tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהרצאותיו התייחס לא פעם לדעות שגיבש בחרקוב.
במרכז יצירתו הוא שם את חיי פשוטי העם על כל ביטוייהם.
בנוסף, החל קוסטומרוב לעבוד על ההיסטוריה של אוקראינה.
בנוסף, פרסם בכתבי עת כמו "" ("מילה רוסית") וסוברמניק, שם הודפסו קטעים מהרצאותיו ומאמריו ההיסטוריים.
ב-1861 היה שותף בהקמת כתב העת (Основа, "בסיס") שהוקדש רובו ככולו לליבו הבעיה הלאומית האוקראינית.
לאחר סגירתה של אוניברסיטת סנקט פטרסבורג ב-1861 כתוצאה מתסיסה של סטודנטים, ארגנו כמה פרופסורים, כולל קוסטומרוב, הרצאות פומביות שיטתיות בדוּמָה העירונית (מועצת העיר), הידועות בעיתונות של אז בשם "אוניברסיטה חופשית" או "ניידת".
קוסטומרוב הרצה על היסטוריה רוסית עתיקה.
כאשר פרופסור פבלוב, גורש מסנקט פטרבורג לאחר הרצאה פומבית על המילניום של רוסיה, כמחאה החליטה הוועדה לארגון הרצאות בדומה, לעצור אותן.
קוסטומרוב לא תמך במחאה, אך בהרצאתו הבאה (8 במרץ 1862) הוא הושתק בצעקות רמות מהאודיטוריום במהלך הרצאה, והרצאות נוספות נאסרו על ידי הממשל.
קוסטומרוב עזב את אוניברסיטת סנקט פטרבורג ושוב היה יעד לשלטונות.
משרד החינוך אילץ אותו לדחות את ההצעות שקיבל מחרקוב ומקייב.
אז נותרה לו רק יצירתו הספרותית.
לאחר הטרגדיות הללו, איבד קוסטומרוב עניין בהשתתפות פעילה בשינויים של ההווה והתרכז בלימוד ההיסטוריה.
עבודות על ההיסטוריה של אוקראינה, נסיכות מוסקבה ופולין הגיעו זו אחר זו.
קוסטומרוב נודע גם כמרגל ומלשין; לפיכך הוא גינה את ניקולאי צ'רנישבסקי, שהוא האמין שהוא השטן במובן הדתי בגלל דמיונו הפיזי לכאורה, וכותבים אחרים ל"זרוע השלישית", משטרת המדינה הרוסית.
ב-1875 שרד קוסטומרוב את מחלת טיפוס הבהרות שהחלישה אותו מאוד.
באותה שנה התחתן עם אלינה קיסל (Алиной Леонтьевной Кисель), לה התארס לפני מעצרו ב-1847. ניתן לראות שינוי גם ביצירתו של קוסטומרוב.
במקומות מסוימים, הסגנון החי מפנה את מקומו למניין העובדות היבש.
באותן שנים, קוסטומרוב אף הביע את הדעה שמשימתו של היסטוריון היא לשחזר את מה שמצא במקורות, בשילוב עם עובדות מוכחות.
הוא עבד ללא לאות עד מותו.
קוסטומרוב מת לאחר מחלה ארוכה וכואבת, ב-19 באפריל 1885. ניקולאי קוסטומרוב קבור ב של סנקט פטרבורג.
קוסטומרוב היה מומחה לפולקלור של סלאבים מזרחיים.
הוא העלה את הרעיון שיש שני סוגים של אנשי רוס, אלו של רוס של קייב, באגן הדנייפר, שאותם כינה "רוסים דרומיים", ואלה מרקע של נובגורוד, שאותם כינה "רוסים צפוניים".
קוסטומרוב ראה ברוסים הצפוניים הגמון פוליטי של המדינה הרוסית.
כהיסטוריון, כתביו של קוסטומרוב שיקפו את המגמות הרומנטיות של זמנו.
הוא היה ההיסטוריון הרוסי הראשון שהשתמש באתנוגרפיה ובשירי עם לכתיבת ההיסטוריה, וניסה להבחין ב"רוח" העם, כולל מה שמכונה "הרוח הלאומית" (народность).
בשיטה זו על בסיס שירי העם וההיסטוריה שלהם, הוא אמר שהעמים של מה שהוא כינה רוס הצפונית או מצד אחד ושל רוס הדרומית או רוס הקטנה מצד שני (רוסים ואוקראינים, בהתאמה) שונים באופיים ויצרו שני לאומים רוסיים נפרדים.
במאמרו המפורסם "שני לאומים רוסים" , נקודת ציון בתולדות החשיבה של הנרודניקים, הוא כתב את מה שחלק מחשיבים כדעה שהרוסים נוטים לאוטוקרטיה, קולקטיביזם ובניית מדינה, והאוקראינים נוטים לכיוון חירות ואינדיבידואליזם.
למאמר של קוסטומרוב על בעיית המגוון הפסיכולוגי של אנשי רוס באימפריה הרוסית הייתה השפעה על המחקר המדעי של הפסיכולוגיה הקולקטיבית במזרח אירופה.
בכתביו ההיסטוריים השונים, הביע קוסטומרוב תמיד דעות חיוביות מאוד לגבי הרפובליקה של רוס של קייב ורפובליקת נובגורוד, לגבי מה שנחשב בעיניו כמערכת ה של אסיפות עממיות , ואחוות הקוזאקים הזפורוז'יאנית המאוחרת יותר, שלדעתו היא בחלקה גם יורשת של השיטה הדמוקרטית.
לעומת זאת, הוא מתח ביקורת על האוטוקרטיה הישנה בדוכסות הגדולה של מוסקבה.
קוסטומרוב נודע לשמצה בימיו בכך שהטיל ספק בסיפורו של , גיבור וקדוש מעונה מיתולוגי שנחשב כמושיע של צבא רוסיה.
כתיבתו המפורטת על סטפן ראזין, אחת הדמויות הפופולריות ביותר בתולדות הסיץ' הזפורוז'י, הייתה חשובה במיוחד לאבולוציה הפוליטית של הנרודניקים.
קוסטומרוב ניהל ויכוח ארוך שנים עם בנוגע למקור הלשוני והאתנוגרפי של המילה "רוס".
קוסטומרוב סירב לקבל את הטענה שהשם "רוס" מגיע לאזור הסלאבי מסקנדינביה, בעוד פוגודין טען שאנשי רוס הראשונים הגיעו מ באזור שוודיה של ימינו.
פוגודין חיבר את השם "רוס" עם סקנדינביה ביחס ל.
קוסטומרוב קישר את השם "רוס", עם האויקומנה של הסלאבים המזרחיים.
הוויכוח בין קוסטומרוב לפוגודין על מקורו של השם "רוס" השפיע על בנייתן של שתי אסכולות היסטוריוגרפיות שונות ברוסיה: מה שנקרא "נורמניסטים" ו"אנטי-נורמניסטים".
בהשפעת הוויכוח הזה בין פוגודין לקוסטומרוב, שהתקיים באוניברסיטה האימפריאלית במוסקבה, אמר הנסיך ונמשורר : "אם לא ידענו קודם לאיזה דרך אנחנו הולכים, עכשיו אנחנו לא יודעים מהיכן אנחנו הולכים גם כן″.
קוסטומרוב היה אדם דתי מאוד וחסיד אדוק של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית.
הוא היה ביקורתי על השפעות קתוליות ופולניות על אזור אוקראינה ובלארוס לאורך מאות השנים, אך עם זאת, נחשב כפתוח יותר לתרבות הקתולית מאשר רבים מבני דורו הרוסים.
קוסטומרוב היה בעד הענקת שוויון זכויות ליהודים, אבל בתנאי שיפסיקו להתבדל ושיזנחו את העיסוקים הכלכליים שעליהם השתלטו.
עם זאת, הוא טען כי גם הנוצרים אשמים במצב משום שהם ותרנים.
במחקרים ההיסטוריים על אוקראינה הוא תיאר את היהודים כסוכנים וחוכרי מיסים חמסנים מטעם בעלי האחוזות הפולנים.
במשפט של עלילת הדם בסראטוב שהתנהל בין ל-1853 ל-1860 הוא השתתף כעד מומחה ודחה את התביעה שהאשימה יהודים ברצח פולחני של ילדים נוצרים.
אבל עם זאת טען כי ייתכן שקנאים יהודים ישתמשו לרעה במצוות הדת היהודית.
קוסטומרוב היה גם סופר ומשורר רומנטי, חבר באסכולה הרומנטית בחרקוב.
הוא פרסם שני אוספי שירה ("בלדות אוקראיניות" (1839) ו"הענף" (1840)), שניהם אוספים המכילים שירים היסטוריים בעיקר על רוס של קייב ועל בוגדן חמלניצקי.
הוא גם פרסם ניתוח מפורט של שירי העם הרוסיים הגדולים.
שירתו של קוסטומרוב ידועה בכך שהיא כוללת אוצר מילים ואלמנטים אחרים של יסודות מסורתיים ושירי עם, שאסף ובחן במחקריו ההיסטוריים ביחס לאתנוגרפיה.
קוסטומרוב כתב גם דרמות היסטוריות, אולם לאלו הייתה השפעה מועטה על התפתחות התיאטרון.
הוא כתב גם פרוזה ברוסית (הנובלה קודיאר (Кудеяр), 1875), ורוסית מעורבת באוקראינית (צ'רניגובקה, 1881), אך גם אלה נחשבים חסרי חשיבות.
רחובות בחרקיב ובוורונז' נקראים על שם קוסטומרוב.
לוח זיכרון הוצב על הבית באי ואסילייבסקי שבו התגורר.
בשנת 1992 הוקדש בול הנצחה לקוסטומרוב באוקראינה.
ב-20 באפריל 2017, הבנק הלאומי של אוקראינה הטביע מטבע הנצחה של 2 הריבניה לציון יום השנה ה-200 (על פי התאריך היוליאני) להולדתו, ב-2020 הטביע הבנק מטבע הנצחה לכבוד 175 שנים להקמת בערך נקוב של 5 הריבניה, שגם בו מוטבעת דמותו של קוסטומרוב.
ניקולאי קושלב (1840–1918) היה צייר ומאייר רוסי, שהתמחה בציורי דיוקנאות ובציורי מחזית מחיי היום-יום וכן בציורי איקוניות.
קושלב נולד למשפחת איכרים צמיתים.
הוא בילה את רוב ילדותו בעיר ארזמאס , שם ביקר בסטודיו של אלכסנדר סטופין, אך לא היה לו אמצעים לקחת שיעורים.
בשנת 1851 למד אצל הצייר דוידוב בניז'ני נובגורוד אך לא נחל הצלחה, ולכן חזר לשירותו של בעל קרקע מקומי, ושם לימד את עצמו לצייר.
בשנת 1856, כשהתרשמו מהתקדמותו, דאגו פטרוניו ללימודיו בבית הספר לאמנות בקאזאן.
יצירותיו על גבי איקונוסטזיס וחומת מנזר פתחו לו דלת לקבלתו ב-1860 באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרסבורג.
עם זאת, קושלב לא היה סטודנט מן המניין עד 1863, אז החל ללמוד ציור היסטורי אצל אלכסיי מרקוב ופיודור ברוני.
מצבו הכלכלי השתפר מאוד כשהצליח למכור באותה שנה כמה ציורים.
ב-1864 הוענקה לו מדליית זהב על יצירתו "הרמס מרדים את ארגוס".
בשנה זו החל לעבוד עם קולקטיב של חבריו הסטודנטים והשתתף במיזמים של ציור איקוניות.
בשנה שלאחר מכן זכה בתואר "אמן".
כאשר קולקטיב הסטודנטים התפרק, קושלב הצטרף לאיוואן קראמסקוי בארטל האמנים של סנט פטרסבורג, קבוצה שמתוכה יצאו ציירי קבוצת הנודדים, והשתתף באחת התערוכות המרכזיות שלם בניז'ני נובגורוד.
יחד עם קראמסקוי, מרקוב ובוגדאן וניג נסע למוסקבה כדי לצייר את הכיפה הראשית בקתדרלת ישו המושיע.
התוצאה זכתה להצלחה רבה, וקושלב קיבל הזמנות נפרדות לציור הכיפות הקטנות.
קושלב עבד על פי ציוריו של פיוטר באסין, שראייתו נעשתה לקויה מכדי שיוכל לבצע את העבודה בעצמו.
כפרס על מאמציו המתמשכים זכה קושלב ב-1873 בתואר "אקדמי" ובדרגת פרופסור ב-1878.
ב-1880 השתמש בחלק מרווחיו לסיור לימודי ברומא.
שנתיים לאחר מכן, הוא עבד על שחזור ציורי הקיר בקתדרלת איסק הקדוש בסנט פטרבורג, בפיקוחו של האדריכל מקסימיליאן מסמאכר.
קושלב היה ממייסדי המוזיאון לאמנות והיסטוריה בניז'ני נובגורוד ב-1894. מ-1895 עד 1899, הוא יצר סקיצות לפסיפסים וציורי הקיר בכנסיית הגואל שעל הדם.
בסביבות שנת 1900 יצא למסע ממושך כדי ליצור איקונין בקתדרלה החדשה של השילוש הקדוש בבואנוס איירס.
במהלך תקופה זו עסק גם בהוראה ושימש כמפקח באקדמיה הממלכתית לאמנויות ותעשייה של סטרוגנוב במוסקבה וכמו כן הציג את ציוריו בתערוכות רבות.
ב-1903 נסע לחצי האי קרים וב-1911–1912 השתתף במפגשים הראשונים של קונגרס האמנים הכלל-רוסי.
מעט ידוע עליו לאחר אותה תקופה.
בשל הקשר ההדוק שלו לאמנות דתית, ניתן לשער שהוא פרש לחיים הפרטיים עם תחילת המהפכה.
רוב הציורים של קושלב אצורים במוזיאון הרוסי הממלכתי.
ניתן למצוא עבודות מוקדמות בגלריית טרטיאקוב במוסקה.
עבודות רבות הוענקו על ידיו למוזיאון הלאומי לאמנות ניז'ני נובגורוד.
חלק מציוריו נמצאים במוזיאון האמנות של חבל דונצק ובמוזיאון לחאמנות בסרנסק, בירת מורדוביה.
ציורי קיר רבים מהקתדרלה בוורשה נלקחו לקתדרלת ההשתדלות בברנוביץ', בלארוס.
קושלב ביקר בארץ ישראל ב-1891 והחל ביצירת מחזור הציורים המתארים את מסכת הייסורים של ישו.
בשנים שלאחר מכן, עד 1900, השלים בהדרגה את הציורים, 18 במספר, והם מעטרים את אולם התווך בכנסיית אלכסנדר נבסקי בירושלים.
ניקולאי קלודט היה צייר נוף רוסי, לאחר 1918, צייר נוף ותפאורות לתיאטרון.
ניקולאי קלודט נולד ב-14 באוקטובר 1865 בסנט פטרסבורג למשפחה אמנותית.
הפסל פטר קלודט פון יורגנבורג היה סבו.
שניים מדודיו, מיכאיל פטרוביץ' ומיכאיל קונסטנטינוביץ' קלודט, היו גם ציירים ידועים.
הוא למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה שאותו סיים בשנת 1886. בין מוריו היה ולדימיר מאקובסקי.
בסוף שנות השמונים - תחילת שנות התשעים של המאה ה-19, למד קלודט אמנויות במכללה לאמנות אצל אנטולי גונסט.
הוא בילה את רוב העשור בדרכים, ויצירותיו בתקופה זו הושפעו מאוד מנסיעותיו לצפון הרוסי, ולאורך נהר הוולגה .
בשנת 1900 קלודט לקח חלק בארגון ובעיצוב הביתן הרוסי ליריד העולמי של פריז, בעיקר בשיתוף פעולה עם קונסטנטין קורובין, שמילא את התפקיד העיקרי בתערוכה (ולאחר מכן הוענק לו לגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת).
בשנת 1901 קלודט, כעת בהשפעתו החזקה של האימפרסיוניזם, החל לעבוד כמעצב במה, עבור התיאטראות המובילים של סנט פטרסבורג ומוסקבה.
בשנת 1901, עם קורובין הוא יצר את עיצוב הבמה לבלט "הסוס הקטן" מאת צ'זארה פוני בתיאטרון הבולשוי.
בשנת 1903, בעבודה על תפאורות של אלכסנדר בנואה, הוא עיטר את הסצנה של "גוטרדמרונג" של ריכרד וגנר עבור תיאטרון מריאינסקי.
יצירותיו העיקריות מצויות בגלריה טרטיאקוב ובמוזיאון הרוסי, כמו גם במוזיאונים האזוריים, בפליוס, קוסטרומה ובוולוגדה.
ניקולאי קלודט נפטר ב-23 בספטמבר 1918 במוסקבה ונקבר בבית הקברות וגנקובו.
ניקולאי קרימוב היה צייר ותאורטיקן אמנות רוסי וסובייטי.
הוא למד עם אביו בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בפקולטה לארכיטקטורה אצל אברם ארכיפוב, ניקולאי קסטקין, ליאוניד פסטרנק, ובסטודיו של ולנטין סרוב וקונסטנטין קורובין.
בשנת 1906 השתתף קרימוב בתערוכות של סטודנטים, ומשנת 1907 בתערוכות שונות כולל של איגוד האמנים הרוסים.
הוא היה חבר באיגוד מ-1910 עד 1923 ובאגודת אמני מוסקבה מ-1923 עד 1931. קרימוב לימד בסדנאות הטכניות לאמנים במוסקבה בין השנים 1920–1922 ובפקולטה לאמנויות יפות של מכון פרצ'יסטנקה.
הוא צייר בעיקר עיירות פרובינציאליות ונופי כפר, תוך התמקדות בולטת באזור הכפרי.
הוא הושפע באופן ניכר מפולקלור פרימיטיבי, אם כי מאוחר יותר הסגנון שלו השתנה לגישה יותר קלאסית.
בתחילת הדרך הוא צייר בעיקר על פי זיכרון, תיאר רגשות, ולא רשמים.
ציוריו היו יותר מחקר מאשר תיאור.
הוא גם עבד עבור התיאטרון, ותכנן כמה תפאורות מפורסמות.
בשנת 1949 נבחר קרימוב כחבר שותף באקדמיה לאמנויות של ברית המועצות.
קרימוב זכה בדרגת עובד אמנות של הפדרציה הרוסית בשנת 1942. הוא זכה במסדר הדגל האדום של העבודה בשנת 1954, ודרגת אמן העם (אמנות חזותית) בשנת 1956.
קרימוב נפטר ב-6 במאי 1958 במוסקבה.
ניקולאי ניקולאייביץ' קרסטינסקי היה מהפכן ופוליטיקאי רוסי ששימש בין תפקידיו כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות וכשר האוצר הרוסי.
קרסטינסקי נולד במוהילב שבמזרח בלארוס למשפחה אוקראינית.
הוא התחנך בגימנסיה של וילנה ולמד משפטים באוניברסיטת סנט פטרסבורג.
אחרי שסיים את לימודיו ב-1907 עבד במשך 10 שנים כעורך דין וכעוזר לעורך דין.
ב-1903, אחרי שנכנס לאוניברסיטה, הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, וב-1905 החל לתמוך בבולשביקים בהנהגת ולדימיר לנין.
הוא נעצר פעמיים, בווילנה ובסנט פטרסבורג ב-1904 וב-1905 בהתאמה אך שוחרר בהמתנה למשפט.
במהלך מהפכת 1905 נעצר שוב פעמיים ושוחרר בחנינה, ובסך הכל נעצר 9 פעמים.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא גורש לאזור הרי אורל.
אחרי מהפכת פברואר והדחת הצאר הרוסי מונה קרסטינסקי ליושב ראש ועדת האורל ויקטרינבורג מטעם הבולשביקים, וביולי 1917 נבחר לוועידה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית.
אחרי מהפכת אוקטובר עבר לסנט פטרסבורג כסגו מנהל הבנק הממשלתי, ומאוגוסט 1918 עד 1921 שימש כקומיסר הפיננסים.
בינואר 1918 היה לאחד משני צירי הוועידה המרכזית שהתנגדו לחוזה ברסט-ליטובסק שנועד להוציא את רוסיה מהמלחמה.
הוא תבע לצאת למלחמה נגד גרמניה, אך במרץ אותה שנה משך את התנגדותו כדי למנוע פיצול שיפגע בלנין.
במרץ 1921, לאחר פטירתו של יעקב סברדלוב, קודם במפתיע ליושב ראש הוועד המרכזי, ונבחר לאחד מחמשת חברי הפוליטביורו.
כאחראי על המינויים במפלגה, פעל באופן פייסני כלפי המתנגדים לו ועל כך הותקף מצד גיאורגי ז'ינובייב שנתמך על ידי סטלין והיה ממייסדי הזרם הסטליניסטי.
במקביל, תמך בלאון טרוצקי במחלוקת על האיגודים המקצועיים והתעמת עם לנין.
בסוף הקונגרס העשירי של המפלגה הודח מתפקידו והוחלף על ידי ויאצ'סלב מולוטוב (ושנה אחר כך על ידי סטלין עצמו) והודח מהפוליטביורו והוועד המרכזי.
במהלך המאבק על הירושה שאחרי מות לנין, תמך בטרוצקי ובאופוזיציה השמאלית.
הוא שהה שעות בדיונים עם טרוצקי כשזה ביקר בחשאי בברלין למשך שישה שבועות באפריל–מאי 1926. קרסטינסקי כינה את סטלין "איש רע עם עיניים צהובות".
ב-27 בנובמבר 1927 כתב לטרוצקי שאינו מסכים עוד עם פעולות האופוזיציה.
באפריל 1918 התכחש בפומבי לאופוזיציה וטען שמעולם לא היה חבר פעיל בה, ובכך היה לאחד מראשוני הטרוצקיסטים שקיבלו את מרותו של סטלין.
קרסטינסקי שימש כשגריר לגרמניה בין 1921–1930, ובתפקידו קיים מגעים להסכם סחר עם הונגריה שנחתם ב-1925 וכן הסכם ברלין עם גרמניה.
ב-1930 הוחזר למוסקבה ומונה למשנה לקומיסר ליחסי חוץ במקום מקסים ליטבינוב שמונה לקומיסר.
במרץ 1937, בתחילת הטיהורים הגדולים מונה לסגן הקומיסר למשפט.
במעצר הוכה עד אובדן הכרה, ולפי רופא שעבד בכלא בו הוחזק לא היה אזור בגבו שלא היה חבול.
אחרי שאולץ להתוודות, הועלה למשפט כחלק מהמשפט השלישי של משפטי מוסקבה.
בזמן שיתר הנאשמים הודו באשמה, קרסטינסקי אמר לשופט כי:
עם זאת, למחרת חזר בו מהאשמה:
חרטה מהירה כזו על הגרסה שמסר יום קודם הייתה נדירה במשפטי הראווה, והתעוררו השערות שהאדם שהוחזר אינו קרסטינסקי כי אם כפיל או שהוא הופנט.
הוא המשיך ו'הודה' בכך שהוא סוכן גרמני ובכך שפגש את טרוצקי במראנו שבאיטליה באוקטובר 1933, כדי לקבל הנחיות בנוגע לפעולת חבלה.
אולם טרוצקי היה תחת מעקב מתמיד של שירותי המודיעין הסובייטים, ובדיקה של רישומיהם בשנות ה-50 לא העלתה כל הוכחה לקיום מפגש כזה.
טרוצקי עצמו אמר שמעולם לא היה במראנו ושלא שוחח עם קרסטינסקי מאז 1927.
קרסטינסקי נידון למוות והוצא להורג ב-15 במרץ 1938.
במהלך הדה-סטליניזציה שהוביל חרושצ'וב פרסם העיתון איזבסטיה ב-27 באוקטובר 1963 מאמר ששיבח את קרסטינסקי על היותו "דיפלומט מהאסכולה הלניניסטית".
בתקופת הפרסטרויקה של גורבצ'וב, נוקה מכלל אשמה.
ג'וזף דייוויס ששימש כשגריר ארצות הברית למוסקבה תיאר את קרסטינסקי בזכרונותיו כ"איש קטן קצר רואי עם פנים דוחות למדי", אך תיאורו הושפע כנראה מההודאה של קרסטינסקי בבית המשפט.
ויקטור סרג', שהכיר את קרסטינסקי בשנות ה-20 כתב כי "הוא היה איש עם אינטליגנציה מדהימה, דיסקרטיות ואומץ...
הוא היה קצר רואי להדהים, כך שעיניו הממולחות הוסתרו מאחורי עדשות בעובי רבע סנטימטר, ונראו כבעלות הבעה ביישנית...
למעשה, הוא היה טכנאי מעשי גדול של הסוציאליזם".
אשתו היהודייה של ניקולאי, ורה, נעצרה בפברואר 1938 בהיותה "אשתו של בוגד", ונשפטה ל-10 שנות מאסר.
בתו, נטליה בת ה-19 הוגלתה לקרסנויארסק לשלוש שנים.
ניקולאי צ'כוב היה צייר רוסי, ואחיו של אנטון צ'כוב.
כילד ניקולאי הראה כישרונות לאמנות ומוזיקה.
הוא למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
הוא לא הצליח לסיים את לימודיו עקב אלכוהוליזם כרוני ותקופות זמן, לעיתים קרובות במשך שבועות, בהם היה מבלה ברחובות מוסקבה.
ניקולאי היה אמן מוכשר, והוא אייר לעיתים קרובות את סיפוריו של אנטון.
אנטון כתב לו, ויעץ לו להישאר פיכח ולהמשיך בציור, אך ללא הועיל.
הוא נפטר בגיל 31 משחפת.
מותו של ניקולאי הפך לסיפור בידי אנטון, על אדם שניצב מול מותו המתקרב.
ניקולאי יוסיפוביץ' ראטל היה גנרל רוסי אשר שימש כראש מטה השדה וכראש המטה הכללי של הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים הרוסית.
ראטל נולד בסטארי אוסקול ב-3 בדצמבר 1875. ב-1893 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית, וב-1896 הוצב כלוטננט במשמר הקיסרי.
ב-1902 סיים את לימודיו באקדמיית המטה הכללי "ניקולייב".
בפברואר 1904 הועבר למזרח הרחוק הרוסי, ושרת בין הירת ביחידת ההגנה על בניית הרכבת הטרנס-סיבירית.
הוא לחם במלחמת רוסיה-יפן, וב-1906 הועלה לדרגת פודפולקובניק.
בספטמבר 1908 הוא מונה למפקד גדוד ברגימנט הרובאים הסיבירי ה-1. בדצמבר 1911 הוא הועלה לדרגת פולקובניק.
ב-1912 שרת כמדריך בבית הספר לתותחנים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, שרת בתפקידי מטה בסטאבקה.
במאי 1915 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-12. בתחילת 1916 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור.
לאחר מכן שרת בהחזית הדרום-מערבית.
לאחר מהפכת אוקטובר, הוא התגייס לצבא האדום.
ב-6 בספטמבר 1918 הוא מונה לראש מטה השדה - אחד משני המטות הכלליים של הצבא האדום באותה תקופה.
הוא כיהן בתפקיד עד 21 באוקטובר של אותה שנה.
ב-22 באוקטובר 1919 הוא מונה לראש המטה הכללי השני של הצבא הרוסי.
בתפקידו זה, השתתף ראטל בתכנון המתקפות של הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים, וכן ביצירת מערכת חינוך צבאית חדשה, ובעיצוב מדים חדשים עבור הצבא האדום.
ב-10 בפברואר 1921 הוא סיים את התפקיד.
הוא המשיך למלא תפקידי מטה בכירים, ובמקביל שימש כראש המחלקה האדמיניסטרטיבית והכלכלית של האו.ג.פ.או.
ב-1925 סר חינו בעיני השלטונות והוא פוטר מהצבא.
הוא התגורר במוסקבה ושימש כיו"ר של כמה אגודות חברתיות אזרחיות.
בחשד לקשר עם "ארגון קומוניסטי מעבר לים".
ב-25 במאי של אותה שנה, הוא שוחרר.
ב-28 ביולי 1938, כחלק מהטיהורים הגדולים, נעצר ראטל בשנית, והואשם ב"חברות בארגון טרור אנטי-מהפכני".
הוא נרצח ב-3 במרץ 1939 בגיא ההריגה בקומונרקה.
ניקולאי קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה היה נסיך גדול משושלת רומנוב.
ניקולאי נולד בסנקט פטרבורג ב-14 בפברואר 1850, והיה בנם הבכור של הנסיך הגדול קונסטנטין ניקולאייביץ' ואלכסנדרה יוסיפובנה, הנסיכה הגדול של רוסיה ונכדו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה לבית רומנוב.
הייתה לו ילדות מיוחסת מאוד, וכמו רוב ילדי המלוכה גודל על ידי מטפלות ומשרתים, כך שעד שניקולאי גדל הוא חי חיים עצמאיים מאוד לאחר שהפך לקצין צבאי מחונן ורודף נשים חסר תקנה.
היה לו רומן עם אישה אמריקאית ידועה לשמצה פאני ליר.
בשערורייה שקשורה לפרשה הזו, הוא גנב שלושה יהלומים יקרי ערך מהחזקתו של אחד מאייקוני המשפחה היקרים ביותר.
הוא הוכרז לא שפוי וגורש לטשקנט.
הוא חי שנים רבות תחת פיקוח מתמיד באזור סביב טשקנט שבדרום מזרח האימפריה הרוסית (כיום אוזבקיסטן) ותרם תרומה גדולה לעיר על ידי שימוש בהונו האישי כדי לסייע בשיפור האזור המקומי.
בשנת 1890 הוא הורה לבנות ארמון משלו בטשקנט לשכן ולהציג את אוסף יצירות האמנות הגדול והיקר מאוד שלו, והאוסף הוא כיום מרכז המוזיאון הממלכתי לאמנויות של אוזבקיסטן.
הוא גם התפרסם בטשקנט כמהנדס בכיר ומומחה השקאה, בנה שתי תעלות גדולות, הבוכר-אריק (שהייתה מיושרת בצורה גרועה ועד מהרה נסחפה) וחיווה-אריק המוצלחת הרבה יותר, שהורחבה מאוחר יותר ויצרה את תעלת הקיסר ניקולאי הראשון, שהשקתה שטח של 12,000 דסיאטינות, 33,000 דונם (134 קמ"ר) של קרקע בערבה הרעבה בין דז'יזק לטשקנט.
רוב השטח יושב אז על ידי מתיישבים איכרים סלאבים.
לניקולאי היו מספר ילדים מנשים שונות.
אחד מנכדיו, נטליה אנדרוסובה, מת במוסקבה ב-1999.
ניקולאי נפטר מדלקת ריאות ב-26 בינואר 1918. הוא נקבר בקתדרלת גאורגיוס הקדוש (אחר כך נהרסה על ידי המשטר הסובייטי).
ניקולאי התחתן עם נאדז'דה אלכסנדרובנה דרייר (1861–1929), בתם של מפקד משטרת אורנבורג אלכסנדר גוסטבוביץ' דרייר וסופיה איבנובנה אופנובסקאיה, ב-1882. מנישואים אלו נולדו שני ילדים:
ארטמי ניקולאייביץ' הנסיך איסקנדר (או הנסיך רומנובסקי-איסקנדר) (1883–1919), נהרג במלחמת האזרחים ברוסיה
אלכסנדר ואולגה התגרשו מאוחר יותר, ואלכסנדר התחתן עם נטליה חאניקובה (30 בדצמבר 1893 – 20 באפריל 1982) בשנת 1930. מהנישואים האחרונים לא נולדו לו ילדים.
הנסיך קיריל רומנובסקי-איסקנדר, שם מאומץ (באמצעות האב החורג, ניקולס אנדרוסוב) קיריל ניקולאיביץ' אנדרוסוב (5 בדצמבר 1914 – 1992)
נטליה אלכסנדרובנה הנסיכה רומנובסקאיה-איסקנדר, השם המאומץ נטליה ניקולייבנה אנדרוסובה (2 בפברואר 1917 – 1999)
ניקולאי איוואנוביץ' קרילוב היה קצין בכיר ב, מרשל ברית המועצות, מפקד זרוע הטילים האסטרטגיים של ברית המועצות.
נולד כפר גולייבקה, פלך סרטוב של האימפריה הרוסית (כיום נמצא הכפר בתחומי מחוז פנזה של הפדרציה הרוסית) במשפחתו של מורה.
בשנת 1920 סיים קורס קצינים מזורז.
כמפקד מחלקה השתתף בפלישת הצבא האדום לאזרבייג'ן.
בשנת 1921, כמפקד פלוגה השתתף בפלישת הצבא האדום לגאורגיה.
לאחר מכן נשלח לרפובליקת המזרח הרחוק, שם השתתף בלחימה נגד מתנגדי הבולשביקים.
לאחר מלחמת האזרחים נשאר לשרת בצבא הקבע.
שירת בתפקידים שונים במזרח הרחוק של ברית המועצות.
בשנת 1935 הועלה לדרגת מיור.
בשנת 1938 - הועלה לדרגת פולקובניק ומונה למפקד חטיבת רגלים.
נטל חלק בקרב אגם חאסאן.
בתחילת 1941 מונה לראש מטה של יחידה המוצבת בגבול עם רומניה.
כבר ביום הראשון של הפלישה לברית המועצות השתתף בקרבות מגננה נגד יחידות הצבא הרומני.
ביחד עם יתר יחידות הצבא נסוג אל העיר אודסה.
הוא מונה לראש אגף המבצעים של ארמיית החוף.
תכנן את מערכי ההגנה במהלך המצור על אודסה.
באוגוסט - מונה לראש המטה של הארמייה.
ב־16 באוטובר 1941 התפנה עם כל כוחות הצבא האדום מאודסה לסבסטופול.
המשיך לתפקד כראש המטה של ארמיית החוף גם בקרב סבסטופול.
בדצמבר 1941 הוא קודם לדרגת גנרל-מיור.
בינואר 1942 נפצע קשה מרסיסי פגז במהלך סיור בקו החזית.
במרץ 1942 שב לתפקד, אחרי שהחלים מהפציעה.
בתחילת יוני 1942 התפנה עם שאר מפקדי ארמיית החוף מסבסטופול.
באוגוסט 1942 הועבר לסטלינגרד, שם מונה לראש מטה הארמייה ה-62. יחד עם מפקד הארמייה, וסילי צ'ויקוב, תכנן וניהל את קרבות הבלימה במהלך קרב סטלינגרד.
לאחר כניעת הארמייה השישית בסטלינגרד, הועבר קרילוב לתפקיד מפקד ארמיית העתודה ה-3. ביולי 1943 מונה למפקד הארמייה ה-21, הוביל אותה בקרבות לשחרור סמולנסק.
בספטמבר 1943 הועלה קרילוב לדרגת גנרל לייטננט.
באוקטובר 1943 מונה לפקד על הארמייה החמישית.
ביוני 1944 הארמייה החמישית בפיקודו לקחה חלק פעיל במבצע בגרטיון.
בהובלתו של קרילוב פרצה הארמייה את מערכי ההגנה הגרמנים, שחררה את הערים אורשה, ויטבסק ובחיסול הכוח הגרמני ליד וילנה.
על פועלו במבצע בגרטיון הוענק לניקולאי קרילוב עיטור גיבור ברית המועצות.
באוקטובר 1944, בשל סיבוכי הפציעה הישנה, אושפז לתקופה ארוכה בבית חולים.
בינואר 1945, בשובו מבית חולים, מונה שוב לפקד על הארמייה החמישית.
השתתף עם הארמייה בקרבות לכיבוש פרוסיה המזרחית.
במהלך קיץ 1945 הועברה הארמייה ה-5 למזרח הרחוק של ברית המועצות, שם הוכפפה לחזית המזרח הרחוק הראשונה.
ב-9 באוגוסט 1945 פתחה הארמייה בפיקודו של ניקולאי קרילוב במתקפה נגד הכוחות היפנים במנצ'ז'וריה.
קווי ההגנה היפנים נפרצו תוך זמן קצר והכוחות של הארמייה נעו במהירות פנימה אל תוך סין, לקראת 18 בספטמבר כבשה הארמייה את הערים חרבין וג'ילין.
על תפקודו במבצע סערת אוגוסט הוענק לניקולאי קרילוב עיטור גיבור ברית המועצות בפעם השנייה.
שרות לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיך קרילוב לשרת במזרח הרחוק של ברית המועצות עד לשנת 1956. הוא קודם לדרגת גנרל ארמייה בשנת 1953. באותה שנה גם מונה למפקד העליון של כל כוחות היבשה במזרח הרחוק של ברית המועצות.
בינואר 1956 מונה לפקד על המחוז הצבאי של אזור אוראל.
בשנת 1958 מונה למפקד מחוז צבאי של לנינגרד.
בשנת 1960 - למפקד מחוז צבאי של מוסקבה.
באפריל 1962 קודם לדרגת מרשל ברית המועצות.
במרץ 1963 מונה לפקד על חיל הטילים האסטרטגיים.
קרילוב פיקד על החיל עד מותו בשנת 1972. הוא פיקד על החיל יותר משלושת קודמיו בתפקיד יחד ועיצב למעשה את החיל.
הוא נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
ניקולאי איוואנוביץ' קראלין הוא מחבר אטיודים בשחמט.
במשך שנים רבות עבד בספרייה המדעית-טכנולוגית הציבורית הממלכתית של רוסיה (CSCI) במוסקבה, שם הוא מוביל פרויקט מיוחד המספק מידע על שחמט.
מרכז תרבות ומידע לשחמט של הספרייה הציבורית המדעית והטכנית של רוסיה (CSCI) הוא ישות ייחודית לחלוטין, שכמותה לא קיים באף ספרייה רוסית אחרת.
הוא נוצר בשנת 2006 (בתחילה משרד המידע לשחמט) במטרה לספק שירותים איכותיים לאוכלוסייה הכללית של רוסיה, ובראש ובראשונה, לתלמידי בית ספר, סטודנטים ומורים לחינוך שחמט.
מבנה המרכז מורכב משתי מחלקות: המחלקה לתיאוריה ומתודולוגיה של תרבות השחמט והמחלקה לעסקים ומידע לשחמט.
קראלין שעומד בראש המרכז הצליח למשוך לעבודתו אישים בולטים כמו רב-אמן בינלאומי יורי אברבך, היסטוריון השחמט, העיתונאי והסופר סרגיי וורונקוב, רב-אמן של רוסיה סרגיי יאנובסקי, רב-אמן בינלאומי .
קראלין התפרסם בזכות אטיודים שחיבר, ולעיתים גם בעיות שחמט.
בשנת 1983 הוענק לו התואר אמן ספורט של ברית המועצות.
בשנת 2005 קיבל את התואר רב-אמן בינלאומי בקומפוזיציה שחמטאית.
הוא השתתף בתחרויות רבות לאומיות ובינלאומיות:
אלוף מוסקבה בקטגוריית אטיודים, 1983–1984.
באליפות העולם הראשונה בקומפוזיציה שחמטאית, זכה במדליית כסף.
באטיודים שלו חתר קראלין תמיד למאבק מלא בין שני הצדדים והעדיף משחק חריף.
אטיוד משנת 1974, הלבן מתחיל וכופה תיקו
נִיקוֹלַאי אַנְדְרֶיֶיבִיץ' רִימְסְקִי-קוֹרְסַקוֹב היה מלחין רוסי, שנמנה עם חוג המוזיקאים הנודע בשם "החמישה" – אסכולה ששאפה ליצור סגנון מוזיקה לאומי-רוסי מובחן, המשלב מוטיבים מקומיים ועממיים מרוסיה.
רימסקי-קורסקוב ניחן בכשרון לתזמור יצירות.
יצירותיו הידועות ביותר לתזמורת הן קפריצ'יו ספרדי, פתיחה לחג הפסחא הרוסי ושחרזאדה, אשר חולקות מקום מכובד ברפרטואר המוזיקה הקלאסית, יחד עם 15 האופרות שהלחין, מתוכן האופרה סיפורו של הצאר סלטאן, שבה נכללת יצירתו הפופולרית ביותר מעוף הדבורה.
רימסקי-קורסקוב, שהיה מלחין לאומי, האמין בפיתוח סגנון לאומני של מוזיקה קלאסית וכך גם חבריו, המלחין מילי באלאקירב והמבקר ולדימיר סטאסוב.
סגנון זה כלל מוזיקה עממית רוסית, פולקלור יחד עם מוזיקה הרמונית, מלודית ואלמנטים הכוללים שיטה המכונה אוריינטליזם.
רימסקי-קורסקוב העריך את טכניקות האוריינטליזם לאחר שהפך לפרופסור להלחנה ותזמור בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג בשנת 1871 בגיל 27. רימסקי-קורסקוב הושפע רבות ממלחינים כגון מיכאיל גלינקה וחבריו ל"חמישה".
שיטות ההלחנה והתזמור של רימסקי-קורסקוב הועשרו עוד יותר על ידי חשיפתו של רימסקי-קורסקוב ליצירותיו של ריכרד וגנר.
בחלק ניכר מחייו, שילב רימסקי-קורסקוב את עיסוקיו בהלחנה ובהוראה במקביל לקריירה בצבא רוסיה.
תחילה, שירת כקצין בצי הרוסי הקיסרי ואחר כך כמפקח להקות צבאיות ימיות ברוסיה.
הוא פיתח תשוקה לאוקיינוס בילדותו, מקריאת ספרים ומסיפורים שסיפר לו אחיו הגדול.
אהבת הים גרמה לו להלחין שתיים מיצירות התזמורת הידועות ביותר שלו, הפואמה הסימפונית סדקו (שלא להתבלבל עם האופרה סדקו מאת אותו מלחין) ושחרזאדה.
בעת תפקידו בתור מפקח להקות צבאיות ימיות, הרחיב רימסקי-קורסקוב את ידיעותיו על כלי נשיפה מעץ וכלי נשיפה ממתכת, מה שהגביר את יכולותיו בתזמור.
הוא העביר את הידע הזה לתלמידיו, וגם לאחר מותו באמצעות ספר לימוד בנושא תזמור.
רימסקי-קורסקוב הותיר אוסף לא מבוטל של יצירות לאומיות רוסיות מקוריות.
הוא עיבד יצירות של החמישה לביצוע, ובזכותו הן זכו לכבוד ברפרטואר הקלאסי הפעיל.
הוא עיצב דור של מלחינים ומוזיקאים צעירים במהלך עשרות שנותיו כמחנך.
רימסקי-קורסקוב נחשב אפוא ל"אדריכל הראשי" של מה שציבור המוזיקה הקלאסית רואה ב"סגנון הרוסי".
השפעתו על מלחינים צעירים הייתה חשובה במיוחד, שכן הוא שימש כדמות מעבר בין תקופתו של מיכאיל גלינקה המיושן, לבין דורות צעירים של מוזיקה מודרנית, שעברו הכשרה מקצועית והפכו למלחינים מפורסמים.
סגנונו של רימסקי-קורסקוב שהתבסס על אלו של גלינקה, באלאקירב, הקטור ברליוז, פרנץ ליסט ולמשך תקופה קצרה גם ריכרד וגנר, הועבר ישירות לשני דורות של מלחינים רוסים והשפיע על מלחינים לא-רוסים כולל מוריס ראוול, קלוד דביסי, פול דיקא ואוטורינו רספיגי.
ניקולאי רימסקי-קורסקוב נולד למשפחה אריסטוקרטית ב-18 במרץ 1844 בטיחווין (שאז הייתה במחוז נובגורוד), כ-200 ק"מ ממזרח לסנקט פטרבורג.
לאורך ההיסטוריה, שירתו בני המשפחה בממשלת רוסיה וכיהנו בתפקידים שונים כנגידים וגנרלים.
על פי צו הצאר, ב-15 במאי 1677 קיבלה משפחת קורסקוב את הזכות להיקרא משפחת רימסקי-קורסקוב.
שם התואר הרוסי:"רימסקי" פירושו "רומי", מכיוון שמוצא המשפחה היה מ"הספר הרומאי" - כלומר, מצ'כיה, שבתקופה זו הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
אביו של ניקולאי רימסקי-קורסקוב, אנדריי פטרוביץ' רימסקי-קורסקוב (1784-1862), היה אחד מששת הבנים הבלתי חוקיים של הלוטננט גנרל פיטר ווינוביץ' רימסקי-קורסקוב.
מכיוון שהוא לא יכול היה להתחתן עם אמם בגלל מעמדה החברתי הנמוך, באמצעות ידידותו עם אלכסיי ארקצ'ייב, הוא הצליח להעניק להם את כל הפריבילגיות של משפחת האצילים.
אך בכל זאת לא התחתן עם האישה עמה הביא את כל ששת האחים.
אביו של ניקולאי רימסקי-קורסקוב, אנדריי, כיהן במשרד הפנים של האימפריה הרוסית, כסגן מושל נובגורוד, ובמחוז ווהלין.
אמו של המלחין, סופיה וסיליבאנה רימסקאיה-קורסאקובה (1802-1890) נולדה גם היא כבת לא חוקית של צמיתה ושל וסילי פדורוביץ' סקאריאטין, בעל בית עשיר שהשתייך למשפחה הרוסית אצילה שמקורה במאה ה-16. אביה גידל אותה בנוחות מלאה, אך עם שם משפחה מאולתר, וסיליבאנה, וללא מעמד חוקי.
כשאנדריי פטרוביץ' פגש אותה, הוא כבר היה אלמן.
אשתו הראשונה, קניאזה ושמה יקטרינה משצ'רסקאיה, מתה רק תשעה חודשים לאחר נישואיהם.
מכיוון שסקריאטין מצא אותו לא מתאים לבתו, אנדריי "גנב" בסתר את כלתו מבית האב והביא אותה לסנקט פטרבורג, שם נישאו.
למשפחת רימסקי-קורסקוב הייתה היסטוריה ארוכה של שירות צבאי בחיל הים הרוסי.
אחיו הבכור של ניקולאי רימסקי-קורסקוב, ווין, המבוגר ממנו ב-22 שנה, היה נווט וחוקר ידוע ועל שמו נקרא ארכיפלג רימסקי-קורסקוב.
אחיו ווין רימסקי-קורסקוב נולד בשנת 1822 וסיים את לימודיו בבית הספר למתמטיקה וניווט בסנקט פטרבורג.
הוא שירת כקצין חיל הים ומפקד הסקונר "ווסטוק" בשייטת בניהולו של אדמירל יבפימי פוטיטין.
ווין רימסקי-קורסקוב נפטר בגיל 49 בשנת 1871 בפיזה ונקבר בסנקט פטרבורג.
בנוסף לכך הייתה לו השפעה חזקה על חייו של ניקולאי.
בשנים מאוחרות יותר בחייו של המלחין, הוא נזכר שאמו ניגנה מעט בפסנתר, ואביו יכול היה לנגן כמה שירים בפסנתר בעל-פה.
החל מגיל שש, נלקח ניקולאי לשיעורי פסנתר אצל מורים מקומיים והראה כישרון למיומנויות שמיעה, אך הוא לא גילה עניין וניגן, כפי שכתב אחר כך, "בצורה גרועה, ברישול… גרוע בשמירת קצב".
הוא היה השני מבין שני אחים, הגדול היה ווין.
ניסיונותיו הראשונים של רימסקי-קורסקוב להלחין קטעים משלו החלו מוקדם מאוד, כשהיה בן תשע.
יצירתו הראשונה הייתה דואט בשם "פרפר".
ניקולאי רימסקי-קורסקוב העדיף ספרות על פני מוזיקה.
מאוחר יותר כתב כי מקריאתו וסיפוריו של אחיו, הוא פיתח אהבה פואטית לים "מבלי שראה אותו מעולם".
בשנת 1856, נרשם ניקולאי בן השתים-עשרה לאקדמיה הימית בסנקט פטרבורג, שם הוא התחיל ללמוד שיעורי נגינה בצ'לו ולאחר מכן למד נגינה על פסנתר אצל אדם בשם אולייך.
אחיו מימן את השיעורים הללו בתקווה שיעזרו לניקולאי להתגבר על ביישנותו.
דבר זה עודד את הילד בן ה-12 להצטרף לצי הרוסי הקיסרי.
הוא למד באקדמיה הימית בסנקט פטרבורג במשך שש שנים ובגיל 18 ניגש לבחינת הגמר שלו באפריל 1862.
אולייך, מורו של ניקולאי, הבין את הפוטנציאל המוזיקלי שלו והמליץ על מורה אחר, תיאודור קאניל.
החל מסוף שנת 1859, קיבל רימסקי-קורסקוב שיעורים בפסנתר והלחנה מקאניל, וזה עודד אותו, בשלב מאוחר יותר, להקדיש את חייו להלחנה.
באמצעות קאניל, נחשף להרבה מוזיקה חדשה, יצירות מאת מיכאיל גלינקה ורוברט שומאן.
תיאודור קאניל היה בחור צעיר, פסנתרן, שהופיע בשנות ה-60 של המאה ה-18, כסולן בקונצרטים של בית הספר למוזיקה חופשית וידוע עד היום כאחד המורים למוזיקה המשפיעים ביותר על רימסקי-קורסקוב.
הוא לקח על עצמו באהבה את החינוך המוזיקלי של תלמידו החדש, שאת כישרונו העריך מיד.
הוא ראה היטב שהשיעורים שלהם צריכים להיות לא כל כך על נגינה ופיתוח טכניקת פסנתר, אלא לתת למלח הצעיר את המידע הראשוני על צורות מוזיקליות ועל תורת המוזיקה.
במקביל ניגנו שניהם הרבה בארבע ידיים, וכאן נחשף רימסקי-קורסקוב לכמה מהסימפוניות של בטהובן, שומאן, מנדלסון, יצירות לפסנתר של שומאן, פרנץ שוברט, ואופרות של מאיירביר.
רימסקי-קורסקוב החל ללכת להפקות אופרה, והתרשם מאוד מלוצ'יה די למרמור של גאטנו דוניצטי ומרובר השטן של ג'אקומו מאיירבר.
בין כל מיני שיחות, רימסקי-קורסקוב אמר שהוא אוהב את האופרה "רוסלאן ולודמילה" מאת מיכאיל גלינקה יותר מכל יצירה אחרת, וכבר מאז, ניכרה השפעתו של גלינקה במוזיקאי הצעיר.
ניסיונותיו של רימסקי-קורסקוב ללחן משלו באותה תקופה היו כמה כוראלים ווריאציות על נושאים רוסיים.
כל אלו חוברו בזמן הכשרתו לחיל הים.
הצורך בפעילות מוזיקלית בחייו הייתה כה חזקה בשנים אלו עד שהוא אסף לעצמו כמה חברים וביחד הקימו מקהלה קטנה, שבניהולו של רימסקי-קורסקוב שרה כמה קטעים מתוך האופרה הטראגית מאת גלינקה: "החיים למען הצאר", ואף כמה קטעים שרימסקי-קורסקוב הלחין.
כל זה הורכב בזמן הכשרתו לחיל הים.
כל הלימודים המוזיקליים האלה, כל החיים המוזיקליים האלה, כמעט בלתי מורגשים לעין החיצונית, יצרו עבור רימסקי-קורסקוב אווירה אמנותית חמה, שבתוכה היה לו חופש לצמוח ולהתקדם עוד ועוד.
לבסוף, התעורר בנשמתו צורך שאי אפשר לעמוד בפניו לקחת על עצמו משהו רציני באמת, גדול מכל מה שעשה עד אז, ועכשיו, כשהוא בן 17, הוא התחיל לעבוד על סימפוניה.
תוך כמה חודשים בלבד, הוא הלחין את הפרק הראשון ואת קטע הסיום.
כל זה נכתב בארבע ידיים.
מורו קאניל היה כה מרוצה ממנו, שהוא כתב: "לא, לא צריך להכיר לך את באלאקירב!
זה מה שאתה צריך עכשיו, זה מה שיועיל לך עכשיו." ובכל זאת, ההיכרות התקיימה.
זה קרה בנובמבר 1861. קאניל הביא את רימסקי-קורסקוב למילי באלאקירב.
מוסורגסקי באותה עת שהה אצל באלאקירב, והם ניגנו מיד את מה שרימסקי-קורסקוב הלחין.
בהגיעו לגיל 17, סיים את לימודי המוזיקה אצל קאניל.
קאניל הזמין את רימסקי-קורסקוב לבוא אליו מדי יום ראשון, לא לשיעורים רשמיים אלא לנגן דואטים ולדון במוזיקה.
לאחר המפגש עם באלאקירב, זה הציג לו את צזאר קואי ומודסט מוסורגסקי, שהיו ידועים כמלחינים, אף על פי שהיו רק בשנות העשרים לחייהם.
רימסקי-קורסקוב כתב מאוחר יותר עד כמה נהנה להיות בחברתם: "באיזה עונג הקשבתי לדיונים מוזיקליים אמיתיים [דגש של רימסקי-קורסקוב] על תזמור, תורת המוזיקה וכולי!
וחוץ מזה, כמה דיברנו על עניינים מוזיקליים עדכניים!
בבת אחת נקלעתי לעולם חדש, לא מוכר לי, זה באמת היה רושם חזק."
באלאקירב עודד את רימסקי-קורסקוב להלחין, ולימד אותו את יסודות ההלחנה.
הוא הניע אותו להעשיר את עצמו בידע של היסטוריה וספרות.
וכשרימסקי-קורסקוב הראה לבאלאקירב את תחילתה של הסימפוניה בדו-מינור שכתב ושמה "רוסיה", התעקש באלאקירב שרימסקי-קורסקוב ימשיך לעבוד עליה למרות היעדר הכשרה מוזיקלית בהלחנה.
כאשר הפליג רימסקי-קורסקוב לשיט של שנתיים ושמונה חודשים על סיפון קליפר בסוף 1862, הוא העסיק את עצמו בעבודה על הסימפוניה.
הוא רכש תווים בכל נמל, יחד עם פסנתר לנגן עליהם, ומילא את שעות הבטלה שלו בלימוד ספרו של הקטור ברליוז על כלי נגינה.
הוא השלים ותזמר שלושה פרקים של הסימפוניה.
הוא חיבר את הפרק האיטי של הסימפוניה כשהאונייה עגנה באנגליה, ושלח את התוצאה לבאלאקירב לפני שחזר לים.
בזמן ההפלגה הוא קרא סיפורים מאת הומרוס, ויליאם שייקספיר, פרידריך שילר ויוהאן וולפגנג פון גתה לפי עצת באלאקירב.
הוא הלחין עוד שתי יצירות עד לפרישתו מהצי בשנת 1873. "המחשבות על להיות מוזיקאי ומלחין עזבו אותי בהדרגה", כתב כך לבאלאקירב, ומאוחר יותר: "ארצות רחוקות החלו למשוך אותי, איכשהו, אם כי, אם נאמר, שירות ימי מעולם לא שימח אותי במיוחד ובקושי התאים לאופי שלי".
רימסקי-קורסקוב תחילה במכתב ראשון כותב שהמחשבות על להיות מלחין עוזבות אותו והוא אף הזניח את שיעורי הנגינה.
אולם במכתב שני מסופר על התשוקה הימית הנחלשת.
"בדרך זו או אחרת, לקראת מאי 1862, הלחן והתזמור על ידי הפרק הראשון, הסקרצו והסיום של הסימפוניה.
הגמר בפרט זכה לאישור כללי בזמנו.
ניסיונותיי לכתוב אדג'יו לא נחלו הצלחה, ולא היה טעם לקוות לשום דבר: באותם ימים התביישתי איכשהו לכתוב מנגינה.
הפחד מליפול אל הכללים המוזיקליים מנע כל סוג של כנות.
הצלחתי להלחין את האנדנטה בזמן שהטלנו עוגן באנגליה, ושלחתי את הניקוד לבאלאקירב בדואר.
כתבתי אותו בלי פסנתר (לא היה לנו), אולי פעם או פעמיים הצלחתי לנגן את כל היצירה במסעדה על החוף."
רימסקי-קורסקוב חזר לסנקט פטרבורג במאי 1865. בזכרונותיו הוא מספר, כי כשחזר לסנקט פטרבורג, אף כי חובותיו למדינה הסתכמו בשעתיים של עבודה פקידותית, הרצון להלחין "נבלם… לא העסקתי את עצמי במוזיקה בכלל." אולם שיחה עם באלאקירב בספטמבר 1865 גרמה לו "להתרגל מחדש למוזיקה ומאוחר יותר לצלול לתוכה".
על פי הצעתו של באלאקירב, הופעתו הראשונה הייתה בדצמבר, אותה שנה, בהנחיית באלאקירב בסנקט פטרבורג.
הופעה שנייה התקיימה במרץ, 1866 בניצוחו של קונסטנטין ליאדוב (אביו של המלחין אנטולי ליאדוב).
ההתכתבות בין רימסקי-קורסקוב לבאלאקירב מראה בבירור שכמה רעיונות לסימפוניה מקורם בבאלאקירב.
באלאקירב לא עצר רק בתיקון יצירה מוזיקלית אלא אף לעיתים קרובות היה מלחין אותה מחדש ליד הפסנתר.
רימסקי-קורסקוב נזכר:"תלמיד כמוני היה צריך להגיש לבאלאקירב קומפוזיציה.
ארבע או שמונה התיבות הראשונות.
באלאקירב היה מבצע מיד תיקונים, ומציין כיצד לעצב מחדש את המוזיקה.
הוא היה מותח עלי ביקורת, היה משבח ומשבח את שתי התיבות הראשונות, אבל היה מטיף על השתיים הבאות, לועג להן ומשתדל מאוד לגרום למחבר לסלוד מהן." רימסקי-קורסקוב.רימסקי-קורסקוב נזכר מאוחר יותר: "באלאקירב לא התקשה להסתדר איתי.
לפי הצעותיו, שיכתבתי בקלות רבה את הפרקים הסימפוניים שהולחנו על ידי והבאתי אותם להשלמתם בעזרת העצות והאלתורים שלו".
אף על פי שרימסקי-קורסקוב הבין מאוחר יותר שהשפעתו של באלאקירב חונקת, והשתחרר ממנה, זה לא מנע ממנו בזיכרונותיו לשבח את כישרונותיו של המלחין המבוגר כמבקר וחבר.
פנטזיה על נושאים סרביים וביקורות
בהדרכתו של באלאקירב, פנה רימסקי-קורסקוב ליצירות אחרות.
הוא התחיל סימפוניה ברה מינור, אולם הרגיש שהיא דומה מדי לסימפוניה התשיעית של בטהובן ונטש אותה.
הוא השלים פתיחה על שלושה נושאים רוסיים, המבוססת על פתיחי שירי עם של באלאקירב, וכן פנטזיה על נושאים סרביים שבוצעה בקונצרט שניתן לתומכי הפאן סלאביזם בשנת 1867. בסקירתו על קונצרט זה, המבקר הלאומני ולדימיר סטאסוב טבע את הביטוי Moguchaya kuchka (Могучая кучка) עבור חוג באלאקירב.
ביקורת אחרת על ביצוע הבכורה של מגזין "אנטרקט" הלך כך: המוזיקה "פנטזיה סרבית" מאת מר רימסקי-קורסקוב יכולה באותה מידה להיקרא הונגרית, פולנית, ג'יבריש - זה כל כך חסר צבע, חסר אישיות, חסר חיים!" על ביקורת זו העיר פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי בסיקור משלו שערך בנושא:
מבקר המוזיקה הנודע ולדימיר סטאסוב העיר כי:
רימסקי-קורסקוב באותה עת הלחין בנוסף לפנטזיה הסרבית את הגרסאות הראשוניות של האופרה שלו סדקו והסוויטה הסימפונית שלו: אנטאר , מה שחיזק את המוניטין שלו ככותב יצירות תזמורתיות.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, האמנות שלו נכנסה לעידן חדש.
זה נגרם כתוצאה של שני אירועים: עצמאותו מבאלאקירב ולאחר מכן ריחוקו האיטי מחברי החמישה ותחילת עבודתו כפרופסור.
היחסים בינו לבין באלאקירב הידרדרו כבר בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19. הסיבה לכך הייתה בעיקר באלאקירב, שלא רצה להכיר בכך שתלמידו מתבגר ומנסה למצוא דרך עצמאית.
הוא רצה להמשיך להיות דמות אב בשביל רימסקי-קורסקוב, אבל הוא נתקל בהתנגדות חזקה יותר ויותר.
הכבוד המסור והבלתי מותנה הקודם של רימסקי-קורסקוב הפך אט אט לגישה ביקורתית.
מערכת היחסים קטנה עוד יותר כאשר באלאקירב בעל החשיבה החופשית נפל בו-זמנית למיסטיקה דתית ולתנועה הסלאבופילית.
בגלל זה, שאר חברי החמישה ניתקו איתו לאט לאט מגע.
כשבאלאקירב נכשל בקבלת ההנהלה על בית הספר למוזיקה חופשית, הוא החליט לפרוש.
הוא נסוג לתוך עצמו, נעשה יותר ויותר ממורמר, התנכר מחבריו הוותיקים, ולזמן מה ויתר על כל הפעילויות המוזיקליות.
בורודין ורימסקי-קורסקוב נכנסו אז למרכז קבוצת החמישה.
רימסקי-קורסקוב התרועע ודן במוזיקה עם שאר חברי "החמישה".
הם מתחו ביקורת זה על יצירותיו של זה ושיתפו פעולה ביצירות חדשות.
הוא התיידד עם אלכסנדר בורודין, שהמוזיקה שלו "הדהימה" אותו.
על בורודין אמר: "בורודין היה איש לבבי ותרבותי במיוחד, נעים ושנון באופן מוזר לדבר איתו.
בביקור אצלו מצאתי אותו לא פעם עובד במעבדה שצמודה לדירתו.
כשהוא ישב מעל המבחנות שלו, המלאות בגז חסר צבע, וזיקק אותן באמצעות צינור מכלי אחד למשנהו.
נהגתי לומר לו שהוא מזרים ריקנות לריק."
רימסקי-קורסקוב בילה זמן רב יותר ויותר עם מודסט מוסורגסקי.
באלאקירב ומוסורגסקי ניגנו בפסנתר דואטים.
מוסורגסקי היה שר, ולעיתים קרובות הם דנו ביצירות של מלחינים אחרים, והעדפותיהם נטו "לעבר הרביעיות המאוחרות של גלינקה, שומאן ובטהובן".
מנדלסון לא נחשב מאוד, מוצרט והיידן "נחשבו מיושנים ונאיבים", באך "רק מתמטי ונטול רגש", ברליוז "היה מוערך מאוד", ליסט "נכה וסוטה מנקודת מבט מוזיקלית", על וגנר לא הרבו לדבר.
רימסקי-קורסקוב "האזין לדעות אלה בהתלהבות וספג את טעמם של באלאקירב ומוסורגסקי ללא נימוק או בחינה".
לעיתים קרובות, יצירות הושמעו לרימסקי-קורסקוב רק בחלקים ולא כל היצירה, לכן לא היה לו כל מושג על היצירה המלאה.
עם זאת, עובדה זו לא מנעה ממנו לקבל את שיפוטם של בני החבורה ולחזור עליהם כאילו היה משוכנע בכל לבו באמיתות הדברים.
מלחינים אלו נפגשו בצעירותם בסנקט פטרבורג, בעקבות עבודתו של מיכאיל גלינקה.
הם עזרו לעצב את הלאומיות המוזיקלית הרוסית.
רימסקי-קורסקוב זכה להערכה מיוחדת במסגרת "החמישה", ובקרב אלה ששהו בחברתם, על כישרונותיו כמתזמר.
הוא התבקש על ידי באלאקירב לתזמר מארש מאת שוברט לקונצרט במאי 1868, צזאר קואי ביקש ממנו לתזמר את מקהלת הפתיחה של האופרה שלו "ויליאם רטקליף" וגם כמה יצירות של אלכסנדר דארגומיז'סקי.
עבודותיו של רימסקי-קורסקוב זכו להערכה רבה מצד החמישה.
בסוף שנת 1871, עבר רימסקי-קורסקוב לדירתו לשעבר של אחיו הגדול ווין, והזמין את מוסורגסקי להיות שותפו לחדר.
מוסורגסקי השתמש בפסנתר בבקרים בעוד שרימסקי-קורסקוב יעבוד על הלחנה או תזמור לאחר שהשני ילך לעבודה בשירות המדינה.
שעות הערב הוקצבו בהסכמה הדדית.
"באותו סתיו וחורף השגנו שנינו עסקה טובה", כתב רימסקי-קורסקוב, "בחילופי רעיונות ותוכנית מתמדת, מוסורגסקי הלחין ותזמר את עבודותיו ואני תזמרתי וסיימתי את האופרה שלי המשרתת מפסקוב."
על שיתוף פעולה זה, כתב אלכסנדר בורודין במכתב לאשתו ב-27 באוקטובר 1871: "..., מאז שהם גרים באותו חדר, שניהם התפתחו מאוד.
הם מנוגדים בתכלית ביתרונות ובטכניקות מוזיקליות.
האחד, כביכול, משלים את השני.
ההשפעה שלהם זה על זה התבררה כמועילה ביותר.
מודסט שיפר את הצד הרציטיבי וההצהרתי של קורסקוב.
זה, בתורו, הרס את הרצון של מודסט למקוריות מגושמת, תיקן את הבעיה של מודסט בהלחנת הרמוניה.
הוא תיקן היומרה של התזמור, את חוסר ההגיון של בניית צורות מוזיקליות - במילה אחת, עשה את הדברים של מודסט מוזיקליים יותר לאין ערוך".
פרופסורה, נישואין וקבלת תפקיד מפקח להקות צבאיות ימיות
בשנת 1871, התמנה רימסקי-קורסקוב בן ה-27 למורה להלחנה ותזמור בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
הוא שמר על תפקידו בשירות הימי פעיל, ולימד את שיעוריו במדים (קציני צבא ברוסיה נדרשו ללבוש מדי יום את מדיהם, שכן הם נחשבו כתמיד בתפקיד).
שם הדריך מלחינים אחדים שזכו לפרסום רב לאחר מכן, ובניהם אלכסנדר גלאזונוב, סרגיי פרוקופייב, קונסטנטי גורסקי ואיגור סטרווינסקי.
מיכאיל אזנצ'בסקי קיבל את תפקידו באותה שנה כמנהל הקונסרבטוריון, ורצה שאדם חדש ירענן את ההוראה במקצועות המוזיקה.
הוא הציע לשלם בנדיבות עבור שירותיו של רימסקי-קורסקוב.
הביוגרף מיכאיל זטלין (Mikhail Tsetlin) מציע פרשות בה שייתכן שהמניעים של אזנצ'בסקי היו כפולים.
ראשית כל, רימסקי-קורסקוב היה החבר בחמישה שספג הכי פחות ביקורת מצד מתנגדיה, והזמנתו ללמד בקונסרבטוריון אולי נחשבה לדרך בטוחה להראות שכל המוזיקאים הרציניים מוזמנים ללמוד שם ולא לקונסרבטוריון מתחרה.
שנית, ייתכן שההצעה תוכננה לחשוף אותו לאקלים אקדמי שבו ההלחנה היא בסגנון שמרני יותר, ממקורות מערביים גרמנים.
באלאקירב התנגד לזאת רבות, אך עודד אותו לקבל את התפקיד כדי שיוכל במעמדו להשפיע על אחרים ולהכיר אותם לזרם הלאומני.
המוניטין של רימסקי-קורסקוב בשלב זה נסמך על מיומנותיו בתזמור בזכות יצירותיו שהלחין עוד שנים בודדות לפני כן, סדקו ואנטאר.
הוא הלחין יצירות אלו כשהידע שלו בתורת המוזיקה היה בסיסי.
הוא מעולם לא כתב שום קונטרפונקט, לא היה מסוגל ליצור הרמוניה של פזמון פשוט, לא ניצח על תזמורת ולא ידע את שמותיהם של אקורדים ומרווחים מוזיקליים.
מודע לחסרונותיו הטכניים, התייעץ רימסקי-קורסקוב עם צ'ייקובסקי, שהוא ושאר חברי ה"חמישה" היו בקשר מזדמן עמו.
צ'ייקובסקי, בניגוד ל"חמישה", קיבל הכשרה אקדמית בהרכב בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, וכן כיהן כפרופסור לתורת המוזיקה בקונסרבטוריון של מוסקבה.
צ'ייקובסקי המליץ לו ללמוד את תורת המוזיקה, ורימסקי-קורסקוב קיבל את עצתו.
הוא הפסיק ל-3 שנים להלחין יצירות מקוריות ולמד את תורת המוזיקה במקביל למתן שיעורים בקונסרבטוריון.
בזמן הזה כתב פוגות, יצירות למקהלה, פזמונים ומוזיקת א-קפלה.
רימסקי-קורסקוב הפך בסופו של דבר למורה נלהב ומאמין בהכשרה אקדמית.
הוא שיפר וערך שינויים בכל מה שחיבר לפני 1874, אפילו יצירות מוערכות אז כמו סדקו ואנטאר, בחיפוש אחר שלמות שתישאר איתו לאורך כל חייו.
הוטל עליו התפקיד לחזרות על כיתת התזמורת ובכך הוא שלט באמנות הניצוח.
התמודדות עם טקסטורות תזמורתיות כמנצח, ועיבודים מתאימים של יצירות מוזיקליות לכיתת התזמורת, הובילו לעניין מוגבר באמנות התזמור, תחום שאליו עוד יעסוק בלימודיו כמפקח להקות חיל הים.
הפרטיטורה של הסימפוניה השלישית שלו, שנכתבה מיד לאחר שסיים את תוכנית השיפור העצמי התלת-שנתית שלו, משקפת את הניסיון המעשי שלו עם התזמורת.
הכשרתו כפרופסור הביאה לרימסקי-קורסקוב ביטחון כלכלי, אשר עודד אותו להקים משפחה.
בדצמבר 1871, הציע נישואין לנדז'דה פורגולד, איתה פיתח מערכת יחסים הדוקה במהלך מפגשים שבועיים של "החמישה" בבית פורגולד.
הם התחתנו ביולי 1872. לרימסקי-קורסקוב נולדו שבעה ילדים.
אחד מבניו, אנדריי, הפך למוזיקולוג, התחתן עם המלחינה יוליה ויסברג וכתב מחקר על חייו ויצירתו של אביו.
בן אחר, מיכאיל רימסקי-קורסקוב היה אנטומולוג ופרופסור באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
מתוך 10 נציגי הדור השישי של צאצאיו של המלחין, רק שניים - אנדריי ולדימירוביץ' ואלכסנדר ולדימירוביץ' נושאים את שם משפחתו.
הם הנינים של ולדימיר ניקולאביץ', בנו השלישי.
בין הנינים של רימסקי-קורסקוב: אולגה פבורסקאיה, זמרת ומלחינה.
נדז'דה, שהייתה גם היא מלחינה, ויתרה על הקריירה המוזיקלית שלה לטובת בעלה (בדומה לקלרה שומאן) והייתה לה השפעה ניכרת על יצירותיו של רימסקי-קורסקוב.
היא הייתה בעלת ידע רב במוזיקה יותר טוב מבעלה כשנישאו.
היא למדה בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19, ולמדה פסנתר עם אנטון גרקה, שאחד מתלמידיו היה גם מוסורגסקי, חבר החמישה.
תורת המוזיקה היא למדה אצל ניקולאי זרמבה , שתלמידו המפורסם ביותר היה פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
נדז'דה התגלתה כמבקרת נאה ותובענית ביותר של יצירות בעלה.
השפעתה עליו בעניינים מוזיקליים הייתה חזקה מספיק כדי שבאלאקירב וסטאסוב יתהו אם היא מובילה אותו שולל מהעדפותיהם המוזיקליות.
המוזיקולוגית לייל נף (Lyle Nef) כתבה כי בעוד שנדז'דה ויתרה על קריירת ההלחנה שלה כשנישאה לרימסקי-קורסקוב, "הייתה לה השפעה ניכרת על יצירת שלוש האופרות הראשונות [של רימסקי-קורסקוב].
היא נסעה עם בעלה, השתתפה בחזרות ועיבדה יצירות שלו ואחרים, לפסנתר בארבע ידיים, אותה ניגנה עם בעלה.
שנותיה האחרונות הוקדשו להנפקת מורשתו הספרותית והמוזיקלית של בעלה לאחר מותו, שמירה על סטנדרטים לביצוע יצירותיו, והכנת חומר למוזיאון על שמו".
קבלת תפקיד מפקח להקות צבאיות ימיות
בתחילת 1873, חיל הים מינה את רימסקי-קורסקוב לתפקיד מפקח להקות ימיות.
שכרו היה של כחייל בכיר בחיל הים אך לא נחשב יותר לחייל אלא למלחין צבאי.
המלחין העיר, "נפרדתי בהנאה הן ממעמדי הצבאי והן ממדי הקצין שלי", וכותב מאוחר יותר: "מעתה והלאה אני מוזיקאי באופן רשמי וללא עוררין".
כמפקח פעל רימסקי-קורסקוב בקנאות לתפקידו.
הוא ביקר בלהקות ימיות ברחבי רוסיה, פיקח על מנהלי התזמורות ועל מינויהם, סקר את הרפרטואר של הלהקות ובדק את איכות הכלים שלהן.
הוא כתב תוכנית לימודים לתלמידי מוזיקה שהחזיקו במלגות חיל הים בקונסרבטוריון, ושימש כמתווך בין קונסרבטוריונים שונים לחיל הים.
הוא גם התמסר לרצון רב שנים להכיר את טכניקת הבנייה והנגינה של כלים בתזמורת.
מחקרים אלו הניעו אותו לכתוב ספר לימוד על תזמור.
תפקידו אפשר לו לממש ולהרחיב את הידע שלו.
הוא דן בעיבודים של יצירות מוזיקליות ללהקה צבאית עם מנהלי הלהקות, עודד וסקר את מאמציהם, ערך קונצרטים שבהם יכול היה לשמוע את היצירות הללו, ותיזמר יצירות מקוריות, ויצירות של מלחינים אחרים, עבור להקות צבאיות בחיל הימי.
במרץ 1884 בוטל התפקיד של מפקח הלהקות, ורימסקי-קורסקוב שוחרר מתפקידו.
הוא עבד תחת באלאקירב בקאפלה האקדמית של סנקט פטרבורג כסגנו עד 1894, מה שאפשר לו ללמוד מוזיקת כנסייה רוסית אורתודוקסית.
הוא גם לימד שיעורים בקאפלה, וכתב את ספר הלימוד שלו על הרמוניה.
ביקורות חריפות על הסימפוניה השלישית והאופרה ליל מאי
הלחנה שמרנית וביקורות על כך
לימודי תורת המוזיקה של ניקולאי רימסקי-קורסקוב ושינוי הגישה שלו בנוגע לחינוך מוזיקלי גרמו שעמיתיו יבוזו לו, כי חשבו שהוא מוותר על מורשתו הרוסית לשם הלחנת פוגות וסונאטות.
בזמן שהלחין את הסימפוניה השלישית שלו, המשיך להלחין גם יצירות קאמריות, שדבקו בקפידה במודלים קלאסיים, כולל רביעיית מיתרים, ויצירות לחלילית, קלרינט, קרן יער, בסון ופסנתר.
על היצירות שלו באותה תקופה, כתב צ'ייקובסקי לפטרונית שלו, נדז'דה פון מק, כי הן "התמלאו בשלל דברים מתוחכמים, אך [היו] חדורות באופי פדנטי יבש".
בורודין העיר, כי כאשר שמע את הסימפוניה, הוא המשיך "להרגיש שזו עבודתו של פרופסור גרמני".
יצירותיו באותו זמן היו רוויות קונטרפונקט אשר מתאים למוזיקה מערבית שמרנית.
לדברי רימסקי-קורסקוב, שאר חברי "החמישה" לא התלהבו מהסימפוניה, ועוד פחות מכך מן הרביעייה שהלחין.
גרוע מכך, מבחינתו, היה השבח הרפה שחלק אנטון רובינשטיין, מלחין ופסנתרן, שהתנגד למוזיקה ולפילוסופיה של הלאומנים, להופעת הבכורה הפומבית שלו כמנצח, בקונצרט צדקה בשנת 1874, בו ניצח על התזמורת בביצוע הסימפוניה החדשה שלו.
בני ארצו לא נטו חסד להופעה זו.
מאוחר יותר כתב, כי "הם [החמישה] התחילו, אכן, להסתכל עלי מגבוה כמי שנמצא בדרך למטה".
רימסקי-קורסקוב כתב, שאחרי שרובינשטיין שמע את הסימפוניה שלו, הוא אמר לגביו: "כעת הוא עשוי להגיע למשהו" כמלחין.
עוד כתב, שצ'ייקובסקי ממשיך לתמוך בו מוסרית, ואומר שהוא מעריץ את מה שעושה רימסקי-קורסקוב, הן את צניעותו האמנותית והן את חוזק אופיו.
בארבע עיניים, לעומת זאת, אמר צ'ייקובסקי לנדז'דה פון מק, כי "נראה שהוא [רימסקי-קורסקוב] עובר עכשיו משבר, ואיך יסתיים הדבר, קשה לנבא.
או שייצא ממנו אמן גדול, או שישקע לבסוף בביצה של תעלולים קונטרפונקטיים".
כך או כך, באותה שנה, 1874, התפרקה לחלוטין קבוצת החמישה והמפגשים בוטלו.
החזרה להלחנת מוזיקה עממית לאומנית
בשלהי הפרשייה, רימסקי-קורסקוב ערך כמה יצירות של מיכאיל גלינקה, שהובילו אותו בחזרה להלחנת מוזיקה מודרנית.
שני פרויקטים עזרו לרימסקי-קורסקוב להתמקד ביצירת מוזיקה פחות אקדמית ושמרנית.
הראשון היה יצירתם של שני אוספי שירי עם בשנת 1874. רימסקי-קורסקוב תמלל 40 שירים רוסיים לקול ולפסנתר מהופעות של הזמרת העממית טבורטי פיליפוב (Tvorty Filippov), שפנתה אליו לפי הצעתו של באלאקירב.
אחרי אוסף זה בא אוסף שירים שני שהכיל 100 שירים, שסופקו על ידי חברים ועמיתים, או לקוחים מאוספים נדירים וחסרי דפוס.
מאוחר יותר ייחס רימסקי-קורסקוב לפרויקט זה השפעה רבה עליו כמלחין.
הוא גם סיפק כמות עצומה של חומר מוזיקלי שממנו יוכל לשאוב לפרויקטים עתידיים, אם על ידי תיעתוק ישיר של המוזיקה או כמודלים להלחנה.
הפרויקט השני היה עריכת קטעי תזמורת של המלחין הרוסי מיכאיל גלינקה שנפטר, בשיתוף עם באלאקירב ואנטולי ליאדוב.
אחותו של גלינקה, לודמילה איבנובנה שסטקובה, רצתה לשמר את מורשתו המוזיקלית של אחיה בדפוס, ושילמה את עלויות הפרויקט מכיסה.
אף פרויקט דומה לכזה לא נוסה בעבר בהיסטוריה של המוזיקה הרוסית, והיה צורך לקבוע ולהסכים הנחיות לעריכה מוזיקלית אקדמית.
בעוד שבאלאקירב העדיף לבצע שינויים במוזיקה של גלינקה כדי "לתקן" את מה שהוא ראה כפגמים בקומפוזיציה, רימסקי-קורסקוב העדיף גישה שפחות משנה את פני היצירה.
בסופו של דבר, רימסקי-קורסקוב העיד: "העבודה על היצירות של גלינקה הייתה לימוד בלתי צפוי עבורי", הוא כתב מאוחר יותר: "עוד לפני כן, הכרתי את האופרות שלו וסגדתי להן, אבל כעורך התווים בדפוס נאלצתי לעבור על הסגנון והנגינה של גלינקה עד התו הקטן האחרון שלהם...
וזו הייתה דיסציפלינה מיטיבה עבורי, שהובילה אותי כפי שהיא.
היא סללה לי דרך למוזיקה המודרנית, אחרי התהפוכות שלי בקונטרפונקט ובסגנון קפדני".
פרויקט זה לכאורה החזיר את רימסקי-קורסקוב "למוטב", לפילוסופיה ולדעות של חברי החמישה, אך סגנונו המאוחר של רימסקי-קורסקוב בהלחנה עוד לא נחתם דווקא בפרויקט זה.
באמצע 1877, רימסקי-קורסקוב חשב יותר ויותר על הסיפור הקצר, ליל מאי , מאת ניקולאי גוגול.
הסיפור היה אהוב עליו מזמן, ואשתו נדז'דה עודדה אותו לכתוב אופרה המבוססת עליו עוד מיום אירוסם, כשקראו אותו יחד.
בעוד שרעיונות מוזיקליים ליצירה כזו קדמו ל-1877, כעת הם הגיעו בהתמדה רבה יותר.
בתחילת 1878 הפרויקט לקח יותר ויותר את תשומת הלב שלו.
בפברואר הוא התחיל לכתוב ברצינות, והוא סיים את האופרה בתחילת נובמבר.
רימסקי-קורסקוב כתב שלאופרה ליל מאי יש חשיבות רבה מכיוון שאף על פי שהאופרה מכילה הרבה מוזיקה קונטרפונקטית, הוא בכל זאת "השיל מעליו את כבלי הקונטרפונקט [הדגשה רימסקי-קורסקוב]".
הוא כתב את האופרה באופן מלודי עממי, ובהשפעתו של גלינקה.
אף על פי כן, למרות הקלות בכתיבת אופרה זו והבאה אחריה, נערת השלג, מעת לעת סבל ממחסום יצירתי בשנים 1881 ו-1888. הוא המשיך לעסוק בתקופה זו בעריכת יצירותיו של מוסורגסקי והשלמת הנסיך איגור של בורודין (מוסורגסקי נפטר ב-1881, בורודין ב-1887).
האופרה נערת השלג והיחלושתם היצירתית של כמה מחברי החמישה
ב-1879 התפרסמה פרפרזה, שהכילה 24 וריאציות ו-14 יצירות לפסנתר בנושא משחקי ילדים.
יצירה זו היא בדיחה מוזיקלית של ארבעת המלחינים, בורודין, קואי, ליאדוב ורימסקי-קורסקוב.
אמנם עיבודים היתוליים לנושאים פשוטים, אבל כאלו שליסט עצמו העריך מאוד כיצירה מרכזית, מלאת כישרון, אומנות ומיומנות טכנית.
רימסקי-קורסקוב הלחין מתוך הפרפרזה הרבה קטעים מוזיקליים.
הבולטים בהם "שיר ערש" ו"טרזבון".
היחלושתם היצירתית של כמה מחברי החמישה
עריכת יצירותיהם של מוסורגסקי ובורודין
כבר בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, בראותו בצער רב את ההיחלשות הכואבת בפעילותם של שניים מחבריו, מוסורגסקי ובורודין, ניסה רימסקי-קורסקוב לעשות מאמצים כדי להלהיב אותם שוב ליצור עד לסיום הלחנת אופרות.
הוא התחיל לעבד את יצירותיהם.