tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסקר הראה שיותר מ-20% הצהירו כי שיחסים בין זוגות מאותו המין לא היו שגויים כלל, עלייה של כ-10% משנת 2013 בעוד כ-27% הרגישו כך לגבי נישואים חד מיניים (עלייה מ-15% ב-2013) ו-30% הצהירו כך לגבי אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים (עלייה מ-24% ב-2013).
לא קיימים חוקים המכסים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בסינגפור.
ניסיונות קודמים לתבוע פיצויים בגין התנהגות מפלה בנושאים אלה בתחומים שונים נדחו בבתי המשפט במדינה.
ביוני 2019, סקר מקוון שנערך על ידי "Yahoo Singapore" שאל 887 סינגפורים כיצד יגיבו למספר מצבים הקשורים להט"ב.
מתוכם כ-80% הסכימו כי אזרחי להט"ב עומדים בפני אפליה.
בשנת 2019, תוקן "חוק השמירה על הרמוניה דתית" כדי להגן על חברי קהילת הלהט"ב הסינגפורית מפני אלימות על רקע דתי בו ניתן לנקוט צעדים משפטיים נגד קבוצה דתית או חבריה בגין דחיפה לאלימות כלפי "קבוצות יעד" מסוימות.
בדברי הסבר החוק נכתב: "אין צורך להגביל את קבוצת היעד לאנשים העוסקים בדת מסוימת.
קבוצת היעד עשויה להיות מורכבת מאתאיסטים, אנשים מקהילה גזעית ספציפית, החולקים נטייה מינית דומה, או בעלי לאום מסוים.
או מוצא כמו עובדים זרים או אזרחים חדשים".
לפני שנת 2003, נאסר על הומוסקסואלים להיות מועסקים ב-"תפקידים רגישים" בשירות הציבורי של סינגפור.
בעבר עודדו מספר מתגייסים בשירות הלאומי לבצע "טיפולי המרה" למען המרת נטייתם המינית מהומוסקסואלית להטרוסקסואלית.
מספר מתגייסים סינגפוריים שהצהירו על נטייתם ההומוסקסואלית שלהם דיווח כי הודחו מהכשרת קצינים, ואחרים סורבו מטעם "אישורים ביטחוניים הדרושים לביצוע תפקידים מסוימים בצבא".
בינואר 2006 העניק המשרד לפיתוח קהילה, נוער וספורט (MCYS) 100,000 דולר סינגפורי (61,500 דולר אמריקאי) ל-"Liberty League", ארגון המזוהה עם תנועת "אקס-גיי" המאמינה כי ניתן להמיר נטייה הומוסקסואלית להטרוסקסואלית לאחר שקידם טיפולי המרה.
הארגון הצהיר כי הוא "מקדם בריאות מגדרית ומינית עבור הפרט, המשפחה והחברה".
עם זאת, עקב תגובות שליליות רבות מצד פעילי זכויות להט"ב, החזיר הארגון את המענק לידי המשרד, בעודו הושבת מאז 2014.
במאי 2020, שר הבריאות, גן קים יונג, הצביע על עמדת הממשלה נגד טיפול המרה בתשובה בכתב לשאלה של חברת הפרלמנט המועמדת אנתיאה אונג.
אזרחי סינגפור יכולים להגיש תלונה רשמית למועצה הרפואית של סינגפור (SMC) אם בתלונתם נאמר כי רופא פועל בצורה לא אתית או נותן טיפול לא הולם.
למרות התנאים החוקיים במדינה, נציגי ממשלת סינגפור דיברו בעבר בחיוב על התנאים איתם מתמודדים אזרחים להט"ב בוועדה למניעת אפליה של האו"ם, וקבעו כי "הומוסקסואלים חופשיים לנהל את חייהם ולעסוק בפעילותם החברתית.
קבוצות להט"ב ערכו דיונים ציבוריים ופרסמו אתרי אינטרנט, בעוד ישנם סרטים והצגות בנושאי להט"ב, מועדונים וברים הומוסקסואלים בסינגפור".
הרשות לפיתוח מדיה בסינגפור אוסרת על "קידום או זוהרה של אורח החיים ההומוסקסואלי" בטלוויזיה וברדיו.
בין היתר, משמעות הדבר היא שאסור לשדר פרסומות המכוונות לקהילת הלהט"ב, כגון אלו לטיפול במחלות ה-HIV/איידס.
ביולי 2019, הראפר הסינגפורי ג'ושוע סו, הידוע יותר בתור "The G3sha", הכריז על היותו הומוסקסואל בגלוי בשיר חדש שהוציא תחת הכותרת "I'm OK" (אני בסדר) שמדגיש את ילדותו וההומופוביה שעמה התמודד והשלמתו הפנימית עם נטייתו החד-מינית.
ימים לאחר מכן, פרש משיחת הרדיו מטעם "TEDx" במחאה לאחר שצונזר והתבקש לא להעיר הערות "רגישות" על היותו הומוסקסואל.
דיווחים הצביעו על כך שפעיל זכויות להט"ב נוסף בסינגפור נאסר מלדבר בשנת 2018 בהרצאת רדיו ב-"TEDx" על רקעו ההומוסקסואלי.
במאי 2019, מחקר של האוניברסיטה הלאומית של סינגפור העריך כי ישנם כ-210,000 גברים המקיימים יחסי מין עם גברים בסינגפור.
הערכות המחקר זה היו יותר מכפולות מההערכות הקודמות של מספר גברים זה בסינגפור (90,000) מאחר שמגמה של גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים אשר מצהירים על נטייתם גדלה באופן משמעותי במדינה.
"Pink Dot SG" (הנקודה הוורודה סינגפור) הוא אירוע שנתי שהחל בשנת 2009 לתמיכה בקהילת הלהט"ב הסינגפורית.
האירוע הראשון נערך ב-16 במאי, עם סרטון קמפיין שכותרתו "RED + WHITE = PINK" (אדום + לבן = ורוד) אשר היה האירוע הציבורי הראשון, באוויר הפתוח, הנושא תמיכה בקהילת הלהט"ב, ששבר את שיא ההשתתפות הגדולה ביותר בפארק הונג לים (כ-2,500 משתתפים) מאז הקמת המקום.
האירוע נחשב לאבן דרך עבור קהילת הלהט"ב בסינגפור.
במשך השנים זכה לסיקור נרחב בתקשורת הבינלאומית והמקומית כאחד בעוד כי הומוסקסואליות איננה חוקית במדינה נכון לאוגוסט 2021. האירוע השני בשנת 2010, התקיים עם מעל ל-4,000 מספר משתתפים.
באירוע השלישי בשנת 2011, מספר המשתתפים המשיך לעלות והגיע לכ-10,000 לצד קיום אירועים בינלאומיים של "Pink Dot" שנערכו באותו יום באנקורג', אלסקה, גאושיונג ולונדון.
מארגני "Pink Dot" בשנת 2013 טענו כי שיעור ההשתתפות היה 21,000 איש, אשר הפך אותו לאספה הגדולה ביותר של החברה האזרחית במדינה.
כדי להכיל את המספר הגדול של המשתתפים, נוצר מוקד "לוויני" שני כדי לתעל את תנועתם.
במהדורת ציונו בשנת 2018, הופיעו הזמרת הסינגפורית טביתה נאוסר והמוזיקאי סזאירי סזאלי.
ב-29 ביוני 2019, במהלך קיום האירוע ה-11 במדינה, השתתפו באירוע לי הסיין יאנג, אחיו של ראש הממשלה ה-3 של סינגפור, לי הסיין לונג, כמו גם אשתו ובנו השני לי הוואנו ובעלו של לי, הנג ירוי.
בשנים האחרונות השתתפו בעצרת קהל שיא של כ-28,000 משתתפים עם נטייה לעבר דמוגרפיה צעירה יותר.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בסין מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית של גברים או נשים הפכה לחוקית בשטחי המדינה מאז 1997, אך משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הגנות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
הומוסקסואליות והומוארוטיות בסין תועדו מאז ימי קדם.
על פי מחקרים מאת אוניברסיטת לונדון, הומוסקסואליות נחשבה כפן נורמלי של החיים בסין, לפני ההשפעה המערבית הנוצרית-אירופאית משנת 1840 ואילך.
ישנם שיעורים כי מספר קיסרים סינים מוקדמים ניהלו יחסים הומוסקסואלים מלווים בהטרוסקסואלים.
ההתנגדות להומוסקסואליות, לפי אותם מחקרים, לא נכחה היטב בסין עד המאות ה-19 וה-20, באמצעות מאמצי ההתמערבות של שושלת צ'ינג המאוחרת והרפובליקה הסינית המוקדמת.
הומוסקסואליות הייתה כמעט בלתי נראית בתקופת מאו.
בשנות ה-80, נושא ההומוסקסואליות דווח כי הופיע מחדש, בעוד זהויות וקהילות הומוסקסואליות התרחבו בעין הציבורית מאז.
עם זאת, מחקרים ציינו כי השיח הציבורי בסין נראה חסר עניין, ובמקרה הטוב, אמביוולנטי לגבי הומוסקסואליות, ותחושות מסורתיות לגבי חובות משפחתיות ואפליה נותרו גורם משמעותי המרתיע אזרחים בעלי נטייה חד-מינית או זהות מגדרית טרנסג'נדרית "לצאת מהארון".
גישתה של הממשלה הקומוניסטית לזכויות להט"ב תוארה כ-"הפכפכה" הפועלת בגישת "ללא אישור, ללא פסילה, ללא קידום".
עם זאת, דווח כי קיימת התנגדות רבה מצד השלטונות, שכן נאסרו אירועי להט"ב שונים, ואיסור על הצגת מערכות יחסים הומוסקסואליות בטלוויזיה ציבורית, וכן על הצגת גברים "נשיים" באופן כללי.
הרישומים המוקדמים ביותר של הומוסקסואליות ויחסים חד-מיניים בסין הם מתקופת שושלת שאנג מהמאה ה-11 עד ה-16 לפנה"ס בערך.
המונח "לואן פנג" שימש לתיאור הומוסקסואליות גברית אם כי אין תיעוד של יחסים בין לסביות.
בתקופה זו, הומוסקסואליות נתפסה ברובה באדישות ובדרך כלל יוחסה בפתיחות.
מספר סיפורים על אהבה הומוסקסואלית בתקופת שושלת ג'ואו (ה-1046-256 לפנה"ס) ידועים היטב בחברה הסינית עד היום.
מתוכם סיפור מסוג זה מתייחס לדוכס שיאן מג'ין אשר שלט בשנים 676–651 לפנה"ס, אשר הביא צעיר נאה בחצרו של יריבו על מנת "להשפיע על השליט השני בקסמו המיני של הצעיר ולתת לו עצה רעה".
דוגמה נעלה יותר תהיה מערכת היחסים של מי זיקסיה (彌 子 瑕) והדוכס לינג מווי (衛靈公).
חלוקתו של זיקסיה באפרסק "טעים במיוחד" עם אהובו כונתה על ידי סופרים מאוחרים יותר כ-"שארית האפרסק" (餘 桃).
דוגמה נוספת להומוסקסואליות ברמה הגבוהה ביותר של החברה מתקופת המדינות הלוחמות היא סיפורו של המלך אנשי מווי ואהובו לורד לונג יאנג.
הומוסקסואליות זכתה להתייחסות נרחבת בתקופה זו באמצעות ספרות פופולרית, בה מסופר על המשורר קו יואן שהביע את אהבתו למלך השליט, הואאי מצ'ו, באמצעות מספר יצירות אלה, בהן בעיקר "כמיהה ליופי" והשיר "לי סאו" מתוך האנתולוגיה "Chuci".
הומוסקסואליות והומוארוטיות היו נפוצות ומקובלות בתקופת שושלת האן (202 לפנה"ס - 220 לספירה) בעוד הקיסר איי מהאן הוא אחד הקיסרים הסינים המפורסמים ביותר שעסקו בפעילות הומוסקסואלית.
היסטוריונים מאפיינים את מערכת היחסים בין הקיסר ואהובו דונג שיאן כ-"התשוקה של השרוול החתוך" (斷 袖 之 癖, duànxiù zhī pì) כסיפור שאחר הצהריים אחד לאחר שנרדם לשינה על אותה מיטה, הקיסר מהאן חתך את שרוולו של שיאן (בחתיכת לבוש שהם חלקו) במקום להפריע לו כשהיה צריך לקום מהמיטה.
שיאן נודע בפשטותו היחסית בניגוד להחזקתו בחצר המעוטרת ביותר, וקיבל תפקידים גבוהים יותר ויותר כחלק מהיחסים, ובסופו של דבר הפך למפקד העליון של הכוחות המזוינים עד מותו של הקיסר מהאן.
בתקופה זו צץ גם אחד האזכורים הראשונים של הומוסקסואליות נשית (לסביות).
היסטוריון בשושלת האן המזרחית, יינג שאו, ערך תצפיות לגבי מספר נשים מהארמון הקיסרי היוצרות התקשרויות הומוסקסואליות זו עם זו, במערכת יחסים שכותרתה דושי (對 食, מונח שפורש להתייחס ל-"עורקנות הדדית"), שבה פעלו השתיים כזוג נשוי.
כתבים מתקופת שושלת ליו סונג (420-479 לספירה) טוענים שהומוסקסואליות הייתה נפוצה כמו הטרוסקסואליות, בעוד כי "גברים עסקו לעיתים קרובות כל כך בפעילות הומוסקסואלית, עד שנשים לא נשואות הפכו לקנאיות".
בתקופת שושלת טאנג (618–907 לספירה), היו מסורות של יחסים חד-מיניים פדרסטיים, בדרך כלל במקדשים בודהיסטים, בין נערים וגברים.
יחסים בין נשים לסביות התרחשו בדרך כלל גם במנזרים בודהיסטיות, שכן נזירות בודהיסטיות רבות חיפשו קשרים זו עם זו.
נזירות טאואיסטיות תועדו כי החליפו ביניהן שירי אהבה רבים על גבי שירים רבים.
החוק הקדום ביותר נגד זנות הומוסקסואלית בסין הוא מתקופת ג'נגה (政和, 1111–1118) של הקיסר הויסונג מהשיר (趙 佶) בשושלת סונג (960–1279), אשר העניש נאנצ'אנג (男 娼), גברים צעירים הפועלים בתור זונות, עם עונש של 100 מכות במבוק כבד וקנס של 50,000 מזומן.
טקסט נוסף משושלת סונג אסר על עבירת בהן, נאן (不 男) 'להיות לא גברי, קרוס-דרסינג.
ההערכה היא כי קיסר ג'נגדה משושלת מינג (1368-1644) ניהל מערכת יחסים הומוסקסואלית עם מנהיג מוסלמי מהאמי, בשם סייד חוסיין.
בנוסף לקיום מערכות יחסיו עם גברים, לקיסר ז'נגדה היו גם מערכות יחסים רבות עם נשים, בעודו חיפש את בנותיהם של רבים מפקידיו.
ישנם המאמינים כי לקיסר טיאנקי היו שני ארמונות פרטיים, אחד למאהבותיו ואחד למאהבותיו.
במהלך עידן זה, שיטות לסביות הפכו לפגישה עם המגמה העולה במהירות של "ספיזם", שנוצרו כולן "בשם ההנאה".
הומוסקסואלים סינים לא חוו רדיפה המשתווה לזו שחוו הומוסקסואלים באירופה הנוצרית במהלך ימי הביניים, ובאזורים מסוימים, במיוחד בקרב מעמדות הסוחרים, אהבה חד-מינית הוערכה במיוחד.
היה סטריאוטיפ בשושלת מינג המאוחרת לפיו מחוז פוג'יין היה המקום היחיד שבו הומוסקסואליות בולטת.
מיסיונרים ישועים אירופאים כמו מטאו ריצ'י שמו לב למה שהם ראו כ-"סטיות לא טבעיות", במצוקה בגלל אופיין הפתוח והפומבי לעיתים קרובות.
ההיסטוריון טימותי ברוק כתב כי "התיעוב מנורמות מיניות הלך לשני הכיוונים, מכיוון שהישועים הפרושים היו מזון עשיר לספקולציות מיניות בקרב הסינים".
סופרים סינים בדרך כלל לעגו לגברים אלה, והתעקשו שהסיבה היחידה שהם גינו הומוסקסואליות היא כי הם נאלצו להימנע מהנאה מינית בהיותם צליבטים.
החוק הראשון האוסר באופן ספציפי על יחסים חד מיניים נחקק בעידן ג'יאג'ינג (嘉靖, 1522–1567) של הקיסר ג'ו הוקונג (朱 厚 熜) ב-1546. למרות זאת, הומוסקסואליות עדיין הייתה מקובלת ונהוגה, בתנאי שהגברים ייצרו יורשים ונשים נשואות בהמשך.
הומוסקסואליות אפילו נתפסה כ-"יוקרתית" על ידי מעמדות הביניים.
טקסי נישואים חד מיניים הוגדרו גם כן כדבר שבשגרה.
עד 1655, החלו בתי המשפט של שושלת צ'ינג להתייחס למונח ג'י ג'יאן (雞姦, "מעשי סדום") כדי להחילו על יחסים הומוסקסואלים, בעוד החברה הסינית החלה לשים דגש על ציות קפדני לסדר החברתי, שהתייחס ליחסים בין בעל זכר ואישה נקבה.
בשנת 1740, הוכרז צו אנטי-הומוסקסואלי, שהגדיר יחסי מין הומוסקסואלים מרצון בין מבוגרים כבלתי חוקיים.
על אף שלא היה תיעוד על יעילותו של צו זה, זו הייתה הפעם הראשונה שהומוסקסואליות הייתה כפופה לאיסור חוקי בסין.
העונש, שכלל חודש מאסר ו-100 מכות כבדות בבמבוק כבד, היה למעשה העונש הקל ביותר שהיה קיים במערכת המשפטית של צ'ינג.
בשנת 1912, מהפכת שינהאי הפילה את שושלת צ'ינג והאיסור המפורש שלה על יחסים הומוסקסואלים בהסכמה בוטל על ידי המדינות הבאות.
במשך השנים שלאחר מכן, ההטרונורמטיביות וחוסר סובלנות כלפי הומואים ולסביות הפכו למיינסטרים יותר באמצעות מאמצי ההתמערבות של הרפובליקה המוקדמת של סין.
הומוסקסואליות הייתה כמעט בלתי נראית בתקופת מאו (1949–1976).
במהלך מהפכת התרבות הקומוניסטית, הומוסקסואלים נתפסו כ-"מחפירים" ו"בלתי רצויים", ונרדפו קשות.
כל האזכורים להומוסקסואליות בהסכמה בחוק הפלילי הוסרו בשנת 1997, בעוד האגודה הסינית לפסיכיאטריה ביטלה הומוסקסואליות כהפרעה נפשית בשנת 2001, אך עדיין טוענת שאדם עלול להיות מסוכסך או לסבול מבעיות נפשיות בשל מיניותו.
זהות טרנסג'נדרית עדיין מסווגת כהפרעה נפשית גם כן, למרות החוקים המתירים שינויים חוקיים במגדר.
בשנת 2021 אישר בית משפט בג'יאנגסו פסיקה לפיה תיאור של הומוסקסואליות כהפרעה נפשית במהדורה משנת 2013 של ספר לימוד באוניברסיטה היה תוצאה של "הבדלים תפיסתיים" ולא של "טעות עובדתית".
על פי "South China Morning Post", ספר הלימוד נמצא בשימוש על ידי מספר אוניברסיטאות סיניות.
ביולי 2021 נמחקו מספר חשבונות להט"ב המנוהלים על ידי סטודנטים באוניברסיטאות באפליקציית הניידים "WeChat" עם הודעות לפיהן החשבונות "הפרו את התקנות על ניהול חשבונות המציעים שירות מידע ציבורי באינטרנט הסיני".
חוק הנישואים של הרפובליקה העממית של סין, אומצו במושב השלישי של הקונגרס החמישי ב-19 בספטמבר 1910, אשר כללו איחוד הטרוסקסואלי בין גבר ואישה בלבד.
על פי הערכות מסוימות משנת 2010, כ-80% עד 90% מהגברים ההומוסקסואלים הסינים היו נשואים לנשים כתוצאה מנישואים הטרוסקסואלים בכפייה עקב תגובות האוכלוסייה נגד מערכות יחסים הומוסקסואליות.
נשים כאלה ידועות בשם "טונגקי" (סינית: 同妻, pinyin: tóngqī).
בשנת 2012, פרופסורית באוניברסיטת סצ'ואן התאבדה לאחר שנודע לה שבעלה הוא הומוסקסואל.
סקר משנת 2016 ממרכז הלהט"ב בבייג'ינג מצא כי רק 5% מאלה שהוגדרו כחלק מקהילת הלהט"ב הסינית הכריזו על נטייתם המינית או זהותם המגדרית לאנשים בחייהם.
סקר דעת קהל מקוון של רשת פיניקס בדצמבר 2019, שגרף קרוב ל-10 מיליון קולות, הראה רוב של 67% בעד נישואים חד מיניים בסין.
ב-5 בינואר 2016, בית משפט בצ'אנגשה, בדרום מחוז חונאן, הסכים לדון בתביעה שהוגשה בדצמבר 2015 נגד הלשכה לעניינים אזרחיים של מחוז פורונג.
התביעה הוגשה על ידי סון וונלין בן ה-26, שביוני 2015 סירבה לו הלשכה אישור להתחתן עם בן זוגו בן ה-36, הו מינגליאנג.
ב-13 באפריל 2016, עם מאות מפגינים התומכים בנישואים חד מיניים מחוץ לבית המשפט, בית המשפט בצ'אנגשה פסק נגד סאן, שהצהיר כי יערער על פסק הדין.
ב-17 במאי 2016, סון והו נישאו בטקס פרטי בצ'אנגשה, והביעו את כוונתם "לארגן עוד 99 חתונות חד מיניות ברחבי המדינה על מנת לנרמל נישואים חד מיניים בסין".
באוקטובר 2017, הקונגרס הלאומי העממי תיקן את החוק הסיני כך "שכל המבוגרים בעלי היכולת המלאה ניתנת לחופש למנות אפוטרופוסים משלהם בהסכמה הדדית" אשר כלל זוגות חד מיניים.
המערכת, המכונה באופן שונה "אפוטרופסות משפטית" או "הסכם אפוטרופסות", מאפשרת לשותפים חד מיניים לקבל החלטות לגבי טיפול רפואי ואישי, מוות והלוויה, ניהול רכוש ושמירה על זכויות ואינטרסים.
במקרה של אם אחד מבני הזוג מאבד את היכולת לקבל החלטות מכריעות (כלומר מחלה נפשית או פיזית או תאונה), האפוטרופוס שלו עשוי להחליט עבורו לטובתו.
מערכת היחסים המשפטית ביניהם יכולה לכלול גם עושר וירושה, או פנסיה, תלוי על אילו מסמכים משפטיים נוספים יחליטו בני הזוג לחתום, כגון צוואה.
ב-12 באפריל 2021, בית המשפט העממי של שניאנג במחוז ליאונינג קבע כי אישה לסבית בת 79 לא תוכל לתבוע את בת זוגה מזה 50 שנה, שאותה האשימה בגניבת 294,000 יואן מחשבון הבנק שלה, מכיוון שמערכת היחסים החד מינית ביניהן אינה מוכרת כחוק כנישואים בסין.
בייג'ינג מספקת בהווה מעמד של תושבות תלויה לשותפים חד מיניים של תושבים חוקיים.
בשנת 2008 הוקם המרכז הגאה בבייג'ינג.
ביוני 2009, ממשלת הונג קונג (אזור מנהלי מיוחד של סין) הרחיבה הכרה והגנה מוגבלת לזוגות חד מיניים המתגוררים יחדיו בפקודת "אלימות במשפחה".
סקר משנת 2014 מצא כי 74% מתושבי הונג קונג תמכו בהענקת לזוגות חד מיניים את כל ההטבות הקשורות לנישואים או חלקן.
באפריל וספטמבר 2017, בתי משפט בהונג קונג קבעו כי שותפים חד מיניים של עובדי ממשלה חייבים לקבל את אותן הטבות של בני זוג כגון שותפים הטרוסקסואלים בעוד כי לשותפים חד מיניים של תושבי הונג קונג ישנה זכות לחיות בשטחים תלויים, בהתאמה.
שתי פסיקות אלו הוגשו על ידי ממשלת הונג קונג.
ביולי 2018, בית המשפט לערעורים הסופי אישר את פסיקת ספטמבר, וקבע כי לשותפים חד מיניים ישנה הזכות לקבל אשרות תלויות, וככאלה יכולים להתגורר באופן חוקי בהונג קונג.
כמו כן, ב-6 ביוני 2019 אישר בית המשפט לערעורים הסופי את פסק הדין של אפריל, לאחר שבוטל תחילה על ידי בית המשפט לערעורים.
ביוני 2018, אישה לסבית מהונג קונג המכונה "חברת כנסת" הגישה תביעה נגד ממשלת הונג קונג בשל שלילת זכותה להיכנס לשותפות אזרחית עם בת זוגה, בטענה שזכויותיה לפרטיות ושוויון הופרו, המהווה הפרה של חוק היסוד של הונג קונג ופקודת מגילת הזכויות של הונג קונג.
בג"ץ דן בתיק בדיון מקדמי קצר בן 30 דקות באוגוסט 2018. דיון מלא התקיים ב-28 במאי 2019, אם כי בית המשפט דחה את התיק לאחר מכן באוקטובר 2019.
בנובמבר 2018, המחוקק ההומוסקסואל הגלוי ריימונד צ'אן צ'י-צ'ואן הגישה הצעה לחקור איחוד אזרחי עבור זוגות חד-מיניים, אם כי הודחה ב-27 מתנגדים מול 24 בעד.
בינואר 2019, שני גברים הומוסקסואלים פתחו באתגרים משפטיים נגד האיסור על נישואים חד-מיניים בהונג קונג, בטענה שהסירוב להכיר ולבצע נישואים חד-מיניים מהווה הפרה של חוק היסוד.
בית המשפט העליון של הונג קונג נתן אישור להמשך תביעת התיקים.
ממשלת סין דורשת מהורים המאמצים ילדים מסין להיות בנישואים הטרוסקסואלים.
כתוצאה מכך, לצד אי הכרתה של סין בנישואים חד מיניים, אימוץ ילדים סינים על ידי זוגות חד מיניים זרים או יחידים אסורים על ידי השלטונות הסיניים.
סעיף 33 של חוקת הרפובליקה העממית של סין קובע "שוויון לכל האזרחים על פי החוק", אם כי לא מזכיר במפורש נושאי נטייה מינית או זהות מגדרית.
אין הוראה נגד אפליה לגבי נטייה מינית או זהות מגדרית על פי חוק התעסוקה הסיני, בעוד דיני העבודה מגנים באופן ספציפי על עובדים רק מפני "אפליה על רקע אתני, מגדר או דתו של אדם".
בשנת 2018, גנן הומוסקסואל מהעיר צ'ינגדאו תבע את גנו הקודם בו עבד לאחר שפוטר בעקבות פוסט שפרסם ברשת חברתית על השתתפותו באירוע גאווה.
בית המשפט העממי המחוזי בלאושן פסק כי על הגן לפצות את הגנן בגין שישה חודשי שכר בתשלום.
בית המשפט הגיש ערעור בדצמבר אותה שנה על פסק הדין.
בנובמבר 2018 ומרץ 2019, סין קיבלה מספר המלצות הנוגעות לזכויות להט"ב במהלך הסקירה התקופתית האוניברסלית שלה מטעם האו"ם.
ההמלצות אשר תוארו כ-"ציוני הדרך", הובאו מארגנטינה, צ'ילה, צרפת, אירלנד, מקסיקו, הולנד ושוודיה, בעודן דחקו בסין להעביר חוקים נגד אפליה המכסים נטייה מינית ולחוקק אמצעים נגד אלימות וביטוח לאומי.
בפעם הראשונה, המשלחת הסינית הגיבה בחיוב להמלצות.
במרץ 2019, נחשף באו"ם כי סין שואפת לאמץ חוק נגד אפליית קהילת הלהט"ב בשטחה תוך שנה.
פעילי להט"ב סינים תיארו את ההמלצות כ-"אבן דרך".
עם זאת, חדשות אלה צונזרו במהרה בכל פלטפורמות החדשות והמדיה החברתית הסינית.
פקודת מגילת הזכויות של הונג קונג משנת 1991 אוסרת אפליה ממגוון נושאים, כולל "אחרים".
במקרה של פסק הדין לאונג טיסי ויליאם רוי נגד שר המשפטים משנת 2005, בנושא הגנה שווה על רקע נטייה מינית וחוק העמידה בהונג קונג, בית המשפט קבע פסד קין תקדימי האוסר על יחס שונה לא מוצדק על בסיס נטייתו המינית של אדם.
סעיף 25 לחוק היסוד של מקאו (אזור מנהלי מיוחד שני של סין) מציין שתושבי מקאו חופשיים מאפליה על סמך רשימה לא ממצה של גורמים אסורים.
עם זאת, קיימות הגנות נגד אפליה על רקע נטייה מינית בתחומי יחסי העבודה, הגנה על נתונים אישיים ונציב תלונות הציבור.
בשנת 2009, ממשלת סין הפכה הכרה בשינוי מגדר עבור קטינים לבלתי חוקי, וקבעה כי ניתוח להתאמה מגדרית, הזמין רק לאזרחים מעל גיל עשרים, נדרש על מנת להגיש בקשה לתיקון תעודת הזהות ורישום מקום מגוריהם.
על פי שבועון החדשות האקונומיסט, אלו המבקשים שינוי מגדרי חוקי נדרשים גם להיות לא נשואים, הטרוסקסואלים (בהתייחס לזהותם המגדרית) וחייבים לקבל אישור לשם כך ממשפחתם.
נכון לספטמבר 2019, הסיווג הסיני של הפרעות נפשיות עדיין מסווג זהות טרנסג'נדרית כהפרעה נפשית.
בשנת 2014, מחוז שאנשי החל לאפשר לקטינים להגיש בקשה לשינוי מגדרם עם המידע הנוסף של תעודת הזיהוי של האפוטרופוס שלהם.
שינוי מדיניות זה מאפשר לעוברים את השינוי המגדרי להיות מוכרים בנישואים חוקיים כהטרוסקסואלים.
בשנת 2020, בית משפט בבייג'ינג פסק כי אישה טרנסג'נדרית מכוסה בהגנות צפני אפליה הנוגעות לקטגוריית "מין", בעוד מעסיקה בתחום התעסוקה יהיה מחויב להתייחס אליה כאל אישה, בעודה עברה שינוי מגדרי חוקי.
בשנת 2021, המרפאה הראשונה של סין לילדים ומתבגרים טרנסג'נדרים הוקמה בבית החולים לילדים של אוניברסיטת פודן בשנגחאי עבור "ניהול בצורה בטוחה ובריאה את שינויים המגדרי של קטינים טרנסג'נדרים".
החוק בהונג קונג מתיר שינוי מגדרי במסמכים משפטיים כגון תעודות זהות ודרכונים לאחר שאדם עבר ניתוח להתאמה מגדרית, אך אינו מאפשר לשנות תעודות לידה.
בדצמבר 2014, בית משפט בבייג'ינג פסק לטובת יאנג טנג, גבר הומוסקסואל, בתיק נגד מרפאת "טיפולי המרה".
בית המשפט פסק נגד המרפאה, מאחר שהטיפולים לא עמדו בהבטחת המרפאה בפרסומות שלה, וחייב את המרפאה לשלם פיצוי כספי ליאנג, וכן להוריד את הפרסומות שלהם על קיומם של טיפולי המרה במתחמם.
ביוני 2016, יו הו, גבר הומוסקסואלי ממחוז חנאן, תבע בית חולים בעיר בשל כך שאילץ אותו לעבור טיפולי המרה.
הוא זכה להתנצלות פומבית ופיצוי כספי ביולי 2017. עם זאת, בית המשפט לא קבע את הנוהג כבלתי חוקי בהחלטתו.
בעקבות שתי פסיקות מוצלחות אלו, קבוצות להט"ב סיניות קוראות כעת למשרד הבריאות הסיני לאסור על קיומם של טיפולי המרה.
עם זאת, נכון לדצמבר 2019, לא ננקטו צעדים יעילים על ידי ממשלת סין כדי לאסור טיפולי המרה בשטחי המדינה, בעוד טיפולים אלה למעשה מקודמים באופן פעיל ברחבי סין.
בשנת 2015, יוצר הקולנוע פאן פופו תבע את הצנזורים הממשלתיים על כך שמחקו את סרטו התיעודי "Mama Rainbow" בעל תוכן להט"ב מאתרים מקוונים.
תביעתו הסתיימה בדצמבר 2015 עם קביעה של בית המשפט העממי מספר 1 של בייג'ינג לפיה מינהל המדינה לעיתונות, פרסום, רדיו, קולנוע וטלוויזיה (SAPPRFT) לא ביקש מאתרי אירוח למחוק את הסרט התיעודי.
למרות פסק דין זה, שלדעת מעריצו של פופו היה לניצחון מכיוון שהוא הגביל למעשה את מעורבות המדינה, "הסרט עדיין לא זמין לצפייה מקוונת באתרי אירוח סיניים" אמר.
ב-31 בדצמבר 2015 פרסם איגוד תעשיית הפקות הדרמה בטלוויזיה של סין קווים מנחים חדשים אשר כללו איסור על הצגת מערכות יחסים חד מיניות בטלוויזיה.
תחרות היופי, "מיסטר גיי סין" (Mr Gay China), נערכה בשנת 2016 ללא תקריות.
בשנת 2018, מארח האירוע ביטל באופן פסיבי את התקשרותו בכך שלא הגיב לשום תקשורת.
לקרת ציון מהדורת התחרות לשנת 2019 הודיע מארח האירוע על ביטולה.
לא פורסמה הודעת צנזורה רשמית לאירוע, אם כי מספר מאמרים האשימו את ממשלת סין בביטולה.
באותה שנה, סופרת סינית אשר כתבה רומן בנושא מערכת יחסים חד מינית בין זוג גברים, נידונה ל-10 שנים ו-6 חודשי מאסר בפועל על "הפרת חוקי גסויות".
בשנת 2017, היה אמור להתקיים כנס להט"ב בשיאן.
דיווחים מערביים, תוך שימוש בבלוג המארגנים כמקור שלהם, טענו שהמשטרה עיכבה את המארגנים ואיימה עליהם.
בשנת 2021, לי ינג (כדורגלנית, ילידת 1993) הפכה לספורטאית הסינית הלסבית המוצהרת הראשונה בגלוי, בעודה פרסמה בחשבונה ברשת "Weibo" תמונה שלה יחד עם בת זוגה.
הפוסט זכה לתמיכה מסחררת מקהל האינטרנט.
עם זאת, לאחר מכן מחקה ינג את תמונת הפוסט בחשונה, בעוד גולשים רבים ברשת שיערו שייתכן כי הופעל לחץ מהרשויות הסיניות על ינג למחיקתה בעקבות הצהרתה.
מאוחר יותר באותה שנה, סון וונג'ינג, שחקנית כדורעף מקצוענית סינית, הודיעה גם כן באמצעות חשבונתיה במדיה חברתית שהיא לסבית על ידי פרסום תמונות חתונה שלה ושל בת זוגה.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בנורווגיה כמו בשאר מדינות סקנדינביה, מוגדרות מהמתקדמות ביותר בעולם.
בשנת 1981 הפכה נורווגיה לאחת המדינות הראשונות בעולם שחוקקו חוק נגד אפליה הכולל במפורש נטייה מינית.
אימוץ, נישואים חד מיניים והפריה חוץ-גופית לזוגות לסביות הפכו לחוקיים מאז 2009. בשנת 2016, נורווגיה הפכה למדינה הרביעית באירופה שהעבירה חוק המתיר את החלפת מגדרם החוקי של טרנסג'נדרים רק על בסיס הגדרתם העצמית ללא חיוב הערכה פסיכיאטרית או פסיכולוגית, אבחון או כל סוג של התערבות רפואית.
בדומה לשאר המדינות הנורדיות, נורווגיה מכונה לעיתים קרובות כאחת המדינות הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם.
חמישה סקרים שונים שנערכו על ידי "Gallup Europe", "Sentio", "Synovate MMI", "Norstat" ו-"YouGov" בשנים 2003, 2005, 2007, 2008, 2012 ו-2013 הגיעו למסקנה כי 61%, 63%, 66%, 58%, 70% ו-78%, בהתאמה, מהאוכלוסייה הנורווגית תמכה בחוקי נישואין המוגדרים כנייטרליים מבחינת מגדרם של בני הזוג.
במאי 2015, "PlanetRomeo", רשת חברתית להט"ב, פרסמה את אינדקס האושר הראשון שלה (GHI).
גברים הומוסקסואלים מלמעלה מ-120 מדינות נשאלו על איך הם מרגישים לגבי השקפת החברה כלפי הומוסקסואליות, איך הם חווים את הדרך שבה הם מיוחסים על ידי אנשים אחרים ועד כמה הם מרוצים מחייהם.
נורווגיה דורגה במקום השני, מעט מעל דנמרק במקום השלישי ומתחת לאיסלנד במקום הראשון.
פעילות הומוסקסואלית בין גברים הפכה לחוקית בנורווגיה מאז 1972, בעוד הומוסקסואליות בין נשים לא הופללה מעולם.
גיל ההסכמה הושווה באותה שנה לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד - 16 שנים.
נורווגיה התירה איחוד אזרחי (השווה במעמדו החוקי לנישואים) לזוגות חד-מיניים ב-1 באוגוסט 1993. החוק הוצע ב-11 בינואר 1993 על ידי המשרד לענייני ילדים ומשפחה.
הוא קיבל את אישור הסטורטינג ב-29 במרץ.
מלך נורווגיה האראלד החמישי נתן את הסכמתו המלכותית לחוק ב-30 באפריל, והחוק נכנס לתוקף ב-1 באוגוסט.
נורווגיה הפכה למדינה השנייה בעולם שמספקת צורה כלשהי של הכרה לזוגות חד מיניים, אחרי דנמרק שיישמה חוק שותפות רשומה ב-1989.
ב-18 בנובמבר 2004, שני חברי פרלמנט מהמפלגה הסוציאליסטית הציגו הצעת חוק לביטול חוק השותפות הרשומה הקיים, והפיכת חוק ההכרה בנישואים לנייטרלי מבחינת מגדרם של בני הזוג.
המהלך בוטל והוחלף בבקשה שהקבינט יבדוק את הנושא.
הקבינט השמרני של אז לא בדק את הנושא.
עם זאת, הקבינט השני של סטולטנברג הכריז על אקט נישואין משותף ומאוחד כחלק ממסמך היסוד שלו, הצהרת סוריה מוריה.
ב-29 במאי 2008, סוכנות הידיעות "AP" דיווחה כי שתי מפלגות אופוזיציה נורווגיות יצאו בעד הצעת החוק החדשה, מה שמבטיח את העברתה בסטורטינג.
לפני כן, היו מספר חילוקי דעות עם חברי קואליציית שלוש המפלגות הנוכחית בשאלה האם יש להצעת החוק מספיק קולות לעבור.
ב-14 במרץ 2008 הציעה ממשלת נורווגיה הצעת חוק לנישואים אשר תעניק לזוגות לסביות והומוסקסואלים את אותן הזכויות כגון להטרוסקסואלים, לרבות חתונות דתיות (אם הכנסייה תבחר בכך), אימוץ והריונות בסיוע (הפריה חוץ-גופית).
הדיון הראשון בפרלמנט נערך ב-11 ביוני 2008, שם אושרה הצעת החוק ברוב של 84 קולות מול 41 בעוד החקיקה החדשה הפכה את ההגדרה של נישואים אזרחיים לנייטרליים מגדריים.
לשכת המחוקקים העליונה של נורווגיה (Lagtinget) העבירה את הצעת החוק בהצבעה של 23 מול 17. מלך נורווגיה העניק הסכמה מלכותית לאחר מכן להצעה בעודה נכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2009. בכך, הפכה נורווגיה למדינה השישית בעולם אשר מכשירה נישואים חד-מיניים בשטחה לאחר הולנד, בלגיה, ספרד, קנדה ודרום אפריקה.
לפני כניסתו לתוקף של חוק ההכרה בנישואים חד-מיניים, חוק השותפות הרשומה היה בתוקף מאז 1993 אשר העניק זכויות נישואים רבות לזוגות חד מיניים, רק מבלי להכיר בשותפות כנישואים (אשר היווה את נורווגיה כמדינה השנייה בעולם המכירה בשותפויות רשומות עבור זוגות חד מיניים לאחר דנמרק השכנה).
משנת 1991, חיים משותפים חד מיניים לא רשומים הם הוכרו על ידי המדינה למתן זכויות מוגבלות, בהן החשבה כמקורבים להחלטות רפואיות, ובמקרה של מוות שלא כדין של אחד מבני הזוג היה זכאי השותף השני לפיצויים.
בשנת 2014, המועצה הלאומית של כנסיית נורווגיה הצביעה נגד הצעה לקיים נישואים חד מיניים בכנסיותיה.
עם זאת, בשנת 2015, הפכה את החלטתה והצביעה להכרה בקיום נישואים חד מיניים בכנסיות שלה.
ההחלטה אושררה בכנס השנתי ב-11 באפריל 2016.
זוגות חד מיניים נשואים רשאים לאמץ על פי החוק הנורווגי.
אימוץ חורג של ילד של בן או בת הזוג מותר לשותפים רשומים מאז 2002. זכויות אימוץ מלאות הוענקו לזוגות חד מיניים בשנת 2009 לאחר כניסתו לתוקף של חוק ההכרה בנישואים חד-מיניים אשר התיר אימוץ משותף.
בנוסף, לזוגות לסביות ישנה גישה להזרעה מלאכותית.
על פי החוק, כאשר אישה הנשואה לאישה אחרת או בקשר יציב עם אישה אחרת נכנסת להריון באמצעות הזרעה מלאכותית, יהיו לבת הזוג השנייה את כלל הזכויות וחובות ההורות.
בשנת 1981, נורווגיה הפכה למדינה הראשונה בעולם לחוקק חוק למניעת אפליה נגד להט"ב על ידי תיקון סעיף 349א לחוק העונשין שלה, אשר אסר על אפליה על רקע נטייה מינית במתן סחורות או שירותים וגישה למפגשים ציבוריים.
באותה שנה תוקן סעיף 135א לחוק העונשין כדי לאסור דברי שטנה בשל נטייה מינית.
המדינה אסרה על אפליה על רקע נטייה מינית בתעסוקה מאז 1998. מאז 2013, ישנו חוק האוסר על אפליה על בסיס זהות מגדרית וביטוי מגדרי, בעוד נורווגיה היא מוגדרת כאחת המדינות הבודדות בעולם שמגינות באופן מפורש על אינטרסקסים מפני אפליה.
סעיף 5 לחוק על איסור אפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית וביטוי מגדרי, שנחקק ב-2013, קובע כדלקמן:,חל איסור על אפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי.
האיסור יחול על אפליה על רקע ממשי, משוער, נטייה מינית קודמת או עתידית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי.
"אפליה" משמעה יחס שונה ישיר ועקיף שאינו כדין, [...], והנובע מנטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי.
דברי שנאה על רקע הסתה ואלימות
על פי סקר משנת 2013 שכותרתו "נטייה מינית ותנאי חיים" מאוניברסיטת ברגן, תשעה מתוך עשרה נשאלים המוגדרים כחלק מקהילת הלהט"ב, דיווחו שלא נחשפו לאפליה או הטרדה במקום עבודתם בעוד כי רק מיעוט קטן ציינו כי הותקפו פיזית.
התאבדויות בקרב להט"ב ירדה משמעותית מאז שנות ה-90. אף על פי כן, בנים הומוסקסואלים דיווחו על מופע גבוה פי שישה של בריונות בבתי ספר מאשר כלפי בנים הטרוסקסואלים.
לפי מחוז משטרת אוסלו, 238 פשעים על רקע הטיה התרחשו באוסלו בשנת 2018, מתוכם 20 אחוז קשורים למעמד להט"ב; השאר נוגע למוצא אתני (57%), דת (17%), נכות (3%) או אנטישמיות (3%).
המכון הנורווגי למחקר חברתי דיווח בשנת 2019 כי חברי קהילת הלהט"ב היו בסיכון גבוה יותר לחוות דברי שטנה בעוד 15% מהמשיבים דיווחו שהיו יעד לאיומים אישיים, בעיקר באינטרנט, לעומת 4% בקרב האוכלוסייה הכללית.
בנובמבר 2020, הסטורטינג תיקן את חוק דברי השטנה במדינה כדי להגן על אנשים ביסקסואלים וטרנסג'נדרים בעוד כי תוכנו כלל הגנה על הומוסקסואלים ולסביות מאז 1981.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים של נורווגיה לצד הגנות מפני אפליה מאז 1979.
ב-18 במרץ 2016, ממשלת סולברג הציגה הצעת חוק להתרת שינויים מגדריים משפטיים ללא כל צורה של הערכה פסיכיאטרית או פסיכולוגית, אבחון או כל סוג של התערבות רפואית, על ידי אנשים בני 16 לפחות.
קטינים בגילאי 6 עד 16 יכולים לעבור תהליך זה לצד ליווי הורים בהסכמה.
הצעת החוק אושרה בהצבעת רוב של 79–13 בפרלמנט ב-6 ביוני, הוכרזה ב-17 ביוני ונכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2016. חודש לאחר כניסת החוק לתוקף, כ-190 אנשים הגישו בקשה לשנות את מינם.
תינוקות אינטרסקסים (בעלי מאפייני מין זכרים ונקביים כאחד) בנורווגיה עשויים לעבור התערבויות רפואיות כדי לשנות את מאפייני המין שלהם.
ארגוני זכויות אדם רואים יותר ויותר בניתוחים אלה לקויים, אשר לטענתם, יש לבצעם רק אם הפונה הוא מסכים לביצוע הניתוחים.
סקר משנת 2019 מבית החולים האוניברסיטאי באוסלו הראה כי שניים מתוך שלושה אנשי מקצוע רפואיים היו מוכנים לבצע ניתוחים אלה, וההורים תמכו באופן כללי במהלך.
במרץ 2019, המנהלת הנורווגית לענייני ילדים, נוער ומשפחה פרסמה שני דוחות, הממליצים לדחות התערבויות רפואיות אלה בקטינים אינטרסקסים עד שיוכלו להסכים לביצועם.
בשנת 2000, האגודה הפסיכיאטרית הנורווגית הצביעה ברוב מכריע עבור הצהרת העמדה לפיה "הומוסקסואליות אינה הפרעה או מחלה, ולכן אינה יכולה להיות כפופה לטיפול.
יש להתייחס ל-'טיפול' שמטרתו היחידה לשנות נטייה מינית הומוסקסואלית להטרוסקסואלית כרשלנות אתית, שאין לה מקום במערכת הבריאות".
החל מדצמבר 2019, הסטורטינג הוא שוקל על חקיקת איסור על קיום טיפול המרה בחוק.
באוקטובר 2016, שר הבריאות והשירותים, בנט הואי, הודיע כי התרופה "PrEP" למניעת מחלת ה-HIV, תוצע בחינם כחלק ממערכת הבריאות של נורווגיה.
בכך, הפכה נורווגיה למדינה הראשונה בעולם אשר מציעה את התרופה בחינם לאזרחיה.
בנורווגיה, כמו במדינות רבות נוספות, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) לא הורשו בעבר לתרום דם.
ביוני 2016, המנהלת הנורווגית לבריאות ורווחה הודיעה כי תסיים את תוקף האיסור, ותיישם במקום זאת תקופת דחייה של 12 חודשים, לפיה "MSM" יותרו לתרום את דמם בתנאי שלא קיימו יחסים במשך כשנה.
תקופת הדחייה החדשה יושמה ב-1 ביוני 2017.
נורווגיה מוגדרת כמדינה ידידותית מאוד עבור אזרחי להט"ב בעולם, בעוד את הקהילה הפתוחה ביותר ניתן למצוא בעיר הבירה, אוסלו, בה ממוקמים אירועים ומקומות רבים ידידותיים ללהט"ב, בהם גביע הספורט "Raballder" ומצעד הגאווה של אוסלו (הידוע כפסטיבל).
בשנים 2005 ו-2014, אירחה נורווגיה בשטחה את אירועי הגאווה האירופיים "Europride".
במהדורתו של מצעד הגאווה בבירה אוסלו לשנת 2019, נרשמה השתתפות של כ-45,000 איש, בעוד כ-250,000 נוספים הוגדרו כמי שהשתתפו וצפו באירוע, על פי המארגנים.
קבוצות אלו מציעות באופן שונה קווי סיוע וייעוץ לבני נוער, מקדמות בריאות ומאבק במחלת ה-HIV ודוגלות בזכויות חוקיות שוות עבור זוגות חד מיניים וטרנסג'נדרים נורווגים.
בצפון הרחוק של נורווגיה מתקיים מצעד הגאווה בחבל הארץ של לפלנד, אשר מתחלף מדי שנה בין המדינות הסקנדינביות של פינלנד, שוודיה ונורווגיה.
ב-1 בספטמבר 2016, האראלד החמישי, מלך נורווגיה נשא נאום נלהב בעד זכויות להט"ב ברחבי העולם.
עד 7 בספטמבר, נאומו זכה לכמעט 80,000 סימוני לייקים בפייסבוק ונצפה יותר משלושה מיליון פעמים בו כלל את המשפט, "הנורווגיות הן בנות שאוהבות בנות, בנים שאוהבים בנים ובנות ובנים שאוהבים זה את זה".
ביולי 2020, ממשלת נורווגיה הודיעה כי תעניק עדיפות לפליטי להט"ב לצד נשים וילדים פגיעים הכוללת את העברת הפליטים ממדינת מקלט אחת לאחרת לצורך יישוב קבע.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בסן מרינו מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית של גברים או נשים היא חוקית בשטחי המדינה מאז 1864, אם כי משקי בית בראשות זוגות חד-מיניים אינם זכאים לאותן ההכרות המשפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
אפליה על רקע נטייה מינית אסורה על פי תיקוני 2019 לחוקת סן מרינו.
בנובמבר 2018 אישרה המועצה הגדולה והכללית הצעת חוק להכשרת איחודים אזרחיים.
החוק, שנכנס לתוקף ב-5 בדצמבר 2018 וחל לפעול במלואו ב-11 בפברואר 2019, לאחר מספר שינויים משפטיים ומנהליים נוספים, החל לאפשר לזוגות חד מיניים והטרוסקסואלים להיכנס לאיחוד ולקבל חלק מהטבות נישואים.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בשטחי סן מרינו מאז 1864. עם זאת, אם גרמה ל-"שערורייה ציבורית" על פי סעיף 274 משנת 1974, ניתן היה להעניש מעשים הומוסקסואלים במאסר של שלושה חודשים עד שנה.
עם זאת, לא קיימים דיווחים על כך שהסעיף נאכף אי פעם בפועל מחקיקתו.
גיל ההסכמה הוא מוצג באופן שווה ל-14 שנים עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד.
ב-15 בנובמבר 2018 אישרה המועצה הגדולה והכללית של סן מרינו הצעת חוק להכשרת איגודים אזרחיים.
החוק, שנכנס לתוקף ב-5 בדצמבר 2018, נכנס לתוקף מלא ב-11 בפברואר 2019, לאחר מספר שינויים משפטיים ומנהליים נוספים.
הוא מאפשר לזוגות חד-מיניים ולזוגות הטרוסקסואלים להיכנס לאיחוד ולקבל זכויות משפטיות מסוימות לגבי תושבות, אזרחות, זכויות פנסיה, שירותי בריאות, זכויות ירושה ואימוץ ילדים חורגים.
נישואים חד מיניים אינם מוכרים בסן מרינו, אם כי המועצה הגדולה והכללית חוקקה עם הצבעת רוב של 33 מול 20 מתנגדים ב-26 ביוני 2012 הענקה עבור זוגות חד מיניים ממדינה זרה את האפשרות להגיש בקשה לאישור שהייה ובכך הוביל להכרה דה פקטו בזוגות הומוסקסואלים.
ב-19 בספטמבר 2014 נדחתה הבקשה להכרה בנישואים חד מיניים הנחגגים מחוץ לשטחי סן מרינו על ידי המועצה הגדולה והכללית עם 35 קולות נגד ו-15 קולות בעד.
בדצמבר 2017 אישר הפרלמנט תיקון להצעת חוק התקציב לשנת 2018, שיאפשר לערוך נישואים חד מיניים של זוגות זרים בסן מרינו, במטרה לעודד תיירות.
עם זאת, החוק לא מתיר לזוגות חד מיניים סן מרינים להינשא.
על הממשלה מוטלת כעת המשימה לנסח חקיקה ליישום התיקון.
החוק בסן מרינו אוסר על אפליה על בסיס אתניות, מין, דת, דעה פוליטית, מוצא לאומי או אזרחות, מעמד חברתי, מוגבלות, נטייה מינית או זהות מגדרית, גיל, שפה, מצב חיובי ל-HIV, או נוכחות של מחלות מידבקות אחרות.
ב-28 באפריל 2008, הפרלמנט אישר תיקונים לחוק העונשין, האוסר אפליה ודברי שטנה על בסיס נטייה מינית.
החוק נכנס לתוקף ב-3 במאי 2008. חוק העונשין מעניק גם החמרות ענישה לפשעי שנאה המניעים את הנטייה המינית של הקורבן.
בנובמבר 2018, במהלך הדיון האחרון בדיני האיחוד האזרחי, הציע חבר הפרלמנט דוידה פורצ'ליני להוסיף במפורש את המונח נטייה מינית לסעיף 4 של חוקת סן מרינו.
ההצעה זכתה לתמיכה ממספר מפלגות וכן מספר חברי פרלמנט עצמאיים.
במרץ 2019 אישר הפרלמנט את ההצעה עם רוב של 35 הצבעות בעד, 8 נגד ונמנע יחיד.
עם זאת, נדרשו 39 הצבעות למען העברתו.
בשל אי עמידה ברף זה, הסעיף הוגש לאישור במשאל עם.
סעיף 4 לחוקת סן מרינו נכתב כעת כדלקמן:"כולם שווים במספרם, ללא הבדל מגדר, נטייה מינית, תנאים אישיים, כלכליים, חברתיים, פוליטיים או דתיים".בנובמבר 2019, במהלך הסקירה התקופתית האוניברסלית של המדינה, סן מרינו קיבלה המלצות מליכטנשטיין, לוקסמבורג ומקסיקו לאסור אפליה על רקע זהות מגדרית.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים רשאים לשרת בכוחות המזוינים של סן מרינו.
קוד ההתנהגות של המשטרה אוסר על אפליה בלתי הוגנת בגיוס.
יתר על כן, פקידי המשטרה מוכשרים להגיב כראוי לאפליה ולזהותה, בין אם בפומבי ובין אם במסגרת המשטרה עצמה.
הומוסקסואלים וביסקסואלים רשאים לתרום דם בסן מרינו ללא מגבלות.
מאז, החלו חברי קהילת הלהט"ב בסן מרינו להיות מאורגנים מבחינה חברתית, תרבותית ופוליטית במגמה רחבה.
תוכנית החינוך המיני במדינה, המלווה בתוכניות חינוך רגשי, מספקת במפורש ידע על מערכות יחסים חד מיניות בעוד "תוכנית הלימודים לחינוך לאזרחות" מספקת גם כן ידע בענייני להט"ב.
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בסאו טומה ופרינסיפה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית ברחבי המדינה מאז 2012. עם זאת, מערכות יחסים בין זוגות חד-מיניים אינן מחזיקות באותן הכרות משפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שכן נישואים חד-מיניים או כל הכרה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) אינם מוכרים בחוק.
בשנת 2011 הצביעה סאו טומה ופרינסיפה בעד "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם נלוות על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית" שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם ובכך, הפכה לאחת מ-10 המדינות היחידות ביבשת אפריקה שהצביעו בעד ההצהרה.
על פי הקוד הפלילי של סאו טומה ופרינסיפה שנכנס לתוקף בנובמבר 2012, פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים הסכמה הפכה לחוקית בשטחי המדינה, בעוד גיל ההסכמה הוגדר מאתה ואילך כשווה עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד והועמד על 16 שנים.
סקר שנערך בסאו טומה ופרינסיפה בשנת 2016 מצא כי 46% מתושבי המדינה יברכו את שכנם ההומוסקסואל או לא יוטרדו מכך שהוא יהיה השכן שלהם.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בסומלילנד כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, שלא נתקלים בהם אזרחים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה בקרב גברים או נשים מוגדרת כעבירה פלילית מאז 1899 (כחלק מסומלילנד הבריטית) ועונשה מוזג במשך השנים עם דין השריעה האסלאמי והוביל ליצירתו של עונש מוות, הוצאה להורג, מכות ועינויים נגד מורשעים.
בשנת 1858, במהלך שליטתה של האימפריה העות'מאנית על סומלילנד, פעילות הומוסקסואלית הוגדרה כחוקית.
החוק, שהוחל על שטחה של סומלילנד הבריטית מאז 1899 לפני קבלת עצמאותה מהאימפריה הבריטית היה חוק העונשין ההודי משנת 1860 אשר המשיך להפליל מעשים הומוסקסואלים.
בשנת 1991 הכריזה סומלילנד על עצמאות מסומליה .
מאז, המדינה ממשיכה ליישם את חוק העונשין משנת 1964 בשטחה, שמוזג עם השנים עם דין השריעה האסלאמי והוביל ליצירת עונש מוות, הוצאה להורג, מכות ועיניים נגד מורשעים בפעילות הומוסקסואלית.
אי ביטול החוק הוא אחת הסיבות, שציינו חוקרים אירופאים לאורך השנים, לכך שמספר מדינות אירופאיות מפותחות לא מכירות בעצמאות סומלילנד.
על פי דיווחים לאורך השנים, התקיימו אירועים מסכני חיים או גזרי דין מוות שהוטלו בסומלילנד ובסומליה נגד אזרחי להט"ב בשטחן.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במלזיה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
"מעשה סדום" הכולל פעילות הומוסקסואלית מהתקופה הקולוניאלית של האימפריה הבריטית מוגדר כפשע במדינה, בעוד החוקים בנושא נאכפים בקפדנות, והגישה החברתית לאזרחי להט"ב מעוצבת על ידי האסלאם, דת המדינה הרשמית של מלזיה.
עבירה על החוק בנושא צפויה לעונש של עד 20 שנות מאסר בעוד הרשויות עלולות להביא את האדם לענישה גופנית פומבית.
ארגון זכויות האדם הבינלאומי "Human Rights Watch" הצהיר בשנת 2015 כי אפליה נגד לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים מוגדרת כנפוצה במלזיה.
בפברואר 2021, בית משפט הכריז שחוקי מדינה במלזיה "אינם יכולים להיות בסתירה או לעקוף את החוקים פדרליים האוסרים על פעילות הומוסקסואלית".
מלזיה שומרת על האיסור הפלילי של העידן הקולוניאלי בשטחה על ייחסה לקיום "מעשי סדום", המוגדר באופן רחב כך שכולל באיסורו מעשים הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד, עם עונשים אפשריים של קנסות, הצלפת מלקות ועונשי מאסר עד 20 שנות מאסר.
סעיף בחוק הפלילי קובע גם עונש נוסף לגברים שהורשעו ב-"מעשה מגונה גס עם גבר אחר".
בנוסף לחוק החילוני, ניתן להאשים אזרחים מוסלמים גם בבתי דין איסלאמים מיוחדים.
הוצאות להורג, מכות ועינויים הוגדרו כנסבלים במלזיה על רקע אשמת ביצוע פעילות הומוסקסואלית, עם סיכון נוסף של גירוש מהמדינה.
דיון ציבורי על העברת רפורמה בחוק עבור העברת אי-הפללה של קיום יחסים פרטיים בין מבוגרים בהסכמה התקיים לאורך השנים.
מספר מחברי מפלגת האופוזיציה הגדולה הביעו תמיכה ברפורמה כזו, בהם לאטאפה קולה, אך זו אינה העמדה הרשמית של המפלגה בעוד נכון לינואר 2022, אף מפלגה פוליטית או נציג נבחר בפרלמנט המלזי לא הציע רפורמה כזו באופן רשמי.
ב-1994, הממשלה אסרה על כל מי שהוא הומוסקסואל, ביסקסואל או טרנסג'נדר להופיע בתקשורת הנשלטת על ידי המדינה.
בשנת 1995, שר הדתות של מדינת סלנגור שיבח את הקבוצות האסלאמיות "Islamic Badar vigilante", שהתארגנו ב-1994, כדי לסייע במעצר של 7,000 אנשים בגין עיסוק בפעילויות "לא-אסלאמיות" בהן הומוסקסואליות.
בשנת 2005, מפקד הצי המלכותי המלזי (RMN), מוחמד אנואר מוחמד נור, הצהיר כי הצי "לעולם לא יקבל הומוסקסואלים לשירותו".
בשנת 2010, מועצת צנזורה הסרטים של מלזיה הודיעה שתאפשר תיאור של דמויות הומוסקסואליות בתנאי שהדמויות "חוזרות בתשובה" או מוצגות כ-"מתות".
בשנת 2017 מלזיה ניסתה לצנזר את הסרט היפה והחיה מטעם דיסני על הצגת מספר רגעים הומוסקסואלים, אך לבסוף חזרה בה מתוכניתה ונתנה לסרט להיות מוצג במלואו.
ועדת הצנזורה לא התנגדה גם כן לאחר מכן להקרנתו של הסרט פאוור ריינג'רס עם סצנה לסבית בתוכנו.
בשנת 2011, סקסואליטי מרדקה (במלאית: "מיניות עצמאית"), אירוע פסטיבל שנתי לזכויות למיניות חופשית, התרכז סביב הנושא "קוויר ללא פחד".
הפרסום לאירוע כלל סרטונים של מספר אזרחים מלזיה המכריזים על זהותם הקווירית, וקוראים לשוויון עבור זכויות להט"ב במדינה.
לאחר פרסום האירוע, פרסמה משטרת מלזיה המלכותית הצהרה האוסרת על האירוע, בהתבסס על הנחות היסוד של "סיכון הפרעה לסדר הציבורי ופגיעה בחופש הדת".
עם זאת, בשנת 2014, סעיף 27 א(1)(ג) לחוק המשטרה, ששימש לאיסור קיום האירוע, הוחלף על ידי חוק האספה השלווה 2012 (PAA) אשר הביא לביטול האיסור.
באפריל 2015, נישה איוב, פעילה טרנסג'נדרית, סייעה לשלוש טרנסג'נדריות מוסלמיות בקריאת תיגר על דין השריעה האוסר על גברים לבצע קרוס-דרסינג במדינת נגרי סמבילן באמצעות הארגון אחיות למען שינוי (JFS).
בעוד שהתיק זכה בבית המשפט לערעורים, בית המשפט הפדרלי ביטל מאוחר יותר את ההחלטה בפסיקתו באוקטובר 2015.
במאי 2017, מצעד הגאווה שאורגן על ידי אוניברסיטת טיילור שעתיד היה להתקיים בחודש יוני בבירה קואלה לומפור, בוטל עקב לחץ איסלאמיסטי.
בספטמבר 2018, שתי נשים הורשעו בניסיון לקיים יחסי מין במכוניתן, ונקנסו ב-3,300 רינגיט מלזי והצלפת 6 מלקות בפני קהל באולם בית המשפט במדינת טרנגנו.
ראש הממשלה מאהאטיר מוחמד גינה את עונשן ואמר כי הוא "לא משקף את הצדק או החמלה של האסלאם".במאי 2019, גורמי משטר ואנשי אכיפה דתיים פשטו על בר הומוסקסואלי בקואלה לומפור.
באותו החודש, אישה טרנסג'נדרית הוכתה על ידי קבוצת תוקפים בסרמבאן, ליד עיר הבירה.
השר הממונה על עניינים אסלאמים זכה לביקורות שליליות מצד פעילים ומחוקקים אחרים במפלגת השלטון, לאחר שהורה להסיר דיוקנאות של שני פעיל להט"ב מלזים מתערוכת אמנות באותה תקופה.
בנובמבר 2019, בית משפט גזר עונש על חמישה גברים באשמת "ניסיון לקיום יחסים הומוסקסואלים", על פי סעיף 28 בחוק הפלילי של סלנגור (על רקע דין השריעה) וגזר עליהם קנסות, מאסר והצלפת 6 מלקות עבור כל אחד.
התיק התרחש לאחר הרשעה של 11 גברים בבית מגורים פרטי בסלנגור בשנת 2018, בו הורשעו באשמת הומוסקסואליות.
מקרה של בחינת העברת אי-הפללה עבור פעילות הומוסקסואלית בהסכמה התקיים במאי 2020, בו אדם הגיש ערעור לבית המשפט הפדרלי נגד החוקים האסלאמים האוסרים על "קיום יחסי מין נגד סדרי הטבע" בסלנגור.
ב-25 בפברואר 2021, בית המשפט הפדרלי הכריז פה אחד כי הוראת חוק מדינת סלנגור שהפכה "קיום יחסי מין נגד סדרי הטבע" לעבירה של דין שריעה אינה תקפה לאור העובדה שהיא "סותרת את החוקה הפדרלית" בעוד עבירות מסוג זה "נתונות בסמכות השיפוט של הפרלמנט".
תקציר פסק הדין הוקרא על ידי השופט העליון טנגקו מימון טואן מט.
בפברואר 2021, בית משפט מקומי הכריז כי כל חוקי המדינה במלזיה "אינם יכולים להתנגש או לעקוף את החוקים הפדרליים האוסרים על פעילות הומוסקסואלית".
בשנת 1998 הואשם הפעיל הפוליטי אנואר איברהים בשחיתות וביצוע "מעשה סדום" (פעילות הומוסקסואלית).
אף על פי מחאות בינלאומיות נגד מעצרו, איברהים נאלץ לשרת 4 שנות מאסר מעונשו לפני ששוחר בשנת 2004, כאשר בית המשפט הפדרלי של מלזיה זיכה אותו מכל ההאשמות.
איברהים מכהן כראש ממשלת מלזיה מאז נובמבר 2022.
ארגון זכויות האדם הבינלאומי "Human Rights Watch" דיווח לאורך השנים כי דין השריעה האסלאמי ברמת המדינה אוסר על ביצוע קרוס-דרסינג במלזיה, בעוד טרנסג'נדרים "עומדים בפני מעצר שרירותי, תקיפה פיזית ומינית, מאסר, שלילה מפלה של שירותי בריאות ותעסוקה והתעללויות אחרות".
דו"ח של "Human Rights Watch" משנת 2014 טען כי טרנסג'נדרים היו נתונים ל-"תקיפה, סחיטה והפרות של זכויותיהם הפרטיות על ידי המשטרה, והשפלה, תקיפה פיזית ומינית על ידי פקידי המחלקה הדתית".
בנובמבר 2014, שלוש נשים טרנסג'נדריות ממדינת נגרי סמבילן שנעצרו בגין ביצוע קרוס-דרסינג על רקע דין השריעה ערערו לבחינת החוק בבית המשפט לערעורים על לבוש מתאים של אנשים עם דיספוריה מגדרית.
בית המשפט הכריז פה אחד על ביטולו של דין השריעה נגד התרת קרוס-דרסינג בעודו צוין כמי שמפר את הזכות החוקתית של "חופש הביטוי, התנועה והזכות לחיות בכבוד ובשוויון".
ב-8 באוקטובר 2015, בית המשפט הפדרלי של מלזיה ביטל את הפסיקה מ-"טעמים פרוצדורליים" בעודו קבע כי שלוש הנשים היו צריכות לקבל אישור שיפוטי משופט בית המשפט הפדרלי כשהחלו בתביעה החוקתית שלהן.
אף על פי ששופט בג"ץ נתן את אישורו בנובמבר 2011, בית המשפט הפדרלי קבע כי "עשה זאת בטעות".
באוגוסט 2016, בית המשפט העליון בבירה קואלה לומפור הורה למחלקת הרישום הלאומי (NRD) לעדכן את המידע של גבר טרנסג'נדר בתעודת הזהות שלו כדי לשקף טוב יותר את זהותו המגדרית ואת שמו המועדף.
השופט טען כי "לתובע ישנה זכות חוקתית יקרת ערך לחיים על פי סעיף 5(1) של החוקה הפדרלית, ותפיסת החיים על פי סעיף 5 חייבת לכלול בהכרח את זכותו של התובע לחיות בכבוד כגבר כזכות המוענקת על פי חוק".
מחלקת הרישום הלאומי ערערה לאחר מכן על פסק הדין.
בפברואר 2017, ממשלת מלזיה תמכה בקיומם של טיפולי המרה וטענה כי ניתן "לרפא הומוסקסואליות באמצעות הכשרה מקיפה".
ביוני 2017 החל משרד הבריאות בתחרות קולנועית למציאת הדרך הטובה ביותר "לרפא ולמנוע הומוסקסואליות".
עם זאת, התחרות בוטלה מאוחר יותר בעקבות זעם ציבורי עצום.
מספר חברי פרלמנט ממפלגת השלטון, פקטן הראפאן, הביעו תמיכה בזכויות להט"ב.
המפלגה הסוציאליסטית המלזית (PSM) מוגדרת נכון לשנת 2022 כמפלגה הפוליטית היחידה שתומכת בגלוי ומגינה על זכויות להט"ב לצד זכויות מיעוטים אחרות.
בשנת 2001, בקדנציה הקודמת שלו כראש הממשלה, מאהאטיר מוחמד, הצהיר כי המדינה "תגרש כל שרים או דיפלומטים זרים המבקרים בממשלה" שידועים כהומוסקסואלים.
מוחמד הזהיר בנוסף שרים הומוסקסואלים במדינות זרות שלא להביא את בני זוגם בעת ביקורם במדינה.
בניגוד לעמדתו, בתו של מהאטיר, מרינה מהאטיר, קראה להפסקת אפליה על רקע נטייה מינית במלזיה בשנים 1998-1999. במהלך הרצאה בפני סטודנטים באוניברסיטה בבנגקוק, תאילנד, באוקטובר 2018, הצהיר מוחמד בהיותו מכהן כראש ממשלה כי מלזיה "לא תעתיק את הגישה של מדינות מערביות כלפי זכויות להט"ב".
ביוני 2019, חזר על עמדתו, כאשר נאם באיחוד קיימברידג' באנגליה, בו הצהיר כי "מלזיה לא יכולה לקבל נישואים חד מיניים או זכויות להט"ב" והוסיף כי "אני לא מבין נישואי הומוסקסואלים.
במלזיה ישנם כמה דברים שאנחנו לא יכולים לקבל, אף על פי שזה נתפס כזכויות אדם במדינות המערב".
ראש ממשלת מלזיה לשעבר, נג'יב רזאק, הבהיר בנאום באוגוסט 2015 בסמינר בינלאומי של "מתינות אסלאמית" בסלנגור, כי הוא "מאמין שמלזיה לא צריכה לתמוך בזכויות להט"ב".
רזאק הצהיר כי ממשלתו "תעשה כמיטב יכולתה לשמור על זכויות אדם אך רק בגבולות האסלאם" בעוד כי מלזיה "אינה יכולה להגן על ההיבט הקיצוני יותר של זכויות האדם, כגון זכויות הומוסקסואלים, לסביות וטרנסג'נדרים".
הצהרתו הובילה לקריאה של ארגון זכויות האדם "Human Rights Watch" להציע למלזיה "לפרוש מארגון האו"ם" אם ממשלת המדינה "אינה עומדת עבור שמירה על זכויות אדם לכולם".
במרץ 2019, שר התיירות, האמנות והתרבות, מוחמדין קטאפי, הכחיש את קיומם של אזרחי להט"ב במלזיה, והצהיר לכתבים גרמנים ביריד התיירות "ITB" בברלין באותה שנה באומרו כי "אני לא חושב שיש לנו דבר כזה במדינה שלנו".
עם זאת, מאוחר יותר פרסם הצהרה בחשבונו בטוויטר בה אמר כי הצהרתו "התייחסה לאי-קיומם של קמפיינים תיירותיים ספציפיים ממוקדי להט"ב במדינה".
כאשר נערכה צעדת יום האישה הבינלאומי בקואלה לומפור באותו החודש, היא גונתה על ידי פקידי ממשל והמפלגות הפוליטיות של הארגון הלאומי של מלזיה (UMNO) ושל המפלגה האסלאמית של מלזיה (PAS), שכן כללה זכויות להט"ב בין דרישותיה המוצהרות.
במאי 2019, השחקן האמריקאי ג'ורג' קלוני הזהיר את מלזיה ואינדונזיה מפני חקיקה של חוק המאפשר להן להטיל עונש מוות על פעילות הומוסקסואלית בהסכמה, כפי שחוקקה ברוניי אשר הטילה עונש מוות בסקילה נגד הומוסקסואלים, אם כי החוק הוקפא לאחר מכן.
בתגובתו של סגן שר החוץ, מרזוקי יחיא להצהרת קלוני, הוא ציין כי "מלזיה לא הורגת הומוסקסואלים, ולא תפנה להרוג מיעוטים מיניים" בעודו הוסיף כי "אף על פי שאורחות חיים כאלה חורגים מהאסלאם, הממשלה לא תטיל עונש כזה על קבוצה זו".
נכון לשנת 2022, במלזיה לא קיים ארגון המחויב לקידום זכויות להט"ב.
במקום זאת, קואליציה רופפת של ארגונים לא ממשלתיים, אמנים ויחידים מארגנת את הפסטיבל השנתי עבור "זכויות מיניות", סקסואליטי מרדקה, (במלאית: "מיניות עצמאית").
הפסטיבל מתקיים באופן שנתי ומורכב משיחות, הופעות, הקרנות, סדנאות ופורומים לקידום זכויות מיניות כזכויות אדם, להעצמת יחידים וקהילות מודרות, וליצירת פלטפורמות למסע הסברה.
מלבד ארגון התוכניות של הפסטיבל השנתי, חברי קואליציה זו מעורבים גם בקמפיינים של כתיבת מכתבים, ארגון הקרנות ודיונים קבועים של סרטים, הסברה אקדמית והכשרת פעילים.
הקבוצות המעורבות בארגון סקסואליטי מרדקה ידועות כדוגלות בקידום זכויות להט"ב במסגרת פעילותן לקידום זכויות אדם במלזיה, כוללות בין היתר את: ועדת זכויות האדם של הלשכה המלזית, "SUARAM", "PT Foundation" ,"KRYSS", "Persatuan Kesedaran Komuniti Selangor", "Purple Lab", Matahari Books" ,"The Annex Gallery" ו-"Women's Candidacy Initiative".
אגודת "PT Foundation", אשר נקראה במקור "Pink Triangle", מתמקדת ב-"מתן חינוך להתמודדות עם HIV/איידס, תוכניות מניעה, טיפול ותמיכה בחולים ותוכניות מודעות והעצמה לקהילות פגיעות במלזיה".
קהילות אלה כוללות גברים המקיימים יחסי מין עם גברים, טרנסג'נדרים, עובדי מין, משתמשי סמים ואנשים החיים עם HIV.
אל האגודה מצטרפים לעיתים ארגונים נוספים כגון "LPG" (עבור גברים) ו-"OutDo" (עבור לסביות), המארגנים פעילויות קבועות לקהילות היעד שלהם.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בניו זילנד מוגדרות בין המתקדמות ביותר בעולם.
פעילות הומוסקסואלית גברית הפכה לחוקית בשטחי המדינה מאז 1986, כאשר באותה שנה גיל ההסכמה הוגדר כשווה עבור זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד - 16 שנים.
במהלך סוף המאה ה-20 מעמד זכויותיהם של אזרחי להט"ב ניו זילנדים זכה למודעות רבה יותר, לאחר שהמדינה הכירה באיחודים אזרחיים נייטרלים מבחינה מגדרית מאז 2004 ובשנת 2013 הפכה למדינה ה-13 בעולם ולראשונה ביבשת אוקיאניה שמכשירה נישואים חד-מיניים וזכויות אימוץ מלאות עבור זוגות חד-מיניים.
אפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית וביטוי מגדרי נאסרה במדינה מאז 1993. בנוסף, באותה שנה, החלו לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים להיות רשאים לשרת בגלוי בכוחות ההגנה של ניו זילנד.
הומוסקסואליות (מאורית: Takatāpui) הייתה בעלת קבלה חברתית רחבה בקרב החברה המאורית הקדם-קולוניאלית, שבה לא היו עונשים פליליים על קיום פעילות הומוסקסואלית.
קיום יחסי מין בין גברים הוגדר כפלילי לראשונה לאחר שניו זילנד הפכה לקולוניה של האימפריה הבריטית בשנת 1840, ואימצה את הקוד הפלילי הבריטי שהפך ביצוע "מעשה סדום" שכוון נגד פעילות הומוסקסואלית לפשע שנושא גזר דין מרבי של מוות .
בפועל, ניו זילנד השתמשה ביישום עונש המוות רק על עבירות של רצח ופעם אחת על בגידה לפני ביטולו ב-1961. בשנת 1861 החליפה הממלכה המאוחדת את עונש המוות על "מעשי סדום" במאסר עולם.
ניו זילנד חוקקה חקיקה דומה שש שנים מאוחר יותר.
בשנת 1893 הורחב החוק בניו זילנד כדי להוציא כל פעילות מינית בין גברים אל מחוץ לחוק, בעוד העונשים על עבירה על החוק כללו מאסר עולם, עבודת כפייה וענישה גופנית בהצלפת מלקות .
עם זאת, פעילות הומוסקסואלית נשית לא הוגדרה כעבירה פלילית מעולם.
החברה הדוריאנית (1962–1988) היה הארגון הראשון בניו זילנד עבור זכויות גברים הומוסקסואלים שהתקיים בין השנים 1988-1962. הארגון ניסח עצומה שקראה להעברת אי-הפללה של מעשים הומוסקסואלים בין מבוגרים בהסכמה, בעוד עצומה דומה שנחתמה על ידי 75 אזרחים הוגשה (ונדחתה) על ידי הפרלמנט של ניו זילנד בשנת 1968.
בשנת 1972, נדחה היתר כניסה עבור האקדמאית הניו זילנדית נגהואה טה אואקוטוקו לביקור בארצות הברית בטענה שהיא לסבית.