tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדבר מתבטא גם באפשרות הסקת המסקנות על דת דרום־לבנטינית מסוימת מממצאי הדתות השכנות, כאשר ככל שמתרחקים מביטויי הדת הלאומיים, כך ניתן לקשר יותר בין ממצאי דת אחת למסקנות על שכנותיה (למשל, ממצא פולחן פריון פלשתי יכול לאפשר הסקת מסקנות על הדאגה של כלל תושבי דרום הלבנט לפריון היבול והעדרים).
עדויות נוספות בנוגע לאלים שנעבדו על־ידי הישראלים הקדומים, בשלבים הראשוניים שלהם, הם שמות מקומות והשם "ישראל".
שמות מקומות עם הרכיב התאופורי "בעל" מופיעים בדרום הלבנט דווקא בתקופה הישראלית (תקופת הברזל), אף שאינם מוכרים לנו מהתקופה הכנענית (תקופת הברונזה).
גם בשמות פרטיים ישראליים מופיע הרכיב "בעל".
שם הקבוצה, "ישראל", מזכיר את השם "אל", ולא את "יהו" ("ישריהו").
תופעות אלה עשויות להועיל לתארוך הזמן שבו נעשה יהוה לאלוהי ישראל, אם כי לא ניתן להסיק מכך מסקנה נחרצת.
אחד מסוגי הפולחן החשובים בדת הישראלית הקדומה היה מקומות מקודשים פתוחים – במות, לעיתים עם עצים מקודשים ומצבות, כפי שמעיד המקרא וכן כפי שכמה אתרים ארכאולוגיים מראים.
אחד מאתרים אלה הוא אתר הפר, אתר גבוה ממנו נשקפים הרים חשובים רבים (מירון, תבור, כרמל, גלבוע ועוד) – דבר המבטא את מקומם החשוב של הרים באידאולוגיה הדתית הכנענית והישראלית, ובו גם נמצאה צלמית פר חשובה המייצגת את יהוה או בעל (שהיה אל חשוב בקרב הישראלים הקדומים).
ניתן להשוות צלמית פר זאת למקומו המרכזי של הפר באיקונוגרפיה של ישראל בפרט ושל הלבנט כולו בכלל.
עדויות לדת הישראלית הקדומה נמצאו גם באתר הפולחני בבית אל, היא לוז.
בתקופה הכנענית התמקד הפולחן במקום גבוה באתר, בצמוד למקדש מתקופת הברונזה התיכונה, ונמצאו בו צלמיות לוח נשיות רבות, כנראה ייצוגים של אשרה ולא עשתרת במקרה זה, וכן "עמוד חתחור" קטן, וסביר להניח שצמח בו גם עץ לאשרה (כנראה שקד, לפי השם "לוז").
גם באתר בית אל המאוחר יותר עמדה אשרה, וייתכן שאי הוקעתה בין חטאות ירבעם במקום נובע מתפיסת אשרה כלגיטימית בפולחן עד רפורמת יאשיהו.
שילוב השמות "בית אל" ו"לוז" מהווה שני ביטויים לפולחן במקום, פולחן אל הזכרי ופולחן אשרה הנקבית.
ביהודה, מלבד בית המקדש הראשון כמובן, התגלו כמה מקדשים נוספים, כגון בתל מוצא (שהתקיים גם לאחר רפורמת יאשיהו) ובתל ערד, והם עוזרים ללמד על הדת באותה תקופה.
כמו בכמעט כל תרבות אחרת, שיטות קבורה, בהיותם הגבול הבסיסי ביותר בין החיים למתים, מהוות תחום דתי מרכזי.
בישראל וביהודה מאפשרים הקברים ומאפייניהם להבין את ההשקפות הנפוצות על המוות ועל הקבורה, ועל קרבתן, הפרקטית, האדריכלית והאידאולוגית, למנהגי קבורה בארצות שכנות.
תפיסת המשכיות קיום המתים חייבה ביקור בקברים ואספקה שוטפת ומתמשכת של מזון ומשקה על ידי בני המשפחה.
המזון והבשר הטרי שסופקו לנפטרים מכונים "זבחי מתים", שחלקם נאכל על־ידי החיים לכבוד המתים, וחלקם הוגש למתים.
מנהגים אלה דומים למנהגים שננהגו במזרח הקדום כולו (כגון מנהגי מערת המרזח המלכותית בקטנה), והמקרא מתאר מנהגים אלה כנפוצים.
המקרא אוסר לעשות "פסל וכל תמונה", אך איקוניזם (ייצוג אמנותי, בהקשר זה ייצוג לאלוהות) של יהוה מוקע במקרא, דבר המרמז על קיומו; הדבר מעלה את השאלה, האם ניתן לזהות ייצוגים של יהוה בתרבות החומרית.
בנושא זה, ממצאי חורבת תימן – המכילים הקדשות ליהוה ואשרתו ומכילים גם אמנות פיגורטיבית עשירה – הביאו להצעות שונות (במיוחד בנוגע לייצוג אפשרי של יהוה ואשרה בשתי הדמויות, זכר ונקבה דמויי בס, שעל אחד הפיטסים), אף שאין כל קונצנזוס בנושא.
הצעות אחרות הועלו גם לגבי ממצאים מאתרים אחרים, גם הן ללא קונצנזוס.
למשל, הוצע לקשר בין קשרי יהוה וה"חסידה" (מדובר, כנראה, ביען המודרנית) ב לכמה חותמים בהם מתוארת דמות "אדון היענים".
בעיה נוספת בזיהוי יהוה באמנות החומרית היא שאלת תפקידיו של יהוה.
בתור אלוהות שעברה תהליך מאלוהות מקומית לאלוהות העליונה ולבסוף לאלוהות הכללית והכוללת, יהוה צבר מספר רב של תכונות ותפקידים שונים, שלא ניתן לסכמם לצורה איקונוגרפית אחידה.
הדבר ניכר בתנ"ך, כאשר טקסטים אחדים מתארים את יהוה כאלוהות תקיפה, אחרים מתארים אותו כישוב על כס מוקף במועצת ישויות אלוהיות, מועצה שקיומה נדחה בתוקף והוקע על־ידי טקסטים אחרים.
שאלת קיומו של פסל ליהוה בבית המקדש הראשון נתונה במחלוקת עזה במחקר.
חקר הדת הישראלית הקדומה מלא בהטיות מובנות במחקר.
ככלל, חקר הדת(ות) בלבנט הקדום מושפע מהפרספקטיבה של החוקר, האידאולוגיות הרווחות בזמנו ואף העניינים העומדים בראש סדר היום החברתי הנוכחי (למשל, תנועות שחרור לאחר מלחמת העולם השנייה בעולם המערבי או שינויי אקלים והגירה באירופה כיום).
הבחנות בינאריות דיכוטומיות כגון חברות חקלאיות לעומת חברות נוודיות, מקדשים לעומת מקומות פולחן פתוחים, ישראל לעומת כנען ודת רשמית לעומת דת "עממית" מושכות בזכות כוחו המפשט של הסיווג הבינארי ועל כן משפיעות מאוד על המחשבה המחקרית, אך אינן תמיד מייצגות את המציאות ההיסטורית בצורה מדויקת.
ההבחנות הבינאריות משמשות את החוקרים גם כאשר אינן נדרשות או מוצדקות.
בדומה, ממצאים מחוץ לתחומי ממלכות ישראל ויהודה לעיתים מסווגים אוטומטית כלא־רלוונטיים ומודרים מהמחקר ההיסטורי של התרבות והדת הישראליות, גם כאשר הם יכולים לשפוך אור על אספקטים מסוימים בהן.
קיימות גם השפעות נרטיביות תאולוגיות על החוקרים, הרואים בעקבותיהן את הדת הישראלית העתיקה כתוצאה של הלך רוח ייחודי בקרב הישראלי, או אף מצב תודעתי נעלה ביחס לשכנים.
יש לציין שהזיהוי של הדת הישראלית הקדומה כדת אחידה, ללא מגוון או וריאציות שונות במקומות וזמנים שונים, עלולה לעוות את התפיסה ההיסטורית לגביה.
ביקורת נוספת היא שאין להתייחס לכל פרקטיקה מקומית ייחודית כאל דת נפרדת.
דבר חשוב נוסף לציון הוא שדת, כתחום הארגון החברתי העוסק באמונות ובפרקטיקות (המערבות ישויות לא אמפיריות – אלהים, מלאכים, שדים וכו') קולקטיביות, קהילתיות או אישיות, ומובחן מפוליטיקה, כלכלה ותחומים אחרים, היא מונח מערבי מודרני.
לא בכדי לא קיימת מילה למונח "דת" בשפות שמיות עתיקות.
עמידה על הפער בין הקונספט המודרני "דת" מכל מציאות היסטורית ישראלית או יהודאית חשובה כדי להדגיש את העובדה שכל חיפוש אחר "דת" בקרב המידע הפוטנציאלי לגביה מחיל את המסגרת המיונית (קטגורית) ובוחר את המידע לפי בחירת החוקרים המודרניים.
עם זאת, הבחירה איננה בהכרח אקראית או חסרת תועלת – ניתן לבחון איך בני ישראל או יהודה מיקמו את עצמם בסביבתם הטבעית והחברתית, אותה הם חוו במונחי איומים, חובות ותגמולים המושפעים מישויות אלוהיות, איך דמיינו את האלוהויות עליהן הסתמכו או מהן חששו, ובאילו נסיבות, מסגרות ושיטות פולחן עסקו.
גם ההבחנה הדיכוטומית המובהקת בין מרחבים דתיים למרחבים חילוניים, המתאימה לתיאור מציאות החיים המערבית המודרנית, איננה מתאימה לעת העתיקה, בה התערבו הפולחן וחיי היום־יום בתחומים רבים (כך למשל בכוורות תל רחוב ובאתרי תעשייה אחרים נמצאו כלים פולחניים, וכלי פולחן וצלמיות נמצאו גם בבתי מגורים מובהקים).
בעשורים האחרונים, המחקר ההיסטורי מראה יותר ויותר כיצד הדת הישראלית והיהודאית הקדומה הייתה נטועה במכלול האמונות הכנעניות/לבנטיניות/שמיות צפון־מערביות שמסביבה.
בין הממצאים המבססים זאת ניכרת השפעת הארכיונים הגדולים שהתגלו בלבנט, במיוחד במרי, אוגרית ואמר – הם מהווים כיום הקשר אזורי לכתבי המקרא וראיות להיותם מוטמעים בתרבות השמית הצפון־מערבית האזורית, ומערערים את התפיסה לפיה הדת הישראלית הייתה ייחודית, נבדלת ומופרדת.
גם ממצאים מקומיים (כגון כתובות מחורבת תימן או חורבת אל כום) מהווים גורם מרכזי ליצירת תפיסה זאת.
קיימת הסכמה מחקרית רחבה לראות בדת הישראלית או הדת היהודאית הקדם־גלותית כווריאציה אחת מתוך הדת השמית הצפון־מערבית (או ברבים, הדתות השמיות הצפון מערביות – אף שייתכן שההבחנה בין דתות באזור על־פי ממלכה היא אנאכרוניסטית ולא מוצדקת); ישנם כיום חוקרים הרואים בדת הישראלית כלא שונה במהותה מהדת הכנענית או השמית הצפון־מערבית.
התכונות הייחודיות של הדת במקרא מיוחסות, אם כן, לעריכה בתקופות מאוחרות יותר, בגלות בבל או אחריה.
ייחודה של האמונה היהודית משתקף רק בטקסט המקראי, שחלקים ממנו נערכו או נכתבו בתקופות מאוחרות במגמה להדגיש ייחוד זה; לכן, העיסוק בדת הישראלית הקדומה חייב להיות מושתת בראש ובראשונה על המוכר מהתרבויות השכנות באותה תקופה.
הדרקון הראשון שלי הוא סרט לייב אקשן אמריקאי מסוג פנטזיה-הרפתקאות המבוסס על ספרה של קרסידה קאוול בעל אותו שם משנת 2003. הסרט נכתב, הופק ובוים על ידי דין דבלואיס, שגם כתב וביים את סדרת סרטי ההנפשה הממוחשבת "הדרקון הראשון שלי", שתחת החברה "דרימוורקס הנפשה".
בסרט מככבים מייסון ת'יימז, ניקו פרקר, ניק פרוסט, וג'רארד באטלר ששב לגלם את סטויק העצום מסרטי ההנפשה הקודמים.
העיבוד לייב אקשן הוכרז בפברואר 2023, כאשר דבלואיס חוזר לכתוב, לביים ולהפיק, וג'ון פאוול, שעבד על הזיכיון המונפש, חוזר להלחין.
במאי 2023, תמז ופרקר הצטרפו לצוות השחקנים.
באטלר ופרוסט הצטרפו בינואר 2024. צילומי הסרט החלו באותו החודש בבלפסט, צפון אירלנד.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-13 ביוני 2025.
מייסון ת'יימז – היקאפ הדוק השלישי, בנו של סטויק העצום.
ניקו פארקר – אסטריד הופרסון, בת זוגו של היקאפ.
ג'רארד באטלר – סטויק העצום, אביו של היקאפ.
ניק פרוסט – גובר הבלץ', חבר קרוב של סטויק ומורה לאילוף דרקונים.
בפברואר 2023, דווח כי עיבוד קולנועי לייב אקשן לסדרת סרטי "הדרקון הראשון שלי" של חברת ההפקה "דרימוורקס הנפשה", נמצא בפיתוח.
נמסר כי "סרטי יוניברסל" תהיה חברת ההפקה של הסרט.
דין דבלואיס כתב, יביים ויפיק את הסרט לאחר שביים את סרטי ההנפשה הקודמים, ומארק פלאט ואדם סיגל הצטרפו כמפיקים שותפים.
באותו החודש, חשף ג'ון פאוול כי הוא עתיד להלחין את פסקול הסרט, לאחר שהלחין גם את פסקולי הסרטים המונפשים הקודמים.
במאי 2023, הוכרז שמייסון ת'יימז וניקו פרקר לוהקו לגלם את הדמויות הבדיוניות, היקאפ ואסטריד.
בינואר 2024, ג'רארד באטלר לוהק ושב לגלם את סטויק מסרטי ההנפשה הקודמים, וניק פרוסט הצטרף לצוות השחקנים בשלהי ינואר.
צילומי הסרט התעתדו להתחיל ביולי 2023 בבלפסט, צפון אירלנד, ונדחו עקב שביתת אמני הטלוויזיה והרדיו (2023).
לאחר סיום השביתה, נמסר כי תהליכי ההפקה והצילומים יתחילו מאמצע עד שלהי ינואר 2024. צילומי הסרט החלו ב-15 בינואר 2024. נמסר כי ביל פופ הוא צלם הסרט.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-13 ביוני 2025, תחת "סרטי יוניברסל".
הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-14 במרץ 2025, אך תאריכו לעלייתו לאקרנים נדחתה עקב שביתת אמני הטלוויזיה והרדיו (2023).
הדשא ירוק יותר הוא סרט קולנוע בריטי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1960 בבימויו של סטנלי דונן, עם קרי גרנט, דברה קר, רוברט מיצ'ם וג'ין סימונס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי יו ויליאמס ומרגרט וינטר והוא מבוסס על מחזה שלהם באותו שם שהועלה בהצלחה בוסט אנד בלונדון ב-1956.
ויקטור רייאל (קרי גרנט) ואשתו הילרי (דברה קר) גרים עם שני ילדיהם בבית אחוזה גדול בעיירה לינלי אותו ירש ויקטור מאבותיו.
בגלל חוקי מס ירושה הם נאלצים לפתוח חלק מהבניין לסיורים מודרכים לתיירים והילרי מגדלת פטריות מאכל.
הילדים יצאו לחופשה והילרי משתעממת בחדרה עד אשר אחד מהתיירים מסיר את השלט "פרטי" ונכנס לחדרה.
בתחילה היא נרתעת ממנו אבל לאחר שהוא מציג עצמו כצ'ארלס דלקרו, מיליונר ואייל נפט אמריקאי (רוברט מיצ'ם) היא מתחילה לחבב אותו ומתפתחת ביניהם שיחת היכרות שבסופה הם מתנשקים.
ויקטור נכנס לחדר וחש שמשהו מתפתח ביניהם.
בימים הבאים הילרי מהורהרת ומבולבלת וחושבת על צ'ארלס.
היא מזמינה תור למספרה בלונדון ואומרת לוויקטור שתתאכסן אצל חברת הרווקה האטי (ג'ין סימונס).
ויקטור חושד אך מלווה אותה לתחנת הרכבת.
צ'ארלס פוגש אותה בלונדון והם מבלים ומקיימים יחסים במלון סבוי.
בינתיים מגיעה האטי לוויקטור ומגלה לו כל זאת.
היא מנסה לעגוב עליו אבל הוא מסרב.
לבסוף מתקשר ויקטור למלון סבוי ומזמין את צ'ארלס אליו מבלי לדעת שהילרי נמצאת באותו חדר (סצנת המסך הכפול).
צ'ארלס מגיע עם הילרי ולאחר בילוי משותף בדיג מציע לו ויקטור דו-קרב על הילרי כמו שהיה נהוג בעבר.
הוא מנסה לשכנע את הילרי שלא הכל טוב בחיים באמריקה וכי לא תמיד "הדשא שם ירוק יותר" (מכאן שם המחזה והסרט).
צ'ארלס מסכים אך ויקטור מבקש ממשרתו סלרס (מוריי ווטסון) שיירה בו באותו זמן ויפצע אותו קל בזרועו.
שני הגברים מכוונים את האקדחים אך מחטיאים בכוונה אלא שרק ויקטור נפצע (מכדור של סלרס).
הילרי מטפלת בו ומחליטה להישאר אתו לאחר שהוכיח לה את אהבתו בכך שנפצע למענה בדו-קרב.
צ'ארלס עוזב עם ידידתו החדשה האטי והילדים חוזרים מהחופשה, סוף טוב.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותקרי גרנטויקטור רייאלרוזןדברה קרהילרי רייאלרוזנתרוברט מיצ'םצ'ארלס דלקרו ג'ין סימונסהאטי דורנטמוריי ווטסוןטרוור סלרסמשרת
ההוֹבִּיט, או לשם ובחזרה הוא ספר פנטזיה מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין.
הספר עוסק במסעו של ההוביט בילבו באגינס יחד עם חבורת גמדים, במטרה לשחרר את ממלכתם האבודה מאחיזתו של דרקון בשם סמאוג.
הספר מיועד בעיקר לילדים, אך נקרא על ידי בני כל הגילים.
בדומה לספר הרפתקאות אליס בארץ הפלאות, ספר זה נולד מסיפור בהמשכים שנהג הסופר, טולקין, לספר לילדיו.
טולקין היה פרופסור לבלשנות, לשון וספרות וקיימת טענה שהוא כתב את הספר כדי להדגים לסטודנטים כיצד ניתן ליצור אווירה בעזרת מילים.
הספר יצא לאור לראשונה ב-21 בספטמבר 1937 בממלכה המאוחדת ובשנים 1976, 1977 ו-2012 יצאו שלושה תרגומים שונים לעברית בישראל.
בין השנים 2012-2014 יצא עיבוד קולנועי בן שלושה פרקים לספר, מאת פיטר ג'קסון.
בילבו בגינס, יושב הפלך הרגוע והשלו, נדחף למסע הרפתקאות על ידי הקוסם גנדלף, המצרף אותו לחבורה של 13 גמדים, הכוללת את דאולין, באלין, פילי, קילי, דורי, נורי, אורי, אואין, גלואין (אביו של גימלי), ביפור, בופור, במבר ובראשם תורין צינת-אלון, היוצאים עם גנדלף אל ממלכתם העתיקה.
בילבו מתוודע לסיפורם העגום של עם הגמדים: בשנת 2770 לעידן השלישי תקף סמאוג הדרקון האדום את ממלכת ארבור - שהייתה הממלכה הכבירה של הגמדים בני עם דורין לאחר חורבן מוריה - ואת ממלכת דֵייל הנמצאת לרגלי ההר, שבה חיו בני-אדם.
בתקיפתו החריב סמאוג את הממלכות, וגירש משם את הגמדים ובני-האדם שחיו לפני כן בשכנות וביחסי גומלין.
לאחר מכן, סמאוג אסף סביבו את כל אוצרות גמדי ארבור לכדי מיטת־אוצרות, ונח עליה בשלווה באולם המרכזי של ארבור למשך שנים רבות.
הגמדים יוצאים כדי לגרש את סמאוג ולשוב וליישב את ממלכתם, ובילבו מצורף לחבורה בתפקיד 'פורץ', אשר תפקידו יהיה לפרוץ את הדרך, ולהתגנב אל ביתו של הדרקון במערות הממלכה אשר בהר.
גנדלף טוען בפני הגמדים כי ההוביט, הנמוך אף מהם, אמנם נראה מבולבל וחסר ישע, אך יש בו אומץ לב ותושייה אשר יתגלו במהלך מסעם.
בתחילת מסעם של הגמדים מהווה בילבו יותר נטל מנכס, ונקודת המפנה מגיעה כאשר הגמדים עוברים בהרים ונופלים בשבי האורקים (בתרגומים אחרים - "שדים" או "גובלינים").
בעזרת גנדלף מצליחים בני החבורה להרוג את מנהיג האורקים ולהימלט, אך בילבו אובד במהלך המנוסה.
בחיפושיו אחרי מוצא, הוא משוטט במחילות שמתחת להרים, נתקל ביצור המכונה גולום ומוצא טבעת אשר שייכת לגולום ואשר העונד אותה הופך לרואה ואינו נראה.
טבעת זו משמשת את בילבו מאוחר יותר בעלילה לעשיית מעשים שונים בהיחבא, ובעזרתה מטפח בילבו דימוי של מתגנב מעולה אשר מסוגל לעבור דרך הדרוכים והמוכשרים שבצופים מבלי להתגלות.
גולום ממהר לעבר הפתח כדי לחסום את יציאתו של בילבו ולחלץ ממנו את הטבעת, אך בכך הוא מוביל את בילבו בעקבותיו, ובהגיעם לפתח מצליח בילבו לנתר מעל גולום ולהצטרף לחבורה.
בני החבורה מצליחים להתרחק מההרים, נתקלים בווארגים (מעין זאבי ענק) שאליהם מצטרפים האורקים שמעלים באש את העצים שעליהם טיפסה החבורה.
מלך העיטים ולהקתו מחלצים אותם מצרה זו.
לאחר מכן הם פוגשים את ביורן, מעין אדם-דוב ענקי, שחי בבדידות ואשר צוות ביתו מורכב מבעלי חיים.
בעזרת גנדלף וסיפוריו הם מצליחים להתיידד איתו והוא מארח אותם.
בעת מעבר ביער-אופל נלכדים הגמדים בידי עכבישי ענק, ובילבו לבדו מחלץ אותם בעזרת הטבעת, כשהוא נאלץ לגלות לגמדים את סודה.
לאחר מכן נופלים הגמדים בשבי שדוני היער (תרגום ל-Elves עלפים), ושוב בילבו הוא שמחלץ אותם, פותח את דלתות תאי הכלא בעזרת צרור המפתחות שסילק מאחד השומרים שנרדם, מכניס אותם לחביות יין ריקות שמוטלות לנהר הזורם לעבר האגם.
בני החבורה מגיעים לעיר האגם אסגרות, שהקימו בני האדם לאחר חורבן דייל ונתקבלו שם בשמחה ובתקווה.
תושבי העיר סיפקו להם צידה והשיטו אותם במעלה האגם ומשם שמים הגמדים וההוביט את פעמיהם לעבר ההר הבודד.
הם מגלים את הפתח הסודי שנבנה על ידי מלכי ההר הקדומים - אבותיו של תורין.
בילבו מצליח לחדור שלוש פעמים אל מאורתו של הדרקון סמאוג, מוסתר על ידי טבעתו, מתגרה בדרקון וגונב ממנו גביע זהב, דבר שכמובן לא נעלם מהדרקון כשהקיץ משנתו, ולאחר מכן חוזר ומתגרה בו בבוטות על ידי דיבור חלקלק.
בילבו מגלה כי "אפוד המגן" של הדרקון, שהיה עשוי מיהלומים ושנועד לבלום חיצים, קרוע חלקית וחושף את חזהו.
בעקבות פליטת פה של בילבו, הדרקון מבין שאנשי עיר האגם עזרו לגמדים בדרכם, והוא יוצא לתקוף את העיר ומעלה אותה באש.
ברד הקשת, לוחם נועז ומפקד פלוגת קשתים במשמר העיר, אשר היה נצר לשושלת מלכי דייל, מקבל רמז שגילה בילבו על נקודת התורפה בשריונו של סמאוג, יורה חץ לעברו ומצליח להרוג אותו (בעיבוד הקולנועי אין מדובר בחץ רגיל אלא בחץ מתכת גדול וחזק שחישלו גמדי ארבור, שאותו ברד יורה באמצעות בליסטה).
הדרקון נופל ארצה ברעש גדול, מרסק בנפילתו את בתי העיר וגופתו הלוהטת שוקעת באגם.
תושבי העיר אסירי התודה חושבים שברד נהרג ומצטערים צער רב על מותו, אך אז מתברר כי הוא לא נהרג אלא רק קפץ אל המים.
ברד מסייע לשר העיר לשקם את העיר, וכורת ברית עם מלך שדוני היער, שצבאו צעד לעבר העיר אותה שעה.
לאחר מכן מנהיגים מלך השדונים וברד כוח צבאי משותף של שדונים ובני אדם לעבר ההר הבודד, שבו מתבצרים הגמדים בהנהגת תורין, אשר עם מות הדרקון הפך למלך בטן-ההר.
תורין, נתמך בטענה כי האוצר במקורו היה שייך לאבותיו, מסרב לבקשת ברד לחלוק את אוצר הדרקון, ואף קורא לקרובו מלך הגמדים מגבעות הברזל, דֵּין רגל ברזל בֶּן נֵין, לבוא לעזרתו.
בעקבות זאת מטילים ברד ומלך השדונים מצור על ההר הבודד, ואליהם מצטרף גם גנדלף הקוסם.
ברד מצליח לשאת ולתת עם תורין על הסכם לחלוקת האוצר בעזרתו של בילבו, אשר שם ידו על "לב ההר" – אבן החן היקרה ביותר לגמדים – ומעביר אותה לבני האדם, כדי למנוע את המלחמה.
כתוצאה מכך נאלצים הגמדים להגיע להסכם, ותורין מסתכסך עם בילבו.
התגבורת המיוחלת של צבא גמדים בראשות דֵּין מגיעה וגורמת לתורין להפר את ההסכם.
קרב עמד להתפרץ, אולם ממש באותה העת מותקפים הן הצרים והן הנצורים על ידי צבאו של בולג (בנו של אזוג) מנהיג האורקים בהרי הערפל, בצוותא עם הווארגים.
העימות המתפתח מכונה קרב חמשת הצבאות, ובמהלכו מתאחדים כוחות בני האדם, השדונים והגמדים כנגד האורקים והווארגים.
למרות שבתחילה נראה כי הכוחות של העמים החופשיים יעמדו מול כוחות האופל, המספרים העצומים של חייליו של בולג כמעט וגוברים על הברית המשולשת.
רק עזרה של הנשרים שמגיעה באיחור, ואחריה הצטרפותו של ביורן למערכה, מטה את הכף כנגד האורקים שנוחלים תבוסה ונאלצים להימלט.
במהלך הקרב מנהיג תורין את חבורת הגמדים בהסתערות אמיצה נגד האורקים, נפצע אנושות בקרב וחולץ בידי ביורן, אשר מצטרף לקרב בדמות דוב אימתני והורג את בולג.
בילבו משתמש בטבעת כדי להיעלם מן העין, אולם נפצע בראשו ומאבד את הכרתו כשהטבעת על אצבעו.
בתום הקרב, בעודו מוטל על ערש דווי, מתפייס תורין עם בילבו, ומתפכח מתאוות הבצע שלקה בה בעקבות ההשתלטות על האוצר.
לאחר מות תורין הופך דֵּין רגל ברזל למלך הגמדים שבבטן-ההר.
מלך השדונים מניח על חזהו של תורין המת את אבן החן "לב ההר", ועל קברו שבהר הבודד הוצבה חרבו "אורקריסט", אשר זוהרת בחשיכה בעת שאורקים ויצירי רשע נוספים קרבים, ובכך תמיד ניתנה לגמדים התרעה בהתקרב אויב לממלכתם אשר בבטן ההר.
הגמדים נותנים לבילבו זהב וכסף ככל שהסוס שלו יכול לשאת והוא חוזר להוביטון.
שם הוא מגלה שמכרו לו את כל החפצים בגלל שחשבו אותו למת.
לאחר מאמצים רבים והשקעת כסף רב בילבו קונה את כל חפציו בחזרה וחי בעושר רב אשר צבר בהרפתקאותיו.
הספר כחלק מעולם הפנטזיה של טולקין
מלבד היותו ספר-מופת בזכות עצמו, מהווה "ההוביט" מעין פתיח לטרילוגיה הגדולה של טולקין, "שר הטבעות", אשר מוקדה היא הטבעת הקסומה שנשארה בידיו של בילבו כאשר חזר אל הפלך.
בספר עצמו מוזכרים בדרך אגב מאורעות הנראים לכאורה שוליים, שלאחר מכן מתגלים בטרילוגיה כדברים רבי חשיבות בהיסטוריה של הארץ התיכונה (כגון גירוש בעל האוב - הלוא הוא סאורון - על ידי המועצה הלבנה).
אולם, בעוד אשר הספר ההוביט יצא לאור בשנת 1937, הטרילוגיה יצאה לאור 18 שנים לאחר מכן, בשנת 1955. אפשר להניח כי לטולקין לא הייתה כוונה מראש לכתוב המשך לספר ההוביט.
עוד בטרם יצא תרגום עברי מלא, הופקה בקול ישראל סדרת תסכיתים בהתבסס על "ההוביט", בעיבוד דניאלה אתגר.
הם שודרו בימי שלישי וחמישי ב-16:31, ב'פינה לאם ולילד' של רשת א', מ-6 ביוני ועד 3 באוגוסט 1967.
ההוביט תורגם לעברית שלוש פעמים:
תרגומו המקצועי הראשון של הספר, המלווה בניקוד לילדים, נערך על ידי משה הנעמי ויצא לאור בינואר 1976 בהוצאת זמורה ביתן.
תרגום נוסף, "הוביט", נערך בנסיבות יוצאות דופן ומכונה "תרגום הטייסים".
מספר שנים קודם להוצאת התרגום הראשון לספר, ישבו בכלא בקהיר שבמצרים, מספר טייסים ישראלים שנשבו במהלך מלחמת ההתשה.
ארבעה מהטייסים, אבינועם קלדס, רמי הרפז, מנחם עיני ויצחק פיר, תרגמו לעברית את הספר מעותק באנגלית שנשלח לפיר על ידי אחיו והועבר לו דרך הצלב האדום.
הרפז סיפר בכנס "אבק כוכבים" כי:
כמו כן סיפר הרפז בהרצאה בבית אריאלה:
בספר עצמו מוענק הקרדיט על התרגום ל"טייסי חיל האוויר וחבריהם".
הכוונה היא לשבויים נוספים שחלקו עם ארבעת המתרגמים את התא בעבאסיה, והשתתפו בתרגום השירים שמופיעים בספר.
בתום כשלוש שנים של שבי (1970–1973) אחזו הטייסים בשבע מחברות כתובות בצפיפות, פרי תרגומם המשותף (התרגום עצמו ארך ארבעה חודשים).
לארבעה התגלה קיומו של התרגום של הנעמי, אך גם תרגומם יצא לאור, בשנת 1977 בהוצאת זמורה ביתן, בעזרת מימון של חיל האוויר.
הרקע לתרגום הטייסים וסגנונו הפכו אותו לאהוד ביותר.
בנו ויורש עזבונו של טולקין, כריסטופר טולקין, תיאר את הסיפור שמאחורי תרגום הטייסים כאחד האהובים עליו.
החל מ-2018 מועלה על ידי התיאטרון העברי המחזה "לשם ובחזרה", אשר מספר את הסיפור של ארבעת השבויים ושל יצירת "תרגום הטייסים".
ב-21 בספטמבר 2012, 75 שנים לאחר פרסום הספר במקור, הוצאת כנרת זמורה ביתן הוציאה לאור גרסת תרגום חדשה.
גרסה זו תורגמה על ידי המתרגמת יעל אכמון.
בין שלוש הגרסאות קיימים מספר הבדלים בולטים בתרגום המונחים, כגון "גובלין" ו"אלף" בתרגום הטייסים ובתרגום יעל אכמון ו"שדים" ו"שדונים" בהתאמה בתרגומו של הנעמי.
שתי הגרסאות מקובלות על "הטולקינאים" (מעריצי טולקין וחוקריו), דוגמה נוספת היא התרגום לאבן ההר: בתרגום הנעמי היא תורגמה כ"אבן החושן", הטייסים בחרו פשוט להעתיק את השם האנגלי: "ארקנסטון" (Arkenstone), יעל אכמון השתמשה בכינוי "אבן הנזר".
ב-2013 ראה אור תרגום של הספר ליידיש מאת בעריש גאלדשטיין.
מאז יציאתו לאור של הספר ב-1937 נעשו מספר עיבודים קולנועיים, בין השאר ניתן למנות את הסרטים הבאים:
(!The Hobbit), העיבוד הראשון לספר, היה סרט קצר שנעשה ב-1966.
ההוביט, היה עיבוד לסרט אנימציה, משנת 1977.
הרפתקאותיו המופלאות של בילבו באגינס (Сказочное путешествие мистера Бильбо Беггинса Хоббита) היה סרט הלייב אקשן הראשון אודות הסיפור, והוא הוצג כמחזה מוזיקלי בטלוויזיה הסובייטית, ב-1985.
"ההוביטים" (בפינית: Hobitit) הייתה סדרת טלוויזיה פינית, לייב אקשן, שיצאה ב-1993.
סדרת סרטי ההוביט, מאת פיטר ג'קסון, שהפקתם החלה ב-2007.
ההוביט: מסע בלתי צפוי, יצא לאקרנים ב-2012.
ההוביט: מפלתו של סמאוג, יצא לאקרנים בדצמבר 2013.
ההוביט: קרב חמשת הצבאות, יצא לאקרנים ב-2014.
ההוֹבִּיט, או לשם ובחזרה /ג'ון רונלד רעואל טולקין; עברית: משה הנעמי, הוצאת זמורה ביתן, 1976.
הוביט / ג'ון רונלד רעואל טולקין; עברית: "תרגום הטייסים", הוצאת זמורה ביתן, 1977.
ההוביט / ג'ון רונלד רעואל טולקין; עברית: יעל אכמון, הוצאת זמורה ביתן, 2012.
ארגון ההֲגָנָה היה הארגון הצבאי הגדול והמרכזי של היישוב היהודי והתנועה הציונית בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, בין 1920 ל-1948, והיה התשתית להקמת צבא ההגנה לישראל עם הקמת המדינה.
"ההגנה" הוקמה ב-1920 על מנת לכונן הגנה כוללת ליישוב מפני התקפות ערביי הארץ.
בתחילה עבר הארגון תחת בעלויות של מוסדות שונים, היה מצומצם בהיקפו, מפוזר בכמה כוחות מקומיים, חסר פיקוד מרכזי, סבל ממחסור בתקציב ומסכסוכים שונים.
תפקוד הארגון במאורעות תרפ"ט הבהיר להנהגת היישוב את הצורך החיוני בהגנה מאורגנת, ומתחילת שנות ה-30 החל הארגון לגדול ולהתפתח.
הוקמו מפקדה ארצית ומטכ"ל ("הפיקוד העליון") לניהול הארגון ברמה הכלל ארצית ולתיאום פעילויות מבצעיות, שפעלו תחת מרות הנהגת היישוב בראשות דוד בן-גוריון.
לנוכח המרד הערבי הגדול, החלה "ההגנה" לשתף פעולה עם הבריטים בגיוס נוטרים להגנה על היישובים היהודיים, ובהקמת יחידות לוחמים (הנודדת, פלוגות השדה ופלוגות הלילה) מתוך אסטרטגיה חדשה של התקפות יזומות נגד הפורעים, ופתחה קורסים מבצעיים ומפעלי ייצור נשק בשם תע"ש, שהפכו אותה לארגון מבצעי של ממש.
"ההגנה" גם החלה להשתתף במנגנון ההעפלה החשאית לארץ בהובלת ספינות המעפילים, וסייעה להקמת יישובי "חומה ומגדל".
במלחמת העולם השנייה החל שיתוף פעולה עם הבריטים נגד סכנת הפלישה של גרמניה הנאצית, בעידוד הארגון לגיוס לצבא הבריטי ובהקמת כוח צבאי סדיר ומאומן בארץ – הפלמ"ח.
לאחר המלחמה פעלה "ההגנה" נגד הבריטים במסגרת תנועת המרי העברי בפעולות גדולות, כגון פיצוץ תחנות הרדאר וליל הגשרים, ואחריהם החל דוד בן-גוריון להכין את הארגון להוות את הצבא העתידי של המדינה.
לשם כך התפתח חיל השדה, והוחל בגיוס כוחות לוחמים לחטיבות רגלים ובהקמת יחידות שונות בארגון (שירות אווירי, ימי, תותחנים, שריון ועוד), כדי שיוכלו לעמוד בהתקפות ערביי הארץ ובעיקר מפני צבאות ערב.
"ההגנה" ניהלה את השלבים הראשונים של מלחמת העצמאות, מהלחימה ביישובים ובכבישים וליווי השיירות אליהם, דרך המבצעים הגדולים לכיבוש הערים ואזורי הארץ מהגליל ועד הנגב באמצעות 11 חטיבות הלוחמים שהקימה מכוחותיה, ועד תחילת פלישת מדינות ערב לארץ ישראל.
ל"הגנה" תרומה מכרעת לניצחון במלחמה זו.
בשלהי מאי 1948, תוך כדי סערת הקרבות, הפך הארגון לצה"ל.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 חל שינוי בתפיסה הביטחונית של ראשי מוסדות היישוב בארץ ישראל.
עד אותה עת כללה התפיסה הביטחונית של הנהגת היישוב בארץ ישראל הגנה על יישובים בלבד, וזאת בנסיבות השלטוניות של האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל.
לאחר הכיבוש הבריטי הייתה שאיפה שהגדודים העבריים יהיו כוח המגן של היישוב, אך הבריטים לא רצו בכך, וכך גם מנהיגי תנועת העבודה.
מפעל ההתיישבות עמד בפני התרחבות בעקבות גלי העלייה השלישית, ומנהיגות היישוב נתנה את דעתה על הצורך בארגון שיעסוק בהגנה מרחבית ברחבי הארץ.
היו מנהיגים, דוגמת זאב ז'בוטינסקי ואחרים, בעיקר בקרב חוגים אקטיביסטיים ביישוב, שחשבו שיש לשתף פעולה עם הבריטים בהקמת יחידות סדירות של אנשי היישוב שיהוו חלק מחיל-המצב הבריטי בארץ ישראל, מעין צבא עברי גלוי בחסות בריטית.
הם רצו להסתמך על הגדודים העבריים הארץ-ישראלים שלחמו במלחמת העולם הראשונה בחסות בריטית, ובמיוחד על הגדוד העברי "הראשון ליהודה" שעדיין נותר פעיל אך עתידו היה מוטל בספק, או להקים משטרה עברית באזורי היישוב היהודי בחסות בריטית.
הם ראו בבריטים אומה מאורגנת ושומרת חוק, שרואה ביישוב היהודי שותף בכל ענייני ההגנה והביטחון, שעמה, כאמור, שיתפו פעולה בעבר.
מנהיגי תנועת העבודה, כגון דוד בן-גוריון ויצחק טבנקין, טענו שאין להסתמך על הבריטים בהגנת היישוב ויש צורך בהקמת ארגון שיהיה נתון למרות מוסדות היישוב.
הידרדרות המצב הביטחוני בארץ בחורף ובאביב 1920, שעיקרם מאורעות תל חי והתקפות של ערבים בירושלים במאורעות תר"פ, כשלא ניתן היה להפעיל את הגדוד העברי נגד הפורעים, הבהירו שהגדוד אינו יכול לשמש כמנגנון הגנתי למען היישוב היהודי, בעיקר עקב התנגדותם של הבריטים לכך.
הצורך במענה להתנגדות הערבית החדשה, שהתבטאה בהתקפות על מרכזי הערים ועל היישובים המבודדים, היה הגורם שדרבן לפעולה את מפלגת אחדות העבודה.
מפלגה זו הוקמה ב-1919 כאיחוד תנועות הפועלים בארץ ישראל, וראשיה ראו צורך לקחת על עצמם לדאוג לענייני ההגנה ולהגן על כל נקודת יישוב לפי התפיסה שנטישת יישוב אחד דומה הייתה לנטישת המערכה כולה.
יצחק טבנקין קרא בעניין זה: "הביטחון מתחיל להתרופף, איפה פעולתנו?
התקווה לגואל מן החוץ מחלישה ומבטלת את כוחותינו..
חוסר הפעולה העממית, חוסר העמידה על הנפש, נושאים בקרבם את זרע ההרס והאובדן".
"השומר" פורק באביב 1920, באספה סוערת בתל עדשים ב-18–19 במאי 1920. במקביל פעלו מנהיגי השומר, ישראל ומניה שוחט, יחד עם אנשי "החלוץ", יצחק שדה ויהודה אלמוג, להקמת גדוד העבודה שעליו הוכרז רשמית ב-25 באוגוסט 1920.
בכינוס של "אחדות העבודה" בחוות כנרת הוחלט ב-15 ביוני 1920 (כ"ט בסיון תר"ף) על העברת סמכויות ארגון "השומר" לידי מפלגת אחדות העבודה, ועל הקמת כוח מגן הנתון לפיקוחה.
חברי "השומר" אמורים היו להצטרף לארגון החדש.
כך הוקם למעשה ארגון "ההגנה":
עם הקמת ההסתדרות בדצמבר 1920 הובילה "אחדות העבודה" את הכללת השמירה וההגנה כאחד מתפקידי הארגון החדש.
הוקם בו "ועד ההגנה" ואליו הוכפפה "ההגנה".
לאחר דיונים הוגדרה "ההגנה" כארגון כלל-ארצי שמטרתו לספק הגנה כוללת ליישוב היהודי והוחלט לפתוח את שורותיה לכל, ללא אפליה על רקע שיוך פוליטי, מעמדי, כלכלי או מגדרי, ונשים שירתו ב"הגנה" מאז הקמתה.
אנשי "אחדות העבודה" וההסתדרות התקשו לממן ולהפעיל ארגון בסדר גודל כמו "ההגנה".
עד מאורעות תרפ"ט לא גויסו די משאבים כלכליים לניהול "ההגנה", והוא אורגן כמיליציה אזרחית.
במאורעות תרפ"א, במאי 1921, לא הייתה "ההגנה" מוכנה.
היא לא הצליחה להגן מפני התקפות הערבים על השכונות היהודיות ביפו ובסביבתה, יהודי יפו לא צוידו בנשק חם ו-47 איש נפלו חלל.
אנשי "הגדוד העברי" שהתאמנו בסרפנד הצליחו להציל את תל אביב ממתקפת הערבים, וביחד עם 300 מגינים מקומיים יצרו עמדות מגן סביב העיר.
המתקפה בפתח תקווה נעצרה הודות לכוח בריטי שנכח במקום.
אך הארגון הפיק לקחים, התארגן ליום הפורענות ב-2 בנובמבר 1921 (יום השנה להצהרת בלפור), והצליח להניס את התקפת ההמון הערבי בירושלים באותו יום, מה שהוכיח ליישוב שניתן למנוע אסון גם בהכנה קצרה של כוח קטן וחמוש.
באותה תקופה היו מסגרות עצמאיות אחרות שסייעו, דוגמת קבוצת קדם שפעלה בתל אביב תחת פיקודו של שמשון בלוך והצטרפה עם תום מאורעות תרפ"א לארגון "ההגנה".
קבוצה זו בלטה במאורעות תרפ"א בתל אביב בהיותה המסגרת ההגנתית היחידה שהחזיקה בנשק.
כחלק מלקחי מאורעות תרפ"א הייתה "ההגנה" אמורה לגדול ולהתפתח.
היא התכוננה לקראת מועדי פורענות צפויים והחלה לתכנן את פעולותיה, לגייס ולארגן בכל יישוב קבוצת מגינים שיתאמנו ויתכוננו לשעת חירום.
נפתח אף קורס עם צוות מדריכים קבוע בראשות יצחק שדה, שמטרתו לאמן את האנשים להגן על יישוביהם.
התפתח ויכוח חריף בין אנשי "השומר" לשעבר, שדגלו בקבוצה מצומצמת שתקדיש את עצמה להגנה, לבין אנשי "הגדוד העברי" בראשות אליהו גולומב, שדגלו בארגון רחב ומקיף.
ההנהלה הציונית החליטה לתבוע מהממשל הבריטי לעשות לגליזציה ולהכיר רשמית בארגון "ההגנה" תמורת מתן נשק ואימונים, מה שהרע את מערכת היחסים בין ההנהלה הציונית לבין "ההגנה", עד כדי הפסקת התמיכה הכלכלית בארגון.
"ההגנה" נדחקה יותר ויותר לפינה הן מבחינה כלכלית, הן בתמיכת המוסדות הציוניים, והן בנסיגת אהדת היישוב עקב השקט ששרר לאחר מאורעות תרפ"א.
לכן נחשבו מרבית שנות העשרים בתולדות הארגון בתור "השנים הרזות".
"ההגנה" לא כללה בשנים אלה את כל היישוב.
הארגון לא השפיע כמעט על המושבות והיישובים הקטנים, וגם אנשי גדוד העבודה לא התחשבו בו.
ועדי ההגנה המקומיים ביישובים לא סרו למרותו ופעלו באופן עצמאי.
הארגון נותר קטן, התקשה לגייס כספים, נשקו היה מצומצם והוא נאבק באדישות הכללית.
הגוף העליון של הארגון, ועד ההגנה הארצי בראשות יוסף הכט, ניהל את עבודתו מול ועדים מקומיים בעיקר בערים הגדולות, כאשר בכל אחת מאלה מנו החברים כ-300 איש.
הוא נהנה מחופש פעולה גדול כמעט ללא פיקוח.
הכט ריכז מטה מפקדים של ערי ירושלים, תל אביב וחיפה, שהתכנסו מספר פעמים בשנה ונקראו "מועצת הערים".
בכינוסים אלו נידונו דרכים לשיפור האימונים וההדרכה, סדר חלוקת הנשק לכל עיר, ונקבעו כללי פעולה לארגון.
עם פרוץ מאורעות תרפ"ט (1929) התארגנו כוחות "ההגנה" במהירות, אף על פי שלא חזו את עוצמת המהומות.
במקומות שבהם היו קבוצות מאורגנות הייתה הפגיעה ביהודים קטנה יחסית.
"ההגנה" הצליחה להגן על מרבית השכונות היהודיות בירושלים, ביצעה התקפת נגד באזורים הערביים של חיפה והצליחה לשלוח מחיפה כוחות תגבור ליישובי הגליל.
נהדפו ההתקפות ביישובים החקלאיים, ובמערכה בחולדה נהרגו למעלה מארבעים תוקפים.
עם זאת, התבצע טבח בחברון ובצפת, שבהן לא הייתה "ההגנה" מאורגנת.
שמונה יישובים ומספר שכונות בירושלים ובחיפה ננטשו על ידי היהודים ונהרסו בידי הפורעים, ונהרגו 133 יהודים.
אף על פי ש"ההגנה" הייתה הכוח היחיד שעמד בפרץ מול התקפות הערבים, המחישו המאורעות את נקודות התורפה של הארגון: ביזור, אי שליטה מרכזית, מחסור בכוח אדם חמוש ומיומן ומחסור במשאבים.
התלות בבריטים שלא נכונו לעזרה חייבה להקים כוח חזק ומאורגן יותר, בעל פיקוד מרכזי, שיוכל להתמודד עם מתקפות הערבים, יוכל להחיש תגבורת לכל נקודה מותקפת ויהיה אחראי להגנת היישוב כולו.
מסקנות אלה הובילו לשינוי התפיסה הביטחונית של הנהגת היישוב בשנות ה-30, שהתבטאה בחיזוק הארגון ובהקמת מפקדה מרכזית.
מאורעות תרפ"ט החדירו להנהגת היישוב את הצורך החיוני בהגנה המאורגנת.
בן-גוריון כתב בשנת 1933: "בחריפות יתרה מתייצבת בפנינו שאלת הביטחון.
כל מה שנעשה עד עכשיו בנידון זה – אינו עומד בשום יחס והתאמה לצורך החיוני".
ואכן, על מנת לספק ליישוב ביטחון מוגבר מפני מאורעות עתידיים, החלה "ההגנה" בתחילת שנות השלושים לצמוח לארגון לוחמה רב-ענפים.
פעילות זו, גם אם הייתה בתחילה לא מספקת, סייעה ל"הגנה" להיות מוכנה למאורעות המרד הערבי ב-1936.
חלק מלקחי מאורעות תרפ"ט היה לבנות מחדש את "ההגנה" כמסגרת כלל ארצית מאוחדת בעלת עתודה מרכזית, שניתן להפעילה בגמישות בכל יישוב שהותקף.
אולם ההסתדרות הציונית התקשתה לתמוך בה כלכלית והייתה נכונה למסור אותה לרשות הוועד הלאומי ולשתף את החוגים האזרחיים ביישוב בניהולה.
החל מ-1930 הועבר הפיקוד על "ההגנה" למפקדה הארצית, גוף שהופקד על הניהול הפוליטי-אזרחי של הארגון והורכב משישה חברים (שלאחר מכן הורחב לשמונה), שהתחלקו בין אנשי ההסתדרות ובין אנשי המחנה האזרחי (נציגי התאחדות האיכרים, הסוחרים, בעלי בתים והתעשיינים) בחלוקה שווה, כמעין ועדה פריטטית (המורכבת ממספר שווה של נציגים מכל צד).
תפקידה של המפקדה הארצית היה ללבן יחדיו בעיות שונות שהועברו אליה.
ב-1936 הוחלט למנות חבר נוסף, שיהיה נייטרלי, לתפקיד ראש המפקדה הארצית (רמ"א), וב-1939 הוקם להגנה מטה כללי עליו פיקחה המפקדה הארצית, שנועד לארגן ולהנהיג את הפעולות המבצעיות של הארגון.
"ההגנה" הייתה כפופה מעתה ואילך למרות הנהגת היישוב – הוועד הלאומי והסוכנות היהודית בראשותו של דוד בן-גוריון, שנחשב כמעין "מפקד העל" שלה, ולמעשה היה בה רוב (גם אם לא רשמי) לאנשי מפא"י.
"ההגנה" החלה בשנים אלה להתארגן כארגון מבצעי של ממש בעל סדר ותיאום ברמה כלל ארצית.
כדי ש"ההגנה" תוכל להגן על כל יישוב בכוח משותף של האזור כולו (הגנה מרחבית), היא חולקה לגושים אזוריים.
היישובים החקלאיים אוגדו ל-18 גושים, כשלכל גוש היה מפקד, מדריכים, מחסנאים ובעלי תפקידים שונים.
לאחר מכן אוחדו גושים אלו לארבעה מחוזות עיקריים, הדרום, השרון, השומרון והצפון, וכן שני גושים עצמאיים: גוש דן ופתח תקווה.
הערים הגדולות (תל אביב, ירושלים וחיפה) היוו כל אחת גוש נפרד, כי שם היו מצבורי כוח האדם והנשק המרכזיים של הארגון.
המפקדה הארצית הייתה מוגבלת באמצעי פיקוח על הגושים ועל דרכי פעולתם.
על מנת להפוך את הארגון לצבאי ומסודר יותר החלו בראשית העשור לארגן קורסים ואימונים אינטנסיביים, וכן לרכוש ולפתח אמצעי לחימה ואמצעי קשר:
קורסים והדרכה – ההגנה החלה להכשיר את חבריה באימונים אינטנסיביים בלוחמת שדה, בהם לימדו חבלה, סיירות, מודיעין, קשר, שימוש בנשק ועוד.
נפתחו גם קורסי פיקוד להכשרת סגל מפקדים מיומן, שהמרכזי בהם היה בג'וערה שברמות מנשה.
בסוף העשור הוקמה גם לשכת הדרכה מרכזית (לה"ד), שריכזה את האימונים.
לה"ד גיבשה תורת לחימה אחידה נגד תקיפת המורדים.
קשר – בראשית שנות השלושים, לאחר שהוקמו פלוגות קשר בחיפה, תל אביב וירושלים, הפעילה "ההגנה" רשת קשר ארצית המבוסס על אותות ראייה, וסיפקה לפיקוד הארצי דיווחים בזמן אמת מיישובים שונים.
ב-1937 נוסד שירות הקשר, שהקים רשת קשר רדיו כלל ארצית, שהגיעה לכל יישובי הארץ וקישרה אותם למפקדת "ההגנה".
רכש – כחלק מלקחי מאורעות תרפ"ט נעשו מאמצים מוגברים לרכישת נשק ולייצור עצמי של תחמושת .
במשך שנות המנדט הבריטי היו ויכוחים רבים בצמרת היישוב בדבר המדיניות שיש לנקוט כנגד מתקפות הערבים: הבלגה או התקפה.
לאחר מאורעות תרפ"ט גברה מדיניות ההבלגה, שנועדה להראות לבריטים שמקור אי-השקט בארץ איננו הציבור היהודי.
אולם "ארגון ב'" לא היה מסוגל להעמיד כוח של ממש, והפך בעיקר ליעד לגיוס של חברי בית"ר והתנועה הרוויזיוניסטית.
בשנת 1936, על רקע המצב הביטחוני המעורער בארץ עם החרפת המרד הערבי ופרסום תוכנית החלוקה של ועדת פיל, חזרו תהומי וחלק מחבריו ל"הגנה".
הקבוצה שנשארה ולא חזרה ל"הגנה" הפכה ב-1937 למסגרת המחתרתית של התנועה הרוויזיוניסטית תחת מרותם של זאב ז'בוטינסקי והצ"ח ונקראו האצ"ל.
המרד הערבי הגדול (או כפי שכונה ביישוב "מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט"), שהתחולל בשנים 1936–1939, הביא את ארגון "ההגנה" לידי שינוי טקטיקה, לאחר שהערבים עברו מהסתערויות המון נקודתיות לעבר פעולות איבה מאורגנות היטב בכל הארץ: יהודים נורו בזמן שעבדו, נסעו וטיילו וגידולים חקלאיים רבים נשרפו.
כאלפיים אירועי דמים התרחשו בשנה הראשונה למרד, עם למעלה מ־80 הרוגים יהודים.
כתגובה, שילבה "ההגנה" מאמץ משותף ביחד עם הבריטים בגיוס שוטרים יהודים במטרה להגן על היישובים היהודיים.
עם התגברות פעולות האיבה פותחה בארגון אסטרטגיה ביטחונית חדשה שכונתה "יציאה אל מחוץ לגדר" על מנת לתקוף את התוקפים בבסיסיהם, ולשם כך הוקמו יחידות לוחמים מיוחדות:
בתגובה למרד הערבי הגדול הגבירה "ההגנה" באותה תקופה את שיתוף הפעולה עם הבריטים, שראו כי המרד מערער את יציבות האזור, מצריך מהם כוח אדם רב ומופנה גם נגדם.
אף על פי שהבריטים היו מודעים לכך שבשיתוף "ההגנה" במאבק בערבים קיבל הארגון תוקף חוקי, הם קיבלו זאת מחוסר ברירה משום שהזדקקו לכוח אדם.
הנהגת היישוב רצתה להופיע בעיני הבריטים כגורם שקול המעוניין בשמירת הסדר בארץ, ולא כצד השותף לאלימות.
עמדה זו גם תאמה את יכולת "ההגנה" בתחילת המאורעות, כשהיא עדיין הייתה מורכבת מיחידות מקומיות ופחות יכלה לפעול ככוח כלל ארצי שהצריך גיוס מסיבי.
שיתוף פעולה זה התבטא בגיוס אנשי "ההגנה" לכוחות המשטרה הבריטית, במה שכונה בשם נוטרות.
יחידות הנוטרים שולבו במסגרת חיל העזר למשטרה הבריטית ובאבטחת נקודות רגישות כמו הרכבת, נמל חיפה, גדר הצפון, שדות התעופה, חברת החשמל ועוד.
יחידת נוטרות גדולה הייתה משטרת היישובים העבריים, ששוטריה היו כפופים באופן רשמי לצבא הבריטי שסיפק להם נשק ואימן אותם, אך למעשה פיקד עליהם ארגון "ההגנה".
אט אט הם נוצלו לפעילויות שונות של הארגון כמו העברת נשק, תוך שימוש במסווה חוקי.
ביוני 1936 היה מספרם כ-1,300, אולם בסוף אותה שנה הוא עלה לכ-3,000. כחלק מגוף זה הוקמו המשמרות הנעים, שתפקידם היה לפטרל בדרכים, לסלק מוקשים, ללוות פועלים ולהכין מארבים לפורעים.
המשמרות היו יעילים ביותר, נעו בחופשיות ובכך חיפו על פעולות "ההגנה" השונות בהתיישבות ובמערכה הצבאית.
כ-60 משמרות נעו בכל רחבי ארץ ישראל ופעלו בכל יישוב עברי.
עם התמשכות המאורעות ובמקביל לפעילות הלגאלית, החליטו ב"הגנה" לעבור מפעולות הגנתיות בלבד כנגד התוקפים הערבים לפעולות אקטיביות ויזומות.
אסטרטגיה זו כונתה "יציאה אל מחוץ לגדר" קרי, יציאה לפעולות יזומות וניידות, מעבר לגדרות היישובים, כדי לקדם את פני התוקפים ולפגוע בבסיסיהם.
לשם כך הוקמו מחדש פלוגות נודדות, שנקראו הנודדת, במטרה לפגוע בתוקפים באופן ממוקד ולערער את ביטחונם.
הם היו כוחות מצומצמים של לוחמים שנעו בשדות בלילות והתקיפו את הכנופיות בעורפן, עוד לפני הגיען ליעד היישובים ואף כשהן ליד בסיסיהן.
ב-1937 התפתחה הנודדת לפלוגות השדה (פו"ש), בפיקודם של יצחק שדה וסגנו אליהו בן חור, שביצעו מארבים, מרדפים ופשיטות על בסיסי הכוחות הערבים, וכן סיורים בשטחי הכפרים הערביים על מנת לאתר בסיסי אויב ולפגוע בהם.
למרות התכנון שפלוגות אלו יהוו מעין 'צבא שבדרך', עקב אילוצים שונים הן פעלו במערך מקומי בלבד של היישובים והמחוזות השונים ולא אורגנו ככוח כלל ארצי.
למרות זאת קידם הפו"ש את רמת הלחימה, האימונים והפעלת הכוחות בשטח "ההגנה" לרמה צבאית לכל דבר ועניין, כולל תרגילי כיתה חמושים, תמרון, אימוני הסתערות, סדר ומשמעת צבאיים של לוחמים צעירים שהיוו את הדור החדש של הארגון.
הפו"ש התקיים עד סוף פברואר 1939, וכשדעכו פעולות האיבה הוא פורק.
ב-1938 פותחו בכמה אזורים גם הפלוגות המיוחדות (הפו"ם), לפגיעה פיזית באנשי הכנופיות ובסייעניהם.
ב-1939 החליף את הפו"ש חיל השדה (חי"ש) שנועד להיות הכוח הצבאי החדש והגדול של ההגנה, אך עד 1946 גרמו מלחמת העולם השנייה והגיוס לצבא הבריטי לעיכוב משמעותי בהתפתחותו.
בתחילה הוקמו שני גדודים בחיפה ושניים בירושלים, כשחלק מהמתנדבים והמפקדים היו נוטרים.
אנשי הפו"ש השתלבו גם בפלגות הלילה המיוחדות שהוקמו ב-1938 על ידי הקפטן הבריטי אורד צ'ארלס וינגייט.
הוא קיבל רשות מהמפקדה הבריטית להקים יחידות חדשות בפיקודו, במטרה להילחם בכנופיות הערביות.
הפלוגות הורכבו בעיקר מאנשי "ההגנה" ופעלו באזור עמק יזרעאל והגליל התחתון לפי עקרונות הלחימה שפיתח, בהם הפתעת האויב באמצעות מארבים ניידים בשעות הלילה, בתכסיסי הטעיה ולאחר איסוף מודיעין בשטח.
לאחר שנתיים של פעילות הוצב וינגייט מחוץ לארץ ישראל והפלוגות התפרקו זמן קצר לאחר מכן, ביולי 1939. תורת הלחימה שהנחיל וינגייט שימשה את "ההגנה" במשך מרבית שנות פעילותה.
התפתחות משמעותית ברכש הנשק ל"הגנה" חלה ב-1936, כתוצאה מאירועי המרד הערבי הגדול, ביוזמת שליח "ההגנה" בפולין יהודה ארזי, שקיבל רישיון מממשלת פולין לרכישת נשק באופן חשאי, כשמטרתם הייתה לעודד את יהודי פולין לעלות ארצה.
ארזי החל לרכוש רובים, מקלעים, רימוני יד וכדורי תחמושת ברישיון הפולנים ולהבריחם ארצה בתוך גלגלי מכבשים.
משלוחים אלה שינו את תפיסת "ההגנה", שלא להתלות יותר ברכישות מקומיות של נשק.
הוא קנה גם מכונות תעשייה שיאפשרו לארגון לייצר בארץ תחמושת כדורים ו"ההגנה" הצליחה להעבירם ארצה בעורמה.
לאחר מכן הצליח ארזי לארגן ב-28 קיבוצי ההכשרה של "החלוץ" בפולין קורסים להכשרת מדריכי נשק ואימוני נשק למאות צעירים המיועדים לעלייה בחסות צבא פולין.
בתחילת שנות השלושים היה ייצור הכדורים מצומצם בהיקפו בבתי המלאכה בשכונת בורוכוב בגבעתיים, ומ-1936 הוא גדל בהיקפו ועבר לבית חרושת בתל אביב שלימים ייקרא "מכון א'", שם הוסתר גם סליק גדול ויוצרו חומרי נפץ שונים.
חלק קטן מהייצור נשאר בבורוכוב, ובהמשך נוסדו בית יציקה מרכזי לרימונים ולפצצות מרגמה בנען, בית מלאכה ביקב הישן ברחובות, ועם התגברות הייצור ב-1938 הוקם בצפון תל אביב מפעל לייצור מרגמות, שנקרא "מפעל ב'" והוסווה כבית מלאכה לתיקון משאבות.
כך פיתחה "ההגנה" מערכת של בתי מלאכה לייצור רימוני יד, רימוני רובה ופצצות, מה שהיווה את תחילתו של תע"ש כמוסד מקצועי.
הייצור היה חשאי ומטרתו הייתה לפתח אמצעי לחימה שיאפשרו ליחידות הארגון להתגונן ולהילחם במידת הצורך.
ב-1938 מונה גם מנכ"ל, ישראל עמיר, שהוחלף ב-1940 בחיים סלבין.
ב-1939 הוקמה מעבדה לפיתוח חומרי נפץ והמפעלים השונים החלו להתפתח ולהשתכלל.
כתגובה למרד הערבי השתתף הארגון בעליית יישובי "חומה ומגדל".
יישובים אלו הוקמו בן לילה באזורים מבודדים, על מנת להגדיל את גבולות ההתיישבות העברית ולהרחיב את שטח המדינה העתידית.
בערב העלייה על הקרקע של כל יישוב גויסו חברי "ההגנה", ביניהם נוטרים ואנשי הפו"ש, על מנת להקים במהירות את בסיסי היישובים ולהגן עליהם מפני התקפות ערביי הסביבה.
אחד מהמבצעים הגדולים הייתה העלייה לחניתה במרץ 1938, שם הגנו על הקיבוץ כוחות גדולים מהפו"ש.
הכוחות שנדרשו לאבטחת מבצעי התיישבות חייבו תגבור לוחמים רבים מכל רחבי הארץ, ויחד עם התפתחות הפו"ש נתנו תנופה להפיכת "ההגנה" מכוחות מקומיים לכוח כלל ארצי ומתואם.
החל מ-1934, עקב עליית האנטישמיות באירופה, בריחת פליטים יהודים מהשלטון הנאצי וסגירת שערי הארצות בפניהם, החל ארגון "ההגנה" לשתף פעולה עם התנועות החלוציות באירופה להבאת עולים לארץ ישראל בדרך בלתי לגאלית, וכך למעשה התחילה ההעפלה מאירופה.
הספינה הראשונה שהובאה בדרך זו ב-1934 הייתה ולוס (קדמה לה כוכב, אך זו הגיעה ממצרים).
בתחילה לא שיתפה הנהגת היישוב פעולה עם מפעל ההעפלה מחשש לעלייה החוקית ולשיתוף הפעולה עם הבריטים, אך עם פרסום הספר הלבן של מקדונלד ב-1939, שהגביל את העלייה ואת רכישת הקרקעות להתיישבות יהודית, החליטה ההנהגה בראשות בן-גוריון לפתוח במאבק בבריטים באמצעות ההעפלה לארץ, זאת לצד אסטרטגיה של מגננה צבאית.
בן-גוריון דחף ל"עלייה לוחמת" גלויה וחמושה, אך לבסוף הוחלט לפתוח בפעילות נמרצת להבאת עולים באופן חשאי, ולשם כך שותפה "ההגנה" באותה השנה בהקמת המוסד לעלייה ב', זרוע שנועדה לארגן בצורה מרכזית את ההעפלה.
אנשי "ההגנה" השתתפו בפיקוד ובהובלת הספינות, במנגנון ההורדה לחופי הארץ ובמתן שירותי מודיעין וקשר (יחידת הגדעונים) על מנת להוביל בבטחה את הספינות.
לפני מלחמת העולם השנייה הצליח "המוסד לעלייה ב'" להביא ארצה למעלה מ-6,000 מעפילים ב-16 ספינות ואף בדרך היבשה.
רק שלוש מהן לא הצליחו להוריד מעפילים לחוף.
"ההגנה" החלה לפעול גם בנושאי חינוך והדרכה בקרב בני הנוער.
החל מ-1939 הפעיל הארגון בבתי הספר העבריים מקצוע בשם חג"ם (חינוך גופני מורחב), שתפקידו היה להכשיר את בני הנוער בנושאי שדאות ואימוני קרב-מגע.
היא אף העבירה קורסי מ"כים (מפקדי כיתות) לבני נוער שנבחרו לכך, על מנת להכשירם לפיקוד בארגון.
במסגרת הגדנ"ע, שהוקם ב-1941, למדו נערים מתנדבים בגילאי 15–18 אימוני סדר, ספורט וקרבות מגע, סיירות, עזרה ראשונה ושימוש בנשק קל.
הם קיימו דיונים אידאולוגיים והופעלו בפעילויות חינוכיות שונות.
חברי הגדנ"ע הדביקו כרוזים, עזרו בשמירות ובסיורים, בהורדת מעפילים לחופי הארץ ובעבודות שונות של הארגון.
"ההגנה" בעת מלחמת העולם השנייה
פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 אירע ארבעה חודשים לאחר פרסום הספר הלבן של מקדונלד, והנהגת היישוב ו"ההגנה" החליטו להפסיק את המאבק המיליטנטי נגד הבריטים ולשתף איתם פעולה נגד גרמניה הנאצית, ועם זאת, לא להפסיק את ההעפלה וההתיישבות.
את הקו קבע דוד בן-גוריון באומרו "עלינו לעזור לאנגליה במלחמתה כאילו לא היה ספר לבן, ולעמוד כנגד הספר הלבן כאילו לא הייתה מלחמה".
ואכן, זרמו המוני צעירים ללשכות הגיוס: מתוך חצי מיליון אנשי היישוב התפקדו מעל 136 אלף איש.
חלקם רצו להתגייס לצבא הבריטי, וחלקם רצו להתגייס להגנת היישוב.
הנהגת היישוב ופיקוד ההגנה התלבטו מאוד כמה אנשים לגייס למאמץ המלחמתי וכמה להשאיר בארץ, האם הגיוס יהיה רק למען ההגנה על הארץ או לכל מקום בו ירצו בעלות הברית ואיך להמשיך את המאבק למען ההעפלה מבלי לפגוע בכושר הלחימה של הבריטים.
לבסוף הוחלט ש"כל חזית היא חזית ציונית", וכי הגיוס יהיה לכל נקודה בעולם.
בלונדון התנהל בעצלתיים משא ומתן על הקמת כוח של היישוב היהודי.
אולם הבריטים נרתעו בתחילה משיתוף פעולה זה עקב חשש שהוא נועד לשרת גם את השאיפות הלאומיות של התנועה הציונית, וכמו כן רצו את שיתוף הפעולה והשקט הן של ערביי הארץ והן של מדינות ערב.
לנוכח חוק זה דרש בן-גוריון לחדש את המאבק בבריטים.
הוא הורה לפיקוד "ההגנה" ליזום התנגשויות אלימות עם הבריטים, אולם לכך התנגדו החוגים האזרחיים במוסדות היישוב ובארגון "ההגנה" ותוכניתו בוטלה.
עם התקרבות הסכנה לפלישה נאצית לארץ ישראל מדרום מצד כוחות "קורפוס אפריקה" של הגנרל רומל (שנעו ב-1941 בצפון אפריקה מזרחה לכיוון תעלת סואץ וארץ ישראל), הגיעו הבריטים למסקנה כי בשעת חירום זו יש לשתף פעולה עם היישוב היהודי.
סכנת הפלישה והידיעות שהחלו להסתנן מאירופה על השואה דרבנו את הנהגת היישוב לשתף פעולה עם הבריטים ביתר שאת נגד האויב המשותף – גרמניה הנאצית.
שיתוף הפעולה בין הבריטים לארגון "ההגנה" התבטא במספר אופנים:
גיוס לצבא הבריטי: כמעט שלושים אלף מאנשי היישוב התגייסו לשורות הצבא הבריטי עד תום מלחמת העולם השנייה, כשלפחות שליש מהם גייסה "ההגנה" או שהמגויסים נמנו עם אנשיה.
הם גויסו ליחידות שונות בצבא הבריטי ונלחמו בשורותיו, כולל ביחידות רגלים יהודיות.
בשנת 1943, לקראת סוף המלחמה, אף הוקם החי"ל – הבריגדה היהודית כחטיבה שהורכבה כולה מאנשי היישוב.
מתנדבי הצבא הבריטי סייעו רבות לאחר המלחמה להעלאת המיומנות הצבאית של "ההגנה" ושל צה"ל בתפעול צבא מקצועי, וחלקם אף יצרו קשר חשוב עם ניצולי השואה באירופה.
"ההגנה" הייתה גם פעילה בשילוח צנחני היישוב ב-1944, על מנת ליצור קשר עם היהודים תחת הכיבוש הנאצי.
מוסדות היישוב ופיקוד הצבא הבריטי לא ששו לגייס נשים, אך לבסוף נעתרו לבקשתן, וכ-3,500 נשים, מרביתן חברות "ההגנה", גויסו בעיקר ל-א.ט.ס (חיל העזר לנשים) לתפקידים תומכי לחימה (נהיגה, קשר, קיפול מצנחים ועוד).
הקמת הפלמ"ח: במהלך שנת 1941 הוקם הפלמ"ח, הכוח הצבאי הסדיר של "ההגנה", ככוח גרילה שיילחם בעורף האויב הגרמני אם תיכבש ארץ ישראל.
בתחילה לקחו הבריטים חסות על הפלמ"ח וסיפקו לחבריו נשק ואימונים צבאיים.
למפקד הכוח מונה יצחק שדה.
מתוך שש הפלוגות התאמנו בתחילה רק שתיים, בפיקודם של יגאל אלון ומשה דיין.
כחלק משיתוף פעולה זה, יצאו באותה שנה 23 אנשי הארגון, שכונו כ"ג יורדי הסירה, לשליחות בטריפולי שבלבנון, שנשלטה בידי צרפת של וישי, כדי לחבל בבתי הזיקוק שבה, אך עקבותיהם אבדו.
בפלמ"ח פעלה המחלקה הגרמנית שנועדה לפעולות גרילה מעבר לקווי האויב הגרמני, והמחלקה הערבית שאנשיה עסקו בריגול ובחבלה בקרב ערביי ישראל ובמדינות השכנות.
ביוני 1941 יצאו הכוחות הבריטיים למערכה בסוריה ובלבנון לשם כיבוש שתי הארצות מידי שלטון וישי, כשלכוחותיהם התלוו אנשי פלמ"ח כמורי דרך וכשומרי הגשרים בשטח שנכבש.
עם תבוסת הגרמנים בקרב אל-עלמיין השני בנובמבר 1942 לא נזקקו הבריטים יותר לארגון "ההגנה" והמימון להפעלת הפלמ"ח הופסק.
על מנת להמשיך ולהחזיק את הפלמ"ח ככוח סדיר התחלקו פלוגותיו בין הקיבוצים והמשיכו להתאמן ככוח צבאי מחתרתי במקביל לעבודה חקלאית במשקים.
אז גם החל הפלמ"ח להתפתח.
האימונים גדלו והשתכללו לרמה גבוהה ביותר, ושמונה הפלוגות התחלקו לגדודים.
הפלמ"חניקים שסיימו את שירותם מונו למערך המילואים, "הרזרבה", שהיווה כוח מגויס משמעותי, והחל גידול בהכשרה מגויסת של חבורות נוער, שהתגייסו יחד להכשרה מקצועית לקראת יציאתם להתיישבות.
"מצדה על הכרמל": המטה הכללי של "ההגנה" תכנן ב-1942 תוכנית הגנה כוללת ליישוב במקרה של פלישת הגרמנים.
תוכנית זו, שכונתה "מצדה על הכרמל", כללה התבצרות במובלעת על הר הכרמל וארגון יחידות גרילה שיעכבו את התקדמותו של הצבא הנאצי.
על התוכנית עמלו יצחק שדה ויוחנן רטנר.
תקופה זו, שבה היה חוסר ודאות באשר לעתידו של היישוב, מכונה "מאתיים ימי חרדה".
הסזון: מלחמת העולם השנייה והתקווה שאולי הבריטים ישנו את מדיניותם כלפי היהודים בארץ ישראל, גרמו לכך ש"ההגנה" ביקשה מארגוני הפורשים (האצ"ל והלח"י) שלא להשתמש באמצעים אלימים נגד הבריטים, ואף לשתף איתם פעולה, כדרישת הנהגת היישוב.
הלח"י דחה את הדרישה והאצ"ל הסכים לה, אך בתחילת שנת 1944 הצטרף ללח"י והתחיל בפעולות נגד מתקנים בריטיים.
כתוצאה מכך, ולאחר שהאצ"ל לא התייחס לדרישות הנהגת היישוב, פתחה "ההגנה" באותה שנה בפעולות נגדו שכונו "הסזון" (מקור הכינוי במילה הלועזית "Season", במובן של עונת ציד של בעלי חיים).
הפעולות כללו מעצר אנשי אצ"ל, כליאתם במקום מסתור, חקירתם (לעיתים תוך שימוש באלימות), ובמספר מקרים אף הוסגרו אנשי האצ"ל לידי הכוחות הבריטיים.
הסזון לא הפך למלחמת אחים מפני שמפקד האצ"ל מנחם בגין הורה להימנע מהתנגדות אלימה.
לצד שיתוף הפעולה עם הבריטים המשיכה "ההגנה" במתן סיוע לפעולות ההעפלה.
ספינות מעפילים המשיכו להגיע לחופי הארץ בכל שנות המלחמה, למרות סגירת שערי אירופה בתקופת המלחמה ובעיות תקציביות.
שליחי ההעפלה ואנשי "ההגנה" תמרנו בעיקר במדינות הבלקן, שבתחילת המלחמה התירו יציאת יהודים משטחן, וכמו כן בהעפלה מארצות המזרח מעיראק, ממרוקו ומאלג'יר.
בנובמבר 1940 הטמינה "ההגנה" פצצה באונייה "פאטריה" במטרה לגרום לה נזק קל ולהשביתה, ובכך לעכב את גירושה ואת המעפילים שעל סיפונה מהארץ, אך הנזק מהפיצוץ היה גדול מהמתוכנן, והאונייה טבעה עם למעלה מ-200 מעפילים.
תנועת המרי העברי והשבת השחורה
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה הייתה פעולת "ההגנה" נגד הבריטיים מוגבלת, וכללה הגברת ההעפלה, צבירת נשק והכשרה ואימונים צבאיים לקראת הקמת צבא עברי.
הנהגת היישוב הקפידה ש"ההגנה" לא תפגע בבריטים, בגלל רצונה לשמור על אופי הארגון כגוף חוקי למחצה המקיים קשר עם שלטון המנדט, ואף הקימה לשם כך ועדה ציבורית בשם "ועדת השמונה".
כל זה השתנה עקב האכזבה מהממשלה החדשה שקמה לאחר המלחמה בבריטניה בעקבות ניצחון מפלגת הלייבור, אשר נקטה, בראשות שר החוץ ארנסט בווין, בקו פרו ערבי.
היא דבקה במדיניות הספר הלבן, הצהירה על הגבלת העלייה היהודית, סירבה לתביעה להעלאת ניצולי השואה ארצה ולהקמתה של מדינה יהודית, וזאת על מנת לגייס את ערביי ארץ ישראל ואת מדינות ערב לטובתה.
לכך תרמו גם תחושת הכוח והביטחון ששררה ביישוב עוד בשלהי מלחמת העולם בהתחזקות היישוב היהודי, התחזקות "ההגנה" והזעם על גילויי זוועות השואה באירופה.
ידם של האקטיביסטים הייתה על העליונה, ובן-גוריון החל לתכנן איחוד כוחות נגד הבריטים שכונה "המאבק הצמוד".
לשם כך החלה "ההגנה" לשתף פעולה עם האצ"ל והלח"י בהקמת גוף מאוחד שינהל מאבק מתואם בבריטים, בשם תנועת המרי העברי.
על התנועה פיקחה ועדה מיוחדת מטעם הנהגת היישוב, ועדת X, שבה ישבו נציגי הקבוצות הפוליטיות המרכזיות, על מנת לתאם את פעולות המרי המשותפות.
במשך קיום התנועה (בשנים 1945–1946) בוצעו 11 פעולות גדולות, שמונה מהן על ידי הפלמ"ח ושלוש על ידי האצ"ל והלח"י, בנוסף לפעולות קטנות רבות.
זו הייתה פעולה גדולה, מתואמת ומורכבת של אנשי הפלמ"ח שלא הייתה כמותה עד אותה עת.
כתגובה לפעולות המרי ערכו הבריטים ב"שבת השחורה", ב-29 ביוני 1946, מצוד נרחב שבו נאסרו חברי "הגנה" ופלמ"ח רבים.
הצבא הבריטי הטיל עוצר על הדרכים ועל הערים, בעיקר בעשרים ושבעה יישובים שראה בהם כבסיסי "הגנה".
כ-2,700 איש נעצרו, ראשי מוסדות היישוב ו"ההגנה" נכלאו, ונשק רב של "ההגנה" התגלה בסליקים.
אחד הגדולים שבהם היה בקיבוץ יגור.
בעקבות "השבת השחורה" וההרוגים הרבים בפיצוץ מלון המלך דוד שביצע האצ"ל וש"ההגנה" דרשה ממנו לדחותו, פנה חיים ויצמן בבקשה למניעת פעולות רחבות נוספות מצד תנועת המרי, והנהלת הסוכנות נעתרה לכך.
ראש המפקדה הארצית משה סנה התפטר מתפקידו לאות מחאה, ואת מקומו תפס ישראל גלילי.
בכך פורקה למעשה תנועת המרי העברי.
מאוגוסט 1946 המשיכה "ההגנה", בנפרד מהאצ"ל והלח"י, במאבק נגד הבריטים, בעיקר נגד מתקנים בריטיים שחיבלו במאמץ ההעפלה, כמו פיצוץ תחנות הרדאר על הר הכרמל.
בקונגרס הציוני ה-22 שהתכנס ב-1946 בבזל ביקש דוד בן-גוריון להיות הממונה על תיק הביטחון בסוכנות היהודית, תפקיד שלא היה קיים עד אז.
הוא החל לתחקר לעומק את הנושא הביטחוני עם אנשי "ההגנה" וכן עם יוצאי הצבא הבריטי והבריגדה, והגיע למסקנה כי מבנה ארגון "ההגנה" לא מתאים עוד לצורכי הביטחון העתידיים.
הוא צפה כי הבריטים יעזבו בקרוב את גבולות הארץ ועמד על כך שיש להכין את "ההגנה" ככוח צבאי משמעותי, לא רק כנגד התקפות הערבים בארץ ישראל אלא בעיקר כנגד פלישת מדינות ערב, כי רק לחימה בנשק תכריע את קיומה של מדינה יהודית עצמאית.
למרות זאת, בצבא העתידי שתכנן, הוא נטה להסתמך יותר על יוצאי הצבא הבריטי שלחמו בצבא מקצועי ופחות על פיקוד "ההגנה" שפעלו רוב הזמן במחתרת, ולכן פחות סמך על כך שיהיו מסוגלים לעמוד בקרבות מורכבים כנגד צבאות סדירים.
חששו התבדה בתחילת מלחמת העצמאות, כשהכוח הצבאי המרכזי שהנהיג את המלחמה היה זה שהרכיב ארגון "ההגנה".
חברי "ההגנה" באותה עת שובצו בשני כוחות לוחמים: האחד "חיל המשמר", שהיה כוח לשמירה על היישובים והורכב מתושביהם המבוגרים יותר, והשני "חיל השדה", כוח שהורכב מצעירים בעלי כושר קרבי שאומן למשימות קרב ולחימה.
לצידם פעל הפלמ"ח במסגרת של פלוגות המגויסות גיוס מלא.
פיקוד "ההגנה", המטכ"ל שלה, "המטה הארצי" ואנשי הש"י היוו את "מנגנון הקבע", עליו בוסס הפיקוד הבכיר של צה"ל במלחמת העצמאות.
הפעולות שנעשו בשנים אלו לקידום "ההגנה" מבחינה צבאית מקצועית היו:
חלוקה למרחבים – במסגרת "פקודת המבנה הארצי" מיוני 1945 חילק מטה "ההגנה" את הארץ מחדש לשישה מרחבי פיקוד, שלושה מהם עירוניים שנקראו מחוזות (מחוז חיפה, תל אביב וירושלים), ושלושה מרחבים כפריים שנקראו גלילות.
הרחבת חיל השדה – חיל השדה (החי"ש), שהוקם ב-1939, הועמד בתחילה בצל, וסבל ממחסור בכוח אדם עקב ההתגייסות לצבא הבריטי והקמת הפלמ"ח, אם כי הוא המשיך להתפתח ולאמן את אנשיו.