tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכתבים התנ"כיים נפוץ הייחוס של שבט יהודה לבדו לממלכת יהודה, וזאת משום קטנותו של שבט בנימין, שמאוחר יותר נטמע בתוך שבט יהודה.
חוקרים בתחום ביקורת המקרא מניחים כי רוב הספרים בקובצי הנביאים והכתובים כתובים מנקודת מבט "יהודאית" ומחבריהם היו משבט יהודה, וזאת משום היחס המועדף שניתן לשבט זה בסיפור המקראי ופיאור מעשיו ומעמדו על פני יתר השבטים.
בתיאור שיבת ציון בספר דברי הימים, מתוארים החוזרים לארץ ישראל כאנשים מהשבטים יהודה, בנימין, לוי, מנשה ואפרים.
שבט יהודה, יחד עם שבט בנימין, וכן הלוויים והכוהנים, מוזכר גם בתיאור השבים ארצה בספרי עזרא ונחמיה, אל היישובים שבהם התגוררו לפני ההגלייה הכפויה, כמו באר שבע ומולדה.
צאצאי בני שבט יהודה, שהוגלו על ידי נבוכדנאצר בגלות יהויכין בשנת 597 לפנה"ס וכן לאחר חורבן-הבית בשנת 586 לפנה"ס, הגיעו לבבל (אזור עיראק של ימינו) ושם הכו שורשים.
במגילות יוחסין שבאו מתימן ושרדו עד ימינו רואים את השתלשלות הדורות מאב לבן עד יהודה בן יעקב.
ברבות השנים התברר כי בחורבן בית ראשון לאחר שהוגלה לשם שבט יהודה ואירע חורבן בבל על ידי האימפריה האחמנית ששלטה באזור בקווקז (כיום אזרבייג'ן) גלו לשם גולי שבט יהודה והתפשטו עד דרבנט ובהמשך גם להרים.
נחשון בן עמינדב נשיא שבט יהודה
שֵׁבֶט אֶפְרַיִם הוא אחד משבטי ישראל המתוארים במקרא.
שבט זה נודע בחשיבותו והצמיח מתוכו מספר מנהיגים מהותיים, ביניהם יהושע בן נון אשר הנהיג את העם בכיבוש הארץ וירבעם בן נבט מייסד ממלכת ישראל.
השבט נקרא על שם בנו השני של יוסף, אפרים.
יעקב מברך את בניו של יוסף בנפרד, ומקדים את ברכתו לאח הצעיר אפרים על פני האח הבכור מנשה:
שבט אפרים קיבל את ברכת משה לשני בני יוסף אפרים ומנשה בפרשת וזאת הברכה:
הדגל של שבט אפרים היה ציור של שור ושל מצרים על רקע שחור כצבע שוהם שהיא אבן החושן של יוסף.
לשבט אפרים מקושר חודש סיוון או תשרי.
משפחות השבט העיקריות היו שותלח, בכר ותחן, ומבני שותלח משפחת ערן.
כך לפי מפקד בני ישראל בערבות מואב.
לעומת זאת לפי הרשימה בדברי הימים אלו היו שותלח ובריעה, ואחותם שארה.
יש פרשנים שקשרו את 'ברד' ו'תחת' המוזכרים שם כשמות שונים ל'בכר' ו'תחן' שנמנו בערבות מואב.
לפי מדרשי חז"ל, אחת הסיבות לכך שבני ישראל נסובו במדבר ולא עלו ישר לארץ ישראל היא מלחמה מוקדמת יותר של שבט אפרים בפלשתים, לאחר שיצאו ממצרים לפני שהוצאים משה (ראה פירוש יוב"ע על )<ref>מקורות נוספים בנושא ניתן למצוא בספר "לפשוטו של רש"י" (שמואל פ.
ומפרש הסופר שם: 'על שהרגו פלשתים באנשי שבט אפרים.
שיצאו ממצרים לפני שהוציאם משה, וראה יוב"ע'.
ובפרקי רבי אליעזר מובא שעוד לפני הגעתו של משה יצאו בני אפריים בעקבות משיח שקר בשם נון ונתפסו על ידי המצרים: "ר' אליעזר אומ' כל אותן השנים שישבו ישראל במצרים ישבו בטח ושאנן ושלו עד שבא נון מבני בניו של אפרים ואמ' להם נגלה לי הב"ה להוציא אתכם ממצרים.
בני אפרים בגאות לבם שהם מזרע המלכות וגבורי כח במלחמה לקחו את נשיהם ואת בניהם ויצאו ממצרים ורדפו המצריים אחריהם והרגו מהם מאתים אלף כלם גבורים שנ' בני אפרים וכו'" (פרקי דרבי אליעזר, מ"ח).
עוד עולה מהמקורות כי חלק משבט אפריים כבר ישב מחוץ למצרים טרם יציאת מצרים.
למשל התוספת של 20,500 במפקד השני של שבט מנשה לעומת המפקד הראשון 'במדבר' (כו, לד מול א, לה; ב, כא) מחזקת את הסברה, שמשפחות מכיר וגלעד כבר ישבו בגלעד, כשאחיהם הגיעו ממצרים.
דעה נוספת רומזת שאותם אנשים שכבר ישבו מחוץ למצרים היו מאותם שנפלו בקרב בניסיון היציאה הראשון ממצרים.
בספר במדבר, פרשת נשא נזכר נשיא שבט אפרים במדבר: אֱלִישָׁמָע בֶּן עַמִּיהוּד, שהיה סבו של יהושע בן נון ואביו של נון.
בפרשת מסעי נזכר נשיא אפרים שונה בשם קְמוּאֵל בֶּן שִׁפְטָן.
יְהוֹשֻׁעַ בִּן נוּן משבט אפרים היה אחד המרגלים שנשלחו לבדוק את מצבה של הארץ המובטחת.
הוא מונה להיות יורשו של משה רבנו לאחר מותו ולהוביל את בני ישראל בכיבוש הארץ.
בזמן מסעם של בני ישראל במדבר, חנה שבט אפרים כראשון במחנה שהיה ממערב למשכן.
במפקד שנערך במדבר לאחר יציאת מצרים מנו הגברים מגיל 20–50 בשבט אפרים 40,500 איש אך מספרם ירד בהדרגה בשנים הבאות וכאשר בני ישראל הגיעו לארץ המובטחת, לאחר 40 שנה של נדידה במדבר, מנו 32,500 איש.
נחלת השבטנחלת שבט אפרים עלתה בגורל ב"בית יוסף", לאחר שמטה בני יהודה היה השבט הראשון אשר קבל נחלה מיהושע בן נון, לאחר כיבוש ארץ כנען.
הנחלות של בית יוסף, אפרים ומנשה, נחשבות לגדולות.
שבט אפרים התנחל בתחום בין נחל הירקון לבין נהר הירדן וכללה את החלק המרכזי של שטח ההר שבין ירושלים לעמק יזרעאל.
נחלה זו כללה ערים חשובות בתקופת המקרא דוגמת שכם, בית אל ושילה.
נחלתו בארץ ישראל השתרעה בדרומה של ממלכת הצפון, ממלכת ישראל.
שבט מנשה, שהיה שותף להגרלה, קיבל את האזור מהים התיכון עד הגלעד והר החרמון, והתקיימה בהם ברכת משה: "וּמֵרֹאשׁ הַרְרֵי קֶדֶם, וּמִמֶּגֶד גִּבְעוֹת עוֹלָם ().
שילה, מקום המשכן בתקופת השופטים, היה בנחלת אפרים.
בתקופת השופטים באו בני אפרים בתלונות כנגד השופטים גדעון בן יואש ויפתח הגלעדי, בשני סיפורים שונים, על שלא שיתפו אותם במלחמותיהם.
בעוד שבימי גדעון נפתרה המחלוקת בדרכי שלום (), בימי יפתח היא נגמרה בטבח נורא בבני אפרים.
השופט עבדון בן הלל הפרעתוני היה משבט אפרים מהעיר פרעתון שבנחלת אפרים.
בתקופת המלוכה שבט אפרים היה השבט המרכזי של ממלכת ישראל המפוצלת, ועל שמו היא מכונה ממלכת אפרים.
בתי המלוכה שיצאו משבט אפרים בתקופת המלוכה כוללים את בית ירבעם בן נבט ובית אחאב.
שבט אפרים נחשב במסורת היהודית כאחד מעשרת השבטים האבודים של בני ישראל.
עם חורבן ממלכת ישראל בשנת 722 לפנה"ס לערך, רבים הוגלו לרחבי האימפריה האשורית; אחרים נטמעו בממלכת יהודה.
אמנם, בספר דברי הימים ב' מוזכר כי בימי חזקיהו, שארית הפליטה של ממלכת ישראל, כולל שבט אפרים, הוזמנו לירושלים על מנת לחגוג את חג הפסח, ובימי יאשיהו, המקדש משופץ בכסף שנאסף גם "מיד מנשה ואפרים ומכל שארית ישראל" (ל"ד, ט').
מספר מחקרים מהשנים האחרונות מעידים כי ההגליות האשוריות באזור השומרון היו כנראה משמעותיות פחות מהמתואר בספרי מלכים, ונראה שרבים מתושביו נותרו במקומם לאחר הכיבוש האשורי.
השומרונים מייחסים את עצמם לשבטי אפרים ומנשה (וגם לוי) שנותרו בארץ לאחר הכיבוש האשורי, והמחקר האקדמי בן-זמננו מאשר במידה רבה את טענה זו.
יהודי קוצ'ין גם הם מייחסים את עצמם לשבט זה.
בתיאור שיבת ציון בספר דברי הימים א' פרק ט' מתוארים החוזרים לארץ ישראל כאנשים מהשבטים יהודה, בנימין, לוי, מנשה ואפרים''' (שני השבטים האחרונים היו חלק מתושבי ממלכת ישראל במקור לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת, פרופסורים כמו: מ.ד.
הרטום מפרשים זאת כ:"שרידי עשרת השבטים שהתיישבו בממלכת יהודה"), עם זאת תיאור בני השבטים: מנשה ואפרים, אינו מוזכר בתיאור השבים ארצה שבספר עזרא שבו מתוארים שבי ציון כאנשים משבט יהודה, בנימין ולוי (כולל הכהנים).
שֵׁבֶט גָּד הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך.
הוא נקרא על שם אבי השבט גד בן זלפה, שפחת לאה ובן יעקב.
לפי המקרא, מקור שמו בדברי לאה: "בא גד" (בא מזל טוב).
עדות ארכאולוגית חוץ-מקראית המאששת את קיומו של שבט גד התגלתה במצבת מישע מלך מואב, בה כתוב: "וְאִש גָד יָשַב בְּאֶרֶץ עֲטָרֹת מֵעֹלָם".
לפי רש"י "יצאו ממנו גדודים" ו"גדודיו יחזרו על עקבם וישובו לבתיהם"
(יש מפרשים גדודיו ירדפו בעקבות האויבים וישמידום).
מרמז על תולדות השבט בכניסה לארץ ישראל, שבט גד (יחד עם שבט ראובן) ביקש לשבת בעבר הירדן מזרחה.
בתמורה התחייב השבט ללכת בראש העם ולעזור לשאר השבטים לכבוש את ארץ כנען.
לאחר שמלאו את התנאי הזה שבו על עקבותיהם וחזרו לבתיהם אשר בעבר הירדן.
בברכת משה ששבטים בפרשת וזאת הברכה נאמר
לגד נמנו שבע משפחות בתורה, פעמיים.
במפקד בני ישראל בערבות מואב 'צפיון' נכתב כ'צְפוֹן', ולפי השערות חלק מהפרשנים גם 'אצבון' הוא 'אׇזְנִי'.
בדברי הימים, לא נמנו במפורש שבע המשפחות, אבל נמנו שבעה 'ראשים' שאולי מייצגים את המשפחות, והם מִיכָאֵל, מְשֻׁלָּם, שֶׁבַע, יוֹרַי, יַעְכָּן, זִיעַ ועֵבֶר.
הדגל של שבט גד היה ציור של מחנה צבא על רקע אפור ואבן החושן שלו היא שבו או אחלמה.
החודש המקושר לשבט גד הוא כסלו או טבת או אלול.
בספר במדבר, פרשת נשא נזכר נשיא שבט גד במדבר: אֶלְיָסָף בֶּן דְעוּאֵל.
הוא מוזכר 4 פעמים בספר במדבר כבנו של דעואל.
אבל בפרק ב', פסוק יד כבנו של רעואל; שינוי זה יכול לנבוע מדמיון ה'ר' ל'ד' והפרשנים נתנו לכך הסברים שונים.
הוא הקריב את קורבנות הנשיאים ביום השישי לחנוכת המשכן.
גְּאוּאֵל בֶּן-מָכִי, מנשיאי שבט גד בתקופת הנדודים במדבר, היה אחד משנים עשר המרגלים שנשלחו על ידי משה לתור את הארץ (במדבר יג, טו).
מרשימת הנשיאים בפרשת מסעי נשמטו נשיאי ראובן וגד, מאחר שהרשימה נועדה לפרט את הנשיאים שיהיו נציגי השבטים בחלוקת ארץ כנען, ואילו שבטי ראובן וגד כבר קיבלו נחלה בעבר הירדן המזרחי.
בזמן מסעם של בני ישראל במדבר, חנה שבט גד במחנה ראובן, שהיה מדרום למשכן ואחרון.
במפקד הראשון שערך משה בין הזכרים מבני עשרים ומעלה נמנו 45,650 איש מבני השבט, ובמפקד השני 40,500 איש.
שבט גד היה אחד משניים וחצי השבטים שחנו בצד המזרחי של הירדן.
נחלת השבט כללה את הגלעד, באזור צפון עבר הירדן, והיא גבלה בדרומה בנחלת שבט ראובן, בצפונה בנחלת חצי המנשה, במערבה בנהר הירדן ובמזרח בבני-עמון.
בין הערים בנחלתו: סוכות, יגבהה, יעזר, בית הרם ובית נמרה.
בני העיר סוכות בנחלת השבט, מאנו לעזור באוכל ומים לגדעון בן יואש במרדפו אחר מלכי מדין ונענשו על כך
במצבת מישע מלך מואב מוזכר "ואיש גד ישב בארץ עטרות מעולם" ומתואר כיצד כבש מישע את עירם עטרות והרג את תושביה.
בסוף תקופת בית הראשון הוכיח הנביא ירמיהו את בני עמון על השמדת שבט גד:
בתנ"ך נזכרים שנים עשר הגיבורים משבט גד שהצטרפו ללוחמי דוד בעיר המבצר צקלג בנגב.
הקטן מביניהם שקול למאה לוחמים והגדול-לאלף.
שֵׁבֶט זְבֻלוּן הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך.
הוא נקרא על שם אבי השבט זבולון שהיה בנו השישי של יעקב אבינו מאשתו לאה.
קיימת מסורת, שלפיה נמנים יהודי טריפולי, ג'רבה וכרתים עם צאצאי שבט זבולון.
שבט זבולון קיבל מיעקב ברכה:
בברכת משה לשבטים בפרשת וזאת הברכה נתנה לשבט ברכה יחד עם שבט יששכר:
סמלי השבט: אבן החושן והדגל
אבן החושן של שבט זבולון היא יהלום.
הדגל שלו היה ציור של ספינה על רקע לבן ויש אומרים ציור של בית.
החודש המקושר לשבט זבולון הוא כסלו או סיוון או אלול.
בספר במדבר, פרשת נשא נזכר נשיא שבט זבולון במדבר: אֱלִיאָב בֶּן חֵלֹן.
הוא מוזכר בספר במדבר 4 פעמים.
הוא הקריב את קורבנות הנשיאים ביום השלישי לחנוכת המשכן.
ברשימת הנשיאים בפרשת מסעי נזכר אליצפן בן פרנך.
נציג השבט בשנים עשר המרגלים היה גדיאל בן סודי.
בזמן מסעם של בני ישראל במדבר, חנה שבט זבולון אחרון במחנה יהודה, שהיה ממזרח למשכן.
במפקד הראשון שערך משה מנה השבט 57,400 איש, ובמפקד השני 60,500 איש.
נחלת זבולון מתוארת מספר פעמים במקרא.
עיקרה בספר יהושע שם מתוארים גבולותיה הגאוגרפיים.
תיאורים נוספים מופיעים במקומות אחרים במקרא, מהם ניתן להסיק פרטים שונים על המיקום הגאוגרפי של נחלת השבט.
(כך למשל, בברכת יעקב לשבטים, המתוארת בספר בראשית, נאמר: ).
אין ידיעות מחוץ למקרא על קיומו של שבט כזה בארץ ישראל בתקופה המתוארת (תקופת הברזל, המחצית הראשונה של האלף הראשון לפני הספירה), אולם ארכאולוגים וחוקרי מקרא מנסים לשרטט את גבולותיה של אותה נחלה בהסתמך על התיאורים המקראיים בלבד, ובהיעדר מקורות נוספים.
קיימות עדויות מתקופת בית שני ומזמן התלמוד על צאצאי שבט זה שחיו לכאורה לחוף הים התיכון.
המסורת העממית סיפרה על נחלת זבולון לחוף הים התיכון, בצפון החוף הישראלי ודרום חופי לבנון.
ממקורות שונים ניתן להבין שנחלת זבולון הייתה באזור הגליל התחתון.
לפי הכתובים, נחלת זבולון גבלה בדרומה בנחלת שבט יששכר ובחצי המנשה, בצפונה בנחלת שבט נפתלי ושבט אשר, במזרחה בכנרת וגבול נחלת חצי המנשה של שניים וחצי השבטים ובמערבה בשבט אשר וחצי המנשה.
ישנן מסורות שונות ופירושים לגבי גבולות הנחלה.
לפי המסורת היהודית הנחלה כללה הן גבול קצר בחוף הכנרת (אך לא את הים עצמו), והן חוף לים התיכון, ושטחים בסביבות עמק יזרעאל, למרגלות התבור, כגון העיר עין חדה, אך ישנם חוקרי מקרא הנוטים לראות את נחלת זבולון קרוב לכנרת, ללא חוף כלל (כפי שמשתקף מהמפה).
לפי תרגומים קדומים (אונקלוס וירושלמי) ובאופן מפורש בספר הזוהר הכוונה בברכת יעקב לברכה עתידית, אשר בה יכבוש איים בים, בעוד שנחלתו המקורית של זבולון היא ביבשה בלבד.
הרב יהושע ענבל מסתמך על חוקרים הסבורים שבעבר הייתה לשון ים שהגיעה מן הים התיכון ועד יקנעם, שבנחלת זבולון, וכן על הסברה שהיה הסכמי גישה של זבולון אל הים התיכון לצורכי מסחר, ולכן נחשב 'לחוף ימים ישכון'.
לפי פרשנות נוצרית הנחלה כללה גם חוף לאורך הירדן.
המנסים לזהות את מיקום נחלת זבולון בימינו, על פי הכתובים והמסורת, נוטים לראות את אזור הגליל התחתון החל מצפון חיפה ונחל הקישון כאזור נחלת שבט זבולון.
וכך גם נכתב למשל בפירוש דעת מקרא.
המועצה האזורית "זבולון" נמצאת דרומה מעכו לא רחוק מחוף הים התיכון, לפי הדעה הרווחת, הנוטה לראות את זבולון כ"שוכן לחוף ימים" - כלומר לחופו של הים התיכון.
שבט זבולון השתתף במלחמות דבורה הנביאה.
כמו כן השבט השתתף במלחמתו של השופט גדעון בן יואש במדיינים ().
בתורה מוזכרות שלוש משפחות מרכזיות בשבט: סרד, אלון ויחלאל.
מהם יצא אילון הזבולוני, השופט העשירי בתקופת השופטים, שכיהן עשור ונקבר באיילון.
על פי הכתוב, מוצא יונה הנביא מגת חפר, אחת מערי זבולון לפי ספר יהושע.
הסכם יששכר וזבולון, זהו הסכם שבין אדם המתפרנס ממלאכתו לבין תלמיד חכם שתורתו אומנותו, ואינו עוסק במלאכה כלל: האדם שמתפרנס ממעשה ידיו מפרנס את התלמיד חכם שאינו עוסק במלאכה, ובתמורה שכר תלמוד התורה של התלמיד חכם עובר גם לאדם שמפרנס אותו.
חז"ל בבראשית רבה כתבו שזהו ההסכם שחתמו ביניהם שבט יששכר ושבט זבולון - יששכר עסק בתורה בלבד, ואילו זבולון עסק בענייני מסחר, והם התחלקו בכל באופן שווה:
מסורות יהודי טריפולי ג'רבה וכרתים
פרופסור נחום סלושץ בספרו "האי פֶּלִיא" (דביר 1957) על האי ג'רבה, מביא את מסורת יהודי טריפולי והאיים ג'רבה וכרתים על היותם צאצאי שבט זבולון, ומקיימי הנבואה של ברכת יעקב (על פי פרשנות הזוהר).
הוא מביא עשרות מנהגים של יהודי כרתים המורים על המסורת שלהם כצאצאיהם של שבט זבולון, ובנוסף, כתב על מסורת יהודי ג'רבה: "לפי חכמי התורה של ג'רבה, האי שהם יושבים בו אינו אלא גוש מאדמת ארץ ישראל ...".
אחד מבניו של זבולון היה סרד.
על סמך זה כתב בספרו נ.ר.
גנור 'מי היו הפיניקים ' (ע' 219) כי יכול להיות שמשפחת הסרדי מבני זבולון התנחלה באי סרדיניה.
כמו כן, בספר דברי הימים, ברשימת היוחסין של השבטים כפי שהיא משתקפת בתחילת ימי הבית השני, לא נמצאת רשימת יחס מעודכנת של שבט זבולון, מכאן לכאורה משמע שבני זבולון לא חזרו כלל לארץ ישראל לאחר הגלות ואולי נשארו באיי הים התיכון.
על פי המסורת, עסקו בני שבט זבולון במסחר ימי, ותפקידם היה לפרנס את אחיהם, שבט יששכר - אשר למדו תורה.
משום כך שבט זבולון קשור במושג ההלכתי הסכם יששכר וזבולון - על פיו אדם מממן לומדי תורה, כתחליף לחובתו האישית ללימוד התורה.
המושג נוצר בעקבות הפרשנות למילים "שְׂמַח זְבוּלֻן בְּצֵאתֶךָ וְיִשָּׂשכָר בְּאֹהָלֶיךָ" בברכת משה.
כמו כן לפי המסורת, עסקו בייצור התכלת המשמשת לציצית, ובארגמן ששימש בַּד שרד עבור המשכן והמקדש ולבגדי כהונה וּמָלְכוּת, וכן לצורכי עשירים בארץ ובעולם.
למקומה של נחלת שבט זבולון משמעות הלכתית בדיון על נושא התכלת.
בעקבות מציאת שרידי מפעלי ייצור צבע תכלת משבלולים באזור עין דור וצפונה לו, קבע הרב הראשי לישראל הרב ד"ר יצחק אייזק הלוי הרצוג כי בסבירות גבוהה ארגמון הקוצים הוא "חלזון התכלת" בתוך נחלת זבולון.
שבט דוב המערות הוא רומן היסטורי בדיוני מאת הסופרת ג'ין מ.
זהו הספר הראשון בסדרת ספרים המכונה "ילדי הארץ" או "ילדי האדמה" אודות התפתחות האנושות המודרנית בשחר ימיה, והחוקרת את מערכת היחסים שאפשר שהתקיימה בין הניאנדרתלים לבין ההומו סאפיינס, האדם המודרני, בתקופה בה חיו שני המינים זה לצד זה באירופה של סוף עידן הקרח.
גיבורת הסיפור היא ילדה צעירה אנושית מודרנית בשם עיילה (או אֶיילה) המתייתמת מהוריה או אובדת להם ברעידת אדמה גדולה.
היא בורחת ממקום האסון, נודדת ביערות, מותקפת על ידי ארי-מערות, ונאספת פצועה על ידי חבורת ניאנדרטלים שגם היא איבדה את ביתה ברעידת האדמה, ומצויה בחיפושים אחר מערה שתהא ביתם החדש.
קבוצת הניאנדרטלים מכילה מספר משפחות גרעיניות, והם מחשיבים עצמם כחלק משבט כולל המוגן על ידי רוחו של דוב המערות הגדול (אורסוס) והנקרא "שבט דוב המערות", או בפשטות - "השבט".
הרומן מלווה את הילדה עיילה בתהליך קליטתה בשבט, גדילתה והתבגרותה במסגרת חברתית זרה ושונה מכל מה שהיה מוכר לה.
דרך עיניה הקורא מתוודע לתרבות הניאנדרטלית.
עיילה לוקחת את הקורא למסע בתרבות זרה ושונה.
עיילה מאומצת לשבט על ידי קרֶב, ה"מוג-אור", המכשף של השבט ומנהיגו הרוחני, ואחותו, איזה, "נושאת המרפא", המרפאה של השבט שלה ידע נרחב בצמחי מרפא שונים.
על אף היותו נכה, קרב הוא מנהיג רוחני נערץ, והמוג-אור החשוב ביותר בשבט דוב המערות כולו.
הניאנדרטלים מדברים ביניהם בשפה עתיקת יומין הכוללת בעיקר מחוות גוף והברות קצרות וגרוניות.
עיילה גדלה עד אז בידי אנשים שדיברו במילים.
על עיילה ללמוד לא רק שפה חדשה אלא תפיסה שונה של שפה.
גם נטייתה לבכות ולצחוק אינה מוכרת לניאנדרטלים ומתקבלת על ידם כמוזרות או כמחלה.
אחד ההבדלים המשמעותיים ביותר המוצגים בספר בין הניאנדרטלים לבין האדם המודרני, הוא ביכולת החשיבה והלימוד.
אנשי השבט הניאנדרטלים נולדים עם זכרונות שבטיים, אינסטינקטים וידע העובר אליהם מאבותיהם - יש להם יכולת מעטה ומוגבלת ביותר ללמוד דברים חדשים, והם, בעיקר, לומדים תוך כדי גדילה על ידי שאיבת מידע מזכרונות השבט הטבועים במוחם.
לעומתם, עיילה לא נולדה עם הידע, ועליה ללמוד ולשנן את כל המידע שהם מצפים ממנה "להיזכר" בו בקלות.
ההומו סאפיינס מוצג כגזע שהתפתחותו נובעת מיכולתו ללמוד דברים חדשים במהירות.
השבט הוא בעל מבנה חברתי מוסדר מאוד, בעל חוקים וכללים, וחלוקת תפקידים ברורה וחדה בין גברים ונשים ובין צעירים ומבוגרים.
בשבט הגברים צדים והנשים מלקטות ועוסקות במלאכות שונות ונאסר עליהן לצוד או אף לגעת בכלי נשק.
הואיל ועיילה לא נולדה עם כללים אלה טבועים במוחה, היא מתקשה להפנים ולקבל אותם, דבר המהווה סיבה מרכזית למתח מובנה בינה לבין חלק מהחברים בשבט, לאורך העלילה.
בנוסף, לאורך העלילה שורר מתח רב בין עיילה, לבין ברוד, בנו של מנהיג השבט, החש שהזרה המוזרה גונבת ממנו את תשומת הלב.
בהמשך העלילה, ועם התבגרותה של עיילה היא לומדת מאיזה, האם המאמצת שלה, את אמנות הריפוי ומגלה כישרון ניכר בכך.
במקביל היא מורדת במוסכמות יסודיות של השבט ומלמדת את עצמה לצוד ולהתגונן בפני חיות טרף ובני אדם.
היא מעוררת עליה את קנאתו של ברוד והוא מנסה להשליט עליה את מרותו באמצעות אונס, והיא אף נכנסת להריון ויולדת בן שהוא "בן לרוחות מעורבות", כלומר בעל חזות מעורבת של ניאנדרטלי והומו ספייאנס.
לאחר מאבקים קשים וסבל רב, דומה שהשבט נאלץ לקבל את שונותה של עיילה, אך בסופו של הספר, שהוא כאמור הראשון בסדרה, מגורשת עיילה מן השבט ומקוללת בקללת מוות, לאחר שברוד מקבל את המנהיגות על השבט.
לאורך סדרת הספרים מגלה עיילה כישרונות נוספים, ומגלה תגליות חשובות.
היא מבייתת סוסה, מאלפת גור של ארי-מערות וגור זאבים, מגלה את היכולת להדליק אש באמצעות הקשה באבן ברזל על אבן צור, ממציאה מגררת שתאפשר לסוס לגרור משאות, ממציאה את המחט ("מושך חוטים"), מבצעת איחוי של פצע עמוק בתפרים, ועוד.
בן זוגה בספר השני ממציא, בהשראתה, כלי ציד משוכלל יותר - מטיל רמחים.
במהלך הסדרה מתגלים אצלה כישרונות של שאמאן, בנוסף להיותה מרפאה מוכשרת.
עיילה גם מוצגת בתור הראשונה שמבינה את הקשר בין יחסי מין לבין הריון ולידה, בעוד שהאנשים סביבה (הן המודרניים והן הניאנדרטלים) סבורים שילדים נוצרים על ידי הרוחות והטוטמים.
הספר תורגם לעברית על ידי יורם שרת, ויצא בשנת 1983, בהוצאת מעריב - הד ארצי, בשני כרכים בכריכה קשה.
מתחילת הספר הראשון ברור שבין הניאנדרטלים לבין האדם המודרני יש יחסים מתוחים של פחד ושנאה הדדיים.
בני השבט קוראים למודרניים "האחרים", ובספר השני, עם ההיכרות עם אנשים מודרניים נוספים מסתבר שהם מכנים את בני השבט הניאנדרטליים בכינוי הגנאי "שטוחי ראש", ושונאים אותם, בזים להם ופוחדים מהם.
בשלב מסוים עומדת עיילה על כך שהיחס לבני השבט כאל חיות אינו מתיישב עם השנאה כלפיהם, שכן אנשים לא שונאים חיות.
השנאה והפחד נובעים לדעתה דווקא מהכרת הדמיון, ההכרה בכך שהם אנושיים, אלא שמסוג אחר, ולא חיות.
בני השבט נוטים בדרך כלל להתרחק ולהימנע ממפגש עם "אחרים", אולם בחברה המודרנית נודעים סיפורים על מקרים בהם צעירים מתגרים בכוונה ב"שטוחי הראש", הורגים בהם ואונסים את הנשים.
ילד כדוגמת בנה של עיילה, שהוא מעורב משני הגזעים, נחשב לתועבה, והדיבור על אפשרות כזו הוא בגדר טאבו.
בקרב השבט, כאשר עיילה יולדת את הילד המעורב והשונה למראה, סבורים בני השבט שהילד פגום עקב העובדה שצווארו דק וחלש ואין הוא יכול להחזיק את ראשו לבד, ומצווים עליה לתת לו למות.
במהלך מסעם של עיילה ויונדאלאר מן העמק החבוי שלה עד לביתו הם פוגשים "ילד לרוחות מעורבות" במחנה ציידי הממותות, שנמצא נטוש ואומץ מתוך רחמים.
הילד סובל ממום בלבו, ומחוסר יכולת לדבר במילים, ואם מתייחסים אליו - היחס הוא בעיקר של רחמים.
עיילה מלמדת את ציידי הממותות שהילד מבין, ומלמדת אותו ואותם גרסה מקוצרת של שפת התנועות של השבט - שפת סימנים.
בהמשך פוגשים עיילה ויונדאלאר לפחות עוד שניים שהם צאצאים לזיווג בין גזעי, ובכל מקום אליו הם מגיעים הם מנסים לשפר את הדימוי השלילי שיש לבני השבט בעיני האנשים, אך מצליחים רק באופן חלקי.
בשנת 1986 נעשה סרט על בסיס הספר, בכיכובה של דריל האנה כעיילה הבוגרת.
הדעות חלוקות בשאלת איכותו של הסרט אך ללא ספק הוא היה כישלון קופתי מוחץ, בין היתר בשל העובדה שהדמויות בו לא דיברו אנגלית או כל שפה מובנת אלא, באופן נאמן ביותר לספר, שוחחו ביניהן במחוות גוף והברות גרוניות, שלוו בכתוביות.
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לשנת 1987 בקטגוריית האיפור.
אף שתוכנן סרט המשך הוא לא הגיע להפקה עקב כישלונו של הסרט הראשון, ולכן יתר הספרים האחרים בסדרה לא הוסרטו, למרות הצלחת הספרים.
עמק הסוסים - בספר השני בסדרה מתוארים לאורך מחצית הספר חייה של עיילה בנדודיה לאחר גירושה מהשבט, ועד שהיא מתמקמת במערה נוחה בעמק מבודד.
במשך חייה בעמק זה מגדלת עיילה סוסה וגור אריות ומגלה תגליות רבות וחשובות כגון "אבן האש" ודרכים חדשות לצוד.
במקביל מתואר מסעם הארוך של שני גברים, יונדאלאר ותונולאן, מצפון אירופה לאורך "נהר האם הגדולה" (ככל הנראה הדנובה).
לאחר אמצע הספר נפגשים עיילה ויונדאלאר, כאשר עיילה מוצאת אותו לאחר שנפצע קשה מידי ארי-המערות שגידלה, ומצילה את חייו.
יונדאלאר הוא האדם הראשון מבני מינה - ההומו סאפיינס - שעיילה פוגשת ומכירה בחייה הבוגרים.
לאחר אי הבנות רבות, יונדאלאר מלמד את עיילה לדבר בשפתו, והם מתאהבים.
עיילה מגלה לראשונה את התענוג שבמין.
ציידי הממותות - בספר זה עיילה ויונדאלאר חיים במשך תקופה יחד עם שבט של ציידי ממותות, החי לא רחוק מהעמק החבוי בו חיה עיילה לבד.
במהלך תקופה זו מגלה עיילה את המבנה החברתי העדין של החברה האנושית המודרנית, ולומדת מושגים כגון שקר וקינאה, שלא היו מוכרים לה מחייה בשבט.
עוד היא מגלה את המורכבות של יחסי הזוגיות שלה עם יונדאלאר למול חיזוריו של גבר אחר, ואת הקשיים בתקשורת היכולים להיגרם כאשר התקשורת מבוססת על מילים בלבד.
בסופו של הספר עוזבים עיילה ויונדאלאר את שבט ציידי הממותות ומתחילים את מסעם אל שבטו וביתו של יונדאלאר.
בספר זה מאמצת עיילה גור זאבים לאחר שהרגה את אמו הזאבה, והיא מפתיעה את הסובבים אותה באילופו.
ערבות המעבר - בספר הרביעי בסדרה, עוברים בני הזוג הרפתקאות רבות במהלך מסעם חזרה לביתו של יונדאלאר.
הם פוגשים לאורך הדרך מכרים של יונדאלאר ממסעו עם אחיו (שנהרג לפני פגישתו עם עיילה) ואנשים חדשים, רובם טובים וחלקם רעים.
הם נודדים על גב סוסים ובלוויית גור זאבים מתבגר (שעיילה הצילה וגידלה בספר "ציידי הממותות"), דבר המפליא ולעיתים מפחיד את מי שהם פוגשים בדרכם.
מושבות האבן - עיילה ויונדאלאר מגיעים אל בני הזלאנדוני, שבטו ובני עמו של יונדאלאר.
הם פוגשים את אימו ויתר בני משפחתו, ועיילה חייבת למצוא את עצמה ואת מקומה בתוכם, למרות התנגדויות רבות לה מצד חלק מהאנשים סביבה.
ארץ המערות המצוירות - יצא לאור באנגלית ב-29 במרץ 2011. הספר עוסק בעיילה בת ה-25, המקבלת הכשרה בדרכה להפוך למנהיגה הרוחנית של שבט הזלאנדוני.
הספר תורגם לעברית ויצא בהוצאת מעריב.
על אף הכישלון הקולנועי של הסדרה, מדובר באחת מסדרות הספרים הנמכרות ביותר בעולם.
שבט אל הוזייל הוא שבט בדואי בנגב שנחלתו מזה דורות צפונית לבאר שבע, בסמוך לקיבוץ שובל, כיום בתחום העיר רהט.
מקורו של השבט הבדואי אל הוזייל הוא ממטה תיהאה, אשר מוצאו מלב מדבר סיני, מאותו אזור הנקרא בערבית א-תיה, או בשמו המלא: תיה בני איסראיל, כלומר מדבר בני ישראל, הנקרא על שמו של עם ישראל אשר נדד במדבר זה בצאתו ממצרים.
במטה זה כלולים 13 שבטים נוספים הנודדים בנגב, אשר הגדולים ביניהם הם: אבו קרינאת, אבו רוביעה ואבו רקיק.
השבט כלל עד לפני התיישבות הקבע 17 משפחות ומנה כ-12,000 נפש.
בעבר נדד השבט בנחלתו בנגב - מעט צפונית לבאר שבע בקרבת קיבוץ שובל, מקום שבו שוכנת חורבה של עיר קדומה בשם ביר זבאלה.
בתחום הנחלה ישנו אגם מלאכותי קטן שבו נקווים מי הגשמים שנבנה לפני שנים אחדות על ידי ממשלת ישראל והמים נאגרים הודות לסכר שנבנה לאורך הערוץ היורד מהרי חברון ומתחבר אל נחל גרר הקרוב.
לשבט יש בלעדיות על אזור המקנה, כלומר רק לבעלים מותר לחנות, לרעות או להשתמש במי המעיינות, אך השבט בא לידי הסכמי שותפות עם מספר שבטים קרובים לגבי השימוש בשטח.
שבט אל הוזייל הוא שבט נודד למחצה, כלומר נשאר בנחלתו זמן ממושך יחסית.
עד לפני קום מדינת ישראל חיו אנשי השבט בחופשיות על פי המסורת הבדואית, נדדו במדבר ופעלו על פי כל מנהגיהם.
הם עסקו בעיקר בגידול גמלים וצאן, אך גם מעט בחקלאות עד כמה שהתאפשר במדבר - אזורם עשוי בעיקר אדמת לס וכמות המשקעים הממוצעת היא 200 מ"מ לשנה.
הם זרעו בעיקר שעורה ודורה, וכן גידלו טבק פשוט לצרכיהם.
עם קום המדינה הוסב השלטון במקום לפיקוחו של הממשל הצבאי באזור ומשטרת באר שבע, ואלו הורו על הגבלת שטח הנדידה של השבטים הבדואים.
עם זאת ניתנה לבדואים אוטונומיה מסוימת - לשבטי הבדואים בנגב ניתן בית דין משלו אשר ידון בענייניו הפנימיים ללא התערבות של הממשלה.
בבית דין ישבו 9 מראשי השבטים הגדולים המוכרים על ידי המדינה.
לבית הדין הבדואי ניתנה הסמכות להטיל עונש של קנס עד 5000 ₪ ומאסר עד לחצי שנה.
בעקבות צמצום אזורי הנדידה ועקב כך צמצום חלקות המרעה והחקלאות השתנה אורח החיים של הבדואים.
אט אט גם הוכנסו בנחלת שבט אל הוזייל מרכז עם חנויות לצרכיהם, בית ספר לילדים, מרכז רפואי ואף ניתנה הכשרה על ידי הממשלה להוראה וטיפול בחולים.
כמו כן הוחדרו לחייהם שיטות מיכון בחקלאות והחלו לקום בנחלה בתי אבן קבועים במקום האוהלים המסורתיים.
אספקת השירותים ובניית התשתית ביישובי הקבע - חינוך, בריאות, כבישים, מים ועוד - שימשו אף הם תמריץ למשיכת האוכלוסייה הבדווית ליישובים אלה.
בשנת 1972 השתכנעו ראשי השבט לנסות את חיי הקבע ביישוב בדואי חדש שנקרא רהט.
רהט הוקמה על שטח הנחלה של שבט אל הוזייל.
במהלך השנים, עם התפתחות העיר, הצטרפו אליה משפחות בדואיות נוספות משבטים שונים ברחבי הנגב, ונכון לשנת 2021 מונה העיר רהט כ-76,000 תושבים.
יש הטוענים, שבני שבט אל-הוזייל היו בעבר יהודים, והם נאלצו להתאסלם לאחר הכיבוש המוסלמי.
שבט בני נדיר היה אחד משלושת השבטים היהודיים שהתגוררו בקרבת העיר ית'רב (כיום אל-מדינה) שבחג'אז (צפון-מערב ערב הסעודית) אשר בחצי האי ערב במאה ה-7. שני השבטים העיקריים האחרים היו שבט בני קינוקאע (بنو قينقاع) ושבט בני קורַיט'ה (بنو قـريظة).
מוצאו של השבט שנוי במחלוקת.
נראה כי מרבית שבט בני נדיר הורכב ממשפחות כהונה, ומשום כך כונה, יחד עם שבט בני קורַיט'ה, אל-כהניאן, קרי "הכהנים".
אלו הגורסים כי מדובר בשבט יהודי מבחינה אתנית, אשר היה קשור ביהודי ח'ייבר, מצביעים על הגירת יהודים לאזור כתוצאה מרדיפות הרומאים ביהודה בזמן לא ידוע, אך ככל הנראה לאחר התקפת פומפיוס על יהודה (63 לפנה"ס), סיום המרד הגדול, כיבוש ירושלים בידי טיטוס (70) וחורבן בית שני ולאחר רדיפות אדריאנוס (136).
יש המשערים כי הגעת היהודים לאזור הייתה מוקדמת יותר, כבר בימי כיבוש ירושלים בידי נבוכדנצר השני.
לטענת ההיסטוריון המוסלמי אל-יעקובי לעומת זאת, היו בני נדיר שבט ערבי אשר המיר את דתו ליהדות והתיישב בקרבת הר נדיר, אשר נתן לשבט את שמו.
בני השבט התיישבו ליד העיר ית'רב, בעיקר באזור בֻעַירה (Bu'airah), אל-נועים (al-Nawa'im) מֻדאיניב (Mudainib) ובמצודות אל-בֻוַאליה (Al-Buwailah), בַראג' (Baraj), ע'ארס (Ghars) ופַדיג'ה (Fadija), מרחק חצי יום צעידה מדרום לית'רב.
בדומה לשאר יהודי ית'רב נשאו בני השבט שמות ערביים, אך דיברו ערבית בדיאלקט נפרד.
בני השבט היו חקלאים ועסקו בגידול וגדיד תמרים וכן הלוו כסף וסחרו בשריון ותכשיטים, בשומרם על קשרי מסחר עם סוחרים ערביים במכה.
השבט חיי ברווחה על חלק מהאדמות הפוריות ביותר באזור.
בשנים שקדמו להג'רה, הגעת מחמד לאל-מדינה, נמנו על מנהיגי השבט חי בן אחיטוב (حيي بن أخطب), אחיו אבו יאסר וג'ודי (Juday) וכן סלאם אבן מִשכם.
השבט היה קליינט של שבט בני אל-אוס (الأوس), אשר שרוי היה בסכסוך ארוך, בן למעלה ממאה שנים, עם שבט בני ח'זרג' (بنو خزرج).
בקרב בֻעת', בשנת 617, תמך שבט בני נדיר, יחד עם שבט בני קורייט'ה, בשבט בני אאוס נגד שבט בני ח'זרג', אליו חבר שבט בני קיינוקאע.
הקרב הסתיים בניצחונם של בני אאוס, ובני נדיר לצידם.
החל משנת 622, שנת ההגירה של מוחמד ממכה לאל-מדינה (ית'רב) ועד 624 ניסה מוחמד לשווק את דתו החדשה בקרב היהודים של אל-מדינה.
ניסיונותיו לא צלחו, ובשנת 624, כחודש לאחר קרב בדר, גורשו היהודים בני שבט קינוקאע מאל-מדינה לוואדי אל-קורה , ומשם לאדרעי (עבר הירדן, לא רחוק מהכנרת).
אולם שבט בני נדיר לא התערב בנעשה בראותם את הגירוש במסגרת מאבקים בין שבטיים.
הגירוש הוביל לפסיקה כי הפרה עתידית של חוקת אל-מדינה תגרור את ביטול זכויות הצד המפר ותלווה בעונש הולם.
אחד מבני שבט בני נדיר היה המשורר כעב אבן אלאשרף, בן לאב ערבי ואם יהודיה, אשר נמנה עם מנהיגיו.
אל-אשרף עיין את מחמד וחיבר שירים שביטאו עוינות זו, ושירים נוספים שנתפסו בידי מוסלמים כפוגעניים, ועל כן ראו בהם הפרה של חוקת מדינה.
משום כך נרצח אל-אשרף בידי ערבים בידיעתו וברכתו של מחמד.
לאחר רציחתו של אל-אשרף הסלימו היחסים בין בני השבט למוחמד.
המקורות המוסלמיים מייחסים לבני נדיר קנוניה לרצוח את מחמד, שנתגלתה לו כשהמתין לקבל תרומה כספית וגררה צו גירוש לבני השבט.
השבט החליט להתנגד לצו הגירוש מתוך אמונה כי שבטים אחרים יתמכו בהם.
אולם לאחר מצור בן 14 ימים, במהלכו שרף מחמד את מטעי התמרים שלהם, בניגוד לנהגי המלחמה בחצי האי ערב, ומשבוששה העזרה מלהגיע, נכנע השבט.
לאחר תבוסת השבט בשנת 625 הורשו בניו לצאת לגלות ואיתם משא של גמל יחיד עבור כל שלושה אנשים בעוד ששאר נכסיהם ומטלטליהם הוחרמו.
בני השבט נדדו צפונה ואיתם 600 גמלים.
לקראת גירוש השבט כתב מחמד סורת אל-חַשְר, היא סורת ההגליה.
נחלת השבט חולקה בידי מחמד לבני לווייתו שבאו עמו ממכה, אשר עד לאותה העת נסמכו על טוב לבם של בני ית'רב.
מוחמד גם לקח לעצמו נחלה מאדמות השבט, אשר הבטיחה את עצמאותו הכלכלית.
בני השבט שגורשו חברו לשבטים יהודיים אחרים רובם בח'ייבר ולאויבי מחמד השבטים הערביים של מכה.
מסיבה זו, לאחרי קרב השוחה הוצא להורג מנהיגם חי בן אחיטוב ובנו ביחד עם כל הגברים של שבט בני קוריט'ה ונמכרו הנשים והילדים לעבדים ולשפחות.
בעקבות הסכם שלום בינו לבין תושבי מכה, התערערה מנהיגותו של מוחמד, והוא היה צריך להציג למאמיניו הישג צבאי, ולכן בחר בתקיפת השבטים היהודיים של ח'ייבר.
כשראה שהיהודים מעוניינים להיפגש איתו למשא ומתן, הזמין 30 מנהיגים יהודים.
כשהם בדרך וללא נשק, פשט עליהם כוח של מאמיני מוחמד והרג את כולם מלבד אחד שהצליח לברוח.
כך נחלש מאוד כוחם של השבטים.
בהסכם הכניעה של יהודי ח'ייבר לאחר ניצחונו של מחמד עליהם במאי 629 לא נכללו בני נדיר.
כל גברי השבט נרצחו בידי המוסלמים ונשותיהם חולקו למנצחים.
מחמד עצמו נשא לאישה (ה-11 במספר) את צפייה (صفية بنت حيي), בתו של חי בן אחיטוב ואלמנתו של כנאנה אבן אבי אלרביע (Kinana ibn al-Rabi), גזבר השבט.
בַּנוּ קורייט'ה (بني قريظة; بنو قريظة, תעתיק מדויק: בנו קריט'ה) היה שבט כהנים יהודי שחיו בצפון חצי האי ערב עד המאה השביעית, ונכחד בקרב השוחה.
אנשי שבט בני קורייט'ה היו שבט כהנים יהודי שחיו בצפון חצי האי ערב עד המאה השביעית, בנווה המדבר ית'ריב (לימים, העיר אל-מדינה).
בעיר חיו שני שבטים יהודים נוספים - שבט בני נדיר ושבט בני קינוקאע.
על פי המסורת, יהודים הגיעו לחג'אז לאחר מלחמות היהודים עם הרומאים (המרד הגדול).
הם פיתחו את החקלאות באזור, דבר שהעניק להם יתרון מובהק בתרבות, בכלכלה ובפוליטיקה המקומית.
במאה החמישית לספירה הגיעו לאזור מתימן שני שבטים אחרים - בנו אוס (بنو أوس, Banu Aws) ובנו ח'זרג' (بنو الخزرج, Banu Khazraj) - ותפסו מקום דומיננטי באזור.
בעת ששני שבטים אלה הסתכסכו בינם לבין עצמם, השבטים היהודים במדינה כרתו בריתות עם שני הצדדים ובנו קורייט'ה עם בנו נדיר כרתו ברית עם שבט האוס.
בשנת 622 הגיע לית'ריב ממכה נביא האסלאם מוחמד, וארגן ברית בין הצדדים הניצים.
אחר כך גבר המתח בין האוכלוסייה המוסלמית הפורחת לבין האוכלוסייה היהודית.
בשנת 627 שבטו של מוחמד, קורייש, צר על העיר עם בעלי בריתו, בקרב שנקרא "קרב השוחה" (غزوة الخندق, The Battle of the Trench).
בני שבט בנו קורייט'ה קיימו משא ומתן עם מקימי המצור, ללא תועלת, ובסופו של דבר הם נאלצו להיכנע למוסלמים.
המוסלמים, תחת פיקודו של מוחמד, הרגו כמעט את כל הגברים, בין 400 ל-900 איש, בעריפת ראש, מלבד כמה מן הגברים, שהתאסלמו.
כ-1,000 נשים וילדים מבני השבט נשבו, אולצו להתאסלם ונמכרו לעבדות.
לאורך השנים היו חוקרי אסלאם שהטילו ספקות בקיומו של האירוע או במניין ההרוגים.
לדבריהם, המקור העיקרי לסיפור הוא כתביו של ההיסטוריון אבן אסחאק, שהסתמך על עדויותיהם של צאצאי בני קורייט'ה, ואלה כנראה הגזימו בתיאוריהם.
ההיסטוריון אבן חג'ר אל-עסקלאני התייחס לסיפור בספקנות, והאימאם מאלכ אבן אנס הגדיר אותו כשקר מוחלט, שמטרתו היא הכפשת היהודים.
חוקרים נוספים הצליבו את תיאור האירוע עם מקורות נוספים ומצאו בו סתירות רבות.
בין החוקרים המודרניים המטילים ספק באמינותו ההיסטורית של האירוע נמנים פטרישה קרון ומייקל קוק.
בקרב הספרות היהודית (המוקדמת והמאוחרת לאירוע) אין שום אזכור למאורע, מה שמחזק את הפקפוק באמינותו.
לעומת זאת, התייחסות יוצאת דופן מצויה במדרש 'אור האפילה', שם כתב על הפסוק "וְנִשְׁאַרְתֶּם מְתֵי מִסְפָּר בַּגּוֹיִם" (דברים ד', כ"ז): , כלומר, לדבריו השבטים היהודיים שנהרגו בידי מוחמד ואנשיו היו מצאצאי עשרת השבטים שגלו לשם, ולאחר טביחתם בידי מוחמד נדדו רבים מהם לתימן.
שבט טָאִירָה (Taira-shi 平氏) הוא אחד ממשפחות האצולה היפניות מתקופת הייאן.
יחד עם שבט מינאמוטו, היה טאירה שם משפחה אשר הוענק כתואר כבוד מהקיסר לבניו ונכדיו אשר לא עמדו בתור לרשת את תוארו.
שבט טאירה נקרא גם שבט הֵיישִׁי (平氏) או הֵייקֶה (平家, מילולית בית טאירה), תוך שימוש בקריאה הסינית של הסימניות של טאירה (הֵיי) ושבט (氏, שי).
כנצר למשפחה הקיסרית, מספר נכדים של הקיסר קאמוּ, הקיסר ה-50, היו הראשונים לקבל את השם טאירה בשנת 825 או מאוחר יותר.
לאחר מכן, צאצאיהם של הקיסרים נימְיוֹ, מוֹנטוֹקוּ וקוֹקוֹ קיבלו גם הם את שם המשפחה.
מענפים תורשתיים אלה, אשר יצאו מקיסרים שונים, התהוו משפחות שונות אשר שמן יוחס לשמו של הקיסר בתוספת התואר היישי, למשל קאמו היישיי.
שבט טאירה היה אחד מארבעת השבטים אשר שלטו בפוליטיקה היפנית במהלך תקופת הייאן - האחרים היו מינאמוטו, פוג'יווארה, וטָצִ'יבָּאנַה.
משפחת קאמו היישי, אשר נוסדה בשנת 889 על ידי טאירה נו טָקַמוֹצ'י, נינו של הקיסר אקמו, הוכיחה עצמה כמשפחה החזקה ביותר בשבט לקראת סוף תקופת הייאן, כאשר טאירה נו קיומורי ייסד את הממשלה הראשונה בהיסטוריה של יפן שהונהגה על ידי סמוראים.
נינו של טקמוצ'י, טאירה נו קוֹריהירָה, עבר למחוז איסֶה (כיום חלק ממחוז מיאֶה), וייסד שושלת דאימיו.
נכדו טאירה נו מָסַמוֹרי, ונינו, טאירה נו טָדַמוֹרי הפכו לתומכים נאמנים של הקיסרים שירקאווה וטוֹבָּה, בהתאמה.
טאירה נו קיומורי, בנו ויורשו של טדמורי, עלה לדרגת השר העליון במדינה עקב ניצחונותיו במרד הוגֶן ובמרד הייג'י.
קיומורי הכתיר את נכדו אָנְטוֹקוּ לקיסר בשנת 1180, צעד שהוביל למלחמת גֶנפֵּיי.
בניו של קיומורי, האחרונים לעמוד בראש משפחת קאמו היישי, נהרגו במהלך המלחמה על ידי צבאותיו של מינאמוטו נו יוריטומו בקרב דאן נוֹ אוּרה, הקרב האחרון במלחמה.
סיפור סופה של המשפחה מסופר באפוס עלילות הייקה.
ממשפחת קאמו היישי צמחו ענפים רבים, בהם הוג'ו, הָטַקֵיָאמַה, מיאוּרָה וצ'יבָּה.
אנשי שבט אוֹדָה, ממנו הגיע אודה נוֹבּוּנאגַה (1534-1582) טענו כי הם צאצאי שבט טאירה, מטאירה נו צ'יקנאזֶה.
שבט הרגל היא קבוצה בדיונית של נבלי-על המופיעה בחוברות הקומיקס צבי הנינג'ה.
הקבוצה הופיעה לראשונה בחוברת Teenage Mutant Ninja Turtles #1 ממאי 1984, ונוצרה על ידי צמד הכותבים והמאיירים קווין איסטמן ופיטר ליירד.
שבט הרגל הוא ארגון נינג'ות ופשע מאורגן, אשר הוקם בימי יפן הפיאודלית.
שבט הרגל נוצר כפרודיה על ארגון היד של חברת מארוול קומיקס, בהנהגת אלקטרה.
לוחמי שבט הרגל מומחים בנין ג'וטסו, אך גם במאגיה ובמכניקה.
שבט הרגל הופיע בכל הרצות צבי הנינג'ה.
בהרצה המקורית, שבט הרגל נוסד בתקופת יפן הפיאודלית על ידי שני בחורים בשם "סאטו" ו"אושי", אשר למדו נין ג'וטסו מרפאל הנוסע בזמן.
במהרה, השבט הפך לארגון רצחני ומאיים.
בזמנים מודרניים, המאטו יושי ואורוקו נאגי היו חברים בארגון, עד שאהבתה של טאנג שן עמדה ביניהם ויושי רצח את נאגי.
אורוקו סאקי הוביל את הארגון לארצות הברית, לשם יושי וחולדת המחמד עברו גם.
סאקי רצח את יושי בשנתו, וחולדת המחמד של יושי ברחה לביוב, ובחשיפה למוטגן נהפך לספלינטר, אימץ ארבעה צבים מוטאנטים ואימן אותם בנין ג'וטסו.
לאחר מותו לכאורה של סאקי - אשר השתלט על הארגון בזהות שרדר - הסניף האמריקאי פורק.
קראי, מנהיגת סניף יפן, הגיעה לארצות הברית כדי לאחד את הארגון.
בכרך ארבע של ההרצה, האוטרומים יצרו חוזה שותפות עם שבט הרגל, אשר הותקף על ידי לוחמים אצטקים.
בהרצה של אימג' קומיקס, שורר סכסוך בין סניף יפן לסניף ארצות הברית, ויש חשש כי קראי מתה.
מועצת שבט הרגל של ניו-יורק נורתה למוות, ופורצת מלחמת כנופיות.
רפאל עוטה את השריון של שרדר, וכך, מסיים את מלחמת הכנופיות.
בסוף ההרצה, מתגלה כי האירועים הנזכרים הם מחוץ לקאנון של צבי הנינג'ה.
בהרצה המבוססת על סדרת הטלוויזיה, שבט הרגל מופיע ומכיל חיילים מתקדמים יותר.
שרדר בנה גם רובוט ענק, אשר התרסק על פסל החירות ונהרס.
בהרצה האחרונה של IDW Publishing, מקור שבט הרגל זהה למקור של הרצת מיראז'.
בתחילת ההרצה הונהג שבט הרגל על ידי קראי, אם כי לאחר שהחזירה קראי את שרדר לחיים הוא שב להנהיגו.
בסדרת האנימציה משנת 1987, שבט הרגל הוא מסדר נינג'יטסו עתיק, שנוסד בשנת 1583. כמו בהרצה המקורית, המאטו יושי ואורוקו סאקי היו חברים בשבט.
אורוקו סאקי, השרדר, השתלט על הארגון, ובהמשך החליף את הנינג'ות ברובוטים תוצרת הקראנג.
ע"פ הסדרה שבט הרגל נקרא בגלל שהוא הוקם על טביעת רגל של דרקון.
צבי הנינג'ה - הדור הבא
בסדרת הלייב אקשן צבי הנינג'ה - הדור הבא, שבט הרגל הוא כנופיית רחוב העובדת עבור שרדר.
כששרדר מובס, שבט הרגל מפורק.
בסדרת האנימציה הממוחשבת משנת 2003, צבי הנינג'ה.
חיילי שבט הרגל מחולקים לכמה ענפים: הנינג'ות הבסיסיות, טכנאי הרגל בעלי התוספים הקיברנטיים, המיסטיקנים, לוחמי הסומו ונינג'ות הטכנולוגיה הבלתי נראים.
הארגון הונהג על ידי שרדר האוטרום כשקראי היא השנייה בפיקוד, אך לאחר גלותו של שרדר לחגורת האסטרואידים, קראי הנהיגה את השבט.
האן, מנהיג כנופיית הדרקונים הסגולים, השתלט על הארגון בקצרה.
בסדרת האנימציה הממוחשבת משנת 2012, צבי הנינג'ה, שבט הרגל נעשים מנוגדים לתדמית בשר התותחים שהוצמדה להם.
סניף שבט הרגל היחיד היה ביפן, אך עבר כששרדר גילה כי המאטו יושי ותלמידיו מתגוררים בניו-יורק.
שבט הרגל כולל את קראי כשנייה בשרשרת הפיקוד, בנוסף לראזאר, לפני דג וצייד ראשים בשם טופר נמר.
שבט הרגל, גם בגרסה זו, עושה ברית עם הקראנג - שאף בונים עבור שבט הרגל נינג'ות רובוטיות, בעלות כוחות חיקוי.
בסדרה "עלייתם של צבי הנינג'ה" משנת 2018, שבט הרגל מגיע מיקום אחר, ששניים מנציגיו נקראים ליוטנאנט וברוט.
חיילי הרגל בסדרה הם למעשה נינג'ות אוריגמי מכושפות הנעשות על ידם.
השבט שיתף פעולה עם הלורד דרקסום באיזה שלב, על מנת שהוא יעזור לו לאתר חלקי שריון אפל ששייך לשרדר ונמצא אצל שבט המאטו (השבט של ספלינטר).
כמו כן, לשבט יש נציגה נוספת מכדור הארץ, שבהמשך מתגלה ששמה קייסי ג'ונס.
אחרי שהשבט התפרק, בעקבות המאורעות עם שרדר, קייסי המשיכה בדרך סולו כשהיא מנהיגה חבורת צופות, על מנת שימכרו עוגיות וכך היא תכננה להשיג שליטה עולמית באמצעות גישה על ידן לכל מיני מקומות בעולם (שלצערה, היא גילתה שהדבר ייקח עשור.)
בסרט הלייב אקשן צבי הנינג'ה שבט הרגל הוא כנופיית רחוב המגייסת בני נוער.
מסכת שבט הרגל מורכבת מבנדנה אדומה ומעיני חרקים.
הם אמנם חוטפים את ספלינטר ומכים את רפאל עד להכנסתו לתרדמת, אך הצבים זוכים לסיוע על ידי קייסי ג'ונס, ובסצנת השיא שבט הרגל מובסים בקלות.
לאחר ששרדר נהרג לכאורה על ידי קייסי ג'ונס, בסרט ההמשך צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר סגנו של שרדר בשם טאטסו תופס פיקוד, אך מודח על ידי שרדר ששרד.
או-אז, שרדר יוצר את טוקה וראזאר - מוטאנטים של צב וזאב בהתאמה - ותוקף את הצבים.
בסרט האנימציה הממוחשבת משנת 2007, קראי היא זו שמנהיגה את שבט הרגל.
מקס וינטרס, המיליונר המסתורי, שוכר את שבט הרגל כדי ללכוד את שלוש עשרה המפלצות.
כשגנרלי האבן ביקשו משבט הרגל לחבל ובתוכניתו של וינטרס, שבט הרגל בוגד בהם ומסייע לקייסי ג'ונס ולאפריל או'ניל להביא את המפלצת השלושה-עשר.
קראי ושבט הרגל משכינים שלום עם הצבים, ונמלטים מהמקום.
שבט הרגל מופיע כאויב של הצבים במשחקי הווידאו השונים, לרוב בהנהגת שרדר וקראי.
"שבט ג'בליה, הר משה, סיני" הוא שמו של הדפס מאת האמנית הישראלית מילכה צ'יזיק.
ההדפס, שנוצר בטכניקה של אקווטינטת סוכר, הודפס על גבי נייר בצבע קרם בגובה 65.5 ס"מ, וברוחב 50 ס"מ.
הוא מתאר את הביגוד של בנות השבט הבדואי גַ'בֶּלִיַה שבג'בל מוסא בסיני.
ההדפס הוא חלק מסדרה של הדפסים שיצרה האמנית בעקבות ביקור שערכה בשנת 1977 במנזר סנטה קתרינה שבדרום סיני, במסגרת פרויקט של קבוצת אמנים ישראלים.
שבט הלוי היא סדרת ספרי שאלות ותשובות מאת הרב שמואל הלוי ואזנר, רב שכונת זכרון מאיר בבני ברק ראש ישיבת חכמי לובלין ומגדולי הפוסקים במאה העשרים ואחת.
הסדרה מכילה 11 כרכים ועוד כרך מפתחות ונחשבת ליצירתו העיקרית והחשובה ביותר.
בחלק מן התשובות מופיעים שמותיהם של נמעני התשובות.
על מכתביו נהג לחתום .
סדרת השו"ת מכילה 11 כרכים; האחרון שבהם יצא לאור בשנת תשע"ד.
מכון "מעיינות הלוי" הוציא בשנת תשס"ח כרך מפתחות לחלקי השו"ת.
שבט איתנים היה אחד הגרעינים הראשונים בתנועת בני עקיבא בישראל, שבין חבריו ילידי שנת 1936–1937 נמנו מי שלימים היו לחשובי הרבנים בציונות הדתית.
שבט איתנים הוא שמו של המחזור ה-11 של בני עקיבא, שאליו השתייכו בצעירותם רבנים משפיעים בציונות הדתית.
הכינוי "שבט איתנים" מתייחס בדרך כלל לקבוצה זו בתוך אותו מחזור.
בני ובנות השבט הקימו את גרעין גחל"ת (גרעין חלוצי לומדי תורה) שמטרתו להגביר את לימוד התורה בקרב הנוער הציוני דתי.
על מנת להיחשב כחלק מן הגרעין, דרשו בתחילה את המובחרים ביותר בלימוד התורה שכוללים בם את שתי הדרישות: "יהיה בסדר מבחינה חברתית" ו"יהיה בסדר מבחינה דתית".
בהמשך, מתוך רצון לכמות גדולה יותר פתחו שורותיהם ל"טובים שבבני הסניפים".
הגרעין דרש מחבריו ללמוד תורה בישיבה קודם גיוסם להתיישבות, על מנת להשפיע על סביבתם באור השקפתם.
הגרעין התווכח בפולמוס רב מול ראשי "ההנהלה הארצית" של תנועת בני עקיבא, שאף דרשה לפרקו מיד.
אל בני הגרעין צורפו גם בנות קבוצת "נוגה".
על קבוצה זו נמנו הרבנים יעקב אריאל, זלמן מלמד, צפניה דרורי, יעקב פילבר, שבתי זליקוביץ, ובנימין הרלינג, ופעילי ציבור כידידיה כהן ושופט בית המשפט השלום בירושלים בדימוס דוד פרנקל.
מדריכם היה הרב חיים דרוקמן, שתחילה לא ידע על התארגנות גחל"ת.
חברי השבט למדו אצל הרבנים משה צבי נריה ואברהם צוקרמן בישיבת כפר הרואה באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, והושפעו רבות מחזונם.
בהמשך הם הקימו מוסדות תורניים רבים בציונות הדתית, החל מישיבת כרם ביבנה שהייתה הראשונה ליישם את מסלול הסדר, דרך ישיבת ירושלים לצעירים, ישיבת אור עציון, ישיבת קריית שמונה, ישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים ועוד.
כן היוו את הגרעין ל"הקמתה מחדש" של ישיבת מרכז הרב בראשותו של הרצי"ה ממנו צמחה תנועת גוש אמונים.
מטרות ההגשמה שסימנו היו קליטת עלייה, רבנות בעיירות הפיתוח, התיישבות, חינוך ועשייה פוליטית.
בין חברי השבט נמנו גם השר זבולון המר, שופט בית המשפט המחוזי בחיפה חיים פיזם, יו"ר המועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון) פרופ' עמוס אלטשולר, אברהם מתתיהו זילברשלג ועוד.
השפעתה של קבוצה זו ניכרת עד היום, בעיקר בהיותם מי שהקימו את הבסיס התורני והאידאולוגי של "דור הכיפות הסרוגות", הרואה במעורבות בחיי החול ובענייני המדינה ערך לכתחילה.
שבט בני קינוקאע היה אחד משלושת השבטים היהודיים שהתגוררו בקרבת העיר ית'רב (אל-מדינה) שבחג'אז (צפון-מערב ערב הסעודית) אשר בחצי האי ערב במאה ה-7. שני השבטים העיקריים האחרים היו שבט בני נצ'יר (بنو نضير) ושבט בני קורַיט'ה (بنو قـريظة).
שבט בנו קינוקאע גורשו בעת מה שמכונה "קרב בני קינוקאע" לאחר ששברו את "חוקת אל-מדינה".
במאה ה-7, שבט בנו קינוקאע התגוררו בשני מעוזים בחלק הדרום-מערבי של העיר ית'רב, כיום אל-מדינה, התיישבות שהחלה במועד לא ידוע.
אף על פי שבני השבט של בנו קינוקאע נשאו בעיקר שמות ערביים, הם היו יהודים, הן מבחינה אתנית והן מבחינה דתית.
לא הייתה להם אדמה והם התפרנסו ממסחר ומלאכה, כולל צורפות.
השוק של ית'רב היה ממוקם באזור של היישוב שבני קינוקאע חיו בו.
אנשי השבט בנו קינוקאע היו בקשרי ברית עם השבט הערבי המקומי של בנו אל-ח'זרג' (بنو الخزرج, Banu Khazraj) ותמכו בהם בסכסוך שלהם עם השבט הערבי היריב של בנו אוס (بنو أوس, Banu Aws).
בספטמבר 622 הגיע מוחמד לית'רב (אל-מדינה) עם קבוצה של חסידיו, שקיבלו מקלט על ידי חברים מכל השבטים הילידים של העיר, שנודעו בכינוים "אנצאר".
הוא החל לכונן חוזה, הידוע בשם "חוקת אל-מדינה", בין המוסלמים, האנצאר, לבין השבטים היהודיים השונים של ית'רב.
חוזה זה כלל תנאים המסדירים את ענייני הממשל של העיר, וכן את ההיקף ואת טיב היחסים הבין-קהילתיים.
תנאי ההסכם, על פי מקורות מוסלמיים מסורתיים, כללו החרמת שבט קורייש, הימנעות מ"הרחבת כל תמיכה בהם", סיוע זה לזה אם יש התקפה בידי צד שלישי וכן "הגנה על אל-מדינה, במקרה של התקפה מגורם זר"
אופיו של מסמך זה, כפי שנרשם על ידי אבן אסחאק ונמסר על ידי אבן הישאם, הוא נושא למחלוקת בין היסטוריונים מודרניים, שרבים מהם סבורים כי "חוזה" זה ייתכן והוא קולאז' של הסכמים, בעל פה ולא בכתב, של תאריכים שונים, וכי לא ברור מתי הם נעשו או עם מי.
במרץ 624, מוסלמים בהנהגתו של מוחמד ניצחו את אנשי מכה משבט בנו קורייש בקרב בדר.
אבן אסחאק כותב כי מיד לאחר מכן פרץ סכסוך בין המוסלמים לבני קינוקאע (בני הברית של שבט בנו אל-ח'זרג').
כאשר אישה מוסלמית ביקרה בחנות של תכשיטן בשוק של קינוקאע, היא הוטרדה.
הצורף, יהודי, החזיק את בגדיה כך שכאשר קמה, היא הייתה עירומה.
גבר מוסלמי שהגיע בעקבות המהומה, הרג את בעל החנות כנקמה.
כנקמה, יהודים משבט קינוקאע התנפלו על המוסלמי והרגו אותו.
אירוע זה הסלים את המצב לידי שרשרת של מעשי נקמה, והאיבה בין המוסלמים לבנו קינוקאע גדלה.
מקורות מוסלמים מסורתיים רואים מאורעות אלה כהפרה של חוקת אל-מדינה.
מוחמד עצמו ראה זאת כ"קָזוּס בֵּלִי".
אולם היסטוריונים מערביים אינם מוצאים באירועים אלה את הסיבה הבסיסית להתקפתו של מוחמד על קינוקאע.
לדברי פרנסיס אדוארד פטרס, הנסיבות המדויקות של הפרה לכאורה של החוקה של אל-מדינה לא מצוינת במקורות.
לדברי פרד דונר, המקורות הקיימים אינם מבהירים את הסיבות לגירוש בני קינוקאע.
דונר טוען שמוחמד פנה נגד קינוקאע משום שכבעלי מלאכה וסוחרים הם היו בקשרים הדוקים עם סוחרים ממכה.
וינסק רואה באירועים אלה שהובאו על ידי ההיסטוריונים המוסלמים, כמו סיפורו של הצורף היהודי, כבעלי ערך אנקדוטלי.
הוא כותב שהיהודים התייחסו באופן מעורר מחלוקת כלפי מוחמד וכקבוצה בעלת עוצמה עצמאית ומשמעותית, הם היוו סכנה גדולה.
וינסק מסיק אפוא כי מוחמד שהתחזק מניצחון בקרב בדר, החליט מייד לחסל את האופוזיציה היהודית כנגדו.
נורמן סטילמן סבור גם שמוחמד החליט לצאת כנגד יהודי אל-מדינה בעקבות התחזקותו בקרב בדר.
מוחמד אסף את בנו קינוקאע בשוק ואמר להם כך:
"הו יהודים, היזהרו שמא אלוהים יביא עליכם נקמה כמו שהוא הביא על [שבט] קורייש.
קבלו את האסלאם, כי יודעים אתם שאני נביא שנשלח על ידי אלוהים.
תמצאו זאת בכתובים שלכם ובברית של אלוהים איתכם."
"מוחמד, אתה חושב שאנחנו כמו האנשים שלך?
אל תלך שולל אחרי העובדה שפגשת אנשים ללא ידע במלחמה וכי ניצלת היטב את ההזדמנות שלך.
אלוהים, אם תילחמו בנו תדעו שאנחנו אנשים אמיתיים!"
שיבלי נומאני וסאפי אל-מובארקפרי רואים בתגובה זו הכרזת מלחמה.
על פי המסורת המוסלמית, פסוקים 3:10-13 בקוראן נתגלו למוחמד בעקבות חילופי הדברים הללו.
לאחר מכן, צר מוחמד על הבנו קינוקאע למשך ארבעה עשר או חמישה עשר יום, ולפי אבן הישאם, מצור שלאחר מכן נכנע השבט ללא תנאי.
מה שבטוח, על פי ויליאם מונטגומרי ואט, שהיה סוג כלשהו של משא ומתן.
בעת המצור, היה לקינוקאע כוח לוחם של 700 איש, 400 מהם משוריינים.
ואט מסיק מכך שמוחמד לא היה יכול לצור בהצלחה כה גדולה על כוח כה גדול ללא תמיכת בני הברית של קינוקאע (השבט הערבי המקומי של בנו אל-ח'זרג').
לאחר כניעת בנו קינוקאע, עבדאללה אבן אובאיי, ראש השבט של בנו אל-ח'זרג', התחנן עליהם, על פי אבן אסחאק.
על פי ואט, עבדאללה אבן אובאיי, ניסה לעצור את הגירוש, והתעקשותו של מוחמד הייתה שקינוקאע יצטרכו לעזוב את העיר, אבל היה מוכן להקל בתנאים אחרים; טענתו של אבן אוביי הייתה שנוכחותם של קינוקאע עם 700 לוחמים יכולה לסייע לנוכח ההתקפה הצפויה של אנשי מכה.
בגלל התערבות זו ומקרים אחרים של מחלוקות אחרות שלו עם מוחמד, קיבל עבדאללה אבן אובאיי את הכינוי של מנהיג "הצבועים" (מונאפיקין) במסורת המוסלמית.
בנו קינוקאע עקרו תחילה אל היישובים היהודיים בוואדי אל-קורה , מצפון לעיר אל-מדינה, ומשם לדרעא שבסוריה, ממערב לסאלחד.
במרוצת הזמן הם התבוללו עם הקהילות היהודיות שהיו קיימות באזור זה עוד קודם, וחיזקו אותן מספרית.
מוחמד חילק את הרכוש של בנו קינוקאע, כולל הנשק והכלים, בקרב נאמניו, כשהוא נוטל עבור המדינה האסלאמית חמישית מהשלל בפעם הראשונה.
כמה מבני השבט בנו קינוקאע בחרו להישאר במדינה ולהתאסלם.
אחד מהם היה עבדאללה אבן סלאם, שהפך למוסלמי אדוק.
למרות שכמה מקורות מוסלמים טוענים כי הוא המיר את דתו מיד עם בואו של מוחמד למדינה, חוקרים מודרניים נוטים יותר להאמין למקורות המוסלמים האחרים, המצביעים על כך ששמונה שנים לאחר מכן, 630, הייתה השנה של ההתאסלמות של אבן סלאם.
שבט אקא הוא שבט נוודים "פיגמים"- נמוכי קומה, החיים כחברת ציידים-לקטים ומיושבים במספר מדינות באפריקה.
השבט נודד מדי שנה בין אזורי מחיה שונים, בהתאם לאקלים המשתנה של עונות השנה.
הייחודיות של בני שבט האקא נובעת מהערכים הייחודים לשבט כגון, שיתופיות וחלוקה בין בני השבט, היעדר רכוש פרטי והיעדר היררכיה מובהקת בשבט.
בנוסף, המבנה המשפחתי והזוגי הייחודי של השבט מאופיין בשוויוניות מגדרית, ובחלוקת עבודה ייחודית בין בני הזוג.
שבט ה"אקא" כפיגמים, הם למעשה נמוכי קומה, אשר קומתם הממוצעת לא עולה על מטר וחצי לגבר בוגר.
הפיגמים מיושבים בעשר מדינות מרכז אפריקאיות; אנגולה, קמרון, גינאה המשוונית, הרפובליקה המרכז אפריקאית, גאבון, הרפובליקה של קונגו (קונגו), הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (קונגו זעיר), אוגנדה, רואנדה, ובורונדי.
מקום מושבם העיקרי של שבטי ה"אקא", הוא דרום מערב הרפובליקה המרכז אפריקאית וצפון קונגו
אנשי האקא נחשבים לאחת הקבוצות האנושיות הייחודיות ביותר מבחינה גנטית, והוזכרו לראשונה על ידי פרעה פפי השני (Pepi II Neferkare), מהשושלת השישית של מלכי מצרים (סביבות 2,300 לפני הספירה).
מאוחר יותר הוזכר השבט על ידי הומרוס, הרודוטוס ואריסטו, אשר תיארו את השבט כ"אנשים קטנים" מאפריקה המכונים "אקא".
מאזכורים אלה, נראה שהשבט חי מזה אלפי שנים.
כלכלת השבט מבוססת לרוב על ציד בעלי חיים וליקוט צמחי מאכל שונים, בדומה לחברות אנושיות קדומות.
השבט חי בעיקר ביערות גשם שונים העשירים במיני צמחים ובעלי חיים.
עם זאת, מספר כל פריטי החי מועטים למדי, הם פזורים בדלילות ומספר צמחי המאכל מועט באופן יחסי.
משום כך, השבט נוטה לנדוד ממקום למקום, כשמונה פעמים בשנה לערך.
השבט מחליף אזורי אקלים, ביניהם, ביצות מיוערות, סוואנות, עמקים שטוחים ויערות טרופים שונים.
בני השבט רואים עצמם שייכים ליער וכמחוברים זה לזה דרך רוחות של אבותיהם ושל היער.
מאחר שאזורי האקלים משתנים מעת לעת, גם דפוסי הציד והליקוט משתנים בהתאם.
בני האקא מנהיגים רמה גבוה של שיתופיות וחלוקה פנים שבטית, הכוללת מעט רכוש פרטי.
כך למשל, אם אורח אוהב חפץ כלשהו, בן האקא מחויב להעניק אותו.
לתפיסתם, כל אחד מבני השבט כשרוני בתחום אחר ומשום כך, כמעט לא קיימת היררכיה שבטית.
אין צ'יף או ראש שבט ואין כבוד מיוחד כלפי זקני השבט, וזאת מתוך תפיסה שכולם בבסיסם שווים.
גם בענייני ציד, דואגים בני השבט להזכיר שאין העדפה ולכן הצייד לא זוכה להערכה יוצאת דופן.
באם אחד מבני השבט הפגין חשיבות עצמית, הוא יקבל הקנטות ולגלוג על צורת גופו, איברי מינו או אופן אחיזתו בחנית.
ההיסטוריה של שבטים פיגמים ושל שבט האקא בפרט, מצויה במחלוקת בין החוקרים.
יש הסוברים שיערות שונים במרכז אפריקה נכבשו על ידי הפיגמים, אולם מחקרים אחרונים מטילים ספק בסברה.
לשיטתם, הפיגמים לא יכלו לקיים חיים באזורים הפנימיים של היערות משום שלא גדלים שם צומח וחי באופן שעשוי לספק תזונה מספקת לבני אדם.
לאחרונה, מחקרים מראים כי הפיגמים חיו בעיקר בשולי יערות וניצלו את בתי הגידול באזורים אלה וכך חיו למעשה בריחוק מסוים מחברות חקלאיות באזור.
למעשה, לא קיימות מספיק ראיות ארכאולוגיות המאפשרות לצייר תמונה ברורה באשר לחיים באזורים טרופיים כמו במרכז אפריקה.
כאמור, שבט האקא הוזכר לראשונה בסביבות 2,300 לפני הספירה, אולם בין המאה הרביעית לספירה ועד לסוף המאה ה-19, מעט מאוד נכתב אודותיהם.
בשנת 1870, נתגלו מחדש שבטי הפיגמים על ידי האירופאי הראשון, ג'ורג' שוויינפורת'.
התקופה הקולוניאלית הייתה תקופה משמעותית ודרמטית ביותר עבור שבט האקא.
הדרישה האירופית והאמריקנית לעבדים, שנהב ועורות מחיות שונות, השפיעו עמוקות על דפוסי המגורים של השבט.
עקב ניסיונות הימלטות מסוחרים הולנדיים, החלה נדידה של שבטים שונים במרכז אפריקה, אשר הביאה לצפיפות אוכלוסייה ולהתגברות מספר החקלאים במרכז אפריקה.
בעקבות תהליכים אלו החל שבט האקא לקחת חלק במערך המסחר של הסוחרים הקולוניאליים.
בסוף המאה ה-19, הפך השנהב לייצוא העיקרי ממרכז אפריקה ובני השבט החלו לצוד פילים עבור הסוחרים.
בתחילת המאה ה-20, החלה כריתת עצים לתעשיות שונות, בין היתר עבור הסחר בגומי.
בשנת 1925, החל סחר עורות מאזור מחייתם של שבט האקא, אשר הגיע לשיאו בשנות החמישים.
פעולות סחר קולוניאליות אלה, עיצבו מחדש את דפוסי המגורים והמחייה של השבט ואת דפוסי הציד שלהם.
כיום, שבט האקא ממשיכים להיות מושפעים משיתופי הפעולה ומהכלכלה המקומית והאזורית במדינות אפריקה.
כך לדוגמה, נודדים שבטי האקא לאזורים שונים על מנת לסייע לחקלאים בגידול פולי קפה וכן, נעשים שיתופי פעולה למשל, החקלאים מעניקים לבני השבט בטטות ומניהוט, בעבור בשר טרי שצדים בני השבט.
התקופה הקולוניאלית אף תרמה לגיוון הלשוני באזור.
כיום, ישנם כ-15 קבוצות אתניות המדברות 15 שפות שונות.
שבט האקא מדבר בעיקר בשפת "Diaka", אולם הם דוברים גם שפות של קבוצות אתניות שכנות.
כיום העמים הילידים זוכים להכרה על ידי האו"ם, תחת הפורום לסוגיות העמים הילידים, הכרה שאינה מובנת מאליה.
לאורך ההיסטוריה ובתקופה הקולוניאלית במיוחד, עמים ילידים באפריקה תוארו כ"מפגרים" ו"פרימיטיביים", וחוו אפליה וסטריאוטיפיזציה, שהתבטאו בנישולם מאדמות המחיה ומשאבים טבעיים ואיימו על הישרדות תרבותם.
בנוסף, בעבר אסרה ממשלת רואנדה על השימוש במונח "ילידים" לקידום הזהות האתנית הייחודית והכינוי " la viande qui parle" – היינו, "החיות שיכולות לדבר", היה נפוץ בצפון קונגו לתיאור העמים הילידים, ביניהם גם של שבט האקא.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, ניסו הצרפתים מדיניות שנקראה בפיהם "מדיניות אילוף", במסגרתה ניסו לשלב את שבט האקא במערכת הקולוניאלית על ידי עידודם לבניית תשתיות, אולם מדיניות זו לא צלחה.
גם היום ניתן להבחין במדיניות פטרנליסטית כלפי הילידים, בעיקר כאשר מדינות אפריקה מביעות חשש שהללו לא ייהנו מהמודרניזציה ולא ישתלבו בחברה הדומיננטית.