tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את אחת הדוגמאות הבולטות להשפעת המודרניזציה ניתן לראות במגמת העלייה של מעמדה של האישה במגזר הערבי.
עם הקמתה של מדינת ישראל הפסיקה המועצה המוסלמית העליונה את פעילותה וכל חבריה עזבו את המדינה.
בשל עזיבת הקאדים את המדינה, חדלו לפעול גם בתי הדין השרעיים.
שיתוק פעילותיהם הותיר חלל ריק בנושא המשפט הדתי המוסלמי במדינה החדשה.
כדי למלא את החלל הריק שנותר, נטל משרד הדתות לעצמו את הסמכות להקים בתי דין שרעיים ולמנות קאדים.
הקאדים שמונו על ידי משרד הדתות היו נטולי הכשרה שרעית גבוהה, בשל המחסור החמור באנשי דת ומשפט מוסלמיים בארץ.
לכן הוחלט לשלוח את הקאדים להשתלמויות במסגד אל-ג'זאר שבעכו, אך זה לא הספיק.
בהמשך, הורחבו לימודי הדת במסגרת הסמינר למורים ערביים.
הציבור המוסלמי ביקורתי מאוד למצב העניינים הקיים.
הטענה המרכזית היא, כי רק מוסלמי מוסמך למנות קאדי שרעי ואין לתת סמכות כזו למי שאיננו מוסלמי.
בנתינת סמכות כזו לבן דת אחרת הם רואים סתירה לעיקרי ההלכה הדתית.
לפי דעתם של מנהיגי הציבור המוסלמי יש לכונן מחדש את המועצה המוסלמית במתכונתה ובסמכויותיה כפי שנקבעו עוד בתקופת המנדט.
בישראל פועלות שתי ערכאות של בתי הדין השרעיים: בתי דין בערכאה ראשונה, הנקראים בית דין שרעי אזורי, ובית דין לערעורים, ערכאה גבוהה חדשה שהוכנסה למערכת המשפט המוסלמי בתקופה האחרונה.
בבתי הדין בערכאה ראשונה, לפי מנהג מוסלמי עתיק, יושב דיין (קאדי) אחד, והוא היחיד שבפניו מביאים את התביעות.
בית הדין השרעי לערעורים פועל בהרכב של שלושה קאדים והוא מוסמך לדון בכל הערעורים על פסקי הדין של בתי הדין השרעיים האזוריים העולים בפניו.
ההחלטה מתקבלת לפי רוב דעות.
בישראל פועלים תשעה בתי דין שרעיים אזוריים.
מקום מושבם נקבע בצו על ידי שר הדתות על פי ריכוז האוכלוסייה המוסלמית, כיום הסמכות לכך נמצאת בידי שר המשפטים.
ערים שבהן נמצאים בתי דין הם: באקה אל-גרבייה, עכו, נצרת, טייבה, יפו, חיפה ובאר שבע.
שני האחרונים הוקמו בשנת 1971 כתוצאה של הגברת לחץ על בתי דין הקיימים באותה התקופה.
הנהלתם של בתי הדין השרעיים נמצאת בירושלים.
אזור השיפוט של כל אחד כולל את הערים והכפרים הסמוכים לו.
אף על פי כן, למתדיין ישנה אפשרות לפנות לבית הדין לערעורים בבקשה להעביר את תביעתו לקאדי אחר, ואם תמצא בקשתו מבוססת - תועבר התביעה לבית דין באזור אחר.
כמו בתחומים רבים, התפשטות הליברליזם והגלובליזציה משפיעים גם על המנהג המוסלמי.
קאדים מגיבים בצורות שונות על מפגש המודרנה עם המנהג המסורתי.
במרבית המקרים מפרשים הקאדים את ההלכה בצורה הנאמנה להלכה הסדורה על פי האסכולה המסורתית, החנפית.
אלה מנסים לבולל את המנהג ולהתאימו לשריעה.
אך יש גם כאלה הסוטים מהאסכולה בשל פירושם הליברלי של ההלכה ומשלימים עם קיומו הריבוני של המנהג לצד ההלכה.
הם מאמינים שתפקידם לשמר את האיזון הדינמי שבין ההלכה לבין המנהג המודרני.
יחסם של הקאדים כלפי החקיקה החילונית של הכנסת המכוונת במפורש כלפי בתי-הדין הדתיים גם מאופיינת בגישה דו-ערכית.
רוב הקאדים אינם מתנגדים להתערבות הכנסת בנושאים, אשר נמצאים בסמכותם של בתי הדין הדתיים המוסלמים, להפך הם מעודדים קידום תיקונים בעלי אופי פרוצדורלי ופלילי.
לעיתים נתקלים הקאדים בסתירה שבין החוק הדתי המוסלמי לבין החוק החילוני, כמו למשל נושא של אפוטרופסות על הילדים.
כיום ניתן לראות נושאים רבים שבהם ישנה התערבות רבה של הכנסת וכן יש צמצום רב בסמכויות בתי הדין הדתיים בכללי והשרעים בפרט.
בית האופרה - יד זיכרון לנופלים בסן פרנסיסקו, קליפורניה נמצא בצד המערבי של שדרות ואן נס, מול בית העירייה בצדו האחורי.
המבנה הוא חלק מתשלובת יד הזיכרון לנופלים ומרכז אמנויות הבימה של סן פרנסיסקו.
הבית מכיל 3,146 מקומות ישיבה ועוד 200 מקומות עמידה.
האופרה של סן פרנסיסקו שוכנת בו מאז ליל הפתיחה בשנת 1932.
התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו ביצעה באולם זה את רוב הקונצרטים שלה משנת 1932 עד 1980. כאן הקליטה RCA ויקטור את התזמורת, בניצוחו של פייר מונטה, משנת 1941 עד 1952. בשנותיה המאוחרות באולם השתמשה התזמורת בקונכייה אקוסטית מיוחדת, שהוצבה סביב הנגנים ושיפרה במידה רבה את האקוסטיקה בקונצרטים.
הקונצרט האחרון של התזמורת באולם היה כולו יצירות בטהובן, בניצוחו של ליאונרד סלטקין, ביוני 1980.
באביב 1945 התקיימה כאן העצרת הראשונה של האומות המאוחדות.
אמנת האו"ם נוסחה ונחתמה בהמשך בתיאטרון הרבסט השכן.
כעבור שש שנים, ב-1951, נוסחה הטיוטה להסכם סן פרנסיסקו ונחתמה כאן ובתיאטרון הרבסט.
ב-1927 הונפקו 4 מיליון דולר במלווים עירוניים למימון התכנון והבנייה של בית האופרה הראשון בבעלות עירונית בארצות הברית.
אדריכלי תשלובת הבניינים היו ארתור בראון הבן, שעזר בתכנון בית העירייה ב-1916, ו-ג'.
אלברט לנסבורו, מעצב תיאטרון שהיה אחראי ל"אורפיאום" של סן פרנסיסקו ולאודיטוריום שריין בלוס אנג'לס.
הקומפלקס, שבניינו הושלם ב-1932, הוא אחד ממבני הבוזאר האחרונים בארצות הברית ומיישם את הסגנון הדורי-רומאי הקלאסי באיפוק המפוכח היאה לתפקידו, הנצחת הלוחמים במלחמת העולם הראשונה.
סטיו של צמדי עמודים סוכך על חלונות ענק מקומרים מעל קומת יסוד הנושאת אופי כפרי, תוכנית ששאבה במידת מה מחזית המזרח החמורה של קלוד פרו בלובר.
פנים הבניין חגיגי הרבה יותר, עם אכסדרה מפוארת, בעלת תקרה גלילית מקומרת בתבנית משושים, במקביל לרחוב וגרמי מדרגות עם מישורות תצפית בכל אחד מקצותיה.
על חלל התיאטרון חולשת נברשת לוח מאסיבית, עשויה אלומיניום וזכוכית, מתחת לכיפה כחולה, וקמרון קדמת הבמה מקושט במוטיב פיסולי פיגורטיבי מוזהב.
בשנותיו של קורט הרברט אדלר כמנהל כללי, התבררו חולשותיו של הבית בד בבד עם התארכות העונה.
בפרט בלט בחסרונו מקום מספיק למשרדים ולחזרות.
בשנת 1979 הורחב האזור שמאחורי הקלעים ובשנת 1981 נפתח אגף חדש, שנוסף אל הבית בצד הפונה אל שדרת פרנקלין.
תוספת זו נתנה מקום לתפאורות, מאמנים ורקדנים, כמו גם למשרדי מנהלה.
במקביל נפתח בסמוך אולם החזרות צלרבאך, עם במה שווה בגודלה לזו של בית האופרה, כחלק מן התשלובת, שכללה את אולם הקונצרטים על שם לואיז מ.
בשנת 1989 זעזע רעש האדמה העז של לומה פרייטה את אזור המפרץ וחולל נזק כבד לבית האופרה.
הפקה של מפצח האגוזים מאת צ'ייקובסקי, עם להקת הבלט של סן פרנסיסקו, הוקלטה שם לאחרונה ומופצת על גבי קלטת די.וי.די.
בית האופרה ידוע גם כמקום בו נחתם בשנת 1951 חוזה השלום עם יפן, הידוע בשם חוזה סן פרנסיסקו.
בית האופרה הח'דיוי או בית האופרה המלכותי היה בית האופרה של קהיר שבמצרים.
בית האופרה נחנך ב-1 בנובמבר 1869. הוא נשרף עד היסוד ב-28 באוקטובר 1971.
בית האופרה נבנה בהוראת הח'דיו איסמעיל פאשה לכבוד פתיחת תעלת סואץ.
את המבנה, שהיה בנוי ברובו מעץ, תכננו פייטרו אבוסקני מליוורנו ורוסי.
באולם היו כ-850 מקומות ישיבה.
המבנה היה ממוקם בין המחוזות אזבאקיה ואיסמעיליה בקהיר.
לפני חנוכת בית האופרה פנה איסמעיל פאשה למלחין האהוב עליו, ג'וזפה ורדי, בבקשה כי ילחין אודה לכבוד חנוכת המקום.
ורדי סירב, בטענה כי אינו מלחין מוזיקה לאירועים מסוימים.
בסופו של דבר, בית האופרה נחנך בהצגת האופרה ריגולטו מאת ורדי.
הח'דיו לא ויתר, ולאחר שכנועים, וכמובן גם כסף רב - 150,000 פרנקים צרפתיים - הסכום הגבוה ביותר ששולם עד אז בעבור אופרה, הצליח לשכנע את ורדי לכתוב אופרה שתוצג בבכורה עולמית בבית האופרה.
ורדי הלחין את "אאידה", אופרה שעלילתה מתרחשת במצרים העתיקה, ואף שילב במקומות מסוימים באופרה מוזיקה בעלת אוריינטציה מצרית.
לאחר עיכוב של כמה חודשים בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה הוצגה אאידה בבכורה עולמית בבית האופרה הח'דיוי ב-24 בדצמבר 1871.
בשנת 1951 על במת האופרה לראשונה הועלתה הצגה שנכתבה על ידי מחזאית מצרית - סופי עבדאללה.
בשעות הבוקר המוקדמות של 28 באוקטובר 1971 נשרף מבנה בית האופרה עד היסוד.
המבנה עשוי העץ נאכל לגמרי, ורק שני פסלים מעשה ידי הפסל מוחמד חסן שרדו.
לאחר שריפת בית האופרה נותרה קהיר ללא בית אופרה במשך כמעט שני עשורים, עד לפתיחת בית האופרה החדש של קהיר בשנת 1988.
במקום בו עמד המבנה המקורי קיים מבנה בטון המשמש כחניון.
הכיכר עליה השקיף בית האופרה נקראת "כיכר האופרה" .
בית דין רבני חב"ד בארץ-הקודש (או "ועד רבני חב"ד בארץ הקודש") הוא בית דין רבני, שעל פי הוראת הרבי מלובביץ', רבי מנחם מנדל שניאורסון, הוא הגוף הסמכותי ההלכתי העליון בקרב חסידי חב"ד בישראל.
מתפקידיו גם ליישב חילוקי דעות בתוך מוסדות החסידות.
משרדי בית הדין שכנו בתחילה בירושלים, לאחר מכן בכפר חב"ד, בנחלת הר חב"ד וכיום ברחובות.
הגוף הוקם ביוזמת רבי מנחם מנדל שניאורסון בשנת ה'תשל"ו (1976), בעקבות התפתחותה של חסידות חב"ד בארץ והיווצרות קהילות רבות ומערכת מסועפת של מוסדות, דבר שעורר צורך בגוף מתאם ובורר.
ההוראה להקמת בית הדין נתקבלה בכ"א באב תשל"ו.
המשימה הוטלה על הרב שלמה יוסף זוין, מזקני רבני חב"ד באותם הימים, שגם עמד בראש בית הדין.
בשנת ה'תשל"ח (1978) נפטר הרב זוין והרבי הורה שאת מקומו כאב בית הדין ימלאו לסירוגין הרבנים מעל גיל שישים: יהודה בוטרשוילי (קולאשער), הרב נחום טרבניק והרב דוד חנזין.
לאחר פטירת הרב בוטרשוילי מונה הרב דוד חנזין, רב קהילת חב"ד בפתח תקווה, לעמוד בראש בית הדין.
הרב יצחק יהודא ירוסלבסקי מונה ל'מזכיר' בית-הדין, והרב מנחם מנדל גלוכובסקי מונה לסגנו.
במשך השנים נפטרו רוב חברי בית הדין, ואילו מהרבנים החדשים שמונו בקהילות חב"ד בארץ צורפו רק מעטים לבית הדין.
בשנת תשע"ו, לאחר שני עשורים שבהם לא צורפו חברים חדשים, צורף הרב משה הבלין.
בכסלו תש"פ צורף הרב ישראל יוסף הנדל.
בקיץ תשפ"ד מונו עוד 9 רבנים לבית הדין
נכון לחודש תמוז תשפ"ד חברים בבית הדין:
הרב יצחק יהודא ירוסלבסקי, רב קהילת חב"ד "נחלת הר חב"ד" (נחל'ה) בקריית מלאכי – 'מזכיר'.
הרב מנחם מנדל גלוכובסקי, רב קהילת חב"ד רחובות – סגן ה'מזכיר'.
הרב מאיר אשכנזי רבו של כפר חב"ד.
הרב מרדכי ביסטריצקי רב קהילת חב"ד צפת.
הרב אליהו יוחנן גוראריה, רבה של חולון.
רב חיים שלמה דיסקין רבה של קריית אתא.
הרב משה הבלין, רבה של קריית גת וראש ישיבת תות"ל קריית גת.
הרב יוסף הכט, רבה של אילת.
הרב אברהם מיכאל הלפרין, רב הגבעה הצרפתית בירושלים.
הרב ישראל יוסף הנדל, רב קהילת חב"ד מגדל העמק.
הרב ישעיהו הרצל רבה של נוף הגליל.
הרב יוסף יצחק וולסוב רבה של רמת ישי.
הרב שניאור זלמן ירוסלבסקי רב קהילת חב"ד אלעד וראש מכון הסמיכה בישיבת תות"ל קריית גת.
הרב יעקב משה מנדלסון רב נאות הכיכר, עין תמר ורב קהילת חב"ד ערד.
הרב חיים קיז'נר רב קהילת חב"ד עמנואל.
הרב יעקב שוויכה רב עירובין ומקוואות בקריית מלאכי ומראשי ישיבת כפר חב"ד.
רבנים המשמשים כדיינים בבית הדין
הרב אפרים בוגרד - מרבני חב"ד בשכונת רמות בירושלים ודיין בבית הדין הרבני האזורי בחיפה.
הרב בנימין קופרמן - רב בית הכנסת הגדול ודיין ברמת גן.
הרב חיים הלל רסקין - רב קהילת חב"ד מרכז פתח תקווה.
הרב מרדכי ריפקיינד - רב קהילת חב"ד פרדס כ"ץ.
בראש חודש אייר תשמ"ט, פרסם בית הדין מכתב בחתימת כל חברי בית הדין, ובו הביע את חוות-דעתו כי כל הפעילות של בתי חב"ד בישראל חייבת להיות מעוגנת וכפופה למרותה של צעירי אגודת חב"ד בישראל.
כמו כן פרסם בית הדין תקנון בן 40 עמודים בשם "תקנון הלכתי לבתי חב"ד ומוסדות לפעילות בארץ-הקודש תבנה ותכונן במהרה בימינו אמן".
במבוא לתקנון נכתב כי הצורך בתקנון נובע מכך שנפתחו מוסדות חב"דיים חדשים, ולא כל העוסקים בהם מודעים לחובתם לשמור על הכללים הנדרשים ממוסד חב"די הנושא באחריות לייצוג שמו של רבי מנחם מנדל שניאורסון.
בתקנון שבעה פרקים הדנים בפתיחת מוסד פעילות, ההנהלה, המנהל, עובדים, ניהול כללי, ניהול קופה ומלאי וגיוס כספים.
בי"ח בתמוז תשנ"ד, כשבועיים לאחר פטירת הרבי, פרסם בית הדין כרוז שבו נאמר כי רק החלטות ועד רבני חב"ד, על-פי דעת הרוב, מחייבות את חסידי חב"ד בישראל.
לאור זאת הורה בית הדין על ההנהגות הבאות: לימוד ענייני משיח וגאולה, התעסקות במבצעי המצוות ובמיוחד ב'היכונו לביאת המשיח' ולימוד משניות לזכרו.
באופן עקבי לקראת הבחירות בית הדין מצטט את עמדת הרבי מלובביץ' שחובה להצביע בבחירות, אך חב"ד לא מזדהה עם מפלגה ספציפית מכיוון שחב"ד "איננה מפלגתית".
רבים מחסידי חב"ד התגייסו לטובת נתניהו בקמפיין "נתניהו.
לקראת בחירות 2006 הורה בית הדין "להצביע אך ורק לרשימות של 'החרדים לדבר ה' זו הלכה אשר כיהנו בעבר בכנסת ואשר נציגיהן ייכנסו אי"ה לכנסת הבאה".
ניסוח זה נועד לשלול רשימות חדשות, שסיכוייהן לעבור את אחוז החסימה קטנים, כרשימתו של ברוך מרזל.
לקראת בחירות ספטמבר 2019 הורה בית הדין כי "אין להצביע עבור רשימה אשר יש ספק אם תעבור את אחוז החסימה".
עמדות בית הדין בתחומים נוספים
בית הדין מפרסם מחאות נגד החלטות מדיניות של ממשלת ישראל הכרוכות בנסיגות מחלקי ארץ ישראל, פינוי יישובים יהודיים ומשא ומתן עם ארגוני טרור.
כמו כן פרסם בית הדין איסור על גלישה באינטרנט שלא לצורך, ושלא תחת שירותי חסימה של אינטרנט.
בשאלה אם מותר לקבל כספים מהקרן לידידות, בית הדין קבע כי "אין מקום לבתי חב"ד לקבל כספים מקרן זו" (כ"ה אייר תשס"ט).
לקראת יום העצמאות ה'תש"פ - 2020 אסר בית הדין על שליחת חב"ד בקטמנדו, חני ליפשיץ, להשיא משואה בטקס הממלכתי בהר הרצל.
בית הדין מקיים ימי עיון לרבנים, המוקדשים לנושאים כמו נישואין ומקוואות.
ימי העיון מיועדים לכלל רבני ישראל והנואמים בהם באים מציבורים מגוונים.
בית הדין עורך ימי עיון גם לאברכים, בנושאים כמו הבית היהודי ושבת.
בית הדין כמעט שלא עוסק במתן הכשרים, חוץ ממקרה אחד.
בשנות ה-80, בהוראת הרבי מלובביץ', נתן בית הדין הכשר על יינות 'יקב שמשון' (כיום "יקבי ירושלים – אגודה חקלאית שיתופית") שהיה בבעלותו של יונה זאב מנדלסון חסיד חב"ד.
בשנת 2018 לאחר שהרב זאב דב סלונים (מי שהיה אחרון המשגיחים של בית הדין) נפטר, כשרות היקב הופקדה בידי הרב ברוך בועז יורקוביץ' העומד בראש הכשרות החב"דית 'בד"צ היכל ליובאוויטש'.
בשנת תשס"ז הקים בית הדין מחלקה בשם 'מרכז מקוואות חב"ד' שמטרתה לבסס ולחזק את מקוואות חב"ד ברחבי הארץ, תוך מתן דגש על העלאת הרמה הארצית בכשרות המקוואות והידורם..
לקראת חג הפסח תשע"ח השיק בית הדין את 'מוקד הלכה חב"ד' לשאלות ותשובות בהלכות החג, הניתנות על ידי רבני קהילות חב"ד ונותן תשובות הלכתיות באמצעות שיחות טלפון, מייל ואסמס.
בהמשך, הוחלט לקיים את המוקד במתכונת רב שנתית.
המוקד נותן מענה במגוון שפות ומחזיק אפליקציה ייעודית.
המוקד מוציא לאור לקראת כל אחד מהחגים מדריך הלכתי מפורט היוצא לאור בשיתוף מכון הבינני המבוסס על השאלות הנשאלות במוקד ומוגה על ידי חברי בית הדין.
בשנת תשע"ט הקים בית הדין את 'ועידת רבני קהילות חב"ד' שתפקידה לאגד את כלל רבני קהילות חב"ד בארץ לפעילות משותפת.
הוועידה התכנסה לראשונה לקראת יום ההילולא של הרבי ומאז הקימה: פורום רבני הקהילות בו הרבנים מלבנים ביניהם עניינים הלכתיים וציבוריים; פורום רופאים מומחים שמייעץ ומעדכן את רבני הקהילות בענייני רפואה; ימי עיון מיוחדים; אתר למכירת חמץ אונליין בעבור כלל הרבנים ואתר שיעורי הלכה מאת רבני חב"ד.
בשנת תש"פ הקים בית הדין את 'קרן המעשרות חב"ד' על מנת לאפשר למנויים בקרן להפריש ולתת תרומות ומעשרות בהידור הראוי על פי שולחן ערוך וכן לעורר את מודעות הציבור לקיום מצות הפרשת תרומות ומעשרות כראוי.
בית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים (בשמו הרשמי: בית דין צדק דקהל הקודש אשכנזים, כונה גם בד"ץ פרושים) היה בית הדין האשכנזי הראשי בירושלים, שעסק בעיקר בענייניה של הקהילה האשכנזית הפרושית בירושלים ובישראל, והיה אחד המוסדות החשובים ביישוב הישן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר בית הדין לפעול תחת חסותה של הרבנות הראשית.
הקהילה האשכנזית בירושלים התחדשה החל מתחילת המאה ה-19 לצד הקהילה הספרדית שישבה בירושלים במשך דורות.
בשל קוטנה של הקהילה בתחילתה, היא נסמכה על הקהילה הספרדית והייתה כפופה לבית הדין של הקהילה הספרדית.
עם גידולה בכמות, החלה הקמת מוסדות שונים של הקהילה האשכנזית.
בית הדין נוסד על ידי הרב שמואל סלנט, עם עלייתו ארצה בשנת תר"א (1841), והוא שימש גם כאב בית דין.
בית הדין שכן אז בסמוך לחצר החורבה.
לאחר פטירתו של ר' יוסף זונדל מסלנט (תרכ"ו, 1866), התמנה הרב סלנט כמורה הוראה לקהילה האשכנזית, והרב מאיר אויערבאך החליפו בתפקיד אב בית הדין.
מקום מושב בית הדין עבר לחצר כולל וורשא.
עם פטירת הרב אויערבאך בשנת תרל"ח (1878) חזר הרב סלנט לשמש כאב בית הדין.
לאחר עלייתו של הרב יהושע ליב דיסקין הוקם על ידו בית דין אשכנזי נוסף, צעד שגרם למנהיגי הקהילה האשכנזית הפרושית להעביר החלטה כי מושב בית הדין של הקהילה האשכנזית פרושית יהיה תמיד בחורבת רבי יהודה החסיד, מקום מושבו של בית הדין של הרב סלנט.
בשנת תר"פ עם מינויו של הרב קוק כרבה של ירושלים והקמת הרבנות הראשית תמכו הדיינים הרב צבי פסח פרנק והרב אליהו ראם בהתאחדות עם בית הדין של הרבנות.
הראב"ד הרב משה נחום וואלנשטיין התנגד ופרש לבית הדין העדה החרדית שהקים הרב יוסף חיים זוננפלד.
בית הדין עסק בסכסוכים אישיים וציבוריים בעיקר בקרב הציבור האשכנזי הפרושי.
מלבד סכסוכים ממוניים, עסק בית הדין גם בדיני איסור והיתר, ובסכסוכים שהתגלעו במוסדות האשכנזים השונים בירושלים.
בית הדין ניסה גם לשמור על צביונה הרוחני של הקהילה האשכנזית בירושלים.
כמו כן שימש בית הדין כנאמן ציבורי והופקדו אצלו שטרות, כספים וכדומה.
הציבור האשכנזי חסידי בירושלים פנה פעמים רבות דווקא לבית הדין הספרדי, וזאת עד להקמתו של בית דין אשכנזי חסידי בירושלים.
מעמדו של בית הדין היה חלש יותר משל בית הדין הספרדי לו הייתה הכרה רשמית מהשלטון, ולכן פעמים רבות שטרות מכר והלוואות של אשכנזים הועברו דווקא לקיום בית הדין הספרדי, מתוך הנחה שלחתימתו יהיה תוקף רב יותר משל בית הדין האשכנזי.
לצד הרב שמואל סלנט שימש כדיין גם הרב אורי שבתי, גיסו של הרב סלנט, חתנו של הרב יוסף זונדל מסלנט.
לאחר עלייתו לישראל בשנת תרי"ט (1859) התמנה הרב מאיר אויערבאך כאב בית הדין.
לאחר עלייתו בשנת תרנ"א (1891) שימש הרב חיים יעקב שפירא כאב בית הדין.
בהמשך עמדו בראש בית הדין הרב משה נחום וולנשטיין (תרס"ח, 1908), הרב צבי פסח פרנק (תרע"ח 1918), הרב אליהו ראם (תשי"ח, 1958) והרב אברהם דוד רוזנטל.
כדיינים כיהנו הרב אריה ליב הרשלר (ר' לייב דיין), הרב יונה ראם, הרב יוסף גרשון הורביץ, הרב יצחק יעקב וכטפויגל, הרב חיים שרגא פייבל פרנק ונוספים.
בית דראס היה כפר ערבי במישור החוף הדרומי, בקרבת נחל לכיש, כ-32 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר עזה.
הכפר מנה למעלה מ-3,000 תושבים אשר רובם התפרנסו מחקלאות.
על פי ממצאים ארכאולוגיים היישוב היה קיים בתקופה הצלבנית לכל המאוחר וכלל מצודה צלבנית בגבעת הכפר.
בתקופת הסולטנות הממלוכית עמד הכפר בדרך הדואר בין קהיר לדמשק והוקם בו חאן.
הכפר היה מיושב בשלהי התקופה הממלוכית, לפי תעודות מהמאה ה-15 המעידות שהכנסותיו הוקדשו לווקף.
ב-1596 מנו תושבי הכפר, שהפכו לנתיני האימפריה העות'מאנית, 319 נפשות.
הכפריים גידלו באותה תקופה שעורה, חיטה, עזים, כוורות וכרמים.
ההכנסות בסך 7,900 אקצ'ה הלכו לווקף.
סקר ארץ-ישראל המערבית מסוף המאה ה-19 מתאר את הכפר כמוקף מטעי זיתים, ומתאר גם בריכה בצפון הכפר.
רן אהרונסון מתאר בספרו "Rothschild and early Jewish colonization in Palestine" כי תושבי באר טוביה נאלצו בתחילת ההיסטוריה של היישוב (בסוף המאה ה-19) לרכוש מים מאנשי בית דראס.
במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה נכבש הכפר על ידי דיוויזיית אנזא"ק ב-9 בנובמבר 1917 במסגרת מרדף פלשת.
במאורעות תרפ"ט, ב-25 באוגוסט 1929, השתתפו ערביי בית דראס וכפרים ערביים נוספים בהתקפה על באר טוביה בו נחרבה, נשרפה וננטשה המושבה ושניים מתושביה נהרגו.
בשנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-2,750 תושבים, והיו בו שני בתי מסגדים ובית ספר.
ב־20 באפריל 1948, במהלך מלחמת העצמאות, תקפו מאות מערביי בית דראס בפיקודו של אל אפריקי את קיבוץ ניצנים.
בתגובה נכנסה ההגנה לכפר ופוצצה 30 בתים על יושביהם והרגה כ-100 מתושבי הכפר.
תושבי הכפר נמלטו מבתיהם לאחר ההתקפה, אך הוחזרו אליו על ידי המפקדה הצבאית בעיירה מג'דל.
בין 5 ל-15 במאי פרסמו "הוועדות הלאומיות" (ההנהגות הערביות העירוניות בימי המלחמה) הודעות שנועדו לבלום את בריחת ערביי הארץ ולגרום לפליטים לשוב לבתיהם.
הוועדה הלאומית של מג'דל הזהירה את תושבי הכפרים שממזרח לעיירה, ובהם בית דראס, שלא לנטוש את בתיהם, והציבה שומרים בכניסה לעיירה וציוותה עליהם שלא לאפשר את כניסתם של הכפריים עם רכושם.
לאחר מכן התרחשו במקום הקרבות על בית דראס – שלושה קרבות בין יחידות של חטיבת גבעתי לכוחות בלתי סדירים מתושבי הכפר וכוחות מצריים וסודנים, בהם נהרגו כ-20 מתושבי הכפר ו-20 אנשי גבעתי.
הכפר נכבש במסגרת מבצע ברק.
במקום בו שכן הכפר הוקמו המושבים גבעתי, אמונים ובית עזרא.
בשנת 1940, בתחילת מלחמת העולם השנייה, הקימו הבריטים מזרחית לבית דראס מנחת שנקרא RAF Beit Daras.
לאחר שניטש המנחת הבריטי, נחת חלקו הראשון של משלוח הנשק שהגיע לישראל מצ'כוסלובקיה במסגרת "מבצע חסידה".
שרידי המנחת עדיין נמצאים באזור שבין גבעתי ובאר טוביה.
לאחר קום המדינה, הפך המחנה הבריטי שהוקם סביב המנחת לבסיס צה"לי שפעל בשנות ה-50, בו התנהלו קורסי הנח"ל השונים, לרבות קורס המ"כים (ממחזור י"ג), קורס סיירות וקורס טר"שים.
בסוף שנות ה-50 עבר קורס המ"כים של הנח"ל למחנה שבטה בנגב.
בתחילת שנות השבעים שימש המחנה כבסיס לחטיבת שריון 217. זמן מה לאחר מלחמת יום הכיפורים, המחנה ננטש.
בית דין של כהנים (וכן:בית דין של הכהנים, ובקיצור: בדש"כ) הוא מוסד אשר מוזכר בספרות חז"ל ככזה שפעל בתקופת בית שני.
בהרכב בית הדין ישבו עשרים ושלושה כהנים זקנים אשר פיקחו על פעולתו היום-יומית של בית המקדש, בדיקת ייחוסם של הכהנים, ושמירה על קדושת כלי השרת שבמקדש.
בית דין זה פעל כשלוחי הסנהדרין וישב בחלק העזרה שבבית המקדש, באחורי בית הכפורת.
תפקידם של הכהנים כאנשי הוראה מופיע כבר בתנ"ך בכמה גוונים, ובמיוחד בספרות הכהנית - ספר ויקרא וספר יחזקאל.
קיומן של ערכאות כוהניות מופיע במקורות חז"ל וכן בספרות חיצונית.
המקור החז"לי הראשון לרעיון זה מופיע בספרי במדרש על הפסוק:
הספרי דורש את המילים ולמבית לפרכת ואומר כך: .
על פי ספרות חז"ל, בית הדין של הכהנים כלל בתוכו רק כהנים מיוחסים מזרע אהרן, ובכך היה נבדל מהסנהדרין שכללה גם שאינם כהנים.
מהמשנה עולה כי לבית דין זה היה סמכות לדון דיני נפשות.
לדעתו של רבנו חננאל, בית הדין היה קובע את משמרות הכהנים.
כמו כן, בית הדין פיקח על עבודת המקדש וייתכן שגם על שמישות כלי השרת
עניין נוסף המופיע במשנה מפורשת במסכת כתובות הוא בדבר הקפדה שהנהיג בית דין זה כך שבכתובה של בת כהן בתולה הנישאת, יהיה כתוב סכום של ארבע מאות זוז ולא מאתיים בלבד, כפי שתיקנו חכמים לשאינן בנות כהן.
ייתכן ובית הדין של הכהנים עסק אף בקבלת עדים לקידוש החודש כפי שעולה מהמשנה במסכת ראש השנה: .
נראה שביום הכיפורים נטל לעצמו בית הדין תפקידים מיוחדים - הקפדה על היות האיש העתי המשלח את השעיר אל המדבר כהן, ואולי אף אחריות על הכנת הכהן הגדול לעבודת היום.
בית דין של הכהנים היה מפקח גם על עבודתם של הכהנים עצמם.
כך למשל, ההלכה היא שאישה שטמאה בטומאת לידה או זיבה, צריכה להביא כסף שיקנו בהם הכהנים קינין של עופות להקרבה, וידעה בבירור שהכהנים יקריבו את הקינין לטהרתם באותו יום שכן בית הדין של הכהנים לא היה מסתלק ממקומו עד שנקנו קרבנות בכל הכסף שהביאו הנשים להקרבה ולטהרה.
בית דרקולשט (ברומנית: Drăculeşti) היה אחד משני הענפים היריבים של שושלת בסאראב שבניו היו שליטי נסיכות ולאכיה ולפעמים גם של נסיכות מולדובה.
הענף השני היה בית דנשט (Dăneşti).
שני ענפי משפחה אלה נמצאו בתחרות מתמדת על כתר ולאכיה, החל משלהי המאה ה-14 ועד סוף המאה ה-15, כשמשפחת 'דנשט' נותרה ללא צאצאים ישירים ממין זכר.
מקומם של ה'דנשט' נתפס על ידי משפחה אחרת מאולטניה - ה'קראיובשט'.
על יריבותם של המשפחות 'דנשט' ו'דרקולשט' מספרים, בין השאר, המלומדים בני התקופה אנאה סילביו פיקולומיני, לימים האפיפיור פיוס השני, וניקולאוס אולאכוס (1568-1493) הוא עצמו רומניוולאכי, צאצא של בית בסראב ודרקולשט
שהפך לימים לקרדינל פרימאטוס של הונגריה.
חשיבות רבה מייחס בעת החדשה ליריבות בין שני ענפי שושלת בסראב ההיסטוריון הרומני אלכסנדרו ד.
היסטוריונים רומנים אחרים -כמו י.
פיליטי, ק.ג'ורסקו ואחרים העריכו כי הסכסוך בין ה'דרקולשט' ובין ה'דנשט' היה אחד מני רבים שהסעירו את קורות הנסיכויות הרומניות בימי הביניים.
בסופו של דבר בית דרקולשט היה זה שעמד במרבית השנים שלאחר 1436, שנת מותו של השליט אלכסנדרו אלדיה, בראש הנסיכות עד שנת 1600, שנת האיחוד קצר המועד של נסיכויות ולאכיה, מולדובה וטרנסילבניה תחת שרביטו של מיכאי האמיץ.
למיכאי האמיץ נולד בן, ניקולאיה פטראשקו, אשר טען לכתר ולאכיה, ושהוליד בן בשם מיכאי.
נציגים נוספים של משפחת דרקולשט שלא נהיו לשליטים, היו הנסיך המולדבי ראדו ג'ואן ביי (1613–1660), בנו של אלכסנדרו העלם, ובנו, מרטין, שהיה מפקד בצבא של גאורגא דוקה, והמלומד ההונגרי ממוצא רומני ניקולאוס אולאכוס.
השליט האחרון ממשפחת דרקולשט היה מיכניה השלישי, שמלך בוולאכיה בשנים 1658–1659.
כוחם של נציגי בית קראיובשט עלה במאות ה16–17 כאשר הם התמזגו עם בית ברנקוביאנו (ברנקובנשט).
בשנת 1386 עלה לשלטון בוולאכיה מירצ'ה הזקן, אחד מחשובי המנהיגים של ולאכיה לדורותיה.
הענף המשפחתי דרקולשט של הבסראבים נוסד על ידי ולאד דראקול (ולאד השני) כשהמילה "דראקול" (ברומנית - השד, הדרקון) נובעת ככל הנראה מהשתייכותו של נסיך זה למסדר הדרקון שהוקם על ידי הקיסר זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1408.
דרקולשט היא ברומנית צורת רבים, המציינת את "בני דראקול".
בני בית דרקולשט שעלו על כס המלכות בוולאכיה היו:
בני בית דרקולשט שעלו על כס נסיכות מולדובה:
שליט שנות המלוכה, הערות פטרו הפיסח Petru Şchiopul 1577-1574 ,1579-1578 ,1591-1582, בן של מירצ'ה השלישי מיכאי האמיץ פטראשקו Mihai Viteazul 1600, כנראה בן של פטראשקו הטוב ראדו מיכניה Radu Mihnea 1619-1616 1626-1623, בן של מיכניה המתאסלם אלכסנדרו העלם Alexandru Coconul 1626-1629, בנו של ראדו מיכניה
בית דנשט (מרומנית: Dănești) היה אחד משני הענפים היריבים של שושלת בית בסאראב שנציגים שלה היו שליטים של נסיכות ולאכיה.
הענף השני היה בית דרקולשט (Drăculeşti).
שני ענפי משפחה אלה נמצאו בתחרות מתמדת בעד כתר ולאכיה החל משלהי המאה ה-14 ועד סוף המאה ה-15, כשמשפחת דנשט נותרה ללא צאצאים ישירים ממין זכר, מקומם של הדנשט נלקח על ידי משפחה אחרת מאולטניה - הקראיובשט.
השושלת של בסאראב התפצלה לשני ענפים בשנת 1386. הווייבוד של ולאכיה, דן הראשון, נפטר בלחימה נגד איוון שישמן, קיסר בולגריה ויורשו היה צעיר מדי מכדי לתפוס את מקומו, השלטון עבר לאחיו הצעיר, מירצ'ה הזקן.
מירצ'ה שלט במשך 32 שנים (1386-1418), וחיזק את יסודות ולאכיה, אך במותו, ההתערבות בענייני ולאכיה בידי ממלכת הונגריה והאימפריה העות'מאנית, גרמה במידה רבה לקרע בין צאצאיו של דן הראשון, דנשט, לצאצאיו של מירצ'ה, דרקולשט.
בני בית דנשט שעלו על כס המלכות בוולאכיה היו:
בית דין שדה הוא בית דין צבאי המתקיים בשדה הקרב ודן במקרים דחופים של עבירות אשר בוצעו בעת מלחמה.
התיעוד המוקדם ביותר של בית דין שדה נמצא ביומן אנגלי מתוך המלחמות הנפוליאוניות.
המונח בית דין שדה נושא לעיתים קונוטציה שלילית הכוללת קיומו של הליך משפטי מהיר הסוטה מכללי הצדק הטבעי (וכך נעשה שימוש מושאל במונח זה כדי לתאר משפטים שאינם משפטי שדה).
בישראל פועל בית דין שדה על פי חוק השיפוט הצבאי, תשט"ו-1955. ראש המטה הכללי, בהוראת ראש הממשלה או שר הביטחון, רשאי להסמיך מפקדים בצה"ל להקים, בעת מלחמה, בית דין שדה לשפיטת חיילים על עבירות צבאיות או אזרחיות.
התובע והסניגור אינם חייבים להיות קצינים שהתמנו בהמלצת הפרקליט הצבאי.
ניתן לדחות שמיעת ערעורים על פסקי דין של בית דין שדה אך דבר זה לא ישפיע על הביצוע המידי של גזרי הדין שהוטלו על ידיהם, למעט עונש מוות שעליו חייבים אישור של הרשות המאשרת.
הפעם היחידה שבה בית דין שדה בישראל הוציא להורג הייתה בעת מלחמת העצמאות, אז הרשיע בית דין והוציא להורג את מאיר טוביאנסקי, על לא עוול בכפו כפי שהתברר לאחר מעשה.
בית דנון הוא מתחם יהודי ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים, והוא המתחם היהודי הקרוב ביותר לכותל הקטן.
הוא שוכן ברחוב הגיא פינת רחוב שער הברזל, ובו שבע דירות.
בשנת 1908 (ה'תרמ"ו) רכש את הבית הרב צדיק דנון, אשר עלה מבוסניה יחד עם שלושת בניו ובתו, ושילם עבורו סכום גבוה משוויו הראלי.
דנון נימק את הרכישה בכך שבבוא הגאולה יהיה קרוב למלך המשיח.
דנון הקים בקומה העליונה של הבניין בית כנסת שצפה אל הר הבית, ובקומות התחתונות התגוררו בני משפחתו ומספר משפחות יהודיות נוספות.
במאורעות תרצ"ו ניטש הבניין מחשש לחיי תושביו, ותושבים ערבים נאחזו בו, אך הבעלות בו נותרה בידי משפחת דנון.
בשנת 1948 עם כיבוש האזור בידי ירדן, הוא הועבר לאחריות "האפוטרופוס הירדני על נכסי אויב".
לאחר איחוד ירושלים המשיכו התושבים הערבים להתגורר במקום, ועמם נמנה ערבי שסייע למשטרה בפעולתה נגד סוחרי סמים.
משנחשף הסייען וחשש לחייו, נפתח משא ומתן בין עמותת עטרת כוהנים לבין הסייען, שנערך בתיווך משטרת ישראל, ובסופו שלמה העמותה לסייען כספים תמורת הסכמתו לפנות את דירתו ולהביא לפינוי יתר הדירות במתחם.
לאחר מכן רכש אברהם פרנקו את המתחם, ובשנת 1985 מכרה משפחתו של פרנקו את המקום לעמותת עטרת כהנים.
המבנה משמש כפנימייה לתלמידי ישיבת עטרת ירושלים, ומתגוררים בו כמאה תלמידים.
בית דין צבאי הוא בית דין הפועל במסגרת הצבא ותפקידו לשפוט חיילים וכן אזרחים הכפופים לצבא, בעבירות פליליות בלבד.
במדינות בהן מוסדרת בחוק מערכת שיפוט מקבילה במסגרת הצבא, מתחזק כוחם של בתי הדין הצבאיים.
בתי דין צבאיים קיימים במדינות רבות, בהן ארצות הברית וישראל.
דוגמה למדינה בה הם אינם קיימים היא גרמניה, שבה שימשו בתי הדין הצבאיים את המפלגה הנאצית בעבר לצורך מתן הכשר לביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
בית האבות המלכותי צ'לסי (Royal Hospital Chelsea) הוא מעון לקשישים ותיקי צבא בריטניה.
המעון, הנמצא בשכונת צ'לסי שבעיר לונדון, פועל ברציפות מאז שנת 1682. משמעו של הביטוי Hospital בשם המעון איננו בית חולים אלא מקום של הכנסת אורחים (Hospitality).
המעון נוסד על ידי צ'ארלס השני, מלך אנגליה, בהשראת האינווליד שבפריז.
השטח לבניין, בגדה הצפונית של התמזה ובקרבת הנהר, נרכש מכספו הפרטי של סר סטפן פוקס (Stephen Fox).
הוא הזמין את האדריכל כריסטופר רן לתכנן במקום את המעון.
רן תכנן בניין מרכזי דמוי האות ח' כשלצידו שני אגפים נוספים ממזרח וממערב, מסביב לשלוש חצרות.
ידועים בו במיוחד הם בית התפילה, האולם הגדול, המשמש כחדר אוכל, והמוזיאון.
בחצר המרכזית של המתחם ניצב פסלו של צ'ארלס השני.
מתחם המעון משתרע כיום על פני שטח של 267 דונם.
חלקים ממנו פתוחים לביקור הציבור הרחב.
דיירי המעון, כ-300 במספר, נקראים הפנסיונרים של צ'לסי.
כללים מיוחדים חלים בנוגע לקבלת מועמד למעון.
בין השאר אין מתקבלים מועמדים שיש להם בת או בן זוג או ילדים התלויים בהם כספית.
בשנת 2009 התקבלה הדיירת הראשונה למעון.
הדיירים מאורגנים במסגרת צבאית של ארבע פלוגות בפיקודם של קצינים ולובשים מדי ייצוג אחידים.
מנהל המעון וסגנו הם גנרלים בדימוס.
"יום המייסד" במעון חל מדי שנה ב-29 במאי או בקרבתו - יום הולדתו של צ'ארלס השני ויום שיבתו לכתר ב-1660. ביום זה מבקר במעון אחד מבני משפחת המלוכה.
לבית האבות חלקת קבורה (שכבר נסגרה) בבית הקברות הצבאי ברוקווד.
נקברו בה דיירים של המוסד שנפטרו.
מצבותיהם עוצבו במתכונת של מצבות צבאיות בריטיות.
בצמוד לבית האבות נמצא מוזיאון הצבא הלאומי .
בית האופרה המטרופוליטנית היה בית אופרה ששכן ברחוב ברודוויי 1411 בין רחוב 39 ו-40 במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
הוא תוכנן על ידי האדריכל קליבלנד קיידי ושימש כביתה הראשון של המטרופוליטן אופרה.
בית האופרה המטרופוליטנית, המכונה גם "מט הישנה", נפתח ב-22 באוקטובר 1883, עם העלאת "פאוסט" בחמישה חלקים של שארל גונו.
הוא שכן ברחוב ברודוויי 1411, ותפס את כל ה"בלוק" שבין רחוב 39 ו-40 ברובע הטקסטיל (Garment District) במידטאון מנהטן.
ב-27 באוגוסט 1892, נשרף בית האופרה ועקב כך בוטלו כל ההופעות, עד אשר הוא תוקן ונפתח מחדש כבר באותה שנה.
בשנת 1903, שופץ פנים הבניין בעיצובם של האדריכלים קררה והסטינגס (Carrère and Hastings).
במהלך השנים הוצעו מספר מקומות שעליהם יוכל להיבנות בית אופרה חדש ובעל קיבולת רבה יותר, כולל הצעה מהאדריכל ג'וזף אורבן (Joseph Urban).
חלק מההצעות היו על המגרשים בהם עומדים כיום כיכר קולומבוס ומרכז רוקפלר.
כלל ההצעות נדחו עד בנייתו של מרכז לינקולן.
בית האופרה המטרופוליטנית נסגר ב-16 באפריל 1966, וכיון שלא זכה למעמד שימור, הוא נהרס בשנת 1967, לטובת הקמת בניין משרדים בן 40 קומות.
בניין המשרדים נמכר מאוחר יותר על ידי אגודת מטרופוליטן אופרה, לחברת 1411 TrizecHahn-Swig LLC.
בית האדס הוא רומן פנטזיה המבוסס על המיתולוגיה היוונית.
הספר הוא הרביעי בסדרת גיבורי האולימפוס, שכתב ריק ריירדן.
בספר, מנסים אלים למחצה לעצור את האלה גאיה מלהשתלט על האולימפוס.
הספר יצא לאור ב-2014, קיבל ביקורות חיוביות, והיה רב מכר לנוער.
הספר מסופר בשני מסלולים שונים: המסלול של פרסי ואנבת' בטרטרוס לאחר שנפלו לשם בסוף הספר הקודם, והמסלול של האחרים לאפירוס שביוון כדי לסגור את שערי המוות ולשחרר את פרסי ואנבת'.
בטרטרוס אנבת' ופרסי פוגשים את בוב הטיטאן, ונעזרים בו בשביל לחצות את טרטרוס ולשרוד את המפלצות הרבות שהם פוגשים.
הם פוגשים גם את דמסן, שהוא ענק שוחר שלום, שהוגלה לטרטרוס עקב סירובו להצטרף למלחמות הענקים נגד אלי האולימפוס.
במהלך המסע הם נרדפים על ידי הענקים המובסים, ופוגשים אלים שונים: ניקס אלת הלילה, אכליס אלת האומללות ואחרים.
הם מוצאים דרך לתקשר עם מחנה החצויים ולהעביר אליהם מכתב.
במכתב אנבת' מבקשת מריינה לקחת את אתנה פרתנוס למחנה החצויים כדי להשלים בין המחנות.
בסוף המסע, כשהם מנסים להגיע אל שערי המוות, בוב ודמסן מקריבים את עצמם בקרב נגד התגלמותו של טרטרוס כדי שפרסי ואנבת' יוכלו לצאת חזרה לעולם.
למעלה "ארגו 2" נוסעת במסלול עקיף שהציעה הקטה, מכיוון שהמסלול הישיר היה מוות בטוח.
במהלך הספר, הדמויות הראשיות מתפתחות ומקבלות יכולות חדשות: הייזל לומדת את דרכי הקסם מהקטה, ונעזרת ביכולות החדשות שלה כדי לשלוט בערפול ולעבור מכשולים; פרנק מקבל את ברכתו של מארס; וליאו נזרק לאי המבודד אוגיגיה ופוגש שם את קליפסו.
"ארגו 2" עוברת במדינות שונות ברחבי אירופה, ונלחמים במפלצות ובאלים, כמו סקיירון שודד הדרכים וקופידון.
בסוף הם מגיעים לבית האדס שבאפירוס.
שם מזמנים פרנק וניקו לגיון של רוחות שיעזור להם להביס את הצבאות התוקפים אותם.
ג'ייסון מעביר לפרנק את תואר הפראיטור וכך פרנק יכול לפקד על הלגיון.
הם פוגשים את פרסי ואנבת', סוגרים את שערי המוות, נלחמים במכשפה פסיפאה, שניסתה להחזיר את המבוך של דיידלוס.
בסיוע קסמים גורמת לה הייזל ליפול במלכודת של עצמה, וכך הם מביסים את הענק קליטיוס.
בדרכם לשערי המוות כל אחד מהשבעה לומד משהו על עצמו, ומתגבר על חששותיו.
לבסוף, הם פוגשים את ריינה, והיא, ניקו והמאמן הדג' לוקחים את אתנה פרתנוס חזרה למחנה כדי לנסות להשכין שלום, בעוד שהשבעה פונים לאתונה.
פרסי ג'קסון – בן פוסידון.
נפל לטרטרוס עם בת זוגו אנבת' בסוף הספר הקודם.
הם עושים את מסעם החוצה לצד בוב/יפטוס ובוב הקטן, ונעזר גם בדמסן.
לבסוף הוא מתאחד שוב עם חבריו.
במהלך המסע, הוא מותקף על ידי האראי כדי להציל את אנבת', ונמצא בסכנה איומה אבל ניצל הודות לענק דמסן, שמרפא אותו.
אנבת' צ'ייס – בת אתנה.
נפלה לטרטרוס לאחר שהביסה את ארכנה בסוף הספר הקודם.
היות שאיבדה את סכינה, דמסן נותן לה חרב מעצם דרקון לידי.
בעזרתם של בוב ודמסן מצליחה לצאת משערי המוות.
ג'ייסון גרייס – בן יופיטר.
ליאו ואלדז – בן הפייסטוס.
במהלך הספר הוא פוגש בקליפסו, שבהתחלה שונאת אותו אך לבסוף מתאהבת בו.
הוא נשבע שהוא יחזור להוציא אותה מאוגיגיה, דבר שנחשב בלתי אפשרי אך נעשה בסוף.
פייפר מקלין – בת אפרודיטה.
בעלת יכולת דיבור הקסמה.בת זוגו של ג'ייסון
פרנק ז'אנג – בן מרס.
הייזל לבסק – בת פלוטו.
מגלה בספר את יכולות הכישוף שלה.
מביסה בסוף הספר את קליטיוס ואת פסיפאה.
ניקו די אנג'לו – בן האדס.
מאז מות אחותו ביאנקה בספר השלישי של הסדרה הקודמת החל לחקור את המתים והשיג יכולות יוצאות מן הכלל.
בסוף הספר יוצא יחד עם הדג' וריינה להחזיר את אתנה פרתנוס כדי להשכין שלום בין שני המחנות – מחנה החצויים ומחנה יופיטר.
ריינה אווילה רמירס אריאנו – חצוייה מהמחנה הרומי.
לאחר שאנבת' מצליחה לשלוח לה הודעה מטרטרוס, מחפשת את השבעה על הפגסוס שלה סקיפיו כדי להציע להם עזרה.
בנוסף בספר מגלים שהתחתן עם מלי( נימפת רוח שג'ייסון,פייפר וליאו פגשו בספר הראשון בסדרה) ושהיא בהריון
בוב/ יאפטוס – שכח את זהותו האמיתית ולכן עזר לפרסי.
נשאר יחד עם דמסן ועם בוב הקטן בטרטרוס ולא ידוע מה עלה בגורלם.
בוב הקטן – חתולו של יאפטוס שהוער בספר השלישי של הסדרה המקורית משיניים של שלד נמר שן חרב.
נשאר יחד עם דמסן ובוב.
דמסן – ענק שוחר שלום שנוצר להילחם בארס/מארס, אל המלחמה.
נועד להילחם לנצח באותו דרקון.
קליטיוס – ענק שנועד להביס את האלה הקטה.
הובס על ידי הייזל והקטה.
קליפסו – בת טיטאנים אשר נכלאה באי אוגיגיה.
מתאהבת בליאו, אחרי שהוא מגיע לאי שלה כתוצאה ממתקפה של קיאונה, אלת השלג והקרח.
כשהוא עוזב את האי בעזרתה, ליאו מבטיח לשחרר אותה.
פסיפאה – מכשפה שהובסה לצד קליטיוס בסוף הספר, אחרי שהקימה לתחייה את המבוך של דיידלוס.
טרטרוס – בן זוגה של גאיה ואביהם של הענקים.
הרג את בוב, בוב הקטן ודמסן, וניסה למנוע מפרסי ואנבת' להגיע לשערי המוות.
בית דירות מתייחס לרוב לבניינים רב-משפחתיים שנבנו בסטנדרטי בנייה מתחת למקובל ומאוכלסים בדרך כלל על ידי אוכלוסיות חלשות.
בסקוטלנד, המונח שמר על פירושו המקורי ומתייחס לבניינים רבי תפוסה מכל סוג שהוא.
באזורים מסוימים באנגליה, בעיקר בדבון ובקורנוול, מתייחס לרוב למבנה או אגף אחורי של בית מדורג.
בית דין צדק בני ברק הוא בית הדין הפרטי מהגדולים בציבור החרדי, הוקם בשנת תשכ"ז על ידי הרב נסים קרליץ ועוסק בדיני ממונות, אישות, גיטין וגרות.
בית הדין אף עוסק בעניינים ציבוריים חרדיים.
בראשות בית הדין כיום עומדים: חתנו הרב שריאל רוזנברג בתפקיד הגאב"ד, והרב יהודה סילמן בתפקיד הראב"ד.
בשנת ה'תש"ן החל בית הדין לערוך גיטין.
בית הדין עסק בבירור יהדותם של בני קהילת האנוסים בפלמה דה מיורקה ובהכרעת הרב קרליץ הם הוכרו כיהודים על פי ספרי היוחסין שבידיהם, הרב קרליץ עמד בראשות בית הדין עד אייר תשע"ב (2012), אז פרש והעמיד במקומו את חתנו, הרב שריאל רוזנברג.
לבית הדין ישנם מספר סניפים נוספים תחת אחריותו בערים אופקים, נתיבות, חיפה ובית שמש, כמו כן בעיירה החרדית לייקווד שבניו ג'רזי הסניפים מתנהלים באופן עצמאי והקשר בינם לבין בית הדין בבני ברק הוא פורמלי בלבד.
לבית הדין אין מעמד חוקי במדינת ישראל ואינו יכול לחייב לדון לפניו.
אמנם, פסיקותיו מחייבות מכוח חוק הבוררות, כיוון שהנוהג בו הוא שהמתדיינים חותמים לפני הדיון על שטר בוררות שנותן לבית הדין סמכות לפסוק.
לאחר הפסיקה יכולים הצדדים לפנות לרשם בית המשפט כדי לאשר את פסיקת בית הדין ולהקנות לה תוקף חוקי.
ההלכה היהודית מחייבת לפנות אך ורק לבית דין שדן על פי דיני התורה, בעבר היה נהוג להוציא כנגד המסרבים לדון לפני בית הדין כתב סירוב שהוא קריאה לקהילה לנקוט סנקציות קהילתיות, אך בית המשפט פסק כי לכתב סירוב יש מימד עונשי שאינו בסמכות בית הדין וכי אסור לבית הדין להוציאו.
תיקים בולטים שנידונו בבית הדין
הצד המפסיד פנה לבית המשפט לביטול הפסק, ובעקבות כך כתבו הרב אלישיב, הרב שטיינמן והרב חיים קניבסקי מכתב: .
ויכוח השליטה בישיבת פוניבז' נידון לראשונה בבית הדין לאחר שהצדדים חתמו על שטר בוררין, אולם לאחר מספר דיונים טען הרב שמואל מרקוביץ כי הדיינים מוטים לרעתו ברמה האישית ולכן "נסתתמו טענותיו" בפני בית הדין ולא יציית לפסקו.
בעקבות כך בית הדין הנפיק "פסק ביניים" עליו חתמו בצעד חריג גם הרב שטיינמן והרב אלישיב, אולם בית הדין נמנע מלדון בתיק יותר והצדדים פנו להליך זבל"א.
תביעה כנגד חבר הכנסת משה גפני על תמיכתו בתקצוב ההתנתקות.
בית הדין דחה את התביעה בנימוק שגפני אינו אלא שליח של הרבנים, ועל כן על התביעה להיות מופנית כלפיהם.
תביעה כנגד בנק פאג"י על סירובו לקיים את תנאי ההיתר עסקה, ולא לגבות את הריבית כאשר לא בוצעה עסקה בהלוואה.
בית הדין מפעיל מדי שמיטה אוצר בית דין לאספקת פירות שביעית על פי פסקי החזון איש.
בבית הדין נערכת מכירת חמץ המונית, וכן שטרי פרוזבול, והיתר עיסקא כלליים לבנקים וחברות.
בית הדין מעניק בכל שנה אישורי כשרות למטעי אתרוגים לחג הסוכות.
בית הדין אף משתף פעולה עם בית הדין של הרב וואזנר בהענקת כשרות לחברות חיסכון ופנסיה במסגרת "גלאט הון".
בית דיק (Dück) הוא בניין במושבה הגרמנית בחיפה הממוקם בשדרות בן-גוריון 8 (בעבר שדרות הכרמל).
שימש בעבר את משפחת דיק בתקופה העות'מאנית.
כיום מוגדר כ"מבנה בשימור" ואתר מורשת בישראל.
אברהם דיק (1848-1917), אב המשפחה הגיע לישראל מקווקז.
החברה שבבעלותו נוסדה בחיפה בשנת 1878. החברה עסקה במכלול של תחומים ובעיקר בייבוא ציוד חקלאי והייתה לתקופתה מהגדולות בארץ.
לימים החברה עברה לבעלות המשפחה:
טימותיאוס הוא בנה של אנה לנגה (1843-1930) אחותו של דיק.
גוטליב שומכר הוא בעלה של מריה לבית לנגה, אחותו של טימותיאוס.
המבנה נבנה בשלהי המאה ה-19 וכולל 4 קומות - מעל הקרקע 2 קומות מרכזיות (כ-170 מ"ר), עליית גג ומתחת לקרקע קומת מרתף (כ-100 מ"ר).
בכניסה מדרגות בצורת קשתות וחלונות גדולים ששימשו בעבר לתצוגת ציוד חקלאי וסחורות.
בראש המבנה גמלון המאפיין את האדריכלות הטמפלרית.
כמו בבתים רבים אחרים במושבה, מעל דלת הכניסה חקוקה כתובת קיר: "EBEN EZRA 1893".
ככה"נ משמעות הכתובת היא "אבן העזר" - ציטוט מתוך ספר שמואל א', פרק ז', פסוק י"ב: "וייקח שמואל אבן אחת וישם בין המצפה ובין השן ויקרא את שמה אבן העזר ויאמר עד הנה עזרנו ה'".
כיום הביטוי מסמל את עזרת ה' (בדומה לביטוי "בעזרת השם").
מול הבית שכן בעבר מלון "כרמל" של משפחת קרפט.
בית האבות של החברה קדישא (בהונגרית: Chevra Kadisa Aggok Menháza) היה בניין שנבנה על ידי החברה קדישא של הקהילה היהודית של פשט בסוף המאה ה-19 עבור קשישים יהודים.
כיום פועלות בו המחלקות לרפואה פנימית שיקומית והמחלקה לחולים כרוניים של בית החולים רחוב אוז'וקי (Uzsoki Utcai Kórház) שהוא בית החולים להתמחות של הפקולטה לרפואה כללית של אוניברסיטת זמלווייס ברובע "זוגלו" (רובע 14 של בודפשט).
האדריכל היהודי המפורסם מהמאה ה־19 וילמוש פרוינד תכנן את המרכז הרפואי הלאומי, (Országos Gyógyintézeti Központ) לשעבר "בית החולים ברחוב סאבולץ' של הקהילה היהודית של פשט" בשנות ה-80 של המאה ה-19. לאחר מכן הוזמן על ידי החברה קדישא של פשט לבנות בניין בית אבות ברובע 14 של היום בבודפשט.
הבניין גדול הממדים שנבנה בשנת 1892 הוא בניין ענק בסגנון אקלקטי.
בתכנון הבניין צפה לפני פרוינד כל הזמן הפונקציה שהמבנה היה צריך למלא.
העיצוב של חזית הלבנים הגולמיות – כמו המכון הלאומי לחרשים-אילמים יהודים בכיכר בתלן, שתוכנן גם הוא על ידי פרוינד – מכיל אלמנטים נאו־רנסאנסיים ונאו-רומנסקיים.
הבניין היה במקור בן קומה אחת, בשנת 1926 הוא הורחב בשנייה.
כל החלונות הם בסגירה מעגלית למעלה, הבניין משדר קצב מאוזן ומחולק לשני אגפים ורדיקל מרכזי.
לבניין כניסה ראשית עם עיצוב מקושת המחולק לשני צדדים על ידי רדיקל מרכזי, על המדף הישר בחלק העליון יש כיתוב בעברית ובהונגרית:
בבניין היה גם בית כנסת, שארון הקודש שלו היה בסגנון (אלמנט רומי הכולל זוג עמודים קטנים וגמלון קטן מעליהם היוצרים נישה בקיר אטום.
זה משמש כקישוט, כמקדש קטן בתוך מקדש גדול כאלמנט של עיצוב פנים).
הארון נתמך על ידי שני עמודים, ומעל המדף העליון הוצבו שני לוחות הברית.
הוצב גם חלון ורדים גבוה מעליו ומגן דוד בתוכו בעל ממדים גדולים.
בימת בית הכנסת הוצבה קרוב לארון הקודש.
המוסד הולאם לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 וכיום פועל כשתי מחלקות: האחת לרפואה פנימית שיקומית ושנייה המחלקה לחולים כרוניים של בית החולים רחוב אוז'וקי.
הבניין הוא בניין שמור על פי חוק.
בית דין קבוע הוא מוסד, שמכהנים בו דיינים קבועים הממונים לדון בכל עניין משפטי.
לבית דין קבוע יש סמכות ואחריות רחבות יותר בתחום דיני הממונות, מאשר לבית דין שאינו קבוע, ויש לכך השלכות לגבי חובת ההתדיינות לפני בית הדין הקבוע.
בעשורים האחרונים התעוררה שאלת מעמדם של בתי הדין הרבניים בישראל כבתי דין קבועים.
יש מי שכתב כי לאחר בג"ץ כץ ובג"ץ אמיר ניטלה הסמכות מבתי הדין הרשמיים לדון דיני ממונות, ועל כן לא ניתן לראותם כ"בית דין קבוע".
הציווי המרכזי בעניין מינוי דיינים הוא (דברים טז, יח):
חובת מינוי הדיינים מפורטת בתלמוד (סנהדרין טז, ע"ב):
הרמב"ם מגדיר את החובה כדרישה למינוי דיינים קבועים:
לדרישת הקביעות נפקות חשובה, משום שדווקא בית הדין הקבוע הוא בעל סמכויות לכפות דיון ולנהלו אף ללא הסכם בוררות, להפקיע ממון מבעל דין, וכן למנוע אפשרות מבעל דין לדרוש לנהל את הדיון בבית דין אחר או בזבל"א.
סמכויות אלו מקנות לבית הדין הקבוע יתרונות הלכתיים על פני בית דין שאינו קבוע, הנעדר סמכויות אלו.
הרמ"א שם מסייג את הדברים:
הרמ"א לא הבהיר כאן מהו בית-דין קבוע.
הלכה זו התבררה בהקשר אחר, בעניין בחירת דיינים שאינם ראויים:
ניתן ללמוד מדברי הרמ"א שבהיעדרם של דיינים ראויים ניתן למנות דיינים, אף אם אינם חכמים הראויים להיות דיינים.
מוטב להתדיין בפני דיינים יהודים שהם הדיוטות, מאשר לפנות לערכאות של גויים.
מדברי הרמ"א עולה כי לאחר שקיבלו עליהן את אותם דיינים כבית-דין, הוא מוגדר כבית-דין קבוע, וכל בני העיר כפופים לו, ואינם יכולים לסרב להופיע לפניו.
פעילות קבועה - בית-דין דן באופן קבוע ולא ארעי.
מינוי על ידי רב העיר - בעיר שבה רב העיר ממנה דיינים לבית-הדין לממונות, יש לבית-הדין הזה מעמד של בית-דין קבוע.
בלעדיות - אם ביישוב או בעיר יש רק בית-דין אחד, בית-הדין הזה ייחשב לבית-הדין הקבוע באותו מקום.
בחירה על ידי הציבור – כאמור, בית-דין שנבחר על ידי הציבור נחשב בית-דין קבוע, כך עולה מן ההלכה התלמודית בעניין "בית דין שהמחוהו רבים עליהם".
דיינים שבני העיר קיבלו אותם עליהם כמומחים, אף שאינם כאלה, הסכמה כזו מחייבת את בני העיר, כשם שתקנות הקהל מחייבות את הציבור, בין שהותקנו על ידי הציבור ובין שהותקנו על ידי הרשות הציבורית (שבעת טובי העיר).
קבלת משכורת - יש שסוברים שבית דין שדייניו מקבלים משכורת מן הציבור, דינו כבית-דין קבוע.
יישוב שיש בו בית קברות יחיד - יישוב שיש בו בית קברות יחיד, כך שכל בני הקהילה נקברים רק בו, גורר גם בלעדיות של בית הדין המקומי.
לפיכך, בן הקהילה אינו זכאי לדרוש מבעל דינו להתדיין לפני בית-דין במקום אחר, אף שהוא חשוב יותר.
מעמד בית-הדין הקבוע מחייב את הדיינים לדון בכל מקרה המובא לפניהם, למעט מקרים שיש להם נגיעה בהם.
במקביל, לבית דין קבוע ישנן סמכויות עודפות על פני בית דין שאינו קבוע :
1. דיון בכפייה - בית-דין קבוע יכול לדון את תושבי העיר גם ללא צורך בהסכמתם במסגרת הסכם בוררות.
עם זאת, בית-הדין יכול גם לחייב את הצדדים לחתום על הסכם בוררות, כדי לתת לו תוקף גם על פי חוק המדינה, ובכך לאפשר אכיפה של פסקי הדין באמצעות הוצאה לפועל.
2. עדיפות בית-דין קבוע על פני בתי דין אחרים - בית-דין קבוע יכול לחייב את בני העיר לבוא ולהתדיין לפניו, גם אם יש במדינה בתי דין חשובים יותר ממנו.
זאת, כדי למנוע מצב בו התובע יגיש את תביעתו במכוון במקום רחוק, מתוך ידיעה שהנתבע יתקשה להגיע לדיון, ויעדיף לשלם את הסכום הנתבע ממנו, תחת לחץ ושלא כדין.
לחלופין, קיים חשש הפוך, שהנתבע יתעקש להתדיין דווקא בבית-דין רחוק, בתור אמצעי להתחמק מתביעה.
3. עדיפות בית-דין קבוע לעומת זבל"א - כאשר התובע רוצה לדון בפני בית-דין שאינו קבוע, יכול הנתבע לדרוש להתדיין בזבל"א, כלומר, באמצעות מנגנון על פיו כל אחד מהצדדים בורר לו דיין, ושני הדיינים בוררים עוד אחד.
מנגד, אם בחר התובע לתבוע בבית-הדין הקבוע שבעיר, אין לנתבע זכות כזו.
4. הפקעת ממון - יש הסבורים כי לבית-דין קבוע יש סמכות להפקיע ממון.
הואיל ובית הדין שואב את כוחו מכוח היותו ממונה על ידי הציבור, מוקנית לו הסמכות להפקיע את בעלותו של בעל הדין על רכוש מסוים, מכוח הכלל "הפקר בית דין הפקר".
המקור לכך הוא בדברי הרמב"ם:
"תמיד" משמע גם בזמן הזה, ודווקא בית דין קבוע.
חובת מינוי בית-דין קבוע לאחר החורבן
כשלוש מאות שנה לאחר חורבן בית המקדש השני פסקה הסמיכה.
עד שלב זה, סמכות החכמים לדון בכל הדינים שבתורה הייתה תלויה בהליך סמיכה רצוף שראשיתו במשה רבנו.
משבטלה הסמיכה, בטלה סמכותם של חכמי ישראל לדון בדיני תורה.
בעקבות בטלות זו, סמכותם של חכמים לדון דיני תורה נובעת מהיותם שליחים של החכמים שנסמכו בעבר.
שליחות זו נועדה אך ורק לתחומים משפטיים חיוניים, כמו דיני ממונות.
בתחומים שאינם חיוניים, אין לחכמים שאינם סמוכים סמכות לדון.
הואיל וכיום לדיינים אין סמכות עצמית לדון בכל דיני התורה, קיימת מחלוקת אם מקור החיוב למנות דיינים בימינו הוא מדאורייתא או מדרבנן.
על יסוד פסיקת הרמב"ם, קבעו הרב עובדיה יוסף והרב אליעזר ולדנברג שמצוות מינוי דיינים נוהגת אף בימינו מן התורה:
אף ר' משה מטראני פסק שמצוות מינוי דיינים בזמן הזה היא מדאורייתא על אף העדר סמוכים, וזאת משום שבזמן שאין סמיכה בטלה הדרישה לדיינים סמוכים.
לעומת זאת, לפי גישת הרמב"ן, החיוב למנות דיינים בימינו, בהיעדר סמוכים, הוא רק מדרבנן.
כך פסק גם רבנו ירוחם באומרו כי: זו גם דעתם של רוב הפוסקים.
מתוך הדברים שלעיל ניתן להסיק שהמצווה למנות דיינים בזמן הזה, מחייבת בין אם מדאורייתא ובין אם מדרבנן.
מעמד בתי הדין במדינת ישראל
קיימים שני סוגים של בתי דין הפוסקים על פי ההלכה במדינת ישראל:
הסוג הראשון הוא בתי דין רבניים רשמיים, להם יש סמכות מכוח חוק המדינה, לדון 'דין תורה' בענייני המעמד האישי – נישואין וגירושין.
הסוג השני הוא בתי דין פרטיים, שאף הם דנים על פי דין תורה, אבל אין להם סמכות רשמית ומבחינת החוק הם מוגדרים כבוררים (שסמכותם לדון היא מכח חוק הבוררות).
עיקר עיסוקם של בתי-הדין הפרטיים הוא בדיני ממונות.
במשך שנים רבות, התבססה הדעה אצל חלק ניכר מן הדיינים בבתי-הדין הרשמיים, כי למוסד הלכתי שיש לו סמכויות מכוח החוק (כלומר, בית-הדין הרשמי) ישנה עדיפות מבחינה הלכתית על מוסד הלכתי מקביל שאין לו סמכויות מכוח החוק (כלומר, בית-הדין הפרטי).
היו שטענו כי לבית-הדין הרבני הממלכתי ישנה עדיפות על בית-הדין הפרטי, משום שבית-הדין הרשמי הוא בית-דין קבוע של כלל האוכלוסייה היהודית שבארץ.
זאת, מאחר שהוא הוקם באמצעות המוסדות הממלכתיים על דעת הרוב המכריע של האוכלוסייה היהודית בארץ ובכלל זה כל נציגי הציבור הדתי המאורגן.
טיעון זה מתבסס על הגדרת "בית-דין קבוע" כבית-דין שהוקם על ידי טובי העיר ומכוח הקהל.
משמעות קביעה זו היא כי בית-דין הרשמי יכול לדון את הצדדים בעל כורחם, ו בעל הדין מנוע מלטעון כי הוא חפץ לקיים את הדיון בבית-דין אחר.
לדבריו של הדיין שמחה מירון, הדברים אמורים גם בדיני ממונות, על אף שבהם אין לבתי הדין סמכות לדון מטעם המוסדות הממלכתיים, אלא כבוררים.
טענה נוספת היא, שלבית הדין הרבני הרשמי יש סמכות של "בית-דין קבוע" בכל תחומי המשפט, משום שהוא מונה מכוח החוק אשר העניק לו סמכויות אכיפה.
עם זאת, נראה כי לאור פסיקת בית המשפט העליון בעניין כץ (איסור על בתי הדין הרשמיים להוציא כתב סירוב) ובעניין סימה אמיר (איסור על בתי הדין לדון בענייני ממון כבורר), ניטל מבית-הדין הרשמי מעמדו כ'"בית-דין קבוע" היכול לחייב בעלי-דין, גם בתחום דיני הממונות, להתדיין לפניו.
בית-המשפט העליון מוטט בפסיקתו זו את יכולת האכיפה העודפת שהייתה קיימת לבית-הדין הרשמי.
כיום, דווקא בית-הדין הפרטי עולה על בית-הדין הרשמי, שהרי את פסקי הדין של בתי הדין הפרטיים ניתן לאשר בבית משפט מחוזי ולאכוף בהוצאה לפועל, ואילו לבית הדין הרבני אסור מלכתחילה לעסוק בעניינים המסורים לבוררים.
ישנם דיינים הסבורים כי כיום דווקא לבית-הדין הפרטי ישנו מעמד של בית-דין קבוע לכל דבר ועניין, כאשר רב העיר ממנה את דייניו.
בדרך זו לבית הדין הפרטי יש עדיפות על פני בתי-דין רשמיים.
סימוך לכך ניתן למצוא בפסיקת הרדב"ז הקובע כי על רבני העיר לעשות כל דבר כדי להניע את התושבים להתדיין בדין תורה דווקא.
במהלך השנים היו שהציעו להשיב לבית הדין הרבני את סמכותו לדון דיני ממונות כבורר באמצעות חקיקה שתעניק לבתי הדין הרבניים מעמד דומה לזה של בתי המשפט האזרחיים, ותאפשר להם – בכפוף להסכמת שני הצדדים – לקיים פסק דין הניתן בבית דין רבני בתחום דיני הממונות ללא אישור של בתי המשפט.
למעשה, מטרת החקיקה היא ליצור שוויון בין בית הדין הרשמי לבין בתי המשפט האזרחיים (למעט הצורך בהסכמת בעלי-הדין), כך שלשני המוסדות תהיה סמכות מכוח חוק לדון דיני ממונות.
לחקיקה זו יש חשיבות עליונה משום שהיא בעלת משקל הלכתי המגדיר את בית הדין הרשמי כ"בית דין קבוע" כך שעליונותו של בית הדין הרשמי על בית הדין הפרטי, אף בתחום דיני הממונות, תהיה ברורה.
שהרי, בעוד בית הדין הרשמי כמעט שקול בכוחו לבתי המשפט ופועל מכוח השראה ישירה של החוק, בית הדין הפרטי פועל כבורר בלבד, ולכן הוא כפוף לבית המשפט האזרחי.
חקיקה כזו, המכירה במעמד בית הדין הרשמי כבית דין קבוע, תסייע בהכרעת עדיפותו של בית הדין הרשמי על פני בית הדין הפרטי.
בית האוטונומיה הרוסית (בכתיב תקופת פעילותו לעיתים נכתב "אבטונומיה") הוא מבנה ברחוב עין יעקב 14 פינת רחוב שלוש 8–10 בנווה צדק בתל אביב-יפו.
הבניין הוקם בתחילת המאה ה-20 ביוזמת הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים (האדר"ת) ולאחר מותו השתייך לבנו, רפאל לוי רבינוביץ'-תאומים.
הבית היה מרובה אגפים ובחצרו הגדולה באר מים פרטית.
הבית הושכר לתנועת חובבי ציון, אשר העבירה אליו את בית הספר לבנות.
מורי בית הספר התגוררו בקומה התחתונה של הבניין, וכיתות הלימוד היו בקומה העליונה.
רוב המורים היו אזרחי האימפריה הרוסית, ובשל משטר הקפיטולציות שהונהג בתקופת השלטון העות'מאני, נהנו מהגנת הקונסול הרוסי.
בשל כך כונה הבניין "בית האוטונומיה הרוסית".
מעמד זה של הבית נוצל על ידי ראשי היישוב, והעיתון הפועל הצעיר, שנאסרה הפצתו, הודפס בו בהקטוגרף.
גם לאחר שעבר בית הספר ב-1909 אל משכן הקבע שנבנה עבורו (כיום חלק ממתחם מרכז סוזן דלל), המשיכו המורים להתגורר בבית האוטונומיה.
הבית היה מרכז תרבותי של היישוב, התארחו בו מורים, סופרים, חלוצים ואנשי־רוח שבאו ליפו מירושלים ומהמושבות, ביניהם יוסף חיים ברנר, ש"י עגנון, ר' בנימין, ש.
בן-ציון, יעקב רבינוביץ ואחרים, שניהלו שיחות נלהבות, ויכוחים וריקודים עד שעות הלילה המאוחרות.
בבית התקיימו אספות של מפלגות הפועלים פועלי ציון והפועל הצעיר.
הכנס הארצי של מפלגת הפועל הצעיר התקיים במקום בפסח 1907.
בבניין זה הוצאו לאור ספרי הלימוד הראשונים בעברית שחוברו או תורגמו על ידי המורים, חלקם חברי חובבי ציון מאודסה, שתמכו במשנתו של אחד העם.
מורי בית הספר היו בין מייסדי ארגון המורים, האיגוד המקצועי הראשון ביישוב.
בבית הופעל התיאטרון העברי הראשון.
ההצגה הראשונה שהועלתה הייתה על פי המחזה אוריאל אקוסטה מאת קרל גוצקוב.
המחזה תורגם על ידי המורים, והם וילדיהם שיחקו בהצגה.
בשעות הערב התקיימו שיעורים למבוגרים.
כתב העת העומר בעריכת ש.
הצייר והסופר נחום גוטמן, שהיה תלמיד בבית הספר, הנציח את המבנה בציוריו בספרו בין חולות וכחול שמיים.
בית האוטונומיה הוכרז כבניין לשימור ברשימת השימור המקורית של עיריית תל אביב-יפו אך לא הוכלל ברשימת השימור של תוכנית "תפרי נוה צדק".
ב-2018 הוחלט על קידום התוכנית לשימורו בוועדת השימור של תל אביב-יפו.
ב-2021 הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה תל אביב, אישרה להפקדה תוכנית לשימור ולחידוש מבני המתחם.
התוכנית נערכה על ידי פיצו קדם אדריכלים ואיריס יוסיף-אור תכנון ושימור, כוללת שימור המבנים והחצר הפנימית, במבנה ברחוב שלוש 8 הותרו שלוש קומות ובמבנה ברחוב שלוש 10 הותרו ארבע קומות.
בית האופרה של סידני הוא אחד המבנים המפורסמים ביותר שנבנו במאה ה-20. בית האופרה שוכן במרכז העיר של סידני על חצי אי במפרץ ג'קסון ליד גשר הנמל - הגשר המפורסם של העיר סידני.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל הדני ירן אוטזון ונחנך ב-20 באוקטובר 1973 לאחר קרוב ל-15 שנות בניה.
המבנה בעל הצורה המזכירה מפרשים של אונייה או קונכיות, הפך לאייקון של העיר סידני ואף היווה השראה לעיצוב הלוגו של אולימפיאדת סידני (2000).
בית האופרה הוכר כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו בשנת 2007, ואף נמנה ברשימה הסופית של שבעת פלאי תבל החדשים, על אף שלא נבחר.
בניגוד לשמו, מתבצעים במבנה מופעים מסוגים שונים.
בשאר השנה היא מופיעה במרכז התרבות במלבורן.
כמו כן מתבצעות במבנה הפקות במגוון תחומים ביוזמת הנהלת הבית ואירועים רבים בסביבתו (אירועי קידום מכירות, הקרנת אירועי ספורט על מסך ענק וכו').
זהו גם אחד ממוקדי המשיכה הפופולריים ביותר באוסטרליה.
יותר משבעה מיליון תיירים מבקרים באתר מדי שנה, 300,000 מתוכם משתתפים בסיור המאורגן שנערך במקום.
בית האופרה של סידני מנוהל על ידי קרן בית האופרה של סידני, גוף בן עשרה חברים שממונה על ידי מושל מדינת ניו סאות' ויילס וכפוף למשרד האומנויות של מדינת ניו סאות' ויילס.
בית האופרה של סידני הוא מבנה מודרני בסגנון אקספרסיוניסטי, ובו סדרה של קליפות מעטה גדולות עשויות בטון בבנייה טרומית, אשר כל אחת מהן מורכבת מחלקי ספירה בעלת רדיוס זהה, היוצרות את גגות המבנה, המוצב על במה ענקית.
המבנה נתמך ב-588 יסודות בטון שעומקם המרבי 25 מטר מתחת לפני הים.