tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקדוש וינסנט פרר הגיע למנקור בשנת 1414. בשנת 1576 נוסד המנזר שהוקדש לו, ולאחר מכן החלה בניית הכנסייה הבארוקית.
בראשית המאה שלאחר מכן החלה בניית הקלויסטר.
בשנת 1879 נפתח קו הרכבת מאינקה למנקור.
בסביבות שנת 1890 החלה בניית כנסיית הקהילה החדשה, נוסטרה סניורה דלס דולורס (Nostra Senyora dels Dolors), הממוקמת באותו מקום בו עמדו הכנסיות הקודמות.
העתיקה ביותר מהן תועדה בשנת 1232, וייתכן שנבנתה על גבי מסגד ערבי.
מגדל הפעמונים של הכנסייה הנוכחית, סמל העיירה, מתנשא לגובה 75 מטרים.
בשנת 1897 נוסד המפעל הראשון לייצור פנינים מלאכותיות, מייוריקה המפורסם.
כך הפכה מנקור למרכז עסקים ותעשייה של לבאנט (Llevant).
בשנת 1912 קיבלה מנקור את המעמד עיירה.
בשנת 1936, במהלך מלחמת האזרחים בספרד, ניסו כוחות רפובליקניים לנחות בחופי פורטו קריסטו, אך נהדפו על ידי הכוחות הפשיסטיים.
ראש עיריית מנקור, אנטוני אמר יודרא, המכונה "גרניה", נרצח בידי הפשיסטים.
מהבחינה הגאוגרפית התבליט אינו בולט במיוחד.
הוא מכיל שלושה אזורים: האזור המישורי של הפְּלָא, שבו שוכנת העיר מָנָקוֹר; רכס הלְּבָאנְט, המאופיין בתבליט מתון; והמָרִינָה, המורכבת מאבן גירית לבנה וגרגירית ומשתפלת לעבר הים.
קארסט הגיר הזה תרם להיווצרות מערות.
הבולטות ביופיין הן מערות הדרקון ומערות הקרס.
בקרבת החוף נמצאת אחת ממערכות המערות התת-ימיות הארוכות ביותר הידועות באירופה: מערכת גְּלֶדָה-קָמְפּ דֶס פּוֹאוּ.
אורכה עולה על 13 ק"מ.
האקלים הוא ים תיכוני, עם חורף בדרך כלל מתון וקיץ חם.
בחודשים יולי ואוגוסט, מזג האוויר חם ושמשי, ומספק כ-11 שעות שמש ביום.
בחורף, מזג האוויר עשוי להתקרר במידה, אך נשאר מתון.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת נעה בין 16 ל-17 מעלות צלזיוס.
השטח המיוער במנקור מהווה מעט יותר מ-20% מהשטח הכולל.
אזור מיוער זה מורכב בעיקר מיער אורנים הממוקם באזורים ההרריים.
עם זאת, ישנם מעט מאוד שרידים של יערות האלון שפעם היו קיימים באזור.
מחסור זה ביערות האלון מרמז על שינויים אקולוגיים משמעותיים, שעשויים להיות תוצאה של פעילות אנושית כמו חקלאות או בנייה, אשר פגעו במגוון הביולוגי ובשירותי המערכת האקולוגית לאורך זמן.
השטח המעובד מהווה 74% מהאזור.
הנוף החקלאי מאופיין בעצי שקד, דגנים, עצי תאנה, עצי חרוב וכרם.
גידול הירקות מתמקד במלון, פלפל וחסה.
העיר מָנָקוֹר נחצית על ידי נחל סָה קָבָּאנָה.
נחל זה זורם אל נחל נָה בּוֹרְחֶ'ס, הנחל החשוב ביותר בעיירה.
עד המאה ה-19 התבססה כלכלת מנקור על חקלאות, בעיקר גידול דגנים וכרמים, וכן על גידול צאן.
עם זאת, גם ענפי הטקסטיל והמזון, כמו גם הקדרות, מילאו תפקיד חשוב.
אף כי אחוזות גדולות, שהיו נפוצות באותה תקופה, אינן קיימות עוד, עדיין ישנן אחוזות אחדות השומרות על הדרן ההיסטורי, ובהן סנטה סירגה (Santa Cirga) ואס פאנגר (Es Fangar), שהיא הגדולה שבהן.
המאה ה-19 ציינה את ראשית השינוי בעיירה.
הפעילות התעשייתית הקשורה לעיבוד תוצרת חקלאית התרחבה, והוקמו טחנות רוח ומזקקת ליקרים.
החל במחצית השנייה של המאה, תעשיית הרהיטים הפכה לאחד מענפי היסוד של מנקור.
לצד זאת, המשיכו להתקיים גם תעשיות הקדרות וייצור הליקרים והיינות.
מפעל הפנינים המלאכותיות היה חשוב מאוד במהלך המאה ה-20. משנות ה-60 נוספה התיירות לפיתוח הפעילות הכלכלית של העיירה.
בנוסף לאספקת החשמל האזורית, פועלות בשטח הרשות המקומית מנקור שתי תחנות כוח סולאריות בהספק כולל של כ-3.7 מגה-ואט פיק (MWp).
תחנת הכוח הסולארית Can Verd פועלת בעיר מאז 2008, ובשנת 2011 נוספה לה תחנה נוספת, שהוקמה על ידי החברה הגרמנית BayWa ברובע פורטו כריסטו (Porto Cristo).
מנקור מחוברת לרשת הגז הטבעי.
צינור הגז שנבנה במזרח האי חבר את פלמה (Palma) למנקור ומשם לעיר פלניץ' (Felanitx).
החגיגה הפופולרית ביותר במנקור היא חגיגת סן אנטוניוס.
הטקס מתחיל בערב שלפני 17 בינואר, עם יציאתה של קבוצה מחופשת הכוללת את דמותו של אנטוניוס הקדוש, השד הגדול וכמה שדים קטנים יותר.
הם צועדים ברחובות ורוקדים ריקוד המסמל את הפיתויים שאליהם נחשף הקדוש.
בשעות הלילה מודלקות מדורות, והקבוצה מבקרת במדורות השונות ברחבי היישוב.
התושבים שרים, רוקדים ואוכלים יאנגוניסס (llangonisses) ובוטיפרונס (botifarrons), שהם מוצרי בשר חזיר מסורתיים של האי.
ביום שלמחרת מתקיימת תהלוכת הבניידס (Beneïdes), שבה משתתפים מרכבות ובעלי חיים מכל הסוגים.
הם זוכים לברכה, שכן אנטוניוס הקדוש נחשב לפטרונם של בעלי החיים.
הירידים החשובים ביותר במנקור הם Fires i Festes de Primavera (ירידים וחגיגות האביב).
הם נחגגים מסוף חודש מאי ועד תחילת יוני.
במהלך ימים אלו נערכות פעילויות רבות ותערוכות.
החגיגות נחתמות בתהלוכה של מרכבות מקושטות.
תעשייה מפורסמת במנקור, וככלל באי מיורקה, היא עיבוד עץ הזית.
במנקור פועלים מספר מפעלים המאפשרים ביקורים.
בנוסף, העיר ידועה גם במפעלי הפנינים הסינתטיות שלה.
מוצרים מקומיים אופייניים כוללים את Suspiros de Manacor, הידועים גם בשם Sospiros – עוגיות מתוקות ויבשות הנאכלות לעיתים קרובות לצד קפה או תה, וכן את Pastís de Pobre (עוגת העני).
בנוסף לענפי הספורט המרכזיים – כדורגל, כדורסל וכדורעף – במנקור ישנם חובבי מרוצי סוסים, ונערכים מרוצי מרכבות בהיפודרום המקומי.
מנקור היא גם עיר הולדתם של כדורגלן העבר הספרדי אלברט ריירה (Albert Riera) ושל כוכב הטניס רפאל נדאל (Rafael Nadal).
מנקין (Mannequin) היא בובת ראווה, לעיתים קרובות בעלת מפרקים, המשמשת אמנים, חייטים, תופרות, מעצבי חלונות ראווה ואחרים, במיוחד לתצוגה או התאמת בגדים, בדים וטקסטיל שונים.
בעבר, המונח האנגלי התייחס לדוגמנים אנושיים ומוזות (משמעות שעדיין נשמרת בצרפתית ובשפות אירופאיות אחרות); המשמעות כבובת דמה מתוארכת לתחילת מלחמת העולם השנייה.
בובות ראווה בגודל טבעי עם דרכי אוויר מדומות משמשות בהוראת עזרה ראשונה, החייאה (CPR) ומיומנויות מתקדמות לניהול דרכי אוויר כגון אינטובציה לקנה הנשימה.
במהלך שנות ה-50, בובות ראווה שימשו בניסויים גרעיניים כדי לסייע בהדגמת השפעות הנשק הגרעיני על בני אדם.
דמויות אנושיות המשמשות בסימולציות מחשב כדי לדמות את התנהגות גוף האדם, המכונות גם בובות ראווה.
מקור המילה Mannequin הוא בצרפתית.
, אשר קיבל את המשמעות "מודל מפרקי של אמן", אשר בתורו הגיע מהמילה הפלמית , שפירושו "איש קטן, פסלון", בהתייחסו לנוהג של סוף ימי הביניים בפלנדריה לפיו הצגה פומבית של אפילו בגדי נשים בוצעה על ידי נערים.
חנויות אופנה בפריז הזמינו בובות מקנה מסוחרים פלמים.
פלנדריה הייתה מבחינת לוגיסטיקה האזור הקל ביותר לייבא ממנו בובות קנים, שכן נהרות שלדה ואוז סיפקו נתיבים קלים מפלנדריה לפריז.
כפי שכתבו הפלמים עבור המילה 'איש קטן' בחשבוניות שלהם, הפריזאים ביטאו זאת כ-'mannequen', ולכן הועבר ל-'mannequin'.
לפיכך, בובה זו היא מבחינה לשונית זכרית, לא נקבית.
בובות ראווה לחנויות נגזרות מצורות לבוש ששימשו בתי אופנה לתפירת שמלות.
השימוש בבובות ראווה מקורו במאה ה-15, כאשר "בובות ראווה של כובענים" מיניאטוריות שימשו להדגמת אופנה ללקוחות.
בובות ראווה בקנה מידה מלא, עשויות נצרים, נכנסו לשימוש באמצע המאה ה-18. בובות ראווה מחוטי ברזל יוצרו בפריז החל משנת 1835.
בובות הראווה הראשונות לנשים, עשויות מעיסת נייר, יוצרו בצרפת באמצע המאה ה-19. בובות ראווה יוצרו מאוחר יותר משעווה כדי לייצר מראה מציאותי יותר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, השעווה הוחלפה בחומר מרוכב עמיד יותר העשוי מגבס.
בובות ראווה מודרניות עשויות ממגוון חומרים, כאשר העיקריים שבהם הם פיברגלס ופלסטיק.
בובות ראווה מפיברגלס בדרך כלל יקרות יותר מבובות ראווה מפלסטיק, נוטות להיות פחות עמידות, אך הן ריאליסטיות הרבה יותר.
בובות ראווה מפלסטיק, לעומת זאת, הן חידוש חדש יחסית בתחום בובות הראווה ונבנות כדי לעמוד בעומס תנועת הלקוחות הנצפים בדרך כלל בחנות בה הן מוצבות.
בובות ראווה משמשות בעיקר בחנויות קמעונאיות כתצוגות בחנויות או לקישוט חלונות ראווה.
עם זאת, מוכרים מקוונים רבים משתמשים בהן גם כדי להציג את מוצריהם עבור תמונות המוצר שלהם (בניגוד לשימוש בדוגמנית חיה).
אמן הרנסאנס פרה ברטולומיאו המציא את בובת הראווה המפרקית בקנה מידה מלא (הידועה יותר בשם "דמות שכיבה") ככלי עזר לציור וציור של דמויות עטופות.
באנגליה של המאה ה-18, ידוע שדמויות שכיבה היו בבעלותם של ציירי דיוקנאות כמו ג'ושוע ריינולדס, תומאס גיינסבורו וארתור דוויס.
מודלים אנטומיים כמו מנקינים משנהב שימשו רופאים במאה ה-17 לחקר אנטומיה רפואית וכאמצעי עזר להוראה במהלך הריון ולידה.
כל דמות יכלה להיפתח ולחשוף איברים פנימיים ולפעמים גם עוברים.
ידועות רק 180 בובות רפואיות עתיקות ששרדו ברחבי העולם.
בובות סימולציה רפואיות, מודלים או חפצים קשורים כגון SimMan, הבובה האנטומית השקופה או הארווי נמצאים בשימוש נרחב בחינוך הרפואי.
המונח בובה (Mannequin) מתייחס אך ורק לסוגים אלה של מודלים, אם כי לעיתים קרובות משתמשים גם בבובה.
בקורסי עזרה ראשונה, ניתן להשתמש בבובות כדי להדגים שיטות של מתן עזרה ראשונה (למשל, החייאה).
שירותי כיבוי אש ומשמר החופים משתמשים בבובות כדי לתרגל פעולות הצלת חיים.
לבובות יש חלוקת משקל דומה לזו של אדם.
בובות מיוחדות לבעלי עודף משקל ובובות סוסים יוצרו גם הן למטרות דומות.
הסתמכות יתר על בובות דמה המיוצרות בייצור המוני ספגה ביקורת על כך שהיא מלמדת סטודנטים לרפואה "ממוצע" היפותטי שאינו עוזר להם לזהות או להבין את הכמות המשמעותית של שונות נורמלית הנראית בעולם האמיתי.
בובות ראווה היו מוטיב תכוף בעבודותיהם של אמנים רבים מתחילת המאה ה-20, בעיקר הציירים המטאפיזיים ג'ורג'ו דה קיריקו, אלברטו סביניו וקרלו קארה.
חלונות ראווה המציגים בובות ראווה היו נושא צילום תכוף עבור אז'ן אטז'ה.
בובות ראווה שימשו בסדרות אימה ומדע בדיוני.
בפרק " The After Hours " מסדרת "אזור הדמדומים" (1960) בובות ראווה שמתחלפות בתורן לחיות בעולם האמיתי כבני אדם.
בסדרת "חנית מהחלל" של דוקטור הו (1970), אינטליגנציה חייזרית מנסה להשתלט על כדור הארץ בעזרת בובות ראווה קטלניות מפלסטיק בשם אוטונים.
סרט הקומדיה הרומנטית מ־1987, "Mannequin" מספר על מעצב חלונות שמתאהב בבובת ראווה שמתעוררת לחיים.
סרט המותחן הרומנטי "Bommai" (2023) מספר על אדם שעובד במפעל בובות ראווה ומתאהב באחת הבובות, ומדמיין אותה כאהובתו מילדות.
שימוש צבאי בבובות ראווה מתועד בקרב הסינים הקדמונים, כמו במצור על יונגצ'יו.
צבא טאנג הנצור הוריד דחלילים על חומות טירותיהם כדי לפתות את קלעי חיצי האויב.
בדרך זו, הם חידשו את מלאי החצים שלהם.
בובות ראווה שימשו גם בשוחות במלחמת העולם הראשונה כדי לפתות צלפי אויב ולהרחיק האש מהחיילים.
דו"ח של סוכנות הביון המרכזית (CIA) מתאר את השימוש במנקינים ("Jack-in-the-Box" כאמצעי מעקב נגדי, שנועד להטעות ולהקשות על המודיעין הנגדי של המדינה המארחת לעקוב אחר תנועתם של סוכני CIA המתחזים לדיפלומטים.
בובת ראווה של החצי העליון של גוף הייתה מחליפה במהירות סוכן CIA לאחר שעזב את המכונית שנהוגה על ידי סוכן אחר והלך משם, כך שכל קצין מודיעין נגדי שעוקב אחר המכונית יאמין, לפחות לזמן קצר, שהוא עדיין נמצא בה.
מְנַשֶּׁה, בנם של חזקיהו בן אחז וחפציבה, היה מחשובי מלכי יהודה, מלך בשנים 697 לפנה"ס עד 642 לפנה"ס.
לפי המקרא הוא עלה למלוכה בגיל 12. מנשה שיקם את הממלכה שנחרבה בעקבות מסע סנחריב וניהל יחסים הרמוניים עם שליטי אשור.
בימיו זכתה יהודה לתקומה יחסית, מבחינה כלכלית.
הוא היה המלך ששלט הכי הרבה זמן בהיסטוריה של עם ישראל, 55 שנים.
מלבד המקורות המקראיים, מוזכר מנשה פעמיים בכתובת האשוריות (Menasî/Ninsi šar Iaudi), האחת ב"מנסרת נינוה א" של אסרחדון, והשנייה באנאלים של אשורבנפל.
מנשה כלול ברשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
מנשה ירש ממלכה קטנה הרוסה ומשועבדת לאחר דיכוי המרד היהודאי בידי אשור.
בקרבתה חיו מהגרים תושבי ממלכת ישראל ועמים שונים שהוגלו לשומרון על ידי האשורים.
פליטים רבים מממלכת ישראל מצאו מקלט בירושלים.
ההגירה הישראלית ליהודה הרחיבה פי 4 את שטחה של ירושלים ואוכלוסיית העיר גדלה פי 10. הישראלים היו לרוב בירושלים, פי 3 ביחס ליהודאים, והשפעתם על תרבותה, מסורותיה וכתביה של יהודה הייתה מכרעת.
בהשפעת מדיניותו של מנשה, ראתה עצמה יהודה כיורשת המדינית והתרבותית של ישראל בימי הזוהר שלה.
בתקופת מלכותו הארוכה שוקמה יהודה מההרס של מסע סנחריב, שוכללו שיטות ייצור וארגון כלכלי, פותחו קשרי מסחר עם ארצות רבות וההתיישבות היהודאית התפשטה בכיוון דרום.
מנשה ביטל, חרף התנגדות הנביאים, את הרפורמה הדתית של חזקיהו, והבטיח חופש פולחן לכל.
תיאור מנשה בתנ"ך כמי ששפך "דם נקי" מקבל אפשרות של חלק מתמונת המאבקים הפנימיים שהיו בימיו בענייני דת.
מקובל להניח שאיפשר ואף קידם חדירה של תרבות אשורית כחלק ממערכת היחסים ההדוקה שקיים עם שליטי אשור, ובמיוחד המלכים סנחריב ואסרחדון.
כגמול על שירותיו לאשור העביר אסרחדון לשליטתו חלק מאזור השומרון.
המקרא אינו מוסר מידע על מצבה המדיני של ממלכת יהודה בימי מנשה ולא על מדיניותו אך הוא מתמקד בחטאיו הדתיים הרבים כלפי ה':
עוד כתוב שמנשה שפך דם רב בכל ירושלים.
על פי ספר דברי הימים מנשה שם בבית המקדש גם את פסל הסמל, שעל פי התלמוד הבבלי הוא פסל מיוחד עם ארבעה פרצופים שנועד להכעיס את ה'.
גם בספר מלכים וגם בספר דברי הימים נזכרים חטאיו הרבים של מנשה, והתנ"ך תולה בחטאיו את חורבן בית ראשון.
ספר דברי הימים כולל תוספת שלא מופיעה בספר מלכים, לפיה הוגלה מנשה לאשור, שם נשא תפילה לאלוהי ישראל והתוודה על חטאיו.
התפילה של מנשה מופיעה גם בספר החיצוני "תפילת מנשה".
על פי המסופר בדברי הימים, מנשה הוחזר למלכותו ביהודה, חזר בתשובה בכך שהסיר את העבודה הזרה, בנה במקומה את מזבח ה' ונשאר נאמן לתורת ה' מלבד הבמות.
בנוסף, מתואר ביצור מחודש בעזרת הגבהת והרחבת החומה.
במדרש מופיעים עוד חטאים של מנשה: מחיקת שם ה' מספרי התורה ובעילת אחותו.
חז"ל מפרטים את מעשי הרצח של מנשה ומסבירים שרצח את סבו, הנביא ישעיהו.
ישעיהו ברח ממנשה והתחבא בתוך ארז, אך מנשה ניסר את הארז כאשר ישעיהו עדיין בתוכו.
ישנו פירוש חלופי שמנשה בנה פסל גדול שמחץ בכל יום 1,000 אנשים.
השוני והניגוד העולה בין המסופר בספר מלכים לדברי הימים עומד ברקע למחלוקת חז"ל.
המשנה מספרת על שלושה מלכים שלדעת חכמים אין להם חלק לעולם הבא: ירבעם, אחאב ומנשה.
לעומת דעה זאת, מובאת דעת רבי יהודה שטוען שלמנשה יש חלק לעולם הבא לאור האמור בספר דברי הימים: ועל כך משיבים חכמים: הגמרא ממשיכה לדון בחזרה בתשובה של מנשה וחלקו לעולם הבא.
הגמרא מוכיחה שלמנשה אין חלק לעולם הבא כי הושווה לאחאב שכאמור במשנה אין לו חלק לעולם הבא.
על פי רבי יוחנן, המחלוקת במשנה באה בעקבות פסוק בספר ירמיהו שלפיו החורבן יבוא בגלל מנשה – חכמים מסבירים שהוא לא חזר בתשובה, ור' יהודה אומר שמנשה לא החזיר את שאר עמו בתשובה.
רבי יוחנן קובל על חכמים ואומר שכל האומר שמנשה לא חזר בתשובה מרפה את ידיהם של חוזרים בתשובה.
את הפער בין מלכים לדברי הימים מסביר הרב אוריאל טויטו בכך שספר מלכים הוא ספר נבואי שנכתב לפני חורבן בית המקדש ומגמתו היא שהעם יספיקו לחזור בתשובה וצריך להתמקד בחטאים שגורמים לחורבן.
ספר דברי הימים אינו ספר נבואי אלא ספר שנכתב בתחילת ימי בית המקדש השני המתאר את שושלת בית דוד ומטרתו ללמד את העם על כוחה של תשובה.
בספר אמונת חכמים (לרבי אביעד חי באזילה) פרק כ"ב מבאר, שתשובתו בחייו לא ביטלה את תוצאות עוונותיו ולכן לא הוזכרה במלכים, אבל בדברי הימים שכבר נתבטל יצר הרע של ע"ז מן העולם נתקבלה תשובתו, ראה שם בהרחבה.
בתלמוד הירושלמי מסופר שמלך אשור שם את מנשה בדוד של נחושת ובישל אותו.
מנשה התפלל לכל עבודה זרה בעולם, והדבר לא הועיל, עד שלבסוף נזכר בפסוק שלימד אותו אביו.
מלאכי השרת הפצירו בה' לא לקבל תפילה של אדם כה רשע, אך ה' ענה להם שאם לא ייענה למנשה, אחרים לא יוכלו לחזור בתשובה ולכן ה' חתר תחת כיסא הכבוד וקיבל את תשובת מנשה.
לאחר מכן השיב אותו לירושלים על ידי רוח, ובאותה שעה ידע מנשה שיש דין ויש דיין.
הרב אוריאל טויטו לומד מכך שמנשה עשה תשובה ובכל זאת מתואר שהחורבן קרה בגללו מה גדול חטאו של המחטיא את הרבים.
בתלמוד הבבלי מסופר על רב אשי שדרש באחאב, ירבעם ומנשה וקרא להם 'חברים' בלשון מזלזלת.
מנשה התגלה אליו בחלום והוכיח לו שהוא יודע טוב ממנו כיצד לבצוע את הפת על פי ההלכה, האם מהחלק האפוי יותר או מהפחות ורב אשי לא ידע לענות לו על כך תשובה, ואז ענה לו מנשה מן החלק האפוי יותר.
ורב אשי הופתע מידענותו של מנשה, ושאל אותו כיצד חטא אם כך בעבודה זרה?
ענה לו מנשה, שאילו רב אשי היה חי באותו הדור היה מרים את שולי גלימתו ורץ אחרי מנשה על מנת לעבוד עבודה זרה.
למחרת, רב אשי דרש ב'רבנים' אחאב, ירבעם ומנשה.
בחותם שפרסם פרופ' נחמן אביגד נזכר "למנשה בן המלך" המראה שאף על פי שמנשה הוא שם ישראלי, כך נקרא בנו של מלך יהודה.
מְנָרָה היא קיבוץ הנמצא באזור הגליל העליון מערבית לקריית שמונה.
הקיבוץ נמצא ברכס רמים שבהרי נפתלי וממוקם סמוך להר שנאן, פסגת הרכס.
הנקודה הגבוהה בקיבוץ היא בגובה 880 מטר מעל פני הים.
שם הקיבוץ משמר את השם הערבי של המקום (שמשמעותו צריח).
בספטמבר 1943 הציע זאב וילנאי שם עברי למקום: רָמִים, אך חברי הקיבוץ סירבו להשתמש בו, ואף פרסמו מודעה בעיתון "דבר", ב-12 בנובמבר 1943, לפיה הם לא נתנו את הסכמתם לשם החדש.
כדי להדגיש את התנגדותם, סיפרו החברים סיפור על קבוצה של רווקים בני הקיבוץ, שצעדו לעבר מושב רמות נפתלי הסמוך על מנת להיפגש עם בנותיו, בוגרות בית הספר החקלאי בנהלל.
בדרכם, פגשו הרווקים עובר אורח ששאלם מי הם ולאן הם הולכים, והקבוצה נאלצה לענות לו כי הם מרמים והולכים לרמות.
בשנת 1964 אושר רשמית השם מְנָרָה (במלרע, על משקל "מְצָדָה", בנימוק של שמירה על הגייה עברית ולא ערבית), שמקורו ב"מַנַארַה", שמו הערבי של המקום, שמשמעותו "מינרט" או "מגדלור".
למרות זאת, הציבור הישראלי, כולל אנשי הקיבוץ, משתמש בשם מָנָרָה, בקמץ ובמלעיל.
בשנת 1935 חברת הכשרת היישוב החלה לרכוש קרקעות בהרי נפתלי.
משפחות אסד, ח'ורי וסא'אד מכרו כ־5,000 דונם קרקע בכפרים מונרה והונין.
בשנת 1940 הועברו אדמות של משפחת ח'ורי במונרה לקרן הקיימת לישראל ויוסף נחמני רכש ממשפחת ח'ורי הלבנונית עוד כ־8,000 דונם.
בשנים 1941-1942 עלו מחלוקות ביחס לתוקף החוקי של חלק מהעברת הקרקעות.
הקיבוץ נוסד בתחילת 1943 על ידי גרעיני נוער מתנועת הנוער העובד ילידי הארץ ונוער עולה מגרמניה ומפולין, על שטח של 1,200 דונם שרכשה הקרן הקיימת.
היישוב עלה לקרקע ב־18 בינואר 1943, אך באפריל 1943 היו במנרה רק 15 חברי קבע, וזאת בשל מחסור במים ורוב חברי הקיבוץ גרו בתל־חי.
בזמן זה היו ביישוב שלושה צריפים: צריף מגורים, חדר אוכל ואורווה.
ב-28 באוקטובר 1943, נערך טקס הנחת אבן הפינה לבניין הראשון ביישוב, אליו הוזמנו גם ערבים מיישובי הסביבה.
הקיבוץ ממוקם סמוך לכפר מעדת המתואלים (השיעים הלבנונים), הונין, ודאג לשמור על יחסי שכנות תקינים ואפילו חמים.
במאי 1945, אף נסעו נציגים מהקיבוץ להשתתף בהלוויית אחיו של מנהיג המתואלים בלבנון.
בשנת 1946 גרו בקיבוץ 103 חברים ועוד 12 ילדים.
בשנים הראשונות סבל היישוב ממחסור במים וקשיי תחבורה.
הדרך היחידה לאזור עברה בחלקה בשטח לבנון.
פעמים רבות אי אפשר היה להשתמש בה, והיה צורך להביא למנרה חומרי בניה לצריפים, מזון, ואספקה, ובעיקר מים על גבי פרדות.
במקום היו כמה בורות מים עתיקים שתוקנו והורחבו לאגירת מי גשמים.
בנוסף, היה צורך להכשיר את הקרקעות במקום לחקלאות, לסקל את אדמת הטרשים ולטייב את הקרקע.
בשנים הראשונות עבדו חלק מאנשי ונשות מנרה בקיבוץ כפר גלעדי הסמוך.
סוג הקרקע והאקלים במקום התאימו לגידול עצי פרי.
עד סוף 1947 כבר ניטעו בקיבוץ, על שטח של 165 דונם, מטעי תפוחים, שזיפים, ענבי מאכל, אפרסקים, דובדבנים וזיתים.
במשק הייתה גם רפת, שסיפקה חלב, כוורות דבורים ולול של כ-1,000 תרנגולות "לגהורן" מטילות ביצים.
לקיבוץ היה גם מיזם של הפקת
חומר זה משמש להכנת תרסיסים ואבקות להשמדת חרקים.
חברי הקיבוץ נטעו גם 16,000 עצי אורן במדרונות ההר.
בספטמבר 1947, הושלמה סלילת כביש הגישה לקיבוץ, והחל שירות אוטובוסים שבועי של חברת אגד לקיבוץ.
בנובמבר 1947, נחנך בית התרבות בקיבוץ, בתכנונו של האדריכל שמואל ביקלס, הוא נבנה על קצה המצוק עם מרפסת גדולה שהשקיפה על עמק החולה.
המבנה שהכיל חדר קריאה, מועדון וספרייה נבנה מאבנים שנחצבו במקום.
ביקלס תכנן גם את תוכנית האב של מנרה.
את הכסף למימון בניית בית התרבות תרם זוג מתל אביב, זלמן ושרה שני (קראסנוב), לזכר בנם, מרדכי.
לאחר שעמד כמה שנים נטוש, הושכר המבנה לחברת בזק שאטמה את המרפסת והפתחים והציבה עליו אנטנות תקשורת.
ב-6 בפברואר 1948, בשעה 4.45 אחר הצהרים נתקלו במחסום שתי מכוניות משא שהיו בדרכם להביא מזון ואספקה לקיבוץ, בכביש לידי נבי יושע.
מהגבעות משני צדי הכביש הומטרה עליהן אש ממקלעי לואיס.
מחלקת הפלמ"ח ששהתה במקום הסתערה על היורים בפיקודו של אורי גלין והבריחה אותם חזרה לכפר הערבי הסמוך.
14 מנוסעי המכוניות הצליחו לברוח לרמת נפתלי ולמנרה, ושניים נהרגו במקום.
החל ממרץ 1948 היה הקיבוץ מנותק.
מדי לילה היו אורי גלין וכיתתו מתגנבים לקיבוץ כפר גלעדי ומביאים מזון לילדי מנרה.
את האספקה קיבל הקיבוץ ממטוס שהצניח אותה אליו.
אחד האירועים המעצבים בתולדות מנרה היה הברחתם של ילדי מנרה בעת המלחמה לכפר גלעדי.
ב־8 במאי 1948 פונו ילדי היישוב במבצע לילי מיוחד דרך שביל הרים מפותל לכפר גלעדי, לאחר שניסיון בלילה הקודם לא צלח.
24 פעוטות נישאו בארגזי תנובה ועל גבם של חיילים חמושים.
הילדים נשארו בכפר גלעדי במשך 7 שבועות ללא אמהותיהם ומשם עברו לקיבוץ יגור ולשכונת בורוכוב.
רק לאחר 7 חודשים, בינואר 1949, חזרו הילדים לביתם.
לאחר מבצע יפתח, במאי 1948, נפתחה הדרך לקיבוץ וחל שיפור במצב הביטחוני.
ב-27 באוגוסט 1948 אירע אסון במחסן הנשק בקיבוץ, עת אירעה התפוצצות בסופו של אימון, ותשעה חיילי ההגנה, רובם עולים חדשים שנשלחו לתגבר את המקום, נהרגו.
ב-22 באוקטובר 1948 תקף 'צבא ההצלה' באזור מנרה, כבש את משלטי שייח' עבד הסמוכים והיה נראה כמאיים לכבוש את מנרה ואת ההיאחזות החדשה יפתח.
ב-29 באוקטובר 1948 החל מבצע חירם, במסגרתו פעלה חטיבת כרמלי, שתפקידה המרכזי היה לבלום מתקפה סורית אפשרית באזור מנרה ומשגב עם.
באירוע השלג, בפברואר 1950 (בו ירד גם שלג כבד בתל אביב), נותק הקיבוץ למשך מספר ימים ונמדדה בו טמפרטורה של 8- מעלות צלזיוס.
במאי 1950, נשרף כליל חדר האוכל של הקיבוץ, לאחר שפרצה בו שרפה באמצע הלילה.
ב-28 במאי 1953, נחנך לראשונה קו מים לקיבוץ.
חברת מקורות הניחה צינור מים בקוטר 20 אינץ' ממעין עין זהב ליד קריית שמונה, לאורך 9 קילומטר, ובהפרש גבהים של 760 מטר.
עם השלמת הקו החל קיבוץ לקבל אספקת מים סדירה, לאחר שנים של שימוש במאגר מי גשמים ומכליות מים.
קו המים איפשר לקיבוץ ולפתח את ענף המטעים, שהוגבל עד אז עקב המחסור במים.
טקס חנוכת הקו נערך ב-24 ביולי 1953. בטקס נשאו דברים רחל רבין ויצחק טבנקין.
בשנת 1954, ערכה החברה הממשלתית מחצבי ישראל סקר גאולוגי וגילתה סמוך לקיבוץ מרבצים של עופרת ברזל ובהמשך גם מרבצי צורן.
לצורך בדיקת ההיתכנות הכלכלית של כריית הברזל, נחפר מכרה לתוך ההר.
בינואר 1955 שונעו מהמכרה 500 טון של עפרות ברזל, שנשלחו לנמל חיפה ומשם לגרמניה לבדיקת איכות.
בבדיקה נמצא, כי ריכוז הברזל בעפרות היה נמוך מדי לניצול תעשייתי - כ-27% בלבד.
כך שהיה צורך להקים מפעל העשרה, שיעשיר את אחוז הברזל עד מעל ארבעים אחוז, הכמות הנדרשת לניצול תעשייתי.
הפעילות סביב כריית המחקר נמשכה כחמש שנים ולבסוף הוחלט לא להשקיע בהפקה מסחרית של הברזל.
בסוף שנות ה-50 סבלה מנרה מהסתננויות משטח לבנון.
באותה עת עדין לא הוקמה גדר מערכת באזור, ולא היה מכשול פיזי על הגבול.
רוב המסתננים היו תושבי הכפרים מצידו השני של הגבול שביקשו ללקט חציר או עצים.
במחצית השנייה של שנות ה-60, התדרדר המצב הביטחוני של הקיבוץ.
באוגוסט 1965 פוצץ צינור המים של הקיבוץ.
ב-5 במאי 1967 הופגז הקיבוץ, לראשונה מאז מלחמת העצמאות, באש מרגמות משטח לבנון, ושוב ביוני 1968. באוקטובר 1968 נהרג חבר הקיבוץ וחבר נוסף נפצע קשה כשהטרקטור שלהם עלה על מוקש.
בספטמבר 1970 נורו על הקיבוץ רקטות קטיושה.
בתחילת שנות ה־80 מנרה הוצגה על־ידי מנחם בגין כסמל לקיבוצים העשירים והמנותקים.
בראיון בקול ישראל, נשאל בגין אם הוא הסית את בני עדות המזרח נגד הקיבוצים לפני הבחירות.
בגין ענה: "אתם לא ראיתם בטלוויזיה את האיש הזה בקיבוץ מנרה יושב בבריכת השחייה כמו איזה מיליונר אמריקני ומדבר במידה רבה של זלזול על תושבי עיירת פיתוח סמוכה?
האם אני ישבתי באותה בריכת שחייה?
לי אין סידור כזה כלל." דימוי זה דבק במנרה ובקיבוצים נוספים שנים רבות.
בשנות ה־90 פעל בקיבוץ מפעל לזכוכית טכנית (מז"ט) שייצר בין השאר מבחנות ואמפולות.
בשנות ה־2000 סבל הקיבוץ משפל כלכלי, וסביב 2009 גדלו בו רק שמונה ילדים.
החל משנת 2004 הקיבוץ מופרט וחברי הקיבוץ מתפרנסים ממקורות מחוץ לקיבוץ.
יחידות האירוח בקיבוץ מופעלות על־ידי גורמים חיצוניים, והקיבוץ שותף רק באחוזים בודדים באטרקצייה של צוק מנרה.
במרץ 2001 אירעה בקיבוץ פרשת פשיעה ביטחונית, שבמהלכה נרצח רבש"ץ הקיבוץ, רב-סמל ראשון יצחק קברטץ, בידי ז'אן אלרז – יהודי-ישראלי ואיש שב"כ לשעבר שהועסק בסמוך לקיבוץ בעבודות קבלן.
לאחר הרצח פרץ אלרז לנשקיית הקיבוץ וגנב ממנה 58 רובים מסוג M16 ומחסניות רבות, בסיוע ארבעה עובדים ערבים-ישראלים מהכפר סאלם שבעמק יזרעאל.
כלי הנשק נמכרו לקונים מהשטחים, סמוך לפרוץ אינתיפאדת אל-אקצה.
אלרז הורשע ברצח בכוונת תחילה של הרבש"ץ קברטץ ובשורת עבירות נשק, ונגזר עליו מאסר עולם בתוספת 20 שנות מאסר (מהן חמש חופפות).
שותפיו הורשעו בסחר ובהחזקת נשק, ונגזרו עליהם עונשי מאסר של 6 עד 17 שנים.
הפרשה נחשבת לגניבת הנשק הגדולה בתולדות מדינת ישראל.
ב־8 באוקטובר 2023, יום אחד לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל, התפנו מהקיבוץ כ-250 התושבים, מתוכם כ־85 ילדים.
הקהילה התפזרה בארץ ובעולם, כאשר תושבי הקיבוץ חיפשו מקלט בבתי קרובים וחברים.
שליש מקהילת הקיבוץ הגיעו לבתי מלון.
במרץ עברו מספר משפחות לקיבוץ גדות, ומשפחות נוספות צפויות להגיע לגדות בחודשי הקיץ.
במאי 2024 דיווח יוחאי וולפין, מנהל הקהילה, ש־70% מהבתים במנרה נפגעו מטילים.
רוב הפגיעות היו פגיעות הדף ששברו חלונות ודלתות.
לפחות 12 בתים נפגעו ישירות, גם חדר האוכל ספג פגיעה קשה.
ב־7 ביולי 2025 חזרו כמה משפחות אל מנרה, ומספר התושבים עמד על 95.
המטעים והכרמים של הקיבוץ נמצאים בהר על שטח של כ-1,030 דונם.
במטע מגדלים בעיקר תפוחים (כ- 670 דונם) ופירות קיץ: נקטרינה, דובדבן, אפרסק אבוקדו וקיווי.
הכרם תופס שטח של 220 דונם, מגדלים בו זני ענבים שונים באופן בלעדי עבור יקבי רקנאטי ויקב הרי גליל.
הקיבוץ מעבד כ-2,500 דונם בעמק החולה, בהם מגדלים גידולי שדה וירקות.
בנוסף מחזיק הקיבוץ בחוות לולים לפטם בשטח 7 דונם.
צוק מנרה הוא מיזם תיירות הנמצא בקיבוץ וסביבתו.
למרות זאת, המיזם נמצע בבעלות פרטית ולא בבעלות הקיבוץ.
רכבל מנרה – רכבל אשר התחיל דרומית לקריית שמונה, טיפס על גבי צוק מנרה עד לקיבוץ – הפרש גובה של 750 מטר.
רכבל מנרה היה, לכשפעל, השני באורכו בישראל.
באתר נמצא גם מרכז פעילות גדול לילדים ולנוער.
הרכבל כרגע נסגר בעקבות חוסר בתקציב לחלפת הכבל של הרכבל עצמו, ונשאר סגור לאחר החלטת הקיבוץ.
מנרה לודג' – 55 חדרי אירוח לזוגות ולמשפחות.
גם מנרה לודג' נסגר בעקבות החלטת הקיבוץ להפוך את חמישים וחמישת החדרים לדירות פרטיות לצעירים.
מַנְקְס (Manx) הוא גזע של חתול בית חסר זנב.
מבנה גופו של המנקס דומה לזה של קצר השער הבריטי, אלא שרגליו האחוריות ארוכות מרגליו הקדמיות והדבר מקנה לו "הליכת ארנבת".
פרוותו צפופה ויכולה לבוא כמעט בכל הצבעים והתבניות האפשריות, מלבד שוקולד ולבנדר.
חלק מהחתולים חסרי זנב לחלוטין ונקראים באנגלית "Rumpy" ("עכוזי").
קיימים גם חתולים עם שרידי זנב המכונים "Stumpy" ("בעל גדם"), או חתולים עם זנב בחצי אורך או אפילו זנב שלם.
חתולי מנקס שחיים גם מחוץ לבית הם ציידים טובים.
רבים מכנים את המנקס כ"חתול כלב" בגלל תשוקתו העזה להיות עם בעליו, ולעקוב אחריו מחדר לחדר.
קולו של המנקס בדרך כלל שקט מאוד ביחס לממדי גופו (וזה כולל גם נקבות בתקופת הייחום).
המנקס משמיע סלסול קול ייחודי (בעיקר נקבות המדברות עם הגורים), אבל גם כתגובה לדיבור של בעליהם.
מנקסים רבים מגוננים על בתיהם, במיוחד מפני כלבים זרים.
מסתדרים טוב עם ילדים אם הם גדלו איתם ביחד.
למנקס בוגר יהיו קשיים להסתגל לבית רועש עם ילדים אם לא היה מורגל לכך, ויעדיף סביבה שקטה.
המנקס יוצא דופן בכך שאין לו זנב.
קיימות אגדות רבות סביב גזע מיוחד זה, והסיבות שגרמו לו לאבד את זנבו.
אחת האגדות קשורה בתיבת נוח: המנקס שהיה האחרון להיכנס לתיבה, הספיק בקושי להגיע בזמן והדלת של התיבה נטרקה על זנבו.
גרסה נוספת לסיפור התיבה מאשימה את כלבו של נוח בהעלמת הזנב.
המנקס הכועס עזב את התיבה ושחה לאי מאן (אי בין אנגליה לאירלנד), שם מצא לו בית.
אגדה נוספת מספרת כי הוויקינגים חטפו גורי חתולים כדי להשתמש בזנבם בתור קמיעות למזל, וכדי לשמור על הגורים, אמהות הגורים היו קוטעות להם את הזנב בנשיכה.
קיימים גם סיפורים על כך שהמנקס הובא לאי מאן במאה ה-16 על ידי ספינות שהגיעו מהמזרח הרחוק.
כיום משערים כי המנקס הוא גזע טבעי שהתפתח באי מאן לפני מאות שנים, כאשר מוטציה גנטית טבעית גרמה לחתולים לאבד את זנבם ובגלל בידודו הגאוגרפי של האי, הונצח חוסר הזנב בדורות הבאים.
המנקס הוא מבין הגזעים הראשונים שנרשמו באירופה וצפון אמריקה.
מְנַשֶּׁה הוא דמות מקראית, בנו הבכור של יוסף; אמו הייתה אסנת בת פוטי פרע והוא אביו הקדמון של שבט מנשה.
בספר בראשית, כחלק ממניין בני ישראל, מופיע גם מנשה.
תרגום השבעים מוסיף לפסוק זה גם את צאצאי מנשה: "ויוולד למנשה אשר ילדה לו פילגשו הארמייה את מכיר, ומכיר הוליד את גלעד".
מצאצאיו הידועים בתנ"ך היו גדעון ויפתח הגלעדי, אשריאל ובנות צלפחד.
ההסבר לשמו של מנשה ניתן במקום סיפור לידתו:
והכוונה כאן שסבלו של יוסף נשכח, כאשר נולד לו בן.
יוסף בן מתתיהו מסביר את השם על דרך המסורה כ'גורם לנשיה', משום שאביו מצא באושרו שכחה לאסונות שפקדו אותו.
כאשר בירך יעקב את שני בני יוסף לפני מותו, הקדים את אפרים הצעיר לפני מנשה הבכור.
יעקב ממאן לברך את מנשה הבכור תחילה.
יעקב בוחר לברך את שני האחים בברכה אחת, שלא כיצחק, וזאת, כנראה, כדי למנוע קנאה בין האחים.
יוסף מודע לתוקפה של ברכה זו, והוא מבין שאפרים הצעיר יזכה בברכה המיועדת לבכור, שהרי יעקב מניח על ראשו את יד ימינו.
השורש ד-ג-ה בפסוק ט"ז הוא שורש נרדף לשורש השם אפרים: פ-ר-ה ומתפקד כמדרש שם סמוי הרומז כי לצעיר עיקרה של הברכה.
במעשה הברכה ישנו רמז לגזילת הברכה של יעקב מעשו.
הרב מנשה בן ישראל (ה'שס"ד 1604 – י"ד בכסלו ה'תי"ח, 20 בנובמבר 1657) היה רב, דרשן, מייסד הדפוס העברי הראשון באמסטרדם ומדינאי, הזכור בעיקר בשל פעילותו למען יהודי התפוצות.
בן ישראל נולד באיי מדיירה, פורטוגל, תחת השם מנואל דיאס סואירו (Manoel Dias Soeiro), ליוסף בן ישראל, ממשפחת אנוסים.
בשנת 1605, כשנה לאחר הולדתו, נמלטה משפחתו מפורטוגל לצרפת בשל רדיפות האינקוויזיציה.
תחילה עברו ללה רושל, ולבסוף בשנת 1614, התיישבה המשפחה באמסטרדם שבהולנד.
על-אף שהפרוטה לא הייתה מצויה בכיסם, לא חסכו הוריו של בן ישראל בחינוכו של ילדם והוא נשלח ללמוד אצל חכם יצחק עוזיאל מפאס, שהיה רב קהילת "נווה שלום" באמסטרדם.
עד מהרה התגלה מנשה הצעיר כעילוי, וכבר בגיל 15 החל לדרוש באופן רשמי בקהילה היהודית.
בגיל 17 חיבר את חיבורו הראשון, "שפה ברורה", ובגיל 18, לאחר פטירת רבו (בשנת 1622), מונה ליורשו כמנהיג קהילת נווה שלום.
אחד מתלמידיו היה ברוך שפינוזה.
בגיל 20 נישא לרחל סואירו, שהייתה קרובת משפחתו של רבי יצחק אברבנאל.
נולדו להם בת ושני בנים, יוסף ושמואל.
הרב בן ישראל שלט בעשר שפות ואף פרסם חלק מחיבוריו בחמש מהן (עברית, לטינית, פורטוגזית, ספרדית ואנגלית).
שליטתו בשפות אלו סייעה לו בהמשך חייו במאמציו המדיניים אצל מנהיגי אומות העולם למען יהודי התפוצות.
הרב מנשה בן ישראל לא הסתפק בידיעותיו התורניות, וקנה לו ידיעות רבות בחכמות חיצוניות ובמדעים.
הוא אף מצא להם שימוש בחיבוריו, וכך כתב בהקדמתו לספרו "נשמת חיים":
עקב מצוקה כספית נאלץ הרב בן ישראל לצמצם את היקף לימודיו ולעבוד למען פרנסת משפחתו.
עקב כך ייסד ב-1627 את הדפוס העברי הראשון באמסטרדם, ולימים הפכה העיר לאחד ממרכזי הוצאת הספרים החשובים בקהילות ישראל בגולה.
בשנת 1632 פרסם הרב בן ישראל את החלק הראשון של הספר "המכריע" ("El Conciliador") (ב-1644 פרסם את החלק השני וב-1651 את השלישי).
הספר, שהיה אחד מספריו החשובים, נכתב בשפה זרה ופנה בעיקר למלומדים נוצרים כדי לקרבם להבנת היהדות ובכך להפחית את הניכור כלפי היהודים.
הספר עוסק ביישוב מאות פסוקים במקרא שלכאורה סותרים זה את זה.
הספר זכה להצלחה רבה בעולם, תורגם לכמה שפות והעלה את מעמדו של הרב בן ישראל אצל נכבדי אומות העולם.
כך החל בקשרי ידידות וחליפת מכתבים עם מלומדים נוצרים, כגון הוגו גרוטיוס, פטרוס קונאוס ופייר דניאל אואה, עם בעלי שררה כמו כריסטינה מלכת שוודיה, שאותה ניסה לשכנע ליישב יהודים בארצה, וגם עם האמן רמברנדט, שככל הנראה הנציח את דמותו של הרב בן ישראל באחת מיצירותיו.
על הכבוד הרב שרחשו לרב בן ישראל בעולם ניתן ללמוד ממכתב ששלח לו כומר נוצרי קאספר פן בארל :
בשנת 1644 מונה לראש ישיבה אשר נתמכה בידי האחים אברהם ויצחק פיריירה.
באותה העת הוציא את החלק השני של ספרו "המכריע", ושלחו לפני שרי ושופטי מחוז פרנמבוקו אשר בברזיל, שם חפץ ללכת ולהשתקע בעקבות גיסו אפרים סואירו אברבנאל אשר ישב בה, אך הדבר לא עלה בידו.
בשנת 1652 בעקבות איחוד שלוש קהילות היהודים באמסטרדם הפסיד הרב בן ישראל את משרתו ופרנסתו התמעטה.
לרב הקהילה המאוחדת התמנה רבי שאול מורטירה, והרב בן ישראל כיהן כדיין תחתיו בבית דינו.
בעקבות המתיחות ששררה בינו לבין הרב מורטירה ופרנסתו הדחוקה גמר בליבו לעקור דירתו, וב-1654 שם פניו אל ארץ אנגליה.
בין השנים 1655–1657 העסיקה את ממשלת אנגליה בראשותו של אוליבר קרומוול שאלת חירותו של כל אדם להאמין באלוהיו, ובפרט שאלת חופש הדת ביחס ליהודים.
בדצמבר 1655 התכנסה באנגליה ועידת ויטהאל שדנה בזכותם של היהודים לשוב לאנגליה ולחיות בה כנתינים מוכרים על ידי הממשל, לאחר שגורשו ממנה ב-1290. הרב בן ישראל הוזמן לאנגליה על ידי קרומוול כנציג העם היהודי על מנת להשתתף בפולמוס.
על אף שהרב בן ישראל היה אורחו הרשמי של קרומוול, הוא עדיין נזקק בבואו לאנגליה לתואר "רופא" כדי שיוכל להיכנס בשעריה.
בספטמבר 1655 עמד הרב בן ישראל בראש המשלחת שהגיעה לאנגליה, ובין מלוויו נמנו בנו שמואל ורבי יעקב ששפורטש.
באנגליה ניסה הרב בן ישראל לפעול לטובת היהודים כדי שיוכלו להתיישב בה מחדש ולהקים בה קהילה יהודית כהלכתה.
כחלק מאמצעי השכנוע בפולמוס חיבר באנגלית את הקונטרס "תשועת ישראל" (הכותרת במקור בלטינית: Vindiciae Judaeorum) והקדישו לפרלמנט הבריטי.
בחיבור אפולוגטי זה הפריך את הטיעונים הרבים כנגד ישראל ודיבר רבות בזכותם.
הספר נחשב עד לימינו כאפולוגטיקה היהודית הקלאסית בעת החדשה, וברבות השנים תורגם מאנגלית לגרמנית (על ידי מרכוס הרץ, ביוזמת משה מנדלסון שהוסיף הקדמה חשובה), עברית, הולנדית, פולנית, צרפתית ואיטלקית.
הרב בן ישראל שהה באנגליה כשנתיים, אך עם פטירתו הפתאומית של בנו ב-10 בספטמבר 1657 עזב את אנגליה על מנת להביא את בנו לקבורה בהולנד, כפי שהשביעו בנו על ערש דווי.
ואולם הוא לא הספיק להגיע לאמסטרדם; הוא הגיע עד העיר מידלבורך בה התגוררו חלק מבני משפחתו ושם חלה ונפטר ב-20 בנובמבר 1657, י"ד בכסלו ה'תי"ח.
פעילותו המדינית של הרב בן ישראל באנגליה לא זכתה להצלחה מיידית, אולם שנים מספר לאחר פטירתו, ב-1664, זכתה קהילת לונדון להגנה רשמית, וב-1698 הוכרה חוקיות הפולחן היהודי והחלה להיווסד מחדש קהילה יהודית במקום.
בשיאו של התהליך, ב-1868, עמד בראש ממשלת אנגליה בנימין דיזרעאלי, שהיה ממוצא יהודי.
לזכרו של בן ישראל נקראו רחובות על שמו במרכז העיר ירושלים (חוצה את גן העצמאות), בעיר תל אביב-יפו (במקביל לשדרות הר-ציון) ובעיר רחובות.
באמסטרדם הוקם על שמו מכון מנשה בן ישראל (Menasseh ben Israel Instituut) ללימודי מדעי החברה, התרבות וההיסטוריה היהודית.
רבים מצאצאיו גרים בישראל כיום, ביניהם ברוך קטינסקי ומשפחתו.
רבי מנשה בן ישראל חיבר כעשרה ספרים, ביניהם:
מקוה ישראל, מנשה בן ישראל, אתר "הלכה ברורה", (PDF)
הרב מנשה בן ישראל, נשמת חיים, הוצאה מחודשת, לבוב, 1858; יצא שוב במהדורה חדשה ומנוקדת, בהוצאת יריד הספרים, ירושלים, תשנ"ה.
המֶנְשֶבִיקים היו חברי תנועה ברוסיה בראשית המאה ה-20, שמקורה בפילוג בשורות המפלגה המהפכנית מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית (ר.ס.ד.ר.פ).
המנשביקים והבולשביקים היו שני מחנות בסוציאליזם המרקסיסטי שצמח ברוסיה.
לקראת סוף המאה ה־19 נוצרו ברוסיה מועדונים סוציאליסטיים רבים, שהחליטו להתמזג למפלגה אחת לצורך תיאום טוב יותר של פעילותם.
בכינוס של המפלגה המאוחדת, שהוחלט שתיקרא "מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית" ב-1903, נפלה מחלוקת בין לנין – שרצה שהמפלגה תהיה קטנה, מאורגנת, ושתהליך קבלת ההחלטות יהיה שמור לקבוצה קטנה של "מהפכנים מקצועיים" – לבין מרטוב, שרצה שהמפלגה תהיה פתוחה יותר לחברים, כדוגמת המפלגות הסוציאל־דמוקרטיות באירופה.
בכנס נערכו הצבעות על כל סעיפי התקנון, וחברי הפלג של לנין – שהיו מיעוט בין חברי המפלגה – ניצחו במספר גדול יותר של הצבעות, כי שבעה מצירי הפלג של מרטוב לא נכחו בהצבעות.
חמישה מבין הצירים הנעדרים היו צירי הבונד היהודים, שעזבו את הקונגרס במחאה על דחיית הצעתם למבנה פדרטיבי למפלגה.
בעקבות זאת קראו לעצמם חברי הפלג של לנין בשם בולשביקים (קבוצת הרוב) ואת סיעת מרטוב כינו בשם מנשביקים (קבוצת המיעוט).
שמות אלה דבקו בסיעות, אף שלא שיקפו את האמת המספרית המדויקת, והפכו מאז לעובדה היסטורית.
הבולשביקים הונהגו על ידי לנין, שהוגלה לשווייץ.
במהפכת 1905 פנו המנשביקים שמאלה, התקרבו מאוד לבולשביקים וחזרו לשיתוף פעולה הדוק עימם.
אחרי כישלון המהפכה חל פילוג מסוים בתוך המנשביקים, כשהחלק הימני של סיעתם פרש והצטרף למפלגות אחרות שפעלו באופן ליגאלי.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה חל פילוג נוסף במחנה המנשביקים – בין הרוב, שוללי המלחמה, לבין התומכים בה מטעמים לאומיים.
עם פרוץ מהפכת פברואר 1917 נוצר פילוג נוסף בין תומכי המשך המלחמה, כדי להגן על המהפכה, ובין מתנגדיה.
מרטוב, שהתנגד לשיתוף פעולה עם הימין, שב לרוסיה, אך איחר את המועד ובינתיים חלק מהמנשביקים הצטרפו לממשלה.
הפילוגים השונים החלישו את המנשביקים, ובאוקטובר 1917 השתלטו הבולשביקים על כל הסובייטים, מועצות החיילים והפועלים, והכריזו על הקמת ברית המועצות.
בבחירות לאספה המכוננת ב-1918 קיבלו המנשביקים רק 3% מקולות המצביעים לעומת 20% שקיבלו הבולשביקים.
במקביל התקבע הפילוג במפלגה, והבולשביקים הקימו מפלגה חדשה, שעם הזמן הפכה להיות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בראשית מלחמת האזרחים ברוסיה, אחרי מהפכת אוקטובר, תמכו מרבית המנשביקים בהנהגת מרטוב בממשלה הקומוניסטית.
עם זאת, הם סירבו לנתק את קשריהם עם הענף הימני של מפלגתם, מה שהוביל לצנזורה על ביטאונם.
ב-1922 נאסרה למעשה פעילותם, ובשנים 1924–1925 פסקה פעילות זו לחלוטין.
בשנת 1931 נערך משפט ראווה של כמה מפעילי המפלגה שכיהנו בתפיקים בכירים במשק הסובייטי.
14 נאשמים קיבלו עונשי מעצר עד 10 שנים.
חלקם כמו לזר זלקינד נפטרו בהיותם בסיביר לאחר שחרור.
שמם של כולם טוהר לאחר פטירת סטלין אך רק 2 היו בחיים בעת זו.
האי מנרה , המכונה גם האי סידני (Sydney Island) הוא אי במרכז האוקיינוס השקט המהווה חלק מאיי פניקס שבקיריבטי.
האי התגלה בשנת 1832 על ידי רב החובל אמט, אשר קרא לאי בשם "סידני".
האי היה אחד מהאיים שישובם תוכנן על ידי בריטניה במסגרת תוכנית יישוב איי פניקס.
בשנת 1938 הוכרז האי כשמורת טבע לציפורים ובשנת 1975 הוכרז כשמורת טבע לבעלי חיים.
מנשה אמיר (נולד ב-27 בדצמבר 1939) הוא פרשן לענייני איראן, ולשעבר מנהל אתר האינטרנט בפרסית של משרד החוץ, והשידורים של קול ישראל בפרסית.
אמיר החל את עבודתו העיתונאית בגיל 17 בעיתונות הכתובה באיראן, ומשנת 1960, לאחר עלייתו לישראל, ועד שנת 2017, מילא תפקידים של קריין, עורך ומנהל מחלקת השידורים בפרסית של קול ישראל (רדיו).
לאורך השנים קולו הייחודי היה מזוהה עם שידורי קול ישראל, והוא מוכר בקרב מיליוני איראנים בעולם כ"מסביר הלאומי" של מדינת ישראל.
אמיר נולד בשכונת היהודים שבטהראן (SARE-E-CHAL) בשם מהנוצ'ר סאצ'מצ'י.
אמיר היה הבן השני לשמונה אחים ואחיות, אשר בילו את מרבית שנות התבגרותם בשכונת מעמד הביניים המוסלמית HESH MATO DOLE.
אביו שנולד בהמדאן ממוצא אצפהאני, היה אזרח שהועסק בצבא האיראני, ואימו הייתה עקרת בית ילידת העיר טהראן, בת למשפחה שהגיע לאיראן בעקבות גירוש ספרד, גם כן אצפהאנית.
אמיר למד בבית ספר יסודי נור-וו-סדהקט (אור וצדק) של המיסיון הנוצרי (כיתות א'-ה'), לאחר מכן בתיכון אליאנס היהודי (כיתות ו'-ח'), ובהמשך בתיכון היהודי כורש (כיתות ט'-י"א) שם גם למד צרפתית.
את לימודיו סיים בתיכון המוסלמי "אדיב" (כיתה י"ב), אליו עבר בשל קרבתו למערכת העיתון "כיהאן".
אמיר היה פעיל במועדון "כורש" לתרבות יהודית בטהראן, שם נפגשו צעירים יהודים וחונכו ברוח החלוציות הציונית.
בכיתה י"א, בסיוע המורה לצרפתית, כתב אמיר מאמר בצרפתית על תולדות חיי היהודים באיראן.
המאמר פורסם בשבועון הצרפתי Le Semaine Juive.
את תחילת הקריה העיתונאית שלו, החל בגיל 17, במהלך לימודיו בתיכון בשנת 1956, כאשר ניצל את הידע שצבר בצרפתית כדי לעבוד כמתרגם ועורך-משנה בעיתון הערב "כיהאן" (הערה: העיתון היה היומון הנפוץ ביותר באיראן והוא קיים גם היום).
בגיל זה, שכרו כמתרגם צעיר בעיתון עלה על שכרו של אביו המבוגר שעבד בצבא.
אמיר החל לפרסם בעיתון מאמרים על ישראל, ובכך הפך לאיש הראשון באיראן שעסק בפעילות הסברה לטובת מדינת ישראל.
לאור פעילותו זו, הוא הוזמן על ידי הסוכנות היהודית, בהיותו בן 18 בלבד, להצטרף למשלחת מורים שהגיע לישראל לסמינר של חודשיים בשנת 1957. במהלך הסמינר, שכלל הרצאות, סיורים ומפגש עם נשיא המדינה בן צבי, גמלה בליבו ההחלטה לעלות לארץ.
עם שובו לאיראן, תרגם אמיר מצרפתית לפרסית ספר תיירות על ישראל שנכתב על ידי דוד קתריבס.
היה זה הספר הראשון על ישראל בפרסית, אשר גם הסביר על הקמת המדינה, ההתיישבות, רעיון הקיבוץ ועוד.
את ההקדמה כתב הסופר האיראני סעיד נפיסי (בן למשפחה יהודית שהתאסלמה והסופר האהוד ביותר באיראן באותה תקופה).
הספר שפורסם בתקופה שבה החלו להירקם היחסים המדיניים בין ישראל ואיראן, זכה לתפוצה רחבה בזמן הדיון הציבורי באיראן על יצירת קשרים דיפלומטיים עם ישראל, והפך לחומר הסברתי עבוד מדינת ישראל הצעירה.
אמיר גם המשיך בתקופה זו לפרסם מאמרים על ישראל בעיתון "כיהאן" אשר הציגו את ההישגים בתחומי ההתיישבות, החקלאות, הרפואה והמדע, וסייע בכך לשנות את האווירה בשיח הציבורי האיראני שהיה באותה תקופה עוינת את ישראל.
את עיקר המידע במאמרים ביסס אמיר על חוברות הסברה של משרד החוץ.
בשנת 1959, בהיותו בן 20, ולאחר שלוש שנות עבודה ביומון כיהאן, עלה ארצה כדי להמשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית, שם סיים תואר ראשון במדעי המדינה והמזרח התיכון.
חודשים ספורים לאחר עלייתו ארצה, ובמקביל ללימודיו, החל לעבוד במחלקת השידורים בפרסית של רשות השידור.
אמיר, שהצטרף למחלקה בינואר 1960 (שלוש שנים לאחר הקמתה), היה בתחילה קריין, ולאחר מכן גם עורך ומנהל.
אמיר המשיך לעבוד במחלקה 11 שנים נוספות לאחר פרישתו בשנת 2006, עד ליום השידורים האחרון, עם סגירת רשות השידור בשנת 2017. אמיר עבד במחלקה הפרסית למעלה מ-57 שנים ברציפות, עד לגיל 75, מהן כ-20 שנה כמנהל השידורים.
בשנים הראשונות של שידורי קול ישראל בפרסית, זכתה התחנה להיקף האזנות ועניין צנועים שגברו מעט עם השנים.
הגידול המשמעותי ביותר באחוזי ההאזנה התרחש לאחר המהפכה באיראן ובמהלך מלחמת איראן-עיראק.
בתקופה זו, אמיר, שהיה מנהל השידורים, שינה את אופי השידורים שכללו עד אז בעיקר היבטים הסברתיים, ושילב בהם מרכיב משמעותי של חדשות מאיראן.
בין השאר, הייתה זו התחנה היחידה פרט לרדיו בגדאד, אשר במהלך מלחמת איראן-עיראק שידרה את המקומות באיראן העתידים להיות מותקפים על ידי טילים עיראקים (העיראקים נהגו להודיע מראש היכן יתקפו באמצעות טילים).
הסיקור התקשורתי ההדוק והאמין של התחנה למהפכה ולמלחמת איראן-עיראק שבאה בעקבותיה, הפכו את השידורים בפרסית של קול ישראל להיות בין השידורים הזרים המואזנים ביותר על ידי אזרחי איראן, ואף חומייני עצמו (מנהיג איראן באותה תקופה) הקפיד להאזין להם.
אמיר נודע בעיקר בפרשנויותיו המרתקות, אשר כללו מארג של חדשות והסברים בתוך מסגרת תרבותית, היסטורית ופוליטית, שנכתבו בשפה ברורה המובנת לכל.
אמיר הקפיד להתראיין מול כל גורם על מנת להסביר את עמדתה של ישראל ולהדוף התקפות ועלילות פוליטיות ואנטישמיות של המשטר האיראני ותומכיו.
במשך השנים קיים אמיר אלפי ראיונות בערוצי התקשורת השונים בעולם, בשפות עברית, ערבית, פרסית, אנגלית וצרפתית.
יחד עם זאת, תרומתו העיקרית הייתה בעיקר בראיונות בשפה הפרסית, היות שבמקרים רבים, אמיר היה היחיד שהסביר בשפה זו לקהל מאזינים איראני ברחבי העולם, את עמדתה, פעילותה והישגיה של מדינת ישראל.
אמיר גם נודע במקורותיו הטובים על המתרחש בתוך איראן, זאת בין השאר עקב קשרים שונים שהצליח לשמר עם בכירים לשעבר ועם אנשי תקשורת שונים.
עם רבים מבכירים אלו אמיר נפגש לאורך השנים (בעיקר באירופה), ועם חלקם הוא בקשר עד היום.
הודות לקשרים אלו, בסוף שנות ה-80' אמיר הצליח לקבל באופן קבוע את כותרות העיתונים המרכזיים באיראן, עוד טרם פרסומם, ולהתייחס אליהן בשידוריו, שעות רבות לפני שהעיתונים עצמם הגיעו לידי המאזינים.
אמיר שילב בתוכנית השידורים אחת לשבוע, שיחה טלפונית ישירה עם המאזינים באיראן, בה הוא איפשר להם להביע דעה על מגוון נושאי אקטואליה, כגון יחס המשטר לאוכלוסייה, האם על איראן להצטייד בפצצה גרעינית ועוד.
תוכניות אלו זכו לפופולריות רבה, משום שהן היוו במה אותנטית ופתוחה לאזרחי איראן, לדון ולהביע עמדה לא מצונזרת בכל תחומי החיים.
האזרח האיראני הפשוט נתן בתוכנית ביטוי לא רק לעמדות פוליטיות, אלא גם לקשיי היום יום שהיו מנת חלקם של אזרחי איראן לאורך השנים.
במהלך השנים שילב אמיר בשידורים ראיונות רבים עם בכירים איראנים וישראלים.
בין הבכירים האיראנים שראיין נכללים מלכת איראן (אשתו של השאה) ויורש העצר האיראני (בנו של השאה), אשר ברחו מאיראן, וכן אייתוללה בכיר שחי באיראן ואף נעצר לאחר הריאיון.
בין הבכירים הישראלים שרואיינו בשידורים נכללים הנשיאים חיים הרצוג, שמעון פרס ומשה קצב (קצב הוא יליד איראן), והרמטכ"ל ומאוחר יותר שר הביטחון שאול מופז (יליד איראן גם הוא).
בסוף שנות ה-80, לאחר סיום מלחמת איראן-עיראק ועם התגברות העניין הישראלי באיראן, החל אמיר לכתוב מילון פרסי-עברי-אנגלי.
מהדורה דיגיטלית ראשונה של המילון הושלמה בשנת 1991, ומהדורה דיגיטלית שנייה בשנת 2018. במהדורה הדיגיטלית העדכנית של המילון יש כחצי מיליון מילים בשלוש השפות, ובכלל זה כ-50,000 ערכים וכ-60,000 מילים וביטויים בפרסית.
אמיר פרסם את זכרונותיו על ילדותו בשכונת היהודים בטהראן במסגרת מאמר בקובץ על יהודי איראן (2017).
לאורך השנים נתן אמיר אלפי הרצאות במוסדות שונים לאורכה ולרוחבה של הארץ, וכן העביר מספר קורסים באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב, בהם לימד את השפה הפרסית וכן את אירועי המהפכה באיראן.
בשנות ה-2000, לקח אמיר חלק בניסיונות לאתר את רון ארד, כאשר הופיע ברוב תחנות הרדיו והטלוויזיה בפרסית הפעילות באירופה ובארצות הברית, ופרסם בהן את סיפורו של רון ארד ואת הפרס הכספי שהובטח על ידי עמותת "לחופש נולד".
לאור החשיבות הגוברת של ההסברה הישראלית למול איראן, נרתם אמיר בשנת 2007 להקים את אתר משרד החוץ בפרסית, ושנה לאחר מכן הקים גם את אתר יד ושם בפרסית.
פעילות זו בוצעה כחלק מההבנה, שהנגשת מידע אמין על ישראל תסייע להפחית את היקף השפעת האיבה וההסתה של המשטר האסלאמי הקיצוני באיראן.
עשרות עיתונים ברחבי העולם ובישראל פרסמו כתבות ארוכות על מפעלו של אמיר בנושא הסברת האירועים בישראל ובאיראן, והוא זכה לשבחים רבים על יכולתו לעשות זאת על רקע היכרותו הטובה עם השלטון האיראני.
כך למשל, חזה אמיר במהלך ראיון רדיו ברשת ב', את תוצאות הבחירות לנשיאות האיראנית בשנת 2005, כאשר יום לפני הבחירות הסביר כי מי שינצח לא יהיה בכיר השלטון אכבר האשמי רפסנג'אני, אלא מועמד צעיר ופחות מוכר בשם מחמוד אחמדינז'אד.
אמיר העריך (כפי שגם קרה בפועל) כי המועמד המנצח יקבל כשני שלישים מהקולות, כדי להראות לציבור האיראני שלאותו מועמד יש תמיכה רחבה ולגיטימציה, ומנגד, שהבחירות אינן מזויפות.
לאורך שנות עבודתו הרבות הגן מנשה אמיר על תדמיתה של מדינת ישראל, הסביר הישגיה הרבים בכל התחומים, וכן את מדיניותה ביחס לאיראן, לבעיה הפלסטינית ולקשריה עם העולם הערבי.
אמיר היה מהראשונים שפעלו להפריד בין היחס של מדינת ישראל למשטר האיראני לבין היחס לעם האיראני.
בפעילות הסברתית זו הצליח להפוך חלק מהעם האיראני מאויב לאוהב, ולהדוף אינספור טענות, עלילות ושקרים אנטישמיים שפורסמו בתקשורת הפרסית ברחבי העולם.
אמיר, הרואה בפעילותו זו שליחות לקירוב לבבות בין העם האיראני לבין מדינת ישראל, מקפיד להמשיך ולהתראיין מספר פעמים בשבוע, גם לאחר שחגג 83 שנים.
במהלך 65 שנותיו בתקשורת, הוא עבר מעבודת עיתונאות המבוסס על סדר דפוס ותקשורת טלקס, לעולם הרדיו והטלוויזיה ובהמשך לעולם המחשבים, האינטרנט והרשתות החברתיות.
אמיר, שהסתגל היטב למעבר זה, הקים והפעיל בשנים האחרונות אתר חדשות בפרסית והתראיין למגוון ערוצי טלוויזיה בעולם.
את מרבית פעילות ההקלטה והעריכה הוא מבצע מאולפן שהקים בביתו עם סיום עבודתו בקול ישראל.
כיום, אמיר הוא איש התקשורת הוותיק ביותר שעדיין פעיל בתקשורת הפרסית בעולם, ואחד הוותיקים באנשי התקשורת בארץ.
אמיר נשוי לסופיה, ואב ל-2 בנים.
בתורת החבורות, מנרמל (או נורמליזטור) של תת-חבורה בחבורה הוא התת-חבורה הגדולה ביותר של שבה נורמלית.
המנרמל של תת-חבורה הוא אוסף כל האיברים עבורם .
במילים אחרות, האיברים עבורם לכל .
כאשר מדובר בחבורות סופיות (ואפילו אם בלבד סופית), הקבוצה שווה למנרמל.
עם זאת, באופן כללי התנאי חלש מתנאי השוויון, והוא מגדיר קבוצה המכילה את המנרמל, ועשויה להיות שונה ממנו.
קבוצה זו סגורה לכפל, אך איננה בהכרח סגורה לפעולת ההיפוך.
לדוגמה, בחבורת באומסלג-סוליטר , האיבר איננו שייך למנרמל של התת-חבורה הציקלית , אף כי .
מן ההגדרה ברור כי ואף .
המנרמל הוא התת-חבורה הגדולה ביותר שבה נורמלית – כל תת-חבורה של המכילה את ושבה נורמלית, מוכלת במנרמל של .
המנרמל שווה ל- אם ורק אם עצמה תת-חבורה נורמלית.
האינדקס של שווה למספר התת-חבורות הצמודות ל-.
אפשר לראות בגודל המנרמל מדד ל"מידת הנורמליות" של התת-חבורה: המנרמל של שווה ל- כאשר היא רחוקה ביותר מלהיות נורמלית.
אם היא חבורת p אז
לעומת זאת, אם היא תת-חבורת סילו, אזי
לכל (זו תוצאה של משפט סילו השני).
המנרמל של איבר בחבורה חופשית הוא אבלי.
מנשה בכור (1888 - 21 בינואר 1943) היה פילנתרופ, ציוני וסוחר יהודי עיראקי וארץ-ישראלי.
בכור נולד בשנת בבגדאד שבעיראק ליצחק בן יהושע בכור ולשמחה, בת הרב עבדאללה סומך.
בצעירותו התחנך בבית-הספר של כי"ח.
בהיותו בן 17, ביקר לראשונה בארץ ישראל, במסע שנמשך 40 יום, ברכיבה על גמלים.
כשהיה בן 17 החל לעסוק במסחר.
לאחר-מכן היגר לבצרה, והתפרסם כאחד הסוחרים הגדולים בעיר.
הוא רכש את אמונם של תושבי העיר העיראקית הדרומית, עד כדי ששייחים בדואים העדיפו להחזיק את כספם אצלו מאשר להניחו בבנק.
הוא מימן את נסיעתם של צעירים מעיראק לאנגליה כדי לאפשר להם לרכוש השכלה גבוהה.
בסוף מלחמת העולם הראשונה נאלץ לעזוב את עבודתו בשל מצב בריאותו.
העסק הגדול למסחר בין עיראק, הודו ואנגליה בניהולו- "בכור ובנימין", חוסל לאחר המלחמה.
בשנת 1928 עבר לארץ ישראל במטרה להשתקע בה, והביא עמו הון רב להשקיעו בגאולת קרקעות ובייסוד נקודות התיישבות בגליל.
בכור הצליח יחד עם צבי איזקסון ואחרים לקנות שטח גדול של אדמה מאבו כישכ, שעליו נמצאים היום "כפר הדר", "רמתיים", "רמת הדר" ועוד.
הוא נטע פרדס של 200 דונם.
בשנת 1943 נשא לאשה את לוסין טוויג, נכדת בן דודו.
כשלושה חודשים לפני מותו ילדה לו את בתו היחידה, שנקראה שמחה, על שם אמו.
הובא למנוחות בחלקת הבבלים בהר הזיתים.
מנשה חי אליָשר (ט"ו בתשרי ה'תרס"ב, 28 בספטמבר 1901 – כ"ב באדר ה'תשנ"ד, מרץ 1994) היה איש עסקים ואיש ציבור ירושלמי.
נשיא לשכת המסחר בירושלים בין השנים 1951 עד 1985 ויקיר ירושלים.
מנשה אלישר היה בן למשפחת אלישר שישבה בארץ ישראל ככל הנראה מאז גירוש ספרד.
בתחילה התיישבה בצפת, ולאחר מכן בחברון ולבסוף בירושלים, שם נולד מנשה.
אבי-סבו מצד אביו היה הראשון לציון ר' יעקב שאול אלישר (יש"א ברכה), סבו היה הרב חיים משה אלישר ואביו, יצחק שמעיה אלישר היה הנשיא הראשון של ועד הקהילה העברית המאוחדת וסגן ראש העיר ירושלים בין השנים 1917 עד 1929. אימו הייתה בתו של יוסף ביי נבון.
אלישר למד בבית המדרש דורש ציון ובבית הספר של כי"ח (אליאנס), בבית הספר הריאלי בחיפה ובבית הספר הצרפתי בקהיר.
הוא הוסמך למשפטים בבית הספר למשפטים של ממשלת המנדט הבריטי בירושלים.
בעודו נער, היה עד למעמד הכניעה של השלטון הטורקי לבריטים בפאתי ירושלים.
ב-1930 נשא לאשה את רחל לבית קוקיה והשניים בנו בית בשכונת רחביה, ברחוב אלחריזי, הוא בית אלישר.
הבית היה בית ועד לעילית הכלכלית של העיר, יהודים וערבים כאחד.
בשנת 1933 היה מעורב ברכישת 600 דונם קרקע באזור אבו גוש, יחד עם סגן הקונסול הגרמני בירושלים ואיש הנדל"ן ג'וזף פסקל אלבינה.
לאחר חמש שנות מאבקים משפטיים נרשמה הקרקע על שמו של אלישר ו"חברת קריית יערים בע"מ", במטרה להקים במקום עיר גנים שתתוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן.
התוכנית לא יצאה לפועל עקב המרד הערבי הגדול וכיום נמצאת על חלקת קרקע זו השכונה החרדית טלז סטון.
בעת מאורעות תרצ"ו התגייס לקריאתו של השופט גד פרומקין שקרא להציל את יהודי יפו.
הוא היה מבין מקימי קרן "עזרה וביצרון" שגייסה כספים לצורך הצלת יהודי יפו, וכיהן כמנהל המגבית שלה וסגן יו"ר הקרן.
במקביל היה בין מייסדי תנועת "קדמה מזרחה" שנועדה לגשר על גלי האיבה בין יהודים לערבים.
יחד עמו היו חברים בתנועה אישים כדוד ילין, אליעזר ילין, יצחק רפאל מולכו, חיים מרגליות קלווריסקי, יוסף קלוזנר, רבי בנימין, יעקב טהון ומשה סמילנסקי.
אלישר וחלק ניכר מבני היישוב הוותיק פרשו מ"קדמה מזרחה" לאחר שהתגברה בה הנטייה לכיוון פתרון של מדינה דו לאומית בהשפעת אנשי ברית שלום.
בעזרת קשריו הענפים עם ערבים, שליטתו בשפה הערבית והיכרותו עם הלכי הרוח סייע אלישר בידי אנשי הש"י (שירות הידיעות, המודיעין הצבאי של ההגנה) בהשגת ידיעות ודיווח על הלכי רוח ברחוב הערבי והעברת מסרים בלתי רשמיים אל ההנהגה הכלכלית והחברתית של ערביי ירושלים.
מפקד הש"י, ראובן שילוח (זסלני) היה דייר בבניין של אלישר, שבו גר.
כמו כן עבד אלישר בשירות הידיעות עם אליהו ששון.
במקביל פיתח אלישר את עסקו הפרטי, חברת מנשה ח.
החברה הייתה במשך שנים רבות מונופול בייבוא מותגים שונים כגון מותג סגריות ה"קנט" שיוצרו בקנטקי ארצות הברית.
עם קבלת תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947 פרץ המון ערבי אל המרכז המסחרי בממילא ושרף חנויות של יהודים.
עקב כך ייסד אלישר את "ועד נפגעי המאורעות" שריכז את התביעה המשפטית והערכת הנזק, גייס תרומות לסיוע לנפגעים וייצג את בעלי הנכסים מול המוסדות הלאומיים.
הוא היה גם חבר ב"ועדת ירושלים" שהוקמה עם קום המדינה בראשות דב יוסף על מנת לטפל בענייני העיר.
אלישר היה ממונה על נושאי הכלכלה והמסחר ובמסגרת תפקידו דאג לאספקה סדירה של מוצרים לעיר בין היתר על ידי הכשרת שדה תעופה בשכונת גבעת שאול (כיום רחוב כנפי נשרים).
הוא אף דחף להקמתה של "החברה הכלכלית לירושלים" כדי שתעודד הקמת מקומות תעסוקה בעיר.
באותה תקופה נשא ונתן עם הפטריארכיה היוונית אורתודוקסית לחכירת שטח של 1,000 דונם בגבעת רם עליו הוקמו משכן הכנסת, קריית הממשלה, מוזיאון ישראל, קמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים ובנייני האומה.
בין היתר היה אלישר גם סגן יו"ר בנייני האומה וחבר בצוות ההקמה שלו.
כנשיא לשכת המסחר היה פעיל בזירה הבינלאומית ובמרץ 1966 אירח בירושלים את הקונגרס הבינלאומי ה-107 של איגוד לשכות המסחר.
הוא היה פעיל בניסיונות לבלום את החרם הערבי במסגרת זו ויצר קשרים בעיקר עם ראש איגוד לשכות המסחר הבינלאומיות, אדמונד ז'יסקר ד'סטאן (אביו של נשיא צרפת ואלרי ז'יסקר ד'אסטן) במטרה לקדם את הסחר עם צרפת ועם ארצות שבתחום השפעתה.
במלחמת ששת הימים שהה בארצות הברית במאמצים לגיוס כספים, נאם ושידל קהילות יהודיות לתרום למדינת ישראל מטעם המגבית היהודית המאוחדת.
בתשל"ב העניק לו ראש עיריית ירושלים, טדי קולק את אות יקיר ירושלים.
בית הספר הממלכתי בשכונת גבעת מרדכי נקרא על שם אלישר עוד ב-1976. כאשר נסגר בית הספר, עם הפיכת השכונה לדתית, נקרא על שמו בית הספר בשכונת רמת שרת.
על שמו גם רחבה מול לשכת המסחר במרכז ירושלים, ברחוב הלל.
בשנת 1987 העביר את ניהול חברת ייבוא הסיגריות לבנו עודד אלישר.
מנשה ("מנש") ארביב (נולד ב-9 במרץ 1959) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן כמפקד יחידת להב 433.
ארביב גדל בשכונת נווה שרת בתל אביב בן למשפחה בת 12 ילדים, שהוריה עלו מלוב.
אביו היה רב ואזרח עובד צה"ל.
בפברואר 1978 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושירת כלוחם בגדוד 890. השתתף בפעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה בלבנון.
לאחר מכן התגייס לימ"מ, השלים את מסלול הלוחם ביחידה וקורס קציני חי"ר, ושימש כמפקד צוות.