tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שתי מחלות שזכו לפרסום בהקשר זה הן תסמונת פראדר וילי המאופיינת ברפיון שרירים, איחור בהתפתחות, פיגור שכלי קל עד בינוני ופגיעה בבלוטות המין, ותסמונת אנגלמן המאופיינת בפנים קטנות, לקות שכלית קשה, הפרעה בדיבור, הפרעה ביציבה והפרעות שינה.
בשני המקרים תואר חסר של מקטע בכרומוזום 15q11-q13 באדם.
בשתי המחלות קיימת הפרעה בהתפתחות הנוירונים, אלא שהפנוטיפ תלוי במקור ההורי של החסר הכרומוזומי המורש.
מחקר מולקולרי מעמיק של אזור החסר בכרומוזום 15 גילה, שתסמונת אנגלמן נגרמת על ידי חסר בביטוי הגן UBE3A, שפעילותו כ-E3-ligase מעורבת בתהליך מבוקר של פירוק חלבונים (מערכת היוביקוויטין).
כשהאלל האימהי של גן זה אינו פעיל מתקבל פנוטיפ של התסמונת, שכן האלל האבהי מושתק בתהליך ההחתמה.
תסמונת פראדר וילי נגרמת מאיבוד בביטוי של מספר גנים בהם האלל האבהי הוא זה שאמור להתבטא.
שתי התסמונות מאופיינות בהפרעה בהתפתחות נוירונים אבל נבדלות בפנוטיפ.
לאחרונה נתגלה כי האזור הגנומי החיוני יכול להופיע במספר עותקים משתנה (CNV) בגנום באוכלוסיית האדם.
שינוי במספר העותקים של האזור המבקר השתקה של אללים ממוצא אימהי (ולא האזור המבקר השתקה של אללים ממוצא אבהי) מצוי באסוציאציה עם הנטייה לפתח אוטיזם.
מחקרים גילו גנים שביטויים מבוקר בהחתמה גנומית הקשורים לתופעת השעון הצירקדי (מחזור יממתי של 24 שעות הנקבע לפי שעות האור והחושך) ובקרת הומאוסטאזיס של שינה (כ-100 גנים מושפעים).
גנים רבים המעורבים בקיום המחזור הצירקדי נמצאים תחת בקרה אפיגנטית ומתילציה.
לדוגמה, נתגלה כי קביעת המחזור הצירקדי בעכברים מושפעת מרמת ביטוי הגן המוחתם 116 SNORD בקליפת המח.
ההשפעה של ביטוי גן זה היא במיוחד בשלב השינה העמוקה – שלב חיוני בהתפתחות נוירונים וגדילה.
גנים נוספים המעורבים בתהליך הם הגנים המוחתמים MAGEL2 ו-PEG3 בהם האללים ממקור אבהי הם המתבטאים במערכת העצבים המרכזית.
הטבח היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה שעלתה לשידור ב-yes ב-5 בנובמבר 2020. בכיכובם של גורי אלפי, גל תורן, רותם סלע ויעל אלקנה.
העונה הראשונה צולמה בבית הטקסטיל שבתל אביב, במטבח ששימש את מסעדת "הרברט סמואל" ונפתח מחדש בשביל הצילומים.
בעונה השנייה צולם המטבח במבנה בשדרות רוטשילד.
הסדרה חודשה לעונה שנייה, שעלתה לשידור ב-31 בדצמבר 2023. ביוני 2023 הודיעה יס כי הסדרה תשוב לעונה שלישית.
נמרוד (גורי אלפי) הוא איש משפחה שמחליט לעזוב את עבודתו כמתכנת בהייטק ולבצע הסבה מקצועית כטבח במסעדה של השף דורי (גל תורן), אחד הבשלנים המובילים בתל אביב.
נמרוד מתאהב בקצב ובחיוּת שיש לעבודה במטבח להציע, ובשונה מעבודתו בהייטק הוא מוצא ריגוש בעבודתו כטבח.
הוא מתאהב גם בשרה (יעל אלקנה) והשניים נסחפים לרומן, על אף היותו נשוי לאפרת (קרן ברגר) עם שתי בנות משותפות.
דורי מתגלה כטיפוס גאוותן, פרנואידי וצמא שליטה, תכונות אשר מובילות אותו להרס עצמי שבא לידי ביטוי בהתמכרות לסמים קשים, בפיטורין רועשים של קונדיטורית מוכשרת שהעסיק יותר מ-10 שנים בשם סאני (גיתית פישר), מריבות אין סופיות עם צוות העובדים ועד להטרדה מינית של אחת מהמלצריות שעובדות במסעדה בפרקיה האחרונים של העונה.
במקביל לניהול המסעדה הסדרה עוסקת ברומן בגידה שמנהל דורי עם אלונה (רומי אבולעפיה), אשתו של חברו איש העסקים מיכה (דורון צברי), וכן ברומן שמנהל דורי עם שרה, רומן אשר מעורר את קנאתו של נמרוד.
שותפתו העסקית של דורי היא אסנת (רותם סלע), ונראה שהיא הדמות היחידה שיודעת איך לנהל את דורי ולרסן את נטיותיו ההרסניות.
נמרוד מתחיל למצוא חן בעיני דורי ומקודם בקצב מהיר, אך במקביל שרה מתחבבת אף יותר ובסופו של יום דורי מעניק לה את האחריות להיות השף של המסעדה בזמן שהוא פורש לעיסוק בשפיטת ריאליטי בישול עם ישראל אהרוני.
בפרק האחרון של העונה הראשונה העלילה קופצת כמה חודשים קדימה, אסנת בהריון מתקדם ונראה שהיא קיבלה את השליטה במסעדה לאחר מריבה עם דורי הקשורה בהטרדה המינית שביצע במלצרית המסעדה.
שרה שפית מוערכת מאוד ונמרוד טבח במסעדה.
העלילה של עונה זו מתרחשת בערך שנתיים אחרי סיום העונה הראשונה.
דורי הוא כוכב טלוויזיה, ללא המסעדה.
נמרוד הוא טבח במסעדה מצליחה שנתקל בתקרת הזכוכית של תחום המסעדנות.
בעקבות משבר אישי ומפגש עם מיה (דנה פרידר), אשת עסקים ובת לאחת המשפחות העשירות בארץ, דורי פותח מסעדה חדשה, שם נמרוד מצטרף אליו כסו שף ומיה כשותפה.
המפגש המחודש שלהם מעורר אינטריגות שהיו קיימות וגם חדשות.
העונה השנייה של הסדרה מסקרת את הקמת המסעדה החדשה עם כל מה שכרוך בזה.
כשהעונה מתקדמת והמסעדה הולכת ונבנית נראה שהקמתה משפיעה מאוד על חיי הגיבורים.
גורי אלפי - בתפקיד נמרוד אוחנה
גל תורן - בתפקיד דורי שחר
רותם סלע - בתפקיד אסנת
יעל אלקנה - בתפקיד שרה
קרן ברגר - בתפקיד אפרת אוחנה
רומי אבולעפיה - בתפקיד אלונה
עומר עציון - בתפקיד אפי
גיתית פישר - בתפקיד סאני
טום אביב - בתפקיד "פלדי" פלדמן
דורון צברי - בתפקיד מיכה
יונתן גלילה - בתפקיד משה
אוראל אלוש - בתפקיד אשר/אושר
נטשה מנור - בתפקיד לריסה
סול אלפי - בתפקיד נויה אוחנה
יולי אבירם - בתפקיד רמה אוחנה
מור חן - בתפקיד מדלין "מדי"
יוליה גלושקו - בתפקיד יוליה
עידן (פנדה) פיינבורג - בתפקיד עופר
מאיר אדוני - בתפקיד עצמו
ישראל אהרוני - בתפקיד עצמו
דנה פרידר - בתפקיד מיה
אורי אלבי - בתפקיד אשי
תום אבני - בתפקיד מידד
איתי קושמרו - בתפקיד גלילי
טל טלמון - בתפקיד אפרת
שרון כהן - בתפקיד עצמו
אנה סטפני - בתפקיד דרור
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024בימוי בסדרת דרמהארז קו-אלצילום בסדרה עלילתיתגיא רזעריכת תמונה בסדרה עלילתיתאיתמר גולדווסר ואמי וינקלרהקלטה ועיצוב פסקול בסדרה עלילתיתאשי מילוא ורונן נגל
הטבח של קוס הוא פשע מלחמה שבוצע בתחילת אוקטובר 1943 על ידי חיילי הוורמאכט נגד שבויים של הצבא האיטלקי באי קוס, שהיה באותו הזמן תחת כיבוש איטלקי.
כמאה קצינים איטלקים נורו בפקודתו של הגנרל פרידריך-וילהלם מילר, בשל התנגדותם לפלישה הגרמנית לאי (המכונה "קרב קוס").
קוס נכבשה על ידי איטליה בשנת 1912 במהלך מלחמת איטליה-טורקיה, שסיימה את השלטון העות'מאני הארוך על האי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, קוס הפכה חשובה בשל שדה תעופה ליד אנטימצ'יה.
הסכם שביתת הנשק של איטליה שנחתם ב-8 בספטמבר 1943 קבע את כניעתה של איטליה לבעלות הברית.
ההסכם התקבל בהתלהבות הן על ידי הצבא האיטלקי והן על ידי האוכלוסייה המקומית, בתקווה לסיום המלחמה.
הגרמנים המעטים באי נתפסו לא מוכנים ופורקו מנשקם בקלות.
זמן קצר לאחר מכן, יותר מ-1,500 חיילים בריטיים נחתו בקוס כדי לסייע לכ-4,000 החיילים האיטלקים בהגנה על האי מפני פלישה גרמנית אפשרית.
לפנות בוקר ב-3 באוקטובר 1943 החלה הדיוויזיה ה-22 של הוורמאכט (שהייתה מוצבת בכרתים), בפיקודו של הגנרל פרידריך-וילהלם מילר, בכיבוש האי ידי נחיתה בשלושה מקומות שונים באי, הן מהים והן מהאוויר.
במהלך הקרב לא היה תיאום בין הכוחות האיטלקיים והבריטיים, חיל האוויר המלכותי לא הצליח לספק חיפוי אווירי, והיעדר ארטילריה נגד מטוסים אפשרה ללופטוואפה (חיל האוויר הגרמני) לבצע הפצצות כבדות מהאוויר ללא הפרעה.
אף על פי שכוחות היבשה שהגנו על קוס עלו בהרבה על הגרמנים (כ-5,500 אנגלים ואיטלקים לעומת כ-1,000 גרמנים), הם נכנעו ב-4 באוקטובר.
בסך הכל 1,388 בריטים ו-3,145 איטלקים נתפסו ונכלאו בטירת נרציה בעיר.
בין 4 ל-6 באוקטובר 148 קצינים איטלקים שנתפסו (שהשתייכו לגדוד ה-10, דיוויזיית הרגלים ה-50 רג'ינה, בפיקודו של קולונל פליס לג'יו) עברו משפט מזורז בהוראת מילר.
בפסק הדין נקבע כי כל הקצינים שנשארו נאמנים למלך ויטוריו עמנואלה השלישי והתנגדו לגרמנים יוצאו להורג בירייה.
מתוך 148 הקצינים שנידונו למוות, שבעה קצינים הכריזו על תמיכתם בגרמנים, 28 הצליחו להימלט לטורקיה, עשרה אושפזו ולאחר מכן הועברו למחנות בגרמניה, ואילו 103 הנותרים נורו על ידי אנשיו של מילר בין הערב של 4 ל-7 באוקטובר.
בפברואר 1945 הוצאו 66 גופות משמונה קברי אחים ליד לינופוטיס ונקברו בבית הקברות הקתולי של קוס.
בשנת 1954, גופות אלו הועברו לאיטליה ונקברו בבית הקברות של חללי מלחמת העולם השנייה בסמוך לעיר בארי).
אף על פי שגופות רבות עדיין נעדרו בקוס, לא נערך מסע מחקר לאיתורן עד 2015. אז, קבוצה של מתנדבים יוונים ואיטלקים ביצעו חפירות שחשפו שרידי אדם וחפצים אישיים.
השרידים שהתגלו הונחו בגלוסקמה בבית הקברות הקתולי של קוס.
לאחר תום המלחמה נתפס הגנרל מילר בפרוסיה המזרחית על ידי הצבא האדום והוסגר ליוון, שם נידון למוות על ידי בית משפט צבאי על פשעים שביצע נגד אזרחים בכרתים (אך לא על האירועים בקוס).
הוא הוצא להורג על ידי כיתת יורים באתונה ב-20 במאי 1947, והיה האדם היחיד מבין האחראים לטבח שאי פעם נענש.
בשנת 1994, במהלך משפטו של קצין האס אס לשעבר אריך פריבקה, נחשפו מסמכים הקשורים לטבח בקוס בין תיקים רבים אחרים בארכיון שנמצאו בתוך ארון עץ במשרדי הפרקליטות הצבאית ברומא.
חקירה של ועדה פרלמנטרית, שנערכה בשנת 2003, חשפה כי בינואר 1960, התובע הכללי הצבאי האיטלקי, הגנרל אנריקו סנטקרוצ'ה, הכין כמעט 2,000 תיקים נגד פושעי מלחמה נאצים.
לחצים פוליטיים שהופעלו על התובע הובילו לגניזת התיקים מחשש שהדבר יפגע ביחסיה של איטליה עם גרמניה, בעלת בריתה בנאט"ו.
הטבח באקיהברה (ביפנית: 秋葉原通り魔事件; ב: Akihabara Tōrima Jiken; באנגלית: The Akihabara Massacre) היה אירוע רצח המוני שהתרחש ב-8 ביוני 2008, באקיהברה, אזור צרכנות בצ'יודה, טוקיו, יפן, בו נרצחו שבעה אנשים ונפצעו עשרה נוספים.
המפגע, טומוהירו קאטו בן העשרים וחמש, האיץ את משאיתו לתוך מעבר חצייה הומה-אדם והתנגש במספר אנשים.
לאחר מכן יצא החוצה ודקר לפחות שנים עשר עוברי אורח עם סכינו, בטרם נעצר בידי כוחות המשטרה.
הוא נידון למוות ב-2011 והוצא להורג בתלייה ב-26 ביולי 2022.
טומוהירו קאטו בן העשרים וחמש, פועל במפעל לחלקי רכב במחוז שיזואוקה אשר סבל מבעיות נפשיות וקשיים רגשיים, פרסם מספר הודעות מדאיגות באמצעות הטלפון הנייד שלו באתר אינטרנט בשם קודם לטבח.
בהודעתו האחרונה, אותה שלח כעשרים דקות לפני האירוע, תיאר את כוונותיו העתידיות, וכתב .
בהודעות נוספות כתב כי או .
לאחר הטבח גילו החוקרים כי קארו התייחס בחלק מהודעותיו לרוצח ההמונים היפני , ואף תיאר את תוכניותיו להשתמש בכלי רכב על מנת לדרוס כמה שיותר אנשים, בטרם ימשיך במתקפה במתכונת רגלית תוך שימוש בסכין.
קאטו השכיר משאית במשקל חמש טון מסוג ב-8 ביוני 2008, ונסע איתה לאזור הצרכנות והקניות אקיהברה, שם התנגש בשעה 12:33 בצהריים בגודש עוברי אורח אשר חצו מעבר חצייה, בצומת הרחובות קנדה מיוג'ין דורי וצ'יאו דורי.
אף על פי שרחוב צ'יאו דורי היה סגור באותה העת לתנועת כלי רכב לצורך נוחיותם של הצרכנים, כנהוג בימי ראשון ובימי חג, רחוב קנדה מיוג'ין דורי נותר פתוח.
בעת ההתנגשות פגע קאטו בחמישה אנשים, תוך כדי שחצה את הצומת ברמזור אדום.
בזמן שמספר עוברי אורח התאספו סביב הקורבנות בניסיון להעניק להם עזרה ראשונה, יצא קאטו מתוך קבינת המשאית והחל לדקור את העוברים ושבים בעודו צורח.
עם הגעת כוחות המשטרה נמלט קאטו מהמקום, ובתום מרדף קצר הצליחו השוטרים ללכדו בסמטה צרה.
הוא נכנע לאחר שאחד מהם כיוון את נשקו לעברו, והשליך את סכינו ארצה.
הטבח לא נמשך יותר מכמה דקות, וקאטו נעצר במרחק של כמאה ושבעים מטרים מזירת הפשע ההתחלתית.
לפחות שבעה עשר אמבולנסים הגיעו למקום במהרה, והפרמדיקים המשיכו בעבודתם של עוברי האורח, אשר סייעו לפצועים תוך מתן עזרה ראשונה.
חמישה קורבנות מתו בזירה, ושניים נוספים בבית החולים, כך שבסך הכל גבה הטבח את חייהם של שבעה אנשים.
הנתיחות שלאחר המוות קבעו כי שלושה מהם מתו כתוצאה מפגיעת המשאית, וארבעת הנותרים נדקרו למוות.
טומוהירו קאטו (ביפנית: 加藤 智大; ב: Tomohiro Katō; באנגלית: Tomohiro Kato; 28 בספטמבר 1982 – 26 ביולי 2022) נולד וגדל ב, אאומורי.
אביו היה מנהל בכיר במוסד כלכלי.
בתור ילד צעיר, נחשבו ציוניו בבית הספר היסודי ליוצאי דופן, והוא בלט בתור אתלט מוצלח.
לאחר שנותיו המוקדמות ועם תחילת לימודיו בבית הספר התיכוני צוקודה, מונה לנשיא מועדון הטניס.
סימני האלימות הראשונים שהפגין הופיעו מיד לאחר מעברו ל.
ציוניו צנחו למקום ה-300, מתוך 360 התלמידים שלמדו עמו, והוא נכשל בבחינות הקבלה לאוניברסיטה היוקרתית , עד שלבסוף רכש השכלה מקצועית בתור מכונאי ב, והחל לעבוד במפעל לייצור חלקי רכב בשיזואוקה.
עדויות שונות דיווחו על כך שקאטו לא הסתדר עם הוריו, וחזר לביתם רק לעיתים רחוקות.
בראיון עם אחיו סיפרו הלה כי הוריהם נהגו להפעיל עליהם לחץ אדיר על מנת שיצליחו בלימודיהם, ודחקו בהם להגיע למצוינות.
מפעם לפעם ציוו עליהם להכין את שיעורי הבית שלהם שוב ושוב, בניסיון לשפר אותם ולהרשים את מורי בית הספר.
במקרה אחד הכריחו הוריהם את קאטו לאכול שאריות מזון מהרצפה, ובמקרה אחר כפו עליו לעמוד מחוץ לבית במשך שעות, במזג אוויר מושלג וקפוא.
ב-2006, לאחר ששקע בחובות עמוקים, החל קאטו לחשוב כי בני משפחתו ויתרו עליו, וניסה להתאבד באמצעות התנגשות בקיר עם רכבו.
שלושה ימים לפני הטבח, ב-5 ביוני, האשים קאטו את עמיתיו לעבודה במפעל כי גנבו את בגדיו והחביאו אותם.
הוא עזב את המקום מיד לאחר מכן, ככל הנראה מתוך אמונה שעמד לאבד את משרתו, מחשבה שאולי עוררה את ההחלטה לביצוע הטבח.
קאטו נידון למוות ב-24 במרץ 2011 בידי , אשר מצא אותו אשם בביצוע הטבח באופן מלא.
דחה את ערעורו בספטמבר 2012, אף על פי שהודה באשמה והביע חרטה על מעשיו, באומרו כי יבקש .
עם שינוי עמדתו, אמר קאטו כי .
בית המשפט העליון של יפן אישר את גזר הדין ב-2 בפברואר 2015, ולאורך השנים הבאות הוחזק קאטו באגף המוצאים להורג.
הוא הוצא להורג בתלייה ב בבוקר ה-26 ביולי 2022.
קאטו נעצר מיד לאחר הטבח בחשד לניסיון רצח ונלקח לתחנת המשטרה ב.
הוא הובא בפני משרד התובע המחוזי של טוקיו ב-10 ביוני, וכעבור עשרה ימים נעצר בשנית, באשמת הרצח של שבעת הקורבנות.
אף על פי שמשרד התובע היה משוכנע ביכולתו להוכיח את כשירותו לעמוד למשפט, דרשו אנשיו כי קאטו יעבור אבחנה פסיכיאטרית, עתירה שאושרה בידי בית המשפט המחוזי של טוקיו.
קודם לטבח מחק קאטו את כל אנשי הקשר מהטלפון הנייד שלו, וכאשר נשאל על כך אמר כי לא רצה שרשויות הביטחון יציקו להם.
מאוחר יותר אמר כי פרסם את כל ההודעות האינטרנטיות בתקווה שגורמי החוק יראו אותן ויעצרו אותו בזמן.
כלי נשק שהביא עמו קאטו לטבח נרכשו יומיים לפני כן, בחנות אספקה צבאית בפוקואי, בשעה 12:40 בצהריים.
הוא שהה במקום כעשרים דקות, ורכש אלה וכפפות.
בסרטי מצלמות האבטחה של החנות נראה קאטו מדגים תנועות דקירה.
הוא הגיע לאקיהברה יום אחד לפני הטבח, ומכר את מחשבו האישי וכמה תוכנות על מנת לגייס כסף עבור שכירת המשאית.
הטבח עורר תהודה בינלאומית ויצר הלם רב ביפן, לאחר שערער את הביטחון הציבורי באמונה כי החברה היפנית הייתה מקום נטול פשע ואלימות.
הממשלה היפנית הודיעה כי תסקור חוקים חדשים הנוגעים להפצתם ומכירתם של סכינים, והוועדה לבטיחות הציבורית של טוקיו מסרה כי תעצור את מנהגה ארוך השנים של סגירת רחוב צ'יאו דורי בפני תנועת כלי רכב בימי ראשון ובימי חג, לפחות עד לסיום בחינתם של אמצעי בטיחות חדשים.
הנוהג חזר לפעול כסדרו רק ב-2011.
תשעה ימים בדיוק לאחר המקרה, ב-17 ביוני 2008, הרוצח הסדרתי היפני צוטומו מיאזאקי הוצא להורג בתלייה.
העיתוי המשונה עורר ביקורת מצד מספר גורמים אשר הציעו כי הדבר נעשה בתגובה ישירה לטבח.
בימים הבאים פורסמו הודעות רבות בבלוגים יפנים, לאחר שנודע כי שני משתמשי פלטפורמת צילמו את הטרגדיה והעלו אותה לאינטרנט בשידור חי, פרסום אשר זכה לקהל צופים של בין אלף לשלושת אלפים אנשים.
התקשורת היפנית התייחסה אל האירוע בתור מגפה של , דהיינו מעשי זעם בלתי נשלטים המבוצעים בידי הנוער המנוכר של טוקיו.
גורמים אחרים תייגו את הטבח כתוצאה של תרבות האוטאקו ו, דעה אשר עלתה קודם לכן במקרים של הרוצחים היפנים צוטומו מיאזאקי ו.
כמו כן תואר הטבח כמקרה טיפוסי נוסף של היקיקומורי, אשר הפך בחלוף הזמן לקיצוני ואלים.
חברת קונאמי ביטלה שלושה אירועי השקה של משחקה החדש, , אשר היו אמורים להתקיים בטוקיו, מתוך דאגה ל.
הוריו של קאטו מסרו התנצלות פומבית בפני קורבנות הטבח אשר שודרה בטלוויזיה.
לאחר התקרית התפטר אביו מעבודתו ועבר לחיות חיי בדידות באאומורי, ואמו אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי.
אחיו התאבד באפריל 2014, לאחר שאמר כי אינו מסוגל להמשיך לחיות עם הצלקות והבושה שנגרמו לו כתוצאה מהטבח.
מסע הקטל של קאטו התרחש כשבע שנים לאחר , בו נרצחו שמונה תלמידים בידי .
כמו כן, טבח דקירות נוסף כבר אירע באותה שנה מידיו של רוצח ההמונים , אף על פי שבסדר גודל קטן יותר.
ראש ממשלת יפן יאסואו פוקודה, ביקר בזירת הפשע כשבוע לאחר הטבח והתפלל עבור הקורבנות, ואמר כי הוא .
סוכנות המשטרה הלאומית היפנית ציינה כי לפחות שישים ושבעה מקרים דומים התרחשו ביפן בין השנים 1998–2007, אף על פי שהטבח באקיהברה תואר בתור מאז מלחמת העולם השנייה, .
מספר ימים לאחר הטבח עצרה המשטרה כמה אנשים אשר הצהירו על כוונותיהם לבצע מתקפות דומות ברחבי יפן.
ב-22 ביוני נפצעו שלוש נשים בידי מפגעת ב, אישה בת שלושים ושמונה אשר הודתה כי תקפה שתיים מהקורבנות באמצעות סכין גילוח.
אדם נוסף נעצר לאחר שפרסם הודעה אינטרנטית בה איים לצאת לטבח דקירות דומה ב-15 ביוני, באתר הנופש טוקיו דיסני.
בסך הכל נעצרו בין שמונה לעשרים ושלושה אנשים, וחמישה נוספים הוזהרו בנוגע לאיומים השונים שפרסמו.
טווח גילאי העצורים נע בין שלוש עשרה לשלושים שנים.
החתלתול השודד הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1935, אשר לוקח חלק בסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות".
הסרט בוים על ידי דייוויד הנד.
חתלתול בשם אמברוז חולם לברוח ולהפוך לשודד.
כשהוא קורא לעצמו "באץ" בתחילת הסרט המצויר, הוא נראה משחק - משחק שוד של כרכרה, המשחק נקטע על ידי אמו שקוראת לו להתרחץ.
אמברוז לא רוצה לעשות אמבטיה מלכתחילה, הוא בורח והופך לשודד, תחילה גונב שקית עוגיות.
המטרה הראשונה שלו מתגלה כשודד אמיתי: ביל המלוכלך הבולדוג.
ביל המלוכלך שואל את אמברוז אם הוא ביצע מעשי שוד בזמן האחרון, ואמברוז אומר לו, "רק הבוקר החזקתי אוטובוס".
ואז ביל המלוכלך שואל את אמברוז איפה השלל שלו, אז אמברוז מראה לביל המלוכלך את שקית העוגיות.
ומדמיין שהתיק מלא בזהב, ביל המלוכלך דורש זאת ומאיים על אמברוז.
בפחד, אמברוז רץ הביתה וקופץ לאמבטיה שלו, ומתנהג כאילו שום דבר אחר לא קרה.
ביל המלוכלך הבולדוג: בילי בלטצ'ר
בכי סוס, צעקות טרזן: קלרנס נאש
אמא של אמברוז: אליביה אלמן
הוא הופץ גם באוסף האנימציה של ה-DVD "קולקציית האנימציה של וולט דיסני: סרטים קצרים קלאסיים כרך 5: רוח בערבות" ב-2009.
הטבח באיילה ויסטה היה אירוע רצח המוני מסוג טרור מיזוגיני שהתרחש בקהילת , קליפורניה, ארצות הברית, ב-23 במאי 2014, במהלכו אליוט רוג'ר בן העשרים ושתיים רצח שישה בני אדם ופצע ארבעה עשר נוספים באמצעות ירי מנשק חם, דקירות סכין ודריסה, בטרם התאבד.
המפגע, אליוט רוג'ר, נולד בלונדון, אנגליה.
כאשר היה בן חמש עבר יחד עם משפחתו להתגורר בלוס אנג'לס, ארצות הברית.
אביו, , הוא במאי קולנוע ידוע, וסבו, , היה צלם מפורסם.
אמו, לי צ'ין רוג'ר, גדלה במלזיה והגיעה משושלת סינית.
היא עברה לאנגליה בגיל צעיר שם עבדה כאחות מוסמכת במספר סטים קולנועיים, בטרם הכירה את אביו של רוג'ר.
לזוג בת נוספת צעירה מרוג'ר.
הוריו התגרשו ואביו נישא בשנית לשחקנית המרוקאית ואמו החורגת של רוג'ר, , ב-1999, ולשניים נולד בן.
במהלך ילדותו עבר רוג'ר בין בתי ספר רבים, ביניהם המוסד הקתולי באנסינו ו ב, בטרם סיים את חוק לימודיו במוסד לחינוך מיוחד ב ב-2009. ידוע כי במהלך תקופות אלו סבל מעת לעת מבריונות.
מעגל האנשים הקרובים לרוג'ר, וביניהם בני משפחתו, חבריהם וכן עורך הדין שעבד עמם העידו כי לרוג'ר היסטוריה ארוכה של הפרעות נפשיות, ושטופל אצל יועצים, פסיכולוגים ופסיכיאטרים רבים מאז שהיה בן שמונה.
ב-2007 אובחן בהפרעה התפתחותית נרחבת לא משויכת הנמצאת על הקשת האוטיסטית.
במהלך ילדותו סבל מבריונות ולא הצליח לרכוש חברים רבים, דבר שהוביל אותו לפתח אובססיה למשחק וורלד אוף וורקראפט, שבו מצא חוף מבטחים לאורך שנותיו המוקדמות.
בנוסף, ניהל חשבון ביוטיוב אליו נהג להעלות סרטונים מעת לעת, ובלוג בו נהג לכתוב אודות תחושות הבדידות והדחייה מהן סבל.
בתום לימודיו התיכוניים איבד את עניינו במערכת הבריאות המסורתית, ובהמשך אף סירב לקבל תרופה אנטי-פסיכוטית בשם ריספרידון אשר נרשמה לו בידי פסיכיאטר.
רוג'ר החל את לימודיו האקדמיים ב ו בטרם עבר באופן סופי ל, ובאותה העת גם מצא מקום מגורים במעונות הסטודנטים של קהילת איילה ויסטה יחד עם מספר שותפים.
הוא עבר להתגורר באזור הגלילי הידוע בשם שבקליפורניה ב-4 ביוני 2011 בגיל תשע עשרה, בניסיון להתחיל דרך חדשה בחייו כסטודנט, לאחר שבמשך תקופה ארוכה חווה קשיים חברתיים ולימודיים במקומות מגוריו הקודמים ב ו.
על אף שמעולם לא אובחן באופן רשמי כלוקה בהפרעה נפשית, מספר גורמים וביניהם עדויות אודות אופיו וכן כתביו האוטוביוגרפיים, מציעים כי סבל מחרדה חברתית חמורה אשר מנעה ממנו להכיר אנשים חדשים, להשתלב בחברה כראוי ולפתח קשרים בין אישיים.
הבעיה שהעיקה עליו בצורה הקשה ביותר הייתה חוסר יכולתו להתקרב לנשים ולפיכך למצוא זוגיות או לקיים יחסי מין.
בראשית דרכו באיילה ויסטה חווה רוג'ר התדרדרות הדרגתית במצבו הנפשי לאחר שלא הצליח להכיר חברים חדשים או נשים בנות גילו בעקבות תחושות המבוכה והחרדות שחש בכל פעם שנקלע לאינטראקציות חברתיות.
מזג רוחו החל לנוד במהירות ובחוסר יציבות בין ייאוש מוחלט מהמצב אליו הגיע, לבין התקפי זעם שהתעוררו בכל פעם שראה זוגות צעירים המבלים יחדיו בפרהסיה.
בכתביו טען כי דחייתו המוחלטת בידי נשים נאות בנות גילו, אשר העדיפו להסתובב בקרבם של אנשים שאותם ראה כנחותים ממנו, הייתה הסיבה העיקרית לדיכאונו.
באותה העת אימץ לעצמו מנהג לעבור לידם עם רכבו, ב.מ.וו.
קופה שקנתה עבורו אמו, ולשפוך עליהם כוס קפה או משקה אחר, בטרם נמלט מהמקום בנסיעה במהירות מופרזת.
בנוסף, הוא נקלע למריבות עם שותפיו לדירה, שני סטודנטים ממוצא היספני אותם כינה בשם , ונאלץ למצוא פתרונות לינה אחרים.
לקראת סוף שנתו הראשונה הפסיק להגיע לשיעוריו באוניברסיטה, וציוניו צנחו בחדות.
בשנתיים הבאות החל לפתח פנטזיות אלימות כלפי נשים, ולראשונה בחייו רכש מספר כלי נשק.
כמו כן הוציא כסף רב על קניית כרטיסי לוטו, מתוך מחשבה שאם יזכה בפרס הכספי הגדול ייפתרו כל בעיותיו החברתיות, מאחר שעושרו הרב ימשוך נשים נאות.
כאשר גילה שהפסיד בהגרלה שתה לשכרה ושפך בטעות יין על המחשב הנייד שלו.
למחרת היום לקח אותו לתיקון, ובדרך עצר במטווח והתאמן לראשונה בירי.
במקרה מסוים, ב-20 ביולי 2013, יצא ערב אחד מביתו בניסיון לאבד את בתוליו לפני יום הולדתו העשרים ושניים, אולם נקלע למריבה עם קבוצת מבלים לאחר שניסה לדחוף כמה מהם מעבר למעקה בניין, אך במקום זאת נדחף בעצמו, התרסק ארצה ושבר את קרסולו.
חוויה זו הפכה לאירוע מכונן בחייו, ולאחר שצלע חזרה לחדרו שבמעונות הסטודנטים שמעו אותו מספר עדים בעודו נוהם בכעס, .
בזמן החלמתו טבע רוג'ר לראשונה את הביטוי , אשר בא לתאר את היום העתידי בו תכנן לבצע טבח המוני ברחבי איילה ויסטה, כעונש לחברה האנושית בגין מה שתפש כעוול אישי וחסר הצדקה שנעשה לו, קרי הנידוי החברתי ממנו סבל, אשר הוביל לבדידותו הרבה ולהחמרה הקיצונית של מצבו הנפשי.
תקרית אחת שכמעט והובילה לתפיסתו התרחשה ב-30 באפריל 2014. לאחר שאמו צפתה במקרה במספר סרטונים שהעלה לאתר האינטרנט יוטיוב, בהם תיאר את מצבו האומלל ואת השנאה הרבה שרחש לנשים, היא פנתה בבהלה לאנשי מרכז הבריאות הנפשית של מחוז סנטה ברברה, אשר דיווחו למשטרה המקומית אודות העניין.
שישה שוטרים הגיעו במהרה לדירתו של אליוט, אך דעתם נרגעה לאחר שהלה הפגין מזג רוח נינוח וביישני.
הוא טען בפניהם שאמו דאגה יתר על המידה, וכי הסרטונים המדוברים היו הלכה למעשה דרכו הייחודית לבטא את עצמו, מאחר שהיה בודד וחסר חברים.
רוג'ר לא הרחיב אודות התקופה שקדמה לטבח אך כתב כי .
את ימיו האחרונים בילה במקומות מרוחקים אשר הסבו לו רוגע ושלווה, בהם חש מוגן מפני הסכנה כי ייתקל בזוגות שמחים או בנשים יפות מראה.
הוא יצא להליכות ארוכות, שוטט בפארקים ציבוריים, פסע לאורך חוף הים, וצפה בשקיעות.
המתקפה החלה בערב ה-23 במאי 2014 במעונות הסטודנטים שבהם התגורר רוג'ר ב"דרך סוויל" מספר שבע באיילה ויסטה, כאשר דקר למוות את שני שותפיו לדירה, ויהאן "דייוויד" ואנג וצ'נגיואן "ג'יימס" הונג בני העשרים, סטודנטים להנדסת מחשבים.
הראיות שנמצאו בזירה העידו כי השניים הגיעו למקום בנפרד, דבר שהעניק לרוג'ר הזדמנות טובה יותר להתנפל עליהם בהפתעה.
בנוסף, נמצאה מגבת ספוגה בדם אשר הצביעה על כך שניסה לנקות את שלוליות דמם מהרצפה.
על גופתו של ואנג נמצאו חמישה עשר סימני דקירה ועשרים ושלושה חתכים עמוקים באזורי הראש, הצוואר, בית החזה, הגב, והגפיים.
על גופתו של הונג נמצאו עשרים וחמישה סימני דקירה ושנים עשר חתכים עמוקים באותם האזורים.
זמן-מה לאחר מכן הגיע לדירה ג'ורג' צ'ן בן התשע עשרה, חברם הקרוב של שני הנרצחים, סטודנט למדעי המחשב, ופגש ברוג'ר, אשר דקר למוות גם אותו.
על גופתו נמצאו תשעים וארבעה פצעי דקירה ואחד עשר חתכים עמוקים.
כעבור זמן מה עזב רוג'ר את הדירה והגיע לסניף סטארבקס ברחוב אמברקאדרו דל נורטה מספר שמונה מאות שמונים ושמונה, בו קנה משקה.
הוא נצפה במצלמת האבטחה אשר תיעדה את הגעתו למקום בסביבות השעה 19:38 באותו הערב.
לאחר מכן שב לרכבו, בו שהה מספר שעות ועבד על המחשב הנייד שלו.
בשעה 21:18 שלח הודעות אימייל מרובות שהכילו מנשר אוטוביוגרפי בן כמאה ושלושים ושבעה עמודים אותו כינה בשם לשלושים וארבעה אישים שונים, ביניהם הוריו, יועצו האישי, ומספר מכרים ופרופסורים.
בה בעת, העלה סרטון נוסף ליוטיוב אותו כינה בשם , אותו צילם כיום או כמספר ימים קודם לכן ברכבו, ובו הוא משוחח אודות כוונתו לבצע את הטבח, ועל הסיבות שהובילו אותו לכך.
לאחר שסיים את עבודתו נסע לכיוון בית האחווה לסטודנטיות, .
כאשר הגיע למקום הקיש בדלת במשך מספר דקות, אך משלא נענה שב חזרה לרכבו ונסע לעברן של שלוש עוברות אורח שחלפו במקום, והחל לירות לעברן.
שתיים מהן, ורוניקה אליזבת וייס בת התשע עשרה וקתרין בראן קופר בת העשרים ושתיים, נהרגו במקום, והשלישית נפצעה באורח קשה.
שיחת הטלפון הראשונה למרכזיית המשטרה המקומית התקבלה בערך באותה העת, וכוח פטרול רגלי הגיע לזירת הירי בשעה 21:27. רוג'ר כבר יצא לדרכו, עם זאת, והחל לנסוע ברחבי איילה ויסטה תוך כדי שהוא טוען את אקדחיו שוב ושוב ויורה עשרות קליעים מתוך חלון רכבו.
אחד מפרצי הירי כוונו לעבר בית קפה ומעדנייה שנמצאו על דרך פרדל, מהם נהרג בכריסטופר רוס מייקלז מרטינז בן העשרים.
רוג'ר המשיך לנסוע ברחבי האזור בפראות, מעת לעת נגד כיוון התנועה, וגם דרס מספר הולכי רגל בכוונה תחילה.
הוא ירה לעבר זוג שיצא מפיצרייה מקומית, וכן לעבר רוכבת אופניים שחלפה במקום.
לאחר מכן המשיך מזרחה על רחוב דל פלאיה דרייב וביצע פניית פרסה חזרה לכיוון מערב, שם נתקל בשוטר של משרד השריף האזורי אשר הגיב לדיווח טלפוני אודות הירי.
קרב יריות קצר פרץ בין השניים, אולם רוג'ר יצא ממנו ללא פגע והמשיך בדרכו תוך כדי שהוא דורס שני עוברי אורח נוספים.
משם המשיך צפונה על רחוב קמינו דל סור וירה בשלושה אנשים בהם נתקל לאורך המדרכה, בטרם דרס שני רוכבי אופניים נוספים ואדם שנסע על סקייטבורד.
כאשר פנה לרחוב סאבאדו טרייד פגע ברוכב סקייטבורד נוסף, וירה לעבר שני אנשים שחצו את הצומת לרחוב קמינו פסקאדרו.
מיד לאחר מכן נתקל בשלושה שוטרים נוספים אשר חיפשו אחריו, ושני הצדדים החלו לירות זה לעבר זה.
רוג'ר נורה בירכו, אך הצליח להימלט מהמקום תוך כדי שכוחות המשטרה דולקים בעקבותיו, בטרם פגע ברוכב אופניים והתרסק לתוך המדרכה לא רחוק מצומת דל פלאיה וקמינו פסקאדרו.
כוחות המשטרה מצאו את גופתו נחה על כיסא הנהג שברכבו בשעה 21:35, לאחר שהתאבד בירייה בראשו.
בחיפוש שערכו ברכב נמצאו שלושה אקדחים, מספר סכינים, שש מחסניות ריקות, ומאות כדורי תחמושת.
כל ששת הקורבנות היו סטודנטים באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, בגילאים שבין תשע עשרה לעשרים ושתיים.
שלושת הקורבנות הראשונים נרצחו על ידי רוג'ר בדירתו, שניים מהם היו שותפיו למעונות והשלישי היה מכר שהגיע לבקרם.
שלושת הקורבנות הנוספים נהרגו מיריות שירה רוג'ר מתוך רכבו בזמן שנסע ברחבי איילה ויסטה.
בנוסף לששת הנרצחים נפצעו כארבעה עשר אנשים נוספים, שבעה מתוכם מפציעות ירי ושבעה נוספים מחבלות גופניות שונות לאחר שנדרסו בידי רוג'ר.
אחד עשר מהפצועים נזקקו לטיפול רפואי בבית החולים בדרגות חומרה שונות, כאשר שבעה מביניהם אושפזו ב, וארבעה נוספים נלקחו לבית החולים גולטה ואלי קוטג'.
למחרת יום הטבח, בערב ה-24 במאי, התאספו תושבי הקהילה וביניהם סטודנטים רבים, בפארק אניסקאויו שבאיילה ויסטה לאירוע אזכרה שנערך לכבוד קורבנות הטבח.
אירוע נוסף התקיים ב-27 במאי ב במסגרת יום אבל, בו השתתפו כעשרים אלף אנשים.
ביום השנה הראשון לטבח, ב-23 במאי 2015, התאספו מאות אנשים באוניברסיטת קליפורניה לטקס אזכרה נוסף, בו השתתפה גם אמו של ג'ורג' צ'ן, אחד מקורבנותיו של רוג'ר.
הטבח הוביל להתעוררות מחדש של קריאות כנגד חוקי הנשק בארצות הברית המאפשרים למרבית האוכלוסייה לרכוש ולשאת כלי נשק לאחר בדיקת רקע קלה.
דיאן פיינסטיין, הסנאטורית מטעם מדינת קליפורניה דאז, נקפה אצבע מאשימה כנגד איגוד הרובאים הלאומי בשל שתפס, לדבריה, מסביב לחוקי הנשק, ואף אמרה בפני הקונגרס כי על כך הכישלון לעשות דבר-מה בנוגע לכך.
תגובות נוספות הגיעו גם מנציגי מדינות אחרות בארצות הברית.
ריצ'רד בלומנטל, הסנאטור מטעם מדינת קונטיקט דאז, מסר כי .
ריצ'רד מרטינז, אביו של אחד מקורבנות הטבח, כריסטופר רוס מייקלז מרטינז, נאם מחוץ למשרד השריף בסנטה ברברה לאחר הטבח, והאשים את איגוד הרובאים הלאומי ואת במותו של בנו.
מאוחר יותר הפציר בציבור להצטרף אליו על מנת מידי הקונגרס בנוגע לשינוי בחוקי הנשק.
בנוסף הביע את צערו והזדהותו עם הוריו של המפגע.
מספר אנשי חוק בקליפורניה קראו לפתוח בחקירה כנגד השוטרים שהגיעו לביתו של רוג'ר ב-30 באפריל 2014, כשבועיים לפני הטבח, כאשר באותה העת בסיס המידע ארצי של אחזקות הנשק כלל תיעוד כי רוג'ר רכש לפחות שני אקדחים.
השוטרים לא בדקו את המאגר וגם לא צפו בסרטונים שהעלה ליוטיוב, אשר מלכתחילה היו הגורם שהוביל את הוריו של ליצור קשר עם רשויות החוק בנוגע למסוכנותו של בנם.
פולר מארגון מסרה כי החוק במדינת קליפורניה מאפשר קיום של הערכות פסיכיאטריות לשעת חירום עבור אישים בעלי פוטנציאל סיכוני גבוה, על אף שלא נעשה שימוש באמצעים מסוג זה בשלבי החקירה המוקדמים של רוג'ר.
כמו כן הוסיפה כי .
המתקפה עוררה דיון נרחב בעניין בעיות המיזוגיניה והאלימות נגד נשים כפי שהן קיימות בארצות הברית.
רוג'ר נהג לגלוש בפורומים המקוונים PUAHate ו-ForeverAlone הידועים כמקום מפגש פורה עבור גברים המשתייכים לאוכלוסיית האינסלים, שם שוחח עם משתמשים אחרים אשר סבלו מבדידות ונדחו בידי נשים כמוהו, ופרסם הודעות שונות בעלות אופי מיזוגיני.
לאחר שרכש את כלי הנשק הראשון שלו, למשל, כתב רוג'ר כי, .
כמו כן תיאר את תוכניתו לפרוץ לתוך בית אחווה של סטודנטיות, .
לדברי הנמצא בהאג, הטבח נחשב לאירוע מסוג טרור מיזוגיני.
מספר דמויות נשיות המוכרות היטב בתקשורת הגיבו לאירועי הטבח.
הכתבת התנגדה לתיוגו של רוג'ר בתור , מאחר שכינוי זה מרמז, לדבריה, כי אחת הסיבות האפשריות לאגרסיביות גברית היא היעדרות קשר מיני עם נשים.
הכתבת המגזין האינטרנטי סלייט, אמנדה הייס, טענה כי אף על פי שרוג'ר רצח יותר גברים מאשר נשים, מניעיו היו מיזוגיניים מטבעם מאחר שהסיבה מאחורי שנאתו כלפי אותם גברים הייתה דרך המחשבה שלו, אשר גרסה כי הם גנבו את הנשים שהגיעו לו בזכות.
להבדיל, ממגזין ריזן טענה כי ההתייחסות לפשעיו של רוג'ר כמיזוגיניים היא , מאחר שהלה רחש שנאה רבה גם כלפי המין הגברי.
בספרה הגיבה הפמיניסטית לאמירות הרבות שהופיעו בתקשורת בטענה כי רוג'ר אינו יכל להיות מיזוגיני משום שנמשך לנשים, מפני שאופי מחשבתו עתיר הכעס נבע מהחולי הנפש ממנו סבל, מכיוון שאהב את אמו ולפיכך לא רחש שנאה כלפי כל הנשים באשר הן, וכיוצא בזאת.
לדבריה של מאן, טיפוסים מיזוגינים נוהגים לבחור נשים ספציפיות כמטרות מתוך התבססות על הפרות דמיוניות או אמיתיות של נורמות פטריארכיות.
כמו כן טענה כי הגדרתו הצרה של מושג המיזוגיניה מחייבת שנאה כללית כלפי נשים עם מקרים מעטים של יוצאי דופן, בדומה לצורה בה אנטישמיות נתפשה בגרמניה הנאצית, לדוגמה, אולם המשך הצרתו של המושג עשויה .
מספר גופי תקשורת הגבילו את השימוש בסרטון שהעלה רוג'ר לאתר האינטרנט יוטיוב במהלך ביצוע הטבח, בו תיאר את הסיבות שהובילו למצבו ואת כוונותיו העתידיות בנוגע למקרי הרצח הבאים שתכנן לבצע, מחשש כי הדבר יספק השראה לפשעי חקיינות.
בשבועון ניו סטייטסמן נכתב כי מנשרו של רוג'ר עתיד להשפיע רבות על .
הטבח באופקים (נקרא גם קרב אופקים) התבצע בעיר אופקים בתחילת מלחמת חרבות ברזל, כחלק ממתקפת טרור של מחבלים מארגון הטרור חמאס על תושבי העיר.
בטבח בעיר נרצחו 27 תושבים ועוד 6 שוטרים נהרגו, וזאת בנוסף לתושבי העיר שנהרגו במקומות אחרים בעוטף עזה.
הטבח והקרבות התחילו ב-7 באוקטובר 2023, כחלק ממתקפת הפתע על ישראל, ונמשכו כיומיים עד 9 באוקטובר לפנות בוקר.
בסך הכול נרצחו 47 מתושבי העיר במתקפת הפתע.
חלקם במהלך הקרב ואחרים במקומות אחרים בנגב, כמו בטבח הגמלאים בשדרות.
בסביבות השעה 6:45 בבוקר הגיעו המחבלים לאופקים.
לעיר הגיעו 22 מחבלים בשני כלי-רכב עמוסים ברובים, מאות רימוני יד, עשרות רקטות RPG, מטעני חבלה ומוקשים, הם נכנסו מהכניסה המערבית לעיר ומשם המשיכו לשכונת מישור הגפן.
ברחוב הגורן המחבלים רצחו מספר אנשים שהסתתרו בתוך בניין ומספר אנשים ברחוב, לאחר מכן המשיכו לרחוב הכרמים שם רצחו אנשים נוספים, בהם נהג אמבולנס ואב ובנו, משה ואליעד אוחיון.
לאחר מכן התמקדו המחבלים ברחוב התמר שבעיר והחלו לרצוח כל אדם שזיהו ברחוב ובתוך מכוניות.
המחבלים אף עברו במספר בתים וניסו לפרוץ אליהם, השליכו עשרות רימוני יד על אזרחים ובתים, ושיגרו לעבר שני בתים רקטות RPG.
שכונת מישור הגפן היא השכונה המערבית ביותר בעיר, והיא שוכנת בסמוך למועצה אזורית מרחבים.
רוב הבתים בשכונה ישנים ואין בהם מרחבים מוגנים, ולכן רוב האנשים שנרצחו נתפסו בדרכם למקלט הציבורי או בחזרה ממנו.
ראש עיריית אופקים איציק דנינו התקשר מיד לשר הביטחון יואב גלנט וביקש ממנו לשלוח כוחות צבא לעיר, אך אלה הגיעו רק בסביבות 2 בצהריים.
בדקות הראשונות לאחר חדירת המחבלים התקדמו שוטרים, לוחמי ימ"מ, אזרחים חמושים בכלי נשק אישיים וחיילים בחופשה לעבר מקור הירי וניהלו קרב עם המחבלים.
הקרב התחולל ברחוב הגורן וסביבתו אל מול קבוצה של כ-14 מחבלים.
הם מנעו מהמחבלים להתקדם לשכונות מגורים נוספות ולהשתלט על תחנת המשטרה.
לאחר כשלוש שעות, בסביבות השעה 10 בבוקר, נהרגו מרבית המחבלים.
קרוב לעשרים אזרחים חמושים, שוטרים וחיילים בחופשה נהרגו בלחימה במחבלים.
בראש אחת החוליות שהתגבשו עמד הרב שחר בוצחק, רב הגרעין התורני וחבר כיתת כוננות בעיר, שחתר למגע והוביל קרב נגד המחבלים עד שנפצע ופונה לטיפול רפואי.
רב־סמל איתמר אילוז, לחם, הציל פצועים (הרב בוצחק וחייל) וחילץ משפחה שמחבלים השתלטו על ביתה.
המחבלים, שחדרו לבית המשפחה, עלו לגג והמשפחה הסתתרה וניצלה, פרט לאריאל ביליה שחילץ את משפחתו, נאבק במחבלים ונרצח בבית.
לאחר מכן, המחבלים עברו דרך הגג לבית סמוך, ברחוב החיטה, וההתבצרו ביחידת דיור ריקה הסמוכה לבית.
המשטרה נלחמה במחבלים והרגה אותם.
ברחוב התמר, בחסות ירי הטילים הבלתי פוסק השתלטו חמישה מחבלים על בית באופקים השייך לבני הזוג אדרי ולקחו אותם כבני ערובה.
בכוח המשטרה שהגיע למקום על מנת לחלץ את הזוג אדרי היה גם בנם, שהכיר היטב את מבנה הבית.
לאחר כ-20 שעות שבמהלכן ניהלה יחידת המשא ומתן של משטרת ישראל משא ומתן עם המחבלים, שוחררו בני הזוג על ידי הימ"מ וכל המחבלים במקום חוסלו.
רומי דר, חובש רפואת חירום המתנדב במד"א ביקש לנסוע מהמרכז דרומה על מנת לתגבר את כוחות הרפואה.
דר התראיין בערוץ 13 וסיפר בעדותו על בית החולים המאולתר שהפעילו בתחנת מד"א באופקים שאליו זרמו פצועים במשך כל היום, על מספר הגופות הרב אליו נחשף בשכונת מישור הגפן כשחיפשו ניצולים מהטבח ועל הטיפול תחת איום אש וטילים.
ב-17 בינואר 2026 פורסם בערוצי טלגרם של החמאס כי במהלך הטבח באופקים נהרג המחבל מוחסן סעיד אל-ג'רבה מגדוד אל-בורייג' שבחטיבת מחנות המרכז של חמאס.
ב־10 ביוני 2025 הציג צה"ל את תחקיר מאורעות טבח שבעה באוקטובר בעיר אופקים בפני בכירי העירייה, משפחות השוטרים, לוחמי תחנת המשטרה ומשפחות שכולות.
התחקיר כלל סקירה של מהלך הקרבות ותגובת כוחות הביטחון.
על פי הממצאים, רוב הקרבות בעיר כבר היו בעיצומם או הסתיימו בעת הגעת כוחות צה"ל.
במהלך כ־40 דקות התבצע טבח בקצב גבוה במיוחד, שתואר כ"כמעט נרצח או נרצחת לדקה".
כחצי מהמחבלים שחדרו לעיר חוסלו במהלך הקרבות הראשוניים, בעוד השאר התבצרו בבתי מגורים.
התחקיר שיבח את גבורת תושבי אופקים, שוטרי התחנה ואזרחים שחתרו למגע בזמן אמת, ואת תרומת כוחות הימ"מ שהגיעו בשלב קריטי ומנעו אסון כבד יותר.
עוד הודגשה החלטת ראש העיר איציק דנינו שלא לפנות את העיר, החלטה שסייעה בשמירה על המורל האזרחי ובחזרה לשגרת החיים.
התחקיר ציין כי תושבים ושוטרים היוו את קו ההגנה הראשון והיחיד בשלב הראשוני של המתקפה.
במהלך הבוקר של ה־7 באוקטובר 2023, נכנסו 15 מחבלים לשטח ישראל בשני טנדרים, והגיעו לצומת אורים בשעה 07:01. חמש דקות לאחר מכן החלו המחבלים במסע הרצח בשכונת מישור הגפן, כולל ירי לעבר אמבולנס שבו נהרג הנהג.
בשעה 07:10 נעים המחבלים צפונה ורצחו עשרה אזרחים ברחובות הגורן, כרמים והתמר, ובשעה 07:15 התפתח קרב ברחוב בית וגן בין שוטר, אזרח וצוער מבה"ד 1 מול המחבלים, בו נהרגו השוטר והאזרח והצוער נפצע.
מספר דקות לאחר מכן, בשעה 07:19, נרצח אזרח נוסף ברחוב פרי מגדים, ובשעה 07:23 חמישה מחבלים נכנסו לבית משפחת אדרי ולקחו בני ערובה.
בין השעות 07:25 ל־07:45 נמשכו הקרבות, בהם נלחמו שוטרים ואזרחים, חוסלו שלושה מחבלים ושניים מהשוטרים נהרגו.
בשעה 07:35 חוסלה חוליה נוספת על ידי שלושה שוטרים ואזרח, ובמהלך הקרב נפצע מפקד תחנת אופקים מרימון.
בשעות 07:42–07:43 חוסלו שני מחבלים נוספים ברחוב החיטה, ונרצח אזרח נוסף.
בשעה 08:30 הוחלט לבודד את בית משפחת אדרי ולהתחיל משא ומתן.
פלוגה ראשונה מבה"ד 1 נכנסה לעיר בשעה 09:10, ובשעה 09:45 התפתח קרב מול שלושה מחבלים במתחם דיור, ובשעה 09:59 חוסל המחבל האחרון מחוץ לבית.
לאחר מכן, בשעה 12:45, הועברה האחריות ללוחמי הימ"מ, ובשעה 02:25 הם פרצו לבית משפחת אדרי, חיסלו ארבעה מחבלים וחילצו את בני הערובה.
סריקות נוספות הסתיימו בשעה 03:30 בחיסול מחבל נוסף.
בתגובה לממצאי התחקיר אמר ראש העיר איציק דנינו: "שמענו את האמת, והאמת כואבת: צה"ל לא היה כאן כשהיינו זקוקים לו יותר מכל אבל גם את זה חשוב לומר – צה"ל למד, התייצב, ופועל מאז בכל יום במספר חזיתות.
אנחנו מוקירים את החיילות והחיילים שממשיכים להגן עלינו, ומאמינים בכוחו של צה"ל להשתקם, לתקן, ולהחזיר את אמון הציבור.
אני מצדיע לכל לוחם, שוטר, אזרח ואזרחית שהגנו על העיר שלנו בגופם – ובליבם.
אנחנו ממשיכים לחבק את המשפחות השכולות, להיאבק על האמת, ולצעוד קדימה מתוך מחויבות עמוקה לכל מי שכאן, ולזכרם של אלו שלא".
הטבח בבארי בוצע בידי ארגון הטרור חמאס בבוקר 7 באוקטובר 2023, שמחת תורה ה'תשפ"ד, בקיבוץ בארי הסמוך לרצועת עזה, כחלק ממתקפת הפתע על ישראל.
בטבח נרצחו 99 מחברי ותושבי הקיבוץ ונחטפו לרצועת עזה 30 מתושביו.
בקרב נהרגו 5 מחברי כיתת הכוננות של הקיבוץ בהם הרבש"ץ, 19 לוחמי צה"ל ו-8 שוטרי משטרת ישראל.
כ-350 מחבלים נהרגו על ידי לוחמי צה"ל, המשטרה וכיתת הכוננות של בארי.
בארי הוא הקיבוץ שנפגע באופן הקשה ביותר במהלך המתקפה.
בעקבות הטבח בקיבוץ ובשאר יישובי העוטף, נפתחה מלחמת חרבות ברזל.
קיבוץ בארי הוקם בשנת 1946 כחלק מתוכנית 11 הנקודות, שמטרתה הייתה הכללת אזור הנגב בתוך גבולותיה העתידיים של המדינה היהודית העתידית.
שוכן כ-4 קילומטר מזרחית לרצועת עזה.
ויום לפני הטבח ציין 77 שנים להיווסדו.
בשנים שלפני הטבח אוכלוסיית הקיבוץ מנתה כ-1,200 תושבים, והוא היה הקיבוץ הגדול ביותר בעוטף עזה.
ב-7 באוקטובר בשעה 6:56 בבוקר, עם תחילת מתקפת הפתע, נכנסו לקיבוץ בארי יותר ממאה מחבלי חמאס חמושים בתחמושת רבה, לאחר שפרצו את המכשולים הישראליים בגבול מול רצועת עזה.
תוך זמן קצר, ארגון טרור פלסטיני נוסף, החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין, הודיע כי גם אנשיו (המאורגנים בזרוע צבאית שכינוייה "גדודי ההתנגדות הלאומית") נלחמים בכוחות צה"ל בבארי.
לפי כיתת הכוננות, הם חדרו לקיבוץ משלושה מוקדים שונים – מהשער הקדמי, מהשער האחורי ומפרצה נוספת שיצרו בגדר.
הנרצחת הראשונה בטבח בבארי הייתה עופרה קידר, בת 70, תושבת הקיבוץ שטיילה בטבע ליד בארי ונרצחה על ידי מחבלי הנוח'בה.
גופתה נחטפה לרצועת עזה (גופתה הוחזרה לקבורה ב-21 ביוני 2025).
5 מתוך 11 מחברי כיתת הכוננות של הקיבוץ נהרגו.
בהמשך נהרגו גם כוח ראשון, של לוחמי שלדג ושוטרי משטרת ישראל, שהגיע ללחום נגד המחבלים.
לאחר שכבשו את הקיבוץ במלואו, עברו מחבלי חמאס מבית לבית, בניסיון לפרוץ לבתים וללכוד את האנשים שבתוכם.
הם ירו על מבנים והציתו אותם כדי לאלץ את תושביהם לצאת מהבית ואז ירו בהם למוות, וכך רצחו לפחות 98 מתושבי המקום.
בין הנרצחים היו גם נשים, ילדים וקשישים, הצעירה בהם היא התינוקת בת ה-10 חודשים (והיא גם אחת משלושת התינוקות שנרצחו בטבח 7 באוקטובר כולו), והמבוגרת בהם היא בת ה-88. מבין 102 נרצחים, 82 הם אנשי הקיבוץ, 2 עובדות זרות מהפיליפינים ו-2 עובדות זרות מסרי לנקה שעבדו בסיעוד.
אל המחבלים התלוו צוות צילום ועיתונאי, אשר תיעדו את המעשים והיללו אותם כ"ניצחון פלסטיני".
ברשתות החברתיות פורסמו סרטוני תיעוד מתוך הקיבוץ המראים תושבים מובלים יחפים וכפותים בידי מחבלי חמאס.
המחבלים תקפו בין היתר כוחות רפואה במרפאת השיניים של הקיבוץ בה רוכזו פצועים רבים.
לאחר לחימה ממושכת מול חברי כית הכוננות, פרצו המחבלים למרפאה ורצחו בה בין היתר את ד"ר דניאל לוי ואת הפרמדיקית עמית מן.
בנוסף למקרי הרצח הרבים, כללה המתקפה גם מקרים של אונס, התעללות מינית והתעללות בגופות.
נוסף על הטבח, 30 מהתושבים והאורחים בקיבוץ נחטפו על ידי מחבלי חמאס לשטח רצועת עזה.
מספר חטופים נרצחו בידי החמאס: יהודית ווייס, שגופתה אותרה בידי חטיבה 7 בסמוך לבית החולים שיפא, עופרה קידר, סהר ברוך שנהרג במהלך ניסיון חילוץ, איתי סבירסקי ויוסי שרעבי, אילן וייס, מני גודארד, דרור אור וכרמל גת שגופתה הוחזרה לאחר שנרצחה.
ב-25 בנובמבר 2025 הוחזרה גופתו של דרור אור, ובכך הושלמה החזרתם של כל החטופים מבני הקיבוץ.
לדברי גל כהן, מזכיר הקיבוץ, מספר הילדים שנרצחו ב-7 באוקטובר בקיבוץ בארי היה הגבוה מבין יישובי העוטף שנערך בהם טבח.
אחד מניצולי הטבח סיפר כי הקיבוץ "נחרב לחלוטין".
בתים רבים בקיבוץ נחרבו ונשרפו, בין היתר חרבה גלריה בארי.
מצלמות האבטחה של הקיבוץ תיעדו אזרחים פלסטינים, בהם נערים, נכים וזקנים, פושטים על הקיבוץ לאורך בוקרו של 7 באוקטובר, ובוזזים מכל הבא ליד, כמו אופניים, טלוויזיות וחפצים אחרים.
הבוזזים אף ניסו לבזוז טרקטור של הקיבוץ.
הכוח הראשון שהגיע לקיבוץ כלל 5 שוטרים שעבדו במסיבת הנובה הסמוכה בשעה 7:00 בבוקר.
לאחר כמה דקות עזבו השוטרים את חצר הקיבוץ כדי להיתחמש.
לאחר מכן הגיע צוות כוננות מיחידת שלדג שנחת במסוק בשעה 8:37 והחל להילחם.
בשעות הבוקר המוקדמות נהרג לוחם שלדג רס"ל אהד כהן ושניים נפצעו, לכן החליט צוות הכוננות של שלדג לסגת ולהתמקד בהגנה על שער הקיבוץ מפולשים נוספים.
בשעה 14:00 הגיעו 12 לוחמים של סיירת מטכ"ל.
הלוחמים חברו לצוות של שלדג שחיכה בכניסה לקיבוץ.
כשעה לאחר הכניסה נפלו הלוחמים סגן (מסיירת מטכ"ל) וסגן צ'יקו כהן (משלדג) בקרב בשכונת הכרם.
הכוחות הללו, בפיקודו של תא"ל ברק חירם, טיהרו את הקיבוץ ממחבלים, בהם כאלה שהתבצרו בכמה מתחמים, בלחימה קשה, שנמשכה עד 9 באוקטובר בצהריים.
הקרב הקשה נגד המחבלים נמשך בכל רחבי הקיבוץ וכן חילוצם של מאות מתושבי הקיבוץ שהיו נצורים בבתיהם, רבים מהם פצועים.
הקרב הסתיים סופית רק ביום שני בצהריים.
סרן (מיל') אלחנן מאיר קלמנזון, איש מוסד (בנו של הרב בנימין קלמנזון), הגיע באופן עצמאי מעתניאל לבארי יחד עם אחיו מנחם, ובהמשך הצטרף אליהם אחיינו איתיאל.
הם חילצו בג'יפ ממוגן במשך כ־15 שעות מעל 100 מתושבי הקיבוץ.
לקראת סוף החילוץ נהרג אלחנן מאש מחבלים.
בקרב זה נהרג גם סא"ל אלי גינסברג, שהיה מפקד יחידת הלוט"ר.
במקביל, בעודו מטפל בפצוע שנפצע קשה, נהרג לוחם שייטת 13 רס"ל אופק רוסו.
רמי גולד, צנחן לשעבר, יליד 1954, במקור מקריית טבעון וחבר קיבוץ בארי, יצא עם תחילת הלחימה את ביתו בקיבוץ כדי לסייע לכיתת הכוננות.
גולד, בן 70, שבמשך שנים רבות היווה חלק פעיל בכיתת הכוננות של הקיבוץ, לא היה חמוש בשלב זה של בוקר 7 באוקטובר, היות ששוחרר מכיתת הכוננות לפני מספר שנים מפאת גילו.
הוא השאיר את אשתו ורד לבדה בממ"ד.
גולד יצר קשר טלפוני עם חברי כיתת הכוננות כדי לסייע והתבקש להגיע למרפאה ומשם לצאת לחלץ את חגי אבני, חבר כיתת הכוננות ותלמידו לשעבר של גולד, שבשלב הזה כבר היה פצוע קשה מירי ביד ובחזה.
גולד נטל נשק, תחמושת ואפוד קרמי של פצוע והרוג שהיו במרפאה ונסע בקלנועית למקום שבו היה אבני.
במהלך ניסיון החילוץ ותחת אש כבדה, ובעוד חגי אבני נפטר מפציעותיו בידיו של גולד,
חבר האחרון אל האלוף במיל, יוסי בכר, גם הוא חבר קיבוץ בארי.
בכר וגולד גילו אומץ לב יוצא דופן במהלך מתקפת הטרור על הקיבוץ.
השניים תפסו עמדת צליפה במרפסת בית בשכונת הוותיקים ("הבית של חסידה") ובמשך כ-12 שעות ועד ערב ה-7.10, ניהלו קרב עיקש מול עשרות מחבלים, כשברשותם שני רובים ואקדח ותחמושת מוגבלת, וכששניהם פצועים בדרגות פציעה שונות מרסיסי רימוני יד שהושלכו לעברם.
גולד ובכר נלחמו עד הכדור האחרון שהיה ברשותם, כשהם סובלים מפציעות רסיסים ומהתייבשות, עד שבשעות אחה"צ חבר אליהם כח צה"לי וצייד אותם בתחמושת, מים וטלפון ליצור קשר עם משפחתם.
במהלך הלחימה, הרגו גולד ובכר 14 מחבלים, וסייעו בהגנה על תושבי הקיבוץ ובלימת הטבח.
רק לעת ערב, לאחר הגעת כוחות צה"ל, התפנו השניים לטיפול רפואי בשל פציעותיהם.
גולד סיפר בראיון כי הגיע לשער הקיבוץ וחש אי נוחות להתפנות באמבולנס עקב פציעותיו הקלות, זאת לנוכח עשרות הפצועים הקשים שזרמו מהקיבוץ לטובת פינויים
בזמן שנלחם נרצחה אימו של בכר בקיבוץ.
מאז האירוע, שב רמי גולד לפעילות בכיתת הכוננות של הקיבוץ ומסייע בשיקום הקהילה, והאלוף (במיל') יוסי בכר המשיך בתפקידו כסגן מפקד פיקוד דרום, והשתתף בתכנון ובפיקוד של התמרון היבשתי שביצעו כוחות הפיקוד ברצועת עזה.
חברי כיתת הכוננות טענו שעל אף שהם נמצאים ארבעה קילומטרים מגבול עזה, הדיווח על כניסת מחבלים לישראל התקבל לאחר יותר מחצי שעה, ולכן לא התארגנו בהתאם.
אחד מחברי כיתת הכוננות של הקיבוץ טען כי כאשר פונה פצוע בסוף היום ראה מאות חיילים שהתארגנו לכניסה ללוחמה מחוץ ליישוב ולא פעלו באופן מהיר דיו להציל חיים.
בסך הכל נהרגו בקרב 4 מלוחמי כיתת הכוננות של הקיבוץ בהם הרבש"ץ אריק קראוניק, 19 לוחמי צה"ל, ו-8 שוטרי משטרת ישראל.
כמו כן, חוסלו 108 מחבלים.
רק בערבו של 9 באוקטובר הסתיימה מלאכת פינוי הגופות בידי זק"א.
באחד הבתים התבצרו כ-40 מחבלים שלקחו כבני ערובה 14 מאנשי הקיבוץ ואורחיהם, אותם תכננו לחטוף לעזה, תוך שהם משתמשים בהם כמגן אנושי.
במקום התפתח קרב בין כוחות ימ"מ וצה"ל לבין המחבלים, ובשלב מסוים נטל תא"ל ברק חירם, מפקד אוגדה 99, את הפיקוד על הקרב.
במקביל התנהל משא ומתן בין הכוחות לבין המחבלים, במהלכו נכנע מפקד חוליית המחבלים והסגיר את עצמו לכוחות יחד עם אחת מבנות הערובה.
על פי תחקיר שפורסם בניו יורק טיימס, לקראת ערב התנהל ויכוח בין מפקד צוות הימ"מ שסבר שייתכן שמחבלים נוספים ייכנעו, לבין תא"ל חירם שביקש לסיים את הקרב לפני רדת החשיכה.
אל"ם אשי, קצין אג"מ של אוגדה 99 הסביר בראיון שבמצב הכאוס שהיה בקיבוץ באותן שעות: "החשש היה שבחסות החושך, המחבלים יצליחו לצאת מהבית ולהרוג אזרחים נוספים".
לאחר שהמחבלים ירו רקטת RPG לעבר הכוחות, הורה תא"ל חירם לצוות טנק שהגיע למקום לירות על הבית, וצוות הטנק ירה שני פגזים לתוך הבית.
הקרב הסתיים במותם של 12 מבני הערובה וכל המחבלים ששהו בבית.
לפי תחקירים שונים, ובהם התחקיר הצבאי - נראה שרוב בני הערובה לא נהרגו על ידי הפגזים, אלא נרצחו בידי המחבלים בנשק קל בטרם נורו פגזי הטנק.
חברי הקיבוץ שניצלו פונו למלונות בים המלח.
בהמשך הם נקלטו ביישוב זמני בקיבוץ חצרים, עד לשיקום הקיבוץ שחלקים גדולים ממנו חרבו בטבח.
רבים מחללי הטבח הובאו לקבורה זמנית בקיבוץ רביבים.
כשבוע לאחר הטבח, תושבי הקיבוץ הפעילו מחדש את מפעל דפוס בארי.
כחודש וחצי לאחר הטבח, החלו חקלאי הקיבוץ לזרוע חיטה בכ-3,000 דונם משדות הקיבוץ.
אישים מרחבי העולם הגיעו לבקר בקיבוץ לאחר הטבח.
בהם משלחת דיפלומטים, ראש ממשלת ספרד פדרו סנצ'ס, ושר החוץ הבריטי, דייוויד קמרון שכתב בעקבות הביקור: "הבוקר ביקרתי בקיבוץ בארי, אחת הקהילות שניזוקו ממתקפת הטרור המזעזעת שספגה ישראל ב-7 באוקטובר.
רציתי לבוא לכאן כדי לראות זאת בעצמי.
שמעתי וראיתי דברים שלעולם לא אשכח." ב-27 בנובמבר ביקר במקום נשיא גרמניה, פרנק-ואלטר שטיינמאייר, שביקר במקום יחד עם נשיא המדינה, יצחק הרצוג ואמר בין השאר: "לא קל למצוא את המילים לתאר את מה ששמענו מאלו שיודעים ומאלה שהיו עדים למעשים, לרציחות, להרג ולאונס של חמאס כאן ב-7 באוקטובר".
הוא הודיע על כוונת גרמניה לתרום לשיקום גלריה בארי שחרבה בטבח.
חברי הקיבוץ הקימו אתר אינטרנט אשר מרכז את סיפורי הנרצחים.
נשיא המדינה יצחק הרצוג, כתב אות בספר תורה, לזכרו של אלחנן קלמנזון וכמחווה לגבורתו, הוכנס ספר התורה, על ידי חברי הקיבוץ, לבית הכנסת בבארי.
במרץ 2024 החליט שר החינוך יואב קיש להעניק את פרס ישראל בתחום תקומה וגבורה אזרחית ל"צוות אלחנן" בעקבות גבורתם בקרב בבארי.
ביולי 2024 פורסם כי סיפורו של צוות אלחנן ישולב בתוכנית הלימודים של משרד החינוך החל משנת הלימודים תשפ"ה.
ב-24 באוקטובר 2023 צה"ל הרג את עבד אל-רחמאן, סגן מפקד גדוד נוסיראת של חמאס, שהשתתף בטבח בבארי.
ב-6 בינואר 2024 צה"ל הרג את מפקד גדוד נוסיראת של חמאס אסמעיל סראג' ואת סגנו המחליף אחמד והבה, שפיקדו על הטבח בבארי.
בנובמבר 2025, פורסם כי מוהנד אל-חטיב, מחבל חמאס מח'אן יונס שהשתתף בטבח בבארי בשבעה באוקטובר, הצליח להימלט מרצועת עזה במהלך המלחמה אל בלגיה ולקבל מקלט במדינה.
בנובמבר 2023 הוצגה במוזיאון מקסי ברומא, תערוכת "תשעים וחמישה אחוזים גן עדן, חמישה אחוזים גיהנום" אותה אצרה נספחת התרבות בשגרירות ישראל באיטליה, ד"ר מאיה קציר.
בתערוכה הוצגו עבודות וידאו שהוצגו במשך השנים בגלריה בארי, ומראות את מציאות החיים בקיבוץ בארי ויישובי בעוטף בצל איום הטרור מעזה.
ב-30 בנובמבר 2023 נפתחה תערוכה "בארי" של מוזיאוני חיפה במוזיאון העיר חיפה.
התערוכה כוללת צילומים של קיבוץ בארי שצולמו לאחר הטבח, צולמו על ידי הצלם החיפאי מיכה בריקמן.
בריקמן פגש את מפוני קיבוץ בארי במלון בים המלח, ולאחר מכן נסע לקיבוץ ותיעד את המראות בקיבוץ לאחר הטבח והשריפות.
בפתיחת התערוכה נכחו גם משפחות מבארי שהתערוכה נעשתה בתיאום איתם.
נאמו בפתיחה עינת קליש רותם ראשת עיריית חיפה שסיפרה שמשפחתה מוצאה מבארי, יותם יקיר מנהל מוזאוני חיפה, הצלם מיכה בריקמן, נציגת קיבוץ בארי אורית כהן, ויפעת אשכנזי אוצרת התערוכה.
התערוכה כולל דלת מתכת של ממ"ד שנפרצה, ומיצג במרפסת הכניסה, וכן צילומים של 360 מעלות, שניתן לראותם בעמדות צפייה מיוחדות.
בדצמבר 2023 נפתחה במשכן לאומנות עין חרוד התערוכה "חרדת קיבוץ" המציגה את עבודותיו של האמן הרן כסלו תושב קיבוץ בארי.
בתערוכה זו ציורים מהשנתיים האחרונות, שבהם צייר את הנוף של בארי ואת החרדה והסכנה שבעבעו מתחתיו, את היופי שהסווה את הפחד שרחש כל הזמן.
כסלו ומשפחתו שרדו את הטבח שביצע חמאס בקיבוץ, והציורים ששרדו את המתקפה חולצו מהסטודיו בקיבוץ שבועות לאחר מכן.
בעקבות הטבח בבארי כתב יגל הרוש את "קינת בארי" ללחן יהודי-מסורתי.
תחקיר צה"ל על הקרב בבארי
ב-11 ביולי 2024 פרסם צה"ל את תחקיר הקרב על קיבוץ בארי ב-7 באוקטובר.
התחקיר התנהל בהובלת האלוף במיל' מיקי אדלשטיין.
מהתחקיר עולות מסקנות קשות בדבר התנהלות חלק מהכוחות הלוחמים שהגיעו בשעות הראשונות לקיבוץ.
כוחות שהגיעו נסוגו מיד אחרי ההתקלות הראשונה ולא חתרו למגע, מה שהביא לכך שבמשך שבע שעות חברי כיתת הכוננות נלחמו לבדם נגד מאות מחבלים.
עוד עולה שכיתת הכוננות של קיבוץ בארי הצליחה למנוע מהמחבלים להסתער על שאר הקיבוץ, מעבר לשכונות המערביות, ובכך מנעו קורבנות נוספים.
התחקיר ביקר את התנהלות לוחמי שלדג אשר לאחר ההתקלות הראשונית נסוגו וביצעו מארב על שער הקיבוץ כדי למנוע כניסה של מחבלים נוספים במקום לחתור למגע ולהמשיך להילחם ביחד עם כיתת הכוננות בהגנה על האזרחים.
ביקורת זו עוררה כעס בקרב לוחמי שלדג.
סא"ל במיל' רוני אליאב, יוצא סיירת מטכ"ל ושלדג כתב בעמוד הפייסבוק שלו כי בין 9 בבוקר ועד 13:30 היחידים שנלחמו בבארי היו 11 לוחמי שלדג.
בשעה 12:30 כמעט ולא נשארה להם תחמושת.
קצינים ביחידה מובחרת אחרת, לגביה נטען בתחקיר כי חייליה המתינו כשעה מחוץ לקיבוץ וחיכו למפקד שיגיע, הכחישו זאת נמרצות ואמרו כי אלוף במיל' מיקי אדלשטיין, עורך התחקיר על בארי, כלל לא דיבר איתם.
בפגישה עם מפקד חיל האוויר אמרו לוחמי שלדג: "לא נטשנו את הקיבוץ, התחקיר שפורסם שקרי.
אחרי היתקלות של הכוח עם נפגעים, הלוחמים התמקמו במקום אחר, הקימו מארבים ליד השער וחיסלו עשרות מחבלים.
זה שקר להגיד שהלוחמים לא חתרו למגע".
מפקד חיל האוויר אמר כי הוא מגבה אותם ויפעל לשנות את התחקיר שפורסם.
בתחקיר לא נזכר גדוד 603 אשר לחם בזירה.
הטאיפה של גרנדה או ממלכת זיריד של גרנדה הייתה ממלכה ברברית מוסלמית אשר נוסדה באל-אנדלוס בשנת 1013, בעקבות הדחת הח'ליף הישאם השני בשנת 1009. הממלכה התרכזה בגרנדה, בירתה, והיא גם הרחיבה את שליטתה למאלגה לתקופה מסוימת.
ארבעה מלכים ירשו זה את זה במהלך כמעט 80 שנות קיומה, כולם שייכים לשלוחה של שושלת זיריד של צפון אפריקה, שבט צנהג'ה הברברי.
הטאיפה של גרנדה נחשבה לעשירה ביותר מבין כל ממלכות הטאיפה.
בסופו של דבר היא נכבשה על ידי האלמורווידים בשנת 1090, והביאה לסיומה של שלטון זיריד בגרנדה.
הזירידים היו חמולת צנהג'ה ברברית ממרכז המגרב (אלג'יריה של היום), ששירתה את הח'ליפות הפאטמית ויצרה שושלת ששלטה לאחר מכן בחלקים מצפון אפריקה מטעמם.
השושלת נוסדה על ידי זירי אבן מנאד , אשר ירש את בנו בולוגין לאחר 971, ששלט מקירואן שבאיפריקיה (היום תוניסיה).
בשנת 999, רבים מאחיו של בולוגין, כולל זאווי בן זירי , מרדו בנכדו, באדיס בן אל-מנצור , בשל הדרתם מהשלטון על ידי בולוגין וצאצאיו.
המורדים, שבסיסם באשיר , הובסו בקרב ורוב האחים נהרגו מלבד זאווי.
זאווי הוביל את המורדים הנותרים מערבה וחיפש הזדמנות חדשה באל-אנדלוס תחת הח'ליפים האומיים של קורדובה, אויביהם לשעבר של הפאטמים והזירידים.
החאג'יב של הח'ליף הישאם השני (בשנים 976–1009) ושליט בפועל של ח'ליפות קורדובה באותה תקופה, איבן אבי אמיר אל-מנסור (הידוע גם בשם אל-מנסור), סירב בתחילה לאפשר את עלייתו של זאווי לאל אנדלוס, מאמין במוניטין שלו כיוצר צרות.
עם זאת, בנו ויורשו, עבד אל-מאליק אל-מוצפאר (בשנים 1002–1008), שחיפש מפקדים צבאיים מוכשרים, העניק לזאווי ולחסידיו אישור לבוא לקורדובה, שם הפכו לאחר מכן לחלק חשוב בפעולות הצבא של אל-מוצפר.
הזירידים החדשים שהגיעו היו כנראה גם מלווים במשפחותיהם מצפון אפריקה.
ח'ליפות קורדובה התפצלה לאחר 1008 בתקופה הידועה בשם הפיטנה של אל-אנדלוס .
זאווי מילא בתחילה תפקיד, יחד עם פלגים ברברים אחרים, במצור על קורדובה בין השנים 1010 ל-1013. בסוף המצור הם הצליחו להתקין ח'ליף בובה משלהם בקורדובה, סולימאן בן אל-חכם , אבל בשלב זה כנראה זאווי ופלגים אחרים הבינו שהדומיננטיות של קורדובה הסתיימה והם חיפשו הון פוליטי במקומות אחרים באל-אנדלוס.
הח'ליף החדש העניק לזאווי ולפלג שלו את ה'קורה' (מחוז) של אילבירה (או אלווירה) להתיישב בה ב-1013. לפי הנרטיב שסיפקו זיכרונותיו המאוחרים של עבדאללה בן בולוגין (המלך האחרון של טאיפת גרנדה), הזירידים התיישבו שם לבקשת האוכלוסייה המקומית שחיפשה הגנה מפני תוקפים מבחוץ אך לא הצליחו להתארגן.
ההיסטוריון היו קנדי מציין כי בעוד שזיכרונותיו של עבדאללה מבקשים לתת לגיטימציה לשלטון זיריד, נרטיב זה סביר כאשר בוחנים את מצבה של אל-אנדלוס באותה תקופה ואת הסיפורים הדומים של ערים אחרות באנדלוסיה שהזמינו שליטים חדשים להגן עליהן בתקופת ממלכות הטאיפה.
זמן קצר לאחר שהשתקע באזור, העתיק זאווי את בירתו ממדינת אילבירה (אתר ליד עטרפה המודרנית) למקום מוגן יותר, גרנדה (Gharnāṭa) הסמוכה.
גרנדה הייתה עד כה יישוב קטן על הגדה הימנית של נהר דארו , והמעבר של זאווי למקום זה הביא להקמת עיר חדשה ומדיניות עצמאית שנמשכה 77 שנים.
בשנת 1018 הטיל המתימר האומיי עבד א-רחמן הרביעי (הידוע בשם אל-מורטאה), מצור על גרנדה אך כוחותיו הובסו באופן מכריע על ידי הזירידים.
גורלו של זאווי אינו ידוע בוודאות: על פי ההיסטוריון אבן חיאן הוא מת מהמגפה שנים מאוחר יותר, בעוד שזכרונותיו של עבדאללה בן בולוגין טוענים שהוא הורעל זמן לא רב לאחר שהגיע לצפון אפריקה, אך אף אחד מהמקורות לא נותן את תאריך מותו.
חבוס בן מקסן אל-מוצפר - מלך הטאיפה של גרנדה ה-2 (1019–1038), אחיינו של זאווי
עבדאללה בן בולוגין - מלך הטאיפה של גרנדה ה-4 והאחרון (1073–1090), נכדו של באדיס
אבו אל-קאסים בן אל-עריף - וזיר גדול, ראש ממשלה ומשנה למלך ה-1
שמואל הנגיד - וזיר גדול, ראש ממשלה ומשנה למלך ה-2
יהוסף בן שמואל הנגיד - וזיר גדול, ראש ממשלה ומשנה למלך ה-3
אל-נאיה (Al-Naya) - וזיר גדול, ראש ממשלה ומשנה למלך ה-4