tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות הדמיון של מינים רבים במשפחה זו לכולכיתיים, בגלגולם הבוגר, הימשושים חסרים את גפי הפה והם אינם ניזונים ובכלל זה, אינם עוקצים.
זחלי משפחה זו מהווים את רוב אוכלוסיית החרקים ליד מקוואות מים ומשמשים כמרכיב מזון חשוב לדגים וחיות אחרות.
באזורים לחים, לעיתים ניתן לראות את אוכלוסיית הימשושים הבוגרת מרחפת בשמיים בצפיפות ונראית כמו עננים גדולים.
את הזכר ניתן להבדיל בקלות מהנקבה על פי ציצית האנטנה בקדמת ראשו.
רשימת הסוגים בישראל (רשימה חלקית)
ימק"א פניאל (השם הרשמי באנגלית YMCA - Peniel by Galilee, בתרגום חופשי: ימק"א פניאל בגליל) הוא בית הארחה של אגודת ימק"א כ-3 ק"מ מצפון למרכז טבריה בכביש 90 (דרך גדוד ברק), על גדות הכנרת.
המבנה המרכזי באתר נבנה ב-1930 מאבני בזלת, והיה וילה פרטית של יו"ר ימק"א ירושלים, ד"ר ארצ'יבלד ס.
על פי הסיפורים הרט, היה אדריכל חובב והשתתף בתכנון ימק"א ירושלים, אך היו לו חילוקי דעות עם שותפיו שלא קיבלו את כל רעיונותיו לפרויקט.
הוא כעס ופרש, עבר לטבריה קנה את חלקת האדמה ובנה בה את ביתו.
בשנת 1946 נפטר הארט והוא הוריש את הבית ושטח הקרקע שסביבו לארגון ימק"א, מתוך כוונה שאנשי הארגון יסבו אותו לבית הארחה.
לאחר שהוסב לשימוש כבית ההארחה, הוקמה בו מסעדה וחדרי אירוח הנשקפים לנוף הימה, לטבחה, להר האושר ולגן עצי דקל.
החלל הפנימי של מבואת הקבלה היה מחופה בעבודת פסיפס-עץ וצדף דמשקאית, וניצבו בו רהיטים עתיקים.
בנוסף, הוקמה במקום גם כנסייה קטנה, הבנויה מכיפה פרבולית לבנה ובה ספסל הפונה אל הכנרת ומבנה חדרי אירוח מודרני שהוקם עבור צליינים לקראת ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל בשנת 2000.
ארגון ימק"א השכיר את המקום ליזמים שונים שהפעילו את בית ההארחה.
ב-15 במאי 2016, נשרף בית ההארחה, ומאז הוא עומד פרוץ ליד הכנסייה.
בשנת 2019 עם עליית מפלס המים בכנרת, כך שהמים שוב מגיעים עד למרגלות המבנה, החלו פעילים חברתיים במאבק לפתוח את הגישה לחוף ולמעיינות הסמוכים הנמצאים בשטח שבבעלות הכנסייה הרוסית (עינות רקת).
הפעילים הצליחו במאבקם להסיר גדרות שהיו מוצבות על חוף הכנרת, אך מאז סבל המבנה ההיסטורי מונדליזם, ונותר ממנו רק השלט החיצוני.
במקביל הגיש ארגון ימק"א לאישור הרשויות, תוכנית בינוי לשיקום ופיתוח המתחם.
באוקטובר 2021 הגישה הכנסייה הרוסית בקשה לממשלת ישראל לסגור שוב את קו החוף באזור.
ימת המלח הגדולה היא ימה מלוחה חסרת מוצא, הנמצאת בחלקה הצפוני של מדינת יוטה בארצות הברית.
איש המערב הראשון שהגיע אל הימה היה ג'ים ברידג'ר בשנת 1824.
האגם משתרע על שטח של כ-4,400 קמ"ר, והוא האגם הגדול ביותר בארצות הברית ממערבית למיסיסיפי.
גובה פני המים הממוצע הוא כ-1,280 מטר מעל לגובה פני הים.
אורכה של ימת המלח הגדולה הוא 120 ק"מ, רוחבה 45 ק"מ, ועומקה המרבי בערך 10 מטר.
סולט לייק סיטי, בירת יוטה, שוכנת בקרבת חופו המזרחי של האגם.
שלושה נהרות זורמים אל הימה ומספקים כ-1.1 מיליון טונות של משקעים בכל שנה.
בשל הריכוז הגבוה של המלח בימה, אנשים יכולים לצוף בקלות במי הימה.
הימה היא שריד קטן לימת בונוויל הפרהיסטורית, ימה גדולה אשר השתרעה על פני שטח של כ-50 אלף קמ"ר במהלך עידן הקרח.
בשל הדמיון שלה לים המוות בישראל, זכתה ימת המלח הגדולה לכינוי "America's Dead Sea" (ים המוות האמריקאי); ואחד משלושת הנהרות, אשר מזינים את הנהר, נקרא "ג'ורדן" (Jordan, נהר הירדן).
רמת המליחות בימה היא פי 5 מבאוקיינוס, מה שלא מאפשר קיום חיים לדגים ויצורים רבים אחרים.
הנהרות שמזינים את הימה ממלאים אותה במינרלים הכוללים מלחים, ומאחר שאין למים מוצא, הם מתאדים עם השמש החמה של יוטה והמלחים נשארים באגם ומצטברים, כך לאורך שנים נוצרה ימה מלוחה.
באזורים מסוימים, אחוז המלח כל כך גבוה שבני אדם יכולים לצוף, באופן דומה לים המלח.
ימת הדובים הגדולה ) היא הימה הגדולה ביותר שכל שטחה נמצא בקנדה (ימת סופיריור וימת יורון גדולות יותר, אך הן נמצאות בחלקן בארצות הברית), הימה הרביעית בגודלה בצפון אמריקה והשמינית בגודלה בעולם.
היא ממוקמת בטריטוריות הצפון-מערביות של קנדה, ומצויה בין קווי הרוחב 65 ו-67 צפון (משמע שהיא נמצאת בחלקה בחוג הארקטי), ובין קווי האורך 118 ו-123 מערב.
מפלס המים של הימה גבוה ב-186 מ' מגובה פני הים.
מקור השם הוא באינדיאנים (האומות הראשונות) שחיו בחופה הצפוני של הימה.
ימת הדובים הגדולה קופאת בכל שנה לערך בין החודשים נובמבר ליולי.
נפחה של הימה הוא 2,236 קילומטר מעוקב, ושטח הפנים שלה הוא 31,153 קילומטרים רבועים (גדול יותר משטח בלגיה).
בשל שטח זה, ימת הדובים הגדולה היא הימה השמינית בשטחה בכדור הארץ - לאחר הים הכספי, ימת סופיריור, אגם ויקטוריה, ימת יורון, ימת מישיגן, אגם טנגניקה וימת באיקל.
הימה מנוקזת לנהר הדובים הגדול, הזורם מערבה עד שנשפך לנהר מקנזי, הזורם לאוקיינוס הקרח הצפוני.
בסמוך לראשיתו של נהר הדובים הגדול נמצאת ההתיישבות הקטנה דליין ובה נמל תעופה קטן.
בסמוך לימה נמצאים מרבצי אורניום ומתכות אחרות כגון ברזל, כסף וקובלט, שהתגלו בחלקם על ידי החוקר הקנדי גילברט לאבין (Gilbert LaBine) בשנת 1930. לשם כרייתם הוקמה תחנת כרייה בשם פורט רדיום (Port Radium).
הדייג והצייד נפוצים בימה ובקרבתה, ובשנת 1995 נתפס בה פורל אגמים, במשקל 32.8 ק"ג - הכבד ביותר שנתפס מאז ומעולם.
ימת העבדים הגדולה היא הימה השנייה בגודלה בטריטוריות הצפון-מערביות שבקנדה (אחרי ימת הדובים הגדולה).
עומקה המרבי הוא 614 מטרים, האגם העמוק ביותר באמריקה הצפונית.
הימה משתרעת על שטח בן 27,200 קילומטרים רבועים בחלק הדרומי של הטריטוריות הצפון-מערביות, נתון המציב אותה במקום העשירי בעולם ברשימת הימות הגדולות ביותר.
אורכה המרבי 469 קילומטרים ורוחבה המרבי 203 קילומטרים.
מפלס המים של הימה שוכן 156 מטרים מעל פני הים.
נפח המים בימה נע בין 1,170 קילומטרים מעוקבים, ל-1,580 קילומטרים מעוקבים ועד 2,088 קילומטרים מעוקבים, נתונים המציבים אותה בין המקום העשירי לשנים עשר ברשימת האגמים בעלי הנפח הגדול ביותר בעולם.
ימת העבדים הגדולה קופאת חלקית בכל שנה, בין החודשים נובמבר ליוני.
יישובים השוכנים לחוף הימה כוללים את ילונייף, בירת הטריטוריות הצפון-מערביות, האי ריוור (Hay River), בהצ'וקו (Behchoko), פורט רזולושן (Fort Resolution), לוצלקה (Lutselk'e), שמורת האי ריוור (Hay River Reserve), דטאה (Dettah) ואנדילו (N'Dilo).
היישוב היחיד לחופי הזרוע המזרחית של האגם הוא לוצלקה, כפריר ובו כ-350 תושבים, בעיקר ילידים בני צ'יפוויאן (Chipewyan) של אומת הדנה (Dene), ותחנה נטושה כיום של חברת מפרץ הדסון הקרויה פורט רליאנס (Fort Reliance).
לאורך החוף הדרומי, מזרחית לנהר האי שוכנים מכרה פיין פוינט ועיירת הכורים פיין פוינט (Pine Point) הנטושים.
את השם "ימת העבדים הגדולה" העניקו בני שבט הקרי (Cree) בשפתם על שם בני הדנה (Dene), קבוצה אתנית אחרת של אינדיאנים (האומות הראשונות) שהימה נמצאת בשטחם.
בני הקרי נהגו לפשוט על הדנה אויביהם ומדי פעם לקחת מהם עבדים, וקראו לדנה בשם שפירושו "עבדים" בשפת הקרי.
החוקר האנגלי סמיואל הירן (Samuel Hearne; 1792-1745) שסייר באזור ב-1771 תרגם את שם שבט הדנה מקרי לאנגלית כ"סלבי" וכן קרא את הימה על שמם כשמה בשפת הקרי.
ילידים של אמריקה הצפונית היו המתיישבים הראשונים סביב חופי האגם לאחר שהסתיים עידן הקרח.
ממצאים ארכאולוגיים חשפו כמה תקופות שונות של תרבויות במהלך ההיסטוריה.
אלו כוללים תרבויות של פלאואינדיאנים פלאנו צפוניים (Northern Plano, לפני 8,000 שנים), שילד ארכאי (Shield Archaic, לפני 6,500 שנים), תרבות הכלים הקטנים הארקטיים (Arctic Small Tool Tradition, לפני 3,500 שנים), ותרבות הפצלים של טלתילאי (Taltheilei Shale Tradition, לפני 2,500 שנים).
כל תרבות הותירה חותם מובהק בממצאים הארכאולוגיים בהתבסס על הסוג או הגודל של כלי האבן.
השם הושפע מהתיעוב שחשו בני אומת הקרי (Cree) ליריביהם לאורך תקופה ארוכה.
כיוון שהחוקרים הצרפתיים סחרו ישירות עם בני הקרי הם התייחסו לימה הגדולה כ"Grand lac des Esclaves".
החוקר וסוחר הפרוות סמיואל הירן האנגלי חקר את ימת העבדים הגדולה ב-1771 וחצה את הימה הקפואה, שבתחילה כינה את הימה "ימת אתאפוסקאו" (Lake Athapuscow), שם המשקף הגייה שגויה של דובר צרפתית לשם אתבסקה.
בשנים 1897–1898 ערך צ'ארלס "באפלו" ג'ונס (Charles "Buffalo" Jones), חוואי, צייד ואיש שימור טבע אמריקני, מסע אל החוג הארקטי, במטרה ללכוד את כבש המושק.
במהלכו חרפה החבורה שבהנהגתו בבקתה שבנתה בסמוך לימת העבדים הגדולה.
מעלליו של ג'ונס כיצד הוא וחבורתו הרגו חבורה של זאבים רעבים בסמוך לימת העבדים הגדולה אומתו ב-1907 על ידי צמד סופרים שמצאו את שרידי החיות בסמוך לבקתה הנטושה.
ב-1934 גילו מחפשי זהב עורק של המתכת בזרוע הצפונית של ימת העבדים הגדולה, אירוע שהוביל לייסודה של העיירה ילונייף ב-1935 שעתידה להפוך לבירת הטריטוריה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נבנה כביש המתאים לכל עונות השנה סביב הצד המערבי של הימה, במקור הרחבה של כביש מקנזי (Mackenzie Highway), אבל כיום מכונה כביש ילונייף (Yellowknife Highway) או כביש מספר 3. ב-24 בינואר 1978 נפל קוסמוס 954, לוויין ריגול של ברית המועצות באזור.
הלוויין שטס במכוון במסלול נמוך הכיל כור גרעיני שנועד לספק חשמל למערכות המכם של הלוויין.
בנפילה התפרק הלוויין ושרידיו התפזרו על פני שטח נרחב.
חלקים מהכור נפלו בקרבת ימת העבדים הגדולה.
90% מליבת הכור נתגלו ונאספו במבצע צבאי משותף לצבא קנדה וצבא ארצות הברית שקיבל את הכינוי "מבצע אור הבוקר" (Operation Morning Light).
היובלים העיקריים המזינים את ימת העבדים הגדולה הם הנהרות האי (Hay River), סלב (Slave Rive) וטלטסון (Taltson Rive).
נהר המקנזי מנקז את הימה.
החוף המערבי של הימה מיוער, אבל החוף המזרחי וחופי הזרוע הצפונית הם דמויי טונדרה.
החופים הדרומיים והמזרחיים נוגעים בקצה של השילד הקנדי.
יחד עם ימות אחרות, דוגמת ימת הדובים הגדולה וימת אתבסקה, ימת העבדים הגדולה היא שריד מימת מקונל (Lake McConnel) הנרחבת שנוצרה לאחר נסיגת הקרחונים.
הזרוע המזרחית של ימת העבדים הגדולה זרועה באיים, והאזור הוא בתוך הפארק המוצע "הפארק הלאומי תאידנה ננה" (Thaydene Nene National Park).
חצי האי פתי (Pethei) מחלק את הזרוע המזרחית למפרץ מקלאוד (McLeod Bay) בצפון ומפרץ כריסטי (Christie Bay) בדרום.
הימה קופאת בחלקה בממוצע שמונה חודשים בשנה.
צורת החלק המערבי של הימה היא כשל קערה עמוקה יחסית על שטח של 18,500 קילומטרים רבועים ונפח של 596 קילומטרים מעוקבים.
עומקו המקסימלי של החלק המרכזי הוא 187.7 מטרים ועומקו הממוצע הוא 32.2 מטרים.
במזרח, מפרץ מקלאוד () ומפרץ כריסטי () עמוקים הרבה יותר, כשהמקום העמוק ביותר נמדד במפרץ כריסטי, 614 מטרים.
קרקעית הימה בנקודה זו שוכנת בעומק 458 מטרים מתחת לפני הים.
מדי חורף נסלל מחדש על פני הימה הקפואים כביש קרח המכונה כביש הקרח דטאה (Dettah ice road).
הוא מקשר בין ילונייף, בירת הטריטוריות הצפון-מערביות, לדטאה, כפר דייגים קטן של אינדיאנים.
דרומית לימת העבדים הגדולה, בפינה נידחת של הפארק הלאומי ווד באפאלו, נמצא אתר הקינון הקיצי של אחרוני העגורים אמריקאיים, שנתגלה ב-1954.
גטהון נולד באדיס אבבה שבאתיופיה ועלה לישראל בגיל צעיר.
בגיל 12 החל להתחרות באתלטיקה, ולאחר מכן עבר לכפר הנוער בן שמן.
הוא זכה במספר אליפויות ישראל במרוצי שדה לגילאי ילדים ונוער, ובשנת 2009 זכה לראשונה במדליה בתחרות לבוגרים: במכביה השמונה עשרה גטהון זכה במדליית הזהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:53.39 דקות, לפני אסמרו אררו ונועם נאמן הישראלים.
בשנת 2012 התחרה לראשונה באליפות ישראל לבוגרים.
באליפות ישראל במרוצי שדה שנעכרה בחודש פברואר, גטהון זכה במדליית הזהב, וסיים 4 שניות לפני אינדלאו טקאלה ממכבי תל אביב וגירמה אמרה מהפועל אתלטי אורן השרון.
חודשיים לאחר מכן, באליפות מכבי ישראל, שיפר את שיאו בריצת 1500 מטר כשסיים במקום הראשון בתוצאה של 3:46.00 דקות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בחודש יולי זכה במדליית הכסף בריצת 1500 מטר כשקבע תוצאה של 3:48.78 דקות, אחרי מוקט פטנה (3:48.39 דקות) ולפני איתי מגידי (3:50.04 דקות).
גטהון התחרה גם בריצת 800 מטר, בה סיים במקום הרביעי בתוצאה של 1:52.03 דקות.
באותו חודש, בתחרות הלילה, סיים במקום השני בריצת 1500 מטר בתוצאה 3:43.48 דקות, שיפור לשיאו האישי, לפני מוקט פטנה (3:50.80 דקות) ולפני מכתיב הקצב הקנייתי גילברט קיפסנג רוטיץ' (3:43.28 דקות).
באליפות ישראל במרוצי שדה שנערכה בפברואר זכה גטהון במדליית הכסף, לפני איימרו עלמיה ואחרי גירמה אמרה.
חודש לאחר מכן, במקצה 10 קילומטר במרתון תל אביב זכה במדליית הזהב בתוצאה 31:39 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בחודש יולי זכה בשתי מדליות: בריצת 1500 מטר זכה במדליית זהב, לאחר שקבע תוצאה של 3:44.48, לפני הקנייתי ג'פרי קיפקוריר (3:46.41 דקות), מוקט פטנה שזכה במדליית הכסף (3:48.37 דקות) ומולוסאו דניאל שזכה במדליית הארד (3:49.21 דקות).
באותו חודש, באליפות אירופה באתלטיקה מתחת לגיל 23, סיים גטהון במקום השביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:45.64 דקות.
מקום אחד לפניו סיים פיליפ אינגבריגטסן.
בשלב המוקדמות גטהון קבע תוצאה של 3:43.38, וסיים במקום החמישי במקצה שלו.
שלושה חודשים לאחר מכן, באליפות ישראל בעשרה קילומטר, זכה במדליית הזהב, בתוצאה של 30:49 דקות, לפני איימרו עלמיה (30:56 דקות) ואסרט ממו (31:23 דקות).
באליפות אירופה במרוצי שדה, שנערכה בחודש דצמבר, סיים גטהון במקום ה-74 במקצה עד גיל 23.
באליפות ישראל במרוצי שדה זכה גטהון במדליית זהב, כשסיים לפני איימרו עלמיה ואסרט ממו.
בחודש מאי, באליפות ישראל בריצת 10000 מטר סיים גטהון במקום הרביעי בתוצאה של 29:32.80 דקות.
חודשיים לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה, סיים במקום השישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:58.25 דקות.
באליפות ישראל במרוצי שדה סיים גטהון במקום השביעי.
במקצה 10 קילומטר במרתון תל אביב זכה במדליית הזהב בשיא אישי חדש של 29:44 דקות, שנייה אחת לפני איימרו עלמיה.
במחזור השלישי של הליגה הבינאגודתית, סיים במקום השני בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:52.82, 6 מאיות אחרי איימרו עלמיה.
באליפות ישראל בחצי מרתון זכה במדליית כסף בתוצאה של 1:06:16 שעות, תוצאה זהה לזו של מארו טפרי שזכה במדליית הזהב.
במדליית הארד זכה אגזה גואדה (1:07:04 שעות).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בחודש יולי, זכה גטהון בשתי מדליות.
באליפות אירופה במרוצי שדה שנערכה בדצמבר סיים במקום ה-67.
באליפות ישראל במרוצי שדה זכה גטהון במדליית הארד, שנייה אחרי דמקה טשאלה וג'מל עבדלמג'יד, שסיימו בזמן זהה.
במכביה זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר לאחר שקבע תוצאה של 3:54.92 דקות, לפני האמריקאי סמואל גולדשטיין (4:01.18 דקות) וגודאדו באלאצ'או (4:01.28 דקות).
באליפות ישראל בחצי מרתון זכה במדליית זהב בשיא אישי חדש של 1:05:15 שעות, לפני מארו טפרי (1:05:36 שעות) ומלקמו ג'מבר (1:07:06 שעות).
באליפות ישראל במרוצי שדה זכה גטהון בפעם השלישית במדליית הזהב.
באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה בחודש מרץ, קבע תוצאה של 1:03:25 שעות, וסיים במקום ה-55. בתחרות הקבוצתית, הוא עזר לנבחרת ישראל שכללה גם את מארו טפרי, גירמה אמרה, ואיימרו עלמיה, לסיים במקום העשירי.
תוצאתו של גטהון, שסיים במקום הרביעי בין הישראלים, הייתה טובה יותר משיאו הישראלי של היילה סטאין שעמד על 1:03:43 שעות לפני הריצה.
באליפות ישראל באתלטיקה זכה גטהון במדליית כסף בריצת 1500 מטר לאחר שקבע תוצאה של 3:44.57 דקות, לפני טדסה גטהון (3:47.30 דקות) ואחרי מכתיב הקצב הקנייתי ריימונד קיפקוגיי (3:43.48 דקות) ודוד טאייצ'או (3:44.41 דקות).
בחודש נובמבר, בריצת 10 קילומטר במסגרת חצי מרתון חיפה, סיים במקום השני בשיא אישי חדש של 29:37 דקות.
שבועיים לאחר מכן, במרוץ אייל, שבר את שיאו האישי פעם נוספת בריצת 10 קילומטר והעמידו על 29:13 דקות.
במרתון סביליה שנערך בחודש פברואר, גטהון התחרה לראשונה בריצת מרתון.
באותה ריצה, מארו טפרי שבר את השיא הישראלי כשקבע תוצאה של 2:10:10 שעות.
במרתון ברלין שנערך בספטמבר, סיים גטהון במקום ה-26 לאחר שקבע שיא אישי חדש של 2:13:53 שעות.
במרתון סביליה שנערך בחודש פברואר, סיים גטהון במקום ה-16 לאחר שקבע שיא אישי חדש של 2:09:51 שעות.
באותה ריצה קבע מארו טפרי שיא ישראלי חדש של 2:07:20 שעות, וגם גירמה אמרה ואיימרו עלמיה, שסיימו לפני גטהון, קבעו תוצאה טובה מהשיא הישראלי הקודם.
במרתון החולה שנערך במרץ סיים גטהון במקום החמישי לאחר שקבע שיא אישי חדש של 2:09:27 שעות.
במרתון ירושלים הוא הגיע ראשון וקבע שיא ישראלי למרתון ירושלים.
ימקגאשי (שם מדעי: Rhabdophis tigrinus) הוא מין של נחש בן משפחת הזעמניים הקרוב לנחשי המים ומצוי בטבע במזרח ודרום-מזרח אסיה.
לנחש הימקגאשי ניבי ארס אשר ממוקמים בחלק האחורי של פיו.
נחש זה מיוחד בכך שבנוסף לרעל שמיוצר בבלוטות הארס שבפיו, הוא משתמש גם ברעל שמקורו בתזונתו אותו הוא מפריש על גבו.
אורך נחש הימקגשי 60-100 ס"מ וצבע קשקשיו ירוק-זית עם רצועות שחורות וצידיים כתומים משורטטים.
במראהו דומה הנחש לנחשי המים שוכני אירופה.
הוא בעל ראש קטן ועיניים גדולות בעלות טבעות צהובות סביבן.
נחש זה מצוי לאורך גדות נהרות ואגמים רדודים, ערבות עשבוניות ויערות וגם בקרבת יישובים.
הוא נפוץ ברוסיה במחוזות פרימוריה וחברובסק, סין, קוריאה הצפונית והדרומית, טאיוואן, וייטנאם, ולאורך יפן עד איי ריוקיו.
נחש זה ניזון ממינים שוכני מים כמו דגים, זוחלים קטנים יותר אך בעיקר מצפרדעים וקרפדות ביניהם מינים רעילים, והוא מסוגל להשתמש בארס הקרפדות כדי להגן על עצמו: הנחש מפריש לאורך גבו את ארס הקרפדות שאכל.
אם יותקף במזג אויר קר, כאשר אינו יכול לנוע מהר ולנוס מאויביו, הנחש יזקוף את צווארו וגבו כדי להבליט את בלוטות הרעל שעליהם.
הרעל מכיל סטרואיד שעשוי לעיתים להרוג אדם, אך מדובר בתקריות נדירות הנגרמות בעיקר מתרומבוציטופניה של הננשך.
הנחש אינו מייצר את הרעל בגופו, ולכן עוצמת הרעילות תלויה בתזונת הנחש: באזורים בהם אין מספיק צפרדעים רעילות למזונו, הנחש לא יכול להפריש רעל על גבו.
ימת אגאסי הייתה ימה קרחונית עצומת ממדים באמריקה הצפונית.
הימה הוזנה מהפשרת קרחונים ב בסוף עידן הקרח האחרון.
שטח הימה היה גדול מכל שטח גופי המים המתוקים של ימינו ביחד, קרוב לשטח הים השחור.
הימה הייתה רדודה יחסית לעומקי ימות גדולות בימינו ונוקזה בסדרה של אירועים לפני כ-13,000 עד 8,400 שנה.
הימה נקראה על שם לואי אגאסי משהתחוור כי נוצרה מפעילות קרחונית.
ימת החול הגדולה הוא ימת חול מדברית, המתפרסת על פני כ־72,000 קמ"ר בסהרה, בין מערב מצרים ומזרח לוב בצפון אפריקה.
כ-74% מהשטח מכוסה בדיונות חול.
ימת החול הגדולה משתרעת לאורך של כ־650 ק"מ מצפון לדרום ולרוחב של 300 ק"מ ממזרח למערב.
נופה ניכר בתצלומי לוויין ברכסי חול ארוכים הנמשכים כללית בכיוון צפון-דרום.
עם זאת, למרות האחידות לכאורה, יש בימת החול הגדולה שני אזורים גדולים עם סוגים שונים של מגה-דיונות.
ימת החול המצרית שוכנת במקביל לימת החול כאלאנשיו בלוב הצמודה אליו מצפון.
הדיונות של ימת החול הגדולה מכסות כ-10% מכלל שטח המדבר המערבי במצרים.
נווה מדבר סיווה במצרים, כ-50 ק"מ ממזרח לגבול לוב, נמצא בחלקה המזרחי של ימת החול הגדולה.
ימת החול הגדולה הייתה מוכרת לשבטי הטוארג ולאנשי שיירות הסוחרים שחצו את הסהרה, אך הראשון שתיעד אותו היה הגאוגרף הגרמני גרהרד רולפס.
רולפס יצא במשלחת חקר למדבר לוב ב-1873-1874, והוא שכינה את מרחב הדיונות שמנע ממנו להגיע ליעדו באל-כופרה בשם "ים החולות הגדול" (Große Sandmeer).
רק כיובל שנים אחריו, במסעותיו ובמפותיו של אחמד חסנין, החל להתברר מלוא היקפה של ימת החול הגדולה.
רלף בגנולד וחבריו למסעות במדבריות מצרים ולוב היו הראשונים לצלוח את ימת החול הגדולה ברכב מנועי בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה, והם היו גרעין קבוצת המדבר ארוכת הטווח שניצלה במבצעי הצבא הבריטי בחזית צפון אפריקה את הכרת האזורים החוליים.
"ימת החול" הוא סרט מלחמה בריטי משנת 1958 בכיכובם של ריצ'רד אטנבורו, ג'ון גרגסון ומייקל קרייג.
ימת החול א-רביאנא, רבאניה, היא ימת חול בגזרה הדרומית-מזרחית של לוב.
אזור ים חול א-רביאנא נמצא בחלקו המערבי של מדבר לוב במחוז כופרה שבאזור קירניאקה.
ימת החול נקרא על שם עיירת נווה המדבר א-רביאנא הממוקמת לקצה הקצה המזרחי שלה.
יחד עם ימת החול כאלאנשיו וימת החול הגדולה, ימת החול א-רביאנא הוא חלק מהמדבר הלובי הגדול יותר
}}ימת החול כאלאנשיו היא ימת חול (עֶרג) במדבר לוב, במחוז כופרה בקירנאייקה, מזרח לוב, ששטחהּ כ-62,000 קמ"ר.
ימת החול משתרעת בין נווה המדבר ג'אגבוב (الچاجبوب, الجغبوب) וג'אלו בצפון ועד אל-כופרה בדרום ואורכה מגיעה ל-500 קילומטר.
ימת החול כאלאנשיו מקבילה לימת החול הגדולה וצמודה אליה בקצותיה הצפוניים.
הדיונות שבה מתנשאות לגבהים עד 110 מטר.
רכסי הדיונות, שהרוח יוצרת, נמשכים בכיוון מצפון-לדרום (בקירוב) בדרום הימה, ואינם סדירים בצפונה.
במלחמת העולם השנייה נעדר מטוס הקונסולידייטד B-24 ליברייטור Lady Be Good בימת החול.
השברים התגלו כמאתיים קילומטרים מצפון לכופרה, 15 שנה לאחר הדיווח על ההיעדרות באפריל 1943. הצוות צנח כשהתברר שהדלק אזל.
אחרי הנחיתה במדבר חשו במשבי רוח מכיוון צפון-מערב ולכן סברו שהם נמצאים בקרבת הים התיכון ונעו נגד הרוח בתקווה להגיע לאזור בטוח.
אולם הם נמצאו במרחק של 640 ק"מ מהים וגוועו מהתייבשות לאחר מסע של 130 ק"מ באזור כה צחיח שגם בדואים אינם נכנסים אליו.
ימת בונוויל (Lake Bonneville) הייתה ימה נרחבת שהשתרעה בתקופת הפלייסטוקן במערב אמריקה הצפונית במרחב האגן הגדול שבין הרי הרוקי לרכסי סיירה נבדה, רובה בשטחי מדינת יוטה ומיעוטה בגבולות איידהו ונבדה דהיום.
הימה הצטמצמה מאז תום עידן הקרח האחרון עקב התאדות.
ימת המלח הגדולה ואגם יוטה הם שרידים שלה.
ימת בונוויל הייתה בזמנהּ הימה הסופית הגדולה ביותר ביבשת אמריקה.
שטחיה בשיא התפשטותה הקיפו כ-51,000 קמ"ר ועומקה המרבי נאמד בכ-350 מטרים.
עקבותיה של ימת בונוויל ניכרים במדרגות של החופים הקדמונים, המעידות על מפלסיה בתקופות שונות, וכן הם ניכרים במשקעי מלֵחות נרחבים.
ראשית הצטמצמותה של הימה מיוחסת ל"שיטפון בונוויל" האדיר המתוארך לסביבות 14,500 שנים לפני זמננו, שבו מי הימה עלו על גדותיהם ופרצו בצפונהּ לאפיקי נהרות סנייק וקולומביה המוליכים לאוקיינוס השקט.
השיטפון גרם להנמכת מפלס הימה בכ-100 מטרים.
עם שינויי האקלים מאז ראשית תקופת ההולוקן (באלף השנים-עשר לפני זמננו) הימה הלכה ויבשה ומליחות מימיה הלכה וגברה.
מלבד מעט הימות ששרדו אחריה, המרחב שבו השתרעה ימת בונוויל מאופיין בתופעות של מדבר מלח, והוא אף נקרא בשם הולם – מדבר ימת המלח הגדולה .
במקומות רבים יוצרים משקעי המלח של הימה הקדומה מישורים שטוחים וקשיחים ואלה משמשים בחלקם למרוצי מכוניות .
הימה נקראה על שמו של חוקר המערב הישן של אמריקה – בנג'מין בונוויל.
שם זה נקבע על ידי הגאולוג ג.
גילברט (1843–1918), שסקר את עקבות הימה ופרסם ב-1890 מחקר מקיף ומפורט על אודותיה.
ימצרטופס (שם מדעי: Yamaceratops; מילולית: "הפרצוף של יאמה") הוא סוג דינוזאור מסדרת בעלי אגן דמוי עוף אשר חי באסיה בתחילת הקרטיקון שלפני מיליון שנה מימינו והוא מקרוביו הקדומים של הצרטופסיים.
הממצאים המאובנים התגלו בשטחי Javkhlant Formation, בשטחי מדבר גובי שבמונגוליה.
דינוזאור זה דמה מעט לפסיטקוזאורוס והיה קטן בהרבה מקרוביו הצרטופסיים, כשאורכו מוערך ב-50 ס"מ ומשקלו כ-2 ק"ג בקירוב.
הוא היה דו-רגלי מהיר ובעל עטרה קצרה.
הסיווג שלו שנוי במחלוקת מסוימת אף שמרבית החוקרים רואים בו קרוב של הארכיאוצרטופס והסוג Liaoceratops.
הממצאים שלו מעטים וכוללים גולגולת חלקית שנמצאה במונגוליה ב-2002. ממצאי ביצים מ-2008 שנחשבו כשייכות לסוג נחשבים כיום למאובני ביצי עופות.
בנוסף החוקר Minyoung Son תיאר ב-2020 ממצאים שהתגלו ב-2014 ושייכים כנראה לסוג.
יַמַּת אָתַבַּסְקָה היא אגם קרחוני במערב קנדה, בצפון הגבול שבין הפרובינציות ססקצ'ואן ואלברטה.
הימה משתרעת על פני 7,849 קמ"ר, כשכ-70% ממנה נמצאים בפינה הצפון-מערבית של ססקצואן וכ-30% ממנה נמצאים בפינה הצפון-מזרחית של אלברטה.
מימיה של הימה מגיעים מנהר אתבסקה ומנהרות נוספים, והם זורמים צפונה דרך נהר ריווייר דה רושה ונהר סלייב למערכת נהר מקנזי, אשר נשפכת בסופו של דבר לים בופור.
השם אתבסקה מגיע משפת הקרי, ומשמעותו המקום שבו ישנם צמחים זה אחר זה.
תחילה התייחס השם רק לדלתה שנוצרה בסמוך לנהרות פיס ואתבסקה בפינה הדרום-מערבית של האגם.
בשנת 1791, כתב פיליפ טרנר, קרטוגרף מטעם חברת מפרץ הדסון, ביומנו: "אדמה ביצתית נמוכה בצד הדרומי עם מעט ערבות גדלות עליה, שממנה הימה באופן כללי שואבת את שמה –אתפיזון – בלשון קרי דרומית, שם שמסמל מרחב כפרי פתוח כמו האגמים עם הערבות והעשב שצומחים על גדתם".
פיטר פידלר תיעד במקור את שם הנהר ב-1790 כ"ארבסקה הגדול".
לקראת 1801 איות השם התקרב לשם הנוכחי – ימת אתפסקו, ולקראת 1820 התייחס ג'ורג' סימפסון לאגם ולנהר בשם אתבסקה.
עומקה המרבי הוא 124 מ', ונפחה 204 קמ"ק של מים, נתון שמציב אותה כימה הגדולה ביותר ואחת העמוקות ביותר באלברטה ובססקצ'ואן, השמינית בגודלה בקנדה.
פורט צ'יפוויאן, אחד היישובים האירופיים הוותיקים באלברטה, שוכן לחופה המערבי של הימה, היכן שהימה נשפכת לנהר ריווייר דה רושה, בגבולו המזרחי של הפארק הלאומי ווד באפלו.
בחלקה המזרחי של הימה ישנה היצרות לרוחב של כקילומטר אחד, בסמוך ליישוב פון דו לאק, אשר נמשכת עד לשפכו של נהר פון דו לאק אל הימה.
יחד עם ימות נוספות, כגון ימת הדובים הגדולה וימת העבדים הגדולה, מהווה ימת אתבסקה שייר של האגם הקרחוני רחב הידיים מק'קונל.
בני האומות הראשונות חיו באזור הימה מזה למעלה מ-2,000 שנה.
בעידן סחר הפרוות באמריקה הצפונית, הייתה הימה לנקודת מפנה, מאחר שזוהי הייתה הנקודה המערבית ביותר שבה סירות קאנו יכלו לשוט מן המזרח ולחזור מבלי שהמים יקפאו.
היישוב האירופי הראשון על האגם הוא פורט צ'יפוויאן, שנוסד ב-1788 כתחנת סחר של חברת צפון-מערב.
מיקומו המקורי היה באולד פורט פוינט, לחופה הדרום-מערבי, ממערב לנהר אולד פורט.
בשנת 1798 הועבר פורט צ'יפוויאן למקומו הנוכחי לחופה הצפוני של הימה.
בסתיו 1790 נסעו מלקולם רוס, פיטר פידלר, פיליפ טרנר ואחרים מטעם חברת מפרץ הדסון מקמברלנד האוס לאיל-א-לה-קרוס ולכיוון ימת אתבסקה באביב שלאחר מכן.
הם הקימו תחנת סחר לפרווה עבור חברת מפרץ הדסון לחופה הדרום-מערבי של הימה, ממול לפורט צ'יפוויאן.
כריית אורניום וזהב לחופה הצפוני של הימה הביאה להקמתה של יורניום סיטי, שהייתה ביתם של הכורים ומשפחותיהם.
בעוד המכרה האחרון נסגר בשנות ה-80 של המאה ה-20, הזיהום בחופיה הצפוניים של הימה כתוצאה מפעולות הכרייה כבר ניכר.
גם כריית חולות הזפת של אלברטה הסמוכים תרמה לרמת הזיהום בימה.
ב-31 באוקטובר 2013 אירעה דליפה מאחד מבורות הפסולת של מכרה פחם באלברטה, ובין 600 מיליון ל-1 מיליארד ליטרים של פסולת נשפכו ליובלים של נהר אתבסקה, משם הם זרמו במורד הנהר לאורך למעלה מ-500 ק"מ, עד שהגיעו לימת אתבסקה בסמוך לפורט צ'יפוויאן.
חוליות ימת אתבסקה, החוליות הגדולות ביותר בעולם הפעילות מצפון לקו רוחב 58° צפון, שוכנות בסמוך לחופה הדרומי של הימה בססקצ'ואן.
החוליות הוגדרו כפארק פרובינציאלי ב-1992.
בימת אתבסקה 23 מינים של דגים, ונתפסה בה טרוטת האגמים הגדולה בעולם במשקל 46.3 ק"ג.
ימת אמיק (בטורקית: Amik Gölü, בערבית: بحيرة العمق, או بُحَيرَة أنطاكِيَةَ; ובצרפתית: Lac d'Antioche – אגם אנטיוכיה) הייתה אגם מים מתוקים, חלק מאגן ההיקוות של נהר אורונטס בחבל האטיי, טורקיה.
הימה השתרעה מצפון-מזרח לאנטיוכיה העתיקה (אנטקיה דהיום), והיא נוקזה ויובשה בין שנות ה-50 לאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20.
הימה התפשטה במרכז אגן אמוק בצפון הבקע הסורי-אפריקני וכיסתה שטח של כ-250–300 קמ"ר, שהתרחב בעתות שיטפון והצטמצם בעונות יובש.
ביצות עשב נרחבות הקיפו אותה.
בדיקת משקעי קרקעית הימה ביחס להשתכבות שרידים ארכאולוגיים העלתה שהיא התעצמה ב-3,000 השנים האחרונות בשל סתימת המוצא שלה לנהר אורונטס בסחופת טין חול וחצץ.
לא מן הנמנע כי כריתת עצים מוגברת ורעיית-יתר גרמו להעצמת תהליכי סחיפה באגן ההיקוות של היובלים הנשפכים לעמק אמוק.
הימה ניזונה בעיקר ממי נהר עפרין שהגיע אליה מצפון-מזרח ונהר קַרַסוּ , שהגיע מצפון.
מאז ייבוש הימה מימיהם מובלים לאורונטס בתעלות.
התוכניות לייבוש הימה נרקמו עוד בשנות ה-40 במטרה להרחיב שטחים לגידולי כותנה ולהדביר את המלריה.
מפעל הניקוז העיקרי, שהחל ב-1966, היה תיעול יובלי הימה – נהר עפרין ונהר קרסו – היישר לאפיק האורונטס.
באמצע שנות ה-70 הגיע מפעל הייבוש לסיומו.
עם זאת, שטחים רבים באזור שיובש נתונים להצפות עונתיות ומצריכים עבודות תחזוקה מתמידות של תעלות הניקוז.
חיסול הימה גרם לפגיעה במגוון הביולוגי של האזור.
ימת אמיק וביצותיה היוו תחנה חיונית בנתיב נדידת עופות ואזור מחיה לעופות מים.
אוכלוסיות צמחים ובעלי חיים נדירים התמעטו וכמה מיני עופות ודגים אנדמיים נעלמו בשל הצטמצמות בתי הגידול הייחודיים שלהם.
היו לייבוש השלכות סביבתיות מעבר לאובדן צמחים ובעלי חיים.
בשטחים שנכבשו עלתה מליחות הקרקע ופוריותה פחתה.
מפלס מי התהום ירד וגרם לשקיעת קרקע ולהתערערות יסודות של בניינים.
ייבוש הימה שבר את מטה לחמם של עשרות אלפים שעסקו בדיג ובמדגה (בעיקר של צלופחאים) וכן בקציר קנים.
ב-2008 נחנך נמל התעופה של האטיי על קרקעית הימה שיובשה.
הנמל הוצף ב-2012 וב-2019 והוא נפגע מאוד ברעידת האדמה של פברואר 2023 בעיקר בגלל תופעות של התנזלות קרקע.
ין יפני (סמל: ¥; ביפנית: 円, נהגה "אֶן") הוא המטבע הרשמי של יפן.
זהו המטבע השלישי הנסחר ביותר בשוק מטבע החוץ אחרי דולר אמריקני והאירו.
הקיצור הבנקאי לשם המטבע לפי תקן ISO 4217 הוא JPY.
משמעותה המילולית של המילה היפנית 円, אשר בעבר נכתבה בצורה 圓, היא חפץ עגול, בדומה למקבילותיה הסינית "יואן" והקוריאנית "וון".
בתחילה סחרו הסינים בכסף לפי משקל, וכאשר הגיעו מטבעות הכסף הספרדיים והמקסיקניים הם כונו בשם "עיגולי כסף" – 銀圓.
בשלב מאוחר יותר החליפו הסינים את הסימנית 圓 ב-元, שלה הגייה דומה בסינית אך לא ביפנית, ואילו היפנים נשארו עם הסימנית עד לפישוטה לאחר מלחמת העולם השנייה לצורה 円.
מקור ההגייה "ין", להבדיל מהגייה היפנית "אן", הוא בשיבוש של דוברי האנגלית שביקרו ביפן בתקופת אדו ובתקופת מייג'י ושל מיסיונרים פורטוגזים מן המאה ה-16, אשר הגו את הפונמות え (אֶ) ו-ゑ (וֶ) בתור יֶ.
במאה ה-19 נפוץ הדולר הספרדי בכל דרום-מזרח אסיה, חופיה של סין ויפן.
מטבעות אלה הגיעו אל האזור דרך העיר מנילה במשך תקופה של למעלה מ-250 שנה על אוניות מאקפולקו שבמקסיקו.
אוניות אלה נודעו בשם גליאוני מנילה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 החלו להופיע באזור מזרח אסיה מטבעות מקומיים בדמות הפזו המקסיקני.
ציוד ההטבעה לא היה מאוד פופולרי בסין, ולכן נמכר בשלב מסוים ליפן.
היפנים, אפוא, החליטו לאמץ את תחום ההטבעה של מטבעות כסף, אשר הם כינו בשם ין – חפץ עגול.
הין אומץ רשמית בתקופת מייג'י בחוק שנחקק ב-10 במאי 1871. למעשה, הין היה יחידה של דולר, אשר כולם נגזרו ממטבעות השמונה הספרדיים ועד לשנת 1873 אף היו שווים, במידה מסוימת, בערכם.
הין החליף שיטת המטבע של טוקוגאווה, מערכת מטבע מורכבת בתקופת אדו שהתבססה על המטבע מון.
שיטת המטבע שאומצה ב-1871 התבססה על השיטה העשרונית, אשר חילקה את הין ל-100 סן (銭) ול-1,000 רין (厘).
הגדרתו המקורית של הין הייתה 24.26 גרם כסף טהור או 1.5 גרם של זהב טהור.
לאחר הפיחות בערך הכסף, פוחת הין אל מול הדולר האמריקני והקנדי, אשר הוצמדו לזהב, ובשנת 1897 היה שווי הין כבר רק חצי דולר אמריקני.
באותה שנה אימצה יפן את תקן הזהב, כך שערכו של הין התקבע על חצי דולר.
כך, הוצאו בסופו של דבר הסן והרין מן המחזור בסוף שנת 1953.
הין איבד מערכו במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה נקבע שער החליפין של הין על 360 ין לדולר אמריקני, כחלק מתוכנית אמריקנית, אשר הייתה בעצמה חלק מהסכם ברטון-וודס, לייצב את המחירים בכלכלה היפנית.
שער חליפין זה נשמר עד 1971, עת ארצות הברית נטשה את תקן הזהב, גורם מפתח במערכת ברטון-וודס, והטילה מכס על יבוא.
בין הסיבות שהניעו את ארצות הברית לנקוט פעולות אלה הייתה העובדה שב-1971 הוערך ערכו של הין בחסר.
שוויו של היצוא היפני היה מועט בשווקים הבינלאומיים, ואילו היבוא ליפן עלה ליפנים יותר מדי, דבר שהתבטא במאזן עובר ושב שעלה מגירעונות לעודף של 5.8 מיליארד דולר אמריקני.
בעקבות צעדים אלה של ארצות הברית לפיחות בדולר, הסכימה ממשלת יפן לשער חליפין קבוע חדש כחלק מההסכם הסמיתסוני.
ההסכם קבע את השער על 308 ין יפני לדולר, אולם היה קושי לשמור על שער זה בשל כוחות שוק מטבע החוץ.
בראשית שנת 1973 ננטשו שערי החליפין, והמדינות אפשרו תנודות בשער החליפין.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נפוצה ביפן הדאגה שמא העלייה בערך הין תפגע בגידול הייצוא, שכן העלייה בערכו של המטבע מחלישה את המוצרים היפניים בתחרות בשוק העולמי.
הדבר הוביל להתערבות עמוקה של הממשלה בשוק מטבע החוץ אשר התבטאה בקנייה ובמכירה של דולר אמריקני, גם לאחר ההחלטה לאפשר תנודות בשער הין.
למרות ההתערבות, לחצי השוק הובילו להאמרת ערך הין עד לשיא של 271 ין לדולר בשנת 1973, טרם ניכרו השפעותיו של משבר האנרגיה העולמי.
אולם, העלייה במחירי הנפט המיובא גרמה לפיחות בין עד לשער של 300 ין לדולר.
בשנת 1985 חל מפנה חד, עת נחתם הסכם פלאזה, אשר אישר שערכו של הדולר היה גבוה מערכו האמיתי.
ערכו של הין פחת בעת התפוצצות בועת הנדל"ן ביפן ולאחריה במהלך תקופת העשור האבוד.
מדיניות בנק יפן של מתן ריבית אפסית עודדה משקיעים שלא להשקיע בין, ומסחר הריביות הגיע להיקף של 1,000 מיליארד דולר.
מגמה זו של פיחות התהפכה לאחר המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008.
במהלך העשור השני של המאה ה-21, ערכו של הין שב לפיחות מול הדולר.
מטבעות של הין היפני הופיעו לראשונה בשנת 1870. על המטבעות עשויי הכסף הוטבעו העריכים 5, 10, 20 ו-50 סן, וכן 1 ין, ועל מטבעות הזהב הוטבעו העריכים 2, 5, 10 ו-20 ין.
מטבע זהב בן 1 ין הופיע שנה לאחר מכן, וב-1873 הוטבעו מנחושת מטבעות בערכים של 1 רין ושל חצי, 1 ו-2 סן.
מטבע מסגסוגת של נחושת וניקל בן 5 סן הופיע לראשונה ב-1889. ב-1897 הוצא המטבע המוזהב של 1 ין מן המחזור, וגודלם של מטבעות הזהב הוקטן בחצי.
בשנת 1920 הונפק מטבע של 10 סן מנחושת-ניקל.
הטבעתם של המטבעות עשויי כסף הופסקה ב-1938, כאשר לאחר מכן נעשה שימוש במגוון של מתכות פשוטות להנפקת מטבעות של 1, 5 ו-10 סן בתקופת מלחמת העולם השנייה.
מטבעות חרס בני 5 ו-10 סן הוטבעו ב-1945, אך לא נעשה בהם שימוש במחזור.
ב-1949 הונפקה הצורה הנוכחית של מטבע 5 ין אשר במרכזה חור, ושנתיים לאחר מכן הונפק מטבע ארד של 10 ין.
מטבעות בעלי עריכים הנמוכים מ-1 ין חדלו להיות הילך חוקי ב-31 בדצמבר 1953, לאחר חקיקת החוק לסילוק מטבעות קטנים ולעיגול תשלומים.
בשנת 1955 הונפק מטבע אלומיניום בן 1 ין, אשר משמש עד היום, יחד עם מטבע ניקל של 50 ין, ללא חור במרכזו.
ב-1957 הונפקו מטבעות כסף בני 100 ין, אשר הוחלפו עשר שנים מאוחר יותר במטבעות נחושת-ניקל שמשמשים עד היום.
לאלה הצטרף מטבע 50 ין עם חור במרכזו.
ב-1982 הונפקו לראשונה מטבעות בני 500 ין.
השנה מוטבעת על צד הערך של מטבע יפני בצורה של מניין שנות השלטון של קיסר יפן הנוכחי.
בצד הנושא של רוב המטבעות מופיע שם המדינה, אשר עד 1945 היה "יפן הגדולה" (大日本) והחל משנה זו היה "מדינת יפן" (日本国), לצד עריך המטבע בסימנית קאנג'י בצד הנושא, למעט במטבע הנוכחי של 5 ין, בו שם המדינה מופיע בצד הערך.
נכון לאפריל 2011, מטבע 500 הין הוא המטבע בעל הערך הגבוה ביותר בעולם, אם כי לעיתים, כתלות בשערי החליפין, המטבע של 5 פזו קובני הוא בעל הערך הגבוה ביותר.
מסיבה זו המטבע הוא יעד נבחר לזיוף.
המטבע היה יעד לזיוף עד כדי כך שבשנת 2000 נאלצה ממשלת יפן להנפיק סדרת מטבעות חדשה עם אמצעי ביטחון מגוונים, אולם גם המטבע מן הסדרה החדשה הוא יעד לזיופים.
בשל ההבדל הגדול בעיצוב המטבעות, לרבות הכנסת חור במרכז המטבע ושוליים מחורצים בחלק מן המטבעות, המטבעות נוחים יחסית ללקויי ראייה.
הנפקת שטרות הין היפני החלה ב-1872. הנפקה בוצע על ידי בנקים פרטיים.
בשנת 1885 בנק יפן החל להנפיק שטרות.
השטר היה בערך של ין וצויר בו דאיקוקו.
לאורך ההיסטוריה נעו עריכי השטרות בין 10 ין ל-10,000 ין.
לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה הנפיקו מספר גופים שטרות של המטבע היפני, כגון משרד האוצר והבנק הלאומי הקיסרי היפני.
לאחר המלחמה, אף בעלות הברית הנפיקו לתקופה מסוימת שטרות בעת הכיבוש האמריקאי.
החל מסוף הכיבוש האמריקאי בנק יפן הוא הגוף היחיד המורשה להדפיס שטרות.
בנק יפן הנפיק עד כה חמש סדרות של סדרות.
האחרונה שבהן, E, כוללת עריכים בגובה 1,000, 2,000, 5,000 ו-10,000 ין, אם כי השטר של 2,000 ין הוא נדיר ולעיתים קרובות אינו מתקבל כאמצעי תשלום, אף לא בכספומטים.
סדרה D תמונה ערך מידות (מ"מ) צבע שליט תיאור מועד הפצת השטר צד הפנים צד הגב צד הפנים צד הגב ¥2000 154 × 76 מ"מ ירוק שורימון מעשה גנז'י ומורסקי שיקיבו 19 ביולי 2000
הין היפני הוא המטבע השלישי הנסחר ביותר בעולם אחרי הדולר האמריקני והאירו.
אחריו במסחר המטבע נמצאים הלירה שטרלינג, הדולר הקנדי והדולר האוסטרלי.
הין היפני מהווה כ-20%-27% במסחר המטבע העולמי.
ימת יורון היא אחת מחמש הימות הגדולות באמריקה הצפונית והאגם החמישי בגודלו בתבל.
ימת יורון היא המפורצת ביותר בין חמש הימות, אבל אין בה נמלים טבעיים טובים.
כשני שלישים משטחה בחלקה המזרחי שייכים לקנדה ואילו חלקה המערבי שייך לארצות הברית.
את צדה המזרחי היא חולקת עם הפרובינציה הקנדית אונטריו וממערב עם המדינה מישיגן שבארצות הברית.
היא מחוברת באמצעות מצר מקינק (Mackinac) אל ימת מישיגן, באמצעות נהר סנט מארי אל ימת סופיריור, ובאמצעות נהר סנט קלייר אל ימת אירי.
בין ימת יורון לימת אירי מצויה העיר דטרויט.
בימת יורון נמצא האי מאניטולין, שהוא האי הגדול ביותר המצוי בתוך אגם.
שטחו 2,776 קילומטר רבוע וחופיו המפורצים משמשים לנופש ולדיג.
באי עצמו נמצאת ימת מאניטו ששטחה 106.42 קילומטר רבוע ובתוכה ישנם כמה איים קטנים.
בצידה הצפון מזרחי נמצא מפרץ ג'ורג'יאן (Georgian Bay).
מפרץ גדול שמהווה כרבע משטח הימה, ובו נמצאים מרבית מאיי הימה (כ 30,000 איים).
ימת סופיריור היא הימה הגדולה ביותר והעמוקה ביותר בין חמש הימות הגדולות באמריקה הצפונית, אגם המים המתוקים הגדול בכדור הארץ מבחינת שטח.
הים הכספי גדול ממנו בשטח ובנפח, אך הוא מכיל מים מלוחים, ואילו ימת באיקל ואגם טנגניקה מכילים יותר מים מתוקים אך קטנים יותר בשטחם.
ימת סופיריור היא בעלת המים הקרים ביותר בין חמש הימות.
כשני שלישים משטחה בחלקה הדרומי שייכים לארצות הברית, ואילו חלקה הצפוני שייך לקנדה.
היא מחוברת באמצעות נהר סנט מארי אל ימת יורון ותנועת האוניות בה רבה.
שטחה של ימת סופיריור הוא 82,413 קילומטר רבוע (כמעט כשטחה של אוסטריה).
אורכה המרבי של הימה 563 קילומטר ורוחבה המרבי 257 קילומטר.
עומק המים הממוצע הוא 147 מטר ועומקם המרבי 406 מטר.
ימת סופיריור מכילה 12,100 קילומטרים מעוקבים של מים, די מים כדי לכסות בשכבה של 30 ס"מ את שטח כל יבשת אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית גם יחד.
רצועת החוף של הימה אורכה 4,387 ק"מ (כולל אורך חופי האיים).
הימה נמצאת 183 מטר מעל גובה פני הים.
סערות עונתיות המתרחשות בימה גורמות לגלים שגובהם כ-6 מטר, אולם בימה נמדדו בעבר אף גלים בגובה 9 מטר.
גובה פני המים בימה נשלטים במערכת של סכרים הידרואלקטריים ותעלות.
הימה מוזנת במימי כ-200 נהרות.
הנהרות הגדולים יותר הנשפכים לימה הם נהר ניפיגון, נהר סנט לואיס, נהר פיג'ן ונהר פיק.
מוצא המים מן הימה מתנקז אל ימת יורון דרך נהר סנט מארי.
בעבר היו מי הימה נופלים במפלי הנהר אל ימת יורון, אולם היום הוקמה מערכת של תאי שיט המגשרים על פני גובה של כ-8 מטר ומאפשרים מעבר ספינות מימת יורון אל ימת סופיריור.
ימת מישיגן היא אחת מחמש הימות הגדולות באמריקה הצפונית והאגם השישי בגודלו בתבל.
ימת מישיגן היא הימה היחידה מתוך חמש הימות הגדולות של המערב התיכון הנמצאת כולה בתחומי ארצות הברית, וסביבה המדינות אילינוי, מישיגן, ויסקונסין ואינדיאנה.
בחופיה הדרומיים מצויות הערים שיקגו ומילווקי.
פרבריה של שיקגו תופסים את כל רצועות החוף של אילינוי ואינדיאנה וחלק מרצועת החוף של ויסקונסין, עד לפרבריה של מילווקי.
חופי הימה נמוכים ויש בה דגה רבה.
היא מחוברת באמצעות מצר מקינק (Mackinac) אל ימת יורון.
בדצמבר 2013 קפא חלק ניכר מימת מישיגן, הרבה מעבר למצב הרגיל בתקופה זו בשנים קודמות.
מעטה הקרח המוקדם הביא לביטול החגיגות המתוכננות לשנה החדשה.
קפיאת נהר סנט מרי העלה חשש לשיבוש בפעולת תחנות הכוח, שלא יקבלו את הפחם הדרוש להפעלתן.
"חודי קלוביס" שנמצאו באזור הימה הן העדות המוקדמת ביותר להתיישבות באזור.
אנשי תרבות הנחושת העתיקה הותירו שרידים לפעילותם ברחבי מדינת ויסקונסין וחצי האי הצפוני של מישיגן.
באופן הדרגתי, תרבות וודלנד החקלאית השתכנה ברחבי הימות הגדולות וצאצאיהם היו אלו שהאירופאים פגשו בביקוריהם הראשונים באזור.
ג'ין ניקולט היה האירופאי הראשון שחקר את ימת מישיגן בסביבות 1635 ושהגיע לאזור הידוע כיום כמדינת וויסקונסין.
המטיף הישועי קלוד-ג'ן אלואט הגיע ב-1668 לאזור גרין ביי להמיר את השבטים הילידים באזור.
צוות המגלים ז'אק מארקט ולואי ז'ולייה מיפו את חופו המערבי של האגם.
במאה ה19 הימה שיחקה תפקיד חשוב בהתפתחות העיר שיקגו ואזור המערב-התיכון.
הימה קישרה בין האוקיינוס האטלנטי ונהר המיסיסיפי.
כשנים עשר מיליון איש חיים לחופיה של ימת מישיגן.
צפון החוף המזרחי והמערבי של האגם במדינות מישיגן וויסקונסין רצוף בעיירות תיירות קטנות, המתמלאות בקיץ על ידי תושבים המגיעים מהערים הגדולות באזור.
בין הערים הגדולות (מעל 30,000 תושבים) לחופי הימה ניתן למצוא את שיקגו ואת ערי הנורת' שור באילינוי, מילווקי, גרין ביי, קנושה ורסין בוויסקונסין, גארי באינדיאנה ומסקיגן והולנד, במישיגן.
ימת סלטון היא ימה מלוחה בעמק אימפריאל שבדרום קליפורניה.
היא נוצרה כימת מים מתוקים בתחילת המאה ה-20. ימת סלטון היא ימת בקע (שוכנת בעמק ביקוע) וימה טרמינלית (אין למימיה מוצא פרט להתאיידות).
עמק אימפריאל המדברי הפך בשנים הראשונות של המאה ה-20 לנווה מדבר חקלאי משגשג, המבוסס על השקיה במי נהר הקולורדו.
חברת הפיתוח של קליפורניה, בראשות צ'ארלס רוקווד, החלה ב-1901 להזרים מים לעמק באמצעות תעלת אלאמו.
הסחף הרב שנישא עם מי הנהר שקע בתעלה, וב-1904 צמצם מאוד את כמות המים שהגיעו לחוות.
החקלאים לחצו על החברה לפתור את הבעיה, ורוקווד, שעמד בפני אפשרות של פשיטת רגל, הורה לפתוח פרצה בגדת הנהר, כשישה קילומטרים דרומית לפתח התעלה.
לא נבנו שערי כניסה, ולא התקבל אישור משלטונות מקסיקו.
מי הנהר (בחלק מן הזמן כולם) זרמו ללא הפרעה לתוך התעלה.
במהלך השיטפונות העונתיים מ-1904 ועד סוף 1906 זרמה לשקע סלטון כמות מים גדולה מאוד, ובמרכז השקע נוצרה ימת סלטון.
ניסיונות כושלים רבים נעשו לסגור את הפרצה ולשלוט על הזרם באמצעות שערים.
השיטפון הופסק לבסוף ב-27 בינואר 1907, לאחר התערבות משמעותית של חברת הרכבת סאותרן פסיפיק שמסילת הברזל שלה עברה בעמק.
עם השנים הפכה הימה לאזור תיירות ונופש, וחופיה כונו "הריביירה של קליפורניה".
שיא הפריחה היה ב-שנות ה-50 וב-שנות ה-60. התיירות החלה לדעוך ב-שנות ה-70, ורוב אתרי הנופש ננטשו.
הימה ניזונה רוב שנות קיומה מעודפי מי ההשקיה שהוזרמו לחוות בעמק אימפריאל.
במהלך השנים נוצר מחסור במים, וב-2003 הוסכם לצמצם את מכסות המים להשקיה, ולהעביר חלק מהן לעיר סן דייגו.
זרימת המים אל הימה פחתה בהדרגה.
כיום ימת סלטון הולכת ומצטמצמת, בדומה לים המלח.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 היה שטח הימה כ-900 קילומטרים רבועים.
מימת מים מתוקים הפכה ימת סלטון לימת מים מלוחים.
מליחות המים הולכת וגדלה, ועברה את ה-5% (יותר ממליחות מי ים).
בנוסף לכך, גובר זיהום המים וקרקעית הימה בשאריות דשנים ומתכות כבדות שמקורם במי נגר.
הזיהום קיים גם בשטחים היבשים שנוצרו עקב הצטמצמות הימה, ויוצר סיכון משמעותי של אבק רעיל.
האקולוגיה המקומית אשר נוצרה במקום במשך חיי הימה הולכת וגוועת.
קיימות הצעות ותוכניות שונות להצלת הימה, ביניהן הקמת תעלה שתזרים אליה מים מלוחים מן האוקיינוס השקט.
בקצה הדרומי של הימה נמצא מקלט חיות הבר הלאומי סוני בונו ימת סלטון (Sonny Bono Salton Sea National Wildlife Refuge).
המקלט שוכן בנתיב הנדידה הפסיפי (Pacific Flyway) של העופות הנודדים.
דרומית לימה הוקמו כמה תחנות כוח להפקת אנרגיה גיאותרמית.
ימת צ'אד היא הימה הרביעית בגודלה באפריקה.
היא גובלת בצ'אד, קמרון, ניגריה וניז'ר.
מקור שם הימה הוא ככל הנראה במילה "tsade" שמשמעותה בשפת בקאנורי המקומית הוא "אגם".
הימה שוכנת בתוך אגן צ'אד בגובה של 281 מטרים מעל פני הים, באזור של דיונות בין המדבר בצפון והסוואנה מדרום.
היא בנויה משני אגנים ביניהם מפריד רכס, דרכו עוברת תעלה.
שטחה הימה נע בין 1,300 קמ"ר ל-25,700 קמ"ר, ומשתנה מדי שנה בתלות בכמות המשקעים באגן הניקוז ובימה עצמה.
הימה מקבלת כ-90% ממימיה מנהר צ'ארי.
הימה רדודה, ומאבדת כמות רבה ממימיה בגלל חלחול והתאדות.
ימת צ'אד היא שריד לימה עתיקה, שכיסתה את שטח אגן צ'אד.
בתקופה הקדומה היה שטחה פי שלושה מזה של הימה המודרנית.
אגן צ'אד מכיל את העדויות המוקדמות ביותר להתיישבות אנושית במערב אפריקה, ונראה כי האזור יושב ברציפות מאז המאה החמישית לפני הספירה.
אחת התגליות הארכאולוגיות הגדולות באזור היא של תרבות הסאו .
ההערכה היא שאוכלוסיית הדייגים בצ'ארי הם צאצאי הסאו.
במהלך ימי הביניים (המאה ה-9 עד המאה ה-16) היה אזור אגם צ'אד מקום מפלט חשוב וגם אזור בו אוחדו אוכלוסיות מגוונות על ידי סמכותן של ממלכות חזקות.
קבוצת הקאנמבו המודרנית, למשל, מורכבת מכמה קבוצות שאוחדו על ידי אימפריית קאנם בורנו במאה ה-9; באופן דומה, קבוצת הקנורי המודרנית ירשה את מקומה של קאנם בורנו, שהתקיימה דרומית-מערבית לאגם צ'אד.
קבוצות אתניות אחרות התבססו על שפת אגם צ'אד בעבר המאוחר יותר.
ההתיישבות הערבית מתוארכת למאה ה-16.
הימה נחקרה לראשונה בשנת 1823 על ידי תושבים בריטים אשר הגיעו אליה בבואם מטריפולי דרך מדבר סהרה.
צִ'ינְגהָאי (בסינית: 青海, בפין-יין: Qīnghǎi), או צו נגומפו (בטיבטית: མཚོ་སྔོན་པོ།), היא ימה מלוחה במחוז צִ'ינְגְהָאי שבצפון-מזרח טיבט.
הימה נמצאת בחלקו הנמוך ביותר של אגן טקטוני סגור, שבין שלוחה דרומית של הרי נאן שאן לבין הרי קוקו נור, שלוחה צפון-מזרחית של הרי קונלון.
האוכלוסייה באזור הימה היא דלילה, ומורכבת ברובה משבטי נוודים.
מקומה וצורתה של הימה נקבעו על ידי מורנות של קרחונים שגלשו בעבר מההרים, המקיפים את הימה משני צדדיה.
יש תנודות עונתיות גדולות בהיקפה ובעומקה של הימה.
בשוליה המערביים יש שטחי ביצות רחבים.
הימה קפואה 4-5 חודשים בחורף.
סביב הימה מצויות האוכלוסיות האחרונות של צבי יעלי פרז'וואלסקי האנדמי לאזור.
ימת קונסטנץ היא ימה גדולה על נהר הריין, לרגלי האלפים, בגבולות אוסטריה, גרמניה ושווייץ, המחולקת לשתי ימות, אחת גדולה ואחת קטנה.
ימת קונסטנץ היא הימה השלישית בגודלה במרכז אירופה, לאחר אגם בלטון ואגם ז'נבה.
אורך הימה הוא 63 קילומטר, ורוחבה המרבי הוא 14 ק"מ.
שטח הימה משתרע על כ 539 קמ"ר.
עומקה המרבי הוא 252 מטר, במרכזה (הימה העליונה).
הריין נשפך לימה בכיוון דרום-מזרח דרך הימה העליונה, נכנס לימה התחתונה, ויוצא ליד הכפר שטיין אם ריין בשווייץ.
הימה מספקת מים מתוקים לערים רבות בדרום גרמניה.
הימה נוצרה על ידי קרחון ריין במהלך עידן הקרח.
הנהרות ריין, ברגנצר אכה ודורבינר אכה נושאים אדמת סחף מהרי האלפים לימה, וכך גורמים בהדרגה להפחתת עומק הימה בדרום-מזרח.
בימה שוכנים שלושה איים: מאינאו (אי הפרחים), רייכנאו ולינדאו.
בצד השווייצרי, בחלקו הדרומי של האגם, מצויה העיר סנט גאלן, בתוך עמק צר ובגובה של שבע מאות מטרים מעל פני הים.
ב-2001 נידוגו כ-1,000 טונות של דגה בימה בידי 150 דייגים מקצועיים.
דג הטרוטה שבימה כמעט נכחד, אך הודות לפעולות שימור הוא שורד ומתרבה בצורה משמעותית.
בימה פועלות מעבורות המחברות בין העיירה רומאנסהורן ורורשאך בשווייץ לעיירה פרידריכסהאפן בגרמניה, ובין הערים קונסטנץ ומרסבורג בגרמניה.
הימה הוזכרה בפעם ראשונה בסביבות שנת 43 לפנה"ס על ידי הגאוגרף הרומי פומפוניוס מלה.
פומפוניוס ציין כי הנהר ריין עובר דרך שתי ימות, ונתן להן את השמות הלטינים "לאכוס ונטוס" (הימה העליונה) ו"לאכוס אכרוניוס" (הימה התחתונה).
פליניוס הזקן כינה את הימות "לאכוס בריגאניטוס" על שם העיר בריגאניטוס שהייתה במקום (כיום העיר ברגנץ שבאוסטריה).
הימה נודעת גם בשם "הים השוובי" (das Schwäbische Meer).
ימת לַדוֹגַה ; בפינית: Laatokka (בעבר: Nevajärvi); בקרלית: Luadogu) היא ימת מים מתוקים בקרליה ובמחוז לנינגרד שבצפון-מערב רוסיה, תוחמת את המצר הקרלי ממזרח, לא רחוק מסנקט פטרבורג והיא הימה הגדולה באירופה וה-14 בשטחה בעולם.
רוב האיים, כולל ארכיפלג וולאם, קילפולה וקונבץ מרוכזים באזור הצפוני-מערבי של הימה.
ימת לדוגה מתנקזת למפרץ פינלנד בשפך נהר נייבה.
הימה ממוקמת כ-40 ק"מ ממזרח לסנט פטרסבורג.
שטח פני המים הממוצע שלה 17,600 קמ"ר - בלעדי איים, אורכה 219 ק"מ, רוחבה הממוצע 51 ק"מ ועומקה הממוצע 51 מ'.
העומק המרבי שלה, בנקודה מערבית לאי ולעם, הוא 230 מטר.
הימה נגישה לניווט כחלק מנתיב המים וולגה-בלטי המחבר בין הים הבלטי לנהר הוולגה וכחלק מתעלת הים הלבן-הים הבלטי המחברת את הים הלבן לים הבלטי.
תעלת לדוגה עוקפת את הימה מצדה הדרומי ומחברת בין הנייבה לנהר סוויר על מנת להימנע מהפלגה בסער מימיה של הימה.
בערך 85% מהמים הנכנסים לימה מגיעים דרך יובלים ופלגים, 13% מגיעים ממשקעים, ו-2% מגיעים ממי התהום.
נהר סוויר מימת אונגה ממזרח בספיקה של 790 מ"ק לשנייה.
נהר וולחוב מימת אילמן מדרום בספיקה של 530 מ"ק לשנייה.
נהר וואוקסה ונהר בורנייה מימת סאימה בפינלנד שבצפון-מערב בספיקה של 540 מ"ק לשנייה.
נהר סיאס מדרום בספיקה של 50 מ"ק לשנייה.
בעקבות מלחמת החורף הגדה הצפונית של האגם כולל העיירה הקרלית לאהדנפויה עברה לברית המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר לנינגרד הייתה במצור גרמני מספטמבר 1941 עד מרץ 1943, ימת לדוגה היה חבל ההצלה שחיבר אותה עם שאר ברית המועצות.
אספקה וציוד צבאי הובאו לעיר על פני המים והקרח, והחולים והפצועים פונו באותו מסלול.
ימת סֶוָאן (ארמנית Սևանա լիճ - סוואנא ליץ'; טורקית (בעבר) Gökçe Göl - "ימת השמים" או "הימה בצבע השמיים") היא ימה השוכנת במחוז גחארקוניק במזרח ארמניה, והיא הימה הגדולה במדינה.
מי הימה משמשים להשקיה ולהפקת כוח הידרו-אלקטרי.
אזור הימה הוא פארק לאומי מוכרז וחופיה הם מוקד לנופש ותיירות.
ענפי התעסוקה העיקריים סביב הימה הם חקלאות, דיג, תיירות ושירותים.
שטחה, מפלסה ונפח מימיה של הימה השתנו משמעותית במחצית השנייה של המאה ה-20 כתוצאה מפעילות אנושית, וקיימות גרסאות רבות באשר לנתונים אלה.
הימה שוכנת בלב רכס הקווקז הדרומי (טראנס-קווקז) שהוא תוצר של קמט מלפני 25 מיליון שנה.
גובהה של הימה הוא 1898 מטרים מעל פני הים והיא מוקפת הרים מכל עבריה למעט בפינתה הצפון מערבית.
בנקודה זו מתנקזת הימה אל נהר ההראזדאן הזורם אל נהר האראקס, שנשפך בתורו אל הים הכספי.
ימת סוואן היא ימה אלפינית והיא אחת הימות הגדולות בעולם בגבהים בסדר גודל כזה (High-altitude lakes).
גליל מימיה של הימה משתרע על שטח קטן יחסית של כ-3,600 קמ"ר, רק פי שלושה משטחה (להשוואה, בכנרת היחס הוא של 1:16.5).
מדרום לימה שוכן דאר אלאג'ס, קבוצה של שישה חרוטים וולקניים שהגבוה שבהם מתנשא לגובה של 3,329 מטרים מעל פני הים.
מי הימה מתוקים ועשירים בדגה.
חלק ממיני הדגים, כמו הטרוטה הסוואנית (Salmo ischchan), אנדמיים לימה ומצויים בסכנת הכחדה, בשל ייבושה החלקי ובשל כך, שבתקופת השלטון הסובייטי הובאו אליה כמה מיני דגים וסרטנים במטרה לפתח ולהעשיר את משק הדייג.
מינים זרים אלה מתחרים על סביבת הגידול של המינים האנדמים.
אזור הימה, כמו ארמניה כולה, היה מיושב כבר בתקופה הפרהיסטורית.
בעת העתיקה נודעה הימה בשם גגהאם (Gegham), אך מקור שמה במילה האוררטית, סואינה (Suina), שמשמעותה "ארץ הימות" או "ארץ המים".
האוררטים הקימו לחופיה מספר ערים ובהן אישטיקוני, חאלדי, יוליחו וטיישבא (עיר אחרת מהעיר טיישבאני שהקימו במזרח טורקיה).
יחד עם ימת ואן וימת אורמיה, נחשבה ימת סוואן לאחת משלוש הימות הגדולות של ארמניה ההיסטורית, והיא היחידה מהן השוכנת בתחומי ארמניה המודרנית.
בשנת 874 לספירה הקימו המלך אשוט הראשון ובתו הנסיכה מירים כנסייה על אי בסמוך לחופיה הצפון-מערביים של הימה.
לפי המסורת הארמנית פקד חיזיון את הקדוש מסרוב משדוץ ובו צעדו 12 דמויות על פני הימה והראו על מקום הקמתה של הכנסייה.
הכנסייה ושתי כנסיות נוספות שהוקמו מאוחר יותר, היו לחלק ממנזר סוואן, סוואנאוואנק (בארמנית Սևանավանք), שיועד בתחילה לנזירים, ולפי גרסה אחרת לרמי מעלה שחטאו.
בשנת 1842 הקימו הרוסים את הכפר אלנקובה על חוף הימה מול האי.
הכפר התרחב והפך לעיר סוואן, שכיום היא היישוב הגדול ביותר לחופי הימה (כ-10,000 תושבים).
שתיים משלוש הכנסיות בסוואנאוואק שרדו, ובמהלך ייבוש הימה במאה ה-20 הפך האי לחצי אי.
משכן הקיץ של נשיאי ארמניה שוכן אף הוא על חצי האי בסמוך למנזר.
מפעל הייבוש והניסיונות להבראת הימה
בשל מצוקה בשטחים חקלאיים הוחלט בתקופת השלטון הסובייטי על ייבוש חלקי של הימה תוך ניצול מימיה להשקיה.
התוכנית אושרה על ידי הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית של ארמניה, וכללה את הנמכת אפיק נהר ההראזדאן, אחד מיובליו של האראקס, ומוצאה העיקרי של הימה וכן, חפירת תעלת נוספת והזרמת מימיה.
העבודות החלו בשנת 1933, והסתיימו בשנת 1949. הימה החלה לאבד כמטר מגובהה בכל שנה, ושטחה הצטמק בכ-200 קמ"ר.
כך לדוגמה, האי עליו ניצב מנזר סוואנאוואנק הפך לחצי אי ובשטחים שהתייבשו נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מן המאה הראשונה לספירה.
ב-1956, בעקבות האסון האקולוגי שנגרם בשל פרויקט דומה בימת אראל, החליטה ועדה שהופקדה על הנושא להעלות את מפלס מימיה של הימה "ככל הניתן".
שאיבת המים מהימה נפסקה, אך בשל הפרת האיזון הכימי במימיה, החלה בה התפתחות מואצת של אצה, ולקראת שנות השמונים איים האיזון האקולוגי בימה לקרוס כליל.
בשנת 1978, במסגרת הצעדים להגנת הימה, הוקם פארק לאומי סביב לה.
בפארק פועל מרכז מחקר המנטר את מצבה של המערכת האקולוגית באזור ונוקט צעדים לשם הגנתה ושימורה.
בתחילת שנות התשעים של המאה ה-20 נבנתה תעלה שהיטתה את מימי נהר הארפה, יובל אחר של נהר האראקס, אל הימה.
השלמתה של תעלה נוספת להטיית מימיו של יובל שלישי של האראקס, הוורוטן, הסתיימה רק בשנת 2003 לאחר הפסקה ממושכת בעבודות שנגרמה בשל הסכסוך בחבל נגורנו קרבאך.
בשנת 2001 חוקק בית הנבחרים של ארמניה חוק ולפיו יש להעלות את מפלס מי הימה לרום של 1903 מטרים מעל פני הים, גובה שלדברי מומחים יאפשר לנטר את הטמפרטורה ואת ריכוז החמצן במים, ולהשיב להם בדרך זו את האיזון האקולוגי המקורי.
כיום נמצא מפלס מי הימה במגמת עליה ובין מרץ 2005 למרץ 2006 עלה ב-39 ס"מ.
למרות הפעולות לשימורה, הימה עדיין חשופה לסכנה בעיקר בשל הזרמת ביוב ונגר חקלאי אל מימיה.
עם זאת, עליית מפלס מימי הימה חשפה בעיה אחרת בדמות הצפתם של עצים ושטחי חקלאות וכן של חופים ובניינים שנבנו במהלך תקופת השפל בגובה המפלס.
חלק מהבעיה נובע מכך שהערכות המומחים כי תהליך הבראת הימה יימשך כ-30 שנה התבררו כלא מדויקות, וכעת ההערכה היא שהתהליך יימשך 15 שנים בלבד.
אם אכן תגיע הימה למפלס המתוכנן של 1903 מטרים מעל פני הים, ישקע שטח יבשה של כ-40 קמ"ר נוספים במימיה.
על כשלושה רבעים מהשטח ניצבים כיום חורש, אתרי נופש ומבנים אחרים, ועלות העברתם מוערכת בכ-30 מיליון דולר, סכום שממשלת ארמניה מתקשה לגייס.
החשש העיקרי הוא שאם השטח לא ינוקה קודם להצפה, ירקבו העצים כתוצאה מהמים הגואים וירעילו את מי הימה.
היווצרות ביצות כתוצר לוואי של תהליך זה עשויה לפסול את מי הימה לשתייה ולפגוע עוד יותר באיזון האקולוגי השברירי בלאו הכי.
ימת טוז (בטורקית: Tuz Gölü - "ימת המלח") היא הימה השנייה בגודלה בטורקיה אחרי ימת ואן.
הימה שוכנת בגובה של 905 מטר במרכזה של אנטוליה על גבולה המערבי של קפדוקיה, כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית לקוניה וכ-100 ק"מ דרומית לאנקרה.
במשך רוב ימות השנה היא משתרעת על שטח של 1,500 קמ"ר, אורכה 80 ק"מ ורוחבה 50 ק"מ.
במשך חודשי הקיץ מתאדים רוב מימיה וחושפים שכבת מלח בעומק ממוצע של 30 ס"מ.
רוב השטח הנחשף בעונה זו משתרע על חלקה הדרומי של הימה.
בעונה הגשומה נמס חלק מהמלח במים המתוקים הזורמים אליה או המגיעים אליה בצורת משקעים.
לימת המלח אין מוצא, והיא ניזונה מנגר תחתי וממספר נחלים שבמקום שפכם אליה יצרו מלחות.
סביב הימה שלושה מכרות מלח העושים שימוש במשטר המים העונתי בימה ומפיקים כ-70% מתצרוכת המלח במדינה.
בנוסף קיימות סביב הימה תעשיות הקשורות לעיבוד המלח.
עומקה של הימה הוא מטרים ספורים בשיאה ויובש ברובה בשפל.
בשנת 2001 הוכרזו הימה והאזור המקיף אותה כאזור טבע מוגן.
בימה אוכלוסייה עשירה של פלמינגואים (Phoenicopterus ruseus), אווז לבן-מצח ובז אדום.
ימת חול (גם עֶרְג) היא אזור גדול ושטוח למדי של מדבר המכוסה בחולות נודדים, ומאופיין במיעוט צמחייה או בהיעדרה כליל.
המונח הלועזי erg מקורו בערבית (עַרְק, عرق; "קרקע חולית") של תושבי הסהרה, שבדומה להרבה מונחים הקשורים למדבר השתרשו בספרות המקצועית, מפני שרוב החוליות בעולם נמצאות בסהרה ובחצי האי ערב.
המונח מתייחס לאזורים מדבריים שמכילים יותר מ-125 קילומטרים רבועים של דיונות, ובהם החול מכסה לפחות 20% מהשטח הכללי.
הגדול שבמדבריות העולם הוא מדבר סהרה המתפרש על פני 9,000,000 קמ"ר ומכיל מספר ימות חול.
ימת החול הרציפה הגדולה בעולם היא הרֻבּע אל-ח'אלי ('הרֶבע הריק') בחצי האי ערב ושטחה מגיע ל-650,000 קמ"ר.