tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למשל, אם במהלך 1965 השתתפו בקורסים של המכון האפרו-אסייני ארבעה מלזים ומלזי אחד אחר בהשתלמות חינוכית, מאז 1966 לא הגיעו שום מלזים לישראל.
עניין ישראל עלה שוב בפרלמנט המלזי ב-23 באוגוסט 1966, כאשר ראש הממשלה טונקו עבדול רחמן הודיע שמלזיה לא מכירה בשום פנים ואופן במדינת ישראל.
מלזיה אף תקפה את שכנתה סינגפור (אשר פרשה ממלזיה כשנה לפני כן והפכה למדינה עצמאית) על היעזרותה ביועצים ישראלים והשוותה את מעמדה של סינגפור בדרום-מזרח אסיה, כמובלעת בין אינדונזיה ומלזיה המוסלמיות, לזה של ישראל המובלעת בין מדינות ערב.
באותה התקופה החלו להתפתח דיונים במשרד החוץ בירושלים על אפשרות לנקיטת צעדי-נגד ישראלים במקומות שונים בעולם כתגובה לעוינות הקיצונית של מלזיה כלפי ישראל, אך הקונצנזוס הרווח בקרב אנשי משרד החוץ היה שמלזיה אינה חשובה לישראל עוד ויש להתייחס אליה כאל מקרה קיצוני אבוד, והנושא נזנח.
בינואר 1968 הוטלו הגבלות על ימאים ישראלים שהגיעו לנמלים מלזים ונאסרה עליהם ירידה אל המזח.
המסחר עם מדינת ישראל נאסר לחלוטין ב-1974, כמו גם מתן אשרות שהייה לישראלים שביקשו להגיע אל שטחי מלזיה.
חמש שנים לאחר קבלת עצמאותה קיימה יחסים דיפלומטיים עם ערב הסעודית ומצרים בלבד, ואחרי 1967 גדל מספר המדינות הערביות עמן כוננה מלזיה יחסים דיפלומטיים מלאים.
עד 1991 השלימה מלזיה את תהליך כינון היחסים הדיפלומטיים עם מדינות ערב ופתחה שגרירויות בכולן.
חרף ההחרפה, נותרו בעינם קשרים מקוריים ומזדמנים, כמו ביקור שערך בנו של ראש הממשלה טונקו עבדול רחמן בן ה-35. הוא היה איש עסקים והגיע לישראל באוגוסט 1968 ביוזמת איש העסקים שאול אייזנברג בלווייתו, ומשום שייצג חברת עצים מלזית הקפיד להיפגש עם אנשים מתחום זה.
מקרה אחר אירע בנובמבר 1969 כאשר נציגים מלזים בפדרציה האסיינית לספורט ביקשו מעמיתיהם הישראלים לתמוך במועמדות מלזיה לאירוח משחקי אסיה לשנת 1974. הם הדגישו שראש הממשלה רחמן התחייב למנוע כל אפליה שלא כפי שאירע במשחקי אסיה בג'קרטה ב-1962.
גישתו של מאהאטיר מוחמד ליהדות ולציונות
יחסי ישראל–מלזיה עברו טלטלה רצינית כאשר ד"ר מאהאטיר מוחמד נבחר לראשות הממשלה ב-1 ביולי 1981. ראש הממשלה רחמן פרש מתפקידו ב-1971 ונתמנה למזכיר הכללי של ארגון המדינות האסלאמיות.
בשנים 1971–1981 כיהנו שני ראשי ממשלות - עבדול ראזאק חוסיין וחוסיין און - שלא סטו ממדיניות מלזיה כלפי ישראל, ובד בבד לא התעניינו בה במיוחד.
מאהאטיר הגיע למשרד ראש ממשלת מלזיה עם משנה וסגנון שונים.
הספר שחיבר ב-1969, "הדילמה המלאית" (The Malay Dilemma), מעיד על תפיסת עולמו הגזענית.
את הספר חיבר בעקבות מהומות סיניות-מלאיות חמורות שהתחוללו במלזיה באותה השנה.
בספרו האנטי-סיני, שטח מאהאטיר את אמונתו כי גזעים נבדלים זה מזה לא רק במוצאם האתני אלא גם במאפיינים רבים אחרים.
היהודים למשל, על-פי מאהאטיר, אינם רק בעלי אף סולד, אלא בעלי הבנה אינסטינקטיבית בממון וכלכלה.
עם הוצאת הספר לאור, הוא נאסר למכירה במלזיה והוביל להגליה זמנית של מאהאטיר ממפלגת השלטון "הארגון המלזי הלאומי המאוחד" (United Malays National Organisation).
הגירוש ממפלגת השלטון לא החזיק מים זמן רב ואחרי שהוחזר הוא המשיך לפתח את הקריירה הפוליטית שלו עד שמונה לשר חינוך ומאוחר יותר לראש הממשלה.
הוא התגלה כמוסלמי קיצוני, אנטי-ישראלי ואנטישמי, שהעניק סגנון חדש ושונה ליחסי החוץ של מלזיה בכלל ולא רק בסוגיה הישראלית, המבטא לאומנות מלזית וסלידה מן העולם המערבי.
תמיכת מלזיה בארגון לשחרור פלסטין הייתה החזקה ביותר מבין כל התמיכות להן זכה אש"ף ממדינות דרום-מזרח אסיה.
ב-1969 הייתה מלזיה המדינה הראשונה באסיה שהתירה לפתוח בעיר בירתה משרד של ארגון פת"ח, שב-1974 נהפך רשמית למשרד של הארגון לשחרור פלסטין.
באוגוסט 1982, אחרי שמאהאטיר מוחמד נבחר לראשות הממשלה, קיבל משרד זה של אש"ף מעמד דיפלומטי מלא.
שר החוץ של מלזיה אז, גאזאלי שאפי (Ghazali Shafie) גרס שיש לדרוש הכרה דיפלומטית של ישראל באש"ף בטרם יידרש הארגון להכיר בישראל.
במאי 1983 אירחה מלזיה, במימון האומות המאוחדות, ועידת פסגה שדנה בסכסוך הישראלי-פלסטיני ולוותה בתעמולה אנטי-ישראלית בכלי התקשורת המלזים.
ביולי 1984 ערך יאסר ערפאת ביקור רשמי בקואלה לומפור שבמהלכו התקבל בידי היאנג די-פרטואן אגונג ונאם בפני עצרת רבת-משתתפים.
תקופת כהונתו של מאהאטיר מוחמד הצטיינה בפעולות תעמולה רבות נגד מדינת ישראל, ובהתבטאויות ותקריות אנטישמיות ואנטי-ציוניות חריפות.
האנטישמיות שמוחמד טיפח במלזיה הייתה מיוחדת במינה - הייתה זו אנטישמיות ללא יהודים משום שלא הייתה נוכחות משמעותית של יהודים במלזיה.
ב-27 בינואר 1981 נשא מוחמד נאום בערב הסעודית וקרא להחזרת אדמותיהם של הפלסטינים בכוח פיזי מכיוון שישראל "אינה בלתי-מנוצחת".
בשנים הבאות הוסיף מאהאטיר לנאום נגד ישראל בפומבי תוך שימוש במונחי נאצה במספר ארגונים בינלאומיים: העצרת הכללית של האומות המאוחדות, בוועידת המדינות הבלתי-מזדהות בניו דלהי ב-10 במרץ 1983, בוועידות של ארגון המדינות האסלאמיות ובמקומות נוספים.
ביוני 1983 יצא ראש ממשלת מלזיה בהצהרה המגנה את ישראל על "פלישתה ללבנון" (הכוונה למלחמת לבנון הראשונה) וכינה את ממשלת ישראל, שבראשה עמד אז מנחם בגין, "הממשלה הבלתי מוסרית ביותר בעולם".
באוקטובר אותה השנה נערכה בוועידה השישית בנושא הבעיה הפלסטינית של "הוועידה האסלאמית בניו יורק".
מלזיה השתתפה בכנס והביעה את מורת רוחה ודאגתה מכניסתה המחודשת של ישראל לאפריקה (להרחבה ראו יחסי אפריקה–ישראל) וקראה לעצור תופעה זו במידי.
מלזיה הביעה את התנגדותה לחוק יסוד: ירושלים בירת ישראל ובאפריל 1984 הכריזה כי תנתק את יחסיה הדיפלומטיים עם אי-איזו מדינה שתעביר את שגרירותה לירושלים.
האובססיה האנטישמית של מוחמד באה לידי ביטוי באוגוסט 1984, כאשר ביקור של התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק בקואלה לומפור בוטל בגלל דרישת משרד ההסברה של מלזיה להשמיט מתוכנית הקונצרטים את יצירתו של המלחין השווייצרי-יהודי ארנסט בלוך - "שלמה: רפסודיה עברית לצ'לו ולתזמורת".
הנימוקים שנתן משרד ההסברה המלזי התבססו על אנטישמיות, ולוו בהתבטאויות אנטי-ישראליות ואנטישמיות כאחד.
הנהלת התזמורת הפילהרמונית מיאנה להשמיט את יצירתו של בלוך, והביקור בוטל.
דומה כי במחצית שנות ה-80 של המאה ה-20 האנטישמיות במלזיה אזרה חלציה: דוגמה אחת לכך היא העובדה שהפרוטוקולים של זקני ציון הודפסו והופצו ברחבי מלזיה מ-1983 ואילך.
ב-12 באוגוסט 1986 נשא ראש ממשלת מלזיה מאהאטיר נאום במועדון העיתונות המלזי ואמר שהיהודים והציונים שולטים בארגוני התקשורת הבינלאומיים.
ארבע יממות אחר כך הוא שב על דבריו בעצרת עממית לרגל תום החג' והוסיף שעיתונאים העובדים בשירות עיתונים זרים שבבעלות יהודית מנסים לערער את יציבות מלזיה באמצעות דיווחים מעוותים וכוזבים.
לדוגמה, את העיתון וול סטריט ג'ורנל תיאר כמכשיר תעמולה ציוני.
בנאום אחר שנשא בספטמבר אותה שנה בוועידת פסגה של ארגון המדינות הבלתי-מזדהות בזימבבואה, טען מאהאטיר שהשואה ורדיפות היהודים לאורך השנים לא לימד אותם דבר - אדרבא - הוא גרס שרדיפות אלו הפכו את היהודים ל"אותן מפלצות המגונות כל כך בחומר התעמולה שלהם, ונהפכו לתלמידים מוכשרים של יוזף גבלס".
בנאם אחר שנשא מאהאטיר בפרלמנט של מלזיה ב-10 באוקטובר, הוא דיבר על ניסיונות ציוניים לעשות שימוש בקבוצות ובפרטים במלזיה על-מנת לפגוע בכלכלתה ולחבל בה.
הוא הוסיף להאשים את "העיתונות הציונית" של העולם המערבי באחריות למיעוט השקעות אמריקאיות במלזיה.
לעיתים תכופות נהג מוחמד לתקוף את העיתונים האמריקאים "ניו יורק טיימס" ו"וול סטריט ג'ורנל" כעיתונים שכל מטרתם היא לשמש ככלי לפרסום רעיונות הציונות.
בחודש נובמבר 1986 ביקר חיים הרצוג, נשיא מדינת ישראל, בסינגפור.
ביקורו של הרצוג גרר תגובות עוינות מצד ממשלת מלזיה וגינויים חריפים לישראל ולציונות.
נגד סינגפור בוטאו מחאות על שאפשרה ביקור של ראש המדינה היהודית עד כדי קריאה לנתק את הספקת המים אליה, שמקורה בדרום מלזיה, והצתת דגלי סינגפור.
ממשלת מלזיה הגישה ביום הביקור מכתב מחאה רשמי לשגריר סינגפור בקואלה לומפור ואף הביעה "צער עמוק" על הביקור שר החינוך של מלזיה, אנואר אבראהים, הזהיר את סינגפור שביקורו של הרצוג ישפיע על היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות והאשים את ממשלתה באי-כיבוד רגשות המוסלמים.
נאומים תוקפניים נגד ישראל מפי מאהאטיר או נציגים דיפלומטיים מלזים נשמע שוב ושוב כעניין שבשגרה בקביעות ובשיטתיות, כמו גם גינוי ישראל על הסבל שהכיבוש הישראלי מסב לעם הפלסטיני החיים ביהודה ושומרון וחבל עזה.
באוקטובר 1992 מיאנה מלזיה להתיר את כניסתו של נציג אל על, חברת התעופה הלאומית של ישראל, לכנס תעופה בינלאומי שהתקיים בקואלה לומפור.
בדצמבר אותה השנה הוסיפה ממשלת מלזיה לסרב את התרת כניסתו של הכדורגלן ישראלי רוני רוזנטל ששיחק בקבוצת הכדורגל של ליברפול, ובעקבות זאת ביטלה קבוצת הכדורגל את נסיעתה למלזיה.
במרץ 1994 הורה מאהאטיר (שכיהן גם כשר הפנים וכאחראי על המשרד לצנזור הקולנוע) לאסור את הקרנת סרט הקולנוע "רשימת שינדלר" של סטיבן ספילברג בתואנה שמדובר בתעמולה אנטי-גרמנית שתכליתה הבלעדית היא השגת אהדה ליהודים והכתמת הגזע הארי, קרי הגרמנים.
בין היתר הוסבר כי בין הסיבות לאיסור הקרנת הסרט היא האלימות הרבה הרוויה בו.
האיסור עורר מחאות מחאות בארצות הברית ובאוסטרליה.
בעקבות זאת ביטל קבינט ממשלת מלזיה את האיסור על הקרנת הסרט, אך תבע להשמיט מתוכו שבעה קטעים אלימים וקטעים אחרים הכוללים יחסי מין.
ספילברג, במאי הסרט, עמד על כך כי מוטב שהסרט לא יוקרן כלל מאשר שלא יוקרן בשלמותו, ובסופו של דבר החליט להוציא את כל סרטיו משידור במלזיה.
הנורמליזציה ביחסי ישראל–סין וביחסי הודו–ישראל, וכן ביחסי מדינות אחרות באסיה עם ישראל, חלה בראשית 1992 והפנתה את תשומת לבו של משרד החוץ בירושלים גם למדינות המוסלמיות באסיה.
ההנחה לגבי מלזיה הייתה כי ראש הממשלה מאהאטיר הוא אנטישמי רדיקלי ואין סיכוי סביר לשינוי מדיניותו העוינת והקיצונית כלפי ישראל כל עוד הוא מכהן כראש הממשלה.
עם זאת, בשירות החוץ הישראלי הוחלט שלא להישאר אדישים לגילויים העוינים ממלזיה והוחלט לגייס ידידי ישראל, בייחוד בארצות הברית (אשר שם התרחבו באופן ניכר קשריה הכלכליים של מלזיה), ולבקש מהם שיגיבו על המדיניות של ממשלת מלזיה.
בין הארגונים היהודיים שפעלו להביא לידי תגובה היה הוועד היהודי-האמריקאי שאנשיו נפגשו לשיחת תדרוך עם כמה מחברי הסנאט של ארצות הברית שביקרו במלזיה.
הסכמי אוסלו והשפעתם על היחסים
החתימה על הסכם העקרונות בין אש"ף לישראל באוסלו, בירת נורווגיה, ב-20 באוגוסט 1993 הביאה לסוג של ריכוך ברטוריקה של מנהיגי מלזיה כלפי ישראל.
סגן שר החוץ של מלזיה הודיע בבית הנבחרים המלזי כי ממשלתו מקדמת בברכה את הסכמי השלום בין הארגון לשחרור פלסטין לבין מדינת ישראל.
ראש הממשלה מאהאטיר אמר כי ארצו תשקול כינון יחסים דיפלומטיים עם ישראל אך בד בבד התריס כי על ישראל "לעשות יותר" למען תהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
מאהאטיר הביע תקווה כי העם הפלסטיני והישראלים יוכלו לחיות בשלום ושצבא הגנה לישראל ייסוג מכל אדמה פלסטינית באשר היא, אך ציין באותה נשימה כי עתידה של ירושלים נותר לא-פתור.
סגן השר לענייני סחר בינלאומי ולתעשייה של מלזיה אמר כי מלזיה מתכוננת לחדור אל השוק הישראלי מיד לאחר כינון יחסים בילטרליים בין שתי המדינות, ועד אז הסנקציות המסחריות והכלכליות של מלזיה על ישראל יישארו בעיניהן.
שר החוץ המלזי הוסיף לומר כי ארצו תתרום חמישה מיליון דולר אמריקני במטרה לסייע לפלסטינים בניהול רצועת עזה ויריחו, תסייע בפיתוח תשתיות באזורים מהן תתפנה ישראל ותגיש עזרה טכנית בתחום האדמיניסטרציה והמשטרה.
שגריר אש"ף בקואלה לומפור טען כי מלזיה היא המדינה הראשונה שהציעה סיוע ועזרה מאז נחתמו הסכמי אוסלו.
אלא שכבר ב-28 בדצמבר 1993 חזר בו מאהאטיר והודיע במסיבת עיתונאים כי אין מלזיה מוכנה בשלב זה של תהליך השלום לכונן עם ישראל יחסים דיפלומטיים.
למרות זאת, כמה ממדינות המפרץ הפרסי, כדוגמת בחריין וקטר, הכריזו על כינון יחסים דיפלומטיים עם מדינת ישראל אך מאהאטיר עמד על דעתו כי על ישראל לעבור כברת דרך בטרם תוענק לה הכרה דיפלומטית מארצו.
למשל, ישראל עדיין לא הודיעה על הכרה במדינה פלסטינית ולא הכריזה שתימנע מנקיטה בפעולות טרור כדי להשיג את מטרותיה הלאומיות שעה שהפלסטינים נדרשו לוותר על מאבק הטרור שלהם.
ב-20 במאי 1994 אמר סגן ראש הממשלה של מלזיה, אנואר אבראהים, כי מלזיה תהא מוכנה לנרמל את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל רק אחרי שהסכמי אוסלו ייושמו באורח משביע רצון.
ב-14 ביוני 1994 ערך טונקו עבדאללה בן טונקו עבד אל-רחמן, אחיו של היאנג די-פרטואן אגונג באותו זמן טואנקו ג'עפר, ביקור פרטי בישראל.
הוא היה יושב ראש של ארגון חברות מסחריות והשקעות במלזיה.
טונקו עבדאללה נפגש בין היתר עם ראש ממשלת ישראל יצחק רבין ושר החוץ שמעון פרס.
כשנודע הדבר בקואלה לומפור הכחיש ראש הממשלה מאהאטיר את השמועות לפיהן הביקור הוא ביקור דיפלומטי מטעם ממשלת מלזיה ושטונקו עבדאללה היה שליח דיפלומטי רשמי של מדינתו.
הוא טען כי לא ידע על הנסיעה ושהיה זה ביקור עסקי לכל דבר ועניין.
ב-16 ביולי שב טונקו עבדאללה למולדתו והצהיר שביקורו היה פרטי ונועד לבדוק אפשרויות לעסקים בתחומי התיירות והטכנולוגיה במסגרת ביקור נסיעה שערך בין כה וכה לאירופה.
טונקו עבדאללה טען שממשלת ישראל ניצלה את ביקורו כדי לגרוף הון פוליטי מפני שהוא אחיו של המלך, שכן לפגישותיו עם רבין ופרס היה אופי חברתי בלבד.
חרף התנצלותו של טונקו עבדאללה, שר המשפטים המלזי הורה על פתיחת חקירה נגדו ועל החרמת דרכונו על שהפר החוק בכך שביקר בישראל.
באותם הימים בהם עסקה ממשלת מלזיה לצד כלי התקשורת במלזיה בביקורו של טונקו עבדאללה בישראל, הודיע מאהאטיר כי ראש ממשלת ישראל יצחק רבין כתב לו מכתב ובו הציע כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות בעקבות ההפשרה ביחסי ישראל-הפלסטינים.
מאהאטיר התבצר בעמדתו הנוקשה כלפי ישראל וגרס כי לא יוקמו שום יחסים רשמיים בין ישראל למלזיה כל עוד הבעיות התלויות והעומדות בין ישראל לאש"ף במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני לא ייפתרו לצמיתות.
לעיתונאים מלזים הוסיף מאהאטיר כי אין הוא שוכנע בכנותה של עמדת ישראל בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני, טען כי "ישראל ממשיכה להשפיל את העם הפלסטיני ואינה מתכוונת להשיב לו את ירושלים", ובינתיים אין כל כוונה לבטל את האיסור על קיום מסחר עם ישראל.
ב-9 באוקטובר 1994, בעת ביקורו שערך בירדן, הסביר מאהאטיר במסיבת עיתונאים כי מלזיה תכונן עם ישראל קשרים דיפלומטיים רק אחרי שייחתמו הסכמי שלום בין ישראל למדינות ערב, ימולאו תנאיהם של הערבים והצד הערבי יתרצה מיישום ההסכמים, במיוחד בסוגיית מעמדה הבינלאומי של ירושלים.
חרף דברים אלה, באותה השנה נוצרו קשרים בלתי-פורמליים בין שגריר ישראל בסינגפור לבין משרד החוץ המלזי.
הפשרה בגישת מלזיה כלפי ישראל
באותה תקופה של הסכמי אוסלו התגלו סימנים אחדים לשינוי בגישתה של מלזיה במספר מישורי פעילות בעלי חשיבות כלכלית.
לראיה, במהלך 1994 קיבל מספר מוגבל של ישראלים רשות להיכנס למלזיה בכנסים בינלאומיים שעסקו במגוון נושאים.
ב-24 באוקטובר אותה השנה החליטה ממשלת מלזיה להתיר לתושביה המוסלמים של מלזיה לעלות לרגל אל ירושלים לשם תפילה במסגד אל-אקצא ללא אפשרות לבקר במקומות אחרים בישראל.
המבקרים הורשו להיכנס לישראל רק דרך הגבול שלה עם ירדן, ומשך הביקור הוגבל לשבועיים.
סגן שר החוץ המלזי מסר הודעה על כך והוסיף כי אין שינוי במדיניות מלזיה כלפי ישראל חרף ניסיונותיה למסד את היחסים הארגון לשחרור פלסטין ולנרמל את יחסיה עם ארצות ערב.
כשהתפרסמה ידיעה זו ביקשו נציגים של עדות נוצריות במלזיה הסדר דומה, ושר החוץ המלזי אישר בקשה זו ב-10 בנובמבר.
באמצע חודש נובמבר נפגש בסינגפור נשיא איגוד סוכני הנסיעות של מלזיה עם נספחי המסחר והתיירות של ישראל בשגרירות ישראל בסינגפור כדי לברר פרטים בעניין הסדרת תיירות ממלזיה אל ירושלים.
החל מ-1 בינואר 1995 עד ל-5 בינואר ביקרה בישראל משלחת של סוכני נסיעות מלזית בראשות נשיא האיגוד.
באותה השנה גם נחתם הסכם בין אל על לבין חברת התעופה הלאומית של מלזיה, מלזיה איירליינס.
צעד מעניין נוסף בו נקטה ממשלת מלזיה אירע בשלהי חודש מאי 1995. צוות טלוויזיה ממלזיה ביקר בישראל, וב-18 ביוני אותה שנה שודרה בטלוויזיה המלזית תוכנית שצולמה בישראל וכללה ריאיון עיתונאי עם אישים ישראלים בהם ראש עיריית ירושלים אהוד אולמרט.
תוכנית זו שודרה על רקע שירים עבריים.
צעד זה אינו חסר-תקדים, שכן עוד בדצמבר 1994 הוענקו אשרות שהייה לשמונה ישראלים שחפצו לבקר במלזיה לשם השתתפות בכנס שעסק בדשנים.
בתחום יחסי המסחר התמונה הייתה מורכבת יותר.
ב-17 בספטמבר 1994 החרימו רשויות המכסים של מלזיה מטען בן 24 אלף טון דשנים שיובא למלזיה בחשד שמוצאו בישראל, אשר סחר חוץ עמה היה אסור בתכלית האיסור.
אלא שממשלת מלזיה החלה לסבור כי ישנו סוג של חרם נגדי מצד סוחרים יהודים בארצות השונות שאינם מעוניינים למכור סחורה מלזית והדבר גרם לנזקים בכלכלת מלזיה.
במחצית חודש ינואר 1996 החל המשרד לענייני סחר בינלאומי של ממשלת מלזיה לבדוק את האפשרות לפיתוח הדרגתי של יחסי מסחר עם מדינת ישראל.
ראפידה עזיז , שרת התעשייה והמסחר הבינלאומי, הודיעה על כוונות אלה אך הוסיפה כי מסחר שכזה לא ישליך על התחום המדיני: גם מנכ"ל משרד החוץ של מלזיה הבהיר כי אין זה אומר שממשלתו ששה למסד יחסים דיפלומטיים עם האויב הציוני, ודבק במדיניות האנטי-ישראלית של מאהאטיר.
הודעתו זו באה כתגובה להצהרתו של שר האוצר הישראלי אברהם שוחט בניו דלהי שהוא מצפה לכינון יחסים דיפלומטיים רשמיים בין ישראל לאינדונזיה ולמלזיה.
ההפשרה שחלה במישור הכלכלי בין ישראל למלזיה עוררה את התעניינותו של יוסי שניר, מנכ"ל משרד התעשייה והמסחר.
לראיה, בגילוי של להיטות מסוימת, דרש שניר הבהרות מגורמים רשמיים במלזיה בדבר החלטה להתיר קיום של שיתוף פעולה כלכלי.
הפנייה של שניר בשם משרד התעשייה והמסחר, שבראשו עמד מיכה חריש, נעשתה לאחר שמלזיה מיאנה לספק הסברים רשמיים להחלטתה זו.
שניר ביאר שרק אם תתקבלנה התשובות הדרושות ישמיט משרד התעשייה והמסחר את מלזיה מרשימת מדינות האויב שהמסחר עמן אסור, לרבות סחר חוץ.
בנוסף, דוברות שגרירות ישראל בסינגפור הודיעה כי ממשלת ישראל מצפה שמלזיה תנקוט בצעדים לקראת נרמול קשריה המסחריים עם ישראל.
מלזיה דבקה באי-רצונה להשיב לפניות מדינת ישראל.
עם זאת, במהלך פברואר 1996 ביקר בישראל איש עסקים מלזי שניהל שיחות על עסקים משותפים בין חברות מלזיות לכאלה ישראליות.
בשלהי מרץ אותה שנה ביקרה בישראל משלחת של אנשי עסקים ממלזיה וקיימה פגישות עם מנהיגי איגוד לשכות המסחר על דרכי מסחר אפשריות בין שתי המדינות על אף שטרם הוסר החרם הרשמי של מלזיה על סחורות ישראליות.
ראש המשלחת המלזית טען כי בידו היתר משרת התעשייה המלזית לבקר בישראל.
בראשית חודש מאי התקיים כנס בין-לאומי של רשות הנמלים; בכנס זה לקחה חלק משלחת מלזית בת 16 אנשים שהשתתפותם אושרה בידי ממשלתם.
הגעתם של אנשי עסקים מלזים לישראל בזה אחר זה, לצד שינוי מדיניותה של קואלה לומפור בדבר מתן אשרות שהייה לישראלים, ביססו תחושה כללית במשרד החוץ כי ממשלת מלזיה עתידה לחנוך משרד כלכלי בתל אביב-יפו.
בחודש יוני הודיע המזכיר הפרלמנטרי של משרד התעשייה המלזי שנבחנת האפשרות לשדר לישראל משלחת מסחר רשמית מטעם קואלה לומפור.
שר החוץ המלזי הוסיף לדבריו ואמר כי קשרי מסחר עתידיים בין שתי המדינות תלויים במאמצי ממשלת ישראל החדשה בראשות בנימין נתניהו לחתור לשלום עם הרשות הפלסטינית.
באוקטובר 1996 כונן הבנק המלזי "Public Bank Berhad" קשרים ישירים עם בנק הפועלים במטרה לאפשר לתאגידים מסחריים משתי המדינות לבצע עסקאות פיננסיות במישרין.
סגן שר האוצר המלזי הצהיר כי מעתה מותר לאנשי עסקים ישראלים להשקיע במלזיה.
על רקע התפתחויות אלה החליטה "המועצה היהודית ליחסים קהילתיים" שבניו יורק למסד קשרים עם גורמים מלזיים במטרה ללחוץ על ממשלת מלזיה לכונן יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
אפילו נערכו פגישות שונות עם נציגי מלזיה באומות המאוחדות ועם סגן ראש ממשלת מלזיה, אך מאמצים אלה לא הניבו השלכות מעשיות.
בשנת 1997 נקטה ממשלת מלזיה בשני צעדים קטנים בתחום הספורט והנוער.
מ-3 עד 16 במרץ ביקרה במלזיה קבוצת בני נוער ישראלית ובה 14 תלמידים מבתי ספר תיכון שונים.
נמסר שראש הממשלה מאהאטיר עצמו יזם את ההגעה.
המשלחת ביקרה בבתי ספר תיכון מלזיים ואף נועדה על שר החינוך, אם כי הביקור לא עורר הד ציבורי.
לעומת ההתקדמות שקשרים הלא-דיפלומטיים בין שתי המדינות מאז הסכמי אוסלו, חלה הרעה הדרגתית ביחסים.
ביקור של קבוצת קריקט ישראלית, שהתקיים ימים ספורים אחרי משלחת הנוער הישראלית במטרה להשתתף בתחרות קריקט בין-לאומית שהתקיימה במלזיה, עורר הפגנות.
מאות מוסלמים חברי תנועת האופוזיציה המוסלמית הפגינו ושרפו את דגל ישראל.
גם סטודנטים ממוסדות להשכלה גבוהה חברו להפגנות המוסלמים.
להרגעת הרוחות הצהיר שר החוץ המלזי בפרלמנט כי אין למלזיה שום כוונה למסד קשרים דיפלומטיים עם ישראל וכי עמדה זו תישאר בעינה.
מעתה ואילך נמוגה ההפשרה ביחס ממשלת מלזיה לישראל; דומה היה כי מלזיה התאכזבה מעליית ממשלת נתניהו שהובילה לנסיגה בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
ראש הממשלה מאהאטיר הגיב בספטמבר 1996 למהומות מנהרת הכותל והאשים את ממשלת נתניהו בנסיגה מתהליך השלום שיזם ראש הממשלה לשעבר רבין: הוא טען שפתיחת מנהרות הכותל הייתה פרובוקציה שפגעה בקדושת מסגד אל-אקצא.
שר החוץ של מלזיה שנאם באותם הימים במועצת הביטחון של האומות המאוחדות אמר כי ניסיונות את ישראל להפוך את ירושלים לעיר בירתה אינם חוקיים, וכי ארצו תומכת במאמצי הפלסטינים להגדרה עצמית ולהקמת מדינת פלסטין.
בניגוד להפשרה היחסית בקשרים הבלתי-פורמליים של מלזיה וישראל, שהחלו כאמור בעקבות הסכמי אוסלו והתקדמות תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, מאהאטיר מוחמד המשיך לספק התבטאויות אנטישמיות.
על ההפשרה ביחסי מלזיה-ישראל אבד הכלח, ככל הנראה לאור הקמת ממשלת ישראל העשרים ושבע בראשותו של בנימין נתניהו שהובילה לנסיגה בתהליך השלום.
אחד האירועים המשמעותיים ביותר בהיסטוריה של הכלכלה המלזית היה המשבר הפיננסי באסיה ב-1997, שצמצם את התמ"ג המלזי מ-100.8 מיליארד דולר בשנת 1996 ל-72.2 מיליארד דולר ב-1998; התמ"ג של הכלכלה המלזית לא התאושש לרמות 1996 עד 2003. מאהאטיר היה בטוח שהגורם למשבר הכלכלי היה ג'ורג' סורוס היהודי, ניצול שואה ממוצא הונגרי.
סורוס התעסק בעיקר בתחום ההשקעות ושוקי הכספים ובכך צבר הון רב.
התעסקותו של סורוס במטבע המלזי, ככל הנראה, השפיעה לרעה על כלכלת מלזיה.
הדיווחים בעיתונות המלזית נכתבו בלשון אנטישמית.
באוקטובר 1997, כאשר המשבר הכלכלי הסלים, דבק מאהאטיר בעמדותיו האנטישמיות.
בנאום שנשא בעיר קואלה טרנגנו הכריז כי ממשלתו חושדת שליהודים תוכנית זדונית להשמיד את כלכלת מלזיה ואת כלכלות מדינות העולם המוסלמי.
מוסדות יהודיים בארצות הברית מחו על דברי מאהאטיר.
המועצה היהודית ליחסים קהילתיים (Jewish Community Relations Council) מענה מכתב מחאה אל נציגי מלזיה באו"ם; ומנהיגים יהודיים בניו יורק נועדו עם סגן ראש הממשלה ושר האוצר המלזי אנואר אבראהים שביקר בעיר.
אנשי הקהילה היהודית טענו בפני אבראהים כי מאהאטיר נתון להתפרצויות זעם ואינו נועץ באיש, אך איננו אנטישמי באמת.
אבראהים לעומת זאת טען שראש ממשלתו אכן מאמין ב"קשר יהודי עלומי" להרס כלכלות מוסלמיות.
מסיבה לא ברורה, כנראה כתוצאה מאופטימיות עיוורת, המנהיגים היהודיים עדיין פעלו בשיחה זו לקידום יחסים דיפלומטיים בין מלזיה לישראל.
אבראהים, לצד שגריר מלזיה באו"ם, הסבירו כי ממשלת מלזיה תומכת בזכויות האדם של העם הפלסטיני ומותחת ביקורת על ממשלת נתניהו, ולפיכך אין זה העיתוי הנכון להמשיך בפעולות התקרבות בין המדינות וכי העם המלזי אינו בשל לנורמליזציה עם ישראל.
ארגונים יהודיים נוספים גינו את היצרים האנטישמיים שהפגין מאהאטיר, ואליהם הצטרפה גם מחלקת המדינה של ארצות הברית.
הקונגרס היהודי העולמי הודיע כי יגיש תלונה נגד מאהאטיר אל ועדת האו"ם לזכויות אדם, ובית הנבחרים של ארצות הברית דן בהחלטה שהציעה לתבוע ממאהאטיר להתנצל על הערותיו או שיתפטר.
הצעד היחיד שננקט היה שיגור מכתב מלזי רשמי, לא ממאהאטיר עצמו, אל ועדת האו"ם לזכויות האדם ובו הוסבר כי התקשורת עיוותה את דבריו של מאהאטיר ו"שמעולם לא התכוון להעליב יהודים".
הקונגרס היהודי העולמי שיבח את המכתב והניח את התקרית על משקעי העבר.
מדינת ישראל כעסה על החלטת הקונגרס היהודי העולמי וסברה שאין זו התנצלות מתאימה, בעוד מאהאטיר שמח שהפרשה תמה ומלזיה קיבלה את החיזוק לו הייתה זקוקה בצל המשבר הכלכלי.
היחסים מאז תחילת המאה ה־21
במהלך חודש פברואר 2003 הצהיר מאהאטיר מוחמד, במסגרת ועידת המדינות הבלתי מזדהות, כי "לא היה מעולם מסע טרור שיטתי מחוץ לאירופה - עד שהאירופאים והיהודים הקימו מדינה יהודית מאדמה פלסטינית".
מאוחר יותר באותה השנה, ובעקבות מלחמת עיראק, טען מוחמד כי המטרה האמיתית של המעורבות האמריקאית בעיראק היא להגן על ישראל, ולא להפיל את משטרו הרודני של סדאם חוסיין ולסייע לעם העיראקי, כפי שהצהירה ארצות הברית.
ב-16 באוקטובר 2003, שבועיים לפני שפרש מראשות הממשלה, מאהאטיר שב על משנתו האנטישמית.
בוועידה נוספת של המדינות הבלתי-מזדהות בקואלה לומפור טען ש"היהודים שולטים בעולם" ואף שנמתחה עליו ביקורת במדינות שונות, בהן בארצות הברית בידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, מיאן לחזור בו.
הוא זכה לתמיכה מצד שר החוץ של מצרים אחמד מאהר ואישים מוסלמים אחרים ששיבחו אותו על דבריו.
במקביל לתקריות האנטישמיות מצדו של מאהאטיר, נמשכו סימני ההפשרה בתחומי הספורט והעסקים שצצו בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. בפברואר 2000 השתתפו שתי נבחרות מישראל, אחת של גברים והשנייה של נשים, בטורניר טניס שולחן במלזיה.
מפלגת האופוזיציה המוסלמית הזהירה את הממשלה בקואלה לומפור מפני תוצאות שלא יהיו לשביעות רצונה, וגרסה כי ישראל אינה מדינה לגיטימית.
שר הספורט והנוער של מלזיה הישאמודין חוסיין הגיב באומרו שאל למלזיה להחרים אף מדינה אם ברצונה לארח אירועי ספורט בין-לאומיים, במיוחד לאור העובדה שרצתה לארח את משחקי אסיה ב-2006. הוא שב והבטיח כי עמדת ממשלתו כלפי ישראל, שלטענתו מדכאת את הפלסטינים, נותרה בעינה.
בחודש מרץ 2012, במסגרת כינוס מנהיגי מדינות לשעבר אשר התקיים בקוריאה הדרומית, בו השתתף ראש ממשלת ישראל לשעבר אהוד אולמרט, הביע ראש ממשלת מלזיה לשעבר, עבדאללה אחמד בדאווי, תמיכה בכינונם של יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות.
עם זאת, בחודש אוגוסט של אותה השנה, מנעה ישראל משר החוץ של מלזיה להיכנס לישראל, לשם קיום פגישה עם שר החוץ הפלסטיני.
ב-22 בינואר 2013, במקביל ליום הבחירות לכנסת התשע עשרה, ביקר ראש ממשלת מלזיה נג'יב רזאק ברצועת עזה ונועד עם פוליטיקאים מחמאס, סייר באתרים שניזוקו בקרבות מבצע עמוד ענן וביקר בבית ספר הממומן בידי ממשלתו.
במהלך צוק איתן נעצר איש חמאס שעבר קורס צניחה במלזיה.
נג'יב רזאק המשיך את המגמה של החרמת ספורטאים ישראלים, ובדצמבר 2015 הכריז איגוד השייט הישראלי הודיע כי לא ישלח את אלופי העולם, נוי דריהן ויואב עומר, לתחרות שתיערך במלזיה משלא קיבלו השניים אשרות שהייה.
בעקבות זאת הודיע איגוד השיט הבינלאומי על עיצומים נגד מלזיה.
לאחר נאום ירושלים של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בדצמבר 2017, הגיב שר ההגנה של מלזיה כי מדובר בסטירה לעולם המוסלמי, וכי צבאו מוכן לפעול אם יידרש.
באפריל 2017 חוסל בקואלה לומפור המהנדס פאדי אל-בטש מהג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
בדצמבר 2018, במהלך אירוע שהתקיים בבנגקוק, מתח מאהאטיר מוחמד ביקורת על החלטתו של סקוט מוריסון, ראש ממשלת אוסטרליה, להכיר במערב ירושלים כעיר הבירה של ישראל.
כחדש לאחר מכן, בראשית ינואר 2019, אישר שר החוץ של מלזיה כי ארצו תאסור על כניסת ספורטאים ישראלים לאליפות השחייה הפאראלימפית שתתקיים בשטחה.
בעקבות זאת החליט הוועד הפאראלימפי הבינלאומי לשלול ממלזיה את הזכות לארח את התחרות (תחרות מקדימה למשחקים הפאראלימפיים בטוקיו 2020) שנקבעה להיערך בקוצ'ינג ביולי אותה שנה.
בפברואר 2018 ביקרה במלזיה משלחת דיפלומטית בת שלושה ישראלים (סגן שגריר ישראל באומות המאוחדות דוד רוט, חבר הכנסת לשעבר אופיר פינס-פז ופרופסור ערן רזין) במסגרת כנס בן 20 אלף משתתפים של תוכנית היישוב האנושי של האומות המאוחדות .
מלזיה אפשרה את השתתפות המשלחת הישראלית בעל כורחה לאחר שמשרד החוץ הפעיל לחץ דיפלומטי רב שהגיע עד ללשכתו של מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש.
עם חתימת הסכמי אברהם פרסם שר החוץ המלאי, הישאמודין חוסיין, הצהרות נייטרליות, אולם הדגישו כי אין בכוונתם לנרמל את היחסים עם ישראל, מחמת הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בפברואר 2020 התפטר מאהאטיר מוחמד בן ה-94 מתפקידו כראש ממשלת מלזיה, אך לא חל שינוי במדיניות מלזיה כלפי ישראל גם במהלך שלטונו של מחליפו, מוהידין יאסין.
במאי 2021, בשיא מבצע שומר החומות, מוהידין גינה את ישראל וטען שהיא מבצעת פשעי מלחמה נגד העם הפלסטיני, ובכך שוחררה הצהרת גינוי משותפת למלזיה ולשכנותיה ברוניי ואינדונזיה נגד מדינת ישראל.
בנאום טלוויזיוני מיוחד על רקע המבצע, מוהידין הציג את עמדתו ביחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני והביע תמיכה בפתרון שתי המדינות תוך חזרה לגבולות 1967 "כשירושלים היא בירת פלסטין".
ב-20 בדצמבר 2023, בזמן מלחמת חרבות ברזל, הכריזה מלזיה בתגובה על התקיפות הישראליות בעזה כי היא אוסרת על ספינות ישראליות לעגון בשטחה.
מלזיה הייתה בסיס לפעילות של חמאס, מעצם היותה כזו שהושפעה מתנועת האחים המוסלמים - מה שהוביל לקשר קרוב עם נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן.
הנוכחות של חמאס באה לידי ביטוי בשני היבטים עיקריים: הראשונה, היא פעילות של גדודי עז א־דין אל־קסאם, הזרוע הצבאית של חמאס, שנהגה לקיים אימונים שוטפים במדינה, ואף יש מן התנועה אשר לומדים הנדסה במלזיה.
ב־2018, לדוגמה, חוסל בבירה קואלה לומפור, ד"ר חאלד אל־באש, מהנדס בכיר של ארגון הטרור.
בה בעת, מלזיה היוותה מוקד משיכה לבכירי חמאס, שמשתמשים בה גם לצבירת נכסים - במסגרת ניסיונות גיוס ההון עבור ארגון הטרור.
בשנת 1971, היקף היבוא השנתי של מלזיה מישראל נאמד בסכום של כמיליון דולר, בעוד שהיצוא המלזי השנתי לישראל נאמד בסכום של כ-2 מיליון דולר.
עם זאת, בעקבות מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973, ובנוסף לחרם הדיפלומטי על ישראל, מלזיה הוציאה בשנת 1974 איסור בלתי רשמי על קיום יחסי מסחר כלשהם עם מדינת ישראל, וזאת חרף הצהרה מלזית משנת 1998 לפיה לא קיים איסור רשמי שכזה.
חרף האיסור, ולפי נתונים רשמיים, הסחר בין שתי המדינות המשיך להתקיים במידה חלקית דרך מדינות צד שלישי, כדוגמת סינגפור ותאילנד.
בינואר 1996, החל יוסי שניר, מנכ"ל משרד התעשייה והמסחר, לדרוש הבהרות מממשלת מלזיה על משמעות החלטתה להתיר קיום יחסים כלכליים עם ישראל.
הפנייה שלו נעשתה משום שהממשלה המלזית נמנעה מלנמק את החלטתה.
שניר הסביר שרק אם תתקבלנה הבהרות רשמיות שתשבענה את דעת משרד התמ"ס, תימחק מלזיה מרשימת מדינות האויב שנאסר לייבא מהן סחורות.
גם דוברות שגרירות ישראל בסינגפור הודיעה כי בירושלים ישנה ציפייה שמלזיה תנקוט צעדים לנרמול קשריה המסחריים ואף הדיפלומטיים עם ישראל.
בין השנים 2000–2001, היצוא למלזיה מהמפעל הישראלי של חברת אינטל בלבד, אשר ממוקם בקריית גת, נאמד בסכום של כ-650 מיליון דולר.
נתונים אשר פורסמו על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מראים כי היקף הסחר שבין ישראל ומלזיה עבר תנודות ניכרות בין השנים 2008–2011. בשנת 2008, סך היצוא ישראלי למלזיה נאמד בסכום של כ-30.2 מיליון דולר, בעוד שסך היבוא ממלזיה לישראל באותן השנים נאמד בסכום של כ-100.6 מיליון דולר.
בשנת 2009, סך היצוא ישראלי למלזיה נאמד בסכום של כ-116.8 מיליון דולר, בעוד שסך היבוא ממלזיה לישראל באותן השנים נאמד בסכום של כ-68.5 מיליון דולר.
בשנת 2010, סך היצוא ישראלי למלזיה נאמד בסכום של כ-798 מיליון דולר, בעוד שסך היבוא ממלזיה לישראל באותן השנים נאמד בסכום של כ-85 מיליון דולר.
ובשנת 2011, סך היצוא ישראלי למלזיה נאמד בסכום של כ-716.4 מיליון דולר, בעוד שסך היבוא ממלזיה לישראל באותן השנים נאמד בסכום של כ-93.6 מיליון דולר.
במהלך יוני 2009 הגיעה לראשונה משלחת של אנשי עסקים מישראל לביקור רשמי במלזיה, וזאת במסגרת כנס של לשכת המסחר הבינלאומית.
במסגרת דו"ח שהוכן על ידי הנציבות האירופית, צוין כי בשנת 2010 מלזיה דורגה במקום ה-15 מקרב שותפות הסחר העיקריות של ישראל, והסחר עמה היווה כ-0.8% מסך פעילות החוץ המסחרית של ישראל באותה השנה.
היחס האנטי-ישראלי החריף של ממשלת מלזיה לא סותם את הגולל על סחר עם ישראל.
לראיה, ב-2015, לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, הסחר בין שתי המדינות נאמד בכ-1.43 מיליארד דולר, אם כי הוא צנח ב-2016 לקצת פחות מ-600 מיליון דולר.
עיקר סחר זה הוא בהעברת שבבי מחשב ממפעלי אינטל בישראל למתקני החברה במלזיה.
בשנת 2019, מלזיה ייצאה לישראל סחורה בשווי 289 מיליון דולר אמריקאי.
המוצרים העיקריים שיוצאו ממלזיה לישראל היו מעגלים משולבים (80.6 מיליון דולר), כלי בית חשמליים (45.5 מיליון דולר) וציוד שידור (25.5 מיליון דולר).
יחסי ישראל–מדגסקר היחסים הדיפלומטיים והבילטרליים המתקיימים בין מדינת ישראל ורפובליקת מדגסקר.
יחסי המדינות כוננו לראשונה בשנת 1960 עם קבלת העצמאות של מדגסקר מידי צרפת.
ב-1961 ביקר בישראל הנשיא פיליבר ציראנאנה.
במאי 1966 כחלק מהמאמץ הישראלי לשיפור היחסים עם מדינות אפריקה, יצאו ראש ממשלת ישראל לוי אשכול ושרת החוץ גולדה מאיר לביקור מדיני בן שלושה שבועות ב-7 מדינות אפריקאיות בהן גם מדגסקר.
ישראל הטיסה משלחות סיוע למדינה בנושאים כגון חקלאות, כלכלה ורפואה.
בשנת 1973 לאחר מלחמת יום הכיפורים בדומה לרוב מדינות אפריקה שמדרום לסהרה, ניתקה מדגסקר את יחסיה עם ישראל בעקבות לחץ מדינות ערב.
בשנת 1994 חודשו היחסים בין שתי המדינות.
ישראל חתמה על הסכמי שיתוף פעולה בנושאים שונים עם מדגסקר.
בשנת 2017 בעקבות התפרצות המגפה השחורה שלחה ישראל סיוע הומניטרי למדינה.
עד לפני ניתוק היחסים ב-1973 החזיקה ישראל בשגרירות בבירת מדגסקר אנטננריבו ומדגסקר החזיקה שגרירות בתל אביב.
שגרירות ישראל בדרום אפריקה אמונה על היחסים עם מדגסקר.
שגרירות מדגסקר בצרפת אמונה על היחסים עם ישראל.
יחסי ישראל–מוזמביק הם היחסים בין ישראל למוזמביק.
בין המדינות מתקיימים יחסים דיפלומטיים, פוליטיים, צבאיים, מסחריים, כלכליים ותרבותיים.
לישראל אין שגרירות במוזמביק, אך היא מיוצגת על ידי שגריר שאינו תושב מלואנדה, בירת אנגולה.
היחסים בין המדינות הוקמו לראשונה ביולי 1993 בטקס בבניין האו"ם.
ההסכם נחתם על ידי שגריר ישראל באו"ם גד יעקובי ומקבילו המוזמבי פדרו קומיסאריו אפונסו.
במרץ 2016 ביקר ראש הנציבות הפרלמנטרית לחוק החוקתי אדסון מקוצ'ואה בירושלים במסגרת ועידת ישראל ואפריקה: פוליטיקה ומנהיגות.
את הכנס ארגן משרד החוץ הישראלי, מכון המחקר.
ג' טרומן, האוניברסיטה העברית בירושלים והמרכז האפריקאי לשלום ודמוקרטיה.
משלחת של פקידים מוזמביקאים ביקרה בישראל בחודש שלאחר מכן.
הם קיימו שיחות על ניהול משק המים, חקלאות ומטאורולוגיה.
בשנת 2017 הארגון המוזמביקאי "ידידי ישראל הנוצרים של מוזמביק" התאמץ ברמה הממשלתית לפתוח שגרירות ישראלית ישירה למפוטו ושגרירות מוזמביקית במדינת ישראל.
באוקטובר 2018 זכתה חברת Mottech Water Solutions Ltd הישראלית במכרז להתקנת מערכת השקיה אלחוטית במוזמביק.
לפני כן, מוטק עבדה על פרויקטים דומים בדרום אפריקה מזה 10 שנים.
במרץ 2019 סייעה ממשלת ישראל למוזמביק שנפגעה בציקלון אידאי.
ישראל שלחה סיוע הומניטרי למוזמביק, כולל מערכות לטיפול במים.
באמצע שנות התשעים הקהילה היהודית במדינה הייתה קטנה ביותר, אולם בית כנסת נשמר במפוטו.
הכדורגלן מוזמביקני ז'ניטו חי בישראל ושיחק במועדון הכדורגל סקציה נס ציונה בשנים 2010–2011.
יחסי ישראל–מאוריציוס הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת ישראל לבין רפובליקת מאוריציוס.
יחסי ישראל מאוריציוס החלו בשנת 1961, לאחר שהבריטים הסכימו לכונן באי ממשל עצמי, כולל עריכת בחירות.
ראש הממשלה שנבחר בבחירות אלו, סיווסגור רמגולם , הגיע לביקור בישראל ביולי 1962, ונפגש עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
במהלך הביקור הוזמנו צעירים שנולדו לגולי מאוריציוס לבקר במדינה.
בינואר 1968 ביקר שר הבריאות של מאוריציוס בישראל, ומסר הזמנה לנציג ישראלי להשתתף בטקס העצמאות המתוכנן של המדינה.
ב-12 במרץ 1968 קיבלה מאוריציוס עצמאות מהממלכה המאוחדת.
את ישראל ייצג בטקס שר הבריאות ישראל ברזילי.
ישראל ומאוריציוס כוננו מיד יחסים דיפלומטיים, וישראל העניקה 10 מלגות לסטודנטים ממאוריציוס ללימודים בישראל.
ב-15 במאי 1969 נחתם הסכם על פטור הדדי מאשרות־ביקור בין מאוריציוס לבין ישראל.
ב-5 בדצמבר 1969, תמכה מאוריציוס בהחלטה של הוועדה המדינית של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, שהכירה בזכויות העם הפלסטיני.
בסוף 1973, בעקבות מלחמת יום כיפור, ולאחר שישראל התעלמה מהחלטה 242 והחלטה 339 של האו"ם, ניתקה מאוריציוס את היחסים עם ישראל יחד עם שורה של מדינות אחרות באפריקה ואסיה.
ב-30 בספטמבר 1993, היחסים כוננו מחדש, בעקבות החתימה על הסכמי אוסלו ושיפור המצב המדיני, זאת לאחר מפגש של שר החוץ שמעון פרס עם נציגי מאוריציוס במטה האומות המאוחדות בניו יורק.
מיד עם כינון היחסים הציעו חברות התעופה אייר מאוריציוס ואל על חבילת תיור לתירים ישראלים.
ב-29 בנובמבר 2012, תמכה מאוריציוס בהחלטה בהחלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם, על קבלת פלסטין כחברה ה-194 באו"ם.
ב-2015 ייצאה ישראל למאוריציוס סחורה בשווי 4.1 מיליון דולר אמריקאי.
באותה השנה ייבאה ישראל ממאוריציוס סחורה בשווי 1.6 מיליון דולר אמריקאי.
ב-21 בדצמבר 2017, תמכה מאוריציוס בהחלטה של העצרת הכללית של האומות המאוחדות השוללת את ההכרה האמריקאית בירושלים כבירת ישראל.
במאי 2019 הייתה ישראל אחת משש המדינות שהצביעו נגד החלטת האספה הכללית של האו"ם כי יש ליישם את קביעת בין הדין הבינלאומי, ולפיכך, על הממלכה המאוחדת לעמוד בתוכנית בת שישה חודשים שבה יעבירו למאוריציוס את הריבונות על ארכיפלג צ'גוס.
ישראל אינה מיוצגת במאוריציוס הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי, אלא באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה בניירובי, בירת קניה.
מאוריציוס אינה מיוצגת בישראל בדרג השגרירות.
מאוריציוס מיוצגת בישראל בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה בתל אביב.
מאז 1996 קונסול הכבוד של מאוריציוס בישראל הוא נפתלי רגב.
רגב הוא איש ביטוח שנולד במאוריציוס (הוריו היו בקבוצת גולי מאוריציוס).
יחסי ישראל–סומלילנד הם היחסים בין מדינת ישראל לרפובליקה של סומלילנד.
ב-26 בדצמבר 2025 הודיע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו כי ישראל מכירה בסומלילנד כמדינה עצמאית וריבונית, ועל הקמת יחסים דיפלומטים בין המדינות.
ישראל הייתה אחת מ-35 המדינות שהכירו בעצמאותה הקצרה של מדינת סומלילנד בשנת 1960.
ב־1990 העלה שגריר ישראל באו"ם יוחנן ביין את נושא רצח העם של בני האיסאק בפני האו"ם.
בכך הייתה ישראל המדינה היחידה שהעלתה את הנושא בפני העולם.
בשנת 1995 כתב נשיא סומלילנד חאג'י אבראהים עיגאל לראש ממשלת ישראל יצחק רבין וביקש לכונן קשרים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
בספטמבר 2001 דווח גם שסומלילנד שואפת לקיים יחסי סחר עם ירושלים לאחר שערב הסעודית אסרה על יבוא בעלי חיים מהמדינה עקב קדחת השבר הסורי-אפריקני.
במהלך תקופה זו היו גם כמה אנשי עסקים ישראלים בהרגייסה בירת סומלילנד.
אולם הנשיא דאהיר ריאלה קאהין שירש את אגל, נמנע מלהתקרב לישראל כדי למנוע מתיחות ביחסים שבריריים עם העולם הערבי והמוסלמי, שעליהם היא סומכת במידה רבה לסחר בבעלי חיים.
בפברואר 2010 צוטט דובר משרד החוץ הישראלי יגאל פלמור בעיתון "הארץ" אומר כי ממשלת ישראל מוכנה להכיר שוב בסומלילנד.
למרות זאת, הוא הצהיר שממשלת סומלילנד לא יצרה קשר עם ממשלת ישראל.
באוגוסט 2020 סומלילנד הביעה את תמיכתה בהסכם הנורמליזציה בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות.
ב־26 בדצמבר 2025 הודיע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו על הכרה בעצמאותה וריבונותה של סומלילנד ושל ד"ר עבד א-רחמאן מוחמד עבדאללה כמנהיגה ונשיאה.
ב־6 בינואר 2026 הגיע שר החוץ גדעון סער לביקור ראשון במדינה לאחר ההכרה, לפגישה עם נשיא סומלילנד.
בפגישה, סוכם בין היתר על מינוי הדדי של שגרירים ופתיחת שגרירויות.
לצד ההכרה, הודיעה ישראל על כוונה להרחבת היחסים בתחומי כלכלה, בריאות, חקלאות וטכנולוגיה, זאת כחלק מהרחבת הסכמי אברהם.
החיבור בין המדינות הושג באמצעות קשרי אגף תבל של המוסד ומשרד החוץ.
מיקומה הסמוך לתימן לחופי מפרץ עדן, חשוב אסטרטגית לביטחון ישראל בפעילותה כנגד החות'ים בתימן, והברחות הנשק של איראן בקרן אפריקה, ומכאן הרצון הישראלי לשיתוף פעולה יעיל עם המדינה.
יחסי ישראל–ניואה הם היחסים הדיפלומטיים בין מדינת ישראל לניואה.
היחסים כוננו ב-1 באוגוסט 2023.
ניואה אמנם אינה חברה באו"ם, אך משתתפת במגוון רחב של ארגונים בינלאומיים, בעיקר באזור אסיה והאוקיינוס השקט.
היא גם מקיימת יחסים דיפלומטיים עם כ-20 מדינות, בהן סין, יפן, אוסטרליה, הודו, הפיליפינים וצ'ילה.
המדינה הזעירה כבר הביעה תמיכה בישראל בכמה פורומים בינלאומיים, כולל תמיכה בצירוף ישראל ל-ADB, הבנק האסייתי לפיתוח.
ב-1 באוגוסט 2023 הוכרז כינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל למדינת האי, ניואה.
שגריר ישראל בניו זילנד רן יעקובי, השליח הרשמי הראשון מטעם ישראל לניואה הגיע למדינה לרגל קבלת פנים לכבוד 75 שנה לישראל, במהלכה הוכרז על כינון היחסים בין שתי המדינות.
כינון היחסים הושג כחלק ממאמציה של ישראל לחזק את הקשרים עם מדינות האוקיינוס השקט.
טקס החתימה נערך בין רן יעקובי וראש ממשלת ניואה, דלטון טגלאגי בבירת המקום, אלופי.
יחסי ישראל–סינגפור הם יחסים קרובים ביותר, המבוססים על שנים של סיוע והדרכה שהעניקה ישראל לסינגפור החל משנותיה הראשונות, בעיקר בצורת סיוע צבאי.
ראשיתו של הקשר בשנת 1965, מיד לאחר פרישת סינגפור מהפדרציה המלזית.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו במאי 1969.
בדומה לישראל שנשלטה בידי הבריטים, הייתה סינגפור מושבה בריטית החל מ-1819, ושימשה מעוז חשוב לאימפריה הבריטית במזרח הרחוק.
במלחמת העולם השנייה נכבשה בידי היפנים, שביצעו טבח המוני בתושביה של סינגפור.
(שנים אחר כך סיפר לי קואן יו, אבי האומה הסינגפורית והאדם שהצעיד אותה למעמד של מעצמה כלכלית, כיצד נמלט מן הטבח, ולמד מהיפנים את כוחו של הפחד, בו ישתמש מאוחר יותר בשנות שלטונו בסינגפור).
ב-1955 העניקה בריטניה אוטונומיה לאי.
בשנת 1963 התאחדה סינגפור עם מלאיה ועם מדינות סבה וסאראוואק שבצפון האי בורנאו במה שנודע כפדרציה המלזית, אך אולצה לפרוש מהאיחוד בשנת 1965.
סינגפור, בראשותו של לי קואן יו, מנהיג "מפלגת הפעולה העממית" (PAP), הייתה מדינה זעירה, דלת משאבים וידידים, ומוקפת באויבים.
בינה לבין מלזיה, בעלת בריתה של בריטניה וארצות הברית, שררה איבה כתוצאה מפרישתה של סינגפור מהפדרציה.
היות שמפלגתו של לי קואן יו הייתה אויבתה המרה של המפלגה הקומוניסטית במדינה, אפשרות הקשר עם ברית המועצות והמדינות הקומוניסטיות הייתה חסומה בפניו.
על כן, סינגפור חיפשה בעלי ברית אחרים.
היא פנתה להודו ולמצרים בבקשת סיוע צבאי, אולם שתיהן התעלמו מבקשתה.
לבסוף החליט קואן יו, בדעה אחת עם שר ההגנה גו קנג סווי לפנות לישראל לקבלת עזרה, הצעה שנענתה בחיוב על ידי ישראל.
חודשים מספר אחרי הקמתה של סינגפור הגיעה אליה משלחת של שישה מומחים ישראלים בראשותו של אל"ם יעקב אלעזרי.
המשלחת בנתה את הצבא הסינגפורי תחת מעטה חשאיות כבד, כצבא האידיאלי שלא צלחה בנייתו בישראל, לפי תוכניתו של האלוף רחבעם זאבי.
בניית הצבא הצליחה כל כך, שכיום נחשב צבא סינגפור הזעירה לצבא החזק והמתקדם בדרום-מזרח אסיה.
ברם, הקשרים הצבאיים לא הסתיימו בבניית הצבא: סינגפור נעזרה בישראל גם בתכנונם והרכבתם של המשטרה ושירות בתי הסוהר הסינגפוריים, ועד היום היא נחשבת לאחת הלקוחות הגדולים של אמצעי לחימה ישראלים.
תעשיות ביטחוניות ישראליות מחזיקות נציגויות בסינגפור, ומשתתפות באופן קבוע בתערוכה האווירית הבינלאומית - Singapore Air-show, שמתקיימת מדי שנתיים.
בתערוכה שהתקיימה בפברואר 2022 ביקר גם הרמטכ"ל, רב-אלוף אביב כוכבי.
קשרים רבים נרקמו בין ישראל לסינגפור גם בתחום האזרחי.
בין השאר נבנתה מערכת הבריאות הסינגפורית לפי זו הישראלית, ומומחי חינוך רבים נשלחו לישראל ללמוד את שיטות החינוך שלה, ובעיקר חינוך מתמטי שכן הסינגפורים סוברים ששיטת לימוד המתמטיקה בישראל מעודדת מחשבה יצירתית, תחום בו סינגפור חלשה במיוחד.
למרבה האירוניה, דווקא בישראל מעריכים מאוד את החינוך הסינגפורי ומביאים אותו כדוגמה לחינוך למופת.
לאחרונה החלו בישראל בהשתלמות מורים ב"חינוך סינגפורי" בטכניון.
בשנים האחרונות מושוות ישראל וסינגפור פעמים רבות בגלל הדמיון הרב ביניהן בתנאים המדיניים, הגאוגרפיים, והדמוגרפיים (מדינה קטנה וחסרת משאבים מוקפת אויבים גדולים ממנה).
בשנת 1968 ביקר בסינגפור שר האוצר פנחס ספיר בכוונה לפתוח נציגות מסחרית ישראלית בסינגפור, שעמה לא התקיימו יחסים דיפלומטיים בזמנו.
בחודש מאי 1969 כוננו יחסים דיפלומטים מלאים בין ישראל לסינגפור, שגרירה הראשון של מדינת ישראל בסינגפור היה חגי דיקן.
לשכת המסחר ישראל-סינגפור החלה לפעול בשנת 1990 כתת-לשכה של לשכת המסחר ישראל-אסיה, שהוקמה כבר ב-1984. בשנת 1996 נחתם הסכם מחקר ופיתוח בין המדינות וב-1997 הוקמה קרן SIIRD מכוח ההסכם: קרן השקעות דו-לאומית למחקר ופיתוח תעשייתי משותף.
בשנת 2013 שהובל רמי בר וסוחרים נוספים, הסתכם סחר החוץ של המדינות ב-1.956 מיליארד דולר, קפיצה של 24.6% משנת 2012. סינגפור מייבאת מישראל בעיקר ציוד טכנולוגי ואילו ישראל מייבאת מסינגפור בעיקר ציוד מחשבים.
סינגפור מהווה מרכז עבור חברות ישראליות רבות, שפועלות בה וממנה אל השווקים של אסיה.
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בסינגפור, המשמשת כנקודת קשר עבור חברות ישראליות, בעלי עסקים ותעשיות, המחפשים הזדמנויות להשקיע בסינגפור.
הנספחות מספקת שירותי פיתוח עסקי וכן שיווק וייעוץ אסטרטגי לחדירה לשוקי דרום מזרח אסיה.
הנספחת הכלכלית בסינגפור היא נועה פרטוק שהחלה את תפקידה ב-2022.
במרץ 2022 נחתם בין ישראל לסינגפור הסכם בתחום הבינה המלאכותית.
בראשית דרכה הייתה סינגפור ידידה קרובה של ישראל.
עם זאת, היותה מוקפת במדינות מוסלמיות גדולות (אינדונזיה ומלזיה) מנעה ממנה להציג עמדה נחרצת בסכסוך הערבי ישראלי.
באופן רשמי, רוצים הסינגפורים לראות קץ לסכסוך תוך הענקת זכויות לאומיות לפלסטינים בדרך שתהיה מקובלת על ישראל.
אמנם לישראל יש שגרירות בסינגפור, אך החשש מהאוכלוסייה המוסלמית הגדולה של שכנותיה מנע מסינגפור לפתוח שגרירות בישראל, והכתיב משך שנים רבות חשאיות מוחלטת של היחסים, בדגש לקשרים הביטחוניים.
עם זאת, לאורך השנים התקיימו ביקורי בכירים הדדיים, חלקם בלתי רשמיים.
בנובמבר 1986 ביקר הנשיא חיים הרצוג בסינגפור, ביקור שגרר ביקורת נוקבת במדינות השכנות - מלזיה ואינדונזיה.
באוקטובר 1993 קיים ראש הממשלה יצחק רבין ביקור בלתי רשמי בסינגפור.
במאי 1994 ביקר בישראל "אבי האומה" של סינגפור, לי קואן יו, אשר נשא אז בתואר (Senior Minister).
במרץ 2015 ביקר בסינגפור הנשיא ראובן ריבלין והשתתף בהלווייתו של לי קואן יו.
באפריל 2016 ביקר בישראל ראש ממשלת סינגפור, לי הסיין לונג.
בפברואר 2017 ביקר ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו בסינגפור.
במסגרת הביקור דנו ראש הממשלה ועמיתו הסינגפורי על הרחבת הסכמי הסחר ועל חיזוק הקשר הביטחוני בין שתי המדינות.
במרץ 2022 הודיעה ממשלת סינגפור, במהלך ביקורו של שר החוץ בישראל, כי תיפתח שגרירות של סינגפור בישראל.
השגרירות נפתחה מאוחר יותר באותה השנה.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל, סינגפור גינתה את מתקפת הרקטות והטרור של חמאס על ישראל.
ב-8 באוקטובר 2023, ראש ממשלת סינגפור, לי שיינלונג ונשיא סינגפור, תרמן שאנמוגאראטנאם, שלחו מכתבי תנחומים ותמיכה לעמיתיהם בישראל, ראש הממשלה בנימין נתניהו והנשיא יצחק הרצוג.
מספר ימים לאחר מכן, ב-12 באוקטובר 2023, הצהיר שר המשפטים והפנים הסינגפורי ק.
שנמוגאם כי "זוועות כאלה אינן יכולות להיות מוצדקות משום סיבה", והדגיש כי "אפשר להביע הזדהות עמוקה עם מצוקתם של הפלסטינים, ובכל זאת לגנות באופן חד-משמעי את פיגועי הטרור שבוצעו בישראל".
ב-16 באוקטובר 2023 הודיעו ממשלת סינגפור וארגון הצלב האדום הסינגפורי (SRC) כי יתרמו סכום של למעלה מחצי מיליון דולר כסיוע הומניטרי למאמצי הסיוע בישראל ובעזה.
עמדתה של סינגפור בנוגע לסכסוך הפכה בשלב מאוחר יותר לביקורתית יותר כלפי פעולות ישראל.
בתחילת שנת 2024 הצהיר שר החוץ של סינגפור, ויויאן בלאקרישנן, כי פעולותיה הצבאיות של ישראל "חצו את הגבול".
במאי 2024, סינגפור הייתה אחת מ-143 המדינות שתמכו בהחלטה ES-10/23 של העצרת הכללית של האו"ם שמעניקה זכויות נוספות לנציגות הפלסטינית באו"ם.
ביולי 2025, משרד החוץ של סינגפור גינה בפומבי לראשונה את ישראל, לאחר שמנעה הכנסת סיוע הומניטרי לרצועת עזה - מה שהוגדר על ידו כ"הפרה של המשפט ההומניטרי הבין־לאומי" וכמעשה בלתי מתקבל על הדעת.
גינוי נוסף פורסם לאחר התקיפה הישראלית בקטר ב-10 בספטמבר 2025, כאשר סינגפור תיארה את התקיפה כהפרה של ריבונות קטר וכמעשה "חמור ומסוכן".
בלקרישנן הביע ביקורת חריפה במסגרת היחסים עם ישראל, ואמר כי "דעתנו היא שפעולותיה של ישראל בעזה הלכו רחוק מדי במשך זמן רב מדי" וכי "פעולות מוגזמות אלה של הממשלה הישראלית עלולות אפילו להיות הפרה של החוק ההומניטרי הבינלאומי".
ב 21 לנובמבר 2025, הטילה סנקציות אשיות נגד 4 אנשים שפעילים בהתיישבות ביו"ש, ברוך מרזל, בנצי גופשטיין, מאיר אטינגר ואלישע ירד.
שגריר ישראל הנוכחי בסינגפור הוא אלי ורד חזן שמונה ביולי 2023 לתפקיד.
שגריר סינגפור בישראל הוא איאן מק שמונה בדצמבר 2023 לתפקיד.
היחסים בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה העממית של סין ידעו עליות ומורדות רבים.
נהוג לחלקם לארבעה שלבים מרכזיים לאורך השנים למן מועד כינונם ועד ימינו אלה.
מהצהרת בלפור עד להקמת המדינה
עד מלחמת העולם הראשונה, ההסתדרות הציונית מיקדה את עיקר עבודתה הדיפלומטית במדינות אירופה, בארצות הברית ובכמה מדינות מערביות אחרות.
מדינות אסיה היו מרוחקות וכן לא גילו עניין בעם היהודי.
רובן הגדול, מתת-היבשת ההודית ועד לקוריאה נמצאו תחת שלטון קולוניאלי שנמשך עד אחרי מלחמת העולם השנייה.
המדינות העצמאיות היחידות עד אז באסיה היו הרפובליקה העממית של סין, הודו, סיאם ויפן.
התנועה הציונית החלה לגלות במדינות אלו עניין לאחר הצהרת בלפור, כאשר היה עליהם להשיג תמיכה מרבית בחבר הלאומים לשם הכללת ההצהרה בכתב המנדט.
בניגוד ליפן, שלא שמעו על יהדות עד מלחמת רוסיה–יפן בראשית המאה ה-20 ולא נתקלו ביהודים, סוחרים יהודים הגיעו ככל הנראה לסין בדרך המשי כבר במאה ה-8, אם כי לא הותירו עדויות או עקבות על נוכחותם שם.
כ-400 שנים לאחר מכן החלו להופיע בסין קבוצות של סוחרים יהודים שוב.
הם השתכנו בערי החוף של דרום-מזרח סין ובפנים הקיסרות.
באמצע המאה ה-19 הגיעו לסין תעשיינים, אנשי עסקים וסוחרים יהודים נוספים.
היו אלה יהודים בגדאדים שהתיישבו ברובם במנצ'וריה ובשאנגחאי והקימו שם קהילה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הגיעו פליטים, רובם מגרמניה ומאוסטריה שברחו מרדיפות המפלגה הנאצית.
"האגודה הציונית בשנגחאי" נוסדה בשנת 1903 על ידי נסים עזרא, יהודי ממוצא בגדאדי.
נראה כי לא היו גילויים אנטישמיים בסין מאז ראשית הופעת היהודים שם ועד המאה ה-20. אירועים אנטישמיים שאירעו בחרבין ובשנגחאי בשנות העשרים והארבעים נערכו ביוזמת האימפריה היפנית ורוסים לבנים.
סין הייתה אחת מחמש המעצמות בעלות זכות וטו במועצת הביטחון.
בעקבות לחץ ערבי, התנגדה סין להקמת מדינה יהודית והחליטה להתנגד לתוכנית החלוקה ולהכרה בהקמתה של מדינת ישראל.
התנגדות של סין בהצבעה מוקדמת במועצת הביטחון הייתה מונעת את קיום ההצבעה בעצרת כללית.
מנהיגי הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית ניסו ליצור מגע עם המשלחת הסינית לאו"ם – אך ללא הצלחה.
הרב ישראל גולדשטיין, ממנהיגי התנועה הציונית בסן פרנסיסקו, נזכר במוריס כהן – איש אמונו של מי שמכונה עד היום בסין ובטאיוואן, 'אבי האומה', נשיאה הראשון של הרפובליקה הסינית סון יאט סן, מוקיר הציונות – והזעיק אותו מקנדה לדבר על ליבו של שגריר סין לאומות המאוחדות.
סין הסירה את התנגדותה במועצת הביטחון, ואילו בהצבעה בעצרת הכללית, בכ"ט בנובמבר – נמנעה.
אף על פי שנמנעה בהצבעה על תוכנית החלוקה, הודיעה סין הלאומית של צ'יאנג קאי שק, בפברואר 1949, כי היא מוכנה להכיר בישראל לאחר שזו תתקבל לאו"ם.
אולם, ימיה של סין הלאומית היו קצרים, וב-1 באוקטובר 1949 הוכרז בבייג'ינג על הקמתה של הרפובליקה העממית של סין בראשותו של מאו דזה-דונג.
זמן קצר לאחר מכן, ב-9 בינואר 1950, הכירה ישראל, באופן רשמי ובניגוד לעמדת ארצות הברית, בסין העממית.
בכך הייתה ישראל למדינה הראשונה במזרח התיכון שעשתה כן – וזאת בזמן שמדינות ערב נמנעו מצעד זה בשל קשריהן עם המערב.
אף על פי שסין לא הגיבה על הכרה זו בהצעה רשמית לכונן יחסים דיפלומטיים מלאים בין המדינות, אישים סינים גיששו אצל גורם ישראלי במוסקבה בדבר מוכנות ישראל לפתוח נציגות דיפלומטית בסין.
בתגובה לגישוש זה קיבלה ממשלת ישראל החלטה עקרונית ב-28 ביוני 1950 בדבר כינון יחסים דיפלומטיים עם סין.
אולם, מלחמת קוריאה שפרצה באותה עת, בה צידדה ישראל בעמדת ארצות הברית והאו"ם, גרמה לממשלה לדחות את פרסום ההודעה הרשמית בדבר החלטה זו, והיחסים בין שתי המדינות נכנסו לקיפאון עד לתום המלחמה.
בתקופה זו הן ישראל והן סין היו מעוניינות לפתח את הקשרים ביניהן.
דוד בן-גוריון ראה באסיה בכלל, ובסין בפרט, אזור חשוב ביותר שעמיו יטלו ההגמוניה העולמית כמה עשורים לעתיד.
בן-גוריון נהג לאמר שהמצב הקיים, על פיו ארצות הברית וברית המועצות מדריכות ומובילות את העולם, לא יימשך זמן רב, וכי שתי המדינות האסיאניות – סין והודו – יהיו בהמשך, בגלל אוכלוסייתן הגדולה, המעצמות האדירות בעולם.
בנוסף, התנגד בן-גוריון לעמדת ארצות הברית בדבר אי הכרה בסין העממית ואי ייצוגה באו"ם והמשיך להחזיק בעמדה זו גם כאשר יחסה של סין אל ישראל הפך עוין.
מן העבר השני, ראתה סין ביצירת קשרים עם ישראל אפשרות נוספת ליצירת סדק ב"מצור" הבינלאומי שהוטל עליה בהנהגת ארצות הברית.
למרות הידע הדל של רוב האליטה הפוליטית הסינית על העם היהודי ועל אף תפיסתה את הציונות כתנועה עוינת הקשורה לאימפריאליזם המערבי, הרי שבשל העובדה כי ישראל הייתה בעלת נטייה סוציאליסטית ומהמדינות המעטות אשר הכירו בסין, היו עד למחצית שנות ה-50 ניסיונות מצדה של האחרונה לפתח קשרים הדדיים משמעותיים.
למרות הנטייה הפרו-מערבית ההולכת וגוברת של ישראל למן תחילת שנות החמישים, התחזקו בתקופה שבין מלחמת קוריאה לוועידת באנדונג המגעים הלא-פורמליים בין ישראל לסין.
עד היום קיים ויכוח בשאלה האם ניתן היה בתקופה זו להגיע לכינונם של יחסים דיפלומטיים מלאים בין המדינות.
ביוני 1954 נפגש שר החוץ הסיני עם שגריר ישראל בבורמה, דוד הכהן, וביקש ממנו לבדוק עם ממשלת ישראל הצעה לביקור משלחת רמת דרג בבייג'ינג.
כשהגיעה פנייה זו לראש הממשלה ושר החוץ משה שרת הוא נטה לקבלה, אך רצה לברר קודם לכן מה יהיו התגובות לביקור כזה בחוגי הממשל והקהילה היהודית בארצות הברית.
התשובה שהתקבלה מנציגי ישראל בוושינגטון הייתה כי התגובה לביקור שכזה תהיה קשה, ועל כן הוחלט בירושלים לשלוח משלחת שתוסמך לדון רק בענייני מסחר, ואשר תבקר גם במדינות נוספות (לא קומוניסטיות) באזור, מלבד סין.
מלבד החשש מהתנגדות אמריקאית להידוק היחסים עם סין, הרי שגם בתוך הממשלה ביטאו שני שרי מפא"י פנחס לבון וזלמן ארן התנגדות ליחסים אלו.
בספטמבר 1954 הכריז שר החוץ הסיני כי ארצו נמצאת במסלול לקראת כינון יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
עם זאת, כינוסה של ועידת באנדונג באפריל 1955 גדע את הניסיונות להדק את הקשרים בין המדינות.
כאמור, קיימות טענות כי ההיסוסים הישראליים כלפי הגישושים הסיניים גרמו להחמצת ההזדמנות לכונן קשרים מלאים בין המדינות כבר בתקופה זו.
מאידך, ישנם הטוענים כי בלאו הכי הסיכויים לכינון קשרים כאלו היו נמוכים, וכי גם אם היו מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים בין המדינות, הרי שסין במוקדם או במאוחר הייתה הולכת בעקבות שאר הגוש הקומוניסטי ומבטלת אותם.
ניתוק ועוינות, 1955 עד מחצית שנות השבעים
בנוסח הסיכום של ועידת באנדונג שהתפרסם ב-24 באפריל 1955, הוכרו "הזכויות של העם הפלסטיני" ללא אזכור כלשהו של ישראל.
מתאריך זה, החלה הידרדרות ביחסי ישראל–סין שהחלה בהתעלמות סינית לפניותיה של ישראל להמשיך ולתחזק את היחסים בין המדינות, והמשיכה באהדה הדדית הולכת וגוברת של סין כלפי העולם הערבי בדגש על מצרים.
מצרים של נאצר הכירה בסין במאי 1956, כאשר מספר חודשים לאחר מכן נתפסה מלחמת סיני, שניהלה מצרים מול ישראל, צרפת ובריטניה, כחלק ממה שמאו ראה 'המאבק המהפכני המשותף של שתי המדינות במערב האימפריאליסטי'.
השיא היה בהודעת רדיו פקינג שיש רבע מיליון חיילים סינים שהצהירו שיתנדבו לבוא להילחם בישראל כדי לגרשה מסיני.
ארצות הברית הגיבה באומרה שכל ניסיון להתערבות מצד הגוש הקומוניסטי יביא להתערבות נגדית שלה, וכך הגושים עמדו לפני התנגשות אילולא ישראל נכנעה בפני הלחץ ונסוגה מסיני.
התהדקות היחסים בין ישראל לארצות הברית במהלך שנות ה-60 תרמו גם הם לתחושת העוינות של סין לישראל.
הקרע הסינו-סובייטי, שהחל בתחילת שנות ה-60, חידד והגביר עוד יותר את ההתקפות הקשות כלפי ישראל כחלק מהניסיון הסיני לרצות את מדינות ערב ולהטות אותן לטובתה.
במסגרת העוינות החריפה שהתפתחה כלפי ישראל בתקופה זו, נקטה סין במדיניות קיצונית אשר ראתה רק במאבק צבאי את דרך הפתרון לסכסוך הערבי ישראלי.
סין הייתה המדינה הלא ערבית הראשונה אשר הכירה באש"ף כבר בשנת 1964 – שנת הקמת הארגון.
במסגרת זו, זכה אש"ף לסיוע סיני בדמות הקמת בסיסי אימונים בסין, אספקת נשק וסיוע כספי.
ראשי הארגון זכו אף לקבלות פנים רשמיות בסין ונציגות ראשונה שלו נפתחה בבייג'ינג ב-1965.