tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במחקרו המפורסם משנת 1943 הציג מרטין נות השערה על קיומה של יצירה בשם 'ההיסטוריה הדויטרונומיסטית', שהיא יצירה של מחבר בודד שחי בתקופת הגלות ולא יאוחר משנת 562 לפנה"ס.
נות הניח כי 'ההיסטוריה הדויטרונומיסטית' כוללת את הפרקים מ ועד , החיבור המספר את תולדות ישראל מהר חורב עד גלות בבל.
חוקרים רבים קיבלו את השערתו ופיתחו אותה.
תלמידיו הגרמנים של נות פיתחו את התאוריה והצביעו על עורכים נוספים מתקופת הגלות.
החוקרים הללו שיערו שקיימות שלוש עריכות דויטרונומיסטיות: 1. עריכה היסטורית; 2. עריכה נבואית; 3. עריכה נומיסטית (=תורני).
חוקרים אמריקנים הבחינו גם בעורכים קדם-גלותיים.
הבולט בהם הוא קרוס, שהציע את 'שיטת הגושים' הכוללת את גוש הפרקים דברים – , וגוש שני הכולל את ואילך.
חוקרים רבים פיתחו את השערתו של קרוס והציעו כי העורך הגלותי אחראי על תוספות של פסוקים נוספים בתוך הגוש הראשון.
תאוריות אחרות הציעו כי מדובר ב'אסכולה דויטרונומיסטית', שפעלה החל מהמאה השביעית לפנה"ס, משנת 622 לפנה"ס ושגשגה בתקופת גלות בבל ושיבת ציון במהלך המאה החמישית והשישית לפנה"ס.
עקרונותיה ואמונותיה באים לידי ביטוי לאורך ספרי נביאים ראשונים.
מאפיינים כללים של האסכולה המשנה תורתית
רעיון ריכוז פולחן (על פי החוק ב) – על פי החוק ישנו רק מקדש חוקי אחד בארץ כולה והוא המקדש בירושלים.
המקדימים מייחסים את כתיבת החוק לחזקיהו מלך יהודה () והמאחרים סוברים כי הוא נכתב בימי הגלות.
בית דוד – האסכולה המשנה-תורנית העלתה על נס את המלכים משושלת דוד.
על פי לדוד הובטח כי תצא ממנו שושלת מלכים נצחית בירושלים אחרי שהעביר אליה את המשכן.
העורך הדויטרונומיסטי הדגיש את סדרי השלטון והפולחן שהנהיג דוד בממלכה, אשר המשיכו להתקיים כל ימי ממלכת יהודה.
מנגד העורך גינה את ההתנהלות הקלוקלת של ממלכת ישראל הצפונית על ידי תיאור האנרכיה השלטונית והדתית ששלטה בה באמצעות הציטוט .
רעיון הברית – עקרון הברית בין ה' לעמו נמצא במרכזה של העריכה.
המלך והעם מחויבים בחוקי ברית סיני, ועליהם להישמע לחוקיו ומצוותיו של האל.
כל הפרה של החוקים הללו גוררת עונש.
העם מחויב בעיקר לדיברות הראשונים הקובעים את החובה להיות נאמן לאל אחד.
ההסבר ההיסטוריוגרפי – הצגת תולדות העם כדוגמה להתממשות רעיון הברית.
ספר דברים מציג את נוסח הברית, והספרים הבאים (יהושע עד מלכים) מציגים דוגמאות מתחום ההיסטוריה המראות כיצד העם קיבל את גמולו על שמירת הברית (למשל שגשוג הממלכה בימי דוד או יאשיהו) ועל הפרת הברית.
באופן זה מוסברת הגלות כעונש הסופי על הפרת הברית.
בתולדות המוזיקה, המונח "האסכולה הוונציאנית" (באיטלקית: Scuola veneziana) משמש להגדרת המלחינים שפעלו בוונציה משנת 1550 בערך עד סביבות 1610, והמוזיקה שחיברו.
היצירות הפוליכוראליות הוונציאניות משלהי המאה ה-16 היו בין האירועים המוזיקליים החשובים ביותר באירופה, והשפעתן על מקצוע המוזיקה בארצות אחרות הייתה עצומה.
החידושים שהביאה האסכולה הוונציאנית, בד בבד עם התפתחות המונודיה והאופרה שחלה אותו זמן בפירנצה, מציינים את סיום תקופת הרנסאנס ואת ראשיתה של תקופת הבארוק במוזיקה.
כמה גורמים עיקריים חברו יחדיו ליצירת האסכולה הוונציאנית.
הראשון היה פוליטי: אחרי מות האפיפיור לאו העשירי בשנת 1521 והביזה ברומא בשנת 1527, חל ליקוי מאורות בממסד המוזיקלי ברומא, ששלט בכיפה במשך שנים רבות בתרבות אירופה.
מוזיקאים רבים עברו למקומות אחרים או נמנעו ממעבר לרומא, ובין אותם מקומות, שהאווירה בהם עודדה יצירתיות, הייתה גם ונציה.
עוד גורם, אולי החשוב מכולם, היה קיומה של בזיליקת סן מרקו המפוארת של ונציה, על חללה הפנימי היחיד במינו ביציעי המקהלה שלו, המוצבים זה מול זה.
האדריכלות המרווחת של הבזיליקה חייבה פיתוח סגנון מוזיקלי, שינצל את אפקט ההד בצורה הטובה ביתר, במקום לחפש דרכים לבטל אותו.
גורם נוסף שקידם את תקופת הזוהר ביצירה המוזיקלית היה הדפוס.
בראשית המאה ה-16 נעשתה ונציה, המשגשגת והיציבה, למרכז חשוב להוצאה לאור של מוזיקה; מלחינים באו מכל קצות אירופה להפיק תועלת מן הטכנולוגיה החדשה, שגילה לא עלה אז על כמה עשרות שנים.
מלחינים מאירופה הצפונית - בעיקר מפלנדריה ומצרפת - כבר עשו להם שם כמלחינים המיומנים ביותר באירופה ורבים מהם באו לוונציה.
הנופך הבינלאומי שדבק בחברה המוזיקלית בעיר נמשך גם אל המאה ה-17.
בשנות ה-60' של המאה ה-16 התפתחו שתי קבוצות נבדלות במסגרת האסכולה הוונציאנית: קבוצה מתקדמת בהנהגת בלדאסארה דונאטו וקבוצה שמרנית, בהנהגת צארלינו, שהיה אז מאסטרו די קאפלה.
החיכוך בין שתי הקבוצות הגיע לשיאו בשנת 1569, בקרב פומבי דרמטי בין דונאטו לצארלינו במהלך חגיגות סן מארקו.
החברים בפלג השמרני נטו לסגנון הפוליפוניה הפרנקו פלמית.
עם סיעה זו נמנו צ'יפריאנו דה רורה, צארלינו וקלאודיו מרולו; חברי הסיעה המתקדמת כללו את דונאטו, ג'ובאני קרוצ'ה ובהמשך את אנדריאה וג'ובאני גבריאלי.
עוד נקודת מחלוקת בין שתי הקבוצות נסבה על השאלה, אם יש לתת לוונציאנים - או לפחות לאיטלקים - את משרת הצמרת של מאסטרו די קאפלה בסאן מארקו.
בסופו של דבר הייתה על העליונה יד התומכים בכישרונות מקומיים, ובכך באה לקצה שליטת המוזיקאים הזרים בוונציה; בשנת 1603 התמנה ג'ובאני קרוצ'ה למשרה.
ממשיכיו בתפקיד היו ג'וליו צ'זארה מרטיננגו ב-1609 וקלאודיו מונטוורדי ב-1613.
האסכולה הוונציאנית הגיעה לשיא התפתחותה בשנות ה-80' של המאה ה-16, כשאנדראה וג'ובאני גבריאלי חיברו יצירות ענק למספר מקהלות, קבוצות כלי נשיפה ממתכת וכלי קשת ועוגב.
היצירות האלה הן הראשונות שכללו דינמיקה, ובין הראשונות שכללו הוראות מפורשות לחלוקת תפקידי הכלים בהרכב.
בין נגני העוגב שהיו פעילים בתקופה זו היו קלאודיו מרולו וג'ירולאמו דירוטה; הם החלו להגדיר סגנון וטכניקה אינסטרומנטליים, שעברו לאירופה הצפונית בדורות הבאים והגיעו לשיאם ביצירותיהם של סוולינק, בוקסטהודה, ולבסוף באך.
המונח "האסכולה הוונציאנית" משמש לעיתים להבחין בינה לבין האסכולה הרומאית מאותה תקופה, שהייתה בדרך כלל שמרנית יותר מבחינה מוזיקלית.
מרכזים חשובים של פעילות מוזיקלית באיטליה של תקופה זו היו גם בפירנצה (ערש הולדתה של האופרה), פרארה, נאפולי, פדובה, מנטובה ומילאנו.
ג'ירולאמו דירוטה (בסביבות 1554-אחרי 1610)
ג'ירולאמו דלה קאזה (מת ב-1601)
האסכולה הבורגונדית הוא מונח המשמש לציון קבוצת מלחינים, שהיו פעילים במאה ה-15 באזור השייך כיום לצפון ומזרח צרפת, בלגיה והולנד ושבמרכזו הייתה חצר דוכסות בורגונדיה.
השמות העיקרים הקשורים באסכולה זו הם גיום דופאי, ז'יל בנשואה, אנטואן בינואה וכן, (באנגליה ובאימפריה שהייתה לה אותו זמן בצרפת) ג'ון דאנסטפל.
האסכולה הבורגונדית הייתה שלב הפעילות הראשון של האסכולה הפרנקו-פלמית במוזיקה, מרכז העשייה המוזיקלית של תקופת הרנסאנס באירופה.
באירופה של שלהי ימי הביניים וראשית תקופת הרנסאנס, נטו מרכזי תרבות לעבור ממקום למקום עקב תמורות ביציבות הפוליטית ונוכחותו של כוח שולט, אם רוחני ואם חילוני, לדוגמה האפיפיור, מתנגד האפיפיור או קיסר רומי הקדושה.
במאה ה-14, מרכזי הפעילות המוזיקלית העיקריים היו צפון צרפת, אביניון ואיטליה, בייצוגם של גיום דה מאשו וה"ארס נובה", "ארס סובטיליור" ופרנצ'סקו לאנדיני, בסדר זה; אביניון נהנתה מתקופת שגשוג תרבותי קצרה אך חשובה, משום שבה שכנה האפיפיורות בתקופת המחלוקת המערבית.
כשמלחמת מאה השנים, 1337 עד 1453, עשתה שמות בצרפת, התרחק המרכז התרבותי עוד מזרחה, אל ערים בבורגונדיה ובארצות השפלה הבורגונדיות.
בתקופת שלטון בית ולואה, הייתה בורגונדיה הפלך האיתן והיציב ביותר פוליטית במערב אירופה, שסיפח אליו, מעט מעט, את פלנדריה, בראבאנט, רוזנות הולנד, לוקסמבורג, אלזס ולורן.
בתקופת שלטונם של פיליפ ושל שארל האמיץ, דוכסי בורגונדיה, בין 1419 ל-1477, היה כל המחוז הזה מרכז של יצירתיות מוזיקלית.
רוב הפעילות המוזיקלית לא התרחשה במה שמוכר כמחוז בורגונדי של ימינו אלה, שבירתו היא דיז'ון (אם כי דוכסות בורגונדיה קיימה שם מרכז ניהולי).
המרכזים העיקריים של יצירת מוזיקה היו בריסל, ברוז', ליל ואראס, כמו גם ערים קטנות יותר באותו אזור.
ככל שנפוצו המוניטין של בורגונדיה ברבים, גדל מספר המוזיקאים מכל אותו חבל ארץ, שבאו אליו לשם לימודים וקידום קריירה.
שליטי בורגונדיה לא הסתפקו בהיותם פטרוני האמנויות, אלא השתתפו בהן באופן פעיל: שארל האמיץ ניגן בנבל וחיבר שאנסונים ומוטטים (אם כי שום חיבור משלו לא שרד במצב המאפשר ייחוס מהימן).
הדוכסים הבקיאים בהלכות העולם עודדו גם חיבור מוזיקה חילונית במידה של חירות שכמעט לא נודעה קודם בתולדות המוזיקה באירופה, מאפיין המגדיר כשלעצמו את תקופת בורגונדיה כתופעה ייחודית לרנסאנס
נדידה זו של תרבות מוזיקלית מפריז מזרחה גם מקבילה לחלוקה המוסכמת (וכלל לא מקובלת על כלל העולם) של תולדות המוזיקה לימי הביניים ולתקופת הרנסאנס; בעוד שגיום דה מאשו נחשב לעיתים קרובות לאחד מאחרוני המלחינים של ימי הביניים, גיום דופאי נחשב במקרים רבים למלחין הרנסאנס הראשון בעל החשיבות.
שארל האמיץ נהרג בשנת 1477 בקרב נאנסי, באחד מנסיונותיו לספח עוד שטחים לאימפריה שלו.
אחרי מותו המשיכה המוזיקה לשגשג כמקודם, אבל הפלך נחלק פוליטית, דוכסות בורגונדיה נטמעה בצרפת ורוב ארצות השפלה היו לחלק משטחי הכיבוש של הענף הספרדי של בית הבסבורג .
הן החצר הצרפתית והן ההבסבורגים טיפחו את המוזיקה; מכל מקום, סגנון צרפתי החל להתפלג מזה של ארצות השפלה, בייחוד במוזיקה חילונית ובתקופה שאחרי 1500.
תולדות המוזיקה הבורגונדית החלו בשנת 1384 בארגון מקהלת הקאפלה בידי פיליפ האמיץ; כאשר הלך לעולמו כעבור עשרים שנה, התחרתה הקאפלה בתפארתה במוסד המפורסם באביניון.
בין השמות שנקשרו במוזיקה הבורגונדית בשלב מוקדם זה היו יוהנס טאפיסיה וניקולא גרנו, שהמשיכו במסורת אל השלב הבא של הקאפלה, כאשר הוכרה בשנת 1415. עוד מלחינים מוקדמים שם היו הוגו דה לאנטינס וארנולד דה לאנטינס, שהתוודעו בהמשך אל דופאי באיטליה.
מכל השמות שנקשרו באסכולה הבורגונדית, המפורסם ביותר היה גיום דופאי, שהיה קרוב לוודאי המלחין המפורסם ביותר באירופה במאה ה-15. הוא כתב מוזיקה ברבות מן הצורות שהיו מקובלות באותה תקופה, מוזיקה מלודית, שירתית וקליטה (יותר ממחצית ממוזיקת הקודש שלו היא הרמונים פשוטים של קנטוס פלאנוס, למשל).
בני תקופתו של דופאי היו מלחינים כמו ז'יל בנשואה, ששהה בחצר הבורגונדית בין 1430 ל-1460 בקירוב, והיינה ואן חיזכם, מלחין, זמר וחייל, שנהרג אולי במערכה הצבאית האחרונה של שארל האמיץ.
אחרי מות דופאי ב-1474, המוזיקאי הבולט ביותר בבורגונדיה היה אנטואן בינואה, מלחין שאנסונים פורה, בין השאר, ואולי מחבר הנעימה המפורסמת L'homme armé.
מלחיני בורגונדיה העדיפו צורות חילוניות, לפחות כל עוד פעלו בשטחי בורגונדיה; הרבה מוזיקה דתית שרדה מאז עד ימינו, בייחוד משל אותם מלחינים שעשו באיטליה, למשל במקהלת האפיפיור.
הצורות החילוניות הבולטות ביותר ששימשו את אנשי בורגונדיה היו ארבע הצורות הקבועות (formes fixes) (רונדו, בלדה, וירלאי וברז'רט, שנודעו כולן בשם הכללי שאנסון.
מבין הארבע, הרונדו היה הפופולרי ביותר, הרבה מעל האחרות; בכל אופן, מספר הרונדו ששרדו עולה על זה כל צורה אחרת.
רוב הרונדו היו בשלושה קולות ובצרפתית, אם כי יש גם אחדים בשפות אחרות.
ברובם, הקול העליון (ה"סופריוס") שר את הטקסט ושאר הקולות בוצעו על פי רוב בכלי נגינה.
את הברז'רט פיתחו מלחיני בורגונדיה עצמם; הוא היה דומה לווירלאי אבל קצר יותר, בן בית יחיד.
רוב המלחינים כתבו גם מוזיקת קודש בלטינית; דבר זה עמד בתוקפו למשך עוד כמה דורות.
הם כתבו הן מיסות והן מוטטים, כמו גם מחזורי מגניפיקטים.
בתקופה זו השתנתה המיסה מקבוצה של פרקים נפרדים שנכתבו בידי מלחינים שונים, לעיתים קרובות תוך שימוש בטכניקה של מוטיב ראשי, למחזורים מאוחדים המבוססים על קנטוס פירמוס.
דופאי, בינשואה, בנואה, רג'ינלד ליברט ואחרים כתבו כולם מיסות מחזוריות.
אחת הנעימות המועדפות לשימוש כקנטוס פירמוס הייתה l'homme armé, שלא רק מלחיני בורגונדיה עשו בה שימוש אלא גם מלחינים במאות הבאות; למעשה הייתה זו הנעימה הנפוצה ביותר בשימוש כבסיס לחיבור מיסה בכל תולדות המוזיקה.
במהלך תקופה זו השתנה המוטט מן הדגם האזוריתמי של המאה ה-14 ליצירה הפוליפונית השעועה, העשויה פרקים פרקים, שמוצאים ביצירתם של מלחיני בורגונדיה המאוחרים כמו בינואה.
במוטטים, כמו גם במיסות ושאר יצירות הקודש, נעשה שימוש בטכניקה מוזיקלית נפוצה, הפובורדון, הירמון של קנטוס נתון בסקסט-אקורדים, מקושט מדי פעם למניעת מונוטוניות.
מוזיקה שחוברה בטכניקת הפובורדון אפשרה הבנה ברורה של הטקסט המושר ובה בעת עקפה את הפשטות היתרה של הקנטוס פלאנוס.
חצרות בורגונדיה טיפחו גם את המוזיקה האינסטרומנטלית, לעיתים קרובות כמוזיקה לריקודים.
מאפיין מיוחד של הסגנון האינסטרומנטלי הבורגונדי הייתה העדפת הדוכסים למוזיקה לכלים קולניים (חצוצרות, טמבורין, שום וחמת חלילים) וכמות המוזיקה לכלים אלה ששרדה מאז עולה על זו, שנכתבה לכלי תקופה אחרים כמו לאוטה או נבל.
בביצועי התקופה היה מקובל להציב את הכלים הקולניים במקום מוגבה, כגון יציע, ואילו יתר הכלים נמצאו סמוך יותר אל המחוללים.
עם הצורות האינסטרומנטליות נמנו ה"באס דאנס", או "באסאדאנצה", מחול טקסי בעל אופי אומר כבוד וקצב איטי יחסית.
באס דאנס טיפוסי היה במקצב זוגי, בחלוקת-משנה לשלשות (בתיווי מודרני, 6/8), ולעיתים קרובות בא מיד אחריו מחול מהיר, ה"טורדיון" או "צעד בראבאנט".
האסכולה הבורגונדית הייתה הדור הראשון של מה שנודע לעיתים בשם האסכולה הפרנקו-פלמית, דורות אחדים של מלחינים בטווח של 150 שנה, שחיברו מוזיקה בסגנון הפוליפוני, המתקשר עם נוהלי ההלחנה המקובלים בתקופת הרנסאנס.
דורות מאוחרים יותר, שלא קיימו שום קשרים מיוחדים עם החצר או המחוז הבורגונדי אך היו קשורים ביניהם בכוח קרבה גאוגרפית ועשייה מוזיקלית משותפת, כללו שמות כמו יוהנס אוקכם, יאקוב אוברכט, ז'וסקן דה פרה, אדריאן וילארט ואורלנדו לאסוס.
יש בערך 65 כתבי יד אותנטיים, המכילים מוזיקה מאת מלחינים בורגונדיים.
הבולטים ביותר ביניהם הם אלה:
Canonici Manuscript (מכיל מוזיקה מסביבות 1400 עד 1440).
כתב היד הזה נמצא בספרייה הבודליאנית באוקספורד, אנגליה; הוא קרוי על שם בעליו הקודם, מטיאו לואיג'י קאנוניצ'י, ישועי ונציאני בן המאה ה-18. הוא מכיל 380 יצירות בסך הכל, פרי עטם של 60 מלחינים.
הקובץ נותן ייצוג נאמן למוזיקה כנסייתית וחילונית גם יחד.
Laborde Chansonnier (מכיל מוזיקה, שחוברה בעיקר בתקופת שלטונו של שארל האמיץ, בשנים 1467 עד 1477. הקובץ קרוי על שם המרקיז דה לאבורד ושמור כיום בספריית הקונגרס בוושינגטון, ארצות הברית.
הוא כולל 106 חיבורים מוזיקליים.
Mellon Chansonnier (מכיל מוזיקה מן השנים 1440 עד 1477 בקירוב).
הוא קרוי על שם פול מלון, שתרם אותו לאוניברסיטת ייל; כיום הוא שמור בספריית ביינק באוניברסיטה.
הקובץ מכיל 57 חיבורים וכולל גם מוזיקה שאינה בורגונדית (לדוגמה, יצירות משל מלחינים אנגלים ואיטלקים בני התקופה.
Dijon Chansonnier (מכיל מוזיקה מן השנים 1470 עד 1475, בקירוב).
חלק מן המוזיקה חוברה על ידי מלחינים, שאינם קשורים כרגיל לאסכולה הבורגונדית, כגון אוקכם, קומפר וטינקטוריס.
הקובץ נמצא בספרייה הציבורית בדיז'ון וכולל 161 חיבורי מוזיקה בסך הכל.
El Escorial Chansonnier (מכיל מוזיקה מן השנים 1430 עד 1445, בערך).
הקובץ נמצא בספריית המנזר אל אסקוריאל וכינויו המקובל הוא ESCA.
הוא מכיל בסך הכל 62 יצירות, שרק אחת מהן מיוחסת במפורש לשם מחברה (ז'יל בנשואה), אם כי מניחים שבנשואה, דאנסטפל, דופאי ואחרים כתבו רבות משאר היצירות, על סמך סגנונן.
הוגו דה לאנטינס (פעל בסביבות 1430)
ארנולד דה לאנטינס (פעל בסביבות 1430)
קרייג רייט, "בורגונדי" במילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים בעריכת סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, הוצאת מקמילן 1980.
גוסטב ריז, "מוזיקה ברנסאנס", ניו יורק, נורטון ושות' 1954.
הרולד גליסון ווארן בקר, "מוזיקה בימי הביניים והרנסאנס", בלומינגטון, אינדיאנה, הוצאת פרנג'יפאני 1986.
קמפ, "השיר בחצר בורגונדיה בתקופת בנשואה: השאנסונים האלמוניים של אל אסקוריאל, MS V.III.24", אוקספורד, הוצאת קלרנדון 1990.
האסכולה הפרנקו-פלמית מתייחסת, באי-דיוק מסוים, לסגנון המוזיקה הפוליפונית הווקאלית, שנכתבה באירופה במאה ה-15 וה-16 ולמלחיני המוזיקה הזאת.
מוצאם של מלחיני האסכולה הפרנקו-פלמית קשה להגדרה בגלל השוני בין הגבולות שהגדירו את המדינות בשנים ההן לגבולות של ימינו.
יש המכנים אותה בשם "האסכולה ההולנדית", אך בשם זה יש כדי להטעות.
למעשה, השם התייחס לארצות השפלה, שכללו פחות או יותר את בלגיה, צפון צרפת והולנד של ימינו, ומזו האחרונה באו רק מעטים מן המוזיקאים.
רובם נולדו באינו, פלנדריה ובראבאנט.
בתקופות של יציבות פוליטית, היה זה מרכז של פעילות תרבותית במשך יותר ממאתיים שנה, אם כי המרכזים המוגדרים שינו את מיקומם במהלך הזמן הזה, ועד סוף המאה ה-16 עבר מוקד העולם המוזיקלי ממחוז זה אל איטליה.
המלחינים הרבים שנולדו בחבל הארץ, הידוע באופן כללי בשם ארצות השפלה, נודעו בעבודתם במקומות אחרים.
הפרנקו-פלמים נסעו לאיטליה, לספרד, לערי שדה בגרמניה ובצרפת ולעוד מקומות באירופה, ואת סגנון כתיבתם לקחו עמם בכל אשר הלכו.
תפוצת הטכניקה שלהם, בייחוד לאחר הפיתוח המהפכני של המצאת הדפוס, יצרה את הסגנון הבינלאומי הראשון האמיתי מאז איחוד המזמור הגרגוריאני במאה ה-9.
להלן 5 קבוצות, או דורות, שיש המבדילים ביניהם באסכולה הפרנקו-פלמית.
התפתחות הסגנון המוזיקלי הייתה רציפה ומתמשכת, והדורות האלה מספקים רק נקודות ייחוס שימושיות.
הדור הראשון (1420–1450): בראשות דופאי, בנשואה ובינואה; קבוצת מלחינים זו מתוארת על פי רוב כאסכולה הבורגונדית.
הדור השלישי (1480–1520): אוברכט, איזאק, ז'וסקן דה פרה ואנטואן ברימל.
הדור הרביעי (1520–1560): גומברט, וילארט וקלמנס נון פאפה.
במועד זה היו רוב מלחיני המוזיקה הפוליפונית ילידי איטליה וארצות אחרות; הסגנון של ארצות השפלה הכה שורש באדמה זרה והיה לסגנון אירופאי אמיתי.
האסכולה הט'אהִרית היא אסכולה אסלאמית (מד'הב) הלכתית-תאולוגית הדוגלת במשמעות הגלויה (ט'אהר) של הטקסטים הקדושים, הקוראן והמסורת המוסלמית.
מייסד האסכולה הט'אהרית הוא דאוד אבן ח'לף (מת 270 להג'רה / 884 לספירה), אך כתביו לא נשתמרו במלואם והם ידועים רק מתוך כתבים של מחברים אחרים.
האסכולה הט'אהרית מזוהה במיוחד עם אבן חזם אל-אנדלוסי (מת 456 להג'רה / 1063 לספירה), איש אשכולות שחי באל-אנדלוס וחיבר כתבים רבים בנושאי הלכה אסלאמית, תאולוגיה, היסטוריה, לוגיקה ועוד.
אבן חזם רכש תחילה הכשרה בכתבי מאלכ בן אנס, אחר כך פנה לרעיונותיו של א-שאפעי ולבסוף השתכנע ברעיונות הט'אהרים.
העיקרון החשוב ביותר של האסכולה הט'אהרית הוא החובה לנהוג על פי הקוראן והמסורת המוסלמית כפי שהיא מתבטאת בדבריו ובפועלו של הנביא מוחמד.
האסכולה הט'אהרית שוללת שימוש בשיקול דעת (رأي, רא'י) וב (היקש).
תפיסה זו מבוססת על קביעתו של האל בקוראן כי הוא העניק לבני האדם קוראן "בלשון ערבית ברורה" (סורה 26, א-שעראא' / פסוק 195).
לפיכך יש להסתפק בטקסט (نص, נץ) הזה, כפי שהובא לבני האדם על ידי הנביא מוחמד.
יתר על כן, כל מי שמבקש להביא טענה, הלכתית או אחרת, עליו לספק ראיות לנכונות טענתו, כפי שאלוהים מתרה פעמים רבות בקוראן: "הביאו הוכחה, אם דוברי אמת אתם" (סורה 2, אל-בקרה / פסוק 111; סורה 27, א-נמל / פסוק 64).
מי שדגלו בתפיסות הט'אהריות הציבו אתגר בפני האסכולה המאלכית, שהייתה האסכולה השלטת באל-אנדלוס, כפי שמשתקף בפולמוסיו ומאבקיו של אבן חזם עם הממסד המאלכי.
עם זאת, בניגוד לארבע האסכולות האחרות, לא ברור אם האסכולה הט'אהרית הייתה קיימת במובן של קבוצת אנשים שקראו לעצמם "ט'אהרים".
לאורך השנים הט'אהרים לא שרדו כאסכולה מבוססת כמו שאר האסכולות, אולי משום שקיים הבדל עקרוני בינם לבין שאר האסכולות: חוסר הנכונות לקבל כמקור סמכות אדם בשר ודם, פרט לנביא מוחמד.
יותר מכל, זוהי אסכולה מוחמדית, במובן שהיא דוגלת בסמכותו הבלעדית של הנביא מוחמד, שפעל בהנחיית הקוראן.
האסכולה האנגלית היא אסכולה בלימודי היחב"ל המוכרת גם כאסכולת הריאליזם הליברלי.
חוקרי האסכולה טוענים שקיימת 'חברה של מדינות' ברמה הבינלאומית, למרות המצב האנרכי של המערכת הבינלאומית והיעדר ריבון במערכת זו.
האסכולה האנגלית היא קונסטרוקטיביסטית ביסודה ומדגישה את הטבע הלא-דטרמיניסטי של האנרכיה במערכת הבינלאומית.
למרות זאת, היא שואבת רעיונות מהתאוריות הפונקציונליסטיות והריאליסטיות ביחב"ל.
לפי האסכולה, יחסים בינלאומיים מייצגים חברה של מדינות.
חברה בינלאומית זו מזוהה על ידי הרעיונות והפעולות של המוסדות הרגולטוריים של המערכת: מלחמה, המעצמות, דיפלומטיה, מאזן כוחות והדין הבינלאומי תוך דגש על ההכרה ההדדית בריבונות של המדינות.
ישנן דעות חלוקות בתוך האסכולה לגבי התפתחותם של רעיונות אלו.
חלק מהחוקרים (דוגמת מרטין וויט) טוענים כי מקורות רעיונות אלו במדינות הנוצריות של אירופה של ימי הביניים.
אחרים טוענים שרעיונות אלו התפתחו במקביל במדינות רבות מתוך רצון לקדם את האינטרסים הפנימיים שלהן.
מרבית החוקרים של האסכולה משלבים את שתי התפיסות יחדיו וטוענים שהחברה המודרנית של המדינות הן תוצר משולב של תרבות אחת (התרבות הנוצרית ששואבת ממקורות רומאים ויוונים) ושל האמנה הלוקיאנית שבין המדינות בעולם.
האסכולה האפיקוראית הייתה אסכולה פילוסופית שהחלה באתונה בערך בשנת 307 לפנה"ס וראשיתה בהגותו של הפילוסוף אפיקורוס.
נקודת המוצא של התפיסה היא שבעולם שבו אנו חיים לא קיימת מעורבות של אלים אלא הכל פועל לפי חוקי הטבע אותם מוטב לנו לחקור שכן ידיעתם תעזור לנו להבין כיצד עלינו לחיות.
מתוך אותה הבנה, מבחינים האפיקוראים שההנאה ושלוות נפש הם מצבי התודעה הטובים ביותר שבני אדם יכולים לחוות ולפיכך לכל פרט מוטב לשאוף ליהנות כמה שיותר ולסבול כמה שפחות.
האופן שבו ממליץ אפיקורוס לשאוף לחיים מאושרים הוא מתוך מניעה והיפטרות מכאב פיזי, חוסר פחד מן האלים ומהמוות וכן סילוק טרדות שמקורן בדיעה מוטעית (כגון השתוקקות למעמד, פרסום, עושר או כוח פוליטי).
כמו כן אפיקורוס ראה בכל הנאה שהיא טובה כשלעצמה, כל עוד אינה מביאה איתה טרדות גדולות יותר מן ההנאה עצמה – וכך, אפיקורוס מעודד למלא את חיינו בהנאות פשוטות כמו מנוחה, אכילה (אבל רק עד שובע), בילוי וסיוע לחברים וקרובים ולמידה.
הפילוסופיה האפיקוראית בהקשר של הגות מדינית הניחה את התשתית לתורת התועלתנות ובכך לתפיסת המשפט והכלכלה המודרניות:
בית ספרו של אפיקורוס היה ממוקם בביתו ובגנו באתונה.
בין תלמידיו, שכללו גם נשים ועבדים, היו הרמאכוס, אידומנאוס, קולוטוס, פוליאינוס ומטרודורוס.
אפיקורוס הדגיש את חשיבותה של הידידות כנדבך של האושר.
הוא ותלמידיו היוו חברה בעלת אורח חיים צנוע, ונמנעו מלהתערב בחיים הציבוריים.
האסכולה האפיקוראית התפתחה בד בבד עם האסכולה הסטואית ועם זרם הספקנות בפילוסופיה היוונית, והייתה פופולרית עד קריסת האימפריה הרומית.
את עיקרי תורת המוסר של הפילוסופיה האפיקוראית ניתן למצוא במעט כתביו של אפיקורוס שנשמרו – "אמרות היסוד", "אמרות היסוד עותק הוותיקן" ו-"מכתב למנואסיאוס" וכן בכתביהם של פילוסופים אפיקוראים מאוחרים יותר: המשורר הרומאי לוקרטיוס ביצירתו "על טבע היקום" וכתביו דיוגנס איש אוינואדה.
בנוסף פילוסופים מאסכולות מתנגדות גם הם מהווים מקור חשוב לידע שלנו, לדוגמה סנקה מגדולי הפילוסופים הסטואים, על אף התנגדותו החזקה לאנשי הזרם האפיקוראי בתקופתו (כמה מאות שנים אחרי מותו של אפיקורוס), תיאר את אפיקורוס עצמו כחכם דגול והציע פרשנויות לכתביו.
אחרי שהקיסר קונסטנטינוס קידם את מעמדה של הנצרות באימפריה הרומית, האסכולה האפיקוראית עברה תקופה של התנוונות.
דנטה אליגיירי ביצירתו הקומדיה האלוהית התייחס לאפיקוראים ככופרים המתייסרים במעגל השישי של הגיהנום.
המילה "אפיקורס" בספרות התלמוד ובתרבות היהודית בכלל מזוהה עם אפיקורוס, וזאת משום שלפי תורתו אין להאמין לסיפורים במיתוסים ואין לקיים מצוות שכן האלים בהיותם מושלמים ללא טרדות, חיים עם עצמם בידידות ואין להם שום סיבה להתעניין בעולמם של בני האדם וכך אין בכוונתם להתערב בו.
אחרי שספרו של דיוגנס לארטיוס "חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים" (ובהם אפיקורוס) התפרסם באירופה במרוצת המאה השש עשרה, הפילוסוף הצרפתי פייר גסנדי בן המאה השבע עשרה כתב שני ספרים שבהם ניסה להחיות מחדש את תורת אפיקורוס ולגשר בין תורת האטומים של אפיקורוס לבין הנצרות.
בתקופה המודרנית מדענים אימצו ברובה את תורת האטומים של אפיקורוס, ופילוסופים מטריאליסטים אימצו את תורת הנהנתנות שלו.
הוא חיפש דרך כדי להקל על הסבל ועל הצער האנושיים ולהגיע למצב של אושר.
אפיקורוס הגדיר את הפילוסופיה כפעילות שבאמצעות מילים וטיעונים מובילה לחיים מאושרים.
הפילוסופיה שלו מורכבת משני חלקים: הפיזיקה והאתיקה.
הפיזיקה, כמו זו של דמוקריטוס, מבוססת על החומר שכולו עשוי אטומים הנמצאים במצב של תנועה מתמדת.
המסרים שהחושים מעבירים אלינו הם תמיד נכונים ורק המוח האנושי מסלף אותם.
אפיקורוס הסביר באמצעות אטומים את היקום, את גרמי השמיים, את האלים, את הנפש ואת המוות.
הפיזיקה של אפיקורוס משמשת כבסיס לאתיקה שלו המורכבת מן הדברים שעלינו לרצות בהם ומן הדברים שעלינו להימנע מהם למען רווחתנו.
עלינו להימנע מהנאות הגורמות למחלות ולקבל את הכאב אם הוא מוביל לבריאות טובה יותר.
המטרה היא שלוות נפש והימנעות מכאב.
במצב זה קיימים מנוחה, שמחה ותענוג והוא מצב של הרמוניה פנימית משוללת כאב וצער.
על פי התפיסה האפיקוראית, המכשול העיקרי בדרך אל האושר, הוא הפחד מן האלים ומן המוות.
אם כי לתפיסתו של אפיקורוס האלים קיימים, אין להם כל עניין בבני האדם.
לכן, החכם יודע שאין הם הולכים להזיק לו והוא איננו מפחד מהם.
לטענת האפיקוראים אין לאלים כל מעורבות במה שקורה אצלנו, והם אינם זקוקים למתנות ולקורבנות.
הגישה האפיקוראית מתנגדת לכל צורה של דת, שהיא בעיניהם מיותרת ומזיקה בדרך אל האושר, משום שהיא בין היתר יוצרת פחד מיותר בקרב בני האדם.
האפיקוראים דחו גם את הפחד מן המוות.
הנפש והגוף מורכבים מאטומים, ואלה המרכיבים את הנפש אינם יכולים לחוש בדבר אלא כשהם נמצאים בחסותו של הגוף.
עם מותו של הגוף הנפש מתפוגגת ומאבדת את כוחה.
המוות הוא מצב של חוסר תחושה, ולכן איננו אומר דבר בעבור האדם.
כל עוד אנו קיימים המוות איננו, וכאשר הוא בא אין אנו קיימים.
בעיניהם של האפיקוראים המוות הוא מצב סופי שאחריו אין תחושות או שכר ועונש, ולפיכך אין צורך לפחד ממנו.
מותו של אדם מתבטא בפיזור האטומים שהם חלקיקיו.
בניגוד לאסכולות אחרות, האפיקוראים לא קיבלו את רעיון החיים לאחר המוות.
הם התמקדו באדם כפרט ובאושרו בלבד.
משום כך האפיקוראים קראו להתרחקות מן החיים הציבוריים, היות שהם מונעים מן האדם את ההנאה והאושר.
המוטו שלהם היה: אין לפחד מן האלים; אין להתיירא מן המוות; ניתן להשיג את הטוב; קל לשאת את הסבל.
האסכולה הפריפטטית (περιπατητικός) הייתה אסכולה פילוסופית שנוסדה על ידי אריסטו באתונה בשנת 335 לפנה"ס.
אריסטו נהג ללמד כשהוא מתהלך בחברת תלמידיו בשבילים מכוסים (peripatoi ביוונית).
שבילים אלה הקיפו את בנייני הליקיאון.
המונח היווני (peripatein) מתייחס למי שמתהלך ומשוחח בעת ובעונה אחת, ומכאן הכינוי "פריפטטים", שדבק בתלמידי אריסטו בליקיאון.
הפריפטטים היו מדענים ומלומדים שהקדישו את זמנם למחקר ועסקו בזואולוגיה, בוטניקה, ביוגרפיה, היסטוריה של המדע, פילוסופיה, ספרות ומשפטים.
אחרי מות אריסטו בשנת 322 לפנה"ס תלמידו תאופרסטוס עמד בראש אסכולה זו.
אחרי מות תאופרסטוס בשנת 287 לפנה"ס ירש את מקומו סטראטון מלאמפסאקוס, אך האסכולה הפריפטטית לא שרדה זמן רב, ולימוד המדעים עבר מאתונה המתרוששת לאלכסנדריה שבמצרים, והליקיאון הלך ונשכח.
דאודורוס מצור עד 140 לערך לפנה"ס
ארימנאוס עד 110 לערך לפנה"ס
לאסכולה זו השתייכו אודמוס מרודוס, אריסטובולוס מאלכסנדריה, אריסטוקסנוס, דיקארכוס וקליארכוס.
האסכולה הפוזיטיביסטית היא תאוריה בקרימינולוגיה שעוסקת במציאת סיבה לכל תוצאה, מסבירה את הפשיעה ככוח בלתי נשלט.
הכוחות עשויים להיות פגיעה מוחית (חלקים אטביסטים / חלקים רדומים), ואליהם מצטרפים גם כוחות חיצוניים: בעיות כלכליות קשות, אזורי מגורים קשים, עוני ועוד.
פרי, תלמידו של לומברוזו מדבר על כוחות חברתיים בלתי נשלטים על ידי היחיד, אשר גורמים לו בסופו של דבר לעבור עבירות.
כדי לא לאפשר ליחיד לפגוע בחברה יש להרחיקו ממנה- לדבריו, יש לגלות אחריות חברתית ולהרחיק את העבריין מהחברה, כדי שלא ימשיך לפגוע בה.
יחד עם זאת, כיוון שלא מדובר בבחירה בפשיעה, יש לבדוק את הגורמים לפשיעה אצל היחיד, ולנסות לשקמו כדי להחזירו לחברה ללא גורמי פשיעה חוזרת.
זרם זה חיפש גורם לכל תופעה.
לומברוזו ותלמידיו מצאו קשר בין חריגות בתאי המוח ובין התנהגות עבריינית.
לומברוזו, רופא יהודי איטלקי מצא כי אזור מסוים במוח העבריין שהיה אמור להיות מפותח- נתגלה כבלתי מפותח, ואזור שלא אמור להיות מפותח, היה מפותח מאוד במוח העבריין.
לומברוזו החליט על סמך ממצאים מוחיים אלו, כי העבריין הוא יצור אטביסטי, יש בו נסיגה התפתחותית, אשר גורמת לו להיות עבריין.
הרעיון הבסיסי: העבריינות היא תולדה של גורמים פיזיים מולדים.
במהלך השנים הוא מיין סוגים שונים של עבריינים: אטביסטים, אפילפטיים, חולי נפש, נסיבתיים.
העבריינות, בכל מקרה, טבועה באדם כתכונה ביולוגית הקשורה לאפילפסיה ולנסיגה התפתחותית (אטביסטית).
גרופלו, תלמידו של לומברוזו, הבחין בין פשע טבעי לפשע מלאכותי.
פשע טבעי - נגד רגשות בסיסיים של מוסר ורחמים.
הוא קיבל את גישתו של לומברוזו בדבר הקשר בין גורמים ביולוגים לעבריינות, אך הוסיף להם גורמים נפשיים.
בכל מקרה, כמו לומברוזו, שלל גם גרופלו בחירה חופשית של האדם לעסוק בפשע.
לדבריו, העבריין נשלט על ידי גורמים פיזיולוגיים ונפשיים.
פרי, גם הוא תלמידו של לומברוזו, קיבל את עמדתו של לומברוזו באשר לגורמי פשע ביולוגיים, אך הוסיף להם גם גורמים חברתיים, כגון סביבת מגורים, חינוך, משפחה, מעמד חברתי, ואזור מגורים.
לומברוזו ושני תלמידיו טענו כי פעולותיו של האדם אינן נשלטות על ידיו אלא על ידי כוחות שונים.
כוחות אלו יכולים להיות ביולוגיים (חריגות מוחיות מלידה), פסיכולוגיים וחברתיים.
נקודת אור בגישתם היא כי ניתן לאתר את הסיבות להתנהגות ולנסות להתאים טיפול משקם לעבריין.
יש להרחיק את העבריינים מן הקהילה, ברוב המקרים, ולשכן אותם במוסדות סגורים, על מנת להגן על הקהילה.
הרעיון הוא שהאדם לא פועל על פי עקרונות נשלטים (בחירה חופשית), ולכן על החברה להרחיקו.
על פי תפיסה זו, רק מומחים, רופאים וכדומה יוכלו לקבוע אם אדם כשיר לחזור לקהילה.
האסכולה הוונציאנית (באיטלקית: Scuola veneziana; באנגלית: School of Venice) היא תנועה אמנותית שרווחה בצפון איטליה, ובעיקר בוונציה שבחבל ונטו.
בתולדות הציור, המונח "האסכולה הוונציאנית", משמש להגדרת דרך ציור מיוחדת שפיתחו ציירי ונציה.
ראשון בהם יאקופו בליני והאחרון טינטורטו שהובילו אל שיטת ציור חדשה הקושרת יופי, עושר, יוקרה ופאר שמימי עם פסיכולוגיה, הומניזם ומסתורין.
האסכולה הוונציאנית התפתחה בוונציה משנת 1400 (יאקופו בליני) בערך עד סביבות 1594 (טינטורטו) בשנת 1612 ביקר בוונציה סימון וואה שהעביר את בשורתה לצרפת.
היא הייתה למתודה מיוחדת ואחת המשפיעות ביותר בתולדות הציור.
האסכולה הוונציאנית תומכת ברנסאנס האיטלקי הכללי, לא שוברת את התפתחותו אבל מוסיפה עליו תורת אור, צבע ותנועה דרמטית.
ייחודה בכך שמאפיינת את הרנסאנס של צפון איטליה ומאגדת בתוכו גם את תורת האור (בציור), גם את תורת הצבעים וכן את תורת התנועה שביסודות הרנסאנס והרנסאנס בשיאו.
חוקי הפרספקטיבה המהפכניים של האקדם רנסאנס כבר גובשו (מזאצ'ו Masaccio), קו הניצב של ג'ונטה פיזאנו סולסל והיה לספירלה, עקרון חשיבות התכנון והרישום המוקדם (לאונרדו דה וינצ'י (1452–1519), רָפָאֵלו סאנציו (1483–1520)) היה ברור, גם תורת ההקצרה והדיוק האנטומי הנפלאים של אַנְדְרֵאָה מַנְטֶנְיָה מוונציה, היו בהישג יד.
עולם הציור היה פתוח למשהו גדול וחדש.
בתי הספר לציור של ונציה מילאו חלל זה בהתלהבות והרושם הגדול שיצרו על בני הדור ההוא היה כה גדול עד שבמאה ה-16 נחשבה האסכולה הוונציאניות לחשובה באירופה.
שמונה שנים אחרי מותו של טינטורטו סימון וואה בא לוונציה (בשנת 1612) והביא את האסכולה הוונציאנית לצרפת (1627) שם הייתה לבארוק הצרפתי, שהסתיים במאה ה-18, ופינה את מקומו, בצרפת לסגנון חדש בשם "רוקוקו".
בספרים רבים של תולדות האמנות נקשרת התחלת הבארוק הצרפתי עם הגעתו של ניקולא פּוּסָן לצרפת.
לפריז הוזמן לבוא על ידי המלך לואי השלושה עשר בשנת 1640 ושהה בה שנתיים.
אלא שפוסן הגיע לצרפת 13 שנים אחרי סימון וואה ושהותו בה גם ערכה זמן קצרצר, וגם כשלה ולא הביאה לו ברכה רבה.
למעשה פוסן ברח מפריז עקב כישלונותיו בה.
ההערכה אליו בפריז באה רק מאוחר יותר.
במהלך המאה ה-19, קמה באנגליה קבוצת ציירים שזכתה לשם "פרה-רפאליטים" (בעקבות השם שלקחה על עצמה: "האחווה הפרה-רפאיליטית") ואחד המאפיינים הבולטים של צייריה היה השימוש בתורת האור והצל של האסכולה הוונציאנית.
צבע הצל של הזרם האנגלי יוסד על הצבעים המשלימים של האסכולה הוונציאנית.
קדמה להם 'תורת הצבעים' של יוהאן וולפגנג פון גֶתה (1749–1832)
שהייתה אמורה להיות מדעית יותר ונאמנה יותר למציאות.
מאוחר יותר (1855) הופיע הספר על גלגל הצבעים "חוקי הניגוד הסימולטני של הצבעים" מאת הכימאי הצרפתי מישל שוורל.
על תפקיד הצל והאור הרחיב (ג'ון רסקין) בספרו משנת 1843, "ציירים מודרניים", (התפרסם בשם העט "בוגר אוקספורד" הוא בן זמנם של הפרה רפאליטים).
הציירים האנגליים יצאו בקריאה מפורשת להכניס צבע אל הצללים בטענה: שכדי שאור המופיע בתמונה יראה אור אמיתי וטבעי הוא חייב להיות מלווה בצללים צבעוניים המשקפים את הצבעים המשלימים של האובייקט המטיל את הצל.
תאוריית האור של מישל שוורל משנת 1839 התפרסמה כאמור לעיל, תחת השם "חוקי הניגוד הסימולטני של הצבעים" (De la loi du contraste simultané des couleurs et de l'assortiment des objets colorés) ובו פירט תאוריה של צבע הדנה באופן הקליטה של צבעים על ידי הצופה.
התאוריה שניסח שוורול, מבוססת גם על עבודתם של חוקרים קודמים לו, הביאה למעשה את הבשורה הוונציאנית אל הדור הצעיר בצרפת ואחת מתנועות הציור הנודעות של הציור האימפרסיוניזם יצאה לדרך בעזרתה.
במקום לערבב צבע מסוים יכלו הציירים הצרפתיים להניח זה לצד זה גוונים שונים ולהשתמש באפקט הפיזיולוגי של הראייה (שוורול) כדי ליצור דימוי מדויק יותר ותואם לתאוריית הצבעים החדשה.
תורת האור של האסכולה הוונציאנית
הטכניקה המיוחדת והמתקדמת של הצללה בוונציה הייתה לאחת הטכניקות החשובות ביותר בתולדות הציור ותגלית גדולה של ציירי הרנסאנס הצפוני.
תורת האור של בליני הביאה למספר מהפכות מרשימות בתולדות הציור כמו בקרב הציירים האנגלים שכונתה הפרה-רפאליטים (האחווה הפרה-רפאליטית), האימפרסיוניזם (צרפת), פיקאסו הצעיר, ואפילו אצל וילם דה קונינג הולנד – ארצות הברית, 1904–1997).
תורת האור וההצללה יצרה למעשה שתי גישות יסוד שפיצלו את הרנסאנס באיטליה לשיטה של פירנצה ושל ונציה:
הגישה הפלורנטינית (פירנצה) שהשתמשה בהצללה בצבעים כהים המתווספים לאזורים מוצללים ומתערבבים עם מה שמכונה צבע מקומי.
הגישה הוונציאנית השתמשה בצבעים משלימים למה שמכונה צבע מקומי.
צבע מקומי הוא הצבע השולט על מראה של עצם.
כשמסתכלים על עצם צבעוני שנחשף לאור מלא, או בהתבוננות בו בעין מצומצמת דרך רטט של הריסים – כשההצללות ה"מעוותות" אותו בייצרן גוונים – נעלמות נחשף צבעו המקומי.
ירוק למשל, הוא צבע מקומי של מלפפון ואדום של עגבנייה.
הצבעים המקומיים נחלקו בוונציה לצבעי יסוד ולצבעים מנוגדים (מכונים גם משלימים) כך צבע יסוד אדום נוגד ירוק והאדום מטיל צל ירוק.
בעוד שבפירנצה צל של עגבנייה אדומה יהיה ערוב של צבע כהה באדום בוונציה הצל יהיה ירוק!
ניסיון הציירים של ונציה גילה תופעה מרשימה שהחלה לייצר את ההוד המופלא של עבודותיהם וגם כבש את העולם (טיציאן היה בתקופה ההיא הצייר הנודע באירופה) הסתבר שהצבע המנוגד מבליט ומהווה כלי ליצירת הדגשה מסתורית בציור והבלטה הזו הייתה כאמצעי פיוט של הציירים.
צבע יסוד אדום על רקע הצבע המנוגד ירוק יהיה יותר בולט ומובחן מאשר על רקע של צבע אחר.
הוונציאנים טענו שבטבע ולאור שמציף אותו שיטת הבלטה והסתרת חפצים ודמויות שנקשרת בצל ובצבע מנוגד לצבעו המקומי של העצם.
חקר הצבעים הוביל למסקנות חדשות שניתן לסכמן כיום כך:
ישנם שלושה צבעי יסוד: אדום צהוב וכחול (צבע יסוד, הווה אומר, שלא ניתן ליצור אותו בערבוב של צבעים אחרים).
ישנם שלושה צבעים מנוגדים שנוצרים מערבוב של שני צבעי יסוד, ומנוגדים לצבע היסוד השלישי.
מערבוב של אדום וצהוב מתקבל צבע כתום (בציור משמש לתאר צבע של גוף אדם) הכתום חסר את צבע היסוד השלישי כחול.
הכתום, אם כך, משלים אותו אבל גם מנוגד לכחול.
המתבונן בעבודת המופת של ג'ובאני בליני "סן סבסטיאן", משנת 1465, יזהה את הצל הכחול על גופו (הכתום) שמתייסר.
ג'ובאני בליני – אסכולה וונציאנית.
סן סבסטיאן 1465. צהוב ואדום הם צבעי יסוד, מערבובם נוצר צבע גוף אדם, כתום והכתום הוא צבע משלים ומנוגד לכחול, וצבע הצל שהגוף מפיל באסכולה הוונציאנית.
עצם צהוב צויר בוונציה כמטיל צל בגוונים סגלגלים.
וחפץ אדום כמטיל צללים ירקרקים.
הציור של הצללים נצבע והעניק את אותו זוהר שנחשב עד היום מרהיב ביופיו ונקשר במסתורין שבציורים הוונציאנים.
תורת התנועה של האסכולה הוונציאנית
יצירת מרחב תלת־ממדי במרחב הציור כולו, הייתה למהפכה שהביאה לדרמה הגדולה ולמה שהקנה את הנפח למיזנסצנה המצוירת והביא לאחת מההתפתחויות הגדולות של הרנסאנס הוונציאני ולהתמזגות עם תאוריות התנועה של הרנסאנס (ניקולאוס קופרניקוס (1473–1543), ומאוחר יותר גם גלילאו גליליי (1564–1642) ואייזק ניוטון (1642–1727)) שיאה בעבודותיו מעוררות הסקרנות של טינטורטו (ז'אקופו קומין).
טינטורטו קנה את פרסומו ביצירתו "מרקוס הקדוש משחרר עבד נוצרי" (1548).
יצירת מופת בה הצייר ממקם עצמו במרומים.
הוא מתבונן על נס העבד ממעוף הציפור, מערבל את חושי המתבונן בסיוע קומפוזיציה מהפכנית שיוצרת נקודת מגוז בעבד השוכב כשראשו אלינו (הקצרה) אלא שלמרחב החלל המצויר – לרחבה בה מתרחש האירוע - נקודת מגוז נוספת בקו האופק, כלומר הצייר נמצא בשתי עמדות צפייה בו זמנית.
הזווית שבה הצייר מתבונן על המלאך המרחף שקולה להצבת צופה (בלתי מורגש) נוסף הנמצא על הקרקע ומתבונן אל השמיים כך טינטורטו מודד גדלים בעולם נע במערכות ייחוס שונות שמייצרות מרחב דרמטי, הבנוי על מה שיקרא במאה העשרים תנועה יחסית.
תנופה של צבע, ותנועה של רגשות עזים ונבדלים משתלבת על הבד בעזרת שליטה מלאה בטכניקת ההקצרה, ובפרספקטיבה המדעית, כשטינטורטו נוגע בפרספקטיבה אטמוספירית (שמבוססת על העובדה שגופים מרוחקים נראים בעין מטושטשים ובהירים יותר ולא רק קטנים יותר) ומאחד בווירטואוזיות מספר נקודות התבוננות על אירוע אחד.
האסכולה הוונציאנית הגיעה כאן לשיא חדש ולבשלות וכל שנותר לטינטורטו בנוסף להעברת הידע לדור הבא, לעצב את מה שאיינשטיין יכנה כמה מאות שנים מאוחר יותר: תנועה יחסית בציור.
רבים מציינים את יאקופו בליני ובנו ג'ובאני בליני כמייסדי האסכולה הוונציאנית.
גם הצייר אַנְדְרֵאָה מַנְטֶנְיָה שפעל בפאדובה ובוונציה נקשר בבגרותו עם הזרם האמנותי שצמח בוונציה.
מנטניה נקשר גם עם התפתחות הרנסאנס בכללותו (תורת ההקצרה).
בנוסף, רבים מזהים גם את הצייר פאולו ורונזה (1528–1588) עם האסכולה הוונציאנית.
אמנם ללא ספק ורונזה צייר בוונציה, אך קשה לזהות בעבודותיו יסודות "וונציאנים", ובעבודותיו בולט היסוד הפלורנטיני שצמח בפירנצה.
מבין הנציגים המרכזיים של ציור ז'אנר באירופה במאה ה-19, אנטוניו רוטה (1828–1903) הותיר אחריו גוף יצירה המשלב מיומנות טכנית יוצאת דופן, עומק מוסרי וקריאה חדה של הדינמיקה החברתית בתקופתו.
במהלך חייו כונה "הצייר הפילוסוף".
רוטה היה בין האמנים האיטלקים הראשונים שזכו להכרה בינלאומית מתמשכת, ויצירותיו נרכשו על ידי אספני אמנות ומוסדות מוזיאוניים בווינה, פריז, מינכן וניו יורק.
ציוריו, אשר עוסקים לעיתים קרובות בילדות, אדיקות ביתית ובסבל שקט של המעמדות הנמוכים, מתאפיינים בנרטיב אתי מקדים לוריזם ולגישות אמפתיות מודרניות.
השתתפותו בתערוכה העולמית בווינה (1873) ובתערוכה העולמית בפריז (1878), הכללת יצירותיו באוסף של הגלריה לאמנות מודרנית בוונציה, והתעניינות בקרב האצולה הגבוהה באירופה, הפכו אותו לדמות מפתח במסורת הציור האיטלקי של המאה ה-19. אחת מיצירותיו הידועות ביותר, "חגיגה ונציאנית" (1863), נמכרה בבית המכירות Sotheby's בלונדון תמורת למעלה מ-150,000 יורו.
לפי ניתוחים עדכניים של שוק האמנות, יצירותיו של אנטוניו רוטה מראות מגמת עלייה מתמשכת.
אספנים בינלאומיים רואים בו אחד מהנכסים המבטיחים ביותר בציור האיטלקי של המאה ה-19. יצירותיו המורכבות ביותר, בעלות גוון היסטורי ומוסרי מובהק, צפויות להגיע לערכים בני שש ספרות בשוק האמנות המתמחה בשנים הקרובות.
האסכולה הווינאית הראשונה מתייחסת ברוב המקרים לשלושה מלחינים מהתקופה הקלאסית שהתגוררו בווינה של המאה ה-18 המאוחרת: יוזף היידן, וולפגנג אמדאוס מוצרט ולודוויג ואן בטהובן.
המונח "האסכולה הווינאית" בא לידי שימוש לראשונה על ידי המוזיקולוג האוסטרי רפאל ג'ורג' קייסווטר ב-1834, אם כי הוא החשיב רק את היידן ומוצרט בתור חברים באסכולה זו.
בהמשך כותבים נוספים החלו לקרוא להם כך ובסופו של דבר גם בטהובן נוסף לאסכולה זו.
ההבחנה האסכולה "הראשונה" נוספה כדי שלא להתבלבל עם האסכולה הווינאית השנייה (שכללה מלחינים כגון ארנולד שנברג, אלבן ברג ואנטון וברן).
האסכולה הג'רירית או המד'הב הג'רירי הוא השם שניתן לאחת מאסכולות ההלכה האסלאמיות הקדומות, שנשענו על עבודותיו של האימאם מוחמד אבן ג'ריר א-טברי.
למרות שהאסכולה הזאת כבר אינה קיימת, היא פרחה ושגשגה באסלאם הסוני במשך כמאתיים שנה לאחר מותו של א-טברי.
האסכולה הגרמנית החדשה הוא מונח שהוצג בשנת 1859, על ידי פרנץ ברנדל, עורך הנויה צייטשריפט פיר מוזיק, כדי לתאר מגמות מסוימות במוזיקה הגרמנית.
אף כי המונח שימש לעיתים קרובות במאמרים ובספרים העוסקים בתולדות המוזיקה של המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים, הגדרה ברורה היא מורכבת.
בנוסף, מי שנחשב כנציג האסכולה הגרמנית החדשה, הוא שנוי במחלוקת.
משתמשים בו אנשים שונים בתקופות שונות עם משמעויות שונות.
בדרך כלל מוסכם כי פרנץ ליסט היה אחד הנציגים הבולטים של האסכולה הגרמנית החדשה.
יש גם קונצנזוס כי יוהנס ברהמס לא לקח חלק בהתנגדות לה.
מעבר לכך, הפרשנויות שונות זו מזו.
המאמר הנוכחי מפרט את המרכיבים העיקריים הקשורים למונח זה.
נציגי האסכולה הגרמנית החדשה התעמתו עם מוזיקאים שמרנים יותר במה שנקרא מלחמת הרומנטיקנים.
בשנת 1858 הציגו פרנץ ליסט ופרנץ ברנדל קונגרס של מוזיקאים.
היום השלישי של הטונקונסטלר-ורסממנג, 3 ביוני, נפתח על ידי ברנדל בנאום "לפתוח את הדרך להסכם".
נאומו של ברנדל הוא מקור המונח האסכולה הגרמנית החדשה.
הוא פורסם כגרסה מודפסת בנויה צייטשריפט פיר מוזיק החל מיום 10 ביוני 1859.
ברנדל נזכר ברוברט שומאן, שהקים את הנויה צייטשריפט פיר מוזיק כדי לפתוח את הדרך לסוג חדש של האמנות, שמקורו ביצירותיו של בטהובן.
בזמן ששומאן השקיף את דעתו של האמן.
במקרים רבים השקפתו של שומאן הייתה תלויה ברגשות חולפים שמעוררת המוזיקה.
לברנדל הייתה מטרה גבוהה יותר.
הוא פיתח עקרונות מוזיקליים מובחנים ושמר עליהם.
הנויה צייטשריפט פיר מוזיק הפך לקול של עמדות מתקדמות בחיים המוזיקליים העכשוויים.
כתוצאה מכך התרחש סכסוך עם מפלגות אחרות.
והזכיר את הקנאות הדתית של פעם.
מומחים של השנים האחרונות הוכיחו בפני ברנדל מהישגיהם כי הוא לא טעה.
ברנדל הזכיר בשמו רק את וגנר, שהגשים בצורה נפלאה את האידיאל של האופרה הגרמנית הטהורה, אך הוא הזכיר גם שניים אחרים.
בעוד שברנדל לא ציטט במפורש את שמם, מההקשר ברור שאלה ברליוז וליסט.
על פי ברנדל במאמרו הסימפוניסטי דיכטונגים של פרנץ ליסט משנת 1858, הייתה זו האמונה שלו כי הפואמות הסימפוניות של ליסט היו האידיאל המושלם ביותר למוזיקה האינסטרומנטלית של אותה תקופה.
לעומת זאת, הסימפוניות של שוברט, מנדלסון ושומאן, ככל שיהיו מפוארות ויפות, יכולות להיחשב רק כיצירות (כלומר אחרי בטהובן).
אם היה ניתן לדמיין את האסכולה הגרמנית החדשה כקבוצה של אמנים עם מטרות דומות, ההצטרפות ליסט עם וגנר הייתה כבר בעייתית; אך עדיין הייתה בעיה נוספת ביחס לברליוז.
ברליוז הצהיר בנחרצות באביב 1860, בעקבות הקונצ'רטי הברנדנבורגיים שהגיש וגנר בתיאטרון האיטלקי בפריז, כי הוא עצמו לא היה קשור לסגנון ולאידאולוגיה של וגנר.
וכל אלה שטענו שהוא נציג אסכולה משותפת יחד עם וגנר טעו.
בניגוד לברהמס ויואכים ב"מניפסט" שלהם, ברליוז העביר רשימה מפורטת של נקודות קריטיות וכן רשימת עקרונות בהם תמך.
הוא עשה שימוש במונח "musique de l'avenir" (מוזיקה של העתיד), כמעשה נגד וגנר.
הפולמוס של ברליוז נגד ואגנר מופעל על ידי הדברים הבאים: "וגנר שומר על המוטו של המכשפות במקבת: "הוגן הוא עבירה ועבירה זה הוגן".
נקודות אחרות של ברליוז היו בקנה אחד עם עמדותיו של וגנר.
דוגמה אליה הסכים ברליוז היא: "המלחין צריך לחפש את האחידות הפנימית של הדרמה והמוזיקה, צריך להעביר את רגש המילים, ובכך צריך להתייחס לדמותו של האדם המוצג כמו גם למבטאיה של השפה המדוברת."
סופה של האסכולה הגרמנית החדשה
לבסוף האסכולה הגרמנית החדשה לא צברה תאוצה.
לאט לאט הפופולריות שלה דעכה.
מנהיגיה נפטרו, ולא היה לה המשך.
וזה סופה של האסכולה הגרמנית החדשה.
שהתחילה בחוק חדשני עד שלאט לאט נעלמה.
הקטור ברליוז, ריכרד וגנר ופרנץ ליסט, אשר דגלו בטכניקה ובמורכבות של היצירות המוזיקליות, הובילו את האסכולה הגרמנית החדשה יחד עם העיתונאי פרנץ ברנדל שקידם אותה בכתב העת שלו.
אז, ב, הייתה התקופה הרומנטית במוזיקה שפעלה לפי חוקי הלחנה מאוד ברורים.
האסכולה הגרמנית החדשה שינתה חוקים אלה ולכן היא התקבלה בעיני מלחינים כגון: פרדריק שופן, רוברט שומאן, יוהנס ברהמס, יוזף יואכים ועוד, כמוזיקה משעממת, אין רגש בה, היא נוגדת כל מה שמוזיקאים אחרים מכירים ועוד.
מקור פעילותה העיקרי של האסכולה הגרמנית החדשה, היה בגרמניה, וליסט, וגנר וברליוז, עבדו קשות כדי לקדם אותה.
לאחר מכן וגנר התחתן עם בתו של ליסט, והקשר עמו ובין ליסט התהדק.
תחילה לא הכירו את האסכולה הגרמנית החדשה.
וזה נתן לליסט ווגנר זמן לקדם אותה.
אבל כבר אז, החלו לתת לה ביקורות קשות ונוקבות.
מובילי האסכולה עבדו קשות להשיג את ההכרה שהם היו צריכים.
אבל נראה שהם "איחרו את המועד".
יותר ויותר מלחינים התנגדו לאסכולה הגרמנית החדשה.
אולם ליסט, שהיה אחד ממובילי האסכולה, לא התרגש מכך והמשיך להאמין בדרך שלו.
בשנת 1848, ליסט התיישב בויימאר כדי למצוא עוד מלחינים אשר בתחילת דרכם בשביל שיצטרפו לאסכולה.
יוזף יואכים היה בין תלמידיו הראשונים.
וליסט שאף שיואכים יאהב את האסכולה הגרמנית החדשה.
אולם יואכים עבר לצידם של שומאן, ברהמס וקלרה שומאן.
באותם זמנים, שופן כבר נפטר.
ומי שהמשיך את ההתנגדות היו: שומאן, ברהמס, יואכים וקלרה שומאן.
שהתנגדו לדרכי האסכולה בכל תוקף.
ליסט התקשה למצוא תלמידים, הפופולריות של וגנר דעכה וברליוז היה כבר בשנותיו האחרונות.
היה נראה שהאסכולה הגרמנית החדשה הולכת ודועכת.
לאחר מכן, בשנת 1869 נפטר ברליוז.
ב-1883 נפטר וגנר, ושלוש שנים אחר כך נפטר ליסט בשנת 1886.
כתוצאה מכך, האסכולה הגרמנית החדשה כמעט ונעלמה.
ואחרון המתנגדים שנותר היה יוזף יואכים אשר נפטר בשנת 1907.
המתנגדים היו נציגי התקופה הרומנטית שהלכו בחוקיה.
ואנשי האסכולה היו האלה ששינו את חוקי התקופה הרומנטית.
בימנו אנו אין המכירים את האסכולה הגרמנית החדשה כמשהו יוצא דופן.
אלא ההפך: כמשהו אשר לא תורם בהרבה.
כיום ובתקופה הרומנטית, הדגש הוא על הרגש.
ואולי זה מה שגרם לאסכולה הגרמנית החדשה לאבד את מעמדה.
אולם הדגש על הטכניקה גם חשוב, אבל בימנו פחות.
האסיר מהשדרה השנייה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1975, בבימויו והפקתו של מלווין פרנק, עם ג'ק למון ואן בנקרופט בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בידי ניל סיימון והוא מבוסס על מחזה שלו באתו שם משנת 1971. המחזה הוצג בישראל בשם "אסיר בלב העיר" ו"האסיר בקומה ה-14".
בסרט מופיע סילבסטר סטאלון בתפקיד קצר כצעיר שנחשד בשוד בסנטרל פארק.
אן בנקרופט הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
מל אדיסון (ג'ק למון) ואשתו עדנה (אן בנקרופט) גרים בקומה ה-14 במגדל מגורים בשדרה השנייה באפר איסט סייד במנהטן.
הם בגיל הביניים ושתי בנותיהם עזבו את הבית.
מל מתעצבן על הרעש משכניו, על הסרחון שעולה מהזבל ברחוב על השרות באוטובוסים ובמוניות, על החום הכבד והמזגן המקולקל ועוד.
את זעמו הוא פורק על אשתו.
הוא יוצא למרפסת וזועק בכל כוחו על העוולות שנגרמות לו והשכן מלמעלה שופך עליו דלי מים.
בגלל קיצוצים הוא מפוטר מעבודתו ופוחד לגלות זאת לאשתו.
עדנה הולכת לקניות ושוכחת לנעול את הדלת.
גנבים נכנסים לדירה באמצע היום הופכים כל מה שנמצא בה וגונבים את הטלוויזיה הצבעונית שאך זה נקנתה.
מל לא מצליח למצוא עבודה ועדנה מקבלת עבודה בחברת הפקה.
מל נשאר כל היום לבדו וכמעט יוצא מדעתו, הוא "אסיר" בדירתו.
הם נוסעים להתאוור בביתו של אחיו הבכור והעשיר, הארי (ג'ין סאקס) ואשתו בלה (מקסין סטיוארט)
הארי מזמן את אחיותיו פרל (פלורנס סטנלי) ופאולין (אליזבת וילסון) כדי לעזור למל לממן את הטיפולים אצל הפסיכיאטר (אייבור פרנסיס).
הם מגיעים לביתם של מל ועדנה שאומרת להם כי ברצונה לפתוח מחנה קיץ לילדים בניהולו של מל שיעלה להם 25,000 דולר.
המשפחה לא מוכנה לתת להם כסף למטרה זו.
יום אחד הוא הולך ליד הסנטרל פארק, נתקל בצעיר (סילבסטר סטאלון) ומרגיש שהארנק לא נמצא בכיסו.
הוא מתחיל לרדוף אחרי הצעיר לכל אורך הפארק וביציאה מהפארק הוא משיג אותו, משכיב אותו ומכריח אותו לתת לו את הארנק.
בבית הוא מרוצה ומספר לאשתו כי זו הפעם הראשונה בחייו שהחזיר תגובה לאנשים שתקפו אותו אך עדנה מגלה לו שהארנק הזה אינו שלו וכי את ארנקו האמיתי שכח בבית.
הביטחון העצמי חוזר אליו, הוא נרגע ובטוח בעצמו שיימצא עבודה.
אחיו הארי מגיע ונותן לו המחאה בסך 25,000 דולר אבל מל קורע אותה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ק למוןמל אדיסוןאן בנקרופטעדנה אדיסוןג'ין סאקסהארי אדיסוןאליזבת וילסוןפאוליןפלורנס סטנליפרלמקסין סטיוארטבלה אדיסוןסילבסטר סטאלוןצעיר בפארקאייבור פרנסיספסיכיאטר
האסכולה המינימליסטית היא אסכולה בחקר המקרא הרואה בתנ"ך אך ורק נראטיב מיתולוגי, ללא שום ביסוס היסטורי.
האסכולה המינימליסטית אינה תנועה מאוחדת, אלא תווית שניתנה לכמה חוקרים באוניברסיטאות שונות שהחזיקו בדעות דומות, בעיקר נילס פיטר למצ'ה ותומאס תומפסון מאוניברסיטת קופנהגן, קית' וויטלאם מאוניברסיטת סטרלינג, ופיליפ ר.
המינימליזם הוליד ויכוחים אינטנסיביים במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 – המונח "מינימליסטים" היה למעשה מונח גנאי שניתן על ידי מתנגדי האסכולה, שכונו כתוצאה מכך "מקסימליסטים", אך למעשה אף אחד מהצדדים לא קיבל אף אחד מהתיוגים.
ה"מקסימליסטים", או נאו-אולברייטיאנים (מחדשי הגישה של הארכאולוג ויליאם פוקסוול אולברייט לחקר המקרא), מורכבים משתי קבוצות די ברורות, הראשונה המיוצגת על ידי הארכאולוג ויליאם דיוור וכתב העת Biblical Archaeology Review, השנייה על ידי חוקר המקרא איאן פרובן והאגיפטולוג קנת' קיטשן.
אף על פי שהוויכוחים בין ה"מקסימליסטים" לבין ה"מינימליסטים" היו סוערים בחלק מהמקרים, רוב החוקרים תפסו את דרך הביניים בהערכת הטיעונים של שתי האסכולות.
בישראל ניתן התיוג "מינימליסטים", בין השאר, לשני ארכאולוגים מאוניברסיטת תל אביב, זאב הרצוג וישראל פינקלשטיין.
הרצוג עורר סערה במאמר שפרסם ב-29 באוקטובר 1999 במוסף סוף השבוע של עיתון "הארץ", תחת הכותרת: "התנ"ך – אין ממצאים בשטח", בה הוא תיאר את התהפוכות שעברה הארכאולוגיה המקראית במהלך 70 שנים של חפירות בארץ ישראל:
.פינקלשטיין פרסם בשנת 2001 באנגלית את הספר "The Bible Unearthed" ובשנת 2003 בעברית בשם: "ראשית ישראל: ארכאולוגיה, מקרא וזיכרון היסטורי", בו הביא טיעונים רבים התומכים באסכולה המינימליסטית.
מצד ה"מקסימליסטים" בישראל בולט חוקר המקרא ישראל קנוהל שבספרו "מאין באנו", שפורסם ב-2008, טוען שאמנם ודאי שסיפורי התנ"ך לא התרחשו בדיוק כפי שנכתבו, אולם לרוב הסיפורים בתנ"ך יש גרעין היסטורי-עובדתי, שאותו אף ניתן בקירוב לגלות.
כבר בתחילת המאה ה-20, סיפורי בריאת העולם, תיבת נח ומגדל בבל – פרקים א' עד יא' של ספר בראשית – היו נתונים לבדיקה מקיפה של חוקרי המקרא, היסטוריונים וארכאולוגים, שהגיעו למסקנה שאלו רק סיפורי מיתולוגיה או אגדת עם.
ונקודת המוצא של חוקרי המקרא הייתה שהתיעוד ההיסטורי בתנ"ך מתחיל עם סיפור שלושת האבות.
עד מהרה התפתח קונצנזוס מדעי שמקורם של סיפורי האבות במסורות נפרדות, מאזורים שונים בישראל ויהודה הקדומות, ושילובן למסורת אחת נעשה ביהודה תוך הדגשת עליונותה.
תפיסה זו גם תואמת את השערת התעודות, שאינה כופרת בהיסטוריות של סיפורי התנ"ך, אך מציעה הסבר כיצד נכתב וכיצד שולבו בו מסורות שונות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נערכו חפירות מקיפות בתל יריחו, בראשות הארכאולוגית הבריטית קתלין קניון, בהם היא חשפה כי יריחו הייתה נטושה לאורך אמצע סוף המאה ה-13 לפנה"ס, הזמן המשוער של קרב יהושע וכיבוש יריחו.
עבודתו של קניון אוששה בשנת 1995, על ידי תיארוך פחמן-14 אשר תארכו הרס העיר לסוף המאה ה-17 או ה-16 לפני הספירה.
יישוב קטן ללא חומה נבנה מחדש במאה ה-15 לפנה"ס, אך התל לא היה מאוכלס מסוף המאה ה-15 ועד המאות ה-10/9 לפנה"ס.
בעקבות חפירות תל יריחו התפתח קונצנזוס מדעי שלספר יהושע יש ערך היסטורי מועט.
מקורו בתקופה הרחוקה מהזמנים שהוא מתאר, וכוונתו תאולוגית בעיקרה כיצד עם ישראל ומנהיגיו נידונים לציית לחוקים המפורטים בספר דברים.
התנופה לפיתוח האסכולה המינימליסטית הגיעה בעקבות מלחמת ששת הימים, ופתיחת אזורי סיני, יהודה ושומרון בפני ארכאולוגים ישראליים שערכו חפירות וסקרים ארכאולוגים בהיקף נרחב.
כך שלא רק שלא נמצאו ממצאים התומכים בסיפור יציאת מצרים וסיפור ממלכת דוד ושלמה המאוחדת, שהתקיימה עד נהר הפרת, כפי שמתואר בתנ"ך אלא שהממצאים סתרו במקרים רבים את סיפורי התנ"ך.
החפירות הנרחבות גם חשפו כי ערים מרכזיות בסיפורי הכיבוש והתנחלות השבטים כלל לא התקיימו בתקופת הברונזה המאוחרת, ערב תקופת הברזל ותקופת ההתנחלות, ומדובר דווקא בערים שסיפורי כיבושיהן הם מהמפורטים ביותר: יריחו, העי, גבעון, וחברון.
החורבנות שכן התרחשו קרו בתהליך הדרגתי שארך יותר ממאה שנים, מאמצע המאה ה-13 ועד שלהי המאה ה-12 לפסה"נ.
לפיכך מסע הכיבוש כמתואר במקרא ובתוך דור אחד, לא יכול היה להתקיים.
לעומת זאת הערים הכנעניות נחלשו וחרבו בהדרגה מסיבות שונות וכתוצאה מזעזועים גלובליים במזרח הקדום של סוף תקופת הברונזה, תהליך שנחקר בצורה מקיפה במשך השנים וקיבל את השם משבר תקופת הברונזה המאוחרת.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, בעיקר בזכות פרסום שני ספרים, "The Historicity of the Patriarchal Narratives" של תומאס ל.
תומפסון ו-"Abraham in History and Traditio" של ג'ון ואן סטרס, הפכה מוסכמת ההנחה בקרב חוקרי המקרא כי כל פרקי ספר בראשית היו באותה מידה לא היסטוריים.
בנוסף, ארכאולוגיה וסוציולוגיה השוואתית, שכנעו כבר את רוב החוקרים בתחום, שיש בסיס היסטורי מועט באותה מידה לסיפורי המקרא על יציאת מצרים וכיבוש כנען.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, סיפורי התנ"ך על יציאת מצרים וכיבוש כנען כבר לא נחשבו היסטוריים בקונצנזוס המדעי, אך החוקרים המשיכו להשתמש בתנ"ך כמקור ראשוני לתיעוד אירועים פוליטיים שסודרו בסדר כרונולוגי, כאשר את התפקיד העיקרי ממלאים מלכים (בעיקר מלכי יהודה).
על רקע זה צמחה "האסכולה המינימליסטית" בשנות ה-90 של המאה ה-20, שקבעה כי כל מחקרי ארץ ישראל ותולדותיה אינם יכולים להסתמך במידה רבה על הטקסט המקראי, שהוא לא אמין.
בעקבות פרסום מאמרו של זאב הרצוג "התנ"ך – אין ממצאים בשטח" ב-1999, והפולמוס הציבורי שהוא עורר, יזמו מרכז דינור של האוניברסיטה העברית ויד יצחק בן-צבי כנס שכותרתו "הפולמוס על האמת ההיסטורית במקרא".
ההרצאות שנישאו בכנס רוכזו בספר בשם זה שיצא בהוצאת יד יצחק בן צבי ב-2001. רוב החוקרים בכנס הסכימו במידה רבה כי הטקסט המקראי אינה מדויק מבחינה היסטורית.
חוקר המקרא יאיר זקוביץ הסביר בהרצאתו: .
המשך המחקר הארכאולוגי ב, תוך שימוש נרחב באמצעים מודרניים (דוגמת: תיארוך פחמן 14, פלאוגנטיקה, ארכאוזואולוגיה ופלינולוגיה) קידם את עיקרי האסכולה המינימליסטית לקונצנזוס המדעי, ומרבית הארכאולוגים מסכימים שרוב הנראטיב המקראי אינו מבוסס היסטורית, יותר מאשר עם אמירות לפיהן הארכאולוגיה הצליחה להוכיח שהכתוב במקרא הוא אמת היסטורית.
החוקרים שזכו לכינוי "מינימליסטים" אינם קבוצה מאוחדת, ולמעשה מכחישים שהם יוצרים קבוצה או "אסכולה".
פיליפ דייוויס טוען שניתן לתארך את עיקר התנ"ך לתקופה הפרסית (המאה ה-5 לפנה"ס), נילס פטר למצ'ה מעדיף את התקופה ההלניסטית (מאות 3 עד 2 לפנה"ס), בעוד ווייטלם לא נתן דעה על כך כלל.
באופן דומה, בעוד שלמצ'ה סבור שכתובת תל דן (כתובת מאמצע המאה ה-9 לפנה"ס, שכנראה מזכירה את שמו של דוד) היא כנראה זיוף, דייוויס וויטלאם לא.
כך שבפועל, ההסכמה בין המינימליסטים היא בעיקר על כך שהתנ"ך הוא מקור מידע מוטל בספק על ישראל הקדומה.
הראשונה מבין שתי הטענות המרכזיות של המינימליסטים, מבוססת על הנחת היסוד שכתיבת היסטוריה לעולם אינה אובייקטיבית, אלא כוללת בחירה של נתונים ובניית נרטיב תוך שימוש ברעיונות מוקדמים על משמעות העבר.
העובדה שההיסטוריה היא אף פעם לא נייטרלית או אובייקטיבית, מעלה שאלות לגבי הדיוק של כל תיאור היסטורי.
המינימליסטים טוענים שהמבנה הספרותי של ספרי ההיסטוריה התנ"כית הוא כל כך גלוי, וכוונותיהם של המחברים הן כל כך ברורות, שהחוקרים צריכים להיזהר מאוד מלהתייחס אל הספרים האלה כמדויקים.
גם אם התנ"ך כן משמר מידע מדויק כלשהו, לחוקרים אין את האמצעים לנפות את המידע הזה מההמצאות שאיתן הוא אולי עורבב.