tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך, היא כיהנה כראש היחידה לניתוח פיננסי וכלכלי, והובילה חקירות בתחום השחיתות, כולל חקירה נגד סגן הנשיא לשעבר חורחה גלאס במבצע שטיפת רכב.
ב-1 באפריל 2019, מונתה סלזאר לתובעת הכללית של אקוודור על ידי המועצה הזמנית להשתתפות אזרחית ובקרת החברה, והייתה לאישה השחורה הראשונה המכהנת בתפקיד זה.
בדצמבר 2023, סלזאר הובילה את מבצע "מטסטזיס" שחשף פשע מאורגן וסחר בסמים.
במסגרת המבצע נעצרו נשיא מערכת המשפט של אקוודור ובכירים נוספים.
בעקבות המבצע, נעצרו 30 איש ונערכו 75 פשיטות.
סלזאר נחשבת לדמות המרכזית במאבק נגד שיתוף פעולה בין פוליטיקאים ושופטים לבין כנופיות סמים באקוודור, מאבק המכונה "נרקופוליטיקה".
באותו זמן, אירעו מספר אירועים חמורים, כולל השתלטות חמושה על תחנת טלוויזיה לאומית והיעלמותו של אחד מהפושעים הידועים במדינה, חוסה אדולפו מסיאס ויאמאר, מבית הכלא.
ב-2024, מגזין טיים כלל את סלזאר ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם, תוך ציון תרומתה הרבה במאבק בפשיעה באקוודור.
סלזאר נשואה ואם לשני ילדים.
במאי 2024 הודיעה שהיא בהריון עם ילדה השני, וביקשה כי יופסקו הניסיונות להדיחה מתפקידה על מנת לאפשר לה לעבור את הריונה בשקט.
מועצת המנהל של הפרלמנט קיבלה את בקשתה והקפיאה את ההליך עד פברואר 2025.
דיאנה מוורסאי, או ארטמיס, אלת הציד , היא פסל שיש מעט גדול בממדיו מעבר לגודל טבעי המתאר את אלת הציד הרומית דיאנה (מקבילתה היוונית: ארטמיס) בליווי אייל.
הפסל מוצג כיום במוזיאון הלובר שבפריז.
הפסל מוכר גם בשמות דיאנה ואיילה , דיאנה הציידת , ודיאנה מאפסוס.
זהו העתק רומי משוחזר בחלקו (המאה ה־1 או ה־2 לספירה) של המקור היווני האבוד שעשוי מברונזה, המיוחס ליֹאוכָרֵס (Leochares), בסביבות שנת 325 לפנה"ס.
דיאנה מוצגת בציד, ממהרת קדימה כאילו ברדיפה אחר טרף.
היא פונה ימינה ובזרועה הימנית המונפת עומדת למתוח חץ מתוך הקלע שלה.
זרועה השמאלית שוקמה, ולרגליה הוצב אייל, אף שצפוי שמקום אייל היא תאחוז בכלב.
בידה השמאלית היא אוחזת בקטע גלילי קטן, שעשוי להיות שריד של קשת שהייתה קיימת בעבר.
היא לבושה בכיטון דורִי קצר, עם הימטיון קשור סביב מותנה, ונועלת סנדלים.
אצבעות כף רגלה השנייה ארוכות יותר מהבוהן, תופעה הנקראת אצבעות מורטון.
הפסל הוענק על ידי האפיפיור פאולוס הרביעי לאנרי השני, מלך צרפת, בשנת 1556 לאהובתו של המלך, דיאן דה פואטייה.
ככל הנראה הוא נתגלה באיטליה: מקור אחד מצביע על מקדש דיאנה בנמי, אתר פולחני עתיק, ואילו מקור אחר מייחס את גילויו לווילה אדריאנה בטיבר ;.
דיאנה הציידת הייתה היחידה מבין הפסלים שיוצאו מאיטליה לפני המחצית השנייה של המאה ה־17, שרכשה מוניטין מחוץ לאיטליה המקביל לזה של פסלים מופתיים שבבלוודרה ובווילה בורגזה, אף שמעריציה לרוב בלבלו אותה עם ארטמיס של מקדש ארטמיס באפסוס.
היא הוצבה כאלמנט המרכזי בגן המלכה (היום גן דיאן) שנפרש ממערב לגלריית האיילים בטירת פונטנבלו; שם שימש פסל הרומי הבולט ביותר, והייתה אחת מהפסלים הרומיים הראשונים שהוצגו בצרפת.
בשנת 1602 העביר אנרי הרביעי, את הפסל אל ארמון הלובר, שם הוצב באולם שתוכנן במיוחד לקבלו, אולם העתיקות (היום אולם הקריאתידות).
באותה עת תוקנו מחדש השחזורים שבוצעו בו על ידי ברתולמי פריהור (Prieur).
בשנת 1696 העביר לואי הארבעה עשר את הפסל אל הגלריה הגדולה (אולם המראות) בארמון ורסאי.
בהיותו אחד מאוצרותיה הגדולים של צרפת, הוחזר הפסל אל הלובר בשנת השישית ללוח השנה המהפכני בצרפת (1798 לפי הלוח הגרגוריאני).
בשנת 1802 שוקם שוב על־ידי ברנאר לנג' (Lange).
בשנת 1605, לאחר שהפסל הרומי עשוי השיש הוסר מפונטנבלו, יצר ברתולמי פריהור העתק בברונזה אשר הוצב על בימה שישית בסגנון המנייריסטי, כחלק ממזרקה שתוכננה ב־1603 על ידי המהנדס ההידראולי תומאזו פרנצ'יני.
מזרקה זו שילבה כלבי ציד ברונזה וראשי איילים שפלטו מים, שעוצבו על ידי פייר ביאר, והייתה ממוקמת בגן המלכה לצד פרטר מוקף אורנז'רי.
במהלך המהפכה הצרפתית נשלח פסל הברונזה של פריהור אל הלובר, אך בשנת 1813 העניק הקיסר נפוליאון לקיסרית ז'וזפין דה בוארנה את הפסל כדי לעטר את טירת מלמיזון (Château de Malmaison).
במקביל הורה להעמיד במזרקה שבפונטנבלו את פסל הברונזה הנוכחי, העתק שניצקו האחים קֶלֶר בשנת 1684 והוצב בעבר בשאטו דה מרלי (Château de Marly), שנהרס ב־1806. הפסל של פריהור הוחזר מאוחר יותר אל הלובר ורק במאה ה־20 הובא בחזרה לפונטנבלו, שם הוצג בגלריית האיילים.
דיאנה וקליסטו הוא ציור שמן על קנבס מאת הצייר הפלמי פטר פאול רובנס, שנוצר בסביבות שנת 1635. הציור מוצג במוזיאון הפראדו במדריד ונחשב לאחת מהגרסאות האישיות והרגשיות ביותר של רובנס למיתוסים קלאסיים.
במהלך ביקורו בחצר המלוכה במדריד בין אוגוסט 1628 לאפריל 1629, נחשף רובנס לאוסף נרחב של ציורים מאת טיציאן, כולל גרסתו של טיציאן דיאנה וקליסטו.
רובנס הושפע עמוקות מהטכניקה המאוחרת של טיציאן, שהתאפיינה במכחולים חופשיים ושבורים, ומהעוצמה הרגשית של ציוריו.
עם שובו לאנטוורפן, יצר רובנס גרסה משלו ל"דיאנה וקליסטו", תוך פרשנות חדשה למיתוס ולטיפול הדמויות.
הציור מתאר את הרגע שבו מתגלה כי קליסטו, אחת מנימפות הציד של דיאנה, הרה כתוצאה מאונס על ידי יופיטר.
בניגוד לטיציאן, שמתאר את דיאנה כאדישה ואכזרית, רובנס מראה את דיאנה מופתעת וכואבת, כאילו היא חשה רחמים כלפי קליסטו.
מחווה זו יוצרת תחושת אמפתיה ורגש, שלא קיימת בגרסה המקורית של טיציאן.
הגישה האמפתית של רובנס משקפת את שינוי הלך הרוח האישי שלו לאחר נישואיו השניים להלנה פורמן ב-1630. ציור זה, כמו אחרים מתקופה זו – בהם "שלוש הגראטיות" ו"גן האהבה" – מבטא אידיליה זוגית, אהבה ופוריות.
דמותה של קליסטו מזכירה את הלנה, ואף תסרוקת הנימפה שלצידה דומה לזו של אשתו במספר פורטרטים שצייר.
הציור כולל מרכיבים רבים המושפעים מהאמנות הקלאסית ומהכתבים העתיקים, כמו תנועת שיער ובדים – אלמנט דינמי האופייני לאובידיוס ולקלאסיקונים אחרים.
הדמות היושבת בגבה לצופה מושפעת מהפסל הרומי המפורסם "שולף הקוץ" (Spinario).
בגדיה הסגולים של קליסטו מרמזים על יוקרה רומית עתיקה.
למרות שאינו מופיע במרכז הסצנה, האייל נוכח בציור כרכיב רקע, כחלק מהמרחב הטבעי המזוהה עם דיאנה, אלת הציד.
הופעתו מחזקת את ההקשר המיתולוגי ומעוגנת באזכורים ברקע לציד ולקרני שמש החודרות דרך יערות עבותים.
בתיאור המוזיאון מופיעה גם תווית המתייחסת ל"קרן ציד" – רמז נוסף לעולם החי המיתולוגי שבו פועלות הדמויות.
נוכחות האייל מדגישה את הניגוד בין שלוות הטבע לבין הדרמה האנושית שמתחוללת במרכז הציור.
דיאנה מוסלי הייתה אריסטוקרטית וסופרת בריטית.
היא הייתה ידועה בתמיכתה בפשיזם ובקשריה עם אדולף היטלר.
היא אחת מהאחיות לבית מיטפורד והשתייכה לחוג העילית בחברה הלונדונית בתקופה שבין מלחמות העולם.
היא הייתה נשואה בתחילה לבריאן גינס , הברון השני של מוין אף נישואים הסתיימו בגירושין, ב-1936 נישאה מיטפורד לאוסוואלד מוסלי, בביתו של שר התעמולה של גרמניה הנאצית, יוזף גבלס, כשאדולף היטלר היה אורח הכבוד.
מעורבותה במטרות פוליטיות פשיסטיות הובילה לשלוש שנות מאסר במהלך מלחמת העולם השנייה.
דיאנה מיטפורד הייתה הילדה הרביעית והבת השלישית של דייוויד פרימן-מיטפורד ואשתו סידני.
בין אחיותיה ניתן למנות את ננסי ויוניטי.
היא גדלה בגלוסטרשייר באחוזת המשפחה.
היא קיבלה חינוך ביתי בעזרתן של מספר אומנות, למעט תקופה של חצי שנה ב-1926, אז למדה בבית ספר בפריז.
בגיל 18 היא התארסה בסתר לברון השני של מוין, לבריאן גינס .
גינס היה אריסטוקרט אירי שירש מבשלת בירה מוצלחת והחזיק בבתים בלונדון ובדבלין.
הוריה של דיאנה התנגדו בתחילה לאירוסים וסידני חשה אי נוחות במיוחד לנוכח המחשבה שלשני צעירים כאלה מחזיקים בהון כה גדול.
הנישואין נערכו ב-30 בינואר 1929 הזוג החזיק בתים בלונדון ובדבלין, וכן אחוזה בבידסדן בווילטשייר.
לזוג היו שני בנים, ג'ונתן ודזמונד, אך ההבדלים בין השניים, כשגינס הרגיש והביישן, שהעדיף להישאר בבית עם משפחתו, לבין דיאנה, שרצתה לטייל ולארח אירועים חברתיים הובילו למתחים הולכים וגוברים בין השניים.
בפברואר 1932, במסיבת גן בביתה של אחת מחבורתיה, פגשה דיאנה את סר אוסוולד מוסלי, אשר במהרה הפך למנהיג האיחוד הבריטי של הפשיסטים.
אף על פי שמוסלי כבר היה נשוי לסינתיה מוסלי, דיאנה התאהבה בו ועזבה את בעלה, "עברה עם צוות מצומצם של מטפלת, טבחית, עוזרת בית לבית מעבר לפינה מדירתו של מוסלי".
עם זאת, מוסלי סירב לעזוב את אשתו עבור דיאנה.
ב-1933, אשתו של מוסלי נפטרה בפתאומיות מדלקת הצפק אך מוסלי המשיך לסרב להצעותיה של דיאנה ופתח ברומן עם אחותה הצעירה של אשתו המנוחה.
הוריה של דיאנה לא אישרו לה לעזוב את גינס ודיאנה ניתקה למשך זמן קצר את הקשר מרוב משפחתה לאחר שנכנסה למערכת יחסים עם מוסלי.
אחיותיה ג'סיקה ודבורה לא הורשו בתחילה לראות את דיאנה בגלל קשריה עם מוסלי בלונדון.
דבורה הכירה בסופו של דבר את מוסלי ואף חיבבה אותו מאוד.
ג'סיקה, לעומת זאת, תיעבה את מוסלי וניתקה את קשריה עם דיאנה בסוף שנות ה-30. אחותה הגדולה פמלה הסתדרה היטב עם מוסלי.
לעומת זאת, אחותה ננסי תיעבה את מוסלי, אך לא ניתקה תחילה את קשריה עם דיאנה גם לאחר שנישאו.עם זאת, עם זאת לאחר שעלבה ולעגה למוסלי באחד מספריה, היחסים ביו האחיות הפכו למתוחים, עד שנותקו לחלוטין למשך שנים רבות.
ידידות עם היטלר והתקרבות לפשיזם
ב-1934 ביקרה דיאנה בגרמניה עם אחותה בת ה-19, יוניטי.
במהלך שהותן הן השתתפו בעצרת נירנברג הראשונה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
יוניטי, שהייתה מיודדת עם קנצלר גרמניה, אדולף היטלר, הציג אותו בפני דיאנה במרץ 1935. הם חזרו לעצרת השנייה מאוחר יותר באותה שנה והתארחו כאורחתיו של היטלר בעצרת שנערכה ב-1935. בשנת 1936, היא התארחה באולימפיאדת ברלין, במהלך שהותה שם היא הכירה את ויניפרד וגנר ואת מגדה גבלס.
דיאנה ומוסלי נישאו בסתר ב-6 באוקטובר 1936 בביתו של שר התעמולה הנאצי, יוזף גבלס, היטלר היה אורח הכבוד של החתונה.
הנישואין נשמרו בסוד עד לידת בנם הראשון, אלכסנדר, ב-1938. ב-29 ביוני 1940, דיאנה נעצרה יחד עם פשיסטים בריטים אחרים, חת חוק כליאת "אויבים מבפנים".
היא ישבה בכלא הולוויי עם עוד מספר נשים פשיסטיות, ביניהן נורה אלם.
בתחילה הוחזקו בני הזוג בנפרד, אך לאחר התערבות אישית של ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל הורשו מוסלי ושני גברים נוספים להצטרף לנשותיהם בהולוויי.
לאחר תום המלחמה, בני הזוג החזיקו בתים באירלנד, עם דירות בלונדון ובפריז.
הם התגוררו בפרבריה הדרומיים של פריז והיו שכנים של אדוארד השמיני ואשתו ווליס סימפסון, דוכסית וינדזור ועד מהרה הפכו לחבריהם הקרובים.
במהלך שהותם בצרפת, בני הזוג מוסלי התחתנו בשנית (היטלר שמר על רישיון הנישואין המקורי שלהם והוא מעולם לא נמצא לאחר המלחמה).
במהלך תקופה זו, מוסלי בגדה בדיאנה, אך הדבר לא עוררה את כעסה ומוסלי התעלמה מכך מרבית הפעמים.
גם לאחר המלחמה המשיכה דיאנה לתמוך בפשיזם ובמפלגות בריטיות פרו-פשיסטיות.
באחד מראיונתיה לתקשורת ב-1989 עוררה דיאנה מחלוקת רבה לאחר שהכחישה את השואה והגנה על מורשתו של היטלר במהלך הראיון.
בראיון, אמר מוסלי כי לדעתה "6,000,000 נרצחים יהודים" הוא מספר מפוברק והמספר האמיתי היה נמוך הרבה.
מוסלי נפטרה בפריז באוגוסט 2003, בגיל 93. סיבת מותה הייתה סיבוכים הקשורים לשבץ מוחי שלקה בו שבוע קודם לכן, אך מאוחר יותר התפרסמו דיווחים לפיהם היא הייתה אחת מהקשישות הרבות שמתו בגל החום של 2003. היא נקברה בבית הקברות של סנט מרי באוקספורדשייר.
ב-18 ביוני 2025 עלתה לשידור סדרת דרמה היסטורית, בנות מיטפורד (במקור: Outrageous), המבוססת על דמויותיהן האמיתיות של האחיות מיטפורד, את דמותה של דיאנה גילמה השחקנית ג'ואנה ונדרהם.
דיאנה ואקטיון הוא ציור שמן על בד משנת 1836 מאת הצייר הצרפתי ז'אן-בטיסט קאמי קורו, המתאר סצנה מיתולוגית מתוך מטמורפוזות של אובידיוס.
היצירה מציגה את הרגע שבו אקטיון, צייד צעיר, נתקל באלה דיאנה ובנימפותיה בעת רחצה ביער.
דיאנה, בתגובה לזיהויו הבלתי־מכוון, מתוארת כשהיא מתיזה עליו מים, פעולה המבשרת את הפיכתו לאייל.
הציור משלב מראה נוף טבעי עם קומפוזיציה מתוכננת בקפידה, ומעיד על איזון בין תחושת ספונטניות לבין בנייה מחושבת של הסצנה.
ניכר הבדל בין הטיפול ההדוק בצבע ובניגודי הטון בדמויות ובחזית, לבין הרקע השמאלי, המאופיין במרקם רישומי חופשי ובגוונים כסופים, המזוהים עם סגנונו המאוחר של קורו.
שנה לפני מותו של האמן התבקש קורו לשוב ולעבד את אזור הרקע השמאלי של הציור, לבקשת בעליו החדש של היצירה.
הציור נמצא כיום באוסף רוברט להמן ומוצג במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
דיאנה מתרחצת (המזרקה) היא יצירת שמן על קנבס שצייר האמן הצרפתי ז'אן-בטיסט קאמי קורו בין השנים 1869–1870. היצירה שייכת לאוסף כרמן טיסן ומוצגת כיום במוזיאון תיסן בורנמיסה במדריד.
היא מציגה את האלה דיאנה רוחצת בטבע, ומהווה דוגמה מובהקת לניסיונו של קורו לשלב בין ציור נוף לציור עירום נשי בסביבה אידילית.
אף שקורו נודע בעיקר בזכות ציורי הנוף שלו, הוא יצר גם קבוצת עבודות קטנה – אך מהותית – של דמויות עירומות, ויצירה זו משתייכת לקבוצה זו.
הציור מתאר את דמותה העירומה של האלה דיאנה, הרוחצת בסביבה טבעית ונינוחה.
גופה מוצג בשקט, ללא הקפדה אנטומית מדויקת, אלא בגישה רכה ומעוגלת המדגישה את תחושת האור והחומר.
הרקע מציג נוף יערי אפוף אווירה הרמונית.
מידות היצירה הן 72.1 על 41 ס"מ, והיא צוירה בטכניקת שמן על קנבס.
המודל שעמדה בפני קורו בעת ציור העבודה הייתה אמה דוביני – אחת הדוגמניות הקבועות שלו, אשר דגמנה גם עבור דיוגה ופוביס דה שאבאן.
דוביני שימשה השראה במספר יצירות נוספות של קורו, ביניהן "האישה בכחול" השמורה בלובר בפריז.
היצירה נוצרה, ככל הנראה, במסגרת מפגש משותף עם הצייר אשיל אודינו (Achille Oudinot) – תלמידו וידידו של קורו.
לפי הרישום בקטלוג של אלפרד רובו ואטיין מורו-נלאטון, היצירה צוירה "בחברתו של אודינו", ניסוח שמעלה שאלה אם שיתוף הפעולה היה ביצירה עצמה או רק במעמד המשותף של ציור מודל חי.
מכל מקום, סצנה זו ממחישה את נטייתו של קורו לעסוק בציור דמויות מתוך גישה רגשית ולא טכנית.
גישתו הלא-אנטומית עוררה ביקורת אצל אמנים בני תקופתו – כגון אנגר – אך זכתה גם להערכה מצד אמנים אחרים, בהם היפוליט פלנדרן, שזיהה בעבודותיו איכות ייחודית שנעדרה אצל ציירים אחרים.
בדברים נדירים שכתב קורו עצמו על ציור עירום (בהקשר ליצירה אחרת מאותו סוג), הוא הסביר את עמדתו האמנותית: לדבריו, אין מדובר בשיעור אנטומיה, אלא בניסיון לייצג את התחושות שמעורר הגוף האנושי – את הדרך בה הבשר משקף את האור, ואת התחושה שהוא חי ונושם.
הוא מתאר את מאמציו לטשטש את המפרקים והקווים המבניים, כדי ליצור דמות טבעית, חיה, רכה – כפי שהעין חווה אותה – תוך שימוש בדימוי פיוטי: "יש להכניס בציור השדיים את התמימות שבה הייתי מצייר פחית חלב."
הציור עוסק בדמותה המיתולוגית של דיאנה, אלת הציד והטוהר מהמיתולוגיה הרומית (המקבילה לארטמיס היוונית).
למרות הממד המיתי של הדמות, קורו נמנע מהצגתה בגישה דרמטית או הירואית.
במקום זאת, הוא בוחר להציג את הרגע בו היא מתרחצת, באינטימיות שקטה, כחלק מהטבע.
בכך משתלב המוטיב המיתי במסגרת של אידיליה ציורית, נטולת סמליות כבדה או נרטיב מובהק.
דיאנה ונימפותיה נצפות בידי סאטירים הוא ציור שמן על בד משנת 1616 בקירוב, מאת פטר פאול רובנס שייך לאוסף המלכותי הבריטי.
היצירה היא אחת משתי עבודות באוסף המלכותי שנוצרו במסגרת שיתוף פעולה בין הצייר רובנס, שהיה אחראי לציור הדמויות, לבין הצייר פרנס סניידרס, שצייר את השלל והמזון.
שיתוף פעולה זה מאפיין יצירות אחדות מתקופה זו, והוא משלב בין דמויות מיתולוגיות לבין טבע דומם עשיר ומפורט.
הציור מתאר סצנה מיתולוגית המתרחשת במהלך יום ציד.
דיאנה ונימפותיה יוצאות לציד עם שחר, ובמהלך היום הן צוברות שלל רב, הכולל בעלי חיים שניצודו.
בשעות החום של היום הן עוצרות למנוחה, מקימות מחסה זמני מפני השמש, ונרדמות עד רדת הערב.
בשלב זה מתגלה המחנה השקט בידי שני סאטירים, המתוארים כמציצנים, הצופים בנשים הישנות מבלי שאלה מודעות לנוכחותם.
הרגע המתואר בציור הוא רגע של מתח שקט, שבו התמימות והשלווה עומדות מול מבט חודר וזר.
הסצנה כולה נועדה להעביר אידיליה ארקדית בעלת גוון ארוטי כללי.
עם זאת, אצל רובנס אידיליה זו אינה חד-ממדית, אלא בנויה על מערכת של ניגודים חריפים ומכוונים.
הציור אינו מסתפק בתיאור הרמוני של עולם מיתולוגי, אלא יוצר מתח בין יופי לצחיחות, בין טוהר לתשוקה, ובין סדר טבעי להפרתו.
דיאנה ונימפותיה מוצגות כצעירות, צנועות, חינניות, יפות ובהירות עור.
לעומתן, הסאטירים מתוארים כזקנים, מכוערים, כהי עור, שעירים ובעלי תשוקה בוטה.
ניגוד זה מועצם גם באמצעות נוכחות החזיר המת, המשויך הן לעולם הציד והן לאסוציאציות גסות וחייתיות.
העובדה שדיאנה ונימפותיה עוסקות בציד, פעילות המזוהה בדרך כלל עם אזורי טבע פראיים ומרוחקים, מדגישה עוד יותר את המפגש החריג בינן לבין היצורים החייתיים והיצריים.
דיאנה מתוארת בגוון כסוף ובצורה המזכירה סהר, בדומה לירח, שאיתו היא מזוהה במסורת המיתולוגית.
ייצוג זה עשוי להסביר את היעדר העטרה הסהרית הקטנה, המופיעה בדרך כלל כאחד מסמליה המובהקים.
בחירה זו מדגישה את הזיקה הסמלית בין דמותה לבין גרם השמיים עצמו, ולא רק לאביזר איקונוגרפי חיצוני.
מיקומו של גזע העץ בצדו השמאלי של הציור נתפס כרמז היתולי ברור.
אלמנט זה פועל כחלק מן השפה החזותית של היצירה, שבה נוכחותם של רמזים שובבים מאזנת את המתח הארוטי והדרמטי של הסצנה, ומוסיפה לה ממד של משחקיות ותחכום.
אם הזיהוי המקובל נכון, היצירה נזכרת לראשונה כבר בשנת 1616, זמן קצר לאחר השלמתה.
בתקופה זו סגנונו של רובנס מצוי בשלב שאפתני במיוחד, שבו הוא מבקש להתמודד עם גדולי אמני הרנסאנס האיטלקי.
סידור הדמויות והמהלך הנרטיבי בציור מזכירים את ונוס מפארדו של טיציאן, ואילו דמות הנימפה הקרובה לצופה מהווה מחווה לארבע הדמויות השוכבות של מיכלאנג'לו בקפלת מדיצ'י בפירנצה.
דמות זו מעוצבת כך שתזכיר שיש מלוטש, תוך הדגשת מסת שרירים, בליטות כוח ותנועת גפיים מפותלת, המאזכרת פיסול קלאסי.
רובנס צייר תחילה את הדמויות והשאיר אזורים ייעודיים לציור השלל.
אזורים אלה הושלמו בידי סניידרס, ולאחר מכן שב רובנס והוסיף את נגיעות הגימור לכלל היצירה.
תהליך זה יצר שילוב הדוק בין הדמויות האנושיות לבין מרכיבי הטבע הדומם, והדגיש את האחדות החזותית של הציור למרות חלוקת העבודה בין שני אמנים.
ייתכן שהציור היה באוסף אן, נסיכת דנמרק באוטלנדס כבר בשנת 1617. בשנת 1651 נמכר מהאוסף תמורת חמישים ליש"ט, ובהמשך הועבר לצ'ארלס השני על ידי לורד לייל.
בשנת 1666 תועד הציור במלאי של ארמון וייטהול, שם יוחס במפורש לרובנס ולסניידרס.
דיאפסידה (שם מדעי: Diapsida) הוא ענף של זוחלים שהתפתחו מהזאורופסידים, להם גולגולת בעלת שני פתחי צדע מאחורי ארובת העין.
פתח אחד גובל בעצם הקשקשת ובעצם הקודקוד.
פתח שני גובל בעצם הקשקשת ובעצם העול.
הדיאפסידים כוללים את כל הזוחלים המודרניים, ואת העופות והדינוזאורים.
סדרה תאלטוזאוריה (Thalattosauria) – נכחדה
קבוצה דמויי איכתיוזאורים (Ichthyosauriformes) – נכחדה
דיאקון (מיוונית: Διακονος, דִיאָקוֹנוֹס) הוא שמה של אחת משלוש המשרות של הכמורה הנוצרית בכנסייה הקתולית, האורתודוקסית והאנגליקנית.
שתי המשרות האחרות הן הכומר והבישוף (או הארכיבישוף).
מקורה של המילה דיאקון הוא מהמילה היוונית דיאקונוס, אותה אפשר לתרגם בתרגום חופשי למילה "משרת".
מקור המשרה, לפי המסורת הנוצרית, הוא בבחירתם של שבעה אנשים שיעזרו במשימות של הכנסייה הנוצרית הקדומה כמו דאגה וחלוקת נדבות לעניים (מעשי השליחים ו' 1–6).
בכנסייה הקתולית הקדומה הדיאקונים עזרו לכומר או לבישוף בביצוע המיסה ובקבלת תרומות המתפללים בסופה.
עם אישור מיוחד הם יכלו לעסוק גם במתן חלק מהסקרמנטים, כמו טבילת תינוקות.
בכל כנסייה שרתו מספר דיאקונים ובכנסיות הגדולות נמצא גם ממונה על הדיאקונים הוא הארכידיאקון הכפוף ישירות לבישוף.
גם בחצר האפיפיור שרתו דיאקונים (בתקופות רבות מספרם היה שבעה) שנקראו קרדינלים-דיאקונים.
במשך הדורות פחתה חשיבותה של מישרה זו עד למצבה הנוכחי של שלב ביניים לפני קבלת המינוי לכמורה.
כיום, בכנסיות הקתוליות, אנגליקניות ואורתודוקסיות, תפקידם של הדיאקונים הוא לשמש כעוזרי הכמרים במטלותיהם הרוחניות והמנהליות.
יש להם תפקיד מוגדר בקריאת ספרי הקודש הנוצריים, ביצוע חלק מטקסי הדת הנוצריים (הסקרמנטים).
בכנסייה האורתודוקסית הם אחראים גם על פיזור הקטורת, קריאה לקהל המאמינים לבוא לתפילה, וניהול תפילות מסוימות.
הדיאקונים מזוהים על ידי תשמישים ולבוש טקסי המיוחד להם.
בכנסייה האנגליקנית יכול דיאקון להינשא, ואילו בכנסיות האורתודוקסיות והקתוליות, אדם נשוי יכול להתמנות לדיאקון, אך לדיאקון אסור להינשא.
בכנסיות הקתוליות והאנגליקניות המודרניות הסמכה לדיאקון מהווה בדרך כלל שלב מעבר לפני ההסמכה לכמורה.
עם זאת בשנים האחרות ישנו תהליך של יצירת מעמד דיאקונים קבועים, שתפקידם מוכר על ידי הכנסייה.
תפקיד הדיאקון מופיע גם במספר זרמים בכנסייה הפרוטסטנטית, אולם שם התפקיד לא מהווה שלב רשמי בדרך לכמורה, ולרוב מסתכם בחובות מנהליות ותקציביות.
דיארבקיר (בטורקית: Diyarbakır; בערבית: دیار بکر, תעתיק מדויק: דיאר בכר; בכורדית: Amed/ئامەد - אמד; בסורית: ܐܡܝܕ; ביוונית: Ἄμιδα - אמידה; בארמנית: Ամիդ - אמיד) היא עיר בדרום-מזרח טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז דרום-מזרח אנטוליה.
לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה") ולפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסייתה מנתה כ-1.8 מיליון בני אדם, זוהי העיר השלישית בגודלה במזרח טורקיה (אחרי שנלאורפה וגזיאנטפ) ואחת מהגדולות בטורקיה כולה.
העיר ממוקמת על רמה של בזלת, בגדה המערבית של נהר החידקל.
מן התקופה העתיקה ועד לימינו בפי חלק מעמי האזור נקראת אמד או אמיד.
בתקופה העות'מאנית השתרש השם דיארבקיר.
עד למלחמת העולם הראשונה חלק חשוב מתושבי העיר היו נוצרים, בעיקר ארמנים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 אוכלוסיית העיר הלכה וגדלה על ידי התיישבות מסיבית של מוסלמים סונים, לרוב כורדים.
בדיארבקיר חיה כאמור אוכלוסייה כורדית גדולה ויש שרואים בה את בירת "כורדיסטן הטורקית".
במשך כמה מאות שנים, עד שנות החמישים של המאה ה-20, חיה ופעלה בעיר קהילה יהודית.
היהודים עסקו בעיקר במסחר וחלקם הגדול היו אנשים דלי אמצעים.
הקהילה הקפידה על שמירת המסורת היהודית ומנהגים המיוחדים לקהילה.
בני הקהילה עלו לישראל בעיקר בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 והתיישבו ברובם בעיר ירושלים.
השם הקדום של דיארבקיר, אמיד או אמידה, מוזכר עוד בימי שלטון ממלכת אשור.
שם זה נשמר לאורך מאות השנים בפי תושביו הארמנים, הנוצרים האשורים, הערבים והכורדים ("אמד").
הארמנים קראו לה גם דיקרנאקרט או טיגרנאקרט לפי שם מלכם, טיגראנס הגדול מן המאה הראשונה לספירת העמים, או לפי טיגראנס אחר מן המאה ה-6, המלך טיגראנס מירבאנדוני משושלת האורונטים שלפי עדות הכרוניקן מובסס חורנאצי בנה את חומות העיר העתיקה של דיארבקיר.
בתקופה הרומית וזו הביזנטית נקראה העיר "אמידה".
זמן מה קיבלה את השם "קונסטנטיה" לכבוד הקיסר קונסטנטינוס הגדול ששיקם אותה.
הטורקמנים הארטוקים ואק קויונלו קראו לה "אמיד השחורה" (קארא-אמיד), ייתכן, בגלל צבעם השחור של הבתים והחומות העשויים בזלת.
בספר "זפרנאמה" היא נקראה "המבצר השחור" - "קארה קאלה".
ב"ספר של דדה קורקוט" וכתבים טורקים אחרים הופיעה תחת השם "קארה חמיד".
בימי הכיבושים הערבים האסלאמיים במאה ה-7,האזור התחיל להיוודע ב"דיאר בכיר", "נחלת השבט בכיר", ככל הנראה שבט ערבי.
עם הזמן שם האזור הועתק בשפה הטורקית גם לעיר - דיארבקיר.
חוקרים כורדים אחדים טוענים שהשם בכיר בא משבט כורדי דווקא.
הנוצרים האשורים מאמינים שהשם הוא ממקור ארמי ושמשמעות השם "דייר בכיר" היא "מנזר ראשון" או מנזר הבתולה.
בשנת 1937 כשלרגל סכסוכים עם הכורדים המקומיים ביקר בעיר מוסטפא כמאל אטאטורק לא אהב את ההשערות הסותרות בנוגע למקור שם העיר והחליט שהיא תיקרא בטורקית Diyarbakır -"דיארבקר", כלומר "נחלת הנחושת", משום שפע הנחושת הטמון באדמתו.
העיר נחשבת באופן לא רשמי לבירת "כורדיסטן הטורקית".
זה עשרות שנים שהעיר נמצאת בעין הסערה ומהווה מוקד להתכתשויות ולקרבות עזים בין הממסד הטורקי לבין המורדים הכורדים.
בחודש אוגוסט 2015 הכריזו פעילים כורדים המזוהים עם המחתרת הכורדית על ממשל עצמאי במחוז סור הכורדי שבדיארבקר, כחלק מהמאבק להשגת ריבונות כורדית בשטחי כורדיסטן הגדולה, אשר הביא להישגים באותה תקופה בצפון סוריה.
כתוצאה מההכרזה, בחודש דצמבר 2015 הוטל מצור טורקי על המחוז, שהוביל להתפרצות קרבות בין הפעילים הכורדים לבין הצבא הטורקי וכוחות משטרה, שנמשכו כשלושה חודשים, והביאו להרס של כ-80% מהשטח הבנוי במחוז והסתיימו בניצחון טורקי.
במלחמה נהרגו למעלה מ-200 אזרחים, ואבידות הצדדים מוערכות על ידי הצבא הטורקי ב-271 הרוגים מהצד הכורדי, ו-71 מהצד הטורקי.
דיאפאוזה, Diapause או תרדמה, היא תהליך בו בעל חיים מקפיא את התפתחותו למשך תקופה מסוימת בשנה, בה תנאי המחיה קשים יותר.
הדיאפאוזה מתרחשת בכל שלבי הגידול: ביצה, זחל, גולם או בוגר אצל חרקים וזיגוטה אצל יונקים.
דיאפאוזה עוברית, היא תופעה המתרחשת ביותר מ-130 מיני יונקים, ייתכן והיא מתרחשת גם בבני- אדם, ובעוברים של רבים ממיני הדגים השייכים לסדרת הגמבוזאים Cyprinodontiformes בתהליך ההטלה.
רמות הפעילות של שלבי ההפסקה עשויות להשתנות במידה ניכרת בין המינים השונים.
דיאפאוזה עשויה להתרחש בשלב המלווה בחוסר תנועה מוחלט, כגון הגלמים והביצים, או שהיא עשויה להתרחש בשלבים פעילים מאוד בהם בעלי החיים עוברים נדידות נרחבות, כגון פרפר הדנאית המלכותית-Danaus plexippus.
במקרים בהם החרק נשאר פעיל, ההאכלה מופחתת והתפתחות הרבייה מואטת או נעצרת כליל.
דרכים נוספות בהן בעלי חיים מתמודדים עם העונות הקשות של השנה הן: נדידה ותרדמת חורף.
תהליך הדיאפאוזה קיים אצל קרוב ל-100 מיני יונקים השייכים לשבע סדרות.
במהלך הדיאפאוזה, הזיגוטה לא משתרשת ברחם מידית, אלא נשארת במצב תרדמתי.
העובר אינו מתפתח כל עוד הוא מנותק מרירית הרחם.
התוצאה היא שתקופת ההריון מתארכת, לפעמים עד כדי שנה.
היום ידוע די הרבה על המנגנונים הכימיים הקשורים בהפעלת הזיגוטה הרדומה, אך התנאים שגורמים לזיגוטה להיכנס לתקופת הדיאפאוזה, ואלה המשאירים אותה בתקופה זו במצב של תרדמת, אינם ידועים.
בין היונקים שקיימת בהם תופעת הדיאפאוזה נמנים מכרסמים, סמוריים, וחיות כיס.
דיאפאוזה אצל חרקים היא תהליך דינמי המורכב מכמה שלבים נפרדים.
בעוד שהדיאפאוזה משתנה במידה ניכרת מקבוצה טקסונומית אחת של חרקים למשנה.
ניתן לאפיין שלבים אלה על ידי קבוצות מסוימות של תהליכים מטבוליים והיענות של החרק לגירויים סביבתיים מסוימים.
לדוגמה, זבובי Sepsis cynipsea המשתמשים בעיקר בטמפרטורה לקביעת זמני הפסקה.
דיאפאוזה יכולה להתרחש בכל שלב התפתחותי אצל פרוקי רגליים, אך כל מין מפגין דיאפאוזה בשלבי התפתחות ספציפיים.
בשלב זה אופינית צריכת חמצן מופחתת כמו גם תנועה והאכלה.
בצרעה שהיא צרעה חברתית, רק המלכה מסוגלת לעבור דיאפאוזה.
בעוד שבתנאים נוחים פרפרים מסוגלים להעמיד מספר דורות בשנה, בתנאים קשים (חום קיצוני או קור קיצוני שמשפיעים על הצומח ויוצרים בכך מחסור במזון) הפרפרים נאלצים אפילו להקפיא את התפתחותם (בביצה, בזחל או בגולם) על מנת לעבור את העונה הקשה.
הזחלים במהלך תקופת הדיאפאוזה יכולים להימצא באופן חופשי על ענפים, בין עלים שהודבקו על ידי קורים או בתוך קנים משותפים, גם הם נבנים על ידי עלים דבוקים בקורים (כמו במקרה של לבנין העוזרר).
רוב הזחלים בתקופת הדיאפאוזה נמצאים מתחת לאבנים, טחבים או עלים.
הגלמים בתקופת הדיאפאוזה יכולים להימצא על פני האדמה, בתוכה או על ענפים ועלים.
בזמן הדיאפאוזה, גוף החרק עובר שינויים פנימיים נרחבים.
בעוד שהוא ממשיך לצרוך חמצן ולפלוט פחמן דו-חמצני והלב ממשיך לפעום, גוף החרק מפסיק לגדול וקצב חילוף החומרים מואט מאוד.
גם משק המים של הגוף מותאם לתנאי הסביבה.
בד בבד עם התהליכים הפיזיולוגיים שתוארו כאן, חל שינוי ניכר בשיווי המשקל ההורמונלי.
אחד הגורמים המשפיעים על הדיאפאוזה הוא משך הזמן בו שרוי בעל החיים באור יום.
גורמים חיצוניים נוספים המשפיעים על הדיאפאוזה הם טמפרטורה, יובש מתגבר ושינויים איכותיים במזון.
על ידי שינוי מלאכותי של התנאים האלה, אפשר לקצר במקרים מסוימים את הדיאפאוזה או אף להפסיקה.
דוגמאות לפרפרים שמתקיימת אצלם דיאפאוזה בשלב הביצה:
דוגמאות לפרפרים שמתקיימת אצלם דיאפאוזה בשלב הזחל:
ישנם זחלים אחרים שבסוף התפתחותם, בחודשים אפריל-מאי, נכנסים לתקופת דיאפאוזה למשך חודשי הקיץ, בתוך פקעת רכה וספוגית של קורים בתוך האדמה, ואז מתגלמים בסוף הקיץ.
דוגמאות לפרפרים שמתקיימת אצלם דיאפאוזה קיצית (אלה מגיחים בסתיו) בשלב הגולם:
דוגמאות לפרפרים שמתקיימת אצלם דיאפאוזה חורפית (אלה מגיחים באביב) בשלב הגולם:
לבנין הכרוב הגדול (באזורים גבוהים)
לבנין הכרוב הקטן (באזורים גבוהים)
דוגמאות לפרפרים שמתקיימת אצלם דיאפאוזה במהלך החורף והקיץ (אלה מגיחים באביב) בשלב הגולם:
השלב הרגיש הוא התקופה שבה חייב להתרחש גירוי כדי להפעיל דיאפאוזה באורגניזם.
דוגמאות לתקופות שלבים/הפסקות רגישות אצל חרקים שונים:
שלב ההשארה-האינדוקציה נקבע מראש מבחינה גנטית ומתרחש הרבה לפני הלחץ הסביבתי.
שלב רגיש זה עשוי להתרחש במהלך חייו של הפרט החולה, או בדורות קודמים, במיוחד בשלב יצירת הביציות.
במהלך שלב זה, חרקים מגיבים לרמזים חיצוניים הנקראים גירויים סמליים, אשר מפעילים את המעבר מנתיבי התפתחות ישירים למסלולי הפסקה.
גירויים סמליים יכולים להיות מורכבים משינויי רמת האור, שינויים תרמיים סביבתיים או אללוכימיקלים מצמחי מזון.
גירויים אלו כשלעצמם מיטיבים או מזיקים להתפתחות, אך הם מבשרים על שינוי מתקרב בתנאי הסביבה.
שלב ההכנה בדרך כלל מופיע אחר שלב האינדוקציה, אם כי חרקים עשויים לעבור ישירות משלב הזירוז להתחלת שלב הדיאפאוזה ללא שלב הכנה.
במהלך שלב זה, חרקים צוברים ואוגרים מולקולות של חומרים שונים, כגון, שומנים, חלבונים ופחמימות המשמשות להגנה על החרק לאורך כל ההפסקה וגם לשלב העתידי של ההתפתחות לאחר הפסקת שלב ההפסקה.
ניתן לשנות את הרכב הקוטיקולה של החרק על ידי שינוי הרכב הפחמימנים ועל ידי הוספת שומנים שמטרתה להפחית את איבוד המים, תהליך שהופך את האורגניזם עמיד בפני יובש וייבוש.
גולם של זבוב הבשר, Sarcophaga crassipalpis, מעלה את ריכוז הפחמימנים המשמשים להרכבת הקוטיקלה של הגולם, ועל ידי כך מפחיתים את התאיידות המים מגוף הגולם.
זמן התאורה Photoperiod הוא הגירוי החשוב ביותר שמחולל דיאפאוזה.
שלב הייזום מתחיל כאשר ההתפתחות המורפולוגית נפסקת.
במקרים מסוימים, שינוי זה עשוי להיות מאוד בולט ומלווה בשינויי צבע.
שינויים אנזימטיים עשויים להתרחש כהכנה להתקשות.
לדוגמה, רק למבוגרים של פשפש האש, Pyrrhocoris apterus, יש את היכולת האנזימטית המאפשר להם לצבור כוהלים רב-מימניים, מולקולות שעוזרות להוריד את נקודות הקיפאון שלהם ובכך למנוע תהליך של הקפאה.
חרקים עשויים גם לעבור שינויים התנהגותיים, ליצור צברים, לנדוד, או לחפש אתרי חורף מתאימים.
במהלך שלב התחזוקה, חרקים חווים חילוף חומרים איטי תוך כדי עצירה התפתחותית.
קיימת רגישות לגירויים מסוימים הפועלים למניעת הפסקת דיאפאוזה, כגון חשיפה לאור השמש וחשיפה לטמפרטורות גבוהות.
בשלב התחזוקה, חרקים אינם מגיבים בתחילה לשינויים סביבתיים, אך שינויים אלה בסופו של דבר יגרמו לסיום הדיאפאוזה, אך הם הופכים רגישים יותר לגירויים אלו ככל שהזמן מתקדם.
דיאפרגמה (בעברית: חציץ) היא אמצעי מניעה בצורת כיפה העשויה מסיליקון רפואי המוחדרת לנרתיק האישה לפני קיום יחסי מין בשילוב עם קוטל זרע ומונעת את הכניסה של הזרע לרחם ובכך גם הגעה לביצית והפרייתה.
הדיאפרגמה מכסה את צוואר הרחם והדופן העליון של נרתיק האישה.
בשימוש בדיאפרגמה יש להשאירה בנרתיק לפחות שש שעות לאחר המגע המיני.
קיימות מידות שונות של דיאפרגמות.
בחירת הדיאפרגמה במידה המתאימה לאישה נעשית באמצעות בדיקה על ידי איש או אשת מקצוע.
בנוסף להיותה אמצעי מניעה, דיאפרגמה יכולה לשמש גם לצורך אגירת נוזלי הווסת בצורה דומה לגביעונית.
הרעיון של חסימת צוואר הרחם על מנת למנוע היריון הוא בן אלפי שנים.
תרבויות שונות השתמשו במכשירים המעוצבים כצוואר הרחם, כגון גביעי נייר משומנים או חצאי לימון, או לחלופין, הכינו תערובות דביקות הכוללות דבש או שרף ארזים ושמו אותם בפתח צוואר הרחם.
עם זאת, המצאת הדיאפרגמה אשר נותרת במקומה בשל הקפיץ אשר בשפה שלה, ולא מחוברת או דבוקה לצוואר הרחם, היא מודרנית יחסית.
שלב חשוב בפיתוח הדיאפרגמה הייתה המצאת תהליך וולקניזציית הגומי (rubber vulcanization) שהומצא על ידי צ'ארלס גודייר ב-1844. בשנות ה-80 של המאה ה-19 גינקולוג גרמני בשם ס.
Haase) היה הראשון לפרסם אמצעי מניעה מגומי עם קפיץ בשפתו.
האס כתב תחת שם העט ווילאים פ.
מנסינגה ודיאפרגמת מנסינגה הייתה המותג היחידי למשך זמן רב.
בארצות הברית הפיזיקאי אדוארד בליס פוט עיצב ומכר דגם מוקדם של הדיאפרגמה תחת השם "צעיף רחם" החל משנות ה-60 של המאה ה-19.
מרגרט סנגר אקטיביסטית למניעת הריון בארצות הברית, נמלטה לאירופה ב-1914 כדי להימלט מהוצאה להורג לפי חוקי קומסטוק, אשר אסרו על שליחת אמצעי מניעה או מידע עליהם בדואר.
סנגר הכירה את הדיאפרגמה בהולנד והציגה אותה לארצות הברית, כאשר חזרה לשם ב-1916. סנגר ובעלה השני, נוח סלי, ייבאו באופן לא חוקי כמויות גדולות של המוצר מגרמניה והולנד.
ב-1925 סלי סיפק מימון לחבר של סנגר, הרברט סימונס, אשר ייסד באמצעותו את החברה הראשונה לייצור דיאפרגמות בארצות הברית, חברת הולנד-רנטוס (Holland-Rantos).
הדיאפרגמה שיחקה תפקיד חשוב בביטול חוק קומסטוק; ב-1932 סנגר ארגנה שיצרן גרמני ישלח חבילה של דיאפרגמות לפיזיקאי מניו-יורק, אשר תמך בפועלה של סנגר.
המכס בארצות הברית החרים את החבילה וסנגר עזרה לארגן תביעה בנושא.
ב-1936 בית משפט פדרלי לערעורים קבע כי החבילה יכולה להיות מועברת.
אף על פי שבאירופה הכובעון הצווארי היה יותר פופולרי מהדיאפרגמה, הדיאפרגמה הפכה לאחד מאמצעי המניעה הפופולריים ביותר בארצות הברית.
ב-1940 שליש מהזוגות הנשואים בארצות הברית השתמשו בה.
בשנות ה-60 חלה ירידה דרמטית (כעשירית מהזוגות הנשואים בארצות הברית) בשימוש בדיאפרגמות עקב תחילת השימוש בהתקן התוך רחמי והגלולה המשולבת.
הירידה הזו המשיכה וב-2002 רק כ-0.2% מהנשים בארצות הברית השתמשו בדיאפרגמות.
דיאפרגמה מגיעה בגדלים שונים ונדרשת פגישה עם איש מקצוע כדי להתאים את הגודל הנכון.
דיאפרגמה במידה הנכונה תכסה את צוואר הרחם ותיצמד לעצם החיק.
דיאפרגמה קטנה מדי עשויה להתאים לנרתיק אך לא לכסות את צוואר הרחם או להינתק מצוואר הרחם בעת קיום יחסי מין או חוסר נוחות בעיכול.
בנוסף, יש סיכוי גדול יותר שהשותף המיני של האישה יחוש את שפת הדיאפרגמה במקרה כזה.
דיאפרגמה גדולה מדי תיצור לחץ על השופכה ותמנע משלפוחית השתן להתרוקן לחלוטין בעת מתן שתן, כך תגביר את הסיכוי לזיהום בשלפוחית.
בנוסף, היא עשויה לשפשף את הקיר הווגינלי ולגרום לכאב.
דיאפרגמה מסוג Caya מתאימה לרוב הנשים ואינה דורשת התאמה על ידי איש מקצוע.
מקרים בהם ההתאמה עשויה להשתנות:
בעת גירוי מיני הנרתיק עשוי להתארך.
כלומר, בזמן קיום יחסי המין הדיאפרגמה לא תיצמד לעצם החיק כוון שהיא נעה במעלה הנרתיק בשל תנועה של צוואר הרחם.
לפיכך, אם הדיאפרגמה מוכנסת לאחר תחילת העוררות המינית יש לשים לב באופן מיוחד למיקומה הנכון, כדי להבטיח שהיא מכסה את צוואר הרחם.
אישה עשויה להזדקק לדיאפרגמה בגדלים שונים בהתאם לתקופה במחזור החודשי בה היא נמצאת.
פעמים רבות נדרשת דיאפרגמה גדולה יותר בזמן הווסת.
כמו כן, ייתכן כי יש צורך בדיאפרגמה גדולה יותר גם בעת הביוץ.
עקרונית, הגודל הגדול ביותר של דיאפרגמה אשר אישה מסוגלת ללבוש במהלך כל החודש בנוחות הוא הגודל הדרוש.
צריך להתאים מחדש דיאפרגמה במקרים הבאים:
עם שינוי במשקל של 4.5 ק"ג ומעלה - ההנחיה הקלינית הנהוגה היא שירידה במשקל עשויה לגרור עלייה במידת הדיאפרגמה, אך ישנם ספקות לגבי קשר זה.
במקרה של הריון באורך 14 שבועות ומעלה – לידה וגינלית כמעט תמיד גוררת הגדלה במידת הדיאפרגמה, אך בשל שינויים ברצפת האגן, כל אישה אשר עוברת הפלה (טבעית או מלאכותית) בשלישון השני של ההריון או הריון באמצעות ניתוח קיסרי עדיין צריכה לעבור התאמה מחדש.
מזה זמן מה מומלץ שהדיאפרגמה תישאר במקום במשך לפחות שש או שמונה שעות לאחר קיום יחסי מין.
לא נעשו מחקרים על מנת לקבוע את תוקפה של המלצה זו.
עם זאת, כמה אנשי מקצוע רפואיים הראו כי טווחים של ארבע שעות או אפילו שעתיים יש בהם כדי להבטיח יעילות.
הקפיץ אשר בשפת הדיאפרגמה מהווה סגר בצמוד לקירות הנרתיק.
הדיאפרגמה מכסה את צוואר הרחם ומונעת מהזרע פיזית להיכנס לרחם.
בדרך כלל משתמשים בדיאפרגמה בשילוב עם קוטל זרע והאמונה הרווחת היא שהוא מגביר את יעילותה.
לא נערכו מספיק מחקרים כדי לקבוע את יעילות הדיאפרגמה ללא קוטל זרע.
מידת היעילות של דיאפרגמה, כמו של רוב אמצעי המניעה, ניתנת להערכה בשתי דרכים: יעילות השיטה ואפקטיביות בפועל.
יעילות השיטה היא החלק היחסי של זוגות, אשר משתמשים בדיאפרגמה בצורה נכונה ובאופן עקבי ואינם נכנסים להריון.
אפקטיביות בפועל היא חלקם היחסי של הזוגות אשר משתמשים בדיאפרגמה כאמצעי מניעה יחידי ולא נכנסים להריון.
הנתונים מוצגים בדרך כלל לגבי שנת השימוש הראשונה.
עבור כל סוגי אמצעי המניעה, האפקטיביות בפועל נמוכה יותר מאשר יעילות השיטה, זאת בשל מספר גורמים:
טעויות בחלק מההנחיות שקובעות כיצד להשתמש באמצעי המניעה.
טעויות של חלק מהמשתמשים באמצעי המניעה.
אנשים אשר באופן מודע אינם משתמשים באמצעי מניעה מדי פעם.
קיימים דו"חות אשר קובעים שעור של 6% במניעת הריון בעת שימוש בדיאפרגמה משולבת קוטל זרע.
שעור ההריונות הריאלי אשר מדווח בעת שימוש בדיאפרגמה משתנה בהתאם לאוכלוסייה הנבדקת ונע בין 10% ל-39%.
בניגוד לשיטות מניעת הריון אחרות אשר כוללות חסימה של צוואר הרחם, ניתן להשתמש בדיאפרגמה באופן זהה לפני ואחרי לידה.
סביב השימוש בדיאפרגמה יש דיון הלכתי: יש המתירים שימוש בדיאפרגמה מכיוון שהתשמיש נעשה ללא חציצה בין הגופים, ופעולת המניעה מתבצעת על ידי מניעת הגעת הזרע לרחם.
יש אוסרים שימוש בדיאפרגמה מכיוון שהשימוש נעשה יחד עם קוטלי זרע שמשחיתים אותו.
בעקבות חילוקי דעות אלו, יש פוסקים שהתירו שימוש בדיאפרגמה במקרים בהם לא ניתן להיעזר באמצעי מניעה עדיפים מבחינה הלכתית.
היתר זה ניתן דווקא בגלל אחוזי היעילות הנמוכים יחסית.
דיאנה ארנסטין ארל רוס היא זמרת, פזמונאית ושחקנית אמריקאית, המזוהה עם מוזיקת נשמה, רית'ם אנד בלוז, פופ, דיסקו וג'אז.
רוס התפרסמה לראשונה כסולנית להקת הסופרימס בתחילת שנות ה-60, ולאחר מכן הצליחה בקריירת סולו כזמרת בשנות ה-70 ולאחריהן.
רוס דורגה במקום ה-96 בקטגוריית "האומנים הגדולים בכל הזמנים" במגזין רולינג סטון.
במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20 הפכה רוס לזמרת המצליחה ביותר בארצות הברית, הופיעה בקולנוע, בטלוויזיה ובברודוויי.
במהלך הקריירה שלה זכתה רוס בפרס טוני עבור הופעת היחיד שלה "ערב עם דיאנה רוס" מ-1977, שבעה פרסי גראמי (12 מועמדויות), שמונה פרסי המוזיקה האמריקאית ופרס גלובוס הזהב עבור הופעתה בסרט "הליידי שרה בלוז" (1972) שעסק בחיי בילי הולידיי.
כן הייתה מועמדת לפרס אוסקר כשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 1981, השיר "Endless Love", דורג על ידי מגזין הבילבורד כאחד מהשירים הטובים ביותר בכל הזמנים.
בחמשת העשורים של הקריירה שלה הוציאה רוס 67 אלבומים ומכרה למעלה מ-100 מיליון אלבומים.
שמונה עשר משיריה הגיעו למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקני.
שנים עשר כסולנית, ושישה ביחד עם "הסופרימס".
ב-1976 הוכתרה רוס על ידי מגזין הבילבורד כ"אמנית המאה".
ספר השיאים של גינס הכריז כי היא האישה המצליחה ביותר במוזיקה של המאה ה-20.
ב-22 באוגוסט 1980, הוציאה את הסינגל "I'm Coming Out".
באותה שנה הוצא "It's My Turn" שזכה להצלחה.
בשנת 2007 זכתה רוס ממרכז קנדי לאמנות הבמה בפרס מרכז קנדי.
בן זוגה הראשון הוא המוזיקאי האמריקאי ברי גורדי, יחסיהם נמשכו מספר שנים, מיחסים אלו נולדה ב-1971 ילדתם המשותפת, בתה הבכורה.
כשהייתה בחודש השני להריונה, בינואר 1971 נישאה לרוברט אליס סילברסטיין, מנהל מוזיקלי יהודי-אמריקאי שניהל קריירות של מפורסמים רבים, בין השאר גם את הקריירה של רוס.
נולדו להם ביחד שתי בנות משותפות, השחקנית טרייסי אליס רוס (1972) וצ'אדני רוס (1975).
השניים התגרשו בשנת 1977. את בעלה השני, איל הספינות הנורווגי ארן נס פגשה בשנת 1985, ונישאה לו שנה לאחר מכן.
נס נהרג ב-2004 בדרום אפריקה בתאונה שהתרחשה במהלך טיפוס הרים.
בשנת 2009 מספר ימים לאחר מותו של הזמר מייקל ג'קסון, התגלתה צוואתו שבה הוא מזכיר שילדיו יהיו תחת השגחתה של אמו קת'רין ג'קסון, וכשתלך לעולמה, רוס תהיה אחראית עליהם.
ב-2016 העניק נשיא ארצות הברית ברק אובמה לרוס את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה במדינה.
1973: Diana & Marvin (ביחד עם מרווין גיי)
דיארכיה (Diarchy) היא צורת שלטון שבה עומדים בראש המדינה שני אנשים או גופים.
שני ראשי המדינה שולטים בה באופן משותף ושווה, כאשר לכל אחד מהם יש זכות וטו הדדית.
צורת שלטון זו התפתחה ביוון העתיקה והייתה נפוצה בכמה ערים ובהן ספרטה.
ישות נוספת בעת העתיקה שבה התקיימה שיטה זו היא הרפובליקה הרומית, שבה שלטו שני קונסולים.
הבריטים הציעו צורת שלטון זאת להודים בשנות ה-20 של המאה ה-20 כאשר חששו שהיא תהפוך למדינה עצמאית לחלוטין והם יאבדו את שליטתם בה.
דיארכיה הונהגה על ידי חוק ממשלת הודו (1919) עבור מחוזות הודו הבריטית.
זה סימן את ההקדמה הראשונה של העיקרון הדמוקרטי לרשות המבצעת של הממשל הבריטי של הודו.
אף על פי שהוא זכה לביקורת רבה, זה סימן פריצת דרך בממשלת הודו הבריטית והיה מבשר האוטונומיה הפרובינציאלית המלאה של הודו (1935) ועצמאותה (1947).
דיארכיה הוצגה כרפורמה בחוקה על ידי אדווין סמואל מונטאגו (מזכיר המדינה של הודו, 1917–1922) ולורד צ'למספורד (המשנה למלך הודו, 1916–1921).
עקרון הדיארכיה היה חלוקה של הרשות המבצעת של כל ממשלה פרובינציאלית לחלקים סמכותניים ואחראים עממיים.
הראשון הורכב מחברי מועצה מבצעת, שמונו, כמו בעבר, על ידי הכתר.
השני הורכב משרים שנבחרו על ידי המושל מבין חברי הנבחרים של המחוקק המחוזי.
כיום ישנן ארבע מדינות שצורת השלטון בהן היא דיארכיה:
– שהנסיכים-שותפים הרשמיים שלה הם נשיא צרפת והבישוף של אורז'ל.
– במדינה זו המלך מחזיק ברוב הסמכויות, אך נהוג שהוא מולך יחד עם אמו.
– בה שני אנשים מחזיקים במשרת קפטן המחוז של סן מרינו.
בניגוד לאנדורה ואסוואטיני, זוהי אינה מונרכיה.
– בה שני אנשים (גבר ואישה) מחזיקים בתואר נשיאי ניקרגואה.
דיאנה קרוֹל היא זמרת ופסנתרנית קנדית.
לקרול, בעלת קול הקונטרה אלט, חמישה פרסי גראמי ושמונה פרסי ג'ונו (נכון ל-2015).
קרול נולדה בעיר נאנאימו שבקולומביה הבריטית.
לאביה היה אוסף תקליטי ג'אז גדול שדרך האזנה לו הכירה קרול הצעירה את גדולי הג'אז.
בגיל ארבע החלה לנגן בפסנתר ובגיל 15 כבר הופיעה במועדונים בעיר הולדתה.
בגיל 17 זכתה במלגת לימודים במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
כשחזרה לקנדה והופיעה בוונקובר שמעו אותה נגן הקונטרבס ריי בראון והמתופף ג'ף המילטון שהפכו למוריה ומדריכיה הרוחניים והמקצועיים.
ב-1990 עברה קרול להתגורר בניו יורק.
בשנת 1993 הקליטה עם המילטון את אלבומה הראשון Steppin' Out וב-1995 הוציאה את Only Trust Your Heart.
פריצת הדרך המשמעותית חלה בתקליטה השלישי All for You: A Dedication to the Nat King Cole Trio שהוקלט ב-1996. התקליט הכיל פרשנות לסטנדרטים מ"ספר השירים" של שלישיית נט קינג קול.
התקליט שהה 70 שבועות במצעד הבילבורד והיה מועמד לזכייה בפרס גראמי וזכה להצלחה מסחרית ואומנותית.
"באלבומיה כמו בהופעות, קרול נראית כנערה תמימה המשדרת פגיעות ועדינות.
גם נגינת הפסנתר שלה עדינה ולא תוקפנית ונטייתה לקצבים איטיים ושירה לוחשנית אך מדויקת, עומדת בניגוד לשובבות שנובעת משירים מסוימים".
ב-1999 התארחה בתוכנית הטלוויזיה "אלביס קוסטלו מארח", כך נוצרה ההיכרות שתוביל לנישואיהם ב-2003. תקליטה מאותה שנה When I Look In Your Eyes, בו ויתרה לראשונה על ליווי רביעיית ג'אז לטובת ליווי תזמורתי, זכה בגראמי.
ב-2001 יצאה למסע הופעות עולמי, במסגרתו הוקלט באולם האולימפיה בפריז התקליט Diana Krall - Live in Paris אשר זכה אף הוא בגראמי.
בתקליט זה ובהופעותיה החלה קרול לשלב פרשנות לשירי מוזיקה פופולרית כ-And I Love Her של הביטלס, Just The Way You Are של בילי ג'ואל ו-A Case Of You של ג'וני מיטשל.
ב-6 בדצמבר 2003 התחתנה עם קוסטלו באחוזתו של אלטון ג'ון ליד לונדון.
באותה שנה השתתפה בסרטו של וודי אלן, "כל דבר אחר".
ב-6 בדצמבר 2006 נולדו לזוג תאומים.
בנוסף להיותה מוזיקאית הצטלמה קרול כדוגמנית למספר מגזיני אופנה ופרסומות.
קרול זכתה למספר אותות הוקרה של קנדה לציון תרומתה התרבותית למדינה.
דיים איניד דיאנה אליזבת ריג DBE הייתה שחקנית אנגלייה.
הדמויות הידועות ביותר שגילמה הן אמה פיל בסדרת הטלוויזיה "הגומלים" והרוזנת טרזה דה ויצ'נזו בסרט ג'יימס בונד משנת 1969, "בשירות הוד מלכותה".
בהמשך גילמה את אולנה טיירל בסדרת הפנטזיה "משחקי הכס" של רשת HBO.
ריג נולדה בדונקסטר בדרום יורקשייר ללואיז ריג ובריל הליוול; אביה היה מהנדס רכבות שנולד ביורקשייר.
בין גיל חודשיים לגיל שמונה התגוררה ריג בביקאנר שבהודו, שם עבד אביה כמנהל בחברת הרכבות.
אז, נשלחה לפנימייה ב-Moravian school ב-Fulneck ליד פּאדסי שבלידס.
ריג לא אהבה את הפנימייה, שבה חשה כמו דג מחוץ למים, אך היא האמינה שיורקשייר שיחקה תפקיד חשוב יותר בעיצוב אישיותה מאשר הודו.
אף שזכתה להצלחה גדולה בתפקידה כאמה פיל, היא לא אהבה את חוסר הפרטיות שהביאה עמה הטלוויזיה.
היא גם לא אהבה את היחס שזכתה לו מצד רשת ABC Weekend TV.
אחרי עשרות פרקים גילתה ריג ששכרה נמוך מאשר שכרו של הצלם.
עבור העונה השנייה ביקשה ריג העלאה בשכר (מ-90 לירות שטרלינג ל-180 לירות שטרלינג לשבוע.
אולם במאמר מ-1966 ב"דיילי מירור" נכתב שמשכורתה הראשונה של ריג הייתה 150 לירות שטרלינג לשבוע.
לדברי פטריק מקני, שכיכב לצידה בסדרה, ריג אמרה לו לאחר מכן שהיא מחשיבה את מקני ואת הנהג שלה כחבריה היחידים על הסט.
אחרי שעזבה את "הגומלים", הופיעה בסרט טלוויזיה The Marquise, כגיבורה שהסרט קרוי על שמה.
הסרט התבסס על מחזהו של נואל קאוורד.
ריג שבה לתיאטרון, בכלל זה שיחקה בתפקידים ראשיים בשני מחזות של טום סטופארד, רות קרסון ב-Night and Day ודורותי מור ב-Jumpers.
היא הופיעה בסצנת עירום עם קית' מיטשל ב"אבלאר ואלואיז", שעליה כתב המבקר ג'ון סימון ביקורת מפורסמת וקטלנית: "היא בנויה כמו מאוזוליאום מלבנים, אבל בלי עמודים תומכים".
ב-1982 היא שיחקה במחזמר בשם "קולט", המבוסס על חייה של הסופרת הצרפתייה בעלת אותו שם שאותו יצרו טום ג'ונס והארווי שמידט.
ב-1986 הופיעה בתפקיד הראשי בווסט אנד בהפקת המחזמר Follies של סטיבן סונדהיים.
בקולנוע, הייתה נערת בונד בסרט "בשירות הוד מלכותה" (1969), שם גילמה את טרייסי בונד, אשתו היחידה של ג'יימס בונד.
ריג אמרה שבחרה בתפקיד בציפייה להתפרסם באמריקה.
במהלך צילומי הסרט נפוצו שמועות שהיא לא הייתה מאושרת מהחוויה, בגלל ריב עם ג'ורג' לייזנבי, השחקן שגילם את בונד.
ייתכן שהשמועות צצו כשעיתונאי היה עד לכך שאמרה: "אני אוכלת שום לארוחת צהריים, ג'ורג' (לזנבי), אני מקווה שגם אתה!" לפני סצנת האהבה בין השניים.
הן ריג והן לייזנבי הכחישו את הטענות, ושניהם אמרו שההערה שנכתבה על השום הייתה בדיחה.
היא גם שיחקה את ליידי הולידיי בסרט משנת 1981 "תעלול החבובות הגדול".
בשנות ה-80, אחרי שקראה ביקורות עוקצניות על הופעותיה, קיבלה ריג השראה לאסוף את הביקורות הגרועות שהיא יכלה למצוא לספר רב-מכר ששמו No Turn Unstoned.
ב-1981 היא הופיעה בהפקת הטלוויזיה של יורקשייר של הֶדָה גַאבְּלֶר, לפי מחזהו של הנריק איבסן שם שיחקה את הגיבורה.
ב-1982 זכתה לשבחים על משחקה כארלנה סטיוארט מרשל, בעיבוד לסרט של ספרה של אגאתה כריסטי "רצח לאור השמש".
ב-1984 הופיעה בהפקה של הטלוויזיה הציבורית של המחזה המלך ליר, כשבתפקיד הראשי כיכב לורנס אוליבייה.
ריג שיחקה את רגן, בתו השנייה והבוגדנית של המלך.
ב-1985 כיכבה לצד דנהולם אליוט בהפקת ה-BBC של "בית קדרות", לפי רומן של צ'ארלס דיקנס.
ב-1988 גילמה את דמותה של הלנה וסיי במיני-סדרה טלוויזיונית "אהבת אם" בהפקה של ה-BBC, שבה שיחקה אם אובססיבית שמוכנה לעשות הכול, אפילו לרצוח, על מנת לשלוט בבנה.
התפקיד זיכה אותה בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר.
ב-1989 הופיעה ריג בעיבוד של ה-BBC ל-Alice Thomas Ellis לצד איליין פייג'.
ב-1986 קריינה בסדרת הטלוויזיה הסקוטית Held in Trust, שהתמקדה בעבודת National Trust for Scotland ובכמה מהאוצרות הפחות מפורסמים שלו.
בשנת 1990 זכתה בפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה.
בשנות ה-90 הופיעה בהצלחה רבה בכמה תפקידים ב-Almeida Theatre באיזלינגטון, בכללם מדיאה ב-1993 (שעליו זכתה בפרס הטוני לשחקנית הטובה ביותר), "אמא קוראז'" ב-1995 ו"מי מפחד מווירג'יניה וולף?" ב-1996. בטלוויזיה הופיעה ב-1992 שיחקה את מאדאם קולברט ב-Mrs.
'Arris Goes to Paris, את גברת דנבר במיני-סדרה Rebecca (זכתה על כך בפרס אמי), את החמות בהפקת ה-PBS של מול פלנדרס וכבלשית החובבת גברת בראדלי ב-The Mrs Bradley Mysteries.
בסדרה זו, ששודרה לראשונה ב-2000 לפי ספרי הבלשים של גלדיס מיטשל, שיחקה ריג את הבלשית דיים ביאטריס אדלה לה סטריינג' בראדלי, זקנה מוזרה שעובדת בסקוטלנד יארד כפתולוגית.
הסדרה לא זכתה לשבחים מהביקורת, ולא צולמו לה עונות נוספות.
מ-1989 עד 2003 הנחתה את סדרת הטלוויזיה Mystery!
של רשת PBS, תפקיד שירשה מידי וינסנט פרייס, הכוכב ששיחק לצידה ב-Theatre of Blood.
קריירת הטלוויזיה שלה באמריקה הייתה מגוונת, בתפקידה המפורסם ביותר היא כיכבה בסדרה דיאנה, אבל הסדרה לא זכתה להצלחה.
ריג המשיכה לשחק על הבמה, ב-2004 גילמה את דמותה של ויולט ונאבל בהפקת Sheffield Theatres של המחזה "פתאום, בקיץ האחרון" מאת טנסי ויליאמס.
המחזה הופיע בסבב הצגות מוצלח ברחבי המדינה.
ב-2006 הופיעה בתיאטרון וינדהאם בווסט אנד של לונדון בדרמה Honour, שזכתה להצלחה צנועה.
ב-2007 הופיעה כהומא רוחו, בהפקת האולד ויק של "הכל אודות אמא", עיבוד של סמואל אדמסון המבוסס על הסרט באותו שם, שביים פדרו אלמודובר.
ב-2008 הופיעה ב"גן הדובדבנים" ב-Chichester Festival Theatre, לשם שבה ב-2009, לככב במחזהו של נואל קאוורד Hay Fever.
על אף שלא החשיבה את עצמה זמרת, הופעותיה ב-A Little Night Music, Follies ומחזות זמר אחרים בתיאטרון קצרו שבחים מהקהל והמבקרים גם יחד.
היא זכורה במיוחד בשל הופעתה ב-Morecambe and Wise, מופע חג המולד ב-1975, שם גילמה את דמותה של נל גווין בקולקציית מחזות זמר, בהם גם שרה.
ריג הופיעה בעונה השנייה של "ניצבים", קומדיית הלהיט של ריקי ג'רווייס, לצד דניאל רדקליף, כוכב הארי פוטר ובסרט "הצעיף הצבעוני" בשנת 2006.
בשנת 2012 הצטלמה יחד עם בתה לסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
ב-2013 החלה להופיע בסדרה משחקי הכס בתפקיד אולנה טיירל, סבתם הערמומית והמתוחכמת של מרג'רי ולוראס טיירל.
תפקיד זה זיכה אותה במועמדות לפרס אמי.
ב-2016 גילמה את דמותה של הדוכסית בוקלוך , הגבירה אשר על הגלימות, בת לווייתה המבוגרת של המלכה ויקטוריה הצעירה, בסדרת הטלוויזיה "ויקטוריה".
בשנת 2020 הצטלמה לסרטו החדש של הבמאי אדגר רייט "אתמול בלילה בסוהו", אשר יצא לאקרנים במהלך 2021, שיחקה גם במיני סדרה "נרקיס שחור" ובסדרת הדרמה התקופתית "כל היצורים גדולים כקטנים" בתור מיס פומפרי.
ריג נישאה למנחם גפן, צייר ישראלי, בשנת 1973. הזוג נפרד שנה לאחר מכן וריג כינתה את הנישואין לגפן "משגה אידיוטי".
בשנת 1976 הם התגרשו רשמית.
בשנת 1982 נישאה לארצ'יבלד סטרלינג, מפיק תיאטרון וקצין לשעבר במשמר הסקוטי.
יש לה בת מסטרלינג, השחקנית רייצ'ל סטרלינג (Rachael Stirling), שנולדה ב-1977. היא התגרשה מסטרלינג ב-1990 לאחר שגילתה שהוא ניהל רומן עם ג'ואלי ריצ'רדסון.
ב-1989 הוענק לריג תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE) וב-1994 הוענק לה תואר דיים מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (DBE).
פטריק מקני, שכיכב לצידה ב"הגומלים", תיאר את דיאנה ריג בסרט תיעודי של BBC Four מיולי 2006 "כמו מלאך שירד מהשמיים".
ריג הייתה מצנטית של International Care & Relief ושימשה במשך שנים כדוברת של מיזם הצדקה לילדים של הארגון.
היא גם הייתה יו"ר אוניברסיטת סטרלינג; ג'יימס נוטי (James Naughtie) החליף אותה לאחר שכיהנה בתפקיד במשך עשר שנים, ב-31 ביולי 2008.
נפטרה ב-10 בספטמבר 2020 בביתה בלונדון, לאחר שבחודש מרץ אובחנה עם סרטן.
דִּיאַסְפּוֹרָה היא רשת חברתית מקוונת ללא כוונות רווח, המבוססת על תוכנה חופשית וממשק מבוזר, שהושקה בשלהי 2010. הרשת מתבססת על שמירת המידע על גבי ריבוי שרתי אינטרנט אישיים, כאשר כל המידע האישי והפרטי אודות כל משתמש נמצא ומוחזק בבעלותו הבלעדית.
התוכנה מותקנת על גבי שרתים שונים בבעלות פרטית, המכונים "פודים" ומחוברים ביניהם ליצירת הרשת החברתית.
מקור השם הוא במילה היוונית diaspora (διασπορά), שפירושה "פזורה", "תפוצות" או "גלות".
הפרויקט הוקם על ידי ארבעה צעירים בגילאי 19–22: מקסוול זלצברג, דן גריפי, רפאל סופיר ואיליה ז'יטומירסקיי – סטודנטים במכון למדעי המתמטיקה באוניברסיטת ניו יורק, מתוך מטרה אידאולוגית להקים חלופה לתאגיד רב העוצמה פייסבוק – הרשת החברתית המקוונת הגדולה בעולם.
במרכז האידאולוגיה -שמירה על הזכות לפרטיות ונתינת מלוא הכוח והזכויות על המידע הפרטי של כל משתמש בידיו.
הארבעה קיבלו את ההשראה למיזם לאחר ששמעו הרצאה של פרופ' איבן מוגלן מאוניברסיטת קולומביה למשפט, בו תיאר את הרשתות החברתיות כ"מרגלות חופשיות".
בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס אמר זלצברג "כשאתה נותן את המידע הזה, אתה נותן אותו לנצח ...
הערך שהן (הרשתות החברתיות) נותנות לנו זניח בקנה המידה של מה שהן עושות, והעובדה שאנחנו מוותרים על כל הפרטיות שלנו." סופיר אמר "מה שפייסבוק נותן לך כמשתמש הוא לא כל-כך מורכב לייצור.
כל המשחקים הקטנים, הוול (הקיר האישי בפייסבוק), קלות השיחה...
אלה לא באמת דברים נדירים.
הטכנולוגיה כבר קיימת." עם זאת, זלצברג אמר כי "פייסבוק היא לא המודל שלנו לחיקוי."
הרשת מנוהלת על ידי תאגיד ציבורי, "דיאספורה בע"מ", אשר איננו בשליטה של אדם אחד או גוף.
על המבנה המבוזר של הרשת אמרו המפתחים בשנת 2011: "העיצוב המבוזר שלנו לא יאפשר לאף תאגיד גדול לשלוט אי-פעם בדיאספורה.
דיאספורה לעולם לא תמכור את חייך החברתיים למפרסמים, ולא תאלץ אותך לציית לחוקים השרירותיים של מישהו או להסתכל מעבר כתף לפני שאתה מדבר."
ב-27 באוגוסט 2012 הודיעו המפתחים כי דיאספורה הופכת לפרויקט בניהול קהילתי.
להבדיל מרשת פייסבוק, רשת דיאספורה מאפשרת שימוש ב.
דיאספורה נועדה לענות על הרצון בפרטיות בתחום הרשתות החברתיות, בכך שהיא מאפשרת למשתמשיה להגדיר את השרת (או ה"פוד") שיאחסן את התוכן שלהם, ואפילו להתקין שרת פרטי כזה על המחשב האישי שלהם.
פודים יכולים לקיים אינטראקציה ביניהם: לשתף עדכוני סטטוס, תמונות, ונתונים חברתיים אחרים.
התשתית, שנבנתה ברובה ב-Ruby on Rails, היא תוכנה חופשית וניתנת לעריכה על ידי מפתחים חיצוניים.
חלק מרכזי בתפיסת עיצוב תוכנת דיאספורה הוא שהיא צריכה לפעול תוך שילוב של הרשתות החברתיות הקיימות, כך שהיא מאפשרת ייבוא של הודעות מפייסבוק, Tumblr וטוויטר.
כפי שכתב כתב ה"ווילג' וויס" ניק פינטו: "הרעיון הוא שזה מוריד את החסמים להצטרפות לרשת, וככל שיותר מהחברים שלך מצטרפים, אתה כבר לא צריך להפיץ הודעות דרך פייסבוק.
במקום זאת, אתה יכול לתקשר ישירות, באופן מאובטח, ולא להיות תחת עיניהם הבולשות של צוקרברג ושותפיו לעסקים."
לשם מימון פעילותה, הארבעה פנו לגיוס כספים באמצעות אתר מימון ההמונים "Kickstarter".
הם הציבו יעד לגיוס של 10,000$ והצליחו לגייס עד תום קמפיין הגיוס ב-1 ביוני 2010 למעלה מ-200,000$ מ-6,479 תורמים (מעניין לציין, שבין התורמים היה גם מארק צוקרברג, מייסד פייסבוק, שתרם מכיסו הפרטי 1,000$ לטובת המיזם, וטען ש"זה מגניב" ושהוא "רואה קצת מעצמו בהם").
זמן קצר לאחר תום הגיוס המוצלח, הארבעה עברו למשרדים בסן פרנסיסקו, קליפורניה, שסופקו להם בחינם על ידי חברת "Pivotal Labs", והחלו בפיתוח נמרץ ואינטנסיבי מאוד של התוכנה.
למרות החזון האידאולוגי שלהם והתמיכה האדירה שלה זכו, הן מהתורמים והן מגולשים אחרים ברשת האינטרנט, הם ייסדו את דיאספורה באופן רשמי כחברה למטרות רווח; זאת למרות, שמבחינה טכנית, זהותם, מבחינה טכנית, הייתה יותר כמו זו של מלכ"ר.
משך זמן רב, הפיתויים הרבים שנחשפו אליהם בעמק הסיליקון וההצעות שקיבלו מקרנות הון-סיכון רק הוסיפו לרמות המתח והלחץ, שהיו קיימים ממילא, והקשו על שמירת נאמנות לאידאולוגיה המקורית שהניעה אותם.
ז'יטומירסקי, התנגד במיוחד לזניחת האידאולוגיה המקורית, ואמר: "זה חשוב שנהיה עצמאיים ושניתפש כעצמאיים."
גרסת תצוגה מקדימה, עם מספר חורי אבטחה, שוחררה ב-15 בספטמבר 2010. ב-23 בנובמבר, המערכת עוצבה מחדש, כהכנה לשחרור גרסת האלפא.
בגרסת האלפא תוקנו כבר חורי האבטחה המוקדמים שנתגלו.
לאחר שהושלמה כתיבת התוכנה, המפתחים של דיאספורה התכוונו להתרכז ביצירת "סוללה של תוספים" כדי "להקל על כל סוג של תקשורת", ובתוכנית להציע שירות שרתי אירוח בתשלום עבור "פודים" של דיאספורה.
גרסת הבטא של התוכנה הייתה אמור להשתחרר כבר בחודש נובמבר 2011, אך נדחתה בשל הצורך להוסיף תכונות חדשות לעיצוב וגם עקב התאבדותו של אחד המפתחים - איליה ז'יטומירסקיי.
בחודש פברואר 2012, המפתחים ציינו כי הם סיימו את העבודה על עורף התוכנה, שתשפר את מהירות התגובה באתר.