tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דייוויס היה חבר בוועדה שקבעה את הסטנדרטים של הוראת הגאוגרפיה במערכת החינוך בארצות הברית.
ואף כתב בעצמו ספרי לימוד המאוירים בדיאגרמות וציורים המסייעים בלמידה.
עם תלמידיו של דייוויס נמנו מארק ג'פרסון, איסאיה באומן, אלסוורת' הנטינגטון ואחרים.
תאוריית מחזור הסחיפה והתפתחות תצורות הנוף
תרומתו החשובה ביותר למדע הייתה התאוריה של מחזור הסחיפה שאותה פיתח בסביבות שנת 1884. רעיונותיו באו לידי ביטוי במאמרו על הנהרות והעמקים של פנסילבניה שפורסם בשנת 1889 שבו הסביר את היווצרות תצורות הנוף על ידי נהרות.
על פי תאוריה זו לנהרות הגדולים יש שלושה חלקים: עליון, אמצעי ותחתון וכל אחד מהם מטביע את חותמו על הנוף.
דייוויס הושפע מהמדענים שדגלו בעקרון האחידות ולכן ניתן לשחזר את העבר על בסיס הבנת התהליכים שבהווה.
הוא שאל רעיונות מגאולוגים כמו גרוב קארל גילברט, קלרנס דטון, ג'ון וסלי פאוול ויליאם ג'ון מקגי.
הוא הושפע עמוקות מתורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין כפי שהתבטא בשנת 1889:
תורת הסחיפה שלו (הקרויה גם - מעגל הסחיפה, המעגל הגאוגרפי או המעגל הגאומורפי) הוא ניסיון לתאר את התעצבות הנוף עלי אדמות.
לפי דייוויס, הנוף עובר תהליך רב שלבי: שלב הצעירות, שלב הבגרות ושלב ההזדקנות.
ושלבים האלה חוזרים על עצמם במחזורים.
בשלבים המוקדמים האדמה שטוחה, וזורמים בה נהרות עם גאונות פחות מפתוחים.
בגלל הניקוז הדל, שכיחים בנוף אגמים וביצות.
כשזרמי המים מתחילים לסחוף מטה, האגמים וגופי מים דוממים אחרים הולכים ונעלמים.
מדרוני הזרימה הופכים תלולים, והיא מעצבת טראסות, צוקים, ועמקים בצורת V.
בשלב הביניים, של ה"בגרות", הסחיפה המתקדמת והובלת המשקעים באפיקים גוברת.
חתך הזרימה מתמעט, ולעומת זאת מתעצם לחץ המים בצדדים, תוך היווצרות נפתולי נהר בולטים (מיאנדרות).
עם הגברת העיקולים, העמקים מאבדים את צורת ה-V שלהם.
רבות מתצורות הנוף הגבוהות מתחילות להיעלם.
בשלב ההזדקנות נוצרים גאונות שטוחים, עם אגמי נפתול (Oxbow Lakes) וביצות המתרבים בסביבה.
העמק מתחיל להשתטח ומגיע במצב של peneplain.
ה-peneplain הוא אזור כמעט שטוח, ובו חלקים עמידים יותר.
למרות חשיבותה המכריעה של תורה מוקדמת זו של דייוויס לגאומורפולוגיה, רבות מהתאוריות שלו בנוגע להתפתחות הנופים, המוכרות במונח הכולל של גאומורפולוגיה דייוויסית, עוררו בקורת קשה בקרב הגאומורפולוגים המודרניים.
גאולוגים גרמנים העירו שדייוויס התעלם מהשפעות מזג האוויר והאקלים.
היה גם כעס על נטייתו לרדוף אחרי גאומורפולוגים שלא הסכימו עם דעותיו ונוהגו לעשות דיסקרדיטציה שלהם.
למעשה עד שפרש לגמלאות יצר דייוויס לעצמו מעין "מונופול" על חקר התפתחותם של הנופים.
ויליאם מוריס דייוויס ייסד בשנת 1904 את איגוד הגאוגרפים האמריקאים והיה מעורב מאוד בפעילות החברה "נשיונל ג'יאוגרפיק" בשנותיה המוקדמות, במיוחד על ידי כתיבת מאמרים במגזין שלה.
דייוויס פרש מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1911. באותה שנה ניהל "עליית רגל" גאוגרפית שנמשכה 9 שבועות מוויילס ועד איטליה.
ב-1912 הוביל סיור מדעי ברחבי ארצות הברית, בחסות החברה הגאוגרפית האמריקאית.
בשנים האחרונות לחייו לימד גאוגרפיה פיזית במכון הטכנולוגי של קליפורניה (1934-1930).
הוא היה נשוי החל משנת 1879 לאלן ב.
היא ילדה את שלושת ילדיו.
אחרי מותה התחתן שוב בשנת 1914 עם מרי מ.
ויימן, ידידה ותיקה מקיימברידג' (מסצ'וסטס), ואחרי מותה התחתן בשלישית בשנת 1928, עם לוסי טננט, מורה בדימוס ממילטון, מסצ'וסטס, אותה הכיר באריזונה.
ויליאם מוריס דייוויס הלך לעולמו בפסדינה, קליפורניה, שבוע לפני יום הולדתו ה-84.
חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
חבר החברה הקיסרית למדעי הטבע במוסקבה
חבר החבר המלכותית למדעי הטבע במדריד
חבר במכון של ניו זילנד
חבר בהתכתבות של האקדמיות למדעים בברלין ובפריז
חבר זר של האקדמיות למדעים בסטוקהולם, קופנהגן ואוסלו
זכה באות לגיון הכבוד בדרגת אביר
היה דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטאות קיפטאון (1905), גרייפסוואלד (1906), כריסטיאניה (אוסלו) (1911), מלבורן (1914).
חבר בחברות גאוגרפיות רבות בעולם - בברלין, רומא, סנט פטרסבורג, וינה, בודפשט, לייפציג, וכו'.
ביתו בקיימברידג', מסצ'וסטס, ברחוב פרנסיס 17 הוכר כמורשת היסטורית.
במהלך הקריירה שלו פרסם דייוויס מעל 500 פרסומים מדעיים, בעיקר בתחום הגאוגרפיה הפיזית, ובנוגע להוראת הגאוגרפיה.
כמו כן כתב 46 מאמרים בתחום המטאורולוגיה וספר לימוד "יסודות המטארולוגיה" (Elementary Meteorology)
מסה בת 70 עמודים, במבוא מסביר כמה מהנחותיו וארגון המאמר, מביא תיאור של אזור פנסילבניה על ידי לואיס איוואנס משנת 1755, אחר כך דן בתרומותיהם של פשל, טיצה, לואול, פיליפסון ולזלי חקר האזור.
הפרק השני מוקדש להיסטוריה הגאולוגית של פנסילבניה ומתאר את יצירת תצורות הנוף שלה, תוך ליווי במספרים ואיורים גרפיים.
בפרק השלישי מסביר את המושגים שפיתח אותם - על מעגל החיים של נהר:צעירות, התבגרות, בגרות וזקנה.
מציג תחילה היסטוריה של חיי נהר.
באופן אידיאלי המחזור מתחיל ב"נהר המקורי".
דייוויס מתאר את כל שלבי המחזור ומצביע כי מחזור התפתחותי כזה יכול להשתנות על ידי שינויי מבנה המקומות.
הפרק האחרון דן בהתפתחות זרמי הנהרות והנחלים של פנסילבניה.
מציג את השלבים השונים בהם נמצאים הנהרות של האזור.
מאמר זה הנחשב בעצמו שלב בהתפתחות החשיבה הגאוגרפית, נותר אבן דרך עד לימינו בחקר התפתחות הנהרות.
המאמר מתאר את התכונות הפיזיות של היבשות.
דן בהתפתחויות מדעי הארץ, בתרומותיהם של כמה גאוגרפים להתפתחויות אלה, וכן באינטראקציות בין האפיונים הפיזיים השונים של חלקי כדור הארץ.
1909 - Geographical Essays (בעריכת דגלס וילסון ג'ונסון) כלל את כתביו החשובים עד לאותה שנה
סר ויליאם ג'ון מקל היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת ניו סאות' ויילס בין השנים 1941 – 1947 וכמושל הכללי השנים עשר של אוסטרליה בין השנים 1947 – 1953. מבין כל המושלים הכלליים של אוסטרליה הוא זה שהאריך ימים יותר מכולם, עד גיל 93.
מקל נולד בעיירה פמבולה, ניו סאות' ויילס.
אביו היה קצב בשם רוברט פולוק מקל, שנטש את אשתו ואת ארבעת ילדיו.
עד סוף ימיו נמנע ויליאם מקל מלדון בנושא זה באומרו שאביו מת בגיל צעיר.
מקל התחנך בבית ספר ציבורי בסידני ולמד להיות פועל דוודים.
החל מ-1945, הוא היה מזכיר איגוד פועלי הדוודים בניו סאות ויילס.
ב-1917 נבחר מקל לאספת הנבחרים של ניו סאות ויילס מטעם מפלגת הלייבור וכיהן כחבר האספה עד למינויו כמושל הכללי ב-1947. ב-1920 הוא נשא לאישה את מרי פאי.
בעת כהונתו באספת הנבחרים הוא למד משפטים ועבר את בחינות לשכת עורכי הדין ב-1925. בממשלות הלייבור בניו סאות' ויילס בראשותו של ג'ק לאנג, שכיהנו בשנים 1925 – 1927 ו-1931 – 1932, הוא כיהן כשר המשפטים וכן כשר לענייני השלטון המקומי.
במהלך שנות השלושים הפך מקל להיות מנהיג האגף במפלגת הלייבור האוסטרלית שנעשה בהדרגה מתוסכל מגישתו הרודנית של לאנג ומחוסר האהדה שרחש לו ציבור הבוחרים (לאנג איבד את ראשות ממשלת המדינה ב-1932 והובס שוב בבחירות של 1935 ו-1938).
ב-1939 אילצו מקל ותומכיו את לאנג להתפטר מתפקידו כמנהיג האופוזיציה.
בבחירות של 1941 הוביל מקל את מפלגת הלייבור לניצחון משכנע על ממשלת קואליציית האנטי-לייבור בראשותו של אלכסנדר מאיר וכתוצאה מכך הוא נבחר להיות ראש ממשלת המדינה.
ניצחון זה הושג בעיקר עקב נחישותו של מקל להעמיד לבחירה מועמדים פופולריים במספר רב של מחוזות בחירה שמנהיגי המפלגה לא התייחסו להם ברצינות במערכות בחירות קודמות.
במהלך כהונתו של מקל כראש ממשלת ניו סאות' ויילס, הוקם הפארק המדינתי של קוסיאסקו, הוגדל המימון עבור גלריות לאומנות, ספריות ועבור התזמורת הסימפונית של סידני.
בנוסף, בוצעו כמה רפורמות בנוגע לשימור הקרקע, חינוך, רווחת הילדים ופיצויי העובדים.
ב-1944 חוקק חוק חופשה שנתית, שאפשר לכל העובדים בניו סאות' ויילס לקבל חופשה שנתית בתשלום של שבועיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נוצרו יחסי שיתוף פעולה של מקל עם ראשי ממשלת אוסטרליה מטעם מפלגת הלייבור, ג'ון קרטין ובן צ'יפלי, כשיחסיו עם זה האחרון הם היו טובים במיוחד.
ב-1944, הוא זכה בניצחון נוסף בבחירות, הפעם הראשונה בניו סאות' ויילס בה נבחרה מחדש ממשלת לייבור מכהנת.
ב-13 בפברואר 1946 הכריז מקל כי הוא יפרוש מהחיים הפוליטיים לפני הבחירות הבאות במדינה.
ב-1947 השיג צ'יפלי את הסכמתו הרשמית של ג'ורג' השישי למינויו של מקל לתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה.
הסכמה זו הגיעה רק לאחר התנגדות חזקה מצדו של המלך ולאחר חליפת מכתבים ענפה ביניהם, בה היו מעורבים גם המושל הכללי שכיהן אז, אחיו של המלך, הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר ומשרד החוץ הבריטי.
פרטים על התדיינות זו נודעו בציבור רק לאחר יותר מחמישים שנה.
התנגדותו של המלך לא הייתה אישית (עד אז הוא אפילו לא פגש את מקל), אלא על רקע השתייכותו למפלגת הלייבור ועל רקע מוצאו מניו סאות' ויילס.
עד אז לא היה תקדים של פוליטיקאי פעיל, שלא לומר מנהיג מפלגה וראש ממשלה, ששמו יועלה כמועמד להיות המושל הכללי של אוסטרליה, למרות שכבר היה תקדים דומה בדרום אפריקה.
בסופו של דבר לא נותרה למלך ברירה אלא לקבל את הבטחותיו של צ'יפלי על היושרה האישית של מקל ועל כך שהכתר לא ייחשף למחלוקות פוליטיות עקב המינוי.
ההכרזה הרשמית על המינוי פורסמה ב-31 בינואר 1947 ומקל התפטר מאספת הנבחרים של ניו סאות' ויילס ב-6 בפברואר, אך לפני כן הוא השתתף בבחירות הפנימיות במפלגה כדי לבחור את יורשו.
צ'יפלי היה נחוש בדעתו שיורשו של דוכס גלוסטר בתפקידה המושל הכללי יהיה אוסטרלי, ונראה היה שהוא בחר באופן מכוון איש מפלגת הלייבור עם רקע של מעמד העובדים כדי להפוך את בחירתו של מקל לאמירה פוליטית.
הבחירה עוררה זעקה מצדם של האופוזיציה הליברלית ושל העיתונות השמרנית.
רוברט מנזייס הגדיר את המינוי כ"מזעזע ומשפיל".
בדיון שהתקיים בפרלמנט ב-20 בפברואר, אמר מנזייס שהעובדה שמקל היה פעיל בפוליטיקה בעת ההכרזה על מינויו (למרות שבינתיים הוא פרש מהחיים הפוליטיים), הייתה "סיבה רצינית לפסילתה" ש"פוגעת ביסודות משרת המושל הכללי, שכן נושא משרה זו צריך להיות רחוק מהפוליטיקה ממש כמו מלך בריטניה".
בתגובה, קיבל צ'יפלי את מלוא האחריות על המינוי, ואמר שהוא לא חש צורך להתנצל, והוא "משוכנע לחלוטין שבחלוף הזמן לא תהיה לו שם סיבה להתחרט על מעשהו".
מקל עצמו העדיף לשמור על שתיקה ולא להיות פעיל בהגנה על בחירתו.
אף על פי כן, טען צ'יפלי שלכל אוסטרלי יש את היכולת להתמנות לתפקיד המושל הכללי.
מתוך כבוד לכתר, הופסקו הוויכוחים על מינויו של מקל עם כניסתו לתפקיד ב-11 במרץ 1947. מקל ביצע את חובותיו הפורמליות מתוך כבוד, הפגין הדרת כבוד כלפי המלך והצליח להרגיע את כל האנגלופילים הנוקשים ביותר.
כאשר החליף מנזייס את צ'יפלי בתפקיד ראש הממשלה בדצמבר 1949, יחסיו עם מקל היו בתחילה ענייניים יותר מאשר ידידותיים, אך מאוחר יותר נוצרה מערכת יחסים לבבית בין שני האישים ומנזייס אפילו האריך את תקופת כהונתו של מקל ב-14 חודשים מעבר לתקופה הראשונית של חמש שנים.
הרגע השנוי ביותר במחלוקת בקריירה של מקל הגיע במרץ 1951 כאשר ביקש ממנו מנזייס לפזר את שני בתי הפרלמנט.
לאחר הבחירות של 1949 שמרה עדיין מפלגת הלייבור על רוב בסנאט, שעיכב את הצעת חוק הבנקאות שהגישה הממשלה על ידי העברתו לדיון בוועדה.
מנזייס טען שצעד זה של הסנאט מהווה עילה לפיזור של שני בתי הפרלמנט על פי סעיף 57 לחוקת אוסטרליה.
רבים במפלגת הלייבור, אך לא צ'יפלי, סברו שעל מקל לסרב לבקשתו של מנזייס, אך המושל הכללי הסכים (אם כי במידה מסוימת של היסוס) לאשר את הפיזור הכפול.
מקל ראה חובה לעצמו לנהוג על פי עצת ראש הממשלה שלו.
ב-13 בנובמבר 1951 הוענק למקל תואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש באופן אישי על ידי המלך ג'ורג' השישי בארמון בקינגהאם בעת שמקל עשה בביקור רשמי בבריטניה.
הענקת תואר זו גרמה למחלוקת משמעותית במפלגת הלייבור, שכן מדיניותה של המפלגה הייתה לא לקבל תוארי אבירות.
למעשה לא יכלה המפלגה לעשות דבר בעניין, שכן מקל ניתק את כל קשריו עם המפלגה כאשר מונה להיות המושל הכללי.
בנוסף, במידה ומקל היה מסרב לקבל את התואר, זה היה חסר תקדים ובמידה מסוימת בלתי ראוי, שמושל כללי לא יסיים את תפקידו עם תואר אבירות (לרבים מהמושלים הכלליים הוענקו אף תוארי אצולה).
מקל היה המושל הכללי היחיד של אוסטרליה שתואר האבירות הוענק לו במהלך תקופת כהונתו, עד אשר הוענק לקוונטין ברייס התואר גבירת מסדר אוסטרליה, ימים ספורים לפני תום כהונתה כמושלת כללית במרץ 2014.
מקל סיים את תפקידו כמושל הכללי במאי 1953, לאחר שכהונתו הוארכה על ידי ב-14 חודשים מעבר לתקופת הכהונה הראשונית שלו.
בשנים 1956 – 1957 הוא היה חבר בוועדה שהכינה את הטיוטה לחוקת מלזיה.
עם שובו ממלזיה, מקל המשיך להתגורר בסידני 28 שנים, והוא נחשב לאחד מזקני מפלגת הלייבור בניו סאות' ויילס, למרות שהוא לא חידש את פעילותו במפלגה.
סר ויליאם מקל מת בסידני בינואר 1985. אשתו מתה שישה חודשים בלבד אחריו.
ויליאם שפרד מוריסון, ויקונט דונרוסיל הראשון היה מדינאי בריטי שכיהן כיושב ראש בית הנבחרים הבריטי וכמושל הכללי ה-14 של אוסטרליה.
מוריסון נולד בסקוטלנד, התחנך בקולג' ג'ורג' ווטסון ולמד באוניברסיטת אדינבורו.
במלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לצבא הבריטי ושירת ברגימנט ארטילריה בצרפת.
במסגרת זו הוענק לו עיטור הצלב הצבאי.
ב-1919 הוא סיים את שירותו הצבאי בדרגת קפטן.
ב-1929 הוא נבחר לבית הנבחרים הבריטי מטעם המפלגה השמרנית.
בתקופות כהונתו כחבר הפרלמנט הוא זכה לכינוי "שייקס" (Shakes), בשל הרגלו לצטט מיצירותיו של ויליאם שייקספיר.
למוריסון הייתה קריירה ארוכה כשר בממשלותיהם של ארבעה ראשי ממשלה (רמזי מקדונלד, סטנלי בולדווין, נוויל צ'מברלין ווינסטון צ'רצ'יל).
בין התפקידים שבהם הוא כיהן היו: המזכיר הפרלמנטרי של התובע הכללי, המזכיר הפיננסי של שר האוצר, שר החקלאות והדיג, שר המזון, שר הדואר והשר לתכנון הכפר.
במהלך מסע הבחירות הכלליות בבריטניה (1945), תקף מוריסון את הסוציאליזם וטען שגם היטלר ומוסוליני החלו את דרכם כסוציאליסטים.
ב-1947 הוא התנגד לרעיון של הנפקת תעודות זהות, שהיו נהוגות במהלך מלחמת העולם השנייה, בשל אמונתו שהן לא היוו כלי אפקטיבי לשליטה על פורעי חוק.
ב-1951, עם שובם של השמרנים לשלטון, נבחר מוריסון לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים.
מוריסון כיהן כיושב ראש בית הנבחרים עד 1959, כאשר הוא הודיע שהוא לא יתמודד בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה ותחת זאת הוא יפרוש מסיבות בריאות.
כפי שהיה נהוג לגבי יושבי הראש של בית הנבחרים, הוענק לו תואר ויקונט דונרוסיל.
בהתחשב במצב בריאותו, הופתעו רבים לשמוע את ההכרזה על בחירתו לתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה עם סיום תפקידו של סר ויליאם סלים.
במקביל הוענק לו תואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
באותה תקופה הרעיון של מינוי בריטי לתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה היה כבר לא פופולרי, אך ראש ממשלת אוסטרליה מטעם המפלגה הליברלית האוסטרלית, רוברט מנזייס, היה נחוש בדעתו לשמור על הקשרים עם בריטניה באופן זה, במיוחד שמוריסון היה סקוטי.
מוריסון החל לכהן בתפקידו ב-2 בפברואר 1960. שנה ויום לאחר מכן, ב-3 בפברואר 1961, הוא מת באופן פתאומי בקנברה.
הוא נקבר בכנסייה ההיסטורית על שם יוחנן המטביל בקנברה ועד היום הוא המושל הכללי היחיד של אוסטרליה שמת בעת כהונתו.
מַמלֶר היה צלם רוחות אמריקאי שפעל בניו יורק ובבוסטון.
"צילום רוחות", משמעו צילום של אדם חי, כשברקע מופיעה לכאורה רוחו של אדם מת.
שתי עבודותיו המפורסמות, הן של מרי טוד לינקולן עם רוחו של אברהם לינקולן, וצילום של המדיום מאסטר הארוד, עם שלוש רוחות מנחות.
תצלום הרוחות הראשון של ממלר היה דיוקן עצמי שכלל גם את מה שנראה כרוחו של בת דודתו שנפטרה.
ממלר עזב את עבודתו כיהלומן, והחל לעבוד כצלם רוחות, בנצלו את מצוקתם של המשפחות שאיבדו את יקיריהן במלחמת האזרחים האמריקנית.
לאחר שהואשם במספר אישומים, ולמרות שזוכה מאשמת הונאה, הקריירה שלו בתור צלם רוחות הסתיימה, והוא נפטר בחוסר כל.
תצלומיו של ממלר נחשבים כיום כזיוף.
לפני פרוץ הקריירה שלו כצלם רוחות, ממלר עבד כחרט בבוסטון ועסק בצילום כתחביב.
בשנות ה-80 המוקדמות של המאה ה-19, פיתח תשליל של דיוקן עצמי שלו, ובתצלום הופיע, מה שנראה, כרוחה של בת דודתו שנפטרה כתריסר שנים קודם לכן.
תצלום זה הוכר כתצלום הרוחות הראשון, תצלום המשלב איש חי עם רוחו של אדם שנפטר (בדרך כלל קרוב משפחתו).
ממלר החליט להפוך לצלם רוחות מקצועי, ועבר לניו-יורק.
מספר מומחי צילום בזמנו בחנו את עבודותיו ולא מצאו הוכחות לזיוף.
צילום רוחות הפך למבוקש בקרב משפחות שאיבדו את יקירן במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ושחיפשו זכר להם.
האישה איתה התחתן ממלר עסקה כ"מדיום מרפא", לצידו.
אנשים רבים מתחו ביקורת על פועלו של ממלר, וביניהם המתחן פי.
ברנום שטען שממלר ניצל את אמונם של אנשים שדעתם שובשה מיגון.
זאת, לאחר שנתגלה שכמה מה"רוחות" שהופיעו בתצלומיו של ממלר, היו בעצם של אנשים חיים, והאשמות שפרץ לבתיהם של כמה מהמצולמים, על מנת לגנוב תצלומים של הנפטרים.
ממלר הואשם בזיוף באפריל 1869. ברנום העיד כנגדו במשפט, תוך הצגת תצלום שזייף הצלם אברהם בוגרדוס לבקשתו, המציג את ברנום עצמו עם "רוחו" של אברהם לינקולן.
למרות שבמשפט עצמו ממלר זוכה, הקריירה שלו כצלם רוחות, נהרסה עקב הפרסום השלילי.
לאחר המשפט, פיתח שיטת צילום שנודעה כ"שיטת ממלר", בה הדפיס תמונות באמצעות תחריטי עץ.
ממלר נפטר ב-1884 ותצלומיו ידועים כהונאה.
אחד מתצלומיו המפורסמים של ממלר, מראה את מרי טוד לינקולן, עם "רוחו" של בעלה, אברהם לינקולן.
מלווין ווילין, חוקר העל-טבעי, טוען בספרו "רוחות שנתפסו בפילם", שהתצלום צולם בסביבות 1869 ושממלר כלל לא ידע את ייחוסה של הגברת, בחושבו ששמה גברת טנדל, ורק לאחר שפיתח את התשליל, הבין את זהותה האמיתית.
אף על פי שהתמונה אובחנה כזיוף מסוג חשיפה כפולה, היא זכתה לתפוצה רחבה.
מאסטר הארוד היה מדיום צעיר ממסצ'וסטס, שצולם בערך ב-1872. תצלום אחד שלו הראה לכאורה גם את שלוש הרוחות של אירופה, אפריקה ואמריקה.
התצלום פורסם ב"ז'ורנאל הדתי-פילוסופי" ב-24 באוגוסט 1872.
תצלומים אחרים של ממלר כללו תמונות של רוחות מגוונות, כולל קרובים, ארוסות ורוחות מנחות, בתצלומים של אנשים חיים.
וויליאם טופז מקגונגל היה אורג, משורר ושחקן סקוטי.
הוא זכה למוניטין בתור משורר גרוע במיוחד, אשר לא קיבל הכרה, או תשומת לב, עבור עבודתו.
הוא כתב כ-200 שירים, ביניהם הידועים לשמצה "אסון גשר טיי" ו"הלוויתן המפורסם מטיי", אשר נחשבים מבין הקטעים הגרועים ביותר בספרות האנגלית.
מקגונגל נתפס בעיני רבים כמשורר הגרוע ביותר בהיסטוריה הבריטית.
הפרסום של מקגונגל נובע מההשלכות ההומוריסטיות של השירה האיומה שלו, שנבעה מן המקצבים הלא מתאימים ואוצר המילים הדל שלו.
עבודתו היא בלדות על אירועים וטרגדיות גדולים, והופץ בין האוכלוסייה המקומית בכרוזים.
הדמות מינרווה מקגונגל בספר "הארי פוטר" קרויה על שמו.
ויליאם מונטגומרי ואט (באנגלית, William Montgomery Watt, 14 במרץ 1909 - 24 באוקטובר 2006) היה מזרחן סקוטי וחוקר אסלאם.
ידוע בעיקר בזכות ספריו "מוחמד במכה" (1953) ו"מוחמד במדינה" (1956).
בצעירותו החל בלימודי מדעי הרוח - ספרות ופילוסופיה במוסדות אקדמיים שונים כאוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת אדינבורו ואוניברסיטת יינה שבגרמניה וכל זאת מתוך עניין עמוק בדת, שהוביל אותו למסלול של הסמכה לכמורה בכנסייה הסקוטית האפיסקופלית.
ב-1937, לאחר שכבר היה בעל מספר תארים בתחומים שונים במדעי הרוח החל להתעניין באסלאם לאחר שבמהלך לימודי הדוקטורט שלו השכיר חדר לסטודנט מוסלמי מפקיסטן, מזרם האחמדייה.
לאחר שהוסמך לכמורה כיהן ככומר במשך שנים אחדות, ובין היתר שירת כעוזר של הבישוף האנגליקני בירושלים בין 1943 ל-1946. לאחר 1946 חזר לסקוטלנד ושימש כמרצה לערבית ואסלאם באוניברסיטת אדינבורו עד לפרישתו ב-1979. בעבודתו זכה להערכה רבה ולכיבודים ופרסים אקדמיים, ושימש גם ככומר פעיל במהלך חלק מן התקופה בה לימד.
היה נשוי לג'ין דונלנדסון ולזוג נולדו בן אחד וחמש בנות.
ואט היה בעל אמונה דתית חזקה, ועל אף שהיה נוצרי מאמין, ראה בנביא מוחמד דמות מופת.
ספריו "מוחמד במכה" ו"מוחמד במדינה" הם ביוגרפיה אוהדת של הנביא.
ב-1961 יצא ספרו "מוחמד, נביא ומדינאי", שהוא מעין תקציר של שני הספרים.
באישיותו שאף ואט לגשר על פני שני העולמות, ולהביא להבנה רבה יותר של האסלאם בקרב הלא-מוסלמים.
ויליאם "וילי" קמרון מק'קול היה קומנדר בצי ארצות הברית, טייס ניסוי, מהנדס אווירונאוטיקה ואסטרונאוט של NASA.
הוא הטיס את מעבורת החלל קולומביה במשימה STS-107 שבסיומה נספה באסון מעבורת החלל קולומביה.
מק'קול נולד בסן דייגו, קליפורניה ב-23 בספטמבר 1961. מק'קול היה פעיל בתנועת הצופים וזכה בתואר נשר הצופים.
מק'קול סיים את לימודי התיכון שלו ב-1979 בתיכון קורונדו שבלאבק, טקסס.
בשנת 1983 סיים מק'קול תואר במדע שימושי מהאקדמיה הימית של ארצות הברית.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1985, השלים לימודי תואר שני במדעי המחשב מאוניברסיטת מרילנד.
ב-1992, סיים תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים.
מק'קול היה נשוי ואבא לשלושה ילדים.
טייס קרב בחיל הים האמריקאי
מ'קקול השלים לימודי טיסה ב-1998 והוצב בטייסת הלוחמה האלקטרונית 129 המוצבת במדינת וושינגטון.
שם השלים לימודי טיסה על EA-68 Prowler, לאחר מכן הוצב על נושאת המטוסים USS Coral Sea שנשלחה לאזור המזרח התיכון, שם הוסמך כקצין הנחתה בנושאות מטוסים.
בשנת 1989 נבחר ללימודי בית ספר של הצי האמריקאי לטייסי ניסוי, והשלים את לימודיו ביוני 1992.
כטייס ניסוי הטיס מטוסי TA-4J ו-EA-68 פרואלר, והיה מעורב בחקר ביצועים ובחינת מערכות מבדיקות התעייפות ואורך חיים של רכיבים ושיפורים של תוכנות האוויוניקה על המטוסים.
בעיקר היה מעורב בפרויקט שיפור מטוס הלוחמה האלקטרונית EA-6B.
עם סיום זמן שירותו כטייס ניסוי, הוא הוצב בטייסת לוחמה אלקטרונית 132 על נושאת המטוסים אנטרפרייז.
מק'קול צבר למעלה מ-2800 שעות טיסה ב-24 סוגי כלי טיס שונים, וביצע כ-400 נחיתות על נושאות מטוסים.
לאחר קריירה כטייס קרב וטייס ניסוי בצי ארצות הברית נבחר מק'קול בשנת 1996 לשרת כטייס חלל של NASA.
מק'קול עבר למרכז החלל ג'ונסון באוגוסט 1996 שם הוא עבר שנתיים של אימון ותרגול שבסיומן הוכשר לכהן כטייס באחת ממשימות מעבורות החלל.
לאחר מכן עבד מק'קול בענף התמיכה במחשב.
מק'קול כיהן כעוזר מנהל צוותי הטיסה ועבד על הגדלת תא הטייס של האסטרונאוטים.
מק'קול שימש כאחד הטייסים של משימה STS-107. המעבורת המריאה ב-16 בינואר 2003. משימת המעבורת כללה 80 ניסויים בתחומי המיקרוכבידה ומדעי כדור הארץ.
במהלך הנחיתה והחזרה לכדור הארץ ב-1 בפברואר 2003, כ-16 דקות לפני מועד נחיתתה המתוכנן של המעבורת, היא התפרקה מעל מדינת טקסס מעט לאחר כניסתה לאטמוספירה.
כל חברי המשימה ובתוכם מק'קול מתו כתוצאה מאסון מעבורת החלל קולומביה.
משך שהותו בחלל של מק'קול הייתה 15 יום, 22 שעות ו-20 דקות.
לאחר מותו זכה מק'קול במדליית הטיסה בחלל של נאס"א, מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל ומדליית השירות המצטיין של נאס"א.
גבעת מק'קול בגבעות קולומביה שבמאדים
היכל מק'קול במכון הטכנולוגי של פלורידה
בית הספר היסודי/חטיבת הביניים ויליאם ק.
מק'קול במחוז סנטה ריטה שבגואם
היכל מק'קול בבסיס חיל האוויר האמריקני טינקר שבאוקלהומה
פרס פורץ הדרך על שם ויליאם מק'קול
בעיר לאבק בה גדל ישנה אנדרטה לזכרו, ובבית-הספר התיכון קורונדו בו למד ישנו פסל עשוי מנחושת בדמותו.
אחת ממשימות המסגרת של תוכנית רמון ספייסלאב של קרן רמון קרויה על שמו.
ויליאם מייוויל הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית.
כיהן כסגן מפקד פיקוד הסייבר של ארצות הברית.
מייוויל סיים ב-1982 את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא.
שירת כמפקד מחלקת סיוע, מפקד מחלקה רובאית וסגן מפקד פלוגה בגדוד הראשון של רגימנט הריינג'רס ה-75. לאחר שסיים קורס קציני חי"ר מתקדם שירת כמפקד פלוגה בגדוד הממוכן הראשון ברגימנט החי"ר השביעי של דיוויזיית החי"ר השלישית.
שימש שלישי בחטיבה השלישית של הדיוויזיה המוטסת ה-82, וקצין מבצעים של הגדוד השלישי ברגימנט החי"ר המוצנח ה-505 השייך לדיוויזיה.
שירת כקצין לוגיסטיקה וסגן מפקד רגימנט הריינג'רס ה-75. פיקד על הגדוד הראשון ברגימנט החי"ר המוצנח ה-504 ולאחר מכן שירת כראש ענף תכנון ואימונים במטה פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
ביוני 2002 מונה למפקד חטיבת הצנחנים ה-173 ופיקד עליה במהלך מלחמת עיראק בה ביצעה צניחה מבצעית בצפון עיראק במרץ 2003 והשתתפה בכיבוש כירכוכ.
על פועלו עוטר בכוכב הארד עם אות V לאומץ לב.
בתפקידו הבא שירת כראש מטה פיקוד דרום אירופה של הצבא, ושל כוח המשימה המשותף 76 במהלך מלחמת אפגניסטן.
שימש סגן מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 וסגן מפקד כוח המשימה המשותף 82 במהלך הצבתה באפגניסטן, שימש קצין אג"ם של כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי במדינה.
שירת כסגן קצין אג"ם וראש ענף תכנון בפיקוד אירופה של ארצות הברית.
בשנים 2011–2013 פיקד על דיוויזיית החי"ר הראשונה.
בתקופת פיקודו הוצבה הדיוויזיה באפגניסטן והופקדה על הגזרה המזרחית האחראית על 14 ממחוזות אפגניסטן.
ב-2014 מונה לקצין אג"ם של המטות המשולבים.
ב-2015 מונה למנהל המטות המשולבים ושירת בתפקיד עד יולי 2017. בינואר 2018 מונה לסגן מפקד לענייני מבצעים של פיקוד הסייבר של ארצות הברית.
בתום השנה פרש מהשירות הצבאי.
לאחר שחרורו הצטרף לחברת הייעוץ "Korn Ferry".
מייוויל בוגר המכללה לפיקוד ומטה של הכוחות המזוינים, בעל תואר שני ממכללת המלחמה של הצי ותואר שני מהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
הוא נשוי לשאנד והם הורים לשני בנים ובת.
שני הבנים משרתים אף הם כקצינים בצבא.
ויליאם מייקל רוזטי היה מבקר ספרות, ביוגרף וסופר אנגלי.
אמו הייתה פרנצס פולידורי, מחנכת משכילה ששימשה גם כדוגמנית לציירים וצלמים (בהם לואיס קרול).
אחיו היו המשוררת כריסטינה רוזטי, מחברת "שוק הגובלינים", הצייר והמשורר דנטה גבריאל רוזטי והסופרת מריה פרנצ'סקה רוזטי.
ב-1848 נמנה עם שבעת החברים המייסדים של האחווה הפרה-רפאליטית, חיבר את המניפסט שלה וערך את ביטאונה, The Germ.
רוזטי עבד כפקיד ציבור, אך הרבה לכתוב.
בין היתר פרסם ביוגרפיות ביקורתיות של המשורר אלג'רנון צ'ארלס סווינברן ושל הצייר ג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
כן חיבר סדרת ביוגרפיות של משוררים אנגלים מצ'וסר ועד לונגפלו, אנתולוגיה של שירה מארצות הברית וסקירה על חיי אחיו, דנטה גבריאל רוזטי, שראתה אור ב-1889, שבע שנים לאחר מותו.
בשנת 1868 ערך את הספר הראשון משירי המשורר האמריקני וולט ויטמן שהיה אמור לצאת לאור בבריטניה.
הספר לא הותר לפרסום ונגנז.
רוזטי תרם רבות למהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה שראתה אור ב-1911 בתחום תולדות האמנות.
בשנת 1874 נשא לאשה את לוסי, בתו של הצייר פורד מדוקס בראון, ידידו של דנטה גבריאל רוזטי.
אוליביה פרנסס (1875 – 1960), סופרת, מתרגמת ופעילה חברתית.
החלה כאנרכיסטית וגיבשה קבוצה שמנתה בין היתר את פיוטר קרופוטקין.
ב-1897 נישאה לאנרכיסט איטלקי ועברה מאנגליה לאיטליה.
ב-1921 הצטרפה לתנועה הפשיסטית האיטלקית.
גבריאל ארתור (נולד ב-1877), מדען
הלן מריה (1879), צירת מיניאטורות
ב-1881 נולדו שני תאומים: מייקל פורד, שלא שרד את ילדותו ומרי אליזבת.
ויליאם מוריס היה מעצב טקסטיל אנגלי, סופר, משורר, מתרגם ופעיל חברתי; נחשב מאבות תנועת האמנויות והאומנויות וממניחי היסודות של סגנון האר נובו.
לזכותו ניתן לזקוף את תחיית אומנויות הטקסטיל הבריטיות המסורתיות.
תרם להפצת רעיונות התנועה הסוציאליסטית בבריטניה וליצירתה של סוגת הפנטזיה המודרנית.
ויליאם מוריס נולד בוולטאמסטאו, אסקס, למשפחה מהמעמד הבינוני-עליון.
אביו שעל שמו נקרא, היה איש כספים, שותף בבית השקעות בלונדון.
אמו, אמה לבית שלטון, בת למשפחה בורגנית עשירה מווסטר.
ויליאם היה הילד השלישי (שנותר בחיים) במשפחה פרוטסטנטית-אוונגליסטית בת שמונה ילדים.
את שנות ילדותו בילה בבית בהשגחת אמו.
כשהיה בן 6 עבר עם משפחתו לבית אחוזה בהולפורד הול, וודפורד, אסקס , שכלל 50 דונמים סמוכים ליער אפינג.
בילדותו העסיק עצמו בקריאה, בדיג, בגינון ובשיטוט ביער.
ביקר עם אביו בכנסיות ובקתדרלות ברחבי הארץ, והארכיטקטורה שלהן השפיעה על טעמו ועיצוביו כבוגר.
הכנסות המשפחה פחתו, בית האחוזה וודפורד הול נמכר והמשפחה עברה לבית קטן יותר.
בגיל 14 החל ללמוד בקולג' במרלבורו, וילטשייר, שם הוגדר כיוצא דופן ותמהוני.
הוא עצמו היה משועמם וחולה געגועים לבית.
את השהייה במכללה בווילטשייר ניצל להיכרות מעמיקה עם האתרים הפרה-היסטוריים באזור.
שם גם התקרב לקתוליות והתלהב מהאסתטיקה הרומנטית שלה.
בחג המולד 1851 הורחק מוריס מבית הספר וחזר לביתו, שם לימד אותו הכומר פרדריק ב.
גיא, שהיה מורה בבית ספר סמוך.
ביוני 1852 החל מוריס ללמוד בקולג' אקסטר שבאוניברסיטת אוקספורד, גם שם לימודי הקלאסיקה הרשמיים שיעממו אותו.
לעומת זאת גילה עניין רב בהיסטוריה ובארכיטקטורה של ימי הביניים, כנראה בהשראת המבנים הרבים מאותה תקופה באוקספורד.
ההתעניינות וההתרפקות על הערכים של ימי הביניים הייתה באותה תקופה של המהפכה התעשייתית והקפיטליזם הויקטוריאני העולה, נחלת רבים והולידה תנועות מחאה אמנותיות וחברתיות.
ימי הביניים ייצגו תחושת קהילה אורגנית, פרה-קפיטליסטית שמוריס ואחרים ראו בערכיה תיקון לבעיות החברה הוויקטוריאנית.
ספריהם של הסוציאליסטים הנוצרים צ'ארלס קינגסלינד ופרדריק דניסון מוריס, העמיקו בוויליאם מוריס את ההתנגדות לקפיטליזם של תקופתו, תקופת התיעוש הוויקטוריאני.
בקולג' פגש אדוארד ברן-ג'ונס, שהפך לחברו ושותפו הראשון לדרך.
שניהם התעניינו באנגלו-קתוליות וארתוריאניזם (מיתוסים הקשורים במלך ארתור שמלך בבריטניה במאה ה-5).
הוא הצטרף לחבורת סטודנטים, חבריו של בורן-ג'ונס מהקולג' פמברוקשייר בברמינגהאם, חבורה שקראה לעצמה "אחווה" וזכתה לכינוי ה"סט" מבירמינגהם.
ויליאם מוריס היה העשיר והנדיב מביניהם.
בחבורה זו החלו להתגבש טעמו הספרותי, העדפותיו האסתטיות ורעיונותיו החברתיים.
הוא הושפע מכתביו של ג'ון ראסקין ואימץ את הפילוסופיה שלו שדחתה את תהליכי התיעוש בתחומי האומנויות הדקורטיביות והאדריכלות ודגלה בחזרה אל מלאכות היד.
רסקין, ובעקבותיו גם ויליאם מוריס התנגד להפרדה ולהיררכיה הקיימת בין אמנות לאומנות וטען שיצירות אמנות ואומנות צריכות להיעשות בעבודת יד ולא במכונה.
מוריס גם אימץ את רעיונות התנועה האמנותית הפרה-רפאליטית, הושפע מהמשורר ג'ון קיטס והחל לכתוב שירה שהייתה במידה רבה חיקוי סגנונו של קיטס.
מוריס וברן ג'ונס שהושפעו בתחילת דרכם המשותפת מהתנועה האנגלו קתולית והחליטו לחפש מנזר, להיות אנשי דת, לחיות חיי צניעות ולהתמסר לאמנות.
הרעיון דעך בגלל ביקורת שלהם על התורה האנגליקנית והוחלף בהתחייבות של שניהם לחיי אמנות, לאחר שבקרו בכנסיות וקתדרלות בבלגיה ב-1854 ובצרפת ב-1855 ובחנו את ציורי ימי הביניים שהיו מוצגים בהן.
ב-1856 החלה קבוצת ה"אחווה", ה"סט", להוציא לאור את "כתב העת של אוקספורד וקיימברידג'.
12 גליונות של כתב העת הזה הוצאו לאור והופיעו בהם סיפורים, שירה, ביקורת ומאמרים.
המממן העיקרי, העורך וגם מחבר חלק נכבד מהחומרים הספרותיים היה ויליאם מוריס.
לאחר שסיים את לימודי התואר ב-1856, החל ויליאם מוריס בתהליך סטאג', שהתמקד ברישום אדריכלי של אדריכלות ניאו גותית בפיקוחו של אדריכל צעיר פיליפ ווב, שהפך לחברו הקרוב.
את החניכות החל במשרד באוקספורד אבל במהרה עבר למשרד בלונדון ולדירה בבלומסברי מרכז לונדון עם חברו ברן-ג'ונס.
אזור שנבחר בגלל ריכוז הקבוצות האוונגרדיות שבו.
מוריס הוקסם מהציורים של אמני התנועה הפרה-רפאליטית, ציורים אידיליים של חיים כפריים בסגנון ציור איטלקי של המאה ה-15, ורכש יצירות אמנות כאלה בסכומים גבוהים.
חברו ברן-ג'ונס נעשה חניך של אחד הציירים הפרה-רפאליטים הראשונים דנטה גבריאל רוזטי.
גם מוריס עבר לחניכות בציור וצייר בסגנון ימי הביניים, סגנון שבו הביע את סלידתו מהסגנון הוויקטוריאני הראוותני של התקופה.
מציוריו שרבים מהם היו ציורי קיר שנעשו בשותפות עם חבריו (תרומתו לשותפות בציור הייתה דלה) נותר רק ציור אחד מ-1858, "איסולט היפה"היום במוזיאון ה"טייט גלרי" במקביל המשיך לכתוב שירה שזכתה לביקורות קשות.
בשנים אלה החל גם בעיצוב של כתבי יד ושטיחי קיר רקומים בהשראת שטיחים מימי הביניים.
ב־1857 פגש בג'יין ברדן, שחקנית, בת מעמד הפועלים.
הם נישאו ב-1859. ג'יין הייתה הדוגמנית לציורו של מוריס "איסולט היפה".
הבית האדום והחברה לאומנויות דקורטיביות (1859–1865)
בשנת 1859 החל ויליואם מוריס לבנות בבקסליאת, מרחק 10 מייל ממרכז לונדון, בית שידוע בכינויו "הבית האדום".
הבית שימש כבית המשפחה לבני הזוג מוריס ושתי בנותיהם (ג'ני, ילידת 1861, ומאי, ילידת 1862) וגם דגם או התגשמות של הרעיונות העיצוביים והפילוסופיים של ויליאם מוריס וחבורת האמנים שסבבה אותו.
היום הבית האדום נמצא בבעלות ה-National Trust, האגודה הבריטית לשימור אתרים בעלי ערך לאומי, ופתוח למבקרים.
הבית שנקרא על שם הלבנים האדומות והאריחים האדומים שמהם נבנה, תוכנן בסגנון גותי כאשר מוריס התמקד בתכנון הפנים, ופיליפ ווב, חברו הקרוב תכנן את החוץ.
המבנה היה מיוחד, שונה לחלוטין מהמקובל ומוריס תיאר אותו כ"בעל אווירה של ימי הביניים".
מוריס וחבריו עיצבו את כל הפריטים של הבית: הם ריהטו, צבעו, עיצבו את הטפטים ושטיחי הקיר ואפילו את הפמוטים.
באפריל 1861 ייסדו מוריס ושישה שותפים חברה לאומנויות דקורטיביות (שהפכה ל"חברת מוריס ושות" ב־1875) והמטה שלה היה בכיכר האריה האדום 8 בלונדון.
החברה ייצרה בסגנון המיוחד לה, סגנון תנועת המחאה האמנותית שמוריס היה ממוביליה: עבודת יד, עיצובים פשוטים, קישוט במוטיבים מהטבע.
החברה אימצה את הרעיונות של ג'ון רסקין שדגלו בהתייחסות לאומנויות הדקורטיביות כענפים של האמנויות היפות (Fine Arts) והפיכתם לזמינים לכל שכבות האולוסיה.
האומנויות שבהן עסקה החברה היו: בניית רהיטים, ציור, צביעה, גילוף, עבודות מתכת, עבודות זכוכית-ויטראז'ים, עיצוב טפטים ושטיחי קיר, ואומנויות הקשורות בספרים כמו כתיבה, קליגרפיה, הדפסה וכריכה.
הפריטים שייצרה החברה נחשבו ועדיין נחשבים לשיא הטעם הטוב, זכו לפרסים רבים.
מוריס עצמו עסק בעיקר בעיצוב דגמים של טפטים וטקסטיל.
הרבה פריטים שיוצרו בחברה ניתן לראות במוזיאון ויקטוריה ואלברט.
הדרך מהבית האדום למטה החברה בלונדון הייתה מייגעת וארכה כ-3 עד 4 שעות ביום, ובסתיו 1865, מוריס מכר את הבית האדום ועבר לכיכר המלכה 26 בבלומסברי שבלונדון.
בכיכר המלכה 26 גרה משפחת מוריס בדירה מעל חנות המשרד.
בתקופה זו החברה לאומנויות דקורטיביות של מוריס וששת שותפיו, זכתה להכרה והערכה בבריטניה וגם בארצות הברית.
החברה ברשותו של מוריס עיצבה בסגנונה המיוחד את חדרי הנשק ושטיחי הקיר בארמון סנט ג'יימס וגם את חדר האוכל הירוק במוזיאון שנקרא דרום קנזינגטון ושהיום הוא חדר ויליאם מוריס במוזיאון ויקטוריה ואלברט.
ההצלחה האומנותית לא לוותה בפריחה כלכלית, ומנהלים שהתחלפו באותן שנים בחברה עסקו בין השאר בתזמונים של העבודות ובניסיונות להקטנת ההוצאות במשרד.
במקביל נהנה מוריס מטיולים בחיק הטבע בבריטניה וגם בגרמניה עם המשפחה והחברים והתמקד בכתיבת שירה.
ב-1867 פרסם ויליאם על חשבונו את "חייו ומותו של יאסון", על המיתוס היווני על יאסון וגיזת הזהב.
הספר זכה להצלחה והמהדורה השנייה כבר הייתה רווחית.
ספר אחר "גן העדן הארצי" הוקדש לג'פרי צ'וסר, גדול משוררי וסופרי בריטניה בימי הביניים.
והוא הכיל 24 סיפורים ש"התרחשו" במאה ה-14 ממערך תרבויות שונות, וזכה להצלחה וביסס את המוניטין של מוריס כמשורר.
אחוזת קלמנסקוט, איסלנד ו-Morris & Co
בשנות ה-70 של המאה ה-19 שילב ומוריס את העניין שגילה בתקופת ימי הביניים ואת אהבתו לאומניות הקשורות בכתיבה.
הוא תרגם והוציא לאור פואמות איסלנדיות (Eddas and Sagas) מהמיתולוגיה האיסלנדית.
בין השנים 1870–1875 הפיק גם 18 ספרים מאוירים שנכתבו בכתב יד מאחר שהתייחס לקליגרפיה כאמנות.
12 מהם היו העתקים של סיפורים נורדיים.
ספר נוסף שלו מאותה תקופה היה מבוסס על דרמה וולשית מימי הביניים.
בשנת 1871 העביר מוריס את משפחתו לאחוזת קלמנסקוט שהבית שבה נבנה ב-1570, בכפר בשם זה באזור יורקשייר הוא עצמו חילק את זמנו בין לונדון לאחוזה.
מכיכר המלכה עבר מוריס לבית הורינגטון שבמערב העיר כדי להיות קרוב יותר לחברו ברן ג'ונס עימו כך מספרים היה נפגש בכל יום ראשון עד סוף חייו.
כשמשפחתו שהתה בקלמנסקוט, ערך מסע ארוך (קרוב לשנתיים) חלקו בספינת דואר וחלקו על סוס במסעות לאיסלנד שאליה ואל תנועת העצמאות שלה גילה אהדה רבה, ושם התחזקו השקפותיו הסוציאליסטיות.
מיד כשחזר נסע עם ברן ג'ונס לפירנצה וסיינה להתעמק בארכיטקטורה גותית.
ב־1874 בעקבות שחיקה ביחסים עם חלק מהשותפים החליט מוריס לפרק רשמית את החברה ולהפוך לבעלים ולמנהל היחיד של מה שהפך למוריס ושות' (Morris & Co).
עיצוב וייצור טקסטיל ומעורבות פוליטית
לאחר שהחברה עברה לשליטתו המלאה, הקדיש מוריס חלק ניכר מזמנו ומרצו לנושא שעניין אותו: עיצוב וייצור טקסטיל.
לקידום הנושא הפך לשותפו של תומאס וורדל (Thomas Wardle), בעל מפעל לצביעת בדי משי.
במשך כשלוש שנים סעק בפיתוח צבעים, ובהתאם להשקפותיו החליף את השימוש בצבעים תעשייתיים, שהיו מבוססים על תרכובות של חומר כימי-אנילין, בצבעים שמקורם בטבע, כמו אינדיגו כחול וחום אגוז.
העבודה בתעשייה ובעקבותיה, ועמה הסלידה מהזיהום ומתנאי החיים העלובים, קירבה אותו לבעיות הפרולטריון והשפיעה על השקפותיו הפוליטיות.
הוא התחבר אל החלק הרדיקלי של הליברליזם הבריטי, החלק השמאלי במפה הפוליטית, ובשנים 1879–1881 היה גזברה של הליגה הליברלית הלאומית.
מצביעת בדים עבר לתחומי האריגה, וב־1877 פתחה חברת מוריס ושות' חנות לטקסטיל.
מוצריו כבשו את השוק ועד 1880 הפכו הטקסטילים של מוריס לחלק בלתי נפרד בממשקי הבית של המעמד הגבוה והבינוני.
ההצלחה יצרה אצל מוריס סוג של סתירה פנימית בין האהדה שלו לפרולטריון לבין הסיפוק של צורכי המעמדות המבוססים.
במקביל המשיך לעסוק בכתיבה ובתרגום.
ב־1876 תרגם מלטינית יצירות של ורגיליוס משורר רומי מהמאה הראשונה לפנה"ס וגם המשיך להוציא לאור תרגומים של מיתולוגיה איסלנדית.
ב־1877 הוצע לו ללמד שירה באוקספורד, הצעה שדחה בטענה שהידע התאורטי שלו בשירה אינו מספיק.
בעקבות מחלה של ביתו ג'ני, המשפחה עברה לכמה שנים לאיטליה, ומוריס העמיק את היכרותו עם התרבות האיטלקית, והערכתו אליה גדלה.
ביהח"ר במרטון אבי והפעילות בפדרציה הדמוקרטית ובליגה הסוציאליסטית
בקיץ 1881 חכר ויליאם מוריס שטח תעשייתי במרטון אבי והפך אותו לבית חרושת לצביעה ואריגת בדים ולייצור ויטראז'ים שתוך שלוש שנים העסיק למעלה ממאה עובדים.
תנאי העבודה במקום היו משופרים בהרבה יחסית לאלה שבבתי החרושת הוויקטוריאניים, אך למרות השקפותיו הסוציאליסטיות השכר לא היה שוויוני.
בחלוקת רווחים זכו שכבות הניהול והפקידות ואילו המעמד העובד הרוויח על פי נפח הייצור.
הסתירה בין התאוריה השוויונית למעשים גרמה לוויליאם מוריס אי נוחות והוא תרץ זאת בכך שלא ניתן להגיע לשוויון במערכת כלכלית קפיטליסטית.
החברה עצמה המשיכה לצמוח, פתחה סניף במנצ'סטר והשתתפה ביריד בבוסטון.
במקביל המשיך מוריס לעסוק בפעילות פוליטית.
ב־1883. ב־1883 הצטרף לפדרציה הדמוקרטית הבריטית DF, נבחר לתפקידי ניהול וגם שימש כגזבר.
מוריס כתב בקביעות מאמרים לעיתון הפדרציה "Justice".
שם הפך לידיד קרוב של כותב מאמרים אחר שלהם: ג'ורג' ברנארד שאו.
הוא הרצה על השקפותיו ברחבי המדינה וב-1884 הוזמן לקולג' האוניברסיטאי באוקספורד להרצות על דמוקרטיה ואמנות.
באותה שנה כאוהד משנתו של קרל מרקס צעד בלונדון בהפגנה לשנה למותו.
הפדרציה הדמוקרטית התפלגה גם היא באותה שנה, פילוג שגרם לוויליאם מוריס לפרוש ממנה.
בסוף 1884 מוריס ייסד את הליגה הסוציאליסטית.
הליגה דגלה בבינלאומיות פרולטארית ומהפכה עולמית.
השקפותיו היו שילוב של מרקסיזם וליברטאריזם.
ב־1885 היו לליגה שמונה סניפים ברחי המדינה.
מוריס כדמות מובילה העביר את משנתו בסדרה של נאומים ושיחות במועדוני גברים, בתיאטראות וגם ברחובות.
באחת ההתכנסויות הללו נעצר ונקנס.
הוא שימש עורך לעיתון הליגה "Commonweal", וגם כתב בו באופן קבוע שירים וסיפורים.
תרמו לעיתון סוציאליסטים חשובים שהמוכר ביניהם היה אנגלס.
במהלך 1890 פרסם בהמשכים בעיתון את ספרו "חדשות משום מקום" "News from Nowhere", ספר שמשלב סוציאליזם אוטופי ומדע בדיוני רך.
הספר תרם לתפוצת העיתון uתורגם לשפות רבות.
דפוס קלמסקוט Kelmscott Press ושנים אחרונות
חברת מוריס ושות' המשיכה להיות פעילה.
בין עבודותיה בעשור האחרון של המאה היו מערך של חלונות ויטראז' שעיצב ברן ג'ונס וסדרה של שישה שטיחי קיר לבית אחוזה Stanmore Hall שמתארים אגדות אנגליות מימי הביניים.
בשנים אלה מוריס הפך לשם דבר בקהילת האמנים והאומנים האנגלים ובשנת 1892 נבחר לראש גילדת האמנים.
במקביל תמך גם בתנועת האמנויות והאומנויות (Arts & Crafts) ונבחר לנשיאה.
באותה תקופה היה גם ממקדמי נושא שימור הארכיטקטורה הגותית באתרים כמו כנסיית סנט מרי באוקספורד וקתדרלת רואן בנורמנדי.
שנותיו האחרונות היו שנים פוריות של מוריס כסופר.
ב-1888 יצא לאור ספר שלו: "ספר הזאבים" ("The House of the Wolfings") - הראשון בסדרה של רומנים שנכתבו חלקם בפרוזה וחלקם בחרוזים שמתאר את חיי השבטים הגותיים דוברי גרמנית.
בעקבות ספר זה ואחרים כמו: "שורשי ההרים", "סיפור המישור הנוצץ", "העץ שמעבר לעולם", "מי האיים המופלאים", יש המכתירים את מוריס כאבי ספרות הפנטסיה המודרנית.
לכתיבתו של ויליאם מוריס ככלל, ולבית הזאבים בפרט נודעה השפעה מכריעה על יצירתו של ג'.ר.ר.
טולקין, מחבר ההוביט ושר הטבעות.
פעילותו הסוציאליסטית פחתה בשנים האחרונות, אבל הוא נשאר מעורב בחברה הסוציאליסטית האמרסמית', פיקח על יצירת עלון שלה ועזר לנסח את "המניפסט של הסוציאליסטים האנגלים".
בשנים אלה גם אימץ למשנתו את הקומוניזם שראה בו השלמת הסוציאליזם.
בינואר 1891 הקים בית דפוס בשם דפוס קלמנסקוט שהפיק בהנהלתו ובעיצובו ספרים מודפסים של אירופה מימי הביניים ותחילת התקופה המודרנית כאשר הוא מושפע אמנותית מכתבי היד המאוירים ומשתמש בנייר שיוצר בעבודת יד ובטכניקות דפוס תואמות.
בית הדפוס שהיה מפעלו העיצובי האחרון, הפיק במהלך שבע שנים 66 כרכים, ביניהם של מוריס עצמו וגם של משוררים כמו קיטס ושלי.
ויליאם מוריס הוא אחת הדמויות המוערכות ביותר בבריטניה של המאה ה-19. בתקופתו עיקר פרסומו היה כסופר ומשורר, אבל היום הוא ידוע בזכות עיצוביו וסגנונו, סגנון תנועת האמנויות והאומנויות.
בשנת 1955 הוקמה אגודת ויליאם מוריס, שמוקדשת למורשתו.
ביוגרפיות ומחקרים רבים על עבודותיו פורסמו במהלך השנים.
רבים מהבניינים הקשורים לחייו או משקפים את סגנונו, שהם חלק מהחברה לשימור אתרים היסטוריים הבריטית, פתוחים למבקרים: הבית בו נולד שופץ בשנת 2012, ומאכלס היום גלריה על שמו.
כמו כן פתוחים לקהל הבית האדום, Slanden House and Garden, Bascat House, בשני האחרונים כל העיצוב נעשה על ידי מוריס ושות'.
הרבה מעבודותיו מוצגות במוזיאונים ברחבי בריטניה.
במוזיאון ויקטוריה ואלברט יש להן ייצוג מכובד.
בכלבו ליברטי שברחוב ריג'נט בלונדון ניתן לקנות הרבה מוצרים בסגנונו.
עיצובים של ויליאם מוריס ושל חברת מוריס ושות'
ג'ון ויליאם מידנדורף השני היה דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית.
ויליאם מידנדורף נולד בבולטימור, מרילנד וגדל בעיירה צ'ארלסטון הסמוכה, שם הוא התחנך בבתי הספר המקומיים.
ב-1945 הוא סיים לימודי תואר ראשון במדעים ימיים בקולג' הולי קרוס.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת בצי ארצות הברית בין השנים 1944–1946 כקצין מכונה וכנווט על סיפון אוניית לוחמה אמפיבית מספר 53.
ב-1947 הוא סיים תואר ראשון בקולג' הארוורד.
ב-1954 הוא סיים לימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת ניו יורק.
ב-1963 עבר מידנדורף לעסוק בבנקאות השקעות בשותפות עם אוסטן קולגייט ויחד הם הקימו חברה שהיה לה מושב בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
כאחד מראשוני הפעילים במסע הבחירות של בארי גולדווטר בבחירות לנשיאות של 1964, הוא שימש כגזבר מסע הבחירות והמשיך להיות פעיל בוועדה הרפובליקנית הלאומית בין השנים 1965–1969.
זמן קצר לאחר שנבחר לנשיאות, מינה ריצ'רד ניקסון את מידנדורף כשגריר בהולנד.
בתפקיד זה כיהן מידנדורף עד יוני 1973. ב-2009 התגלה שב-1969 העניק מידנדורף לראש ממשלת הולנד וילם דריס אבן גדולה של הירח במהלך ביקור צוות אפולו 11 בהולנד, שהתברר שהיא מזויפת.
אבן זו הוצגה במשך שנים ברייקסמוזיאום.
לאחר שובו לארצות הברית מונה מידנדורף כתת-מזכיר הצי.
זמן לא רב אחר כך פרש מזכיר הצי ג'ון וורנר כדי להיות ראש הוועדה לחגיגות המאתיים לארצות הברית, ונאמר למידנדורף שהוא יקודם לתפקיד מזכיר הצי.
עם זאת, כאשר הוצגה מועמדותו, התברר לו שמזכיר ההגנה ג'יימס ר' שלזינגר הציג מועמד מטעמו, זאת מבלי ליידע את מידנדורף.
מידנדורף קיים שיחות עם רבים מהסנאטורים שעבדו איתו כאשר שימש כגזבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית, וכך עלה בידו להיבחר כמזכיר הצי, תפקיד בו הוא כיהן עד סוף נשיאותו של ג'רלד פורד.
לימים הוא כתב: "החיים הם מערכת יחסים.
במהלך תקופת כהונתו כמזכיר הצי, ושוב תוך כדי ניצול קשריו בקונגרס, דאג מידנדורף להגדיל את תקציב הצי ב-60%, זאת בשעה שתקציבי הצבא וחיל האוויר נותרו יציבים יחסית.
המיזמים שהוא הוביל כללו את הצוללות הגרעיניות מסדרת אוהיו ואת טילי הטריידנט שנלוו אליהן ואת מערכת הנשק "איג'יס".
הוא גם הוביל את בניית מטוסי ה-F/A-18 הורנט המבוססים על נושאות מטוסים.
את הכינוי "הורנט" של מטוסים אלה הציע מידנדורף כמחווה לאחד מאבותיו שלחם במהפכה האמריקאית, קפטן ויליאם סטון, שתרם שתי ספינות לצי הצעיר של אז, שנקראו "ווספ" ו"הורנט".
את השמות הללו נשאו במשך שנים ספינות רבות, אך כאשר החלו להצטמצם ממדיו של הצי, ומתן השמות הפך יותר ויותר לסוגיה פוליטית, כלומר שבירת המסורת וקריאת ספינות על שמם של פוליטיקאים חיים, לא נותרו הרבה ברירות למתן השמות המסורתיים.
חגיגות ה-200 – בקיץ 1976 אירח מידנדורף כמזכיר הצי, כחמשים אוניות מציי העולם שהגיעו לברך את ארצות הברית לרגל 200 שנה למהפיכה האמריקאית.
ביניהן גם אח"י יפו (סער 4) ואח"י תרשיש (סער 4), במבצע פעמון החירות.
ב-1977 הציע הנשיא החדש ג'ימי קרטר למידנדורף להמשיך ולכהן כמזכיר הצי בממשלו.
עם זאת, כפי שציין מידינדורף בספר זיכרונותיו שיצא לאור ב-2011, "קדחת פוטומק", הוא אמר לנשיא הנבחר "שזו הייתה המשרה הטובה ביותר בממשלה ולפיכך התפקיד הכי לא בטוח לרפובליקני בממשל דמוקרטי".
במהלך נשיאותו של קרטר שב מידנדורף למגזר הפרטי כנשיא וכמנהל הכללי של הבנק Financial General Bankshares.
לאחר מכן הוא עמד בראש צוות המעבר של ה-CIA לקראת כניסתו ב-1980 לתפקיד של הנשיא החדש רונלד רייגן ואז מונה כנציג הקבוע של ארצות הברית לארגון מדינות אמריקה במעמד של שגריר.
בתפקיד זה הוא שימש עד 1984, אז הוא קיבל את המינוי של נציג ארצות הברית בקהילה האירופית (כיום האיחוד האירופי) ובתפקיד זה שימש עד 1987.
ב-2006 פרסם מידנדורף ספר שמתאר את עבודתו במסע הבחירות של בארי גולדווטר.
ספר זה, הקרוי "אסון מפואר: המערכה לנשיאות של בארי גולדווטר ושורשי התנועה השמרנית", מתאר כיצד מסע הבחירות של גולדווטר הפך ליסודות השמרנות המודרנית.
ב-2011 הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "קדחת פוטומק" (Potomac Fever).
מידנדורף היה מלחין פורה שהלחין מספר סימפוניות (כולל "סימפוניית הולנד", שהוגשה ליוליאנה, מלכת הולנד לכבוד יום השנה ה-25 לעלייתה לכס המלכות) ו-100 מארשים לספינות של צי ארצות הברית.
מידנדורף היה חבר במועצת המנהלים של "המכון הרפובליקני הבין-לאומי".
הוא גם חבר במועצת הנאמנים של הריטג' פאונדיישן, מכון מחקר למדיניות ציבורית שמושבו בוושינגטון הבירה.
מידנדורף היה חבר באגודת רוד איילנד של "בני המהפכה האמריקאית" (Sons of the Revolution) וב"מסדר הימי של ארצות הברית" (Naval Order of the United States).
ויליאם מקגרגור פקסטון היה צייר אמריקני השייך לאסכולת בוסטון והיה מייסד משותף של אגודת אמני בוסטון.
הוא לימד בבית הספר לאמנות בבוסטון, שם הכיר את אשתו אליזבת אוקי פקסטון.
פקסטון ידוע בזכות דיוקנאותיו, כולל אלה של שני נשיאים - גרובר קליבלנד וקלווין קולידג'- וסצנות פנים עם נשים, כולל אשתו.
הוא נולד ב־22 ביוני 1869 בבולטימור לג'יימס ורוז דוהרטי פקסטון.
אביו של ויליאם העביר את משפחת פקסטון והקים עסק קייטרינג במסצ'וסטס באמצע שנות ה-70.
פקסטון למד בבית הספר לאמנות בקוללס במלגה שהשיג בגיל 18. הוא למד אצל דניס מילר בונקר וקוללס ואז נסע לפריז ללמוד אצל ז'אן-ליון גרום, "בבית ספר לאמניות היפות".
כנראה הוא למד גם באקדמיה ז'וליאן בפריז.
הוא חזר לארצות הברית ולמד אצל ג'וזף דקמפ, שלימד גם את אליזבת אוקי.
[2] היא הפכה לסטודנטית של פקסטון ואחר כך לאשתו.
פקסטון התארס בשנת 1896 לאליזבת אוקי, והם התחתנו ב־3 בינואר 1899. הם נסעו יחד לאירופה ולעיתים קרובות בילו את הקיץ בקייפ קוד ובכף אן.
הם גרו בניוטון, מסצ'וסטס, בערך בשנת 1916 הם התגוררו או היה להם סטודיו ברחוב איפסוויץ' באולפני פנוויי בבוסטון.
בהמשך הם רכשו בית במרכז ניוטון ברחוב מונטוויל.
אשתו של פקסטון ניהלה את הקריירה שלו ודגמנה לרבים מיצירותיו, לזוג לא היו ילדים.
פקסטון לימד בשנים 1906 - 1913 בבית הספר במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון הוא עבד באולפני הרקורט סטריט בבוסטון וכשזה נשרף בשנת 1904 הוא איבד קרוב למאה ציורים.
לאחר מכן הוא הלך לאולפני פנוויי לתקופה קצרה ואחר כך עבר לאולפני ריברוויי, גם הם בבוסטון.
הוא ידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו וצייר גם את הנשיאים גרובר קליבלנד וגם את קלווין קולידג'.
מוזיאון האמנות של מריהיל מספר על אומנותו, "פקסטון היה ידוע היטב בגלל תשומת הלב שנתן להשפעות האור והפרטים הקטנים.
עבודותיו מציגות לעיתים קרובות השקפות אידיאליסטיות של נשים, כמו דיוקן "המניפה האדומה" של אשתו אליזבת", כמו תיאור הנשים של הנרי ג'יימס ברומנים "דיוקן גברת "(1881) או האמריקני (1877).
הדוגמניות שלו, היו לרוב בנות ונשות פטרוניו, הוצגו כנשים מעודנות, מתורבתות והושוו ל"חפצים האסתטיים היקרים שמקיפים אותן", כמו בציור נשות החברה, המשקפים את עושר בעליהם או אבותיהם.
הוא יצר יצירות משוכללות עם דגמים בסטודיו שלו, באמצעות אביזרים המופיעים בכמה ציורים.
פקסטון וכמה אמנים אחרים של בוסטון קיבלו השראה מיאן ורמיר.
במוזיאון המטרופוליטן כותבים על "עלי התה" של פקסטון (1909) שבאוסף שלהם:
"בטרקלין נטול חלונות המואר על ידי אור רך, אווירה חלומית וצלילי השתיקה, שתי נשים אלגנטיות מעבירות את הזמן בכך שהן עושות מעט מאוד.
פקסטון רומז על נרטיב, אך הוא מבקש שהצופה ימציא אותו, תוך שהוא מעלה מחדש את העמימות מציוריו של ורמיר, שהוא העריץ".
פקסטון השתמש בטכניקה שרק נושא אחד בקומפוזיציות שלו היה לגמרי במוקד, בעוד השאר היו מטושטשים משהו, משהו שהוא כינה "מבט של משקפת" בדומה לורמיר.
הוא החל להפעיל סגנון זה בעבודתו, כולל בציור "השרשרת החדשה", בה רק חרוזי הזהב מוגדרים בצורה חדה בעוד שאר החפצים בקומפוזיציה הם בעלי קצוות רכים ומטושטשים יותר.
פקסטון היה אחד מדמויות המפתח בבית הספר לציור בבוסטון ומייסד משותף של אגודת גילדת בוסטון עם פרנק ווסטון בנסון ואדמונד צ'ארלס טרבל.
פקסטון הפך לחבר מן המניין באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1928.
פקסטון מת בשנת 1941, מהתקף לב כשצייר את אשתו בסלון ביתם בדרך מונטווייל.
תערוכה נערכה לזכרו במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון החל מה -19 בנובמבר עד 14 בדצמבר 1941.
ויליאם מוריס האנט היה צייר אמריקאי, נולד בברטלבורו, ורמונט, היה הצייר המוביל של אמצע המאה ה-19 בבוסטון.
ויליאם מוריס האנט נולד למשפחה מכובדת.
משפחת אביו של ויליאם האנט, מוורמונט, הייתה בין מייסדי ורמונט ומבעלי האחוזות הגדולות.
אמו הייתה ממשפחה עשירה ובולטת בקונטיקט.
האנט למד בבית הספר התיכון של אוניברסיטת הרווארד אך פרש מלימודיו.
לאחר שנשללה מאמו ההזדמנות ללמוד לצייר, היא - ג'יין לאוויט האנט החליטה שילדיה יקבלו את ההזדמנות ללמוד אומנות במיטב האקדמיות - גם אם פירוש הדבר לעבור לאירופה ללמוד שם.
לאחר מות אביו בגיל 44, שהיה חבר קונגרס מכולרה בשנת 1832, אמו של ויליאם - ג'יין, לקחה אותו ואת אחיו לשווייץ, דרום צרפת ולרומא, שם למד האנט עם תומאס קוטור בפריז.
משפחת האנט נותרה באירופה תריסר שנים.
במהלך אותה תקופה, ויליאם מוריס האנט ואחיו ריצ'רד מוריס האנט (שהפך לאדריכל) חלקו דירה ברחוב ג'ייקוב 1, בסמוך ל"בית הספר לאומניות היפות" שם למד ויליאם ציור אצל תומאס קוטור.
"ההכשרה וההשראה שכל אחד מהאחים קיבל בצרפת היו צעדים גדולים לכל אחד בעבודתו", האנט בילה את השנתיים הבאות בהכשרת אצל ז'אן-פרנסואה מילה בברביזון לפני שובו לארצות הברית.
החברות עם ז'אן מילה השפיעה ברציפות על האופי והסגנון של האנט, ויצירתו התרחבה בעוצמתה, ביופייה וברצינותה.
הוא היה בין התומכים הגדולים ביותר של אסכולת בארביזון באמריקה, והוא יותר מכל אחר פנה אל דור הציירים האמריקאים שזרם לכיוון פריז.
"לוויליאם מוריס האנט המנוח עלינו לייחס ...
את הדחף הכללי לאימוץ סגנונות זרים שמשנים כעת את אומנויות העיצוב באמריקה.
כוחו של מר האנט הורגש בהפניית מספר גדול של סטודנטים לאומנות צעירים לבקר בפריז, ובסופו של דבר גם במינכן, שבכל אחת מהם, כבר התפתחה הנטייה לשיטות נועזות יותר בטכניקה אומנותית.
התוצאה הייתה להציג בפני [אמריקה] את החשיבות החיונית של הסגנון בשלב הנוכחי של התפתחות האמנות שלנו...
ולמי שיש מה לומר, יהפוך את זה לאמירה יעילה בהרבה אם הוא ידע כיצד לבצע זאת בדרך נאותה."
לאחר שעזב את פריז האנט השתמש בקשרים המשפחתיים שלו כדי להקים בתי ספר לאמנות בניופורט, רוד איילנד, ברטלבורו, ורמונט, ובאיים האזוריים, ולבסוף בבוסטון, שם הפך לצייר דיוקנאות פופולרי.
לפני שובו לאמריקה בשנת 1855, נישא האנט בפריס ללואיז דומרסק פרקינס, בתו של תומאס הנדסיד פרקינס, ג'וניור, סוחר בבוסטון, נדבן ופטרון לאמנויות.
האנט נישא לגב' פרקינס שוב עם שובו לבוסטון בשנת 1855, אולי מסיבות משפטיות.
עם שובו, צייר האנט כמה מהבדים המרשימים ביותר שלו, כולם מזכירים את חייו בצרפת ואת השפעתו של ז'אן מילה.
יצירות אלה כוללות את "הילד המאוחר", "הילדה במזרקה" ואחרים.
באותו הזמן, היה ביקש רב שיצייר דיוקנאות, מה שהפך לאופנה חברתית - לשבת כמודל בסטודיו של האנט.
בין מיטב ציוריו מהז'אנר הזה הם של ויליאם מ.
אווארטס, הגברת צ'ארלס פרנסיס אדמס, הכומר ג'יימס פרימן קלארק, הסנטור צ'ארלס סומנר, ויליאם ה.
גרדנר, השופט הראשי שו והשופט הוראס גריי.
רבים מציוריו ורישומיו של האנט, ואוצרות אמנות אחרים שנאספו על ידיו באירופה, נהרסו בשריפה הגדולה של בוסטון בשנת 1872. לאנט הייתה בעלות על בדים רבים שצוירו על ידי מילה, כולל The Sower, שעבורם מילה קיבל תשלום של 60 דולר מהאנט.
בין עבודותיו המאוחרות של ויליאם האנט בלטו הנופים האמריקאיים.
בקיץ 1878, שנה לפני מותו, צייר האנט סדרת נופים מרשימה של מפלי הניאגרה.
עבודותיו המאוחרות כוללות גם את "המתרחצים" ואת "האלגוריות" שצוירו עבור אולם האספה בבניין הקפיטול במדינה אלבני, ניו יורק.
הציורים האלה אבדו בגלל התפוררות לוחות האבן שעליהם נצבעו.
ספרו, "שיחות על אמנות" (לונדון, 1878), הופיע בתקופה זו.
האנט לא הסתפק בציור שמן.
הוא היה פורה גם במדיומים אחרים של האמנות.
הוא עבד גם כליתוגרף ופסל.
משנת 1850 עד 1877, הוא היה צייר הדיוקנאות והנוף המוביל של בוסטון.
האנט השפיע על הסגנונות של ווינסלו הומר, צ'ילדה חסאם וג'ון ג'וזף אנקינג.
עבודות המברשת התוססות של האנט, שהופקו בחלקן מלימוד הציור האירופי, סימנו שלב חדש בטכניקת ציור השמן, על ידי הומר ואחרים.
בשנת 1867, האנט ואשתו הפליגו לפריז כדי להשתתף בפתיחת התערוכה העולמית.
לוויליאם מוריס האנט ואשתו, לואיזה דומארסק פרקינס לשעבר, נולדו חמישה ילדים.
בשנת 1871 נבחר האנט לאקדמיה הלאומית לעיצוב כאקדמאי חבר.
בשנת 1879, מת ויליאם מוריס האנט בגיל 55, ככל הנראה כתוצאה מניסיון התאבדות באיי שואלס, ניו המפשייר.
האנט הלך לחוף ניו המפשייר כדי להתאושש מדיכאון עמוק.
אבל הוא המשיך לעבוד, וביצע את הסקיצה האחרונה שלו שלושה ימים לפני מותו.
גופתו התגלתה על ידי חברתו המשוררת מניו המפשייר סיליה טקססטר.
ויליאם מוריס האנט נקבר בבית העלמין של פרוספקט היל בברטלבורו, ורמונט, לצד בני משפחה אחרים.
אחיו, ריצ'רד מוריס האנט היה אדריכל מהולל.
אחיו האחר - לאוויט האנט היה צלם ועורך דין ידוע.
אח רביעי, ג'ונתן, היה רופא שהתאבד גם הוא.
ספריית ויליאם מוריס האנט במוזיאון בוסטון לאמנויות יפות נקראת לכבוד הצייר.
האנט היה חבר מייסד של בית הספר במוזיאון לאמנויות יפות.
לאחר מותו, חבריו לספסל הלימודים בהרווארד ובוסטונים אחרים תרמו לקרן לרכישת רבים מציוריו לתרומה למוזיאון לאמנויות יפות.
עבודות נוספות שלו נמצאות במוזיאונים הגדולים באמריקה ובאירופה.
שני עשורים לאחר מותו של האנט, פרסמה תלמידתו לשעבר הלן מרי קונטלטון את הביוגרפיה שלה על הצייר מבוסטון תחת הכותרת "חיי האמנות של ויליאם מוריס האנט".
ויליאם מולרידי היה צייר ז'אנר אירי שהתגורר בלונדון.
הוא ידוע בעיקר בזכות תיאורי הרומנטיזציה של סצנות כפריות, וביצירת ניירות מכתבים שהונפקו במקביל לחותמת הדואר "הפני השחור".
ויליאם מולרידי נולד באניס, מחוז קלייר.
בשלב מוקדם בחייו, בשנת 1792, עברה המשפחה ללונדון, שם הצליח להשיג השכלה ולמדו אותו ציור מספיק טוב כך שהתקבל לבית הספר המלכותי באקדמיה בגיל ארבע עשרה.
היא באה ממשפחה של אמנים מבוססת; בין אחיה היו ג'ון וארלי, חברו של ויליאם בלייק, קורנליוס וארלי וויליאם פליטווד וארלי.
יחסיו עם אשתו הידרדרו בהדרגה עם השנים, כפי שמפורט במסמכים שנשמרו בספרייה של מוזיאון ויקטוריה ואלברט.
אמונתו הקתולית החזקה מנעה כל סיכוי לגירושים אך הם נפרדו.
הוא האשים אותה ב"התנהלות רעה" אך נרתע ממסירת פרטים.
במכתב אליו בשנת 1827 היא האשימה אותו בקריסת נישואיהם ומרמזת על אכזריות וניאוף.
אשתו כתבה שאחת מתלמידיו, הרייט גולדסמית, אמרה לה "שהוא העדיף את האצבע הקטנה שלה" על פני אשתו וילדיו והאשימה אותו למעשה גם בפדופיליה.