tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחוץ לגבולות הנ"ל, הפלסמיד מכיל עמידות לאנטיביוטיקה שתבוטא בחיידק, כדי לברור את החיידקים בעלי הפלסמיד, וכן מקור שכפול חיידקי.
פלסמיד זה מכיל את גני ה-vir אשר מקורם בפלסמיד Ti הנמצא באגרובקטריום.
גנים אלו מקודדים לחלבונים שונים אשר חותכים את מקטע ה-T-DNA מהפלסמיד הבינארי, ומחדירים אותם לגנום המותקף.
גם פלסמיד זה מכיל עמידות לאנטיביוטיקה שתבוטא בחיידק, כדי לברור את החיידקים בעלי הפלסמיד, וכן מקור שכפול חיידקי.
פלסמיד ה-pBIN19 פותח בשנות השמונים של המאה ה-20 והוא נמצא כיום בשימוש נרחב.
פלסמיד ה-pGreen פותח בשנות האלפיים, והוא גרסה חדשה יותר המאפשרת בחירה של פרומוטורים, סמני ברירה וגנים מדווחים.
שיפור משמעותי נוסף בפלסמיד זה, הוא הצמצום בגודלו, דבר שהעלה את יעילות הטרנספורמציה (מגודל של כ-11.7Kbp ל-4.6Kbp).
בפלסמיד ה-pBIN19, הגן לעמידות ממוקם ליד הגבול הימני, ואילו ב-pGreen הוא נמצא סמוך לגבול השמאלי.
המיקום חשוב, מכיוון שיעילות ההחדרה משתנה בגבולות ה-T-DNA.
הגבול הימני חודר לגנום הצמחי בתחילה, ואם הגן לעמידות ממוקם באזור גבול זה (כמו המצב בפלסמיד pBIN19), ותהליך ההעברה אינו נשלם מסיבה כלשהי, ייווצר מצב בו יתקבל צמח עמיד לאנטיביוטיקה אך בלי הגן אותו רצינו להכניס (תוצאה חיובית כוזבת).
לפיכך בפלסמיד ה-pGreen העמידות, אשר ממוקמת ליד הגבול השמאלי, חודרת לגנום אחרונה, כך שצמח עמיד יכיל את הגן אותו רצינו להחדיר.
בעיבוד אותות, מערכת היא תהליך שבו אותות כניסה משתנים או גורמים לתגובה פנימית במערכת, שכתוצאה ממנו נוצרים אותות יציאה מסוימים.
מערכת מיפוי כניסה יציאה (Input Output Map) היא מערכת שמבצעת מיפוי כלשהו בין מרחב אותות כניסה לבין מרחב אותות יציאה , בצורת .
למושג המערכת חשיבות גדולה בעיבוד אותות, תורת הבקרה ועוד, בהם היא מהווה ייצוג מתמטי של מערכת פיזיקלית, כאופרטור הפועל על אות כניסה ומחזיר אות יציאה.
נהוג לסווג מערכות שונות לקטגוריות שונות לפי אופי הכניסה והמוצא
מערכת SISO - מערכת בעלת כניסה יחידה ומוצא יחיד (single input single output).
מערכת MIMO - מערכת בעלת כניסות מרובות ומוצאים מרובים (multiple input multiple output).
לפי אופי המשתנה הבלתי תלוי בפונקציות (למשל, זמן):
מערכת בזמן רציף - מערכת בה אותות הכניסה והמוצא הם פונקציות הפועלות על ציר זמן רציף.
מערכת בזמן בדיד - מערכת בה אותות הכניסה והמוצא הם פונקציות הפועלות על ציר זמן בדיד.
מערכת היברידית - מערכת בה אחד האותות הוא בזמן רציף והשני בזמן בדיד.
מערכת ליניארית: מערכת בה מתקיים עבור כל זוג אותות כניסה וזוג קבועים
כלומר, תגובת המערכת לצירוף ליניארי של אותות כניסה היא צירוף זהה של תגובות המערכת לכל אחד מהאותות בנפרד.
חוסר זיכרון: מערכת נקראת חסרת זיכרון אם לכל זמן , תגובת המערכת בזמן זה תלויה בערך הכניסה בזמן בלבד.
מערכת סיבתית: מערכת שבכל זמן תלויה רק באות שנכנס באותו הזמן ובזמנים שקדמו לו .
מערכת בלתי תלויה בזמן: מערכת שהפעלתה בכל זמן תתן את אותה תוצאה, כלומר שהמערכת תלויה באות שנכנס בזמן מסוים, אך אין תלות במהו הזמן שבו נכנס האות.
יציבות של מערכת: נהוג להגדיר בתור יציבות BIBO, שעבור אות כניסה סופי (חסום) מחזירה אות יציאה סופי.
בתרמודינמיקה ובפיזיקה סטטיסטית, הניסוח התאורטי של מערכות מגנטיות כרוך בהבעת התנהגות המערכת בעזרת חוקי התרמודינמיקה.
מערכות מגנטיות נפוצות המנוסחות בעזרת התרמודינמיקה הם פרומגנטים ופאראמגנטים, וגם המעבר פאזה בין פאראמגנט לפרומגנט.
בנוסף לכך, ניתן להפיק גדלים תרמודינמיים בצורה כללית למערכת מגנטית כללית בעזרת הניסוח לעבודה מגנטית.
דוגמאות נפוצות למודלים תרמודינמיים פשוטים למערכות מגנטיות הם, מודל איזינג, קירוב השדה הממוצע, ומעבר הפאזה פרומגנט - פאראמגנט שממודל בעזרת תורת לנדאו למעברי פאזה.
כדי להכליל מערכות מגנטיות אל החוק הראשון של התרמודינאמיקה, יש צורך בהגדרת מושג העבודה המגנטית.
התרומה המגנטית לעבודה הקווזי סטטית הנעשית על ידי מערכת מגנטית כללית היא:
כאשר הוא השדה המגנטי ו- הוא צפיפות שטף המגנטי.
כעת, נוכל לרשום עבור תהליכים הפיכים את החוק הראשון:
באופן דומה, עבור תהליכים הפיכים, נוכל לרשום את השינוי באנרגיה החופשית של המלמהולץ והאנרגיה החופשית של גיבס , בהתאמה:
במערכת פאראמגנטית, כלומר, מערכת שבה המגנטיזציה נעלמת כאשר אין הפעלה של שדה מגנטי חיצוני, בהנחת כמה הנחות מקלות (למשל שהמערכת ספרואידית), ניתן לקבל מספר של קשרים תרמודינמיים קומפקטים.
בהנחה שהשדה החיצוני המופעל אחיד במרחב, לא משתנה בזמן ושכיוונו חולק ציר משוטף עם הפאראמגנט, הפרמטר האקסטנסיבי המאפיין את המצב המגנטי של המערת הוא , המומנט הדיפול המגנטי של המערכת.
הקשר התרמודינמי הפונדמנטלי המתאר את המערכת יהיה מהצורה , כאשר היא אנטרופיה המערכת, הוא נפח המערכת, ו- הוא מספר החלקיקים במערכת.
במקרה כללי יותר, כאשר כיוון שדה המגנטי לא בהכרח מתלכד עם כיוון המומנט הדיפול המגנטי, הפרמטרים האקסטנסיביים המאפיינים את המצב המגנטי של המערכת יהיו , כלומר רכיבים הווקטור מומנט הדיפול המגנטי בכיוונים בהתאמה.
הפרמטר האינטנסיבי התואם למומנט הדיפול המגנטי הוא השדה המגנטי החיצוני שמופעל על המערכת או בקיצור .
נשים לב כי במקרה זה האנרגיה היא האנרגיה הנוספה למערכת עקב הוספת הפרמגנט.
האנרגיה הכוללת במרחב בוא נמצא המערכת מכיל גם איבר הנובע מאנרגיאת מגנטית בריק.
אנרגיה זו היא , כאשר היא הפרמביליות של הריק (וערכו שווה ל- ), והוא אינו כלול כחלק מ- .
הבחירה של האם להכליל את בתוך היא שרירותית, אבל חשוב לשים לב באיזה קונבנציה משתמשים למען מניעת בלבול.
הקשר אוילר למערכת פאראמגנטית יהיה:
והקשר גיבס דוהם למערכת כזו הוא:
כאשר היא הטמפרטורה, הוא הלחץ, ו- הוא פוטנציאל האלקטרוכימי של המערכת.
בעיה ניסיונית שמבדילה מערכות תרמודינמיות מגנטיות ממערכות תרמודינמיות אחרות היא שמומנט הדיפול המגנטי לא ניתן להגבלה.
בדרך כלל, כל הפרמטרים האקסטנסיביים במערכת, ניתנים לקביע לערך ספציפי (לדוגמה, לקבע את הנפח לנפח סופי כלשהו או מספר החלקיקים במערכת למספר כלשהו.
ניתן לעשות זאת, למשל אם המערכת סגורה בתוך קופסה קשוחה).
מצד שני, אין שום מערכת או שיטה ניסיונית שמאפשרת לקבע באופן ישיר את ערכו של המומנט הדיפול המגנטי ולהשאיר אותו קבוע.
אף על פי כן, עובדה זו לא משפיעה על תאורית התרמודינמית למערכות מגנטיות.
מערכות פרומגנטיות הן מערכות שבה המגנטיזציה לא נעלמת כאשר אין הפעלה של שדה מגנטי חיצוני.
דוגמאות לחומרים פרומגנטיים הם מגנטיט, ברזל, ניקל וקובלט.
ישנם מספר מודלים שפותחו למען למדל ולהסביר את התופעות של חומרים פרומגנטיים, למשל מודל איזינג.
את מודל איזינג ניתן לפתור באופן אנליטי במימד אחד, שני ממדים, בצורה נומרית עבור ממדים גבוהים יותר, או בעזרת קירוב השדה הממוצע.
בנוסף לכך, ניתן למדל את מעבר הפאזה פרומגנט-פארמגנט בעזרת תורת לנדאו למעברי פאזות.
מעבר פאזה פרומגנט פאראמגנט - מודל פשטני
קירוב השדה הממוצע למערכת פרומגנט - פאראמגנט הוא מודל פשטני למעבר הפאזות.
במודל זה מניחים כי החומר בנוי מאוסף אתרי ספין חסרי אינטראקציה (מלבד השדה המגנטי הממוצע), היכולים לקבל את הערך או .
המומנט הדיפול המגנטי פר חלקיק יהיה , כאשר הוא המגנטון של בוהר, הוא ה-g פקטור ו- הוא הספין.
עבור אלקטרונים , לכן המומנט הדיפול המגנטי פר חלקיק יכול להיות סך הכל או .
האנרגיה של דיפול כזה בשדה מגנטי יהיה אז .
הנחה מקלה שניתן לעשות היא להניח שהדה המגנטי בכיוון מומנטי הדיפול, ולכן האנרגיה פר חלקיק יכולה להיות או .
אז נקבל שבאנסבל הקנוני, פונקציית החלוקה החד חלקיקית תהיה:
ההסתברות שחלקיק אחד בודד יהיה לו אנרגיה היא:
כאשר מסמן אנרגיה של החלקיק הבודד.
באופן דומה ההסתברות שלחלקיק יהיה אנרגיה היא:
כדי לחשב את המומנט הדיפול הממוצע של החלקיק , נחשב את התוחלת:
היא הפונקציה היפרבולית טנגנס היפרבולי.
המגנטיזציה הכוללת פר נפח של המערכת תהיה:
כאשר סימנו צפיפות החלקיקים פר נפח.
כעת נבצע את קירוב השדה הממוצע: נניח כי השדה הפועל על החלקיק (שנוצר מהשדות של כל שאר החלקיקים) הוא אחיד (בעצם זה סוג של ממוצע על השפעתם של כל החלקיקים), כלומר:
השדה הוא שדה שנובע מכל הספינים והוא פרופורציוני ל- , המגנטיזציה של החלקיקים.
קבוע הפרופורציה בין השדה למגנטיזציה נסמנו ב- .
נציב קשר זה בתוך הביטוי ל- , שמעכשיו נסמנו ב- למען הנוחות.
נגדיר את הגודל , ונסדר את הביטוי:
נגדיר גודל נוסף ונציב בבטיו:
למשוואה כזו אין פתרון אנליטי אבל ישנם כמה דרכים למצוא פתרון נומרי עבור , וכך למצוא את המגנטיזציה וגם את השדה המגנטי.
באמצעות ניתוח גרפי של משוואה זו אפשר להסיק כי עבור למשוואה אין פתרון (פרט לפטרון הטריוויאלי ), ועבור תמיד קיים פתרון לא טריוויאלי:
עבור נראה כי אין חיתוך בין שתי העקומות ו- (מלבד לפתרון הטריוויאלי):
עבור כן יהיה חיתוך בין העקומות:
מכאן מסיקים כי , או לחלופין היא טמפרטורה הקריטית המאפיינת את המעבר בין שני מצבים (או יותר נכון, שני פאזות): עבור אין מגנטיזציה ספונטנית והמערכת היא בפאזה פאראמגנטי, ועבור ישנה מגנטיזציה ספונטנית והמערכת היא בפאזה פרומגנטי.
מערכת אולם הייתה סדרה של תמרונים וקרבות צבאיים של צרפת ובוואריה כדי לעקוף וללכוד צבא אוסטרי ב-1805 במהלך מלחמת הקואליציה השלישית.
המערכה התרחשה בקרבת ובתוך העיר השוואבית (אז בווארית) אולם.
ל-Grande Armée הצרפתי, בראשות נפוליאון, היו 210,000 חיילים מאורגנים בשבעה קורפוסים והוא קיווה להביס את הצבא האוסטרי בדנובה לפני שתגבורת רוסית תוכל להגיע.
צעדה מהירה אפשרה לנפוליאון לנהל תמרון גדול, שלכד צבא אוסטרי של 23,000 תחת גנרל מאק ב-20 באוקטובר באולם.
זה הביא את המספר הכולל של שבויי מלחמה אוסטרים במערכה ל-60,000. המערכה נחשבת בדרך כלל כיצירת מופת אסטרטגית והשפיעה על פיתוח תוכנית שליפן בסוף המאה ה-19.
הניצחון באולם לא סיים את המלחמה מאחר שצבא רוסי גדול תחת קוטוזוב היה עדיין ליד וינה.
הרוסים נסוגו לצפון מזרח כדי להמתין לתגבורת ולהתחבר ליחידות אוסטריות ששרדו.
הצרפתים עקבו אחרי וינה וכבשו אותה ב-12 בנובמבר.
ב-2 בדצמבר, הניצחון הצרפתי המכריע באוסטרליץ הוציא את אוסטריה מהמלחמה.
הסכם פרסבורג שנחתם בסוף דצמבר הביא את הקואליציה השלישית לסיומה והותיר את צרפת תחת נפוליאון כמעצמה המרכזית במרכז אירופה, מה שהוביל למלחמת הקואליציה הרביעית נגד פרוסיה ורוסיה בשנה שלאחר מכן.
אירופה הייתה עד אז מעורבת במלחמות המהפכה הצרפתיות מאז 1792. לאחר חמש שנות מלחמה, הרפובליקה הצרפתית הכניעה את הקואליציה הראשונה ב-1797. קואליציה שנייה הוקמה בשנת 1798 אך גם זו הובסה עד 1801. בריטניה נותרה המתנגדת היחידה לקונסוליה הצרפתית החדשה.
במרץ 1802, צרפת ובריטניה הסכימו לסיים את פעולות האיבה במסגרת הסכם אמיין.
לראשונה מזה עשר שנים, אירופה כולה הייתה שלווה.
היו בעיות רבות בין שני הצדדים ויישום ההסכמות שהושגו באמיין נראה כאתגר הולך וגובר.
בריטניה התרעמה על הצורך לבטל את כל הכיבושים הקולוניאליים מאז 1793, וצרפת כעסה על כך שהחיילים הבריטיים לא פינו את האי מלטה, כפי שההסכם הבטיח.
המצב המתוח רק החמיר מאז שנפוליאון שלח כוח משלחת לרסק את המהפכה בהאיטי.
במאי 1803 הכריזה בריטניה מלחמה על צרפת.
בדצמבר 1804, הסכם אנגלו-שוודי הוביל להקמת הקואליציה השלישית.
ראש ממשלת בריטניה, ויליאם פיט הבן, בילה את 1804 ו-1805 בתנופת פעילות דיפלומטית להקמת קואליציה חדשה נגד צרפת.
החשדנות ההדדית בין הבריטים לרוסים התפוגגה לנוכח כמה טעויות פוליטיות צרפתיות, ועד אפריל 1805 חתמו השניים הראשונים על הסכם ברית.
לאחר שהובסה פעמיים בתקופה האחרונה על ידי צרפת וחשקה בנקמה, הצטרפה גם אוסטריה לקואליציה כמה חודשים לאחר מכן.
לפני הקמת הקואליציה השלישית, נפוליאון כינס את "צבא אנגליה", כוח פלישה שהיה אמור לפגוע באי הבריטי, בסביבות שישה מחנות בבולון שבצפון צרפת.
למרות שמעולם לא דרכה רגלם על אדמת בריטניה, חייליו של נפוליאון קיבלו הכשרה זהירה ובל יסולא בפז לכל פעולה צבאית אפשרית.
למרות שהשעמום החל להתפשט במהירות בקרב החיילים, נפוליאון ערך ביקורים רבים כדי לערוך מצעדים מפוארים כדי לשמור על המורל שלהם.
הגברים בבולון היוו את הליבה למה שנפוליאון יכנה מאוחר יותר "La Grande Armée" ("הצבא הגדול").
בהתחלה, לצבא הצרפתי היו כ-200,000 איש שאורגנו בשבעה קורפוסים, שהיו יחידות שדה גדולות, שהכילו כ-36 עד 40 תותחים כל אחת ויכולות לפעול באופן עצמאי עד שקורפוס אחר יוכל להגיע.
בנוסף, נפוליאון יצר עתודת פרשים של 22,000 חיילים המאורגנים בשתי דיוויזיות קירסירים, ארבע דיוויזיות דרגונים רכובים ושתי דיוויזיות של דרגונים ופרשים קלים, כולם נתמכים על ידי 24 כלי ארטילריה.
היה לו שכבת קצינים מוכשרת שבה כמעט כולם, מסמלים ועד מרשלים, היו בעלי ניסיון במלחמות העצמאות האחרונות.
הארכידוכס קרל, אחיו של הקיסר האוסטרי, החל לבצע רפורמה בצבא האוסטרי בשנת 1801 על ידי נטילת השלטון מה-"Hofkriegsrat", המועצה הצבאית-פוליטית האחראית על קבלת ההחלטות בכוחות המזוינים האוסטריים.
קרל היה מפקד השדה המוכשר ביותר של אוסטריה, אך הוא לא היה פופולרי בחצר המלוכה ואיבד השפעה רבה כאשר, בניגוד לעצתו, אוסטריה החליטה לצאת למלחמה עם צרפת.
קרל מאק הפך למפקד הראשי החדש בצבא אוסטריה, והנהיג רפורמות בחיל הרגלים ערב המלחמה שקראו לרגימנט להיות מורכב מארבעה גדודים של ארבע פלוגות, במקום שלושת הגדודים הישנים יותר של שש פלוגות.
השינוי הפתאומי הגיע ללא הכשרת קצינים מקבילה; יחידות חדשות הובלו על ידי מפקדים שלא קיבלו הכשרה טקטית מספקת בשימוש ביחידותיהם.
כוחות פרשים אוסטריים נחשבו לטובים ביותר באירופה, אך ניתוקן של יחידות פרשים רבות ליחידות חי"ר שונות מנעה את כוח הפגיעה של עמיתיהם הצרפתים ההמוניים, שנפוליאון יכול היה להורות על ידי נפוליאון לצבור קורפוס שלם של פרשים כדי להשפיע על הקרב.
מערכת אולם נמשכה כמעט חודש ובמהלכה הצבא הצרפתי בפיקודו של נפוליאון נתן מכה אחר מכה לאוסטרים המבולבלים.
זה הגיע לשיאו ב-20 באוקטובר עם אובדן של צבא אוסטרי שלם.
גנרל מאק חשב שהביטחון האוסטרי מסתמך על חסימת הפערים דרך אזור היער השחור ההררי בדרום גרמניה שהיה עד ללחימה רבה במהלך מסעות מלחמות המהפכה הצרפתית.
מאק האמין שלא תהיה פעולה במרכז גרמניה.
מאק החליט להפוך את העיר אולם למרכז האסטרטגיה ההגנתית שלו, שקראה לבלימת הצרפתים עד שהרוסים תחת קוטוזוב יוכלו להגיע ולשנות את הסיכויים נגד נפוליאון.
אולם הייתה מוגנת על ידי רמות מיכלסברג המבוצרות בכבדות, מה שנתן למאק את הרושם שהעיר כמעט בלתי ניתנת לחדירה מהתקפה חיצונית.
באופן קטלני, מועצת המלחמה האוסטרית החליטה להפוך את צפון איטליה לזירת המבצעים העיקרית של ההבסבורגים.
לארכידוכס קרל הוקצו 95,000 חיילים והוא הופנה לחצות את נהר אדיג'ה עם מנטובה, פסקיירה ומילאנו כמטרות הראשוניות.
האוסטרים ביססו צבא של 72,000 איש באזור אולם בפיקודו של הארכידוכס פרדיננד, אולם הסמכות האמיתית של הצבא הייתה בידי מאק.
האסטרטגיה האוסטרית דרשה שהארכידוכס יוהאן עם 23,000 חיילים יאבטח את טירול ויספק את הקשר בין צבא אחיו קרל לצבאו של בן דודו פרדיננד.
האוסטרים גם שלחו קורפוסים בודדים כדי לשרת עם השוודים בפומרניה והבריטים בנאפולי, אם כי אלה נועדו לבלבל את הצרפתים ולהסיט את משאביהם.
בשתי מערכות המלחמה של 1796 ו-1800, ראה נפוליאון את זירת הדנובה כמוקד המרכזי של המאמצים הצרפתיים, אך בשני המקרים הזירה האיטלקית הפכה להיות החשובה ביותר.
המועצה האולית חשבה שנפוליאון יפגע שוב באיטליה.
לנפוליאון היו כוונות אחרות: 210,000 חיילים צרפתים ישוגרו מזרחה ממחנות בולון ויכתרו את הצבא האוסטרי החשוף של גנרל מאק אם ימשיך לצעוד לעבר היער השחור.
בינתיים, מרשל מירא ערך מסכי פרשים ברחבי היער השחור כדי להטעות את האוסטרים לחשוב שהצרפתים מתקדמים בציר ישיר מערב-מזרח.
המתקפה העיקרית בגרמניה הייתה אמורה להיתמך על ידי תקיפות צרפתיות בזירות אחרות: המרשל מסנה יתעמת עם קרל באיטליה עם 50,000 אנשי ארמה ד'איטליה, סן סיר יצעד לנאפולי עם 20,000 איש, והמרשל ברון יפטרל עם 30,000 חיילים באזור סולון נגד פלישה בריטית אפשרית.
מירא וברטראן ערכו סיור בין האזור הגובל בטירול ובמיין, כאשר סווארי, ראש צוות התכנון, ערך סקרי דרכים מפורטים של האזורים שבין הריין לדנובה.
האגף השמאלי של הגראנד ארמה יעבור מהנובר שבצפון גרמניה ומאוטרכט בהולנד כדי ליפול על וירטמברג; הימין והמרכז, חיילים מחוף התעלה, יתרכזו לאורך הריין התיכון סביב ערים כמו מנהיים ושטרסבורג.
בזמן שמירא ערך הפגנות ברחבי היער השחור, כוחות צרפתיים אחרים יפלשו אז ללב הגרמני וינועו לכיוון דרום מזרח על ידי לכידת אאוגסבורג, מהלך שהיה אמור לבודד את מאק ולקטוע את קווי התקשורת האוסטריים.
ב-22 בספטמבר החליט מאק להחזיק את קו אילר שעוגן באולם.
בשלושת הימים האחרונים של ספטמבר החלו הצרפתים בצעדות הזועמות שיציבו אותם בעורף האוסטרי.
מאק האמין שהצרפתים לא יחדרו אל השטח הפרוסי, אבל כששמע שהחיל הראשון של ברנדוט צעד דרך אנסבך הפרוסית, הוא קיבל את ההחלטה הקריטית להישאר ולהגן על אולם במקום לסגת דרומה, מה שהיה מציע לו באופן סביר הזדמנות להציל את עיקר כוחותיו.
לנפוליאון היה מעט מידע מדויק על כוונותיו או התמרונים של מאק; הוא ידע שהקורפוס של קינמאייר נשלח לאינגולשטאדט ממזרח לעמדות הצרפתיות, אבל סוכניו הגזימו מאוד בגודלו.
ב-5 באוקטובר הורה נפוליאון לניי להצטרף ללאן, סו ומירא להתרכז ולחצות את הדנובה בדונאוורת.
אולם הכיתור הצרפתי לא היה עמוק מספיק כדי למנוע את בריחתו של קינמאייר: הקורפוס הצרפתי לא הגיע כולו לאותו מקום – במקום זאת הם נפרסו על ציר ארוך מערב-מזרח – והגעתם המוקדמת של סול ודאבו לדונווארת הסיתה את קינמאייר לנקוט זהירות ולהתחמק.
נפוליאון השתכנע בהדרגה שהאוסטרים התאספו באולם והורה לחלקים נכבדים מהצבא הצרפתי להתרכז סביב דונאוורת; ב-6 באוקטובר פנו שלושה קורפוסי הרגלים והפרשים הצרפתים לדונאוורת כדי לחסום את נתיב הבריחה של מאק.
משהבין את הסכנה בעמדתו, החליט מאק לצאת למתקפה.
ב-8 באוקטובר פקד על הצבא להתרכז סביב גינצבורג וקיווה לפגוע בקווי הקשר של נפוליאון.
מאק הורה לקיינמאייר למשוך את נפוליאון עוד מזרחה לכיוון מינכן ואאוגסבורג.
נפוליאון לא שקל ברצינות את האפשרות שמאק יחצה את הדנובה ויתרחק מהבסיס המרכזי שלו, אבל הוא הבין שתפיסת הגשרים בגינצבורג תניב יתרון אסטרטגי גדול.
כדי להשיג מטרה זו, שלח נפוליאון את הקורפוס של נה לגינצבורג, ללא ידיעה לחלוטין שחלק הארי של הצבא האוסטרי פונה לאותו יעד.
עם זאת, ב-8 באוקטובר, המערכה הייתה עדה לקרב רציני ראשון בוורטינגן בין חיילי אופנבורג לאלה של מירא ולאן.
מסיבות לא לגמרי ברורות, ב-7 באוקטובר הורה מאק לפרנץ קסאפר אופנבורג לקחת את הדיוויזיה שלו של 5,000 חיילי רגלים ו-400 פרשים מגינצבורג לוורטינגן כהכנה להתקדמות האוסטרית העיקרית אל מחוץ לאולם.
כשהוא לא בטוח מה עליו לעשות ועם תקווה קטנה לתגבורת, אופנבורג היה במצב מסוכן.
הכוחות הצרפתיים הראשונים שהגיעו היו דיוויזיות הפרשים של מירא – דיוויזיית הדרגונים הראשונה של לואי קליין, דיוויזיית הדרגונים השלישית של מארק אנטואן דה בומון, והדיוויזיה הראשונה של ננסאוטי.
הם החלו לתקוף את העמדות האוסטריות ועד מהרה הצטרפו אליהם הגרנדירים של ניקולא אודינו, שקיוו לאגף את האוסטרים מצפון-מזרח.
אופנבורג ניסה לסגת לדרום מערב, אבל הוא לא היה מהיר מספיק: האוסטרים איבדו כמעט את כל כוחם, 1,000 עד 2,000 מהם נפלו בשבי.
קרב ורטינגן היה ניצחון צרפתי קל.
הפעולה בוורטינגן שכנעה את מאק לפעול על הגדה השמאלית (הצפונית) של הדנובה במקום לבצע נסיגה ישירה מזרחה על הגדה הימנית.
זה יחייב את הצבא האוסטרי לעבור צפונה בגונצבורג.
ב-8 באוקטובר פעל נה תחת הנחיותיו של לואי אלכסנדר ברתייה, שקראו להתקפה ישירה על אולם למחרת.
נה שלח את הדיוויזיה השלישית של ז'אן-פייר פירמין מאלהר ללכוד את גשרי גינצבורג מעל הדנובה.
בקרב גינצבורג, טור של דיוויזיה זו נתקל בכמה יגרים טירוליים ולכד 200 מהם, כולל המפקד שלהם קונסטנטין ג'יליאן קרל ד'אספרה, יחד עם שני תותחים.
האוסטרים הבחינו בהתפתחויות הללו ותחזקו את עמדותיהם סביב גינצבורג בשלושה גדודי חי"ר ו-20 תותחים.
הדיוויזיה של מאלהר ביצעה כמה התקפות הירואיות נגד העמדות האוסטריות, אך כולן נכשלו.
לאחר מכן שלח מאק את איגנץ גיולאי עם שבעה גדודי חי"ר וארבע עשרה אסקדרוני פרשים כדי לתקן את הגשרים ההרוסים, אך כוח זה הותקף ונהדף על ידי רגימנט הרגלים הצרפתי ה-59 המעוכב.
התפתחו קרבות עזים והצרפתים הצליחו לבסוף לבסס דריסת רגל בגדה הימנית (הדרומית) של הדנובה.
בזמן שהקרב על גינצבורג נמשך, נה שלח את הדיוויזיה השנייה של לואי אנרי לואיזון ללכוד את גשרי הדנובה באלכינגן, אשר הוגנו בקלילות על ידי האוסטרים.
לאחר שאיבד את רוב גשרי הדנובה, הצעיד מאק את צבאו בחזרה לאולם.
עד 10 באוקטובר הקורפוס של נה התקדם בצורה משמעותית: הדיוויזיה השלישית של מאלהר חצתה לגדה הימנית (הדרומית), הדיוויזיה השנייה של לואיזון החזיקה באלכינגן, והדיוויזיה הראשונה של פייר דופון דה ל'אטנג צעדה לכיוון אולם.
הצבא האוסטרי המדוכא הגיע לאולם בשעות המוקדמות של 10 באוקטובר.
מאק התלבט בדרך פעולתו והצבא האוסטרי נותר לא פעיל באולם עד 11 באוקטובר.
בינתיים, נפוליאון פעל תחת הנחות פגומות: הוא האמין שהאוסטרים נעים מזרחה או דרום מזרחה ושאולם נשמרת על ידי כוחות קלים.
נה חש בהבנה המוטעית הזו וכתב לברטייה שאולם, למעשה, מוגנת בכבדות יותר ממה שחשבו הצרפתים במקור.
במהלך תקופה זו, האיום הרוסי במזרח החל להעסיק את נפוליאון עד כדי כך שמירא קיבל את הפיקוד על הזרוע הימנית של הצבא, המורכבת מהקורפוס של נה ולאן.
הצרפתים הופרדו בשתי אגפים מסיביים בשלב זה: הכוחות של נה, לאן ומירא ממערב הכילו את מאק בעוד אלו של סו, דאבו, ברנדוט ומרמון ממזרח הופקדו על שמירה מפני כל פלישה אפשרית של רוסיה ואוסטריה.
ב-11 באוקטובר עשה נה דחיפה מחודשת לאולם; הדיוויזיות ה-2 וה-3 היו אמורות לצעוד לעיר לאורך הגדה הימנית של הדנובה בעוד שהדיוויזיה של דופון, שנתמכה על ידי דיוויזיית דרגונים אחת, הייתה אמורה לצעוד ישירות לאולם ולתפוס את העיר כולה.
הפקודות היו חסרות סיכוי כי נה עדיין לא ידע שכל הצבא האוסטרי מוצב באולם.
רגימנט הרגלים ה-32 בדיוויזיה של דופון צעד מהסלך לכיוון אולם ונתקל בארבעה רגימנטים אוסטריים שהחזיקו את בופינגן.
ה-32 ביצע כמה התקפות אכזריות, אבל האוסטרים החזיקו מעמד והדפו כל אחת מההתקפות.
האוסטרים הציפו את הקרב בעוד גדודי פרשים וחיל רגלים לאולם-יונגינגן בתקווה להבקיע מכת נוקאאוט נגד הקורפוס של נה על ידי כיתור הכוח של דופון.
דופון חש במתרחש והקדים את האוסטרים בכך שפתח במתקפת פתע על יונגינגן, במהלכה לקח בשבי לפחות 4,000 מהאוסטרים.
התקפות אוסטריות מחודשות גירשו את הכוחות הללו חזרה אל הסלאך, שהצרפתים הצליחו להחזיק.
דופון נאלץ בסופו של דבר לסגת לאלבק, שם הצטרף למחלקת הדרגונים הרגלים של לואיס ברגו ד'הילר.
השפעותיו של קרב הסלאך-יונגינגן על תוכניותיו של נפוליאון אינן ברורות במלואן, אך ייתכן שהקיסר נוכח לבסוף שרוב הצבא האוסטרי מרוכז באולם.
בהתאם לכך, נפוליאון שלח את הקורפוס של סול ומרמון לעבר הילר, כלומר היו לו כעת ארבעה קורפוסי רגלים וקורפוס פרשים אחד להתמודד עם מאק; דאבו, ברנדוט והבווארים עדיין שמרו על האזור סביב מינכן.
נפוליאון לא התכוון להילחם בקרב על פני נהרות וציווה על המרשלים שלו לכבוש את הגשרים החשובים מסביב לאולם.
הוא גם החל להסיט את כוחותיו מצפון לאולם מכיוון שציפה לקרב באזור זה ולא לכיתור של העיר עצמה.
נטיות ופעולות אלו הובילו לעימות באלכינגן ב-14 באוקטובר כאשר כוחותיו של נה התקדמו אל אלבק.
בשלב זה של המערכה, סגל הפיקוד האוסטרי היה בבלבול מלא.
פרדיננד החל להתנגד בגלוי לסגנון הפיקוד ולהחלטותיו של מאק, והאשים כי האחרון בילה את ימיו בכתיבת פקודות סותרות שהותירו את הצבא האוסטרי לצעוד הלוך ושוב.
ב-13 באוקטובר שלח מאק שני טורים אל מחוץ לאולם לקראת פריצה צפונה: אחד בפיקודו של יוהאן זיגיסמונד ריש פנה לכיוון אלכינגן כדי לאבטח את הגשר שם והשני בפיקודו של פרנץ פון ורנק יצא צפונה עם רוב הארטילריה הכבדה.
נה מיהר את הקורפוס שלו קדימה כדי ליצור מחדש קשר עם דופון, שעדיין היה מצפון לדנובה.
נה הוביל את הדיוויזיה של לואיזון מדרום לאלכינגן על הגדה הימנית של הדנובה כדי להתחיל בהתקפה.
הדיוויזיה של מאלהר חצתה את הנהר מזרחה יותר ונעה מערבה לעבר עמדתו של ריש.
השדה היה מישור הצפה מיוער בחלקו, העולה בתלילות אל עיירת הגבעות אלכינגן, שהייתה לה שדה ראייה רחב.
הצרפתים סילקו את משמרות האוסטרים מגשר, ואז גדוד תקף באומץ וכבש את המנזר בראש הגבעה בנקודת הכידון.
במהלך קרב אלכינגן, הובסו גם הפרשים האוסטריים וקורפוס הרגלים של ריש נמלט לעבר אולם.
נה קיבל את התואר "דוכס אלכינגן" על ניצחונו המרשים.
ב-13 באוקטובר הסתער הקורפוס הרביעי של סול על ממינגן ממזרח.
לאחר התנגשות קלה שהביאה ל-16 נפגעים צרפתים, הגנרל מיור קרל שפאנגן פון אויטרסה נכנע עם 4,600 חיילים, שמונה תותחים ותשעה דגלים.
האוסטרים היו דלים בתחמושת, מנותקים מאולם, והיו מושפלים לחלוטין מהבלבול ששרר במטה הצבא.
פעולות נוספות התרחשו ב-14 באוקטובר.
כוחותיו של מירא הצטרפו אל דופון באלבק בדיוק בזמן כדי להדוף מתקפה אוסטרית מוורנק; יחד מירא ודופון ניצחו את האוסטרים צפונה לכיוון היידנהיים.
בליל 14 באוקטובר הוצבו שני קורפוסים צרפתיים בקרבת המחנות האוסטריים במיכלסברג, ממש מחוץ לאולם.
מאק היה כעת במצב מסוכן: לא הייתה עוד כל תקווה להימלט לאורך הגדה הצפונית, מרמון והמשמר הקיסרי ריחפו בפאתי אולם מדרום לנהר, וסול נע צפונה מממינגן, על מנת למנוע מהאוסטרים לברוח דרומה לטירול.
הצרות נמשכו עם הפיקוד האוסטרי כאשר פרדיננד התגבר על התנגדותו של מאק והורה על פינוי כל הפרשים מאולם, בסך הכל 6,000 חיילים.
המרדף של מירא היה כה יעיל, עם זאת, שרק 11 אסקדרונים הצטרפו לוורנק בהיידנהיים.
מירא המשיך בהטרדותיו לוורנק ואילץ אותו להיכנע עם 8,000 איש בטרויכטלינגן ב-19 באוקטובר; מירא גם תפס חניון שדה אוסטרי שלם של 500 כלי רכב, ואז התקדם לכיוון נוישטאדט אן דר דונאו ולכד 12,000 אוסטרים.
האירועים באולם הגיעו כעת לסופם.
ב-15 באוקטובר חייליו של נה הסתערו בהצלחה על מאהלי מיכלסברג וב-16 החלו הצרפתים להפגיז את אולם עצמה.
המורל האוסטרי היה בשפל ומאק החל להבין שיש מעט תקווה להצלה.
ב-17 באוקטובר, שליח נפוליאון, סגור, חתם על אמנה עם מאק שבה הסכימו האוסטרים להיכנע ב-25 באוקטובר אם לא יגיע סיוע עד תאריך זה.
אולם בהדרגה שמע מאק על הכניעות בהיידנהיים ובנרסהיים והסכים להיכנע חמישה ימים לפני המועד ב-20 באוקטובר.
1500 חיילים מחיל המצב האוסטרי הצליחו להימלט, אך הרוב המכריע של הכוח האוסטרי יצא ב-21 באוקטובר והניח את נשקו ללא תקלות, והכל כשהגראנד ארמי חונה בחצי עיגול עצום צופה בכניעה (ראה תמונת תיבת מידע).
הקצינים הורשו לעזוב, בהמתנה לחתימתם על תנאי בו הסכימו לא לנקוט נשק נגד צרפת עד שיוחלפו.
יותר מעשרה גנרלים נכללו בהסכם זה, כולל מאק, יוהאן פון קלנאו, מקסימיליאן אנטון קרל, הרוזן ביילט דה לאטור, הנסיך ליכטנשטיין ואיגנץ גיולאי.
בזמן שהאוסטרים יצאו מאולם כדי להיכנע, צי צרפתי-ספרדי משולב הושמד בקרב טרפלגר.
ניצחון בריטי מכריע זה סיים את האיום הימי מצד צרפת והבטיח את השליטה הימית הבריטית למאה הבאה.
למרות הכישלון הזה, המערכה באולם הייתה ניצחון מרהיב והייתה עדה לחיסולו של צבא אוסטרי שלם בעלות קטנה מאוד עבור הצרפתים; בנוסף, הדרך לבירת אוסטריה וינה הייתה פתוחה לרווחה ונפוליאון כבש את העיר כעבור חודש.
העלון ה-8 של ה-Grande Armée תיאר את קנה המידה של ההישג:
הגעתו של מרשל אוז'רו מברסט עם הקורפוס השביעי שהוקם זה עתה נתנה לצרפתים בשורה טובה נוספת.
בכניעת דורנבירן ב-13 בנובמבר, הדיוויזיה של פראניו ילאצ'יץ' נדחקה לפינה ונאלצה להיכנע.
הרוסים נסוגו לצפון מזרח לאחר כניעתו של מאק ווינה נפלה ב-12 בנובמבר.
בעלות הברית הובסו ביסודיות בקרב אוסטרליץ בדצמבר ואוסטריה הודחה לצמיתות מהקואליציה השלישית כמה שבועות לאחר מכן.
הניצחון הצרפתי הדגיש את האפקטיביות של "la maneuver sur les derrières", סוג מיוחד של מעטפת אסטרטגית ששימש לראשונה את נפוליאון במערכה שלו באיטליה בשנת 1796. התמרון קרא לכוח ריתוק שיכבוש חזית רחבה של קו האויב.
בעוד יחידות תומכות אחרות התמקמו במיקום מסוים באגף או בעורף האויב.
ככל שהאויב הסתבך יותר עם כוח הריתוק, יתקפו הכוחות באגפים בנקודה קריטית ויחתמו את הניצחון.
במערכה באולם שימשו הפרשים של מירא ככוח הריתוק שהטעה את האוסטרים לחשוב שהמתקפה הצרפתית העיקרית תגיע מהיער השחור.
בעוד מירא הרגיע את האוסטרים לעבר אולם, הכוחות הצרפתיים העיקריים תקפו דרך מרכז גרמניה והפרידו בין צבאו של מאק לשאר הזירות של המלחמה.
מערכת אולם נחשבת לאחת הדוגמאות ההיסטוריות הגדולות ביותר לתנועת מפנה אסטרטגית; למשל, באנציקלופדיה הארפר להיסטוריה צבאית, דופוי תיאר זאת במונחים הבאים: "אולם לא היה קרב; זה היה ניצחון אסטרטגי כל כך שלם וכל כך מכריע עד שהנושא מעולם לא היה מחלוקת ברצינות.
כמו כן, מערכה זו פתחה את השנה המבריקה ביותר בקריירה של נפוליאון.
צבאו אומן לשלמות; התוכניות שלו היו ללא דופי".
היסטוריונים מרבים לנתח את המערכה ברמה אסטרטגית רחבה שאינה כוללת עימותים טקטיים, אך הם היו נפוצים ורלוונטיים.
הניצחון המכריע באולם נחשב גם הוא תוצר של האימונים וההכנה הארוכים שקיבל הגראנד ארמה במחנות בולון.
הגראנד ארמי נשא מעט מטען, פלש לשטח האויב בזמן הקציר וצעד הרבה יותר מהר ממה שציפו האוסטרים.
המערכה הדגישה את התועלת של מערכת ה-"Corps d'Armée"; הקורפוס המשיך והפך לאבן הבניין האסטרטגית הבסיסית למלחמות הגדולות במאות ה-19 וה-20. לקורפוס טיפוסי עשויות להיות שלוש דיוויזיות חי"ר, חטיבת פרשים קלה לסיור וסוללות ארטילריה עתודה בנוסף לאלו המוצמדות לכל דיוויזיה.
גודלם המוגדל אפשר להם להילחם ללא תמיכה במשך תקופות זמן ארוכות, כפי שעשה נה, ועמידותם אפשרה להם להתפשט ולהתקיים על ידי רכישת מזון מקומי.
הצרפתים נזקקו לכשמינית מהתחבורה ששימשה את הצבאות העכשוויים, מה שהקנה להם רמת ניידות וגמישות שלא נראו באותה תקופה.
פלישות לדרום גרמניה על ידי מרלבורו ומורו כיסו חזית צרה, אך ה-Grande Armée פלש בשנת 1805 בחזית שהייתה ברוחב , פעולה שהפתיעה את האוסטרים לחלוטין וגרמה להם להמעיט בחומרת המצב.
מערכת אולם נכללה ברומן מלחמה ושלום של לב טולסטוי.
מערכות נתוני שידור הן שירות תקשורת, העוקב אחר השמעת שירים ברדיו, בטלוויזיה ובאינטרנט.
השירות, שהוא יחידה של MRC Data, משקלל את נתוני המצעדים באמריקה הצפונית, המתפרסמים על ידי מגזין בילבורד בבעלות משותפת, כולל בילבורד הוט 100 וקנדה הוט 100, בשילוב עם נתוני מכירות והזרמה מ-Soundscan.
המערכת עוקבת אחר איירפליי ביותר מ-2,000 תחנות רדיו, לוויינים וערוצי מוזיקה בכבלים ברחבי ארצות הברית (כולל פוארטו ריקו), קנדה ומקסיקו.
מאוגוסט 2006 ועד לפרסום האחרון ביוני 2009, BDS סיפקה גם נתוני מצעדים עבור R&R לאחר שחברת נילסן רכשה את החברה.
ב-10 בספטמבר 2009, האתר Radio-Info.com יצר שותפות עם נילסן BDS במטרה לספק נתונים של מצעדי השמעת ברדיו ונתונים קשורים ל-20 פורמטים.
מערכת TOPS היא שתל כירורגי לעמוד השדרה המותני, המיועד לייצוב דינמי של מקטעי עמוד השדרה לאחר ניתוח דקומפרסיה .
המערכת פותחה כחלופה לניתוחי קיבוע חולייתי (ספונדילודזיס).
המערכת פותחה ומיוצרת על־ידי חברת Premia Spine, ואושרה לשימוש בארצות הברית על־ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) במסלול Premarket Approval (PMA).
בנוסף, נושאת המערכת סימון CE לשיווק באיחוד האירופי.
היצרות תעלת השדרה המותנית היא תהליך ניווני שכיח, המתבטא בהיצרות של התעלה השדרתית ולחץ על שורשי העצבים.
במקרים שבהם הטיפול השמרני אינו מביא להקלה מספקת בתסמינים, נשקל טיפול כירורגי הכולל לרוב דקומפרסיה – הסרה של מבנים גרמיים ורצועתיים הלוחצים על העצבים.
במקרים מסוימים, דקומפרסיה נרחבת עלולה לפגוע ביציבות המקטע החולייתי, ולכן מקובל לבצע קיבוע חולייתי לאחר דקומפרסיה נרחבת.
עם זאת, קיבוע גרמי גורם לאובדן תנועתיות של המקטע המנותח ועלול להעמיס על מקטעים סמוכים של עמוד השדרה, תופעה המכונה adjacent segment degeneration.
מערכת TOPS היא שתל אחורי המושתל בעמוד השדרה המותני ומקובע לחוליות באמצעות ברגים.
המערכת מחליפה את תפקוד מפרקי הפאסט האחוריים , אשר מוסרים במהלך הניתוח.
מבנה ההתקן מאפשר תנועה מבוקרת בין החוליות תוך הגבלת תנועות פתולוגיות, במטרה לשמר את הביומכניקה הטבעית של עמוד השדרה ולהפחית עומסים חריגים על מקטעים סמוכים.
עקרון הפעולה של מערכת TOPS מבוסס על ייצוב דינמי של עמוד השדרה.
בניגוד לקיבוע גרמי, שבו מתבצע איחוי מלא בין החוליות, המערכת מאפשרת תנועתיות מוגבלת ומבוקרת במקטע המטופל.
המערכת מתוכננת לאפשר תנועה בכיפוף, יישור והטיה צידית, תוך הגבלת תנועה סיבובית מופרזת.
בכך היא נועדה לספק איזון בין שחרור הלחץ הנוירולוגי לבין שמירה על יציבות ותנועתיות.
השימוש במערכת TOPS תואר בספרות הקלינית במצבים מסוימים של היצרות תעלת השדרה המותנית עם או בלי תזוזה בין חוליתית (spondylolisthesis) אך ללא חוסר יציבות חמור הדורש איחוי גרמי.
הבחירה בטיפול באמצעות ייצוב דינמי נעשית על בסיס שיקול קליני כולל, הכולל הערכת יציבות עמוד השדרה, חומרת התסמינים ומאפייני המטופל, ואינה מתאימה לכל מקרה של היצרות תעלת השדרה.
הערכת הבטיחות והיעילות של מערכת TOPS התבססה על מחקרים קליניים לרבות מחקר מבוקר פרוספקטיבי ורנדומלי, אשר השווה בין ניתוחי TOPS לבין ניתוחי קיבוע.
המחקר עקב אחרי כ-300 מטופלים במשך 24 חודשים.
במסגרת מחקרים אלו נבחנו מדדים כגון כאב, תפקוד ואיכות חיים, וכן מדדים בטיחותיים.
נתונים אלה שימשו בסיס לבחינת המערכת על־ידי ה-FDA.
תוצאות המחקר שפורסמו בכתבי העת המקצועיים, קבעו כי ניתוח TOPS עדיף (superior) על ניתוח קיבוע.
מערכת TOPS אושרה לשימוש בארצות הברית על־ידי ה־FDA במסגרת מסלול PMA.
בנוסף, המערכת נושאת סימון CE לשיווק באיחוד האירופי.
מערכת TOPS פותחה על־ידי חברת Premia Spine, חברה ישראלית המתמחה בפיתוח שתלים לעמוד השדרה.
פיתוח המערכת החל בתחילת המאה ה־21 מתוך מטרה להתמודד עם מגבלות הקיבוע החולייתי המסורתי לאחר ניתוחי דקומפרסיה.
המערכת נכנסה לשימוש קליני במספר מדינות, ובהן ישראל, עוד בטרם קיבלה אישור רגולטורי בארצות הברית.
מערכת אקולוגית (אקוסיסטמה) היא מערכת של תנאים ביוטיים וא-ביוטיים שמקיימים ביניהם יחסי גומלין.
דוגמאות לתנאים א-ביוטיים הם טמפרטורה, לחות, קרינה וכו'.
התנאים הביוטיים הם היצורים החיים המחולקים ליצרנים, צרכנים ומפרקים, המהווים את מרכיבי המערכת האקולוגית.
קיומה של מערכת אקולוגית מותנה ביציבות התנאים המקיימים אותה.
שינוי של תנאי סביבה, מין שנעלם ממקום מחייתו וכן גורמים נוספים עשויים לגרום להפרת האיזון במערכת האקולוגית.
מערכות אקולוגיות משתנות ואף מתמוטטות תדיר.
כתוצאה מקריסת מערכות אלו נוצרות מערכות אקולוגיות חדשות, ובמקרים מסוימים ייתכן כי המערכת האקולוגית לא תתחדש.
לאדם השפעה ניכרת על מערכות אקולוגיות באזורים שונים, לעיתים אף הרסנית, אך כיום קיימת מודעות להשפעה זו וגורמים רבים מנסים לצמצם את ההשפעות ההרסניות של התרבות האנושית על מערכות אקולוגיות, מתוך הנחה שקיום מערכות אלו מועיל לאדם או מתוך תחושה של מחויבות מוסרית להגנת הסביבה.
המושג 'שירותי מערכת אקולוגית' הוא מושג באקולוגיה הבא לבסס ולהסביר את חשיבות המערכת האקולוגית לאדם תוך חלוקה לשלושה שירותים מרכזיים – שירותי אספקה, שירותי ויסות ושירותי תרבות.
לאתרי טבע עירוני ושמורות טבע תפקיד חשוב בשיקום, שימור וטיפוח שירותי המערכת האקולוגית.
חשיבות בוויסות ובקרת אקלים ויצירת הפוגה והפחתה באיי החום העירוניים.
סיוע בניהול מי הנגר ומניעת שיטפונות כאתרי השהייה ו/ או ספיגת מים.
מוקדים המסייעים בשימור וטיפוח אוכלוסיות מאביקים החיוניים להפצת צמחים, פריחתם ומתן פרי בשטחים פתוחים, חקלאיים, גינות פרטיות וציבוריות.
חיסכון במשאבים כלכליים בניהול השטחים הפתוחים הודות להתאמת אתרים אלו בדרך כלל לתנאי האקלים והסביבה המקומיים.
הפחתת זיהום האוויר בעיר הודות ליכולת הצמחים לקלוט מזהמים.
תוכן לפעילויות חינוך, פנאי ונופש.
מרחב חשוב להפגת מתחים יומיומיים ותרומה לבריאות הנפש.
עיצוב ומיצוב אופייה הייחודי של העיר על ידי שימוש במשאביה הטבעיים.
קיבוע ולכידה של פחמן אטמוספירי באמצעות מערכות אקולוגיות
לקיבוע וללכידה של פחמן אטמוספירי במערכות אקולוגיות, בתהליכים טבעיים, יכולה להיות תרומה רבה להאטת ההתחממות הגלובלית.
רבים מכירים בהקשר זה את תפקידם של היערות הטרופיים, אך פחות מוכרת בהקשר זה תרומתן של מערכות אקולוגיות אחרות שיכולות ללכוד כמויות גדולות מאוד של פחמן ויחד עם שירותי מערכת אקולוגיים נוספים לסייע לצמצום השפעות שינוי האקלים.
חלק גדול מהמערכות האקולוגיות הללו, כגון בתי גידול לחים, כרי עשב ים ובתות עשבוניות ויערות, מאוימות בשל פעילות האדם הגורמת להרס ולאובדן של בתי גידול ולהכחדת מינים.
ישראל התברכה במגוון אקולוגי ונופי מרשים, והמערכות האקולוגיות השונות מהוות פסיפס של עולמות טבע ייחודיים, אשר יחד מרכיבים את המגוון הביולוגי הישראלי.
ישראל מחויבת לשמר לפחות 17% משטח כל מערכת אקולוגית עד שנת 2020. חלק מהמערכות האקולוגיות מיוצגות בצורה טובה בתוך שמורות טבע מוכרזות, אך חלק מהמערכות האקולוגיות מיוצגות בצורה דלה בשמורות הטבע, ולכן עתידן מצוי בסכנה.
מערכת גליפולי הייתה מערכה שהתנהלה במלחמת העולם הראשונה מאפריל 1915 עד ינואר 1916 בחצי האי גליפולי שבגדה המערבית של מצרי הדרדנלים, בין כוחות האימפריה הבריטית בסיוע צרפתי לבין כוחות האימפריה העות'מאנית.
הכוחות הבריטיים ניסו לפלוש לחוף גליפולי שבאימפריה העות'מאנית, במטרה לפתוח נתיב אספקה ימי לרוסיה, שנמליה בים השחור היו נתונים תחת סגר מאז כניסת טורקיה למלחמה, ואולי אף לתפוס את הבירה העות'מאנית קונסטנטינופול (כיום איסטנבול).
הניסיון כשל והותיר 113,350 חיילים הרוגים ו־230,305 פצועים משני הצדדים.
46,909 מההרוגים היו בריטים, אוסטרלים, ניו זילנדים, קנדים והודים.
כמו כן נהרגו 9,798 צרפתים.
בסך הכול איבדו מדינות ההסכמה כ-56,707 איש.
מן הצד העות'מאני נהרגו 56,643 איש.
ב-25 באפריל נחתו יחידות צבא בריטיות, צרפתיות, אוסטרליות וניו זילנדיות (ANZAC) בחוף חצי האי גליפולי ובסביבתו, וניהלו שם קרב עקוב מדם במשך חודשים, שהסתיים בכישלון.
עד היום מציינים באוסטרליה ובניו זילנד את יום ANZAC ב-25 באפריל, לזכר יום הפלישה לגליפולי.
בקרבות שהתחוללו השתתף גם קצין טורקי בדרגת סגן-אלוף בשם מוסטפא כמאל.
הוא הפסיק את הנסיגה העות'מאנית, והכריח חיילים עות'מאניים נסוגים לעמוד על מקומם ולהילחם.
לימים זכה לכינוי אתא טורק, והיה בהמשך למייסדה ואביה של טורקיה החדשה.
במערכה זו השתתף כחלק מהצבא הבריטי גם גדוד נהגי הפרדות העברי.
שמונה מאנשיו נהרגו ו-55 נוספים נפצעו.
הגדוד כולו מנה כ-650 איש.
ההתייחסות למערכה זו מצד מדינות ההסכמה הייתה אמביוולנטית.
מחד, החזית העיקרית הייתה אל מול הגרמנים, וכתוצאה חששו מדינות ההסכמה מהקצאת משאבים רבים מדי לזירה העות'מאנית, שנחשבה משנית.
מאידך, שררה התקווה שמאמץ קל נוסף, תוך הקצאת משאבים נוספת, יביא לתוצאות בעלות משמעות אסטרטגית רבה ללא כל פרופורציה להיקף ההשקעה הצבאית, כגון פתיחת נתיבי השיט לים השחור ולרוסיה, והטיית מדינות בבלקן ובחופי הים התיכון לכיוון מדינות ההסכמה.
ברקע עמדו גם זלזול מה בכושרה הצבאי של טורקיה, וההנחה שהיא עומדת להתמוטט בכל רגע, מה גם שבמלחמת הבלקן, בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה, היא נחלה הפסדים בלתי פוסקים.
הטורקים, שלחמו בעוז על ביתם וסמוך לבירתם, הפריכו הנחה זו.
לרוסיה, שהייתה אחת ממדינות ההסכמה במלחמה, היו קשיים בדרכי האספקה בים: הים הבלטי נחסם על ידי הצי הגרמני הקיסרי, ואילו הכניסה היחידה לים השחור דרך הבוספורוס נשלטה על ידי האימפריה העות'מאנית.
זו הצטרפה למעצמות המרכז באוקטובר 1914.
בסוף 1914 התייצבה החזית המערבית בצרפת ובבלגיה, ומאז היה המצב בה קרוב לקיפאון.
היה צורך נואש ברעיונות לשבירת אותו קיפאון.
כמו כן מדינות ההסכמה האמינו כי מתקפה על העות'מאנים תוביל את בולגריה ויוון לצד מדינות ההסכמה.
מה גם שטורקיה נחשבה ל"איש החולה של אירופה", וההנחה הייתה שבמאמץ צבאי לא גדול, יחסית לחזית המערב, ניתן יהיה להוציאה מהמערכה.
הצעה ראשונה לתקוף את טורקיה הועלתה על ידי שר צרפתי כבר בנובמבר 1914, אך לא זכתה לתמיכה.
מאוחר יותר באותו חודש העלה וינסטון צ'רצ'יל, הלורד הראשון של הימיה, את תוכניותיו הראשונות לתקיפה בדרדנלים.
תוכנית לתקיפה ולפלישה לחצי האי גליפולי אושרה, לאחר היסוסים רבים, על ידי הקבינט הבריטי בינואר 1915. שר המלחמה הלורד קיצ'נר מינה את הגנרל סר איאן המילטון לפקד על הכוח שעליו הוטלה המשימה.
לעומת ההיסוסים בקבינט, רעיון זה עורר התלהבות מכיוון אחר.
למשכילים רבים, מעריצי התרבות היוונית הקדומה, קסם הרעיון להילחם בסמוך מאוד לאתרים שבהם התרחשו פרקים רבים מהמיתולוגיה היוונית.
והיו בהם שהתנדבו להצטרף למשלחת הצבאית.
בהם בלט סר רופרט ברוק (Brooke) .
ב־19 בפברואר החלה המתקפה הראשונה על הדרדנלים כאשר צי מלחמה גדול של ספינות בריטיות וצרפתיות, כולל אה"מ קווין אליזבת, הפגיז ארטילריה טורקית לאורך החוף.
אף על פי שהמתקפה הצליחה מבחינה פוליטית — בולגריה הפסיקה את המשא ומתן שלה עם גרמניה, יוון הציעה תמיכה ואיטליה נראתה כמשתוקקת להצטרף למלחמה לצד מדינות ההסכמה — התוצאה הצבאית הייתה דלה.
הפגזות מתמשכות והנחתת כוחות קטנים ב־25 בפברואר, אף הם לא הביאו להצלחה.
מתקפה חדשה שמטרתה הייתה הנקודה הצרה בדרדנלים, היכן שרוחבם רק מייל, הונחתה ב־18 במרץ.
הכוחות שארגנו הבריטים והצרפתים כללו 16 אוניות מלחמה.
דה רובק, שפיקד על האניות ערך את הצי בשלושה קווים: קו א' התקדם בחזית וכלל ארבע אניות בריטיות שנועדו לפתוח בהתקפה.
אליהן התלוו שתי אניות מערכה נוספות משני האגפים.
קו ב' נע מאחוריהן וכלל ארבע אניות צרפתיות שגם הן לוו על ידי שתי אניות מערכה בשני האגפים.
שאר אניות המערכה, המשחתות ושולות המוקשים, נועדו לחכות בפתח המצרים.
התוכנית הייתה שבמהלך היום ינטרלו הספינות את המוצבים שבמצר, כדי ששולות המוקשים יוכלו לפלס דרך בטוחה בערב, כך שבסוף, אם הכל ילך כמתוכנן, יוכלו אניות המערכה לעבור אל ים השיש למחרת.
האניות הצליחו בהתחלה ופגעו בסוללות ארטילריה טורקיות רבות.
שדה מוקשים שמוקם לאורך החוף האסייתי על ידי המקשת "נוסרט" העות'מאנית הטביע או פגע במספר ספינות כשפנו להסתובב.
שלוש אוניות מלחמה טבעו - אה"מ אירזיסטיבל (Irresistible) ואה"מ אושן (Ocean) הבריטיות, ובּוּוֶה (Bouvet) הצרפתית, וכן סיירת המערכה אה"מ אינפלקסיבל (Inflexible) וספינות המלחמה הצרפתיות סוּפְרֵן (Suffren) וגוֹלוּאה (Gaulois) נפגעו קשות.
האבדות החמורות הניעו את מדינות ההסכמה לחדול מניסיונות להבקיע את המצרים באמצעות כוח ימי בלבד.
הדבר היה הקלה גדולה עבור המפקדים הטורקים, שכן לסוללות הארטילריה שלהם אזלה התחמושת.
אסון זה גרם למועצת המלחמה הבריטית לעצור את ההתקפות הימיות גרידא.
וינסטון צ'רצ'יל שר הצי, שפעל למען המבצע, נאלץ להתפטר ב-18 במאי 1915. לאחר תבוסות קשות בקווקז, בצפון פרס ובתעלת סואץ, ההדיפה המוצלחת של המתקפה הימית של מדינות ההסכמה ב-18 במרץ הייתה הניצחון הראשון של הצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה.
לאחר תום ההתקפות הימיות, הכוחות העות'מאניים תוגברו בכמה דיוויזיות מובחרות והועמדו תחת הנהגתם של וייפ פאשה והגנרל הגרמני אוטו לימן פון זאנדרס.
לאחר כישלונות התקיפות הימיות הגיעו הבריטיים לדעה כי כוחות קרקעיים נחוצים לסילוק הארטילריה הטורקית הניידת.
הדבר יאפשר לשולות מוקשים לנקות את המים עבור ספינות גדולות.
חיילי בעלות הברית, תוך התעלמות מהנייטרליות היוונית, כבשו, בין היתר, את האי למנוס על מנת להשתמש בו כנקודת מוצא להתקפות.
מכוסות על ידי 11 ספינות מלחמה, 200 ספינות סוחר פרסו חיילים ממדינות שונות.
בתחילת 1915, חיילים אוסטרלים וניו זילנדים מתנדבים חנו במצרים ועברו אימונים קודם שאמורים היו להישלח לצרפת.
חיל הרגלים התגבש ל-ANZAC, שכלל 30,000 איש, ובו הדיוויזיה האוסטרלית הראשונה והדיוויזיה הניו זילנדית-אוסטרלית, בפיקודו של ויליאם בירדווד.
לרשותו של גנרל המילטון עמדו גם הדיוויזיה הבריטית ה־29 שמנתה 17,000 איש, דיוויזיית הצי המלכותי וחיל המשלוח הצרפתי לדרדנלים .
גדוד נהגי הפרדות בפיקודו של ג'ון פטרסון ויוסף טרומפלדור היה צריך לספק שירותי הובלה בשטח ההררי.
זאב ז'בוטינסקי ויוסף טרומלדור רצו להניח את הבסיס ל"לגיון יהודי" לכיבוש ארץ ישראל אך ז'בוטינסקי התנגד לגדוד הפרדות מאחר שלא היה גדוד לוחם.
כוח הפלישה של המילטון עמד בפני הארמייה העות'מאנית החמישית, תחת פיקודו של היועץ הגרמני לאימפריה העות'מאנית, גנרל אוטו לימן פון סנדרס.
הארמייה החמישית, שהיה עליה להגן על חופי הדרדנלים, כללה 6 מהדיוויזיות הטורקיות הטובות ביותר שכללו 84,000 איש.
בבולהיר היו הדיוויזיה ה-5 והדיוויזיה ה-7. בכף הלס, על קצה חצי האי, ולאורך חופו של הים האגאי הייתה הדיוויזיה ה-9, ובעתודה בגבה טפה, באמצעו של חצי האי, הייתה הדיוויזיה ה־19 תחת פיקודו של מוסטפא כמאל.
הדיוויזיות ה־3 וה־11 הגנו על החוף האסייתי בקומקלה, ששוכן בכניסה לדרדנלים.
על פי תוכנית הפלישה של 25 באפריל 1915, הדיוויזיה ה־29 אמורה הייתה לבצע נחיתת סער אמפיבית בהלס על קצה חצי האי ואז להתקדם למעוזים בקיליטבהיר.
כוחות ANZAC היו צריכים לנחות צפונה מגבה טפה על החוף האגאי ממקום שבו יוכלו להתקדם לאורך חצי האי ולמנוע נסיגה מקיליטבהיר או חיזוק לקיליטבהיר.
הצרפתים ביצעו נחיתת הסחה בקומקלה על החוף האסייתי.
כמו כן נעשתה הסחה של איש יחיד על ידי ברנרד פרייברג מהצי המלכותי הבריטי בבולהיר.
הבריגדה ה-3 של הדיוויזיה האוסטרלית ה-1 החלה לרדת לפני עלות השחר, בשעה 4:30 לפנות בוקר.
אזור הנחיתה המיועד היה ממש צפונית לגבא טפה וסומן בחוף Z.
אולם הנחיתה נכשלה והחיילים הונחתו בארי בורנו.
חוף אזור הנחיתה היה צר ומכוסה בסלעים גבוהים, מה שהקשה על תנועה מהירה קדימה של היחידות האוסטרליות.
מוסטפא כמאל, מפקד הדיוויזיה העות'מאנית ה-19, זיהה את המצב ומיד הניע את חיילי התגבור שלו.
זמן קצר לאחר מכן נערכו קרבות על גבעה בייבי 700, שנכבשה לסירוגין על ידי כוחות עות'מאניים ואחר כך אוסטרלים.
בסופו של דבר, הצליח הצבא העות'מאני לכבוש את הגבעה סופית, כשהוא זוכה לעמדת לחימה גבוהה יותר.
עם האטה בהתקדמות ה-ANZAC, הצבא העות'מאני, אף על פי שמספרם היה גדול יותר, פתח במתקפת נגד שמטרתה לזרוק את בעלות הברית בחזרה לחופים.
אולם מתקפת הנגד הזו נכשלה.
שני הצדדים התבצרו כך שנוצר קיפאון עקוב מדם במלחמת תעלות עד סוף אוגוסט.
שלוש חטיבות פרשים אוסטרליות וחטיבה ניו זילנדית אחת שימשו כיחידות חי"ר במהלך הקרב ובעצם לא הוכשרו לכך.
המתים מונצחים גם כיום בניו זילנד ובאוסטרליה.
יום ANZAC מצוין ב-25 באפריל והוא יום זיכרון באוסטרליה, ניו זילנד וטונגה.
הדיוויזיה הבריטית ה-29, בראשות איילמר האנטר-וסטון, ביצעה את הנחיתה בכף הלס.
קטע הקרקע חולק לחמישה קטעי חוף S, V, W, X ו-Y ממזרח למערב.
ממש בקצה גליפולי, בקטעי החוף S, X ו-Y, הייתה מעט התנגדות.
מפקד גל הנחיתה בחוף Y (שפך Sighin-Dere) הצליח באותו יום להתקדם ליד הכפר הנטוש קריתיה.
כשתגבורת עות'מאנית התקרבה מעט מאוחר יותר, החוף ננטש.
הנחיתות העיקריות בוצעו בחוף V במבצר הישן של Sedd-ul-Bahr ובחוף W.
בחוף V, דוברת הפחם שהוסבה, ריבר קלייד, הנחיתה את רגימנט המפשייר ואת רגימנט רובאי מונסטר המלכותי מתחת למבצר.
ניתן היה להנחית את החיילים ישירות לחוף באמצעות רמפות.
חיילים אלו, ירדו מהספינה בזה אחר זה ללא חיפוי, והיו חשופים לירי מקלעים עות'מאניים ממבצר סיד-אל-באהר.
רובאי לנקשייר הובאו בסירות פתוחות לחוף W, שהיה מאובטח באמצעות גדר תיל.
בשני החופים התנגדות המגינים העות'מאניים הייתה עזה, כך שהבריטים ספגו אבדות כבדות.
כמו בנחיתת חיילי ה-ANZAC, מספר החיילים העות'מאניים היה מועט יותר.
אף על פי כן, לא הצליחו הבריטים להשתלט על עמדותיהם.
רק בחוף W שטפו רובאי לנקשייר את המגינים העות'מאנים באבידות כבדות.
600 מתוך 1,000 חיילים בריטים נהרגו.
הגדודים בחוף V ספגו אבדות של עד 70%.
ב-27 באפריל 1915 ערך מוסטפא כמאל ניסיון להדוף את חיילי ה-ANZAC.
אולם ההתקפה נכשלה עם אבדות כבדות מצד הכוחות העות'מאניים עקב התערבות הארטילריה הימית של בעלות הברית.
למחרת, הבריטים, שנתמכו כעת על ידי הצרפתים, ניסו ללכוד את קריתיה העות'מאנית.
עם זאת, תכנון התקיפה לא היה מאורגן והתקשורת בין מערכי הכוחות לא פעלה.
חיילי הדיוויזיה ה-29 גם היו מותשים מהקרב על מבצר סיד-אל-באהר, ובעקבות כך כיבוש הכפר לא צלח.
חפירות בעלות הברית היו באמצע הדרך בין קריתיה לקצה הדרומי של האי לאחר המתקפה.
הלחימה בכף הלס הפכה מיד ללוחמת חפירות.
במהלך הלילות של 1 ו-3 במאי, הדפו בעלות הברית את כל התקפות הנגד העות'מאניות, אף על פי שהצליחו לפרוץ את הקווים הצרפתיים בשלב מסוים.
ב-2 במאי, חיילי ה-ANZAC תקפו כדי להשתלט מחדש על נקודת הגובה ה-Baby 700. הכוחות התקדמו וספגו אבדות כבדות.
ניסיונות לחפור בכמה מהעמדות החדשות כשלו וחיילי ה-ANZAC נאלצו לסגת שוב בליל 3 במאי.
בתחילת הקרב השני על קריתיה ב-6 במאי, הורה הגנרל המילטון להעביר שתי חטיבות מה-ANZAC לחזית הלס.
ההתקפות הבאות נכשלו שוב עם אבדות כבדות.
ב-19 במאי פתח הצבא העות'מאני במתקפה גדולה נגד כוחות ה-ANZAC.
עם מספר כולל של 40,000 איש, 10,000 האוסטרלים והניו זילנדים היו אמורים להידרס, אולם ההתקפה נכשלה עם אבדות כבדות.
ב-24 במאי, שני הצדדים הסכימו אפוא על הפסקת אש לטווח קצר על מנת לקבור את מספר ההרוגים הרב ששכבו בשטח הפקר בחזית ובכך למנוע את הסיכון למגפות.
הצוללת U 21 הגרמנית בפיקודו של קפיטן-לויטננט אוטו הרזינג הטביעה את אוניית המערכה הבריטית טריומף מול גאבה טפה ב-25 במאי ואת אוניית המערכה הבריטית מג'סטיק, ששימשה למתן תמיכה ארטילרית לכוחות היבשה, מול כף הלס ב-27 במאי.
לאחר הקרב השלישי על קריתיה הלא מוצלח ב-4 ביוני, ויתרו בעלות הברית על כל תקווה לפריצת דרך מהירה.
במקום זאת, ההתמקדות הייתה כעת בלוחמת חפירות ממושכת, שכל אחת מהן הביאה להישגים של רק 100 מטרים בודדים.
בקרב השלישי על הכפר איבדו שני הצדדים כ-25% מכוחותיהם.
הבריטים ספגו 4,500 אבדות מתוך סך של 20,000 חיילים.
ביוני נחתה הדיוויזיה ה-52 בגליפולי כתגבורת בשלבי הסיום של קרב גאלי גאלי (28 ביוני).
הבריטים הצליחו להזיז את הקווים שלהם מעט קדימה.
בימים שבין 1 ביולי עד 5 ביולי ביצעו הכוחות העות'מאניים סדרה של התקפות נגד, אשר עם זאת לא הובילו להצלחה המיוחלת.
ב-12 ביולי התקיימה מתקפה בריטית אחרונה בכף הלס נגד הקווים העות'מאניים באצ'י באבא נולאה.
עם הפסדים של עד 30%, הם שוב לא הצליחו להשיג הצלחות מכריעות.
מאז שבלמו הטורקים את הנחיתות של 25 באפריל ועד תום המערכה באותה חזית, מצב הצדדים הלוחמים היה דומה למדי למצב הקיפאון ששרר בחזית המערבית באירופה.
ניסיונותיהם של הפולשים לתפוס עמדות שולטות בחצי האי גליפולי, או להתקדם בצורה משמעותית, כמו גם ניסיונות הטורקים לדחקם לים - עלו בתוהו.
הקיפאון בגליפולי עורר הדים בפיקוד בלונדון, ושני האישים העיקריים המופקדים על הצי: הלורד פישר וצ'רצ'יל, עזבו את תפקידם, משהתברר כי "החוליה החלשה" שבין מעצמות המרכז, איתנה למדי.
זמן מה אחריהם נטש גם לורד קיצ'נר, שר המלחמה, את תפקידו.
הכיבוש הכושל של קריתיה והכישלונות בחזית כף הלס אילצו את הגנרל המילטון לתכנן תוכנית חדשה למבצע הדרדנלים, שהוביל בסופו של דבר למתקפה באוגוסט.
על פי החלטת ועדת הדרדנלים הבריטית, שתי דיוויזיות חיל רגלים חדשות (ה-10 (אירית) וה-11 (צפונית) נחתו במפרץ סובלה בליל ה-6 באוגוסט.
הם היו אמורים לפרוץ החוצה עם ה-ANZAC, לדחוף רחוק פנימה ולהגיע לרמת קיליד בהר.
עם זאת, הפעולות הנוספות של כוח הנחיתה שכלל 20,000 לוחמים, החלו באיטיות רבה, אף על פי שהיו רק כ-1,500 טורקים בשלב זה, תחת הנהגתו של המיור הבווארי וילמר, מולם.
"גזרת אנאפרטה" זו הורכבה משלושה גדודי חי"ר, פלוגת מהנדסים, מחלקת פרשים קטנה וגדוד עבודה.
משימה קלה יחסית לתוקפים לאור מאזן הכוחות במקומות אחרים, אך היא לא מומשה.
מפקד הקורפוס ה-9, לוטננט גנרל סר פרדריק סטופפורד לא דחק בחייליו והם נשארו בעמדותיהם ונמנעו מהתקדמות מהירה, אם כי החל מה-10 באוגוסט נחתו גם הדיוויזיות ה-53 (וולשית) וה-54 (מזרח אנגליה) כתגבורת.
זה נתן לצבא העות'מאני את ההזדמנות להזעיק דיוויזיות נוספות לגזרת הנחיתה ולאחר מכן לכבוש את עמדות ההגנה החיוניות.
לוטננט-גנרל סטופפורד הוחלף ב-16 באוגוסט על ידי מייג'ור-גנרל בוואור דה ליל.
לניסיון הפריצה של ה-ANZAC קדמה התקפה על התעלות העות'מאניות ב-Lone Pine על ידי חטיבות החי"ר של הדיוויזיה האוסטרלית ה-1. אף על פי שהדבר הביא להישגים טריטוריאליים קלים, לא ניתן היה להשיג את המטרה העיקרית של המתקפה, לכידת צ'ונוק באייר וגבעת 971.
ההתקפות היו תמיד לא מתואמות, והכוחות המתקדמים התקשו להתקדם בסלעים המשוננים.
בנוסף, התקשורת עם הארטילריה שלהם לא פעלה, והיא הפסיקה לירות בטרם עת או אפילו הפכה מסוכנת לחייליהם.
לאחר ההפגזות הבלתי-מתואמות, הכוחות העות'מאנים תמיד הצליחו לכבוש את השוחות שלהם בחזרה ולהדוף את התוקפים גל אחר גל עם ירי מקלעים.
רק חיילים בודדים התקרבו לרמות החשובות עד שגורשו החוצה זמן קצר לאחר מכן על ידי כוחות עות'מאניים בראשות מוסטפא כמאל.
הניסיון האחרון של בעלות הברית לשנות את גל המלחמה הגיע ב-21 באוגוסט עם ההתקפות על גבעה 60 וגבעת Scimitar.
פעולות אלו נכשלו גם עקב התנגדות עיקשת של המגינים, שלאחריה לא הייתה עוד תקווה לנצח במתקפת אוגוסט ובכך בקרב גליפולי.
כעת, במקום שני ראשי גשר דחוסים ומבודדים זה מזה, היו למדינות ההסכמה שלושה ראשי גשר כאלו.
בין שני הניסיונות האלו נחלשו והידלדלו הכוחות הפולשים ממחלת הדיזנטריה שאכלה בהם, ומהחום הנורא אליו היו חשופים מבוקר ועד ערב בתקופת הקיץ.
לקראת סוף 1915 ובוא החורף נספו מאות מהם, כמו גם טורקים רבים, מן הקור, הכפור ומשטפונות.
לכישלון מדינות ההסכמה במתקפת אוגוסט היו השפעות מרחיקות לכת על מדינות הבלקן.
בולגריה, שהיססה עד כה, עמדה כעת לצד מעצמות המרכז, בעוד שיוון ורומניה נותרו נייטרליות למרות יחסן העוין.
רוסיה נותקה אפוא מאספקת הסיוע של בעלות בריתה המערביות, האימפריה העות'מאנית הובטחה במערב ותבוסתה של סרביה הובטחה.
מבחינה פוליטית, הקו הפאן-סלבי של הצאר הפך לאבסורד על ידי הצטרפותה של בולגריה, שרוסיה סייעה להקים, למעצמות המרכז.
המצב הבינלאומי של מדינות ההסכמה הידרדר עם כניסתה של בולגריה למלחמה בצד מעצמות המרכז ב-14 באוקטובר 1915. במקרה של מערכה מוצלחת של מעצמות המרכז נגד סרביה, יכלו מעצמות המרכז לספק ארטילריה חזקה דרך נתיב יבשתי לאימפריה העות'מאנית, בעוד שבעלות הברית אז היו במצב נחות ללא תקנה.
בסתיו 1915 הוחלף יאן המילטון, והמפקד שבא בעקבותיו, סר צ'ארלס קרמייקל מונרו, אשר ראה את חזות הכל בחזית המערבית, המליץ על פינוי כוחות מדינות ההסכמה, וההמלצה נתקבלה לאחר ויכוחים ממושכים.
פינוי 14 הדיוויזיות התגלה כקשה בגלל סערות כבדות ומשקעים.
חיילים רבים סבלו מכוויות קור עקב סופות שלג וכפור.
עוד קודם לכן הופנה חלק ניכר מן הכוח שבחזית גליפולי לסלוניקי לבקשת היוונים, ובשל התפתחויות בבלקן, כולל הצטרפות בולגריה למעצמות המרכז.
באופן פרדוקסלי, הפינוי היה המבצע המוצלח ביותר של מבצע הדרדנלים.
העלייה לספינות של הכוחות בסובלה ושל כוחות ANZAC, שהתרחשה ב-18 בדצמבר, לא זוהתה בתחילה על ידי הכוחות העות'מאנים בשל מזג האוויר הקשה.
הם לא הבינו את המצב עד יומיים לאחר מכן ומיד החלו בהפגזה כבדה על אזורי העלייה.
במהלך נסיגתם הקדחתנית, השאירו בעלות הברית כמות גדולה של חומרי מלחמה.
הצבא העות'מאני השליך כעת את רוב כוחותיו לחזית כף הלס, שם פגע בבעלות הברית בהתקפות כבדות דומות.
מזג האוויר הגרוע עשה את השאר; התעלות הבריטיות הנמוכות הוצפו.
ב-7 בינואר 1916 החליטו הכוחות העות'מאניים לתקוף את קווי בעלות הברית, מהם לא ציפו עוד להתנגדות רבה.
עם זאת, הבריטים נלחמו בעקשנות.
היחידות האחרונות עזבו את גליפולי ב-9 בינואר 1916.
רק זמן קצר לפני תום המלחמה פתחו בעלות הברית בפעולה צבאית נוספת על הדרדנלים על מנת לכבוש אותם צבאית.
ב-30 באוקטובר 1918, הפסקת האש של מודרוס סיימה את פעולות האיבה של מדינות ההסכמה עם האימפריה העות'מאנית.
מנובמבר 1918 כבשו המעצמות המנצחות חלק גדול מהאימפריה העות'מאנית.
לאחר הניצחון העות'מאני בגליפולי, צבא בריטי במסופוטמיה נאלץ להיכנע גם בכות-אל-עמארה ב-29 באפריל 1916. לקח לבריטים שלוש שנים לכבוש את בגדד, ירושלים ודמשק.
מדרום ארץ ישראל צעדו חיילי האימפריה העות'מאנית אל חצי האי סיני כדי ללכוד את תעלת סואץ.
באוגוסט, הבריטים הדפו את המתקפה הזו, ובעלות הברית החזירו את ידם על העליונה ב.
לאחר הפינוי אורגנו מחדש יחידות בעלות הברית במצרים.
ה-ANZAC אורגנה מחדש; יחידות הרגלים נשלחו לחזית המערבית, ואילו יחידות הפרשים הקלים נשלחו לסיני וארץ ישראל.
עבור הגנרלים המילטון וסטופפורד, גליפולי ייצגה את סוף הקריירה שלהם.
האנטר-וסטון הוביל מאוחר יותר את הקורפוס ה-8 שלו ב.
מוסטפא כמאל, שהוכיח את עצמו שוב ושוב כמנהיג כוחות אמין ועצמאי, הניח את היסודות להערצתו כגיבור העממי "גאזי מוסטפא כמאל פאשה" עם קרב גליפולי ולאחר סיום המלחמה, הוא נהיה נשיא טורקיה תחת שם המשפחה כמאל אטאטורק, שניתן לו ברחבי העולם.
אולם בתחילה הצליח אנוור פאשה למנוע מהקולונל, שלא היה ידוע יחסית אז, לחגוג.
במקום זאת, הוא נתן לעצמו לקחת קרדיט על התהילה.
מנהיג הרפורמה הצבאית המוכחת, אוטו לימן פון זאנדרס, לא הצליח לא באימפריה העות'מאנית ולא בגרמניה לנכס לעצמו את הקרדיט על הניצחון במערכה.
הקרב על גליפולי היה אחד העקובים מדם והאכזריים במלחמת העולם הראשונה.
זה היה חסר תקדים כקרב שבו צבא יבשתי יכול היה לסבול מתקפה משולבת של כוחות צבא וצי.