tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1968 כבר הגיע מספר האווזים המפוטמים ל-200,000. ייצוא הכבד לצרפת המשיך לגדול ובשנת 1971 הגיע לכ-100 טון וישראל הייתה למקום השני בעולם בייצוא כבד אווז לאחר הונגריה.
פיטום אווזים התבצע אפילו בבית סוהר מעשיהו, ביוזמתו של נציב בתי הסוהר, רפאל סוויסה.
הענף סבל ממשברים בסוף שנות ה-70 ובאמצע שנות ה-80 בגלל הצפת השוק על ידי הונגריה ובולגריה וירידת המחירים בצרפת.
עם זאת, בשנות ה-90 ישראל הייתה אחראית לכ-9% מהייצור העולמי של כבד אווז ובכך הייתה במקום השלישי לאחר צרפת והונגריה.
בסוף 1999 פתחה עמותת אנימלס לזכויות בעלי חיים במסע ציבורי נגד פיטום אווזים.
ב-2001 הוגשה עתירה לבג"ץ מטעם "נוח", ארגון הגג של הארגונים להגנה על בעלי חיים בישראל, בטענה שהפיטום מהווה עבירה על חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים).
בעקבות העתירה, גיבש משרד החקלאות, בשיתוף עם מפטמי אווזים, תקנות שהיו אמורות להסדיר את הפיטום.
עם זאת, ב-11 באוגוסט 2003 קיבלו שופטי בג"ץ את עמדת הארגונים להגנת בעלי חיים וקבעו כי התקנות לפיטום אווזים אינן חוקיות, והן יבוטלו.
למפטמי האווזים ניתנה ארכה של שנה וחצי עד לכניסתו לתוקף של האיסור, על-מנת לאפשר להם להתארגן מחדש
באפריל 2005, כאשר האיסור היה אמור להיכנס לתוקף, הגישה עמותת אנימלס תביעה משפטית נוספת.
שר החקלאות, ישראל כץ, העלה יוזמה שתאפשר להמשיך את פיטום האווזים במשך חמש שנים נוספות, אך היא נדחתה, ופסיקת בית המשפט אלצה את משרד החקלאות להתחייב ללוח זמנים שיביא לסיום פיטום האווזים עד לאפריל 2006.
ב-15 באפריל 2006 התחיל להיאכף בפועל האיסור על פיטום, ומפטמות האווזים החלו להסגר.
ב-2008 לראשונה הורשע בעבירה על חוק צער בעלי חיים מפטם אווזים שהמשיך לעסוק בפיטום בניגוד לחוק, ונגזר דינו לחמישה חודשי מאסר שבוצע בעבודות שירות, מאסר על תנאי וקנס כספי.
בנוסף, ציוד פיטום האווזים שהיה ברשותו הושמד.
ההרשעה התקבלה בעקבות מידע שהעבירה עמותת אנימלס ליחידת הפיקוח על החי והצומח של משרד החקלאות.
ב-3 בפברואר 2015 בית המשפט העליון זיכה את רן וחנון שהמשיך לפטם אווזים, בשל אי שפיות הדעת, אך לא קיבל את טענתו, שהשיטה שהוא פיתח לא מהווה צער בעלי חיים, שנאסר בחוק מ-2006.
פיטום אווזים נידון בהלכה בשל החשש שהפיטום עלול להביא את העוף לכדי טרפה.
הרמ"א כותב על המנהג הרווח בקרקוב לאכול אווזים מולעטים, למרות החשש שהלעטה בגרעינים קשים עלולה לגרום לחורים בוושט שעלולים להטריף את האווז.
הרב יואל סירקיש הביא את דבריו של הרמ"א וכתב שיש להחמיר ולא לאכול אווזים מולעטים.
בהונגריה היה מנהג לאכול כבד של אווזים מולעטים.
בארץ ישראל לא נהגו להלעיט אווזים והרבנים שדנו בעניין, כמו הרבנים צבי פסח פרנק ואברהם ישעיהו קרליץ, כתבו שיש להשתדל למנוע את הלעטת האווזים.
הרב צבי פסח פרנק העלה אפשרות להקל ולהלעיט את האווזים בגרעינים מבושלים ורכים כמו דייסה, באופן שאין חשש שהוושט יינקב.
התפתחות ענף פיטום האווזים בישראל הביאה את הרבנות הראשית לישראל בשנת 1969 לדון בשאלה האם האווזים המפוטמים כשרים.
מועצת הרבנות הראשית מינתה ועדה בראשות הרב שאול ישראלי לבחינת הסוגיה.
לאחר שד"ר ישראל מאיר לוינגר מהמכון לחקר החקלאות על פי התורה ביצע שינויים במכונת הפיטום החשמלית, הכשיר הרב הראשי איסר יהודה אונטרמן את האווזים המפוטמים.
רבי צבי אלימלך מדינוב כתב שמעבר לשאלה על הוושט, הכבד המנופח עצמו גורם לאווז להיות טרפה, שכן לדבריו האווז אינו מסוגל לחיות זמן רב עם כבד מנופח כזה.
הרב גרשון שטרן כתב נגד דברים אלו ודחה את הטענה.
הרב שלמה משה עמאר כתב שלא ניתן לתת הכשר למהדרין לאווזים מפוטמים, אבל כתב שניתן להתיר בהכשר רגיל אם נעשית בדיקה של הוושט הפנימי ואין בו חורים.
פִיטוֹל היא מולקולה ליניארית המשמשת לייצור ויטמינים E ו-K1 וכן חלק אינטגרלי מהכלורופיל.
מולקולה זו שומנית ומאוד הידרופובית.
היא אינה מסיסה כלל במים אך מסיסה ברוב הממסים האורגניים.
פיטול מקנה לכלורופיל את ההידרופוביות הרצויה על מנת להיכנס לקרום התא ולהיקשר שם לחלבונים הקשורים בתהליך הפוטוסינתטי.
קיים סוג אחד בלבד של מולקולת פיטול, הזהה בכל הסוגים השונים של מולקולת כלורופיל.
הפיטונס (ספרדית: Pitons) הם שני פקקים געשיים תלולים – שרידיהם של הרים געשיים לחופי מפרץ סופרייר (Soufrière Bay), בסמוך לעיירה סופרייר בדרום-מערב סנט לוסיה באיים הקריביים, הכוללים את הפיטון הגדול (Gros Piton) שגובהו 770 מטר ואת הפיטון הקטן (Petit Piton) מדרום לו, הנישא לגובה של 743 מטר.
בין שני ההרים מחבר רכס פיטון מיטאן (Piton Mitan), ובשנת 2004 הם הוכללו ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
קוטר בסיסו של הפיטון הגדול הוא 3 ק"מ ושל הקטן הוא קילומטר בודד, והם שרידיהם של כיפות עשויות לבה שנוצרו בשוליו של הר געש אנדזיטי (אחד או יותר) שהתמוטט לפני כ-300,000 שנים, ועברו תהליכי בליה.
שני ההרים שוכנים מעל קלדרה גדולה בקוטר של שבעה ק"מ, שחלקה תת-ימי.
האזור הוא דוגמה לאופי ולהיסטוריה של פעילות געשית אנדזיטית לאורך קו המפגש בין לוחות טקטוניים המכונה הקשת הגעשית של האנטילים הקטנים.
שני ההרים דומים זה לזה בגודלם, במידותיהם ובאופן היווצרותם, תופעה שאין לה אח ורע בשום מקום בעולם.
ההרים נמצאים במרכזו של "אזור הניהול של הפיטונס" (Pitons Management Area או PMA), ששטחו הכולל עומד על 2,909 הקטאר.
במקום אזור גאותרמי ובו מעיינות חמים, שרידים של זרמי לבה פירוקלסטיים, קלדרות ופתחים מהם מבעבעת גופרית.
הצמחייה באזור אופיינית ליער הגשם הטרופי וליער הגשם הממוזג, ועל שני ההרים השתמר החורש הטבעי בזכות מדרונותיהם התלולים והבלתי נגישים.
לפחות 148 מיני צמחים זוהו בפיטון הגדול ו-97 על הפיטון הקטן וברכס המפריד ביניהם.
הפאונה כוללת מספר מיני עופות, עטלפים, זוחלים, מכרסמים ודו-חיים, וכן מין של אופוסום, כולם אנדמיים.
בתחומי אזור השימור מתגוררים כ-1,500 תושבים שעיסוקם המסורתי בחקלאות נמצא בנסיגה.
תחת זאת מתפתח במקום ענף של תיירות אקולוגית ומבקרים בו כ-200,000 איש מדי שנה.
שטח של 875 הקטאר במימי הים הקריבי הסמוכים, שצורתו כשל רצועה באורך של 11 ק"מ וברוחב של עד קילומטר בודד, כלול בתחומי האזור המוגן.
המדף היבשתי שוקע למעמקי הים במקום זה בצורת מדרון תלול, והוא מכוסה בסלעים ובחול.
כ-60% מהשטח מכוסים בשוניות אלמוגים, והמקום הוכרז כשמורת טבע ימית ב-1986. בחלק הימי של אזור השימור נסקרו, בין היתר, 168 מיני דגים, 60 מיני צורבים, שמונה מיני רכיכות, 11 סוגים של קווצי עור ו-15 סוגי פרוקי-רגליים.
סמוך לחופים נצפו גם צבי ים, ויונקים ימיים כמו גלובי שחורים וכרישים לווייתניים.
פיטופתולוגיה (הצמד מילים של פיטו (Phyto) = צמח, פתולוגיה = מחלה) או פתולוגיה של צמחים הוא תחום המחקר המדעי שעוסק במחלות צמחים הנגרמות כתוצאה ממזיקים מחוללי מחלות (פתוגנים) ותנאים סביבתיים.
מחלות צמחים מהוות גורם משמעותי מאוד בנזקים לחקלאות בכל העולם.
אנשי מדע וחקלאים מתמודדים עמם במגוון דרכים שונות החל מפיתוח זנים עמידים באמצעות הנדסה גנטית וכלה בשימוש בחומרי הדברה טבעיים ומלאכותיים.
פתולוגיה של צמחים הוא תחום מחקר יישומי שנהנה מהידע שנצבר במגוון גדול של תחומי מחקר בסיסי ומעשי אחרים.
התחום גם סייע לפתח ידע בסיסי בתחומים אחרים - השימוש בכימיקלים יסודיים כדי לרפא מחלות יושם לראשונה בצמחים.
הרעיון לפיו חיידקים גורמים למחלות פותח לראשונה בצמחים ולאחר מכן אושש במחקרים על מחלות של בעלי חיים.
רוב ההתקדמות המוקדמת בוירולוגיה נעשתה בתחילה בחקר וירוסים של צמחים.
לצמחים, כמו ליצורים אחרים בטבע, ישנם מזיקים מחוללי מחלות מסוגים שונים - נגיפים, נמטודות, חיידקים, פטריות ועוד.
אל מול מזיקים אלו, פיתחו הצמחים מנגנוני התגוננות מגוונים, הדומים במקצת לאלו הקיימים בקרב בעלי החיים, ומסייעים להם בהישרדותם.
מנגנונים אלו מפותחים ומורכבים עד כדי כך שההתייחסות במחקר המדעי היא אל מערכת חיסון צמחית שלמה.
ניתן לחלק את מנגנוני העמידות של הצמחים לשניים - מנגנון התגוננות המונע מן המזיק להיכנס לצמח (כגון שכבת תאים המצפה את העלה) ומנגנון המופעל לאחר שהמזיק הצליח לחדור אל הצמח או לגרום לפציעתו.
מנגנון ההגנה הצמחי הפועל לאחר חדירת המזיק לצמח נחקר רבות בשנים האחרונות, בעיקר הודות להתקדמות בשיטות הביולוגיה המולקולרית.
מרגע שהצמח זיהה כי מזיק (כגון פטרייה) הצליח לחדור לתוכו הוא מפעיל אות אזעקה המאותת לתאים כי מדובר במצב מצוקה.
מרגע זה משתנים תהליכים ביוכימיים בצמח ובין היתר מופרשים הורמונים צמחיים (כגון אתילן, חומצה ג'סמונית וחומצה סאליסילית), מיוצרים חומרים רעילים למזיקים הנקראים פיטואלקסינים, נוצרים מחסומים טבעיים בתוך אזורים מסוימים בצמח המונעים מהמזיק להיכנס לצמח כולו ועוד.
הפעלת תהליכים אלו ביעילות ויכולת ההישרדות של הצמח תלויה בעיקר במידת היכולת שלו לזהות כי מזיק הצליח להיכנס אליו ובתגובה להפעיל את מערכות ההגנה.
בישראל פועלת העמותה הישראלית למחלות צמחים במכון וולקני.
היבטים מולקולריים של עמידות צמחים למחלות
בשיטות גנטיות ומולקולריות הצליחו להראות כי קיימים גנים וחלבונים מיוחדים הנקראים R genes ו-R proteins שמבדילים, על פי רוב, בין זנים עמידים ורגישים.
כלומר, צמח המכיל גן מיוחד יכול להתמודד בצורה טובה יותר עם מזיק מאשר צמח שאינו מכיל גן זה.
בשל העניין הרב שעוררו גנים אלו כמו גם החשיבות הגדולה המיוחסת להם בכל הנוגע לחקלאות הם נחקרו בצורה אינטנסיבית.
מחקרים מהשנים האחרונות מראים כי עקב מרוץ ההישרדות הקיים בין הצמחים לבין המזיקים, פיתחו המזיקים חלבונים מיוחדים שיודעים לעכב את פעילות מנגנון ההגנה הצמחי.
בתגובה פיתחו הצמחים חלבונים היודעים לסתור את פעולת חלבוני המזיקים ובכך להקנות עמידות פעם נוספת.
בשיטות של הנדסה גנטית והכלאות, מוכנסים גני ה-R לצמחים ובכך מקנים עמידות לזנים שעד כה לא היו עמידים.
כיום ידוע, כי קיימים סוגים שונים ומשפחות שונות של גנים מסוג R הנבדלים ביניהם בעיקר במבנה.
עם זאת, תכונה משותפת למרבית החלבונים היא היותם בעלי חלק של NBS-LRR שפירושו Nucleotide Binding Site - Leucine Rich Repeats.
משמעות מבנה זה היא שבחלק אחד של החלבון מתרחשת הכרה של מולקולות פתוגניות ואילו בחלקו האחר, בעקבות הכרה זאת, מסוגל החלבון להקשר לאזורים רלוונטיים בדנ"א ובכך להשפיע על שעתוק גנים חשובים בתהליך ההתגוננות.
מקובל לחלק את משפחות הגנים הללו לחמישה סוגים, כאשר כל אחת מהן מתאפיינת בתכונה שונה של החלבון ומבנהו.
מידע נוסף על משפחות הגנים הללו והאופן בו הם מזהים מולקולות פתוגניות, מצוי במאמרים אקדמיים רבים.
חלק מהחלבונים הנ"ל אינם מספקים הגנה מלאה בפני הפתוגן וכתוצאה מכך עשוי פנוטיפ העמידות להראות חלקי או כמותי.
אף הגנה כמותית זאת היא על פי רוב ספציפית לגזע הפתוגן, ותלויה בעוצמת הפעלת מנגנוני ההגנה.
מנגנוני ההגנה הפעילים הן בעמידות הכמותית והן בעמידות המלאה, הם על פי רוב זהים ונבדלים, כאמור, בעוצמת הפעלתם.
שלוש תאוריות מרכזיות מסבירות כיום את הקישור הקיים בין גנים להגנה מסוג R לבין מולקולות אפקטוריות (Effector Molecules) המופרשות מהפתוגן.
המודל הראשון הוא של אינטראקציה ישירה בין החלבון הפתוגני לבין החלבון הצמחי המזהה.
אינטראקציה ישירה זאת הוכחה במספר מקרים של יחסי צמח-מזיק.
התאוריה השנייה מכונה תאוריית "השמירה" (Guard Theory).
במקרה זה, שומר החלבון הפתוגני על חלבון אחר המהווה אתר לתקיפה מצד הפתוגן.
מסתבר, כי חלבונים פתוגניים תוקפים חלבונים צמחיים להם תפקיד בבקרה על מערכות ההגנה של הצמח, ו"מאלצים" אותם לדכא את התגובות ההגנתיות.
סביב אתרים אלו התפתחו בצמח מנגנוני הגנה המזהים "מצב מצוקה" של החלבון המותקף בדמות שינוי מבני (לדוגמה חיתוך חלק ממנו על ידי הפתוגן) ומסוגלים לעקוף את העיכוב הנ"ל ולהפעיל את מערכות ההגנה ביתר שאת.
דוגמה ליחסי גומלין המבוססים על "שמירה" ניתן למצוא ביחסי הגומלין בין צמח הארבידופסיס לבין החיידק Pseudomonas syringae.
התאוריה השלישית (אשר נכון להיום אינה מקובלת עדיין על כלל החוקרים), היא תאוריית "הפתיון" (Decoy) .
תאוריה זאת דומה לתאוריית השמירה שהוזכרה לעיל, אך גורסת כי החלבון הנשמר אינו חלבון לו חשיבות בהפעלת מערכות ההגנה הצמחיות או בבקרה עליהן, אלא חלבון המחקה את מבנהו של החלבון המקורי במטרה למשוך אליו חלבונים פתוגניים.
לאחר קשירתם של חלבוני הפתוגן, הם מזוהים על ידי הצמח באותו אופן המוזכר ב"תאוריית השמירה".
רב הנסתר על הנגלה בעולם זה של מערכות הגנה, חלבונים ודנ"א הפועלים בתיאום על מנת לאפשר התגוננות וקיום חיים בצמחים.
העיסוק בתחום מוביל לגילויים ותובנות נוספות חדשות לבקרים, והמחקר החיוני להגנה על מקורות המזון של האדם והחי, מצוי בעיצומו.
פִּיטוֹן דֶה לָה פוּרנֶז הוא הר געש פעיל מטיפוס חרוט מגן השוכן במזרח האי ראוניון, מחוז צרפתי מעבר לים באוקיינוס ההודי.
ההר הוא אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר בעולם, יחד עם קילוואה באיי הוואי (באוקיינוס השקט), סטרומבולי ואטנה באיטליה והר ארבוס באנטארקטיקה.
התושבים המקומיים מכנים את ההר "לה וולקן" (le Volcan – "הר הגעש"), והוא מהווה אחד מאתרי התיירות החשובים ביותר באי ראוניון.
בעבר הייתה כוונה להקים בהר תחנת כוח לניצול אנרגיה גאותרמית, אך התוצאות הבינוניות של המחקר שנערך בנושא והחשש שתחנה כזו תפגע בסיכוי של הר הגעש לקבלת מעמד של אתר מורשת עולמית של אונסק"ו עצרו את הפרויקט.
פיטון דה לה פורנז שוכן במסיב הקרוי על שמו, המהווה את חלקו המזרחי של האי ראוניון ותופס כ-40% משטח האי.
פסגת ההר היא כיפה געשית גדולה בתוך מבנה גאולוגי שרוחבו 9 קילומטרים ואורכו 13 קילומטרים, המכונה "אגן פוקה" (Enclos Fouqué, מילולית "מכלאת פוקה") על שם הגאולוג הצרפתי פרדינאן אנדרה פוקה (Ferdinand André Fouqué; 1904-1828).
בחלקו העליון הוא קלדרה שבשוליה צוקים בגובה שבין 100 ל-400 מטרים המכונים רַמְפָּר (remparts – "סוללות").
שולי הקלדרה נפרצו בחלק הדרום-מזרחי הפונה לכיוון החוף הקרוב של האוקיינוס ההודי, ולכן צורתה של הקלדרה היא כשל האות הלטינית U שוכבת.
חלקו העליון של אגן פוקה הוא מישור המשתרע בגבהים בין 2,000 ל-2,200 מטרים מעל פני הים.
חלקו המרכזי הוא מדרונות תלולים המגיעים עד לגובה של 450 מטרים מעל פני הים המכונים "גְרָנְד פָּנְט" (Grandes Pentes – "המדרונות הגדולים").
החלק התחתון מכונה "גרן בְּרוּלֶה" (Grand Brûlé – "השריפה הגדולה") והוא משתפל במתינות אל החוף.
קוטר החרוט של פיטון דה לה פורנז קרוי דולומייה כ-3 קילומטרים, והוא מתנשא לגובה של כ-400 מטרים מרצפת הקלדרה ועד לגובה של 2,632 מטרים מעל פני הים.
חלקו המזרחי של החרוט גובל במדרון, ובחלקו העליון מצויים שני לועות געשיים:
לוע בורי (cratère Bory) – הלוע הקטן יותר, נמצא במערב החרוט.
אורכו 350 מטרים וקוטרו 200 מטרים.
הלוע קרוי על שמו של הגאוגרף הצרפתי ז'אן-בטיסט בורי (Jean-Baptiste Geneviève Marcellin Bory de St.
Vincent – ז'אן-בטיסט ז'נבייב מרסלן בורי דה סן ונסן; 1846-1778) שהיה הראשון שתיאר בצורה מדעית את פיטון דה לה פורנז כאשר נשלח לאי ב-1801, ואף שרטט את שפכי הבזלת של ההר.
לוע דולומייה (cratère Dolomieu) – הלוע המרכזי, נמצא במזרח החרוט.
אורכו 1,000 מטרים ורוחבו 700 מטרים.
החרוט הופיע ב-1791 לאחר התמוטטות תא המאגמה בפסגה.
הלוע קרוי לכבודו של הגאולוג והמינרלוג הצרפתי דאודה דה דולומייה.
לאחר ההתפרצות בתחילת אפריל 2007 התמוטטה תחתית הלוע לעומק של 300 מטרים.
לועות נוספים רבים מצויים בתוך הקלדרה ובשולי הר הגעש.
אחד הידועים בהם מצוי בתחילת השביל המוביל אל הפסגה: חרוט אפר קטן המכונה "פורמיקה לאו" ("Formica Leo"), שם המזכיר את המלכודת בצורת חרוט הפוך שמכין הארינמל.
שני מבנים גאולוגיים יוצאי דופן בולטים בחלקו הצפוני של אגן פוקה:
מישור בקוטר של 2.5 קילומטרים הקרוי "מישור האוסמונדות" (plaine des Osmondes).
המישור קרוי על שם השרך Blechnum tabulare הגדל במישור, שבטעות שויך לסוג אוסמונדה, שניהם שייכים לסדרת השרכיים.
פיטון דה קְרָק (Piton de Crac) – צוק סלעי בודד המתנשא לגובה של 1,368 מטרים, שריד לתבליט הנוף לפני שנוצר אגן פוקה.
החלק הגעשי הפעיל של פיטון דה לה פורנז משתרע גם מעבר לגבולות אגן פוקה.
רצועת בקעים יוצרת צורת סהר מעבר לצורת ה-U של הקלדרה, ולעיתים נוצרים קילוחי לבה המגיעים לאוקיינוס בנפות סן-פיליפ (Saint-Philippe) בדרום וסנט-רוז (Sainte-Rose) בצפון.
קילוחי לבה אלו מכונים "מחוץ לאגן" (hors-Enclos, מילולית "מחוץ למכלאה").
איש אינו מתגורר בתחומי אגן פוקה, ואין בו שדות מעובדים (למעט כמה מטעי וניל בחלקו התחתון).
המבנה היחיד מעשה ידי אדם בחלק זה הוא כביש מספר 2 החוצה את חלקו התחתון של ה"גרן ברולה" (בקטע הקרוי route des Laves – "נתיב הלבה").
בתקופה של התפרצויות נסגר הכביש למעבר, ועם סיום האירוע ולאחר שהלבה מצטננת – נסלל מחדש הקטע שכוסה בלבה.
לאורך הדרך מוצבים שלטים בכל מקום שבו כוסה הכביש בלבה, עם ציון שנת ההתפרצות.
אתר העלייה לרגל של הפסל "הבתולה עם השמשייה" (Vierge au parasol), שהיה בתחומי אגן פוקה עד 2005, כוסה בלבה והועבר לכפר פיטון-סנט-רוז (Piton-Sainte-Rose).
מחוץ לאגן יש יישובים דוגמת בּוּאָה בלאן (Bois Blanc) ופיטון-סנט-רוז, וכן מטעי קנה סוכר ו-Acanthophoenix rubra (סוג דקל שלב הדקל שלו נחשב מעדן) בתחומי האזורים הפעילים געשית.
הר הגעש פיטון דה לה פורנז הוא חרוט מגן, חלק ממסיב פיטון דה לה פורנז, שהסלעים העתיקים ביותר בו הם בני 530,000 שנים.
מסיב זה מרכיב – ביחד עם המסיב של הר הגעש הכבוי הגדול יותר, העתיק יותר והסחוף פיטון דה נז' – את האי ראוניון כפי שהוא כיום.
במהלך ההיסטוריה התרחשו שלושה אירועי התמוטטות של הקלדרה: לפני 250,000 שנים, לפני 65,000 שנים ולפני 5,000 שנים.
הר הגעש נוצר על ידי הנקודה החמה של ראוניון, שמשערים כי פעילותה החלה לפני כ-65 מיליון שנים ועקבותיה ניכרים ממדרגות דקאן שבהודו, דרך האיים מאוריציוס ורודריג, ועד ראוניון.
צורתו של פיטון דה לה פורנז, כפי שהיא נראית כיום, נקבעה לפני 4,700 שנים.
בתקופה זו אירעו התפרצויות עזות שהסתיימו בהתמוטטות תקרת תא המאגמה וביצירת אגן פוקה.
ניתן לראות שרידים מהתפרצויות אלו בשכבות האפר הגעשי המכונות "אפר בלקומב" (cendres de Bellecombe), המצויות בקוטר של עד 10 קילומטרים ממרכז הקלדרה.
עדות להתמוטטות הם הצוקים התלולים הרצופים בשולי הקלדרה, המתנשאים לגובה ממוצע שבין 150 ל-200 מטרים.
התפרצויות שאירעו אחר-כך באופן סדיר יצרו את החרוט המרכזי של פיטון דה לה פורנז.
מרבית ההתפרצויות מתרחשות בלועות הפסגה או בפעפוע של לבה.
הן מתחילות בהופעתם של סדקים ארוכים באורך של כמה מאות מטרים (לעיתים אף כמה קילומטרים) שמהם נפלטים קילוחי לבה.
אחרי כמה דקות עד כמה שעות מתרכזת ההתפרצות במקומות בודדים.
במקומות אלו זורמת הלבה או שנוצרות מזרקות לבה המגיעות לגובה של עשרות מטרים במקרים בהם מופעל לחץ רב.
הלבה נקרשת במגע עם האוויר ומצטברת כשהיא נופלת לקרקע תוך יצירת חרוט הקרוי פיטון.
במהלך התפרצות אחת יכולים להתחולל מספר שלבים שבמהלכם ייווצרו סדקים חדשים ומקומות חדשים מהם נפלטת הלבה.
התפרצות מסוג זה מתרחשת בממוצע יותר מפעם בשנה (אם כי היו מקרים בהם נותר פיטון דה לה פורנז רדום במשך כמה שנים ברציפות) ואינה מסכנת בני אדם.
הסיכונים היחידים, שהסתברותם נמוכה, הם היווצרות שערות פלה (טיפות מוארכות ודקיקות של לבה זגוגיתית הנמתחות ונקרשות במעופן באוויר) או זיהום אוויר בשל פליטת גז געשי הכולל גופרית דו-חמצנית.
כל התפרצות נמשכת בין כמה שעות לכמה ימים.
עם זאת, לעיתים מתרחשות התפרצויות אלו מחוץ לאגן פוקה, ואז הן עלולות להשפיע על אזורים מיושבים.
כך אירע ב-1977, כאשר קילוח לבה הרס חלק מהכפר פיטון-סנט-רוז.
התפרצויות מסוג זה מתרחשות בממוצע אחת לחמישים שנים, אבל במרווחים בלתי סדירים.
במהלך שלוש מאות השנים האחרונות היו מקרים שבין שתי התפרצויות כאלו חלפו רק שנים בודדות או אפילו חודשים בודדים.
מדי פעם מתרחשת התמוטטות כאשר משקל הסלעים מכריע את תקרת תא מאגמה שהתרוקן.
לועות בורי ודולומייה הן דוגמאות לכך.
לוע דולומייה התמלא ואחר כך התמוטטה רצפתו כמה פעמים.
לעיתים, כאשר המאגמה או הסלעים הלוהטים מגיעים למגע עם מאגרי מים בהר, נוצרת התפרצות פריאטו-מגמטית.
התפרצויות אלה הן תוצאה של התחממות מיידית של מים במפגש עם המאגמה, היוצרת קיטור בלחץ גבוה.
תוצרי ההתפרצות בדרך-כלל קטנים יותר מאשר בהתפרצות מגמטית, זאת בשל הפרשי הטמפרטורות המרסקים אותם לחלקים קטנים יותר, המועפים למרחקים גדולים.
ב-1860 התרחשה התפרצות כזו, שכיסתה באפר געשי את הספינה מארי-אליזה (Marie-Elisa) ששהתה במרחק שלושים קילומטרים צפונית-מזרחית לאי.
התפרצויות כאלו התרחשו גם בתקופה מאוחרת יותר.
ב-1961 נוצר עמוד התפרצות בגובה של שישה קילומטרים, וההתפרצות במרץ 1986 העמיקה את לוע דולומייה ב-150 מטרים.
ב-6 באפריל 2007 החלה סדרה של התמוטטויות בלוע דולומייה כאשר כ-150 מיליון מ"ק של סלעים נבלעו בקרקעית הלוע, מרביתם ב-24 השעות הראשונות, תוך יצירת בור בעומק שמעל ל-350 מטרים.
ההתמוטטות לא לוותה בהתפרצות, ועמוד האפר שנצפה היה בעצם כמות גדולה של אבק שהתרומם עקב מפולת הסלעים.
קילוחי הלבה הזורמים במורד המדרונות של הר הגעש מופיעים בשתי צורות האופייניות לגעשיות בזלתית.
האחת, מכונה לבת מקלעות, לבת חבלים, או פָּהוֹיהוֹי (בהוואיית: pāhoehoe – "דומה לחבל") – לבה נוזלית מאוד שנקרשה ומכילה גזים מומסים.
הצורה השנייה, לבת טרשים, אָאָ (בהוואיית: a'a') – לבה צמיגה נטולת גזים, שבמהלך זרימתה מבקיעה את קרומה החיצוני הנוצר מהתקררות השוליים החשופים לאוויר.
ההרכב הכימי של שני סוגי הלבה זהה.
הם בדרך כלל בזלת אפיריית (בזלת שפנוקריסטים מהווים פחות מאחוז אחד משטח הפנים שלה).
כאשר הבזלת עשירה במיוחד באוליבין היא מכונה בזלת פיקריט.
אם קילוח הלבה זורם בצורה חלקה גם פני משטח הלבה יהיו חלקים ובעת שהם מתקררים יוצרת צורת וילונות (המכונה לבת מקלעות).
אם הזרם סוער משתחררים גזים מהלבה והלבה הופכת טרשית.
מהירות הזרם של קילוחי הלבה תלויה במהירות בה נפלטת הלבה ובשיפוע המדרון.
חזית הקילוח נקרשת במגע עם הקרקע הקרה ולכן הזרם נע באיטיות (לכל היותר כמה קילומטרים לשעה).
עם זאת, כאשר הלבה עוקבת אחר זרימה קודמת היא יכולה לזרום במהירות גבוהה (כמה עשרות קילומטרים לשעה).
כמה מזרמי הלבה מגיעים לחוף וזורמים לתוך האוקיינוס.
המגע עם המים המלוחים גורם ליצירת תימרת קיטור ולהיווצרות גזים מזיקים, בייחוד חומצת מימן כלורי.
הלבה ממשיכה לזרום, מתקררת ומתפוררת מתחת לפני המים תוך יצירת לבת כרים, בניית מדף סלע והרחבה הדרגתית של קו החוף של האי.
בחלק מהחופים גוון ירקרק הנובע מחול שמקורו בבליה של אוליבין שנוצר בבזלת פיקריט.
ה"גרן בְּרוּלֶה" נוצר מקילוחי לבה שהתמצקו והצטברו במשך מאות אלפי שנים.
הלבה הצעירה ביותר היא בעלת הגוון הכהה ביותר ועקרה מצמחייה, בעוד שלבה עתיקה יכולה להיות מכוסה בצמחייה עבותה.
תדירות ההתפרצויות ושפע קילוחי הלבה גורמים לשטחים רבים בהר להיות עקרים מצמחייה.
אבל מהרגע שהלבה התקררה לגמרי מתחיל תהליך התיישבות של צמחים.
הראשונים להתיישב על הסלעים הם החזזיות, ובעקבותיהם השרכים, השיחים ולבסוף העצים.
התופעה אינה מתרחשת בגובה רב, שבו התנאים האקלימיים קשים, והצמחייה מורכבת משיחים הגדלים בדלילות.
אבל בתחתית ההר גדל יער תוך כמה עשרות שנים מהרגע שהצמחים מתחילים להתיישב על הקרקע החדשה.
בסביבה דינמית זו מתחלפים חלוצי המינים דוגמת ה-Agarista salicifolia (מין ממשפחת האברשיים הקרוי בצרפתית bois de rempart – "עץ החומות") במינים פולשים דוגמת קזוארינה שבטבטית (Casuarina equisetifolia), גואיבה תותית (Psidium cattleianum) ו-Boehmeria penduliflora (מין ממשפחת הסרפדיים המכונה בצרפתית bois chapelet – "עץ מחרוזת התפילה").
הטיפוס הראשון המתועד אל פסגת ההר היה על ידי האציל אַנְדוֹש דוֹלְנֶה פַּלְמָרוּ (Andoche Dolnet Palmaroux) ב-21 בספטמבר 1751. התיאור של האתר ממשלחת זו קצר למדי, אך על פיו היה בראש החרוט לוע בודד.
משלחת נוספת הגיעה להר באוקטובר 1768 והובילה לגילויו של מעבר בלקומב (Pas de Bellecombe), הקרוי על שמו של מושל האי באותה עת, שהשתתף במשלחת באופן אישי, אבל פרש לפני שנתגלה המעבר.
ממשלחת זו יש שני תיאורים, אחד מהם, המפורט למדי, נכתב בידי אחד המשתתפים, אוֹנוֹרֶה דה קְרֵמוֹן (Honoré de Crémont 1800-1731) ב-1770.
המשלחות המדעיות הראשונות נערכו ב-1771 ו-1772 על ידי פיליבר קומרסון (Philibert Commerson; 1773-1772) שאליו נלווה ז'אן-בטיסט לִילֶה ז'וֹפְרוּאָה (Jean-Baptiste Lislet Geoffroy; 1836-1755), אז בן פחות מ-17.
ב-17 ביולי 1791 הייתה בהר התפוצצות עזה שבעקבותיה היתמר עמוד עשן שחור ועבה שגרם לחרדות בקרב התושבים.
משלחת בראשית אלכסיס בר (Alexis Bert) שכללה את ז'אן־ז'וזף פָּטוּ דה רוֹזְמוֹן (Jean-Joseph Patu de Rosemont; 1818-1767) וז'וזף אוּבֵּר (Joseph Hubert; 1825-1747) עלתה להר הגעש.
בר הגיע לפסגה ב-29 ביולי ומצא שנוצר לוע חדש "לוע דולומייה" ותיאר את המראה של אדי גזים וריח הגופרית שנפלט מהלוע.
ז'אן-בטיסט בורי דה סן ונסן
ב-1801 הוביל ז'אן-בטיסט בורי דה סן ונסן (Jean-Baptiste Bory de Saint-Vincent; 1846-1778), אז בן 23, את משלחת המחקר המדעית האמיתית הראשונה אל הר הגעש.
כבסיס להעפלה שימשה פיטון-סנט-רוז ממנה יצאה המשלחת ב-25 באוקטובר.
בורי, ז'וּבַנְקוּר (Jouvancourt) ובני לווייתם העפילו לאורך הסוללה הצפונית של האגן המכונה "חומת היער הלבן" (Rempart de Bois-Blanc) עד "בור קרון" (Trou Caron), חנו למרגלות פיטון דה קרק, וחקרו את מישור האוסמונדות.
בורי הגיע לפסגה ב-28 באוקטובר 1801, ובאחד בצהריים הגיע לפטמה המרכזית שבין לועות בורי ודולומייה, על מנת לחזות בפעילות געשית.
בורי העפיל שוב לפסגת פיטון דה לה פורנז (כשלוע דולומייה עדיין פעיל) ב-20 בנובמבר 1801 לאחר שחקר את הרמות שבין פיטון דה לה פורנז ופיטון דה נז'.
השהות של בורי על הר הגעש הייתה קצרה יחסית (שתי העפלות תוך פחות מחודש).
עם זאת, בורי הותיר אחריו תיאורים טופוגרפיים מדויקים, תמצית של התצפיות הקודמות, איורים, והשערות על תופעות געשיות שמאז התבררו כנכונות.
כחוקר טבע מלומד הוא תיאר רבים מסוגי הצמחים והמינרלים ונטל עמו דגימות מהם.
בורי גם העניק שמות למקומות השונים, ומרביתם קרויים בשמות אלו גם כיום.
דרך עבודותיו וספריו סלל בורי את הדרך הן להרחבת הידע הוולקנולוגי המודרני והן להפגת חששם של תושבי ראוניון מהר הגעש שהיה קשור בתודעתם בהילה של רוע.
ההעפלה על פיטון דה לה פורנז הפכה לטיול פופולרי, אבל עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 היא הייתה מוגבלת למבקרים עשירים ולמשוגעים לדבר, משום שלא היה כביש גישה לאתר והעפלה הייתה קשה מאוד ונדרשו שירותיהם של מורי דרך וסבלים.
ליווי מבקרים להר הגעש הפך למומחיות ומקצוע צדדי לכמה תושבים ברמת Plaine des Cafres (הרמה בין הרי הגעש), בייחוד תושבים מהקילומטר ה-27, כיום הכפר בּוּר-מוּרָה (Bourg-Murat).
שם בולט במיוחד מתקופה ארוכה זו הוא ז'וזמון לוֹרֶה (Josémont Lauret) שמת מעייפות וקור בליל 6 באוקטובר 1887. אנדרטה לזכרו ניצבת בקצה שביל ההליכה להר.
במאה ה-20 הייתה נקודת המפגש פונדק הר הגעש, כיום ליד המוזיאון "בית הר הגעש" (Maison du Volcan) בבּוּר-מוּרָה.
מרבית המטיילים היו בני ראוניון או תיירים מצרפת, ולעיתים נדירות תיירים ממדינות אחרות.
באופן טבעי גדלה כמות המטיילים כאשר הר הגעש התפרץ.
מספר מורי הדרך והסבלים שהתלוו למטיילים היה תלוי בעושרם של המטיילים ובאורך הזמן המתוכנן למסע.
הסיור להר ארך בדרך כלל שלושה ימים.
היום הראשון הוקדש להליכה עד לחומת אגן פוקה, השני כלל את ההעפלה לפסגת פיטון דה לה פורנז, וצפייה בלועות, ויום השלישי הוקדש לחזרה לנקודת המוצא.
עד שנות ה-30 של המאה ה-20 בילו המטיילים את הלילות במערות, או במחסות שנבנו מענפים מכוסים בעשב, ואז נבנתה בקתה במעבר בלקומב.
בקתה זו שהייתה בהתחלה פשוטה, הפכה במשך השנים, לאחר כמה שינויים, הרחבות ושיפוצים למלון ומסעדה.
מאז התצפיות הראשונות בשנת 1650 קיימים רישומים על כ-300 התפרצויות.
הרישומים נעשו באופן שיטתי מאז אמצע המאה ה-20. את ההתפרצויות ניתן לראות בדרך כלל מפסגה סמוכה בשם Piton Bert.
מאז שהחלו התצפיות זוהו מקורות ההתפרצות בשלושת הלועות שבפסגה שבחרוט המרכזי או בתוך אגן פוקה.
עם זאת התרחשו גם התפרצויות מתוך סדקים מחוץ לאגן.
ההתפרצויות הבולטות ביותר מסוג זה התרחשו לאחרונה:
ב-1977, בסמוך לכפר פיטון-סנט-רוז שנהרס בחלקו.
ב-1986, בסמוך לכפר טְרַמְבְּלֶה (Tremblet), שבו נהרסו שמונה בתים מלבה שזרמה בערוץ טאקאמקה (Takamaka).
לאחר תקופה של חוסר פעילות של יותר מחמש שנים בין 1992 ל-1998, חזר פיטון דה לה פורנז להיות פעיל מאוד.
לאחר ההתפרצות הגדולה של מרץ 1998 שנמשכה 196 ימים, התרחשו בין שתיים לשלוש התפרצויות מדי שנה מאז.
ההתפרצות הגדולה של 2007, שהחלה ב-2 באפריל 2007, הייתה עזה באופן יוצא דופן.
נוצר סדק בהר בגובה נמוך וממנו ניתזו מזרקות של לבה.
כמה מיליוני מ"ק של סלע מותך נשפכו לאוקיינוס.
הכפריים בכפר טְרַמְבְּלֶה הסמוך חששו מזרימת לבה מתוך האגן.
החשש לא התממש, אבל הם סבלו מאפר געשי, ולפילי שנחתו על בתיהם, מפליטת גזי גופרית ואדים חומציים, ומשריפות יער.
התרוקנות הלבה מתוך תא המאגמה בתוך הר הגעש גרמה להתמוטטות המסיבית של לוע דולומייה.
ההתפרצויות שבאו אחר-כך התחוללו בתוך לוע דולומייה, והיו מתונות יותר.
שתי התפרצויות בזק של כמה שעות התחוללו בשלהי 2009. הראשונה ב-5 בנובמבר 2009 באגף המזרחי של לוע דולומייה, והשנייה ב-14 בדצמבר 2009 בצד הדרומי של חרוט דולומייה.
במהלך 2010 התחוללו שלוש התפרצויות: הראשונה, בין 2 ל-12 בינואר 2010, השנייה, החלה ב-14 באוקטובר 2010 בלוע שאטו פוֹר (Chateau Fort) והסתיימה ב-31 באוקטובר, והשלישית ב-9–10 בדצמבר.
ב-2015 התפרץ ההר פעמיים, בפעם האחרונה החלה ההתפרצות ב-17 במאי 2015.
כביש יער מס' 5 (route forestière n° 5) המכונה "נתיב הר הגעש" (route forestière du Volcan) הוא כביש נוח סלול המוביל מהכפר בּוּר-מוּרָה לקצה הקלדרה למקום המכונה "מעבר בלקומב".
בקצה הדרך חנייה ותצפית על אגן פוקה, ובמזג אוויר טוב ניתן לראות את החרוט המרכזי.
בסמוך "בקתת הר הגעש" (gîte du Volcan) שבה ניתן ללון.
לאחר ההתפרצות של אפריל 2007 שבה התמוטטה רצפת לוע דולומייה לעומק של 300 מטרים נאסרה ההעפלה לפסגה באופן רשמי לקהל הרחב עד דצמבר 2009. שולי הלועות של הפסגה נסדקו והם בלתי יציבים וגושי סלע ניתקים מהם לפתע באופן תדיר.
מ-24 בדצמבר 2009 הותרה הגישה לנקודה תצפית בודדת בסמוך לקצה המזרחי של לוע דולומייה.
מצד שני הסיור סביב הלועות עדיין אסור בשל הסכנה הנמשכת מהתמוטטות.
הדרך אל הפסגה מתחילה במורד חומת אגן פוקה במעבר בלקומב.
בתחתית המורד מתחיל שביל המסומן היטב באמצעות כתמים גדולים של צבע לבן שנועד לעזור למטיילים במקרה של היווצרות ערפל, תופעה שכיחה מאוד בהר הגעש.
השביל עובר במרחק של כמה מאות מטרים מחרוט אפר קטן המכונה "פורמיקה לאו" ("Formica Leo"), ואז ממשיך אל מבנה געשי בגובה עשרה מטרים, הורניטו שחללו הפנימי מזוגג, המכונה "קפלת רוזמון" ("Chapelle de Rosemont").
השביל הנוכחי פונה שמאלה ומטפס בהדרגה על הצד הצפוני של הפסגה.
השביל הקודם אפשר לפנות ימינה להעפלה ישירה ללוע בורי, לסייר סביב לועות בורי ודולומייה ולבסוף לחזור דרך הצד הצפוני.
הגישה ללוע דולומייה נאסרה לחלוטין בצו מ-11 בספטמבר 1992 כיוון ששולי הלוע ורצפתו אינם יציבים ועלולים להתמוטט בכל רגע.
הפעילות הגעשית מנוטרת באורח קבע בעזרת רשת של סיימוגרפים, חיישנים גאופיזיים (טילטמטרים, אקטנסומטרים, חיישני GPS וכו'), מגנטומטרים, חיישני המזהים פליטת גז רדון ורשת של מצלמות מעקב.
ציוד המעקב ניזון מחשמל המופק בתאים סולריים, והמידע מהחיישנים השונים נשלח בתשדורת אלחוטית למצפה הר הגעש פיטון דה לה פורנז (OVPF – ראשי תיבות של Observatoire volcanologique du piton de la Fournaise) השוכן בכפר בּוּר-מוּרָה, כ-20 קילומטרים צפונית-מזרחית מפסגת הר הגעש.
המצפה שנוסד ב-1978 בעקבות זרם הלבה שהרס חלקו מפיטון-סנט-רוז ב-1977, מופעל על ידי "Institut de Physique du Globe de Paris" (המכון הגאופיזי העולמי של פריז), בשיתוף פעולה עם "המרכז הלאומי למחקר מדעי" (CNRS ראשי תיבות של Centre national de la recherche scientifique) ואוניברסיטת ראוניון.
המצפה מפרסם לעיתים קרובות דוחות בצרפתית באתר האינטרנט שלו על הפעילות העכשווית של פיטון דה לה פורנז.
"מרכז המידע הגאולוגי של האי ראוניון" (RIGIC ראשי תיבות של Réunion Island Geological Information Center) מתרגם דוחות אלו לאנגלית לחלוקה בקהילה המדעית דוברת האנגלית.
הנהלים מפרטים כמה רמות של כוננות עליהם מחליט המושל (préfet) על בסיס הדוחות המדעיים:
קדם-התרעה: אזהרות על התפרצות אפשרית; מטיילים המגיעים לקלדרה מוזהרים מהתפתחויות אפשריות.
רמה 1: התפרצות תתרחש בקרוב, הקלדרה נסגרת לקהל הרחב עד שהמומחים בחנו את המצב וקבעו את השבילים עבור אלו המעוניינים להתרשם מההתפרצות.
רמה 2: התפרצות בתוך הקלדרה.
גישה לקלדרה מוגבלת לאנשים מורשים בלבד.
רמה 3: התפרצות מתרחשת או תתרחש בקרוב מחוץ לקלדרה.
ייתכן שכמה כפרים יפונו מטעמי ביטחון.
פיטיגרילי (באיטלקית: Pitigrilli, הוא שם העט שבו נודע דינו סגרה; Dino Segre; 9 במאי 1893 – 8 במאי 1975) היה סופר, עיתונאי ותסריטאי יהודי-איטלקי.
דינו סגרה נולד בשנת 1893 בטורינו שבאיטליה, בן לאב יהודי, דוד, ואם קתולית, לוצ'יה אלנה.
הוא חונך כקתולי, ובגיל שבע הוטבל.
בשנת 1916 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת טורינו.
תקופה מסוימת קיים קשר רומנטי עם המשוררת עמליה גוליילמינטי.
באותה תקופה החל לפעול כסופר וכעיתונאי.
בשנת 1920 יצא לאור הרומן הראשון שלו, Mammiferi di lusso ("יונקים דה לוקס").
בשנת 1924 יסד את כתב העת הספרותי Grandi Firme, שזכה לקהל קוראים ניכר.
כתב העת פעל עד שנת 1938, שבה הוחרם על ידי ממשלת איטליה הפשיסטית בהתאם לחוקי הגזע.
בשנת 1930 החל לסייר באירופה.
הוא שהה בעיקר בפריז, עם גיחות לאיטליה.
לפי מסמכים ועדויות של חברי המחתרת Giustizia e Liberta ("צדק וחירות"), פיטיגרילי שימש מודיע של המשטרה החשאית הפאשיסטית, OVRA, החל מיולי 1930. כיוון שבאיטליה שררו חוקי גזע אנטישמיים, פיטיגרילי זכה לאמונם של מתנגדי הפאשיזם, בזכות מוצאו היהודי.
בשנת 1940 חזר לטורינו, חרף הסכנה שיועבר למחנה ריכוז, עקב מוצאו היהודי.
ב-10 ביוני 1940 אכן הוצא נגדו צו גירוש לעיר ל'אקווילה שבמרכז איטליה, אך זה הומר, בהשתדלות ידידיו, להגליה לכפר אושו (Uscio) שבצפון איטליה, לא הרחק מטורינו.
כעבור שלושה חודשים נענתה בקשתו להשתחרר, והוא חזר לטורינו, בסוף 1940 עבר לרומא, ועסק בכתיבת תסריטים.
ב-13 בספטמבר 1943 נמלט לשווייץ, שם התגורר עד 1947. בשנת 1948 היגר לארגנטינה, והתגורר בה עשר שנים.
לאחר מכן חזר לפריז, תוך שהוא מבקר לעיתים בביתו שבטורינו.
בשנת 1949 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי, Pitigrilli parla di ("פיטיגרילי מדבר").
פיטיגרילי נודע באמרות כנף שיצר, ובהן: "דקדוק: מבנה מורכב שמלמד שפה אך מעכב דיבור" וכן "אין להתבייש אם משנים דעה בכל יום; אולם כדי לשנות דעה, צריך שיהיו דעות להחלפה".
בשנת 1931 נישא לדבורה סינגליה.
בשנת 1940 נישא לעורכת הדין לינה פורלן, בעודו נשוי לאשתו הראשונה, ממנה התגרש פורמלית רק ב-1973.
מרביתם יצאו לאור בהוצאת Sonzogno במילאנו.
ספריו זכו לפופולריות רבה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, ותורגמו לשפות רבות.
עקב תוכנם הארוטי אסר הוותיקן על קריאתם.
גם בגרמניה המערבית נאסרו פרסום מודעות לספריו והצגתם בחלונות הראווה.
La cintura di castità, מילאנו, 1921. עברית: "חגורת הצניעות", תרגם א' רבותא, 1938
Cocaina, מילאנו, 1921. עברית: "קוקאין", תרגם א' רבותא, הוצאת שביט, 1947; "קוקאין", תרגם אליעזר כרמי, הוצאת תמוז, 1986.
La Vergine a 18 carati, מילאנו, 1924. עברית: "18 קאראט בתולים", תרגם עזריאל מכיר, הוצאה עממית.
L'esperimento di Pott, מילאנו, 1929. עברית: "הניסוי של השופט פוט", תרגם ארנו בר, הוצאת שוקן, 2003.
"האדם המבקש את האהבה", תרגמה אביגיל ויטורינו, הוצאת פלס, תש"ט.
"עלבון המוסריות (וסיפורים אחרים)", תרגם א' מאריו, הוצאת כרמי את נאור, 1954.
"להט האהבה", תרגם א' מאריו, הוצאת מסדה.
פריסילה נובאס לאונה (בפורטוגזית: Priscilla Novaes Leone; נולדה ב-7 באוקטובר 1977 בעיר סלבדור, באהיה, ברזיל), ידועה בתור פיטי (נהגה פיצ'י) היא זמרת רוק ברזילאית ויוצרת.
היא הייתה חברה בשתי להקות בעבר, Inkoma וshes.
את קריירת הסולו שלה התחילה בשנת 2003. היא מכרה יותר מ-5 מיליון עותקים בקריירה שלה, מה שהפך אותה לאחת הזמרות רבות המכר בשנות ה-2000 המוקדמות.
היא נבחרה לזמרת הרוק הכי סקסית באמריקה הלטינית ובברזיל ובמקום 35 בעולם בשנת 2010. היא זכתה בכמה פרסים בטקס הפרסים של MTV ברזיל, כולל אמנית השנה פעמיים, קליפ השנה, ההופעה החיה הטובה, ושלוש פעמים בתור הזמרת של "להקת החלומות" אשר ניתנת לקהל בבית לבחור את ההרכב החלומי בעיניהם.
היא זכתה ביותר מ-50 פרסים בקריירת הסולו שלה, שיא בברזיל.
פיטי לאונה נולדה בעיר סלבדור, באהיה בברזיל, חיה את רוב ילדותה בעיר פורטו סגורו.
אביה, מוזיקאי ובעל פאב, היה מנגן שירים של להקות ואמנים משנות ה-60 וה70 כמו אלביס פרסלי והביטלס ומאוחר יותר גם להקות כמו AC\DC, נירוונה, אליס אין צ'יינס, מטאליקה ועוד שהשפיעו מאוד על כיוון המוזיקה של פיטי.
היא למדה מוזיקה באוניברסיטה הפדרלית של באהיה.
היום היא חיה בסאו פאולו עם בעלה דניאל וקסלר, המתופף של להקת NX ZERO.
פיטי הייתה המתופפת של להקת shes בין השנים 1997–1999 היא הייתה הזמרת של להקת Inkoma בין השנים 1995–2001. כשאינקומה התפרקה, היא הוזמנה על ידי המפיק רפאל ראמוס להקליט אלבום סולו.
ב-2011 חברה לגיטריסט שלה, מרטין מנדונסה ויחד הם הקליטו דיסק בפרויקט מקביל שנקרא אגרידוסה (Agridoce) שפירושו בעברית "מר מתוק", היא על הפסנתר והוא על הגיטרה.
יחד הם הסתגרו כחודש יחד עם המפיק והצלם לכתוב ולהקליט דיסק בסגנון פולק, רוקנרול ובלוז.
פיטוליתים הם משקעים מיקרוסקופיים של צורן (סיליקה) שנוצרים בתאי צמחים שונים.
הפיטוליתים עמידים בפני פגעי הזמן, יחסית לחלקי צמח אחרים, ולפיכך משמשים בארכאולוגיה, פלאואקולוגיה ופלאונטולוגיה לשחזור הצומח הקדום.
הפיטולית הוא מעין שלד שברירי עשוי מינרלים.
בניגוד לחומרים האורגנים שבצמח שנרקבים ומתפרקים עם הזמן, המשקע הצורני האנאורגני, המופיע בצורת כתמים לבנים, עמיד בפני פגעי הזמן.
אנליזה של פיטוליתים מאפשרת זיהוי של עלים, זרעים וחומר עצי.
הפיטוליתים מאפשרים זיהויים שלא ניתן היה להבחין בהם בשיטות אנליזה אחרות.
מחקר הפיטוליתים מאפשר את הבנת השימוש בצמחים על ידי תרבויות וחברות פרהיסטוריות.
פיטיים (שם מדעי: Pittidae) הם משפחה של ציפורי שיר החיים ביערת באזורים טרופיים בעולם הישן, בדרום-מזרח אסיה ובאוסטרליה כשכמה מינים חיים גם באפריקה.
בני המשפחה הם ציפורים קטנות וצבעוניות שאורכם הממוצע 15-25 ס"מ ובם חיים על קרקע היערות ובעלי כפות רגליים גדולות, ראשים גדולים ומקורים חזקים.
למרבית המינים ישנם גם כמה פסים שחורים המקיפים את העיניים.
קרובי משפחתם הם בני משפחת רחבי-מקור, החיה באותם אזורים.
הפיטות הם ציידי חרקים, רכיכות שונות וחסרי חוליות דומים על קרקעית היער או על הענפים הנמוכים, כשכמה מינים חיים גם בביצות מנגרובים.
הם מקננים בקינים כדוריים על הקרקע או על ענפים נמוכים.
מין פיטה כחולת ראש (Hydrornis baudii)
מין פיטה ירוקת-חזה (Pitta reichenowi)
פיטות נמלים (שם מדעי: Grallariidae) היא משפחה של ציפורי שיר החיה ביערות באזורים טרופיים של אמריקה הדרומית.
בנות המשפחה דומות לציפורים ממשפחת הפיטיים, אך קרובות יותר למשפחת ציפורי נמלים.
אורכן של פיטות הנמלים 10–20 ס"מ.
הן בעלות רגליים חזקות העוזרות להן לנוע מהר על הקרקע.
הן צבעוניות בראשיהן ובגופן, בעלות ראשים גדולים ומקורים קטנים.
ציפורים אלו ייחודיות בתנוחתן הזקופה ובשרירי הזנב הזקופים שלהן.
בעבר נחשבו בנות המשפחה ממשפחת ציפורי הנמלים ולאחר מכן הועברו ליורקניים ולפלומגביים.
הן נחשבות גם קרובות לציפורי הפיטה החיות בדרום-מזרח אסיה ומצויות גם הן על קרקע היער.
הן ניזונות על הקרקע, שם הן מצויות בדרך כלל, מחרקים שונים וחלקן גם מתמחות בנמלים.
סוג Grallaria - בו 32 מינים
סוג Hylopezus - בו 10 מינים
סוג Myrmothera - בו 2 מינים
פיטים אזמי (באלבנית: Fitim Azemi; נולד ב-25 ביוני 1992 באוסלו שבנורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי ממוצא קוסובני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת סטאבק.
אזמי החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת פולו, ושיחק עמה בליגות השנייה והשלישית בנורווגיה.
לקראת עונת עבר אזמי לבודה/גלימט מליגת העל הנורווגית.
ב-6 באפריל 2015 ערך אזמי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 3-1 לסנדפיורד במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-26 באפריל הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער מפנדל בדקה ה-22 בתיקו 2-2 נגד סרפסבורג 08 במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
בעונתו הראשון במועדון ערך אזמי 30 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים, ובעונתו השנייה הוסיף 29 הופעות ליגה ו-11 שערים.
ב-23 בינואר 2017 חתם אזמי במכבי חיפה, אך מעט לשחק בה ולא הבקיע אף שער.
באוגוסט 2017 עזב אזמי את חיפה וחתם בקבוצת וולרנגה הנורווגית.
פיטלסון שילה יעקובסון אדריכלים הוא משרד אדריכלים ישראלי, שנוסד על ידי האדריכלים יונה פיטלסון, שמואל שילה ומירון יעקובסון בשנת 1976.
המשרד מתמחה בתכנון רב מקצועי וכולל צוות של 42 אנשי מקצוע ובהם אדריכלים, מתכנני ערים, עורכי פרוגרמות, ומנהלי פרויקטים.
עיקר ההתמחות בתחום התכנון היא במגזר הציבורי, כשבין השאר תכנן את אזור חניוני הרכבים בטרמינל 3 בנתב"ג, את המכללה הלאומית לשוטרים בבית שמש, המרכז הלאומי לאימונים ביבשה וכן בסיסי האימונים החטיבתיים של חטיבת גולני וחטיבת הצנחנים.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 השלים המשרד תכנון של מספר תוכניות מתאר ארציות שהבולטות שבהן היו תמ"א 38 לחיזוק מבנים קיימים בפני רעידות אדמה, תמ"א 36 למתקני תקשורת וכמה תוכניות בת לתמ"א 34 העוסקות במשק המים לרבות מתקני התפלה, איגום והחדרה, נחלים וניקוז.
בשנים האחרונות השתלב המשרד בעבודת משרד הכלכלה והערך סדרה של פרוגרמות וסקרים לקראת תכנונם של אזורי תעשייה חדשים ומורחבים.
בתחום התחבורה מעורב המשרד כבר משנותיו הראשונות בתכנונן של מערכות התחבורה המתקדמות בישראל ובראשן הרכבת הקלה בירושלים ובמטרופולין גוש דן.
המשרד מלווה את תוכנית האב לתחבורה במטרופולין גוש דן, ערך את התוכניות הסטטוטוריות לחלק מהקווים וכן תכנן את הקו החום החוצה את העיר ראשון לציון.
המשרד ממוקם מאז 2017 במגדל ב.ס.ר.
4 שב-BBC - בני ברק ביזנס סנטר.
השתתפות בתכנון מפורט לצד האווירי ותכנון חניונים בטרמינל 3 בנתב"ג
המכללה הלאומית לשוטרים בבית שמש
תוכנית מתאר כוללנית למועצה אזורית חבל מודיעין
תוכנית מתאר מקומית לבארות יצחק, כפר רות, כפר זוהרים, מחנה זיקים, הרחבת פארק תעשיות חבל מודיעין
תוכנית אב אסטרטגית לכפר סבא
פרוגרמה לחידוש בית וילהלם אברלה (בית ראש הממשלה בקריה)
תכנון מוקדם, אורבני וסטטוטורי של מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב - הקו החום
פיטויה (שם מדעי: Peytoia; מכונה גם Laggania או Cassubia) הוא סוג של פרוק-רגליים קדום מאוד, אשר חי בתקופת הקמבריון, הראשונה שבתקופות הפנרוזואיקון.
הוא היה שונה מכל פרוק רגליים מודרני וקבוצתו נכחדה לחלוטין עד הדבון.
יצור זה היה מהגדולים והקשוחים ביצורים שחיו בזמנו, בה לא היו חולייתנים מפותחים כלל.
הוא ידוע בעיקר ממאובנים בפצלי ברג'ס שלרכס הרי הרוקי הקנדים, בו התגלו רבים מהם.
עם זאת יש קושי להגדיר את המינים, מאחר שחלקי הגוף שלהם נשברו בקלות ויכלו לבלבל עם מינים דומים.
היצור המוזר הגיע לאורך 40 ס"מ בערך ובמראהו הוא הזכיר מעט לובסטר, חסילון או סרטן ארוך-בטן, עם גוף המכיל קטעים רבים דמויי-שריון אך היה חסר זנב והשתמש בזיפים לצידי הגוף כדי לנוע.
עם מחושיו הארוכים דמויי-הזיפים הוא חיפש מזון מקרקעית הים והשתמש בעיניו הגדולות כדי לחוש בסביבה.
החוקרים מסכימים שכנראה שלא היה טורף-על כמו האנומלוקאריס, הגדול יותר, מאשר שלא יכל לנוע במהירות.
למעשה יש חוקרים הרואים בו את אביו הקדום של האנומלוקאריס.
פיטיבייה או פטיבייה היא פאי מהמטבח הצרפתי.
על פי רוב מדובר במאפה עגול וסגור הממולא בממרח שקדים (קרם פרנז'יפאן).
המאפה עשוי קלתית ומכסה של בצק עלים, הנאפים עם המלית ביניהם.
באופן מסורתי נהוג לעטר את המאפה בקווי ספירלה.
פני המאפה מזוגגים באמצעות ביצה, ולאחר האפייה נהוג לפזר אבקת סוכר על פני המאפה.
ככל הנראה, המאפה נוצר לראשונה בעיר פיטיבייה שבחבל סאנטר-עמק הלואר, ונקרא על שם העיר.
נהגו לאכול את המאכל בחג ההתגלות, בדומה לעוגת המלך.
פיטוס פראט (בספרדית: José Pitus Prat; 24 באפריל 1911 – 11 במרץ 1988) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת הקיצוני שמאלי.
במשך רוב הקריירה היה באספניול והוא ידוע בעיקר בשל היותו הכובש הראשון בהיסטוריית הלה ליגה, כאשר עשה זאת ב-10 בפברואר 1929 בניצחון 2–3 על ריאל אוניון.
פראט נולד בברצלונה שבספרד בשנת 1911 והוא החל את הקריירה בקבוצה גרסיה שמשכונת מגוריו.
בגיל 17 הצטרף לאספניול ושנה לאחר מכן ב-3 בפברואר 1929 עשה עימה היסטוריה כשזכה בגביע הספרדי הראשון שלה.
במשחק הגמר נגד ריאל מדריד לא שיחק, אך כעבור שבוע השתתף במשחק הראשון אי פעם של הליגה הספרדית, כשמאמנה ג'ק גרינוול רצה לתת מנוחה להרכב משחק הגמר.
אספניול שיחקה בו נגד ריאל אוניון אותה ניצחה 2–3, ופראט שם את עצמו בדפי ההיסטוריה ככובש הראשון בהיסטוריית הליגה.
עם זאת, זה היה השער היחיד שפראט כבש באותה עונה כששותף רק בשישה מתוך 18 משחקי הליגה.
עונה לאחר מכן ב-1929/30 המספרים שלו היו נמוכים עוד יותר, כאשר הופיע רק לשלושה משחקים.
עם החלפתו של גרינוול בקייסדו בעונת 1930/31 הפך פראט לחלק מרכזי מההתקפה של אספניול, ואף הגיע לנבחרת ספרד.
בגיל 25 מלחמת האזרחים מנעה ממנו את ההתקדמות בקריירה.
עם החזרה לפעילות בעונת 1939/40 הוא זכה עימה בפעם השנייה בגביע הספרדי, השני בתולדות המועדון, ובעונה שלאחר מכן חתם פראט בריאל מדריד שם תלה את נעליו ב-1941.
במדי נבחרת ספרד ערך ארבע הופעות מבלי לכבוש שער.
הראשונה הייתה ב-2 באפריל 1933 במשחק ידידות נגד פורטוגל, ולאחר מכן היה שותף ב-0–13 על בולגריה שהיה לניצחון הגדול ביותר שלה אי פעם.
פראט היה מאמן כדורגל לאחר פרישתו במספר קבוצות ובהם מיורקה, גימנסטיקה דה טורלייבגה ודפורטיבו גרנולרס.
מאוחר יותר עזב את הכדורגל ועבד בתור צרכן, בשוק לה ליברטד שבמחוז גרסיה שבעיר הולדתו.
פיטורים (או פיטורין) שלא כדין הם הפסקת עבודה של עובד על ידי מעסיקו בניגוד לחוק, להסכם או להלכה משפטית.
לפיטורים אלו סיבות רבות ומגוונות, בהן:
תקופה אסורה לפיטורים - חוק עבודת נשים אוסר, בתנאים מסוימים, על פיטורי עובדת בהיריון בחופשה לידה וחודשיים לאחר תום חופשת הלידה, וכן חוק דמי מחלה אוסר על פיטורי עובד שנעדר מעבודתו עקב מחלתו, במהלך תקופת הזכאות לדמי מחלה
פיטורים בהליך לא תקין - פיטורים ללא הליך שימוע.
פיטורים עקב שיקולים מפלים - חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה אוסר על פיטורים מפלים מחמת מין, גזע ודת.
פיטורים על רקע הטרדה מינית.
פיטורים שלא כדין אסורים במדינות רבות באנגליה בה על המעביד מוטל הנטל להוכיח שהנימוקים לפיטורין היו הוגנים, ואם לא יעשה זאת רשאי העובד לתבוע את המעסיק לצורך קבלת פיצוי נוסף מלבד פיצויי פיטורים.
על פי החוק בישראל עובד שנפגע רשאי לתבוע פיצויים בבית הדין לעבודה בגין הנזק שנגרם לו.
אחד מהסעדים שבית הדין לעבודה יכול להעניק לעובד הוא אכיפת יחסי העבודה - ביטול הפיטורים וחובת המעסיק להמשיך להעסיקו, סעד זה נדיר ונמצא בשימוש במקרים של הפרה זכויות בגין הסכם קיבוצי.
פיטוקלאסטים הם שברי צמחים מיקרוסקופיים הקיימים בתיעוד המאובנים.
הם מאותרים בדרך כלל בתכשירים פלינולוגיים ובתהליך של חילוץ מאובנים באמצעות חומצה.
הם כוללים צינורות פסים ונמטופיטים (קבוצה פרפילטית של אורגניזמים יבשתיים) שונים.
פיטי (באזרית: Piti) הוא מרק בשר מסורתי מהמטבח הנפוץ באזרבייג'ן, איראן ובמדינות דרום הקווקז.
המרק מורכב מבשר כבש, שומן של אליה, חומוס, בצל, עגבנייה, גזר, תפוח אדמה, סומק וזעפרן המבושלים באיטיות בכלי חרס אטום הנקרא דופו (Dopu).
נהוג להגיש את המרק עם צלחת נוספת כך שהסועד יוכל לפרק את הבשר מהמרק ויוכל לאכול אותם בנפרד כמנה ראשונה ועיקרית.
מלבד הגרסה האזרית, קיימת גם גרסה ארמנית הנקראת פוטוק (Putuk) וגרסה איראנית אבגושט (Abgoosht).
פִּיטוֹן דוּ קָרְבֶּה , או הרי קרבה, הם מסיב ממוצא געשי בצפון האי הקריבי מרטיניק, צפונית לבירה פור דה פראנס.
פיטון לקרואה (חלק מרכס פיטון דו קרבה) בגובה של 1,196 מטרים הוא הפסגה השלישית בגובהה במרטיניק.
הרכס הוא חלק מהרי הגעש והיערות של הר פלה והפיטונים של צפון מרטיניק, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו שהוכרז במושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית, שהתכנסה בריאד בערב הסעודית בין 10 ל-25 בספטמבר 2023.
רכס ההרים הוא יעד פופולרי לתיירות, סיורים רגליים וטיפוס מצוקים.
רכס פיטון דו קרבה הנופי משתרע על אזור באורך 8 קילומטרים של יופי טבעי יוצא דופן במרכז האי, וכולל כמה מהפסגות הגבוהות ביותר שלו, אם כי הנקודה הגבוהה ביותר של מרטיניק, הר פלה, אינה חלק מהרכס.
הפסגות התלולות הייחודיות של רכס פיטון דו קרבה, נקודת ציון מכוננת בנופים של צפון מרטיניק, יוצרות סדרה של כיפות לבה אנדזיטיות ופסגות געשיות מכוסות ביערות גשם עבותים ובתוליים המתנשאים מעל המפרץ והעיר פור-דה-פראנס.
אף על פי שהם מופיעים כהרים נפרדים, דייקים געשיים אלה הם למעשה כיפות לבה שונות של הר געש בודד.
הן התרוממו בהתפרצויות שונות כתוצאה מהתמוטטות הקלדרה של הר הגעש פיטון דו קרבה לשעבר, שהתפתח 10 קילומטרים מדרום-מערב להר הגעש מסוג חרוט מגן הישן יותר של מורן ז'קוב (Morne Jacob).
הסלעים מכילים גבישים של קוורץ, ביוטיט, אמפיבול ופלגיוקלז.
משקעי האפר וגושי הסלע שלמרגלות הפסגות מלמדים כי הקמתן לא הייתה חלקה וכי הן או חלקים מהן קרסו מספר פעמים בתולדותיהן.
לפי התאריכים העדכניים ביותר, הפסגות הן בנות בין מיליון ל-322,000 שנים, יחסית צעירות בלוח הזמן הגאולוגי.
עם זאת, הן עתיקות יותר מהר פלה צפונה יותר.
הפסגות השונות מקובצות יחד בשטח קטן למדי.
הפסגה הגבוהה ביותר היא פיטון לקרואה בגובה של 1,197 מטרים.
פסגות חשובות נוספות הן רכס מורן פיקה (1,160 מטרים, צפונה), פסגת דימוזה (1,112 מטרים) ופסגת אלמה (1,107 מטרים).
העלייה לפסגות אלו אפשרית, אך היא מיועדת למטיילים מנוסים מאוד בשל המדרונות התלולים והשבילים שהפכו חלקלקים בגלל הלחות הקיצונית של האקלים (שבילים מזרחה ממורן-ורט בחוף הקריבי או מערבה מאתר המרחצאות הנטוש אבסלון (Absalon), או מפלאטו בושה (Plateau Boucher) ליד הדרך Route de la Trace במרכז המיוער בצפון האי).
שמורת הטבע היער הראשוני של פיטון דו קרבה, אשר הוכרזה על ידי ממשלת צרפת, יחד עם תריסר יערות נוספים בפריסה לאומית, מוגדרת כ-"Forêt d'Exception" (יער יוצא דופן) בהיותה נקודה חמה של מגוון ביולוגי.
חמש פסגות ההרים הגבוהות ביותר של רכס פיטון קרבה והגבהים שלהן הם:
פיטון לקרואה (Piton Lacroix) או מורן פביון (Morne Pavillon) (1,197 מטרים)
מורן פיקה (Morne Piquet, 1,160 מטרים)
פיטון דימוזה (Piton Dumauzé, 1,109 מטרים)
פיטון דה ל'אלמה (Piton de l'Alma, 1,105 מטרים)
פיטון בושֶה (Piton Boucher, 1,070 מטרים)
כל ההעפלות רשומות כדרגת קושי 5 לפי הסיווג הצרפתי במדריכים רבים.
מסווגת את מסלולי הטיפוס בדרגות קושי II עד III.
העפלה לפיטון בושה מכביש N3 מפלאטו בושה (Plateau Boucher) (כ-650 מטרים).
משך זמן: כשעה וחצי לעלייה, כשעה אחת לירידה.
המעבר ממזרח-לדרום פופולרי, החל מכביש N3 מפלאטו בושה דרך פיטון בושה, פיטון לקרואה ופיטון דימוזה ועד לאתר המרחצאות לשעבר אבסלון.
הפרש הגובה הכולל הוא 1,120 מטרים על פני מרחק של 9.5 קילומטרים, כשזמן הליכה המופיע ברוב המדריכים הוא של 7 שעות.
מהכביש N3 מפלאטו בושה דרך פיטון בושה, מורן פיקה וחזרה לפלאטו בושה: 6 קילומטרים, 5 שעות, הפרש גובה של 590 מטרים.
לחלופין, חצייה מערבה למורן מודסט (Morne Modeste, 534 מטרים).
מחניון מורן מודסט דרך מורן פיקה עד פיטון לקרואה וירידה למונז'ולי (Montjoly): 5 קילומטרים, 5 שעות, הפרש גבהים של 820 מטרים.
פיטום בקר הוא סוג של פעולת האכלת בעלי חיים במזון עתיר אנרגיה, בעיקר בקר הבית ממנו מייצרים בשר בקר, ובמקומות מסוימים גם חזירים, סוסים, כבשים, תרנגולי הודו, תרנגולות או ברווזים, לפני השחיטה.
רוב בתי ההזנה דורשים סוג כלשהו של אישור ממשלתי כדי לפעול.
האישור מורכב בדרך כלל מ"היתר אתר חקלאי".
לבתי ההזנה תהיה גם תוכנית סביבתית להתמודדות עם כמות הפסולת הגדולה שנוצרת מבעלי החיים הרבים המאוחסנים שם.
לסוכנות להגנת הסביבה בארצות הברית יש סמכות לפי חוק המים הנקיים האמריקאי להסדיר את כל פעולות האכלת בעלי חיים בארצות הברית.
סמכות זו מואצלת למדינות במקרים מסוימים.
בקנדה, הרגולציה של בתי הזנה משותפת בין כל רמות הממשל.
מחוזות מסוימים מחויבים על פי חוק להחזיק בתוכנית לניהול חומרים מזינים, אשר בוחנת את כל מה שהחווה הולכת להאכיל את בעלי החיים שלהם, עד למינרלים.
חוות חדשות נדרשות להשלים ולקבל רישיון על פי חוק הפעלת בעלי חיים, אשר בוחן אחסון זבל וכן מרחק מתאים מחוות או מגורים אחרים.
תעשיית הבקר עובדת ברצף אחד עם השני, לפני הכניסה לבתי הזנה, עגלים צעירים נולדים בדרך כלל באביב, הם מבלים את הקיץ עם אמותיהם במרעה.
ברגע שהעגלים הצעירים מגיעים למשקל שבין 140 ל־320 קילוגרמים, הם נמכרים לבתי הזנה, או נשלחים למכירות פומביות של בקר.
לאחר העברתם לבתי הזנה, הם מאוכסנים ומטופלים במשך ששת עד שמונה החודשים הבאים, שם הם מוזנים במנה מעורבת כוללת כדי לעלות במשקל.
דיאטות הזנה מעודדות גדילה של מסת שריר והפצה של חלק מהשומן (הידוע כ"שיש" בבשר שנשחט).
ה"שיש" רצוי לצרכנים, שכן הוא תורם לטעם ולרכות.
בעלי חיים אלה עשויים לעלות עוד 180 קילוגרמים במהלך 200 ימיו בקירוב במגרש ההזנה, בהתאם למשקל הכניסה שלו למגרש.
לאחר פיטום הבקר עד למשקל המוגמר, הבקר המוזן מועבר לבית מטבחיים.
בדרך כלל המנה המעורבת שניתנת לבקר המפוטם מורכבת ממספוא, דגנים, מינרלים ותוספי מזון כדי להועיל לבריאותם של בעלי החיים ולמקסם את יעילות ההזנה.
מנות מסוימות עשויות להכיל גם סיבים תזונתיים כגון גבעולי תירס, קש, דורה או חציר אחר, קמח זרעי כותנה, תערובות עשויות להכיל אנטיביוטיקה, מוצרי תסיסה ומרכיבים חיוניים אחרים.
חברות הזנה רבות יכולות לקבל מרשם לתרופה שתתווסף למזון של חוות אם נדרש על ידי וטרינר.
חקלאים בדרך כלל עובדים עם תזונאים המסייעים בגיבוש המנות הללו כדי להבטיח שבעלי החיים שלהם מקבלים את הרמות המומלצות של מינרלים וויטמינים, אך גם כדי לוודא שהאוכל נטמע בגופן של החיות ולא יוצא בהפרשות שלהן.
בריאות בעלי החיים במפטמות היא נושא מהותי שכן למחלות יכולה להיות השפעה רבה על בעלי החיים, ושליטה במחלות יכולה להיות קשה במקום בו בעלי חיים רבים חיים יחד.
במפטמות רבות ישנו פרוטוקול כניסה בו ניתנים לבעלי חיים חדשים הנכנסים חיסונים כדי להגן עליהם מפני מחלות פוטנציאליות שעלולות להופיע בשבועות הראשונים במפטמה.
פרוטוקולי כניסה אלו נקבעים בדרך כלל על ידי הווטרינר עמו עובד המפטם.
ישנן כמה שיטות נפוצות למחזור פסולת בתוך בתי הזנה, כאשר הנפוצה ביותר היא פיזורה בחזרה בשדות הגידול המשמשים להאכלת בעלי החיים.
בדרך כלל, בתי הזנה מספקים מצעים לבעלי החיים שלהם, כגון קש, נסורת, שבבי עץ או תוצרי לוואי אחרים מגידולים (מוץ סויה, מוץ תירס), אשר לאחר מכן מעורבבים עם הזבל כאשר בעלי החיים משתמשים במצעים.
לאחר שהמצעים עברו את השימוש בו, הזבל מפוזר ישירות בשדות או נערם ליצירת קומפוסט.
פיטום בקר היה קיים שנים רבות ואף נדון בתלמוד הבבלי.
בתעשיית המזון המתפתחת, נדון מחדש הנושא של פיטום בקר בתחילת שנות ה-60, כאשר התעוררה דרישה לבשר בקר באיכות גבוהה יותר בכמויות גדולות.
חקלאים החלו להכיר את האיכות של בשר הבקר שהם מגדלים.
מתחילת שנות ה-60 ועד שנות ה-90 פיטום בקר בסגנון בתי הזנה הייתה נפוצה מאוד, וגם כיום תעשיית המזון משתדרגת ללא הרף עם ידע ומדע חדשים כמו גם טכנולוגיה.
בשנות ה-50 וה-60 כתוצאה מדגנים היברידיים וטכניקות השקיה; גידולי התבואה הגדולים שלאחר מכן הובילו ליבולי תבואה בשפע.
לפתע ניתן היה להאכיל מספר רב של בקר במקום אחד וכך, לקצץ בעלויות ההובלה, התאחדו חוות תבואה ומקומות הזנה.
בקר לא נשלח עוד מכל רחבי המדינות הדרומיות למקומות כמו קליפורניה, שם היו בתי שחיטה גדולים.
בשנות ה-80, אורזי בשר הלכו בנתיב של בתי הזנה וכיום נמצאים גם בסמוך אליהם.
ישנן מספר שיטות למכירת בקר לספקי הבשר.
השיטה המסורתית והנפוצה ביותר היא שיווק במזומן, שבו המחירים נקבעים לפי משקל חיי או לפי ראש, בהתאם להיצע ולביקוש הנוכחיים.
שיטה דומה היא התקשרות קדימה, שבה המחירים נקבעים באותה דרך, אך אינם מושפעים ישירות מתנודות בביקוש בשוק.
בהתקשרות קדימה, מחיר המכירה נקבע בין שני הצדדים לתקופה מוגדרת מראש.
עם זאת, שיטה זו פחות נפוצה, כיוון שהיא דורשת ידע בעלויות הייצור ורצון של שני הצדדים לקחת סיכון בשוק החוזים העתידיים.
שיטה נוספת, הנקראת חישוב לפי נוסחה, הופכת לפופולרית יותר ויותר, משום שהיא משקפת בצורה מדויקת יותר את ערך הבשר שמקבל ספק הבשר.
עם זאת, שיטה זו דורשת אמון בין הספקים למגדלי הבקר, והיא מבוקרת על ידי המגדלים, מכיוון שהסכום שמשולם להם נקבע על פי הערכת הספקים את הבשר שהתקבל.
בסופו של דבר, חישוב לפי משקל חיי או משקל נבלה הוא השיטה הנפוצה ביותר.
קיימות גם שיטות נוספות, כמו חישוב לפי רשת וחישוב בשר באריזות.
השיטה השנויה ביותר במחלוקת היא תוצאה של אינטגרציה אנכית של מגדלי בקר בבעלות ספקי הבשר.
אף על פי ששיטה זו עדיין מייצגת פחות מ-10% מכלל השיטות, היא צוברת תאוצה בשנים האחרונות.
האלטרנטיבה לבתי הזנה היא לאפשר לבהמות לרעות על הדשא לאורך כל חייהם, אך הדבר אינו יעיל ויכול להיות מאתגר מאוד.