tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת הצטרף להפועל חיפה, בה היה בועט הפנדלים של הקבוצה.
בעונת 1968/1969 היה שותף לשיא המועדון שספג 16 שערים בעונה שלמה.
בקיץ הצטרף להפועל חדרה מהליגה הארצית עמה היה שותף לחזרה לליגה הלאומית בסיום העונה.
את הקריירה סיים בהפועל קריית אתא.
ב-14 בדצמבר 1961 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל בהפסד 0–2 ל.
נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 1960.
דב פולק (6 בפברואר 1933 – 22 באפריל 2022) היה תעשיין ואיש עסקים ישראלי, ממייסדי "פולגת" והמנכ"ל שלה במשך 27 שנים.
עד 1960 עבד בתעשיית הרכב והעץ.
בתחילת שנות ה-60 ייסד יחד עם דודו, ישראל פולק, את תשלובת מפעלי פולגת.
החברה הוקמה בקריית גת, ונקראה על שם משפחת המייסדים ושם העיר.
דב פולק היה מנכ"ל התשלובת במשך עשרים ושבע שנים, עד שנת 1989.
בשנות כהונתו כמנכ"ל הוביל את החברה והפך אותה לתשלובת שהעסיקה בשיאה למעלה מ-6,000 איש בישראל ובעולם, והייתה מובילה בייצוא לאירופה ולארצות הברית.
במסגרת המפעלים ייסד בית ספר תעשייתי לנוער בסיכון ומעונות יום לילדי העובדים.
באוקטובר 1987 נבחר לחבר נשיאות התאחדות התעשיינים.
ביולי 1989 מכר פולק את כל אחזקותיו במניות פולגת.
לאחר שעזב את פולגת הקים את רשת האופנה "ונדום" שהייתה בין הראשונות לייבא לישראל מותגי אופנה בינלאומיים מוכרים ובהם: מקס מארה, ג'ורג'ו ארמני, טרוסרדי, הוגו בוס, זניה ועוד.
פולק עלה לארץ בשנת 1948 עם אוניות המעפילים.
שני האחרונים הם בעלי רשת האופנה "ונדום" שייסד פולק.
פולק נפטר ב-22 באפריל 2022 בגיל 89 והובא לקבורה בבית הקברות קריית שאול.
דב פז (נולד ב-25 במרץ 1947) הוא מעצב גרפי ישראלי.
דב פז נולד בשנת 1947 בשכונת בת גלים בחיפה, כבן שני להוריו אייזיק וחיה בס.
אמו נרדפת שואה שהגיעה לארץ בשנת 1941 מרוסיה הלבנה והתגוררה בבית החלוצות בחיפה.
אביו עלה לארץ בשנת 1933 מחבל ווהלין, התגורר בחדרה ובקיבוץ עין הים (עין כרמל) ולאחר שמונה שנים התנדב לבריגדה היהודית.
פז גדל בשיכון הבריגדה בשכונת בת גלים.
בגיל 14 התקבל לבית הספר לקציני ים בעכו, ולאחר סיומו התגייס לחיל הים ושירת במשחתות.
לאחר השחרור הפליג באוניות צי הסוחר הישראלי במשך 3 שנים כקצין שני מכונה.
בשנת 1970 התקבל ללימודים ב"בצלאל" בירושלים.
מסיום לימודיו בשנת 1974 הוא עוסק בעיצוב גרפי.
פז נשוי ולו שלוש בנות ונכדים.
פז למד בבית בית הספר לקציני-ים עכו בין השנים 1961–1965 והוסמך לקצין שלישי מכונות בצי הסוחר הישראלי.
לאחר שירותו הצבאי בחיל הים הוסמך לקצין שני, בצי הסוחר.
רכש ניסיון מקצועי בספנות והפלגות ברחבי העולם במשך שלוש שנים בין 1967–1970. לאחר סיום תקופת הספנות בחייו סיים ארבע שנות לימודים באקדמיה לאמנות "בצלאל" ירושלים, במחלקה לעיצוב גרפי בין השנים 1970–1974.
בתום לימודיו בבצלאל במחלקה לעיצוב גרפי 1974-1970, התמנה למנהל אומנותי בסטודיו של משרד הפרסום "בינג ליניאל" שהקים שמעון ליניאל בחיפה.
הוא עבד במשרד הפרסום עד שנת 1982. בשנת 1990 הקים סטודיו עצמאי לעיצוב גרפי ופרסום, איור ועיצוב פנים.
כמו כן שימש כמנהל אומנותי בהפקת סרט תדמית לחברת החשמל בבימויו של ג'פרי איגר (כולל איורים לאנימציה), הכין תפאורות לחמש הצגות של תיאטרון "דור-בא" ליד בית רוטשילד בחיפה.
פז עסק באיורים וכתיבה גם בעיתונות וגם בספרים.
בשנת 1983 עסק בעריכה גרפית ואיורים למקומון החיפאי "שחף".
פז אייר שני ספרים: בשנת 1977 אייר את הספר "נופי ילדות", סיפורים, מינה מגל, הוצאת "רנסאנס", חיפה.
בשנת 1991 אייר את "עובר חל"כ (חמרי לחימה כימיים), חיוכים מבעד למסכה", בהוצאת "פונדק".
בנוסף הוא כתב מאמרים מאויירים: בשנת 1981 פרסם כתבות ואיורים במוסף "קריאת ביניים" במעריב.
בשנת 1990 פרסם סיפור מאוייר לנוער בעיתון "צ'ופר".
בשנת 2009 פז עיצב, צייר, כתב והפיק אלבום על שכונת בת גלים בחיפה, שיצא בהוצאה עצמית.
בספר מצוירים בתי השכונה, רחובותיה וסימטאותיה לצד צילומים.
פז לימד את מקצועות העיצוב בדגש על התמחות בטיפוגרפיה, במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה במשך 42 שנים.
בשנת 1976 התמנה כמרצה בכיר והחל משנת 1994 היה מנהל מקצועי של לימודי עיצוב גרפי במרכז ללימודי חוץ, במרכז האקדמי ויצו חיפה עד לפרישתו.
בנוסף, הרצה במהלך 1993 בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון בחיפה בנושאי טיפוגרפיה, עיצוב בסיסי ופרזנטציה.
1978 – תערוכת כרזות "ברכט", בברלין
1992 – תערוכה קבוצתית בגרמניה ואוסטריה.
עבודותיו הוצגו בתערוכות שנתיות מטעם אגודת הציירים והפסלים בישראל.
רישומים וציורים שלו מוצגים בגלריות בארצות הברית וקנדה.
1974 – פרס ראשון – תחרות לעיצוב מוצר – לוחות מודעות (ריהוט רחוב), תחרות ארצית שהוכרזה על ידי עיריית חיפה.
1979 – פרס שלישי – תחרות בין-לאומית, כלכותה, הודו – לוח שנה "המגפר".
1987 – פרס ראשון – תחרות לעיצוב פלקטים לתיאטרון חיפה, הצגת "טרטיף".
1989 – פרס שני – תחרות לעיצוב פלקט בנושא חסכון במים (מרכז ההסברה).
1990 – ציון לשבח – תחרות לעיצוב סמל למינהל מקרקעי ישראל.
1991 – פרס שני – תחרות לעיצוב פלקטים בנושא: סמים, לא (מרכז ההסברה).
1994 – פרס ראשון – עיצוב כרזת יום העצמאות (עיריית חיפה).
2000 – פרס שני – עיצוב סמל המשרד לאיכות הסביבה (לשכת הפרסום הממשלתית).
2002 – פרס שני – עיצוב בול "55 שנים לעצמאות ישראל" (תחרות השירות הבולאי).
2006 – פרס שני – "עיצוב הכסף" – עיצוב כרזה בנושא עוני וחברה בישראל.(תחרות "חתך הזהב" של אגודת המעצבים הגרפיים בישראל).
2008 – פרס שלישי – "עיצוב הארד" – פרסום מיזם בניה בקפריסין לחברת "עופרי דבלופמנט".
2008 – פרס שני "עיצוב הכסף" – עיצוב כרזה בנושא השואה – "סוף התור" (תחרות "חתך הזהב" של אגודת המעצבים הגרפיים בישראל).
2008 – פרס שני – עיצוב לוגוטייפ / סמל לאקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה.
פרסי עיצוב של "אותות", ירחון לפרסום, שיווק ותקשורת המונים של איגוד המפרסמים בישראל
1980 – פרס שני – בקטגוריית מבצע הפרסום הטוב ביותר – "בלו בנד תלמה".
1980 – מדליית ארד – בקטגוריית המודעה הטובה ביותר בשחור לבן, "זבנג", מודעת "שמן".
1981 – ציון לשבח – מודעת "צים" חברת השייט הישראלית.
1981 – ציון לשבח – מודעת "תלמה" – תוצרת מזון ישראלית.
1978 – קטלוג תערוכת "ברכט", ברלין, גרמניה, השתתפות בתערוכה.
1987 – "שלום", ספר כרזות נבחרות, הפקת אגודת המעצבים הגרפיים בישראל.
1989 – קטלוג כרזות שהוצגו בתערוכת 40 שנה למדינת ישראל, בעריכת גרפיקדיזיין.
1989 – "ירושלים שלושת אלפים שנה", ספר כרזות נבחרות, בעריכת גד אלמליח.
1989 – "סיגנונות", איור לסיפור מאת מינה מגל.
1990 – "סיגנונות", (גליונות לספרות ואומנות חוג שוחרי אומנות "רנסאנס") איור גיליון ט'-י'.
1995 – עיצוב גרפי בישראל – הוצאת אגודת המעצבים הגרפיים בישראל.
2004 – לוגו וסמל בישראל
פז התנדב כמעצב בפעילויות תיאטרון "דור-בא" בחיפה עד שנסגר בשנת 2010. הוא פעיל בהתנדבות כחלק מצוות לטיפוח ועזרה בשכונת בת גלים בחיפה, בה נולד וגדל, ועיצב קיר זיכרון ועבודות נוספות לנופלי בית הספר לקציני ים עכו.
דב נשרי (אדלר) (כ"א באלול תר"פ, 1920 – יח בתמוז תשל"ג, 18 ביולי 1973) היה חבר "ההגנה", קצין בדרגת אל"ם בצה"ל ואיש משרד הביטחון, מנכ"ל "החברה לפיתוח חוף אילת".
נולד לטוביה אדלר ועלה לארץ ישראל בנעוריו.
היה נוטר, מדריך ומפקד מחלקה ב ברחובות ופעיל המוסד לעליה ב' באירופה.
במלחמת העצמאות היה מג"ד בחטיבת קרייתי.
בין השנים 1952–1954 היה מפקד אילת, שהייתה שטח שיפוט צבאי.
ב-1952 נישא לדליה למדני, ב-1954 עברו בני הזוג לצהלה, ובשנת 1957 נולדה בתה היחידה, ליאת.
במבצע קדש היה קצין קישור של פיקוד המרכז לחטיבה 17 ועמד בראש "ועדת נשרי" שתיחקרה את טבח כפר קאסם מטעם פיקוד המרכז, מספר שעות לאחר סיומו.
היה מנהל מחלקת הגדנ"ע באגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון.
בין השאר הקים את תזמורת הגדנ"ע ויצא איתה לסיבובי הופעות בחו"ל.
ב-1959 פיקד על משלחת הגדנ"עים, תלמידי כפר גלים, למדינות מערב אפריקה.
המשלחת יצאה במסגרת פעילויות שהתקיימו באותה עת לקידום יחסי אפריקה–ישראל, ופעילותה נחשבה כתרומה מוצלחת לתדמית מדינת ישראל.
בשנת 1961 התגרש מדליה למדני.
הכיר בכפר הירוק את דרורה חבקין שלימדה שם ונישא לה.
בתם שירי נולדה ב-1964 ובנם אריאל ב-1967. התגרשו ב-1970 לאחר שדרורה נפרדה ממנו ועברה לחיות עם דני ליטני.
ב-1969 מונה למנכ"ל "החברה לפיתוח חוף אילת".
למרות שרבים הטילו ספק בהיגיון הכלכלי של השקעה נוספת בתיירות באילת, בפעילותו היזמית ומסירותו הרבה הצליח נשרי תוך שלוש שנים להוציא לפועל מיזמי פיתוח רבים.
כבר בשנת 1970 סיפר במסיבת עיתונאים בעיר על השקעות הצפויות בזכות מענק ממשלתי לבוני מלונות באילת.
ב-1972 הותרה כניסת פועלים ערבים לעיר, ותנופת הפיתוח גברה.
ביוני 1973, בעת פתיחת מלון חדש, סיפר לעיתונות על תוכנית הכשרת אזור התיירות החדש שנמצאה בעיצומה באותה עת ועל חשיבות החלטת הממשלה להקים שדה תעופה בינלאומי מחוץ לעיר.
מספר שבועות לאחר מכן נפטר במהלך ניתוח לטיפול באולקוס, בן 53 בלבד במותו.
דב (דובי) סנדרוב (4 באפריל 1949, כ"ח בניסן ה'תש"ט – 8 במרץ 2022, ה' באדר ב' ה'תשפ"ב) היה איש חינוך ופוליטיקאי ישראלי, שכיהן כראש המועצה הנבחר הראשון של המועצה המקומית קציר-חריש, ויו"ר פורום הרשויות הקטנות בישראל, בשנים 1998–2003. לפני כן, ניהל את בית-הספר האזורי "שקד", בצפון השומרון, בשנים 1983–1998.
דב (דובי) סנדרוב נולד בתל אביב.
דב היה הבן האמצעי במשפחה; קדמה לו אחותו בתיה מלמד כהן, ילידת 1947. האח הצעיר, חנוך סנדרוב, יליד 1951, נפל במלחמת יום הכיפורים.
משפחת סנדרוב התגוררה בתל אביב, ברחוב אחד העם.
כאשר דב היה בן 13 הוא עבר ללמוד ולגור בקיבוץ איילון, ולאחר כשנתיים עבר לקיבוץ מרחביה שם סיים את לימודיו.
דב התגייס לצה"ל בשנת 1968 ושירת כלוחם בסיירת גולני.
במהלך שירותו הצבאי הכיר את אשתו, רבקה, איתה התחתן בתום השירות, לשניים ארבעה ילדים.
בבחירות למועצה המקומית קציר-חריש ב-1998 נבחר סנדרוב לראשות המועצה.
הוא כיהן בתפקיד קדנציה אחת.
ב מוקם סנדרוב במקום השלושים ברשימת הדרך השלישית.
דב פורמן (נולד ב-6 בדצמבר 2003) הוא סופר, דובר ויוצר מדיה חברתית אנגלי.
פורמן הוא יהודי דתי ממוצא אשכנזי.
הוא הצעיר מבין שלושה ילדים, אחד מ-38 הנינים של ניצולת השואה לילי אברט, ומתגורר בצפון מערב לונדון.
פורמן עשה את לימודי התואר הראשון שלו בהיסטוריה ולימודי דת באוניברסיטת קולג' בלונדון.
פורמן למד לתואר ראשון היסטוריה ולימודי דת באוניברסיטת קולג' לונדון.
לאחר מכן עבד עבור חבר הפרלמנט השמרני רוברט ג'נריק כעוזר פרלמנטרי בכיר ובהמשך כמתאם קמפיין ומנהל הדיגיטל במסגרת התמודדותו על ההנהגה.
בגיל 16, במהלך מגפת הקורונה ועל רקע עלייה באנטישמיות, פורמן ביקש להעלות את המודעות לשואה ולגזענות נגד יהודים.
הוא השתמש בטוויטר כדי לשתף את סיפורה של סבתא-רבתא שלו ששרדה את השואה, לילי אברט; הציוצים שלו הגיעו ליותר מ-70 מיליון משתמשי טוויטר בשנים 2020 ו-2021..
פורמן דגל בדרכים חדשות ללמד צעירים על השואה, כדי להביא ניצולי שואה לפלטפורמות שלהם.
הוא הוזמן לדבר על 'רשתות חברתיות והנצחת השואה' בפני מנכ"ל גוגל, באוניברסיטאות אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג', והתראיין ליותר מ-150 כלי תקשורת ביותר מ-30 מדינות.
בנובמבר 2020, פורמן העיד בפני ועדה פרלמנטרית בריטית בעד הקמת אנדרטת השואה הבריטית.
בפברואר 2021, הוא פתח חשבון טיקטוק כדי להעלות מודעות בקרב בני גילו על השואה ועל תוצאות השנאה.
פורמן פרסם סרטונים עם סבתא-רבתא שלו בהם היא עונה על שאלות על השואה והיהדות.
ביוני 2021, השניים הגיעו למיליון עוקבים בטיקטוק.
פורמן עבד על פרויקטים חינוכיים עם מספר משרדי ממשלה בריטיים - כולל משרד החוץ, משרד החינוך, והמשרד לשוויון דיור וקהילות - וארגונים בינלאומיים, כולל האו"ם.
בנובמבר 2021, פורמן בשיתוף עם Jewish News - קבע פגישה פרטית וסיור בבית הכנסת קינלוס עם שחקן מועדון הקריקט לשעבר של מחוז יורקשייר, עזים ראפיק.
ראפיק, שהעיד בפרלמנט מוקדם יותר באותו החודש על דעות קדומות אנטי-מוסלמיות ביורקשייר, התגלה מאוחר יותר כי השתמש בשפה מלאת שנאה כלפי יהודים ברשתות החברתיות ב-2011. פורמן יזם את המפגש הזה כחלק מהפיוס של ראפיק עם הקהילה היהודית.
במרץ 2022, פורמן הוכרז כ'דובר צעיר' של קרן שואה של אוניברסיטת דרום קליפורניה - המכון להיסטוריה חזותית וחינוך, הארכיון של עדויות ניצולי שואה שיזם סטיבן שפילברג ב-1994.
איך שרדתי את אושוויץ ומצאתי את הכח לחיות
מהדורת ארצות הברית של ההבטחה של ליל היה רב מכר של ניו יורק טיימס שלוש פעמים, שהגיעה לראשונה למקום השני - בשבוע הראשון להוצאתו, ונבחר כבחירת הרוכשים בארצות הברית של רשת Costco למאי 2022.
בנובמבר 2021, פורמן קיבל את פרס נקודות האור מראש ממשלת בריטניה ברחוב דאונינג 10, עבור שירות לחינוך השואה.
במרץ 2022, הוענק לפורמן - לצד סבתא רבתא שלו אברט - פרס הקהילה היהודית על ידי אנדרו ניל בארוחת הצהריים העסקית השנתית של Jewish Care Topland, בהנחיית קבוצת Topland .
דב שילַנְסקי (21 במרץ 1924 – 9 בדצמבר 2010) היה איש ציבור ישראלי, שכיהן כיושב ראש הכנסת וסגן שר במשרד ראש הממשלה.
דב שילנסקי נולד ב-21 במרץ 1924 בשיאוליאי שבליטא, אחד מארבעת ילדיו של סוחר עורות יהודי אמיד.
בשנת 1937 הצטרף לתנועת הנוער בית"ר וב-1939 הצטרף לארגון הצבאי הלאומי במולדתו.
בתקופת הכיבוש הקומוניסטי של ליטא, בשנים 1940–1941, יזם שילנסקי מבצע להצלת ספרים מספריית הגימנסיה העברית בשאולאי.
הוא נכנס עם חבריו בלילות לגימנסיה ובתיקים הריקים שהביאו עמם הוציאו ספרים.
עם פלישת הנאצים לברית המועצות ביוני 1941 נכבשה גם שיאוליאי והיהודים אולצו להקים את גטו שאוולי.
לגטו הבריחו שילנסקי וחבריו חלק מן הספרים שהוציאו מהגימנסיה.
שילנסקי הצטרף למחתרת בגטו ושהה לאחר מכן במחנות שטוטוהוף ודכאו.
בדכאו פגש את אמו ואחיותיו.
לדבריו, אמו "הייתה הקשישה במחנה...וכולם הכו אותה ועלבו בה".
באפריל 1945 השתתף ב"מצעד מוות".
בבוקר 1 במאי נעלם משמר האס אס והמוצעדים נמצאו על ידי כפריי הסביבה.
בדרכם לאחד הכפרים ניזונו מפגר סוס שנהרג בקרבות.
במשך מספר שבועות תעה שילנסקי בין הכפרים בצפון איטליה בחיפוש אחר הבריגדה היהודית, עד שיום אחד פגש בשליח האצ"ל אליהו תבין והצטרף אל פעולות הארגון באירופה.
ב-1946 היה בין המחבלים ששפיגעו בבניין השגרירות הבריטית ברומא.
שילנסקי נמלט מאיטליה ומונה ל"מפקד אצ"ל בגרמניה".
הוא ואנשיו ניסו לפגוע במתקנים שונים בשטח הכיבוש הבריטי בצפון גרמניה.
הם התחתנו ובקיץ 1948 עלו לישראל בספינה "אלטלנה".
במלחמת העצמאות פיקד שילנסקי על מחלקה שהגיעה אל גבול לבנון.
לאחר מכן נשלח לבית ספר לקצינים.
הוא שירת כקצין קרבי והמשיך בשירות מילואים.
משנת 1970 היה קצין מבצעים של הג"א מרחב דן, ובשנים 1974–1989 היה קצין חינוך (במילואים).
למחייתו עבד כפקיד במשרד האספקה והקיצוב ובמשרד הבריאות, וכן בחברה הקבלנית "מסד הבונים".
שילנסקי נעצר ב-5 באוקטובר 1952, בקומת המרתף של בניין משרד החוץ בקריה בתל אביב, כשבתיקו מטען חבלה – פצצת זמן שבה היו 25 אצבעות חומר נפץ.
הוא הואשם כי הוא חבר במחתרת שהתכוונה לפעול נגד הסכם השילומים, נידון ל-21 חודשי מאסר.
הוא ריצה את עונשו בכלא מעשיהו ושוחרר כעבור 11 חודשים לאחר שריצה שני שלישים מתקופת המאסר.
משפטו זכה לפרסום ודעותיו זכו לחשיפה, לא מעט הודות להגנה שסיפק לו פרקליטו, שמואל תמיר, לימים שר המשפטים וחבר הכנסת.
בכלא כתב את הספר "בכלא עברי – מיומנו של אסיר פוליטי".
בנוסף כתב שילנסקי רומן על תקופת השואה, "מוזלמן", שתורגם לאנגלית ולרוסית.
בראיון שנערך איתו כארבע שנים לאחר מעצרו אמר: "גם היום אני מאמין שהדבר הזה היה צריך להיעשות ואני גאה שאני האיש שעשה זאת".
שילנסקי סיים לימודי משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בשנת 1960, ובשנת 1963 הוסמך כעורך דין.
בשנת 1962 פתח עם שותפים משרד לעריכת דין, שהתמחה עם השנים בתחום הגבייה.
שימש כחבר ועדת האתיקה המרכזית של לשכת עורכי-הדין וחבר בארגון הבינלאומי של עורכי-דין ומשפטנים יהודים.
שילנסקי היה בעל טור בירחון "בארץ-ישראל".
שילנסקי כיהן כחבר הכנסת מטעם סיעת הליכוד, מהכנסת התשיעית ועד הכנסת ה-13. בשנים 1978–1989 ייצג את הכנסת בוועדה למינוי שופטים.
במהלך כהונתו כחבר הכנסת, כיהן כסגן שר במשרד ראש הממשלה (במהלך הכנסת העשירית, בממשלתו השנייה של מנחם בגין ובממשלתו הראשונה של יצחק שמיר), כיושב ראש ועדת הפנים ואיכות הסביבה (בכנסת ה-11), כיהן כיושב ראש הכנסת (בכנסת ה-12) וכסגן יושב ראש הכנסת (בכנסת ה-13).
כמו כן, היה חבר בוועדת הכנסת וחבר בוועדת החוקה, חוק ומשפט.
בהיותו יושב ראש הכנסת, בשנת 1989, יזם את מפעל ההנצחה "לכל איש יש שם", להקראה בכנסת של שמות הנספים בשואה.
פעילות זו המשיכה מאז בכל ימות הזיכרון לשואה.
בשנת 2009, העניקה לו הכנסת אות הוקרה על פועלו בתחום זה.
בשנת 1993 התמודד שילנסקי על כהונת נשיא המדינה.
הוא הפסיד בבחירות לעזר ויצמן בפער של 13 קולות (מתוך 120 חברי הכנסת).
בפריימריז לקביעת רשימת הליכוד לכנסת ה-14 הגיע למקום ה-19, אך שובץ במקום לא-ריאלי ברשימה המשותפת הליכוד-גשר-צומת ופרש מהחיים הפוליטיים.
כאות הערכה לפועלו, בשנת 1999 השיא שילנסקי משואה בטקס יום העצמאות בהר הרצל.
כמו כן, בבחירות לכנסת החמש עשרה, שהתקיימו באותה השנה, הוצב, באופן סמלי, במקום ה-117 ברשימת הליכוד לכנסת, ובבחירות לכנסת השבע עשרה (2006) שובץ במקום ה-119 ברשימת אותה מפלגה.
בשנים 2004 עד סוף 2009 כיהן כיו"ר דירקטוריון חברת אוצר התיישבות היהודים.
בשנת 2009 קיבל את תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
נקבר ליד רעייתו (נפטרה באוקטובר 2008) ובנו בבית העלמין קריית שאול.
שילנסקי נישא לרחל לבית אידלמן, אותה הכיר בגן הילדים היהודי בליטא.
השניים התגוררו בשכונת רמת חן שברמת גן.
בשנת 1974 נהרג בנם הבכור , בתאונת דרכים בעת שירות מילואים בחטיבת גולני, בשובו מפעילות מבצעית בגבול לבנון.
שילנסקי דיבר חמש שפות: עברית, אנגלית, גרמנית, יידיש וליטאית.
אחיינו חיים ברוידא הוא ראש עיריית רעננה.
רחוב על שמו קרוי בעיר נתניה, בשכונת קריית נורדאו.
מוזלמאן, תל אביב: עד, תשכ"א.
בכלא עברי: מיומנו של אסיר פוליטי, תל אביב: חרות, תשט"ו.
חשכה לאור היום: מאבקו של צעיר ציוני בליטא ובמחנות, ירושלים: יד ושם, תשס"ו-2006.
דב קלמנוביץ' (נולד ב-1956) הוא פוליטיקאי שכיהן כמשנה לראש עיריית ירושלים וחבר מועצת עיריית ירושלים בין השנים 2013–2018. מייסד ויושב ראש ארגון נפגעי פעולות איבה, הארגון היציג של נפגעי פעולות איבה והטרור, יסד את ארגון זוכרים.
כיהן כיו"ר הדירקטוריון של החברה הממשלתית לשיקום ופיתוח הרובע היהודי ובארגוני התנדבות נוספים.
הוא הפצוע הראשון באינתיפאדה הראשונה.
נולד בירושלים ליוסף ושושנה, למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ובישיבת ה"הסדר" הר עציון, שירת בצה"ל בחטיבות שריון כמפקד טנק בסיני לאחר מלחמת יום הכיפורים.
קלמנוביץ' בוגר תואר ראשון בחשבונאות ובכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן, הוסמך כרואה חשבון, הבעלים והמנהל של משרד רואי חשבון בירושלים.
פעיל בוועדות מקצועיות בלשכת רואי החשבון בישראל.
התמחותו המרכזית היא בתחום המלכ"רים - עמותות וחברות לתועלת הציבור, וכן ייצוג גופים גדולים.
לאחר נישואיו התגורר בבית אל.
היה נשוי לעדינה עד לפטירתה.
ב-31 בינואר 1988 בפאתי אל-בירה שליד רמאללה בדרכו לביתו, נזרק לעברו בקבוק תבערה על ידי מחבל ערבי.
קלמנוביץ' נפצע אנושות בכוויות בדרגה שלישית, ב-75% משטח גופו.
במקום הפציעה, כשכל גופו בוער, עצר רוני עוזרי, תושב היישוב פסגות הסמוך וגלגל את קלמנוביץ' בחול וכך ניצלו חייו.
אחר כך הוא פונה לבית החולים הדסה במצב קשה.
למרות מצבו הקריטי וההערכות הראשוניות של הרופאים הוא שרד ועבר תהליך שיקום ממושך.
בעקבות פציעתו, ולצד עבודתו כרואה חשבון, החל לעסוק בפעילות ציבורית-התנדבותית.
בין השאר שימש יו"ר היישוב בית-אל ב', נציג היישוב וחבר במליאת מועצה אזורית מטה בנימין וחבר הנהלת המועצה.
היה בין מקימי תנועת אמונים בראשות בני אלון, ושימש דוברהּ.
הקים את ארגון נפגעי פעולות איבה, הארגון היציג ועמד בראשו, פעל לשינויי חקיקה בכנסת ולהשוואת מעמדם של נפגעי פעולות הטרור למעמדם של נפגעי וחללי צה"ל וכוחות הביטחון.
במהלך פעילותו יזם את הקמתה של אנדרטת חללי פעולות האיבה בהר הרצל בירושלים, פעל לקיומם של טקסי האזכרה הממלכתיים השנתיים לחללי האיבה והטרור ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל והיה חבר בוועדות ציבוריות שעסקו בנושא.
כנפגע טרור הופיע בפני מוסדות השונים הפועלים במסגרת האו"ם ובפני חברי שני בתי הקונגרס של ארצות הברית, כמביא את דברם וכמייצגם של נפגעי הטרור.
כמו כן השתתף בוועידת מדריד והופיע בראיונות וכתבות ברשתות הטלוויזיה הגדולות בעולם.
בהמשך כיהן כיו"ר הדירקטוריון של החברה הממשלתית לשיקום ופיתוח הרובע היהודי בירושלים.
שם הקדיש את עתותיו בבנייתו מחדש של בית הכנסת חורבת רבי יהודה החסיד, שסימל את חורבנה של ירושלים בקשת המפורסמת שברובע היהודי בירושלים.
במסגרת פעילותו בחברה גם עסק בחידושו של מוזיאון "הבית השרוף", המציג באמצעי מולטימדיה חדישים מייצג עלילתי בשם "דברו ביניכם" המספר על קורותיה של משפחת כהונה בתקופה שקדמה לחורבן הבית ואחריו, כאשר המטרה היא להעביר את מסר השיח המשותף המחויב שיהיה בין כל חלקי העם היהודי.
היום עומד קלמנוביץ' בראש ארגון "זוכרים" אשר פועל בתחומי הזיכרון הלאומי, תוך עיסוק בהעצמת התקווה והיחד למרות המלחמות והפיגועים.
הפעילות היא בדרך של תיעוד והנצחה של חללי ופצועי צה"ל ופעולות האיבה והטרור.
כל זאת בדגש על סולידריות חברתית, יהודית וישראלית ובמבט של תקווה ואופטימיות אישית וכללית.
ארגון זוכרים יוזם ומפיק את האירוע המרכזי ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בירושלים הזוכה להשתתפותם של אלפים רבים ומשודר בשידורים ישירים ברדיו באינטרנט ובטלוויזיה למאות אלפים.
בשנת 2009 היה קלמנוביץ' מיוזמי פרויקט זוכרימפדיה, אנציקלופדיה ייחודית המשמשת קיר הנצחה וירטואלי באינטרנט לתיעודם של לוחמי מערכות ישראל (החללים והפצועים).
במסגרת הפרויקט הועלו עד כה מאות ערכים.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות של שנת 2013 הוצב בראש הרשימה המאוחדת של מפלגת הבית היהודי ותקומה למועצת עיריית ירושלים.
קלמנוביץ' נבחר למועצת עיריית ירושלים וכיהן כמשנה לראש העיר ומחזיק תיקי החינוך הדתי בירושלים, התרבות היהודית, התיירות וקשרי החוץ.
קלמנוביץ הוא חבר מרכז האיחוד הלאומי.
דב בֶּרִיש (בעריש) מֶלֶר (מעללער) נולד בעיירה יאסלו (יאסלא) שבמזרח גליציה למשפחה של סוחרים קטנים.
אביו, רבי מנחם מנדיל מלר מיאסלא, היה סוחר עורות, ובנוסף היה משורר בשפת יידיש.
עוד מקטנותו הטביע האב בבנו דב את האהבה לספרות העברית, בצד היידיש.
הוא למד בחדר מסורתי, ואחר כך גם בבית מדרש.
מנעוריו המוקדמים הצטרף לפעילי העברית והציונות, והיה בין מייסדי אגודת "השחר" ("הסתדרות הבחורים התלמודיים"), אגודה עברית שפעלה בעירו יסלו.
בשנת 1908 עלה לארץ ישראל.
הוא למד וסיים את בית המדרש למורים "עזרה" בירושלים, והיה מורה בבית הספר למל, ובגימנסיה העברית ברחביה.
מלבד עבודתו כמורה היה עורך, וערך בין השאר את הירחון "מולדת", לבני הנעורים, ומאוחר יותר את השבועונים "הד החינוך", "שולמית", ו"הגלגל", שבועון הרדיו העברי, בין השנים 1943–1946. ראשוני הסופרים הצעירים מדור הפלמ"ח, ששירתו אז בבריגדה היהודית ובצבא הבריטי, פרסמו ב"הגלגל" את פרסומיהם הראשונים.
נפטר ונקבר בהר המנוחות בירושלים ב-1961.
דב קמחי היה מתרגם פורה מאוד, תרגם עשרות ספרים מכמה לשונות וכן קיבץ וערך אנתולוגיות רבות של סיפורים קצרים.
קמחי פרסם קובצי סיפורים מארצות שונות, ופתח לבני הארץ צוהר לספרויות הזרות.
הרומן "בית חפץ" שכתב נחשב לרומן חשוב ומייצג של תקופתו.
הוא יצא בכמה מהדורות ואף תורגם לגרמנית.
בנו היה הסופר העברי יגאל קמחי.
בשכונת גבעת הוורדים (רסקו) בירושלים נקרא רחוב על שמו.
בשנת 1951 זכה בפרס ירושלים לספרות על ספרו "בית חפץ".
א) סהרורית: ב) בהרים: ספורים, ירושלים: 1927.
על שבעה ימים: רומן, שטיבל, תל אביב: 1934.
בין השטין של התנך, ירושלים: הוצאת אחיאסף, 1941 - לספרון שלושה עשר פרקים שהמחבר מעיד כי מטרתן: לחשוף מתוך השכבה העליונה של ספר התנ"ך...
עשרה ספורים, ירושלים: אחיאסף, 1941.
ציורים מעולם נשכח, ירושלים,: 1943.
מבחר ספורי דב קמחי, ירושלים: 1955.
אנציקלופדיה לאישים בתנ"ך תל אביב: הוצאת יבנה, 1975.
אתרוגים ועוד סיפורים, הוצאת משרד הביטחון, אגף ההוצאה לאור, 1982.
בית חפץ: רומן (בעריכת מנחם פרי), תל אביב: הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1993.
דב קמחי היה מתרגם פורה; להלן מבחר מתרגומיו:
אגדות למכסה, מאת מכס נורדאו, עם אחרית דבר מאת מכסה נורדאו (בתו של מקס נורדאו), תרגם דב קמחי, עם עובד, תל אביב, 1990.
אומות מספרות: לקט סיפורים מספרות העולם, נאספו, נסדרו ונערכו על ידי ד' קמחי, תל אביב: 1951.
האחים גרים מספרים / לקט ותרגם דב קמחי; ציורים: דב קלמן, תל אביב: הוצאת יהושע צ'צ'יק, 1962.
אנה קארנינה / ל"נ טולסטוי, נערך ונסדר בידי דב קמחי, תל אביב: 1974.
ארנה: סיפור-כפר / ב' בירנסון, תרגם ד' קמחי, ירושלים: 1927.
בית מריבה: רומן / פרל בוק, תרגם ד' קמחי, תל אביב: 1967.
בנים: רומאן / פרל בוק, תרגם דב קמחי, תל אביב, שנות השישים.
גן העדן, מאת הנס כ' אנדרסן, לקט ותרגם דב קמחי, 1961.
מריה סטיוארט: ביוגרפיה / שטפן צווייג, תרגם ד' קמחי, הוצאת מצפה, 1936.
סוד צורב: ביוגרפיה / שטפן צווייג, תרגם ד' קמחי, הוצאת מסדה, תשט"ו.
איש הספר: נובלה / שטפן צווייג, תרגם ד' קמחי, הוצאת מסדה, 195-.
הרחוב לאור הירח: סיפורים / שטפן צווייג, תרגם ד' קמחי, הוצאת מסדה, 1949 (קובץ הכולל את "פחד", "הרחוב לאור הירח", "הכפייה", "איש הספר" ו-"הפליט").
יעקב וסרמן, כריסטוף קולומבוס - דיוקן.
תל אביב, הוצאת אברהם יוסף שטיבל, 1935.
ארץ עתיקה חדשה - אלטנוילנד מאת הרצל.
ספר היובל של הסתדרות המורים תרס"ג-תרפ"ח, יוצא על ידי מרכז הסתדרות המורים בירושלים, תרפ"ט
מקראות הרצל, הוצאת מצפה, הוצאת מרדכי ניומן, תל אביב, סודר במסדרה של הרשבאום, נדפס בדפוס הפוהמ"ז תל אביב, הרצל 78, שנת תש"י
דב (דבל'ה) רייזר (נולד ב-28 בספטמבר 1947) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, קומיקאי, קריין ומדבב ישראלי, זוכה "פרס קלצ'קין" לשנת 1996 ו"פרס מסקין" לשנת 2019.
רייזר החל להופיע בהצגות תיאטרון עוד בילדותו.
סיים את בית הספר למשחק "בית צבי" ב-1971.
ההצגה הראשונה בה השתתף בצעירותו, "יהודי הדממה" מאת אלי ויזל בבימויו של פיטר פריי עלתה בשנת 1970 בתיאטרון הבימה, בכיכובם של ניסים עזיקרי, אברהם חלפי ובתיה לנצט.
משנת 1986 הוא נמנה עם סגל שחקני תיאטרון הבימה.
בתיאטרון לילדים ולנוער: ב"הלילה ה-"12 (סר אנדרו אגיצ`יק), "אנה פרנק" (קראלר), "תומי תם" (המלך).
משנת 1974 בתיאטרון באר-שבע, שהיה בין מקימיו הופיע ב"טרטיף" (טרטיף), "הלילה השנים-עשר (מלווליו), "אופרה בגרוש" (מקי סכינאי), "מסיבת יום-הולדת" (סטנלי).
משנת 1977 בתיאטרון הקאמרי: ב"סולומון גריפ" (יהושע), "מהגוני" (ג`ים), "אורזי המזוודות" (זיגי), "מעגל הגיר הקווקזי" (שאובה).
בשנת 1984 חזר לתיאטרון באר-שבע: ב"כותרת ראשית" (ג`ונסון), "המיזנתרופ" (אלצסט), "צריך פיאט בחיים" (אנטוניו) "המתאבד" (פודסקלניקוב) ועוד.
בשנת 1986 הצטרף לסגל שחקני תיאטרון הבימה והחל לשחק בהצגותיו.
לאורך השנים, השתתף בהפקות רבות של התיאטרון, ואף לקח חלק בשיתופי פעולה וקופרודוקציות שחלקן אף ייצגו את מדינת ישראל בפסטיבלים ברחבי העולם.
עד היום (2024), שיחק למעלה מ-50 תפקידים בהצגות מהרפרטואר העברי, הקלאסי והמודרני.
בתיאטרון הספרייה: ב-1992 השתתף בהצגה "בשפל" מאת מקסים גורקי שביימה אופירה הניג, וגילם את אנריקו בהצגה "אנריקו הרביעי" מאת לואיג'י פיראנדלו שביים מיטקו בוזקוב.
במלאת עשרים שנה להירצחו של ראש הממשלה יצחק רבין בשנת 2015 הוחלט להעלות בתיאטרון הבימה את המחזה "עשר דקות מהבית" מאת מאיה ערד יסעור, המגולל את חייו הציבוריים של רבין.
רייזר נבחר לגלם את דמותו של רבין במחזה.
ב-2017 החל לגלם את קוליגין במחזה "שלוש אחיות" מאת אנטון צ'כוב שביים חנן שניר בהפקה משותפת של הבימה עם תיאטרון הקאמרי.
באותה שנה החל לגלם גם את מרדכי הורוביץ המבוגר במחזמר "סימני דרך", המבוסס על הביוגרפיה של נעמי שמר, בתיאטרון הבימה.גונקל (מלאכת החיים הבימה 2024), השופט אגרנט ("הגברת הראשונה גולדה"), המספר ("לילות ברודוויי").
מנובמבר 2024 משחק בהבימה בתפקיד פולט במחזה מרי סטיוארט.
ב-1972 גילם את מונדק בסרטו של מנחם גולן "שוד הטלפונים הגדול".
ב-1973 גילם פושע בסרטו של גד בן ארצי "מתנה משמיים".
ב-1979 גילם את דדי בסרטו של אבי נשר "דיזנגוף 99".
בין השנים 1979–1986 גילם את צבוטותי וכותותי והשתתף בפינת הספרות בתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!".
ב-1980 גילם את אינשם בתוכנית הטלוויזיה לילדים "שלוש ארבע חמש וחצי".
ב-1987 גילם צלם בסרטו של זאב רווח "המובטל בטיטו".
ב-1989 גילם את נתן הנביא בסרט הטלוויזיה שביים רם לוי ע"פ מחזה מאת יעקב שבתאי "כתר בראש", והחל לגלם את הסבתא המשוגעת ודמויות שונות בתוכנית הטלוויזיה "מוצ"ש" לצד ספי ריבלין.
ב-1990 גילם את סטשק אביה של ציפי (ציפי שביט) ואת האחות בבית הספר בסדרת הטלוויזיה "ציפי בלי הפסקה", והתארח בתוכנית "קריאת כיוון" בהנחיית רוני פינקוביץ'.
ב-1994 גילם את אבי בסדרת הטלוויזיה "הכל נשבר במשפחה" ששודרה בערוץ הראשון לצד ציפי שביט.
בין השנים 1994–1997 התארח בסדרת הטלוויזיה "איצ'ה".
ב-2001 התארח בסדרה "ספי" בה כיכב ספי ריבלין.
בין השנים 2004 עד 2011 גילם את אביו של עודד (עודד פז) בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות".
ב-2007 גילם את משה הריסות בסרטו של יונתן פז "אסקימוסים בגליל".
ב-2008 התארח בסדרת הדרמה של ערוץ 10 "המקום", גילם את אריק.
ב-2012 גילם את פרופסור פוף בסדרת הטלוויזיה "בית ספר למכשפים".
בשנים 2014-2018 שודרו ארבע עונותיה של הסדרה "חברות" בהן השתתף וגילם את רפאל, אביה של נועה (ליטל שוורץ) ובעלה של אתקה (חני נחמיאס)
בשנת 2017 שיחק בסדרות: "מתים לרגע" ב-HOT3, ו"נבסו" ברשת 13. ב-2019 שיחק בסרטו של טומי לנג, "מריונטה".
ב-2020 שיחק את דובה פינקוס בסדרה "סברי מרנן".
רייזר זכה בפרס הדסה ורפאל קלצ'קין לשחקן המצטיין בשנת 1996, ובשנת 2019 זכה בפרס אהרון מסקין לשחקן המצטיין.
בשנת 2023 שיחק בסדרה הקומית "קופה ראשית" בתפקיד לקוח שהוא פרופסור באוניברסיטה העברית.
פעמים רבות דיבב בסרטים וסדרות בתפקיד הקריין, או המספר, למשל ב"הנעלולים", "מסיפורי אבא בונה", "בן המלך והעני" ובהרקולס וסדרת הזוכים המאושרים של וולט דיסני.
דב רייזר נחשב לבכירי המדבבים של חברת וולט דיסני, לפי ספירת הדיבובים שלו, הוא תרם את קולו למעל 60 סרטים ודיבב דמויות שהפכו לחלק מהזיכרון הקולקטיבי של מעריצי דיסני, ביניהם; שעוני ב"היפה והחיה", מר ווטרלוז ב"מפלצות בע"מ".
רייזר השתתף קבוע בתוכניתו של אמנון פאר "לילה חי מאוד" ששודרה בימי חמישי ברשת ב'.
רייזר היה נשוי לחיה, מנחת קבוצות, ממנה התאלמן בשנת 2022. מתגורר ברמת גן.
דב שוורץ (נולד ב-16 באוגוסט 1961) הוא פרופסור למחשבת ישראל, בעבר דיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בר-אילן.
חתן פרס ישראל במחשבת ישראל לשנת ה'תשפ"ג (2023).
נולד וגדל בעיר חיפה כבן יחיד להורים ניצולי שואה.
למד בתיכון בבית הספר יבנה ובבית הספר הריאלי לסירוגין.
היה חבר בתנועת הנוער 'בני עקיבא'.
המשיך לימודיו בישיבת ההסדר כרם ביבנה, שם כתב מספר מאמרים על הגות הרב דוד כהן (הרב הנזיר).
בשנת 1986 החל ללמוד באוניברסיטת בר-אילן.
בשנה השנייה ללימודיו מונה בהתראה קצרה ללמד שלושה קורסים במקום מרצה שחלה.
כארבע שנים לאחר שהחל את לימודיו האקדמיים סיים לכתוב את עבודת הדוקטורט שלו בהדרכת פרופסור אברהם נוריאל בנושא "משנתו הפילוסופית-הדתית של ר' שמואל אבן צרצה".
כיהן בעבר כראש המחלקה לפילוסופיה יהודית בבר-אילן וכדיקן הפקולטה למדעי הרוח.
שוורץ כתב למעלה מ-30 ספרים וכמאתיים מאמרים.
הוא לא נתפס לסגנון או פרק זמן מסוים אלא עוסק במגוון תקופות של מחשבת ישראל, מהוגי ימי הביניים ועד פילוסופיה יהודית מודרנית ופוסט-מודרנית.
תחומי המחקר המרכזיים שלו הם הפילוסופיה היהודית בימי הביניים, הגות הציונות הדתית, חסידות חב"ד ועוד.
חלק מחידושיו עוררו מחלוקת בעת פרסומם אך התקבלו בהמשך בעולם האקדמי.
טענתו כי יש להבין את משנת הרב קוק כחלק מחוג רעיוני הכולל את תלמידיו הקרובים (בנו הרב צבי יהודה, הרב דוד כהן והרב יעקב משה חרל"פ), הייתה מנוגדת לגישה המקובלת באוניברסיטה העברית שטענה כי יש להפריד בין הגות הרב קוק עצמו לבין זו של ממשיכיו.
ככלל, בכתביו, הוא חותר למצוא מכנה רעיוני משותף בין הוגים ותקופות שונות ולהבינם על רקע זה.
בספריו ובמאמריו על הציונות הדתית טוען שוורץ כי כדי להבין לעומק את התנועה, יש להכיר את שורשיה התאולוגיים ואת הוגיה הראשונים.
שוורץ עסק רבות בהגותו של הרב סולובייצ'יק ומשמש כראש הקתדרה להוראת משנתו באוניברסיטת בר-אילן.
שוורץ מתגורר בגבעת שמואל עם אשתו גילה וששת ילדיהם.
תשע"ה: פרס א.מ.ת בחקר מחשבת ישראל (משרד ראש הממשלה וקרן א.מ.ן)
תשס"ד: פרס הכט על ספר בתולדות הציונות: 'אתגר ומשבר בחוג הרב קוק' (מוסד הרצל, אוניברסיטת חיפה)
תשס"ב: פרס על הספר הנבחר בתחום מחשבת ישראל (המרכז ע"ש גורן-גולדשטיין, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע)
תשס"א: פרס על פרסום ספר אקדמי בעל ערך ייחודי: 'סתירה והסתרה בהגות היהודית בימי הביניים' (אוניברסיטת בר-אילן).
תשנ"ט: פרס עמינח על הספר 'אמונה על פרשת דרכים' (קרן מרים ונחמיה עמינח).
תשפ"ג: פרס ישראל במחשבת ישראל לשנת ה'תשפ"ג (2023).
הגות בצל האימה - דמותו, כתביו והגותו של ר' שם טוב אבן שפרוט, עם נ' פרימר, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשנ"ב.
ישן בקנקן חדש - משנתו העיונית של החוג הניאופלטוני במחשבה היהודית במאה הי"ד, הוצאת מוסד ביאליק ויד יצחק בן צבי, ירושלים, תשנ"ז
הרעיון המשיחי בהגות היהודית בימי הביניים, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשנ"ז.
אמונה על פרשת דרכים - בין עיון למעשה בציונות הדתית, סדרת "ארון ספרים יהודי", הוצאת עם עובד, תל אביב, תשנ"ו
ארץ הממשות והדמיון: מעמדה של ארץ ישראל בהגות הציונית הדתית, עם עובד, תל אביב, תשנ"ז
הכוזרי המבואר: פירושו של הרב הנזיר (דוד כהן) לספר הכוזרי (ההדרה ומבוא), ירושלים, תשנ"ז-תשס"ב.
אסטרולוגיה ומגיה בהגות היהודית בימי הביניים, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשנ"ט
הציונות הדתית בין היגיון למשיחיות, ספרית אפקים, עם עובד, תל אביב, תשנ"ט
אמונה ותבונה: דרכי הוויכוח בהגות היהודית בימי הביניים, האוניברסיטה המשודרת, משרד הביטחון, תל אביב, תשס"א
אתגר ומשבר בחוג הרב קוק, ספריית אופקים, עם עובד, תל אביב, תשס"א
Brill, Leiden 2002 (תרגום של "אמונה על פרשת דרכים")
סתירה והסתרה בהגות היהודית בימי הביניים, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשס"ב
הציונות הדתית: תולדות ופרקי אידאולוגיה, האוניברסיטה המשודרת, משרד הביטחון, תל אביב, תשס"ג
קמיעות, סגולות ושכלתנות בהגות היהודית בימי הביניים, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשס"ד
פירוש קדמון לספר הכוזרי: 'חשק שלמה' לר' שלמה בן יהודה מלוניל, מהדורה מדעית, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשס"ז
הגותו הפילוסופית של הרב סולובייצ'יק: (א) איש ההלכה: דת או הלכה?, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשס"ח
הגותו הפילוסופית של הרב סולובייצ'יק: (ב) מחקר התודעה לתיאור אשיות הקיום, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשס"ח
פירוש קדמון על יסוד מורא: פירושו של ר' מרדכי כומטינו על יסוד מורא, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תש"ע
מחשבת חב"ד מראשית ועד אחרית, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשע"א
כינור נשמתי: המוזיקה בהגות היהודית, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשע"ג 2013.
הגותו הפילוסופית של הרב סולובייצ'יק: (ג) התפילה כחוויה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשע"ו 2015
פירוש קדמון על מורה הנבוכים: ביאורו של ר' מרדכי בן אליעזר כומטינו למורה הנבוכים לרמב"ם (עם אסתי אייזנמן), הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשע"ז 2016
רחק וקרוב: הגות יהודית בביזנטיון בשלהי ימי הביניים, הוצאת מאגנס, 2016
הוגים קוראים - הוגים יהודים במאה העשרים מתמודדים עם המסורת, הוצאת כרמל, 2016
דילוג אל האור - מושגי יסוד בהגות חב"ד, הוצאת תבונות, אלון שבות, 2017
(עם אבי שגיא), מריאליזם למשיחיות - הציונות הדתית ומלחמת ששת הימים, הוצאת כרמל, 2017
פרשנות, דרשנות ושכלתנות: מבחר מכתבי ר' שם טוב אבן שפרוט, הוצאת אדרא, 2017
מאבק הפרדיגמות - בין תאולוגיה ופילוסופיה בהגות היהודית בימי הביניים, הוצאת מאגנס, 2018
מאחדות לריבוי - סיפורה של התודעה הציונית הדתית, מוסד ביאליק, 2018
(עם אבי שגיא), התמימות השנייה - עולמו הרוחני של אליעזר שביד, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2018
מנהיגות רוחנית בדור תהפוכות - דמותו וכתביו של הרב יוסף דב הלוי סולובייצ'יק (ערך עם אפרים קנרפוגל), אורים, 2018
על חבל דק - דמוקרטיה וערכיה בהגות הציונית הדתית, הוצאת כרמל, 2018
(עם אבי שגיא), בין שמים לארץ - עולמו של הרב חיים דוד הלוי, הוצאת כרמל, 2018
(עם אבי שגיא), נאמנות ביקורתית; עולמו והגותו של דוד הרטמן, הוצאת כרמל, 2018
מפגשים - פרקים באסתטיקה יהודית, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2019
בריאה, תורה, צדיקות, גאולה: מקורות והשפעות בחסידות, הוצאת אדרא, 2019
תבונה נגד עצמה: תבניות ודפוסים בהגותו של מהר"ל מפראג, הוצאת אדרא, 2019
(עם אבי שגיא), מחויבות יהודית רב-תרבותית - הגותו של אליעזר גולדמן, הוצאת כרמל, 2020
מטכניקה לתודעה - התגבשות הכתיבה הרב ממדית מר' שלמה אבן גבירול ועד לרמב"ם, הוצאת אדרא, 2020
(עם אשר כהן), מרוממות לחרדה - הציונות הדתית בעשור הראשון של המדינה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2020
(עם עטרה איזקסון), מוזיקה, יהדות, ישראליות ואנחנו: מסע של זהות, הוצאת כרמל, 2020
הגותו הפילוסופית של הרב סולובייצ'יק: (ד) במבט מפויס: עיונים בהגות המאוחרת, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2022
(עם אבי שגיא), ממציאות לשפה: הציונות הדתית ומלחמת יום הכיפורים, הוצאת כרמל, 2022
גבולות: פרקים באסתטיקה ציונית דתית, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2022
על השתיקה, הוצאת אדרא, 2023
(עם אבי שגיא), אימת הרוע: מתאוריה למחויבות מוסרית - השואה כאתגר בהגות הדתית, הוצאת כרמל, 2024
מאופל לבהירות - תורת הבריאה בכתבי אבות החסידות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2024
הציונות הדתית - מאין ולאן, הוצאת אדרא, 2024.
הגותו הפילוסופית של הרב סולובייצ'יק: (ה) מנהיגות, ספרות, לאומיות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2025.
(עם אבי שגיא), קהילה מהפכנית בעולמה של מסורת: לדרכו של מכון שלום הרטמן, הוצאת אדרא, 2025.
(עם אבי שגיא), מאה שנות ציונות דתית (3 כרכים), הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ג 2003
אוניברסיטת בר-אילן - מרעיון למעש (2 כרכים), הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ו 2006 (; )
כתב העת ציונות דתית - היסטוריה, רעיון, חברה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
נכון ל-2025 יצאו לאור שלושה-עשר (13) גליונות.
דב שיאון (18 באוקטובר 1920 – 22 במרץ 2003) היה תת-אלוף בצה"ל, שימש דובר צה"ל וראש הוועדה המשותפת לישראל ומצרים לאכיפת הסכם השלום בין המדינות.
נולד בשם דב שטייגר ב-1920 באוז'הורוד שבטרנסקרפטיה, אז בצ'כוסלובקיה.
בגיל 20 עלה לארץ ישראל, התנדב לארגון "ההגנה", ובמלחמת העולם השנייה שירת בצבא הבריטי.
במלחמת העצמאות השתייך לחטיבת עציוני, ולחם עמהּ בקרבות בירושלים.
לאחר המלחמה סיים את קורס הקצינים הראשון שנערך בצה"ל.
ב-1951 יצא לשנת לימודים באנגליה, ואחר כך מילא תפקידי מטה והדרכה.
במלחמת סיני שירת במטה חטיבת הצנחנים בפיקודו של אריק שרון.
ב-1959 יצא שיאון לשליחות מטעם משרד החוץ בשגרירות ישראל בלונדון, תפקיד שבו כיהן עד 1963. לאחר שובו ארצה למד במכללה לביטחון לאומי ושירת בהּ כמדריך.
במלחמת ששת הימים הצטרף למטה אוגדה 38 בפיקודו של שרון.
באוגוסט 1967 מונה כקצין הקישור לכוחות האו"ם.
בספטמבר 1968 מונה לנספח צבאי במערב אירופה שמקום מושבו בצרפת.
בסוף 1972 מונה לעוזר ראש אגף התכנון.
לאחר מלחמת יום הכיפורים שימש עוזרו של אהרן יריב בדיוני הפרדת הכוחות עם מצרים בק"מ ה-101 והיה סגנו של מוטה גור במשלחת הישראלית לוועידת ז'נבה (1973).
שיאון התמנה לדובר צה"ל ביוני 1974 לאחר שקודמו בתפקיד אפרים פורן נקרא לשמש המזכיר הצבאי של ראש הממשלה הטרי יצחק רבין.
ב-1976 מונה לעמוד בראש צוות ההקמה של המכללה לביטחון לאומי, לאחר שזו נסגרה ב-1967 והוחלט להקים אותה מחדש.
במרץ 1979 פרש מצה"ל והתמנה למנהל מרכז המחקר והתכנון במשרד החוץ, אולם מיד התבקש לחזור לצה"ל ומונה כנציג ישראל בוועדה המשותפת ליישום הסכם השלום בין ישראל למצרים.
שיאון שימש בתפקיד עד 1984. בתחילת 1985 מונה למפקד יחידת הקישור לכוחות זרים של צה"ל, שהוקמה באותה עת, והשתתף בשיחות עם מצרים לפתרון המחלוקת לגבי טאבה.
השתחרר ב-1986 ומונה לעמוד בראש צוות ההקמה של מכללה להכשרת דיפלומטים במשרד החוץ.
שיאון נפטר ב-2003 לאחר שסבל שנים ארוכות ממחלת פרקינסון.
שיאון היה נשוי ליעל דיין, שאותה הכיר בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים כששירתה באוגדת שרון.
חתונתם נערכה ב-23 ביולי 1967, כחודש לאחר תום המלחמה בבית אביה משה דיין, ובאותו אירוע נישאו גם אהרונה ואסי דיין.
את החופה ערך הרב הצבאי הראשי שלמה גורן, בין אורחי החתונה היו דוד בן-גוריון, אריאל שרון ועזר ויצמן.
המלחמה נגד הלגיון הערבי בתש"ח - מחקר
שיאון כתב בשנות ה-50 את ה"תיאור היסודי והמפורט ביותר של המלחמה נגד הלגיון הערבי במלחמת העצמאות".
דב שפי (נולד ב-31 במרץ 1933) היה הפרקליט הצבאי הראשי בדרגת תת-אלוף וכיום הוא מרצה בדיני ביטחון, דיני צבא ודיני מלחמה באוניברסיטת בר-אילן.
דב שפי נולד בתל אביב בשם דב שפיצן, בנם של אברהם שפיצן וחיה לבית סובול.
ב-1956 סיים שפי לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים אותם עשה במסגרת העתודה האקדמית.
שירת כקצין ת"ש בחטיבת גולני, ובענף גמלאות באכ"א.
ב-1959 הוצב לראשונה בפרקליטות הצבאית, שירת כתובע צבאי בפרקליטות דרום, כתובע תעבורה, עוזרו של מאיר שמגר שכיהן כראש ענף יעח"ק וממלא מקום פרקליט צבאי ראשי.
לאחר מכן שימש ראש מדור הדרכה.
במהלך מלחמת ששת הימים מונה ליועץ המשפטי לאזור יהודה והשומרון הראשון.
שימש עוזר למתאם הפעולות בשטחים וחבר המשלחת הישראלית לאו"ם.
ביוני 1979 מונה לפרקליט הצבאי הראשי של צה"ל והעולה לדרגת תת-אלוף, שירת בתפקיד עד 1984. כיהן בתפקיד היועץ המשפטי למערכת הביטחון בשנים 1988 - 1994, ובתפקיד ציר המייצג את נושאי שיתוף הפעולה של מערכת הביטחון עם ארצות הברית בשגרירות ישראל בוושינגטון משנת 1994 עד 1998.
שימש חבר משלחות ישראל לשיחות השלום עם מצרים בשנת 1979 בקהיר, בראשות השרים שמואל תמיר ויוסף בורג, ובשנת 1991 עם הירדנים והפלסטינים במדריד ובוושינגטון.
השתתף כחבר משלחת ישראל לשתי ועידות בינלאומיות של הצלב האדום בשנים 1969 באיסטנבול וב-1981 בפיליפינים, כחבר משלחת ישראל לארגון האומות המאוחדות בשנת 1976. נשלח על ידי משרדי החוץ והביטחון וכן הוזמן להרצות ולהשתתף בוועידות בארצות הברית, אנגליה, ישראל, גרמניה, ז'נבה, ספרד ובלגיה על המשפט הצבאי בישראל ובשטחים.
כתב מאמרים רבים בתחום דיני הצבא ודיני המלחמה.
בנו, חגי שפי, נהרג בפיגועי הטרור ב-11 בספטמבר 2001, כאשר שהה במגדלי התאומים.
דב רַפֶּל (כ"ב בתשרי ה'תרע"ז, 19 באוקטובר 1916 – כ"ח בכסלו ה'תשס"ד, 23 בדצמבר 2003) היה פרופסור ורב, חוקר נודע בפילוסופיה של החינוך, של תולדות עם ישראל ומחשבת ישראל.
הוסמך לרבנות בבית הספר תחכמוני בעירו, ולמד אצל ההיסטוריון מאיר בלבן.
בשנת 1936, בגיל 20, עלה לארץ ישראל, ולבניו הסביר זאת יותר מ-60 שנים מאוחר יותר: בעקבות כך החביא את תעודת ההסמכה שלו, ופנה ללמוד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך לימודיו שם, קיבל שלוש מלגות הצטיינות מהן התקיים עד תום הלימודים, ולאחר מכן החל ללמד ב"בית צעירות מזרחי" בירושלים, שם הפכה אחת התלמידות לאשתו לעתיד – פנינה (פאולה) שטייגר, להם נולדו חמישה ילדים, ביניהם יואל רפל ונחמיה רפל.
בהמשך הוא לימד בבתי הספר מקוה ישראל ו"מוריה" בתל אביב-יפו.
ב-1946 עבר לגור בקבוצת יבנה, שם ייסד את ישיבת כרם ביבנה ואת המכללה למורים שבגבעת ושינגטון – אותה ניהל במשך שנים רבות, וכן לימד בישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים.
כן שימש במשך כ-30 שנים מרצה באוניברסיטת בר-אילן, בתחילה לפילוסופיה ובהמשך לפילוסופיה של החינוך, והקים בה את המחלקה ללימודי יסוד ביהדות, כמו כן הרצה באוניברסיטאות נוספות בעולם.
בחייו פרסם כ-200 מאמרים מדעיים, וכ-20 ספרים, ביניהם יסודיים בתחומם, כמו "הוויכוח על הפלפול" ו"שבע החכמות".
נפטר בקבוצת יבנה ב-23 בדצמבר 2003.
"טעמי המצוות: ילקוט דברי ראשונים ואחרונים", תש"ז
"הנבואה: באספקלריה של המחשבה היהודית מימי המקרא ועד ימינו", תשל"א
"משנתו הפילוסופית של הרמב"ם – מבחר פרקים", תשל"ו
"המשפחה היהודית כגורם מחנך", תשל"ז
"פילוסופיה של החינוך: דו-שיח פילוסופי", עם יוסף אגסי, האוניברסיטה המשודרת, תשל"ט 1979
"הוויכוח על הפלפול", הוצאת דביר, תש"ם 1979
"תרגום אונקלוס כפירוש לתורה", ספריית הילל בן חיים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ה 1985
"שבע החכמות: הוויכוח על לימודי חול בספרות החינוך היהודית עד ראשית ההשכלה", תש"ן
"רש"י – תמונת עולמו היהודית", תשנ"ה
"הרמב"ם כמחנך", מכללת ליפשיץ, תשנ"ח
"פתחי שערים: עיונים ומחקרים על נושא התפילה", ידיעות ספרים, 2001
דב רמלר (נולד ב-6 באוגוסט 1956) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בשנות השבעים והשמונים בהפועל פתח תקווה, הפועל תל אביב והפועל באר שבע.
רמלר נולד למשפחה ממוצא פולני אשר עלתה לישראל בשנת 1950 ושוכנה במעברה בלוד.
בהמשך עברה המשפחה להתגורר בפתח תקווה.
רמלר החל לשחק כדורגל במחלקת הילדים של מכבי פתח תקווה בעמדת השוער, ובהמשך עבר במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה שם הוסב לעמדת החלוץ.
רמלר לבוגרים בשנת 1973, כשהיה בן 17. את הופעתו הראשונה במדי הקבוצה הבוגרת ערך רמלר במשחק גביע מול מכבי לזרוס חולון בגביע, שנערך מספר ימים לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים, וכבש בו שער בכורה.
באותה עונה כבש רמלר שני שערים בליגה ושני שערים בגביע.
קבוצתו, הפועל פתח תקווה, הגיעה עד לגמר הגביע, שם הפסידה בהארכה להפועל חיפה.
בעונה הבאה כבש רמלר חמישה שערים, שנה לאחר מכן, בעונת 1975/1976, ירדה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה השנייה.
רמלר שיחק עם הקבוצה שלוש עונות בליגת המשנה, עד לעלייתה בעונת 1978/1979 כשרמלר כובש שבעה שערים.
בעונת 1979/1980 הבקיע רמלר שער ניצחון לרשת הפועל באר שבע וסייע להישארות קבוצתו בליגה.
בעונה הבאה רמלר הבקיע שני שערים, כולל שער שוויון במשחק מול הפועל תל אביב שהסתיים בתיקו 3–3.
בעונת 1981/1982, עקב חולשת קבוצתו, החתימה הפועל תל אביב את רמלר בשורותיה.
כבר במשחקו הראשון בקבוצה כבש צמד שערים, מול אדמירה ואקר במסגרת גביע האינטרטוטו.
בשנת 1983 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, לאחר ניצחון 3–2 בדרבי מול מכבי תל אביב במשחק הגמר.
רמלר שיחק במדי הפועל תל אביב שנתיים וחצי, במהלכן כבש 11 שערים בליגה ובסך הכל 17 שערים בכל המסגרות.
לאחר מכן עבר להפועל באר שבע.
בהמשך שיחק בבית"ר תל אביב, הפועל באר שבע בקדנציה נוספת, מכבי יבנה והפועל אשדוד.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל ערך רמלר ב-18 באפריל 1978, במשחק ידידות מול נבחרת הולנד.
עד שנת 1983 ערך בסך הכל 3 הופעות במדי הנבחרת.
בשנת 1989 החל רמלר את קריירת האימון שלו כמאמן מכבי לזרוס חולון.
רמלר המשיך באימון בליגות הנמוכות בהן אימן את מכבי קריית מלאכי, מכבי רמת עמידר, הפועל אשדוד והכח רמת גן.
לאחר מכן התקדם לאימון בליגה הראשונה ואימן בבית"ר תל אביב ובמכבי פתח תקווה.
באמצע עונת 1993/1994 חתם בקבוצת נעוריו, הפועל פתח תקווה, כשהוא מחליף את המאמן משה מאירי שהתפטר.
כעבור שלושה שבועות בלבד הלך רמלר בעקבות מאירי והתפטר גם הוא, בעקבות סכסוך עם המנג'ר גיא לוי.
לאחר מכן ב-1997 אימן גם ביריבה העירונית מכבי פתח תקווה לתקופה קצרה.
בעונת 2002/2003 חזר רמלר להפועל פתח תקווה, הפעם על תקן מנהל מקצועי במחלקת הנוער, אך בעקבות התערבות של גורמים שנויים במחלוקת מכיוון ההנהלה עזב גם הפעם עוד לפני סיום העונה.
בהמשך עבד כמנהל בכיר בחברה תעשייתית.
רמלר מתגורר באורנית, והוא מנהל בכיר בתחום הטקסטיל של שירותי בריאות כללית.
דב קנוהל (14 בספטמבר 1911 – 6 ביולי 1988) היה מראשוני קבוצת אברהם וממקימי כפר עציון.
היה מלוחמי כפר עציון במלחמת העצמאות.
עסק בתיעוד מורשת כפר עציון ושימורה.
ספרו "גוש עציון במלחמתו" הוא הספר המקיף ביותר על תולדות מערכת גוש עציון במלחמת העצמאות.
נולד בעיר בז'ז'ני בגליציה בכ"ב באלול תרע"א (1911) למרדכי וגולדה (טויבר).
בית הוריו היה בית חסידי שהשתייך לחסידות צ'ורטקוב.
את פעילותו הציונית התחיל ב-1929 בפעילות למען הקרן קיימת לישראל ולמען תחיית השפה העברית.
היה ממקימי סניף המזרחי וסניף בני עקיבא בעירו, שם הכיר את אשתו שושנה.
היה ממארגני קבוצת ההכשרה "קבוצת אברהם" שנקראה כך לכבודו של הרב אברהם יצחק קוק.
בחשוון 1933 עלה לארץ ישראל יחד עם חברים נוספים מ"קבוצת אברהם".
תחילה ישב ברחובות ולאחר מכן בכפר פינס.
קנוהל היה חבר בהנהלה הארצית של בני עקיבא ובמוסדות שונים של הפועל המזרחי והקיבוץ הדתי.
בין השנים 1935–1937 שהה בגליציה לצורך ארגון קבוצות הכשרה וביסוס תנועת בני עקיבא באזור.
בסמינריון ההדרכה השני של תנועת בני עקיבא עורר את הדיון בצורך להקמת מסגרות תורניות לנוער.
הוא סבר שעל הנוער ללכת ללמוד בישיבות קודם שיצא להגשמה בקיבוץ או במושב.
דברים אלו עוררו הדים וגרמו להתארגנותם של חוגים תורניים בסניפי בני עקיבא ולהקמת ישיבת כפר הרוא"ה.
בראשית שנות ה-40 הוא היה חבר סיעת "התנועה החקלאית" של הפועל המזרחי.
ב-1943 היה ממייסדי כפר עציון.
בימי מלחמת העולם השנייה התנדב לבריגדה היהודית על אף שכבר היה נשוי ואב לבת.
במסגרת זו היה אחראי לגיבוש המתנדבים הדתיים ולהקמת "ארגון החיילים הדתיים" בבריגדה.
לאחר סיום המלחמה נשאר תקופה נוספת באירופה וסייע בהקמת סניפי בני עקיבא, גיבוש קבוצות הכשרה והדרכת גרעיני נוער דתיים.
את חלקם של החיילים הדתיים בבריגדה היהודית תיעד בספר בהתנדב עם.
ב-1946 חזר למשפחתו בכפר עציון.
במלחמת העצמאות השתתף בקרבות שפרצו מיד אחרי החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר.
הוא נפצע בקרב מפגיעת כדור בכ"ה בניסן תש"ח.
הניסיונות לפנותו לא עלו יפה, והוא נשאר ללא טיפול מתאים עד לפינויו כעבור עשרה ימים למשואות יצחק יחד עם פצועים נוספים.
בזכות פינוי זה ניצל קנוהל מהטבח במגיני כפר עציון.
נפילת כפר עציון ונפילת רוב אנשיו בקרב היוו עבורו שבר כפול.
נוסף על הכאב הגדול על חורבן כפר עציון ונפילת חברים כה רבים, הרי כל המפעל שהחל בו, בגיבוש הגרעין של "קבוצת-אברהם" התמוטט לנגד עיניו.
אך הוא קיבל עליו את הדין.
לימים תיאר את אותן שעות:
בהמשך הלך לשבי הירדני יחד עם אנשי משואות יצחק ושאר מגיני הגוש שנותרו בחיים.
בשבי הירדני הוא שהה תשעה חודשים, במהלכן נותח בידו.
בנו אלישיב נולד בעת השהות בשבי, ומכאן שמו.
אחר חזרתו מהשבי התגורר בגבעת עלייה, ועבד במשרד הדתות בהקמת המועצות הדתיות.
תשע עשרה שנה אחר כך חזר יחד עם חבריו מכפר עציון והיה שותף להקמת גוש עציון מחדש.
בביקורם הראשון אחר המלחמה אמר:
באחרית ימיו התגורר קנוהל באלון שבות והמשיך לעסוק בטיפוח הזיכרון של גוש עציון ובשימורו.
בשנת 1982 קיבל את "פרס שפירא" על פועלו.
נפטר בכ"א בתמוז תשמ"ח (1988), ונקבר בכפר עציון.
דב קנוהל הוא אביהם של אורה רוטנברג, הילדה הגדולה מבין 'ילדי כפר עציון' (נולדה ב-12 בדצמבר 1939), פרופסור ישראל קנוהל והרב אלישיב קנוהל, ז"ל, רבה לשעבר של כפר עציון.
קנוהל הקים את ארכיון כפר עציון ועמד בראשו.
את מלאכת התיעוד החל עוד בשבי, כאשר חלק מהעדויות נרשמות על קופסאות של סיגריות, בהיעדר נייר.
כיום עומדת בראש המכון בתו, אורה רוטנברג.
ב-1954 הוציא לאור את ספרו "גוש עציון במלחמתו", שהוא הספר המקיף ביותר על תולדות מערכת גוש עציון.
הספר תורגם לאנגלית ויצא בכמה מהדורות בשתי השפות.
בשנת 2009 יצאה מהדורה חדשה בתוספת מפתחות.
מאז הופעת הספר נחקרה פרשת גוש עציון שוב ושוב, ורבות נכתב עליה, אך עדיין זהו ספר היסוד לכל המתעניין בתולדות הגוש.
הספר הפך לספר קאנוני בין יוצאי הגוש ובקרב דור מסוים של בני הציונות הדתית בכלל.
על פי ספרה של עמיה ליבליך "ילדי כפר עציון" - ספרו של קנוהל היה "התנ"ך השני של ילדי כפר עציון", יחד עם זכרונות ההורים יצר זיכרון קולקטיבי חזק בקרב ילדי הדור השני של כפר עציון.
לדברי חנן פורת, הספר נקרא בשקיקה על ידי ילדי הדור השני, ויצר בהם תודעת שליחות עמוקה, שהביאה בסופו של דבר לחזרתם לגוש עציון.
האלוף גרשון הכהן סיפר כי זהו הספר הראשון שקרא בתור ילד בגיל 7, והוא הטביע בו רשמים עזים.
בהתנדב עם - מתנדבים דתיים במלחמת העולם השנייה, איגוד החיילים המשוחררים בישראל ומורשת, הוצאת ספרים בע"מ, תל אביב, תשמ"ט -1989. הספר כולל למעלה מ-200 מכתבים וכתבות של החיילים כפי שנכתבו במועד התרחשותם ומהווה מקור מידע מקיף על הפעולות של הבריגדה היהודית.
גוש עציון במלחמתו - הספר המקיף ביותר על תולדות מערכת גוש עציון.
ההוצאות הראשונות יצאו לאור על ידי הוצאת הסתדרות הציונית, מהדורה ראשונה תשי"ד ומהדורה שנייה תשי"ז.
מהדורה מחודשת יצא לאור על ידי בית ספר שדה כפר עציון בשנת תשס"ט 2009.
הרב דב (ברל) שוורצמן (כ"ב באלול תרפ"א, 25 בספטמבר 1921 – י' בחשוון תשע"ב, 7 בנובמבר 2011) היה ראש ישיבת בית התלמוד בירושלים.
נולד בעיר נבל שברוסיה לרב יהושע זאב שוורצמן.
אמו הייתה בת למשפחת היצחקי, חסידי חב"ד.
בילדותו למד ב"חדר" של חסידי חב"ד שפעל במחתרת.
בתחילת שנת תר"צ, בהיותו כבן שמונה, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והיא התיישבה בתל אביב.
אביו שימש כרב בתל אביב, ולמחייתם היו בבעלות המשפחה פרדסי אתרוגים בחיבת ציון.
בשנת תרצ"ג, לפני הגיעו לגיל בר מצווה, נכנס ללמוד בישיבת חברון בירושלים.
בלימודיו בישיבה נחשב לעילוי והתבלט בהתמדתו.
לאחר מלחמת העולם השנייה הגיע לביקור בארץ ישראל הרב אהרן קוטלר, ראש ישיבת לייקווד, שחיפש חתן לבתו.
מעמדו של הרב קוטלר בעולם התורה משך אליו בחורי ישיבה רבים ששוחחו עמו בדברי תורה.
שמו של הבחור דב שוורצמן הגיע לאוזניו, וכשהתברר לו שהוא לא נמנה עם הבאים אליו נסע הרב קוטלר לפגוש בו בישיבה.
לאחר ששוחח עמו בדברי תורה והתפעל מגאונותו בחר בו כחתן לבתו היחידה, שרה.
בשנת תש"ו נערכו הנישואים בארצות הברית.
לאחר נישואיו נשאר הרב שוורצמן להתגורר בסמיכות לישיבת לייקווד ומסר 'חבורות' (שיעורים) לתלמידיה.
בשנים תשי"א-תשי"ב כיהן כר"מ בישיבת רבנו חיים ברלין.
לאחר מכן ייסד, יחד עם הרב שמואל קמנצקי, את ישיבת פילדלפיה, ומסר בה שיעורים במשך מספר שנים.
באמצע שנות ה-60 שב לישראל.
עם בואו הוזמן על ידי הרב יעקב אדלשטיין לשמש כר"מ בישיבת השרון.
כעבור שנה פרש וייסד את ישיבת בית התלמוד בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים, שכללה רשת של ישיבה גדולה, ישיבה קטנה וכולל אברכים.
ביסוד ישיבתו הסתייע ברב משה שפירא.
הרב שוורצמן עמד בראשות הישיבה במשך עשרות שנים והעמיד תלמידים רבים.
בתחילת שנות ה-70 הוקמה בתחומי ישיבתו מסגרת תורנית לחוזרים בתשובה בשם "שמע ישראל".
לימים היא נפרדה לכמה ישיבות, ובראשן ישיבת אור שמח, שהוא עמד בנשיאותה ומסר בה שיעורים.
עסק גם בספרות המחשבה ונחשב בקי ובר-סמכא בספרי המהר"ל.
נפטר בי' בחשוון ונקבר למחרת בבית הקברות בהר הזיתים, שם קבורים אביו וסבו.
לאחר פטירתו יצאו לאור שיעוריו על מסכת כתובות, סוכה, פסחים, גיטין, נדרים, בבא קמא, בבא בתרא ומכות.
כמו כן יצאה לאור סדרת מאמרי רבי דב שוורצמן (מאמרים שהשמיע בישיבת בית התלמוד) על סדר חומשי התורה (ה' כרכים), בעריכת הרב גד ארלנגר.
היה נשוי בנישואים ראשונים לשרה פעשא, בתו של הרב אהרן קוטלר, ראש ישיבת לייקווד.
הרב יעקב אליעזר - חתנו של הרב שלמה וולבה וראש ישיבת לייקווד-ארץ ישראל בירושלים
הרב זבולון - ראש כולל בישיבת עץ חיים
הרב איסר זלמן - חתנו של הרב דוב לנדו.
מכהן כראש כולל עטרת שלמה במודיעין עילית.
שלוה דבורה, נשואה לרב ירוחם אולשין - מראשי ישיבת לייקווד
אטה, נשואה לרב ישראל ניומאן - מראשי ישיבת לייקווד
מרים, נשואה לרב אברהם יורקנסקי - מראשי ישיבת לייקווד
בנישואים שניים היה נשוי ליהודית, בתו של עו"ד מתייה (מאיר) מולר מפריז, שהיה יושב-ראש ועד ההצלה של אגודת ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה.
רבקה, נשואה לרב יוסף שטרסר, ראש כולל בית התלמוד
תמר, נשואה לרב יאיר בק – ר"מ בישיבת נתיבות יעקב של הרב אברהם סטפנסקי
אסנת, נשואה לרב דוד ברונר – מנהל עמותת בית התלמוד
אפרת, נשואה לרב גבריאל שנברגר – ראש כולל בית התלמוד
הדסה, נשואה לרב דוד סלושץ – ראש הישיבה התיכונית-חרדית דובר טוב בירושלים וראש כולל בגבעת זאב.
דב קוֹלֶר (Koller; 28 ביולי 1925 – 29 באפריל 2007) היה מבכירי הבוטנאים בישראל, פרופסור לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קולר נולד בתל אביב, בנו של המחנך ד"ר אלכסנדר קולר.
בגיל 16 סיים את לימודיו בגימנסיה והחל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
אולם, הוא הפסיק את לימודיו והתנדב לחיל האוויר הבריטי, ושירת ביחידת חיפוש והצלה במצרים במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך שירותו סייע להבריח נשק וציוד לארגון "ההגנה".
לאחר המלחמה שב קולר לאוניברסיטה העברית.
הוא קיבל ממנה תואר שני ב-1951, ותואר דוקטור בביולוגיה בשנת 1954 על עבודה שנושאה "מנגנוני הכוונת נביטה בזרעי מדבר", בהדרכת פרופ' מיכאל אבן-ארי.
קולר המשיך לעבוד כעמית מחקר עם אבן-ארי גם לאחר קבלת התואר, והשתתף איתו בניהול מחלקת הפיזיולוגיה של צמחי המדבר שעסקה בחקר צמחי הנגב בחווה ליד שבטה.
קולר חקר את השיטות החקלאיות של הנבטים ואת הדרכים שבהן הם הצליחו לקיים חקלאות באזורים צחיחים.
בשנים 1957–1959 היה עמית מחקר במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) שבפסדינה, עם מלגות מטעם קרנות רוקפלר ואירהרט.
קולר השתתף עם פרופ' אלכסנדרה פוליאקוב-מייבר ואברהם מקס מאיר בכתיבת הספר "פיזיולוגיה של הצמח" (תל אביב: עם עובד ודביר, תש"ך 1959).
בשנת 1960 התמנה כמרצה באוניברסיטה העברית.