tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסוכנות מנהלת את התוכניות שלה דרך המטה המרכזי באלכסנדריה שבוירג'יניה.
לסוכנות יש גם משרדים אזוריים בסן פרנסיסקו, דנוור, דאלאס, אטלנטה, שיקגו ועוד מספר ערים ברחבי ארצות הברית.
מספר העובדים של הסוכנות הוא המועט ביותר מהסוכנויות של מחלקת החקלאות של ארצות הברית, אך התקציב שלה הוא הגדול ביותר במחלקה.
שירות התזונה והמזון של ארצות הברית הוקמה ב-8 באוגוסט 1969 כסוכנות בתוך מחלקת החקלאות של ארצות הברית, עם זאת תוכניות בסגנון של שירות התזונה והמזון פועלות כבר מתקופת השפל הגדול.
ב-2018 נחשבו כ-11.1% מאוכלוסיית ארצות הברית כ"חסרת ביטחון תזונתי".
זו ירידה של כ-0.07% לעומת 2017. קבוצות אתניות שאינן לבנות סובלות יותר מהתופעה וכך גם נשים רווקות עם ילדים וקבוצות שחיות בתנאי עוני.
שירות הסיור של משטרת רוסיה הוא יחידה מבנית במשרד הפנים של הפדרציה הרוסית, שתפקידה למנוע ולדכא מהומות ברחובות ובמרחב הציבורי.
2 בספטמבר 1923 נחשב למועד הקמת שירות הסיור.
עם פרסום "ההנחיה לשוטר המיליציה", המתאר את ההוראות הכלליות על שירות השמירה, זכויות וחובות השוטרים.
מיום פרסום ההוראה החל דיווח על פעילות סיור ושמירה כחטיבות מבניות של גופי הפנים.
מאז, המטרות והיעדים של השירות נותרו ללא שינוי.
שירות הסיור הוא היחידה הראשית האחראית על שמירה על הסדר הציבורי ברוסיה.
עם זאת ישנן עדויות לביצוע משימות סיור משטרתיות עוד מהקמת שירות כיבוי האש הרוסי בשנת 1649, אך השירות מוסד כגוף מרכזי עם הקמת משטרת סנקט פטרבורג בשנת 1718 וביתר שאת לאחר ארגון משרד הפנים הקיסרי.
שירות הסיור המשטרתי הוא אחד מהשירותים החיצוניים, ובעיקר, על פי עבודתם, אנשים שופטים את עבודת המשטרה כולה.
השוטרים של שירות משטרה זה תמיד באופק.
המשימה העיקרית של ה"סיור" היא להיות תמיד הראשון שבו יש צורך בעזרה.
מניעת עבירות תופסת מקום מיוחד בעבודת שירות הסיור המשטרתי.
הרחקה מהרחובות וממקומות ציבוריים אחרים של אזרחים במצב של שיכרון, דיכוי עבירות מנהליות אחרות נועד בסופו של דבר למנוע עבירות חמורות יותר.
אדם שיכור מגלה לעיתים קרובות תוקפנות כלפי אחרים וכשהוא ברחוב, יכול לבצע עבירה או להפוך לקורבן של פשע בעצמו.
שוטרי הסיור עומדים בחוד החנית של משטרת הפדרציה הרוסית.
השירות מהווה חלק מהמינהל הראשי לאבטחת הסדר הציבורי, הכוללת את המינהל לארגון הבטחת החוק והסדר ברחובות ומרחב הציבורי והמינהל לארגון הבטחת הסדר הציבורי במהלך אירועים ציבוריים והמוניים.
שירות השידור של פלשתינה (א"י) היה הגוף שניהל את שידור הרדיו בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, ששידר בשלוש השפות הרשמיות של המנדט – אנגלית, ערבית ועברית בין השנים 1936–1948.
ההחלטה הרשמית על הקמת שירות השידור של פלשתינה (א"י) התקבלה ביולי 1934. בהודעה הרשמית מטעם ממשלת המנדט נכתב:
משדר התחנה ואנטנות השידור הוקמו מצפון לרמאללה, על פסגה בגבוה של כ-900 מטר מעל פני הים, מיקום שאפשר שידור לטווח רחב.
עוצמת המשדר הייתה 20 קילוואט.
אולפני התחנה שכנו תחילה בבניין מלון פאלאס, ברחוב ממילא וקושרו למשדר בכבל.
על שם התחנה בעברית הייתה מחלוקת, מאחר שהייתה התנגדות מצד הערבים לשימוש בשם "ארץ ישראל", וכפשרה התקבל השם "קול ירושלים", כדי למנוע את השימוש בשמות "ארץ ישראל" או "פלשתינה".
ביולי 1935 הוקמה מועצה ציבורית בה נציגים של הקהילות השונות, שתקבע את תוכן השידורים.
השידורים החלו ב-30 במרץ 1936 בטקס שנערך ברמאללה, בו נכחו נכבדים יהודים וערבים, כולל ראשי העדות והכנסיות בפלשתינה (א"י), קונסולים ומנהיגים יהודים, כולל דוד בן-גוריון, מאיר דיזנגוף, ארתור רופין ואברהם קצנלסון.
הנציב העליון, ארתור גרנפל ווקופ, חיבר את המשדר לזרם החשמל, והמנהל הכללי של הדואר בארץ ישראל, ויליאם הדסון, פתח את השידורים בהכריזו "It is Jerusalem Calling".
לאחר מכן נשמעה קריאה דומה בערבית מפי השדרן קעבאני, ולאחריו קרא קריין עברי, "הלו!
אחרי הנציב העליון נאם אברהם קצנלסון, מיד אחריו היה שידור בעברית שכלל שירים בביצוע ברכה צפירה והקראת שירה מפי חנה רובינא.
אחר הושמעו קטעים בשפה הערבית, שירים ומוזיקה של להקה מצרית המורכבת משבעה נגנים וזמרים, יחד עם הזמר המצרי עזיז סאדק.
אחר כך נשמע נאום של אמין ביי עבד האדי, חבר המועצה הציבורית.
הוא פתח בפסוק הראשון של הקוראן: "בשם אללה הרחמן והרחום", ודבר על חשיבות השידור.
חלק מהעיתונים הערבים דיווחו בזעם על השידור הראשון בשפה העברית.
ב-8 ביולי 1937 שודר נאום של הלורד ויליאם רוברט פיל, בו הוא הציג את מסקנות הוועדה שבראשה עמד - ועדת פיל.
שירות השידור של פלשתינה (א"י) לקח חלק בהקמת תחנת הרדיו בערבית של ה-BBC - BBC Arabic , במקור הוא היה אמור להפעיל אותה אך הוחלט שהוא יופעל מלונדון כאשר השידור למזרח התיכון התבצע במשדרים של שירות השידור של פלשתינה.
שידור הבכורה של BBC Arabic, נערך ב־3 בינואר 1938.
בסוף יוני 1939 הועברו האולפנים של שירות השידור של פלשתינה (א"י) ל"בניין החבשים" בדרך הנסיכה מליסנדה.
ב-2 באוגוסט 1939 בשעה 17:20, פוצץ ארגון האצ"ל שלושה מטענים בחדר הפיקוח ובאולפני הרדיו בבית השידור.
במאי 1945 מונה אדווין סמואל (בנו של הנציב העליון הראשון הרברט סמואל) כמנהל שירות השידור של פלשתינה (א"י).
סמואל יזם את הרחבת פעילות שירות השידור, הותקן משדר נוסף לגלים בינוניים, כך שהשירות יכול להפעיל שתי תחנות במקביל בערבית ובעברית.
והוקם אולפן נוסף בתל אביב עבור השידורים בעברית.
לאחר קבלת תוכנית החלוקה ב-29 בנובמבר 1947, נעשה ניסיון, ללא הצלחה, להגיע להסדר על חלוקת נכסי שירות השידור בין הצד היהודי והערבי.
בפברואר 1948 גנבו שני טכנאים יהודים, בהוראת "ההגנה", ציוד ממתקן השידור מרמאללה, בכדי שימש את שידורי הרדיו של "ההגנה" (שהפכו בהמשך ל"קול ישראל").
לאחר סיום המנדט הבריטי במאי 1948, פוצל שירות השידור של פלשתינה בין "רדיו רמאללה" שפעל באמצעות מתקני השידור המנדטוריים שנשארו ברמאללה, ועבר לשליטת ממלכת ירדן.
והחל לפעול ביוני 1948 כ"תחנת השידור של ירושלים הערבית" בניהלו של עזמי נשאשיבי שהיה מנהל השידורים בערבית בשירות השידור.
ואולפני השידור בירושלים המערבית שעברו לשליטת מדינת ישראל, ותחילה המשיכו לפעול כ"קול ירושלים" על ידי צוות השידורים בעברית.
ב-15 במאי החל לפעול באולפן השידור בתל אביב "קול ישראל", שפעל בנפרד מ"קול ירושלים" בעברית.
בפברואר 1950 עברו שידורי "קול ישראל" לפעול ב"בניין החבשים" בדרך הנסיכה מליסנדה, ששימש קודם את שירות השידור של פלשתינה.
בנוסף ירשה "קול ישראל" את התקליטייה של שירות השידור שכללה 20,000 תקליטים ואת ספריית התווים.
במרץ 1950 פסק השימוש בשם "קול ירושלים" במקומו הכריז הקריין בעת שידור על "שידורי קול ישראל מירושלים".
מיד לאחר כיבוש רמאללה במלחמת ששת הימים, השתלטה מדינת ישראל על מתקן השידור של "רדיו רמאללה" והוא החל לשמש את קול ישראל בערבית ואת רשת א'.
אולפני שירות השידור של פלשתינה (א"י)
החיל ההתנדבותי לנשים לשירותי עזר של הכוחות המזוינים הרפובליקנים (באיטלקית: Corpo Femminile Volontario per i Servizi Ausiliari delle Forze Armate Repubblicane) הידוע יותר בכינוי שירות העזר לנשים (Servizio Ausiliario Femminile או בראשי תיבות SAF) היה כוח מיוחד של צבא הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית אשר פעל על בסיס התנדבותי.
החברות בכוח מילאו תפקידי סיוע שונים לקראת סיום מלחמת העולם השנייה.
את הקמת הכוח הגתה פיירה גאטסקי פונדלי - חברה בכירה במפלגה הפשיסטית.
היוזמה נתמכה בידי אלסנדרו פבוליני ורודולפו גרציאני.
לנוכח העובדה שהצבא האיטלקי סבל ממחסור חמור בכוח אדם, נעתר בניטו מוסוליני לבקשתה של פונדלי והקים את שירות העזר לנשים.
חברות הארגון נשלחו בתחילה למלא תפקידי סיוע בבתי חולים במשרדים צבאיים ובשירות התעמולה, ובמקביל נשלחו 6,000 נשים להכשרה במחנות צבאיים בוונציה ובקומו כדי לשמש בעתיד כלוחמות בחזית.
פונדלי ופבוליני השמידו את מרבית התיעוד על פעילות הארגון במטרה למנוע פעולות תגמול כנגד חברותיו.
שירות העבודה של הרייך הייתה סוכנות שהוקמה בגרמניה הנאצית כדי לסייע בהפחתת השפעות של אחוזי האבטלה הגבוהים על הכלכלה הגרמנית והיא פעלה להכניס את המובטלים למעגל העבודה ולעודד אותם לתמוך באידאולוגיה הנאצית.
מיוני 1935 ואילך, ככל הנראה גברים בגילאי 18 עד 25 שירתו שישה חודשים בשירות העבודה של הרייך לפני שירותם הצבאי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שירות החובה בשירות העבודה של הרייך כלל גם נשים צעירות.
הסוכנות פורקה לאחר כניעת גרמניה הנאצית.
במהלך השפל הגדול, הקים הקנצלר של רפובליקת ויימאר, היינריך ברינינג את ארגון העבודה הממלכתי ב-5 ביוני 1931 (שנתיים לפני עליית הנאצים לשלטון).
הארגון עסק באותם ימים בשירות לפרויקטים אזרחיים.
ראש ארגון העבודה הממלכתי היה קונסטנטין הירל.
הרעיון לארגון שיטפל בשירות עבודה אומץ על ידי הקנצלר החדש, אדולף היטלר אשר מינה את הירל למזכיר המדינה במשרד העבודה של הרייך תחת פרנץ זלטה, ומטרתו הייתה להקים ארגון שירות עבודה רב עוצמה.
היטלר גם שינה את השם של ארגון העבודה הממלכתי ל"Nationalsozialistischer Arbeitsdienst" (או בקיצור ה-NSADׁ).
בעקבות התנגדותו של השר זלטה לפעולותיו של הירל, עבר הירל בשנת 1934 למשרד הפנים של הרייך תחת וילהלם פריק בדרגת רייך-קומיסר.
בסופו של דבר, ב-11 ביולי 1934, שונה הוחלף ל"שירות העבודה של הרייך".
הירל פיתח את המודל של שירות העבודה של הרייך בדומה לצבא רפובליקת ויימאר, הרייכסווהר והחליט על שירות חובה בשירות העבודה של הרייך.
ב-26 ביוני 1935 נחקק ברייכסטאג חוק שירות העבודה של הרייך, החוק הסדיר את פעילות הארגון וכלל הארבעה סעיפים:
שירות העבודה של הרייך הוא שירות כבוד לעם הגרמני.
כל הצעירים הגרמנים משני המינים מחויבים לשרת את בשירות העבודה של הרייך.
שירות העבודה של הרייך אמור לחנך את הנוער הגרמני ברוח הנציונל-סוציאליזם.
שירות העבודה של הרייך מיועד לביצוע עבודת צדקה.
שירות העבודה של הרייך סיפקה עזרה כה חיונית לכוחות הגרמניים עד שניתנה להם את ההגנות שניתנות לחיילים במסגרת אמנות ז'נבה.
במהלך המערכה בנורווגיה והמערכה בחזית המערבית מאות יחידות של שירות העבודה של הרייך עסקו באספקת מזון ותחמושת לכוחות בחזית ובתיקון כבישים ומסלולי תעופה שניזוקו במהלך הפצצות של בעלות הברית.
בנוסף לכך, אנשי שירות העבודה של הרייך היו מעורבים בפרויקטים רבים כמו הנחת שדות מוקשים, איוש ביצורים, שמירה על מקומות חיוניים ואף בניית החומה האטלנטית.
שירות העבודה של הרייך היה מחולק לשני חלקים עיקריים, שירות העבודה לגברים ושירות העבודה לנשים, שהיה התנדבותי עד 1939 ומאז נשים חויבו לשרת בו.
מנובמבר 1933 עד יוני 1935 חברי ארגון העבודה הממלכתי ומיוני 1945 עד 1945 חברי שירות העבודה של הרייך קיבלו תוכנית ביטוח חיים למקרה והם יחלו, יפצעו או יהרגו בזמן העבודה.
הארגון מימן חינוך והכשרה לחברים עניים כדי שיוכלו ללמוד מקצוע מסוים או לקבל תואר אוניברסיטאי, אנשי שירות העבודה של הרייך נשאו "כרטיס חבר" שכלל מידע אישי (שם, תאריך ומקום לידה) וכלל גם באיזו קבוצה הם משרתים במסגרת שירות העבדה של הרייך.
שירות הצוללות של הצי המלכותי הוא אחת מחמש הזרועות הלוחמים של הצי המלכותי.
השירות אמון על כלל הצוללות של הצי המלכותי, אלו מתחלקים לצוללות תקיפה גרעיניות (SNN) המיועדים ללוחמה כנגד כלי שיט וצוללת טילים בליסטיים (SSBN) המשמשים ככוח ההרתעה הגרעינית של הממלכה המאוחדת.
מפקדת השירות שוכנת בבסיס הצי המלכותי קלייד בסקוטלנד ומפקדה הוא קומודור פול דאן.
שירות הצוללות הוקם בשנת 1901 עם קליטת הצוללות הראשונות, הולנד 1, בצי המלכותי.
ערב מלחמת העולם הראשונה גדל השירות לכדי 60 צוללות ו-1,418 משרתים, במהלכה חמישה מבין 14 צלבי הוויקטוריה שניתנו למשרתי הצי המלכותי הוענקו בשירות הצוללות.
בתחילת מלחמת העולם השנייה השירות כלל 60 צוללות ועוד תשעה היו בבנייה, לאורך המלחמה הוכנסו לשירות 178 צוללות נוספות סך הכל, כאשר בתקופה זו אבדו 76 צוללות, רובם בלחימה בחזית הים התיכון.
לאחר המלחמה שירות הצוללות וכן מספר כלי השיט בו צומצם משמעותית, אך עם התגברות המתיחות של המלחמה הקרה וכניסתן לשירות של הצוללות הגריעניות הראשונות בראשית שנות ה-60 הבטיחו את חשיבותו של שירות הצוללות הן ככוח הרתעה בליסטי והן ככוח לחימה ימי.
ב-1968 הצוללות הבליסטיות מסדרת רזולושן הוכנסו לשירות כשהן חמושות בטילים בליסטים גרעיניים מסוג פולאריס והפכו למרכיב חשוב בכוח ההרתעה הגרעיני של בריטניה במלחמה הקרה, בהמשך עם הוצאתן משירות של מפציצי ה-V בתחילת שנות ה-80, הן הפכו לכוח ההרתעה היחיד.
בסוף המלחמה הקרה, בשנת 1989, כלל השירות 30 צוללות שהתחלקו לארבעה אסקדרונים; הראשון, השני והשלישי (צוללות צי) והעשירי (צוללות בליסטיות).
בתקופה זו השירות פעל משלושה בסיסי הצי המלכותי ובפיקודו עמד אדמירל משנה פרנק גרנייר.
במהלך מלחמת קוסובו, צוללות הצי שיגרו טילי שיוט BGM-109 טומהוק לעבר מטרות, כך הפכה צה"מ ספלנדיד (S106) ב-1999 לצוללת הראשונה לשגר את הטיל תוך לחימה.
בתחילת המאה ה-21 צוללות מסדרת טרפלגר סייעו למהלך הפלישה במלחמת אפגניסטן (2001) ומלחמת עיראק (2003) על ידי שיגור טילי טומהוק, כך גם במהלך התק
יפה הצבאית הבין-לאומית בלוב (2011).
הצוללות הגרעיניות (צוללות בלסטיות) של השירות כיום הן הצוללות מסדרת ואנגארד שהוכנסו לשירות במהלך שנות ה-90, אלו עתידות להיות מוחלפות בצוללות מסדרת דרדנוט שמתוכננות להיכנס לשירות במהלך שנות ה-30. לצידן, צוללות התקיפה (צוללות צי) כוללות את הצוללות מסדרת אסטיוט שעדיין נמצאות בשלבי קליטה והחלפה של סדרת טרפלגר הוותיקה.
פרויקט ההחלפה של סדרת אסטיות מתוכנן להיות שיתוף פעולה בין בריטניה, אוסטרליה וארצות הברית, כחלק מברית ההגנה AUKUS, כאשר הסדרה החדשה מתוכננת להיכנס לשירות בשירות הצוללות לקראת סוף שנות ה-30.
סדרה כמות כניסה לשירות הערות צוללות צי סדרת טרפלגר 1 1991 צה"מ טריומף (S93) סדרת אסטיוט 5 2010-2022 צוללות תקיפה גרעיניות (SSN) צוללות בליסטיות סדרת ואנגארד 4 1993-1999 צוללת טילים בליסטיים (SSBN)צוללות עתידיותסדרת דרדנוט42030צוללת טילים בליסטיים (SSBN)
שירות הרפואה המשולבת של הצבא הגרמני הוא חיל רפואה, חלק מהכוחות המזוינים של גרמניה, ומשרת את כל שלוש הזרועות, צבא, חיל הים וחיל האוויר, כמו גם שירות המרחב הקיברנטי והמידע.
אנשי חיל הרפואה המרכזי נותרים אנשי זרועותיהם הצבאיות בהתאמה.
רק יחידות רפואיות מיוחדות בודדות, כגון הטיפול הרפואי לצוללנים ולצוותי אוויר, לא משולבות בשירות הרפואה.
לפני 2002 לכל זרוע צבאית היה שירות רפואי משלה.
לאחר מכן השירותים אוחדו ברובם, ויצרו את שירות הרפואה המשותף.
במאי 2021 פרסמה שרת ההגנה אנגרט קראמפ-קארנבאואר יחד עם המפקח הכללי של הבונדסוור אברהרד צורן תוכנית לפירוק שירות הרפואה המשותף ולשילוב מחדש של יחידותיו בחיל היבשה, חיל הים, חיל האוויר ופיקוד הסייבר.
שירות הרפואה המלכותי הוא החיל המרכז את יכולות ויחידות הרפואה בכוחות היבשה של הצבא הבריטי.
בגלגולו הנוכחי נוצר השירות בנובמבר 2024 על ידי איחוד חיל הרפואה המלכותי יחד עם חיל הסיעוד המלכותי וחיל רפואת השיניים המלכותי, ליצירת שירות רפואה אחיד לכלל צורכי הצבא.
החיל מורכב כיום מ-17 רגימנטים הכוללים צוותי רפואה עם יכולת פריסת מרכזים רפואיים ניידים, ופועלים לרוב כחלק מחטיבה או דיוויזיה מבצעית.
בנוסף לאלו כולל השירות מערך סיעוד ורפואת שיניים המתפרס בין מתקנים שונים של הצבא הבריטי.
השירות נחשב לחיל לא לוחם אך תומך במערך הלוחם, משום כך באופן היסטורי חייליו משתמשים בנשקם האישי רק להגנה עצמית, דבר המתבטא באירועים טקסיים בכך שקצינים אוחזים בחרב ביד שמאל במקום ביד ימין כנהוג.
למרות היותו חיל לא לוחם, לאורך ההיסטוריה חיילי החיל זכו לעיטורי גבורה רבים כולל 27 צלבי ויקטוריה, כאשר שניים מבין שלושת צלבי הוויקטוריה הכפולים (שתי הענקות לחייל אחד) שניתנו אי פעם, הוענקו לשני קצינים מהחיל; ארתור מרטין-ליק ונואל שוואס.
ראשיתו של גוף המרכז את שירותי הרפואה בצבא הבריטי בשנת 1793, כאשר הוקמה המועצה הרפואית של הצבא.
המועצבה כללה את המנתח הכללי, הרופא הכללי והמפקח של בתי החולים הרגימנטליים, והיא הקימה חמישה בתי חולים צבאיים כלליים עם היווסדה.
ב-1799 עקב ביקורת רבה על עלויות תפעול גבוהות, המועצה נסגרה ורוב בתי החולים נסגרו או הוחלפו מחדש.
עד לשנת 1807, רק בית החולים יורק ובית החולים פארקהרסט נותרו פעילים.
בשנת 1810 הוקמה המחלקה הרפואית של הצבא, בראשות מנכ"ל, בשנים 1815 ל-1851 כיהן בתפקיד זה ג'יימס מקגריגור שביצע רפורמה בשירותי הרפואה של הצבא, עם פיתוחים רבים בתחום רפואת השדה.
מיד לאחר הקמתו צוותי הרפואה של החיל לקחו חלק במלחמה האנגלו-סודנית (1896-1898) ומלחמת הבורים (1899-1902).
במהלך מלחמת העולם הראשונה התרחב חיל הרפואה באופן משמעותי כשהוא הגיע לשיא של 13,000 קצינים ו-154,000 חיילים, והוקמה רשת נרחבת של בתי חולים שדה ומרפאות צבאיות.
החיל עמד בקדמת פיתוחים רבים בתחום הרפואה.
רופאי החיל פרצו דרך בתחומי כירורגיה פלסטית במהלך מלחמת העולם הראשונה, ושימוש בפניצילין ומתן עירוי דם במהלך מלחמת העולם השנייה.
חיל הסיעוד המלכותי של הנסיכה אלכסנדרה
למרות שיחידת סיעוד הוקמה רק ב-1881, החיל חב את הקמתו לפעולה של פלורנס נייטינגייל שהייתה גורם מרכזי בפיתוח תחום הסיעוד הצבאי.
בשנותיו הראשונות סיפק שירות האחיות של הצבא אחיות לכל בתי החולים הצבאים (בעלי לפחות 100 מיטות).
בשנת 1949 הפך ה-QAIMNS לחיל בצבא הבריטי ושמו שונה לחיל האחיות המלכותי של הצבא המלכותי של המלכה אלכסנדרה.
מאז 1950 הארגון הכשיר אחיות, והחל משנת 1992 הורשו גם גברים להצטרף.
שורשיו של החייל בשנת 1901, במהלך מלחמת הבורים, עם הקמת שירות רפואת השיניים של הצבא (ADS).
באותה תקופה טיפול שיניים בחיילים היה מוגבל, והצבא הכיר בצורך בחיל שיניים ייעודי לטיפול בבעיות בריאות הפה בצבא.
בסיום המערכה בדרום אפריקה פורק השירות בשנת 1908, אך ב-1 ביוני 1921 הוקם חיל השיניים של הצבא (ADC) כחיל קבוע של הצבא הבריטי.
מטרתו העיקרית הייתה לספק טיפול שיניים מקיף לחיילים, החל מרפואת שיניים מונעת ועד טיפולי חירום.
ה-ADC הרחיב במהירות את פעילותו וגייס אנשי מקצוע מוסמכים לרפואת שיניים כדי לענות על הביקוש הגובר לשירותי שיניים בצבא.
החיל שירת ברחבי העולם, במקומות כמו גרמניה, גיברלטר, מצרים, עיראק, טורקיה, בורמה, הודו, צפון סין והאיים הקריביים.
בנובמבר 1946, המלך ג'ורג' השישי העניק את התואר 'מלכותי' לחיל, כהוקרה על שירותו במלחמת העולם השנייה, ועוצב סמל כומתה חדש שבמרכזו דמותו של קדמוס.
רגימנט הרפואה הראשון - תחת פיקוד צוות קרב חטיבת השריון ה-20
רגימנט הרפואה השני - תחת פיקוד צוות קרב חטיבת השריון ה-12
רגימנט הרפואה השלישי - תחת פיקוד צוות קרב החטיבה הממוכנת הקלה השביעית
רגימנט הרפואה ה-16 - תחת פיקוד צוות קרב חטיבת התקיפה האווירית ה-16
קבוצת הרפואה השנייה - תחת מפקדת צבא היבשה
שירות הסיעוד המלכותי - כולל מערך של כ-900 אנשי סיעוד
שירות רפואת השיניים המלכותי - כולל מערך של כ-180 רופאים ואנשי בריאות הפה
שירות המשטרה של צפון אירלנד הוא כוח המשטרה האחראי על אכיפת החוק, שמירת הסדר הציבורי ומניעת פשיעה בצפון אירלנד.
שירות המשטרה של צפון אירלנד הוא כוח המשטרה השלישי בגודלו בבריטניה מבחינת מספר השוטרים (לאחר משטרת המטרופולין ומשטרת סקוטלנד), והשני בגודל שטח האחריות הגאוגרפי, לאחר משטרת סקוטלנד.
נכון לשנת 2025 מונה כוח המשטרה כ־6,900 שוטרים פעילים וכ־2,600 עובדים אזרחיים.
בראש השירות עומד המפקח הכללי (Chief Constable), האחראי על הניהול והשליטה הכוללת של הארגון.
מבחינה מבצעית מחולקת צפון אירלנד ל־שלושה אזורי שיטור עיקריים (Areas) ול־11 מחוזות משנה (Districts), התואמים את גבולות הרשויות המקומיות.
ה־PSNI הוקם בשנת 2001, כיורשו של כוח השיטור המלכותי של אלסטר (RUC), בעקבות המלצות דו"ח פטן (Patten Report) שפורסם בשנת 1999 במסגרת הסכם יום שישי הטוב.
הדו"ח המליץ על רפורמה מקיפה במשטרה, לרבות שינוי שמה, סמכויותיה ומבנה הפיקוח האזרחי עליה, במטרה להגביר את אמון הציבור משני צדי הסכסוך – היוניוניסטי והלאומני.
על פעולת המשטרה מפקחת המועצה לשירות המשטרה בצפון אירלנד (Northern Ireland Policing Board), גוף סטטוטורי עצמאי המורכב מנציגי מפלגות, נבחרי ציבור ואנשי חברה אזרחית.
בנוסף, קיימים מנגנוני פיקוח בלתי תלויים, בהם נציב תלונות הציבור נגד המשטרה (Police Ombudsman for Northern Ireland), שמטרתם להבטיח שקיפות, אחריות ציבורית ושוויון אכיפתי.
ה־PSNI אחראי על כלל תחומי אכיפת החוק בצפון אירלנד, לרבות:
שמירת הסדר הציבורי ומניעת פשיעה,
מאבק בטרור ובפעילות חבלנית עוינת,
חקירות פליליות, פשיעה כלכלית ואלימות במשפחה,
פיקוח על תנועה ובטיחות בדרכים,
ושיתוף פעולה עם גופי ביטחון וחקירה בריטיים ואיריים.
המשטרה כפופה מבחינה חוקתית לממשלת צפון אירלנד, באמצעות מחלקת המשפטים (Department of Justice), ואינה נמצאת תחת סמכות משרד הפנים של בריטניה.
שירות המשטרה של צפון אירלנד כולל מספר אגפים ומחלקות מרכזיות, הפועלים תחת הנהגת המפקח הכללי (Chief Constable) ותפקידם להבטיח שיטור יעיל, בטוח ומבוסס־ביצועים.
המחלקות משלבות פעילות מבצעית, ניהולית, טכנולוגית וקהילתית, במטרה לממש את יעד השירות: שמירה על ביטחון הציבור ועל אמון הקהילה.
אגף השירותים התאגידיים (Corporate Services)
מטרת האגף היא לספק שירותי תמיכה וניהול פנימיים באיכות גבוהה ובעלות נמוכה, באמצעות יישום טכנולוגיות חדשות וייעוץ מקצועי בתחומי תקציב, לוגיסטיקה, מידע ונכסים.
האגף משמש מנוע ניהולי שמאפשר לשירות המשטרה להתמקד במשימתו המרכזית – שמירה על ביטחון הציבור.
האגף הגדול ביותר בשירות, הכולל חוקרים וקצינים מומחים בתחומים כגון:
רצח, סחר בבני אדם וסמים,
האגף מפעיל יחידות מודיעין ייעודיות, יחידות חקירה טכנולוגיות ומעבדות פליליות, ופועל בשיתוף פעולה עם הסוכנות הלאומית לפשע (NCA) ועם MI5.
מחלקה זו עוסקת בממשק שבין המשטרה למערכת המשפטית, כולל הכנת תיקים פליליים, תיאום עם שירות התביעה הציבורית בצפון אירלנד (Public Prosecution Service – PPS), ייעוץ משפטי לשוטרים, וליווי עדים ונפגעי עבירה בהליכים משפטיים.
אגף השיטור המקומי (Local Policing)
מהווה את חזית הפעילות המבצעית של השירות.
האגף כולל קציני סיור, קציני קהילה ויחידות תגובה מהירה הפועלים ב־11 המחוזות בצפון אירלנד.
מטרתו לחזק את הקשר עם הקהילה, למנוע פשיעה, ולספק נוכחות משטרתית רציפה במרחב הציבורי.
אגף זה מספק יכולות מבצעיות מתמחות, ובהן:
תפקידו לספק מענה טקטי ואסטרטגי לאירועים מורכבים ברחבי צפון אירלנד.
אחראי על ניהול כוח האדם, הכשרות, פיתוח מקצועי וגיוס שוטרים חדשים, תוך שמירה על מדיניות ייצוג שוויונית בין קתולים לפרוטסטנטים, בהתאם לעקרונות דו"ח פטן.
האגף מפעיל גם את קולג' המשטרה של צפון אירלנד להכשרה והדרכה.
אגף זה מפקח על שמירת היושרה, האתיקה והסטנדרטים המקצועיים של כלל השוטרים והעובדים.
הוא חוקר תלונות פנימיות וציבוריות, מונע התנהגות בלתי אתית, ופועל בשיתוף עם נציב תלונות הציבור נגד המשטרה (Police Ombudsman for Northern Ireland).
המחלקה אחראית על היחסים עם התקשורת, הדוברות הציבורית והמעורבות הקהילתית.
היא מפעילה את שולחן החדשות והמדיה (News and Media Desk), המשמש מוקד לתקשורת עם כלי התקשורת המקומיים והבין־לאומיים.
פועל מטעם המפקח הכללי ומופקד על תכנון אסטרטגי, ניהול ביצועים, מדידת סיכונים ובקרת איכות ארגונית.
האגף מתאם את יישום תוכניות העבודה הרב־שנתיות ומקדם פרויקטים של חדשנות ושיפור מערכתי.
שירות נשים בצה"ל מתקיים מראשיתו של צבא ההגנה לישראל, והוא המשך להשתתפות נשים בכוחות ההגנה היהודיים ובמחתרות טרם הקמת מדינת ישראל.
מעמד הנשים בצבא, חובת שירותן והתפקידים הפתוחים בפניהן עברו שינויים רבים במהלך השנים.
מאז 1995, בדומה למגמה בצבאות אחרי בעולם המערבי, תופסות נשים יותר מקום במערך הלוחם, ומתחילת שנות ה-2000 הן תופסות יותר מקומות בפיקוד הגבוה.
מראשית שנות העשרים של המאה ה-21, נשים מהוות חלק משמעותי מכוח האדם בצבא הישראלי, נכון ל-2023 90% מהתפקידים בצבא פתוחים עבורן והן 20% מהכוח הלוחם.
נשים השתתפו בכוח המגן העברי כמעט מראשיתו.
בארגון "השומר", בתחילת המאה ה-20, היו חברות מספר נשים ובין המקימים נמנתה גם מניה שוחט.
גם בארגון "ההגנה" שהוקם ב-1920 היו פעילות נשים, תחילה בתפקידי עזר ואחר כך בתפקידי לחימה.
בשלב מסוים היוו הנשים כשליש מהכוח הלוחם של הפלמ"ח, שהיה הכוח הצבאי של ארגון ההגנה.
במלחמת העולם השנייה התגייסו כ־4,000 נשים יהודיות מארץ-ישראל לתפקידים תומכי לחימה בצבא הבריטי (בחיל העזר לנשים ובחיל העזר האווירי לנשים).
עם זאת, שתי הצנחניות, חנה סנש וחביבה רייך מקבוצת צנחני היישוב, פעלו לסייע ליהדות הונגריה וכן אספו מידע מודיעיני ויצרו קשר עם הפרטיזנים המקומיים במסגרת הצבא הבריטי.
בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות השתתפו נשים ברוב התפקידים, לרבות תפקידי לחימה בחזית וכטייסות קרביות.
מצב זה השתנה כבר במאי 1948, עם הקמת צה"ל.
אז הוקם חיל הנשים (ח"ן) בפיקוד קצינות יוצאות הצבא הבריטי.
בפקודת הקמתו של הח"ן נקבע שנשים ישרתו בתפקידי הגנת יישובים, בתפקידים מקצועיים, בתפקידים מנהלתיים ובתפקידי עזר, אבל לא בתפקידי לחימה.
יוכבד קאשי, מפקדת יחידת קיפול המצנחים, ומנוחה פידל ביקשו לעבור קורס צניחה שהיה סגור לנשים.
רופא הצנחנים התנגד בטענה שהצניחה תפגע ביכולתן ללדת בעתיד, אך הן התעקשו ומפקד בית הספר לצניחה, יהודה הררי, אישר את השתתפותן.
הן סיימו את הקורס בהצלחה בשנת 1955, והיו לצנחניות הראשונות בצה"ל.
בסקירה שנתן דוד בן-גוריון לממשלה בשנת 1953 אמר על שירות נשים בצה"ל: .
במשך כשלושים שנה, עד שנות השמונים, נותר דגם השירות של נשים בצה"ל ללא שינוי.
גם אם נעשו שינויים קטנים בתפקידים, כך שנפתחו בפני נשים, אחוז ניכר מהמתגייסות הוסיפו לשרת כפקידות.
שנות ה־70 וה־80: הרחבת התפקידים האפשריים
מפקד בית הספר להנדסה צבאית אבישי כ"ץ ביצע שינוי מרחיק לכת בשנת 1972, כאשר שילב נשים בתפקידי הדרכה בבית הספר ובהכשרת הלוחמים של חיל ההנדסה.
בשנות ה־80, החלו להיפתח בפני נשים תפקידי הדרכה חדשים במקצועות הלחימה, כמו מדריכות חי"ר, שריון וקליעה.
כמו כן נפתחו בפניהן תפקידי פיקוד כמו מפקדות כיתה בטירונות לחיילים המיועדים לתפקידים בעורף, מדריכות כלואים ותפקידים טכניים כמו חשמלאות וטכנאות.
בשנת 1978 החל מחאה של תנועת "שירות שווה" שהחלה בעקבות שינוי בתנאי השירות של חיילות במילואים.
1995: בג"ץ אליס מילר והשלכותיו
אף על פי שניצני השינוי החלו בתוך הצבא, המהפך ביחס הצבא לשירות נשים נכפה עליו במידה רבה מבחוץ.
בשנת 1995 פסק בג"ץ, בעתירתה של אליס מילר נגד שר הביטחון, כי על צה"ל לאפשר לנשים להתנדב לקורס טיס, בדומה לגברים.
העקרונות של פסיקת בג"ץ שולבו בשנת 2000 בחוק שירות ביטחון , ובאיגרת הרמטכ"ל בשנת 2004. הפסיקה אילצה את מפקדי הצבא לבחון מחדש את כלל מדיניות השיבוץ והטיפול בחיילות ובמפקדות בצבא.
בעקבות זאת, נפתחו לנשים תפקידי לחימה כמו קצינה ימית (חובלת), לוחמת חי"ר קל (גדודי חי"ר גבולות), לוחמת בחיל התותחנים ובמערך הנ"מ, לוחמת במערך האב"כ של חיל ההנדסה ובמשטרה הצבאית.
עם זאת, בעקבות מחקר שערך חיל הרפואה בשנת 2000 לקביעת התאמתן של נשים לתפקידי לחימה, נותרו מרבית תפקידי החי"ר והשריון סגורים בפני נשים.
השינויים ביחס הצבא לשירות נשים לא התבטאו רק בפתיחת תפקידי לחימה בפניהן.
מערך הח"ן פורק בשנת 1997, וסמכויותיו הועברו לידי המפקדים ומערך הת"ש, כפי שהיה נהוג לגבי חיילים.
בשנת 2001 פורק חיל הנשים, ובמקומו הוקמה יחידת יועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר (יוהל"ם).
בניגוד לחיל הנשים, שקיבע במידה רבה את מעמד הנשים בצבא, תפקיד היוהל"ם הוא ליישם את מדיניות הצבא לקדם את התנאים לשוויון הזדמנויות לכלל המגדרים, למיצוי כישורים ויכולות של נשים בצבא, ולספק לנשים המשרתות בצה"ל סביבה בטוחה וחופשית מאפליה.
מהלך נוסף שליווה את פירוק הח"ן היה ביטול ההפרדה בהכשרה בין נשים וגברים המיועדים לתפקידים זהים.
כך, לדוגמה, אוחדו הכשרת הקצינים והקצינות בצה"ל.
בתחילת המאה ה-21 ישראל הייתה המדינה היחידה בעולם בה נהוג שירות חובה לנשים, לצד אריתריאה שבה שרר מצב מלחמה.
בשנת 2015 נוספה קוריאה הצפונית.
בנורווגיה (מאז 2013) ובשוודיה (מאז 2017) ישנה חובת גיוס לנשים כגברים, אולם היא כמעט שאינה מיושמת בפועל.
לפי המכון הישראלי לדמוקרטיה בשנת 2020 85% מהיחידות בצה"ל היו פתוחות לשירות נשים.
מלחמת חרבות ברזל - 2023
צוותי טנק ישראליים שכללו שבע נשים מגדוד קרקל לחמו נגד מחבלי חמאס במשך 17 שעות ברציפות.
החיילות הישראליות מהוות את צוותי הטנקים הנשיים הראשונים אי פעם במערב שהשתתפו בלחימה פעילה.
במהלך הקרבות הן הרגו מעל 50 מחבלים.
באוקטובר 2024 במהלך המתקפה הישראלית על אירן, במסגרת "מבצע ימי תשובה" השתתפו במתקפה גם ארבע נווטות.
המסגרת החוקית לשירות נשים הוא חוק שירות ביטחון, שנחקק בשנת 1949, ותקנות שירות ביטחון מאותה שנה קבעו גיוס חובה לכלל האוכלוסייה, כולל נשים.
בכך היה צה"ל לצבא הראשון בעולם שמגייס נשים לשירות חובה.
אורך השירות שנקבע לנשים היה קצר מזה של הגברים.
בעוד אורך השירות של נשים וגברים השתנה מספר פעמים מאז, מצב זה נשאר ללא שינוי.
כמו כן, החוק מגדיר הבדלים בין נשים לגברים בקריטריונים לשחרור משירות צבאי ובגיל הפטור משירות מילואים.
החוק גם מחייב לפטור נשים משירות מסיבות דת ומצפון.
נוספות על אורך השירות ותנאי השירות של נשים נקבעו בעבר בתקנות שירות ביטחון ובפקודות מטכ"ל.
בשנת 2000 נוסף לחוק שירות ביטחון סעיף הקובע כי כל התפקידים בצבא פתוחים בפני נשים, אלא אם כן הדבר מתחייב ממהותו ואופיו של התפקיד.
בכך עיגנה הכנסת בחוק מיוחד את שוויון ההזדמנויות לנשים בצה"ל, אם כי התירה את האפשרות למנוע את שיבוצן לתפקידים מסוימים אם הדבר מוצדק.
בנוסף קבע השינוי בחוק שעל נשים שיתנדבו לשרת בתפקידים מסוימים יחולו הדינים שחלים על גברים מבחינת אורך השירות והתנאים לפטור ממנו.
מטרתו של סעיף זה היא למנוע אפליה לטובת נשים בתפקידים הדורשים תקופת הכשרה ארוכה, על רקע אופק השירות הקצר יותר שלהן.
מפקודת השילוב הראוי לפקודת השילוב המשותף
פקודת השילוב הראוי היא פקודה מטכ"לית משנת 2002 שעסקה במתן תנאים לחיילים בני כל הדתות, לשרת בצה"ל מבלי לפגוע בערכיהם, אמונותיהם ואורח חייהם.
בנוסף, עסקה הפקודה בשילובן של חיילות בכל מסלול צבאי שבו אין סיבה מיוחדת למניעת שיבוצן.
יועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר, גילה כליפי-אמיר כתבה ב-2011 שהאופן שבו ממומשת הפקודה מגביל בפועל את הנשים בתפקידיהן, כופה קיצוניות דתית והופך את הפקודה לבלתי־אפשרית.
דבריה זכו לתמיכתו של האלוף אבי זמיר, ראש אכ"א.
בעקבות הביקורת, בשנת 2016 בוטלה פקודת השילוב הראוי והוחלפה בפקודת השירות המשותף מ-2016 אשר עברה עדכון ב-2018. הפקודה מאפשרת לחיילים להימנע משירות עם נשים עקב אורח חייהם הדתי ולחיילות להשתלב בכל תפקיד הקיים בצבא.
בשנת 2011 58.9% מהמיועדות לשירות צבאי התגייסו ובשנת 2019 ירד השיעור ל-55.9%, כש-35.9% מהמיועדות לגיוס אינן מתגייסות על סמך הצהרה שהן דתיות, והשאר מסיבות אחרות.
על פי אגף כח אדם בצה"ל הערים הגדולות המובילות בגיוס נשים בשנת 2022 הן:
עם השנים מספר הלוחמות בצה"ל עולה.
בשנת 2020 לדוגמה נרשם מספר שיא של 3200 לוחמות.
בעקבות בג"ץ אליס מילר נפתח קורס הטיס גם לנשים.
נכון לשנת 2022, תפקידי הלוחמה הפתוחים לנשים בצה"ל הם:לוחמות חוד ימיות, לוחמת חיל הגבולות, לוחמת טנקים, לוחמת הגנה אווירית, לוחמת חילוץ והצלה, לוחמת עוקץ, לוחמת רוכב שמיים, לוחמת משמר הגבול, לוחמת חוד בחיל האיסוף הקרבי, לוחמת לוחמה אלקטרונית, לוחמת תותחניםבנוסף לטייסות וחובלות בחיל הים.
נכון לשנת 2022 נשים מהוות 17% מהכוח הלוחם בצה"ל.
בשנת 2023 נפתחו תפקידים נוספים עבור נשים ביחידות המיוחדות.
בדצמבר 2023 לראשונה התגייסו שתי נשים ליחידה 669, אך לא סיימו את מסלול ההכשרה והודחו.
נכון לשנת 2025 נשים מהוות 20.9% מכוח הלחימה.
מבין הנשים הכשירות לשרת כלוחמות מתגייסות ללחימה כ-25%.
במשך עשור חלה עליה מ-500 ל-5000 נשים בשנה שמתגייסות ללוחמה.
נשים שהוכשרו לתפקידי טיס אזרחיים לפני הקמת המדינה, טסו גם טיסות צבאיות: ראשונה הייתה רחל מרקובסקי לנדאו, שהשתתפה בקורס הטיס של חברת אווירון שהתקיים בשדה התעופה לוד והייתה לאישה הראשונה שהשלימה את הכשרתה כטייסת בארץ ישראל.
בשנת 1994 אליס מילר, קצינה בחיל האוויר, עתרה באמצעות האגודה לזכויות האזרח לבג"ץ נגד הרמטכ"ל ושר הביטחון, בדרישה לחייב את החיל לזמן אותה למבדקי טיס.
בג"ץ קיבל את עתירתה, ופסק שמדובר באפליה אסורה בין נשים לגברים.
בנובמבר 1995 נפתח מחדש קורס טיס לנשים, תוך הנמכת "סרגל המאמצים" בהתאם ליכולותיהן.
בדצמבר 1998 סיימה אשה ראשונה את הקורס - שרי רהט מרעננה, נווטת קרב, והוצבה כנווטת F16 בטייסת 109. מאז פתיחת קורס הטיס לנשים מחדש ועד דצמבר 2014 החלו את הקורס כ-400 נשים, מהן סיימו 37, ובהן ארבע טייסות קרב, הראשונה לסיים רוני צוקרמן מקיבוץ לוחמי הגטאות, ביוני 2001.
בנובמבר 2017 מונתה סרן י' לסגנית מפקד טייסת במערך הקרב.
בינואר 2021 הוסמכה לראשונה רס"ן נ' לשמש כטייסת ניסוי.
במרץ 2024 פורסם כי סא"ל ג' תקודם לדרגת אל"ם ותמונה לתפקיד מפקדת כנף בבסיס עובדה.
3–4 אחוזים ממסיימי הקורס הן נשים, ומאז פתיחת הקורס לנשים ב־1995 ועד לדצמבר 2021 סיימו אותו 70 נשים: 29 נווטות קרב, 12 טייסות מסוקים, 8 נווטות תובלה, 8 מכוננות, 7 טייסות תובלה ו־6 טייסות קרב.
הסיבה העיקרית למיעוט המסיימות היא מיעוט הנשים המתחילות את הקורס, שנובעת מכך שמלש"ביות בעלות נתונים גבוהים לא חייבות להגיע למיונים, בשונה מהמלש"בים הגברים שמחויבים להגיע למיונים אם זומנו אליהם.
משפיעה גם המוטיבציה להתגייס לקורס, שנמוכה יותר אצל נשים מגברים בשל הסללה של נשים למקצועות מסוימים, ותחושת מסוגלות נמוכה שנובעת ממסרים של החברה.
בקורס השתתפו 8 חוגרות, והמסיימות המשיכו לתפקידי קצונה בחיל.
בעקבות פסיקה היסטורית זו תוקן חוק שירות ביטחון ועודכן בו סעיף 16א, הקובע כי "לכל יוצא צבא אישה זכות שווה לזכותו של יוצא צבא גבר למלא תפקיד כלשהו בשירות הצבאי." מאז התיקון נפתחו בהדרגה יחידות שונות לשירות נשים, ובכללן גם יחידות לוחמות או כאלה שנתפסו באופן מסורתי כיחידות "גבריות".
כשנתיים לאחר מכן, התקיים דיון בוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת בראשות ח"כ יעל דין.
עד שנת 2008 התקבלו לקורס יותר מ-80 נשים, וסיימו אותו בהצלחה ארבע עשרה נשים.
מתוכן שתיים במגמת אלקטרוניקה ועשר במגמת שיט.
בקורס 124 אשר הסתיים במרץ 2012, לראשונה החניך המצטיין של הקורס – היא חניכה: סגן ירדן סל-מן.
מאז נבחרו נשים נוספות כמצטיינות קורס חובלים.
בשנת 2017 דנה עבודי סיימה את קורס חובלים בהצטיינות.
נכון ל-2017, מגמת צוללות עדיין סגורה בפני נשים בשל פקודת השירות המשותף.
בצד הבשורה המקופלת בשילובן של צוערות בקורס מבחינת שוויון מגדרי, התעוררה ביקורת בקרב רבנים על האפשרות של צוערים לשמור על ההלכה במהלך הקורס בו מתקיים שוויון מגדרי.
מתוך 12 צוערות שהחלו את הקורס סיימה קצינה אחת בלבד, סגן ניצן אלקון.
מפקד בית ספר לחובלים צוטט כאומר: "המספרים של הנשים בחיל גדל.
יש נשים בכל המגמות בקורס החובלות והן עומדות כתף אל כתף לצד הגברים בלי שום אפליה מתקנת או ויתורים."
האחיות התאומות, לי ושי טנא, בנות 21, הפכו לתאומות הזהות הראשונות אי פעם שסיימו קורס חובלים.
סגן שי טנא נבחרה כמצטיינת בקורס מגמת אלקטרוניקה.
היסטוריה קטנה נרשמה בחודש מאי 2021, לראשונה מונתה קצינה בוגרת חובלים אופיר חורי לתפקיד מפקדת יחידת סנפיר בחיפה.
היא סיימה ב-2018 את קורס חובלים ובתפקידה האחרון אף הייתה מפקדת של ספינת דבורה.
בפברואר 2024 הועלתה החובלת ע' לראשונה בחיל הים, לדרגת סא"ל במילואים, לאחר ששירתה 104 ימי מילואים.
ע' הייתה החובלת הראשונה שהוכשרה במגמת אלקטרוניקה.
בספטמבר 2019 הגישו שתי צעירות עתירה נגד צה"ל בטענה לאי-שוויון, בניסיון לאפשר לנשים לשרת בחיל שריון.
עתירה נוספת הוגשה על ידי שתי נשים שסיימו בהצלחה קורסי מפקדי טנקים.
הדיון בעתירות אוחד והן נמחקו לאור ההתפתחויות בצה"ל בנושא זה.
בשנת 2020 התקיים, בהוראת הרמטכ"ל אביב כוכבי, פיילוט שמטרתו לבחון את שילובן של נשים בחיל שריון, אשר בסיומו ציין כוכבי כי "הפיילוט הצביע על פוטנציאל ממשי לשירות נשים בשריון", אך גם על פערים מסוימים בין נשים לגברים, למשל, פערים מקצועיים הנוגעים לזמן טעינת פגז או פריסת זחל.
כנגד טענה זו טען הכתב הצבאי של גלי צה"ל, צחי דבוש, שלפי דיווחי סגל ההדרכה של הטנקיסטיות הישגיהן היו זהים או כמעט זהים להישגי הגברים.
בעקבות הפיילוט הוחלט להקים פלוגת שריון שתאויש על ידי לוחמות, ותהיה כפופה לחיל הגנת הגבולות.
בנובמבר 2020 גויסו לראשונה חיילות למסלול ייעודי לשריון תחת חיל הגנת הגבולות.
ביוני 2021 החלה הפלוגה לבצע תעסוקה מבצעית בגבול ישראל-מצרים.
הפלוגה לקחה חלק בלחימה בעת מתקפת הפתע במלחמת חרבות ברזל, ולחמה בדרום עוטף עזה באזור הקיבוץ חולית.
זה היה הקרב הראשון בתולדות מדינת ישראל בו הופעלו טנקים על ידי נשים.
חיל ההנדסה הקרבית של צה"ל הוא אחד החילות המתמרנים של זרוע היבשה וכולל תפקידי לחימה רבים: פלסים, לוחם צמ"ה, סלק, מטהר (אב"כ), פלס-סייר ולוחם ביהל"ם.
במהלך השנים השתלבו נשים בתפקידים שונים בחיל, בעיקר בתפקידים מנהלתיים והדרכתיים, אך בהדרגה גם בתפקידי לחימה.
מפקד בהל"ץ ולימים הקהנ"ר אבישי כ"ץ איפשר ב-1972 לראשונה לנשים לשרת בבית הספר להנדסה צבאית כמדריכות הנדסה קרבית, ובכך הפכו מדריכות ההנדסה הקרבית למדריכות הראשונות בצה"ל.
בחיל משרתות מדריכות העוסקות בתחומי ההנדסה השונים: רק"ם, חבלה, צמ"ה, לת"ק, יהל"ם ועוד.
בעקבות בג"ץ אליס מילר פתח חיל ההנדסה לנשים גם את יחידות האב"כ וגדוד הסיוע הכימי (גדוד האב"כ), שם הן מוכשרות כרובאי 03 ובסיום הטירונות ואימון מתקדם שירתו כלוחמות ביחידות מעורבות (בנים משרתים לצד בנות) של גדוד האב"כ.
בשנת 2011 הפסיק חיל ההנדסה לגייס נשים לתפקידי לוחמות בגדוד האב"כ וב-2015 נסגר גדוד הסיוע הכימי.
עשר מהן סיימו את ההכשרה, ואף שתיים מהן סיימו קורס קציני יבשה.
בשנים 2020–2021 הוגשו שלוש עתירות לבג"ץ, על ידי נשים שרצו לשרת כלוחמות ביחידות מובחרות בצה"ל, תחת אותם קריטריוני קבלה כמו לגברים.
כתוצאה מהגשת העתירות (ואיחודן) הקים צה"ל צוות מקצועי לבחינת מדיניותו בנושא זה.
הרמטכ"ל קיבל באופן חלקי את המלצות הצוות והורה על פתיחת התנסויות בשתי יחידות חוד: יחידת יהל"ם בחיל ההנדסה ויחידה 669 בחיל האוויר.
באוגוסט 2023 פורסם כי מעתה נשים יוכלו להתמיין לסיירת מטכ"ל, יחידת חי"ר ניוד מובחרת ויחידת שריון מתמרנת וכי לא יקבעו תנאי סף למועמדות והליך המיון יהיה זהה לזה של גברים.
מדובר צה"ל נמסר: "נשים משרתות בצבא מאז היווסדו, ותורמות תרומה משמעותית להשגת יעדיו.
במשך השנים, התקיימו בצה"ל תהליכים ממושכים להרחבת התפקידים השונים בהם משובצות נשים, ובפרט בתפקידי לחימה, תוך הקפדה על עקרונות פקודת השירות המשותף, ושמירה על צבא העם והשירות מכלל חלקי האוכלוסייה והחברה.
כ-90% מהתפקידים בצבא פתוחים בפני נשים, ואלפי חיילות משרתות בתפקידי לחימה מגוונים".
ב-2011 פורסם מחקר מקיף של חיל הרפואה שנערך בשיתוף חיל הרפואה האמריקאי ובחן את שילובן של נשים ביחידות קרביות.
המחקר שהתמקד בחיילי גדוד קרקל מצא הבדלים משמעותיים בין היכולות הגופניות של הגברים והנשים, וכן שפציעותיהן חמורות יותר ומתרחשות בתדירות גבוהה פי ארבעה.
המחקר אושש מחקרים קודמים כאשר הוכיח כי צפיפות העצם של גברים גבוהה באופן משמעותית מזו של הנשים.
הוא גילה שכאשר בודקים כל לוחם או לוחמת באופן פרטני, יהיו מקרים של לוחמות שהן חזקות יותר מלוחמים או בעלות כושר גופני טוב יותר, אך ככלל כדי למנוע פציעות, יש להפחית את הדרישות הפיזיות מאוכלוסיית הלוחמות בכ-30 אחוזים לעומת הבנים, מבחינת אימוני סיבולת לב-ריאה (אימונים הדורשים מאמץ מתמשך כמו ריצה).
מבחינת היכולת לשאת משא כבד - אסור שמשקל המשא יעלה על 30 אחוז ממשקל גופה של לוחמת, לעומת 40 אחוז ממשקלו של לוחם.
החוקרים המליצו להמשיך בשילוב נשים ביחידות קרביות בצה"ל, אך בצורה מבוקרת תוך התאמת "סרגלי מאמץ" והקפדה על הגבלות שונות בזמן האימונים והשירות המבצעי.
בעקבות תוצאות המחקר הוחלט בצה"ל להמשיך בשיפור שילוב הנשים בצה"ל ביחידות שכבר נפתחו בפניהן, אך לא לפתוח בפניהן תפקידים חדשים.
בחודש יולי 2015 פורסמו נתוני הפציעות ושברי המאמץ של נשים לוחמות בזרוע היבשה.
על פי הנתונים, שנלקחו מתוך מחקר שהתבצע בזרוע היבשה, לוחמות נפצעות פי שניים מגברים בתפקידי לחימה, עקב נתוניהן הפיזיולוגיים טרם הגיוס ובמהלך ההכשרה.
עוד נתגלה כי 46 אחוזים מקרב הטירוניות הקרביות נפצעות במהלך הכשרתן, זאת לעומת 25 אחוז מהלוחמים שנפצעים.
כשליש מהלוחמות נפצעו יותר מפעם אחת במהלך ההכשרה הקרבית אותה הן עוברות בתחילת השירות הצבאי.
על פי ממצאי המחקר, שיעור הפציעות בקרב לוחמות "קרקל" עומד על כ-40 אחוזים, ובחיל התותחנים הוא מטפס לכ-70 אחוזים.
מדובר בפציעות שונות כמו קרעים, נקעים, כאבי ברכיים, כאבי גב ושברי מאמץ - שהיא אחת הנפוצות בקרב הנשים, וכשמונה אחוזים מהלוחמות סבלו מבעיה זו, לעומת שני אחוזים בלבד מהלוחמים.
על מנת לצמצם את כמות הפציעות בקרב הנשים, החל מגיוס נובמבר 2015 כל מועמדת לשירות קרבי בצה"ל תחויב לעבור בדיקות רפואיות נוספות טרם גיוסה.
בשנת 2020 נעשה פיילוט לשילוב נשים בשריון.
בעקבות הפיילוט טען דובר צה"ל כי פציעות הנשים בצה"ל הן מעט גבוהות מאילו של הגברים אך אחוזי הנשירה זהים ולא גבוהים יותר.
מספר קצינות קודמו לאורך השנים לדרגת תת-אלוף, ומילאו תפקידים בדרג גבוה.
בשנת 2005 מונתה מירי רגב לתפקיד דוברת צה"ל, בשנת 2010 מונתה אילה חכים לתפקיד מפקדת יחידת לוטם, בשנת 2011 מונתה סימה וואקנין-גיל לתפקיד הצנזורית הצבאית הראשית ותפקידים שונים באגף כוח האדם.
בשנת 2013 שירתו בצה"ל 24 קצינות בדרגת אלוף-משנה, עליה של כארבעים אחוזים בתוך עשור.
נשים מילאו תפקידים רבים בתקן אלוף-משנה, כגון ראש מנהל הנפגעים וקציני הערים, תובעת צבאית ראשית, מפקדות בסיסי הדרכה ובסיסי טירונות וכן, מפקדת ממר"ם.
בשנת 2021 נרשם מספר שיא של 47 קצינות בדרגת אלוף-משנה ומונתה תת־אלוף דתיה, נועה זומר.
ביוני 2011, קודמה אורנה ברביבאי לדרגת אלוף, לראשונה בצה"ל, ומונתה לתפקיד ראש אגף כוח אדם בצה"ל.
בסוף שנת 2021 מונו שתי נשים נוספות לדרגת אלוף – יפעת תומר-ירושלמי שהפכה לאישה הראשונה שעומדת בראשות הפרקליטות הצבאית, ואורלי מרקמן שמונתה לנשיאת בית הדין הצבאי לערעורים.
איסוף קרבי - סא"ל אשרת בכר מונתה ב-2014 למפקדת גדוד איתם
מפקדת טייסת תעופה - סא"ל ט' מונתה ב-2018 למפקדת טייסת תעופה בבסיס חצור
מפקדת טייסת טיסה - סא"ל ג' מונתה ב-2019 למפקדת טייסת 122 בהמשך מונתה למפקדת בסיס עובדה, האישה הראשונה בתפקיד מפקדת בח"א.
מפקדת גדוד קשר בגזרה מבצעית - סא"ל ענת הרשקוביץ מונתה ב-2019 למפקדת גדוד בעוצבת הבשן
מפקדת גדוד בחיל התותחנים - סא"ל אפרת קייקוב-לוי מונתה ב-2020 למפקדת גדוד 334
מפקדת חטיבת אש בחיל התותחנים - אל"ם רעות רטיג-וייס מונתה ב-2022 למפקדת חטיבת האש של עוצבת הבזק ומפקדת מרכז האש במל"י בנוסף פיקדה רטיג-וייס כאישה ראשונה על יחידת רוכב שמיים (5353) בשנים 2017–2019.
מערך ההגנה האווירית - סגן-אלוף רויטל ברזני מונתה באוגוסט 2022 למפקדת גדוד 66.
מפקדת טייסת בבית הספר לטיסה - בנובמבר 2021, מונתה רס"ן י' למפקדת הראשונה של טייסת נווטי הקרב, בבית הספר לטיסה בחיל האוויר.
חטיבת החילוץ וההצלה - סא"ל ירדן שוקרון מונתה בספטמבר 2022 למפקדת גדוד שחר.
גדוד חי"ר מעורב - סא"ל אור ליבני-בן יהודה, שזכתה גם לצל"ש על פעילות מבצעית בגבול מצרים ב-2015, מונתה ביולי 2023 למפקד גדוד קרקל
כבר במועד ההחלטה על הקמת מדינת ישראל גויסו נשים לכוחות הביטחון.
עם זאת, עוד בדצמבר 1947 קבע דוד בן-גוריון כי "כל נערה או אישה אשר מטעם דתי או מטעם הווי משפחתי דתי אינה יכולה להתגייס, פטורה מחובת שירות".
ב-1986 עוגן הפטור לנשים דתיות מחובת שירות בחוק שירות ביטחון [נוסח משולב], התשמ"ו.1986. עם זאת מדיניות צה"ל בכל הנוגע לגיוס חיילות דתיות מעוגנת בפקודות מטכ"ל המסדירות את ההווי הדתי, ובהן פקודת "השילוב הראוי", המסדירה את שילוב הגברים והנשים בצבא.
מאז שנות ה-90, עלה מספר הבנות הדתיות שהתגייסו לצבא על רקע התרחבות ההיצע של מסלולי השירות לבנות ופתיחת מסלולים שאפשרו לבנות דתיות להתגייס, כגון גיוס דרך האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך.
איתורן של החיילות הדתיות, גיוסן לצבא וליווין נעשו בשיתוף עם עמותת אלומה - צעירים לשם שינוי אשר הפעילה החל משנת 2003 את פרויקט "הבת הדתית הצה"ל".
משנת 2000 עד שנת 2005 חלה ירידה של 3.6% בשיעור בוגרות החינוך הממלכתי-דתי שהתגייסו לצה"ל.
החל משנת 2005 ועד שנת 2008 חלה ירידה נוספת במספר המתגייסות הדתיות (ייתכן שעל רקע תוכנית ההתנתקות).
בשנת 2006 הוקמה מכינת צהלי, על שם תמר אריאל, מכינה קדם צבאית המיועדת לנשים דתיות, בראשות הרבנית מיכל נגן.
בוגרות המכינה משתלבות בצה"ל בתפקידים מגוונים: מדריכות חיל שריון, מורות חיילות, מש"קיות ת"ש, מפק"ציות ומש"קיות הוראה בחיל חינוך, מש"קיות נפגעים ותפקידים בדובר צה"ל ובחיל המודיעין.
החל משנת 2008 החלה מגמת עלייה מחודשת בגיוס נשים דתיות לצה"ל.
בשנת 2010 הקים צה"ל את תחום "בת חיל" על מנת להעלות את שיעור הגיוס של בנות דתיות.
כדי לעודד נשים דתיות להתגייס ולתמוך בהן במהלך שירותן, הצבא מציע מסגרות שבהן משרתות כמה חיילות דתיות יחד באותו בסיס ובאותו תפקיד ("גרעיני אלומה") ומשרד הביטחון סייע בהקמתה של מכינה קדם צבאית לבנות דתיות.
לפני נתוני צה"ל, בין 2010 ל-2015 עלה מספר הנשים הדתיות שהתגייסו לצה"ל ב-100% וזאת, בין השאר, בעקבות שבוע גדנ"ע המיועד לנשים דתיות.
עוד עולה מהנתונים כי 25% מהמתגייסות מתקדמות לתפקידי קצונה, זאת לעומת 10% בלבד בעשור הקודם.
עוד עולה מנתוני צה"ל כי לאורך כל השנים שיעור הקצינות מקרב הדתיות הוא באחוזים גבוהים יותר מאשר שיעורן מקרב נשים חילוניות שהתגייסו.
ב-2023 דווח כי אחת מכל חמש בוגרות החינוך הממלכתי-דתי מתגייסות לשירות בצה"ל.
ב-2013 התגייסו לשירות צבאי כ-1,755 חיילות דתיות מתוך שנתון הגיוס, ואילו בשנת 2021 עמד מספר המתגייסות הדתיות על כ-2,682. מתוך כלל המשרתות הדתיות בוחרות כ-20% לשרת בתפקידים קרביים.
אף על פי שגיוס נשים אינו מקובל בציבור החרדי, ישנן עשרות נשים חרדיות מהנדסות תוכנה והנדסאיות שעובדות כאזרחיות עובדות צה"ל ביחידת אופק.
פרויקט "הדסים" הוקם על ידי עמותת "עתידה" בשיתוף מערכת הביטחון, ובו משתלבות נכון לדצמבר 2024 כ-400 נשים חרדיות המשרתות כאזרחיות עובדות צה"ל (אע"צ) ביחידות טכנולוגיה ומודיעין מובילות, כגון יחידת 8200, אופק 324, ואחרות.
הדרוזים מתגייסים לצה"ל על פי חוק שירות חובה מ-1956, אשר נחקק בעקבות קריאות ראשי שתי עדות אילו למנהיגי המדינה.
בסעיף 29 נקבע כי "נשים דרוזיות וצ'רקסיות לא תקראנה לשירות ביטחון".
מאז שנת 2005 דרוזים משולבים גם בשירות הלאומי, והדבר מאפשר גם לנשים דרוזיות לשרת שירות לאומי.
לפי נתוני הכנסת נכון לפברואר 2006 שירתו במסגרת זו ארבעה צעירים – שלוש נשים וגבר אחד.
בשנים 2011–2017 נרשמה מגמת עלייה משמעותית בהתנדבות של נשים דרוזיות וצ'רקסיות לשירות לאומי כתחליף לשירות צבאי.
האישה הדרוזית הראשונה ששרתה בצה"ל היא אימאן ספדי מאבו סנאן ששרתה בגלי צה"ל.
שירות צבאי של בדואים החל במלחמת העצמאות במסגרת ההגנה והמשיך לאחר מכן, כאשר השירות של האוכלוסייה הבדואית בצה"ל הוא על בסיס התנדבותי.
גיוס נשים בדואיות היה בגדר טאבו בחברה זו לאורך השנים.
הלוחמת הבדואית הראשונה בצה"ל הייתה אמירה אל-הייב.
בגיל 19, בשנת 2003, רצתה אל-הייב להתגייס לצה"ל.
הדבר עורר התנגדות עזה בקרב חלק מהחברה הבדואית, בעיקר מצד אנשי דת ותומכי התנועה האסלאמית.
בעקבות גיוסה של אל-הייב החלו נשים בדואיות נוספות להתגייס לצה"ל.לפני גיוסה של אלהייב היו חיילות בדואיות שהתגייסו, אך הן לא היו לוחמות.
דו"ח מבקר המדינה מ-2004 בנושא שירות בני המגזר הבדואי בצה"ל ופרסומים צבאיים בנושא לא כללו כל התייחסות לגיוס נשים בדואיות לצה"ל.
הדיון באשר ליחידות הקרביות המעורבות
ארגונים רבים, בהם שדולת הנשים, ופורום דבורה תומכים בשירות נשים ביחידות קרביות מעורבות בצה"ל וטוענים כי השירות מחזק את צה"ל ופותח אפשרויות נוספות בפני נשים.
מנגד ארגונים דתיים, בהם חותם, טוענים כי שירות נשים ביחידות קרביות מעורבות מחליש את צה"ל.
מחקר שנוצר עבור הממשל הבריטי משנת 2014 מצא כי יחידות קרביות מעורבות הן בעלות יכולת שרידות נמוכה יותר, קטלניות פחות, ובעלות יכולת מוגבלת להצבה בזירות לחימה.
במחקר המשך מ-2016 מנסים החוקרים לשכנע כי למרות המגמות העולמיות, לדוגמה בארצות הברית, לפתוח את כל תפקידי הלוחמה לנשים, על בריטניה לבחון ולחקור יותר לעומק את המשמעויות הללו.
המחקר מדבר על כך שהחל משנת 2000, בעקבות אירועי 11 בספטמבר, נוצר צורך רב יותר לנשים לוחמות בשטח, לדוגמה בבדיקות לחומרי נפץ על נשים מוסלמיות.
המחקר מדבר על כך שגם במקרים של התנגדות חברתית וגם בעיות בצוות לא מונעות מנשים את השאיפה להצטרף לתפקידי לוחמה.
החוקרים ממליצים כי נשים יצטרפו לתפקידים תומכי לחימה, אך אין סיבה למנוע מהן, כמו שקורה במדינות נוספות להצטרף לכל תפקידי הלוחמה.
עמדות הרבנות הראשית ורבנים בציבור
בעת חקיקת חוק שירות ביטחון בשנת 1949, התנגדו בחוגים הדתיים לגיוס חובה לנשים.
דעתם לא נתקבלה, אולם נקבע שנשים תוכלנה לקבל פטור משירות על סמך הצהרה שטעמים שבמצפון או שבהכרה דתית מונעים אותה מלשרת בשירות סדיר.
בעקבות מחסור בכוח אדם בצה"ל, תוקן החוק במרץ 1952 ונקבע שנשים המבקשות פטור יופיעו בפני ועדת פטור שתקבע האם אכן מטעמי הווי משפחתי דתי הן אינן יכולות לשרת בצבא.
מספר פעמים נדונו בבג"ץ עתירות של נשים שהוועדה החליטה לגייס נגד רצונן.
עם עליית הליכוד לשלטון בשנת 1977 תוקן החוק, לדרישת המפלגות הדתיות, כך שלשם קבלת הפטור מצהירה המועמדת לשירות ביטחון על קיום שלושה תנאים: טעמים שבהכרה דתית מונעים אותה מלשרת בצבא, היא שומרת על כשרות בבית ומחוצה לו, והיא אינה נוסעת בשבת.
ההצהרה נמסרת בפני דיין בבית הדין הרבני או בפני שופט ואין כל דרישה להופיע בפני ועדה צבאית לבחינה.
מי שאינה יכולה להצהיר שהיא שומרת שבת וכשרות נדרשת להופיע בפני ועדת הפטור.
הרבנות הראשית התנגדה לגיוס חובה של כלל הנשים לצה"ל באופן רציף מאז הקמת צה"ל.
הרבנות המשיכה להתנגד לחיוב נשים בשירות צבאי או לאומי, למרות ניסיונות לשנות את דעתה, וחזרה על כך שוב ושוב בכלל פרסומיה בנושא לאורך השנים.
מצויים מכתבים של מזכירי הרבנים הראשיים אונטרמן וגורן בשמם, המאפשרים לבנות דתיות להתגייס בתנאים מסוימים.
בציבור הדתי לאומי רוב הרבנים מתנגדים לגיוס נשים, ויש המתירים.
בקרב הרבנים החרדים ישנה הסכמה מלאה שגיוס בנות אסור.
בשנת 2024 פרסם ארגון הרבנים הליברלי בית הלל נייר עמדה בו קבע ששירות נשים בצבא הוא מצווה.
שירותי אוטובוסים מאוחדים נצרת בע"מ היא חברת אוטובוסים המפעילה את התחבורה ציבורית בנצרת, ונוף הגליל.
החברה שייכת במלואה לחברת הנסיעות והתיירות נצרת של משפחת עפיפי, והיא מפעילה 24 קווי אוטובוס ושירותי הסעת תלמידים.
בחברה 180 עובדים, מהם 130 נהגים, וברשותה שני מוסכים בנוף הגליל.
שירותי אוטובוסים מאוחדים נצרת הייתה החברה הראשונה בארץ שהפעילה אוטובוסים זעירים בקווי תחבורה עירוניים.
ב-5 במאי 2025 בוצע ארגון מחדש בקווי החברה.
במסגרת הארגון מחדש כ-16 קווים בוטלו והקווים הנותרים מסלולם השתנה ותוגברו משמעותית בחלקם.
חלק ניכר מקווי החברה פועלים 7 ימים בשבוע, או שאינם פועלים בימי ראשון וחלקם פועלים אף ביום הכיפורים.
צי החברה כולל כ-85 אוטובוסים.
רובם תוצרת אוטוקאר, סולאריס ומרצדס.
שירותי בנק אוטומטיים בע"מ (בראשי תיבות: שבא) היא חברה ישראלית המספקת שירותי תקשורת ומחשוב בתחום הבנקאות בישראל.
תחומה העיקרי הוא סליקת עסקאות בכרטיסי אשראי.
מנכ"ל החברה הראשון, עד לשנת 1984, היה יורם אלסטר.
לאחריו במשך יותר משלושים שנה המנכ"ל היה גדעון מילויצקי.
המנכ"ל משה וולף סיים את תפקידו בסוף יוני 2021, נכון ל-2022 המנכ"ל הוא איתן לב טוב.
משרדי החברה שכנו ב"בית כלל" בתל אביב, וכיום הם שוכנים במרכז עזריאלי חולון.
החברה הוקמה בשנת 1978 כחברת שירותים משותפת של חמשת הבנקים הגדולים: בנק לאומי, בנק הפועלים, בנק דיסקונט, בנק המזרחי המאוחד, והבנק הבינלאומי הראשון.
המטרה שלשמה הוקמה החברה בתחילת דרכה הייתה הקמה ותפעול רשת של מכשירי כספומט במקומות ציבוריים, ששירתו את לקוחות כל הבנקים.
וקישור כל מכשירי הכספומט הקיימים בישראל, כך שכל לקוחות הבנקים יכלו למשוך כסף בכל מכשיר.
עם הצטרפות ישראל לרשת Swift ב-1982, קיבלה על עצמה שב"א אחריות על קישור הבנקים בישראל לרשת זו.
השלב הבא בהתפתחות החברה היה הקמת התשתית והמערכת לסליקת עסקאות המבוצעות בכרטיסי אשראי בישראל.
בניגוד למצב ברוב מדינות העולם בהם מספר חברות מספקת שירותים אלו, דוגמת מאסטרקארד, תאגיד ויזה, אמריקן אקספרס, ודיינרס קלאב אינטרנשיונל.
שב"א הקימה בישראל תשתית אחת לכל הבנקים ושלוש חברות כרטיסי האשראי (שהיו כולן בבעלות מלאה של הבנקים).
הממונה על הגבלים עסקיים העניק לחברה פטור מהסדר כובל בשנת 2002, והפטור חודש מדי כמה שנים.
גם בתחום מכשירי הכספומט פעלה החברה כמונופול עד שנות ה-2000. היא אף החלה לגבות תשלום חודשי מבעלי קניונים על הצבת המכשירים.
ולבנקים לא היה תמריץ לשפר את השירות או להציע שירותים חדשים.
כך לדוגמה הבנקים לא הפעילו את כרטיסי הכספומט שהנפיקו גם ככרטיס חיוב מיידי לתשלום ישירות בבתי עסק, בגלל שהעדיפו שהלקוחות ישתמשו בכרטיסי אשראי מהם נגבת עמלה גם מהלקוח וגם מבית העסק.
רפורמה, שינוי בעלות והנפקה בבורסה
השינוי הראשון יושם בעקבות מסקנות "הוועדה לבחינת צמצום השימוש במזומן במשק הישראלי", בראשות הראל לוקר, שהמליצה במרץ 2014, לחייב את הבנקים להנפיק כרטיס חיוב מידי ללא עמלות.
מטרת הוועדה הייתה לבוחן דרכים לקידום התחרות באשראי למשקי בית ולעסקים קטנים, ובכלל זה את הפרדת חברות כרטיסי האשראי מהבנקים.
בעקבות ועדת שטרום, חויבו שלושה הבנקים הגדולים בישראל לרדת להחזקה של עד 10% מחברת שירותי בנק אוטומטיים.
באפריל 2019, מכר בנק הפועלים 10% ממניות שב"א לתאגיד מאסטרקארד העולמי תמורת 11 מיליון דולר.
במאי 2019 מכרו הבנקים 44% ממניות החברה בהליך של הצעת מכר למשקיעים מוסדיים, לפי שווי של 296 מיליון שקל.
לאחר הנפקת החברה בבורסה בעלי המניות הם:
במשך שנים רבות לא יושם בישראל התקן הבינלאומי החדש לאבטחת כרטיסי אשראי וחיוב - תקן EMV.
למרות שהתקן הוכיח את עצמו בהורדת שיעור ההונאות, הבנקים וחברות האשראי לא רצו לבצע את ההשקעה הדרושה ביישומו.
התקן החל לפעול באירופה כבר ב-2006. בעקבות הוראת בנק ישראל, השימוש בתקן בישראל התחיל בנובמבר 2020. חברת שירותי בנק אוטומטיים אחראית על הטמעת הטכנולוגיה בישראל.
כתוצאה מתקלת תוכנה בחברה, ב-13 בפברואר 2014 לא ניתן היה, במשך שעות אחדות, לשלם באמצעות כרטיסי אשראי בכ-10% מבתי העסק בישראל.
ב-29 באוקטובר 2024 התבצעה על החברה מתקפת סייבר מסוג מניעת שירות שגרמה לתקלה ארצית בעסקאות האשראי בחלק מהעסקים.
החברה מפעילה רשת תקשורת בין-בנקאית, המאפשרת ללקוח של בנק למשוך מזומנים גם בכספומטים של בנקים אחרים.
בסליקת כרטיסי אשראי, היא מקשרת בין המסופים בנקודות המכירה לחברות האשראי.
במשך שנים רבות הפעילה החברה יותר כ-285 כספומטים שלא בצמוד לסניפי בנקים, במקומות ציבוריים כגון מרכזי קניות, בתי חולים ואוניברסיטאות.
ביולי 2013 מכרה שב"א פעילות זו לחברת "מודיעין אזרחי", תמורת כ-63 מיליון ש"ח, בעקבות הוראתו של הממונה על ההגבלים העסקיים, שסבר כי פעילות משותפת של הבנקים בתחום הכספומטים עלולה הייתה להוביל לפגיעה ברמת התחרות בענף.
אולם לאחר שרכשה את הפעילות ייקרה חברת "מודיעין אזרחי" את העמלות ולא הביא להתחרות בענף.
באוגוסט 2013 העביר ראש הרשות להגבלים עסקיים הנחיות לחברה שאמורות להקל על מתחרים חדשים להיכנס לשוק כרטיסי האשראי.
בישראל קיימת חברה נוספת בבעלות הבנקים בשם מרכז סליקה בנקאי (מס"ב) אשר מספקת שירותי סליקה ישירות בין חשבונות הבנקים.
תשתית סליקת כרטיסי אשראי של 3 חברות האשראי של ישראל:
Cal (כרטיסי אשראי לישראל בע"מ) (בבעלות בנק דיסקונט והבנק הבינלאומי)
הפעלת מכשירים כספומט (בנקאיים ובלתי בנקאיים) ברחבי הארץ
ניהול מכרזי בנק ישראל (כדוגמת מכרזי המק"מים)
שירותי בריאות הם שיפור הבריאות באמצעות מניעה, אבחון, טיפול, שיפור או ריפוי של מחלות, פציעות וליקויים פיזיים ונפשיים אחרים אצל אנשים.
שירותי הבריאות ניתנים על ידי אנשי מקצוע בתחום הבריאות ותחומי בריאות בעלי ברית.
רפואה, רפואת שיניים, רוקחות, מיילדות, סיעוד, אופטומטריה, אודיולוגיה, פסיכולוגיה, ריפוי בעיסוק, פיזיותרפיה, אימון אתלטי ומקצועות בריאות נוספים מהווים כולם שירותי בריאות.
המונח כולל עבודה שנעשתה במתן טיפול ראשוני, טיפול משני וטיפול שלישוני, כמו גם בבריאות הציבור.
הגישה לשירותי בריאות עשויה להשתנות בין מדינות, קהילות ויחידים, בהשפעת תנאים חברתיים וכלכליים וכן ממדיניות בריאות.
מתן שירותי בריאות פירושו "שימוש בזמן בשירותי בריאות אישיים כדי להשיג את התוצאות הבריאותיות הטובות ביותר האפשריות".
גורמים שיש לקחת בחשבון במונחים של גישה לטיפול רפואי כוללים מגבלות כספיות (כגון כיסוי ביטוחי), חסמים גאוגרפיים ולוגיסטיים (כגון עלויות הובלה נוספות והיכולת לקחת חופשה בתשלום כדי להשתמש בשירותים כאלה), ציפיות חברתיות-תרבותיות ומגבלות אישיות ( חוסר יכולת לתקשר עם ספקי שירותי בריאות, אוריינות בריאות לקויה, הכנסה נמוכה).
מגבלות על שירותי בריאות משפיעות לרעה על השימוש בשירותים רפואיים, על יעילות הטיפולים ועל התוצאה הכוללת (רווחה, שיעורי תמותה).
מערכות בריאות הן הארגונים שהוקמו כדי לענות על צורכי הבריאות של אוכלוסיות ממוקדות.