tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הציירת דיתי אלמוג הציגה ציורים גדולים בהם מופיעים מוטיבים של טקסטיל, כגון כפתורים, אריגי חולצות ועוד.
העבודות צוירו בסגנון מופשט ודקורטיבי.
הפער בין הטיפול הפורמליסטי (הצורני) והמחושב, לבין הנושא היומיומי, הצביע על הגישה הפמיניסטית העולה מהן.
גם אצל אמנים כגון יצחק גולומבק או נחום טבת הובלט העיסוק בפירוק נראטיבים אישיים באמצעות עיסוק פורמליסטי ביחס שבין צורה לתוכן.
אם בשנות השבעים נמצאו באמנות הישראלית עבודות בעלות מסרים חברתיים ופוליטיים, אזי בשנות השמונים נושאות עבודות אלו אופי יותר "מחאתי".
אופי זה בולט בייחוד במחצית השנייה של שנות השמונים, בהשפעתם של אירועים כגון מלחמת לבנון הראשונה ופריצת האינתיפאדה הראשונה.
הצייר דוד ריב, לדוגמה, יצר עבודות אקספרסביות בעלות אופי פוליטי ברור כגון הציור "קו ירוק עם עיניים ירוקות" (1987), אשר הציג את גבולות מדינת ישראל ללא השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים מעבר לקו הירוק, כשהם משולבים בדיוקנאות של ערבים רעולי פנים וקו החוף של העיר תל אביב.
צייר נוסף, ציבי גבע, הציג דימויים אוריינטליים המצוירים בסגנון אקספרסיבי-נאיבי, המלווים בכתובות כגון "יפה ערערה" או "אום אל-פחם".
מבט ביקורתי על האמנות הישראלית הציונית הציג לארי אברמסון, שיצר סדרת ציורים מופשטים הנושאים את השם "צובה", מהם מציצים שרידיו של הכפר הערבי שישב בצובה עד מלחמת העצמאות.
סדרה זו נוצרה כקריאת תיגר לציוריו המופשטים של יוסף זריצקי הנושאים שם זה, שבהן "מחק" כביכול זריצקי את שרידי הכפר .
הצילום האמנותי קִבל בשנים אלו מעמד לאחר שנחשב כתחום אמנותי זניח במשך שנים רבות.
אמנים רבים חזרו מלימודי צילום בארצות הברית, ובהם אבי גנור, עודד ידעיה, יגאל שם-טוב, שמחה שירמן, דגנית ברסט ואחרים.
במוזיאון עין חרוד נערכה באמצע שנות השמונים "ביאנאלה לצילום ישראלי" שהציגה לראשונה את הצילום הישראלי בתצוגה מוזיאלית בהיקף גדול.
גם בעיתונות הישראלית קבל הצילום לעיתים פרשנות חדשה כצילום מבוים, בעבודות של צלמים כדוגמת מיכה קירשנר.
בפורטרטים שיצר השתמש קירשנר באמצעים אמנותיים כגון איפור, תאורה או קומפוזיציה, במטרה ליצור אפקט פרשני על התפיסה החברתית של המצולמים.
בדיוקן הדוגמנית תמי בן עמי (1982), לדוגמה, הדגיש קירשנר את המלאכותיות שבה נתפסת דמותה הציבורית של הדוגמנית ואת הפער שבין דמות זו לבין האדם הפרטי.
גם תחום המיצג החל להתפתח.
קבוצה מרכזית שפעלה בתחום זה נקראה "מקלט 209", על שם מספר המקלט הציבורי שבו פעלו בתל אביב.
חברי הקבוצה היו דני זקהיים, תמר רבן וענת שן.
קבוצה נוספת, "קבוצת זיק", יצרה דימויים של חרקים גדולי-ממדים, שנשרפו בטקסים מורכבים שכללו אלמנטים פולחניים.
שנות התשעים הביאו עמם מגמה של פתיחות של האמנות הישראלית אל מגמות עכשוויות באמנות הבינלאומית.
מגמה זו קיבלה הד על ידי הממסד האמנותי בהקמתו של פרויקט "ארט פוקוס" (1994), אשר שאף להוות ביאנלה בינלאומית לאמנות, ובפרויקטים נוספים במהלך העשור הראשון של המאה ה-21.
כחלק מן ההשפעה הבינלאומית על האמנות הישראלית, חל גידול ניכר בחשיבותם האמנותית והמסחרית של מדיה שונות כגון צילום, מיצב, מיצג ווידאו ארט.
כניסתם של אמצעים טכנולוגיים חדשים, כגון עריכת וידאו ממוחשבת ועיבוד של קובץ תמונה בתוכנות לעריכה גרפית, הקלו על האמנים הישראלים בשימוש במדיה אלו.
מגמה נוספת אשר התחזקה בשנות התשעים היא החזרה לציור פיגורטיבי ריאליסטי, כלומר ציור שנוצר מהתבוננות במושא הציור.
הצייר ישראל הירשברג הוביל מגמה זו, ואף פתח בית ספר לציור להכשרת אמנים לציור מסוג זה.
בקרב עבודתם של הפסלים המקומיים ניכרה בשנות התשעים המגמה ליצירה של מיצבים גדולים ומרובי פריטים.
פעמים רבות שיקפו העבודות סוג של מחאה וקריאה לערעור ערכים חברתיים באמצעות סמלים אמנותיים.
מיכל רובנר השתמשה במדיום הווידאו ארט כדי ליצור טקסטורות עשירות המורכבות מדמויות אדם ויוצרות אפקט קמאי-פרימיטיבי.
גיא בן נר יצר סרטי וידאו ובהם נרטיבים המפרקים את מוסד המשפחה, תוך שימוש באפקטים קומיים וארס פואטיים.
בעבודות כגון "הרבית" (1995) או "The Country" ("הארץ"; 2002) יצרה סיגלית לנדאו סביבות מרובות פריטים, בעלות מראה אקספרסיבי, ששיקפו את העניין שלה במצבי מעבר ובביקורת חברתית-פוליטית.
ביקורת חברתית מופיעה גם בעבודותיו של אוהד מרומי, שהציג עבודות המשלבות בין דימויים "פרימיטיבים" לבין ערכים מודרניסטים.
בעבודתו "מרפאה" (1999), התייחס מרומי לארכיטקטורות בעלות מסורת מקומית ועימת אותן עם דימויים פרימיטיביים או זרים.
בעבודה "הנער מדרום תל אביב" (2001), לדוגמה, יצר מרומי פסל ענק של דמות שחורה, שהוצבה אל מול מבנה דמוי מחסום גבול.
גם פסלים ותיקים יותר פנו ליצירת עבודות בעלות נרטיב היסטורי בגוון אישי יותר ולרפלקציה על טבעה של האמנות.
פיליפ רנצר, לדוגמה, יצר פסלים ומיצבים המעלים מחדש חוויות ילדות של הגירה וזרות בישראל.
פני יסעור יצרה עבודות המעלות את זיכרון השואה, לצד חוויות אישיות אחרות.
נחום טבת יצר מערכים פיסוליים מורכבים המנסים לשקף את אופן התפיסה של המתבונן, את הזיכרון, את האובייקט ואת יצירת האמנות.
גדעון גכטמן הדגיש קשר זה באמצעים שונים.
בתערוכה "יותם" (1999) הציג גכטמן מערך של עבודות הקשורות למות בנו, בתוך מסגרת עבודה המתייחסת לאמצעים פוסט מודרניים של שכפול ושיעתוק.
גם במדיום הציור ניכר הניסיון לבחינה ביקורתית של החברה דרך שפת האמנות.
נורית דוד ומאירה שמש, לדוגמה, יצרו ציורים פיגורטיביים המשקפים את הניסיון הכושל לשלמות משפחתית ולשלמות אמנותית.
האמנית טל מצליח יצרה ציורים דקורטיביים המשלבים דימויים שמשמעם חוסר תקינות מיני.
ציבי גבע המשיך את עבודתו משנות השמונים, ויצר דימויים כגון "כפייה" או "בלטות" המעמתים אמנות מופשטת אמריקאית עם דימויים מקומיים.
הנטייה לעיסוק בסמלים מרכזיים בלטה בעיקר בקרב אמנים שתפשו עצמם כקבוצות מיעוט בחברה הישראלית.
אצל הצייר עסאם אבו שקרה, לדוגמה, נעשה שימוש בסמל ה"צבר", שנתפס אצל ישראלים כסמל ציוני, לשם תהליך של כינון זהות אצל ערביי ישראל.
אמן אחר, שאריף ואכד, יצר בסדרת הציורים "יריחו תחילה" (2002) מטמורפוזה של דימוי הציד רצפת הפסיפס בח'רבת אל-מפג'ר שמצפון ליריחו, לשם הצגת ביקורת פוליטית.
הצלם עדי נס עשה שימוש בדמויות של חיילי צה"ל אשר מבוימים במצבי קיום, ושילב משמעויות של הומואירוטיקה ומוות.
בתצלום ללא כותרת (1999), הידוע בשם "הסעודה האחרונה", מופיעים דמויות של חיילים היושבים סביב שולחן המאזכר את הציור "הסעודה האחרונה" של לאונרדו דה וינצ'י.
אמנות הפוגה, רי"ב 1080, (בגרמנית, Die Kunst der Fuge) היא יצירה לא גמורה מאת יוהאן סבסטיאן באך, המורכבת מארבע-עשרה פוגות וארבעה קאנונים.
כל פרקי היצירה מבוססים על אותו נושא.
יצירה זו נכתבה לקראת סוף חייו של באך, בשנים 1749–1750 (גרסאות מוקדמות לכמה מהפרקים נכתבו ב-1742) והיא מבין היצירות המוכרות והמוערכות של המלחין.
כל פרקי אמנות הפוגה הם קטעים קונטרפונקטיים המבוססים על אותו נושא, ברה מינור:
נושא זה, בווריאציות שונות, משמש כבסיס לכל הפוגות והקנונים, המסודרים פחות או יותר בסדר מורכבות עולה (לגבי סדר הפרקים, ראו להלן).
אחד המאפיינים הבולטים של היצירה היא שלא מצוין הכלי או ההרכב שבו יש לנגן אותה.
כל הפוגות (הנקראות Contrapunctus) כתובות בארבע חמשות וכל הקנונים בשתיים, בדומה למוזיקה לכלי מקלדת.
תאוריות רבות קיימות באשר לכלי שבו יש לבצע את היצירה; הצ'מבליסט גוסטב ליאונהארדט כתב תזה שבה הוא מנסה להוכיח כי 'אמנות הפוגה' כתובה לצ'מבלו, אם כי כמה מן הפרקים אינם מתאימים לכלי.
גם המוזיקולוג כריסטוף וולף, שהוא הסמכות החשובה ביותר כיום בנושא המוזיקה של באך, תומך בתאוריה זו.
תאוריה פופולרית אחרת טוענת כי המוזיקה היא תאורטית, ונועדה יותר לקריאה מאשר לביצוע - ולפיכך ניתן לבצע אותה בכל הרכב המתאים למנעד התפקידים.
בימינו מבוצעת היצירה לרוב בכלי מקלדת (פסנתר, צ'מבלו או עוגב), הרכב קאמרי (לרוב רביעייה) או תזמורת.
במהדורה המודפסת שיצאה לאור ב-1751, לאחר מות המלחין, מופיעים הפרקים הבאים (בארבעה קולות, אלא אם מצוין אחרת):
קונטרפונקטוס I: פוגה פשוטה על הנושא.
קונטרפונקטוס II: פוגה פשוטה על הנושא, שהסיומת שלו במקצב מנוקד.
קונטרפונקטוס III: פוגה פשוטה על היפוך הנושא (כרומטית)
קונטרפונקטוס IV: כנ"ל, סגנון קונצרטנטי.
פוגות שבהן מופיע הנושא בגרסה רגילה ומהופכת.
בשלוש הקונטרה-פוגות כניסות סְטְרֶטוֹ רבות (כלומר, נושא חדש מתחיל לפני שנגמר הנושא הקודם); וכולן מבוססות על נושא 'אמנות הפוגה' בווריאציה עם צלילים עוברים .
קונטרפונקטוס VI: בסגנון צרפתי (In stylo Francese), כלומר במקצבים מנוקדים.
קונטרפונקטוס VII: פוגה per Augmentationem et Diminutionem, כלומר פוגה שבה הנושא מופיע בשלושה אורכי צליל: רגילים, קצרים וארוכים.
פוגות המבוססות על שניים ושלושה נושאים, שמביניהם אחד הוא נושא 'אמנות הפוגה' או וריאציה עליו.
קונטרפונקטוס VIII: פוגה משולשת בשלושה קולות.
פוגות שאפשר לנגן גם במהופך (היפוך מלמעלה למטה) מבלי לפגום במוזיקליות.
בדרך כלל מנגנים את הגרסה הישרה וההפוכה בזו אחר זו.
קונטרפונקטוס XIII: (גם קונטרה-פוגה) בשלושה קולות.
במהדורה המודפסת צורפה גם גרסה בארבעה קולות לשני צ'מבלי, אך לא ברור אם כתב אותה באך עצמו.
קנון מהופך באוגמנטציה (הקול השני מנגן נושא הפוך בערכי צליל ארוכים).
קונטרפונקטוס XIV: פוגה משולשת (ואולי מרובעת), שהנושא השלישי שלה הוא מוטיב BACH.
הסדר הנכון שבו יש לבצע (או להדפיס) את הפרקים השונים שנוי במחלוקת, מאחר שאין התאמה בין כתבי היד השונים והמהדורה המודפסת, שיצאה לאור כנראה ללא פיקוח מצידו של באך - ההכנה לדפוס החלה כאשר היה חולה מאוד ועיוור.
מקורה של הגרסה לשני צ'מבלי לקונטרפונקטוס XIII (שנוסף לה קול רביעי) אינה ברורה - השיטה שבה מהופכת הפוגה שונה מהשיטה הרגילה של באך, והיא הפוגה היחידה שמצוין בה שם הכלי.
ייתכן שאחד מבניו של באך, שפיקח על ההוצאה לאור, הוא שהוסיף את הפוגה.
ההוצאה לאור הראשונה כוללת גם כוראל פרלוד על הכוראל Vor deinem Thron tret ich hiermit ("בזאת אני פוסע בפני כיסא כבודך"), BWV 668a, שאותו הכתיב באך על ערש דווי.
במשך השנים נעשו ניסיונות למצוא קשר בין הכוראל-פרלוד ונושא 'אמנות הפוגה', אך ללא הצלחה.
כיום מקובל להניח כי אין קשר בין היצירות.
קונטרפונקטוס XIV נקטע בתיבה 239:
("בכותבו פוגה זו, שבה מופיע השם BACH כנושא נגדי, מת המלחין").
על כל פנים, גרסה זו מפוקפקת, מאחר שהפוגה כתובה בכתב ידו של באך, ולא סביר שהוא היה מסוגל לכתוב כשנטה למות, בין השאר משום שהיה עיוור.
רוב החוקרים מסכימים כי באך הכתיב את הפוגה לאחד מילדיו בהיותו עיוור.
כמו כן, מקובלת היום ההנחה כי הפוגה נועדה להיות פוגה מרובעת, וכי הנושא הרביעי הוא נושא 'אמנות הפוגה' (אם כי הנושא הראשון דומה לו למדי).
על פי תאוריה של כריסטוף וולף נכתב סוף היצירה על דפים אחרים, שאבדו.
במשך השנים כתבו מלחינים ומבצעים שונים גרסאות לחלק האבוד, המשלבות בין ארבעת הנושאים; מבצעים אחרים (למשל גלן גולד) עוצרים בתיבה 233, כפי שמסתיימת הפוגה בגרסה המודפסת.
אחרים מנגנים את הגרסה הבלתי-גמורה כמות שהיא, ומפסיקים לנגן באמצע המשפט - מה שגורם לאפקט מוזר ומסתורי.
דוגמאות לווריאציות על נושא 'אמנות הפוגה'
כניסת הנושא בקונטרפונקטוס II, הסיום במקצב מנוקד
נושא הפוך עם צלילים עוברים, וכניסה מהופכת של הקול השני בסְטְרֶטוֹ (לפני תום הנושא הראשון).
'''נושא בסינקופה (סגנון "אנחה"), עם צלילים עוברים, (בכחול).
הנושא של פוגת המראה (קונטרפונקטוס XII) בשורה העליונה; נושא הפוגה המהופכת בשורה התחתונה.
המונח אמנות האסלאם מתייחס בדרך-כלל לאמנות הפלסטית, לאדריכלות ולקליגרפיה כפי שהתפתחו ונפוצו באימפריה המוסלמית, והמדינות שהתפצלו ממנה, מהקמתה במאה ה-7 ועד התפוררות האימפריה העות'מאנית בתחילת המאה ה-20. ביטויים לאמנות אסלאמית קיימים גם לאחר התקופה הזו, אולם ניכרת בהם השפעה מערבית, ושוני הולך וגובר בין קהילות מוסלמיות שונות.
שני מאפיינים בולטים של האמנות האסלאמית הם, שימוש נרחב בכתב הערבי כאמצעי לעיטור, ופיתוח אדריכלות מיוחדת לבניית מסגדים ומדרסות (בתי מדרש מוסלמיים).
ביטויים של אמנות האסלאם אפשר למצוא באזור רחב מאוד המשתרע מדרום-מזרח אסיה ועד אנדלוסיה שבדרום ספרד.
המרכזים של האמנות האסלאמית השתנו לפי השתנות המרכזים הפוליטיים של השלטון המוסלמי.
ערים מרכזיות שבהן התפתחה אמנות אסלאמית הן מכה, אל-מדינה, ירושלים, דמשק, בגדאד, כופה, בצרה, קהיר, קורדובה, איסטנבול, סמרקנד, בוכרה ועוד.
בכל אחד מהמרכזים האלה אפשר למצוא מאפיינים משותפים בצד השפעות של האמנות המקומית שקדמה לאסלאם או שהתקיימה לצדו.
אמנות האסלאם התפתחה על-פי מגבלות השריעה (ההלכה המוסלמית).
המגבלה הבולטת ביותר היא האיסור החמור על יצירת דמויות של בני אדם בציור או בפיסול.
איסור זה חל במיוחד על עיטור מסגדים ומבנים דתיים אחרים, ועל ציור דמותו של מוחמד, או דמויות מפתח אחרות של האסלאם.
בפועל היו חריגות רבות מכלל זה, כך שאפשר למצוא ציורים של מוחמד, אולם לא התפתחה איקונוגרפיה.
במקומה התפתחה הקליגרפיה של הכתב הערבי, וכן שיטת עיטור הכוללת שרטוטים של ענפים, עלים ופרחים.
עיטורים אלה מכונים "ערבסקות" (מונח שמקורו בצרפתית: arabesque).העיטור לרוב מתפרס על פני כל השטח תוך תפיסה שנקראת באמנות אימת הריק.
הפילוסוף אבו אל-חזן (893 - 936) שחי בקהיר במאה העשירית אמר שהיופי נמצא בכל מקום ותלוי רק באופן ראיית הדברים, היופי נמצא בדברים עצמם, ובכל חפץ.
לדבריו, האור עצמו הוא יופי, הצבע הוא יופי, הדמיון יוצר יופי, העצמים המאירים, הכוכבים, השמש, הכתב הערבי על כל פיתוליו והחזרה הריתמית על העיטורים.
לדעתו, אפשר להעתיק את התהליך לשדה היצירה האמנותית ולהסביר בדרך זו את היפה באמנות המופשטת הבלתי פיגורטיבית - יפה הוא המשטח החלק, על כך מעידות כיפות המסגדים המבריקות שהמוסלמים הקימו בכל ארצות כיבושם.
יפה הוא המחוספס שבפיתוחי שיש ועץ.
יפה הוא הצבע, גורם מכריע ביצירה האמנותית האסלאמית.
יפה היא החזרה בתפילה על אותו פסוק בקוראן פעמים ושלוש כפי שהיא אופיינית בחזרה על הכתובות בקישוט הקירות.
האמן המוסלמי ההולך בדרכו אינו מרגיש כל צורך לתאר דמות אדם ביצירתו ולכל היותר יכניס אותה בצורה מופשטת.
ראשית אמנות האסלאם - רקע היסטורי ואומנותי
מייסד האסלאם, מוחמד, לא היה נביא בלבד, אלא גם מנהיג, שופט, מחוקק ומפקד, והח'ליפים ששלטו אחריו ירשו גם את התפקידים הללו.
מוחמד ייסד את הגרעין של האימפריה המוסלמית, באמצעות המרת דת, בתרגילים פוליטיים ויכולת אדמיניסטרטיבית.
לתאריך הגירתו המפורסמת (הג'רה) למדינה בשנת 622 מתייחסים כאל התחלת הספירה המוסלמית.
ממדינה פתח מוחמד במספר מסעות צבאיים נגד מכה וגביריה עד שהצליח להכניע אותה, והיא הפכה למוקד הדתי החשוב של האסלאם מאז ועד ימינו.
מטרתם העקרונית של המסעות היא ההגנה על הדת החדשה, וכתגובה לפעולות תוקפניות של אנשי מכה נגד המוסלמים, אשר סבלו הרבה.
עם מות מוחמד בשנת 632 נמשכה תנופת הכיבושים של המוסלמים בכל עוצמתה.
ואכן תקופה זו הייתה לתקופה של ניצחונות צבאיים שבאו במהירות רבה בזה אחר זה.
הערבים פשטו וכבשו את ארץ ישראל וסוריה בשנת 636 ואת מסופוטמיה בשנת 637. מצרים נכבשה בשנת 639. כן כבשו המוסלמים את ממלכת פרס, מערב טורקסטן וחלקים מחבל פנג'אב, את צפון אפריקה וספרד.
כך, בפחות ממאה שנה היו מרחבים עצומים של העולם, מספרד ועד לגבולות סין, בידי המוסלמים, מאוחדים תחת כוח תרבותי חדש - האסלאם.
ראשית אמנות האסלאם - מיזוג של תרבויות
אמנות האסלאם אינה אמנות של ארץ מסוימת או של עם מסוים.
היא אמנות של ציוויליזציה שנוצרה מתוך צירוף של נסיבות היסטוריות: כיבוש העולם העתיק על ידי הערבים, איחוד של טריטוריה נרחבת תחת דגל האסלאם ופלישה של עמים זרים לשטחים אלה.
למן ההתחלה נקבע הכיוון של אמנות האסלאם על ידי המבנים הפוליטיים שחרגו מעבר לגבולות הגאוגרפיים והחברתיים.
לכן סקירת אמנות האסלאם, תערך לפי סדר השושלות השונות שעלו לשלטון ופיצלו את האימפריה המוסלמית.
אמנות האסלאם שאבה את השראתה משני מקורות עיקריים: מקור אחד היה מסורות אמנותיות פרה-אסלאמיות אשר היו נפוצות בארצות הכבושות והמקור השני - מסורות ערביות וטורקיות נומדיות.
המסורת האמנותית הערבית בתקופה הפרה-אסלאמית הייתה של אמנות המאופיינת באריגה, קליעה ורקמה של דגמים זעירים ויצירת כלים ברי נשיאה.
במסגרת זו נכללים גם מאפייני השירה הערבית הקדומה ומיקצביה, שתרמו להתפתחותה הייחודית של אמנות האסלאם.
עם כיבוש סוריה, מסופוטמיה, מצרים ופרס ירשו הערבים את האמנות שרווחה בארצות הללו, תוך התאמה לרעיונות הדת החדשה.
ממקורות ספרותיים עולה כי הח'ליפים האומיים, שליטי השושלת הראשונה באסלאם, העסיקו אמנים והשתמשו בחומרים מקומיים מהפרובינציות הכבושות לשם בניית עריהם החדשות, לרבות הארמונות והמסגדים.
כך למשל, עובדי פסיפס סוריים וביזנטיים היו אלה אשר קישטו את המסגד בדמשק.
אמנים מצריים עבדו בכיפת הסלע אשר בירושלים ובבנייתה של בגדאד השתתפו אמנים שקובצו מסוריה, איראן, מוצול, כופה, ואסט, ובצרה.
כך גם כובשיה המוסלמים של ספרד, שגילו יחס סובלני כלפי היהודים והנוצרים.
יחס זה נבע מהצורך להשתמש בידיעותיהם בכל התחומים – כולל באמנות.
נוסף על הרצון ללמוד, ניחנו האמנים המוסלמים בכושר למידה יוצא דופן אשר אפשר להם ללמוד במהירות אומנויות כגון אומנות זעירה בשן, כיור, חריטה בעץ ומתכת ועוד.
מקור ההשראה העיקרי שהיה לאמנות האסלאם בראשיתה - אמנות חוץ ערבית, נחלק בעיקרו לשניים.
מחד, המסורת האמנותית הקלאסית המאוחרת הנוצרית - ביזנטית, ומאידך, המסורת הפרסית סאסאנית.
במונומנטים אסלאמיים מוקדמים כמו פסיפסי כיפת הסלע בירושלים משנת 691, והמסגד הגדול בדמשק, מוצאים מוטיבים קישוטיים הן קלאסיים-ביזנטים והן פרסיים, זה לצד זה.
כך גם בחפצי האמנות הזעירה מן התקופה המוסלמית המוקדמת משמשים עיטורים השאולים משתי התרבויות השונות, בעת ובעונה אחת.
שילוב זה של מקורות שונים הוא מאפיין נוסף של אמנות האסלאם.
המוסלמים עשו שימוש בעיטורים ביזנטיים וקופטיים שהיו מקובלים במצרים, סוריה וצפון אפריקה, וצרפו אותם במגוון צורות אומנותיות עם מוטיבים נבחרים ממקורות אחרים, וכך מיזגו אותם לסגנון אסלאמי אחיד.
המוסלמים בררו בקפידה את אותם יסודות שנעמו לעינם ולצרכם והרכיבו אותם מחדש בצורה שהייתה מוסלמית טיפוסית מובהקת.
למשל, המוטיב הפופולרי ביותר שאותו קיבלו מן הביזנטים היה הקישוט הקלאסי של דגם האקנתוס ושריג הגפן, אך המוסלמים סגננו את המוטיב הזה עד שהשיגו מתווה מופשט לגמרי.
מוטיב זה של שריג הגפן הופיע במגוון אינסופי של תבניות וצורות.
פעמים הודגש הגבעול, פעמים הודגש העלה תוך שהקו מתכופף בצורה גלית או מתפתלת.
הקומבינציות הדקורטיביות של מקבץ צמחים ופירות שקיימים באמנות הקלאסית בצורה נטורליסטית, מופיעות באמנות האסלאמית כקישוט ובצורה המצביעה על העדר נטייה לחקות את הטבע - מה שגרם לאופי הבלתי נטורליסטי והמופשט של האמנות האסלאמית.
דגמים גאומטריים ופרחוניים ותשליבים מדויקים, שמופיעים על אריגים קופטיים מן המאות ה-5 וה-6, הם אותות מבשרים לקישוט הגאומטרי העתיד להופיע באמנות האסלאמית.
התקופה הסאסאנית בפרס, התקופה שקדמה לשלטון המוסלמים, הייתה אחת מתקופות הזוהר באמנות האיראנית, ונוהלה מטעם בית המלכות, ועל כן הגיעו האמנויות הארכיטקטוניות לשיא השלמות.
כך היו למוסלמים דגמים מעולים להתרשמות.
מן האמנות הפרסית סאסנית שרווחה בפרס ומסופוטמיה, ירשו את חיבתם לתיאורי חיות ועופות כמו גריפונים ודרקונים, ציפורים וטווסים, אריות, דישונים, צבאים, כלבי ציד ויצורים דמיוניים מורכבים, שלפעמים עברו את גבול התמהוני.
מוטיב הכנפיים, אשר באמנות הסאסנית סימלו מלכות, אף הוא נכנס ישירות לאמנות האסלאמית.
האמנות הסאסנית, שהצטיינה בסגנון מופשט ובעיטור פסאודו פרחוני, ואשר בו בולטת החזרה הריתמית והסימטרייה כעקרונות ראשיים מתקבלת לתוך אמנות האסלאם.
יש כמעט המשכיות ורצף בהתפתחות האמנותית מהתקופה הסאסנית לאסלאם.
התפתחותו של סגנון העיטור האסלאמי הושפע רבות גם מן האומניות של הנומדים, הטורקים והאיראנים ממזרח איראן וממרכז אסיה.
טכניקות ועיטורים רבים וחדשים שולבו ומוזגו לתוך אמנות האסלאם (דגמים שלא היו מוכרים באמנות הסאסנית והנוצרית מזרחית).
אם נסכם פרק זה של ראשית התפתחותה של אמנות האסלאם, נוכל לומר בביטחון שאמנות האסלאם, אקלקטית בטבעה, ספגה וקלטה את המוטיבים האמנותיים, הסגנון והטכניקות של התרבויות שבהן נתקלה תוך כיבוש ארצות המזרח, ואמצה אותן תוך כדי התאמתן לאופייה ולמהותה.
הבסיס להתפתחות אמנות האסלאם היה מורכב מפסיפס של אלמנטים אמנותיים רבים, שהיו שאובים מן התרבות הקלאסית המאוחרת, והאמנות הפרסים סאסנית והנומדית.
מאמצע המאה ה-9 מצאה לה האמנות האסלאמית דרכי ביטוי משלה, שונים מאלו של האמנויות שבכל שאר התרבויות הגדולות, ועל האופי הזה שמרה עד לזמן החדש.
אחרי מות הנביא מוחמד, בשנת 632, נבחרו הח'ליפים הראשונים בעיר מדינה.
במהרה התגלעה מחלוקת בין שתי הכיתות באסלאם, השיעה והסונה.
משפחת אומייה הסונית ניצחה במאבק ויסדה את השושלת המלכותית הראשונה בשנת 661. האומיים העבירו את עיר הבירה ממדינה לדמשק, וכך נחשפו לתרבות הקלאסית המאוחרת.
האמנות בתקופת השושלת האומיית ביקשה ליצור שפה חזותית שתשרת את צורכי השלטון, ולשם כך אימצה דפוסים ומושגים מהתרבויות שנפגשה עמן במהלך הכיבוש: תרבות המערב הרומי - ביזנטי מצד אחד ותרבות המזרח הסאסאני והמרכז האסיאני מצד אחר.
לתרבויות אלו היו מסורות אמנותיות וטקסיות עתיקות יומין, ששימשו את השליטים וחצרותיהם.
זיקתם של האומיים לתרבויות אלו הייתה דו ערכית, זיקה של קבלה ודחייה.
הם קיבלו מהן צורות ותכנים המתייחסים למלכות ולשלטון, אך נמנעו מאימוץ כוללני של תפיסות ודפוסים, בעיקר מפני שהיו טעונים תכנים פגאניים או נוצריים.
רק מעט הגיע לידינו מהאמנויות השימושיות של התקופה האומיית.
כלי החרס לא יוצרו באותה עת בכמות ניכרת, וקומץ כלי הזכוכית ששרדו בסוריה ובמצרים הם המשך סגנוני ישיר של הזכוכית הרומית.
כלי המתכת הספורים ששרדו, כגון קנקנים, כלי שתייה וצלחות כסף, נעשו לפי מיטב המסורת הסאסאנית.
המסורות הגרקו - רומיות והסאסאניות באו לידי ביטוי גם באמנות גילופי העץ והשנהב, שלימים התפתחה בכיוון חדש ומקורי.
ההשפעה הגרקו רומית הבולטת ביותר היא בעיטורי לוחות העץ האומאיים ממסגד אל-אקצא בירושלים.
לוחות אלו מגולפים במוטיבים של קיסוס ושריגי גפן.
שליטי בית אומיה שירשו את האימפריה הביזנטית והססנית פעלו למען פיתוח ענף הבניה כראוי למעמדם.
במבנים שלהם בולטות ההשפעות של הסגנון הביזנטי והססני.
ניתן לראות זאת במסגדים ובארמונות.
הסיבה לכך היא שרוב פועלי הבניין היו תושבי הארצות הכבושות, וזה היה הסגנון שהם הכירו.
בנוסף, האדריכלים ברובם היו מומחים יוונים.
מבנים חשובים שנבנו בתקופה הם כיפת הסלע ומסגד אל-אקצה שנבנו על ידי הח'ליפה עבד אל-מלכ, המסגד באל מדינה והמסגד הגדול בדמשק.
בשנת 750 נפלה השושלת האומיית ובמקומה עלתה לשלטון השושלת העבאסית.
העבאסים העבירו את מרכז השלטון מדמשק לעיראק ובנו בה את בירתם - בגדאד.
העתקת נקודת הכובד הפוליטית והתרבותית מזרחה היה האירוע החשוב ביותר בתקופה העבאסית המוקדמת.
להלכה, החזיקו העבאסים בשלטון עד שנת 1258, השנה שבה כבשו המונגולים את בגדאד ורצחו את הח'ליף העבאסי.
למעשה, נפלו חלקים נרחבים של האימפריה זמן רב קודם לכן לידי שושלות מתחרות: בספרד שלטו האומיים (755 - 1031), במצרים - הטולונים (868 - 904), וברחבי האימפריה במזרח ובמערב קמו שושלות מקומיות שהתנתקו מהממשל המרכזי בבגדאד.
נהירה מתמדת של עמים טורקיים ממרכז אסיה למערבה והחלפה הדרגתית של הצבא הערבי בחיילים ממוצא טורקי, פתחו פרק חדש בהיסטוריה של אמנות האסלאם.
המסורות האמנותיות שהביאו עמם הטורקים התמזגו עם המסורות ההלניסטיות והמזרחיות של איראן ועיראק.
פרי המיזוג הזה היה הסגנון העבאסי, המשתקף היטב בשרידי העיר החדשה סאמארא, שתפסה את מקומה של בגדאד ושימשה בירה זמנית של האימפריה העבאסית בשנים 836 - 883.
רוב הידיעות על אמנות הקישוט העבאסית שאובות ממצאי החפירות בעיר סאמארא - בעיקר לוחות סטוקו ועץ שעוטרו בדגמים צמחיים בדרגות שונות של הפשטה.
הדגמים גולפו באלכסון עמוק ("האלכסון המודגש") והתקבל על כן רושם פיסולי.
סגנון העיטור של סאמארא שימש מקור השראה לאמנות האסלאמית לדורותיה.
בעקבות ההיכרות עם האמנות הסינית מיוצרים בתקופה זו לראשונה באסלאם כלי חרס המשמשים חפצי מותרות - למשל כלים מעיראק שחיקו את כלי טאנג הסיניים.
עם זאת, הישגם המרשים ביותר של קדרי עיראק הוא טכניקת הבוהק: עיטור על גבי הזיגוג בצבעים שהופקו מתחמוצות מתכת.
חידוש נוסף מתקופה זו הוא חיפוי הכלים בזגיג בדיל לבן עם כתובות ברכה.
מכאן ואילך הפך הכתב הערבי לאמצעי קישוט ראשון במעלה.
מהתקופה העבאסית גם השתמרו כתבי יד של הקוראן על קלף בכתב כופי (לרוב דפים בודדים).
מאומה לא נשאר מהעיר העבאסית בגדאד, שנוסדה בשנת 762 בפקודת הח'ליף אל מנצור.
בגדאד תוכננה על ידי מהנדסי הח'ליף כעיר עגולה.
היו לה ארבעה שערים בנקודות מפתח וכיכר מרכזית.
במרכז הכיכר הוקם ארמון הח'ליף; בראשו התנוססה כיפה ירוקה שנראתה מרחוק והפכה לסמל הבירה ושליטיה העבאסים.
סמיכות הארמון והמסגד הגדול שמאחוריו משקפת את השפעת הדת בתכנון האדריכלות האסלאמית המוקדמת.
העיר סאמארא הוקמה על הגדה המזרחית של החידקל בשנת 836 בידי הח'ליף העבאסי אל מועתצם והייתה בנויה כולה לבנים בלתי שרופות.
בסוף המאה ה-9 ננטשה העיר סופית.
נותרו ממנה שני מבנים: מסגד אל מותווכל שנבנה אחרי שנת 847, ומסגד אבו דולף שנבנה ב-860. מארמון הח'ליפים נותר רק "באב אל עאמה" - השער הראשי הפונה לנהר.
מסגד מתווכל, הגדול במסגדי העולם המוסלמי, היה ערוך סביב חצר גדולה פתוחה.
מהמסגד נותרו חומות הלבנים המסיביות שהקיפוהו, וכן צריח תפילה ("מינארט") בעל מדרגות לולייניות - הצריח החלזוני.
בתחילת המאה ה-14, באימפריה המונגולית, תחת השושלת האילח'אנית, נערכה היצירה "ג'אמע אל-תוואריח'" (= "קובץ הכרוניקות") המתארת את תולדות האנושות באופן מקיף.
היצירה נכתבה בידי היהודי שהתאסלם רשיד א-דין המדאני והיא מכילה איורים וקליגרפיה מפוארים שדרשו את מאמציהם של מאות סופרים ואמנים.
כ-20 עותקים מאוירים של היצירה נוצרו במהלך חייו של רשיד א-דין, אך רק חלקים מעטים נותרו, והטקסט המלא לא שרד.
כתבי היד המאוירים המוקדמים מייצגים יחד "אחת מהדוגמאות החשובות ביותר ששרדו לאמנות האילח'אנית בכל מדיום", והם הקובץ הגדול ביותר ששרד של דוגמאות מוקדמות של המיניאטורה הפרסית.
האימפריה העות'מאנית, שראשיתה בהשתלטות שושלת עות'מאן על אסיה הקטנה ובכיבוש קונסטנטינופול בידי מהמט השני בשנת 1453, השתרעה בשיאה מעיראק במזרח ועד וינה במערב וצפון אפריקה בדרום.
תחת שלטונם של העות'מאנים נפתח פרק חדש בתולדות האסלאם, ועם כיבוש קונסטנטינופול והסבת שמה לאיסטנבול - הפכה העיר למוקד של תרבות, אדריכלות ואמנות.
עד אמצע המאה ה-17 היו סולטאני האימפריה העות'מאנית פטרונים נלהבים של אמנות ואדריכלות.
בחצרם ייסדו מרכזים לייצור חפצי אמנות והעסיקו בהם אמנים מוכשרים, בעיקר ציירים שהתמחו באיור כתבי יד ופירמאנים ובעיצוב דגמים לשאר האמנויות.
בתחילה הושפעו אמנים אלה מהמסורות המקומיות, ומן המסורת הסינית והאיראנית, ואוצר עיטוריהם כלל דגמים מסוגננים של ערבסקות, שריגים, פרחים וציפורים.
בהמשך התפתחו נושאי קישוט נוספים, בהם מוטיב של עלים ודגם ה"צ'ינטמאני", שמקורו בסין הבודהיסטית, המורכב משלושה כדורים ושני קווים גליים.
באותה עת גם התפתח סגנון קישוטי נטורליסטי שנודע בשם "ארבעת הפרחים" : צבעוני, ציפורן, יקינתון ושושנה.
עד מהרה הפך סגנון זה למאפיין הטיפוסי והחשוב ביותר של האמנות העות'מאנית.
דגמים אלה מופיעים על חפצים ואריגים רבים מן המאה ה-16, שנחשבה לתור הזהב של האמנות העות'מאנית.
לקראת סוף המאה ה-14 הסתננו השפעות אירופאיות אל האמנות העות'מאנית, ובסוף המאה ה-18 התפתח בה סגנון אמנות חדש שנודע בשם "הרוקוקו הטורקי".
כלי החרס העות'מאניים יוצרו בעיר איזניק, שהייתה מרכז הקדרות העות'מאנית ובתי המלאכה המלכותיים.
עיטורי הכלים האלו עשויים בגוני כחול וטורקיז, לפי האופנה הסינית, וכוללים בעיקר פרחי לוטוס, עננים מסוגננים וערבסקות.
בשנים 1525 - 1555 חלה התפתחות נוספת בקדרות העות'מאנית בדמות "כלי דמשק", שבהם נוספו לגוני הכחול והטורקיז גם ארגמן וירוק.
העיטורים כללו מעתה גם דגמי עלים, זרי צבעונים, ציפורנים, יקינתונים, שושנים ורימונים.
עיטור כלי הקרמיקה העות'מאניים הגיע לשיאו בשנים 1555 - 1700 בדגמי פרחים בשלל צבעים בסגנון נטורליסטי.
תנופת הבנייה הגדולה באותה עת הניבה ביקוש גדול לאריחים וכלי חרס והעשירה את מגוון הקומפוזיציות.
בעיקר רווחו מוטיבים פרחוניים, ערבסקות וכן כתובות המשולבות בעיטורי עלים, ענפים, שריגי גפנים, פרחים וברושים.
במחצית השנייה של המאה ה-17 החלה תעשיית החרס העות'מאנית לדעוך, ובמאות ה-18 וה-19, לאחר שקיעתה של איזניק, הגדילה העיר קטוהיה את תוצרתה כדי לעמוד בדרישות השוק.
רבים מהאמנים הארמנים ברחו והגיעו לסוריה ולארץ ישראל.
אחרים השתקעו בירושלים והקימו בה בתי מלאכה לחרס בסגנון טורקי, הפועלים עד ימינו.
לכלי החרס העות'מאניים היה ביקוש רב באירופה, ושם ראו בהם חפצי אמנות.
על ראשית הציור העות'מאני ידוע רק מעט, אך אין ספק שעוד לפני כיבוש קונסטנטינופול פעלו ציירים בחצר העות'מאנית בבורסה.
לאחר כיבוש העיר והקמת אסכולת החצר בחסות מחמד "הכובש", קיבל הציור העות'מאני תנופה.
צבעי הציור העות'מאני שקטים, מרכיביו משרים אווירה של כובד ראש, הדמויות גדולות ופניהן בעלות הבעה, והנופים - פשוטים.
בעוד שהציור האיראני אינו עוסק בעולם המציאות אלא העולם הרומנטי פיוטי המתואר בפואמות השונות, הציור הטורקי היה אספקלריה של התרבות ואורחות החיים: בילויים בחצר המלוכה ובעיר, חיי הסולטאן, מלחמותיו, ניצחונותיו וכן מעמדים טקסיים.
הציור של החצר העות'מאנית משקף את כוחם הבלעדי של השליטים הטורקים, ואחר ממאפייניו הוא ריבוי דיוקנאות הסולטאנים.
צווי מלכות ("פיראמנים") נכתבו לרוב בצורת מגילה, בדיו צבעונית או זהובה, בסגנון הדיוואני שהיה סגנון הכתיבה הרשמי של לשכת הסולטאן.
בראש הפירמאן התנוססה טוגרא - חתימת הסולטאן - שהורכבה תמיד משם הסולטאן, שם אביו, תארו, והמילים "מנצח תמיד".
שורת הכתב הראשונה של הפירמאן היא בעלת נוסח קבוע וכתובה בזהב.
היא מפארת את הסולטאן ומסתיימת במילים: "זה הצו שלו".
הטוגרא - הישגה המובהק של הקליגרפיה העות'מאנית - הפכה לסמלה של האימפריה.
היא נחקקה גם על חותם הסולטאן והוטבעה על מטבעותיו.
אריגי המשי, הקטיפה והברוקאד הרבים שהגיעו לידינו מן התקופה העות'מאנית הם מהמאה ה-15 ואילך.
בחצר המלכות העות'מאנית ובחצרות מלכי אירופה הוקירו ביותר אריגים אלו.
הם נחשבו למותרות, שיקפו את מעמדם הגבוה של בעליהם, ובגדי המלכות שנתפרו מהם נשמרו באוצרות בתי המלוכה.
"דרך המשי" מאסיה לאירופה מסתיימת באימפריה העות'מאנית.
חומר הגלם הגיע מאיראן לעיר הבירה החדשה בורסה, ובה יוצרו האריגים המפוארים בדגמים ובסגנון של האריגים האיטלקיים בני התקופה הגותית המאוחרת.
מן המאה ה-16 ואילך התחרו האריגים העות'מאנים באריגים הווניצאינים והספרדיים.
כמו בכלי חרס, גם באריגים העות'מאנים מורכב מילון העיטורים מדגמים פרחוניים נטורליסטים, בהם ציפורנים, צבעונים, יקינתונים, שושנים, רימונים ועצי ברוש.
מוטיב העלים מופיע בצורות שונות, בעיקר כעלים משוננים.
מוטיבים ידועים אחרים הם ה"צ'ינטמאני" וכן ערבסקות, רצועות עננים וסהרונים.
אריגי המשי היו בצבעי אדום-שני, ירוק בהיר וכחול בוהק, אך גם בגווני שנהב וחום.
מהיפים שבהם תפרו גלימות לסולטאנים ולאנשי חצרם.
אמנות האסלאם מתאפיינת בשימוש בכתב כחלק מהעיטורים על המסגדים, הקירות והספרים.
השפעה ניכרת של אמנות הקליגרפיה האיסלמית קיימת על כתבי היד העבריים המוקדמים, אולם דווקא טכניקת ה"מיקרוגרפיה"- כתיבה של אותיות קטנות מאוד כחלק מהעיטור הגיע לעולם המוסלמי מהשפעת כתבי היד העבריים.
מיקרוגרפיה אפשר למצוא בכתבי יד מוסלמיים מהמאה ה-15 ומשערים שזו הגיע בהשפעת גירוש ספרד.
לצורות ולצמחים מסוימים יש משמעות דתית באמנות האסלאם.
לדוגמה, פרח הצבעוני הוא אחד הסמלים של מוחמד, והוא מופיע רבות באיורים לספרים, על צלחות קרמיות, צלחות חרסינה וחפצים שונים המעטרים את ביתו של המוסלמי.
הצמח המשתרג מתוך כד או כלי מים, (לדוגמה, בפסיפסים על כיפת הסלע), הוא איור לדימוי המקראי של דמות הצדיק, שהתגלגלה אל האסלאם, וקיבלה עיצוב דקורטיבי, קצבי והרמוני, שהותאם לצורת התקרה.
עַרַבֶּסְקַה היא מוטיב עיטורי המציין מערך מופשט של קווים וצורות החוזרים כדגם.
לרוב מדובר בעיטור עלים, קנוקנות וגבעולים מפותלים, השזורים זה בזה והיוצרים תבנית גאומטרית.
פעמים רבות מדובר בעיטור בודד החוזר על עצמו.
הסיבה לקיומם של דגמים אלו, בעיקר בעיטור מבנים ובעיטור כתבי קודש מוסלמיים, היא האיסור הדתי על יצירת דיוקנאות באשר הם (השווה עם איסור עשיית פסל).
אדריכלות איסלאמית כוללת את כל המגוון של האדריכלות שהתפתחה מהאסלאם כתופעה חברתית, תרבותית, פוליטית ודתית.
רשימת מונחים בתחומי האמנות החזותית.
הרשימה כוללת מונחים בתחומי האמנויות השונות.
לצד המונח מופיע צורת התעתיק שלו באנגלית או בשפת המקור.
למונחים בתחומי האדריכלות ראו גם: "אדריכלות קלאסית - מונחים" ו"אדריכלות גותית - מונחים".
אוצר – אדם האחראי על דברים יקרי-ערך.
האוצר נושא אף תפקיד של מפקח, מנהל במוזיאון או גלריה ובתפקידים דומים.
אוריגמי (ביפנית: 折り紙) – אמנות קיפולי נייר.
אורנמנט או אורנמנטיקה – מוטיב עיטורי, לעיתים מופיע כדגם עיטורי (כמו בערבסקה).
איור או אילוסטרציה – תוספת ליצירה כלשהי במטרה לשפוך עליה אור מעבר למה שהאמן ביטא ביצירתו.
בדרך כלל הכוונה לרישום המלווה טקסט ספרותי.
אימפסטו – מושג מתחום הציור, המתאר אופן שימוש בצבע סמיך בשכבות עבות.
איקונוגרפיה – מחקר הסמלים, הדימויים ואופני התיאור באמנויות השונות בתקופה מסוימת.
אלקיד – סוג של פוליאסטר המשמש כציפוי דקורטיבי הנוצר מערבוב של אלכוהול אנהידריד.
אמבלמה (Emblem) – סוג של סמל הנתון במסגרת מעוגלת.
אמולסיה (Emulsiom) – חומר רגיש לאור המשמש לציפוי סרטי צילום.
אמייל (טכניקה) – חומר צבעוני הנוצר מהתכת אבקת זכוכית על שכבת מצע (כגון מתכת, זכוכית, קרמיקה, או אבן).
אנדרטה – פסל, פסל סביבתי, מיצג או מבנה המוצב במקום מסוים, שמטרתו היא להנציח אישים חשובים, מאורעות היסטוריים וכדומה.
אסמבלאז' – טכניקה אמנותית בה יוצרים אובייקט תלת-ממדי מחיבור של חפצים שונים.
האסמבלאז' יכול לתפקד כפסל חופשי בחלל או כתבליט.
אקואפסטו – סוג של מדיום המשמש לעיבוי צבעי מים או גואש.
אקווטינטה (Aquatint) – טכניקה של דפוס שקע, וריאציה של טכניקת התצריב.
אקריליק – צבע מהיר-התייבשות הכולל פיגמנטים שעורבבו בתחליב רזין אקרילי.
בריקולאז' – מונח מתחום האסתטיקה, עשייה מתוך אלתור, חיבור באמצעות כלים שלא נועדו בהכרח לעבודה זו.
בובת מניקין לציור – כלי עזר לציירים בדמות אדם קטן בדרך כלל עשוי מעץ.
ג'סו (Gesso) – שכבת בסיס הנמרחת על בדי ציור (קנבס) ועשויה מסידן פחמתי המעורבב עם דבק ארנבות.
גואש (Gouache) – סוג של צבעי מים בעלי גוון אטום.
כמו צבעי מים אחרים, צבעי גואש מורכבים מפיגמנט, חומר עיבוי (בדרך כלל גומי ערבי), ומים.
גרונד (Grund) – צבע יסוד בציור.
גרלנדה – מוטיב עיטורי של עלים או פרחים המסודרים בצורה של שרשרת או חישוק.
גרפיט (Graphite) – חומר קשה המבוסס על פחמן, משמש כאמצעי לרישום.
גרפיטי – ציורים, איורים או כתובות המצוירים על קירות במרחב ציבורי.
גרפיקה (Graphics) – שם כולל לאמנויות שעיסוקן המרכזי הוא בתיאור צורות וקווים – כגון טיפוגרפיה, הדפס, צילום וכדומה.
גשטלט – תבנית כוללת הנובעת מצורתו הכללית של אובייקט ולא מפרטיו.
דולמן (Dolman) – מצבה או אנדרטה מתקופת האבן הבנויה מאבן שטוחה גדולה.
דיפטיכון (Diptychon) – יצירה המורכבת משני חלקים מחוברים.
דופלקס (חומר) או קרטון דופלקס (Duplex Carton) – סוג של קרטון בעל מרקם שונה בכל צד.
דיורמה (Diorama) – תצוגה מלאכותית של סביבה או מקום בה מתבוננים דרך פתח והמעניקה אשליה של מרחב תלת־ממדי.
דפוס בלט (Relief prints) – כינוי לשיטת דפוס בה הדימוי המודפס בולט מתוך לוח ההדפסה כמו בתבליט.
דפוס שטח (Planographic) – כינוי לשיטת דפוס בה הדימוי המודפס מוטבע באופן ישיר, כגון הדפס משי, הדפס אבן.
דפוס שקע (Intaglio) – כינוי לשיטות הדפס כגון תחריט, בהן נחרט רישום על משטח ההדפסה כבמעין תשליל.
רישום זה מועבר בעזרת מכבש דפוס אל משטח ההדפסה.
דקולאז' – יצירת אמנות הנוצרת על ידי פירוק של חומרים קימים כגון קילוף שכבות של כרזות מודבקים.
הדפס (Printmaking) – שם כולל ליצירת אמנות שנוצרה על ידי צייר או גרפיקאי באמצעות טכניקת דפוס.
הדפס אבן או ליטוגרפיה (Lithography) – שיטת הדפסה בה מצויר על גבי אבן הדימוי בעזרת פגמנט ושמן, והוא מועבר במכבש דפוס אל משטח הדפסה.
היבריד (Hybrid) – בן כילאיים, מורכב מכמה גופים שונים כגון ספינקס וחיות מיתולוגיות אחרות.
היסטוריציזם (Historicism) – גישה פילוסופית לפיה יש לתאר ולפרש את ההיסטוריה במונחים של העבר.
באמנות הציור ההיסטוריציסטי נוטה לאמץ מוטיבים ודרכי הבעה הלקוחים מן העבר.
הירוגליפים או כתב הירוגליפי – כתב תמונות.
הזהבה – עיטור ציור או פסל בפיסות זהב דק הנקרא "עלה זהב".
הלניזם (Hellen'ism) – תרבות הממוזגת שנוצרה במזרח אגן הים התיכון מן התרבות היוונית העתיקה.
הפשטה – תהליך המפחית מתכונות מסוימות של אובייקט כדי להבליט תכונות אחרות שלו.
הרואין שיק (Heroin Chic) – מראה חיוור ושדוף אשר אומץ בסוף המאה ה-20 בתצלומי אופנה.
הרמוניה – התאמה בין חלקי היצירה והיחס ביניהם.
הקצרה – טכניקה לתיאור עומק על משטח דו־ממדי, בה אובייקט מוצג בכמה מישורים אל מול נקודת המבט של האמן (לדוגמה – רישום של אדם שידו מושטת אל עבר בצופה).
ויזואלי – חזותי, קשור לראייה.
ויטראז' – (Vitrage) אמנות המשתמשת בלוחות זכוכית שקופות או צבעוניות לשם יצירת דימוי עיטורי.
ויטרינה – (Vitrine) חלון ראווה או מתקן להצגת יצירות אמנות.
ויניטה עיטור בראש ספר או עמוד, לעיתים האות הראשונה מעוטרת וגדולה יותר.
ורטיקלי – (Vertical) ניצב, אנכי.
וריאציה – (Variation) דבר שונה, המבוסס על מקור הדומה לו.
ורניסאז' – הצגת בכורה של יצירת אמנות או פתיחת תערוכה.
ורניש – (Varnish) לכה, חומר שקוף היוצר שכבת הגנה על משטח הציור.
ורסיה – (Version) נוסח, עיבוד או גרסה שונים מעט.
זום (Zoom) – צילום תקריב.
בצילום גם סוג של העדשה; בקולנוע יש גם שוט מתקרב (זום אין) ושוט מתרחק (זום אווט).
ז'ורנל – כתב עת או מגזין.
ז'אנר (Ganre) – סוגה של יצירת אמנות (בספרות – רומן, שירה וכדומה; בקולנוע – סרט מתח, קומדיה וכו').
ציור ז'אנר – יצירת אמנות המתארת את חיי היום יום.
חיתוך עץ (Woodcut) – שיטת הדפסה במ נחרט רישום על גבי לוח עת כתשליל.
דימוי זה מועבר בעזרת מכבש דפוס אל משטח ההדפסה.
חרט (לדיו) – מכשיר חד, דמוי קולמוס, בעזרתו רושמים קווים.
חֶרֶט לתחריט – מכשיר חד בעזרתו חורצים את לוח ההדפסה.
חתך הזהב – ראו יחס הזהב.
טבע דומם – כינוי לנושא ציור נפוץ במיוחד המציג לרוב פירות או עצמים אחרים מן הצומח יחד עם חפצים דוממים שונים.
נושא הציור מקובל מאוד בלימוד ציור אך גם קיימים ציורי טבע דומם מפורסמים מאוד שצוירו על ידי מיטב האמנים לדורותיהם.
טוניקה (Tunic) – בגד יווני ורומי.
טורסו (Torso) – פלג הגוף העליון ללא ראש וגפיים.
טוש – סוג של דיו שחור שמקורו באסיה.
משמש גם ככינו לעטים עשויים פלסטיק שבתוכם חומר ספוגי (לעיתים לֶבֶד) טבול בצבע.
טוש סיני או שיחור סיני – סוג של דיו שחור מובחר המשמש לציור במכחול או בחרט.
טיכה (Tyche) – דמות נשית בפיסול או בציור המשמשת כאלגוריה.
לכל עיר בעת העתיקה הייתה "טיכה" שייצגה אותה.
טימפנון (Tympanum) – אלמנט אדריכלי קישוטי המופיעה בחזית של בניינים חשובים והוא מעוטר בפסלים ותבליטים.
טיפוגרפיה (Typography) – אמנות סידור הדף באמצעות אותיות ומספרים וארגונם בעזרת קומפוזיציה ועיצוב אותיות הטקסט עצמו.
טכניקה (Technigue) – תהליך או אמצעי פעולה.
טמפרה (Tempera) – טכניקת ציור בה תערובת הפיגמנט מעורבבת עם חלמון ביצה מהול במים המשמש כמדיום מקשר.
טריפטיכון (Triptych) – יצירת אמנות, בדרך כלל ציור או תבליט, העשויים משלושה חלקים המצורפים זה לזה.
יחס הזהב (Golden Ratio) – יחס מתמטי () בו נעשה לעיתים שימוש בתכנון קומפוזיציה של יצירה.
היחס בקירוב הוא כשליש המידה לעומת שני שלישים.
לונטה (Lunette) – צורה של חצי עיגול, מלא או ריק, הממוקמת בין קשת לבין דלת או פתח.
ליטוגרפיה או הדפס אבן – טכניקת דפוס בה משמשת אבן כלוח ההדפסה.
מדיה – צורת הרבים של המילה "מדיום", החומרים והטכניקות בהן אמן משתמש ליצירה.
מחווה (Homage) – יצירת אמנות המצטטת את יצירתו או סגנונו של אמן חשוב תוך הערכה וכבוד לעבודתו.
המושג קיים בתחומי האמנות החזותית כמו גם בתחום המוזיקה, הקולנוע, הספרות ועוד.
מחווה (Gesture) – כינוי לתהליך עיצוב החומר ביצירה כגון אופן הציור במכחול ואופן הנחת הצבע על מצע הציור.
מחזור (Cycle) – סדרה של יצירות אמנות (לרוב ציורים) המתארים נושא משותף, כגון "חייו של ישו".
מחק (Eraser) – כלי כתיבה המשמש למחיקת כתיבה בעיפרון.
המחק עשוי בדרך כלל מגומי.
מחק פחם (Kneaded Eraser) – כלי כתיבה המשמש לשם מחיקת פחם מנייר.
המחק האלסטי סופג לתוכו את חלקיקי הפחם.
מימזיס (Mimesis) – ביטוי מתחום האסתטיקה שמקורו ביוונית המשמש לתיאור הקשר בין היצירה למושא היחס שלה בטבע.
מיניאטורה (Miniature) – יצירת אמנות קטנת ממדים.
לעיתים היא מהווה דגם של יצירת אמנות גדולה יותר.
מיצב (Installation) – סוג של פיסול המדגיש את היחס שבין הסביבה אל היצירה הפיסולית.
לעיתים הוא מורכב ממספר פריטים העשויים בטכניקות מגוונות.
מיצג (Performance) – סוג של אמנות המשלבת בין אלמנטים תיאטראלים לבין אלמנטים מן האמנות החזותית.
מיקרוגרפיה (Micrography) – סוגה אמנותית היוצרת דימוי ויזואלי מתוך טקסט ספרותי.
מכחול – מכשיר דמוי מקל שבקצהו שערות או סיבים המשמשים למריחת צבע על גבי משטח.
מצוטינט (Mezzotint) – טכניקה של דפוס שקע.
סקו או פרסקו סקו (Fresco-secco) – טכניקת ציור בה צבע על בסיס מים נמרח על גבי טיח יבש.
לעיתים משמש כשלב תיקונים של טכניקת הפרסקו.
סימטריה (Symmetry) – יחס של זהות בין שני חצאים בחפץ או ביצירה.
ספומאטו (באיטלקית: Sfumato) – מונח שטבע לאונרדו דה וינצ'י לטכניקת ציור בה יש מעבר מדורג וזהיר מאוד מגוון לגוון או מצבע לצבע, עד שקשה להבחין בשלבים.
ספיה (Sepia) – נוזל חום המופק מדיונון.
משמש להדפס וגם ככינוי לגוון הדפסה חום של תצלומים.
סקיצה (Sketch) – רישום המעביר את הקווים הכללים של אובייקט.
לעיתים משמשת הסקיצה כשלב תכנון בתהליך היצירה.
סכין פלטה – כלי ציור.
ערבסקה – מוטיב עיטורי (אורנמנט) המזוהה עם האמנות המוסלמית.
פוטומונטאז' (Photomontage) – טכניקה להרכבת תצלומים שונים לתצלום אחד.
פוינטיליזם – טכניקה ציור שהתפתחה בצרפת על ידי ציירים הפוסט אימפרסיוניזם ובה הציור נוצר בעזרת חיבור אופטי של נקודות צבע קטנות המצטרפות ממרחק מסוים לתיאור של דמות או עצם.
פוליו (Folio) – דף מודפס לפני קיפולו ל-2.
פחם טבעי (Coal) – חומר טבעי וקשה, בצבע שחור או חום, המשמש גם לרישום.
פחם סינתטי או פחם עץ (Charcoal) – חומר קשה בצבע שחור המשמש לרישום.
נוצר כתוצאה משריפה מבוקרת של עץ.
פטרוגליף (Petroglyph) – ציור חרות בסלע, לרוב על ידי תרבויות פרהיסטוריות.
פיגמנט או צִבְעָן (Pigment) – תרכובת כימית בעלת צבעונית.
כפיגמנטי צביעה הוא משמש כבסיס ליצירת צבעים שונים.
פייטה (באיטלקית: Pietà) – מונח המציין נושא באמנות המציג את האבל של מריה, האוחזת בבנה המת ישו.
פיקסטיב – סוג של ציפוי הגנה המשמש לקיבוע פחם, פסטל או עיפרון אל משטח הרישום.
פלטה – משטח עליו מערבב הצייר את הצבעים.
פסטל או גיר שמן (Pastel) – שם כולל לחומרים לציור ורישום המורכב מפיגמנט וחומר מעבה המופיעים כגליל או מקלון צבע קשה-למחצה.
פסטל שמן (Oil Pastel) – גליל של פסטל המורכב מפיגמנט, שמן ושעווה.
לעיתים נקרא גם כ"צבע פנדה".
פסיפס (Mosaic) – תמונה המורכבת מאבנים שונות וססגוניות ליצירת תבנית גרפית.
מהדורת פקסימיליה – העתקה מדויקת של ציור, רישום או הדפס.
פרוטומה – פסל ראש, פסל בסגנון ריאליסטי המתאר ראש וכתפיים של אדם.
פרופורציה (Proportions) – יחס בין מידות שונות.
באמנות בדרך כלל היחס בין מידת חלקי הגוף השונים.
פרספקטיבה (Perspective) – שיטה לתיאור מרחב תלת-ממדי על גבי משטח דו-ממדי.
פרסקו או בעברית תמשיח (Fresco) – טכניקת ציור קיר אשר מתבססת על ציור ישירות על טיח סיד לח.
הצבע מתיבש יחד עם הטיח והופך לחלק אינטגרלי ממנו ומהקיר.
פרפין (Paraffin) – תרכובת אורגנית המיוצרת מנפט הדומה לשעווה ומשמשת ליציקה ולהכנת נרות.
צבע מים (Watercolor) – צבע לציור המורכב מפיגמנט המומס במים וגומי ערבי לעיבוי וייבוש.
נהוג לצייר בצבעי מים על נייר.
צבען – השם העברי של פיגמנט.
צבע פנדה – ראו פסטל שמן.
צבע שמן – צבע לציור המורכב מפיגמנט המעורב בשמן פשתן.
נהוג לצייר בצבע זה על בד ציור (קנבס) או על לוח עץ.
צלמית ונוס (Venus Figurines) – כינוי קבוצתי למספר חפצים פרהיסטוריים רובם בצורת פסלון של אישה שמנה או בהריון.
קולאז' או הֶדְבֵּק (Collage) – מדיה אמנותית שבה נעשה שימוש בפיסות עיתון, נייר או אריג לכדי יצירת תמונה דו-ממדית.
קומפוזיציה (מחבר) (Composition) – אופן הסידור של חלקי היצירה השונים והיחס ביניהם ובין המכלול של היצירה.
קונטור – קו המגדיר, תחום ומפריד דמויות או דימוים זה מזה ומן הרקע.
קונטרה פוסטו (באיטלקית: Contrapposto) – מונח המתאר תנוחה של גוף האדם ביצירות אמנות.
רגל אחת של הדמות מונחת קדימה ישרה וכנגדה היד הנגדית מכופפת.
כך נופל משקל הגוף על רגל אחת.
קטלוג – רשימת מצאי של אוסף או תערוכה.
קיארוסקורו (Chiaroscuro) – מונח מתחום הציור.
שימוש בקונטרסט חד בין אזורים כהים לבין אזורים בהירים בציור.
קיטש – מונח המתאר אמנות הנוצרת כהעתק של אמנות אחרת.
נהוג להשתמש במושג גם באופן רחב יותר על מנת לציין כל אמנות העשויה בטעם רע, ואו פריטים המיוצרים בייצור המוני שנחשבים נדושים או גסים.
קמרה אובסקורה (Camera Obscura) – מכשיר אופטי שיוצר דמות דו־ממדית מעצם (אובייקט) תלת־ממדי.
קרטון – תרשים בגודל טבעי של היצירה, לשם העתקת הדימוי אל פורמט העבודה.
קרטון דופלקס – ראו: דופלקס.
קריקטורה – איור המציג דמויות ומצבים בצורה מוגזמת, במטרה לשעשע או להעביר ביקורת.
קרקולור (Craquelure) – רשת הסדקים והשברים הנוצרים בציור העשוי בצבע שמן.
רדי מייד (Readymade; בצרפתית: Objet Trouvé) – מונח המתאר חפצים יומיומיים ומוכנים מראש אשר הופכים ליצירת אמנות.
רישום (Drawing) – שרטוט דו-ממדי של עצמים, לרוב על נייר, בטכניקות שונות.
רפליקה (Replica) – העתק מושלם של יצירת אמנות.
רפרודוקציה – העתק מודפס של יצירה דו-ממדית כגון צילום מודפס של יצירת אמנות.
שעווה – שם כולל לקבוצת חומרים מוצקים, רכים מאוד, בעלי שימושים מגוונים.
תבליט (Relief) – סוג של פיסול שאנו חופשי בחלל, אלה צמוד למשטח אחורי.
תבליט גבוה (High Relief) – סוג של תבליט בו העצמים המפוסלים גבוהים מן המשטח אליו הם צמודים.
תבליט שטוח (Low Relief) – סוג של תבליט בו העצמים המפוסלים נמוכים מן המשטח אליו הם צמודים.
תחריט או דפוס בלט – שיטת דפוס בה הדימוי נחרט על גבי לוח מתכת ומשמש כתשליל בתהליך ההדפסה במכבש דפוס.
תחריט רטוב – שיטת דפוס הדומה לתחריט, בה נוסף תהליך כימי ובו תמיסה יוצרת שכבת מלח לפי הדימוי.
בתהליך ההדפסה מרטיבים את הנייר.
אמנות יהודית היא אמנות ויזואלית המזוהה עם ערכים הקשורים לדת ולתרבות היהודית.
אפשרויות התיחום של המושג "אמנות יהודית" הם נרחבות ובעייתיות מאוד מכמה סיבות.
כיוון שהממצא החומרי הנמצא בידי החוקרים מכיל מגוון רחב של פריטים הנעים בין פריטי אמנות כגון ציור, פיסול וארכיטקטורה, לבין אומנות שימושית ותשמישי קדושה ("יודאיקה"), קיים קושי ביצירת מסורת יצירה אחידה.
שלישית, דימויים של "יהודים" ושל הדת היהודית הופיעו גם ביצירתם של אמנים שאינם יהודים.
בנוסף, עמדו חוקרים רבים על העובדה כי קיימים דימויים איקונוגרפיים המשותפים לאמנים יהודים ולאלו שאינם יהודים בתקופות שונות במהלך ההיסטוריה.
סברה עממית רואה את התרבות היהודית כמתנזרת מיצירת אמנות, ברוח האיסור מ"עשרת הדיברות" על יצירת פסל ומסכה:
אולם אמנות העוסקת בסמלים ובאיקונוגרפיה יהודית מוכרים כבר מהעת העתיקה.
המחקר הארכאולוגי גילה שפע של ייצוגים אמנותיים כבר התקופה הביזנטית בארץ ישראל שנתגלו בפסיפסים ופרסקאות בעיקר בבתי כנסת ובבתי מידות.
בייצוגים אלו מופיע ייצוג חזותי של ספורי התנ"ך לצד דימויים הלקוחים ממסורת העיטור של אותה עת, מסורת שהייתה משותפת לעיטורים של בני דתות שונות כגון דימוי של גלגל המזלות או דימויי צמחים וחיות.
האמנים שיצרו עבודות אלו לא נמנעו אף מייצוג מוחשי של האל היהודי.
כך למשל, בציורים בבית הכנסת בדורה אירופוס (המאה ה-3) או ברצפת הפסיפס של בית הכנסת בבית אלפא (המאה ה-6) מתואר האל באמצעות דימוי של "יד אלוהים".
ביטוי אסתטי מנוגד מופיע בפסיפס שעל רצפת בית הכנסת העתיק בעין גדי (המאות 3-6).
בפסיפס זה הוחלפו הציורים ודימוי גלגל המזלות ברשימה כתובה, כנראה מתוך מגמה איקונוקלסטית.
גם המחשבה היהודית לא הסתייגה מן האמנות באופן גורף.
בתלמוד קימות כמה רמות של דעות בנושא, שביסודן הדמיון לעבודת אלילים, להלכה הרמב"ם והרמב"ן, למשל, סבורים כי אין איסור להציג צמחים ובעלי חיים.
לעומת זאת קיים לדעתם איסור על יצירת צורות שהן בעלות משמעות מטאפיזית, כגון גרמי השמיים, צורת אדם, מלאכים וכדומה.
איסור נוסף, על פי השקפתם, הוא על הצגת דמויות של נשר, שור ואריה, המציינים באיקונוגרפיה הנוצרית שלושה מתוך ארבעת האוונגליונים.
אך גם אם לא הייתה הסתייגות, לא נודעה חשיבות יתירה לאמנות אסתטית ביהדות לעומת המוזיקה אולי משום היותה רוחנית יותר.
על פי המסורת היהודית, בית המקדש הראשון נבנה בירושלים, על הר המוריה, על ידי שלמה המלך (970–930 לפנה"ס).
אין עדויות ארכאולוגיות חומריות ישירות מבית המקדש הראשון, וזאת מפני שלא נערכה מעולם חפירה ארכאולוגית בהר הבית.
עבודות של סינון העפר מהר הבית הניבו מספר ממצאים עקיפים, ביניהם בולה עם הכתוב "[גא]ליהו [בן] אמר", ממשפחת כהנים שאחד מבניה מוזכר בספר ירמיהו כ"פקיד נגיד בבית ה'", וכן ראש חץ סקיתו-איראני, שהיה בשימוש צבאות נבוכאדנצר.
בית המקדש השני נבנה על ידי עולי בבל בראשית שיבת ציון בתקופת בית שני באזור שנת 516 לפנה"ס.
הוא היה מורכב מהיכל ומכמה חצרות-עזרות שהקיפו אותו.
ההיכל עמד בראש הר הבית ואילו העזרות היו נמוכות ומוקפות חומה, לצדיהן היו מוסדות המקדש ובתי מלאכה שעסקו בתחזוק המקדש.
החצר החיצונית הייתה קרויה "עזרת נשים" ובה נערכו התאספויות לשם קריאת תורה.
"מקדש הורדוס" הוקם על ידי המלך הורדוס כחלק מקומפלקס בנייה גדול שכלל גם את "הסטיו המלכותי".
המקדש, שעמד בראש הר הבית, היה מורכב מהיכל ומכמה חצרות-עזרות נמוכות יותר שהקיפו אותו.
לצד החומה שהקיפה אותו היו ממוקמים מוסדות המקדש ובתי מלאכה שעסקו בתחזוק המקדש.
אף על פי שהאיסור הגורף של "לא תעשה לך כל פסל וכל תמונה", במקדש הותרו מלכתחילה כל האמנויות הוויזואליות, והן אף מצאו בו את מקומן ותיקונן שהרי המקדש הוא "נויו של עולם".
אדריכלות ועיטור בתי כנסת עתיקים
על אף שאין עדויות ברורות בעניין זה, נהוג לתארך את בנייתם של בתי הכנסת הראשונים לתקופת גלות בבל.
כתובת הנצחה, שהיא העדות הקדומה ביותר למבנה בית כנסת, נמצאה בעיר אלכסנדריה שבמצרים, והיא מתוארכת את המבנה לתקופת שלטונו של תלמי השלישי, במהלך המחצית השנייה של המאה ה-3 לפנה"ס.
עם זאת העדויות המעטות אינן מאפשרות לקבוע האם מבנה בית הכנסת התפתח בתוך ארץ ישראל או מחוץ לה.
מבני בתי הכנסת שואבים את השראתם הארכיטקטונית ממבנה הבזיליקה היווני-רומי.
נהוג לחלק את בתי הכנסת העתיקים שנמצאו לשלשה טיפוסים:
הסוג הקדום (תחילת המאה הראשונה לספירה עד אמצע המאה השלישית לספירה), ובהם בתי הכנסת שנמצאו באתרים כגון הרודיון, במצדה או כפר נחום.
צורת המבנה הייתה כשל בזיליקה מרובעת.
בשונה מן הבזיליקה הרומית הותקנה שורת עמודים לרוחבו של המבנה, הנוספת על שתי שורות העמודים הממוקמות לאורכו של המבנה, האופייניות למבני הבזיליקה.
בחלק ממבנים אלו הושמט האפסיס האופייני.
העמודים תמכו בקומת גלריה שהיה צמוד לקירות המבנה, מלבד החזית.
חזית המבנה כללה שלוש דלתות, כבמבנה הבזיליקה ומעליהן חלונות לתאורה.
גג המבנה נשען על גמלון, אשר נחתך על ידי קשת.
החלל הפנימי עוצב, כנראה, בפשטות.
בצמוד לקירות קומת הקרקע נבנו ספסלי אבן לכל אורכו של המבנה ועוצבה רצפת אבן פשוטה.
העיטור הפנימי כלל תבליטים מאבן מקומית, כדוגמת בזלת, ועליהם דמויות, מוטיבים צמחיים ועיטורים גאומטריים שונים.
בעיטור העמודים נעדרים עיטורי הקנוקנות והוולטות ובמקומם מופיע כותרות קורינטיות, בעלות עיטור של צמח האקנטוס.
סוג המעבר (אמצע המאה השלישית עד סוף החמישית), כולל מגוון של טיפוסי בנייה שונים המעידים על הניסיון לגבש צורה אדריכלית חדשה למבנה בית הכנסת.
בתקופה זו עוצב מבנה ארון קודש בקיר הפונה אל העיר ירושלים, ואילו פתח הכניסה למבנה הוצב בקיר שכנגד.
כמו כן מתמעט השימוש בתבליטים לטובת ציורי פרסקו על קירותיו הפנימיים של המבנה.
מבין בתי הכנסת של תקופה זו בולטים בתי הכנסת בחמת טבריה ובבית שערים.
בנוסף, מופיעים על רצפת בתי הכנסת פסיפסים מפוארים, שנעשו כנראה על ידי אמנים שאינם בהכרח יהודים על פי ספרי דגמים האופנתיים לתקופה.
והסוג המאוחר (מסוף המאה החמישית לספירה ואילך) דומה מאוד לצורת הבזיליקה הביזנטית.
בולט גם השימוש בתוכנית לעיטור הרצפה בפסיפסים.
תוכנית בסיסית זו הכילה דגמים גאומטריים לצד דימויים שונים ובהם כלי המקדש, ובהם שופר, הפרוכת ועוד, מוטיבים צמחיים כגון לולבים, שריגים לצד חיות כגון אריות וציפורים.
הפסיפסים הונחו ביחס אל החלל הארכיטקטוני, כך שהדימויים הקדושים ביותר הונחו קרוב אל אזור ה"היכלית", היא ארון הקודש.
בבית הכנסת בבית אלפא נמצאה רצפת פסיפס עשירה המעידה על תוכנית זו.
בבית הכנסת במעון נמצאו שרידי מנורת שבעת הקנים העשויה משיש לבן.
לפי אומדן שחזורה, גובהה הגיע לידי 1.6–1.8 מטר.
אמנות הציור היהודית בעת העתיקה
אף על פי שאין בידי החוקרים ממצאים ממשים, קיימות עדויות לקיומו של ציור יהודי כבר במהלך תקופת הבית השני.
אחת העדויות המוקדמות, מן המאה ה-2 לספירה, היא לוחית עגולה מגביע זכוכית ועליה עיטורים מוזהבים.
העיטורים הערוכים במבנה סימטרי ומחולקים לחלק עליון ותחתון, מציגים סמלים אשר ישובו ויופיעו באמנות היהודית כגון המנורה, אריות המקיפים ארון קודש, וכלי קודש מבית המקדש.
שרידי פרסקאות נמצאו גם בבית מידות הנמצא בהפרוור ההרודיאני והם הושפעו, כנראה, ממסורת הציור והעיטור הרומית.
ממצאים המעידים על ההתפתחות של אמנות הציור ניתן למצוא החל מן המאה ה-3 לספירה.
העדות המרכזית לסגנון ציור זה נמצא בשרידי בית הכנסת בדורה אירופוס.
ציורים אלו החליפו שכבת ציור קודמת, שצוירה כחמישים שנה קודם לכן.
בעוד הציורים הקודמים היו בעלי ממד אלגורי, הרי שבציורים המאוחרים יותר הורחב העיטור על כל קירות בית הכנסת וצוירו בו תמונות נרטיביות ומחזורי ציור שנושאם לקוח מן התורה, כדוגמת תיאורים מחיי משה, אליהו הנביא או דוד המלך.
סגנון תיאור הדמויות נעשה ברוח התיאור הרומי.
על אף הנפחיות המסוימת של הדמויות, חסרה בתיאורים התייחסות לרקע ולחלל וייתכן כי הדבר נובע מהשפעה של סגנון הציור של כתבי היד.
הסבר נוסף לאופן תיאור זה יכול להיות ההשפעה של האמנות הביזנטית.
הציורים מסודרים על פי רצועות אורך (רגיסטרים) והם מופרדים זה מזה על ידי מסגרות מעוטרות.
עדויות נוספות על אמנות הציור היהודי מן התקופה הביזנטית בארץ ישראל ניתן למצוא משורה של רצפות פסיפס שנמצאו במקומות שונים ברחבי ארץ ישראל.
פסיפסים אלו מכילים דמיון רב אל האמנות הנוצרית והפגאנית של אותה תקופה.
ייתכן כי הדבר נובע מקיומם של דגמים אופנתיים לתקופה, ומהעסקה של אמנים שאינם דווקא יהודים במלאכות אלו.
הפסיפסים הכילו, לצד מוטיבים כגון "גלגל המזלות", גם תיאור של כלי המקדש, המשובצים לתבנית של "חזית אדריכלית", תבנית המשותפת גם לאמנות הנוצרית והפגאנית ומסמלת קדושה.
בנוסף מופיעים תיאורים מן התורה כגון עקדת יצחק.
בבית הכנסת בבית שאן, לדוגמה, נמצאה פסיפס המעוטר בחזית אדריכלית ובראשה גמלון, אשר בתוכה מופיע דימוי של ארון קודש.
בכל אחד מצדי המבנה מתוארת מנורה בעלת שבעה קנים וסביבה שופרות ומחתה.
בראש בתיאור מופיעים שריגים של גפן.
על רצפת בית הכנסת בעיר חמם ליף (Hammam-Lif; حمام الأنف) שבתוניסיה נמא פסיפס המכיל תיאורי טבע של ציפורים ודגים אשר יש שפירשו אותו כתיאור של ימות המשיח ותיאור גן העדן תיאור זה מזכיר מאוד דימויים מפסיפסים ביזנטיים נוצריים.
קוחנל, במחקרה אודות ייצוג העיר ירושלים באמנות הביזנטית, מוצאת בדגמי הפסיפסים, ובייחוד בדגם הפסיפס מבית הכנסת בבית אלפא, את הקשר ההדוק לתיאור העיר ירושלים, כסממן של קדושה.
הצירוף בין עקדת יצחק, אשר נערכה במקום שבו הוקם המקדש, בית המקדש וארון המקדש כ"חזית אדריכלית" וייצוג כליו, לבין גלגל המזלות מעידה לדעתה על ממדים אסכטולוגים או קוסמיים בתיאור ירושלים.
הציור מתקופת ימי הביניים ועד תקופת האמנציפציה
הממצא המרכזי מתקופת ימי הביניים הוא עיטור כתבי יד, מהם שרדו כתבי יד ופרגמנטים החל מן המאה ה-10 לספירה.
כתבי יד אלו מתארים לצד הטקסט גם תשמישי קדושה של בית המקדש.
קבוצה גדולה יחסית של כתבי יד נוצרה בספרד והיא מושפעת מן האמנות הנוצרית והמוסלמית.
ב"תנ"ך פרחי", המתוארך לשנים 1366–1382, וצויר בידי אלישע בן אברהם קרקש, בולטת השפעת העיטור המוסלמית ביצירת משטחים דקורטיביים וגאומטרים, וכן בדגמים מורכבים בסגנון הערבסקות המוסלמיות.
כתב היד נמנע מלתאר דמויות, אף על פי שהוא מכיל גם אטריביוטים מתוך הטקסט המקראי.
לעומת זאת, ב"הגדת סראייבו", אף היא מן המאה ה-14, מופיעים תיאורים פיגורטיביים ברורים וכן עיטורים של שריגים מתפתלים ועליהם ניצנים וכן חיות כגון ציפורים, המשובצים מסביב לטקסט.