tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבים בציבור החרדי עורכים בירור גנטי במסגרת דור ישרים ובודקים התאמה טרם הפגישה הראשונית, או, לחלופין, לפני האירוסין.
לרוב, בני הזוג מגיעים מאותה עדה ומאותה חסידות, אך קיימים יוצאי דופן.
כחלק מדרישות הצדדים, ישנם בחורי ישיבה הדורשים (לעיתים בעידוד רבותיהם) סידור מלא, במסגרתו בחור ישיבה המקבל הצעת שידוך דורש ממשפחת הכלה כתנאי סף לקבלת השידוך דירה.
בעבר היה כולל הסידור גם קצבה חודשית למספר שנים.
עם עליית מחירי הדירות בישראל החל מסוף העשור הראשון למאה ה-21, הומר הנוהג בהשתתפות של כמה מאות אלפי שקלים ברכישת הדירה.
נוהג זה הופך את יכולתם הכלכלית של הורי הבחורה, לבד מאופיה וכישוריה, לגורם חשוב בתחום השידוכים בחברה החרדית.
הנוהג נפוץ בעיקר בקרב חרדים ליטאים.
גם בציבור החרדי-ספרדי נהוגה השתתפות ההורים בהיקף נמוך יותר.
יסודו של נוהג זה במאות הקודמות במזרח אירופה, אז בחורי ישיבות מצטיינים ("עילויים") נלקחו כחתנים לבנות עשירים שנטלו על עצמם את כלכלת בני הזוג, מתוך אידאולוגיה של החזקת לומדי תורה.
בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה עודדו רבנים וראשי ישיבות את המגמה של "סידור מלא" לבחורי הישיבות.
בעבר, דור ההורים היה מורכב מ'בעלי בתים' שעבדו לפרנסתם ויכולתם הכלכלית הייתה גבוהה.
בנוסף, חלק מההורים היו ניצולי שואה שקיבלו שילומים מממשלת גרמניה, וכך יכול היה הנוהג של "סידור מלא" להתקיים.
בשנים האחרונות, עקב העלייה במחירי הדירות ויכולת ההשתכרות המועטה של ההורים, מסתמנים שינויים בדפוסי חלוקת הנטל.
כיום, "סידור מלא" אינו נפוץ, וברוב המקרים ישנה השתתפות חלקית בהוצאות הדירה, על ידי מתן משכנתא המוטלת על הזוג הצעיר.
ביקורת מוקדמת נמתחה על ידי הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם, שהגדיר את הנוהג הזה כלא תחמוד.
ברוח דומה התבטא הרב בנימין זילבר.
אחד מהביקורות המפורסמות בנושא זה היה מאמר של דוד זריצקי בשם זעקת הלבבות שהתפרסם במאי 1978. ביקורתו של זריצקי לא התקבלה בקורת רוח בקרב הציבור והותקף על כך שהעז להעביר ביקורת על "אבות הדור".
כחלק מהמאבק בתופעת ה"סידור המלא" נוסד ארגון בשם "שהשמחה במעונו" המחתימים בכוללים ובישיבות הורים לבחורים ובחורות בגילאי השידוכים על התחייבות, לפיה לא ייתנו סידור מלא וההוצאות יוטלו על הזוג ועל ההורים משני הצדדים.
הם השיגו אלפי חתימות והגדילו את מאגר השידוכים ללא סידור מלא.
הארגון פרסם גם "גילוי דעת" מהרבנים הבולטים במגזר ומעשרות ראשי ישיבות גדולות שגינו את התופעה.
השידוך התפתח כתוצאה מגדרי הצניעות התורניים, לפיהם רווקים נפגשים רק למטרת נישואים.
בשידוך נוצרת ההיכרות דרך צד שלישי, לאחר בירור אודות מידת התאמת המועמדים.
הפגישות בין הבחור והבחורה מתואמות על ידי גורם מקשר, בדרך כלל השדכן.
גם אחרי שנתקבלה ההחלטה להינשא, הקשר בין המשודכים הוא מינימלי, תוך שמירת נגיעה מוחלטת עד לחתונה עצמה.
הפגישות מתוזמנות ולא על בסיס התאהבות ספונטנית.
הסיבה העיקרית לקיומן הוא הכלל ההלכתי: "אסור לאדם לקדש אשה עד שיראנה".
אולם הנחיה זו השאירה מרחב גדול לפרשנויות, בין הסתכלות בודדת ועד היכרות ממשית.
פרשנויות שונות מובילות להתנהגות שונה בקרב תת-חברות בחברה החרדית.
מקום המפגש תלוי במנהגי המשפחה.
בזרם הליטאי בדרך כלל הבחור יפגוש את הבחורה בפגישתם הראשונה בביתה או בבית אחר, ולאחר מכן בלובי של מלון.
בשלבים מתקדמים יותר מקובל לצאת לפגישות במרחבים פתוחים או לשבת יחד.
לעומת זאת, אצל החסידים הפגישה תיערך תמיד בבית משפחתה של הבחורה.
לרוב, כשזוג מוכן להיראות בחוץ הם לקראת סגירת החתונה.
משך הפגישה עולה עם כמות הפגישות.
הבחור אמור לרוב לפתוח בשיחה, לשלם על השתייה ולדאוג להחזיר את הבחורה לביתה בתום הפגישה.
בין הפגישות מתקבלת ההחלטה אם להמשיך להיפגש באמצעות השדכן, עד לפגישות מתקדמות בהן הזוג מתאם בעצמו.
בין סגירת התנאים לחתונה, נהוג לערוך מסיבת אירוסים.
בתקופה זו עדיין נשמר הצביון המסויג והבלתי-משוחרר של הקשר בין בני הזוג ה'טרי'.
הם מתבקשים לשמור נגיעה באופן מוחלט, וכן חל עליהם איסור ייחוד.
כשהם נפגשים, מקובל להביא מתנות מוגדרות: לרוב הוא קונה פמוטים ואילו היא תרכוש שולחן ערוך.
תדירות המפגשים מוגבלת כמו גם אורכם.
בין שבוע לשבועיים לפני החתונה, תלוי במנהג, הם מקיימים את פגישתם האחרונה.
אם נדרש שיח ביניהם, הוא מתבצע דרך בני משפחה.
בקהילות חסידיות שונות כמו חסידות גור, חסידות בעלז ועוד, אין כלל פגישות בין בני הזוג בין האירוסין לחתונה, והם מקפידים שלא ליצור קשר זה עם זה אף בשיחות טלפון.
ויש שאף מקפידים שלא ישתתפו יחד באירועים כחתונה.
המתנות נשלחות על ידי שליח, ובני הזוג יודו טלפונית להורי בן/בת הזוג.
תקופה זו מוקדשת, נוסף על ההכנות הטכניות לאירוע החתונה, גם להדרכה רוחנית ומעשית של הקמת בית.
זאת בהתאם למסורת החרדית ולפי כללי הטהרה.
ההכנות מלוות באמצעות מדריכי כלות וחתנים, המלווים את הזוג גם אחרי הנישואים.
משך הזמן שבין הוורט לחתונה עומד בציבור הליטאי והספרדי על ממוצע של שלושה חודשים, ובציבור החסידי מגיע בדרך כלל לזמן של שנה.
נושא השידוך בחברה החרדית נפוץ בקולונוע הישראלי, כך בסדרת הריאליטי ווארט שהוקדשה במיוחד עבור נושא השידוכים במגזר.
וכמו כן גם בסדרות שבאבניקים ושטיסל, ובסרטים בחורים טובים, לעבור את הקיר, למלא את החלל ועוד.
שידה היא רהיט שיש לו מגירות מקבילות מרובות שמונחות אחת מעל השנייה באופן אופקי.
השימוש בשידות החל להיות נפוץ מאז ימי הביניים המאוחרים באירופה.
השם מושאל מכלי הנזכר בכמה מקומות במשנה ובספרות התנאית
שידות מסורתיות מיועדות לסדר וארגון בגדים ובמיוחד תחתונים, גרביים וחפצים אחרים אשר לא תלויים בדרך כלל או מאוחסנים בדרך אחרת בתוך ארון.
הן ממוקמות בדרך כלל בחדר שינה למטרה זו, אבל יכולות לשמש לאחסון כל דבר.
גם אחסון של חפצים אישיים בתוך שידה נפוץ.
השידה מיוצרת בעיקר מעץ בדומה לסוגים רבים אחרים של רהיטים, אבל יכולה להיות עשויה גם מחומרים אחרים.
צורת השידה הנפוצה היא מלבן, לעיתים קרובות עם רגליים קצרות בפינות התחתונות עבור עמידה על הרצפה.
ישנן שידות המתאימות לחדרי שינה לצד המיטה, משרדים, חדרי אירוח ומסדרונות.
לחלק הפנימי של המגירות ניתן לגשת על ידי משיכתן מהצד הקדמי.
השידה ממוקמת בדרך כלל כך שהצד האחורי צמוד לקיר מכיוון שהגישה לצד האחורי אינה הכרחית.
שידות יכולות להיבנות באופן פשוט, אך לעיתים גם נהוג להדר אותן.
שיגְעון המוזיקה הוא סרט קולנוע מסוגת ריקוד-מחזמר משנת 1977, שביים ג'ון בדהאם, בכיכובם של ג'ון טרבולטה, קרן לין גורני ודונה פאסקו.
הסרט מבוסס על מאמר בשם "Tribal Rites of the New Saturday Night" שהתפרסם במגזין "ניו יורק", מאת ניק כהן.
הסרט העלה לגדולתה את מוזיקת הדיסקו והפך במהירות להצלחה קופתית, תוך זכייה בפרסים רבים.
ג'ון טרבולטה נחשב בזכות הסרט לשחקן פופולרי מאוד.
פסקול הסרט, שכלל שירים של להקת הבי ג'יז, הפך לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
שנה לאחר הסרט, השתתף טרבולטה עם אוליביה ניוטון-ג'ון בסרט הריקודים המצליח "גריז".
בשנת 1983 יצא סרט המשך לסרט "שיגעון המוזיקה", בשם "להישאר בחיים", בכיכובו של טרבולטה ובבימויו של סילבסטר סטאלון.
הסרט עוסק בטוני מנרו (מגולם על ידי ג'ון טרבולטה), צעיר המבלה את סופי השבוע באולם הדיסקוטק בברוקלין, וקורותיו עם חבריו ועם בנות זוגו לריקוד, סטפני מנגנו (המגולמת על ידי קרן לין גורני) ואנט (מגולמת על ידי דונה פאסקו).
מנרו הוא מלך רחבת הריקודים, וסופי השבוע המוצלחים משכיחים ממנו את עבודתו המשמימה, המתח העדתי בשכונה וחיי היום-יום הלחוצים.
פסקול הסרט הורכב ברובו משירים שנכתבו ובוצעו על ידי להקת הבי ג'יז.
סינגלים מתוכו הושמעו עוד לפני הקרנת הבכורה של הסרט, וכן במהלך תקופת הקרנתו, ותמכו ביחסי הציבור של הסרט.
סינגלים מהפסקול זכו לדירוגים גבוהים במצעדי הפזמונים.
בין יתר השירים, נכללו בו:
הסרט קיבל ביקורות חיוביות רבות ונחשב בעיני רבים לסרט הטוב ביותר לשנת 1977. האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 82%, המבוססת על ביקורות של 50 מבקרים.
ג'ון טרבולטה - פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר
בי ג'יז - פרס באפט"א למוזיקה הטובה ביותר בסרט
שיגעון של אווירון הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי בבימוים של וולט דיסני ואב אייוורקס.
הסרט, שפורסם בשנת 1928 על ידי אולפני וולט דיסני, הייתה היצירה הראשונה של הדמות מיקי מאוס והיה במקור סרט אילם.
לסרט נערכה הקרנת מבחן לקהל בקולנוע ב-15 במאי 1928, ובכיר מטעם מטרו גולדווין מאייר שראה את הסרט נכשל להשיג מפיץ.
מאוחר יותר באותה השנה, דיסני הוציא את הסרט הראשון של מיקי עם קול, "ספינת הקיטור וילי", שזכה להצלחה עצומה.
בעקבות כך יצא סרט זה כסרט עם קול ב-17 במרץ 1929. זהו הסרט הרביעי בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים, אחרי "ספינת הקיטור וילי", "הגאוצ'ו הדוהר" ו"ריקוד האסם".
בסרט זה הופיעו לראשונה גם דמויותיהן של מיני מאוס וקלרבל הפרה.
מיקי מנסה להטיס מטוס כדי לחקות את צ'ארלס לינדברג.
לאחר בניית המטוס שלו בעזרת חיות החווה, הוא עושה טיסת מבחן כדי להבטיח כי המטוס אכן בטוח, אבל הטיסה נכשלת והמטוס נהרס.
באמצעות רודסטר, מדחף המטוס השבור וזנב הנוצות של תרנגול הודו, מיקי בונה מטוס נוסף.
האחרון מציע למיני, שמופיעה ומגישה לו פרסה כקמע למזל טוב, להצטרף אליו לטיסה הראשונה שלו והיא עונה לו בחיוב.
השניים מחלים בטיסה שיוצאת מכלל שליטה תוך כדי מצבים מוגזמים ובלתי אפשריים.
בתוך חוסר השליטה הם נתקלים בקלרבל הפרה המופיעה לזמן קצר ונתלית על המטוס.
לאחר שמיקי מצליח להשתלט על המטוס, הוא מנסה פעם אחר פעם לנשק את מיני אשר מסרבת בתוקף.
כתגובה מיקי מטיס את המטוס באופן שמפחיד ומלחיץ את מיני ואפילו גורם לה ליפול מהמטוס.
מיקי ממהר לתפוס אותה חזרה אל המטוס, מנצל את ההלם שלה, ומנשק אותה בכוח.
מיני מגיבה לו בסטירת לחי וצונחת באמצעות הבלומרס שלה.
בעוד דעתו מוסחת ממיני, מיקי מתרסק לתוך עץ ומיני נוחתת בצורה רכה על הקרקע.
מיקי אז לועג לה על התחתונים המרושלים שלה והיא דוחה ומתעלמת ממנו והולכת לה.
מיקי המתוסכל משליך את הפרסה שחוזרת כמו בומרנג, מסתובבת סביב גרונו ומעלפת אותו.
הסרט הקצר בוים במשותף על ידי וולט דיסני ואב אייוורקס.
אייוורקס היה גם האנימטור היחיד לסרט זה, ובילה רק שבועיים בעבודה עליו בחדר אחורי, בקצב של למעלה מ-700 ציורים ביום.
יש גם השערות שיו הרמן ורודולף איינג עבדו גם על סרט זה, אולם מבחינה היסטורית הם פוטרו עוד בתקופתו של אוסוולד הארנב.
גרסת הסרט עם הקול הכילה פסקול מאת קרל סטאלינג, שהקליט אותו ב-26 באוקטובר 1928 כאשר התקבל לעבודה, וחודש לפני ש"ספינת הקיטור וילי" יצא לאקרנים.
זה היה סרט ההנפשה הראשון שהשתמש בתנועת מצלמה.
נקודת המבט שצולמה מהמטוס גרמה לזה להיראות כאילו המצלמה עוקבת אחר הקרקע.
למעשה, כאשר הם צילמו את הסצנה הזו, הם ערמו ספרים מתחת לרקע המסתובב כדי לקרב את הגרפיקה למצלמה.
עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" ומגזין וראייטי שיבחו את הסרט בייחוד על האפקטים הקוליים, הרוח השטותית שבו ועל ההנפשה.
הגרסה השקטה הוגנה בזכויות יוצרים ב-16 במאי 1928, יום לאחר הקרנת המבחן.
זכויות היוצרים על הגרסה השקטה חודשו ב-14 במרץ 1956. עד היום, הגרסה השקטה שעלתה לראשונה בהקרנת המבחן לא נמצאה על ידי דיסני.
עם זאת, גרסת הסרט עם הקול זמינה והייתה מוגנת בזכויות יוצרים ב-9 באוגוסט 1930 וחודשה ב-16 בדצמבר 1957.
הסרט יעבור לנחלת הכלל בשנת 2025 בהתאם לחוק זכויות היוצרים הנוכחי בארצות הברית.
בשנת 1930 עלילת הסרט עובדה ושומשה לסיפור הראשון ברצועת הקומיקס של מיקי מאוס.
עיבוד זה, שכותרתו "Lost on a Desert Island" (אבודים על אי בודד), נכתב על ידי וולט דיסני ואויר על ידי אב אייוורקס ו-ווין סמית'.
בסרט הקצר של מיקי "השנים הטובות" משנת 1941, המכונית של מיקי ומיני יוצאת משליטה ונתקלת בפרה.
בשנת 1999 בסרט המצויר "Mickey's Airplane Kit" (ערכת המטוס של מיקי), כחלק מהסדרות "יצירות מיקי מאוס" ו"בית העכבר", מוצגת סצנה דומה בה מיקי בונה מטוס משלו בכדי להרשים את מיני.
הסרט מופיע בסרט "וולט לפני מיקי" משנת 2015.
הסרט מנוגן בלופ קבוע לצד "ספינת הקיטור וילי" ברחוב הקולנוע הראשי (Main Street Cinema) בדיסנילנד אף על פי שללא קול.
הסרט נכלל בקלטת האוסף "דיסני וידאו: סדרת הזהב - מיני מאוס", שאותה הפיצה בישראל חברת פורום פילם כקלטת וידאו, שכוללת דיבובים בעברית לכמה מקטעיה הקלאסיים של מיני מאוס.
שיגצ'יו איזומי (ביפנית: 泉 重千代; 29 ביוני 1865 – 21 בפברואר 1986) היה יפני, שהוכתר כ"האדם החי המבוגר ביותר", לאחר מותו של ניווה קוואמוטו ב-16 בנובמבר 1976, גם הוא מיפן.
המקרה שלו אומת בתחילה על ידי ספר השיאים של גינס, תחת הקטגוריה "הגבר הזקן ביותר אי פעם", אך גינס ביטלו מאוחר יותר את השיא ובספר השיאים העולמיים של גינס 2012 עבר השיא לכריסטיאן מורטנסן (מאז עבר אותו ג'ירואמון קימורה) והושמט אזכורו של איזומי.
שיג'יאו היה בנם היחיד של תממינמוטו וצורוקמה איזומי.
הוריו נפטרו כשהיה בן 6 חודשים, והוא אומץ על ידי סבו קצוצומי איזומי בפברואר 1866. ספר השיאים של גינס מצאו מסמך המעיד כי הוא היה בן 24 בשנת 1889, כאשר קיבל פטור משירות צבאי כדי לעבוד בשדות קני סוכר.
איזומי שתה את משקה ה"שוצ'ו" (משקה אלכוהולי יפני המזוקק לעיתים קרובות משעורה או אורז), והמשיך לעשן בגיל 70. הוא פרש מחקלאות קנה סוכר בשנת 1970.
מוות וחוסר וודאות מעל גיל
לאחר אשפוז קצר, נפטר איזומי מדלקת ריאות ב-21 בפברואר 1986. איזומי נחשב בטעות כאחד משני אנשים בלבד (השנייה היא ז'אן לואיז קלמן) שגילם אומת מעל ל-120 שנה עד שטענה זו הופרכה.
באפריל 1987, 14 חודשים לאחר מותו של איזומי, דיווחה המחלקה לאפידמיולוגיה במכון המטרופוליטן לגרונטולוגיה בטוקיו כי בדיקה ברשומות הרישום המשפחתי של איזומי מוכיחה שהוא היה בן 105 במותו.
בספר השיאים העולמי של גינס משנת 2011 נכתב כי תעודת הלידה שהוגשה כראיה, הייתה אולי שייכת למעשה לאחיו הגדול, שנפטר בגיל צעיר, והמשפחה אולי השתמשה מחדש בשם "שיג'יצ'יו" כשמו לאחר מות אחיו.
המקרה המאומת והבלתי מעורער של אריכות חיים גברית הוא ג'ירומון קימורה, גם הוא מיפן, שנפטר בגיל 116 שנים ו-54 ימים.
שִיגֵרוּ אִישִיבָּה (ביפנית: 石破 茂; נולד ב-4 בפברואר 1957) הוא פוליטיקאי יפני שכיהן כראש ממשלת יפן בין השנים 2024–2025. חבר המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
שימש כשר ההגנה ושר החקלאות.
מ-27 בספטמבר 2012 שימש כמזכ"ל המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
שיגרו נולד במחוז טוטורי, שאביו כיהן בה כמושל.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קיו בשנת 1979. לאחר מכן עבד בבנק "מיצוי".
מ-26 בספטמבר 2007 ועד 1 באוגוסט 2008, כיהן כשר ההגנה בממשלתו של יאסואו פוקודה.
אישיבה היה לחבר השני בממשלת פוקודה לאחר נובוטקה מצ'ימורה שהצהיר כי הוא מאמין בקיומם של עב"מים.
בשנת 2008 התמודד אישיבה לנשיאות המפלגה הליברלית-דמוקרטית, אך הפסיד לטארו אסו.
ב-24 בספטמבר 2008 מונה לשר החקלאות.
בשנת 2012 התמודד שוב לנשיאות המפלגה, אך שוב הפסיד.
לבסוף, ב-27 בספטמבר 2012 מונה למזכיר הכללי של המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
בנובמבר 2013 אמר אישיבה שההפגנות נגד חוק סודות המדינה היו "מעשי טרור".
מאוקטובר 2024 מכהן כראש ממשלת יפן.
ב-7 בספטמבר 2025 הודיע אישיבה על התפטרותו מראשות הממשלה.
שיגעון של לילה הוא סרט קומדיה שחורה אמריקאי משנת 1985 בבימויו של מרטין סקורסזה על פי תסריט של ג'וזף מיניון, ובכיכובו של גריפין דאן.
הסרט מתרחש בלילה אחד, ועוקב אחרי פול האקט, פקיד אפרורי שמסתבך בהשתלשלות אירועים סוריאליסטיות ברובע סוהו בניו יורק, כשהוא מנסה לחזור לביתו.
הסרט זכה לביקורות חיוביות ושבחים על ההומור השחור שלו, ונחשב לאחד מסרטיו המוערכים של סקורסזה.
הסרט היה לזוכה הראשון בפרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הטוב ביותר ובפרס לבמאי הטוב ביותר.
סקורסזה זכה עבור הסרט בפרס הבמאי הטוב ביותר גם בפסטיבל הקולנוע בקאן.
אחרי יום ארוך ומשעמם בעבודה, פול האקט, איש מחשבים במשרד אפרורי, פוגש את מרסי פרנקלין בבית קפה מקומי בניו יורק.
מרסי מספרת לו שהיא גרה עם פסלת בשם קיקי ברידג'ס, שמייצרת ומוכרת משקולות נייר בצורת בייגל גבינות שמנת, ומשאירה לו את המספר שלה.
בהמשך הלילה, לאחר שהתקשר למספר בתואנה לקנות משקל נייר, פול לוקח מונית לדירתן.
בדרך, שטר של 20 דולר עף דרך חלון המונית, ומשאיר אותו רק עם מעט עודף, למורת רוחו של נהג המונית.
בדירה פוגש פול את קיקי, שעובדת על פסל של אדם מתכופף וצורח, ולכל אורך הביקור הוא נתקל בכמה ראיות המרמזות על כך שמרסי סובלת מכוויות.
בשל כך ובעיקר בשל התנהגותה המשונה של מרסי, פול מחליט לחמוק בפתאומיות מהדירה.
פול מנסה לחזור הביתה ברכבת התחתית, אך מתברר שתעריף הנסיעה עלה בחצות, ואין לו די כסף כדי לקנות כרטיס.
לאחר ניסיון הסתננות קצר וכושל לרכבת, הוא הולך לבר בו מלצרית בשם ג'ולי מתאהבת בו מיד.
בבר פול שומע כי יש סדרה של פריצות בשכונה.
הברמן, טום שור, מציע לתת לפול כסף עבור הרכבת התחתית, אך הוא אינו מסוגל לפתוח את הקופה.
הם מחליפים מפתחות כדי שפול יכול ללכת למקום של טום כדי להביא את מפתח הקופה.
לאחר מכן, פול מבחין בשני פורצים, ניל ופפה, עם הפסל של קיקי.
לאחר שהוא מתעמת איתם הם בורחים, תוך שהם מפילים את הפסל.
כשפול מחזיר את הפסל לדירתם של קיקי ומרסי, קיקי דוחקת בו להתנצל בפני מרסי.
הוא מסכים אך מגלה שמרסי התאבדה; קיקי ואיש בשם הורסט כבר עזבו למועדון בשם "ברלין".
פול מדווח על מותה של מרסי למשטרה, ואז נזכר שהוא אמור להחזיר את המפתחות של טום.
פול מנסה לחזור לבר של טום, אך הוא נעול ושלט מציין שטום יחזור בעוד חצי שעה.
פול פוגש את ג'ולי שוב ברחוב, והיא מזמינה אותו לדירתה כדי לחכות לטום, שם פול מתעלם מההתנהגות המוזרה שלה.
לאחר מכן הוא חוזר לבר של טום, בזמן שטום מקבל שיחה בה מודיעים לו על מותה של מרסי, שמתברר שהייתה חברתו.
פול מחליט לחזור לדירתה של ג'ולי, שם היא מתחילה לשרטט את דיוקנו בזמן שהם מדברים והיא מספרת לו על עבודתה השנייה עם מכונות צילום.
פול דוחה אותה, מחפש אחר קיקי והורסט כדי ליידע אותם על התאבדותו של מרסי.
הוא נוסע למועדון ברלין, אך השומר מונע ממנו להיכנס.
אחרי שהוא מצליח להיכנס, קבוצת פאנקיסטים מנסה לגלח את ראשו בתספורת מוהוק.
הוא מצליח להימלט בקושי ונפצע.
מחוץ למועדון הוא פוגש באישה בשם גייל, נהגת משאית גלידה שבהמשך טועה לחשוב שהוא הפורץ הפוקד את השכונה, והיא והמון זועם של תושבים מקומיים רודפים אחריו.
פול מתחנן לעזרה מאדם זר ברחוב, והאיש מניח שפול מחפש סטוץ הומואי.
פול מוצא את טום שוב, אבל ההמון רודף אחרי פול.
פול מגלה שכנקמה על דחייתה, ג'ולי השתמשה בדיוקן שלו ובמכונת הצילום כדי להפיץ בכרזות מבוקש שלו כפורץ.
בסופו של דבר הוא מוצא מקלט במועדון ברלין השומם.
פול משתמש בסנט האחרון שלו כדי להשמיע בג'וקבוקס את "Is That All There Is" של פגי לי, ומציעה לאישה היחידה בבר לרקוד איתו.
פול מסביר שהוא נרדף וג'ולי, שגם היא פסלת, המתגוררת במרתף המועדון, מציעה לעזור לו.
היא מסווה אותו כפסל בזמן שההמון הזועם מחפש במועדון אחר פול.
לאחר שההמון עוזב, היא לא רוצה לשחרר אותו הטיח מתקשה, ופול נלכד במצב הדומה לפסל של קיקי.
למזלו, ניל ופפה פורצים למועדון ברלין וגונבים אותו במחשבה שמדובר בפסל, ומניחים אותו בחלק האחורי של הטנדר שלהם.
עם עלות הבוקר, הוא נופל מהטנדר ממש מחוץ לשער לבניין המשרדים שלו.
פול נכנס פנימה כשאיש לא מבחין במצבו, ומתיישב בשולחנו.
בכך, הסרט מסתיים באופן מעגלי.
גריפין דאן - פול האקט
טרי גאר - ג'ולי ג'ון הרד - הברמן טום שור
מרטין סקורסזה - תאורן במועדון ברלין
לייטון גריסט (Leighton Grist) שייך את הסרט לתת-ז'אנר שכינה "מחזור סיוט יאפי" (Yuppie Nightmare Cycle), התואם הלך רוח של מתקופת כהונת הנשיא האמריקאי רונלד רייגן, בו נעשה שילב בין קומדיה מטורפת וסרט אפל, וכלל גבר יאפי לבן שנמשך לעולם זר על ידי מעין פאם פאטאל מודרנית.
סרטים נוספים שניתן לשייך לסוגה זאת הם: אל תוך הלילה של ג'ון לנדיס, קטיפה כחולה של דייוויד לינץ', משהו פראי של ג'ונתן דמי ובליינד דייט של בלייק אדוארדס.
חלק מהמבקרים הציגו ניתוח פסיכואנליטי לסרט, הנשים בסרט מעבירות את פול חוויות שונות המדמות "סירוס" וכביטוי למצב של "חרדת סירוס".
קיקי מפגינה אגרסיביות מינית ותשוקה למזוכיזם שמרתיעה את פול.
מרסי מסרבת לפתח מגע מיני עם פול, ומשתמשת בכפל לשון כשדיברה על חיי המין שלה ושל בעלה, באומרה: "I broke the whole thing off".
אחת ממלכודות העכברים שמקיפות המיטה של ג'ולי נסגרת בפתאומיות בדיוק כשהיא מנסה לפתות את פול, והיא וגייל מפנות כלפי פול המון זועם.
ג'ון לוכדת את פול בתוך הפסל חסר אונים וחסר כל יכולת ביצוע.
ישנן גם התייחסויות מפורשות לסירוס בסרט, כמו גרפיטי באחד מקירות השירותים, בו ציור של כריש הנושך פין זקוף.
מייקל ראביגר, בספרו "Directing", זיהה בסרט סמליות מיתולוגית: "גיבור הקומדיה האפלה 'שיגעון של לילה' של סקורסזה הוא כמו חולדה שמנסה להימלט ממבוך.
ואכן יש עכברוש בכלוב בסצנה אחת שבה פול מוצא את עצמו לכוד בדירתה של אישה דברנית.
הסרט יכול להיות מתואר כמסע במבוך, כשכל אחד משלביו מכיל הבטחה לחוויה מסוימת, כמעט תמיד אשלייתית ומוליכה שולל".
סקורסזה נחל אכזבה עצומה לאחר נטישת סרטי פרמאונט את ההפקה של "הפיתוי האחרון של ישו", אך הנטישה גם דרבנה אותו להתמקד בחברות הפקה עצמאיות ובפרויקטים קטנים יותר.
בעקבות זאת עורך דינו ג'יי ג'וליאן הציע לו להשתתף בפרויקט דרך הקבוצה העצמאית של גריפין דאן ואיימי רובינסון בשם: "Double Play Company".
הפרויקט נקרא תחילה "לילה בסוהו" ("A Night in Soho") והוא התבסס על התסריט מאת ג'וזף מיניון שבמקור כותרתו הייתה "Leis" על שם מונולוג רדיו של ג'ו פרנק משנת 1982 שהיווה השראה לסיפור, ונכתב כחלק ממשימה לקורס הקולנוע שלו באוניברסיטת קולומביה.
מיניון היה בן 26 בזמן הפקת הסרט.
התסריט קיבל את השם After Hours לאחר שסקורסזה ביצע בו תיקונים סופיים.
אחת התופסות של סקורסזה לתסריט הוא הדיאלוג בין פול לשוער במועדון ברלין, שנעשה בהשראת הסיפור הקצר לפני החוק של פרנץ קפקא (שהופיע במקור ברומן "המשפט").
סקורסזה הסביר שהשימוש בסיפור הקצר שיקף את תסכולו באותה העת מהפקת "הפיתוי האחרון של ישו", שנבע מהאילוץ להמתין ללא הרף, בדומה ליוסף ק'.
במקור אמור היה לביים את הסרט טים ברטון, אך סקורסזה קרא את התסריט בתקופה בה לא הצליח לקבל מימון להשלמת "הפיתוי האחרון של ישו", וברטון יצא מהתמונה בשמחה לאחר שסקורסזה הביע בו עניין.
"שיגעון של לילה" היה הסרט הראשון של סקורסזה מאז "אליס לא גרה כאן יותר" משנת 1974 בו לא שיתף פעולה עם רוברט דה נירו כשחקן.
הבמאי הבריטי מייקל פאוול לקח חלק בתהליך ההפקה של הסרט (פאוול והעורכת תלמה סקונמייקר נישאו זמן קצר לאחר מכן).
איש לא היה בטוח כיצד הסרט אמור להסתיים.
פאוול אמר כי פול חייב לסיים את עבודתו, אך בתחילה זה הודח כלא סביר וקשה מדי.
הם ניסו סיומים רבים אחרים, ואפילו כמה מהם צולמו, אך היחיד שכולם הרגישו שהוא עובד באמת היה לגרום לפול לסיים שוב בעבודה בדיוק כשהיום החדש התחיל.
הפסקול הולחן על ידי הווארד שור, ששיתף פעולה במספר הזדמנויות עם סקורסזה.
אף על פי שלא יצא אלבום פסקול רשמי, רבים מהלחנים של שור מופיעים באלבומו "Howard Shore" משנת 2009:Collector's Edition Vol.
בנוסף לפסקול המקורי, מנוגנים בסרט גם:
הסרט הרוויח רק 10.1 מיליון דולר בארצות הברית, אך קיבל ביקורות חיוביות והמשיך להיחשב לסרט סקורסזה "לא די מוערך".
עם זאת, היה לזוכה הראשון בפרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הטוב ביותר ובפרס לבמאי הטוב ביותר.
סקורסזה זכה עבור הסרט בפרס הבמאי הטוב ביותר גם בפסיבל קאן.
ואפשר לסקורסזה לקחת הפסקה מהתפתחותו הסוערת של "הפיתוי האחרון של ישו".
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט העניק לסרט ביקורת חיובית ודירוג של ארבעה מתוך ארבעה כוכבים.
הוא שיבח את הסרט כאחד הטובים של השנה ואמר שהוא "ממשיך את הניסיון של סקורסזה לשלב קומדיה וסאטירה עם לחץ בלתי פוסק ותחושה של פרנויה מתפשטת." בהמשך הוסיף את הסרט לרשימת "הסרטים הגדולים" שלו.
וינסנט קנבי, מ"הניו יורק טיימס", העניק לסרט ביקורת מעורבת וכינה אותו" טיזר משעשע, עם סיקוונסים יחידים במושכי לב, המשוחקים היטב על ידי מר דאן והאחרים, אך שמותירים אותך עם תחושה קצת מרומה."
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג של 89% על סמך 56 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.64/10. ב-Metacritic, שמקצה ציון תקן לביקורות, הסרט זוכה לציון ממוצע משוקלל של 90/100, בהתבסס על שמונה מבקרים, המעיד על הערכה אוניברסלית.
מאוחר יותר הגיש אמן הרדיו ג'ו פרנק תביעה בטענה שהתסריט גנב את מערך העלילה שלו ואת חלקי הדיאלוג, במיוחד בשלושים הדקות הראשונות של הסרט, מתוך המונולוג שלו "Lies" ב-"NPR" משנת 1982. אף שפרנק מעולם לא קיבל קרדיט באופן רשמי, לפי דיווחים הוא זכה ל"תשלום נאה" בהסדר.
שיגעון הג'ין הוא השם שניתן לתופעה באנגליה במאה ה-18 של עלייה דרמטית בצריכת משקאות אלכוהוליים מזוקקים המבוססים על דגנים, שכונו כולם "ג'ין", לבהלה החברתית שהתפשטה בעקבות תופעה זו ולמאמצי הממשל לשלוט בצריכת הג'ין ולהסדירה.
התופעה הורגשה במיוחד בלונדון בשנים 1720–1751.
הפופולריות של הג'ין גברה בעקבות המהפכה המהוללת.
ויליאם השלישי רצה להגדיל את ההכנסה ממסים על משקאות אלכוהוליים ובאותה העת להגביל את צריכת הברנדי המיובא מצרפת.
בהתאם, הוא הטיל מכסים כבדים על ייבוא משקאות חריפים מצרפת והסיר את הרגולציה על ייצור ג'ין מקומי.
בעלי האדמות תמכו במדיניות, שהגדילה את הביקוש לדגן, בייחוד בשוק לשעורה שסבל מעודף היצע.
מבחינה תרבותית, החשיבו תושבי לונדון את הג'ין למשקה "פרוטסטנטי ופטריוטי", בניגוד לברנדי הצרפתי שנתפס כ"קתולי".
הג'ין היה פופולרי בקרב כל המעמדות באנגליה ובקרב שני המינים, אך מבקרי התופעה דאגו במיוחד מצריכת אלכוהול בקרב נשים ועניים.
התופעה נתפסה כבעיה חברתית, שמובילה להידרדרות מוסרית, בעיות בריאות, אלכוהוליזם, נזקים לתינוקות שנולדו לנשים ששתו אלכוהול בהיריון והזנחת ילדים.
הבהלה הביאה למספר חוקים שניסו לשלוט בייצור ובמכירת הג'ין.
רקע: צריכת אלכוהול באנגליה לפני שיגעון הג'ין
החל מסוף המאה ה-14, צריכת האלכוהול באנגליה הייתה במגמה כללית של עלייה.
אלכוהול נצרך על ידי כלל האוכלוסייה, כולל גברים, נשים וילדים.
המשקה הנפוץ ביותר בתחילת המאה ה-15 היה אייל ללא כשות, אך בהדרגה בירה עם כשות החליפה את האייל.
האייל היה עשוי ממים, לתת ותבלינים, ואיכותו הייתה ירודה ביחס לבירה.
יין היה נפוץ גם כן, אך בעיקר בקרב המעמדות הגבוהים.
במאה ה-17 נותרה הבירה המשקה הנפוץ ביותר.
האוכלוסייה נטתה כעת למשקאות חריפים יותר, מבחינת תכולת האלכוהול.
יין וברנדי יובאו לאנגליה, בעיקר מצרפת, ונצרכו בעיקר על ידי המעמד הגבוה ומעמד הביניים המתרחב.
עד תחילת המאה ה-18 משקאות מזוקקים המבוססים על דגנים היו נדירים יותר באנגליה.
מיסים על אלכוהול היו למקור מרכזי להכנסה ממשלתית.
צריכת אלכוהול נתפסה על פי רוב כבעלת תרומה חיובית לבריאות.
למרבית האוכלוסייה לא הייתה גישה למי שתייה נקיים, ורופאים באירופה היו תמימי דעים ששתיית מים היא גורם סיכון.
לפי רוד פיליפס, שתיית מים מזוהמים אכן הייתה גורם משמעותי לבעיות בריאות, ואנשים עניים שנאלצו להרוות את צמאונם באמצעות שתיית מים במקום אלכוהול סבלו ממחלות ותוחלת חיים נמוכה יותר מאלה שאלכוהול היה בהישג ידם.
שתיית בירה הייתה גם מקור חשוב לערכים תזונתיים.
בציבור הרחב, שתיית אלכוהול נתפסה כחלק מאורח חיים בריא, מה שהתבטא בשם הכללי שניתן למשקאות מזוקקים, "אקווה ויטה" ("מי החיים" בלטינית) או "מים חזקים".
אנשים האמינו ששתיית אלכוהול מסייעת לשמירה על חום הגוף, להמרצה, לכוח הגוף, להנקה וכאמצעי לריפוי של מחלות שונות.
לאחר המהפכה המהוללת הפך ויליאם מאוראנז', סטאדהאודר הולנדי, למלך אנגליה, אירלנד וסקוטלנד.
המהפכה נחשבה לניצחון של הכוחות הפרוטסטנטים בפרלמנט, שהתנגדו לג'יימס השני הקתולי.
עם זאת, השינוי בשלטון הביא גם למעורבותה של אנגליה במלחמת תשע השנים נגד צרפת.
כדי להמשיך במלחמה נזקק ויליאם לגיוס כספים, אך הפרלמנט, שנשלט על ידי בעלי האדמות, התנגד באופן כללי להחמרת נטל המס.
בעלי האדמות סבלו מעודף ייצור של דגן.
הביקוש לחיטה היה גבוה, אך לא ניתן היה לזרוע חיטה על אותה חלקת אדמה שנה אחר שנה, ובשנים שבהן לא נזרעה חיטה ייצרו החקלאים שעורה, שהייתה בעודף היצע.
צירוף אינטרסים זה הוביל, החל משנות ה-90 של המאה ה-17, לחקיקה שמחד הגבילה יבוא של ברנדי צרפתי, במטרה לפגוע במדינה השכנה, ומאידך הגדילה את תעשיית זיקוק הדגן המקומית במטרה להגביר את הביקוש לדגנים ואת ההכנסות ממסים.
החוק הראשון עבר ב-1689 ואסר לחלוטין על יבוא משקאות מזוקקים, כולל יבוא של ברנדי צרפתי, למשך שלוש שנים.
שנה לאחר מכן העביר הפרלמנט חוק שהגדיל את המס על משקאות מזוקקים וביטל את המונופול של המזקקה הלונדונית .
החוק התיר למעשה לכל אדם באנגליה לייצר משקאות אלכוהוליים מזוקקים, ובכך הגדיל משמעותית את ייצור האלכוהול והוריד את מחירם.
בעלי האדמות בפרלמנט, שבעבר תמכו במונופול הלונדוני, תמכו כעת בפתיחה מוחלטת של שוק הזיקוק.
בשנת 1692 הסיר הפרלמנט את המגבלה המוחלטת על יבוא משקאות אלכוהוליים מזוקקים, ובאותו זמן הגדיל את המכס על ברנדי צרפתי, פעולה שחזרה על עצמה בשנת 1697. בעשור הראשון של המאה ה-18 הגדיל הפרלמנט את ההיטלים על זיקוק אלכוהול מקומי.
אחת התוצאות של מדיניות זו הייתה גידול משמעותי בתלות של השלטון בהכנסה ממסים והיטלים על ייצור ומכירה של משקאות אלכוהוליים מזוקקים.
נתונים משנות ה-40 של המאה ה-18 מראים שהכנסות אלה היוו כ-10% מכלל ההכנסה של השלטון.
על אף העלייה במיסוי, פריצת המונופול על זיקוק, היעדר כל רגולציה על יצור האלכוהול ומגמת העלייה במשכורות במשק האנגלי הביאו יחד לעלייה דרמטית בצריכה של משקאות אלכוהוליים.
בנוסף, השנים 1715–1750 היו, במקרה, שנים טובות למגדלי הדגנים, כך שמחיר המשקאות מבוססי הדגן נותר נמוך.
אנשים רבים, בעיקר נשים, פתחו מזקקות פרטיות בביתם.
מתחילת המאה עד 1736 נפתחו בלונדון וסביבתה כ-1,500 מזקקות.
רובן המוחלט היו מזקקות ביתיות שייצרו כמות קטנה של משקה בכל שנה.
גם חנויות המשקאות זכו לעידוד מהחוקים החדשים.
לפי הערכה אחת, עד שנת 1725 נפתחו בלונדון יותר מ-8,500 חנויות קטנות לממכר משקאות אלכוהוליים (dramshops), חנות אחת לכל 11 בתים בעיר.
מנגד, תעשיית הבישול נטתה לריכוזיות ונשלטה על ידי מספר קטן של מבשלות גדולות.
לצד הגורמים הכלכליים, גם התדמית של הג'ין ומקומו בתרבות עברו שינוי.
הקישור בין המשקה לוויליאם ולארצות השפלה הפרוטסטנטיות הפך את הג'ין למשקה פטריוטי ופרוטסטנטי.
השם "ג'ין" עצמו הוא שיבוש של שם המשקה ההולנדי "ינבר", שתובל בפרי הערער.
כדי לטשטש את הטעם הנורא של התזקיק הטהור, דיללו האנגלים את התזקיק והוסיפו לו תבלינים, סוכר ומיצי פירות, שהפכו את המשקה לפופולרי ולתחליף זול לפונץ' ששתו העשירים.
הגרסה האנגלית הזו כונתה "ג'נבה", והאנגלים האנישו אותה כמאדאם ג'נבה או אמא ג'ין.
בשנת 1736 פורסמה בלונדון הביוגרפיה הסאטירית "החיים של אמא ג'ין", שביכתה את "הרדיפה" של האם.
המחבר כתב ש"אמא ג'ין נולדה להורים הולנדים; אך אביה, שהיה סוחר בולט בעיר רוטרדם...
נאלץ לברוח לאנגליה על מנת להימלט מרודפיו...
הוא התיישב בלונדון..., התחתן עם אישה אנגליה והשיג חוק של הפרלמנט להתאזרחותו".
ברקע לשיגעון הג'ין הייתה גם הצמיחה של העיר לונדון, שעם מעט פחות מ-600,000 תושבים בתחילת המאה ה-18 וכ-675,000 תושבים ב-1750 הייתה לאחת מהערים הגדולות והדינמיות בעולם.
לונדון הייתה אבן שואבת לאנשים מרקעים שונים, עניים ועשירים, חיילים, מלחים, נשים וגברים.
שתיית ג'ין הייתה לחלק מדרך חיים עבור המהגרים שהגיעו לעיר; היא סיפקה עבודה לחלקם והייתה אמצעי להתמודדות עם הקשיים שבחיים האורבניים.
לפי ג'סיקה וורנר, "שיגעון הג'ין היה קודם לכל תופעה אורבנית.
היא התרחשה בחברה שהאידיאלים שלה ומוסדותיה היו נטועים עדיין בעבר הכפרי, וככאלה לא היו מותאמים למפגש עם האתגרים המורכבים שהציבו העיר המודרנית והאוכלוסייה ההטרוגנית.
כמו סמים אחרים המשמשים לבילוי והנאה, הג'ין הציע בריחה מהירה מהתסכול והמונוטוניות של חיי היומיום.
וכיוון שהג'ין משך את העניים האורבניים, הוא איים על המערכת החברתית, שקיומה נסמך על נכונות העניים לבטל עצמם בפני אנשים שבידיהם לא היה למעשה את הכוח לשלוט בהם".
בעוד שהממשל ורבים בציבור עודדו בתחילה את צריכת הג'ין, התרחבות התופעה, התרבות השיכורים בעיר והדאגה לגבי המצב המוסרי של ההמונים הובילו לשינוי הטון ולקריאות להחזרת הפיקוח על ייצור וצריכה של משקאות אלכוהוליים.
כתביו של דניאל דפו, שלעיתים קרובות כתב עבור מי שהסכים לשלם, מדגימים היטב את מגוון הדעות בדעת הקהל המכובד.
בתחילה כתב דפו פמפלט שהמליץ לפרלמנט לעודד את תעשיית זיקוק הג'ין באנגליה.
"אני צופה," הוא כתב בשנת 1726, "שאנשים רבים עשויים בבורותם להאשים את עידוד תעשיית הזיקוק של משקאות אלכוהולים באי-המוסריות, ובמיוחד בשיכרות של תקופה זו; כך הם הופכים את הריבוי של הרעה החולה הזו לנימוק כנגד העידוד שיש לתת לעסקי הזיקוק כענף מסחרי; כאילו עידוד המזקקות, כמוהו כמו עידוד של שיכרות.
ואילו אנו מדברים על עסקים אלו כענף מסחרי מועיל, בעל תרומה חיובית לציבור, לעניים, ולאומה כולה".
שנה לאחר מכן, בכרך השני של The English Tradesman, השמיע דפו עמדה שונה: "סוחרי המים החזקים...
צריכים להרגיש מעט כאב", שכן "חלקם בהרס המוסר של האנשים, וכן בהרס בריאותם, הוא גדול מכדי שיוכלו להימלט מביקורת".
מוקד הביקורת על הפופולריות של הג'ין היו נשים ועניים, זאת על אף שגברים ונשים מכל המעמדות שתו את המשקה.
נשים רבות הגיעו בגפן ללונדון, בחיפוש אחר עבודה ונישואים; נשים רווקות שמצאו מקור הכנסה היו חופשיות יחסית בשעות הפנאי שלהן; וחנויות הג'ין, בניגוד לבתי הבירה, הסכימו לקבל נשים כאורחות או עובדות המקום.
נשים נשואות שתו אלכוהול, אך לרוב הן נדרשו לעשות זאת במתינות, בביתן.
התופעה של צריכת אלכוהול בקרב נשים נראתה לרבים כמנוגדת לקוד ההתנהגות הנדרש מהן.
בני התקופה האמינו שייעודן של נשים הוא להיות רעיות ואמהות, ושתייה מוגזמת של אלכוהול נתפסה כמנוגדת לטבען.
בעיתונים, בפמפלטים ובקריקטורות שהודפסו בעיר החלו להופיע סיפורים רבים על נשים ששותות עצמן למוות או לכדי חרפה.
הקריקטורה המפורסמת ביותר מהתקופה, "ג'ין ליין" (משעול הג'ין) של ויליאם הוגארת, מציגה אישה שיכורה ומוזנחת שלא שמה לב שבנה התינוק נופל מהמדרגות שעליהן היא ישובה.
הוגארת ככל הנראה קיבל השראה מעשרות פרסומים שהדגישו את חלקן של הנשים בשיגעון הג'ין.
הסיפורים שהופיעו בעיתונים על נשים שיכורות היו לעיתים קרובות סנסציוניים ומוגזמים.
לדוגמה, The Gentleman's Magazine פרסם מספר כתבות על נשים ששתו כל כך הרבה ג'ין שלבסוף הן חוו "בעירה ספונטנית".
גבירה אחת, לפי כתבה מ-1731, הפכה מחציתה לאפר ומחציתה לגחלים.
הסיפור פורסם בסופו של דבר גם בכתב העת של החברה המלכותית.
אולם, מרבית הכתבות והפרסומים התייחסו לנשים שבעקבות השתייה זנחו את חובתן כלפי בעליהן וילדיהן.
לדוגמה, העיתונים פרסמו סיפור על אישה שבשיכרותה שרפה בטעות את בנה באח הבוערת.
דו"חות רשמיים וכתבות בעיתונים היו ביקורתיים גם כלפי נשים ששתו בהנקה או בהריון.
חלק מהדאגה למצב הילדים נבעה מתופעה רחבה יותר של עלייה בתמותת ילדים.
לפי ג'יימס ניקולס, "הדימוי של הילד החולני הפך לנדבך מרכזי של הספרות נגד ג'ין במאה ה-18".
הפגיעה בילדים נתפסה לא רק כהתעללות והזנחה של הילדים עצמם, אלא גם כסכנה לאומה ולכוח העבודה של המעמדות הנמוכים.
מבקרים הביעו דאגה ששתייה בקרב נשים הרות או מניקות יוצרת נטייה לשתיית ג'ין בקרב הילדים; שהשתייה גורמת לאובדן תיאבון לאוכל מזין; ושכתוצאה מכך נוצר דור שאינו כשיר לעבודה.
כך לדוגמה, התריע דניאל דפו בשנת 1728 ש"אלה שמכחישים שבני המעמד הנמוך הם ההכרחיים ביותר בגוף הפוליטי, סותרים את התבונה ואת הניסיון עצמו, שכן הם שימושיים ביותר כשהם יצרניים, ומזיקים באותה מידה כשהם עצלנים"; אך בעקבות השפעת הג'ין על עובדים וילדים, "ניתן לצפות, תוך פחות מעידן, לדור של דקיקי גפיים".
דאגה נוספת שהביעו מבקרי הג'ין היא שהשתייה בקרב העניים והעובדים גורמת להם להיות מפונקים ולהעדיף מותרות על פני מוצרי יסוד הכרחיים.
מבקרים שמרנים חששו שהמשקה גורם לשבירת המחיצות המסורתיות בין המעמדות בעיר.
לדוגמה, בחיבור שיועד לדחוק במחוקקים להגביר את הפיקוח על מכירת הג'ין, שאל הבישוף תומאס וילסון , "האם אין זה ידוע לשמצה שמותרות ואקסטרווגנטיות מעולם לא היו בולטות כבהווה, בקרב העובדים, ואפילו בקרב החלק העלוב ביותר של המין האנושי?
במקום לשמוח בחלקם עם בירה או אייל שבושלו בבית...
חייבים הם כעת לשתות תה או אלכוהול מזוקק במחיר גבוה פי שישה; וזאת מבלי להתייחס לכך שמשקאות אלה מרפים את ידם ומתישים את גופם, כך שהם לא יכולים יותר לסבול את הקשיים, שבעזרת הדיאטה הקודמת שלהם היו קלים עבורם".
עם זאת, הנטייה של הטיפה המרה לטשטש את הבדלי המעמדות לא הייתה נושא לביקורת בלבד; בפואמה "ג'נבה", שחגגה את הג'ין ואת ביטול אחד החוקים שניסו להסדיר את צריכת הג'ין, נכתב:
החקיקה נגד מכירת ג'ין והתגובה לה
הבהלה מהעלייה בצריכת הג'ין הביאה לשורה של חוקים שניסו להתמודד עם הבעיה.
לפי רוד פיליפס היה זה הניסיון הראשון באירופה להשתמש במלוא כוחה של המדינה על מנת לשלוט בצריכת האלכוהול.
החוק הראשון נכנס לתוקף ב-1729. החוק הגדיל את המס על מכירת משקאות מזוקקים פי 30, מ-2 פני ל-5 שילינג.
בנוסף, נקבעו בו דמי רישוי שנתיים של 20 ליש"ט וקנס של 10 ליש"ט לרוכלים שייתפסו מוכרים ג'ין ברחוב.
החוק עבר ללא התנגדות משמעותית בפרלמנט, ובתחילה גם חברת המזקקה הלונדונית תמכה בו, ככל הנראה מתוך מחשבה שהחוק יחזק את כוחה הכלכלי.
עם זאת, החוק כשל, משום שלא היו לרשויות אמצעים לאוכפו.
מספר קטן של עסקים הגישו בקשה לרישיון, חנויות הג'ין המשיכו לפעול מבלי לשלם מס וצריכת הג'ין המשיכה לעלות.
גם המזקקה הלונדונית התחרטה על תמיכתה בחוק ויצרה שדולה לביטולו.
החוק בוטל לבסוף, ארבע שנים אחרי שעבר, בתמיכה דו-מפלגתית.
זמן קצר לאחר ביטול החוק של 1729, החלו מבקרי הג'ין בקמפיין לחקיקה חדשה ואגרסיבית יותר.
בפרלמנט, התומך המרכזי של החוק היה ג'וזף ג'קיל, חבר בית הנבחרים מהמפלגה הוויגית, ששאף לקדם רפורמה מוסרית בממלכה.
ג'קיל ובני בריתו הציגו את שתיית הג'ין כגורם מרכזי לפשע ולניוון מוסרי ופיזי של המעמד הנמוך.
הצעת החוק שהניח ג'קיל בבית הנבחרים הוגדרה על ידי אחד המחוקקים כ"אחד הניסויים הפוליטיים הנועזים ביותר שנעשו אי פעם במדינה" וכניסיון להשיג "כניעה וצייתנות מצד העם".
ההצעה נתקלה בהתנגדות של ראש הממשלה רוברט וולפול ותומכיו, וחלקים מרכזיים בה קוצצו.
עם זאת, החוק עבר בסופו של דבר והיה ל"חוק הג'ין של 1736".
בין השאר, החוק דרש דמי רישוי של 50 ליש"ט ממוכרי ג'ין ומשקאות אלכוהוליים אחרים, סכום שאף מוכר מלבד הגדולים ביותר לא יכול היה לעמוד בו.
בנוסף, החוק ניסה להתגבר על בעיות האכיפה באמצעות תשלום למודיעים שילשינו על מי שמוכר ג'ין ללא רישיון.
בימים שקדמו לכניסת החוק של 1736 לתוקף פרסה הממשלה, באישור המלכה קרולינה (שבהיעדר ג'ורג' השני שימשה כעוצרת) כ-500 חיילים ברחבי העיר, על מנת למנוע מהומות.
בסופו של דבר, לא פרצו המהומות הצפויות, ובמקומן ארגנו מוכרי הג'ין ואוהדי המשקה תהלוכות הלוויה שביכו את "מותה של מאדאם ג'נבה".
עם זאת, גורלו של החוק החדש היה דומה לגורל החוק הקודם – מעטים צייתו לדרישותיו וכמות זעומה של רישיונות הונפקו.
ההמונים לא הגיבו כמצופה לפעילות המודיעים של הממשל, ולפחות ארבעה מודיעים הוכו למוות במהומות שפרצו בעקבות פעילותם.
הרוכלים מצאו דרכים יצירתיות להתחמק מהחוק, והשוק השחור לג'ין שגשג.
השם "אולד טום", שניתן לסוג של ג'ין, מתייחס למתקן.
הפרלמנט, בתגובה, ניסה לתקן את החוק ולשפר את אכיפתו ב-1737 וב-1738. הלונדון איבנינג פוסט דיווח ב-1738 שהתיקון לחוק "ישים סוף ל'חתלתול ומיאו' ולכל התחבולות והטריקים האחרים שנועדו להתחמק מהחוק".
אך שום תיקון לא הועיל.
ב-1739, כשפרצה מלחמת אוזנו של ג'נקינס עם ספרד, הממשלה שמלכתחילה לא אהדה את החוק החלה להתעלם ממנו בעצמה, והוא הפך לאות מתה.
מכירות הג'ין הגיעו לשיא בשנת 1743. שני עשורים קודם לכן יוצרו בבריטניה באופן חוקי כ-2.5 מיליון גלונים בריטיים של המשקה, ולפי הערכות הייתה לכל תושב בלונדון גישה לכ-3 גלונים של ג'ין בשנה.
ערב כניסתו לתוקף של חוק הג'ין של 1736 יוצרו כ-6.4 מיליון גלונים חוקיים.
ב-1743 יוצרו 8.2 מיליון גלונים חוקיים.
לפי רוד פיליפס, אם לוקחים בחשבון שכמויות אלה אינן כוללות משקאות שיוצרו ונמכרו בשוק השחור, את העובדה ששתיית הג'ין הייתה תופעה לונדונית בעיקרה, ואת השוני בצריכה של גברים, נשים וילדים, ניתן להסיק שגברים בוגרים בלונדון שתו בממוצע בקבוק ג'ין מודרני אחד בכל שבוע.
החל מאמצע שנות ה-40 החלה צריכת הג'ין לדעוך, גם ללא סיוע של חוקים נגד צריכה.
סיבות אפשריות לדעיכה הן העלייה בפופולריות של סוג חדש של בירה – בירות פורטר בעלות ריכוז גבוה של אלכוהול – או תחילתה של תקופה קשה יותר לחקלאים שגידלו דגנים.
על אף שצריכת הג'ין כבר הייתה בדעיכה, ב-1748 החל קמפיין נוסף לחקיקה נגד ג'ין, אשר הסתיים בחוק הג'ין של 1751. בין הסיבות לדאגה המחודשת מהג'ין היה הסיום של מלחמת הירושה האוסטרית, ובעקבותיה החזרה ללונדון של כ-79,000 חיילים ומלחים.
תושבי לונדון חששו מההשפעה של השבים מהמלחמה וצפו עלייה בפשיעה.
ב-1750 הקים הנרי פילדינג את כוח המשטרה המקצועי הראשון בלונדון, ובמרץ 1751 הוא פרסם "מחקר לגבי הסיבות לעלייה האחרונה בפשעי שוד".
הפופולריות של פילדינג וחיבורו מיקדו את תשומת הלב בפשיעה ובגורמים לה, כגון ג'ין.
אחרים, כמו הוגארת והקריקטורות שלו, "משעול הג'ין" ו"רחוב הבירה", סייעו גם כן בהגברת קולם של המצדדים ברפורמה בשוק הג'ין.
החוק של 1751 היה מתון יותר מהחוקים שקדמו לו.
דמי הרישוי שנקבעו בחוק היו 2 ליש"ט בלבד.
בנוסף, הוגדל המס על מכירת המשקה, נאסר על מזקקים למכור בעצמם את המשקאות האלכוהוליים, וכדי להבטיח שחנויות הג'ין יהיו עסקים מכובדים, ניתנו רשייונות מכירה רק לבעלי עסקים שערכם הוערך ביותר מ-10 ליש"ט.
ייתכן שהמתינות היחסית של החוק תרמה להצלחת המאמצים להפחית את צריכת הג'ין – צריכת הג'ין נשארה גבוהה יותר מבראשית המאה, אך היא התמתנה באופן משמעותי ביחס לשיא של שיגעון הג'ין.
עם זאת, העובדה שהדעיכה בצריכת הג'ין החלה מספר שנים לפני שנכנס החוק החדש לתוקף מרמזת על תפקידם של גורמים כלכליים ותרבותיים שאינם קשורים לחוק.
ביצירתו התמקד ביוקאי , סוגה העוסקת בתופעות על טבעיות ורוחות רפאים מהפולקלור היפני, ונחשב למומחה בתחום.
הוא התפרסם בעיקר בזכות הקומיקס שכתב, "גֶּה-גֶּה-גֶּה-נוֹ-קִיטַארוֹ" ("ゲ ゲ ゲ の 鬼 太郎").
מיזוקי נולד ב-19 במרץ 1922 באוסקה, יפן, וגדל בעיירה סַקָאימִינָאטוֹ שבמחוז טוטורי.
בילדותו כונה גֶּה-גֶּה-גֶּה, מה שמאוחר יותר שימש כהשראה לשמה של סדרת הקומיקס המפורסמת שלו.
מגיל צעיר גילה כשרון לאמנות.
יצירותיו הוצגו בתערוכה והוא אף הוצג כילד פלא בעיתון "מָאינִיצִ'י שִׁימְבּוּן".
לעומת זאת, בלימודים הפורמליים לא נחל הצלחה, משום שנטה לאחר והתקשה לעמוד במטלות.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר היסודי ניסה להתקבל לתיכון באזור מגוריו, אך נכשל.
לבסוף התקבל לתיכון אחר, שהיה מרוחק ממקום מגוריו.
גם בתיכון התפרסם בכישרון הציור שלו ויצירותיו פורסמו בעיתון.
לאחר שסיים את חוק לימודיו החל מיזוקי בחיפוש עבודה, אך התקשה לעמוד בזמנים ובמשימות ופוטר לעיתים קרובות.
לבסוף החליט לממש את כישרונו ולפנות ללימודי ציור.
לאחר כמה ניסיונות כושלים התקבל לאקדמיה לאמנות של קיוטו, אך חש שהלימודים אינם מתאימים ליכולותיו, ונטה להיעדר מהאקדמיה ולבלות במקום זאת בשיטוט ביערות הסמוכים.
בשנת 1940 החליט מיזוקי לעזוב את האקדמיה והתקבל למקום לימודים אחר, אך הושעה לאחר כחצי שנה בגלל ציונים נמוכים והיעדרויות רבות, והתחיל לעבוד בחלוקת עיתונים.
בשנת 1942 גויס מיזוקי לצבא היפני ולחם באזור גינאה החדשה.
במהלך המלחמה הוא נקלע להפצצה מצד ארצות הברית ואיבד את יד שמאל - ידו הדומיננטית.
את הניתוח ביצע הרופא היחיד ששהה באזור, אופטומטריסט בהכשרתו, ללא חומר הרדמה.
חוויותיו הקשות בצבא בזמן המלחמה השפיעו עליו רבות, וכנראה גרמו לו לדגול בפציפיזם.
בראיון ל-NHK הסביר שמסיבה זו יצר את הדמויות הבדיוניות שלו ללא לאום וארץ מקור.
למרות נכותו, קיווה שיוכל להמשיך בציור.
לאחר שובו ליפן והחלמתו עבד מיזוקי במגוון עבודות, כולל מוכר דגים ומפעיל תיאטרון נייר.
בשנת 1948 ניסה להתקבל לאוניברסיטת מוסאשינו לאמנות, אך נתקל בקשיים כאשר האוניברסיטה דרשה תעודת סיום של בית ספר תיכון.
למרות זאת, הוזמן מיזוקי לראיון ולבסוף התקבל לאוניברסיטה באופן חריג, בזכות כישרונו יוצא הדופן.
בשנת 1957 פרסם מיזוקי את חוברת הקומיקס הראשונה שלו, "Rocketmen".
בשנת 1967 החל לפרסם בעיתון 週刊少年マガジン (המגזין השבועי שוֹנֵן) את סדרת הקומיקס המפורסמת ביותר שלו, "גֶּה-גֶּה-גֶּה-נוֹ-קִיטַארוֹ" (ゲ ゲ ゲ の 鬼 太郎), שעוסקת בנער צעיר שנלחם במפלצות יוקאי.
סדרה זו זכתה להצלחה רבה במיוחד.
בשנת 1971 פרסם ביוגרפיה מצוירת של אדולף היטלר.
בשנת 1977 פרסם רומן גרפי בשם "NonNonBa", שתיאר את ילדותו ואת סיפורי המעשיות שאומנתו נהגה לספר לו.
משנת 1989 ועד 1998 כתב את הסדרה ההיסטורית "תקופת שׁוֹוָּה בקומיקס" (コ ミ ッ ク 昭和), שתיארה את תקופת שווה בשילוב אנקדוטות אישיות מחייו.
בשנת 1991 פרסם סדרה היסטורית קצרה במגזין לנוער "The Sixth Grader", בה תיאר את פשעי המלחמה שביצע הצבא היפני במהלך קרבות עם סין וקוריאה.
בשנת 2005 הופיע מיזוקי בסרט 妖怪大戦争 (מלחמת היוקאי הגדולה), סרט שבוים בהשראת יצירותיו.
בשנת 2010 שידרה NHK סדרת טלוויזיה קצרה בשם "אשתו של גֶּה-גֶּה-גֶּה" (ゲゲゲの女房), על חייו וחיי אשתו.
יצירותיו היוו בסיס ל-12 משחקי ווידאו.
ב-30 בנובמבר 2015 לקה מיזוקי בהתקף לב, ונפטר בבית חולים בטוקיו.
בעיר הולדתו של מיזוקי יש רחוב המוקדש להנצחתו, בדמות 120 פסלי ארד הממחישים את הדמויות שיצר, ומוזיאון המציג את יצירותיו ותולדות חייו.
בשנת 2016 זכה בפרס אייזנר על הסדרה "תקופת שווה".
שיגעון ההמון: איך שיח הזהויות הורס את החברה, הוא ספר משנת 2019 מאת העיתונאי והפרשן הפוליטי דאגלס מארי.
הספר הוא רב מכר וזכה לביקורות מקוטבות.
הספר עוסק בתקינות פוליטית ובביקורת הפרוגרסיביות.
הספר תורגם לעברית על ידי אילן חזות ויצא לאור בהוצאת שיבולת ב-2021.
הספר בוחן סוגיות של נטייה מינית, פמיניזם, גזע וטרנסיות.
הוא מתאר מלחמות תרבות חדשות המתרחשות במקומות עבודה, באוניברסיטאות, בבתי ספר ובבתים בשם צדק חברתי, פוליטיקת זהויות ואינטרסקציונליות.
הספר מחולק לארבעה חלקים עיקריים המתיישרים עם קבוצות זהות שונות: "הומוסקסואלים", "נשים", "גזע" ו"טרנס", מארי טוען שהיחס המודרני לכל אחד מהם עוות על ידי תחושת התקרבנות שלילית, ומהשפעה של תקינות פוליטית.
הומוסקסואליות – מארי מבחין בין הכרה בה כעניין מולד ("חומרה" במושגיו) לעומת עניין נרכש (תוכנה), הכרה שעזרה למאבק ההומוסקסואלים לשוויון.
מארי מונה קונפליקטים בתוך קהילת הלהט"ב.
לדבריו, להומואים וללסביות אין תחומי עניין משותפים, שניהם מגלים ספקנות לגבי הביסקסואלים, וגם בקרב ההומואים עצמם יש הבחנה בין השואפים לחיי משפחה, לבין קווירים הרוצים לקיים אורח חיים אלטרנטיבי.
מארי מתנגד לטיפולי המרה בכפייה, ולצד זאת מבקר את הביקורת החברתית על המעוניינים לעבור טיפולי המרה מרצון, עקב נטייתם המינית, בטענה שהדבר לא שונה מהתקשורת המעודדת יציאה מהארון.
נשים – בפרק השני של הספר מארי תוהה למה בדיוק כשמעמד האישה בשיאו, השיח הפמיניסטי של "הסגברה" "פטריארכיה" עובר מהשוליים למיינסטרים.
עוד הוא תוהה למה אישה רשאית להיות "סקסית" ולמחוץ גבר שהעיז לגעת בה.
בנוסף הוא לועג לטענות שנאמרו לאחר המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 שהמשבר נוצר מעודף גבריות.
גזע – בפרק זה מבקר את הגזענות ההפוכה – גזענות כלפי לבנים, הצטדקויות של לבנים והתנצלויות מיותרות.
כדוגמה לדבריו הוא מביא את פיטוריו של המרצה הפופולרי ברט ויינסטיין (Weinstein), לאחר שסירב להשתתף במיזם "יום ללא לבנים" במכללת אוורגרין (Evergreen) במדינת וושינגטון בארצות הברית.
כמו כן הוא מבקר את תחום הלימודים החדש "לימודים לבנים" העוסק בעליונות לבנה.
טרנס – מארי מתאר מעברים בין מגדריים המעוררים ביקורת, דוגמת גברים-לשעבר המתחרים בענפי ספורט לצד נשים ונהנים מיתרונם הפיזי הגברי, או גבר-לשעבר העובד כמייעץ לקורבנות תקיפה מינית.
כמו כן, הוא מביא עדויות של גברים שקיבלו טיפולים בהורמונים נשיים לפני הניתוח שהעידו על עצמם למשל, שההורמונים גרמו לשינוי בטעם המוזיקלי והקולנועי שלהם ושהם בכו יותר, דברים שאילו היו נאמרים על ידי גבר סטרייט שאינו לוקח הורמונים, היו נתפסים כסקסיסטיים.
הספר מצביע על מה שמארי רואה כשינוי תרבותי, הרחק מדרכים מבוססות של דת ואידאולוגיה פוליטית, אל עבר חברה שבה צורות שונות של קורבניות יכולות לספק סמנים של מעמד חברתי.
לדבריו פוליטיקת הזהויות היא גלגול של המרקסיזם, שבמקום לעסוק במאבק המעמדות, היא פונה לעסוק בגזע, מין ומגדר.
המחבר מבקר את עבודתו של הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו על מה שהוא רואה כצמצום החברה למערכת של יחסי כוח.
הספר היה ברשימת רבי-המכר של הסאנדיי טיימס, והיה מועמד לקטגוריית הספר המוקלט של השנה בטקס פרסי הספרים הבריטיים לשנת 2020.
הספר קיבל ביקורות משתנות ממבקרים.
ההיסטוריון טים סטנלי מהדיילי טלגרף שיבח את הספר, וכינה את מארי "מדריך בעל תפיסה מעולה לעידן של לוחם הצדק החברתי".
קייטי לאו ב"איבנינג סטנדרד" אמרה כי מארי "התמודד עם נושא הכרחי ופרובוקטיבי נוסף בשנינות ובגבורה".
במאמר לפייננשל טיימס, אמר אריק קאופמן כי ספרו של מארי "מבצע שירות גדול בחשיפת העודפים של האמונה השמאלנית-מודרניסטית, ריצ'רד דוקינס במאמר ביקורת בספקטייטור כתב, "היו לי רגשות מעורבים כלפיו מאחר שהכפיש אותי בעבר כאיסלאמופיל פחדן, אבל ספרו החדש הוא מעבר למבריק, וצריך להיקרא – חייב להיקרא – על ידי כולם".
מנגד, ויליאם דייוויס בגרדיאן מתח ביקורת רבה על הספר, ותיאר אותו כ"פנטזיות מוזרות של פרובוקטור ימני, עיוור לדיכוי".
דייוויס היה סקפטי במיוחד לגבי תפיסתו של מאריי לפיה מדעי החברה, המאופייניים על ידי הוגים כמו מישל פוקו וג'ודית באטלר, הפכו לנשלטים על ידי השפעות מרקסיסטיות, וציין את האירוניה שמאריי דוגל בערכים ליברליים תוך שבחים לראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן.
טרי איגלטון ב-The Times Literary Supplement, היה ביקורתי אף הוא, והשווה את הפולמוס של הספר ל"היסטוריה של שמרנות שרואה אותו כמעט לחלוטין מבעד לעדשותיהם של אנשי המעמד הגבוה".
מייקל לאבר ב-Society מאפיין את הספר כאוסף של תלונות של הוגים ליברליים של הדור מבוגר נגד הדור חדש המחליף אותם, בתהליך שלאבר רואה כטבעי.
שיגרו באן (ביפנית: 坂 茂; נולד ב-5 באוגוסט 1957 בטוקיו, יפן) הוא אדריכל יפני בעל שם עולמי, הידוע בשימושו בחומרים לא קונבנציונליים, במיוחד בנייר, ובתרומתו התכנונית אחרי אסונות טבע, דוגמת רעידת האדמה בנפאל בשנת 2015.
בשנת 2014 זכה בפרס פריצקר לאדריכלות, ובשנת 2024 זכה בפרס פרמיום אימפריאלה לאדריכלות.
שיגרו באן נולד בטוקיו, יפן.
טוקיו, שידועה בסביבה העירונית הצפופה שלה, השפיעה כנראה על התעניינותו בהנדסה ובאדריכלות.
באן למד באוניברסיטת דרום קליפורניה (USC).
בשנת 1984 סיים את לימודיו בבית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת קופר יוניון בניו יורק תחת הדרכתו של האדריכל ג'ון היידוק.
מלימודיו אצל היידוק, שהיה חלק מ"החמישייה הניו-יורקית" (קבוצת אדריכלים נודעים), באן פיתח עניין ב"פואטיקה ארכיטקטונית" או ביצירת "שירה תלת-ממדית".
השפעתו של היידוק, הנועז ביותר מבחינה ניסיונית מבין החמישייה הניו-יורקית, על באן נמשכה זמן רב, ועבודתו משקפת חקירות מתמשכות של אלמנטים גאומטריים בסיסיים.
החקר של באן את חומרי הבנייה הבסיסיים סייעו להובילו לפתרונות מבניים ייחודיים.
שיגרו באן ידוע בסגנון עיצובי ייחודי המתמקד בשימוש בחומרים זולים וזמינים, כמו נייר, קרטון ועץ, כדי ליצור מבנים עמידים וידידותיים לסביבה.
עבודותיו מאופיינות בקווים נקיים ובתכנון מדויק, תוך שימת דגש על עקרונות הקיימות והשימוש החוזר בחומרים.
באן פיתח שיטות חדשניות לבנייה בעזרת חומרים בלתי שגרתיים בבנייה, והצליח להוכיח את חוזקם ועמידותם גם בתנאים קשים.
עבור באן, אחד הנושאים החשובים ביותר בעבודתו הוא "המבנה הבלתי נראה", והימנעותו מלבטא יתר על המידה את האלמנטים המבניים שלו, אלא בוחר לשלב אותם בעיצוב.
באן לא מתעניין בחומרים ובטכניקות החדשות ביותר, אלא בביטוי הקונספט מאחורי הבניין שלו.
מאפיין נוסף הוא רעיון הקומה האוניברסלית, שפירושה המשכיות בין כל החדרים בבית, והכוונה היא לקומה ללא הפרשי גובה.
אחת התרומות המשמעותיות ביותר של שיגרו באן לאדריכלות המודרנית היא השימוש בנייר כחומר בנייה עיקרי.
באן פיתח טכניקות לבניית מבנים זמניים ועמידים מנייר ממוחזר, שנקראים "צינורות נייר".
טכניקה זו דרשה אישור מיוחד כדי שתעמוד בתקנות הבנייה ביפן, והוכיחה עצמה כמועילה במיוחד במקרים של אסונות טבע, אז יש צורך במבנים מהירים להקמה וזולים.
לדוגמה, לאחר רעידת האדמה בקובה בשנת 1995, באן תכנן ובנה בתי מגורים זמניים ומבני ציבור מצינורות נייר, שסיפקו פתרון מהיר ויעיל לאנשים שאיבדו את בתיהם.
מקלטי "עשה זאת בעצמך" שבאן תכנן שימשו בכל רחבי העולם אחרי רעידות אדמה, ומצטיינים בעלויות הנמוכות שלהם.
בשנת 2015, לאחר רעידת האדמה הקשה בנפאל, באן תרם את כישוריו לפיתוח פרויקט מגורים זמניים בעזרת צינורות נייר.
הפרויקט כלל בניית בתי מגורים ובתי ספר מהירים להקמה וזולים לאחזקה, שהוקמו באזורים שנפגעו בצורה הקשה ביותר.
עבודתו בנפאל זכתה להערכה רבה על כך שסיפקה פתרון פרקטי וחדשני לסיוע לנפגעים.
בין הפרויקטים המפורסמים של שיגרו באן ניתן למנות את:
מרכז פומפידו–מץ – מוזיאון שהוקם בעיר מץ שבצרפת, נחשב לאחד הפרויקטים הגדולים והמרשימים של באן
קתדרלת הקרטון – כנסייה בניו זילנד
כיפת הנייר - בניין כנסייה זמני בטאיוואן
מוזיאון האומנות אספן – מוזיאון באספן, קולורדו, ארצות הברית
נכון לשנת 2025, באן הוא פרופסור באוניברסיטת קיו.
בעבר, לימד במוסדות כמו אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת קיוטו לאמנויות, אוניברסיטת ניהון, אוניברסיטת טאמה לאמנות ובאוניברסיטה הלאומית ביוקוהמה.
שיגעון של עיתון היא סדרת טלוויזיה בריטית מסוג דרמה קומית המיועדת לבני נוער שנוצרה על ידי סטיבן מופאט ושודרה במקור במשך חמש עונות ברשת ITV בין השנים 1989 ל-1993.
עלילת הסדרה מתמקדת בצוות הכתבים הצעירים המעורב בהפקת העיתון "ג'וניור גאזט" אשר נוצר על ידי בני נוער עבור בני נוער וממוקד במתן קול לבני נוער ולנקודות מבטם בנושאים חברתיים חשובים.
שתי הדמויות המרכזיות בסדרה הם העורכת של העיתון לינדה דיי (בגילומה של ג'וליה סוואלה) וסגן העורך ספייק תומסון (בגילומו של דקסטר פלטשר).
צוות הכתבים של העיתון הוא חלק מפרויקט להכשרת עיתונאים צעירים, אשר ממוקד במתן קול לבני נוער ולנקודות מבטם בנושאים חברתיים חשובים.
הסדרה עסקה בין היתר גם בנושאים רציניים כמו התמכרות לסמים, התאבדויות, אלכוהוליזם, התעללות בילדים, לחץ חברתי ובריאות נפשית.
לינדה דיי (ג'וליה סוואלה) - העורכת הקשוחה והשאפתנית של הג'וניור גאזט.
ג'יימס "ספייק" תומסון (דקסטר פלטשר) - סגן העורך של העיתון - נער אמריקאי מרדן.
קני פיליפס (לי רוס) - כתב בצוות העיתון.
קני הוא מהחברים הטובים, אך המעטים, של לינדה.
שרה ג'קסון (קלדה הולמס) - כתבת ראשית בצוות העיתון.
קולין מתיוס (פול ריינולדס) - אחראי על הפרסום בעיתון.
ג'ולי קרייג (לוסי בנג'מין) - אחראית על הגרפיקה של העיתון.
פרייזר דייוויס (ממולוקי כריסטי) - אחראי על כתיבת חלק ההורוסקופים.
סאם בלאק (גבריאל אנואר) - החליף את ג'ולי בעונה השנייה כאחראי על הגרפיקה של העיתון.
דני מק'קול (צ'ארלי קריד-מיילס) - צלם בצוות העיתון.
טוני "טידלר" טילדסלי (ג'ואנה דיוקס) - כתבת בצוות העיתון.
"שיגעון של עיתון" הייתה ההפקה הטלוויזיונית הראשונה של סטיבן מופאט, אשר לימים נודע כאחד מצמד היוצרים של הסדרה "שרלוק".
מעל למחצית מהפרקים בוימו על ידי בוב ספירס, אשר ביים בעבר סדרות כמו "פשוט נהדרת" ו"המלון של פולטי".
לאורך השנים יצאו לשווקים בבריטניה מהדורות DVD הכוללות את כל חמש עונות של הסדרה.
שיגקו קאגאווה (ביפנית: 賀川滋子; נולדה ב-28 במאי 1911) היא יפנית, שחיה מעל גיל 110, האדם המבוגר ביותר ביפן לאחר מותה של מיוקו הירויאסו ב-29 ביולי 2025, והאדם החי החמישי בגילו בעולם.
שיגקו קאגאווה נולדה ב-28 במאי 1911 במחוז נארה שביפן.
באפריל 2021 כשהייתה בגיל 109, הפכה לנושאת הלפיד האולימפי המבוגרת ביותר בהיסטוריה.
ב-28 במאי 2021, קאגאווה חגגה את יום הולדתה ה-110. בינואר 2022, קאגאווה הפכה לאדם החי המבוגר ביותר במחוז נארה לאחר מותה של מיקיו אואדה.
ב-29 ביולי 2025, לאחר מותה של מיוקו הירויאסו, שיגקו קאגאווה הפכה לאדם החי המבוגר ביותר ביפן.
שידורי הרדיו בארץ ישראל החלו לראשונה בתקופת המנדט הבריטי.
כיום שידורי הרדיו מרוכזים על ידי שלושה גורמים עיקריים: תאגיד השידור הישראלי, גלי צה"ל והרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
האחרונה אף מפקחת על שידורי תחנות הרדיו האזוריות והמסחריות בישראל.
בנוסף, קיימות מספר תחנות רדיו פיראטי ותחנות רדיו אינטרנטי ישראליות.
בסך-הכל קיימים בישראל כ-100 משדרים ותחנות ממסר.
יסודות לשידורים עבריים הוקמו עוד בימי המנדט הבריטי כאשר שידור הרדיו נוהל על ידי שירות השידור של פלשתינה (א"י).
השידור העברי הראשון התקיים לכמה שבועות באביב 1932 במסגרת "יריד המזרח" בתל אביב.
ב-30 במרץ 1936 התחילה לשדר תחנת הרדיו של המנדט הבריטי בארץ ישראל ("Palestine Broadcasting Service"), אות-הקריאה ושמם של השידורים העבריים בתחנה היה "קול ירושלים".
ב-1940 הוקמה תחנת הרדיו המחתרתית של ארגון ההגנה ששמה היה "קול ישראל".
ב-1947 שידרה התחנה בשידור חי מול חופי חיפה מהאונייה אקסודוס.
גם המחתרות האחרות ניצלו את אמצעי התקשורת.
לח"י התחילה לשדר מדירת גג ברחוב רוקח 17 ברמת גן.