tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בזמן אמירת מגילת איכה והקינות, היה מנהג באשכנז (במאה ה־17) שהנערים זרקו אבנים וצרורות זה על זה, מאוחר יותר ידוע על מנהג נוסף שזרקו 'חרולים' (פרחי לכיד הנחלים) זה על זה, החרולים הסתבכו בשערות הראש והזקן וכדי להפטר מהם היה צורך לתלוש מעט מהשערות.
פוסקים רבים התנגדו למנהג זה, שהפך לשעשוע.
ברוב הקהילות האשכנזיות והתימניות, נוהגים שבתשעה באב בתפילת שחרית לא מתעטפים בטלית ולא מניחים תפילין, כדרך האבלים, ותחת זאת מתעטפים בטלית ומניחים תפילין בתפילת המנחה.
מנהג זה החל לקראת סוף תקופת הראשונים, והוא הונהג כפשרה בין שיטות בהלכה שגרסו שאין להניח תפילין בתשעה באב כלל (כמו אבל ביום הראשון), לבין שיטות אחרות שסברו שיש להניחם כרגיל; בשולחן ערוך נפסק במפורש כמו הפשרה.
בקהילות ספרדיות מעטות נהוג להניח טלית ותפילין בבית לפני תפילת שחרית, לקרוא בהם קריאת שמע ולחלוץ אותם, ולהתפלל תפילת שחרית בבית הכנסת בלי טלית ותפילין.
הטעם למנהג זה הוא ההלכה האוסרת על אמירת קריאת שמע ללא טלית ותפילין.
בקרב היישוב הספרדי הוותיק בארץ ישראל (בעיקר בירושלים) נהוג מתקופה קדומה להתפלל את תפילת שחרית עם טלית ותפילין, ולחלוץ אותם רק לפני אמירת הקינות.
מנהג זה התפשט גם אצל יהודים ספרדים שאינם מוותיקי היישוב שרצו לקבל עליהם את מנהג ארץ ישראל.
אף הרמב"ם שלא היה מתושבי ארץ ישראל מעיד שרק מעט חכמים נמנעו להניח תפילין של ראש בלבד, ומדבריו משתמע שבקהילות ספרד הניחו תפילין ביום זה.
ישנה מחלוקת בין הפוסקים אם מברכים בברכות השחר את ברכת "שעשה לי כל צורכי" שכן היא נתקנה על נעילת הנעליים ואין נועלים נעלי עור ביום זה, ולפיכך יש נוהגים לברך, יש נוהגים שלא לברך (כגון: בקהילות גאורגיה), ויש הנוהגים לברך במוצאי הצום בעת שנועלים נעליים.
יש מיהודי תימן הנוהגים להשמיט אף את ברכת "המעביר שינה".
בקצת קהילות אשכנז, נוהגים לדחות את ברכת "עוטר ישראל בתפארה" עד שמניחים תפילין במנחה.
כמו כן קיימת מחלוקת האם אומרים את פסוקי הקרבנות.
האוסרים סוברים שכיוון שאסור ללמוד תורה אין לאומרם, והמתירים סוברים שהם ככל סדר התפילה ולכן אומרים אותם, ולמעשה נהוג ברוב הקהילות לאומרם, אך יש נוהגים לקצר ולומר פחות פרשיות מביום רגיל.
במרבית קהילות ספרד, וגם בתימן וגאורגיה, אומרים בשחרית את שירת האזינו במקום את שירת הים, ובקהילות איטליה משמיטים את שירת הים ואומרים ישתבח מיד.
אך אצל האשכנזים וחלק מן הספרדים, אומרים את שירת הים כבכל יום.
אצל הספרדים הנוהגים לומר את שירת הים, אומרים את שירת האזינו כפתיחה לקינות.
כבכל צום, אומרים בחזרת הש"ץ את ברכת עננו בין ברכת גואל לברכת רופא.
בקהילות רבות נהוג להשמיט אמירת ברכת כהנים בחלק מקהילות הספרדים, ובקהילות גאורגיה וחלק מיוצאי מרוקו משנים את אמירת נוסח הקדושה בדומה לנוסח אשכנז ("נקדש את שמך בעולם" במקום "נקדישך ונעריצך"), ואף מקצרים את נוסח ברכת שים שלום לנוסח "עושה השלום ברכנו ברוב עוז ושלום, כי אתה אדון השלום.
ברוך אתה ה' המברך את עמו ישראל בשלום.
אמן" ואין אומרים את תפילת אלהי נצור.
בתקופה קדומה נהגו לומר בחזרת הש"ץ קרובה לתשעה באב, מנהג שהשתמר רק בנוסח איטליה ובמנהג אשכנז המערבי; בשאר נוסחי התפילה התבטל או שנאמר לאחר החזרה כחלק מהקינות.
בקהילות איטליה נהגו עד המאות האחרונות לומר את כל הקינות בברכת בנין ירושלים בחזרת הש"ץ.
ברוב הקהילות נהוג שאין אומרים תחנון בתשעה באב, אך אצל יהודי תימן אומרים אותו.
ביחס למיקום אמירת הקינות ישנה מחלוקת: לפי מנהג רוב קהילות הספרדים וכן במנהג איטליה ותימן אומרים את הקינות מיד לאחר החזרה לפני הוצאת ספר תורה (אצל התימנים אומרים תחנון לפני הקינות).
לפי מנהג אשכנז וקצת מקהילות הספרדים אומרים את הקינות רק לאחר הקריאה בתורה.
הספרדים שמניחים תפילין אומרים אותן לאחר חליצת התפילין.
בתקופת הגאונים, אמרו את הקינות בתוך חזרת הש"ץ, וכך נהגו במנהג איטליה עד לזמן האחרון.
בחלק מהקהילות נהוג לקרוא את מגילת איכה גם ביום.
אצל האשכנזים לא נהוג כך, אם כי יש מחזורים בנוסח אשכנז המציינים שראוי ליחידים לקרוא את איכה גם ביום, ובתקופה האחרונה הנהיגו בקצת קהילות אשכנזיות לקוראו בציבור.
ישנם מנהגים רבים ביחס לקריאת התורה הנהוגים בקהילות השונות.
בין היתר קיימים המנהגים הבאים:
לא שרים פסוקים בניגון בעת הוצאת ספר התורה.
לעטוף את ספר התורה במפית שחורה, ואצל יהודי גאורגיה, עוטפים את ספר התורה בחלוק שחור;
לקרוא בפינה צדדית של בית הכנסת ולא מן הבימה;
לומר לפני הברכה "ברוך דיין האמת" במקום אמירת "ה' עמכם";
לקרוא את רוב ההפטרה (מלבד שני הפסוקים האחרונים) בטעמי מגילת איכה.
קוראים בתורה בפרשת "כי תוליד בנים ובני בנים".
בקהילות ספרדיות רבות נהוג לתרגם את ההפטרה לשפה המדוברת (לאדינו, ערבית יהודית ועוד), ואילו התימנים מתרגמים אותה לארמית.
מברכים לאחר ההפטרה שלוש ברכות בלבד: ברכת האל הנאמן בכל דבריו, משמח ציון בבניה ומגן דוד.
אצל יהודי תימן משנים את הברכה האמצעית ואומרים את הנוסח כמו בתפילת רחם, ובנוסח איטליה נוהגים לומר "ולעגומת נפש" במקום "ולעלובת נפש" ו"מנחם ציון בבניה" במקום "משמח ציון בבניה".
במנהגים שלא אמרו קינות לתשעה באב לפני קריאת התורה, אומרים אותם לאחר ההפטרה.
על פי ההלכה ראוי להאריך בקינות עד קרוב לחצות היום.
לאחר הקינות אומרים אשרי וקדושה דסידרא, אלא שמשמיטים את הפסוק "ואני זאת בריתי" כיוון שהפסוק דן בלימוד תורה ואין לומדים תורה בתשעה באב.
לאחר קדושא דסדרא, אומרים ברוב הקהילות "קדיש תתקבל בלא תתקבל".
בקהילות תימן מוסיפים בקדיש את נוסח "יתכלי".
בקהילות רבות נהוג להשמיט את סיום התפילה, או חלקים ממנו (שיר של יום, אין כאלהינו, עלינו לשבח וכו'), אך בכמה מקהילות הספרדים מסיימים כבכל יום.
אלו שלא הניחו טלית ותפילין בשחרית, על פי המנהג, מניחים בתפילת מנחה.
בכמה מקהילות צפון אפריקה אומרים לפני תפילת מנחה פיוטי נחמה, כדוגמת הפיוט "ארץ חפץ נדחיך" לריב"ש.
בקהילות גאורגיה נוהגים לומר לפני תפילת מנחה, את "פרשת העקידה", ולאחר מכן את הקטע "ריבונו של עולם" עד המילים "והארץ אזכור".
בקהילות אשכנז אומרים שיר של יום ושאר פסקאות שהושמטו משחרית.
בשאר הקהילות מתחילים כבכל יום עד לאחר אמירת חצי קדיש שאחר אשרי.
למנהג איטליה, אומרים ובא לציון כמו בכל תעניות, ואומרים בו את הפסוק "ואני זאת בריתי" שהושמט בשחרית.
לאחר מכן מוציאים ספר תורה וקוראים את פרשת "ויחל משה" כבכל תענית ציבור.
הספרדים, התימנים והאיטלקים מפטירים "שובה ישראל"; הספרדים מוסיפים גם פסוקים ממיכה.
האשכנזים מפטירים "דרשו יהוה בהמצאו" כפי מנהגם בכל תענית.
אצל חלק מיהודי תימן נהוג כדעת הרמב"ם שלא להפטיר כלל במנחה של תשעה באב.
בתפילת שמונה עשרה מוסיפים בברכת "בונה ירושלים" בכל הקהילות את תפילת נחם, העוסקת בציפייה שבית המקדש השלישי יבנה במהרה.
בקהילות הספרדיות בהן משנים את נוסח הקדושה וברכת שים שלום בשחרית, בתפילת מנחה אומרים את הנוסח הרגיל.
כמו כן אומרים ברכת כהנים גם בקהילות שלא עושים בשחרית – ברוב המקומות נוהגים לעשות ברכת כהנים רק כשמתפללים סמוך לשקיעה, אבל נוהגים האשכנזים לומר על כל פנים "אלהינו ואלהי אבותינו ברכנו בברכה המשולשת...".
בקצת קהילות אשכנז, אומרים את כל הקטעים שלא אמרו בשחרית בסוף התפילה במקום בהתחלתה.
המנהג הקדום בנוסח איטליה היה לומר תחנון בתפילת מנחה, אף על פי שאין אומרים תחנון בשחרית, ונזכר בשבולי הלקט ובמחזורים העתיקים כמחזור קמחא דאבישונא ומחזור שד"ל, אבל במחזורים החדשים נכתב שאין אומרים תחנון גם במנחה.
הצום מסתיים בצאת הכוכבים בסיומו של יום תשעה באב.
בסיום תפילת ערבית של מוצאי הצום, נהוג לערוך את ברכת הלבנה של חודש אב ברוב עם.
[שכן נוהגים שלא לעשותה לפני כן.
אומנם יש הנוהגים לעשותה במוצאי השבת הראשונה של החודש, כמו בשאר חודשי השנה] ויש מקפידים בדווקא שלא לומר ברכת הלבנה בסיום הצום, או על כל פנים לחכות עד אחרי שיאכלו בסיום הצום.
המרחב הציבורי במדינת ישראל מושפע מאווירת האבל של היום.
רשויות מקומיות רבות התקינו חוקי עזר האוסרים פתיחת בתי עינוגים, ומשדרי הטלוויזיה מותאמים לאופיו של יום האבל.
הבנקים ומקומות עבודה אחדים במגזר הציבורי סגורים בתשעה באב, ולעובדיהם זהו יום חופשה.
בחלק ממקומות העבודה האחרים תשעה באב הוא יום בחירה.
רוב פעילויות התרבות בישראל מתקיימות כסדרן בליל תשעה באב, כאשר ביום עצמו ניתן להצביע על סימפוזיונים מעטים ועצרות.
בימי המנדט הבריטי שרתה אווירת אבל בריכוזים יהודיים בארץ ישראל.
בשנות ה־20 של המאה ה־20 לא יצאו מהדורות של העיתונים היומיים בתשעה באב.
כך תוארה תל אביב של תשעה באב בשנת 1926:
בשנת 1934 כתב ברל כצנלסון, ממנהיגי תנועת העבודה, מאמר נזעם לעיתון דבר נגד החלטת מדריכי המחנות העולים, תנועת הנוער של תנועת העבודה, להוציא את חניכיהם לטיול ומחנה קיץ ביער בן שמן ביום תשעה באב.
במאמר האיקוני, שכותרתו "חורבן ותלישות", טען כצנלסון כי ההחלטה מבטאת רדידות חינוכית וחוסר אחריות תרבותית כלפי מסורת ישראל, ותהה .
כיום קיימת מחלוקת גלויה בין הציבור הדתי לחילוני בישראל על אופיו של תשעה באב.
במאמר תגובה למאמרו המפורסם של כצנלסון, כתב פרופ' משה שנר ממכללת אורנים שתשעה באב תקוע בעבר וזר להווה.
בעוד שבציבור הדתי ישנה דרישה שאופיו הציבורי של תשעה באב יהיה דומה לזה של יום הזיכרון לשואה ולגבורה, כפי שדרש חבר הכנסת שאול יהלום מהמפד"ל, מנגד רוב החילונים וחלק ניכר מהמסורתיים רואים בו יום רגיל לגמרי ולא רואים צורך לציינו.
רבים בציבור החילוני רואים בתקנות האוסרות על פתיחת מקומות בילוי בערב תשעה באב כפייה דתית.
הניכור בקרב הציבור החילוני כלפי תשעה באב מוסבר לרוב בריחוק הכללי באותו ציבור כלפי בית המקדש, לצד העובדה שתשעה באב חל תמיד באמצע החופש הגדול ולכן לא נלמד במערכת החינוך הממלכתית, בניגוד לשאר מועדי ישראל.
חוק איסור פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב (הסמכה מיוחדת), תשנ"ח־1997 קובע כי רשות מקומית מוסמכת להתקין חוק עזר שיאסור קיום עינוגים ציבוריים או פתיחת בתי אוכל בליל תשעה באב.
בשיח הציבורי יום תשעה באב נמצא תחת דיון סביב חוקי העזר העירוניים האוסרים על הפעלת בתי עינוגים.
עיקר החיכוך נסב סביב פתיחת בתי עינוגים בעיר תל אביב.
בשנת 2001, החלטה של עיריית תל אביב שלא לקנוס בתי אוכל שיהיו פתוחים ביום זה, עוררה דיון סוער בתקשורת ובכנסת.
דיונים שמאז התקיימו בכל שנה.
בעת כהונת אברהם פורז כשר הפנים, הוא הודיע כי לא יאכוף את החוק נגד רשויות שלא יפעילו את חוק העזר העירוני בנוגע לבתי עינוגים בערב תשעה באב.
אמירתו העלתה מחדש את הדיון הציבורי בשאלת צביונו של תשעה באב.
בפועל, מרבית בתי העינוגים בעיר תל אביב סגורים במועד זה.
בימי המנדט הבריטי היו מגיעים המונים מירושלים ומחוצה לה אל הכותל המערבי בליל תשעה באב.
קריאת איכה המונית, עם נאומים, התקיימה מחוץ לבית הכנסת ישורון ואלפים השתתפו בסיור סביב חומות העיר העתיקה.
החל ממלחמת ששת הימים, הפעילות הציבורית המרכזית בתשעה באב היא התכנסות בסביבת הכותל המערבי, תוך קריאת מגילת איכה ואמירת תחנונים וקינות; ההתכנסות סביב הכותל מתרכזת בהתייחסות לחורבן בית המקדש הראשון והשני, ועיקר הנוכחים הם חרדים ודתיים לאומיים.
דרומית לרחבת הכותל מתקיים אירוע אמירת הקינות של התנועה הקונסרבטיבית והתנועה הרפורמית.
במשך השנים התקיימו תפילות בבית כנסת שגררו ציבור רב, הכולל דתיים ומסורתיים.
לאחר העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים, החלו לקיים במתנ"סים ברחבי הארץ, במסגרת פרויקט "יהדות לכולם", פעילויות בהם הוקראה מגילת איכה ולאחריה הרצאות.
לאחר רצח רבין ובעקבותיו, ארגוני התחדשות יהודית החלו לערוך בערב תשעה באב פעילות העוסקת בדיאלוג בין דתיים וחילוניים ובשסעים החברתיים השונים המפלגים את החברה הישראלית.
הבחירה בערב תשעה באב נובעת מהמסורת היהודית כי בית המקדש השני נחרב בשל שנאת חינם.
האגדה התלמודית על קמצא ובר קמצא מהווה סיפור מכונן למורשת זו.
על כן בנוסף לציון האבל על החורבן באופן המסורתי על ידי קריאת מגילת איכה, מתקיימת גם פעילות שמטרתה בחינת המחלוקות והפערים בין חלקי העם היהודי היום.
כמו כן נבחנים מושגים כמו בית המקדש וחורבן ומשמעותם בעידן המודרני.
הפעילויות המרכזיות מתקיימות החל משנת 1998 תחת הכותרת "הלילה לא לומדים תורה".
המוקד הגדול מתקיים בכיכר רבין בתל אביב.
בשנים 2011–2010 האירועים התקיימו בחסות כנס שדרות לחברה, החברה למתנ"סים ומרכז תאיר אשר יזם את האירועים.
הפעילות מתחילה בקריאת מגילת איכה, ובהמשך עולים נואמים ואישים מרכזיים בחברה הישראלית המפתחים ביניהם שיחה סביב נושאי המחלוקת.
עם תום הדיונים נפתחים מעגלי עיון בטקסטים.
את כלל האירועים פוקדים אלפי אנשים מכל המגזרים בחברה היהודית.
בירושלים החל משנת 2005 נערכת פעילות "תשעה באב בסגנון אחר" בשיתוף ארגון זוכרים ועיריית ירושלים.
פעילות זו עוסקת במוטיבים של השכול והאבל האישיים והלאומיים הקשורים בתשעה באב; הפעילות מעניקה מענה גם לציבור חילוני שלא מזדהה עם העיסוק בבית המקדש ובחורבן, אך שואף להתחבר לתחומים נוספים בתשעה באב.
בריאיון לכל העיר ציטט מנכ"ל הארגון את דברי יוסף בן מתתיהו:
מנכ"ל הארגון אמר גם כי "תשעה באב במשך השנים נקשר לגירוש ספרד, לשואה, ולכלל הפרעות והרציחות ורציחות העם שהתרחשו במהלך ההיסטוריה; אך אל לנו לשכוח שבפרעות אלו מתו אנשים, אל לנו לשכוח את הפרצופים, את השמות ואת מעשיהם.
ואם כבר איננו יודעים את פרצופיהם, לפחות נזכירם ונביט בעיניהם על עתידנו".
בירושלים, בעיקר, מתקיימים טקסים אלטרנטיביים נוספים, ביניהם טקס "כיבוי משואות" בכיכר ציון, בשנת 2004.
בעשורים האחרונים, בעיקר בעקבות השיבה לארץ ישראל, תקומת מדינת ישראל והצלחתה, בניין ירושלים ואיחודה תחת ריבונות ישראלית לאחר מלחמת ששת הימים, קולות שונים קראו לבחינה מחדש של מנהגי תשעה באב.
ביהדות האורתודוקסית היו שהציעו לשנות את תפילת נחם הנאמרת בתפילת מנחה, בה מתוארת ירושלים (בניסוחים שונים) כ"בזויה ושוממה ומושפלת עד עפר, מבלי בניה בתוכה".
בין המצדדים בשינוי נוסח תפלת נחם היו הרב של תל אביב, הרב חיים דוד הלוי, והרב הראשי לישראל שלמה גורן.
מרבית הרבנים, כמו הרב עובדיה יוסף והרב יוסף דב סולובייצ'יק, טענו שיש להמשיך עם הנוסח המסורתי והתנגדו לכל שינוי, וכך מקובל ברוב בתי הכנסת.
ביהדות הקונסרבטיבית נוהגים להפחית את מנהגי האבלות במידה ניכרת לעומת דורות קודמים.
קהילות רפורמיות ברחבי העולם שינו את מנהגי תשעה באב בצורות שונות.
בשנותיה המוקדמות של התנועה הרפורמית, חלק מחבריה באירופה ובצפון אמריקה ביטלו את תשעה באב לגמרי.
אחרים נקטו בגישה הפוכה וטענו כי יש לשנות את סדרי התפילה לתיאטרליים יותר, על מנת להגביר את החיבור הרגשי של המתפללים לחורבן הבית.
בעקבות תפילה רפורמית כזאת, שהתקיימה עם לפידים בוערים, מוזיקת אבל ורצפה שכוסתה באפר, התנערו יהודים בחלק ממדינות אירופה מהקהילות הרפורמיות שהתהוו בקרבם.
במאה ה־20 השתנתה מגמה זו, וכמעט כל התנועות הרפורמיות בעולם טענו כי אין לבטל את תשעה באב לחלוטין, אלא לשנות את מנהגיו.
חידוש ליטורגי בולט שהופיע הוא ציון אסונות וחורבנות שהתרחשו בקרב העם (פרעות, גירושים, מלחמות וכדומה) בתוך סדר התפילה של תשעה באב.
בעשורים האחרונים היו רבנים ששמרו על מנהגי צום שלמים, בעוד שרבנים רפורמיים רבים קראו לצום עד לזמן מנחה בבחינת 'חצי הגאולה כבר בידינו', ורבנים אחרים קראו לביטול הצום ולהפיכת תשעה באב ליום שמחה בשל תקומת עם ישראל ושיבתו לארצו.
תשע בריבוע , או כוכבים בריבוע, הוא שעשועון טלוויזיה אמריקאי ששודר במקור ברשת NBC בין השנים 1966 עד 1980, ולאורך השנים נוצרו לו מספר גרסאות מחודשות.
התוכנית מבוססת על המשחקים איקס עיגול ואמת או שקר.
על מנת לנצח בשעשועון המתחרים צריכים לקבוע איזה מהתשובות אותם מספקים ידוענים שונים הם הנכונות לשאלות טריוויה שונות.
בישראל הופקו לשעשועון שתי גרסאות לאורך השנים – האחת, אשר שודרה בין 1977 ל-1982 בערוץ הראשון תחת השם "תשע בריבוע", והשנייה אשר שודרה ב-1999 בערוץ 2 (בזכיינית "קשת") תחת השם "כוכבים בריבוע".
גם הגרסה האמריקנית של התוכנית הפכה זמינה לצפייה בישראל לאורך השנים בשירות הסטרימינג נטפליקס.
בפורמט הקלאסי של התוכנית מוצב במרכז הבמה "לוח משחק" אשר כולל 9 קוביות בגודל 3x3, כאשר בכל אחת מהן יושב ידוען.
שני מתמודדים מתחרים בחמישה סבבים שונים, כאשר בכל סבב המתחרים מנסים ליצור רצף של איקס או עיגול בשורה, טור או באלכסון.
כל משתתף בתורו בוחר בריבוע, ובעקבות כך המנחה שואל את הידוען שיושב באותו הריבוע שאלת טריוויה.
הידוען מספק תשובה, והמתמודד חייב להחליט אם מדובר באמת או בשקר.אם המתחרה צדק הוא "מקבל" את הריבוע, אחרת, היריב מקבל את אותו הריבוע.
השאלות שנשאלות בתוכנית הן בין היתר שאלות בקטגוריות ידע כללי, תרבות פופולרית, היסטוריה, ונושאים שונים אחרים.
את הגרסה המקורית בישראל (בין 1977 ל-1982) הנחה אורי זוהר.
באותה תקופה החל תהליך חזרתו בתשובה של זוהר אל מול עיני משתתפי התוכנית וההפקה, כשהתחיל להגיע לצילומים לבוש בציצית ובכיפה וביקש משאר המשתתפים לדבר בנימוס ולא להשתמש "בדברי תועבה".
לאחר מכן טוביה צפיר החליפו.
ב-1993 שודרה עונה נוספת של השעשועון בערוץ הראשון, אותה הנחה אייל גפן.
בערוץ 2 (ב-1999) הנחה את התוכנית שי אביבי, וצביקה הדר ישב דרך קבע במשבצת האמצעית.
גם יגאל שילון היה בין עובדי התוכנית.
בגרסה הראשונה של קשת הייתה משבצת שבה כיכב זוג טלוויזיוני מוכר, וכל אחד מהם אמר תשובה שונה, ועל המתמודד הוטלה המשימה לגלות איזו תשובה היא הנכונה מבין השתיים.
בעונה השישית של "הפיג'מות" שודר פרק המבוסס על השעשועון תחת השם "XO".
התוכנית עצמה זכתה לפרודיה בשנת 1995 בתוכנית "הקומדי סטור" בתור אחד השעשועונים שהופיעו במכת ה"שעשועומניה", וכן בשנת 2025 בתוכנית "ארץ נהדרת" תחת השם "כוכבים בטיוח".
בשנת 2010 בוצע שחזור של השעשועון הזה במסגרת השעשועון "שחקו אותה בגדול" בהנחייתו של אברי גלעד, וברשת נעשתה עונה נוספת של תשע בריבוע בהנחייתו של אברי גלעד תחת השם "חכמים בריבוע".
בשנת 2025 שב השעשועון בקשת 12 בהנחיית עידו רוזנבלום (שהיה אחד מכותבי השאלות בגרסה הקודמת בקשת).
את העונה הזאת הפיקה "טדי הפקות".
אחד מבמאיי הגרסה הזו הוא יואב צפיר, בנו של המנחה השני של הפורמט טוביה צפיר (שכיכב בתור אחד הידוענים שבמשבצות בפורמט הזה באחת התוכניות).
נושא הפרסים היה טאבו בערוץ הראשון.
ההפקה לא הסכימה לפרסים יקרי ערך או כספיים.
לכן הפרסים היו פשוטים (מוצץ, בננות, נייר טואלט וכו') למעט רחל פלינט שזכתה ב-9000 ל"י.
בערוץ 2 הפרסים היו רכב שטח או יחידת נופש.
בעונה של 2025 הזוכה היה זוכה בחופשה, אם הצליח לאתר נכונה מבין הידוענים שבהם ענה נכון, את הכרטיס המוזהב ובנוסף גם בפסלון של אף מוזהב (בין אם הצליח לנחש היכן הפרס היה לבין אם לא).
תשע מלכות (בספרדית: Nueve Reinas) הוא סרט קולנוע ארגנטינאי בסגנון דרמת פשע משנת 2000, שנכתב ובוים על ידי פביאן ביילינסקי.
בסרט מככבים גסטון פאולס, ריקרדו דרין, לטיסיה ברדיסה ותומאס פונסי.
הסרט זכה בפרסים רבים בפסטיבלים ברחבי העולם, בהם שבעה פרסי איגוד מבקרי הקולנוע בארגנטינה.
בשנת 2004, הופק הסרט האמריקאי "Criminal" ("פושע"), שמבוסס על סיפור העלילה של "תשע מלכות".
שני נוכלים זעירים, מרקוס המחוספס והוותיק וחואן הצעיר והמקסים, נפגשים במקרה.
מרקוס, שמוצג כאיש חסר מצפון שמרמה את כולם, כולל את משפחתו, מציע לחואן ללמד אותו מספר תרגילים ליום אחד.
חואן, הזקוק לכסף כדי לשחרר את אביו מהכלא, מסכים.
בהמשך היום מרקוס פוגש את שותפו לשעבר שמספר לו על איש עסקים עשיר שנמצא בעיר ומעוניין לקנות בולים נדירים ויקרי ערך ("תשע מלכות").
מרקוס וחואן מחליטים לשתף פעולה כדי לעקוץ את האספן העשיר, אך בדרך הם נתקלים בשלל בעיות ונאלצים לאלתר.
ככל שהעלילה מסתבכת, קשה יותר לדעת מי מרמה את מי, עד לסוף המפתיע.
תשעה חודשים (במקור: Nine Months) הוא סרט קולנוע אמריקאי שיצא בשנת 1995 מז'אנר קומדיה רומנטית.
הסרט בוים, נכתב והופק על ידי כריס קולומבוס ומככבים בו יו גרנט, ג'וליאן מור, טום ארנולד, ג'ואן קיוזאק, ג'ף גולדבלום, ורובין ויליאמס.
זוהי גרסה מחודשת לסרט הצרפתי Neuf mois שיצא שנה אחת קודם לכן.
עבור כוכב הסרט, יו גרנט, הפך "תשעה חודשים" להיסטוריה שכן זהו הסרט האמריקאי הראשון שהוא לוקח בו תפקיד ראשי, שכן עד יציאת הסרט שיחק גרנט רק בסרטים בריטיים.
לפסיכולוג הילדים סמואל פוקנר (בגילומו של יו גרנט) יש מערכת יחסים רומנטית ואידיאלית (לפי מה שהוא חושב) עם המורה לבלט רבקה טיילור (ג'וליאן מור).
אבל כל עולמו מתהפך כשהוא שומע שטיילור נכנסה להיריון.
חששותיו מילדים נובעים מהסיפורים שהוא שומע במקום עבודתו, מההתנהגות הפרועה של הבנות של זוג חבריו מרטי (טום ארנולד) ואשתו גייל (ג'ואן קיוזאק) וכן מהעצות שהוא מקבל מחברו הטוב ביותר, הצייר שון פלטשר (ג'ף גולדבלום).
המתח בין בני הזוג, ובעיקר הפחדים וההתנהגות חסרת האחריות של פוקנר מובילים את טיילור לעזוב את הבית אחרי כמה חודשים.
רק אחרי שהוא רואה קלטת וידאו עם צילומי אולטרסאונד של העובר הוא מחליט לקחת אחריות על חייו להחזיר את טיילור הביתה לפני שיהיה מאוחר מדי.
רובין ויליאמס (בתפקיד אורח קטן) מגלם את ד"ר קוסביץ, מיילד רוסי נוירוטי והיסטרי שמעולם לא יילד אישה לפני כן והתמחה רק בעכברים וקופים, מוסיף לסרט מימד קומי.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותיו גרנטסמואל פוקנרג'וליאן מוררבקה טיילורטום ארנולדמרטיג'ואן קיוזאקגיילאשתו של מרטיג'ף גולדבלוםשון פלטשררובין ויליאמסד"ר קוסביץאלקסה וגהמולי דוייר
הסרט קיבל ביקורות שליליות למדי וזכה לציון הנמוך של 28% מתוך 25 ביקורות באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes.
מבקר הקולנוע של שיקגו סאן טיימס, רוג'ר איברט, נתן לסרט שני כוכבים, וכתב: "תשעה חודשים הוא אחד מאותם סרטים שבהם התוצאה הסופית ברורה לכולם ורק הגיבור צריך לשחק את האומלל והמטומטם, כי אם הוא לא יהיה כזה, יהיה כשל בעלילה".
תשעה ימים של שנה אחת הוא סרט סובייטי שהופק על ידי אולפני הסרטים מוספילם.
בהתאם לסקר שנערך בזמנו הוא נחשב לסרט השנה של ברית המועצות עבור שנת 1962. השחקן הראשי אלכסיי בטלוב הוכרז כשחקן השנה.
בהתאם לנתונים רשמיים כ-24 מיליון צופים ראו את הסרט במהלך הקרנתו באולמות קולנוע.
הסרט נחשב לאחד מסרטי הדגל של תקופת ההפשרה במהלך שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב.
בעלילת הסרט קיימת התייחסות לדילמות מוסריות של מדענים ששואפים לפתח מקור אנרגיה חדש אך מודעים שמחקרים מנוצלים גם לצורכי פיתוח נשק חדיש.
הסרט מבוסס בחלקו על אירועים אמיתיים.
חתן פרס נובל לפיזיקה איגור תם היה היועץ המדעי של התסריט.
הסרט זכה להצלחה גדולה במהלך הקרנתו בברית המועצות.
הוא הוצג במספר פסטיבלים בינלאומיים לקולנוע וזכה בפרסים.
הסרט מתאר תשעה ימים של שנה אחת מחיי הגיבורים הראשיים של הסרט.
פיזיקאי בתחום הגרעין דמיטרי גוסב (אלכסיי בטלוב) וחברו איליה קוליקוב (אינוקנטי סמוקטונובסקי) מאוהבים בבחורה אחד.
גוסב ממשיך ניסויים של מורו שנפטר מקבלת מנת יתר של קרינה.
גם גוסב כבר ספג מנת קרינה מסוכנת ורופאים הזהירו אותו מהשתתפות בניסוי גרעיני.
הוא פונה לחברו קוליקוב שמומחה בתחום התאוריה במטרה לקבל עזרה בפירוש תוצאות הניסויים שכבר בוצעו.
קוליקוב אכן נותן לו ניתוח מועיל והמלצות לשיפור הניסוי.
כתוצאה מכך הניסוי החדש מצליח.
אומנם במהלכו גוסב ספג מנת קרינה נוספת ומצב בריאותו מדרדר במהירות.
הוא מסתיר את מצבו הבריאותי מכולם, כולל מאשתו הטרייה.
גוסב צפוי לעבור ניתוח קשה של השתלת מח עצם וקוליקוב ממשיך בעבודתו תוך שילוב ידע תאורטי עם תוצאות הניסוי של גוסב.
תשעה נסיכים לאמבר הוא רומן מסוגת הפנטזיה, והראשון בסדרת ספרי אמבר של הסופר רוג'ר זילאזני.
הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1970 וההוצאה הראשונה נחשבת נדירה במיוחד, שכן המוציא לאור השמיד בטעות חלק ניכר מהעותקים, במקום עותקים עודפים מספרו הקודם של זילאזני, "יצירי אור וחושך".
עלילת הספר מתארת בתחילה כיצד אדם בשם קארל קורי מתעורר בבית חולים מבודד בניו יורק כשהוא סובל מאובדן מלא של זכרונו.
הוא בורח מבית החולים, פוגש את אחותו ומצליח להטעות אותה לגבי מצבו, ולאט לאט מצליח להגיע אל האמת לפיה הוא אינו אדם פשוט, אלא הנסיך קורווין מאמבר, העולם האמיתי היחיד שכל יתר העולמות, כולל כדור הארץ, אינם אלא צלליו.
קורווין הוא אחד מתשעה יורשים פוטנציאליים לכס המלכות של אמבר, אם רק יוכל לתבוע את הכס שמוחזק כעת על ידי אחיו אריק.
קארל קורי מתעורר במרפאה ואינו זוכר מי הוא, או כיצד הגיע לשם.
הוא חושד שבמרפאה מסממים אותו יתר על המידה על מנת להשאירו מחוסר הכרה, ולכן גובר על האחות ועל איש הביטחון ונמלט מחדרו.
הוא מאתר את מנהל המרפאה, מגלה שהוא מחלים מתאונת דרכים וכי את חשבון הטיפול בו משלמת אחותו, אוולין פלומל.
לאחר שהוא סוחט ממנהל המרפאה כסף, הוא עוזב את המרפאה.
קורי מגיע לבית אחותו, שם היא פונה אליו בשם קורווין ולעצמה מתייחסת כפלורה.
קורווין מצליח להסתיר את אובדן הזיכרון ממנו הוא סובל, ומשכנע אותה לאפשר לו להתארח אצלה.
בספרייתה הוא מאתר קלפי טארוט שבהם קלפי הארקנה הגבוהה הוחלפו בדמויות אותן הוא מזהה כבני משפחתו.
הוא מתבונן בקלפים ונזכר בכל אחיו ואחיותיו וברגשותיו כלפיהם.
בעודו משוטט בביתה של פלורה מתקבלת שיחת טלפון.
על הקו נמצא אחיו רנדום, המבקש מקלט ואת הגנתו של קורווין.
קורווין מבטיח את הגנתו, ורנדום מגיע כשאחריו רודפים יצורים דמויי אנוש, אך בעלי עיניים אדומות וטופרי עצם.
רנדום, קורווין ופלורה, בעזרת כלביה של פלורה, מצליחים לגבור על הרודפים.
רנדום מציע לקורווין לנסות לצעוד יחד בדרך לאמבר.
קורווין מסכים למרות שהוא אינו יודע מה בדיוק הוא עומד לעשות.
השניים יוצאים וקורווין מבחין שהעולם מתחיל להשתנות סביבם ומבין שאחיו רנדום אחראי לשינויים והתמורות הללו, בעוד הוא מקדם אותם לעבר אמבר.
השניים מצליחים להגיע ליער ארדן, הטריטוריה של אחיהם ג'וליאן.
לאחר שכלביו של ג'וליאן רודפים אותם, מגיע ג'וליאן עצמו, כשהוא רכוב על סוסו מורגנשטרן, במטרה לשבות אותם.
קורווין מצליח להפיל את ג'וליאן מסוסו ולקחת אותו בשבי.
לאחר שהוא מוציא ממנו מידע לגבי המצב באמבר, הוא מאפשר לו ללכת, ובכך מציל את עצמו מאנשיו של ג'וליאן שחיכו ביער.
השניים ממשיכים לשוטט ונתקלים בדיירדרה Deirdre, אחותם, שמספרת להם שברחה מחצר המלכות של אריק.
קורווין, מבולבל לגמרי בשלב זה, מחליט להתוודות בפני רנדום ודיירדרה על אובדן הזיכרון ממנו הוא סובל.
דיירדרה ממליצה לו ללכת על הדגם הנמצא במרתפי טירת אמבר, מעשה שלדבריה עתיד להשיב אליו את זכרונותיו.
השלושה מגיעים לרבמה, השתקפותה התת-ימית של אמבר (השם רבמה - באנגלית Rebma, הוא היפוכה של המילה אמבר - באנגלית Amber), שם הם פוגשים את אחותם לואלה שהיא חצי רבמאית, ואת מויר, מלכת רבמה.
מויר משוכנעת שהשלושה הגיעו במטרה להשיג תמיכה במלחמה נגד אריק, אך דיירדרה מסבירה את כוונותיהם האמיתיות.
מאחר שרבמה היא השתקפות של אמבר, במרתפיה נמצאת השתקפות של הדגם, ועל קורווין לצעוד עליו במטרה לשקם את זכרונו.
רנדום נכלא ברבמה בגלל פשעי עבר שביצע נגד בתה של מויר, וכעונש עליו להינשא לנערה עיוורת בשם ויאל.
קורווין משכנע את מויר להניח לו לצעוד על הדגם והשניים מתעלסים.
לאחר שהוא מקבל מספר עצות מרנדום ודיירדרה, הוא מתחיל לצעוד על הדגם.
במהלך הצעידה חוזרים אליו זכרונותיו והוא מבין שהוא שהה על כדור הארץ מאז התקופה האליזבתנית, ושהוגלה לאנגליה על ידי אריק לאחר מריבה בין שניהם.
הוא נזכר בכוחות אותם מעניקים לו מורשתו וההליכה על הדגם, הליכה בין הצללים שמטילה אמבר, והיכולת להביע על סף מוות קללה שתתגשם.
לאחר שהוא משלים את הדגם הוא משתמש בכוחותיו של הדגם כדי לשגר את עצמו לטירת אמבר, שם הוא נח במשך זמן מה.
לאחר מנוחה הוא משוטט בטירה, ומגיע לספריה שם הוא משיג לעצמו חפיסת טראמפים ומשוחח עם משרת שהוא אחד מחבריו הוותיקים.
אריק מוצא אותו והשניים נלחמים.
קורווין, שנדהם בתחילה מכישרונו של אריק בסיף, משיג לבסוף את היתרון ומצליח לפצוע את אריק ביד.
חייליו של אריק מגיעים מעט לפני שקורווין מצליח להביס את אריק ולחסל אותו, וקורווין נמלט באמצעות הטראמפ של אחיו בלייז שמסכים לתת לו מחסה ומעביר אותו אליו דרך הטראמפ.
מתברר שבלייז מתכונן למתקפה נגד אמבר והצליח בינתיים לגייס מהצללים צבא גדול למטרה זו.
השניים מחליטים לשתף פעולה וקורווין מגייס צבא משל עצמו.
התוכנית היא שקורווין יתקוף את אמבר דרך הים בעוד בלייז יתקוף דרך היבשה.
קורווין יוצר קשר באמצעות הטראמפים עם אחיו ומחפש לעצמו בני ברית.
קאיין מודיע לו שלמרות שהוא תומך באריק, יאפשר לצי מעבר בטוח במימיה של אמבר.
הבטחה דומה הוא מקבל גם מאחיו ג'רארד.
אחיו בנדיקט אינו עונה לניסיון לתקשר עמו, אך כשהוא מנסה להשיג את אחיו בראנד הוא מצליח לתקשר עמו ורואה את בראנד בתא כלא.
בראנד מספיק לבקש ממנו לשחרר אותו לפני שהקשר ניתק.
בשלב זה מנסה קורווין ליצור קשר עם אביהם, אוברון, שנעדר מזה מאות שנים ומצליח ליצור עמו קשר.
אוברון מעודד אותו לתפוס את השלטון ונותן לו את ברכתו אך גם הפעם הקשר ניתק במהרה.
כשהוא יוצר קשר עם ראנדום, מספר לו ראנדום שאריק יצר עמו קשר והציג בפניו את מלוא עוצמת ההגנות של אמבר.
בנוסף מגלה ראנדום לקורווין שאריק הצליח להשיג שליטה באבן המשפט, המאפשרת לו לשלוט במזג האוויר, נוסף על תכונות אחרות שלה.
למרות עצתו של ראנדום לקורווין לוותר על המתקפה, קורווין נותר נחוש בדעתו להמשיך בתוכנית בשיתוף עם בלייז, כשלאחר שיכבשו את אמבר יחליטו מי מהם ימלוך.
המתקפה מתחילה וקורווין משייט עם הצי, אך בהגיעו למימיה של אמבר הוא מוצא את קאיין מחכה לו בראש כוחות אדירים ובניגוד להסכם הקודם ביניהם.
אריק מתקשר עם קורווין באמצעות טראמפ ומספר לו שקאיין בגד בו וגילה לו את תוכניתו של קורווין.
השניים מקיימים דו-קרב מנטלי שממנו קורווין לא מצליח להשתחרר.
לאחר שהשניים מחליפים כמה עלבונות משחרר קורווין את כל כוחותיו המנטליים במתקפה על אריק ומצליח להביס אותו ולהשאיר אותו בידיעה שקורווין נעלה עליו.
קורווין מצטרף לחייליו בקרב, אך נראה שמדובר בקרב אבוד.
כוחותיו של קאיין משמידים את הצי של קורווין והוא נמלט, שוב באמצעות הטראמפ של בלייז.
מתברר שצבאו של בלייז הותקף על ידי יצורי צללים ותנאי מזג האוויר שיצר אריק בעזרת אבן המשפט הקשו על המתקפה.
השניים מצליחים להגיע לאמבר בראש יתרת צבאם שכוחותיו התדלדלו עד מאוד ומצליחים בקושי להילחם את דרכם במעלה ההר קולוויר, שעל פסגתו שוכנת טירת אמבר.
לאחר קרב ארוך נופל בלייז מצוק, אך קורווין מספיק לזרוק אליו את חפיסת הטראמפים שלו במטרה לסייע לו להינצל מהנפילה.
קורווין משתמש ביתרת כוחותיו ומצליח להגיע אל הפסגה ולבסוף אל הטירה עצמה, אך לפני שהוא מצליח להגיע לכס המלכות מוקפים כוחותיו והוא נלקח בשבי.
לאחר תקופת שבי קצרה הוא מובא בשלשלאות לטקס ההכתרה של אריק.
ג'וליאן, העומד לצידו של אריק, פוקד על קורווין לתת לאריק את הכתר על מנת שאריק יכתיר את עצמו כמלך העולם האמיתי היחיד.
קורווין מכתיר את עצמו, אך מוכה על ידי השומרים ומשליך את הכתר על אריק בתקווה לפצוע אותו.
אריק תופס את הכתר ומכתיר את עצמו, ואז מצווה שגזר הדין של קורווין יהיה כליאה בצינוק למשך שארית חייו, ושעיניו יישרפו על מנת שהכתרתו של אריק יהיה המראה האחרון שייראה.
כשעיניו של קורווין נשרפות מראשו הוא מבטא קללה עוצמתית נגד שלטונו של אריק, ביודעו כי היא תתגשם.
בכלאו שבמרתפי אמבר קורווין מאבד כמעט את שפיותו, למרות שהוא זוכה לביקורים חטופים ולאוכל מוברח מחברו הלורד ראיין, ואלו מעניקים לו תקווה ומעודדים את רוחו.
לאחר שחלפה שנה, הוא מוצא מכלאו, נרחץ, מסופר ומגולח על מנת להשתתף בסעודת חגיגות השנה למלכותו של אריק.
שנים חולפות וקורווין מגלה להפתעתו שראייתו מתחילה לחזור.
הוא מתכנן להשתמש בכפית שגנב מהסעודה במטרה לחרוץ חריצים בדלת תאו עד שייווצר בה פתח, אך בטרם הוא מספיק להשלים את תוכניתו הוא זוכה לביקור מפתיע מדוורקין בארימן, שומר הדגם, שמופיע לפתע בתאו משום-מקום, כאילו צעד דרך הקיר.
דוורקין, שנעלם גם הוא מאות שנים לפני כן, מסביר לקורווין שהוא אסירו של המלך אוברון וכי הגיע לתאו באמצעות טראמפ מיוחד שיצר.
הוא מבקש לחזור באותה הדרך וקורווין מציע לו את הכף במטרה לשרטט טראמפ על הקיר, אך בטרם יצייר את הטראמפ שימלט אותו בחזרה לתאו הוא מצליח לשכנע אותו לצייר עבורו על אחד הקירות האחרים את המגדלור בקברה, ביודעו כי לציוריו של דוורקין כוחות של טראמפים.
קורווין משתמש בציור המגדלור על מנת להימלט מתאו באותה דרך בה עשה זאת דוורקין.
במגדלור בקברה הוא פוגש בג'ופין, שומר המגדלור, אך אינו מגלה לו את זהותו האמיתית ומזדהה כניצול מספינה טרופה.
ג'ופין מטפל בקורווין וקורווין מסייע לג'ופין במטלות השונות במגדלור.
לאחר שהוא מחלים ג'ופין מזהה את קורווין ולוקח אותו לעמק גארנאת' שהיה בעבר עמק נעים ששכן ליד אמבר והפך בשנים שחלפו למקום מרושע ומעוות.
קורווין לוקח את ספינתו של ג'ופין, באטרפליי, ומפליג לדרכו.
האחת לבנה ועליה מסר לפיו ישוב, והשנייה ציפור שחורה ועליה מסר לאריק לפיו הוא ישוב ויתבע לעצמו את כתר המלוכה.
בראש חצר המלכות של אמבר עומד המלך אוברון, שנעדר מהממלכה מזה שנים רבות.
לאוברון חמש בנות; פלורימל (פלורה), דיירדרה, פיונה ולואלה, אך הדמויות הראשיות בספר הן תשעת בניו של אוברון, נסיכי אמבר (לאוברון בנים ובנות נוספים שחלקם נחשפים בספרי ההמשך).
בנדיקט – האח החי המבוגר ביותר.
בנדיקט אינו מעורב במאבק הנוכחי לכתר.
הוא טקטיקן אשף ואינו מחייך הרבה.
רבים מבני המשפחה חושבים שהוא אינו בין החיים.
קורווין הוא שילוב בין מורד מרושע למשורר רגיש.
שנותיו על כדור הארץ ריככו מעט את אופיו.
אריק – אחיו השחצן והמוכשר של קורווין.
נאמנותם של ג'וליאן, קאיין וג'רארד נתונה לו.
קאיין – מפקד צי הספינות של אמבר.
בן בריתו של קורווין במלחמה נגד אריק.
ברנד – נעדר, כמו אביו, מזה שנים רבות.
ג'וליאן – מגן יער ארדן באמבר.
צייד מתוחכם, אדם אכזר וקר.
ג'רארד – החזק פיזית בין האחים.
אדם ישר וחביב שאפילו לאויביו קשה לשנוא.
פרחח, מהמר, רודף נשים ונהנתן שהופך לבן בריתו הקרוב ביותר של קורווין.
בשנת 1996 יצר טרי ביסון יצר עיבוד קומיקס בן 3 חלקים.
תשעה וחצי שבועות של שכרון חושים הוא סרט ארוטי רומנטי אמריקאי משנת 1986 עם קים בייסינגר ומיקי רורק בתפקידים הראשיים.
הסרט מבוסס על רומן ארוטי סמי אוטוביוגרפי בשם זה משנת 1978 של הסופרת האוסטרית-אמריקאית אינגבורג דיי (1940–2011).
ברומן תיארה דיי מערכת יחסים קשה, של שליטה מינית והשפלה.
הספר מתאר את הגיבורה כאסירה מינית כמעט לכל דבר, כבולה רוב הזמן לשולחן הקפה, חסרת יכולת אפילו לסרק את שערה או לאכול בכוחות עצמה.
בסופו של דבר היא אושפזה.
הסרט אמנם עוקב בקווים כלליים אחרי העלילה, אך החליט לעדן את התיאורים הקשים ולמקד את הסיפור באירוטיקה, כדי להתאים לקהל הרחב ולשיקולי הקופות.
למרות שהסרט נטה להשאיר את הצופים בתוך אזור נוחות ארוטי ויזואלי, המציאות הספרותית הייתה הרבה פחות מגרה והרבה יותר מטרידה.
דיי עצמה, שכתבה את הספר בזמן שהייתה עורכת במגזין הפמיניסטי Ms., מעולם לא חשפה את זהותה האמיתית לציבור בעת חייה, ולא התייחסה פומבית לעיבוד הקולנועי.
הסרט הופק ב-1984 אבל הופץ ב-1986 לאחר שעבר צנזורה של קטעי מין.
הסרט הלא מצונזר הופץ ברחבי העולם והפך לשובר קופות לאחר שגרף מאה מיליון דולר, והפך לסרט פולחן.
הסרט מתרכז בסקס בין בני זוג שבקושי מכירים זה את זה, וכולל קטעים של אוננות ו-BDSM (שימוש בשוט, זחילה וכיסוי עיניים).
שם הסרט נובע מהתקופה בה נמשך קשר זה.
ב-1997 הופק סרט המשך בשם "Another 9½ Weeks" עם מיקי רורק ואנג'י אברהארט בתפקידים הראשיים.
מהפסקול התפרסם השיר "I Do What I Do" בביצוע חבר להקת דוראן דוראן, ג'ון טיילור.
כמו כן התפרסם השיר "You Can Leave Your Hat On", המלווה את סצנת הסטריפטיז של קים בייסינגר.
השיר נכתב במקור על ידי רנדי ניומן ובוצע בפסקול על ידי ג'ו קוקר.
אליזבת' ("ליז") מקגרו (קים בייסינגר) עובדת בגלריה באזור הסוהו בניו יורק.
זה עתה התגרשה מברוס לאחר שלוש שנות נישואים, והיא פתוחה לקשר זוגי חדש.
היא פוגשת במכולת את ג'ון גריי (מיקי רורק), מבטיהם מצטלבים, וג'ון מתחיל לעקוב אחריה.
כאשר היא מוותרת על קניית צעיף יקר בשוק, הוא קונה את הצעיף היקר, מתחיל איתה בשיחה, ונותן לה את הצעיף במתנה.
הוא אינו מוסר פרטים על עצמו פרט לכך ששמו ג'ון ושהוא איש עסקים בוול סטריט.
מתחילה ביניהם מערכת יחסים המושתתת בעיקר על סקס.
ג'ון מפעיל עליה משחקי מין הכוללים קשירת עיניים, העברת קרח על גופה, זחילה לקול הצלפת שוט.
הוא נותן לה שעון ומצווה עליה כי בשעה 12:00 היא תסתכל בשעון ותחשוב רק עליו.
ליז נכנעת לו, ובעבודה בשעה 12:00 היא מסתכלת בשעון, חושבת על ג'ון ומאוננת.
כשליז מציעה לו לפגוש את חבריה בגלריה הוא מסרב, כי הוא מעוניין רק בה.
ליז מרגישה שהיחסים עם ג'ון אינם בריאים ושהם יוצאים משליטה.
השיא מגיע כאשר ג'ון לוקח אותה למלון, קושר את עיניה, מביא זונה לחדר, ומתחיל לקיים איתה יחסים לנגד עיניה.
כאשר ליז מסירה את כיסוי העיניים ורואה את ג'ון עם הזונה, היא מחליטה לנתק מייד את קשריה עם ג'ון.
הוא מנסה להשפיע עליה לחזור ומתחיל לספר לה על קורות חייו ומשפחתו, אך ליז אומרת לו שזה מאוחר מדי.
היא משוטטת בוכה ובודדה ברחובות ניו יורק, וחושבת על היחסים המוזרים שהיו לה במשך תשעה וחצי שבועות עם אדם זר לגמרי.
במהלך צילומי הסרט נקט הבמאי אדריאן לין בגישות מניפולטיביות כדי להפיק מהשחקנית קים בייסינגר את התגובה הרגשית שדרש, דבר שעליו ביקרה אותה מאוחר יותר.
לדוגמה, נאסר על בייסינגר ומיקי רורק לשוחח מחוץ לסט הצילומים, והם הופרדו באופן קבוע.
לין סיפר לבייסינגר שמועות לגבי כוונותיו של רורק כלפיה, כדי שתושפע רגשית.
בעוד שרורק קיבל מהבמאי הערות בימוי, בייסינגר לא קיבלה כלל – דבר שגרם לה לחוסר ביטחון.
כדי לחזק את השפעת תהליך הצילום על השחקנים, לין צילם את הסרט בסדר כרונולוגי, החלטה יקרה וחריגה.
לפי סוזן פולאדי, בשלב מסוים אף איפשר לין לרורק לסטור לבייסינגר כדי "להכניס אותה לאווירה".
בייסינגר סיפרה כי האודישן לסרט היה טראומטי, ודרשו ממנה לשחק סצנה שבה היא מתנהגת כיצאנית המבקשת כסף.
לדבריה, היא עזבה את האודישן בדמעות והודיעה לסוכן שלה שלא תשתתף בסרט בשום תנאי – אך חזרה בה לאחר שמר לין ורורק שלחו לה פרחים, והבמאי המשיך לשכנעה.
בהמשך אמרה כי לא הרגישה שחקנית "אמיתית" עד הסרט הזה, ואף תיארה אותו כ"סרט האהוב עליה", תוך צער על כך שהגרסה המקורית – לדעתה טובה יותר – מעולם לא יצאה לקהל.
לין ערך גרסה ראשונית של הסרט שאורכה חמש שעות, ומתוכה נחתכו סצנות רבות.
ביניהן: סצנת שוד במעלית בה רורק ובייסינגר מאיימים בסכין על איש עסקים (שנמחקה בעקבות תגובות שליליות בהקרנות מבחן), וכן סצנה מגרסת האודישן שצולמה אך לא נכנסה לסרט.
בייסינגר מחזיקה כ-14 שעות של חומר גנוז, שלטענת MGM היה עלול לגרום לנזק פסיכולוגי – ואף לא נכלל במהדורת הבמאי.
במהלך הסרט נעשה שימוש בכפילות גוף עבור דמותה של אליזבת (קים בייסינגר).
דמי מור ניסתה להתקבל לתפקיד הראשי, אך נדחתה על ידי לין בטענה שאינה נראית "מנוסה מספיק" לתפקיד של אוצרת אמנות גרושה.
לין ומור שיתפו פעולה מאוחר יותר בסרט הצעה מגונה (1993).
שחקניות נוספות שהתמודדו על התפקיד היו איזבלה רוסליני, תריל גאר, קתלין טרנר וז'קלין ביסט – האחרונה סירבה בשל דרישות העירום בתסריט.
בתפקיד ג'ון שקלו תחילה את סם שפרד, אך לבסוף נבחר רורק.
בייסינגר שיתפה פעולה עם שפרד בסרט Fool for Love (1985), שיצא קודם לכן.
רורק נדרש לרדת 30 פאונד לקראת הצילומים.
צילומי הסרט החלו ב-30 באפריל 1984 והסתיימו ב-10 באוגוסט.
חברת קוקה-קולה, שהייתה בעלת שליטה ב-Tri-Star, לחצה על ביטול הפרויקט בשל תכניו השנויים במחלוקת, כתוצאה מכך נסוגה החברה מהפקת הסרט שלושה ימים לפני תחילת הצילומים, אך בתוך 48 שעות נמצא מימון חלופי דרך PSO, והסרט הופץ לבסוף על ידי MGM לאחר עיכוב ממושך.
הצנזורה הבריטית סירבה להפיץ את הסרט בתחילה, והוא הוקרן חלקית רק באירועים מיוחדים.
בטקס התרמה לתיאטרון רוז בלונדון ב-1989, הקריאה בט מידלר לקהל "לצפות בסרט כשיופץ", ולאחר מכן הוקרן קטע באורך 9 דקות.
בפסקול נשמעת קריאה למר ג'רי ברוקהיימר ברמקול חנות, כשג'ון ואליזבת' קונים מיטה.
עבודות אמנות של שרה צ'רלסוורת' וג'ורג' סיגל (לא להתבלבל עם השחקנים בעלי אותם שמות) מוצגות בגלריה של הדמות הראשית.
בייסינגר מופיעה בסרט עם בגדים לבנים או צבעוניים – למעט כאשר היא עם ג'ון, אז היא לבושה בשחור או אפור, בדומה לקונספט ב"דיאל למוות" (1954).
הסרט כלל הופעה נדירה של קריין הרדיו דווייט וויסט על המסך בתפקיד האמן פארנסוורת'.
הסרט נכלל ברשימת 400 המועמדים של מכון הסרטים האמריקאי לשנת 2002, וכן דורג במקום הראשון ברשימת "25 הזוגות הסקסיים ביותר בקולנוע" של Moviefone (2008).
מיקומו ברשימות נוספות כלל גם את "15 הסרטים הזבליים עם הכי הרבה עירום" של אתר TheClever.
הסרט צולם בניו יורק בין 30 באפריל ל-10 באוגוסט 1984, בתקציב של כ-15 מיליון דולר.
הצילומים התעכבו בשבועיים נוספים ועלו 500,000 דולר נוספים, בעקבות מריבות תכופות בין קים בייסינגר, מיקי רורק ואדריאן לין.
רורק טען שהמתחים בין השלושה תרמו לאותנטיות ולכוח הדרמטי של הסצנות.
הוא גם ניסה לצלם בבורסת ניו יורק, אך נדחה בשל תוכן הסרט.
הסרט השפיע תרבותית במספר דרכים משמעותיות, במיוחד בשנות ה-80 וה-90, אם כי ההשפעה שלו מורכבת ונתונה לפרשנויות שונות.
הסרט נחשב פורץ דרך בזמנו בשל הצגתו הגלויה של תכנים ארוטיים ומיניים, תוך שילוב של אלמנטים של BDSM (שעבוד, שליטה, סדיזם ומזוכיזם) בסרט מיינסטרים הוליוודי.
הוא הציג מערכת יחסים אינטנסיבית וטעונה מינית בין הדמויות הראשיות, ג'ון ואליזבת, תוך בחינת דינמיקות של כוח ושליטה.
הסרט פתח שיח ציבורי על גבולות המיניות בקולנוע, והפך לאייקון תרבותי של ארוטיקה קולנועית בשנות ה-80.
סצנות אייקוניות: סצנות כמו ריקוד החשפנות של אליזבת לשיר "You Can Leave Your Hat On" של ג'ו קוקר הפכו לסמליות, והשיר עצמו זכה לפופולריות מחודשת והפך מזוהה עם הסרט.
סצנות אלו השפיעו על תרבות הפופ, כולל פרסומות, קליפים ומופעים ששאבו השראה מהאסתטיקה החושנית של הסרט.
השפעה על ז'אנר הדרמה הארוטית: הסרט סלל את הדרך לסרטים ארוטיים אחרים בשנות ה-80 וה-90, כמו "אינסטינקט בסיסי" ו"נזק" (Damage), והשפיע על האופן שבו הוליווד התייחסה למיניות בסרטים.
הסרט התאפיין בסגנון ויזואלי מוקפד ומלוטש, עם צילום אטמוספירי ואסתטיקה אורבנית של ניו יורק.
האופנה בסרט – בגדי מעצבים, חליפות מחויטות, ולבוש חושני – הפכה לסמל של שנות ה-80, תקופה שבה תרבות ה"יאפים" (צעירים אמידים ומתוחכמים) הייתה בשיאה.
הסרט תרם לטרנדים של אופנה וסגנון חיים ששילבו חושניות עם תחכום.
אחד מסמלי האופנה המזוהים עם הסרט, שמלת ולור שחורה עם כתפיים מודגשות, שלבשה קים בייסינגר בסצנה בה הדמות אליזבת' זוחלת על הרצפה ואוספת שטרות כסף, זכה להדהוד תרבותי נוסף כאשר בייסינגר לבשה שמלה דומה גם בסרט באטמן (1989), כדמות ויקי וייל.
חזרה זו על הסגנון יצרה קשר ויזואלי בין שתי הדמויות והפכה את הופעתה בתשעה וחצי שבועות לרפרנס איקוני בתרבות הפופ של שנות השמונים.
הסרט עורר דיונים על יחסי כוח בין גברים לנשים ועל מיניות במערכות יחסים.
מצד אחד, הוא זכה לשבחים על כך שהציג דמות נשית (אליזבת) שבוחרת לחקור את המיניות שלה; מצד שני, הוא ספג ביקורת פמיניסטית על כך שהציג את הדמות הנשית ככנועה לגבר דומיננטי.
היחסים בין ג'ון לאליזבת, שכללו מניפולציות פסיכולוגיות ואלמנטים של שליטה, עוררו שאלות על הסכמה, גבולות וייצוג של נשים בקולנוע.
הסרט הפך לסוג של מיתוס תרבותי, עם השפעה על מוזיקה, אמנות ותקשורת.
הוא הוזכר ושוחזר במדיה שונים, כולל סרטים, סדרות טלוויזיה ופרודיות.
לדוגמה, הסרט היווה השראה לסרטים כמו "חמישים גוונים של אפור" (2015), שגם הוא עסק בדינמיקות של שליטה ומיניות, אם כי בצורה פחות מורכבת מבחינה פסיכולוגית.
בזמן יציאתו, הסרט זכה לביקורות מעורבות: חלק מהמבקרים ראו בו יצירה נועזת ואמנותית, בעוד אחרים ראו בו סרט שטחי שמתמקד יותר בארוטיקה מאשר בעומק עלילתי.
עם הזמן, הוא הפך לסרט קאלט, במיוחד בקרב צופים שמעריכים את הסגנון הוויזואלי ואת הכימיה בין רורק ובייסינגר.
עם זאת, בעידן המודרני, הסרט נתפס לעיתים כמיושן מבחינת ייצוג מגדרי והסכמה, מה שמוביל לדיונים מחודשים על משמעותו.
הסרט השפיע על תרבות הפופ באמצעות הצגת מיניות נועזת, סגנון ויזואלי מובהק ודיונים על מגדר וכוח.
הוא נותר סרט שנוי במחלוקת אך אייקוני, שממשיך לעורר עניין ופרשנויות שונות.
השפעתו ניכרת בתחומי הקולנוע, האופנה, המוזיקה והשיח התרבותי על מערכות יחסים ומיניות.
תשע הנשמות של כריסטופר צ'אנט () הוא ספר פנטזיה לילדים ונוער, שנכתב בידי הסופרת הבריטית דיאנה וין ג'ונס.
ספר זה הוא חלק מסדרת הספרים העולמות של קרסטומנסי, העוסקת בעולם הדומה למציאות אך בעל מאפיינים קסומים, שבו תמיד יש אדם הנושא בתואר "קרסטומנסי", אשר אחראי למנוע שימוש בכשפים לרעה בעולמו שלו ובעולמות המקבילים הרבים.
הספר תורגם לעברית מיד לאחר הספר הראשון בסדרה, חיי קסם, אף שבאנגלית הוא יצא רביעי.
מבחינה כרונולוגית, "תשע הנשמות" מתרחש ראשון.
ברוב ספרי הסדרה, הקרסטומנסי המכהן הוא כריסטופר צ'אנט, שספר זה מספר על ילדותו.
כריסטופר צ'אנט הוא ילד בעל יכולת קסומה - הוא מסוגל לנדוד בשנתו אל עולמות אחרים.
כאשר דודו ראלף מגלה את היכולת הזאת, הוא משכנע את כריסטופר להשתתף בסדרה של ניסויים יחד עם סוכן בשם טקרוי.
במהלך הניסויים מסייע כריסטופר להעברת חבילות שונות מהעולמות האחרים.
דודו ראלף זקוק לו מאחר שכריסטופר מסוגל להישאר מוצק בעולמות האחרים יותר מכל אדם אחר.
אביו של כריסטופר, שלא אוהב את דוד ראלף, בטוח שלבנו יש יכולות קסם.
הוא שולח אותו למומחה, המגלה כי כריסטופר הוא קוסם רב עוצמה - בתנאי שאינו נוגע בכסף.
לאחר מכן, כריסטופר נשלח אל טירת קרסטומנסי, שם מספר לו רב המג גבריאל דה וויט כי יש לו תשע נשמות והוא מיועד להיות הקרסטומנסי הבא.
כריסטופר לא רוצה להיות הקרסטומנסי הבא, והוא מעדיף לבלות את זמנו בחברת טקרוי בעולמות האחרים.
באחד העולמות הוא פוגש ילדה שהיא התגלמותה החיה של האלה האכזרית אשת.
הוא מתחבר איתה ואף מביא לה ספרי קריאה העוסקים בילדות רגילות שהולכות לפנימייה.
אשת החיה מתלהבת מהספרים ורוצה לבוא לעולמו של כריסטופר, אך כריסטופר מסרב לעזור לה.
כריסטופר מאבד את הנשמות שלו בקצב מסחרחר, וכצעד מנע לוקח ממנו גבריאל נשמה אחת ונועל אותה בכספת.
זמן קצר לאחר מכן מתגלה כי דוד ראלף הוא בעצם "הצל", מבריח מיומן שבעזרתו של כריסטופר הבריח חומרים מסוכנים מעולמות אחרים.
טקרוי נלכד בידי עובדי הטירה, אך מחפה על כריסטופר ומסתיר את חלקו באירועים.
אשת החיה מצליחה להגיע אל עולמו של כריסטופר, וכריסטופר מסתיר אותה מעובדי הטירה ומתכנן לשחרר את טקרוי.
דוד ראלף מצליח לחטוף את גבריאל ולפזר את נשמותיו ברחבי העולמות המקושרים, וצבאה של האלה אשת מגיע אל עולמו של כריסטופר וצר על הטירה.
טקרוי, אשת החיה וכריסטפור יוצאים למסע רוח כדי למצוא את נשמותיו של גבריאל.
הם מוצאים אותן בעולם הידוע בכינוי 11, ושם נושאים ונותנים בעבורן עם שליט המקום.
לבסוף מוחזר גבריאל למקומו, ואשת החיה נשארת לגור עם כריסטופר, שמקבל עליו את תפקידו לעתיד כקרסטומנסי.
כאשר חל ט' באב בשבת (כ-28% מהשנים), צום תשעה באב נדחה ליום ראשון בעקבות הכלל שאין אבלות בשבת.
מצב ייחודי זה מוביל לשינויים במספר נושאים: ערב צום תשעה באב - יום שבת (שאסורה בו אבלות בפרהסיה), המעבר משבת לצום וסיום נהיגת מנהגי האבלות.
בנושא המעבר משבת לצום, מצב זה דומה למצב בו ט' באב חל ביום ראשון.
משתמע מהמשנה במסכת תענית, שהדין שמותר לאכול הוא בפשטות גם בנוגע לסעודה שלישית, אך למעשה בראשונים נחלקו אם הכוונה שרק קיים היתר לאכול סעודה שלישית, או שממש צריך לאכול סעודה יפה וגדולה לכבוד השבת, כמו בכל שבת.
הראבי"ה, וכן עוד כמה ראשונים, סוברים שמותר לאכול בשר ולשתות יין, אך יש נוהגים, לפחות בסעודה המפסקת, לא לאכול בשר ולא לשתות יין, כי אין בכך חובה ולכן ממילא אין זה ראוי.
שיבולי הלקט מפליג עוד וכותב שיש הנוהגים בשבת זו, כבר החל מחצות היום, שלא לאכול בשר ושלא לשתות יין.
הרמב"ם סותם את דבריו שמותר לאכול "כל צרכו" בשבת זו, ומוסיף: "ומימינו לא אכלנו ערב תשעה באב תבשיל אפילו תבשיל של עדשים אלא אם כן היה בשבת".
בספר מעשה רקח מדייק בדבריו של הרמב"ם שבשבת זו היו אוכלים בסעודה מפסקת דווקא תבשיל עדשים, ולא כרגיל, אך בשו"ת הלכות קטנות פירש את הרמב"ם, שאוכלים כרגיל.
יש לשאול האם נוהגת אבלות בצנעה בשבת ואז ייתכן שיש השלכות לגבי כיצד לנהוג בשבת שחל בה תשעה באב.
ברש"י מוצאים התייחסות מרומזת לשאלה זו, שכותב: "וכן ערב תשעה באב שחל להיות בשבת –אינו מפסיק סעודתו, ואינו ממעט בתבשילין, אלא אוכל כל צרכו ומעלה על שולחנו אפילו כסעודת שלמה בשעתו".
לפי הביאור לעיל, לכאורה יסוד המחלוקת הוא השאלה האם שייכת בכלל אבלות בתשעה באב שחל בשבת, ובכך ישנה מחלוקת ראשונים:
לדעת האור זרוע שייכת אבלות בצנעה, כמו שכתב גם המהרי"ל, וכמו שפסק הרמ"א שאבלות נוהגת בצנעה ולכן צריך להימנע מתשמיש המיטה, וכך נוהגים להלכה האשכנזים, אלא שהכריע המשנה ברורה שיש להקל בליל טבילה.
מנגד, הרא"ש מביא מחלוקת בכך, וכותב שהמנהג להקל אפילו בתשמיש המיטה, כמו שפסק הרמב"ן והרשב"א.
כך נקט להלכה השולחן ערוך, וכך נוהגים הספרדים.
במשנה ברורה פסק שאוכלים בשבת זו כרגיל, ואף יש איסור למנוע עצמו מבשר, כי הדבר נראה כאבלות, כלשונו: "אוכל בשר – ואסור למנוע ממנו, אע"ג דאין חיוב לאכול בשר בשבת, מכל מקום כיון שנמנע משום אבל, עבירה היא".
אולם, המשנה ברורה מוסיף בשם המגן אברהם "שיישב בדאבון נפש", ולא יישב בקרב חברים בשבת זו.
ומוסיף בשם הבכור שור שחולק על כך, וסובר שזו אבילות בפרהסיה, ולכן צריך לאכול כרגיל, גם בחבורה.
לסיום הוא כותב: "ולכו"ע מותר לאכול עם בני ביתו, ויכול לברך בזימון, כיון שהוא שבת".
בשו"ת אגרות משה הוסיף שמותר לאכול בשר גם אם איננו רגיל לכך בכל שבת, וכן מותר לשיר זמירות שבת, גם אם אינו רגיל לשיר בסעודה שלישית.
גם כשתשעה באב חל ביום חול, ישנה מחלוקת האם מותר ללמוד בערב תשעה באב לאחר חצות היום.
בשו"ת תרומת הדשן כתב שאסור ללמוד תורה לאחר חצות, אולם המהרש"ל כתב שמותר.
להלכה כתב הרמ"א שנוהגים שלא ללמוד לאחר חצות, אך במשנה ברורה פסק כדעת המקילים, ולבסוף פסק: "ועל כן נראה דמי שרוצה להקל בזה, אין מוחין בידו".
כאשר חל תשעה באב בשבת, כתב המהרי"ל שאסור ללמוד לאחר חצות במקרה זה.
כך עולה אף מדברי הרמ"א בנוגע לאמירת פרקי אבות הנהוגה בשבתות לאחר תפילת מנחה: "ונהגו שלא ללמוד בערב תשעה באב מחצות ואילך, כי אם בדברים המותרים בתשעה באב; ולכן אם חל בשבת אין אומרים פרקי אבות".
כנראה שאין בכך משום אבלות בשבת, מפני שאף בשבת מותר ללמוד ב"דברים הרעים", ולכן אין בהימנעות מתלמוד תורה משום אבלות בפרהסיה.
הלכה למעשה, כפי שהביא משנה ברורה, הרבה אחרונים מקלים בלימוד תורה בערב תשעה באב, קל וחומר בשבת, כמו שכתב בשו"ת מהר"ם מלובלין, וכמו שפסק הט"ז שם, שהלומד בשבת "לא הפסיד", וכפי שכתב המשנה ברורה עיקר ההוראה בכך הוא להקל.
אחרונים הביאו גם שאם אדם מפאת המנהג לא ילמד תורה כלל, כלומר גם דברים המותרים בתשעה באב, באופן הזה ודאי שעדיף ללמוד תורה כרגיל.
נעליים (מעור) אסורות בתשעה באב.
מאידך אין לחלצן בשבת מכמה טעמים.
ולכן עולה השאלה כיצד לנהוג בעניין עת חליצת הנעליים.
בניגוד לדין אכילה, בה חובה לסיים סעודה שלישית עד השקיעה, כתב הרוקח שחולצים את הנעליים במוצאי שבת, לאחר אמירת ברכו, וכך נפסק ברמ"א: "בחול נוהגין לחלוץ מנעלים קודם שיאמר ברכו, ואם הוא שבת חולצים לאחר ברכו, מלבד שליח צבור שחולץ קודם ברכו, רק אומר תחלה: המבדיל וכו'".
מבואר אפוא שהציבור חולץ נעליים לאחר ברכו, כדי שלא להראות אבילות בשבת, ומאידך לחזן הקלו לחלוץ עוד לפני ברכו, כדי שלא יתבלבל בתפילתו.
בנוגע למי שנמצא בביתו בשעה זו, כתב בשו"ת "שלמת חיים" שחולצים נעליים רק לאחר צאת הכוכבים, שהרי אסור להראות אבילות בשבת.
מבואר אם כן כי אין בכך בעיה מצד אבלות תשעה באב, כי מראש כשקבעו את הצום, קיבלו עליהם בהתניה שאם יחול במוצ"ש, יסירו נעליים רק לאחר צאת השבת.
מנגד, יש שסברו שיש לחלוץ נעליים כבר מהשקיעה, כי מאחר שנשאר בביתו, ובשעה זו אין באים אנשים לבקרו, הרי שזו אבילות בצינעה ולא אבלות בפרהסיה (כך נהג הגרש"ז אוירבך, והיה שוכב על מיטתו ללא נעליים מתחילת בין השמשות, כדי לצאת מן הספיקות.
יש בכך חידוש, מפני שייתכן שעניין אבלות בצנעה נוגע רק לדברים שהם צנועים בעיקר מהותם, תשמיש המיטה, ולא לדברים שרק במקרה נעשים בבית.
בנוסף, ייתכן שאין לחלוץ נעליים מפני שאין בכך אבלות אלא עינוי, ועינוי אסור בשבת אפילו בצנעה, כמו שכתב במנחת חינוך.
מדברי הגר"א, שכתב "מה שאין כן חליצת נעליים" משתמע שרק באכילה יש להפסיק מבעוד יום, וכן עולה מדברי עוד אחרונים.
גם מנהג החזון איש היה לחלוץ את מנעליו רק לאחר צאת הכוכבים.
אך ייתכן שבמקומות החמים, שהרגילות ללכת בהם בבית ללא נעליים, אין חשש בחליצת הנעל (בבית) – אלא שיש להקפיד שלא ללבוש נעלי בד עד הלילה, שיש בכך ביטוי מפורש לאבלות.
המעבר משבת לצום תשעה באב
בין שקיעת החמה לצאת הכוכבים חל זמן בין השמשות, בפרק זמן זה יש ספק האם הוא חלק מהיום או חלק מהלילה של היום שלאחריו.
בנוסף לכך, יש מצווה להוסיף זמן עד להוצאת השבת.
יוצא מכך שמשקיעת החמה עד מספר דקות לאחר צאת הכוכבים יש זמן המשותף לשבת ולצום.
בזמן זה אסור לעשות דבר שייראה כמנהג אבלות, כמו חליצת הנעליים, מפני שאין אבלות בשבת.
אולם משעת שקיעת החמה נמנעים מדברים שאינם הכרחיים מצד השבת, כגון משאר חמשת העינויים, הכוללים אכילה, שתייה, רחיצה, סיכה ותשמיש המיטה.
יש מי שכתב שעדיף לסיים את שירת זמירות השבת עד שקיעת החמה, שגם בכך לא ניכרת אבלות.
מכיוון שבתחילתו של יום ראשון (בערב) כבר החל הצום, אי אפשר לשתות את היין של ההבדלה במוצאי השבת, ועל כן נשאלת השאלה: איך יש לקיים את מצוות הבדלה?
בתפילת עמידה אומרים את תפילת "אתה חוננתנו", ובכך יוצאים ידי חובת הבדלה בתפילה, אך בנוגע לחובת הבדלה על הכוס, נאמרו שלש שיטות עיקריות:
יש אומרים שיש להבדיל במוצאי שבת, ולתת לקטן לשתות.
כדרך זו כתב הראב"ן הירחי ב"ספר המנהיג", ומבאר שאין חשש שמא הקטן יתרגל בעתיד לכך, כי דבר זה הוא חריג ואינו מתרחש בכל שנה, וגם שאינו אלא איסור דרבנן, ואין לגזור בו.
אולם, המאירי סבור שגם בכך יש לחשוש מצד הקטן, "דילמא אתי למיסרך".
גם הרמב"ן דוחה שיטה זו.
לדעת הגאונים עושים הבדלה במוצאי יום ראשון, דהיינו במוצאי התענית, שהרי ממילא אין אוכלים עד יום ראשון בלילה.
כן כתבו התוספות, וכן הורו ראשונים רבים.
לשיטת הרמב"ן אין לעשות הבדלה כלל, לא במוצאי שבת, ולא ביום ראשון.
טעמו לכך הוא שכיוון שבמוצאי שבת לא היה ראוי להבדיל, הרי שנדחתה ההבדלה לגמרי.
אין זה כמו אדם רגיל ששכח להבדיל במוצאי שבת, שיכול להבדיל עד יום שלישי, כי אדם רגיל היה חייב במוצאי שבת, ולכן ניתן לעשות תשלומין בהמשך – אבל כאשר לא היה כלל חיוב, הרי שאין מקום לתשלומים.
למרות הדעות השונות בין הפוסקים, נפסק ב'שולחן ערוך' שמבדיל במוצאי יום ראשון, כלומר במוצאי הצום (עשרה באב), וכך הדעה המקובלת להלכה, וכן פסק אף המשנה ברורה.
בהבדלה שלאחר הצום אין אומרים את הפסוקים "הנה א-ל ישועתי", כשם שאבל אינו אומרם.
מברכים על האש כבר במוצאי השבת ולא על סדר ההבדלה שבמוצאי הצום, אך לא על הבשמים.
כיון שיש קצת ספק בנוגע לחובת נשים בברכת "מאורי האש", צריך שהבעל יברך ברכך זו עבור אשתו לפני שיוצא לבית הכנסת.
מעיקר הדין, רשאיות נשים לברך לעצמן.
חולה, בעל ברית וקטן שאוכל בתשעה באב
חולה שאוכל בתשעה באב חייב להבדיל קודם שיאכל.
עם זאת, מי שצריך לאכול במהלך הצום, לא יבדיל מיד במוצאי שבת, אלא ימתין עד השעה שצריך לאכול.
וכן בעל ברית שמותר לאכול אחר שהתפלל מנחה בתשעה באב נדחה, צריך לעשות הבדלה קודם שיאכל.
לדעת החיד"א חולה שמבדיל יכול אף להוציא את בני ביתו, ולפי זה אם קשה לחולה להבדיל, יכול הבריא להבדיל בשבילו, מדין ערבות, והחולה (או קטן שאינם צם) ישתה את היין.
וכן כתב בשו"ת ציץ אליעזר ובשו"ת משנה הלכות.
בנוגע לקטן האוכל בתשעה באב, וחייב בהבדלה מדין חינוך, הסתפק בשו"ת מהרי"ל דיסקין שמא צריך להבדיל לעצמו.
למעשה נוהגים שאין הקטן מבדיל, וכן כתבו בשם הסטייפלר ובשם הגרי"ש אלישיב, ובעוד פוסקים.
"תשע נשמות" הוא סרט אימה בריטי משנת 2002, בבימויו של אנדרו גרין ובכיכובן של פריס הילטון, ויוויאן הארווי, בן פייטון ורוזי פלנר.
הסרט יצא לאקרנים בפסטיבל הסרטים של לונדון ב-26 באוגוסט 2002, בהפצת דרים אנטרטיינמנט.
קבוצה המונה בתוכה שמונה אנשים, מגיעה לאחוזה השייכת לאחד מהם, במטרה לשהות שם במשך כמה ימים.
בערב הראשון, הם עורכים סעודה ובסופה, נפרדים כל אחד לחדרו, במטרה ללכת לישון.
שניים מהחבורה מחליטים להישאר ערים.
הם הולכים לספרייה, שם הם מגלים ספר משונה.
אחד מהם פותח את הספר, ובאותו הרגע, משתלטת עליו רוח.
בעקבות השתלטות הרוח על אותו האדם, הוא הופך לאחוז דיבוק, תוך שהוא תוקף את חבריו ורוצח את בת הזוג שלו.
לבסוף, מצליחים ששת החברים הנותרים להרוג את אחוז הדיבוק, אך לאחר מכן מצליחה הרוח להשתלט על כל אחד מהם, עד שלבסוף נותרים מהם שניים בלבד.
שחקנ/יתדמותפריס הילטוןג'ודייוויד ניקולפיט מקגרגוראמיליה וורנרלורהבן פייטוןאנדיג'יימס ר.
שלזינגרדמיאןויוויאן הארווילוסיפטריק קנדיטיםרוזי פלנראמהלקס שרפנלטום
תשע נשמות היא הוצאת ספרים עברית עצמאית שנוסדה בירושלים בשנת 2015 על ידי האדריכל, העורך והמסאי אוריאל קון.
ההוצאה מפרסמת ספרות מתורגמת, בדגש על ספרות דרום אמריקאית, וביחס להוצאות אחרות מתמקדת בסוגות הנובלה, הסיפור הקצר והמסה.
ההוצאה מתאפיינת באוונגרדיות, חורגת בנוף הוצאות הספרים בישראל ומפרסמת גם בז'אנרים שאינם נפוצים בין ספרי ההוצאות הגדולות, בין השאר ספרות הומוריסטית, אוונגרד ואירוטיקה.
לצד חיבורים ידועים פחות של סופרים קנוניים, מרבה ההוצאה לפרסם ספרות עכשווית מאירופה, מצפון אמריקה ומאמריקה הלטינית.