tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תקוותם של הבריטים לניצחון מהיר התפוגגה אל מול ההגנה העקשנית של הצבא העות'מאני בפיקודו של הגנרל הגרמני אוטו לימן פון סנדרס.
בחודש אוגוסט 1915 הוחלט להעביר את עיקר המאמץ לאזור בו לחמו כוחות אנזא"ק וב-6 באוגוסט 1915 נחתו כוחות בריטים נוספים במפרץ סוולה (Suvla), כ-8 ק"מ מצפון לכוחות אנזא"ק.
בשורה של קרבות קשים שנמשכו במשך כל חודש אוגוסט לא הושג דבר.
הצבא העות'מאני ספג אומנם אבדות כבדות אך בהנהגתו של קצין צעיר בשם מוסטפא כמאל (לימים מוסטפא כמאל אטאטורק), כוחות מדינות ההסכמה לא הצליחו להתקדם מעבר לראש הגשר הראשוני.
הפיקוד הבריטי החל לשקול את פינוי הכוחות מחצי האי ומשימה זו שהייתה היחידה שהצליחה בכל הלחימה הכושלת בזירת הדרדנלים הושלמה ב-9 בינואר 1916. למרות המחיר הכבד נחשבו הקרבות בזירת הדרדנלים להצלחה ראשונה במעלה של הצבא העות'מאני אשר הצליח להדוף את הפלישה לחלוטין.
השפעת תוצאות המלחמה על האימפריה העות'מאנית
האימפריה העות'מאנית סיימה את חלקה במלחמת העולם הראשונה עם החתימה על הפסקת האש של מודרוס ב-30 באוקטובר 1918 בנמל מודרוס שבאי למנוס ביוון.
אולם, אף על פי שהאימפריה איבדה את כל שטחיה במזרח התיכון, נותרה אסיה הקטנה כולה בשליטתה ביום הפסקת האש.
הצבא הבריטי עצר בתחומי סוריה ועיראק של ימינו בדרום, ובמזרח אנטוליה הצליח הצבא העות'מאני להשתלט על כל השטח שהופקר על ידי צבא רוסיה בשנת 1917 ואף המשיך והגיע עד לקווקז לקראת מחצית 1918.
עם זאת, רוב כוחה הצבאי של האימפריה היה כלא היה, האוכלוסייה הכפרית באנטוליה הצטמצמה בכ-40%, ומבחינה פוליטית הייתה האימפריה לסוס מת.
בין היתר איפשרה הפסקת האש למנצחים לעשות כרצונם בכל שטחי אסיה הקטנה ואף להחזיק עמדות תצפית ושליטה לאורך מצרי הבוספורוס והדרדנלים.
ב-13 באוקטובר 1918 הגיע שלטונה של מועצת האיחוד והקידמה לסופו עם התפטרותה של הממשלה, ושלושת חברי הטריאומווירט נמלטו מאיסטנבול ב-2 בנובמבר 1918 ויצאו לגלות.
כוח צבאי צרפתי נכנס לאיסטנבול ב-12 בנובמבר 1918 ולמחרת הגיע כוח בריטי בעקבותיו.
בדצמבר 1918 הוקם מינהל צבאי בעיר וזה החל לחפש אחר פושעי מלחמה על מנת להעמידם לדין בגין פשעים כנגד הארמנים והיוונים.
בתי הדין הצבאיים הוקמו תחילה באיסטנבול עצמה ופעלו מ-28 באפריל 1919 ועד 29 במרץ 1920. לאחר מכן הם פוזרו, ותחתיהם הוקם בית-משפט בינלאומי במלטה, שלטיפולו הועברו המקרים החמורים יותר.
עם זאת ההליך המשפטי העות'מאני היה מוטה במידה כזו שבית-המשפט הבינלאומי לא היה מוכן לייחס אמינות כלשהי לממצאיו.
זכותם של נאשמים לחקור נגדית את עדי התביעה לא הוכרה בחוק העות'מאני, עדויות נתקבלו מפי השמועה, ראיות שלא נמצאה להן אסמכתה קבילה התקבלו על ידי בית הדין כ"חומר אנונימי" וחלק מהראיות היו מזויפות בעליל.
בין מרץ 1919 ועד אוקטובר 1920 הוחזקו קצינים בכירים, פוליטיקאים, אנשי מינהל ואינטלקטואלים עות'מאנים במעצר במלטה, והמתינו למשפטיהם תוך שהבריטים מחפשים אחר ראיות נגדם.
במקרים מסוימים נמשכו תקופות המאסר עד שלוש שנים, והנאשמים זכו לכינוי "גולי מלטה".
סך הכול הוצאו 145 פקודות מעצר אם כי חלקן, ובין אלה גם זו של מוסטפא כמאל, לא בוצעו מעולם בשל כך שניתנו בהיעדר.
אחרוני הגולים שבו לטורקיה עד שנת 1922.
החלטותיה הראשונות של ועידת פריז, שהתכנסה בהפסקות החל ב-18 בינואר 1919 ועד 20 בינואר 1920, החלו מיושמות ב-15 במאי 1919 עם כיבושה של איזמיר בידי הצבא היווני.
במקביל נחת כוח איטלקי באנטליה שבדרום אסיה הקטנה, וכוח בריטי החל להתמקם בחופי הים השחור בצפונה.
רוב 140 חברי הפרלמנט הרביעי והאחרון של האימפריה נמנו על "מפלגת ההגנה על זכויות אנטוליה ותראקיה" (Anadolu ve Rumeli Müdafaa-i Hukuk Cemiyeti) ברשותו של מוסטפא כמאל, כשהוא עצמו נותר באנקרה.
אף על פי שפרלמנט זה היה קצר ימים, הוא לא הכיר בכיבוש הבירה, ואף הספיק לקבל שש החלטות חשובות אשר זכו לשם הכולל "מיסק-אה מילי" (Misak-ı Millî - "שבועת הלאום").
ההחלטות שפורסמו ביום 12 בפברואר 1920, התייחסו לגבולותיה העתידיים של טורקיה, והיו לבסיס לדרישותיה העתידיות לקראת חתימת הסכם לוזאן ב-1923:
עתיד השטחים הכבושים שרוב אוכלוסייתן ערבית יוכרע במשאל עם, אך השטחים שלא נכבשו ואשר בהם מתגוררת אוכלוסייה טורקית מוסלמית הם ביתה הלאומי של האומה הטורקית.
עתידן של קארס, ארדהאן ובתומי יוכרע במשאל עם.
גורלה של תראקיה המערבית יוכרע על ידי תושביה.
יש להבטיח את ביטחונם של איסטנבול ואזור ים השיש.
זכויות השיט והסחר החופשי במצרי הבוספורוס והדרדנלים יוכרעו על ידי טורקיה והמדינות האחרות הנוגעות בדבר.
זכויות המיעוטים בטורקיה יובטחו ובלבד שזכויותיהם של מיעוטים מוסלמים במדינות השכנות יזכו להגנה.
על המדינה להיות חופשית ועצמאית וכל ההגבלות הפוליטיות, הצבאיות והכלכליות יוסרו.
פעולתו העצמאית של הפרלמנט לא נשאה חן בעיני מינהל הכיבוש, ובליל 15 במרץ 1920 החלו כוחות בריטים להשתלט על בניני מפתח בעיר וכן עצרו חמישה חברי פרלמנט.
ב-18 במרץ 1920 התכנס הפרלמנט העות'מאני בפעם האחרונה ומחה על מעצר חבריו, וב-5 באפריל 1920, תחת לחץ המינהל הצבאי, הורה הסולטאן מהמט השישי על פיזורו של הפרלמנט.
הסולטאן היה לבובה בידי המינהל הצבאי ואיסטנבול הייתה לאזור כבוש דה-יורה.
ב-10 באוגוסט 1920 חתמה האימפריה העות'מאנית על הסכם סוור (טורקית Sevr Antlaşması, אנגלית Treaty of Sèvres) שנוסח בעקבות ועידת סן רמו.
צרפת ובריטניה קיבלו את מרבית המזרח התיכון וחלקים מאסיה הקטנה.
כמו כן קיבלו חזקה משותפת באיסטנבול ובאזור המצרים.
מבחינת שתי המעצמות גם יחד, הן השיגו את כל אשר יחלו לו ואשר הונצח ביניהן בסוד בהסכם סייקס–פיקו.
איטליה ויוון קיבלו את מרבית אנטוליה, אך התנגדות טורקית כפתה על היוונים נסיגה משם, בזמן שהאיטלקים לא היו מסוגלים לבסס את שלטונם.
הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה נוצרה במזרח טורקיה, אך הצבא האדום פלש אליה ב-1920 ומדינה זו צורפה לברית המועצות.
עוד הוכרז על הקמת אזור כורדי אוטונומי אך ניסיונותיו לממש את עצמאותו דוכאו על ידי הטורקים.
קשה לקבוע מהו המועד המדויק בו חדלה האימפריה העות'מאנית להתקיים, אם כי מקובל שמלחמת העצמאות של טורקיה החלה בחודש מאי 1919. במקביל לכיבוש בירתה וחלוקת כל שטחה של האימפריה, החל תהליך מקביל של התעוררות לאומית בעיר קטנה בשם אנקרה מרחק מאות קילומטרים מאיסטנבול.
בד בבד עם פיזור הפרלמנט העות'מאני האחרון, נוסדה, בניצוחו של מוסטפא כמאל, "האספה הלאומית הגדולה של טורקיה" (Türkiye Büyük Millet Meclisi - TBMM) ביום 23 באפריל 1920. האספה עתידה להפוך לפרלמנט של טורקיה ומוסטפא כמאל לאבי האומה הטורקית המודרנית.
הסכם לוזאן שהתקבל ב-24 ביולי 1923 הכיר בריבונותה של הרפובליקה הטורקית ובגבולותיה.
יהא המועד המדויק אשר יהא, למעלה מ-600 שנות עצמאות עות'מאנית שהחלה בשנת 1299 באו לסיומן בשנים הסוערות שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
השלכות ההשתתפות העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה
ההשפעה העיקרית של השתתפות טורקיה במלחמת העולם הראשונה נבעה מחסימת מצרי הבוספורוס והדרדנלים למשך כל המלחמה.
בכך הוטל מצור על רוסיה ש-90% מסחר החוץ שלה נעשה באמצעות נמליה בים השחור ועבר דרך המֵצרים.
ביחד עם חסימת הים הבלטי על ידי הגרמנים, היה המצור כמעט מושלם: סחר החוץ הרוסי פחת בעת המלחמה ב-95%.
סגירת המֵצָרִים גם ניתקה את רוסיה ביעילות מסיוע של בעלות בריתה ולכן הובלת אמצעי לחימה ותחמושת לרוסיה צומצמה מאוד.
לרוסים נותרו רק נמל ארכנגלסק הקפוא בחורף וסגור בשל כך חמישה חודשים בשנה, וכן נמל ולדיווסטוק המרוחק כ-12,000 ק"מ מחזית הלחימה הרוסית.
כדי להתגבר על כך, בנתה רוסיה את נמל מוּרמַנסק החופשי מקרח וסללה אליו קו רכבת.
הקו הושלם מאוחר מדי, רק בקיץ 1917 (אך שימש במלחמת העולם השנייה).
המצור הכלכלי חנק את כלכלת רוסיה, גרם למחסור ותרם משמעותית להתמוטטות הצבא הרוסי ולאווירה המהפכנית שהשתררה במדינה.
ביחד עם הברחת לנין לרוסיה על ידי הגרמנים, תרם המצור משמעותית לפרוץ מהפכת אוקטובר הבולשביקית (7 בנובמבר 1917) ולפרישת רוסיה מהמלחמה.
ניסיונם של בעלות הברית לפרוץ את המצור ולהוציא את טורקיה מהמלחמה נכשל במערכת גליפולי (1915).
הגנרל לודנדורף, שפיקד למעשה על הצבא הגרמני בשנתיים האחרונות למלחמה, טען בזיכרונותיו שהתערבות האימפריה העות'מאנית (טורקיה) אִפשרה למעצמות המרכז הנחותות בכוחן, להאריך את המלחמה בשנתיים.
בתקופה זו נערכו כמה מהקרבות העקובים ביותר מדם (כמו הקרב על הסום), אמריקה הצטרפה למלחמה למרות אווירת הבדלנות שם והקומוניסטים השתלטו על רוסיה.
הלחימה הטורקית הרחיבה את המלחמה לזירות הקווקז והמזרח התיכון (בחזיתות סיני, ארץ ישראל ומסופוטמיה) והשפיעה גם על הלחימה בבלקן.
היא דחפה את בריטניה לשקול לראשונה הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל ולפרסם את הצהרת בלפור (2 בנובמבר 1917).
בשטחי האימפריה העות'מאנית ערב המלחמה הוקמו אחריה מדינות סוריה, לבנון, עיראק, סעודיה (בחלקה), תימן, ירדן וישראל.
המלחמה הביאה להשמדת כמיליון ארמנים ויותר, להתפרקות האימפריה העות'מאנית, לביטול הסולטנות והחליפות העות'מאניים ולהקמת הרפובליקה הטורקית.
האימפריה הקולוניאלית האנגלית הייתה אימפריה שהכילה בתוכה מגוון שטחים אשר יושבו, נכבשו או נרכשו בידי ממלכת אנגליה בין המאות ה-16 וה-18.
אימפריה זאת הייתה אחת השנויות במחלוקת באותה התקופה מכיוון שהייתה יחסית בעלת תרבות חדשה והתחילה את הכיבוש באמריקה מה שגרם ליחסים מתוחים בין האנגלים לצרפתים ולספרדים, שלאחר מכן נגרמה מלחמה בין האימפריה הבריטית לאימפריה הצרפתית.
הקולוניזציה הראשונה שביצעו האנגלים הייתה באירלנד.
בו בעת עם יישובה של אירלנד, החלה אנגליה להקים מושבות באמריקה הצפונית ובקריביים.
לאחר מכן, החלה האימפריה בהקמת נקודות מסחר שנקראו "מפעלים" באיי הודו המזרחית ובתת-היבשת ההודית, שהראשונה שבהן הייתה בסוראט.
ב-1639, החלה הקמתם של שרשרת מבצרים לחופי הודו עם הקמתו של מבצר סנט ג'ורג'.
ב-1661, נישואיו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה עם קתרינה, נסיכת פורטוגל העניקו לו שליטה על חזקות פורטוגזיות כמו טנג'יר בצפון אפריקה ומומבאי בהודו.
באמריקה הצפונית, הפכו וירג'יניה וניופאונדלנד למרכזי ההתיישבות הבריטית.
עם תחילתה של המאה ה-17, הוקמו התיישבויות נוספות במיין, ניו המפשייר, סיילם, מפרץ מסצ'וסטס, נובה סקוטיה, קונטיקט, מרילנד, ורוד איילנד ופרובידנס.
בשנת 1664, נכבשו שוודיה החדשה והולנד החדשה מידי הולנד, והפכו לפרובינציית ניו יורק ולפרובינציית ניו ג'רזי.
ב-1707, כשהתאחדה אנגליה עם סקוטלנד ליצירת ממלכת בריטניה הגדולה, הפכו המושבות האנגליות לבסיסה של האימפריה הבריטית.
ממלכת אנגליה מתוארכת בדרך כלל מתחילת שלטונו של אתלסטאן בשנת 927. במהלך שלטון בית קניטלינה, בין השנים 1013 ל-1014 ובין השנים 1016 ל-1042, אנגליה הייתה חלק מאיחוד פרסונלי שכלל שטחים בסקנדינביה.
בשנת 1066, ויליאם הראשון, כבש את אנגליה, והפך את הדוכסות לנחלת הכתר של כס המלוכה האנגלי.
במהלך ימי הביניים, מלכי אנגליה החזיקו בשטחים נרחבים בצרפת, בהתבסס על ההיסטוריה שלהם בדוכסות זו.
תחת האימפריה האנג'ווינית, אנגליה היוותה חלק מאוסף של אדמות באיים הבריטיים ובצרפת שהוחזקו על ידי שושלת פלנטגנט.
קריסתה של שושלת זו הובילה למלחמת מאה השנים (1337–1453) בין אנגליה לצרפת.
בתחילת המלחמה שלטו מלכי אנגליה כמעט בכל צרפת, אך בסיומה בשנת 1453 נותר להם רק את אזור קאלה.
קאלה סופחה בסופו של דבר לצרפתים בשנת 1558. איי התעלה, שהם שרידים של דוכסות נורמנדי, שמרו על הקשר שלהם לכתר עד היום.
ההתפשטות האנגלית הראשונה מעבר לים התרחשה כבר בשנת 1169, כאשר החלה הפלישה הנורמנית לאירלנד במטרה להקים נכסים אנגליים באירלנד, ואלפי מתיישבים אנגלים הגיעו לאירלנד.
פרידריך אנגלס ציין כי "ניתן לראות באירלנד את המושבה האנגלית הראשונה".
תואר אדוניוּת אירלנד הוכרז במשך מאות שנים על ידי המלך האנגלי; עם זאת, השליטה האנגלית הייתה מוגבלת בעיקר לאזור שנקרא "הפייל", ורוב אירלנד, כולל חלקים גדולים של מנסטר, אלסטר וקונכט נותרו עצמאיים מהשלטון האנגלי עד לתקופת טיודור וסטיוארט.
רק במאה ה-16 החלו מלכי טיודור של אנגליה "לשתול" מתיישבים פרוטסטנטים באירלנד כחלק מיישוב אירלנד.
בין ההתיישבויות הללו היו מחוז קינגס, כיום מחוז אופאלי, ואת מחוז קווינס, כיום מחוז ליש, בשנת 1556. בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-16 הוקמה התיישבות משותפת ליד העיר קורק, על אדמות שהוחכרו מרוזן דזמונד.
בתחילת המאה ה-17 התחילה התיישבות אלסטר, שבה הועברו אלפי מתיישבים מצפון אנגליה וסקוטלנד למחוז אלסטר.
השליטה האנגלית באירלנד עלתה וירדה במשך מאות שנים עד שאירלנד הוכנסה לממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד בשנת 1801.
האימפריה הקמרית (בקמרית: ចក្រភពខ្មែរ) הייתה אימפריה הינדית-בודהיסטית בדרום-מזרח אסיה.
האימפריה, שצמחה מתוך הממלכות פונאן וצ'נלה, שלטה בשלב מסוים על רוב דרום-מזרח אסיה ועל חלקים מדרום סין.
המורשת הגדולה ביותר של האימפריה הקמרית היא אנגקור, הנמצאת בקמבודיה של ימינו, אשר שימשה כבירת האימפריה בתקופת השיא שלה.
המבנים של אנגקור מעידים על עוצמתה של האימפריה הקמרית, על האמנות והתרבות המרשימים שלה, ועל הטכניקה האדריכלית המתקדמת לתקופתה.
תצלומי לוויין של האתר חשפו שבשיאה אנגקור הייתה המרכז העירוני הגדול ביותר בעולם.
האימפריה הקמרית נוסדה בשנת 802 לספירה, כאשר המלך ג'יאוורמן השני הכריז על עצמו כצ'אקארטארטין ("מלך העולם" או "מלך המלכים") בפנום קולן.
האימפריה חדלה להתקיים עם חורבנה של אנגקור במאה ה-15.
האימפריה הסינית הייתה ניסיון קצר ימים של נשיא הרפובליקה הסינית, יואן שה-קאי לחדש את השלטון הקיסרי התורשתי של סין בעוד הוא עצמו ישמש בתור הקיסר הואנגק סו.
האימפריה אשר החזיקה מעמד רק כמה חודשים גרמה לנזק נוראי לעתיד של סין שכן פגעה קשות בכלכלה עקב פיעור השם הקיסרי וכיוונה את דרכה הפוליטית של סין לעבר תקופת המצביאים שתשמש אחר כך מפתח חשוב בהיסטוריה המודרנית של סין.
במהלך קיומה של האימפריה הממשל של בייאנג (האימפריה) וההתנגדות הדמוקרטית בראשות סון יאט סן נלחמו על סין את מלחמת ההגנה הלאומית.
בסופה של המלחמה סין אמנם תחת ניצחון מוחץ של האימפריה הייתה מפורקת מתמיד, הכוחות הפנים דמוקרטים התפרקו לקבוצות קטנות יותר בעוד אף אנשיו הקרובים ביותר של הקיסר הואנגק סו החלו לתכנן בנוגע לרציחתו.
הקיסר יואן העביר מיליוני יואנים מהבנק הלאומי למען טקס ההכתרה שלו לקיסר סין בבייג'ינג.
יואן ניסה להטיל את אימת סמכותו על כלל סין כולל השטחים התת-ריבוניים של מונגוליה ושל טיבט, למען מטרה זו נעשו קרבות רבים למען כיבוש האזורים ובנוסף יואן פיצל את הכוחות המנהליים של סין בין הגנרלים שנשבעו לו אמונים.
מערך החלוקה שיואן פיקד עליו בין הגנרלים היה ההקדמה לתקופת המצביאים לאחר מותו של יואן.
משפחת אייסין גיורו שהיו לשעבר שליטי שושלת צ'ינג, שהתגוררו אז בעיר האסורה, "אישרה" את הצטרפותו של יואן כקיסר, ואף הציעה "נישואין מלכותיים" של בתו של יואן לפויי, הקיסר האחרון בצ'ינג, אז רק בן 10.
אף ששמה של המדינה בסינית שונה ל"אימפריה של סין" (ו"עידן הואנגק סו" לענייני מדינה), הקיסר הואנגק סו המשיך להשתמש מבחינה רשמית ב"רפובליקה של סין" כשמה האנגלי של המדינה הסינית.
הקיסר הואנגק סו הקים את משרד התקנות הטקסיות (禮 制 館), שהוציא את ההמנון הרשמי החדש לרפובליקה של סין "סין עומדת בגבורה ביקום" (中 華雄立 宇宙 間) ביוני 1915. מילותיו נכתבו על ידי יין צ'אנג (廕 昌) והולחן בידי וואנג לו (王 露).
מילות השיר שונו מעט בדצמבר 1915.
כשראו את חולשתו של הקיסר הואנגק סו, ואי פופולריותו, משכו הכוחות הזרים את תמיכתם בממשלו (אך לא בחרו צדדים במלחמת ההגנה הלאומית).
האימפריה של יפן איימה תחילה לפלוש לתוך סין עקב עוינותו של יואן, ואז התחייבה להפיל את הקיסר הואנגק סו והכירה כי שני הצדדים בסכסוך היו "במצב מלחמה" ואפשרו לאזרחים יפנים לעזור לרפובליקנים.
מול ההתנגדות האוניברסלית, הקיסר עיכב שוב ושוב את טקסי הצטרפות כדי לפייס את אויביו.
המימון לטקס נחתך ב-1 במרץ.
יואן התלבט בנטישת המלוכה והעברת הכוח הטקסי ליאנג שי ב-17 במרץ ונטש את המשרה הקיסרית ב-22 במרץ.
השנה ה"הואנגק סוית" בוטלה ב-23 במרץ והרפובליקה שוחזרה.
יואן שלט בסך הכל 83 יום.
לאחר מותו של יואן ב-6 ביוני קיבל סגן הנשיא לי יואן-הונג את הנשיאות, ומינה את גנרל בייאנג, דואן צ'ירוי, כראש ממשלה והחזיר את האספה הלאומית ואת החוקה הזמנית.
עם זאת, הסמכות המרכזית של ממשלת בייג'ינג נחלשה באופן משמעותי ונפילת האימפריה של יואן הביאה כאמור לצלילת סין לתוך תקופה המצביאים.
האימפריה הקוריאנית (בקוראנית: 대한제국) הייתה מדינה מלוכנית קוריאנית שהוקמה באוקטובר 1897 על ידי הקיסר גוג'ונג משושלת ג'וסון.
האימפריה התקיימה עד לסיפוח קוריאה על ידי יפן באוגוסט 1910.
בזמן האימפריה הקוריאנית פיקח הקיסר גוג'ונג על רפורמת גוואנגמו , מודרניזציה חלקית של הצבא, הכלכלה ומערכת החינוך של קוריאה.
בשנת 1905 הפכה האימפריה הקוריאנית למדינת חסות של האימפריה היפנית.
לאחר הסיפוח היפני ב-1910, האימפריה הקוריאנית חדלה מלהתקיים.
הכוחות המזוינים הקיסריים (대한제국군) כללו כ-5,000 חיילים.
הצבא הוגדל לכמות עצומה של 28,000 חיילים לפני מלחמת רוסיה-יפן.
הצבא התפרק ב-1 באוגוסט 1907, עקב הסכם יפן–קוריאה.
האימפריה הסיקית (בפונג'אבית: ਸਿੱਖ ਸਾਮਰਾਜ; סיק סמראג') הייתה מעצמה אזורית שבסיסה באזור חבל פנג'אב, אזור מישורי הנמצא בדרום אסיה.
האימפריה התקיימה מ-1799, והמהרג'ה רנג'יט סינג השתלט על לאהור בשנת 1849. עם זאת, האימפריה נפלה לאחר שחברת הודו המזרחית הבריטית, חברת מניות שקיבלה צ'רטר מלכותי מאליזבת הראשונה ב-31 בדצמבר 1600, כבשה אותה במלחמה האנגלו-סיקית השנייה.
האימפריה הסיקית קמה על בסיס הח'אלסה.
בשיא גודלה במאה ה-19, האימפריה התרחבה מגילגיט (אזור פקיסטן של היום), לטיבט.
האימפריה שלטה על מדבר טהאר, אך גם שלטה על לאהור, בירת פרובינציית פנג'אב, עיר בעלת היסטוריה רבה.
האוכלוסייה המוערכת של האימפריה בשיאה, היה 12 מיליון נפשות בשנת 1831, מה שהופך אותה למדינה ה-19 המאוכלסת ביותר באותו הזמן (המאה ה-19).
האימפריה הייתה האזור הגדול האחרון של תת-היבשת ההודית שסופח על ידי האימפריה הבריטית.
באימפריה דיברו שפות רבות, ביניהם פנג'אבי ופשטו.
אף על פי שהאימפריה הייתה שייכת לסיקים, 80% מאוכלוסיית האימפריה הייתה מוסלמית, ורק מיעוט של 10% היו סיקים.
האימפריה הסרבית (בסרבית: Српско царство / Srpsko carstvo) שכונתה גם "האימפריה של דושאן" (Dušanovo carstvo) "האימפריה הסרבית-יוונית" (Srpsko-grčko carstvo) הייתה מדינה סרבית מימי הביניים שצמחה מהנסיכות הגדולה ראשקה ומהמלכה הסרבית מימי הביניים.
היא נוסדה בשנת 1346 על ידי סטפאן דושאן נמאניץ' שכונה "דושאן האדיר", מלך סרבי שהרחיב את ממלכתו באופן משמעותי.
בתקופת שלטונו של דושאן, סרביה הייתה אחת המדינות החזקות ביותר באירופה ובדרום-מזרח אירופה.
זו הייתה אימפריה בעלת דת הנוצרית האורתודוקסית המזרחית רב-אתנית ורב-לשונית שהשתרעה מהדנובה בצפון ועד מפרץ קורינתוס בדרום.
דושאן גם הפך את הארכיבישופות הסרבית לפטריארכיה סרבית.
באימפריה הסרבית, אזור קוסובו היה לאזור המשגשג והצפוף ביותר, ושימש כמרכז פוליטי, דתי ותרבותי מרכזי .
תואר הקיסר שלו לא הוכרה לא על ידי האפיפיור ולא על ידי האימפריה הרומית הקדושה.
מדינתו של דושאן נחשבה לממלכה.
אף בירת אימפריה לא הייתה ממש קבועה:פעם הייתה בראשקה, פעמים אחרות בסקופיה, פעמים אחרות בפרישטינה, בפריזרן , בבודימליה בזטה או בסרס.
בנו ויורשו של דושאן, סטפן אורוש החמישי אורוש שכונה גם "דושאן החלש", נאבק לשמור על האימפריה העצומה של אביו, ואיבד בהדרגה חלק ניכר משטחיה - ומכאן כינויו.
האימפריה הסרבית הסתיימה למעשה עם מותו של סטפן אורוש החמישי בשנת 1371 ופירוק המדינה הסרבית.
כמה מיורשיו של סטפן החמישי טענו לתואר קיסר בחלקים מסרביה עד 1402, אך השטח ביוון מעולם לא הושב.
על הריסות האימפריה הסרבית, קמה "סרביה המוראבית" מדינה הסרבית גדולה וחזקה תחת שלטון שושלת לזרביץ', ונפגעה ב-1389 בעקבות התבוסה המהדהדת בקרב קוסובו בידי הטורקים העות'מאנים.
אחרי מותו של סטפן אורוש השני מילוטין ב-6 בינואר 1322ניצח בנו סטפאן אורוש השלישי שנקרא לימים דצ'אנסקי, את יריביו שטענו לכתר סרביה, והוכתר עם "הכתר המבורך של הממלכה הסרבית".
ב-1325 הוא התחתן עם הנסיכה הביזנטית מריה פאלאולוגינה, בתו של הפאנהיפרסוואסטוס יוחנן (יואנס), אחיינו של הקייסר אנדרוניקוס השני.
הוא עמד לצד חותנו במלחמה נגד נכדו של זה, אנדרוניקוס השלישי ועל אף תבוסתם, הוא השיג שליטה על ולס, פרוסק (Prosek) ועל עוד כמה ערים בצפון מקדוניה.
כתוצאה מהמלחמות עם הרפובליקה של רגוזה, סטפן קיבל את סטוגין, פליישץ, וכנראה חלק מ.
כוחה הגובר של סרביה איחד נגדה את קיסר בולגריה מיכאיל הראשון ואת אנדרוניקוס השלישי.
בשנת 1330, הצבא הבולגרי הובס בקרב ולבוז'ד: מיכאל נהרג, ואנדרוניקוס, שעמד לקום לעזרתו, החזיר את צבאו הביתה לאחר הידיעה על כך.
עם זאת, השלום עם ביזנטיון הפנה חלק משמעותי מהאצולה הסרבית נגד סטפן, שראה בכך מזימה של החצר הביזנטית.
הביזנטים התעקשו כי יורש העצר של סרביה לא יהיה בנו הבכור של סטפן, דושאן (סטפן דושאן), אלא בן אחר, סימאון אורוש.
הנסיך דושאן ואצילות זטה החליטו שהגיע הזמן לסיים את שלטון אביו המלך סטפן.
בתוכניתם נעזרו בהפיכה בבולגריה, שהביאה לכך שאיוון אלכסנדר עלה שם לשלטון, וצצו שוב איומים על סרביה.
עד מהרה, דושאן, בעזרת אצולת זטה, הדיח בקלות את אביו וב-8 בספטמבר 1331 והוכתר למלך סרביה; אביו המודח מת בכלא בנובמבר.
דושאן נשא עד מהרה לאישה את אלנה מבולגריה אחותו של הצאר הבולגרי איוון אלכסנדר.
בעיקר בזכות נישואים אלה, בימי שלטונו של דושאן.
היחסים בין סרביה לבולגריה התחממו.
באותה שנה, התקבל דושאן בחגיגיות על ידי תושבי דוברובניק.
שנתיים לאחר מכן, הם קיבלו ממנו את החוף הדלמטי מסטון ועד דוברובניק.
עד מהרה, המלך הסרבי הצעיר תקף את ביזנטיון וכבש כמעט את כל מקדוניה, את הערים פרילפ, אוכריד, קוסטור וסטרומיצה (רק סלוניקי עמדה במצור ונשארה תחת שלטון ביזנטי).
הסכם השלום של 1334 קבע את הגבולות החדשים.
בשנים 1336–1340, דושאן כבש את רוב אלבניה והרחיב את מדינתו ליואנינה.
עד 1345, כל מקדוניה (למעט סלוניקי), אלבניה ואפירוס היו תחת שלטונו.
האימפריה הרומית הקדושה , או בשמה המאוחר – הרייך הראשון (וגם HRE לעיתים באנגלית), הייתה אימפריה שהתקיימה במרכז אירופה ובמערבה לאורך ימי הביניים והעת החדשה.
האימפריה צמחה בחלקה המזרחי של האימפריה הפרנקית, לאחר שזאת חולקה בהסכם ורדן (843), והתקיימה קרוב לאלף שנים, עד לפירוקה בשנת 1806 בעקבות תבוסת האימפריה בקרב אוסטרליץ.
על אף שמרכז האימפריה היה בגרמניה ובאוסטריה לאורך רוב שנות קיומה, האימפריה לא הייתה גרמנית בלבד, ובשיאה שלטה על כל מרכז אירופה.
שמה של האימפריה המורכב משלוש המילים "אימפריה", "רומית" ו"קדושה" נמצא בשימוש מתקופת שלטונו של פרידריך ברברוסה:
בשנת 1034 כונו השטחים שבבעלותו של הקיסר קונראד השני בשם האימפריה הרומית, ב־1157 היה שמם האימפריה הקדושה.
תחילת השימוש במונח האימפריה הרומית הקדושה מתוארכת לשנת 1254, ואילו השימוש בביטוי האימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית הופיע לראשונה בשנת 1512, לאחר שעבר וריאציות אחדות בסוף המאה ה־15.
בשפת היומיום אנשי העם השתמשו במונחים "האימפריה", "heiliges Reich" (הרייך הקדוש) ובפעמים אחרות "Römisches Reich" (הרייך הרומאי).
לעת סוף ימי הביניים חלו שינויים נוספים בשם, כשהאימפריה לפעמים מכונה (בהטיות לשוניות שונות) "Das heiliges Römisches Reich und Deutschen Landern" ולפעמים "Das heiliges Reich und deutscher Nation" ("האימפריה הרומית הקדושה והארצות הגרמניות" ו"הרייך הקדוש והאומה הגרמנית" בהתאמה).
אף בני הזמן התקשו להגדיר את מהותה של האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1667 כתב סמואל פון פופנדורף:
הפילוסוף הצרפתי וולטר תיאר מאוחר יותר את האימפריה כך ש.
מחד, האימפריה מעולם לא הייתה מדינת לאום.
חרף מוצאם האתני-גרמני של מרבית שליטיה ונתיניה, כבר מראשית האימפריה ישבו בשטחה קבוצות אתניות רבות.
מוצאן של משפחות אצולה חשובות ושל רבים מבעלי המשרות באימפריה היה מקהילות שאינן דוברות גרמנית.
בשיא כוחה, החזיקה האימפריה במרבית השטחים בהן שוכנות גרמניה, אוסטריה, סלובניה, שווייץ, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, צ'כיה, כמו גם מזרח צרפת, צפון איטליה ומערב פולין.
הלשונות המדוברות בה כללו, לצד הגרמנית על ניביה השונים, גם שפות סלאביות רבות, כמו גם השפות שהפכו לאיטלקית ולצרפתית המודרניות.
מאידך, האימפריה לא הייתה קונפדרציה רופפת בלבד.
אידיאל הרייך (Reich), שהיה ביסודה של האימפריה לאורך רוב שנות קיומה, לא רק שתבע ממשלה קבועה בטריטוריה ברורה, אלא אף שיווה לאימפריה הילה נוצרית חזקה (ומכאן הכינוי "קדושה").
למעשה, עד 1508, נזדקקו המלכים הגרמנים לאישורו המפורש של האפיפיור, נציג האל עלי אדמות, על מנת שיוכתרו כקיסרי הרייך.
הרייך, אם כן, היה בבחינת גשר בין קונפדרציה מדינית לבין ישות דתית-רוחנית.
מבחינה דתית, הייתה האימפריה הרומית הקדושה, כפי שניתן להסיק משמה, נוצרית רומית קתולית.
בראש האימפריה עמד שליט חזק בעל מעמד הנגזר מהכרתו של האפיפיור בו, המיוחסת בנצרות לחסד האל.
למען העצמת סמכותו של האירוע נבחר תאריך ייחודי: 25 בדצמבר, חג המולד.
מעמד המלך נגזר מהקשר ההדוק לכנסייה הקתולית המכירה בו.
החל משיא ימי הביניים ואילך, עמדה האימפריה בסימן מאבקי כוחות בין שליטי הטריטוריות השונות המרכיבות אותה, ובינם לבין השלטון הקיסרי.
בניגוד לשליטים בחלקה המערבי של הממלכה הפרנקית, שהפך מאוחר יותר לצרפת, קיסרי האימפריה הרומית הקדושה מעולם לא הצליחו לקיים שלטון בפועל באדמות שבבעלותם.
במקום זה, הקיסרים נאלצו להעניק סמכויות רחבות יותר ויותר לדוכסים ולנסיכים של אותן אדמות.
תהליך זה, שראשיתו במאה ה־12, הגיע במידה זו או אחרות לסיומו עם כינון שלום וסטפאליה בשנת 1648.
רשמית, בראש הרייך עמד מלך, שהוכתר לקיסר על ידי האפיפיור (עד 1508), אשר שלט – להלכה, ולא למעשה – באחוזות הקיסריות (Reichsstände).
בנוסף, ההשפעה הדתית הקתולית האפיפיורית על האימפריה הייתה עצומה עד כדי כך בגודלה כך שיותר מ־10% מכלל תושבי האימפריה היו נזירים/כמרים/בישופים/ארכיבישופים וכדומה.
הממלכה המזרחית, כלומר האימפריה הרומית הקדושה, לא הייתה "גרמנית" כשם שהייתה "קונפדרציה" של השבטים הגרמאנים, כשהחשובים שבהם היו הפרנקים, הבווארים, האלמנים והסקסונים.
נראה כי האימפריה שרדה כאיחוד מדיני בעיקר לנוכח השפעתם האישית הרבה של המלך היינריך הראשון ובנו אוטו הגדול.
אף על פי שלהלכה נבחרו על ידי מנהיגי השבטים הגרמאניים, בפועל היו מסוגלים לקבוע את יורשיהם.
עובדה זו השתנתה לאחר מותו של היינריך השני בשנת 1024, מבלי שהותיר אחריו צאצאים.
קונראד השני, הראשון לקיסרים בני השושלת הסאלית, נבחר באותה שנה.
הבחירה הייתה שילוב של השפעה אישית, סכסוכים בין־שבטיים, דיני ירושה וכן תמיכתם של מנהיגים מקומיים, שיימנו בסופו של דבר על מסגרת הבוחרים הקיסרית.
הכתרתו האפיפיורית של קרל הגדול לקיסר בשנת 800 כוננה מסורת עבור המלכים הבאים.
הכתרה זו הייתה תגמול על הסיוע שהעניק קרל לאפיפיור כנגד מרד תושבי רומא, אירוע שיצר את התפיסה של הרייך כמגן הכנסייה.
המינוי לקיסר היה כרוך לרוב בכהונה קודמת כ"מלך הגרמנים" (Deutscher König).
מלכי הגרמנים נבחרו בהצבעה; במאה התשיעית הבוחרים היו מנהיגי חמשת השבטים הגרמאנים (הפרנקים, הסקסונים, הבווארים, השוואבים והתורינגים).
מאוחר יותר היו אלה שליטיה החילוניים והדתיים של נסיכויות הממלכה, ולבסוף הקורפירסטן (Kurfürsten, "הנסיכים הבוחרים").
מסגרת זו הוקמה בשנת 1356. תחילה, היו שבעה נסיכים בוחרים; המספר עבר שינויים מעטים במאות הבאות.
עד 1508, נהוג היה כי מלך הגרמנים הנבחר עולה לרומא, שם הוכתר לקיסר על ידי האפיפיור.
פעמים רבות שלב זה התעכב שנים אחדות, במיוחד כאשר המלך היה טרוד בעיסוקים אחרים, לרבות סכסוכים צבאיים ופוליטיים במדינתו.
עיכובים נוספים עשויים היו לנבוע ממתיחות בין המלך לאפיפיור עצמו.
החל מימי אוטו השלישי, תוארם של שליטי האימפריה עד להכתרה לקיסרים היה גם מלך הרומאים.
גרמניה והיישויות המדיניות שקדמו לה החלה את דרכה כמקטע המזרחי של הממלכה הפרנקית, אשר נחצתה על ידי חוזה ורדן בשנת 843. שליטי הטריטוריה כינו את עצמם rex Francorum – מלך הפרנקים, ואחר כך רק rex – מלך.
ההתייחסות ל"גרמנים" כאומה לא הופיעה עד המאה האחת־עשרה, כאשר האפיפיור גרגוריוס השביעי כינה את אויבו היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כ-rex teutonicorum, מלך הטווטונים במטרה לתייג אותו כזר.
מלכי גרמניה הגיבו בעקביות בכך שכינו עצמם rex Romanorum – מלך הרומאים, במטרה להדגיש את השלטון האוניברסלי שלהם.
תואר זה נשאר עד תום האימפריה בשנת 1806, אם כי לאחר 1508 השליטים הוסיפו לתארם גם את התואר "מלך גרמניה".
קיסר האימפריה לא היה מסוגל לשלוט באופן עצמאי, קל וחומר אבסולוטי, על האימפריה כולה.
כוחו הוגבל משמעותית על ידי המנהיגים המקומיים השונים; לאחר המאה ה־15, היה ה לגוף המחוקק של האימפריה, גוף מורכב שהתכנס באופן בלתי סדיר – בהתאם לבקשת הקיסר – במקומות שונים.
רק אחרי 1633 קיבל הרייכסטאג מעמד של מוסד קבוע.
עד זמנו של אוטו השלישי (מלך 983, קיסר 996–1002), מקובל היה כי המלכים והקיסרים ישהו בעיקר באדמות מוצאם, ושם יקימו את ממשלתם.
אוטו השלישי לא בחר במושב קיסרי קבוע, אלא נדד עם פמלייתו ברחבי הבישופויות באימפריה.
בנוסף, יורשיו של אוטו, היינריך השני, קונראד השני והיינריך השלישי, פיקחו ומינו בעצמם את הדוכסים והנסיכים של הטריטוריות ברחבי האימפריה.
טריטוריה נחשבה לאחוזה קיסרית, אם על פי המשפט הפיאודלי לא הייתה כפופה לכל סמכות חיצונית אחרת מלבד זו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ושליטיה המקומיים נתפסו כזוטרים.
שטחים הנמצאים תחת שליטתו של נסיך או דוכס מקומיים, ובמקרים אחדים – של מלך מקומי.
(מלבד בוהמיה, קיסרי האימפריה הרומית הקדושה לא הורשו לשמש במקביל לתפקידם כמלכים של נחלות בתוך האימפריה.
ממלכות חיצוניות הורשו לעשות זאת, כמו ממלכת בריטניה הגדולה, ששליטיה שימשו גם כנסיכים בוחרים של נסיכות הבוחר מהנובר).
מחוזות דתיים שהונהגו על ידי הגמון (בישוף) או על ידי נסיך-הגמון.
במקרה האחרון, נהנה השליט מעוצמה דתית ומדינית כאחת (קיסרופאפיזם).
נסיך־הגמון בולט באימפריה הרומית היה ארכיבישוף מיינץ (Mainz).
ערים חופשיות קיסריות, תחת שלטונו הישיר של הקיסר, שאינן כפופות למרותו של שליט או בישוף מקומי.
מספר הטריטוריות היה רב, ובזמן שלום וסטפאליה כבר מנה מאות אחדות.
גודלן של רבות מהן לא עלה על יותר מקילומטרים-רבועים ספורים.
מסיבה זו יש המכנים את האימפריה "שטיח טלאים" (Flickenteppich).
הרייכסטאג של האימפריה הרומית הקדושה
הורכב במאה ה־13 משני בתים: בית האלקטורים ובית הנסיכים, שתפקידם היה לייעץ לקיסר בנושא פעולותיו והחלטותיו.
לעיתים קרובות השתתפו גם נציגים של הערים האימפריאליות באסיפות, אך לא הוכרו רשמית כחלק מהרייכסטאג עד שנת 1489. ההרכב של האספה היה:
בית האלקטורים: כל ששת הנסיכים הבוחרים חוץ מממלכת בוהמיה (שלקחה חלק רק בבחירות של קיסר חדש).
האספה משנת 1356 בה נחתמה בולת הזהב התנהלה כך.
בידי הארכיקנצלר (archichancellor) האימפריאלי (שהיה גם ארכיבישוף מיינץ), הייתה הסמכות לזמן את נציגי הנכסים האימפריאליים לאספה.
עם זימון הנציגים לאספה, היה עליהם לדון ביחד, להגיע לכלל החלטה ולהגיש הצעה לקיסר כדי שיוכל לדון בה.
הקיסר, או לעיתים נציגו, היו יכולים לקבל את ההצעה או לסרב לה.
כלומר, אף לא אחד מן הגופים היה יכול לאשר חוק מלבד הקיסר.
בשנת 1500 ביצע קיסר האימפריה הרומית הקדושה מקסימיליאן הראשון רפורמות בהרכב הפוליטי של האימפריה, ויצר מושג המכונה בעברית "מעגל" .
מטרתו של המעגל הייתה לשמור על התקינות והסדר הפוליטי המיטבי ביותר באימפריה על כל מחוזותיה השונים.
הממונה על כל מחוז נקרא נסיך בשם קרייסאוברסט (Kreisoberst) כל מעגל הורכב ממחוזות, דוכסויות וכדומה.
תחילה (בשנת 1500) הוקמו שישה מעגלים לאימפריה, והם:
האימפריה הרומית הקדושה הייתה מונרכיה נבחרת בה הקיסר שלט בחסדי האל.
הקיסרים נבחרו על ידי הנסיכים הבוחרים.
מקור התפקיד הוא מהשבטים הגרמאניים, שם המונרך היה נבחר על ידי גברים בלבד מתוך האצולה.
בשיטת הנסיכים הבוחרים, רק לשבע נפות של האימפריה הרומית הקדושה הייתה רשות לשלוח נציג אל הכינוסים, שבהם נבחר המלך הגרמני (ובהמשך גם הקיסר).
הפירוט הראשון לנפות בעלות נסיך בוחר הוא מהמאה ה־13 (במכתב מאת האפיפיור אורבנוס הרביעי), שמציין שלוש נפות דתיות וארבע נפות חילוניות.
לשש נפות הייתה זכות להשתתף במפגשים באופן סדיר, ואילו ממלכת בוהמיה הייתה זכאית רק במקרים מיוחדים.
להלן טבלה המציגה את הנפות הבוחרות לאורך ההיסטוריה של האימפריה:
+ ציר זמן של האימפריה הרומית הקדושה 2 בפברואר 962 – יוחנן השביעי הכתיר את אוטו הגדול כקיסר הרומאים (לרוב זהו תאריך ייסודה הרשמי)
7 במאי 973 – אוטו השלישי החליף את אביו (אוטו השני) בשלטון לאחר מותו
24 בינואר 1004 – היינריך השני (בן דודו של אוטו השלישי) הוכתר כקיסר
13 ביולי 1024 – היינריך השני מת ובכך הסתיים זמן שלטונם של שושלתו של אוטו הגדול
26 במרץ 1027 – האפיפיור של הכנסייה הקתולית יוחנן התשעה עשר הכתיר את קונארד השני כקיסר
5 באוקטובר 1056 – היינריך השלישי תפס את השלטון
24 בינואר 1076 – סכסוך עז בין היינריך הרביעי לאפיפיור גרגוריוס השביעי הגיע לשיאו
31 במרץ 1084 – היינריך הרביעי הוכתר כקיסר על ידי האפיפיור קלמנס השלישי
דצמבר 1105 – הנרי החמישי תפס את השלטון
23 בספטמבר 1122 – תם הסכסוך בין מדינת האפיפיור לאימפריה הרומית הקדושה תחת חסותו של היינריך החמישי והאפיפיור קלסיטוס השני
23 במאי 1125 – לותאר השלישי עולה לשלטון (סיומה של השושלת הסליאנית)
4 במרץ 1152 – פרידריך הראשון (ברברוסה) הופך למלך הגרמני על ידי טקס הכתרה
20 ביוני 1190 – היינריך השישי עולה לשלטון
25 בדצמבר 1194 – סיציליה מצטרפת לאיחוד רשמית
1198 – פיליפ משוואביה ואוטו הרביעי מוצעים כקיסרים חלופיים להיינריך השישי ופורצת מלחמת אזרחים באימפריה
21 ביוני 1208 – התנקשות בחייו של פיליפ משוואביה צלחה
11 בנובמבר 1208 – אוטו הרביעי מוכתר כמלך גרמניה הרשמי
1209 – אוטו הרביעי מוכתר על ידי האפיפיור (אינוקנטיוס השלישי) כקיסר
9 בדצמבר 1212 – פרידריך השני מוכתר למלך הגרמני
27 ביוני 1214 – תבוסה נוחלת לצבא האימפריאלי ביחד עם הצבא האנגלי אל מול פיליפ השני, מלך צרפת ופרידריך השני עולה לשלטון במקומו
22 בנובמבר 1220 – פרידריך השני מוכתר כקיסר האימפריה
18 במרץ 1228 – מסע הצלב השישי שהוביל פרידריך השני אל ארץ ישראל מסתיים בהצלחתו והכתרתו כמלך ירושלים תוך כדי סיפוח לשליטה נוצרית ערים מרכזיות חשובות באזור לדוגמת בית לחם ונצרת.
17 ביולי 1245 – אינוקנטיוס הרביעי מוביל את הסכסוך בין מדינת האפיפיור לפרידריך השני לשיא חדש, כשמחליט להדיח אותו לאלתר מתפקידו.
13 בדצמבר 1250 – קונארד הרביעי עולה לשלטון, כמלך ירושלים סיצילה והאימפריה הרומית הקדושה.
21 במאי 1254 – קונארד הרביעי מת, והאימפריה נשארת באנרכיה ללא אף מושל מוסכם
11 בספטמבר 1273 – האימפריה נגררת לאנרכיה שוב עקב מותו של השליט ורודולף מהבסבורג עולה לשלטון
26 באוגוסט 1273 – קרב מארשפלד מוכרע בניצחונו של אוטוקאר השני, מלך בוהמיה
23 ביוני 1298 – אלברכט הראשון עולה לשלטון
27 בנובמבר 1308 – היינריך השביעי מוכתר כמלך הגרמנים
29 ביוני 1312 – הסכסוך הגדול עם מדינת האפיפיור נגמר בהכתרתו של הענריך השביעי כקיסר
28 בספטמבר 1322 – לודוויג הרביעי מנצח בקרב מילדורף והופך לשליט האימפריה.
1328 – לודוויג הרביעי מוכתר כקיסר
11 ביולי 1346 – קרל הרביעי מנצח בהצבעה ונבחר למלך יריב של לודוויג הרביעי
11 באוקטובר 1347 – קרל הרביעי נבחר למלך הגרמנים
5 באפריל 1355 – קרל הרביעי מוכתר כקיסר
20 באוגוסט 1400 – רופרכט של בית ויטלבאך (Wittelsbach) עולה לשלטון
20 בספטמבר 1410 – הקיסר זיגיסמונד עולה לשלטון
31 במאי 1433 – אאוגניוס הרביעי מכתיר את זיגיסמונד לקיסר
5 ביולי 1436 – זיגיסמונד מוכתר בנוסף גם כמלך בוהמיה
18 במרץ 1438 – אלברכט השני עולה לשלטון
2 בפברואר 1440 – פרידריך השלישי עולה לשלטון
9 במאי 1452 – פרידריך מוכתר על ידי האפיפיור לקיסר האימפריה הרומית הקדושה (אבן ציון זאת מהווה את ההכתרה האחרונה לאימפריה שתעשה בתוך תחומי העיר רומא)
22 בספטמבר 1499 – שווייץ יוצאת מהאיחוד
31 באוקטובר 1517 – פרסום תשעים וחמש התזות על ידי מרטין לותר מתבצע (האינדיקציה הראשונה לשינויים הדתיים העתידיים לקרות באימפריה)
27 בספטמבר 1529 – ניסיון לכיבוש וינה על ידי האימפריה העות'ומאנית בהנהגת סולימאן הראשון נכשל
24 בפברואר 1530 – קלמנס השביעי מכתיר את קרל החמישי לקיסר האימפריה (בפעם האחרונה על ידי המוסד האפיפיורי בהיסטוריה)
26 באוגוסט 1562 – דוכסות לורן מכריזה על עצמאות מהאימפריה
1546–1547 – המלחמה השמלקלדית מוכרעת לטובת האימפריה הרומית הקדושה וקרל החמישי
15 בינואר 1552 – חלקים במערב צרפת מועברים בכוח לידי הכוחות הצרפתיים
25 בספטמבר 1555 – קרל החמישי נכפה לקבל מהלכי שלום עם האוכלוסייה הלותרנית באימפריה.
25 ביולי 1564 – מקסימיליאן השני עולה לשלטון
12 באוקטובר 1576 – רודולף השני עולה לשלטון
23 במאי 1618 – התנקשות בחייהם של שני בכירים בממשל (על ידי זריקתם מהחלון) מציתה את מלחמת שלושים השנים (שתהפוך לאחד האירועים החשובים ביותר בתולדות האימפריה)
28 באוגוסט 1618 – פרדיננד השני עולה לשלטון
6 ביולי 1630 – כוחות שוודיים ופומרניים יוצאים כנגד פרדיננד השני בהנהגתו של גוסטב השני אדולף.
11 בספטמבר 1631 – סקסוניה מצטרפת למלחמה כנגד האימפריה
16 בנובמבר 1632 – צבא האימפריה הרומית הקדושה מובס בידי הצבא השוודי העוצמתי בקרב ליצן (Lützen)
30 במאי 1635 – שלום פראג מסמן צעד חשוב בהפסקת הלחימה בין האימפריה הרומית הקדושה לבין סקסוניה
18 בספטמבר 1635 – האימפריה הרומית הקדושה מכריזה מלחמה על ממלכת צרפת
30 במאי 1635 – שלום וסטפאליה נחתם במעורבותו של פרדיננד השלישי שהחליף את אביו בשנות סיום המלחמה ומלחמת שלושים השנים בשביל האימפריה נפסקת.
12 בספטמבר 1683 – מצור על וינה בידי האימפריה העות'מאנית סוכל בידי כוחות אימפריאליים ופולנים
מקרל הגדול ועד לאוטו הגדול (800–962)
לאחר שקרל הגדול הגדיל באופן ניכר את שטח האימפריה הפרנקית עליה הוא שלט, הוא הוכתר ב־25 בדצמבר 800 כקיסר הרומאי.
לואי החסיד ירש את קרל הגדול בגיל 35 ושלט 26 שנה.
הוא המשיך את השימוש הכפול בתואר הקיסרי הרומאי והמלוכני הפרנקי שזכה בהם אביו.
לואי החסיד היה שליט שותף עם בנו, לותאר הראשון.
ירושת לואי התחלקה בין שלושה מבניו, לותאר, לודוויג וקרל.
אחרי מאבקים הגיעו להסכם חלוקת האימפריה, חוזה ורדן, שהותיר ללותאר להמשיך לשאת את תואר קיסר הרומאים, אך חילק את הטריטוריות עליהן שלטו כל אחד מהמלכים.
נחלות המזרח בידי לודוויג הגרמני, נחלות המרכז בידי לותאר הראשון והמערב בידי קרל הקירח.
בחוזה מרסן (870) סופחו מדינות חדשות אל שלוש המדינות החזקות, פרנקיה המזרחית, פרנקיה המערבית וממלכת איטליה.
הכתר הקיסרי נשאר באיטליה ועבר בידי מספר קיסרים עד הגעתו לברנגאר הראשון בשנת 916.
היינריך הראשון בחר בבנו אוטו כיורש, ובשנת 936 הוכתר הלה למלוכה בעיר אאכן.
בשנת 962 הוא הוכתר על ידי האפיפיור כקיסר (אוטו הראשון, בעתיד יכונה "אוטו הגדול").
רוב הכותבים רואים בהכתרה זאת את ייסוד האימפריה.
תחת שלטונו של אוטו האימפריה חוותה פריחה תרבותית, שלימים תזכה בשם "הרנסאנס האוטונאי" .
באימפריה בתקופתו היה שגשוג ושפע רב.
מאבק האינווסטיטורה (המאות ה־11 וה־12)
מאבק האינווסטיטורה (מילולית: מסירת המשרה), היה מאבק בין האפיפיור לבין קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
המאבק הגיע לשיאו בזמן מלכותו של הקיסר היינריך הרביעי לבין גרגוריוס השביעי.
עיקר המחלוקת הייתה על הסמכות למנות בישופים.
היינריך הרביעי נדרש על ידי הכס הקדוש להפסיק למנות בישופים ולהותיר מינוי זה לכנסייה.
האפיפיור החרים את היינריך הרביעי וקרא להפרת שבועת האמונים של הנסיכים הבוחרים לקיסר.
היינריך נאלץ לוותר והגיע אל טירת קנוסה, שם זכה להסרת החרם.
ההליכה לקנוסה הפכה למטבע לשון, שמשמעותו כניעה ללחצים תוך השפלה.
המאבק לא תם והחרם חזר אחרי כשלוש שנים.
היינריך הרביעי כבש את רומא בשנת 1084, אולם לאחר מכן באותה שנה הובס על ידי הנורמנים מסיציליה שתמכו בכס הקדוש.
בקונקורדט וורמס ויתר הקיסר על מינוי בישופים.
האימפריה מפרידריך ברברוסה ועד פרידריך השני (1152–1250)
פרידריך הראשון, הידוע בכינוי "ברברוסה" (באיטלקית אדום הזקן) הוכתר למלך הגרמני ב־4 במרץ 1152.
בנו, היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נודע במהלך כרונולוגיית האימפריה כמבסס הראשון של הכוח האמפריאלי באי הסיצילי.
הוא עשה מהלך זה לאחר שהתחתן עם קונסטנץ הראשונה.
הוא כרת שלום עם היינריך הארי.
באותה עת תושבי סיציליה סלדו מהרעיון שמלך זר־גרמני ימלוך עליהם ומינו אדם אחר, בן מחוץ לנישואים של האח רוג'ר.
היינריך יצא למסע כיבושים לאיטליה, ב־25 בדצמבר 1194 הוכתר בפלרמו למלך סיציליה.
מלך אנגליה הכלוא ריצ'רד הראשון הסכים להפוך את אנגליה לאחוזה פיאודלית של היינריך השישי.
אוטו הרביעי, הידוע בכינויו "אוטו מבראונשווייג", היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה כנציג בית ולף.
הקיסר האחרון לבית הוהנשטאופן, פרידריך השני (הידוע גם בכינויו "פלא העולם"), הוא שגרם להתפרקותה של האימפריה.
אחרי בית הוהנשטאופן: עלייתן של הנסיכויות (1250 עד תחילת המאה ה־15)
לאחר מותו של פרידריך השני בשנת 1250 לא הצליחה אף אחת מהשושלות המתחרות לתפוס את הכתר, ולכן נבחרו מלכים מבתים שונים.
התקופה שבין 1246 (שנת בחירתם של היינריך ראספ ווילם השני, רוזן הולנד) ועד שנת 1273, אז נבחר רודולף הראשון, מלך גרמניה, מכונה על פי רוב האינטררגנום הגדול (התקופה שבין הקיסרים).
הקשיים בבחירת המלך הביאו להופעת אספת הנסיכים הבוחרים, גוף פוליטי קבוע המונה שבעה נסיכים בוחרים, אשר נוסד באופן רשמי בשנת 1356. אספה זו כללה את נסיך־הגמון מיינץ, נסיך־הגמון קלן, נסיך־הגמון טריר, מלך בוהמיה, דוכס סקסוניה, מרקיז ברנדנבורג, ורוזן פפאלץ.
השליטה הישירה באדמות הקיסריות לא שירתה עוד את צורכיהם של הקיסר או של הדוכסים.
תחת זאת, מלכי האימפריה וקיסריה (החל מהמלך רודולף הראשון, מלך גרמניה) נשענו באופן הולך וגובר על האדמות שבשליטת משפחותיהם כאמצעי לביסוס כוחם.
בניגוד לאדמות הקיסריות, שהיו מפוזרות ברחבי האימפריה ולכן קשות לניהול, השטחים המשפחתיים היו קומפקטיים יותר וקל היה לשלוט בהן.
בשנת 1282 המלך רודולף הראשון החכיר את אדמות אוסטריה והשטיירמארק שבבעלותו – לבניו.
ב־1312, הוכתר הקיסר היינריך השביעי משושלת לוקסמבורג, כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כל הקיסרים והמלכים ששלטו אחריו נשענו על אחוזות משפחותיהם (Hausmacht): הקיסר לודוויג הרביעי לבית ויטלסבאך (מלך 1314, קיסר 1328–1347) התבסס על נחלות משפחתו בבוואריה; קרל הרביעי לבית לוקסמבורג, נכדו של היינריך השביעי, שאב את עיקר עוצמתו מאדמותיו שבבוהמיה.
בין המאות ה־13 וה־15 חל השינוי בטריטוריות המרכיבות את האימפריה, שהלכו וקיבלו מאפיינים של מדינות קדם־מודרניות.
"חוקת" האימפריה עדיין לא הייתה מבוססת ברובה בראשית המאה ה־15. אף על פי שכמה ממוסדותיה ונהליה השלטוניים כבר נקבעו, הכללים שעל־פיהם התנהל שיתוף הפעולה בין הגורמים השונים באימפריה (המלך\קיסר, הנסיכים הבוחרים והשליטים המקומיים האחרים) לא היו ממוסדים, והיו תלויים במידה רבה באישיותו של המלך/קיסר.
וכך, קיסרים כדוגמת זיגיסמונד לבית לוקסמבורג (מלך 1410, קיסר 1433–1437) ופרידריך השלישי (מלך 1440, קיסר 1452–1493) יכולים היו לקבוע את מקום מושבם באדמותיהם הפרטיות ולהתעלם מאדמות הגרעין של האימפריה, במה שהחליש את המוסדות שאמורים היו לשתף עמם פעולה בניהול הממלכה.
הרייכסטאג במובנו כגוף המחוקק של האימפריה לא היה קיים בשלב זה.
בנוסף, הדוכסים השונים באימפריה הסתכסכו זה עם זה לעיתים תכופות, ועימותיהם אף התפתחו לכדי מלחמות מקומיות.
הסכסוך שהתנהל בין מספר אפיפיורים מתחרים נפתר רק בוועידת קונסטנץ (1414–1418); אחרי 1419, הושקע מאמץ רב בדיכוי מעשי הכפירה של ההוסיטים.
התפיסה הימי ביניימית של Corpus Christianum, לפיה הכס הקדוש והאימפריה הרומית הקדושה יובילו יחדיו את העולם הנוצרי, החלה דועכת בתקופה זו.
במקביל, המאה ה־15 ידעה דיונים רבים על מהותה של האימפריה עצמה.
חוקי העבר לא התאימו עוד למבנה הנוכחי, והיה צורך דחוף בשלום פנימי (Landfrieden) נוסף על זה שכונן פרידריך ברברוסה מאות שנים לפני כן.
הדיונים הללו הולידו את רעיון ה"רפורמה" במובנו המקורי של הפועל הלטיני, היינו, להשיב את הדברים לתבניתם העתיקה.
בשנת 1486, כשפרידריך השלישי היה זקוק לתמיכתם של הדוכסים המקומיים על מנת לממן את מלחמתו בהונגרים, ניצב בפני דרישתם המאוחדת של הדוכסים להשתתף לראשונה בחצר הקיסרית ובענייני ניהול האימפריה.
לראשונה, אוחדה אספת הבוחרים יחד עם השליטים המקומיים האחרים ברחבי האימפריה במה שהביא ליצירתו של הרייכסטאג (אליו יצטרפו בעתיד הערים הקיסריות).
פרידריך סירב לתביעתם זו, ואולם בנו, הקיסר מקסימיליאן הראשון, היה פרגמטי יותר, וכינס בסופו של דבר את הרייכסטאג בעיר וורמס (ורמייזא) בשנת 1495, שנתיים לאחר מות אביו.
ברייכסטאג הסכימו הקיסר והדוכסים על ארבעה צווים, שיחד זכו לכינוי רייכסרפורם (הרפורמה הקיסרית) : הייתה זו סדרה של פעולות משפטיות שהעניקו לאימפריה המתפוררת מעט יציבות מבנית.
השינוי המשמעותי ביותר כלל את יצירתן של אחוזות המעגלים הקיסריים (Reichskreise) : טריטוריות בחלקים שונים של האימפריה אוחדו ב"מעגלים", שתכליתם הייתה לספק הגנה ויציבות אזורית כוללת.
אחוזות המעגלים הקיסריים היו במוקד, ושם ישבה האספה הקבועה של כל מעגל.
תחילה הוקמו שישה מעגלים, המספר הועלה לעשרה בשנת 1512. על המעגלים הקיסריים נמנו המעגל האוסטרי, הבווארי, הבורגונדי, הפרנקוני, הרייני, הווסטפלי, הסקסוני התחתון, הרייני העליון, הסקסוני העליון והשוואבי.
מערכת זו, בדומה לשינויים מבניים ומשפטיים נוספים של הרייכסרפורם, שרדה במידה רבה עד לקריסתה של האימפריה בראשית המאה ה־19.
המשבר שלאחר הרפורמציה (המאות ה־16 וה־17)
כשיזם מרטין לותר בשנת 1517 את ה"רפורמציה", שטחי האימפריה חולקו בהתאם לאמונה דתית, כשצפונה, מזרחה וערים מרכזיות רבות בתחומה (לרבות שטרסבורג, פרנקפורט ונירנברג), הופכים פרוטסטנטים, ואילו הדרום והמערב נותרים קתולים ברובם.
לאחר מאה שנות מאבק, היה הסכסוך הפנים־גרמני מהגורמים המרכזיים שהובילו לפרוץ מלחמת שלושים השנים (1618–1648), שהחריבה חלקים ניכרים מהאימפריה.
מעצמות זרות, כדוגמת צרפת ושוודיה, התערבו בסכסוך לטובתם של הכוחות הפרוטסטנטיים שנלחמו בקיסר הקתולי, וקרעו נתחים עבים משטח האימפריה.
אחרי שלום וסטפאליה (המאות ה־17 וה־18)
סופה הממשי של האימפריה בא במספר שלבים.
לאחר החתימה על הסכמי וסטפאליה ב־1648, אשר העניקו לטריטוריות השונות ריבונות כמעט מוחלטת, ואף התירו להן לכרות בריתות נפרדות עם מדינות אחרות, האימפריה הרומית הקדושה הייתה לאוסף רופף של ישויות מדיניות שהיו במידה רבה עצמאיות.
האימפריה הרומית הקדושה קרסה באופן רשמי ב־6 באוגוסט 1806, שעה שקיסרה האחרון, פרנץ השני, התפטר מתפקידו.
צאצאיו של פרנץ הוסיפו להחזיק בתואר "קיסרי אוסטריה" עד שנת 1918. בין השנים 1804 ועד 1867 צאצאיו שלטו על האימפריה האוסטרית ובין השנים 1867 ועד 1918 שלטו על האימפריה האוסטרו־הונגרית.
טבלת מדינות נבחרות מכל תקופות האימפריה, לא כולן התקיימו במקביל:
+מדינות נבחרותשםסמל הרלדימעמדשםסמל הרלדימעמדשםסמל הרלדימעמדשםסמל הרלדימעמדשםסמל הרלדימעמדאאכןעיר אימפריאלית חופשיתבוהמיהממלכהפרנקוניהדוכסות גזעהמבורגעיר אימפריאלית חופשיתנסאומחוזארנברגדוכסותברנדנבורגמארקגראףפרנקפורטעיר אימפריאלית חופשיתבוואריה התחתונהדוכסותנירנברגעיר אימפריאלית חופשיתאוסטריהארכידוכסותברמןעיר אימפריאלית חופשיתג'נובהמחוזאוסטריה התחתונהארכידוכסותפומרניהדוכסותבאדןמארקגראףבורגנדימחוז חופשיהבסבורגמחוזלוקסמבורגזלצבורגארכיבישופותבזלעיר אימפריאלית חופשיתדנציג (גדנסק)עיר אימפריאלית חופשיתהסן-קאסלרוזנותמגדבורגארכיבישופותסקסוניהאלקטורות
(מאוחר יותר גם דוכסות)בוואריהאלקטורותאלץאדנותהוהנצולרןמיינץעיר אימפריאלית חופשיתטירולמחוז נסיכותיאולםעיר אימפריאלית חופשיתויימארמחוזציריךעיר אימפריאלית חופשיתצוגעמק אימפריאליקאישהייםכהונת ראש המנזר
האימפריה הרומית הקדושה באמנות, כולל גם יצירות על שליטיה ועל אירועים בעברה המגוון, נחשבה בתקופות רבות בהיסטוריה שלה כמקדמת האמנות, והביאה לפריחות תרבותיות בתחום זה גם בימי הביניים וגם אחר כך.
להלן תפורט רשימה הסוקרת את היבטיה השונים של האימפריה באמנות אירופה על כל פרטיה, ותנסה להציג יצירות נודעות יותר לצד נודעות פחות, כדי להציג את הגיוון האמנותי שבה הוזכרה:
בשנת 1618 תפסו חברי מועצת העיר הקלוויניסטים את נציגיו הקתוליים של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה אל מצודת פראג, שם, ב-23 במאי הושלכו מהחלון אל מותם.
פעולה סימבולית זו הייתה הניצוץ האחרון שהצית את ההפיכה הבוהמית והביא את פריצת מלחמת שלושים השנים, מהגדולות והחשובות בהיסטוריה האנושית שלפני המאה ה-20. היא נערכה בין 1618–1648. על כך נאמר:
תחריט זה נחשב לתמונה המפורסמת ביותר להשלכה מן החלון בפראג ונחשבת לתמונה היסטורית ידועה ביותר בעיני רבים.
היא נוצרה בסביבות השנים 1635–1662 על ידי מתיוס מריאן.
ציור זה מתאר את אחד האירועים החשובים בחייו של מרטין לותר בעת הצגת רעיונתיו בהם דגל כנגד מוסד האפיפיורות הקתולי (בעיר וורמס של האימפריה הרומית הקדושה שבאותו הזמן הייתה בעלת מעמד עיר קיסרית חופשית) מול עיניו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה, קרל החמישי.
הוא זומן עוד כשהיה מוחרם בידי הכנסייה הקתולית.
זאת הייתה למעשה כנראה מהאסיפות הנסיכים הבוחרים החשובות של האימפריה אם לא החשובה מכולן.
היה זה אירוע גדול ממדים כאשר תומכיו של לותר הגיעו עם פמלייתו הכוללת אבירים מרובים אל המתחם.
כל זאת כאשר הכנסייה הקתולית היושבת ברומא, כועסת עמוקות ומגנה בחריפות אפילו את ההצעה לזמן את לותר לחדר הכינוסים.
ההכרעה הייתה נגד לותר אך נחשבת כאירוע מפתח בחייו וכאירוע המסמל את תחילת הרפורמציה הפרוטסטנטית באירופה.
צלבו של לותאר הוא פריט עשוי זהב טהור מתקופת השושלת האוטונאית של האימפריה הרומית הקדושה (נוצר בסביבות שנת 1000 לספירה).
הוא נחשב לפיסת אמנות יוצאת דופן השופכת אור על אמנות התקופה והישגיה ולכן מגיעה חשיבותה להבנת הסגנון האמנותי האוטונאי ששלט בתקופה גם אחרי שנות שלטונו של אוטו הגדול.
הצלב עצמו נקרא בשל מאפייניו הקישוטיים המרובים כמו צלבים אחרים נוספים, במונח המקצועי crux gemmata (בעברית: צלב בעל עיטורים (כגון אבני חן ותכשיטים)).
מקורו המשוער של הצלב הוא בעיר קלן, שהייתה אז מרכז דתי-נוצרי חשוב.
הצלב עצמו מהווה כחלק מהסיבות שהמתחם ההיסטורי של קתדרלת אאכן הוכר כאתר מורשת עולמית.
הנימוקים בעד היו מרובים אך זה שמתייחס לאוצרות הקתדרלה מובא להלן: .
שמו ומקורו טמונים בתקופת שלטונו של הקיסר לותאר השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהורה על יצירת פיסת אמנות זאת על פי שאיפותיו האימפריאליות וההמשכיות של האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר איחודה של גרמניה כמדינת לאום בשנת 1871 (ר' האימפריה הגרמנית), שמה המאוחר של האימפריה הרומית הקדושה הוא "הרייך הראשון".
האימפריה הגרמנית (1871–1918) נקראה "הרייך השני".
גרמניה הנאצית קראה לעצמה "הרייך השלישי" כדי לקשר בין המפלגה הנאצית לבין העבר הגרמני הנערץ.
האימפריה הרומית או הקיסרות הרומית הייתה ממלכה רומאית, שחלשה על כל אגן הים התיכון מימי אוגוסטוס קיסר (המאה ה-1 לפני הספירה) ועד נפילתה ב-476 לספירה.
האימפריה הרומית הייתה השלב השלישי והאחרון בהיסטוריית הציוויליזציה של רומא העתיקה; תחילתה בהחלפת שלטון הרפובליקה הרומית (מ-509 לפנה"ס ועד המאה ה-1 לפנה"ס), אשר לו עצמו קדם שלב המלוכה הרומית (המאה ה-8 לפנה"ס–509 לפנה"ס).
האימפריה הרומית הייתה צורת ממשל אוטוקרטית, ששלטה על מרחבי ארץ אותם כבשה באירופה, בצפון אפריקה וברחבי המזרח התיכון כולו.
כמה אירועי מפתח מקובלים על ההיסטוריונים כנקודת מוצא למעבר מהרפובליקה לקיסרות, והם: מינויו של יוליוס קיסר לדיקטטור ב-44 לפנה"ס; קרב אקטיום ב-2 בספטמבר, 31 לפנה"ס; החלטת הסנאט להעניק לאוקטביאנוס את תואר הכבוד הנשגב אוגוסטוס, ב-4 בינואר 27 לפנה"ס.
את התפשטותה החלה רומא העתיקה עוד בימי הרפובליקה, והגיעה לשיאה בימיו של הקיסר טראיאנוס, כאשר חלשה על שטח של כמעט 6 מיליון קמ"ר.
את ימי שלטונו של הקיסר הבא, הדריאנוס, נוהגים רבים לראות כימי שיא עוצמתה ושגשוגה התרבותי של האימפריה.
מורשת האימפריה הרומית ניכרת בשפה, דת, ארכיטקטורה, פילוסופיה, משפטים, אמנות, ממשל, מדע, ועוד - בתרבויותיהן של אומות רבות.
לקראת אמצע המאה השלישית נקלעה האימפריה הרומית למשבר קשה של אי יציבות שלטונית פנימית, איומים צבאיים מחוץ לגבולות האימפריה, וקשיים כלכליים.
בסוף המאה הצליח הקיסר דיוקלטיאנוס לייצב את האימפריה, אך שיטת השלטון שהנהיג ב-293, הטטרארכיה, (שחילקה את הנהגת האימפריה בין ארבעה שליטים שותפים), רמזה כבר על התפרקותה הקרבה של האימפריה.
ב-324 איחד הקיסר קונסטנטינוס שוב את האימפריה תחת שלטונו של קיסר יחיד; הוא אף העביר את בירת האימפריה מרומא לקונסטנטינופול, ביזנטיון שבפתח מצר הבוספורוס.
ב-395 הוריש הקיסר תיאודוסיוס הראשון את האימפריה לשני בניו, שקיבלו כל אחד מחצית מהאימפריה.
כך נוצרו שתי ישויות: האימפריה הרומית המערבית שבירתה רומא, והאימפריה הרומית המזרחית שבירתה קונסטנטינופול.
הקיסרות הרומית המערבית התפוררה בהדרגה תחת לחץ פלישות הברברים, ורומא איבדה את שליטתה על רוב שטחיה.
ב-476, כשהקיסר המערבי האחרון רומולוס אוגוסטולוס הודח על ידי אודואקר, רומא חדלה מלהתקיים.
הקיסרות הרומית המזרחית, או כפי שכונתה בפי היסטוריונים מודרניים, הקיסרות הביזנטית, התקיימה עד 1453, עד כיבוש קונסטנטינופול בידי האימפריה העות'מאנית בהנהגתו של מהמט השני.
עם מותו של הקיסר הביזנטי האחרון קונסטנטינוס האחד עשר באותו קרב, חדלה מלהתקיים גם הקיסרות הרומית המזרחית.
ב-1461 העיר טרבזון נכבשה - השריד האחרון לאימפריה הביזנטית (או הרומית-המזרחית).
ההיסטוריה השלטונית של הקיסרות הרומית מתחלקת לתקופות העיקריות הבאות:
משבר המאה ה-3 והקיסרים המאוחרים (235–395)
התמוטטות הקיסרות הרומית המערבית (395–476)
ההיסטוריה הצבאית מתחלקת לתקופות העיקריות הבאות:
גבולות ההתפשטות המקסימלית בשיאה (27 לפנה"ס – 193)
הידוק ההתבצרות ותחילת דעיכה (193–395)
תוצאות קרב אקטיום שהסתכמו בתבוסתם, ובעקבותיה בהתאבדותם של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה, הביאו לסיום מלחמת האזרחים.
אוקטביאנוס (אוגוסטוס) ניצח כשליטה היחיד של רומא, והחל רפורמות רחבות בצבא, בעניינים כספיים, ובניהול המדינה.
הכוח שצבר לעצמו היה זהה בצורתו, אם לא בשמו, לזה של קודמו יוליוס קיסר, ששנים קודם לכן לקח לעצמו בתפקידו כדיקטטור.
ב-36 לפנה"ס ניתן לאוקטביאנוס כוח רב באמצעות משרת טריבון הפלבס, שנתנה לו זכות ווטו על החלטות הסנאט, וכן היכולת לשלוט על אספות העם (אספות הפלבס).
עמדה זו הפכה את נושא המשרה, ואת המשרה עצמה - למקודשים.
עד שנת 32 לפנה"ס, מעמדו בטריומווירט נתן לו כוח המצוי בידיו של שליט יחיד, אך משהדיח את מרקוס אנטוניוס באותה שנה, הוא התפטר מהטריומווירט, אך כוחות זהים לאלה שוויתר עליהם ניתנו שוב בידיו.
בשנת 29 לפנה"ס, הוענקה לאוקטביאנוס סמכות של קנסור, וכן הכוח למנות סנאטורים חדשים.
הסנאט העניק לאוקטביאנוס תואר של פרוקונסולר אימפריום (Proconsular imperium), תואר המקנה מעמד בכיר משל כל שאר הפרוקונסולים (מושלים צבאיים בפרובינקיות) הפרובינקיות שבגבולות הקיסרות, שהשליטה בהן הייתה קשה (שם חנו רוב לגיונות הצבא) עברו תחת שליטתו של אוגוסטוס, והן הוגדרו כפרובינקיות הקיסריות.
פרובינקיות שלוות יותר נותרו כפופות לשליטת הסנאט.
מספר לגיונות הצבא הרומיים, שמניינם הגיע לשיא של כחמישים עקב מלחמות האזרחים, הופחת ל-28.
במקביל הקים אוגוסטוס 9 קוהורטות מיוחדות, כביכול לשמירת השלום באיטליה, כאשר לפחות שלוש מהן הוצבו בעיר רומא; קוהורטות אלה נודעו בשם המשמר הפרטוריאני.
בשנת 27 לפנה"ס, החזיר אוקטביאנוס את השליטה במדינה לידיהם של הסנאט ואזרחי רומא.
הסנאט סירב להצעה, דבר שלמעשה שימש כאשרור לפופולריות הרבה שלו בקרב המוני העם.
לאוקטביאנוס הוענק, בנוסף, התואר "אוגוסטוס" (הנשגב) על ידי הסנאט, ומאז ואילך הוא נקרא בשם אוגוסטוס קיסר.
בנוסף, לקח לעצמו אוגוסטוס גם את התואר פרינקפס, או "האזרח הראשון", מבין שלל התארים שהרעיף עליו הסנאט.
כיורשו המאומץ של יוליוס קיסר, העדיף אוגוסטוס להיקרא בשם זה, כשהמילה קיסר הייתה מרכיב בשם משפחתו.
שלטון השושלת היוליו-קלאודית החזיק כמעט מאה שנה (מיוליוס קיסר נאמצע המאה ה-1 לפנה"ס ועד לקיסר נירון ששלט עד אמצע המאה ה-1 לספירה).
בזמן השושלת הפלאבית, ובעת שלטונו של אספסיאנוס ושני בניו (טיטוס ודומיטיאנוס) הפך הכינוי קיסר, למעשה, משם משפחה לתואר רשמי.
מטרתו האחרונה של אוגוסטוס הייתה העברת השלטון בירושה בצורה מסודרת.
בשנת 6 לספירה העניק אוגוסטוס סמכויות של טריבון לבנו החורג טיבריוס, ולא חלף זמן רב לפני שאוגוסטוס הבין כי לא נותרה לו כל ברירה אחרת אלא להכיר בטיבריוס כיורשו.
בשנת 13, נקודה זו יושבה מעל לכל ספק, הועבר חוק אשר קישר בין סמכותו אוגוסטוס על הפרובינקיות לזו של טיבריוס, כך שכעת סמכויותיו החוקיות של טיבריוס היו עצמאיות, אך שקולות, לאלה של אוגוסטוס.
בתוך שנה לאחר חקיקה זו, מת אוגוסטוס.
את אוגוסטוס ירש בנו החורג טיבריוס, בנה של אשתו ליוויה מנישואיה הראשונים.
אוגוסטוס היה נצר לבית היוליים (משפחת היוליים), אחת מהמשפחות העתיקות ביותר של מעמד הפאטריקים של רומא, בעוד טיבריוס היה צאצא לבית האב הקלאודיים, משפחה שהייתה אך במעט פחות עתיקה מהיוליים.