tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיקומה הגאוגרפי טוב, שכן כביש 35 הסואן (שעבר בעבר בחלקו הפנימי של היישוב) עובר בסביבה הקרובה של העיר מצפון (ונמנע מכניסה למרכז) וממנו מסתעף כביש 36 המספק חיבור לפולגאר עם נירג'האזה.
פולגאר הוא יישוב ותיק מאוד, שהיה מיושב ברציפות מאז התקופה הפרהיסטורית, על פי עדות הממצאים הארכאולוגיים העשירים שהתגלו וניתן לראותם במוזיאונים.
שמו של פולגאר מופיע לראשונה בכתב בשנת 1229 ב-Váradi regestruum (ספר רישום מהעיר ווארד).
בתקופה זו ישבו בו צמיתים.
בתקופת פלישת המונגולים לאירופה, אזור פולגאר נחרב כליל והתרוקן מאוכלוסייה.
בשנות ה-1440–1450 הוא אוכלס מחדש על ידי הקלאן של הוניאדי.
בשנת 1501 תרם הארכיבישוף טמאש באקוץ את פולגאר וסנטמרגיטה, שהיו בבעלותו, יחד עם ארוקטה לבישוף של אגר, ולאחר מכן סופחו שני היישובים למחוז בורשוד באישור מלכותי.
בתחילת המאה ה-15 היישוב נכנס לנתיב של פיתוח עיר שוק.
מהמאה ה-16 עד אמצע המאה ה-19, יש מידע אותנטי על פולגאר וסנטמרגיטה בתור "אופידום".
שני היישובים (פולגאר וסנטמרגיטה) התרוקנו כמעט לחלוטין כתוצאה מהכיבוש הטורקית עות'מאני.
מצב זה נמשך מ-1559 עד 1608, כאשר עם התיישבותם של ההיידו הצבאיים.
ב-1614 הצטרף גם פולגאר לשורות הערים של ההיידו.
מרחצאות ספא חוף (מי מרפא)
יאנוש שוגאר (במקור עד 1936 שטרן, 1922 – 2010) היה פתולוג, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור למדעי הרפואה (1969 - .DSc).
פולגסארי (בקוריאנית: 불가사리; ליטון: Bulgasari) הוא יצור מיתי הניזון ממתכות מן מיתולוגיה ופולקלור קוריאני.
היצור מוצג כתערובת של חיות שונות: דוב, פיל, קרנף, נמר ושור שכל אחד מהם מייצג חלק ספציפי בגופו של היצור.
הפולגסארי הוא יצור צמא דם שגדל ככל שהוא אוכל יותר מתכת.
על פי מיתולוגיה, הוא נוצר על ידי נזיר בודהיסטי אשר נמלט מהחוק כיוון שהבודהיזם היה מחוץ לחוק בקוריאה בתקופת ממלכת קוריו.
הוא יצר דמות קטנה מגרגרי אורז והאכיל אותה במחטים, והיא החלה לצמוח.
עד מהרה הוא צמח לממדים עצומים והממשלה שלחה חיילים להרוג אותו בחצים וחרבות, אבל הוא פשוט אכל את כל הכלי נשק המתכתיים והמשיך לגדול ולצבור כוח.
לבסוף, הם החליטו להורגו בעזרת אש, אבל זה לא השפיע עליו ופולגסארי נשא את האש ושרף כפר מקומי.
ישנם מיתוסים שונים לגבי גורלו של פולגסארי, לפי חלקם הוא קיים עד היום, בעוד אחרים אומרים כי הובס על ידי נזירים.
ליאופולד "פולדק" פפרברג (20 במרץ 1913 – 9 במרץ 2001), שנודע גם בשם לאופולד פייג', היה ניצול שואה אמריקאי ילידי פולין אשר הניע את הסופר האוסטרלי תומס קנילי לכתוב את הרומן זוכה פרס בוקר, "רשימת שינדלר".
ספר זה עובד לסרט הקולנוע המפורסם "רשימת שינדלר" בבימויו של סטיבן ספילברג.
פפרברג נולד למשפחה יהודית בקרקוב, שהייתה באותה תקופה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא קיבל תואר שני בפילוסופיה וחינוך גופני מהאוניברסיטה היגלונית.
פפרברג היה מורה בבית ספר תיכון בקרקוב עד 1939 ומרצה לחינוך גופני ב-Kościuszko שבפודגורזה.
לאחר פלישת הגרמנים לפולין ב-1939, הצטרף פפרברג לצבא הפולני כקצין והשתתף בהגנת פולין מפני הפלישה.
מאוחר יותר הסביר לסופר האוסטרלי תומס קנילי כיצד נפצע על נהר סאן, שם ניצלו חייו על ידי אחד מחייליו.
לאחר תבוסת פולין וחלוקתה בין גרמניה הנאצית וברית המועצות התגנב פפרברג חזרה לקרקוב, שם נכלא יחד עם שאר יהודי האזור בגטו קרקוב.
באמצעות מסמך גרמני הצליח פפרברג לבקר את חייליו בבית חולים צבאי ואת אימו.
כך פגש לראשונה את אוסקר שינדלר, איש עסקים סודטי-גרמני שהשתלט על מפעל כלי אמייל שהוחרם מיהודים.
שינדלר העסיק את אמו של פפרברג, מעצבת פנים, כדי לקשט את דירתו החדשה.
מאוחר יותר החל פפרברג לעזור לשינדלר לסחור בשוק השחור של קרקוב בזמן המלחמה.
ב-1941 התחתן עם לודמילה "מילה" לואיסון, עימה נולדו לו לימים שני ילדים.
מילה, כמו פפרברג, תהפוך לניצולת מחנה הריכוז קרקוב-פלשוב "וליהודיית שינדלר".
בזכות הקשר שלו עם שינדלר הועסק פפרברג במפעלו של שינדלר ליד מחנה הריכוז קרקוב-פלשוב מחוץ לקרקוב.
עבודתו במפעל אפשרה לו לשרוד את השמדת 3 מיליון יהודי פולין, שבמהלכה נרצחו הוריו, אחותו, גיסו וקרובי משפחה רבים נוספים.
פפרברג תיאר את שינדלר כ"נח מודרני", שהצליח להציל מספר יהודי קרקוב מגירוש למחנה ההשמדה הסמוך באושוויץ.
אלה שהציל נודעו בשם "יהודי שינדלר".
פפרברג ואשתו ניצלו ועברו יחד עם שינדלר למחנה ברינליץ לאחר ששמותיהם נכללו ב"רשימת שינדלר" המפורסמת.
במהלך תקופה זו, הוא רכש מיומנויות כרתך.
היהודים בברונליץ שוחררו ב-9 במאי 1945 על ידי הצבא האדום.
לאחר שהסתיימה המלחמה, התיישבו בני הזוג פפרברג בבודפשט, ולאחר מכן עברו למינכן, שם ארגן בית ספר לילדי פליטים.
בשנת 1948 היגרו לארצות הברית וב-1950 השתקעו בלוס אנג'לס ופפרברג פתח בבוורלי הילס עסק למוצרי עור.
במספר הזדמנויות ניסה פפרברג, ללא הצלחה, לעניין תסריטאים ויוצרי קולנוע שפגש במהלך עסקיו להפיק סרט המבוסס על סיפורו של שינדלר ופעולותיו להצלת יהודי פולין מהנאצים, וארגן לשינדלר מספר ראיונות עם לטלוויזיה האמריקאית.
למרות מאמציו הרבים, נראה כי פטירתו של שינדלר בשנת 1974 שמה קץ לתקווה שלו להפקת סרט בנושא.
ב-1980, כשנכנס תומס קנילי לחנות של פפרברג לשאול על מחיריהם של תיקי עור, נודע לפפרברג שקנילי הוא סופר, והוא הראה לו את התיקים המפורטים שלו על שינדלר.
קנילי התעניין בסיפור, ופפרברג הפך ליועץ לכתיבת הספר.
קנילי הקדיש את "רשימת שינדלר" לפפרברג: "שבקנאות והתמדה גרם לכתיבת הספר הזה".
פפרברג הסביר מדוע ראה חשיבות בהנצחת סיפורו של שינדלר:שינדלר נתן לי את חיי, ואני ניסיתי לתת לו אלמוות.לאחר פרסום "רשימת שינדלר" ב-1982, ניסה פפרברג לשכנע את סטיבן ספילברג להסריט את הספר.
פפרברג טען שהתקשר למשרדו של שפילברג מדי שבוע במשך 11 שנים.
כאשר ב-1992 הסכים שפילברג לעשות את הסרט, סייע לו פפרברג כיועץ ונסע עימו למקומות הרלוונטיים בפולין; שמו מופיע באפילוג של הסרט ומצוין כיועץ בקרדיטים הסופיים, תחת השם ליאופולד פייג'.
פפרברג ואשתו היו אורחיו של שפילברג בלילה שבו זכתה "רשימת שינדלר" בשבעה פרסי אוסקר.
בנאום הקבלה שלו לבמאי הטוב ביותר באותו לילה, הודה שפילברג "לניצול בשם פולדק פפרברג...
הוא נשא את סיפורו של אוסקר שינדלר עבור כולנו".
פפרברג היה ממייסדי קרן אוסקר שינדלר למדעי הרוח, המכירה בפעולות של יחידים וארגונים למען האנושות, ללא הבדל גזע או לאום.
הוא העיר על הקרן:רק כשהקרן תהפוך למציאות אומר שמילאתי את חובתי.
כי כאשר כבר לא אהיה כאן, כשיהודי שינדלר לא יהיו כאן, הקרן עוד תמשיך להתקיים.פפרברג נפטר ב-9 במרץ 2001, בגיל 87, בבוורלי הילס.
פולביו טומיצה היה סופר איטלקי.
נחשב לאחד הסופרים החשובים בספרות האיטלקית של המאה ה-20, שספריו דנו בטרגדיה שהתרחשה לאורך גבולותיה המזרחיים של איטליה בתקופת מלחמת העולם השנייה והגירתם של רבים מתושבי איסטריה אל הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
שניים מספריו תורגמו לשפה האנגלית, "הסעודה השמימית: סיפורה של מריה ג'אניס" ו"מטרדה".
טומיצה נולד בג'וריזאני די מטראדה שבאיסטריה למשפחה ממעמד הביניים.
אמו, מרגריטה פרנק טרנטו, היא ממוצא סלאבי ואביו פרדיננדו השתייך למיעוט האתני של דלמטיה.
למד בתיכון האיטלקי היוקרתי Gimnazija Gian Rinaldo Carli על שם קרלו קומבי שבעיר הנמל קפודיסטריה (כיום קופר) בסלובניה.
אחרי קבלת הדיפלומה, עבר השתלמות בפקולטה למדעי הרוח בבלגרד, יוגוסלביה, כולל צילומי סרט קולנוע בליובליאנה.
בשנת 1954, בעקבות סיפוח אזור B בידי יוגוסלביה, טומיצה עבר לטריאסטה.
מרבית הקריירה הספרותית של טומיצה עברה בזמן שהתגורר בטריאסטה, ושלושה מספריו (Materada, La miglior vita, La quinta stagione) מתרחשים באיסטריה שבתקופת נעוריו.
הפרוטגוניסטים הראשיים של הסיפור, מתמודדים עם אובדן אדמתם וזהותם התרבותית על רקע המתיחות בין איטליה לבין הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה של יוסיפ ברוז טיטו.
הם מנסים למצוא את מקומם בעולם מול שינויים פוליטיים וחברתיים שנכפו עליהם.
התמה המרכזית של הטרילוגיה עוסקת במתיחות שבין הזהות האיטלקית לזהות הסלאבית ובהחלטתם הקשה של התושבים האם להישאר תחת המשטר הקומוניסטי של טיטו ביוגוסלביה או להגר לאיטליה כפליטים.
הספר "L'albero dei sogni" ("עץ החלומות", 1969) הוא אוסף של סיפורים קצרים המתארים את נופיה ההרריים, אנשיה ותרבותה של איסטריה הכפרית, ומציג את זכרונות ילדותו הנוסטלגית של טומיצה תוך ריאליזציה של המצב בתקופת מלחמה.
בספר זה, טומיצה משתמש בסגנון כתיבה לירי ועשיר בדימויים, שמשלב בין מציאות, פנטזיה ונוסטלגיה.
ספרו משנת 1971, "La torre capovolta" ("המגדל ההפוך"), גם הוא אוסף סיפורים בעלי אלמנטים של חלום, והוא נחשב במידה רבה לספר ההמשך ל"עץ החלומות".
גם ספרו משנת 1977, "La miglior vita" ("החיים הטובים"), ממשיך את התמה המרכזית של יתר ספריו וזכה בפרס סטרגה לשנת 1977.
יצירות נוספות של טומיצה ממשיכות להשתמש במוטיב הספרותי שהותווה בספריו הקודמים.
"העונה החמישית", ספרו של טומיצה משנת 1965, הוא רומן חניכה שמתרחש באיסטריה בין השנים 1943 ל-1945 על רקע נפילתו של בניטו מוסוליני ומלחמת העולם השנייה.
הספר עוקב אחרי דמותו של הילד סטפנו מרקוביץ', שגדל בכפר באזור הגבול שמפריד בין איטליה ליוגוסלביה.
באותה שנה בה פורסם, הספר היה מועמד לפרס קמפיאלו היוקרתי.
שאלת הזהות עולה שוב ביצירה אוטוביוגרפית נוספת של טומיצה, אותה פרסם בשנת 1985 - אם כי הוסיף לה אלמנט היסטורי.
הרומן, "Ieri, un secolo fa" ("אתמול, לפני מאה שנה"), עוסק בשורשיו המשפחתיים והתרבותיים של טומיצה, כאשר הוא חוזר לכפר ילדותו וחוקר את קורות אבותיו לאורך המאה ה-19 וה-20. שם הכותרת של הספר מרמז שהעבר הרחוק עדיין נוכח ומשפיע על ההווה באופן מיידי.
"Destino di frontiera" ("גורל של גבול"), ספרו של טומיצה משנת 1992, מציג דיאלוג בין טומיצה לבין ריקרדו פרנטה, פרופסור להיסטוריה של המשפט באוניברסיטת ג'נובה, על הנושאים המרכזיים בכתיבתו של טומיצה.
באותה שנה פורסם רומן היסטורי של טומיצה בשם "I rapporti colpevol" ("הקשרים האשמים" או "יחסים של אשמה"), שכמו הרומן "אתמול, לפני מאה שנה" הוא אוטוביוגרפי בחלקו בעל אלמנטים היסטוריים.
הרומן עוסק בתהליכי התבגרות וסוקר כחצי מאה של היסטוריה וחוויות אישיות דרך נקודת מבטו של הגיבור.
העלילה מתרחשת במדינות אירופאיות שונות, תוך זיקה עמוקה לאזור הולדתו של טומיצה – חצי האי איסטריה (בגבול שבין איטליה לקרואטיה של היום) ולעיר טריאסטה.
"Alle spalle di Trieste" ("מאחורי טריאסטה"), שפורסם בשנת 1995, הוא אוסף מסות, רשימות וזכרונות העוסקים בעיר טריאסטה ובאזור הגבול שבין איטליה לסלובניה וקרואטיה (חצי האי איסטריה).
הרומן "Franziska" ("פרנצ'יסקה") משנת 1997 ועוקב אחר בת לנגר סלובני עני מהכפר סן דניאלה דל קרסו, באזור שהיה ידוע אז כ"ונציה ג'וליה".
העלילה מתרחשת בין השנים 1900 ל-1943 ומתארת את קורותיה על רקע התהפוכות ההיסטוריות של המאה ה-20 באזור הגבול שבין איטליה ליוגוסלביה.
בשנת 1981 פורסם ספרו "La finzione di Maria" ("העמדת הפנים של מריה") - סיפורה האמיתי של מריה ג'אניס, אישה כפרית אדוקה מהמאה ה-17 שטענה כי חיה במשך כחמש שנים ללא מזון, פרט ללחם ויין של סעודת האדון.
טומיזה השתמש במסמכים היסטוריים ממשפטי האינקוויזיציה כדי לשחזר את דמותה ההיסטורית של מריה, שנתפסה בו-זמנית כקדושה וכנוכלת, ובוחן את הגבול הדק שבין אדיקות דתית לבין הונאה ואת הדרך שבה הממסד הכנסייתי מתייחס לתופעות מיסטיות וחריגות.
בשנת 1984 פרסם טומיצה את הרומן ההיסטורי "Il male viene dal Nord" ("הרוע מגיע מהצפון"), שמתמקד בדמותו של פייר פאולו ורז'ריו, בישוף איטלקי מהמאה ה-16 שהפך לאחד התומכים המרכזיים של הרפורמציה הפרוטסטנטית באיטליה ונרדף על ידי האינקוויזיציה.
שם הספר מתייחס לגישה הקתולית השמרנית באותה תקופה, שראתה ברעיונות הרפורמציה שהגיעו מגרמניה ומצפון אירופה כ"רע" או ככפירה המאיימת על הכנסייה.
נושא הרפורמציה עלה גם בספרו משנת 1987, "Quando Dio uscì di chiesa" ("כאשר אלוהים יצא מהכנסייה")
בשנת 1990, טומיצה פרסם את הרומן "Fughe incrociate" ("בריחות מצטלבות"), שמבוסס על אירועים אמיתיים שתועדו בארכיונים של האינקוויזיציה בוונציה.
הרומן מציג שני סיפורים המתרחשים בין סוף המאה ה-16 לתחילת המאה ה-17, ואשר עוסקים בנושא המרת דת - סיפורו של מנדולינו מסאצ'ילה, יהודי שממיר את דתו לנצרות, וסיפורו של ליאנדרו טיסאניו, נוצרי הממיר את דתו ליהדות.
הרומן ההיסטורי של טומיצה משנת 1994, "L'abate Roys e il fatto innominabile" (האב רויס והמעשה שלא ייאמר"), מתרחש בונטו הכפרית שבאיטליה במאה ה-16 בתקופה של שינויים חברתיים ופוליטיים עמוקים.
גיבורת הסיפור היא צ'צ'יליה דה פאקי (Cecilia de Facchi), פרוצה ונציאנית המנסה לשקם את חייה ולבנות לעצמה קיום מכובד הרחק מעברה ואהובהּ לשעבר אלסנדרו רויס, אב המנזר.
רויס מפנה כלפי צ'צ'יליה האשמה חמורה – "המעשה שלא ייאמר" – בפני הבישוף קווריני.
ההאשמה זורעת בהלה בקרב הקהילה המקומית, שמתקשה אפילו לדמיין את טיב החטא המיוחס לה.
בשנת 1986, טומיצה פרסם את הרומן "Gli sposi di via Rossetti" ("הזוג מרחוב רוזטי"), ששילב בין כתיבה ספרותית למחקר תיעודי והיה מבוסס על אירועים אמיתיים שהתרחשו בטריאסטה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הרומן מגולל את סיפורם של זוג צעירים סלובנים, דראגו וסטאשה, שנמצאו ירויים בדירתם ברחוב רוזטי.
טומיצה מנסה לפענח את המסתורין סביב מותם של בני הזוג וחוקר דרך המקרה את המתחים האתניים, הפוליטיים והאידאולוגיים באזור הגבול שבין איטליה ליוגוסלביה, ואת גורלו של היחיד שנמחץ תחת גלגלי ההיסטוריה, הפשיזם והקומוניזם.
בשנת 1989 פורסם רומן היסטורי נוסף של טומיצה - "L'ereditiera veneziana" ("היורשת מוונציה"), שמבוסס על אירועים אמיתיים מהמאה ה-18 ומתמקד בסיפורה של אלנה מיכלי (Elena Michiel), צעירה מוונציה המנסה להשיב לעצמה את זהותה ואת הירושה המשפחתית שנגזלה ממנה, תוך מאבק במוסדות השלטון והדת של התקופה.
עוד באותה שנה, טומיצה פרסם את הרומן "Poi venne Cernobyl" ("ואז הגיע צ'רנוביל") עוסק בהשפעות הפסיכולוגיות והחברתיות של אסון צ'רנוביל על חייהם של אנשים רחוקים ממוקד הפיצוץ, בפרט באיטליה.
הוא מתמקד בדמויות המתמודדות עם חרדה קיומית, אובדן אמון בטבע ובטכנולוגיה, והשינוי שנכפה על שגרת חייהם בעקבות הענן הרדיואקטיבי שריחף מעל אירופה.
"Dal luogo del sequestro" ("ממקום החטיפה") פורסם בשנת 1996 וכתוב כרומן מכתבים המתרחש באיטליה של תחילת שנות ה-90. העלילה עוקבת אחר סרג'יו, תסריטאי העובד ברומא, הכותב מכתב לאשתו ובו הוא מתוודה על רומן מטלטל.
שם הספר מרמז על תחושת הכליאה וה"חטיפה" המינית אותה חווה הגיבור בתוך הקשר הסבוך.
בשנת 1999 יצא ספרו האחרון של טומיצה, "Nel chiaro della notte" ("באור הלילה הצלול").
הספר עוסק בעולם החלומות כמרחב מקביל למציאות, שדרכו הסופר בוחן נושאים המלווים את יצירתו לאורך שנים: הגירה ופזורה, זיכרונות מאביו, אהבה ושורשיו באיסטריה.
טומיצה פרסם גם כמה ספרי ילדים, ביניהם "Trick, storia di un cane" ("טריק, סיפורו של כלב") משנת 1975, La pulce in gabbia" ("הפרעוש בכלוב") משנת 1979 ו-"Anche la pulci hanno la tosse" ("גם לפרעושים יש שיעול") משנת 1993.
Trilogia Istriana, "הטרילוגיה האיסטרית", 1967. אוסף שכולל את הסיפורים "מטרדה", "הנערה מפטרוביה" ו"היער של עצי השיטה".
Ieri, un secolo fa, "אתמול, לפני מאה שנה", 1985
M'identifico con la frontiera, "אני מזדהה עם הגבול", נאום שנשא לרגל המהדורה החמישית של פרס הנוער הלאומי על שם קוסטנטינו פאבן לעבודות על תרבויות מקומיות עיריית סן דונה די פיאבה, 27 באוקטובר 1990.
I rapporti colpevoli, "הקשרים האשמים" או "יחסים של אשמה", 1993
Alle spalle di Trieste, "מאחורי טריאסטה" או "בעורפה של טריאסטה", 1995
1979 - פרס אוסטריה לספרות אירופית
1986 - פרס הספרות הבינלאומי וילניצה
פּוֹלוֹנְיוּם (Polonium) הוא יסוד כימי רדיואקטיבי שסמלו הכימי Po ומספרו האטומי 84. שייך למשפחת המתכות למחצה כגון טלור או ביסמוט ומצוי בעפרות אורניום.
נמצא בטבע במצב מוצק וצבעו כסוף.
רעיל ביותר ומסוכן מאוד לטיפול - מיליגרם או אף מיקרוגרם מהחומר מסוגלים לפלוט קרינה קטלנית.
היסוד נדיר מאוד בטבע ונמצא בעפרות אורניום בכמות של 100 מיקרוגרם לטון עפרה.
פולוניום זוהה על ידי מארי ופייר קירי בשנת 1898 בשעה שזיקקו את עפרת האורניום "זיו הזפת" (pitchblende).
הם הכריזו על גילויו ב-18 ביולי וקראו לו על שם מולדתה של מארי קירי, פולין.
בתם של בני הזוג, הכימאית אירן ז'וליו-קירי, נחשפה בטעות לפולוניום בעת עבודתה במעבדה, ומתה מסרטן כעבור כעשר שנים.
על־פי הספר "פצצה במרתף", באו פרופ' דרור שדה ומספר אנשים נוספים במגע עם פולוניום, עקב תקלה שאירעה ב-1957 במעבדה למחקר גרעיני במכון ויצמן למדע.
סגסוגת של פולוניום ובריליום מהווה מקור לנייטרונים.
מכיוון שלאיזוטופ 210Po זמן מחצית חיים קצר של 138 יום, הוא מהווה מקור אנרגיה משמעותי והוצע כמקור לחימום לוויינים.
אלכסנדר ליטוויננקו, סוכן רוסי בעבר ומתנגד למשטרו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, מת בעקבות הרעלת פולוניום-210 ב-23 בנובמבר 2006.
מומחים ממכון שווייצרי, שבדק שרידים מגופתו של יאסר ערפאת - יו"ר הרשות הפלסטינית בעבר, טוענים כי נמצאו בגופתו כמויות גדולות יחסית של פולוניום, אך לא ניתן לקבוע כי זו הסיבה למותו.
ממצא זה תרם לשמועות כי מת בעקבות הרעלת פולוניום-210 על ידי ישראל.
אך לא נשללה האפשרות כי מקור הממצא בהיותו מעשן כבד.
ב-20 באוגוסט 2020 אושפז הפוליטיקאי והפעיל החברתי הרוסי אלכסיי נבלני, בבית חולים באומסק, ושם נטען כי הורעל באמצעות פולוניום.
נבלני, הידוע בהתנגדותו למשטרו של הנשיא פוטין, הורעל באמצעות תה ששתה במהלך טיסה.
אחרי כמה ימים הוא הוברח לגרמניה, שבה הוא היה מאושפז עד חזרתו לרוסיה ומאסרו.
מסיבות שאינן ידועות עד תומן למדע, לעלי הטבק יש נטייה לספוח כמויות גדולות מהאיזוטופ 210Po וכתוצאה מכך שרידים שלו מצויים בסיגריות ובמוצרי טבק.
הפולוניום הוא תוצר ביקוע רדיואקטיבי של רדון הנמצא בדשן המשמש להגברת קצב הצמיחה של הטבק.
מקורו בריקוד איטי שנהגו לרקוד בתהלוכות חגיגיות ובטקסים רשמיים בחצרות האצולה הפולנית החל משלהי המאה ה-16. עם אצילים גולים מפולין עבר הריקוד לצרפת (מכאן שמו: פירוש השם בצרפתית הוא "פולני") ולגרמניה.
הפולונז הוא מחול בטמפו איטי במקצב שלושה רבעים.
לעיתים קרובות הוא מכיל פרק ביניים (טריו).
הפולונז בסגנון האיטלקי מכונה "פולאקה" והוא כולל עיטורים וקישוטים מוזיקליים רבים יותר.
חשיבותו האומנותית של הפולונז עלתה במאה ה-18, עם שילובו כחלק מהסוויטה.
באך כלל פולונז בסוויטה השנייה בסי מינור וכן בקונצ'רטו הברנדנבורגי מס' 1. בטהובן חיבר פולונז לפסנתר אופוס 89 וכן כלל קטע א-לה פולאקה (בסגנון פולונז) בקונצ'רטו המשולש לפסנתר, כינור וצ'לו אופוס 56 ובסרנדה לטריו כלי קשת אופוס 8. שוברט חיבר 10 פולונזים לפסנתר ב-4 ידיים.
המלחין המזוהה מכל עם הפולונז הוא פרדריק שופן.
שופן הפולני שיקף בפולונזים הרבים שחיבר גאווה לאומית וגעגועים למולדתו.
הוא החל לחבר פולונזים עוד בהיותו ילד בפולין.
כאשר הגיע לפריז בשנת 1830 והופיע בסלונים של החברה הגבוהה, נתקבלו הפולונזים החדשים שחיבר בהתלהבות.
הוא הצליח להפוך את הפולונז מריקוד פשוט ליצירה מורכבת ועשירה.
את הפולונז הראשון כתב בגיל שבע, ואת האחרון כתב ב-1846, בגיל 36, שלוש שנים לפני מותו.
לפולונז הגדול אופוס 22 אף חיבר ליווי תזמורתי.
דוגמאות לפולונזים מאת מלחינים נוספים: ה"פולונז בריאנט" של וייניאבסקי, הפולונז לתזמורת של דבוז'אק, הפולונז המפורסם מתוך האופרה "יבגני אונייגין" מאת צ'ייקובסקי, הפולונז מתוך סוויטה מספר 2 לחליל ולתזמורת מאת יוהאן סבסטיאן באך.
פולוניה (Polonia) הייתה אוניית נוסעים פולנית שבה הגיעו לארץ ישראל רבים מעולי העלייה החמישית מפולין, בין השנים 1933 ל-1938.
העלייה החמישית ידועה כעלייתם לארץ ישראל של יהודי גרמניה, שנמלטו מאימת המשטר הנאצי, אולם במהלכה נמשך ביתר שאת גל העלייה של יהודי פולין שהחל בעלייה הרביעית.
בעלייה החמישית עלו לארץ כמאתיים אלף יהודים מפולין, שהצילו בעלייתם את עצמם מן הגורל שנגזר על יהודי פולין בשואה.
עליית יהודי פולין לארץ, בימי העלייה החמישית, הייתה בדרך הים.
המסלול עבר מפולין ברכבת לנמל קונסטנצה שברומניה, לחוף הים השחור, וממנו בספינות לארץ ישראל.
הספינה שבה הגיע חלק ניכר מעולים אלה הייתה הספינה "פולוניה".
בזאת קנתה לה "פולוניה" מקום בהיסטוריה של היישוב.
חברת הספנות הפולנית "קוו גדיניה-אמריקה" Gdynia-America Line נוסדה בשנת 1930 על ידי ממשלת פולין לשם הפעלת קו ימי להובלת נוסעים ומטען בין גדיניה לקופנהגן ומשם לצפון אמריקה: להליפקס וניו יורק.
בשנת 1933 החלה החברה להפעיל קו נוסעים לנמל חיפה בארץ ישראל ומשנת 1936 הפעילה קו נוסף לדרום אמריקה: למונטווידאו, בואנוס איירס וריו דה ז'ניירו.
בשנת 1930 רכשה החברה שלוש ספינות נוסעים גדולות שנבנו במספנות בריטיות בגלאזגו בין השנים 1910 ל-1915 שניתן להן הכינוי "אבני החן של הנסיכה דגמרה", מאחר שדאגמאר, אלמנתו של הצאר אלכסנדר השלישי, מכרה את תכשיטיה כדי לממן את בניית שלוש הספינות.
בניית הספינות נסתיימה 16 שנים לאחר מותו של הצאר.
אחת מהן הייתה הספינה "קורסק" שהושקה ב-7 ביולי 1910 והייתה בשרות צי הסוחר הרוסי והפליגה לנמלי אירופה וצפון אמריקה.
בשנת 1921 נמכרה הקורסק לחברת "הקו הבלטי-אמריקאי" ושמה הוסב ל"פולוניה" (שמה של פולין בלטינית ובשפות הרומאניות).
בשנת 1930 נמכרה הפולוניה לחברת "הקו גדנסק-אמריקה" שזה אך נוסדה.
ספינות החברה הפליגו לצפון ולדרום אמריקה והובילו אליהן נוסעים, ובהם מהגרים רבים מפולין ומשאר מדינות אירופה, וכן הובילו נוסעים לצפון ומערב אירופה ולבריטניה.
בשנת 1933 החלה הפולוניה להוביל נוסעים מנמל קונסטנצה ברומניה, דרך איסטנבול ופיראוס לנמל חיפה בארץ ישראל.
הסוכנת של הספינה בארץ הייתה חברת הספנות דיזנגוף.
הקו לארץ ישראל פעל באופן סדיר והוביל רבבות נוסעים עד להפסקת פעילותו בשנת 1938. ב-11 באפריל 1938 הייתה לספינת הנוסעים הראשונה אשר הגיעה לנמל תל אביב.
בשנת 1939 נמכרה הספינה בת 29 השנים לאיטליה, שם נגרטה.
הספינה פולוניה נוצלה גם להובלה חשאית של נשק לארץ ישראל עבור ארגון ההגנה.
יהודה ארזי ממפקדי הארגון הצליח ליצור קשר עם שלטונות פולין ואלה, מתוך רצון שארץ ישראל תהווה יעד להגירת היהודים מארצם, הסכימו למכור נשק ליישוב העברי.
ארזי נסע עם משפחתו לפולין ורכש נשק, רובים, מקלעים, כדורים ומכונות לייצור כדורים.
את הרכש הטמין בתוך הגלגלים הכבדים של שני מכבשי דרכים, אותם העמיס על הספינה פולוניה, שהביאה אותם לארץ ישראל מבלי שצוות הספינה ידע כי הוא מוביל נשק ומבלי שהדבר התגלה לשלטונות המנדט הבריטי.
בספרי ההיסטוריה המתארים את העלייה החמישית לא מוקדש מקום לספינה "פולוניה", אולם היא הייתה שמורה בזכרונם של העולים מפולין, שהגיעו לארץ ישראל על סיפונה, שבדיעבד התברר להם שמילטו נפשם בעוד מועד מגיא ההריגה.
גם רבים מצאצאיהם ששמעו עליה מהוריהם, מבקשים פרטים על הספינה בפורטלים ובאתרי שיחה באינטרנט.
באתרי זכרונות משפחתיים באינטרנט מוזכר שמה של הספינה ככלי השיט שהוביל את העולים בים, במשך חמישה ימים, לאחר מסע של שלושה ימים ברכבת מערי פולין כוורשה וכלבוב לנמל קונסטנצה.
הפולוניה נזכרת בזיכרונותיהם של המעפילים שניסו להגיע לארץ בשנת 1934 במסע תלאות בספינה ולוס, עד שנאלצו לנטוש אותה ולחזור לגבול פולין, בתנאי שהעמידו שלטונות פולין שייצאו ממנה במהרה ובסרטיפיקטים שהסוכנות היהודית תעמיד לרשותם.
עלייתם הוסדרה לבסוף וכשעלו על סיפון הפולוניה היא נראתה בעיניהם כספינת פאר.
בסדרת הטלוויזיה של הערוץ הראשון עמוד האש ובסדרה "פה לן יה", ששודרה בערוץ זה, על ההיסטוריה של יהדות פולין, משולבים קטעים מיומני קולנוע, המראים את העולים על סיפון הספינה ואת ירידתם לחוף בחיפה.
פּוֹלוֹ הוא משחק ספורט קבוצתי המתקיים תוך כדי רכיבה על סוסים.
המשחק הומצא באיראן ומשם נפוץ לכל יבשת אסיה.
מטרת המשחק היא להבקיע שערים נגד הקבוצה היריבה.
הרוכבים מבקיעים שער כאשר הם חובטים את הכדור לרשת בעזרת מחבט מעץ.
במשחק הפולו השערים תקפים אך ורק כל עוד מי שכבש את השער עשה זאת בזמן שהיה רכוב על סוס.
לפי מסורת המשחק, משחקים נערכים בשטח פתוח וכל קבוצה מורכבת מארבעה רוכבים.
בזמן המשחק נועלים הרוכבים מגפיים מיוחדים בגובה הקרסול הנקראים צ'וקה (chukka).
מועדון הכדורגל פולהאם הוא מועדון כדורגל אנגלי, משכונת פולהאם שבלונדון, המשחק בליגת העל האנגלית, הפרמייר ליג.
מאז 1896 עורכת הקבוצה את משחקיה הביתיים באצטדיון קרייבן קוטג', השוכן ליד נהר התמזה.
הקבוצה מכונה הקוטג'רס על שם אצטדיונה הביתי.
ה"קוטג" המקורי היה בקתת ציד מלכותית שנבנתה על ידי הברון השישי, ויליאם קרייבן, בשנת 1780.
הישגי השיא של המועדון הם השתתפות בגמר גביע ה-FA בשנת 1975, והגעה לגמר הליגה האירופית 2010.
פולהאם החלה את דרכה ב-1879 כקבוצת כדורגל תחת השם: "בית הספר הדתי של כנסיית הקדוש אנדרוס, פולהאם" (Fulham St Andrew's Church Sunday School).
היא נוסדה על ידי מאמינים של כנסייה אנגליקנית במערב לונדון, אנגליה (בכנסייה, שקיימת עד היום, מוצג לוח המנציח את הקמת הקבוצה).
בשנת 1887 זכתה הקבוצה בגביע מערב לונדון לחובבנים, ושנה לאחר מכן קוצר שם הקבוצה לשם פולהאם.
בנוסף לגביע, סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה של מערב לונדון.
בעונת 1886/1887 תלבושת הקבוצה הייתה חולצה לבנה ומכנסיים חצי אדומים-חצי לבנים.
משחקה הראשון באצטדיון הקרייבן קוטג' נערך ב-1896 מול קבוצה שהייתה באותה תקופה יריבתם המרכזית, מועדון הכדורגל מינרווה.
פולהאם קיבלה מעמד של מועדון מקצועני ב-12 בדצמבר 1898, אותה שנה בה עלתה לליגת המשנה של הליגה הדרומית.
במהלך עונת 1900/1901, אימצה הקבוצה תלבושת הדומה מאוד לתלבושתה הנוכחית של ארסנל.
שנתיים לאחר מכן עלתה פולהאם לליגה הדרומית הראשונה.
התיעוד הראשון של תלבושת לבנה לגמרי אירע ב-1903, ומאז ועד היום חולצות המועדון לבנות והמכנסיים שחורים, בתוספת דגמי גרביים שבמהלך השנים השתנו משחור לשחור-לבן ולבסוף ללבן לחלוטין.
"הפוטבול ליג" (The Football League, "ליגת הכדורגל") (1907–1949)
בעקבות שתי הזכיות באליפות, קיבלה פולהאם הזמנה להשתתף בליגת המשנה של הפוטבול ליג.
ב-3 בספטמבר 1907, נערך משחקה הראשון של הקבוצה בליגה, נגד האל סיטי, ונגמר בהפסד ביתי 0–1. ניצחונה הראשון של הקבוצה הגיע ארבעה ימים לאחר מכן, כשניצחה את דרבי קאונטי באותה תוצאה.
בהמשך העונה הגיע המועדון להישגים מרשימים, ובסוף העונה היה רחוק שלוש נקודות מעלייה לליגה הראשונה, ומוקם במקום הרביעי בטבלה.
למרות האכזבה, עונה זו התבררה כעונה המוצלחת ביותר של פולהאם בכל 21 שנות השתתפות המועדון בליגה, כשבסופן, בעונת 1927/1928, ירדה הקבוצה לליגה השלישית, לאחר שניצחה 13 משחקים בלבד כל העונה, מתוך 42 שנערכו.
נקודת השיא בעונתה הראשונה של פולהאם בליגה השלישית הייתה ניצחון חוץ בתוצאה של 3–8 על לוטון טאון בגביע האנגלי.
למעשה, המועדון הגיע לחצי הגמר של הטורניר, שם הושפלו 0–6 על ידי ניוקאסל יונייטד.
זוהי תוצאת שיא עד היום במשחק חצי גמר בטורניר זה.
שנתיים לאחר מכן המועדון זכה בגביע אתגר לונדון.
במהלך כל התקופה, יו"ר המועדון היה איש העסקים והפוליטיקאי הנרי נוריס.
הוא זה שבדיעבד גרם להקמתה של היריבה המקומית של פולהאם, צ'לסי.
לאחר שסירב להצעתו של איש העסקים גאס מירס להעתיק את מגרשה הביתי של פולהאם למקום בו ניצב כיום אצטדיון סטמפורד ברידג', החליט מירס ליצור קבוצה משל עצמו שתשתמש בשטח זה, והקים את צ'לסי.
ב-1910 החל נוריס לשמש גם כן כיו"ר של יריבה עירונית אחרת, ארסנל.
בהמשך, הציגה הקבוצה מספר שנים של הופעות בלתי יציבות עם עליות וירידות חדות.
אחד ההישגים שנרשמו במהלך תקופה זו היה הגעה נוספת למעמד חצי גמר הגביע האנגלי בעונת 1935/1936. ב-8 באוקטובר 1938, הגיע מספר שיא של 49,335 צופים לקרייבן קוטג', למשחק בין פולהאם למילוול.
ליגות וגביעי כדורגל שובשו קשות עקב מלחמת העולם השנייה ב-1939, ומשום כך הליגה הופרדה לאזורים מקומיים.
הליגה החדשה נחנכה בעונת 1946/1947. בעונת 1948/1949, לאחר שלוש עונות, סיימה הקבוצה בראש הליגה השנייה, עם מאזן ניצחון-תיקו-הפסד של 9-9-24, אותו מאזן שהעלה אותה מהליגה השלישית 17 שנה לפני כן, ועלתה לליגה הראשונה.
מצב הקבוצה לאחר עלייתה לליגה הראשונה של הפוטבול ליג לא היה טוב, ולאחר שתי עונות בהן סיימה במקומות ה-17 וה-18, סיימה בעונה השלישית, עונת 1951/1952, במקום האחרון, עם שמונה ניצחונות בלבד מתוך 42 משחקים, וירדה שוב לליגה השנייה.
ב-20 במאי 1951, שיחקה פולהאם נגד סלטיק במונטריאול מול קהל של 29,000 צופים, באחד המשחקים הראשונים של פולהאם בצפון אמריקה.
בשנים הראשונות אחרי חזרת הקבוצה לליגה השנייה היא הפגינה רמה בינונית במשחקיה, אך בשנת 1958 הגיעה בשלישית לחצי גמר גביע ה-FA, והשתמשה במומנטום שנוצר כדי לחזור לליגה הראשונה בעונה הבאה, עונת 1958/1959, שבה סיימה את הליגה במקום השני, לאחר שפילד ונסדיי.
גראהם לגאט הצטרף לשורות המועדון ב-1958, וכבש לזכות הקבוצה 134 שערים ב-277 הופעות, עובדה שהופכת אותו לכובש החמישי בתולדות פולהאם.
בסיום עונת 1959/1960 הגיעה פולהאם למקום העשירי בליגה הראשונה, מיקום שיא בעבורה עד לעונת 2003/2004, בה סיימה במקום התשיעי.
הישג נוסף שנרשם באותה תקופה היה הגעה רביעית לחצי גמר גביע ה-FA, בשנת 1962.
בזמן זה הקבוצה שיחקה באופן קבוע מול קהל של 30,000 אוהדים במשחקי הבית, למרות מאבק הקבוצה להישארות בליגה.
בעונות אלו ניצלה פולהאם מספר פעמים מירידה ברגע האחרון, כמו בעונת 1965/1966, כשבפברואר 1966 היו לפולהאם רק 15 נקודות מ-29 משחקים.
מתוך 13 משחקיה האחרונים של הקבוצה היא ניצחה 9 וסיימה 2 בתוצאת תיקו, וכך ניצלה.
בעונת 1967/1968 ירדה שוב הקבוצה לליגה השנייה, לאחר שניצחה רק עשרה מתוך 42 משחקי העונה, ובעונת 1968/1969 ניצחה רק שבעה משחקים מתוך 42 וירדה לליגה השלישית.
אחת הדמויות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של פולהאם היא שחקן העבר שלה ג'וני היינס.
היינס, המוכר בתור "מר פולהאם", ומאוחר יותר בכינויו "המאסטרו", חתם במועדון בשנת 1950, כשהיה תלמיד בית הספר ועשה את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים ביום הקופסאות לשנת 1952 במפגש נגד סאות'המפטון בקרייבן קוטג'.
הוא שיחק במדי הקבוצה 658 משחקים במהלך 18 שנים, בהם כבש מעמדת הקשר ההתקפי 158 שערים, והוא מלך ההופעות של הקבוצה, ואף היה מלך השערים שלה עד שב-1991 גורדון דייוויס שבר את שיא הכיבושים שלו.
הופעתו האחרונה במועדון הייתה ב-17 בינואר 1970. מיוחס לו לעיתים קרובות תואר השחקן הטוב ביותר בהיסטוריית המועדון והעובדה שלא שיחק בשום מועדון בוגרים בבריטניה חוץ מפולהאם הוסיפה לכבוד אותו קיבל מהאוהדים.
הוא רשם 56 הופעות בנבחרת אנגליה (כשב-22 מהם תפקד כקפטן) ולמרות יכולתו הגבוהה נשאר במועדון גם כאשר קבוצתו שיחקה בליגת המשנה.
היינס נפצע בתאונת אופנוע ב-1962 ומאז הפסיק לשחק בנבחרת אך המשיך לשחק בפולהאם עוד כשמונה שנים.
בנובמבר 1968 שימש כמאמן זמני, במקום בובי רובסון, שפוטר.
הקבוצה לא נותרה בליגה השלישית למשך זמן רב, ולאחר שתי עונות, 1969/1970 ו-1970/1971, עלתה בחזרה לליגת המשנה מהמקום השני.
בתקופה זו הוזמנה הקבוצה לגביע האנגלי-איטלקי, בו סיימה ארבעה משחקים ברציפות בתוצאות תיקו בין השנים 1972 ו-1974.
באמצע שנות השבעים, תחת המאמן אלק סטוק, נערך מסע רכש יקר והובאו מספר שחקני מפתח, בהם בובי מור ואלן מאלרי.
התגמול על מסע הרכש היה הגעתם היחידה בהיסטוריה לגמר גביע ה-FA, בשנת 1975. במשחק הגמר הפסידה פולהאם לוסטהאם יונייטד.
בהגעתם לגמר שברו שחקני פולהאם שיא בכך ששיחקו 11 משחקים בדרכם לגמר, הכי הרבה משחקים אי פעם במסגרת גביע ה-FA (כמות המשחקים גדלה בשל משחקים שהסתיימו בתיקו וגררו משחק חוזר).
כהכנה למשחק הגמר הוציא המועדון סינגל בשם "ויוה אל פולהאם" (שבוסס על "Y viva España" של מנולו אסקובר), שעד היום מתנגן לעיתים במשחקי הקבוצה.
השיר הגיע למקום ה-46 במצעדי הפופ בשנת 1975. הגעת הקבוצה לגמר השיגה לה כרטיס לטורניר אירופי לא בולט בשם הגביע האנגלו-סקוטי, בו הגיעה לגמר והפסידה למידלסברו.
לקבוצה המצליחה הצטרפו גם שחקנים כמו ג'ורג' בסט, ששיחק 47 משחקים במדי המועדון בעונת 1976/1977, ורודני מארש שגדל בפולהאם בשנות ה-60 וחזר לקבוצה בעונה זו, כשהוא משתתף ב-16 משחקים בלבד.
תקופה זו הייתה אחת המוצלחות בהיסטוריה של פולהאם.
השאננות שנגרמה כתוצאה מהתקופה המדוברת גרמה לירידה חוזרת של פולהאם לליגה השלישית, כשניצחה רק 11 משחקים מתוך 42 בעונת 1979/1980. כישלון הקבוצה גרם לפיטורי המאמן בובי קמפבל, ולהחלפתו על ידי מלקולם מקדונלד.
זה האחרון בנה קבוצה חדשה וצירף מספר שחקנים חשובים כגון: ריי הוגטון, טוני גייל, פול פארקר, גרי פייטון וריי לואינגטון.
בשנים 84–1980, תחת הנהגתו של מקדונלד, הצליחה הקבוצה מאוד וחזרה לליגה השנייה בעונת 1981/1982. ב-1980, ייסדה פולהאם את קבוצת הראגבי של המועדון, "Harlequins Rugby League" ("מוקיוני ליגת הראגבי"), קבוצה שנועדה להוות זרם נוסף של הכנסה לקבוצת הכדורגל.
בתחילה נקרא המועדון: "מועדון הראגבי של פולהאם", ושיחק בקרייבן קוטג', אך בשנת 1984 נפרד המועדון מקבוצת הכדורגל והעתיק את מגרשו הביתי.
פולהאם החמיצה עלייה לליגה הראשונה כשהפסידה 0–1 לדרבי קאונטי ביום האחרון לעונת 1982/1983, כשניצחון היה מעניק לה את העלייה.
חובות כבדים שהצטברו גרמו להידרדרות הקבוצה, ובעונת 1986 היא נשרה שוב לליגה השלישית.
המועדון היה קרוב לפשיטת רגל ב-1987, במקביל לניסיון איחוד כושל עם קווינס פארק ריינג'רס.
רק התערבותו של שחקן העבר של המועדון, ג'ימי היל, הצילה את פולהאם.
הוא שינה את שם הקבוצה ל-"מועדון הכדורגל פולהאם 1987 בע"מ".
באותה שנה השתתפה הקבוצה במשחק שנערך במסגרת פרס הפוטבול ליג נגד אלדרשוט, והמשחק הוכרע רק לאחר 28 בעיטות עונשין.
ב-1992, בעקבות ייסודה של הפרמייר ליג, שונה שם הליגה שלישית בה שיחקה הקבוצה ל"ליגת המשנה".
לאחר ביצועים חלשים בעונת 1993/1994 הודחה פולהאם לליגה השלישית החדשה, הרביעית והאחרונה בדירוג הליגות המקצועניות, מה שהוביל למינויו של יאן ברנפוט כמאמן.
ברנפוט סיים את עונתו הראשונה בפולהאם במקום השביעי.
עונת 1995/1996 הייתה השנה הגרועה ביותר בתולדות המועדון, כשהוא סיים במקום ה-17 בליגה הרביעית.
בעקבות זאת פוטר ברנפוט מתפקידו כמאמן, אך מילא מספר תפקידים שונים במועדון למשך זמן קצר.
בפברואר 1996 מונה השחקן מיקי אדמס למאמן הקבוצה, ביצע מהפך בקבוצה והתחיל עידן חדש.
כשלצידו סיימון מורגן, ביצע אדמס תפנית, סיים עם הקבוצה במקום השני בליגה והעלה אותה לליגה השלישית, כשבמקום הראשון מסיימת ויגאן את'לטיק שעקפה את פולהאם רק בזכות הפרש שערים טוב יותר.
בקיץ 1997 קנה איש עסקים מוחמד אל-פאיד את הקבוצה ופיטר את אדמס בשל פתיחת עונה גרועה שלו, ובמקומו מינה את ריי וילקינס וקווין קיגן למאמנים, כשהם מבטיחים לעלות את הקבוצה לפרמייר ליג בתוך חמש שנים.
לאחר ויכוח על בחירת שחקנים עזב וילקינס את פולהאם, והשאיר את ניהולה המלא לקיגן, שהעלה את הקבוצה לליגה השנייה בצורה מרשימה, כשהיא צוברת 101 נקודות מתוך 138 נקודות אפשריות.
הקפטן שלה, כריס קולמן, היה השחקן היקר ביותר בליגה השלישית.
קיגן עזב לאחר מכן כדי לאמן את נבחרת אנגליה והוחלף על ידי שחקן העבר פול ברסוול.
ברסוול פוטר במרץ 2000, לאחר היחלשות הקבוצה במהלך העונה.
הצרפתי ז'אן טיגנה החליפו והחתים מספר שחקנים צעירים, כשהבולט בהם הוא לואיס סאהה.
החלטה זו השתלמה ופולהאם סיימה את העונה עם 100 שערים ב-46 משחקים, והשלימה עליית ליגה שלישית ברציפות, כשהיא עולה לפרמייר ליג.
במהלך עונה זו, קפטן הקבוצה, כריס קולמן, היה מעורב בתאונת דרכים וסיים את קריירת המשחק שלו.
השחקן היחיד ששיחק עם פולהאם בארבע הליגות היה שון דייוויס.
בעונתה הראשונה בליגה, עונת 2001/2002 סיימה הקבוצה במקום ה-13, לאחר מכן עזבה את אצטדיונה קרייבן קוטג' לטובת שיפוצים ועברה לשחק באצטדיונה של קווינס פארק ריינג'רס לופטוס רואד אך עלתה לגביע האינטרטוטו, שבו זכתה בשנה שלאחר מכן, כשגברה על בולוניה האיטלקית 3–5 בצמד משחקים.
בעונת 2007/2008 סיימה במקום ה-17, עם 36 נקודות, כשבינה ובין ירידה לליגה השנייה מבדילים שלושה שערי זכות בלבד.
עונת 2008/2009 הייתה עונת השיא בכל הזמנים של הקבוצה, והיא סיימה במקום ה-7, שהקנה לה זכות עליה לליגה האירופית.
במפעל זה הגיעה הקבוצה עד לשלב הגמר ובו הפסידה לאתלטיקו מדריד בהארכה בתוצאה 1–2, לאחר שבתום 90 דקות התוצאה הייתה 1-1. בעונת 2009/2010 סיימה במקום ה-12. בעונת 2010/2011 סיימה במקום השמיני ועלתה שוב לליגה האירופית, אך לא זכתה להצלחה.
בעונת 2011/2012 סיימה במקום התשיעי.
לאחר דשדוש מתמשך במהלך 12 עונות בפרמייר ליג, בהם התמצבה הקבוצה כקבוצת אמצע-תחתית, הועבר המועדון בתחילת עונת 2013/2014 מידיו של אל-פאייד אל איש עסקים אמריקאי-פקיסטני, שאהיד חאן, שמשמש גם כבעלים של קבוצת הפוטבול האמריקאית ג'קסונוויל ג'אגוארס.
אמנם, בסוף העונה סיימה הקבוצה במקום ה-19 וירדה לליגת המשנה האנגלית.
בעונת 2014/15 פולהאם הציבה מטרה לעלות לפרמייר ליג אך נכשלה וסיימה במקום ה-17. בעונת 2015/2016 פולהאם שוב אכזבה וסיימה במקום ה-20 והייתה באזור הירידה לליגה השלישית אך לבסוף ניצלה מירידת ליגה.
עונת 2017/2018 הייתה מצוינת עבור פולהאם ותחת המאמן הסרבי סלבישה יוקאנוביץ' הקבוצה סיימה במקום השלישי בעונה הסדירה - מקום שמוביל למשחקי הפלייאוף על העלייה לפרמייר ליג.
בחצי גמר הפלייאוף פולהאם פגשה את דרבי קאונטי.
במשחק הראשון הפסידה פולהאם 0–1 לדרבי, אך בגומלין שנערך באצטדיונה הביתי הקרייבן קוטג', היא ניצחה 0–2 והעפילה לגמר פלייאוף הצ'מפיונשיפ.
ב-26 במאי 2018 ניצחה פולהאם באצטדיון ומבלי את אסטון וילה במשחק גמר פלייאוף בתוצאה 0–1, ובכך הבטיחה את עלייתה לפרמייר ליג לאחר ארבע עונות בליגת המשנה.
את עונת 2018/2019 סיימה פולהאם במקום ה-19 לאחר שהשיגה 26 נקודות בלבד וספגה את כמות השערים הגדולה ביותר בליגה (81), וירדה לליגת המשנה לאחר עונה אחת בפרמייר ליג.
בתום עונת 2019/2020 חזרה שוב לפרמייר ליג לאחר ניצחון בגמר הפלייאוף על ברנטפורד.
בסיום עונת 2020/2021 בפרמיירליג ירדה פולהאם בחזרה לליגת המשנה הצ'מפיונשיפ, לאחר הפסד לברנלי, 3 מחזורים לפני סיום העונה.
ב-2 ביולי 2021 מונה המאמן הפורטוגלי מרקו סילבה כמאמן הקבוצה והצליח להחזיר אותה לפרמייר-ליג אחרי עונה אחת בלבד תוך שהיא זוכה באליפות ליגת המשנה (סיימה במקום הראשון בטבלה).
בסך הכל בחמש שנים רשמה פולהאם 3 עליות לפריימרליג, ו-2 ירידות לצ'מפיונשיפ.
בעונה שלאחריה הצליחה להתברג ברוב העונה בחלק העליון של הטבלה וסיימה את העונה במקום ה-10.
פולו ראלף לורן היא חברת אופנה של המעצב האמריקאי-יהודי ראלף לורן.
מלבד תחום הפעולה העיקרי של החברה - ביגוד יוקרתי לגברים ונשים, היא מוכרת אביזרי אופנה, בשמים ורהיטים ביתיים.
החברה הוקמה בשנת 1967 כאשר ראלף לורן, שנולד כראלף ליפשיץ קיבל 50,000 דולר כהלוואה, עבד עד אז בייצור עניבות.
ב-1968 הוא התחיל קו של חולצות טי לגברים, שנה לאחר מכן הוא פתח חנות בוטיק בכלבו ברובע מנהטן שבניו יורק.
בשנת 1971 הוא יצר את קולקציית הנשים הראשונה שלו ואת החנות הראשונה משלו בבוורלי הילס, קליפורניה.
עשר שנים מאוחר יותר, בשנת 1981 פתחה פולו ראלף לורן, סניף ראשון מחוץ לארצות הברית, בלונדון.
בשנת 1993 השיקה החברה את קו הספורט שלה.
כיום מייצרת החברה בגדים, אביזרי אופנה, בשמים, רהיטים ואף מפעילה מסעדה בשם RL בשיקגו.
חנות הדגל של המותג נמצאת בשדרת מדיסון, בניו יורק.
כמו כן למותג ישנן חנויות דגל נוספות הממוקמות בשיקגו, איסט המפטון, לונדון, מיאמי, מילאנו, פאלם ביץ' וטוקיו.
ראלף לורן הוא אחד ממעצבי האופנה הגדולים ביותר בארצות הברית.
פולה ג'יין רדקליף היא אתלטית בריטית בעבר, אלופת העולם (הלסינקי 2005) ושיאנית עולם בעבר (2003–2019) בריצת מרתון.
סגנון ריצתה של רדקליף אינו מתאפיין בסיום מהיר במיוחד, אלא בריצה בקצב קבוע, מהיר מכדי שיריבותיה יוכלו לעמוד בו, ושמירה על קצב זה עד ליצירת פער שאינו ניתן לסגירה.
אף על פי שכילדה סבלה מאסתמה ואנמיה, החלה רדקליף לרוץ באופן רציני בגיל 7, כנראה בהשפעת אביה, רץ מרתון חובב בעצמו.
בגיל 12 עברה המשפחה דירה ושם הצטרפה למועדון בדפורד וקאונטי (Bedford & County), בו החלה להתאמן תחת אלכס ורוזמרי סטנטון, הממשיכים לאמנה גם היום.
רדקליף למדה באוניברסיטת לונגביורו היוקרתית, וזכתה לתואר בצרפתית, גרמנית וכלכלה.
במהלך הלימודים הכירה את גארי לואו (Garry Lough), רץ 1,500 מצטיין.
השניים נישאו והוא כיום משמש כמנהל ושותף לאימונים.
לזוג בת והם מתגוררים במונקו (בעקבות גלות מס).
בנוסף, לזוג בית באנגליה והם מבלים חודשים רבים באימוני גובה בפונט-רומאו בצרפת.
הצלחותיה הראשונות הגיעו כבר באליפות העולם לנוער ב-1992 שם התבלטה.
באליפות העולם בקרוס קאנטרי של IAAF 1992, רדקליף זכתה בתואר הג'וניור, תוך שהיא גוברת על וואנג ג'ונקסיה וגטה וואמי בבוסטון, וזאת לאחר שהתאוששה מהתקף אסתמה קשה בשבועות שלפני כן.
את עונת 1994 החמיצה עקב פציעה.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה במקום חמישי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:13.11 דקות.
לאחר שזכתה במדליית זהב באליפות אירופה באתלטיקה 2002 במינכן על ריצת ה 10,000 מטר, היא ייחסה את זה לטיפול באמבט קרח ואמרה "זה כאב מוחלט, ואני חוששת מזה, אבל זה מאפשר לגוף שלי להתאושש הרבה יותר מהר".
בשנים 1998 וב-2003 היא זכתה באליפות אירופה בריצת שדה.
במרתון לונדון שנערך ב-13 באפריל 2003 זכתה רדקליף במדליית זהב בשיא עולם חדש של 2:15:25 שעות.
שיא זה החזיק מעמד כ-16 שנים ונשבר על ידי בריג'יד קוסגיי מקניה (2:14:04 שעות).
מעט לפני אולימפיאדת אתונה בשנת 2004 סבלה רדקליף מכאבים ברגלה ובעיות בקיבה, דבר שהקשה עליה את ההכנות למרוץ.
היות שגופה לא יכל לספוג פחמימות כראוי, רדקליף הייתה חלשה בזינוק למרוץ אך למרות זאת זינקה אליו.
רדקליף נאלצה לפרוש מהמרוץ בקילומטר ה-36 כשהיא תשושה.
לפני אולימפיאדת בייג'ינג 2008 פורסם כי רדקליף סובלת מפציעה בירך וכי לא תוכל להתמודד במשחקים האולימפיים.
במאי סבלה רדקליף משבר ברגלה השמאלית והחל מרוץ כנגד הזמן להכנות מלווה בחששות רבים כי רדקליף לא תוכל להתחרות.
רדקליף זינקה למרוץ כשהיא איננה כשירה ונאלצה לעצור כדי לבצע מתיחות מספר פעמים.
היא סיימה את המרוץ במקום ה-23.
באפריל 2015 פרשה רדקליף מריצה תחרותית לאחר שסיימה את מרתון לונדון.
רדקליף חברת מסדר האימפריה הבריטית.
פולה נגרי (Pola Negri) הוא שם הבמה של ברברה אפולוניה חאלופייץ (Barbara Apolonia Chałupiec; 3 בינואר 1897 - 1 באוגוסט 1987) הייתה שחקנית אמריקאית ילידת פולין שהתפרסמה בשל שורה של תפקידי פאם פאטאל שגילמה בסרטים אילמים בראשית המאה העשרים.
נגרי נולדה בעיירה ליפנו שבמרכז פולין, אז חלק מרוסיה.
היא הייתה בת יחידה, וגודלה בידי אמה, לאחר שאביה, מהגר סלובקי, גורש לסיביר.
ב-1902 עברה עם אמה לוורשה, שם חיו בעוני נורא.
היא החלה ללמוד בלט, אך נאלצה להפסיק לרקוד לאחר שלקתה בשחפת.
תחת זאת, החלה לפתח קריירת משחק, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה ביססה את מעמדה כשחקנית תיאטרון פופולרית, ואף השתתפה במספר סרטי קולנוע, הראשון שבהם "עבד החושים" (Niewolnica zmysłów, 1914).
את שם הבמה "פולה נגרי" בחרה על שמה של המשוררת האיטלקייה אדה נגרי.
עד 1917 יצא שמה של נגרי גם מחוץ לגבולות פולין, והיא עברה לברלין.
היא השתתפה במספר סרטים בהפקת אולפני UFA, כמה מהם בבימוים של מקס ריינהרדט וארנסט לוביטש.
סרטים אלה זכו להצלחה בינלאומית, וב-1922 עברה להוליווד.
רומנים מתוקשרים עם רודולף ולנטינו וצ'ארלי צ'פלין תרמו ליחסי הציבור שלה ולתדמית הזוהרת שליוותה אותה.
באותה העת הייתה לאישה העשירה ביותר בתעשיית הקולנוע, והתגוררה בבית מפואר בלוס אנג'לס, שנבנה בדמותו של הבית הלבן.
לאחר מותו של ולנטינו ב-1926 הודיעה נגרי כי השניים עמדו להינשא.
במהלך מסע הרכבת שהובילה את גופתו מניו יורק לבית העלמין בלוס אנג'לס, דאגה נגרי להצטלם בכל תחנה.
בהלוויה עצמה, ביימה מספר התעלפויות וכן דאגה לסידור פרחים ענק בצורת אותיות שמה על ארונו של ולנטינו.
מקורביו של ולנטינו טענו כי השניים כלל לא תכננו להינשא, וכל פעולותיה של נגרי היו לצורכי יחסי ציבור.
ב-1927 נישאה לאציל גאורגי בשם סרג' מדיוואני, אך השניים נפרדו ב-1929, לאחר שנגרי איבדה את מרבית רכושה בעקבות יום חמישי השחור והמשבר הכלכלי הגדול שבא בעקבותיו.
התפתחותו של הקולנוע החל מסוף שנות ה-20, במקומו של הראינוע, סימנה את קיצה של הקריירה של נגרי.
מבטאה הכבד, שלא הורגש בסרטים אילמים, הפך למכשול בסרטים המדברים.
היא הספיקה לככב בשני סרטים מדברים, "אהבותיה של שחקנית" ו"האישה ממוסקבה", שניהם הופקו בידי אולפני סרטי פרמאונט ב-1928, אך עקב תגובות הקהל למבטאה של נגרי, הודיעו לה האולפנים כי לא ימשיכו בהתקשרות עמה.
גם לאימוצו של קוד הייז ב-1930 הייתה השפעה על דעיכת הקריירה שלה, שכן סצנות מלאות תשוקה מהסוג שבשלהן הפכה לפופולרית לא נראו עוד על המסכים.
בעקבות זאת שבה לאירופה, והשתתפה במספר סרטים שהופקו באנגליה ובאולפני UFA בגרמניה.
ב-1935 גילמה נגרי את התפקיד הראשי בסרט "מאצורקה", בבימויו של וילי פורסט.
הסרט זכה להצלחה רבה בגרמניה, והיה לאחד מהסרטים החביבים על אדולף היטלר.
בעקבות חיבתו זו, פורסם במגזין הצרפתי "פור וו" כי נגרי והיטלר מנהלים רומן.
נגרי הגישה נגד העיתון תביעת דיבה וזכתה במשפט.
ב-1938 עזבה נגרי לצרפת, והפסיקה להשתתף בסרטים.
ב-1941 שבה לארצות הברית, ושהתה זמן מה באליס איילנד.
ב-1943 הופיעה באופן חד-פעמי בסרט "היי דידל דידל", אך הייתה זו שירת הברבור של הקריירה שלה.
ב-1950 הציע לה בילי ויילדר לגלם את תפקידה של נורמה דזמונד ב"שדרות סאנסט", לאחר שגרטה גרבו, מיי וסט ומרי פיקפורד סירבו להצעה.
גם נגרי דחתה את הצעתו, מאחר שסירבה בתוקף לגלם דמות של כוכבת-עבר.
ב-1964 הגיחה פעם נוספת, כשהשתתפה בסרט "מסובב הירח".
נגרי קיבלה אזרחות אמריקאית ב-1951, והתגוררה במשך שארית חייה בסן אנטוניו, עם חברתה מרגרט וסט.
היא מתה בגיל 90 לאחר שסבלה מדלקת ריאות.
באותה העת נתגלה גם גידול במוחה, בו סירבה לטפל.
מאחר שלא היו לה ילדים, הורישה נגרי את מרבית רכושה לאוניברסיטת סנט מארי בטקסס.
כוכב הנושא את שמה של נגרי נטבע בשדרת הכוכבים של הוליווד וטביעות כף ידה ונעליה מצויות בתיאטרון הסיני של גראומן.
פולוניה (בפולנית: Polonia) הוא שמה של פולין בשפה הלטינית.
בפולנית בת ימינו מתייחס המושג לפזורה הפולנית ולאנשים בעלי מוצא פולני החיים מחוץ לפולין.
כ-15 עד 20 מיליון איש ממוצא פולני חיים כיום מחוץ לגבולות פולין, אחת הפזורות הגדולות ביותר בעולם.
לעובדה זו מספר סיבות, בין השאר שינויי גבולות מדיניים, הגירה כפוייה והגירה כתוצאה מסיבות פוליטיות וכלכליות.
אוכלוסיות גדולות של בעלי מוצא פולני נמצאות כיום בגרמניה, צרפת, מספר מדינות אירופיות אחרות, ארצות הברית, קנדה, ברזיל ובמדינות נוספות באמריקה וכן בישראל.
רבים מאזרחי פולין שהיגרו אל מחוץ למדינה בראשית המאה העשרים היו יהודים.
פולהאם היא שכונה ברובע האמרסמית' ופולהאם שבלונדון.
רובע האמרסמית' ופולהאם הוקם בשנת 1965 ונקרא "איחוד הרובע המטרופוליני של האמרסמית'" או "הרובע המטרופוליני של פולהאם".
השכונה הייתה ידועה יותר בשם האמרסמית' עד ששמה שונה ב-1971 על ידי מועצת הרובע.
פולה ניובי-פרייזר (Paula Newby-Fraser; נולדה ב-2 ביוני 1962) היא אתלטית, שהתחרתה באיש הברזל ובדואתלון.
פולה ניובי-פרייזר נולדה בדרום רודזיה (כיום זימבבווה) וגדלה בדרום אפריקה, שם היא הייתה שחיינית מקצועית כילדה.
ניובי-פרייזר זכתה במרוצי איש הברזל 24 פעמים בשנים 1986–2002. בשנות התשעים, היא גם התחרתה בדואתלון למרחקים ארוכים כמו PowerMan Zofingen, שווייץ ובאליפות העולם בדואתלון 1990 בפאלם ספרינגס.
היא ניצחה את אלופות הדואתלון, ליז דאונינג.
אקדמיית הספורט של ארצות הברית כינתה אותה אחת מ-5 האתלטיות המקצועיות הטובות ביותר ב-25 השנים האחרונות (1997-1972).
פולה ניובי-פרייזר החזיקה בשיא העולם באיש הברזל לנשים עם תוצאה של 8:55:28, עד ל-13 ביולי 2008, אז איבונה ואן פלרקן מהולנד קבעה שיא חדש של 8:45:48.
פולה מקסין פאטון היא שחקנית קולנוע אמריקאית.
פאטון נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, לג'ויס (לבית ורדן), מורה בבית ספר, ולצ'ארלס פאטון, עורך דין.
אמה היא לבנה, ממוצא גרמני והולנדי, ואילו אביה הוא אפרו-אמריקאי.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון אלכסנדר המילטון (אנ') בוסטסייד, מחוז לוס אנג'לס ולאחר מכן התחילה ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ולאחר שנתה הראשונה היא עברה לחוג לקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
זמן קצר לאחר שסיימה את לימודיה, היא זכתה במשימה של שלושה חודשים בהכנת סרטים דוקומנטריים עבור PBS.
פאטון סיפקה קולות עבור שירו של הזמר אשר "Can U Handle It?" אשר נכתב בשיתוף רובין ת'יק, לו תינשא מאוחר יותר.
השיר נכלל באלבומו "Confessions" משנת 2004. לפאטון יש קרדיטים לכתיבת שירים במספר אלבומים של רובין ת'יק תחת השם "מקס", שנגזר מהשם האמצעי שלה (מקסין).
בשנת 2005 פאטון הופיעה לראשונה בסרט הקומדיה הרומנטית "היצ'" לצד ויל סמית'.
באותה שנה היא שיחקה גם בסרט הדרמה "לונדון".
בשנת 2006, היא הופיעה לצד חברי הצמד אאוטקאסט, אנדרה 3000 וביג בוי בסרט המוזיקלי "בקצב פראי" שכתב וביים בריאן ברבר.
באותה שנה זכתה לפריצה הגדולה שלה כאשר גילמה את התפקיד הנשי הראשי של קלייר קוצ'בר במותחן המדע הבדיוני של טוני סקוט "דז'ה וו" (אנ') לצד דנזל וושינגטון.
הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד המבקרים, אך היה לשובר קופות, והכניס למעלה מ-180 מיליון דולר ברחבי העולם.
היא גם הופיעה בווידאו-קליפ לשיר "Lost Without You" של בעלה דאז רובין ת'יק ב-2006.
בשנת 2008, פאטון גילמה את כתבת הטלוויזיה קייט מדיסון בדרמה הקומית "אולי תתבגר" לצד קווין קוסטנר, גילמה את איימי קרסון, אשתו של בן (קיפר סאתרלנד) בסרט האימה העל-טבעי "מראות".
בשנת 2009 שיחקה בסרט הדרמה עטור השבחים של לי דניאלס, "פרשס", שם היא גילמה את גברת בלו ריין, מורה בבית הספר התיכון האלטרנטיבי בהארלם, ניו יורק, המלמדת ומדריכה תלמידים מקופחים.
בשנת 2010 היא גילמה את מורגן אלכסנדר בקומדיה הרומנטית "פשוט נכון בשבילה" בכיכובה של קווין לטיפה ובבימויה של הבמאית המרוקאית-אמריקאית סאנה חמרי.
בסוף 2010, הוכרז שפאטון תחליף את שרון סטון בתור עוזרת התובע המחוזי החדשה בסדרת דרמת הפשע "חוק וסדר: מדור מיוחד" של רשת NBC, אך תפקידה בסדרה צומצם לפרק אחד.
היא הוחלפה על ידי השחקנית מליסה סגמילר.
בשנת 2011 פאטון שיחקה בתפקיד הנשי הראשי בסרט האקשן "משימה בלתי אפשרית 4: קוד הצללים" שביים בראד בירד, בתפקיד הסוכנת המיוחדת ג'יין קרטר מיחידת "משימה בלתי אפשרית" של איתן האנט (טום קרוז).
הסרט שוחרר לאקרנים ב-16 בדצמבר 2011, וזכה להצלחה קריטית ומסחרית, והכניס כמעט 700 מיליון דולר ברחבי העולם.
כמו כן בשנת 2011, פאטון שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הקומדיה "לקפוץ מעל המטאטא" בבימויו של סלים אקיל.
בשנת 2013, פאטון כיכבה לצד מארק וולברג ודנזל וושינגטון בקומדיית הפעולה "אקדח כפול".
כמו כן, כיכבה בתפקיד הראשי בסרט הקומדיה הרומנטית "לטוס אל האהבה".
הסרט האחרון זכה לביקורות שליליות ממבקרים רבים.
ב-24 בפברואר 2015, הוכרז שפאטון לוהקה לדמות הראשית בפיילוט לדרמת הפשע של ABC "Runner", אך זו לא יצאה לפועל כסדרה.
בשנת 2016 שיחקה בתור הת'ר פישמן בסרט בקומדיה של אדם סנדלר "המהפך" שעלה ישירות לנטפליקס.
באותה שנה גילמה את גארונה הלפאורקן בסרט הפנטזיה האפי "וורקראפט: ההתחלה" המבוסס על סדרת משחקי המחשב "וורקראפט".
בשנת 2017 כיכבה פאטון בסדרת הדרמה של רשת ABC, "הזדמנות חוזרת" בדמותה של לורה פרייס, אם המנסה לשנות את גורל רצח בתה.
התוכנית אשר בוטלה לאחר עונה אחת ועשרה פרקים, היא עיבוד אמריקאי לתוכנית הטלוויזיה הקוריאנית "God's Gift: 14 Days", ששודרה ברשת SBS.
בשנת 2022 כיכבה בסדרת הדרמה והפנטזיה המצרית "Devil's Promise" (وعد إبليس), על גבר מצרי נשוי באושר (עמר יוסף) ואלמנה אמריקאית (פאטון) שמאחדים כוחות ויוצאים לנצח את השטן במשחק שלו.
ב-1991, בגיל 15, פאטון פגשה את הזמר רובין ת'יק, שהיה אז בן 14, במועדון היפ-הופ בשם בליסטיקס (בבעלותו של דייוויד פאוסטינו) בלוס אנג'לס.
כאשר ת'יק ביקש ממנה לרקוד איתו.
לדברי ת'יק, הוא שר לה את "קדחת הג'ונגל" של סטיבי וונדר בזמן שהם רקדו.
בני הזוג לא החלו לצאת עד אוקטובר 1993, והתחתנו ב-11 ביוני 2005. פאטון ילדה את בנם, ג'וליאן פואגו, ב-6 באפריל 2010.
בני הזוג הודיעו על פרידתם ב-24 בפברואר 2014, לאחר 21 שנים ביחד וכמעט תשע שנות נישואים.
ב-8 באוקטובר 2014, פאטון הגישה רשמית בקשה לגירושין ומשמורת משותפת על בנם.
הגירושין נסגרו ב-20 במרץ 2015.
בינואר 2017, שופט דחה את בקשתה של פאטון להגביל את המשמורת של ת'יק לאחר שהאשימה אותו בהתעללות בילדים.
מאוחר יותר באותו חודש, פאטון קיבלה משמורת בלעדית על בנה וצו הרחקה נגד ת'יק שכלל את בנם ג'וליאן ואמה ג'ויס פאטון לאחר שהאשימה אותו באלימות במשפחה, בגידה והתמכרות לסמים ולאלכוהול.
פאטון ות'יק הגיעו להסכם משמורת באוגוסט 2017.
+שנהסרטתפקידהערות2005היצ'מנדילונדוןאלכס2006בקצב פראיאנג'ל דוונפורטדז'ה ווקלייר קוצ'בר2008מראותאיימי קרסוןאולי תתבגרקייט מדיסון2009פרשסמיס בלו ריין2010פשוט נכון בשבילהמורגן אלכסנדר2011משימה בלתי אפשרית 4: קוד הצלליםג'יין קרטרמועמדת פרס סאטורן לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2012)לקפוץ מעל המטאטאסברינה ווטסון2012מנותקיםסינדי הול2013אקדח כפולדבלטוס אל האהבהסינת'יה2014בנוגע לאתמול בלילהאליסון2016התאמה מושלמתשריגם מפיקההמהפךהת'ר פישמןוורקראפט: ההתחלהגארונה הלפאורקן2018טראפיקבריאהגם מפיקה2019Sacrificeדניאלה הרננדז2020Four Kids and Itאליס
+שנהסדרהתפקידהערות2010חוק וסדר: מדור מיוחדמיקה ווןפרק: "Wet"2012Single Ladiesליילה טוויטלייט2 פרקים2013רחוב סומסוםעצמהפרק: "Best House of the Year"2017הזדמנות חוזרתלורה פרייסתפקיד ראשי; 10 פרקים2021Sacrificeדניאלה הרננדזתפקיד ראשי; 10 פרקים2022Devil's Promiseג'ניפרתפקיד ראשי; 6 פרקים2026לנטרניםסדרה עתידית של HBO
פולוניה ורשה (בפולנית: Polonia Warszawa) היא קבוצת כדורגל פולנית מעיר הבירה ורשה שנוסדה בשנת 1911, ומשחקת כיום בליגה השנייה בחשיבותה בפולין.
פולוניה ורשה ולגיה ורשה הן שתי המייצגות העיקריות של בירת פולין בכדורגל הפולני.
פולוניה ורשה נוסדה על ידי תדיאוש גבטנר בשנת 1911 באיחוד של שתי קבוצות בית ספר.
גבטנר היה הקפטן הראשון של הקבוצה, ושיחק בתור מגן וקשר ביותר מ-150 משחקים.
שם הקבוצה, פולוניה, פירושו פולין בלטינית.
הקבוצה הפכה למקצוענית בשנת 1915.
בשנת 1921 נפתחה הליגה הפולנית, ובה הגיעה הקבוצה למקום השני.
גם ב-1926 היא הגיעה למקום השני בליגה והפכה לאחת הקבוצות החזקות בפולין.
בשנת 1946, פולוניה זכתה באליפות בפעם הראשונה.
האליפות התקיימה בתנאים מוגבלים כיוון שורשה הייתה הרוסה ברובה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1952, הקבוצה זכתה בגביע הפולני.
לאחר שנות הצלחתה, ירדה הקבוצות לליגות נמוכות בפולין.
הדרבי הרשמי הראשון בין פולוניה ורשה ללגיה ורשה היה ב-29 באפריל בשנת 1977. המשחק נגמר בתוצאה 1-1, חודש אחרי כן נפגשו הקבוצות שוב והתוצאה הייתה שוב תיקו 1-1. הדרבי בין שתי הקבוצות נחשב לאחד ממשחקי הדרבי החשובים בפולין.
בעונת 1992/1993 חזרה הקבוצה לקדמת הבמה הפולנית כאשר עלתה בחזרה לליגת העל הפולנית לאחר כ-40 שנות היעדרות.
בעונת 1999/2000 הקבוצה זכתה באליפות השנייה שלה, למרות שבתחילת העונה לא נחשבה כמועמדת לכך.
בעונת 2000/2001 זכתה בגביע ובסופר קאפ הפולניים.
בעונת 2009/2010 הקבוצה שיחקה בליגה האירופית.
בסיבוב המוקדמות הראשון הקבוצה ניצחה את קבוצת בודוצ'נוסט פודגוריצה ממונטנגרו.
בסיבוב המוקדמות השני הקבוצה ניצחה את קבוצת יובנס/דוגנה מסן מרינו.
בסיבוב המוקדמות השלישי הקבוצה הפסידה לקבוצת נאק ברדה מהולנד והודחה מהטורניר.
פולומונוסקורפיאוס (שם מדעי: Pulmonoscorpius) הוא סוג נכחד של עקרב, אשר היה אחד העקרבים הגדולים ביותר שחיו אי פעם, לצד הברונטוסקורפיו הימי והפריארקטורוס.
אורכו הגיע עד 70 ס"מ והוא היה בעל צבתות רחבות יחסית, דומות לאלה של העב-ידיים החיים.
הוא התגלה במערב לותיאן, סקוטלנד בשנת 1994 ומאובניו תוארכו לתקופת הקרבון המיסיסיפי שלפני 338 מיליון שנה מהיום.
גודלו של העקרב חריג ביחס לפרוק רגליים והוא נחשב לאחד מהגדולים ביותר מביניהם, דומה מאוד לשפירית המגאנוירה ורב-הרגל ארתרופלאורה מאותה תקופה.
הסיבה שפרוקי-רגליים הצליחו לגדול כך היא עקב אחוז החמצן הגבוה באטמוספירת הקרבון.
עם זאת כנראה שגופו הגדול גרם להכחדתו, כאשר רמת החמצן דעכה.
תזונתו אינה ידועה, אבל ייתכן שניזון מפרוקי-רגליים, וייתכן שהעוקץ שלו יכול היה להרוג בעלי ארבע רגליים קטנים.
עקרב זה הופיע בסדרה פארק פרהיסטורי של נייג'ל מארוון שם נראה פרט אחד שמובא לפארק על ידי נייג'ל.
פולה פרדריקסן היא היסטוריונית וסופרת יהודיה (התגיירה) אמריקאית, פרופסור להיסטוריה וחקר הנצרות הקדומה באוניברסיטת בוסטון, ובאוניברסיטה העברית בירושלים, ומרצה אורחת גם באוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
מפורסמת מאוד המחלוקת שלה ושל אחרים עם מל גיבסון, בעקבות סרטו "הפסיון", על יומו האחרון של ישו, ודרך הצגת היהודים ומעשיהם שם, דרך אנטישמית לטענת רבים.
פרדריקסן נולדה ב-1951, ברוד איילנד, ארצות הברית, למשפחה נוצרית קתולית.
סיימה תואר ראשון בהיסטוריה ולימודי דת, בוולסלי (Wellesley College) ב-1973, תואר שני בתאולוגיה באוניברסיטת אוקספורד ב-1974 ודוקטורט באוניברסיטת פרינסטון ב-1979.
בשנת לימודיה האחרונה בפרינסטון שימשה גם כמרצה, ואחר כך לימדה במשך שנה כחברת סגל באוניברסיטת סטנפורד.
ב-1980 מונתה לראשונה לפרופסור בדרגה זוטרה, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם כיהנה כשש שנים.