tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא עזב את תפקידו כשדרן בספטמבר 2006, כדי לשמש בתור סקאוט של הרד וינגס.
ורביק גויס מאוחר יותר על ידי חברו לקבוצה לשעבר, סטיב אייזרמן לשמש כעוזר מנכ"ל בטמפה ביי לייטנינג.
פט ורביק עבד לצד אייזרמן עבור הלייטנינג במשך שנים, עד שהצמד בסופו של דבר חזר לדטרויט.
ב-6 במאי 2019, ורביק מונה לעוזר מנכ"ל דטרויט רד וינגס.
ורביק מונה למנכ"ל אנהיים דאקס ב-3 בפברואר 2022.
לוורביק ולאשתו דיאן יש חמישה ילדים.
בן אחד בשם קייל וארבע בנות: סטפני, קנדל, היילי וג'ורג'אן.
המשפחה התגוררה בברמינגהם, מישיגן במהלך כהונתו ברד וינגס, לפני שעברה לניופורט ביץ', קליפורניה.
פטריק קיין התגורר עם ורביק ומשפחתו ב-2003, לאחר שעבר לדטרויט כדי לשחק במועדון הוקי בסביבה.
קיין ייחס את ורביק כמנטור ואף חיקה את סגנון המשחק שלו.
גביע סטנלי עם דאלאס סטארס ב-1999.
פטריק שון קלאת'ס הוא כדורסלן עבר יווני-אמריקאי ששיחק בעמדות הפורוורד.
קלאת'ס זכה עם מכבי חיפה באליפות המדינה בכדורסל ב-, ונבחר ל.
אחיו הצעיר ניק קלאת'ס גם הוא כדורסלן, המשחק בעמדת הרכז במונקו ובנבחרת יוון בכדורסל ונחשב לאחד הרכזים הגדולים בתולדות היורוליג.
קלאת'ס נולד בקאסלברי שבפלורידה, ארצות הברית, ושיחק כדורסל בתיכון לייק האוול בווינטר פארק.
הוא הגיע לקבוצה בתחילה כרכז בגובה 1.80 מטרים, אך עד סיום לימודיו בתיכון גבה ל-2.08 ושיחק כפורוורד.
ב-2004, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, החל קלאת'ס לשחק כדורסל מכללות בסנט ג'וזף הוקס.
בשנתו הראשונה בקבוצה קיבל קלאת'ס זמן משחק מוגבל וגם בשנתו השנייה שימש בעיקר כשחקן ספסל, אך בעונתו השלישית העלה את ממוצעיו ל-13.9 נקודות ו-7.1 ריבאונדים למשחק, ובעונתו האחרונה רשם 17.5 נקודות ו-7.5 ריבאונדים בממוצע למשחק והוביל את ההוקס לגמר הטורניר האזורי של האטלנטיק 10 ולהשתתפות בטורניר אליפות המכללות בכדורסל.
לקראת דראפט ה-NBA 2008 היה קלאת'ס צפוי להיבחר בסוף הסיבוב הראשון עד אמצע הסיבוב השני, אך לבסוף הוא לא נבחר כלל והחל את הקריירה המקצועית שלו במארוסי מליגת העל היוונית בכדורסל.
ב-2010 עבר לקולוסוס רודוס, וב-2011 חתם בפנאתינאיקוס מהליגה היוונית והיורוליג.
ב-1 באוגוסט 2012 חתם קלאת'ס במכבי חיפה מליגת העל בכדורסל, ובעונת נבחר לחמישיית העונה בליגת העל בכדורסל לאחר שהעמיד ממוצעים של 15.9 נקודות ו-9.1 ריבאונדים למשחק.
הוא זכה עם הקבוצה באליפות ונבחר ל לאחר שרשם דאבל דאבל של 22 נקודות ו-10 ריבאונדים בניצחון 86–79 על מכבי תל אביב במשחק הגמר.
בין השנים 2013 ל-2016 שיחק באסטנה מהליגה המאוחדת של VTB, עימה זכה בשתי אליפויות קזחסטן ובגביע, וב-1 באוגוסט 2016 חזר לפנאתינאיקוס.
ב-4 בינואר 2017 עזב את הקבוצה וחתם בפלקנסטרו קאנטו מהליגה האיטלקית עד לסיום העונה.
ב-2 בדצמבר 2017 הודיע קלאת'ס על פרישתו מכדורסל מקצועני והפך לסוכן שחקנים.
בקיץ 2017 שיחק קלאת'ס בטורניר ה-TBT החצי מקצועני בקבוצת פדרו'ס פוסה, וקלע 15 נקודות בהפסד בסיבוב הראשון לטים 23.
קלאת'ס זומן לסגל המורחב של נבחרת יוון בכדורסל לקראת יורובאסקט 2011, אך לבסוף נופה ולא השתתף בטורניר.
אחיו הצעיר של פט, ניק קלאת'ס, גם הוא כדורסלן מקצועי המשחק נכון ל-2025 במונקו ובנבחרת יוון בכדורסל.
לקלאת'ס דרכון יווני בזכות מוצאו מסביו מצד אביו, שהיגרו לפלורידה מהאי למנוס.
פטריק אנתוני מקארן היה חקלאי, עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שייצג את נבדה בסנאט של ארצות הברית משנת 1933 ועד מותו.
הקריירה הפוליטית שלו הייתה ארוכה, רבת השפעה ושנויה במחלוקת, בשל תמיכתו בחקיקה אנטי־קומוניסטית, התנגדותו למדיניות ה"ניו דיל", והאנטישמיות הבוטה שהפגין פעמים רבות.
מקארן נולד ב-8 באוגוסט 1876 ברינו שבנבדה, למשפחת מהגרים אירים – מרגרט שי ופטריק מקארן.
הוא גדל במשפחה קתולית אדוקה, ואמו הייתה דמות מרכזית שעיצבה את אמונתו הדתית.
הוא למד בבתי ספר ברינו, הצטיין בלימודיו, וסיים בהצטיינות את בית הספר התיכון בשנת 1897. לאחר מכן החל בלימודים באוניברסיטת מדינת נבדה (כיום אוניברסיטת נבדה ברינו).
אולם, כאשר אביו נפצע, חייו קיבלו תפנית והוא נאלץ לעזוב את הלימודים כדי לסייע בניהול משק הצאן המשפחתי.
במקביל לעבודתו בחווה, החליט מקארן להתמסר ללימודי משפטים באופן פרטי.
הוא למד אצל עורך הדין ויליאם וודבורן, ובשנת 1905 הוסמך לעריכת דין.
בניגוד לדיווחים מאוחרים יותר, הוא מעולם לא השלים את לימודי תואר ראשון; התארים האקדמיים שקיבל היו כולם לשם כבוד בלבד – תואר שני לשם כבוד מאוניברסיטת נבדה (1915), ותוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ג'ורג'טאון (1943) ומאוניברסיטת נבדה (1945).
עוד קודם שהוסמך כעורך דין, נכנס מקארן לחיים הציבוריים.
בשנת 1902 נבחר לאספה המחוקקת של נבדה מטעם המפלגה הדמוקרטית, והציג עצמו כדמוקרט "כסף חופשי" – התומך בהטבעת מטבעות מכסף, רעיון פופולרי במערב ארצות הברית.
בשנת 1904 ניסה להיבחר לסנאט המדינתי אך הפסיד.
לאחר שהוסמך כעורך דין, פתח משרד משלו, וב־1906 נבחר לתובע המחוזי של מחוז ניי.
הוא שירת כהונה אחת בתפקיד, ולאחר מכן שב לרינו והמשיך בעבודתו כעורך דין פרטי.
במקביל, המשיך לנסות את כוחו בזירה הפוליטית.
בשנת 1912 הצליח להיבחר לבית המשפט העליון של נבדה, וכיהן בתפקיד עד שנת 1919, כאשר בשנים 1917–1919 אף כיהן כנשיא בית המשפט.
עם זאת, לאחר שלא הצליח להיבחר מחדש ב־1918, פרש מתפקידו.
לצד כהונתו הציבורית, עסק מקארן גם בפעילות ארצית בתחום המשפט.
הוא שירת כחבר ועדות חנינות וביקורת באוניברסיטת נבדה, היה נשיא לשכת עורכי הדין של נבדה, ואף נבחר לסגן נשיא בלשכת עורכי הדין האמריקאית.
שאיפתו הגדולה ביותר של מקארן הייתה להגיע לסנאט של ארצות הברית – חלום שהוא לא הסתיר, ולעיתים אף זכה ללעג מצד יריביו.
הוא התמודד על מושב הסנאט מספר פעמים, בשנים 1916 ו־1926, אך נכשל.
רק בשנת 1932, לאחר מערכת בחירות סוערת, הצליח להביס את הסנאטור הרפובליקני המכהן טסקר אודי.
בכך הפך לסנאטור הראשון שנולד בנבדה.
ניצחונו ב־1932 סימן את תחילתה של קריירה ארוכה בסנאט שנמשכה יותר משני עשורים.
הוא נבחר מחדש שלוש פעמים וכיהן עד מותו ב־1954. במהלך כהונתו צבר כוח רב והיה לאחת הדמויות הדומיננטיות ביותר בסנאט, הן בתוך המפלגה הדמוקרטית והן במערכת הפוליטית האמריקאית כולה.
במהלך כהונתו שימש מקארן כיו"ר בכמה ועדות חשובות: ועדת הסנאט לענייני מחוז קולומביה, ועדת המשפטים, וועדת שיתוף הפעולה הכלכלי החוץ־אמריקאי.
במעמדו זה השפיע על חקיקה רחבת היקף בתחומי המשפט, המנהל הציבורי והכלכלה.
הוא נודע במיוחד בשל התנגדותו התקיפה ל"ניו דיל השני" של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
מקארן טען שהמדיניות הכלכלית החדשה מרחיבה יתר על המידה את כוחו של הממשל הפדרלי.
הוא התעמת עם רוזוולט גם בסוגיות חוץ, ובייחוד התנגד לשיתוף פעולה עם ברית המועצות בזמן מלחמת העולם השנייה.
על אף שתמך במאמץ המלחמתי האמריקאי אחרי המתקפה על פרל הארבור, הוא ראה בברית המועצות איום מסוכן אף יותר מגרמניה הנאצית.
הוא היה גם יוזם חוק מקארן–פרגוסון, שהעניק לחברות הביטוח פטור מפיקוח פדרלי, ושותף מרכזי לחקיקת חוק הפרוצדורה המנהלית של 1946, אותו כינה "מגילת זכויות למאות אלפי אמריקאים".
מקארן נודע כמתנגד חריף להגירה, ואף פעל למנוע את כניסתם של פליטים יהודים לארצות הברית לאחר השואה.
הוא תיאר קבוצות אתניות שונות כ"בלתי ניתנות לעיכול" והפגין עמדות אנטישמיות וגזעניות מובהקות.
בנוסף, הוא היה תומך מוצהר בדיקטטור הספרדי פרנסיסקו פרנקו, כיוון שראה בו חומה בפני הקומוניזם.
בשנת 1903 נישא מקארן להארייט (בירדי) ויקס, ולזוג נולדו חמישה ילדים.
שתיים מבנותיו הפכו לנזירות במסדר הדומיניקני.
ב־28 בספטמבר 1954 מת מקארן מהתקף לב, באמצע נאום פוליטי בעיר הות'ורן שבנבדה.
הוא נקבר בבית העלמין מאונטן וויו שברינו.
מורשתו של מקארן נותרה שנויה במחלוקת: מצד אחד הוא נחשב לאחד מבוני נבדה המודרנית ולמי שקידם רבות את תעשיית התעופה האמריקאית; מצד שני, עמדותיו האנטישמיות, נגד מהגרים והפרו־פשיסטיות העיבו על דמותו.
שדה התעופה הראשי בלאס וגאס נקרא שנים רבות "שדה מקארן", אך שמו שונה לימים ל"נמל התעופה הארי ריד" בשל הביקורת הציבורית על עמדותיו.
בקפיטול של ארצות הברית הוצבה דמותו בפנתאון הלאומי של נבדה, אך גם שם נשמעו קריאות להסרתו.
פֶּט בּוּרִי (או: פֶּצ'בּוּרִי בתאילנדית: เพชรบุรี) היא עיר בדרום תאילנד, בירת מחוז פט בורי.
פירוש שמה הוא עיר היהלומים (בורי היא המילה הסנסקריטית ל"עיר").
העיר ממוקמת כ-160 ק"מ דרומית לבנגקוק, בקצה הצפוני של חצי האי התאילנדי והיא משתרעת על שני תתי מחוזות (תָּאמְבּוֹן, tambon): תָּא רָאפּ (Tha Rap) וקְלוֹנְג קְרָאצֵ'אֶנְג (Khlong Krachaeng).
נהר פט בורי (Phetchaburi River) זורם דרך מרכז העיר וממערב לעיר נמצאים הפרק הלאומי ואגם קאנג קראצ'אן (Kaeng Kra Chan).
האזור הוא ברובו מישורי, למעט גבעה אחת בולטת, בגובה בגובה 92 מטרים מעל פני הים, צ'אוֹ וָאנְג (Khao Wang) שבפאתי העיר.
פֶּט בּוּרִי היא אחת הערים העתיקות ביותר בתאילנד ועברה ההיסטורי מתוארך לתקופת דוואראוואטי (Dvaravati), בין המאה ה-6 למאה ה-9. משערים שהעיר עצמה נוסדה במאה ה-8.
בתקופות סוּקוֹתַאי (Sukhothaï) ואַיוּתָאיָה (Ayutthaya), שימשה העיר כמצודה מלכותית (forteresse royale).
במסגרת מלחמת בורמה-סיאם (1765–1767) הרסו ובזזו הבורמזים את פט בורי.
ארמון פְּרָה נָאכוֹן צִ'ירִי (Phra Nakhon Khiri): ארמון מלכותי ומספר מקדשי מים הממוקם בראש גבעת צ'אוֹ וָאנְג.
בניית הארמון הושלמה בשנת 1860 והוא כולל: אולמות כס, ביתנים, מקדשים ומכלולי בניינים שונים, אשר רובם נבנו בשילוב של סגנונות נאו-קלאסי מערבי ואדריכלות סינית.
הארמון מוקף במבצרי הגנה בארבעה כיוונים.
מערת תָאם צ'אוֹ לוּאַנְג: (Tham Khao Luang).
מערה קרסטית ובה תצורות קרסטיות שונות, כמו זקיפים ונטיפים.
בתוך המערה שמור ומקודש פסל בודהה שהוקם בהוראת המלך ראמה החמישי, כמחווה לאביו, המלך ראמה הרביעי.
גולת הכותרת בביקור במערה היא מראה של אור השמש החודר דרך פתח בתקרת המערה ומאיר את פנים המערה, בין השעות 09:30 ל-10:30 בבוקר (תלוי במזג האוויר).
על הגבעה ובעיר מתקיים מדי שנה פסטיבל, הנקרא "יריד פְּרָה נָאכוֹן צִ'ירִי" (Phra Nakhon Khiri Fair).
זה הפסטיבל נמשך שמונה ימים וכולל אוכל, מופעי ריקוד תאילנדי קלסי, זיקוקין ומופעים אורקוליים.
פט בורי מפורסמת בקינוחים התאילנדיים המסורתיים שלה, שהידוע שבהם הוא קינוח חביצה הנקרא צָ'אנוֹם מוֹר גָאֶנְג (khanom mor gaeng).
בשנת 2021 הוכרו מחוז והעיר פט בורי על ידי אונסק"ו (UNESCO) כעיר יצירתית לגסטרונומיה (creative city of gastronomy).
בפט בורי, העונה הרטובה היא מעוננת, העונה היבשה מעוננת חלקית, והאוויר חם וכבד במשך כל השנה.
במהלך השנה, הטמפרטורה משתנה בדרך כלל מ-21∘C עד 34∘C.
לעיתים רחוקות הטמפרטורה יורדת או עולה מעבר לטמפרטורות אלו.
התקופה הטובה ביותר בשנה לבקר בעיר ובמחוז היא מסוף נובמבר ועד תחילת מרץ.
ביירון פטון "פט" הריסון היה פוליטיקאי ממדינת מיסיסיפי, שכיהן מטעם המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1911–1919 ובסנאט של ארצות הברית משנת 1919 ועד מותו בשנת 1941.
פט הריסון נולד ב-29 באוגוסט 1881 בעיר קריסטל ספרינגס שבמיסיסיפי.
אביו היה חייל ותיק בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים, ונפטר בשנת 1885. בילדותו, הריסון מכר עיתונים כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון קריסטל ספרינגס כתלמיד המצטיין של הכיתה בשנת 1899, למד בקיץ באוניברסיטת מיסיסיפי ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה בבאטון רוז', שם למד במלגת בייסבול.
לאחר שנתיים נאלץ לעזוב את לימודיו בשל מחסור בכסף, אך שיחק כזורק בקבוצת הבייסבול החצי-מקצועית של פיקנס, מיסיסיפי, בליגת הקיץ המכונה "Old Tomato League".
לאחר מכן עבר לעיר ליקסוויל במיסיסיפי, שם לימד בבית הספר התיכון ובהמשך מונה למנהלו.
במקביל לעבודתו בחינוך, למד משפטים, עבר את בחינות הלשכה של מדינת מיסיסיפי ופתח משרד עורכי דין בשנת 1902.
בשנת 1906 נבחר הריסון כתובע המחוזי של המחוז השיפוטי השני, ובשנת 1908 עבר לעיר גולפפורט שבמיסיסיפי.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1910. מערכת הבחירות ההיא הציגה את הריסון כנואם מחונן וכמתדיין שנון – מוניטין שנשמר לו לאורך כל הקריירה הפוליטית.
עורך העיתון קלייטון ראנד, שהיה חברו הקרוב, תיאר את נאומיו כ"זרימה רהוטה כפלג המפכה בין שדות פריחה".
לאחר ארבע שנים כתובע בדרום מיסיסיפי, נבחר הריסון לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1911 ונבחר מחדש שלוש פעמים נוספות.
כאחד מחברי הבית הצעירים ביותר, התבלט הריסון בוויכוחים נגד מדיניות המכסים והמיסים של הרפובליקנים, והפך במהרה לעוזר מועדף על הנשיא הדמוקרטי וודרו וילסון.
הוא תמך במדיניות "החופש החדש" של וילסון ובמדיניות החוץ שלו כלפי מקסיקו וגרמניה עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1918 התמודד הריסון מול הסנאטור המכהן ג'יימס ורדמן, שהיה יריבו של הנשיא וודרו וילסון.
בתמורה לתמיכתו בעבר, וילסון העניק להריסון את תמיכתו האישית.
הריסון, שכבר היה אהוד על בוחריו, הדגיש את הבדלים בינו לבין ורדמן, וזכה ברוב קולות המצביעים הלבנים – שכן רוב השחורים במדינה נשללו מזכות הבחירה בשל החוקה וההגבלות הגזעניות משנת 1890. לאחר ניצחונו, כיהן שלושה מנדטים נוספים, כאשר מיסיסיפי הייתה למעשה מדינה חד-מפלגתית הנשלטת בידי הדמוקרטים.
בשנת 1930 נבחר מחדש ללא התנגדות לתקופת כהונה שלישית בסנאט.
תומכו לשעבר, תאודור בילבו, לא תמך בו בהמשך, אך סטיוארט סי.
"סוויפ קלין" ברום, שהיה מקורב לבילבו, דווקא סייע להריסון במסע הבחירות של 1936 כאשר קרא לתומכי בילבו "להציל אותו משגיאותיו".
למרות זאת, בילבו עצמו תמך ב נגד הריסון – מהלך שנראה כמניפולציה פוליטית.
כיושב ראש ועדת הכספים של הסנאט – אחת הוועדות המשפיעות ביותר – היה הריסון בין האישים המרכזיים מאחורי חקיקת חוק הביטוח הלאומי בשנת 1935. הוא תמך גם במכסים נמוכים ובהסכמי סחר הדדיים.
בשנת 1937, לאחר שהתפנה תפקיד מנהיג הרוב בסנאט, נחשב הריסון למועמד מוביל, אך התוצאה הסופית הייתה תיקו כמעט מוחלט בינו לבין הסנאטור אלבן בארקלי מקנטקי.
מנהל הקמפיין של הריסון פנה לסנאטור בילבו, עמיתו ממיסיסיפי, בבקשה לתמיכה, אך בילבו – פופוליסט גזעני שנהנה מתמיכת האיכרים העניים – תיעב את הריסון האריסטוקרט, נציג בעלי האחוזות.
היריבות ביניהם העמיקה לאורך השנים.
בילבו אמר שיתמוך בהריסון רק אם יבקש זאת בעצמו, והריסון השיב: "תגיד לבן הזונה הזה שלא הייתי מדבר איתו אפילו אם זה היה שווה את נשיאות ארצות הברית".
על אף שתמך במדיניות הנשיא רוזוולט, ערב ההצבעה כתב רוזוולט מכתב תמיכה בבארקלי.
לבסוף הפסיד הריסון בהפרש של קול אחד בלבד – 37 מול 38.
כמו סנאטורים דרומיים אחרים, התנגד הריסון להתערבות פדרלית בזכויות האזרח.
בשנת 1922 היה הראשון שנקט בשימוש ביומן הסנאט כדי לעכב חקיקה, במהלך הפיליבסטר נגד "חוק דייר נגד לינץ'".
לפי תקנון הסנאט, "לא ניתן להשעות את קריאת היומן אלא בהסכמה פה אחד", ולכן דבריו של הריסון עיכבו את ההצבעה עד שיוזמי החוק נאלצו למשוך אותו.
הריסון כיהן כחבר ועדת הכספים של הסנאט ועמד בראשה בין השנים 1933–1941 (הקונגרסים ה-73 עד ה-77).
בשנת 1941, בקונגרס ה-77, כיהן גם כנשיא הזמני של הסנאט – תפקידו האחרון לפני מותו.
הריסון נחשב לפוליטיקאי מיומן ולנואם מזהיר.
הוא הקשיב לבוחריו, סיפק שירותים ומינויים פוליטיים, ובזכות קסמו האישי ויכולתו לתמרן בזירה הפוליטית, הפך לדמות בעלת השפעה רבה הן בחקיקה והן בתמיכה במועמדים.
בשנת 1928 תמך במושל ניו יורק אל סמית' לנשיאות, ונאם למענו ברחבי הדרום – אזור שבו רבים התנגדו לסמית בשל היותו קתולי.
הריסון נודע בכינויו "הזבוב הטורדני של הסנאט" בזכות נאומיו החריפים נגד מדיניות הרפובליקנים.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1932, הצליח להטות את משלחת מיסיסיפי לתמיכה בפרנקלין דלאנו רוזוולט בהצבעה המכרעת השלישית – וכך ביסס את קרבתו לבית הלבן.
הסנאטור טום קונלי, שתמך במועמדותו של הריסון למנהיג הרוב, תיאר אותו כך באוטוביוגרפיה שלו:
ב-16 ביוני 1941 עבר הריסון ניתוח בשל חסימת מעיים.
הוא נפטר שישה ימים לאחר מכן מסיבוכים לאחר הניתוח.
פטרישיה האטסואה סייקי היא פוליטיקאית אמריקאית ואשת חינוך, חברת המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1987–1991, ולאחר מכן שימשה כמנהלת מינהל העסקים הקטנים של ארצות הברית תחת נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
סייקי נולדה בהילו שבהוואי, ב־28 במאי 1930. היא סיימה את לימודיה בתיכון הילו בשנת 1948, וקיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת הוואי במנואה בשנת 1952. לאחר סיום לימודיה האקדמיים החלה לעבוד כמורה בבתי הספר פונהו, קאימוקי (Kaimuki) וחטיבת הביניים קלני (Kalani).
בנוסף לימדה בעיר טולידו, אוהיו, כאשר עברה לשם יחד עם בעלה, סטנלי סייקי, במהלך תקופת ההתמחות שלו בלימודי רפואה.
סייקי החלה את דרכה הפוליטית לאחר שהקימה את סניף המורים של איגוד עובדי ממשלת הוואי (Hawaii Government Employees Association).
עמיתיה למקצוע עודדו אותה להתמודד למשרה ציבורית, והיא אכן עשתה זאת בשנת 1968.
בשנת 1968 הצטרפה סייקי למפלגה הרפובליקנית של הוואי ונבחרה לבית הנבחרים של הוואי.
בשנת 1974 עברה לכהן כחברת הסנאט של הוואי, שם ייצגה את מחוזה עד שנת 1982.
בעקבות התפטרותו הפתאומית של חבר הקונגרס ססיל הפטל התפנה מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, וב־20 בספטמבר 1986 נערכו בחירות מיוחדות.
סייקי הפסידה בבחירות המיוחדות למועמד הדמוקרטי ניל אברקרומבי, אך ניצחה בבחירות נפרדות שנערכו במקביל (מול הדמוקרטי מופי האנמן), וכך נבחרה לקונגרס, שבו כיהנה שתי קדנציות רצופות.
עם בחירתה בשנת 1986 הפכה לרפובליקנית הראשונה שנבחרה לייצג את הוואי בבית הנבחרים מאז שהוואי הפכה למדינה.
בשנת 1988 ניצחה את יריבתה מרי ביטרמן, דמוקרטית ויושבת ראש לשעבר של Voice of America.
עד השבעתו של צ'ארלס דג'ו ב־25 במאי 2010 הייתה סייקי הרפובליקנית היחידה שכיהנה אי פעם כחברת בית הנבחרים מטעם מדינת הוואי, ואחת משני חברי הקונגרס הרפובליקנים היחידים (השני היה הסנאטור היירם פונג) שייצגו את המדינה מאז קבלת מעמדה כמדינה.
היא גם האישה השנייה שנבחרה לקונגרס מהוואי, אחרי פטסי מינק, שאיתה כיהנה במשך שנתיים.
במהלך כהונתה בקונגרס התמקדה סייקי בעיקר בנושאי חינוך.
היא שימשה כנציבה בוועדה הבין־מדינתית המערבית להשכלה גבוהה, והייתה חברה בקרן לשיפור ההשכלה הגבוהה.
אף שהייתה שמרנית מבחינה תקציבית, היא פעלה גם למען תיקון העוול שנגרם לאמריקאים ממוצא יפני שנכלאו במחנות במהלך מלחמת העולם השנייה.
סייקי הצביעה בעד חוק הספינות הטרופות הנטושות (Abandoned Shipwrecks Act).
חוק זה קובע בעלות אמריקאית על ספינות טרופות נטושות מסוימות המצויות במים רדודים שבתחום שיפוט המדינות, ומעביר את הבעלות למדינות עצמן, במטרה לאפשר להן לנהל טוב יותר משאבים תרבותיים והיסטוריים ולמנוע פגיעה בהם מצד ציידי אוצרות וסוחרי גרוטאות.
הנשיא רונלד רייגן חתם על החוק ב־28 באפריל 1988.
בשנת 1990 הפסידה סייקי בהתמודדות לסנאט של ארצות הברית לדניאל אקאקה, ולאחר מכן מונתה על ידי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש למנהלת מינהל העסקים הקטנים.
בשנת 1994 התמודדה על תפקיד מושלת הוואי אך הפסידה למועמד הדמוקרטי בן קאייטנו.
בהמשך שימשה כיו"ר קמפיין הבחירות לנשיאות בהוואי של ראש עיריית ניו יורק לשעבר רודי ג'וליאני בשנת 2008, וכיו"ר קמפייני הבחירות לקונגרס של צ'ארלס דג'ו בשנים 2010 ו־2012. בשנים 2014–2015 כיהנה כיו"ר המפלגה הרפובליקנית של הוואי.
פָּטואָה (צרפתית: Patois, מילולית: רגל של חיה) הוא מונח שמשמש לתיאור של שפות, ניבים או סוציולקטים מסוימים שבדרך־כלל אין להם תקן ספרותי או הכרה רשמית.
למונח אין הגדרה מדעית מקובלת, אך יש קבוצה של שפות שנקראות כך בספרות בלשנית באופן עקבי.
אחת השפות הידועות שמכונות פטואה, היא הניב האנגלי המשמש את תושבי האי הקריבי ג'מייקה, אך אינו נחשב כשפה רשמית.
הניב מורכב מתערובת של אנגלית ושפות מערב אפריקאיות.
פטואה כיום משמש בעיקר כמדיום שירה בו מוחים תושבי ג'מייקה על חייהם הקשים ועל העוני הרב ששורר במדינה.
הפטואה נולד כדרך של העבדים האפריקאים ללגלג על האנגלית של אדוניהם הלבנים.
בשנת 2014, פרסם הראפר הישראלי "סולג'יי" אלבום ושמו "Journey Called Life" וכולו בפטואה.
ראפרים נוספים בישראל משתמשים גם הם בשפה בחלק משירם – צ'ולו, נֶצ'י נֶצ' ועוד.
פטגוניה (Patagonia) היא חבל ארץ המשתרע על פני כמיליון קמ"ר בחלקה הדרומי של אמריקה הדרומית, בתחומיהן של ארגנטינה (כ-787 אלף קמ"ר) וצ'ילה (כ-256 אלף קמ"ר).
האזור מיושב בדלילות, וחיים בו כ-2 מיליון תושבים, רובם בארגנטינה.
מקור שמה של פטגוניה במילה פטגון (Patagón), שפירושה "בעלי כפות רגליים גדולות".
כך כינה פרדיננד מגלן את תושביה הילידים של פטגוניה, שהיו גבוהים בהרבה מהאירופאים (באותה העת היה הגובה הממוצע של האירופאים כ-1.65 מ', בעוד תושביה של פטגוניה התנשאו לגובה של 1.80 מ').
סברה נוספת על מקור השם היא כי מגלן כינה את התושבים "פטגונים", כנראה על-שם מפלצת מיתולוגית בשם זה שהופיעה באגדה פופולרית באירופה של אותה תקופה, והשם דבק באזור כולו.
פטגוניה משתרעת בין האוקיינוס השקט לבין האוקיינוס האטלנטי.
גבולה הדרומי הוא מצר מגלן, המפריד בינה לבין ארץ האש.
גבולה הצפוני חד-משמעי פחות, אך ההגדרה המקובלת בארגנטינה היא נהר קולורדו הזורם מהרי האנדים לאוקיינוס האטלנטי, ומפריד בינה לבין אזורי הפמפס והקוז'ו.
בצ'ילה ההגדרה המקובלת לגבול הצפוני דרומית יותר, באזור מפרץ רלונקאבי, אף שלעיתים יש המחשיבים גם את האזור שמדרום לנהר ביוביו כחלק מפטגוניה, משיקולים תיירותיים.
חלק משמעותי של החבל הוא מדבר פטגוניה.
חלקה המזרחי של פטגוניה, המצוי כולו בתחומי ארגנטינה, מהרי האנדים ומזרחה, מאופיין באקלים צחיח ובמישורים רחבי ידיים המכוסים בשיחים נמוכים.
כמות המשקעים באזור זה מועטה, והוא מצוי בצל הגשם.
הנוף המאפיין את האנדים הפטגוניים שונה בתכלית.
ההרים מכוסים ביערות עד, פסגותיהם מושלגות, ויש סביבם אגמים, חלקם אגמים קרחוניים.
באזור הדרומי של ההרים שדות קרח וקרחונים, אחד הידועים שבהם הוא קרחון פריטו מורנו.
מורדותיהם המערביים של הרי האנדים הפטגוניים, נושקים למימי האוקיינוס השקט ויוצרים פיורדים.
האזורים הקרובים לאוקיינוס הם גם הגשומים ביותר בפטגוניה, וכמות המשקעים השנתית בכמה מהם עשויה להגיע לכ-7,000 מ"מ בשנה.
שמורות טבע ופארקים לאומיים רבים הוקמו הן בארגנטינה והן בצ'ילה, לשם הגנה על נופיה הייחודיים של פטגוניה ועל עולם החי שלה.
עם שמורות ופארקים אלה נמנים בין היתר:
בחוף האוקיינוס השקט: איסלה מגדלנה
בהרי האנדים הצ'יליאנים: אורנופירן, אלרסה אנדינו
באזור הקרחונים: הפארק הלאומי ברנרדו או'היגינס, טורס דל פאינה, לגונה סן רפאל, הפארק הלאומי לוס גלסיירס, הפארק הלאומי פריטו מורנו
בהרי האנדים הארגנטינאיים: אגם פואלו, הפארק הלאומי לוס אלרסס, הפארק הלאומי לוס ארז'אנס, הפארק הלאומי לנין, הפארק הלאומי נאוול ואפי
במישורים שממזרח להרי האנדים: לגונה בלנקה, מונטה לאון
בחוף האוקיינוס האטלנטי: חצי האי ואלדס
מבחינה מנהלית, כולל שטחה הארגנטינאי של פטגוניה את פרובינציות נאוקן, ריו נגרו, צ'ובוט וסנטה קרוס, וכן את חלקיהם הדרומיים של פרובינציות בואנוס איירס, לה פמפה ומנדוסה.
פורמלית, נחשבת גם פרובינציית טיירה דל פואגו כחלק מפטגוניה, אף שהיא מצויה בארץ האש שהוא אזור גאוגרפי שונה.
שטחה הצ'יליאני של פטגוניה כולל את חלקו הדרומי של מחוז אראוקניה, את מחוז לוס ריוס, את מחוז לוס לאגוס (למעט האי צ'ילואה), את מחוז אייסן ואת חלקו הקונטיננטלי של מחוז מגאיאנס ואנטארקטיקה צ'ילנה.
בעלי החיים האופייניים לפטגוניה הם גואנקואים, פומות, שועלים ארגנטינאים, בואשים, מארות, ארמדילים, טוקן הטוקואים וויסקאשות.
העופות כוללים, בין היתר, ננדואים, פלמינגואים, בזיים, תוכיים, אווזי מגלן וברווזי קיטור.
בעלי החיים הימיים החיים לחופי פטגוניה הם פילי ים, אריות ים, פינגוויני מגלן.
כן נצפים בסמוך לחופים לווייתנאים כאובלנה דרומית וקטלן.
שמורת הטבע בחצי האי ואלדס, שהוכרזה גם כאתר מורשת עולמית, נחשבת לאחד האתרים הטובים בעולם לצפייה בבעלי חיים אלה.
בפטגוניה נמצאו מספר רב של סוגי דינוזאורים, בהם מספר מינים חשובים במיוחד, כגון ההררזאורוס - מהדינוזאורים הקדומים ביותר הידועים כיום, והגיגאנוטוזאורוס - טורף שהיה גדול יותר מהטירנוזאורוס רקס.
לצידם חיו מגוון זאורופודים ענקיים מקבוצת הטיטאנוזאורים ששגשגו באזור עד סוף הקרטיקון, בהם הארגנטינוזאורוס והפטגוטיטאן - אולי בעלי החיים הגדולים ביותר שהילכו אי פעם על פני האדמה (אורך של למעלה מ-35 מטרים ומשקל של 70 טונות ומעלה).
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על התיישבות קבע בפטגוניה כ-12,000 שנה לפני זמננו, ויש הסבורים שראשוני התושבים הגיעו אליה כבר לפני כ-15,000 שנה.
במערת הידיים אמנות סלע המתוארכת כ-9,300 שנה לפני זמננו.
בני הטוולצ'ה, שאכלסו את פטגוניה, ניזונו בעיקר מציד גואנקו, ובמידה פחותה יותר מציד ננדו.
בסביבות האלף הראשון לפנה"ס הגיעו לפטגוניה בני המפוצ'ה, שביססו בה חקלאות.
האירופאי הראשון שהגיע לפטגוניה היה ככל הנראה פרדיננד מגלן, שהפליג לאורך חופיה ב-1520 בדרכו למצוא את המעבר מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט, דרך המצר המכונה כיום על שמו, מצר מגלן.
מגלן הוא שנתן לפטגוניה את שמה, כמו גם לאתרים שונים לאורך חופיה, בהם מפרץ סן מתיאס וכף וירחנס.
בהמשך המאה ה-16 חקרו את האזור אירופאים נוספים, הבולט שבהם פדרו סרמיינטו דה גמבואה (1580-1579).
גמבואה הקים את היישובים האירופאים הראשונים בפטגוניה, נומברה דה דיוס וסן פליפה, אך אלה ננטשו עד מהרה.
בנוסף לספרד, גם אנגליה תבעה בעלות על פטגוניה, ומגלי ארצות אנגלים הגיעו אליה, בהם פרנסיס דרייק.
עם זאת, גם הספרדים וגם האנגלים לא השתקעו במקום.
הספרדים החלו בניסיונות של ממש להשתלט על פטגוניה רק בסוף המאה ה-18. ב-1779 הוקם מבצר סן חוסה דה לה קנדלריה בחוף חצי האי ואלדס, אך הוא נחרב בידי בני הטוולצ'ה ב-1810. לאחר עצמאותן של ארגנטינה וצ'ילה, החלו השתיים במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 לנסות להרחיב את תחומי השפעתן.
צ'ילה התפשטה דרומה בתהליך שכונה "הרגעת אראוקניה" וארגנטינה ב"כיבוש המדבר".
שני התהליכים הסתיימו בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19, וב-1881 גם נקבע הגבול בין המדינות, על קו פרשת המים של אמריקה בהרי האנדים.
בעקבות התייצבות השליטה של ארגנטינה וצ'ילה בפטגוניה, החלה התיישבות קבע באזור, והוקמו ערים ויישובים חדשים, חלקם בידי מהגרים שהגיעו מרחבי העולם, ובהם איטלקים, גרמנים, סלאבים, ולשים ואפריקאנרים.
עם זאת, גם כיום מאוכלסת פטגוניה בדלילות רבה, וצפיפות האוכלוסין בה נאמדת בכ-1.9 תושבים לקמ"ר (2.2 בארגנטינה ו-1.0 בצ'ילה).
עיקר התושבים מתרכזים לאורך החוף האטלנטי, באזור הצפוני של הרי האנדים ובחלקו הצפוני של חוף האוקיינוס השקט.
כלכלת פטגוניה מבוססת על כרייה ועל חקלאות.
גילוי נפט בסמוך לקומודורו ריוודוויה ב-1907 הביא להאצה בפיתוח הכלכלי של פטגוניה, והתוצר לנפש בחבל ארץ זה גבוה מהממוצע ביתר ארגנטינה וצ'ילה.
גידול כבשים היה הענף הכלכלי העיקרי בפטגוניה מאז סוף המאה ה-19. ירידת מחירי הצמר הביאה לדעיכה בענף, אך הוא עדיין מהווה ענף מרכזי באזור.
בחלקה הארגנטינאי של פטגוניה כ-7.5 מיליון כבשים, כמחצית הכבשים בארגנטינה כולה.
בפטגוניה גם חוות לגידול בקר, סוסים וחזירים, אך בשיעור נמוך יותר.
במחצית השנייה של המאה ה-20 החלה להתפתח התיירות בפטגוניה.
אתרים כגון קרחון פריטו מורנו, חצי האי ואלדס, טורס דל פאינה, בארילוצ'ה ואזור האגמים הארגנטינאי מושכים אליהם תיירים רבים מדי שנה.
תיירים אחרים מגיעים לפטגוניה בדרכם לארץ האש ולאנטארקטיקה.
פטאנק הוא משחק כדור ממשפחת הכדורת (כדורת חצר) שמקורו בצרפת.
הפטאנק פופולרי מאוד בצרפת, ומזוהה עם דרום הארץ ובמיוחד באזור פרובאנס, שם הוא הומצא בשנת 1907 בעיר לה סיוטה.
הספורט משלב טקטיקה, יכולות חשיבה ריכוז וקואורדינציה והוא אחד מענפי הספורט הבודדים בהם רשאים גברים ונשים להתחרות בצוותא באותה קבוצה או זה-מול-זה.
אף על פי כן, הפטאנק נחשב משחק גברי (14% בלבד מהמקצוענים הרשומים בצרפת הן נשים).
מדי שנה מתקיימת באחת היבשות אליפות העולם.
משחק הפטאנק נערך בתוך מסגרת תחומה בגודל של 15 מטרים על 4 מטרים.
המשטח יכול להיות אדמה, חול קשיח או כל חומר אחר המאפשר לכדורים להתגלגל.
השחקנים מתחלקים לשתי קבוצות, במתכונת של אחד מול אחד, זוג נגד זוג או שלשה מול שלשה.
חברי הקבוצה נושאים בתפקידים מיוחדים - מתקרבים וצולפים, והם מופעלים בהתאם להתפתחות המשחק ואופי הפתרונות הנדרשים.
לרשות כל קבוצה במתכונת זוגות או שלשות, עומדים שישה כדורים.
בתחילת המשחק, מוטל על ידי אחד השחקנים מהקבוצה הפותחת, כדורון קטן עשוי עץ, המשמש כמטרה, בעקבותיו מוטל כדור ברזל של קבוצה במטרה להתקרב אליו ככל האפשר.
שחקן של הקבוצה היריבה מטיל כדור ומנסה להתגבר על הכדור הראשון, בקרבתו אל כדור המטרה.
אם הצליח, עוברת חובת ההטלה לקבוצה הראשונה.
אם נכשל, ממשיכה קבוצתו להטיל את כדוריה עד אשר יעלה בידה להתגבר או שמלאי כדוריה אזל.
הקבוצה הראשונה מטילה עתה את כדוריה בניסיון להתגבר על החסימות שהקבוצה השנייה יצרה ולהגדיל את מספר כדוריה המקדימים את הכדור הקרוב ביותר של הקבוצה היריבה, לכדור המטרה.
כל כדור שהקדים ייחשב כנקודה.
המשחק בנוי ממשחקונים והקבוצה הראשונה שהקדימה לצבור 13 נקודות זוכה בניצחון.
המשחק משלב יכולות טקטיות המתחשבות בטופוגרפיה של השטח, ביכולות נושאי התפקידים, במספר הכדורים שנותרו, במערך הכדורים שהוטלו ובגורמים נוספים.
בישראל החלו לשחק בפטאנק בשנות ה-50 של המאה ה-20, והמועדונים הראשונים הוקמו באשדוד ובלוד.
כיום משחקים כ-600 שחקנים במסגרת 24 מועדונים הפרושים מלימן בצפון עד אילת בדרום וכולם במסגרת "התאחדות מועדוני פטאנק ישראל".
מלבד טורנירים ואליפויות בקטגוריות שונות, פועלות שמונה ליגות של בוגרים, נשים ונוער.
נבחרות ישראל משתתפות באופן קבוע באירועים בינלאומיים - אליפויות העולם ואירופה.
נבחרת הנשים של ישראל זכתה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה בספרד.
נבחרת העתודה של ישראל שהשתתפה באליפות אירופה שנערכה בדנמרק, הגיעה למקום החמישי.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל הפטאנק לתפוס אחיזה איתנה הן בקרב המתנ"סים ומרכזי הגמלאים והן בבתי ספר, תוך ניצול אפיונו כספורט קהילתי.
אפיונו ככזה הוביל להקמת ארבעה מגרשי פטאנק בשדרות רוטשילד בתל אביב וכן מגרש שני נוסף בחוף הקשתות באשדוד, המאוכלסים בעשרות שחקנים המתאמנים ומשחקים במשך כל השבוע.
ביבנה הוקמו שישה מגרשים, במתנ"ס בחצור הגלילית הוקמו עשרה מגרשים והמשחק החל לתפוס תאוצה רבה בקרב התושבים.
כמו כן קיימים מגרשים בחולון, במיתר, בקריית ביאליק, במודיעין, ברחובות, בהוד השרון, באשקלון, בחוף בת ים, בפארק הירקון בתל אביב, בפצאל, בפארק כפר סבא, ברמת השרון, בפארק בגין באזור בספורטק הרצליה ובפרדס חנה כרכור.
בדימונה נפתח מועדון פטאנק והוכשרו ארבעה מגרשי פטאנק בקרית הספורט בצפון העיר.
ביישוב יובלים, בבית אריה ומושב הבונים מגרש אחד, וביער בלפור של הקק"ל במגדל העמק מגרש אחד.
בגן בעברית במזרח ראשון לציון ישנם שני מגרשי כורכר.
בשוהם קיימים חמישה מגרשים, בעיר עכו ישנם חמישה מגרשים, שניים במזרח העיר ועוד שלושה בבית הספר קציני ים.
בחיפה הוקמו שלושה מגרשים בפארק הכט.
בלהבים קיים מועדון פטאנק ובו 6 מגרשים תקניים שעברו לאחרונה שיפוץ ביוזמה של המועצה המקומית.
במועדון 30 שחקנים שנפגשים למשחקים ואימונים 3 פעמים בשבוע.
Pet Shop Boys (פט שופ בויז, מילולית: "נערי חנות חיות המחמד") הוא צמד סינת'-פופ בריטי אשר כולל את הסולן ניל טננט והקלידן כריס לואו.
הם פרצו לתודעה באמצע שנות השמונים עם שורה של להיטים, ומאז הוציאו אלבומים ולהיטים רבים, חלקם נחשבים לקלאסיקות של מוזיקת הפופ.
הם ידועים ביצירת שירים מלודיים, ולרוב נגישים וקליטים, אך עם זאת בעלי טקסט מורכב המסתיר בדרך כלל ביקורת או אירוניה בתחומים רבים: אהבה, מיניות, פוליטיקה ותרבות.
בנוסף, התיאטרליות והזיקה לאמנויות הבמה הפכו לאחד מסימני ההיכר שלהם.
הם הפכו במרוצת השנים להיות אחד מהרכבי הפופ הבריטי המצליחים אי פעם, עם הצלחה גלובלית המשתרעת על בריטניה, ארצות הברית, אירופה, יפן ורוסיה.
כמו כן, עבדו הצמד עם מספר רב של אומנים מצליחים, כגון: אלטון ג'ון, דייוויד בואי, קיילי מינוג, לייזה מינלי, טינה טרנר, מדונה ועוד.
ניל טננט וכריס לואו נפגשו לראשונה בחנות מוצרי חשמל באוגוסט 1981. השניים גילו עניין משותף - מוזיקת פופ ודאנס.
כתוצאה מכך החליטו השניים להיפגש שנית ולכתוב מספר שירים, חלקם יהפכו בהמשך ללהיטים גדולים: West End Girls, It's A Sin ו-Jealousy.
בתחילה הם נקראו West End, על שם הרובע הלונדוני החביב עליהם.
בהמשך שינו את שמם ל-"Pet Shop Boys" (נערי חנות חיות המחמד) בעקבות עצתם של חברים משותפים שעבדו בחנות חיות מחמד.
הצמד ציינו ברבות השנים כי חשבו כי השם מזכיר שם של להקת ראפ בריטית מאותה תקופה.
במהלך 1983, נשלח טננט, אז כתב במגזין המוזיקה הבריטי הפופולרי Smash Hits, לראיין את חברי להקת הפוליס.
טננט החליט באותה הזדמנות גם לפגוש את המפיק האגדי של הלהקה - בובי אורלנדו, הידוע בכינויו בובי או (Boby O).
השניים אכלו ביחד ארוחת צהריים, ובובי או הציע לטננט להפיק לו תקליט.
התוצאה הייתה West End Girls, שהפך ב-1984 ללהיט מועדונים בלוס אנג'לס, ואף הצליח מעט בצרפת ובבלגיה.
טננט ולואו עבדו עם בובי או על שירים נוספים, אך בתחילת 1985 הם חתמו על חוזה הקלטות בחברת "פארלופון" (Parlophone) הבריטית, שהיא שלוחה של חברת ההפקות הענקית EMI.
בעקבות כך התעוררה מחלוקת בין חברי הצמד לבובי או, שיושבה בסופו של דבר בכך שהוא יקבל תמלוגים ממכירותיו העתידיות של הצמד.
השיר, שעוסק בנסיונותיהם חסרי הסיכוי של שני "עלובי החיים" להרוויח כסף רב, נחל כישלון במכירות ובמצעד הבריטי והגיע רק למקום 116. השניים לא התייאשו והחלו לעבוד עם מפיק חדש - סטפאן הייג.
יחד הקליטו מחדש את West End Girls.
מיד עם הוצאתו הפך הסינגל ללהיט בקנה מידה עולמי והגיע למקום הראשון במדינות רבות, בהן: בריטניה, ניו זילנד, ארצות הברית, הונג קונג, קנדה, פינלנד וישראל.
כשנשאל טננט מהי ההרגשה לבצע להיט שמגיע למקום הראשון ענה כי "לא מרגישים דבר, התחושה היא כמו לשתות כוס תה".
בעקבות ההצלחה האדירה הוציאו השניים סינגל נוסף בתחילת 1986 - Love Comes Quickly, שזכה להצלחה גם הוא והגיע למקום ה-19 במצעד הבריטי.
בהמשך השנה הוציאו הצמד את אלבומם הראשון Please (בעברית: "בבקשה").
האלבום הכיל את להיטיהם הקודמים של הצמד: West End Girls ו-Love Comes Quickly וזכה גם הוא להצלחה רבה מסביב לעולם.
טננט הסביר את בחירת שמו של האלבום בכך ש"אדם שירצה לקנות את האלבום יצטרך לומר 'אני יכול לקבל את האלבום של ה-"פט שופ בויז", בבקשה?' (Can I have the Pet Shop Boys album, 'Please'?)".
בנוסף, בחירת השם לוותה בהחלטה כי כל אלבומיהם העתידיים של הצמד יזכו לשמות בני מילה אחת וכי באף אלבום לא יהיה שיר שנושא את שמו של האלבום.
בהמשך השנה יצא לאור מהאלבום סינגל נוסף - גרסה מחודשת של Opportunites (Let's Make Lots Of Money).
השיר הצליח הפעם להיכנס לעשרים הראשונים במצעד הבריטי.
לקראת סוף השנה הוציאו הצמד סינגל רביעי ואחרון לאותו אלבום - Suburbia, שזכה להצלחה ופופולריות רבה בדומה לקודמיו.
אלבום זה נחשב לאלבום הטוב והמצליח ביותר של הלהקה.
הלהיטים שהוא הניב הפכו לקלאסיקות בין המוכרות ואהובות של הלהקה, הן בקרב המעריצים והן בקרב המבקרים.
במהלך 1986, יצא אלבום הרמיקסים הראשון של הלהקה - Disco.
האלבום כלל שישה רמיקסים: ארבעה רמיקסים של הסינגלים מהאלבום הקודם Please ושני רמיקסים לשני בי-סיידים - In The Night (הבי-סייד של ההוצאה הראשונה של Opportunites (Let's Make Lots Of Money)) ו-Paninaro (הבי-סייד של Suburbia).
בשנת 1987, הוציא הצמד סינגל חדש - It's a Sin, שהיה אחד השירים הראשונים שהשניים כתבו והקליטו יחד.
השיר מספר על חווייתו של נער קתולי שזוכה לחינוך אדוק ולומד כי כמעט כל מעשה וכל רצון שמתעורר בו הוא חטא.
טננט סיפר כי השיר מושפע מהחינוך לו זכה בבית ספר קתולי בילדותו.
השיר עורר את זעמה של הכנסייה בבריטניה וטננט אף זכה להכפשות אישיות מצידם, אך כל זאת לא מנע מהשיר להפוך ללהיט ענק ולהגיע למקום הראשון במצעד הבריטי ולמקום התשיעי במצעד האמריקאי.
בתקרית מסוימת, מפיק הפופ ג'ונתן קינג טען כי בשיר יש אלמנטים הלקוחים, שלא לומר גנובים, מלהיטו של קט סטיבנס Wild World.
הצמד תבע את קינג, זכה במשפט ותרם את כספי הפיצויים לצדקה.
לאחר כמה חודשים הוציאו הצמד סינגל נוסף - What Have I Done To Deserve This.
השיר, שהיה דואט של טננט והזמרת הבריטית דאסטי ספרינגפילד הגיע למקום השני במצעד הבריטי והאמריקאי.
בעקבות הצלחתם של שני הסינגלים יצא לאור אלבומם השני של הצמד - Actually, שהכיל את שני להיטיהם הקודמים וזכה להצלחה מסחררת.
הסינגל הבא Rent עסק באהבה תלותית ונצלנית וזכה גם הוא להצלחה ונחשב לאחד השירים בעלי הטקסט המחוכם ביותר בתולדות הפופ, בעיקר בגלל השורה "אני אוהב אותך, אתה משלם לי את שכר הדירה (I love you, you pay my rent)".
במקביל ליציאתו של האלבום המצליח, ניסה הצמד את כוחו בהפקת סרט קצר.
הסרט התפתח עד מהרה להפקה רצינית ולבסוף הפך לסרט באורך מלא.
הוא זכה לשם It Couldn't Happen Here על שם אחד השירים שהופיעו באלבומם הנוכחי Actually.
הסרט זכה לתגובות פושרות ולכישלון מסחרי.
הצמד אמנם לא הפיק עוד סרט מאז, אך הייתה זו תחילתו של אספקט חדש בקריירה של הצמד - "קריצה" לסוגים נוספים של אמנות מלבד מוזיקת פופ.
בהמשך אותה שנה, לרגל עשור למותו של אלביס פרסלי, התבקשו הצמד לחדש את אחד מלהיטיו לתוכנית טלוויזיה.
הם בחרו לחדש את Always On My Mind שהגיע למקום הראשון אף הוא והפך לסינגל חג המולד הנמכר ביותר בכל הזמנים.
השיר לווה בקליפ שכלל קטעי וידאו מהסרט שלהם מאותה שנה.
השיר זכה להצלחה גם בארצות הברית, שם הוא הגיע למקום הרביעי.
בתחילת 1988 יצא לאור הסינגל הרביעי והאחרון של הצמד מהאלבום Actually - Heart.
השיר, שזכה ל"מיקס" שונה מזה של האלבום, הפך ללהיט ענק והיה הסינגל האחרון של הצמד שנכנס למקום הראשון במצעד הבריטי עד היום.
בקליפ שליווה את הסינגל הופיע השחקן הבריטי המפורסם איאן מקלן כערפד שחוטף מטננט את אהובתו ביום חתונתם.
הקליפ משרה אווירה אירונית, שכן ידוע כי גם מק'קלן וגם טננט הם הומואים (טננט יצא מהארון רק ב-1993 אך תמיד "נחשד" ככזה).
לאחר הצלחה גדולה של שני האלבומים הראשונים, הגיע האלבום השלישי של הצמד – Introspective ב-1988. האלבום היה שונה מקודמיו בכך שבמקום להכיל כעשרה שירים קצרים בני 3–4 דקות, הוא הכיל 6 שירים בלבד שהיו הרבה יותר ארוכים (6–8 דקות).
הרעיון של הצמד היה שבמקום לקחת שירים קצרים ולעשות להם "רמיקסים" ארוכים לסינגלים של 12 אינץ', לעשות ההפך וליצור משירים ארוכים "רמיקסים" קצרים לסינגלים של 7 אינץ'.
בנוסף, רצו הצמד שכל שירי האלבום יהיו סינגלים.
בנוסף, היה בו ביצוע שלהם ללהיט I'm Not Scared שהם הפיקו ללהקת Eighth Wonder מוקדם יותר באותה שנה.
בנוסף היה באלבום "רמיקס" חדש ל-Always On My Mind שהוציאו בשנה הקודמת.
יוצא הדופן היחיד היה I Want A Dog, שהיה ה"בי-סייד" של הסינגל Rent.
במהלך 1989 יצא הצמד לסיבוב הופעות קצר שנקרא MCMLXXXIX (המספר 1989 בספרות רומיות).
במהלך ההופעות עלו הצמד ושלל רקדנים וניצבים לבמה בתחפושות ססגוניות.
בנוסף, לוו ההופעות בהקרנת קטעי וידאו מיוחדים פרי יצירתו של במאי הקולנוע דרק ג'רמן.
סיבוב ההופעות, שנמשך אמנם רק חודש, נתן את הטון לסגנון ההופעות של הצמד בעשור הקרוב - הופעות תיאטרליות.
מבחינת הצמד, הייתה זו סיומה של תקופת הפופולריות הגדולה ביותר שלהם.
בהמשך זכו להיטיהם להצלחה גדולה ביותר, אך עדיין בתדירות נמוכה מזו שהורגלו בה.
הירידה הניכרת ביותר בהצלחתם של הצמד הייתה בארצות הברית, בה התקשו מאוד להכניס להיטים אל המקומות הגבוהים במצעדים כפי שהורגלו בשנים עברו.
היה זה לדברי טננט "סוף העידן האימפריאלי".
ב-1990 יצא אלבומם הרביעי של הצמד, Behaviour, שהיווה שינוי מסוים בסגנונו המוזיקלי של הצמד.
האלבום היה מלודי ושקט יותר מאלבומיהם הקודמים.
בעיני רבים נחשב האלבום הזה לטוב ביותר של הצמד.
השם מרמז על הנושא העיקרי שעובר כחוט השני בכל שירי האלבום - התנהגות ורגשות.
הסינגל הראשון היה So Hard שעסק בבגידה והעמדת פנים בין בני זוג.
בהמשך יצא לאור הסינגל Being Boring המלודי, שעסק בהתמודדות של הקהילה ההומוסקסואלית עם מחלת האיידס שפרצה לתודעה בבריטניה במהלך שנות השמונים.
הצמד ציפה כי הסינגל יצליח, אך לתדהמתם הגיע רק למקום ה-20 במצעד הבריטי.
בנוסף יצא הסינגל Jealousy, החותם את האלבום, שעסק בקנאה ובדילמות והתסכול אשר היא יוצרת.
באותה תקופה גם יצא לאור סינגל כפול הכולל "מיקס" חדש לשיר How Can You Expect To Be Taken Seriously הלקוח מהאלבום ואת הביצוע שלהם ל-
How Can You Expect To Be Taken Seriously הוא בעצם פארודיה על כוכבי רוק המעמידים פנים כי הם מובילים אג'נדה עולמית ומעמידים פנים כי אכפת להם מאנשים אחרים והם לא מעוניינים רק בעושר ותהילה.
האפקט מתעצם בכך שהשיר יצא לאור לצד הביצוע המחודש לשיר של U2, שסולנה בונו ידוע כפילנתרופ ומתנדב ברמה עולמית.
במהלך 1991, בעקבות הצלחת אלבומם Behaviour מהשנה שעברה יצאו הצמד לסיבוב הופעות עולמי נוסף - Performance.
הפעם, ההופעות היו הרבה יותר תיאטרליות מאלו של הסיבוב הקודם.
נבנתה תפאורה מיוחדת, עוצבו תחפושות והוכנו קטעי וידאו חדשים.
במהלך כל ההופעה, להקת הנגנים שליוותה את הצמד הייתה מאחורי הקלעים וכלל לא נראתה לצופים.
כלי הנגינה היחיד שנראה על הבמה היה מערכת הקלידים של לואו שהועלתה לבמה בחלק מן השירים.
בין השירים ירדו הצמד וצוות הרקדנים מהבמה והחליפו תלבושות, בעוד שעל הבמה הוחלפה התפאורה והועלו אביזרים חדשים.
הצמד התכוון שההופעה תהיה תיאטרלית ככל האפשר.
טננט אף טען בזמנו שמטרתם של הצמד הייתה לתת הופעה שונה - יותר הצגת תיאטרון מאשר הופעת רוק.
סיבוב ההופעות זכה להצלחה רבה ואף תועד בסרט שהופץ על גבי DVD בשנת 2004.
במקביל יצא גם אוסף הקליפים הראשון שלהם שנקרא Videography.
לקראת האלבום הבא החליטו הצמד לשנות את הכיוון המוזיקלי מהאלבום הקודם ולחזור לפופ טהור כפי שעשו בשנות השמונים.
באמצע 1993 הם הוציאו את הסינגל החדש Can You Forgive Her העוסק בהתחבטויותיו של נער הומוסקסואל "בארון" שמצד אחד נמצא בקשר עם בחורה שכל הזמן לועגת לו ועל הרגליו ה"הומוסקסואליים" ומצד שני רוצה "לצאת מהארון" ולהיות בקשר עם בחור.
הסינגל החדש, שסימן את חזרתם של הלהקה למוזיקת פופ קצבית, לווה בקליפ שנעשה כולו באמצעות אנימציה ממוחשבת והיה שונה בתכלית משאר הקליפים באותה תקופה.
הצלחתו של הסינגל הכשירה את הקרקע לסינגל המצליח ביותר שהלהקה הוציאה תחת ידיה באותו עשור.
לקראת סוף 1993, הם הוציאו את Go West שהיה במקור להיט של להקת ווילג' פיפל.
הצמד, שביצעו את השיר בהופעה חיה בתערוכה של ידידם אומן ה"וידאו-ארט" דרק ג'ארמן, הרגישו שהם מוסיפים לשיר, שביסודו מדבר על חברה הומוסקסואלית אוטופית, נופך דיכאוני וציני.
לואו טען כי קולו של טננט יגרום למאזינים להרגיש את הפער בין החלום למציאות, ובעצם שאין עתיד לרעיון הזה.
הקליפ, שחלקו צולם בכיכר האדומה במוסקבה, המשיך בקו הממוחשב של Can You Forgive Her והציג אף הוא אנימציה מתקתקה ותחפושות ססגוניות.
הסינגל החדש זכה להצלחה ענקית בכל העולם, ובישראל בפרט, בה אף זכה למחווה בפרסומת לקטשופ אסם שהתבססה על הקליפ שלו.
במקביל יצא לאור גם האלבום החדש Very, שהיה כולו שירי פופ להיטיים אך בעלי משמעויות עמוקות כהרגלם של הצמד.
באמצע 1994, יצא לאור הסינגל Absolutely Fabulous.
הסינגל, שלא הופיע באלבום, היה מחווה לקומדיה בריטית מצליחה באותה תקופה בעלת אותו שם, והכיל קטעי שיחה ממנה.
על עטיפת הסינגל לא הופיע השם "פט שופ בויז" וכל הכנסותיו נתרמו לקרן צדקה שיסדו קומיקאים בריטים.
שלושה חודשים לאחר מכן יצא הסינגל החמישי של הצמד מאלבומם האחרון - Yesterday, When I Was Mad.
השיר מספר על מגוון "מחמאות" די מעליבות שהצמד קיבל במהלך הקריירה, וכי למרות אותן הערות מרגיזות, הם החליטו לא לוותר על המוזיקה והעשייה שלהם.
שיר דומיננטי נוסף מאותו אלבום הוא Dreaming Of The Queen.
השיר, שטננט סבור כי הוא הטוב ביותר שלהם, מספר על חלום שלו שבו הוא מבקר את מלכת אנגליה, ששוטחת בפניו את אכזבתה מכך שכל המאהבים הגדולים בעולם מתו.
בראיון שנערך באותה תקופה, הסביר טננט שהוא התכוון לרמוז שאותם מאהבים בשיר הם בעצם הומוסקסואלים וכי הם מתו מאיידס.
במקביל ליציאת האלבום יצא הצמד לסיבוב הופעות עולמי קצר באוסטרליה ובדרום אמריקה - Discovery.
שמו של סיבוב ההופעות הוא לכאורה מילה באנגלית (תגלית), אך הוא למעשה חיבור של שתי מילים - Very (האלבום שאותו ליווה סיבוב ההופעות) ו-Disco.
ההופעות היו פחות תיאטרליות מאלו של הסיבוב הקודם, אך שילבו בשירים ביצועים למספר להיטי פופ עכשוויים מאותה תקופה: Rhythm Of The Night (במהלך Left To My Own Devices ו-Mr.Vain (במהלך One In A Million).
בנוסף, באותו סיבוב הופעות החל מנהג שנמשך גם בסיבובי ההופעות הבאים של הצמד - שילוב להיט הדיסקו הקלאסי I Will Survive בביצוע השיר It's A Sin.
באותה שנה הוציא הצמד את אוסף ה"רמיקסים" השני שלהם Disco 2 שכלל עשרה "רמיקסים" ללהיטיהם מתקופת אלבומם האחרון Very.
בנוסף, כלל האוסף "רמיקס" של הלהיט So Hard ו"רמיקס" של השיר We All Feel Better In The Dark שהיה "בי-סייד" של הסינגל Being Boring.
ב-1995, הוציא הצמד אוסף "בי-סיידים" כפול Alternative.
האוסף הכיל את כל ה"בי-סיידים" שהצמד הוציא על גבי סינגלים במהלך הקריירה שלהם.
בראיון שנערך בעקבות ההוצאה לאור של האוסף, הסביר הצמד כי לשם שבחרו לאוסף יש מספר רבדים ומשמעויות.
ראשית, "בי-סייד" הוא החלופה של "איי-סייד" (הצד של הסינגל שהכיל את הלהיט).
שנית, השירים שיצאו לאור כ"בי-סיידים" היו בעיניהם יותר אלטרנטיביים ולא "מיינסטרים" כמו הלהיטים שלהם.
שלישית, על גבי העטיפה השחורה הופיעה הולוגרמה שהתחלפה בין פרצופו של טננט ופרצופו של לואו.
ב-1996, בעקבות שני סינגלים חדשים - Before והלהיט ההמנוני Se A Vida E, יצא לאור האלבום השישי של הצמד Bilingual (דו-לשוני).
האלבום הושפע מחשיפתו של טננט למוזיקה הלטינית בעקבות קשר רומנטי אותו ניהל באותה תקופה עם בחור ממוצא לטיני.
חלק מהשירים באלבום היו בעלי מקצבים לטיניים ובחלקם אף היו שורות בספרדית ופורטוגזית.
באופן כללי, האלבום זכה לביקורות פושרות ונחשב לאחד האלבומים הפחות מוצלחים של הצמד.
אלבום זה סימן את תחילת דעיכתה של ההצלחה המסחררת לה זכו הצמד בשנים הקודמות.
ב-1997, הוציאו הצמד סינגל חדש שלא הופיע באלבום לפני כן - Somewhere.
טננט הסביר כי הסיבה להקלטת השיר ושחרורו כסינגל היא חיבתם הרבה אליו.
השיר, הלקוח מהמחזמר West Side Story, אמנם לא הופיע באלבום, אך סימן תקופה חדשה בקריירה של הצמד - כתיבת מחזמר.
בסוף שנות התשעים החלה הלהקה, יחד עם במאי התיאטרון ג'ונתן הארווי, לעבוד על מחזמר מקורי בשם Closer To Heaven שכולו מוזיקה עכשווית חדשה שהצמד חיבר במיוחד (למעט השיר Shameless, שבמקור היה ה"בי-סייד" של Go West והעביר ביקורות על אנשים שיעשו הכול בשביל להתפרסם ולו לכמה רגעים).
העבודה על אלבומם השביעי של הצמד, Nightlife שיצא ב־1999 התקיימה במקביל לעבודה על המחזמר.
האלבום, שהתאפיין במוזיקת דאנס אלקטרונית עכשווית, אף הכיל שלושה שירים שנכללו במחזמר: Closer To Heaven, Vampires ו-In Denial, שבגרסת האלבום היה דואט של טננט וקיילי מינוג.
טננט הסביר את בחירת שמו של האלבום בכך שהוא עוסק בבילויים ובחיי הלילה, הן מבחינה טקסטואלית והן מבחינה מוזיקלית.
הסינגל הראשון מתוך האלבום Don't Know What You Want But I Can't Give It Anymore, לווה בקליפ שהציג "לוק" חדש של הצמד: פאות כתומות בתסרוקות אופנתיות, משקפי שמש גדולים, מעילי עור ארוכים וכתונת פסים.
התחפושות האלה ליוו אותם גם בקליפים של שני הסינגלים הבאים: הלהיט ההמנוני New York City Boy ו-You Only Tell You Love When Your'e Drunk.
בתחילת שנת 2000, במסגרת סיבוב ההופעות של הלהקה לרגל קידום האלבום, הגיעה הלהקה לשתי הופעות בישראל, האחת בבריכת הסולטאן בירושלים והשנייה באמפי-פארק רעננה.
אף שהמופע זכה לביקורות חיוביות ביותר, מכירת הכרטיסים הייתה מעט מאכזבת.
באמצע שנת 2001 עלה לבסוף המחזמר לבמות לונדון וזכה לביקורות מעורבות.
המחזמר רץ במשך מספר חודשים, עד שבאוקטובר אותה שנה ירד מהבמות עקב ירידה בביקוש.
באותה תקופה ביקשו הצמד להעלות את המחזמר שוב בערים נוספות בעולם, במיוחד בגרמניה, אך מלבד מספר הופעות מצומצם באוסטרליה ב-2005 לא נעשה דבר בעניין.
ב-2002 יצא אלבומם השמיני של הצמד - Release.
האלבום היווה שינוי דרמטי בסגנון המוזיקלי של הצמד.
שירי האלבום היו יותר "רוקיסטיים" מבעבר וכללו פחות אלקטרוניקה ויותר גיטרות שנוגנו בעיקר על ידי טננט וג'וני מאר, גיטריסט להקת הסמית'ס.
הסינגל הראשון מהאלבום, Home And Dry, התקבל על ידי צרכני המוזיקה בשוויון נפש.
הקליפ שצולם עבורו לא התקבל לאם טי וי מאחר שהיה "משעמם מדי" (הקליפ עקב אחר חבורת עכברים בסביבת מסילת רכבת ישנה).
הסינגל הבא I Get Along זכה גם הוא להצלחה מזערית.
בעקבות כך הסינגל השלישי מהאלבום, London, העוסק במהגרים ממזרח אירופה שרוצים להתחיל חיים חדשים בלונדון, יצא רק בגרמניה.
שיר חשוב נוסף מהאלבום הוא The Night I Fell In Love.
מספר חודשים לפני יציאת האלבום, התבטא הראפר אמינם בחריפות נגד הומוסקסואליות בכלל ונגד הלהקה בפרט.
השיר, שמספר על ראפר קשוח שמבלה לילה עם מעריץ ומכיל רמיזות ברורות לאמינם, היווה מעין "נקמה" על אותה התבטאות.
האלבום היווה כישלון מסחרי יחסי לצמד וזכה לביקורות רבות, הן מהמעריצים והן משאר צרכני המוזיקה.
בתחילת 2003 הוציא הצמד את אוסף ה"רמיקסים" השלישי שלהם Disco 3, שכלל חמישה "רמיקסים" לשירים מאלבומם האחרון וגם ארבעה שירים חדשים לחלוטין: Time On My Hands, Try It (I'm In Love With A Married Man, Somebody Else's Business ו-If Looks Could Kill.
בנוסף הכיל האוסף ביצוע חדש של הצמד לשיר Positive Role Model.
השיר, הלקוח מהמחזמר של הצמד, הוא במקור "סמפול" לשירו של בארי וויט You're The First The Last My Everything.
בסוף 2003 יצא אוסף הסינגלים השני של הצמד Popart.
האוסף הכפול שנערך על ידי הצמד, הורכב משני חלקים: חלק ראשון, Pop שהכיל את הלהיטים היותר "פופולריים" של הצמד ואת הסינגל החדש Miracles וחלק שני, Art שהכיל את הלהיטים היותר "אמנותיים" של הצמד ואת הסינגל החדש Flamboyant.
בנוסף, יצא לאורה מהדורה מיוחדת בעלת חלק שלישי Mix, שכלל את עשרת ה"רמיקסים" האהובים ביותר על הצמד של שירים מכל שנות פעילותם.
2005 סימלה שינוי מוזיקלי משמעותי נוסף עבור הצמד, עם יצירת הפסקול המחודש לסרט הקולנוע הרוסי הקלאסי אוניית הקרב פוטיומקין, משנת 1925. יוצר הסרט המקורי, סרגיי אייזנשטיין, אמר לאחר הסרט כי הוא מקווה כי בכל עשור יופק פסקול חדש לסרט.
הצמד, שתמיד הייתה להם חולשה מיוחדת להיסטוריה רוסית החליטו להענות לאתגר.
התוצאה הייתה פסקול אלקטרוני עכשווי שלווה בצלילי התזמורת הסימפונית של דרזדן.
בספטמבר 2005 הופיעו הצמד בחינם בכיכר טרפלגר בלונדון בפני קהל של כ-25,000. במהלך ההופעה הם ניגנו את כל הפסקול מתחילתו ועד סופו בליווית הסרט המקורי שהוצג על המסך.
בעיתונות נכתב כי "היה זה הקהל הגדול ביותר שצפה אי פעם בסרט אמנותי".
הצמד הופיע עם הפסקול עוד מספר פעמים במהלך 2005 ו-2006, אך ללא ספק ההופעה הגדולה ביותר שנתנו באותה תקופה הייתה ההופעה בלייב 8 במוסקבה, שם הופיעו בכיכר האדומה מול עשרות אלפי אנשים.
שנת 2006 מהווה נקודת דרך חשובה בקריירה הארוכה של הלהקה, עם צאת אלבומם התשיעי Fundamental (בסיסי, יסודי) בחודש מאי.
שם האלבום רומז שהנערים חזרו לסגנונם המוזיקלי הראשוני והמצליח.
בנוסף, שם האלבום מקבל משמעות נוספת על רקע התהליכים ההיסטוריים שהתרחשו בעולם במקביל ליציאת האלבום - המלחמה של מדינות המערב הדמוקרטיות בטרור האיסלאמי הפונדמנטליסטי.
בהערות השוליים של האלבום ישנה הקדשה למחמוד אסגרי ולעייאז מראוני, נערים איראניים שנתלו ביולי 2005, בטענה שקיימו יחסים מין הומוסקסואלים (דבר שיש עליו איסור מוחלט במדינה המוסלמית השמרנית).
האלבום הכיל תכנים ומסרים פוליטיים רבים, דבר הבולט במיוחד בסינגל הראשון של הצמד I'm With Stupid, שיצא ב-19 במאי.
השיר הפופ האלקטרוני האופייני לצמד, מתאר לכאורה מערכת יחסים רגילה, אך למעשה היווה ביקורת אירונית על מערכת היחסים המדוברת (והנלעגת לרוב) בין ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר לנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש.
ב"קליפ" לשיר נראים שני הקומיקאים הבריטים מהסדרה הקומית הממלכה הקטנה, אשר נותנים הופעה קצרה לטננט וללואו.
בנוסף, מכיל האלבום שני שירים המותחים ביקורת על מדיניות הפנים של בריטניה: Indefinite Leave To Remain המתאר לכאורה מערכת יחסים בין גבר לאישה, אך למעשה מספר על האישור שמשרד הפנים נותן למהגרים להישאר בתחומי המדינה, והשיר המסיים באלבום Integral שעוסק בסוגיית תעודות הזהות הדיגיטליות שמתכננים לכפות על האזרחים בבריטניה.
באמצע 2006 יצא הסינגל השני של הצמד מאותו אלבום Minimal וזכה להצלחה בינונית.
בסוף השנה יצא הסינגל השלישי מהאלבום, Numb, שהגיע למקום ה-23 במצעד הבריטי, שהיה הסינגל השני אי פעם של הצמד שלא נכנס ל-20 המקומות הראשונים במצעד.
לאחר האצת האלבום, פתחו הצמד בסיבוב הופעות בינלאומי, שכלל את בריטניה, אירופה, רוסיה, קנדה, ארצות הברית, ומקסיקו.
בשנת 2007 יצא הסינגל הרביעי והאחרון מהאלבום, Integral, שבא לקדם את אלבום הרמיקסים הרביעי של הנערים, "Disco 4", שהפעם כלל רמיקסים שהפט שופ בויז עשו לאמנים אחרים.
כמו כן, חברי הלהקה המשיכו להופיע ברחבי אירופה גם אל תוך שנת 2008, תוך כדי עבודה על חומרים לאלבום הבא.
18 בפברואר 2009, היוותה אחת מהנקודות החשובות ביותר של הצמד במהלך הקריירה הארוכה שלהם.
בטקס הבריטס 2009, זכה הצמד בפרס על תרומה יוצאת דופן לעולם המוזיקה.
הפרס הוענק לצמד, שהיו מופתעים מאוד ממנו, כי לא חשבו שמוזיקת הפופ זוכה מספיק להערכה מצד עולם המוזיקה והמבקרים, שכן באותה העת הלך הפרס לאומני רוק.
לכבוד המאורע, חברי הלהקה ביצעו הופעה של לקט ממיטב להיטיהם מ-25 השנים האחרונות.
במרץ 2009 יצא אלבום האולפן העשירי של הפט שופ בויז, "Yes" ("כן").
הסינגל הראשון מהאלבום, ".Love Etc", הפך ללהיט והגיע למקום הרביעי בבריטניה, נכנס ל-20 המקומות הראשונים במצעדים האירופים (כולל ישראל), ואף זכה להצלחה גם בארצות הברית שם הגיע השיר למקום ה-1 במצעד הדאנס ובמצעד המכירות.
האלבום עצמו יצא כשבוע לאחר צאת הסינגל, וזכה להצלחה גדולה ברחבי אירופה.
בבריטניה האלבום נכנס למקום הרביעי.
בארצות הברית הוא הגיע למקום 32 (בהשוואה לאלבום הקודם Fundamental, שהגיע למקום 150 בלבד.
זהו בעצם המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע אלבום של הצמד בארצות הברית מאז שנת 1993 עם Very).
הסינגל השני מהאלבום, "Did You See Me Coming", יצא לאור ביוני 2009, וזכה להצלחה בינונית.
כמו כן, באותו חודש יצא הצמד למסע סיבוב הופעות בינ"ל שהחל במוסקבה, וב-21 ביולי הגיע הצמד לגני התערוכה בתל אביב להופעה אחת בישראל.
בניגוד לביקורם הקודם בישראל, כל הכרטיסים למופע נמכרו מספר ימים לפני ההופעה, ונרשמו תגובות חמות ונלהבות, הן מצד הקהל והן מצד המבקרים.
יום לפני ההופעה, הגיע הצמד להופעה ראשונה בטלוויזיה הישראלית וביצעו את להיטם האחרון ".Love Etc" בתוכנית כוכב נולד.
השיר "This Used to Be the Future" מתוך האלבום כלל שיתוף פעולה עם פיליפ אוקי, סולן להקת היומן ליג.
בפברואר 2012 הוציא הצמד אלבום "בי-סיידים" כפול הנקרא "Format", באותה מתכונת של האלבום "Alternative" מ-1995, הכולל "בי-סיידים" של סינגלים שיצאו בין 2009–1996.
בתחילת יוני 2012 הודיעו הפט שופ בויז באתר האינטרנט שלהם כי בספטמבר ייצא אלבום האולפן האחד עשר שלהם "Elysium" ("גן עדן").
הצמד אף פרסם באותה עת וידאו קליפ של שיר מן האלבום הנקרא "Invisible".
ב-23 ביוני 2013 הופיע הצמד בישראל בפעם השלישית, בהיכל נוקיה בתל אביב.
ב-12 ביולי 2013 הוציא הצמד את אלבום האולפן ה-13 שלהם, "Electric".
ב-10 ביוני 2017 הופיעו בפארק הירקון בתל אביב, לעיני כ-7,000 צופים.
הניגוד בין שני חברי הצמד, ניל טננט וכריס לואו, בולט מאוד, בעיקר בראיונות שהם עורכים.
טננט נחשב לאינטלקטואל ומלומד, המדבר ברהיטות ובבהירות, בעוד שלואו (שמופיע כמעט תמיד בסימן ההיכר שלו – משקפי שמש וכובע מצחייה) תמציתי וחוסך במילים, אך עם זאת מתנהג בצורה קלילה וכיפית, בניגוד לרצינותו של טננט.
לשניים אפילו מעין דפוס לראיונות – טננט הוא הדובר העיקרי ועונה על התשובות באריכות, בעוד שלואו שותק במהלך רוב הריאיון, ואומר מספר הערות, לרוב הומוריסטיות.
הדינמיקה הזאת אף ניכרת בקליפים וההופעות של הצמד, בהם לרוב טננט עומד מקדימה ושר ומושך את עיקר תשומת הלב בזמן שלואו ניצב ברקע מאחורי מערכת הקלידים שלו ועוטה ארשת פנים רצינית.
טננט אף סיפר כי יש בדיחה נפוצה בקרב המעריצים: "כמה פט שופ בויז צריך בשביל להחליף נורה?
שניים – אחד שיחליף את הנורה ואחד שיעמוד מאחור וייראה משועמם".
דבר נוסף המאפיין את שני החברים בהרכב הוא טעמם הדומה במוזיקה וחיבתם למוזיקת דיסקו ומוזיקה אלקטרונית.
בד בבד עם אהבתם הגדולה למוזיקה זו, הם מבטאים פעמים רבות את שנאתם למוזיקת רוק (מוזיקת דיסקו היא כביכול ההיפוך הגמור של רוק).
כראיה מספיק להקשיב ל"בי-סייד" של Se A Vida E- How I Learned To Hate Rock'n'roll (איך למדתי לשנוא רוקנרול).
שמתח ביקורת קשה על גדולי תעשיית הרוק.
למרות גישה זו, הצמד הוציא אלבום שלם "רוקיסטי" כביכול (שלווה בנגינת גיטרה של ג'וני מאר מלהקת הרוק הסמית'ס) - Release מ-2002. עם זאת, טננט הסביר בעבר כי הם סולדים מתעשיית הרוק והאמנים ולא במיוחד מהמוזיקה עצמה.