tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אספקת הגז הטבעי לתחנה הייתה אמורה להתקבל משדה הגז מרין, המצוי בים התיכון מול חופי רצועת עזה, ובאמצעות צינור להולכת גז טבעי ממצרים.
טקס הנחת אבן הפינה נערך ב-26 באוקטובר 1999 בנוכחות יו"ר הרשות, יאסר ערפאת, ועבד אל-רחמן חמד, שר השיכון ונשיא רשות החשמל.
במכרז להקמת התחנה זכה הקונצרן השווייצרי-שוודי ABB.
התחנה הייתה אמורה להתחיל בפעולה חלקית בנובמבר 2001, אך העבודה התעכבה בשל מחסור בחומרי בניין, בעיקר אגרגטים, מלט ובטון שמדינת ישראל מנעה את כניסתם לעזה, בגלל האינתיפאדה השנייה.
בנוסף עיכבה ישראל מכולות של ציוד המיועד לתחנה בנמל אשדוד.
עיכוב נוסף נגרם עקב פשיטת הרגל של חברת אנרון.
חלקה של חברת אנרון במיזם נרכש לבסוף על ידי השותפים האחרים..
ביולי 2002 החלה בפעילותה יחידת ייצור ראשונה של תחנת הכוח, מבין הארבע שנבנו.
יחידה זו מייצרת 19.5 מגה-וואט חשמל.
חודשיים לאחר מכן הופעלה יחידת הייצור השנייה של התחנה, ואז הגיע כושר ייצור החשמל של התחנה ל-48 מגה-וואט.
התחנה הגיעה ליכולת ייצור מלאה ב-2004. התחנה מעולם לא חוברה למקור גז טבעי ופועלת מאז הקמתה באמצעות סולר המסופק מישראל.
ב-28 ביוני 2006 לפנות בוקר, בעקבות חטיפתו של החייל גלעד שליט, תקף חיל האוויר הישראלי את תחנת הכוח.
שישה טילים שוגרו אל ששת השנאים של תחנת הכוח.
מאחר ששניים מהטילים החטיאו, שוגרו כעבור כמה דקות שני טילים נוספים, שהשמידו את שני השנאים הנותרים.
הפגיעה גרמה נזק רב ולהפסקת ייצור החשמל.
תחנת הכוח הייתה מבוטחת על סך 48 מיליון דולר, על ידי סוכנות של הממשל האמריקאי המממנת ומבטחת השקעות אמריקאיות בשווקים מתפתחים.
ביוני 2009 נפגש במלון אמריקן קולוני שבירושלים גדעון תדמור, יו"ר דלק קידוחים עם נציג של חברת CCC.
בפגישה דנו באפשרות של ייצוא של גז טבעי משדה הגז תמר לתחנת הכוח בעזה, השניים נפגשו באופן תדיר מספר שנים.
המשא והמתן בעניין התקדם במשך שנים אך ממשלת ישראל לא הסכימה למהלך ובעקבות כך הוא לא יצא לפועל.
במבצע עמוד ענן הפגיז טנק של צה"ל מכלי דלק בסמוך לתחנה וגרם להפסקת ייצור החשמל באופן זמני.
ביולי 2014, בשיאו של מבצע צוק איתן, התקיף צה"ל מאגר דלק שהיה בסמוך לתחנת הכוח.
התקיפה גרמה לשריפת ענק בתחנה ולהשבתתה, וצה"ל מסר בתגובה כי "לא הייתה כוונה לפגוע בתחנה", מלבד אירוע זה, באותה עת נפגעה אספקת החשמל מישראל לרצועה לאחר שנפגעו מספר קווי חשמל.
בעקבות כך ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר האנרגיה סילבן שלום הורו להנהלת חברת החשמל שלא תסכן עובדים בתיקון הקווים ובכך הצטמצמה אף יותר אספקת החשמל ברצועה.
בדצמבר 2014 דחתה ישראל בקשה של ממשלת טורקיה לאפשר הגעת ספינה שתעגון בחוף עזה ותספק חשמל לתושבי הרצועה.
שנתיים לאחר מכן, דווח בתקשורת הישראלית כי התקיים משא ומתן חשאי בין ישראל לרשות הפלסטינית וזאת בהובלת קוורטט ישראלי.
בדיוני המשא ומתן נדונה האפשרות לאספקת גז טבעי משדה הגז לוויתן לתחנת הכוח בעזה, זאת לאחר שהקבינט הביטחוני נתן אישור עקרוני למהלך, ומשרד האנרגיה העניק לשותפות לוויתן אישור לקיים את המשא ומתן..
באוקטובר 2018 נכנסה לרצועה משאית דרך מעבר כרם שלום, שהובילה מכלי סולר שתרמה הוועדה הקטרית לשיקום רצועת עזה.
בעזרת האספקה מהמשאית הורחבו שעות אספקת החשמל לתושבים ברצועה.
ביוני 2019 כאשר התגברה תופעת הפרחתם של בלוני תבערה לעבר יישובי עוטף עזה הודיעה היחידה לתיאום פעולות הממשלה בשטחים על הפסקה של משלוחי הסולר ששימשו להפעלת תחנת הכוח.
בספטמבר 2020, לאחר שישראל חתמה על הסכם הרגיעה ("הודנה") עם חמאס נפתח מחדש מעבר כרם שלום ובכך התאפשרה כניסת מכליות סולר המעבירות אספקה לתחנת הכוח, התחנה נסגרה מספר ימים קודם לכן בעקבות החלטת ממשלת ישראל להקפיא את אספקת הסולר לרצועה.
תחנת הכוח דקליה היא אחת משלוש תחנות כוח השייכות לרשות החשמל של קפריסין.
התחנה ממוקמת כ-15 קילומטרים ממזרח ללרנקה.
התחנה היא למעשה אחת מארבע מובלעות קפריסאיות בתוך דקליה, אחד משני הבסיסים בריטים שנשארו עוד מהתקופה בה נשלט האי על ידי האימפריה הבריטית (שלוש המובלעות האחרות הן הכפרים קסילוטימבו ואורמידיה ויישוב פליטים בבעלות רשות החשמל הקפריסאית, הממוקם כקילומטרים ספורים בלבד מצפון לתחנת הכוח).
כמו כן לתחנה יש קיבולת של כ-460 ואט.
התחנה המקורית הייתה הראשונה של רשות החשמל, שהחלה לבנות אותה כבר באמצע שנות החמישים.
לאחר מספר שנים, כאשר המכונות במקום התיישנו והביקוש לחשמל עלה בהתמדה, נבנה חלק נוסף בתחנה ליד החלק הישן.
תחנת הכוח הנוכחית, שנבנתה בחמישה שלבים, מכילה כ-6 טורבינות קיטור, כאשר כל אחת מהן בנפח של 60 מגה-וואט.כמו כן, בתחנה יש גם כ-6 מנועי דיזל שפועלים בעזרת מזוט כבד.
מלבד זאת במקום יש גם מספר גנרטורים שסופקו על ידי מספר חברות, בהן התאגיד הגרמני סימנס והחברה הצרפתית אלסטום, ומלבד חברות אלו גם החברה ההודית – תעשיות חשמל כבדות בהראט ותאגיד הענק היפני Mitsui סייעו בהקמת התחנה ואף תרמו לה ציוד שמשמש אותה עד היום.
תחנת הכוח המקורית נהרסה בתחילת המאה ה-21.
תחנת הכוח בג'נין היא תחנת כוח בהקמה מצפון לג'נין ובסמוך למוקייבלה שתספק חשמל לרוב תושבי נפת ג'נין וצפון הרשות הפלסטינית.
תחנת הכוח גְווֹדְייֵן ביילון (בסינית: 国 电 北仑 发电厂; בפין-יין: Guódiàn Běilún Fādiànchǎng) היא תחנת כוח מבוססת דלק מאובנים, הממוקמת ברובע ביילון של העיר נינגבו שבמחוז ג'ג'יאנג שבסין.
עם קיבולת של 5,000 מגוואט, זו תחנת הכוח השביעית בגודלה בעולם.
התחנה מייצרת אנרגיה באמצעות חמש טורבינות, שכל אחת מהן מייצרת 600 מגוואט, בנוסף לשתי יחידות, שכל אחת מהן מייצרת 1,000 מגוואט.
בניית תחנת הכוח החלה בינואר 1988, והסתיימה ביוני 2009.
תחנת הכוח פותחה ומופעלת על ידי תאגיד גוודיין הסיני.
תחנת הכוח גוודיין ביילון היא מפעל ייצור החשמל הראשון בסין שהשתמש בהלוואות של הבנק העולמי לבנייה.
תחנת הכוח הגרעינית סמולנסק היא תחנת כוח גרעינית ברוסיה, הממוקמת במחוז סמולנסק, כמאה ק"מ מהעיר סמולנסק, 115 קילומטר מבריאנסק ו-320 קילומטרים ממוסקבה.
תחנת הכוח הגרעינית סמולנסק היא תחנת הכת הגרעינית הגדולה ביותר באזור ודומה בעיצובה לתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל.
בתחנה שלושה כורים מדגם RBMK -1000 (עם הספק של 1,000 MW על בסיס גרפיט).
התחנה הייתה אמור להכיל ארבע יחידות אך בניית הכור הרביעי הופסקה בשנת 1993 בעקבות אסון צ'רנוביל.
כל היחידות מצוידות במערכות תגובת חירום, שיכולות למנוע שחרור של חומר רדיואקטיבי לסביבה גם במקרה של תאונה קשה; למשל שבירה של צינורות במעגל הקירור של הכור.
מעגל הקירור של הכור שוכן בקופסאות בטון מזוין הרמטי שיכולות לעמוד בכוח של 4.5kgf/cm2.
תחנת הכוח גזר היא תחנת כוח הנמצאת בשפלה בסמוך למחצבת תמרה, למפעל נשר ולמרכז טיהור שפכים איילון, בין כביש 6 וכביש 431. התחנה היא תחנה מבוססת טורבינות גז והיא אחת מתחנות הכוח הפנים-ארציות של חברת החשמל לישראל במסגרת משק החשמל בישראל.
ב-2001 זכתה חברת סימנס הגרמנית במכרז לאספקת 3 טורבינות בעלות של כ-1.5 מיליארד שקלים.
הטורבינה הראשונה שימשה את תחנת הכוח בחיפה, והשתיים האחרות לתחנת כוח גזר.
שנתיים לאחר מכן, ב-2003 החלה חברת החשמל בשיתוף פעולה עם סימנס להסב את תחנת הכוח בגזר לתחנת כוח שתפעל על בסיס גז טבעי.
ביולי 2008, באיחור של שלושה חודשים החלה לפעול תחנת הכוח בגזר.
האיחור נגרם בעקבות עיכוב בהזרמת הגז ממצרים ובעקבות עיצומים שהטילו עובדי חברת החשמל שסירבו לבצע ריתוכים בצינורות המחברים את הגז הטבעי לתחנת הכוח.
פחות מחמש שנים מאוחר יותר, במרץ 2013, הושבתה אחת מיחידות הייצור שבה הותקנה הטורבינה של סימנס.
בסופו של דבר, חברת החשמל פנתה לחברה הגרמנית, ובמאי 2015 חתמה איתה ועם חברת ENECOGEN V.O.F ההולנדית על חוזה לרכישת גנרטור חלופי ומשומש לתחנת הכוח בעלות של כ-250 מיליון שקלים.
נכון ליוני 2024, פועלות בתחנה 6 יחידות ייצור:
2 יחידות טורבינות גז במחז"מ- דלק: גז טבעי, הספק מותקן כולל: 740 מגה ואט, תחילת פעילות: 2007-2008
4 יחידת טורבינת גז סילונית- דלק: גז טבעי, הספק מותקן כולל: 560 מגה ואט, תחילת פעילות: 1999
תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה דיני המכונה גם "פוקושימה 2" (ביפנית: 福島第二原子力発電所), ממוקמת בעיירות נארהה וטומיאוקה במחוז פוטבה, פוקושימה, יפן.
התחנה כוללת ארבעה כורים מסוג רתיחה (Boiling Water Reactors - BWR), כל אחד בעל תפוקת חשמל של 1,100 מגה-ואט.
בספטמבר 1961 מועצת העיר של אוקומה במחוז פוקושימה קיבלה החלטה להזמין את חברת החשמל של טוקיו (TEPCO) לבנות תחנת כוח גרעינית בפוקושימה.
בעקבותיה גם מועצת העיר של פוטאבה במחוז פוקושימה קיבלה החלטה דומה לבנות תחנת כוח גרעינית בפוקושימה.
בינואר 1963 מחוז פוקושימה הכריז כי הזמין את TEPCO לבנות תחנת כוח גרעינית שנייה בפוקושימה.
בניית התחנה החלה ב-1976 וההפעלה המסחרית שלה החלה בין השנים 1982 ל-1987. שני הכורים הראשונים נבנו על ידי חברת טושיבה, ואילו הכורים השניים נבנו על ידי חברת היטאצ'י.
תחנת הכוח מתפרסת על שטח של 150 הקטרים.
ב-11 במרץ 2011 רעידת אדמה בעוצמה 9.0 בסולם ריכטר גרמה לצונאמי שהכה בתחנת פוקושימה דיני.
בעקבות האירוע, מערכות הקירור של התחנה נפגעו באופן קשה, והכורים נכנסו למצב של סגירה קרה (cold shutdown) תוך מספר ימים.
בעוד שבתחנת פוקושימה דיאיצ'י הסמוכה התרחשה תאונה גרעינית חמורה, תחנת פוקושימה דיני הצליחה להימנע מאסון דומה בזכות הפעולות המהירות של צוות התחנה.
לאחר התקרית, צוות התחנה נקט במספר פעולות לשיקום התחנה ולהבטחת בטיחות הכורים.
זה כלל תיקון מערכות הקירור ושיקום המערכות החשמליות שנפגעו.
במהלך הפעולות, התמודדו העובדים עם תנאים קשים, כולל זרימת מים לתוך מבני התחנה ופגיעה בציוד חשוב.
ביולי 2019 התקבלה החלטה להרוס את כורי פוקושימה דאיני 1–4, הסיום הפירוק המתוכנן הוא בסביבות שנת 2051.
תחנת הכוח הגרעינית קלינין ) היא תחנת כוח גרעינית שנבנתה בשטח מחוז טבר, כ-115 ק"מ מטבר וכ-330 ק"מ ממוסקבה.
תחנת הכוח מורכבת מ-4 כורים גרעיניים בהספק של 1000 מגוו"ט כ"א.
בזמן בניית תחנת הכוח שמה של עיר טבר הייתה "קלינין" וזה מקור לשם התחנה.
לאחר שלעיר טבר הוחזר השם ההיסטורי, שמה של תחנת הכוח לא שונה.
החלטה עקרונית על הקמת התחנה התקבלה בשנת 1973 לאחר בדיקת מספר חלופות למיקומה.
מנהלת הקמה הוקמה בשנת 1974. התחנה הייתה צריכה לכלול 2 יחידות 1,000 מגוו"ט כול אחת.
התוכנית הייתה לסיים את השלב הראשון של הבנייה בשנת 1978. בגלל בעיות טכניות וארגוניות הפעלת היחידה הראשונה בוצע בשנת 1984. בשנת 1985 לאחר השלמת בניית קווי הולכה התחנה יכלה לעבוד בהספק המתוכנן.
בניית היחידה השנייה החלה בשנת 1981 והסתיימה בשנת 1986. היא מתוכננת לצאת מניצול בשנת 2025.
בשנת 1984 החלו עבודות בהקמת שתי יחידות נוספות זהות ליחידות הראשונות.
בעקבות אסון צ'רנוביל העבודות הופסקו.
בשנת 1997 העבודות חודשו ובשנת 2005 הופעלה יחידה מס' 3.
בהתאם לנתוני ניטור פליטות חומרים מזהמים מתחנת הכוח נמצאים ברמה של כ-4% מהמותר.
כיום תחנת כוח קלינין היא מקור ייצור חשמל העיקרי באזור.
בשנת 2023 יחידותיה יצרו כ-23 מיליון מגווט"ש.
תחנת הכוח הגרעינית ביליבינו היא תחנת כוח גרעינית שנבנתה בשטח צ'וקוטקה, כ-610 ק"מ מאנדיר.
תחנת הכוח מורכבת מ-4 כורים גרעיניים בהספק של 12 מגוו"ט כ"א.
מטרת הפרויקט הייתה לספק חשמל לתשלובת להפקת מחצבים מהמכרה בסביבה ולספק חשמל וחום ליישוב בסביבה.
תכנון המתקן החל בשנת 1965 ובשנת 1968 החלו עבודות הקמה.
אספקת ציוד בוצע דרך הים לנמל פבק וממנו דרך כבישי האזור.
היחידה הראשונה הופעלה בשנת 1974 ורביעית ואחרונה בשנת 1976.
במהלך פעילות המתקן התרחשו בו מספר תקלות.
בשנת 1998 מספר עובדי התחנה קיבלו מנת יתר בזמן הכנסת דלק גרעיני ליחידה מס' 4.
ניסיון של פעילות המתקן הראה שקיימת התכנות לכדאיות כלכלית של מתקנים מבוססי גרעין בהספקים קטנים.
אמנם לאחר התפרקות ברית המועצות פעילות התשלובת שהיה בצרכן העיקרי פחתה ומספר תושבי היישוב ירד באופן משמעותי מ-15 אלף בשנת 1989 לכ-5.5 אלף בשנת 2010. כתוצאה מכך ניצול תחנת הכוח ירד בהתאם.
בשנת 2005 היא פעלה בכשליש יכולתה.
בשנת 2019 יחידה מס' 1 יצאה מניצול.
בשנת 2025 מתוכננת השבתה של יחידות מס' 2 ו-3 ולשנת 2026 יחידה מס' 4. בהתאם להודעת ראשי תעשיית הגרעין הרוסית פינוי דקל גרעיני מהאתר תעלה סכום דומה לבניית מתקן חדש.
תחנת הכוח הגרעינית אקדמיק לומונוסוב היא תחנת כוח גרעינית צפה שמוצבת בשטח צ'וקוטקה בנמל פווק.
תחנת הכוח מורכבת משני כורים גרעיניים בהספק כולל של 70 מגוו"ט.
הפרויקט נועד לספק חשמל וחום לאזור אחרי סגירת תחנת הכוח הגרעינית ביליבינו.
תכנון המתקן החל מספר שנים לאחר הפעלת תחנת הכוח הגרעינית ביליבינו כהתארגנות לסגירתה.
בשנת 2006 במכרז לבניית ארבה זכה מפעל "סבמאש" ומטרה הייתה לסיים את הבניה בשנת 2010. בשנת 2008 לאור דחיות לא מוצדקות הוחלט להעביר את הבנייה למספנה בסנקט פטרבורג.
בשנת 2009 למספנה הגיעו כורים עבור תחנת הכוח.
בשנת 2016 החלה בניית מתקנים בחוף של נמל פווק בצ'וקוטקה.
בשנת 2018 הארבה עברה למורמנסק להשלמת הצטיידות והעמסה בדלק גרעיני.
בשנת 2019 הסתיימה הפעלה ניסיונית והוחלט להעביר את הארבה ליעד שנמצא כ-5,000 ק"מ ממורמנסק.
בשנת 2020 החלה הפעלה המסחרית של המתקן.
במשטר תפעולי רגיל המתקן מייצר 60 מגוו"ט חשמל בנוסף לאספקת חום.
ללא אספקת חום הוצאת אנרגיה חשמלית יכולה להגיע ל-70 מגוו"ט.
אורך חיים של תחנת הכוח הוא כ-35-40 שנים.
כול שנה נדרש טיפול שנתי ללא הוצאת כלל המערכת מניצול פעם ב-12 נדרש טיפול משמעותי שמתוכנן להימשך שנה במהלכה המתקן לא פעיל.
תחילת עלות בניית תחנת הכוח הוערכה ב-9.1 מיליארד רובל.
במהלך הבנייה העלות גדלה פי ארבעה.
הדבר הביא לכך שעלות הספק מותקן היה גבוה מאוד.
בנוסף לכך צורך בהוצאה מניצול לשנה לאחר 12 שנות עבודה דורש הקמת תחנת כוח חליפית.
בגלל המרחק הגדול בין נמל פווק לאתר ביליבינו בו נמצאת תחנת כוח שהמתקן החדש צפוי להחליף אותו היה צורך בניית קו הולכת חשמל והקמת מקור חום חדש באזור ביליבינו.
בתחילת הפרויקט היו תוכניות לבניית שבע יחידות מסוג זה.
נכון לשנת 2026 לא ברור האם פרויקט נוסף כלשהו ימומש.
תחנת הכוח לה ראנס היא תחנת כוח הנמצאת בשפך נהר הראנס (La Rance) בחבל ברטאן שבצפון החוף האטלנטי של צרפת.
התחנה מפיקה חשמל מניצול האנרגיה הטמונה בתופעת הגאות ושפל.
בניית התחנה החלה ב-20 ביולי 1963 והסתיימה כשלוש שנים לאחר מכן.
התחנה נחנכה ב-26 בנובמבר 1966. עלות הקמת התחנה הייתה כ-620 מיליון פרנקים (מעל 500 מיליון אירו במונחים של 2005).
בבסיס התחנה עומד סכר באורך של 750 מטר על שפך הנהר, היוצר מאגר המסוגל לקלוט בתוכו בעת הגאות 180 מיליון מטר מעוקבים של מי ים.
בעת השפל, המים האגורים זורמים חזרה אל הים בכח הכבידה, ובדרכם מסובבים את הטורבינות המפיקות את החשמל.
על מנת להגדיל את ניצולת התחנה גם לשעת הגאות (בה מתמלא המאגר), הטורבינות הן דו כיווניות, כך שגם זרם המים הממלא את המאגר משמש להפקת חשמל.
בתחנה מותקנות 24 טורבינות בהספק של 10.3 מגה-ואט כל אחת.
התחנה מספקת 3% מתצרוכת החשמל של מחוז ברטאן.
רֵדִינְג (במקרים רבים נכתב ומבוטא בטעות: רִידִינג) היא תחנת כוח לייצור חשמל הממוקמת בשכונות עבר הירקון בצפון תל אביב-יפו, בצמוד לשפך הירקון.
התחנה נקראת על שמו של הלורד רופוס דניאל אייזקס, המרקיז מרדינג, שהיה יו"ר דירקטוריון חברת החשמל בשנות ה־20 וה־30 של המאה ה-20.
תחנת הכוח הראשונה של תל אביב הוקמה ב־1923 בשכונת רמת השרון בתל אביב, והספקה היה 0.3 מגה-ואט.
בשנים הבאות נבנו תחנת נהריים בעמק הירדן, ותחנת חיפה (בהספק כולל של כ־47 מגה-ואט), ונפרס קו מתח גבוה שהוביל חשמל מתחנות אלו לתל אביב.
בעקבות ההתפתחות המהירה של תל אביב בשנות ה־30, נוצר צורך להקמת תחנה נוספת באזור תל אביב, בשל הביקוש המתגבר והפסדי ההולכה בעת העברת הזרם מתחנות כוח מרוחקות.
לכך הצטרף נימוק ביטחוני, פגיעה חוזרת ונשנית בקווי חשמל ב שפגעו ברציפות ואמינות זרם החשמל, וחייבו בניית תחנת כוח בסמוך ככל האפשר לתל אביב.
להקמת התחנה נבחר שטח שומם מצפון לירקון.
תחנת הכוח רדינג החלה להיבנות בסוף שנת 1937, והושלמה בספטמבר 1938. הספק התחנה בזמן פתיחתה היה 24 מגה ואט, כשליש מיכולת הייצור הכללית של חברת החשמל בשנה זו.
הייצור בתחנה נעשה באמצעות מזוט כחומר דלק, שהפעיל יחידת ייצור קיטורית.
בנוסף לייצור החשמל, בשטח התחנה פעלו גם סדנאות ייצור נשק בלתי לגאלי עבור ההגנה בניצוחו של המהנדס עובד התחנה, חיים סלבין.
התחנה הייתה מטרת תקיפה במלחמת העולם השנייה (על ידי חיל האוויר האיטלקי), ובמלחמת העצמאות (על ידי חיל האוויר המצרי), אך לא נגרם לה נזק משמעותי בתקיפות אלו.
באוגוסט 1948 נחנכה בתחנה יחידה ייצור נוספת בעלת יכולת ייצור של 12 מגה-ואט, שמילאה את חסרונה של תחנת נהריים (18 מגה-ואט) שהושבתה לאחר כיבושה על ידי הלגיון הירדני.
החל מתקופה זו ועד להקמת תחנת הכוח באשדוד ייצרה תחנת רדינג כמחצית מכמות החשמל הארצית.
יחידות ייצור אלו כונו בדיעבד בשם רדינג א', ופעלו עד 1970. בחוף הים, בסמוך לתחנה, הוקם מעגן לקליטת מכליות מזוט, כתחליף להובלה יבשתית מנמל תל אביב.
באמצע שנות ה-50 הוקמה באתר תחנת רדינג ב', בעלת שתי יחידות בהספק כולל של כ-100 מגה ואט (פעלה עד 2004).
תחנת רדינג ג' הוקמה בשנת 1956 (ערב מבצע קדש) כתחנת גיבוי סודית לשעת חירום (בה צפו פגיעה אפשרית בתחנת רדינג) בבונקר עמוק סמוך למוזיאון ארץ ישראל, ובה פעלו 2 יחידות ייצור בהספק כולל של 40 מגה-ואט.
יחידות אלו פעלו עד שנת 1983. תכנון אתר רדינג ג' נעשה על ידי AEG כאשר המימון היה מכספי השילומים (הפרויקט כונה 'פרויקט 326'), והבנייה בפועל בוצעה על ידי סולל בונה.
הטורבינות להפעלת התחנה נרכשו מחברת ג'נרל אלקטריק, לאחר שסחר עם פולין, שעבורה יועדו הטורבינות במקור, נאסר מתוקף אמברגו אמריקאי שאסר סחר עם מדינות הגוש המזרחי.
בסוף שנות ה-60 נבנתה באתר תחנת רדינג ד', מצפון לתחנה הקיימת, על קרקע שחלקה הופקע; זאת למרות התנגדות משרד הבריאות, עקב החשש לזיהום אוויר ופגיעה בתושבי הסביבה.
רדינג ד' הכילה שתי יחידות ייצור, בהספק כולל של 428 מגה-ואט.
התחנה החלה לפעול בשנת 1970, ובה בעת נסגרה תחנת רדינג א'.
תחנה זו היא בעלת ארובה גבוהה (כ-150 מטרים), הבולטת בקו הרקיע של תל אביב.
לצורך הקמת הארובה נחקק בשנת 1967 חוק מיוחד שעקף את חוק התכנון והבנייה (זכה לכינוי "חוק רדינג ד'"), זאת למרות התנגדות תושבי השכונות הסמוכות.
עמותת מלר"ז לקחה חלק במאבק שהגיע לבית המשפט העליון נגד הקמתה של התחנה בשל זיהומה בחלקיקי פיח ועשן את תל אביב וגוש דן ובין היתר החתימה 154 אלף איש על עצומה שהוגשה לרשויות מטעם העמותה.
לצורך אספקת מזוט לתחנה הוקמו במשך השנים שלושה קווי צנרת תת-ימית לחיבור למכליות אספקה בים: צינור בקוטר 16 אינץ' שהוקם ב-1960 ואורכו 1,320 מטר; צינור בקוטר של 10 אינץ' שהוקם ב-1955 ואורכו 1,700 מטר; וקו 24 אינץ' שהוקם ב-1969 ואורכו 1,700 מטר.
בתחילת 2022 בוצעו עבודות לפירוק הצנרת הישנה שלא הייתה בשימוש מאז הסבתה להפעלה בגז טבעי.
בשנת 1993 דרש המשרד להגנת הסביבה שחברת החשמל תתקין בתחנה משקעים אלקטרוסטטיים להקטנת זיהום אוויר.
אולם, בשנת 1995 הוחלט על מעבר לגז טבעי ועל כן הדרישה למשקעים אלקטרוסטטיים נזנחה.
המעבר לגז אמור היה להתבצע על ידי יבוא גז מארצות ערב (כגון קטר ועומאן) במסגרת תהליך השלום והסכמי אוסלו (באותן שנים עדיין לא התגלו מרבצי הגז הטבעי בים התיכון, לא אלו השייכים לישראל, וגם לא אלו השייכים למצרים - ממנה ייבאה ישראל גז בעבר).
ביולי 2001 חתמה חברת החשמל על הסכם עם תאגיד אלסטום לרכישת ציוד עבור הסבת התחנה לשימוש בגז טבעי, כתחליף למזוט ששימש להפעלת תחנה זו מאז הקמתה.
ביוני 2002 חתמה חברת החשמל על הסכם עם שותפות ים תטיס לאספקת גז טבעי ממאגרי מרי ונועה, בין השאר עבור הסבת תחנת רדינג ד' לשימוש בגז טבעי.
לצורך ביצוע ההסבה הוחלט לבנות צינור תת-ימי להובלת הגז מנקודת הקליטה באשדוד, לתחנת רדינג.
בפברואר 2004 חתמה חברת החשמל על הסכם להקמת צינור הגז.
הנחת צינור הגז עד לרדינג הושלמה בסוף 2004, אך החיבור התחנה בפועל לגז טבעי התעכב שנה וחצי בשל מחלוקות בין חברת נתיבי הגז הטבעי לישראל, רשות הגז הטבעי במשרד האנרגיה והתשתיות וחברת החשמל, בנוגע לעבודות להנחת הצינור בין אשדוד לרדינג.
בנוסף, הצינור שהונח נדרשו תיקונים, לאחר שלא היה בשימוש שנה וחצי ולא בוצע בו עבודות תחזוקה.
התחנה הייתה אמורה לעבור לפעול בגז טבעי ב-1 בינואר 2006, לאחר שנכנס לתוקף צו של המשרד להגנת הסביבה המחייב את חברת החשמל להפסיק את הפעלת תחנת הכוח במזוט מזהם, בעקבות דרישת ארגוני איכות הסביבה ותושבי שכונת למד הסמוכה.
אולם היא המשיכה לפעול עוד חודשיים במזוט, מתוקף כוחו של "צו אישי" של השר לאיכות הסביבה גדעון עזרא שהתיר את המשך השימוש במזוט בו.
עם זאת, בתחילת מרץ 2006 הוחלט להפסיק את פעילותה עד השלמת החיבור.
ביולי 2006 עברה לבסוף תחנת רדינג ד' לפעול בגז טבעי.
היא הייתה התחנה השנייה בישראל הפועלת בגז, לאחר תחנת הכוח אשכול באשדוד.
בקיץ 2012 הוחלט להסב את התחנה לפעול שוב באמצעות מזוט, בשל המחסור בגז טבעי בישראל בעקבות הפסקת האספקה ממצרים באמצעות חברת EMG ואזילת הגז במאגרי מרי ונועה.
יחידת ייצור אחת מתוך השתיים כבר הייתה מוכנה לפעול במזוט, אך הדבר נמנע רק בשל היעדר אישור שירותי הכבאות.
לבסוף הוסכם כי התחנה תפעל במזוט רק במקרה חרום.
כמה חודשים אחר כך הוחל ביבוא גז טבעי נוזלי, באמצעות מצוף שהוקם 10 ק"מ מחוף חדרה, והתחנה חזרה לפעול.
ב-21 ביוני 2014, התהפכה סירה ליד תחנת הכוח בה אב ובתו בת ה-7 והם נסחפו למערכת קירור המים.
במשך כשעה ניסו צוללנים לחלצם ולאחר שהופסקה השאיבה במקום הם נמשו ללא רוח חיים.
ביוני 2006 שר התשתיות הלאומיות, בנימין בן אליעזר, קידם מהלך לסגירת התחנה, מאחר שהוא טען כי: "אינו רוצה שנכדיו יזכו לראות ולנשום את ארובות רדינג".
בנוסף עלה הרצון לשחרר פיסת קרקע יקרת ערך לטובת פיתוח.
אך חברת החשמל טענה מצידה, באותה עת, כי חשיבותה הגדולה של התחנה היא הגיבוי שהיא נותנת למערכת החשמל של תל אביב, וכי סגירתה תעמיד בסיכון גבוה את אמינות אספקת החשמל לעיר.
ביוני 2007 מינה בן-אליעזר ועדה ציבורית לבחון את פינוי תחנת רדינג ב-2020. במקביל אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה תוכנית לצמצום שטח תחנת הכוח בכ-100 דונם על ידי פינוי אתרי אחסון מזוט שמדרום לתחנה (עם המעבר לשימוש בגז טבעי), סמוך לחוף, והסבת השטחים המפונים לשטח ציבורי פתוח.
ביוני 2009 אימץ שר התשתיות הלאומיות, עוזי לנדאו, את מסקנות ועדת גל לבדיקת עתיד התחנה לאחר פקיעת רישיונותיה ב-2020, כולל: שדרוג תחנת רדינג ד' על ידי הקמת שתי יחידות ייצור מודרניות ויעילות במחזור משולב שיוסקו בגז טבעי ויגדילו את הספק התחנה מ-430 לכ-750 מגה-ואט.
עם זאת, במקביל המליצה הוועדה לצמצם את שטח התחנה באופן שישמש לצורכי הפעלתה בלבד, לרבות פינוי השטח מדרום ומערב לתחנה לטובת שימוש ציבורי תוך הבטחת רצף הטיילת לאורך רצועת החוף.
בשנת 2014 על פי טיוטת המלצות ועדת היגוי של חברת החשמל, תחנת רדינג ד' הייתה מיועדת לגריטה עד סוף 2021.
ב-16 בפברואר 2020 פורסם באמצעי התקשורת כי המשרד להגנת הסביבה הורה להשבית את הפעילות בתחנת הכוח "רדינג" מסוף ינואר 2020 בעקבות מפגעי אזבסט שהתגלו בה.
חברת החשמל מסרה בתגובה כי "במהלך הסערה בסוף חודש ינואר, התעופף גג פח שחשף אסבסט" על השבתת התחנה בעקבות מפגע האסבסט לא הודיעו לציבור.
בחברת חשמל מסרו כי אין כל חובה להודיע על ההשבתה, אלא רק לחברה שמנהלת את מערך ייצור החשמל במדינה.
ביולי 2021 פורסם כי תחנת הכוח צפויה להיהרס בתוך 6 שנים ובמקומה ייבנו כ-2,400 יחידות דיור.
ארובת תחנת הכוח צפויה לעבור תהליכי שימור.
בדצמבר 2021 אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה את המשך הפעלה תחנת הכוח עד ינואר 2026, והורתה להכין תוכנית שתאפשר הארכה נוספת עד 2032.
באוקטובר 2022 הושבתה התחנה זמנית, עקב הצורך לפנות ממנה מפגעי אזבסט.
בינואר 2024 החליט שר האנרגיה אלי כהן כי התחנה לא תשוב לייצר יותר חשמל בגז, אלא יוקמו בה מתקני אגירת אנרגיה.
חלק מהשטח יישאר לטובת צורכי משק החשמל וחלקו יימכר.
אולם בספטמבר 2024 חברת נגה - ניהול מערכת החשמל כי גוש דן ייכנס למחסור ממשי באספקת חשמל בקרוב ויש צורך להמשיך להפעיל אותה.
בתכנון תחנת הכוח רדינג א' (דאז תחנת דרום) כמו גם בתכנון שאר מבני חברת החשמל בארץ ישראל, הושקעו מאמצים ניכרים בתכנון האדריכלי על מנת שיהלום את חשיבות המבנים ויהיה עדכני ביחס לפרויקטים מקבילים בעולם.
פנחס רוטנברג לא התפשר בדרישותיו מהאדריכלים איתם נועץ וביקש לראות חלופות בכל שלבי התכנון על מנת להגיע להחלטה נכונה עבור תחנות הכוח שנבנו.
רדינג א' תוכנן על ידי האדריכלים רוזנהק ושטרן כשילוב של בנין תחנת הכוח ובנין המשרדים של חברת החשמל בחיפה, שתוכננו על ידי האדריכל הבריטי קליפורד הולידיי.
בשנת 1997, מבנה תחנת הכוח רדינג א', שכבר לא היה בשימוש שנים רבות, שומר ושופץ ונותרו בו הרצפה המקורית, הטורבינות והדוודים.
תוכנית השימור והשיקום זיכתה את חברת החשמל בפרס הנשיא לשיקום אתרים.
משנת 1998 ובמשך כעשור התקיימו במקום אירועים לרווחת הקהילה, אך תקנות בטיחות הגבילו את מספר המשתתפים לעשרות ספורות.
בין השאר, בשנים 2002–2007, התקיימו אירועי פסטיבל "אמנות הארץ".
באוגוסט 2011 מבני רדינג א' ורדינג ב' הוכרזו רשמית כמבנים לשימור.
במאי 2014 הודיעה חברת החשמל כי תקים במבנה מוזיאון המורשת של החברה, מרכז מבקרים וחלל לאירועים.
ב-2007 אישרה המועצה הארצית לתכנון ובנייה כי התחנה תפנה 550 מתוך 800 דונם אותם היא תופסת לטובת שטח ציבורי פתוח.
ביולי 2010 חנכה עיריית תל אביב טיילת המחברת את חוף תל ברוך עם גשר ווקופ, כך שנוצר חיבור בין נמל תל אביב לבין הטיילות הצפוניות של קו החוף.
הטיילת שנבנתה על שטח של רדינג שפינתה חברת החשמל, כוללת גשר מעל המעגן.
בינואר 2018 הוצגה תוכנית להקמת מרינה ל-300 כלי שיט קטנים בשטח המעגנה של תחנת הכוח, ששימשה במקור עבור ספינות להובלת מזוט לתחנה
ביוני 2024 אושרה התוכנית למתן תוקף על ידי הוועדה המקומית לתכנון ובנייה, כולל הקמת טיילת ציבורית על שוברי הגלים.
תחנת הכוח רוטנברג היא תחנת כוח קיטורית באשקלון, השנייה בגודלה בישראל מבחינת הספק.
התחנה קרויה על שמו של פנחס רוטנברג, מייסד חברת החשמל, ועל שם אחיו, אברהם רוטנברג, ממשיך דרכו בניהול החברה.
התחנה ממוקמת על חוף הים התיכון סמוך לעיר אשקלון, ומופעלת על ידי חברת החשמל לישראל, והיא התחנה הקיטורית החדשה מבין 5 התחנות הקיטוריות בארץ.
כושר הייצור של התחנה מהווה כרבע מכושר הייצור של חברת החשמל.
התחנה בנויה על החוף כיוון שהיא פועלת בטכנולוגיה קיטורית ומשתמשת במי הים לקירור, וכן מוזנת בפחם הנפרק מאוניות משא ברציף מיוחד בסמוך לה.
התחנה כוללת ארבע יחידות לייצור חשמל.
בעקבות החלטת הממשלה על מעבר לייצור חשמל בישראל מפחם לגז טבעי, החלה הסבת התחנה ב-2021. באוגוסט 2023 הושקה בתחנת רוטנברג יחידת הייצור הראשונה של חברת החשמל שהוסבה מהפעלה בפחם להפעלה בגז.
בשנת 2008 אושר "פרויקט D": הרחבת התחנה על ידי הוספת שתי יחידות נוספות המוזנות פחם אף הן.
באפריל 2017 שר התשתיות הלאומיות ביטל את הפרויקט.
תחנת הכוח רוטנברג באשקלון כוללת בתוכה שתי תחנות כוח, אחת בשם "רוטנברג א'" מכילה את שתי יחידות הייצור הראשונות והחדשה יותר שנוספה לה "רוטנברג ב'" מכילה שתי יחידות ייצור נוספות ובה הותקן סולקן לסילוק גפרית.
דיונים ראשונים על הקמת תחנת כוח בסמוך לאשקלון החלו בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, בין שאר נשקלה הקמת תחנת כוח גרעינית בין אשדוד לאשקלון, באזור ניצנים.
אך לתוכנית הייתה התנגדות רבה.
ביולי 1981 אישרה המועצה הארצית לתכנון ובנייה את הקמת התחנה, כתחנה פחמית מדרום לאשקלון, למרות התנגדות ראש עיריית אשקלון, אלי דיין, והוועד הציבורי נגד התחנה בראשות אריה קרן.
העבודות באתר להקמת תחנת "רוטנברג א'" החלו בשנת 1984, ותחילת ייצור החשמל בה היה בשנת 1990.
תחילת העבודות להקמת "רוטנברג ב'" הייתה בשנת 1996, ותחילת ייצור החשמל בה היה באוגוסט 2000.
במקור תוכננה הקמתו של מזח לאספקת פחם, המקושר לתחנה באמצעות גשר שאורכו כקילומטר ובגובה 15 מטר ועליו נמצא מסוע המעביר את הפחם מהאנייה ישירות למאגר הפחם בתחנה, כפי שנבנה גם בתחנת אורות רבין.
אולם רשות הנמלים יזמה תוכנית להקים בנמל אשדוד מסוף בינלאומי לפריקת פחם ולשנע את הפחם באמצעות רכבת לתחנה.
החזון של רשות הנמלים היה שהמסוף באשדוד ישמש לאחסון ואספקת פחם למדינות נוספות באגן הים-התיכון, באמצעות שטעון והעמסה על אוניות-צובר.
עלות הקמת המסוף הייתה כ-125 מיליון דולר.
לשם אספקת הפחם נסללה שלוחה ממסילת הרכבת אשקלון-עזה באזור מושב מבקיעים אל התחנה ורכבות משא הובילו פחם שנפרק מאוניות בנמל אשדוד אל התחנה.
זמן קצר לאחר הקמת המסילה הודיעה חברת החשמל שתשקול בכל זאת להקים את המזח בנמל אשקלון - קצא"א, עקב העלות הגבוהה של השינוע דרך נמל אשדוד והרכבת.
בשל קרבתה לרצועת עזה וחשיבותה האסטרטגית, התחנה, שניתן לראותה היטב מצפון רצועת עזה, מהווה מטרה לירי רקטות מרצועת עזה, וזאת אף על פי שתחנה זו מספקת גם את צורכי החשמל של תחנת הכוח של רצועת עזה עצמה.
במהלך מבצע צוק איתן בקיץ 2014 פגעו מספר רקטות בשטח התחנה וגרמו נזק לרכוש
בתחנה נמצא מרכז מבקרים ובו הסבר על ייצור החשמל בתחנה וסיור מודרך באוטובוס בתחנה כולל נסיעה על הגשר וצפייה בתהליך פריקת פחם מאניה.
ב-8 במאי 1998 במהלך עבודות הבנייה של הארובה החדשה ב"רוטנברג ב'" התרחשה תאונת עבודה קטלנית, שבה נפלו לתהום מגובה 250 מטר 9 פועלים רומנים, כאשר משטח העבודה שלהם קרס.
חמישה עובדים נוספים חולצו על ידי יחידה 669. בעקבות תאונה זו הוקמה ועדת חקירה ציבורית שמסקנותיה השפיעו על המשך הבנייה של התחנה.
ב-13 במרץ 2023 קרס עגורן במזח הפחם של התחנה, בשל מזג אוויר חריג ורוחות עזות.
קריסת מזח הפחם השביתה את האפשרות לספק לתחנה פחם באמצעות אוניות, וחברת החשמל נאלצה להעביר אותו ב-170 משאיות מדי יום, בנסיעה מנמל חדרה לאשקלון.
בניית המזח מחדש נמשכה כשנה וחצי, בעלות של 300 מיליון שקל.
ב-21 במאי 2024 התחשמל ונפצע קשה עובד בתחנה.
הוא נפטר כעבור חמישה ימים.
ב 17 באפריל 2025 פרצה שריפה במסגרת שיפוצים במתחם, סמוך ליחידה 4.
צריכת פחם (בתפוקה מלאה): 18,240 טון ליממה.
ארובות התחנה הן ציון דרך בולט במישור החוף הדרומי, ונראות ממרחק רב מאשדוד, קריית גת, שדרות, וצפון רצועת עזה.
במקור נבנו בתחנה שתי ארובות בגובה של כ-250 מטר.
הארובה של יחידות 4-3 נבנתה במקור עם סולקן לסילוק גפרית.
בתהליך זה נוצרים אדי מים בלתי מזיקים לסביבה והם נפלטים מהארובה כאילו מדובר בעשן.
בארובה המקורית של היחידות הישנות יותר (2-1) אין מתקן זה והגזים שנפלטים ממנה אמנם אינם נראים מרחוק אך הם מזהמים בהרבה מהגזים שנפלטים מהארובה של יחידות 4-3 שמכילים ברובם אדי מים.
בעשור השני של המאה ה-21 נבנתה ארובה חדשה וסולקן עבור יחידות 2-1 והופסק השימוש בארובה המקורית של יחידות אלו.
ארובה חדשה וסולקן נוספו גם ליחידות 6-5 באתר אורות רבין במסגרת תוכנית כוללת בעלות של 8 מיליארד ₪ להפחתת פליטות בתחנות הכוח באשקלון ובחדרה.
נכון לשנת 2022, יחידות הייצור הפחמיות הישנות בחדרה (שמספקות כחצי מכושר ייצור החשמל המותקן מפחם בחדרה) הין היחידות בארץ שפועלות ללא סולקן ובעקבות כך גורמות לבדן לרבע מכלל זיהום חלקיקי האוויר שנוצר בכל מדינת ישראל מכל מקורות זיהום האוויר למיניהם.
יחד עם זאת, אין כוונה להתקין בעתיד סולקן עבור יחידות ייצור ישנות אלו והן אמורות להפסיק את פעילותן בשנת 2023. בשנה זו הספקן יוחלף ביחידות ייצור חשמל חדישות הפועלות על גז טבעי שבבניה באתר אורות רבין.
ראש עיריית אשקלון, בני וקנין, ויו"ר מועצת הפועלים, רמי גוואטה, בירכו על ההחלטה, מאחר שהקמת התחנה תספק תעסוקה למאות ממובטלי העיר.
בנוסף, חברת מודלים כלכליים, סיפקה הערכה לפיה עלות הייצור של קוט"ש בפרויקט D תהיה 2.0-1.7 סנט, לעומת 2.75 סנט (ממוצע) בתחנת כוח פחמית ו-3.5 סנט (ממוצע) בטורבינת גז המייצרת חשמל מגז.
זאת עקב היתרון לגודל של שימוש משותף בתשתית לאספקת פחם במקום.
קידום הפרויקט התעכב עקב התנגדויות רבות, ובספטמבר 2003 הודיעה חברת החשמל כי המחסור ברזרבות חשמל בישראל עלול לגדול בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, בגלל העיכוב באישור "פרויקט D" באשקלון.
בנוסף טענה כי ההוצאה העודפת למשק מביטול הפרויקט תסתכם ב-500 מיליון דולר.
אך דירקטוריון חברת החשמל המשיך לנסות ולקדם אותו.
ב-2 בדצמבר 2007 אישר דירקטוריון חברת החשמל הקמת שתי יחידות ייצור נוספות אשר יפעלו אף הן על פחם.
כל אחת מיחידות הייצור תהיה בעלת הספק של 630 מגה ואט והן תפעלנה על פי תקנות מחמירות לצמצום זיהום האוויר.
מיד אחר כך פרסמה חברת החשמל את המכרזים העיקריים לרכישת ציוד לפרויקט.
הפרויקט קיבל את אישור הוועדה לתשתיות לאומיות (הות"ל) ביוני 2008.
אולם האישורים הסופיים להקמת המתקן לא התקבלו.
בעקבות הגילויים המשמעותיים של גז טבעי בסמוך לישראל, סוכם על שינוי מתכונת הפרויקט, כך שהתחנה תתבסס על ניצול גז טבעי, ופחם כחומר דלק משני במקרי תקלה באספקת הגז.
הפרויקט נדחה לתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21, בעקבות הצורך בתכנון מחדש להפעלה במתכונת של גז טבעי כדלק ראשי.
בנובמבר 2014, דירקטוריון חברת החשמל הורה להקפיא את קידום הפרויקט.
באפריל 2017 ביטל שר התשתיות הלאומיות את הפרויקט.
בין המוחים כנגד הפרויקט נמנו תושבי אשקלון, ארגוני הסביבה, בנוסף למשרד להגנת הסביבה ומשרד הבריאות אשר הביעו את התנגדותם.
לטענת המתנגדים, הפרויקט יגדיל את זיהום האוויר למרות אמצעי הסינון שיותקנו, ויסכן את בריאותם של תושבי אשקלון.
כמו כן, נטען כי קיימות חלופות נקיות זולות יותר, אם נלקחות בחשבון עלויות הזיהום בהתאם לפרוטוקול קיוטו.
הקמת תחנה המייצרת חשמל מגז טבעי הוצע כחלופה, וייצור חשמל מאנרגיה סולארית (מהשמש) ואנרגיית רוח הוצעו כחלופות זולות יותר בטווח הארוך.
עם זאת, מבקר המדינה קבע שלא הוצג מידע מלא על החלופות, ועל כן הן לא נשקלו כראוי.
בנובמבר 2001, ארגון אדם טבע ודין עתר לבג"ץ נגד אישור הפרויקט על ידי השר ליברמן, עקב חוסר סבירות, מאחר שלא נתן בהחלטתו את המשקל הראוי לשיקולים הנוגעים להשפעה על הסביבה, על איכות האוויר ועל בריאות הציבור, וכן לשיקולים הטכנולוגיים ולשיקולים הכלכליים.
בפברואר 2004, דחה בג"ץ את העתירה, וקבע כי על העותרת להפנות את טענותיה ל, שעסקה אז בהליך אישור תוכנית המתאר של התחנה.
תחנת הכרמל, בשמה הערבי "אלמחטה" (المحطة), היא שכונה קטנה במערב חיפה, ממזרח לבת גלים, התחומה כמשולש ששלוש פאותיו הן דרך יפו, רחוב חיל-הים ונמל חיפה ונחצית לאורכה על ידי מסילת החוף.
השכונה הוקמה בתחילת המאה ה-20, כשכונת עוני שהייתה מיושבת על ידי ערבים, סמוך לתוואי מסילת הרכבת, כהמשך של שכונת "חיפה אל-עתיקה" הסמוכה.
השכונה נקראת על שם "תחנת הרכבת הכרמל" שפעלה במקום במשך כ-15 שנים (עד הקמת תחנת הרכבת חיפה מרכז – השמונה ב-1937).
התחנה הוקמה בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי הרכבת המנדטורית במסגרת פרויקט סלילת מסילת החוף מתחנת הרכבת חיפה מזרח עד לצומת רמז (ממערב לפרדס חנה-כרכור).
בתום מלחמת העצמאות עבר שטח השכונה (יחד עם כל אזור "חיפה אל-עתיקה") לידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים ואחר כך לרשות הפיתוח והיא יושבה על ידי עולים חדשים, ששוכנו בבתים הערבים הנטושים, שרובם היו במצב תחזוקה רעועה.
את הבתים ניהלה חברת הדיור הממשלתית "עמידר".
בשכונה גרו כמה מאות משפחות ללא תשתית של מים, חשמל וביוב.
בעיה נוספת הייתה חציית מסילת הרכבת, מספר תושבים נהרגו מפגיעת רכבת במהלך השנים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 עדיין התגוררו בשכונה מאות משפחות.
שחלק מהמבנים היו בסכנת התמוטטות.
חברת הדיור העירונית "שקמונה", קיבלה אחריות לשיקום השכונה, פינתה את רוב התושבים והרסה את רוב המבנים.
עם השנים נהרסו מבנים נוספים על מנת לאפשר הנחת מסילת רכבת מקבילה לזו הקיימת וכן ליצור חניונים.
בסוף המאה ה-20 התרוקנה השכונה כמעט כליל מתושביה ובמקום נתרו רק מספר בתי מגורים.
האתר שבו התקיימה העיירה המקורית חיפה, שידוע כחיפא אל-עתיקה , נמצא באזור שמדרום למקום שבו ניצב כיום בית החולים רמב"ם, החוף השקט וחלק משכונת בת גלים ועד שכונת תחנת הכרמל (אלמחטה).
תחילתו של היישוב במקום הייתה בתקופה הפרסית בארץ ישראל.
מחיפה אל-עתיקה נשארה מערכת מסועפת של קברים חצובים בסלע, מהתקופה הרומית והתקופה הביזנטית בארץ ישראל, הנמצאת בקרבת מסילת הברזל.
בשנים 2006–2008 נערכה חפירת הצלה באזור בה נחשפה רצפת פסיפס מהתקופה הביזנטית.
השטח המשתרע מאזור בית החולים רמב"ם ועד תחנת הכרמל הוא גרעינה של חיפה שבה החלה ההתיישבות חדשה בעיר.
כאשר הגיע דאהר אל-עומר לחיפה באמצע המאה ה-18, הוא החליט כי קשה יהיה להגן על המקום ועל כן הרס את כל הבתים ובנה את גרעינה של העיר המודרנית כ-3 ק"מ מזרחית למקום זה, במה שהוא היום כיכר פריז וקריית הממשלה.
ליד חיפא אל-עתיקה היה נמל דייגים קטן, וכאשר הרס אל-עומר את הכפר, הוא הרס גם את הנמל ובנה נמל חדש ליד השכונה החדשה שבנה.
לב מערכת מערות הקבורה היא בחצר תת-קרקעית, מוקפת עמודים, וממנה יש גישה לאולמות קבורה תת-קרקעיים.
המערכת הוסבה בתקופה מאוחרת יותר לשמש כבור מים, ולצורך כך טוייחו הקירות.
בתקופת המנדט נסללה חלק ממסילת הרכבת מעל המערכת, אך היא שומרה.
חלק מהאתר נהרס בראשית שנות ה-50 כחלק מעבודות בנייה ושיפוצים, לאחר מכן בוצעו עבודות שימור על ידי רשות העתיקות.
ב החלה להתפתח מסורת חדשה המזהה את מערכת הקבורה עם קברו של הרמב"ן.
שני מבנים בשכונה מיועדים לשימור (בעוד שאר המבנים שעדיין נותרו מיועדים להריסה).
המבנים הם כנסיית סנט גבריאל ובית האבן של משפחת בוטאג'י, משפחה ערבית נוצרית עשירה ממוצא לבנוני/סלוניקאי שבין היתר הייתה בעלת מספר בתי מלון (בהם מלון וינדזור בשדרות בן-גוריון 14–16).
מתחם בתי העלמין שלאורך חלקה המערבי של דרך יפו כולל בתי קברות מתקופות שונות בהיסטוריה של חיפה ומשומר כחלק ממורשתן של אחדות מהקבוצות המרכזיות ביותר בתשתיתה של העיר המודרנית.
המתחם, שרובו ככולו נמצא מצידה הצפוני של דרך יפו בואך הכניסה המערבית לעיר התחתית, מתחיל מעט מזרחה לצומת דולפין ומגיע עד ירכתי המושבה הגרמנית, והוא שוכן בסמיכות לתל חיפה אל-עתיקה, שהוא בעצמו שרידי מערכת-קברים מהתקופה הקדומה.
זה לצד זה, נמצאים כאן בית הקברות הצבאי הבריטי, בית קברות טמפלרי ובית הקברות היהודי הישן.
בבית קברות זה (Templerfriedhof) נקברו, בעיקר, תושבי המושבה הגרמנית בחיפה.
בית הקברות נפתח ב-1875 (אף כי בשלט הכניסה מצוין אחרת), ועד לפתיחתו נקברו המתים בבית הקברות שליד כנסיית המלאך גבריאל הסמוכה (ליד פסי הרכבת).
כרבע מהנקברים בבית הקברות הם ילדים, שחלק מקבריהם נמצאים על יד קיר בית הקברות.
אל המקום הועברה "אבן הסמוניה", מצבה לזכר ראשוני תנועת הטמפלרים בעמק.
בבית הקברות טמונות דמויות מפתח מחיי המושבה הגרמנית כגיאורג דוד הרדג, יעקב שומאכר, בנו, הדוקטור גוטליב ואשתו מריה (לבית לנגה), פריץ קלר ("מלך הכרמל") אונגר (אשר הלווייתו רבת-המשתתפים והדרג הייתה הפגנת כוח פוליטית של הטמפלרים) ועוד.
חלק ממקימיה של המושבה, ככריסטוף הופמן, שעזב ליפו בעקבות הפילוג עם חבריו, אינם קבורים כאן.
כמו כן קבורים כאן מספר אנשים שהיו קשורים למושבה אך לא לכת הטמפלרית, בהם הזוג צולינגר, שווייצרי, קונסול גרמניה בחלב ואשתו, וכן אשתו של לורנס אוליפנט, אליס.
אליס אוליפנט, שנפטרה בביתה בדלית אל-כרמל (אחרי שחלתה בעת טיול בטבריה), נקברה כאן בתום מסע הלוויה ארוך ורב-משתתפים, כשבעלה שוכב חולה בביתם על ההר.
קברה נקבע מחוץ לחלקת הטמפלרים, וברבות הימים היה לגבול (גם סמלי) בין חלקת הטמפלרים לחלקת חללי הוד מלכותה.
במרכזו של בית הקברות קבוע אובליסק שמציין את הקורבנות הגרמנים (תושבי המושבה, אך לא רק) במלחמת העולם הראשונה.
במרכז האובליסק הצלב הגרמני עם האות W, המציינת את הקיסר וילהלם, ותחתיו הכיתוב: "IHREN IM WELTKRIEG 1914–1918 GEFALLEN MITBURGERN DIE DEUTSCHE KOLONIE HAIFA".
בטקס הסרת הלוט מעל המצבה, קרא אברמסון, הנציג הבריטי, קריאה לשלום, בסמליות לדו-קיום המתקיים במתחם בתי הקברות.
בהסכם השילומים נקבע כי בית הקברות יירשם על שמם של הטמפלרים, ומאז הם מתחזקים אותו.
כמו כן הועברו אליו מצבותיהם של הטמפלרים מבית לחם הגלילית.
בית העלמין של חללי המלחמה הבריטים
בית העלמין של החללים הבריטים שנפלו בחיפה במלחמת העולם הראשונה הוקם ומתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה, והוא מחולק לפי דתות החללים.
כאן קבורים בעיקר אזרחים בריטיים, פקידי שלטון ושוטרים.
בין המפורסמים ניתן למנות את הבאים:
סר ארתור דאונס וליידי פלורנס דאונס – ארתור דאונס היה קצין בחיל הרפואה הבריטי ואיש מחקר שקיבל תואר אבירות על מחקריו הרבים בתחום הרפואה.
אשתו פלורנס דאונס (צ'פמן) הייתה גיסתו של אדמונד אלנבי.
הזוג השתקע בחיפה אחרי סיום שירותו של ארתור כרופא צבאי.
ארתור ופלורנס נפטרו ב-1938 וב-1941 בהתאמה, ונקברו זה לצד זה.
ג'ורג' סייקס – מנהל מחלקת תנועת הרכבות בארץ ישראל.
ד"ר פרדריק רולנד שו (Frederick Roland Studdert Shaw) – היה קצין בחיל הרפואה הבריטי.
שירת בצרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה שם עוטר בצלב הצבאי, לאחר מכן בהודו ובעיראק.
בתום שירותו הצבאי התמנה לרופא הראשי של חברת הנפט העיראקית.
נפטר בשנת 1935 בסמוך לחדיתה שבעיראק כתוצאה מסיבוך של דלקת שקדים.
וולטר סידני שיליטר מופאט (Walter Sydney Shiliter Moffatt) – קצין הסדרת מים ועוזר מושל נפת ג'נין בפועל.
נרצח, בשנת 1938, במהלך המרד הערבי הגדול במשרדו שבעיר.
ג'ון אסקדייל ליטל (John Eskdale Little) – מנהל חשבונות ומפקח תנועת הדלק בחברת הנפט העיראקית, נהרג, יחד עם נחום פפר, בהתרסקות מטוס החברה בעפולה בשנת 1936.
ויליאם פרדריק סינקלר (William Frederick Sinclair) – מפקד משטרת מחוז חיפה, נפטר בשנת 1927 כתוצאה מדיזנטריה.
יהודי העיר הקדומה, המוזכרת במשנה ובתלמוד, ובהם האמורא רבי אבדימי (שציון קברו מושך אליו מתפללים רבים), וכן יהודים מדורות קדומים, קבורים בבית עלמין זה.
בין השנים 1860–1935 הוא שימש כבית העלמין המרכזי עבור יהודי חיפה ונקברו בו רבים ממייסדי היישוב היהודי בעיר ומאישיו הבולטים.
ב-2010 הוחל בשיפוץ בית הקברות שהיה מוזנח במשך שנים רבות.
תחנת הרדיו בגרימטון (בשוודית: Radiostationen i Grimeton) הייתה תחנה לשידור גלי רדיו ארוכים מאוד בגרימטון, סמוך לעיר וארברי בדרום-מערב שוודיה.
התחנה נבנתה בשנים 1922-1924 לפי שיטתו של המהנדס ארנסט אלכסנדרסון (Ernst Fredrik Werner Alexanderson), כחלק ממערך תקשורת עולמי, ותרני האנטנה שלה היו הגבוהים במדינה באותה עת.
משדר אלכסנדרסון, הוא גנרטור חשמלי ענק המייצר זרם חילופין בתדר רדיו נמוך מאוד (התחנה שידרה ב-16,100 ולאחר מכן ב-17,200 הרץ; לשם השוואה - גנרטור המספק חשמל לרשת הביתית והתעשייתית פועל בתדר 50 או 60 הרץ ושידורי רדיו מקובלים מתחילים בתדר של חצי מיליון הרץ בערך).
ב-1 בדצמבר 1924 החלה התחנה את פעולתה בתדר 16.1 קילוהרץ באות קריאה SAQ (...
לאחר מכן שינתה את תדר השידור ל-17.2 קילוהרץ, וב-2 ביולי 1925 נחנכה באופן רשמי על ידי מלך שוודיה.
התחנה שימשה לקשר רדיו טלגרף (במורס) עם תחנות דומות בעולם.
עם זאת, כבר בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 הביאה ההתפתחות הטכנולוגית להתיישנות המשדרים המקוריים של התחנה שכן משדרים אלקטרומכניים (גנרטורים חשמליים) הוחלפו במשדרים מבוססי שפופרות ריק.
בשנת 1968 הותקן בתחנה משדר בתדר 40 קילוהרץ, אשר ניצל את אותה אנטנה גדולה שקיימת בתחנה.
משדר זה שימש לתקשורת חד כיוונית לצוללות (מתן הוראות לצוללת הנמצאת מתחת למים).
תקשורת כזו מתאפשרת רק בתדרים נמוכים מאוד, שכן תדרים גבוהים יותר, אינם עוברים דרך מי הים.
מאוחר יותר הותקנו באתר התחנה, אך ללא קשר לשידורים המיוחדים בתדרים נמוכים, משדרים קונבנציונליים של רדיו אפנון תדר (FM) וטלוויזיה.
המשדר (גנרטור אלכסנדרסון) לתדר נמוך מאוד, שמור במצב תפעולי עד היום, והתחנה היא היחידה ששרדה בעולם מבין 17 תחנות רדיו דומות שהיו חלק ממערך השידור, ובשנת 2004 הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
האתר משתרע על פני שטח של 109.9 הקטאר וכולל את מבנה המשדרים, 12 מבני מגורים לצוות התחנה ושישה תרנים בגובה של 127 מטר כל אחד אשר נשאו את אנטנות השידור.
אלה תופסים את רוב השטח וערוכים בשורה במרחקים של 380 מטר זה מזה.
בראש כל אחד מהם זרוע אופקית באורך של 46 מטר הנושאת שמונה כבלי נחושת תלויים.
מבנה תחנת המשטרה ביפו שנודע בעבר גם כ"בית המעצר הטורקי" או "הקישלה" הוא המבנה התוחם את כיכר השעון ביפו מצידה הצפון-מערבי.
המבנה הוקם בסוף המאה ה-19 במקום בו ניצב מבצר הפינה הצפון-מזרחי של חומות העיר.
ב-1897 ירש המבנה את בית המעצר ששכן עד אז בבית הסראייה הישן ביפו העתיקה.
הוא ניצב מול בית הסראייה החדש, והשער הראשי שלו פונה מזרחה אל כיכר השעון.
השער מעוטר בכיתוב ובטורה של הסולטאן עבדול חמיד השני.
חלק מקירותיו החיצוניים של המבנה היו חלק מחומות העיר, דבר שניכר עד היום בחלקלקה שבחזית הצפונית של הבניין.
מצידו הדרומי והמערבי הוא גובל במסגד מחמודיה.
במקום שכנה תחנת המשטרה של יפו בסוף התקופה העות'מאנית, וכך גם בתקופת המנדט.
לאחר מלחמת העצמאות נמסר המבנה למשטרת ישראל.
במקום פעלו משטרת יפו ומרחב יפתח, עד שהועברו ממנו ב-14 במאי 2005.
במהלך משפטו, היה אדולף אייכמן כלוא במבנה.
ניתן לזהות את חדרו מהצד הצפוני של המבנה, עליו הוספה מפת ביצורי העיר.
המפה הוספה על קיר כפול, שנועד להגן על חדרו של אייכמן מפני ניסיון פגיעה בו.
בשנת 1971 צולם במקום הסרט "השוטר אזולאי" בכיכובו של שייקה אופיר.
סצנת מצעד השוטרים בחצר התחנה, מסיים את הסרט.
בשנת 2006 המבנה נרכש על ידי היזמים הפרטיים, האחים נקש, במכרז של מינהל מקרקעי ישראל תמורת 12 מיליון דולר.
על הקרקע הוקם מלון בוטיק בן ארבע קומות ובו 130 חדרים שנקרא "מלון סטאי" מרשת רויאל אורכידאה שנפתח רשמית ב-14 בפברואר 2018.
תחנת לוויינים עמק האלה היא תחנת ממסר לוויינית השוכנת בעמק האלה.
התחנה שהייתה הראשונה מסוגה בישראל, הוקמה בשנת 1972 על ידי משרד התקשורת על מנת להעביר שידורי טלוויזיה וטלפון ושימשה כתחנת תקשורת של בזק, לנוכח הקושי להעביר כבלי תקשורת תת-ימיים, ובידודה הפוליטי של ישראל במזרח התיכון, שמנע חיבור קווי תקשורת יבשתיים לשכנותיה.
אזור עמק האלה נמצא כמקום הנוח ביותר מבחינה אקלימית לתקשורת לוויינית בשל מיעוט עננות ומשקעים העלולים להפריע לקליטה.
ברבות השנים, עם הנחת כבלי תקשורת תת-ימיים חדשים, ועם הקמת תחנות שידור חדשות, איבדה התחנה מחשיבותה כצומת מקומי, ובחודש נובמבר 2008 היא נמכרה תמורת 15 מיליון דולר לחברת אר.אר מדיה.
בפברואר 2016, נמכרה אר.אר מדיה, תמורת 242 מיליון דולר, לתאגיד SES, במקור Société Européenne des Satellites – "חברת הלוויינים האירופית" המפעילה רשת של 70 לוויני תקשורת, ומאז תחנת הלוויינים היא בבעלותה.
החברה פיתחה את האתר, הכולל כיום כ-120 צלחות לוויין בגדלים ובזויות שונות, והפכה אותו לצומת שידורים גדול המשרת גופי שידור מכל העולם, ברשת המכסה, יחד עם מרכזי שידור קרקעיים בלונדון ובארצות הברית, 95% מהעולם המאוכלס.
מיקומה הגאוגרפי של ישראל מספק לה יתרונות חשובים כצומת תקשורת עולמי ומאפשר לה לתקשר עם לוויינים שמכסים את אסיה מצד אחד ואת אירופה, ואף את חלקה המזרחי של אמריקה הצפונית מצד שני.
במקום נמצא מרכז שליטה וניטור (NOC), המאויש 24 שעות ביממה באנשי מקצוע שמוודאים ששידורים חיים יועברו ללא תקלות.
תחנת הרג'וקו (ביפנית: 原宿駅) היא תחנת רכבת ברובע שִיבּוּיָה, בטוקיו, יפן.
התחנה מנוהלת על ידי "חברת הרכבת המזרחית ליפן" (JR East).
התחנה ממוקמת בצידו המזרחי של אזור הרג'וקו ועל כן שמה.
בתחנה עוברים קו ימנוטה וכן הקו התחתי צ'יודא.
התחנה מכילה פלטפורמה אשר כלואה בין שתי מסילות ובה שני רציפים.
בנוסף בתחנה פלטפורמה זמנית אשר ממוקמת בצידה המערבי של התחנה ונעשה בה שימוש בעת אירועים גדולים באזור, בעיקר באירועי השנה החדשה.
הכניסה המרכזית שוכנת בקצה הדרומי של התחנה.
כניסה נוספת המובילה למרכז הפלטפורמה נמצאת ברחוב טאקשיטה המהווה מוקד תיירותי ובו חנויות רבות (כמעין שוק).
תחנת הכוח ירושלים היא תחנת כוח היסטורית הסמוכה לתחנת הרכבת ולמושבה הגרמנית בעיר.
בשנת 2022 החליטה חברת החשמל לקרוא לתחנה על שם מאיר טוביאנסקי, שעבד שם.
הרישיון ליצור חשמל באזור ירושלים הוענק על ידי נשיא עיריית ירושלים והמותצרף של סנג'ק ירושלים עוד בינואר 1914 ליווני בשם אויריפידס מברומטיס.
החוזה כלל גם את הזכות להקים ולהפעיל רכבת קלה המופעלת בחשמל, במרחב העיר ירושלים.
כשכבשו הבריטים את ארץ ישראל ניסה פנחס רוטנברג לקבל לידיו את הזיכיון לאזור ירושלים ולהוסיף אותו לחברת החשמל שהייתה בבעלותו.
במהלך כל שנות המאבק לא התקדמה הקמת רשת החשמל בירושלים.
בשנת 1926 הציב הנציב העליון אולטימטום למברומטיס וביקש לקבל לידיו את כל השרטוטים והתוכניות ברמה מקצועית עד לחודש ספטמבר 1926. מברומטיס החליט למשוך את ידיו מהצעתו ולאחר דיון בבית הדין הבינלאומי בהאג נמכר הזיכיון לחברה הבריטית "בלפור-ביטי" (), שהייתה בעלת ניסיון רב בייצור חשמל.
החברה קיבלה זיכיון להקמת תחנת כוח, להולכה ולשיווק שירותי חשמל באופן בלעדי ברדיוס של 20 ק"מ סביב כנסיית הקבר שכלל את שכונות מערב ירושלים ומזרחה עד יריחו, צפון העיר עד רמאללה ואל-בירה ודרומה עד בית ג'אלא, בית סאחור ובית לחם.
הרישיון נתן ל"בלפור ביטי" זיכיון בלעדי לייצור חשמל באזור לשישים שנה, והיא הקימה חברת בת בשם "חברת החשמל והשירות הציבורי לירושלים בע"מ" (Jerusalem Electric & Public Service Corporation – JEPSC).
הקמת תחנת הכוח החלה בשנת 1926 והיא הושלמה בשנת 1929, לאחר שהחברה הקימה גם רשת חשמל ברחבי ירושלים.
באוגוסט 1937 הוכרז על הרחבת כושר הייצור של התחנה, לאור הגידול בביקוש לחשמל.
מספר לקוחות החברה באותה עת הגיעה לכ-14,000 והיא סיפקה חשמל גם ליישובים מחוץ לירושלים, בהם קיבוץ קריית ענבים.
לאחר 1948, עם הקמת מדינת ישראל וחלוקת ירושלים, נותר מבנה תחנת הכוח בחלקה המערבי של ירושלים, שבשליטת מדינת ישראלת ואילו ירושלים המזרחית נותרה מנותקת מחשמל.
בשנת 1949 החל משא ומתן על איחוד בין חברת החשמל לישראל לבין JEPSC.
התחנה המשיכה לספק חשמל באופן בלעדי לירושלים, אך לא יכלה לעמוד בביקוש והעיר סבלה מהפסקות חשמל, עד שהעיר חוברה, בספטמבר 1952, לתחנת חשמל שהוקמה במלט הר טוב (בית חרושת "שמשון"), ולרשת החשמל הארצית אחר כך סיפקה התחנה בירושלים רק כשליש מצריכת החשמל בעיר.
המבנה עבר לבעלות "חברת החשמל לישראל" באופן רשמי בשנת 1954. חברת החשמל המשיכה להפעיל את התחנה עד ראשית שנות ה-60 אז עברה התחנה למתכונת חירום.
המבנה נעזב על ידי החברה בסוף שנות ה-80. בשנות ה-90 שומר המבנה על ידי חברת החשמל והוקמה בו תחנת משנה של החברה, אליה מוביל קו מתח גבוה תת-קרקעי.
ב-1994 הועלתה בחלל התחנה הפקה יהודית-ערבית של המחזה רומיאו ויוליה בשיתוף פעולה של תיאטרון החאן עם תיאטרון אל-קאסבה מרמאלה בבימוי משותף של ערן בניאל ופואד עווד.
התחנה נכללת בסיורי "בתים מבפנים" באזור ירושלים.
מבנה תחנת הכוח עצמו תוכנן, ככל הנראה, על ידי האדריכל בנימין צ'ייקין שתכנן מבנים רבים בעיר באותה תקופה.
המבנה בנוי אבן מעובדת בסיתות גס עם אולם מרכזי גבוה.
משני צדדי הכניסה לאולם נבנו ביתנים קטנים בצורה סימטרית.
בחלקו העליון של האולם נבנו חלונות קטנים להחדרת אור, בחזית חלונות עגולים ובאגפים חלונות מקושתים.
במרווחים קבועים לאורך הקירות נמצאים פילאסטרים.
עמודי הפלדה שמחזיקים את המבנה תוכננו ונוצקו במפעל בסקוטלנד.
תחנת הכוח חיפה היא תחנת כוח של חברת החשמל בחיפה.
זו התחנה הקיטורית הראשונה של חברת החשמל, והצפונית מבין 5 התחנות הקיטוריות בישראל.
ב־1925 נחנכה תחנת הכוח הראשונה בעיר חיפה.
הייתה זאת תחנה כוח קטנה בהספק קטן מאוד (כ־0.5 מגה-ואט).
תחנה זו נבנתה כשנתיים לאחר הקמתה של תחנת הכוח הראשונה של חברת החשמל בתל אביב, ובמקביל לתחנת הכוח בטבריה (מבנה תחנה זו נמצא היום בסמוך לגשר פז, במתחם משרדים של חברת החשמל) כל שלוש התחנות היו בהספק קטן מאוד, ופעלו בטכנולוגיית דיזל-גנרטור.
לאחר הקמת שלוש התחנות הקטנות התרכז מאמץ חברת החשמל בהקמת תחנת נהריים בעמק הירדן, שייצרה חשמל בהספק של 18 מגה-ואט, ונחנכה בראשית שנות ה־30. הפיתוח המואץ של הארץ והתגברות העלייה הובילו במהרה לביקוש גובר לחשמל.
ביקוש זה, שהתרכז בהתיישבות היהודית במישור החוף הוביל לשינוי בגישתו של פנחס רוטנברג, מתוכנית להקמת סדרת תחנות כוח הידרואלקטריות בירדן, להקמת תחנות קיטוריות בסמוך למרכזי האוכלוסייה היהודית.
להחלטה זו תרם גם ערעור מצב הביטחון, שהוביל לחשש מפגיעות טרור בקווי המתח של חברת החשמל, והפסדי ההולכה בעת העברת זרם החשמל למרחקים.
ב־1935 הוקמה בסמוך לשפך הקישון תחנת כוח חדשה בטכנולוגיה קיטורית, הראשונה שהוקמה בטכנולוגיה זו בארץ, בהספק של 30 מגה-ואט, שהופעלה באמצעות מזוט כחומר דלק.
תחנה זו הובילה להגדלת יכולת הייצור הכללית של חברת החשמל כמעט פי 3. יחד עם הקמת התחנה, עברו לחיפה גם המשרדים הראשיים של חברת החשמל, ששכנו קודם לכן בתל אביב.
משרדים אלו שוכנים עד היום באזור חיפה.
תחנת כוח זו אפשרה את פיתוח התעשייה הכבדה באזור חיפה, שנסמכה על זרם החשמל שהופק בתחנה.
בשנים הראשונות של המדינה הורחבה התחנה ונוספו לה שתי יחידות ייצור בהספק כולל של 60 מגה-ואט.
כל יחידות ייצור אלו נקראות בשם חיפה א'.
ב־1962 הורחבה התחנה ונוספו לה שתי יחידות ייצור בהספק כולל של 150 מגה-ואט ('חיפה ב').
המניע להרחבת התחנה היה פיתוח התעשייה באזור, והתכנון להפעלת המוביל הארצי.
תכנון חיפה ב' נעשה על ידי חברת AEG, והמימון היה מכספי השילומים.
תחנות חיפה א' וחיפה ב' הושבתו במהלך השנים, ואינן פעילות כיום.
ב־1962 נחנכה תחנה כוח סודית בנשר, בשם 'תחנת הכוח אורים', שנועדה לספק צורכי חירום במקרה של פגיעה בתחנת הכוח חיפה.
תחנה זו הייתה בהספק של 20 מגה-ואט, והייתה הראשונה בארץ בטכנולוגיית טורבינת גז תעשייתית.
ב־1967 נחנכה תחנת חיפה ג', שהכילה שתי יחידות ייצור בהיקף כולל של 282 מגה-ואט.
בשל בעיית זיהום האוויר שיצרה התחנה במפרץ חיפה (יחד עם מפעלי התעשייה הכבדה), עברה התחנה ב־1992 לייצור חשמל באמצעות מזוט דל-גופרית.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הוסבה תחנת חיפה ג' להפעלה באמצעות גז טבעי.
ההפעלה בפועל התעכבה עד לסיום עבודות בניית צינור ההולכה של גז טבעי לתחנה.
במקביל, הושבתה תחנת חיפה ב'.
ב־2011 נחנכו שתי יחידות ייצור חדשות בתחנת חיפה בטכנולוגיית מחזור משולב, בהיקף ייצור כולל של 748 מגה-ואט.
בראשית 2014 הוסרו חלק מהארובות ממבנה התחנה, בשל השינוי בטכנולוגיית הייצור והתייתרות הצורך בהן.
ב-31 במרץ 2018 הושבתה חיפה ג' לצמיתות.
עד אז, הייתה זאת יחידת הייצור הוותיקה ביותר שנמצאה בשימוש מבין כל יחידות הייצור של חברת החשמל.
במקביל לבניית תחנת הכוח א' ב-1935 הוקם גם בניין משרדים ליד התחנה.
אל הבניין עברה הנהלת החברה ובקומה השלישית נבנה משרדו של פנחס רוטנברג.
לאחר פטירתו של רוטנברג המשיך הבניין לשמש כמשרדי החברה.
הבניין והמשרד עברו תהליך שימור והוגדרו אתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
תחנת הסגר לבעלי חיים היא מכלאה לשמירת בעלי חיים לזמן מוגבל לצורך בדיקה להימצאות מחלות.
מדינות רבות מחייבות הכנסת בעלי חיים לתחנת הסגר לזמן של בין 10–30 ימים לצורך מניעת העברת מחלות.
עוד בימי המנדט הבריטי התקיימו על גבולות ארץ ישראל עשר תחנות הסגר לבעלי חיים, בין השאר בחצר גשר הישנה וצמח.
בשנת 1938 הוקמה תחנת הסגר בנמל תל אביב כדי לאפשר ייבוא בקר דרך הנמל החדש.
לאחר הקמת מדינת ישראל מתקיימות תחנות הסגר אזוריות לבעלי חיים ברחבי ישראל, בין השאר בלוד ובחיפה.
בשנת 2015 יש בישראל שתי תחנות הסגר ממשלתיות לבעלי חיים, ברמלה ובחיפה.
כן יש באילות ובצופר תחנות הסגר פרטיות הפועלות מסביבות 2005, הקולטות בקר מיובא דרך נמל אילת, בעיקר מאוסטרליה.
תחנת הסגר נוספת פועלת במושב דור.
בינואר 2017 קבע בג"ץ כי תחנת ההסגר בעיר רמלה, ששטחה באחריות העיר לוד, תיסגר עד 1/7/2017. החלטה זו הגיעה לאחר שנים רבות של מאבק עיריית רמלה ותושביה.
תחנת הכוח בגלבוע היא תחנת כוח הידרו-אלקטרית בהר הגלבוע הפועלת בשיטת אנרגיה שאובה.
היא יכולה לייצר עד 300 מגה־ואט חשמל לפרק זמן של כ-10 שעות.
התחנה מסתמכת על יכולת ייצור חשמל עודפת של יחידות יצור שונות, קובנציונאליות או מתחדשות, בשעות שפל בהם עלות יצור החשמל נמוכה או שמתחייב יצור עודף מסיבות תפעוליות, על מנת לאפשר יכולת ייצור חשמל נוספת בשעות ביקוש שיא בה עלות יצור החשמל גבוהה, או בעת תקלות ביחידות יצור המחייבות גיבוי מהיר.
תכנון הפרויקט החל בשנת 2009, והוא מוקם בשיטת בנה־הפעל־החזק על ידי חברת פי.אס.פי השקעות (שותפות של שיכון ובינוי ואלקטרה בע"מ) ברישיון לייצור ל־20 שנה.
בתום תקופת הרישיון יעמוד הנכס ברשות היזמים.
עלות הפרויקט המוערכת עומדת על 2.2 מיליארד שקל וממומנת על ידי חברות אלקטרה, שיכון ובינוי ועל ידי בנק לאומי, מגדל ביטוח, הראל השקעות, כלל ביטוח ועמיתי קרנות הפנסיה הוותיקות.
הפרויקט הוכרז כתוכנית לתשתית לאומית ב־14 ביוני 2009 ואושר בממשלה ב־21 בנובמבר 2011. עבודות הבניה החלו בשנת 2013.
במהלך בניית הפרויקט נהרגו פועלי בנייה בשלוש תאונות שונות.
בתאונה שארעה ביולי 2018 נהרג פועל בעת קריסת מנוף לתוך מנהרה באתר הבנייה.
המתקן החל לפעול באופן מסחרי באפריל 2020.
תחנת כוח הפועלת בשיטת אנרגיה שאובה ממירה אנרגיה חשמלית בשעות שפל (או במחיר שפל) לאנרגיה פוטנציאלית על ידי שאיבת מים ממקום נמוך למקום גבוה.
בזמן ביקוש שיא (או מחיר שיא) ניתן להמיר חזרה את האנרגיה הפוטנציאלית, בעזרת אנרגיה קינטית, לאנרגיה חשמלית לשימוש.
השיטה נותנת מענה חלקי לבעיה של חוסר יכולת לאגור חשמל.
אנרגיה שאובה נותנת אפשרות לשלוט על מאגר חשמל כגיבוי לביקוש שיא ואגירה בזמני שפל, כמו־גם אפשרות לשמר אנרגיה בטווחי זמן של בין שעות בודדות למספר שנים.
יעילות הפקת החשמל בשיטת אגירה הידרואלקטרית יכולה להגיע עד מעל 90% ניצולת.