tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלבחר הצטרפה ללהקה שהייתה ללא שם וניגנה קטעים אינסטרומנטליים באופי פלמנקו וספרדי וכשנכנסה ללהקה הגת את השם לה אלגריה שהפירוש של מילה זו זה 'השמחה' בעברית שזהו גם שמה השני של אניטל אלבחר.
בעת כניסתה ללהקה הכניסה קטעי שירה לקטעים האינסטרומנטליים הקיימים.
היא הופיעה עם להקתה בקפה ביאליק, בשבלול, בסינמטק תל אביב ובפסטיבל הג'אז בים האדום.
איתה בלהקה הגיטריסטים רועי וייסגלס ויאיר פרבר, נגן הדרבוקה גונן ויזל והבסיסט פרננדו נוף.
אניטל אלבחר שרה בספרדית, לאדינו, ערבית, מרוקאית, יוונית, צרפתית ואנגלית.
וכותבת שירים בעברית, ספרדית ומרוקאית.
אלבחר עשתה את הקולות באלבומו דובר המרוקאית של אריק משעלי.
עשתה קולות רקע בהצגות הילדים "מותק של פסטיבל" ו"קופיקו".
דיבבה סרטים וסדרות מצוירות לטלוויזיה ולקולנוע באולפני אלרום: שרק השלישי, רטטוי, מכושפת, בולט, מדגסקר 2, מפלצות נגד חייזרים, החתול של שרק.
במאי 2012 התחתנה עם יהונתן רון, ארט דיירקטור בחברת פרסום, מעצב גרפי, צייר וצלם.
בשנת 2010 התחיל אלבחר להתקרב לדת, ועברה תהליך של חזרה בתשובה, היא שינתה את שמה לאדל רון בעצת רב.
אלבחר לימדה משנת 2014 עד שנת 2021 בצבי מיתר, בית ספר לקולנוע יהודי.
מחזמר/ערב מוזיקלי מחזאי במאי תפקיד הצגת בכורה התרנגולים – ערב שירי התרנגולים בבימויו של שוקי וגנר ובניצוחה של נעמי פולני נובמבר 2010 הקומקום והמטאטא - ערב מוזיקלי סאטירי שוקי וגנר 2009 בראבו!!!
שרים 90 ערב מוזיקלי בשיתוף עם תיאטרון הספרייה אלון אופיר 5 בנובמבר 2008 סיגל שלומי מושקוביץ צדי צרפתי הלנה, אשתו של יאקיס 24 בפברואר 2011 שלמה המלך ושלמי הסנדלר מאת סמי גרונמן, תרגום ופזמונים נתן אלתרמן אילן רונן ברוריה 15 בינואר 2005
הצגה מחזאי במאי תפקיד הצגת בכורה השוטר אזולאי מחזה של דניאל לפין על-פי אפרים קישון מיכה לבינסון אוקטובר 2009 אלף לילה ולילה עיבוד יגאל עזרתי נורמן עיסא פברואר 2009 אילתורינה בבימויו וניצוחו של דב רייזר
הצגה תיאטרון מחזאי במאי תפקיד הצגת בכורה מידע נוסף בקצב התיגוף חלום הפקות לחנים וניהול מוזיקלי – רמי קליינשטיין רונן גולדפרב 2009 גלגולי גילגמש התיאטרון הערבי עברי ביפו גדעונה רז-עיסא על פי ש.
שפרה נורמן עיסא 2009 זכתה במקום הראשון בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 2009
הצגה עורך ומפיק, במאי תאריך מופע מחווה ליום הולדתו ה-87 של שמעון פרס עורך ומפיק אבי גז, כתיבה ותחקיר בן בר שביט, עיבודים וניהול מוזיקלי אוהד בן אבי 16 באוגוסט 2010 מחווה לנורית הירש עורך ומפיק אבי גז, עיבודים וניהול מוזיקלי יוסי בן נון 18 במאי 2010
אניטה לונסברו-פורטר, חברה היא שחיינית עבר בריטית, אלופה אולימפית (רומא 1960), אלופת אירופה (לייפציג 1962), פעמיים ברציפות אלופת משחקי חבר העמים הבריטי (קארדיף 1958 ופרת' 1962) ושיאנית העולם במשחה ל-200 מטר חזה.
רק כעבור 48 שנים, זכתה שחיינית בריטית נוספת, רבקה אדלינגטון במדליית זהב (בייג'ינג 2008).
היא למדה לשחות בהודו שם אביה שרת כרס"ר גדוד בצבא.
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקארדיף, ויילס בסוף יולי 1958 זכתה לונסברו בשתי מדליות זהב, במשחה ל-220 יארד חזה בתוצאה של 2:53.5 דקות ובמשחה שליחות 4x110 יארד מעורב בשיא עולם חדש של 4:54.0 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בתחילת ספטמבר אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:53.5 דקות, אחרי שיאנית העולם אדה דן האן מהולנד (2:52.0 דקות) ומדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:54.3 דקות.
בתחרות שנערכה בוואלויק, הולנד ב-25 ביולי 1959 קבעה לונסברו במשחה ל-200 מטר חזה שיא עולם חדש של 2:50.3 דקות.
באולימפיאדת רומא (1960) זכתה לונסברו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש של 2:49.5 דקות, לפני שיאנית העולם היוצאת ויטרוד אורסלמן ששיפרה אף היא את שיאה (2:50.0 דקות) וברברה גבם (2:53.6 דקות) מגרמניה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:47.6 דקות, היא שחתה את סגנון החזה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:21.0 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בלייפציג, מזרח גרמניה באוגוסט 1962 זכתה לונסברו ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:50.2 דקות, מדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:32.3 דקות ומדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:46.2 דקות.
שלושה חודשים לאחר מכן, במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בפרת', אוסטרליה בסוף נובמבר אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-110 יארד חזה בתוצאה של 1:21.3 דקות, במשחה ל-220 יארד חזה בתוצאה של 2:51.7 דקות ובמשחה ל-440 יארד מעורב אישי בתוצאה של 5:38.6 דקות.
מדליית כסף במשחה שליחות 4x110 יארד מעורב בתוצאה של 4:47.9 דקות.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה לונסברו לכבוד לשאת את דגל בריטניה בטקס הפתיחה והייתה לספורטאית אישה הראשונה שזכתה בכבוד זה.
במשחקים עצמם היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:30.5 דקות.
לאחר המשחקים האולימפיים פרשה לונסברו משחייה תחרותית ונישאה ליו פורטר, רוכב אופניים אולימפי שייצג אף הוא את בריטניה באולימפיאדת טוקיו.
הוא זכה 4 פעמים באליפות העולם ברכיבת אופנים בענף הרדיפה.
בשנת 1983 זכתה לונסברו להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
בסך הכל קבעה לונסברו 6 שיאי עולם חדשים, 4 מהם אישיים במשחים ל-100 מטר חזה ול-200 מטר חזה ו-2 במשחי שליחות 4x100 מטר מעורב.
בשנת 1962 זכתה לונסברו בתואר אישיות הספורט של השנה על ידי ה-BBC והייתה לאישה הראשונה שזכתה בתואר זה.
אניטה סרקיזיאן היא עיתונאית, מבקרת תקשורת, ובלוגרית קנדית-אמריקאית.
היא יסדה ארגון ללא כוונת רווח בשם Feminist Frequency ("תדר פמיניסטי", אבל יכול להיות מתורגם "תכיפות פמיניסטית"), והפיקה יחד עם ג'ונת'ן מקינטוש, את סדרת סרטוני הווידאו Tropes vs.
Women in Video Games, ("מוטיבים נגד נשים במשחקי מחשב").
בשנת 2012, הפכה סרקיזיאן מטרה למסע הטרדה והשמצה ברשת, בעקבות פתיחת מיזם מימון המונים עבור סדרת הסרטונים הזו.
במקביל, תומכים בסדרה תרמו כמעט 160,000 דולר אמריקאי למיזם, הרבה מעבר למטרת מיזם הגיוס, שהייתה 6,000 דולר.
שני ההיבטים הללו עוררו עניין בתקשורת, בעיקר בארצות הברית, והציבו את סרקיזיאן במרכז דיונים רבים בנושא שנאת נשים בתרבות משחקי המחשב, ועל הטרדה מקוונת.
למרות ההטרדה, המשיכה סרקיזיאן להופיע בתקשורת ולפרסם מאמרים וביקורת על ייצוגי נשים במשחקי מחשב ועל הטרדה מינית בתעשיית המשחקים ובתרבות ההמונים.
סרקיזיאן נולדה בקנדה וגדלה ליד טורונטו, להורים מהגרים ארמנים-נוצרים מעיראק שהגיעו לשם עוד קודם לכן כפליטים מרצח עם בטורקיה בתחילת המאה ה-20. אביה, מהנדס מחשבים, לימד אותה כיצד לבנות מחשב והיא לימדה את עצמה לבנות אתרים ולתכנת.
לימים היגרה לארצות הברית, והיא מגדירה עצמה כ"קנדית-אמריקאית".
סרקיזיאן השלימה תואר ראשון בתקשורת באוניברסיטת מדינת קליפורניה בנורת'רידג' (CSUN), ולאחריו תואר שני בהגות מדינית וחברתית באוניברסיטת יורק שבקנדה, בשנת 2010. התזה שלה הייתה "I'll Make a Man Out of You: Strong Women in Science Fiction and Fantasy Television" ("אעשה ממך גבר: נשים חזקות במדע בדיוני ופנטזיה בטלוויזיה").
בשנת 2009 החלה סרקיזיאן לפרסם את הבלוג שלה, Feminist Frequency, במטרה להציע ביקורת תקשורת פמיניסטית קריאה ונגישה.
הבלוג הציע סרטוני וידאו שבחנו מבנים חברתיים ותרבות המונים מעמדה פמיניסטית, כגון עיון ברשימת הסרטים המועמדים לפרס אוסקר בשנת 2011 ובדיקתם לפי מבחן בקדל, או הצגת האופן שבו חברת לגו מחזקת נורמות תרבותיות.
Feminist Frequency נרשם כארגון ללא מטרת רווח שסרקיזיאן היא המנכ"לית שלו.
בשנת 2011 חברה סרקיזיאן לכתב העת Bitch ויצרה את סדרת סרטוני הווידאו Tropes vs.
Women ("מוטיבים נגד נשים"), שבחנה מוטיבים נפוצים לגבי ייצוג נשים בתקשורת, בדגש על הסוגה מדע בדיוני.
הסדרה מנתה שישה סרטונים שהציגו מוטיבים כגון ה-Manic Pixie Dream Girl, "נשים במקררים", ו"עקרון דרדסית".
הסרטונים עוררו עניין רב, הובילו לתשומת לב תקשורתית ולראיונות רבים, ואף אפשרו מסע גיוס כספים במימון המונים שהצליח הרבה מעל למצופה, ואפשר הפקת סרטונים נוספים.
המיזם "מוטיבים נגד נשים" עורר מסע הטרדה מינני נגד סרקיזיאן.
מטרידים שלחו לה איחולי אונס, איומים על חייה, פרצו לאתר שלה ולערוצי מדיה חברתית שהפעילה, וחשפו והפיצו פרטים אישיים על סרקיזיאן.
אחרים השמיצו אותה באתרי רשת שונים, השחיתו את הערך על סרקיזיאן בוויקיפדיה האנגלית בביטויי שנאה גזענית או מיננית, ובהעלאת תמונות פורנוגרפיות במקום תמונתה בוויקיפדיה.
אחרים שלחו לה ציורים שבהם דמותה נאנסת על ידי דמויות ממשחקי מחשב.
אחד ממטרידיה אף יצר תוכנת מחשב שהתחזתה למשחק מחשב בשם "הכה את אניטה סרקיזיאן", ובו המשתמש הוזמן להקליק על תמונה של סרקיזיאן, כשכל הקלקה הוסיפה גרפיקה של דם לתמונה.
ההטרדה התרחבה לעיתים אף למי שהביעו תמיכה בסרקיזיאן, כגון סטפני גאת'רי, שביקרה את התוכנה האמורה וסבלה מאיומים באונס וברצח.
בעקבות תלונתה של גאת'רי למשטרה, אחד הגברים האחראים להטרדה אותר, נעצר, והואשם בהטרדה פלילית ובהפרת צו התנהגות טובה
החשיפה התקשורתית הרבה הוביל להזמנת סרקיזיאן להרצאות וכנסים בנושא הטרדה מינית וקהילות מקוונות, בין היתר בכנס TEDxWomen.
במרץ 2014 קיבלה סרקיזיאן פרס ונשאה דברים בטקס Game Developers Choice Awards.
לאחר מעשה, דיווחו מארגני הכנס כי קיבלו איום אלמוני בדבר פצצה, ושמשטרת סן פרנסיסקו סרקה את מרכז הכנסים מוסקון לפני קיום האירוע.
באוגוסט 2014, התדר הפמיניסטי שחרר פרק נוסף של Tropes vs.
העלייה הגוברת בהטרדות מהן סבלו מפתחות משחקי וידאו וסרקיזיאן (כולל איומים ברצח) גרמו לאחרונה לעזוב את ביתה.
משטרת סן פרנסיסקו אישרה שהיא העבירה מידע על המקרה ל-FBI להמשך חקירה.
ב-14 באוקטובר 2014 אוניברסיטת המדינה של יוטה וסרקיזיאן קיבלו איומי טרור בנוגע להרצאה שלה למחרת באוניברסיטה.
משטרת יוטה והאוניברסיטה לא האמינו שאיומים אמינים.
אולם סרקיזיאן לא הסכימה איתם וביטלה את ההרצאה.
ב-2012 האתר Gamasutra עוסק בתחום פיתוח משחקי וידאו הגדיר את ההטרדה שעברה סרקיזיאן ואת תדר פמיניסטי כזרזים שהובילו לחשיבה מחודשת על חשיבות בגיוון והכלה בתרבות תעשיית המשחקים.
האתר הגדיר את נושא הגיוון וההכלה אחד מהטרנדים לשנת 2012. ב-2013 ניוזוויק והאתר The Daily Beast כלל את סרקזיאן ברשימת 125 הנשים המשפיעות.
באותה השנה, היא קיבלה את פרס יקיר National Academy of Video Game Trade Reviewers עבור סרטוני הווידאו שלה.
ב-2014, היא קבלה את פרס השגריר של Game Developers Choice Awards על פעילותה לייצוג נשים במשחקי וידאו.
סרקיזיאן הייתה האישה הראשונה שקבלה את הפרס.
אחרי התקרית באוניברסיטת המדינה של יוטה, המגזין רולניג סטון כינה אותה מבקרת תרבות הפופ החשובה ביותר וכתב שהמקרה מחזק את עמדתה: יש בעיה במשחקי המחשב.
במרץ 2015 הטיים מגזין כלל את סרקיזיאן ברשימת "50 האנשים המשמפיעים ביותר על האינטרנט" ובאפריל באותה השנה היא נכללה ברשימת מאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם של טיים 100.
אניטה רוזה זרנוביצקי-מיצקוביץ' (בשוודית: Anita Rosa Zarnowiecki-Mieczkovicz, נולדה ב-26 במאי 1954), היא שחיינית שוודית-יהודיה בעבר, בעלת מדליית ארד מאליפות אירופה בשחייה (ברצלונה 1970), אלופה ושיאנית שוודיה שייצגה את מדינתה באולימפיאדה (מינכן 1972) ובאליפות העולם (בלגרד 1973).
אלופה ושיאנית ההמכביה התשיעית (1973), בעלת 8 מדליות אישיות מהן 7 זהב ו-1 כסף, מספר מדליות הזהב הרב ביותר שזכה בו ספורטאי כלשהו במכביה אחת.
אחיה התאום ברנט, אף הוא אלוף ושיאן שוודיה, שייצג את מדינתו באולימפיאדת מינכן, באליפות העולם, אלוף ושיאן המכביה התשיעית, בעל 5 מדליות מהן 2 זהב ו-3 כסף וביחד זכו בתשע מדליות זהב ובארבע מדליות כסף (13 מדליות בסך הכל).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 1970 זכתה זרנוביצקי במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא שוודיה חדש של 4:07.4 דקות, אחרי מזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 4:00.8 דקות והונגריה (4:02.7 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום 10 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא שוודיה חדש של 2:36.0 דקות ובמקום 12 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא שוודיה חדש נוסף של 5:28.4 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 13 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:29.08 דקות ובמקום 12 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:15.05 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי 1973 זכתה זרנוביצקי ב-8 מדליות, מהן 7 זהב ו-1 כסף, מספר מדליות הזהב הרב ביותר שזכה בו ספורטאי כלשהו במכביה אחת.
מדליית כסף, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:50.7 דקות
באליפות העולם שנערכה בבלגרד יוגוסלביה בספטמבר אותה שנה סיימה זרנוביצקי פעמיים במקום 12, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:30.48 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:15.18 דקות.
אניים (שם מדעי: Crotophaginae) היא תת-משפחה של עופות ממשפחת הקוקייתיים, החיה רק באמריקה מקנדה עד ארגנטינה.
בתת-משפחה זו 2 סוגים: Guira וCrotophaga ובהם 4 מינים.
בעבר הם נחשבו למשפחה עצמאית.
מינים אלה הם קוקיות גדולות החיות בין העצים של אמריקה הטרופית והם בעלי נוצות צהובות עד שחורות, ציצה קטנה מאחורי ראשם ומקורים גדולים ועבים.
הם ניזונים מחרקים שונים, מחסרי חוליות, מביצים ומלטאות וצפרדעים קטנות.
הם מקננים על הביצים ואינם מיטפלים לעופות אחרים כלל, אך לעיתים יהרגו גוזלי עופות אחרים ללא מטרה.
חלק מהמינים מטילים עד 7 ביצים ואחרים רק 2-3 ביצים.
סוג ומין יחיד קוקיית גוירה (Guira guira)
מין אני רחב-מקור (Crotophaga ani)
אניירין ברנרד הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ולשי.
הוא מוכר בעיקר מהופעותיו בתפקיד דייווי בסרט המוזיקלי "Hunky Dory", קלוד במותחן "The Truth About Emanuel", רוברט ויליס הבן בסרט "סילה", והמלך ריצ'רד השלישי במיני-סדרה "מלכה לבנה".
ב-2017 שיחק בסרט הפעולה "דנקרק" של כריסטופר נולאן.
ברנרד נולד בברידג'אנד שבמחוז מרכז גלמורגן (כיום מחוז ברידג'אנד) בוויילס, הממלכה המאוחדת.
הוא בנם של ג'ון, עובדת במפעל, וטרי ברנרד, כורה פחם.
יש לו אחות בשם קרי.
הוא למד בבית הספר התיכון "אֶסְגוֹל גְוִוין ל'אנְהארי".
כשהיה בן 11/12 כיכב בסדרת הטלוויזיה "Jacob's Ladder" של ערוץ HTV ויילס.
ברנרד למד משחק בקולג' המלכותי הוולשי למוזיקה ולדרמה יחד עם קימברלי ניקסון וטום קאלן, וסיים את לימודיו ב-2008. שפת האם שלו היא ולשית.
ברנרד גילם את מלכיור, אחד משלושה התפקידים הראשיים, בהפקה המקורית בלונדון של המחזמר "אביב מתעורר" זוכת פרס טוני.
הצגת הבכורה הייתה בפברואר 2009 בתיאטרון ליריק האמרסמית'.
ההפקה הועברה במרץ 2009 לתיאטרון נובלו ורצה עד מאי אותה שנה.
ב-2010 זכה ברנרד בפרס אוליבייה על תפקידו במחזה.
בטלוויזיה שיחק ברנרד בתפקידי אורח בסדרות "רופאים", "חדר מיון", "לגדול בלי בושה", "Y Pris" ו-"Jacob's Ladder".
עוד הופיע בסרטי טלוויזיה קצרים כגון "The Big Day" ו-"Night on the Tiles" ובסרט זוכה פרס באפט"א הוולשי "Owl Creek Bridge".
בתיאטרון בוויילס שיחק ברנרד במחזה "שיר אשיר בגשם" בתפקיד דון לוקווד בתיאטרון לנוער ברידג'נד קאונטי, ובמחזה "Il Miracolo" עבור אלאן ויילס.
בבית הספר למשחק הופיע בהפקות של "מעגל הגיר הקווקזי", "Hobson's choice", "חשיבותה של רצינות" ו"סיפור הפרברים" בתפקיד טוני.
הוא השתתף בהפקה רדיופונית של הדרמה "תחת חורש חלב".
ב-2011 שיחק ברנרד בסרט "המבצר האחרון" המתרחש ב-1215 ועוסק בחתימת המגנה כרטה על ידי המלך ג'ון ומרד הברונים.
בסרט מככבים פול ג'יאמטי, דרק ג'קובי, קייט מארה, ג'יימס פיורפוי, ג'ייסון פלמינג ומקנזי קרוק.
עוד ב-2011 כיכב ברנדרד בסרט "Hunky Dory" לצדה של מיני דרייבר.
הסרט מתרחש בשנת 1976 בקיץ החם ביותר שנרשם, בבית ספר בסוונסי.
ברנרד גילם את דייווי, ושר שירים מאותה עת כגון "Life on Mars" של דייוויד בואי ואת "Love Reign O'er Me" של להקת המי.
בינואר 2012 שיחק ברנרד בתפקיד הצלם דייוויד ביילי בסרט הטלוויזיה "We'll Take Manhattan" לצדה של קארן גילאן.
ב-2012 הופיע גם בסרט האימה "אלפי הופקינס" יחד עם ג'יימי וינסטון.
ברנרד היה מועמד לתפקיד ג'ק בסרט "ג'ק צייד הענקים" אבל לבסוף ניקולס הולט קיבל את התפקיד.
ברנרד הופיע בתפקיד ראשי בסרט אימה דל תקציב בשם "Guinea Pigs" (יצא גם בשם "The Facility"), על מתנדבים בניסוי קליני שנלחמים על חייהם אחרי שלקחו תרופה בניסוי כושל.
בסרט מככבים גם אלכס ריד, כריס לרקין, סטיב אווטס, ניה רוברטס, אוליבר קולמן, סקיי לורי, ג'ק דולן ואמית שאה.
אחרי כן כיכב במותחן האימה "Citadel".
מאפריל עד יוני 2012 הצטלם ברנרד לסרט הפנטזיה-הרפתקאות בשם "ההרפתקן: קללת קופסת מידאס" בדרום-מערב אנגליה.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2014. ב-2013 השתתף ברנרד בסרט "Trap for Cinderella" בבימויו של איאן סופטלי המבוסס על ספר מאת סבסטיאן ג'פריסוט, וגילם את דמותו של קלוד בדרמת המתח "The Truth About Emanuel" של פרנצ'סקה גרגוריני.
ברנרד גילם את דמותו של המלך ריצ'רד השלישי בסדרת הטלוויזיה "מלכה לבנה" של ערוץ BBC One.
עוד הופיע בתפקיד ג'ון טרנצ'רד בעיבוד של "מונפליט" שצולם באירלנד ושודר בערוץ Sky1 בדצמבר 2013.
הוא השתתף במיני-סדרה "סילה" בתפקיד המנהל המוזיקלי בובי ויליס לצדה של שרידן סמית'.
הדרמה מתמקדת בחייה של סילה בלאק וראשית הצלחתה המקצועית.
ב-2016 שיחק ברנרד בתפקיד הנסיך בוריס דרובצקוי במיני-סדרה "מלחמה ושלום" עיבוד של אנדרו דייוויס לרומן באותו שם מאת לב טולסטוי ששודרה בערוץ BBC One.
עוד הופיע בתפקיד טים הובסון בדרמה בת חמישה חלקים בשם "שלוש עשרה".
שנהפרסקטגוריהעוברתוצאה2010פרס אוליבייההשחקן הטוב ביותר במחזמראביב מתעורר בתפקיד מלכיור גבור2012פסטיבל הסרטים הבינלאומי של פוצ'וןהשחקן הטוב ביותרCitadel2013 פרס הקולנוע העצמאי של אשלנדאנסמבל השחקנים הטוב ביותר יחד עם ג'סיקה בייל, אלפרד מולינה, פרנסס או'קונור, ג'ימי סימפסון, וקיה סקודלריו The Truth About Emanuel
באהן הייתה סטטיסטיקאית, אפידמיולוגית, רופאה וחוקרת סרטן אמריקאית.
באהן נולדה בניו יורק, בגיל 15 עזבה את לימודיה בתיכון, וארבע שנים מאוחר יותר סיימה את לימודיה במכללת האנטר, שם הוענקו לה תואר ראשון בביולוגיה ותעודת הוראה.
בנוסף לכך היא למדה גם פיזיקה, בוטניקה, מתמטיקה וסטטיסטיקה במוסדות שונים, אך לא השלימה את לימודיה באף אחד מהתחומים האלה.
למרות זאת התקבלה לעבודה במכון המחקר הלאומי לבריאות הנפש, שם עבדה מ-1951 עד 1966. במהלך תקופה זו למדה לימודי דוקטורט באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, תחת הדרכתו של ג'רום קורנפילד.
תואר הדוקטור למדעים הוענק לה ב-1960. מחקרה שם עסק במתודולוגיה של מחקר המטופלים במרפאות החוץ לבריאות הנפש במדינת מרילנד.
ב-1966 הצטרפה לבית הספר לרפואה של פנסילבניה כפרופסור לביוסטטיסטיקה.
בנוסף לעבודתה כמרצה, למדה גם בבית הספר לרפואה, וקיבלה תואר דוקטור לרפואה (MD) ב-1972.
בהמשך התמנתה לתפקיד האפידמיולוגית הראשית של מדינת מרילנד, ומאוחר יותר הצטרפה לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה כפרופסור לאפידמיולוגיה ובריאות הציבור, שם עמדה בראש מכון המחקר לאפידמיולוגיה של הסרטן.
במקביל עסקה במחקר גם במסגרת המכון הלאומי לחקר הסרטן וכן באוניברסיטת טמפל.
ב-1980 נתבקשה לעמוד בראש תוכנית חדשה ללימודי אפידמיולוגיה באוניברסיטת סן דייגו, אך נפטרה לאחר אירוע מוחי בטרם החלה בתפקידה החדש.
בעבודתה המדעית תרמה תרומות חשובות בחקר הסרטן.
באחר ממחקריה החשובים היא זיהתה גורמי סיכון סביבתיים לסרטן המעי הגס.
כן זיהתה את בשנת 1967 החומר PCB, שהיה אז בשימוש נפוץ, כגורם סיכון למלנומה.
בסך הכל היא פרסמה למעלה מ-150 מאמרים מדעיים.
כמו כן, היא כתבה שני ספרי לימוד לתחומי הביוסטטיסטיקה והאפידמיולוגיה.
באהן נבחרה לעמיתה באיגוד האמריקני לסטטיסטיקה ב-1970. כן נבחרה כעמיתה באיגוד האמריקני לבריאות הציבור ובאיגוד האמריקני לרפואה מונעת.
אניטה מורג'אני היא סופרת, מחברת רב המכר "מתה להיות אני", דוברת, ויועצת בין-תרבותית לתאגידים בינלאומיים.
בשנת 2006, לאחר שסבלה מסרטן סופני במשך כארבע שנים, תפקוד איבריה של אניטה קרס והיא נכנסה לתרדמת.
היא הייתה בתרדמת במשך 30 שעות.
היא הובהלה לבית החולים, כאשר הרופאים העריכו כי נותרו לה מספר שעות לחיות, שם היא טוענת שנכנסה לעולם הבא במהלך חוויית סף מוות (NDE) שחוותה.
לאחר חוויית ה-NDE, החלימה בתוך ימים ספורים וסיפרה כי במהלך החוויה הבינה כי הסיבה לסרטן הייתה שלא הייתה לה אהבה לעצמה ולכן ידעה שכשתחזור ההחלמה תהייה מהירה.
נולדה בשם אניטה שאמדסאני להורים הודים, הארגוֹבִּינד (אבא) ונילוּ (אמא) שאמדסאני בסינגפור.
זמן קצר לאחר לידתה עברה משפחתה לסרי לנקה, וכשהייתה בת שנתיים עברו להונג קונג, שם גדלו היא ואחיה הבכור אנוּפּ.
אניטה ואחיה למדו בבתי ספר בריטיים.
מורג'אני סיפרה שכבת מיעוטים, הייתה לעיתים קרובות קורבן לבריונות בבית הספר.
עקב הרקע המולטי-תרבותי, גדלה מורג'אני כילדה רב-לשונית, הדוברת סינדית (שפה הודית), קנטונזית (ניב של סינית) ואנגלית.
בפברואר 2002, בעודה חיה ועובדת בהונג קונג, מורג'אני אובחנה בלימפומה ממארת לאחר מציאת גוש בצווארה.
בתחילה, דחתה מורג'אני טיפולי רפואה קונבנציונלית.
היא הייתה עדה למספר אנשים קרובים לה שנפטרו מסרטן, כולל אחיה, גיסה, והחברה הטובה ביותר שלה, למרות טיפולים קונבנציונליים נרחבים.
במהלך החודשים הבאים, התנסתה מורג'אני במגוון שיטות ריפוי אלטרנטיביות, אך ללא הועיל.
לאחר מכן היא עברה כמה טיפולי סרטן קונבנציונליים.
אך, למרות כל הטיפולים, הרופאים הודיעו לה ולמשפחתה, כי "מאוחר מדי" ואין אפשרות להציל את חייה.
הלימפומה התפשט בכל גופה וכבר שלחה גרורות בכל גופה.
למורג'אני כבר היו גידולים רבים בגודל של כְּלימון בכל פלג הגוף העליון, מצווארה עד הבטן.
הגוף שלה כבר לא היה יכול לספוג מזון, הריאות שלה היו תמיד מלאות בנוזל ונוקזו בקביעות, והיא הייתה מחובר ברציפות לצינור חמצן.
ב-2 בפברואר 2006, היא נכנסה לתרדמת עמוקה.
הרופאים הודיעו למשפחתה שגופה היה בכשל מערכתי כולל ואלו השעות האחרונות של חייה.
מורג'אני התעוררה מהתרדמת כשלושים שעות מאוחר יותר, וסיפרה על חוויה חוץ גופית בה קיבל את פניה אביה המנוח וחברתה הטובה שנפטרה מסרטן, הם אמרו לה שלא הגיע הזמן שלה למות.
במהלך אותן 30 שעות, חוותה מורג'אני חוויה עם מאפיינים רבים של חוויית סף מוות, ובנוסף פרטים הייחודיים לה.
מורג'אני סיפרה כי במהלך חווייתה התנגדה באופן נחרץ לחזור לגופה החולה ולסבל של הגוף הפיזי, אבל אביה וחברתה עודדוה, ואמרו לה שהיא צריכה לחזור, כדי "לחיות את חייה ללא מורא".
היא תיארה שבמהלך החוויה התברר לה כי הסיבה לכך שהיא חולת סרטן נעוצה בחוסר אהבה שלה כלפי עצמה וממילא כשתחזור עם ההבנה הזו לגופה, תחלים מהרה.
לאחר היציאה מהתרדמת, מורג'אני חוותה ריפוי ספונטני (Spontaneous remission).
זמן קצר לאחר אותה החלמה פלאית, החלה מורג'אני לשתף את הסיפור שלה, ואת התובנות שעלו מחוויית ה-NDE באינטרנט.
היא הגישה את תיאור החוויה המפורט של ה-NDE למכון המחקר של חוויות סף-מוות (NDERF), אתר המכון מנוהל על ידי האונקולוג ד"ר ג'פרי לונג.
NDERF הוא אתר המוקדש למחקר NDE ובתוך כמה שעות מהגשת הסיפור, יצר לונג עמה קשר ותחקר אותה כדי לאמת את התיק, ולאחר שהשתכנע פורסם הסיפור שלה בדף הבית של אתר האינטרנט שלו, משום שהרגיש שהחווייה שלה הייתה "exceptional NDE".
אף על פי שב-NDERF יש אלפי סיפורי NDE, סיפורה של מורג'אני הפך ויראלי, ויצר עניין גדול בקנה מידה בינלאומי.
זמן קצר לאחר החלמתה, הציג האונקולוג שלה את מקרה ההחלמה הפלאי באוניברסיטת הונג קונג, ולאחר מכן הפגיש אותה עם ראש המחלקה למדעי ההתנהגות.
היא הוזמנה כמרצה קבועה לסגל ולסטודנטים, כדי לדבר על נושאים כמו עמידה מול המוות, מול אבחנה של מחלה סופנית, התמודדות עם סרטן, איך לתמוך במישהו עם מחלה סופנית, פחד, מתח ממחלה, וכן הלאה.
ככל שעבר הזמן צבר הסיפור שלה עוד עניין ופרסום, ואנשים מכל רחבי העולם החלו ליצור איתה קשר דרך NDERF באתר ושאלו שאלות על ה-NDE, וחיפשו ייעוץ והדרכה.
כדי לענות על הדרישה היא הקימה אתר אינטרנט משלה, ומהרה הגיעה למצב של מאות מיילים בשבוע מאנשים שרוצים לדעת יותר על החוויה שלה או איך להתמודד עם המחלה ועל נושאים אחרים שלה ניסיון רלוונטי בהם.
הסיפור שלה הגיע לתשומת לבם של הסופר ד"ר וויין דייר, אשר קישרה עם בית ההוצאה לאור "היי האוס" שהציע לה לכתוב יחד ספר.
הספר "מתה להיות אני" פורסם במרץ 2012, ושבועיים לאחר השקתו כבר נרשם כרב-מכר של הניו יורק טיימס.
מורג'אני הוזמנה להיות ב-PBD מיוחד על ידי וויין דייר שכותרתו "הרצונות", והתראיינה בערוצי תקשורת רבים בעולם.
"מתה להיות אני" מכר לאחר מכן מעל מיליון עותקים ברחבי העולם, ותורגם למעל 40 שפות.
כמחברת של Hay House, אניטה מרצה ברחבי העולם המו"ל שלה והרצאות וכנסים כגון אני יכול לעשות את זה ומעבירה סמינרים לקהלים גדולים בכנסים כגון UPLIFT ו-TEDx.
ב-15 באפריל 2015, דווח כי רב המכר "מתה להיות אני" כבר עבר הסכם הפקה פוטנציאלי לסרט עם המפיק עטור הפרסים רידלי סקוט.
בינואר 2016, משך המקרה של מורג'אני את תשומת הלב של Dr.
Oz שבחן את פרטי התיק הרפואי שלה, ולאחר מכן הזמין אותה לתוכנית שלו.
גן עדן כאן ועכשיו הוצאת אופוס
מתה להיות אני הוצאת אופוס
רגישות היא העוצמה החדשה (2022) תרגום חמוטל לוין.
אניטה טיגפן פרי היא רעייתו של ריק פרי, מזכיר האנרגיה של ארצות הברית.
הייתה הגברת הראשונה של טקסס, כאשר פרי היה מושל טקסס בשנים 2000–2015, תקופת הכהונה הארוכה ביותר של "הגברת הראשונה של טקסס".
פרי נולדה בעיר האסקל שבטקסס כצעירה מבין ארבעה ילדים של רופא משפחה ועקרת בית, אביה לחם במלחמת העולם השנייה וזכה במספר מדליות כולל כוכב הארד.
היא למדה שנה באוניברסיטת טקסס טק אך מכיוון שלא היה באוניברסיטה חוג לסיעוד עברה ללמוד באוניברסיטת מערב טקסס (A&M West Texas A&M University), שם עשתה תואר בסיעוד והוסמכה כאחות.
ב-1982 נישאה לריק פרי איתו למדה יחד מבית הספר היסודי, לזוג נולדו שני ילדים.
היא עבדה כאחות במשך שבע עשרה שנה במספר מחלקות וביניהן כירורגיה, רפואת ילדים וטיפול נמרץ.
באוקטובר 2000 אותה שנה אירחו היא ובעלה את כנס טקסס לנשים (Texas Conference for Women) הראשון העוסק בפיתוח נשים בתחום המקצועי, הבריאותי והאישי.
בדצמבר 2000 נבחר בעלה למושל טקסס ועם התחלת כהונתה כגברת בראשונה של טקסס עזבה את עבודתה.
ב-2008 המרכז הרפואי של אוניברסיטת טקסס טק נקרא על שמה ובנוסף הוקמו גם שתי תרומות למלגות על שמה.
ב-2011 כשבעלה הודיע על התמודדתו לנשיאות ארצות הברית היא לקחה חלק פעיל בקמפיין הבחירות שלו.
אניטה סקורגן (בנורווגית: Anita Skorgan; נולדה ב-13 בנובמבר 1958) היא זמרת-יוצרת נורווגית שנטלה חלק מספר פעמים בתחרות האירוויזיון.
סקורגן נולדה בגטנבורג להורים נורווגים ובגיל שבע עברה משפחתה לנורווגיה, מגיל צעיר היא הייתה חברה במקהלת הבנות של NRK, רשת השידור של נורווגיה.
היא ייצגה את נורווגיה באירוויזיון שלוש פעמים:
ב-אירוויזיון 1977, עם השיר "Casanova", שהגיע למקום ה-14.
ב-אירוויזיון 1979, עם השיר "Oliver", סיימה במקום ה-11.
ב-אירוויזיון 1982, כשביצעה עם יאן טייגן את הדואט "Adieu", שבתום הקראת הניקוד נמצא שהגיע למקום ה-12.
מלבד זה, ב-אירוויזיון 1981 הייתה זמרת ליווי של פין קאלביק ושנתיים אחר כך, שימשה זמרת הליווי של יאן טייגן, בביצוע סולו שלו בתחרות.
היא גם השתתפה מספר פעמים נוספות ב-"Melodi Grand Prix", התחרות הנורווגית לבחירת נציגה לאירוויזיון.
ב-1983 הופיעה סקורגן בסרט "Prima Veras saga om Olav den hellige" - סרט ביוגרפי על אולף השני, מלך נורווגיה.
ב-1988 הלחינה את השיר שייצג את נורווגיה באירוויזיון באותה השנה, For Vår Jord
ב-1995 שרה את שיריה של פוקהונטס בנורווגית בסרט "פוקהונטס".
היא דובבה בסרטים "אנסטסיה" ו"החרב הקסומה".
ב-2004 התאחדה עם מספר זמרות נורווגיות נוספות ליצירת להקת "Queen Bees".
מ-1984 ועד 1987 הייתה נשואה סקורגן לזמר יאן טייגן ונולדה להם בת, האמנית שרה סקורגן טייגן.
אנייטה חדין (בשוודית: Agneta Sjödin; נולדה ב-20 ביולי 1967) היא מנחת טלוויזיה שוודית.
חדין נולדה בעיירה מצפון לסטוקהולם, כילדה הייתה פעילה במספר סוגי ספורט.
היא למדה תקופה תיאטרון בסטוקהולם ולאחר מכן עברה לגטנבורג.
היא עבדה כטכנאית תאורה באולפנים של ערוץ TV4 ובאותו זמן מנחה הטלוויזיה אדם אלסינג חיפש שותפה להנחיית משחק הטלוויזיה "Tur i kärlek", לאחר שראה אותה ביקש ממנה להיבחן לתפקיד עקב כך שנראתה לו מתאימה, ב-1991 היא החלה להנחות איתו את התוכנית.
לאחר מכן המשיכה בטלוויזיה והגישה שעשועון טלוויזיה נוסף, היא גם הנחתה את הגרסה השוודית של המבצר.
היא הגישה את הגרסה השוודית של תוכנית מופע הספורט "Gladiators".
ב-1997 ו-1998 הנחתה פעמיים את התחרות של מיס שוודיה.
מ-1999 עד 2000 וב-2002 הגישה את תוכנית הכישרונות "Sikta mot stjärnorna".
ב-2003 שיחקה במיני סדרה "Talismanen".
ב-2006 ו-2007 הנחתה את התחרות לבחירת נציגות שוודיה לאירוויזיון הילדים.
ב-2010 הייתה מתחרה בתוכנית "Let's Dance" שהיא מקבילה לרוקדים עם כוכבים.
אנייזה שהיני (באלבנית: Anjeza Shahini; נולדה ב-4 במאי 1987) היא זמרת אלבנית, שייצגה את אלבניה באירוויזיון 2004, לאחר שזכתה במהדורה ה-42 של פסטיבלי אי קנגס.
שהיני נולדה ב-4 במאי 1987 בטירנה, אלבניה.
ב-2003, זכתה שהיני במהדורה הראשונה של "Ethet e së premtes mbrëma".
בהמשך, היא התחרתה וזכתה במהדורה ה-42 של פסטיבלי אי קנגס.
כתוצאה מכך, היא ייצגה את אלבניה באירוויזיון 2004 עם השיר "Dua të jem imazhi yt", שלאחר מכן התחלף לשיר בגרסה האנגלית שכותרו "The Image of You".
שהיני הופיעה בחצי הגמר ב-12 במאי 2004, וסיימה במקום הרביעי עם סך של 167 נקודות, ובכך העפילה לגמר.
בגמר שהתקיים ב-15 במאי 2004, סיימה במקום השביעי עם סך של 106 נקודות.
ב-2004 הקליטה שהיני את השיר "Në mes nesh" עם הלהקה הקוסובואית מריגונה.
ב-2005 היא חתמה על חוזה עם סוכנות לניהול אמנים שבסיסה בווינה.
היא גרה למשך שנתיים בווינה, וללמוד לימודים פרטיים במוזיקה והוציאה מספר סינגלים עם המלחין האוסטרי הרלד האניש , כולל את השיר "Pse Ndal" שהושר בפסטיבלי אי קנגס.
שהיני הגיעה עד לגמר והייתה אחת הפייבוריטיות לזכייה.
עם זאת, בגמר, ששודר ב-18 בדצמבר 2005, לא זכתה בגמר.
ב-3 ביוני 2006, שהיני הייתה אורחת מיוחדת בתחרות Euro Video Grand Prix , שנערכה באלבניה.
היא פתחה את התחרות עם השיר "Welcome to Europe", שהופק גם כסינגל על ידי אותו אולפן בווינה.
לאחר סיום לימודיה באוסטריה ב-2007, חזרה שהיני לאלבניה וחתמה על חוזה עם חברת התקליטים האלבנית "Eurostar".
היא הופיעה בסדרת הטלוויזיה Këngët e Shekullit 2. היא השתתפה ב-Kënga Magjike, עם השיר "Nxënësja më e mirë", שם הגיעה למקום ה-4. עם זאת, היא לא זכתה בפרס המבקרים.
באוגוסט 2008 הוציאה שהיני את אלבומה הראשון, Erdhi momenti.
חלק מהשירים הולחנו על ידי אדריאן הילה, אך היא גם שיתפה פעולה עם מלחינים אחרים כמו פירו קאקו וג'נטי מיפטרג' וחלק מהמילים נכתבה על ידי אחותה של שהיני, בלה.
ב-2010, שהיני השתתפה פעם נוספת בפסטיבלי אי קנגס עם השיר "Në pasqyrë", ושם הגיעה למקום השני.
ב-2010 סיימה שהיני את החוזה שלה עם Eurostar ונהייתה לאמנית עצמאית.
באותה שנה סיימה את לימודיה ביחסים בין-לאומיים באוניברסיטה האירופית בטירנה.
ב-2011 השתתפה לראשונה בטופ פסט יחד עם דרן אבאזי ו-Zig Zag Orchestra.
השיר שלהם "Ti dhe une" זכה בפרס "הפרשנות הטובה ביותר".
לאחר הפסטיבל יצא וידאו קליפ עם חברת ההפקות PinkMoon.
ב-2012, הוציאה את השיר "Te desha shume", שהלחין אנדריט שני והופק על ידי חברת ההפקות Sebastian Video Production.
ב-2012, שהיני השתתפה פעם נוספת בפסטיבלי אי קנגס עם השיר "LOVE", כששוב סיימה במקום השני.
באותה שנה היא הופיעה כזמרת אורחת בשיר "Kastanien Lied" של האמן הגרמני מרטין קילגר.
במהלך 2014, שהיני הוציאה שלושה סינגלים בשיתוף עם כותב השירים מריו דדה.
יחדיו הם הפיקו את השיר "Ujë në shkretëtirë".
הווידאו קליפ לשיר פורסם בשותפות עם חברת ההפקות ID Production.
הסרטון לשיר "Magnet" שימש לקידום פרסומי של החברה.
שיתוף הפעולה עם דדה המשיך גם עם השיר "Energji", שיר שלאחר מכן קיבל את הפרס טנדנס בפסטיבל קנגה מג'יקה .
אניטה לסקר-וולפיש היא צ'לנית יהודייה-גרמנייה, שהייתה חברה בתזמורת הנשים באושוויץ.
לסקר נולדה למשפחה יהודית-גרמנית בברסלאו, אז גרמניה (ורוצלב, פולין של ימינו), אחת משלוש אחיות (מריאן ורנאטה).
אביה אלפונס היה עורך דין ואחיו של השחמטאי הנודע אדוארד לסקר.
הוריהן של שלוש האחיות הקנו להן השכלה מוזיקלית מגיל צעיר.
אחותה מריאן עזבה את גרמניה מיד לאחר ליל הבדולח.
האחות רנאטה לא הצליחה לצאת מגרמניה.
המשפחה סבלה מאפליה משנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון, אך מאחר שאב המשפחה נלחם בחזית במלחמת העולם הראשונה וקיבל את עיטור צלב הברזל, המשפחה חשה מידה מסוימת של חסינות מפני רדיפות הנאצים.
מריאן, האחות הבכורה, ברחה לאנגליה בשנת 1939, באפריל 1942 הוריה של לסקר גורשו לאיזביצה, ועל פי ההערכות הם מתו ליד לובלין בפולין.
אניטה ורנאטה לא גורשו כיוון שעבדו במפעל לנייר.
שם הם פגשו שבויי מלחמה צרפתים והחלו לזייף מסמכים כדי לאפשר לעובדי כפייה צרפתים לחזור לצרפת.
"אף פעם לא יכולתי לקבל את העובדה שיהרגו אותי בגלל מי שנולדתי במקרה, והחלטתי לתת לגרמנים סיבה טובה יותר להרוג אותי." בספטמבר 1942 הן ניסו לברוח לצרפת, אך נעצרו בגין זיוף בתחנת וורוצלב על ידי הגסטפו.
המזוודה שלהן, שכבר העלו על הרכבת עזבה בלעדיהן.
הגסטאפו היו מודאגים מאובדן המזוודה, וציינו בקפידה את גודלה וצבעה."הייתי בכלא כשנה.
ואז יום אחד קראו לי למטה.
הגיעה מזוודה: האם אוכל לזהות אותה?
הם גנבו הכל, הם הרגו את כולם, אבל המזוודה הזו באמת הייתה חשובה להם.
הם מצאו את המזוודה והכל היה בסדר, אם כי מעולם לא ראיתי אותה יותר מכיוון שהיא הוכנסה למחסני הכלא ובהמשך ראיתי את אחת השומרות לובשת את אחת השמלות שלי."
אניטה ורנאטה נשלחו לאושוויץ בדצמבר 1943 ברכבות נפרדות.
היא צורפה לתזמורת הנשים באושוויץ.
הנגינה בתזמורת הצילה אותה, מכיוון שקשה היה להחליף נגני צ'לו.
התזמורת ניגנה בצעדות כאשר האסירים עזבו את המחנה לעבודה מדי יום וכשחזרו.
הם גם ניגנו קונצרטים עבור האס אס.
באוקטובר 1944 התקדם הצבא האדום ואושוויץ פונתה.
אניטה הועלתה לרכבת יחד עם 3,000 אסירים אחרים למחנה הריכוז ברגן-בלזן ושרדה חצי שנה כמעט בלי שום דבר לאכול.
לאחר שחרור המחנה על ידי הצבא הבריטי היא הועברה לראשונה למחנה העקורים ברגן-בלזן שנמצא בסמוך.
אחותה רנאטה, שדיברה אנגלית, הפכה למתורגמנית עבור הצבא הבריטי.
במהלך משפט בלזן שהתקיים בספטמבר עד נובמבר 1945 העידה אניטה בין היתר נגד מפקד המחנה יוזף קרמר, רופא המחנה פריץ קליין וסגן מפקד המחנה פרנץ הסלר שכולם נידונו למוות ונתלו באותה שנה.
בשנת 1946 עברו אניטה ורנאטה לבריטניה בעזרת מריאן.
היא נישאה לפסנתרן פיטר וולפיש ונולדו להם שני ילדים.
בנה הוא הצ'לן רפאל וולפיש, ובתה, מאיה ג'ייקובס-וולפיש, היא פסיכותרפיסטית.
וולפיש הקימה את התזמורת הקאמרית האנגלית (ECO), הופיעה כחברה וכאמנית סולו, וסיירה ברחבי העולם.
נכדה הוא המלחין בנג'מין וולפיש.
לאחר כמעט 50 שנה שבהן לא ביקרה בגרמניה, היא סוף סוף חזרה לשם בסיבוב הופעות עם התזמורת בשנת 1994. מאז אותה תקופה, וכעדה וקורבן של התקופה הנאצית, היא ביקרה בבתי ספר גרמניים ואוסטריים כדי לדבר עם תלמידים ולספר על קורותיה.
היא מקדמת את קרן קרייסאו החדשה בפולין, כמו גם את קרן פרייה פון מולטקה ומורשת חוג קרייזאו.
בשנת 1996 פרסמה את זיכרונותיה "לרשת את האמת".
במהלך השנים סיפרה את סיפור חייה בראיונות רבים, בין היתר לארכיון ההיסטוריה החזותית של קרן השואה (1998) ולארכיון המקוון אודות עבודות הכפייה 1939–1945 (2006).
היא התראיינה ל"סיפורי חיים לאומיים" ובשנת 2000 לאוסף 'זיכרון החיים של הקהילה היהודית' בעריכת הספרייה הבריטית.
בשנת 2011 קיבלה תואר כדוקטור כבוד לתאולוגיה מאוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 2018 היא נשאה נאום הנצחה בבונדסטאג לציון 73 שנה לשחרור אושוויץ.
בדצמבר 2019 שודרה כתבה בתוכנית 60 דקות על המוזיקה, שכתבה ונוגנה על ידי התזמורת באושוויץ שנשמרה על ידי פרנצ'סקו לוטורו.
צילו של המפקד הוא סרט תיעודי בבימויה של דניאלה וולקר, שעלה לראשונה בפסטיבל דוקאביב 2024 וזכה בפרס יד ושם למצוינות קולנועית.
הסרט עוקב אחר המפגש יוצא הדופן והטעון בין לסקר-וולפיש, נגנית צ'לו יהודייה ששרדה את אושוויץ וניגנה בתזמורת המחנה, ובתה, הפסיכואנליטיקאית מאיה לסקר-וולפיש – לבין הנס יורגן הס ובנו קאי, בנו ונכדו של רודולף הס, מפקד מחנה ההשמדה.
הסרט בוחן את מורכבות הזיכרון הבין-דורי, את שאלות האשמה, האחריות והסליחה, ומציג שיח נדיר בין בני הדור השני והשלישי של הקורבנות והתוקפים.
בין רגעי השיא – ביקורם המשותף של המשתתפים באושוויץ, המפגש בבית משפחת לסקר בלונדון, ושיחה גלויה שבמהלכה אמר יורגן הס: "לאבא שלי הגיע למות".
הסרט מבקש לא רק לעסוק בזוועות העבר, אלא גם לעורר מחשבה על השפעתן המתמשכת ועל האפשרות לדיאלוג אנושי, גם בנסיבות הקשות ביותר.
אניילה פאיונקובנה (בפולנית: Aniela Pająkówna; 1864 – 24 באפריל 1912) הייתה ציירת פולנייה, בעיקר של ציורי דיוקנאות.
פאיונקובנה נולדה בכפר מדיקה , אביה היה עגלון.
הודות לנדיבותם של מעסיקיו, העיתונאי והפעיל הפוליטי מיצ'יסלב פבליקובסקי ואשתו הלנה (לבית דזידושיצ'קה), היא הצליחה ללמוד אמנות.
תחילה בקרקוב עם פלוריאן סינק ואז, לאחר 1886, בפריז באקדמיה ז'וליאן ובאקדמיה קולארוסי עם קרולוס-דוראן וז'אן ז'אק הנר.
היא גם בילתה זמן מה בלימודים במינכן.
בשנת 1891 שבה לפולין, התיישבה בלבוב והקימה סטודיו משלה.
היא הציגה את התערוכה הראשונה שלה באגודת ידידי האמנות בשנת 1896. בשנה שלאחר מכן היא החלה להציג עם אגודת ידידי קרקוב לאמנויות יפות והשתתפה בתערוכה גדולה בשנת 1899. היא גם הציגה בארצות אחרות; בעיקר בקונשטלרהאוס בווינה ובסלון בפריז.
בשנת 1898 פגשה בלבוב את העיתונאי והסופר סטניסלב פשבישבסקי, שהעביר שם הרצאה על המלחין והפסנתרן פרדריק שופן.
מאוחר יותר הם ניהלו רומן קצר, וכתוצאה מכך נולדה בתה, סטניסלבה.
במשך זמן מה היא גם טיפלה בבתו איווה, מנישואיו לדוגמנית הנורווגית דאגני יול.
בשנת 1907, עקב האפליה בגלל היותה אם חד הורית עם ילדה לא חוקית, החלו היא ובתה להסתובב; תחילה לווינה, אחר כך לציריך ולמינכן, והתיישבה לבסוף בפריז בשנת 1909.
ב-1912 נפטרה בפריז, מדלקת ריאות.
ביתה סטניסלבה הועברה לגור אצל דודה.
אניטה קלרה רה הייתה ציירת אוונגרדית בתקופת רפובליקת ויימאר ממוצא יהודי.
היא נולדה למשפחה יהודית ותיקה של סוחרים בהמבורג שסחרו בסחורות מהודו.
היא הייתה בתם של ישראל רה וקלרה, לבית האן.
עם זאת, אניטה ואחותה אמילי הוטבלו וגדלו כלותרניות, בהתאם לנורמות החברתיות של מעמד הביניים הגבוה והמשפחות היהודיות המתבוללות במעמד הגבוה בגרמניה באותה עת.
משנת 1905 למדה אצל הצייר ארתור סיבליסט.
בשנת 1906 הכירה את מקס ליברמן, שזיהה את כישרונה ועודד אותה להמשיך בקריירה האמנותית שלה.
בסביבות 1910 היא, פרנץ נלקן ואחרים הקימו קהילת אומנים, אך היא עזבה את קהילת האמנים עקב אהבה נכזבת לנלקן.
בשנת 1913 השתתפה בתערוכה גדולה ב"גאלרי קומטר" בהמבורג.
מסביבות 1914, אניטה רה זכתה להכרה כציירת פורטרטים.
בשנת 1919 הצטרפה לקבוצת האמנים "יורשי המבורג".
בשנת 1921 סיירה בטירול ובין השנים 1922–1925, התגוררה בפוזיטנו באיטליה.
היא חזרה להמבורג בשנת 1926 ועזרה בהקמת איגוד אמניות.
קהילה של אמניות מגרמניה ואוסטריה שבין האמניות היו סופרות, מוזיקאיות ונשות תיאטרון.
היא יצרה גם כמה ציורי קיר במבנים ציבוריים, אך רובם נהרסו מאוחר יותר על ידי הנאצים.
בשנת 1930, היא קבלה עמלה ליצור טריפטיכון עבור המזבח בכנסייה בלאנגהורן.
ראשי הכנסייה לא היו מרוצים מעיצוביה, והוועדה נסוגה מבחירתה באניטה רה בשנת 1932 בגלל "עניינים דתיים".
הנאצים גינו את יצירתה וזמן קצר לאחר מכן עברה לאי זילט.
היא התאבדה בשנת 1933, בין השאר כתוצאה מכך שהייתה נתונה לעוינות והתנכלויות מצד אנטישמיים, וגם בגלל אכזבות ברמה האישית.
בשנת 1937 הגדירו הנאצים את יצירותיה של רה כאמנות מנוונת והחלו להוציא את יצירותיה מאוספי מוזיאונים.
וילהלם ורנר, שומר בקונסטהאלה המבורג, שימר רבים מציוריה של רה בכך שהסתיר אותם בדירתו.
אניירין יוז הוא שחקן וזמר ולשי.
הוא ידוע מהופעתו בתפקיד רב-פקד בריאן פרוסר בסדרת הדרמה המשטרתית "הינטרלנד" של ערוץ BBC4. ב-1997 זכה בפרס באפט"א ויילס לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בסרט בשפה הוולשית "Cameleon".
הוא למד מוזיקה באוניברסיטת קולג' ויילס אצל פרופסור איאן פארוט, ושירה יחד עם הסופרן הייזל הולט.
בהיותו סטודנט הוא ניצח על המקהלה הקאמרית של האוניברסיטה The Elizabethan Madrigal Singers.
בהמשך למד יוז באקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ודרמה.
ב-1994 החל יוז את קריירת המשחק בהופעתו באופרת הסבון "Pobol y Cwm" של BBC ויילס.
הוא המשיך להופיע בתוכניות הטלוויזיה "Blood on the Dole", "חדר מיון", "Family Affairs" בתפקיד מפקח בילוש פטריק גרנהם, "ספוקס", המיני-סדרה "Take Me" עם רובסון גרין, ובתפקיד אנדי ג'ונס באופרת הסבון "איסטאנדרס".
ב-1997 זכה יוז בפרס "באפט"א ויילס" על הופעתו בתפקיד דלם בסרט בשפה הוולשית "Cameleon".
הוא גילם את ניל הוטון בסדרה "השופט ג'ון דיד", ובתפקיד גרהם בראנה בסדרה "דרקולה הצעיר".
בסרט הטלוויזיה "Harper and Isles" שיחק יוז יחד עם הוול בנט.
ב-1998 הופיע בסרט "על כנפי האושר" לצדו של קנת בראנה.
ב-2011 שיחק יוז בסדרה הרפואית "הולבי סיטי" בתפקיד סר פרייזר אנדרסון.
ב-2012 חזר להופיע ברשת BBC ויילס בתפקיד מורגן תומאס באופרת הסבון "Pobol y Cwm".
עוד ב-2012 גילם את דמותו של הפוליטיקאי הוולשי גינפור אוואנס בדוקו-דרמה של ערוץ S4C בשם "Gwynfor Evans: Y Penderfyniad?".
ב-2013 הופיע יוז בסרט "Y Syrcas" , והחל לשחק בתפקיד קבוע בסדרה הבלשית "הינטרלנד".
במאי 2014 הופיע בתפקיד אורגן מורגן בהפקה של ה-BBC ל"תחת חורש חלב" מאת דילן תומאס לצדם של טום ג'ונס וקתרין ג'נקינס.
ב-2017 שיחק בתפקיד טום האוולס בסדרה הוולשית "בוקר אחד".
ב-2018 הופיע בתפקיד ביל תורנהיל באופרת הסבון "קורוניישן סטריט".
אניטה מטגאה הייתה משוררת, שחיה בארקדיה שבחצי האי פלופונס במאה ה-3 המוקדמת לפנה"ס.
בעת העתיקה כונתה "אניטה המשוררת הלירית" ו"הומרוס האישה", בידי מבקר השירה אנטיפטר מתסלוניקה בן המאה הראשונה.
היא זכתה לשבחים רבים בשל השירה האפית שלה והמכתמים (שירים קצרים) שכתבה.
על פי ההיסטוריון פולוקס בן המאה ה-2 אניטה חיה בטגאה שבארקדיה, ואף על פי שטגאה מוזכרת רק באחד מהשירים אשר בידינו, אין לדעת אילו מקורות מידע היו זמינים לפולוקס.
אניטה כתבה בתקופה ההלניסטית המוקדמת, ושנות פעילותה מוערכות ל-310 עד 290 לפנה"ס.
אחד משיריה של אניטה מתאר פלישה גאלית ליוון שהתרחשה ב-277 לפנה"ס, מה שמניע חוקרים מסוימים למקם את פעילותה בין 310 ל-275 לפנה"ס, אך חוקרים אחרים טוענים שהמכתם מיוחס לאניטה בשוגג.
בתקופות שלאחר מותה אניטה הוכרה והוערכה כמשוררת על ידי מבקרים שונים, ניתן לה התואר "אניטה המשוררת הלירית" והסופר פאוסניאס שיבח את האפוסים שכתבה.
אנטיפטר מתסלוניקה כינה אותה "הומרוס האישה" והחשיב אותה כאחת מ-9 המוזות הארציות, וב"זר המשוררים" המטאפורי של המשורר מלאגרוס מגדרה "השושנים של אניטה" הן הראשונות להישזר.
לא ידועים פרטים רבים על חייה האישיים של אניטה, בכתביה היא לוקחת תפקיד של מספרת צופה מן הצד.
המידע המועט שהשתמר על אניטה נכתב על ידי סופרים אחרים, למשל אנקדוטה שהעלה על הכתב פאונסיאס במאה ה-2. בסיפור, אסקלפיוס (אל הרפואה) נתן לאניטה לוח אבן מקודש והטיל עליה ללכת לנאופקטוס ולרפא את מחלת העיניים של פליסיוס - אדם עשיר שבנה מקדש לאסקלפיוס.
כאשר פליסיוס קרא את הכתובת החרוטה על הלוח עיניו נרפאו, והכתוב היה המחיר של אניטה לשירות – 2,000 מטבעות זהב.
לא ידוע מה מקור הסיפור או כיצד הוא הגיע לפאוסניאס.
על אף שלרוב היא אינה נוכחת כדמות בשיריה, באחד מהמכתמים אניטה מזדהה בתור "אניטה המיטלנאית".
ככל הנראה המטרה היא להעניק לעצמה מולדת לסבית (ילידת האי לסבוס) מטאפורית כדי לזהות את עצמה עם המשוררת סאפפו.
השירה של אניטה השתמרה כחלק מהאנתולוגיה היוונית – אוסף של שירה מתקופות שונות שקובץ על ידי מלאגרוס במאה ה-1 לפנה"ס.
האנתולוגיה כוללת 25 מכתמים מאת אניטה, מתוכם לפחות 20 מיוחסים לה.
טקסטים אחרים שכתבה אניטה, כולל את השירה הלירית והאפית המהוללת שלה, לא נשמרו עד היום.
בשיריה של אניטה באנתולוגיה ניתן להבחין במספר סוגות ובאמצעים ספרותיים שונים, חלקם מוכרים באותה תקופה וחלקם חדשניים.
היא כותבת בסוגות המבוססות יותר של שירים דדיקטיביים, המתמקדים או מוקדשים לאדם מסוים ואופייניים גם לשירתם של תאוקריטוס ולאונידס בני זמנה.
בנוסף, ישנם שירי לוויה, שאומנם כבר היו נפוצים בשירה יוונית אך פותחו על ידי אניטה.
היא הייתה מהמשוררות הראשונות לכתוב שירת לוויה לחיות מחמד וחרקים.
באנתולוגיה אניטה גם מציגה שתי סוגות חדשות: שירים דסקרפטיביים (תיאוריים), המתארים סיטואציה מפרספקטיבת מתבונן, ושירים בוקוליים, המציירים סצנה כפרית וטבעית.
אניטה כותבת בדיאלקט מלאכותי ייחודי ומשלבת סגנונות דוריים, יוניים ואטיקים, ומשתמשת באילוזיות הומריות מורכבות, אילטרציה, אסונאנס וחריזה.
המאפיינים הבולטים והחדשניים באפיגרמות כגון שירה בוקולית, הספדים לחיות ואילוזיות ליצירותיו של הומרוס הם מרכזיים בשירת התקופה ההלניסטית שבראשיתה אניטה כותבת.
צורת הכתיבה של אפיגרמות מסוימות שכתבה אניטה מביאה חוקרים למחשבה שהן יועדו לחריטה על מצבות, וזו של אחרות מצביעה על האפשרות שיועדו להישמע בהקראה בקול, ולא להיקרא בכתב.
מספר משיריה של אניטה עוסקים במוות בטרם עת של נשים צעירות לא נשואות, מה שמדגיש את חשיבות הנישואים לאישה בעיני היוונים.
מכתמיה הבוקוליים של אניטה המתארים סצנות פסטורליות ומוקדשים לנימפות ולפאן מבטאים כמיהה לחיי כפר שלווים וטבעיים האופייניים לשירה ההלניסטית.
את הסנטימנטים המובעים בשירים אלה ניתן לייחס לרוח התרבות היוונית בכלל או לאניטה באופן אישי.
אניטה צ'פמן היא אלופה פאראלימפית בריטית.
אניטה צ'פמן נולדה בדונקסטר, אנגליה.
היא נכה המסתייעת בכיסא גלגלים ומתחרה בקשתות.
היא ייצגה את בריטניה מספר פעמים בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים.
בשנת 1996 אניטה צ'פמן זכתה במדליית כסף בתחרות אישית ובמדליית ארד בתחרות קבוצתית, בשנת 2000 במדליית זהב (ניצחה את מלגוז'אטה אולייניק שהפסידה לה בגמר של האולימפיאדה הקודמת) ומדליית כסף קבוצתית.
בשנת 2004 היא זכתה במדליית זהב בתחרות קבוצתית.
בעקבות הישגיה, בשנת 2003 היא התקבלה למסדר האימפריה הבריטית.
קורין אניטה לוס (26 באפריל 1888 – 18 באוגוסט 1981) הייתה שחקנית, סופרת, מחזאית ותסריטאית אמריקאית.
בשנת 1912, הפכה לתסריטאית האישה הראשונה בהוליווד כאשר הבמאי ד.
גריפית' צירף אותה לתאגיד הסרטים המשולש .
לוס ידועה בעיקר בזכות הרומן הקומי שלה משנת 1925 גברים מעדיפים בלונדיניות, והעיבוד שלה למחזה ג'יג'י של הסופרת הצרפתייה קולט לברודוויי בשנת 1951.
לוס נולדה בסיסון (כיום הר שאסטה), קליפורניה, לריצ'רד בירס לוס ולמינרווה "מיני" אלן סמית'.
ללוס הייתה אחות אחת, גלדיס, ואח אחד, הארי קליפורד, רופא ומייסד שותף של קבוצת רוס-לוס רפואה.
על הגיית שמה אמרה לוס, "המשפחה תמיד השתמשה בהגייה הצרפתית הנכונה שהיא lohse.
עם זאת, אני בעצמי מבטאת את שמי כאילו הוא מאיית לוס, מכיוון שרוב האנשים מבטאים את זה כך וזה היה יותר מדי טרחה לתקן אותם." אביה הקים צהובון, ואמה עבדה בתור המוציאה לאור שלו.
בשנת 1892, כאשר אניטה הייתה בת שלוש, עברה המשפחה לסן פרנסיסקו, שם קנה אביה את העיתון "האירוע הדרמטי" ("The Dramatic Event"), גרסה אמריקאית של כתב עת בריטי שיצא באותה התקופה.
כבר בגיל שש, אניטה העידה על עצמה כי רצונה הוא להיות סופרת.
בשנת 1897, על פי דרישתו של אביהן, הופיעו לוס ואחותה בהפקת תיאטרון סן פרנסיסקו בשם "קו-ואדיס?".
בזמן שאביהן נסע לרגל עסקים.
אחותה של לוס, גלדיס, נפטרה מדלקת בתוספתן, בהיותה בת שמונה בלבד.
אניטה המשיכה להופיע על הבמה, בתור המפרנסת העיקרית של המשפחה.
לרוע מזלה של המשפחה, דרכו הבזבזנית של אביה דרדרה את משפחתם למצב כלכלי קשה, ובשנת 1903 כאשר אביה קיבל הצעה לנהל חברת תיאטרון בסן דייגו, אניטה הופיעה במקביל בתיאטרון של אביה ובתיאטרון אחר, תחת שם במה אחר.
בזמן שהתגוררה בסן פרנסיסקו, היא הייתה מתלווה אל אביה למסעות הדיג שלו וכשהיו מגיעים אל המזח של עיר חדשה, הייתה חוקרת את מרכז העיר ומתיידדת עם המקומיים.
המפגשים הללו עוררו את סקרנותה כלפי אנשי המעמד הנמוך וכלפי נשים שעסקו בזנות.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון בסן דייגו, לוס החלה לשלב דיווחים שפורסמו על חיי החברה במנהטן ושליחתם בדואר לחבר בניו יורק, כדי שזה יגיש אותם תחת שמו לפרסום בסן דייגו.
אביה כתב כמה מחזות בעלי מערכה אחת עבור התיאטרון והוא עודד את אניטה לכתוב מחזות.
היא כתבה את "באר הדיו", יצירה מצליחה, שעליה קיבלה תמלוגים באופן שוטף למשך שנים רבות.
בשנת 1911, התיאטרון של אביה החל להציג סרטי אנימציה בכל ערב לאחר ההופעות שהועלו.
אניטה שהייתה רצה לחלק האחורי של התיאטרון כדי לצפות בהם, קיבלה מוטיבציה מסרטים אלו לכתיבת תסריטים שיצליחו ויהפכו לגלובליים.
היא שלחה את הניסיון הראשון שלה לתסריט, "הוא היה נער קולג'"(He Was a College Boy), לאולפני חברת הביוגרפיה האמריקאית (The Biograph Company), עליו הרוויחה 25 דולר.
התסריט השני ששלחה לא צלח, ואילו התסריט השלישי שלה הפך לתסריט הראשון שהופק ונקרא "הכובע הניו יורקי" (אנ'), והוא עלה בכיכובם של מרי פיקפורד וליונל ברימור ובבימויו של ד.
לוס השתמשה בחיים האמיתיים, כחומר לכתיבת הסצנות בתסריטים שלה, וביססה את הדמויות שכתבה על מקורביו של אביה, חבריו של אחיה, ועל הנופשים העשירים באתרי הנופש בסן דייגו.
עד 1912, לוס מכרה תסריטים הן לאולפני חברת הביוגרפיה והן לאולפן לובין (Lubin).
בין 1912 ל-1915 היא כתבה 105 תסריטים, אשר פרט לארבעה כולם הופקו.
היא כתבה 200 סצנות לפני שביקרה אי פעם באולפן קולנוע.
בשנת 1915, בניסיון להימלט מהתנגדותה של אמה לקריירה בהוליווד, לוס נישאה לפרנק פאלמה הבן, בנו של מנצח הלהקה.
אבל פרנק התגלה כחסר אמצעים כלכליים ומשעמם.
לאחר שישה חודשים, אניטה שלחה אותו לקנות עבורה סיכות לשיער, ובעודו איננו ארזה את מזוודותיה וחזרה לבית הוריה.
לאחר מכן, אמה הייתה מוכנה לשקול מחדש את עמדתה לגבי קריירה הוליוודית, בשביל שבתה תהיה מאושרת.
לאחר זמן מה, כאשר לוס מלווה באמה, אניטה הצטרפה למושבת הסרטים בהוליווד, שם הבמאי הנודע ד.
גריפית' שכר את שירותיה של לוס עבור תאגיד הסרטים ה"משולש" ב-75 דולר לשבוע ובתוספת בונוס על כל תסריט שהופק.
הקרדיט הראשון של לוס על גבי המסך היה עבור עיבוד של מקבת' שבו שמה הופיעה מיד לאחר זה של שייקספיר.
כאשר גריפית' עזב את תאגיד הסרטים המשולש כדי ליצור סרטים ארוכים יותר, לוס החליטה לחזור לקליפוניה ושם היא הצטרפה לבמאי ובעלה לעתיד ג'ון אמרסון ביצירת שורת סרטים מצליחים של דאגלס פיירבנקס.
חמשת הסרטים שכתבה לוס עבור פיירבנקס עזרו להפוך אותו לכוכב.
לאחר מכן, כשפיירבנקס קיבל הצעה מכובדת מאוד, הוא לקח איתו את הצוות של אמרסון-לוס בהכנסה גבוהה של 500 דולר לשבוע.
במהלך תקופה זו לוס, פיירבנקס ואמרסון שיתפו פעולה היטב יחד, ולוס זכתה לפרסום רב על ידי שחקניות מוכרות כמו ליליאן גיש או מרי פיקפורד.
מגזין "Photoplay" כינה אותה "הסוברט של הסאטירה".
בשנת 1918, תאגיד הסרטים "שחקנים מפורסמים-לסקי" ("Famous Players-Lasky") הציע לבני הזוג עסקה של ארבעה תסריטים בניו יורק תמורת יותר כסף ממה שהרוויחו עם פיירבנקס.
לוס, אמרסון, ועמיתתם הסופרת פרנסיס מריון עברו לגור יחד בניו יורק, כאשר לוס ואמרסון חלקו אחוזה שכורה בגרייט נק, לונג איילנד.
לוס רצתה שמריון תלווה אותה, מכיוון שהיא מצאה את עצמה נמשכת לאמרסון, גבר המבוגר ממנה ב-15 שנים, שאותו כינתה "מר אי".
אמרסון הודה בפה מלא שהוא "מעולם לא היה, וגם לא יכול להיות, נאמן לאישה אחת".
לוס שכנעה את עצמה שהוא יראה שהיא שונה מהנשים האחרות, ושמאחורי החיצוניות המשעממת שלו מסתתרת אישיות של אדם חכם.
מאוחר יותר גילתה שטעתה וכתבה: "מצא חן בעיניי אדם משכיל, שאליו יכולתי להרים את מבטי", היא קוננה, "אבל איזו אכזבה נוראה הייתה לגלות שאני יותר חכמה ממנו".
הסרטים של חברת האנימציה "שחקנים מפורסמים-לסקי" לא היו מוצלחים כמו הסרטים הקודמים שלהם, בין היתר בגלל שכיכבו בהן שחקני ברודוויי שלא היו מיומנים במשחק המותאם למסך והחוזה שלהם לא חודש.
התסריטים אמנם נשאו את שמם של לוס ואמרסון, אך רובם נכתבו על ידי לוס בלבד.
מאוחר יותר לוס טענה שאמרסון לקח את כל הכסף ואת רוב הקרדיט על התסריטים, אם כי תרומתו הייתה דלה.
למורת רוחם של חבריה, הערצתה לאמרסון התבטאה כהתרפסות.
כאשר וויליאם רנדולף הרסט הציע ללוס חוזה לכתיבת תסריט עבור המאהבת שלו, מריון דייוויס, לוס כללה את אמרסון בעסקה.
הרסט אהב את התסריט, והסרט לחתן את מריון (אנ') מ-1919 היה לאחד הסרטים הבודדים של מריון דייוויס שלא הפסידו כסף.
בנוסף לתסריטים, בני הזוג כתבו שני ספרים: איך לכתוב תסריט (How to Write Photoplays), שיצא לאור ב-1920, ו-פריצה אל הקולנוע, שיצא ב-1921.
לוס ואמרסון דחו סרט נוסף עם דייוויס, והעדיפו לכתוב עבור חברתם הוותיקה קונסטנס טלמדג', שגיסה ג'וזף שנק (בעלה של אחותה, נורמה טלמדג') היה מפיק עצמאי.
בני הזוג הצטרפו למשפחות טלמדג' ושנק במלון אמבסדור בשדרה הרביעית וכשאניטה וקונסטנס לא עבדו, הן היו הולכות לקניות.
המשפחות שכנעו את אניטה להצטרף אליהם לנסיעת הקיץ לפריז ללא אמרסון.
חלק גדול מהנסיעה הזו היה הבסיס לספרה של לוס "ג'נטלמנים מעדיפים בלונדיניות".
עם שובה מפריז, לוס הפיקה יחד עם אמרסון עוד חמישה סרטים ב-16 חודשים.
במהלך תקופה זו, לוס הגישה בקשה לגירושין מבעלה הראשון ואמרסון הציע לה נישואים.
הם נישאו באחוזת שנק ב-15 ביוני 1919. לוס הייתה בין הראשונים שהצטרפו ל"ליגת לוסי סטון" של רות הייל, ארגון שנלחם על כך שנשים ישמרו על שמות הנעורים שלהן לאחר הנישואין.
לוס שמרה על שם הנעורים שלה.
בני הזוג עברו לדירה צנועה בשכונת מורי היל במנהטן וצמצמו את הפקותיהן לשני סרטים בשנה כדי שיוכלו לטייל ובאותו הקיץ בילו השניים בפריז.
לוס והעוזר החדש שלה, ג'ון אשמור קרילנד, ביקרו רבים מהסופרים והסופרות הפריזאיים שלוס פגשה באמריקה, כמו גם את גרטרוד סטיין, אליס ב' טוקלאס, אליזבת מרברי ואלסי דה וולף.
אחרי סרט נוסף שהפיקו עבור שנק וטלמדג' האישה המושלמת (The Perfect Woman) ב-1920, אמרסון סירב לחוזה נוסף.
לאחר שעבד עם ארגון העובדים במהלך השביתה שלהם ב-1919, הוא החליט שהוא ולוס צריכים לעבור לכתוב לתיאטרון.
המחזה הראשון שלהם, "כל העיירה מדברת" (The Whole Town's Talking), שעלה בתיאטרון ביז'ו ב-29 באוגוסט 1923, זכה לביקורות טובות ולהצלחה.
זמן קצר לאחר מכן עברו בני הזוג לבית קטן בפארק גרמרסי.
אמרסון שכנע את לוס שהוא צריך לקחת הפסקה מהנישואים פעם בשבוע.
בימים אלה הוא היה מבלה בחברת נשים צעירות יותר, בעוד לוס הייתה מנחמת את עצמה בבילוי עם חברותיה: האחיות טלמדג', פג טלמדג' האם, מריון דייוויס, מרילין מילר, אדל אסטר ועוד מגוון בנות מקהלה שהיו נשואות לגברים מפורסמים.
הן קראו לקבוצתן "אלמנות יום שלישי" והחוויות שחוו יחד השפיעו על כתיבתה המאוחרת של לוס.
עם "אלמנות יום שלישי" היא ביקרה באחד ממקומות הבילוי האהובים עליה, הארלם, שם פיתחה הערכה עמוקה לאורך חייה לתרבות האפרו-אמריקאית.
לוס כתבה ב-Cast of Thousands: "לפעמים אני מקבל פניות בנוגע לנישואיי עם גבר שהתייחס אליי בחוסר התחשבות מוחלט, ניסה לקחת קרדיט על עבודתי וניכס את כל הרווחים שלי.
הסיבה העיקרית היא שבעלי שחרר אותי; העניק לי חופש מלא לבחור את בני לוויה שלי."
גברים מעדיפים בלונדיניות: היומן המאיר של גברת מקצועית, התחיל כסדרה של מערכונים קצרים שפורסמו במגזין הרפרס בזאר ונקראו סיפורי "לורליי".
מערכונים אלו היוו סאטירה על מצב היחסים בין גבר לאישה ורמזו על יחסים מיניים רק במעורפל.
לאחר פרסום המערכונים מכירות המגזין גדלו פי ארבעה.
גיבורת הסיפורים, לורליי לי, הייתה פלאפרית נועזת ושאפתנית, שדאגה לאסוף תכשיטים יקרים יותר מאשר להצטרף למוסד הנישואין.
בנוסף להיותה אישה ממולחת בעלת מוסר רופף והערכה עצמית גבוהה, היא גם הייתה צעירה מעשית שהפנימה את החומרנות של ארצות הברית בשנות ה-20 והשוותה תרבות למזומנים קרים ונכסים מוחשיים.
הצלחת הסיפורים הקצרים גרמה לציבור לדרוש הוצאה לאור של ספר.
מנקן, היא חתמה על הוצאת הספר שלה עם הוצאת "Boni & Liveright".
הספר פורסם בנובמבר 1925, והדפוס הראשון נמכר מהר מאוד.
הביקורות הראשוניות היו די תפלות ולא מרשימות, אבל המלצות על הספר עברו מפה לאוזן והוא הפך לרב המכר המפתיע של 1925. לוס גרפה מכתבי מעריצים רבים כולל מכתבים מסופרים אחרים וביניהם ויליאם פוקנר, אלדוס האקסלי ואדית וורטון.
הספר, שכונה "בלונדיניות", זכה לעוד שלוש הדפסות שנמכרו עד סוף השנה ו-20 נוספות בעשור הראשון להוצאה.
הספר הקטן זכה ל-85 מהדורות בשנים שלאחר מכן ובסופו של דבר תורגם ל-14 שפות שונות, כולל סינית.
כשנשאלה לוס מי היוו השראה עבור דמויותיה, היא הייתה עונה שהן נלקחו כהשראה מאנשים שונים.
אבל בהמשך היא הודתה שהפלרטטן חסר השיניים, סר פרנסיס ביקמן, היה מבוסס על הסופר ג'וזף הרגסהיימר והמפיק ג'סי ל.
דורותי שו התבססה על דמויותיהן של לוס עצמה ושל קונסטנס טלמדג', ובכתיבת דמותה של לורליי לקחה השראה מנערת התצוגה של זיגפלד, ליליאן לוריין, שתמיד הייתה מציגה את היהלומים שהעניקו לה מחזריה.