tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסדרה היא בת 2 עונות ו-63 פרקים באורך 28 דקות.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2014 בערוץ הופ!, ונכון לשנת 2020, הסדרה משודרת תחת רצועת השידור "הופ!
ב-2018, הסדרה דובבה מחדש תחת השם "פג + קאט", והיא משודרת בערוץ A+; השמות בדיבוב של ערוץ A+ נשארו דומים למקור, לעומת הדיבוב של ערוץ הופ!
בכל פרק, ים ומיאו נתקלים בבעיה מתמטית ויוצאים להרפתקה כדי למצוא את הפתרון.
במאית הדיבוב בעברית הייתה טליה ברקאי, ומפיקת הדיבוב הייתה יעל אללוף.
במאית הדיבוב בעברית הייתה תמי ברק, ומפיקת הדיבוב הייתה עדי וולוצקי.
ים אריאקה (ביפנית: 有明海) הוא ים ומפרץ שנמצא ליד המחוזות פוקואוקה, סאגה, נגסאקי וקוממוטו שביפן.
בנוסף, הוא נמצא ליד האי קיושו.
הים משמש לחקלאות עופות, כאשר נורי היא תוצר עיקרי.
בים אריאקה, ישנם מינים שונים של בעלי חיים, כולל יבשתנים, פינידאה וסרטני כנר .
כמות המשקעים הממוצעת היא 2,386 מילימטרים בשנה.
חודש יולי הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (442 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (51 מ"מ גשם).
ים בוהאי (במנדרינית תקנית: 渤海; בפין-יין: Bóhǎi, מילולית "ים בּוֹ") הוא ים שולי ששטחו בערך 78,000 קילומטרים רבועים בחוף המזרחי של הרפובליקה העממית של סין.
זוהי השלוחה הצפונית-מערבית והפנימית ביותר של הים הצהוב ומתחברת אליו במצר בוהאי.
ים בוהאי מוקף בארבעה ממחוזות הרפובליקה העממית של סין משלושה מאזורי סין: ליאונינג (מצפון-מזרח סין), חביי והמחוז העירוני טיינג'ין (מצפון סין) ושאנדונג (ממזרח סין), ונחשבת למים פנימיים של הרפובליקה העממית של סין.
זהו מרכז האזור הכלכלי של בוהאי, וקרבתו לבייג'ינג, בירת סין הפכה אותו לאחד מהנתיבים הימיים העמוסים ביותר בעולם.
עד תחילת המאה ה-20 היה הים מכונה לעיתים קרובות כ"מפרץ גְ'ה-לִי" (直隸海灣, בפין-יין: Zhílì Hǎiwān) או "מפרץ בֵּייגְ'ה-לִי" (北直隸海灣, בפין-יין: Běizhílì Hǎiwān).
מחוזות ג'ה-לי ובייג'ה לי (צפון ג'ה-לי) היו מחוזות היסטוריים באזור שסביב בייג'ינג.
יש שלושה מפרצים עיקריים בים בוהאי: מפרץ לאיג'ואו בדרום, מפרץ בוהאי במערב ומפרץ ליאודונג בצפון.
המחוזות הגובלים בים בוהאי הם (כנגד כיוון השעון) ליאונינג, חביי, המחוז העירוני טיינג'ין ושאנדונג.
הנהרות העיקריים הנשפכים לים בוהאי כוללים את הנהר הצהוב, שיאוצ'ינג, האי, לואן, דאי, דאלינג, שיאולינג, ליאו ודאליאו.
יש כמה מאגרי נפט חשובים בסמוך לים, כולל שדה שנגלי (שדה הנפט השני בגודלו בסין).
היציאה מים בוהאי מוגבלת בשל ארכיפלג צ'אנגשאן שהוזכר לעיל המשתרע בין דאליין והמועצה לו'שנקואו בקצה הדרומי של חצי האי ליאודונג, לבין כף פֶּנְגְלָאי על הבליטה הצפונית ביותר של חצי האי שאנדונג.
בשל קרבתה לעיר הבירה בייג'ינג, והאוכלוסייה של המחוזות המקיפים את ים בוהאי המונה מעל ל-210 מיליון תושבים, הפכה יציאת ים בוהאי לים הצהוב, "מצר בוהאי" (渤海 海峡, בפין-יין: Bóhǎi hǎixiá) לאחד מנתיבי הים העמוסים ביותר.
בגלל שרשרת איי צ'אנגשאן, המשתרעת לאורך המחצית הדרומית של המצר, מחולק מצר בוהאי לכמה ערוצים, שבהם הרחב והעמוק ביותר הוא "ערוץ לָאוטְיֵה-שָׁאן" (老铁山水道, בפין-יין: Lǎo tiě shān shuǐdào).
יש שישה נמלים עיקריים לאורך חופי ים בוהאי, שבהם שונעו מעל ל-100 מיליון טון סחורות, אם כי נמל טָאנְגְשָׁאן מפוצל לחלוקה נוספת לגִ'ינְגְטָאנְג וצָאופֵיידְייֵן:
נמל יינגקואו (营口港, בפין-יין: Yíngkǒu gang)
נמל צ'ינגחוואנגדאו (秦皇岛港, בפין-יין: Qínhuángdǎo gang)
נמל ג'ינגטאנג (京唐港, בפין-יין: Jīngtáng gang)
נמל טאנגשאן (唐山港, בפין-יין: Tángshān gang)
נמל טאנגשאן צאופיידיין (曹妃甸港, בפין-יין: Cáofēidiān gang)
נמל טיינג'ין (天津港, בפין-יין: Tiānjīn gang)
נמל חוואנגחווה (黄骅港, בפין-יין: Huánghuá gang)
נמל לונגקואו (龙口港, בפין-יין: Lóngkǒu gǎng)
בנמל לונגקואו שונעו 70 מיליון טון סחורות ב-2013, וצפוי שהנמל יגיע לציון הדרך של 100 מיליון טון בקרוב.
שני נמלים נוספים, נמל דאליין (大連港, בפין-יין: Dàlián gǎng) ונמל ינטאי (烟台港, בפין-יין: Yāntái gǎng) נחשבים מסורתית כשייכים לים בוהאי, אף שאם לדייק הם שוכנים מחוץ לגבולות הים.
ים בוהאי מכיל מאגרי נפט וגז משמעותיים, המספקים חלק גדול מהתפוקה מהים של סין.
השדה הראשי באזור נקרא שדה שנגלי (שדה הנפט השני בגודלו בסין), והוא מנוצל מאז שנות השישים.
הוא עדיין מפיק כחצי מיליון חביות ביום, אך התפוקה הולכת ומצטמצמת.
הייצור נשלט על ידי חברות הנפט הסיניות הגדולות (חברת China National Offshore Oil Corporation הוקמה עבור אזור זה), אבל יש נוכחות גם של חברות זרות, דוגמת ConocoPhilips, Roc Oil, ואחרות.
שדה גוּדָאו השוכן באגן גָ'אנְחְווָה נתגלה ב-1968 בהתבסס על סקרים סייסמיים ומגנטיים שנערכו בשנים 1963–1964. המאגר כולל בתצורות גְווָאנְטָאו (מיוקן) ומִינְגְחְווָאגֶ'ן (פליוקן) בתוך קמר דמוי כיפה.
שדה הנפט סְווֵיְג'ונְג 1–36 נתגלה ב-1987. הנפט מופק מאבן חול ששקעה באגמים ובדלתאות של נהרות מהאוליגוקן.
דליפות נפט דווחו לעיתים קרובות באזור זה.
שלוש דליפות נפט התרחשו בתוך חודשיים ב-2011.
ביולי 2013 הכריזה ממשלת הרפובליקה של סין שהיא מתכננת לבנות מסילת רכבת שתחבר בין דאליין שבחצי האי ליאודונג, וינטאי שבחצי האי שאנדונג.
אורך המסילה המתוכננת 123 קילומטרים, ומתוכם 90 קילומטרים במנהרה תת-ימית לרוחב מצר בוהאי.
המנהרה התת-ימית המתוכננת ארוכה יותר משתי המנהרות התת-ימית הארוכות ביותר הקיימות: מנהרת התעלה ומנהרת סייקן ביחד.
המסילה המתוכננת אמורה לקצר את זמן הנסיעה בין שתי הערים סביב ים בוהאי (כיום בין 8 ל-10 שעות) לפחות משעה.
נכון ל-2020 הפרויקט, שמשך הקמתו מוערך ב-15 שנים, ועלותו מוערכת ב-44 מיליארד דולר, טרם החל, ויש מחלוקת על עצם קיומו בשל הפגיעה הצפויה לסביבה.
דרך המצר עוברים כרבע מכלל העופות הנודדים של סין.
יַלְקוּט הַמָּכִירִי הוא ילקוט מדרשי חז"ל המבארים את ספרי הנביאים וכמה מספרי הכתובים, אשר ליקט רבי מכיר בן אבא מרי.
המחבר מציין את מקורו של כל מדרש.
זמנו של הילקוט מתוארך למאה ה-14. בפתיחה לילקוט מתעד רבי מכיר את שושלתו.
רבי מכיר מסביר במבוא מדוע קרא לאוסף המדרשים 'ילקוט' וזאת כי ליקט את מדרשיו מהמשנה, התוספתא והירושלמי.
רבי מכיר ציטט את מדרשי הילקוט מן המקורות שהונחו לפניו.
שפת הילקוט היא כלשון ציטוטיו ארמית גלילית, ארמית בבלית ועברית.
זמנו של הילקוט מתוארך למאה ה-14 וזאת על פי שטר מכירה בכתב יד ליידן של פירוש ילקוט המכירי לספר ישעיהו מח' בתמוז ה'קע"ה (יוני 1415).
ים אירמינגר הוא ים שולי באוקיינוס האטלנטי הצפוני.
הוא נקרא על שם סגן האדמירל הדני קרל לודוויג כריסטיאן אירמינגר (1802–1888), על שמו נקרא גם זרם אירמינגר.
הגבול הצפוני הוא עליית גרינלנד – איסלנד בתחתית מצר דנמרק בין איסלנד למזרח גרינלנד, המתחברת לים גרינלנד.
מדרום-מערב הוא מגיע לכף פרוול, קצה הדרומי של גרינלנד, ופוגש את ים לברדור.
מדרום לנקודה זו נמצא האוקיינוס האטלנטי הפתוח.
קרקעית הים של ים אירמינגר היא בעיקר חלק מאגן אירמינגר, המשך צפונית-מזרחית של כ-4,600 מ' של אגן לברדור העמוק, שממזרח גובל ברכס רייקיאנס.
תיחום זה הוא אוקיינוגרפי בלבד ואינו מייצג שום גבולות רשמיים.
ים אירמינגר הוא אחד מאזורי הדייג העיקריים של דג הוורד.
ים בלגיר , נקרא גם הים הגדול, הוא ים בדיוני המופיע בלגנדריום של טולקין.
הים מפריד בין הארץ לתיכונה, לאמן, ובעידן השני אף היה מקום משכנה של ממלכת האי - נומנור.
מעולם לא הובהר מלוא היקפו של ים בלגיר לאחר התרחשות אקלבת, אך הוא הגיע מספיק צפונה כדי שחלקים ממנו יהיו מכוסים בקרח, ואף הרבה למטה אל הדרם החמים.
לפני העידן השני, ים בלגיר נמתח עד פער אילמן בצפון הרחוק, עד למקום בו התחבר לאילמן וקפא בדרום הרחוק.
ים בלגיר היה צר יותר בצפון מאשר בדרום, וחלקו הרחב ביותר נמצא ליד מחגורת הארץ.
לפני השמדת שני הפנסים על ידי מלקור, ים בלגיר לא היה קיים כיוון שאז הייתה קיימת רק מסה יבשתית גדולה וארץ אלמרן המוקפת באגם הגדול.
לאחר מכן, הבלגיר התחיל כגוף מים גדול שנמצא בין אמן לארץ התיכונה.
צורתו נותרה ללא שינוי עד המלחמה למען העלפים במהלך שנות העצים, במהלך המלחמה, כאשר השתנתה הארץ, ים בלגיר התרחב והעמיק וצורתו השתנתה.
לאחר המלחמה, הולא אולמו משך את העלפים שרצו להגיע לארץ הברוכה על האי טול ארסאה מעבר לבלגיר אל ביתם החדש שבאמן.
יבשת אמן, ביתו של הולאר, היוותה את הקצה המערבי של בלגיר.
לפני חורבן בלריאנד במלחמת החרון בסוף העידן הראשון, הים היה צר ומכוסה קרח בצפון, ויצר את מצר הלקרקסה הקשה.
עלפי הנולדור המורדים שנמלטו מולינור עברו לארץ התיכונה באמצעות ספינות ובדרך מעברי הקרח המסוכנים שבהלקרקסה.
סיעת פאנור חצתה באוניה לאורך החופים ואילו סיעת פינגולפין עשתה את המסע הקשה, כשהיא מצפינה מעלה מאמן לאורך קו החוף ואל מצר הלקרקסה.
כאשר הולאר הכריזו מלחמה על עריצות מורגות בארץ התיכונה, צבאם הועבר דרך בלגיר באמצעות ציי ספינות הברבורים של הטלרי.
לאחר מלחמת החרון, ים בלגיר הורחב שוב על ידי טביעת בלריאנד.
הלקרקסה בצפון שקעה וטבעה גם היא, ובכך נחסמה כל הגישה לארץ הברוכה.
במהלך אירועי האקלבת בעידן השני המאוחר יותר, ארו "כופף" את הארץ והפכה לגלובוס, כך שים בלגיר יקיף את כל הגלובוס.
אמן הוצאה מעבר למעגלי העולם לממלכה אחרת אשר רק עלפים ומעטים נבחרים יכלו למצוא, דרך שיט בדרך הישר לוולינור.
מאז, ספנים בני תמותה שנסעו מערבה לחפש את פסגת המנלטרמה השריד האחרון לנומנור, שלכאורה נמצאה בלב ים, לא מצאו את הפסגה או את אמן, אלא רק את הארצות החדשות ששכנו במערב/מזרח הרחוק.
בלגיר היא מילה שמקורה בסינדרין.
"בלג" (beleg), פירושה 'גדול' ו"איר" (aer\eär), פירושה 'ים' (המילה איר קיימת גם בשמו של אארנדיל) כך, "הים הגדול".
שמו של ים בלגיר בקוניה, שמעולם לא נעשה בו שימוש בספרים ובכרכים הנלווים, הוא "Alatairë".
ים אפולו הייתה אוניית צובר בבעלות סינית, ששקעה בסמוך לקייפטאון ביוני 1994. דליפת נפט מהאונייה הטובעת גרמה לאסון סביבתי גדול שהוביל למותם של אלפי עופות ימיים, כולל פינגווינים אפריקאים, מין הנמצא בסכנת הכחדה.
כל 36 אנשי הצוות של הספינה מתו בטביעה, שככל הנראה התרחשה במהירות גדולה עד כדי כך שלא הספיקו לשדר אותות מצוקה.
האינדיקציה הראשונה לכך שהספינה שקעה הייתה הופעת הפינגווינים המכוסים בשמן.
בתחילה חשבו שמקור הזיהום הוא דליפה ממכלית הנפט הספרדית "Castillo de Bellver" ששקעה באזור בשנת 1983. בהמשך הבינו שהמקור הוא המכלית "ים אפולו".
על סיפון האונייה היו כ-2,400 טון (2,700 מטר מעוקב) של נפט כשיצאה מהנמל ארבע שעות לפני ששקעה.
מאוחר יותר נחשף כי אות מצוקה אוטומטי נשלח ישירות לבעלים באמצעות לוויין מהמיקום המשוער של דליפת הנפט, ובסופו של דבר החברה הודתה באובדן האונייה וקיבלה על עצמה את האחריות לדליפה.
רוחות עזות שנשבו באזור פגעו בניסיונות להגן על חופי קייפטאון מפני כתם הנפט המתרחב, וחופי העיר התמלאו בנפט.
הנפט השפיע גם על שטחי הרבייה של הפינגווין האפריקאי שנמצא בסכנת הכחדה באי דאסן.
נעשו ניסיונות לפנות פינגווינים ליבשת, אך הפעילות הואטה מאוד בשל מזג האוויר הסוער.
שש שנים לאחר מכן נפגע האזור שוב בצורה דומה בשל דליפת נפט שאירעה מהמכלית "Treasure" .
ילקוט הרועים (Capsella bursa-pastoris) הוא צמח עשבוני חד-שנתי או דו-שנתי ממשפחת המצליבים, הנפוץ בבתות ובבתי גידול מופרים ברוב חלקי ישראל וכן נמנה עם צמחי הבר הפוריים והנפוצים ביותר בישראל ובעולם.
מקורו במזרח אירופה ובאסיה הקטנה, ותפוצתו הטבעית משתרעת בעיקר באזורים ממוזגים ותת-טרופיים של העולם הישן.
עם זאת, הוא חרג מגבולות תפוצתו והתפשט לכל היבשות, במיוחד לאזורים קרירים יותר, כמו האיים הבריטיים, צפון אמריקה וסין ואוכלוסיות של ילקוט הרועים נמצאו גם באזורים ארקטיים ואלפיניים, כמו גרינלנד, איסלנד וסבאלברד – עדות לכושר הסתגלותו הרחב, שהפך אותו לחלק בלתי נפרד מהמערכות האקולוגיות המקומיות.
ילקוט הרועים הוא מראשוני הפורחים לאחר גשמי היורה.
בהמשך הוא ניכר בפירותיו הקירחים, דמויי משולש בבסיסם ודמויי לב בקודקודם, עם מקור קצר מאוד בחלק המפורץ.
מקור זה הוא שריד של עמוד השחלה.
עלי הכותרת לבנים וארוכים בבירור מעלי הגביע לעומת ילקוט אדום הנדיר מאוד, שעלי הכותרת שלו אדמדמים ובולטים מעט או אינם בולטים מן הגביע.
מדענים מתייחסים למין זה כאל 'פרוטו-קרניבור' כיוון שזרעיו מושכים והורגים נמטודות כאמצעי להעשיר את הקרקע עליה הוא צומח.
הסוג ילקוט (Capsella) כולל צמחים עשבוניים חד-שנתיים או דו-שנתיים ממשפחת המצליבים (Brassicaceae), הנפוצים בעיקר באזורים ממוזגים ותת-טרופיים.
תפוצתם הטבעית משתרעת במרכז מקסיקו, העולם הישן הממוזג והתת-טרופי, וכן בטסמניה שם נחשב המין המקומי לנכחד.
תפוצתו של הסוג חופף כמעט את תפוצתו של המין ילקוט הרועים מלבד מרכז מקסיקו וטסמניה.
בסוג זה תועדו 7 מינים ובן כילאיים אחד.
ילקוט הרועים (Capsella bursa-pastoris) צמח חד-שנתי או דו-שנתי, הנפוץ בעיקר באזורים ממוזגים.
תפוצתו הטבעית כוללת את אירואסיה הממוזגת וצפון אפריקה.
הוא ידוע כצמח חלוץ במקומות מופרעים ונחשב לעשב נפוץ בשדות ובאזורים מעובדים.
ילקוט גדול-פרח (Capsella grandiflora) הוא צמח חד-שנתי או דו-שנתי, הגדל בעיקר באזורי אקלים ממוזגים.
תפוצתו מוגבלת לדרום-מזרח אירופה (יוון ואלבניה) ועד טורקיה, והתפשט לאיטליה.
ילקוט ליקיה (Capsella lycia) הוא צמח חד-שנתי או דו-שנתי, הגדל בעיקר באזורי אקלים תת-טרופיים.
ילקוט מקסיקני (Capsella mexicana) הוא צמח הגדל בעיקר באזורים טרופיים עונתיים יבשים.
תפוצתו מוגבלת למדינת מורלוס במקסיקו.
ילקוט מזרחי (Capsella orientalis) הוא צמח עשבוני חד-שנתי או דו-שנתי, הגדל בעיקר באזורי אקלים ממוזגים.
תפוצתו משתרעת מאוקראינה ועד מערב מונגוליה.
ילקוט אדום (Capsella rubella) הוא צמח עשבוני חד-שנתי או דו-שנתי, הגדל בעיקר באזורי אקלים ממוזגים.
תפוצתו משתרעת מדרום-מרכז אירופה ועד אגן הים התיכון, כולל חצי האי האיברי, איטליה, יוון, צרפת, הבלקן, האיים הים-תיכוניים וצפון אפריקה (לא כוול מצרים וסיני).
הוא התפשט לצפון מערב אירופה.
ילקוט טסמניה (Capsella tasmanica) הוא צמח חד-שנתי, הגדל בעיקר באזורים ממוזגים.
תפוצתו מוגבלת למרכז טסמניה, אך כיום נחשב לנכחד בטבע באזור זה.
הוא צמח חד-שנתי או דו-שנתי, הגדל בעיקר באזורי אקלים ממוזגים.
תפוצתו משתרעת על פני אירופה והאזור הים-תיכוני בארצות הבאות: אלג'יריה, צרפת, איטליה, מרוקו, שווייץ, טורקיה האירופית.
הוא התפשט לאיים הקנריים ובריטניה.
צמח חד-שנתי, קירח או שעיר במעט, וגובהו 10 עד 50 ס"מ.
הגבעולים בדרך כלל זקופים, פשוטים או מסועפים בבסיסם.
עלי הבסיס באורך 2 עד 16 ס"מ, ערוכים בשושנת בבסיס הגבעול.
צורתם אזמל הפוך (לעיתים נדירות דמויי סרגל), הולכים ונעשים צרים לעבר הפטוטרת.
קצותיהם חדים, ושפתם יכולה להיות תמימה, משוננת בגסות, או שסועה-מנוצה.
בחלק מהמקרים השיניים מוארכות ופונות לאחור.
עלי הגבעול העלים מסורגים וחסרי לוואים, יושבים (חסרי פטוטרת), באורך 1 עד 7 ס"מ ובעלי צורה צרה ומוארכת (סרגליים-מאורכים).
בסיס העלה מחבק את הגבעול בצורת חץ, ושפתו עשויה להיות משוננת כמשור או תמימה.
התפרחות הן אשכולות (racemose), הצפופים בתחילה ויוצרים מראה דמוי סוכך שטוח, ובהמשך מתארכים עם הבשלת הפרי.
הן ממוקמות בראש עמוד התפרחת, שלאורכו מצויים לרוב פירות בשלבי התפתחות שונים.
מבנה הפרח וצורתו אופייניים לבני משפחת המצליבים .
הפרחים דו-מיניים, סימטריים וקטנים, בקוטר של כ-2 מ"מ, לרוב לבנים ולעיתים מוסתרים על ידי הפירות הצעירים.
לפרח ארבעה עלי גביע וארבעה עלי כותרת, כאשר עלי הכותרת ארוכים בבירור מעלי הגביע.
מספר האבקנים שישה – ארבעה ארוכים ושניים קצרים.
האבקנים מפורדים, והזירים שלהם צרים-מאורכים (סרגליים) וחסרי שיניים.
השחלה עילית, בעלת עמוד שחלה קצר וצלקת כיפתית.
הפרי הוא תרמילון (אורכו אינו גדול בהרבה מרוחבו) רב-זרעי, שטוח, קירח וחלק, תפר הפרי עובר בצדו הרחב של הפרי.
באורך 4 עד 8 מ"מ (לעיתים רחוקות קטן יותר) וצורתו משולש הפוך בבסיסו ודמויי לב בקודקודו, כאשר בקודקודו המפורץ מצוי מקור קצר מאוד, אך מובחן היטב – שריד של עמוד השחלה.
התרמילון פחוס מצדדיו, נפתח בשתי קשוות בעלות צורת סירה, נטולות כנפיים ובעלות רכס מרכזי.
המחיצה המדומה ניצבת להן וצרה מהן בהרבה.
כלומר היא נמצאת בזווית ישרה לחזית הרחבה של הפרי, כך שהיא צרה מהקשוות בהרבה.
תפר הפתיחה של הפרי עובר איפוא בחזית הרחבה של הפרי ובאמצעו ולא בצדו.
הפרי מורכב משני עלי שחלה, היוצרים שתי מגורות, שביניהן מחיצה משנית קרומית, המכונה מחיצה מדומה, המתפתחת מהשליה.
המחיצה העוברת משליה לשליה אינה אלא מחיצה מדומה, מכוון שאין עלי השחלה משתתפים ביצירתה, אלא צמיחה מופרזת של השליות כלפי פנים זו מול זו והתאחותם.
הפרי מכיל עד 12 זרעים בכל אחת משתי מגורותיו.
בעת ההבשלה, הפרי נפתח באמצעות שתי קשוות דמויות סירה, והזרעים הזעירים נושרים בקרבת מקום.
הפרי והזרעים אחידים (אין שתי צורות לפרי).
הזרעים קטנים, אליפסואידיים, חסרי שוליים ברורים או מובחנים, כלומר קצותיהם אינם שונים מהמרכז ואינם בעלי מסגרת מובחנת.
העובר כפוף לרוב, כאשר השורשון מצוי בחלקו האחד של הזרע, ואילו הפסיגים בחלקו האחר.
קליפת הזרע מכילה מוּצִילַגִים התופחים עם הרטבת הזרעים דבר המסייע להידבקותם למצע ולנביטתם.
ילקוט הרועים גדל מ בעלת עלים מחודדים.
מהבסיס יוצא גבעול בגובה של כ-0.2–0.5 מטר, הנושא כמה עלים מחודדים שחלקם אחוזים בגבעול.
הפרחים לבנים וקטנים, בקוטר 2.5 מ"מ, עם ארבעה עלי כותרת ושישה אבקנים.
הפרחים מרוכזים ב מרווחת ומייצרים תרמילי זרעים שטוחים דו-חדריים (הידועים בשם סיליקלים) בצורת משולשים שיכולה גם להופיע בצורת לב.
כל תרמיל מכיל מספר זרעים.
כמו מספר צמחים אחרים במספר משפחות צמחים, הזרעים שלו מכילים חומר המכונה .
לאחרונה, הוכח בניסוי שהחומר יעיל ללכידת נמטודות, כצורה של 'פרוטו-קרניבור'.
ילקוט הרועים קשור קשר הדוק לאורגניזם מודל תודרנית לבנה ומשמש בעצמו גם כאורגניזם מודל, בשל מגוון הגנים המתבטאים לאורך מחזור חייו שניתן להשוות לגנים שנחקרים היטב בתודרנית.
שלא כמו רוב הצמחים הפורחים, הוא פורח כמעט כל השנה.
ילקוט הרועים מתרבה לחלוטין מזרעים, הוא בעל גדול וזמן ייצור קצר, מאפיינים שמעניקים לו את היכולת לייצר כמה דורות בכל שנה.
הוא תואר רשמית על ידי הבוטנאי השוודי קארולוס ליניאוס ב-Species Plantarum ב-1753, ולאחר מכן פורסם על ידי פרידריך קזימיר מדיקוס ב-Pflanzen-Gattungen ב-1792.
ויליאם קולס כתב בספרו "אדם בעדן" (1657), "זה נקרא ילקוט רועים או סקריפט (ארנק) כיוון שהזרע דומה לסוג של תיק עור, שבו רועי צאן נושאים את המזון והמשקה שלהם אל השדה."
באנגליה ובסקוטלנד, היה נהוג לקרוא לו בעבר 'לב אמא', בעקבות השם התפתח משחק ילדים עממי לקטוף את תרמיל הזרעים, שאחר כך היה מתפוצץ והילד היה "מואשם" ב'שבירת לב אמו'.
לילקוט הרועים יש שימושים רבים: למזון, קוסמטיקה ולפי עדויות, אף מועיל לעצירת דימום ברפואה המסורתית.
ניתן לאכול את הצמח נא; העלים טעימים יותר כאשר נלקטים צעירים.
האינדיאנים טחנו אותו והכינו ממנו משקה.
בסין, שם הוא ידוע בשם jìcài (荠菜;薺菜) הוא נפוץ כמזון בשאנגחאי ובאזור ג'יאנגנן.
העלה המלוח מוקפץ עם עוגות אורז ושאר מרכיבים או כחלק מהמילוי בוונטונים.
בפסטיבל האביב היפני (Nanakusa-no-sekku) הוא משמש כאחד המרכיבים של המנה המסורתית.
בקוריאה, הוא ידוע בשם נֵנגי (냉이) ומשמש כירק שורש במאכל הקוריאני המסורתי - נמול.
הצמח גם שימש כתחליף פלפל בניו אינגלנד הקולוניאלית.
חומצה פומארית היא חומר כימי שבודד מילקוט הרועים.
טפילים של צמח זה כוללים:
ים אולנד (בשוודית: Ålands hav; בפינית: Ahvenanmeri) הוא נתיב מים בדרום המפרץ הבוטני, בין אולנד לשוודיה.
הוא מחבר את הים הבוטני עם הים הבלטי האמיתי .
החלק המערבי של אגן הים נמצא במים הטריטוריאליים של שוודיה ואילו החלק המזרחי נמצא במים הטריטוריאליים של פינלנד.
ים אולנד בעל שני תת-אגנים.
האגן הראשי הוא ים אולנד עצמו, הנקרא גם אגן ים אולנד הצפוני.
בדרום, יש את עומק לוגסקור הקטן יותר, הנקרא גם אגן לוגסקור או אגן ים אולנד הדרומי.
החלק הצר ביותר בקצה הצפוני של האגן נקרא הקוורק הדרומי או דרום קווארקן (בשוודית: Södra Kvarken; בפינית: Ahvenanrauma).
התעלה העוברת על קרקעית ים אולנד מכילה את הנקודה השנייה בעומקה של הים הבלטי, בעומק של 301 מטר.
ים הארכיפלג וים אולנד מסדירים את חילופי המים בין מפרץ בוטניה לים הבלטי האמיתי.
על חופי ים אולנד קיים ארכיפלג, אך עם פחות איים מאשר בארכיפלג אולנד שבים הארכיפלג, שבין אולנד ובין יבשת פינלנד.
ים אולנד משמש כנתיב תחבורה ימי חשוב למעבורות השטות בין פינלנד לשוודיה.
כמות האוכלוסייה המתגוררת בסמוך לים אולנד היא 67,700 תושבים, עם צפיפות ממוצע של כ-677 נפש לקמ"ר.
ישנו נתיב תחבורה מנמל קפלחר (בעירייה נורטלייה) למרייהאמן דרך ים אולנד מאז שנות 1960.
ים, מזג אוויר סוער הוא ציור שמן על בד מעשה ידי הצייר הצרפתי אדואר מאנה משנת 1873. היצירה מתארת ספינות בלב ים תחת שמים סוערים.
הציור היה חלק מאוסף גורליט, עבר מחקר מקיף בנוגע למקורו, ונמכר למוזיאון הלאומי לאמנות מערבית בטוקיו.
הציור מתאר שני ספינות מפרש בלב ים פתוח.
שתי הספינות ממוקמות במרחק מסוים זו מזו, קרוב לקו האופק.
יותר ממחצית הציור מוקדשת לים, אשר צויר בגווני ירוק שונים בטכניקת מכחול וירטואוזית.
מעל הים מתנשא שמיים בגוון צהבהב, המכוסים בחלקם הגדול בעננים אפורים.
ישירות מאחורי הספינות, העננים יורדים עד לפני המים, דבר היוצר רושם של גשם.
הכותרת הצרפתית של הציור, "Marine, temps d'orage", מתייחסת אמנם לסערה, אך הציור אינו מכיל ברק בולט, צורות גלים חריגות או תצורות עננים מיוחדות שמעידות על מזג אוויר קיצוני.
שתי ספינות המפרש ממוקמות במרכז התמונה.
הספינה השמאלית נראית מהצד, מפרשיה בהירים, והיא שטה לעבר הקצה השמאלי של הציור.
הספינה הימנית מתוארת באלכסון מאחור, כשהיא פונה לכיוון הימני של הציור, לעבר האופק.
התורן שלה גבוה משמעותית מזה של הספינה השמאלית, ומערכת המפרשים שלה מורכבת יותר.
מיקומו של הצייר ביחס לים אינו ברור: ייתכן שהוא עומד על חוף הים, משקיף מהחלון, או מתבונן על הספינות מסיפונה של ספינה אחרת.
בפינה הימנית התחתונה של הציור מופיעה חתימתו של הצייר: "Manet".
ציורי הים של מאנה – תיארוך הציור
אדואר מאנה טיפח קשר מיוחד עם תחום הספנות.
לפני שהחליט סופית על קריירה אמנותית, שאף תחילה להיות קצין בצי הצרפתי.
בשנת 1848 יצא למסע בן שישה חודשים לברזיל על סיפונה של ספינת האימונים "Le Havre et Guadeloupe".
במהלך מסע זה נקרתה לו ההזדמנות להתבונן בים בתנאי תאורה ומזג אוויר שונים.
הוא הכיר לא רק את הספינה שעליה הפליג, אלא גם צפה מקרוב בספינות מפרש רבות אחרות.
במכתבים למשפחתו תיאר מאנה את חוויותיו מהמסע הימי.
הציור הקדום ביותר הידוע של מאנה העוסק בנושא ימי נוצר בשנת 1864. ציור זה, "קרב ימי בין ה"קירסרג'" ל"אלבמה", מתאר עימות ימי שהתרחש במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית מול חופי צרפת.
מאנה לא היה עד ראייה לקרב זה, אלא יצר את הציור בסטודיו שלו בפריז בהתבסס על דיווחים עיתונאיים ואיורים שהתפרסמו בעיתונות.
רק כמה שבועות לאחר מכן נסע אל חופי תעלת למאנש ובילה את חופשת הקיץ בעיר בולון-סור-מר.
שהות נוספת שלו בעיר מתועדת לשנת 1868. במהלך חופשותיו שם יצר מספר סקיצות ורישומי צבעי מים, ששימשו לו מאוחר יותר כהשראה לציורי נוף ימי נוספים.
בספר הסקיצות של מאנה משנת 1868 נמצאות כמה רישומי עפרון של ספינות מפרש, הדומות לאלו המתוארות בציור "ים, מזג אוויר סוער", וייתכן ששימשו כהכנה ליצירה זו.
תיארוך ציורי הים של מאנה
היסטוריוני אמנות הגיעו להערכות שונות בנוגע לתיארוך יצירותיו של מאנה בצבעי מים ובציור שמן שעסקו בנושאים ימיים.
במסגרת התערוכה "Manet and the Sea", שהוצגה בשיקגו, פילדלפיה ואמסטרדם בשנים 2003–2004, נערך לראשונה מחקר מעמיק על ציורי הים של מאנה, ובעקבותיו שונו התאריכים המשוערים של כמה מיצירותיו.
בקטלוג התערוכה חיברו ג'ולייט וילסון-בארו ודייוויד דז'נר את הציור לתקופה שבין 1864 ל-1868, על סמך השוואות סגנוניות עם ציורי ים אחרים מתקופה זו.
זאת בניגוד להשערות קודמות של חוקרים שונים, אשר תיארכו את היצירה לתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19.
ציורו של מאנה "ספינת קיטור עוזבת את בולון" (שצויר בשנת 1864 ונמצא כיום במכון האמנות של שיקגו) מאופיין, כמו ים, מזג אוויר סוער", בקו אופק הממוקם גבוה יחסית.
אולם בציור זה הספינות מפוזרות על פני חלקים נרחבים של המים, ואינן ממוקמות כולן בסמוך לאופק.
לעומת זאת, בציור *ספינות מפרש בלב ים* (השמור כיום במוזיאון לאמנות של קליבלנד), אשר תוארך לתקופה שבין 1864 ל-1868, הציב מאנה את רוב הספינות קרוב לקו האופק.
גם בציור זה ניתן להבחין בקו אופק גבוה, ותיאור הגלים בקדמת הציור דומה לזה שב-"Marine, temps d'orage".
לתקופה זו משתייך גם הציור "ספינות מפרש ושחפים" (מאוסף פרטי), המתאפיין במוטיבים ובצבעוניות דומים.
ביצירה נוספת של מאנה ניכרת הפשטה של הסצנה הימית לשתי ספינות מפרש בלבד: בציור "שתי סירות דיג" (מאוסף פרטי), שנוצר ככל הנראה סביב 1868, מופיעות שתי ספינות מפרש בלב ים, בדומה ליצירה זו.
היצירה הייתה חלק מהאוסף האמנותי של קורנליוס גורליט, אשר כלל כ-1,500 יצירות אמנות שהתגלו ב-2012 בבתי מגוריו.
הציור היה בבעלותו של התעשיין היפני קוג'ירו מצוקאטה, שרכש אוסף גדול של יצירות אמנות באירופה במחצית הראשונה של המאה ה-20, מתוך כוונה להקים מוזיאון ביפן.
בשל קשיים כלכליים והתפתחויות פוליטיות ננטש הפרויקט, וכ-400 יצירות נותרו בפריז תחת השגחתו של ליאונס בנדיט, מנהל מוזיאון לוקסמבורג.
לאחר פלישת הנאצים לפריז ב-1940, הופקד אוסף הפסלים של מצוקאטה במוזיאון רודן, בעוד שהציורים, ובהם "ים, מזג אוויר סוער", הועברו לעיירה אבונדאן ליד פריז, תחת אחריותו של קוסבורו היוקי, קצין יפני בדימוס ונציגו של מצוקאטה בצרפת.
בשל מחסור במשאבים נאלץ היוקי למכור 20 יצירות בין 1940 ל-1942, כולל הציור של מאנה, כדי לממן את אחזקת שאר האוסף.
הציור עבר לידיו של הילדברנד גורליט.
שאר היצירות הוחרמו על ידי השלטונות הצרפתיים לאחר שחרור צרפת, וב-1959 הוחזרו ליפן והיוו את הבסיס להקמת המוזיאון הלאומי לאמנות מערבית בטוקיו.
מחקר מקור היצירה ומכירתה ליפן
בשנת 2014 התקבל הציור בירושה במוזיאון האמנות של בזל כחלק מאוסף גורליט.
במסגרת פרויקט חקר המקור של גורליט, נבדקו היצירות כדי לקבוע אם מדובר ביצירות אמנות שנבזזו בידי הנאצים.
נמצא כי מקור הציור תועד היטב, והוא סווג בקטגוריית "ירוק", כלומר יצירה שהבעלות עליה אינה מוטלת בספק מבחינה היסטורית.
המוזיאון בברן הבהיר כי אין בכוונתו להפיק רווחים כלשהם מהאוסף, אך שמר לעצמו את הזכות למכור יצירות בעלות מקור ברור כדי לכסות את עלויות ניהול הירושה.
עקב הוצאות משפטיות כבדות, מחקרי מקור, עבודות שימור ותערוכות בנושא, נוצר גירעון של כ-4 מיליון פרנקים שווייצריים, סכום הזהה להערכת השווי של היצירה על ידי מומחים עצמאיים.
לאחר דיונים חיוביים עם המוזיאון הלאומי לאמנות מערבית בטוקיו, החליט מוזיאון ברן למכור את הציור.
המכירה התאפשרה הודות לקרן הרכישות של המוזיאון היפני, והמוזיאון בברן התחייב להקדיש כל עודף מהעסקה למחקרים נוספים בנוגע לאוסף גורליט.
יַם הַמֶּלַח המכונה גם ים המוות (; באנגלית: The Dead Sea, בערבית: البحر الميت, הים המת) הוא אגם מלח חסר-מוצא לים, הנמצא בתחום הבקע הסורי-אפריקני ובמרכזו עובר הגבול בין ישראל לירדן.
אגן ים המלח מורכב משני אגנים, דרומי וצפוני.
עומקו הממוצע של האגן הצפוני הוא כ-200 מטרים וקרקעיתו ברום ממוצע 730 מתחת לפני הים.
עומקו הממוצע של החלק הדרומי הייתה כעשרה מטרים בלבד טרם תהליך התייבשותו וקרקעיתו הייתה ברום של 401 מטרים מתחת לפני הים.
בשל הירידה המתמשכת במפלס, התייבש החלק הדרומי של האגם, שהיה רדוד בהרבה מזה הצפוני.
עם ייבושו של האגן הדרומי נבנו בו בריכות לצורך אידוי המים והפקת אשלג וכימיקלים אחרים על ידי מפעלי האשלג בישראל וחברת האשלג הערבית הירדנית.
לבריכות אלה נדרשת שאיבה בהיקף נרחב של מי האגם.
שאיבת המים לבריכות היא בין הסיבות לירידתו של המפלס.
גורם נוסף המשפיע הוא עלייה בתפיסת המים עם הפיתוח האזורי בעשרות השנים האחרונות.
מאז הקמת סכר דגניה, הפעלת המוביל הארצי והטיית מי הירמוך לתעלת הע'ור, הוקמו סכרים על כל האגנים המזרחיים הגדולים לצורך תפיסת מים לשתייה ולהשקיה.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 נמצא מפלסו של האגם בירידה מתמדת בשל מאזן מים שלילי.
הסיבות הן: הפחתה דרסטית בכמויות המים הנכנסות בשל שימוש נרחב במקורות המים הנשפכים אליו, שהחשוב שבהם הוא נהר הירדן, ואידוי מוגבר בשל שאיבת המים לאידוי בבריכות בדרום האגן.
קצב הירידה השנתי של מפלס מי הים בעשור האחרון הוא מעט יותר ממטר לשנה.
ירידת המפלס גרמה לשינוי משמעותי בגבולותיו של האגם, וכתוצאה פחת שטחו בכ-35%.
רוחבו של הים באגן הצפוני של ים המלח בנקודה המקסימלית הוא 18 קילומטרים, אורכו כ-51 קילומטרים ושטחו בשנת 2018 היה כ-590 קילומטרים רבועים.
ירידת המפלס המצטברת גורמת לשינויים גדולים באגן הים בהם: שינויים בלתי הפיכים בגוף המים באגן הצפוני, יצירת בולענים, נסיגת חופים, פגיעה בתשתיות (כבישים וגשרים) ובשמורות טבע.
ריכוז המלחים בים המלח עומד על 34.2% – פי עשרה יותר מריכוז המלחים בים התיכון.
ריכוז גבוה זה נובע מכך שהאגם הוא טרמינלי (למי האגם אין שפך לשום מקום), והוא נמצא באזור בעל אקלים מדברי חם ויבש המתאפיין בשיעורי התאיידות גבוהים.
האגם הוא גוף המים הרביעי במליחותו בעולם.
לים המלח חשיבות רבה לתעשייה.
הרכב מימיו שונה מזה של מי ים רגילים, וכולל ריכוז גבוה של מגנזיום, סידן ואשלגן.
עובדה זו מנוצלת על ידי התעשייה הכימית בשטחי ישראל וירדן, בין היתר להפקת אשלג, מגנזיום ותרכובות של ברום.
ים המלח הוא אתר תיירות פופולרי.
נופי אגן ים המלח, החשיבות ההיסטורית של האתרים הנמצאים בסמוך לו, כגון מצדה, עין גדי, מכוור וקומראן, ההרכב הכימי המיוחד של מימיו והאקלים המיוחד השורר בו – כל אלה הפכו את ים המלח למוקד תיירות עולמי, ובפרט למרכז של תיירות מרפא.
באזור נבנו אלפי חדרי מלון המרוכזים בירדן, בפינה הצפון-מזרחית של האגם, ובישראל בעין בוקק שעל חופי הבריכות באגן הדרומי.
מקור שמו של ים המלח הוא בתנ"ך, שם הוא נזכר לעיתים גם בשמות יָם הָעֲרָבָה והַיָּם הַקַּדְמוֹנִי.
גאוגרפיה וגאולוגיה של אגן ים המלח
ים המלח מוכר כמקום הנמוך ביותר בעולם על פני היבשה.
ים המלח הוא אכן המקום היבשתי הגלוי הנמוך ביותר בעולם.
ים המלח נמצא במרכזה של בקעה שהיא חלק ממערכת השברים הגאולוגיים של השבר הסורי-אפריקני והמקום היבשתי הגלוי הנמוך ביותר בעולם.
הבקעה נמצאת בין מצוק ההעתקים של מדבר יהודה במערב ומצוקי הרי מואב ממזרח.
המצוקים הגבוהים מבותרים על ידי קניונים עמוקים, שבהם זורמים מי הגשמים לימה.
תופעה זו בולטת בקרבת ים המלח עקב הפרשי הגבהים הגדולים בחתך אופקי קצר יחסית.
במרכז הים עובר הגבול בין ישראל וירדן.
אזור ים המלח פעיל מבחינה גאולוגית בשל מפגש שני לוחות טקטוניים: הלוח הערבי והלוח הלבנטיני שהוא חלק מהלוח האפריקאי.
בקעת ים המלח "יושבת" על שני הלוחות.
שני הלוחות נעים צפונה, אך הלוח הערבי (ממזרח לבקע) נע במהירות של כ-5 מילימטרים לשנה בעוד שהלוח הלבנטיני (ממערב לבקע) נע כ-1 מילימטר בשנה.
ההפרש בין תנועת הלוחות יצר מצב בו הלוח בצד המזרחי נע במשך הזמן 105 קילומטרים צפונה ביחס לצדו המערבי.
בעקבות תזוזת הלוחות מתרחשות תכופות רעידות אדמה באזור.
אגן הניקוז של ים המלח משתרע על שטח של כ-43,000 קילומטרים רבועים.
באגן הניקוז נהרות זורמים כמו הירדן, הירמוך, ארנון ואחרים, ומעיינות גדולים, למשל מקורות הירדן ועינות צוקים.
נחלי אכזב מובילים אליו שיטפונות, למשל נחל הערבה ונחלים ממזרח וממערב.
לים המלח שני אגנים: האגן הצפוני ובו נמצא הים והאגן הדרומי שבו נמצאות בריכות האידוי של מפעלי ים המלח בישראל וחברת האשלג הערבית בירדן.
עד 1976 היו שני האגנים מחוברים כגוף מים אחד באזור הנקרא לשון ים המלח.
באגן הצפוני יש גוף מים עמוק (בעומק ממוצע של 200 מטרים; קרקעית הים באגן הצפוני היא שטוחה ברום 730 מטרים מתחת לפני הים) ובאגן הדרומי היה גוף מים רדוד (בעומק ממוצע של 9 מטרים; ברום 401 מטרים מתחת לפני הים) שהתייבש.
עם ירידת מפלס הים נחשפה קרקעית הים באגן הדרומי ונבנו בו בריכות המפעלים.
הלשון הוא אזור הנמצא בין שני האגנים והיה בעבר חצי אי בים.
קצהו הצפוני נקרא כף קוסטיגן על שם החוקר האירי כריסטופר קוסטיגן אשר חקר את הימה בשנת 1835 וקצהו הדרומי-מערבי כף מולינה על שם קצין ימייה בריטי, תומאס הווארד מולינה, שחקר את האזור בשנת 1847.
ים המלח מוגדר "אגם טרמינלי".
למים המתנקזים אליו אין מוצא טבעי פרט להתאיידות.
מפלס הים הוא תוצאה של מאזן בין כמות המים הנכנסת אליו וכמות המים המתאדה והנשאבת נטו ממנו.
באמצע המאה הקודמת החל תהליך מואץ של הטיית מקורות המים מאגן ההיקוות של ים המלח.
בנהרות היורדים לים הוקמו מפעלי מים גדולים לטובת צריכת המים בישראל, ירדן וסוריה.
מפעלי המים של המדינות באגן ההיקוות לקחו למעלה ממיליארד ורבע מטרים מעוקבים של מים שזרמו לים המלח.
נהר הירדן, למשל, מזרים 40–100 מיליוני מטרים מעוקבים בשנה וסך כניסות המים לים (ללא התמלחת של המפעלים הכימיים) מגיעות ל-350–400 מיליוני מטרים מעוקבים בשנה.
פעולות המדינות השותפות באגן לעצירת כניסת המים לים, המשך ההתאיידות הגדולה ממנו ושאיבת המים לאיוד בבריכות המפעלים (בניכוי החזרת תמלחת), גרמו לירידה מואצת של מפלס הים.
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, ירד מפלס הים ב-35 מטר ושטח הים הצטמצם בשליש והגיע ל-605 קילומטרים רבועים.
נכון לאוגוסט 2024 מפלס הים הוא כ-439 מטרים מתחת לפני הים, אך הוא משתנה כל העת.
האזורים הנמצאים בשתי קצוותיו של ים המלח נקראים בשם: כיכרות משום ששטחם נראה כמו מישור בצורת חצי עיגול מוקף הרים.
הקצה הצפוני נקרא בשם: "כיכר הירדן" ואילו קצהו הדרומי נקרא בשם: "כיכר סדום".
מי ים המלח מלוחים מאוד.
האגם הוא גוף המים הרביעי במליחותו בעולם, אחרי אגם ונדה באנטארקטיקה (35%), לגונת גאראבוגאזקול בטורקמניסטן (35%) ואגם עסל בג'יבוטי (34.8%).
בנוסף להם קיים גם גוף מים קטן מאוד, אגם דון חואן, בעל שיעור מליחות גבוה יותר (44%).
היסודות השכיחים במי הים לפי סדר שכיחותם הם כלור, מגנזיום, נתרן, סידן, אשלגן וברום.
שיעור המליחות בים עלה במשך תקופת ירידת המפלס.
ישנם הבדלים בין ריכוזי המלחים בשכבות המים השונות.
במים עמוקים יותר הצפיפות והמליחות גבוהים יותר.
עד השנים 1978–1979 הייתה יציבות במשך מאות בשנים במבנה שכבות המים.
החל בשנה זו יש היפוך (ערבוב) שנתי של מי הים.
ההיפוך במי הים נובע כנראה מהיעלמות השכבה העליונה המדוללת של מי ים כתוצאה מירידת כניסות המים לאגם.
כתוצאה מעליית הצפיפות והמליחות חלה עלייה בשקיעה של מלחים בים.
לפי אומדן יש שקיעה של 10 סנטימטרים מלח לקרקעית הים כל שנה.
כמויות המלחים הגבוהות במי הים גורמות לתופעת הציפה על פני הים.
הריכוז הגבוה של מלחי האשלג, הברום והמגנזיום במי הים, ביחד עם שעורי האידוי הגבוהים באזור, מסייעים לתהליכי הייצור של תרכובות אשלג וברום ומתכת המגנזיום במפעלים הכימיים בדרום האגן.
הרכב המלחים בים ורמת קרינת השמש באגן מסייעים בתהליכים רפואיים ומהווים בסיס לתיירות המרפא שהתפתחה סביב הים.
באגן ים המלח שורר אקלים מיוחד המתבטא בטמפרטורות גבוהות, היעדר משקעים, שיעור התאיידות גבוה, לחות גבוהה, לחץ ברומטרי גבוה וקרינה נמוכה מסוגים מיוחדים.
התנאים המיוחדים באגן נוצרו כתוצאה ממיקומו הגאוגרפי, היות קרקעיתו נמוכה מאוד מתחת לפני הים ומיקומו בעמק הנמצא בצל הגשם (בצל הרי יהודה).
כיוון הגעת המשקעים בעונות הגשומות באזור הוא ממערב.
האקלים באגן הושפע בעשרות השנים האחרונות מירידת המפלס של ים המלח והצטמצמות שטח פניו.
ירידת המפלס גרמה לירידה בולטת בשיעור הלחות באוויר ובעלייה בקצב ההתאיידות מפני הים ומבריכות האידוי בדרום האגן.
האקלים באגן גורם לקצב התיישבות איטי של בני אדם ביישובים שמסביב לים, למרות התפתחות כלכלית מואצת, ולהעדפת העובדים לגור בגב ההר משני צדדי האגן.
האקלים תורם להתפתחות הענפים הכלכליים המרכזיים של האגן – התעשייה והתיירות.
קצב האידוי המהיר והיעדר משקעים מסייעים לתהליך הייצור של כימיקלים במפעלים הכימיים בדרום האגן.
הרום הנמוך של הים, הלחץ הברומטרי הגבוה ושיעור הקרינה הנמוך של אור באורכים מיוחדים שנובע מכך, יש לו השפעות רפואיות וגורם לעידוד תיירות רפואית ביחד עם התכונות המיוחדות של מי הים.
האקלים המיוחד באגן גורם גם להיווצרות תנאי אקלים טרופי למחצה ונוכחות של צמחים ובעלי חיים הנמצאים בדרך כלל באזורים דרומיים יותר.
בתחילה היה במקומה של בקעת הירדן עמק רחב ושטוח, שנוצר לאחר התרוממות הרי ארץ ישראל.
העמק היה גבוה ממפלס הים התיכון והיה מלא מים מתוקים.
היווצרות בקע ים המלח קשורה לפעילות טקטונית שמתבטאת בתנועה של הלוחות של אפריקה וערב.
הבקע נמצא באזור הגבול בין הלוחות והוא אזור-שבירה גאולוגי.
החל מתקופת המיוקן העליון (לפני כ-17 מיליון שנה) בה התרחשה תנועת הלוחות, הלוח הערבי הנמצא בצדו המזרחי של הבקע נע צפונה 105 קילומטרים ביחס ללוח האפריקני (והלוח הלבנטיני הצמוד אליו הכולל את סיני, ארץ ישראל ולבנון).
בין הלוחות שקעה קרקעית הבקע שהתמלאה עם הזמן בסלעי משקע.
הבקע מאופיין בקיום "בורות" (בקעים קטנים יחסית דמויי מעוין) שנמצאים במקומות מסוימים לאורכו.
העמוק ביניהם הוא ים המלח.
על פי הערכת חוקרים עומק אגן ים המלח מגיע ל-6–8 קילומטרים בצפון הים ו-12 קילומטרים בדרומו.
כתוצאה מכך יש בבקע פעילות טקטונית מתמשכת ותופעות של רעידות אדמה המרוכזות באגן הצפוני של ים המלח.
לאחר היווצרות הבקע בתקופת המיוקן העליון, הייתה נוכחות של מי ים בבקע (כתוצאה מחיבורו לים התיכון דרך עמק יזרעאל, והיווצרות לגונה הנקראת על ידי החוקרים בשם לגונת סדום) שנמשכה עד תקופת הפליוקן (1.8–5 מיליון שנים).
בתקופה זו הושקעו המלחים המרכיבים את הר סדום.
בפליסטוקן המוקדם לפני כ-3–3.5 מיליון שנים נותק הבקע מהים.
גוף המים הראשון שהתקיים לאחר ניתוק לגונת סדום מהים מכונה "אגם עמורה" והתקיים כנראה עד תחילת תקופת הקרח האחרונה לפני כ-70,000 שנים.
רוב רובה של תצורת עמורה שהורבדה מאגם עמורה קבור בתת–הקרקע, ורק חלקה העליון ביותר מבצבץ אל פני השטח במקומות מסוימים לאורך הבקע.
בימה שנוצרה החלו לשקוע משקעים אגמיים (נקראים תצורות עמורה, חלק מחבורת ים המלח).
במשך הזמן השתנו המשקעים בגלל גורמים אקלימיים ועונתיים והחלו להופיע משקעי תצורת הלשון האגמיים הנקראים חוואר הלשון.
ים המלח עצמו הוא שריד קטן לימה הגדולה – ימת הלשון, שהשתרעה מחצבה בערבה עד לים כנרת.
הימה הייתה דומה בתמלחות שלה לתמלחות ים המלח היום.
ימת הלשון הגיע לשיאה (כ-170 מטר מתחת לפני הים, או כ-260 מטר מעל מפלס ים המלח) לפני 25,000 שנה.
היא הצטמקה סופית לפני 15,000–17,000 שנה כתוצאה משינויים קיצוניים באקלים.
עקבות הצטמצמות הימה ניכרות היטב בסימני החופים הקדמונים במדרגות ההרים היורדים אל האגן, המעידים על המפלסים השונים של פני ימת הלשון בתקופות השונות.
ההרכב הכימי של התמלחת בים המלח הוא תוצאה של התאדות מי הימה, השקעת גבס ומלח וריאקציה עם סלעי הסביבה ליצירת דולומיט והמסת הליט (מלח בישול) במשך תקופת קיום הים בצורתו הנוכחית.
שינויי מפלס ים המלח וצורתו לאורך ההיסטוריה
מפלס המים בים המלח נמדד ברציפות החל משנת 1930, אז עמד על 390 מטרים מתחת לפני הים.
שחזור המפלס לאורך ההיסטוריה מראה כי הוא עבר שינויים רבים.
מפלס המים בים המלח מושפע מכמויות הכניסה והיציאה של מים לים ושקיעת מלחים בקרקעיתו (כעשרה סנטימטרים בשנה).
בין מקורות הכניסה של מים לים נמנים הזרימה בנהר הירדן, זרימת מי מעיינות (ובכלל זה מעיינות תת-קרקעיים) ונחלים אחרים, גשם, מי שיטפונות והזרמת תמלחת של מפעלי האשלג בישראל ובירדן.
יציאת מים כוללת התאיידות ושאיבת מי ים על ידי המפעלים הכימיים.
שקיעת המלחים בים (בהיקף של עשרה סנטימטרים לשנה) מתרחשת כתוצאה מעליית שיעור המליחות של המים והזרמת תמלחת לים.
בעבר הושפעו כניסת ויציאת מים אל הים וממנו רק מהתנאים הטבעיים ששררו באגן ההיקוות של הים.
בתקופות בהן נרשמה עלייה במשקעים באגן ושרר מזג אוויר קריר יותר נטה המפלס לעלות, ובתקופות חמות ושחונות יותר נרשמה בו ירידה.
אומדנים של מפלס ים המלח מאז המאה ה-12 שנעשו במחקרים ביוזמת הרשות הממשלתית למים ולביוב, וכן מספר מחקרים שביצע חוקר המערות עמוס פרומקין במערות הר סדום, מראים כי בשנים גשומות וקרות יותר היה מפלס ים המלח גבוה יותר.
פרופ' עמוס פרומקין, גאולוג וחוקר מערות ידוע, הצליח לשחזר את המפלס של ים המלח בנקודות שונות לאורך ההיסטוריה החל מן התקופה הכלכוליתית באלף הרביעי לפנה"ס ועד למאה ה-20 לסה"נ.
לשם כך הוא נעזר בדגימות פחמן 14 של ענפים שנסחפו אל תוך מערות בהר סדום, בניתוח מבנה המערות עצמם ובממצאים ארכאולוגיים שנמצאו לאורך חופי ים המלח.
מן הממצאים שהוצגו במחקר של פרומקין מצטיירת התמונה הבאה:
4000–2000 לפנה"ס: מפלס גבוה משך מרבית האלפים הרביעי והשלישי לפנה"ס אשר נע סביב 370–380 מטרים מתחת לפני הים.
תקופה זו מקבילה לתקופת הברונזה הקדומה.
המפלס היה נמוך יותר מ-390 מטרים מתחת לפני הים.
בתנאים אלו האגן הדרומי של ים המלח היה כנראה יבש.
המפלס הנמוך נשמר עד סביבות שנת 1500 לפנה"ס.
תקופה זו מקבילה לתקופת הברונזה התיכונה.
1500–1200 לפנה"ס: המפלס עלה סביב 1500 לפנה"ס והתייצב על כ־380 מטרים מתחת לפני הים במשך כשלוש מאות שנה עד סביבות 1200 לפנה"ס.
במפלס זה האגן הדרומי של ים המלח הוצף שוב והוא היה גבוה יותר מן המפלס שנמדד בראשית המאה ה-20. תקופה זו מקבילה לתקופת הברונזה המאוחרת.
1200–100 לפנה"ס: המפלס ירד שוב ונע סביב 400 מטרים מתחת לפני הים.
האגן הדרומי של ים המלח ככל הנראה התייבש.
תקופה זו מקבילה לתקופת הברזל ולתקופה ההלניסטית.
התקופה הרומית וחלק מהתקופה הביזנטית (משנת 200 לפנה"ס עד 400 לספירה) היו תקופות לחות.
בתקופה זו עלה מפלס ים המלח בכ-70 מטר, ובמשך רוב התקופה היה גבוה בכ-100 מטר מגובהו בעשור השני של המאה ה-21. מצר הלשון וחלק מהלשון היו מכוסים מים.
קליין, שחקרה את שינויי מפלס ים המלח גם בדרך של השוואת היחס בין המשקעים לבין ממצאים ארכאולוגיים, הסיקה גם היא כי מפלס ים המלח היה גבוה בתקופה הרומית בכ-100 מטר בהשוואה למפלס הנוכחי או לקדום יותר, והגיע עד 330 מטר מתחת לפני הים.
עדות אפשרית נוספת להיות מפלס ים המלח בתקופה הרומית-ביזנטית גבוה יותר ממפלסו הנוכחי היא מפת מידבא (ראה להלן פרק היסטוריה) שבה מצוירת הימה ללא ה"לשון".
לפי מפלס ים המלח המשוער, בזמן חיבור המפה (המאה ה-6 – המאה ה-7) אכן הייתה תקופה גשומה.
בתחילת התקופה של הכיבוש המוסלמי במאה השמינית לספירה התחילה תקופת יובש ופני הים ירדו לכ-400 מטר מתחת לפני הים.
בתחילת המאה העשירית לספירה החלה שוב תקופה לחה יותר שנמשכה כמה מאות שנים שבה עלו פני הים בכשלושים מטר.
מהמחצית השנייה של המאה העשרים החל האדם להשפיע על מפלס הים.
תפיסת מי הנהרות והמעיינות הזורמים לים בידי המדינות השותפות לאגן ההיקוות גרמו להשפעה ניכרת על ירידת המפלס, המצטברת בקרוב לארבעים מטרים מאז שנות החמישים של המאה העשרים.
הירידה המצטברת במפלס גורמת לשינויים גדולים באגן הים ביניהם: שינויים ניכרים בגוף המים של האגם באגן הצפוני, יצירת בולענים, נסיגת חופים, פגיעה בתשתיות (כבישים וגשרים) ובשמורות טבע.
יש כמה אומדנים לגבי הנזקים הנגרמים בעקבות ירידת המפלס וקיים ויכוח בין כלכלנים לגבי שיטת החישוב של נזקי הפגיעה בסביבה עקב ירידת המפלס.
יש המחשבים רק את הנזקים המוחשיים הנגרמים לתשתיות ונסיגת החופים המגיעים לכמה עשרות מיליוני דולר בשנה ויש המחשבים גם את הנזקים הלא מוחשיים בנוף ובסביבה ומגיעים להיקף של כמה מאות מיליוני דולר לשנה.
תוכניות תעלת הימים והטיפול בנושא מפלס הים
לאורך השנים הועלו הצעות למיזמים שונים הקשורים לירידת המפלס.
רובם של המיזמים הללו נכללים בהגדרה הכוללת "תעלת הימים".
אחת המטרות בתעלה מתוכננת עליה מדובר בתוכנית היא ייצוב מפלס הים, ואולי גם העלאתו.
קיימות תוכניות רבות שביניהן ניסיון לשחזור זרימת המים בנהר הירדן וכוונה להביא מי-ים מהים התיכון או מים סוף, וכן תמלחת ממפעלי התפלה.
זאת באמצעות מנהרות, צינורות ותעלות שתגענה מצפון, מערב ודרום.
אחת התוכניות היא תוכנית "תעלת ים סוף-ים המלח", אשר נבדקה על ידי צוות משותף של ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית בעזרת הבנק העולמי.
הבדיקה החלה בשנת 2007 ודוחות הבדיקה הוגשו בשלהי 2012. ב-9 בדצמבר 2013 חתמו ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית על הסכם לחלוקת מים חדש הקשור להקמת מתקן התפלת מי ים באזור עקבה.
במסגרת ההסכם מתוכנן קו צינור מעקבה לים המלח שיוביל את התמלחת של מתקן ההתפלה למפרץ הלשון המזרחי.
הזרמת כ־100 מיליון מ"ק לשנה תמלחת תהיה חלק משלב הניסוי (פיילוט) של תעלת הימים כפי שתוכננה על ידי הבנק העולמי.
התוכנית מעלה חששות של אנשי סביבה בקשר לאפשרות של שינויים שיתרחשו בים המלח בעקבות ערבוב מי הימים, הפרעות לסביבה הימית במפרץ אילת וחשש לזיהום האקוויפר בעמק הערבה.
מסקנות הבדיקות של החוקרים מטעם הבנק העולמי הן:
הנזק שיגרם לסביבה במפרץ אילת יהיה לא משמעותי אם מיקום שאיבת המים יתוכנן כראוי.
לא יהיו שינויים בים המלח עד הזרמה של 400 מיליוני מטרים מעוקבים בשנה למפרץ הלשון המזרחי.
הסכנה לזיהום האקוויפר בעמק הערבה תהיה קטנה אם המובל יתוכנן ויבנה בהתאם לסטנדרטים גבוהים של מובלים באזורים סייסמיים רגישים.
יש צורך לבנות את התעלה בשלבים על מנת למזער הסיכונים.
בדו"ח הבנק יש הצעה לפרויקט ניסוי גדול לבדוק את השפעות התוכנית.
הפרויקט הוא כלכלי אם לוקחים בחשבון יתרונות הנובעים מאיזון ים המלח.
ההיתכנות הפיננסית מחייבת השתתפות הון בינלאומי בתנאים מועדפים ופתרונות יצירתיים ליצירת הכנסות לתעלת הימים מפעילות המפעלים בים המלח והתיירות לאזור.
יש חוקרים הסוברים כי ערבוב מי ים ומים מתוקים עם מי ים המלח עלול לשנות באופן בלתי הפיך את הרכב מי ים המלח ולגרום לתופעות שליליות כמו הלבנה או האדמה של הים.
החוקרים מציעים להימנע בכלל מטיפול בנושא המפלס.
במצב זה תיעצר מגמת הירידה בשיווי משקל חדש במפלס ים ברום של 550 מטרים מתחת לפני הים, מה שיקרה בעוד 100–150 שנה.
שטח הים במפלס זה יהיה 450 קילומטרים רבועים.
יש הטוענים שהרכב הים משתנה כבר היום בצורה לא הפיכה על ידי ירידת המפלס ועליית המליחות של הים, הזרמת כמויות גדולות של תמלחת על ידי המפעלים הכימיים וחדירת מי ביוב ומים מליחים לים מאפיק הירדן ומקורות אחרים.
נוסף על כך, מתוכננת הזרמה של המלח מקציר המלח בבריכה 5. הבאת מי ים יכולה לאזן במידה מסוימת את השינוי המתרחש היום בים.
על אף שאגן ים המלח היה על ציר נדידת האדם הקדמון מאפריקה לאסיה במהלך התקופה הפלאוליתית, לא התגלו באזור אתרים מתקופה זו.
התנאים הטבעיים של ימה מלוחה חסרת חיים עם תנאי אקלים קשים והיעדר מקורות מים רבים הגבילו את התיישבות האדם.
היישובים הקדומים שהתגלו הם ליד המעיינות הגדולים באזור.
אזור ים המלח יושב החל מסוף התקופה האפיפלאוליתית וביתר שאת מראשית התקופה הנאוליתית.
האתר המרכזי של ההתיישבות היה סביב המעיינות בצפון הים באזור יריחו.
בחפירות ארכאולוגיות התגלו בתל יריחו כפר של ציידים-לקטים מהתרבות הנאטופית ומעליו שרידי התרבויות החקלאיות הראשונות מהתקופה הנאוליתית.
יריחו הנאוליתית הייתה כפר גדול וחשוב בגודל של כ-40 דונם כבר לפני כ-11,000 שנים, שכלל מגדל מרשים ותרבות עשירה.
היישוב נחשב במשך שנים רבות לעיר, אחת הערים הקדומות בעולם, אך גישה זו אינה מקובלת עוד בראשית המאה ה-21. שכבה ארכאולוגית חשובה נוספת היא מתקופת הברונזה הקדומה מהאלף ה-4 לפנה"ס שבה הייתה נדידה של תושבים חדשים מבחוץ שהתיישבו בעיר.
בדרום האגן התגלו במערה בנחל חימר ממצאים מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב', בני כ-10,000 שנה: פסלים, מסכות, חרוזי עץ, חוטים, בדים, מחצלות אטומות באספלט וגולגולות אדם מצופות באספלט הנקראות "גולגולות מכוירות".
המערה שימשה כנראה כמחסן במשך זמן רב והתגלו בה ארבע שכבות.
מהתקופה הכלקוליתית מהאלף הרביעי לפנה"ס קיים המקדש הכלקוליתי בעין גדי שהתגלה בשנת 1956 ברמה מעל לקיבוץ עין גדי.
ליד המקדש לא התגלו מבני מגורים ולכן ההנחה שהמקדש שימש לפולחן לאנשים שבאו ממרחק.
בשנת 1961 התגלה "מטמון נחל משמר" במערה בנחל.
המטמון כלל 442 חפצים עטופים במחצלת וכלל כלי נחושת וכלי שנהב.
יש הסבורים שהמטמון הוא של המקדש בעין גדי.
שרידים מתקופה זו נמצאו גם במערות במצדה.
בעבר הירדן כ-14 קילומטרים מצפון לים המלח נמצא האתר תלוליות ע'סול הנחשב האתר הגדול ביותר מתקופה זאת.
האתר נמצאו ציורי קיר ייחודיים ביניהם הכוכב מע'סול.
בתקופת הברונזה הקדומה היו בדרום ים המלח ערים גדולות.
בסקרים ארכאולוגיים התגלו חמש ערים שישבו על מסלולי נחלים היורדים לים המלח מרמת מואב.
מספר אתרים נחפרו והתגלו בהם שרידי חומות, מבנים גדולים וקברים רבים.
חוקרים רבים המשתייכים לאסכולה של הארכאולוגיה התנכית מזהים שרידי הערים עם הסיפור המקראי של חמש הערים של עמק השידים – ככר סדום (ראה להלן הסיפור המקראי).
מבין האתרים בולטים האתרים של סדום – המזוהה בבאב-א-דרה וצוער המזוהה עם ע'ור א-סאפי.
באתר באב-א-דרה התגלתה עיר מסוף האלף השלישי לפנה"ס ומאות קברים.
עיר נוספת המזוהה באזור היא העיר צוער.
העיר מזוהה עם שרידי עיר שהתגלו בע'ור-א-סאפי.
השרידים במקום הם בעיקר של הערים הנבטית, הרומאית והביזנטית.
העיר מופיעה גם במפת מידבא.
יש המטילים ספק בערך ההיסטורי של סיפורי הערים בעמק השידים וסיפורי סדום ועמורה בהיעדר זיהוי ודאי של הערים.
הסיפור התנ"כי מומחש באתרי תיירות עממית כמו מערת לוט באזור צאפי ואשת לוט בהר סדום.
באזור יש ממצאים רבים מהתקופה שבין המאה השנייה לפנה"ס עד המאה השנייה לספירה.
בתקופה זו הייתה ביריחו עיר גדולה ובה ארמונות גדולים של המלך הורדוס.
בסביבות העיר בנו החשמונאים מבצר חזק – הורקניה ששמר על הדרך לירושלים.
הורדוס חיזק מבצר זה ששרידיו ניכרים עד היום.
בים הייתה פעילות של הובלת מטענים ונוסעים.
המטענים היו, בין השאר, של אספלט שנאסף מגושי אספלט שצפו על פני הים והיו מקור הכנסה לשלטונות.
פעילות זו נזכרת במקורות מאותה תקופה של פליניוס הזקן, יוסף בן מתתיהו ומופיעה במפת מידבא.
תנועת הנוסעים הייתה ליישובים בצד המזרחי, למבצרים ולמעינות החמים.
שרדי מעגנים מתקופת אלכסנדר ינאי והורדוס נמצאו במצד קדרון, חמי קלירוהי ומעגנית המלח בצפון הים.
בקומראן היה יישוב של "כת מדבר יהודה", אשר ככל הנראה היא כת האיסיים המוזכרת בכתבי יוסף בן מתתיהו.
אנשי הכת (כת קומראן או בני צדק) היו נזירים שחיו במערות באוהלים וסוכות והיו להם מבנים מרכזיים לתפילה, לימוד, מלאכה, מקוואות ואוכל.
אנשי הכת השאירו אחריהם כתבי יד רבים (מגילות קומראן) ששרידי למעלה מ-900 מהם התגלו במערות בסביבת האתר.
בתקופה זו היה באתר שמורת עין גדי יישוב גדול שהתפרנס מגידול האפרסמון (בושם) שהיה המקור לבושם המפורסם והיקר של התקופה ההלנית והרומאית.
האפרסמון גודל במטעים מיוחדים וגידולו והפקת הבושם ממנו נחשבו לסודות גדולים.
ליד שמורת עין גדי נמצא בית הכנסת העתיק בעין גדי.
הממצאים הם מתקופה מאוחרת יותר מהמאה השלישית עד השישית לספירה.
אזור מערות מפלט במדבר יהודה התפרסם בגלל הממצאים של סלים, כלים, שלדים ומסמכים (בהם מסמכי בבתא) שהשאירו אחריהם אנשים שנמלטו למערת האיגרות מאימת החיילים הרומאיים בתקופת המרד של בר כוכבא.
המסמכים כוללים מכתבים של בר כוכבא אל אנשי עין גדי.
במזרח הים היו בתקופה זו אתרי מעיינות חמים מפורסמים בחמי קלירוהי וליד הכפר ברו שמעל למעיינות החמים (חממאת מעין) של ואדי זרקא-מעין.
בקלירוהי בנה הורדוס מבנים, והוא עצמו התארח במקום כדי לנסות לעצור מחלת עור חמורה שפקדה אותו.
במצדה שבישראל ובמכוור שבירדן היו מבצרים ששכנו באזורים נידחים ומבודדים הרחק מהדרכים הראשיות.
המבצרים נבנו על ידי החשמונאים אולם חוזקו ופוארו על ידי הורדוס שבנה אותם להנאתו וביטחונו.
המבצרים התפרסמו בגלל המערכה הגדולה שניהלו צבאות רומא נגד המורדים שמצאו בהם מסתור בתקופת המרד הגדול.
המבצרים נפלו לידי הרומאים לאחר מצור ממושך.
מהחצי הראשון של האלף הראשון לספירה יש אתרים נוצרים חשובים בסביבות יריחו ובהם המנזרים בדיר אל-קרנטל, אתר הטבילה בירדן שליד קאסר אל-יהוד ותופעת נזירות מדבר יהודה.
מהתקופה הערבית יש ממצאים חשובים באזור יריחו והם שרידי ארמון גדול מהמאה השמינית לספירה.
הארמון נקרא ארמון הישאם על שם אחד הח'ליפים השאם אבן עבד אלמלכ.
הארמון נהרס ברעידת האדמה הגדולה בשנת 747.
בעידן המודרני אין התיישבות גדולה באגן למרות הפעילות הכלכלית הגדולה בתיירות ובתעשייה.
התנאים האקלימיים הקשים גורמים לכך שרוב העובדים באזור מגיעים אליו לעבודה מישובי ההר.
ים המלח מוזכר לראשונה בספר בראשית כמקום בו התרחשה מלחמת ארבעת המלכים את החמישה.
הוא מופיע בשם "יָם הַמֶּלַח", המכונה גם "עֵמֶק הַשִׂדִּים" ("שִׂידִים" מלשון שיד או סיד, בהוראת זפת או חימר).
הכתוב מציין גם שבעמק היו "בארות בארות חימר".
העמק היה בפינה הדרום מזרחית של האגן ושכנו בו הערים צוער, סדום ועמורה (בהן התרחש סיפור לוט).
הים נזכר פעמים רבות כגבולה הדרומי מזרחי של ארץ ישראל.
הים נזכר במקרא גם בשם "ים הערבה" ובשם "הים הקדמוני", מלשון "קדם" (מזרח), מפני שהוא נמצא במזרח הארץ.
בחזון אחרית הימים של יחזקאל, מנובא כי מי הימה (ים המלח) עתידים להירפא ולשמש בית חיות לדגים "כדגת הים הגדול רבה מאוד" מכוח המים שיצאו מתחת מפתן המקדש.
הים נזכר בספרות התלמודית ובמדרש.
הוא מוזכר בין שבעה הימים המקיפים את ארץ ישראל.
החכמים מציינים את תכונותיו הרפואיות ואת הקביעה שאי-אפשר לטבוע בו.
כמו כן במקומות רבים בתלמוד מוזכר ים המלח כמקום אידיאלי להשלכת דברים האסורים בהנאה ומיועדים לאיבוד.
הפילוסוף היווני אריסטו (המאה ה-4 לפנה"ס) סיפר בספרו "מטאורולוגיקה" אודות הסיפורים ששמע על "האגם בפלשתינה", בין היתר שאם מרטיבים בגדים במימיו ומנערים אותם, הם מתנקים.
הירונימוס מקארדיה, ההיסטוריון החשוב ביותר של התקופה ההלניסטית המוקדמת, שהה בארץ ישראל סביב שנת 312 לפנה"ס ודיווח ש"בארץ הנבטים היה אגם מר שבו לא נולדים דגים ולא שום חיה אחרת החיה במים.
הירונימוס היה האיש עליו הטיל אנטיגונוס מונופתלמוס את המשימה לפקח על ים המלח ולאסוף את האספלט והוא המקור היחיד, מלבד דיודורוס שהסתמך עליו, שקובע שים המלח ממוקם בארץ הנבטים.
הסופר היווני קסנופילוס (המאה ה-3 לפנה"ס) ומאוחר יותר גם האדריכל הרומאי ויטרוביוס הזכירו את ים המלח כאגם הנמצא על יד העיר יפו.
הגאוגרף היווני ארטוסתנס (המאה ה-3 לפנה"ס) סבר כי הארץ סביב ים המלח הייתה בעבר גם היא מכוסה במים, והיא נחשפה עקב רעידות האדמה.
הגאוגרף היווני סטראבון הזכיר את ים המלח ואת גושי האספלט הגדולים שצפים עליו.
הוא כתב שהתושבים החיים סביבו מגיעים לאספלט על גבי רפסודות עשויות קנים וחותכים ממנו ולוקחים כמה שיכולים.
ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס כתב בשנת 50 לפנה"ס כי "אגם האספלט" הוא "ים גדול" אשר "יש ממנו הכנסה" וכי יש מסחר ער באספלט, בין היתר לצורכי חניטה במצרים.
ההיסטוריון הרומי טרוגוס פומפיוס היה הראשון שכינה את הים בשם הים המת .
חוקר הטבע הרומאי פליניוס הזקן הזכיר בספרו "תולדות הטבע" מספר פעמים את ים המלח ואת הביטומן המופק ממנו.
הוא כינה את הים "אגם האספלט" ו"האגם של יהודה".
הוא כתב שגופיהן של החיות אינם שוקעים במימיו, ואפילו פרים וגמלים צפים בו, וטען שעובדה זו הביאה לדיווח ששום דבר לא יכול לשקוע בהם.
סקריבוניוס לארגוס, רופאו של הקיסר קלאודיוס, כלל בחיבורו שתי תרכובות שיש בהן שימוש ב"ביטומן יהודי" (האספלט של ים המלח): לריפוי פצעים טריים ולתיקון עצמות שבורות.
הפילוסוף הרומי סנקה התייחס אל ים המלח בספרו "מחקרי טבע".
יוסף בן מתתיהו תיאר את הים ותכונותיו, את האספלט הנפלט ממנו המשמש לאיטום אוניות ולצורכי מרפא ואת הבושם הנחשק – האפרסמון מעין גדי.
ההיסטוריון הרומי טקיטוס תיאר את האגם בתרחיב-רקע על היהודים וארצם.
הגאוגרף היווני פאוסניאס סיפר כעד ראייה על "הים המת" שנמצא "בארץ העברים", שבו "יצורים חיים צפים מבלי לשחות" ואילו "יצורים מתים שוקעים לקרקעית".
הנואם היווני דיו כריסוסטום ציין שהאיסיים שוכנים "בקרבת 'המים המתים'".
אין ספק כי הנואם היווני אייליוס אריסטידס התכוון לים המלח כשדיווח על האגם ב"פלשתינה-סוריה" שנמצא באותו מקום שבו גדלו "התמרים המפורסמים" ועסיס הבלסם, שסופר לו עליו שהוא "מסמן בכל פעם שהנילוס גואה".
הוא גם עוסק בשאלה מדוע הוא נקרא "ים".
הרופא היווני גלנוס התייחס מספר פעמים לים המלח וציין שהמלח נקרא "סדומי", על שם ההרים הסובבים את האגם שנקראים "סדום".
הוא תיאר את מימיו של האגם וציין שהוא מכונה "הים המת" וגם "אגם האספלט", ובנוסף לכך הדגיש את יופיו של האספלט שלו וציין את איכויותיו התרופתיות.
מחיבוריו של גלנוס מתברר כי האספלט של ים המלח כונה גם "האספלט היהודי" והוא נחשב לאספלט הטוב ביותר.
האסטרונום היווני תלמי ציין ש"חלק מנהר הירדן זורם דרך יהודה בקרבת אגם האספלט".
הפילוסוף אלכסנדר מאפרודיסיאס (תחילת המאה ה-3) חזר בפירושו לחיבורו של אריסטו על דבריו לגבי "האגם שנאמר שממוקם בין הפלשתינאים".
בפרובלמטה האריסטוטלית, עוסקת אחת הבעיות במימיו של האגם: "נאמר שים המלח בפלשתינה, בהיותו העכור ביותר, הוא גם המלוח ביותר...
(המים) מסירים כל לכלוך כמו כל סבון אחר".
המדקדק הלטיני סולינוס, שנסמך על פליניוס הזקן, תיאר את "הביטומן הנמצא ביהודה, שיוצר האגם אספלטיטס".
הגאוגרף המוסלמי אל-מסעודי תיאר במאה ה-10 אבנים היוצאות ממי הים ואשר משמשות לטיפול בכאבי כליות.
הרופא הירושלמי אל-תמימי, בן המאה ה-10, תיאר את ים המלח כים ללא דגים ובעלי חיים, וכמתמלא מנהר הירדן ונהר נוסף (ייתכן שהקדרון).
הוא תיאר גם את התייבשותו של הים ואת הירידה במפלס המים כתהליך הולך ומתמשך.
בנוסף, תיאר אלתמימי את ניצול המחצבים מאזור ים המלח ואת המסחר הענף במלח לסוגיו גופרית ואספלט.