tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, במהלך שנת 2012 החלה בריטניה להכשיר פעילי אופוזיציה סורים באיסטנבול בענייני תקשורת, חברה אזרחית וממשל מקומי, ואספקת ציוד לא קטלני כגון תקשורת לוויינית ומחשבים.
ב-24 בפברואר 2012, הייג הכיר במועצה הלאומית הסורית כ"נציגה לגיטימית" של המדינה.
הוא אמר גם שממשלתו של בשאר אל-אסד "איבדה את הזכות להנהיג" על ידי "והיא ספוגה בדמם של אנשים חפים מפשע".
הייג אמר: "היום עלינו להראות שלא נפקיר את העם הסורי בשעתו החשוכה ביותר".
הוא הוסיף כי "האחראים לרצח של משפחות שלמות, הפגזות בתים, הוצאת עצורים להורג, טיהור יריבים פוליטיים ועינויים ואונס של נשים וילדים חייבים לתת דין וחשבון".
במרץ 2012 הורה האג על פינוי כל הדיפלומטים הבריטים מסוריה וסגרה את שגרירות בריטניה בדמשק בגלל איומים ביטחוניים מתגברים.
האג אמר לפרלמנט: "קיבלנו שגרירות בדמשק למרות האלימות כדי לעזור לנו לתקשר עם כל הצדדים בסוריה ולספק תובנות לגבי המצב בשטח".
הוא הוסיף: "כעת אנו שופטים כי ההידרדרות במצב הביטחוני בדמשק מסכנת את צוות השגרירות והשטחים שלנו".
האג אמר כי החלטתו "בשום אופן לא מפחיתה את המחויבות של בריטניה לדיפלומטיה פעילה כדי לשמור על לחץ על משטר אסד להפסיק את האלימות".
הוא המשיך ואמר כי: "נמשיך לעבוד בשיתוף פעולה הדוק עם מדינות אחרות כדי לתאם לחץ דיפלומטי וכלכלי על המשטר הסורי.
במאי 2013 הוביל ביחד עם צרפת את המאבק להסרת האמרבגו של האיחוד האירופי על חימוש המורדים בסוריה, אך ביולי 2013 החליטה בריטניה לנקוט גישה מאופקת יותר בנוגע והסתייגה מחימוש המורדים.
ביולי 2014 התפטר מתפקידו, כחלק מחילופי גברי מקיף, שערך ראש הממשלה קמרון בממשלת בריטניה, במסגרת הריענון האגרסיבי ביותר שערך בממשלה מאז שנכנס לתפקיד ב-2010. את הייג החליף פיליפ האמונד, שר ההגנה שנחשב אירוספקטי במיוחד לעומת הייג.
לאחר מכן כיהן עד מאי 2015 כיו"ר בית הנבחרים הבריטי.
בבחירות לפרלמנט הבריטי ב-2015 לא העמיד עצמו לבחירה מחדש.
אף על פי שבאופן מסורתי המפלגה השמרנית בבריטניה היא פרו-ישראלית, הייג כשר החוץ הבריטי ביקר את ישראל מספר פעמים.
זמן קצר לאחר שנכנס לתפקיד הביע אכזבה מכך שישראל לא חידשה את הקפאת הבנייה בהתנחלויות.
בפברואר 2011, תקף את תגובת ישראל לניסיון ההפיכה במצרים והזהיר כי "תהליך השלום במזרח התיכון עשוי ליפול קורבן לרוח המהפכנית הסוחפת את העולם הערבי".
בדצמבר 2012, עמד בראש קבוצת שרי החוץ האירופים שהביעו התנגדות לבניית מבשרת אדומים (E-1).
בסוף אותו חודש גינה בחריפות את ההחלטה על הקמת אוניברסיטה באריאל ואמר כי "אנו מאוכזבים.
אריאל שוכנת מעבר לקו הירוק ביישוב בלתי חוקי על פי החוק הבינלאומי", "זוהי פעולת התגרות קשה".
במאי 2013, תקף בחריפות את הבנייה הישראלית בשטחים ואמר כי "ככל שהזמן עובר, ישראל מאבדת את תמיכתה בבריטניה ובשאר מדינות אירופה".
ויליאם הורסט ריס היה שמאי מקרקעין בריטי חשוב וחבר בית הדין הבריטי למקרקעין משנת 1973 ועד יציאתו לגמלאות בשנת 1989. ריס היה היוזם והעורך של חמש המהדורות הראשונות של Valuation: Principles into Practice , המדריך המוביל בתחום הפרקטיקה השמאית בבריטניה.
ריס נולד בבושי, הרטפורדשייר שבמזרח אנגליה.
את ניסיונו המעשי החל לצבור בחברת סאלטר, רקס ושות', כאשר באותה תקופה למד ניהול נכסים (שמאות) ב-College of Estate Management בלונדון, בית הספר הגבוה המוביל באנגליה למקצועות הנדל"ן.
בזמן מלחמת העולם השנייה התגייס לחיל התותחנים המלכותי ובהמשך שובץ כקצין בהנדסה קרבית.
בזמן הפלישה לנורמנדי היה אחראי להצבת טנקי דמה לשם הטעיית האויב.
בסוף המלחמה השתחרר בדרגת רב-סרן.
לאחר המלחמה שימש ריס מרצה במכללה לניהול נכסים (College of Estate Management), ובין השנים 1948–1951 כיהן כדיקן המחלקה לשמאות במוסד.
בשנת 1949 חיבר יחד עם דייוויד לורנס והרולד מיי את המהדורה השנייה של הספר Modern Methods of Valuation , ספר יסוד לנושא התאוריה השמאית, ובהמשך ערך את ארבע המהדורות הבאות.
בשנת 1951 החל לעבוד בחברת הייעוץ בנדל"ן ריצ'רד אליס (אשר כיום מיוצגת בישראל על ידי מ.א.ן.
בתקופה זו ייצג את גב' הרווי בתביעה המשפטית "הרווי נגד קראולי", מקרה אשר הצמיח את המושג "עלויות קראולי".
בשנת 1961 נהיה שותף בכיר בחברת טרנר, ראדג' וטרנר, וב-1973 התמנה לשמאי החבר בבית הדין למקרקעין בבריטניה (Lands Tribunal).
ריס היה אחראי להחלטות חשובות, בעיקר בתחום ההפקעות.
בשנת 1978 יזם את הוצאת המהדורה הראשונה של Valuation: Principles into Practice ושימש עורך חמש המהדורות הראשונות.
ויליאם הופקינס (William Hopkins; 2 בפברואר 1793 – 13 באוקטובר 1866) היה מתמטיקאי וגאולוג אנגלי, שפיתח את מודל המוצק של מרכז כדור הארץ, והסביר באמצעותו תופעות גאולוגיות רבות.
שמו יצא לתהילה כמנחה תלמידים לתואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג'.
הופקינס נודל בקינגסטון על סור , כפר קטן סמוך לגדת נהר הסור שבנוטינגהאמשייר במרכז אנגליה.
הוא היה בן יחיד לאביו ויליאם הופקינס, שהיה חוואי.
בנערותו למד חקלאות מעשית בנורפוק, ואביו שכר לו חווה קטנה בעיר-השוק בורי סט.
העיסוק בחקלאות לא עלה בידיו של ויליאם הצעיר, וכשאשתו הראשונה מתה, בסביבות 1821, החל בלימודי תואר ראשון בקולג' פרטהאוס שבקיימברידג'.
הוא סיים את לימודיו ב-1827, שביעי בהישגיו במתמטיקה במחזור, והשלים לימודי תואר שני ב-1830.
עוד לפני שסיים את לימודיו, נשא הופקינס לאישה את קרולין פרנסס בוייס (1799-1881), ולכן לא יכול היה להיות עמית בקולג'.
כתחליף, החל לעבוד כמורה פרטי, בהדרכת תלמידי המתמטיקה שהתמודדו על התואר "מתנצח בכיר" (שהוענק למי שסיים את בחינות המתמטיקה של קיימברידג' במקום הראשון באותה שנה).
בתפקיד זה הוא הצליח להפליא, עד שכונה "עושה המתנצחים", והכנסתו הגיעה ל-700–800 לירות שטרלינג בשנה.
עד 1849 הדריך 200 סטודנטים, שביניהם הגיעו 17 למקום הראשון, וביניהם מתמטיקאים ידועים לעתיד, כמו ארתור קיילי וג'ורג' סטוקס.
פרנסיס גלטון תיאר את אופן ההוראה של הופקינס כמתובל בסיפורים משעשעים, ישיר ומעניין, המתאר את הבעיות המתמטיות בהקשרן המטאפיזי, וכתב על זמן הלימוד אצלו "מעולם לא נהניתי כל-כך".
בין תלמידיו נמנה גם אדוארד רות' שהיה ל"מתנצח בכיר" ולעושה מתנצחים בעצמו.
ב-1833 פרסם הופקינס את ספרו הראשון, "יסודות הטריגונומטריה".
ב-1837 נעשה חבר החברה המלכותית הבריטית.
ב-1833, לערך, פגש הופקינס את אדם סג'וויק בברמות' , והצטרף אליו לכמה סיורים שהציתו את העניין של הופקינס בגאולוגיה.
בסדרת מאמרים שכתב ייסד את הגאולוגיה הפיזיקלית, כשהוא חוקר את ההשפעות שתהיינה לכח דחיפה הפועל מפנים כדור-הארץ על קרום כדור הארץ בשיטות מתמטיות ופיזיקליות.
ברעיונות אלה השתמש כדי לנתח את אזור האגמים בצפון ואזור וילד בדרום מזרח אנגליה.
הופקינס שיער שפנים כדור הארץ מוצק ברובו, דינאמי ומלא קמטים, שבו גזים ונוזלים רותחים יכולים ליצור כוחות הרמה מקומיים.
מודל זה עמד בסתירה לרעיונותיו של צ'ארלס לייל, שהאמין ב"מצב יציב" עם גלעין נוזלי, בתוך מעטפת בעובי של כ-100 מיילים.
הופקינס הציג את רעיונותיו בפני החברה המלכותית הבריטית בשנים 1838–1842, כשהוא מנתח את סיבוב כדור הארץ, כולל תופעות הנקיפה והנדנוד .
הוא טען כי התצפיות, התומכות בתאוריה שלו, אינן עולות בקנה אחד עם תאוריית הפנים הנוזלי.
ב-1847 הרחיב את התאוריה שלו כך שתסביר גם רעידות אדמה והתפרצויות געשיות.
ב-1850 קיבל את מדליית וולסטון של החברה הגאולוגית של לונדון, ונהיה נשיאה של החברה ב-1851. היה נשיא החברה הבריטית למדע ב-1853.
הופקינס טען גם שההתקררות ההדרגתית של כדור הארץ אינה משפיעה על האקלים.
ב-1851 קרא בפני החברה הגאולוגית עבודה "על הסיבות העשויות לשנות את הטמפרטורה של פני הארץ".
בנאום השני שלו כנשיא החברה, ביקר את התאוריה של אלי דה-בומון על התרוממות רכסי הרים, שלדעתו לא היו לה ראיות מספיקות.
במחקריו המאוחרים ביקש לכמת את ההשפעה של הלחצים האדירים בפנים כדור הארץ על נקודת הרתיחה ומוליכות החום של חומרים שונים.
מענק מן החברה המלכותית איפשר לו לקבל את עזרתם של תומסון, ג'יימס פרסקוט ג'אול וויליאם פיירביירן , כדי לבצע מדידות שתמכו, כך סבר, בתאוריה שלו.
ב-1851 סיים ג'יימס קלארק מקסוול לכתוב עבודת דוקטורט בהנחייתו.
הופקינס כתב גם על תנועת הקרחונים והסלעים שאלו נושאים במהלכה.
עיסוקו הזה הביא אותו לעימות עם ג'יימס דייוויד פורבס, שראה בתחום טריטוריה פרטית, ובז למה שראה כהעדר כישורים תצפיתיים מצידו של הופקינס.
בסופו של דבר, תומסון היה זה שהצביע על כך שאף על פי שמסקנותיו של הופקינס על מבנה כדור הארץ היו נכונות, הראיות הפיזיקליות והמתמטיות שלו היו לקויות בחסר.
הופקינס אהב מוזיקה ושירה, ונהנה לצייר נופים.
מאשתו השנייה נולדו לו בן ושלוש בנות.
את חייו סיים בבית משוגעים בסטוק ניוינגטון שבלונדון, ומת ממניה כרונית ומתשישות.
ויליאם אדוארד היקי , היה שחקן קולנוע אמריקאי.
היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1985 על הופעתו בסרט "הכבוד של פריצי".
היקי נולד בברוקלין לנורה ואדוארד היקי, שניהם ממוצא אירי.
החל את להופיע בגיל עשר במופעי רדיו.
השתתפותו הראשונה בסרט הייתה בסרטו של פרד זינמן "כובע מלא גשם" ולאחר מכן בקומדיה של מל ברוקס "המפיקים".
שיחק בשנות ה-70 בתור ההיסטוריון במערבון של ארתור פן "איש קטן גדול" ובתור המטיף בדרמה של ג'ון יוסטון "דם חכם".
ב-1985 שיחק בקומדיית הפשע של "הכבוד של פריצי" בה גילם את דון קוראדו פריצי, קיבל על הופעתו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1986 שיחק בדמותו הספרותית של אומברטינו דה קאסל אחד ממנהיגי מסדר הפרנציסקנים בסרטו של הבמאי הצרפתי ז'אן-ז'אק אנו המבוסס על הרומן "שם הוורד".
ב-1989 גילם את פרנק קלר בסרט הפשע "ים של אהבה", את הדוד לואיס בקומדיה "כיף של חופשה" ואת מפעיל הבובות בסרט האימה "אדון הבובות".
ב-1990 הועמד היקי לפרס אמי על הופעת אורח שנתן בסדרה "אגדות מעולם המסתורין", בנוסף שיחק בקומדיית הספורט של בילי קריסטל "תשכחי את פריז" ואת בילי ספרו בקומדיה "שמיים כחולים שלי".
ב-1993 דיבב בסרט "הסיוט שלפני חג המולד" את דמותו של ד"ר פינקלשטיין.
השתתף בתפקיד משני ב-1997 בקומדיה "הצילו, עכבר בבית!".
היקי נפטר בשנת 1997 כשהיה בן 69 מסיבוך נפחת במהלך צילומים, הוא נקבר ב"בית הקברות אברגרינס" שבברוקלין.
רומאו ויליאמס: ההרפתקאה מתחילה (1985)
אלוף האורות של ניו יורק (1988)
ויליאם הנרי הכלר היה מיסיונר וכומר בריטי-אנגליקני ציוני נוצרי שנטה למיסטיקה.
בשנת 1884 כתב את החיבור "שיבת היהודים לארץ-ישראל על פי הנביאים", בו חזה, לפי סימנים מיסטיים, שבשנת 1897 תתקיים שיבת ציון מלאה.
בעת כהונתו ככומר בשגרירות בריטניה בווינה הכיר את בנימין זאב הרצל, נתפס לרעיון הציוני, והיה למעריצו של הרצל.
בין היתר סייע להרצל להיפגש עם פרידריך הראשון, הדוכס הגדול מבאדן (דודו של וילהלם השני, קיסר גרמניה, שהכלר היה מחנך ילדיו), שסלל את הדרך לפגישה ההיסטורית בין הרצל לקיסר.
הכלר השתתף בכל ששת הקונגרסים הציוניים הראשונים, ושמר על קשר עם ההסתדרות הציונית העולמית גם לאחר מותו של הרצל.
הכלר נולד בעיר בנארס שבהודו הבריטית לאב גרמני שהיה מיסיונר אוונגליסטי-אנגליקני ולאם בריטית.
ב-1854 שבה המשפחה ללונדון, וב-1866 עברה לקרלסרוהה שבגרמניה.
הכלר, כמו אביו, היה אף הוא למיסיונר במסגרת החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים.
בשנים 1870–1871 שירת בצבא האימפריה הגרמנית כאיש כמורה וסיוע רפואי בעת מלחמת צרפת–פרוסיה.
עם סיום המלחמה קיבל על עצמו שליחות מיסיונרית ללגוס שבניגריה, אך שב לקרלסרוהה לאחר שחלה במלריה.
ב-1873 היה למחנך ילדיו של פרידריך הראשון, הדוכס הגדול מבאדן, והכיר כנער את בן-אחיו של הדוכס הגדול, וילהלם, לימים וילהלם השני, קיסר גרמניה.
לאחר מות בנו של הדוכס, לודוויג, ב-1876, עבר הכלר למחוז קורק שבאירלנד, שם נשא לאישה את הנרייטה האגינס (Henrietta Huggins, נפטרה ב-1922), ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
ב-1881 שב ללונדון ונתקל ביהודים פליטי "הסופות בנגב" (כינוי לפוגרומים שנערכו החל באפריל 1881 ועד מאי 1882 ביהודי דרום-מערב האימפריה הרוסית).
מראה הפליטים וסיפורם זעזעו אותו.
בתחילה עסק בפעילות הומניטרית בניסיון להשיג לפליטים זכויות התיישבות בארץ ישראל או באנגליה, אך בהמשך החל להתעניין בנושא ולנסות להבינו באופן רחב.
ניסיון זה השתלב בחזון הנבואי של הציונות הנוצרית, שלפיה גאולת העולם והביאה השנייה תלויות בגאולת עם ישראל.
הוא נסע בעצמו לבקר בקישינב, במוהילב ובאודסה, ונפגש עם יהודה לייב פינסקר ועם אנשי תנועת ביל"ו, להם הבטיח סיוע כספי מ"החברה הנוצרית האנגלית".
במקביל חיבר את החיבור המיסטי "שיבת היהודים לארץ-ישראל על פי הנביאים", בו טען, תוך הסתמכות על נבואה מימי הח'ליף עומר, כי "אחרי 42 ירחים נבואיים, שהם 1260 שנה, תוחזר ארץ-ישראל ליהודים, משמע ב-1896-1898".
פגישה עם הרצל ועשייה ציונית
לאחר שנכשל בניסיונו להתקבל למשרת הבישוף הפרוטסטנטי של ירושלים, קיבל בשנת 1886 את כהונת הכומר בשגרירות הבריטית בווינה.
שם קרא לראשונה את "מדינת היהודים" של הרצל, התרשם עמוקות וביקש לפגוש את האיש.
הכלר התייחס להרצל כדמות שיצאה מתוך חזונו המיסטי וכינה אותו "נביא ומלך היהודים", למבוכתו של הרצל.
הרצל מצידו תיאר את הכלר כ"איש סימפתי, עדין, בעל זקן נביאים ארוך" וכינה אותו גם "איש מופלא" ו"בעל-הזיה תמים".
ככל הנראה הייתה להכלר השפעה על פרידריך הראשון, הדוכס הגדול מבאדן, והוא הפך אותו לציוני נלהב.
כך ארגן פרידריך את פגישתו הראשונה של הרצל עם הקיסר שהתקיימה באיסטנבול ואת פגישתם בעת מסע וילהלם השני לארץ ישראל.
פרידריך אף פנה לצאר הרוסי ניקולאי השני בבקשה שיקבל את הרצל לפגישה, אך בקשתו לא התקבלה.
הכלר הצטרף להרצל בעת מסעו לארץ ישראל ב-1898. לאחר פגישתו המאכזבת עם הקיסר, השתכנע הכלר שעל אף שהמדינה היהודית תקום, לא יהיה זה בחסות גרמנית אלא בחסות בריטית.
לאחר מות הרצל היה מקורבם של אישים כמרטין בובר ובוריס שץ.
ב-1909 היה שותף להקמת מועדון הכדורגל "הכח וינה".
בשנת 1910 עזב את משרתו בווינה ושב ללונדון, שם המשיך לעשות נפשות לציונות.
בנוסף, פעל בנחרצות כנגד מלחמת העולם הראשונה, שעמדה בסתירה לחזון שמימש בגופו - אחדות בין העם האנגלי לגרמני.
לאחר המלחמה פרסם מספר פרסומים בהם חזה אסון נורא ליהודי אירופה אם לא ישובו לארץ ישראל, אך פרסומים אלה נפלו על אזניים ערלות.
עם מותו של משה מונטיפיורי, עברה המרכבה בה השתמש למסעותיו באירופה לידיו של ג'ון אגברט בנגוך (Bengough).
בנגוך היה ידיד משפחת מונטיפיורי, וכיהן כמנהל הסניף הווינאי של תאגיד הגז הבריטי שהוקם על ידי מונטיפיורי.
בנגוך העניק או מכר את המרכבה להכלר, שעסק באיסוף פריטים שונים על מנת להקים את המוזיאון הציוני בארץ ישראל.
על אף נוסח הצוואה, המרכבה של מונטיפיורי הועמדה למכירה פומבית בווינה ב-1909. בוריס שץ, שנודע לו על כך בעת ששהה בעיר הפציר בהכלר שלא למכור את המרכבה (שממילא לא היו עליה קופצים) וקיבל אותה ממנו עבור "בית הנכות בצלאל".
ויליאם הנרי היה כימאי אנגלי הידוע בשל חוק הנרי שגילה וקרוי על שמו.
נולד במנצ'סטר, לתומס הנרי ומרי קינסיי (Kinsey).
אביו היה רוקח ובעל עסקי כימיקלים.
בילדותו נפגע בתאונה שבעקבותיה היה מוגבל בפעילותו וסבל מכאבים כל חייו.
ב-1795 החל לימודי רפואה באדינבורו.
במקביל שמע גם הרצאות בכימיה.
הוסמך כרופא ב-1807. עבד זמן מה כרופא בבית חולים במנצ'סטר, אך עקב בעיות בריאות עזב את הרפואה והצטרף לעסקי הכימיקלים של אביו.
נישא ב-1803 למרי ביילי (Bayley).
התאבד בירייה, עקב מצבו הבריאותי, ב-2 בספטמבר 1836, בפנדלברי (Pendlebury) שליד מנצ'סטר.
מסיסות גז בנוזל (חוק הנרי)
הנרי עסק רבות בחקר השפעת הטמפרטורה והלחץ על מסיסות גזים בנוזלים.
על סמך מחקרים אלה ניסח את "חוק הנרי הנקרא על שמו.
החוק קובע כי "בטמפרטורה קבועה, כמות גז נתון, המומס בנוזל מסוג ונפח נתונים, תהיה ביחס ישר ללחץ החלקי של גז זה בשווי משקל עם הנוזל".
ב-1799 פרסם ספר לימוד על כימיה נסיונית (Elements of Experimental Chemistry) שעורר התעניינות רבה ועד 1829 הודפס ב-11 מהדורות.
הנרי התכוון לכתוב את ההיסטוריה של התגליות הכימיות מאז אמצע המאה ה-18. לשם כך אסף חומר על שלה, קוונדיש, ג'וזף בלק, פריסטלי, ולבואזיה.
אבל הספיק רק לפרסם את המאמר על פריסטלי.
הנרי התעניין בכמה וכמה נושאים שהיו בוויכוח בין בכירי הכימאים של התקופה:
כבר ב-1797, בגיל 23, הציג מאמר בחברה המלכותית שהגן על עובדת היות הפחמן יסוד.
ב-1800 פרסם, בג'ורנל של החברה המלכותית (Philosophical Transactions ), מאמר שעסק בתעלומת חומצת המימן הכלורי.
חבר החברה המלכותית של לונדון - 1809.
זוכה מדליית קופלי לשנת 1808.
חוק הנרי קרוי על שמו.
ויליאם הווארד ראסל היה כתב צבאי של הטיימס במלחמת קרים במשך 22 חודשים.
מאבות הדיווח הצבאי ואבי סוגת "הדיווח המעורב", שלא רק דיווח על הקרבות אלא הביא באופן חי את תחושותיו של החייל הפשוט בקרב ובכוננות.
דיווחיו, שהועברו חלקית באמצעות הטלגרף, ישירות למערכת העיתון, קירבו את שדה הקרב אל הקוראים.
כך, למשל, דיווחיו על ההפקרות בשדה הרפואה הצבאית הניעו את פלורנס נייטינגייל להגיע לשדה הקרב ולפתח שם שירות אחיות מקצועי.
דיווחיו על כישלון הסתערות הבריגדה הקלה, תרמה לדיון ציבורי בנושא בבריטניה.
נולד בעיירה טאלה (Tallaght) מדרום לדבלין, אירלנד למשפחה שמוצאה מלימריק, אביו היה פרוטסטנטי ואמו קתולית.
בילדותו עבר עם משפחתו לליברפול.
ב-1838 החל ללמוד בטריניטי קולג', ב-1842 החל ללמוד בקיימברידג' אולם שנה מאוחר יותר נשלח על ידי הטיימס לסקר את פגישותיו של דניאל או'קונל באירלנד ונשאר שם לעבוד ככתב הטיימס באירלנד.
ב-1849 סיקר סכסוך גבול בין דנמרק לפרוסיה.
ב-1854 נשלח למלטה לשם סיקור ההערכות הבריטית ומיד עם התלקחות המלחמה בקרים ביוני עבר לחזית שם.
ראסל האירי, בעל ההליכות הפשוטות, התערב בקלות בין החיילים, שתה ועישן עמם וכך שאב ידיעות ואווירה אותנטית.
חלק מן הקצינים סירבו לתת לו לעבוד עם חייליהם.
למעט חודש דצמבר 1854, בו בילה בקונסטנטינופול בחופשה, לא עזב ראסל את קרים עד סוף 1855. הוא דיווח בפירוט על הזוועות שראה, כולל טיפול בפצועים, כריתות גפים ומגפות מלריה וכולרה מהם נפגעו הכוחות ולא חסך ביקורת משלטונות הצבא והכוח הרפואי והסיעודי הדל בשטח.
דיווחיו הניעו פעולה בבריטניה להתגייסות כוחות רפואה וסיעוד לטובת החיילים בחזית ולהסדרת הטיפול הרפואי.
ב-1856 סיקר את הכתרת הצאר אלכסנדר השני ולאחר מכן יצא להודו, לסיקור דיכוי מרד לאקנאו.
וכתב יומן בו תיאר את מלחמת האזרחים האמריקנית.
ב-1865 תיעד את הנחת הכבל התת-ימי הטרנס-אטלנטי וכתב על כך את הספר "The Atlantic Telegraph".
ב-1870 היה עד למלחמת צרפת–פרוסיה, גם עליה כתב יומן.
ב-1895 קיבל אות מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי מאת אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
ויליאם היקס המוכר גם בשם ויליאם פאשה, היה קצין בצבא הודו הבריטית והצבא הבריטי.
היקס התגייס לצבא הודו הבריטית בשנת 1849 כשהיה תחת שליטת חברת הודו המזרחית.
הוא שירת בארמיית בומביי בין היתר במהלך המרד ההודי הגדול שהתחיל בשנת 1857, כאשר מספר שנים לאחר מכן צבא הודו אוחד עם הצבא הבריטי.
בשנת 1861 הועלה היקס לדרגת קפטן ומספר שנים לאחר מכן שירת במשלחת לאבסיניה בתור ראש מטה חטיבה בדרגת מייג'ור.
לאחר שפרש מהצבא בשנת 1880, הוא נשלח לשרת את השלטון המצרי מטעם האימפריה הבריטית מיד לאחר המלחמה האנגלו-מצרית בשנת 1882 וחיזוק השליטה הבריטית.
במצרים שימש היקס יועץ צבאי והוא קיבל את תואר הכבוד פאשה.
בשנת 1883 נשלח היקס לח'רטום בסודאן כדי לעמוד בראש הכוח המצרי שם כנגד המורדים המהדיסטים שאיימו להשתלט על סודאן כולה.
מספר חודשים לאחר מכן נשלח היקס לעמוד בראש כוח מצרי קטן ולא מאורגן כדי להביס את כוחות המורדים באל-עובייד, בירת מחוז קורדופאן.
היקס היה מודע לסיכויי ההצלחה הקלושים והוא ניסה ללא הועיל לשנות את תוכנית הפעולה, אך המצרים זילזלו ביכולות המורדים ולכן האמינו באופן מופרז ביכולות ההצלחה של הכוח המצרי.
ב-5 בנובמבר הגיעה המשלחת לאזור כ-50 קילומטרים דרומית לאל-עובייד והם נפלו למארב מתוכנן של כוחות המורדים.
מלבד כ-300 בני אדם, כל חברי המשלחת כולל מפקדה ויליאם היקס והמטה שלו נהרגו במארב זה.
סר ויליאם ג'ורג' הולמס (; 1892–1969) היה לוטננט גנרל בצבא בריטניה אשר פיקד על הארמייה התשיעית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הולמס נולד בשנת 1892. ב-1911 הוא התגייס לצבא בריטניה ולמד באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
הוא הוצב ברגימנט קלעי המלך הוולשים, ולחם במסגרתו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה הוא קיבל 4 צל"שים, ועוטר באות השירות המצוין וכן במדליית הכסף על גבורה צבאית מטעם ממלכת איטליה.
ב-1921 השתתף בדיכוי מרידה מקומית בווזיריסטן.
ב-1933 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 שברגימנט לנקשייר מזרח.
ב-1934 הועלה לדרגת קולונל והוצב במטה פיקוד הצפון.
ב-1935 הוא מונה למפקד הבריגדה ה-8 אשר הייתה חלק מהדיוויזיה ה-3. ב-1937 הוא התמנה למייג'ור גנרל הצעיר ביותר בצבא הבריטי, ב-1938 הוא קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-42 (מזרח לנקשייר).
הקורפוס שלו נכלל במסגרת הארמייה השמינית של ברנרד מונטגומרי, אולם הוא לא פיקד עליו במהלך הקרבות.
במקביל לתפקידו כמפקד הקורפוס ה-10, בנובמבר 1941 הוא מונה למפקד פיקוד מצרים שריכז תחתיו את כל כוחות חבר העמים הבריטי במצרים.
באוגוסט 1942 העביר את הפיקוד להרברט למסדן, ומונה למפקח הכללי על התחבורה במשרד המלחמה.
בספטמבר של אותה שנה הוא מונה למפקד הארמייה התשיעית, אשר הגנה על ארץ ישראל עבר הירדן וקפריסין.
הוא פיקד על הארמייה עד פרישתו בפברואר 1945. הוא נפטר ב-1969.
ויליאם הודג'ס היה צייר אנגלי.
הוא היה חבר במשלחת השנייה של ג'יימס קוק לאוקיינוס השקט, וידוע בעיקר בזכות הרישומים והציורים של המקומות בהם ביקר באותו מסע, כמו טהיטי, אי הפסחא, ניו זילנד, והאנטארקטיקה.
הודג'ס נולד ב -28 באוקטובר 1744 בלונדון.
הוא למד אצל ויליאם שיפלי, ואחר כך בסדנא של ריצ'רד וילסון, שם פגש את תומאס ג'ונס (צייר).
במהלך הקריירה המוקדמת שלו, הוא התפרנס מציור תפאורות לתיאטרון.
בין 1772 ל־1775 ליווה הודג'ס את ג'יימס קוק לאוקיינוס השקט כאמן המשלחת.
רבים מרישומי וציוריו עוצבו כחריטות במהדורה המקורית של זכרונות של קוק מההפלגה.
מרבית ציורי השמן הנופיים שעשה בקנה מידה גדול ממסעותיו הושלמו לאחר שובו ללונדון.
הוא קיבל משכורת מהאדמירליות לצורך השלמתם.
בציורים אלה השתמש באפקטים של אור וצל חזקים יותר מהמקובל במסורת הנוף האירופית.
מבקרי אמנות כתבו כי השימוש בניגודי אור וצבע חזקים, העניק לציוריו מראה מחוספס ולא גמור.
הודג'ס גם ייצר רישומי פורטרטים רבים של תושבי האוקיינוס השקט וסצנות מההפלגה בה השתתפו חברי המשלחת.
בשנת 1778, בחסותו של וורן הייסטינגס, נסע הודג'ס להודו, והיה מראשוני ציירי הנוף המקצועיים הבריטיים שביקרו במדינה זו.
הוא נשאר שם שש שנים, שהה בלקנאו אצל קלוד מרטין בשנת 1783. מאוחר יותר הודג'ס טייל ברחבי אירופה, כולל ביקור בסנט פטרסבורג ברוסיה בשנת 1790.
בשנת 1793 פרסם הודג'ס ספר מאויר על מסעותיו בהודו.
בדצמבר 1794 הודג'ס פתח תערוכה של עשרים וחמש מיצירותיו בגלריה בלונדון, שכללה שני ציורים גדולים שנקראו "אפקטים של שלום ואפקטים של מלחמה".
בסוף ינואר, 1795, כאשר בריטניה הייתה במצב מלחמה נגד צרפת המהפכנית, ביקר התערוכה הנסיך פרדריק, בנו השני של המלך ג'ורג 'השלישי.
הדוכס נפגע מציוריו של הודג'ס והורה על סגירת התערוכה.
האמירה המלכותית הזו סיימה למעשה את הקריירה של הודג'ס כצייר.
רבות מיצירותיו נמכרו במכירה פומבית בסכום קטן.
הודג'ס פרש לדבון והסתבך בנושאים כספיים.
ב-6 במרץ 1797 הוא נפטר, ייתכן והתאבד.
על שמו נקרא פסגת הר - הודג'ס קנול באנטארקטיקה.
ב־11 במאי 1776 התחתן הודג'ס עם מרתה באודן נסביט, בתם של ויליאם וג'יין נסביט, בלונדון.
הם ערכו סיור בוויילס ובמידלנדס.
מרתה נפטרה תוך שנה, אולי במהלך הלידה.
לאחר שסיים את עבודתו למען האדמירלות, ועם מות אשתו, היה הודג'ס חופשי לנסוע.
הודג'ס עזב את הודו בנובמבר 1783, והגיע לבריטניה ביוני 1784. כביכול, חזר הודג'ס כאדם עשיר, והתיישב במייפייר, שם בנה לעצמו סטודיו.
הוא הביא איתו בן, ג'יימס.
הודג'ס החל להכין אוסף, "תמונות נבחרות מהודו בשנים 1780–1783", שכלל סדרה של ארבעים ושמונה תמונות שצוירו בהתאם לשרטוטים שהכין בהודו.
ב־16 באוקטובר 1784, התחתן הודג'ס עם אשתו השנייה לידיה רייט.
גם היא נפטרה לאחר חודשים ספורים של נישואים, אולי מאלכוהוליזם.
בדצמבר 1785 התחתן הודג'ס בפעם השלישית.
היה זה לאן מרי קאר, פסנתרנית מוכשרת, והבוגרת מבין חמשת ילדיהם של בנימין ואליזבת קאר.
הוריה כבר נפטרו כשהתחתנה עם הודג'ס.
באותה עת בערך הודג'ס הוגדר כאפוטרופוס של אחיה של אן מרי, ג'ון, שהפך לסופר מפורסם.
נולדו להם שתי בנות ושלושה בנים.
הודג'ס נבחר כחבר באקדמיה המלכותית בשנת 1789 והמשיך להציג שם עד 1794.
לאחר שחווה קשיים כלכליים, ערך בשנת 1792 מסע לא מוצלח לחפש חסות ברוסיה.
עם שובו, בפברואר 1793, פרסם הודג'ס את זכרונות מסעו להודו.
בדצמבר 1794 קיים הודג'ס תערוכה פרטית של 25 מתמונותיו בלונדון, אך אף תמונה לא נמכרה, מה שאילץ את הודג'ס לסגור אותה לאחר חודש.
מאוכזב לחלוטין, פרש הודג'ס ממקצועו, מכר את רכושו בלונדון, וביולי 1795 עבר עם משפחתו לבריקסאם בדרום דבון.
שם הוא ניסה להחזיר את הונו בעזרת שותפות בפתיחת בנק קטן בדרטמות'.
עסקי הבנק לא עלו יפה, ולאחר מספר חודשים הם גייסו משקיעים נוספים.
בניהם ג'ון סיל, בעל אדמות מקומי.
ג'ון סיל היה אדם בעל השפעה רבה בדרטמות' באותה תקופה, והחזיק ברכוש רב.
המלחמה המתמשכת עם צרפת השפיעה קשה על דארטמות', והבנק נפגע.
ביום 13 בספטמבר 1798 התפרסמה הודעה רשמית על פשיטת הרגל האישית של אחד השותפים.
עם זאת, נראה כי ג'ון סיל יצא בשלום מפרשה זו כיוון שהוא וגם צאצאיו נותרו בעלי השפעה רבה באזור לאורך כל המאה ה-19.
הודג'ס נפטר ב־6 במרץ 1797. לפני מותו הוא היה בלחץ שנגרם בגלל מצבו הכלכלי וקריסתו הממשמשת ובאה של הבנק.
הודג'ס הותיר את אשתו וילדיו במצב קשה.
חפציו, ציוריו וספריו נמכרו במחיר נמוך.
מכיוון שהודג'ס הועסק על ידי האדמירליות במסע השני של קוק, כל הציורים מההפלגה היו שייכים להם.
עם זאת, הוא חזר וצייר מחדש כמה מהם.
ויליאם הילטון , היה צייר בריטי של דיוקנאות ונושאים היסטוריים.
הוא גם נודע בשם "ויליאם הילטון הצעיר".
הילטון נולד בלינקולן, אנגליה, בנם של מרי וויליאם הילטון האב, יליד ניוארק, צייר דיוקנאות ואחד מציירי הנוף של חברת התיאטרון רוברטסון.
הילטון הוטבל בסנט מרי לה ויפורד, לינקולן.
הילטון הצעיר שוכנע על ידי הבעלים של התיאטרון פאני רוברטסון להמשיך בקריירה כאמן.
לאחר שהפך לאקדמאי מלכותי הוא צייר אותה.
היא פרשה והתגוררה בקרבת התיאטרון (בהווה תיאטרון הזוויות בוויסבך), וציורו מתאר את פאני בתפקיד "ביאטריס" בשנת 1866.
אף על פי שהוא התפרסם בזכות דיוקנאות של המשוררים ג'ון קיטס וג'ון קלייר, הוא הצליח בימי חייו בציורים היסטוריים ענקיים, שלא נהנו מביקוש באקדמיה הבריטית בהמשך של המאה ה־19.
בשנת 1800 למד הילטון אצל החרט ג'ון רפאל סמית', ובאותה תקופה נרשם לבית הספר של האקדמיה המלכותית.
חניך נוסף משנת 1802 היה פיטר דה וינט, הם הפכו לחברים בלתי נפרדים והתגוררו יחד ברחוב ברוד.
דה וינט התחתן עם הרייט, אחותו היחידה של ויליאם הילטון.
דה וינט ביקר בביתו של הילטון באופ-היל, לינקולן, וצייר רבים מנופיו המקסימים באזור.
הילטון הציג לראשונה באקדמיה המלכותית בשנת 1803, ולאחר מכן הוא ערך סיור באיטליה עם הצייר תומאס פיליפס.
בשנת 1813, לאחר שהציג את "מירנדה ופרדיננד", הוא נבחר לעמית של האקדמיה, ובשנת 1820 קיבל תואר אקדמאי מן המניין.
בשנת 1823 הפיק את "ישו עטור קוצים", יצירה גדולה וחשובה שנחשבה ליצירת המופת שלו, שנקנתה לאחר מכן על ידי קרן צ'נטרי בשנת 1878.
בשנת 1827 הוא החליף את הנרי תומסון כמזכיר האקדמיה המלכותית.
שתיים מיצירותיו נקנו על ידי המוסד הבריטי עבור כנסיות תמורת 525 ליש"ט ו־1,050 ליש"ט, אך הוא נכשל במכירת ציור היסטורי נוסף ב־1834, מה שסימן את ירידת הביקוש ליצירות כאלה.
ניתן להשוות את הילטון עם בנג'מין רוברט היידון, אם כי הוא תמיד הצליח יותר.
הילטון נפטר בלונדון ב־30 בדצמבר 1839 ונקבר בקבר המשפחתי בקפלת סבוי, שנהרסה בשריפה ב־7 ביולי 1864. הקפלה שוחזרה בשנת 1866 ואחותו, הרייט דה וינט הניחה מצבת מבנה חדשה לזכרו ולזכר בעלה.
בשנת 1921 אחייניתו הגדולה של האמן מיס טטלוק הורישה בד ציור מאת אביו ויליאם הילטון, וחמש מתמונותיו של הבן, כולל דיוקן עצמי למוזיאון העיר לינקולן והמחוז.
ציוריו נמצאים באוספים מרכזיים כמו גלריית טייט, ומוזיאונים נוספים ברחבי בריטניה ואירופה.
הנדרסון הוא איש ממשל ומנהל עסקי אמריקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנים 1998–2001.
הנדרסון סיים לימודי יחסי עבודה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
הוא שירת בצבא ארצות הברית.
לאחר שנים בהם התקדם בדרגים הניהוליים של שירות הדואר של ארצות הברית מונה הנדרסון על ידי מועצת המנהלים של השירות לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית ונכנס לתפקידו ב-16 במאי 1998. הוא היה המנהל הכללי החמישי של הדואר שהגיע משורות הארגון.
ב-31 במאי 2001 הסתיימה תקופת כהונתו בתפקיד.
בחודש ינואר 2006, היה הנדרסון למנהל התפעול הראשי של חברת נטפליקס.
הוא גם חבר במועצת המנהלים של חברת לייב רמפ .
בשנת 2011, ייסד הנדרסון את חברת Hold The Eye Images.
בשנת 1997, קיבל הנדרסון את פרס ג'ון ואנאמייקר מטעם שירות הדואר.
ג'ונס למנהיגות ניהולית מטעם אמריקן יוניברסיטי ואת פרס הצטיינות הכבוד בתחום הדואר מטעם פורום הדואר הלאומי.
ויליאם הזליט היה מסאי, מבקר ספרות ואמנות, עיתונאי, פילוסוף וצייר אנגלי.
נחשב לאחד מגדולי המסאים והמבקרים בתקופתו ולדמות בולטת בתנועת הרומנטיקה הבריטית.
הזליט נולד למשפחה אוניטאריאנית ממוצא אירי למחצה בקנט.
אביו, שנחשב לרדיקל, ייעד אותו להיות איש דת, אך בתקופת לימודיו בקולג' התוודע הזליט לזרמי מחשבה אחרים והתרחק מהדת.
אהדתו למהפכה הצרפתית וכן פגישתו עם המשוררים הרומנטיים סמואל קולרידג' וויליאם וורדסוורת' השפיעו רבות על תפיסת עולמו הפילוסופית והפוליטית.
לאחר פרישתו מהקולג' חיבר ספר פילוסופיה בשם "מסה על עקרונות הפעולה האנושית" (An Essay on the Principles of Human Action), שלא נחל הצלחה.
בספר הוא גיבש תפיסה שמחד מבקרת את הדגשת היתר של האינטרס העצמי בפילוסופיה של העת החדשה, ומאידך מדגישה את תפקיד הדמיון בהבניית התפיסה העצמית של הפרט ואת חשיבות הניסיון לגיבוש יחסו לאחרים.
באותה תקופה התיישב הזליט בלונדון, ניסה לפתח קריירה כצייר דיוקנאות והחל להתעניין בביקורת אמנות, ספרות ותיאטרון.
החל מהעשור השני של המאה ה-19 התמסר הזליט לכתיבת מאמרי עיתונות ומסות, שעסקו בנושאים מגוונים ובמקרים רבים שילבו ביקורת תרבות, ביקורת פוליטית והתבוננות על הבטים של התרבות הפופולרית.
מסותיו התפרסמו באסופות שזכו להצלחה.
בין השאר, כתב הזליט את המסה "הקרב", שנחשבת לעיתים לראשית פרשנות הספורט המודרנית ולמופת של כתיבה על תרבות פופולרית.
הרצאותיו על ההיסטוריה של התיאטרון והספרות בבריטניה, שיצאו לאור גם כן כאסופות של מסות, השפיעו על יוצרים כגון ג'ון קיטס, ועל הביקורת בתחומים שונים, כגון לימודי שייקספיר.
נאמנותו לערכי ראשית המהפכה הצרפתית, גם בשעה שבה חלק ניכר מהעולם האינטלקטואלי בבריטניה פנה נגדה, סלידתו מאמנות מגויסת ונכונותו לבקר בחריפות גם אישים שנחשבו לידידיו, העניקו למסותיו ממד עצמאי, רדיקלי ועוקצני, שתרם לבידודו החברתי.
מאפיינים כגון הדגשת החוויה האסתטית הסובייקטיבית של המבקר, תפקידם של הדמיון ושל העוצמה הפנימית ("גוסטו") הגלומה באובייקט האמנותי הקנו לכתיבתו ממד רומנטי.
הזליט כתב גם ספר אוטוביוגרפי חושפני שפגע במוניטין שלו על פרשת אהבים שהותירה אותו פגוע, אסופה של דיוקנאות ספרותיים של אינטלקטואלים בני זמנו ("רוח התקופה") וארבעה כרכים על חייו של נפוליאון.
כתיבתו לאורך השנים ממלאת יותר מ-20 כרכים.
הוא נפטר עני ובחובות; מעמדו כמסאי חשוב הידרדר במהלך המאה ה-20, עד ששוקם בסופה ובעשורים הראשונים של המאה ה-21.
הזליט נולד במיידסטון שבמחוז קנט באנגליה, בנם של ויליאם הזליט האב וגרייס מבית לופטוס (Loftus).
אביו נולד באירלנד למשפחה של סוחרים, והוא הוכשר באוניברסיטת גלאזגו לכמורה בכנסייה הפרסביטריאנית.
באוניברסיטה הוא למד תחת השגחתו של אדם סמית.
לאחר שסיים את לימודיו וקיבל תואר מוסמך, הפך האב לאוניטריאני.
הוא מונה כאיש כנסייה והחל לנדוד בעקבות העבודה באנגליה.
בקיימברידג'שייר הוא פגש את גרייס, גם היא בת למשפחה של סוחרים שכפרו בכנסייה הממוסדת, והם נישאו.
משם הם המשיכו לגלוסטרשייר ואחר כך למיידסטון (Maidstone) שבקנט.
מלבד ויליאם הזליט הצעיר, נולדו להוריו עוד שישה ילדים, אך רק שלושה – ג'ון, פגי וויליאם – שרדו את ינקותם.
ויליאם הזליט האב הפך לדמות מוכרת.
דעותיו בנושאים פוליטיים ותאולוגיים היו רדיקליות יחסית.
הוא פרסם מספר חיבורים ונפגש עם דמויות בולטות, כגון ריצ'רד פרייס , ג'וזף פריסטלי ובנג'מין פרנקלין.
ב-1780 נאלצה המשפחה לעזוב את מיידסטון בגלל קרע בקהילה האוניטריאנית בעיר, שנוצר בין השאר בעקבות התמיכה המוצהרת של הזליט האב במהפכנים האמריקאים.
הם עברו לאירלנד, ובשנת 1783 החליט האב להגר עם משפחתו לארצות הברית.
האב הטיף בניו ג'רזי ופילדלפיה, והוא היה משמעותי בהקמת הכנסייה האוניטריאנית הראשונה בבוסטון.
הוא לא מצא משרה קבועה, והמשפחה חזרה לאנגליה.
בשנת 1787 התיישבה המשפחה בוום (Wem) שבמחוז שרופשייר.
אחיו של ויליאם, ג'ון, עבר ללונדון, שם הוא החל להתמחות בציור תחת ההשגחה של הצייר ג'ושוע ריינולדס.
בהמשך הוא היה לצייר דיוקנאות ומיניאטורות מצליח.
ויליאם עצמו חונך על ידי אביו, שהיה מורה קפדן ודרש מבנו השקעה רבה.
אחותו, פגי, שעל חיי המשפחה ניתן ללמוד מיומנה, כתבה שוויליאם "התחיל בשגרת עבודה ברצינות ובאינטנסיביות כה רבה שזה כמעט עלה לו בחייו".
הלימודים האינטנסיביים דרדרו את מצב רוחו, וחוקרים מאמינים שגם בריאותו הידרדרה בעקבות זאת.
הוא פיתח בעיות בבטן, ככל הנראה כיב פפטי, שהשפיעו עליו לשארית חייו.
בשנת 1789 פרצה המהפכה הצרפתית.
כמו רבים שהשתייכו לזרמים הנוצרים הלא-קונפורמיסטיים, הזליט האב תמך במהפכנים, וכך גם הבן.
במאמר מ-1827 הוא כתב שעם המהפכה החלו חייו ועם כישלונה תמו נעוריו ותקוותו:
בשנת 1790 יצא הזליט למספר חודשים אצל מכרה של המשפחה בליברפול, ושם הוא צפה לראשונה בתיאטרון (עיבוד למחזה של אפרה בן), חוויה שהותירה בו רושם רב.
באותו הזמן, החרדה בבריטניה לגבי המהפכה הצרפתית והמתקפות על תומכיה הבריטים העמיקו את העניין שגילה הזליט בפוליטיקה.
בשנת 1793 יצא הזליט בן ה-15 ללימודים בקולג' ברובע האקני בלונדון.
שתי האוניברסיטאות היחידות באנגליה, אוקספורד וקיימברידג', חייבו את הסטודנטים להצהיר על נאמנותם לכנסייה האנגליקנית, כך שהן לא היו אופציה עבורו.
הקולג' בהאקני הוקם על ידי ריצ'רד פרייס ואוניטריאנים אחרים, והוא נועד להכשרה של צעירים לתפקידים בכנסייה.
לסטודנטים הוצעה תוכנית לימודים רחבה יותר וליברלית יותר מבאוניברסיטאות, שהדגישו עדיין לימודי שפות קלאסיות ולמדנות סכולסטית.
הזליט עצמו סלד מההשכלה הנהוגה באוניברסיטאות; ב-1822 הוא כתב תחת הכותרת "על הבורות של המלומדים": "תוכלו לשמוע יותר דברים טובים מחוץ לכרכרת נוסעים בדרך מלונדון לאוקספורד, מאשר אם הייתם מעבירים שנים-עשר חודשים עם הסטודנטים או ראשי הקולג'ים של האוניברסיטה המפורסמת הזו".
על אף שמטרת הקולג' הייתה להכשיר צעירים כאנשי דת, המורים עודדו את הסטודנטים לקרוא יצירות חילוניות.
הזליט קרא, לדוגמה, חיבורים של דייוויד יום ושל ויליאם גודווין, הרדיקל והאתאיסט.
מעבר ללימודים עצמם, החיים בלונדון הרחיבו את אופקיו.
הוא החל ללכת לתיאטרון ופגש את גודווין עצמו, שהיה חבר של אחיו והיה לחברו.
לפי דנקן וו, בתקופה זו החל הזליט לפקוד גם את בתי הבושת של לונדון.
הצירוף של חוויות אלה הרחיק את הזליט מהדת, וב-1795, לאכזבתו המרה של אביו, הוא החליט שלא להמשיך בלימודים ובנתיב שהותווה לו מילדותו כאיש דת אוניטריאני.
לפי ג'ון קיניירד, בשלב זה נטש הזליט לחלוטין, לא רק את השאיפה לכהונה כאיש דת, אלא גם את עקרונות התאולוגיה האוניטריאנית; עם זאת, הוא מעולם לא הכריז בפומבי על אובדן אמונתו הדתית, ונותרה בו הערכה לבדלנים הדתיים.
במסה מאוחרת יותר, "על השפעת החצר", הוא כתב בהערכה על דמותו של הבדלן (dissenter), כאדם הגון, נאמן למצפונו, לחוק, לאמת ולחירות: "הבדלן אינו משנה את רגשותיו עם העונות; הוא אינו מתאים את מצפונו לנוחותו...
הוא לא מוותר על עקרונותיו משום שהם אינם אופנתיים, ולפיכך אין לסמוך עליו.
הוא מדבר בבוטות וכנות, לפיכך הוא מפריע בסתר לשלום, קונספירטור אפל כנגד המדינה.
היפוכו של דבר, הפלגים [הבדלנים] השונים במדינה זו הם, או היו, התומכים היציבים ביותר של חירויותיה וחוקיה: הם בלמים ומחסומים נגד ההסתננות החתרנית או המוצהרת של הכוח השרירותי...
יהיה זה קשה לכל אדם שלא נולד וגדל כבדלן להיות פוליטיקאי הגון".
מאידך, במכתב שכתב לבנו ב-1822 הוא הביע ביקורת על הסגירות של הבדלנים ודעותיהם הקדומות כלפי אחרים: "היה זה אולי חוסר המזל שלי לגדול עם הבדלנים, שמביטים בעין צרה מידי על אחרים...
מהיותם מוקעים בעצמם, הם לומדים להוקיע אחרים...
הוּלַּכְתִּי שולל להביט על אלה שלא השתייכו לקבוצה של 'בדלנים רציונלים' כלא ראויים כלל לשם יצורים תבוניים".
השנים לאחר פרישתו מהלימודים היו פורות מבחינת היכרותו עם העולם האינטלקטואלי ויצירות תרבות.
הוא חזר למשך תקופה קצרה לבית אביו בוום, ולאחר מכן התיישב בבית אחיו בלונדון.
שם, הוא קרא לראשונה מסה של אדמונד ברק (Letter to a Noble Lord), שאת סגנונו הוא העריץ, אך התנגד לדעותיו; רומנים צרפתיים, ביניהם "ז'ולי, או אלואיז החדשה" של ז'אן-ז'אק רוסו, שאותו הוא העריץ; ופגש את מרי וולסטונקראפט ואת המשורר ג'וזף פאוסֵט, שכתיבתו השאירה עליו חותם עמוק.
בינואר 1798 הגיע המשורר והפילוסוף סמואל קולרידג' לשרוסברי, כדי לדרוש בקפלה האוניטריאנית המקומית.
הזליט שמע על האירוע, והחליט לצעוד בכפור מבית אביו, מרחק עשרה מיל, כדי לשמוע את המשורר.
על המפגש בין השניים ועל החותם שהוא השאיר אצל הזליט, ידוע ממסה שכתב כרבע מאה לאחר מכן, "היכרותי הראשונה עם המשוררים".
"כשלעצמי", כתב הזליט על הדרשה, "לא הייתי יכול להתענג יותר אילו שמעתי את מוזיקת הסְפֵרוֹת השמיימית.
אמת ועילוי חבקו, תחת העין והאישור של הדת".
מספר ימים מאוחר יותר הגיע קולרידג' לבית האב והזמין את הזליט לבקר אותו בביתו בנת'ר סטואי שבסאמרסט.
הזליט נענה להזמנה, ובמאי 1798 יצא למסע רגלי של שבוע לעבר ביתו של קולרידג'.
מעט אחרי שהגיע, הצטרף גם ויליאם וורדסוורת' (אחותו דורותי הייתה כבר שם) והם שהו יחד למשך שלושה שבועות.
קולרידג' קרא להזליט פואמות של וורדסוורת' מתוך "בלדות ליריות" – קובץ השירים שבישר את תחילת התנועה הרומנטית בבריטניה, ואשר עדיין לא יצא לאור.
הזליט תיאר את המפגש עם השירה הזו כמפגש עם עולם יצירתי חדש: "הרגשתי את הכוח העמוק ואת הפאתוס שהפכו מאז למזוהים עם המחבר הזה; והתחושה של סגנון חדש ורוח חדשה בשירה השתלטה עלי.
היה בזה משהו מהאפקט שעולה מהפיכה של אדמה טרייה, או מהנשימה המבורכת הראשונה של האביב".
עם זאת, הזליט לא התמלא רק בהערצה.
הוא התלהב משירת יורד-הים הישיש, אחד משיריו המפורסמים ביותר של קולרידג', אבל כשקולרידג' הקריא לו את השורות הראשונות של קובלא חאן הזליט לא הבין דבר (בהמשך כתב הזליט את הביקורת השלילית הראשונה על הפואמה, בה הוא טען שקולרידג' הוכיח שהוא "יכול לכתוב שירת נונסנס יותר טוב מכל אדם אחר באנגלית").
עם וורדסוורת' נכנס הזליט לוויכוח פילוסופי, מאחר שלא השתכנע מהתאוריה המטאפיזית של המשורר.
וורדסוורת' הגיב לוויכוח בהמשך בשתי פואמות סרדוניות, "Expostulation and Reply" ו-"The Tables Turned".
הזליט חלק על המשוררים בעניינים רבים, אך להיכרותו עם וורדסוורת' וקולרידג' הייתה השפעה מכרעת על התפתחותו האינטלקטואלית.
לדבריו, "את זה שההבנה שלי לא נשארה סתומה וגסה, או שלאורך זמן היא מצאה שפה לבטא את עצמה, אני חייב לקולרידג'".
לפי דנקן וו, המפגש עם המשוררים היה "הניסיון המכונן בחייו".
בהמשך, כשהרגיש הזליט שהמשוררים בגדו בערכי המהפכה, הוא ביקר אותם שוב ושוב בחריפות.
פילוסופיה: מסה על עקרונות הפעולה האנושית
דרך קריאה בכתבים של הובס, לוק, הרטלי , הלווטיוס, רוסו ואחרים, הגיע הזליט למה שכשלושה עשורים מאוחר יותר הוא כינה בצניעות "תגלית מטאפיזית, הנתמכת על ידי שרשרת רציפה וקפדנית של נימוקים, עדינה ומקורית כמעט ככל דבר שניתן למצוא אצל יום או ברקלי".
על ניסוח תגלית זו עמל הזליט כשבע שנים, ולבסוף פרסמהּ בעילום שם בשנת 1805 כ"מסה על עקרונות הפעולה האנושית" (An Essay on the Principles of Human Action).
עיקרה של התגלית היא הטענה ש"השכל האנושי הוא חסר פניות מטבעו, או שמטבעו הוא בעל אינטרס ברווחה של אחרים, באותה הדרך, ומאותם המניעים, שבשלם אנו מונעים לרדוף אחר האינטרס של עצמנו".
באמצעות טיעון זה קיווה הזליט לסתור את הטענה שהפעולה האנושית מונעת, לפני הכול, מאינטרס עצמי – טענה שלהבנתו פושה בפילוסופיה המודרנית.
הזליט מתחיל את המסה בהבחנה בין אובייקטים שבהם השכל מעוניין לפי מיקומם בזמן: עבר, הווה ועתיד.
היות שהעבר וההווה אינם ניתנים לשינוי, רק העניין של האדם בעתיד קשור לפעולתו הרצונית ולהיותו סוכן מוסרי.
פילוסופים שמאמינים שהאדם אנוכי מטבעו (ובכלל זאת, אלה שדוגלים באגואיזם אתי, הדוניזם או תועלתנות) מניחים עיקרון זה – עיקרון האהבה העצמית – כמובן מאליו, ומנמקים זאת בטענה שהאדם, מטבעו, מגיב לרשמים המיידיים של כאב ועונג שמתעוררים בשכלו.
רשמים אלה מעצבים את זהותנו ואת התפיסות המוסריות של האדם לגבי טוב ורוע.
לפי גישה זו, כותב הזליט, "הטוב הוא מושג יחסי אך ורק לאדם שנהנה ממנו" ו"יהיה זה עקר לצפות שאהבה או אושר או טוב יניעו אדם לוותר האינטרס של עצמו, כפי שיהיה עקר לנסות להקל על צמאון קשה על ידי מתן מי שתייה לאדם אחר".
אלא שגישה זו, לפי הזליט, נטועה בהנחה השגויה שקיים עצמי יציב ורציף בזמן, ושהאינטרס של האדם בעתיד של עצמו ושל אחרים מתעצב באותו האופן שבו מתעצב עניינו בעבר ובהווה.
הטיעון המרכזי של הזליט סותר את ההנחה הזו ומציב את הדמיון ככישור השכלי שמתווך את היחס של האדם לעתיד:
טענה זו מובילה את הזליט למסקנה שהאינטרס שלנו לגבי העתיד של עצמנו הוא תמיד תוצר של הדמיון; ומסקנה זו נכונה גם לגבי כל התחושות והאינטרסים שיש לאדם כלפי אחרים.
היות שאין לנו גישה ישירה לרשמים של אנשים אחרים, כשאנחנו פועלים ביחס לאחרים רצוננו ופעולותינו ביחס אליהם מתווכים תמיד על ידי הדמיון.
במובן זה, אין הבדל בין אינטרס-עצמי לבין אינטרס כללי או כלפי אחרים.
הזליט מניח, בנוסף, שהאידיאות של "הטוב" או "הרע" יכולות בעצמן לעורר תשוקה או רתיעה.
מה שמניע אדם לעשות טוב, הוא לא התגובה הפיזית לרושם המיידי שדבר מה יוצר בהווה, אלא הדימוי של הטוב בשכלנו.
הדמיון של הטוב הוא שגורם לנו לא להיות אדישים (indifferent) לגבי התוצאות של פעולותינו.
אך אנו חסרי פניות (disinterested), במובן שהאובייקט של הפעולות המוסריות שלנו הוא האידיאה המדומיינת של הטוב, ולא רשמי הכאב או העונג הממשיים שלנו או של אחרים.
"במובן זה אהבה-עצמית היא במקורה חסרת פניות לחלוטין", ואנו מונעים להיטיב עם עצמנו באותו האופן שבו אנו מונעים להיטיב עם אחרים.
המשמעות של מסקנה זו אינה שהאדם נוטה מטבעו להיטיב תמיד עם אחרים, אלא (בדומה לטיעון של יום) שהאדם נוהג באנוכיות כשהוא אינו מורגל לפתח סימפתיה כלפי אחרים ולדמיין את האינטרס של אחרים.
לדוגמה, לפי הזליט, ילדים צעירים נוטים לאנוכיות, לא משום שהם פועלים על פי עיקרון של אהבה-עצמית אקסקלוסיבית, אלא משום שהם אינם מורגלים ואינם יודעים כיצד לדמיין את הטוב של אחרים.
מכאן שהאדם אינו אגואיסט או זולתני מטבעו.
הרגלים וטיפוח של הנטייה הטבעית לסימפתיה יכולים להביא להתנהגות זולתנית יותר, כשם שהרגלים אחרים יביאו להתנהגות אנוכית.
הזליט סיים לכתוב את המסה בסוף 1803 או תחילת 1804, והיא פורסמה בדפוס בשנת 1805. על אף שהמסה לא זכתה להצלחה, ומעטים קראו אותה, הרעיונות שהוא הביע בה נשארו מרכזיים לכתיבה של הזליט בהמשך חייו.
מייד לאחר צאת המסה לאור היא זכתה לביקורות מזלזלות בעיתונות, אך בהמשך המאה ה-19 מספר מבקרים הגיבו לה יותר בחיוב.
בשנת 1933 פרסמה אליזבת שניידר את הספר הראשון שהוקדש כולו ליצירה של הזליט, ובחלקו התייחס למסה כבסיס לתפיסה האסתטית של הזליט; ובהמשך המאה ה-20 זכתה המסה לתשומת לב רבה יותר.
בשנת 1798 החל הזליט להתעניין בציור כמקצוע.
אחיו, ג'ון, היה צייר מצליח, בעיקר של דיוקנאות מיניאטוריים.
הזליט ביקר בתערוכות בלונדון, והתרשם במיוחד מתערוכה שהציגה ציורים מאוסף אורליאן .
במסה שכתב מאוחר יותר הוא תיאר את ההשפעה שהייתה לתערוכה זו עליו ועל סגנונו: "החניכה הראשונה שלי למסתורין של אומנות [הציור] הייתה בגלריה אורליאן: היה זה שם שעיצבתי את טעמי, כפי שהוא; כך שאני שייך, ללא תקנה, לאסכולה הישנה של הציור".
שני הציירים שהרשימו אותו במיוחד היו אניבלה קראצ'י וטיציאן.
הוא החל ללמוד את המלאכה מאחיו, ובשנתיים הבאות קיבל הזמנות לציור דיוקנאות של אישים אמידים, אותם הוא צייר בסגנון רמברנדט.
בחורף 1802 הוא יצר דיוקן של אביו, אשר הוצג בקיץ באקדמיה המלכותית ומוצג כיום במוזיאון במיידסטון.
במרץ 1802 נחתמה אמנת אמיין בין צרפת לבריטניה.
הזליט נסע לפריז לארבעה חודשים, לשם הוא הוזמן כדי לעבוד בהעתקה של ציורים במוזיאון הלובר.
את הביקור בגלריות של הלובר הוא תיאר מאוחר יותר כחוויה של התעלות.
הוא סיים להעתיק עשר יצירות בפברואר 1803, בזמן לחזור לבריטניה לפני שקרס השלום בין המדינות.
עם חזרתו לאנגליה היה הזליט לאורח קבוע בביתו של ויליאם גודווין, שם הוא פגש את המשורר והמסאי צ'ארלס לם, שהיה לחברו הטוב.
הוא קיבל הזמנות לציור של מספר דיוקנאות, אך באופן כללי התקשה להתפרנס מציור והשתמש בזמנו הפנוי כדי להשלים את המסה על עקרונות הפעולה האנושית.
ב-1803 הוא הוזמן לצייר דיוקנאות של וורדסוורת', הארטלי וורדסוורת' (בנו), וקולרידג'.
דיוקנאות אלה לא שרדו, אולי משום ששני המשוררים לא חיבבו את התוצאה.
פגישה מחודשת זו עם המשוררים הביאה לריב ולמתח בינם לבין הזליט.
הנסיבות שהובילו לריב אינן ברורות לחלוטין, אך נראה שהאופי האימפולסיבי ונעדר הנימוסין של הזליט היה אחד הגורמים.
קולרידג' כתב על כך: "ויליאם הזליט הוא אדם חושב, עירני ומקורי, עם כישרון רב כצייר...
אך הנימוסים שלו הם ב-99 מתוך 100 מקרים דוחים בצורה יוצאת דופן".
ייתכן גם שהזליט כעס על קולרידג', על שינוי דעותיו הפוליטיות ועל נכונותו להציג עמדות סותרות בפני אנשים שונים.
נטען גם שכשנסע הזליט לוורדסוורת' הוא הסתבך בעימות אלים עם אישה זרה, ושהוא התאהב בדורותי וורדסוורת' והציע לה נישואים (לפי הסיפור היא סרבה), אך לפי ג'ונתן בייטס לא קיימים לכך מקורות אמינים.
בשנת 1804 צייר הזליט את חברו צ'ארלס לם, לבוש חליפה של סנאטור ונציאני.
הדיוקן, בסגנון של טיציאן, נמצא כיום בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון.
דיוקן זה נחשב לציור הטוב ביותר של הזליט.
עם זאת, בשלב זה התפכח הזליט מהחלום לפתח קריירה משמעותית כצייר, והוא החל להתמקד בכתיבה של ביקורות ומסות.
הזליט החל להתרחק מעולם הציור (אף שחזר לצייר למשך תקופה קצרה ב-1811), ואגב כך החל לחפש עבודה כמחבר.
ב-1806 הוא הדפיס בהוצאה עצמית פמפלט שקרא לסיום המלחמה עם צרפת.
בשנת 1807 הוא פרסם אסופה של קטעים מנאומים בפרלמנט האנגלי, מימי צ'ארלס הראשון עד להווה, וחיבר מאמרים ביוגרפיים קצרים שהציגו את הנואמים.
בנוסף, הוא פרסם מספר מאמרים נגד תומאס מלתוס, שהתפרסמו בתחילה במגזין, ולאחר מכן כספר.
המאמרים תקפו את ההסתמכות של מלתוס על אינטרס עצמי כבסיס לפעולה פוליטית, בהתאם לביקורת של הזליט במסה על עקרונות הפעולה האנושית.
ב-1808 התחתן הזליט עם שרה סטודרט.
הם הכירו דרך חברם המשותף, צ'ארלס לם, והחליטו להינשא זמן קצר לאחר מכן.
לסטודרט היו שני נכסים והכנסה שנתית של 80 פאונד, שהעניקה למשפחה הצעירה מידה מסוימת של ביטחון כלכלי.
הם התגוררו בתחילה באחד מנכסיה בווילטשייר, שם נולד להם בשנת 1809 בן, ויליאם, שבהמשך היה לעורך ומתרגם.
לאחר מכן חזר הזליט ללונדון, כדי למצוא מקור פרנסה, בעוד אשתו ובנו נשארו בוילטשייר.
בשנת 1812 התקבל הזליט לעבודה ככתב פרלמנטרי של המורנינג כרוניקל (The Morning Chronicle).
העבודה הקבועה איפשרה להזליט לשכור בית בלונדון (בעל הבית היה ג'רמי בנת'ם) ולהביא את אשתו ובנו לעיר.
בשנים 1812–1814 החל הזליט לצבור מוניטין ככתב ומבקר פוליטי, והמאמרים שכתב התפרסמו במספר עיתונים.
מאמריו הפוליטיים התייחסו פעמים רבות לקשרים בין אומנות, כוח ופוליטיקה.
כך למשל, כשהמשורר רוברט סות'י זכה במשרת המשורר המלכותי (Poet Laureate) כתב הזליט: "זה שהיה המשורר של העם לא יהפוך את מר סות'י לפחות מועדף על ידי החצר...
הפטריוטיות הנלהבת שלו תשכך בקלות לתוך הזוהר העדין של נאמנות אסירת תודה".
בתוך כך החל הזליט לפרסם גם ביקורות תיאטרון.
משרת מבקר התיאטרון של הכרוניקל הייתה תפוסה, אך ב-1813 ניצל הזליט הזדמנות לבקר את המבקר, וכך למצב את עצמו כבעל דעה בנושא.
המבקר של העיתון, ויליאם מדפורד, קטל את הקומדיות בתיאטרון הבריטי; הזליט ענה בביקורת שהציגה תפיסת עולם רחבה לגבי דרמה וקומדיה, וסיכם ש"הנימוקים של המחבר מבוססים על הבנה שגויה לחלוטין של הדרמה עצמה".
בעקבות התגובות החיוביות למאמר הורשה הזליט לפרסם בקביעות ביקורות תיאטרון, שהופיעו לצד אלה של מדפורד.
ב-1814 פרש מדפורד והזליט קיבל את המשרה.
בשנים הבאות כתב הזליט מאות ביקורות תיאטרון.
כך, לפי ג'ונתן מולרוני, "הזליט עיצב את חוויית התיאטרון בבריטניה יותר מכל כותב אחר בעידן הרומנטי".
אחת מנקודות המפתח בהתפתחות הקריירה של הזליט כמבקר היא הביקורת על הופעת הבכורה של אדמונד קין בתיאטרון דרורי ליין, שגילם את שיילוק במחזה "הסוחר מוונציה".
הביקורות של הזליט על קין היו מהללות, ולפי ג'ונתן בייטס, באמצעות ביקורות אלה הפך הזליט, במו ידיו, את קין לכוכב.
הזליט השתמש בביקורות על קין כדי לשנות את הפרקטיקה של ביקורת התיאטרון עצמה - כפי שהשחקן לא נשפט על פי סטנדרטים אוניברסליים, אלא על פי יכולתו להביע את האופי, התחושות והתשוקה של הדמות, כך החוויה הסובייקטיבית של המבקר הפכה לחשובה יותר מסטנדרטים אסתטיים מקובלים.
הכתיבה הסבה להזליט מנוחה מפנים אחרים של חייו.
התבוסה של נפוליאון בונפרטה הייתה עבורו מכה פוליטית.
הוא היה משוכנע שהמצביא נושא עם כיבושיו את ערכי המהפכה הצרפתית, ועמדותיו הלא-שגרתיות הפכו אותו למבודד יותר פוליטית.
יחסיו עם אשתו היו מתוחים.
בשנת 1815 נולד לזוג בן נוסף, אך הוא מת שלושה חודשים לאחר לידתו.
בשנת 1816, מתוך צורך כלכלי, החל הזליט לתרום מאמרים לאנציקלופדיה בריטניקה.
הוא כתב מאמרים על אמנות יפה, ג'יימס בארי ונושאים אחרים.
בשנת 1817 יצאו לאור שני ספרים של הזליט.
הראשון היה אסופה בשם "השולחן העגול" (The Round Table), שכללה 40 מסות של הזליט ו-12 של חברו ליי האנט .
אחד המאמרים החשובים באסופה הוא "On Gusto".
הזליט הסביר במאמר זה את המושג "גוסטו", שהיה מרכזי לאופן בו הוא הבין יצירות אומנות ואת תפקידו של המבקר.
כך הוא כותב: "גוסטו באומנות הוא כוח או להט שמגדיר כל אובייקט...
כמעט שאין אובייקט משולל ביטוי לחלוטין, נטול אופי של כוח ששייך לו, קישור כלשהו עם עונג או כאב: ובמתן אמת זו של אופי מתוך האמת של התחושה, אם במידה הגבוהה ביותר או הנמוכה ביותר, אבל תמיד במידה הגבוהה ביותר שלה הסובייקט יכול, טמון הגוסטו".
מושג זה היה למשמעותי ביותר עבור המשורר הרומנטי ג'ון קיטס, שהעריך מאוד את האסופה.
הספר השני שיצא ב-1817 הוא Characters of Shakespear's Plays, סקירה ביקורתית של כל המחזות של שייקספיר.
המילה "characters" בכותרת לא מתייחסת רק לדמויות במחזות, אלא גם לאופי של המחזות עצמם.
בהקדמה לספר ביקר הזליט את ההקדמה לשייקספיר מאת סמואל ג'ונסון וצידד בטענה של אלכסנדר פופ, שהדמויות במחזות של שייקספיר אינן ארכיטיפים, אלא אינדיבידואלים כמו בחיים עצמם.
בניגוד לג'ונסון, הזליט שם דגש על הטרגדיות של שייקספיר, יותר מאשר על הקומדיות.
הספר היה ראשון מסוגו - בעוד שלפני כן התפרסמו אנתולוגיות של המחזות ומסות עליהם, הספר של הזליט היה הראשון שהוקדש כולו למאמרי ביקורת על כל אחד מהמחזות של שייקספיר.
זה היה גם הספר הראשון של הזליט שנמכר היטב והביא לו מידה של רווחה כלכלית.
המהדורה הראשונה נמכרה כעבור שישה שבועות ומהדורות נוספות הודפסו בהמשך.
בינואר 1818 התפרסמה ב-Quarterly Review ביקורת קטלנית בעילום שם, שתקפה את ההתייחסות של הזליט לג'ונסון וקבעה ש"הידע של מר הזליט לגבי שייקספיר והשפה האנגלית שווה בדיוק לטוהר של מידותיו המוסריות ולעומק הבנתו".
הביקורת החלישה את קצב המכירות של הספר והזליט ענה בביקורת שלו על ויליאם גיפורד, עורך המגזין, בה הוא האשים אותו בהיותו מבקר מטעם הממשלה.
לעברית תורגמו מתוך הספר המסות על מקבת' והמלט.
בשנת 1818 פרסם הזליט אסופת מסות נוספת, A View of the English Stage, שעסקה בביקורת על אומנות המשחק.
הוא כתב ביקורות על קין, ג'ון פיליפ קמבל, שרה סידונס ואחרים.
בד בבד עם עיסוקו בביקורת תיאטרון, המשיך הזליט לפרסם מאמרים שקישרו בין העולם הפוליטי לבין עולם היצירה הכתובה.
בטון תקיף, הוא ביכה את מה שראה כעצימת עין של המשוררים אל מול חזרה של אירופה לחיק העריצות.
לדוגמה, במאמר "העיתונות - קולרידג', סות'י, וורדסוורת' ובנת'ם" מינואר 1818, תקף הזליט את שלושת המשוררים (קולרידג',וורדסוורת' וסות'י), שלתפיסתו הפנו עורף למאבק למען חירות האדם.
בניגוד למשוררים הוא שיבח את "הפילוסופים", בדמותו של בנת'ם, על כנותם ונכונותם להסתכל למציאות בעיניים.
מאמר זה ואחרים נכתבו מתוך גישה בלתי מתפשרת ותחושת הבגידה שהותירו בו "המשוררים", ידידיו לשעבר.
הם הותירו את קולרידג' פגוע וכועס, על מה שראה ככפיות טובה מצד הזליט.
הביקורות המושחזות של הזליט הפכו אותו עצמו למטרה לחיצי ביקורת וסאטירה מצד כותבים שמרנים, במיוחד ב"מגזין אדינבורו" של בלקווד.
בינואר 1818 החל הזליט להרצות על נושאים בספרות ותיאטרון במכון סארי.
מקבץ ההרצאות הראשון נקרא "הרצאות על המשוררים האנגלים".
הפרויקט היה שאפתני והחל בהרצאה "על שירה באופן כללי".
הזליט לא היה אורטור מנוסה, וחלק מהשומעים מצאו עצמם אבודים בתוך ההרצאה; אבל עבור מספר משוררים צעירים, ביניהם ג'ון קיטס ופיטר ג'ורג' פטמור, היא הייתה מלאת השראה.
משם המשיך הזליט להרצאות על ג'פרי צ'וסר, אדמונד ספנסר, שייקספיר ומילטון ("ארבעת השמות הגדולים ביותר בשירה האנגלית...
כמעט שאין אחרים שיכולים שיכולים באמת להתחרות איתם"); משם הוא המשיך למשוררים כגון ג'ון דריידן, אלכסנדר פופ ואחרים, תוך שהוא מתייחס גם לג'ונתן סוויפט.
ההרצאה השמינית והאחרונה הייתה על משוררים בני זמנו.
בהרצאה זו הוא תיאר את האסכולה של וורדסוורת' וקולרידג' ("אסכולת האגמים") כתנועה חדשנית ומקורית שצמחה מתוך המהפכה הצרפתית, אך הוא לא חסך מהם גם ביקורת (לגבי קולרידג' הזליט ציטט מהמחזה יוליוס קיסר: "האם יש כאן חבר יקר של קיסר?
לו אני אומר שהאהבה של ברוטוס לקיסר לא הייתה פחותה משלו").
ההרצאות פורסמו באותה שנה כספר, שהיה המצליח ביותר מבין ספריו בימי חייו.
בתוך חודשים הופיעה גם מהדורה אמריקאית בפילדלפיה.
בשנת 1819 החל הזליט בסדרת הרצאות שנייה, "על המחברים האנגלים הקומיים" (On The English Comic Writers).
ההרצאה הראשונה נפתחה באמירה כללית על צחוק ודמע: "האדם הוא החיה היחידה שצוחקת ובוכה; שכן הוא החיה היחידה שההבדל בין הדברים כפי שהם לדברים כפי שהם אמורים להיות מכים בה.
אנו בוכים על מה שמסכל את חפצי ליבנו או חורג מהם בעניינים רציניים; אנו צוחקים ממה שרק מאכזב את ציפיותנו בעניינים פעוטים [...] להסביר את הטבע של הצחוק והדמע זה להבהיר את המצב של החיים האנושיים, שכן באופן מסוים החיים מורכבים משני אלה".
משם הוא המשיך לדיון על הגורמים לצחוק ועל ההבדל בין הומור לשנינות: "הומור הוא תיאור של המגוחך כפי שהוא בעצמו; שנינה היא חשיפה שלו, באמצעות השוואה או ניגוד בינו לבין משהו אחר.
תוצר של טבע ותאונה; שנינה היא תוצר של אומנות ודמיון".
משם המשיך הזליט, בשבע ההרצאות הנותרות, לדיון על ההיסטוריה של ההומור האנגלי, משייקספיר ובן ג'ונסון עד קומדיות בנות זמנו.
כחלק מההרצאות עסק הזליט גם ביצירות שאינן כתובות, כגון הציורים של ויליאם הוגארת.
גם הרצאות אלה יצאו כספר, ולפי ג'ונתן בייטס היה זה הספר הראשון שהציג היסטוריה ביקורתית של הקומדיה האנגלית.
סדרת ההרצאות השלישית והאחרונה שנשא הזליט היא על "הספרות הדרמטית של העידן האליזבתני".
בהרצאות אלה התמקד הזליט בעידן של שייקספיר, אך מיקד את תשומת הלב ב"אורות המבהיקים" האחרים של התקופה.
הרצאות אלה היו פחות מוצלחות מהקודמות.
הזליט עצמו, שבתקופה זו נאבק כלכלית ונאבק עם נישואיו הכושלים, נשמע מובס ומיוסר בסיומן.
עם זאת, כמו ההרצאות הקודמות, גם הרצאות אלה פורסמו כספר, והן זכו למספר ביקורות חיוביות.
תוך כדי שעסק בהרצאות המשיך הזליט לפרסם מסות פוליטיות במגזינים שונים.
אסופה של מסות פוליטיות שפורסמו קודם לכן בעיתונות, "מסות פוליטיות, עם רישומים על דמויות ציבוריות" (Political Essays, with Sketches of Public Characters), הופיעה ב-1819. המסות באסופה מביעות את העמדות הרפובליקניות והרדיקליות של הזליט.
הזליט התקשה בתחילה למצוא מוציא לאור שיסכים להדפיסן, אך לבסוף מצא את ויליאם הון (William Hone), שבעצמו לא בחל ביצירת מחלוקת ציבורית ובפוליטיקה רדיקלית.
בפתח הדבר של האסופה, הציג הזליט את עצמו כידיד החירות ואויב העריצות.
עיקרון זה מוביל להתנגדות למלוכה בבריטניה ובצרפת: "אני לא פוליטיקאי, ועוד פחות מזה איש-מפלגה: אבל יש בי שנאה לעריצות, ובוז לכליהָּ; ואת התחושה הזו הבעתי לעיתים קרובות ובאופן תקיף ככל שיכולתי...