tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ביקש מאשתו מרופה שלא תשים על עיניו מטבעות כמנהג הקבורה ביוון.
כך, בהגיעו לשאול עמד על נהר הסטיקס ולא יכול לשלם למשיט המעבורת כארון כדי לעבור את הנהר.
האדס אל השאול (בגרסאות אחרות מדובר באשתו, פרספונה) אפשר לו לחזור לעולם החיים כדי לבקש מאשתו לבצע את הקבורה כראוי.
על ידי תחבולה זו חזר סיזיפוס לעולם החיים ומת כעבור שנים בשיבה טובה.
כעונש על תחבולותיו של סיזיפוס נגזר עליו לגלגל סלע ענק במעלה הר בשאול.
זאוס גרם לכך שבכל פעם, כמעט לפני שסיזיפוס מגיע לפסגה, הסלע מתגלגל חזרה למטה ומצריך את סיזיפוס לחזור על הפעולה.
סיזיפוס נידון לנצח למאמץ חסר תועלת וייאוש ללא סוף.
ישנו אזכור אחד בו סיזיפוס עצר ממלאכת עונשו.
בספר העשירי של מטמורפוזות מאת אובידיוס מובא סיפורם של אורפאוס ואאורידיקה.
אורפאוס ידוע כנגן שמצליח לשבות את כל שומעיו.
בעת נגינתו להאדס בשאול ישנו תיאור כיצד כל הפעילות בשאול עצרה מלכת, שם מסופר כי אפילו סיזיפוס נח, נשען על הסלע והקשיב.
טרגדיה יוונית עתיקה בשם "סיזיפוס", כנראה מאת קריטיאס, לא שרדה אלא בציטוט קטע חלקי.
בספרו של אלבר קאמי "המיתוס של סיזיפוס", תוהה הגיבור, מה המשמעות לחיים בעולם מודרני של אבסורד, שבו אין ערכים מוחלטים.
הוא השווה את חייו של האדם המודרני לגורלו של סיזיפוס שנגזר עליו לגלגל במעלה ההר אבן כבדה מבלי שיצליח להשלים את משימתו לעולם.
הוא כותב: "די במאבק אל הפסגה כשלעצמו, כדי למלא בשמחה את לב האדם.
ריצ'רד רייט, קלידן להקת פינק פלויד, תרם לאלבום של הלהקה Ummagumma (בה כל חבר להקה מבצע יצירה שלו) יצירה אינסטרומנטלית משלו בשם "Sysyphus" (אף על פי שמאייתים את השם באנגלית כ-"Sisyphus") יצירת רוק מתקדם ואוונגרד בת 13 דקות המחולקות לארבעה חלקים.
כל חלק מבוסס על חלק מסיפורו של סיזיפוס.
סיחון מוזכר במקרא כמלך העם האמורי, אשר שלט על השטח שבין נחל ארנון לנחל יבוק.
סיחון היה אחד משני מלכי האמורי בעבר הירדן, לצד עוג מלך הבשן.
בירתו הייתה העיר חשבון, אשר לא הייתה מיושבת בתקופת הברונזה המאוחרת, עובדה שאינה מתיישבת עם הסיפור המקראי.
בירתו של סיחון הייתה העיר חשבון, ושטח ממלכתו כלל חלקים נרחבים מעבר הירדן המזרחי, לאחר שכבש את רוב ערי מואב, על פי המתואר בספר במדבר פרק כ"א פסוקים כ"ו-כ"ט.
הממלכה המורחבת אחר כיבוש מואב השתרעה בשטח שבין נחל ארנון לנחל יבוק (במדבר כא,כו).
בני ישראל, בבואם להתיישב בארץ ישראל לאחר יציאת מצרים, ביקשו ב, כפי שמעיד משה בספר דברים, לעבור דרך ממלכתו של סיחון לכיוון ארץ ישראל; אולם סיחון סירב, ואף יצא לקראתם למלחמה (בניגוד לאדום שהסתפקו בסירוב לבקשת בני ישראל).
על פי ספר במדבר, הובסו סיחון וכל עמו בקרב בעיר יהץ על ידי בני ישראל, ושם נהרג סיחון:
ניצחון בני ישראל על סיחון מוזכר בספר תהילים כניצחון בעל משמעות ייחודית, המסמל את עזרתו של האל לעם ישראל לנצח את אויביו:
לפי , הייתה המלחמה בחודש אלול, חצי שנה לפני הכניסה לארץ.
לפי דרשת חז"ל בתלמוד הבבלי במסכת ראש השנה, אשר התקיף את ישראל בחורמה היה למעשה סיחון מלך חשבון, קודם להתקפתו על ישראל ביהץ.
לדבריהם, התיאור הבא מתייחס להתקפה ראשונית של סיחון נגד ישראל:
לאחר תבוסתו של סיחון מופיע במקרא שיר קצר ומעורפל:
רוב המפרשים הקלאסיים מפרשים את השיר כמתייחס למלחמה קדומה שהתנהלה בין סיחון לבין מלך מואב הראשון, ובה הביס סיחון את מואב, כבש את עריהם וסיפח אותן לנחלתו.
לפי פרשנות זו, מתאר השיר כיצד חשבון, שהייתה עיר מואבית לפני שנכבשה על ידי סיחון, נשרפה באש בשעת המלחמה הקדומה בין סיחון למואב, ויחד איתה חרבו גם העיר המואבית ער והאזורים שסמוכים לנחל ארנון.
השיר ממשיך ולועג לכמוש אלוהי מואב, שהפקיר את עמו ונתן לו ליפול בשבי בידי סיחון מלך האמורי.
כתוצאה מכך אבדה מלכות מואב, וכל עריה – חשבון, דיבון, נפח ומידבא - הפכו שוממות.
הקריאה בתחילת השיר "בֹּאוּ חֶשְׁבּוֹן תִּבָּנֶה וְתִכּוֹנֵן עִיר סִיחוֹן" מזמינה את האמורים, שניצחו במלחמה, לבנות מחדש את חשבון ולהקים בה ממלכה משלהם.
לפי פרשנות זו, שובץ השיר במקרא כדי להאדיר את ניצחונם של בני ישראל על סיחון גיבור החיל.
על עוצמתו של סיחון נאמר במדרש שוחר טוב (קלו,א):קשה היה סיחון כמגדל וחומה, והיה קשה מכל הבריות, וארוך מכל המגדל ורגליו מגיעות לארץ, ואין כל בריה יכולה לעמוד מפניו, והיה קשה מפרעה וחיילותיו.
מה עשה הקדוש ברוך הוא?
סייח במדבר הוא הפרא, וכן הערוד נזכר אצל חז"ל כחיה אמתנית (ברכות לג ע"א).
סיוע בין־לאומי או סיוע חוץ, הוא העברת משאבים (בדרך כלל העברה של כסף) ממדינה למדינה.
המניעים להענקת סיוע הם מגוונים:
זולתנות וסולידריות עם מדינות הסובלות מעוני או מדינות שנפגעו באסון טבע
רצון לרכוש השפעה מדינית, כלומר להשפיע על ההחלטות שמקבלות מדינות שונות, לאו דווקא המדינה שמקבלת את הסיוע.
רצון לחזק את מעמדן של בעלות ברית צבאיות.
מניעים כלכליים של גופים בתוך המדינה המסייעת: כך למשל תאגידים אמריקניים המייצרים נשק יוצאים נשכרים מהענקת סיוע צבאי אמריקני למדינות שונות.
סיוע בין-לאומי עשוי להוות פתרון קצר-טווח בלבד אך בהחלט היו מקרים בהם העזרה לשיקום הכלכלה הייתה מהותית, למשל במקרה של תוכנית מרשל.
לעיתים גורם הסיוע למקבלי ההטבות להימנע מליטול אחריות על שינוי מצבם.
סיוע החוץ עשוי לפגוע במדינות נתמכות, בכך שהוא מדכא פיתוח תעשיות ושירותים.
כספי סיוע יכולים להיות מועברים לתקציב המדינה המקבלת לשימוש כללי, או לממן מטרות שנקבעו מראש.
למשל, מדינה עשירה יכולה לממן פרויקט של סלילת כביש מהיר במדינה מתפתחת.
הצד המסייע והצד המקבל של סיוע חוץ יכולים להיות ממשלות, ארגונים לא-ממשלתיים או פרטים.
פעילות הסיור הצבאית היא בדרך כלל שיטה לאיסוף מודיעין קרבי, על ידי יחידות צבאיות המיומנות בכך, בסביבה עוינת, שדה קרב או שטח אויב.
ברוב הצבאות המערביים מבוצע סוג זה של פעילות על ידי יחידות סיור מיוחדות (ואז הסיור מוגדר "סיור מיוחד").
מרבית מיחידות הקרביות בצבאות המודרניים, כוללות כחלק מהמבנה הארגוני שלהן כהכנה למלחמה, יחידות סיור.
תפקידן של יחידות סיור הוא לסייר באזור הפעולה לפני הכוח הראשי, לספק מידע בעל ערך לכוחות העומדים לפעול שם, לסמן מטרות אויב, ולעיתים גם להוביל את הכוח העיקרי בתנועה לשטח לא מוכר.
יחידות הסיור נדרשות להביא מידע על צי"ח (ציון ידיעות חיוניות) שנדרש מיחידת האם שלהם (החטיבה או הגדוד) ולצורך כך הן מיישמות את מכלול הטכניקות של הסיור.
ככלל, ליחידת הסיור ניידות רבה והכשרה חיילית גבוהה הכוללת שדאות, הסוואה והשרדות בשטח.
להלן דוגמאות לטכניקות ומשימות של הסיור הצבאי:
סיור – מכלול פעולות (תמרון, לחימה, תצפית) המבוצעות לשם איסוף מודיעין קרקע ואויב.
איסוף קרבי – מכלול פעולות המאפשרות צפייה על פעילות אויב או קרקע – נעשה שימוש באמצעים פסיביים (כדוגמת משקפות) או אקטיביים (כדוגמת מכ"ם חודר קרקע).
סיור אלים – משימה שנועדה לגלות מודיעין אויב או קרקע דרך הפעלת כוח לוחם.
בין אם על ידי התקפה או על ידי תמרון ולכידה של תא שטח.
סיור באש – ערעור האויב באמצעות ירי - בדרך כלל תלול מסלול או של יחידה אחרת, בצורה שתאפשר זיהוי תנועות ותגובות של האויב על ידי הכוח הצופה.
סיור ציר – סיור הנועד לספק מודיעין על ציר תנועה אפשרי, ממודיעין הנדסי הנוגע לעבירות ומכשולים ועד סריקה לאיתור אויב בציר.
סיור נקודתי – סיור שנועד להביא מודיעין על נקודה ספציפית שעליה קיים פער מידע.
סיור גזרה – סיור הנועד להביא מודיעין שטח או אויב בגזרה מסוימת.
סיור כזה מנסה לזהות דפוסים של שטח או פעילות אויב, והביצוע שלו יכול להיות קצר בזמן, ככוח קדומני, או ארוך בזמן לשם יצירת תמונת מודיעין.
מסך – משימה הדורשת לאתר אויב ולספק התראה מוקדמת ליחידת האם על הימצאו וכוונותיו.
המסך לרוב לא יבצע פעילות אלימה, אלא אם כן יש דרישה ספציפית לפגוע בסוג אויב בעדיפות גבוהה.
המסך גם יכול לסייע בתיעול של כוח האויב על ידי הפעלת ארטילריה, ולעיתים נדירות, לחימה.
משמר – משימה הכוללת את משימות המסך, ומטרתה למנוע מהאויב מודיעין על כוחותינו ולהשיג מודיעין, זמן ומרחב ביחס לאויב.
היא כוללת יחד, משימות נגד-סיור (נס"ר) אויב, השמדת כוחות קטנים ושיבוש התקפה או הגנה של כוח האויב.
משימה זו נעשית בתוך תחום האש הארטילרית היחידתית ובסמיכות אליו.
חיפוי – משימה המכילה את המסך ואת המשמר, הפועלת במנותק מהגוף העיקרי על מנת לשרת את מטרת הגוף העיקרי תוך שיבוש הגנה והתקפת האויב.
יחידות סיור מסוגלות להיטמע בשטח לתקופה ארוכה, לנווט את עצמן או את יחידת האם, להכווין אש של מגוון אמצעי אש מנגד (מטוסים, ארטילריה, טנקים, חימוש מונחה מדויק ועוד).
לשם כך לוחמי סיור נדרשים להכשרה ארוכה יותר מלוחם חי"ר או הנדסה רגיל וכן לדגש בהכשרה על ניווט, שדאות והסוואה.
הסיורים בביטחון השוטף הם לרוב רכובים אך גם רגליים כשנדרש.
בצוות הלוחמים של רכבי הסיור, נמצאים בדר"כ עליו חייל קלע, חייל נגביסט וחייל חובש, לצד שאר הלוחמים ומפקדי סיור.
רכבי הסיור חמושים באמצעים רבים כגון רקטות לאו, מקלע מאג, משקפות, עכברים, ציוד קשר, עזרה ראשונה, ציוד אמצעי ראיית לילה, ציוד לחימה ונשקם האישי של הלוחמים.
לכל לוחם חמוש גם ברימון.
על אחד מרכבי הסיור חמוש עליו מקלע בראונינג.
יחידות סיור קיימות בכל גדוד חיל רגלים, חיל שריון וחיל הנדסה במערך הצבאי ותפקידם הוא השגת מודיעין קרבי, לחימת חוד ופתיחת תאי שטח לכוחות הלחימה.
מחלקת הסיור (מחס"ר) בפלוגה המסייעת.
בכל חטיבת חי"ר פלוגת סיור (פלס"ר)) חטיבתית - (החל מ-2006 אוחדו הפלס"ר, פלוגת החבלה ההנדסית (פלחה"ן) ופלוגת הנ"ט (פלנ"ט) לגדוד אחד - גדוד הסיור (גדס"ר).
פלוגות הסיור החטיבתיות ניכסו לעצמן את השם "סיירת".
יחידות סיור נקראות גם סיירות.
על פי תורת הלחימה (תו"ל) גם בכל גדוד שריון צריכה להיות קיימת מחלקת סיור ובחטיבה פלוגת סיור.
לרוב התקן של הסיור מאויש רק ביחידות המילואים.
הסיירות הראשונות בצה"ל היו סיירת צנחנים, סיירת גולני וסיירת שריון.
באמצע שנות ה-50 הוקמו הסיירות הפיקודיות (סיירת אגוז, סיירת שקד, סיירת חרוב) וגם סיירת מטכ"ל.
במרוצת השנים הסיירות התפתחו ליחידות מובחרות בצה"ל, ולתופעה ייחודית בתרבות הישראלית.
הדבר קרה במידה רבה בזכות פרסומה של סיירת מטכ"ל.
כיום צה"ל מפעיל יחידות סיור שונות בכל החילות הלוחמים ובכל הזרועות.
הבולטות הן: סיירת מטכ"ל, מחלקות סיור של חיל ההנדסה, סיירות בחטיבות חי"ר (סיירת צנחנים, סיירת גולני, סיירת גבעתי, סיירת נח"ל), פלס"ר שריון בחיל השריון (בשנת 2021 נסגרו במסגרת תהליכי התייעלות פנימיים של הצבא ונשארו פלס"רי שריון במילואים בלבד), וסיירת יעל של יהל"ם.
בסלנג הישראלי, המונח "סיירת" נהפך לכינוי לכל יחידה מובחרת, לדוגמה, "סיירת דובדבן".
יום מיונים ליחידות מובחרות במסגרת תהליך המיון והגיוס לצה"ל נקרא "יום סיירות".
המדור המטפל במיון מלש"בים ליחידות התנדבות במסגרת תהליך המיון והגיוס לצה"ל נקרא "מדור סיירות".
היחידות המיוחדות ויחידות הסיור הן יחידות התנדבות אולם הייעוד שלהן שונה מהותית.
יחידות מיוחדות בעלות יעוד מסוים שפועלות עמוק מעבר לקווי האויב ומבצעות פעולות חשאיות זוכות להכשרה ארוכה במיוחד, במסגרת ההכשרה שלהן נכללת גם חלק מהכשרת הסיור, אולם מושם בה דגש על הפעלת הייעוד המסוים של אותה היחידה ולאו דווקא הסיור.
היחידות הייעודיות נחשבות ליחידות מובחרות ואף יחידות עילית.
הן אינן יחידות סיור ואינן סיירות.
דוגמאות ליחידות מיוחדות שאינן יחידות סיור: שייטת 13, מגלן, שלדג ודובדבן.
סיזלה קלונג'י או סיזלה (Sizzla) הוא שם הבמה של מיגל קולינס (Miguel Collins), זמר רגאיי ג'מייקני.
קולינס נולד ב-17 באפריל 1976 למשפחה רסטפארית אדוקה וחונך בקהילה סגורה (אוגוסט טאוון).
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נחשף להתפרצות של הדאנסהול במוזיקה עצמה, הכולל סמים, אלימות והמוניות.
כתגובת נגד, קולינס התחזק באמונתו הרסטפארית וסיגל את אורח חייה של התנועה.
באמצע שנות ה-90 הצטרף לזרם של בובו אשאנטי.
בשנת 1995 החל סיזלה בהקלטת סינגלים עם החברה "זוגלו", והמשיך בהתחברות עם בובי 'דיגטל' דיקסון לכמה סינגלים.
בנוסף יצא לסיבוב הופעות נרחב עם לוסיאנו.
סיזלה משתמש במוזיקה כמכשיר להעברת האמונה הרסטפארית.
ב-1996 החל סיזלה לעבוד עם המפיק פיליפ 'פאטיס' בארל.
סדרת סינגלים שהוציא, הביאה להוצאת אלבום הבכורה של סיזלה Burning Up ואחרי שנה הוציא סיזלה את Praise Yeh Jah.
בשלב הזה סיזלה כבר היה אמן ידוע ומדורג בין אמניי הרגאיי הבכירים בג'מייקה.
פריצת הדרך העיקרית שלו הגיעה עם הוצאת האלבום Black Woman and Child אשר בזכותו זכה סיזלה למועמדות הראשונה שלו לפרס אמן הרגאיי הבינלאומי בטקס פרסי המובו ב-1998. כמו כן אלבומו דורג במספר מגזינים בין 1000 האלבומים הטובים ביותר.
סיזלה לא תומך בתעשיית המוזיקה, שכן הוא מאמין שזהו מוסד מושחת ומדכא.
הוא זהיר בכל מגע עם העיתונות והתקשורת בכלל והעניק רק מספר מצומצם של ראיונות עם העיתונות.
סיחוטה-אלין הוא רכס הרים במחוז פרימוריה וחברובסק, רוסיה, המשתרע לאורך 900 ק"מ בכיוון צפון-מזרח לנמל הימי של ולדיווסטוק.
פסגות ההרים הגבוהות ביותר ברכס הן אלו של הר טורדוקי (2,077 מטרים) והר אניק (1,933 מטרים).
בשנת 2001 העניק אונסק"ו לשטח של 15,539 קמ"ר בסיחוטה-אלין מעמד של אתר מורשת עולמית, בין השאר, בשל חשיבותו של האזור ל:
ב-2018 הורחבה ההכרזה של האתר והוא כולל מאז גם את עמק נהר ביקין.
הפעילות האנושית במקום החלה עוד בתקופה הפרהיסטורית.
במאה ה-7 הוקמה במקום התיישבות שאנשיה דיברו בשפות טונגוסיות.
ההתיישבות נקראה מוקרי והושפעה מהמונגולים והטורקים.
באמצע המאה ה-19 הפך הנהר אוסורי לחלק מהמזרח הרחוק הרוסי, ולאחר מכן המקום הושפע גם ממגמות מערביות.
1900 מהגרים סינים שהגיעו למקום הביאו איתם את דת הטאואיזם שהתערבבה עם דת האדגה הפגאנית.
התרבות המקומית עברה שינוי נוסף כאשר למקום הגיעו המאמינים הרוסים הישנים למקום מתוך מטרה למצוא מקלט בגלל רדיפות דתיות.
בעשור הראשון והשני של המאה ה-20 נערך מחקר מקיף בסיחוטה-אלין על ידי ולדימיר ארסנייב (1872–1930).
ארסנייב תיאר את ממצאיו במספר ספרים, שב-1975 הפכו לסרט קולנוע זוכה פרס אוסקר של הבמאי אקירה קורוסאווה.
ב-1935 הוקמו שמורות הטבע סיחוטה-אלין ולאזו על מנת לשמר את המאפיינים הייחודיים של המקומות הללו.
תהליך הקולקטיביזציה ברוסיה הגיע גם לאזור זה.
בשלהי שנות ה-30 אוכלוסיית המקום רוכזה בשתי התיישבויות, שמביניהן קרסני יאר קיימת עד היום.
ב-12 בפברואר 1947 התרחשה פגיעת מטאוריט סיחוטה-אלין שגרמה לפיצוץ עז.
המטאוריט פגע בקרקע במרחק 440 קילומטרים צפון-מזרחית לוולדיווסטוק.
ב-1993 הוקמה הטריטוריה האתנית סיחוטה-אלין עבור האנשים הקשורים לסביבת הטייגה (יערות אורן), המייצגת את עקרון שימור הטבע שמאפיין את התושבים המקומיים.
אולם, בגלל גודלה הקטן של האוכלוסייה (כ-2,000 תושבים) והשפעות זרות, דרך החיים המסורתית במקום נתונה בסכנה.
סיחוטה-אלין נמצא בחוף המזרחי של יבשת אסיה בין החלק הצפון-מזרחי של סין לבין ים יפן.
השטח הכולל של אתר המורשת העולמית הוא 1,549.179 קמ"ר, והוא מחולק לחמישה אזורים נפרדים.
במקום חיים רק כ-2,000 איש, ומספר זה נמוך מאוד בהשוואה לצפיפות האוכלוסין הסיבירית הממוצעת.
ייחודיותו של האזור נובעת משליטתם בנוף של יערות האורן הקוריאני הנמצאים משני צדדיו של עמק ביקים בצפון-מערב ושמורת הטבע סיחוטה אלין בדרום, ויערות מחטניים ואלון יפני על החוף.
הסביבה הטבעית של סיחוטה אלין יציבה ולא סובלת מזיהום.
סיחוטה-אלין מהווה את אחד מאזורי האקלים הממוזג המיוחדים בעולם.
במקום מתקיימים מינים המאפיינים טייגה צפונית (כגון מיני אייליים ודוב חום) במקביל למינים טרופיים כגון נמר אמור, טיגריס סיבירי ודוב שחור אסייתי.
העץ העתיק ביותר במקום הוא טקסוס יפני (Taxus cuspidata), שגילו מעל 1,000 שנים.
סיחוטה-אלין היא מקום המגורים של אנשי האדגה המתגוררים ברובם בכפר קרסני יאר בעמק ביקים.
הפעילות העיקרית שלהם היא ציד, דיג וקטיפת שרכים, גרגרי יער, פטריות וזרעים.
אחד מבתי הגידול החשובים בסיחוטה-אלין משתרע על האזורים הבינוניים והגבוהים של נהר אימן.
בבית הגידול הזה חיים מינים רבים כגון ג'ינסנג וטיגריס סיבירי ביחד עם 122 אנשים מבני האדגה.
סיזרס סופרדום הוא אצטדיון מקורה המהווה את אחד מסמלי העיר ניו אורלינס שבמדינת לואיזיאנה.
עד שנת 2011 נקרא בשם לואיזיאנה סופרדום ועד 2021 מרצדס-בנץ סופרדום .
בניית האצטדיון הושלמה ב-1975, והפכה אותו לאצטדיון המקורה הגדול ביותר בעולם עד חנוכת הג'ורג'יה דום ב-1992. הסופרדום הוא מגרשה הביתי של קבוצת הפוטבול הניו אורלינס סיינטס מליגת ה-NFL.
האצטדיון משמש גם למשחקי כדורסל, בייסבול והופעות.
עד 2025 האצטדיון אירח שמונה משחקי סופרבול - יותר מכל אצטדיון אחר.
כמו כן, אירח חמש פעמים את משחקי הפיינל פור של טורניר אליפות המכללות בכדורסל.
אירועים בולטים נוספים היו קרבות האיגרוף בין רוברטו דוראן לשוגר ריי לאונרד ב-1980, ניצחונו האחרון בקריירה של מוחמד עלי בקרב האליפות נגד לאון ספינקס ב-1978, רסלמניה 30 ב-2014 ואירוח ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-1987.
בשעת חירום האצטדיון משמש מחסה ונקודת פינוי של העיר ניו אורלינס.
שלוש פעמים בעבר שימש מקום מחסה ופינוי בזמן סופות הוריקן: ב-1998 בזמן הוריקן ז'ורז', ב-2004 בזמן הוריקן איוון וב-2005 בזמן הוריקן קתרינה.
ב-29 באוגוסט 2005 פגעה סופת ההוריקן קתרינה בעיר ניו אורלינס וזרעה הרס.
סוללות המגן מפני הצפות התמוטטו ומים הציפו חלקים נרחבים מהעיר.
כיפתו של הסופרדום נסדקה וחלקים ממנה החלו ליפול.
האצטדיון שימש כמקלט להמוני התושבים שלא הצליחו להתפנות מהעיר.
לפי חלק מן ההערכות, כ-20,000 איש מצאו בו מחסה.
על אף שנבנה לעמוד בפגעי מזג האוויר, ממדי הסופה והפגיעה בגג, הביאו להתמלאותו ההדרגתית במים ולצורך בפינויו.
האצטדיון נסגר ועבר שיפוץ נרחב בסיוע כספי של FEMA (סוכנות של המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית), מדינת לואיזיאנה וליגת ה-NFL ובהשקעה כוללת של 350 מיליון דולר.
ב-25 בספטמבר 2006 נפתח האצטדיון מחדש במשחק הפוטבול בין הניו אורלינס סיינטס לאטלנטה פלקונס.
לפני המשחק, הופיעו הלהקות U2 וגרין דיי, ונשיא ארצות הברית ג'ורג' ו.
בוש הטיל את המטבע בהגרלה המסורתית.
על פי מחקר של אוניברסיטת ניו אורלינס, בין 2006 ל-2011 השפיע האצטדיון על כלכלת לואיזיאנה בסכום המוערך בכ-4.1 מיליארד דולר.
ב-2011 נמכרו זכויות שיום האצטדיון לחברת מרצדס-בנץ והוא נקרא מרצדס-בנץ סופרדום.
ב-2021 נמכרו זכויות השיום לחברת סיזרס אנטרטיינמנט.
האצטדיון אירח את סופרבול XLVII, בין בולטימור רייבנס לסן פרנסיסקו 49'.
במהלך הרבע השלישי ארעה נפילת מתח שהביאה להפסקת חשמל ואיבוד התאורה ברוב האצטדיון, מה שהצריך הפסקה ממושכת במשחק.
סיזר מילאן (בספרדית: César Millán Favela, נהגה בספרדית "ססר מִיַאן פבלה"; נולד ב-27 באוגוסט 1969), הידוע בכינוי "הלוחש לכלבים", הוא מאמן כלבים.
הוא מגדיר עצמו "משקם כלבים, ומאמן בני אדם".
מילאן ידוע בעיקר בזכות תוכניתו "הלוחש לכלבים", המשודרת זה העונה השמינית בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק שבארצות הברית וגם בישראל (בעבר שודרו חלק מעונות התוכנית בערוץ הראשון בישראל), בערוץ BIO באוסטרליה, בערוץ Sky 3 בבריטניה ובערוצים אחרים ברחבי העולם.
מילאן כתב כמה ספרי ייעוץ לאימון כלבים ולשליטה בהם: "הדרך של סיזר" (Cesar's Way), "היה מנהיג הלהקה" (Be the Pack Leader) והספר "הלוחש לכלבים" (Dog Whisperer), שאף פורסם בישראל.
במרץ 2006 העניק האיגוד הבינלאומי למומחי הכלבים (International Association of Canine Professionals) למילאן ולאשתו, אילוסיון וילסון מילאן, חברוּת של כבוד באיגוד.
"שיקום כלבים" הוא תחום ההתמקצעות המרכזי של מילאן.
דרך השיקום של מילאן מאופיינת בהתערבות בחיי היום-יום של בעל הכלב תוך הדגמה להשתלטות על הכלב במצבי אמת.
מילאן אף פתח מרכז פסיכולוגי לכלבים באמצע שנות ה-90, בעקבות הצלחת התוכנית שלו בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
הרצון המרכזי של מילאן הוא לשקם כלבים אגרסיביים, והוא שומר חיבה מיוחדת לכלבים הנחשבים על ידי חלק מהציבור כבעלי הסתברות גבוהה יותר להפוך לכאלה, כמו כלבי פיטבול ורוטווילר.
סיזר מילאן נחשב בידי רבים ברחבי העולם כמאמן הכלבים הטוב ביותר, בזכות המקצועיות שלו בביצוע בפועל של שיטתו הייחודית, הכוללת בין השאר השראת אנרגיה רגועה ואסרטיבית, וגם בזכות הניסיון בשיקום אלפי כלבים בעייתיים.
למרות הצלחתה המסחרית של התכנית והפופולריות לה זכה סיזר מילאן, גישתו זכתה וזוכה לביקורת רבה בקרב אנשי אקדמיה ומאמני כלבים.
לטענתם, השיטות אותן נוקט סיזר מילאן מבוססות על ענישה ומביאות את הכלבים למצב של חוסר אונים.
מלבד הבעיות האתיות העולות כתוצאה מפרקטיקות מכאיבות ומאיימות, טוענים מבקריו כי נזקן רב מהתועלת.
נושא נוסף הזוכה לביקורת בכל הנוגע לגישת עבודתו הוא ההישענות על תאוריית "מבנה הלהקה" ושימת הדגש על דומיננטיות, ככלי מפתח לשינוי התנהגותי.
למעשה, העולם האקדמי אינו מכיר במונח "דומיננטיות" כפי שמציג אותו סיזר מילאן.
מילאן נולד בשנת 1969, לפליפה מילאן גיין (Felipe Millán Guillen) ומריה טרסה פבֶלה דה מילאן (Maria Teresa Favela de Millán), בעיר קוליאקאן שבמדינת סינלואה במקסיקו.
לדברי מילאן, יותר מכל אדם אחר השפיע עליו סבו להיות מאמן כלבים.
בספרו כתב מילאן כי בכל כלב הוא רואה את נשמת סבו.
מילאן בילה את רוב ילדותו בעבודה בחווה ליד קוליאקאן לצד סבו שעסק בחקלאות.
אף על פי שהוא גר בבית העשוי מחימר וחסר מים זורמים, מילאן אמר שמעולם לא הרגיש עני, והגדיר את ילדותו "גן-עדן".
הוא הוקסם בילדותו מהחיות בחווה, אך יותר מכל, נקשר לכלבים.
ההתבוננות בלהקות הכלבים בשטחים החקלאיים השפיעה רבות על הפילוסופיה ודרך החשיבה שלו מאוחר יותר.
הוא נחשף לדרך החיים של הכלבים.
מילאן טוען שכדי להיות מאמן טוב, "עליך להיות מנהיג הלהקה, זה שאחראי על הכלב ולא זה שהכלב אחראי עליך".
כשהיה בן שש, עברה משפחתו למסטלאן, העיר השנייה בגודלה במדינת סינלואה.
אביו החליט שהוא רוצה להעביר את ילדיו לבתי ספר טובים יותר.
לדברי מילאן, החלק הרע ביותר בעזיבה לעיר היה היעדר בעלי החיים.
ב-23 בדצמבר 1990, בגיל 21, מילאן, שלא דיבר אנגלית כלל, חצה את הגבול לארצות הברית.
למרות שהייתה לו משפחה באריזונה, פנה מילאן להוליווד בעקבות חלומו להיות מפורסם.
משפחתו לא הייתה מרוצה מן העניין אך חסכה כסף, והוא קיבל 100 דולר ממשפחתו למסע.
הוא חצה דרך טיחואנה, ללא ויזה לארצות הברית.
מכיוון שלא רצה לשלם למבריח, שיבריח אותו דרך הגבול, בילה מילאן כמה ימים בטיחואנה, תוך שהוא לומד את הגבול.
שלושת הניסיונות הראשונים שלו לחצות את הגבול נכשלו, ולבסוף נאלץ מילאן לשלם למבריח את 100 הדולרים שקבל ממשפחתו.
יום למחרת חצו השניים את הגבול, במשך שעות לדברי מילאן.
לאחר שחצה את הגבול, עלה על מונית לעבר סן דייגו.
לאחר שחי ברחובות במשך חודש, הצליח להשיג עבודה כמטייל עם כלבים וכן במספרת כלבים.
אט אט, החל מילאן לצבור ניסיון ומוניטין כאחד שכלבים מתנהגים לצידו אחרת מאשר ליד הבעלים המקוריים של הכלב.
לאחר מכן, עבד בשטיפת לימוזינות.
זאת מכיוון שהמעביד שלו הציע לו מכונית משלו בתמורה לעבודתו.
לאחר שהשיג מכונית, נסע ללוס אנג'לס.
הוא החל לעבוד באקדמיית שיקום לכלבים, וגם שם צבר מוניטין רב.
אט אט החל לצבור מספר רב של לקוחות, אף שלא למד לאמן כלבים מעולם.
בין לקוחותיו היה השחקן ויל סמית' ואשתו.
הקרבה לסמית' עזרה לו לצבור עוד לקוחות מפורסמים, שגם הם הוקסמו משיטת השיקום שלו.
מילאן למד אנגלית בצורה מורחבת והרחיב את הידע שלו בנוגע לפסיכולוגיית כלבים והתנהגותם.
הפופולריות של מילאן גדלה רבות, והוא אף הצליח לפתוח ולממן בעצמו מרכז פסיכולוגיה לכלבים שהקים בדרום לוס אנג'לס.
בשנת 2002, לאחר שהתראיין לעיתון לוס אנג'לס טיימס, קיבל מילאן הצעות רבות ממפיקים בהוליווד.
מילאן קיבל תוכנית משלו: "הלוחש לכלבים, עם סיזר מילאן" (Dog Whisperer with Cesar Millan), והיא שודרה בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
לאור הצלחת התוכנית הוא כתב ספר, והוא פורסם עם עליית העונה השנייה של התוכנית.
הספר זכה להצלחה עצומה, וכיכב במקומות הראשונים במצעדי ספרים בארצות הברית.
בין השנים 1994-2010 מילאן היה נשוי לאהובת נעוריו, אילוסיון וילסון מילאן (Ilusion Wilson Millan) ויש לו עמה 2 ילדים, ינדרֶה (Andre; נולד ב-1995) וקלווין (Calvin; נולד ב-2001).
בשנת 2010 וילסון הגישה בקשת גרושין ובקשה למשמורת על ילדיהם המשותפים.
על רקע הגירושים, קשיים כלכליים אליהם נקלע ומות כלבו האהוב (DADDYׂ) שליווה אותו ברוב שנות הסדרה, ביצע מילאן ניסיון התאבדות.
באותה שנה הוא גם החל במערכת יחסים עם בת זוגו הנוכחית ג'הירה דר, ילידת הרפובליקה הדומיניקנית.
באפריל 2016 בני הזוג הכריזו על אירוסיהם.
בנוסף לתוכניתו המצליחה, "הלוחש לכלבים", המשודרת בכמה מדינות (כולל ישראל), השתתף מילאן בכמה תפקידי אורח ובתפקידים משניים בסדרות שונות, וגם התראיין למספר רב של תוכניות:
מילאן הופיע כשחקן אורח בעונה השנייה של סדרת הדרמה האמריקאית "הלוחשת לרוחות", בתוכנית של אופרה וינפרי פעמיים (במאי 2005 ובספטמבר 2005), השתתף בתוכנית הקומדי סנטרל ובתוכנית האנימציה סאות' פארק, בשנת 2006. מילאן גילם את עצמו ב-17 בספטמבר 2008, בסדרה "עצמות".
"הלוחש לכלבים" (Dog Whisperer) (פורסם בישראל)
בשנת 2005, ה"ארגון ההומני של ארצות הברית" (the Humane Society of the United States Genesis Award Committee) נתן למילאן ציון מיוחד לשבח על פעילותו לשיקום חיות.
בשנת 2006 ובשנת 2007, תוכניתו של מילאן, "הלוחש לכלבים", שבערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק, הייתה מועמדת לפרס אמי.
במרץ 2006 העניק האיגוד הבינלאומי למומחי הכלבים (International Association of Canine Professionals) למילאן ואשתו חברוּת של כבוד באיגוד.
בשנת 2007 הוענק למילאן פרס ה-Michael Landon, על השראה לצעירים דרך הטלוויזיה.
בשנת 2008 הוּכר כ"אוצר של לוס אנג'לס" ("Treasure of Los Angeles").
בשנת 2008 זכתה תוכניתו, "הלוחש לכלבים", בטקס ה-Annual Imagen Awards.
מילאן טוען כי אינו "מאמן" כלבים לציית להוראות כמו "שב, התגלגל, בוא" וכדומה.
במקום זאת, מילאן טוען כי הוא משקם כלבים לא מאוזנים, ועוזר "לאמן מחדש" את בעליהם.
מילאן לעיתים עובד עם קבוצה של כלבים, זאת על מנת שיהיו בתוך להקה.
מילאן נודע בכישוריו לאמן כלבים, הדבר הבולט בדרך שיקומו של מילאן הוא לדבריו להתחבר ולהקרין אנרגיה (חיובית, שלילית) אל הכלב; "עליך לחשוב כמו מנהיג הלהקה ולהיות כמו מנהיג הלהקה".
מילאן טוען כי המפתח לשיקום כלב הוא קודם כל למידה על אופי והרגלי הכלב, וכדי שהכלב יהיה במצב רגוע, על הבעלים לשדר אנרגיה רגועה ואסרטיבית, כמו מנהיג להקה.
ב-6 בספטמבר 2006 קרא "הארגון ההומני האמריקאי" (American Humane Association) להפסקת התוכנית בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק, תוך ביקורת על שיטות האימון של מילאן.
בפברואר 2010 הכריז ארגון זה כי למרות חילוקי דעות ברורים בעבר וכמה תחומים של חוסר הסכמה בהווה, הארגון מחזיק באינטרסים משותפים רבים עם סיזר מילאן.
הארגון הזמין את סיזר להשתתף בסימפוזיון בנושא אימון כלבים.
באוקטובר 2006 כתבו יועצים של "הארגון הבינלאומי להתנהגות חיות" (International Association of Animal Behavior) לערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק, על חששם שהתוכנית "עלולה להוביל ילדים למעשים לא בטוחים"; הארגון קרא לשינוי המדרוג של התוכנית ל-TV-G (תוכנית לא לילדים).
מפיק טלוויזיה, פלוייד סוארז, הגיש תביעה משפטית כנגד סיזר מילאן והמרכז השיקומי שלו.
לטענתו הוא הביא את כלבו למרכז השיקומי של מילאן, ועוד באותו יום הכלב הובהל לווטרינר והושם באוהל חמצן בשל מאמץ יתר ופציעות בגפיים מההליכון.
דוקטור ניקולאס דודמאן, מנהלת הקליניקה להתנהגות בעלי חיים בבית הספר הווטרינרי קמוניגס':
ג'אן דונאלסון, מנהלת האקדמיה לאילוף כלבים בארגון צער לבעלי חיים :
דוקטור איאן דאנבר, בעל שם עולמי בהתנהגות כלבים :
סיוע הומניטרי או סיוע אֱנוֹשְׁתָנִי הוא סיוע שמטרתו לתת מענה במקרי משבר הומניטרי כמו מחלות, חוסר מזון, אסונות טבע, אזור המצוי במלחמה ועוד.
הסיוע מתבטא, בדרך כלל, במזון יבש, מי שתייה, ציוד רפואי, תרופות וכוח אדם.
סיוע יכול להתבטא גם באמצעי שיכון בסיסיים כגון מיטות ואוהלים, ביגוד, אמצעים היגיניים כמו שירותים כימיים ומקלחות שדה וציוד לתשתיות מים ואנרגיה (אספקת חשמל או דלק).
מדינות וגופים שונים ברחבי העולם שולחים סיוע הומניטרי לאוכלוסיות אשר לדעתם זקוקות לו.
לעיתים הסיוע הוא רציף, בעקבות משבר מתמשך (לדוגמה, הרעב בסומליה), ולעיתים נקודתי בעקבות אירוע ספציפי (כמו רעידת אדמה, כגון זו שפגעה בהאיטי ב-2010).
מגישי הסיוע מגוונים וכוללים מדינות מערביות לצד מדינות פחות מפותחות.
גם מקומם של ארגונים ועמותות ישראלים וממשלת ישראל עצמה לא נפקד.
פעולות לסיוע הומניטרי בוצעו לאורך העת החדשה, אולם ניתן להצביע על המאה ה-19 כמועד בו החל סיוע הומניטרי בין-לאומי מאורגן.
פעולת לסיוע הומניטרי התרחשו בין היתר גם במהלך הרעב הגדול בצפון סין (1876–1879), כאשר דיפלומטים ומסיונרנים נוצרים וגופים בין-לאומיים לקחו חלק בפעולות עזרה לנזקקים.
במקביל התרחש הרעב הגדול בהודו (1878–1876) , עבורו גויסו כספי סיוע גם כן הודות להתארגנות בין-לאומית.
הוא החליט לעצור תוכניותיו ובמשך מספר ימים עסק בשכנוע האוכלוסייה המקומית לסייע בטיפול בחיילים ללא אפליה של לאום.
כשהמהלך צלח, הוא החל לפעול לארגון פעולות סיוע רבי-מדיניות לפצועים במקומות נוספים.
בשנת 1862 פרסם (במימון עצמי) ספר בו פירט את חוויותיו ורעיונת שהגה בתחום מתן עזרה שוויונית לפצועי מלחמה, אותו הפיץ לגורמים בעלי השפעה ברחבי אירופה, ויסודות אלו שימשו להקמת מספר ארגונים שהצטרפו לקריאה להסדיר את הנושא – ביניהם גם "הצלב האדום".
בשנת 1964, נציגים מ-16 מדינות נפגשו על מנת להגיע להסכמות כלליות, ומיד אחר כך אמנת ז'נבה הראשונה נחתמה.
זאת קבעה כללים למתן סיוע רפואי באזורי עימות, קביעת הנורמות במאבקים בין מדינות ופנים-מדינתיים, וכן את החובות המוטלות על הצדדים הלוחמים ועל וכלל המעורבים, הנייטרליות בטיפול, המותר והאסור.
ארבע אמנות ז'נבה הן האמנות המרכזיות בתחום המשפט הבינלאומי ההומניטרי, ובמהלך השנים מרבית מדינות העולם הצהירו שיפעלו לפיהן.
במהלך המאה ה-20 בוצעו פעולות סיוע הומניטרי רבות.
בשנות ה-80 המודעות לתחום גברה בעולם המערבי, עת שמפורסמים (כגון זמרים בעלי השפעה) קראו לאנשים ברחבי העולם לתרום ולעודד את ממשלותיהם לתמוך במאבקים גלובליים על ידי סיוע הומניטרי.
כך למשל בוצעו פעולות סיוע במהלך הרעב באתיופיה (1983–1985), כמו גם במקומות נוספים באפריקה ובמדינות עולם שלישי.
סיוע הומניטרי נדרש במגוון מצבים, הכוללים אסונות טבע ו"אסונות מעשה ידי אדם" .
ביניהם ניתן למנות רעידות אדמה, שיטפונות, רעב קיצוני, עוני, התפשטות מחלה, היווצרות פליטים ומלחמות.
הסיוע ההומניטרי ניתן לרוב לטווח קצר, עד שתמיכה לטווח ארוך מתאפשרת מהמדינה עצמה או מגוף המופקד על המצב.
מטרותיו העיקריות של הסיוע ההומניטרי הם הצלת חיים, הקלת סבל, ושמירה על זכויות האדם הבסיסיות.
על כן, ניתן לרוב להבדיל בין המאפיינים של הסיוע ההומניטרי לסיוע בפיתוח , שנועד לטפל בגורמים החברתיים-כלכליים שעשויים להוביל למשברים ומצבי חירום (על עוצמת הקשר וההבדלים בין השניים קיים פולמוס).
אמצעים ואופן מתן הסיוע ההומניטרי
סיוע הומניטרי יכול להינתן במספר אופנים ופעולות:
מזון (אוכל ומים ראויים לשתייה)
שירותי בריאות (כגון חיסונים באזורים מוכי מחלה)
הגנה (למשל שמירה על קבוצה דתית נרדפת הנמצאת בסיכון)
כלכלי (כסף שמועבר למדינה ומיועד לצרכים מוסכמים.
הכסף לרוב מועבר למדינה עצמה, מענקים/תווי רכישה לנפגעים ישירות מהווים אחוז חד-ספרתי מהתמיכה הניתנת).
אמצעים טכנולוגיים מייעלים את מתן הסיוע ההומניטרי.
מעניקי התמיכה ההומניטרית כוללים גופים ממסדיים כמו גם ארגונים שאינם רשמיים:
ארגונים א-ממשלתיים: אלו כוללים ארגונים עצמאיים, עמותות, ארגונים דתיים, חברות פרטיות, יחידים ועוד.
ארגונים בין-לאומיים/ממשלתיים רשמיים: הצלב האדום; האו"ם וגופיו - תוכנית הפיתוח של האו"ם (UNDP), נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR), קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF), אונר"א, תוכנית האוכל העולמית (WFP), ועוד.
באופן רשמי, משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים (OCHA) אחראי על תיאום התגובות לאסונות, ותפקידו לוודא שהקהילה הבין-לאומית תעבוד בשיתוף פעולה ובאופן משלים במקרים אלו.
עם זאת, לעיתים התיאום אינו מאורגן כראוי, ואף ישנה תחרות על "בלעדיות" במתן סיוע (וקבלת פרסום ותרומות בעקבותיו).
על פי ALNAP, ארגון ובו חברים שלל ארגוני סיוע הומניטרי מרחבי העולם, ב-2008 עבדו כ-200,000 איש לערך בתחום זה: כ-50% מכלל העובדים בתחום עבדו בארגוני NGO (עצמאיים/ א-ממשלתיים); כ-25% עבדו באו"ם ובשלוכותיו; וכ-25% מסך העובדים עבדו בארגון הצלב האדום.
סיוע הומניטרי ניתן לעיתים על ידי אנשים שאינם עובדים בשכר, למשל במצבי עזרה ראשונה כשחברי הקהילה המקומית (הנפגעת) וקהילות בתפוצות מגיעים לסייע.
כמו כן, גופי הממשל המקומיים והארציים, צבאות, יחידים ואף חברות פרטיות מגיעים לעיתים לסייע.
אנשים העוסקים במתן סיוע הומניטרי (באופן חד-פעמי או קבוע) נמצאים לרוב בסביבה מאתגרת, הדורשים עמידות, אחריות וחשיפה למראות קשים.
בשל כך, בריאות הנפש של חלק מהעוסקים במלאכה זו יכולה להיות מושפעת, דוגמת פוסט-טראומה המופיעה לאחר החזרה לשיגרה.
המימון הכספי לפעולות סיוע הומניטרי מגיע לרוב ממדינות מערביות (כאחוז מהתקציב שנקבע על ידי הממשלות, קרי כספי מיסים), כמו גם מחברות ואנשים פרטיים שתורמים לארגונים בהם תומכים.
בין היתר, כטריליון דולר לכל הפחות הושקעו במדינות ביבשת אפריקה במהלך חמשת העשורים האחרונים (נכון ל-2009).
מאז שנת 1980, העניקה מדינת ישראל סיוע הומניטרי ללמעלה מ-140 מדינות.
צוותי סיוע הומניטרי ישראליים הם פעמים רבות בין הראשונים להגיע למקומות שמתחוללים בהם משברים הומניטריים ברחבי העולם, למשל בעקבות רעש האדמה ההרסני שפקד את נפאל ב-2015, אז שיגרה ישראל משלחת סיוע צה"לית של 260 איש, או כאשר שלחה 100,000 מנות מזון מרוכז מציל חיים למדגסקר באותה שנה, ועוד.
כמו כן, ישראל מעניקה לפעמים טיפולים רפואיים לאזרחי סוריה שנפצעו במלחמת האזרחים בארצם ומגיעים לגדר הגבול בבקשה לעזרה.
מש"ב, הסוכנות לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ, אמונה על תיאום התכנית הרשמית לסיוע הומניטרי שמגישה מדינת ישראל.
בשנת 2003 עמד תקציב סיוע החוץ של מדינת ישראל (מוגדר כ-ODA – Official development assistance, ולא כלל הוצאות עבור קליטת העלייה), על 22.8 מיליון דולר, מתוכם כ-12 מיליון דולר למש"ב.
בשנה זו פעולות מש"ב בוצעו ב-109 מדינות בכל היבשות, ועסקו בסיוע בתחום החקלאות, לרבות פרויקטים הדגמתיים, הדרכות בארץ ובחוץ-לארץ, פיתוח אזורי וקהילתי, נושאי בריאות ורפואה לרבות הדרכות, הקמת יחידות רפואיות, סיוע בעקבות אסונות טבע ופעולות בתחום החינוך.
בשנת 2004, ביצע מש"ב 77 קורסים מקצועיים בשלוחותיו השונות בישראל, וצוותי מומחים ישראלים נשלחו לפעולות הדרכה קצרות של מספר ימים שהתקיימו בשטח ברחבי העולם.
נוסף על כך, נערכו 109 שליחויות ייעוץ של מומחים ישראלים, והגוף הדריך כ-8,000 איש (הדרכות שכמה ממשתתפיהם בעבר הגיעו למשרות בכירות בממסד הממשלתי של ארצות מוצאם).
ההקצבה הכוללת לסיוע חוץ עמדה בשנת 2003 על 0.086% מהתוצר הלאומי הגולמי של ישראל (לרבות פעילויות הקשורות לקליטת עלייה).
במצבי מלחמה ומאבקים שונים ולאחריהם, עולות לרוב קריאות רבות לסיוע הומניטרי.
כאשר הסיוע הוא כספי, למשל, הוא יכול להקל על העימות מול גורמי טרור (בפרט כשהמדינה המקבלת היא ענייה) בכך שהוא מאפשר לה למקד מאמצים צבאיים בהחלשת הגורמים העוינים בצורה אפקטיבית.
האמריקאית פיונה טרי, שעבדה בתחום, כינתה מצב זה כ"פרדוקס הסיוע ההומניטרי".
ארגוני סיוע שונים פועלים לקביעה ושיפור הסטנדרטים בכל הקשור לעשייה הומניטרית, תוך הכרה באמנות ז'נבה.
ארגון CHS , שהקימו יחדיו ארגונים מובילים בתחום, ייסד מסמך הצהרות מחודש שנועד לשימוש לעוסקים במקצוע, הנוגע לאמות מידה הראויות, הגברת השקיפות והמידע לתומכים/תורמים, הקשבה לבקשות ותלונות של מקבלי הסיוע עצמם, הזכות לחיים ולכבוד האדם, הבחנה בין אנשי לוחמה ואלו שאינם, עקרון אי-החזרה ועוד.
התנהלות העוסקים בסיוע ההומניטרי הבין-לאומי ספגה ביקורת לא מבוטלת לאורך השנים.
ישנם הטוענים, כגון הכלכלנית דמביסה מויו, שהסיוע ההומניטרי אינו דרך יעילה לסייע למדינות עולם שלישי כפתרון לבעיות עוני, שכן בטווח הארוך מצבם של מדינות שקיבלו סיוע לא השתפר, והתלות בו גברה עם הזמן, ולכן עדיף להתמקד בסיוע בפיתוח.
מספר חוקרים המכירים בחשיבות מתן סיוע הומניטרי, טוענים שבפועל התנהלות של ארגונים רבים מהתחום ראויה לגינוי: לדידם, הסיוע ההומניטרי במערב רווי בשחיתות, ונשען על שימור המצב הקיים לצורך המשך קבלת תרומות, כ"תעשייה" המונעת מכספי שוחד בכל שלבי הסיוע.
העיתונאית ההולנדית לינדה פולמן , שעבדה בתחום הסיוע ההומניטרי במשך שנים, טוענת בסיפרה "תעשיית החמלה" שמאות ולפעמים אלפי עמותות מוקמות לאחר טרגדיות הומניטריות, מגייסות כספים ללא שום פיקוח או שקיפות, וגונבות כספים אלו על ידי הגדלה פיקטיבית של מספרי העובדים שמקבלים משכורות, מתן משכורות מנופחות, חוזים עם מקורבים ועוד.
בנוסף ישנם מאבקים על קרדיט ותחרות מול ארגונים אחרים בגיוס תרומות במקום עבודה בשיתוף פעולה.
פולמן ביקרה בחריפות את התנהלותם של ארגונים ואנשים רבים מהתעשייה; למשל, באפגניסטן במהלך המלחמה בטרור ובטליבאן בין השנים 2001–2008, כ-15 מיליארד דולר כספי סיוע הומניטרי שהוקצו על ידי מספר מדינות לאפגניסטן בוזבזו באופן לא מבוקר, ו"לא ברור איפה הכסף ...
התוצאה היא הזרמה של מיליארדי דולרים וחשד להונאה"; הכלכלן זוכה פרס נובל ג'וזף שטיגליץ ביקר אף הוא את ההתנהלות התקציבית בנושא.
פולמן מצביעה גם על הוצאות מיותרות, למשל בסיוע האמריקאי לעיראק טענה שמחצית מהכסף שהאמריקאים הוציאו על סיוע הומניטרי, שימש לאירוח ומחייה של הצוותים שפעלו שם.
כמו כן, ארגוני סיוע שונים ספגו ביקורת כאשר בחרו לשתוק אל מול אסונות; ייתכן שהמקרה הידוע ביותר הוא כאשר הצלב האדום סירב להתערב במהלך השואה.
מנגד, מבקרים טוענים שיש מקרים שמדינות כן פועלות ומעניקות סיוע, אך הדבר נעשה תוך ניצול הנייטרליות למראית עין בלבד, וגופי הסיוע ההומניטרי משתמשים בהזרמת כספי הסיוע לקידום פוליטי.
ישנה הסכמה בין המבקרים שלמניעת השחיתות חשיבות עליונה במתן סיוע הומניטרי נאות.
סיוע צבאי הוא סוג של סיוע בינלאומי אשר מוענק למדינה בת-ברית בתחום הביטחון.
סיוע צבאי יכול להינתן למדינה חלשה, כך שתוכל להגן על עצמה, על ידי מדינה בעלת תשתית ביטחונית ענפה וחזקה יותר.
הסיוע הצבאי יכול לקרות בצורות שונות: ממשלוח יועצים (למשל, היועצים הסובייטיים במצרים, עד חתימת הסכם השלום עם ישראל, ובסוריה עד התפרקות ברית המועצות); נשק או ציוד מן המדינה המסייעת (למשל, הסיוע הצבאי של ארצות הברית לישראל, אוקראינה ומצרים), או משלוח כוחות של ממש.
קיים הבדל בין סיוע צבאי שבו יש יחסי כוח בין שתי מדינות לבין שיתוף פעולה בין שתי מדינות בתחומים ביטחוניים וצבאיים.
סיוע צבאי הוא במקרים רבים מוקד למחלוקות.
נטען כי ארצות הברית מסייעת למשטרים אשר אינם דמוקרטיים (או שמפירים זכויות אדם באופן שיטתי) על מנת לשמר את האינטרסים והעוצמה האסטרטגית שלה.
לעיתים קיימת גם ביקורת על חוקיותו של סיוע צבאי, בייחוד במדינות כמו יפן וגרמניה, שחרטו בחוקיהן אחרי מלחמת העולם השנייה איסור על שימוש בכוחותיהן המזוינים שלא לשם הגנה על המדינה.
הסיוע האמריקאי לישראל הוא סיוע כלכלי וצבאי שארצות הברית מעניקה לישראל.
היחסים הדיפלומטים בין ארצות הברית לישראל התאפיינו במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 בקרירות מסוימת ואף הגיעו למשבר אחרי מלחמת סיני, אך החל מראשית שנות ה-70 של אותה מאה גדל משמעותית הסיוע הצבאי האמריקאי לישראל, שקיבל תנופה בעיקר במסגרת הסכמי קמפ דייוויד ב־1978.
הסיוע הצבאי אינו ייחודי לישראל, אך הסכום המצטבר שישראל קיבלה הוא הגדול ביותר מבין המדינות שנתמכות על ידי ארצות הברית.
מוערך כי בין השנים 1951 ל-2024 הסיוע האמריקאי לישראל הגיע ל-317 מיליארד דולר, מתוכם 251 מיליארד בסיוע צבאי.
מ־1949 החלה ארצות הברית לסייע לישראל בהלוואות, אספקת סחורות ובמענקים שהיקפם גדל בתהליך הדרגתי.
בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה ארצות הברית סיפקה סיוע כלכלי, ביוזמת מחלקת המדינה של ארצות הברית, כחלק מתוכנית הסיוע הבין-לאומי שלה.
ארצות הברית החליטה באותה עת לא להתערב ב ולא לספק סיוע צבאי לישראל.
במסגרת ההצהרה המשולשת ב־1950 התחייבה ארצות הברית, בריטניה וצרפת לשמירת הסטטוס קוו במזרח התיכון, ובמסגרתה נמנעה מלמכור נשק למדינות העימות.
הסיוע בשנות ה-50 והמחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-20 היה בין 50 ל-100 מיליון דולר מדי שנה, וכלל גם אספקת עודפי מזון וציוד, ולא רק מענקים כספיים.
בנוסף סיפקה ארצות הברית סיוע טכני לפרויקטים בתחום התחבורה, החקלאות והרפואה בישראל.
תוכנית זו הסתיימה ב-1962. בתחילת שנות ה-60 צומצם היקף הסיוע, אך עד תחילת 1967 הגיע במצטבר לכמילארד דולר.
באוקטובר 1953 השהה ממשל דווייט אייזנהאואר את הסיוע לישראל על מנת ללחוץ עליה להימנע מעבודות בתעלת ההטיה שנחפרה כחלק מהמוביל הארצי.
לאחר שישראל הפסיקה את העבודות בעקבות החלטה 100 של מועצת הביטחון של האו"ם חודש המענק.
לאחר מלחמת ששת הימים התנערה צרפת מישראל והטילה עליה אמברגו.
בכך נסתיימו באחת קשרי הידידות בין צרפת לישראל שהחלו ערב מבצע קדש.
לאחר המלחמה נאותה ארצות הברית לספק נשק לישראל במקומה של צרפת ולגלות מעורבות גוברת בביטחון ישראל.
בנוסף נחתם הסכם לאספקת חיטה ומאז ארצות הברית היא ספק החיטה העיקרי של ישראל.
שיתוף הפעולה הביטחוני הואץ בתקופת מלחמת ההתשה שבה עשה צה"ל שימוש באמצעי לחימה אמריקאיים כנגד ציוד סובייטי חדיש שחלקו הופעל על ידי חיילים סובייטיים.
בתקופה זו נעשו תאומים והתייעצויות ביטחוניות שוטפות בין ישראל וארצות הברית.
במהלך מלחמת יום הכיפורים נאותה ארצות הברית, לאחר לחץ ישראלי כבד, לשלוח אמצעי לחימה ברכבת אווירית ובעיקר ברכבת ימית שתרמו לעמידתה במלחמה.
לאחר המלחמה החלה ארצות הברית לסייע לישראל כלכלית במענקים בהיקף כספי גדול.
המענקים נועדו לשקם את צבאה של ישראל ואת כלכלתה לאחר המלחמה.
כן גדל משמעותית שיתוף הפעולה הביטחוני בין המדינות.
החל משנת 1977 תיווכה ארצות הברית בין ישראל ומצרים והייתה בין הגורמים החשובים שהשפיעו על הצדדים לחתום על הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ארצות הברית מימנה את העתקת בסיסי חיל האוויר הישראלי מחצי האי סיני לפנים הארץ בעקבות ההסכם והגדילה את הסיוע הכלכלי והצבאי לישראל ולמצרים בעקבות הסכם השלום.
עם זאת הסיוע הצבאי השנתי הוגבל בעיקרו לרכישת ציוד בארצות הברית בלבד.
ביולי 1983 דווח כי הסיוע האמריקאי מאז קום המדינה הגיע ל-29 מיליארד דולר.
באוקטובר 1984 בעקבות המשבר הכלכלי בישראל ביקשה ישראל סיוע כלכלי נוסף, ובסך הכל 4 מיליארד דולר, לעומת 2.6 מיליארד שנה קודם.
בעקבות הבקשה קיבלה ישראל מענק חירום כלכלי, בנוסף לסיוע צבאי של 1.8 מיליארד דולר.
בשנת 1988 כפיצוי על ההחלטה להפסיק את פיתוח פרויקט הלביא (בין השאר עקב לחץ מצד גורמים בארצות הברית), הותר לכ-400 מיליון דולר להיות מומרים לשקלים לצורכי רכישת ציוד צבאי מן התעשייה הישראלית.
סך הסיוע באותה שנה הגיע ל-3.1 מיליארד מתוכו 1.3 מיליארד סיוע כלכלי.
עד אז סיפקה ארצות הברית סיוע כספי לפרויקט.
ב־1997 הכריז ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בנאומו בפני הקונגרס של ארצות הברית כי ישראל תפסיק בהדרגה את הסיוע הכלכלי, לצד הגדלת הסיוע הצבאי.
מ־1999 עוגן הסיוע הצבאי בהסכם מסודר.
ב-16 באוגוסט 2007 חתמה ישראל על מזכר הבנות להגדלת הסיוע הביטחוני לישראל ל-30 מיליארד על פני עשר שנים החל מ-2008. בפועל ארצות הברית סיפקה סיוע בסכום גדול יותר בשנים אלו, עם מענקים נוספים לטובת פרויקט "כיפת ברזל" ופרויקטים ביטחוניים נוספים.
כך לדוגמה ב-2014 הסתכם הסיוע האמריקאי ב-3.6 מיליארד דולר, מתוכו 235.3 מיליון היו עבור סיוע מיוחד לפרויקט "כיפת ברזל", וב-2015 הסתכם הסיוע האמריקאי ב-3.7 מיליארד דולר, מתוכו 351 מיליון היו עבור "כיפת ברזל" ושתי מערכות ה"חץ" ו"קלע דוד" קבלו 269 מיליון כל אחת.
ב-14 בספטמבר 2016 נחתם מזכר הבנות לפיו תעביר ארצות הברית לישראל 38 מיליארד דולר בעשור שבין השנים 2019–2028, זאת לעומת 34.4 מיליארד בעשור שקדם לו.
על ההסכם נמתחה ביקורת עקב כך שלראשונה נקבע שהסכום במלואו יופנה לרכישת תוצרת ארצות הברית, בניגוד לעבר, ויפגע בתעשייה הישראלית.
המזכר נכנס לתוקף רשמית באוקטובר 2018.
באוגוסט 2019 שירות המחקר של הקונגרס פרסם מחקר לפיו תמיכת האמריקאים בישראל החלה להיות שנויה במחלוקת עקב תמורות דמוגרפיות בארצות הברית.
החל מסוף 2023 העניקה העניקה ארצות הברית סיוע לישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בריאיון ל"דיפנס ניוז" טען גרשון הכהן, אלוף במילואים וחוקר במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים, שהסיוע מכניס מתח מיותר לדיאלוג האסטרטגי עם ארצות הברית, פוגע בריבונות הישראלית, יוצר תלות צבאית בארצות הברית ומנוון את הייצור התעשייתי בישראל.
לכן, לטענת הכהן, ישראל צריכה לפעול להקטנה של הסיוע במקום הרחבתו, ושהשותפות הישראלית-אמריקנית רק תתעצם לאורך זמן, אם תשכיל ישראל להיגמל, באופן הדרגתי ומחושב, מהנדיבות הפיננסית האמריקנית.
דברים דומים כתב קודם לכן הפרשן אמוץ עשהאל באתר מרקטווץ' של דאו-ג'ונס.
גם בקרב מחוקקים אמריקאים יש המביעים ביקורת על היקף הסיוע ועל דרכי השימוש בו.
ב-2018 הסנטור הרפובליקאי ראנד פול הדוגל בליברטריאניזם, פעל נגד אישור תוכנית הסיוע החדשה לישראל, בגלל התנגדות עקרונית לכל סיוע החוץ.
חברת בית הנבחרים בטי מקולום ממדינת מינסוטה הגישה פעמיים הצעות חוק, המציעות לאסור על מדינות המקבלות סיוע צבאי מארצות הברית להשתמש בכספי הסיוע למימון מעצרים, חקירות או עינויים של ילדים.
הצעת החוק של נתמכה גם על ידי ארגון השדולה היהודי-ליברלי ג'יי סטריט.
גם חברת הקונגרס אלכסנדריה אוקסיו-קורטז אמרה: "אפשר לדון בצמצום הסיוע הכלכלי והביטחוני לישראל.
הרעיון הזה בהחלט צריך להיות על השולחן.
זה חלק מהשיח שאנחנו מנהלים בינינו, המחוקקים הדמוקרטיים".
בספטמבר 2021 מימון בסך מיליארד דולר לחידוש מלאי המיירטים של מערכת "כיפת ברזל" הוסר מחוק התקציב בבית הנבחרים האמריקאי, בלחץ מחוקקים דמוקרטים חברי האגף הפרוגרסיבי במפלגה.
אולם הוא אושר יומיים אחר כך ברוב של 420 מול תשעה מתנגדים.
במאי 2025 התייחס ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, בדיון בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת לסיוע הביטחוני מארצות הברית, והצהיר כי ישראל צריכה להתחיל תהליך של גמילה הדרגתית מכספי הסיוע הביטחוני השנתי, העומד על כ־3.8 מיליארד דולר בשנה, בדומה לתהליך הגמילה מהסיוע הכלכלי בעבר.
נתניהו ציין שישראל מסוגלת להגיע לעצמאות ביטחונית מלאה ולממן בעצמה את ההוצאות הללו ללא הסתמכות על כספי סיוע אמריקאי.
נטען כי התלות הביטחונית בסיוע האמריקאי מגבילה את ישראל מבחינה אסטרטגית, מאחר שמרבית הכסף מופנה חזרה לתעשייה האמריקאית, תוך הטלת מגבלות על פיתוח וייצוא עצמאי של מערכות ביטחוניות ישראליות.
עם החרפת המשבר ההומניטרי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, אימצו חלקים גדולים בציבור האמריקאי אימצו גישה שלילית כלפי המדיניות הישראלית.
בסקר שבוצע על ידי הניו יורק טיימס ואוניברסיטת סיינה בספטמבר 2025 נמצא שרוב האמריקאים מתנגדים לסיוע כלכלי וצבאי לישראל.
בקרב צעירים מתחת לגיל 30 ענו כ-70% שהם מתנגדים להענקת סיוע כלכלי או צבאי נוסף לישראל.
סיור וירטואלי הוא הדמיה של מיקום ממשי קיים, המורכבת בדרך כלל מרצף של קטעי וידאו, תמונות סטילס או תמונות פנורמיות.
הסיורים עשויים לכלול גם מרכיבי מולטימדיה אחרים, כגון אפקטים קוליים, מוזיקה, קריינות וטקסט.
האפשרות להציע סיור וירטואלי נולדה הודות לשלל ההתפתחויות הטכנולוגיות שהתרחשו בעשורים האחרונים.
סיור וירטואלי יכל לשמש "ביקור" במוזיאונים, במבנים היסטוריים, וכן לשימוש בתחום העסקים ושיווק, למשל בתחום תיווך דירות.
השימוש הראשון במונח "סיור וירטואלי" היה בשנת 1994. למבקרים במוזיאון הוצע אז "לצעוד" בתוך הדמיה תלת-ממדית של טירת דאדלי באנגליה, כפי שנראתה בשנת 1550. הסיור הממוחשב תוכנן על ידי המהנדס הבריטי קולין ג'ונסון.
אחת המשתמשות הראשונות בסיור הווירטואלי הייתה המלכה אליזבת השנייה, בפתיחה הרשמית של מרכז המבקרים בחודש יוני 1994. המערכת כונתה "סיור וירטואלי" ("virtual tour") כיוון שכללה מציאות מדומה (virtual reality) וסיור מלכותי (royal tour).
המערכת הוצגה בכנס שנערך על ידי המוזיאון הבריטי בנובמבר 1994. ב־1996 פרסם המוזיאון הבריטי ספר בנושא.
בתקופת משבר הקורונה, החל משנת 2020, עלה השימוש בטכנולוגיות סיור וירטואלי באתרי תיירות ומורשת רבים ברחבי העולם, כדי להתגבר על ההגבלות שמנעו מאנשים להגיע פיזית למקומות עצמם.
מוזיאונים רבים פתחו את שעריהם הווירטואליים לקהל הרחב מהבית.
הביטוי "סיור וירטואלי" או "סיור פנורמי", משמש לעיתים קרובות לתיאור מגוון רחב של צילומי וידאו מבוססי מדיה.
פנורמה יכולה להיות סדרה של תמונות או קטעי וידאו פנורמיים.
עם זאת, משפטים כגון "סיור פנורמי" ו- "סיור וירטואלי" קשורים בעיקר לסיורים וירטואליים שנוצרו באמצעות מצלמות סטילס, סיורים וירטואליים כאלה בנויים ממספר תמונות שצולמו מאותה זווית צילום.
סיור וידאו לעומת זאת הוא סיור בתנועה מלאה של מיקום.
שלא כמו סיור וירטואלי סטטי שנותן תחושה של עיטוף מסביב של המיקום, סיור וידאו מדמה הליכה דרך המיקום, באמצעות מצלמת וידאו ומיקום מצולם תוך כדי תנועה ממקום למקום.
סיורי וידאו נמצאים בתנועה מתמדת ומצולמים בקצב הליכה.
סיורים וירטואליים הם פופולריים מאוד בענף הנדל"ן.
קיימים מספר סוגים של סיורים כאלה, הכוללים אפשרויות פשוטות כגון תוכניות רצפה אינטראקטיביות, ואפשרויות מתוחכמות יותר, כגון שירות סיורים וירטואליים מלאים.
תוכניות רצפה אינטראקטיביות, כוללות בדרך כלל תמונות של הנכס בעזרת תוכנית הרצפה וחיצים כדי לציין את מיקומה של כל נקודה.
לחיצה על החצים מציגה למשתמש איפה המצלמה הייתה ולאיזה כיוון המצלמה הייתה מכוונת.
סיורים וירטואליים נוצרים בדרך כלל על ידי צלם מקצועי אשר מבקר בנכס הנמכר, מצלם מספר תמונות, והופך אותן באמצעות תוכנה ייעודית לסיורים וירטואליים מלאים.
שקופיות מחופשות לסיורים וירטואליים - בשנים האחרונות, הצגת השקופיות הפכה לא ברורה וחדלו מלשווק אותה כמו סיורים וירטואליים.
הצגת שקופיות מאפשרת להחליק ימינה ושמאלה, להתקרב ולהתרחק.
לעומת זאת סיור וירטואלי יאפשר למשתמש להיכנס הביתה, ללחוץ על העכבר כדי לנוע מעלה, מטה ומסביב ולנווט עם החץ כדי לעבור אל המיקום הבא.
כמובן שישנם סיורים מתקדמים יותר אשר כוללים מפות, רדארים (מכ"ם), אובייקטים תלת־ממדיים, סרטונים ועוד.
טכנולוגיית הסיורים התלת-ממדיים משמשת גם לתיעוד ושימור של אתרים היסטוריים שעלולים להיות בלתי-נגישים לציבור מסיבות שונות.
הסיורים הווירטואליים של אתרים כאלה יכולים לשמש למחקרים וגילויים עתידיים.
בתעשיית האירוח נעשה שימוש רב בסיורים ווירטואליים.
בתי מלון ובתי הארחה רבים משתמשים בסיורים הווירטואליים ככלי שיווקי שמאפשר לקהל הלקוחות הפוטנציאלי להתרשם מהמקום הפיזי ומהאפשרויות שהוא מציע.
ביום 12 באוגוסט 1953, בשעה 09:24, התרחשה רעידת אדמה באיים היוניים .
רעידת האדמה החזקה החריבה את הבניינים באיים היוניים ואת אזור מערב יוון.
הנזק המיידי היה רב: בשלושת האיים קפלוניה, זקינתוס ואיתקה חרבו כל הבתים; רעידת האדמה גרמה למאות הרוגים ואלפי פצועים, והותירה רבבות חסרי קורת גג.
פריגטות שייטת 1 של חיל הים הישראלי, שהיו במרחק שש שעות הפלגה, הגיעו לאזור והושיטו סיוע: הגישו עזרה ראשונה והרופא ביצע ניתוחים הכרחיים, המזון שהיה באוניות חולק לנצרכים בחוף, והאוניות הובילו פצועים לפטרס ביבשת יוון.
נוצר שיתוף פעולה עם כלי שיט של הצי המלכותי הבריטי והצי השישי של ארצות הברית, ועם השלטונות היוונים.
לאחר שלוש יממות הגיעו הכוחות היווניים, וגם הצי האמריקני נכנס לפעולה.
לאחר שהצורך בעזרה ראשונה הסתיים, שייטת 1 תכננה להמשיך בפעילותה, אך משרד החוץ ניצל את ההזדמנות לשיפור היחסים עם יוון, לביקור בפיראוס, שם הביע הקהל היווני את תודתו.
ב-10 ביולי 1953 יצאה שייטת 1 בפיקוד אל"ם שלמה אראל לסדרת אימונים מרוכזת בים האגאי.
הכוח כלל את שלוש הפריגטות אח"י מבטח (ק-28) בפיקוד אריה ברוש, אח"י משגב (ק-30) בפיקוד אדוארד שרון ואח"י מזנק (ק-32) בפיקוד יצחק דביר.
ב-17 ביולי עגנה אח"י מזנק באי כיוס במזרח הים האגאי וימאי האניה סייעו לכבאים באי להתגבר על שרפה במחסן.
ראש העיר ומנהל הנמל מסרו את הערכתם הרבה לפעולת הימאים.
התברר שבמחסן היו גם חומרי נפץ וכיבוי הדליקה מנע נזק רב.
שייטת 1 המשיכה באימונים ושטה לכיוון כרתים.
לקראת ביקור בנמל נכנסה לעגינה במפרץ מול האי אנטיקיתרה שנקרא בפיהם "מפרץ הצביעה".
ב-12 באוגוסט 1953 נקלטו בשעות הערב קריאות הצלה SOS במכשירי האלחוט והודעות בקשה מרדיו אתונה.
התברר כי מתרחשת סדרת רעידות אדמה בעוצמה של 7.2 בסולם ריכטר באזור מערב יוון, ומוקד הרעש באזור האיים קפלוניה, איתקה וזקינתוס.
לאחר קליטת הודעת SOS מאתונה, ערך מפקד שייטת 1 קבוצת פקודות למפקדי האוניות, הועברה הודעה לחיל הים, והשייטת יצאה לדרך.
בישראל לא שמעו עדיין על הרעש.
בכניסה למפרץ ארגוסטולי נשלח מברק אישי למפקד חיל הים מרדכי לימון, שענה מיד:
בלא ניסיון קודם, ועל אף תנאי המחסור בציוד, נעשתה התארגנות טובה לאספקת מזון ומים, לפינוי ולטיפול רפואי, הודות לכושר האלתור והתושייה של הצוותים.
השייטת נמצאה בעגינה במפרץ בדרום מזרח הפלופונז, 150 מייל מהאיים, ושלוש הפריגטות הרימו עוגנים והפליגו במהירות לכיוון מוקד הרעש, אליו הגיעו לאחר 12 שעות הפלגה.
הציים הקרובים היו הצי המלכותי הבריטי מבסיסו במלטה, הצי האיטלקי מבסיסו במפרץ טאראנטו, והצי השישי של ארצות הברית ששייט בין כרתים לסיציליה.
בקרבת האי זקינתוס פגשו סיירת בריטית HMS Gambia.
מאוחר יותר הצטרפה גם הסיירת HMS Bermuda.
באיתות אור נמסר שהצי המלכותי הבריטי לקח את משימת הטיפול באי זקינתוס.
עוד מסרה הסיירת שהמשחתת הכבדה HMS Daring בדרכה לקפלוניה.
האי קפלוניה כולל צוקים מתנשאים עם מפרץ שהכניסה אליו מדרום.
הרעש היה בעיצומו, וצוקים נראו מתמוטטים אל הים.
בקרבת מפרץ ארגוסטולי נוצר מפגש עם הסיירת USS Salem מהצי השישי של ארצות הברית, שלא נכנסה למפרץ.
אח"י מזנק (ק-32) נשלחה כגשש, ואחריה הפריגטות האחרות.
בתוך המפרץ פגשו את המשחתת הכבדה הבריטית HMS Daring, שהקדימה.
התברר כי יש הרבה נפגעים בחוף וזקוקים למזון ומים.
המדיניות שקבעה ממשלת יוון הייתה להתרכז בפצועים ולא לפנות אנשים בריאים.
הרעידה הייתה בעיצומה ונשמעו רעמים בתוך המים.
עיקר הפינוי והטיפול הרפואי נעשו על ידי הצוותים הישראליים.
אחת הפריגטות העבירה פצועים אל נמל פטרס בחוף היווני.
המשחתת הבריטית הזרימה לחוף מים מזוקקים, ומאפייתה אפתה לחם שחולק בחוף.
הצוות הרפואי הבריטי אוחד עם הצוות הישראלי.
הסיירת האמריקאית סייעה בסירות מנוע, וכח אנגלי הורכב לשיטור וסדר בין הנפגעים, שכולם היו חסרי בית בחוף.
השייטת הייתה כבר יותר מחודש בים וקצרה באספקה, אך לא חסכו ומסרו לנפגעים כל מה שיכלו למסור.
בחוף ארגוסטולי לא היה רציף עמוק מים שיאפשר גישה ישירה לפריגטה, ולכן כלי שיט קטנים שנמצאו במקום גויסו כדי לסייע בהעברת הפצועים מהחוף לפריגטות.
למחרת הצטרפה גם הקורבטה אח"י וג'ווד (ק-18) בפיקודו של רס"ן פלדי, שהביאה מזון טרי מהארץ.
הקורבטה נשלחה לתור את הצד המזרחי של קפלוניה במשימת סיוע והצלה.
צוות מהקורבטה עם סגן המפקד אברהם בוצר חתרו לחוף והעמיקו לתוך האי עד כ-6 ק"מ, כשהם נושאים מזון ומים לתושבים הרעבים בסכנת התייבשות.
הסירה חזרה לקורבטה, ובוצר עצמו נשאר בחוף וארגן ממשל עצמי וסיוע הדדי.
למחרת נאסף על ידי אח"י מזנק (ק-32).
בהגעת אח"י משגב (ק-30) בשעות הלילה (12\13 באוגוסט) לפטרס, הורדו הפצועים, נאספה אספקה, והיא חזרה עם אנשי ממשל יוונים, דיפלומטים והרבה עיתונאים.
בשלושת ימי הפינוי חילצה השייטת ופינתה לפטרס 283 פצועים קשה: 239 פצועים על ידי אח"י מבטח (ק-28) בשני סבבים, 40 על ידי אח"י מזנק (ק-32), ו-4 על ידי אח"י ווג'ווד (ק-18) שהועברו לאח"י מזנק (ק-32).
במהלך ההפלגות בוצעו עשרות ניתוחים דחופים.
כאלף מאתיים פצועים נוספים קיבלו עזרה ראשונה וטיפול מאנשי הצוות.
כל המזון שהיה באניות מצא את דרכו לתושבי האי.
נוצר שיתוף פעולה משימתי וחברי עם מפקד המשחתת HMS Daring הבריטי, אל"ם פ.ד.
הפעילו מזקקים וסיפקו 50 מ"ק מים ליום לחוף.
המים האלה היו המקור היחידי באי.
לכל המחלצים ניתן סרט מגן דוד אדום, כך שהמחולצים ידעו כי חיל הים הישראלי הוא שסייע להם.
הימאים הישראליים עסקו בעיקר בהובלת פצועים מההריסות אל חוף המפרץ והעמסתם לסירות מנוע, שהעבירום לטיפול באוניות השייטת.
בבוקר היום השני הגיעה שולת מוקשים יוונית והביאה את פבלוס, מלך יוון והמלכה פרדריקה.
מלך יוון שמע דיווח על המצב, כאשר בכל פעם שנשמעה המילה ישראל מחא הקהל מסביב כפיים.
המלך פבלוס שלח מברק לשר הביטחון:
במקום ביקר גם אדמירל לואי מאונטבאטן מפקד הצי הבריטי, ומאז זכר לטובה את חיל הים הישראלי.
ביום השלישי הגיע מפקד הצי השישי של ארצות הברית, אדמירל קאסאדי, על נושאת מטוסים פרנקלין רוזוולט.
גם כלי שיט של הצי היווני הביאו אמצעים לפינוי ההריסות ובינוי זמני.
אדמירל קאסאדי עבר לסיירת סאלם, וממפקדה אליסון נודע לו שהשייטת הישראלית מסרה לנפגעים את כל המזון לחלוקה.
אדמירל קאסאדי התרשם מהפעילות הישראלית, והורה לקצין האחראי לאספקה של הצי הששי לספק לפריגטות מזון וכל מה שיחסר להם.
מפקד השייטת הגיע למסקנה שהכח מיצה את יכולתו והגיע הזמן להתפנות.
למען הנימוס הציג את עמדתו ל"מפקדה המשותפת" וביקש אישור להתפנות.
לא כך חשבו במשרד החוץ.
באותה עת היו הקשרים הדיפלומטיים בין יוון לישראל בדרג נמוך.