tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד 1945 הוא מנה כ-4,600 איש, שבאו בעיקר מהיישובים הכפריים, חלקם נוטרים ממשטרת היישובים העבריים.
ב-1946 הוחלט לפתח את היחידה כבסיס להקמת צבא.
נוכח האיום הערבי על מפעלים שונים ושחרור מגויסי הצבא הבריטי, חודשה גם ההתנדבות לחי"ש והוא השתלב במבצעים התקפיים כנגד מתקנים בריטיים.
בפקודת המבנה הארצי מנובמבר 1947 החליט בן-גוריון להקים מתוך גדודי ופלוגות החי"ש בערים ובמחוזות ארבע חטיבות סדירות ולהתחיל בגיוס כל הכוח המסוגל ללחימה, על מנת לארגן במהירות כוחות רגליים להתקפה שהיו חסרים ל"הגנה", כיוון שהפלמ"ח היה קטן יחסית.
ועד הביטחון היישובי – ועד זה הוקם במיוחד על מנת לתאם בין הנהלת הסוכנות לבין כל המוסדות הפועלים לגיוס ולהכנה צבאית, לאפשר את גיוס האנשים למערכה ולהכפיף את הגוף הצבאי לרשות המדינית.
חימוש – תפקיד מרכזי של שליחי "ההגנה" באירופה ובארצות הברית היה רכישת תחמושת ואמצעי לחימה לקראת המאבק על המדינה.
בהוראת דוד בן-גוריון, שראה שהנשק של הארגון לא מספיק ללחימה ארוכה, הוגדלו תקציב הרכש וקצב הרכישות ונכללו בו גם נשק כבד.
הברחת הרכש לארץ התבצעה בדרכים מחתרתיות ובאמצעים מתוחכמים, מתחת לעיניהם של הבריטים.
מלבד פעולות הרכש בחוץ לארץ הורחבה מאוד בארץ התעשייה המחתרתית לייצור תחמושת של יחידת תע"ש, שהחלה עוד בשנות השלושים.
במפעלי הייצור, שהוסוו כבתי חרושת ובתי מלאכה, נוצרו קליעים, מרגמות, פצצות וחומרי נפץ אחרים שעזרו לחימוש הכוחות השונים (אחד הידועים בהם הוא מכון איילון).
ב-1947 הוקמה מחלקת המחקר של הארגון, שהייתה אחראית לפיתוח וייצור כלי נשק.
תעשיית ייצור הנשק תרמה רבות לצה"ל במלחמת העצמאות.
מודיעין – באותה תקופה התרחב מאוד שירות הידיעות (המודיעין) של "ההגנה", הש"י, שהוקם ב-1940 וכלל עשרות עובדים.
בשנים 1945 - 1948 הייתה "ההגנה" מעורבת ופעילה בנושא של שורדי השואה ויהודי ארצות ערב.
המוסד לעליה ב', זרוע של ארגון "ההגנה", שימש כגוף מארגן ואחראי על הבריחה, ההעפלה, העפלה מארצות המזרח ומפעל הרכש.
פעילות זרוע זו של "ההגנה" התרכזה בעבודה מחוץ לגבולות הארץ והייתה חשאית ובלתי חוקית עקב חוקי המנדט הבריטי.
עם תום מלחמת העולם השנייה המוסד שלח לארצות אירופה שליחים, שתפקידם היה לסייע בפעילות תנועת הבריחה.
מהר מאוד שליחים אלה קיבלו את הפיקוד על פעילות הבריחה כולה.
הם היו אחראים על מסע של כ – 300,000 שורדים ממזרח אירופה אל מערבה אל אוניות המעפילים.
אנשי הבריגדה, רובם חברי "ההגנה", שנשארו באירופה אחרי הניצחון כחיל מצב בצבא הבריטי, התגייסו לפעול למען אחיהם שורדי השואה ופעלו כ"חיילי הבריחה".
בהדרכה ובפיקוד של שליחים חברי "ההגנה", ההגנה ארגנה פעילות של אימונים טרום צבאיים וצבאיים לצעירים שורדי השואה במחנות באירופה.
למשל, חיים גורי פיקד על קורס צניחה של שורדי שואה שהתקיים בצ'כוסלובקיה.
מעל ל-50% מהכוח הלוחם של צה"ל במלחמת העצמאות היו שורדי שואה.
אנשי הפלי"ם ניהלו את פרק המסע של השורדים בים.
תנועת ההעפלה הובילה ב – 64 באוניות כ – 70.000 מעפילים והייתה אחראית על רכישת האוניות, הכנתן לקליטת המעפילים והשטתן לארץ.
רוב הספינות לא הצליחו לבקוע את המחסום הבריטי והמעפילים נשלחו למחנות מעצר בארץ בעתלית ובהמשך למחנות קפריסין.
מעפילי האונייה אקסודוס נשלחו למחנות מעצר בגרמניה.
מאבקם של מעפיליה כנגד גירושם חזרה לאירופה לאחר תפיסת האונייה התפרסם בעולם כולו.
התגובות המזועזעות בעולם העלו על סדר היום את בעיית הפליטים היהודיים, השפיעו על דעת הקהל בבריטניה ובארצות הברית, וככל הנראה גם השפיעו על דיוני ועדת אונסקו"פ של האו"ם שהחליטה לבסוף על תוכנית החלוקה והקמת מדינת ישראל, כשהיא מייחסת משקל רב לצורך לפתור את בעיית הפליטים החותרים לארץ.
מעפילי האוניות שפרצו את הבלוקדה הבריטית הורדו לחוף על ידי אנשי "ההגנה".
כמו כן גייסו אנשי "ההגנה" מתנדבים יהודים, אנשי המח"ל, כדי שיעזרו בלחימה על הקמת המדינה.
במסגרת מערך ההעפלה מארצות המזרח עולים הוברחו מארצות ערב דרך גבול הצפון.
בארצות ערב ארגנה "ההגנה" את צעירי הקהילות במצרים, עיראק, לוב וסוריה לקראת עליה לארץ.
כמו כן גייסו אנשי "ההגנה" מתנדבים יהודים, אנשי המח"ל, כדי שיעזרו ללחימה על הקמת המדינה.
"ההגנה" המשיכה בפעולות ההתיישבות בארץ, בהקמת היאחזויות פלמ"ח ובאבטחה והקמה של 11 הנקודות בנגב באוקטובר 1946.
עיקרון שיתוף הנשים ב"הגנה" נקבע כבר בחוקת תרפ"ה (1924) בה נאמר כי "ההגנה" פתוחה להצטרפות "כל עברי ועבריה".
בסעיף ז' של 'אושיות ההגנה' נקבע שהארגון "פתוח לפני כל יהודי, או יהודיה, הנכון והמוכשר למלא את חובת ההגנה הלאומית".
עוד נקבע כי החברות בארגון היא "חובה וזכות כאחד של כל איש ואישה בישראל." רוב החברות ב"הגנה" מילאו תפקידי שירות, שהיו מקובלים כתפקידי נשים בצבאות העולם.
מיעוטן הגיעו לתפקידים מבצעיים דומים או זהים לתפקידי הגברים, בעיקר חובשות, קשריות ונשקיות.
במלחמת העולם השנייה, עם גיוסם של גברים רבים לצבא הבריטי ולכוחות המגן, דרשו הנשים לגייסן למרות התנגדות ניכרת של גורמים ביישוב בארץ ושל שלטונות הצבא הבריטי.
4,000 מתנדבות – מתוך 30,000 המתנדבים הארץ ישראלים – הצטרפו לחיל העזר של הצבא (.A.T.S) וחיל העזר של חיל האוויר (.W.A.A.F).
בתפקידי פיקוד ומינהל, אלחוטאיות, מחסנאיות, פקידות, אורזות מצנחים, נשקיות, אחיות רפואה וטבחיות.
חברות "ההגנה" רכשו ניסיון צבאי, ארגוני ופיקודי שהיה לעזר רב עם הקמת חיל הנשים ב"הגנה" ובצה"ל.
בין חברי "ההגנה" שהתנדבו לצנוח מעבר לקווי האויב באירופה היו גם שלוש חברות.
שתיים מהן, חנה סנש וחביבה רייק – נפלו בשליחותן.
בראשית מלחמת העצמאות מילאו חברות "ההגנה" בחי"ש ובפלמ"ח תפקידים חיוניים במערך הצבאי ובמערך העזר.
בייחוד בלט תפקידן בליווי שיירות.
הפיקוד העליון הורה על הוצאת נשים מתפקידי לחימה והעברתן לתפקידי העזר.
רק חברות מעטות נשארו בתפקידים בחזית.
בהן למשל, שלוש טייסות, שאחת – זהרה לביטוב, נפלה בטיסה מבצעית.{{הערה|המקור: הנשים ב"הגנה", לקסיקון ההגנה, אתר ארגון ההגנה}}
"ההגנה" ניהלה את השלבים הראשונים של מלחמת העצמאות.
לחטיבות הלוחמים שלה וליחידותיה השונות תרומה מכרעת לניצחון במלחמה, ועל בסיסה הוקם למעשה צה"ל.
מייד עם קבלת תוכנית החלוקה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-29 בנובמבר 1947, תקפו את היישוב היהודי כוחות ערביים בלתי סדירים, שהורכבו בעיקר מערביי ארץ ישראל.
על היישוב הגנו בעיקר אנשי "ההגנה".
שלב זה בלחימה, שבו ניצבה "ההגנה" על שמירת היישובים העבריים ולחמה על צירי התנועה, התנהל תוך כדי יציאת הבריטים מארץ ישראל וכונה בשם "המאבק על התחבורה".
כוחות "ההגנה" נלחמו בשלושה אזורים עיקריים: לחימה בערים המעורבות כדוגמת ירושלים, טבריה, צפת, חיפה ויפו; לחימה ביישובים היהודיים המבודדים באזורים שבשליטה ערבית; ולחימה על צירי התנועה והכבישים שהיו יעד מרכזי להתקפות הכוחות הערבים.
האזורים הבעייתיים ביותר בלחימה על התנועה היו צירי התחבורה החיוניים לירושלים ובעיית הקשר בין אזורים בתוך העיר והיישובים שסביבה, והכבישים ליישובים היהודיים שישבו בתוך האזורים הערביים בנגב ובגליל.
הלחימה על הדרכים מחודש דצמבר 1947 הייתה קשה ורבת קורבנות.
כך נפרצה ונחסמה לסירוגין הדרך לירושלים, ומרבית הדרך מתל אביב ועד אליה נמצאה בשליטה מלאה או חלקית של הערבים.
התנועה אל הערים נעשתה בדרכים עוקפות רבות שלאחר מכן גם הן נעשו מסוכנות.
כביש ואדי-עארה בצפון נחסם לחלוטין בחודש מרץ.
כתגובה לחסימת הדרכים החלה "ההגנה" להפעיל שיירות של מכוניות, משאיות או אוטובוסים שמוגנו חלקית מפני ירי.
כלי הרכב המשוריינים הורכבו על בסיס כל רכב אזרחיים.
במערך הגנת ואבטחת השיירות השתתפו לוחמי הפלמ"ח ו"ההגנה", נהגים בשכר ומתנדבים מהיישוב היהודי.
השיירות סבלו מהתקפות הכפריים הערבים שישבו לצידי הדרכים והסתייעו בכנופיות שונות ובאנשי צבא ההצלה.
גם הבריטים, עד לעזיבתם, סיכלו כל אפשרות של השתלטות יחידות "ההגנה" על נקודות שליטה אסטרטגיות על מנת שהשיירות יוכלו לעבור.
כך סבלו השיירות לירושלים מהתקפות חוזרות ונשנות עם אבדות רבות וחלקן כלל לא הגיעו ליעדן.
מניעת האפשרות להעביר ציוד אספקה ונשק לעיר הוביל לחשש שירושלים כולה תיפול לידי הלגיון הירדני, עד שנפרצה דרך בורמה אליה.
מספר שיירות, שיירת הדסה לירושלים, שיירת הל"ה לגוש עציון, שיירת חולדה לירושלים, שיירת נבי דניאל לגוש עציון ושיירת יחיעם לקיבוץ יחיעם הנצור – הושמדו כולן או חלקן.
כישלון השיירות הוביל לזירוז מבצעי ההגנה למען כיבוש אותם אזורים.
מלבד זאת, ניסו באותה תקופה כנופיות ערבים וצבא ההצלה לתקוף יישובים יהודיים שונים ושכונות יהודיות בערים המעורבות, ללא הצלחה יתרה, כשהם נהדפים על ידי כוחות "ההגנה", בהם: כפר סאלד, רמת רחל, גוש עציון, משמר העמק ורמת יוחנן.
כתגובה להתקפות יזמה "ההגנה" פעולות תגמול נגד יישובים וכוחות הערבים, כגון פיצוצי גשרים בדרכי התחבורה ופעולות מארבים, חסימות ופשיטות תגמול על יישובים מהם יצאו ההתקפות על מנת להטיל על הערבים מורא ולהפסיקן.
מאוחר יותר נמנו גם כ-25,000 מגויסים מחו"ל, אנשי הגח"ל והמח"ל שהתפזרו בגדודים השונים ובחילות המקצועיים, וכ-18,000 בני נוער בחיל הגדנ"ע, שסייעו באיוש עמדות ואף נטלו חלק במספר אזורי לחימה בערים.
הפיקוד העליון של "ההגנה" הקים אגף מבצעים בראשות יגאל ידין לתכנון והפעלת היחידות הלוחמות במלחמה ולשכת גיוס, שהחל מפברואר 1948 החלה לגייס חיילים גיוס מלא.
רכש אמצעי הלחימה הוגבר על ידי "ההגנה" באופן מסיבי בעקבות גיוס כספים רחב של הסוכנות היהודית באירופה ובארצות הברית.
הרכש כלל, בין היתר, תותחים, מספר טנקים ומטוסים קלים.
באפריל 1948 החלו להגיע גם משלוחים גדולים של נשק קל מצ'כוסלובקיה במסגרת "העסקה הצ'כית" שכללו כ־25,000 רובים וכ-5,000 מקלעים, מה שאפשר, בנוסף לנשק שנרכש לפני כן, את גידול "ההגנה" לצבא גדול.
מטכ"ל "ההגנה" הוציא פקודת-אב לתוכנית בשם "תוכנית ד'", במטרה להשתלט על כל האזורים שנועדו להיכלל במדינה היהודית על פי תוכנית החלוקה.
ארגון הכוחות של "ההגנה" וריכוזם בחטיבות וגדודים העמיד את היישוב היהודי בעמדת יתרון אל מול הכוחות הערבים ועוזריהם מצבא ההצלה ומיחידות האחים המוסלמים.
הקרבות בחודשים אפריל ומאי, במסגרת תוכנית ד', הוכיחו יתרון זה.
מבצע נחשון, אשר נפתח ב-5 באפריל 1948, היה הראשון בסדרת המבצעים הצבאיים היזומים של ההגנה במסגרת תוכנית ד'.
מטרת המבצע הייתה להשתלט על הכפרים הערביים בדרך לירושלים ובכך להבטיח מעבר בטוח אל העיר וממנה.
הצלחתו של מבצע נחשון, שנמשך שבוע ימים, הייתה חלקית, שכן ב-20 באפריל שבה ונחסמה הדרך לירושלים.
אך עם זאת קיבלה ירושלים הנצורה אספקה שהייתה הכרחית להמשך קיומה.
במקביל לקרב סביב ירושלים התנהל קרב הכרעה נוסף על ציר חיפה-ג'נין באזור משמר העמק, שם לחם צבא ההצלה הערבי בפיקודו של קאוקג'י, במה שנודע כקרב משמר העמק.
מטרת צבא ההצלה בקרב הייתה לכבוש את משמר העמק, לחסום את הדרך מוואדי מילק לחיפה ולהתאחד עם הכוחות הערביים שם.
הכוח היהודי, בפיקודו של יצחק שדה, עמד בהתקפה ולא הסתפק במגננה אלא גם יצא להתקפות בכפרים הערביים.
לבסוף, כעבור עשרה ימי קרבות קשים, הכריעו כוחות החי"ש והפלמ"ח את צבא ההצלה וניתקו את חיפה הערבית מהכוחות אשר בג'נין.
מספר ימים אחר כך, ב-18 באפריל, כבשו כוחות חטיבת גולני את טבריה ותושביה הערבים ברחו.
היא הייתה העיר המעורבת הראשונה שעברה לשליטת "ההגנה".
שלושה ימים אחר כך, ב-21 באפריל, נכבשה חיפה בתוך 24 שעות על ידי כוחות "ההגנה" ומרבית תושביה הערבים התפנו ממנה.
באמצעות המבצעים השונים שערכה הצליחה "ההגנה" להשתלט על מערב ירושלים (מלבד הרובע היהודי שנותר מנותק), להבקיע מסדרון יבשתי בין שער הגיא וירושלים ולהשתלט על כל המרחב ממערב ללטרון.
בדרום כוחותיה כבשו מסדרון ליישובי הנגב.
בצפון הצליחו כוחותיה לחבר את הגליל העליון המזרחי אל בקעת כינרות, והגליל המערבי התחבר אל עמק זבולון וחיפה.
הצלחתה של תוכנית ד' העמידה את היישוב במצב אסטרטגי משופר לקראת הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב, הן הודות לשטח שנכבש והן כיוון שהתרחקות החזית מחיפה ומתל אביב אפשרה הפניית תשומת לב וכוחות לגזרות אחרות.
החל מ-14 במאי ובמשך שבועיים עד הקמתו של צה"ל, ניהלה "ההגנה" את בלימת התקדמותם של צבאות ערב שפלשו לשטחה של ארץ ישראל.
בצפון התקדם צבא סוריה לעבר עמק הירדן, כבש את משטרת צמח, שער הגולן ומסדה והחל בתקיפת הקיבוצים דגניה א' וב' בכוחות שריון ובסיוע אווירי וארטילרי, אך כוחות "ההגנה" ומגיני היישובים הצליחו להדפם בקרב עמק הירדן.
הסורים נסוגו לקו ההתחלה לאחר שנגרמו אבדות כבדות לשני הצדדים.
באזור ירושלים נלחמה "ההגנה" כנגד הלגיון הערבי של ירדן, שהיה צבא מקצועי ביותר שאומן על ידי הבריטים.
הלגיון החל בהרעשה כבדה מאזור עבר הירדן על קיבוץ גשר ומצודת נהריים.
קרב זה התנהל מ-27 עד 30 באפריל.
הלגיון גם נטל חלק בהתקפה על גוש עציון, וב-13 במאי, יום לפני הכרזת המדינה, נפל כפר עציון ו-242 חברי הקיבוץ ולוחמי הפלמ"ח והחי"ש נהרגו תוך כדי הקרבות, כשחלקם נורו למוות לאחר שנכנעו לכוחות הלגיון ולערביי האזור.
חטיבת הראל של הפלמ"ח פתחה ב-8 במאי במבצע מכבי נגד צבא השחרור הערבי ששהה לאורך כביש ירושלים ובאזור לטרון על מנת לפתוח את הדרך לירושלים.
למרות קרבות ממושכים ומספר גדול של הרוגים נשארה הדרך לירושלים חסומה ולטרון עברה לבסוף ללגיון הירדני.
בדרום נכנס הצבא המצרי לעזה ב-15 במאי והחל להתקדם בשני טורים: לאורך כביש החוף לכיוון תל אביב ודרך באר שבע לחברון ולירושלים.
ביד מרדכי נערך קרב קשה, אך הקיבוץ נפל לאחר חמישה ימי לחימה.
עוד ב-1947 חתר דוד בן-גוריון לביטול המפקדה הארצית שניהלה את "ההגנה", על מנת שלא לערב גוף אזרחי בניהול המקצועי של הצבא.
ב-2 במאי 1948 שלח לרמ"א (ראש המפקדה הארצית) ישראל גלילי מכתב המודיע על סיום כהונתו וזה נכנס לתוקף למחרת.
אולם גלילי היה מוערך מאוד בקרב חברי המטכ"ל.
החלטה זו, יחד עם החלטה נוספת להעדיף את יוצאי הצבא הבריטי, שהתבטא במינוי מרדכי מקלף למפקד פיקוד מרכז, עוררה זעם אצל ראשי אגפים במטכ"ל והם הגישו לבן-גוריון מכתב המאיים בהתפטרות אם גלילי לא יוחזר.
מרד גנרלים זה הסתיים במינוי גלילי לעוזר שר הביטחון במקום תפקידו הקודם.
תוך כדי סערת הקרב ובטרם החלה ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות, פורסמה על ידי הממשלה הזמנית ב-26 במאי 1948 "פקודת צבא-הגנה לישראל", שהפכה את ארגון "ההגנה" לצבא סדיר, והמפקדה הארצית שלו פוזרה.
צה"ל הוקם ב-26 במאי 1948. חברי מטכ"ל "ההגנה" המשיכו לשרת בתפקידיהם במטכ"ל צה"ל (כשרמטכ"ל "ההגנה" יעקב דורי הפך לרמטכ"ל הראשון של צה"ל), חטיבות "ההגנה" הפכו לחטיבות צה"ל והשירותים השונים של הארגון הפכו לחילות צה"ל.
חברי "ההגנה" באו מכל שדרות היישוב.
רוב המגויסים היו קשורים אל תנועת העבודה בארץ ישראל.
רבים מהם היו חברים קודם לגיוסם אליה בארגונים: "השומר", "הגדודים העבריים" ו"גדוד העבודה".
הנסיבות והתנאים לקבלה לארגון השתנו במשך השנים.
בשנות השלושים היו אנשי "ההגנה" בודקים את המועמד.
כאשר היה חשש או חשד מסוים שהאדם נוטה לתנועה הרוויזיוניסטית, או נמצא קשר בינו לבין האצ"ל והלח"י, היו מציבים למועמד אדם שתפקידו היה לעקוב אחריו ולאסוף מידע.
טקס השבעה הונהג ב"הגנה" מאז שנות העשרים.
מרכיביו היו דומים לטקס ההשבעה שהתקיים בארגון "השומר".
המגויסים היו מוזמנים אל אתר נבחר, ובנוכחות מפקדים נשבעו בהחזיקם ספר תנ"ך ואקדח.
בשנות הארבעים שונו הנהלים והמצטרפים הושבעו שבועה כללית ושבועה על נשק.
טקסי ההשבעה של הנוער נערכו בצורה חשאית, בדרך כלל בערבים בבתי הספר.
מקומות הפעילות וההשבעה נקראו בשם קוד "המקל" (ראשי תיבות: מקום לימוד).
לכל קבוצה היה שם קוד "מקל" עם תוספת של אות מאותיות הא"ב.
להלן נוסח השבועה משנת 1934 עליה חתם המועמד שנמצא ראוי:
"הנני מצהיר, כי מתוך התנדבות אישית והכרה חופשית אני נכנס לארגון ההגנה העברי בארץ ישראל.
הנני נשבע לשמור אמונים כל ימי חיי לארגון ההגנה, לחוקתו ולתפקידיו, כפי שהוגדרו באשיותיו על ידי הפיקוד העליון.
הנני נשבע לעמוד כל ימי חיי לרשותו של ארגון ההגנה, לקבל על עצמי ללא תנאי וללא סייג את עול משמעתו, ולפי קריאתו להתגייס לשירות פעיל בכל עת ובכל מקום, לציית לכל פקודותיו ולמלא את כל הוראותיו.
הנני נשבע להקדיש את כל כוחותי ואף להקריב את חיי להגנה ולמלחמה על עמי ועל מולדתי, על חרות ישראל וגאולת ציון."
האדם נחשב לחבר הארגון לאחר שחתם על ההצהרה הבאה:
"הוקראו לפני אשיות ארגון ההגנה והנני מכיר בהם ומקבל אותם עלי מרצוני החופשי ובהחלט.
הנני מתחייב להיות נאמן ומסור לכל ענייני ההגנה ולחבריה כל ימי חיי.
הנני מקבל עלי את משמעת הארגון ומתחייב לציית באופן מוחלט לפקודות המפקדים המוסמכים.
הנני מתחייב לשמור בסודיות את כל ענייני ההגנה כל ימי חיי ובכל מצב שהוא".
לקראת קיום טקסי ההשבעה היה האחראי דואג לכיסוי החלונות כך שמבחוץ לא יהיה ניתן לראות את הפעילות בפנים.
במרכז היה מוצב שולחן עליו הונחו ספר התנ"ך והאקדח.
במרוצת הזמן הונהגו טקסי השבעה קבוצתיים.
הקבוצה הייתה כולה מושבעת את השבועה הכללית ולאחר מכן היו קוראים לכל אחד בנפרד שהיה נשבע את שבועת הנשק על האקדח והתנ"ך.
"בנשק זה המופקד בידי על ידי ארגון ההגנה בארץ ישראל, אלחם באויבי עמי, בעד מולדתי, בלי כניעה, בלי רתיעה ובמסירות נפש".
בראשית שנות השלושים פתחה ההגנה בפעולות הסברה והעברת מידע לאנשי היישוב.
היא הוציאה באופן לגאלי את כתב העת הצבאי "מערכות" ובאופן בלתי לגאלי את "במחנה", שראה אור לראשונה בדצמבר 1934 והיה בעל השפעה רבה בארץ, ומ-1947 היה לביטאונה הרשמי ולאחר מכן לעיתון צה"ל.
השבועון הפוליטי "אשנב" ראה אור מ-1941 ועד 1947, בעריכת ברל כצנלסון ואליעזר ליבנה וסיפק ידיעות שנפסלו על ידי הצנזורה.
במרץ 1940 הקימה "ההגנה" את תחנת הרדיו המחתרתית שלה – "קול ישראל".
כמו כן, מ-1945 ועד הקמת המדינה הוצא עלון-קיר שראה אור באופן בלתי סדיר ונקרא "החומה".
אמצעים אלה נועדו להעמיק את תמיכת הציבור ב"הגנה" ובמוסדות ההנהגה של היישוב, ולשמש למטרות גיוס האנשים לארגון ולפעולותיו השונות.
הייצוג התרבותי הבולט ביותר של יוצאי "ההגנה", ובעיקר יוצאי הפלמ"ח, התבטא ביצירותיהם של סופרי דור תש"ח, שכתבו רומנים, שירים ומחזות המבוססים על חוויותיהם מהשירות בהגנה ובפלמ"ח, בעיקר על תקופת מלחמת העצמאות בה השתתפו.
ספרות זו העדיפה את הסגנון הריאליסטי ופתחה את התקופה הישראלית בתולדות הספרות העברית.
יוצריה הדגישו את דמות הצבר יליד הארץ, שתואר כ"אדם חדש, בריא, צעיר, יפה, חילוני, יוצר חברה חדשה ועולם חדש".
דמות זו, ששניים ממייצגיה הידועים ביותר הוא דמותו של אורי הפלמ"חניק ב"הוא הלך בשדות" של משה שמיר או דמותם של לוחמי הל"ה בשיר "הנה מוטלות גופותינו" של חיים גורי, מוכנה להקריב את חייה למען הכלל ובעיקר למען הקמת המדינה.
אולם ספרות זו לא הייתה רק הירואית.
היא התייחסה לבעיות האדם היחיד ובעיות הנוער בארץ, בשאלות כמו קבלת דין החברה מול התמרדות והסתייגות ממחיר הדמים של המלחמה.
ניתן לראות מגמה זו ברומן הנודע "ימי צקלג" של ס.
יזהר, שחלק מגיבוריו, לוחמי תש"ח, חשים תחושות בלבול וריקנות אידאולוגיים.
יוצר בולט שכתב על "ההגנה" והפלמ"ח ושאינו נמנה עם חבורת "דור תש"ח" אלא שימש כ"צופה מהצד" היה נתן אלתרמן.
הוא חיבר מספר שירי הלל ללוחמים הצעירים המוכנים להקריב מעצמם, כמו ב"מגש הכסף", "ליל חניה" ו"מסביב למדורה", או "נאום תשובה לרב חובל איטלקי" אותו כתב על גיבורי ההעפלה.
את הצער על נופלי תש"ח הוא ביטא למשל בפזמונו "אליפלט".
על יחידות "ההגנה" נכתבו פזמונים ידועים, כמו "הטנדר נוסע" (על המשמר הנע), "זמר הפלוגות" (על פלוגות השדה) ושירי ימאים לפלי"ם: "זמר לספינה", "שושנה שושנה", "שיר הקפיטן" ו"רותי".
היוצר חיים חפר כתב פזמונים רבים לפלמ"ח, ובמלחמת העצמאות הקים את הלהקה הצבאית הראשונה בארץ – הצ'יזבטרון.
הלהקה זכתה לפופולריות רבה בקרב הלוחמים ושיריה היו הומוריסטיים, שתיארו את ההווי ה"צברי" של הפלמ"ח (כמו בפזמונים "צ'יזבאט", "הפינג'אן", "מוטי", "היי הג'יפ") לצד שירים נוגים כמו "הן אפשר".
לצידה בעת מלחמת העצמאות הופיעה בחי"ש ובחטיבת גבעתי להקת החישטרון, ששיריה (כמו "אל נא תאמר לי שלום", "האמיני יום יבוא" ו"שחרחורת") היו פחות 'צבריים' ודמו למוזיקת ריקודים סאלונית.
הספר נערי המחתרת של אסתר שטרייט-וורצל משנת 1993 מתמקד בסיפורם של תלמידי תיכון שיצאו בלילות, בחשאי, להילחם בבריטים במסגרת "ההגנה".
מוזיאון ההגנה בשדרות רוטשילד בתל אביב מציג את תולדות הארגון.
כמו כן מצויים מוזיאונים במכון איילון ברחובות ששימש כמפעל לייצור תחמושת, מוזיאון חוסמסה בחולון, מוזיאון הפלמ"ח בתל אביב, מוזיאון הרעות ליד מצודת כ"ח בגליל, מוזיאון חאן שער הגיא בדרך לירושלים ומוזיאון ההעפלה בחיפה.
שם הארגון מתנוסס ברבים מרחובות הערים בישראל.
חלק מהאתרים שבהם פעלה ההגנה מצוינים באנדרטות ושלטי רחובות.
בול יום הזיכרון ה'תש"ף (2020) הוקדש לארגון "ההגנה", במלאת 100 שנה להיווסדו.
בשלושת הבולים נראית תרומת ההגנה לביטחון (לוחמי תש"ח), להתיישבות (חומה ומגדל) ולהעפלה (הורדת מעפילים לחוף).
ל"הגנה" היו מפקדים רבים, להלן מוצגים מפקדיה המרכזיים והבולטים:
אליהו גולומב: נחשב למפקד הבלתי רשמי של "ההגנה", שמפקדתה מוקמה במשך שנים רבות בביתו.
יוסף הכט: מפקדה הראשון של "ההגנה".
עמד בראש ועד ההגנה הארצי בשנים 1922–1931 וריכז בידיו סמכויות רבות בארגון, עד להקמת המפקדה הארצית.
יעקב דורי: רמטכ"ל "ההגנה" בשנים 1939–1945. בשנים 1946–1947 עמד בראש משלחת "ההגנה" בארצות הברית שעסקה ברכש נשק לקראת המלחמה.
בשובו ב-1947 חזר לתפקידו הקודם והיה לרמטכ"ל הראשון של צה"ל עד סוף 1949.
יצחק שדה: מקים הפלמ"ח ומפקדו עד 1945, מפקד פלוגות השדה והפלוגות המיוחדות.
יוחנן רטנר: ראש המפקדה הארצית הראשון של "ההגנה" בשנים 1937–1939.
יעקב ריזר: ראש המפקדה הארצית של "ההגנה" בשנים 1939–1941.
משה סנה: ראש המפקדה הארצית של "ההגנה" בשנים 1941–1946.
זאב שפר: ממלא מקום ראש המפקדה הארצית של "ההגנה" בשנים 1946–1947.
ישראל גלילי: ראש המפקדה הארצית של "ההגנה" בשנים 1947–1948.
שאול אביגור: ראש המוסד לעלייה ב', הקים את הש"י (שירות הידיעות) והר"ן (ריגול נגדי).
יוסף אבידר: סגן ראש המטה הכללי בהגנה.
אברהם איכר: ממיסדי "ההגנה", מילא תפקידי הדרכה רבים ונחשב לאחד ממניחי היסודות למרכז ההדרכה של "ההגנה".
לאחר פרוץ המרד הערבי פעל כקצין קישור בין הסוכנות היהודית למשטרה הבריטית.
יגאל אלון: סגן מפקד הפלמ"ח עד שנת 1945, ולאחר מכן היה במשך שלוש שנים מפקדו.
פיקד על מבצעים רבים במלחמת העצמאות.
יהודה ארזי: ממקימי הר"ן (ריגול נגדי) והש"י (שירות ידיעות).
מאיר מרדור: מפקד הרכש (1944)
ארתור בירם: אחד מהאישים המשפיעים ביותר על החינוך בארץ.
הקים את החג"ם (חינוך גופני מורחב) ושילב אותו בבתי הספר התיכוניים ובמסגרת "ההגנה".
יהודה בן-דוד: ממקימי ומפקדי בסיסי ארגון "ההגנה" באירופה ובצפון אפריקה.
אורי ברנר: איש פלגות הלילה המיוחדות (Special Night Squads – SNS), סגן מפקד הפלמ"ח בשנים 1945–1948.
יהושע גלוברמן: חבר המטה הארצי של "ההגנה", פעל להקמת יישובי חומה ומגדל, המשפיע הגדול ביותר על תורת הלחימה של "ההגנה" ומפקד החי"ש.
דב הוז: ממנהיגי תנועת הפועלים בארץ ישראל, ממייסדי "ההגנה" וחבר הוועד המרכזי שלה.
ניוטה הלפרין: מפקדת הגדוד הראשונה במסגרת "ההגנה", גדוד החברות בתל אביב.
שמעון וסרמן: חבר ההגנה בחיפה.
מפקד פלוגת הסטודנטים ותלמידי בית הספר הריאלי.
ממפקדי הארגון בתל אביב ובגליל העליון בשלהי שנות ה-20. נציג הפועל המזרחי במפקדה הארצית בשנים 1938–1948.
בזמן מלחמת העצמאות עמד בראש אגף מבצעים במטכ"ל.
דוד נמרי: סגן מפקד הפלמ"ח.
סגן מפקד המוסד לעלייה ב', האחראי להורדת המעפילים בחופי הארץ ויוזם מבצע "עליית כנף".
יוסף יזרעאלי: מיוזמי "הצופים העבריים" של ההסתדרות בארץ ישראל.
חבר המטה הכללי של "ההגנה".
משה כרמל: קצין גדנ"ע ארצי (1943), מפקד הגליל התיכון (1945), מפקד חיפה (1947) ומפקד החזית הצפונית במלחמת העצמאות.
בפיקודו שוחרר הגליל ונכבשו חיפה ועכו הערביות.
חיים סלבין: הבריח מחו"ל מכונות לייצור נשק.
מנהל התעשייה הצבאית בשנים 1940–1945.
יעקב פת: מפקד מחוז חיפה, ובהמשך מפקד אזור ירושלים.
זכריה קיקיון: ממפקדי ההגנה בתל אביב.
נחטף בעקבות חטיפתו של אליהו רפפורט כקלף מיקוח ולבסוף שוחרר בתמורה לשחרור רפפורט.
אהרן ואפרים קציר: היו אחראים על הצד המדעי במחלקת המחקר של "ההגנה", פיתחו כלי נשק רבים בעזרתו של אלכס קינן.
זרח שבץ (שוועץ): מפקד "ההגנה" בבני ברק.
כינויו היה "יפה", על שם בתו הבכורה.
סעדיה שושני: ממייסדי "ההגנה" האזרחית בתל אביב, חבר המפקדה העליונה הארצית.
יקותיאל שבח: מפקד יחידת "ד"ר מילר", הסליקר הראשי של חיפה והצפון.
מספר פוליטיקאים גאורגים, אינטלקטואלים וקציני צבא היגרו מגאורגיה לפולין, לאחר פלישת הצבא האדום לרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, בפברואר 1921, כשהם משאירים מאחוריהם את הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז (הישות שקדמה לגאורגיה הסובייטית), שנוסדה במרץ של אותה שנה.
אף על פי שמספרם לא היה רב, הגיע מספרם למאות.
הקהילה הגאורגית בפולין הייתה פעילה מאוד פוליטית ותרבותית.
הנודעים ביותר מביניהם בצבא פולין מתחילת שנות ה-20 ועד לסוף מלחמת העולם השנייה.
כחלק מהתפיסה הפוליטית של יוזף פילסודסקי, פרומתאיזם, התפתחה מערכת יחסים דיפלומטית פעילה בין פולין לבין הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, במטרה להקטין את כוחה של רוסיה הצארית, והישות שנוסדה אחריה, ברית המועצות, על ידי תמיכה בתנועות הלאומיות האנטי רוסיות העיקריות, בתוך תחומי רוסיה, ששאפו לעצמאות.
קבוצת תנועת הפרומתאיזם הגאורגים הייתה הקבוצה הפעילה ביותר מבין התנועות שנתמכו על ידי פילסודסקי.
פעילות זו לא נצפתה על ידי הבולשביקים, שארגנו, בשנת 1930, את ההתנקשות בנואה רמישווילי, מנהיג פוליטי גאורגי בולט, והמקדם הראשי של הפרומתאיזם.
בשנת 1932, החל משא ומתן לחוזה פולני-סובייטי, שהאיץ את נפילת תנועת הפרומתאיזם, אף על פי שהגאורגים המשיכו בפעילותם במגוון ארגונים סוציאליים ותרבותיים.
החשובה ביותר מביניהם הייתה "ועדת גאורגיה" שנוסדה מוקדם בשנת 1921 על ידי מספר אינטלקטואלים גאורגים שהונהגו על ידי סרגו קורולאשווילי.
הם יצרו קשר עם מרכזי ההגירה הפוליטי הגאורגיים באירופה.
הוועדה ארגנה מגוון מפגשים ופעילויות סוציאליות, וסיפקה תמיכה למהגרים הגאורגים.
היא הוציאה לאור גם מספר פרסומים משלה: "פרו גאורגיה" (1922) ו"פרו פרטיה" (1923).
בשנים 1923–1924, היה קורולאשווילי עורך העיתון "שלוס ושודו", שעסק בנושא הבעיה הגאורגית.
הגאורגים ארגנו גם את "ארגון הסטודנטים הגאורגים" ו"האגודה הפולנית-גאורגית" שהונהגה על ידי הנסיך פאוול טומאנישווילי.
מגבלות פיננסיות הגבילו פעילות נרחבת של ארגונים אלה.
מיד לאחר נפילת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, פנה נואה ז'ורדניה, ראש ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בגלות, למדינות הידידותיות, במיוחד לצרפת, יוון ופולין, לעזור לו לשמר סגל צבאי מקצועי.
ממשלת פולין הגיבה מיידית, והחל משנת 1922 ועד לשנת 1924, מאות אצילים שהיו קצינים גאורגים הומלצו על ידי ממשלת ז'ורדניה, והתקבלו לבתי הספר הצבאיים של פולין.
מספר קצינים מקצועיים מצבא הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה לשעבר עברו אימונים במרכזי ההכשרה הפולנים.
למרות שהפולנים לא התחייבו לכך, למעשה גויסו קצינים אלה לצבא הפולני כקצינים.
כתוצאה מכך עמד מספר אנשי הצבא הגאורגים ששירתו בצבא הפולני על 1,000 איש.
עם התפרצות מלחמת העולם השנייה, רוב הקצינים הגאורגים השתתפו בהגנה מפני הפלישה הגרמנית לפולין, וחלק מהם פיקד על רגימנט של חיילים פולנים.
זכַּריה בַּכּרַדזֶה , גנרל (Generał dywizji), סגן מפקד הדיוויזיה ה-15 של חיל הרגלים
אלכסנדרה צ'חֵיִידזֶה , גנרל , סגן מפקד הדיוויזיה ה-16 של חיל הרגלים
ויקטור לוֹמידזה , מפקד ספינת המלחמה מינלייר (ORP Gryf), שטובעה בשנת 1939 על ידי הגרמנים
גיורגי תוּמַאנִישׁווִילִי , מפקד חיל הים שזכה לעיטור הפולני
ולריאן תַאבִּידזֶה , פודפולקובניק , מפקד הסקטור הצפוני של ההגנה הפולנית בזמן המצור על ורשה
מיכאיל קבליאשווילי, מייג'ור (רב-סרן), מפקד הבטליון הפרשים ברגימנט ה-15 (Ułan)
מספר קצינים גאורגים נישבו על ידי הכוחות הסובייטים במהלך המערכה בשנת 1939. גנרל צ'חיידזה, מייג'ור ממלדזה, קפטן סחירטלאדזה וקפטן רוסיאשווילי נהרגו במהלך טבח יער קאטין, משנת 1940 ועד 1941. הרבה אחרים בילו מספר שנים בגולאגים.
במהלך כיבוש פולין, ארגנו מחדש הגרמנים "ועדת גאורגיה" שבסיסה היה בוורשה.
ושמה אותה תחת שליטה הדוקה.
מנהלת הכיבוש עודדה את החיילים הגאורגים ששרתו בצבא הפולני להצטרף ללגיון הגאורגי של הוורמאכט.
חלק מהם התפתו, אבל כתוצאה מהלחץ הגרמני הצטרפו רובם לתנועת ההתנגדות הפולנית.
כומר הכנסייה הגאורגית, גרִיגוֹל פֶּרַאדזֶה , מאוניברסיטת ורשה, סיים את חייו במחנה הריכוז, אושוויץ, בשנת 1942, כאשר נכנס במתכוון לתאי הגזים במקומו של פרופסור יהודי שהיה בעל משפחה גדולה.
בתום המלחמה, רוב הגאורגים היגרו למערב אירופה או הוגלו למחנות סובייטים.
מעטים (כמו גנרל ולריאן תַאבִּידזֶה ) נותרו במחתרת הפולנית האנטי קומוניסטית מספר עשורים.
ההגנה על הפרטיות בנזיקין - המערכת המשפטית המאפשרת לאדם שפגעו בפרטיותו ללא הסכמתו להגיש תביעה בנזיקין כנגד הצד הפוגע ולזכות בפיצוי כספי.
במשפט הישראלי מעוגנת אפשרות זו בעיקר בחוק הגנת הפרטיות, ובצידו, בחקיקה ספציפית, למשל פגיעה ברפרטיות שקשורה בהטרדה מינית.
חוק הגנת הפרטיות קובע 12 המצבים שמוגדרים כפגיעה בפרטיות, ומנגד, ובאילו נסיבות הפוגע יזכה בהגנה משפטית.
תחומי החיים עליהם משתרעת הזכות לפרטיות הם רחבים ומגוונים.
גופו של אדם, דמותו, תקשורת עם אחרים, מידע אישי לגביו, מרחב פיזי פרטי (רשות היחיד) - כל אלו נחשבים לפרטיים.
כאשר אדם אחר עוקב, מאזין, מצלם ברשות היחיד, מפרסם מידע משפיל, נוטל את דמותו של אדם למטרת רווח, מפר חובת סודיות לגבי ענייניו הפרטיים של אדם ועוד - מעשים אלו הם פגיעה בפרטיות.
לכל מערכת משפטית מדינתית ישנה חוקה, המגדירה את הערכים הבסיסיים עליהם מושתתת המדינה, ומגבילה את כוחה כלפי העם.
במרבית המדינות המודרניות, החוקה מפרטת את זכויות האדם שהמדינה מחויבת לשמור עליהן ולהעניק אותן לאזרחיה.
בישראל אין מסמך מכונן אחד המהווה חוקה, אך אוסף חוקי היסוד שנחקקו לאורך השנים נחשב לחוקה כתובה.
חוק היסוד כבוד האדם וחירותו הוא אחד מהפרקים המשמעותיים בחוקה הישראלית, והוא מגדיר שורה של זכויות מוגנות.
הזכות לפרטיות מעוגנת , הקובע מפורשות "כל אדם זכאי לפרטיות ולצנעת חייו".
הזכות לפרטיות היא משמעותית עבור כל אדם באשר הוא אדם.
היא מאפשרת לאדם מחשבה עצמאית, ועוזרת לו להרכיב את הייחוד האינדיבידואלי.
הצורך במרחב אישי הוא הכרח פסיכולוגי, ואולי אף ביולוגי.
בעולם המשפטי, נהוג לייחס לה מעמד עליון, והיא מופיעה כמעט בכל חוקה ליברלית.
יש שכינו אותה "התחלת כל החירויות" וכן "הזכות המוערכת ביותר על ידי בני האדם".
למרות המעמד העליון שלו זוכה הזכות לפרטיות, הגדרתה ומרכיביה אינם ברורים.
לאורך השנים ניתנו לזכות לפרטיות הגדרות שונות.
הראשונה שבהן ניתנה במאמר משפטי של סמואל וורן ולואי ברנדייס, בשנת 1890; הם קבעו שמדובר בזכות חדשה, שמובנה "הזכות להיוותר לבד" ("The right to be let alone").
ברם, זוהי הגדרה חלקית ולא ממצה, והיא משקפת רק חלקים מעניינה של הפרטיות.
משפטנים אחרים העלו הגדרות שונות, עדינות יותר.
לפי Westin מדובר ב"ציפייה של הפרט...
לקבוע לעצמו מתי, איך ובאיזו מידה ייחשף מידע עליהם לאחרים".
זוהי הגדרה חלקה יותר, אך השימוש במילה מידע מעורפל ואף עלול להיות מטעה.
המשפטנית רות גביזון נוקטת בגישה כללית יותר, לפיה הזכות לפרטיות עניינה ייחוד הפרט והנגישות אליו.
לעולם מושגים זה, לדבריה, שלוש השלכות: שמירה מפני חדירה פיזית לגוף או למקום פרטי, שמירה על מידע פרטי אודות אדם, ושמירה על מסכך האנונימיות.
הגם שהסברים אלו ממצים יותר, אין הם מהווים הגדרה משפטית ברורה.
לפיכך, היו שהציעו שהזכות לפרטיות כלל לא ניתנת להגדרה.
ייתכן שהיא מהווה מעין "מסגרת סל", ובה נקלטים כל סוגי הפגיעה בפרט שאינם מוגדרים על ידי זכויות אחרות.
אחרים אומרים, מנגד, שאין לה מובן מעשי דווקא בשל היותה רובד מופשט ועליון.
בשל הקשיים הללו, מלומדים רבים נוקטים בדרך זהירה, ואינם מבקשים להגדיר את הזכות לפרטיות.
תחת זאת מבקש המלומד Prosser להצביע על ארבעה מצבי פגיעה האופייניים לזכות לפרטיות:
גילוי פומבי של פרטים מביכים
פרסום המאיר את הפרט באורח מוטעה
ניצול דמותו של הפרט למטרות רווח
חלוקה זו של פרוסר הייתה לניתוח מכונן בדיני הגנת הפרטיות, ואליה מתייחסים מרבית המקורות המשפטיים.
הזכות לפרטיות מעוגנת בישראל בחוק היסוד כבוד האדם וחירותו.
החוק אוסר על פגיעה בפרטיות, אך לא מבאר מה היא.
הוא מוסיף על כך שלושה איסורים ספציפיים: האיסור להיכנס לשטחו של היחיד ללא הסכמה, האיסור לערוך חיפוש גופני וחיפוש בכליו של אדם, והאיסור לפגוע ב"סוד שיחו" של אדם.
אלו הם מצבים בהם מתעוררת סכנה שרשויות הממשל ינצלו את כוחן לרעה, והגנתן צוינה במפורש.
מעבר לכך, המחוקק לא הגדיר את הפגיעה בפרטיות, ולא קבע אותה כעוולה אזרחית, המקימה זכות לפיצוי.
מצב חוקי זה שרר בישראל עד ראשית שנות ה-70. ההתפתחות הטכנולוגית המואצת הביאה לפריחת האמצעים המסכנים את הפרטיות - אמצעי מעקב, צילום והאזנה (ומאוחר יותר המחשבים ורשתות המידע), והחלה להתעורר ביקורת על תפקוד כלי התקשורת.
בשנת 1974 הקימה הכנסת את ועדת כהן - הוועדה להגנה מפני פגיעה בצנעת הפרט, ודו"ח הוועדה שימש בסיס להצעת חוק הגנת הפרטיות.
בשנת 1981, לאחר שהוגשה הצעת החוק לכנסת, נחקק חוק הגנת הפרטיות.
החוק מקיף את כל תחומי הגנת הפרטיות, ונוגע לתחומי משפט שונים.
הוא מגדיר מהי פגיעה בפרטיות ובאילו מצבים היא מוצדקת.
נקבע שהפגיעה בפרטיות היא עוולה אזרחית - המאפשרת תביעת פיצוי בנזיקין, ועבירה פלילית - שעונשה המקסימלי 5 שנות מאסר.
בנוסף, מסדיר החוק גם את פעילותם של מאגרי מידע הכוללים מידע פרטי ורגיש, וכן קובע שראיות שהושגו בפגיעה בפרטיות לא יהיו קבילות אלא באישור בית המשפט.
חוק הגנת הפרטיות דומה באופיו לחוק איסור לשון הרע.
שני החוקים מגנים על הפרט מפני פגיעה רגשית ומנטלית, ושניהם מתמודדים עם פרסומים פוגעניים.
בכמה מן הדינים נקבעו בשני החוקים הוראות שוות, למשל ההגנה הניתנת לפרסום שיש בו עניין ציבורי.
עם זאת, האינטרס היסודי המוגן שונה בין שני החוקים.
חוק איסור לשון הרע מגן בעיקר על מוניטין ודימוי אישיים, ואילו חוק הגנת הפרטיות מגן מפני עצם החדירה למתחם אינטימי והחשיפה הכרוכה בכך.
פעמים רבות אדם שחש נפגע מפרסום פוגעני ייטען לפגיעה משתי העילות - הן על הפגיעה בפרטיותו והן על הפגיעה בשמו הטוב.
אחד ההיבטים המיוחדים לדיני הגנת הפרטיות (יחד עם דיני לשון הרע) הוא הצורך באיזון אינטרסים.
מן העבר האחד עומד הנפגע, שזכותו לפרטיות עומדת על הפרק, ומן העבר השני עומד הפוגע, העושה זאת לעיתים מתוך אינטרס לגיטימי.
כך למשל, עיתונאי הפוגע בפרטיותו הדמות המסוקרת, עושה זאת מתוך חופש הביטוי ולאור זכות הציבור לדעת, וחוקר פרטי הפוגע בפרטיות עושה זאת תוך שהוא חוסה בצילו של חופש העיסוק.
המציאות המורכבת מקשה על המחוקק לתת הגדרה חד משמעית איזה אינטרס יועדף בכל מקרה ומקרה.
פעמים רבות הדין ניצב מול שני אינטרסים הנוגדים זה את זה בנסיבות מסוימות, עליו למצוא את האיזון הראוי ביניהם, ולקבוע איזה משקל יינתן לכל אחד מהן.
באיזון בין האינטרסים המתנגשים, ניתנת עדיפות לזכויות יסוד חוקתיות.
באופן עקרוני, זכויותיו של הפרט מוגנות יותר מהאינטרס הציבורי הכללי.
לא תמיד גוברות זכויות הפרט על האינטרס הציבורי, אך מעמדן הערכי היסודי הוא עדיף.
מנגנון זה מכונה במשפט החוקתי איזון זכויות.
איזון בין אינטרסים וזכויות מתבטא בנוסחה כללית, המתארת באופן כללי את המצב שבו ישנה עדיפות לאינטרס אחד על פני חברו.
נוסחת האיזון היא כללית, שכן אין דרך לקבוע באופן שיטתי איזה אינטרס עדיף.
נוסחאות האיזון מותירות את ההכרעה בידי השופט בכל מקרה לגופו, לפי נסיבותיו.
מבנה האיזון בחוק הגנת הפרטיות
הצורך לאזן בין אינטרסים שונים הוא מאפיין בולט של דיני הגנת הפרטיות.
המבנה המשפטי של חוק הגנת הפרטיות קובע את האיזונים בין הזכות לפרטיות לבין אינטרסים אחרים.
החוק מורכב מהגנה רחבה על הזכות הפרטיות מחד, ומסייגים המגבילים את תחולתו כאשר לפוגע ישנו אינטרס לגיטימי.
הגדרת הפגיעה בפרטיות היא מפורטת ורחבה, והיא כוללת מצבים רבים, אך היא מאוזנת באמצעות מושגי שסתום, מושגי מפתח משמעותיים, המצביעים על מצבים שבהם הפגיעה תוצדק.
כך למשל, גם מצב שיוגדר כפוגע בפרטיותו של הזולת, לא ייחשב לעוולה אם יש בו "עניין ציבורי", או שנעשה מתוך "עיסוק כדין".
מושגי המפתח הללו נתונים לגמישות פרשנית, ומותירים שיקול דעת נרחב בידי השופט כיצד נכון לפסוק בהתאם לנסיבות המקרה.
פגיעה בפרטיות מהי (סעיף 2)
כאמור, קובע אילו מצבים נחשבים לפגיעה בפרטיות, ומפרט 11 סעיפים של מעשים אסורים.
למרות הרשימה הארוכה, ניתן לסווג את האיסורים לקבוצות של מעשים פוגעניים.
הסעיפים הראשונים בחוק עוסקים בפעולות מעקב - בילוש, התחקות והטרדה, האזנות סתר, וצילום אדם ברשות היחיד; מעשים אלו אופייניים לחוקרים פרטיים.
עבודתם של חוקרים פרטיים מטילה צל מתמיד על הפרטיות של הנחקרים, אך הם זוכים להגנה כאשר הם פועלים באופן נאות (ראה להלן - הגנות).
(1) בילוש או התחקות אחרי אדם, העלולים להטרידו, או הטרדה אחרת (2) האזנה האסורה על פי חוק(3) צילום אדם כשהוא ברשות היחיד;
בילוש, התחקות והטרדה (סעיף 2(1))
איסור זה מאפיין את המרכיבים הבסיסיים של עבודת החוקרים הפרטיים - בילוש והתחקות.
נוסחו של הסעיף מוזר - בילוש והתחקות העלולים להטריד או הטרדה אחרת.
ככל הנראה, כוונת המחוקק הייתה למנוע תביעות סרק כנגד חוקרים פרטיים, ולהפוך את עבודתם לפגיעה בפרטיות רק כשהיא מטרידה.
האיסור על "הטרדה אחרת" פורש בבית המשפט העליון בצמצום; בפרשת ועקנין נקבע שלא כל מעשה מטריד מהווה פגיעה בפרטיות, והאיסור קשור למושגי הבילוש וההתחקות.
רק מעשים שאינם כוללים התנהגות אלימה, ומהווים אלטרנטיבה לבילוש או התחקות יחשבו להטרדה.
צמצום לשון החוק מקשה על הכללת מצבים קלאסיים של פגיעה בפרטיות, ותביעות על עניינים כאלו נדחו בערכאות נמוכות.
כך למשל, קבע בית המשפט המחוזי בעניין סאוסן אסדי, שפעולתו של חוקר פרטי שהקליט ילדה בת 7 בשטח בית הספר, איננה בגדר 'הטרדה אחרת' והתיר להשתמש בקלטת כראיה.
ככל הנראה, ביקשו שופטי העליון בפרשת ועקנין להקל על הבאת ראיות גם במחיר פגיעה בפרטיות, אך צמצום האיסור מקשה על שימוש בדיני הגנת הפרטיות בתביעה אזרחית.
בנוסף, מגן החוק גם מפני האזנות סתר.
האיסור נעשה על דרך ההפניה, שכן הדבר כבר נקבע בחוק האזנת סתר.
מי שהורשע בפלילים על האזנת סתר, סביר להניח שבית המשפט יטיל עליו גם חובת פיצויים אם יידרש לעשות זאת.
כפי הנראה, האיסור הפלילי הקבוע בחוק האזנת סתר מהווה הרתעה מספקת, ותביעות פיצויים בסעיף זה הן נדירות.
צילום ברשות היחיד (סעיף 2(3))
האיסור על צילום ברשות היחיד מהווה הגנה על "צנעת הפרט" במובנה הקלאסי - החופש של האדם להתנהל ברשותו ללא שיתועד.
לפי החוק, הצילום עצמו מהווה פגיעה בפרטיות, גם בלא שיפורסם.
מקרה נפוץ שנדון בפסיקה הוא כאשר חוקר פרטי מבקש להביא הוכחות לניאוף מצד בן הזוג של לקוחו.
הסעיף מותנה בכך שהצילום ייעשה ברשות היחיד, וזהו מושג מפתח בדיני הגנת הפרטיות, אך למושג זה אין הגדרה ברורה.
הנטייה הטבעית היא לראות ברשות היחיד מושג קנייני, כלמור - ביתו של אדם ורכושו הם רשות היחיד שלו.
ברם, במציאות מורכבת ניתן להצביע על מקומות גבוליים, שעל אף הזיקה הקניינית המובהקת - דינם אינו ברור; כיצד נגדיר מקומות כגון לובי של בית מלון, בית שימוש ציבורי, ומאידך - חצר של בית משותף?
כפי הנראה, בתי המשפט נוקטים לרוב במבחן סובייקטיבי, דהיינו - מקום שבו הפרט מצפה לפרטיות יוגדר כרשות היחיד (כך לפי אלי הלם).
בדרך זו, קבע בית המשפט בעניין לוי שמשרדו של אדם היווה רשות היחיד בזמן ששכב בו וצולם ללא רשות על ידי עיתונאים.
לפי מבחן עזר שהוצע בבית משפט השלום (בעניין אלאיוף), יש למצוא אצל הנפגע לא רק ציפייה סובייקטיבית לפרטיות באופן כללי, אלא אף ציפייה ספציפית שלא יצולם.
בנוסף, מקובל לומר שכאשר הצילום המדובר חושף סיטואציה אינטימית במיוחד - כגון עירום או יחסי מין - ישנה חזקה ברורה שלמצולם הייתה ציפייה סובייקטיבית לפרטיות.
ברם, התייחסות אל הציפייה הסובייקטיבית של הנפגע כאל מבחן בלעדי, עלולה להיות בלתי הוגנת כלפי הפוגע.
הפסיקה האמריקנית הציעה מבחן דו-שלבי סובייקטיבי ואובייקטיבי - רשות היחיד היא מקום שבו הפרט מצפה לפרטיות, והאדם הסביר רואה בכך ציפייה סבירה.
המלומד א' שטיין הציע לקבוע כבסיס להגדרת רשות היחיד "אזורי פרטיות", אותם נזהה על סמך המאמצים שעושה הפרט כדי להצניע את עצמו.
בהמשך מטפל החוק במסגרת שונה של פגיעה - שימוש במידע פרטי.
בהקשר זה מתייחס החוק להעתקת מכתב או שימוש בו ללא רשות, הפרת חובת סודיות ביחס לענייניו הפרטיים של אדם כאשר זו נקבעה בדין או בהסכם, ושימוש בידיעה על עניינים פרטים שלא למטרה לשמה נמסרה.
הסעיף מונה מס' תנאים המגבשים פגיעה בפרטיות: העתקת מכתב (או כתב אחר שלא נועד לפרסום) או שימוש בתוכנו, ללא רשות מהנמען או הכותב, כאשר הכתב אינו בעל ערך היסטורי ולא עברו 15 שנה ממועד כתיבתו.
שני דינים הנובעים מן הסעיף מצמצמים את תחולתו:
הסעיף מתייחס להעתקת מכתב או שימוש בו ואינו אוסר קריאה ועיון בתכתובת פרטית.
עמדה זו מנוגדת הן לעמדת המשפט העברי, האוסר על קריאת תכתובת זרה , והן לשיטות משפט אחרות.
למעשה, גם הצעת החוק המקורית כללה איסור על קריאת מכתב, אך הוא הושמט בהליכי החקיקה.
לדעת הלם, טענה כזו צריכה להישמע בבית משפט חרף היעדרה מהחוק, וקריאת מכתב צריכה להיות אסורה מכוח חוק היסוד.
הסעיף מתיר שימוש במכתב בהינתן הסכמת אחד הצדדים בלבד (הנמען או הכותב), כך שעצם שליחת מכתב לאחר מהווה הסכמה לשימוש בו (כך בעניין אבו חצירה).
לטענת סגל, היכולת הניתנת לאחד הצדדים להתיר פרסום התכתבות היא פגיעה של ממש בזכות לפרטיות עליה ביקש המחוקק להגן.
באופן פרדוקסלי, אם מקבל המכתב מחליט לפרסמו, המעשה עלול להיחשב לפסול בשל סעיפים אחרים בחוק, ודווקא סעיף זה מתיר אותו.
למעשה, בית המשפט אינו מסתפק תמיד בהסכמת צד אחד.
כך בפרשת כימיקלים, כשהתכתובת שעמדה לדיון הייתה סוד מסחרי, פסק בית המשפט בניגוד לפרשנות הפשוטה של הסעיף, ולא הסתפק בהסכמת הנמען.
מסגרת הגנה כללית ניתנת בחוק לעניינים פרטיים.
עניינים אלה מוגנים בפרט במצבים שהמחזיק בהם חב חובת סודיות, אך גם הם באיסור כללי של שימוש בידיעה על עניינים פרטיים.
הביטוי "ענייניו הפרטיים של האדם" אינו מבואר בחוק.
ככל הנראה, מדובר בפרטים אישיים פחות רגישים, כאשר עניינים אינטימיים יותר, מוגנים בהגנה רחבה יותר, תחת מושג "צנעת הפרט".
בפרשת ונטורה עלתה השאלה כיצד להתייחס למושג זה בחוק.
לשיטת השופט בך מדובר בעניינים רבים מאוד - "כל מידע הקשור לחייו הפרטיים של אותו אדם, לרבות שמו, כתובתו, מספר הטלפון שלו, מקום עבודתו...".
לעומתו, השופטת שטרסברג-כהן נוקטת בגישה מצמצת יותר, וטוענת שיש לבחון כל עניין ועניין בהקשרו, מבלי להכריז על רשימה סגורה של עניינים פרטיים.
חובת סודיות בדין או בהסכם
בשלב הראשון החוק מקנה הגנה לעניינים פרטיים, אשר כלפיהם ישנה חובת סודיות.
חובת סודיות זו יכולה להתהוות בדין או בהסכם, וההסכם יכול להיות מפורש או משתמע.
לחובת הסודיות בדין יכולים להיות מקורות רבים.
בחוק הישראלי למעלה מ-100 חוקים הכוללים הוראות סודיות, אך לטענת הלם, הסעיף מתייחס רק להוראות סודיות שתכליתן הגנה על הזכות לפרטיות.
כך למשל ניתן למצוא חובה כזו במקצועות בהם נדרשת רמת אמון גבוהה בין בעל המקצוע למקבל השרות (בין פסיכולוגים ועובדים סוציאליים למטופליהם), בעניינים הנוגעים לאוכלוסיות חלשות (כלפי חולי נפש וחוסים), ובמצבים שונים אחרים (כמו בין עורך דין ללקוחו).
לעומת זאת, הוראות סודיות שאינן הולמות תכלית זו, אינן יכולות לגרור תביעה בגין פגיעה בפרטיות המסתמכת על סעיף זה.
הסכם של סודיות יכול להיקבע במפורש או במשתמע.
כך למשל, בפרשת סקולר קבע בית המשפט שתאגידים בנקאיים חבים בחובת סודיות ללקוחם מכוח הסכם משתמע.
שימוש בידיעה על עניינים פרטיים
בנוסף, החוק אוסר על אדם שקיבל מידע פרטי למסור אותו לאחר או להשתמש בו, בניגוד למטרה שלשמה הועבר לו המידע.
למעשה זהו 'סעיף סל', האוסר על גילוי עניינים פרטיים, גם כשאין לגביהם חובת סודיות מכח דין או הסכם.
לפי פסק דין ונטורה, על ביהמ"ש לזהות את המטרה לשמה נמסרו הפרטים הכוללים מידע אישי.
ולאפשר את מסירת הפרטים לאותה מטרה בלבד.
שימוש שנעשה על ידי מקבל המידע, שלא לשם אותה מטרה, נתפס כפגיעה בפרטיות.
סעיף זה מכסה את כל המצבים של איסור גילוי "עניינים פרטיים", והוא מתייחס אליהם בצורה רחבה.
לדברי הלם, הוא נועד לטפל באופן ממוקד בתופעת הסחר במידע.
כך למשל, החוק מגן מפני מצב שבו חברה מסחרית תעביר את רשימת לקוחות שבידיה לאחרים, למטרות שיווק ומכירות.
הגנה נוספת מקנה החוק מפני פרסומים פוגעניים.
החוק אוסר לפרסם תמונות בנסיבות שבהן התצלום משפיל או מבזה או מידע אחר הנוגע לצנעת הפרט.
כמו כן, החוק מגדיר שפרסום של מידע שהושג בפגיעה בפרטיות - מהווה פגיעה נוספת בפרטיות בפני עצמה.
פרסום תצלום משפיל או מבזה
הגנה ספציפית מוקנית בחוק מפני פרסום תצלומו של אדם, כאשר הפרסום עלול להשפילו או לבזותו.
פרסום כזה אסור אף כשהצילום נעשה ברשות הרבים.
הביטויים "השפלה" ו"ביזוי" לקוחים מלשונו של , וניתן ללמוד על משמעותם מהקשר זה.
כך למשל נקבע שגם בדיני הגנת הפרטיות, פרסום ייחשב כמשפיל אפילו אם נתפס ככזה רק בקרב המגזר בו האדם חי.
מצב קלאסי שבו יופעל הסעיף הוא כאשר אדם מצולם כשהוא נקלע לאירוע טראומתי, ברשות הרבים (פיגוע טרור, תאונת דרכים).
בנסיבות אלו, בהן התקשורת מבקשת להביא לסיקור מדויק, ההגנה על הנפגעים היא חיונית.
הצעת החוק הגדירה את האיסור בצורה רחבה יותר.
היא אסרה את עצם הצילום הפוגעני ולא רק את פרסומו, וכן קבעה שהתצלום נחשב פוגעני גם אם הוא מעורר "מבוכה" בלבד.
הנוסח הרחב עורר התנגדות רבה בדיוני הכנסת, שכן כמעט כל תצלום ברחוב עלול להיחשב לפסול.
יש הטוענים כי אף הסעיף הנוכחי פורש הגנה רחבה מדי; זאב סגל טוען שאין להגן על דמות ציבורית שצולמה ברשות הרבים.
פרסום עניינים הנוגעים לצנעת הפרט
פרסום נוסף שעלול לפגוע בפרטיות הוא פרסום של פרטים אישיים או מידע מביך על אודותיו של אדם.
המושג צנעת הפרט איננו מוגדר בחוק, וזהו מושג שסתום, הפותח למעשה את החוק לפרשנות גמישה ורחבה.
לפי הלם, ניתן לחלק את העניינים שאותם יש להגדיר כמוגנים על ידי צנעת הפרט לשלושה:
התנהגותו של האדם ברשות היחיד
בקטגוריה האחרונה ניתן לכלול מעגל פנימי של פרטיות - חיי מין, סטטוס כלכלי אישי ומשפחתי, אך גם פרטים אישיים ממעגל חיצוני, חלש יותר - השכלה, מקום עבודה, תחביבים וכדומה.
המילים 'לרבות עברו המיני' הוספו לחוק בשנת 2005, והן נועדו להגן על נפגעות תקיפה מינית מפני פרסום.
לכאורה, לאור הפרשנות הרחבה המקובלת לביטוי 'צנעת הפרט' התוספת מיותרת.
מפרוטוקול הדיונים בכנסת מסתבר שהתיקון איננו אלא הבהרה וחיזוק לדין הקיים.
הכוונה הייתה למנוע מן התוקף המיני לנקום במתלוננת ולפרסם את עברה, ולגרום לה בכך פגיעה נוספת, בפני הציבור כולו.
פרסום מידע שהושג בדרך פוגענית
החוק משלים את ההגנה הניתנת לפרט מפני פרסום באמצעות עיגון נוסף - כאשר מתפרסם מידע שהושג תוך פגיעה בפרטיות, עצם הפרסום הוא מעשה נוסף של פגיעה בפרטיות.
הסעיף מכוון בעיקר לכלי התקשורת.
הוא יוצר תמריץ שלילי להשגת מידע תוך פגיעה בפרטיות בידי כלי התקשורת - שכן פרסום מידע מסוג זה ייפסל, אף אם העיתונאי עצמו לא היה זה שביצע את הפגיעה בפרטיות.
לדברי הלם, כאשר טוען המפרסם כי לא ידע שהמידע שפורסם על ידו הושג בדרך של פגיעה בפרטיות, נטל ההוכחה מוטל עליו, להוכיח כי לא ידע על הדרך שבה הושג המידע.
שימוש בדמות לשם רווח (סעיף 2(6))
דרך נוספת שמגדיר החוק לפגיעה בפרטיות היא שימוש לשם רווח בשמו של אדם, בדמותו, בכינויו, בתמונתו או בקולו.
כך למשל, עלול אדם לחוש מנוצל כאשר דמותו התמימה הופכת להיות חוד החנית של מסע פרסום שאין לו בו חפץ.
בכך נפגעת פרטיותו של אותו אדם וזכותו להיוותר אנונימי.
(6) שימוש בשם אדם, בכינויו, בתמונתו או בקולו, לשם רווח
פעמים רבות הנפגע הוא ידוען, אדם ששמו ודמותו יכולים לשמש בקלות לרווח עבור אחרים.
כך למשל פסק בית המשפט פיצוי לשחקן הכדורגל איציק קורנפיין, שתמונתו הייתה לתמונת שער במסע הפרסום של עיתון הספורט ראשון.
דיני הגנת הפרטיות והזכות לפרסום
במקרים כמו קורנפיין ואחרים, הפגיעה בידוען מקבלת אופי שונה, בשל העובדה שדמותו של הידוען איננה אינטימית או אנונימית.
עיקר הפגיעה איננה בכך שדמותו הפכה לנחלת הכלל, אלא בכך שאחרים הפיקו רווח מדמותו, במקום שהוא עצמו יכול היה להפיק.
כך למשל, הסכמתו של קורנפיין לדיווח עיתונאי אודותיו היא מובנת מאליה, אך אין זה מובן שהוא יסכים לשמש דמות מובילה של קמפיין פרסומי ללא תשלום נאות.
אינטרס זה של הפרט, לבחור היכן תתפרסם דמותו, מכונה הזכות לפרסום.
בארצות הברית מהווה הזכות לפרסום מערכת דינים משנית, המעוגנת בזכות לפרטיות אך שונה בפרטי הדינים.
הזכות לפרסום כחלק מהזכות לפרטיות
בישראל, התמונה המשפטית השתנתה לאורך השנים.
בעבר, קבעו ערכאות נמוכות שהזכות לפרסום איננה אלא חלק מהזכות לפרטיות, ושהפרדתן אינה הולמת את תכלית החוק.
באחד המקרים, ביקשה חברת מיזוג אוויר לכרות חוזה פרסום עם דני רופ, אך לבסוף נסוגה מכוונותיה, והשתמשה במקומו בכפיל; ביהמ"ש פסק פיצויים לרופ עבור פגיעה בפרטיות, בשל השימוש בדמותו לשם רווח.
בשנת 2004 שינה בית המשפט העליון את ההתייחסות המשפטית, כאשר דן בעניינו של שחקן הכדורסל אריאל מקדונלד.
לאחר מסע פרסום שלו עבור רשת ברגר קינג, התפרסם עמו ראיון בעיתון, שבו הודה שהוא מעדיף לסעוד דווקא במקדונלד'ס; מקדונלד'ס מיהרה לפרסם מודעות על העדפותיו של השחקן הנודע, וכתוצאה מכך - סיימה ברגר קינג את החוזה עם מקדונלד.
אחת מטענותיו של מקדונלד בתביעתו כנגד רשת מקדונלד'ס נסבה על הפגיעה בפרטיותו, בכך שמקדונלד'ס עשתה שימוש בדמותו לשם רווח.
בהכרעת הרוב קבע השופט ריבלין שזכות הפרסום היא אכן זכות ראויה להגנה, אך שורשיה אינם בדיני הגנת הפרטיות, כי אם בדיני עשיית עושר ולא במשפט.
המשתמש בדמותו הפרסומית של אחר ללא הסכמתו, מנצל את האפשרות שהייתה לחברו להרוויח, וגורף את הרווח על חשבונו.
מקרה אחר שעלה לדיון לאחר הלכת מקדונלד, היה עניינו של דוד הכי-טוב; במשפט נדון מסע הפרסום של חברת הביטוח אישי-ישיר, שהסתמכה על שם של אדם אמיתי.
בית המשפט המחוזי פסק שהזכות לפרסום יכולה לחול גם על אדם מן היישוב שאינו ידוען אך יש לדמותו מאפיינים בעלי ערך כלכלי.
בדין הקיים תחולתו של סעיף זה בדיני הגנת הפרטיות מצומצמת.
מי שעשו בדמותו שימוש לשם רווח זכאי לפיצוי, אך אינו מוגדר כמי שפרטיותו נפגעה.
הגדרה זו שמורה למצבים שבהם התובע מתנגד לעצם השימוש בשמו ובדמותו, והוא חפץ לשמור על אנונימיות.
כך היה למשל בעניין אנג'לה חמאנה; ילדה תמימה מבית ספר לנזירות, צולמה לפני הופעה קבוצתית בעת ביקור האפיפיור, בידי צלם של מגזין טבע הדברים.
תמונתה, שפורסמה בשער העיתון, דמתה לתמונה המפורסמת של הנערה האפגנית, שהופיעה במגזין נשיונל ג'יאוגרפיק בשנות ה-80. השופט פסק שמדובר בפגיעה בפרטיות, בשל עצם השימוש המסחרי בדמות התמימה, שחפצה באנונימיות.
לפגיעה בפרטיות יש הגדרה רחבה, אך אין די בכך שמעשה יוגדר ככזה כדי להיחשב כאסור.
תחולת הזכות לפרטיות יכולה להצטמצם לרגלי זכויות אחרות ואינטרסים מוגנים אחרים, כמפורט .
מרבית ההגנות תלויות בהתנהגותו של הפוגע, ועליו לעמוד בדרישה מקדימה של תום לב.
במצבים אלו הדיון מוסט מנקודת המבט של הנפגע אל עבר נקודת מבטו של הפוגע - ייתכן אמנם שהייתה פגיעה בפרטיותו של אדם, אך הפוגע טוען שהוא עצמו פעל בתום לב - באופן כשר והגון.
תום לב הוא מושג מפתח בעולם המשפטי, ויש לו השפעה על תחומים משפטיים רבים.
ברם, בכל אחד מתחומי תחולתה של חובת תום הלב, ניתנת לה פרשנות שונה; בחלק מהתחומים חובת תום הלב מתפרשת כחובה לעמוד בקריטריונים אובייקטיביים ולהלום סטנדרטים מקובלים.
בדיני הגנת הפרטיות חובת תום הלב היא סובייקטיבית - עד כמה סבר הפוגע שהוא פועל כשורה.
כפי שנאמר בעניין גלעם, על השופט לשקול אם הפוגע היה סבור שהוא רשאי לבצע את הפעולה ואם הפוגע האמין שהוא נקט בכל הפעולות הדרושות לצמצום הפגיעה.
עם זאת, ישנם מקרים שבהם נדרשים לאמות מידה אובייקטיביות.
במצבים מסוימים קובע החוק נטל הוכחה בעניין תום הלב, לפי אמות מידה של סבירות.
מבחן הסבירות הוא מבחן אובייקטיבי, בו האדם נבחן לפי אמות המידה שמצפים ממנו לפעול בהם, כפי שהיה פועל האדם הסביר.
אם הפוגע בפרטיות לא חרג מתחום הסביר באותן נסיבות - חזקה שמעשיו נעשו בתום לב.
מנגד, אדם שמילא מטרה לגיטימית, אך ידע שהפגיעה בפרטיות שמתלווה למעשיו תהייה גדולה ממה שנחוץ באופן סביר לאותה מטרה - חזקה שאין במעשיו תום לב.
כמו כן, לפי סעיף 20 לחוק, אדם הטוען שפעל מתוך ביצוע עיסוקו כדין, אם ביצע את המעשה תוך הפרת כללי אתיקה של המקצוע - חזקה שאין במעשיו תום לב.
לפיכך, מבחן תום הלב הוא ביסודו מבחן סובייקטיבי, המתייחס לאמונתו של הפוגע בהצדקת מעשה הפגיעה.
ברם, קריטריונים של סבירות אובייקטיבית יכולים להטיל חזקה שהפוגע פעל שלא בתום לב.
חזקה זו איננה חזקה חלוטה, והיא מעבירה את נטל ההוכחה אל הפוגע.
בנוסף, נקבע בעניין גלעם, שכאשר המעשה של הפוגע עונה על קריטריונים של עבירה פלילית שאליה מתלווה מחשבה פלילית - דהיינו, הפוגע מודע למעשים שהוא מבצע - דינו כמי שפעל שלא בתום לב.
פגיעה בתום לב בלא ידיעה (סעיף 18(2)(א))
(2) הנתבע או הנאשם עשה את הפגיעה בתום לב באחת הנסיבות האלה:
(א) הוא לא ידע ולא היה עליו לדעת על אפשרות הפגיעה בפרטיות
ההגנה המוקנית כאן היא למצבים בהם הפוגע לא ידע על הפגיעה בפרטיות ולא היה עליו לדעת על האפשרות שהפגיעה תיגרם.
מבחן אי הידיעה הוא כפול - האם הפוגע ידע על האפשרות שהפגיעה תגרם וכן האם הפוגע צריך היה להעלות על הדעת אפשרות כזו.
הגנה זו מטילה על הפוגע נטל ראייתי כבד; עליו להוכיח שלא יכול היה לדעת שהפעולה המעוולת נושאת פוטנציאל של פגיעה בפרטיות.
במקרה מעניין שנדון בבית משפט השלום (פלונית נ' שניידר אליעד), גילתה אישה שצולמה בעירום חלקי בחוף הים, והתמונות פורסמו בעיתון.
בעיתון פורסמה התמונה בפנים מטושטשות כך שלא ניתן היה לזהותה, אך לצידה בתמונה הופיע הכלב שלה, שהביא לזיהויה בידי מכריה.
בית המשפט פסק לרעת הצלם ועורכי העיתון, וקבע שבנסיבות הללו היה עליהם לדעת שהקוראים יזהו את תמונתה של האישה.
נטל ההוכחה הוא כה כבד, שקשה לדמות מצב שבו יוכיח הפוגע שלא יכול היה לדעת על פוטנציאל של פגיעה.
פגיעה בתום לב מתוך חובה (סעיף 18(2)(ב))
(2) הנתבע או הנאשם עשה את הפגיעה בתום לב באחת הנסיבות האלה...
(ב) הפגיעה נעשתה בנסיבות שבהן הייתה מוטלת על הפוגע חובה חוקית, מוסרית, חברתית או מקצועית לעשותה
בסעיף זה מוקנית הגנה למי שפעל מתוך חובה.
הגנה זהה מצויה בחוק איסור לשון הרע, למעט החובה המקצועית שאינה מעוגנת בו.
גדרי החובה נדונו רבות בדיני לשון הרע (לעיון נוסף - הגנת פרסום חובה או עניין אישי כשר בלשון הרע), אך בדיני הגנת הפרטיות הם מקבלים אופי שונה.
הגנה זו אינה מוגדרת אלא באופן ערטילאי, ובכל מקרה ומקרה ייבחנו השופטים את מערכת הנסיבות הקונקרטית.
כך למשל, רופא המפשיט אדם באמצע הרחוב לא יכול לטעון לחובה מקצועית, אך בנסיבות שבהן נפצע האדם בתאונת דרכים, הסרת בגדיו לצורך טיפול רפואי היא כנראה חובה.
הביטוי 'חובה חוקית' יכול להתפרש לפי פשוטו.
ברם, הפרשנות נעשית מורכבת יותר כאשר ניתן לבצע את החובה החוקית בכמה דרכים.
כך בפרשת נוימן, שלח פסיכיאטר את תיקו הרפואי של מטופל לפי צו של בית המשפט, בתוך מעטפה סגורה, שנפתחה ונצפתה בידי זרים.
הפסיכיאטר טען לחובה חוקית, אך בית המשפט קבע שהפרשנות היא מצומצמת.
כיוון שהצו לא חייב פגיעה בפרטיות אלא העברת מסמכים בלבד, אין זו חובה חוקית.
עם זאת, לפי דעת המיעוט בפסק הדין, את הביטוי חובה חוקית יש לקרוא לאור שלושת הגורמים המקבילים - מוסרית, חברתית ומקצועית; לשיטה זו, אין בוחנים את החוקיות במישור הפורמלי בלבד, אלא מתייחסים למכלול הציפיות המוסריות והחברתיות.
במבט ראשון נראה שלעיתונאים מוקנית הגנה מפני תביעות פגיעה בפרטיות, שכן הם פועלים במסגרת חובה מקצועית ואף חברתית.
ברם כבר בעבר נקבע, לעניין דיני לשון הרע, שלא מוטלת על כלי התקשורת חובה חברתית לפרסם דברים בעלי עניין ציבורי.
ניתן להצביע על חובה חברתית כאשר מדובר באינטרס אישי הנוגע לכלל הציבור - סיוע למשטרת ישראל למציאת מבוקש, פרסום מעלליו של רמאי וכדומה.
ייתכן שהתוספת המיוחדת לעניין הגנת הפרטיות - הגנת החובה המקצועית - תזכה את העיתונות בהגנה נוספת.
מסתבר שזו גם הייתה כוונת המחוקק, וזוהי תוצאה של פשרה לאחר דיון ער בוועדות הכנסת.
אולם ברור שלא ניתן לתת פטור גורף לעיתונות מדיני הגנת הפרטיות, ויש ליצוק תוכן מסויג להגנה זו.
נראה שבית המשפט נוטה לפרשנות מצמצמת לחובה זו.
לפי הלם, על בית המשפט לבחון, בין היתר, אם הפוגע סבר שהייתה מוטלת עליו חובה, אם פעל לפי ייעוץ משפטי, ואם ניתן היה לצמצם את הפגיעה בפרטיות.
גם חוקרים פרטיים יכולים לנצל את הגנת החובה המקצועית כדי למלט עצמם מחובת הגנת הפרטיות.
הפסיקה בעניין מתווה קווי פרשנות ראשוניים עבור קוד ההתנהגות הסביר של החוקר הפרטי, שממנו ניתן יהיה ללמוד על חובה מקצועית.
בפרט ניתן להצביע על מצבים שבהם חוקר פרטי פגע בפרטיות תוך צילום זוג בעת קיום יחסי מין; בית המשפט פוסל את האפשרות שמקרה כזה יוגדר כחובה מקצועית (כך למשל בפרשת פריש).
הגנה בתום לב על עניין אישי (סעיף 18(2)(ג))
(ג) הפגיעה נעשתה לשם הגנה על עניין אישי כשר של הפוגע
כאן מאפשר החוק לפוגע לטעון שהפגיעה נעשתה מתוך הגנה על עניין אישי כשר.
גם כאן ישנו סעיף מקביל בדיני לשון הרע (לעיון נוסף - הגנת פרסום חובה או עניין אישי כשר בלשון הרע), ויש להבחין בזהירות בין הלכות שנקבעו בהקשר זה לבין דיני הגנת הפרטיות.