשנות את המסר שלו, כדי שיתאים יותר לאידאולוגיה הרשמית.
בזמן שנאכף חרם על סרטים אמריקאים בצרפת הכבושה על ידי גרמניה ב-1942, בחרו בתי קולנוע אחדים להקרין את "מר סמית הולך לוושינגטון" כסרט האחרון בטרם ייכנס החרם לתוקפו, ונמסר כי בעל בית קולנוע אחד בפריז הקרין את הסרט ללא הפסקה במשך שלושים יום לאחר החרם.
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (מועמדות)
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (מועמדות) - ג'יימס סטיוארט
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (מועמדות) - הארי קארי
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (מועמדות) - קלוד ריינס
פרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר (זכייה) - לואיס ר' פוסטר
פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (מועמדות) - סידני בוכמן
מקום 29 ברשימת מאה שנים...
מאה סרטים של מכון הסרטים האמריקאי (1998)
מקום 26 ברשימת מאה שנים...
מאה סרטים של מכון הסרטים האמריקאי (2007)
הרומן עליו מבוסס הסרט מכונה "הג'נטלמן ממונטנה", אולם הוא אינו נוקב בשם המדינה בספר.
הקרנת הבכורה של הסרט בוושינגטון הבירה הייתה ב-17 באוקטובר 1939.
פרס האוסקר בו זכה ג'יימס סטיוארט עבור תפקידו בסרט "סיפורי פילדלפיה" כשנה לאחר מכן, נראה לעיתים כהכרה מאוחרת על תפקידו כג'פרסון סמית.
הסרט גם נהפך לסדרת טלוויזיה בעלת אותה שם שרצה בעונת השידורים של 1962–1963, בכיכובם של לס פרקר ורד פולי.
ב-1977 טום ליהלין עשה מחדש את הסרט כ"בילי ג'ק הולך לוושינגטון", חלק מסדרת בילי ג'ק.
הסרט נעשה מחדש בעיבוד השונה אך במעט ב-1992, בכיכובו של אדי מרפי "הג'נטלמן המכובד".
1939 הייתה שנה טובה עבור תומאס מיטשל.
הוא הופיע בשתי קלאסיקות נוספות באותה שנה: "חלף עם הרוח" ו"מרכבת דואר", שעבורו הוא זכה באוסקר כשחקן המשנה הטוב ביותר.
מועמד קונטיקט לסנאט נד לאמונט, הופיע במסע תעמולה שהוא פרודיה על הסרט.
אף אחת מהמפלגות בארצות הברית, לא הרפובליקנית ולא הדמוקרטית, אינן מוזכרות בסרט.
הקומיקאי דניס מילר כינה את הופעת הסטנד-אפ הראשונה שלו ב-HBO "מר מילר הולך לוושינגטון".
הוא גם התייחס לסרט לפחות פעמיים בתוכניתו "דניס מילר בשידור חי".
הוא התייחס לאל גור כ"מר סמית נשאר בוושינגטון" בהתהללות אחת ובהלצה אחרת אמר ש"אם פרנק קפרה היה משקיף על וושינגטון בת ימינו, מר קפרה לא היה נשאר בבית".
פרק מהסדרה "איש משפחה" נושא את השם "מר גריפין הולך לוושינגטון", ובו משמש פיטר כנשיאן של סיגריות אל דוראדו, המנסה לשכנע את הקונגרס שהסיגריות הן מועילות.
אחד מהשלבים של משחק הווידאו מ-2005 "Destroy All Humans", קרוי "מר קריפטו הולך לוושינגטון", באזכור לסרט.
בסדרה "משפחת סימפסון" ישנו פרק בשם "מר ליסה הולך לוושינגטון".
זהו הפרק השני בעונה השלישית, ששודר ב-26 בספטמבר 1991 והוא בעל עלילה דומה.
הפרק "Beyons Blunderdome" מהסדרה "משפחת סימפסון", פרק ראשון בעונה ה-11, ששודר ב-26 בספטמבר 1999, עוסק בשיתוף הפעולה של הומר עם מל גיבסון, בעשייתו מחדש של הסרט "מר סמית הולך לוושינגטון".
בסרט "Take Her She's Mine" משנת 1963, מקוננת דמותו של סטיוארט שאנשים מבלבלים אותו עם: "זה, או, שחקן, מאז שמר סמית הולך לוושינגטון יצא לאקרנים".
מָרָא דְאַתְרָא, (מארמית "אדון המקום") הוא כינויו של הרב המקומי.
מבחינת ההלכה היהודית פסיקותיו מחייבות את אנשי מקומו, בזמן כהונתו ובמקרים מסוימים גם לדורות הבאים.
אולם כיום, עם שיפור אמצעי התקשורת בין מקומות, הולך מעמדו ונשחק.
המונח "מרא דאתרא" אינו מופיע בתלמוד בצורתו זו, ואולם המשמע ממקורות רבים בו, שהיה מקובל לפסוק להלכה על פי רב המקום, אף כאשר היה בדעת מיעוט.
כך מסופר בברייתא המובאת בתלמוד הבבלי:
על אף שפסיקות אלו נדחו מהלכה על ידי רוב החכמים, הרי שחז"ל ראו כלגיטימית, ואף ראויה, את ההליכה בעקבות רבני מקומם.
כך עולה גם ממקורות אחרים בתלמוד (עירובין צד,א - "אתריה דשמואל הוה" = מקומו של שמואל היה, ועל כן פסקו לפיו; פסחים ל,א - "אתריה דרב הוה" = מקומו של רב היה; ועוד).
עם זאת, דין זה לא הובא ברמב"ם וגם לא בטור.
הרשב"א (בן המאה ה-13) סבר כי הסיבה לכך שיש ללכת אחרי רב המקום, היא שאחרת הדבר מתפרש כזלזול בכבודו, וכבוד החכם הוא כבוד התורה עצמה.
הרשב"א אף הרחיב את המושג, לכל מקום שנהג ללכת בעקבות פוסק מסוים:
ר' יחיאל מיכל הלוי אפשטיין (בן המאה ה-19), בעל החיבור ערוך השולחן, מחדש כי האיסור על רב לחלוק על רב היישוב הוא מגדר הסגת גבול.
המושג "מרא דאתרא" בימינו עדיין קיים בעיקרו, כאשר לקהילות רבות ישנו רב אשר לו הם שומעים ולעומתם החסידים נשמעים לרב שלא חייב לגור ביישוב בו הם מתגוררים או אף במדינה בה הם חיים.
כך לדוגמה כתב הרב יעקב אריאל:
יש המחלקים בין נושאים עקרוניים כלליים, הקשורים לפרהסיה המקומית, לבין נושאי פסיקה פרטניים, הקשורים למנהג אבות.
כך כתב הרב שלמה בן אליהו:
מעמדו של מרא דאתרא עלתה לדיון בעקבות המחלוקת הפנימית בציבור הדתי-לאומי, האם מבחינה הלכתית יש לסרב לפקודה לפינוי יישובים או לא.
בדרך כלל עלתה השאלה בקרב צעירים שרב היישוב שלהם (או הרב הצבאי) פסק בצורה אחת, וראש הישיבה (או הסמכות הרוחנית הגדולה) פסק אחרת.
בדרך כלל גם במקרה זה צומצמה סמכותו של מרא דאתרא, לעומת הסמכות הרבנית הכללית יותר.
הרב ד"ר אהרן ליכטנשטיין, ראש ישיבת הר עציון דן במהות התפקיד של המרא דאתרא בימינו, במאמרו לרגל שבעים שנה ליסוד הרבנות הראשית לישראל ומשיב בתשובה לשאלה :
"האם הרבנים הראשיים הם "מרא דאתרא?
לדעת הרב עובדיה יוסף, רבי יוסף קארו הוא מרא דאתרא של ארץ ישראל, ולפיכך כל היהודים בארץ, בלי קשר לעדתם, צריכים להישמע לפסיקותיו.
סמכותו של מרא דאתרא בעניינים לא-הלכתיים
המושג "מרא דאתרא" במקורו הוא הלכתי, אך כיום יש שמורחבת סמכותו גם לנושאים כלליים לא-הלכתיים.
כך, לדוגמה, כתב הרב מנחם מנדל שניאורסון:
סמכות רב היישוב בראי בית המשפט
שופט בית המשפט העליון אליקים רובינשטיין דן בנושא "סמכות הפסיקה של רב ביישוב", וכך הוא אומר:
פסק דינו של רובינשטיין בנושא הקמת המקווה כלל פיסקה באשר לתפקידו של המרא דאתרא: "מקווה טהרה חדש עמד להיבנות ביישוב אלקנה.
העותרים, אנשי חב"ד המתגוררים ביישוב, מבקשים לחייב את המשיבים לבנות את המקווה באופן העונה גם על הדרישות ההלכתיות של הנוהגים במנהג חב"ד.
לטענתם ראשי היישוב נוקטים נגדם בגישה מפלה ודווקנית, שמטרתה הדרת קהילת חב"ד מהיישוב.
המשיבים טוענים כי ההכרעה בסוגיית בניית המקווה, כמוה כהכרעה בכל שאלה הלכתית, מסורה היא לרב המקום והוא בעל הסמכות להורות על אופן בניית המקווה (ההדגשה אינה במקור)".
מר עולם היא תחרות יופי בינלאומית לגברים הנערכת משנת 1996. התחרות נערכת על ידי ג'וליה מורלי וארגון מיס עולם.
התחרות אינה נחשבת כאירוע שנתי ונערכה במועדים שונים ובמרווחי זמן משתנים.
בשנת 1996 החל שבועון לאשה לערוך תחרות יופי לגברים שנקראה "הגבר הישראלי" ובה הזוכה ייצג את ישראל בתחרות מר עולם, ב-1996 הזוכה היה צפריר בן צבי, ב-1997 הזוכה היה אלעד מדני וב-2000 ייצג את ישראל בתחרות ערן אליהו.
יוג'ין הרולד קראב, או בקיצור מר קראב הוא אחת הדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "בובספוג מכנסמרובע".
מר קראב מופיע ברוב פרקי התוכנית, וידוע בקמצנותו והאובססיביות שלו כלפי כסף.
את קולו של מר קראב מדבב קלנסי בראון.
בעברית, הוא מדובב על ידי עמי מנדלמן.
ישנן השערות האומרות שמר קראב נקרא על שמו של בכיר בנאס"א, יוג'ין קרנץ.
מר קראב הוא סרטן כפי שנרמז משמו.
אישיותו של מר קראב מתאפיינת באובססיביות לכסף, בקמצנות רבה ובחמדנות.
באחד הפרקים אפילו ניסה לרצוח את סקווידוויד על מנת לקבל כסף עבור יצירותיו.
מר קראב מנהל את מסעדת הסרטן הפריך.
הוא מעסיק את בובספוג כטבח ואת סקווידוויד כקופאי (לפעמים מתנהג אל סקווידוויד באופן מוזר מרוב הנאה).
בחדרו של מר קראב תלוי על קיר החדר השטר הראשון שמצא בחייו.
מר קראב עושה את כל שביכולתו על מנת להתעשר, כגון מכירת חלקי גופו, הקמת באר משאלות, הכנת קציצות סרטן בעלת דברים מיוחדים (נקניקיה בטעם קציצת סרטן, קציצת סרטן עם ממרח ג'לי מדוזות, קציצת סרטן מפלצתית, קציצת סרטן תוספת אקסטרה גבינה, קציצת סרטן תוספת חמוצים) ועוד.
קראב הוא אביה של פרל קראב, לווייתנית מתבגרת בת 16. קראב אוהב את בתו, אף כי במספר פרקים אמר קראב כי הדבר שהוא אוהב ביותר בחייו הוא כסף.
מר קראב מתקמצן גם כלפי בתו פרל, כמו שנראה בפרק בו פרל חגגה את יום הולדתה, בו מר קראב חילק פצפצים לכל המתארחים.
מר קראב אוהב את בובספוג ובפרק "החופשה של מר קראב" אמר קראב כי בובספוג הוא הבן שמעולם לא היה לו.
מר קראב חי בבית שצורתו היא עוגן חלוד, יחד עם בתו, פרל קראב.
פרל נבוכה מקמצנותו ואובססיביותו של מר קראב.
בצעירותו קראב שירת בחיל הים והוענק לו הכינוי "קראב שרירי ברזל".
בפרק "סבאל'ה שודד הים" מתגלה שמר קראב הוא בן למשפחת שודדי ים, ושמר קראב ירש את הקמצנות ואת האובססיביות לכסף מסבו, סבא קרבא.
סבו של מר קראב, סבא קרבא, נראה מתגאה מאוד בנכדו.
מר קראב הוא שודד הים האחרון למשפחת קראב.
למר קראב יריב ושמו פלנקטון.
בעבר, פלנקטון וקראב היו החברים הטובים ביותר, אך בגלל מריבה על מתכון קציצת הסרטן הפכו לאויבים.
פלנקטון מנהל את מסעדת הדלי, מסעדה לא מוצלחת בצורת דלי ענק, שמתחרה בסרטן הפריך, ומנסה בפרקים רבים "לגנוב את המתכון הסודי לקציצת הסרטן" אותו המציא קראב, כדי לפרנס את עצמו.
פעמים רבות מנסה בובספוג לגרום לקראב ולפלנקטון לחזור ולהיות שנית חברים, ללא הצלחה.
מר קולפרט היא קומדיה שחורה מאת המחזאי הגרמני דויד גיסלמן.
רלף, חוקר כאוס ושרה, מזכירה, חיים חיים בורגניים משעממים, מחפשים ריגושים חדשים לחייהם.
הם מחליטים להזמין זוג אחר לארוחת ערב ולעשות להם תרגיל פסיכולוגי.
הזוג האחר הם אדית, מזכירה שעובדת ביחד עם שרה ובסטיאן, ארכיטקט.
במרוצת הערב, שעובר דרך שיחות בורגניות אופייניות על מקומות העבודה של הגברים, הזמנת פיצות פרטנית במיוחד והשתכרות מאלכוהול.
הזוג המארח מתבדח ואומר לזוג המתארח שהם רצחו את מר קולפרט, מנהל החשבונות של החברה בה עובדות הנשים והכניסו אותו לתיבה גדולה ומוזרה הממוקמת במרכז הסלון.
במהלך הערב האורחים מנסים לבדוק אם הבדיחה אמיתית או לא והערב מסתיים כשכל הקליפות מוסרות.
לאחר שפיכות דמים והפרשות אחרות מתגלה פרצופם האמיתי של כל הנוגעים בדבר.
במהלך הערב הם מזמינים פיצה ושליחת פיצה תמימה נקלעת לסלון שלהם ובשלב מסוים ננעלת בפנים.
המחזה מתאר את התנפצותה של הבועה הבורגנית ובודק לאילו מקומות אנשים מוכנים ללכת כדי להכניס עניין לחייהם.
המחזה מבטא את קהות החושים של כלל האנשים.
רון שוורץ כתב על ההצגה בביקורתו בעיתון גלובס:
"מר קולפרט" הוא מחזה שדן בתרבות הריק האופפת את שנות ה-2000 המערביות.
ובמילים אחרות, הצחוק הרם והלא תמיד נשלט, לנוכח מיצגי השיגעון המשוחקים נפלא, הופך עם סיום ההצגה למצחיק פחות כאשר מופנמת ההכרה שהבדיחה היא בעצם, עלינו.
ליתר דיוק על החברה שבה אנו חיים.
חברה מנוכרת ואלימה שבה בני האדם הפכו לאכזריים ולבלתי סלחניים."
המחזאי הגרמני דויד גיסלמן כתב את "מר קולפרט" ב-1999 בשפה הגרמנית.
ההצגה עלתה לראשונה בבימת במאים צעירים ברויאל קורט, לונדון בשנת 2000. מייד אחר-כך עלתה בברלין בבימויו של מריוס פון מייבורג.
במרוצת השנים הוא הפך למחזה פרינג' מצליח שעלה בתיאטראות פרינג' ברחבי העולם.
הוא הוצג בין היתר באוסטרליה, פולין, וברוב מדינות אירופה.
המחזה תורגם בידי מולי שולמן ועינת ברנובסקי על בסיס מלגה ממכון גתה.
הוא עלה לראשונה במסגרת העונה הגרמנית, בניהולה של לילך דקל-אבנרי בתיאטרון תמונע בשנת 2010. מר קולפרט בוים בידי מולי שולמן, שהפיק אותו בשיתוף תיאטרון תמונע ורץ בתמונע מאז ועד היום (מאי 2013).
זו ההצגה הראשונה ששולמן ביים.
ההצגה הייתה מועמדת לשישה פרסי קיפוד הזהב לשנת 2010:
פרס הצגת השנה, פרס למולי שולמן על הבימוי, פרסים לשחקנית הראשית, לה היו מועמדות אפרת ארנון וסיון ששון, פרסי שחקן ושחקנית המשנה, להם היו מועמדים לירון ברנס וענבל לורי.
לבסוף ההצגה זכתה בשני פרסי קיפוד הזהב: לשחקני המשנה לירון ברנס וענבל לורי.
השחקנים: רלף – יואב היימן, שרה – רוני יניב, במקור – סיון ששון, בסטיאן - לירון ברנס, אדית – אפרת ארנון, שליחת הפיצה – ענבל לורי, מר קולפרט – גלעד פרידמן.
ההפקה עלתה בשנית ב-14 ביוני 2016 בגלריה קנטי, תל אביב.
זוהי הפקה עצמאית בבימויים של מאיה ניצן ואודי ברידנט.
בסטיאן - אבישי מרידור/ עמית ויינברג (מחליף), רודי שליח הפיצה - כרמל נצר.
השחקנים הם בוגרי מסלול משחק בסמינר הקיבוצים משנים שונות.
ניצן וברידנט הם בוגרי מסלול בימוי בסמינר.
עמוס דולב, מתיאס נאומן ולילך דקל-אבנרי (עורכים), מחזאות גרמנית של המאה ה-21 - אנתולוגיה.
מר עגבנייה היא סדרה קומית ישראלית לילדים המהווה סדרת בת של הסדרה "יובל המבולבל".
משנת 2012, שעובדה מאוחר יותר גם להצגת ילדים על שמה.
בזמן טיול יובל מוצא הודעה: "דרוש עוזר לדוקטור פרופסור פוקס", והוא מגיע איתה למעבדה.
העונה השלישית של הסדרה מכונה "הרפתקה מזמן אחר", ובה יובל עוזר למספר דמויות מההיסטוריה באמצעות מכונת זמן שהפרופסור בנה.
בעונה הרביעית מצטרפת ריבי הרובוטית שהפרופסור בנה.
במקום המצאות בצורת מכונות, מביאה ריבי ליובל המצאות בדמות עגבניות מיוחדות.
יובל נעזר בהן על מנת לסייע למספר דמויות מההיסטוריה אליהן הוא מגיע באמצעות מכונת זמן שהפרופסור בנה.
פרופסור פוקס (גיל וסרמן) - הגאון של המעבדה, ממציא המצאות שעוזרות ליובל הוא אומר את המשפט "בשם כל המולקולות".
ריבי הרובוטית (ליאת אזר) (עונה 4) - רובוטית שהפרופסור בנה, אומרת את המשפט "אני יודעת הכל על הכל" ונותנת ליובל המצאות בדמות עגבניות מיוחדות.
קריין החדשות (אלי גלפרין) (עונות 1–2) - הכתב של השכונה, בסוף כל כתבה הוא משגע את יובל ופוקס ואז מכבים אותו.
כתבת השטח (דקלה הדר) (עונה 3) - כתבת שמחליפה את קריין החדשות, מנחה את "חדשות הזמן".
יפית החיננית (לורן סביר) (עונות 1–2) - ילדה יפה בעלת כובע גדול.
גל בלי מזל (אורי אוריין) (עונות 1–2) - ילד שלעיתים מסתבך בצרות.
שולה פרגנולה (גיל וסרמן) (עונות 1–2) - שכנה מגושמת שגם לרוב מסתבכת בצרות.
אמו של גל בלי מזל.
כיכבה לאחר מכן גם במופע של פרופסור פוקס.
דן ההרפתקן (בן פרי) (עונה 2) - בחור הרפתקן שמנסה לאתגר את עצמו בדברים חדשים.
אמנון הקדמון (עמי סמולרצ'יק) (עונה 3) - איש מערות.
אדיר האביר (אמנון וולף) (עונה 3) - אביר מימי הביניים.
בוסבוסית הפרעונית השלישית (שרה קרפ) (עונה 3) - נסיכה ממצרים העתיקה.
מפל גועש (מיכל גבריאלוב) (עונה 3) - אינדיאנית מהמערב הפרוע.
גנרל בונז'ור (שראל פיטרמן) (עונה 4) - גנרל צרפתי מאירופה מהמאה ה-19.
ינאי החשמונאי (אלדד פריבס) (עונה 4) - חשמונאי מתקופת החשמונאים.
איתי הספורטאי (דני קרפל) (עונה 4) - ספורטאי מיוון העתיקה.
סינג א סונג (לוטוס אתרוג) (עונה 4) - לוחמת מקיסרות סין.
לוסי לאסו (תמרה קליינגון) (עונה 4) - בוקרת מהמערב הפרוע.
מר פיבודי ושרמן הוא סרט אמריקאי מסוגת מדע בדיוני קומי בהנפשה ממוחשבת משנת 2014. בסרט מככבות הדמויות מר פיבודי ושרמן מסדרת הטלוויזיה המצוירת "ההיסטוריה הבלתי סבירה של מר פיבודי ושרמן" ששודרה כחלק מ"רוקי ובולווינקל" בשנות ה-50 וה-60.
הסרט הופק על ידי חברת סטפן אנימציות והופץ על ידי חברת פוקס המאה ה-20. הסרט בוים בידי הבמאי רוב מינקוף (הידוע בשל בימויו בסרט מלך האריות) והופק בידי אלכס שוורץ ודניס נולאן קשינו.
טיפאני וורד - ביתו של ג'יי וורד ואחת היוצרות של הסדרה המקורית היא המפיקה בפועל.
בסרט מככבים המדבבים טיי בורל, מקס צ'ארלס, אריאל ווינטר, לזלי מאן, סטיבן קולבר ואליסון ג'ני.
"מר פיבודי ושרמן" הוא הסרט הראשון של חברת דרימוורקס שמבוסס על סדרת טלוויזיה.
הסרט יצא לאקרנים ב-7 בפברואר 2014 בממלכה המאוחדת וב-7 במרץ 2014 בארצות הברית.
ובישראל ב-13 במרץ 2014. הסרט הכניס 61 מיליון דולר בשבוע הראשון להקרנתו בארצות הברית.
בסרט הושקע תקציב של 145 מיליון דולר, הוא הניב רווחים של 272 מיליון דולר בסך הכל.
ב-9 באוקטובר 2015, יצאה סדרת ספין אוף: "המופע של מר פיבודי ושרמן", בה מתואר על תוכנית אירוח של מר פיבודי ושרמן ושל דמויות היסטוריות נוספות.
מר פיבודי הוא כלב גאון ומדבר העוסק במדע ובהמצאות טכנולוגיות.
יום אחד הוא מוצא ילד יתום ובוחר לאמץ אותו, הוא קורא לו שרמן.
מר פיבודי בונה מכונת זמן ומבלה עם שרמן ברחבי ההיסטוריה באמצעותה.
באחד הימים מתווכח שרמן עם בת כיתתו - פני, לגבי עובדות היסטוריות שלמד ממקור ראשון בזכות מכונת הזמן; פני לועגת לו על כך שהוא גדל אצל אב שהוא כלב, ושרמן בתגובה נושך אותה.
צוות בית הספר קורא למר פיבודי לשיחה, ומזהיר אותו כי שרמן עלול להילקח מרשותו.
שרמן מראה לפני את מכונת הזמן כדי להוכיח שאינו שקרן, ומשתמש בה אף על פי שאמר לו מר פיבודי שלא לגלות לאף אחד עליה.
לאחר מכן, שרמן ופני מבקרים במגוון תקופות, והאירועים ההיסטוריים בהן יוצאים מכלל שליטה.
לאחר שגם מר פיבודי משתמש במכונה בשביל להציל את שרמן ופני לאחר התקלות שהתרחשו, השלושה נאלצים לצאת למסע שנועד להחזיר את הדברים למסלולם ולתקן את רצף הזמן והחלל.
בסוף הסרט, בעקבות מה שעברו הדמויות שרמן ופני, הופכים מאויבים לחברים.
טיי בארל (בעברית עמוס שוב) - מר פיבודי: כלב גאון מדבר, אימץ את שרמן, מתמחה במגוון רחב של תחומים ריאליים והומניים וממציא מכונת הזמן "ווייבק".
מקס צ'ארלס (בעברית נדב ירושלמי) - שרמן: הבן המאומץ של מר פיבודי, בן 7, בעל ידע היסטורי רחב בזכות הרפתקאותיו עם מר פיבודי ברחבי הזמן.
אריאל וינטר (בעברית שירה מנדלוביץ') - פני פטרסון: בת כיתתו של שרמן.
סטיבן קולבר (בעברית יפתח אופיר) - פול פטרסון, אבא של פני
לזלי מאן (בעברית איילת רובינסון) - פטי פטרסון, אמא של פני
אליסון ג'ני (בעברית לירון אלידי) - גברת גראניון: עובדת של המועצה לשלום הילד, מנסה להפריד בין מר פיבודי ושרמן בטענה שכלב לא יכול לגדל ילד.
מל ברוקס (בעברית אברהם סלקטר) - אלברט איינשטיין
סטנלי טוצ'י (בעברית אלברט כהן) - לאונרדו דה וינצ'י
פטריק וורבארטון (בעברית אלדד פריבס) - אגממנון
לייק בל (בעברית עדי ארד) - מונה ליזה
קראן בראר (בעברית נעם פרנק) - מייסון- חבר לכיתה של שרמן.
מר סלפרידג' היא סדרת דרמה בריטית תקופתית המבוססת על חייו של הארי גורדון סלפרידג' ועל חנות הכלבו סלפרידג'ס אותה הקים בלונדון.
הסדרה שודרה ברשת ITV הבריטית וברשת PBS האמריקנית.
הסדרה עלתה לשידור ב-6 בינואר 2013 בממלכה המאוחדת וב-31 במרץ 2013 בארצות הברית.
העונה הרביעית והאחרונה הסתיימה ב-11 במרץ 2016.
ב-24 במאי 2011 הוכרז כי רשת ITV נמצאת במגעים עם חברת ההפקה ITV Studios על הפקת אדפטציה לביוגרפיה שכתבה לינדי וודהד "קניות, פיתויים ומר סלפרידג'".
לאחר מכן אושר כי אנדרו דייוויס יפתח את תסריט הסדרה.
עלילת העונה הראשונה מתרחשת בלונדון, תקופה בה נשים החלו ליהנות מחופש שניתן להן, ומספרת את סיפורו של הארי גורדון סלפרידג', מייסד חנות הכלבו סלפריג'ס ושל בני משפחתו ובעיקר של אשתו, רוז סלפרידג'.
במקור, הסדרה תוכננה לעלות לאוויר בשנת 2012. אולם נטען כי רשת ITV נאלצה לדחות את עלייתה לאוויר של הסדרה עקב שידורה של סדרה בעלת נושא עלילה דומה לזו בערוץ המתחרה, ה-BBC.
בצפון לונדון נבנה סט צילומים שהיווה העתק מדויק לפנים חנות הכלבו סלפריג'ס משנת 1909. חזית המבנה החיצונית נבנתה מחדש במספנה ההיסטורית בצ'טם במחוז קנט.
תחנת הרכבת התחתית הנטושה "אלדוויץ'" שימשה לצילום נסיעותיה של רוז סלפרידג' ברכבת התחתית בלונדון ולסצנות בפרק הראשון עם דמויותיהם של ויקטור קאליאנו, אגנס טאולר ואחיה ג'ורג'.
העונה השנייה עלתה לשידור ב-19 בינואר 2014. הבמאי אנתוני ביירן שביים 3 פרקים בעונה הראשונה חזר לביים כמה פרקים נוספים גם בעונה השנייה.
מלהק אמריקני צורף להפקה על מנת למצוא את השחקן הכי מתאים לגילום דמותו של הארי גורדון סלפרידג'.
סוכנו של ג'רמי פיבן הודיע לו על התפקיד וזה נפגש עם המפיק כריסי סקינס והבמאי ג'ון ג'ונס בלוס אנג'לס והתרשמו מהבנתו של פיבן את דמותו של מר סלפרידג'.
המפיקה בפועל קייט לואיס "נרגשה לפתות" את פרנסס או'קונור לגלם את דמותה של רוז סלפרידג' כיוון שהייתה מעריצה של השנייה במשך שנים.
השחקנית קתרין קלי לוהקה לתפקידה של ליידי מיי לוקסלי.
במרץ 2012 הוכרז ליהוקם של גרגורי פיטוסי (הנרי לקלייר), אסלינג לופטוס (אגנס טאולר), זואי טאפר (אלן לאב) וטריסטן גראוול (ויקטור קאליאנו) לצוות השחקנים של הסדרה.
בסקר שנערך בחסות אתר האינטרנט msn נמצא כי 80% מהמשיבים אמרו שימשיכו לצפות בסדרה לאחר הפרק הראשון.
פיל הוגאן מעיתון הגרדיאן ביכה על התפתחות הסיפור: "יש כל כך הרבה משברים וכל כך מעט דרמה" כתב.
כתב הדיילי מייל איאן היילנד התרשם מהסדרה ושיבח את הופעתו של ג'רמי פיבן, זואי טאפר ואסלינג לופטוס.
רוס סוויני מאתר האינטרנט Cultbox כתב כי לסדרה קיים כיוון אך "חסרה בתוכן ואין בה הפתעות אמיתיות", בנוסף שיבח סוויני את מעצבי התלבושות של ההפקה: "תשומת לב מדהימה לפרטים".
סוזנה לזרוס מהמגזין Radio Times סברה כי הרצינות של הדמות גרעה מהריאליזם של הסיפור.
עוד הוסיפה כי צוות השחקניות בסדרה יוצר את ה"מתח בעלילה" הנדרש כדי לשמור את הצופים.
גבריאל טייט מהמגזין Time Out כתב כי הסדרה לא מעודנת בעיניו, סדרה טיפשית עם ערכי הפקה מפוארים אך הסדרה מרגישה יותר כ"אסקפיזם אידיאלי ליום ראשון בערב", טייט ציין בנוסף כי דמותה של אגנס טאולר היא "לבה של הסדרה".
בנג'מין סצ'ר מעיתון הדיילי טלגרף כתב כי הסדרה היא "פחות נעימה ויותר כריזמטית" מהפקת הסדרה "The Paradise", "דרמה מפוארת ומוקצפת" ו"מחזה משעשע" כתב סצ'ר שבסופו של דבר לא האמין לסיפור העלילה.
דן אוון, מבקר טלוויזיה מאתר האינטרנט msn כתב "זהו ערב צפייה מפואר ליום ראשון בערב", עוד טען כי הסטים והתלבושות ה"נפלאות" לדבריו הרבה יותר מוצלחות מאלו של "אחוזת דאונטון".
הסדרה הופצה לשידור בינלאומי על ידי ITV Studios.
רשת ITV מכרה את הסדרה לשידור במספר ארצות שונות באירוע ה-Mipcom, בנוסף מכרה הרשת את הסדרה מראש לרשת Seven Network האוסטרלית ולחברת הלוויין הישראלית yes.
עונהפרקיםתאריך פרק בכורהתאריך פרק סיוםממוצע רייטינג
מר ראש תפוד הוא צעצוע אמריקאי המיוצר משנת 1952, שפותח ועוצב על ידי ג'ורג' לרנר.
הצעצוע מבוסס על צעצוע קודם בשם "עשה לך פרצוף" (מאנגלית: "Make a Face"), אשר כלל ערכת אביזרים בלבד שהכילה חלקי גוף ופרטי לבוש, אותם ניתן היה לחבר לתפוח אדמה אמיתי, וכל מיני ירקות אחרים.
הצעצוע מורכב מגוף פלסטיק של תפוח אדמה, שאליו ניתן לחבר את חלקי הגוף ופרטי הלבוש.
חלקים אלו כוללים לרוב שיער, אוזניים, אף, פה, ידיים, נעליים ועוד.
"מר ראש תפוד" היה הצעצוע הראשון שפורסם ברשתות הטלוויזיה, ולימים הפך לדמות משמעותית בסדרת סרטי ההנפשה "צעצוע של סיפור" של דיסני ופיקסאר.
לפני כן, הסדרה "חבורת בטטה" התבססה אף היא על המותג כשמר ראש תפוד וגברת ראש תפוד היו בתור המדריכים שלהם.
במרץ 2021 פורסם כי יצרנית המשחק מורידה את המילה "מר" משם המותג ותשווק אותו כ"ראש תפוד", וזאת כחלק משינוי תדמיתי שעברה החברה ומוצריה כחלק מהמעבר למאה ה-21. החלטה זו ספגה ביקורת רבה מאנשי ימין בארצות הברית, בהם העיתונאי הימני בן שפירו.
הגרסה המוכרת והנפוצה ביותר היא גרסת "מר תפוח אדמה", אך קיימת גם גברת וילד.
קיימת גרסה של דארת' ויידר, ועוד דמויות מ"מלחמת הכוכבים".
מר פיקלס היא סדרת טלוויזיה מונפשת שנוצרה על ידי ויל קרסולה ודייב סטיוארט לערוץ Adult Swim.
הסדרה סובבת סביב משפחת גודמן, ובאופן ספציפי סביב הבן שלהם בן השש טומי וכלבו מר פיקלס (אדון מלפפון חמוץ בתרגום לעברית).
הסדרה העלתה לאוויר 10 פרקי רבע שעה לעונה הראשונה שלה, שהוקרנה לראשונה ברשת ב -21 בספטמבר 2014 והסתיימה ב -23 בנובמבר 2014. העונה השנייה של הסדרה החלה ב-17 באפריל 2016 והסתיימה ב-26 ביוני 2016. העונה השלישית החלה ב-26 בפברואר 2018 והסתיימה כחודש לאחר מכן, ב-26 במרץ.
ב-18 בנובמבר 2019, עלה לשידור הפרק האחרון של הסדרה.
העלילה מתרחשת בעשור השני של המאה ה-21, בעיירה כפרית אמריקאית דמיונית.
מר פיקלס - הדמות הראשית.
כלב המחמד של משפחת גודמן, מגזע בורדר קולי, אוהב לאכול חמוצים (ומכאן שמו).
הוא גם נהנה מפציעה, הריגה ופולחן לשטן כמו גם עוסק באופן תדיר בהוללות מינית, לעיתים קרובות בסגנון סאדו-מזוכיסטי ובחטיפת בני אדם למגוון מטרות.
הוא בעל כוחות היפנוטיים המאפשרים לו לשלוט בבעלי חיים מקומיים ולגרום להם לציית לרצונותיו.
למרות הדרכים הרעות שלו, הוא מגן על טומי, הילד אשר מגדל אותו ולעיתים קרובות הורג את מי שאולי מתכוונים לפגוע בילד (לדוגמה פדופילים).
יש לו סכסוך ארוך שנים עם סבא של טומי, שהוא בן המשפחה היחיד אשר מודע לאופיו המרושע.
מר פיקלס מנצל לעיתים קרובות את היותו כלב ואת תמימותם של מרבית בני הבית כדי לגעת באזורים הפרטיים של אמו של טומי.
המלונה של פיקלס מובילה למחבואו- מערכת מנהרות שמלאה בדם, מחוות לשטן, חלקי גופות, אסירים חיים, וכיסא שבו בדרך כלל אוכל את המלפפונים החמוצים שלו.
הוא בעל אינטליגנציה ברמה גבוהה ביותר שמתבטאת, בין היתר במיומנויות מנתח ובמסוגלות לבנות אנדרואידים.
טומי גודמן (קולה של קטלין רוברוק) - בנה היחיד של משפחת גודמן, ילד קטן, נכה פיזית שלובש רגל-פלטה ורואה במר פיקלס כחברו הטוב ביותר, לעיתים קרובות מאכיל אותו במלפפון חמוץ בכל פעם שהוא מתנהג טוב.
טומי מוגן לעיתים קרובות על ידי מר פיקלס והוא מגן על מר פיקלס, למשל כאשר הוא לקח על עצמו לחפש את מר פיקלס לאחר שנחטף על ידי שכירי חרב.
בשל אישיותו הנאיבית (שכן הוא ילד), טומי בדרך כלל מתערב במצבים מסוכנים ומר פיקלס נוקט בצעדים כדי להציל אותו ולהיפטר מהאנשים הרעים המעורבים.
כמו רוב הדמויות בתוכנית, טומי אינו מודע לאופיו המרושע של מר פיקלס.
סטנלי גודמן (קולה של ג'יי ג'ונסטון) - אביו של טומי שעובד כטלמרקטינג.
הבוס של סטנלי מציק לו ללא הרף ; כתוצאה מכך, לסטנלי בקושי יש זמן לבלות עם משפחתו, במיוחד עם בנו.
עם זאת, סטנלי אומר גם ומחויב למשפחתו., נראה מר פיקלס למרות שהם לא אינטראקציה הרבה לכבד אותו במידה.
הוא אפילו הראה אי שביעות רצון כאשר זה נראה כאילו רופא עומד להביא נזק סטנלי.
בוורלי גודמן (קולה של ברוק שילדס) - האמא עקרת הבית של טומי לרוב היא רעיה צייתנית וכנועה לבעלה.
בוורלי מתעלמת מאופיו המרושע של מר פיקלס ומתעלמת מאזהרות אביה לגביו.
היא מתייחסת להתנהגות המינית של הכלב (למשל כאשר הוא מגשש ונוגע בה) כמעשים של כלב פשוט.
סבא גודמן (קולו של פרנק קוליסון) - סבו של טומי ואביה של גברת גודמן.
הוא בן המשפחה היחיד אשר מודע לדרכים רעות של מר פיקלס והיה עד לכמה רציחות ומעשי זוועה אחרים שבוצעו על ידי מר פיקלס.
עם זאת, רוב משפחתו ושריף העיירה מסרבים להאמין לטענותיו.
הוא רואה במר פיקלס כמפלצת, והוא רק מנסה להגן על עצמו ומשפחתו מהטבע המרושע של הכלב.
שריף (קולו של ויל קורסולה) – השריף ללא שם של העיר עתיקה.
הוא גר עם אמו ואחותו.
הוא מתנהג כמו ילד צעיר.
הוא נקרא לעיתים קרובות על ידי סבא כאשר יש לו ראיות לכך שמר פיקלס הוא מרושע, אבל מר פיקלס בדרך כלל מצליח להטיל את האשמה על מישהו אחר או להסיר את הראיות וגורם לשריף להישאר ספקן בנוגע לטענותיו של סבא.
באופן אירוני, למרות יכולותיו המפוקפקות כקצין משטרה, שריף הוא זוכה לעיתים קרובות עם הלכידה ומעצרם של יחידים מר פיקלס מגדיר לקחת את הנפילה, תורם לערים להציג שהשריף הוא רשמי אכיפת החוק מוסמכת.
פלויד (קולו של דייב סטיוארט) - עמיתו של סטנלי גודמן שעובד בטלמרקטינג.
סובל מהשמנת יתר חולנית כתוצאה מנסיעות לתחרויות אוכל שונות (שבהרבה מהן זכה).
בגלל הזכיות הרבות שלו בתחרויות אוכל, הוא נהפך לאדם עשיר.
הוא מתגורר באחוזה שעיצוב הפנים שלה מבוסס בעיקר על אוכל.
יש לו גם חדר כושר, אבל הוא לא משתמש בו מאז שהוא לא יכול לעבור בדלת.
סטיב - אדם המחמד של מר פיקלס, חי כעבד סאדו אשר הולך על ארבע ומתנהג ככלב, אפילו נובח.
סטיב מתגורר במערות מתחת לבית של משפחת גוטמן.
לעיתים קרובות הוא לוקח חלק בפעילויות המושחתות של מר פיקלס.
מר רובוט היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמת מתח, שנוצרה על ידי סאם אסמאעיל.
הסדרה עלתה לשידור ב-24 ביוני 2015 בערוץ USA.
פרק הפיילוט היה זמין לצפייה מספר שבועות לפני כן ברשת וב-VOD.
העונה הראשונה כללה 10 פרקים ועוד לפני עלייתה לשידור, חודשה הסדרה לעונה שנייה בת 12 פרקים, אשר עלתה לשידור ב-13 ביולי 2016. ב-16 באוגוסט 2016, חודשה הסדרה לעונה שלישית, שעלתה לשידור ב-11 באוקטובר 2017. בדצמבר 2017 חודשה הסדרה לעונה רביעית בת 8 פרקים.
אולם, באוגוסט 2018 פורסם כי עונה זו תהיה האחרונה בסדרה, וכן הורחבה ל-13 פרקים.
העונה הרביעית עלתה לשידור ב-6 באוקטובר 2019 ושני פרקי הסיום שודרו ב-22 בדצמבר 2019.
הסדרה זכתה להצלחה וביקורות חיוביות, ובשנת 2016 זכתה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה (כריסטיאן סלייטר) וכן בפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי מצטיין בסדרת דרמה (ראמי מאלק).
יוצרי ומפיקי הסדרה מתגאים בכך שהיא מדויקת ביותר מבחינה טכנולוגית ונחשבת היצוג המדויק ביותר של האקינג בקולנוע ובטלוויזיה.
בישראל משודרת הסדרה בשירות סלקום tv החל מנובמבר 2015, והחל ממאי 2016 גם בערוץ HOT Plus.
בהמשך עלתה לשידור גם בשירות פרטנר TV.
הסדרה עלתה לשירות נטפליקס ב-23 באוגוסט 2021.
הסדרה עוקבת אחרי אליוט אלדרסון, גבר צעיר שחי בניו יורק ועובד בחברת אבטחת מידע בשם "Allsafe" כמהנדס אבטחת מידע.
אליוט מתמודד עם פיצול אישיות חרדה חברתית ודיכאון קליני, וסובל מפרנויה וממחשבות שווא, ולאורך כל הסדרה הדמות השנייה משתלטת לו על התודעה.
אליוט נוהג לפרוץ למחשביהם ולחשבונותיהם האישיים של האנשים עמם הוא בא במגע, בהם חברים, עמיתים לעבודה וגורמים מקצועיים, ולפעמים לפעול לפי המידע כדי להגן על קרוביו.
המניע המרכזי לפעולותיו הוא הבוז שהוא חש כלפי הקפיטליזם האמריקאי והרצון לפגוע במי שהוא רואה כגורמים המזיקים ביותר בתוכו, תאגידי הענק והקונצרנים.
אליוט מגויס על ידי דמותו השנייה בדמות האקר אנרכיסט בשם "מר רובוט", המצרף אותו לקולקטיב של האקרים מהפכניים הנקרא "fsociety".
אחת המשימות שלהם היא לבטל את כל החובות לבנקים העולמיים בכך שהם מצפינים את כל המידע של קונצרן הבנקאות הגדול בעולם הקרוי "E corp", ומשמידים את הגיבוי הקשיח לאותו מידע.
אליוט אלדרסון (ראמי מאלק): מהנדס אבטחה ב"אולסייף סייברסקיוריטי" והאקר ב-fsociety, סובל מחרדה חברתית.
מר רובוט (כריסטיאן סלייטר): האקר אנרכיסט שמגייס את אליוט למחתרת ההאקרים fsociety.
דארלין אלדרסון (קרלי חייקין): אחותו של אליוט והאקרית ב-fsociety.
אנג'לה מוס (פורשה דאבלדיי): חברת ילדות של אליוט ועובדת בחברת אולסייף, בעונה השנייה עובדת ב-E corp.
טיירל ווליק (מרטין וולסטורם): סגן נשיא בכיר של מחלקת הטכנולוגיה בחברת E corp בתחילת הסדרה.
פיליפ פרייס (מייקל כריסטופר): המנכ"ל של חברת E corp, עושה הכול כדי להציל את החברה לאחר הפריצה של fsociety.
ג'והאנה ווליק (סטפני קורנליסן): אשתו של טיירל ווליק.
גדעון גודארד (מייקל גיל): מנכ"ל חברת אלסייף, מחבב את אליוט.
אולי פרקר (בן רפפורט): חבר של אנג'לה ועובד בחברת אלסייף.
שיילה ניקו (פרנקי שאו): השכנה וסוחרת הסמים של אליוט.