tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מינסקין השתתף באולימפיאדת ריו 2016 והודח בסיבוב השני לאחר שהפסיד בעונשים למקסים ראקוב הקזחי.
באולימפיאדת טוקיו 2020, מינסקין הודח בסיבוב הראשון לאחר הפסד בווזארי לאוטגונבטאר לחאגבאסורן המונגולי.
גריגורי נאומוביץ' וויטינסקי היה בולשביק חבר הקומינטרן.
הוא נשלח לסין ב-1920 כיועץ בכיר ליצירת קשר עם הקומוניסטים הסינים הבולטים כגון צ'ן דודיו, זמן קצר לפני כינונה של המפלגה הקומוניסטית של סין.
תהליך הקמתה של המפלגה הקומוניסטית מיוחס בעיקר לעבודתו, אף על פי שהבאים אחריו השפיעו יותר על הקו הרשמי של המפלגה עצמה, כגון השיוך לקוומינטנג.
הוא נולד ב־17 באפריל 1893 בנוול למשפחה יהודית רוסית.
הוא נטל חלק פעיל בחזית המזרח הרחוק במלחמת האזרחים הרוסית.
ב-1920 הקימה ברית המועצות את לשכת המזרח הרחוק בסיביר, סניף של האינטרנציונל הקומוניסטי השלישי, או הקומינטרן.
הוא היה אחראי באופן ישיר על ניהול הקמה של המפלגה הקומוניסטית בסין ובמדינות אחרות במזרח הרחוק.
זמן קצר לאחר הקמתה הגיע סגן מנהל הלשכה וויטינסקי לבייג'ינג ופנה לפעיל הקומוניסטי הסיני לי דז'או.
לי סידר לוויטינסקי פגישה עם מנהיג קומוניסטי אחר, צ'ן דושיו, בשאנגחאי.
באוגוסט 1920 החלו וויטינסקי, צ'ן דושיו, לי דז'או ואחרים להקים את סניף הקומינטרן בסין.
העיתון "שאנגחאי כרוניקל" נוסד בשנת 1919 בשאנגחאי על ידי רוסים עם נטיות סוציאליסטיות, וקיבל סיוע כספי ממשלת רוסיה הסובייטית בראשית 1920. באביב 1920 הגיעו וויטינסקי ועמיתיו לסין במטרה להקים המפלגה הקומוניסטית בסין.
הם לא רק הגיעו לסין במסווה של עורכים ועיתונאים עבור העיתון, אלא גם הקימו את המזכירות של הקומינטרן במזרח אסיה במשרד העיתון.
מכאן ואילך הפך העיתון לכלי תעמולה למזכירות מזרח אסיה ולכיסוי לפעילות הבולשביקית בסין.
מאחר שעובדי העיתון סייעו לסובייטים הרוסים ולקומינטרן, שהוצבו שם בחסות העיתון, כדי להקים ארגון קומוניסטי בסין, העיתון כולו מילא תפקיד מיוחד בתנועה הקומוניסטית המוקדמת בסין.
אף על פי שהעיתון הפסיק להתפרסם בסוף 1922, משום שהסיוע הרוסי הגיע לסיומו, אנשי צוות רבים המשיכו לעבוד למען הבולשביזם.
הוא עבד כנציג של הקומינטרן עד 1926. אחר כך עבד בממשלה הסיבירית באירקוטסק עד 1929, כשעבר למוסקבה, עבד במוסדות מזרחיים שונים.
בשנת 1934 הוא הפך לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
הוא נחשב לאחד ממקימי הסינולוגיה הסובייטית.
הוא כתב כמה ספרים על הפוליטיקה הסינית.
הוא נפטר בשנת 1953 במהלך ניתוח כושל.
גריגורי אדוארדוביץ' דובריגין הוא שחקן קולנוע ותיאטרון רוסי, במאי ומפיק.
דובריגין, רקדן בלט בהכשרתו, עשה את תפקיד הפריצה שלו כגיבור העל הרוסי הראשון בסרט ברק שחור משנת 2009. אחרי שכיכב בסרט "How I Ended This Summer" שזכה לשבחי המבקרים (2010), ערך את הופעת הבכורה בסרט מערבי בשנת 2014 כשהופיע בסרטים "איש מבוקש מאוד" ו"הים שחור".
מכונה בשם "ג'יימס פרנקו הרוסי" בגלל הרבגוניות שלו.
ידוע כבן להורים פרוטסטנטים וחבר הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
דובריגין נולד בויליוצ'ינסק, מחוז קמצ'טקה, רוסיה, ברית המועצות (כיום חבל קמצ'טקה, ברוסיה) בבסיס הצוללות הגרעינית ריאבצ'י בפטרופבלובסק-קמצ'טסקי, בחצי האי קמצ'טקה במזרח הרחוק הרוסי.
אביו היה קברניט צוללת של הצי הסובייטי ואמו הייתה רקדנית בלט מקצועית ממוסקבה, שילוב שדבריגין כינה שידוך "אידיאלי סופר-סובייטי".
משפחתו חזרה למוסקבה כשהיה בן עשר על מנת שילמד ריקוד באקדמיה הממלכתית לכוריאוגרפיה הידועה בעולם במוסקבה בתיאטרון בולשוי.
תפקידו הראשון על הבמה עבור הבולשוי היה במפצח האגוזים בגיל 12. משפחתו התגוררה בזלנוגראד שבפרברי מוסקבה, שבו גם דובריגין למד בבית הספר לספורט "ספוטניק" ושיחק כדורגל.
לאחר שאביו התקרב לכנסייה האדווניסטית של יום השביעי והפך למטיף, דובריגין פרש מהאקדמיה בגיל 17, שנה לפני סיום הלימודים.
הוא עזב את מוסקבה ונרשם לאוניברסיטת האדווניסטית של זאקוסקי בעיירה זאוקסקי בטולה.
ההחלטה להיכנס לסמינר נבעה מהאמונות שלו עצמו כמו גם מההשפעה של הוריו.
הוא שיחק כדורגל מקורה תחרותי בנבחרת הסמינר ונסע לטורנירים בבריטניה ובגרמניה.
אחרי שנתיים בזאוקסקי, דוברגין חזר למוסקבה ללמוד משחק בבית הספר לתיאטרון האמנות במוסקבה.
לא ברור אם גורש או עזב מבחירתו שלו, אך בשנה הבאה נרשם לאקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון (GITIS) ללמוד בימוי.
דוברגין כינה את השנה הראשונה שלו ב-GITI "הגרועה ביותר בחיי", כשחי בפחד שיגורש.
הוא אמר שאף על פי שהמכון היה קפדני, לימודיו עם הבמאי אולג קודרישוב היו נקודת מפנה בחייו.
הוא סיים את לימודיו בשנת 2010.
בעודו סטודנט, דובריגין לוהק לתפקיד דימה מאיקוב בסרט ברק שחור של המפיק טימור בקממבטוב (2009), סרט גיבורי העל שובר הקופות הראשון בשפה הרוסית.
דוברגין זכה להכרה עולמית לאחר שהבמאי אלכסיי פופוגרבסקי הבחין בו בהצגת תיאטרון ובסופו של דבר ליהק אותו לסרט "How I Ended This Summer (2010).
דובריגין וסרגיי פוסקפליס, השחקן היחיד הנוסף על המסך, חלקו את פרס דב הכסף לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-60 בברלין על תפקידיהם בסרט, שצולם במשך שלושה חודשים בתחנה מטאורולוגית באי ארקטי בחצי האי הצ'וקצ'י.
דוברגין זכה גם בפרס השחקן הטוב ביותר מטעם הגילדה הרוסית של מבקרי הקולנוע.
בעקבות הצלחתו; התקשורת כינתה אותו "הסטודנט המפורסם ביותר ברוסיה."
סרטו הראשון של דובריגין בשפה האנגלית היה "איש מבוקש מאוד" (2014), עיבוד לרומן של ג'ון לה קארה.
דובריגין גילם את עיסא קרפוב, חצי רוסי, חצי צ'צ'ני מוסלמי אשר נמלט אל המבורג, שם הוא מותג כטרוריסט על ידי ה-CIA והשירות החשאי הגרמני .
דובריגין כיכב יחד עם רייצ'ל מקאדמס, וילם דפו ופיליפ סימור הופמן המנוח, בכמה מהסצנות האחרונות של הופמן.
הוא שיתף פעולה עם ג'וד לאו בסרט הים השחור משנת 2014, מותחן צוללות בבימויו של קווין מקדונלד.
כדי להתכונן לתפקיד ביקר דובריגין בבסיסי צוללות בסבסטופול שבקרים.
הוא אמר למגזין "ראיון" כי הוא "באופן חוקי למחצה" סייר באתרים אוקראינים ורוסיים בשטח השנוי במחלוקת.
מקדונלד שיבח את גישתו של דובריגין לתפקיד, ואמר, "לא הרבה שחקנים רוסים, או שחקנים, למעשה, הם בעלי הרגישות או המודעות שלו.
יש לו גישה מערבית מאוד, יותר שיטתי לגביו, בשל הרצון למילה ניואנסית יותר.
הוא רצה לאכלס את הדמות, בעוד נראה שהדרך הרוסית מבוססת הרבה יותר על מלאכתיות במנטליות שלה."
הוא גם כיכב בעיבוד אחר של ג'ון לה קארה, Our Kind of Traitor (2015), לצד יואן מקגרגור וסטלאן סקארסגארד ובסרט Grain מאת הבמאי הטורקי סמיה קפלאנוגלו.
דובריגין גילם את הדוכס הגדול אנדריי ולדימירוביץ' בסרט הביוגרפי הרוסי של הבמאי אלכסיי אוצ'יטל על חייה של הבלרינה מטילדה קשסינסקאיה (מטילדה).
בשנת 2015 כיכב דובריגין בפרסומת של אדידס בבימויו של פארל ויליאמס, #OriginalSuperstar, יחד עם פושה טי, המעצב היפני Yoon, VJ / המעצב VJ Mian, והמאייר המקסיקני סמית'.
דובריגין היה מפיק הסרט האחיות האהובות (2014), שהיה מועמד מטעם גרמניה לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר בשפה זרה.
את סרט הביכורים שלו כבמאי עשה עם הסרט הקומי הקצר "בגידה" (Измена), שהוקרן בפסטיבל הסרטים Kinotavr בשנת 2013. הוא גם כתב וביים קטע קצר, Verpaskungen, שזכה בשני פרסים בפסטיבל Kinotavr לשנת 2014.
בנובמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו כבמאי תיאטרון בתיאטרון מייאקובסקי.
בשנת 2016, ביים דבריגין קטע קצר, Mind the Gap, ובו מככב וילם דפו (אותו הכיר מהסרט "איש מבוקש מאוד").
הסרט הקצר נמכר בלמעלה מ-100,000$ לצדקה לילדים.
דובריגין הצהיר על כוונתו לחזור לעולם הריקודים באמצעות פרויקט קולנוע.
הוא אמר ל"גרדיאן" באוקטובר 2014, "חמש שנים אחרי שהפסקתי לרקוד חשבתי לחזור.
עכשיו עברו 10 שנים, אז זה יהיה ניסוי תיעודי עבורי: אני הולך להיכנס עמוק לבלט, להכין את גופי ואז לטייל בעולם עם מאמן מקצועי, כוריאוגרף בינלאומי ומצלמה." במרץ 2015, הוא אמר למגזין Interview, "אני באמת רוצה לחזור לבמה הגדולה ולרקוד משהו.
לא סיימתי את השנה האחרונה שלי באקדמיה - לא הייתי משועבד לתיאטרון וזה היה מה שפעם היה משמעות החיים: לרקוד."
דוברגין הוא אדוונטיסט דתי אדוק; לדבריו, חוזי הסרט שלו קובעים שהוא לא ישתה אלכוהול, לא יעשן, או יהיה בסצנת סקס גרפית בקולנוע, וגם לא יעבוד בשבתות.
הוא סירב להופיע בסצנת אהבה עם רייצ'ל מקאדמס בסרט "אדם מבוקש מאוד" שלא נכלל בתסריט המקורי, אך הוא הצהיר שזה מפני שזה היה מאוד לא אופייני לתפקיד שהוא מילא.
דובריגין אמר כי הוריו אדוקים ביותר ואינם צופים בטלוויזיה או בסרטים, אף על פי שהביא את אביו, קפטן הצוללת לשעבר, לבכורה במוסקבה של הסרט הים השחור.
דובריגין נמצא בזוגיות עם הזמרת מוסיה טוטיבאדזה, בתו של הצייר הגאורגי קונסטנטין טוטיבאדזה.
גרִיגוֹרִי סוֹלוֹמוֹנוֹביִץ' גַארְפוּנְקִין היה חייל יהודי סובייטי, סייר שטח בחטיבת הטנקים מס' 183 של גיס הטנקים העשירי במלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.
שם משפחתו במקור הוא גוֹרְפוּנְקֶל.
נולד ב-6 באוגוסט 1920 בעיירה ינוביצ'י, באימפריה הרוסית (כיום יישוב ינוביצ'י, אזור ויטבסק, ביילורוס).
עברי (בחלק מן התעודות רשום כרוסי).
בין השנים 1936–1940 היה עובד מחרטה במפעל למחטים בעיר (כיום מפעל למיכשור של ויטבסק).
גויס לצבא האדום באוקטובר 1940 ונשלח לחזית בראשית הפלישה הגרמנית לברית המועצות, השתתף בקרב על לנינגרד.
נפצע קשה במהלכו ולאחר השיקום הגיע ב-1943 לחזית וורונז', שם הפך לסייר מצב החזית בחטיבת הטנקים מס' 183 של גיס הטנקים העשירי.
ב-22 בספטמבר 1943 החטיבה שלו הייתה הראשונה שהתקרבה לדנייפר דרומית לקייב.
קבוצה של שישה סיירים קיבלה את המשימה לחצות את הגדה המערבית ולבצע סיור שטח הצליחה העתידית.
המשימה ניתנה על ידי קיריל מוסקלנקו שאחר כך התמנה למרשל ברית המועצות.
היחידה חצתה את הדנייפר בכפר (שבמחוז פריאסלאב) ונחשפה במהלך גילוי ביצורי ורמאכט וקביעת נקודות הירי שלו במקום.
גארפונקין נותר להגן על נסיגת שאר החיילים ולאחר מכן החל לחצות את הנהר ונורה באמצע הנהר.
ב-10 בינואר 1944 על פועלו הוא עוטר לאחר מותו בתואר גיבור ברית המועצות.
גְרִיגוֹרִי מוֹיִסֶיֶיבִיץ' גוֹנְצַ'אר היה יהודי סובייטי שקיבל את עיטור גיבור ברית המועצות על פועלו בארמייה ה-52 שלחמה בחזית האוקראינית הראשונה במהלך מלחמת העולם השנייה.
גונצ'אר נולד ב-31 במאי 1916 בשם גֶנְשֶר ביליסבטגרד, האימפריה הרוסית, למשפחה יהודית של פקיד.
לאחר שסיים 8 שנות לימוד בבית ספר עבד כמכונאי במפעל "הכוכב האדום" בזינובייבסק (כיום קרופיבניצקי), וב־1 בספטמבר 1937 גויס לצבא האדום.
ב־1939 סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי-פוליטי של מוסקבה, והצטרף כחבר למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
שנה לאחר מכן, ב-1940, סיים קורס מפקדים בבית הספר לקומיסרים צבאיים בעיר סטלינוגורסק (כיום נובומוסקובסק) במחוז טולה.
עם תחילת פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות הוא נשלח מיד לחזית, ונלחם במסגרת גדוד סיור מס' 747 בצ'אבוסי ליד מוגילב, שם נפצע בכתפו אך המשיך להילחם.
בהמשך כותרה יחידתו ליד והוא נפצע שנית, הפעם באופן קשה.
השטח בו שהה נכבש על ידי הצבא הגרמני, והוא מצא מסתור בכפר , שם החלים והשתקם בחסותה של תושבת הכפר שנחלצה לעזרתו.
לאחר מכן הצטרף אל יחידת פרטיזנים באזור מחוז צ'רקאסי ואף קיבל את מדליית העוז על הפלת מטוס.
לאחר שחרור האזור על ידי הצבא האדום הגיע למחנה בדיקה מאסף של הארמייה ה-52 ומ-5 בינואר 1944 שוב גויס לצבא האדום הסדיר ומונה למפקד פלוגה בגדוד סיור מס' 1237 בחזית האוקראינית הראשונה בדרגת סגן.
במסגרת החזית האוקראינית השנייה השתתף בשחרור שטחי אוקראינה, מולדובה ורומניה.
בהמשך יחידתו הועברה לחזית האוקראינית הראשונה.
ב-24 בינואר 1945 צלחה פלוגתו את נהר האודר באזור הכפר , 15 ק"מ דרומית-מזרחית לברסלאו (כיום בפולין), כבשה שטח ממערב לנהר, ואבטחה את חציית נהר על ידי שאר יחידות הגדוד, פעולה אשר במהלכה נפצע קשה, ושבעבורה קיבל את עיטור גיבור ברית המועצות ב־10 באפריל 1945.
הוא שוחרר למילואים בשנת 1962 בדרגת סא"ל, וקודם ב-1975 לדרגת אל"ם.
התגורר בעיר איוונו-פרנקובסק שם עבד כמנהל שלוחה של המכללה הטכנולוגית של קייב והמכללה לרכב של קייב, שמה גם לימד כלכלה מדינית.
ב-1978 פרסם את הספר "אודם פאתי שמיי תיאסמין" באוקראינית (נקרא גם "הפרטיזנים של היער הקר") שמספר על חיי הפרטיזנים.
נפטר ב־17 בדצמבר 1998 באיוונו-פרנקיבסק.
בנו ויאצ'סלב - רופא מומחה בתחום הסרטן.
גריגורי אנדרייביץ' (הערש יצחק) גרשוני היה מהפכן יהודי רוסי.
הוא הקים את הארגון הלוחם של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית של רוסיה, הנהיג אותו והתווה את יעדיו בתקופתו הראשונה.
נולד בטברובו, מחוז קובנה, למשפחה יהודית.
בשנת 1873 משפחתו עברה לשאולאי.
מבלי שסיים את לימודיו בתיכון בגלל היעדר כסף לשכר לימוד, גרשוני עבר בהצלחה בחינות כניסה ללימודי רוקחות ובשנת 1895 התחיל ללמוד את המקצוע באוניברסיטת קייב.
בשנת 1896 הוא נעצר לראשונה בגין קשריו עם סטודנטים שהתנגדו לשלטון הצאר, אך שוחרר תוך זמן קצר.
לאחר שגרשוני קיבל את תעודת הרוקח, הוא התחיל לעבוד במוסקבה במכון לרפואה ניסיונית.
בשנת 1898 עבר למינסק, שם הקים מעבדה למחקר בקטריולוגי.
בזמנו הפנוי לקח חלק פעיל בארגון פעילות תרבותית וחינוכית בעיר: ארגן בית ספר יסודי לבנים והעביר הרצאות בבית ספר של סופי שבוע למבוגרים.
גרשוני גם ארגן הקראות ספרים פומביות (עבור אנשים שלא יודעים או מתקשים לקרוא) כחלק מפעילות של איגוד הרופאים במינסק, והעמיד אוסף ספרי לימוד נודד עבור בתי ספר.
התקרבותו לחוגים תומכי המהפיכה ברוסיה
גרשוני נסחף יותר ויותר אל רעיונות מהפכניים וארגן בית מלאכה לייצור מכונות לבתי דפוס לא חוקיים ומעבדה לייצור דרכונים מזויפים.
יחד עם יקטרינה ברשקובסקיה ארגן יבוא ספרות בלתי לגאלית לרוסיה.
בשנת 1899 הצטרף ל"מפלגת הפועלים לשחרור פוליטי של רוסיה" ומהר מאוד הפך למנהיגה.
בתקופה זו השפיעה המהפכנית הרוסיה המפורסמת יקטרינה ברשקובסקיה על גרשוני.
כתוצאה מהשפעתה החליט להתמסר לחלוטין לרעיון המהפכה.
במרץ 1900 התגלה בית הדפוס הלא חוקי של גרשוני, וב-19 ביוני הוא נעצר.
במהלך חקירותיו שנוהלו על ידי ראש מחלקת הביטחון במוסקבה, סרגיי זובאטוב, גרשוני הכחיש מכל וכל את הקשר שלו עם ארגונים מהפכניים, מה שהיווה הפרה של הקוד האתי הלא רשמי של המהפכנים.
בתחילת 1901 גרשוני ירד למחתרת.
בקיץ של אותה שנה הסתובב בניז'ני נובגורוד, סמרה, אופה, וורונז' וערים אחרות, תוך שהוא יוצר קשרים עם מהפכנים סוציאליסטים.
בסוף 1901 יצא לחו"ל כנציג האגף הדרומי והמערבי של המהפכנים הסוציאליסטיים.
בז'נבה השתתף במשא ומתן על הקמת המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית יחד עם יונה אזף, מיכאיל גוץ וויקטור צ'רנוב.
גרשוני הקים גם את ה"תא הלוחם" בתוך המפלגה שאמור היה לבצע פיגועים נגד אנשי השלטון הרוסיים, האחראים, לטענת אנשי המפלגה, לדיכוי האזרחים.
פעולת הטרור הראשונה שגרשוני ארגן התרחשה ב-2 באפריל 1902, בסנט פטרבורג, כאשר סטפן בלמשוב ירה שתי יריות אקדח בשר הפנים של רוסיה דמיטרי סיפיאגין והרג אותו.
ב־5 באפריל 1902, במהלך הלווייתו של סיפיאגין, גרשוני תכנן לארגן פעולת טרור נוספת נגד התובע הראשי קונסטנטין פובדונוסצב ומושל סנט פטרבורג ניקולאי קלייגלס , אך בגלל ההיסוס של האנשים המבצעים, הפעולות האלה לא יצאו אל הפועל.
גרשוניː "הארגון הלוחם לא רק מבצע פעולה של הגנה עצמית, אלא גם פועל כדי לפגוע, ובכך מכניס פחד וחוסר סדר אל תוך מוסדות השלטון."
ב־29 ביולי 1902 פועל בשם תומאס קצ'ורה ירה במושל העיר חרקוב, הדוכס איון אובולנסקי במהלך טיולו של השני בפארק.
הסיבה לפגיעה הייתה שותפותו של אובולנסקי בדיכוי של מרד האיכרים בשנת 1902 באזור חרקוב .
גרשוני ליווה אישית את קצ'ורה לזירה, אך בסופו של דבר אובולנסקי רק נפצע קל.
צ'רנוב כתב על דעותיו של גרשוני לגבי טרור של מהפכנים: "...
גרשוני דרש מהמהפכה את אותו הדבר שאנשים אנושיים דורשים מהמפקדים - להימנע מקורבנות מיותרים, לחוס על המנוצחים, לכבד את האינטרסים ואת חייהם של האנשים החפים מפשע.
הוא תמך במעשה הראשון של קליאייב, כאשר זה יצא עם פצצה מוכנה כנגד הנסיך סרגיי, אך נסוג, כאשר ראה ליד הנסיך את אשתו וילדיו ".
ב 6 במאי 1903 חבר הארגון הלוחם, שהיה עובד רכבת, בשם יגור דולבוב ואדם נוסף שזהותו לא ידועה עד היום, ירו למוות במושל העיר אופה, ניקולאי בוגדנוביץ' , בפארק הקתדרלה של העיר.
בוגדנוביץ' היה אחראי לירי חי אל הפגנת הפועלים.
הפופולריות של גרשוני לאחר מעשי טרור אלה גדלה מאוד.
צ'רנוב כתב על פעילות הארגון הלוחם: "למעשה, מרכז הארגון הלוחם, הדיקטטור של הארגון, היה גרשוני." שר הפנים ויאצ'סלב פלבה הכריז בפני סרגיי זובאטוב, שתמונתו של גרשוני תעמוד על שולחנו עד שזה ייעצר.
זובטוב עצמו שיבח את יכולותיו המהפכניות-טרוריסטיות של גרשוני וכינה אותו "אמן בענייני טרור".
ב־13 במאי 1903 גרשוני נעצר בקייב.
בפברואר 1904 בית המשפט המחוזי הצבאי בסנט פטרסבורג דן את גרשוני למוות, אלא שלאחר מכן גזר הדין הוחלף במאסר עולם.
גרשוני ריצה את עונשו בהתחלה בכלא במבצר שליסלבורג המיועד ל"אסירים פוליטיים שנידונו לעבודות פרך", ולאחר סגירת בית הכלא הזה (ב־8 בינואר 1906), בבית הכלא לעבודות פרך באקאטוי , במזרח סיביר.
בשנת 1906 ארגנו תומכיו של גרשוני את בריחתו מהכלא.
בכלא בו שהה גרשוני, ייצרו האסירים היו כרוב משומר שנשלח אל מחוץ לכלא.
גרשוני הוחבא בתוך חבית ריקה, כאשר מעליו הייתה שכבה דקה של כרוב משומר, כדי שהשומרים לא יגלו אותו.
בדרך זו הצליח גרשוני לצאת מן הכלא ולברוח לכיוון מזרח המדינה.
לאורך כל מסלול הבריחה, ארגנו החברים "תחנות ביניים" בהן יכל גרשוני להחליף סוסים ולהמשיך הלאה.
בעיר ולדיווסטוק עלה על אונייה לארצות הברית, לעיר סן פרנסיסקו דרך יוקוהמה ביפן.
בארצות הברית נאם בעצרות המוניות של תומכי המהפכה הרוסית וגייס 180 אלף דולר למפלגתו.
בפברואר 1907 השתתף בכנס השני של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית בפינלנד, ונבחר לוועד המרכזי של המפלגה.
הוא היה אמור להנהיג, ביחד עם יונה אזף, את כל פעילות הטרור של המפלגה.
אצל גרשוני התגלתה סרקומה בריאה ובסוף 1907 נסע לטיפול בבית הבראה בשווייץ.
עוד לפני מותו, כשהוא כבר היה במצב רפואי קשה, גרשוני גילה שאזף, שהפך לראש הארגון הלוחם לאחר מעצרו של גרשוני (ואחר כך, כאמור, שותפו להנהגת המפלגה), הואשם בפרובוקציה וריגול לטובת הבולשת הרוסית.
גרשוני לא האמין בכך ואף רצה לנסוע לרוסיה לבצע, ביחד עם אזף, התנקשות בניקולאי השני, על מנת לשקם את המוניטין של יורשו במעשה זה.
התוכנית לא יצאה אל הפועל בגלל מותו של גרשוני ב-29 במרץ 1908.
גריגורי גרשוני נקבר בבית הקברות מונפרנאס בפריז ליד קברו של פיוטר לברוב, בו הוא ראה את המורה הרוחני שלו.
גריגורי פטרוביץ' דנילבסקי היה סופר רוסי יליד אוקראינה, פובליציסט, מתרגם, היסטוריון, אתנוגרף ופקיד בכיר, שהתפרסם בכתיבת רומנים, בעיקר היסטוריים.
אחרי שנת 1881 היה העורך הראשי של העיתון הממשלתי "פרביטלסטבני וסטניק".
ידועים יותר היו רומנים שלו "פליטים ברוסיה החדשה" (1862) ,"הנסיכה טרקנובה" (1882) "השנה השחורה".
היה חבר בחברה הגאוגרפית הרוסית.
גריגורי דנילבסקי נולד בשנת 1829 בכפר דנילובקה בפלך סלובודסקאיה אוקראינה (חרקוב) באימפריה הרוסית במשפחת בעלי אחוזה ממוצא קוזקי.
אביו, פיוטר דנילבסקי, היה קצין לשעבר ונפטר כשהילד היה בן 10. האם, קתרינה לבית קופצ'ינוב, בוגרת המכון לבנות האצולה בחרקוב, נקראה אחרי נישואיה השניים איוואנצ'ינה-פיסרבה.
לפי מסורת המשפחה, ולפי תעודות, מייסד המשפחה, בניל בנילוב, התכבד בשנת 1709 לארח בביתו את הצאר פיוטר הגדול בדרכו מאזוב לפולטבה.
בת דודה של דנילבסקי, אפרוסינה אוסיפובנה דנילבסקאיה הייתה סבתו של המשורר ולדימיר מאיאקובסקי.
עד שנת 1841 התחנך בבית עם מורים פרטיים.
אחר כך למד במכון לבני אצולה במוסקבה והחל משנת 1846 עשה לימודי משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
התחיל את הקריירה בעיתונאי בעיתונים Иллюстрация ("איליוסטראציה" - בתרגום:"האיור"), Звездочка (זבזדוצ'קה, בתרגום:כוכבית), וב "Ведомости Санкт-Петербургской городской полиции" (ויידומוסטי סנקט פטרבורגסקוי גורודסקוי פוליצי - ביטאון משטרת סנקט פטרבורג}.
ב 4 במאי (22 במאי) 1849 נעצר דנילבסקי בטעות (כנראה בגלל קרבת שמו לזה של ניקולאי דנילבסקי) בחשד שפקד את החוג החתרני של מיכאיל פטרשבסקי והוחזק במעצר בצינוק מבודד במבצר פיוטר ופבל עד 10 ביולי (22 ביולי) כששוחרר מחוסר ראיות.
היה למשך תקופה במעקב המשטרה.
אחרי שבשנת 1850 סיים את לימודי המשפטים בתואר "קנדידט" ועם מדליית כסף בתחרות על חיבור בנושא "על פושקין וקרילוב"
עבד דנילבסקי במשרד החינוך הרוסי.
ב-1851 פרסם קובץ שירים "שירים מקרים", פגש את ניקולאי גוגול אותו נטה לחקות בכתיבה במידה מסוימת.
ב-1852 סינגר על גוגול בעת פולמוס ספרותי.
בשנים 1850–1857 עבד דנילבסקי כפקיד בכיר במשרד החינוך הרוסי ולעיתים נשלח לסיורים מטעם המשרד, אחד מהם בארכיבים של מנזרי הדרום.
ב-1856 נמנה עם הסופרים שנשלחו על ידי הדוכס הגדול קונסטנטין ניוקלאייביץ' לחקור אזורי ספר שונים של רוסיה.
דנילבסקי נדרש לערוך תיאור של הים אזוב ושפך הדון.
בשנת 1857 פרש לאחוזותיו באוקראינה, הכיהן בחרקוב כחבר בוועד לשיפור תנאי המחיה של האיכרים הצמיתים, מאוחר יותר כחבר במועצת המכללה המקומית, חבר במועצה המחוזית (גלאסני) ובהנהלת האספה של גוברניית חרקוב, שופט לשם כבוד.
בשנת 1868 התקבל ללשכת עורכי הדין של מחוז חרקוב וכעבור זמן קצר התקבל במשרת סגן העורך הראשי של "ביטאון הממשלה" .
החל מ-1881 התמנה לעורך הראשי שלו ובמקביל כחבר במועצת המנהלה הראשית לעיתונות.
דנילבסקי נפטר בסנקט פטרבטרג בדצמבר 1890 .
החל מ-1864 התגורר בדירה שכורה בנבסקי פרוספקט בבית מספר 71. הובא לקבורה בכפר פרישיב, כיום בנפת בלקלייב, מחוז חרקוב.
את פעילותו הספרותית התחיל דנילבסקי בגיל 177 על ידי פרסום שירו הראשון.
בירחון של אוסיפ סנקובסקי "ספרייה לקריאה" הופיע שירו בהשראת ההווי המקסיקני "גוואיה-ליר" (1849), ואחר כך המשיך לפרסם באותו מגזין
יצירתו הספרותית החשובה הראשונה הייתה סדרת ספורים בהשראת המסורת והחיים של תושבי אוקראינה, שנקבצו בשנת 1854 בספר "בני פלך סולובודסקאיה" ("סלובוז'אנה").
הרומן הראשון שלו "פיליטים ברוסיה החדשה "
("בגלייה ב נובורוסיאי"), שפורסם בשנת 1862 בשם העט ד.
סקוורונסקי, והביא לו הצלחה גדולה.
בעשורים הבאים פרסם דנילבסקי ספרים בעיתונים "וסטניק ייברופי" (הגזטה של אירופה") ו"רוסקאיה מיסל" (המחשבה הרוסית).
אחרי הפסקה ארוכה, ב-1874 הופיע הספר "הגל התשיעי" (דוויאטי ואל) על המאבק בין שמרנים לרפורמיסטים בשנות ה-1860. הספר כלל חומר אוטוביוגרפי ומתח בקורת על מנהגי המנזרים.
הוא היה האחרון שבספרי הבקורת חברתית של דנילבסקי.
סדרת ספריו ההיסטוריים התחילה עם הנובלה "פוטיומקין על הדנובה" (1878).
הרומן "מירוביץ'" דן בגורל הטרגי של הצאר-ילד המודח, איוואן אנטונוביץ' ועל הניסיון הכושל של הלוטננט ואסילי מירוביץ' לשחרר אותו מן המבצר שליסלבורג.
הספר נאסר לפרסום על ידי הצנזורה למשך ארבע שנים והורשה להופיע רק בשנת 1879 כשעורר סנסציה.
לדעתה של החוקרת איזבל פלורנס הפגוד זה היה הרומן הטוב ביותר של דנילבסקי, על אף החופשיות הרבה מדי שבה תיאר את הווי התקופה ההיסטורית.
ב-1880 פרסם את "מסע להודו בימי פיוטר" (נה אינדיו פרי פטרה), ב-1883 את "הנסיכה טרקנובה" - על אישה טענה שהיא בתה של הקיסרית יליזבטה, "מוסקבה השרופה" ("סוז'ז'ננאיה מוסקבה" ) (1886) על פלישת נפוליאון לרוסיה בשנת 1812, "השנה השחורה" (צ'ורני גוד") (1888) על המרד של ימליאן פוגצ'וב ושורה של סיפורים קצרים.
מירסקי רומנים אלה היו "אופנתיים ביותר" והתקבלו יפה על ידי הציבור הפחות מתוחכם, בעוד אנשי האליטה המתקדמת התייחסו אליהם בזלזול.
"מוסקבה השרופה " דורגה כפחות מוצלח, במיוחד כשנמצא בתחרות לא לעניין עם "מלחמה ושלום של לב טולסטוי.
עם זאת, לפי דן אונגוריאנו, "על אף חוסר השלמות הקונצפטואלית והאמנותית, הרומנים של דנילבסקי נשארים בין מיטב הפרוזה ההיסטורית של תקופתו"
דנילבסקי התחתן בשנת 1857 עם יוליה יגורובנה זמיאטינה, בת של בעל אחוזה שכנה, הקפטן זמיאטין.
חתונתם נחגגה בכנסיית פוקרובסקיה בכפר דמיטרייבקה בנפת איזיומסק.
בשנת 1904 היא נסעה לספרד להבראה בגלל מחלת ראות והתחתנה שם עם הקצין הספרדי רודריגז, לימים קולונל בצבא הספרדי.
בימי מלחמת האזרחים בספרד פגש אותה ("הגנרלית רודריגז") הסופר והעיתונאי הרוסי מיכאיל קולצוב
הוא הזכיר גם את בנותיה, יוליה וילנה, שעבדו בשליחות מסחר סובייטית.
1868 - הפרס אובארוב (הפרס הקטן) על ספרו "מסיפוריה העתיקים של אוקראינה"
1962 - הוקם פסל לזכרו בכפר הולדתו, דנילובקה - אז באוקראינה הסובייטית
1853 Слобожане בני פלך סלובודסקיה (קובץ סיפורים ומסות), 1853;
1862 - Беглые в Новороссии (פליטים ברוסיה החדשה) ו Воля (שחרור) פורסם בעיתון " ורמיה" וБеглые воротились (הפליטים שבו לגבולם) (1862, גליונות 1–2 וגיליונות 1–3 של שנת 1863)(הרצון) ,
Новые места, 1867; (מקומות חדשים)
1892 Царевич Алексей (הצרביץ' אלכסיי) (בלתי נגמר), הופיע ב־1892 אחרי מות המחבר
מהזיכרונות הספרותיים של גריגורי דנילבסקי .
1888 - זיכרונות על גוגול - סיפורים על האדון ועל הארץ Стория о Господе и о земле.
מויליאם שייקספיר - סימבלין, ריצ'רד השלישי
גריגורי סוקולניקוב (3 באוגוסט 1888 – 21 במאי 1939) היה יהודי, ממנהיגי המהפכה הבולשביקית.
הציל אלפים ממוות ברעב בתקופת מלחמת האזרחים.
בהיותו קומיסר האוצר העממי, הוציא את רוסיה ממשבר כלכלי קשה.
התנגד בגלוי למדיניות הפוליטית הנפשעת של סטלין.
סוקולניקוב נולד באוקראינה (בעיירה רוֹמְני, אזור פולטבה) למשפחה יהודית.
בהולדתו ניתן לו השם הירש בריליאנט.
אביו, יעקב בריליאנט, היה רופא ובעלים של בית מרקחת, והייתה לו דרגה אזרחית המקבילה לזו של קולונל.
אמו, פאניה רוזנטל, הייתה בתו של שלמה רוזנטל, סוחר מהגילדה העליונה.
בנעוריו למד בגימנסיה, ולאחר מכן המשיך ללימודים גבוהים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה, אך נשר מהלימודים בשל השתתפותו בפעילות למען המהפכה.
מאוחר יותר המשיך בלימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת סורבון בפריז, שם גם השלים תואר דוקטור בתחום הכלכלה (ב־1914).
בגיל 16 הצטרף סוקולניקוב למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
בין השנים 1905–1907 השתתף באירועי המהפכה, בין היתר במרד במוסקבה בדצמבר 1905.
בסתיו שנת 1907 נאסר בגלל פעילותו המחתרתית, ובפברואר 1909 נגזר דינו לגלות עולם בסיביר.
אך כעבור חודש וחצי נמלט משם.
עד מהרה עבר את הגבול והתיישב בצרפת.
בתקופת שהותו שם למד באוניברסיטת סורבון ועבד כעיתונאי.
אף בשנים שבהן היה מחוץ לרוסיה, המשיך בפעילותו נגד שלטון הצאר, וכאשר התחוללה ברוסיה מהפכת פברואר בשנת 1917, חזר אליה.
עד מהרה נעשה לאחד ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית.
במרץ 1918 היה הוא זה שחתם על חוזה ברסט-ליטובסק - חוזה שלום שאפשר לרוסיה לצאת ממלחמת העולם הראשונה.
משנת 1918 ואילך השתתף במלחמת האזרחים.
כאשר ידו של הצבא הלבן הייתה על העליונה, חלק מהמפקדים של הצבא האדום ערקו במהלך הנסיגה, וחלקם אף בגדו והצטרפו לשורות הלבנים.
לאחר מכן, מונה סוקולניקוב למפקד אחת הפלוגות של הצבא האדום, כדי לשקם את אמון החיילים בהנהגת הפלוגה.
זאת אף על פי שלא היה לו ניסיון קודם כמפקד יחיד של פלוגה שלמה, ואף אף על פי שלא הייתה לו השכלה צבאית.
באותו הזמן, הפלוגה הייתה מוקפת בכוחות הצבא הלבן.
תחת פיקודו של סוקולניקוב, עברה הפלוגה מנסיגה להתקפה, כבשה כמה ערים, התקדמה עד לים השחור והביסה את צבאו של הגנרל אנטון דיניקין.
כהוקרה על הניצחון קיבל סוקולניקוב אות כבוד.
בשנת 1920 פיקד על כוחות צבא רוסיה בחזית מרכז אסיה (טורקיסטן).
בזמן עבודתו באזור בוטל החוק שהורה על החרמת התוצרת החקלאית מהאיכרים לטובת המדינה וגרם לרעב המוני.
בנוסף, הותר מסחר חופשי ושוחררו מנהיגי דת.
בשנת 1922 מונה לתפקיד ממלא מקומו של קומיסר האוצר, ולמעשה עמד בראש משרד האוצר.
בתקופה זו הייתה המדינה נתונה במשבר כלכלי, וערך הרובל צנח פי 50,000 בהשוואה לערכו לפני המלחמה (בשנת 1913).
דרכו הפוליטית – כלכלית יושמה מאוחר יותר בכל המדינה ונקראה נא"פ (המדיניות הכלכלית החדשה).
מדיניות זו הוציאה את המדינה מן המשבר הכלכלי שאליו נקלעה.
בסתיו 1922 מונה לתפקיד קומיסר האוצר העממי של רוסיה הסובייטית באופן רשמי.
בתקופת כהונתו הונהג בברית המועצות מטבע בר המרה שנקרא "צ'רבוניץ".
בשנת 1925 נחשב הצ'רבוניץ הרוסי באופן רשמי בבורסה של מדינות רבות, ביניהן אוסטריה ואיטליה.
עסקאות פיננסיות נערכו באמצעותו בבריטניה, הולנד, ארצות הברית ובמדינות רבות נוספות.
(לשם השוואה, הרובל הסובייטי שב להיות מטבע בר המרה רק זמן מה אחרי ה"פרסטרוייקה").
סוקולניקוב התנגד למונופול של המדינה בסחר חוץ.
הוא התייחס לכלכלה הסובייטית כחלק מזו העולמית.
סוקולניקוב קרא להנהגה משותפת של המפלגה, והביע ספק בנחיצותו של תפקיד מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית, הוא התפקיד שמילא סטלין.
בשנת 1936 נאסר, ובינואר 1937 נגזר דינו לעשר שנות מאסר בגולאג בסיביר.
ב-12 ביוני 1988 זכה ל ושמו זוכה מאשמה.
במשך שנים רבות הוזכר שמו של סוקולניקוב בספרות ההיסטוריה הסובייטית רק בהקשר שלילי כ"אופוזיציונר", מאמריו לא הוצאו לאור ותרומתו לרפורמה הכלכלית הושתקה.
מצב זה השתנה לאחר הרהביליטציה הרשמית, ובשנת 1991 יצא לאור קובץ מאמרים של סוקוליניקוב בנושאי כלכלה, ומהדורה נוספת של אחד מהמאמרים החשובים יותר יצאה לאור ב-2006.
עדות אודות סוקולניקוב מתוך זיכרונותיו של ב.
באז'אנוב, מזכירו האישי של סטלין:
"אחד מן המנהיגים הבולשיביקים הכישרוניים והמבריקים ביותר.
הוא עמד בהצלחה בכל משימה שנתנו לו.
בקונגרס המפלגה הקומוניסטית ב-1926 הוא היה הנואם היחיד שדרש מעל במת הקונגרס את הדחתו של סטלין מתפקיד המזכ"ל.
זה עלה לו הן בתפקידו כשר האוצר, והן בחברות בפוליטביורו.
בקונגרס ה-15 של המפלגה, כאשר סטלין הכריז על תוכניתו הנפשעת, הקולקטביזציה, סוקולניקוב נאם נגד המדיניות הזו ודרש לאפשר למשק להתפתח באופן נורמלי ולתת עדיפות לתעשייה הקלה." (1990)
גריגורי כנוביץ' (גם גריגוריוס קנוביצ'יוס; 18 ביוני 1929 – 20 בינואר 2023) היה סופר ישראלי יליד ליטא, חתן פרס ליטא לתרבות ואמנות לשנת 2014.
כנוביץ' נולד בעיירה יאנובה שבליטא לחנה לבית דודק ולשלמה דוידוביץ' כנוביץ', סנדלר, במשפחה יהודית מסורתית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בחזית המזרחית האב גויס לצבא האדום והוא פונה עם אמו דרך לטביה להרי אורל, שם בילתה המשפחה את שארית המלחמה.
בשנת 1945 חזר לליטא והתיישב בווילנה, שם למד באוניברסיטת וילנה וסיים אותה בשנת 1953.
בשנת 1948 יצא לאור ספרו הראשון, בשנת 1955 פתח כנוביץ' בקריירה הספרותית שלו, והוציא לאור את כרך הפסוקים "בוקר טוב", ואחריו ב-1960 את "רעם אביב".
עם זאת, עד מהרה הפנה את תשומת ליבו לפרוזה ולכתיבה לבמה ולקולנוע.
הוא כתב מספר תסריטים מצליחים, כולל שיתוף פעולה עם ויטאוטאס ז'אלקוויצ'יוס על "אווה ויטה".
כנוביץ' כתב יותר מעשרה רומנים – סאגה אפית וירטואלית – העוסקת בתהפוכות ההיסטוריה של יהדות מזרח אירופה מהמאה ה-19 ועד ימינו.
"אני בוהה בכוכבים" היה הסיפור היהודי הראשון שיצא לאור בברית המועצות של אחרי מלחמת העולם השנייה.
עוד כתב את טרילוגיית הרומנים "נרות ברוח", והרומנים "דמעות שוטות ותפילות", "חיוך עלינו, לורד", "גדי בשני זוזים", "אין גן עדן לעבדים", "אל תסוב את פניך מהמוות", "הפארק היהודי", "רשרוש העצים שנפלו", "קסמי השטן", ו"שיר האהבה של שטעטל", שזכה בספר השנה בליטא.
ספריו תורגמו ל-13 שפות, ביניהן אנגלית, ליטאית, גרמנית, עברית, צרפתית, צ'כית, פולנית, בולגרית והונגרית.
יותר מ-1.5 מיליון עותקים מספריו הודפסו.
בשנת 1989 כיהן מטעם "סאיודיס" ("Sąjūdis") התנועה הרפורמית של ליטא כחבר בסובייט העליון האחרון של ברית המועצות.
יזם מכתב אזהרה למיכאל גורבצ'וב (Mikhail Gorbachev) על האיום הגובר של האנטישמיות בברית המועצות.
כנוביץ היה חתן הפרס הלאומי של ליטא לשנת 2014 בתחום האמנויות והספרות.
ובעל אות הוקרה -אביר הצלב הליטאי על שם הדוכס הגדול גדימינס ובין השנים 1989-1993 כיהן כראש הקהילה היהודית בליטא, עד עלייתו ארצה ב 1993.
מאז 1993 ועד למותו התגורר בישראל.
היה חבר בארגון הסופרים הבין-לאומי (PEN) בישראל וברוסיה.
כנוביץ' נפטר ב-20 בינואר 2023. הותיר אחריו אישה, אולגה, שערכה את רוב הרומנים שלו, ושני בנים.
הנסיך גריגורי סרגייביץ' גוליצין היה גנרל ופוליטיקאי רוסי, בן למשפחת האצולה הרוסית גוליצין.
למד באקדמיה השייכת למטה הכללי של הצבא הרוסי ופיקד על מספר גדודים.
בשנת 1875 התמנה כמושל מחוז אוראלסק ("אובלסט אולראלסקאיה"), פיקד על יחידות קוזקים.
שימש בתפקידי מנהל באזורים שונים.
מתוקף תפקידו כזה המשיך בקו מדיני עוין כלפי הארמנים, מדיניות שאומצה באותה תקופה על ידי שלטונות רוסיה.
בשנת 1903 יזם את הפקעת נכסי הכנסייה האפוסטולית הארמנית וסגירת בתי ספר ארמניים.
באוקטובר 1903 נפצע קשה בניסיון התנקשות של פעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנצ'אק
סרגיי גוליצין נולד בשנת 1838 כבכור מבין ששת הילדים של הנסיך סרגיי גריגורייביץ' גוליצין (1868-1803), איש צבא וסופר רוסי, קפטן בדימוס של משמר התותחנים, ושל מריה איוואנובנה, בלידה - רוזנת אזרסקאיה, ממוצא פולני מקום לידתו אינו ודאי.
משערים שנולד או באחוזת סטארה וס במחוז ונגרוב שב פלך סדלצק (שדליץ) או בכפר גרבובו במחוז לובלין שבפלך לובלין באימפריה הרוסית.
גוליצין התחנך במסגרת קורפוס נושאי הכלים של הצבא וסיים בו את לימודיו ב-16 ביוני 1856 עם דרגת "קורנט".
שובץ אחר כך במשמר החיים ובהמשך ב- 25 באוגוסט 1860 התקבל לאקדמיה הצבאית על שם ניקולאי בסנקט פטרבורג.
סיים את לימודיו ב אוקטובר 1860. בדצמבר 1861 הועלה לדרגת ריטמייסטר.
גולצין השתתף במלחמת הקווקז כלוחם בגדוד אדאגום בפיקוד המייג'ור פבל בביץ'.
במרץ-מאי 1861 שהה בגיא אבינסק והיה מעורב בעבודות תיקון הדרכים שבין המחנה הצבאי לביצורים ניקולאייבסקי., קרימסק ואולגינסק.
פיעלות זאת התלוותה בעימותים רבים עם תושבי ההר.
בסוף מאי 1861 בדרך למפרץ גלנג'יק הצטיין בכיבושן של כמה עמדות של האויב ברכס קסגור.
משום כך ב-16 בינואר 1861 עוטר גוליצין באות מסדר אנה הקדושה דרגת ג עם חרבות וקשת.
ב-22 בינואר 1862 קודם לדרגת לוטננט קולונל ואחרי ששירת באביב ובקיץ במטה בטביליסי, ב-16 בספטמבר הועבר לגדוד משמר החיים ביירבאן, שם התמנה למפקד פלוגת רובאים מורכבת.
במסע הצבאי בשנים 1863–1864 שבו הסתיימה מלחמת הקווקז במסגרת אותו גדוד אדאגום, לקח גוליצין חלק במסע נגד אנשי ההר באבחזיה.
ב-26 במאי 1864 שוחרר הבייתה לצורך חופשה.
ב-2 באוקטובר באותה שנה הועלה לדרגת קולונל.
ב־10 בדצמבר 1865 התמנה גוליצין כמפקד גדוד הגרנדירים הגאורגי 14 וכיהן בתפקיד זה למשך שש שנים.
על תפקודו למופת כמפקד הגדוד קיבל את אות מסדר אנה הקדושה דרגה ב עם חרבות .
ב-21 בספטמבר 1871 התמנה כעוזר אישי של הצאר וב-1872 התמנה כמפקד גדוד משמר החיים הפיני.
ב-30 באוגוסט 1873 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה בפמליית הצאר .ב 26 באוגוסט 1876 קיבל את עיטור המסדר ולדימיר הקדוש.
ב-30 באוגוסט 1876 התמנה מושל צבאי ומפקד הכוחות באזור האורלים ומפקד צבא הקוזקים (אטמן) של האורלים.
בספטמבר 1880 היה למושל זמני של אורנבורג ומפקד המחוז הצבאי אורנבורג.
ב-26 בפברואר 1883 קודם לדרגת לוטננט גנרל.
אחרי שפוטר מתפקידו כמושל צבאי הוא שובץ החל מ־5 בינואר 1885 במחלקה הראשונה של הסנאט.
ב-16 בינואר 1892 נשלח לאזור טובולסק על מנת לארגן יחידת אספקה במזון.
בפברואר במטרה דומה ביקר בנפות שדרינסק, קמישלובסק ויקתרינבורג שבפלך פרם, ובנפת טרואיצק שבפלך אורנבורג.
ב-1 בינואר ;1893 התמנה לחבר במועצת המדינה.
ב-14 במאי 1896 קודם בחיל הרגלים לדרגת גנרל.
שרמטייב בדצמבר 1896 התמנה גוליצין בראש המנהל הקווקזי, מפקד המחוז הצבאי הקווקזי ואטמאן של כוחות הקוזקים בקווקז.
ב־2 במאץ 1897 עזב את תפקידו בקווקז והתמנה לשליש ראשי.
בשנים 1897–1904 כיהן גוליצין כמושל עבר הקווקז
נודע לגישתו השלילית כלפי התנועה הלאומית הארמנית.
א.ו.אמפיתיאטרוב ציטט אחת ההתבדחויות שלו בסוגיה: "אדאג שהארמני היחיד בטביליסי יהיה ארמני מפוחלץ במוזיאון של העיר"
העיתונאי וסילי וליצ'קו, עורך העיתון הרשמי "קווקז" הפך ליד ימינו ועמד בראש מסע תעמולה אנטיארמני.
כבר ב-1897 פעל לסגירת בתי ספר ארמניים בהמשך גוליצין יזם חוק להפקעת נכסי הכנסייה האפוסטולית הארמנית החל מ-12 ביוני 1903. לפי החוק כל הנדל"ן וההון של הכנסייה (כולל בשטח ואראשאפאט) ושל מוסדותיה עברו לידי המדינה.
ב-14 באוקטובר 1903 נפצע גוליצין קשות בדרך קוז'ורסקויה קרוב לטביליסי, בעקבות התנקשות בחייו מאורגנת על ידי תומכים של המפלגה הסוציאל -דרמוקרטית הארמנית "חנצ'אק".
ב-11 באוגוסט 1904 השלטון הצארי העניק לו את עיטור המסדר ולדימי הקדוש דרגה 1. הוא נשאר כמושל עד 1 בינואר 1905
עד 1906 היה חבר במועצת המדינה של רוסיה בסנקט פטרבורג כנציג של הסיעה הימנית.
גוליצין מת בסנקט פטרבורג ב־10 באפריל 1907 (28 במרץ לפי לוח השנה היוליאני).
הובא לקבורה בבית הקברות ניקולסקויה שעל יד מנזר אלכסנדר נבסקי.
גוליצין היה נשוי למריה, בתו של הגנרל-לטננט הרוזן פ.ו.
עיטורי המסדר אנה הקדושה דרכה 3 עם חרבות וקשת (1862); דרגה שנייה עם כתר האימפריה (1870); דרגה 1 (1881)
עיטור המסדר ולדימיר הקדוש בסנקט פטרבורג.
עיטור המסדר סטניסלב הקדוש של רוסיה דרגה 1 ( 1878)
העיטור המסדר אלכסנדר נבסקי הקדוש (1895); עם שלטי יהלום (1901)
1900 אות הצטיינות על 15 שנות שירות ללא דופי
עיטור המסדר אוסמניה דרגה 3 (1872) - מטעם האימפריה העות'מאנית
עיטור מסדר הנשר האדום של פרוסיה דרגה 2 ; דרגה 2 עם כוכב (1876)
עיטור המסדר פרנץ יוזף עם צלב גדול - מטעם האימפריה האוסטרו-הונגרית (1874)
עיטור מסדר החרב של שוודיה דרגה 2 עם שלט מפקד
עיטור מסדר הכתר של ח'אנות בוכרה עם יהלומים (1897)
עיטור המסדר "איסכנדר סליס" (השמש של אלכסנדר) של ח'אנות בוכרה (1900)
גוליצין היה נשוי למריה לבית אורלוב-דניסוב, בתו של הלוטננט גנרל הרוזן פ.
גריגורי בוריסוביץ' דרנובסקי ברוסית: Григорий Борисович Дерновский; 13 בספטמבר 1910 - 19 בינואר 1974 ) משתתף מלחמהעולם השנייה, מפקד אגד תותחי נ"מ מס' 1181 של אוגדת התותחים החמישית בארמיית המשמר השביעית בחזית הערבות, שקיבל עיטור גיבור ברית המועצות, אלוף-משנה.
נולד בכפר קולבו, כיום נפת נבלסקי שבמחוז פסקוב, במשפחת איכרים יהודית.
קיבל השכלה תיכונית לא שלמה.
למד ברבפק באקדמיה למכונאות יערות .
בצבא האדום מאז 1933. בשנת 1936 סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי לחשמלאות-טכני, וב-1942 - קורסים באקדמיה הצבאית על שמו של דזרז'ינסקי.
חבר במפלגה הקומוניסטית מאז 1937.
עם תחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות היה בחזית.
מפקד אגד תותחי נ"מ מס' 1181 (האוגדה החמישית לארטילריה נגד מטוסים, תחילה בארמייה ה-40 שבהמשך הועברה לארמיית המשמר השביעית, חזית הערבות), בדרגת מאיור התארגן וסיפק הגנה אווירית ליחידות של ארמיית המשמר השביעית בקרב קורסק ובצליחת דנייפר.
ב-5 ביולי - 24 בספטמבר 1943, אגד תותחי נ"מ בפיקודו הפיל תשע עשרה מטוסי לופטוואפה, ובצליחת נהר דנייפר ליד הכפר בורודאייבקה שבנפת ורחנדנייפרובסקי במחוז דנייפרופטרובסק הפיל שישה כלִי טיס נוספים.
היה בין הראשונים בין יחידות התקפיות שחצו דנייפר, לקח חלק בהדפת תקיפות נגד של חי"ר וטנקים במובלעת שייצרו בגדה הימנית של הנהר.
לאחר המלחמה המשיך לשרת בצבא הסובייטי.
בשנת 1954 סיים את לימודיו בקורסים האקדמיים הגבוהים.
מאז 1958, פולקובניק (דרגה מקבילה לאלוף-משנה בצה"ל) שוחרר מהצבא הסדיר לכוחות המילואים.
התגורר בטאלין, אז בירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אסטוניה.
משנת 1959 עבד במפעל "דוויגטל" ("מנוע") במחלקת ניהול הדיור והשירותים הקהילתיים ובמחלקת כוח אדם.
מאז 1964 - ראש ההגנה האזרחית במפעל, בהמשך עבד בוועדת המפעל ל- DOSAAF (בפעילותה גדנ"ע הסובייטית).
נפטר ונקב בטאלין בבי הקברות (בתרגום "שביער").
גריגורי גגארין היה צייר וגנרל רוסי.
גריגורי גגארין נולד בסנט פטרסבורג למשפחת אצולה גגארין.
אביו, הנסיך גריגורי איבנוביץ' גגארין, היה דיפלומט רוסי בצרפת ולאחר מכן השגריר באיטליה.
סבו וסבתו מצד אביו היו הנסיך איבן סרגייביץ' גגארין ואשתו.
אביו נישא בסנט פטרסבורג בשנת 1809 לאמו יקטרינה פטרובנה סוימונובה, בתם של פיוטר אלכסנדרוביץ' סוימונוב ואשתו יקטרינה איבנובנה בולטינה.
עד גיל 13 שהה הילד עם משפחתו בפריז וברומא ולאחר מכן למד בסיינה.
גריגורי לא קיבל חינוך אמנותי רשמי, אלא לקח שיעורים פרטיים מהצייר הרוסי קארל ברולוב שהתגורר באותה תקופה באיטליה.
ב-1832 חזר לסנט פטרסבורג, התוודע לאלכסנדר פושקין ואייר את יצירותיו כמו "אגדת הצאר סאלטן".
הוא גם התקרב לאופוזיציה ולמיכאיל לרמונטוב.
הוא עבד כדיפלומט רוסי בפריז, רומא וקונסטנטינופול; שהה שנתיים במינכן.
ב-1839, לאחר שובו לרוסיה, נסע יחד עם הסופר הרוסי ולדימיר סולוגוב מסנט פטרבורג לקאזאן.
סולוגוב כתב את רומן על המסע הזה, וגגארין אייר אותו.
גגארין גם המשיך את ידידותו עם לרמונטוב, ובשנת 1840 עקב אחריו לגלותו בקווקז במלחמת הקווקז.
כנראה הם גרו יחד באותו אוהל.
הם השתתפו במבצעים נגד הילידים המאכלסים את הרי הקווקז, אך גם המשיכו בעבודתם היצירתית.
ידועות כמה יצירות אמנות שחתומות על ידי שניהם.
ב-1841 נהרג לרמונטוב בדו-קרב, אך גגארין המשיך בשירותו הצבאי.
בשנת 1842 הוא השתתף במשלחת הגנרל צ'רנישיוב בדאגסטן ושירת עד 1848.
אשתו הראשונה הייתה אנה ניקולייבנה דולגורוקובה (1823–1845), איתה נולדה לו בת, הנסיכה יקטרינה גריגורייבנה גגארינה (1844–1920).
אנה ניקולייבנה נפטרה כמה ימים לאחר שילדה את הבת.
ב-29 באוגוסט 1848 נישא לסופיה אנדרייבנה דשקובה (7 ביולי 1822 - 20 בדצמבר 1908), בתו של אנדריי דשקוב ואחייניתו של דמיטרי דשקוב, שר המשפטים לשעבר.
בשנים 1848–1855 הוא התגורר בטבליסי בשירותו של מיכאיל וורונטסוב.
בין התפקידים הצבאיים והמנהליים, גגארין עשה הרבה עבודות עבור העיר.
הוא בנה שם תיאטרון, צייר את קתדרלת טביליסי, ושיחזר ציורי קיר של הקתדרלות הגיאורגיות הישנות, כולל מנזר בטניה.
בשלב זה נולדו הילדים הראשונים מנישואיו השניים.
ב-1855 עבר גריגורי לסנט פטרסבורג כדי לעבוד אצל הדוכסית הגדולה מריה ניקולייבנה, דוכסית לויכטנברג, שהייתה נשיאת האקדמיה הקיסרית לאמנויות.
כאן נולדו שני ילדיו הנוספים.
בשנת 1858 קיבל גגארין את הדרגה הצבאית של מייג'ור גנרל.
ב-1859 הוא הפך לסגן הנשיא של האקדמיה הקיסרית לאמנויות, והוא נשאר שם עד 1872. בתו האחרונה, הנסיכה נינה, נולדה ב-1861.
כסגן נשיא האקדמיה תמך גגארין ב"סגנון הביזנטי".
הוא בנה את "המוזיאון לאמנות נוצרית מוקדמת" באקדמיה.
גגארין גם המשיך לתמוך בשירתו של לרמונטוב, והעלה את "השד" של לרמונטוב בתיאטרון הארמיטאז' המלכותי (1856).
גגארין מת בצרפת בשנת 1893.
גריגורי סדוב היה צייר רוסי ידוע בעיקר בסצנות היסטוריות ובציורי קיר דתיים.
בשנים 1867 עד 1870 הוא חי בפריז, שם לא רק צייר בצבעי שמן אלא גם יצר ציור קיר של השילוש הקדוש עבור כיפת המזבח בקתדרלת אלכסנדר נייבסקי החדשה.
באותה תקופה הוא התעוור בעין אחת.
השילוב עם חוסר יכולתו לשלוט בשפה הצרפתית, הפך את חייו שם לקשים מדי.
ב-1870 חזר לרוסיה ובילה את השלוש השנים האחרונות של תקופת הקיצבה שלו בעבודה במוסקבה בעיקר בציור לכנסיות.
הוא גם זכה בתואר "אקדמיה" על ציור של "איוואן האיום עם מליוטה סקורטוב".
בשנת 1876, הציור שלו של "איוואן עם ואסיליסה מלנטייבה" זיכה אותו בשבחי הביקורת בתערוכת האקדמיה.
מאוחר יותר, הוא צייר "טבילתה של אולגה הקדושה" עבור הקתדרלה של ישו המושיע.
בעיות העיניים שלו מנעו ממנו לעבוד במשך תקופות ארוכות והתפוקה הכוללת שלו קטנה יחסית.
גריגורי מיכאילוביץ' סורקיס (באוקראינית: Григорій Михайлович Суркіс; נולד ב-4 בספטמבר 1949) הוא איש עסקים ופוליטיקאי יהודי אוקראיני, עסקן כדורגל.
סגן נשיא אופ"א בין 24 במאי 2013 ל-7 בפברואר 2019. נשיא התאחדות הכדורגל האוקראינית בין 2000–2012. נשיא דינמו קייב בשנים 1993–1998. חבר הראדה העליונה של אוקראינה של הכינוס השלישי, הרביעי, והתשיעי.
גריגורי סורקיס נולד ב-4 בספטמבר 1949 במשפחה יהודית באודסה.
אחיו הצעיר הוא איגור סורקיס, נשיא דינמו קייב.
גריגורי סורקיס בעל השכלה גבוהה, בשנת 1972 סיים את לימודיו במכון הטכנולוגי של קייב לתעשיית המזון עם תואר במכונות ומכשור לייצור מזון, הסמכה - מהנדס מכונות.
במשך תקופה ארוכה היה חבר בגופים המנהלים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אוקראינה .
בשנת 2025 ביחד עם אחיו רכשו 96% ממניות של א-בנק.
גריגורי פבלוביץ' "גרישה" מורוזוב הוא כדורגלן רוסי-ישראלי, המשחק בעמדת המגן בבית"ר ירושלים מליגת העל.
החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת אקדמיה טוליאטי מהליגה הרוסית השנייה, במדיה ערך שבע הופעות ליגה.
בשנת 2013 חתם בדינמו מוסקבה מליגת העל הרוסית.
הוא ערך 110 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-17 באוקטובר 2020 הוא הושאל עד לתום עונת 2020/2021 לאופה מליגת העל הרוסית, וערך 13 הופעות ליגה.
ב-14 בפברואר 2022 חתם על חוזה לשנתיים וחצי בנ.ק צליה מליגת העל הסלובנית.
ב-31 בינואר 2023 הושאל לבית"ר ירושלים עד לתום העונה, עם אופציה לרכישה בעונה הבאה.
בזכות שורשיו היהודים הוא קיבל אזרחות ישראלית בדצמבר 2022, ונרשם כשחקן לא זר בהתאחדות לכדורגל בישראל.
מורוזוב היה שותף לזכייתה של בית"ר בגביע המדינה באותה עונה.
במשחק הגמר בישל את השער הראשון ליון ניקולאסקו, בית"ר ניצחה את הגמר בתוצאה 0-3 וזכתה בגביע השמיני בתולדותיה.
ב-1 ביולי 2023 עבר לבית"ר ירושלים תמורת כ-600 אלף יורו, וב-10 ביולי חתם בקבוצה לשלוש שנים.
בשנים 2010–2015 שיחק בנבחרות הנערים והנוער של רוסיה (למעט בנבחרת הנוער עד גיל 19, בה לא שיחק), וכמו כן גם בנבחרת הצעירה עד גיל 21 של רוסיה.
גריגורי גורקין היה צייר נוף רוסי, האמן המקצועי הראשון ממוצא אתני אלטאי.
הוא התפרסם בציורי נופי הרי אלטאי.
ב-1878 הוא נשלח לבית הספר לציור אייקונים באולאלה, והוכשר כצייר אייקונים מקצועי.
לאחר מכן, הוא הפך לתומך בדת האלטאי הבורכאנית האתנית המקומית.
הוא עבד בערים אולאה וביסק.
בשנת 1897 החל את לימודיו באקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנט פטרסבורג אצל איוואן שישקין ואלכסנדר קיסליוב.
בשנת 1903 חזר גורקין לאלטאי והחל לעבוד כמורה, ונסע מדי קיץ לאזורים מרוחקים של הרי אלטאי.
העיר הקרובה ביותר עם קהילת אמנות מפותחת הייתה טומסק, בה השתתף גורקין בתערוכות אמנות.
הוא היה חבר באגודת חובבי האמנות של טומסק מאז 1909.
בפברואר 1918, לאחר מהפכת אוקטובר, החליטו נציגי שבטי אלטאי להקים רפובליקה קראקורום, שמטרתה הייתה לאחד את כל אזורי אלטאי למדינה לאומית עצמאית.
בשנת 1919 הודחה הממשלה על ידי הכוחות הנאמנים לאלכסנדר קולצ'ק, וגורקין נמלט למונגוליה, שם התגורר שנה, ובשנת 1921, בעזרת הפרטיזנים בולשוויקים, בראשות סרגיי קוצ'טוב, הוא עבר להתגורר ב-1919 ברפובליקה העצמאית טובן.
שם המשיך לצייר את חיי היומיום והמסורות של המקומיים, כולל השמאניזם.
ב-1925 חזר גורקין לברית המועצות.
בשנות ה-20 וה-30, הוא עסק בחינוך, במיוחד יצר איורים לשירי אפוס של אלטאי ולספרי בית ספר יסודי.
ב-1937, במהלך הטיהורים הגדולים, נעצר גריגורי גורקין והוצא להורג לאחר מכן.
גריגורי צ'רנצוב היה צייר רוסי.
הוא בולט בעיקר בנופים של חלקים שונים של רוסיה, שהופקו במהלך מסעותיו, אך הוא גם היה פעיל כצייר פורטרטים וז'אנרים.
צ'רנצוב נולד בלוך, במחוז איבנובו, רוסיה.
אביו ואחיו הגדול, היו ציירי אייקונים.
אחיו, ניקנור צ'רנצוב, הצעיר מגריגורי בשלוש שנים, הפך גם הוא לצייר נוף, ולעיתים קרובות עבדו יחד.
בשנת 1819, גריגורי צ'רנצוב, בעידודו של פאבל סוויניין, שנסע קודם לכן ללוך, הגיע לסנט פטרסבורג שם רצה להירשם לאקדמיה הקיסרית לאמנויות.
עם זאת, הוא קיבל אישור לעבוד שם שעתיים ביום.
הוא לא זכה למלגה ונאלץ לחיות בתמיכת אביו, כשהוא חסר כל הזמן כסף.
ב-1822 הוענק לו מדליית הכסף הקטנה על רישומיו והתקבל לאקדמיה, שם למד אצל אלכסנדר ורנק ומקסים וורובייב.
ב-1823 הצטרף אליו ניקנור באקדמיה.
האחים סיימו את לימודיהם ב-1827 עם מדליות זהב קטנות.
לאחר סיום הלימודים, התקבל גריגורי צ'רנצוב לעבודה כצייר בחצר הקיסר.
תפקידיו כללו הפקת ציורים של אירועים רשמיים כמו מצעדים צבאיים או קבלות פנים רשמיות.
הציור הידוע ביותר שלו, המצעד הצבאי ב-6 באוקטובר 1831 בסנט פטרסבורג משלב דיוקנאות של מספר מבני דורו המפורסמים, כולל אלכסנדר פושקין, וסילי ז'וקובסקי, ואיוואן קרילוב.
הציור נוצר בין 1832 ל-1837 ולבסוף נקנה על ידי המדינה וניתן כמתנה לצאר העתידי, אלכסנדר השני.
משנת 1837 ואילך עבדו האחים צ'רנצוב ביחד.
ב-1838 הם נסעו במורד הוולגה בין ריבינסק לאסטרחן, עשו סקיצות נוף בדרכם, ובהמשך השתמשו בסקיצות הללו לציורים.
הם גם יצרו פנורמה באורך של 700 מטר (2,300 רגל) של גדות הוולגה, אשר בסופו של דבר התקבלה במתנה על ידי ניקולי הראשון.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 הם נסעו לאיטליה והמזרח התיכון, הם ניסו למכור את הליטוגרפיות שנוצרו ללא הצלחה.
כאשר גריגורי צ'רנצוב נפטר ב-1865, לאחיו לא היה מספיק כסף לקבור אותו.
גריגורי מאיראנובסקי היה ראש המעבדה הטוקסיקולוגית של הנ.ק.ו.ד., המשרד לביטחון המדינה של ברית המועצות (1937–1951), אלוף-משנה בחיל הרפואה הסובייטי מאז 1943, דוקטור למדעי הרפואה, ופרופסור (1943).
לפי ביוגרפיה הרשמית שלו, מאירובסקי הצטרף ב-1917 למכון הרפואי של טיפליס (סביר להניח שהוא נכנס לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת טביליסי שאורגנה מחדש ב-1918), שם הפך לחבר ב"בונד".
לאחר שעבר לבאקו, המשיך את לימודיו באוניברסיטת באקו.
בקומיסריון העם לבריאות (משרד הבריאות)
מ-1922 היה במוסקבה, שם סיים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת מוסקבה השנייה (1923), עבד כרופא, עוזר במחלקה באוניברסיטה וראש מרפאת חוץ.
עבד במשרה חלקית במכון הביוכימי.
שם הנהגתו, תוך הבחנת יכולותיו ובתחומי העניין של מאיראנובסקי, הציעה לו את תפקיד ראש מחלקת טוקסיקולוגיה של המכון הסניטרי-כימי המרכזי של משרד הבריאות של ברית המועצות.
בשנת 1935 עמד מאיראנובסקי בראש מעבדת הרעילות של המכון לרפואה ניסויית של ברית המועצות שם גורש מהמפלגה "בגלל גרימה לקריסת עבודתה של המעבדה המיוחדת וניסיון לקבל גישה למידע סודי".
עם זאת, כתב תלונה לוועדת הבקרה המרכזית, שם בוטלה החלטת ועדת המפלגה.
חזר למכון הסניטרי-כימי המרכזי של קומיסריון הבריאות העממית לתפקיד ראש אגף ארגון ותכנון.
בסוכנויות הביטחון של ברית המועצות
מאז קיץ 1937 עבר למחלקה מספר 12 של המנהל הראשי של ביטחון המדינה בנ.ק.ו.ד..
במסגרת המחלקה הזו עמד בין השנים 1937–1951 בראש המעבדה הטוקסיקולוגית ("מעבדת-X"): יחידה מיוחדת העוסקת במחקר בתחום החומרים הרעילים והרעלים.כפי שפרסם בזכרונותיו פאבל סודופלאטוב, מאיראנובסקי הועבר לפיקוד נ.ק.ו.ד.
יחד עם כל קבוצת המחקר שלו.כפי שנודע מאוחר יותר מעדותו של מאירנובסקי עצמו ועובדיו בחקירה, השפעותיהם של רעלים שונים על בני אדם ושיטות השימוש בהם נבדקו במעבדה על אסירים שנידונו לעונש מוות.
סודופלאטוב הצהיר כי ידוע לו על ארבעה מקרים מאומתים של חיסול אנשים לא אהודים על ידי הממשלה הסובייטית, שבהן לקח מאירנובסקי חלק ישיר כמבצע בשנים 1946–1947 (סודופלטוב עצמו השתתף בפעולות הללו):
אלכסנדר שומסקי, מראשי התנועה הלאומית האוקראינית (שנעצר בשנות ה-30 ושוחרר מאוחר יותר מהכלא מסיבות בריאותיות והיה בגלות בסרטוב, שם יצר קשרים עם ארגוני מהגרים וניהל פעילות תעמולה פעילה; מאיראנובסקי נשלח לסרטוב במסגרת קבוצות מיוחדות, שלאחריהן נפטר שומסקי, לפי המסקנה הרשמית, בבית החולים מאי ספיקת לב;
סאמט, יהודי פולני שנאסר ב-1939, עסק בעבודות חשאיות באוליאנובסק לשימוש בציוד הגרמני שנתפס בצוללות סובייטיות, יצר קשרים עם הבריטים והתכוון לעלות לארץ ישראל; מאיראנובסקי העניק לסמט זריקת רעל קורארה במהלך בדיקה מונעת;
ישעיהו אוגינס, אזרח אמריקאי שביצע משימות של נ.ק.ו.ד.
סודופלטוב מציע כי ניתן היה להשתמש במאיאנובסקי בחיסול ראול ולנברג.
בשנת 1940 מאירנובסקי הגן בישיבה סגורה של המועצה האקדמית של המכון הכלל סובייטי לרפואה ניסוית על עבודת הדוקטורט שלו שהנושא שלה הייתה "השפעה ביולוגית של מוצרים במהלך האינטראקציה של גז חרדל עם עור".
המומחים שנתנו הערות במהלך ההגנה – אלכסיי ספרנסקי, גלב פרנק, ניקוליי גאברילוב ובוריס טארוסוב – נתנו משוב חיובי לעבודה אך ועדת הבחינות העליונה בוועדה להשכלה גבוהה דחתה את ההחלטה להעניק את התואר ודרשה לבצע השלמות לעבודה.
עם זאת, בשנת 1943, לבקשת הנציב העממי (השר) לביטחון המדינה וסבולוד מרקולוב, הוגשה עתירה להענקת התואר האקדמי של דוקטור למדעי הרפואה ותואר פרופסור על סמך מכלול עבודות ללא הגנה על עבודת הדוקטורט.
בעתירה נכתב כי "במהלך עבודתו בחבר ה-NKVD.
מאירנובסקי השלים 10 פיתוחים סודיים בעלות חשיבות מבצעית רבה".
משפט הרופאים, מעצרים וסוף חייו
ב-13 בדצמבר 1951 נעצר במסגרת משפט הרופאים.
במהלך החקירה שלו בעקבות הלחץ שהופעל על ידי החוקר ריומין נתן וידוי מטעם מעבדתו כחלק מן המערכת אותה הפעילו הרופאים (בשנת 1958 פנה לביטול הווידוי הזה).
בהמשך המכתבים הללו שימשו את התביעה בחקירה נגד מאיראנובסקי עצמו, בריה, אבאקומוב ומרקולוב.
לאחר ריצוי עונשו, הוא שוחרר בדצמבר 1961; ניסיון לבקש פתיחת החלטה על העונש למשפט חוזר הוביל למעצר נוסף שלו.
לאחר שחרורו בתחילת 1962 נאסר עליו לגור במוסקבה, לנינגרד ובירות כל הרפובליקות של ברית המועצות.
בשנים האחרונות לחייו עבד באחד ממכוני המחקר במחצ'קלה.
עיטור אות הכבוד (20 לספטמבר 1943)
מדליית "פרטיזן המלחמה הפטריוטית" מדרגה ראשונה.
גריגורי אלכסנדרוביץ' מרגוליס הוא מתמטיקאי יהודי-אמריקאי ממוצא רוסי, הידוע בעבודתו על סריג בחבורות לי, והכנסת שיטות מהתיאוריה הארגודית לקירוב דיופנטי.
הוא זכה במדליית פילדס בשנת 1978, פרס וולף במתמטיקה בשנת 2005 ופרס אבל בשנת 2020, והפך למתמטיקאי החמישי שקיבל את שלושת הפרסים.
בשנת 1991, הוא הצטרף לסגל ההוראה של אוניברסיטת ייל, שם הוא כיום פרופסור למתמטיקה ארסטוס ל.
מרגוליס נולד למשפחה רוסית ממוצא יהודי ליטאי במוסקבה, ברית המועצות.
בשנת 1962, בגיל 16, הוא זכה במדליית הכסף באולימפיאדת המתמטיקה הבין-לאומית.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו ב-1970 מהאוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה, והחל במחקר בתיאוריה הארגודית בהנחיית יעקב סיני.
עבודה מוקדמת עם דוד קשדן הפיקה את משפט קשדן-מרגוליס, תוצאה בסיסית על קבוצות בדידות.
משפט העל קשיחות שלו משנת 1975 הבהיר אזור של השערות קלאסיות על אפיון קבוצות אריתמטיות בין סריג בקבוצות חבורת לי.
הוא זכה במדליית פילדס ב-1978, אך לא הורשה לנסוע להלסינקי כדי לקבל אותה באופן אישי, לכאורה בשל אנטישמיות נגד מתמטיקאים יהודים בברית המועצות.
מעמדו השתפר, ובשנת 1979 הוא ביקר בבון, ומאוחר יותר היה מסוגל לנסוע בחופשיות, אם כי עדיין עבד במכון לבעיות של העברת מידע, מכון מחקר ולא אוניברסיטה.
בשנת 1991 קיבל מרגוליס משרת פרופסור באוניברסיטת ייל.
מרגוליס נבחר כחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית בשנת 2001. בשנת 2012 הוא הפך לעמית של האגודה האמריקאית למתמטיקה.
בשנת 2005 קיבל מרגוליס את פרס וולף על תרומתו לתורת הסריגים והיישומים לתיאוריה הארגודית, תורת הייצוג, תורת המספרים, קומבינטוריקה ותורת המידה.
בשנת 2020 קיבל מרגוליס את פרס אבל יחד עם הלל פורסטנברג על "השימוש החלוצי של שיטות מתורת ההסתברות והדינמיקה בתורת החבורות, תורת המספרים וקומבינטוריקה".
גריגורי לנדסברג היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
לנדסברג נולד בשנת 1890 בוולוגדה למשפחה יהודית.
בשנת 1908 הוא סיים לימודי בית ספר עם מדליית זהב.
לנדסברג החל לימודי פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה וסיים אותה שנת 1913. הוא המשיך באוניברסיטת ללימודי תואר שלישי.
בהמשך הוא חזר למוסקבה והיה מלמד במספר מוסדות להשכלה גבוהה.
לנדסברג עסק במחקרים בתחום אופטיקה.
בשנת 1928 ביחד עם לאוניד מנדלשטם הוא גילה תופעת פיזור ראמאן.
בשנת 1934 הוא התחיל לעבוד במכון לבדב לפיזיקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה לנדסבר פעל לפיתוח שיטות לניתוח ספקטרלי של מתכות.
זמן קצר לאחר הקמת מכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה לנדסברג התחיל ללמד בו ועבד במכון עד לשנת 1957.
בשנת 1946 לנדסברג התקבל כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
לנדסברג חתם על "מכתב 300" בגנות תאוריה של טרופים ליסנקו.
לנדסברג היה העורך הראשי של "ספר בסיסי ללימוד פיזיקה" ב-3 כרכים.
הספר תואם את תוכנית לימודי פיזיקה בבית ספר.
בשנת 2013 יצאה לאור מהדורה ה-13 של ספר לימוד זה.
על פעילותו לקידום המדע הוא קיבל פרס ברית המועצות (1941), ופעמיים עיטור לנין.
לנדסברג נפטר בשנת 1955 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
גריגורי בונגרד-לוין היה היסטוריון, סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
הוא התמחה בהיסטוריה של הודו ומדינות אסיה נוספות.
גריגורי בונגרד-לוין נולד בשנת 1933 במוסקבה למשפחה יהודית.
אביו היה אתנוגרף, פרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
לאחר סיום לימודי בית ספר בונגרד-לוין החל ללמוד היסטוריה באוניברסיטת מוסקבה וסיים את הלימודים בשנת 1956. הוא המשיך ללימודי תואר שלישי וקיבל את התואר בשנת 1961. בשנת 1970 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
בונגרד-לוין היה מלמד היסטוריה באוניברסיטת מוסקבה ובשנת 1978 התמנה לפרופסור.
הוא היה ראש קתדרה ומנהל מרכז לחקר הודו ובודיזם.
בשנת 1981 הוא התקבל כחבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1991 מעמדו שודרג לחבר בפועל.
בונגרד-לוין היה חבר מערכת ועורך ראשי של מספר כתבי עת בתחום התמחותו.
הוא כתב מספר ספרים בהם פירט תוצאות מחקריו.
הוא קיבל פרס ברית המועצות בשנת 1988 ופרס הפדרציה הרוסית בשנת 2000. הוא התקבל למסדר האמנויות והספרות וללגיון הכבוד.
כהכרה להישגיו בתחום חקר הודו בונגרד-לוין נבחר לחבר במספר אגודות מדעיות בצרפת, איטליה ושוודיה.
מממשלת הודו הוא קיבל עיטור.