tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגרמנים-יהודים לואיז סולמיץ וויקטור קלמפרר הזכירו ביומניהם את הנאום, אך התייחסותם לאיום של היטלר הייתה מועטה.
מחוץ לגרמניה, סיקור הנאום התמקד בהשלכות הגאופוליטיות של עיסוקו של היטלר במדיניות החוץ, בעוד שהאיום על היהודים לא הוזכר.
העיתון היידי הניו יורקי הפורוורד הדפיס כותרת המתייחסת לאיום של היטלר על היהודים, אך המאמר תחתיו דן רק באיום המלחמה ובבריתות של היטלר עם איטליה ויפן.
העיתון היידי בוורשה היינט סיקר את הנאום בכמה גיליונות החל מיום 31 בינואר, אך לא הדגיש את הנבואה.
ב-31 בינואר פרסם העיתון את עיקרי הנאום מבלי להזכיר את הנבואה כלל; בניתוח הנאום שפורסם למחרת, דן בעל הטור משה יוסטמן בפייסנות ובסוגיות אחרות של מדיניות חוץ.
בארץ ישראל המנדטורית דבר הנאום הופיע בכותרתו הראשית של עיתון הארץ, אולם התייחסותו "בשאלת היהודים" הופיעה רק בהמשך המאמר בעמוד 3 של העיתון.
בעיתון דבר הופיעה הידיעה על הנאום בתחתית העמוד הראשון, תחת הכותרת "נאומו הארוך של היטלר".
דבריו של היטלר על היהודים: "מאיים בכליה על היהודים"...
הופיעו רק בהמשך המאמר בעמודו האחרון של העיתון.
עיתון הצופה דיווח על הנאום בכותרתו הראשית: "נאום היטלר בריכסטג: המושבות שנשדדו בכח יוחזרו בכח!" רק בכותרת המשנה נכתב: "התפרצות-פרא נגד היהודים.
- "המלחמה פירושה: השמדת הגזע היהודי".
היטלר איזכר יותר מתריסר פעמים את האיום שלו, בפומבי ובאופן פרטי.
בשיאה של השואה ב-1942, היטלר התייחס בפומבי לנבואתו לפחות בארבע הזדמנויות.
במקביל, הרטוריקה של היטלר הפכה לקשה הרבה יותר כאשר חדל מלדבר על "השמדת" (או "הריסת") (vernichten) יהודים והחל לדבר על "הדברת" (ausrotten) יהודים.
הוא בעקביות, וכנראה בכוונה, ייחס באופן שגוי את הנבואה לתאריך 1 בספטמבר 1939, מועד בו החלה הפלישה הגרמנית לפולין.
בכך שהדגיש את הקשר בין המלחמה לרדיפת היהודים, כך אפשר היה לפרש את הרדיפה כתגובה מוצדקת למתקפה הנטענת על גרמניה.
היטלר תמיד איזכר את הנבואה כשדן בהשמדת היהודים.
מסוף 1941 נמנעו תעמולנים נאצים באופן עקבי מדיון בפעולות אנטי-יהודיות קונקרטיות, כגון גירוש, במקום זאת בחרו להסתמך באופן כללי על הנבואה.
מלבד מנהיגים נאצים גם התעמולה הצבאית וחיילים מן השורה אזכרו את הנבואה.
במכתב מיום 5 באוקטובר 1941 כתב לאשתו קצין המשטרה ואחד מן הרוצחים בשואה, ולטר מטנר, והצדיק את רצח ילדים יהודים תוך אזכור נבואת היטלר.
גם יהודים היו מודעים לנבואה; חיים קפלן שתיעד ביומנו את גטו ורשה כתב ב-1 בספטמבר 1939 כי מאחר שעומדת לפרוץ מלחמה, יהודי פולין עלולים לעמוד בפני הגורל אותו חזה היטלר.
ב-2 בפברואר 1942 כתב קפלן ביומנו שהיטלר "התגאה בכך שנבואתו מתחילה להתגשם: האם הוא לא אמר שאם תפרוץ מלחמה באירופה העם היהודי יושמד?
תהליך זה כבר החל וימשיך עד תומו".
"הכוונה החוזרת ונשנית של היטלר להשמיד את העם היהודי באירופה" אוזכרה בהצהרה משותפת של חברות האומות המאוחדות, 17 בדצמבר 1942.
קטעי סרט בו היטלר משמיע את האיום נכללו בסרט "היהודי הנצחי" משנת 1940. לפי ההיסטוריון ביל ניבן, הסרט מסביר לגרמנים שהם נלחמים מלחמת גזע ומאבק לחיים או למוות נגד יהודים.
הסרט היה כישלון מסחרי וחודש לאחר יציאתו לאקרנים הוצג רק בבית קולנוע אחד בברלין.
ההיסטוריון אלון קונפינו כותב כי הגרמנים דחו את הסרט כיוון שקטעים בו שצולמו בפולין, הראו באופן גרפי מה בעצם "השמדה" עשויה לכלול.
היטלר הזכיר את הנבואה בנאום שנשא ב-30 בינואר 1941 בארמון הספורט.
ההיסטוריון קרשו טוען כי אף על פי שייתכן שהיטלר זכר את האיום שלו במהלך השנים שחלפו, או שאחד מן הכפופים לו הזכיר לו את הנאום, סביר יותר להניח שהיה זה קטע מן הסרט "היהודי הנצחי" שהזכיר לו את הדבר.
תחת הכותרת "היהודי יושמד", הנאום פורסם בגרמנית ותורגם עבור סוכנויות התקשורת הבין-לאומיות.
עורכי "הניו יורק טיימס" (שהנאצים האמינו כי הם עומדים במרכז "העיתונות הנשלטת בידי יהודים") כתבו שלהיטלר אין רקורד של מי שממלא אחר הבטחות או איומים.
בזמן הנאום בינואר 1941, ההנהגה הנאצית כבר תכננה את הפלישה לברית המועצות ושקלה לגרש יהודים לשטחים שיכבשו לאחר ניצחון.
לכן, טוען קרשו, מסע הצלב של היטלר נגד הבולשביזם היהודי "לבש צורה קונקרטית במוחו" ובהתייחס לנבואה, הוא רמז כי מועד עשיית דין וחשבון עם האויב היהודי קרב ובא.
קרשו כתב גם כי אזכור הנבואה מרמז על משהו דומה לתוכנית מדגסקר ו"חזרה על תכסיס הסחיטה שהוא החזיק את היהודים כבני ערובה".
ב-22 ביוני 1941 פלשה גרמניה לברית המועצות; באוגוסט התבהר כי המערכה אינה מתקדמת כפי שהמנהיגים נאצים קיוו.
ב-20 ביולי פרסם גבלס את המאמר "חקיינות" בעיתון Das Reich ובו פירט את אחת ההתקפות המפורטות והמשפיעות ביותר שלו על היהודים, בו הרחיב את נבואתו של היטלר.
גבלס טען שהיהודים נוהגים ב"חקיינות" כשהם מסתננים למדינות ושולטים בסתר על ממשלות בעלות הברית; הם עשו שימוש בכוחם כדי להאריך את המלחמה כדי שאירופה תדמם ותחלש מכדי להתנגד ל"בולשביזציה" שהיהודים התכוונו להטיל עליה.
הוא טען שהנאצים הצליחו "להסיר את המסיכה" מעל פניהם על ידי התעלמות מסיבתיות היסטורית (השיטה שבה משתמשים היסטוריונים כדי להסביר אירועים) ואיים בעונש נורא על אשמתם הנטענת.
באמצע אוגוסט 1941, קיבל גבלס דיווח על הוצאות להורג המוניות של יהודים בירי, במדינות הבלטיות וקשר את ההרג לנבואת היטלר.
לפי יומנו של גבלס, ב-19 באוגוסט, היטלר הזכיר את הנבואה כאשר נענה לבקשתו של גבלס לאלץ יהודים בגרמניה לענוד טלאי צהוב.
היטלר אמר שהיהודים משלמים את מחיר המלחמה, וכי "לא תהיה להם סיבה רבה לצחוק בעתיד".
היטלר ציין כי הוא יודע בוודאות שנבואתו תתגשם בעוד שבועות עד חודשים, אמירה שההיסטוריון טוביאס ירסאק מפרש כראיה לכך שהצו לפתרון הסופי כבר ניתן.
לפי לונגריך, היטלר היה מוכן לאשר נקיטת צעדים חריפים יותר נגד יהודים בגרמניה בגלל ההוצאות להורג ההמוניות של יהודים בברית המועצות הכבושה, עליהן הורה.
מהרישום ביומנו של גבלס עולה כי היטלר וגם גבלס ציינו קשר סיבתי בין המלחמה להשמדת היהודים.
המפלגה הנאצית הדפיסה את הנבואה על אחת מכרזות הציטוטים השבועיות שלה () שהוצגה ב-7–13 בספטמבר 1941. כרזות אלו נשלחו לכל הסניפים המקומיים של המפלגה הנאצית והוצגו באופן בולט ברחבי גרמניה.
על פי ירסאק, המשמעות האמיתית של הכרזות אולי לא הייתה ברורה לגרמנים רגילים.
באמצע ספטמבר קיבל היטלר את ההחלטה לגרש את יהודי גרמניה לברית המועצות הכבושה; היסטוריונים מדגישים את קרבת הזמנים להצגת הכרזות.
במאמר הראשי ב-15 באוקטובר מתוך כתב העת Die Judenfrage in Politik, Recht, Kultur und Wirtschaft שכותרתו "אשמתם במלחמה של היהודים", שורה של ציטוטים מפי יהודים שונים נשזרת יחדיו במאמץ להוכיח שהיהודים הכריזו מלחמה נגד גרמניה; הנבואה של היטלר מוזכרת בסוף המאמר.
ב-25 באוקטובר, בהתייחסו לניסיונות להטביע נשים יהודיות בביצות פריפיאט, הזכיר היטלר את נבואתו שקבעה כי "הגזע הפלילי", אחראי להרוגים הגרמנים במלחמת העולם הראשונה ו"עתה שוב מאות אלפים", יושמדו.
ב-8 בנובמבר 1941, היטלר התייחס לנבואה בנאומו השנתי ב-Löwenbräukeller במינכן לציון הפוטש במרתף הבירה.
היטלר אמר שכל האמצעים יינקטו כדי ש"נובמבר 1918 לעולם לא יקרה שוב".
הנאום דווח בתקשורת הנאצית, Völkischer Beobachter דיווח על האירוע תחת הכותרת "האויב היהודי" וסיכם כי "המלחמה נגד היהודי הבין-לאומי היא מאבק לחיים ולמוות שיש להילחם באכזריות עד הסוף".
לפי לונגריך, היטלר התכוון לבסס את תפקידו המנהיגותי: "כל הגשרים נשרפו ול'עם' לא נותרה ברירה אלא להפקיד עצמו בידי מנהיגותו העל-אנושית של היטלר ולתמוך בהתנהלותו במלחמה עד שהניצחון יושג".
ב-16 בנובמבר 1941 כתב גבלס מאמר שכותרתו "היהודים אשמים" ב־Das Reich, במטרה להצדיק את הגירוש המתמשך של היהודים.
היה זה אחד המאמרים האנטישמיים החריפים ביותר שגבלס פרסם.
לדעת קרשו גבלס כנראה דן במאמר עם היטלר טרם פרסומו.
המאמר התייחס במפורש לאישורו של היטלר להשמדה ומונה פעולות שגרמנים צריכים לנקוט נגד יהודים (" אויב הציבור ") וכל מי שקשור אליהם, שיש "להתייחס אליו ולטפל בו כיהודי".
ההיסטוריון היינריך אוגוסט וינקלר טוען שאמירה זו נועדה בעיקר כאזהרה לגרמנים שלא הסכימו עם האנטישמיות הנאצית.
המאמר היה הפעם הראשונה בה הכריז מנהיג נאצי כי השמדת יהודי אירופה עברה משלב האיום למציאות.
לפי ההיסטוריון ג'פרי הרף, גבלס הציג את הקונספירציה היהודית הבינלאומית "כהתקפה נגד הגוף גרמני התמים שהוא קורבן".
גבלס מיחזר את כותרת המאמר ממאמר משנת 1932 שכתב עבור דר אנגריף.
בשני המקרים הואשמו היהודים בכישלון הנאצים בהשגת מטרותיהם, דבר שהוביל לעלייה בתוקפנות האנטי-יהודית.
באותה עת ל-Das Reich הייתה תפוצה של מעל מיליון גיליונות, והכתבה שודרה בשירות השידור הגרמני.
גבלס הורה להפיץ את המאמר לחיילים בחזית המזרחית.
על פי סקרי דעת קהל שהוכנו על ידי האס דה (SD), למאמר הייתה תהודה חזקה בקרב הגרמנים, אף על פי שחלק מחברי קהילות הכנסייה מתחו ביקורת כלפיו.
היסטוריונים טענו שהמאמר נתן תשובה ברורה לגבי גורלם של היהודים.
גבלס הציג את תפיסתו לאליטות הגרמניות בנאום שנשא באוניברסיטת פרידריך-וילהלם בברלין ב-1 בדצמבר.
"אנו חווים כעת את יישום הנבואה הזו...
[היהדות] סובלת כעת מתהליך הדרגתי של השמדה".
לשכת העיתונות של הרייך הורתה לעיתונים לדווח על הנאום ככתבה בעמוד הראשון, והוא שודר בהרחבה ברדיו.
גבלס הצדיק את האלימות כלפי היהודים כמכה מקדימה נגד האלימות הקיצונית בה תכננו כביכול לפעול נגד גרמניה.
בדרך אופיינית לתעמולה הנאצית, הצדקת הרג המוני באה באופן משולב עם היעדר מידע על אופן ביצוע הפעולה.
גבלס השתמש במילה השמדה (Vernichtung) להתייחס למה שברית המועצות התכוונה לעשות אם תנצח במלחמה, בהתייחסו לרצח האינטליגנציה הגרמנית.
כמה דקות אחר כך, הוא השתמש באותו מונח כדי להתייחס למה שהגרמנים עושים ליהודים.
לדעת ההיסטוריון הרף חלק מהמאזינים פירשו את "תהליך הדרגתי" כמוות מרעב או חשיפה לקור, ולא למעשי רצח מיידי בירי או במחנות מוות.
ב-11 בדצמבר 1941 הכריזה גרמניה מלחמה על ארצות הברית בעקבות מתקפת פרל הארבור.
למחרת נשא היטלר נאום בלשכת קנצלר הרייך בפני מנהיגי המפלגה הנאצית.
היטלר דן במתקפת פרל הארבור ובמלחמה הנאצית בחזית המזרחית, והביע את ציפייתו לעתיד מפואר לגרמניה לאחר ניצחונה.
לאחר מכן הוא התייחס לנבואתו, ואמר:
קרשו כותב שטון דבריו של היטלר היה "מאיים ונקמני מתמיד".
הרף מציין כי הנאום הדגיש עוד יותר את הקשר הסיבתי בין המלחמה לשואה.
לפי לונגריך, היטלר התכוון לציין שיש להמשיך ולהרחיב את הרצח השיטתי של יהודים שכבר התרחש בברית המועצות, פולין וסרביה.
ההיסטוריון כריסטיאן גרלאך כותב שהיטלר "מעולם לא [התייחס לנבואתו] באופן ברור וחד משמעי כל כך"; גרלך טוען שדבריו בפגישה זו הייתה הכרזתו של היטלר על החלטתו לרצוח את כל היהודים באירופה.
לפי אוונס, התיאוריה לפיה היטלר נתן את הפקודה במועד זה נדחתה לטובת התיאוריה לפיה קבלת ההחלטות הנאצית התפתחה בהדרגה עם הזמן.
כריסטופר בראונינג כותב ש"היטלר לא נתן הוראה מפורשת אבל הבהיר באופן ברור שיש להבין את הנבואה שלו...
ב-16 בדצמבר, חזר הפקיד הממשל הנאצי הנס פרנק על הנבואה במילים דומות לאלו שהיטלר השתמש בהן חמישה ימים קודם לכן, והוסיף: "מה צריך לקרות ליהודים?
האם אתה מאמין שהם יתארחו ביישובי הכפר באוסטלנד?
הם אמרו לנו בברלין: למה אתם עושים לנו את כל הצרות האלה?...
עלינו להשמיד את היהודים בכל מקום שנמצא אותם".
לדברי פרנק, המלחמה לא יכולה להיחשב כהצלחה מושלמת אלא אם כן הושמדו היהודים.
מבלי שקיבל הוראה כתובה מהיטלר, הוא הבין שיש להשמיד את היהודים, אף על פי שהפרטים לא עובדו אז.
עשרה ימים לאחר ועידת ואנזה שבה נדון הפתרון הסופי, היטלר נשא נאם בארמון הספורט בברלין לרגל יום השנה התשיעי לעליית המפלגה הנאצית לשלטון.
מהדיווחים עולה שלגרמנים הייתה תגובה חזקה יותר לנושאים אחרים שהועלו בנאום מאשר לנבואה.
וינקלר כותב שהנאום הוא פרפרזה על חזון עשרים מתוך חזון יוחנן "לשכנע את הגרמנים בגדולת שליחותם בהיסטוריה" בהצלת אירופה מידי היהודים.
לפי לונגריך, היטלר התכוון להדגיש שגורל היהודים יהיה קשור בקשר בל יינתק להתקדמות המלחמה.
ב-24 בפברואר, יום השנה לייסוד המפלגה הנאצית, היטלר לא נכח בטקס.
הוא הורה לגאולייטר אדולף וגנר, חבר מפלגה בכיר, לקרוא בשמו הצהרה, בה רמז שגם אם המלחמה לא תצלח, נבואתו תתגשם.
פסקה מן הנאום צוטטה למחרת ב-Niedersächsische Tageszeitung, תחת הכותרת "היהודי מושמד".
ב-27 בפברואר הופיעה מאמר בנושא ב־Völkische Beobachter תחת הכותרת "היהודי יושמד!" המאמר נפתח בהתייחסות לנבואת היטלר, ומאשים את היהודים, "הרוצחים הנצחיים של שלום עולמי", בקשירת קשר להרס העם הגרמני.
הנאום צוטט במאמר ב-דר שטירמר מ-19 במרץ 1942, בידיעה שכותרתה "הסוף המתקרב – נבואת הפיהרר", שהסביר כי הנבואה הבהירה כיצד תיפתר השאלה היהודית.
המאמר התפרסם במקביל לגל השלישי והרביעי של גירושים של יהודים מגרמניה שהתרחשו באופן פומבי ממרץ עד יוני 1942 וחיסלו למעשה את הנוכחות היהודית בגרמניה.
במרץ 1942 כתב גבלס ביומנו על הרג יהודים במחוז לובלין בתאי גזים בפולין הכבושה.
זה היה הרישום עם הפרטים הרבים ביותר ביומנו אותו הקדיש לרצח יהודים.
גבלס כתב שיהודים תחת שלטון גרמני שילמו על המאמץ המלחמתי של מעצמות הברית:
בפגישה סגורה עם מנהיגי המפלגה בלשכת הקנצלר ב-23 במאי, אמר היטלר (לפי גבלס) "כי היהודים נחושים בכל הנסיבות להביא את המלחמה הזו לידי ניצחון עבורם, שכן הם יודעים שתבוסה פירושה גם חיסול אישי עבורם".
קרשו כותב כי זוהי גרסה ישירה יותר של הנבואה והיטלר "קישר באופן ברור ומפורש את [הנבואה]...
עם חיסולם הפיזי של היהודים".
ב-30 בספטמבר 1942 נשא היטלר נאום נוסף בארמון הספורט.
הוא הרגיע את הקהל שהשלב הגרוע ביותר של המלחמה הסתיים.
ב"ביטויים המאיימים ביותר שבהם השתמש עד אותה עת", קבע היטלר שהשמדת יהודים היא נקמה על הפצצות בעלות הברית.
הקהל הגיב בהתלהבות; הרף טוען שנאמני המפלגה הנאצית הבינו שהנאום מתייחס לרצח שיטתי של יהודים.
באשר להתייחסות של היטלר לכך שהיהודים אינם צוחקים יותר, הרף טוען כי "[כל] פרשנות מיטיבה...
הרף הצהיר כי ייתכן שהקהל הבין כי בכך שהיטלר הבטיח לשים קץ לצחוק היהודי "בכל מקום" הוא הבטיח למעשה את הפתרון הסופי בעולם כולו.
הוא מסכם כי "הכל מצביע על כך שהיטלר הורה ואז יישם את השמדת היהודים".
הנאום שודר ברדיו, דווח לצבא ופורסם באופן בולט בעיתונות.
שישה שבועות לאחר הנאום, ציטוטים ממנו צוטטו במאמר שכותרתו "הם יפסיקו לצחוק!!!" ב"סיסמת השבוע" שהדפיס תכופות תכנים אנטישמיים.
העיתון הבליט את צחוקו של פרנקלין רוזוולט ויועציו היהודים כביכול; "הם יפסיקו לצחוק בכל מקום!!" נכתב באותיות גדולות בתחתית העמוד.
כ-125,000 עותקים של העיתון הודפסו והוצבו במקומות ציבוריים ואליהם נחשפו מיליוני קוראים.
הרף מודה שאין ראיות מהימנות בשאלה "לכמה אנשים הייתה הסקרנות האינטלקטואלית, החוכמה הפוליטית והאומץ המוסרי להסיק שהדברים בעיתון הקיר הזה מהווים הודעה על רצח המוני".
ב-8 בנובמבר, במהלך "נאום סטלינגרד" של היטלר, נאומו השנתי בפני ותיקי המפלגה הנאצית לציון פוטש היכל הבירה, הוא דן במלחמה שבה סבלה גרמניה זמן קצר טרם הנאום מתהפוכות בשדה הקרב (בסטלינגרד ובאפריקה), והצהיר כי לא ינהל משא ומתן לשלום.
הוא התייחס לנבואתו ואמר שתוצאת המלחמה תהיה "השמדת היהדות באירופה".
היטלר אמר שהאויב הוא אותו האויב שאיתו התמודדו הנאצים בתקופת רפובליקת ויימאר.
הוא טען שגרמניה הפסידה במלחמת העולם הראשונה משום שלא הבינה את הסכנה הגדולה הנשקפת מהאויבים הפנימיים והיהודים; גרמניה הנאצית תנצח במלחמתה נגד "רוזוולט היהודי למחצה" כי היא נאורה.
הרטוריקה של היטלר הייתה חסרת קשר למציאות, ושכנעה רק באופן שטחי המאזינים על פי דיווחי שירות הביטחון.
הרף טוען שמה התכוון היטלר היה ברור למאזינים: "היהודים התכוונו 'להכחיד' - כלומר להרוג - את האירופים" ובתגובה "המשטר הנאצי היה בתהליך של השמדה - כלומר הריגת - היהודים".
לדעתו של הרף, הפרשנות האמינה ביותר לאמירה שהיהודים כבר לא צוחקים היא ש"נעשה להם משהו בעל אופי קטסטרופלי".
תגובת הקהל במחיאות כפיים הצביעו על כך שהקהל הסכים ל"פעולת הגמול המוצדקת של היטלר נגד האויב הגדול ביותר של גרמניה".
ב-18 בפברואר 1943, נשא גבלס את הנאום בארמון הספורט.
לדברי הרף, קבלת הפנים הנלהבת לה זכו קריאותיו של גבלס למלחמה כוללת נגד האויב היהודי-בולשביקי העידה על כך שנאמני המפלגה הנאצית עדיין מסכימים עם הנבואה.
ב-8 במאי 1943 כתב גבלס מאמר שכותרתו "המלחמה והיהודים":
המאמר הגיע לאלפי קוראים ומיליוני מאזיני רדיו.
לדברי Herf, המאמר "חזר והרחיב את האופן שבו מנגנון התעמולה הנאצית יצר את התדמית לפיה" - היהודים זוממים את השמדת הגרמנים.
גבלס יצר חיבור בין הרצח השיטתי המבוצע באוכלוסייה היהודית לבין השקר הגדול של קונספירציה יהודית בינלאומית השולטת בבנות הברית ואשר החלה את המלחמה.
גבלס כתב שהוא מרוצה מהאופן שבו התקבל המאמר ותכנן להגביר את השימוש באנטישמיות כטקטיקת תעמולה, כיוון שמצא כי שימוש בתעמולה אנטישמית יעילה כמעט כמו תעמולה העוסקת בבולשביזם.
ב-18 במאי מסר משרד התעמולה עותקים של המאמר "דמדומים ליהודים ברחבי תבל!" לפקידים נאצים.
מאמרו של גבלס ציטט שוב את נבואתו של היטלר, והוסיף כי האנטישמיות עולה ברחבי העולם כיוון שאנשים החלו להבין ש"כל הסבל, המחסור והקיפוח של המלחמה הזו נובעים אך ורק מהיהודים, שהמלחמה עצמה היא פרי מלאכתו של יהודה."
היטלר המשיך להתייחס לנבואתו גם כשהכף במלחמה החלה לנטות נגד גרמניה והשתמש בנבואה כדי להצדיק את הסכסוך והשלכותיו הקטסטרופליות.
גם הערותיו של היטלר על הפתרון הסופי הפכו ברורות יותר; ב-3 בינואר 1944, הוא אמר שתוצאות המלחמה לא הוכרעו, אולם קץ החיים היהודיים באירופה הוא "מעבר לכל ספק".
ב-26 במאי 1944, לאחר הפלישה הגרמנית להונגריה, הוא פנה לקציני צבא בכירים בברגהוף ואמר שאם מתנגדי הנאציזם ינצחו, "הבולשביזם יהרוג מיליונים ומיליונים ומיליונים מהאינטלקטואלים שלנו.
כל מי שלא ימות בירייה בצוואר היה מגורש.
ילדי המעמדות הגבוהים ילקחו ויחוסלו.
כל ההתנהגות החייתית הזו אורגנה על ידי היהודים".
הוא תיאר את הפצצת המבורג וכינה את הקהילה היהודית בהונגריה כ"רשת מתואמת של סוכנים ומרגלים" שערערה את מדינתה.
היטלר הכריז שהיהודים יהרסו, בדיוק כפי שחזה, והדברים התקבלו בתשואות על ידי הקהל.
היטלר הזכיר את נבואתו בנאומו הקצר לשנה החדשה, ששודר ברדיו מעט אחרי חצות ב-1 בינואר 1945, זאת בעת שדן ב"מזימת המלחמה הבינלאומית היהודית".
לדברי ההיסטוריון ניקולס סטארגארדט, הנאום לא הביא נחמה למאזינים, אלא עורר חשש שלא יהיה משא ומתן לשלום.
דווח כי ב-13 בפברואר היטלר אמר "נלחמתי בגלוי נגד היהודים.
נתתי להם אזהרה אחרונה בפרוץ המלחמה.
מעולם לא השארתי אותם בחוסר ודאות שאם הם היו יטילו את העולם שוב למלחמה, הפעם לא ימלטו - השרצים באירופה יוכחדו סופית".
בצוואתו של היטלר, שנחתמה זמן קצר לפני התאבדותו, כתב היטלר שהמשמעות האמיתית של נבואתו משנת 1939 הייתה "הדברת השרצים ברחבי אירופה".
האיום בהשמדת היהודים הוא הביטוי הידוע ביותר מנאומיו של היטלר.
ההיסטוריון קרשו כותב שבתקופת השואה (בין 1941 ל-1945), כל המנהיגים הנאצים היו מודעים לנבואת היטלר, נבואתו הייתה " מטפורה מרכזית ל'פתרון הסופי'." קונפינו כותב ש"הייתה רק נבואה אחת בחברה הגרמנית בתקופת המלחמה, ומשמעותה הייתה דבר אחד"; הנבואה התגלתה כ"ביטוי נפוץ, משותף, אוניברסלי בקרב גרמנים ויהודים" לרצח העם המתמשך.
הוא טוען שהנבואה שיקפה את האנטישמיות שכבר רווחה בחברה הגרמנית.
קונץ כותב כי תחזיתו הפומבית של היטלר להשמדת יהודים בינואר 1939 הצביעה על אמונתו שהציבור יקבל את השיטות הדרקוניות הננקטות נגד היהודים.
היא טוענת שההערכתו הייתה נכונה.
קיימת מחלוקת בין פרשנים באשר לנבואה בין האסכולות של פונקציונליזם ואינטנציונליזם, הנבדלות זו מזו הן סבורות כי השואה תוכננה מראש על ידי היטלר לעומת האפשרות שהיא יוזמה של הביורוקרטיה הנאצית ברוח הנבואה.
היסטוריונים מוקדמים של גרמניה הנאצית, כמו הלמוט קראוסניק וג'רלד רייטלינגר, היו משוכנעים שהיטלר תכנן את רצח העם כבר מאז שנות ה-20, ולכן מיותר להוכיח קשר ישיר בין הנאום לבין הרצח ההמוני.
בשנות ה-60 צמחה אסכולת הפונקציונליזם, זו אפיינה את היטלר כדיקטטור חלש וטענה שמדיניות אנטי-יהודית הייתה יוזמת הפקידות הנאצית ככל שהמלחמה התפתחה.
בשנות ה-90, תשומת הלב שבה והתמקדה בתפקידו של היטלר, אך הפעם עלתה התזה שהוא קיבל את ההחלטה ב-1941.
קונפינו כותב כי "אף אחד בגרמניה לא ידע בדיוק מה משמעותו המעשית של המונח, או איך המטפורה הזו של 'השמדה' תתממש".
לדעת קונפינו הביטוי עורר דימויים למראות ליל הבדולח ובתי הכנסת הבוערים באותו היום ולא תאי הגזים של אושוויץ, או קברי האחים בבאבי יאר (אירועים אשר עדיין לא היו התרחשו).
קונפינו טוען כי אף על פי שאפילו היטלר לא ידע למה הוא מתכוון ב"השמדה", הנאום הוכיח שהיטלר ומאזיניו כבר חזו "עולם שבו הופעלה אלימות קיצונית כדי להיפטר מיהודים ולחסל את היהדות".
היסטוריונים הנוקטים בגישה אינטנציוליסטית מדגישים את חשיבות הנאום ומביאים אותו כהוכחה לכך שרצח העם תוכנן עוד לפני המלחמה ולא התגבש בדרגה.
לוסי דווידוביץ' מבליטה את מקומו של הנאום בהחלטתו של היטלר להתחיל ברצח העם, וטענה שהעם הגרמני היה צריך להבין זאת כהכרזה מוקדמת על הפתרון הסופי.
ההיסטוריון סטפן קלי מציין שאם היטלר אכן הביע ב-1939 את כוונתו הנחרצת לבצע רצח עם, הדבר מאושש את ההנחות האינטנציונליסטיות באשר לתפקידו המכריע של היטלר ומפריך טיעונים פונקציונליסטיים.
הרף מאמין שהנבואה הייתה "האיום הציבורי החד-משמעי הראשון של היטלר להשמיד (כלומר לרצוח) - לא רק להרחיק, לגרש או להביס" - את יהודי אירופה.
ההיסטוריון שלמה אהרונסון תיאר את ההצהרה כאיום פומבי לרצוח את היהודים והצהרה על כוונתו לעשות זאת, שכן כבר באותה עת תכנן את המלחמה.
ההיסטוריון גרהרד ויינברג טען כי "רצח יהודים נועד להיות חלק בלתי נפרד מהמלחמה עליה [היטלר] כבר החליט".
ההיסטוריון דניאל גולדהגן רואה בנאום הצהרה על שאיפתו וכוונתו של היטלר, אם תיקרה לו הזדמנות אך לא תוכנית מוגדרת ליישום מיידי.
ההיסטוריון רוברט ויסטריך טוען כי הנבואה "הייתה התפרצות יוצאת דופן של מנהיג מעצמה גדולה, וקשה לתת לה פירוש המצמצם אותה ל"מטפורה" בלבד או לרטוריקה אוטופית...
התוקף שבו נשא היטלר דברים בקטע המסוים הזה של נאומו, ומחיאות הכפיים הנלהבות של חברי הרייכסטאג, מבהירים שהיה זה איום רציני לחלוטין".
חוקרים פונקציונליסטים נוטים להדגיש את ההשלכות הטקטיות של הנאום בהחזקתם של יהודי גרמניה כבני ערובה נגד התנהגותה של ארצות הברית במלחמה שעמדה לפרוץ, אף שהם מודים כי הנאום מבסס קשר רעיוני בין מלחמה להשמדה.
עובדה אחת העומדת כנגד פרשנות זו היא שהיטלר התייחס ל"יהודי אירופה" ולא רק ל"יהודי גרמניה".
ההיסטוריון כריסטופר בראונינג אמר בראיון כי במהלך הנאום ב-1939 התכוון היטלר לומר לחסידיו שבמקרה של מלחמה, היהודים יגורשו מאירופה.
בראונינג אמר כי יש לשקול את הנאום על רקע המדיניות האנטי-יהודית שננקטה בשנתיים שלאחריו, ולא עם הידע הרטרוספקטיבי של פעולת מחנה ההשמדה באושוויץ.
בראונינג כתב גם כי המשך המדיניות האנטי-יהודית בה נקטו הנאצים מ-1939 ועד תחילת 1941 (לפני התחלת הפתרון הסופי), היה מביא לצמצום ניכר באוכלוסייה היהודית וטען כי הדבר היה נתפס כהגשמת הנבואה.
ההיסטוריון מארק רוזמן טוען כי "אין ראיות לכך שב-1939 היה תכנון של השמדה המונית" ומציין שהיטלר לא הדגיש את דבר נבואתו ב-1940. הוא טוען שאי אפשר לדעת מה הייתה כוונתו של היטלר ב-1939 בהתבסס על הנבואה.
הוא גם טוען שלא ברור אם המונח "השמדה" התייחס לגירוש, או לרצח המוני, ומציין שהיטלר דיבר שוב ושוב על גירושם הכפוי של היהודים מגרמניה.
קונץ כותב שייתכן שהגרמנים באותה תקופה חשבו שהמונח "השמדה" בנבואה אינו יותר ממטפורה, "בדומה למילים 'לרסק' או 'לחסל' יריב".
ביטוורק (Bytwerk) טוען שאין זה הכרחי, או הגיוני, להסיק שנבואת היטלר, בהקשרה שעה שנאמרה, התייחסה להרג הלכה למעשה.
יהודה באואר מפרש את הנבואה כמבטא את נחישותו של היטלר להיפטר מיהודי גרמניה.
העדפתו הראשונה לפתרון הבעיה הייתה בהסכם בינלאומי שיוביל להגירה, ואז גירוש אלים וכוחני.
המלחמה, אותה תכננה ההנהגה הנאצית באותה תקופה, הייתה דרך נוספת שבה ניתן לחסל יהודים.
באואר מסיק כי בזמן שהמטרה הנאצית הייתה קבועה - היעדר נוכחות יהודית ברייך המתרחב - ניתן להשיג מטרה זו באמצעים מגוונים וכי אף על פי שמנהיגים נאצים אולי שקלו השמדה פיזית כאמצעי, בשנת 1939 לא הייתה תוכנית קונקרטית כזו.
ירסאק טוען ש"היטלר תכנן לגרש את היהודים מגרמניה 'לפני' שהוא תכנן לכבוש מרחב מחיה": היטלר הוציא צווים מ-1937 עד 1939 שמטרתם להאיץ את ההגירה היהודית.
ירסאק טוען שהיטלר הכיר בכך שאם גרמניה תהיה מעורבת במלחמת עולם מדינות הציר לא ינצחו.
לכן הוא ראה בהרג שיטתי של יהודים "אלטרנטיבה רדיקלית" למקרה שלא יצליח במלחמה.
במצב כזה, "המלחמה תשמש כסות להשמדה והלחימה תסתיר את מטרת המלחמה האמיתית" - רצח היהודים.
ירסאק מצטט את הצהרתו של היטלר משנת 1939 "מי זוכר את השמדת הארמנים" כעדות לכך שהיטלר האמין שתהיה התעלמות מפשעים המבוצעים בזמן מלחמה.
לונגריך כותב שלנבואתו של היטלר "היו כמה רבדים פוטנציאליים של משמעות", שהראשון שבהם היה רצונו הטקטי של היטלר להפחיד יהודים כדי שיהגרו.
לונגריך רואה בנאום 1939 חלק מאסטרטגיה ארוכת טווח לתפול על היהודים את פרוץ המלחמה המתקרבת.
בפברואר 1939, הימלר הקדים את העיתוי לפרוץ מלחמת העולם הקרובה, והעריך שהיא תתרחש בקרוב ולא בעשור הבא בגלל התגובה לליל הבדולח.
בהערות לנאום הוא כתב, "פתרון קיצוני של הבעיה היהודית גורם ליהדות להילחם בנו, במידת הצורך על ידי פתיחה במלחמת עולם".
לונגריך רואה קשר ברור בין הדברים לנאומו של היטלר.
גרלאך כתב כי הנבואה הגשימה את עצמה, משום שבמחשבה הלאומנית של היטלר, כל התנגדות לנאציזם נתפסה כתוצאה של קונספירציה יהודית בינלאומית.
היטלר ומנהיגי הנאצים האמינו שהמזימה היהודית היא אמיתית.
גרמנים רבים האמינו לנבואה באופן מילולי.
ביומניו מתאר ויקטור קלמפרר כי גרמנים, בהם כאלה שלא היו נאצים, התעמתו עמו ואמרו לו שיהודים פתחו במלחמה והם ראויים לגורלם.
הרף מציין שכאשר היטלר תכנן מלחמה ב-1939, "הוא הורה לאנשי התעמולה שלו לטעון שבדיוק ההפך מתרחש".
הרף כותב גם, "לאלה שהם חסרי התובנה לאידאולוגיה הנאצית, קונספירציה זו שתוכננה על ידי היטלר ועושי דברו ככוח המניע של ההיסטוריה המודרנית, אינה גלויה...
כשהמעצמות הגדולות התנגדו לגרמניה הנאצית, הם עשו זאת בתור "משרתי היהודים",()" תאוריית קשר זו עומדת בניגוד ל-כרונולוגיה והסיבתיות ומעלה טענות סותרות בדבר גזע השולט בעולם לעומת הגרמנים המצטיירים כקורבנות תמימים שהותקפו על ידי קונספירציה יהודית רבת עוצמה.
ההיסטוריון אנטוני ביבור כותב כי "הבלבול עוצר הנשימה של סיבה ותוצאה של הנבואה נמצא בלב רשת השקרים וההונאה העצמית של היטלר".
ההיסטוריון דייוויד ריינולדס טוען שייתכן שהיטלר חשב גם על רוזוולט כשנשא את הנאום ב-1939. באותו זמן, נשיא ארצות הברית ניסה לשכנע את האמריקאים לנטוש את מדיניות אי-התערבות וקידם הגירת יהודים מאירופה.
ויינברג טוען כי בזמן נאום הנבואה, היטלר התחרט על שאיפשר לנוויל צ'מברלין למנוע פרוץ מלחמה ב-1938, והיה נחוש לצאת למלחמה לפני 1940. לפי וינברג, היטלר כבר תכנן להשתמש במלחמה כדי לחולל מהפכה דמוגרפית עולמית, שבה לרצח שיטתי של יהודים היה אמור להיות חלק מכריע.
הרף טוען שבנאומיו המאזכרים את הנבואה, הבהיר היטלר כי הוא רואה "קשר סיבתי ומהותי, לא מקרי, עם כוונתו להשמיד את היהודים".
קרשו כותב כי "ה'נבואה' ציינה קשר בל-ינתק במוחו [של היטלר] בין מלחמה לנקמה ביהודים".
קונץ כותב כי בנאומו משנת 1939, "היטלר התחזה לפוסק המוסרי היחיד של הפולק [אומתו] במלחמה בשתי חזיתות: גזעית וגאופוליטית".
לפי לונגריך, התייחסותו של היטלר ל"מממנים יהודים בין-לאומיים" חזתה נסיבות שבהן ארצות הברית ומעצמות מערביות אחרות יתערבו כדי למנוע את ההתפשטות הגרמנית באירופה, שהיטלר כבר היה מחויב לה.
בתרחיש כזה, "המממנים היהודים הבינלאומיים" יואשמו במלחמה שנוצרה והיהודים שנותרו בגרמניה יוחזקו כבני ערובה עם איום להשמדתם.
אם מאמצי עידוד ההגירה יכשלו ומעצמות המערב ימנעו מהיטלר להגשים פאן-גרמניות, או שיצטרפו למלחמה כלל-אירופאית, כל האפשרויות תהיינה פתוחות להעצמה נוספת של המדיניות הנאצית האנטי-יהודית.
אוונס מצטט את האמונה הנאצית בקונספירציה יהודית בינלאומית כדי לטעון שמטרתו של היטלר הייתה להחזיק את היהודים כבני ערובה כדי למנוע את כניסת ארצות הברית למלחמה.
אם ארצות הברית תנהג כך, היהודים ברחבי אירופה ירצחו.
על פי ההיסטוריון מומזן, כיוון שהנאצים האמינו בקונספירציה יהודית בינלאומית אשר שלטה בממשלות העולם, היה זה הגיוני לאיים על היהודים בגרמניה כדי להשפיע על מדינות אחרות.
אף ההיסטוריון אהרונסון רואה באיום כמופנה כלפי המערב, החזקת היהודים כבני ערובה נועדה להבטיח שהיטלר יוכל להתמודד עם כל אחת מן המדינות באופן נפרד.
רוזמן כותב כי היטלר קיווה שעל ידי החזקת יהודי גרמניה כבני ערובה, ניתן יהיה לשלוט באחיהם במדינות אחרות.
קרשו טוען כי הנבואה הייתה בחלקה מכוונת למניעת כניסת ארצות הברית למלחמה "על ידי איום בדבר מה שיקרה ליהודי אירופה".
ירסק טוען כי הנאום שימש כ"אזהרה מוקדמת לארצות הברית שלא להתערב באירופה.
נראה שבאותה עת נולד אף הרעיון כי יהודים אמריקאים הנמצאים בגרמניה עשויים לשמש כבני ערובה נגד השתתפות אמריקאית נוספת במלחמה שעשויה להתרחש באירופה."
סטרגרדט כותב כי הרעיון של שליטה בארצות הברית בעזרת בני ערובה יהודים היה קיים עד ספטמבר 1941, כאשר פורסמה הכרזה עם הציטוט השבועי מתוך הנאום.
מעת שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה איבדו היהודים את ערכם כבני ערובה וניתן היה להורגם ללא חשש מתוצאות המעשה.
באואר כותב כי המלחמה שהיטלר רצה, לצד פולין לפלוש לברית המועצות, לא הייתה המלחמה שהוא קיבל בספטמבר 1939. אפילו אחרי הסכם מולוטוב-ריבנטרופ היטלר ניסה להימנע ממלחמה בשתי חזיתות ומפתיחת עימות מול בריטניה, ארצות הברית וצרפת.
באותה עת הגרמנים עשו שימוש בביטוי "מלחמת עולם" לכל עימות צבאי גדול בין המעצמות האירופיות.
גולהאגן כותב כי פלישה לברית המועצות היוותה הזדמנות להיטלר "למלא אחר הבטחתו" בנבואה.
ביטוורק כותב כי בעת מלחמה "המונח 'הרס' מקבל הקשר פיזי שחסר בעת שלום".
על ידי אזכור הנבואה בעת המלחמה, היטלר הבהיר "כי הוא היה רציני לחלוטין באשר לאיומו להרוס את היהודים.
ירסק טוען כי "המערכה נגד ברית המועצות הפכה למלחמה נגד היהודים" באותו המועד בו פחתו הסיכויים לניצחון גרמני; החל מספטמבר 1941, פעולות נגד היהודים לא רק הוצדקו אלא אף הונעו על ידי פחד מתאוריית הקשר היהודי.
קרשו כותב כי המלחמה ומשימתו של היטלר להיפטר מן היהודים "הגיעו לנקודת איחוד ברעיון של 'מלחמת שמד' נגד ברית המועצות".
קרשו מוסיף כי נראה שהנבואה תמיד הייתה במוחו של היטלר במהלך מערכת החורף הרוסית 1941–1942 והיא העסיקה את מחשבותיו לאחר המתקפה על פרל הארבור.
לדעת ירסק לערך בזמן שבו היטלר החליט לרצוח את "היהודי האחרון על אדמת אירופה", מעשה שהנאצים האמינו ש"ישבור את 'הכוח החתרני' של 'היהודי הבין-לאומי'".
בראונינג מתנגד להסבר זה ומציין כי ההשמדה השיטתית של יהודים כבר החלה בברית המועצות ונבואתו של היטלר לא הייתה "קשורה ל'מלחמת עולם' המוגדרת בהצטרפות ארצות הברית".
לונגריך כותב כי נאומו של היטלר מ-12 בדצמבר 1941 "אינו מכיל דבר חדש" אולם, כיוון שגרמניה הייתה מעורבת באותו שלב במלחמת עולם, ה'נבואה' הייתה קרובה יותר להגשמתה".
בחורף 1941–1942 פעולות כוחות הברית, במיוחד הפצצות אסטרטגיות, גבו מחיר הולך וגובר של חיילים ואזרחים גרמנים.
לטענת הרף, על פי עמדת התעמולה הנאצית וגרמנים רבים, היהודים היו אחראים לכל אדם שנהרג ועליהם לשלם על כך במחיר זהה.
במקום זאת, כפי שהרף מסביר, הם העדיפו "להציג את ההתקפה הנאצית על היהודים כמעשה צודק של הגנה עצמית, פעולת גמול ונקמה בתגובה לנזקים שהיהודים גרמו לגרמניה."
היטלר היה מקבל ההחלטות העיקרי בשואה אבל לא התגלה אף מסמך כתוב המעיד על כך ורוב ההיסטוריונים טוענים שמסמך כזה מעולם לא נוצר.
תחת זאת, היטלר ככל הנראה נתן הרשאה בעל פה להחלטות חשובות הקשורות לפתרון הסופי.
קרשו טוען כי פרשנות מחזיקי הגישה האינטנציוליסטית והפונקציונליסטית גם יחד שגויה.
אף על פי שמשימת השמדת העם היהודי בידי הנאצים לא החלה אלא שנים לאחר הנאום, הוא טוען שהנאום בשנת 1939 הוא חיוני בהבנת תפקידו של היטלר בפתרון הסופי והנבואה היא "מפתח להבנת הלך מחשבתו של היטלר ולדרכים שבהן נתן 'הנחיות פעולה'".
הוא טוען כי פעולותיו של היטלר היו ברובן מוגבלות לעולם התעמולה, במיוחד הנבואה, כיוון שהיה זה "לא בסגנונו ולא בנטייתו" לערב עצמו בפרטי היום-יום.
הנבואה שימשה כ"רצועת הנעה בין אמונתו הפנימית של היטלר" שהמלחמה תוביל לרצח עם של יהודי אירופה והרציחות יבוצעו על ידי מי שכפופים לו.
נאמני המפלגה הבינו את הוראות הנבואה כקריאה לפעולה קיצונית נגד היהודים מבלי שניתנו בה הוראות מפורשות.
קרשו טוען כי החזרה על תוכן הנבואה בתקשורת ההמונים סייעה ל"התניית האוכלוסייה הכללית נגד תחושת סימפתיה אנושית" ואותתה להגברת הרצח ההמוני.
ירסק טוען כי "ההיפותזה שההוראה לרצח יהודי אירופה אינה קשורה לנבואה מניחה...
שהיטלר, אשר איזכר תכופות את הנבואה שלו, לא התכוון למה שאמר".
ההיסטוריון אברהרד יקל משער כי ייתכן שהמוטיבציה של היטלר הייתה להראות את אישורו לרצח המוני או ל"תיעד את הפתרון הסופי".
בהתאם לרוזמן, הרטוריקה של היטלר, כולל החזרות התכופות על הנבואה, אפשרה למבצעי השואה לדעת שהיטלר תומך בפעולותיהם.
ההיסטוריון דוד בנקיר מציין כי הנבואה "חסרת מסגרת של מקום וזמן ואינה מספקת פרטים על הדרך שבה ייושם הפתרון הסופי.
ב'נבואה' היהודים יעלמו מבלי שצוין מבצע המעשה." ביבור כותב כי "למרות דבריו האפוקליפטים נגד היהודים" ומאמציו לקדם אלימות, היטלר "נמנע באופן בולט מלשמוע פרטים על ההריגות ההמוניות".
הרף מתאר את מאמרו של גבלס "היהודים אשמים" כ"פרדיגמה של התעמולה האנטישמית" כיוון ש"הלשון הקיצונית מלווה בהיעדר מוחלט של גילוי פרטים באשר היכן, מתי וכיצד יתבצע הרצח ההמוני".
במילים אחרות, המאמר "הותיר די עמימות והיעדר פרטים כדי לאפשר הכחשת ידיעה".
קרשו כותב כי למרות "רמזים אפלים ש'נבואתו' מתגשמת", היטלר ניסה להסתיר את מעורבותו הישירה בשואה.
קרשו משער כי "אפילו בשיא כוחו הוא פחד מכוחם, ומהאפשרות שיבוא יום ל'נקמתם'".
או אולי, היטלר האמין כי "העם הגרמני לא היה מוכן ללמוד את הסוד הנורא".
קרשו מציין כי כאשר התייחס לרצח ההמוני של יהודים, היטלר הצהיר על דברים שלא היו עוד נכונים, או "התייחס להרחקת היהודים מאירופה (לעיתים קרובות בהקשר של 'נבואתו') בנקודת זמן כלשהי בעתיד".
קרשו מוסיף כי היטלר רצה "לתבוע את מקומו ב'סוד המפואר של ההיסטוריה שלנו' בעודו מרחיק עצמו מהמציאות הרעה ונוראה של רצח המוני".
לכן, היטלר לא פרסם בשום שלב הצהרה בדומה לנאומי פוזן של הימלר, גם לא בחוגים פרטיים בחברת מנהיגים נאצים אחרים.
היטלר גם רצה להימנע מהתנגדות מצד הביורוקרטיה או מערכת המשפט, בדומה להתנגדות שנתקל בה לאחר שחתם על הצו לתוכנית T4..
הימלר השתמש באותה גישה אסטרטגית של עמימות כאשר הביע דעתו על גורלם של היהודים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה גרמנים רבים טענו לחוסר ידיעה באשר לפשעים שביצע השלטון הנאצי וכי אזכורים ל"השמדת" היהודים לא הובנו באופן מילולי.
היסטוריונים חלקו על טענות אלה.
קונץ כותב כי הנבואה הייתה סיבה אחת לכך ש"אף אזרח מן השורה לא יכול להכחיש את כוונת ההנהגה הנאצית להכחיד את היהודים, בדרך אחת או אחרת".
לדעת קרשו, אזכורי הנבואה בתקשורת יצרו בציבור "מודעות לעובדה שהריסת היהודים מתרחשת באופן בלתי נמנע, בעוד שבעוד שלא הופץ מידע מפורט או מפורש".
בנקיר כותב כי הנבואה "לא הותירה ספקות כי, בדרך כלשהי, גורלם של היהודים יהיה הכחדה פיזית".
הוא מוסיף כי בצהרה פומבית של מטרותיהם, ההנהגה הנאצית רצתה לבחון את נאמנותם לשלטון של גרמנים מן השורה.
קונפינו טוען כי גרמנים ידעו באופן כללי על השמדת יהודי אירופה, אפילו אם לא ידעו את הפרטים.
הרף טען כי כאשר נבואתו של היטלר אוזכרה בתקשורת ההמונים הגרמנית במהלך המלחמה, הקוראים הבינו כי היהודים הוכרזו "אשמים" לפרוץ המלחמה וכי השלטון הנאצי מוציא לפועל את אזהרתו שפורסמה בעבר להשמידם.
במשפטי נירנברג (1946-1945), עורך העיתון "דר שטירמר" הורשע בפשעים נגד האנושות בהתבסס על כך ש"עודד רצח והשמדה" של יהודים.
בפסק דינו צוטט מאמר שפורסם בעיתונו בינואר 1943 שבו כתב דברי הלל להיטלר על שהוא מגשים את נבואתו להכחיד את היהודים.
"נאום היונה" הוא שיר שנכתב על ידי המשורר אהוד מנור והולחן על ידי המוזיקאי נתן כהן.
השיר בביצוע שלישיית "הנשמות הטהורות" מופיע באלבומם הנושא את שם הלהקה.
את השיר כתב מנור בשנת 1973 לאחר מלחמת יום הכיפורים.
בשיר היונה קוראת בנאומה לשלום.
הלחן של השיר בסגנון המחזמר "שיער".
המחזמר בתרגומו לעברית של מנור זכה להצלחה ברחבי הארץ.
הוא ירד מהבמה כשפרצה המלחמה.
השיר הזה הוא שיר השלום הראשון אותו כתב מנור.
בהמשך יכתוב מנור שירי שלום רבים, בהם "הלוואי", "עלינו ועל אהלינו", "עד מתי", "בשביל דבר אחד אין כח" ואחרים.
השיר הוקלט מחדש על ידי יפעת תעשה בשנת 1997 עבור אלבומו השלישי של כהן "תחנת דרכים".
בשנת 2005 הוציאה הזמרת יפעת בן דרור חידוש לשיר.
נאום אלכסנדר הגדול באופיס הוא רגע היסטורי בולט שממחיש את כישוריו יוצאי הדופן של אלכסנדר כמנהיג וכאסטרטג.
בשנת 324 לפנה"ס, במהלך מסע כיבושיו במזרח, התמרדו חייליו המקדונים של אלכסנדר הגדול בשל תחושתם כי הוא מעריך את נתיניו הפרסים יותר מאשר אותם.
המרד התרחש בעיר אופיס (ליד עיראק של ימינו), על רקע מתחים שהצטברו בעקבות שילוב פרסים במערך הצבאי ותהליך ה"התפרסות" של אלכסנדר, שכלל אימוץ לבוש, מנהגים והיררכיה שנחשדו כמעדיפים את התרבות הפרסית על חשבון זו המקדונית.
עם הגיעו לאופיס, כינס אלכסנדר את חייליו והכריז כי בכוונתו לשחרר מהמערכה ולהשיב לארצם את אלו שאינם כשירים עוד לשירות עקב גילם או פציעות שספגו.
הוא הבטיח להם מתנות שישוו להם יוקרה ויעוררו קנאה בקרב שאר המקדונים, ויעודדו אחרים להשתתף בסכנות ובמאמצי הכיבוש.
דבריו נאמרו מתוך כוונה ברורה להחניף למקדונים, אך החיילים פירשו אותם כהבעת בוז וכהכרה בחוסר כשירותם.
לא היה זה מפתיע שהתרעמו על דבריו, שכן לאורך המסע הצטברו תלונות רבות.
בין היתר, היה זה לבושו הפרסי של אלכסנדר, שאותו ראו כסמל להתנערותו מהמקדוניות, הכשרתם של "היורשים" הברברים בלחימה בסגנון מקדוני, ושילוב פרשים זרים ביחידות הקומפניאנים.
החיילים, שלא יכלו לשתוק עוד, קראו יחדיו לאלכסנדר לשחררם מהשירות ובלעג הציעו שייקח את אביו למסע במקומם (בכך התכוונו לאמון, האל היווני-מצרי).
כששמע אלכסנדר את הדברים, מזגו המהיר, שכבר הושפע מחנופה רבה, גבר עליו.
הוא קפץ מהבמה בליווי מפקדיו והורה לעצור את שלושה עשר המנהיגים הבולטים של המרד ולהוציאם להורג.
כאשר דממה רועמת נפלה על שאר החיילים, שב אלכסנדר אל הבמה ונשא נאום היסטורי.
במקום להשתמש בכוח הזרוע כדי לדכא את המרד, בחר אלכסנדר בכוחה של המילה.
בנאום מעורר השראה הוא פירט את הישגיו לצד הישגי אביו, פיליפוס השני, והדגיש את התרומה הגדולה של שלטון מקדוניה לעיצוב חיי חייליו.
הוא ציין את ההישגים הכבירים שצברו יחד והבהיר כי המאמץ היה משותף וכי הישגיהם אינם נפרדים מהצלחתו האישית.
נאום זה לא רק שדיכא את המרד, אלא גם חיזק את נאמנות החיילים לאלכסנדר והשיב את תחושת האחדות לצבא.
נאומו מדגים את כישוריו של אלכסנדר כמנהיג בעל חזון, אשר השתמש בכוח השכנוע והכריזמה שלו כדי להשליט סדר ולחזק את המורל, גם ברגעים של משבר.
"מקדונים, איני מתכוון למנוע מכם את הרצון לשוב הביתה; מבחינתי, אתם רשאים ללכת לכל אשר תחפצו.
אך אני רוצה שתבינו, כאשר תעזבו, מה עשיתי למענכם ומה עשיתם אתם עבורי.
אתחיל, כראוי, עם אבי, פיליפוס.
הוא מצא אתכם נודדים חסרי משאבים, רבים מכם לובשים עורות כבש ורועים עדרים קטנים בהרים, בקושי מגנים עליהם מפני האילירים, הטריבלים והתראקים השכנים.
הוא העניק לכם גלימות במקום עורות הכבש, הוריד אתכם מההרים אל המישורים, והפך אתכם לכוח מלחמתי שווה לברברים השכנים.
ביטחונכם כבר לא נסמך על מבצרים בהרים, אלא על אומץ לבכם שלכם.
הוא הפך אתכם לתושבי ערים וציויליזציה, באמצעות חוקים ומנהגים טובים.
את אותם ברברים ששדדו את רכושכם ושיעבדו אתכם, הוא הפך לעבדים שלכם ולנתיניכם.
הוא סיפח שטחים נרחבים מתראקיה למקדוניה, כבש את הערים החופיות החשובות ביותר, ופתח את המדינה למסחר.
הוא אפשר לכם לנצל את מכרותיכם ללא הפרעה.
הוא הפך אתכם למושלים על התסלים, שמהם פחדתם בעבר, הכניע את הפוקים, ובמקום דרך צרה ומסוכנת, פרץ לכם דרך רחבה ונוחה ליוון.
את האתונאים והתבאים, שתמיד עמדו על המשמר לתקוף את מקדוניה, הוא השפיל (ובמערכה זו כבר סייעתי לו), ובמקום שאתם תשלמו מס לאתונאים ותהיו תחת שליטת התבאים, הם נאלצו לבקש את ביטחונם מאיתנו.
הוא צעד לתוך הפלופונסוס וייצב את העניינים גם שם.
הוא מונה למפקד העליון של כל יוון במערכה נגד הפרסים, אך בחר לחלוק את התהילה עם כל המקדונים ולא רק עם עצמו.
כאלה היו הישגי אבי למענכם; כפי שאתם יכולים לראות בעצמכם, הם אכן גדולים, אך קטנים בהשוואה להישגיי שלי.
ירשתי מאבי מעט מאוד – מספר גביעים מכסף וזהב ופחות מ-60 טאלנטים באוצר.
לפיליפוס היו חובות שהסתכמו ב-500 טאלנטים, ואני גייסתי הלוואה נוספת של 800 טאלנטים.
התחלתי ממדינה שבקושי יכלה לכלכל אתכם, ומיד פתחתי עבורכם את ההלספונטוס, אף על פי שאז הייתה השליטה בים בידי הפרסים.
ניצחתי בקרב פרשים את האחשדרפנים של דריווש, וסיפחתי לשלטונכם את כל איוניה ואיוליה, גם את פריגיה ולידיה, וכבשתי את מילטוס בהסתערות.
כל שאר השטחים עברו לצדנו מרצונם, ואני הפכתי אותם לשלכם, שתיהנו מהם.
כל העושר של מצרים וקירנה, שנכבשו ללא קרב, שייך כעת לכם.
קוילה-סוריה, פלשתינה ומסופוטמיה הן רכושכם.
בבל, בקטריה ועילם הן שלכם, ואתם בעלי העושר של לידיה, אוצרות פרס, עושר הודו והאוקיינוס הרחוק.
אתם אחשדרפנים, אתם גנרלים, אתם מפקדים.
ומה נותר לי מכל אלה?
"נאום הכפכפים" הוא כינוי לנאום שנשא בנימין נתניהו בתחילתה של מסיבת עיתונאים ב-21 במאי 2025, במהלך מלחמת חרבות ברזל.
אחדות מאמירותיו בנאום זה גררו תגובות חריפות בציבור, באמצעי התקשורת ובמערכת הביטחון.
הנאום שודר בשידור חי באמצעי התקשורת וזמין באינטרנט.
משרד ראש הממשלה פרסם תמלול של הנאום, שממנו הושמטו אמירות של נתניהו שספגו ביקורת רבה.
ב-21 במאי 2025 כינס ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו מסיבת עיתונאים, לראשונה מזה כחצי שנה.
במסיבת העיתונאים התייחס נתניהו לפסיקת בג"ץ נגד פיטורי ראש השב"כ רונן בר, לסוגיית הגרעין האיראני, למהלכים הדרושים להכרעה ברצועת עזה, למשא ומתן להשבת החטופים ולמה שהגדיר כ"שרשרת הכשלים שהובילה לטבח שבעה באוקטובר".
הנאום זכה לשם "נאום הכפכפים" בעטיים של דברי נתניהו:
במהלך הנאום שנשא, הכחיש נתניהו את הטענה שלפיה הכסף הקטרי, שניתן לרצועת עזה בתמיכת ישראל, הוא שמימן את מתקפת חמאס על ישראל בטבח שבעה באוקטובר.
לדבריו, חמאס בנה את מערכת המנהרות שלו באמצעות כספים אחרים שעמדו לרשותו, וללא קשר לסיוע מהכסף הקטרי שהועבר אליו.
לכן, לדידו, התעצמות חמאס אינה קשורה למדיניות ממשלתו.
בהתייחסותו למימון הקטרי, טען כי הוא שולב בתקציב הכולל שעמד לרשות חמאס, וכי לא בכסף הזה השתמש חמאס לביצוע הטבח, וכראיה לדבריו אמר כי אמצעי התקיפה ששימשו את מחבלי חמאס, הם טנדרים, כפכפים ורובי קלצ'ניקוב פשוטים וזולים ש"עלו פרוטות".
הוא כינה את ההאשמה שהוטחה כלפיו באשר למימון חמאס, כ"בלוף", והשווה אותה לפרשת "קטארגייט", שנועדה אף היא לשרת מטרות פוליטיות.
נתניהו זקף לזכותו את העובדה שהמנהרות לא שימשו לחדירה, בזכות הקיר התת-קרקעי שלדבריו הוא יזם: "אני כראש ממשלה התעקשתי על בניית קיר תת-קרקעי שחסם את כל המנהרות".
בהמשך נאומו גימד נתניהו את מתקפת הטרור על עין השלושה, שבה נרצחו ארבעה מבני הקיבוץ, ואמר "אתם יודעים מה קרה שם?
לא פלשו לתוך היישוב וחיסלו את המחבלים".
דברי נתניהו עוררו תגובות נזעמות וביקורת חריפה באמצעי התקשורת וברשתות החברתיות, בקרב משפחות שכולות, משפחות חטופים ובכירים במערכת הביטחון שטענו כי הנאום מביע זלזול בלוחמים שנפלו ב-7 באוקטובר.
תגובות לאמירה "הם תקפו אותנו עם כפכפים, קלצ'ניקובים וטנדרים"
ראש הממשלה לשעבר נפתלי בנט הגיב לנאום נתניהו:
דני הכט, כתב ערוץ 12 ציטט קצין בכיר שטען כי דברי נתניהו הם ביטוי לזלזול בלוחמים ולחוסר הבנה של עוצמת ההיערכות של חמאס ושל כשלי ההנהגה הישראלית.
הודגש כי דברי נתניהו היו מניפולטיביים, שכן האנשים בכפכפים היו הבוזזים שהגיעו בגל השני, לאחר מתקפת הכוח הלוחם המאורגן של מחבלי הנוחבא.
כוחות חמאס תקפו עם אמצעי לחימה מתקדמים בהיקף נרחב: אלפי טילי נ"ט ורקטות מדויקות, מאות רחפנים, אלפי מטענים, מערכות קשר מתקדמות וכמות חומרי נפץ בסדר גודל של צבא סדיר.
יחידת השלל החרימה כ-70 אלף פריטי שלל, כולל טנדרים, טרקטורים, כטב"מים וטילים.
בנוסף, במהלך הלחימה הושמדו אלפי כלי נשק ונתפסו כ-1,250 טילי נ"ט ו-RPG, וכ-4,500 מטענים.
ההיבט השני הוא ההיבט העובדתי, הנוגע לכוחו הצבאי של חמאס ב-7 באוקטובר שנבנה במשך 15 שנה, ול"ניסיון המעוות להציגו ככנופיה של חמושים עם כפכפים".
איילנד מונה את היקף הציוד המשוכלל שהיה בידי 5,000 לוחמי הנוחבא, שחדרו לשטח ישראל בחסות ירי הרקטות שנורו על יישובי העוטף.
ההיבט השלישי מתייחס למשפט הבינלאומי.
אם האויב הוא כל כך עלוב, הרי שזה משמיט את הקרקע מתחת לטיעון הישראלי כי האש המסיבית שמפעילה ישראל, הגורמת גם לפגיעה באזרחים, נחוצה נוכח עוצמת האויב.
ההיבט הרביעי הוא נושא תמיכת קטר בחמאס.
נתניהו מתכחש בנאומו לתפקיד שמילא הכסף הקטרי בטבח, בעוד שבפועל הוא תמך בהעברת 360 מיליון דולר בשנה מקטר.
חיים ילין, תושב קיבוץ בארי ולשעבר ראש המועצה האזורית אשכול, הביע עלבון מהדברים ואמר בתוכנית "פגוש את העיתונות": "זה כל כך מעליב.
זה לא רק מעליב את הלחימה העיקשת שהייתה כאן על ידי כיתת הכוננות, אלא גם את אותם נופלים בבארי".
חבר הכנסת גלעד קריב תקף את נתניהו במליאת הכנסת כשאמר: "לא יעזור לך מר נתניהו – לדורות תיזכר על 'נאום הכפכפים' הבזוי שלך".
יאיר אנסבכר התייחס לדברי נתניהו "הם תקפו אותנו עם כפכפים, קלצ'ניקובים וטנדרים" וכתב:
ראש זירת פלסטינים באמ"ן לשעבר, אל"ם (מיל') ד"ר מיכאל מילשטיין, המכהן כראש הפורום ללימודים פלסטיניים במרכז דיין של אוניברסיטת תל אביב, אמר כי המילה "כפכפים" הפכה למילה השגורה ביותר בזירה הפלסטינית לאחר סיומה של מסיבת העיתונאים שקיים נתניהו.
"מבחינתם זה הפוך על הפוך – 'הנה, אלה שזלזלתם בהם עם הכפכפים, הם אלה שהסבו לכם את המכה הגדולה הזאת של 7 באוקטובר'".
ראש השב"כ היוצא, רונן בר, אמר שהתנגד להעברת הכספים מקטר, בניגוד לטענות נתניהו ב"נאום הכפכפים".
תגובות לאמירה "לא קרה שם כלום"
תושבי קיבוץ עין השלושה התייחסו לדברי נתניהו על הקרב בקיבוצם:
הופתענו והזדעזענו מאי דיוקו הצורם של ראש הממשלה לפיו 'לא קרה כלום בעין השלושה'.
מדובר באמירה מקוממת וקשה הפוגעת בזכר הנרצחים והקהילה כולה.
בבוקר הקשה ביותר בתולדות המדינה חברי כיתות הכוננות והתושבים עמדו בגבורה אל מול עשרות מחבלים שחדרו לשטח הקיבוץ, כך גם הוצג בתחקיר הצה"לי.
במהלך הקרב, נרצחו 4 תושבינו האהובים: רמי נגבי ז"ל, נועה גלזברג ז"ל, סילביה מרנסקי ז"ל ומרסל טליה ז"ל.
העיתונאי ועורך "האומה" יוסי אחימאיר כתב ב"מעריב אונליין" כי הביקורת הציבורית והתקשורתית על נתניהו התמקדה באמירה הלא נכונה ופספסה את הבעיה האמיתית – טשטוש חומרת האירועים במתקפת הטרור על עין השלושה, שעליה אמר נתניהו "לא קרה שם כלום".
הפרשן יוסי ורטר כתב ב"הארץ":
נתניהו היה במיטבו, במובן הרע של המילה.
לא פלשו לתוך היישוב, וחיסלו את המחבלים".
כלום, חוץ מהריגת ארבעה חברי הקיבוץ ובהם הרבש"ץ רם נגבי שנלחם עד שנפל.
תגובות לאמירה "אף מנהרה לא חדרה"
נתניהו התגאה שמחבלים לא חדרו דרך מנהרות "כי אני כראש ממשלה התעקשתי על בניית קיר תת-קרקעי שחסם את כל המנהרות." על כך הגיב דובר צה"ל לשעבר אבי בניהו: "נתניהו הרמת"ק (ראש ממשלת התת-קרקע).
בזכותו אף אחד לא חדר ב-7 באוקטובר דרך המנהרות.
רק מעל לקרקע וזה כבר לא באחריותו."
נאום הדם והברזל הוא נאום שנשא אוטו פון ביסמרק ב-30 בספטמבר 1862, בעת שכיהן כקנצלר פרוסיה, "הדם והברזל" הוא משפט שאמר ביסמרק לקראת סוף הנאום, משפט זה הפך לאחד הציטוטים הידועים ביותר שלו.
בספטמבר 1862, כאשר בית הנבחרים הפרוסי סירב להגדלת ההוצאות הצבאיות שרצה המלך וילהלם הראשון, מינה המלך את ביסמרק לקנצלר.
בנאום השבעתו הצהיר ביסמרק: "גרמניה אינה נושאת את עיניה אל הליברליזם של פרוסיה.
בוואריה, וירטמברג ובאדן יכולות להשתעשע בליברליזם, אך לא יימצא אדם שמסיבה זו יהא נכון להפקיד את השלטון במקומות אלה בידי פרוסיה.
פרוסיה מצווה לצבור את כוחותיה ולשמור אותם תוך כוננות לשעת הכושר, שכבר חמקה ועברה כמה פעמים ולא נוצלה.
מימי חתימת האמנה בווינה לא היו גבולותיה של פרוסיה מותאמים לצורכי חיים מדיניים בריאים.
לא בנאומים פרלמנטריים ובהצבעות רוב מוכרעות שאלות היום הגדולות, זאת הייתה הטעות הגדולה של השנים 1848–1849, הן מוכרעות בברזל ובדם."ביטוי זה, מבוסס על שיר פטריוטי שכתב מקס פון שנקנדורף במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
ביסמרק האמין שהכוח המניע של תנועת הלאומיות חייב לבוא מהשלטון בצורת הפעלה מחושבת של כוחות צבא וכוחות דיפלומטיים, ולא כהתקוממות עממית ליברלית, בניגוד לתפיסה הלאומית שבאה לידי ביטוי באביב העמים.
הביטוי "דם וברזל" הפך לתיאור פופולרי של מדיניות החוץ שלו, בין היתר משום שלעיתים הוא נקט במלחמה כדי לקדם את איחוד גרמניה והרחבת כוחה היבשתי.
בעקבות זה קיבל ביסמרק את הכינוי "קנצלר הברזל".
"גרעין למען שלום" היה כותרת הנאום שנשא נשיא ארצות הברית דווייט ד.
אייזנהאואר בפני העצרת הכללית של האו"ם בניו יורק ב-8 בדצמבר 1953.
ארצות הברית השיקה אז את תוכנית "גרעין לשלום" שסיפקה ציוד ומידע לבתי ספר, בתי חולים ומוסדות מחקר בארצות הברית וברחבי העולם.
הכורים הגרעיניים הראשונים בישראל ובפקיסטן נבנו במסגרת התוכנית על ידי , חברה הידועה יותר כיצרנית מרכזית של ציוד באולינג.
הנאום היה חלק מקמפיין תקשורתי מתוכנן בקפידה, שנקרא , ונועד להאיר את עיני הציבור האמריקאי על הסיכונים והתקוות בעתיד גרעיני, ולהסיט את תשומת הלב הציבורית מהצבא, אסטרטגיה שאייזנהאואר כינה "מלחמה פסיכולוגית".
"גרעין למען שלום" היה מרכיב תעמולה בתורת הבלימה של המלחמה הקרה.
נאומו של אייזנהאואר פתח קמפיין תקשורתי שנמשך שנים וכוון ל"ניהול רגשות", תוך איזון בין חששות מהמשך החימוש הגרעיני לבין הבטחות לשימוש למטרות שלום באורניום בכורים גרעיניים עתידיים.
האזכור של אייזנהאואר ל"אותם מושגים גדולים של שלום אוניברסלי וכבוד האדם החקוקים כל כך בבירור" באמנת האו"ם שם דגש מחודש על אחריותה של ארצות הברית לפעולות הגרעין שלה — בעבר, בהווה ובעתיד.
הנאום קבע את כללי המעורבות לסוג החדש של מלחמה: המלחמה הקרה.
לפני נאומו של אייזנהאואר, מצב הפיתוח האטומי בעולם היה בסודיות מוחלטת.
המידע והמומחיות הנדרשים לפיתוח אטומי היו כפופים להסכם קוויבק מ-1943 ולכן לא הוקדשו לתהליכי שלום, אלא ככלי נשק להגנה מפני מדינות אחרות שפיתחו והשתמשו באותו נשק.
נאומו של אייזנהאואר הביא לציבור את סוגיית האטום וביקש מהעולם לתמוך בפתרון שלו.
אייזנהאואר היה נחוש לפתור את "הדילמה האטומית המפחידה" על ידי מציאת דרך שבה "ההמצאה הנפלאה של האדם לא תוקדש למותו, אלא לחייו".
עם זאת, אייזנהאואר עצמו אישר את מסמך המועצה לביטחון לאומי (NSC) שקבע שרק בסיס נשק אטומי עצום ירתיע אלימות מצד ברית המועצות, ובמהלך כהונתו של אייזנהאואר, מתקני הגרעין של ארצות הברית עלו מ-1,005 ל-20,000.
תוכנית גרעין לשלום פתחה את המחקר הגרעיני לאזרחים ולמדינות שלא החזיקו קודם לכן בטכנולוגיה גרעינית.
אייזנהאואר תמך בהסכם אי-הפצה ברחבי העולם ובעצירת התפשטות השימוש הצבאי בנשק גרעיני.
אף על פי שהמדינות שכבר החזיקו בנשק אטומי שמרו על נשקן והגדילו אותו, מעט מאוד מדינות אחרות פיתחו נשק דומה.
תוכנית גרעין לשלום גם יצרה תקנות לשימוש באנרגיה גרעינית, ובאמצעות תקנות אלו מנעה ממדינות אחרות לפתח נשק תוך מתן אפשרות להשתמש בטכנולוגיה לאמצעים חיוביים.
גרעין לשלום יצר את הרקע האידאולוגי להקמת הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית והאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, אך גם סיפק כיסוי פוליטי להצטברות הנשק הגרעיני של ארצות הברית, ואת הרקע למרוץ החימוש של המלחמה הקרה.
במסגרת תוכניות הקשורות לגרעין לשלום, ארצות הברית ייצאה מעל 25 טון אורניום מועשר מאוד (HEU) ל-30 מדינות, בעיקר עבור דלק לכורי מחקר.
במסגרת תוכנית דומה, ברית המועצות ייצאה מעל 11 טון HEU.
נאום ה־"Don't" כינוי לנאום שנשא נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, ב־10 באוקטובר 2023, שלושה ימים לאחר מתקפת הפתע על ישראל וטבח שבעה באוקטובר.
הנאום כלל הבעת תמיכה בלתי-מסויגת בישראל מצד הממשל האמריקאי.
הוא העמיד לה גיבוי צבאי ומדיני בשעה שצה"ל נערך לתמרון קרקעי ברצועת עזה, וגבר החשש מפני התפתחות המערכה למלחמה רב-זירתית.
הכינוי נגזר מאזהרה נחרצת בת מילה אחת – "Don't".
אזהרה ששיגר הנשיא ביידן בטון תקיף כלפי איראן וחזבאללה, לבל ינסו לנצל את מצב החירום בישראל להרחבת הלחימה לחזיתות נוספות.
היא גובתה בשיגור קבוצות תקיפה של נושאות מטוסים למזרח התיכון, ובסיוע צבאי בהיקף הגדול ביותר מאז קום המדינה.
מהלכים אלו נועדו להקרין את עוצמת ההרתעה האמריקאית, כחלק ממאמץ אמריקאי לבלימת התפתחותה של מלחמה אזורית כוללת.
בנאום השתמש הנשיא ביידן בתיאורים גרפיים וישירים כדי לתאר את פשעי המלחמה של חמאס, אותם הגדיר כ"רוע מזוקק".
הוא פירט זוועות שכללו טבח של משפחות שלמות, רצח תינוקות, אונס נשים והוצאתן להורג, וחטיפת קשישים וילדים, תוך שהוא מדגיש כי מטרתו המוצהרת של הארגון היא רצח יהודים.
הקביעה הנחרצת בנאום כי "חמאס הוא דאעש" הייתה כלי רטורי שנועד לגייס את דעת הקהל במערב, על ידי מסגור המלחמה כחלק מהמאבק העולמי בטרור.
זאת על ידי שלילה מחמאס לגיטימציה של "תנועת שחרור", סימונו כארגון טרור שיש למגר, ובכך למנוע לחץ בינלאומי להפסקת אש מיידית.
עם זאת, הנאום ספג ביקורת ממדינות ערב וחלקים מהקהילה הבינלאומית, שטענו כי הרטוריקה הנחרצת והיעדר הקריאה לריסון תרמו לפגיעה באזרחים, להחרפת המשבר ההומניטרי בעזה ופגעו ביכולת ארה"ב לשמש כמתווכת הוגנת בהמשך.
המדיניות שנגזרה מהנאום יצרה מציאות מורכבת מבחינת ביידן.
בזירה הפנימית, הוא העמיק את השסע במפלגה הדמוקרטית, בעיקר בקרב הקהל הצעיר והפרוגרסיבי, והפך לנטל אלקטורלי לקראת הבחירות לנשיאות שנקשר עם ההרס בעזה.
בזירה האסטרטגית, אף שדוקטרינת ה-"Don't" סייעה למנוע עימות כולל בשלב הראשון, איראן ושלוחיה המשיכו לאתגר את ארצות הברית וישראל בלוחמת שחיקה מתחת לרף המלחמה, מה שלדעת מבקריו תרם לשחיקה הדרגתית של כושר ההרתעה האמריקאית באזור.
בצהרי יום שלישי, 10 באוקטובר 2023, שלושה ימים לאחר מתקפת חמאס על ישראל, נשא נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, נאום בחדר האוכל הממלכתי בבית הלבן.
בנאום שנמשך כעשר דקות, הציג הנשיא את עקרונות המדיניות האמריקאית ביחס למלחמת "חרבות ברזל".
פרשנים פוליטיים והיסטוריונים ציינו כי מדובר באחת מהצהרות התמיכה המשמעותיות והנחרצות ביותר של נשיא אמריקאי כלפי ישראל בעת משבר, תוך הדגשת המחויבות לביטחונה.
הרקע לנאום התגבש אל מול תמונת מצב קשה ומורכבת שזרמה מישראל בבוקר שבעה באוקטובר, עת פתח ארגון חמאס במתקפת פתע משולבת.
המתקפה, שגבתה את חייהם של כ-1,200 בני אדם, רובם אזרחים, והובילה לחטיפתם של כ-251 אזרחים וחיילים לרצועת עזה, התאפיינה במעשי אלימות קשים.
היקף הזוועות, שכלל רצח תינוקות, מעשי אונס ואלימות מינית, ואף שריפת משפחות בבתיהן.
זה יצר זעזוע בוושינגטון, והגורם המרכזי בעיצוב התגובה המיידית של ארצות הברית.
ביידן, אשר הביע לאורך הקריירה הפוליטית שלו תמיכה בציונות ובישראל, התייצב לצדה על אף מחלוקות שהתגלעו קודם לכן בינו לבין ממשלת נתניהו.
הנאום לא היה רק הצהרת תמיכה הצהרתית.
הוא היווה מתווה אסטרטגי רב-ממדי שכלל הגדרה מוסרית של האויב ("רוע טהור"), התחייבות לסיוע צבאי חסר תקדים, איום הרתעתי על איראן וחזבאללה ("Don't"), ועיגון הנרטיב הישראלי בתוך הזיכרון הקולקטיבי היהודי של השואה.
הנאום כלל מסגור דיכוטומי כמלחמה קיומית נגד הטרור.
באמצעות שימוש ברטוריקה זו, הממשל הגדיר את הלחימה בחמאס כחלק מהמלחמה העולמית בטרור, ולא רק כסכסוך מקומי.
אפיון זה ביסס לגיטימציה בינלאומית להפעלת כוח צבאי, ולגיוס משאבים כלכליים ופוליטיים לתמיכה בישראל.
בתוך כך, ביידן ציין כי הוא שוחח עם המנהיגים של בעלות הברית של ארצות הברית באירופה: צרפת, גרמניה, איטליה ובריטניה, לשם תיאום תגובה מאוחדת.
חוקרים מצביעים על דמיון רטורי בין נאומו של ביידן לבין אלו של הנשיא ג'ורג' בוש הבן לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
בדומה לבוש שהשתמש בטרמינולוגיה של "ציר הרשע", ביידן השתמש במושגים של "רוע מוחלט", ואימץ חלוקה דיכוטומית של העולם למי ש"איתנו" אל מול מי ש"נגדנו".
שלושה ימים לאחר הנאום, הגיע הנשיא ביידן לפילדלפיה, שם החריף את הדימויים והצהיר: "החמאס גורמים לאל-קאעידה להיראות טהורים".
עם זאת, קיים הבדל בין הגישות.
בעוד שבוש נקט בקו בלתי מרוסן במלחמה בטרור, בנאומיו המאחורים שילב ביידן אזהרה מפני חזרה על הטעויות שביצעה ארצות הברית, בשל מה שהוא כינה "זעם עיוור".
בדבריו אלו ביקש להדגיש את חשיבות הריסון ואת הצורך בשמירה על דיני המלחמה.
הנאום התייחס לפשעי המלחמה של חמאס ולדה-הומניזציה מצידו.