tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר המשתה: רומאן / יוקיו מישימה (תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ד 1983)
רחוב ושמו ממילא / אביגדור דגן (תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ד 1984)
אביבה איינהורן היא נגנית ומנצחת ישראלית צרפתית זוכת פרסים.
האישה הראשונה שניצחה על תזמורות בישראל.
איינהורן נולדה באנטוורפן, בלגיה ב-21 במאי 1929).
ויש לה עוד שני אחים ושתי אחיות.
בגיל ארבע וחצי החלה לנגן בפסנתר וניכר היה שהיא פסנתרנית מוכשרת, וכבר בגיל 5 החלה להופיע בקונצרטים.
בעקבות מלחמת העולם השנייה, נאלצה להפסיק את לימודיה.
לאחר המלחמה, המשפחה הגיעה לפריז.
בשנת 1946 עלתה עם משפחתה לארץ.
היא למדה פסנתר אצל אליהו רודיאקוב והפסנתרן פרופסור ליאו קסטנברג
ולמדה קומפוזיציה וניצוח אצל פאול בן-חיים.
בהמלצתו של בן חיים, בשנת 1950 נסעה לקונסרבטוריון בפריס ללמוד ניצוח, ולמדה שם שש שנים.
במהלך שהותה בפריז היא גרה אצל אחיה שלמד רפואה, וסיימה שם את לימודי התיכון.
בשנת 1956 זכתה בפרס ראשון בתחרות בינלאומית בצרפת למנצחים צעירים בעיר בזאנסון.
איינהורן זכתה בפרסים למרות הערות מצד שופטים שלא כדאי לתת לנשים פרס בתחום הניצוח כיוון שהן לא תשארנה במקצוע ואין להן אופק מקצועי, ברגע שיקימו משפחה.
באיטליה היא קיבלה מלגה וניצחה שם על התזמורת הפילהרמונית של פירנצה.
איינהורן גם למדה בטנגלווד בארצות הברית וניצחה על האופרה "זאידה" של מוצארט.
בשובה לצרפת ניצחה על תזמורת הרדיו של מונטה קרלו
בשנת 1958 זכתה בפרס ראשון בתחרות ניצוח בצרפת, האישה המתמודדת היחידה מול תשעה גברים.
התחרות הייתה מורכבת מארבעה שלבים: ניצוח על היצירה "הים" מאת קלוד דביסי, גילוי שגיאות של נגנים בתזמורת, ניצוח על הסוף של "קונצ'רטו לפסנתר" של ללו (?) וניצוח על יצירה שניתנה להם ללא שם, רבע שעה לפני התחרות.
למרות זכייתה בפרס הראשון איינהורן לא הצליחה להשתלב בארץ בעיסוק בניצוח, שהיה באותו זמן מקצוע שנחשב מאוד גברי, ועבדה כפקידה טכנית במוסד למוזיקה.
בשנת 1959 הייתה איינהורן העוזרת של המנצח הצרפתי ז'אן פורנה , וכמו כן ניצחה על קונצרטים בארץ
בהמשך למדה תחת מנהל רדיו הילברסום, ואן-קמפן.
במשך תקופה איינהורן הייתה המנצחת היחידה בישראל, עד ששושנה ברל עלתה מאורוגוואי.
איינהורן הובילה וניצחה על קונצרטים באיטליה, הולנד וביוגוסלביה, למרות קשיים לעיתים ממארגני הקונצרטים שהתקשו לקבל מנצחת אישה רווקה.
הציפיות לגבי איינהורן היו על רקע היחס הכללי לנשים שפיתחו קריירה במקצועות של גברים.
גם אחרי שהצלחתה בתפקיד זה הייתה ניכרת, ניצוח על תזמורת המשיך להיות תפקיד גברי במשך שנים רבות.
איינהורן לא הצליחה להתקדם בארץ מבחינה מקצועית בתחום הניצוח ועברה לצרפת.
היא הוזמנתה לנצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית ותזמורת קול ישראל רק לאחר שניצחה בחו"ל וגם זה בהפרשי זמן ניכרים.
בצרפת היא ניצחה על קונצרטים וגם הופיעה בטלוויזיה.
בשנת 1991, פסקול הסרט הצרפתי Jealousy, הכיל קטעים מהאופרה דון ג'ובאני של מוצרט בניצוחה של איינהורן.
בשנת 1992, איינהורן ניצחה על התזמורת הקאמרית האנגלית להקלטת תקליט של יצירות קלוד דביסי, אריק סאטי, אלבר רוסל.
איינהורן נפטרה ב-7 באפריל 2015, בגיל 85.
אביב סלם (נולד ב-18 בנובמבר 1999) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן השמאלי במכבי פתח תקווה מליגת העל.
סלם גדל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה.
בגיל 17 עבר לקבוצת הנוער של מכבי הרצליה ובעונת 2018/2019 עלה לקבוצה הבוגרת של הקבוצה.
את עונת 2019/2020 החל ברמת השרון ובינואר 2020 חזר להרצליה.
בעונת 2020/2021 עבר להפועל פתח תקווה שם שיחק שתי עונות, ברובן היה שחקן הרכב.
בשנת 2022 עבר לשחק בבני יהודה מהליגה הלאומית, בה רשם 32 משחקי ליגה וכבש שער אחד.
ב-30 במאי 2023, הודיעה הפועל תל אביב על סלם כרכש הראשון שלה לאותה עונה בה חתם לעונה אחת.
הוא לא הצליח להטביע חותם ובחלון ההעברות של ינואר עבר למכבי פתח תקווה.
אביבה ברגר (11 בפברואר 1947 – 3 ביולי 2023) הייתה אשת חינוך, פסלת וציירת ישראלית.
היא הייתה מורה לאנגלית בבית הספר בית חינוך תיכון עירוני ג' בירושלים.
היא ניהלה את חטיבת הביניים "השלום" במבשרת ציון משנת 1988.
בשנת 2000 פרשה, והחלה לפסל באבן, שיש וברונזה ולצייר בצבעי שמן ובאקוורל.
חלתה בסרטן, דבר שדרבן אותה להמשיך ליצור.
לאחר כ-5 שנים הבריאה מהמחלה.
ב-2009 יזמה את הסימפוזיון פיסול באבן הראשון במודיעין.
ביוני 2011 השתתפה בביאנלה בוונציה, איטליה, וביולי אותה שנה בסימפוזיון פיסול בצ'כיה.
היא השתתפה בכ-60 תערוכות קבוצתיות בארץ ובחו"ל והציגה ב-15 תערוכות יחיד בישראל.
פסליה הסביבתיים מוצבים ביפו, מודיעין, קיסריה, ברוצ'סטר, ארצות הברית ובאוספים פרטיים רבים.
ברגר זכתה במדליה בקאן, צרפת.
בעבר הייתה נשואה ליהושע ברגר, ממנו התגרשה.
בתה היא הזמרת דנה ברגר.
חברות - 2007, מדשאה מול היכל התרבות במודיעין
דגים - 2015, שדרת הפסלים בפארק הענבה, מודיעין
שכונת פרחים - 2009, מודיעין
לידה - 2013 ב"גן הבריאה" במעלות
תקוות האנושות - 2005, מתחם המגורים של "חצרות יפו"
התחדשות - 2016, שדרות רבין, ראשון לציון
אביבה דקל (נולדה ב-5 בפברואר 1937) ציירת, פסלת, עיתונאית וסופרת ישראלית.
אביבה דקל נולדה בעיר חיפה לרבקה ויצחק מרדכי אוסטרוביץ שעלו לישראל מפולין.
אביה, הלך לעולמו בהיותה בת תשע וחצי.
אביבה למדה ציור וקולז' מגיל חמש, ובלט אצל הרקדנית ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן, מחלוצות הוראת הבלט בארץ, ורקדה בלט קלאסי עד גיל 27. למדה בגימנסיה ביאליק בחיפה, וסיימה את חוק לימודיה בשנת 1955, במגמת ביולוגיה.
בנעוריה כתבה לעיתון הגדנ"ע ושיחקה כדורסל בנבחרת הנוער של "מכבי" חיפה.
ב-1956 שירתה אביבה בצה"ל בחיל החימוש, בבסיס ליד חיפה, ובשנת 1957, קצת לפני שמלאו לה 20, נישאה לאהרון דקל (דקס) והשתחררה מהצבא.
הזוג התגורר בחיפה והיא עבדה במכון לשיקום עיוורים "מגדל אור", נרשמה ללמודי מדעים בטכניון בחיפה והפסיקה את לימודיה לאחר שנה עם הולדת בתה הבכורה איילת.
לאחר מלחמת ששת הימים, בשנת 1967, עברה המשפחה להתגורר בעיר אילת, ואביבה החלה לעבוד כמנהלת הזמנות במלון "מלכת שבא".
בתחילת שנות ה-70, פנתה לעסוק באומנות ובכתיבה.
הנוף והטבע אותם חוותה במגוריה באילת עודדו אותה להתחיל בציור בצבעי שמן לראשונה ("האור של אילת עשה לי משהו, ראיתי את הדברים אחרת באור הזה").
סגנון הציור שלה הוא ריאליזם פנטסטי ועוסק בעיקר בסוגיות חברתיות ופוליטיות, וכמעט בכל תמונותיה הרקע הוא נופה של העיר אילת.
בשנת 1972 הוצגה תערוכת היחיד הראשונה שלה באילת, במוזיאון לאמנות מודרנית, ובמהלך 25 שנה הציגה ציורים ופסלי ברונזה בכ-20 תערוכות יחיד, ובעשרות תערוכות קבוצתיות, בישראל, ארצות הברית, שווייץ, גרמניה וקנדה.
בשנים 1981–1982 הציגה תערוכה נודדת, "סיני", ביישובי גוש קטיף וחצי האי סיני ובבסיס צה"ל, במחאה על הנסיגה מסיני והעברת השטח למצרים.
בגלריה "אוגרית" בתל אביב הציגה בשנת 1983 את התערוכה "להיות אישה", שבמרכזה ביקורת על מעמד האישה בישראל.
בסדרת הפסלים שפיסלה אין לנשים פנים, השוני ביניהן הוא מה שהן נושאות בתוכן.
בגופה של אחת ביציות, ושם הפסל הוא "אשה היא אם", אחרת מלאה בתכשיטים נוצצים, ושם הפסל הוא "אשה היא אוצר", בתוך בטנה של אחרת רהיטים זעירים, ושם הפסל הוא "אשה היא בית".
בשנת 2007 פתחה אביבה עם בעלה דקס את גלריית "דקל" לאומנות, שהייתה ממוקמת במלון מוריה שרתון באילת בשנים 2011-2007. בגלריה הוצגו פסלים של אומנים זרים ויצירות של אומנים ישראליים, ביניהם הפסל אהרן בצלאל והפסלת גילה שטיין.
במרץ 2025 יוצגו שניים מציוריה ב"תערוכת נשים" לרגל יום האישה הבינלאומי, בבית ציוני אמריקה בתל אביב.
בשנת 1988 ראה אור ספר ילדים ראשון פרי עטה, "צחי עובר לאילת", בהוצאת ספרית פועלים, שבו תיארה את השתלבותו של בנה במקום מגוריו החדש באילת.
ספרי ילדים נוספים שחיברה ראו אור בהוצאת ידיעות אחרונות ובהוצאת הקבוץ המאוחד.
בנוסף, סיפורי ילדים שכתבה התפרסמו מספר שנים באופן קבוע במדור הילדים של העיתון "ידיעות אחרונות".
ב-1998 ראה אור בהוצאת מעריב ספרה "פיגוע", המיועד למבוגרים.
הספר מגולל סיפור התאהבותה של אשה יהודייה בבחור ערבי צעיר, המתגלה בסוף הספר כמחבל שמבצע פיגוע, בחנות צעצועים בהדר הכרמל, חיפה.
בנוסף, כתבה משנת 2016-2011 במקומון האילתי, "ערב ערב באילת" סיפור שבועי בנוסח רומן רומנטי, ועבדה כעיתונאית עסקים ושטח גם במוסף "מה נשמע" עד שנת 2020.
בינואר 2025, סיימה את כתיבת הספר "רבקה", המתעד את קורות חייה של אימה, שהתאלמנה בגיל צעיר.
ספרה זה, וכן שלושה ספרי ילדים חדשים פרי עטה - "מסעות החתולים של סבתא", "מלכת הארמון", ו"הילדים מרחוב נעמה", טרם ראו אור.
אביבה דקל הייתה נשואה לאהרון דקל (דקס) כ-60 שנה, מלונאי, שכיהן במשך 18 שנה כיו"ר התאחדות המלונות באילת, היא אם לאיילת דקל, במאית קולנוע וטלוויזיה, ולצחי דקל, מוזיקאי בשלן וסופר, סבתא לשבעה נכדים.
בשנת 2021 השתתפה אביבה דקל בתפקיד קטן בסרט התיעודי של אבי מאור מרזוק, "המלחמה האחרונה של נלסון", על המאבק של רפי נלסון להשאיר את כפר הנופש במפרץ טאבה בשליטה ישראלית אחרי נסיגת ישראל מסיני ב-1982.
משנת 2023 ועד היום, שנת 2025 משחקת בהצגות בחוג תיאטרון המתקיים בתיאטרון "אלעד" באילת ובערבה.
רשימה חלקית של תערוכות יחיד:
1972, מוזיאון לאמנות מודרנית, אילת.
1980, קולטורקוסיסיון וולן, ציריך, שווייץ.
1981, גלריה עירונית, קאמן, גרמניה.
1982-1981, תערוכות נגד פינוי סיני בימית, אופירה, נביעות ובבסיס חיל אויר עציון.
1982, גלריה סאסקס, אוטווה, קנדה.
1983, גלריה אוגרית, תל אביב.
1987, גלריה שלוש עשרה וחצי, יפו.
1988, גלריה קמפינסקי, פרנקפורט, גרמניה.
1991, גלריה מכבית, סוהו ניו־יורק.
לצד זאת, השתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות בישראל, באירופה, בארצות הברית ובקנדה.
"צחי עובר לאילת", עיצוב עטיפה: אביבה דקל, הוצאת ספרית פועלים, 1988.
"מרפאת החיות של רוחלה", אביבה דקל, רוחל'ה זילברמן, הוצאת הקבוץ המאוחד, 1990.
"הכלב סתם", הוצאת הקבוץ המאוחד, 1992.
"ללכת לאיבוד", הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 1999.
"הרפתקאות פבלו ביער הצ'לו", איורים ועיצוב הכריכה אביבה דקל, הוצאת ידיעות ספרים, סדרת סביונים, 2000.
"הבריחה לאפריקה", הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2002.
אביבה גולן (נולדה ב-1957) היא משוררת ופזמונאית ישראלית.
אביבה גולן נולדה וגדלה בחולון.
בתם של שושנה, שורדת שואה מרומניה, ורפאל, שורד מאורעות תרפ"ט בחברון.
עבדה כ-25 שנים כסייעת ברפואת שיניים.
היא החלה לכתוב שירה בגיל 50, בעקבות השתתפותה בקורס "דרך האמן", אשר עורר בה את הרצון לבטא את עולמה הפנימי באמצעות מילים.
מאז כתבה למעלה מ־1,000 שירים, מהם כ־350 הולחנו ומבוצעים בארץ ובעולם כמו כן, חוברו לשיריה ריקודי עם הנרקדים ברחבי העולם.
גולן הופיעה בסינמטק חיפה במופע "שחרית שבת בכרמל" (2012).
שיריה מושמעים בתחנות רדיו שונות, בהן UMRO, בתוכניות שירה בין-לאומיות עם שולמית ספיר נבו, ב"רדיו קסם" 106fm בתוכניותיו של השדרן יצחק פרי, ועוד.
שיריה של גולן מופיעים בלמעלה מ־22 אנתולוגיות ספרותיות, ביניהן אנתולוגיות דו־לשוניות בעברית ובאנגלית, וכן בכתבי עת ספרותיים כגון "מאזניים", "גג", "בכיוון הרוח" ואחרים.
שיריה תורגמו לשפות שונות, ביניהן אנגלית, רומנית ואספרנטו.
חלק משיריה הולחנו על ידי מלחינים ישראלים, והם מבוצעים על ידי זמרים, מקהלות ולהקות מחול.
כמה מהם הפכו לריקודי עם הנרקדים בפסטיבלים ובאירועים בארץ ובעולם.
"שיר מולדת" – זכה בפרס ראשון בתערוכה מטעם אגודת הסופרים העבריים, זכה ללחן וביצוע מוזיקלי על ידי הזמרת נעמי לוי דה מאיו.
"יש עוד אהבה בעולם" – מושר בפי לומדי קבלה בעולם.
"חסד" – לחן: שושיה בארי דותן
"מגדלור בלבבי" – לחן: שושיה בארי דותן
גולן פרסמה חמישה ספרים דיגיטליים, הכוללים שירה והגות אישית.
הספרים זמינים לקריאה דרך הספרייה הלאומית בירושלים, ומהווים חלק מהאוסף הדיגיטלי של הספרייה.
שמש שלי – ספר שירים לילדים, הכולל יצירות קליטות ונוגעות ללב
השירים הכי יפים – ספר שירים לקטנטנים, המיועד לגיל הרך
כנפי נשרים – ספר שירה למבוגרים, העוסק בנושאים של תקווה, אמונה ורגש
להביט לאהבה בעיניים – ספר הכולל שירים וציורי מחשב מקוריים, המשלב אמנות חזותית עם שירה אישית
זיקוקי אורות – מבט ספרותי מאת חגי קמרט על 33 משיריה של אביבה גולן, מלווה בפרשנות והארות ספרותיות
פרס ראשון על השיר "שיר מולדת", שהוענק לה בשנת 2007 מטעם "אגודת הסופרים העבריים ובית התנ"ך", במסגרת תערוכת יוצרים לציון כ"ט בנובמבר
פרס ע"ש "מנפרד וינקלר", שהוענק לה בשנת 2015 מטעם "נשיא בוקובינה", בעקבות השתתפות שיריה באנתולוגיה דו־לשונית "מולדת המשורר"
פרסים על שירי ילדים בפסטיבלים שונים
יקירת העיר חולון לשנת 2023.
מלבד כתיבה, גולן יוצרת גם ציורים דיגיטליים.
ברשותה כ־50 ציורים שצוירו במחשב, חלקם שולבו בפרסומים ובמופעים.
אביג'אן היא עיר הנמל המרכזית של חוף השנהב והעיר המאוכלסת ביותר בה.
שימשה כבירה הקודמת, וכיום מהווה הבירה דה פקטו של חוף השנהב.
העיר שוכנת לאורך הלגונה אבריאה, לשון ים של מפרץ גינאה והאוקיינוס האטלנטי.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2021 אוכלוסיית העיר מנתה כ-5.6 מיליון תושבים, בזמן שבמחוז אבידג'אן גרו כ-6.321 מיליון תושבים.
הסיפור הרווח באשר לשם המקום הוא שקולוניאליסטים לבנים, אשר לעיתים מוזכרים כחיילים, שאלו קבוצת נשים על שם המקום, והן ענו להם: "צ'אן-מבי-ג'אן" (T'chan m'bi djan) שפירושו "אני רק קוטפת עלים".
לפיכך הלבנים, שלא הכירו את שפת המקום, כתבו בדו"ח שלהם ששם המקום הוא "אביג'אן".
עוד בשנת 1898 הייתה אביג'אן כפר, וב-1903 הפכה לעיירה.
היא שימשה כנקודה הסופית של מסילת הברזל של חוף השנהב מ-1904, אך נאלצה להסתמך על האמצעים של נמל "בואה" (Bouët) על השרטון של חוף האוקיינוס.
בשנת 1950 כרה הממשל הקולוניאלי הצרפתי את תעלת ורידי (Vridi Canal), שחיברה את הלגונה לים.
כתוצאה מכך הפכה אביג'אן למרכז ההובלה והספנות הרווחי והעיקרי של המדינות שהיו מושבות צרפת לשעבר במערב אפריקה.
בשנת 1958 נבנו שני הגשרים הראשונים שנועדו לחבר בין העיר לאי הנקרא "באסאם הקטנה" (Petit-Bassam).
בשנת 1983, בגחמה שעוררה סערה רבה, החליט פליקס הופואה-בואני, שליט חוף השנהב, להעביר את עיר הבירה של חוף השנהב מאביג'אן אל עיר הולדתו יאמוסוקרו, השוכנת ביער טרופי והגישה אליה קשה.
אולם בפועל רוב מוסדות השלטון נשארו באביג'אן.
העיר מחולקת למספר רב של רבעים, והעיקריים שבהם: פלאטו (Plateau), קוקודי (Cocody), טרשוויל (Treichville), אג'מה (Adjame), קומאסי (Koumassi) ומרקורי (Marcory).
בסוף שנת 2010, התחוללו מהומות באביג'אן, בהם נהרגו לפחות 173 בני אדם, על רקע מאבק על השלטון בחוף השנהב.
בעיר ישנם מספר רחובות רחבים ונאים וכן כיכרות מטופחות.
אתרי תרבות מרכזיים בה הם מוזיאון האמנות המסורתי, הספרייה הלאומית, ומספר מוסדות לחקר המדע והחקלאות.
העיר נודעה בשל מספר אתרים תיירותיים, שהבולט בהם הוא מלון "השנהב" (Hôtel Ivoire), המפורסם בשל גודלו ויופיו.
הוא נבנה על ידי חברה ישראלית בבעלות משה מאייר.
המלון, אשר נראה כעיר גדולה, נחשב בעבר למלון הראשי והעיקרי בכל מערב אפריקה.
קומפלקס המלון מכיל 11 מגרשי טניס, בריכות שחייה, חדרי סאונה, בית קולנוע, קזינו, מסעדות, חנויות מצרכים, מועדון לילה ואולם כדורת.
קתדרלת סן פול (Cathedrale Saint Paul), הממוקמת ברובע לה פלאטו בעיר, היא אחת הכנסיות החשובות ביבשת.
הקתדרלה עוצבה על ידי האדריכל האיטלקי אלדו ספיריטום, ונבנתה ב-1985 על ידי חברת הבניה הישראלית "סולל בונה".
בתוך הקתדרלה ישנם חלונות מזכוכית אשר מאוירים במיטב סיפורי התנ"ך.
פניהן של כל הדמויות צבועות בשחור, במטרה לדמות מראה אפריקאי.
בצפון העיר ממוקם הפארק הלאומי "באנקו" (Banco National Park), המהווה את מקור התיירות החשוב באביג'אן.
הוא הוכרז כפארק לאומי בשנת 1953, ומאז קיימים ניסיונות של שמירה על בעלי חיים באזור וטיפוח ושימור הצומח.
בפארק גדלים מגוון צמחים מכל אזורי המדינה וניתן לראות בו חיות משוטטות.
אצל תושבי אביג'אן דוברי השפה הצרפתית קיים ניב ייחודי: במהלך השנים השתרשו בשפתם מילים אשר רק הם מבינים את משמעותן.
אביג'אן מוגדרת כאחד משני אזורים באפריקה שבהם השפה הצרפתית השתרשה באופן משמעותי באזור עקב השלטון הקולוניאלי.
המוזיאון הלאומי של חוף השנהב
הספרייה הלאומית של חוף השנהב
קתדרלת סן פול של אביג'אן
פארק דה באנקו - שמורת טבע
אביג'אן שוכנת על חצי אי ומתאפיינת בלגונות שונות.
היא ממוקמת בגובה של כ-100 מטר מעל פני הים.
הטמפרטורה הממוצעת היא 27 °C, והלחות מגיעה ל-80%.
אביג'אן היא מרכז תקשורת ופועל בה, בפורט בואה (Port-Bouët), נמל התעופה הבינלאומי של חוף השנהב, המפעיל טיסות למדינות שונות באפריקה, אירופה והמזרח התיכון.
אביג'אן גם מחוברת במסילת ברזל לבורקינה פאסו.
כן מופעל בעיר שירות מעבורות לטרשוויל, אבובו-דומה ופלטאו.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20, בהן הושלם חיבורה של תעלת ורידי לעיר ולאוקיינוס האטלנטי, הפכה אביג'אן למרכז מסחרי של סחר חליפין.
הדבר השפיע מאוד גם על הגידול הדמוגרפי של העיר, שעלה מ-17,000 תושבים ב-1934 ל-59,000 ב-1950. כמרכז מסחרי חדש ביבשת, החלה אביג'אן לייצא קפה, קקאו ועצים.
ירידת מחירים עולמית והבצורת בין השנים 1982–1984, הביאה לשפל כלכלי; כתוצאה מכך ניסו תושבי אביג'אן לייצר ולייצא מוצרים חדשים, אך הדבר לא צלח, ו-75% מהייצוא הנמכר מימן רק כ-60% מהתושבים.
מוצרי ייצוא נוספים הם מוצרי עץ, בוטנים, שמן דקלים ושמני מאכל.
גם לאחר הפיכתה של יאמאסוקרו לעיר הבירה של חוף השנהב, ממשיכה אביג'אן להוות המרכז הכלכלי של חוף השנהב.
אביג'אן מאופיינת כיום ברמת תיעוש ועיור גבוהה.
התיעוש בעיר כולל תעשיות של עיבוד מזון, נסורת, ייצור רכב, טקסטיל, כימיקלים, וסבון.
צפיפות האוכלוסין באזור אביג'אן מגיעה ליותר מ-90 תושבים לקמ"ר.
אחד מענפי הכלכלה הפופולריים בקרב אוכלוסיית האזור הוא ענף הדיג, הודות לקיומו של נמל הדיג באביג'אן.
באביג'אן קיימות מספר קבוצות כדורגל המייצגות את העיר בליגת העל של חוף השנהב.
הבולטת בהן היא קבוצת "מימוזה" - ASEC Mimosas (בשמה המלא - Amicale Sportive des Employés de Commerce Mimosas); היא קרויה על שם הפרח הריחני , שזרעיו מעטרים את סמל הקבוצה.
קבוצת מימוזה משחקת ב"אצטדיון פליקס הופואה בואני" (Stade Felix Houphouet-Boigny), על שם הנשיא הראשון; שמו הקודם היה "אצטדיון אנדרה גאו" (Stade Andre Geo).
האוניברסיטה הלאומית באביג'אן (Université de Cocody-Abidjan UCA) הוקמה ב-1958 והיא ממוקמת בצד המזרחי של העיר, ברובע קוקודי.
בית הספר לרפואה של האוניברסיטה נוסד ב-27 במרץ 1963 תחת חסות הפקולטה לרפואה ברן שבצרפת.
בשנותיו הראשונות למדו בו כמה עשרות תלמידים והלימודים המעשיים של השנה החמישית והשישית התקיימו בצרפת.
בעיר פועל המכון הקתולי של מערב אפריקה שנוסד ב-1975 ומעניק תארים אקדמיים.
כמו כן פועלות בעיר מספר מכללות.
אֲבִיבִים (בתעתיק לטיני: Avivim) הוא מושב ישראלי של תנועת המושבים בגליל העליון, הממוקם סמוך לגבול ישראל–לבנון, על יד קיבוץ יראון.
המושב הוא היישוב הצפוני ביותר מבין יישובי מועצה אזורית מרום הגליל.
תחילה נקרא היישוב "יראון ב'" על שם הקיבוץ הסמוך.
לאחר זמן קצר ניתן לו שמו הקבוע "אביבים" על שם נחל אביב ועין אביב שבסביבתו, וכן על שום התחדשות היישוב בגליל.
המושב הוקם בשנת 1958, ובשנת 1960 הוא יושב מחדש בידי עולים חדשים.
המושב ננטש על ידי תושביו ובשנת 1962 תואר כ"בתים לבנים ריקים המחכים לאנשים שיאותו לבוא ולגור בהם".
הוא יושב מחדש בשנת 1963 על ידי תנועת המושבים, שיישבה במקום עולים מצפון אפריקה.
ב-22 במאי 1970 ירו מחבלים שלוש רקטות בזוקה אל אוטובוס שהסיע את ילדי המושב לבית הספר האזורי.
12 מהנוסעים, בהם 9 ילדים, נהרגו, ואחרים נפצעו.
ילדי אביבים שנהרגו נקברו בחלקה מיוחדת בבית העלמין של צפת.
ליד המושב, וגם בתוכו הוקמה אנדרטה לזכרם.
במהלך מלחמת לבנון השנייה התרחשו סמוך ליישוב קרבות קשים בין צה"ל וחזבאללה באזור מארון א-ראס ובינת ג'בייל.
במהלך המלחמה נורו עשרות טילים לעבר היישוב והיישוב היה במתכונת חירום.
צה"ל התמקם ביישוב, שהפך לבסיס צבאי.
כל התושבים פונו לבית מלון בדימונה.
ב-1 בספטמבר 2019, לראשונה מאז מלחמת לבנון השנייה, נורו לעבר היישוב 4 טילי נ"ט של חזבאללה אשר פגעו במוצב צבאי בכניסה ליישוב ובאמבולנס סמוך לגבול, נשמעו פיצוצים עזים ותושבי המקום הונחו לפתוח מקלטים.
כעבור כמה שעות של לחימה הונחו התושבים לחזור לשגרה מלאה.
לטובת תושבי המושב והסביבה יש ספרייה, צרכנייה, קופת חולים, ובית כנסת.
תושבי המושב מתפרנסים מחקלאות, בעיקר מענף הלול ומגידול מטעים וכרמים.
כמו כן, במושב ישנם צימרים וחדרי אירוח.
היישוב פונה מתושביו בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
במהלך המלחמה חזבאללה ירה עשרות רקטות וטילי נ"ט לעבר היישוב שספג פגיעות ישירות והרס רב.
לאחר הסכם ישראל–לבנון 2024 שבו חלק מהתושבים ליישוב, אך לאחר תקרית ירי במרץ 2025 שבו ועזבו אותו רוב התושבים.
אֲבִיגְדוֹר הוא מושב ישראלי במועצה האזורית באר טוביה המשתייך לתנועת המושבים, וממוקם כ-2 ק"מ מדרום לקריית מלאכי ו-11 ק"מ מצפון לקריית גת.
אביגדור הוקם בשנת 1950 על חלק מאדמות הכפר הערבי הנטוש קסטינה, על ידי חיילים משוחררים מחיל התובלה של הצבא הבריטי, ובתחילה נקרא "כפר יעל", ראשי תיבות של יחידות עבריות לתובלה, היחידה אליה השתייכו גרעין מקימי המושב.
הגרעין הוקם במהלך מלחמת העולם השנייה והתיישב ב־1946 במנחמיה.
ב-6 במאי 1951 שונה שם המושב, והוא נקרא על שם הפעיל הציוני סר (אנגלי, נשיא יק"א בין השנים 1934–1939) אשר תרם למושב את בית העם, ואשר בנו היה מפקד היחידה.
פרנסת המושב על משקים חקלאיים (רפת, לולי הודים ותרנגולות וכן גידולי שדה ומכוורות דבורים) וכן מקצועות חופשיים מכל קצוות הקשת התעסוקתית.
בשנים האחרונות הוקמה הרחבה קהילתית במושב, מרבית תושביה הם בני המושב שבחרו להישאר בו ולגדל שם את משפחתם.
במושב פועלת תנועת הנוער של התנועה החדשה שעורכת מדי שבוע פעילויות לילדי המושב וכן עוזרת בטקסי המושב ואירועים שונים במושב.
אביבה ישראלי (נולדה ב-1947) היא דוגמנית עבר ומלכת היופי של ישראל בשנת 1966.
נולדה בשם ויוויאן דל-ביאנקו באיטליה.
בגיל 15 עלתה ביחד עם אמה לישראל, והשתקעה ברמלה.
בגיל 15 זכתה בתחרות "מלכת המים" של השבועון "העולם הזה", ובגיל 18 וחצי זכתה בתחרות מלכת היופי.
בתחרות מיס תבל לשנת 1966 הוכתרה כסגנית רביעית, וזכתה בתואר "התלבושת הלאומית הטובה ביותר".
ביוני אותה שנה דגמנה בתצוגת אופנה שנערכה בסביון במסגרת אירועי "יום האביב".
לקחה חלק במשלחת לארצות הברית שנועדה להציג מוצרים ישראלים, ושם הציגה פריטים של תעשיית האופנה הישראלית.
ב-1970 התחתנה עם איש עסקים יהודי מסן פרנסיסקו.
לאחר שהתגרשה ממנו, עברה לחיות בלוס אנג'לס והפכה לאשת עסקים בתחום הנדל"ן.
אביבה פאר (נולדה ב-1935) היא דוגמנית עבר, הוכתרה כמלכת היופי של ישראל לשנת 1954.
נולדה בשם אביבה פרלמן ברומניה, ובגיל 13 זמן קצר לאחר קום המדינה עלתה עם הוריה לישראל.
תחילה גרה המשפחה בפרדס כץ.
בגלל קשיי ההסתגלות, הוריה שעבדו בארץ כפועלים בבית חרושת לסריגים היגרו לברזיל שם התגורר דודה של פאר, ופאר בתם היחידה נשארה לבדה בארץ.
בגיל 19 זכתה בתחרות מלכת היופי וייצגה את ישראל בתחרות מיס תבל שנערכה בלונג ביץ' והייתה לדוגמנית מצליחה בארץ.
היא דגמנה בתצוגת אופנה במלון דן במסגרת נשף פורים שנערך על ידי אגודת טכנאי הטקסטיל ותצוגה של תלמידות בית ספר לאופנה , שנה לאחר הזכייה נסעה לניו יורק לעבוד בדוגמנות.
ב-1956 חזרה ארצה ובלחץ הוריה ובגלל מלחמת סיני עזבה גם היא לברזיל והחלה לעבוד כמגישה בטלוויזיה הברזילאית.
בשנות השבעים הקימה פאר בסאן פאולו חברה שמייבאת אופנה מחו"ל, מכל מחזריה בחרה להינשא למיליונר היהודי-ברזילאי אנדרה מטרסו, שנודע בכינוי "רוטשילד של ברזיל".
אחרי 18 שנה נפרדו דרכיהם, ובאמצע שנות ה-70' נישאה בשנית להארי רוזנבך, יועץ השקעות אמריקאי והם עברו להתגורר בסאן פאולו.
אביגדור אוחנה, מנכ"ל המשרד לשירותי דת לשעבר ופעיל מפלגת ש"ס.
כיום, משמש כמנכ"ל רשת בני יוסף, מעיין החינוך התורני.
אוחנה, בעל תואר ראשון במינהל עסקים מהקריה האקדמית קריית אונו ותואר שני במינהל עסקים מטורו קולג'
, הוסמך לרבנות בבית המדרש הגבוה להוראה שבירושלים.
הוא החל לפעול בתנועת ש"ס בשנים הראשונות לקיומה, בהיותו המנכ"ל המייסד של ארגון "בני חיל" של אל המעיין בראשית שנות התשעים להפצת שיעורי תורה בקרב ילדים ונוער.
אוחנה שימש מאוחר יותר סמנכ"ל תנועת ש"ס, יועץ ליו"ר התנועה אלי ישי, עוזר פרלמנטרי, וכן יועץ לראש המועצה המקומית אלעד צביקה כהן.
בבחירות לכנסת ה-17 מוקם אוחנה במקום ה-15 ברשימת מועמדי ש"ס לכנסת.
בשנים 2006–2008 היה אוחנה יועץ בכיר לשר יצחק כהן שהופקד על המועצה לשירותי דת במשרד ראש הממשלה.
לאחר הקמתו של המשרד לשירותי דת, בשנת 2008, מונה אוחנה למנכ"ל המשרד וסיים את תפקידו לאחר הבחירות לכנסת התשע עשרה.
אוחנה נשוי ואב לחמישה ילדים.
אביבה מוּלֶר-לַנצֶט (Muller-Lancet; 1921 - 30 בדצמבר 2015) הייתה חוקרת עדות ישראל, המייסדת והאוצרת של המחלקה לאתנוגרפיה יהודית במוזיאון ישראל.
כלת פרס ירושלים לטיפוח מורשת עדות ישראל.
נולדה בטרנסילבניה ליוסף ויהודית לנצט.
בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה, שהייתה בין משפחות החלוצים שייסדו את העיר הרצליה.
בשנות ה-40 למדה סוציולוגיה וארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן נסעה ללמוד תולדות האמנות בפריז.
בסוף שנות ה-50 שבה לישראל.
היא הוזמנה על ידי ראש עיריית חיפה אבא חושי ופרופ' דב נוי לשמש כאוצרת במוזיאון לאתנולוגיה ולפולקלור שהוקם בחיפה.
היא סירבה לקבל את התפקיד, ועבדה במוזיאון באיסוף חפצי נוי ולבוש.
היא החלה להתעניין ביהודי תימן וחקרה את לבושיהם וחפציהם.
לשם כך הסתובבה במשך תקופה ארוכה ביישובי עולי תימן שסביב העיר רחובות, שם שהתה בבית אחיה פרופ' משה לנצט.
בשנת 1963 שהתה בשנת השתלמות באתנולוגיה בפריז.
בשנת 1964 הוזמנה על ידי מוזיאון בצלאל לטפל באוספי החפצים האתנוגרפיים מתימן וממרוקו לקראת העברתם למוזיאון ישראל.
עם פתיחת מוזיאון ישראל בירושלים, בשנת 1965, ייסדה מולר-לנצט את המחלקה לאתנוגרפיה יהודית במוזיאון ושימשה האוצרת של המחלקה שנים רבות, עד לפרישתה לגמלאות בשנת 1984. במשך השנים חקרה את לבושי העדות, אספה ושימרה פריטי לבוש ונוי רבים, אותם השיגה ברחבי העולם.
היא התמקדה במחקר ארבע עדות: תימן, מרוקו, עיראק ובוכרה.
בשנת 2010 יצא לאור בהוצאת יד בן צבי ספרה של מולר-לנצט "כסות ומסר - לבושם של יהודים בארצות האסלאם" במהדורה אלבומית, ובו אוסף מאמרים אתנולוגיים פרי מחקריה, מלווים בתמונות רבות של פריטי לבוש ונוי של העדות השונות.
אביבית (שם מדעי: Draba, שם קודם: Erophila) הוא סוג צמחים עשבוניים רב-שנתיים, לעיתים נדירות חד-שנתיים, דו-שנתיים, ולעיתים נדירות מאוד בני שיח ממשפחת המצליבים.
הסוג כולל 432 מינים מהם 5 מינים בישראל: שלושה בחרמון שמהווה את גבולם הדרומי, ושניים נוספים שמשרעת תפוצתם העולמית היא באזור הים תיכוני, אירו-סיבירית והאירנו-טורני (אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי) וגדלים כמעט בכל מחוזות ישראל.
שניים אלו, אביבית זעירה ואביבית בינונית, הם צמחים זעירים בגובה של 4 עד 10 ס"מ, עם פרחים לבנים שקוטרם כ-3 מ"מ.
לעיתים הם גדלים בקבוצות צפופות המורכבות ממאות-אלפי פרחים זעירים, למשל ביער אודם במרומי צפון רמת הגולן.
מאז ומתמיד התגלו קשיים במיון של אביבית זעירה ואביבית בינונית.
לדעת חוקרים מסוימים ראוי לכללם במין אחד, Draba verna, שכן ייתכן כי רוב ההבדלים ביניהם הם תוצאה של האבקה עצמית, הכלאה (hybridization), דיספלואידיות (disploidy) שהוא מצב גנטי שבו לתא יש מספר כרומוזומים שהוא לא בדיוק כפולה של מערך הפלואידי (המסומן ב-N).
הסוגים "Erophila" (אביבית) ודרבונית (Drabopsis) אוחדו עם הסוג Draba (דרבה).
לכן, מיני הסוג ששויכו לסוג דרבה יוצגו בערך זה עד להחלטתם הסופית של הבוטנאים הישראלים והאקדמיה העברית ללשון - מה השם יינתן להם.
מקור שמם נגזר משם ביוונית שפירושו "אוהב האביב".
הסוג אביבית (דרבה) הוא סוג צמחים נמוכים, חד-שנתיים או בני שיח בישראל, בעוד שבעולם מרבית המינים בסוג זה הם רב-שנתיים.
הגבעולים נושאים פרחים בראשם והם נטולי חפים או עלים.
העלים ערוכים בשושנת, כלומר כל העלים מרוכזים בבסיס הצמח.
העלים תמימים משוננים או בעלי אונות.
לפרחים של מיני האביבית, ככל קרוביהם ממשפחת המצליבים, יש מבנה ייחודי ואחיד פחות או יותר, הכולל ארבעה עלי גביע, ארבעה עלי כותרת המסודרים בצורת צלב, שישה אבקנים מהם ארבעה ארוכים ושניים קצרים יותר.
השחלה עילית המורכבת משני עלי שחלה מאוחים ושליות דופניות.
המחיצה המדומה, שעוברת משליה אחת לחברתה, חוצה את השחלה לשתי מגורות.
הצופנים (בלוטות קטנות המפרישות צוף) הם צופני מצעית טבעתיים.
הם מצויים על פני המצעית בין בסיסי זירי האבקנים וסמוך לבסיסם של הזירים, בייחוד של זירי האבקנים הקצרים.
הפרחים לבנים או צהובים, וזעירים, עם קוטר של 2 עד 3 מילימטרים לכל פרח.
עלי הגביע של הפרחים זקופים הזוג הפנימי דמויי שק או אינם דמויי שק.
עלי הכותרת לבנים או צהובים ולעיתים מפורצים עמוקות, כלומר כל עלה כותרת שסוע לשתי אונות, כך שהפרח נראה כבעל שמונה עלי כותרת, למרות שבפועל יש לו ארבעה עלי כותרת בלבד.
זירי האבקנים של הפרחים חסרי שיניים.
הפרי הוא תרמילון (בעבר כונה קציץ, siliqua) שאורכו גדול לכל היותר פי שניים מרוחבו ואינו עשוי שני פרקים.
בעת הבשלתו הוא נפתח בשתי קשוות.
הפרי חלק פחות או יותר, דמוי ביצה או אליפסה או מוארך, כדורי או פחוס, או עשוי כעין שלפוחית או חרוט שאינו עולה באורכו על 7 מ"מ.
הזרעים מרובים או ספורים וערוכים בשני טורים בכל מגורה.
הם כפופי עובר וחסרים אנדוספרם.
בסוג אביבית (דרבה) יש 432 מינים, מהם 5 מינים גדלים בישראל: שלושה רק בחרמון ושניים כמעט בכל הארץ.
שלושת המינים הגדלים רק בחרמון נחלקים באופן הבא.
שני בני השיח - דרבה מחודדת ודרבה משולחפת - נדירים וגדלים רק בחרמון ובהרי מול-הלבנון.
החד-שנתי - דרבה אביבית - נדיר בחרמון, אבל תפוצתו העולמית רחבה יותר.
השניים הנוספים הם אביבית בינונית ואביבית זעירה, שניהם חד-שנתיים וגדלים כמעט בכל ישראל.
אֲבִיבִית בֵּינוֹנִית (שם מדעי: Draba verna או praecox Draba, שם קודם: Erophila praecox) - היא צמח עשבוני חד-שנתי מצוי.
העלים דמויי ביצה-יתד, לעיתים רחוקות אליפטיים, תמימים או בעלי שיניים בודדות.
הפרי רקוע, מוארך, קוטרו 5 עד 8 מ"מ.
אורך הזרעים עד 0.5 מ"מ ומספרם בכל מגורה 10 עד 20.
אֲבִיבִית זְעִירָה (שם מדעי: Draba minima, שם קודם: Erophila minima) היא צמח עשבוני חד-שנתי מצוי זקוף וזעיר שגובהו נע בין 2 ל-8 ס"מ.
הגבעול חסר עלים, מסתעף מבסיסו בלבד.
העלים סרגליים, מוארכים וצרים או אליפטיים, אורכם 1 עד 2 ס"מ, משוננים עמוקות או תמימים, חסרי פטוטרת.
הפרי דמוי ביצה, קשוותיו קמורות, אורכו 3 עד 5 מ"מ.
אורך הזרעים עד מ"מ אחד (0.50 עד 1 מ"מ) ומספרם עד 8 בכל מגורה.
הוא נושא פרחים לבנים זעירים ופורח באמצע החורף.
חנטת הפירות מתרחשת מייד לאחר הפריחה.
צמח זה נפוץ מאוד בחבל הים-תיכוני וגדל בעיקר בסדקי סלעים ובפיסות קרקע רדודות ובכתמים בני אלפי פרחים צפופים יחד.
דְּרַבָּה אֲבִיבִית או דרבונית אביבית (שם מדעי: Draba nuda, שם קודם: Drabopsis nuda) - היא צמח עשבוני חד-שנתי או דו-שנתי שעיר, השערות פשוטות או מסועפות, גובהם עד 5 עד 15 ס"מ.
העלים מרוכזים בבסיס הצמח, והם תמימים או משוננים מעט, בעלי שערות כוכביות.
הגבעול נטול עלים ונושא פרחים בראשו.
אורך הפרחים הזעירים קוטרם 2 עד 4 מ"מ, צבע הכותרת צהוב חיוור.
הפרי תרמיל מוארך וישר, פחוס מעט, בעל טור זרעים אחד, צמוד לגבעול, אורכו כ-3 ס"מ ורחבו 1 עד 1.5 ס"מ.
דרבה אביבית נדירה מאוד וגדלה רק בחרמון, רום 1,200 עד 1,900 מ'.
החרמון המהווה את גבולה הדרומי ביותר במזרח הים התיכון.
הפריחה מסוף מרץ ועד תחילת מאי ועיקרה באמצע אפריל.
דְּרַבָּה מְחֻדֶּדֶת (שם מדעי: Draba antilibanotica, שם קודם: Draba oxycarpa) - בן שיח נדיר, שיוצר לעיתים קרובות כרים ננסיים במדרונות סחופי רוח בחגורה העליונה של החרמון, ברום 1,950 עד 2,800 מ'.
העלים פשוטים וערוכים בדורים צפופים ומכוסים זיפים.
עלי הכותרת צהובים האבקנים חסרים תוספת בבסיסם.
הפרי תרמיל דמוי חרוט או פגיון, מוצר בראשו, אורך החוד עולה על 2 מ"מ.
הזרעים ערוכים בשני שורות בכל מגורה.
דְּרַבָּה מְשֻׁלְחֶפֶת (שם מדעי: Draba vesicaria) - בן שיח זעיר, גובהו 3 ס"מ, שיוצר לעיתים קרובות כרים ננסיים בסדקי סלעים במדרונות סחופי רוח בחרמון בגובה 1,250 עד 2800 מ' ובהרי מול-הלבנון.
העלים ערוכים בדורים צפופים ומכוסים שערות רכות.
עמוד הפריחה קצר, חסר עלים, יוצא מבין העלים ונושא פרחים צהובים בגודל כס"מ אחד.
הפרי תרמיל נפוח, דמוי שלחופית, אליפסואידי אינו מוצר בראשו.
דרבה משולחפת מלבלב מבעד השלג גבר בחודש מרץ.
אביבה מרקס (נולדה ב-17 בינואר 1932) היא שחקנית וזמרת ישראלית-בריטית.
מרקס נולדה, גדלה והתחנכה בלונדון שבבריטניה.
היא בת למשפחה ירושלמית ותיקה, בתו של רב.
גדלה בבית יהודי דתי בבלומסברי שבמרכז לונדון.
בנעוריה הייתה לחברת "השומר הצעיר", ובגיל 16 הגיעה לישראל כמתנדבת בקיבוץ ולאחר מכן גם התגייסה לצה"ל והייתה בצוות הראשון של להקת פיקוד הצפון.
לאחר שחרורה מהצבא שבה לאנגליה ולמדה משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
מרקס שיחקה בלונדון בתיאטרון ובטלוויזיה וכן הופיעה בתיאטרונים בארצות הברית, קנדה ודרום אפריקה.
ב-1962 הגיעה ארצה ושיחקה בתיאטרון הקאמרי בהצגות: "הזמנה לארמון", "גלילאו" ו"פונדק הרוחות".
ב-1967, מיד לאחר מלחמת ששת הימים, עלתה לישראל לצמיתות.
שיחקה בתיאטרון הקאמרי, הבימה בית ליסין, תיאטרון הספרייה ועוד.
בהבימה שיחקה בהצגות: "הביתה הביתה", "על קלות דעת וצביעות", "הצוענים של יפו", "רק אתמול", "צ'כוב צ'כובה", "מכתבים מוונציה" ועוד.
ב-1966 הוציאה תקליט של שירים בעברית "נשיקות מתוקות מיין".
ב-1975 הנחתה בבית הנשיא טקס הצגת ציורי ילדים בנושא שלום.
ב-1977 זכתה באיטליה בתחרות "האישה האידיאלית".
בשנת 1979 פוטרה מ"הבימה", והופיעה בשתי הצגות יחיד באנגלית: "אור מופלא" ("A Lovely Light"), מסכת על פי שיריה של עדנה סנט וינסנט מיליי מאת דורותי סטיקני , ו"לשוב הביתה".
היא הופיעה איתן בישראל, ארצות הברית, קנדה ודרום אפריקה.
בשנת 2015 השתתפה בסרט "הרני מוחלת" שהפיקה טלי אברהמי.
מרקס הייתה נשואה לאל"ם פנחס נוי (אלוש), בעל עיטור הגבורה, עד למותו ב-2016, והיא אל-הורית.
הרב אביגדור אלבום (נכתב גם: אלבוים; תשרי תרפ"ח, 30 בספטמבר 1927 - ד' בשבט תשע"ג, 15 בינואר 2013) היה מייסד התנועה לכינון המקדש (יחד עם אחיו התאום הרב דוד אלבום), מראשוני הפעילים למען עליה להר הבית והקמת בית המקדש ובעל סדרת הספרים "אתה תחזה" העוסקת בהלכות המקדש.
נולד בחודש תשרי תרפ"ח בלודמיר לנחמיה ופראדל אלבום.
בשנת תש"ו, בגיל 18, עלה בעקבות אחיו באוניית מעפילים לארץ ישראל, ולמד בישיבת סאטמר.
הרב אלבום נמנה עם ראשוני המעוררים להחזרת עבודת המקדש למקומה, לאחר שחרור המקום מידי הירדנים במלחמת ששת הימים בשנת 1967, יחד עם אחיו הרב דוד ובניהם.
פעילותו כללה חיבור ספרי תורת הבית, ליקוט ביאורים ושו"ת, ייסוד כולל מיוחד לצורך לימוד ובירור הלכותיו הלכה למעשה, והקמת המפעל הראשון ליצירת כלי מקדש לשימוש בפועל ליום שהרשויות יאפשרו את בנייתו.
הוציא את סדרת ספרי "תורת הבית" (שלושה חלקים) על ענייני בניין בית המקדש והקרבת הקרבנות בזמן הזה וספרי "ואתה תחזה" (חמישה חלקים) על תורה נביאים וכתובים והרמב"ם.
על ספריו קיבל הסכמה מרבנים שונים ובהם: הרב מרדכי אליהו, הרב אברהם כהנא שפירא, הרב אברהם יעקב זלזניק, הרב ישראל יעקב פישר, הרב עובדיה יוסף והאדמו"ר מבעלזא הרב ישכר דב רוקח.
בנו הבכור הרב יוסף יחיאל אלבום הוא ראש כולל תורת הבית, ממשיך דרכו ומראשי התנועות לכינון המקדש.
נכדו (בנו של הרב יוסף יחיאל אלבום) הוא הרב שמשון אלבוים, ראש מנהלת הר הבית.
בשנת 2024 הסתיימה כתיבת ספר תורה שיוכנס להר הבית, נכתב על ידי צאצאיו ובני משפחתו לעילוי נשמתו.
תורת הבית, מכון תורת הבית, 1991
אביבה קרינסקי (גוברמן) (נולדה ב-14 במאי 1939) היא חוקרת ומבקרת ספרות ישראלית ועיתונאית.
למדה בתיכון חדש בתל אביב.
בעלת תואר ראשון בספרות ותעודת הוראה על-יסודית, תואר מוסמך (בהצטיינות) מבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, ותואר דוקטור בהנחיית פרופ' נורית גוברין ופרופ' משה זילברשטיין בנושא הזיקה בין תאוריות בביקורת הספרות לבין הוראת הספרות - שלושת התארים מטעם אוניברסיטת תל אביב.
עד 1994 לימדה בבתי-ספר תיכוניים בתל אביב, בין היתר בתיכון עירוני י"א, ושימשה כיו"ר ועדת העברית בעיריית תל אביב.
מ-1986 הועסקה בבית הספר לחינוך ובמרכז האוניברסיטאי לפיתוח סגל בחינוך אוניברסיטת תל אביב כמפתחת תוכניות, מרכזת קורסים ומרצה בתחום הספרות והחינוך ובמקביל (מ-1988) לימדה ספרות במכללת לוינסקי לחינוך.
פיתחה ערכה להוראת מושגי יסוד בספרות שהופקה בעידוד הפיקוח על הוראת הספרות במשרד החינוך והוצגה ביריד המזרח בתל אביב.
כתבה תסריטים ותחקירים לטלוויזיה הכללית והחינוכית והועסקה כרעיונאית עבור שרות הסרטים הישראלי והטלוויזיה בין השנים 1980–1989. השתתפה בתוכניות רדיו וטלוויזיה בתחומי מחקריה וכתבה ספרים ועשרות מאמרים וביקורות ספרות.
מחקריה מתפרסמים בבמות שונות: "עיתון 77", "מאזנים", "עיונים בחינוך", "עיונים בספרות ילדים", "חלקת לשון", "גג" וב"ביקורת ופרשנות".
בשנים האחרונות (מ-2010) מתפרסמת במוסף תרבות וספרות בעיתון "הארץ" סדרת רשימות על מסעותיה בעקבות סופרים ומשוררים עבריים וישראליים.
כיום (2013-2014) עוסקת גם בעריכת טקסטים ספרותיים אונליין כהכנה למבחני מחוננים וכן בהכנה אונליין לכתיבת חיבור למבחן יע"ל (ידע עברית לעולים) ופסיכומטרי במכון נועם.
אם לבן, סבתא לנכדים ונינים.
קרינסקי פרסמה ספרים מאמרים ומסות בתחום הספרות העברית החדשה ובתחום הספרות הכללית.
ספרה מערכי שיעור להוראת שקיעה כפרית מאת יצחק בן-נר (1984), מתמקד בסגנון הריאליסטי, בדרך ההראייה דמוית תסריט הקולנוע בסיפורי הקובץ "שקיעה כפרית" מאת יצחק בן-נר.
מוצעות בו דרכים מגוונות ויצירתיות להכיל קובץ סיפורים שלם על תכניו ודרכי ההבעה הייחודיות שלו במסגרת השיעורים המוקדשים ללימוד ספרי הקריאה לפי תוכנית הלימודים בספרות לחטיבה העליונה מבלי לפסוח על הייחוד שבכל סיפור בקובץ.
ראשיתו של הספר בהצעה מצומצמת יותר שפורסמה בעלון המורה לספרות חוברת 2, משרד החינוך הפיקוח על הוראת הספרות, 1982/3.
בספרה המוטיב והסמל (1985) תשומת הלב מופנית לדרך ההבעה בספרות בזיקתה לאמנויות נוספות כציור, קולנוע, מוזיקה.
ההתמקדות היא בסמל ובמוטיב כמפתחות לגילוי משמעויות היצירה ודרכי ארגונה.
משמעות הסמל, תפקידו ביצירה ודרכי השפעתו על הקורא מודגמים בציור "גרניקה" מאת פיקאסו, בסרט "שכנים" בבימוי מקלרן, בשירים מאת איתמר יעוז-קסט ויהודה עמיחי.
יזהר, בנימין תמוז, עמוס עוז, אהרון ראובני, א.
יהושע, אהרן אפלפלד, אלבר קאמי.
המוטיב מודגם בציורים "שיעור האנטומיה של ד"ר טולפ" של רמברנדט, וב"חדר שינה בארל" של ואן גוך, בסרט "בלוז לעיר הגדולה" בבימוי ואן דר לינדן ובלחן של א.
פיאמנטה לשיר של רחל "רק על עצמי".
בספרות מודגם המוטיב בשיר מאת ח.
ביאליק ובמחזה מאת טנסי ויליאמס.
התוכנית הופקה בעזרת הקרן לעידוד יוזמות חינוכיות, הוצגה בכנס לרכזים פדגוגיים בתערוכת "אלפא-ביתא" ביריד המזרח ובהשתלמויות מורים לספרות מטעם משרד החינוך והתרבות.
עיון והנחיה בקריאת "הנסיך הקטן" (1992) מתמקד ברובדי המשמעות השונים של היצירה, בייחוד בהקשרה התרבותי-ספרותי.
לראשונה, יוצרת המחברת זיקה בין יצירותיו של אנטואן דה סנט-אכזופרי "הנסיך הקטן" ו"ארצו של אדם" לפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית של ז'אן-פול סארטר בן זמנו וארצו.
היצירה מוארת גם על רקע יצירות ספרות משל סופרים אחרים בעלות מאפיינים אקזיסטנציאליסטיים שנכתבו בזמנו.
גם ההקשר ההיסטורי-חברתי זוכה להארה בספר: אירועי מלחמת העולם השנייה הבאים לידי ביטוי בו.
קשרים לסיפור העממי ולמיתוסים וליצירות ספרות הנכתבות היום נוצרים גם הם בספר ונכללת בו אנתולוגיה של שירים משל משוררים ישראליים המתייחסים ל"הנסיך הקטן" לצורך אמירה שלהם על העולם: רוני סומק, מוטי בהרב, דליה רביקוביץ, מאיר ויזלטיר, יעקב בסר.
חלק אחר בספר עוסק בהנחיות לקריאת הסיפור ללומדים בחטיבה העליונה ובשיטה חדשנית להוראתו בלתי מקובלת בעיקר בהוראה העל-יסודית.
הספר זכה בפרס לוין קיפניס ב-1992 על החלק העיוני שבו.
הספר הדגם של ה"התקבלות" בהוראת הספרות - למידה בסביבה מתוקשבת (1997) מציג את הגישה הדיאלוגית לקליטת הטקסט, תורת ה"התקבלות" מבית מדרשו של הנס רוברט יאוס, המתמקדת בנמען כחלק מקבוצה חברתית מסוימת וכמי שבונה את הטקסט מחדש.
מודגשת חשיבות הדיאלוג בין הקורא לטקסט כמשחרר את הקורא מאילוצים חברתיים-פוליטיים-תרבותיים המגבילים את חשיבתו מכורח היותו בן זמנו ומקומו.
כמו כן, ניתנת הדעת להתקרבות להוויה חברתית תרבותית שונה משל הקורא באמצעות הדיאלוג ללא ויתור על הייחוד של כל בן שיח בתרבות.
בכך יש משום היענות לצרכים הייחודיים של הנמענים בחברה הישראלית הרב תרבותית ורב לשונית.
ההדגמה היא בשירים "מלים" (1984) מאת מאיר ויזלטיר ו"כרמי" (תשכ"ז) מאת פניה ברגשטיין וביצירות של המשוררים ח.
ביאליק, שאול טשרניחובסקי, רוני סומק ויהודה עמיחי.
למורים לספרות מוצע לימוד התאוריה בסביבה מתוקשבת המותאמת לדיאלוג זה.
פרק רחב עוסק באופק הציפיות של קוראיו הראשונים ובספר כחלק מהקשר ספרותי רחב: מילן כממשיכו של הנריק איבסן וכיוצר במקביל לברנרד שאו ולקנת גרהם וכמקדים יצירות ספרות עכשוויות משל יוצרים ישראליים ולא ישראליים כגון ט.
כרמי, רוני סומק, מילן קונדרה.
כנגד המציעים מוסר השכל חד משמעי ל"פו הדב" וכנגד תפיסתו כספר לילדים פשטני מוצעת קריאה מחדש של הסיפור שבה מודגשים דווקא מורכבותו ותחכומו.
אף הפילוסופיה של האחר אמנם מהדהדת בסיפור, אך מילן אינו חוזר ומאשר אותה, אלא מציג אותה וגם מבקר אותה.
הספר ביוגרפיות מקצועיות - כלי בהכשרת המורה לספרות (2001) נענה לאתגר לבדוק כיצד ניתן לשלב בהוראה ובלמידה של הספרות את הפרקטיקה הרפלקטיבית שלפיה המורה עצמו נתפס כאחראי להתפתחותו.
הספר מזמן למורים לספרות ולמתכשרים להוראתה נרטיבים – קטעים מביוגרפיות מקצועיות של מורים וותיקים לספרות.
בנרטיבים אלה משוקע ידע ייחודי הצומח עם ההתנסות בהוראת הספרות.
משהופכים נרטיבים אלה לציבוריים הם מאפשרים דיאלוג בין הלומדים לבין עצמם, ביניהם לבין עמיתיהם וביניהם לבין כותבי הנרטיבים.
דיאלוג זה מעודד את הלומדים לרפלקציה על התנסויותיהם הם בהוראה ובכך הוא עשוי לתרום להעמקת ההבנה שלהם את עצמם כמורים.
קריאת נרטיבים אלה היא קריאה "ספרותית" המערבת מושגים כמטפורה ודימוי ככותרות ממצות של הנרטיבים, מימוש הציפיות מהכותרות בקריאת סיפורי החיים של הזולת ואחרים.
בספר "ספרות ומגדר בסביבה מתוקשבת - עיון והפעלה על פי הפדגוגיה הפמיניסטית" (2003) מוצעת קריאה בטקסטים ספרותיים על פי התאוריה של הקריאה הפמיניסטית של שוויקרט (Schweickart, P., 1989).
מוצגים יתרונותיה של התאוריה וכן מוצגת בספר גם הביקורת עליה והנטיות העכשוויות הרווחות במחקר הפמיניסטי.
הדרך המוצעת בספר היא להיעזר אמנם בתאוריה בעת הקריאה, אולם להשתמש בה רק כמנחה וסמן דרך בקריאה, ולא כמרשם המגביל את הראייה.
הספר מציג את הטקסטים הספרותיים המודגמים ככאלה שעולמם והתגובות האפשריות להם מורכבים פי כמה מהתאוריות המכוונות למיינם.
כמו כן, מוצעות בספר פעילויות הנגזרות מהפדגוגיה הפמיניסטית והמדגימות כיצד ניתן להיעזר בתאוריית הקריאה בלמידה ובהוראה של הספרות.
מערכי שיעור להוראת שקיעה כפרית מאת יצחק בן-נר, אור עם, 1984.
בעקבות הכוכב האבוד, עיון והנחיה בקריאת "הנסיך הקטן", סדרה לביקורת ספרותית, אור עם 1992.
הדגם של ההתקבלות בהוראת הספרות למידה בסביבה מתוקשבת, מכון מופ"ת, מחקר ופיתוח תוכניות בהכשרת עובדי הוראה, מן התאוריה אל המעשה באמנויות השפה במוסדות להכשרת עובדי הוראה, 1997.
פו הדב והפילוסופיה של האחר, סדרה לביקורת ספרותית, אור עם, 2000.
ביוגרפיות מקצועיות כלי בהכשרת המורה לספרות, מכון מופ"ת, 2001.
עיון והפעלה על פי הפדגוגיה הפמיניסטית, מכללת לוינסקי לחינוך, תשס"ג, 2003.
אביבעל (בתעתיק ליוונית: Ἀβιβάλου, משמעות בכנענית: "הבעל הוא אבי"; מת ב־980 לפנה"ס לערך) היה מלך צור ואביו של חירם הראשון.
הוא נזכר אצל דיוס ומנאנדרוס מאפסוס, שכתביהם לא שרדו, אך מצוטטים בספרי יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון וקדמוניות היהודים.
מלבד העובדה שהיה אביו של חירם לא ידוע עליו דבר.
אביגדור אסקין הוא פעיל ימין רדיקלי ישראלי-רוסי.
בשנות התשעים היה בין פעילי הימין הרדיקלי הבולטים ביותר בישראל.
אסקין הוא גם עיתונאי שמרן והוגה דעות המפרסם ברוסית, באנגלית ובעברית.
נולד במוסקבה למשפחה יהודית מתבוללת וחילונית.
אימו הייתה בעלת שורשים יהודיים ואף ממוצא אוקראיני, ורבים מבני משפחתה התנצרו עוד בימי הצאר.
אסקין ספג בילדותו התקפות על רקע אנטישמי, ובגיל 11 התחזקה אצלו התודעה היהודית לאחר שסבתו סיפרה לו על השואה.
אז גם החל להאזין לתחנות רדיו מערביות, דוגמת קול אמריקה, קול ישראל ושידורי הבי בי סי ברוסית.
בגיל 13 החל אסקין בפעילות אנטי-ממשלתית, אחר כך הכיר פעילים ציוניים במוסקבה, הצטרף אליהם ולפעילותם, תוך כדי הטרדות מהק.ג.ב.
בגיל 16 נהיה למורה לעברית וליהדות הצעיר ביותר.
היה בעימות עם השלטונות עד עלייתו ארצה.
אסקין עלה לישראל בינואר 1979, בגיל 18. כעבור מספר שנים אימו ואחותו עלו לישראל בעקבותיו, לאחר פטירת אביו.
זמן קצר לאחר עלייתו לישראל הפך לפעיל מרכזי בתנועת כך של מאיר כהנא והיה לאחד מתומכיו הגדולים והנלהבים.
לאחר שנה של פעילות משותפת, החלו להתעורר חילוקי דעות בין אסקין לכהנא.
אסקין ניסה להוביל קו אליטיסטי יותר, ולפנות לאוכלוסיות משכילות, בעוד כהנא העדיף להמשיך לפנות אל ההמון.
אסקין הסתייג מדבריו של כהנא שדיבר במושגים של "שואה תרבותית" על מה שהממסד האשכנזי עולל כביכול לבני עדות המזרח.
בעקבות חילוקי דעות אלו עזב את התנועה, אך שמר על קשר עם הרב כהנא ואף סייע לו בפועלו.
בתחילת שנות השמונים הקים תנועה פוליטית יחד עם חבר הכנסת מיכאל קליינר, והם שיתפו פעולה ביחד עם הסנטור האמריקאי השמרן הקיצוני ג'סי הלמס.
באמצע שנות השמונים פרש זמנית מפעילות פוליטית, החל ללמוד פילוסופיה ומדע המדינה באוניברסיטה הפתוחה ועבד כעיתונאי וכעורך בעיתונים ברוסית.
אסקין התפרסם בציבור הרחב בעיקר בשל טקס פולסא דנורא נגד ראש הממשלה, יצחק רבין, שבו השתתף ב-2 באוקטובר 1995 בעקבות הסכמי אוסלו.
כעבור כחודש פעיל הימין הקיצוני יגאל עמיר, רצח את רבין.
לאחר הרצח אמר אסקין כי "תפילתנו התקבלה במלואה".
הוא הועמד על כך לדין באשמת הסתה אך זוכה.
אסקין הפך לחבר קרוב של יגאל עמיר, שבו הוא רואה איש נעלה שמעשהו הציל רבבות יהודים, והיה לראשון שחגג לו יום הולדת בכלא.
בדצמבר 1999 נעצר בידי השב"כ, יחד עם אנשים נוספים, בחשד שהתכוון להטיל ראש חזיר עטוף בדפי הקוראן באמצעות בליסטרה למתחם רחבת הר הבית במהלך תפילה המונית בלַ֫יְלַת אל-קַדְר בסוף חודש הרמדאן.
הוא הואשם בקשירת קשר לביצוע פשע, אך זוכה מפרשת הר הבית.
עם זאת, הורשע בשתי העבירות האחרות.
בשנת 1999 במהלך הפגנה של הימין בבית הקברות בנשר, הונח ראש חזיר על הקבר של עז א-דין אל-קסאם, במחאה על הקמת אנדרטאות לרוצחים.
אסקין נשפט על כך והורשע בשידול ובקשירת קשר להנחת ראש החזיר על הקבר וכן בשידול ובקשירת קשר להצתת משרדי "דור שלום" בשכונת תלפיות בירושלים.
הוא נידון ל-30 חודשי מאסר בפועל ו-18 חודשים על תנאי; החל לרצות את עונשו ב-2001 והשתחרר ב-20 בפברואר 2003. במהלך מאסרו בכלא הדרים פתח בשביתת רעב לאחר ששירות בתי הסוהר העניש אותו על כך ששידר מהכלא ל"רדיו כהנא" בארצות הברית.
במרץ 2003 בג"ץ דחה את עתירתו לפסול את "חוק יגאל עמיר", לפיו לא ייקצב עונשו של אדם שהורשע ברצח ראש הממשלה ממניעים אידאולוגיים.
במאי 2005 זכה בתביעת דיבה שהגיש בבית המשפט לתביעות קטנות נגד ברי חמיש, מפרסם תאוריות הקשר באשר לרצח רבין, שטען כי אסקין הוא סוכן שב"כ.
לטובת אסקין נפסקו פיצויים והוצאות משפט בסך 3,500 ש"ח.
בינואר 2011 הוגש נגד אסקין כתב אישום באשמת האזנות סתר למזכירתו של האוליגרך מיכאל צ'רנוי שבוצעו בשנת 2007. באוקטובר אותה שנה הוא הורשע במסגרת הסדר טיעון ונידון לעבודות שירות וקנס.
ב, הפך אסקין לאורח קבוע בתוכניות אקטואליה בטלוויזיה הרוסית כמו "יום ראשון בלילה עם ולדייר סולוביוב" בערוץ רוסיה-1, שם הוא היה מביע תמיכה בולדימיר פוטין, אך לפני חמש שנים התרחק מהזירה ומשפרצה מלחמת אוקראינה-רוסיה סירב לתמוך בתוקפנות הרוסית.
בדיונים על המזרח התיכון הוא מגן על ישראל ומציג אותה באור חיובי.
הוא מופיע גם בטלוויזיה האמריקנית, האוקראינית והגאורגית.
אסקין עסק בתיווך בין גורמים ישראלים ובינלאומיים לרוסיה בתחומים שונים.
כיום גר בשכונת הר נוף בירושלים.
גרושתו לפני ארבעים שנה הייתה מזל כהן, שהתפרסמה במחאה על פינוי היישובים בסיני ב-1979.
אסקין חיבר תרגום ופירוש ברוסית לחלק נכבד מספר התהילים ופרסם עוד שלושה ספרים.
כמו כן פרסם אלפי מאמרים בעד ישראל בעיתונות ברוסית.
וכן עוזר בהוצאת ספרים של הרמח"ל ממכון רמח"ל שבהר נוף, אשר בראשותו של הרב שרקי ונמנה עם תלמידיו של הרב.
אסקין ידוע כמבקר חריף של שלטון דמוקרטי.
הוא תומך בארץ ישראל השלמה ומשתתף בפעילות למען הגשמת החזון.
בעבר שיתף פעולה עם משטר האפרטהייד בדרום אפריקה עד לשנת 1994. הוא הביע תקווה שנלסון מנדלה לא ישוחרר לעולם.
הוא עדיין תומך בארגונים אפריקאנרים בדלניים בדרום אפריקה השואפים להקמת מדינה לבנה.
בעניין זה הוא משתף פעולה עם הסופר הדרום-אפריקאי דן רוט.
עם זאת, הוא מחרים אפריקאים אנטישמים ונאו-נאצים.
לדעתו, שלטון האפרטהייד היה הרע במיעוטו.
לדבריו "בתקופת האפרטהייד אמנם הייתה תחבורה ציבורית נפרדת ללבנים ולשחורים, אבל היום יש תחבורה ציבורית רק עבור השחורים.
אף לבן לא מעז לעלות שם על אוטובוס".
אסקין ידוע גם מתנגד מבקר חריף לעסקה עם החמאס.
אנדריי אביגדור אנגל (בסלובקית: Andrej Engel; 10 בפברואר 1910 - 3 בדצמבר 1991) היה אתלט צ'כוסלובקי-יהודי, אלוף ושיאן צ'כוסלובקיה בריצות ל-100 מטר ול-200 מטר, אלוף משחקי הסטודנטים הבינלאומיים (טורינו 1933) בריצת 200 מטר.
ייצג את ארצו בריצות אלה באולימפיאדה (לוס אנג'לס 1932).
אנגל נולד בבאנסקה שטיאווניצה, סלובקיה.
בשנת 1926 הוא החל להתאמן בברנו.
ב-1928 התאמן בז'ילינה, בשנים 1929–1933 התאמן במועדון VS פראג ובשנים 1934–1936 הוא התאמן בקבוצת הגיבור פראג.
בשנים 1929–1933 למד באוניברסיטת פראג לכלכלה ועסקים .
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) היה אנגל לספורטאי הצעיר ביותר במשלחת מצ'כוסלובקיה.
במשחקים עצמם הוא הגיע לשלב רבע הגמר בריצת 100 מטר וקבע תוצאה של 11.1 שניות, אך לא הצליח להתברג בין 12 המהירים ובריצת 200 מטר הוא קבע בשלב המוקדמות תוצאה של 22.3 שניות ולא הצליח להתברג בין 20 המהירים.
באוניברסיאדה שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 1933 זכה אנגל בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.10 שניות ומדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר.
בתחרויות ספורט של המכביה שנערכו בפראג, צ'כיה בשנת 1933 זכה אנגל בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.6 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 22.1 שניות
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 סיים אנגל במקום חמישי בלבד עקב נקע ברגלו.
לפני מלחמת העולם השנייה הוא היגר לשוודיה.
מדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר: 1930
מדליית ארד בקפיצה לרוחק: 1929
אביבית בלס ברנס (נולדה ב-29 בדצמבר 1960 בתל אביב) אמנית רב תחומית ומרצה לאמנות.
בתם של גילה בלס (פרופסור לאמנות מודרנית), ושמעון בלס (סופר ופרופסור לספרות ערבית), נשואה לערד ברנס ואם לגלאל ברנס.
בוגרת המדרשה לאמנות ובעלת תואר שני באמנות פלסטית מאוניברסיטת פריז VIII.
ב-2005, חזרה לישראל לאחר שהות של 20 שנה בפריז.
הציגה בכ־80 תערוכות יחיד וקבוצה באירופה, אוסטרליה, וישראל.
תערוכת יחיד של יצירתה, "שטח מעבר", הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות, 2010 - 2011. (התערוכה לוותה בקטלוג).
עבודותיה נמצאות באוספים רבים פרטיים וציבוריים באירופה, ארצות הברית, קנדה וישראל.
זכתה בפרסים שונים בצרפת, ובפרס לאמן מצטיין מטעם המשרד לקליטת עלייה.
1984 - בוגרת המדרשה לאמנות, רמת השרון (כיום בית ברל)
1985 - תולדות האמנות אוניברסיטת תל אביב, החוג לתולדות האמנות
1986 - אטלייה לליתוגרפיה, בוזאר, פריז
1989- M.A באמנות מאוניברסיטת פריז VIII, נושא התזה: "סגנון, שפה, והייחודיות של הסדרה בציור"
מאמצע שנות ה-80 ועד היום עוסקת בהוראת אמנות במסגרות שונות בפריז ובישראל.
2012-2022 מרצה ומנחה סדנאות לציור ופיסול במרכז פיס לגיל הזהב, פרדס חנה-כרכור.
מ-2014 מרצה בכירה במכללה האקדמית לחברה ואמנויות ASA, הקריה האקדמית אונו (תולדות אמנות, אמנות וחברה, ציור, פיסול ומיצב).
מ-1992 ואילך העבודה של אביבית בלס ברנס מאופיינת בחומריות רבה ובצמצום צבעוני.
כמו ב'מטבח' או ב'מעבדה' פרטית היא יוצרת תרכובות ייחודיות של חומריות בהירה שממחישה עומק, מרחק/קרבה, אור וצל, נפחיות ונוכחות של דימוי, ויוצרת מרחבים ציוריים שהם עוצמתיים ועדינים בו זמנית.
השימוש בחומריות עבה/תבליטית מקורו בזרם אמנות אירופאי הקרוי מטייריזם (matiérisme), ומיוחס לזרם ה'אנפורמל' (informel) המופשט באמנות.
תחילתו בשנות ה-50 בצרפת עם יצירתם של ז'אן פוטרייה Jean Fautrier וז'אן דובופה Jean Dubuffet, בהמשך הוא מופגן בעיקר בעבודות של אנטוני טפייס Antoni Tàpies ואנסלם קיפר Anselm Kiefer.
המטייריזם במהותו הוא ציור שעושה שימוש בחומרים לא מסורתיים כמו חול, אדמה, גבס, שעווה, זפת, עץ, אלמנטים צמחיים ואחרים, המאפשרים עיבוד תבליטי וחריטה.
הכתיבה מהווה גורם חשוב ביצירתה של אביבית בלס ברנס.
היא כותבת סיפורים ושירים (פורסמו בעיתון 'דבר', ב-'עיתון 77' ובקטלוגים שונים) ובאורח טבעי מופיעה כתיבה גם בציוריה.
לפעמים אפשר לקרוא את הכתוב בהם, ולקלוט את התכנים שהוא מציג, ולפעמים לא ניתן לפענח את הכתב המשורבט, אשר נוכח בציור כערך חזותי-רישומי, ובו בזמן מתפקד כמסמן המייצג את עולם הטקסט ומציע "קריאה" הלוך וחזור מהציור לכתיבה ולהפך.
קריאה מסוג זה יוצרת תהליך התבוננות הנע על הציר שבין המוחשי למושגי וחוזר חלילה.
עבודתה של אביבית בלס ברנס ממוקדת בסדרות של ציורים.
כל סדרה מטפלת ברעיון מסוים באמצעות דימויים חזותיים ומילוליים המאפיינים אותו.
גבולות והגדרות של מקום וזהות מעסיקים אותה, כמו גם מצבים גבוליים ואמביוולנטיים הבאים לידי ביטוי בטיפול סדרתי בדימויים כגון: גשרים, בתים, סורגים, סירות, שברים, חלקי מפות גאוגרפיות, סדקים, חורים שחורים ולבנים, מכתשים ועוד.
תוך כדי העבודה על נושאים אלה, אביבית בלס ברנס מרבה לבדוק קשרים בין מאגרי מידע ומורשת אמנותית, ומושגים כמו מקום פיזי ומטפורי, שפה ושייכות תרבותית.
תולדות האמנות משמשות אותה כ-רדי מייד המספק מצע נרחב של דימויים ונושאי התייחסות.
מתוך האינוונטר של יצירות אמנות, היא מסמנת ובוחרת דימויים, מוציאה אותם מסביבתם המקורית ושותלת אותם בתוך הקשר אמנותי חדש.
כך, מתוך ריבוי השפות האמנותיות, ומעמדה של חירות סגנונית, היא מגבשת "שפת אם" ייחודית.
במקביל ולאורך כל תקופות עבודתה, היא עוסקת ברישום .
לקראת 2008 חלו תמורות ביצירה של בלס ברנס: לציוריה ה"לבנים" חדרו מרקמים צבעוניים אקספרסיביים, חדורי משמעות וחיים, השרויים בהרמוניה ביצירות המייצגות את כתב ידה המוכר.
1987 - גלריית המרכז לתרבות ואמנות על שם י.
1994 - בין לבן ללבן", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת-גן (קטלוג)
1996 - גלריה קארן גולדן, פריז (מיצב)
1997 - לקרוא קווים", גלריה גראף, פריז
1999 - "הסטודיו שאין לי בתל אביב", גלריה משרד בתל אביב (מיצב)
2002 - "הריח של הזיכרון", גלריה White Elephant, פריז
2003 - "צליחה", הגלריה של המכון הצרפתי, דרזדן, גרמניה
2009 - "TO UNDO", מיצב חלון, גלריה טובה אוסמן, תל אביב
2010 - "שטח מעבר", מוזיאון תל אביב לאמנות (קטלוג)
2011 - "(בשבח הקו"), גלריה משרד בתל אביב (מיצב/תערוכה)
2015 - "מ-פה", קיר אמן, מקום לאמנות בקרית המלאכה, תל אביב
2016 - "FAVORITE WORKS OF ART כ-רדי מייד", בית האמנים תל אביב (עם דב אור-נר).
2020 - "אנא יהודי – ערבי, אנא בנתו", תערוכת יחיד במסגרת "הונאכ-הון", אום אל פחם.
אוצרת: לילך צפרוני - "שיבושים בזמן ובמקום", תערוכת יחיד במסגרת "המרכזית 1,חיפה", פירמידה, חיפה.
2022 - "אזור שוליים", גלריה מחניים.
ליווי אוצרותי: נאוה הראל שושני - "תנודות עזות", חלל לאמנות – פרישמן 46, תל אביב.
1990 - פרס ויצו לאמן צעיר, פריז
2003 - ציון לשבח של חבר השופטים ב- "סלון לאמנות עכשווית "Dammarie-lés-Lys, צרפת
2005 - מענק לאמן מצטיין, המשרד לקליטת עלייה, מחלקה לאמנים וספורטאים, ישראל.
אוסף חוזה מוגרבי Jose Mugrabi, מנשה קדישמן, בנק לאומי לישראל, גלריה משרד בתל אביב, גלריה ליטבק.
אוספים פרטיים בצרפת, שוודיה, בלגיה, אנגליה, גרמניה, קנדה, ארצות הברית וישראל.
אביבי ישראל יָבין (20 ביוני 1928 – 5 בפברואר 2016) היה פרופסור לפיזיקה גרעינית בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב.
הוא פיתח שיטה לחקר רמות אנלוגיות בגרעינים, נושא בעל חשיבות בחקר מבנה הגרעין.
יבין נולד בזכרון יעקב לימימה-ברוני ודוד מונדז'ק.
בין השנים 1934–1946 למד בבית הספר הריאלי בחיפה.
בשנת 1946 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת עין גב (בית השיטה) ושירת בפלוגה ד' של הגדוד הראשון.
החל מדצמבר 1947 שירת בפלוגת הסטודנטים בגדוד מוריה ובגדוד בית חורון.
לאחר קום המדינה והקמת צה"ל, שירת יבין בחטיבת הראל.
בתפקידו האחרון היה מפקד מחלקת מקלעים בינוניים בגדוד 62 והשתתף בניסיון הפריצה לעיר העתיקה ובהתקפה על ארמון הנציב.
השתחרר מצה"ל בשנת 1949 בדרגת סג"ם.
בשנת 1951 נישא לרבקה יבין לבית קרימסקי, מפקחת במשרד החינוך.
לזוג נולדו שלושה ילדים: תלמה יבין, מעצבת, דוד יבין, מתמטיקאי, ועו"ד איילת ימימה (מימי) צמח.