tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"זמנים מודרניים" הייתה מושבה אנרכיסטית אינדיבידואליסטית שנוסדה ב-21 במרץ 1851. היא מוקמה על 3 קמ"ר של אדמה בלונג איילנד, ניו יורק, על ידי ג'וסייה וורן וסטפן פרל אנדרוז.
על פי חוזה, כל אדמה נקנתה ונמכרה במחירה, כאשר גודל היחידה המקסימלי שמותר לרכוש הוא 0.012 קמ"ר.
הקהילה התבססה על הרעיון של "ריבונית אישית" ו"אחריות אישית".
כמו כן, התקבלה החלטה שלא תהיה כל יוזמה של כפייה, ובכך כל החברים פעלו על פי האינטרסים האישיים שלהם.
כל תוצרי העבודה נחשבו קניין פרטי.
לקהילה היה מטבע מקומי פרטי שמבוסס על סחר בעבודה במטרה לסחור בסחורות ושירותים.
כל אדמה נחשבה לקניין פרטי, פרט לסמטאות שנחשבו בתחילה לרכוש ציבורי ורק לאחר מכן הפכו לרכוש פרטי.
במושבה לא הייתה קיימת שום רשות סמכותית ובהתאם לכך, לא היו בתי משפט, בתי כלא ומשטרה.
למרות זאת, לא קיימים דיווחים על פשע משום סוג במושבה.
נראה שעובדה זו תומכת בתאוריות של וורן על כך שהגורמים המשמעותיים ביותר לאלימות בחברה הם מדיניויות וחוקים שלא מאפשרים אינדיבידואליות מוחלטת מבחינה אישית ומבחינת קניין.
למרות זאת, נראה שלמספר האנשים המצומצם שחי במושבה יש גם כן השפעה על העדר הפשע.
מלחמת האזרחים, כמו גם חדירה של אוכלוסייה שלא הייתה שותפה לאידאולוגיה של מייסדי המושבה תרמו לפירוקה הסופי.
מיקום המושבה היום ידוע בשם ברנטווד, ניו יורק.
כמעט כל המבנים שהיו חלק מ"זמנים מודרניים" נהרסו.
מושבת ווייטוויי (1898 ועד היום)
מושבת ווייטוויי שבאנגליה נוסדה ב-1898 וקיימת עד היום.
אף על פי שכבר אינה אנרכיסטית באופן מפורש, היא עדיין משמרת את שורשיה ורבים מתושביה מודעים ואף גאים במקורותיה.
בימינו אפשר לראות את מה שנשאר מהשורשים האנרכיסטים שלה במתקנים קהילתיים כמו מגרש המשחקים, בניין העירייה ובריכה שנבנו על ידי המתיישבים, וכמו כן בצורת ההתנהלות של הקהילה שעדיין מתבצעת על ידי אסיפות כלליות של כל התושבים.
אוקראינה והמהפכנה המכנוביסטית (1918 עד 1921)
בתחילת 1918 חתמה הממשלה הבולשביקית החדשה ברוסיה על חוזה ברסט-ליטובסק, והשתרר שלום בינה לבין המעצמות.
בנצלו את ההזדמנות פנה האנרכו-קומוניסט, נסטור מאכנו, כנגד האדומים והיה מהמארגנים הראשיים של קבוצות הפרטיזנים, שהתאחדו במהרה לצבא ההתקוממות האוקראיני המהפכני בפיקודו, שנקרא גם "הצבא השחור" או "המשמר השחור" (מכיוון ששחור הוא צבע האנרכיזם).
התמיכה העממית בו כונתה בפי רוב "מכנוביזם", וחייליו נקראו "מכנוביסטים".
הצבא השחור נלחם גם כנגד הצבא הלבן הקונטרה-רבולוציוני, נגד צבאות זרים (כמו הצבא הגרמני ואוסטרו-הונגרי) ונגד אנטישמים.
אף על פי שהצבא השחור נאלץ לבזבז הרבה אנרגיה ומשאבים בלחימה בפולשים, החיילים עדיין הצליחו להנהיג מהפכה חברתית על פי ערכים אנרכיסטים.
העובדים השתלטו על האדמה והמפעלים והוחל בהם ניהול עצמי.
המכנוביסטים שאפו למהפכה חברתית בה מעמד העובדים (הן הכפרי והן העירוני) יוכל לנהל באופן פעיל וישיר את ענייניו ואת החברה.
בהתאם, המצע החברתי שלהם שיקף את העובדה ששורש הדיכוי מצוי בכוח פוליטי וכלכלי ולכן שאפו לביטול המדינה והקניין הפרטי.
בליבת הרעיונות החברתיים שלהם היה העיקרון הפשוט של אוטונומיה של מעמד העובדים, הרעיון ששחרור מעמד העובדים חייב להיות משימתם של העובדים עצמם.
חזון זה נמצא בליבו של האנרכיזם ובוטא באלגנטיות על ידי מכנו:
מסביב לגליי-פוליי (מקום הולדתו של מכנו) הוקמו מספר קומונות ואורגנו מספר קונגרסים אזוריים של איכרים ועובדים.
תקנון כללי שתומך ביצירתן של "סובייטים חופשיים" (מועצות נבחרות של עובדים, חיילים ואיכרים) התקבל, אף על פי שנעשו רק צעדים מעטים על מנת ליישם אותו ברוב שטחי אוקראינה עקב חזית הקרב שהשתנתה תמידית.
התנועה המכנוביסטית הורכבה כמעט כולה מאיכרים עניים ובניגוד למנשביקים ולבולשביקים, זכתה לפופולריות רבה.
בכל מקום שאליו הגיעו, הם התקבלו בהתלהבות על ידי האוכלוסייה, שסיפקה להם מזון, מקומות לינה ומידע על האויב.
הבולשבקים והצבא הלבן הסתמכו על טרור, בעודם כולאים והורגים אלפי איכרים.
נדיר הדבר שקבוצת אנרכיסטים נקראת על שמו של אדם אחד.
הדבר אירע מאחר שהתנועה, אף על פי שהושפעה מהאנרכיזם, הכילה אנשים מעטים שהגדירו את עצמם בתור אנרכיסטים באופן מפורש.
התנועה עודדה לימוד ודיונים פוליטיים, אך רוב הלוחמים והתומכים עדיין קראו לעצמם מכנוביסטים והשם דבק.
התנועה המכנוביסטית היוותה איום לבולשביקים.
הבולשביקים דבקו ברעיון ש"ההמונים" לא מסוגלים לבצע מהפכה חברתית בעצמם ולנהל את עצמם.
רעיון זה הוכח כשגוי על ידי התנועה המכנובסיטית, והדבר גרר להתקפות מצד הבולשביקים.
אפילו בתחום הצבאי נדמה היה שהתשובה האנרכיסטית הייתה על העליונה.
המכנוביסטים ניצחו מספר פעמים צבאות שהיו גדולים מהם פי כמה, והיו בעלי מורל גבוה.
הקומונות החקלאיות של טולסטוי (1921-1937)
בעקבות הכתבים האנרכיסטיים של לב טולסטוי, קומונות איכרים רבות הוקמו בהתנדבות לאחר מהפכת אוקטובר, על בסיס ערכיו של עבודה ואי-אלימות.
הקומונות דוכאו קשות על ידי הסובייטים, ולכן ההיסטוריה של רבות מהקומונות הללו אבדה.
אחת מהגדולות הייתה "קומונת חיים ועבודה" שבשיאה כללה כמעט 1,000 חברים.
שיאו של האנרכיזם הקוראני הגיע בשנת 1929, מחוץ לגבולות המדינה, במנצ'וריה.
למעלה משני מיליון מהגרים קוראנים חיו אז בתוך גבולות מנצ'וריה כאשר הפדרציה הקוראנית האנרכו-קומוניסטית (KAFC) הכריזה על פרובינציית שינמין כאוטונומית ותחת ניהולו של הארגון הקוראני העממי.
המבנה המבוזר והפדרטיבי שהארגון אימץ הורכב ממועצות כפריות, מועצות מחוזיות ומועצות אזוריות שפעלו כולן בצורה שיתופית על מנת לנהל את החקלאות, חינוך, כלכלה ונושאים מרכזיים אחרים.
הסניפים של ה-KAFC בסין, קוריאה, יפן ובמקומות אחרים הקדישו את כל מאמציהם להצלחתו של המרד השינמיני, כאשר רבים מהם היגרו לשם.
בעודם מתמודדים בו זמנית עם נסיונותיה של רוסיה הסטאליניסטית להפיל אזור שינמין האוטונומי ועם ניסיונותיה של יפן האימפריאליסטית לטעון שהאזור הוא בבעלותה, האנרכיסטים הקוראנים הובסו ב-1931.
ב-1936, בעת הלחימה בפשיסטים, התקיימה מהפכה סוציאליסטית ליברטארית ברחבי ספרד.
חלקים נרחבים מכלכלת ספרד התקיימה תחת שליטה ישירה של העובדים.
במחוזות אנרכיסטים כמו קטלוניה, האחוזים הגיעו ל-75% מכלל המפעלים והעסקים, ובמקומות תחת השפעה סוציאליסטית כבדה, האחוזים היו נמוכים יותר.
המפעלים נוהלו על ידי ועדי עובדים, אזורים חקלאיים נוהלו כקומונות ליברטאריות.
אפילו מקומות כמו מלונות, מספרות ומסעדות נוהלו על ידי עובדיהם.
ג'ורג' אורוול מתאר זירת התרחשות באראגון בתקופה זו בספרו "הומאז' לקטלוניה":
הקומונות התנהלו על פי העיקרון הבסיסי של "מכל אחד על פי יכולתו, לכל אחד על פי צרכיו", ללא שום דוגמה מרקסיסטית שמתלווה אליו.
במקומות מסוימים, בוטל השימוש בכסף.
למרות הביקורות שזעקו למקסימום יעילות, קומונות אנרכיסטיות ייצרו לעיתים קרובות יותר מאשר במצב הקודם בו לא היו בבעלות משותפת.
האזורים המשוחררים החדשים עבדו על פי עקרונות שוויוניים לחלוטין; החלטות התקבלו על ידי מועצות של אזרחים מהשורה ללא שום סוג של בירוקרטיה.
הדעה הרווחת היא שהנהגת ה־CNT וה FAI באותו זמן, לא הייתה רדיקלית כמו אותם אנשים רגילים שהיו אחראים לשינויים אלו.
בנוסף למהפכה הכלכלית, שרתה רוח של מהפכה תרבותית ומסורות דכאניות הופסקו.
לדוגמה, לנשים הותר לבצע הפלות, ורעיון האהבה החופשית נעשה פופולרי.
במובנים רבים, רוח זו של שחרור תרבות דומה לזו של תנועות "השמאל החדש" בשנות ה-60 של המאה ה-20.
אולם, היו כאלו שהביעו תרעומת על שיטותיהם של האנרכיסטים.
הם טענו שהאנרכיסטים הוציאו להורג את אלו שלא הסכימו עימם.
ברנט בולוטן, בספרו "מלחמת האזרחים הספרדית", טוען ש"אלפים מחברי הכמורה ומסדרים דתיים אחרים, כמו גם מעמדות בעלי רכוש נרצחו, אך אחרים ברחו למדינות אחרות מתוך פחד מגורל דומה, כולל ליברלים בולטים ורפובליקנים מתונים רבים".
עם זאת, מספר מקרי הרצח היה קטן ביותר (בקטלוניה, למשל, נרצחו 5,000 איש מתוך 3,000,000), התבצע על רקע של נקמה על ידי יחידים וקבוצות קטנות והיה חלק ממלחמת אזרחים כוללת.
ארגוני האנרכיסטים התנגדו לרציחות אלה ופעלו על מנת לעצור אותם.
העיירה החופשית כריסטיאניה נוסדה ב-1971, כאשר קבוצה של היפים השתלטו על אזור צבאי נטוש בדנמרק.
אחד מהאנשים המשפיעים בקבוצה היה יעקב לודויגסן, שהוציא לאור עיתון אנרכיסטי אשר פרסם ברבים את היווסדות העיירה.
המעמד המשפטי של האזור היה מעורפל במשך שנים ארוכות, בעוד הממשלה הדנית מנסה, ללא הצלחה, לסלק את המתיישבים.
השכונה נגישה דרך שתי כניסות ראשיות, והכניסה לכלי רכב אסורה.
למרות זאת, הרשויות הדניות הזיזו שוב ושוב סלעים גדולים שחסמו את הגישה למכוניות והתושבים החזירו אותם כל פעם מחדש.
הרשויות טוענות שהן צריכות להזיז את הסלעים על מנת שמכבי אש יוכלו להיכנס לעיירה למקרה שתפרוץ שרפה, אך התושבים חושדים שהגישה תשמש דווקא את המשטרה.
תושבי כריסטיאניה קבעו בעצמם מערכת חוקים פשוטה ועצמאית לחלוטין ממערכת החוקים הדנית.
איסור הכנסת מכוניות הוא אחד מהחוקים.
החוקים כוללים גם איסור על גנבות, איסור על אקדחים ורובים, איסור על אפודי מגן ואיסור על סמים קשים.
העיירה מפורסמת גם בשל הרחוב "פושר סטריט", בו נמכר חשיש בצורה חופשית עד שנת 2004. למרות זאת, סמים קשים כגון הרואין וקוקאין אסורים.
מכירת החשיש הייתה שנויה במחלוקת גם בקרב התושבים עצמם, אבל מאחר שנדרשת הסכמה כללית לשם קבלת החלטה, הדוכנים לא הוסרו על ידי התושבים במשך זמן רב.
כמו כן, תושבי המקום מקיימים פעולות מחאה חברתיות שונות הידועות ביצירתיותן.
אחת מפעולות המחאה שהתרחשה בחג המולד, כללה התחפשות של עשרות אנשים לסנטה קלאוס וגנבה בגלוי של אוכל וצעצועים מחנויות, במטרה לחלק אותם לילדים עניים.
תושבי האזור הגיעו להסכם עם משרד ההגנה הדני (שהקרקע עדיין בבעלותו) בשנת 1995, והתושבים משלמים עכשיו מיסים.
עתיד האזור נותר בערפל, עקב כך שהרשויות הדניות עדיין מנסות לפנות אותו מדי פעם בפעם.
למרות זאת, עד כה, כאשר היו ניסיונות פינוי גדולים, אנשים מכל רחבי דנמרק הגיעו לעיירה על מנת להגן עליה מפני המשטרה.
בשנת 2004 הדוכנים ב"פושר סטריט" הוסרו על ידי התושבים עצמם (אף על פי שהסחר הבין-אישי נמשך), כניסיון לשכנע את הממשלה להרשות את המשך קיומה של העיירה החופשית.
לפני הסרתם, המוזאון הלאומי של דנמרק הצליח להשיג את אחד הדוכנים הצבעוניים יותר, שמוצג עכשיו כחלק מהתערוכה במוזאון.
בשנת 1994 פתחו ילידי דרום מקסיקו במרד.
אחת הסיבות למרד הייתה חתימת הסכם NAFTA – הסכם סחר חופשי בין מדינות ארצות הברית, קנדה ומקסיקו.
ההסכם גרם להפרת זכויות של עובדים וילידים ועורר התנגדות רחבה.
מאבקם נקרא "מלחמה נגד תהום הנשיה".
הם יצרו מספר רב של מחוזות שלמעשה אינן תחת סמכות החוק המקסיקני.
החוקים במחוזות האוטונומיים אינם נחקקים על ידי "מנהיגים" ופוליטיקאים מקצועיים, אלא על ידי מועצות בהשתתפות נציגים של הקהילות.
שיטה זו מאוד דומה למבנה באי הכוח שאנרכיסטים רבים לוקחים בו חלק בהתארגנויות שונות, הפגנות גדולות וועדי עובדים.
בקהילות רבות, אסיפות כלליות מתקיימות במהלך השבוע על מנת להחליט במגוון נושאים הנוגעים לקהילה.
האסיפות פתוחות לכל, ללא היררכיה רשמית.
ההחלטות שקיבלה הקהילה מועברות לבאי הכוח שתפקידם היחיד הוא להעביר אותן למועצה של באי כוח.
כמו בארגונים אנרכו-סינדיקליסטיים, באי הכוח נבחרים ברוטציה ואפשר לבטל את המנדט שלהם בכל רגע.
בצורה זו, קבוצות גדולות של אנשים מסוגלות לקבל החלטות ללא היררכיה רשמית ובצורה כזו שההחלטות מגיעות מתוך הקהילה ואינן נקבעות מלמעלה.
האסיפות והמועצות לא משמשות כגופי ממשל מסורתיים אלא ככלי של העם לסיפוק תרופות, חינוך, מזון וצרכים בסיסיים אחרים.
החוקים שנחקקים על ידי המועצות אינם נאכפים על ידי שוטרים ובתי כלא, אלא בצורה שמכבדת "פושעים" כחברים בקהילה.
לדוגמה, הוחלט להחרים משקאות אלכוהוליים וסמים, עקב ההשפעה השלילית שהייתה להם על העמים הילידים ביבשת אפריקה בעבר.
הפרה של חוק זה היא נדירה ביותר.
אלה שכן עוברים על החוק נדרשים, לדוגמה, לעזור בבניית מבנה שהקהילה זקוקה לו.
ישנם אנרכיסטים שרואים בשיטה זו כשיטה מבוזרת ואנטי-סמכותנית בדומה לרעיונות בהם הם תומכים.
כמו אנרכיסטים רבים, הזאפאטיסטאס מאמינים בקולקטיבים שנוצרים בצורה יזומה וחופשית על מנת לבצע משימות שונות.
הזאפאטיסטאס עובדים את אדמתם, זורעים ומגדלים גידולים חקלאיים בשיתוף.
הזאפאטיסטאס אינם מגדירים את עצמם בתור אנרכיסטים, אך דרך פעולותם והצהרותיהם, ניתן לראות נקודות דמיון רבות לאנרכיסטים רבים.
הזאפאטיסטאס הושפעו רבות ממרקסיזם ליברטאני ומכתיבהם המסורתיים (זאפאטיסמו), שכמעט וזהים לאנרכיזם.
בנוסף לכך, הם הושפעו מריקארדו פלורס מאגו, שהיה אנרכו-סינדיקליסט בולט במהלך המהפכה המקסיקנית.
דוגמאות להתקוממויות ומרידות עם תכונות אנרכיסטיות
דוגמאות למערכות אנרכיסטיות ואנטי-סמכותניות במהלך תקופות של התקוממויות ומרידות נגד ממשלות סכמותניות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, מעמד העובדים באירופה עבר תהליך רדיקליזציה מאסיבי.
איגודי עובדים פתחו בשביתות, יחד עם הפגנות והתקוממויות שנעשו נפוצות יותר.
איטליה הייתה שותפה לתהליך זה.
העובדים באיטליה כעסו על השפל שנגרם בעקבות המלחמה ונעשו מיליטנטיים יותר ויותר.
בטורין ובכל איטליה, תנועות עובדים מהשורה גדלו והיו מבוססות על 'ועדות פנימיות'.
אלו היו מבוססות על קבוצה של אנשים במפעל שהייתה מורכבת מבא-כוח לכל 15–20 עובדים, שאפשר להפילו ברגע שהוא חורג מהמנדט שקיבל.
ועדות אלו היו ידועות בשם "מועצות מפעל" בעלות מבנה של דמוקרטיה ישירה שהוצעו על ידי אנרכו-סינדיקליסטים.
עד נובמבר 1918, ועדות אלו הפכו לנושא לאומי בתנועת ארגון הסחר ובפברואר 1919, הפדרציה האיטלקית של עובדי מתכת זכו בחוזה שהרשה את קיום הוועדות במקומות העבודה.
בנקודה זו הם ניסו להפוך את הוועדות למועצות עם תפקוד ניהולי.
עד מאי 1919, הם נעשו הכוח הבולט בתעשיית המתכת והאיגודים היו בסכנה מהפכתם ליחידות אדמיניסטרטיביות שוליות.
אף על פי שהתפתחויות אלו נעשו בעיקר בטורין, המיליטנטיות הזו סחפה את איטליה עם איכרים ועובדים שתפסו מפעלים ואדמה.
בליגוריה, לאחר משבר במשא ומתן על תשלום, עובדי ספנות ומתכת תפסו וניהלו את מפעליהם במשך ארבעה ימים.
במהלך תקופה זו, האיגוד הסינדיקליסטי האיטלקי גדל ל-800,000 חברים והשפעתו של איגוד האנרכיסטים האיטלקי (20,000 חברים) גדל בהתאם.
בספרו "סדר פרולטרי", אומר במפורש המרקסיסט הוולשי, גווין ויליאמס ש"אנרכיסטים וסינדיקליסטים מהפכניים היו הקבוצה המהפכנית...העקבית ביותר של השמאל...הסינדיקליסטים מעל הכול השיגו את תמיכתם של מעמד העובדים, בעוד התנועה הסוציאליסטית נכשלה בכך".
האנרכיסטים היו הראשונים שהציעו להשתלט על מפעלים.
אריקו מלטסטה כתב במרץ 1920 ש"שביתות מחאה כלליות לא הפריעו יותר לאף אחד...הצגנו רעיון: להשתלט על מפעלים...לשיטה בהחלט יש עתיד, מכיוון שהיא מייצגת את המטרה הסופית של תנועת העובדים."
המיליטנטיות הזו זכתה לתגובה ממנהלי המפעלים.
ארגוני מנהלים הכפישו את מועצות המפעלים באומרם שהם מעודדים "חוסר משמעת" בין העובדים וביקשו את התערבות הממשלה.
המדינה תמכה במנהלים, שהחלו לאכוף כללים תעשייתיים קיימים.
אולם "ההצגה" הגדולה התרחשה באפריל.
כאשר אספה כללית של מוכרים בפיאט הכריזו על התבצרות במפעל במחאה על התנכלות למספר באי כוח של העובדים.
המנהלים הגיבו בנעילת העובדים בתוך המפעל, שנתמכה על ידי הממשלה שסיפקה חיילים והציבה מכונות ירייה מחוץ למפעל.
לאחר שבועיים של שביתה, העובדים החליטו להיכנע בקשר לנושאים המיידיים.
המעסיקים הגיבו עם דרישות שהמועצות יפגשו מחוץ לשעות העבודה ובאכיפה מחדש של שליטת ההנהלה במפעל.
מטרת דרישות אלו הייתה להרוס את מערכת מועצות המפעלים והעובדים בטורין הגיבו בשביתה כללית על מנת להגן עליהן.
העובדים קראו לאיגודים מרקסיסטיים וסוציאליסטים להרחיב את השביתה אך הם סירבו, והקבוצות האנרכו-סינדיקליסטיות היו היחידות שהגיבו.
בסופו של דבר, השליטה הוחזרה למנהלים עם עזרתם של קבוצות סוציאליסטיות סמכותניות, ואנרכיסטים רבים נעצרו.
המהפכה ההונגרית ב-1956 יכולה להוות דוגמה מצוינת לאנרכיזם מתפקד.
החל מאוקטובר 1956, עובדים הונגרים סירבו לציית למעסיקיהם או לממשלה, בעומדם מול משטר סטליניסטי סמכותני.
בעודם טוענים לעצמאות מועצות עובדים שלהם, הם ארגנו את הייצור הכלכלי, הצבאי והחברתי במידה הולכת וגוברת.
דוגמה לארגון חברתי אנרכסטי הייתה בכך שסכומים גדולים של כסף נתרמו באופן חופשי ללוחמים מהפכניים פצועים, ושכסף זה נשאר לעיתים זרוק ברחוב במשך ימים, ללא איש שלוקח אותו לעצמו.
איכרים סיפקו אוכל לעובדים על בסיס התנדבותי.
בין 22 באוקטובר עד 14 בדצמבר, הכלכלה והחברה ההונגרית אורגנה על הדעה הדמוקרטית של מועצות עובדים וארגונים התנדבותיים.
מועצות אלו גדלו בכמותם ובעומקם, עד שלבסוף הוקמה "מועצת עובדים מרכזית של בודפשט הגדולה", כאשר ארגונים אינטלקטואליים וסטודנטיאליים סופחו לגוף זה.
המאמצים להקים מועצת עובדים לאומית נמחצו על ידי אלימות הצבא הסובייטי.
מועצות העובדים לחמו כנגד פלישה אחת של הסובייטים בין 23 ל-28 באוקטובר, וכנגד פלישה שנייה עד לשביתת נשק כתוצאה מעייפות בין ה-3 ל-10 בנובמבר.
לאחר מאבקים אלו, הסובייטים ניהלו משא ומתן ישיר עם מועצות העובדים.
אולם, מעצרים של אישים עיקריים בהנהגת מועצת העובדים המרכזית, הוצאות המוניות להורג וגירושים של מהפכנים הונגריים הובילו לפירוק מרצון של המועצה המרכזית מאחר שכבר לא הייתה יכולה להגשים את מטרותיה ורעיונותיה.
התנגדות ספורדית של מהפכנים הונגריים ועובדים המשיכה עד אמצע 1957. היה רק אדם אחד שהגדיר את עצמו כאנרכיסט במהפכה.
רוב ההונגרים המהפכניים אימצו שיטות אנרכיסטיות באופן ספונטני.
לאחר חודשים של מאבק בין סטודנטים לרשויות האוניברסיטה באוניברסיטת פריז בנאנטר, ההנהלה סגרה את האוניברסיטה ב-2 במאי 1968. סטודנטים באוניברסיטת סורבון בפריז נפגשו ב-3 במאי במטרה למחות על סגירת האוניברסיטה ועל האיומים בסילוק מספר סטודנטים בנאנטר.
המשטרה הגיע למקום והשתלטה על ההפגנה, תוך כדי מעצר של מאות סטודנטים.
ביום שני, 6 במאי, אגודת הסטודנטים הלאומית ואיגוד המרצים של האוניברסיטה יזמו צעדה במחאה על פלישת המשטרה לסורבון.
למעלה מ-20,000 סטודנטים, מרצים ותומכים צעדו לכיוון סורבון, בעוד הם מניפים דגלים שחורים ואדומים (דגל האנרכו-סינדיקליזם).
ברגע שהמפגינים התקרבו לסורבון, המשטרה חסמה את דרכם ותקפה אותם באלות.
בעוד המפגינים התפזרו, היו כאלו שהחלו לבנות מחסומים מכל הבא ליד, והיו אף כאלו שהחלו בזריקת אבנים – פעולות שגרמו למשטרה לסגת לזמן מה.
בשלב זה המשטרה הגיבה בגז מדמיע ושבה לתקוף את המפגינים.
תלמידי תיכון פתחו גם הם בשביתה, כאות לתמיכה בסטודנטים מסורבון ונאנטר.
קולקטיבים של סטודנטים, אסיפות כלליות וועדות החלו להשתלט על סורבון.
הם יצאו כנגד המרצים והמערכת כולה, ואף הביעו זלזול בכנסייה.
החל שימוש נרחב בגרפיטי ופוסטרים כאמצעי תקשורת ותעמולה למטרות של העברת מידע במהלך ההתקוממות.
אסיפות כלליות התקיימו כל לילה, וסטודנטים התנדבו או בחרו קבוצות לביצוע פעולות ומשימות שונות.
האנשים בקבוצות אלו נבחרו כל פעם בחדש והיה ניתן לבטל את בחירתם בכל עת.
אחת מקבוצות הסטודנטים הבולטות היו ה"אנרארגרס", שעבדו ישירות עם האינטרציונל הסיטואציוניסטי – קבוצה מרקסיסטית עצמאית בעלת ראייה ארגונית הדומה לזו של האנרכו-סינדיקליזם.
הסיטואציוניזם התנגד למדינה ולכל ארגון היררכי.
הייתה לו ראייה מורחבת של התאוריות של מרקס על הניכור הנוצר בקרב עובדים וצרכנים בחברה קפיטליסטית.
אף על פי שהסיטואציוניסטים היוו רק חלק קטן מהאנשים שלקחו חלק בהתקוממות, רעיונותיהם וצורת ההתארגנות שלהם גרמו להם להתבלט בתור קבוצה ביקורתית חשובה.
עד מהרה, עובדים במפעלים צרפתיים פתחו בשביתות ספונטניות (ללא אישור של איגוד עובדים) על מנת להביע סולידריות עם הסטודנטים השובתים, זאת בניגוד לרצונם של מנהיגי האיגודים, אשר היו תחת שליטה סטאליניסטית של המפלגה הקומוניסטית.
מיליוני עובדים שבתו, השתלטו על מפעלים ומהפכה חברתית החלה.
אסיפות עובדים גדולות נוצרו בתוך המפעלים ופעלו ללא היררכיה, והחלו במגעים ויצירת רשתות תקשורת עם אסיפות הסטודנטים.
"ועדה לתחזוק ההשתלטויות" (שכללה את ה"אנראגרס" והסיטואציוניסטים), יצאה מתוך אסיפות הסטודנטים בסורבון, ופעלה למטרת ביצוע השתלטויות על מבנים, עזרה לשביתות עובדים שונות, והדפסה מאסיבית של חומרי תעמולה שתמכו ביצירת אסיפות עובדים נוספות, שמירת כוחם של אלו הקיימות ובניהול עצמי.
בנוסף לכך, החל שיתוף של סחורות ושירותים, שימוש בכסף כמעט ונעלם, ודמוקטיה ישירה הונהגה בכל האסיפות.
אסיפות העובדים והסטודנטים, בשילוב עם אסיפות כלליות קיבלו החלטות שבעבר היו באחריות המדינה והאיגודים הסמכותניים.
התנגדות מיליטנטית למשטרה ולהון (שכללה בשלב מסוים גם הרס של מכוניות משטרה ובזיזה של משרדים של מסחר במניות) גרמה לסטודנטים ולעובדים להתאחד ורבים מהקרבות נמשכו אל תוך הלילה.
חלקים גדולים של מעמד העובדים בצרפת החל להיות תחת השפעה של עקרונות אנטי-סמכותניים של עזרה הדדית, ניהול עצמי ודמוקרטיה ישירה.
דוגמאות לכך הן אחיות בבתי חולים שהתאגדו כנגד רופאים בירוקרטיים, שחקני כדורגל ש"פיטרו" את מנהליהם וקברנים שהחלו לנהל בעצמם את בתי הקברות.
מאסות גדולות של אנשים דחו את החברה המודרנית-צרכנית שיצר הקפיטליזם ותמכו ביצירת חברה חדשה.
מריבות פנימיות ורצונם של הקבוצות המרקסיסטיות הסמכותניות (מאואיסטים, סטאליניסטים וכו') להשתלט על אסיפות וקבוצות הסטודנטים דיכאו את הדמוקרטיה הישירה באוניברסיטה.
איגודי העובדים הסטאליניסטים ניסו לסכסך בין העובדים לסטודנטים, וקראו לעובדים לא לסמוך על המפגנינים והסיטואציוניסטים.
כמו כן, הם ניסו להחזיר את העובדים למפעלים ולבטל את השביתה, על מנת לוודא שהם יזכו בבחירות הקרבות ועל מנת להחזיר את שליטתו על מעמד העובדים – במקום שהעובדים ישלטו על עצמם.
אף על פי שבתחילת המהומות הנשיא הצרפתי, דה גול, עזב את המדינה, הוא שב בסוף מאי, נפגש עם מנהיגי המפלגה הקומוניסטית, ואיים על העובדים והסטודנטים במלחמת אזרחים אם הם יסרבו לסיים את השביתה ולהחזיר את המפעלים לבעליהם.
עקב העובדה שרוב העובדים לא היו מוכנים למאבק מזוין עם הצבא הצרפתי, ועם ההוראות התקיפות של מנהיגי האיגודים, רוב השובתים חזרו לעבודה והמפעלים חזרו לבעליהם.
לאחר קריסתה של כלכלת ארגנטינה, פריצת מהומות ולבסוף נפילתה של הממשלה בשלהי שנת 2001, הסדר החברתי והכלכלי של ארגנטינה עבר שינויים רבים.
ארגנטינה הייתה בעבר דוגמה בולטת לרפורמות השוק החופשי ותוכניות ההתאמות המבניות של קרן המטבע הבינלאומית.
אולם, לאחר קריסתה של הכלכלה, קרן המטבע הבינלאומית הגיבה בדרישה לקיצוצים נוספים בשירותים חברתיים (שירותי בריאות, חינוך וכו'), ולהפרטות נוספות במדינה.
עקב כך, פרצה מחאה עממית גדולה.
מתוך המחאה, צמחו אלמנטים רבים של ניהול עצמי ודמוקרטיה ישירה.
החלו השתלטויות של עובדים על מפעילים ואסיפות עממיות – שניהם אסטרטגיות של פעולה ישירה ודמוקרטיה ישירה, בהתאמה, בהן תומכים האנרכיסטים.
כ-200 מפעלים מנוהלים כיום בצורה קולקטיבית על ידי העובדים.
למעלה מ-10,000 אנשים עובדים במפעלים ללא הנהלה או היררכיה, או עם מעט מאוד היררכיה.
ברוב המפעלים הללו, המשכורת היא שוויונית לחלוטין ובאופן כללי לא מועסקים מנהלים מומחים, או במקרים אחרים ההנהלה נשלטת על ידי העובדים.
ההחלטות מתקבלות על ידי כל העובדים במבנים של אסיפות כלליות.
קואופרטיבים אלו התארגנו על מנת ליצור רשתות ביניהם.
סולידריות ותמיכה מקבוצות חיצוניות, כגון אסיפות שכונתיות וקבוצות מובטלים, היו לעיתים קרובות מרכיב חשוב בהצלחת המפעלים הללו.
עובדים מובטלים במקומות אחרים ארגנו השתלטויות על אדמה פנויה למטרות דיור וגידול מזון.
בסקר שנערך על ידי עיתון ארגנטיאי בבואנוס איירס, נמצא שכשליש מהאוכלוסייה השתתפה באסיפות כלליות.
האסיפות התרחשו בפינות רחוב ומקומות ציבוריים, ונדונו בהם נושאים כגון עזרה הדדית לאנשים אשר היו בסכנת פינוי מביתם, שירותי בריאות, קנייה מרוכזת של מזון או הפעלת תוכניות חלוקת אוכל בחינם.
חלק מהאסיפות החלו ליצור מבנים חדשים של שירותי בריאות וחינוך, על מנת להחליף את השירותים הישנים שחדלו לעבוד.
אסיפות שכונתיות התאספו פעם בשבוע על מנת לדון בנושאים שנוגעים לקהילה הגדולה יותר.
בשנת 2004, יצא סרטם הדוקומנטרי של אבי לואיס ונעמי קליין,The Take, שמתעד את האירועים האלו.
האסיפות העממיות דעכו בהדרגה עם התאוששות הכלכלה.
אולם, הפעילות הפוליטית המשיכה וארגונים של עובדים מובטלים ואחרים אימצו השקפות עולם רדיקליות, וארגנו הפגנות גדולות וחסימות כבישים בבואנוס איירס.
קהילה לומדת וירטואלית או קהילת לימוד וירטואלית היא קהילה וירטואלית שעיקרה הוא פעילויות לימודיות.
קהילה לומדת וירטואלית מורכבת מקבוצה של אנשים בעלי נושא או תחום עניין משותף, העוסקים בהחלפת ידע ועיבוד מידע.
לעיתים באה קהילה מסוג זה כדי להמשיך את הלמידה לאחר שעות בית הספר, תוך סיוע לתלמידים שאין להם עזרה בבית, במטרה ליצור תהליך חינוכי קבוצתי של בניית-ידע.
קהילות לימוד וירטואליות מציעות למורים דרכים חדשות להוראה שלא היו אפשריות בתהליכי ההוראה המסורתית, כיוון שהן משלבות בין הטכנולוגיה הווירטואלית המאפשרת אותה (אינטרנט) לבין רעיונות חינוכיים מתקדמים.
כמו כן, קהילות לימוד וירטואליות מתאפיינות בקשרים בין אישיים, קשרים חברתיים ותהליכי שיתוף ידע, ההופכים אותן לקהילות לומדות.
רק קהילות המשלבות את שלושת המאפיינים האחרונים ראויות להיקרא קהילות לימוד וירטואליות.
דוגמה לקהילה לומדת בישראל, ניתן למצוא באתר "צפונט" המופעל על ידי משרד החינוך (מחוז צפון).
הקמת קהילות לימוד וירטואליות, נשענת על תאוריות שיתוף ומסורת תאורטית של מספר הוגים.
ביניהם: ז'אן פיאז'ה שטען כי באמצעות שיתוף פעולה עם השווים להם במעמד, ילדים מסוגלים לאמץ דרכי חשיבה חדשות.
לב ויגוצקי, שהציע כי תהליך הלמידה הוא תהליך חברתי.
בנוסף, גם הווארד גארדנר שבתאוריה שלו על אינטליגנציות מרובות עמד על כך שאנשים שונים לומדים בדרכים שונות.
קהילת לימוד וירטואליות תקום לרוב אחרי מילוי השלבים הבאים:
פעילות מקוונת המבוססת על אסטרטגיות למידה מקוונות
קביעת מסגרת זמן בה תופעל הקהילה
מציאת חברי הקהילה והעברת התכנים
תנאי להצלחה קהילה הוא לכידות קבוצתית ותחושת שייכות, הגורמת לכך שכל תלמיד מרגיש שפרט לאחריות שיש לו על עצמו ועל תהליך הלמידה שלו, יש לו גם אחריות על הלמידה של חברי הקהילה האחרים.
פעמים רבות, מורים אינם מתוגמלים על השקעתם הנוספת בקהילה, למרות שהיא המשך של עבודתם בבית הספר.
דוגמה לקהילת מורים חינוכית טובה הייתה קהילת המורים ב-IOL, שהפסיקה פעילותה עקב סגירת האתר.
מדד נוסף להצלחת קהילה הוא בשיתוף הידע שמפגינים חבריה, במוכנותם לתרום מהידע האישי שלהם לכלל.
זאת, למרות שפעמים רבות לאנשים יש רתיעה מלשתף (שמא מישהו זר יעשה שימוש ברעיון).
ככל שהפרטים בקבוצה ירגישו בה טוב יותר, הם יסכימו לשתף יותר בידע שברשותם.
לרוב הצלחת קהילה היא כשמתקיים דיון, כשיש אי הסכמה או ויכוח, אחרת – הקהילה אינה אטרקטיבית.
על פי ד"ר צבי קרניאל – קהילת לימוד וירטואלית מצליחה תהיה קהילה שבה מתבצעות שלוש פעולות בו זמנית (ברבדים שונים):
פעולות התומכות בקהילה בכללה ובמבנה הקהילה
פעולות תמיכה בחבר הבודד (לרוב בחבר המתקשה)
בהמשך הוא אמר שהתגבשות הקהילה תכלול את השלבים הבאים:
פתרון בעיות טכניות (בעיקר בתחום התקשורת).
הגדרת חלוקת עבודה ומתן אפשרות למובילים הפוטנציאליים להגיע להסכמות ביניהם, תהליך היוצר לכידות פנימית ועוזר בפיתוח הרגלי העבודה של הקבוצה.
כדי לקיים קהילת לימוד וירטואלית יש לוודא כי חברי הקהילה יכולים לתקשר האחד עם השני.
מאחר שהקהילה לא נפגשת פיזית, יש לאפשר לחבריה מפגשים וירטואליים.
הרשת הפנימית אינה מתאימה בדרך כלל לקיום תהליכי E-learning או להקמת קהילה, ולכן יש לפנות לשרת מארח חיצוני, ולרוב הדבר כרוך בתשלום.
כדי שתקום קהילה, יש לספק בה מפגשים ענייניים-לימודיים, והן מפגשים חברתיים, או כאלו שנועדו לחלוק חוויות.
לשם כך צריך לבחור בין כלים סינכרוניים, או כלים א-סינכרוניים.
באופן מעשי, כל קהילות הלימוד הווירטואליות נעזרו בקבוצת דיון (פורום) לצורך שמירת הקשר וניהול הדיונים (בחלק משמעותי מהן נעשה שימוש בכלי תקשורת נוספים).
פורום הוא סביבה ממוחשבת, מבוססת טקסט, שפותחה במטרה לתמוך בלמידה שיתופית אינטראקטיבית סביב נושא משותף, וניתנת לתיעוד
מאחר שעל הלומדים לגשת למקורות מידע ולדעת לחפש מידע בשפע הרב ובשפות שונות שמציע האינטרנט, והיות ומצפים מהלומד להפעיל שיקול דעת ולהבחין במידע שגוי, יש להניח כי נושא הלמידה ברשת יתאים לתלמידי חטיבת הביניים ומעלה.
לגילאים המוקדמים יותר ניתן לשלב למידה מונחית ברשת בשגרת הלימודים הרגילה ולהפנותם למידע באתרים שנבחרו וסוננו מראש.
לכן, לכיתות היסודי מומלץ להשתמש בכלי ה-WebQuest (חקרשת) המגדירים שאלת חקר ומפנים לאתרים בהם החומר הכתוב יהיה בעברית וברמת ההבנה של התלמיד.
תלמידים כיום שונים מתלמידי העבר בנקודות מסוימות הגורמות להתאמתם ללימוד בקהילה וירטואלית: ההכרה של האינטרנט, מאחר שמדובר בכלי תקשורת נפוץ בעולם המערבי.
יש לו יכולת להשתמש בטכנולוגיה, עקב הפיכתו של המחשב האישי לכלי הנמצא בשימושם של רבים.
עם זאת, ישנם חוקרי חינוך הטוענים כי רמת הקשב של התלמידים כיום, עקב הגרויים הרבים להם הם נחשפים, צרה יותר.
מאפייני קהילת לימוד וירטואלית כוללים את מאפייני הקהילה הרגילה, את מאפייני קהילה וירטואלית, את מאפייני e-learning ובנוסף אליהם את:
מאגר מידע של הקהילה, זהו הזיכרון הקולקטיבי שלה, דהיינו, יכולתו של המשתמש הבודד למצות את פוטנציאל הידע המצוי אצל משתמש אחר.
עצם הידיעה שאני יכול לפנות לחבר בקהילה, על מנת לשאול אותו שאלה, המתבססת על הידע האגור אצלו.
אוסף הכלים (הפונקציות) לתקשורת בין חברי הקהילה.
קהילה וירטואלית לומדת ממלאת צורך שאינו מסופק בדרכים אחרות.
מוקד התעניינות משותף - הנושא העיקרי - משקף את המטרה המוצהרת אשר לשמה קמה הקהילה.
נושאים לדוגמה: אמנות ותרבות, מדע וטכנולוגיה, חינוך ולימוד, תחבורה, פנאי, ספורט, חדשות וכדומה.
מספר רב של חברים, אם כי במקביל אינה תלויה במשתתפים, כלומר המשתתפים יכולים להתחלף, והקהילה תמשיך להתקיים.
חברי הקבוצה מקיימים אינטראקציה ישירה ומוגבלת :
ישירה - דרך המדיה שנבחרה (האינטרנט).
מוגבלת - הקשר נועד רק להשגת מטרות מוגבלות (איכות הקשרים להשגת תכלית).
הקשרים הם למען פעילות מעשית.
אחד מעקרונות הקהילה הוא שיתוף בידע הקיים תוך העצמת חברי הקהילה (פניה לחברי הקהילה להציג ידע שלהם בפני האחרים).
הכשרה ועזרה הדדית (הבניית ידע): תהליך הצמיחה מעוגן בתהליכי למידה הדדיים:
אם הלומד נתקל בבעיה הוא יכול לבקש עזרה מחבר אחר בקהילה שכנראה כבר נתקל בבעיה דומה.
אם מוצע פתרון - הוא הופך לנכס של הקהילה ונכנס לזיכרון הקולקטיבי שלה.
גם במקרה בו אין חבר שיודע מהו הפתרון - עצם הדיון וההפריה ההדדית יכולים להוביל לפתרון הבעיה, וליצירת ידע חדש.
בקהילה וירטואלית, כמו בקהילה פיזית קיים עידוד ללקיחת אחריות, לנטילת יוזמה, להובלת דיונים ולהעלאת נושאים חדשים.
טיפוח פעילות רפלקטיבית ומטה קוגניציה.
מטה קוגניציה היא "ידע של הפרט אודות תהליכי החשיבה של עצמו ועל תוצרי החשיבה שלו".
(פלאבל), יכולתו של הפרט לחשוב על החשיבה שלו ולהיות מודע לתהליכי חשיבתו.
פלאבל הבחין בין שלושה סוגים של ידע: ידע עצמי של הפרט אודות עצמו כלומד, ידע על המטלה, וידע על האסטרטגיות הדרושות לביצוע המטלה.
התוצאות הלימודיות משתפרות ככל שמתרחשים יותר תהליכים מטה קוגניטיביים במהלך הלמידה, וקהילה לומדת תובעת רמות גבוהות של יכולת מטה קוגניטיבית.
(הלומד נדרש להפעיל כישורים מטה קוגניטיביים הכוללים: יכולת של פיקוח עצמי על בחירותיו, התקדמותו וניווטיו במרחבים הווירטואליים.
עליו להפעיל אסטרטגיות שונות בו זמנית: כמו בחירה מבין תפריטים שונים ובין קישורים שונים ברשת)
יש תיעוד של הקשר, בדרך כלל בקבוצת דיון, יש מיפוי של התפתחות (אפשר לראות זאת בהודעות ותגובות), ניתן לראות מי אמר מה ולהתייחס אל הנאמר.
חברי הקבוצה בעלי תפישת זהות משותפת, תחושת שייכות, "אנחנו בעלי ייחוד", "משתמשים בכלים שאחרים אינם משתמשים בהם", "יש לנו עולם מושגים משלנו"
וולונטריות - קהילה יכולה להתפתח אם יש תשתית טכנולוגית להתפתחותה, לכן קהילה חיה תוכל להמשיך ולפעול גם אם אין לה מנהל, וזה מבוסס על הוולונטריות של המשתתפים.
התנהגות חברי הקבוצה מושפעת על ידי נורמות תרבותיות מקובלות והנכונות לסביבה המיוחדת בה היא פועלת - נימוס מקובל בשיח, כללי פניה, קביעת יוזמים וכו'.
שומרים על אדיבות א-פרסונאלית, כלומר עונים באדיבות אבל לא גולשים לשיחות אישיות או תשובות אישיות.
לדוגמה - לא עונים תשובת אמת על השאלה "מה נשמע".
קהילה יכולה להיות פרטית- הכניסה מותרת רק למי שהוגדר כחבר, ואז נדרשת ססמת גישה.
או ציבורית - נועדה לציבור בעל מכנה משותף (גננות) וכל מי שלדעתו עונה לקריטריון מוזמן להצטרף, לא נדרשת הרשאה לקריאה / כתיבה.
בפועל, ישנם גם מצבי ביניים (קהילה ציבורית מסויגת) בהם כל אחד מוזמן לקרוא כאורח את הכתוב, כולו או חלקו, אבל מוגבל בכתיבה לאזור מסוים או כלל אינו רשאי לכתוב.
אם מורה מצליח ללמד את תלמידיו את הטכניקה ולגרות אותם להשתתף בקהילה לומדת, התלמידים רוכשים כלים ויכולים לגלוש החוצה מהקהילה לתחומי עניין נוספים, ואז הצלחתו עלולה לגרום למיעוט משתתפים.
קהילות אוטיסטיות הן קהילות של אנשים המזדהים עם הקשת האוטיסטית.
ישנם חברים בקהילות אלו אשר טוענים שהאוטיזם אינו ליקוי, אלא חיווט נוירולוגי ייחודי ובמקום לחפש מרפא לתסמונת, הם עוזרים לאנשים מהקהילה להתמודד עם קשייהם ולנצל את תפישותיהם הייחודיות לשם תרומה לחברה.
הקהילות האוטיסטיות פועלות הן ברשת האינטרנט והן בעולם הממשי.
באינטרנט, הקהילות האוטיסטיות כוללות אתרים, פורומים, חדרי צ'אט וקבוצות דיון בדואר אלקטרוני.
אלפי אוטיסטים נעזרים בהן לתמיכה הדדית ולהתקשרות עם חבריהם.
רבים מהאוטיסטים האילמים קוראים וכותבים.
המגבלות החברתיות של האוטיזם מקשות על ההתערות בציבור הרחב, לכן הקהילות האינטרנטיות הן משמעותיות עבורם.
ניתן לחלק את הקהילות הקשורות לאוטיזם לשני סוגים - "קהילות אוטיסטיות" ו- "קהילות אוטיזם".
אין לבלבל בין שני הסוגים, מכיוון שיש ביניהם הבדלים מהותיים ואף עימותים.
מאמר זה עוסק בקהילות אוטיסטיות.
פרק זה עוסק בהבדלים שבין שני סוגי הקהילות.
אנשים המזהים עצמם כחברים בקהילה האוטיסטית הם על פי רוב מבוגרים או בני נוער אוטיסטים.
הם נוטים להתנגד לרעיון של ריפוי או מניעת אוטיזם וטוענים שיש לחנך ילדים אוטיסטים כך שיהפכו למבוגרים אוטיסטים בריאים.
רונן גיל, אחד מהחברים הבכירים והותיקים בקהילת אנשי הספקטרום האוטיסטי בישראל, מאמין שהאוטיזם הוא חלק בלתי נפרד מאישיותם של אנשים אוטיסטים ומתנגד להגדרה "אדם עם אוטיזם" ומעדיפות את ההגדרה "אדם אוטיסט".
אחד או יותר ממנהיגי אס"י, נוטה/ים להתייחס לתסמונת אספרגר ולאוטיזם קלאסי כאל חלקים מהקשת האוטיסטית ולא כאל שני מצבים נפרדים.
התזה של איריס שנייד (2018)
איריס שנייד, דוקטורנטית (נכון ל-2020), אוטיסטית, מהחברים הפעילים והבולטים בארגון קהילת אנשי הספקטרום האוטיסטי בישראל (או בקיצור: אס"י), אמא וחברה בקהילות האוטיסטיות, הוציאה בשנת 2018 עבודת תזה בנושא הקהילה האוטיסטית, אותו כתבה במסגרת תואר שני בסוציולוגיה.
בתזה ראיינה עשרות אוטיסטים המשתייכים אף הם לקהילות אוטיסטיות בארץ (על פי ההגדרה הנ"ל) - כלומר, אספה כמה עשרות אנקדוטות של הנ"ל כחלק ממחקר איכותני (סוג המחקר הנפוץ בחקר הסוציולוגיה בישראל), כאשר המרואיינים ידעו שהם מרואיינים לצורך המחקר, ואיריס טרם המחקר לא הכירה את רוב האוטיסטים שראיינה במחקר.
איריס טענה כי היא רצתה לעשות את התזה הזאת, בין היתר, כדי לחפש אוטיסטים שמזדהים עם מחשבותיה.
איריס גם השתמשה לצורך המחקר באוטיסטים מסוימים לצורך ביקורת עמיתים של התזה.
איריס גם הוסיפה (בעיקר בחלק ההקדמה) הרבה תיאורים של היחסים בין אס"י, ארגון עבור אוטיסטים המנוהל על אוטיסטים מבוגרים, לבין עמותות אחרות עבור אוטיסטים המנוהלות על ידי נוירוטיפיקלים כמו: אלו"ט, אפי, ועוד.
תזה זו היא אחד ממקורות המידע הבולטים כיום (נכון ל-2020) שמספקת לאוטיסטים המבוגרים בישראל הזדמנות לסינגור עצמי, כפי שאיריס עצמה כתבה במבוא לתזה.
איריס טוענת כי אוטיסטים יזמו ותכננו את המחקר (כחלק משיטות המחקר), ניתחו את הנתונים, כתבו, העירו וכו'.
איריס היא הראשונה בארץ שעשתה עבודת מחקר שכזו (נכון ל-2020).
איריס גם טענה כי האוטיסטים בישראל כמעט ואינם נשמעים בשיח הציבורי ומודרים ממנו, ועיקר המוטיבציה שלה לתזה היה להילחם בזה.
בתזה גם התייחסה איריס לעובדה כי באמצע המאה ה-20, היה מקובל לשלוח אנשים המאובחנים עם אוטיזם לאשפוזים פסיכיאטרים לכל החיים, וגם התייחסה לאיריס למגוון ההתערבויות הטיפוליות המוצעות לאוטיזם שהתפתחו בכמה עשרות שנים האחרונות.
איריס גם הרצתה אודות התזה שלה ואמרה בהרצאה כי מטרת התזה זהה למטרות של ההרצאות (כלומר אנקדוטות) שמעבירים אוטיסטים אחרים אודות עצמם.
התזה של איריס התבססה, בין היתר, על דוחות של משרדי המדינה, רישומי משרד החינוך, רישומי משרד הבריאות, ועוד.
בניגוד למקובל באקדמיה, שזה להסתמך על מאמרים אקדמאיים כמקור המידע האולטימטיבי, איריס בחרה להסתמך (בחלק בתזה המתייחס להיסטוריה של האוטיזם) על מספר גדול של מקורות שאינם אקדמיים כגון דוחות ממשלתיים, מידע מהאתר של אלו"ט, מידע מדיונים שהיו בכנסת, הפגנות שהיו בנושא, וכי אין מקורות אקדמיים בנושאים אלו.
איריס בכוונה בחרה בתזה שלא להתייחס כמעט לשיטות הטיפול החדשות לאוטיסטים שפותחו ויצאו בכמה עשרות שנים האחרונות, וקיבלה תגובות מחמיאות מאלו"ט על התזה.
קבוצות המזהות עצמן כחלק מקהילת האוטיזם כוללות בדרך כלל הורים לא אוטיסטים של ילדים אוטיסטים ואנשי מקצוע לא אוטיסטים העובדים עם ילדים אוטיסטים.
קהילות אלה נוטות להתעלם ממבוגרים אוטיסטים ונוטות לחפש מרפא ומניעה לאוטיזם.
הם שואפים לחנך ילדים אוטיסטים כך שיהפכו למבוגרים לא אוטיסטים.
הם נוטים להתייחס לאוטיזם כאל מחלה ולהעדיף את המונח "אדם עם אוטיזם" על פני המונח "אדם אוטיסט".
בנוסף, הם נוטים לעשות הבחנה חדה בין תסמונת אספרגר לאוטיזם הקלאסי.
בעולם פועלות קהילות אוטיסטיות קטנות רבות, וכחמישים קהילות אוטיסטיות גדולות.
אס"י - קהילת אנשי הספקטרום האוטיסטי בישראל (ישראל)
רשת האוטיסטים הבינלאומית (ארצות הברית)
אנשי הספקטרום האוטיסטי בהולנד (הולנד)
קהילות אה"ו או איחוד ג' קהילות הייתה התאגדות של הקהילות היהודיות בעיר המבורג ובעיירות אלטונה וואנדסבק הסמוכות לה (היום שכונות בהמבורג) שהתקיימה בשנים 1674–1811.
בעיר המבורג התקיימו שתי קהילות יהודיות עוד מן המאה ה-16: קהילה ספרדית של צאצאי האנוסים מפורטוגל, וקהילה אשכנזית שהתרחבה במהלך המאה ה-17 ובעקבות פרעות ת"ח ת"ט (אם כי הכרה רשמית כקהילה מטעם השלטונות קיבלו האשכנזים רק ב-1696).
בעיירות אלטונה וואנדסבק הסמוכות להמבורג היו קהילות יהודיות מאמצע המאה ה-17. ב-1671 התאחדו הקהילה האשכנזית של המבורג וקהילת אלטונה למסגרת קהילתית אחת, וב-1674 הצטרפה אליהן קהילת ואנדסבק.
הקהילות הצליחו לשמור על המסגרת הקהילתית המשותפת לאורך כל המאה ה-18, אף על פי שהיו תחת מסגרות מדיניות שונות: אלטונה וואנדסבק היו תחת חסותו של מלך דנמרק ואילו המבורג הייתה עיר חופשית ועצמאית.
הקהילות שמרו על עצמאותן הארגונית אך היו להן רב ובית דין משותפים שישבו באלטונה, והן התחלקו בתשלום שכרו של רב הקהילה.
בשנת 1811, לאחר שכבש נפוליאון את האזור, אילצו השלטונות הצרפתיים לפרק את האיחוד ומאז התקיימה כל קהילה בפני עצמה.
רבי משולם זלמן מירלש מנוימרק (בשנים 1678–1706)
רבי צבי הירש אשכנזי, ה"חכם צבי"
רבי יחזקאל קצנלבוגן, בעל "כנסת יחזקאל" ועוד.
רבי יהונתן אייבשיץ, בעל "אורים ותומים" ו"כרתי ופלתי", ובר-מחלוקתו של רבי יעקב עמדין (נפטר ב-1764)
רבי יעקב עמדין עצמו, שישב באלטונה כאדם פרטי ולא כיהן כרב הקהילה
רבי יצחק הלוי הורביץ (1767)
רבי רפאל זיסקינד הכהן מהמבורג, בעל "תורת יקותיאל" (1776–1799)
רבי נח חיים צבי ברלין בעל "מעיין החכמה" ועוד.
תושבת ידועה נוספת בהמבורג ובאלטונה היא גליקל מהמלין, המתארת בזכרונותיה את הווי החיים בקהילות אה"ו ואירועים היסטוריים שהתרחשו בתקופתה באזור.
קהוקיה הוא אתר שבו שוכנת עיר אינדיאנית עתיקה.
האתר שוכן ליד קולינסוויל, אילינוי, מעבר לאזור של נהר המיסיסיפי בקרבת סנט לואיס, מיזורי.
קהוקיה הוא האתר הארכאולוגי הגדול ביותר הקשור לתרבות המיסיסיפי, והמונח קהוקי (Cahokian) משמש לעיתים כתיאור של התרבות הזו.
תילי קהוקיה הוכרזו כציון דרך היסטורי לאומי ב-19 ביולי 1964, והוספו לרשימת המקומות ההיסטוריים הלאומית ב-15 באוקטובר 1966. האתר המדינתי ההיסטורי תילי קהוקיה הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1982. האתר משתרע על שטח של 8.9 קמ"ר, והוא המוקד של חפירות ארכאולוגיות ממושכות.
המתיישבים הראשונים הגיעו לקהוקיה בסביבות שנת 650, אך בניית התילים החלה רק לאחר 1050 במקביל לפריחתה של תרבות המיסיסיפי, אך האתר ננטש לפני 1400. התושבים לא השאירו אחריהם כתובות כלשהן, ושמה המקורי של העיר לא ידוע.
השם קהוקיה מתייחס לשבט האילינווק שאיננו קשור לעיר המקורית, אך התגוררו במקום כאשר חוקרים צרפתים הגיעו למקום בשלהי המאה ה-17, זמן רב לאחר שקהוקיה ננטשה.
לא ידוע מי הם הצאצאים של אנשי קהוקיה והאם הם שרדו, אם כי ישנן מספר קבוצות אינדיאנים הנחשבות לכאלה.
קהוקיה הייתה המרכז החשוב ביותר עבור האנשים הידועים כמיסיסיפים, שיישוביהם התפרסו על אזור המערב התיכון, המזרח, והדרום-מזרח של ארצות הברית.
קהוקיה שמרה על קשרי מסחר עם קהילות כגון הימות הגדולות בצפון וחוף המפרץ בדרום.
באתר בשם סילרונייל, הנמצא ליד רד וינג שבמינסוטה, נמצאו כלי חרס וכלי אבן בסגנון קהוקי.
בשיא פריחתה של קהוקיה היא הייתה המרכז העירוני הגדול ביותר מצפון לערים המזואמריקניות הגדולות שבמקסיקו.
אף על פי שלפני 1050 היו במקום רק כ-1050 תושבים, לאחר מכן החל גידול מואץ במספרם.
בהנחה שהאומדן של הארכאולוגים נכון, משמעות הדבר היא שאוכלוסייתה של קהוקיה הייתה הגדולה ביותר בארצות הברית עד לשנת 1800 בקירוב, כאשר אוכלוסייתה של פילדלפיה עברה את קו ה-40,000.
קהוקיה ננטשה כמאה שנים לפני הגעת האירופים לצפון אמריקה בתחילת המאה ה-15. גורמים סביבתיים כגון ציד-יתר ובירוא יערות הוצעו על מנת להסביר את התופעה הזו.
אפשרות נוספת שהוצעה היא פלישה על ידי כוח צבאי חיצוני, אם כי העדות היחידה למלחמה שנמצאה היא מכלאת העץ ומגדלי התצפית שמסביב להר הנזיר.
כיוון שאין עדויות רבות להתרחשותה של מלחמה, נראה כי הגדר שימשה למטרות טקסיות ולא צבאיות.
אפשרות נוספת שהועלתה היא מגפות שהתחוללו וגרמו לתמותה גבוהה.
אולם, בתאוריות האחרונות שהוצעו נטען כי הגורם העיקרי לדעיכתה של קהוקיה היה קריסת המערכות הפוליטיות.
הר הנזיר הוא המקום הידוע ביותר בקהוקיה.
הר זה הוא מבנה גדול הכולל ארבע טראסות, והוא תל האדמה הגדול ביותר בצפון אמריקה שנבנה על ידי האדם.
ההר פונה לכיוון דרום, גובהו 30.5 מ' ומידות הבסיס שלו הן 316 מ' אורך על 241 מ' רוחב.
The Travel Channel התייחס אל המקום כאל "הפירמידה הגדולה ביותר בעולם".
בחפירות שנערכו בראש ההר התגלו עדויות למבנה גדול, שככל הנראה היה מקדש או מקום מגוריו של הצ'יף, וניתן היה לראות את המבנה הזה מהעיר.
מערבית להר הנזיר היה מקום בשם וודהדג', שהיה קבוצת מבנים ששימשו לתצפיות אסטרונומיות.
מקור השם הוא סטונהנג', כיוון שבמקום יש סמלים לנקודות השוויון וההיפוך במישור המילקה, נקודת השוויון ומעגלים אסטרונומיים אחרים.
הארכאולוגים חשפו את וודהדג' תוך כדי חפירות באתר.
הם מצאו כי במהלך ההיסטוריה הקצרה של המקום המבנה נבנה מחדש כמה פעמים.
בצד המזרחי ובצד הצפון-מערבי של הר הנזיר מבוצעות חפירות הצלה החל מאוגוסט 2007 על מנת למנוע את נזקי הבליה.
דרומית להר הנזיר נמצא אזור הגרנד פלאזה (סוג של מישור גאוגרפי) ששטחו 190 דונם.
בעבר הועלתה השערה כי תפקידו הגרנד פלאזה היה לשקף את המיקום של קהוקיה על מישור ההצפה של המיסיסיפי, אך ממחקרים שבהם נבדקה הקרקע התברר כי הוא נבנה על ידי תושבי קהוקיה לאחר שקודם לכן היה בצורה גלית.
הר הנזיר היה מוקף בשלושה מישורים כאלה ממזרח, מערב וצפון.
מסביב להר הנזיר והכיכר הגדולה הייתה מכלאה מעץ עם מגדלי תצפית במרווחים קבועים.
הארכאולוגים מצאו עדויות המצביעות על כך שגם המכלאה נבנתה מחדש כמה פעמים.
כמו כן, מכלאת העץ הפרידה את האזור הטקסי העיקרי של קהוקיה משאר החלקים של העיר.
מלבד הר הנזיר ישנם 120 תילים הנמצאים במרחקים שונים ממרכז העיר, ו-68 מתוכם כלולים בהכרזה של אונסק"ו.
התילים מחולקים לכמה סוגים: מישוריים, חרוטיים, תילים עם פסגה ברורה בראשם וכדומה.
לכל אחד מהתילים הללו יש משמעות ותפקיד נפרדים.
באופן כללי, נראה כי מרכז העיר היה חלק מתבנית בנייה בצורת יהלום שאורכה ורוחבה הם 1.6 ק"מ, כאשר אורך העיר כולה ממזרח למערב היה שמונה ק"מ.
במהלך החפירות שנערכו בתל מספר 72, שהוא תל קבורה הנמצא דרומית להרי הנזיר, הארכאולוגים מצאו את שרידי גופתו של אדם בשנות הארבעים לחייו שככל הנראה היה השליט של קהוקיה.
אדם זה נקבר על מיטה שהורכבה מכעשרים אלף חרוזים דיסקתיים שהוכנו מקונכיות וסודרו בצורת בז, כאשר ראש הציפור נמצא מתחת לראש הגופה וכנפיה ורגליה מתחת לזרועות והרגליים.
לוחם הבז, או "איש הציפור", היה מוטיב נפוץ בתרבות המיסיסיפית, ולצורת הקבורה הזאת יש משמעות איקונוגרפית רבה.
ליד הקבר הזה התגלה מטמון של ראשי חץ הבנויים במגוון סגנונות וחומרים.
ראשי החץ מחולקים לארבע קבוצות, כל אחת מאזור גאוגרפי שונה, והם מהווים דוגמה לקשרי המסחר הנרחבים של קהוקיה בצפון אמריקה.
בתל 72 נחשפו גם למעלה מ-250 שלדים, כאשר לחלקם לא היו ידיים וראשים, דבר המצביע על כך שהם שימשו כקורבן אדם.
לא ניתן היה לקבוע את המין והגיל של רוב השלדים בגלל מצבם הירוד.
לא ברור מה היה הקשר בין אתר הקבורה הזה לאתר הקבורה המרכזי, ולא סביר שכולם נקברו באותו זמן.
בבדיקות תיארוך רדיומטרי שנערכו בדגימות עץ מהתל התברר שגילן הוא בין 950 ל-1000 שנים.
מבחינה אדמיניסטרטיבית אנדורה מחולקת ל-7 מחוזות - "קהילות אוטונומיות" (parròquia, פאריש).
חלק מהמחוזות מחולק למספר נפות.
הקהילה השביעית נוסדה בשנת 1978.
קְהַג'וּרָאהוֹ (בהינדי: खजुराहो) היא עיר במדינת מאדהיה פרדש שבהודו, במחוז צְ'הַטַרְפּוּר (छतरपुर जिला), כ-620 קילומטרים דרום-מזרחית לניו דלהי.
העיר מהווה את אחד האתרים המתוירים ביותר בהודו, על שום מצאי רחב של מקדשים הינדיים וג'ייניים המצויים בה מתקופת ימי הביניים, שנתפרסמו בשל הפסלים הארוטיים שבהם.
השם "קהג'וראהו" מקורו במילה העתיקה "קהרג'ורָוֵאהקה" (Kharjuravāhaka), שנוצרה מן המילים "קהרג'ורה" (kharjura, עץ תמרים) ו"ואהקה" (vāhaka, סוחב) בשפת הסנסקריט.
במאה ה-19 הגיע לאזור המהנדס הבריטי ט.ס.
קנינגהם חקר את האתר מטעם סוכנות הסקר הארכאולוגי של הודו, והפיץ את שמו למרחוק בתארו את המקום בתיאורים נלהבים.
המונומנטים באזור הוכרו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית תחת השם "קבוצת המונומנטים בקהג'וראהו" , והמקום אף נחשב אחד מ"שבעת פלאי הודו".
המונומנטים באזור קהג'וראהו נבנו בתקופת שיא פריחתה של אימפריית גורג'רה-פרטיהרה שבצפון הודו, שהתקיימה משנת 500 לספירה עד ל-1300 לספירה.
האימפריה הייתה נתונה לשליטתם של בני הקלאן ברגוג'ר, שהתיישבו במרכז הודו ושלטו על האזור דהונדהר בצפון-מזרח ראג'סטאן.
תחילה נקראו "דהונדהל" או "דהונדהלה" על שם האזור שבו שלטו, ולאחר מכן קראו לעצמם "צ'נדלה".
הם בנו עוד כמה מבנים באזור, ובהם מבצרים ומקדשים.
קהג'וראהו הייתה עיר הבירה התרבותית של ממלכת הצ'נדלה, שהייתה לשושלת הינדית ששלטה באזור זה בהודו במאות ה-10 עד ה-12. הבירה דה פקטו והמרכז השלטוני של הצ'נדלה היה קלינג'ר.
מקדשי קהג'וראהו נבנו במשך תקופה של 200 שנה, משנת 950 עד 1150. לאחר מכן הייתה מהובה לבירת הצ'נדלה, ובמשך תקופה מסוימת לאחר מכן המשיכה קהג'וראהו ליהנות משנים של שגשוג.
בקהג'וראהו אין מבצרים, מאחר שהמלכים של צ'נדלה מעולם לא השתכנו בבירתם התרבותית.
האזור כולו מוקף בחומה ובה שמונה שערים, כשלצידו של כל שער שתולים שני עצי תמר.
במקור היו במקום מעל 80 מקדשים הינדיים, אך רק 25 מתוכם נתונים במצב שימור סביר.
המקדשים ניצבים בשטח כולל של כ-20 קמ"ר.
הם מהווים דוגמה בולטת למבנים הודיים שהתפרסמו בשל תיאורי המין המפורשים שהם מציגים, הנוגעים לחיי המין בימי הביניים.
במשך השנים השתדלו בני המקום לשמר מבנים אלו; אך בחלוף הזמן ניכרו במבנים נזקי הג'ונגל שמקיף את האזור, ובמאה ה-19, כאשר "התגלה" המקום לתרבות המערב, סבלו כבר חלק מהמונומנטים משחיקה משמעותית ומהרס.
קהג'וראהו היא עיירה במדינת מאדהיה פרדש שבהודו, במחוז צ'הטרפור, כ-620 קילומטרים דרום-מזרחית לניו דלהי, בירת הודו.
לפי מפקד אוכלוסין שנערך ב-2001, מונה קהג'וראהו אוכלוסייה של 19,282 תושבים.
הגברים מהווים 52% מהאוכלוסייה, ו-48% הן נשים.
השיעור הממוצע של יודעי קרוא וכתוב הוא 53%, בנמוך מהממוצע הלאומי בהודו - 59.3%; בקרב הגברים שיעור יודעי הקרוא וכתוב הוא 62%, ובקרב הנשים 43%.
בקהג'וראהו, גילה של 19% מהאוכלוסייה נמוך מגיל 6. העיירה נמצאת בגובה ממוצע של 283 מטרים.
בקהג'וראהו ישנו גם נמל תעופה, נמל התעופה קאהג'וראהו (קוד IATA: HJR; קוד ICAO: VAKJ).
בנמל התעופה פועלות טיסות של חברת התעופה אייר אינדיה, שיוצאות לניו דלהי ולוורנאסי.
בעבר פעלה בה גם חברת ג'ט איירווייז.
מקדשי קהג'וראהו נבנו בעזרת אבן חול.
בבניית המקדשים לא נעזרו במלט: האבנים חוברו האחת לשנייה בשיטת שגם ומגרעת, ונותרו במקומן בעזרת כוח הכבידה.
שיטת בנייה זו מצריכה שהחלקים המחוברים יתאימו האחד לשני במידה גבוהה של דיוק.
העמודים והארכיטרבים (החלקים שעל חלקו העליון של העמוד, מעל הכרכוב) נבנו בעזרת אבנים גדולות (מגליתים), שמשקלן הגיע עד ל-20 טון.
מתחם מקדשי קהג'וראהו משובץ במגוון פסלים ארוטיים, המוצבים מחוץ למקדשים או ליד פסלי האלים.
בנוסף, בכמה מן המקדשים שבהם יש קירות בשתי שכבות, מגולפים תבליטים ארוטיים קטנים בצדה החיצוני של שכבת הקיר הפנימית.
פירושים שונים ניתנו לגילופים ארוטיים אלו.
ייתכן, בין היתר, כי אלו מתארים מנהגים מיניים בחברה הטנטרית.
התגליפים בחזית המקדשים, לעומת זאת, מתארים את האדם, את גוף האדם, שינויים שמתקיימים בגוף האנושי ועובדות על החיים.
כ-10% מהתגליפים עוסקים בנושאים מיניים; על אף הסברה הנפוצה שהמדובר בתיאור של מנהגים מיניים של אלים, מאחר שהגילופים מצויים במקדשים דתיים, אין הם מתארים ישויות אלוהיות, כי אם את חיי המין של בני האדם.
שאר הגילופים עוסקים בחיי היומיום של האדם ההודי הפשוט בתקופה שבה גולפו.
למשל, הם מציגים נשים מתאפרות, מוזיקאים בנגינתם, קדרים בעבודתם, חקלאים ועוד.
הסצנות העממיות-גשמיות הללו מגולפות כולן במרחק מה מתיאורי הישויות האלוהיות.
בספרו The Book of Love: The Story of the Kamasutra על ההיסטוריה של הקמה סוטרה, מתאר ג'יימס מקונצ'י (James McConnachie) את הפסלים הארוטיים שבקהג'וראהו כ"פסגת האמנות הארוטית":
"על גבי קירות חיצוניים מעוצבים במלאכת מחשבת, מגולפות נימפות מתפתלות, רחבות-ירך וגבוהות-חזה המציגות לראווה את גופיהן המשורטטים והשזורים בנדיבות בתכשיטים.
אפסארות בשרניות אלו משובצות לאורך משטח האבן, ומוצגות בעת שהן מתאפרות, חופפות את שיערן, משחקות במשחקים, רוקדות וכן חוגרות ומתירות שוב ושוב את החגורות שלבטנן...
לצד הנימפות האלוהיות ניצבות שורות מצופפות של גריפונים, אלי משמר, ומבין אלו מתבלטים בבוטותם המינית, דמויות של זוגות השלובים ומפותלים האחד בשני באקט המאיטונה, כלומר: זוגות מזדווגים."
המוטיבים הארוטיים בפסלי המתחם הקנו לו את הכינוי "מקדש הקמה סוטרה", אולם הפסלים בו אינם עוסקים בתנוחות המין המתוארות בקמה סוטרה.
הפסלים גם אינם משקפים את תורתו של מחבר הקמה סוטרה - וטסיאיאנה - ואת הלך הרוח המובע באותו ספר.
לפי מקונצ'י, הפסלים מהווים "דוגמאות סמליות-נטועות־קסם" שמטרתן להפיג ולהרחיק רוחות רעות.
העיצוב שלהם מבטא באופן מתוחכם עליונות אמנותית על הטבע; ייצוגים אמנותיים בעלי מיניות מרמזים על שליט גברי, ועל כן רב-עוצמה.
שליטי הצ'נדלה הקימו את המקדשים בקהג'וראהו בין השנים 950 ל-1150; באותו זמן סביר שמסורת הטנטרה הייתה כבר מקובלת.
באותם ימים, שלפני מסעי הכיבוש של האימפריה המוגולית, חיו הנערים ההודים במשכנים מסוגרים, בשלב בחייהם הקרוי ברהמצ'ריה, שבו אימצו מעין אורח חיים נזירי, לפני תקופת בגרותם; נערי המקום למדו על העולם בין היתר מפסלי הארוטיקה במקדשים - הם בחנו דרכם את חוויות המין והחשק, ותאוות גשמיות.
מקדשי קהג'וראהו מצויים כיום במתחם הבנוי כפארק ציבורי.
כאשר הייתה הודו למדינה עצמאית והשתחררה מהשליטה הבריטית, ב-1947, הייתה סביבת המקדשים סביבה זנוחה ומדברית.
כיום המתחם מעוצב כפארק, ובו מדשאות, ערוגות ורדים ועצי נוי.
עיצוב זה כשל פארק ציבורי מקורו בשיקולי נוחות למבקרים, אך עיצוב זה אינו נאמן לסביבה ההיסטורית שבה נבנו המקדשים.
בעקבות ההתפתחות של ענף הארכאולוגיה של הנוף כדיסציפלינה אקדמית, הוקדש מחקר לשאלה מה היה אופי הסביבה של המקדשים בראשית ימיהם, ומה היו יחסי הגומלין בין מתחם המקדשים לבין האזור שסביבו.
אין ממצאים המלמדים מה היה אופיו של האזור בראשית ימיהם של המקדשים, אך ידוע כי המקדשים היו בשימוש של קהילה רחבה של נזירים ושבהודו במאה התשיעית גנים היו בעיקר מתחמי גן הנטועים בעצים.
לא היו בהם מדשאות ופרחים עשבוניים.
כיום מתחם המקדשים של קהג'וראהו הוא אתר תיירותי.
בכל ערב נערכים במקום מופעים אור-קוליים, כאשר המופע הראשון הוא בשפה האנגלית, והשני בהינדי.
אורכו של המופע כשעה, והוא עוסק בהיסטוריה, בפילוסופיה ובאמנות הפיסול של המקדשים.
המופע מתקיים במדשאות הפתוחות במתחם המקדשים.
כמו כן, בכל שנה, בשבוע הראשון של פברואר (1 עד 7 בפברואר), מתקיים במקום פסטיבל המחול של קהג'וראהו.
הפסטיבל משלב הופעות מחול הודי קלאסי, שנערכות על רקע מקדשי צ'יטראגופטה ווישוואנת'.
הקהילה המשיחית בתל אביב יפו היא קהילה הקיימת משנות השלושים של המאה ה-20 .
קהילת יפו מוגדרת כ"קהילת אחים" (open brethren assembly).
קהילת האחים נחקרה כאחת הקהילות האנאבפטיסטיות אשר הצליחו לשמר את הדרכים המסורתיות שלהן בעולם המודרני.
קהילת אחים זהו תרגום של המונח: brethren assembly המתייחס לזרם בקהילות המשיחיות אשר הוקם בשנת 1825 בדבלין שבאנגליה, כאשר ד"ר אדווארד קרונין וקבוצה קטנה של חבריו החלו להיפגש בדרך לא פורמלית על מנת לעבוד את אלוהים (Tonts, 2001).
המושג קהילת אחים אינו מורה על כך שחברי הקהילה הם רק ממין זכר, המילה brethren מתייחסת הן לאחים והן לאחיות.
פגישות אלו החלו בעקבות ספיקות לגבי התנהלות הכנסייה האנגליקנית, בעיקר לגבי המעמד של כוהני הדת בכנסייה.
בשנת 1827 הצטרף לקבוצה ג'ון נלסון דרבי אשר הטיף לצורך לחזור ללימוד האמיתי של הברית החדשה, אשר שונה לדעתו על ידי כוהני הדת בכנסייה.
דרבי טען שחייבים לפרוש מכל לימוד מוטעה של כתבי הקודש על מנת להשיג אחדות באמונה המשיחית.
מה שאפיין את קהילת האחים היה הדבקות בלימוד הנכון של כתבי הקודש, היעדרות של תפקידי כהונה וקיום סעודת האדון (לקיחה מהלחם והיין) בכל יום ראשון.
הקהילה בדבלין יצרה קשרים עם אנשים שיצאו מהכנסיות האנגליקניות כך שב-1832 כבר הוקמו קהילות אחים בבריסטול, בבורנמאות', באקסטר ובפלימות'.
קהילת האחים בפלימות' גדלה במהירות כך שבשנת 1845 היו 1200 אחים ואחיות בקהילה זו.
מסיבה זו נקראה קהילת האחים בשם הלא רשמי: האחים מפלימות'.
מספר קהילות האחים הלך וגדל אך במהלך שנת 1848 נוצר פילוג גדול בתנועה סביב הנושא של השתתפות בסעודת האדון.
היו אחים אשר הסכימו לאפשר למאמינים משיחיים מקהילות אחרות לקחת מן הלחם ומן היין באספתם והיו אלה שלא הסכימו לעשות זאת.
רוב האחים בקהילות האחים החזיקו בדעה שאין סיבה מוצדקת לא לאפשר למאמינים משיחיים מקהילות אחרות להשתתף בסעודת האדון.
כתוצאה מוויכוח זה התפלגה קהילת האחים, דרבי ותלמידיו הקימו קהילת אחים 'אקסקלוסיבית' או 'סגורה' בכך שלא אפשרו למאמינים משיחיים מקהילות אחרות להשתתף עימהם בסעודת האדון.
החלק הגדול יותר הקים קהילות אחים 'פתוחות' כמו הקהילה שהייתה בפלימות'.
האחים בקהילות האחים ראו חשיבות רבה להפצת אמונתם ולכן לא עבר זמן רב עד שהוקמו קהילות אחים במדינות שונות באירופה, בארצות הברית, בקנדה וביבשת אפריקה ואסיה.
מעניין שבהודו הוקמו קהילות אחים על ידי מקומיים וללא התערבותם של האחים מחוץ להודו.
אותו התהליך שהתרחש בכנסיות האנגליקניות באנגליה התרחש בהודו והוקמו קהילות אחים המחזיקות באותן הדעות של הקהילות באנגליה.
רק בשלב מאוחר יותר כאשר הגיעו אחים מחוץ להודו על מנת להפיץ את האמונה, הם גילו שכבר קיימות קהילות אחים בהודו והצטרפו אליהן.
כיום מספר קהילות האחים בהודו מגיע ל-2000. כיום קיימות קהילות אחים כמעט בכל יבשת ובכל ארץ כך שהמספר המוערך של החברים בקהילות האחים הוא 1,000,000. בישראל הוקמה קהילת אחים מקומית בשנת 1926 בחיפה על ידי ג'.ו.
מאוחר יותר הוקמה קהילה קטנה בירושלים על ידי א.
שלי, יו"ר לשכת המסחר הבריטית.
האחים היו עורכים ועידות שנתיות בירושלים, בחיפה, בביירות ובמקומות אחרים.
מאוחר יותר הוקמו קהילות גם בנצרת ובת"א יפו.
כיום ישנן שתי קהילות אחים 'פתוחות' דוברות עברית בחיפה וביפו, 3 קהילות אחים 'פתוחות' דוברות ערבית בגליל ו-3 קהילות אחים 'סגורות' דוברות ערבית בגליל.
היסטוריה של הקהילה המשיחית יפו ת"א
כאמור, קהילת האחים הראשונה שהוקמה בישראל הייתה בחיפה בשנת 1926, ורק מאוחר יותר הוקמה קהילת האחים ביפו.
מייסד קהילת האחים ביפו (הקהילה המשיחית יפו ת"א) היה יצחק שלמה אוסטרובסקי, הנקרא: האח אוסטרובסקי.
האח אוסטרובסקי נולד בשנת 1902 באוקראינה למשפחה יהודית מסורתית.
בהיותו נער אביו נהרג מול עיניו בפוגרומים שנעשו כלפי היהודים באוקראינה והאח אוסטרובסקי החליט לנסוע לארץ ישראל.