tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן הוא עוסק בדברים נוספים - הצגת רציונל לריקבון פוליטי, ומסיים את הדיאלוג בסיפור של מיתוס, המיתוס של אר, שאמור להיות נחמה ללא-פילוסופים היראים מהמוות.
השאלה שבה מתחיל אפלטון היא הגדרת הצדק.
בשל קושי המשימה הזו, סוקרטס וחבריו מתחילים בדיון על הצדק בעיר, אותו הם רואים כדומה לצדק באדם היחיד, אך בקנה מידה גדול יותר (ולכן קל יותר גם לדון בה).
לפיכך, יש מבקרים שמפרשים את הפרדיגמה של אפלטון של המדינה הצודקת כאלגוריה לפרדיגמה של האדם הצודק.
בהתאם, יש שתי צורות של צדק, צדק נפשי-אישי וצדק מדיני, שזהות בארגון ובסידור שלהן.
הדבר נובע, בין השאר, מהתובנה הבסיסית של המידיינים בדיאלוג, שלפיה מה שמגדיר את אופייה של המדינה הוא האופי הקולקטיבי של כל אזרחיה.
הצדק במדינה הוא המצב שבו כל אחד עושה את עבודתו בלא להפריע לעבודתם של אחרים.
הבנה זו של הצדק, שהיא קצת מפתיעה עבור הקורא המודרני, קשורה באופן הדוק למושג ה"דיקה", הסדר הצודק.
הגדרה זו של הצדק מביאה למבנה חברתי שונה מאוד ממדינות קיימות או עתידיות.
ההבנה הזאת גם גוררת את המסקנה כי כל אחד במדינה צריך לעשות את מה שהוא מוכשר לעשותו, ולא הוא גורם נזק לעצמו ולמדינה.
אפלטון ממשיך ומציין שהצדק הוא המאפשר גם את שלוש התכונות הטובות האחרות - סבלנות, חכמה וגבורה, ושהצדק הוא תנאי וגורם לקיומם.
סוקרטס מצביע על הנטייה האנושית להשחתה על ידי כוח, ולפיכך את המעבר מטימוקרטיה, אוליגרכיה, דמוקרטיה וטירניה: יש להותיר את הממשל בידיהם של הפילוסופים, הצודקים ביותר ולכן הנתונים פחות מכל להשחתה.
ה"עיר הטובה" מצוירת כזו שמושלים בה מלכים-פילוסופים; אנשים חסרי נטייה-עצמית שאינם מושלים עבור טובתם האישית אלא לטובת המדינה-העיר (הפוליס).
החברה הפרדיגמית שעומדת מאחורי כל חברה היסטורית היא היררכית, אך בין המעמדות החברתיים שלה יש אפשרות מסוימת למעבר; אין עבדים, או אפליה בין נשים לגברים.
בנוסף למעמד השולט של השומרים (פולאקס) שאין להם רכוש פרטי, יש מעמד של יצרנים פרטיים (דמיאורגי), עניים או עשירים.
נוקטים כמה אמצעים כדי להחליש את כוחו של העם: החלפה של מוזיקה, שירה ותיאטרון במערכת חינוך כללית לנשים וגברים - שינוי חד מהנהוג בחברה היוונית.
אמצעים אלה נוגעים לכל המעמדות, וההגבלות על המלכים-הפילוסופים ועל הלוחמים קשות הרבה יותר מאשר על אלו של שאר המעמדות, מכיוון שיש להרחיק את השליטים מכל שחיתות.
בחלק השני של "המדינה" ביטול הרכוש במעמד השומרים (בדומה במקצת לבירוקרטיה של מקס ובר) מוביל לעזיבה של דגם המשפחה המקובל, כך שילדים לא יוכלו לדעת מי הם הוריהם ולהפך.
סוקרטס מספר סיפור שהוא "אלגוריה של הממשל הטוב".
אין נפוטיזם או רכוש פרטי.
השליטים מחברים מזווגים זוגות עבור התרבות, על פי תנאים של בריאות ורבייה נכונה.
כך מגיעים לאוכלוסייה יציבה, והאחידות החברתית גבוהה מכיוון שכל העיר היא למעשה משפחה אחת גדולה.
כך גם מחנכים את הנוער רק בעזרת חיבורים שמשכנעים אותם להשתפר לטובת המדינה, ולראות את האלים כטובים וצודקים בלבד.
בחלק השלישי של "המדינה" אפלטון מבקר את סוגי הממשל השונים.
הוא מתחיל מהתנגדות לטימוקרטיה, סוג של ממשל אוטוריטי, בדומה במקצת לדיקטטורה צבאית של היום.
אפלטון מציע הסבר פסיכואנליטי של ה"טימוקרט" כאדם שראה את אמו משפילה את אביו ולכן הוא רוצה להתנקם בשם "הגבריות".
סוג גרוע נוסף של ממשל הוא האוליגרכיה, השלטון של חבורה קטנה של אנשים עשירים, מיליונרים שמכבדים רק את הכסף.
אז הוא מתאר את הדמוקרטיה, ואת הנטייה שלה ליפול לידי דמגוגים.
הסוג הגרוע ביותר של ממשל הוא הטירניה, שם הרצון של השליט הוא החוק ואין מגבלות על שרירות דעתו.
ה"מדינה" כוללת את משל המערה, שם הוא מסביר את הרעיון של "אידיאות" ואת תשובתו לבעיית האוניברסלים.
הרעיון של כתיבת חיבורים על מערכות ממשל יושם כמה עשורים לאחר אפלטון, על ידי תלמידו הבולט ביותר, אריסטו.
הוא כתב חיבור, שכותרו היה "הפוליטיקה".
החיבור של אריסטו לא נכתב בצורת דיאלוג: הוא משתמש ומגדיר רבים מהמושגים בהן השתמש אפלטון ב"המדינה", ולעיתים חולק עליו.
כשלוש מאות שנה לאחר מכן, קיקרו כתב דיאלוג ששמו "דה רה פובליקה", שממנו הגיע התרגום המקובל לאנגלית (הרפובליקה) לספרו של אפלטון.
הדיאלוג של קיקרו מחקה את סגנונו של אפלטון, ועוסק ברבים מאותם הנושאים.
סקיפיו אפריקאנוס, הדמות המרכזית בדיאלוג של קיקרו משבח את אפלטון וסוקרטס בדיבורם על ה"רס פובליקה".
בזמן שאצל אפלטון סוקרטס וחבריו דנים על טבעה של העיר ומנסים לשנות מן היסוד את המדינה בה הם חיים (דמוקרטיה אתונאית, אוליגרכיה או טירניה), קיקרו מנסה רק לשפר את הארגון והסדר במדינה שבה הוא חי, הרפובליקה הרומית בסוף ימיה.
בעת העתיקה חיבוריו של אפלטון זכו לשבח רב, אבל היו שביקרו אותו.
ההיסטוריון טקיטוס, שאמנם לא נקב בשמה של "המדינה" או של אפלטון בפיסקה זו, אמר כך:
הנקודה שטקיטוס מפתח בפסקאות שלפני כן ושאחרי כן היא שניתוח ותיאור של הממשל במדינה אמיתית, כפי שהוא עושה באנאלים שלו, גם אם הפרטים משעממים למדי, מועילים יותר מאשר חיבור פילוסופי על הממשל האידיאלי.
בתקופת מעבר האימפריה הרומית מהדת הפוליתאיסטית לנצרות, אוגוסטינוס כתב את ספרו הגדול "עיר האלוהים".
גם כאן היו התייחסויות רבות לאפלטון, אריסטו וקיקרו, ולדעותיהם על המדינה האידיאלית.
אוגוסטינוס עצמו ניסה גם הוא להציב מודל של "העיר האידיאלית", לפיו - ירושלים הנצחית.
תומאס מור, בכותבו את "אוטופיה", המציא את טכניקת השימוש ב"אוטופיה" לביטוי מחשבותיו על החברה האידיאלית ועל חברתו שלו.
לדיס-אוטופיה האורוולית שמתוארת ברומן 1984 יש הרבה מן המשותף עם אלגוריית המערה של אפלטון, כשווינסטון סמית' מנסה לשחרר את עצמו ממדינה שמנסה להכתיב לו את האמת, על ידי מציאת מקור חיצוני לה.
הפרשנים הפוזיטיביסטיים של המאה ה-20 מציעים שלא לקרוא את "המדינה" כמדריך לממשל טוב בימינו, שכן צורות הממשל המתוארות ב"מדינה" אינן מתארות חברה פתוחה ויש רק מעט מן המשותף בינן לבין שיטות הממשל הנהוגות בימינו.
העיר המתוארת ב"מדינה" נראתה למבקרים כקשוחה ומנוגדת לחירות האדם, למעשה, כסוג של מקדימה את הטוטליטריות נוסח המאה ה-20. קרל פופר ביטא את הדעה הזו בספרו מ-1945, "החברה הפתוחה ואויביה".
מצד שני, לפרשנים ריאליסטיים כמו קורנפורד, גדמר, הילדברנדט, ווגלין ושטראוס היו דעות אחרות.
הנס גאורג גדמר, בספרו מ-1934 "אפלטון והמשוררים", וכן בכמה חיבורים אחרים, ראה את "המדינה" כאוטופיה מומצאת, שאין להשתמש בה כמודל ממשי או אפילו כנקודת-אוריינטציה לפוליטיקה אמיתית.
לדעתו, המטרה של הדיאלוג היא להראות כיצד היה צריך לפעול, ומה היה קורה, אילו היו מנסים ליישם עקרונות מסוימים בצורה רצינית.
פרשנות זו טוענת שפסקאות רבות מהספר נאמרו באירוניה.
על פי פרשנות זו, יצירתו של אפלטון אינה טוטליטרית: היא משנה את הפרשנות של עירו של אפלטון מאוטופיה אופטימיסטית לדיס-אוטופיה חלקית.
פרשנים אחרים בני המאה ה-20 גם כן טענו שלא מדובר כאן בעיר אמיתית, אלא בניסיון של אפלטון לשאת מסר מסוים או לחנך וללמד את הנוער באקדמיה שלו.
"פּוֹלִיטֵיאָה", בתוך: כתבי אפלטון כרך ב', תרגום: יוסף גרהרד ליבס, התשי"ד.
"המדינה לאפלטון" בשלושה כרכים, תרגום: צבי דיזנדרוק, הוצאת שטיבל, 1935.
"המדינה לאפלטון", תרגום: צבי דיזנדרוק, מהדורה מחודשת, הוצאת "י.
המדד האירופי להערכת שפות הוא סולם דרגות להערכת התקדמותם של לומדי שפה זרה אירופית.
המדד פותח במטרה ליצור תקן אחיד להערכת השליטה בכל השפות האירופיות, וכך לשפר את התקשורת ואת שיתוף הפעולה בין בני אדם ברחבי אירופה.
השימוש בשש הדרגות רווח ברוב מוסדות הלימוד, הגם שכמה מהם, דוגמת מכון גתה ומכון סרוונטס, מעניקים להן שמות אחרים.
המדד האירופי מחלק את הלומדים לשלוש חטיבות (A - בסיסי, B - עצמאי, C - מיומן) רחבות שניתן לחלק כל אחת לשתי דרגות; עבור כל דרגה, הוא מתאר את היכולות: בקריאה, בהאזנה, בדיבור ובכתיבה:
דרגה תיאור A1 התלמיד יכול להבין ולהשתמש בביטויים יומיומיים מוכרים ובמשפטים בסיסיים, המסייעים במענה על צרכים קונקרטיים.
הוא יכול להציג עצמו ואחרים, וכן לשאול ולענות על שאלות הנוגעות לפרטים אישיים, כגון מקום מגורים או מכרים.
התלמיד יכול לתקשר בשיחות פשוטות, כל עוד בן שיחו מדבר לאט ובבהירות, ונכון לסייע במקרה הצורך.
A2 התלמיד מסוגל להבין משפטים וביטויים נפוצים הקשורים לתחומים כגון קניות, התמצאות ותעסוקה.
הוא מסוגל לתקשר בשיחות שגרתיות המורכבות מחילופי מידע פשוטים בנושאים מוכרים.
הוא מסוגל לתאר בפשטות ובקווים כלליים מיני פרטים הנוגעים לו ולסביבתו.
B1 התלמיד יכול להבין את הרעיונות המרכזיים בטקסט בהיר אודות נושאים מוכרים.
הוא מסוגל לעמוד בכל ההתנסויות שסביר שיחווה בעת טיול באזור שבו מדוברת השפה.
באפשרותו לחבר טקסט פשוט הנוגע לנושאים מוכרים או לתחומי עניין שלו.
הוא מסוגל לתאר חוויות, אירועים, חלומות, תקוות ושאיפות ולנמק בקצרה דעות ותוכניות.
B2 התלמיד מסוגל להבין את הרעיונות המרכזיים בטקסטים מורכבים אודות נושאים קונקרטיים ומופשטים כאחד, וכן בדיונים טכניים בתחום ההתמחות שלו.
באפשרותו לתקשר בשטף ובספונטניות שמספיקים לשיחה טבעית ונינוחה למדי עם דוברי השפה.
התלמיד מסוגל להתבטא באופן בהיר ומפורט במגוון נושאים, ולהביע דעה תוך ציון היתרונות והחסרונות של פתרונות שונים.
C1 התלמיד יכול להבין טקסטים ארוכים ותובעניים, וכן לזהות רמזים ומשמעויות נסתרות.
באפשרותו להתבטא באופן שוטף וספונטני, כך שהוא "נתקע" לעיתים נדירות, אם בכלל.
הוא מסוגל להשתמש בשפה בגמישות וביעילות למטרות חברתיות, אקדמיות ומקצועיות.
הוא יכול לייצר טקסט בהיר ובנוי היטב בנושאים מורכבים, תוך שימוש במבנים ובקשרים.
C2 התלמיד כשיר להבין בקלות כמעט כל טקסט, נקרא או נשמע.
הוא מסוגל לסכם מידע שנאסף ממקורות שונים, תוך ניסוח מחדש של טיעונים ותיאורים לטקסט עקבי ושוטף.
הוא מסוגל להתבטא בחופשיות, בשטף ובמדויק, תוך הבחנה ושימוש בדקויות משמעות.
המדור לחיפוש קרובים ולריכוז מענים (במסמכים שיצאו לאור מטעמו באנגלית כונה "Search Bureau for Missing Relatives") של הסוכנות היהודית פעל בין השנים 1945 ו-2002, ונועד לסייע לניצולי השואה לאתר קרובים ומכרים שאבדו בזוועות השואה.
את המדור ניהלה בתיה אונטרשץ משנת 1972 ועד לסגירתו.
במהלך שנות קיומו של המדור תועדו בו למעלה ממיליון פניות.
במדור נוהל רישום של הפניות, ובשנות ה-90 מוחשבו רשומות הבקשות.
לאחר סגירת המדור הועבר מאגר נתונים של רשומות הבקשות משנות ה-40 עד שנות ה-70 אל הארכיון הציוני המרכזי.
פעילותו של המדור התרחבה במשך השנים לחיפוש קרובים נעדרים גם שלא בעקבות השואה.
כך למשל פעל המדור בשנות ה-90, בעת העלייה ההמונית, לאיתור קרובים בישראל של יהודים מחבר המדינות.
פניותיהם של מחפשי הקרובים אל המדור תויקו.
בקשות מידע אלו כללו נתונים לגבי הפונה (בדרך כלל שמו, כתובתו, תאריך לידה, ארץ מוצאו) ונתונים לגבי האנשים אותם יש לאתר.
אם התקיימה תכתובת לגבי הבקשה או צורפו מסמכים, תויקו אף הם בתיק עם הפנייה המקורית.
תיקי הפניות שמורים בגנזך של הסוכנות היהודית.
תיקי הפניות אינם פתוחים לעיון הציבור, אך ניתן לפנות אל הארכיון הציוני לקבלת מידע ממאגר הנתונים של רשומות הפניות ומתיקי המדור.
פרסום פניות לחיפוש ופרטי ניצולים
בקשות לחיפוש קרובים פורסמו בתקשורת בישראל ומחוצה לה.
בישראל שודר המדור בתחנת הרדיו קול ירושלים שהפכה לקול ישראל לאחר קום המדינה.
מחוץ לגבולות המדינה שודרו בקשות בתחנת קול ציון לגולה, תחנה שהוקמה במטרה לשדר מישראל ליהדות הגולה.
השידורים הועברו בעברית וביידיש על מנת להגיע למספר רב ככל הניתן של מאזינים.
אחת מקרייניות "המדור לחיפוש קרובים" בקול ישראל, יעל בן יהודה, סיפרה בשנת 2006 כי במשך שנים רבות לא קריינה פרסומות לחברות גרמניות בעקבות השתתפותה בתוכנית המדור לחיפוש קרובים.
בקשות איתור פורסמו גם בשבועון "לקרוב ולרחוק".
הידיעון כלל פרוט שמות הניצולים במחנות העקורים ובערים שונות באירופה, רשימות עולים, בקשות לאיתור קרובים, דרישות שלום שנמסרו ברדיו וכדומה.
בסך הכול פורסמו 73 גליונות של העיתון (וגיליון תוספת מיוחד בין גליונות ל"ח-ל"ט) שכללו יותר מ-180,000 שמות של ניצולים.
המדור לחיפוש קרובים הוציא לאור חוברות של שמות ניצולים מהתופת - "פנקס הניצולים".
בין מקורות המידע ששימשו את המדור בניסיון לאתר קרובים:
החל משנת 1919 נוהלו פנקסי רשימות עולים, שתיעדו באופן כרונולוגי את העולים לארץ ישראל ומאוחר יותר למדינת ישראל.
הרשימות כללו שמותיהם, גילם וארץ מוצאם של עולים לפי תאריך הגעתם באוניות, מטוסים או בחציה רגלית של מעברי הגבול.
מלבד עולים נרשמו בפנקסים אלו גם נוסעים שהגיעו כתיירים או כתושבים חוזרים.
נכללה גם עמודה "לא יהודים" או "נוצרים".
כיום שמורים פנקסי עולים בארכיון הציוני המרכזי ובארכיון המדינה.
ארכיון שירות האיתור הבינלאומי (בראשי תיבות: ITS) קיים בגלגוליו השונים מאז 1943, החל מ-1954 מנוהל על ידי הצלב האדום, ומפוקח על ידי ועדה של נציגי הממשלות של המדינות החברות בארגון, ביניהן מדינת ישראל.
בארכיון זה מצויים מיליוני מסמכים מגרמניה הנאצית, ביניהם מסמכים שנמצאו במחנות ריכוז לאחר שחרורם, מסמכים לגבי גירוש אזרחים, עובדי כפייה, פליטים וכדומה.
תוכנית רדיו במתכונת המדור לחיפוש קרובים שודרה גם בשנים 2000 ו-2002 בשיתוף פעולה בין קול ישראל, הסוכנות היהודית והארכיון הציוני המרכזי.
החיפוש בארכיון הציוני, הכולל שמונה מיליון מסמכים, בוצע על ידי בנות השירות הלאומי המשרתות שם.
ב-2007 חודשה תוכנית רדיו של ירון אנוש ברשת ב' באותה מתכונת ובאותו שם: "המדור לחיפוש קרובים", המשודרת חמש פעמים בשבוע.
הפינה ניזונה מפניות מאזינים, המגיעות אליה בקצב של כ-150 ביום.
הפניות הן לאיתור נעדרים מתקופת השואה אך גם לאיתור נעדרים בקרב ואף ניסיונות לחידוש קשרים שנותקו בתקופות שונות ובנסיבות שונות.
בחודש אפריל 2012 עברה הפינה להגשתו ועריכתו של איזי מן.
לאחר מכן שודרה ברשת כאן תרבות שע"י תאגיד השידור הישראלי עד שנת 2021.
המשרד לקליטת עלייה מספק לעולים חדשים שירות לחיפוש קרוביהם בארץ.
יחידת האיתור הבינלאומית של מגן דוד אדום היא הממשיכה בהווה של המדור לחיפוש קרובים בסמכות הצלב האדום ושירות האיתור הבינלאומי.
המדור לחיפוש קרובים בספרות ובתרבות
בספרו של דויד גרוסמן "מומיק" (המבוסס על פרק מתוך עיין ערך: אהבה), מאזין הילד מומיק בשליחות הוריו לשידורי המדור לחיפוש קרובים ברדיו.
"באור התכלת העזה – ניצולי שואה בישראל: העשור הראשון" - על תערוכה במוזיאון לאמנות של יד ושם, המתארת בין השאר את המדור לחיפוש קרובים.
בסרט "אלכס חולה אהבה" מגיעה לולה, בת דודתו של אלכס, לישראל כדי לחפש את אהובה לשעבר, והמדור לחיפוש קרובים מוצע כאחת מהאפשרויות לאיתורו.
תמונת האזנה למדור מופיעה בסרט "רובה חוליות" של אילן מושנזון (1979).
בספרה של אירית שושני "כוכב ניצל פעמיים" שתי חברות ילדות, כלנית וחוה, יוצרות קשר באמצעות המדור לחיפוש קרובים ברדיו (בפרק הראשון).
דרמת הטלוויזיה "דבר על מקום הימצאם" שנכתבה על ידי נאוה סמל, בהפקת הערוץ הראשון, עוסקת במציאות חייהם של בני שתי משפחות עולים חדשים, בראשית ימיה של המדינה.
הקשר בין שתי המשפחות סובב סביב האזנה משותפת לפינת "המדור לחיפוש קרובים" ברדיו.
התייחסות הומוריסטית מופיעה בשירה של להקת כוורת "המגפיים של ברוך": .
הרכב הנגנים המלווה את המוזיקאי יובל גורביץ' מכונה "המדור לחיפוש קרובים", והוא ההרכב שהקליט עמו את אלבומו השני, עורב.
בשירה של חוה אלברשטיין "שרליה" (העוסק בשער העלייה) מוזכר המדור בשורות: .
בסרט "הקיץ של אביה", המתרחש בישראל של שנות ה-50, מאזינות אביה ואימה הניה לפינת המדור לחיפוש קרובים בסופה של מהדורת החדשות ברדיו.
סדרת רשת הנושאת את שם התוכנית, "המדור לחיפוש קרובים", שודרה בכאן דיגיטל במאי 2019. הסדרה, בבימויו של אלון יששכר, ליוותה ארבעה סיפורים של אנשים אשר פנו לתוכנית, והיא כוללת גם סקירה היסטורית על פועלה של תוכנית הרדיו.
המדונה בין הסלעים או המדונה של הסלעים הוא ציור אשר קיים בשלוש גרסאות: בגלריה הלאומית שבלונדון, במוזיאון הלובר שבפריז ובאוסף פרטי בשווייץ.
ציורו מיוחס ללאונרדו דה וינצ'י.
הציור, המתאר את המדונה והילד, הוזמן על ידי כנסייה במילאנו למסדר שנקרא "ההריון ללא רבב".
מסדר זה סוגד למריה, אמו של ישו, ולהריונה הנקי והטהור מכל חטא.
לפי הברית החדשה, מריה הרתה מרוח הקודש וכך לא חטאה בחטא ידיעת גבר, נשארה בתולה עד ליום מותה, ובכך היא מייצגת קדושה וטוהר.
הציור הוזמן על ידי המסדר מיד לאחר שדה וינצ'י הגיע למילאנו ב-1482. חוקרי תולדות האמנות מייחסים חשיבות רבה לציור עקב העובדה שדה וינצ'י צייר אותו בלי רישום מקדים.
גם התלת-ממדיות המפליאה שבו והחיות שבציור, שלא אפיינה את ציורי התקופה, תרמו לחשיבותו.
הציור זכה כנראה לפופולריות רבה עוד בימי חייו של דה וינצ'י, מאחר שב-1506 פרסם דה וינצ'י גרסה נוספת לציור שנראית כמעט זהה לציור המקורי.
הקומפוזיציה מבוססת על קומפוזיציה פירמידאלית (משולשת, בסגנון פירמידה).
מריה עומדת בקצה ובבסיס מוצגות שלוש דמויות - המלאך, ישו הקטן ויוחנן.
טהורה, שלווה, רגועה וצעירה מאוד.
היא מחבקת בידה האחת את יוחנן ומברכת בידה השנייה את ישו.
בדרך זו היא יוצרת סגירה של הדמויות.
היא עוטפת בנוכחותה את הדימויים.
מעל ראשה של מריה נמצאת הילת הקדושה.
ישו הקטן - ישו מרים את ידו בתנוחת שלושת עיקרי הנצרות (האב, הבן ורוח הקודש).
יוחנן - מחזיק בידו את הצלב על כתפו.
הצלב מסמל את הפסיון של ישו (הסוף מסמל שהוא יסיים את חייו על הצלב).
מלאך - דמותו של המלאך מקבילה לדמותה של מריה בשיער ובפנים.
הדבר מסמל את היותה של מריה ישות עליונה, מלאך.
מיקומו של הציור נראה דמיוני.
האירוע מתרחש בסוג של מערה שבה מים (הים נכנס מבין הסלעים).
במערה צומח שושן צחור (סמל למריה, בדומה לבשורה למריה - סמל לבתוליותה ולטוהרה של מריה).
המערה מדומה למריה עצמה - רחמה של מריה, היא מכילה בתוכה את שלוש הדמויות, הכול בה טהור ונקי, צחור ורגוע.
הספומאטו הוא מאפיין ידוע של דה וינצ'י.
טשטוש של קווי המתאר, ריכוך הדמויות, משחקי אור וצל עדינים, קווים מפותלים.
הספומאטו יוצר דמויות לא מציאותיות - אלוהיות.
המדונה בעלת הצוואר הארוך (איטלקית: Madonna dal collo lungo; 1534-1540) הוא כינויו של ציור מאת הצייר המניאריסטי האיטלקי פארמיג'אנינו.
התמונה הוזמנה על ידי כנסיית מריה הקדושה בפארמה אך העבודה לא הושלמה והציור נשאר בבית הצייר בעת פטירתו.
הציור מתאר את המדונה והילד: דמותה של מריה, יושבת על כיסא מלכות ורגליה מונחות על כריות; היא אוחזת על ברכיה את ישו התינוק, השוכב על גבו.
בצד דמותה של מריה, מצטופפת קבוצת נערים-מלאכים.
רגלו החשופה של הראשון מהם מופיעה בקדמת הציור.
מאחורי מריה מופיע עמוד שיש פשוט ונטול כותרת, ואילו בצידה השני מופיע דמות נוספת, עטופה בבד, ראשה מופנה אל מחוץ לפורמט הציור והיא אוחזת בתנוחה טיקסית במעין מגילה.
הדמות נראית קטנה מאוד ביחס למריה והיא אינה מגיע אף לגובה ברכי הדמות, אולם ייתכן כי דמות זו מצוירת בפרספקטיבה, כך שהיא בעצם ניצבת במישור מרוחק מן הצופה.
הדמויות המצוירות אינן ריאליסטיות אלא מוארכות.
צוואר המדונה מוארך כצוואר ברבור.
גם תנוחת הגוף שלה מעוותת ואינה נכונה מבחינה אנטומית.
דמותו של ישו מוארכת, ובשל הפרופורציות של איבריו, אין היא נראה כתינוק, אלא כילד מבוגר יותר.
ארנסט גומבריך הסיק, בפרשנות אשר הופיעה בספרו "קורות האמנות", כי בתיאור כזה רמז האמן על האפשרות האלטרנטיביות לתיאור הרמוני ו"יפה", שלא באמצעות המסורת הריאליסטית הקלאסית.
המדונה מפאצי (איטלקית: Madonna Pazzi) הוא תבליט שיש בטכניקת סטיאצ'טו שנושאו המדונה והילד ונעשה בידי הפסל האיטלקי דונטלו.
התבליט הוא ברוחב של 75 ס"מ ובאורך של 70 ס"מ והוא מצוי כיום ב"אוסף דהלם" (Staatliche Museen, Berlin-Dahlem) שבמוזיאון בודה בברלין.
נסיבות יצירתה אינן ידועות וגם ייחוסה לדונטלו התקבל כתוצאה מהשוואה סגנונית בין תבליט זה לעבודות אחרות של דונטלו.
התבליט נרכש בשנת 1886 עבור מוזיאון הקייזר פרידריך בברלין.
נטען כי הוא היה קודם ברשות ארמון פאצי (Palazzo Pazzi) בפירנצה, אולם אין ברשות החוקרים כל מידע אשר יאשר זאת.
לתבליט זה נעשו העתקים רבים המצויים במוזיאונים רבים בעולם.
התבליט מציג את מריה המחבקת את ישו התינוק.
על אף שהחלל בו הם נמצאים אינו מוגדר, ההתבוננות שלנו בהם היא מבעד למשקוף תלת-ממדי של חלון, אשר יוצר תחושת עומק.
פניו של ישו נראים מעט מגושמים בהשוואה לפניה של מריה.
בגדה של מריה הוא מעין טוניקה ברוח הפיסול הקלאסי, והוא מתמזג, בחלק שמתחת לגופו של ישו, עם הרקע.
המדונה והילד (איטלקית Madonna col Bambino) הוא נושא מסורתי באמנות הפלסטית הנוצרית, המציג את מרים, אם ישו עם ישו הילד, וכמעט תמיד היא נושאת אותו בזרועותיה.
תיאור זה מדגיש את אימהותה של הבתולה, ופעמים רבות קיים קשר עין בין האם לבנה.
לעיתים מופיעות דמויות נוספות ביצירה:
יוסף הקדוש - במקרה זה הנושא מכונה המשפחה הקדושה.
יוחנן המטביל, בן דודו מדרגה שנייה של ישו, המבוגר ממנו בשישה חודשים בלבד, יחד עם אימו אלישבע או בלעדיה.
אנה הקדושה, אמה של הבתולה, ולעיתים גם יואכים אביה.
קדושים נוצרים אחרים, בהתאם לתקופת היצירה ומיקומה הגאוגרפי, ולעיתים גם מזמין היצירה או מממנה.
"המדונה המניקה" - הבתולה נראית כשהיא מניקה את ישו.
"השיחה הקדושה" (איטלקית - sacra conversazione) הוא תיאור של המדונה והילד מנהלים שיחה בענייני דת עם קבוצת קדושים.
"המדונה של הצניעות" או "המדונה הצנועה" - תיאור של הבתולה כשהיא ישובה על הקרקע, ללא כתר לראשה, וכשהיא אוחזת בילד כשהוא עירום.
"המראה את הדרך" (יוונית - Οδηγήτρια, אודיגיטריה) - תיאור מקובל באמנות הביזנטית בה נראית המדונה מצביעה על ישו בידה החופשית, כמקור הגאולה למין האנושי.
"נושאת הניצחון" (יוונית - ניקופאה) - תיאור אורתודוקסי מקובל נוסף, בו נראית הבתולה מלפנים, כשהיא יושבת זקופה על כס, ואוחזת בילד היושב על ברכיה בשתי ידיה.
המדונה של פורט ליגאט או המדונה מפורט ליגאט היא ציור סוריאליסטי מעשה ידי האמן הספרדי סלבדור דאלי.
היצירה נוצרה לראשונה בשנת 1949 ומוצגם כיום במוזיאון האגרטי לאמנות במילווקי, במדינת ויסקונסין שבארצות הברית.
לאחר ציור היצירה הציג אותה דאלי לאפיפיור פיוס ה-12, וקיבל את אישור האפיפיור להצגתה.
בשנת 1950 יצר דאלי גרסה נוספת של היצירה (בשינויים קטנים) שגובהה 144 ס"מ ורוחבה 96 ס"מ.
יצירה זו מוצגת כיום בפוקואוקה שביפן.
היצירה מתארת את המדונה והילד.
בדמותה של המדונה צייר דאלי את רעייתו גאלה.
על ברכי המדונה יושב ישו הפעוט.
בשתי הדמויות מצוירים חרכים רבועים דרכם ניתן לראות את הים שמאחוריהם.
בגרסת 1950 בתוך גופו של ישו מצויר לחם הקודש הנוצרי.
ברקע התמונה ניתן לראות את חוף פורט ליגאט שבקטלוניה.
לרגלי המדונה סמלים נוצריים שונים ובהם מסמרים, דגים, קונכייה וביצה.
בגרסת 1949 מופיע לרגלי המדונה קיפוד ים, ואילו בגרסת 1950 מופיעים לצידה מלאכים וכן קרנף.
המדונה של עולי הרגל (באיטלקית: Madonna dei Pellegrini) או המדונה של לורטו (Madonna di Loreto) היא ציור שמן משנת 1604–1606 לערך מעשה ידי הצייר האיטלקי קאראווג'ו.
כיום היצירה מוצגת בכנסיית סנט'אגוסטינו הסמוכה לפיאצה נאבונה שברומא.
היצירה מתארת את המדונה והילד, כאשר מרים עומדת יחפה, ישו הילד בזרועותיה, ולרגליה משתחווים שני עולי רגל.
היצירה נוצרה בשנת 1603 לבקשת יורשיו של ארמט קאוואלרטי מקאראווג'ו לעטר את קפלת המשפחה.
הקהל אשר צפה ביצירה הגיב בזעם רב על התיאור הריאליסטי של מרים המופיע בה.
מרים עומד יחפה בפתח דלת, כאשר הקיר לצידה סדוק ולא מטוייח.
בניגוד לציורי התקופה המקובלים בהם ישבה מרים על כס מלכות או עמדה בתוך גומחה מעוטרת - במקרה זה ניתן לאמר כי מרים עומדת בפתח בית הניצב בשכונת עוני.
אין בציור סממנים המציגים את קדושת מרים למעט הילה עדינה ביותר וכמעט בלתי נראית.
Turritopsis dohrnii (מכונה "המדוזה בת-האלמוות", ובהשאלה גם מדוזת בנג'מין באטן) היא מין במחלקת ההידרתים.
היא דמוית פעמון, קוטרה המרבי 4.5 מילימטר והיא בעלת גובה ורוחב דומים.
צורת המדוזה שלה – שלב הבגרות המינית, יכול לחזור לשלב הפוליפ – שלב החיים המוקדם ביותר של האורגניזם ובכך, באופן תאורטי, בהינתן תהליך שחוזר על עצמו פעם אחר פעם, אפשרות לחיי אלמוות.
זהו בעל החיים הידוע היחיד המסוגל לחזור לצורתו הלא-מפותחת, במקרה זה – לשלב המושבתי, לאחר שהגיע לבגרות מינית.
הדבר נעשה באמצעות תהליך גידול תאים – טרנסדיפרנציאציה.
יחד עם זאת, בטבע מרבית ה-Turritopsis, כמדוזות אחרות, נאכלות בשלב הפלנקטון או מתות ממחלה, ולא חוזרות לצורת הפוליפ.
תהליך החזרה לצורת הפוליפ קורה כתגובה לפגיעה פיזית, לתנאים סביבתיים לא מתאימים ולהזדקנות.
כאשר המטמורפוזה, שינוי הצורה, מתרחש, המדוזה משתנה לקבוצת תאים לא ממוינת שנקראת "ציסט" ולאחר מכן משתנה חזרה לשלב הפוליפ.
במהלך המטמורפוזה, התאים עוברים שינוי.
חוקרים בדקו את הגנים המבוטאים בפוליפ, במדוזות ובציסט כדי להבין אילו תהליכים ביולוגיים מעורבים בהתפתחות ההפוכה הזאת.
הם מצאו שכמה תהליכים חשובים מתרחשים בשלב הציסט כמו שינויים בביטוי ה-DNA והשתקה של גנים מסוימים.
מספר אירועים מורפוגנטים (שינוי צורת הגנום) מתרחשים במהלך החזרה לשלב הפוליפ, אירועים אלה מזכירים מטמורפוזה של פגית.
ישנו מחקר שמצא כי חשיפה לכלוריד, שגורם למטמורפוזה בפגיות, יכול לגרום גם לתהליך ההפוך.
חוקרים נוספים השוו את הגנום המלא של המדוזה בת האלמוות Turritopsis duhrnii עם מדוזה שאינה בת אלמוות, Turritopsis rubra וזיהו שינויים בגנים הקשורים לשכפול DNA, תיקון בעיות בגנום ותקשורת בין התאים.
המדור להווי ומסורת יהודית הוא המדור שהיה ממונה על שידורי יהדות ב"קול ישראל".
המדור פעל במשך 50 שנה, מהקמתו בשנת 1949 ועד להפיכתו לרשת עצמאית - רשת מורשת בשנת 1999.
בשנים הראשונות להקמת הרדיו הארץ-ישראלי "קול ירושלים" עוד לא פעלה מחלקה מיוחדת לתוכניות דת ומסורת, אלא הן שולבו בלוח השידורים הכללי.
האיש המרכזי שעסק בכתיבתן, עריכתן ושידורן של תוכניות אלה באותה תקופה היה בנימין צביאלי.
מיד לאחר קום המדינה, בשנת 1948, נקרא צביאלי לייסד ולנהל את המחלקה הדתית בקול ישראל.
הצורך בשידורי תוכניות דת ומסורת ברדיו עלה מיד עם ראשית השידור הציבורי בארץ ישראל, בשנות ה-30, תחת שלטון המנדט הבריטי.
על פי תפיסת העולם של מנהלי "קול ירושלים", ולאחריהם מנהלי "קול ישראל" ורשות השידור, הדת והמסורת הן חלק בלתי נפרד מן התרבות הישראלית, ולכן תוכניות הדת והמסורת נועדו לכלל המאזינים ולאו דווקא לציבור הדתי.
בהתאם לגישה זו, נערכו ושודרו תוכניות הדת והמסורת באופן נגיש לאוזניו של הישראלי המצוי.
ואכן במשך עשרות שנות שידור, רוב המאזינים לתוכניות הדת והמסורת ברדיו באו מן הציבור הישראלי הכללי.
עם השנים, בעידן הרב-ערוצי ובעקבות שינויים דמוגרפיים, תרבותיים וחברתיים שהתחוללו בחברה הישראלית, ירדה קרנן של תוכניות הדת בקול ישראל ופחת מספר מאזיניהן.
כיום הפך המדור ל'נישה' בתוך "קול ישראל", וקהל היעד העיקרי שלה הוא הציבור הדתי והחרדי, ואף הוא באחוזי האזנה לא-גדולים.
במהלך שנות התשעים החלו לשדר מספר ערוצי הרדיו והטלוויזיה (כולל ערוצים דתיים כמו רדיו קול חי וערוץ שבע) והשפיעו על דפוסי ההאזנה של מאזיני הרדיו.
בתקופה זו פעל ויזנר להיערכות חדשה של שידורי המחלקה הדתית.
בין השאר הוחלט על הפיכת המחלקה הדתית לרשת עצמאית - רשת מורשת, שתשודר בתדר מיוחד.
הרשת פעלה במשך חמש שנים בתדר 88.5 FM.
בשנת 2004, בשל קיצוצים בתקציב רשות השידור, הוחלט לאחד אותה עם רשת א', תוך חלוקת זמן שידור ביניהן - רשת א' עד ארבע אחר הצהריים, ומשעה ארבע ועד חצות מוקצה הזמן לרשת מורשת.
אהרון ויזנר ניהל את רשת מורשת במשך כשלוש שנים ולאחר שעבר לרשת ב' מונה לתפקיד שבתאי ביבי, מוותיקי המחלקה להווי ומסורת.
לאחר פרישתו לגמלאות, מונה אבי שמידט למנהל הרשת.
התוכנית ה'דתית' הראשונה שהופקה ושודרה ברדיו הארץ-ישראלי הייתה "פרקי היום בתנ"ך".
היא נוסדה בשנת 1938, ביוזמת מרדכי זלוטניק-אבידע, מראשוני הרדיו בישראל, ששימש כסגן מנהל השידורים בעברית ב"קול ירושלים".
בשנים הראשונות קרא את פרקי התנ"ך אפרים די-זהב (אז: גולדשטיין).
לתוכנית נלוו דברי פרשנות מבכירי חוקרי המקרא ובהם פרופ' פייבל מלצר, פרופ' חיים גבריהו, פרופ' יעקב דוד אברמסקי ופרופ' שמואל אברמסקי.
במשך עשרות שנים הייתה התוכנית חלק בלתי נפרד משידורי הרדיו בישראל, ובכירי הקריינים, בהם יוסף רוזן, משה חובב ועמיקם גורביץ', הקריאו את פרק התנ"ך היומי.
ל"פרקי היום בתנ"ך" הייתה מקבילה מצומצמת בטלוויזיה הישראלית - "פסוקו של יום", שחתם את לוח המשדרים היומי.
בשנות השמונים, בעקבות שינויים תרבותיים ושינויים בהרגלי ההאזנה של הציבור בישראל, ירדה התוכנית מלוח השידורים.
התוכנית השנייה שנוסדה עוד בתקופת המנדט הייתה "פרקי חזנות", ובהמשך "פרקי חזנות כבקשתך".
המייסד והעורך הראשון היה אפרים די-זהב, ואחריו ערך את התוכנית, במשך שלושים וחמש שנים ברציפות, ברוך שיין.
למרות שהתוכנית הופקה על ידי המחלקה הדתית, במשך שנים רבות היא שודרה בשבת, בשעות הצהריים.
הדבר נובע מן העובדה שחלק הארי של מאזיני התוכנית היו חובבי חזנות לאו דווקא מן המגזר הדתי, ועבורם שעת התוכנית הייתה זמן אידיאלי להאזנה.
כמו תוכנית-האחות "פרקי היום בתנ"ך", גם התוכנית "פרקי חזנות" מצאה את מקומה מחוץ ללוח השידורים ב"קול ישראל".
גם זאת יש לייחס לשינויים המשמעותיים שחלו בחברה הישראלית.
עם השנים פחת מאוד מספרם של חובבי החזנות בקרב הציבור הישראלי הלא-דתי, ואף בקרב הציבור הדתי והחרדי החליפה המוזיקה החסידית את מקומה של החזנות הקלאסית.
בשנים האחרונות יש פריחה מחודשת לחזנות, ובכמה ערוצים דתיים (בהם "כאן מורשת") מוקדשות לה תוכניות מיוחדות במתכונת "פרקי חזנות".
אחת מספינות הדגל של תוכניות הדת ב"קול ישראל" הייתה התוכנית "קבלת שבת", ששודרה מדי יום שישי אחר הצהריים.
בשנות ה-50 וה-60 ערכו אותה אנשי המחלקה הדתית בנימין צביאלי ומשה לוי, ובשנות ה-70 ערכו אותה אברהם דורון (אחיו של הרב אליהו בקשי דורון) וישראל קצובר.
התוכנית כללה דברי תורה לפרשת השבוע וקטעי מוזיקה חסידית, שהייתה אז בראשית דרכה.
גולת הכותרת של התוכנית "קבלת שבת" הייתה "פינת ההלכה" של הרב עובדיה יוסף.
במשך שנים הגיש אותה הרב עובדיה יוסף בעצמו, ולאחר מכן הגיש אותה בנו הרב דוד יוסף.
בבתים רבים הייתה התוכנית חלק בלתי נפרד מההווי של יום שישי, וההכנות לשבת נערכו כשברקע משודרת התוכנית.
בעקבות זאת, אחת השאלות ב"פינת ההלכה" הייתה: האם מותר להתקלח לכבוד שבת כשברקע נשמעת התוכנית "קבלת שבת".
אוסף התשובות של "פינות ההלכה" של הרב עובדיה יוסף יצא לאור בסדרת ספרים בשם יחוה דעת, שבהם הרחיב הרב יוסף את תשובותיו מעבר למה שנאמר בתוכנית.
תוכנית שבועית בת 3 שעות, שהייתה משודרת ברשת ב' מחצות מוצאי שבת ועד השעה שלוש בבוקר, המוקדשת כולה לעיסוק בענייני הציבור החרדי ועליו.
במשך השנים שידרה המחלקה הדתית ברשות השידור תוכניות דת ומסורת נוספות, ובהן "עיונים בפרשת השבוע" על ידי נחמה ליבוביץ, שיעורים בתלמוד על ידי אברהם ארזי ושיעורים במחשבת ישראל על ידי הרב מרדכי פירון.
כעבור זמן הופיעו שיעורי הרדיו של שלושה מרצים אלו במתכונת של ספרים, ובהקדמה הם מציינים את מקורם של השיעורים.
בערבי חגים נערכו שידורים מיוחדים של תוכניות "עשה לך רב", שבהן התארחו רבנים אשר השיבו על שאלות מאזינים בהלכות החג.
בין הרבנים: הרב עובדיה יוסף והרב חיים דוד הלוי, לשעבר הרב הראשי הספרדי של תל אביב.
את אוסף השאלות והתשובות שהגיש הרב הלוי בשידור הוא כינס והוציא כספר, ואף קרא לו כשם התוכנית - "עשה לך רב".
תוכנית פופולרית ששודרה מאז שנות השבעים הייתה "מצעד הזמירות החסידי", המקבילה הדתית של מצעד הפזמונים הישראלי והלועזי.
את התוכנית ערך ישראל קצובר והגיש מנחם פרי, ולאחריו נחום עידו.
כמו כן שידרה מחלקת הדת בקול ישראל תוכניות אקטואליה שעסקו בציבור הדתי ובמגוון הנושאים הדתיים בישראל.
בין התוכניות: "מבט לדת", "פנים אל מול פנים", מנחת ערב", ולאחר מכן "הכל מורשת" ו"יומן מורשת" - יומן אקטואליה יומי.
מדי שנה בסוף חודש אלול העבירה מחלקת הדת בשידור חי מאחד מבתי כנסת המרכזיים בישראל את טקס אמירת הסליחות על ידי חזנים נודעים, ובתשעה באב שודרו בשידור חי מרחבת הכותל המערבי טקסי אמירת קינות בנוסחים שונים של עדות ישראל.
במשך עשרות שנים נוהלה מחלקת הדת בקול ישראל על ידי בנימין צביאלי.
בראשית שנות השבעים הצטרף למחלקת הדת אברהם בנמלך, ופעילותו הפיחה רוח חיים חדשה במחלקה, שעד אז הייתה שמרנית מאוד.
בשנות השמונים, לאחר שצביאלי עבר למחלקה למורשת ישראל בטלוויזיה הישראלית, החליף אותו אברהם סולומון, ולצדו בצוות היו משה חן, ישראל קצובר, אברהם דורון ושבתאי ביבי.
לאחר פרישת אברהם סולומון, התמנה כמנהל המחלקה נחום עידו, שהחל את דרכו כקריין.
אחריו התמנה לזמן קצר עו"ד דב הלברטל.
בשנת 1999 נבחר אהרון ויזנר, שעד אז ערך את יומני מורשת ותוכנית "עוד מבט במוצ"ש", כמנהל המחלקה.
המדבר הצבוע הוא אזור מדברי בעל נוף בתרונות, המתפרס על שטח של 380 קילומטרים רבועים בצפון אריזונה שבארצות הברית.
מדבר אריזונה משתרע מהפארק הלאומי גרנד קניון לכיוון דרום-מזרח ואל עבר הפארק הלאומי פטריפייד פורסט.
המדבר הצבוע ממוקם בחלקו הדרומי, צפונית למפגש נהרות פוארקו והקולורדו הקטן.
רובו של השטח מוגן ומוגדר כאזור טבע בראשיתי השייך לפארק הלאומי פטריפייד פורסט.
שטח מוגן נוסף הוא המדבר הצבוע הקטן שנמצא צפונית לוינסלו.
שטח נרחב מהמדבר הצבוע ממוקם בתוך שמורת הנאוואחו.
הנאוואחו והעם ההופי חיו באזור לפחות 500 שנים ו-1,000 שנים, בהתאמה.
מקור שמו של המדבר ככל הנראה במתיישבים הספרדיים שנהגו לכנותו El Desierto Pintado ("המדבר הצבוע") בשל נופיו הצבעוניים.
המדבר מורכב משכבות מרובדות של טין, אבן בוץ ופצלים מהטריאס.
שכבות סלע אלה מכילות שפע תרכובות ברזל ומגנזיום אשר מספקות את הפיגמנטים של הצבעים השונים באזור.
גיר אגמי דק ועמיד ושכבות של זרמי לבה מחפים את הבסיס.
שכבות רבות של אפר געשי מספקות את הסיליקה לעצים המאובנים באזור.
סחיפת שכבות אלה הביאה להיווצרות הטופוגרפית של הבתרונות.
בחלקים הדרומיים של המדבר ישנם שרידי יער מחטני מתקופת הטריאס - מאובנים בני מיליוני שנים.
רוח, מים וסחיפה ממשיכים לשנות את פני הנוף על ידי העברת המשקע וחשיפת שכבות עתיקות.
ישנם מאובנים של צמחים ובעלי חיים פרהיסטוריים שנמצאו באזור, וזאת בנוסף לעקבות של דינוזאורים ועדות להתיישבות מוקדמת של האדם.
מרבית האזור נגיש רק באופן רגלי או בדרכים לא סלולות.
הערים קמרון וטובה סיטי, שנמצאות בתוך שמורת הנוואחו הן שני היישובים הגדולים באזור.
האיקונין נחשב לנערץ ביותר בפולין, ומאז 1656 נחשבת המדונה השחורה למלכת המדינה ולמגינתה.
בשל כך פוקדים מיליוני צליינים את האיקונין בכל שנה, בעיקר בחגים המוקדשים למרים.
למדונה השחורה מיוחסים נסים רבים, ואלה רשומים בספר הנשמר במנזר.
מקורו של הציור אינו ידוע, אך לפי מסמך השמור במנזר יאסנה גורה, ברי כי האיקונין הובא לצ'נסטוחובה מבלז בחודש אוגוסט 1382 בידי ולדיסלב מאופולה (Władysław Opolczyk).
לפי האגדה, ולדיסלב ביקש להביא את היצירה לאופולה, אך הסוסים נעצרו בצ'נסטוחובה וסירבו להמשיך בדרכם.
הוא ראה בכך אות משמיים וייסד את המנזר באתר.
המסורת מייחסת את יצירת האיקונין ללוקאס המבשר, אשר צייר אותו בחדר הסעודה האחרונה בירושלים על לוח עץ ששימש כשולחן שנבנה בידי ישו עצמו ושימש את מרים.
עם פרוץ המרד הגדול הוחבא האיקונין, ונמסר לפלוויה יוליה הלנה כאשר ביקרה בירושלים בשנת 326. הלנה הביאה את האיקונין לקונסטנטינופול, ושם הוא נותר במשך כ-500 שנים.
בשנת 803 העניק הקיסר הביזנטי את הציור לנסיכה יוונית שנישאה לאציל סלאבי, והציור הונח בטירת בלז.
בבלז נודע האיקונין כמחולל נסים, ולפי המסורת, כאשר הטטרים צרו על הטירה, הונח האיקונין על חומותיה, ודימם כאשר פגע בו חץ.
מסורת אחרת מספרת כי הטטרים ביקשו לבזוז את הטירה, אך ענן מסתורי נח על הקפלה שבה היה הציור שמור והוא ניצל.
ב-1430 התקיפו ההוסיטים את המנזר ובזזו אותו.
לחיה הימנית של המדונה בציור הושחתה, וב-1433 הועברה היצירה לרסטורציה בקרקוב.
המשחזרים שחזרו את הציור בסגנון המערבי האופייני למאה ה-15, ועמעמו את סגנונו הביזנטי המקורי.
בנוסף, הם עשו שימוש בצבעי שעווה חמה על הציור העשוי מטמפרה ועל כן שחזור השריטות על לחי הבתולה כָּשל.
לפי גרסה אחרת, השריטות והחתכים על בציור הושארו במקום במכוון כדי שיישאר נאמן למקור.
לפי האגדה, ההוסיטים הניחו את הציור על עגלה, אך הסוסים סירבו לנוע; אחד החיילים דקר את היצירה פעמיים בחרבו, והוא הוכה על אתר בברק ומת.
האיקונין נותר במקום בתוך שלולית בוץ ודם, וכאשר מצאו אותו הכמרים, בקע מעיין פלאי מהאדמה, והכמרים ניקו את היצירה במימיו.
הניסיונות הכושלים לתיקון השריטות על לחיה הימנית של המדונה יוחסו להתערבות אלוהית.
ב-1655 כבש מלך שוודיה קרל העשירי את ורשה ואת קרקוב, ושם מצור על המנזר בצ'נסטוחובה.
ב-27 בדצמבר 1655 הובסו השוודים, והניצחון יוחס למדונה השחורה.
שלושה חודשים לאחר מכן, ב-1 באפריל 1656, בלובלין, הכתיר מלך פולין יאן קז'ימיֶיז' השני, את המדונה השחורה כמלכת פולין וכמגינתה.
ב-8 בדצמבר 1717 הוכר אופייה הנסי של המדונה השחורה גם מכוח צו אפיפיורי שניתן על ידי האפיפיור קלמנס האחד עשר.
נס נוסף המיוחס למדונה השחורה הוא הופעתה בקרב ורשה ב-1920 והבסת הצבא האדום.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר את המדונה השחורה בארבע הזדמנויות שונות, ותרם רבות לפופולריות שלה.
האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר ביקר אותה ב-26 במאי 2006.
האיקונין בצורתו הנוכחית מצויר בצבעי טֶמפֶּרָה על לוח עץ טיליה באורך של 122.2, ברוחב של 82.2 ובעובי של 3.5 סנטימטרים.
מבחינה איקונוגרפית, המדונה מתוארת בסגנון אודייטריה (Οδηγήτρια – "המורה את הדרך"), דהיינו כאם האלוהים המצביעה בידה הימנית על ישו הילד, שאותו היא אוחזת בשמאלה.
אחד המאפיינים המופיעים בסגנון זה הוא ספר תנ"ך שאותו אוחז ישו בידו השמאלית, ומורה על כך כי הוא התגלמות דבר האל.
ידו הימנית של ישו מורמת מעט בתנוחת ברכה.
פניהם של ישו ומרים כהים מאוד, וסביב ראשיהם מצוירות הילות המשתלבות לאחת, וצבען המוזהב עומד בניגוד לפני הדמויות הכהים.
מרים לובשת גלימה כהה שעליה עיטורי פלֶר דֶה ליס מוזהבים המסמלים את בתוליה, ועל ברדס גלימתה נראה כוכב משושה.
ישו לבוש בגדי ארגמן, המייצג את המלוכה.
רקע התמונה הוא בגוון ירוק-כחול.
על לחיה הימנית של מרים נראות שתי שריטות מקבילות ושריטה שלישית לאורך אפה, ועל צווארה שישה חתכים, ששניים מהם נראים היטב.
מאז המאה ה-17 מולבש האיקונין באירועים מיוחדים בגלימה שבה משובצים יהלומים (קיימות שמונה גלימות שונות), והוא מוכתר בכתר מוזהב.
הציור המקורי היה ככל הנראה ממקור ביזנטי, והוא נעשה בין המאה ה-6 ל-14. בשנת 1433 נצבע הציור מחדש בסגנון מערבי יותר האופייני לתקופה, לאחר שהושחת שלוש שנים קודם לכן.
השימוש בלוח העץ המקורי קשור לכך שהוא נחשב לקדוש.
לפי מחקר משנת 1984, לציור שלוש שכבות שונות: הראשונה ממאה ה-12 או ה-13, השנייה מאמצע המאה ה-14, והשלישית היא זו המתועדת ב-1433.
הגוון השחור של הציור מוסבר במספר אופנים: ייתכן שכך נעשה במכוון, אולי בהשראת הפסוק ; אך סביר יותר שזהו תוצר לוואי של בעירת נרות או שרפה.
ברחבי פולין כנסיות רבות המוקדשות למדונה השחורה מצ'נסטוחובה, והיא מקובלת גם בכנסייה האורתודוקסית, בייחוד האוקראינית והפולנית, המציגות גרסה משלהן לדמותה.
ב-1813 העניקו הפולנים עותק של האיקונין לחיילים רוסים שהגיעו לצ'נסטוחובה לאחר מלחמת רוסיה-צרפת, במסגרת מלחמות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית.
העותק שמור בקתדרלת קאזאן בסנקט פטרבורג.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקם בכנסיית פטרוס הקדוש בטבריה קיר זיכרון המתאר מוטיבים שונים הקשורים בכנסייה הקתולית בפולין ובמרכזם דמותה של המדונה השחורה מצ'נסטוחובה.
העתק של המדונה השחורה שוכן בכנסיית פטרוס הקדוש ביפו, והעתק נוסף בכנסיית הדורמיציון בירושלים.
פולחנה של המדונה השחורה מצ'נסטוחובה הובא בידי מהגרים פולנים להאיטי ושולב בתיאורי אלילי וודו.
בשנת 1956 נחנכה בדוילסטאון שבפנסילבניה הכנסייה הלאומית של גבירתנו מצ'נסטוחובה (National Shrine of Our Lady of Czestochowa), ושמור בה עותק של היצירה המקורית.
פולחנה של המדונה השחורה מצ'נסטוחובה מקובל גם באקוודור.
ב-1904 הכריז האפיפיור פיוס העשירי על יום 24 באוגוסט כיום חגה של המדונה השחורה מצ'נסטוחובה, אך זה נחוג לראשונה ב-29 באוגוסט 1906. ב-1931 אימץ האפיפיור פיוס האחד עשר את יום 3 במאי כיום חגה הרשמי של המדונה.
האורתודוקסים חוגגים את יום חגה ב-19 במרץ.
המדיום הוא המסר הוא ביטוי שטבע הפילוסוף מרשל מקלוהן ב־1964 בספרו "Understanding Media: The Extensions of Man".
הביטוי מתייחס לכך שלא תוכן התקשורת, כלומר "המסר", הוא המכריע בהתקבלותה ובהשפעתה, אלא אופיו וסוגו של אמצעי הקישור, "המדיום".
הביטוי והתפיסה מאחוריו היו מהפכניים לשעתם ושינו את האופן שבו התקשורת מובנת.
המונח צבר פופולריות גם בעקבות ספרם של מקלוהן ושל המעצב קוונטין פיוֹרי מ־1967, "The Medium is the Massage", ששמו היה משחק מילים שנגזר מהביטוי.
כמו כן, מקלוהן כתב ספר נוסף בהקשר השפעות חברתיות באמצעות מדיום, בו הוא מנתח את השפעת הדפוס- "The Gutenberg Galaxy: The Making of Typographic Man".
מקלוהן היה הראשון שהגדיר את המעבר החברתי והתרבותי ל"חברה אלקטרונית", שהחל להתרחש עם ההתפתחויות התקשורתיות במחצית השנייה של המאה ה־20.
על פי מקלוהן, הכלי (מדיום) שבו נעשה שימוש לצורך העברת מסר, משולב בתוך המסר עצמו, ושילוב זה הוא בעל השפעה בלתי נפרדת על מהותו ותפיסתו של המסר בקרב הקהל שאליו הוא מיועד.
מקלוהן טוען כי המכונה, ולא מוצריה, היא שמשפיעה על האדם ועל סביבתו החברתית.
כדי להסביר זאת הוא מתאר שלושה שלבים עיקריים:
השלב השבטי, שבו לא קיימת טכנולוגיה, התקשורת בין אדם לחברו מפותחת, ויש תחושה של "יחד", שבטיות.
שלב הפרישה מן השבט, המתרחש עקב התפתחות הכתב, הדפוס והקריאה.
פעולות אישיות מביאות אז לניכור, אינדיבידואליזם.
אלה פעולות שדורשות חשיבה מעמיקה, משמעת עצמית, סבלנות ודחיית סיפוקים.
3. מדורת השבט החדשה (הטלוויזיה) יוצרת תחושת אחדות מחודשת.
טלוויזיה אחת בבית גורמת לכינוס של כל המשפחה שוב יחד ולהיווצרות תחושה של כפר גלובלי, מתוך צפייה משותפת באירועים שהתרחשו במקומות רחוקים.
בשלב זה לא קיימים עוד לכאורה מרחקים, בזכות התפתחותה של הטכנולוגיה.
לפי התיאוריה של מקלוהן המדיום הוא "שלוחה" או לחלופין "הרחבה" של האדם - הרדיו הוא שלוחה של האוזן האנושית, הגלגל הוא שלוחה של כף הרגל, והטלוויזיה היא שלוחה של הרגל האנושית, המרחיבה את עיניו ואוזניו.
הוא יצרן של הרגלי חשיבה ייחודיים וגישות כלפי אדם ומדינה, וכלפי טבע המחשבה עצמו.
לדבריו אם נלמד כל מדיום בקפידה נגלה את יכולותיו ליצור שינוי תודעתי הנובע מהתווך ולא מהמסר שאותו הוא נושא.
התאוריה מבקשת להסיט את מוקד הניתוח מן התוכן אל המבנה: מהירות, קנה מידה, חזרתיות, רציפות וסימולטניות נתפסים כמאפיינים המשפיעים על החברה יותר מכל רעיון מסוים המועבר במדיה.
אחד העקרונות המרכזיים בתאוריה קובע כי "התוכן של כל מדיום הוא תמיד מדיום אחר".
למשל- הדיבור הוא התוכן של הכתב, הכתב הוא התוכן של הדפוס, והדפוס הוא התוכן של המדיה האלקטרונית.
עיקרון זה נועד להמחיש כי התמקדות בתוכן מסתירה את השפעתו העמוקה של המדיום החדש עצמו.
תיאוריה זו מציעה דרך חדשה לפרש שינויים חברתיים באמצעות טכנולוגיה ותקשורת.
המדיה בחברה אינה רק באה להעביר תוכן אינפורמטיבי נייטרלי- היא יוצרת מציאויות פוליטיות והיא בעלת השפעות חברתיות ופסיכולוגיות.
הדרך להערכת יעילותו של המדיום היא מדידת השינוי בהתנהגות של האדם.
לפי מקלוהן, ה"מסר" של מדיום הוא השינוי שהוא מחולל בקנה המידה, בקצב ובדפוסים של פעילות אנושית.
מקלוהן יוצר הבחנה בין "מדיום חם" ל"מדיום קר".
ההבחנה מתייחסת לדרגת המידע שהמדיום מספק ולמידת ההשתתפות הקוגניטיבית והחושית שהוא דורש מן המשתמש.
מדיום חם הוא מדיום עתיר מידע, המפעיל בדרך כלל חוש אחד בצורה אינטנסיבית ומציג פרטים ברזולוציה גבוהה, כך שהוא מותיר מרחב מצומצם להשלמה מצד הקהל.
דוגמאות לכך כוללות דפוס, צילום ורדיו, שבהם המסר נתפס כבר כ"שלם".
לעומתו, מדיום קר מספק מידע חלקי או עמום יותר, ומחייב את המשתמש להשלים פערים באמצעות השתתפות פעילה, פרשנות ומעורבות.
טלוויזיה, שיחה פנים אל פנים וקומיקס נחשבים בעיני מקלוהן למדיומים קרים, משום שהם מצריכים אינטראקציה גבוהה יותר מצד הצופה או המשתתף.
הבחנה זו אינה נוגעת לאיכות המדיום, אלא לאופן שבו הוא מארגן חוויה תפיסתית וחברתית, ומשקפת את תפיסתו של מקלוהן כי השפעת המדיום על התרבות נובעת ממבנהו ולא מתכניו.
חלוקה זו שימשה חוקרים לניתוח תגובות חברתיות שונות לאמצעי תקשורת, אם כי היא זכתה גם לביקורת בשל הכללותיה.
ישנן ביקורות על גישת הדטרמיניזם הטכנולוגי של מקלוהן, בטענה שמבנים כלכליים-חברתיים ותרבות הם אלו שמשפיעים על יצור, הפצה וצריכה של מדיה.
כמו כן, טענות נוספות מעלות שיש צורך הכרחי לייחס את התאוריה להקשרים ההיסטוריים והפוליטיים שבהם מתפתחות טכנולוגיות, תוך הכרה בכך שהמדיום לעולם לא נולד במרחב חברתי נייטרלי.
עם זאת, חוקרים מדגישים כי תרומתו העיקרית של מקלוהן אינה בניבוי ספציפי, אלא בהצעת מסגרת אנליטית להבנת יחסי הגומלין בין טכנולוגיה, תודעה ותרבות.
חוקרים רבים בחקר המדיה וההיסטוריה של הידע ראו בהמצאת הדפוס אחת מנקודות המפנה המרכזיות בהתפתחות התרבות המערבית.
בהתאם לתפיסתו של מקלוהן, הדפוס אינו רק אמצעי להעברת תוכן כתוב, אלא מדיום בעל השפעה עמוקה על מבני חשיבה, ארגון חברתי ותפיסת ידע.
הדפוס כמדיום יצר עולם של טקסטים קבועים, ניתנים לשכפול ולניתוח, ובכך עיצב את התודעה המודרנית.
מקלוהן טען כי הדפוס חיזק תפיסה ויזואלית וליניארית של העולם, עודד חשיבה אנליטית והפרדה בין נושאים, ותרם להתפתחות האינדיבידואליזם, הלאומיות והמדע המודרני.
השפעות אלו נבעו ממאפייניו של המדיום עצמו- קביעות הטקסט, שכפולו ההמוני והמבנה שלו- ולא מן התכנים הספציפיים שהודפסו.
מחקרים היסטוריים ואמפיריים מצביעים על כך שאימוץ הדפוס באירופה תרם לסטנדרטיזציה של ידע, לשימור מידע לאורך זמן ולהרחבת קהלי הקריאה, תהליכים שחיזקו מוסדות ידע כגון אוניברסיטאות, אקדמיות מדעיות ומערכות חינוך פורמליות.
ההיסטוריונית אליזבת אייזנשטיין תיארה את הדפוס כ"סוכן שינוי" וטענה כי הוא מילא תפקיד מרכזי בתהליכים היסטוריים רחבים כגון הרנסאנס, הרפורמציה הפרוטסטנטית והמהפכה המדעית.
לפי גישה זו, הדפוס אפשר הפצה רחבה של טקסטים, תיקון שגיאות מצטבר ויצירת מסורת אינטלקטואלית יציבה.
תפיסה זו מתכתבת עם רעיונותיו של מקלוהן, המדגישים את השפעת המדיום עצמו על מבני ידע וכוח, מעבר לתכניו המפורשים.
מחקר כמותי רחב-היקף מצא קשר מובהק בין הופעת בתי דפוס בערים אירופיות לבין עלייה בתיעוד של מדענים, אמנים והוגים, ממצא המחזק את הטענה כי הדפוס שימש זרז לשינויים תרבותיים ולא רק אמצעי הפצה נייטרלי.
מקלוהן היה אבי הגישה הטכנולוגית, שעיקרה הוא הטענה שטכנולוגיות תקשורתיות חדשות משפיעות על בני אדם ועל התנהגותם.
הוא טען כך בשנות ה־60, כאשר הטלוויזיה החלה לפרוח בעיקר בארצות הברית ובאירופה.
הוא תיאר שתי השפעות שהביאה הטלוויזיה:
אחווה משפחתית ותחושה של יחד, שבטיות.
הטלוויזיה גם נתנה תחושה של שיתוף עולמי, שלו העניק מקלוהן את הכינוי "כפר גלובלי".
כל אחד יכול לדעת בזכות הטלוויזיה או הרדיו מה קורה ביבשת רחוקה ממנו (כמו הנחיתה הראשונה על הירח) ולהיות מאוחד עם העולם.
פעולה באמצעות צילומים מהירים ומקוטעים, ובשידור חי ככל האפשר.
בעקבות העובדה כי הטלוויזיה היא מוצר זול יחסית, היא נמצאת כיום כמעט בכל בית ובכך יש חזרה לשלב השני של מקלוהן (הפרישה מהשבט) אשר מדבר על ניכור, התבודדות ואינדיבידואליזם.
תיאוריה זו מהווה חיזוי של את עידן הרשתות החברתיות, על אף שנתבע לפניו.
מקלוהן חזה שהמדיום העתידי יהפוך את המחשב והטלוויזיה- שבזמנו היו המדיום, למסר בעצמם שעובר באמצעות מדיום אחר.
יש הטוענים כי יש להשתמש בתיאוריה של מקלוהן לא רק במישור התאורטי, אלא גם כאמצעי להתמודדות עם אתגרי התקשורת הדיגיטלית של זמנינו- החל מקיטוב ציבורי ודיסאינפורמציה ועד למערכות אקולוגיות אלגוריתמיות המעצבות העדפות חברתיות ופוליטיות.
תיאוריה זו נותרה רלוונטית ביותר בתורת התקשורת ופותחת אפשרויות חדשות בתחומי הסוציולוגיה, פילוסופיה ולימודי תרבות לבחון מחדש את הקשר בין אדם לטכנולוגיה.
היא עוגן להתבוננות ביקורתית העוזרת לנו להבין כיצד המדיום יוצר עולם חדש, לא רק כמרחב לתקשורת, אלא מרחב חברתי.
הדומיננטיות של גישות פילוסופיות ותרבותיות, לצד היעדר שיטות סוציולוגיות המודדות את ההשפעה הישירה של המדיום על שינוי מבני, מציבה אתגר לפיתוח מחקר עתידי.
האינטרנט כמדיום נתפס משנה מימד.
מאחר שזהו מימד בו נוצר מרחב חברתי חדש, שבו זהויות ויחסים חברתיים נבנים בתוך רשתות היוצאות מהגבולות הפיזיים.
המחקרים השנים האחרונות יש הטוענים כי המדיום האינטרנטי הוא מעבר להרחבה כמו שטען מקלוהן, אלא צורה של קיום אנושי.
המדיום הדיגיטלי נתפס כשחקן חברתי המארגן מחדש את היחסים בין יחידים, המדינה ותאגידים.
הוא מעצב את טעם הציבור, המעורבות הפוליטית ואת הרגלי צריכת המידע.
הזהות הדיגיטלית היא האופן שבו חל שינוי במרחב האישי והחברתי.
מקלוהן טען כי המדיה מרחיבה את היכולות האנושיות, מגבירה את היכולות שלנו ומשנה את אופן התקשורת שלנו.
הבינה מלאכותית גם היא מדיום- היא מרחיבה את אופן החשיבה של האדם כשותפה קוגניטיבית חיצונית.
יכולתה של בינה מלאכותית לעבד כמויות גדולות של מידע וליצור תוכן חדש היא דוגמה לכך.
מדיום זה עשוי לשנות את האופן בו מוגדרת יצירתיות.
אלגוריתמים של בינה מלאכותית ממלאים תפקיד בעיצוב צריכת המידע באמצעות התאמה אישית של עדכוני חדשות ותכנים.
התאמה אישית זו משפרת את חוויית המשתמש, אך עשויה לתרום להיווצרות סביבות מידע שבהן משתמשים נחשפים בעיקר לתכנים התואמים את השקפותיהם הקיימות.
על פי מחקרים, סינון אלגוריתמי כזה עלול לחזק הטיות פוליטיות ולצמצם את החשיפה למגוון נקודות מבט, ובכך להשפיע על השיח הציבורי והמעורבות הפוליטית.
מתן עדיפות למדדי מעורבות על פני גיוון תכנים עלול להחריף את התפשטות המידע המוטעה ואת קיטוב הדעות בקרב הציבור.
חוקרים מצביעים על כך שהמסגרת של מקלוהן מוגבלת בהקשר של בינה מלאכותית.
בניגוד למדיה מסורתית, בינה מלאכותית אינה משמשת רק כערוץ להעברת מידע, אלא גם מייצרת, מסננת ומעצבת תוכן, ולעיתים מקבלת החלטות לגביו.
בכך היא פועלת הן כמדיום והן כגורם פעיל.
נטען כי בינה מלאכותית משתתפת באופן פעיל ביצירת משמעות ומשפיעה על אופן הבניית המסר ופרשנותו, ולכן אינה מתאימה למודל של מדיה פסיבית.
בהתאם לכך מוצעת תפיסה של בינה מלאכותית כמדיום פעיל: כשותף ליצירה אנושית, כסביבה קוגניטיבית שבה ידע ונרטיבים מתפתחים בזמן אמת, וכמערכת המסוגלת לשנות תוכן באופן דינמי על בסיס אינטראקציה ומשוב.
גישה זו מדגישה את הצורך בעדכון תיאוריות המדיה הקלאסיות ובהתייחסות לבינה מלאכותית כגורם אוטונומי ויצירתי בעל השפעה משמעותית על התקשורת העכשווית, לצד האתגרים האתיים והחברתיים הכרוכים בכך.
בנוסף, התרחבות טכנולוגיות בינה מלאכותית מעלה שאלות אתיות.
נושא מרכזי הוא הטיה אלגוריתמית, מצב שבו מערכת הבינה המלאכותית משקפת ומחזקת דעות קדומות חברתיות הקיימות בנתוני האימון שלה.
תופעה זו עלולה להוביל לתוצאות מפלות בתחומים שונים, ובהם תעסוקה, מתן אשראי ואכיפת חוק.
מקלוהן התייחס לשיווק כעל מדיום בפני עצמו, מפני שזהו לא מידע אינפורמטיבי בלבד, אלא שינוי התנהגות צרכנית בעל השפעה חברתית רחבה.
בעידן הדיגיטלי שבו ערוצי המדיה משתנים במהירות התיאוריה נבחנת במחקרים על שיווק ופרסום:
בחירת מדיום התקשורת יכולה לעצב את האופן שבו המסר מתקבל.
לפלטפורמות שונות כגון- מדיה חברתית, דוא"ל, וידאו, הסכתים (פודקאסטים) יש מאפיינים ייחודיים המשפיעים על האופן שבו התוכן נצרך, מתפרש ומשפיע על תפיסת המותג.
התאמת תוכן: מאפייני המדיום מכתיבים לעיתים קרובות את סוג התוכן שעובד בצורה הטובה ביותר בהתאם לאלגוריתם.
מדיומים אינטראקטיביים כמו שידורים חיים, סקרים, מודעות אינטראקטיביות, יכולים לרתק את הקהל בצורה יעילה יותר.
הם מעודדים השתתפות מצד הקהל ויוצרים תחושת מעורבות, מה שהופך את המסר לבעל השפעה רבה יותר.
עקביות בין-מדיום: עקביות בין מדיומים שונים היא קריטית לבניית תדמית מותג קוהרנטית.
יש להתאים את המסר למדיום, אך ערכי הליבה והמיתוג צריכים להישאר עקביים.
המדונה מסטלינגרד הוא רישום פחם של מרים, אם ישו, שרשם רופא צבאי גרמני בתקופת קרב סטלינגרד ב-1942.
הרישום המקורי נמצא בכנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם בברלין.
העתקים שלו נמצאים בקתדרלה של קובנטרי בבריטניה ובקתדרלת קאזאן בוולגוגרד ברוסיה כאות פיוס בין המדינות שנלחמו זו בזו במלחמת העולם השנייה ובין הערים שסבלו מהרס רב במלחמה זו.
קורט רויבר (Kurt Reuber) נולד בקאסל ב-26 במאי 1908. הוא למד תאולוגיה והוסמך ככומר פרוטסטנטי.
כאשר חשב על הקשר בין הנפש והגוף החל ללמוד רפואה.
בנוסף לכך פיתח את תחביב הציור והתמחה בעיקר ברישומים.
הוא גויס לורמכט עם פרוץ המלחה ככירורג צבאי, תחילה בבלקן ולאחר מכן בחזית הרוסית, שם מצא את עצמו לכוד ב"כיס" עם לוחמי הארמייה השישית בסטלינגרד.
בכל תקופת שירותו בצבא המשיך לצייר.
בתנאים קשים הוא נטל עפרון פחם וצייר את "המדונה מסטליגרד".
זמן קצר לפני הכניעה הצליח להעביר ציורים ומכתבים למשפחתו בעזרת מפקדו שנפצע ופונה במטוס האחרון שהמריא מה"כיס".
ב-2 בפברואר 1943 נכנעו הגרמנים בסטלינגרד ורויבר הלך לשבי ביחד עם 90.000 חיילים מהם שרדו רק 6.000. הוא מת מטיפוס במחנה שבויים ב-20 בינואר 1944.
הרישום מראה את מרים, אם ישו, עטופה בגלימה המכסה את ראשה ואת ראשו של ישו בנה.
בצד ימין כתוב: Licht (אור), Leben (חיים), Liebe (אהבה).
בצד שמאל כתוב: Weihnachten im Kessel 1942 (חג המולד ב"כיס" 1942).
למטה כתוב: Festung Stalingrad (מבצר סטלינגרד).
נשיא גרמניה קרל קרסטנס שכנע את משפחתו של רויבר לתרום את הרישום לכנסיית הזיכרון על שם קייזר וילהלם והוא נקבע שם בטקס ב-אוגוסט 1983 ומהווה סמל מפורסם המדגים את נוראות המלחמות וקורא לפיוס ולשלום.
המדבר הקטן של קוץ' שנקרא גם הראן/רן הקטן של קוץ', הוא מדבר מלח הממוקם ליד המדבר הגדול של קוץ' שבמחוז קוץ', גוג'ראט, הודו.
המקלט לפראים שבמדבר הקטן מפורסם כמקלט האחרון בעולם לפראים הודים עבור שימור תת-המין.
למרות הנוף היבש האזור הוא בעל מגוון עשיר של בתי גידול חשובים מבחינה אקולוגית עבור חיות בר כמו עופות נודדים מקומיים או עופות מקומיים.
זה גם בית גידול למיני יונקים ייחודים כמו: פרא הודי, זאב הודי, שועל המדבר (Vulpes vulpes pusilla) והנילגאי.
השמורה הביוספרית - אתר מורשת עולמית
השמורה מועמדת על ידי מחלקת היער להיות עתודה ביוספרית בזכות אזורי המערכות האקולוגיות היבשתיות והימיות ברחבי העולם שמוכרות בכל העולם במסגרת אחת התוכניות של אונסק"ו, האדם והביוספירה.
שתתמקד בשימור המגוון הביולוגי, מחקר, פיקוח ותמיכה בפיתוח בר קיימא.
ישנה פעילות מסחרית מסורתית של איסוף מלח באזור שבו מחלקת היער של גוג'ראט רוצה להרתיע מהעבודה במקום משום שהיא נחשבת לאיום על הסביבה, על חיות הבר ומינים הנמצאים בסכנת הכחדה.
שלבי איסוף המלח כוללים את בריכות אידוי המלח שפוגעות ומסכנות את הסביבה.
האזור משמש גם לאיסוף חסילונים, שמסחר זה רווחי יותר מבריכות אידוי המלח, וגם למסחר הזה מחלקת היער מתנגדת.
מהעיר בהוג' יש מגוון עשיר של בתי גידול ושל בעלי חיים, בכמה אזורים.
המדד הבין-לאומי לאיכות הסביבה הוא מדד המשקלל מדדים שונים אשר משקפים את איכות הסביבה ואת מצב המערכת האקולוגית, למשל: זיהום אוויר, נגישות למים ואיכות מקורות המים, ייעור, רמת פליטת גזי חממה ועוד.
ערכי המדד נעים בין 1 ל־100. הדו"ח האחרון הוגש בשנת 2024 ומדרג 180 מדינות.
הרעיון העומד מאחורי המדד הוא כימות אמפירי של מדדי איכות הסביבה כדי לאתר בקלות בעיות, להבחין במגמות, לזהות הצלחות וכישלונות, למצוא שיטות לשיפור איכות הסביבה ולמקסם את התועלת מהשיטות שבהן משתמשים כדי לשפר את איכות הסביבה.
למדד הבין-לאומי לאיכות הסביבה הייתה גרסה מוקדמת יותר, מדד שנקרא Environmental Sustainability Index - ESI, שפורסם בין השנים 1995 ל־2005. שני המדדים פותחו על ידי חוקרים מאוניברסיטת ייל ומאוניברסיטת קולומביה.
מרכז המחקר המשותף והפורום הכלכלי העולמי, מודדים את הקיימות הסביבתית באמצעות השוואה בין מדינות שונות במדדי ה־ESI.
הגרסה הראשונה של ה־EPI פורסמה ב־2002 כדי להשיג את המטרות שהציבו בפסגת המילניום (כינוס המנהיגים הגדול ביותר שהתרחש ב־2000).
ה־EPI מיושם בעזרת מדדים זהים לאלו של ה־ESI, אך בעוד שה־ESI בודק קיימות סביבתית באמצעות השוואה למדינות אחרות, ה־EPI מבוסס על אינדיקטורים מדידים מוחלטים.
בשל כך, הוא נוח יותר ליישום באופן רטרואקטיבי.
האופן העיקרי שבו נמדדים מדדי קיימות בעולם הוא בעזרת ה־EPI.
שווייץ מובילה את המדד בכך שהיא דואגת לאיכות אוויר טובה ולהגנה על האקלים בעזרת מיזמים ארוכי טווח לשיפור הסביבה.
מדד ה-EPI נועד לשקף עד כמה מצליחות מדינות לעמוד במטרות שהציבו לעצמן בתחום איכות הסביבה, ובמשימות שנועדו להשגת מטרות אלה.
מדד זה מאפשר למדינות המדורגות במקומות הראשונים לקבל הכרה בין-לאומית ולשמש מודל לחיקוי.
המדד מעניק הכוונה ושיטות פעולה למנהיגים המעוניינים בשיפור מצב איכות הסביבה במדינותיהם.
המדד מאפשר לשפר את איסוף הנתונים החסרים במדדים מתחומי החקלאות, מקורות מים, ניהול פסולת והמגוון הביולוגי, כך שמדינות תקבלנה תמונת מצב עדכנית שניתן לפעול על פיה.
הוא נועד בעיקר לפוליטיקאים, למדענים ולפרסומאים, אולם המידע נגיש לכלל הציבור.
עם זאת, חסרים ב־EPI היבטים של תלות המדינות במשאבים מחוצה להן, או השפעה שלהן על זיהום במדינות אחרות, היבטים שמדדים אחרים, כמו "טביעת רגל אקולוגית" או "טביעת רגל מימית", מתייחסים אליהם בצורה מפורטת.