tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפאנק מטאל משלב בין מקצבי בס המאפיינים מוזיקת פ'אנק מסורתית, לבין ריפים של גיטרות מעולם ההבי מטאל ולעיתים גם סמפולים ואלמנטים נוספים מעולם ההיפ הופ.
מבנה השיר משתנה מאוד, לעיתים השיר בנוי בסגנון שיר היפ הופ ולעיתים יש נטייה לכיוון המטאל.
לקראת אמצע וסוף שנות התשעים היה הפ'אנק מטאל בשיאו.
להקות רבות, בעיקר ממדינת קליפורניה, פרצו אל תוך המיינסטרים.
בשילוב עם העלייה המטאורית של הנו-מטאל והחשיפה התקשורתית שקיבלו שני הסגנונות (הדומים אך שונים) בערוצי המוזיקה, היה זה תור הזהב של הז'אנר.
הסגנון עבר שינוי עם השנים, ואף על פי שעדיין היה ניתן לחוש בהשפעות של פיית' נו מור, הצ'ילי פפרז, מיסטר באנגל ופישבון, התקרב הסגנון אל המיינסטרים.
ההיפ הופ קיבל יותר מקום מאשר הפ'אנק ופתאום לא היה ניתן להבדיל עוד בין פאנק מטאל, נו-מטאל וראפ-קור.
בתחילת שנות האלפיים החלה דעיכה בפופולריות של הפ'אנק מטאל.
הנו-מטאל וסגנונות טריים יותר כגון, אימו-קור ומטאל-קור תפסו את מקום הפ'אנק מטאל.
ברחבי ארצות הברית ובמיוחד בדרום קליפורניה ממשיכות לפעול סצנות אזוריות קטנות של פאנק מטאל.
מרבית הלהקות הגדולות של שנות התשעים, כגון: Incubus, Zebrahead, Deftones ו-Sevendust ממשיכות ליצור מוזיקה אם כי הקשר בינן לבין הסגנון המקורי הולך ופוחת.
קיים בלבול רב בין הסגנונות, ורבים טועים ונוטים לאחד בין שני הסגנונות.
בעוד שבפ'אנק מטאל מופיעים ריפים של מטאל לצד קצב ברור של פ'אנק, הנו-מטאל משלב יותר בין היפ הופ, אינדסטריאל ומטאל.
שני הסגנונות פרצו יחד אל המיינסטרים ובגלל שילובי ההיפ הופ בשניהם נשמעו ונראו זהים בעיני בני הנוער שנחשפו אליהם דרך ערוצי המוזיקה.
אולם במבט חוזר קשה למצוא דמיון רב בין להקות כמו סליפנוט וסיסטם אוף אה דאון לבין להקות פאנק דוגמת אינקיובס ודפטונס.
סנוט Snot - התפרקה לאחר שסולן הלהקה נהרג בתאונת דרכים.
פאנקנשטיין היא להקת פאנק ישראלית עם השפעות בולטות של ג'אז, בלוז ומוזיקה שחורה.
נחשבת אחת מהחלוצות בתחום הפאנק בישראל.
הוקמה כלהקת קאברים בראשית שנת 1998 על ידי אלרן דקל וגורי אלפי.
ההרכב המקורי כלל בין השאר את שחם אוחנה בבס, עילי בוטנר בגיטרה, אלון פרימן בקלידים וגלעד שמואלי בתופים.
בשנת 2000 עזב אלפי את הלהקה לאחר הצלחתו הטלוויזיונית.
הלהקה, שכעת מנתה 8 חברים, המשיכה להופיע בכל רחבי ישראל אך בעיקר בתל אביב.
בשנת 2002 השתתפה הלהקה בפסטיבל הג'אז באילת ובפסטיבל האהבה בים המלח, ובשנת 2004 בפסטיבל קוקה-קולה בניצנים.
בשנת 2006 הוציאה את אלבומה הראשון - "Funk'n'stein The Band" בחברת התקליטים התו השמיני.
האלבום השני של הלהקה נקרא "The Next Level".
בשנת 2009 השתתפה הלהקה בפסטיבל הג'אז באילת.
המונח פּאנק ישראלי מתייחס לסצנה מקומית אשר התפתחה באמצע שנות ה-70 בישראל.
הפאנק הישראלי הוא חלק ממהלך של התנועה הפאנקיסטית, תת תרבות שמתבססת על מוזיקת הפאנק רוק (Punk rock).
כמו מוזיקת הפאנק המקורית, גם הפאנק הישראלי החל כמחאה נגד הממסד אך לאחר זמן מה הפך לסגנון ללא אידאולוגיה.
סצנת הפּאנק בישראל החלה את התפתחותה באמצע שנות השבעים, כאשר בתל אביב החל לפעול רמי פורטיס עם להקתו מים חמים, בעוד שבחיפה קמה להקת קילר הלוהטת בהנהגתו של יורם מארק-רייך, ובצפון הוקמה להקת השפן הנכון שבנוסף לכך היא חלוצה לראפ רוק בישראל עם שירה ראפ עברי.
חברי קילר הלוהטת היו "ילדי שמנת" מהכרמל, עובדה שלא מנעה מהם להתחבר אידאולוגית לנערי השוליים הבריטים והאמריקאים.
בשנות השמונים צמח הפאנק בסצנה של מועדון ה"פינגוין" עם להקת נ"מ האנרכיסטית (בהנהגת אבי פיטשון).
גם להקת משינה החלה את דרכה בפאנק עד שהתפרסמה בשנת 1984. לדוגמה, השירים "רכבת לילה" ו"עתיד מתוק" בגרסתם המקורית הם שירי פאנק.
שיר פאנק נוסף של משינה מאותה תקופה נקרא "יחי הכסף הגדול" המדבר על תאוות הממון שיש לאנשים.
בהופעותיה נהגה משינה לבצע בגרסת פאנק את שירה מאלבומה השני "מדברים עלייך" וכן את השיר "שביל הבריחה" של ריטה.
משינה לא ביצעה מאז שירים בסגנון פאנק למעט השיר "הכל התחיל בנאצר" מאלבומם "מפלצות התהילה" שיצא בשנת 1992. בתחילת שנות התשעים סצנת הפאנק התעוררה בצפון הארץ ובמיוחד בקריות.
הז'אנר הגיע לשיא בארץ בשנת 1992 עם תחילת הופעותיה של להקת האנרכו-פאנק הבולטת ביותר של שנות התשעים, נכי נאצה.
להקות נוספות החלו להופיע, כשהבולטות ביניהן פרט לנכי נאצה היו Useless ID בהרכבה המוקדם, ריוט94 הידועה בעיקר בזכות שירה "בוסניה בוערת", פאבליק דומיין (Public Domain), קוקו בלוף והיתושים, סרטן השד ומפגרת, אשר היא בנוסף גם חלוצה לסקא פאנק ורגאיי פאנק ישראלי.
כיום, הלייבל הבולט בתחום הפאנק וההארדקור פאנק בישראל הוא בושת רקורדס, אשר הפיץ את אלבומי להקות הפאנק המצליחות של תחילת שנות האלפיים – ועדת קישוט, סמרטוט כחול לבן, בר מינן העפולאית ורבות אחרות.
נדמה כי מאז תחילת שנות האלפיים נוצרת הפרדה ברורה בסצנת הפאנק הישראלית בין להקות ההארדקור ללהקות הפופ-פאנק.
בשנת 2017 החלו לפעול מס' להקות פאנק חדשות אשר בחרו לשיר בשפה העברית בלבד, כמו תרבות רעה, לבנת חבלה, דד ראבינז, נדפקת וליל אג.
פאנקי השובבה היא סדרת טלוויזיה אמריקנית שהופקה במקור עבור רשת NBC ושודרה בין השנים 1984–1988. כל ארבע עונות הסדרה יצאו במארזי DVD.
בעקבות הסדרה, הופקה סדרה מצוירת בשם "מיקי צ'יק צ'אק ועוד".
בישראל הסדרה שודרה בערוץ המזרח התיכון בשנות השמונים, בערוץ המשפחה בתחילת שנות התשעים וזמן לא רב לאחר מכן - גם בערוץ הילדים.
פנלופה "פאנקי" ברוסטר היא ילדה חביבה, מצחיקה ופיקחית, אשר ננטשה על ידי הוריה בגיל שבע.
בעקבות עזיבתו של אביה של פאנקי את המשפחה, אמה של פאנקי נטשה אותה בסופרמרקט בשיקגו עם כלבה הנאמן, ברנדון.
בהמשך פאנקי מגלה דירה פנויה בבניין בשיקגו.
הבניין מנוהל על ידי הצלם הנרי וארנימונט, רווק מזדקן.
פאנקי מתיידדת עם שרי ג'ונסון, ילדה צעירה שמתגוררת קומה מעליה ועם סבתה, בטי ג'ונסון.
הנרי מגלה שפאנקי מתגוררת בדירה הריקה הסמוכה לשלו, ולאחר שהוא שומע את סיפורה, מערכת היחסים ביניהם פורחת ולבסוף הנרי מאמץ את פאנקי.
פאנצר סימן 2 היה טנק גרמני קל שנדרש לצוות של שלושה אנשים.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 היה טנק "ביניים" בצבא הגרמני, עד לכניסה לשירות של הטנקים העיקריים - פאנצר סימן 3 ופאנצר סימן 4. טנקי פאנצר סימן 2 השתתפו בפלישה לפולין, מערכה בנורווגיה, פלישה לצרפת, ובשלבים ראשונים של הפלישה לברית המועצות.
טנקים אלו גם היו בשימוש בלחימה בצפון אפריקה.
בסוף 1940 ותחילת 1941 הוחלפו רוב טנקי פאנצר סימן 2 ביחידות השריון של הורמאכט בטנקים מתקדמים יותר, כמו הפאנצר סימן 3 והפאנצר סימן 4. טנקי הפאנצר סימן 2 הועברו ליחידות סיור וליחידות עורפיות.
החל משנת 1943 הופסק באופן מוחלט יצורו של הטנק והטנקים הנותרים שימשו כבסיס לייצור כלי רכב משוריינים שונים.
פאנצר 2 A,B,C - דגמים מבצעים עיקריים של טנק זה.
1,113 טנקים מדגמים אלו יוצרו בשנים 1937–1940. האותיות גדולות בשם הדגם מציינות את ההבדל בין דגמים אלו לדגמים הראשוניים (הטרום מבצעיים).
פאנצר 2 E,D - דגמים מבצעיים, בהם הורכב מזקו"ם "כריסטי".
טנקים מדגמים אלו היו קצרים יותר מהדגמים A-C אך גבוהים יותר ורחבים יותר.
שימוש במזקו"ם "כריסטי" אפשר להגדיל את מהירות הנסיעה ל-55 קמ"ש (לעומת 40 קמ"ש בדגמים הקודמים).
בסך הכול יצרו 43 טנקים מדגמים אלו בשנים 1939 - 1938. הם השתתפו בפלישה לפולין, אך לאחר מכן הוצאו מן השרות והוסבו לכלי רכב משוריינים אחרים.
פאנצר 2 F - בדגם זה בוצעה הגדלת עובי השריון בחלק הקדמי ל-35 מ"מ (לעומת 14.5 מ"מ בדגמים A-C), בצריח הטנק עובי השריון הוגדל ל-30 מ"מ ובצדדים ל-15 מ"מ.
בשל כך עלה משקל הטנק ל-9.5 טון.
פאנצר 2 G,H - דגמים ניסיוניים של הטנק שפותחו בשנת 1942. בסך הכול יוצרו 12 טנקים מדגמים אלו.
פאנצר 2 J - בדגם זה בוצעה הגדלת עובי השריון בחלק הקדמי ל-80 מ"מ (לעומת 35 מ"מ בדגם F) ובצדדים - ל-50 מ"מ.
בשל כך עלה משקל הטנק ל-18 טון ומהירות הנסיעה ירדה ל-30 קמ"ש.
22 טנקים מדגם זה יוצרו בשנת 1942. 7 טנקים מדגם זה השתתפו בלחימה בחזית המזרחית במסגרת דיוויזיית הפאנצר ה-12 של הוורמאכט.
פאנצר 2 (L (Luchs - טנק סיור קל.
כלי רכב משוריינים שנבנו על בסיס הפאנצר סימן 2
פאנצר סימן 2 להביור - מבוסס על דגמים D ו-E של פאנצר סימן 2. בכלי רכב אלו התותח הוחלף בלהביור ועובי השריון הועלה ל-30 מ"מ בלוח הקדמי ול-20 מ"מ בצדדים.
כ-150 כלים מגרסה זו יוצרו בשנים 1940–1941. הם השתתפו בפלישה לברית המועצות ביוני 1941. טנקים אלו לא נחלו הצלחה בשדה הקרב, בעיקר בשל שריונם הדק, אשר לא עמד בפני תותחי הנ"ט של הצבא האדום.
מרביתם הושמדו כבר לקראת סוף 1941.
מארדר 2 - משחית טנקים שנבנה על בסיס תובה של פאנצר סימן 2. בכלי רכב אלו הורכב תותח נ"ט גרמני בקליבר של 75 מ"מ או תותח שלל סובייטי בקליבר של 76.2 מ"מ.
וספה - תותח מתנייע, שנבנה על בסיס תובה של פאנצר סימן 2. הרכב נשא תותח הוביצר בקליבר של 105 מ"מ.
נושא תחמושת לתומ"ת "ווספה" - בחלק מתותחים מתנייעים מסוג ווספה לא הורכבו תותחים והם שימשו כמובילי תחמושת בשדה הקרב.
רכב כזה יכול היה לשאת עד 90 פגזים של 105 מ"מ.
שטורמפאנצר סימן 2 - תותח מתנייע שנבנה על בסיס תובה של פאנצר סימן 2. הרכב נשא תותח הוביצר בקליבר של 150 מ"מ.
רק תריסר כלים מגרסה זו נבנו וכולם שירתו בקורפוס אפריקה.
בתום מלחמת העולם השנייה הגיעו שני שטורמפאנצרים לידי הצבא המצרי, אשר הפעיל אותם כנגד כוחות צה"ל במלחמת העצמאות.
הטבלה מתייחסת לפאנצר סימן 2 מדגם A שהיה אחד הדגמים הנפוצים של טנק זה.
פאנצר סימן 4 הוא טנק בינוני מתוצרת גרמניה הנאצית.
טנק זה היה ל"סוס העבודה" של חיל השריון של הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, ומ-1942 היווה את עמוד השדרה של עוצבות השריון של כוחות הוורמאכט עד סיומה של המלחמה.
הדור הרביעי לטנק הפאנצר היה לטנק הגרמני היחיד שייצורו נמשך לכל אורכה של המלחמה.
שלדת הפאנצר 4 שימשה גם כבסיס לייצור כלי רכב משוריינים נוספים, כגון משחיתי טנקים, רכבי נ"מ ותותחים מתנייעים.
טנקי הפאנצר סימן 4 הוכחו כאמינים ויעילים, והשתתפו בכל הקרבות של מלחמת העולם השנייה (הן בחזית המזרחית והן בחזית המערבית).
ייעודו המקורי היה לספק אש מסייעת לטנקי הפאנצר סימן 3 ולחיילי הרגלים, אולם לאחר הפלישה לברית המועצות וההיתקלויות עם טנקי T-34 הסובייטיים העדיפים, השתנה תפקידו העיקרי ללוחמה בטנקים.
הטנק יוצא לבעלות בריתה של גרמניה הנאצית במהלך המלחמה, בהן פינלנד, רומניה, הונגריה, בולגריה וקרואטיה.
לאחר המלחמה רכשה סוריה מספר טנקי פאנצר 4, ואלו השתתפו בקרבות במלחמה על המים ובמלחמת ששת הימים.
על פי המתווה של גודריאן, ה-ZW, או Zugführerwagen (מגרמנית: רכב מפקד מחלקה), אמור היה להיות טנק קל חמוש בתותח בקוטר 37 מ"מ ושני מקלעים, ויועד להיות הטנק העיקרי של דיוויזיות הפאנצר.
ה-BW, או BattalionFührerwagen (רכב מפקד גדוד), היה אמור להיות טנק סיוע בינוני לצד ה-ZW, חמוש בתותח בעל קליבר גדול, ומותאם לירי פגזים נפיצים על כוחות חי"ר ונ"ט ועמדות מבוצרות של האויב.
גודריאן תכנן ששני סוגי הטנקים יכללו חמישה אנשי צוות: תותחן, טען ומפקד בצריח הטנק (המפקד ימוקם מעל התותחן ולו יהיה צריחון בעל שדה ראייה היקפי), נהג וקשר בתובה.
כפי שנקבע בדיוני הוועדה שנערכו ב-11 בינואר 1934 במשרד החימוש הגרמני בנוגע להקצאת כלי רכב משוריינים ליחידות הפאנצר ברייכסווהר, שתוכנן להתרחב ולכלול 63 דיוויזיות, כל גדוד פאנצר יורכב מארבע פלוגות.
שלוש מתוכן מצוידות בטנקי ZW (שייכנס לייצור בתור הפאנצר סימן 3) החמושים בתותח 37 מילימטר, והרביעית תפעל כפלוגה מסייעת המצוידת בטנקי BW.
עוד הוסכם בוועדה על מפרט סופי לטנק סיוע בינוני, והוצא מכרז לתעשייה הגרמנית.
לפי הגדרות אלו נדרש טנק אשר יהיה חמוש בתותח קצר קנה בקוטר 75 מ"מ המותאם לירי פגזים נפיצים לטווחים קצרים.
משקל הטנק יהיה מוגבל ל-24 טון כדי לאפשר תנועה על גשרים סטנדרטים באירופה.
לא נדרשה יכולת התמודדות מול שריון אויב.
שלוש חברות ניגשו למכרז: קרופ (Krupp), ריינמטאל (Rheinmetall), ומאן (MAN).
בשנים 1936-1935, לאחר סדרת ניסויים, נבחר הדגם של חברת קרופ, ה-(K)VK 2001. הטנק אושר לייצור במפעל של קרופ במגדבורג תחת השם הרשמי (Panzerkampfwagen IV (7.5 cm) (Vskfz.622.
צורתו צורת יהלום, ואגפיו משופעים שיפוע קל מאוד.
משני אגפיו נמצאים פתחי כניסה ויציאה.
כיפת המפקד בולטת מעל צדו השמאלי-אחורי של הצריח.
גוף הטנק מוגבה במידה ניכרת מעל מערכת הזחלים.
הוא רחב יותר במרכז, והולך וצר כלפי החזית ולאחור.
בחלקו הקדמי של גג התובה, מתחת לתותח, ישנם שני פתחי כניסה-יציאה, לנהג ולמקלען חרטום.
חלקו הקדמי של הגוף בנוי בצורת שתי מדרגות.
המדרגה התחתונה נוטה בשיפוע קל לפנים.
בצדה השמאלי של המדרגה העליונה פתח ראייה לנהג, ובצדה הימני מקלע החרטום.
בדרך כלל מורכבות על המדרגה התחתונה או על שתי המדרגות חוליות רזרביות לזחלים.
כל חיבורי לוחות השריון בטנק רותכו.
לוחות השריון היו מפלדת כרום מוליבדן מאיכות גבוהה שנוצקו בכבשן חשמלי.
שתי מחיצות חילקו את חלל התובה לשלושה תאים: נהיגה, לחימה ומנוע.
תא הנהיגה הקדמי הכיל את הממסרה וכמו כן מושבים לנהג ולקשר שתפקד גם כמקלען חרטום.
מתחת לתא הלחימה שוכנו שלושה מכלי דלק.
בצריח ישבו המפקד, התותחן והטען.
בחלקו האחורי של הטנק שכן המנוע מתוצרת מייבאך.
בגג תא המנוע היו פתחי הרדיאטור, המנוע והאוורור.
הדגמים הראשונים: A עד E
ב-1937 יוצרו 35 טנקי פאנצר סימן 4 דגם A (Panzer IV Ausführung A), סדרת הייצור הראשונה.
משקל הטנק המוכן לקרב עמד על 17.3 טון, והוא הונע על ידי מנוע בנזין "HL 108 TR" של חברת מייבאך, 12 צילינדרים המפיק 250 כוחות סוס אשר שכן בירכתי מרכב הטנק.
המנוע אפשר לטנק להשיג מהירות מרבית של 30 קמ"ש.
הטנק נשא שלושה מכלי דלק פנימיים עם קיבולת כוללת של 453 ליטרים.
צריכת הדלק עמדה על 318 ליטרים ל-100 קילומטרים על כביש ו-500 ליטרים ל-100 ק"מ בשטח, וטווח הפעולה נע בין 90 ל-140 קילומטרים בהתאם.
מיגון הטנק נע בין 14.5 מ"מ בחזית, צד התובה ועורפה, ו-20 מ"מ בצריח.
חימושו העיקרי של הפאנצר 4 A היה תותח 7.5 ס"מ KwK 37 (ר"ת בגרמנית של Kampfwagenkanone - תותח (ב)רכב קרבי) L/24 קצר קנה, שיועד לירות פגזים נפיצים ועקב כך היה בעל מהירות לוע נמוכה של 325 מטרים לשנייה.
עם תחמושת סטנדרטית, התותח יכול היה לחדור כ-41 מ"מ של פלדה במרחק של 100 מטרים ו-38 מ"מ מ-500 מטרים.
תחמושת חדשה מסוג מטען חלול הייתה בעלת יכולת חדירה טובה יותר של 70 מ"מ, אך זאת לא הייתה זמינה ללחימה ב-1940. מקלע MG34 בקוטר 7.92 מ"מ הותקן במקביל לתותח הראשי, ומקלע נוסף הותקן בחזית התובה ושימש את הקַשָׁר.
דגם B שנכנס לייצור ב-1937 כלל מספר שיפורים, הבולט בהם הוא התקנתו של מנוע חזק יותר - המייבאך HL 120TR המפיק 300 כ"ס בקירוב, יחד עם תמסורת חדשה.
עובי השריון בלוח התובה הקדמי הועלה ל-30 מ"מ, והמקלע בתובה הוסר והוחלף בחריץ ראייה.
אף שתוספת השריון והציוד העלו מעט את משקלו של הפאנצר 4 B ל-17.7 טון, תוספת הכוח אפשרה לטנק להשיג מהירות מקסימלית של 39 קמ"ש.
כ-42 יחידות מדגם B הושלמו, ואלו הוחלפו בפס הייצור על ידי דגם C.
בדגם זה השריון בצריח עובה ל-30 מ"מ, וכתוצאה מכך משקל הטנק עלה ל-20 טון, כל זאת מבלי לפגוע בביצועי הטנק.
לאחר יצור 40 הטנקים הראשונים מדגם C, החל משלדה מספר 80341 הוחלף המנוע בדגם משופר, ה-HL 120TRM (שיישאר המנוע הסטנדרטי לטנקי הפאנצר 4 עד סיומה של המלחמה).
בסך הכול כ-134 יחידות מדגם C הושלמו עד אוגוסט 1939.
בספטמבר 1939 החל ייצורו של דגם D; שינויים בדגם זה כללו זחלים רחבים יותר, החזרתו של מקלע התובה מדגם MG34, ועיבוי שריון התובה בצדדים ובעורף ל-20 מ"מ.
מגן התותח הפנימי בדגמים B, A ו-C נמצא פגיע לרסיסים וקליעים, וזה הוחלף במגן תותח חיצוני.
כ-45 טנקים מדגם D יוצרו לפני הפלישה הגרמנית לפולין, ומספר כולל של 229 הושלמו עם סיומה של סדרת הייצור הרביעית במאי 1941.
סדרת הייצור חמישית, דגם E, הופיעה לראשונה בספטמבר 1940. בדגם זה עובי השריון בלוח הקדמי התחתון הועלה ל-50 מ"מ, בעוד לוחות שריון בעובי 30 ו-20 מ"מ נוספו לחלקה העליון של התובה ולצדדים בהתאמה.
משקלו של הטנק עלה ל-21 טון.
בנוסף, בדגם זה הוצג צריחון מפקד חדש.
שינויים אלו הוכנסו גם בדגמי ייצור קודמים שהוחזרו למפעלים.
הדגמים המתקדמים: F עד J
החל מדגם F, שנכנס לייצור באפריל 1941 הצטרפו שתי חברות נוספות לייצור הפאנצר 4 (בנוסף לחברת קרופ), שטייר דיימלר פוך שמפעלה הוקם בעיירה זנקט ולנטין (St.
Valentin) באוסטריה תחתית ו-VOMAG אשר מפעלה הוקם בפלאואן.
בדגם זה הורכב השריון מלוח אחיד בעובי 50 מ"מ בחזית התובה ובצריח.
משקל הטנק עלה ל-22.3 טון, ועקב כך הורחבו הזחלים מרוחב של 380 מ"מ ל-400 מ"מ, זאת כדי להקטין את הלחץ על הקרקע.
בעקבות כישלונו של תותח ה-75 מ"מ של הפאנצר 4 לחדור את שריונם של הטנק הבריטי מטילדה סימן 2 והטנק הצרפתי שאר B1 במהלך הפלישה לצרפת ב-1940, פנו המהנדסים הגרמנים לשדרוג כוח האש של הפאנצר 4 (וכך גם הפאנצר 3).
משלחת מיוחדת של הצבא (PanzerKommission) נשלחה לזירת הקרבות בנובמבר 1941 כדי לבחון מקרוב את הבעיה, וזו המליצה לפתח תותח חדש לטנקים אשר יוכל לחדור את השריון הסובייטי מעבר לטווח התותחים שלהם.
ב-18 בנובמבר 1941 הוענק לחברת קרופ (בשיתוף עם ריינמטל) חוזה לפיתוחו של תותח חדש לפאנצר 4 בקוטר 75 מ"מ במקום תותח ה-50 מ"מ.
מהירות הלוע של פגז חודר שריון סטנדרטי הגיעה ל-740 מטרים לשנייה, עם יכולת חדירה של 80 מ"מ של פלדה ממרחק של 1,000 מטרים.
כדי להבדיל בין הדגמים, לטנקי הפאנצר 4 עם תותח ה-75 מ"מ הקצר ניתן השם F1, ואילו הטנקים עם תותח ה-KwK 40 הארוך נקראו F2. התותח החדש והתחמושת העלו את משקל הטנק ל-23.6 טון, ונרשמה ירידה קלה בביצועי הטנק.
הפאנצר 4 F2 הראשון הושלם במרץ 1942, ובסך הכול 200 יחידות יוצרו עד מחצית שנת 1942, מתוכם כ-25 שהוסבו מדגם F1. בקיץ 1942 הוסב הייצור לדגם G.
על אף שהפאנצר F2 הוכיח עצמו כיריב שקול לטנקי ה-KV וה-T-34 הסובייטים מבחינת כוח אש, הוא נותר נחות מבחינת מיגון.
ניסיון של המהנדסים הגרמנים לשפר את שרידות הטנק הוביל להופעתו של דגם G ביוני 1942. מאחר ששלדת הטנק הייתה קרובה למגבלת המשקל, נאלצו המהנדסים להתפשר ולהסיר את לוחות השריון בעובי 20 המ"מ שנוספו לצדי הטנק החל מדגם E, ובמקום זאת עיבו את שריון הצד הבסיסי ל-30 מ"מ.
המשקל שנחסך הועבר לחזית הטנק בצורת לוח פלדה בעובי 30 מ"מ שרותך אל השלדה והעלה את עובי השריון הכולל בחזית ל-80 מ"מ.
לפי דוחות מחיילים שנתקבלו ב-8 בנובמבר 1942, תוספת השריון בדגם G הוכיחה עצמה במספר רב של מקרים על אף הקשיים הטכניים שנגרמו מהעלאת משקל הטנק.
בנוסף, מאחר שתותח נ"ט 6 ליטראות (בקוטר 57 מ"מ) הבריטי החדש יכול לחדור את השריון הקדמי (בעובי 50 מ"מ) של דגמי הפאנצר 4 הקודמים ממרחק של 1,000 מטרים, הוחלט כי מחצית מטנקי הפאנצר 4 שייבנו יצוידו בתוספת שריון.
ב-5 בינואר 1943, החליט אדולף היטלר (למרות תוצאות שליליות בניסויים) שדגמי הייצור הבאים של הפאנצר 4 יהיו מוגנים על ידי 100 מ"מ של שריון בחזית.
בינתיים, הוחלט כי כל טנקי הפאנצר 4 יצוידו בתוספת שריון של 30 מ"מ.
כדי לפשט את תהליך הייצור, פתחי הראייה בשני צדדי הצריח הוסרו.
לפעילות מבצעית בטמפרטורות גבוהות נוצרו חרכים בתאי המנוע והרדיאטור כדי להגביר את אוורור המנוע; כמו כן נוסף מנגנון לשיפור ההצתה של המנוע בתנאי מזג אוויר חורפיים על ידי שאיבת נוזל קירור מטנק אחד למשנהו.
באפריל 1943 הוחלף תותח ה-KwK 40 L/43 בתותח ארוך יותר, ה-L/48 עם אורך קנה של 3.6 מטר שהיה לפיכך בעל מהירות לוע גבוהה יותר ויכולת חדירה משופרת.
לקראת סיום סדרת היצור של דגם זה, הותקנו פלטות מיגון (Schürzen) בעובי 5 מ"מ ו-8 מ"מ בצידי הטנק ומסביב לצריח בהתאמה כדי לספק הגנה מפני רובי נ"ט סובייטים.
בדגם H שנכנס לייצור באפריל 1943 עובי השריון הבסיסי בחזית הטנק ובבסיס התותח עמד על 80 מ"מ.
בטנק גם נעשה שימוש בצימריט (Zimmerit) - ציפוי קרמי להגנה מפני מוקשים מגנטיים.
דגם H היה לנפוץ ביותר מבין דגמי הפאנצר 4. סך הכול 3,774 טנקים יוצרו עם סיום הייצור ביולי 1944.
דגם J שנכנס לשירות ביוני 1944 היה לדגם האחרון של הפאנצר 4. דגם זה נוצר בעיקר כתוצאה מאי יכולתם של המפעלים הגרמנים לייצר כלי נשק במספרים גדולים בחודשיה האחרונים של המלחמה.
השינוי העיקרי בדגם J היה הסרתו של מנוע העזר האחראי על מנגנון צידוד הצריח, כך שצוות הטנק נאלץ לצודד את הצריח ידנית.
במקום זאת הותקן מכל דלק נוסף בעל נפח של 200 ליטר בתא המנוע (קיבולת הדלק הכוללת בטנק הגיעה ל-680 ליטר), דבר שאפשר להגדיל את טווח הפעולה של הטנק ל-320 ק"מ על כביש.
בספטמבר 1944 קיבלו המפעלים הגרמנים הוראה לחדול משימוש בצימריט מאחר שעלה החשש כי פגיעה של פגז תצית את הצימריט.
סך הכול הושלמו 1,758 יחידות מדגם J עד סיומה של המלחמה.
בתחילה, הפאנצר 4 תוכנן להיכנס לייצור מוגבל, כשחברת קרופ היא היצרנית הבודדת שלו.
שנה לאחר מכן עמד קצב היצור על 40 יחידות בחודש, ובסך הכול הושלמו 480 טנקים ב-1941 למרות דרישה לספק כ-2,160 יחידות מהטנק ל-36 דיוויזיות השריון הגרמניות המתוכננות.
באפריל 1941 הצטרפו שתי חברות נוספות לייצור הפאנצר 4 (בנוסף לחברת קרופ) - שטייר דיימלר פוך שמפעלה הוקם בזנקט ולנטיין שבאוסטריה ופומאג שמפעלה שכן בפלאואן שבסקסוניה.
לפיכך, באפריל 1943 קיבלה התעשייה את ההוראות הנדרשות, על אף ניסיונות מתמשכים להסיט את ייצור הפאנצר 4 למשחיתי טנקים התואמים יותר את הלוחמה ההגנתית של השנים 1945-1943.
לבסוף, עם קריסתה של התעשייה הגרמנית, רק כ-55 טנקי פאנצר 4 הושלמו בחודש מרץ 1945, ומספר זהה באפריל.
בסך הכול יוצרו למעלה מ-8,500 טנקי פאנצר 4.
טבלת ייצור הפאנצר 4 לפי דגמים:
במהלך הקרבות בפולין הושמדו כליל 19 טנקי פאנצר סימן 4, מרביתם מאש תותחי נ"ט ורובי נ"ט; כ-50 טנקים נדרשו לתיקונים מקיפים עקב נזק בקרב או תקלות מכניות.
המערכה בפולין הוכיחה את נחיצותו הטקטית של פאנצר סימן 4 כטנק סיוע בקרב כוחות השריון הגרמנים, אשר סייע בהבקעת מערכי הנ"ט הפולניים, שהיוו סכנה גדולה יותר לטנקים הגרמנים, מאשר השריון הפולני.
בנוסף, לצרפתים היו מעט דיוויזיות שריון, ומרבית הטנקים שלהם חולקו בין דיוויזיות החי"ר למשימות סיוע.
בחודשיים של הלחימה בצרפת (מאי-יוני 1940) הושמדו כליל (כלומר ללא יכולת לתקנם בסדנאות השדה) 97 טנקי פאנצר סימן 4.
כ-37 טנקי F2 נוספים נשלחו לצפון אפריקה בין החודשים יולי-אוקטובר 1942, אולם מספר זה היה זעום לעומת 318 טנקי השרמן ו-426 מדגם לי/גרנט שעמדו לרשות הבריטים באוקטובר 1942.
עם הופעתם המפתיעה של טנקי T-34 ו-KV-1 הסובייטיים בעת הפלישה לברית המועצות ביוני 1941, התגלתה במלואה נחיתות כוח האש של הפאנצר סימן 4. הטנקים הסובייטיים היו חסינים כמעט לחלוטין מפני תותח ה-L/24 הקצר, בעוד תותחי ה-76.2 מ"מ שלהם לא התקשו לחדור את שריון הפאנצרים.
מתוך 426 הטנקים מדגם זה שהיו לוורמאכט בחזית המזרחית ביום הפלישה, 378 הושמדו כבר לקראת סוף 1941. כאמור, כתוצאה מלקחי המערכה בברית המועצות פותח דגם חדש של הטנק, דגם F2, שצויד בתותח ה-KwK 40 L/43 ארוך הקנה.
דגמי F2 נשלחו לראשונה במספרים קטנים לחזית המזרחית באביב 1942, ועם תחילת מתקפת הקיץ הגרמנית ב-28 ביוני 1942 עמדו לרשות קבוצת ארמיות דרום 135 טנקי F2 בלבד.
תותח L/43 היה מסוגל לחדור עם פגז חודר שריון את השריון של T-34 ממרחק של 1,200 מטרים בכל זווית פגיעה.
האבדות הקשות שספג הוורמאכט ב-1943 - 2,396 טנקי פאנצר סימן 4 בכל החזיתות, מרביתם בחזית המזרחית - גרמו לכך שבחלק מדיוויזיות הפאנצר הגרמניות נותרו רק 12 עד 18 טנקים מבצעיים מדגם זה.
הפאנצר סימן 4 המשיך למלא תפקיד מרכזי בלחימת כוחות השריון הגרמניים בחזית המזרחית גם בשלבים המאוחרים של המלחמה, בהם התמודד, בין השאר, נגד טנקים סובייטיים מדגמים מתקדמים יותר, כגון ה-T34/85 וה-IS-2, וגרם להם אבדות כבדות.
ב-10 יוני 1944, ארבעה ימים לאחר הפלישה לנורמנדי, היו זמינים 863 טנקי פאנצר סימן 4 ב-11 דיוויזיות הפאנצר שהוצבו במערב, קרוב למחצית כוח השריון של הצבא הגרמני בצרפת באותו זמן.
במערכה בנורמנדי נמצאו אומנם הגרמנים בנחיתות מספרית גדולה מול כוחות השריון של בעלות הברית המערביות, אולם לגרמנים עמד היתרון בחימוש העדיף, לצד הקשיים שגרמה הלחימה באזור ה"בוקאז'" לכוחות בעלות הברית.
באזור זה הצליחו הגרמנים - על אף העליונות האווירית של בעלות הברית - להסב אבדות כבדות ליריביהם, והשיגו לעיתים יחס אבדות של 4:1 לטובתם.
מאידך, מרבית התקפות הנגד של הפאנצרים בבוקאז' הסתיימו בכישלון; עדיפות החימוש שלהם לא באה לידי ביטוי, הם היו פגיעים לירי מטולי בזוקה ותותחי נ"ט מטווח קרוב, וספגו אבדות כבדות מתקיפות מהאוויר ומהפגזות של תותחים כבדים.
במהלך החודשים הראשונים לאחר פלישת בעלות הברית לצרפת, מרבית טנקי השרמן האמריקאים (הטנק העיקרי של צבא ארצות הברית במהלך המלחמה) עדיין צוידו בתותח M3 בקוטר 75 מ"מ, אשר התקשה לחדור את שריון החזית של דגמי הפאנצר סימן 4 המאוחרים ממרחק העולה על 100 מטר.
באותו זמן, דגמי הטנקים היחידים שיכלו להשמיד את הפאנצר סימן 4 מטווח ארוך, היו שרמן פיירפלי ("גחלילית") ומשחית הטנקים אכילס הבריטי, שניהם חמושים בתותח 17 ליטראות, ומשחית הטנקים M10 חמוש בתותח 76 מ"מ.
ביולי 1944 החלו אומנם להיכנס לשירות הצבא האמריקאי טנקי שרמן חמושים בתותח 76 מ"מ, שהיה שווה בביצועיו ל-L/48, אולם בראשית ינואר 1945 היו עדיין רק כרבע מכלל השרמנים ששירתו בצבא האמריקני במערב אירופה מדגם זה.
עם תום המערכה בנורמנדי, דיוויזיות הפאנצר הפגועות שסבלו ממחסור תמידי בתגבורות ובכלי רכב חלופיים כותרו בכיס פאלז על ידי הכוחות האנגלו-אמריקאיים.
טנקים רבים אבדו לאחר שהושמדו או ננטשו על ידי צוותיהם עקב מחסור בדלק.
במתקפה הגדולה האחרונה של הגרמנים במערב בארדנים בדצמבר 1944, היה הפאנצר סימן 4 הטנק הנפוץ ביותר בקרב דיוויזיות הפאנצר המדולדלות; עם תחילת המתקפה ב-16 בדצמבר היו לכוח הגרמני התוקף 349 טנקים מבצעיים מדגם זה.
לאחר כישלון המתקפה בארדנים המשיך הטנק לשרת במספרים קטנים יותר בחזית המערבית.
טנקי פאנצר סימן 4 סופקו לבעלות בריתה של גרמניה במהלך המלחמה בתמורה לחומרי גלם ולחיזוק הארסנל של מדינות אלה.
הונגריה רכשה 22 טנקי פאנצר סימן 4 דגם F1 עם תותח ה-L/24 ב-1942. אלה סווגו כטנקים כבדים והשתתפו בקרבות ברוסיה תחת הדיוויזיה המשוריינת הראשונה.
בספטמבר 1942 נשלחו להונגריה 10 טנקים עם תותח ה-L/43, בנוסף ל-10 פאנצר 3 וחמישה משחיתי טנקים מסוג מארדר 2 .
ב-1944, בניסיון לתגבר את הצבא ההונגרי המוכה, נשלחו עוד כ-50 דגמי H ו-J.
רומניה קיבלה 127 פאנצר סימן 4 בין החודשים נובמבר 1943 לאוגוסט 1944. 91 נמסרו לבולגריה במהלך המלחמה, מספיק כדי לצייד גדוד שלם עם ארבע פלוגות בנות 22 פאנצר סימן 4 כל אחת.
20 פאנצר סימן 4 F1 וחמישה מדגם H נשלחו לקרואטיה בסתיו 1944; אלה לקחו חלק בקרבות כנגד הסובייטים והבולגרים בקרואטיה ב-1945. 15 טנקים מדגם G נמכרו לטורקיה ו-20 מדגם H ניתנו במתנה לספרד.
כחלק מהסכם ריטי-ריבנטרופ, הפינים רכשו מגרמניה 15 פאנצר סימן 4 דגם J בסכום של 5 מיליון מארק פיני ליחידה באוגוסט 1944, כחודש בלבד לפני שחתמו הפינים על הסכם שביתת נשק עם הסובייטים ובה התחייבו לגרש את הכוחות הגרמנים מפינלנד, דבר שהביא לקרבות המכונים מלחמת לפלנד.
ב-1949–1950 הוסבו מספר מהם לרכבי פינוי מוקשים לא מוצלחים ומ-1951 עד 1962 שימשו הטנקים למטרות אימונים.
הפאנצר סימן 4 לא היו פופולריים במיוחד בצבא הפיני עקב בעיות במתלים ובהיגוי.
טנקי פאנצר סימן 4 שנפלו שלל בידי הצבא האדום במהלך המלחמה סווגו תחת השם T-4. חלק קטן מהם הופעלו נגד הנאצים, אחרים שימשו לאימונים.
מאחר שכלים רבים כל כך נתפסו, עלתה סוגיית חימושם מחדש (וכך גם טנקים גרמנים אחרים שנפלו שלל) בתותחי טנקים סובייטים כדי לפתור את בעיית המחסור בתחמושת, אולם מאוחר יותר הפרויקט נזנח.
לאחר מלחמת העולם השנייה הועברו על ידי ברית המועצות כ-170 טנקים מהדגם הזה לצבא צ'כוסלובקיה, שם שירתו עד אמצע שנות ה-50 והוחלפו על ידי טנקי T-34.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 רכשה סוריה כמה עשרות טנקים כאלה מצרפת, מספרד ומצ'כוסלובקיה (המספר המדויק איננו ידוע).
קציני הוורמאכט לשעבר נשכרו על ידי הסורים כדי ללמדם על אופן השימוש בטנקים.
השינוי היחיד שבוצע בטנק היה התקנתו של מקלע סובייטי כבד מדגם DShK בקוטר 12.7 מ"מ על צריחון המפקד.
הסורים הפעילו את הטנקים מעמדות ירי קבועות במלחמה על המים בשנים 1964–1965, בה הושמדו מרביתם על ידי טנקי צנטוריון ישראלים מטווחים ארוכים.
טנקי פאנצר סימן 4 הנותרים השתתפו במלחמת ששת הימים שם הושמדו על ידי טנקי סופר-שרמן ישראלים או נתפסו על ידי חיילי צה"ל.
אחד מהם, שנפל שלל בידי צה"ל, מוצג כיום במוזיאון "יד לשריון" בלטרון.
כלי רכב משוריינים על בסיס הפאנצר סימן 4
שלדת הפאנצר 4 שהוכחה כאמינה והייתה זמינה במספרים גדולים שימשה כבסיס לייצור כלי רכב משוריינים שונים; רבים מכלים אלו היו בשירות הכוחות הגרמנים עד סיומה של המלחמה.
שני סוגים של משחיתי טנקים נבנו על שלדת הפאנצר 4 בין השנים 1943–1945: השטוג סימן 4 החמוש בתותח 75 מ"מ L/48, ממנו נבנו 1,139 יחידות, והיאגדפנצר 4 ממנו יוצרו קרוב ל-2,000 יחידות.
משחיתי טנקים אלו נעדרו צריח מסתובב, וגזרת הירי של החימוש העיקרי הייתה לרוב בת כמה מעלות צידוד בלבד.
למרות חסרונותיהם, היו למשחיתי הטנקים מעלה בולטת אחת: הם היו פחות מורכבים מטנק, והיה קל יותר לייצרם; אם כי ייצורם בקנה מידה רחב הסיט בהכרח חלק מכושר ייצור טנקים.
מעל לכול, סימן משחית הטנקים את השינוי בחשיבה הגרמנית אודות הטנקים; זה היה נשק הגנתי ביסודו, שתפעולו המועדף היה במארב או בעמדות קבועות למחצה, ותאם את קרבות המגננה בשנים המאוחרות יותר של המלחמה.
מספר תותחים מתנייעים פותחו על שלדת פאנצר סימן 4, הנפוץ מביניהם הוא השטורמפאנצר 4 שנודע בכינוי ברומבר (Brummbär).
הברומבר נשא תותח הוביצר בקוטר 150 מ"מ בעל מהירות לוע נמוכה שהותקן במבנה עליון במקום הצריח.
הכלי הוגן על ידי 100 מ"מ של שריון בחזית, והוא פותח במיוחד ללחימה בשטחים בנויים בחזית המזרחית.
תותח מתנייע נוסף היה ה-10.5cm K18 auf Panzer-Selbstfahrlafette IVa (מגרמנית: תותח 105 מ"מ על מרכב מתנייע משוריין) אשר צויד בתותח בקוטר 105 מ"מ (קליבר L/52) ויועד תחילה להשמיד בונקרים כבדים.
מאוחר יותר הוחלט כי הוא יפותח כמשחית טנקים כבד המסוגל להתמודד עם טנקים כבדים מאוד הצפויים להגיע מבריטניה.
רק שני כלים כאלו נבנו ב-1941 על שלדת הפאנצר 4 דגם D, שניהם השתתפו בקרבות בחזית המזרחית.
בעקבות היחלשות הלופטוואפה ב-1943 ואי יכולתו להבטיח הגנה לכוחות הקרקע מפני מטוסי תקיפה, התגבר הצורך במערכות נ"מ ניידות בשדה הקרב.
מרכב הפאנצר 4 נתפס כבחירה העדיפה בגלל גודלו, זמינותו ואמינותו.
מספר דגמים ודגמי אבטיפוס פותחו במהירות ב-1943 בשם פלאקפאנצר 4, הראשון מביניהם הוא המובלוואגן (Möbelwagen) שכונה כך בשל צורתו החיצונית (פירוש המילה בגרמנית: מוביל רהיטים); הרכב היה בעל צריח מקובע ופתוח, בו הותקן תותח נ"מ בקוטר של 37 מ"מ.
הדגם השני בסדרה, הוירבלוינד (Wirbelwind) (סופה) היה בעל צריח מסתובב, בו הותקנו 4 תותחי נ"מ בקוטר של 20 מ"מ.
האוסטוינד (Ostwind) (רוח מזרחית) היה רק"ם הנ"מ השלישי בסדרה, ממנו יוצרו קצת יותר מ-40 יחידות.
הרכב היה בעל צריח מסתובב, בו הותקן תותח נ"מ בקוטר של 37 מ"מ.
מחודש מרץ 1944 הוסבו טנקי פאנצר 4 לטנקי פיקוד - Panzerbefehlswagen, על ידי התקנת אנטנה וציוד רדיו נוסף שהופעל על ידי הטען.
התחמושת לתותח הראשי צומצמה מ-87 ל-72 פגזים כדי לפנות מקום לציוד הרדיו.
ממרץ עד ספטמבר 1944 הוסבו 89 יחידות מטנקי פאנצר 4 שהוחזרו למפעלים לשיפוצים, ו-8 נוספים הושלמו ישירות מהמפעל.
ה-Panzerbeobachtungswagen, או רכב תצפית משוריין היה דומה לטנק הפיקוד ונשא ציוד רדיו נוסף, אנטנה ופריסקופ הניתן להארכה לשימוש המפקד.
מטרתו הייתה תצפית וטיווח לכוחות ארטילריה.
96 רכבי תצפית כאלו הוסבו בין החודשים ספטמבר 1944 למרץ 1945, והונפקו לסוללות ארטילריה.
לקראת מבצע ארי-הים - הפלישה המתוכננת לאי הבריטי - הותקן ציוד צלילה מיוחד על 42 טנקי פאנצר 4 (ובמידה רבה יותר על הפאנצר 3), ואלו נודעו בשם Tauchpanzer (מגרמנית: טנק צלילה).
אוויר סופק למנוע על ידי צינור באורך 18 מטרים, והאגזוז כוסה בשסתום אל-חוזר המונע זרימת מי ים לתוך המנוע.
עומק הצלילה המרבי היה 15 מטרים, ומהירות מרבית של 5–7 קמ"ש הושגה בשעת צלילה.
לאחר ביטול מבצע ארי הים ב-1940, מרבית ה-Tauchpanzer שירתו בדיוויזיית הפאנצר ה-18 וצלחו את נהר בוג (Bug) ביומו הראשון של מבצע ברברוסה.
מספר כלי רכב נושאי תחמושת למרגמת המצור המתנייעת הכבדה קרל גרט (Karl-Gerät) נבנו על פאנצר 4 מחוסר צריח.
הוא יכול לשאת 4 מפגזי 600 המ"מ במשקל 2.2 טון מעל תא המנוע ולפרוק אותם באמצעות מנוף כבד שהותקן על השלדה.
בנוסף, 20 טנקי גישור נבנו על השלדות של דגמי C ו-D ב-1940; ומאוקטובר עד דצמבר 1944 הוסבו 36 פאנצר 4 לטנקי חילוץ (Bergepanzer).
להלן טבלה המציגה את אבדות הטנקים מדגם פאנצר סימן 4 בשירות הצבא הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה.
המספרים מתייחסים לטנקים שהושמדו או נפגעו קשות בקרב, ולא ניתן היה לתקנם בסדנאות שדה.
פֶאס היא עיר בצפון מרוקו ובירת מחוז פאס-מקנס.
העיר שוכנת צפון-מזרחית לרכס הרי האטלס, כ-170 ק"מ מזרחית לבירה רבאט.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2024, התגוררו בפאס כ-1.168 מיליון בני אדם, והיא העיר השלישית בגודלה במרוקו (אחרי קזבלנקה וטנג'יר).
פאס מהווה מרכז של כוח פוליטי במדינה.
פאס של ימינו היא איחוד של שלוש ערים.
פאס אל באלי (העיר העתיקה הראשונה של פאס) הנחשבת כיום לעיר העתיקה הגדולה בעולם, שנוסדה על ידי אידריס ה-2 בשנת 789 לספירה על גדות הנהר פאס.
כעבור 500 שנים הוסיפו הסולטאנים המריניים מאפייני אדריכלות ספרדיים מורים רבים לעיר העתיקה, ובנו את פאס אל ג'דיד - (העיר העתיקה השנייה של פאס) מחוץ לחומות.
במהלך המאה ה-20 בנו הצרפתים את פאס המודרנית (ויל נובל) באזור הדרום-מערבי של האזורים העתיקים.
מן הקהילה היהודית שהתגוררה בפאס יצאו הוגים ופוסקים גדולים כגון רבי יוסף אבן מיגאש, רבי יצחק אלפאסי (הרי"ף) וגדול ההוגים ומגבשי ההלכה, הרמב"ם.
לפחות שלוש פעמים באלף השנים האחרונות ערכו המוסלמים פרעות משמעותיות ביהודי העיר.
בשני המקרים הראשונים נטבחו אלפי יהודים ואילו בטבח האחרון, שהתרחש במאה ה-20, נרצחו כמה עשרות יהודים, והנותרים ברחו או גורשו.
תולדות העיר מתחילות זמן קצר אחרי שהערבים פלשו בסערה לצפון אפריקה אחרי מותו של הנביא מוחמד.
עד היום נחשבת העיר פאס לאחת הערים הקדושות לאסלאם.
פאס היא העתיקה מבין ארבע הערים המלכותיות של מרוקו, והיא נחשבת כמעוז דתי מצד אחד וכמרכז לימודי מתקדם מאידך.
פאס הייתה בירת מרוקו בתקופות שונות וארוכות ותושבי העיר רואים בה עדיין את בירתה התרבותית של מרוקו.
לשם "פאס" יש שני הסברים: לפי האגדה, כשהחלו הבנאים לחפור את היסודות הראשונים, נמצא מכוש (פאס בערבית) ומכאן שמה.
אגדה אחרת מספרת כי בזמן מדידת העיר הגיעה קבוצת מבקרים פרסים שכונו שבט פארס ומפולת סלעים קברה את כולם תחתיה, והעיר נקראה פאס לזכרם.
בתחילת המאה ה-9 הגיעו לעיר 2,000 משפחות מתוניס שהיגרו כדי למצוא מקום שליו לחיות בו.
הם התקבלו בברכה ושוכנו על הגדה השמאלית של הנהר.
רובע זה נקרא עד היום פאס אל קירוואן (המלומדים).
נבנו שני מסגדים גדולים - א-שייח וא-שרפה, שהפכו למרכזים תאולוגיים העוסקים במדע פילוסופיה ורפואה.
האפיפיור סילבסטר השני למד בפאס מתמטיקה והביא את המתמטיקה הערבית ואת השיטה העשרונית לאירופה.
נבנו עשרות בתי מרחץ, פונדקים, טחנות קמח, חנויות ומרחצאות.
במאה ה-10 תקף השבט הברברי זנטה וכבש את פאס.
בתקופה זו, התיישבו שני אחים מפלג אחר בשני חלקי העיר ונלחמו ביניהם.
תקופה זו נרשמה בהיסטוריה כתקופה של 70 שנות אלימות ושפיכות דמים.
במאה ה-11, יוסף אבן תאשפין משבט הסנהג'ה, מנהיג המוראביטון מכריז על עצמו כסולטאן מרוקו וקובע את הבירה במרקש.
בתקופה זו העיר מתפתחת ונבנים בתי מדרש, פונדקים, מזרקות וחומה.
בנוסף, נבנה סכר על נחל פאס ומערכת הובלת מים לבתי העיר.
החומה המפרידה בין חלקי העיר נהרסת, ונבנה גשר על נחל פאס.
במאה ה-12, עם מות מייסד שושלת האלמוואחידון עבדאללה אבן טומארט, עולה תחתיו עבד אל-מואמין, שהיה קנאי לדת ומצביא מוכשר בשדה הקרב, וכובש את ערי מרוקו, ובתוכן את פאס.
עבד אל מואמין בנה סכר עץ בערוץ הנחל וחסם זרימתו, וכשפתח את הסכר געשו המים ונחשול אדיר שטף את העיר וגרף את חומותיה, בתיה ואנשיה.
טענתו הייתה שהוא מתעב את ראוותנות הבניה של המוראביטון עם הפיתוחים והעיטורים שקישטו המסגדים.
את חומות העיר הרס בטענה שהן מיותרות, ואמר: "חומותיי הן צדק החרב".
בתקופת מוחדון פאס הייתה המרכז הדתי והרוחני של האימפריה האסלאמית הגדולה שכללה את צפון אפריקה וספרד.
במאה ה-13 העיר נכבשת על ידי בני מרין, הסולטאן אבו יוסף יעקוב, בנו של מייסד השושלת מעתיק את בירתו לפאס.
אבו יוסף יעקב מייסד את פאס אל ביידה ופאס אלג'דידיה.
בונה את ארמונו ובנייני המחאז'אן (המינהל) וכן את בתי החיילים והפקידים.
המרינים יוצאים מפאס למסעות כיבוש בספרד ומוקם בה מחנה למניעת מרד בפאס אל באלי.
המאה ה-16 הסעדינים הגיע מנהיג מולאי אחמד מעמק הדרע (נאות מדבר בדרום מרוקו) דחק את שלטון הוואטסים, אנשי פאס שלא קיבלו מרותו הוגלו למדבר והוא עבר לגור בתארודנת.
עבד אלמלכ בשלטון, השקט נשמר בפאס 30 שנה.
הסעדים פיארו ובנו את העיר בסגנון ספרדי מוסלמי.
החידוש היחידי היה השימוש בשיש שיובא מאיטליה.
הם שילמו עבורו בסוכר- ק"ג סוכר תמורת ק"ג שיש.
במאה ה-17 מולאי עבאס אחמד (המכונה אל דהבי - המוזהב) כבש את טימבוקטו, בזז את זהבה והעסיק את אנשי פאס כעונש בהטבעת מטבעות זהב.
הבירה בתקופת הסעדינים הייתה מרקש.
לאחר מותו בניו החלו רבים על כסאו ופאס הייתה שוב שרויה באנדרלמוסיה ומלחמת אחים.
תוך ייאוש פנו אל מולאי שריף ממשפחת השריפים שמלך בתאפילאלת, בעזרת בני שבטו כבש את פאס, אך מהר מאוד גורש על ידי בני משפחתו.
אחריו הגיע מולאי ראשיד שנודע כרודן אכזר וייסד את השושלת העלווית חסנית פילאלית.
הוא שיקם את פאס וכפה על תושביה הקפדה על חוקי האסלאם.
יורשו, מולאי איסמעיל, חשד בתושבי פאס ובחר במקנס כבירה.
מאז ועד היום, קיימות תחרות ושנאה בין אוכלוסיות שתי הערים.
פאס איבדה את גדולתה המדינית והתאולוגית בעולם המוסלמי, עד שהשליט העלוואי מולא עבדאללה העלה שוב את קרנה במהלך המאה ה-19.
תקופת הפרוטקטורט, בין השנים 1912–1956, בה הייתה פאס תחת חסות צרפתית.
המרשל הוברט ליוטאי (Hubert Lyautey) הכריז על פאס כאתר היסטורי שמור והציל אותה מהריסותיה.
ב-1916 ליוטאי התיישב ברבאט, והעביר איתו את מרכז השלטון.
במקביל, בנה את הנובל ויל מדרום מערב לשתי הערים העתיקות.
מאז מוחמד החמישי המשיכה שושלת המלוכה לראות את רבאט כבירתה.
בתקופה זו נטשו רבים מבני המקום, ויהודים רבים עלו ארצה או היגרו לצרפת.
היות שאנשי פאס נחשבו למורדים פוטנציאליים בצרפתים, בתקופת החסות נבנו שתי מצודות על חורבות ישנות, מצפון ומדרום כשביניהן יושבת העיר.
המדינה - פאס אל באלי (העיר העתיקה הראשונה) היא אחת הגדולות מסוגה בעולם, ויש בה 9,400 רחובות וסמטאות.
אין כניסה לכלי רכב, מלבד חמורים.
בקצה המדינה נמצא "סוק אל-עטארין" (שוק התבלינים) שבו קשת גדולה המסמנת את הכניסה אל השוק, אפשר למצוא בנוסף לשלל התבלינים גם חפצי יבוא ומזכרות לתיירים.
בלבו של הרחוב נמצא דאר סעדה, בית פרטי מפואר של אחד מעשירי העיר במאה ה-19 שיש בו חנות שטיחים ומסעדה מצוינת.
בהמשך הרחוב מזרחה נמצא עוד בית שבו פועלת מסעדת ה"ארמון של פאס" מגג המסעדה נשקפת תצפית על ה"מדינה".
בתוך העיר העתיקה זורם נהר פאס.
פאס אל ג'דיד - העיר העתיקה השנייה
המלאח של פאס - "הרובע היהודי" מוקף חומות.
וילה נובל - העיר החדשה של פאס שהוקמה על ידי הצרפתים
באב בו ג'לוד - שער העורות - שער העיר, המרכזי שבשערי החומה המקיפה את העיר העתיקה.
השער נבנה בשנת 1913 על ידי הצרפתים, בסגנון מסורתי, מעוטר באריחי קרמיקה כחולים וירוקים, כיוון שכחול הוא צבע העיר וירוק הוא צבע האסלאם.
מפתח השער רואים את המינראט הירוק של מדרסת אבו אענאנייה והמינראט של מסגד סידי לזאז.
אוניברסיטת אל-קרוויין - מסגד קרווין - המסגד הגדול בצפון אפריקה עד הקמת מסגד חסן השני בקזבלנקה.
המסגד נוסד בשנת 859 בידי פאטימה בת מוחמד פחרי עבור פליטים מתוניס.
המסגד יכול להכיל 20,000 איש בו זמנית ויש לו 14 דלתות כניסה.
בחלל המסגד יש 270 עמודים המחלקים אותו ל-16 אולמות.
בחצר המרוצפת שחור לבן יש העתק של ביתני "חצר האריות" בארמון אלהמברה שבגרנדה.
ספריית האוניברסיטה שלו היא מהנרחבות בעולם האסלאם.
מדרסת אבו ענאנייה - המדרסה נבנתה ב-1355 על ידי השולטן המריני אבו עינאן.
זו המדרסה האחרונה והמפוארת ביותר שנבנתה על ידי השולטן המריני, שהתפרסם בכך שהוליד 325 בנים ב-10 שנים, וכן בשל שרשרת הוצאות להורג אכזריות ביותר.
ה"עולמה", חכמי הדת של המסגד, לא מצאוהו ראוי לבנות מונומנט דתי חשוב, אך מתוך אמונה כי מעשים טובים שאדם עושה באחרית ימיו מכפרים על עברו הציעו לו לבנות את המדרסה רחוק ממסגד קיראווין על גבי המזבלה העירונית.
כשנשאל אבו עינאן על המחיר, נטל את ספר החשבונות והשליכו לוואדי ואמר כי דבר יפה אינו נמדד בכסף.
רוב המדרסות נעלמו מן העולם המוסלמי בסוף ימי הביניים, אך בפאס התקיימו עד שנות החמישים, ובחלקן מתגוררים תלמידי דת עד היום.
דאר אל מגאנה - בית שעון המים של פאס - הוא מבנה עתיק בפס, מרוקו, שנבנה על ידי הסולטן המריניד אבו אינאן פאריס המחזיק שעון מים המונע על משקל.
אבו אל-חסן אבן עלי אחמד טלמסני היה אחראי לבניית השעון, שהסתיים ב-6 במאי 1357.
בית הרמב"ם - ביתו של הרמב"ם ניצב עד היום בקומה השנייה שמעל קומת המסחר בדרך המובילה לשוק העורות המפורסם בעיר וכתובת שחקוקה באבן מציינת זאת.
בבית מתגוררת משפחה מוסלמית אך אפשר להיכנס לביקור קצר.
בכל היסטוריית התצלומים והציורים של בית הרמב"ם רואים את שעון המים שבו.
שעון המים בנוי 13 דרגשי עץ ארז מגולפים ובתוכם היו משוקעות קערות פליז.
השעון עוצב במאה ה-14 על ידי אומן מקומי.
הסולטאן אבו עינאן, שרצה להזכיר את שעת התפילה קבע אותו בקיר מול המדרסה - הוא קיר ביתו של הרמב"ם.
מתחם הבורסקאים של פאס - מתחם לעיבוד עורות (בורסקאות) הגדול ביותר בעולם.
במקום בו בחר מולאי אידריס ה-2 לבנות את פאס, הוא מצא יהודים, נוצרים ופגאנים.
בשנת 979, לאחר שהעיר נכבשה בידי גולוגין-יוסף הברברי משבט המע'רווה, הוגלו יהודי פאס לאשיר שבאלג'יריה.
במאה ה-11 התיישב רבי יצחק אלפאסי בפאס, ייסד בה ישיבה, ולימד בה תורה שנים רבות.
במחצית המאה בעקבות כיבוש פאס על ידי שבטים ברברים קנאים לאסלאם התרחש טבח ביהודי העיר שבמהלכו נרצחו כ-6,000 יהודים.
במאות ה-13 עד ה-15, תקופת המרינים, הוטב מצב היהודים.
הם נהנו מחופש פעולה וזו הייתה תקופת פריחה כלכלית ורוחנית.
עם שקיעת השושלת ותחיית הקנאות הדתית, ב-1438, בשל התעוררות דתית מוסלמית בעיר, אולצו היהודים לעבור ולהתגורר בשכונה מיוחדת, הראשונה מסוגה במרוקו, שנקראה "מלאח" (לאחר מכן הוקמו רבעים כאלה במרקש, מקנס ורבאט).
ב-1465 נערך טבח נוסף ביהודים, והקהילה התאוששה רק אחרי 1492, כשהחלו לבוא אליה מגורשי ספרד.
באמצע המאה ה-17 הועברו לפאס 1,300 משפחות יהודיות עשירות מהעיר דילה והם הביאו לשנוי באופייה הספרדי של הקהילה.
במאה ה-18 הרס המלך מולאי יזיד את בתי הכנסת והגלה את היהודים.
כעבור שנתיים חזרו היהודים למלאח ההרוסה.
בית הקברות "בית החיים" שוכן בפאה הדרומית של המלאח, מזרחית לארמון והוא מקיף שליש משטחו.
הקברים בנויים בצורת חצי חבית ואוהלים.
בסופו של בית הקברות, יש שער המוביל אל הרובע היהודי.
קברה של הצדיקה סוליקה (נערה בת 15 שהועלתה על מוקד על שום שסירבה להמיר דתה ולהינשא לבן מלך).
כשבועיים לאחר הקמת הפרוטקטורט הצרפתי (1912) פרצה מרידה בפאס נגד השלטון.
המרד כשל אך הקהילה היהודית שמנתה 12,000 נפש הותקפה במסגרת מה שכונה בהמשך התריתל, ורכושה הועלה באש.
השלטונות הצרפתיים שנגדם הופנתה אש המרד, החרימו את נשקם של היהודים, משום שטענו כי זו אחריותם של השלטונות להגן על הסדר והביטחון.
פאס מנתה שושלות של רבנים, אשר היו דיינים במשך מאות שנים בעיקר מאז גירוש ספרד ועד המאה העשרים, בין המשפחות החשובות של הרבנים אפשר למנות את משפחת הצרפתי, אבן דנאן, סירירו, אבן צור, מונסונייגו, מנסאנו, עוזיאל.
מבין רבני משפחת הצרפתי אפשר למנות את רבי וידאל הראשון, רבי וידאל השני (הצוף דבש), השלישי, והרביעי, רבי אליהו הצרפתי, רבי יצחק הצרפתי הראשון השני והשלישי, רבי יוסף הצרפתי, רבי שמואל הצרפתי, רבי אבנר ישראל הצרפתי, כל האלו כיהנו בעיר כדיינים ואבות בתי דינים ומראשי העיר.
מבין משפחת אבן דנאן, אפשר למנות את רבי סעדיה אבן דנאן, רבי יצחק אבן דנאן, רבי אברהם אבן דנאן רבי שלמה אבן דנאן, רבי שאול אבן דנאן, רבי ציון אבן דנאן, גם משפחה זו התברכה בדיינים חשובים לאורך שנות חיי היהודים בעיר.
מבין משפחת סירירו אפשר למנות את רבי מתתיה סירירו, רבי שאול סירירו, רבי מנחם סירירו ועוד.
מבין משפחת אבן צור, אפשר למנות את רבי יעקב אבן צור המכונה היעב"ץ, רבי רפאל עובד אבן צור, ועוד.
מבין משפחת מוסונייגו אפשר למנות את רבי ידידיה מונסונייגו הראשון ורבי רפאל אהרן מונסונייגו, ורבי ידידיה השני שכיהן עד לפני שנים לא רבות כרבה הראשי של מרוקו.
כמו כן אחד אחד מרבותיה החשובים לאורך כל שנות יהדות פאס, הוא רבי יהודה בן עטאר.
משפחת מנסאנו הייתה משפחה עשירה, שהעמידה כ-20 חכמים במאות הי"ח והי"ט.
המוכר והפעיל שבהם הוא רבי אברהם מנסנו.
בימי שלטונן של צרפת וספרד הוענק ליהודים שוויון זכויות מלא והם היו פעילים בכל תחומי החיים.
בימי מלחמת העולם השנייה נפגעו יהודי מרוקו מחוקיה המפלים של ממשלת וישי, אך הסולטאן מוחמד החמישי לא התיר לגרשם ולהסגירם לידי הנאצים.
ב־1925 החלו היהודים להתגורר בחלק החדש של פאס.
רק היהודים העניים נשארו במלאח.
ב־1935 פעלו בתי ספר של רשת מוסדות "תלמוד תורה אם הבנים", שביקשו להתחרות בבית הספר של חברת כל ישראל חברים ("אליאנס"), שנוסד בשנת 1883 והייתה כלפיו הסתייגות.
במלאח היו בית ספר לבנים ובית ספר לבנות ובעיר החדשה היה בית ספר מעורב.
ב-1947 היו בקהילה 22,484 יהודים, מספר זה כולל את אלה שישבו בסביבות העיר.
בשנים 1948–1953 עלו לישראל כ-30,000 מיהודי מרוקו, וב-1954/5 - כ-37,000. היהודים חששו שכאשר תהיה מרוקו למדינה עצמאית יתדרדר מצבם, אך לאחר שקיבלה את עצמאותה השתפר מצבם, ואילו העלייה לישראל הוגבלה.
ב־1951, לאחר עלייה לישראל, נותרו 12,648. רוב היהודים עלו לישראל ומיעוטם היגרו לקנדה ולצרפת.
ב-1959 נאסר על יהודי מרוקו לעסוק בפעילות ציונית והיהודים סבלו מהתפרצויות של אנטישמיות.
ב-1961, כשעלה חסן השני על כס המלוכה, חל שיפור ניכר במצבם של יהודי מרוקו והותרה עלייתם לישראל.
ואולם התנגדות התושבים המוסלמים ליהודים גברה, בעיקר לאחר מלחמת ששת הימים.
אוכלוסיית יהודי מרוקו היא הגדולה שבאוכלוסיות היהודיות בארצות ערב; ב-1985 נאמד מספרה ב-20,000. רובם המכריע של היהודים שעזבו את מרוקו יושבים בישראל; רבים אחרים היגרו לצרפת ולקנדה.
במרוקו פועלים כמה ארגונים יהודיים בינלאומיים - ארגון הג'וינט, כי"ח וחסידי חב"ד.
פאנצר 7 'לובה' (Panzerkampfwagen VII Löwe מגרמנית: אריה) היה טנק כבד מאוד נסיוני שפותח על ידי גרמניה הנאצית בין השנים 1941-1942.
הטנק לא הגיע אף לשלב האב טיפוס ונזנח לטובת פרויקט המאוס והטייגר 2.
החל משנת 1941 החלו מהנדסים בגרמניה הנאצית לתכנן טנק מסוג כבד מאוד (מעל 75 טון) שהיה אמור לעמוד באיומים הרבים בשדה הקרב וכלל תותח בעל קוטר גדול כדי להתמודד עם הגנות האויב ושריון האויב.
הרעיון לפיתוח מפלצת שריון שכזאת עלה אחרי שהגרמנים נתקלו בתכנונים הסובייטים לטנק כבד מאוד משלהם.
בראשית הדרך תוכננו שני דגמים:
Leichte (קל): בעל שריון קדמי של 100 מ"מ פלדה, צריח בחלק האחורי של הכלי, תותח 105 מ"מ ובמשקל 76 טון.
Schwere (כבד): בעל שריון קדמי של 120 מ"מ פלדה, מבנה שמזכיר את טנק הטייגר 2 בעל צריח במרכז הכלי, תותח 105 מ"מ ובמשקל 90 טון.
כאשר בחן אדולף היטלר את התקדמות הפרויקט הורה לזנוח את דגם ה-Liecht ולהתמקד בדגם הכבד יותר, בנוסף ביקש לערוך שיפורים לטנק בצורת החלפת התותח לתותח 150 מ"מ, שדרוג המיגון לכדי 140 מ"מ (שריון קדמי) ושדרוג המנוע על מנת להגיע למהירות 30 קמ"ש.
תכנון טנק הפאנצר סימן 7 בדגם ה-Schwere התקדם ונעשו בו שיפורים נוספים כמו מנוע 12 צילינדרים בעל 800 כ"ס שהביא את הכלי למהירות 35 קמ"ש והחלפת התותח לתותח 88 מ"מ.
כאמור, בסוף 1942 הפרויקט כולו נזנח לטובת פרויקט הפאנצר סימן 8 מאוס שהיה אף הוא טנק מסוג כבד מאוד אשר הגיע מעט רחוק יותר מהפאנצר סימן 7, כאשר ממנו יוצרו שני אבות-טיפוס.
הפאנצר סימן 8 'מאוס' (Panzerkampfwagen VIII Maus; מגרמנית: עכבר) היה טנק כבד מאוד נסיוני שפותח על ידי גרמניה הנאצית בין השנים 1942–1944, המאוס הגיע לשלב האב טיפוס בשני דגמים ויוצרו סך הכל שני כלים.
במשקל של קרוב ל-190 טון, המאוס היה הטנק הכבד ביותר שפותח מעולם.
הוא פותח עקב חזונו של היטלר ליצור טנק שיהיה למעשה מבצר נייד בעל כוח אש אדיר, שיפצה על המהירות והתמרון ויוכל להדוף התקפות של בעלות הברית.
עצם פיתוחו היא דוגמה מצוינת לאובססיה של היטלר לכלי נשק מתקדמים ופורצי דרך, כמו ה-V-2 או המסרשמיט Me 262, שהשימוש בהם לא היה משתלם ואפקטיבי.
פרויקט הטנקים הכבדים מאוד (מעל 75 טון) של גרמניה הנאצית התבסס על הטנקים הכבדים הסובייטיים בהם נתקלו כוחות גרמנים במהלך המלחמה, הרעיון מאחורי הטנק הכבד מאוד היה כלי שמחליף מהירות ותמרון בשריון וכוח אש, זאת כדי לשמש מבצר נוסע שמסוגל לעמוד בכל האיומים בשדה הקרב ולהשמיד את רוב המטרות.
טנק המאוס היה מהמוצלחים בפרויקט והיחיד ממנו יוצרו אבות-טיפוס אך גם הוא נחשב כבד מידי ומגושם מידי ולא הגיע לשדה הקרב.
פיתוח המאוס החל בתחילת 1942 על ידי חברת פורשה כאשר הוא מתבסס על הלקחים מתכנון הפאנצר סימן 7 שיצורו בוטל.
המאוס היה כלי מפלצתי עם זחלים ברוחב של מטר ועשרה סנטימטרים בעלי חטיבות כוח נפרדות לכל זחל, בתוך הכלי ישב גנרטור חשמלי ענק שתפס את השני שלישים האחוריים של הכלי כך שהנהג יושב בשליש הקדמי של הכלי ושאר הצוות יושב בצריח מבלי שיהיה מעבר ביניהם בתוך הטנק.
אחת מבעיות הכלי נבעה ממשקלו הרב מה שמנע מהמאוס את האפשרות לנסוע על גשרים מעל נהרות ונחלים, בעיה זו נפתרה בכך שצוותי הכלים יונחו לעבור נחלים במקומות רדודים במים, שנורקל שהיה מחובר לצריח היה מאפשר לצוות לנשום כאשר הכלי היה מגיע למים עמוקים מידי.
חציית מעברי מים שכאלה הייתה אפשרית רק בזוגות כאשר טנק אחד עובר דרך המים וטנק שני מחובר אליו בכבלים ומספק לו חשמל.
בשלב הבא היו השניים מתחלפים.
המאוס היה מתוכנן להיות מוכן למבחני שטח ב-1943 בשמו הראשוני Mammut (מגרמנית: ממוטה), בדצמבר 1942 שונה שמו ל-Mäuschen (מגרמנית: עכברון\עכבר קטן) ולבסוף קיבל את שמו הסופי בפברואר 1943 Maus (מגרמנית: עכבר).
במאי 1943 דגם עץ בגודל ובמשקל המתוכנן היה מוכן להערכה, דגם שהציג חריגה מהדרישות המקוריות בהקשר למשקל ומהירות אך אושר על ידי היטלר בעצמו והצבא הגרמני הזמין 150 כלים.
באוקטובר 1943 בוטלה ההזמנה כולה, חודש מאוחר יותר 4 הכלים הנוספים שהיו בשלב יצור בוטלו ונשלחו לגניזה, מהפרויקט נשארו שני אבות הטיפוס להמשך ניסויים אך מעולם לא הגיעו לשדה הקרב.
אב טיפוס הראשון שיוצר בדצמבר 1943 וכלל תובה בלבד, את הצריח ייצג דגם עץ במשקל הצריח המתוכנן.
הדגם היה בעייתי בעיקר בכוח המנוע שלו, המאוס 1 הצליח להגיע ל-13 קמ"ש בלבד בתנאים אופטימליים מה שנפל מדרישות הכלי ל-20 קמ"ש.
בעיה נוספת הייתה מערכת הזחלים והמתלים של הכלי שהייתה אמורה להחזיק משקל רב ולהניעו בשטח, מה שבפועל היה בעייתי מאוד.
אב הטיפוס השני כלל שיפורים רבים לכלי ויוצר במרץ 1944, בין השיפורים היה הוספת חטיבת כוח חשמלית, שיפור המנוע והוספת צריח המאוס הראשון שיוצר שכלל תותח 128 מ"מ, לצידו תותח מקביל 75 מ"מ ומקלע MG34 על הצריח.
ביולי 1944, יצור מאוסים נוספים בוטל ושני הדגמים הקיימים נשמרו להמשך בדיקות וניסוים, כאשר בספטמבר 1944 השלב האחרון במאוס 2 נעשה בצורת שדרוגים נוספים כמו מערכת זחלים והילוכים של חברת סקודה ומערכת ההגה חשמלית.
כלי שהיה אמור להחליף את צריח המאוס בתותח נ"מ 88 מ"מ ולשמש טנק נגד מטוסים.
תכנון זה לא מומש מעולם.
מריה דה לה פאס קמפוס טריגוס (בספרדית: María de la Paz Campos Trigos; נולדה ב-2 בינואר 1976), הנודעת בשם הבמה פאס וגה (Paz Vega), היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ספרדייה.
וגה נולד בסביליה, אנדלוסיה, ספרד ב-2 בינואר 1976 לאם עקרת בית ואב שהיה לוחם שוורים בעברו.
אחותה הצעירה של וגה היא רקדנית פלמנקו.
את שם הבמה שלה היא קיבלה מסבתה.
וגה החליטה להיות שחקנית לאחר שהשתתפה במחזה "בית ברנרדה אלבה" של המחזאי פדריקו גארסיה לורקה כאשר הייתה בת 16.
לאחר שסיימה חינוך חובה בגיל 16, וגה התקבלה לבית הספר לאמנויות הבמה שם היא למדה במשך שנתיים ולמדה עוד שנתיים לימודי עיתונאות.
לאחר מכן היא עברה למדריד כדי לפתח את קריירת המשחק שלה.
החלה דרכה בטלוויזיה הספרדית שם התפרסמה לראשונה.
וגה התגלתה לראשונה מחוץ לספרד הודות לתפקיד המלצרית החושנית לוסיה בסרט הדרמה הנועז "סקס ולוסיה" שיצאה ב-2001, על הופעתה קיבלה את פרס גויה לפריצת השנה בקולנוע הספרדי ואת פרס פריצת השנה בפסטיבל קאן.
בנוסף הייתה מועמדת לפרס גויה לתפקיד ראשי על הופעתה בסרט "סולו מיה", ולפרס האקדמיה על הופעתה בסרט "כרמן".
ב-2002 שיחקה בקומדיה "הצד האחר של המיטה".
ב-2004 כיכבה לראשונה בסרט אמריקאי לצידו של אדם סנדלר, הדרמה-הקומית "ספנגליש" בתור האם המקסיקנית החד הורית פלור מורנו, המתקבלת לעבודה בתור עוזרת בבית משפחת קלסקי האמידה והלבנה.
ב-2006 כיכבה וגה לצידו של זוכה האוסקר מורגן פרימן בדרמה הקומית "עד 10 פריטים" בתפקיד הקופאית סקרלט.
ב-2007 שיחקה לצידם של מוריץ בלייבטרוי ומוחמד בכרי בדרמה "חוות העפרונים" של האחים טביאני אודות שואת הארמנים.
ב-2008 שיחקה בעיבוד הקולנועי של פרנק מילר לקומיקס "הספיריט" בתפקיד רקדנית הבטן הצרפתייה והמחסלת הידועה בשם הפלסטר של פאריס.
כמו כן, שיחקה בתפקיד ראשי בדרמה "חוזה אינטימי" אותה כתבה וביימה השחקנית ג'יידה פינקט סמית'.
בשנת 2009 הופיעה בדרמת המלחמה "פצוע" בתור אלנה מורלס אשתו של הצלם הצבאי מארק וולש אותו מגלם קולין פארל, ושיחקה בסרטו של הקולנוען הישראלי-אמריקאי דרור סורף, "בלתי נשכח".
בשנת 2010 גילמה את בלאנקה סוארז בדרמה הקומית "דקלים בוערים" של הבמאי כריסטופר ב.
בשנת 2011 שיחקה בקומדיית הפעולה "בלשים מזדמנים" לצד ג'נט מק'תיר.
בשנת 2013 שיחקה בסרטו של פדרו אלמודובר "לעוף מהתרגשות" בדמותה של אלבה, לצד חאווייר קמארה ופנלופה קרוז.
בשנת 2016 שיחקה בסרט הקומדיה הרומנטית "כל הדרכים מובילות לרומא" לצד שרה ג'סיקה פרקר וקלאודיה קרדינלה.
בשנים 2016–2017 כיכבה במשך שתי עונות של סדרת הדרמה המקסיקנית "La Hermandad" בדמותה של לואיסה סאלינס; אודות הסדרה היא על פסיכיאטר יוקרתי מהבירה שהופך לאלכוהוליסט לאחר המוות האלים של אשתו ובתו.
בשנים 2016–2019 שיחקה בסדרת הפנטזיה האמריקאית "The OA" מבית Netflix, בתור רנטה דוארטה.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הפעולה "מעשה של נקמה", לצד אנטוניו בנדרס וקארל אורבן.
באותה שנה גילמה את הדמות הראשית בסדרת הפשע הספרדית "Perdóname, señor" בדמותה של הנזירה לוסיה מדינה.
בשנת 2018 השתתפה וגה בעונה השלישית של תוכנית המציאות "מאסטר שף VIP" בגרסתה הספרדית, שם הגיעה למקום השני לאחר הניצחון של השחיינית האולימפית אונה קרבונל (אנ').
בשנת 2019 שיחקה את התפקיד הראשי בטלנובלה המקסיקנית המחודשת "עריסה של זאבים" בתור קטלינה קריל, לצדו של גונסלו גרסיה ויוואנקו.
באותה שנה כיכבה לצד סילבסטר סטאלון בסרט "רמבו 5 - המשחק האחרון" בהפקתו של אבי לרנר ועפ"י סיפור מאת דן גורדון.
בשנת 2020 השתתפה בגרסה הספרדית של התכנית "הזמר במסכה" בו היא אף זכתה במקום הראשון.
שנה לאחר מכן שבה וגה לתוכנית בתור חברת פאנל.
בשנת 2000 החלה לצאת עם איש העסקים הוונצואלי אורסון סלאזר, לאחר שהשניים הכירו בעת חופשה בספרד.
הם נישאו ב-2 בינואר 2003. נולדו להם שלושה ילדים; אורסון ג'וניור שנולד ב-3 במאי 2007, אווה שנולדה ב-17 ביולי 2009 ואף היא שחקנית, ולנון, אשר נולד ב-13 באוגוסט 2010.
+שנהסדרהתפקידהערות1997Menudo es mi padreאולגה6 פרקים1997 - 1998Más que amigosאולגהתפקיד ראשי (2 עונות); 28 פרקים1998Compañerosלוסתפקיד חוזר (עונות 2-1); 19 פרקים1999Shelly Fisherסיידי בנדרסרט טלוויזיה של HBO1999 - 20067 vidasלאורה ארטאגאביטיה פרזתפקיד ראשי (עונות 4-1)
glory)"2020 - 2021Masked Singer - ספרדמשתתפתזוכה (עונה 1)
שופטת (עונה 2)2023קליידוסקופאווה מרסרתפקיד ראשי; 8 פרקים20241992כרמן6 פרקים
פאנצרגרנדיר הוא הכינוי ליחידות חיל רגלים ממוכנות בצבאות המודרניים בארצות דוברות גרמנית, בהם גרמניה, אוסטריה ושווייץ.
כינוי זה הוכנס לראשונה לשימוש במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי כוחות גרמניה הנאצית כמחווה לצבאו של פרידריך הגדול, שבדומה לצבאות רבים באירופה עשה שימוש ביחידות גרנדירים אשר היוו יחידות חיל רגלים איכותיות יותר ולעיתים פעלו בחוד החנית של ההתקפה.
תוספת המילה 'פאנצר' ('טנק' או 'שריון' בגרמנית) נועדה לסמל את הלחימה לצד ובסיוע לכוחות המשוריינים.
בתקופה שקדמה לפרוץ המלחמה בארגונו מחדש של הצבא הגרמני, יחידות הסיוע הרגליות בדיוויזיות השריון כונו שוטסן (Schützen; 'הגנה').
באוקטובר 1942 בהוראתו של היטלר, יחידות חיל הרגלים הגרמניות בזרועות השונים קיבלו את הכינוי גרנדירים, כאמור כמחווה לצבאו של פרדריך הגדול במטרה לשאוב מהסמליות והלאומנות הגרמנית ההיסטורית.