tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המיסיונר נשלח על ידי הכנסייה לאזור פעולה מסוים, למשך כשנתיים ועליו לפרנס את עצמו, תוך כדי שהוא לומד את שפת המקום.
המיסיונרים פעילים בסיוע הומניטרי, ומחקר גנאלוגי.
על רקע זה קמה התנגדות רבה בקרב גורמים דתיים יהודים במדינת ישראל עת רצו המורמונים להקים סניף של אוניברסיטת בריגהאם יאנג בירושלים.
לבסוף הוקמה האוניברסיטה, על אף מחאות והפגנות, והמורמונים מתחייבים שלא לערוך במסגרתה פעילות מיסיונרית.
סמוך לאוניברסיטה המורמונית, במורד לעמק יהושפט, נוסד גן לזכרו של אורסון הייד, השליח המורמוני הראשון לאזור, ששהה בירושלים בשנות הארבעים של המאה ה־19 והטיף לשיבת עם ישראל לארצו.
המורמונים מאמינים כי לכל אדם האפשרות ללמוד ולהתפתח.
הכנסייה מדגישה את החינוך, והקימה קולג'ים ואוניברסיטאות, לרבות האוניברסיטה המורמונית בירושלים.
הכנסייה מחייבת את חברי הכנסייה בני למעלה מ־12 להשתתף בפעילות לימודית ביום א'.
לכנסייה תוכנית מלגות והלוואות לצורכי לימודים בריבית נמוכה, המשמשת את חברי הקהילה ששבו משליחות מיסיונרית וברצונם להשלים את לימודיהם.
פרסומים בעיתון "אריזונה רפבליק" בשנת 1991 ובמגזין טיים ובשנת 1997 טענו כי הכנסייה היא הדת העשירה ביותר בארצות הברית, והכנסתה ממעשרות בלבד בשנת 1996 היא 5.2 מיליארד דולר.
לכנסייה נכסי מקרקעין רבים, ועסקים רבים ששווים מוערך ביותר מ־30 מיליארד דולר.
אין דרך להעריך את עושרה המדויק של הכנסייה, מאחר שאינה נדרשת על פי החוק לגלות את נתוניה הכספיים.
הכנסייה משתמשת בכספיה למטרות סעד, חינוך ורווחה, כמו גם למימון תוכניותיה המיסיונריות.
הכנסייה מעודדת את חבריה לבקש סיוע כספי מן המשפחה ומן הכנסייה לפני שהם פונים לגורמים חיצוניים.
כן עוסקת הכנסייה בבנייה מאורגנת של בתי תפילה ומקדשים.
חברי הכנסייה מתייחסים זה לזה כ"אח" או "אחות", בלוויית שם משפחתם (לדוגמה "האח סמית'").
אל אלו הנושאים במשרה מתייחסים בתוארם בלוויית שם משפחתם ("הנשיא קימבל").
כמה תארים מוכרים הם: "בישוף", "זקן", "פטריארך" ו"נשיא".
המורמונים מאמינים כי הם מצאצאי 12 השבטים (וליתר דיוק מצאצאי יוסף), או כצאצאים ישירים או על ידי קבלה לשבט.
המורמונים מאמינים כי בקרבם קיימים כל 12 השבטים, וכי המדינה שבה קיימים הכי הרבה שבטים היא מונגוליה שבה חסר רק שבט זבולון.
מסיבות אלה הפגינו המורמונים יחס חיובי חזק ליהדות מאז ומעולם.
סמל המגן דוד משמש לעיתים בכנסייה המורמונית ומסמל את קשריהם לבני ישראל וליהדות.
סמל זה מוצג באופן בולט באולם האספה הגדול של המורמונים בסולט לייק סיטי.
מאז הקמת מדינת ישראל היו המורמונים בדרך כלל מאוד פרו ישראלים.
הם תרמו רבות למוסדות חינוך ותרבות בארץ.
המורמונים הקימו בירושלים, סמוך להר הזיתים, שלוחה של אוניברסיטת בריגהאם יאנג.
הקמת המוסדות המורמוניים בירושלים לוותה בזמנו בהתנגדות עזה של חוגים חרדיים ודתיים שחששו מפעילות מיסיונרית נוצרית, ואושרה רק לאחר התחייבות הכנסייה שלא תעסוק בישראל במסיונריות ובהמרת דת.
נושא נוסף שמעכיר מדי פעם את היחסים בין היהודים והמורמונים הוא מנהגם "לטבול" לכנסייתם בצורה סמלית יהודים שנפטרו, לרבות ניצולי שואה .
במאה התשע עשרה נעשו ניסיונות התיישבות של קבוצות מורמונים בארץ ישראל, אך ללא הצלחה.
במהלך חקירה של הפורום המזרח תיכוני התגלה שהכנסייה המורמונית תרמה לחמאס 140.6מיליון דולר-אמריקאי במסגרות שונות ועקיפות.
הביקורת על הכנסייה המורמונית מתרכזת בכמה מישורים.
יש המותחים ביקורת על ספרי הקודש המורמוניים, ומנסים להוכיח כי האירועים המוזכרים בספר מורמון, ובספרי היסוד האחרים של הדת, לא היו ולא נבראו, וכי אין המדובר ביצירה שניתנה מאת האל המתעדת אירועים בני אלפי שנים, כי אם ביצירה שנולדה במוחו של סמית' בתחילת המאה התשע עשרה.
יש רבים החוקרים את חייהם הפרטיים של מנהיגי המורמונים המוקדמים כסמית' ויאנג, בניסיון להראות כי המדובר בבני אדם שאינם ראויים להוות מודל לחיקוי, וודאי שאינם "נביאים".
ביקורת קשה יותר נמתחת על מנהגיהם של המורמונים, ונטען כי מדובר בכת.
נראה כי חלק ממרכיבי ההגדרה הסוציולוגית המקובלת לכת אינם מתאימים למורמונים, וכיום מדובר בדת ממוסדת לכל דבר.
יש המכנים את מדינת המורמונים ביוטה בשנות החמישים של המאה התשע עשרה "תאוקרטיה".
ביוטה כולה, ובסולט לייק סיטי בפרט, נתח ניכר מהאוכלוסייה שייך לדת המורמונית.
יש המתלוננים על כי אורח החיים המורמוני הוא מסוגר, וכי מי שאינו שייך לדת המורמונית לא ימצא את מקומו החברתי ביוטה ובשאר האזורים בהם מורמונים מצויים באחוזים גבוהים מהאוכלוסייה.
המורמונים זכו לדימויים שליליים בתחילת דרכם.
סופרים כמארק טוויין וארתור קונאן דויל (בספרו "חקירה בשני") מתחו ביקורת על המורמונים וציירו אותם באור שלילי.
התרבות הפופולרית, העיתונות, הספרות והקולנוע נטו לתיאור סנסציוני של המורמונים כאנשים אכזריים ורודנים.
במרוצת השנים, תיאורים אלו הפכו הוגנים יותר ככל שהתבסס מעמד הדת המורמונית תוך שהתערו המורמונים באוכלוסייה הכללית, כאשר התפשטותה של ארצות הברית מערבה וכן התפתחות הטכנולוגיה הוציאו אותם מבידודם במדבר.
הפסקתה של הפוליגמיה בסוף המאה ה־19 הביאה ליתר הרמוניה בין המורמונים ובין הממסד, ולדימוי טוב יותר של הקהילה המורמונית בציבור.
כיום עיקר הביקורת מחוגים יהודיים על המורמונים עוסק במנהג טבילת המתים, הנתפס כחוסר רגישות של המורמונים כלפי קהילות דתיות אחרות, וכלפי אמונתם הדתית של אחרים.
מוריץ שליק , היה פילוסוף גרמני, האב המייסד של הפוזיטיביזם הלוגי והחוג הווינאי.
שליק נולד בברלין למשפחה אמידה.
למד פיזיקה באוניברסיטת היידלברג ולאחר מכן באוניברסיטת ברלין בהדרכתו של מקס פלאנק.
ב-1908 פרסם את "חכמת החיים" (Lebensweisheit), קונטרס הנוגע לאודימוניזם (תאוריה שעל פיה המוסר הוא תנאי הכרחי ולעיתים אף מספיק לאושר).
מאמרו "טבע האמת על פי הלוגיקה המודרנית" (Das Wesen der Wahrheit nach der modernen Logik) פורסם ב-1910. כתב מספר מאמרים בנוגע לאסתטיקה, כאשר הפנה את תשומת לבו אל בעיות בתורת ההכרה, הפילוסופיה של המדע ושאלות כלליות יותר בנוגע למדע.
בנושא אחרון זה, שליק ייחד את עצמו על ידי פרסום מסמך ב-1915 על תורת היחסות הפרטית של איינשטיין, רק עשר שנים לאחר פרסומה.
הוא גם פרסם את "חלל וזמן בפיזיקה המודרנית" (Raum und Zeit in der gegenwärtigen Physik), ייחוס שיטתי יותר לפיזיקה הפוסט-ניוטונית.
ב-1922 קיבל שליק משרת פרופסור לפילוסופיה ולאינדוקציה מדעית באוניברסיטת וינה, לאחר שני מפגשים לא מספקים ברוסטוק ובקיל.
באותה שנה אירעו שני אירועים אשר שינו את חייו: הראשון, חבורה של פילוסופים ומדענים הציעו לשליק לערוך מפגשים קבועים כדי לדון בנושאי מדע ופילוסופיה; הקבוצה כללה את רודולף קרנפ, הרברט פייגל, קורט גדל, האנס האן, אוטו נוירת ופרידריך וייסמן.
בתחילה הם קראו לעצמם "אגודת ארנסט מאך", אך לאחר מכן הם נודעו בשם החוג הווינאי.
המאורע השני היה הוצאתו לאור של ה"טרקטטוס לוגיקו-פילוסופיקוס" של לודוויג ויטגנשטיין, עבודה הנחשבת לפורצת דרך, והציבה בין השאר תאוריה לוגית וסימבולית של השפה.
שליק וקבוצתו הוקסמו מהיצירה והפכוה לנושא שיחה כמעט בכל מפגש.
שליק עצמו יצר קשר עם ויטגנשטיין ב-1924, ושיבח אותו על החיבור והשלכותיו מרחיקות הלכת על הקבוצה.
לבסוף הסכים ויטגנשטיין להיפגש עם וייסמן ושליק כדי לדון ב"טרקטטוס" וברעיונות נוספים.
בהשפעתו של שליק, חזר ויטגנשטיין אל הפילוסופיה לאחר כעשר שנים.
הודות לשליק החל ויטגנשטיין לרשום את מחשבותיו שהובילו לכתיבת "חקירות פילוסופיות".
דיוניהם של וייסמן ושליק עם ויטגנשטיין נמשכו עד שוויטגנשטיין הרגיש שמספר רעיונות מהדיונים הופיעו במאמר של קרנפ ללא אישורו.
ויטגנשטיין המשיך את הדיונים באמצעות תכתובות עם שליק אך קשריו הרשמיים עם החוג הווינאי הסתיימו ב-1932.
שליק עבד על תאוריית הידע הכללית שלו (Allgemeine Erkenntnislehre) בין השנים 1918 ו-1925. על אף התפתחויות מאוחרות בפילוסופיה שלו שהיו אמורות להתיר מספר בעיות בתורת ההכרה, ה"תאוריה הכללית" היא ככל הנראה עבודתו הגדולה ביותר בכך שהיא מציינת בהיגיון מדויק את הפגמים בתאוריית הידע האפריורי הסינתטי.
בין 1926 ו-1930 עמל שליק כדי לסיים את "בעיות האתיקה" (Fragen der Ethik), חיבור שהפתיע את חבריו לחוג היות שהכיל את האתיקה כענף תקין בפילוסופיה.
באותו זמן פרסם החוג הווינאי את "תפיסת העולם המדעית העולמית: החוג הווינאי" (הידוע יותר כ"מניפסט הווינאי") כהוקרה לשליק.
המשמעות האנטי-מטאפיזית החזקה של המסמך חקקה את עמדתה של הקבוצה.
עם עליית הנאציזם בגרמניה ובאוסטריה, עזבו רבים מחברי החוג לאמריקה ולבריטניה.
שליק, למרות הכול, נשאר ללמד באוניברסיטת וינה.
כאשר ביקר אותו פייגל ב-1935, שליק הביע מחאה והתנגדות לאנטישמיות בגרמניה.
ב-22 ביוני 1936, עלה שליק במדרגות האוניברסיטה, שם פגש בתלמידו לשעבר, יוהאן נלבוק, אשר שלף אקדח וירה בחזהו.
שליק מת לאחר זמן קצר.
התלמיד נשפט אבל הפך ל"אהוד הקהל" בשל האנטישמיות הגואה בעיר (מהעובדה ששליק כלל לא היה יהודי נטו להתעלם).
חנינתו של נלבוק לא איחרה לבוא והוא הצטרף למפלגה הנאצית האוסטרית לאחר ה"אנשלוס".
במקום בו נרצח שליק הוחלפה רצפת השיש בשלט לזכרו.
תרומתו הגדולה ביותר של שליק לעולם הפילוסופיה היא בתחום הפוזיטיביזם הלוגי.
אנושיותו, רצונו הטוב, עדינותו ובמיוחד עידודו תועדו על ידי רבים מעמיתיו.
הרברט פייגל ואלברט בלומברג, במבוא שלהם לתאוריית הידע הכללית, כתבו -
מורכבים (אסטריים) (שם מדעי: Asteraceae, שם נרדף: Compositae) היא משפחה גדולה של דו-פסיגיים, שבה 1706 סוגים, ולפי הערכה אחרת עד 1886 סוגים וכ-33,867 מינים.
רובם צמחים עשבוניים חד-שנתיים, דו-שנתיים, רב-שנתיים ומיעוטם בני שיח, שיחים, מטפסים ועצים, מקצתם מכילים מוהל חלבי ורובם מכילים שמנים ארומטיים.
משפחת המורכבים נחשבת כמי שמייצגת את השלב הסופי והמתקדם ביותר במהלך ההתפתחות של משפחות הדו-פסיגיים.
למרות הרבגוניות של מבנה האיברים הלא מיניים ניכרת אחידות בתבנית התפרחת המורכבת (מכאן שמה הנרדף) המאפיין את המשפחה.
משפחה זו מיוצגת בישראל וסביבתה על ידי 325 מינים (בעלת הייצוג הגדול ביותר בישראל), וביניהם מינים נדירים מאוד או נדחים.
לפי אתר "צמח השדה" מצויים לבטח 285 מינים בתחומי ישראל.
רבים מהם בולטים בנוף הטבעי ובמקומות מופרים.
מרבית הצמחים הקוצניים בישראל הם ממשפחה זו.
משפחת המורכבים נחשבת לגדולה במשפחות מכוסי הזרע ותפוצתה משתרעת כמעט בכל רחבי העולם, ענייה ביערות הטרופיים ועשירה במיוחד במספר מינים ו/או במספר פרטים באזורים צחיחים וצחיחים למחצה של קווי רוחב הסובטרופיים ושל קווי הרוחב הממוזגים הנמוכים עד בינוניים.
בשים לב לגודל המשפחה אין למיניה חשיבות כלכלית בולטת ומספר צמחי התועלת שלה אינו גדול בהשוואה למספר מיניה, והשימוש העיקרי בהם הוא כצמחי נוי תרבותיים.
להבנת המורפולוגיה של מיני משפחת המורכבים מובאים כאן מונחים הנכונים לכל מיני המשפחה.
להגדרת הסוגים והמינים של משפחה זאת דרושים צמחים בעלי פרחים ופירות גם יחד.
הפרח - הנראה לעין - אינו פרח, וכמו כל בני משפחת המורכבים, הוא אינו אלא תפרחת - מקבץ של פרחים רבים וזעירים, 5 עד 300 ויותר, לעיתים נדירות רק אחד (למשל קיפודן), שיושבים (ללא עוקץ) על מצעית משותפת.
הקרקפת דומה לפעמים לפרח בעל גביע וכותרת.
הקרקפות (התפרחות) בלתי מסוימות, כלומר הפרחים הבוגרים בהיקף והצעירים במרכז ובהתאם פריחתם הוא מהדּוּר החיצוני אל הדור הפנימי ביותר.
הקרקפות יושבות או כל אחת נישאת על עוקץ; הקרקפות נישאות בודד על עמוד התפרחת או בדרך כלל צורת ההסתעפות שלהן היא מְסֻיֶּמֶת (הקרקפת מסיימת את הציר הראשי וקרקפת צדדית ממשיכים לצמוח מתחתיה), לעיתים נדירות צורת ההסתעפות היא בלתי מסוימת.
המצעית (הקרקעית), שעליה יושבים הפרחים הזעירים, שטוחה, קמורה או קעורה, פניה עשויים להיות חשופים או מכוסים מוצים (קשקשים מוארכים), שערות או זיפים, על פי רוב פני המצעית חלקים או לפעמים הם עשויים כעין חלת דבש.
הקרקפת מרובת פרחים, עטופה בדרך כלל בבסיסה בקשקשים או חפים הערוכים בדור אחד או יותר – אלו מהווים יחד את מעטפת הקרקפת.
בסוגים מסוימים בלבד (למשל חסה), מצויה טבעת נוספת של חפיות קטנות או קשקשים, הערוכים מתחת לחפי המעטפת.
מבנה זה קרוי calyculus (ברבים: calyculi), ומומלץ לכנותו טבעת חפיות משנה או טבעת קשקשים, ולא "גביעון".
חפיות המשנה קטנות יותר מחפי המעטפת, ולעיתים קשה להבחין ביניהן; במקרים מסוימים הן אף משתלבות בהדרגה עם חפי המעטפת ואינן נבדלות מהם בבירור.
הפרחים מלווים לעיתים קרובות בחפיות זעירות על פני המצעית.
הגביע של פרחי הכותרת הפרח חסרים או אינם מפותחים או על פי רוב מצויים במקומו בראש השחלה שערות, זיפים, או מוצים (קשקשים מוארכים), או בצורת נזר או אוזנית.
וכך הוא משמש מכשיר להפצת הפרי.
הגביע של פרחי הכותרת חסרים או אינם מפותחים.
שתי צורות לפרחי התפרחת: צורה צינורית (פרחים צינוריים) וצורה לשונית (פרחים לשוניים).
יש קרקפות שכל פרחיהן צינוריים בלבד או לשוניים בלבד, ויש כאלה שבהם הפרחים המרכזיים (הפנימיים) צינוריים ובעלי 3 אונות וההיקפיים (החיצוניים) לשוניים ובעלי 3 אונות.
הפרח הצינורי כותרתו נכונה על פי רוב, מאוחת עלים לצינור, ומסתיימת ב-4 או 5 אונות (שיניים), לעיתים רחוקות 2 או 3 אונות.
הפרח הלשוני אינו נכון, כותרתו בעל צינור קצר המסתיים בלשון ארוכה (מעין רצועה) ששפתה על פי רוב בעלת 5 שיניים.
הפרחים של הקרקפת הם על פי רוב דו-מיניים (מכילים אבקנים ושחלה), או חלק מהם דו-מיניים וחלק נקביים או בעלי אבקנים מתפקדים (השחלה אינה מתפקדת ואינה פורשת את האונות) או פרחים עקרים.
הזירים על פי רוב מפורדים, המאבקים מאוחים על פי רוב לצינור ויוצרים צינור סביב עמוד השחלה (צינור המאבקים) והם נפתחים כלפי פנים.
עמוד השחלה אחד שמסתיים על פי רוב בשתי צלקות (אונות) ארוכות.
הצופן ברוב המינים המואבקים על ידי חרקים ממשפחת המורכבים (כגון, חמנית, סביון, ציפורני חתול) נמצא רק על בסיס עמוד השחלה.
במשפחת הסוככיים משותף הצופן לבסיס עמוד השחלה ולכנית.
הפרי במשפחת המורכבים הוא זירעון חד-זרעי (cypsela, לעיתים מכונה גם achene) יבש, בעל קליפה עבה יחסית וקשיחה.
פניו עשויים להיות שעירים או חלקים.
ברוב המינים מצויה בראש הזירעון צִיצית המורכבת משערות או זיפים, פשוטים או מנוצים, ולעיתים דמוית כתר.
הציצית ממלאת תפקיד חשוב בהפצת הזירעונים.
ציצית זו מתפתחת בדרך כלל מתוך תאים אפידרמליים בראש הזירעון, ואינה מגיעה למלוא גודלה אלא לאחר שהזירעון הבשיל.
הציצית נישאת לרוב על דיסקית (disc) – מבנה אפידרמלי קטן המצוי בקצה הזירעון או בקצה המקור, שתפקידו לשאת את שערות הציצית.
אצל מינים רבים הציצית נישאת על מקור מוארך, ולעיתים היא מורכבת מטור אחד או יותר של שערות פשוטות או מנוצות.
מבחינה מורפולוגית, מקור (beak) מוגדר כחלק דיסטלי של הזירעון, צר או מוארך, המובחן בצורתו, צבעו או גבולותיו מהגוף העיקרי של הזירעון.
כאשר חלק זה חסר או כמעט ואינו מובחן, אין הצדקה להבחין בין "גוף" ל"ראש", ובמקרים אלו נחשבת הציצית כנישאת ישירות על גוף הזירעון.
עם זאת, גם אז היא יושבת על דיסקית אפידרמלית.
מינים רבים במשפחה מכילים שני טיפוסי זירעונים: כאלה הנושאים ציצית, וכאלה החסרים אותה.
כאשר הציצית קיימת, היא עשויה להשתייר גם לאחר שהפרי בשל וניתקת מהקרקפת.
הזירעון החד-זרעי מתפתח משחלה תחתית, ולפיכך הוא עטוף גם ברקמות שמקורן באיברים נוספים של הפרח, נוסף לדופן השחלה עצמה.
משום כך נחשב הפרי במשפחה זו לפרי מדומה (pseudocarp).
בעת ההבשלה מתמזגת קליפת הזרע ברוב המקרים עם קליפת הפרי, כך שקשה להפריד ביניהן.
הצלקת בקליפת הזרע, במקום שבו התחבר למצעית (receptacle), מכונה טבורית (hilum).
הזרע עצמו חסר אנדוספרם, ובעל עובר יחיד ומעטפת אחת בלבד.
המורפולוגיה של האיברים הלא מיניים
המשפחה מקיפה צמחים עשבוניים חד-שנתיים, דו-שנתיים, רב-שנתיים או בני-שיח, שיחים, מטפסים או עצים.
השורש הם על פי רוב שיפודי (שורש יחיד ההולך ומתחדד כלפי מטה, מסתעף לצדדים) ולעיתים רחוקות ציצת שורשים (צרור שורשים סיביים שדומים זה לזה בצורתם ובגודלם, וכולם יוצאים מבסיס הגבעול).
ציצה של שורשים מעובים משמשים לאחסנת חומרי תשמורת.
הגבעולים בדרך כלל זקופים, לפעמים משתרעים עד מזדקפים (הגבעולים תת-קרקעיים לפעמים גבעולים מעוצים או קנה שורש ולפעמים מעובים).
העלים מסורגים על פי רוב או נגדיים (למשל, דו-שן), לפעמים מרוכזים בבסיס הצמח (שושנת), לעיתים נדירות בדּוּרִים; לעיתים רחוקות הלוואים קיימים, בדרך כלל בעלי פטוטרת, לפעמים יושבים, לפעמים בסיסיהם סורחים על פני הגבעול או לופתים את הגבעול.
הטרפים פשוטים (תמימים, משוננים, או שסועים לאונות פעם או פעמיים, כשהמפרצים מגיעים עד לרבע מרוחבו של העלה או הטרף בצורת כף היד, בעלת אונות עם מפרצים מגעים עד מחצית הדרך לעבר הפטוטרת) או לעיתים נדירות מורכבים.
מלבד המבנים של איברי הצמח, ישנם מבנים אנטומיים דומים למינים של משפחת המורכבים.
אצל רוב הסוגים הנמנים עם בת משפחת הלשוניים עוברים ברקמת השיפה צינורות מוהל חלב חד-תאים הנוצרים על ידי היעלמותן של מחיצות רוחב בין שורות התאים הערוכים לאורך.
שורות אלו הם על פי רוב מסועפים.
השמנים אתריים מכילים ססקוויטרפנים, ואינם מכילים אירידואידים.
בצמחים מסוימים ממשפחת המורכבים והפעמונתיים מצוי האינולין הוא רב-סוכר המצוי כחומר אחסון, בניגוד לעמילן הוא מצוי רק בתמיסה.
החללים הבין תאיים של ביבי ההפרשה של המורכבים מוארכים והם מתפתחים באופן סכיזוגני, על ידי התמוססת המחיצה בין התאים ולא תאים שלמים.
הזירעון הוא פרי חד-זרעי המתפתחת משחלה תחתית והרי שהיא עטופה גם ברקמות של הפרח, בנוסף לדופן השחלה.
הזירעון הוא בעצם פרי מדומה.
מרבית המינים במשפחת המורכבים הם מואבקי חרקים ומיעוטם מואבקי רוח (למשל לכיד ולענה).
התפרחות מהוות יחידת האבקה גדולה המפתה את החרקים להיכנס לפרחיה באמצעות אבקה וצוף.
אצל כל מיני המורכבים מבשלים תחילה האבקנים ומשחררים את האבקה הרבה זמן לפני שהוכשרה הצלקת לקלוט אבקה.
מנגנון זה, שבה האבקנים מבשילים לפני השחלה המכונה פרוטאנדריה, הוא מקרה פרטי של הפרדה בזמן בין חיוניות האבקנים בפרחים דו-מיניים לבין חיוניות השחלה והצלקות.
בשלב הזכרי האבקה נושרת מלשכות המאבקים אל תוך צינור המאבקים ונערמת בתוכו על גבי עמוד השחלה.
האבקה נדבקת לטבעת הזיפים שמכסים את עמוד השחלה מסביב.
בזמן זה ניצבות הצלקות, צמודות זו לזו בתחתית צינור המאבקים.
אחר כך, עדיין בשלב הזכר, האבקה נדחפת על ידי עמוד השחלה, שמתארך ומתארך, והיא מועלת אל מחוץ לצינור לפי הכותרת ונערמת לגוש גדול וזמין לחרקים למיניהם שמסיעים בנקל את האבקה ברגליהם או בחלקי הפה לפרחים אחרים באותה קרקפת או בקרקפת אחרת, בה הספיקו כבר הצלקות להיפתח.
בשלב זה הצלקות עדיין צמודות ושטח הקליטה שלהן אינו מגולה.
לאחר שהוסע גוש האבקה מעל פי הפרח מוסיף עוד עמוד השחלה לצמוח מעט עד שהוא מפשק את צלקותיו וחושף על ידי כך את השטח הפנימי של הצלקות, אותו צד שהוא בלבד מוכשר לקלוט את האבקה ולהנביט אותה.
כאשר שתי האונות מתפשקות ונביטת גרגרי האבקה נעשה באזור הפנימי במקום ששתי האונות נפרדות זו מזו, נחשב לשלב הנקבי.
מנגנון ההפרדה בזמן, שתואר למעלה הוא התאמה למניעה או להפחתה של האבקה עצמית בפרחים הדו-מיניים בקרקפת.
חרף ההתאמות להאבקה הדדית, ידועים מקרים רבים של האבקה עצמית ספונטנית, ונפוצה האבקת שכנים בין פרחים בני גילים שונים באותה תפרחת.
לא כל הפרחים נפתחים בו זמנית, והפריחה מתרחשת מהדור החיצוני כלפי פנים, כאשר הדור הפנימי ביותר נפתח מגיע שלב הקמילה.
סוגי בר נפוצים ולא נפוצים (רשימה חלקית)
אֶזְנָב מָצוּי (Urospermum picroides) - מין יחיד בסוגו בישראל.
כּוֹנְדְּרִילָה סַמְרָנִית (Chondrilla juncea) - מין יחיד בסוגו בישראל.
בַּרְקָן סוּרִי (Notobasis syriaca) - מין יחיד בסוגו בעולם.
זקן-תיש (Tragopogon) - ראו ערך מורחב.
חסה (lactuca) - סוג של צמחים עשבוניים בעיראק הכולל כ־117 מינים.
רוב מיני הסוג נפוצים באזורים ממוזגים בחצי הכדור הצפוני, ובעיקר בעולם הישן – אירואסיה וצפון אפריקה – אך כמה מהם הגיעו גם לאזורים טרופיים וסובטרופיים באפריקה וכן לאמריקה הדרומית.
בישראל תועדו שמונה מיני בר, מהם הנפוץ ביותר הוא חסת המצפן (Lactuca serriola), ולאחריו חסה רותמית (L.
sativa) מראה קרבה גנטית הדוקה לחסת המצפן, והכלאות ביניהן מניבות צאצאים פוריים.
מרור (Sonchus) - ראו ערך מורחב.
ניסנית (Crepis) - ראו ערך מורחב.
סביון (Senecio) - ראו ערך מורחב.
עולש (Cichorium) - ראו ערך מורחב ואת הערך עולש מצוי.
שינן (Taraxacum) הוא סוג הכולל 2,487 מינים מתוכם שני מינים רב-שנתיים הגדלים בר בישראל: שינן עב-שורש המצוי באזורים גבוהים בהרי ישראל, ושינן סורי הגדל בחרמון, ובנוסף מין זר ונדיר מאוד - שינן רפואי.
תולענית (Helminthotheca) הוא סוג הכולל 7 מינים מתוכם גדל בר בישראל רק תולענית דוקרנית.
דו-שן (.Bidens L) הוא סוג הכולל 223 מינים מתוכם שני מינים הגדלים בישראל בר בישראל: האחד דו-שן שעיר (Bidens pilosa) - צמח חד-שנתי או רב-שנתי קצר חיים, צמח גר פולש שמוצאו מאמריקה הטרופית ונחשב לצמח רע.
בישראל נכחד המין דו-שן משולש (Bidens tripartita), שהיה ידוע רק מגלילה אחת, עמק החוּלה, שם גדלו אוכלוסיות מקומיות יציבות.
השני דו-שן משולש (Bidens tripartita) - צמח חד-שנתי נדיר הגדל כנראה רק בביצות החולה וייתכן שהוא נעלם.
זהו מין אירו-סיברי שישראל היוותה את גבול התפשטותו הדרומי באזרנו.
מספר מינים של מורכבים הם בעלי ערך לאדם.
ברשימה זו מינים שבהם נעשה שימוש נרחב.
במינים רבים אחרים נעשה שימוש מצומצם יותר, במיוחד באזורים הטרופיים, כמזון וכתרופות טבעוניות, שיעילותן ובטיחותן לא הוכחו מדעית.
נוג (מאמהרית) - שמן המופק מגיזוטיה צרת עלים Guizotia abyssinica, בצפון-מזרח אפריקה.
שמן חריע - מופק מקורטם הצבעים Carthamus tinctorius, במרכז אסיה.
שמן חמניות - מופק מחמנית מצויה Helianthus annuus, בצפון אמריקה.
אנדיב Cichorium endivia הוא עולש מצוי, אחד המינים המתורבתים של עולש יחד עם עולש תרבותי.
ארטישוק ירושלמי Helianthus tuberosus, צפון אמריקה.
חסה תרבותית Lactuca sativa, אסיה.
טרגון ספרדי Tagetes lucida, מקסיקו.
עולש תרבותי Cichorium intybus, אירופה.
זרעי חמנית Helianthus annuus, צפון אמריקה.
לענה דרקונית (טרגון) Artemisia dracunculus, אירואסיה.
עכובית הגלגל Gundelia tournefortii, במזרח התיכון.
זקן-תיש ארוך Tragopogon coelesyriacus,במרכז אסיה ובמזרח התיכון
רודבקיה אפילה Rudbeckia hirta, ארצות הברית וקנדה.
קיפודנית (אכינצאה): קיפודנית ארגמנית, קיפודנית צרת-עלים, קיפודנית צהובה וקיפודנית חיוורת.
טגטס זקוף Tagetes erecta, מקסיקו ומרכז אמריקה.
טיתוניה שונת-עלים Tithonia diversifolia, מקסיקו ומרכז אמריקה
מררית מצויה Picris sprengeriana, גינות נוי
קיטה רותמית Tolpis virgata,במזרח התיכון
אדלווייס Leontopodium alpinum, על פי הרפואה העממית משמש כתרופה למחלות בטן ונשימה.
לענה חד-שנתית Artemisia annua, ממנה מפיקים ארטמיסינין (artemisinin) לטיפול 'טבעי' במלריה אשר מפורשות אינו מומלץ על ידי ארגון הבריאות העולמי.
לענה שיחנית (שיבא) Artemisia arborescens, משמש כתבלין ליין (אבסינט, אוזו), חליטת תה ועל פי הרפואה העממית מרגיעה ומשככת כאבי בטן.
לענה מצויה Artemisia vulgaris, שימוש נרחב ברפואה הסינית העממית - כמוקסה.
תה קיפודנית Echinacea purpurea, צפון אמריקה.
אוזן-גדי צהובה Catananche lutea, שימש ביוון העתיקה להכנת שיקויי אהבה
הדברת מזיקים על בסיס פיריתרון: בן חרצית (סוג) Tanacetum, חרצית הפיריתרון Chrysanthemum cinerariaefolium.
גומי טבעי: גואיולה מקסיקנית Parthenium argentatum.
תחליף סוכר טבעי: סטיביה Stevia rebaudiana.
מוריץ פורגס (בצ'כית: Moritz Porges; מרץ 1857 – ינואר 1909) היה שחמטאי יהודי-צ'כי.
פורגס חלק מקום 4-7 בתחרות וינה בשנת 1882 (ניצח: וינסנז חרובי).
בשנת 1892 חלק מקום שני עם גיולה מקובץ בתחרות דרזדן (ניצח: זיגברט טאראש).
בשנת 1896 חלק מקום 16-17 בתחרות נירנברג (ניצח: עמנואל לסקר).
בשנת 1902 הגיע למקום השלישי בתחרות קרלסבד, אחרי דוד ינובסקי וטיץ'.
לבן: מוריץ פורגס שחור: עמנואל לסקר נירנברג 1896
אחת הסיבות שלסקר היה יריב שכה קשה לנצחו היא כי הוא השתמש במשחקיו ברעיונות שהתגלו שנים רבות אחר כך על ידי אהרון נימצוביץ' וחברי ההיפרמודרניזם.
במשחק זה לסקר מדגים מדוע עמדה מכווצת ומוגבלת איננה בהכרח רעה.
מה שקובע בעמדה היא כמות האנרגיה שטמונה בה והאפשרות להוציא את האנרגיה החוצה.
בסופו של דבר לסקר משחרר את כל האנרגיה בתוך 10 מסעים שכל אחד מהם מהווה איום על יריבו.
מוריץ פורגס - עמנואל לסקר, נירנברג 1896 , יוטיוב
מורית (שם מדעי: Monomorium) היא סוג של נמלה הנפוץ בכל רחבי העולם, ובפרט בעולם הישן ובאפריקה.
הסוג כולל כ-360 מינים, שרבים מהם לארצות כמו אוסטרליה, ניו זילנד או מדינות באפריקה.
המין המפורסם והנפוץ ביותר בסוג הוא מורית פרעה שמפורסמת כמזיק ברחבי העולם, בבתים ואף בבתי חולים.
כמעט כל המינים קטנים מאוד, ויש נמלים בוגרות מהסוג שגודלן אינו עולה על מילימטר וחצי.
בנוסף, כמעט כל המינים הם אוכלי כול.
שתי עובדות אלו הובילו לכך שמינים רבים הם מזיקים הפולשים למשכנות האדם.
ריבוי מלכות בקן אחד גם הוא תופעה רווחת מאוד אצל מיני המורית השונים, אם כי נדירה יחסית אצל כלל הנמלים.
לכל הנמלים מסוג זה יש עוקץ פעיל, אם כי לא מזיק או מסוכן לבני אדם.
הקו המבדיל בין מוריות לנמלים אחרות מאותו שבט אינו מוגדר לחלוטין.
מירמקולוגים רבים סבורים שיש לאחד את הסוג עם סוגים אחרים כמו Anillomyrma ו-Megalomyrmex.
בישראל אין נמלים ידועות מסוגים אלה.
מורית פרעה (Monomorium pharaonis) – המין המפורסם ביותר בסוג, נפוץ בכל העולם.
צבע הפועלות משתנה מחום אדמדם לצהוב, מלבד קצה הבטן, שהוא חום תמיד.
אורכן נע בין מילימטר וחצי לשני מילימטרים.
המלכה חומה לחלוטין ואורכה עד 5 מילימטרים.
מורית ננסית (Monomorium claviorne) – נמלה צהובה, נפוצה רק בישראל.
אורך הפועלות הוא עד 1.8 מילימטר
מורית הבתים (Monomorium mayri) – נפוצה בשפלה ובמישור החוף.
אורך הפועלות הוא כ-3 מילימטרים.
בטנן שחורה, וצבע הגוף חום.
אורך המלכה הוא כ-2 מילימטרים.
מורית נאה (Monomorium venustum) – נפוצה בכל אזורי הארץ.
דומה מאוד במראה למורית הבתים, וזהה לה בגודלה.
ניתן להבדיל בין השתיים לפי החזה הבהיר יותר של המורית הנאה, שלעיתים הוא אף בצבע צהוב.
המורמילו (ברבים: מורמיליונס) היה היורש של הגלדיאטור הגאלי, שהספיק להשתלב בחברה הרומאית בתקופת הקיסרות הרומית, ועד ימי שלטונו של אוגוסטוס כבר לא היה רצוי לכנות אותו בשם שמתאר אותו כזר (מגאליה), ולכן מעמד הגלדיאטור "הגאלי" נעלם.
סימן ההיכר של המורמילו היה הקצה הגבוה של הקסדה שלו אשר ביחד עם השוליים הרחבים שלה, עוצבה במידה מסוימת כמו דג, ולכן נקרא מורמילו, מהשם היווני Murma - סוג של דג מים מלוחים.
גלאדיוס - חרב רומאית קצרה.
סקוטום (Scutum) - מגן גבוה ומלבני שהיה בשימוש הלגיון הרומאי.
מאניקה (Manica) - מגן לוחות על זרועו הימנית.
גאלאה (Galea) - קסדה גדולה שהייתה בשימוש הלגיון הרומאי, בדרך כלל עשויה ברונזה, עם מגן פנים שעוטר בצורה של דג.
בנוסף הוא לבש כיסוי חלציים (Subligaculum), חגורה (Cintus), עטיפות עבות מאוד בחלק התחתון של רגל שמאל שלו (שנועדו להגן על רגלו השמאלית מפני התקפה ומפני המגן שלו עצמו), וגייטר (gaiter) על רגלו הימנית.
סגנון הלחימה של המורמיליונס היה מתאים לגברים כבדים עם כתפיים חזקות, שיעזרו להם לסחוב את המשקל של המגן שלהם.
המורמילו היה תלוי בכוחו ובסיבולת שלו כדי לשרוד נגד יריבים שהיו מותאמים יותר להתקפה.
המגן המלבני נתן לו יתרון בהגנה והגלאדיוס אפשר לו לתקוף את אויביו כשהיו בטווח קרוב, המורמיליונס אומנו לבעוט ביריביהם עם רגליהם שהיו מוגנות יחסית.
המורמילו בדרך כלל נלחם נגד התראקי או ההופלומכוס, עמו היה לו במשותף בכל הקשור לציוד (גלאדיוס, מאניקה, וקסדה בסגנון דומה).מספר מחברים עתיקים, כולל ולריוס מקסימוס וקווינטיליאנוס טוענים כי הוא גם נלחם באופן קבוע נגד הרטיאריוס.
שילוב שבהחלט נחשב יוצא דופן, איטי אך משוריין בכבדות כנגד מהיר אך מאובזר באורח קל.
עם זאת, שילוב זה שנוי במחלוקת, ותיאורים של מורמיליונס מראים אותם נלחמים כנגד התראקי או ההופלומכוס ולא כנגד הרטיאריוס.
דוגמאות של זיווג בין המורמיליונס לסוגי גלדיאטורים אחרים אפשר לראות בפרסקאות וגרפיטי בפומפיי.
בדוגמה שהשתמרה היטב מורמילו בשם מרקוס אטילוס, אשר לזכותו קרב אחד וניצחון אחד, מתואר עומד מעל דמותו המובסת של לוציוס ראסיוס פליקס (Lucius Raecius Felix), שלזכותו 12 קרבות ו-12 ניצחונות.
יריבו מוצג כורע, ללא נשקו וללא קסדתו.
בגרפיטי נרשם כי פליקס שרד את הקרב וקיבל את חירותו (Manumission).
המורלוקים היא קבוצת בדיונית של מוטאנטים המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
הופעתה הראשונה הייתה בחוברת Uncanny X-Men #169 ממאי 1983, בכתיבתו של כריס קלרמונט ובאיורו של פול סמית'.
מקור השם "מורלוקים" הוא בגזע היצורים האנושיים התת-קרקעי העתידי שמופיע בספרו של ה.
עקב אי יכולתם להתערות בעולם החיצון בשל חזותם המוטאנטית החריגה, חברי המורלוקים פולשים למערכת המנהרות והתעלות שמתחת לעיר מנהטן, שנבנו במקור כמקלטים נגד הפצצות בתקופת המלחמה הקרה, אך מאז נשכחו.
הקבוצה היא שוחרת שלום, אולם ניסיונות לא מוצלחים להשיג דבר מה מהעולם החיצון הובילו אותה לחיכוכים לא מעטים.
התקרית הידועה ביותר היא הדו-קרב בין חברת המורלוקים קאליסטו לבין חברת האקס-מן סטורם, שניצחה והפכה למנהיגתם.
עקב מספר טרגדיות, המורלוקים המקוריים כבר אינם מתגוררים בתחתית העיר ניו יורק.
הראשונה שבהן היא המאורע "טבח המוטאנטים", שבו קבוצת נבלי-העל המשוטטים של מיסטר סיניסטר טבחו בהם ללא רחמים.
מרבית השורדים הצטרפו ל"אומת הגנום" (Gene Nation) שחיה ביקום כיס בהנהגת מיקאיל רספוטין.
התברר בהמשך שהמורלוקים נוצרו למעשה מניסוי כושל של דארק ביסט, אולם הוא הבטיח שחברי הקבוצה לא יזכרו שהגנים שלהם עברו מניפולציה.
זאת ועוד, מיסטר סיניסטר זיהה שהמורלוקים התבססו על המחקרים הגנטיים שלו, אותם למד דארק ביסט מסיניסטר של עולמו, וזו הייתה הסיבה מדוע פקד על חברי המשוטטים להרוג את כל האוכלוסייה התת-קרקעית.
קבוצה שנייה של מורלוקים ששרדו קראה לעצמה "עכברושי המחילות" (Tunnel Rats), או בשמה השני "אלה שגרים באפלה" (Those Who Live in Darkness), והם אכלסו את המנהרות שמתחת לעיר המוטאנטים/מחוז אקס.
כותב הסיפור "מחוז אקס", דייוויד היין, טען כי מעולם לא התכוון שלקבוצה זו יהיה קשר למורלוקים המקוריים.
מאז אירועי "בית אם" ו"עשירית", בהם רבים מהמוטאנטים הופשטו מכוחותיהם, כמה מחברי המורלוקים ששמרו על כוחותיהם ביקשו מפלט באחוזת אקסבייר.
היו כמה שנשארו מתחת לפני האדמה תחת הגנתה של מארו.
במהלך אירועי "זן בסכנת הכחדה", מאסק וחברי המורלוקים חיפשו אחר מגנטו כשברשותם יומניה חוזי העתיד של דסטיני, שניבאו שמגנטו ישמור על כוחותיו לאחר אירועי "בית אם".
בזמן שבו ערפילי הטריגן שוחררו על כדור הארץ והדביקו מוטאנטים במגפה לאחר "אינסופיות", מספרם של המוטאנטים החיים מתחת לאדמה גדל בצורה משמעותית.
בנוסף, קאליסטו הראתה סימפתיה לבני האדם שחיפשו מקלט מהאירועים שפקדו אותם, ובהשראת חלומו של אקסבייר לדו-קיום בין מוטאנטים לבני אדם, הקימה את קבוצת המורלוקים החדשה, שמורכבת מבני אדם ומוטאנטים.
באותה תקופה, חברי המשוטטים עדיין משמידים את חברי המורלוקים ברחבי העולם, וסייקלופס עוזר לממשלה הצ'צ'נית להגלות מורדים בתמורה לנתינת מפלט למורלוקים.
כאשר האי התבונתי קרקואה הוכר כגן עדן למוטאנטים באירועי "שחר אקס" של שנים 2020-2019, המורלוקים הידועים אשר התגוררו בו היו קאליסטו, קאליבן, הילר, מאסק, מארו, ליץ', סיבל, ארג, פייפר, טומי ומול.
מוריץ בנדיקט קַנטוֹר היה מתמטיקאי והיסטוריון של המתמטיקה, יהודי-גרמני.
מוריץ קנטור נולד במנהיים שבגרמניה, נצר למשפחה שהיגרה מפורטוגל להולנד.
בילדותו לא היה בכוחו ללמוד בבית הספר, והוא למד בביתו.
בהמשך חייו למד בגימנסיה במנהיים.
בשנת 1848 החל ללמוד באוניברסיטת היידלברג ולאחריה באוניברסיטת גטינגן, שבה למד אצל קרל פרידריך גאוס ווילהלם אדוארד ובר.
בהנחייתו של מוריץ אברהם שטרן החל לגלות עניין במחקר היסטורי.
בשנת 1851 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת היידלברג, על עבודה שכותרתה Über ein weniger gebräuchliches Koordinatensystem ("על מערכת קואורדינטות פחות נפוצה").
עבר לברלין, שם שמע את הרצאותיהם של דיריכלה ויאקוב שטיינר.
בשנת 1853 חזר לאוניברסיטת היידלברג, במינוי של פריוואטדוצנט.
בשנת 1863 קודם לדרגת פרופסור.
מאמר קצר בהיסטוריה של המתמטיקה, שעסק בשלושה מתמטיקאים בני המאה ה-16, שאותו הציג במפגש מדעי בבון, התקבל בהתלהבות, שעודדה את קנטור להמשיך בתחום זה.
נמנה עם מייסדי כתב העת Kritische Zeitschrift für Chemie, Physik, und Mathematik ("כתב עת ביקורתי לכימיה, פיזיקה ומתמטיקה").
בשנת 1856 התפרסם מאמר חשוב ראשון שלו, "Über die Einführung Unserer Gegenwärtigen Ziffern in Europa" ("על כניסתם לאירופה של המספרים הנוכחיים שלנו"), בגיליון הראשון של כתב העת Zeitschrift für Mathematik und Physik ("כתב עת למתמטיקה ופיזיקה").
כעבור שלוש שנים מינה אותו אוסקר שלמילך, מייסדו ועורכו של כתב העת, לאחראי למדור ההיסטורי בכתב העת.
החל משנת 1877 התפרסם ביוזמתו מוסף עצמאי בשם Abhandlungen zur Geschichte der Mathematik ("מסות על ההיסטוריה של המתמטיקה").
בשנת 1863 יצא לאור ספרו Mathematische Beiträge zum Kulturleben der Völker ("תרומות מתמטיות לחיי התרבות של העמים").
הספר עורר תשומת לב רבה, וזכה לשבחים אך גם לביקורת.
יצירתו הגדולה ביותר הייתה סדרת הספרים בהיסטוריה של המתמטיקה, Vorlesungen über Geschichte der Mathematik ("הרצאות על ההיסטוריה של המתמטיקה"), שיצאה לאור בהדרגה במשך 28 שנים, בארבעה חלקים:
כרך שני (1892) – משנת 1200 ועד לשנת 1668 (השנה שקדמה לפרסום עבודותיהם החלוציות של ניוטון ולייבניץ).
כרך רביעי (1908) – משנת 1758 ועד לשנת 1799. טרם כתיבת כרך זה הבין קנטור שבגילו כתיבת הכרך לבדו היא משימה שמעבר לכוחו, ולכן בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים, שנערך בהיידלברג בשנת 1904, גייס צוות של תשעה שותפים, שכתבו כרך זה בהנחייתו ובעריכתו.
כתב ערכים אחדים למהדורת 1911 של אנציקלופדיה בריטניקה.
בין תלמידיו היה צבי הרמן שפירא, מראשוני חובבי ציון ותנועת הציונות המדינית.
קנטור נפטר בהיידלברג ב-10 באפריל 1920, שלושה ימים לאחר פטירת בנו.
היסטוריונים רבים רואים בו מייסדה של הדיסציפלינה של ההיסטוריה של המתמטיקה, תחום שעד לאותה עת חסר את עקרונות המחקר של תחומים אחרים בחקר ההיסטוריה.
מוריץ קפושי בשמו הקודם כהן היה רופא עור יהודי-הונגרי ממוצא אוסטרי שנודע כמזהה הראשון של כמה מחלות ותסמונות עוריות: סרקומת קפושי, אקזמה הרפטיקום וקסרודרמה פיגמנטוזום.
אוריאל, "בעת חייו הוכר מוריץ קפושי כאחד הרופאים הדגולים של האסכולה הווינאית לדרמטולוגיה, קלינאי עילאי ומורה מפורסם".
היה בין הראשונים שביססו את היסודות המדעיים האנטומו-פתולוגיים של רפואת העור.
מוריץ או מור קפושי נולד בשנת 1837 בשם מוריץ כהן (Moritz Kohn) בקפושוואר, בדרום הונגריה, למשפחה יהודית ענייה.
אביו נקרא סלומון כהן והאם - רוז'י (רוזה) לבית קראוס.
מוריץ כהן למד בבית הספר היסודי ואחר כך עוד ארבע שנים בגימנסיה בעיר הולדתו.
את לימודי התיכון עשה בגימנסיה גרמנית בעיר ברטיסלאבה, אז פוז'ון, כיום בירת סלובקיה.
בשנים 1855-1861 למד רפואה באוניברסיטת וינה.
בשנת 1861 קיבל את התואר דוקטור ברפואה.
בשנת 1862 היה לדוקטור בכירורגיה ובשנת 1866 קיבל את התואר מאסטר במיילדות.
בעבודת הגמר שלו "דרמטולוגיה ועגבת" (שפורסמה ב-1866), אותה כתב בהדרכתו של פרופ' פרדיננד פון הברה (1880-1816) הנחשב ל"אבי הדרמטולוגיה המודרנית", תרם קפושי תרומות חשובות בתחום.
בשנים 1862-1867 עבד מוריץ כהן בכמה מחלקות של בית החולים הכללי (האוניברסיטאי) של וינה, כולל ביחידה לעגבת (סיפילולוגיה) בראשות פרופ' קרל לודוויג זיגמונד ובמחלקה לרפואת עור בניהולו של הברה.
בפברואר 1869 הוא נשא לאישה את אחת מבנותיו של מורו, מרתה פון הברה.
בינתיים המיר את דתו לנצרות רומית-קתולית ובחתונה נרשמה דתו כקתולית.
ייתכן כי בעקבות נישואיו בשנת 1871 החליט גם לשנות את שם המשפחה היהודי כהן ל"קפושי", על שם מקום הולדתו, קפושוואר.
יש סבורים כי אחת הסיבות לשינוי שם המשפחה היה הרצון לשם משפחה ייחודי, שכן חמישה מעמיתיו באוניברסיטה נקראו כהן.
אחד מהם היה אף בעל שם זהה לחלוטין, Moritz Kohn ואחר נקרא Moritz Gohn..
בשנת 1866 התמנה לדוצנט פריבאט (מרצה) ובשנת 1875 התמנה לפרופסור באוניברסיטה שבה למד.
ב-1880 ירש מחמיו את ראשות הקתדרה לרפואת עור בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת וינה.
בשנת 1881 הפך קפושי לחבר מועצת המנהלים של בית החולים הכללי של וינה ומנהל הקליניקה למחלות עור של מוסד זה.
בשנת 1889 זכה לתואר של יועץ מלכותי (Hofrat).
יחד עם המנטור שלו, הברה, חיבר קפושי בשנת 1878 את הספר "Lehrbuch der Hautkrankheiten" (ספר לימוד למחלות עור).
אולם חיבורו העיקרי היה "Pathologie und Therapie der Hautkrankheiten in Vorlesungen für praktische Ärzte und Studierende (הפתולוגיה וטיפולן של מחלות העור בהרצאות לרופאים ולסטודנטים), שתורגמה לשפות רבות.
בשנת 1892 אירח קפושי את הכנס הבינלאומי לדרמטולוגיה בווינה ושימש כיושב ראש הכנס.
בשנת 1889 נבחר לתפקיד סגן יושב ראש הכנס שהתקיים בפריז ובשנת 1896 שימש כמזכיר כנס רופאי העור בלונדון.
בהמשך נבחר יחד עם הצ'ינסון ליושב ראש לשם כבוד של הכנס בפריז.
בשנת 1900 הוצא לאור מוסף חגיגי של כתב העת "ארכיב פיר דרמטולוגי אונד סיפיליס" לכבוד מלאת 25 שנה למינויו של קפושי כפרופסור לדרמטולוגיה בווינה.
בבית החולים שלו השתלמו רופאים רבים, לרבות מנחם חודרה וג'ון אדיסון פורדייס.
קפושי נפטר בווינה בשנת 1902 בגיל 64, בעקבות אירוע מוחי שני.
לבני הזוג קפושי נולדו חמישה ילדים: שלושה בנים ושתי בנות.
קפושי תיאר לראשונה את הקסרודרמה פיגמנטוזום (xeroderma pigmentosum), הפרעה גנטית נדירה הידועה בימינו כנגרמת מליקוי בתיקון חיתוך נוקלאוטידים ("Ueber Xeroderma pigmentosum.
היה הראשון שחקר את הליפת של חולי השחפת (lichen scrofulosoroum) ואת הזאבת האדמנתית (Lupus erythematosus).
קפושי הוא אחד האחראים להנהגת הבדיקות הפתולוגיות באבחון מחלות העור.
בספריו תיאר קפושי את "הפריחה הווריצ'ליפורמית ע"ש קפושי", שהוא סיבוך זיהומי הרפטי של אקזמות.
קפושי פרסם מעל 150 ספרים ומאמרים.
שמו של קפושי נכנס להיסטוריה של הרפואה בשנת 1872 כשתיאר לראשונה את הסרקומה הנושאת את שמו.
מדובר בסוג של סרטן עור שגילה אצל חמישה גברים מבוגרים ושהוא קרא לו "סרקומה נפוצה אידיופאתית עם פיגמנטציה".
מאה שנים מאוחר יותר, גילוייה של מחלה זו אצל צעירים בניו יורק, סן פרנסיסקו ובערים אחרות של חופי ארצות הברית, היה אחד הסימנים הראשונים להופעת מחלה נגיפית חדשה הידועה בשם איידס (תסמונת הכשל החיסוני הנרכש).
סרקומת קפושי נגרמת על ידי נגיף KSHV - נגיף הרפטי שנתגלה בשנת 1993, על רקע מגפת האיידס.
כיום סרקומת קפושי הוא סוג הסרטן הנפוץ ביותר בחלק מאפריקה התת-סהרית.
קפושי דיבר בצורה שוטפת הונגרית, גרמנית, צרפתית ואנגלית.
הוא השתלב היטב בחברה האוסטרית והיה מיודד עם אמנים רבים.
אחד מהם, מטופלו, הצייר מקארט, צייר תמונה של אשתו, ואחר, הפסל קונדמן יצר פסל של אישה (שאשתו מרתה שימשה לו כמודל) המקשט את קברו של המדען.
חבר המסדר האימפריאלי ע"ש לאופולד.
1882 - חבר באקדמיה לאופולדינה.
1900 - חבר מתכתב של האקדמיה הלאומית לרפואה של צרפת.
רחוב ברובע 22 של וינה, וינה-דונאושטאט, נקרא על שמו Kaposigasse.
המדליה החשובה ביותר של האיגוד ההונגרי לרפואת עור נקראת על שמו.
(ספר לימוד למחלות עור - בשני כרכים)
(הפתולוגיה וטיפולן של מחלות העור בהרצאות לרופאים ולסטודנטים)
(אטלס לימודי של מחלות העור)
מורלוס (בספרדית: Morelos; רשמית: המדינה החופשית והריבונית של מורלוס, בספרדית: Estado Libre y Soberano de Morelos) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו.
מורלוס נמצאת בדרום-מזרח מקסיקו והיא גובלת במקסיקו בצפון-מערב ובצפון-מזרח, המחוז הפדרלי של מקסיקו סיטי בצפון, פואבלה במזרח וגררו בדרום-מערב.
בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא קוארנבקה.
משלחות של ספרדים הגיעו לאזור מורלוס של ימינו לראשונה ב-1520 לאחר נשלחו על ידי הרנאן קורטס.
לאחר קבלת עצמאות מקסיקו מורלוס של ימינו הייתה מחוז קוארנבקה במדינת מקסיקו שנוצרה ב-1824. בתקופת כהונתו הקצרה של חואן אלברס ב-1855, בירת מקסיקו הועברה ממקסיקו סיטי לקוארנבקה, אך המצב חזר לקדמותו ב-1857.
מורלוס הפכה למדינה נפרדת ב-21 בספטמבר 1868, והיא נקראה על שמו של חוסה מריה מורלוס, שהיה ממנהיגי המקסיקנים במלחמת העצמאות של מקסיקו.
בירתה של המדינה נקבעה בקוארנבקה.
עקב תעשיית הסוכר הענפה, אזור מורלוס הפך להיות אחד העשירים במקסיקו לאחר קבלת עצמאותה.
עקב כך, במהלך המאה ה-19 באזור הוקמו תשתיות שונות, בהן כבישים וקווי טלגרף.
במהלך תקופה זו נוצרה ריכוזיות גדולה במדינה, מה שגרם לכך שמורלוס הייתה אחד המוקדים של המהפכה המקסיקנית בתחילת המאה ה-20, ואף אחד ממנהיגיה, אמיליאנו ספאטה, היה תושב המדינה.
כלכלת מורלוס מתבססת על חקלאות ותיירות, אם כי החקלאות הופכת לפחות דומיננטית בעשורים האחרונים.
הגידולים העיקריים במדינה כוללים תירס, שעועית, בננה, אנונה, מלון, מלפפון, אלפלפה, כותנה, בוטן, בצל ועגבנייה.
מורליה (בספרדית: Morelia; נודעה בעבר בשם ואיאדוליד, בספרדית: Valladolid) היא בירת מדינת מיצ'ואקאן במקסיקו.
העיר הוכרה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1991.
הספרדים הגיעו לראשונה לאזור בו נמצאת כיום מורליה ב-1525 וכבשו אותו.
ב-1541 מספר אנשים בראשות המשנה למלך במקסיקו אנטוניו דה מנדוסה ייסדו את "נואבה סיודד דה מיצ'ואקאן" (העיר החדשה של מיצ'ואקאן).
ההתיישבות גדלה במהירות, ואנשי העיר פאצקוארו, שהייתה מרכז האזור לפני בואם של הספרדים, חששו שההתיישבות החדשה תהפוך לבירת האזור ושלחו את ואסקו דה קירוגה לספרד כדי לקבל מעמד רשמי של עיר לפני נואבה סיודד דה מיצ'ואקאן.
לאחר שפאצקוארו קיבלה מעמד של עיר, שם ההתיישבות שונה ל"גואיאנגראו".
ב-1545 גואיאנגראו קיבלה מעמד של עיר ושמה שונה ל"ואיאדוליד", כהוקרה לעיר ואיאדוליד בספרד.
ב-1580 ואיאדוליד הפכה למרכז אזור מיצ'ואקאן מבחינה פוליטית ודתית.
ב-1810, במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו, צבאו של מיגל אידלגו אי קוסטייה, מנהיג המורדים באותה עת, הצליח לכבוש את ואיאדוליד מידי כוחות ספרד, אך המלוכנים החזירו אותה לשליטתם תוך זמן קצר.
כעבור מספר שנים צבא המורדים בהנהגת חוסה מריה מורלוס ניסה לכבוש מחדש את העיר, אך הובס על ידי המלוכנים בהנהגת אגוסטין דה איטורבידה.
העיר נותרה בידי המלוכנים עד 1821, שנת סיום המלחמה, כאשר כוח בהנהגת ויסנטה גררו ואיטורבידה, שעבר לצד המורדים, כבש את העיר.
ב-1824 מקסיקו העצמאית חולקה למדינות וואיאדוליד נבחרה להיות בירת מדינת מיצ'ואקאן החדשה.
ב-1828 שם העיר שונה למורליה כהוקרה לחוסה מריה מורלוס.
ב-1863 הצרפתים כבשו את העיר כחלק מניסיון להשתלט על מקסיקו, ובירת החלק שנותר ממדינת מיצ'ואקאן עברה לאורואפן.
ב-1867 המקסיקנים השתלטו מחדש על העיר ובירת מיצ'ואקאן חזרה למורליה.
העיר הייתה מרכז השכלתי במקסיקו עוד בתקופה הקולוניאלית.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה המיצ'ואקאנית של סן ניקולאס דה אידלגו, אחד המוסדות העתיקים ביותר להשכלה גבוהה באמריקה, האוניברסיטה הטכנולוגית של מורליה ואוניברסיטת ואסקו דה קירוגה.
את מורליה משרת נמל התעופה הבינלאומי חנרל פרנסיסקו מוחיקה, המציע טיסות ליעדים במקסיקו ובארצות הברית.
מוריקה מבריקה (שם מדעי: Moricandia nitens) ההיא בן שיח נמוך ומדברי, המאכלס חבלים צחיחים בערבה, בנגב ובהרי אילת, ממשפחת המצליבים.
מין זה מוכר ברוב הספרות הבוטנית בשם מוריקנדיה מבריקה, בהתאם לשמו המדעי של הסוג בעבר.
זהו מין קירח, מסועף מאוד ובעל מבנה רחב וסבוך; הוא אינו קוצני ואינו בשרני, וגבעוליו ועליו הפשוטים מכחילים ובעלי מראה מבריק.
העלים אינם בעלי סימטריה דו-צדדית מדויקת, תכונה המסייעת להבדילו ממינים דומים.
פריחתו מוקדמת לעונת החורף, בצבעי ורוד-סגול, ונמשכת בדרך כלל מדצמבר ועד אפריל; לאחריה מתפתח תרמיל ארוך (4 עד 7 ס"מ), סרגלי ודק כגבעול הנושא אותו.
הסוג מוריקה כולל שמונה מינים: שלושה מינים ים-תיכוניים וחמישה מינים סהרו-ערביים, שמתוכם שניים גדלים בישראל – מוריקה מבריקה ומוריקת סיני.
אף שבעבר הוצג הסוג מוריקה כסוג שמרכז תפוצתו ים-תיכוני בעיקרו, מחקרים פילוגנטיים עדכניים מצביעים על כך שמקורו בצפון אפריקה, וכי עיקר גיוונו האבולוציוני קשור לאזורים צחיחים וסהרו-ערביים.
המינים הים-תיכוניים של הסוג הם תוצר של התמיינות משנית בחצי האי האיברי, לאחר ניתוקו הביוגאוגרפי מאפריקה – תהליך שלא התרחש במזרח אגן הים התיכון.
ראו הרחבה על הסוג בערך מוריקה.
תחום תפוצתה הטבעי של מוריקה מבריקה מצומצם יחסית, ומשתרע מצפון אפריקה (תוניסיה, לוב ומצרים), דרך חצי האי סיני, ועד דרום ירדן וישראל.
דגם תפוצתה של מוריקה מבריקה אינו ים-תיכוני אלא סהרו-ערבי.
זאת בשונה ממוריקת סיני, שדגם תפוצתה מזרח סהרו-ערבי: היא מצויה, נוסף על ירדן, ישראל, מצרים וחצי האי סיני, גם ברחבי חצי האי ערב, ומזרחה עד איראן ופקיסטן, ודרומה עד צפון סומליה.
בישראל מצוי המין באזורי המדבר וספר המדבר, ובהם: מדבר יהודה (בעיקר בחלקו הדרומי), בקעת הירדן הדרומית, הערבה (ובכלל זה הערבה הדרומית), בכל אזורי הנגב השונים – צפון הנגב, מערב הנגב, הר הנגב ודרום הנגב וכן באזור אילת ובהרי אילת.
תחום תפוצתו בישראל יוצר רצף גאוגרפי טבעי עם אוכלוסיות המין בחצי האי סיני ובאזור אדום שבדרום ירדן.
מוריקה מבריקה מאכלסת אזורים יובשניים, וחבלים צחיחים ביותר, שמשקעיהם 70 מ"מ בממוצע לשנה.
היא גדלה בערבות שיחים, בוואדיות עם תשתית חצץ או גיר של הנגב המרכזי והדרומי.
היא שולטת בערוצי נחלים גדולים עם תשתית קרקע חצצית.
היא גם שולטת בערוצים מסדר שני ושלישי בנחלי הנגב המרכזי בערבה ובנגב בדרומי שם היא מוחלפת על פי רוב בסילון קוצני (Zilla spinosa) מין יחיד במינו שהוא עמיד יותר לטמפרטורות גבוהות.
נוסף על שליטתה כאמור בערוצי נחלים, מוריקה מבריקה יוצרת יחד עם לענה מדברית חברת צומח ייחודית במרומי הר הנגב, בין נחל ניצנה עילי להר רומם, ברום של 800 עד 1,000 מ'.
חברת לענה מדברית ומוריקה מבריקה מלווה במגוון גיאופיטים ועשבים רב-שנתיים, כגון מקור-חסידה שעיר, מקור-חסידה מנוצה, צבעוני המדבר, צבעוני ססגוני, זמזומית המדבר, כרכום דמשקאי, סתוונית הקליפות, סתוונית טוביה ועיריוני.
השם המדעי העברי המקורי של הסוג היה מוֹרִיקַנְדִּיָּה, כתעתיק של השם הלטיני Moricandia.
במסגרת קביעת המינוח הבוטני התקני בידי האקדמיה ללשון העברית קוצר השם למוריקה.
על פי מילון שמות צמחי ארץ ישראל (בוטניקה), השם החדש מבטא גם את גוֹן הצמח הבולט בנוף המדברי החשוף.
שם המין nitens מקורו בלטינית קלאסית, מן הפועל nītēre, שפירושו: מבריק, נוצץ, בוהק, בעל ברק או מראה מבהיק.
שם הסוג המדעי Moricandia הוא שם אֵפּוֹנִימִי (שם הנגזר משמו של אדם).
הוא נקבע לכבוד הבוטנאי והאגרונום השווייצרי Moïse Élie Moricand (1779–1854), שפעל בז'נבה ועסק בחקר צמחיית אגן הים התיכון וצפון אפריקה.
כמקובל בשמות סוגים בלטינית בוטנית, שמו הועבר לצורת נקבה בלטינית – Moricandia.
מוריקה מבריקה מלבלבת ומוריקה בבת-אחת בתחילת דצמבר, מיד לאחר הגשם הראשון, והעלים מתייבשים בקיץ לא יאוחר מאמצע יוני ואז הצמח נראה יבשים ושחורים.
פריחתה מקדימה מאוד לתחילת החורף, והיא נמשכת מראשית דצמבר ועד תחילת מאי ועיקרה בחודשים מרץ ואפריל.
בחודש מרץ מוריקה מבריקה פורחת במרבדים ורודם ומשכת אליה את רוב המאבקים ארוכי החדק ובעיקר דבורים גדולות.
פירות ירוקים נראים כבר מסוף ינואר, והפצת הזרעים נמשכת מתחילת מאי ועד תחילת ספטמבר.
הזרעים הארוכים הערוכים בטור אחד מתפזרים על נקלה ושרידי התרמיל המסגרת והמחיצה נותרים על צמח האם.
לעומתה, פריחתה של מוריקת סיני מאוחרת יותר, ועיקרה מאמצע פברואר ועד אמצע אפריל, עם פרטים הפורחים לעיתים גם לפני ואחרי תקופה זו.
סימנים מזהים והבדלה ממוריקת סיני
בישראל גדלים שני מינים בסוג מוריקה, וניתן להבחין ביניהם בבירור על פי מכלול של סימנים פנולוגיים ומורפולוגיים.
מוריקה מבריקה (Moricandia nitens) מתאפיינת בפריחה מוקדמת מאוד, המתחילה כבר בתחילת דצמבר ונמשכת עד תחילת מאי, כאשר עיקר הפריחה מתרחש בחודשים מרץ ואפריל.
לעומתה, פריחתה של מוריקת סיני (Moricandia sinaica) מאוחרת יותר, ועיקרה מאמצע פברואר ועד אמצע אפריל.
בישראל מוריקת סיני (Moricandia sinaica) נדירה מאוד, ותפוצתה מצומצמת למתלול ההעתקים, בעיקר במדרון היורד ממדבר יהודה אל ים-המלח.
לעומת זאת, מחוץ לישראל היא נפוצה יותר, ובפרט בהרי הגרניט של דרום חצי האי סיני, שם מצויות אוכלוסיות רציפות וגדולות, וכן באזורים צחיחים נוספים במזרח הסהרו-ערבי.
מוריקה מבריקה היא בן שיח נמוך, רחב וסבוך, שגובהו נע בין 15 ל-55 ס"מ, ואילו מוריקת סיני היא בן שיח גבוה יותר, שגובהו עשוי להגיע לכ-80 ס"מ.
גם מבנה העלים מבדיל היטב בין המינים: במוריקה מבריקה העלים אינם בשרניים, ועלי הגבעול מוארכים–אזמליים ולעיתים נדירות דמויי ביצה; לעומתה, במוריקת סיני העלים גדולים יותר, ביציים–עגולים ובשרניים, והם יושבים או חובקים את הגבעול.
הפרחים של מוריקה מבריקה גדולים יחסית, באורך 1.5 עד 2 ס"מ, צבעם ורוד-סגול עד לבן, ועלי הכותרת מעוטרים ברשת ברורה של עורקים כהים.
במוריקת סיני הפרחים קטנים יותר, אורכם כ-1 ס"מ בלבד, ועלי הכותרת חסרי עורקים כהים.
הבדל מובהק נוסף מצוי בסידור הזרעים: במוריקה מבריקה הזרעים ערוכים בטור אחד בכל מגורה, ואילו במוריקת סיני הזרעים ערוכים בשני טורים בכל מגורה – תכונה אבחנתית ברורה ויציבה.
בן שיח קירח, נמוך ורחב, בגובה 15 עד 55 ס"מ, מעוצה בעיקר בחלקו התחתון, מסועף מאוד, סבוך ומבודר, הגבעולים והעלים בעלי גוון ירוק-כחלחל ומבריק.
העלים מסורגים ופשוטים, תמימים וחסרי לוואים.
עלי הגבעול מוארכים-אזמליים לעיתים רחוקות דמויי ביצה ואינם בשרניים.
הם אינם בעלי סימטריה דו-צדדית מדויקת, תכונה המסייעת להבחין בינה לבין מינים אחרים הדומים לה.
העלים התחתונים באורך 1 עד 5 ס"מ, יושבים או בעלי פטוטרת קטנה; העלים העליונים יושבים או חובקים על פי רוב את הגבעול.
לעיתים בעלי בסיס לבבי במקצת, קודקודם קהה או מחודד.
לעומת זאת, במוריקת סיני העלים ביציים–עגולים ובשרניים.
התפרחות חסרות חפים והן ערוכות באשכולות דלילים, מועטי פרחים, המתארכים לאחר תחילת הפריחה.
הפרחים גדולים, נכונים ודו-מיניים, ואינם מלווים בחפים; הם פרושים ופתוחים, וצבעיהם ורוד-סגול עד לבן.
הפרחים באורך 1.5 עד 2 ס"מ בעוד הפרחים של מוריקת סיני אורכם כס"מ אחד.
עלי הגביע זקופים, ובמוריקה מבריקה הם דו-שקי: שני עלי הגביע הצדדיים (הפנימיים) תפוחים בבסיסם ויוצרים כיסים שקיקיים[1].
ארבעת עלי הגביע ערוכים בשני דורים: הדור החיצוני כולל את העלים הקדמי והאחורי, והדור הפנימי את שני העלים הצדדיים.
סידור זה נקבע ביחס למישור סימטריה החוצה את הפרח לשני חצאים שווים, והוא לסירוגין עם עלי הכותרת.
התפיחות הבסיסית של עלי הגביע הצדדיים קשורה לנוכחותם של צופנים פנימיים מפותחים בבסיס האבקנים הגבוהים.
ציפורן עלי הכותרת ארוכה ושוות אורך לגביע.
להרחבה על מבנה הגביע במצליבים ראו פרק מורפולוגיה בערך מצליבים.
הכותרת בעלת ארבעה עלי כותרת שצבעם ורוד-סגול עד לבן, והם מרושתים בעורקים כהים הבולטים מאוד על רקע הגוון הבהיר של הטרף, זאת בניגוד למוריקת סיני, שעלי כותרתה חסרי עורקים כהים.
עלי הכותרת מפורדים ובעלי ציפורן וטרף.
הטרף מורחב ומוצר לציפורן ארוכה באופן פתאומי ושוות אורך לגביע.
הפרח בנוי מצינור הכותרת ארוך (8 עד 13 מ"מ) ומאוגן כותרת פרוש לרווחה (שקוטרו 12 עד 16 מ"מ).
צינור הכותרת חפון בתוך צינור גביע מהודק ודו-שקי אשר מונע מחרקים קצרי חדק להגיע לצוף.
האבקנים שישה; מהם ארבעה ארוכים, המהווים את הדור הפנימי, ושניים קצרים יותר, המהווים את הדור החיצוני.
האבקנים מפורדים וחסרי שיניים בבסיסם.
הם מצויים על פני המצעית בין בסיסי זירי האבקנים וסמוך לבסיסם, בייחוד של זירי האבקנים הקצרים.
הצוף נאגר לעיתים קרובות בתוך החלק הקעור והנפוח שבסיס עלי הגביע הצדדיים.
השחלה עילית, בנויה משני עלי שחלה מאוחים, ועמוד השחלה מפותח.
עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים מאוחים במצעית מתחת לשחלה, כל אחד לחוד.
המחיצה שבין המגורות, שעוברת משליה אחת לשליה השנייה היא מחיצה מדומה, הנוצרת מהתארכות מופרזת של השליות הדופניות כלפי פנים זו מול זו והתאחותן זו בזו, ללא השתתפות עלי השחלה עצמם.
הפרי תרמיל מוארך, טיפוסי למצליבים, הנפתח בהבשלה לאורך שתי הקשוות.
התרמיל בעל ארבע צלעות, מורכב משני עלי שחלה היוצרים שתי מגורות שביניהן מחיצה משנית קרומית (מחיצה מדומה), המתפתחת מן השליות.
התרמיל ארוך, צר ודק, ודומה בעוביו לגבעול הנושא אותו.
הוא נישא על עוקץ מפושק וזקוף, מעובה ורָבוּעַ (חתך התרמיל מרובע), והוא ישר או כפוף מעט פנימה.
בראשו מצוי מקור באורך כ-3 מ"מ, שהוא שריד מוארך של עמוד השחלה; שרידי הצלקת נמשכים במורד המקור ואינם תחומים לקצה בלבד.
הקשוות בעלות קרין (רכס אורכי בולט) ועורק אמצעי בולט.
העובר כפוף לרוב, כאשר השורשון מצוי בקצה אחד של הזרע, והפסיגים בקצהו האחר.
קליפת הזרע מכילה מוּצִילַגִים התופחים עם הרטבת הזרעים, תכונה המסייעת להדבקתם למצע ולנביטתם.
הזרעים אליפסואידיים, חומים, חסרי מלל קרומי, באורך כ-1 מ"מ, מספרם גדול משניים והם ערוכים בטור אחד בכל מגורה — תכונה המבדילה מין זה ממוריקת סיני (Moricandia sinaica), שבה הזרעים ערוכים בשני טורים בכל מגורה.
משתמשים בו בארץ לרפואה העממית במגוון מחלות ותופעות.
כדי להקל על כאבי גב ניתן להכין דבק משורשים מבושלים של הצמח.
כדי להוריד חום גוף ניתן לשתות חליטת עלית ובנוסף גם לכאבי בטן ונגד שלשול.
ניתן להשתמש בחליטת עלים שמרתיחים בשמן זית לריפוי פצעים בנוסף גם לדימומים מהאף או מדימומים פנימיים.
הוא אכיל גם על ידי בני אדם וטעמו חרדלי חריף.
בגלל טעמו הוא משמש גם לתיבול בחלב או מוצרי חלב.
מורמיר זאבי (שם מדעי: Mormyrops anguilloides) הוא מין דג חשמל מסדרת הגרום לשונאים וממשפחת המורמיריים המצוי באגמים ונהרות באפריקה שמדרום לסהרה.
אורכו של המורמיר יכול להגיע ל-1.5 מ' ומשקלו ל-15 ק"ג והוא הגדול בבני משפחתו.
הוא מצוי באגמים ונהרות טרופיים ברחבי אפריקה מהנילוס הלבן ויובליו, לאזור נהר הקונגו, ימת מלאווי, ואגם טנגניקה ועד לזמבזי בדרום.
המורמיר הוא בעל חדק קטן ובעל סנפירים קצרים.
הוא כמעט עיוור אבל מוצא את דרכו באמצעות שדה חשמלי שהוא יוצר סביבו.
המורמירים צדים במשך שעות החשיכה בלהקות גדולות ומחפשים בין הסדקים דגים שונים, בעיקר מיני אמנוניים וגם מיני סרטנים וחסילונים.
הצעירים ניזונים גם מזחלי חרקים.
הם הורגים את הטרף באמצעות גלים חשמליים שהם פולטים ללא הרף ובולעים אותו בשלמותו.
מורמיריים או דגי הפיל ולעיתים גם דגי דולפין (שם מדעי: Mormyridae) היא משפחת דגי חשמל מסדרת הגרום לשונאים החיים באגמים ונהרות באפריקה.
זוהי משפחה גדולה הכוללת מעל ל-200 מינים שונים החיים באגמים טרופיים וביצות באפריקה.
דגים אלה מייצרים חשמל בגופם ואיתו הם חשים את סביבתם באמצעות שדה שהם מייצרים סביב גופם.
הם בעלי ראש קטן וחוטם דמוי חדק של פיל.
אורכם הוא בין 5 ס"מ ל-1.5 מ', אצל המין מורמיר זאבי.
הם בעלי סנפירים קטנים עם סנפירי שת גדולים וזנב מחודד.
הם טורפים סרטנים ודגים אחרים באמצעות החשמל שסביבם.
דגי הפיל מאופיינים במוח גדול ופעיל במיוחד, ולא רק ביחס לדגים: יש להם יחס מוח-גוף מהגדולים בעולם החי (קצת יותר משל בני אדם) ויחס צריכת חמצן למוח ולגוף הגבוה מכל החולייתנים הידועים (פי 3 משל בני אדם).
חלק מדגים אלה משמשים דגי נוי באקווריום.
ייצור החשמל החלש, יחסית, בגופם של דגי הפיל משמש אותם גם, ואולי בעיקר, לתקשורת.
הם מתקשרים באמצעות פולסים חשמליים מהירים, עד אלף פולסים בשנייה.
בניסויי מעבדה הם הצליחו לזהות הפרשי זמן בין פולסים עד לדיוק של מיליונית השנייה – עובדה שכנראה מציבה אותם כבעלי יכולת התקשורת המהירה ביותר בעולם החי.
על ידי שינוי המשך, הקצב והתדירות של הפעימות, הם יכולים למסור ולקבל מידע על המין הביולוגי, המין (sex), הגיל, המיקום והזמינות המינית של דגים אחרים – ואפילו על מעמד חברתי ומצב רגשי (כמו תוקפנות, כניעה או משיכה מינית).
הם גם מזהים דגים אינדיבידואליים מוכרים על פי הדפוס הייחודי של פעימותיהם.
הם עשויים "להשמיע", בדומה לעופות, "שירים" (אך כאלה שעשויים מפעימות חשמליות, ולא מצלילים) על מנת למשוך בנות-זוג.
כשדגי פיל מכונסים בקבוצות, הם מפרידים בין "שיחות" שונות באמצעות בידול של 10 עד 15 Hz בין "שיחה" אחת לאחרת.
סוג Mormyrops – בו מורמיר זאבי
מורלט משויש (שם מדעי: Brachyramphus marmoratus) היא מין של עוף ימי ממשפחת האלקיים.
אורכו של המורלט 25 ס"מ והוא בעל נוצות אפורות כהות עם ראש וחזה לבנים, כיפת ראש כהה, עיניים כהות ומקור דק שחור, כנפיים בעלי קצוות שחורות ואמצע לבן ובטן לבנה מנומרת.
המורלט בעל רגליים עם קרומי שחייה והוא שחיין וצוללן טוב אך מעופף חלש.
מורלטים אלה חיים באמריקה הצפונית בסמוך לאוקיינוס, אך הם מתרבים ביערות של עצים מחטניים כמו אשוח דאגלס, אשוחית, Tsuga ואף על הסקויות העצומות (בעיקר סקוויה נאה) ובהם מקננים ומטילים ביצה יחידה.
לאחר 40 יום הוא מוכן לעופף לעבר האוקיינוס.
המורלטים יכולים לשחות בים במשך זמן רב ולא לשוב ליבשה.
הם ניזונים מדגים שהם מוצאים ובעיקר מדגי הרינג וטרוטנית.
הביצים והגוזלים נטרפים לעיתים על ידי עורבני שטלר (Cyanocitta stelleri) ועורב שחור.
מורלט קטן (שם מדעי: Brachyramphus) היא סוג של עוף ימי ממשפחת האלקיים בתוכו 3 מינים.