tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הופנתה לעליית הגג, באותו הזמן גיבש בליבו הרוצח את הרצון לבצע בה את זממו.
כאשר המנוחה התקדמה לכיוון היציאה מהגג תקף אותה אקסלרוד וחסם את פיה.
הוא גרר אותה וניסה לאנוס אותה, המנוחה מצידה ניסתה להימלט אך ללא הצלחה.
אקסלרוד אשר התעצבן מניסיונותיה של המנוחה דקר אותה מספר פעמים.
כאשר היא לא הגיבה יותר החדיר לתוכה מקל שאורכו הוא 60 סנטימטר, לפי עדותו חש שאין לה דופק ובחר לגלגל אותה בשטיח ולהניח את גופתה בפינת העסק.
לאחר מכן, הרוצח ניקה את זירת האירוע, הזיז את רכבה, נטל ממנה את חפציה, והשתמש בכרטיסי האשראי של המנוחה ל"מסע קניות".
גופתה נמצאה בתאריך 27 בספטמבר 1997 כשהיא במצב של ריקבון מתקדם.
התביעה במישור האזרחי הוגשה במטרה לפצות את המשפחה של המנוחה פיצוי כספי על רצח אונס בתם שנגרם כתוצאה מהפרה של חובת הזהירות של הנתבעים.
הרוצח היה עובד של חברת "קלאסי-גן" שהועסק ברשת "ביתילי".
הרוצח היה בעל הרשעות פלילית קודמות של ניסיון אונס וגניבה.
בית המשפט המחוזי במשפט הפלילי גזר עליו מאסר עולם בגין הרצח ו-20 שנות מאסר נוספות בגין ניסיון לאונס, השמדת ראיה, גניבה ונהיגה ללא רישיון.
טענת התובעת הייתה שהאונס והרצח נגרמו בשל חוסר בקרה על העובדים שעולה עד כדי רשלנותם של הנתבעים, עורכת הדין של העיזבון טענה כי התובעים הפרו את חובת הזהירות שמוטלת עליהם כמחזיק קרקע שבה התבצעה המקרה.
יתרה מזאת, הם הפרו חובה חקוקה מכיוון שפעלו ללא רישיון עסק.
מנגד, הנתבעים בחרו לכפור בחובתם לפיצוי מכיוון שאין אפשרות משפטית לייחס להם חבות בגין המעשים של העובד.
השופטת דליה גנות קיבלה את התביעה וקבעה כי שלושת המאפיינים שצריכים להיות בשביל לעמוד בעוולת הרשלנות מתקיימים במקרה דנן.
ראשית, חובת זהירות המושגית קיימת כי כל אדם שיש לו חזקה במקרקעין יש לו חובה לשמור על ביטחון המבקרים במקום.
שנית, חובת הזהירות הקונקרטית מתקיימת מכיוון ש"קלאסי-גן" וביתילי התנהלו בעצימת עיניים מוחלטת ואף זלזול ואדישות בכל הנוגע לכל מה שמתרחש בגג.
שלישית, בנוגע להפרת חובת הזהירות מצאה השופטת כי האדם הסביר היה צופה אפשרות של ביצוע מעשה פלילי באזור מבודד שבו יש לעובד שליטה מלאה.
הם לא השתמשו באמצעי פיקוח מכל סוג על מנת לוודא את ביטחון הלקוחות.
יתרה מזאת, ציינה השופטת כי גם לקוח מזדמן היה יכול לבצע את הרצח ולכן אין כל חשיבות לעובדה שהרוצח היה עובד של "קלאסי-גן".
בנוסף, הלקוח הסביר היה מצפה שישמרו על ביטחונו ולכן קבעה השופטת כי מתקיימים כאן יחסי שכנות וקיים צפיות למעשה.
לבסוף השופטת פסקה פיצויים בגובה 2,510,673 ש"ח בתוספת שכר טרחת עורך הדין והוצאות משפט, הפיצויים שולמו על ידי הנתבעות יחד ולחוד.
בערעור לבית המשפט העליון הושג הסכם פשרה שבו התחייבו לשלם מחצית מהסכום.
בעקבות פסק הדין נוצר תקדים בישראל ובעולם, השופטת דנה גנות קבעה באופן חד-משמעי כי לחברות מסחריות קיימת אחריות רחבה על הביטחון וההגנה של הנמצאים במתחם שלהם.
לקוחות שיפגעו בשטח החברה יפוצו גם במצב בו הפגיעה עולה עד כדי עבירה פלילית חמורה מהעובדים בחנות.
פסק הדין של בית המשפט העליון בעליון לא קבע הכרעה שונה אבל לא עיגן את החלטת בית המשפט המחוזי.
משכך, נוצר מצב כי הכרעת השופטת דנה גנות היא מקור מחייב בעייתי מבחינת ההיבט המשפטי.
מנגד, חברות הביטוח כיום מחריפות את התנאים שלהם לבטח חברות מסחריות ומציבות להם תנאים שלא היו קיימים לפני פסק הדין, מצב זה נוצר בעקבות הלחץ התקשורתי שהיה לאחר פסק הדין.
פסק דין לוכנר נגד מדינת ניו יורק ) הוא פסק דין מכונן, שניתן בשנת 1905 על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית, ובו נקבע כי הטלת מגבלות אסדרתיות (רגולטוריות) על שעות עבודה ומנוחה של עובדים מהווה פגיעה בלתי חוקתית בחופש החוזים ומפרה את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
פסק הדין וההלכה שנקבעה בו סימנו את תחילתו של "עידן לוכנר" שבו בוטלו חוקי עבודה על ידי בתי המשפט בארצות הברית בשם ההגנה על חופש החוזים, ונמשך עד שנות ה-30 של המאה ה-20.
ג'וזף לוכנר היה הבעלים של מאפייה ביתית בעיר יוטיקה שבמדינת ניו יורק, ונקנס בשנת 1899 בסכום של 25 דולר בגין העסקת עובדים מעבר לשעות העבודה המותרות במדינת ניו יורק לפי "פקודת המאפיות של שנת 1895", שאסרה על העסקת עובדי מאפיות ליותר מ-10 שעות ביום או 60 שעות בשבוע.
לוכנר סירב לשלם את הקנס וטען להגנתו כי החוק אינו חוקתי מכיוון שהוא פוגע בעקרון חופש החוזים.
מנגד טענה מדינת ניו יורק כי החוק נועד לשמור על בריאותם של עובדי המאפיות ועל כן חוקתי.
בית המשפט העליון פסק בדעת רוב של 5 שופטים מול 4 כי התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית והתיקון ה-14 מגנים על חופש החוזים ואוסרים על המדינה להגביל אותו.
בהתאם לכך, החקיקה של מדינת ניו יורק המגבילה את שעות העבודה של עובדי המאפיות אינה חוקתית מאחר שהיא מגבילה את יכולתם של האזרחים להתקשר ביניהם בחוזים באופן חופשי, וזאת ללא קשר לפערי הכוחות בין הצדדים וההבדלים ביכולת המיקוח ביניהם.
בהתאם לדעת הרוב, נקבע כי לוכנר פטור מלשלם את הקנס שהושת עליו.
דעת המיעוט של השופט ג'ון מרשל הרלן, שאליו הצטרפו גם השופטים אדוארד דאגלס וייט וויליאם דיי, קבעה כי חופש החוזים נתון לאסדרה שהמדינה רשאית לקבוע במסגרת סמכותה, כאשר המבחן הקובע מתי האסדרה היא חוקתית ומתי היא אינה חוקתית, הוא מידת הזיקה שבין מטרת החוק המוצהרת ויישומה בפועל.
כלומר, אם החוק נועד להגן על בריאות הציבור, המוסר הציבורי או שלום הציבור, אך אין בין החוק זיקה של ממש למטרות אלו, או שהוא גורם לפגיעה מוחשית וברורה בזכויות המובטחות בחוק היסוד, אזי החוק ייחשב כבלתי חוקתי.
עם זאת, הנטל להוכיח כי החוק אינו חוקתי נופל על כתפיו של מי שטוען לחוסר החוקתיות, ולא על כתפי המחוקק.
במקרה של לוכנר, קבעה דעת המיעוט כי על בית המשפט לקחת בחשבון את טענתה של מדינת ניו יורק כי מטרת החוק היא להגן על בריאות עובדי המאפיות, ולהתחשב בנתונים המצביעים על הסיכונים הבריאותיים הכרוכים בעבודה זו שעות רבות.
לאור נתונים אלה קיימת זיקה בין החוק ובין מטרתו המוצהרת, ולכן אין מקום שבית המשפט יתערב ויבטל את החוק.
דעת המיעוט של השופט אוליבר ונדל הולמס הבן קבעה כי דעת הרוב לוקה באקטיביזם שיפוטי בלתי מוצדק וכי היא מבוססת על תיאוריה כלכלית שחלקם גדולים מהציבור אינם מקבלים אותה.
לשיטתו של הולמס, התיקון ה-14 לחוקה אינו הופך את חופש החוזים לזכות חוקתית, והמילה "חירות" המופיעה בתיקון אינה בהכרח מעגנת מדיניות כלכלית של לסה פר.
על אף שדעתו של הולמס הייתה דעת יחיד, היא צוטטה פעמים רבות בפסיקות מאוחרות יותר ואף נחשבת לאחת מדעות היחיד המשפיעות ביותר בהיסטוריה המשפטית של ארצות הברית.
בעקבות פסק דין לוכנר וההלכה שנקבעה בו, לפיה חופש החוזים הוא עקרון חוקתי לפי התיקון ה-14 לחוקה, כונתה התקופה שלאחר פסק הדין בשם "עידן לוכנר".
בתקופה זו פסקו בתי המשפט בארצות הברית שוב ושוב כנגד חוקים שנועדו לאזן את יחסי הכוחות בין הצדיים לחוזה.
כך למשל, ביטל בית משפט בשנת 1915 חוק שנחקק בקנזס ואסר על הסכמי עבודה שבהם התחייבו העובדים שלא להצטרף לאיגוד עובדים.
בשנת 1923 קבע בית המשפט בדעת רוב כי חוקי שכר מינימום מנוגדים לתיקון החמישי וה-14 לחוקה.
עידן לוכנר הסתיים בשנות ה-30, עם פסק דין של בית המשפט העליון משנת 1934 בעתירת נביה נגד מדינות ניו יורק , בו נקבע שחופש החוזים אינו מהווה זכות חוקתית וכי מדינת ניו יורק יכולה לקבוע בחוק מחירים למוצרי חלב.
בשנת 1937 קבע בית המשפט העליון בעתירת וסט קוסט נגד פאריש כי המחוקק רשאי להגביל את חופש החוזים אם הדבר נועד להגן על הקהילה, הבריאות, הביטחון או למנוע פגיעה בקבוצת אוכלוסייה חלשה.
פסק דין זה מסמן את סוף "עידן לוכנר", ועל אף שהלכת לוכנר לא נהפכה באופן מפורש, היא כבר לא נחשבה למחייבת.
חשיבותו של פסק הדין נובעת מההגנה שהוא מספק לחופש הביטוי ולחופש העיתונות בארצות הברית, שיסודם בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, במיוחד כנגד תביעות השתקה.
הכללים שנקבעו בפסק דין זה הוחלו לאחר מכן גם על תובעים במשפטי לשון הרע שנחשבים לדמויות ציבוריות אך אינם מחזיקים במשרה ציבורית.
ההליך המשפטי החל לאחר שסאליבן, אחד הממונים על משטרת מונטגומרי באלבמה, תבע את עיתון הניו יורק טיימס על הוצאת דיבה.
העיתון פרסם מודעה פרטית, שהשתרעה על פני עמוד שלם, ואשר בה הובעה ביקורת על פגיעה בזכויות אזרח מצד בכירים במשטרת אלבמה ועל פעילות המשטרה נגד מרטין לותר קינג.
במודעה היו מספר אי-דיוקים עובדתיים, ואף שסאליבן לא הוזכר במודעה בשמו, בית משפט במדינה קבע שאי-דיוקים אלה עולים לכדי עבירה של הוצאת דיבה, ושסאליבן זכאי לפיצויים בגובה 500,000 דולר.
הניו יורק טיימס ערער על ההחלטה לבית המשפט העליון של אלבמה, שאישר את ההחלטה.
בעקבות זאת, עתר העיתון לבית המשפט העליון של ארצות הברית, שהכריע לטובתו.
השופט ויליאם ברנן כתב את הכרעת הרוב.
כל השופטים הסכימו עם המסקנה של ברנן, אך שלושה שופטים נימקו בנפרד, שלדעתם התיקון הראשון מספק הגנה אבסולוטית על ביקורת כלפי מדיניות ממשלתית ועובדי ממשל, ושהגנה זו תקפה גם כאשר הביקורת היא שקרית במזיד.
בינואר 1960 זומן מרטין לותר קינג לפגישה עם נציג של רשות המס של אלבמה.
הנציג, שפעל בהוראה של מושל אלבמה ג'ון פטרסון , טען שקינג לא דיווח על חלק מהכנסותיו בשנים 1956 ו-1958. קינג שילם 1,600 דולר וחשב שבזאת הסתיימה הפרשה.
עם זאת, המדינה הגישה שני אישומים נגד קינג בגין מתן עדות שקר, עבירה שעונשה באותה עת באלבמה היה בין שנה לחמש שנות מאסר לכל אישום.
חבר מושבעים גדול אישר את הגשת האישומים ב-12 בפברואר 1960. באישומים נכתב שקינג לא דיווח על הכנסה של כ-45,000 דולר (כ-354,000 דולר במונחים של שנת 2014).
זו הייתה ככל הנראה הפעם הראשונה שבה הוגשו באלבמה אישומים בגין עדות שקר בהקשר של דיווח על הכנסות לרשויות המס של המדינה.
קינג טען שהאישומים נובעים מרצונם של ראשי המדינה להתנכל לו פוליטית, ואכן הגשת האישומים תאמה את דפוס הפעולה של פטרסון נגד ראשי התנועה לזכויות האזרח, שכלל הגשת תביעות משפטיות נגדם.
ב-29 במרץ פרסמו הארגונים "הוועדה להגנת מרטין לותר קינג ג'וניור" ו"המאבק לחירות בדרום" מודעה בתשלום על פני עמוד שלם בניו יורק טיימס, שמטרתה לגייס תרומות להגנה משפטית על קינג במשפט ולארגן מחאות בדרום.
המודעה כללה שמות 60 אישים מפורסמים שתמכו בתנועה לזכויות האזרח, ומתחת להם שמות של 20 מנהיגים שחורים, בהם 18 מנהיגים של כנסיות בדרום.
במודעה תוארו פגיעות חמורות בזכויות של שחורים בדרום ארצות הברית.
בין השאר נכתב בה שמשטרת מונטגומרי הגיבה להפגנה של סטודנטים עם רובים וגז מדמיע, וכן שקינג נעצר שבע פעמים בעבר.
המודעה לא נקבה בשמם של האחראים לפגיעה בזכויות של שחורים.
עם זאת, אחד הממונים על משטרת מונטגומרי, אל.
סאליבן, טען שבשל תפקידו, ייחוס פעולות שונות למשטרה באופן כללי כמוהו כייחוס פעולות אלה לו עצמו.
הוא טען שחלק מהטענות שגויות עובדתית.
בין השאר, קינג נעצר ארבע פעמים, לא שבע, ותיאור פעולות המשטרה בתגובה להפגנות סטודנטים לא היה מדויק.
עוד טען שאף שהפעולות מיוחסות לו, חלקן נעשו לפני שנכנס לתפקיד.
החוק באלבמה אסר על נושאי משרות ציבוריות לתבוע פיצויים על לשון הרע, אלא אם הם פונים לפני כן לאלו שלכאורה פגעו בשמם הטוב בבקשה שיחזרו באופן פומבי מדבריהם.
סאליבן פנה לניו יורק טיימס ולארבעה מהחתומים בבקשה שיחזרו בהם.
הניו יורק טיימס שלח לסאליבן מכתב תגובה שבו נאמר שלא ברור למה הוא חושב שהאמור במודעה נוגע אליו.
במכתב הוא הוזמן להסביר שנית מדוע הוא נפגע מהמודעה.
מספר ימים אחרי כן פרסם הניו יורק טיימס התנצלות בתגובה לאיום של מושל אלבמה בתביעת לשון הרע משלו.
סאליבן לא ענה למכתב שנשלח אליו והגיש תביעת לשון הרע נגד העיתון.
בנוסף לניו יורק טיימס, תבע סאליבן ארבעה מנהיגים נוספים שהיו חתומים על המודעה.
כל הארבעה היו מנהיגים של קהילות שחורות באלבמה ודמויות בולטות בתנועה לזכויות האזרח: ראלף אברנטי , כומר בפטיסטי שהיה חבר קרוב של קינג והקים יחד איתו את התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית; פרד שאטלוורת' , ממנהיגי המאבק נגד הפרדה גזעית בברמינגהאם; ג'וזף לורי, כומר מתודיסטי ואחד המייסדים של ההתאחדות הדרומית-נוצרית; ואס.
סי פעיל נוסף במאבק בדרום.
הארבעה היו חתומים על המודעה, אך הם העידו שהיא פורסמה ללא ידיעתם, והתביעה לא הציגה עדויות שסתרו זאת.
לפי פול הורביץ, יש להבין את תביעת הדיבה שהגיש סאליבן בהקשר של שימוש נרחב בתביעות דומות נגד תנועות חברתיות באותה תקופה, ובאופן ספציפי נגד התנועה לזכויות האזרח.
"התביעה", הוא כותב, "ותביעות רבות אחרות שהוגשו ברחבי הדרום, כוונה בבירור נגד התנועה לזכויות האזרח, וכן נגד העיתונות".
לאונרד רובינוביץ' כתב שתביעת הדיבה הייתה כלי בידי ג'ון פטרסון, מושל אלבמה, כדי לפגוע בתנועה לזכויות האזרח ובקינג עצמו.
הוא מציין שפטרסון הגיש תביעת דיבה נוספת בעצמו, ושבתביעתו נכלל קינג כנאשם, אף על פי שלקינג לא הייתה יד בפרסום המודעה.
סאליבן היה חבר בקו קלוקס קלאן, ובמהלך הקמפיין שלו לתפקיד הממונה על המשטרה הוא תקף את קודמו על שימוש "בכפפות משי" נגד מפגינים.
הדיון בבתי המשפט של אלבמה
משפט הדיבה התנהל בפני שופט במדינת אלבמה, וולטר ברגוין ג'ונס, שהקפיד על הפרדה גזעית במקומות הישיבה בבית המשפט, ובפני 12 מושבעים לבנים.
השופט פתח את המשפט בהרצאה ששיבחה את "משפט האיש הלבן, משפט שנולד לפני מאות שנים באנגליה, והובא למדינה זו על ידי הגזע האנגלו-סקסי".
הוא הנחה את המושבעים כי עליהם להתייחס לאי-הדיוקים במודעה כ"לשון הרע כשלעצמה" (libel per se) ושמשמעות קביעה זו היא שעצם פרסומם מהווה הוצאת דיבה, גם אם לא הובאו בפניהם הוכחות לנזק ממשי שנגרם כתוצאה מהפרסום.
לפי החוק באלבמה ניתן היה לפסוק "פיצויים כלליים" גם ללא הוכחת נזק ממשי.
בנוסף, ניתן לפסוק פיצויים עונשיים רק אם הוכחה כוונת זדון ממשית.
עם זאת, השופט סירב להורות למושבעים שעליהם למצוא כוונת זדון ממשית ושעל החלטתם להבחין בין פיצויים בגין נזק שנגרם ופיצויים עונשיים.
כמו כן, הוא דחה את הטענה של ההגנה, שהכרעותיו פוגעות בזכויות המוקנות לנתבעים על ידי התיקון הראשון והתיקון ה-14 לחוקה.
המושבעים מצאו שהנתבעים השמיצו את סאליבן ופסקו פיצויים בסך 500,000 דולר.
בפני הטיימס עמדו תביעות נוספות מצד ראש עיריית מונטגומרי, ושני בכירים נוספים במשטרה, שדרשו כל אחד פיצויים של 500,000 דולר; ומצד המושל פטרסון, שדרש פיצויים בסך מיליון דולר.
אילו היו מתקבלות התביעות, עשוי היה הטיימס לעמוד בפני הוצאות של 3 מיליון דולר (כ-25 מיליון דולר במונחי 2021).
תביעות דיבה בדרום נתפסו כסיכון ממשי לכלי תקשורת, והניו יורק טיימס נמנע מלשלוח כתבים לאלבמה במשך כשנה.
בשלוש מדינות בדרום היו ב-1964 לפחות 17 תביעות דיבה שדרשו יחד פיצויים בסכום של יותר מ-228 מיליון דולר.
ארבעת הנתבעים האחרים חויבו גם כן לשלם.
מיד לאחר המשפט הרשויות באלבמה תפסו את מכוניותיהם והאדמה שהייתה ברשותם, מבלי לחכות לתוצאות הערעור.
הניו יורק טיימס וארבעת הנתבעים האחרים עתרו לבית המשפט העליון של אלבמה, שאישר את פסיקת הערכאה הנמוכה.
לגבי הטענות החוקתיות של העותרים, כתבו שופטי בית המשפט הגבוה ש"התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית לא מגן על פרסומים שמהווים לשון הרע" וש"התיקון ה-14 לחוקה מכוון נגד פעולות של המדינה, לא פעולות של אזרחים פרטיים".
בנוסף, הם אישרו שפרסום המודעה הוא "לשון הרע כשלעצמה" ושניתן להסיק כוונת זדון מעצם פרסום המודעה ואי-משיכתה לאחר מכן.
בעקבות ההחלטה, עתרו הנתבעים לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הרברט וקסלר טען בפני השופטים בשם הניו יורק טיימס.
העיתונים וושינגטון פוסט ושיקגו טריביון הגישו סיכומים כידידי בית המשפט, בהם הם הביעו תמיכה בעמדת הניו יורק טיימס.
ויליאם פירס רוג'רס וסמואל פירס טענו בשם ארבעת העותרים הנוספים שנתבעו על ידי סאליבן.
העתירה של הארבעה נכתבה על ידי הארי וכטל , עורך דין מניו יורק שעבד עם מרטין לותר קינג והיה פעיל במאבק לזכויות האזרח.
רולנד נחמן (Roland Nachman), שייצג את סאליבן בפני בית המשפט באלבמה, טען גם בפני בית המשפט העליון.
ב-6 בינואר 1964 שמע בית המשפט העליון את טיעוני הצדדים בעתירה של הניו יורק טיימס.
וקסלר התמקד בטיעונו בחשיבות התיק לשמירה על חופש העיתונות.
הוא טען בפני השופטים שהעיתֹון עומד בפני תביעות דיבה נוספות, ושפסיקה לטובת סאליבן עשויה להביא לסתימת פיות ולכך שעיתונים כמו הטיימס לא יופצו במדינות מסוימות.
וקסלר טען שהתיקון הראשון לחוקה מגן אבסולטית על ביקורת כלפי נושאי משרות ציבוריות, ושטענה זו נתמכת על ידי הטיעונים של ג'יימס מדיסון ותומאס ג'פרסון סביב חוקי הזרים וההסתה.
מנגד, נחמן טען שאין בסיס חוקתי להתערבות בהחלטת המושבעים.
ב-7 בינואר שמע בית המשפט את הטיעונים של ארבעת הנתבעים הנוספים.
בניגוד לטיעונים של הניו יורק טיימס, הטיעונים של רוג'רס ופירס התמקדו ברקע הגזעני של התביעות נגד לקוחותיהם.
רוג'רס פתח את הטיעון באמירה ש"העותרים לא נענשים באמת בגלל מה שעשו או כשלו לעשות...
העובדה המרכזית בתיק זה היא שהם נענשים בצורה קיֹצונית משום שהם שחורים שחיים באלבמה, ושהיה להם את האומץ לדבר בפומבי במאבק להשיג את הזכויות שהחוקה מבטיחה לכל האזרחים ללא הבדל גזע או צבע עור".
פירס פתח את טיעונו באמירה ש"המטרה היחידה של ההליך המשפטי הזה היא לדכא ולהעניש ביטויים של תמיכה בשוויון גזעי ולנסות למנוע מאלה שמעורבים במאבק למען זכויות אזרח...
בנוסף, פירס טען שהעותרים לא זכו למשפט הוגן.
הוא טען שהשופט התייחס בזלזול לעותרים ולעורכי דינם וציטט התבטאות של השופט ג'ונס, לפיה "לתיקון ה-14 אין מעמד בבית המשפט הזה".
שני עורכי הדין טענו שהעותרים כלל לא השתתפו בכתיבה או בפרסום של המודעה, ושבית המשפט באלבמה פגע בזכותם להליך הוגן ולהגנה שווה, שמוגנת על ידי התיקון ה-14. נחמן טען בשם המשיב, שהעובדה שהעותרים לא ענו למכתב שנשלח להם עם דרישה להתנצלות פומבית מהווה הודאה באחריות לפרסום.
השאלה שעמדה בפני בית המשפט העליון היא האם חוק לשון הרע של אלבמה פוגע באופן בלתי חוקתי בהגנות על חופש הביטוי וחופש העיתונות, הנתונות על ידי התיקונים הראשון וה-14 לחוקה.
כל תשעת שופטי בית המשפט העליון הסכימו עם תוצאת החלטת הרוב, שכתב ויליאם ברנן, אך שלושה שופטים – הוגו בלאק, ארתור גולדברג וויליאם דאגלס – כתבו בנפרד כדי להגיד שהם היו הולכים רחוק יותר וקובעים כי קיימת הגנה אבסולוטית מפני תביעות לשון הרע מצד נושאי משרה ציבורית.
ברנן פתח את הכרעתו בדחיית שני טיעונים שהציג סאליבן, לפיהם על בית המשפט לדחות את העתירה על פניה.
הטיעון הראשון, שהתבסס על הכרעת בית המשפט העליון של אלבמה, הוא שהתביעה נגד הניו יורק טיימס היא תביעה אזרחית פרטית, ועל כן התיקון ה-14 לחוקה, שמספק הגנה מפני פעולות של מדינות האיחוד ולא מפני אלה של אזרחים פרטיים, אינו רלוונטי במקרה זה.
ברנן דחה טענה זו בנימוק שגם אם התביעה היא אזרחית, בתי המשפט יישמו בעניינה את חוק המדינה.
לפי ברנן, "המבחן אינו לגבי הצורה שבה כוח המדינה הופעל אלא, תהיה הצורה אשר תהיה, האם כוח המדינה הופעל למעשה".
הטענה השנייה של סאליבן היא שהיות שהמודעה פורסמה בתשלום ומהווה פרסומת מסחרית, ההגנה על חופש הביטוי במסגרת התיקון הראשון לחוקה אינה חלה בעניינה.
ברנן דחה את הטענה בנימוק שהמודעה לא הייתה פרסומת מסחרית במובן הרלוונטי, שכן מטרתה הייתה להעביר מידע, להביע דעה, להתלונן על הפרת זכויות ולבקש מהציבור לתמוך בתנועה חברתית שלה חשיבות ציבורית רבה.
בהמשך הכרעתו ביסס ברנן את הרלוונטיות של התיקון הראשון לחוקה להגנה על חופש הביטוי.
לפי ברנן, השאלה החשובה שעמדה בפני בית המשפט היא האם מתבטלת ההגנה על חופש הביטוי כאשר מדובר בהצהרות שאינן נכונות באופן עובדתי.
ברנן ענה על שאלה זו בשלילה.
הוא מצא סימוכין היסטוריים לדעתו בתגובה של חלק מהאבות המייסדים של ארצות הברית לחוקי הזרים וההסתה.
הצהרות מוטעות הן בלתי נמנעות בדיון חופשי, ואם ההגנה על חופש הביטוי לא תחול עליהן, לא יהיה לחופש הדיון "מרחב נשימה" מספק.
ברנן הזהיר מפני האפשרות שתביעות לשון הרע יהפכו כלי לצנזורה: "כלל המכריח את המבקרים של מדיניות ציבורית להבטיח את האמיתות של כל הצהרותיהם העובדתיות - ולעשות זאת תחת האיום של הכרעות דין במשפטי דיבה, בסכומים שלמעשה אינם מוגבלים - יוביל...
ברנן הסיק מדברים אלו, שדרוש כלל חוקתי אשר יגן על הדיון הציבורי מפני השתקה באמצעות תביעות לשון הרע מצד נושאי משרות ציבוריות:
ברנן ציין עוד בהכרעתו שהכלל שנקבע על ידי בית המשפט יוצר סימטריה בין ההגנה שעומדת לנושאי משרות ציבוריות לבין ההגנה שעומדת למבקריהם.
הוא ציין שבממשל הפדרלי ובחוקי המדינות מקובל הכלל לפיו נושאי משרות ציבוריות חסינים מפני תביעות לשון הרע, אלא אם מוכח שהם פעלו מתוך כוונת זדון ממשית.
הנימוק המקובל לכלל זה הוא שהוא הכרחי על מנת שנושאי המשרות הציבוריות יהיו יכולים לפעול בנחישות וללא מורא.
אולם, חובתו של האזרח לבקר את אנשי הממשל ללא מורא לא נופלת מחובתם של אנשי הממשל למשול.
הוא סיכם ש"תהיה זו העדפה בלתי מוצדקת של משרתי ציבור על פני הציבור שהם משרתים, אם למבקרים של פעילות ציבורית לא תוענק חסינות שווה לזו שמוענקת למשרתי הציבור עצמם".
בהמשך פסק הדין בוחן ברנן את הראיות שהוצגו בפני בית המשפט באלבמה, על מנת להכריע האם במקרה זה יושמו הכללים החוקתיים המחייבים.
פסק הדין קובע שבמקרה המדובר לא הוכחה כוונת זדון מצד החתומים על המודעה או מצד הניו יורק טיימס.
חלק זה של הפסיקה פורש כמכיל שני קריטריונים נוספים לחוקתיות של תביעות דיבה מצד בעלי תפקידים בממשל.
ראשית, על התובע להראות שההשמצות כוונו אליו אישית.
הפסיקה קובעת שהראיות כשלו בביסוס הטענה שההתבטאויות במודעה התייחסו לסאליבן עצמו.
ברנן כתב ש"אף על פי שההתבטאויות [במודעה] עשויות להתפרש כמופנות כלפי המשטרה, לא היה בהן בדל של התייחסות למשיב כאינדיבידואל".
שנית, ברנן כתב שהתביעה כשלה בביסוס כוונת זדון ממשית "בבהירות משכנעת" ("convincing clarity").
ביטוי זה פורש בפסיקה מאוחרת יותר כקביעה שנטל ההוכחה בנוגע לכוונת זדון ממשית מוטל על נושא המשרה שמבקש לתבוע פיצויים בגין לשון הרע.
השופט הוגו בלאק כתב שהוא מסכים עם המסקנה של דעת הרוב, אך אינו מסכים עם הנימוקים.
לדעתו, התיקונים הראשון וה-14 לחוקה לא מגבילים את כוחה של המדינה להעניק פיצויים לנושא משרה ציבורית למקרה שבו הוכחה כוונת זדון ממשית, אלא אוסרים על כך לחלוטין.
בלאק כתב שהמושג "כוונת זדון" הוא חמקמק, מופשט וקשה להוכחה או להפרכה.
שימוש במושג הזה לא עולה בקנה אחד עם ההגנה החוקתית האיתנה על חופש הביטוי.
לפיכך, הוא היה פוסק שהפיצויים שנפסקו לסאליבן בטלים, משום שלעותרים עמדה "זכות חוקתית אבסולוטית ובלתי-תלויה" לפרסם את דעתם במודעה.
בניגוד לברנן, בלאק הזכיר גם את ההקשר הרחב יותר של תביעת הדיבה - "המאמצים של אנשים רבים, ובכללם נושאי משרות ציבוריות מסוימים, להמשיך במדיניות הפרדה גזעית המתנהלת בסמכות המדינה, וזאת על אף מספר פסיקות [של בית המשפט העליון] שלפיהן פרקטיקות אלה אסורות על פי התיקון ה-14 לחוקה".
השופט ויליאם דאגלס הצטרף לחוות דעתו של בלאק.
בדומה לבלאק, ארתור גולדברג הסכים עם המסקנות של דעת הרוב, אך נימק את הסכמתו בקיומה של זכות אבסולוטית ובלתי מותנית לבקר נושאי משרות ציבוריות.
גולדברג כתב, בין השאר, שהדרישה להוכיח כוונת זדון אינה הגנה מספקת מפני צינון השיח הציבורי, משום שמבקרי השלטון עדיין לוקחים על עצמם את הסיכון שחבר המושבעים יכריע בצורה לא מדויקת לגבי כוונתם או יכשל ביישום הסטנדרט החוקתי, שנסמך על המושג החמקמק "כוונת זדון".
דאגלס הצטרף גם לעמדתו של גולדברג.
לפי איאן רוזנברג, ייתכן שברנן נמנע מהרחבת ההגנה לכדי זכות אבסולוטית, משום שהוא היה מודאג מהשימוש הפוליטי בשקרים, כפי שהוא בא לידי ביטוי בתקופת המקארתיזם.
התפתחויות משפטיות לאחר פסק הדין
המשפטן ארווין צ'מרינסקי כתב שההחלטה היא "אחת מהחשובות ביותר בהיסטוריה לגבי התיקון הראשון לחוקה, בגלל האופן בו היא מחילה את החוקה כמגבלה על דיני נזיקין, ובגלל ההגנה האיתנה שהיא מספקת להתבטאויות פוליטית".
לפי צ'מרינסקי, ההחלטה פורשה ככוללת ארבע דרישות:
ההחלטה חלה רק במקרים שבהם התובע הוא נושא המשרה הציבורית או אדם שרץ בבחירות למשרה ציבורית;
על התובע להוכיח את טענותיו בעזרת ראיות ברורות ומשכנעות;
התובע חייב להוכיח את אי-הנכונות שבאמירות שהופנו כלפיו;
על התובע להוכיח כוונת זדון ממשית - שהנתבע ידע שהתבטאויותיו אינן נכונות או התנהג בחוסר שימת לב רשלנית לאמת.
הרחבת תחום המקרים שבהם חלה הפסיקה
הפסיקה המקורית נמנעה במפורש מלהגדיר מי נחשב לנושא משרה ציבורית (public official).
בפסק דין רוזנבלט נגד בייר, שנמסר בשנת 1966, קבע בית המשפט שהקטגוריה "נושא משרה ציבורית" כוללת "לכל הפחות, את אלו בהיררכיה של עובדי הממשל, שיש להם, או נראה לציבור שיש להם, אחריות משמעותית לשליטה בענייני ממשלה".
הגדרה זו עוררה חילוקי דעות בין שופטי בית המשפט העליון.
השופט גולדברג כתב שהמושג "נושא משרה ציבורית" לא לקוח מהחוקה, אלא נוצר על ידי בית המשפט, ולכן אין סיבה לתת לו פרשנות צרה.
דאגלס כתב שאם ההחלטה הייתה שלו, השאלה הרלוונטית לא הייתה האם מעורב בתביעה נושא משרה ציבורית, אלא האם היא קשורה בנושא בעל עניין לציבור (public issue).
Walker, שניהם משנת 1967, לא הצליחו השופטים להגיע להסכמת רוב לגבי תחום המקרים שבהם חלה הפסיקה.
ג'ון מרשל הרלן השני כתב את חוות הדעת הנתמכת ביותר (plurality opinion), בה הוסבר שיש להחיל את הכללים שנקבעו בניו יורק טיימס נגד סאליבן גם במקרים בהם התובע אינו נושא משרה ציבורית רשמית, אלא "דמות ציבורית" (public figure).
לפי הרלן "להבחנה בין 'דמות ציבורית' לבין 'נושא משרה ציבורית', ולאימוץ סטנדרטים שונים להוכחה עבור כל אחד ממקרים אלה, אין בסיס בחוק, בהיגיון, או במדיניות הקשורה בתיקון הראשון לחוקה".
Welch מ-1974 אישר בית המשפט, הפעם בהחלטת רוב, שהפסיקה חלה גם על תובעים שנחשבים לדמות ציבורית.
השופט לואיס פאוול נימק שלדמויות ציבוריות, כמו לנושאי משרה ציבורית, יש בדרך כלל מספיק גישה לכלי תקשורת בכדי לסתור אמירות שקריות שהופנו כלפיהם, ושבדרך כלל אלו אנשים שבחרו בעצמם להיחשף בציבור ולהוות נושא לדיון ציבורי.
בית המשפט החליט בהמשך שהפסיקה חלה רק על דמויות ציבוריות שבחרו באופן וולונטרי להפוך לכאלה.
כך למשל, סביר שבן או בת זוג של אדם מפורסם לא ייחשב לדמות ציבורית, אך האדם המפורסם עצמו כן ייחשב לכזה.
עם זאת, בית המשפט מעולם לא סיפק הגדרה כללית ל"דמות ציבורית".
בית המשפט דן גם בשאלה האם מבחן "כוונת הזדון הממשית" חל גם במקרים שבהם התובע אינו דמות ציבורית, אך הנושא הוא בעל עניין לציבור.
בפסק דין משנת 1970 (Rosenbloom v.
Metromedia), שבו שוב לא הגיעו השופטים להסכמת רוב, נקבע שהדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית חלה גם במקרים אלו.
Welch בית המשפט חזר בו מעמדה זו.
עם זאת, נקבע באותו פסק הדין שהוכחת כוונת זדון ממשית נדרשת לצורך נטילת פיצויים עונשיים גם אם המושמץ הוא אדם פרטי, זאת בניגוד לפיצוי בעבור נזק ממשי שנגרם לתובע, שלצורך נטילתו לא נדרש אדם פרטי להוכיח כוונת זדון ממשית, גם אם האמירות שבגינן נפסק הפיצוי היו בעלות עניין לציבור.
הפסיקה נחשבת לאחת החשובות ביותר במשפט האמריקאי בנוגע לחופש הביטוי.
הדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית נחשבת לחידוש המרכזי בפסק הדין, והיא הייתה לנושא מרכזי לדיון וביקורת.
אפשטיין הביא עדויות לכך שבעשורים לאחר הפסיקה תביעות דיבה כנגד כלי תקשורת בארצות הברית לא גוועו אלא התרבו, כך שמטרת הפסיקה, הגנה על חופש העיתונות, לא התממשה במציאות.
לפי אפשטיין, מבחינה עקרונית, הכלל שדורש הוכחת כוונת זדון ממשית "פוגע בחוש הצדק, משום שהוא מכריח בני אדם חפים מפשע לקבל את הנזקים שנגרמו להם על ידי אחרים".
מבחינה מעשית, הכלל לא הוכיח את עצמו כמועיל לציבור או לתאגידי תקשורת, וייתכן שהוא כרוך בעלויות גבוהות יותר עבורם.
בנוסף, הדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית מעבירה את מרכז הכובד משאלות לגבי אמת לשאלות לגבי המצב הנפשי הסובייקטיבי של הדובר.
בדומה לאפשטיין, בנג'מין ברון טען בשנת 2007 שפסק הדין כשל בהשגת מטרתו ושהדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית פוגעת בהגנה על שמם הטוב של אישי ציבור.
עם זאת, ברון הציע "להציל את ניו יורק טיימס נגד סאליבן" על ידי יצירת מערכת שבה כלי תקשורת מוגנים מפני תביעות, אם הם יכולים להוכיח שהם עומדים בתנאים בסיסיים של הגינות עיתונאית.
כותבים אחרים טענו שלמרות הביקורת נגד פסק הדין, פסק הדין הגשים את מטרתו לאפשר יותר "מרחב נשימה" לעיתונות.
כך למשל, קאס סאנשטיין כתב שלפסק הדין יש "צד אפל", והוא הפגיעה בתרבות הדיון שנוצרת עקב ההגנה על דוברים נגד אישי ציבור, גם כשהדוברים אינם דוברים אמת, ואפילו במקרים שבהם הם נוהגים בפזיזות.
עם זאת, לפי סאנשטיין, "בית המשפט השיג איזון נכון בניו יורק טיימס נגד סאליבן".
ג'ון לואיס וברוס אוטלי כתבו ש"למרות הביקורת, ההיסטוריה של הטיפול של בתי המשפט בתיקי לשון הרע מאז 1964 מראה שהסטנדרטים שהציב ניו יורק נגד סאליבן יצרו קונצנזוס נדיר ומתמשך בין שופטים לגבי הגנה על התיקון הראשון לחוקה".
בנוסף, הם מציינים שפסק הדין עזר גם לקונגרס בחקיקה הנוגעת לתקשורת ולעניינים ביטחוניים.
הם מסכמים שפסק הדין הצליח להגשים את מטרתו, הענקת מרחב נשימה לדיון ציבורי על עניינים ציבוריים.
במאמרו ציין אפשטיין שהביקורת שהוא מביע כלפי פסק הדין חותרת נגד העמדה המקובלת בקרב אלו שעובדים בכלי תקשורת, לפיה לפסק הדין קיימת חשיבות עצומה בשמירה על חופש הביטוי וחופש העיתונות.
עמדה זו באה לידי ביטוי בשנת ה-50 לפסק הדין, שבמהלכה הביעו כלי תקשורת רבים את תמיכתם בפסיקה.
האטלנטיק פרסם באותה שנה מאמר, בו הוכתרה הפסיקה כ"לידה מחדש של התיקון הראשון לחוקה".
הניו יורק טיימס פרסם באותו יום מאמר מערכת, בו נכתב שהפסיקה "שינתה מיידית את חוקי לשון הרע בארצות הברית, והיא עדיין מייצגת את ההגנה הברורה והחזקה ביותר על חופש העיתונות במדינה".
ביקורת מצד שופטי בית המשפט העליון
שופטת בית המשפט העליון אלנה קגן כתבה לפני מינויה ש"המהפכה שחולל 'סאליבן' בטיפול בתביעות דיבה המוגשות על ידי נושאי משרות ציבוריות נראית מוצדקת, נכונה, ואפילו מובנת מאליה".
עם זאת, קגן תיארה גם מספר בעיות שנובעות לדעתה, לא מפסק הדין עצמו, אלא מהחלתו על מקרים שאינם דומים למקרה המקורי שהוצג בפני בית המשפט.
לפי קגן, "התוצאות השליליות של מבחן כוונת הזדון הממשית לא מוכיחות שפסק הדין כשלעצמו היה מוטעה, אך הן מצריכות בחינה של השאלה האם בית המשפט, בהחלטותיו לאחר מכן, הרחיב יותר מידי את התחולה של העקרונות שהוצגו בתיק".
שופט בית המשפט העליון קלארנס תומאס צירף להחלטת בית המשפט משנת 2019, שדחתה בקשה לצו עיון מחדש בעניין תביעת לשון הרע נגד ביל קוסבי, דעת יחיד בה הוא הביע ביקורת על פסק דין ניו יורק טיימס נגד סאליבן.
תומאס כתב שפסק הדין מציב בפני תובעים סטנדרטים שכמעט בלתי אפשרי לעמוד בהם, ושהכללים שנקבעו בו נוצרו על ידי בית המשפט עצמו ולא על ידי החוקה או המחוקקים.
לפי תומאס "כללי לשון הרע החוקתיים שאומצו על ידי בית המשפט בניו יורק טיימס נגד סאליבן וצאצאיו סטו בחדות מכללי לשון הרע של המשפט המקובל, ויש סיבות טובות לשאול האם התיקון הראשון והתיקון ה-14 החליפו את החלק הזה של המשפט המקובל".
תומאס קרא לבית המשפט לבחון מחדש את פסק הדין כשתיקרה בפניו ההזדמנות לעשות זאת.
ביוני 2021 דחה בית המשפט העליון בקשה לצו עיון מחדש בשאלה האם על בית המשפט לבטל את הדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית בתביעות שמוגשות על ידי אישי ציבור.
הבקשה הוגשה על ידי שקלזה ברישה, בנו של ראש ממשלת אלבניה סאלי ברישה, שתביעתו נגד העיתונאי הקנדי גאי לוסון נדחתה.
ברישה טען שלוסון, בספרו "Arms and the Dudes" אשר עובד אחרי כן לסרט כלבי מלחמה, טפל פרטים לגבי מעורבותו בפשעים הקשורים בסחר בנשק.
בית המשפט קבע שברישה הוא אישיות ציבורית ושהוא כשל בהוכחת כוונת זדון ממשית.
השופט קלארנס תומאס התנגד בדעת מיעוט לדחיית הבקשה לעיון מחדש והביע שוב את ביקורתו כלפי פסק הדין.
שופט בית המשפט העליון ניל גורסץ' התנגד גם הוא וכתב בנפרד שיש לבחון מחדש את ניו יורק טיימס נגד סאליבן.
לפי גורסץ', ייתכן שפסק הדין אינו מותאם לשדה התקשורתי החדש, שבו "אזרחים פרטיים הופכים ל'אישיות ציבורית' בין רגע" ו"הודות להתפתחות טכנולוגית..., כל אדם במדינה יכול לפרסם למעשה כל דבר".
גורסץ' טען שייתכן שכלי התקשורת בעידן האינטרנט הפכו לכלי לפרסום דיסאינפורמציה וכזבים ושהדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית הפכה למעשה לחסינות מפני תביעה.
הכללים שנקבעו במסגרת ניו יורק טיימס נגד סאליבן השפיעו על דיני לשון הרע במדינות שונות בעולם.
פסק הדין חיזק את הנטייה של מחוקקים ובתי משפט בחלק ממדינות העולם להעניק הגנה חזקה יותר להתבטאויות של כלי תקשורת בענייני ציבור, מאשר זו שניתנת במקרים בהם נפגע לכאורה המוניטין של אדם פרטי.
בתי משפט שאימצו באופן חלקי או מלא את הדוקטרינה של ניו יורק טיימס נגד סאליבן, כוללים את אלו של הפיליפינים (1999), ארגנטינה, הונגריה (1994), הודו (1994), טאיוואן ודרום קוריאה.
בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם ניסח כלל דומה לדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית, אף שלא נעשה שימוש מפורש במושג זה.
באנגליה וויילס, חוק לשון הרע משנת 2013 משאיר את נטל ההוכחה אצל המפרסם, אך גם אם נמצא שהמפרסם לא דיבר אמת, החוק מספק לו הגנה אם ההתבטאות הייתה בנושא בעל עניין לציבור.
בישראל לא אומצו במלואם הכללים שהונהגו בפסק הדין של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
השופט מאיר שמגר היה הקול המרכזי בבית המשפט העליון בעד אימוץ (חלקי) של הפסיקה האמריקאית.
בפסק דין "הארץ נגד חברת החשמל" משנת 1977, שמגר הזכיר במפורש את פסק דין "ניו יורק טיימס נגד סאליבן" וביקש לאמץ את הכלל לפיו יש להעדיף את חופש הביטוי כאשר מדובר בתביעת לשון הרע של אנשי ציבור, אך הוא נותר בדעת מיעוט ודעתו לא התקבלה.
עם זאת, גם שמגר קיבל את העמדה שהחוק הישראלי מחייב שחובת ההוכחה לגבי תום הלב של המפרסם מוטלת על המפרסם עצמו, בניגוד למשפט האמריקאי שבו התובע צריך להוכיח את כוונת הזדון של המפרסם.
שמגר חזר על עמדתו בשנת 1993, שוב בדעת מיעוט, בפסק דין "רבקה מיכאלי נ' בלה אלמוג".
לדבריו, "אנשי ציבור מן הנכון שיהיו ערוכים לספיגת ביקורת רבה יותר כלפיהם מאשר אדם מן השורה.
זהו מחיר היחשפותם האישית לציבור והפרסום ברבים, בכתב או בעל פה של דבריהם".
לפי איל בנבנישתי ואלעד פלד, על אף שנדחתה עמדתו של שמגר, פסיקות של בית המשפט העליון בעשורים לאחר מכן מראות על שינוי ברוח הגישה האמריקאית.
בין השאר, בית המשפט קבע שיש חשיבות לשאלה האם המתלונן על פגיעה בשמו הטוב הוא דמות ציבורית או פרטית.
בפסק הדין הראשון של בית המשפט העליון בישראל בפרשת סרן ר' עסק השופט אליעזר ריבלין בהרחבה בפסיקה האמריקאית.
ריבלין כתב: "אף על פי שההלכה האמריקנית לא התקבלה כמות שהיא בישראל, רוחה מנשבת גם במחוזותינו, וחשיבותו של הביטוי העוסק בעניין ציבורי קיבלה ביטוי בחוק איסור לשון הרע ובפרשנותו.
כך, הגנות אמת הפרסום והעניין הציבורי בו...
וכך גם הבעת דעה בתום לב על דמויות ציבור...
מבטאות את העדיפות שבחר המחוקק להעניק לביטויים בעניינים ציבוריים".
בדעתו, שנכתבה בעקבות דיון נוסף בהרכב מורחב, לגבי אותה הפרשה, כתב השופט ניל הנדל שהוא מזהה מחלוקת בין השופטים ריבלין ועוזי פוגלמן לגבי מקורות הגישה הישראלית, בין שהיא מושפעת מהפסיקה האמריקאית (ניו יורק טיימס נגד סאליבן) או האנגלית (ריינולדס נגד הטיימס).
פסק דין פדוטובה ואחרים נגד רוסיה (מספרי בקשה 40792/10, 30538/14 ו-43439/14) היה תיק שהוגש על ידי שישה אזרחים רוסים לבית הדין האירופי לזכויות אדם.
בית הדין האירופי לזכויות אדם התייחס בעבר למערכות יחסים חד מיניות.
בשנת 2010, בתיק שאלק וקופף נגד אוסטריה, זוגות חד מיניים הוכרו כתא משפחתי אם כי לא הייתה חובה על אוסטריה להכיר באופן חוקי במערכת היחסים ביניהם.
בשנת 2013, ואליאנטוס ואחרים נגד יוון, בית המשפט פסק כי הכרתה של יוון בשותפויות רשומות עבור זוגות הטרוסקסואלים אך לא עבור זוגות חד מיניים היt מפלה.
בתיק אוליארי ואחרים נגד איטליה משנת 2015 קבע בית המשפט כי היעדר כל צורה של הכרה משפטית של איטליה בזוגות חד מיניים מפרה את זכויות האדם של בני הזוג.
התיק פדוטובה ואחרים נגד רוסיה הגיע לבית הדין באמצעות הצטרפות לשלוש בקשות נפרדות שהוגשו על ידי שישה אזרחים רוסים שחיו ביחסים חד מיניים, הראשונה שהוגשה על ידי אירינה פדוטובה ובת זוגה אירינה שיפיטקו ב-2010. הזוגות הנוספים: מר ד' צ'ונוסוב ומר י' יבטושנקו וגב' א' שייחרזנובה וגב' י.
יו"ר הדומה הממלכתית, ויאצ'סלב וולודין, הציע לשופטי בית הדין "להתפטר" בשל ההחלטה.
ראש המשלחת של רוסיה לאספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה (PACE), פיוטר טולסטוי, הצהיר כי רוסיה לא תעזוב את מועצת אירופה ללא "סיבה רצינית יותר".
דמיטרי ברטנייב, אחד מעורכי הדין של פדוטובה, כתב לאחר פסק הדין כי "לא סביר שרוסיה תיישם את פסק הדין", אם כי אהיה ניתן לעשות זאת "ללא שינויים חוקתיים".
בבלוג זכויות האדם "Oxford Human Rights Hub" העיר הכתב סטפנוס סטברוס כי פסק הדין "נראה כמשתמש בחוסר הרצון של הממשלה המשיבה להקים הגנה אמיתית".
נטליה זוויאגינה, מנהלת המשרד של ארגון זכויות האדם הבינלאומי, אמנסטי אינטרנשיונל במוסקבה, אמרה כי פסק הדין "מהווה דרך המדגישה כי ממשלת רוסיה נמצאת בצד הלא נכון של ההיסטוריה".
ע"א 8710/17 פלונית נגד שרותי בריאות כללית הוא פסק דין שניתן בשנת 2019. נפסק שרופא לא נדרש למסור מידע דתי למטופל אלא אם האחרון דרש זאת מלכתחילה ובמפורש.
עוד נקבע בפסק הדין שאף אם רופא נהג לשתף את מטופליו ברף מידע גבוה ומורחב יותר מהפרקטיקה המקובלת, אין הדבר מחייב אותו לעשות כן.
נקבע כי נוהג שיתוף מידע מורחב תקף לענייני רפואה בלבד ולא לענייני דת ואמונה או כל עניין החורג מתחום הרפואה.
ככלל האוכלוסייה, אף ציבור החולים מונה אנשים בעלי רקע שונה: תרבותי, אתני, השכלתי, דתי ועוד.
כאשר חולה נזקק לקבל טיפול רפואי, הרופא המטפל נדרש למסור למטופל מידע בנוגע לאותו טיפול, מידע הכולל: סיכונים של הטיפול, סיכויי הצלחת הטיפול וחלופות לטיפול.
מידע זה מכונה בשם "חובת הגילוי".
הדעה הרווחת בקרב בתי המשפט היא שהקו המנחה למסירת מידע לחולה מבחינת סוג המידע ורמת הפירוט שבו, חייב להיות מבוסס על פי מבחן החולה הסביר ולא מבחן הרופא הסביר.
חוק זכויות החולה קובע שחובת הגילוי חייבת להיות מוגבלת רק לסיכונים סבירים ולא רחוקים או נדירים וזאת משיקולי מדיניות שמטרותיה הן: ראשית, רפואה מתגוננת: זהו מצב בו עצם העברת המידע הרחב, מביא לתוצאה שאיננה רצויה, קרי העלות גבוה מן התועלת.
עלות יכולה להיות כספית או כל נטל אחר המוטל על החברה.
מקורה של הרפואה המתגוננת הוא בחשש של הרופאים מאחריות משפטית.
שנית, העמסת מידע על החולה עשויה להקשות עליו בקבלת החלטות, כלומר יצא שכרו בהפסדו.
שלישית, הגדלת הנטל המוטל על הרופאים עשוי להקשות עליהם יתר על המידה וכתוצאה מכך לחבל במתן טיפול רפואי מיטבי.
מידע דתי איננו חלק מהמידע הרפואי או ממומחיותו של הרופא ובכל מקרה לא יהיה בהלימה עם שיקולי המדיניות בעניין חובת הגילוי.
אישה מוסלמית הנמצאת במעקב הריון ובן זוגה מחזיקים באמונה דתית האוסרת על הפלה לאחר 120 ימים.
כבר בשלב מוקדם של ההיריון, הצוות הרפואי הסב את תשומת ליבה של האישה, שהייתה בת 41, להריון בסיכון גבוה בו היא נמצאת.
במהלך בדיקת שקיפות עורפית, נאמר לאישה כי העובר בסיכון גבוה להיוולד עם תסמונת דאון.
דיקור מי שפיר אישש את החשד אך זה התבצע עמוק לאחר שפגו 120 הימים המתירים הפלה.
לאחר היוועצות עם גורמי דת, החליטו בני הזוג שלא להפיל והאישה ילדה תינוק הלוקה בתסמונת דאון.
לטענת התובעים הנתבעים חבו להם חובת גילוי מורחבת הכוללת מידע המותאם לדתם, האסלאם.
נטען כי בין היתר המרפאה הנתבעת טיפלה בנשים מוסלמיות הרות ולכן הייתה חלה עליה חובה לידע את התובעת בדבר מגבלת 120 הימים לפני הפלה.
נטען לעיכוב ביצוע הליך דיקור מי שפיר וכן אי-גילוי כל אופציות הבדיקה העומדות לרשות התובעים.
עוד נטען כי המרפאה הפרה את חובת הגילוי בכך שלא תשאלה את התובעת לגביי עמדותיה הדתיות.
כטענה חלופית, ולמקרה שחובת גילוי דתית כחובה תדחה על ידי בית המשפט, טענו התובעים להפרת חובת הגילוי במסגרת הלכת שטרן.
התובעים טענו כי המרפאה נהגה להציע למטופלות הרות מוסלמיות אבחונים מתקדמים לגילוי מומים בעובר, והכל בכדי לעמוד במגבלת 120 הימים.
לטענת התובעים זהו רף גילוי גבוה המחייב את המרפאה.
לטענת הנתבעים ניתן לתובעת כל המידע הדרוש כבר בשלב מוקדם של ההיריון וכמו כן נהגו בה על פי הפרקטיקה הרפואית המקובלת במרפאה ובכלל.
הנתבעים טענו כי התובעת, בקבלת החלטות לוקה, שגתה כאשר לא חתרה למטרה, שהיא עמידה בטווח 120 הימים במקרה בו יש צורך בהפלה.
הנתבעת כמובן לא עידכנה את המרפאה במגבלת 120 הימים.
משכך, טענו הנתבעים, יש לנתק את הקשר הסיבתי בין מעקב ההיריון לבין הולדת בתם של התובעים הלוקה בתסמונת דאון.
הקשר הסיבתי אמנם מצביע על קשר בין הטיפול הרפואי לבין העובדה שנולד תינוק הסובל מתסמונת דאון אך התובעים נושאים באשמה המלאה לכך.
הנתבעים טענו עוד כי גם אם נהג הרופא לידע את מטופלותיו בדבר השלכות אמונתן הדתית, אין מקום לחייבו לעשות כן.
נטען כי מסירת מידע דתי מזיקה משיקולי מדיניות כגון עלות מול תועלת, היא נטל כבד מדי על הרופאים ואף פגיעה בפרטיות המטופל.
השופטת וילנר קבעה שרופא לא נדרש לספק למטופל מידע דתי או מותאם דתית.
חוק זכויות החולה תוחם את חובת הגילוי בהעברת מידע רפואי בלבד.
לרופא אין שום יתרון על החולה בענייני דת ועליו להישאר בתחום גבולות הגזרה שלו.
אין ליזום תשאול של החולה היות שהדבר עשוי לפגוע בפרטיותו של החולה.
מבחינת הנחת הנחות לגביי דתו של החולה ורצונותיו, כגון הנחה על פי מראה חיצוני: הדבר חמור ביותר ולא רק משום שהרופא עשוי לטעות, אלא שהתוצאה עשויה להיות הרסנית.
אם רופא יניח הנחה שאישה הנחזית להיות מוסלמית לא מעונינת כלל במידע, הדבר עלול להיות הרה גורל.
ייתכן והעובדה שהרופא לא העביר את המידע, דווקא תמנע מהאישה מידע חיוני ביותר שאילו כן הייתה מקבלת אותו, היה מוביל אותה כן להפיל.
מצב מעין זה יפגע קשות באוטונומיה ובזכות הבחירה של החולה.
וילנר מציינת כי ישנם זרמים דתיים רבים מאד ובלאו הכי הנחת הנחות היא בלתי אפשרית.
וילנר השוותה את המקרה לפסקי דין ספציפיים מן המשפט המשווה האמריקאי, בהם נקבע: הרופא חב בחובת גילוי מותאמת לדתו של החולה, רק כאשר החולה ביקש זאת מראש.
החולה הוא זה שנושא בנטל לידע את הרופא בדרישות מיוחדות.
ניתנה דוגמה של מטופל אמריקאי אשר הרופאים הניחו כי הוא שייך לכת דתית שאיננה מסכימה לקבל עירוי דם.
התובעים לא פנו בבקשה כזו ולכן הרופא לא נדרש ואף אסור לו לפנות אליהם ובודאי לא להניח הנחות.
לגבי השאלה השנייה בפסק הדין הנוגעת להלכת שטרן: הוחלט שזהו לא המקרה בו תיושם הלכת שטרן היות שמדובר באימוץ רף גבוה מהנדרש בענייני דת.
מכיוון שענייני דת הם לא חלק מן הפרקטיקה הרפואית אזי הלכת שטרן לא רלוונטית.
בשולי הדברים השופטת וילנר מציינת כי המסקנות בדבר הצורך ליתן ייעוץ דתי לחולה, אליהן הגיעה חברה השופט הנדל הן פסולות ומסוכנות הן לחולה והן לרופא.
הרופא יעסוק ברפואה ואיש הדת יעסוק בענייני דת.
השופט מינץ הסכים לחלוטין עם השופטת וילנר.
השופט הנדל הסכים עם פסק הדין של חבריו אך הוא מסתייג מן ההלכה שנקבעה ומבחינה מהותית חולק על חבריו.
הנדל מציין כי ישנם מצבים בהם רצוי שהרופא ישתף את החולה במידע מותאם דתית.
למרות זאת זו איננה חובת גילוי.
לדעת הנדל מעמד הרופא גבוה מאנשי הדת ודעתו חשובה יותר.
דוגמה לכך היא עניין פיקוח הנפש אשר ראוי שתקבע על ידי רופא ולא על ידי איש דת.
הנדל ציין שגם אם חולה מגיע אל רופא עם הנחיות מאיש הדת, מצופה מן הרופא להתערב ולומר את דעתו.
החלטה: נפסק פה אחד כי לא נפל פגם בהתנהלות הנתבעים וחובת הגילוי לא הופרה.
הפסיקה העוקבת איננה מכירה בחובת גילוי המורחבת מעבר לתחום הרפואי, כגון ענייני דת.
במקרה בו ישנה עוולה רפואית ונגרם נזק, ינותק הקשר הסיבתי היות שהנטל ליידע את הרופא מוטל על כתפי המטופל.
זאת ככל שהנזק הוא בעל קשר ישיר לחובת גילוי הנושאת רף גילוי מעבר לתחום הרפואה.
המגמה והמסר הם ברורים: בתי המשפט אומרים כי החולה הוא זה שצריך ליידע את הרופא לגביי דרישות ומאפיינים מיוחדים כגון דת ואם לא עשה זאת, אין האחריות לנזק רובצת על כתפי הרופא.
לגביי מגבלת 120 הימים: התבצעו מחקרים המעידים כי רוב הנשים המוסלמיות דווקא כן היו מפילות גם לאחר 120 ימים.
זאת אילו הובא לידיעתן מידע הגורס שהן נושאות ברחמן עובר לא תקין.
הממצאים העולים מן המחקרים מחזקים את הקביעה שהמטופל הוא זה שצריך לידע את הרופא בדרישות מיוחדות..
קל וחומר כי הרופא איננו אמור להניח הנחה בדבר 120 ימים כגבול לכלל הנשים המוסלמיות.
עיקרון ההדדיות בגילוי מידע בין רופא למטופל הבהיר כי לא מצופה מרופא לספק חובת גילוי ברף גבוה.
שיקולי מדיניות אף הובילו לכך שלא רק שאין חובה או ציפייה מן המטפל להניח הנחות על דתו של המטופל.
למעשה נאסר על המטפל להניח הנחות לגביי אמונה דתית של המטופל, על פי מראה חיצוני, מגורים ומאפיינים נוספים אשר הם לא ודאיים.
פסק דין מינרווה מילס בע"מ נגד מדינת הודו (מספר תיק: כתב עתירה (אזרחי) 356 משנת 1977; ציטוט המקרה: AIR 1980 SC 1789) היא החלטה המהווה ציון דרך בתולדות בית המשפט העליון של הודו, שיישמה ופיתחה את דוקטרינת המבנה הבסיסית של חוקת הודו.
בעניין מינרווה מילס מסר בית המשפט העליון הבהרות מרכזיות על פרשנות דוקטרינת המבנה הבסיסי.
בית המשפט קבע, כי סמכותו של הפרלמנט לתקן את החוקה מוגבלת על ידי החוקה.
מכאן, שהפרלמנט אינו יכול להפעיל סמכות מוגבלת זו כדי להעניק לעצמו סמכות בלתי מוגבלת.
בנוסף, על דעת רוב בית המשפט נקבע, כי סמכות הפרלמנט לתקן אינה יכולה להיות הסָמכות להרוס.
ומכאן, שהפרלמנט אינו יכול לחסל את זכויות היסוד של יחידים, וזה כולל גם את הזכות לחירות ולשוויון (שאיננה זכות יסוד אלא נחשבת לחלק מהמבנה הבסיסי של החוקה).
פסיקה זו ביטלה את סעיפים 4 ו-5 של חוק החוקה (תיקון ארבעים ושניים), משנת 1976, שנחקק במהלך מצב החירום שהוטל על ידי ראשת הממשלה אינדירה גנדי.
הסעיף הנידון במשפט "מינרווה מילס בע"מ נגד מדינת הודו" הוא סעיף 5:
"להסרת הספֵקות, מוצהר בזאת כי לא תהיה הגבלה כלשהי על הסמכות המכוננת של הפרלמנט לתקן, בדרך של הוספה, שינוי או ביטול, הוראות חוקה זו לפי סעיף זה".
הסעיף הנ"ל נקבע פה אחד כבלתי חוקתי.
השופט העליון צָ'נְדְרָצ'וד הסביר בחוות דעתו, כי מאז פסק הדין בפרשת קֶסָוָנָנְדָה נגד מדינת קֶרָלָה, הסמכות של הפרלמנט לתקן את החוקה הייתה מוגבלת.
הוא לא יכול היהעל ידי תיקון החוקה להמיר את הסמכות המוגבלת הזו לכוח בלתי מוגבל (כפי שהתיימר לעשות בתיקון ה-42).
מאחר שהחוקה העניקה סמכות תיקון מוגבלת לפרלמנט, הפרלמנט אינו יכול במסגרת הפעלת אותה סמכות מוגבלת להרחיב את אותה סמכות לכדי סמכות אבסולוטית.
אכן, סמכות תיקון מוגבלת היא אחד המאפיינים הבסיסיים של החוקה שלנו, ולכן לא ניתן להרוס את המגבלות על סמכות זו.
במילים אחרות, הפרלמנט אינו יכול, לפי סעיף 368, להרחיב את סמכות התיקון שלו כדי ליצור לעצמו את הזכות לבטל את החוקה או להרוס את תכונותיה הבסיסיות והחיוניות.
גוף בעל סמכות מוגבלת אינו יכול באמצעות הפעלת סמכות זו להפוך את הסמכות המוגבלת לכוח בלתי מוגבל.
סעיף 4 של התיקון ה-42 לחוקה, שינה את סעיף 31 ג' לחוקה כדי לתת עדיפות לעקרונות ההנחיה של מדיניות המדינה, המנוסחים בחלק הרביעי של החוקה, על פני זכויות היסוד של יחידים, המנוסחים בחלק השלישי של החוקה ההודית.
בית המשפט קבע שסעיף 4 של התיקון ה-42 אינו חוקתי.
שלושה סעיפים של החוקה שלנו, ורק שלושה, עומדים בין גן העדן של החירות שאליו רצה טאגור שהמדינה שלו תהיה בו, לבין תהום הכוח הבלתי מרוסן.
סעיפים אלו הם 14, 19 ו-21. סעיף 31 ג הסיר שתי צלעות מאותו משולש זהב המבטיחות לתושבי המדינה הזאת עידן שוויוני באמצעות השתתת זכויות היסוד.
כלומר, סעיף זה פוגע בזכויות לחירות ושוויון, אשר לבדן יכולות לסייע בשמירה על כבודו של הפרט, זכויות שנקבעות בסעיפים 368(4) ו-368(5) בחוקה ההודית.
פסק דין כותה או הלכת כותה הוא פסק דין של בית הדין הארצי לעבודה אשר הסדיר את אופן קביעת הפיצויים במקרים של הכרה בדיעבד בקיום יחסי עובד-מעביד, ביחס לעובד שהועסק כפרילנסר או כ'קבלן עצמאי' תמורת חשבוניות.
פסק הדין קבע כי הפיצויים לעובד שהוכר בדיעבד כשכיר יכללו רכיב של פיצויים בגין נזק ממוני שנגרם לעובד - וכן קבע כי ברירת המחדל היא שהעובד יקבל גם פיצוי בגין נזקים 'לא ממוניים' שנגרמו לו כגון פגיעה בביטחון תעסוקתי, במעמד, בזכות ההתארגנות וכו' כתוצאה מהעסקתו במתכונת פרילנסר פיקטיבית.
גובה הפיצויים הממוניים, נקבע בפסק הדין, יתבסס על השוואה בין עלויות המעסיק (הכוללות את הזכויות הסוציאליות ופיצויי הפיטורים) לו היה העובד מועסק כשכיר לתמורה הקבלנית שקיבל העובד.
ככל שעלויות המעסיק האלטרנטיביות היו גבוהות מהתמורה שקיבל העובד בפועל, יש לשלם לעובד את הייתרה.
הנטל להוכיח את השכר החלופי לו היה זכאי העובד לו היה שכיר, מוטל על המעסיק והוא יכול לעשות זאת באמצעות השוואה לעובדים מקבילים (בתפקיד ובוותק) או באמצעות טבלאות שכר של הסכמים קיבוציים רלוונטיים, חוות דעת מומחים או מסמכים אחרים.
בניגוד לחלק מהפסיקות הקודמות להלכת כותה, נקבע בה כי העובד בכל מקרה לא יידרש להשיב כספים למעסיק, גם אם יימצא שהתמורה הקבלנית שקיבל הייתה גבוהה משכרו האלטרנטיבי כשכיר.
באשר לפיצויים בגין נזק לא ממוני, נקבע כי שיעורם ייקבע לפי שיקול דעת בית הדין, אשר ייקח בחשבון בין היתר את סוגיית תום הלב של העובד.
כך, ככל והעסקת העובד כפרילנסר הייתה יוזמת העובד, ייתכן ולא יידרש המעסיק לשלמם כלל.
במידה והיוזמה לאופן ההעסקה הייתה של המעסיק דווקא, מתוך ניסיון לעקוף את דיני העבודה או משיקולים ארגוניים אחרים, הדבר עשוי להביא לפסיקת פיצוי בילתי ממוני גבוהה יותר.
הנטל לשכנע את בית הדין שאין צורך לפסוק פיצויים בגין נזק לא ממוני, מוטל על המעסיק.
החל משנות ה-80 ואילך הלכו והתרחבו תצורות העסקה קבלניות ומורכבות בשוק העבודה, בין היתר תצורת ההעסקה של עובדים במתכונת 'פרילנסר'.
כבר בבג"ץ מור מ-2008 נקבע 'המבחן המעורב' לקביעת יחסי עובד-מעביד.
עם זאת, לאורך כ-15 שנים הייתה מחלוקת בקרב שופטי בית הדין הארצי כיצד יש לקבוע את הפיצויים במקרים של הכרה בדיעבד ביחסי עובד-מעביד.
אסכולה אחת של שופטים, בהובלת נשיא בית הדין בדימוס סטיב אדלר והשופטת סיגל דוידוב-מוטולה, נטתה לגישה 'עונשית' או 'הרתעתית שמטרתה להרתיע מעסיקים מלהתקשר באמצעות הסכמים שאינם הולמים את טיבם האמיתי של יחסי העבודה.
שופטי אסכולה זו נטו לחייב את המעסיקים במקרים של הכרה בדיעבד ביחסי עבודה לשלם פיצויים על הזכויות הסוציאליות על פי חישוב שכלל את מלוא התגמול שקיבלו הפרילאנסרים - מבלי להתחשב באפשרות ששכרם עשוי היה להיות נמוך יותר לו היו מוגדרים מראש כשכירים.
האסכולה השנייה אותה הוביל השופט שמואל צור ובהמשך נשיא בית הדין יגאל פליטמן, נטתה לגישה 'חישובית', ובמסגרתה נעשה ניסיון לחשב כמה היה משתכר העובד לו היה מועסק כשכיר במטרה לפצות אותו בגין ההפרש בלבד (לרבות תנאים סוציאליים).
על פי גישה זו, נפסק במקרים מסוימים בהם המעסיק הצליח להוכיח שלו היה העובד מועסק כשכיר היה מקבל שכר נמוך יותר, שדווקא העובד התובע הוא שצריך להשיב כספים למעסיק בעקבות ההכרה ביחסי עובד-מעביד.
לאורך השנים נפסקו פסקי דין סותרים, לכאן ולכאן, כשההלכה המשפטית השתנתה בכל פעם בהתאם לפסיקה האחרונה.
על מנת לעצור מצב זה, כינסה נשיאת בית הדין הארצי השופטת ורדה וירט-לבנה הרכב מורחב בן שבעה שופטים ושני נציגי ציבור לדיון מאוחד בשלושה תיקים שונים בהם עלתה שאלה זהה בנוגע לאופן קביעת הפיצויים, במטרה לקבוע הלכה ברורה בנושא.
עקרון הקוגנטיות ועקרון תום הלב
במסגרת פסק הדין, נחלקו השופטים בעמדותיהם, האם יש לשקול שיקולים של תום הלב של העובד בשלב ההכרעה האם חלו יחסי עובד-מעביד או לא.
דעת הרוב שהתקבלה, סברה כי נושא תום הלב אינו רלוונטי לעצם הסיווג של יחסי העבודה, אך עשוי להיות רלוונטי כאמור בשלב קביעת הפיצויים הלא-ממוניים.
כיוון שיחסי עובד-מעביד מזכים את העובד בשורה ארוכה של זכויות קוגנטיות, כלומר כאלו שלא ניתן 'לוותר' עליהן, פסק הדין מתייחס בהרחבה למתח הקיים לעיתים בין עקרון הקוגנטיות בדיני העבודה לבין עקרון תום הלב.
זאת, בעיקר במקרים בהם תצורת ההתקשרות ה'קבלנית' או ה'פרילנסרית' היא יוזמה של העובד, הנובעת משיקוליו (שיקולי מיסוי למשל), אך עם זאת הוא תובע בדיעבד הכרה ביחסי עובד-מעסיק.
דעת המיעוט של נשיאת בית הדין
בדעת המיעוט, ביקשה נשיאת בית הדין הארצי לעבודה ורדה וירט-לבנה לקבוע כי במקרים בהם יוכיח המעסיק כי העובד נהג בחוסר תום לב מובהק וקיצוני - ניתן יהיה לקבוע כי לא חלו יחסי עובד-מעסיק, גם במידה והעסקתו עמדה במבחנים האחרים שנקבעו בפסיקה לצורך הכרה ביחסי עובד-מעסיק.
לעמדתה זו הצטרפו גם השופט רועי פוליאק והשופט אילן סופר ונציג הציבור עצמון ליפשיץ (מעסיקים).
וירט-לבנה נשענה בפסיקתה בין היתר על פסק דין בוכריס, בו נקבע כי "ייתכנו מקרים נדירים שבהם עובד ויתר במודע ומתוך אינטרס מובהק שלו על זכויות קוגנטיות.
מקרים כאלה עשויים להביא לכך שכאשר יבקש, עם ניתוק היחסים, להסתמך על היותו בסטטוס של עובד או, בבואו עם ניתוק היחסים, לתבוע זכויות סוציאליות נוספות על השכר 'הכולל' שקיבל, וזאת בחוסר תום לב משווע, יגבר חוסר תום לבו של העובד על דרישת הקוגניטיות או הסטטוס, הנובעת ממנה".
עוד נימקה וירט לבנה את עמדתה בכך שלדבריה: "ישנם מקצועות כיום שהידע שמביא איתו העובד בדיני העבודה עולה לאין ערוך על זה של המעסיק...
כאשר אין מדובר בעובד חלש, גם הצורך במתן מעטפת של הגנות – פוחת".
דעת הרוב של השופטת סיגל דוידוב מוטולה
דעת הרוב, אשר נוסחה על ידי השופטת סיגל דוידוב-מוטולה, קבעה כי סוגיית תום הלב אינה רלוונטית לצורך בחינת יחסי עובד-מעביד, אך היא יכולה לשמש בשלב הקביעה של הפיצויים הלא-ממוניים.
לעמדה זו הצטרפו סגן נשיאת בית הדין לעבודה אילן איטח, השופטות לאה גליקסמן וחני אופק-גנדלר ונציגת הציבור יעל רון (עובדים).
דוידוב-מוטולה ציינה בין היתר בין היתר כי דווקא השינויים בשוק העבודה והתרחבות התופעה של תצורות העסקה מורכבות או לא שגרתיות כמו כלכלת הפלטפורמות, מדגיש את החשיבות של עקרון הקוגנטיות בדיני העבודה ומצדיקים דווקא את הרחבת ההגנה הניתנת למועסקים מסוגים שונים, ולא את צמצומה.
לדבריה, הנחת היסוד שפערי הכוחות בין מעסיקים לעובדים פועלים לטובת המעסיקים היא נקודת המוצא של משפט העבודה בכל שיטות המשפט המוכרות, ודיון על שינויה חייב להיות דיון ציבורי רחב.
משבר הקורונה אף הוא חיזק לדבריה את נקודות המוצא הללו של דיני העבודה.
עוד ציינה כי שימוש במבחן של תום לב לקביעת יחסי עובד-מעסיק עשוי להגביר את חוסר הוודאות המשפטי בתחום.
לדבריה, על בית הדין האמון על יישומם של חוקי העבודה, להכווין את ההתנהגות הרצויה של מעסיקים ומועסקים כאחד באמצעות כללים שייתנו תמריץ שלילי ומרתיע מראש מפני סיווג שגוי מודע של עובדים כ'קבלנים עצמאיים'.
"נקודת המוצא היא כי האחריות לבדיקת המצב המשפטי מוטלת בראש ובראשונה על כתפי המעסיק" כתבה.
"לטעמי מועסק שהוא "עובד" לפי מבחני הפסיקה נותר כזה גם אם התנהל בחוסר תום לב, בין בעת העסקתו ובין בעת הגשת התביעה על ידו".
בהליך הראשון, גבריאל כותה, מורה לריקודי עם תבע את עיריית רעננה בדרישה לחייב אותה לשלם לו את זכויותיו כעובד שכיר, לאחר שהועסק וקיבל תשלום כנגד חשבוניות כעוסק מורשה במהלך רוב תקופת עבודתו, כ-22 שנים, בבתי הספר בעיר.
לטענתו שולם לו שכר הדומה לשכרם של עובדים שכירים בתפקיד ובוותק כשלו, אך הוא לא נהנה מזכויות סוציאליות להן הוא זכאי, לרבות פנסיה, הבראה, ימי חופשה ועוד.
בית הדין האזורי לעבודה קבע כי התקיימו בין כותה לעירייה יחסי עובד-מעביד, עם זאת, קבע כי קיבל את מלוא הזכויות הסוציאליות אותן היה מקבל כעובד שכיר ולפיכך לא פסק לטובתו פיצויים.
הן כותה והן העירייה ערערו לבית הדין הארצי.
בית הדין הארצי במסגרת ההליך הפך את החלטתו של בית הדין האזורי וקבע כי לא התקיימו יחסי עובד-מעביד בין כותה והעירייה.
בהליך השני תבע דן רבין, רואה חשבון שעבד עבור משרד המשפטים, את מדינת ישראל ואת המשרד בטענה כי חלו עליו יחסי עובד-מעביד ובדרישה לזכויות שונות החלות על עובדי המדינה מכוח תקנות שירות המדינה.
עבודתו הוגדרה כ'קבלן פנימי', על אף ששימש מנהל מחלקת ניהול תקין ברשם העמותות ומספר עובדים אף היו כפופים אליו.
בית הדין האזורי לעבודה קבע כי בהעסקתו היו מאפיינים מובהקים של עובד, וכי הסממנים המעידים על התקשרות בעלת אופי 'קבלני' היו טכניים ומינוריים, ולפיכך הכיר ביחסי עובד-מעביד, אך גם במקרה זה קבע כי השכר שהיה מקבל כשכיר היה נמוך מהתמורה אותה קיבל בפועל, ולפיכך לא פסק לטובתו פיצויים.
כמו כן לקח בית הדין בחשבון גם שיקול הרתעתי.
לפיכך נקבעו לטובתו פיצויים על סך 120 אלף שקלים.
בהליך השלישי תבע זאב לוי את חברת זרעים גדרה בגין זכויות שונות שלטענתו לא קיבל.
בין הצדדים היה הסכם למתן שירותי ניהול והתגמול שולם ללוי כנגד חשבוניות מס באמצעות חברה שבבעלותו, עם זאת טען לוי שיחסי העבודה היו של עובד-מעסיק.
בית הדין האזורי לעבודה דחה את תביעתו במלואה, וקבע כי קבע כי אמנם שררו יחסי עובד-מעסיק בין הצדדים, אולם לוי היה זה שביקש להתקשר עם החברה כנותן שירות חיצוני ולא כעובד שכיר, ועל פי דרישתו שולמה לו התמורה המוסכמת כנגד חשבונית.
בין הדין הארצי לעבודה דחה אף הוא את ערעורו של לוי, אך הנימוקים לכך נחלקו בין השופטים, בהתאם ליחסם לשאלה אם יש לשקול שיקולים של תום לב בקביעת קיומם או היעדרם של יחסי עובד מעביד.
דעת המיעוט שנכתבה על ידי הנשיאה וירט לבנה ציינה כי מקרה זה מהווה דוגמה ל'חוסר תום לב מובהק מצידו של מועסק, העשוי להביא לקביעה כי לא התקיימו יחסי עובד-מעביד - על אף שעל פי מבחני הפסיקה ה'הרגילים' היה מקום לכאורה לקבוע כי הם מתקיימים.