tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותו הזמן גם מי שלימים יהפכו למנהיגים בולטים בתנועה, כגון דוד בן-גוריון וזאב ז'בוטינסקי, דגלו בקו זה, והאחרון אף דאג לטפח קשרים עם אנשי הטורקים הצעירים למטרה זו.
גישת סינתזה זו זכתה לתמיכה בקרב אינטלקטואלים לבנטינים מהיישוב הישן, כגון הזוג שמעון ואסתר מויאל אשר ניצלו את קשריהם הטובים עם אינטלקטואלים ערביים על מנת להדוף את המתקפות על הציונות ולפעול לאחווה של שני העמים תחת הדגל העות'מאני.
כמו כן, משפחות ספרדיות אמידות רבות כגון משפחת שלוש ואבולעפיה לקחו חלק מרכזי בקניין אדמות ובניית העיר תל אביב.
בימי המנדט הבריטי, ובעיקר לאחר מאורעות תרפ"ט בהם הותקפו רבים מהיישוב הספרדי בידי פורעים ערבים, הפך היישוב הספרדי למזוהה יותר ויותר עם הציונות, ובאופן כללי הפך היישוב היהודי למלוכד יותר.
במשך שנים רבות זוהתה העלייה השנייה עם החלוצים ועם ארגוני הפועלים ומנהיגיהם.
פרופ' גור אלרואי טען שקבוצה זו הייתה מיעוט כמותי בקרב שאר המהגרים בתקופת העלייה השנייה.
ואילו החוקר בעז נוימן טען כי אין להבין את שנות התקופה לפי מספרם, אלא לפי תודעתם העצמית והשפעתה הרבה על היישוב היהודי בשנות התקופה ולאחריה.
העלייה השלישית היא גל עלייה גדול לארץ ישראל, שהחל בשנת תרע"ח (1918) עם סיום מלחמת העולם הראשונה, והמשיך עד שנת תרפ"ג (1923) בסיום המשבר הכלכלי.
רוב העולים באו מאירופה ובמידה רבה ממניעים ציוניים.
אומדן העולים בעלייה זו הוא כ-35,000.
לאחר הצהרת בלפור שניתנה בשלהי מלחמת העולם הראשונה, החלו פובליציסטים בארץ ישראל לכנות את העלייה הגדולה שצפויה הייתה להגיע בשם "העלייה השלישית".
בכך הם כיוונו לעליית ששבצר וזרובבל בתור העלייה הראשונה הגדולה, ועליית עזרא כמה עשרות שנים אחר כך בתור העלייה השנייה.
לימים, משלא הגיעה העלייה הגדולה המתוכננת, השתרש השם "העלייה השלישית" עבור גל העלייה שלאחר המלחמה, ואילו לשני גלי העלייה הגדולים שקדמו לה ניתן השם "עלייה ראשונה" ו"עלייה שנייה".
גורמים ומגמות של העלייה השלישית
המשך לעלייה השנייה – הצלחתה היחסית של קליטת אנשי העלייה השנייה בארץ והתפתחות היישוב היהודי בערים ובמושבות.
ההתפתחות הרבה כללה הקמת ארגוני התיישבות, למשל "אחוזת בית" שהפכה לשכונה ובהמשך לעיר תל אביב, וארגוני שמירה והגנה עבריים, למשל ארגון "השומר" שחבריו הקימו את גדוד העבודה וההגנה, וכן צמיחת תנועת הפועלים הארצישראלית: המפלגות "הפועל הצעיר" ו"פועלי ציון", שהפכה בשנת 1919 ל"אחדות העבודה", וחבריהן אחזו בתפיסת עולם ציונית-סוציאליסטית.
ניצחון בריטניה – כיבוש ארץ ישראל על ידי בריטניה מידי האימפריה העות'מאנית והצהרת בלפור עוררו תקווה, ופתחו פתח להרחבת ההתיישבות בארץ ישראל.
המשבר הכלכלי באירופה ותנועת ההגירה אל ארצות העולם החדש – המשבר הכלכלי במדינות אירופה בשנות מלחמת העולם הראשונה ואחריה, הרעב והתחלואה פגעו גם ביהודים, וחלקם עלו מתוך תקווה להתחיל חיים חדשים בארץ ישראל.
הזעזועים החברתיים והפוליטיים באירופה – בעקבות מלחמת העולם הראשונה הוקמו מדינות לאום חדשות.
במדינות אלו הייתה "בעיית מיעוטים".
פרצו קרבות בין קבוצות אתניות קטנות בעלות שאיפות בדלניות.
פולין, למשל, לא מילאה היטב את חוזי המיעוטים (לאחר שקמה) והתחוללו בה פרעות.
הרוח המהפכנית של התקופה – הצלחת המהפכה הקומוניסטית ברוסיה עוררה צעירים רבים להחזיק ברוח מהפכנית הרואה בשינויים דבר רצוי.
בהם היו גם צעירים ששילבו רעיונות סוציאליסטים עם רעיונות לאומיים-ציוניים וביקשו להגשימם באמצעות עלייה לארץ.
מלחמת האזרחים (1919–1921) – מלחמת האזרחים ברוסיה בין מתנגדי המהפכה הקומוניסטית לבין תומכי המהפכה יצרה מצב של תוהו ובוהו והביאה לגל של פרעות ביהודים ברוסיה ובאוקראינה - פרעות פטליורה ופוגרומים נוספים.
השפעת תנועות ציוניות – "החלוץ", "צעירי ציון", "השומר הצעיר" ו"המזרחי".
הפרעות הקשות ביהודי מזרח אירופה ומצבם הכלכלי הקשה, הביאו רבים מהם להגר לארצות שפתחו את שעריהן, כמו ארצות הברית וארצות מערב אירופה, וחלקם שהיו בעלי דחף חלוצי והכרה ציונית בחרו לעלות לארץ ישראל.
בתחילת התקופה התנגדו ראשי ההסתדרות הציונית לעליית המונים רחבת היקף.
הם חששו שאין ביכולתה של הארץ לקלוט מספר רב של מהגרים, וביקשו שהעלייה תהיה מאורגנת ובהתאם למצב הכלכלה בארץ.
ההגבלות שהטיל הממשל הצבאי הבריטי, השפיעה על עמדה זו ותמכה בה.
יש הסוברים כי תחילת העלייה השלישית הייתה כאשר עגנה האונייה "רוסלאן" בנמל יפו ב-19 בדצמבר 1919, ועל סיפונה 671 עולים ותושבים חוזרים.
הייתה זו אחת האוניות הגדולות שהגיעו אותה שנה לנמלי ארץ ישראל.
אולם, מקובל היום במחקר העליות הראשונות לארץ ישראל, שראשיתה של העלייה השלישית הייתה בערב פסח 1919, תשעה חודשים לפני עגינת הרוסלאן בנמל יפו.
באפריל 1919 הגיעה ליפו קבוצה של 105 גברים צעירים, אנשי 'החלוץ' בפולין, רובם מן הערים ראדום וקיילצ'ה, שעשו דרכם מפולין דרך איטליה ומצרים, והגיעו ברכבת ליפו.
בהמשכה הגיעו עולים רבים אשר השיגו רישיון כניסה לארץ מאת השלטונות הבריטיים, וכן מעפילים שגנבו את הגבול בים וביבשה.
בראשית התקופה היו רוב העולים במעמד "חוזרים", "רפטריאנטים", אך למעשה רק מיעוטם היו ארצישראלים, והשאר התחזו ל"חוזרים" בתחבולות שונות.
כך למשל, רוב נוסעי האונייה "רוסלן" היו עולים חדשים שהתחזו לתושבי הארץ "חוזרים".
לפי האומדנים המקובלים, בתקופה זו עלו לארץ כ-35,000 נפש, רובם מארצות מזרח אירופה: מרוסיה הגיעו כ-43% מהעולים, מפולין כ-31%, מרומניה כ-5%, ומליטא כ-3% מהעולים.
בולט בעלייה זו החלק הצעיר והחלוצי שהגיע לארץ בשנים 1918 עד 1923. לאחר שנים אלו התמעט חלקם היחסי בתוך זרם העולים.
חשיבות החלוצים רבה; האידאולוגיה והעבודה שלהם תרמה רבות לבניין הארץ; הם הטביעו חותמם על הציונות ועל פיתוח היישוב העברי בארץ ישראל.
הרכב העולים השתנה בצורה ניכרת מראשית התקופה עד סיומה.
למשל, בשנים 1920–1921 היו כמחצית מהעולים רווקים ורווקות, ובשנת 1922 כ-35% בלבד.
בשלהי התקופה היו רוב העולים בעלי משפחות.
במהלך התקופה עלה בהתמדה אחוז הנשים והילדים בקרב העולים.
עם זאת, בכל התקופה חלקן של הנשים בקרב העולים הבוגרים היה כשליש, בדומה לתנועת ההגירה לארצות העולם החדש באותה תקופה.
רוב העולים בשנות התקופה לא היו מזוהים עם תנועות נוער או עם ארגוני הכשרה, אך הבינו וכיבדו את הרעיון החלוצי.
מיעוט מהעולים (לפי אומדנים, כשישית מהם), היו חלוצים וחלוצות שבאו לארץ חדורים בתחושת שליחות והקרבה, וברצון עז לשאת על שכמם את בניין אומה ריבונית בארץ ישראל.
השפעתם על היישוב ועל מוסדות התנועה הציונית הייתה רבה.
תנועת הנוער "השומר הצעיר" הוקמה בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, על ידי נציגי שתי תנועות הנוער "השומר" ו"צעירי ציון" בעיר וינה בשנת 1915. רוב חבריה באו מבתים מבוססים שנפגעו קשה בשנות המלחמה ומסביבה תרבותית מתבוללת.
ראשוניהם באו מגליציה ומבוקובינה, אזוריה המזרחיים של הקיסרות האוסטרו הונגרית שהתפרקה.
רוב החלוצים היו צעירים וצעירות, חניכי תנועת הנוער "השומר הצעיר" וארגון ההכשרה "החלוץ".
"החלוץ" הוקם במתכונת מחודשת ב-1917 ברוסיה ובפולין.
יוסף טרומפלדור הצטרף אל הנהגתה במטרה להכשיר נוער יהודי לחיי עבודה והתיישבות בארץ ישראל.
חברי "החלוץ" למדו עברית ועברו הכשרה חקלאית.
בעבודת האדמה ראו החלוצים דרך חיים מועדפת, ובהקמת חיים שיתופיים במסגרת קיבוצית יעד חברתי עיקרי.
בשונה מעולי העלייה השנייה, עמדו לרשותם של אנשי העלייה השלישית מסגרות וארגונים של "היישוב החדש".
הם נהנו משירותים וקבלת פנים אוהדת יותר בארץ הן מצד הוותיקים, בעיקר אנשי העלייה השנייה, והן מצד ממשלת המנדט הבריטי, שיעדיה בארץ תאמו לכאורה את יעדי ההתיישבות הציונית.
לאחר שנחקקו תקנות כלכליות חדשות בפולין וחוקי ההגירה חדשים בארצות הברית, מרבית העולים לארץ בתקופת העלייה הרביעית היו משפחות בעלות הון (זעיר או רב).
כבר בשנות עלייה השנייה נוסדה קבוצה בשם "הבלתי מפלגתיים" שמטרתה הייתה ליצור מפלגת פועלים ארץ-ישראלית לטובת פועלי הארץ; בצד, מפלגות הפועלים קיימות – "הפועל הצעיר" ו"פועלי ציון" להן היו זיקות עמוקות לתנועות האם בגולה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עלה כוחם של ה"בלתי מפלגתיים", ובשנת 1919 התאחדה הקבוצה עם מפלגת "פועלי ציון", והן יצרו יחדיו את "ההתאחדות הציונית־סוציאליסטית של פועלי ארץ ישראל – אחדות העבודה".
בעקבות מהלך זה פרשו שתי קבוצות מתוך "פועלי ציון", והקימו את "מפלגת פועלים סוציאליסטית עברית" (מפס"ע) ואת "פועלי ציון שמאל", קבוצות אלו ייצגו עמדה מרקסיסטית וקומוניסטית.
למרות רצונם העז של החלוצים לעסוק בחקלאות, הם נתקלו בסירוב מצד איכרי המושבות.
אלה העדיפו עבודה ערבית זולה ובעלת ניסיון, מאשר עבודה עברית יקרה יותר וחסרת ניסיון.
ההתיישבות העובדת הייתה מצומצמת בהיקפה, כן גם העיסוק בתעשייה ובמסחר שלא ביקש עובדים חסרי ניסיון.
רבים מהעולים הפכו למובטלים, בגולה אף דובר על הפסקת העלייה עקב מחסור במקומות עבודה.
מפלגות הפועלים באו לעזרת העולים בחיפוש אחר עבודות.
ובין השאר, פעלו כקבלניות בפני השלטון הבריטי, ותבעו חלק מהעבודות הציבוריות שהוצעו על ידו לאוכלוסייה בארץ בשנים הראשונות לאחר מלחמת העולם הראשונה.
העבודות הציבוריות כללו חציבה וסיתות, חפירת תעלות ניקוז למי ביצות ונחלים ומפעלי ייבוש ביצות במיוחד בעמק יזרעאל, הכשרת קרקעות לזריעה ולנטיעה, וסלילת כבישים קווי רכבת.
סביב העבודות התפתח הווי חיים ותרבות ייחודי, שמצא את ביטויו ביצירה ספרותית במספר סוגות, אשר ראתה אור, בין השאר בכתבי העת מחיינו והסולל בשנות התקופה.
שירים רבים התחברו או זכו לעיבודים מחודשים בפי החלוצים; בהם אנו נהיה הראשונים, חושו אחים חושו העבריים, ובארוד בארוד, שהושר במקור ברוסית.
דעתם של העולים בקשר לעבודות אלו הייתה חצויה, אולם הם נכחו לדעת שבעבודתם יחד, הם מתנסים בחוויית חיים משותפים, כך ראו בעבודות אלו שלב מעבר אל חיי קבע בהתיישבות חקלאית שיתופית.
גדוד העבודה על שם יוסף טרומפלדור
חצי שנה אחר נפילתו של יוסף טרומפלדור במאורעות תל-חי, החליטו חבריו לקיים את זכרו ולהקים את גדוד העבודה, שייעודו היה הכשרת התנאים בארץ לעלייה המונית, ועליו יוטלו תפקידי ההתיישבות וההגנה.
ב-1921 גובש המצע האידאולוגי של הגדוד, הוא הוגדר כארגון ארצי בעל סמכות מרכזית, שתפקידו בניין הארץ על ידי יצירת קומונה כללית של העובדים העבריים בארץ ישראל.
עקרונותיו היו חלוציות: כיבוש, הגנה על היישוב העברי, קליטת העלייה, יצירת הווי חברתי חדש על בסיס שוויוני והגשמה עצמית.
בתחילת דרכו, התרכזו מרב פעולות הגדוד בהעסקת אנשיו בעבודות ציבוריות.
לכשהתמעטו העבודות פנו אנשי הגדוד להקמת התיישבות חקלאית – כך הוקמו קיבוץ עין חרוד וקיבוץ תל יוסף בעמק יזרעאל, כן נבנו בעזרת הגדוד חלקים מירושלים העברית.
בקיץ 1924 התגבשו בגדוד שתי קבוצות, על רקע חילוקי הדעות בשאלת רעיון הקומונה.
קבוצה אחת ראתה נושא זה כבלתי מציאותי שהגשמתו תארך זמן רב, והשנייה סירבה לוותר על אחת ממטרותיה הראשיות וגרסה שאין להגשים את המשטר הסוציאליסטי ללא מלחמת מעמדות וללא מהפכה.
חילוקי הדעות גרמו לבסוף לפילוג הגדוד ב-1926 ולהתפרקותו הסופית ב-1928.
"גדוד השומר הצעיר א'" המכונה גדוד שומריה הוקם על ידי אנשי השומר הצעיר, גליציה המזרחית, בספטמבר 1920.
הגדוד היה חלק ממחנה העבודה הכללי לסלילת כביש חיפה-ג'דה (לימים רמת ישי).
מחנה זה חנה ארעית בקילומטר העשירי מחיפה בכיוון עמק יזרעאל, על גבעת 'חרושת גויים' – הכפר ח'רתיה לשעבר והיום קריית טבעון.
מחנה גדוד שומריה התבדל מהמחנה הכללי ונטה את אוהליו בקילומטר השישי מחיפה, כך שהיו בסמוך אל חדר האוכל של קיבוץ יגור היום.
חברי הגדוד סללו את כביש חיפה-ג'דה, פרקו מטעני פחמים בנמל חיפה, ועבדו בעבודות ניקוז וייבוש ביצות באזור מושב נהלל.
בשיא פעילותו מנה הגדוד 150 חברים.
במהלך אפריל 1921 הצטרפו אנשי ביתניה עילית בראשות מאיר יערי לגדוד שומריה.
יערי שפעל באותם ימים לגיבוש גרעין ההתיישבות בעמק יזרעאל, עורר התנגדות אצל החברים שלו ונאלץ לעזוב את המחנה.
הגדוד סיים את תפקידו בסוף 1922, וחלק מאנשיו הקימו את קיבוץ בית אלפא בסתיו 1922.
בשלהי המאה ה-19 נרכשו האדמות הראשונות בעמק יזרעאל על ידי יהושע חנקין, עליהן הוקמה בשנת 1911 מרחביה.
יעדם של המוסדות הציונים היה להקים רצף טריטוריאלי מגשר בין המושבות החדשות בגליל ליישובי השרון ויישובי יהודה.
רק לאחר קניית חלק ניכר מאדמות העמק על ידי הקרן הקיימת לישראל בשנת 1921, התאפשרה התיישבות בקנה מידה נרחב, בעזרת ההסתדרות הציונית וקרנותיה.
באדמות העמק היו אזורי ביצה נרחבים; ייבושן העסיק את רוב המתיישבים החדשים.
מבצע זה הסתיים בהצלחה – אדמות הביצה הבלתי מוכשרות לעיבוד חקלאי, הפכו לאדמות מניבות גידולים.
כך הונח הייסוד הראשון להתיישבות בעמק שהפך לגורם מכריע בהתפתחות היישוב בארץ ישראל.
צורות התיישבות חדשות: הקיבוץ והמושב
חיפוש המסגרות של חיי שיתוף, הוביל את אנשי העלייה השנייה והשלישית להקמת צורות חדשות של התיישבות חקלאית.
אחת מצורות אלה הייתה "הקבוצה הגדולה".
תקדים ראשוני של קבוצה גדולה אך ארעית, נוצר בשנים 1919–1920 על ידי אנשי קבוצת כנרת, והיה לאחת ההצעות לצורתו של הקיבוץ.
ההבדל בין "הקבוצה" ל"קבוצה הגדולה" הייתה בנכונותה לקבל חברים חדשים (עולים) כל הזמן, כדבר המאפשר את גדילתה ופיתוחה הכלכלי, כל אימת שעזרה לדבר זה מתבקשת.
לאחר שהועלה הרעיון להקים קבוצות גדולות רבות בארץ, קמה ביקורת בציבור שלא האמין שיש בנמצא מספיק אנשים המתאימים לחיי קבוצה, ובנימוק שבשל גודלה ומורכבותה אין היא יכולה לספק לחבריה את האינטימיות המשפחתית שאפשרית בקבוצה הקטנה, כן גם בלתי אפשריים הוויתורים ההדדיים שתדירותם בקבוצה הקטנה גבוהה.
שלמה לביא, מחבריה הפעילים של קבוצת כנרת, הציג את יתרונות הקבוצה הגדולה – דווקא שם אפשריים יחסים חברתיים תקינים, שכן האינטימיות הנוצרת בקבוצה הקטנה עלולה לפגוע בה.
שמחת החיים והפעילות החברתית הענפה תנצח, לדבריו, את כל חסרונות הקבוצה הגדולה.
שלמה לביא, במאמריו האוהדים את הקבוצה הגדולה, הביא לידיעת הציבור את צורת התיישבות זו.
גדוד העבודה אף תמך ברעיון זה ושאף להגשמתו.
במקביל להקמת הקבוצה הגדולה, נולד רעיון מושב עובדים כבסיס עיקרי להתיישבות פועלים עצמאית.
רעיון זה תפס תאוצה רק בתום מלחמת העולם הראשונה, וכבר אז נכחו פועלים חקלאים בארץ, שציפו לעבור להתיישבות על בסיס חקלאי במושב.
את רעיון ותכנון המושב הגה אליעזר יפה בחוברת שפרסם בשנת 1919, בשם: ייסוד מושבי עובדים, תואר חזון היישוב החדש.
צורת העבודה היא במשקים פרטיים, רק כך החקלאי מראה את הפוטנציאל הגלום בו.
אולם המושב עצמו הוא שיתופי ובעל מוסדות ציבוריים, בהם נערכת הקנייה והמכירה של מרכולות המשקים, כן גם חיוניים המוסדות למען עזרה הדדית שהיו ערבים לצד התושבים במקרים של מצוקות אישיות.
הגרעין הראשון של מתיישבים במסגרת של מושב עובדים, התמקם בעמק יזרעאל זמן מועט אחר הכשרתו לחקלאות.
הגרעין הקים בספטמבר את נהלל.
חודשיים לאחר כך הוקם מושב כפר יחזקאל.
בעקבותיהם עלו על הקרקע מושבים בשאר חלקי הארץ.
המפלגות "אחדות העבודה" ו"הפועל הצעיר" קיימו מסגרות ארגוניות ומקצועיות נפרדות, הם הקימו בנפרד תשתיות חקלאיות ומשרדים לטיפול במציאת עבודה, וניהלו ביניהם תחרות קשה על לב הפועלים.
יוסף טרומפלדור שחזר לארץ ישראל בסתיו 1919 מרוסיה, מחה על הפילוג במחנה הפועלים.
הוא פרסם בעיתונות העברית קריאה לאיחודן במסגרת אחת, בלתי מפלגתית.
שאיפתו הייתה שהפועלים באשר הם יתאחדו לדרך משותפת.
הוא הציע להקים הסתדרות פועלים כללית אחת, שחבריה יבחרו את נציגיהם למועצה בבחירות כלליות, ועם זאת ישמרו נאמנות למפלגה ממנה באו.
תפקידי המועצה לדבריו, יהיו קיום מוסדות משותפים לכלל הפועלים.
קריאתו וסיבות נוספות הביאו לבסוף להקמת "ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל", בחיפה ב-5 עד 12 בדצמבר 1920. שתי מפלגות הפועלים הגדולות: הפועל הצעיר ואחדות העבודה הסכימו מראש לא לביטול המפלגות או לאיחודן, וכך שמרו על צביון המפלגות בתוך ההסתדרות.
באותו כינוס נחתמה חוקת ההסתדרות, הובהר שגוף זה חזק מצבור האיגודים המקצועיים הכפופים לו וסמכויות רבות לו, כמו כן הקיפה ההסתדרות תחומים מספר:
ההתאגדות הביאה לשיתוף פעולה בין שתי מפלגות פוליטיות.
מטרתו כמו זו של איגוד מקצועי – להגן על הפועלים ולשפר את תנאי העסקתם.
ההסתדרות היא בגדר מוסד קונסטרוקטיבי, שייעודו בניית חברה חדשה.
ההסתדרות הכללית הקיפה את כל ענפי היצירה בארץ, מבחינה זו לא דמה לה אף גוף ארגוני בארץ.
היא גיבתה ועמדה מאחורי מגוון פעולות התיישבות בשנות ה-20 וה-30, הקימה מפעלים קואופרטיביים, העניקה שירותי רווחה רבים, הקימה זרם חינוך משלה – בשם זרם העובדים, ולקחה תחת חסותה את ארגון ההגנה, ובכך מלאה תפקידים חברתיים ולאומיים כאחד.
כחלק מזרם העלייה החלוצית, עלו גם כ-3,000 חלוצים דתיים בוגרי תנועת 'צעירי המזרחי' מפולין, בלארוס, ליטא ואוקראינה.
חלוצים אלה סבלו מבעיות קליטה במסגרות תנועת המזרחי שחבריה נמנו על מעמד הביניים הבורגני, והשקיעו את מרצם בנושאי חינוך ושירותי דת בערים, וכמעט ולא עסקו בענייני התיישבות, דבר שלא התאים לשאיפתם של החלוצים הדתיים.
מצד שני, נמשכו צעירים אלה להסתדרות הכללית בשל דאגתה לענייני הפועלים ולהתיישבות החקלאית, אך גם בה הם לא נקלטו.
המטבחים, שהיוו את מוקד החיים החברתיים, לא היו כשרים, והזלזול בחיי הדת אילצו את הפועל הדתי, במיוחד בקבוצות העבודה, להתפלל בחשאי ולהצניע את דתיותו.
דבר זה אילץ את החלוצים הדתיים להקים מסגרת עצמאית בה יוכלו לשלב חיי תורה עם חיי עבודה ובניין הארץ.
בתחילה הוקמו מסגרות של 'הפועל המזרחי' בארבע ערים: ירושלים, פתח תקווה, יפו וראשון לציון, וכל אחת פעלה בנפרד.
בחול המועד פסח שנת תרפ"ב (1922) התכנסה בירושלים ועידה ארצית, שהכריזה על הקמת 'ההסתדרות הארצית של הפועל המזרחי'.
בין פעולותיה הראשונות של הסתדרות הפועל המזרחי ניתן למנות הקמתם של: מטבחים כשרים לפועלים, קופת חולים, קבוצות חקלאיות במושבות, לשכות עבודה ועוד.
כינון מוסדות פוליטיים של היישוב
עם כניסת הצבא הבריטי לארץ ישראל בשלהי 1917 החלה התארגנות המוסדות העצמיים של היישוב.
התארגנות זו כללה את הבנית המוסדות והארגונים הפוליטיים, ובהם "כנסת ישראל" שאליה השתייכו למעשה רוב היהודים בארץ, מלבד חלק מן הציבור החרדי.
הבחירות הראשונות לאספת הנבחרים נערכו באפריל 1920, וכן, נבחר הוועד הלאומי.
ושניהם שמשו עד תש"ח 1948 במדה לא מבוטלת רשות מחוקקת ורשות מבצעת של היישוב היהודי תחת שלטון המנדט הבריטי.
במסגרת "כנסת ישראל" הוקמה גם הרבנות הראשית, אשר פיקחה על חיי הדת, וניהלה בתי דין בעניינים שונים.
העלייה לישראל מברית המועצות לשעבר, בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה למעשה עוד בסוף שנות ה-80 עם פתיחת שעריה של ברית המועצות בעידן שלטונו הליברלי של מיכאיל גורבצ'וב.
קצב העלייה לא היה אחיד, ורוב העולים הגיעו בתחילת שנות ה-90. במהלך העלייה עלו מאות אלפים לישראל, עד שבתחילת שנת 2000 הגיע העולה המיליון (ברית המועצות כבר לא התקיימה אז, אך חלק מהמדינות שהיו כלולות בה נותרו מאוגדות בארגון בשם חבר המדינות העצמאיות).
יציאה של כל אזרח מברית המועצות הייתה מותנית באישור הק.ג.ב..
רוב בקשות היציאה מברית המועצות נדחו, והמבקשים לרוב נקראו בוגדים ופוטרו מעבודתם.
אלה מאזרחי ברית המועצות שקיבלו אישור להגר נאלצו לוותר על אזרחותם הסובייטית, וכן לשלם כסף עבור כך.
נכסי דלא-ניידי, כמו דירות שבהן התגוררו, היו שייכים ברוב המקרים למדינה, ולכן הם נאלצו לוותר על רכוש זה ללא כל תמורה.
אחרי התפרקות ברית המועצות כל החוקים המפלים את המהגרים בוטלו והעולים לארץ יכלו לשמור על רכושם אם רצו בכך.
בכל הנוגע לשמירת האזרחות הקודמת, המצב היה מורכב יותר, בהתאם לחוקי האזרחות של המדינות החדשות שקמו על חורבות ברית המועצות לשעבר.
אחת הסיבות שיהודים רבים בחרו להגר דווקא לישראל היא העובדה שלבקשתה של ממשלת ישראל ה-24, ארצות הברית לא אפשרה יותר כניסה חופשית של מהגרים יהודים מברית המועצות בתחילת שנת 1990, בעוד ישראל קיבלה אותם ברצון וללא תנאים.
עד לשינוי מדיניות ההגירה האמריקאית היגרו לארצות הברית במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 כ-200 אלף יהודים מברית המועצות (אוכלוסיית הליבה היהודית-רוסית בארצות הברית מונה 350,000 איש, והמעגל הרחב יותר מוערך בכ-700,000 איש).
עם זאת, גם שעריה של גרמניה היו פתוחים בפני מהגרים יהודים במהלך שנות ה-90. גרמניה הכריזה על תוכנית להחייאת הקהילה היהודית בגרמניה כדי להחזיר את יהדות המדינה לשגשוג שהיה לפני השואה, ובמסגרתה פתחה את שעריה בפני יהודים שהתגוררו בעת חקיקת החוק בכל השטחים שנכבשו בידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
אף על פי שרמת החיים בגרמניה הייתה גבוהה יותר מזו שבישראל ושסל הקליטה שיוצאי ברית המועצות יכלו לקבל בגרמניה לא היה פחות בערכו מסל הקליטה הישראלי, העדיפו רוב יוצאי ברית המועצות לעלות לישראל אם כי עדיין היגרו לגרמניה 104 אלף יהודים מברית המועצות לשעבר.
עלייה זו מכונה לעיתים קרובות "העלייה הרוסית", אף על פי שחלק ניכר מהעולים הגיעו מאוקראינה, וחלק קטן יחסית מאוזבקיסטן, אזרבייג'ן, גאורגיה, בלארוס ומדינות נוספות שהיו כלולות בברית המועצות לשעבר.
הסיבה לזה נעוצה בכך שרוסית הייתה השפה הרשמית בברית המועצות ולכן רוב העולים דוברים שפה זו, ללא קשר לאזור שממנו עלו.
סיבה נוספת היא ההקבלה בין ברית המועצות ורוסיה, שהייתה הרפובליקה הדומיננטית בברית.
רובם הגדול של העולים לישראל ממדינות ברית המועצות לשעבר הם אשכנזים ומיעוטם הם יהודים הרריים ובוכרים.
כמו כן הגיעו במסגרת העלייה כמה מאות בודדות של יהודים קרימצ'קים וקראים.
האוכלוסייה של העולים שאינם יהודים על-פי ההלכה היא בעיקר ממוצא סלאבי (רוסים, אוקראינים, בלארוסים).
נישואי תערובת עם לא-יהודים היו נפוצים כמעט אך ורק בקרב יהודי אשכנז וכמעט ולא היו קיימים בקרב גאורגים, קווקזים ובוכרים.
יהדות ברית המועצות מאופיינת כחילונית ברובה הגדול.
עקב מדיניות של הפרדת הדת מהמדינה בברית המועצות הקומוניסטית, ארגוני דת והדת היו מחוץ לחוק.
עלייה זו התאפיינה בזכאי חוק השבות שאינם יהודים על פי ההלכה.
על פי נתוני משרד הפנים, כ-30% מקרב העולים בשנות ה-90 לא היו יהודים על פי ההלכה.
שיעור זה אף גדל בשנותיה האחרונות של עלייה זו והגיע ל-59% בשנת 2002, אם כי בשנים אלו מספר העולים היה נמוך.
העולים שאינם יהודים על פי ההלכה עלו מתוקף "סעיף הנכד" בחוק השבות המזכה בעלייה צאצאים לסב יהודי ואת בני זוגם.
פסקה זו הוכנסה ב-1970, בימי משבר מיהו יהודי.
נכון ל-2008 שהו בישראל כ-320,000 עולים שאינם יהודים על פי ההלכה וצאצאיהם; רובם מוגדרים בדו"חות הלמ"ס כ"אחרים", עקב היותם חסרי דת רשמית.
הם אינם מוכרים כיהודים על פי ההלכה אך אינם רשומים כנוצרים; רק כ-30,000 מבין יוצאי ברית המועצות לשעבר היו רשומים כנוצרים נכון לשלהי 2011. אותם "אחרים" חסרי דת הם אנשים שאינם יהודים מצד אימם, ובני זוגם.
השיעור הגבוה של עולים שמבחינה הלכתית אינם יהודים הוביל לעיתים לחשש ועוינות בקרב חוגים דתיים כלפי כלל העולים.
אחת הדוגמאות לכך היא סוגיית קבורתם של חיילים כאלו, שנפלו במסגרת שירותם הצבאי.
הממסד הדתי מסרב לקבור חיילים אלה בחלקות המיועדות לקבורת יהודים, בעוד שהיו קולות שקראו לקוברם ביחד עם חבריהם לשירות מתוקף קורבנם למען המדינה.
ויכוח זה הוכרע לבסוף בעקבות יוזמתו של השר נתן שרנסקי לספק חלקות נפרדות-בפועל המצויות במיקום מכובד.
יתרה מזאת, רבים מנועים מלהינשא בישראל בגלל היעדר מסגרת חוקית לנישואים עבור "חסרי דת".
בפועל, ההיחשפות של העולים לתכנים יהודיים באמצעות חיברות הביאה לאימוץ פרקטיקות דתיות מסוימות הרווחות בישראל, כגון הדלקת נרות חנוכה.
במקרים רבים הסיווג כ"אחרים" חסרי דת אינו תואם את התודעה הסובייקטיבית של העולים, שחלקם נושאים שמות משפחה המזוהים כיהודיים, נרשמו על ידי הממשל כיהודים בגלל מוצא אביהם לפי מדיניות הלאומים הסובייטית, וסבלו מאפליה ומאנטישמיות.
ההתערות הרבה של צעירים המוגדרים כ"אחרים" באוכלוסיית הרוב הישראלית והתמזגותם בה כך שההבדל היחיד הוא דתי, תוארה על ידי פרופסור אשר כהן כ'גיור סוציולוגי'.
הוא, וגורמים אחרים החולקים את עמדותיו, רואים בכך סכנה גדולה להרמוניה בין המגזרים ולזיהויה של המדינה כיהודית.
כהן כתב כי הלחץ החברתי הנובע מכך שהרוב המכריע של יהודים בישראל, לרבות החילונים, רואה בגיור את אפשרות ההצטרפות היחידה לעם, מניע ומבטיח גם בעתיד כי רוב הצעירים יפנו למסלול של המרת דת.
כהן מעריך כי המכשול העיקרי לכך והסיבה למוטיבציה הנמוכה ולרתיעה של ה"אחרים" הם הרבנים, התובעים הכרה אמונית ומודדים אותה בנוקשות באמצעות הקפדה על שמירת מצוות של המתגייר.
שיעור המתגיירים נותר נמוך יחסית: לעומת 6,000 מהגרים ועוד ריבוי טבעי בתוך ישראל מדי שנה, כ-1,000 יוצאי ברית המועצות לשעבר מתגיירים באותו פרק זמן, 90% מהם נשים.
הרב ישראל רוזן, ראש מערך הגיור, הצהיר כי הם פועלים להקל על הגיור ויש לעודדו באמצעות תקשורת חיובית, אך "ישנה הלכה ויש ללכת רק על פיה ולא על פי הרגש והסיפורים על המעורבות בחברה הישראלית...
נגזר עלינו לחיות עם מיעוט גדול שאינו יהודי." אולפני הגיור פתוחים ללימוד חינם ולחיילים מוצע לעבור את התהליך במהלך שירותם הצבאי.
לפי הנתונים כ-79% מיהודי רוסיה עסקו במקצועות "הצווארון הלבן", כאשר במרכזים עירוניים גבוהים אף יותר כגון: במוסקבה, ובסנט-פטרסבורג עמד שיעורם על כ-85%.
שיעור המשכילים ובעלי המקצוע בקרב עולי שנות ה-90 מברית המועצות לשעבר - עלה הן על שיעורם באוכלוסיית המוצא והן על שיעורם באוכלוסייה הישראלית הוותיקה.
כך, למשך, מספרם של בעלי 13 שנות לימוד ומעלה בקרב עולי שנות ה-90, הגיע ל-55%, לעומת 28% בקרב האוכלוסייה היהודית בישראל בשנת 1989 (בטרם גל העלייה הגדול).
בהיותו גל עליית שנות ה-90 שהתאפיין ב"הון אנושי" רב ו"הון כלכלי" מועט, אופן השתלבותם של צעירים-עולים מברית המועצות לשעבר הצביע על שתי מגמות בולטות.
הראשונה היא מגמת הריבוד הפנימי בהקשר הלימודי – "התחזקות הקצוות" - במיוחד בקרב בנים עולים בחינוך התיכוני.
במסגרת תהליך זה נטו תלמידים עולים בהשוואה לתלמידים ילידי ישראל, לנשירה גבוהה ממסגרת הלימודים התיכוניים מחד גיסא, ולהשגת תעודות בגרות יוקרתיות, מאידך גיסא.
המגמה השנייה הייתה היווצרותה של סגרגציה הגירתית מבחינת תחומי לימוד.
לשון אחר, בקרב העולים-הצעירים התפתחה "נטיית יתר" לפנות לתחומי לימוד יישומיים הדורשים שליטה פחותה בעברית.
סגרגציה זו שימשה את העולים-צעירים ככלי ליצירת רשת ביטחון כלכלית עבורם ועבור בני ביתם, במטרה לשפר את מעמדם הסוציו-כלכלי בחברה הישראלית.
שילוב של שתי המגמות היה אחת הסיבות לכך שיתרונם ההשכלתי של עולי שנות ה-90 מברית המועצות לשעבר לא נשמר לאורך זמן בחברה הישראלית.
הפתאומיות היחסית של גל עלייה זה והיקפו הנרחב הביאו עד מהרה למחסור חמור בדיור בישראל, במיוחד באזור גוש דן, ולעלייה דרסטית במחירי הדירות מה שהוביל למחאה חברתית.
כתוצאה מכך, הפעיל שר השיכון דאז, אריאל שרון, תוכניות שונות לעידוד הבנייה, שחלקן כללו אפשרויות לוויתור על הליכי תכנון שונים.
כאשר אמצעים אלו לא סיפקו מענה לעלייה המתגברת, ועולים רבים נותרו חסרי גג, תוך שנתיים הוקמו כ-430 אתרי קראוונים, שבהם 27,000 קרוואנים ומגורונים.
אתר הקרוואנים הגדול ביותר הוקם בבאר שבע, נקרא נחל בקע, הוצבו בו 2,308 יחידות דיור.
גם בעלייה זו חזרה על עצמה תופעה שהופיעה בכל גלי העלייה הקודמים – מאמצי המדינה לנייד את העולים לפריפריה הביאו לכך שעולים בעלי מעמד סוציו-אקונומי נמוך אכן פנו לפריפריה, בעוד עולים ממעמד גבוה יותר, שהיו בעלי האמצעים להתנגד למאמצים אלו, עברו להתגורר במקום לפי בחירתם – בדרך כלל בגוש דן.
+10 הערים שקלטו הכי הרבה עולים מברית המועצות לשעברמספרעירמחוזמספר תושבים עולי ברית המועצות (2014)אחוז מכלל האוכלוסייה באותה עיר1חיפהחיפה58,90021%2אשדודדרום57,70026%3באר שבעדרום49,90025%4ראשון לציוןמרכז41,40017%5בת יםתל אביב41,00032%6תל אביב יפותל אביב40,0009%7נתניהמרכז39,80020%8פתח תקווהמרכז38,40017%9אשקלוןדרום34,00034%10ירושליםירושלים32,2004%
במקום להפנות את העולים לאזור גאוגרפי מסוים ולהקצות להם דיור ממשלתי כפי שהיה נהוג בעלייה ההמונית, קיבלה כל משפחת עולים "סל קליטה" שכלל תקציב חד-פעמי לשנה הראשונה לצורך שכירת דירה בכל מקום בארץ שבו המשפחה חפצה לגור.
אך גובה המענקים שהם קיבלו אפשר להם לשכור דירות רק בשכונות ממעמד סוציו-אקונומי נמוך ובפריפריה.
עולים בעלי השכלה גבוהה העדיפו להמשך למרכז הארץ למרות ששכר הדירה היה שם גבוה יותר, והם הסתייעו ברשויות מקומיות שרצו למשוך אליהן כוח אדם איכותי מקרב העולים.
מבין ארבע אסטרטגיות של הגירה – טמיעה, היבדלות, השתלבות ושוליות – חלק מהעולים בחרו באסטרטגיית ההיבדלות.
היינו, שמירת תרבות המוצא תוך כדי דחיית התרבות הקולטת.
חלקים אחרים מקרב העולים (ההנהגה הפוליטית, צעירים, ובעיקר יהודים) בחרו באסטרטגיית ההשתלבות, היינו מעורבות בתרבות הסובבת תוך כדי שימור תרבות המוצא.
בחירות אסטרטגיות אלו שונות מאלה של העליות הקודמות (כולל חלק זוטר מהעלייה מברית המועצות בשנות ה-70), שחלקן בחרו באסטרטגיית ההיטמעות, היינו דחיית תרבות המוצא וקבלת התרבות הקולטת, וחלקן – באסטרטגיית ההשתלבות.
הרצון לקבל כוח פוליטי שיענה על צורכיהם הייחודיים של העולים, הביא לצמיחתן של "מפלגות רוסיות" ובראשן ישראל בעליה בראשותו של נתן שרנסקי.
המפלגה זכתה להצלחה גדולה בבחירות של שנת 1996 וקיבלה 7 מנדטים.
בבחירות של שנת 1999 ירד כוחה במנדט אחד ואילו בבחירות של שנת 2003 היא התרסקה לשני מנדטים בלבד והשתלבה בליכוד.
יש רואים בהתרסקותה של מפלגת העולים סימן חיובי להשתלבות העולים בחברה ולכך שהם לא זקוקים עוד למפלגה משלהם.
מייסד ומנהיג ישראל בעליה, נתן שרנסקי, אמר אחרי הבחירות כי הסיבה לנפילת מפלגתו היא הצלחתה להשיג את יעדה, השתלבות העולים בחברה.
לעומת זאת אחרים רואים בכישלונה תוצאה של חוסר האפקטיביות של נציגיה בממשלה ובכנסת בטיפול בנושאים הנוגעים לעולים.
מנגד, אביגדור ליברמן הקים את מפלגת ישראל ביתנו, כמתחרה של ישראל בעליה.
ישראל ביתנו התמקדה במישור הלאומי והציגה דעות ימניות בכל הנוגע לסכסוך עם הפלסטינים.
מפלגה זו זכתה להצלחה יחסית בבחירות של שנת 1999, שבהן זכתה ב-4 מנדטים ולאחר מכן התאחדה עם מפלגות הימין לסיעת האיחוד הלאומי שקיבלה 7 מנדטים בכנסות ה-15 וה-16.
בכנסת ה-15 פרשו מישראל בעליה רומן ברונפמן ואלכסנדר צינקר והקימו סיעה בעלת אוריינטציה שמאלנית בשם "הבחירה הדמוקרטית".
בבחירות לכנסת ה-16 התמזגה סיעה זו עם מפלגת מרצ-יחד וברונפמן, שהוצב במקום החמישי כנציג ציבור העולים, נבחר לכנסת.
לציבור העולים היה חלק ניכר בנפילה של ממשלות יצחק שמיר, שמעון פרס, בנימין נתניהו ואהוד ברק.
עם תחילת האינתיפאדה השנייה, חלק גדול מציבור העולים מברית המועצות נטה ימינה בספקטרום הפוליטי בכל הנוגע לסכסוך הישראלי-ערבי והחזיק בעמדות ימניות בנושא העימות עם הפלסטינים והמלחמה בטרור.
אף על פי שרוב העולים מברית המועצות תומכים במדיניות ליברלית בנושאי דת ומדינה, בשל היותו של ציבור זה חילוני ברובו, הם נמנעו מלתמוך במפלגות שמאל שהציגו מצע דומה בנושא, עקב עמדותיהן הפשרניות לגבי הפלסטינים, וזיהוי השמאל עם הקומוניזם הסובייטי.
כך למשל תעמולת הבחירות של אהוד ברק התבססה על הפצת ספר ברוסית המתאר אותו כגיבור מלחמה של ישראל.
פרשנים פוליטיים טענו לאחר הבחירות, כי לספר זה הייתה השפעה מכרעת בניצחונו של ברק בבחירות.
באופן דומה, גם אהדתו הגדולה של ציבור העולים לאריאל שרון נעוצה בעברו הצבאי המפואר ובדימויו הכוחני.
את הפער בין העמדות הימניות של רוב העולים בתחום המדיני, לבין עמדותיהם האנטי-דתיות, מילאה תקופה מסוימת מפלגת שינוי, מפלגה חילונית ואנטי-חרדית מובהקת, שזכתה לתמיכה גדולה בקרב ציבור העולים, מפני שלמרות נטייתה שמאלה בתחום המדיני, היא לא זוהתה עם השמאל.
בבחירות לכנסת ה-17 פרשה מפלגת "ישראל ביתנו" מן האיחוד הלאומי.
ההיגיון של הפרישה התבסס על ההנחה, שלמרות הקרבה בין ישראל ביתנו לאיחוד הלאומי מבחינת הדעות, הרי ששתי המפלגות פונות לקהלים שונים לגמרי: בעוד ישראל ביתנו פונה בעיקר אל ציבור העולים ואל הציבור הימני-חילוני, הרי שהאיחוד הלאומי פונה בעיקר לציבור הדתי-לאומי ולציבור המתנחלים.
הנחה זו התבררה כנכונה שכן המפלגה גרפה לבדה 11 מנדטים והפכה למפלגה הימנית השנייה בגודלה לאחר הליכוד, שקיבל רק 12 מנדטים.
רוב המנדטים שמפלגת ישראל ביתנו קיבלה הגיעו מקהל היעד שלה, יוצאי חבר המדינות.
על פי ניתוחי תוצאות הבחירות לכנסת ה-18 נטען שאחוז ההצבעה של עולי חבר המדינות היה נמוך מזה של כלל החברה הישראלית והגיע לסביבות 57%.
בעקבות זאת, היו עולי חבר המדינות אחראים לכ-16 מנדטים בכנסת.
על פי ההערכות, ישראל ביתנו קיבלה בין 9–10 ממנדטים אלו, הליכוד 3–5 מנדטים וקדימה 1–2 מנדטים, ושאר המפלגות קיבלו תמיכה קטנה יותר.
עם זאת, ישנם הטוענים להתפלגות אחרת, למשל מרינה סולודקין, חברת כנסת מטעם קדימה, טוענת שקדימה קיבלה כ-5 מנדטים מעולי חבר המדינות.
בבחירות לכנסת ה-20 בלטה שוב נטייתם של העולים ימינה; על פי מחקר של אוניברסיטת אריאל, 38% מתוכם הצביעו לישראל ביתנו, 30% לליכוד, 8% ליש עתיד, ו-6% למחנה הציוני.
השירות הסדיר בצה"ל נמצא כאחד הגורמים המשמעותיים ביותר התורמים לשביעות רצונם של עולים בגילאים 18–29 מחייהם ומקליטתם בישראל.
הרצון לשרת בצה"ל בקרב אוכלוסיית העולים גבוה למדי.
נכון לשנת 2009, 77% מקרב המשרתים שירות סדיר ציינו כי רצו להתגייס, והמוטיבציה בקרב גברים גבוהה מזו של נשים.
שביעות הרצון של העולים מהשירות בצה"ל גם היא גבוהה, 83% מהעולים הביעו שביעות רצון משירותם בצה"ל.
אין הפרש משמעותי בין רמת שביעות הרצון של משרתים המוכרים כיהודים על פי ההלכה לבין כאלה שאינם.
37% מקרב הגברים שירתו בתפקידי לחימה ו-25% בתפקידים טכניים, ואילו בקרב הנשים מודגשים תפקידים אדמיניסטרטיביים, תפקידי עזר ושירות.
רמת שביעות הרצון מהשירות עולה ככל שהעולה הגיע ארצה בגיל צעיר יותר והוא שולט טוב יותר בשפה העברית.
רמת השליטה בשפה אצל עולה ששירת שירות סדיר עולה משמעותית על זו של עולה שלא שירת.
היחלשותה של תפיסת כור ההיתוך הביאה לסובלנות רבה יותר מצד החברה הישראלית לניסיונות העולים לשמור על תרבותם.
במקביל, רבים מהעולים ראו את עצמם כנציגי התרבות הרוסית, שלדעתם הייתה נעלה על התרבות הישראלית הלבנטינית.
שתי מגמות מקבילות אלו, בשילוב עם מגוריהם של עולים רבים בשכונות נפרדות, הביאו ליצירת תרבות רוסית-ישראלית מובחנת מהתרבות הישראלית הכללית.
תרבות זו מאופיינת, במידה רבה, בשילוב של מאפייני ארץ המקור, ברית המועצות, וארץ היעד, ישראל.
תמהיל זה יצר תרבות חילונית דוברת רוסית ועברית במקביל (ואף במעורב), שהשתקפה בתחומי הספרות, המוזיקה, התיאטרון ועוד.
דוגמה בהקשר זה היא תיאטרון גשר.
עם זאת, חלק מהשחקנים שעלו נקלטו בתיאטרון הישראלי (כמו מיכאיל קוזקוב בתיאטרון הקאמרי).
בתחום התקשורת נוצרו עד מהרה מסגרות שאפשרו לעולים לקבל את צורכי הבידור והמידע שלהם בשפה הרוסית: החל מראשית שנות ה-90 הופיעו עיתונים רבים בשפה הרוסית (בהם וסטי וקורייר).
עם התפתחות הטלוויזיה הרב ערוצית בישראל במהלך שנות ה-90, שודרו ערוצים רבים שמקורם ברוסיה.
בנובמבר 2002 חלה התפתחות חשובה בתחום זה, כאשר עלה לאוויר ערוץ טלוויזיה ישראלי-רוסי, ישראל פלוס (כיום ערוץ 9).
אופייה החילוני של עלייה זו וניסיונה לשמר גם את הרגלי האכילה שלה הביאו, באמצע שנות ה-90, לפתיחת חנויות רבות לממכר מזון שהיו נפוצות בברית המועצות, בין היתר בשר לא כשר, כגון בשר חזיר.
אף על פי שמכירת בשר חזיר מותרת בישראל, הופעתן של חנויות אלו בערים בעלות שיעור גבוה של תושבים דתיים ומסורתיים היוותה הפרה של הסטטוס קוו, וגרמה לעימותים.
ברוב המקרים הגיעו הצדדים השונים לפשרה, והחנויות עברו לאזורי התעשייה.
העולים הצליחו להשתלב בהצלחה בכלכלה הישראלית בענפי המשק השונים, והם מאופיינים כבעלי שיעור השתתפות גבוה בכוח העבודה.
תחום ההיי-טק עבר מהפכה זוטא עם החדרתן של החממות הטכנולוגיות שבמקורן הוקמו על מנת לספק מקומות תעסוקה דרך יוזמה אישית לאלפי המדענים והמהנדסים.
חלק נכבד מענף הבנייה בישראל מאויש על ידי מהנדסים אזרחיים יוצאי חבר המדינות, זאת כתוצאה מכך שבשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, ברית המועצות שמה דגש רב על פיתוח תעשייתי ועירוני, ומיצבה את התחום כיוקרתי.
מחקר שנערך ב-1995 ובדק את רמת השכר של העולים המשכילים (בעלי 16 שנות לימוד ומעלה) ביחס לרמת השכר של ישראלים ותיקים בעלי אותה רמת השכלה, הראה שרמת השכר של העולים, ביחס לוותיקים, עולה בהתמדה.
שכרו של עולה חדש בעל ותק של שנה אחת בישראל עמד על 40% משכרו של ישראלי ותיק, בעוד ששכרו של עולה שהתגורר 6 שנים הגיע לכ-70% משכרו של ישראלי ותיק.
בקבוצת הגילאים 22–40, בקרב בעלי 16 שנות לימוד ומעלה, הפער בין העולים לוותיקים נסגר, וכעבור 6 שנים אף נרשם פער של כ-6% לטובת העולים.
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לכשליש מהעולים של שנות ה-90 ישנה השכלה המוכרת בישראל כהשכלה גבוהה.
על פי מחקר של עופר גור, קרנית פלוג וניצה קסיר, גל העלייה הביא לכך שכוח העבודה בישראל הוא מהמשכילים ביותר בעולם.
אך פחות ממחצית מהעולים בעלי השכלה גבוהה עובדים בתחום לימודיהם.
העלייה היא הגורם החזק ביותר להיחלשות הגדולה של ההסתדרות בשנות התשעים, ושל כלל איגודי העובדים בישראל.
על פי הכלכלנית פרופ' עדית סולברג - יוטב, ההסבר לכך הוא שהעלייה הביאה כמות גדולה של עובדים מאוכזבים מהתפיסה הקומוניסטית שסלדו מכל דבר שקרוב לתפיסה הזאת, כגוון איגודים ושביתות.
העלייה מברית המועצות לשעבר הביאה לישראל מספר רבי-אמנים בשחמט.
המוצלח שבהם הוא בוריס גלפנד שהיה סגן אלוף העולם בשחמט בשנים 2007, 2012–2013. שחמטאים ידועים נוספים הם: אמיל סוטובסקי, אלכסנדר חוזמן, לב פסחיס, ליאוניד יודסין, מקסים רודשטיין, בוריס אלתרמן, בוריס אברוך, מיכאל רויז, זבולון (לאוניד) גופשטיין, ויטלי גולוד, ודים מילוב, ולרי ביים וסרגיי ארנבורג (שלושת האחרונים היגרו מאז מישראל).
כמו כן, עלו לישראל מברית המועצות לשעבר מאשה קלינובה ובלה גסר שהפכו לשחקניות נבחרת ישראל.
דוגמניות רבות שעלו מברית המועצות השתלבו בתעשיית הדוגמנות בישראל, מדי שנה מבין המתמודדות בתחרות מלכת היופי של ישראל הם יוצאות ברית המועצות ובהן גם המלכות שזכו יאנה חודריקר, יאנה קלמן וילנה ראלף.
לפי נתונים שונים, חלקם של העולים מברית המועצות לשעבר בהגירה מישראל גבוה, ומגיע לכ־50% מכלל היורדים.
מספר העולים שירדו מישראל מוערך בכ־150,000 איש, ברובם צעירים המהגרים על רקע יוקר המחיה וקושי כלכלי להתבססות בישראל.
בתחילה יחסה של החברה הישראלית אל העלייה היה חיובי מאוד, וזכורה אף הסיסמה "מעולה לעולה, כוחנו עולה".
יחס חיובי זה השתנה עם הזמן עקב חששם של רבים מהחברה הישראלית מהעלייה ההמונית.
שתי סיבות מרכזיות שהוזכרו בהקשר לעלייה זו הם החשש מהאחוז הגבוה של הלא-יהודים על פי ההלכה בקרב העולים (כ-240 אלף), וכן החשש שהעולים החדשים יתפסו את מקומות העבודה במקום אוכלוסיית הוותיקים מן השכבות החלשות.
סיבה נוספת ליחס השלילי, הקשור למאפיין כללי של חברת מהגרים, הוא היחס העוין של קבוצת הוותיקים לאוכלוסיית המהגרים.
בהקשר זה נפוצו סטריאוטיפים שליליים אודות העולים החדשים כגון: היותם לא יהודים ואף בעלי דעות עוינות כלפי היהדות, עוני ממנו הגיעו והגעה לישראל אך ורק בכדי להיחלץ מאותו עוני, עיסוק בזנות, עיסוק בפשע, ואלכוהוליזם.
יחס עוין זה התחזק גם כתוצאה מכך שבניגוד לעליות קודמות, שמרו חלקים רבים מבני עלייה זו על תרבותם הייחודית ועל שפתם, מבלי לנסות למזג חלק מהתרבות והמנהגים בישראל בחייהם.
כך שחלק מהביקורת שהופנתה אל בני עלייה זו, נגעה לאותו בידול תרבותי שחיזק את התפיסה כי עלייה זו היא כלכלית נטו בכדי לחלץ עצמם ממצבם הכלכלי הירוד ומהווה ניצול של המדינה ללא ניסיון להתמזג בתוכה.
כמות ההומלסים בישראל גדלה משמעותית מאז עליית ברית המועצות דבר שתרם גם הוא ליחס העוין לאוכלוסייה זו.
בשנת 1998 התרחש רצח החייל יאן שפשוביץ' שקיבל סקירה רחבה בתקשורת לאור נסיבות המקרה.
עם זאת, עולים רבים הצליחו להתערות בחברה הישראלית בתחומים שונים, ולתרום לה רבות.
קבוצה של עולים אף הקימה בשנת 1991 את תיאטרון גשר ביפו, במטרה להוות מעין גשר בין התרבות הישראלית והרוסית.
למרות הקשיים והמצוקות שנתקלו בפני העולים, עלייה זו נחשבת לעלייה מוצלחת במיוחד.
שילובה בחברה הישראלית של העלייה מברית המועצות, העשיר את ההון האנושי של המדינה בעשרות אלפי אנשי רפואה והנדסה, מדענים, אנשי רוח ותרבות, וכן מומחים בעלי שם עולמי בתחומי דעת רבים נוספים.
עם התבגרות קהילת העולים של שנות התשעים מברית המועצות לשעבר, החלה תנועה חברתית של דור ההמשך, שעלו כילדים או נוער וגדלו בישראל.
דור ההמשך מכונה דור 1.5. זהו מונח סוציולוגי שטבע הסוציולוג האמריקאי רובן רומבאוט (Rubén G.
Rumbaut), המתאר את התופעות החברתיות בקרב ילדים מהגרים עד גיל 16.
המחקר שנערך בשנת 2012 על ידי מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל העלה כי יש הבדל ניכר לטובת בני העולים, לדוגמה הם מעורבים פחות בהתנהגויות סיכון ויש להם זיקה חזקה יותר לישראל.
בני דור 1.5 לעלייה מברית המועצות לשעבר בישראל מובילים שיח על זהות, השתלבות העולים בחברה הישראלית, אפליה ויחסים בין-דוריים.
בין הפעילים הבולטים: שלום בוגוסלובסקי, אלקס ריף, אריק אבר, ואדים בלומין, לנה רוסובסקי, קסניה סבטלובה וכן להקת המחאה אורגונייט.
בחודש אפריל 2022 שודרה בערוץ כאן 11 סדרה דוקומנטרית של שלושה פרקים בשם "דור אחד וחצי".
הָעֲלָמוֹת מאביניון הוא ציור של פבלו פיקאסו המתאר חמש זונות.
היצירה, שצוירה בצרפת בין השנים 1906–1907, נחשבת לאחת מן היצירות הידועות של פיקאסו ושל האמנות המודרנית.
היצירה מסמלת, עבור מבקרי אמנות רבים, את ראשית הסגנון הקוביסטי באמנות.
היצירה מוצגת כיום במוזיאון לאמנות מודרנית שבניו יורק.
בשנת 1906, בעת שהותו בכפר הספרדי גוסול (Góol), החל פיקאסו לנטוש בהדרגה את הסגנון הקרוי "התקופה הוורודה" ועבר לסגנון המכונה התקופה האפריקאית.
עד שנת 1907 יצר פיקאסו שורה של רישומים וציורים בעלי סגנון "איברי".
בחלק מעבודות אלו נטה פיקאסו לעיצוב צורות זוויתיות, כנראה בהשפעת האמנות האפריקאית.
בעוד פיקאסו דחה כל חייו את הטענה כאילו הפיסול האפריקאי היווה מקור השפעה ישיר בעבודתו, וטען כי ראה את הפסלים האפריקאים רק אחרי ה"עלמות", בעת שביקר במוזיאון הטרוקדרו (Trocadero) עם גיום אפולינר, הרי שעדויות אחרות שוללות טענה זו.
במאמרו "מעבר לאקזוטיקה: פיקאסו ווארבורג" טוען קרלו גינזבורג כי לבד מהפיסול האיברי והאפריקאי הושפעה אמנותו של פיקאסו בתקופה זו מ"אמנות העת העתיקה במובן הרחב ביותר של המונח", כחלק ממגמה לערעור ולבדיקה מחודשת של אופן הייצוג האמנותי.
כעדות הוא מביא את התעניינותו של פיקאסו בנושאים כגון פרופורציה, עיוותי צורה וקריקטורה.
נושא היצירה – תיאור של בורדל – היווה חלק ממגמה אמנותית נרחבת ששורשיה בתיאור האוריינטליסטי והאקזוטי של נשות המזרח הקרוב.
יצירות כגון "בית המרחץ הטורקי" (1862) מאת ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, "שמחת החיים" (1905–1906) ו"עירום כחול" (1907) מאת אנרי מאטיס או "מרצלה" (1909) מאת ארנסט לודוויג קירכנר אשר שיקפו את העניין של האמנים המודרניים בתיאור מיני של דמות האישה.
בנוסף, בולטת השפעתו של הצייר הפוסט אימפרסיוניסט פול סזאן בסגנון ובנושאי ציורים כגון "המתרחצות הגדולות" (1906).
פיקאסו עצמו יצר בשנת 1906 ציור בשם "ההרמון" ובו מופיעה קבוצה של נשים עירומות ולצידן גבר שיכור השעון על קיר.
השם "אביניון" אינו מתייחס לשם העיירה הצרפתית אביניון, אלא לרחוב בברצלונה ששימש כרובע החלונות האדומים של העיר.
פיקאסו יצר למעלה ממאה רישומי הכנה לציור ובהם סקיצות בעפרון, בצבעי מים, בטוש דיו ואף בצבעי שמן על בד.
התבוננות ברישומים מעידה כי פיקאסו תכנן בתחילה להכליל בציור שתי דמויות של גברים – מלח וסטודנט לרפואה (שניתן לזהותו בשל העובדה שהחזיק ספר או גולגולת).
אולם, במהלך העבודה השמיט פיקאסו דמויות אלו.
אף שפיקאסו סיים את העבודה על היצירה באביב 1907, הרי שבהמשך, כנראה במאי באותה שנה, צייר מחדש את פניהן של שתי הדמויות שבימין היצירה ועיצב אותן כמסכות אפריקאיות או אוקיאניות.
על פי חוקר האמנות ג'ון ריצ'רדסון (Richardson) היה הדבר קשור לפרדה של פיקאסו מפרנאנד אוליביה (Fernande Olivier), בת זוגו באותה עת.
דניאל אנרי קאנווילר (Daniel-Henry Kahnweiler), סוחר האמנות שעבד עם פיקאסו באותה עת, טען כי היצירה נותרה למעשה לא גמורה.
במשך שנים רבות לא הוצגה היצירה בפני הציבור.
אחד מהתצלומים המתעדים את הסטודיו של פיקאסו מראה את היצירה שעונה על הקיר ועטופה בבד.
בקרב המעטים מחוג ידידיו של פיקאסו שנחשפו אליה בסטודיו שלו, היו התגובות ליצירה מעורבות.
בעוד אנשים כגון ז'ורז' בראק או קאנווילר תמכו ביצירה, אחרים מצאו אותה שערורייתית.
בשנת 1910 פרסם העיתונאי האמריקאי ג'לס ברג'ס (Burgess) רפרודוקציה של היצירה בכתב העת "The Architectural Record".
במאמרו, שסקר את האוונגרד האמנותי בפריז, תיאר ברג'ס את דמותו הססגונית של פיקאסו, ותיאר את הנשים של פיקאסו כ"פירמידאליות", המצוירות בסגנון של "קריקטורות תת-אפריקאיות".
ביולי 1916 הוצגה היצירה לציבור בפעם הראשונה בתערוכת "סלון הקיץ" (Salon d'Antin), שאורגנה על ידי אנדרה סולמון (André Salmon).
פיקאסו כינה את הציור "הבורדל באביניון" (Le Bordel d'Avignon), אולם סולמון שינה את שמו ל"העלמות מאביניון", כנראה מתוך רצון שלא לעורר סערה ציבורית רחבה יותר.
לאחר התערוכה היה בד הציור מאוחסן בסטודיו של פיקאסו, מנותק ממסגרת המתיחה ומגולגל.
בשנת 1924, בעזרתם של אנדרה ברטון ולואי אראגון, נמכר הציור למעצב ז'ק דוקט (Jacques Doucet), ששילם עבור היצירה 25,000 פרנקים.
על פי השערה שהעלה ריצ'רדסון, אחד הביוגרפים של פיקאסו, הסכים פיקאסו למכירת הציור, שהוערך רק כמה חודשים מאוחר יותר בשווי של בין 250,000 ל-300,000 פרנקים, בשל העובדה שדוקט התכוון בצוואתו להוריש את הציור למוזיאון הלובר.
אולם עם מותו של דוקט, בשנת 1929, התברר כי לא הוכנס סעיף בעניין הציור לצוואה, ועזבונו של דוקט החל להימכר דרך סוחרי אמנות שונים.
בשנת 1925 פרסם אנדרה ברטון תצלום של היצירה בכתב העת הסוריאליסטי "המהפכה הסוריאליסטית" (La Révolution Surréaliste).
בשנת 1937 הוצג הציור בתערוכה שנקראה "20 שנות התפתחות של פיקאסו, 1903–1923" בגלריה זליגמן ושות' (Seligman & Co) בניו יורק.
בין המבקרים בתערוכה היה אוצר המוזיאון לאמנות מודרנית בעיר, אלפרד באר, שהחליט לרכוש את הציור עבור המוזיאון.
הרכישה, שהתבצעה רק בשנת 1939 בסכום של 24,000 דולר, מומנה על ידי מכירת ציור של אדגר דגה (בשווי של 18,000 דולר) ומתרומות אישיות של בעלי הגלריה, ז'אק זליגמן וסזר דה הוק (Cesar de Hauke).
ב-15 בנובמבר 1939 הוצג הציור לראשונה במוזיאון כחלק מרטרוספקטיבה של פיקאסו שנקראה "פיקאסו: 40 שנה של אמנותו" ואורגנה על ידי המוזיאון ועל ידי מכון האמנות של שיקגו (Art Institute of Chicago).
בין השנים 2003–2004 נערכה במוזיאון לאמנות מודרנית רסטורציה ליצירה.
בתהליך הוסרו שכבות ותיקוני צבע שהוספו בטיפולי רסטורציה קודמים שנערכו בשנים 1950 ו-1963.
הציור מתאר חמש דמויות נשיות עירומות הניצבות בחדר לא מזוהה שקירותיו מתוארים בגווני צבע חום.
ארבע מן הדמויות עומדות ואילו דמות חמישית יושבת או כורעת על הרצפה.
לצידה, במרכז חלקו התחתון של הבד, מתואר טבע דומם הכולל אשכול ענבים, פלח אבטיח ופירות נוספים.
אחת הדמויות, הנמצאת בפינה הימנית העליונה של היצירה, מתוארת כשהיא מסיטה מעין וילון גדול, ובכך רומזת על האפשרות לקיומו של חלל נוסף מאחוריו.
הקומפוזיציה של הציור היא דחוסה ועמוסה.
בעזרת חלוקה למשטחים גאומטריים יצר פיקאסו שילוב בין המישורים השונים של התמונה.
הדבר בא לביטוי, למשל, בתיאור הווילון הכחול והלבן.
הדמויות הן ברובן חזיתיות ומזכירות דמויות באפריז או בתיאורים אתנוגרפיים.
סגנון הציור של הדמויות שואב את השראתו מהאמנות האפריקאית והאיברית.
קווי המתאר המודגשים של הדמויות יוצרים דמויות כבדות, בעלות נטייה למונומנטליות.
הדבר מודגש על ידי צבען הוורדרד-חום של הדמויות.
תיאור חלק מן הדמויות משלב גם חלוקה למשטחים גאומטריים.
הציור מקרין אווירת מיניות בוטה.
הדמויות העומדות ניצבות בתנוחות שונות שיכולות להתפרש כתנוחות פיתוי אירוטיות.
חוקרים הצביעו על הדמיון ליצירות כגון הפסל "העבד הגוסס" (1513–1515) מאת מיכלאנג'לו.
חלק מהדמויות אף מביטות לכיוון הצופה הנמצא מחוץ ליצירה.
פניהן של הדמויות הימניות שבציור שונה בתקופה מאוחרת יותר והן עוצבו כפני מסכות שבטיות.
בשרטוטי ההכנה המקוריים של התמונה היו גם שני גברים בתמונה – מלח וסטודנט לרפואה (שניתן לזהותו בשל העובדה שהחזיק ספר או גולגולת).
שרטוטים אלה גרמו לבאר לשער שמדובר בציור מסוג ממנטו מורי – "זכור את יום המוות".
במשך שנים רבות הייתה מקובלת עמדתו של אלפרד באר, אוצר המוזיאון לאמנות מודרנית, כי היצירה מהווה שינוי בסגנונו של פיקאסו – מריאליזם לקוביזם, וכל אחת מהעלמות מהווה שלב בתקופת מעבר זו.
לעומתו, מבקר האמנות ליאו סטיינברג סבור, במאמרו משנת 1974, "The Philosophical Brothel", כי לאור השרטוטים שצייר פיקאסו לפני היצירה, שבהם יש עדות לכך שעוד בטרם תחילת ציורה עבר פיקאסו לסגנון הקוביסטי, ומדובר בקומפוזיציה מתוכננת של פיקאסו שמטרתה לגרום אי נוחות לצופה ולתפוס את מבטו.
כאשר העלמות במרכז התמונה הן מעט יותר ריאליסטיות מהעלמות שבצדדיה, וכך נשמרים מרכז מבטו ותשומת לבו של הצופה במרכז התמונה, וגורמים לו אי נוחות בניסיון להסיט את מבטו ממנה.
בספרו של דן בראון – "צופן דה וינצ'י" הוא מציין כי שם היצירה בצרפתית – "Les Demoiselles d'Avignon " הוא, בשיכול אותיות המשפט האנגלי "שרבוט חסר משמעות ובוטה" – "vile meaningless doodles".
בין השנים 1999–2002, המשבר הפוליטי והכלכלי שפקד את ארגנטינה גרם למהלומה לענף הבנקאות, בעקבותיו נעלמו מיליארדי דולרים בפיקדונות ונוצרה פגיעה קשה במעמד הביניים במדינה.
רוב יהדות ארגנטינה (כ־200,000 איש) הושפעה ישירות מהמצב.
חלקם בחרו בעקבות כך להתחיל מחדש ולעלות לישראל משום שראו בכך הזדמנות לשינוי במצבם.
יותר מ־10,000 יהודים מארגנטינה עלו לישראל משנת 2000, והצטרפו לקהילה הקיימת בישראל של אלפי עולים ארגנטינאים שעלו לישראל במשך השנים.
המשבר בארגנטינה השפיע גם על המדינה השכנה אורוגוואי – מעל 500 יהודים מיהדות אורוגוואי עלו לישראל באותה תקופה.
במהלך 2002 ו־2003 ערכה הסוכנות היהודית קמפיין ציבורי אינטנסיבי לקידום העלייה מאזורים אלו, והציעה סיוע כלכלי לעולים משתי הארצות.
יחד עם זאת שכלכלת בארגנטינה התדרדרה מאז, יהודים ממשיכים לעלות לישראל, אך במספרים קטנים יותר.
במקביל, עולים שלא מצאו את מקומם בישראל, בעיקר בפן התעסוקתי, החליטו לחזור לארגנטינה.
בין השנים 2000–2015 עלו מארצות שונות באמריקה הלטינית כ־30,000 יהודים.
כתוצאה מההכרזה הורד היישוב מן הקרקע, חל איסור על מגורי יהודים במקום, והשטח נתפס והוחזק על ידי החיילים הבריטיים.
הורדתה מהקרקע של נקודת היישוב הגלילית המבודדת, נתפסה על ידי הנהגת היישוב כתקדים מסוכן, וכפגיעה ישירה בזכות להתיישבות חופשית, בהמשך לגזירות "הספר הלבן" וחוק הקרקעות המפלה שבא בעקבותיהן.
העלייה נערכה על ידי חניכי תנועות הנוער, פועלים וחיילים משוחררים, בליל י"א באדר ה'תש"ו (1946).
תאריך זה נבחר, אם במטרה להצמיד את האירוע ליום הזיכרון למאורעות תל חי ואם במטרה להסוות את האירוע כעלייה השנתית של בני נוער לתל חי.
בתחילה גילו הבריטים התנגדות עיקשת ופיזרו את המתיישבים בטנקים ובשריוניות.
לאחר הפעם השנייה שעלו המונים לביריה הסכימו שלטונות המנדט לקיומו של יישוב קבע במקום.
ההתנגדות ההמונית להסרת נקודת היישוב היהודית וכניעת השלטונות הבריטיים, נתפסה כהצלחה של אנשי היישוב במאבק על ההתיישבות.
ביריה נתפסה כסמל להתיישבות ולעמידה איתנה וכציון דרך חשוב לקראת התיישבות חופשית, עלייה חופשית ומדינה עברית עצמאית.
באותה העת נתפס האירוע כאירוע היסטורי חשוב בתודעת הציבור כולו, ובמיוחד בקרב הציבור הדתי, שלקח חלק פעיל בנעשה.
העובדה כי האירוע אירע בפורים הביאה לכינויו כ"פורים דְבִּיריה".
זכרו של האירוע צוין בשירים, בספרים, ובקריאת ספינת מעפילים בשם "ביריה".
תנועת הנוער "בני עקיבא" ממשיכה בפעילות חינוכית הקשורה לאירוע וחניכיה מציינים את העלייה לביריה מדי שנה בי"א באדר, אך בקרב הציבור הרחב נדחק מעט זכר הפרשה.
ביריה הוא יישוב יהודי בגליל העליון, בסמוך לצפת, ולו שורשים בני אלפי שנים.
היישוב מוזכר כבר במשנה ובתלמוד (למשל ב).
רבי יוסף קארו, בעל השולחן ערוך, שהה בביריה בשנת 1555 והשלים בה את כתיבת "אורח חיים", אך נראה כי במהלך המאה ה-16 ננטש המקום.
אדמות המקום נרכשו בידי פיק"א עוד בשנת 1895. בשנת 1922 נעשה ניסיון ליישב את המקום, אך הוא כשל.
בשלהי מלחמת העולם השנייה החליטו אנשי הפלמ"ח על הקמת היאחזויות במקומות מבודדים.
אזור הגליל העליון ואזור צפת היו דלילים באוכלוסייה יהודית.
שני קריטריונים שימשו לבחירת נקודות היישוב - ראשית, שההתיישבות תהיה במקום מבודד שאין בו יישוב יהודי, משם יוכלו אנשי היישוב ולוחמי הפלמ"ח לצאת לפעולה בעת מאורעות.
שנית, שבחירת המקום תקשה על הגשמת "חוק הקרקעות".
"תקנות העברת קרקעות" (Land Transfer Regulations) שפורסמו ב-1940 על ידי המחוקק המנדטורי, וכונו "חוק הקרקעות" או "גזירת הקרקעות" הגבילו מאוד מכירת קרקעות ליהודים בארץ ישראל.
הארץ חולקה לאזורים, כאשר באזור שכלל את הגליל, יהודה, השומרון עזה וצפון הנגב, סך הכול כ-65% משטח ארץ ישראל המנדטורית, נאסרה על יהודים רכישת קרקע.
מיום שפורסמו תקנות אלו, בפברואר 1940, פרסום שלווה במחאות, בהפגנות ובשביתה כללית מצד יהודי הארץ, חיפש היישוב דרכים להיאבק במשטר הקרקעות החדש, ולהגביר את ההתיישבות העברית בכל נקודה אפשרית, בנגב ובגליל.
הנקודה הראשונה שהקימו אנשי הפלמ"ח במסגרת זו הייתה בית קשת, שיושבה באוגוסט 1944, ולאחריה באו עמיעד (אז - ג'יב יוסוף), ביריה, חוקוק, משגב עם, רמות נפתלי ועין זיתים, כולן נקודות מבודדות בגליל.
את ביריה יישב ב-8 בינואר 1945 גרעין של המחלקה הדתית של הפלמ"ח.
לא היה מדובר בגרעין הכשרה שראה את ייעודו בהתיישבות לשמה, כי אם במחלקת פלמ"ח שיישבה את המקום לצרכים צבאיים.
במקום הוקמה מצודה, במתכונת הדומה למצודות שהוקמו ברמות נפתלי ובחוקוק.
תושבי היישוב עסקו באימונים ובסיורים צבאיים, וכן בעבודות ייעור מטעם הקרן הקיימת לישראל.
אנשי ביריה ראו את ייעודם בהגנה על יהודי צפת שהיוו מיעוט בעיר שרובה הייתה אז ערבית.
כן היוותה ביריה נקודה מחסה בדרכם של מעפילים שהוברחו דרך סוריה, בשיירות שלוו על ידי אנשי הפלמ"ח.
העולים היו מגיעים אל עמק החולה, ובלילה היו מוברחים לביריה, שם ניתנו להם בגדי "תנועת הנוער" ולימדו אותם שיר ישראלי.
כך, כ"ארץ ישראלים", היו מועברים לחיפה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שיתף היישוב העברי פעולה עם הבריטים במאבק בנאצים.
אולם לאחר שאבדו התקוות לשינוי במדיניות הבריטית כלפי היישוב העברי לאחר תום המלחמה, חל שינוי ביחס "ההגנה" ומוסדות היישוב אל הבריטים.
לאחר מגעים בין מנהיגי המחתרות הוקמה תנועת המרי העברי, שאיחדה את כוחות היישוב, אנשי ההגנה, אצ"ל ולח"י.
החל מ"ליל הרכבות", ב-1 בנובמבר 1945, שבו פגעו אנשי תנועת המרי ברשת מסילות הברזל בארץ, החלה סדרה של פעולות נגד הבריטים ומתקניהם, תחנות צבא ומשטרה.
בתגובה, חוקקו הבריטים את תקנות ההגנה לשעת חירום שהעניקו לשלטונות המנדט סמכויות נרחבות לביצוע חיפושים ומעצרים.
ב-31 בינואר 1946 עצרו הבריטים 11 חברי פלמ"ח שנסעו מאילת השחר לכפר גלעדי, ככל הנראה כדי לסייע בהעברת מעפילים.
על אף שלא נמצאו הוכחות לפעילות בלתי חוקית של העצורים, הם הוחזקו במעצר על פי תקנות שעת החירום.
בתגובה לכך התקיף, בליל 5 בפברואר, כוח פלמ"ח מהגדוד השלישי, בפיקוד אהרן ספקטור, את תחנת המשטרה בצפת, וזאת על פי מידע מודיעיני שהעצורים נמצאים במקום.
הכוח, שמנה כעשרים לוחמים, הגיע אל התחנה משני כיוונים.
קבוצה אחת הגיעה מכיוון חזית הבניין לאחר שהצליחה לפרוץ את הגדר, אך התגלתה על ידי זקיף ונסוגה לאחר שפצעה אותו.
השנייה התקרבה מהכיוון השני, ירתה וזרקה רימון.
בחיפוש שערכו הבריטים במקום שממנו נורו היריות התגלתה תחמושת.
המתקיפים סמכו על סיוע משוטר עברי מקומי, אך ככל הנראה הגיעו לבריטים ידיעות על תנועות חשודות בדרך לצפת, והם הגבירו את השמירה על המקום מבעוד מועד.
בימים הבאים נערכו חיפושים בראש פינה ובצפת על ידי כוחות בריטיים משולבים של משטרה ושל חיילים.
כחלק מתכנון המתקפה הוכנו מחסומי כבישים.
משהתקבלה פקודת הנסיגה, הגיעה לביריה אחת החוליות, אנשי אשדות יעקב, והטמינה בסליקים במקום כמות גדולה של נשק.
ב-27 בפברואר 1946 אירע מאורע נוסף, שהיה זרז לניסיון לפינוי ביריה.
חוליית פלמ"ח תקפה את מחנה הלגיון הערבי שהיה על הר כנען.
אנשי החוליה פצעו זקיף, ולאחר חילופי אש נערכו חיפושים באזור ממנו נורו היריות.
נמצאו פריטי לבוש, כובע צבאי, וכמות גדולה של דם, ממנה הסיקו המחפשים כי אחד התוקפים נפצע.
הבריטים החלו בחיפושים אחר הפצוע.
הם חיפשו במרפאת ההסתדרות הציונית הדסה בצפת, וכן בבתיהם של רופאים בראש פינה.
כיום ידוע כי היורים שבו בשלום, וכי הפצוע היה כלב שעבר במקום.
כיבוש ביריה על ידי הצבא הבריטי ומעצר מתיישביה
ב-28 בפברואר 1946 כותרו היישובים ביריה ועין זיתים, לאחר שכלב משטרה שרחרח אחר כתמי הדם והתחקה אחר ריחו של הכובע שנמצא בתקיפה בהר כנען, הוביל ישירות לביריה.
במקום נערך חיפוש, ובמרחק של כ-500 מטר מהמצודה נמצא סליק ובו כמויות גדולות של נשק ותחמושת.
סליק נוסף נמצא במחצבה הנמצאת כ-30 מטר מחוץ לגדר היישוב.
כפי הנראה היו אלו הנשק והתחמושת שהוטמנו במקום לאחר הפשיטה הכושלת על מפקדת צפת.
בסליקים נמצאו אף מסמכים מחשידים.
כלב המשטרה שרחרח את המסמכים זיהה את ריחו של אחד המתיישבים באחד מהם.
מפקד המשטרה במקום הסיק כי "ביריה היא מרכז לאימונים בלתי חוקיים", ועצר מיד את 24 המתיישבים, כולם גברים.