tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צ'יף של שבט שכן ניסה להניא אותו מלחזור לפורט ריליאנס, כי לאחר שהמבצר ננטש, חלק מהנשים הילידות מתו מרעל עכברים מעורבב עם שומן מן החי שהושאר מאחור על ידי הסוחרים.
הצ'יף חשש לשלומו של מקוואסטן אם יחזור למבצר.
מקוואסטן החליט להמשיך לפורט ריליאנס וגילה שהוא למעשה התקבל בברכה על ידי ילידי האן עם שובו.
הם אף פיצו אותו על הסחורות שנגנבו בעבר והם לא האשימו את הסוחרים במות הנשים.
המבצר המשיך להיות מופעל כתחנת סחר בפרוות, אך הפך לבסוף לתחנת אספקה עבור מחפשי זהב על היוקון.
כאשר נמצא זהב על נהר , יובל של הנהר יוקון במורד הזרם מפורט ריליאנס, המסחר הוסט מהמבצר והוא ננטש.
פורט ריליאנס כלל מספר מבנים מסוגים שונים.
כל מה שנותר מהמבנים הללו הם מאפייני קרקע כמו בורות או חורי עמודים.
לאחר שננטשה, רבים מבנייניה פורקו והעץ שימש כדלק על ידי ספינות הקיטור ששטו בנהר היוקון.
הבניינים הראשיים כללו שלוש או ארבע בקתות עץ שנבנו עבור הסוחרים.
הגדול מבין הבקתות הללו תואר על ידי פרנסואה מרסייה באורך של כ-25 רגל (7.6 מטרים) וברוחב של 30 רגל (9.1 מטרים).
במקום נמצאו שרידים של חמישה בתים חפורים.
הבורות של בתים אלה היו בגודל של 4.5 עד 5 מטרים רבועים בערך, ולארבעה מתוך החמישה נחפרו פתחי כניסה המובילים אליהם שאורכם היה בין 2.5 ל-5 מטרים.
הבתים החפורים אוכלסו ככל הנראה על ידי האינדיאנים בני ההאן שסחרו במקום.
יישוב קודם על ידי בני האן
האתר של פורט ריליאנס מכיל סימני התיישבות של האינדיאנים הילידים בני האן לפני הקמת המבצר ובמהלך הפעלתו כתחנת סחר.
שרידי כפר דייגים של ההאן, נוקלאקו (Nuclaco), קיימים על אי קטן ליד הגדה המערבית של נהר יוקון, ממש מול המבצר.
האתר היה מיושב בעונת הקיץ במהלך השיט של דגי אלתית גמלונית ואלתית צ'אם במעלה הנהר לצורך רבייה.
פורט ריליאנס דווח בטעות במפקד האוכלוסין של ארצות הברית של 1880 כממוקם בתוך אלסקה (אזור יוקון), למרות היותו כ-80 קילומטרים מזרחה מהגבול הבינלאומי.
היו בו 83 תושבים, מתוכם אחד לבן ו-82 בני שבט .
פורט קוֹנְדָה רֶדִי הוא מבצר צבאי שנבנה במהלך המאה ה-12 בעיר קרונול שבמדינת אנדרה פרדש בהודו ומהווה שריד אחרון למערכת הביצורים שהקיפה את העיר.
המבצר עבר תהליך שימור ומשמש מוקד לטיולים.
המבצר הוקם במרכז העיר קרונול כדי לשמור על מעבר בנהר טונגבדרה שזורם מצפון לעיר.
עדויות לתחילת בנייתו של המבצר נמצאו כבר ב.
ב השתלטה על המדינה אימפריית ויג'איאנגר וב-1529 עלה לשלטון מלך ויג'איאנגר אשיוטה דווה רייה .
ב-1530 החל רייה לבנות את המבצר הנוכחי, תהליך שהסתיים ב-1542.
ב חוזק המבצר ונבנו השערים אותם ניתן לראות כיום.
ב, בתקופת שלטון הודו הבריטית, ישבו הבריטים במבנה.
בתקופה זו בנו הבריטים עמוד תצפית בולט בגובה של 56 מטר במרכז הקומה השנייה.
במאה ה-17 נקרא המבצר פורט רונדה רדי על שם קונדה רדי שהיה השליט האחרון של אימפריית ויג'איאנגר שהותקף והתבצר בין חומות המבצר.
בסופו של דבר הצליח רדי לחמוק מהמצור דרך מנהרה שנחפרה מתחת למבצר אך נאלץ לוותר על ממלכתו לטובת סולטנות גולקונדה .
מהמבצר שהקיף את לב העיר קרונול נותר רק מגדל בן שלוש קומות שצורתו כחצי עיגול.
המגדל היה אחד מארבעה מגדלים שנבנו בפינות המבצר.
המגדל שוחזר ושומר ב והוא מהווה את אחד מאתרי התיירות של העיר.
הקומה הראשונה של המגדל כמו גם המנהרה דרכה ברח קונדה קדי מהעיר סגורות לקהל שמוזמן לטפס לקומות השנייה והשלישית ולהתרשם מהמבנה.
למרגלות המבצר קיימים שני מקדשים קטנים לשתי אלות מהמיתולוגיה ההודית.
מעט ידוע על המנהרה הסגורה שתחילתה בתחתית המגדל.
נטען שהיא עוברת מתחת לנהר טונגבדרה ושאורכה 25 ק"מ.
כמו כן נפוצו שמועות על אוצר שטמון במנהרה דבר שמשך מחפשי אוצרות שחלקם קיפחו את חייהם במהלך החיפוש.
המבצר באחריות סוכנות הסקר הארכאולוגי של הודו.
פורט קמהאמהה היה בסיס של צבא ארצות הברית שנבנה בתחילת המאה ה-20 וכלל מספר סוללות ארטילריה שנועדו להגן על נמל פרל הארבור (בסה"כ הוצבו במבצר 24 תותחים ומרגמות).
המבצר הוקם להגן על הנמל בפני פלישת ספינות אויב אבל במהלך המתקפה על פרל הארבור, בתקופת מלחמת העולם השנייה, הותקף הנמל על ידי מטוסים יפנים ולא נעשה שימוש בתותחים הכבדים.
לאחר המלחמה החליט צבא ארצות הברית להפסיק את השימוש במקום וכל התותחים הועברו לגריטה וחלק מהמבנים נהרס.
כיום חלק מהמבנים שנותרו משמשים את מחנות הצבא או נגישים למטיילים.
ב-1893 הפילה ממשלת ארצות הברית את ממלכת הוואי והשתלטה על איי הוואי.
ב-1899 היא החלה לבנות את הנמל הצבאי פרל הארבור , פרויקט שכלל העמקת המים כדי לאפשר גישה לאוניות מלחמה גדולות ובניית תשתית של סדנאות, מזחים ומנופים לעגינה וטיפול באוניות.
המקום נבחר לנמל מאחר שעל האי התקיימו עוד לפני הכיבוש מכרות פחם שארצות הברית השתלטה עליהם על מנת לספק פחם לאוניותיה.
פיתוח והרחבת הנמל נמשכו עד שלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 כשבמסגרת זו הוחלט על חיזוק ההגנה לחופיו המערביים של האי אואהו מפני תקיפה מכוון אסיה.
שטח האדמה, עליו הוקם הבסיס הצבאי, היה רכושה של אמה, מלכת הוואי (ואשתו של קמהאמהה הרביעי) ונרכש על יד ממשלת ארצות הברית ב-1907.
לאחר הרכישה מינה הנשיא תאודור רוזוולט את מזכיר המלחמה של ארצות הברית, ויליאם הווארד טאפט לעמוד בראש ועדה לבחינת ההגנה על נכסים אמריקאיים כמו הוואי והפיליפינים בשיתוף "מועצת הביצורים" .
בעקבות החלטות הוועדה החלה הקמת המבצר.
המבצר כלל מבני בטון עבור סוללות ארטילריה וכן מבנים נוספים עבור מגורי חיילים, מחסנים ומבנים ציבור.
ב-1940 נבנתה בבסיס כנסייה לשירות החיילים.
שמו הראשון של המבצר היה "פורט אפטון", על שמו של גנרל אמורי אפטון ששירת בצבא האיחוד בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
בעקבות מחאת מקומיים הוחלט ב-1909 לשנות את שם המבצר ל"פורט קמהאמהה" על שמו של מלך ממלכת הוואי קמהאמהה הראשון.
בניית מבני הבטון עבור סוללות התותחים נעשתה באופן הדרגתי.
עובי קירותיו של כל מבנה כזה היה כשישה מטר של בטון מזוין כשמסביבו נערם חול בעובי של כתשעה מטר.
התפיסה של ראשי הצבא, בזמן בניית המבצר, הייתה שהאיום העיקרי על הוואי בכלל ונמל פרל הארבור בפרט הוא מאוניות מלחמה שינסו להתקרב אל האי ולכן עיקר כוח האש שהוצב במבצר היה תותחים כבדים לטווחים ארוכים ובינוניים.
האיום מצד מטוסים לא נלקח, בזמן תכנון המבצר, בחשבון מאחר שהמרחק של הוואי מיפן הוא כ-8,000, טווח שבתחילת המאה ה-20 היה מחוץ ליכולת התקיפה של מטוסי קרב.
כמו כן פיתוח נושאות מטוסים היה בחיתוליו בתקופה זו כך שגם כוון זה לא השפיע על תכנון המבצר.
Barri)1914התותחים פורקו כבר ב-1925 ובהמשך הסוללה נהרסה כלילאדאירAdair2תותחי 6 אינץ' 14 ק"מלוטננט הנרי אדאיר (Henry R.
Adair)1916הסוללה נבנתה על האי פורד שהיה חלק מנמל פרל הארבור המורחבבוידBoyd2תותחי 6 אינץ' 14 ק"מקפטן צ'ארלס בויד (Charles T.
Boyd)1916הסוללה נבנתה על האי פורד שהיה חלק מנמל פרל הארבור המורחבקלוסוןClosson2תותחי 12 אינץ' מדגם M1895 27 ק"מגנרל הנרי קלוסון 1920מספר תותחי נ"מ הגנו על הסוללה
במלחמת העולם השנייה, במהלך המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, נעשה שימוש רק בתותחי הנ"מ שהוצבו להגן על הסוללות.
תותחים אלו אף הפילו מיצובישי A6M זירו שתקף את הנמל.
אף תותח משלל התותחים הכבדים שהוצבו בסוללות לא ירה במהלך המלחמה.
בסיום המלחמה הוחלט על פירוק הציוד הצבאי מסוללות המבצר.
כיום לא נותר במבצר ציוד צבאי ולאורך השנים נהרסו רבים מהמבנים שלו.
ב-1983 נערך סקר שימור בסוללות המבצר וב-1984 נכלל המבצר והסוללות ב"מרשם האתרים ההיסטוריים של אואהו" דבר שעצר את תהליך ההריסה וקידם את שימור המבנים.
כך למשל המבנים של סוללות סלפרידג' וג'קסון משמשות כיום את המשמר הלאומי האווירי של הוואי .
חלק מהמבנים שימשו, תקופה מסוימת, כמקלטים נגד הפצצות אוויר.
נכון ל-2008 נותר בבסיס קמהאמהה 48 מבנים היסטוריים מלפני מלחמת העולם הראשונה הכוללים חלק מסוללות התותחים, מבני מגורים, כנסייה, תורן, בית קברות ועוד.
חלק ממבנים היסטוריים אלו פונו לאורך השנים על פי הוראות רשויות הצבא על פינויים לאחר הרחבת נמל התעופה הבין-לאומי דניאל ק.
אינווי והקמת בסיס חיל האוויר היקמן ב-1992 מאחר שהיו קרובים מדי למסלול.
לאחר הפינוי הגישו שלטונות הצבא תוכנית להריסת המבנים ההיסטוריים ומולם קמו גופים אזרחיים ועמותות שימור בהוואי בראשות "קרן הוואי ההיסטורית" שהגישו התנגדות להריסה.
פורט קרישנאגירי הוא מבצר שהוקם ב במדינת טמיל נאדו שבהודו.
מוגדר כיום כאתר היסטורי ונמצא באחריות ארגון הסקר הארכאולוגי של הודו.
המבצר נמצא על גבעה נישאה החולשת על העיר קרישנאגירי (מחוז קרישנאגירי , מדינת טמיל נאדו) הנמצאת כ-90 ק"מ מדרום מזרח לבנגלורו.
הגבעה עליה נבנה המבצר היא אחת מ-12 גבעות הפזורות באזור כשעל כולן נבנו מבצרים.
צבר מבצרים זה כונה "מבצרי בארה מאהל" (Bara Mahal' Forts).
המבצר נבנה ב על ידי יאגדבראיאר הראשון (Jagadevarayar-I).
יאגדבראיאר היה קצין צבא בתקופת שלטונה של אימפריית ויג'איאנגר ומקורב למלך.
בעקבות הצטיינותו בהגנת האימפריה מפלישת צבא סולטנות ביג'אפור העניק שליט אימפריית ויג'איאנגר, רנגה-ראיה השני (Ranga Raya-II), לו ולמשפחתו שטחים נרחבים בטמיל נאדו.
בשטחים אלו נכללו 12 גבעות אבן אותן ביצר יאגדבראיאר ושיפר בכך את ההגנה על טמיל נאדו ואימפריית ויג'איאנגר.
ב-1670 כבש שיוואג'י, מלך האימפריה המראטהית, את המבצר במהלך מערכה לכיבוש שטחים בדרום הודו.
באמצע המאה ה-18 פלש צבא ממלכת מייסור, בהנהגתו של חיידר עלי, לתחומי האימפריה המראטהית וכבש את המבצר ושטחים נרחבים בסביבתו.
ב-1768, במהלך מלחמת אנגלו-מייסור הראשונה הצליחו הבריטים לכבוש בחזרה את המבצר.
עלי חזר למבצר במסגרת חוזה מדראס שסיים את מלחמת אנגלו-מייסור הראשונה.
ב-1792, במהלך מלחמת אנגלו-מייסור השלישית, הובס שליט ממלכת מייסור ויורשו של חיידר עלי, טיפו סולטאן, ובמסגרת אמנת סרינגאפטם חזרו הבריטים לשלוט במבצר.
המבצר עבר לידי חברת הודו המזרחית הבריטית שמינתה נציב מטעמה, סרן אלכסנדר ריד (Alexander Reed), שינהל את האזור.
בתקופה בה שלטה החברה במבצר הוא הפך למחסן תחמושת ונשק.
ב-1857 פרץ המרד ההודי הגדול שהביא בעקבותיו להחלשת כוחה של חברת הודו המזרחית הבריטית והעברת סמכויותיה לידי האימפריה הבריטית.
במסגרת שינוי זה נמסר גם המבצר לאחריות צבא הודו הבריטית שהחל בצמצום השימוש בו עד שבסביבות 1900 ננטש המבצר.
ב-1947, עם הכרזת העצמאות של הודו ויציאת הבריטים ממנה, הועבר המבצר לאחריות ממשלת הודו.
הוגדר כאתר היסטורי ותיירותי ונמצא באחריות ארגון הסקר הארכאולוגי של הודו שמתחזק אותו.
המבצר נבנה בראש הגבעה ומורכב בהיקפו מחומת אבנים מקומיות ומגדלי שמירה כשהגישה למבצר דרך גרם מדרגות (של כ-400 מדרגות) שתחילתו בתחתית הגבעה וסיומו בשער מוגן שנבנה בחומה.
במרכז המבצר ניצבים מספר מבנים היסטוריים שנבנו על ידי השליטים השונים שהחזיקו בו.
רובם של המבנים שהשתמרו שרדו את הכיבושים השונים משום ששימשו כמקומות פולחן דתי ועלייה לרגל למאמינים.
כך למשל יש על הגבעה מקדש לאלים ההודים גנש, ונרשימה ולצידם מסגד.
פורט קמפבל הוא בסיס צבאי של צבא ארצות הברית הממוקם בשטח מדינות טנסי וקנטקי.
הבסיס הוא מקום משכנן של הדיוויזיה המוטסת ה-101, קבוצת הכוחות המיוחדים החמישית, הרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160 ויחידות נוספות.
בנייתו החלה ב-1941 והוא אוכלס ב-1942. הבסיס קרוי על שמו של ויליאם קמפבל מושל טנסי ששירת כגנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
בבסיס שוכן שדה התעופה קמפבל המשמש יחידות מוטסות של הצבא.
ב-1956 הועברה לבסיס הדיוויזיה המוטסת ה-101 והוא משמש בסיס הקבע שלה מאז.
ב-1988 הועברה לבסיס קבוצת הכוחות המיוחדים החמישית.
פורט קרסון הוא בסיס צבאי של צבא ארצות הברית הממוקם דרומית לעיר קולורדו ספרינגס, במדינת קולורדו שבארצות הברית.
הבסיס הוא מקום משכנן של הדיוויזיה הרביעית, קבוצת הכוחות המיוחדים העשירית, ויחידות נוספות.
הבסיס קרוי על שמו של קיט קרסון ששירת כגנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
הכרזה על הקמת הבסיס בסמוך לקולורדו ספרינגס התבצעה בינואר 1942, שבועות ספורים לאחר מתקפת פרל הארבור ועוד באותו שנה אוכלס הבסיס.
הוא שימש לאימון כוחות חי"ר, שריון ויחידות לוגיסטיות, שעברו הכשרה לפני פריסה בחזית האירופאית ובחזית האוקיינוס השקט.
פורטוגזית (על-פי מתקני לשון: פורטוגלית) היא שפה איברו-רומאנית מתוך קבוצת השפות הרומאניות במשפחת השפות ההודו־אירופיות וקרובה במיוחד לספרדית וגליסית.
פורטוגזית מדוברת בפורטוגל ובחלק ממושבות העבר שלה, ברזיל, אנגולה, מוזמביק, גינאה ביסאו, מזרח טימור, איי כף ורדה וסאו טומה ופרינסיפה.
הפורטוגזית מדוברת כיום בפי כמאתיים מיליון בני אדם ברחבי העולם.
רוב דוברי הפורטוגזית חיים בברזיל.
קהילת המדינות הדוברות פורטוגזית היא קהילה פוליטית לשיתוף פעולה בין מדינות ששפתן ותרבותן מבוססות על השפה הפורטוגזית, המכונות "מדינות לוזופוניות" על שם הפרובינקיה הרומאית לוזיטניה, ששטחה חפף בקירוב את שטח פורטוגל.
הקהילה, המכונה בראשי תיבות CPLP, הוקמה בשנת 1996.
השפה הקרובה ביותר לפורטוגזית היא הגליסית, אשר התפתחה יחד איתה במערב חצי האי האיברי מתוך הלטינית הוולגארית שדוברה שם בימי הביניים המוקדמים, כאשר במהלך הכיבוש המוסלמי נספגו בפורטוגזית מילים רבות ממקור ערבי אף שלא הייתה לערבית השפעה עמוקה יותר מעבר לאוצר מילים.
במובן הזה ניתן להגיד כי הפורטוגזית, מבחינה מורפולוגית ותחבירית, מהווה דוגמה לשפה רומאנית שהתפתחה מהלטינית הוולגרית ללא השפעה חיצונית כמעט, כאשר אף כיום 90 אחוז מאוצר המילים הפורטוגזי נובע ממנה.
במאה ה-16, עם תחילת המסעות הימיים והגילויים הגדולים , התפשטה הפורטוגזית לחלקים בדרום אמריקה, אפריקה ואסיה, ואז גם החלו להתרחש מרבית השינויים בשפה הפורטוגזית.
ישנם הבדלים מסוימים בהגייה, באוצר המילים ובתחביר בין הפורטוגזית האירופאית לפורטוגזית הברזילאית, עקב הריחוק הגאוגרפי, דבר שניכר בעיקר באמרות וביטויים פופולריים.
בתקופת המסעות הימיים, הגילויים הגדולים וההתיישבות הייתה הפורטוגזית בסיס ליצירת כמה שפות קריאוליות, המדוברות בעיקר בקהילות מעורבות של פורטוגזים וילידים.
השפה הפורטוגזית נודעת בכינוי "שפתו של קמואש" ("A língua de Camões"), כהוקרה ללואיש דה קמואש, משורר פורטוגזי בן המאה ה-16, מחבר היצירה האפית "הלוסיטנים".
המשורר הברזילאי אולאבו בילאק תיאר אותה בכינוי "פרח לאטיום האחרון, פראי ויפה" ("a última flor do Lácio, inculta e bela").
מיגל דה סרוונטס, המשורר הספרדי הנודע, תיאר את הפורטוגזית כ"שפה מתוקה שערבה לאוזן".
לשפה הפורטוגזית שני ניבים עיקריים: פורטוגזית אירופית (פורטוגזית) ופורטוגזית ברזילאית.
בשל הריחוק בן מאות השנים, קיימים הבדלי הגייה הן בעיצורים והן בתנועות.
+פונמות בפורטוגזית ענבלי וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי/שִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפי ɲ ~ n̠ʲnm סותםgk dtbp מחוכך[ʤ][ʧ] חוכך ʁʒʃzsvf מקורב ʎ ~ l̠ʲl מקישɾ* פונמה זרה
אלופוני /t d/ לפני /i/ בניבים ברזילאיים
פורטוגל (בפורטוגזית: Portugal, , פּוּרְטוּגָל), הנקראת רשמית: הרפובליקה הפורטוגלית/הפורטוגזית (בפורטוגזית: República Portuguesa, , רֶפּוּבְּלִיקָה פּוּרְטוּגֶזָה) היא מדינה בדרום-מערב אירופה, הגובלת בספרד, ושוכנת בחלקו המערבי של חצי האי האיברי.
תחת ריבונותה מספר איים באוקיינוס האטלנטי (חבלי פורטוגל האוטונומיים), בהם האיים האזוריים ואיי מדיירה.
אזרחי פורטוגל מכונים פורטוגזים והשפה הרשמית היא פורטוגזית.
בעברה הייתה פורטוגל מעצמה קולוניאלית ימית , חלוצת עידן התגליות האירופי, ושלטה בחלקים גדולים של אפריקה ודרום אמריקה, וכן בנתיבי המסחר בין אירופה למזרח הרחוק ולהודו.
פורטוגזית, השפה המדוברת בפורטוגל, מדוברת גם במושבותיה לשעבר, כגון ברזיל שבאמריקה הדרומית, אנגולה ומוזמביק שבאפריקה, ומקאו שבמזרח אסיה.
השם פורטוגל נגזר מהשם הלטיני-רומאי "פורטוס-קאלה" (Portus Cale).
"קאלה" היה שמו של יישוב פרימיטיבי, מקום בו העיר וילה נובה דה גאיה נמצאת כיום, השוכן בשפך נהר דורו, שנשפך לאוקיינוס האטלנטי בצפון פורטוגל.
במהלך המלחמה הפונית השנייה (בסוף המאה השלישית לפנה"ס), פלשו הרומאים לחצי האי האיברי, כדי להתעמת עם צבא קרתגו, וכבשו את אזור קאלה (נמל שהוקם על ידי יורדי ים יווניים, באתר בו נמצאת העיר אופורטו המודרנית).
מעתה, כינו הרומאים את היישוב בשם "פורטוס-קאלה" (Portus – "נמל", בלטינית).
במהלך ימי הביניים החלו הוויזיגותים לכנות את הסביבה של קאלה בשם פורטוקלה.
בין המאה השביעית למאה השמינית נגזר שם חדש – פורטוגלה.
השם שימש להתייחסות לאזור התחום בין הנהר דורו לנהר מיניו, שהפך לגבול בין פורטוגל לספרד.
יש הגורסים כי המילה "קאלה" נגזרת מהמילה היוונית קאלס שפירושה "יפה", בהתייחס ליופיו של עמק הדורו, שבו החליטו היוונים להקים מושבות בעבר הרחוק.
בעקבות היוונים באו הפיניקים, ואלה ביטאו את המילה כקאלה, וכך גם, מאוחר יותר, הרומאים.
אחרים גורסים כי קאלה נגזרת משפתם של העמים הגלאיקים, ששכנו גם כן באזור.
פירוש המילה פורטו (Portu) – נמל.
שמה של העיר המודרנית פורטו (porto), שנמצאת באותו האזור, לחופי האוקיינוס האטלנטי, נגזר ממילה זו.
בֻּרתֻקאל (برتقال) - פורטוגל בהגייה ערבית - פירושו "תפוז" בערבית בגלל סוחרים מפורטוגל שייצאו תפוזים למזרח התיכון.
בשנת 1249 כבש המלך אפונסו השלישי את פארו בדרום, ובכך הייתה פורטוגל לממלכה הנוצרית הראשונה בחצי האי האיברי שנשלם בה תהליך הרקונקיסטה, גבולות פורטוגל של המאה ה-13 נותרו עד ימינו.
במהלך עידן התגליות, בין המאה ה-15 למאה ה-16, הרחיבה פורטוגל את אחיזתה מעבר לים, והפכה לאימפריה עולמית רחבת ידיים.
היא הפכה למעצמה בעקבות יורדי ים שיצאו בשליחותה וגילו נתיבי שיט חדשים, בהם את הנתיב הימי בין אירופה להודו.
ב-1494 הסדיר חוזה טורדסיאס את חלוקת העולם החדש בינה ובין ספרד.
רעידת האדמה והצונאמי של 1755, אשר הרגו יותר משליש מאוכלוסייתה של ליסבון והחריבו את רובה של העיר העתיקה, היו בעלי השפעה על הפוליטיקה הפנימית.
ב-1808 נכבשה פורטוגל על ידי צרפת במסגרת המלחמות הנפוליוניות.
בית המלוכה הפורטוגלי ברח לברזיל.
זמן קצר לאחר מכן, הכריזה ברזיל על עצמאותה תחת שלטונו של פדרו הראשון, יורש העצר הפורטוגלי, שהכתיר עצמו כקיסר ברזיל.
המחלוקת בין קיסר ברזיל פדרו הראשון הליברל לבין אחיו מלך פורטוגל מיגל השמרן שהדיח את מריה הראשונה, בתו של קיסר ברזיל מכס המלוכה של פורטוגל, הובילה למלחמת אזרחים בין השנים 1832–1834 ולחוקה חדשה ב-1836.
בפוליטיקה ובחברה בפורטוגל של המאה ה-19 שרר חוסר יציבות.
בשנים 1932 עד 1968 התקיימה בפורטוגל דיקטטורה תחת אנטוניו דה אוליביירה סלזאר.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוביל סלזאר את פורטוגל בדרך האמצע בין בעלות הברית ומדינות הציר.
ברית הנייטרליות האיברית נחתמה ב-1939 בין שני העריצים, הספרדי פרנקו והפורטוגלי סלזאר.
סלזאר סיפק עזרה לבעלות הברית והרשה להן להשתמש באיים האזוריים כבסיס.
הוא הניח כי אם יצטרף למלחמה לצד גרמניה, יוביל המאבק עם בריטניה לאובדן המושבות הפורטוגליות באפריקה ובאסיה.
ב-1945 שלטה פורטוגל באיים האזוריים, באיי מדיירה, באיי כף ורדה, בסאו טומה ופרינסיפה, באנגולה, בגינאה ביסאו, בקבינדה, במוזמביק, ובמושבות גואה, דאמאן ודיו שבהודו, מקאו שבסין, ומזרח טימור שבדרום-מזרח אסיה.
סלזאר לא ראה צורך להרחיב את המושבות, אך ראה צורך להבטיח את המשך השליטה בהן.
המושבות היו הבסיס לגאוותה הלאומית של פורטוגל, שראתה עצמה ככוח הקולוניאלי השלישי בחשיבותו בעולם.
גם לאחר שהחל תהליך הדה קולוניזציה באסיה ובאפריקה לאחר תום מלחמת העולם השנייה, סירבה פורטוגל בכל תוקף להעניק עצמאות למושבותיה.
סלזאר התעלם מגינוי מדיניותו באו"ם, ודיכא את התנועות הלאומיות במושבות בשפיכות דמים רבה, שהגיעה לשיאה במרד באנגולה ב-1961 שבו נהרגו כ-50,000 אנגולים וכ-2,000 חיילים פורטוגליים.
פורטוגל הצטרפה לברית נאט"ו בשנת 1949, והדגישה את מעמדה כבסיס נגד הקומוניזם, אך נותרה מדינה מסתגרת וחשדנית, שלא אפשרה השפעה חיצונית.
ב-14 בדצמבר 1955 הצטרפה פורטוגל לאו"ם.
ב-1968 לקה סלזאר במוחו, דבר שהכריח את הנשיא אמריקו טומאש לפטר אותו מתפקידו.
ממשיכו בתפקיד היה מרסלו קייטנו, שהמשיך בקו של דיקטטורה שמרנית שבו נקט סלזאר.
בשנת 1974 הובילו קציני צבא צעירים שקצו בשלטון השמרני, במלחמות הקולוניאליות, ובסגירותה של פורטוגל לעולם, מהפכה ללא שפיכות דמים שכונתה מהפכת הציפורנים (שכן החיילים שביצעו את המהפכה הכניסו פרחי ציפורן לקני רוביהם על מנת להדגיש כי מדובר במהפכה שקטה).
המהפכה הובילה להדחתו של קייטנו ולרפורמות דמוקרטיות נרחבות, שהביאו את הדיקטטורה הסלזארית לסיומה, והובילו לשחרור המושבות אנגולה ומוזמביק.
בבחירות הדמוקרטיות שנערכו באפריל 1976, זכתה המפלגה הסוציאליסטית במספר מושבים מספיק בפרלמנט על מנת להקים ממשלת מיעוט בראשותו של מריו סוארש.
מפלגת השמאל (PS) ומפלגת הימין "ברית דמוקרטית" הן מפלגות מרכז.
בשנת 2017 קמה מפלגת הימין הקיצוני צ'גה.
בשנת 2019 היא קיבלה מושב אחד בפרלמנט.
בשנת 2025 זכתה בבחירות מפלגת הברית הדמוקרטית עם 86 מושבים.
שתי המפלגות השניות בגודלן היו המפלגה הסוציאליסטית (PS) וצ'גה שקיבלו כל אחת 58 מושבים.
פורטוגל היא רפובליקה דמוקרטית, המתנהלת על פי חוקת 1976. ליסבון היא בירתה.
כמו מרבית מדינות אירופה, לפורטוגל אין דת רשמית.
הנשיא נבחר אחת לחמש שנים, ותפקידו הוא בעיקר סמלי ולא ביצועי.
הנשיא הנוכחי הוא מרסלו רבלו דה סוזה.
למדינה פרלמנט יחיד (אוניקמרלי) המונה 230 חברים, הנבחרים אחת ל-4 שנים.
בפרלמנט הפורטוגלי שתי מפלגות עיקריות, המפלגה הסוציאליסטית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (שלמרות שמה היא מפלגת ימין-מרכז).
ראש הממשלה הנוכחי הוא לואיש מונטנגרו מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ענף כלכלה חשוב בפורטוגל הוא צי הסוחר.
חקלאות עודנה ענף כלכלי מרכזי וכך גם דיג בשל הגאוגרפיה של פורטוגל.
ענפי הכלכלה התעשייתיים העיקריים הם עיבוד תוצרת חקלאית, ייצור סרדינים, צימוקים, יין ושמן זית.
משנות ה-60 חלה התפתחות ניכרת גם בענפי תעשייה שאינם מבוססים על חקלאות ודיג.
בשנת 1986 הצטרפה פורטוגל לאיחוד האירופי, וב-1999 הצטרפה פורטוגל לגוש האירו.
במשבר החוב האירופי בשנת 2009 נמנתה פורטוגל עם מדינות PIGS שנקלעו לחובות חיצוניים גבוהים ולקשיים בהחזרת חובותיהן, ובשנת 2013 עמד שיעור האבטלה בקרב הצעירים על כ-40%.
פורטוגל שוכנת בחצי האי האיברי ממערב לספרד, ותחומה מדרום וממערב על ידי האוקיינוס האטלנטי.
ממערב ומדרום-מערב לה, במרחק רב, שוכנים האיים האזוריים ומדיירה, שהם חבלי ארץ אוטונומיים השייכים למדינה.
אורכה מצפון לדרום 560 ק"מ, ורוחבה ממזרח למערב 220 ק"מ.
רכס ההרים הגבוה ביותר בה הוא סרה דה אשטרלה , וההר הגבוה בו הוא הר טור (1,993 מטר) .
שנת 1945 הייתה השנה הקרה ביותר בתולדות פורטוגל מאז החלו המדידות, ובעיר הבירה ליסבון אף ירד שלג.
האקלים בפורטוגל, לפי שיטת קפן, הוא אקלים ים-תיכוני, משתנה במידה ניכרת מאזור לאזור, ומושפע מקו הרוחב ומהקרבה לים.
באזור פנים הארץ, קרוב יותר לספרד, החורפים קרים יותר, אם כי הטמפרטורות עדיין מתונות בהשוואה לשאר אירופה.
הקיץ חם ויבש, במיוחד באזורים הפנימיים, ובאזורי החוף הטמפרטורות מעט נמוכות בגלל השפעת הים.
הטמפרטורות השנתיות הממוצעות נעות בין 8–12 מעלות צלזיוס.
בחלק הפנימי, ההררי, שבצפון, הטמפרטורות תלויות יותר בגובה מאשר בקו הרוחב, והממוצע השנתי שלהן הוא כ־20 מעלות צלזיוס.
האוכלוסייה בפורטוגל, אשר מונה כ-10.2 מיליון תושבים (2018), נחשבת אחידה למדי מבחינה אתנית, דתית ולשונית.
העם הפורטוגלי נוצר מתערובת של עמים איברים (בפרט לוסיטנים) וקלטים, עם השפעות מסוימות של הרומאים, הגרמאנים, המורים, האנוסים וכן קבוצות נוספות.
קיימים הבדלים תרבותיים מסוימים בין תושבי הערים הגדולות ובין העיירות והאזורים החקלאיים, אך ההבדלים בין אזורים שונים במדינה קטנים ביחס למדינות אירופיות אחרות.
פרט לתושבים שמוצאם פורטוגלי, ישנה בפורטוגל אוכלוסיית מהגרים, המונה נכון ל-2017 כ-4 אחוז מכלל האוכלוסייה.
ארצות המוצא עיקריות של מהגרים אלו הן המושבות הפורטוגליות לשעבר באסיה ובאפריקה, (בעיקר כף ורדה וגינאה ביסאו), ארצות מזרח אירופה, ברזיל, ובמידה פחותה סין, בריטניה (בעיקר פנסיונרים) וספרד.
נוסף למהגרים, קיים גם מיעוט קטן של צוענים, המונה כ-40,000 נפש.
הדת השלטת היא נצרות קתולית, אליה השתייכו ב-2011 כ-81 אחוזים מן האוכלוסייה.
6.8% מגדירים עצמם חסרי דת.
השפה הפורטוגלית מדוברת בכל המדינה, מלבד מספר כפרים באזור מירנדה דו דורו שבצפון מזרח המדינה, הדוברים מירנדזית.
ב-1492, בעת גירוש היהודים מספרד, כ-150,000 יהודים מספרד הורשו להתיישב בפורטוגל לאחר ששילמו כופר גדול לשלטון.
בלחצם של מלכי ספרד, פרננדו ואיזבלה, ושל שרים בממלכתו הוציא לבסוף המלך מנואל צו גירוש בדצמבר 1496, אך באמצעות שורה של פעולות הפך את הקערה על פיה, אסר על יהודי פורטוגל לצאת מהמדינה, וכן לעבור הטבלה קולקטיבית בניגוד גמור לרצונם בכיכרות העיר ליסבון – הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות (1497).
יהודים אנוסים רבים (מראנוס\קריפטוס), היו בתפקידים בכירים בחצר המלוכה כשרי אוצר, יועצים כלכלים ומשפטיים, וכן היוו גרעין וציר מרכזי בגילוי העולם החדש (יבשת אמריקה וגילוי ברזיל), מערב אפריקה, הודו (גואה וקוצ'ין) והמזרח הרחוק (גואה, פיליפינים, איי התבלינים).
בשנת 1521 החלה לפעול בפורטוגל האינקוויזיציה הפורטוגזית והועלו באש ראשוני "הנוצרים החדשים".
באופן פורמלי לא נותרו יהודים בפורטוגל, אולם רבים מהיהודים חיו כאנוסים ושמרו בסתר על זהותם היהודית.
רבים מהאנוסים בפורטוגל היגרו למרוקו, תוניסיה, לוב, סלוניקי, עיראק, אמסטרדם, אנגליה, ברזיל והאימפריה העות'מאנית, וחזרו בגלוי ליהדותם.
קהילות של יהודים ספרדים-פורטוגליים התפתחו בעקבות האינקוויזיציה, בברזיל (רסיפה, בלם), באיים הקאריביים (ג'מייקה, פורט רויאל), ניו אמסטרדאם (לימים ניו יורק), אמסטרדאם (היו הברוקרים המרכזיים בחברת הודו המזרחית ההולנדית), מדינות צפון אפריקה, איטליה (ליבורנו) מדינות הבלקן, המבורג, לונדון וארץ ישראל העות'ומנית (ירושלים, צפת, חברון וטבריה).
בין השנים 1996–2006 כיהן בפורטוגל נשיא ממוצא יהודי – ז'ורז'ה סמפאיו.
נכון לעשור הראשון של המאה ה-21 יש בפורטוגל כ-3,500 יהודים, רובם חיים בליסבון ופורטו.
פורטוגל היא חלק מארגון המדינות האיברו-אמריקניות, בו משתפות מדינות איברו-אמריקאיות פעולה בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
פורטו נובו היא בירתה הרשמית של בנין.
היא עיר נמל השוכנת לחוף לגונת פורטו נובו, במפרץ גינאה באפריקה.
שמה של העיר הוא שתי מילים בפורטוגזית שפירושן "נמל חדש".
העיר נוסדה בסוף המאה ה-16 על ידי אנשי שבט הגאן.
העיר נבנתה על ידי הפורטוגזים במאה ה-17 על מנת להוות עיר נמל ממנה ניתן יהיה לייצא עבדים לאמריקה.
הממלכה של פורטו נובו "הסכימה" לקבל הגנה צרפתית על מנת להתגונן מפני הבריטים בשנת 1883, אך הממלכה השכנה אבומה התנגדה לחסות הצרפתית ופרצה מלחמה.
ב-1883 פלש הצי הצרפתי לפורטו נובו וקוטונו, והם הפכו לחלק מהמושבה הצרפתית דהומיי.
בשנת 1900 הפכה פורטו נובו לבירת דהומיי.
פורטו נובו היא העיר השנייה בגודלה בבנין, ומבחינה כלכלית היא שנייה בחשיבותה לקוטונו.
העיר מהווה מרכז חקלאי, ומגדלים בסביבתה בעיקר כותנה וקפוק.
כמו כן מייצרים בעיר שמן דקלים.
המוסד להשכלה גבוהה של בנין
פורטונה הוא סרט ישראלי-צרפתי בשחור-לבן שצולם בישראל והשתתפו בו גם שחקני קולנוע צרפתיים ואיטלקיים.
עלילת הסרט מתרחשת בישראל של שנות השישים על רקע קוד מוסר נוקשה במשפחת עולים מאלג'יר.
הסרט מבוסס על סיפור של מנחם תלמי ויצא לאקרנים בשנת 1966. את הסרט ביים מנחם גולן, וצילם יצחק הרבסט, והוא מלווה מוזיקה שהלחין דובי זלצר ובתוספת קטעים מוזיקליים של אריס סאן.
ניסים בוזגלו המגולם על ידי פייר בראסר (Pierre Brasseur 1972-1905, שחקן קולנוע צרפתי) מתגורר בדימונה ועובד כמנהל עבודה במפעלי ים המלח שבו עובדים גם בניו יוסף (יוסי בנאי), חיים ומשה.
באחת השבתות מארח בוזגלו קבוצה של מהנדסים צרפתיים שבאה לייעץ למנהלי המפעל כיצד להתייעל.
בתו של בוזגלו, פורטונה (אהובה גורן בתפקידה הקולנועי היחיד) מתאהבת בפייר (מייק מרשל - Mike Marshall 2005-1944 שחקן אמריקני-צרפתי) אחד המהנדסים הצרפתים.
היחידה שמבחינה באהבתה של פורטונה לפייר היא מרגו (גילה אלמגור) גיסתה והיא מעודדת את פורטונה ללכת אחר ליבה.
באחד מהימים השניים בורחים יחד לים המלח ומתעלסים במפלי עין גדי.
אלא שפורטונה הובטחה עוד בטרם נולדה לידידו של בוזגלו אדון סימון (סארו אורזי ).
במכתביו לבוזגלו מתאר סימון חיי עושר בפריז והאח חיים תולה תקווה בנישואיו לפורטונה כדרך לברוח מהחיים המשמימים בדימונה ולעבוד כנהג מונית בפריז.
כשאדון סימון מופיע לקבל את שהובטח לו הוא מתברר כזקן שמן, קמצן וחסר פרוטה המתגורר בכלל במרסיי.
למרות האכזבה מחליט בוזגלו האב לקיים את ההחלטה ולחתן את בתו עם סימון.
פורטונה בורחת באמצע החתונה, בעזרת אחיה יוסף, לג'יפ של פייר שמחכה בחוץ.
האח חיים שסיכויו להגיע לפריז תלויים בחתונה רודף אחריהם בג'יפ שלו ופורטונה מתערבת במאבק בינו לבין פייר ומוצאת כך את מותה.
שני אלמנטים ייחדו את הסרט.
הראשון, השימוש בשחקן זר על מנת לגלם דמות ישראלית והשני, הסצנה שבה הוצג ערום חלקי (בה מתעלסת פורטונה עם פייר).
הסרט זכה להצלחה בינונית וראו אותו כ-630,000 צופים.
כמו כן הופץ הסרט בצרפת תחת השם La fille de la mer morte (הנערה מים המוות) ובארצות הברית תחת השם הזהה The Girl from the Dead Sea או בשם Seduced in Sodom (פותתה בסדום).
בתקופה בה הוצג הסרט היחס אל המזרחים היה פטרנליסטי ורוב המבקרים של אותה תקופה ראו את תמונת המשפחה המסורתית הפטריארכלית המתפרקת כתוצאה מהמפגש עם החיים המודרניים כמייצגת נאמנה את המציאות.
זאב רב נוף כתב בדבר:
עמנואל בר־קדמא כתב בידיעות אחרונות:
"הפגישה בין בני בוזגלו עם המאה העשרים התחילה די מאוחר...[גולן] בחר לו כרקע חברתי ועלילתי...עולם 'הצועד' את צעדיו הראשונים אל מעבר לגבולות ימי־הביניים"
כיום מסווג הסרט בין ראשוני סרטי הבורקס והיחס אליו אמביוולנטי.
בספרה הקולנוע הישראלי – היסטוריה ואידאולוגיה מתייחסת אלה שוחט אל הסרט כאל פלקט של דמויות חד־ממדיות ובהן החלוקה בין טוב לרע, תרבותי לפרימיטיבי ברורה.
הטוב תמיד שייך למערב או לספרדי שהתמערב והרע והפרימיטיבי הוא מזרחי, וכך היא כותבת:
לעומתה סבור מאיר שניצר בספרו הקולנוע הישראלי כל העובדות כי הסרט מצייר:
"תיאור ססגוני, שקול, לא פטרנליסטי, של ההוויה המזרחית.
שונה באופן מובהק מזרם סרטי "הבורקס" ששטפו את הקולנוע הישראלי כעבור שנים אחדות.
גולן מסתייע בשלושה שחקנים זרים.
שאחד מהם (פייר בראסר) הוא בעל שם עולמי.
מאפילים עליהם הישראלים יוסי בנאי ושמואל קראוס.
צילומי שחור־לבן בעלי הדגש דרמטי אמורים להעצים את הטרגדיה, אך נותרו מיושנים בתפיסתם"
[[קובץ:מכתב בפורטוגזית-יהודית.jpg|ממוזער|מכתב מסחרי כתוב בפורטוגזית-יהודית, בכתב עברי (סוליטריאו).
95.</ref>]]פורטוגזית יהודית''' היא שפה רומאנית-יהודית, שהייתה מדוברת על ידי יהודי פורטוגל.
היא נקראת גם לוסיטאנית, ונכתבה באותיות עבריות או לטיניות.
השימוש בה התמעט עם גירוש יהודי פורטוגל, אך השתמר במידה מסוימת בקהילות שמצאו מקלט באמסטרדם שבהולנד וליוורנו שבאיטליה.
השפה השפיעה רבות גם על הלאדינו וגם על השפות הקריאוליות פפיאמנטו וסרמקנית.
בשפה ישנם אלמנטים של פורטוגזית ארכאית שלא קיימים בפורטוגזית המדוברת כיום, בדומה ללאדינו ולספרדית.
שרידים של שפה זו השתמרו בניבי הדיבור של מספר קהילות של צאצאי האנוסים, המתגוררים באזורים כפריים בפורטוגל, אך השפה עצמה אינה בשימוש מאז המאה התשע עשרה.
פורטו צ'רבו (Porto Cervo) היא עיירה השייכת לעיריית ארזח'ינה (Arzachena) בנפת אולביה טמפיו בסרדיניה.
העיירה היא מרכזו של חבל קוסטה זמראלדה (Costa Smeralda).
אוכלוסייתה הקבועה אינה עולה על 400 תושבים, אך בעונת הקיץ, כאשר מגיעים אליה תיירים מארצות אירופה ומהמזרח התיכון,
המחזיקים בה בתי מגורים, עולה מספר תושביה לאלפים אחדים.
אטרקציה מיוחדת הקיימת בעיירה היא רכבת הנעה בכבישים על גלגלי גומי,
באמצעותה ניתן לבקר בין הווילות ודירות הקייט של תושבי המקום.
במהלך הנסיעה שומעים הנוסעים הקלטה על תולדות המקום, על הווילות
העיירה נחשבת לאתר נופש יוקרתי, ובנויה מסביב למפרץ עמוק, המשמש נמל ליאכטות.
מקור השם נעוץ בעובדה, שהעיירה בנויה משני הצדדים של המפרץ, צדדים הנראים כצלעות של צבי.
הגבעות עליהן בנויה העיירה נראים כמו רגליים אחוריות של צבי, המונחות בבסיסן על פני הים.
מרכז העיירה נבנה על פני מישור המשקיף על הים וכולל ככר קטנה, בוטיקים, חנויות ומקומות בידור ליליים.
במקום שני נמלים: הנמל הישן והנמל החדש.
בנמל החדש קיימת מספנה לתיקון ספינות קלות.
פורטולאנו (מלטינית "מדריך נמל"), הם טקסטים ותרשימים שתיארו פריסה של נמלים בחלקים נרחבים ממשטח כדור הארץ.
היוו לדעת היסטוריוני הקרטוגרפיה את "המפות הראשונות".
בראשית המאה הארבע עשרה, תקופה בה רוב הימאים לא ידעו קרוא וכתוב, הידע על מתווה הימים, הנמלים, הסכנות שארבו בדרך ותנאי הפלגה הועבר באופן מסורתי על ידי הספנים בין אלו לאלו בעל פה.
אולם, החל מראשית אותה המאה עדים אנו למפות של הים התיכון, המוסרות פרטים מהסוג המצוי ברישומים עתיקים.
במדריכים העתיקים הללו גוללו הספנים של אותה העת את ידיעותיהם מניסיונם אודות אותם מתווי ימים, סכנות, תנאי הפלגה וכיוצא באלו.
בעוד שמדריכים עתיקים אלו היו טקסטים פיגורטיביים, המדריכים החדשים היו המפות.
הפורטולאנוס, שכונו גם "מדריכים שימושיים", היו ניידים ואפשרו שינויים תוך כדי התנסות בהפלגות ובאותם מסעות.
פורטובלו (ספרדית Portobelo - "נמל יפה") היא עיירת נמל השוכנת לחופו הדרומי של מפרץ בים הקריבי, ממזרח לפתחה של תעלת פנמה בצפון פנמה.
כיום מתגוררים במקום פחות מ-3,000 תושבים, אך בעבר שכנה במקום אחת הערים החשובות באמריקה בתקופתה הקולוניאלית, והספרדים ניצלו את הנמל הטבעי בצפונו של מצר פנמה, כדי לשלוח לאירופה את אוצרותיה של אמריקה הדרומית.
מפרץ פורטובלו התגלה על ידי כריסטופר קולומבוס ב-2 בנובמבר 1502 במהלך מסעו הרביעי.
בשל יופיו של המקום העניק לו קולומבוס את שמו שמשמעותו "מפרץ יפה" (באיטלקית Porto Bello).
העיירה נוסדה ב-20 במרץ 1597 על ידי פרנסיסקו ולארדה אי מרקאדו (Francisco Velarde y Mercado) אשר העניק לה את השם סן פיליפה דה פורטובלו (San Felipe de Portobelo) לכבודו של מלך ספרד פליפה השני.
החל מהקמתה ועד המאה ה-18 שימשה העיר כאחד מנמליו החשובים ביותר של צי האינדיאס והייתה נקודת ייצוא חשובה של כסף וזהב מאמריקה לספרד.
הסחורה הועברה על גבי אתונות מחוף האוקיינוס השקט בדרומה של פנמה באמצעות הדרך הסלולה קמינו ריאל, ובפורטובלו היא הועברה לספינות המטען של הצי ונשלחה לאירופה.
החל בתחילת המאה ה-17 ועד שנת 1739 נערכו בעיר ירידים ידועים שנמשכו עד ארבעים יום.
בשל הסחורה הרבה שעברה דרך העיר ואוחסנה בה, היא בוצרה כבר מימיה הראשונים.
הביצורים נבנו בסגנון האדריכלות הצבאית הספרדית שהוכתב על ידי האדריכל האיטלקי בטיסטה אנטונלי .
אך ביצורים אלה לא עמדו לפורטובלו בשנת 1668, עת הנרי מורגן כבש ובזז אותה משך 14 ימים.
במלחמת אוזנו של ג'נקינס נכבש המקום שוב ביום 21 בנובמבר 1739, הפעם בידי אדוארד ורנון.
המחאה שנוצרה ברחבי האימפריה הבריטית בעקבות מלחמה זו, הביאה, בין היתר, לקריאת מספר מקומות באיים הבריטים ובשלוש עשרה המושבות על שמה של פורטובלו, ובהם רחוב פורטובלו בלונדון.
בניית הביצורים ותחזוקתם נמשכו גם לאחר מכן, ובאמצע המאה ה-18 אופיין סגנון הבנייה במקום באדריכלות נאו-קלאסית.
עם זאת, תוצאה נוספת של המלחמה ב-1739 הייתה שינוי במנהגי הסחר של הספרדים, שהחלו להשתמש בנתיב הימי סביב כף הורן, וכלכלת העיר נפגעה.
העיר החלה מתאוששת רק לאחר פתיחתה של תעלת פנמה.
ביצוריה של העיר הוכרזו בשנת 1980 כאתר מורשת עולמית, יחד עם מצודת סן לורנסו שממערב לה.
בין המבנים שהשתמרו בעיר נמנים מצודת "סנטיאגו דה לה גלוריה" (Fuerte de Santiago de la Gloria), מצודת "היירונימוס הקדוש" (Fuerte de San Jerónimo), מצודת "פרננדו הקדוש" (Fuerte de San Fernando) ומצודת "פרננדינו הקדוש" (Fuerte de San Fernandino).
עוד שוכנים בעיר "כנסיית סן חואן דה דיוס" (Iglesia de San Juan de Dios - "כנסיית חואן הקדוש של האל") ומנזר "מסדר הבתולה המבורכת מריה" (Convento de los Padres Mercedarios).
בניין המכס (La Aduana) נבנה בין 1630 ל-1634 בסגנון אדריכלות הרנסאנס.
הוא שימש לא רק לגביית המכס, אלא גם כמחסן וכמקום מגוריהם של המושל ושל פקידי המלך.
העיר ידועה בפולחנו של פסל שחור של ישו שגובהו 1.6 מטר השמור בה, והמכונה "ישו השחור מפורטובלו" (Cristo Negro de Portobelo).
הרקע לתחילת הפולחן אינו ידוע בבירור, אך לפי המסורת הופיע הפסל בעיר ביום 21 באוקטובר 1658. לפי אחת המסורות הוא הופיע כדי להילחם בדבר שפשט באזור, ולפי מסורת אחרת, נקלעה הספינה שהובילה אותו לקרטחנה למזג אוויר רע, והיא לא הייתה יכולה לעזוב את פורטובלו עד שהפסל נותר בעיר.
ה-21 באוקטובר הוא יום פולחנו של ישו השחור מפורטובלו, וביום זה פוקדים את העיר עשרות אלפי מאמינים.
בראשית 1916 החלה פורטוגל להשתתף במלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה.
חייליה נלחמו בחזית המערבית במסגרת חיל משלוח לקרבות בצרפת ובמקביל התנהלה מלחמה קולוניאלית בין המושבה הפורטוגלית במוזמביק למזרח אפריקה הגרמנית.
בעורף היה המצב הפוליטי מעורער והקשיים שהציב מצב המלחמה ערערו את היציבות עד כדי מלחמת אזרחים בסמוך לסיום המלחמה העולמית.
ב-7 באוגוסט אישר הפרלמנט של פורטוגל הקמת חיל משלוח של 55,000 לוחמי חיל רגלים ו-1,000 תותחנים שיוכפפו למפקדת הצבא הבריטי בצרפת.
במקביל הוקם חיל המשלוח הפורטוגלי (Corpo Expedicionário Português, CEP) על סמך גיוס 30,000 חיילים מתנדבים שהחל עוד ביוני.
חיילי הכוח הגיעו לחופי צרפת בינואר 1917. הכוח היה בהיקף של שתי דיוויזיות והוכפף לארמייה הבריטית הראשונה.
באותה עת נשלחו לצרפת גם 1,000 התותחנים של כוח הארטילריה הכבדה העצמאי (Corpo de Artilharia Pesada Independente, CAPI), שפעל תחת פיקוד צבא צרפת.
הכוח הפורטוגלי נשלח להחזיק בקו חפירות בחזית איפר, שהה בו במהלך החורף של 1917-1918 וסבל שחיקה מתמשכת.
לאחר קרב זה, נשלח רוב הכוח הפורטוגלי לעורף ודיוויזיה אחת המשיכה בלחימה תוך שילובה בארמייה החמישית של הצבא הבריטי.
ב-1916 כבשו כוחות פורטוגל את משולש קיונגה מידי הגרמנים אך ב-25 בנובמבר 1917 פלש כוח גרמני בפיקודו של הגנרל פאול פון לטו-פורבק (Paul Emil von Lettow-Vorbeck) ממזרח אפריקה הגרמנית למוזמביק.
הקריסה בסחר הימי והשימוש בכוחות צבא במלחמה גרמו לבעיות רבות בחברה ובכלכלה של פורטוגל.
האינפלציה דהרה והאספקה של חומרי גלם ומזון הייתה מקוטעת ודלה בשל הסגר הצוללות הגרמני על נמלי הים של המדינה.
בתנועת העובדים, אותה הוביל ארגון האנרכו-סינדיקליסטים לא ראו ברפובליקה גוף המייצג את עניינם, ועל כן נקטו בפעולות מחאה, כגון ריבוי שביתות ואף פנו לאלימות פוליטית.
בדצמבר 1917 ביצע סידוניו פאיש (Sidónio Pais) הפיכה שמטרתה הייתה הקמת רפובליקה נשיאותית, תוך שילוב תומכי המונרכיה והקתולים.
בחלוף שנה נרצח פאיש, ובראשית שנת 1919 פרצה מלחמת אזרחים מוגבלת בהיקפה בין תומכי המונרכיה לתומכי המשטר הרפובליקני, שבעקבותיה הוחזרה על כנה החוקה של 1911. המערכת השלטונית הזו שרדה במשך שמונה שנים ונדרשה להתמודד עם בעיות חברתיות לא מעטות וכן עם התקוממויות וניסיונות הפיכה.
פוֹרְטוּנָה (Fortuna) היא אלת המזל במיתולוגיה הרומית (מקבילתה של טיכה במיתולוגיה היוונית).
שמה נגזר משתי המילים בשפה הלטינית Fors שפירושה מזל או גורל ו-ferre שפירושה 'להביא'.
כינוייה של פורטונה היו blanda - נוטה חסד; bona - טובה; dubia - בלתי בטוחה, ועוד.
בכוחה של פורטונה היה להעניק לאדם מזל טוב או להביא עליו מזל רע.
היא הייתה גם אלת הגורל, ונחשבה למי שגרמה למותם של נכדיו של אוגוסטוס, גאיוס קיסר ולוקיוס קיסר שהיו מיועדים לרשת את כתר האימפריה הרומית.
בהתאם לפינדארוס פורטונה הייתה בתם של יופיטר ושל אחת מאלות הגורל, אבל על פי הסיודוס הייתה בתם של אוקיינוס ושל טתיס שנמנו עם שנים עשר האלים והאלות הטיטאנים.
במקורה הייתה כנראה אלת הפוריות, וכמו יופיטר היה בכוחה להעניק שפע והיא הבטיחה את אספקת הדגן לרומא.
יומה הקדוש היה 11 ביוני, וב-24 ביוני נערך לכבודה פסטיבל.
פולחנה של פורטונה מיוחס למלכה האגדי של רומא סרוויוס טוליוס שנחשב לשותפה האינטימי שאתו קיימה יחסי מין.
מקדשה היה ממוקם בפורום של רומא והיה לה גם מקום מקדש על גבעת הקווירינאליס כאלת המזל של האומה הרומאית.
פורטונה הוצגה עוטה הינומה או עיוורת, ובכך סימלה את תעתועי הגורל.
היא נחשבה לבעלת גלגל המזל, שאותו היא נראית מסובבת באקראי.
קמיע מתקופת האימפריה הרומית המוקדמת שנמצא בהריסות פומפיי מקשר את פורטונה עם האלה המצרית איזיס בשם איזיס-פורטונה.
במחזה "אגממנון" מאת סנקה המקהלה פונה אל פורטונה במילים נרגשות ששימשו מאוחר יותר את מחברי תקופת הרנסאנס.
גם בתקופת הנצרות לא חדלה פורטונה מלשלהב את הדמיון העממי.
הפילוסוף הנוצרי בואתיוס בן המאה השישית כתב בספרו "נחמת הפילוסופיה", לפני שהוצא להורג, כי תעתועי הגורל הם בלתי נמנעים בהיותם חלק של תוכניתו הנסתרת של אלוהים - מה ששיקף את רוח התאולוגיה הנוצרית.
בימי הביניים ניתן לראות את גלגל המזל של פורטונה במיניאטורות, בכתבי יד ובחלונות הזכוכית של הקתדרלות, ובהן קתדרלת אמיין.
לעיתים מתאר גלגל המזל את ארבעת שלבי החיים (ינקות, נעורים, בגרות וזקנה) שכל אחד מהם מוצג על ידי דמות אנושית מתאימה.
פורטונה מופיעה בפתיחתו ובסיומו של המזמור או פורטונה מתוך כרמינה בוראנה (אוסף שירה לטינית מן המאה השלוש עשרה).
פורטונה מופיעה בספרו של ניקולו מקיאוולי "הנסיך" פרק 25. הוא כותב על חשיבותו של המזל בקביעת מהלכים היסטוריים, ומייעץ כיצד להיערך לקבל אירועי מזל טוב ולהתגונן בפני אירועי מזל רע.
הוא מזכיר לקורא כי פורטונה היא אישה ולכן היא מעדיפה גבר צעיר, נמרץ ונועז על פני זקן חלוש והססן.
האסטרואיד "19 פורטונה" שהתגלה על ידי ג'ון ראסל הינד, נקרא על שמה.
ב-2017 נשלח סלבדור סובראל כנציגה של פורטוגל עם השיר "Amar pelos dois", ולאחר 49 פעמים בהן השתתפה בתחרות, פורטוגל קטפה לראשונה בתולדותיה את המקום הראשון בתחרות.
עד לניצחונה של פורטוגל בתחרות שנערכה בקייב, היא נחשבה על ידי רבים למדינה עם הכי מעט הישגים בתולדות התחרות אחרי שבמשך שנים הייתה המדינה שהשתתפה בתחרות האירוויזיון מספר הפעמים הרב ביותר מבלי לנצח בה.
טרם ניצחונה של פורטוגל בתחרות, היא התמקמה ארבע פעמים במקום האחרון בתחרות (פעמיים בהן היא לא קיבלה ולו נקודה אחת בתחרות) ומעולם לא סיימה את התחרות בתור אחת מחמש המדינות המובילות בגמר התחרות.
כמו כן, פורטוגל היא המדינה הראשונה שסיימה במקום האחרון עם אפס נקודות כבר בפעם הראשונה בה השתתפה בתחרות והיא אחת משמונה המדינות היחידות שהתמקמו במקום האחרון בתחרות כבר בהשתתפות הראשונה, יחד עם אוסטריה, מונקו, מלטה, טורקיה, ליטא, צ'כיה וסן מרינו.
החל משנות ה-90, פורטוגל התחילה תקופה בה היא נחלה הצלחה יחסית לשנים הקודמות: ב-1991, בפעם הראשונה, לאחר יותר מעשור בו פורטוגל לא הצליחה להתמקם באחד מעשרת המקומות הראשונים, הגיעה פורטוגל למקום השמיני עם השיר "Lusitana paixão" בביצוע דולסה פונטס.
שנתיים לאחר מכן, פורטוגל הצליחה שוב להתמקם באחד מעשרת המקומות הראשונים כשהגיעה למקום העשירי עם השיר "A cidade (até ser dia)" בביצוע אנבלה ברז פירס.
באותה תקופה, פורטוגל השיגה את הישגה הטוב ביותר טרם זכייתה בתחרות אירוויזיון 2017 שנערכה בקייב, אוקראינה, כאשר הגיעה למקום השישי באירוויזיון 1996 עם השיר "O meu coração não tem cor" בביצוע לוסיה מוניז.
עם זאת, התקופה הטובה של פורטוגל הגיעה במהרה לקיצה כאשר היא התמקמה באירוויזיון 1997 שנערכה בדבלין, במקום ה-24 והאחרון, לאחר שלא קיבלה ולו נקודה עבור השיר "Antes do adeus" בביצוע סיליה לוסון, וזו הייתה זאת הפעם השלישית בתולדותיה של פורטוגל בה היא הגיעה למקום האחרון בתחרות.
באירוויזיון 2018 אותו אירחה בעצמה בתום שלב הגמר הסתבר כי בפעם הרביעית בתולדותיה היא הגיעה למקום האחרון.
לאחר ניצחונה בתחרות, הפכה פורטוגל לאחת המדינות שזכו בתחרות אך מעולם לא התמקמו במקום השני בגמר התחרות, יחד עם סרביה, לוקסמבורג, יוון, אסטוניה, לטביה, יוגוסלביה ואוסטריה.
כמו כן, פורטוגל היא בין המדינות היחידות בתחרות שמעולם לא שלחה שיר בשפה שאינה השפה הרשמית במדינה.
מיוחד היה שירה של פורטוגל בתחרות אירוויזיון 1975, "Madrugada" של דוארטה מנדס, שהיווה סמל לחגיגה בעקבות סדרת אירועי "מהפכת הציפורנים" שחוותה המדינה בשנה הקודמת.
היסטוריון התחרות, , אמר בספרו The Eurovision Song Contest – The Official History כי דוארטה מנדש, נציגה של פורטוגל לתחרות, נבדק בקפידה על ידי גורמי הביטחון מספר פעמים טרם עלייתו לבמה כדי להבטיח שלא נשא עמו את מדי הצבא הפורטוגלי או כל סוג של כלי נשק.
פורטוגל נחשבת לאחת המדינות הפחות מוצלחות בתחרות האירוויזיון ומראשית ימיה בתחרות ועד ימינו כמעט ולא הצליחה להתברג למקומות מכובדים בתחרות ולעיתים קרובות אף כשלה להעפיל לגמר התחרות משלב חצאי-הגמר.
פורטוגל הצליחה להעפיל לגמר התחרות משלב חצאי-הגמר החל משנת 2004 רק כארבע פעמים בשנים 2008, 2009, 2010 ו-2017. ב-2018 פורטוגל העפילה ישירות לגמר התחרות עקב היותה המדינה המארחת וניצחונה בשנה הקודמת.
עקב אי-עלייתה לגמר התחרות משלב חצאי-הגמר, פורטוגל פרשה במחאה בשנות ה-2010 משתי תחרויות אירוויזיון: 2013 ו-2016.
בסוף שנות ה-90, יצר השחקן והקומיקאי הבריטי סטיב קוגן דמות בשם "טוני פרינו" לסדרת הקומדיה הטלוויזיונית שלו.
"טוני פרינו" הוא לכאורה זמר פורטוגלי הזוכה בתחרות האירוויזיון.
דמותו נוצרה בהשראת סטריאוטיפ של זמרים ובדרנים שנראו לעיתים קרובות בתוכניות טלוויזיה אירופיות בשנות ה-70 ושנות ה-80. כמו כן, גם רשות השידור הבריטית, BBC, הפיקה תוכנית חד-פעמית בשם The Tony Ferrino Phenomenon בשנת 1997.
פורטוגל נעדרה מהתחרות 5 פעמים משהחלה להשתתף באירוויזיון:
היעדרותה הראשונה התרחשה ב-1970 כאשר החליטה פורטוגל לא להשתתף בתחרות עקב התוצאה השנויה במחלוקת בתחרות אשתקד, בה ניצחו ארבעה שירים בתחרות.
כתוצאה מכך, מספר מדינות, ביניהן פורטוגל, פינלנד, נורווגיה, שוודיה ואוסטריה, החליטו להשתתף בתחרות ב-1970. מסיבה זאת, סרג'יו בורחס שנבחר כנציגה של פורטוגל, לא השתתף בתחרות.
היעדרותה השנייה של פורטוגל התרחשה ב-2000 עקב התוצאות הנמוכות שקיבלה בחמש השנים שקדמו להיעדרות, ולכן איגוד השידור האירופי פסל את האפשרות שהיא תשתתף בתחרות באותה שנה.
פורטוגל נעדרה מהתחרות בפעם השלישית ב-2002 עקב בעיות כלכליות של רשות השידור הפוטוגלית.
לאחר פרישתה של פורטוגל, איגוד השידור האירופי נתן את האפשרות למדינה אחרת להשתתף במקומה.
באותה שנה, לטביה השתתפה במקום פורטוגל, וניצחה בתחרות.
פורטוגל נעדרה בפעם הרביעית מהתחרות ב-2013 עקב בעיות כלכליות של רשות השידור הפורטוגלית.
פורטוגל החליטה להיעדר בפעם החמישית מהתחרות ב-2016 לאחר קיומה של התחרות ב-2015 שבה כשלה לעלות לגמר משלב חצי-הגמר.
שנה לאחר מכן, כאשר שבה לתחרות, היא קטפה את המקום הראשון בתחרות לראשונה בתולדותיה.
באופן מסורתי, בכל הקשור לדפוסי הצבעותיה, פורטוגל תומכת בתחרות בשכנתה, ספרד, אולם, לרוב היא אינה מקבלת חזרה מספרד את התמיכה אותה היא נותנת.
יחסי פורטוגל וספרד באירוויזיון הם דוגמה אחת מני רבות של הצבעה בין מדינות שיש להן קשרים גאוגרפיים, היסטוריים, פוליטיים או תרבותיים, כמו מדינות סקנדינביה, מדינות הבלקן, המדינות הבלטיות, והמדינות הסובייטיות לשעבר.
באופן מפתיע, פורטוגל נוהגת להעניק בשנים האחרונות את מרב הנקודות שלה למדינות אחרות: בשנים 2006, 2007 ו-2008 היא העניקה את מרב הנקודות שלה לאוקראינה, בשנת 2009 היא העניקה את מרב הנקודות למולדובה, בשנת 2014 לאוסטריה, בשנת 2015 לאיטליה ובשנת 2017 היא העניקה את מרב הנקודות שלה לאזרבייג'ן.
ספרד היא המדינה הנתמכת ביותר בתחרות על ידי פורטוגל, שהעניקה לה לא פחות מ-5 פעמים את מרב הנקודות שלה משהחלה שיטת ה"טלווטינג".
השירים שייצגו את פורטוגל באירוויזיון
שנה העיר המארחת מקום התחרות מנחים2018 ליסבוןאלטיק ארנהחצאי גמר וגמר: קטרינה פורטדו, דניאלה רוח, פילומנה קאוטלה וסילביה אלברטו
פורטוגל משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סטוקהולם (1912).
לאורך השנים צברו הספורטאים הפורטוגלים 30 מדליות, בהן 4 מדליות זהב.
הענף בו היו ההישגים הרבים ביותר הוא אתלטיקה קלה, עם 10 מדליות, בהן כל 4 מדליות הזהב.
אולימפיאדת החורף הראשונה בה השתתפה פורטוגל הייתה אולימפיאדת אוסלו (1952), ומאז אולימפיאדת קלגרי (1988) השתתפה במשחקים אלה עוד 6 פעמים, ולא רשמה בהם הישגים משמעותיים.
באולימפיאדה הראשונה בה השתתפה פורטוגל, אולימפיאדת סטוקהולם, ייצגו אותה שישה ספורטאים.
הופעתם הסתיימה באופן טרגי, כאשר רץ המרתון פרנסיסקו לזארו התייבש במהלך המרוץ, ומת למחרת היום.
מהמשחקים הבאים חזרו הספורטאים הפורטוגלים בריאים ושלמים, ונבחרת הסיף אף רשמה הישג נאה כשסיימה במקום הרביעי בדגם דקר.
הפורטוגלים הראשונים שזכו במדליה אולימפית היו חברי נבחרת הרכיבה שזכתה במדליית הארד בתחרות הקפיצות באולימפיאדת פריז (1924).
חבר הנבחרת אנטוניו בורגש גם סיים במקום החמישי בתחרות הקפיצות ליחידים.
נבחרת הסיף שבה וסיימה במקום הרביעי בדגם דקר, והשייט פדריקו גיליירמה בורנאי סיים במקום השמיני.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכתה נבחרת הסיף במדליית ארד בדקר.
נבחרת הרכיבה לא הצליחה לשחזר את הישגה, וסיימה במקום השישי.
נבחרת הכדורגל העפילה לשלב רבע הגמר והודחה בידי נבחרת מצרים.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) היו הספורטאים הבולטים במשלחת הפורטוגלית הקלעים ז'וזה פריירה ופרנסיסקו אנטוניו ריאל, שסיימו שניהם במקום השביעי.
באולימפיאדת ברלין (1936) שבה נבחרת הרכיבה וזכתה במדליית ארד בתחרות הקפיצות.
הסייף אנריקה דה סילביירה סיים במקום השישי.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכו הפורטוגלים לראשונה בשתי מדליות.
השייטים דוארטה דה אלמיידה בלו ופרננדו פינטו קואליו בלו זכו במדליית כסף בדגם סוולו, ונבחרת הרכיבה זכתה במדליית ארד בדרסאג'.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכו שני שייטים נוספים, פרנסיסקו דה אנדראדה וז'ואקים משקארניאש דה פיוזה, במדליית ארד בדגם סטאר.
השייטים בדגם 5.5 מטר סיימו במקום הרביעי, ושייטי הדרגון הגיעו למקום השמיני.
נבחרת הרכיבה סיימה במקום הרביעי בתחרות הקבוצתית, ובמקום השמיני בתחרויות הדרסאג' והקפיצות.
באולימפיאדת מלבורן (1956) לא הצליח אף ספורטאי פורטוגלי לזכות במדליה, אך שייטי הסטאר סיימו במקום הרביעי, והרוכב אנריקה אלווש קאלאדו סיים במקום השביעי בתחרות הקפיצות.
ארבע שנים אחר כך, זכו שייטי הסטאר ז'וזה ומריו קינה במדליית כסף באולימפיאדת רומא (1960).
בשלוש האולימפיאדות הבאות, שוב לא הצליח אף ספורטאי פורטוגלי לזכות במדליה, אך כמה מהם הגיעו להישגים נאים.
באולימפיאדת טוקיו (1964) סיים מנואל אוליביירה במקום הרביעי בריצת 3000 מטר מכשולים, הרוכב ז'ואקים דוארטה סילבה סיים במקום החמישי בתחרות הקפיצות, ושייטי הסטאר סיימו במקום השמיני.
באולימפיאדת מינכן (1972) סיימו שייטי הסטאר במקום השישי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכו שני פורטוגלים במדליות, לראשונה מזה 16 שנים.
קרלוס לופז זכה במדליית כסף בריצת 10000 מטר, והקלע ארמנדו סילבה מרקש זכה אף הוא במדליית כסף.
שני אתלטים נוספים שבלטו במונטריאול היו ז'וזה דה זז'וש קרווליו שסיים במקום החמישי בריצת 400 מטר משוכות ואניסטו סילבה סימואש שסיים במקום השמיני בריצת 5000 מטר.
כמדינות רבות במערב, החליטה ממשלת פורטוגל להחרים את אולימפיאדת מוסקבה (1980) במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, אך אפשרה לספורטאים להשתתף במשחקים, במימון עצמאי.
במשחקים עצמם התחרו הספורטאים הפורטוגלים תחת הדגל האולימפי ולא תחת דגל פורטוגל.
רק 11 ספורטאים פורטוגלים החליטו להשתתף במשחקים, והם לא הגיעו להישגים משמעותיים.
הספורטאי הפורטוגלי הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית עשה זאת 72 שנים לאחר שפורטוגל החלה ליטול חלק במשחקים, באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
היה זה רץ המרתון קרלוס לופז, שאף קבע שיא אולימפי חדש (2:09.21 שעות).
לופז לא היה האתלט היחיד שבלט במשלחת הפורטוגלית.
במרוץ המרתון לנשים זכתה רוזה מוטה במדליית הארד, והייתה לאישה הפורטוגלית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית.
אתלט שלישי, אנטוניו לייטאו, זכה במדליית ארד בריצת 5000 מטר.
כמו כן, אאורורה קוניה סיימה במקום השישי בריצת 3000 מטר, ז'וזה פינטו סיים במקום השמיני בהליכה ל-50 ק"מ ואזקייל קנאריו סיים במקום התשיעי בריצת 5000 מטר.
השחיין אלזנדרה יוקושי סיים במקום השביעי במשחה ל-200 מטר חזה.
באולימפיאדת סיאול (1988) שיפרה רוזה מוטה את הישגה מלוס אנג'לס, וזכתה במדליית הזהב בריצת המרתון.
אתלטים פורטוגלים נוספים שבלטו במשחקים כללו את דומינגוש קסטרו (מקום רביעי בריצת 5000 מטר), מריו סילבה (מקום תשיעי בריצת 1500 מטר), אלברטינה משאדו (מקום תשיעי בריצת 10000 מטר) ואלברטינה דיאש (מקום עשירי בריצת 10000 מטר).
השחיין אלזנדרה יוקושי סיים במקום התשיעי במשחה ל-200 מטר חזה.
דווקא במשחקים הקרובים ביותר אי פעם לאדמת פורטוגל, אולימפיאדת ברצלונה (1992), אליה גם שלחה משלחת בת 100 ספורטאים, הגדולה בתולדותיה, לא הצליח אף ספורטאי פורטוגלי לזכות במדליה.
עם זאת, כמה מהם הגיעו להישגים נאים: חותר הקיאק ז'וזה גרסיה סיים במקום השישי במקצה ל-1000 מטר, מנואלה משאדו סיימה במקום השביעי בריצת המרתון, הג'ודוקות פאולה סלדניה ופיליפה קוואלרי סיימו במקום השביעי ונבחרת השליחות במרוץ ל-400X4 מטרים סיימה במקום השמיני.
כמו כן, בהוקי גלגיליות, ענף בו התקיימו תחרויות ראווה בלבד, סיימה הנבחרת הפורטוגלית במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת איטליה במשחק על המקום השלישי.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) שבו הפורטוגלים וזכו במדליות.
נבחרת הכדורגל, בכיכובו של נונו גומש, השתתפה במשחקים לראשונה מזה 68 שנים.
היא סיימה במקום הרביעי לאחר שהובסה בידי נבחרת ברזיל בתוצאה 5-0 במשחק על מדליית הארד.
פרננדה ריביירו לא הצליחה לשחזר את הישגה באולימפיאדת סידני (2000), אך זכתה במדליית ארד.
גם הג'ודוקא נונו דלגאדו הגיע להישג דומה.
כדורעפני החופים ברניה ומאיה שוב סיימו במקום הרביעי, הפעם לאחר הפסד לצמד גרמני במשחק על מדליית הארד.
הספורטאי הפורטוגלי הבולט ביותר באולימפיאדת אתונה (2004) היה האתלט יליד ניגריה פרנסיס אוביקוולו, שזכה במדליית הכסף בריצת 100 מטר, כשהוא מפגר רק במאית השנייה אחרי המנצח, ג'סטין גטלין, ומקדים במאית השנייה את מוריס גרין ובשלוש מאיות את שון קרופורד.
אוביקוולו גם סיים במקום החמישי בריצת 200 מטר.
שני פורטוגלים נוספים זכו במדליות באתונה: רוכב האופניים סרז'יו פאוליניו זכה במדליית כסף במרוץ אופני כביש, והאתלט רוי סילבה זכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר.
נבחרת הכדורגל, בשורותיה כיכבו שחקנים ככריסטיאנו רונאלדו וראול מיירלש, הודחה כבר בשלב הבתים, לאחר שהפסידה במפתיע לנבחרות עיראק וקוסטה ריקה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) היה נלסון אבורה לאתלט הפורטוגלי הרביעי שזוכה במדליית זהב אולימפית, לאחר שניצח בקפיצה משולשת.
הטריאתלטית ונסה פרננדש זכתה במדליית כסף.
השייט גוסטבו לימה סיים במקום הרביעי בדגם לייזר, ושני צמדי הסטאר וה-470 סיימו במקום השמיני.
לוחם הטאקוונדו פדרו פובואה סיים במקום השביעי.
הג'ודוקא אנה אורמיגו סיימה אף היא במקום השביעי, ועמיתיה פדרו דיאש, תלמה מונטיירו וז'ואאו נטו הודחו בשלב רבע הגמר.
החותרים נונו מנדש ופדרו פראגה סיימו במקום השמיני.
ההלכת אנה קבסיניה סיימה במקום השמיני בהליכה ל-20 ק"מ, וורה סנטוש הגיעה למקום העשירי באותה תחרות.
באולימפיאדת לונדון (2012) היו חותרי הקיאק פרננדו פימנטה ועמנואל סילבה לפורטוגלים היחידים שזכו במדליה אולימפית, מדליית כסף במקצה הזוגות ל-1000 מטר.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הייתה החלשה ביותר עבור הפורטוגלים מזה 24 שנים.
הג'ודאית טלמה מונטיירו זכתה במדליית ארד, והייתה הפורטוגלית היחידה במשחקים שעמדה על הפודיום.
הקיאקיסטים עמנואל סילבה וז'ואאו ריביירו סיימו במקום הרביעי במקצה הזוגות ל-1000 מטר ובמקום השישי במקצה הרביעיות לאותו המרחק.
במקצה היחידים סיים פרננדו פימנטה סיים במקום החמישי.
הטריאתלט ז'ואאו ז'וזה פריירה סיים במקום החמישי.
באתלטיקה סיימו נלסון אבורה ופטריסיה ממונה במקום השישי בקפיצה משולשת ואנה קבסיניה סיימה במקום השישי בהליכה ל-20 ק"מ.
רוכב האופניים נלסון אוליביירה סיים שביעי במרוץ אופני כביש, לוחם הטאקוונדו רוי ברגאנסה הודח בשלב רבע הגמר, וכך גם טניסאי השולחן מרכוס פרייטאס.
נבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר לאחר תבוסה 4-0 לגרמניה.
פורטונה דיסלדורף הוא מועדון כדורגל גרמני מהעיר דיסלדורף שבמחוז נורדריין-וסטפאליה.
המועדון, שהיה בשנות השבעים והשמונים מועדון קבוע בליגה הראשונה, הידרדר עם הזמן ובמהלך העשור האחרון מצא את עצמו אף בליגה הרביעית.
פורטונה הצליחה לחזור לליגות המקצועניות ב-2008. בעונת 2011/2012 הקבוצה העפילה לבונדסליגה.
בסוף עונת 2012/2013 הקבוצה ירדה לליגת הבונדסליגה השנייה.
באפריל 2018 הבטיחה הקבוצה את חזרתה אל הבונדסליגה.
ביוני 2020 ירדה הקבוצה פעם נוספת לליגת הבונדסליגה השנייה.
פורטו סנטו (בפורטוגזית: Porto Santo) הוא אי ורשות מקומית פורטוגזית בצפון האוקיינוס האטלנטי, 43 ק"מ צפונית-מזרחית למדיירה.
פורטו סנטו הוא הצפוני והמזרחי ביותר מבין האיים שבארכיפלג.
העיר היחידה באי וברשות המקומית היא וילה בליירה (המכונה אף היא לעיתים על שם האי פורטו סנטו), הנמצאת על החוף הדרומי של האי.
האי התגלה באופן רשמי בשנת 1418, כאשר אוניות בשירותו של אנריקה הספן, שנשלחו בפקודת ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל לגלות טריטוריות חדשות מערבית לאפריקה, ולתבוע אותן עבור פורטוגל, נקלעו לאי.