tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרויקט העיתונות הערבית מלווה עיתונאים מהחברה הערבית באמצעות סדנאות, הכשרות, ימי עיון ופעילות ציבורית, ומעודד סיקור הוגן של קבוצות מודרות כמו נשים, ילדים ואנשים עם מוגבלות.
פרויקט התקשורת העברית פועל לקידום שילוב עיתונאים ערבים בגופי תקשורת עבריים, שיפור ייצוגם של אזרחים ערבים בסיקור, חלוקה שוויונית של משאבי פרסום, תרגום מאמרים מעיתונות ערבית לעברית, ופעילויות חינוכיות משותפות עם עיתונאים יהודים.
המרכז מקיים מערכי חינוך, סדנאות וימי עיון לתלמידי בתי ספר, פעילים חברתיים ואנשי תקשורת ערביים ויהודיים.
פעילות זו כוללת קורסים לתקשורת ודמוקרטיה, דיונים עם מומחים, והפקת מדריכים לאנשי תקשורת להעלאת ייצוג הציבור הערבי בנושאים שאינם מגזריים בלבד.
תחת מרכז אעלאם, פועל מרכז הפקות לקידום יצירה עצמאית של יוצרים ערבים, לרבות הפקת סרטים ותיעוד אירועים.
סרטים אלו מציגים את המורכבות בחייהם של האזרחים הערבים בישראל, משקפים מציאות חברתית ופוליטית טעונה ומעודדים הזדהות עם סוגיות של זהות, צדק ושייכות.
הסרט "לממא זאפוק" בבימוי של איאס נאטור, מציג אמהות מהמגזר הערבי בישראל שאיבדו את בניהן ואת הזכות לאבל פרטי.
הוא הוקרן לראשונה בשנת 2001 בסינמטק תל אביב ועורר שיח על זכויות האבל של מיעוטים בישראל.
בנוסף, הסרט עורר מחלוקת לאחר ששגרירות בריטניה, שתמכה תחילה בהפקתו, ביקשה להסיר את שמה ממנו בעקבות עיסוקו בשכול הערבי ובאירועי אוקטובר 2000.
הסרט "All That Remains" בבימוי של נדה אל־יסיר עוסק במתח בין מדיניות הקרקעות של ישראל בנגב לבין תושביו הבדואים.
הסרט מתאר את כפרי הבדואים ואת המערכת הבירוקרטית הישראלית כשתי ישויות גדולות המתנגשות זו בזו, תוך ויתור כמעט מוחלט על סיפורים אישיים.
הוא נחתם בעצרת המונית למען זכויות הקרקע של הבדואים, שבה מוצגים המשתתפים כקולקטיב אחד חסר זהות אישית.
הסרט ""Bed & Breakfast בבימוי של ג'ונה סולימאן, מתאר את חיי הילדים הפלסטינים בעיר העתיקה של נצרת, ומציג את חיי היומיום בשוק מנקודת מבטם, תוך התייחסות לקשיי החיים ולמחסור במרחבים לילדים.
המרכז פועל מול הכנסת, רשויות המדינה וגופי תקשורת, במטרה להבטיח זכויות עיתונאים ערבים, לבסס אתיקה מקצועית ולחזק את נוכחות החברה הערבית בזירה התקשורתית בישראל.
לדוגמה, בשנת 2020 חשף המרכז כי רק 10% מתקציבי ההסברה הממשלתית שהוקצו לקמפיינים לשעת חירום הופנו לקהל דובר ערבית, אף שהציבור הערבי מהווה כ־20% מהאוכלוסייה, וקרא להתאמת ההסברה לקהילה הערבית באופן תקציבי ותרבותי.
בנוסף, בשנת 2006, בעקבות מלחמת לבנון השנייה, הגיש מרכז אעלאם נייר עמדה לוועדה לקביעת כללי האתיקה לעיתונות בימי לחימה.
במסמך נכתב שהתקשורת העברית אימצה "אג'נדה לוחמנית" במהלך הסיקור, וכי הדבר הוביל להעדפת קולות צבאיים והשתקת עמדות ביקורתיות למלחמה.
המרכז דרש להרחיב את הרכב הוועדה כך שיכלול גם נציגות ערבית ועמדות אזרחיות מגוונות.
על פעילותו של מרכז אעלאם הושמעו ביקורות, בעיקר בדגש על האופן שבו הוא מציג את פעילותו הפוליטית והשיח הציבורי.
כך, באתר NGO Monitor נטען כי הארגון משתמש בלשון חריפה נגד מדינת ישראל, כולל האשמות כגון "טיהור אתני", "עונש קולקטיבי", "פשעי מלחמה" ו"אפרטהייד" במסגרת פרסומיו.
כן נטען כי מרכז אעלאם מקדם קמפיינים של חרם והחרמה כלפי ישראל וגם מעורב בפעילות פוליטית ציבורית כנגד מדיניותה.
דוגמה נוספת היא מעיתון מידה, שבו נטען שמרכז אעלאם נמנה עם "המועצה להגנה על החירויות" אשר במסגרת פעילותה משתמשת ברטוריקה אנטי-ישראלית בולטת, כמו הקריאה לבטל את הציוניות של מדינת ישראל ולפעול להשפעה פוליטית נמרצת בתוך הכנסת וממסדי המדינה.
מרכז האמנויות ברביקן הוא מרכז אמנויות המצוי בקומפלקס הברביקן בצפון הסיטי של לונדון בירת בריטניה, ובסמוך למוזיאון לונדון.
מרכז האמנויות ברביקן נפתח בשנת 1982 במסגרת קומפלקס הברביקן, שנבנה באתר שנהרס לחלוטין במלחמת העולם השנייה במהלך הבליץ.
המרכז נמצא בבעלות הסיטי של לונדון ופועל במימונה.
מרכז האמנויות הוא השלישי בגודלו בבריטניה במימון פרויקטים אמנותיים, ונבנה כמתנה של הסיטי לאומה הבריטית, בעלות של 161 מיליון ליש"ט (השווים כיום לכ-400 מיליון ליש"ט).
המבנה ידוע בסגנונו הברוטליסטי, ובסקר של ה-BBC שנערך בספטמבר 2003 נבחר כ"בניין המכוער ביותר בלונדון".
המבנה נבנה במספר מפלסים, אולם הגישה בין המפלסים אינה נוחה.
באמצע שנות ה-90 שופץ המבנה ונבנו מספר מעברים על מנת לשפר את הגישה.
אולם ברביקן משמש את התזמורת הסימפונית של לונדון ואת תזמורת רשות השידור הבריטית.
תיאטרון ברביקן , בו 1,166 מושבים.
קולנוע ברביקן הכולל שלושה תיאטראות ובהם 288, 255 ו-155 מושבים.
כמו כן במרכז שלוש מסעדות, שבעה אולמות כנסים ושני אולמות תצוגה, וכן מצויים במרכז ספריית ברביקן ובית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
המקום נבחר לארח בשנת 2014 את הויקימניה, הכנס השנתי הבינלאומי של קרן ויקימדיה.
מרכז ג'ון הנקוק או בשמו הנוכחי 875 שדרת מישיגן צפון הוא גורד שחקים סופר גבוה בשיקגו, אילינוי.
גובהו של הבניין הוא 344 מטרים, ויש בו 100 קומות.
גובהו של הבניין עד קצה האנטנות הוא 457 מטרים.
הבניין תוכנן על ידי משרד האדריכלים סקידמור, אווינגס ומריל (SOM) ומהנדס הבניין פזלור חאן, שתכננו את מגדל ויליס גם כן בשיקגו.
כשהמגדל הושלם, ב-1969, הוא היה המגדל הגבוה בעולם מחוץ לניו יורק והאנטנות שבראשו היו האנטנות בראש מבנה הגבוהות בעולם.
נכון לשנת 2025, הוא הבניין ה-5 בגובהו בשיקגו, ה-14 בגובהו בארצות הברית וה-98 בגובהו בעולם.
כל הבניינים הגבוהים ממנו בארצות הברית נמצאים בניו-יורק או בשיקגו.
בבניין יש משרדים, מסעדות ו-700 דירות שמאכלסות את הקומות 45–92. בעת בנייתם הדירות בקומות העליונות היו דירות המגורים הגבוהות בעולם.
בקומה ה-44 נמצאת בריכת השחייה הגבוהה בארצות הברית.
הקומה ה-94 היא סיפון תצפית המספקת תצפית של 360 על שיקגו והסביבה.
בקומות 95–96 ישנה מסעדה המאפשרת גם היא תצפית לסביבה.
הבניין קרוי על שם החברה שבנתה אותו, חברת הביטוח ג'ון הנקוק.
מרכז דויטשה בנק הוא פרויקט עירוב שימושים הכולל צמד גורדי שחקים בגובה 230 מטר (750 רגל), הנמצא במרכז מנהטן (מידטאון מנהטן), ניו יורק.
הוא תוכנן על ידי האדריכלים דייוויד צ'ילדס ומוסטפא קמל אבאדן ממשרד האדריכלים סקידמור, אווינגס ומריל (SOM), ומקיף כחצי מכיכר קולומבוס.
בסיס הפרויקט כולל את קניון החנויות בקולומבוס סירקל המכיל חנויות וסופרמרקט של רשת הול פודס מרקט.
שטח המגדלים מחולק בין משרדים, דירות מגורים, מלון המנדרין אוריינטל ו"ג'אז בלינקולן סנטר".
נכון לשנת 2025, צמד גורדי השחקים הם בנייני התאומים הגבוהים ביותר בארצות הברית.
שטח הרצפה הכולל של הבניינים הוא 260,000 מ"ר (2.8 מיליון רגל מרובע).
דויטשה בנק החליף את וורנר מדיה כשוכר עוגן בשטח משרדים של 100,000 מ"ר (1.1 מיליון רגל מרובע) במאי 2021, ושמו של המרכז שונה למרכז דויטשה בנק.
בניית המרכז החלה בשנת 2000, אחרי הריסתו של הניו יורק קוליסאום, והושלם ב-2004. הוא נבנה במקור בשם "מרכז טיים וורנר AOL".
הבניינים היו גורדי השחקים הגבוהים הראשונים שהושלמו לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
בזמן שכמה תושבים הבחינו בדמיון בין המגלים למגדלי התאומים, החברה הבונה את המרכז הכחישה שהדמיון בין המגדלים מכוון.
ב-2003 יזם מקסיקני רכש דירת פנטהאוז במגדל ב-54.7 מיליון דולר.
כתובתו הרשמית של המרכז היא כיכר קולומבוס 10, אבל החברה הבונה את המרכז השתמשה בשם "סנטרל פארק אחד" כדי לקדם את מכירת הדירות.
הכתובת "סנטרל פארק ווסט אחד", לעומת זאת, שייכת למגדל אחר השייך לדונלד טראמפ.
כשהמרכז הושלם, טראמפ תלה שלט גדול על בניינו שבו היה כתוב "הנוף שלכם לא כל כך טוב, הלא כן?".
תכנונו של המרכז הוא גם מעין מחווה לעיר ניו יורק: הבסיס עוגל לפי התוואי של כיכר קולומבוס, זוויתם של שני המגדלים מתיישרת עם ברודוויי והמרחק בין שני המגדלים יוצר את האשליה שהרחוב 59 עובר דרכם.
מרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאות שוכן על גדות נחל הירקון, סמוך ל"גן הבנים" בחלקו המערבי של פארק הירקון.
המקום משמש כמרכז לחתירה אקדמית ולחתירה בקיאק ימי, לחינוך ולפעילויות ספורטיביות אחרות.
במקום פועלים בית הספר לחינוך ימי תל אביב-יפו ומועדון הפועל תל אביב לקיאק אולימפי.
עוד פועלים במקום סימולטור חתירה, חדר כושר וסאונה.
המבנה עוצב בדמות סירה הפוכה על הגדה הצפונית של הנחל, וחרטומה פונה אל עבר מימיו.
שטחו של הבניין הוא 1,600 מ"ר ולו שני מפלסים.
הוא בנוי כהאנגר גדול המקיף בריכה מלבנית המחוברת אל הירקון.
מספר מזחים נשלחים מהמבנה אל תוך הבריכה, ומעל לחיבורה אל הנחל הוקם גשר להולכי רגל ולרוכבי אופניים.
הקמת המרכז החלה בשנת 2001, בתכנונם של האדריכלים אולריק פלסנר ורותי פקר, והוא נחנך בשנת 2003.
המרכז קרוי על שמו של דניאל עמיחי מרכוס שנהרג ב-1993 עם שלושה מחבריו בתאונת דרכים בכביש הערבה.
דניאל הצטיין בחתירה כאשר למד בפנימייה היהודית כרמל קולג' באנגליה, והיה בעל פוטנציאל להשתתף באולימפיאדה עיריית תל אביב-יפו הקצתה את השטח להקמת המרכז ומשפחתו של דניאל מרכוס תרמה את הכספים הדרושים לשם כך.
מרכז גולדסטון לתקשורת חלל עמוק , שנקרא בדרך כלל מצפה גולדסטון, הוא מרכז תקשורת רדיו ורדיו־טלסקופים הנמצא במדבר מוהאבי בקליפורניה.
המרכז מופעל על ידי תאגיד ITT עבור המעבדה להנעה סילונית (JPL) ומשמש בעיקר למעקב ותקשורת עם משימות חלל.
המרכז משמש כחלק מרשת החלל העמוק של נאס"א, ונחשב אחד משלושה מרכזים מסוגו בעולם (השניים האחרים הם מרכז מדריד לתקשורת חלל עמוק סמוך למדריד ומרכז קנברה לתקשורת חלל עמוק סמוך לקנברה).
האנטנות במרכז גולדסטון שימשו גם כרדיו־טלסקופים למיפוי קוואזרים ומקורות רדיו שמימיים נוספים; מיפוי רדארי של כוכבים, הירח, שביטים ואסטרואידים; איתור שביטים ואסטרואידים העלולים לפגוע בכדור הארץ; וחיפוש אחר אינטראקציות של נייטרינו בירח על ידי שימוש באנטנות.
מרכז הבקרה קולומבוס הוא מרכז הבקרה המשמש לשליטה במודול האירופי הקולומבוס, שהוא מעבדת מחקר, המהווה חלק של תחנת החלל הבינלאומית (ISS).
מרכז השליטה נמצא במרכז הגרמני לחקר החלל (DLR) באוברפאפנהופן ליד מינכן, גרמניה.
המרכז מופעל על ידי DLR, תחת חוזה בין סוכנות החלל האירופית (ESA) ו-EADS Astrium.
מרכז ג'ו אלון הוא מרכז חינוכי ותיירותי לידיעת הארץ ולהכרת הנגב, השוכן בפאתי יער להב שבנגב הצפוני, סמוך ממערב לקיבוץ להב.
עיקר פרסומו של המרכז במוזיאון לתרבות הבדואים השוכן בו.
המרכז קרוי על-שם הטייס ג'ו אלון.
תחילתו של אוסף המוזיאון לתרבות הבדואים במוצגים שנאספו בידי הארכאולוגים אבנר ואורנה גורן, בעת שהתגוררו ליד הר סיני.
לאחר נסיגת צה"ל מסיני, בסיוע המועצה האזורית בני שמעון, הקרן הקיימת לישראל והאגודה להנצחת זכרו של ג'ו אלון, שוכן האוסף במבנה המרכז שתוכנן בידי האדריכל צבי לישר, ונחנך בשנת 1985. לתצוגה נוספו פריטים שנאספו בקיבוץ להב ופריטים שנתרמו על ידי בדואים החיים ברחבי האזור.
עוזי חלמיש, ראש המועצה האזורית בני שמעון בין השנים 1966–1970, שימש כמנהלו הכללי של המוזיאון, ואורנה גורן שמשה כאוצרת הראשונה שלו.
המוזיאון לתרבות הבדואים נוסד במטרה להנציח את אורח החיים המסורתי של הבדואים, מתוך הבנה כי החברה הבדואית נמצאת בתהליך מואץ של מעבר מחיי נוודות מסורתיים להתיישבות ביישובי קבע.
התצוגה משתרעת על-פני שתי קומות, ובה פריטים היסטוריים ועכשוויים המתארים את חיי הבדואים בנגב ובחצי-האי סיני החל בראשית המאה ה-20 צילומים רבים המוצגים במוזיאון נתרמו וצולמו על ידי גואל דרורי מבאר שבע שעשה תיעוד מסיבי של חיי הבדואים בשנות השישים והשבעים.
בקיץ 2005 הוקם בחצר המרכז אוהל בדואי ענק באורך של 257 מטרים אשר נרכש בסוריה.
האוהל מחולק כמקובל לשני אגפים: חדר אירוח ("דיוואן" או "שיג") ואגף המשפחה ("מחרם"), והוא מכוסה במחצלות ובמזרנים.
בדיוואן היכול להכיל עד 150 איש הוקמה כירה להכנת קפה ותה, ובמחרם כירה לאפיית פיתות.
המוזיאון הוא הגדול מסוגו בארץ.
בקומה התחתונה מצויה דיורמה גדולה הממחישה את המעבר שעוברת החברה הבדווית מ"בית השיער לבית האבן".
תצוגה אודות מרד בר כוכבא - התצוגה מציגה את סיפורו של המרד בתוך חלל המעוצב כמערה, אשר נועד לדמות מערת מסתור מתקופת המרד.
חמש מערות מגורים, מסתור וקבורה, המדמות תקופות שונות בתולדות חבל דרומא, החל בתקופה הכלקוליתית ועד התקופה הביזנטית.
פינה המוקדשת לפעילות הקרן הקיימת לישראל, החל בהקמת שלושת המצפים ו-11 הנקודות בשנות ה-40 של המאה ה-20 ועד להווה.
מצפור - על גג מבנה המנהלה של המרכז הוקם מצפור לזכרו של יצחק ורדימון, וממנו נשקף נופם של הרי יהודה והנגב הצפוני.
פינת הנצחה לטייס חיל האוויר ג'ו אלון, שעל שמו קרוי המרכז.
מרכז גוטניק הוא בית יהודי סמוך למערת המכפלה, בבית מסעדה, חנות מזכרות, מרכז מבקרים ותצוגת קבע של תצלומים.
הבית נקרא על שם המיליונר יוסף יצחק גוטניק מאוסטרליה, שתרם את הכסף להקמתו.
המרכז הוא המבנה בשימוש יהודים הסמוך ביותר למערת המכפלה.
בשנת ה'תשכ"ח התקיימה במערת המכפלה חתונתו של בני קצובר.
לרגל החתונה הוקם דוכן של משקאות וכריכים, לאחר מכן הדוכן שימש כקיוסק קבוע.
המושל הצבאי של חברון הורה להרוס את הקיוסק, בעקבות זאת העלו השרים בגין, אלון וורהפטיג לדיון בממשלה את נושא ההתיישבות בחברון.
הממשלה החליטה לאשר הקמת מסעדה קבועה במקום בו עמד הקיוסק.
זו הייתה הפעם הראשונה שממשלת ישראל אישרה מבנה יהודי בחברון.
מסעדה זו כונתה "מסעדת המתנחלים".
מרכז גוטניק בצורתו הנוכחית נחנך בשנת ה'תשנ"ו.
המרכז כיום כולל אולם שמחות וכינוסים, מקוה טהרה, תצוגת תמונות של ההתיישבות היהודית בחברון, שמציג הצלם גרשון אלינסון ממפעיליה של "מסעדת המתנחלים" המקורית, מסעדה כשרה וחנות "מזכרות עיר האבות".
על גג המרכז, רמקולים שמשמיעים מוזיקה חסידית בין השעות 8:00-17:00. המבנה שופץ על ידי יוסף גוטניק.
מדי שנה, בכ"ד בשבט מתקיימת במרכז סעודה חגיגית לרגל היארצייט של הרבנית מנוחה רחל סלונים הקבורה בחברון
ב-30 באוגוסט 2009 התקיים במקום טקס אזכרה ממלכתי במלאת 80 שנה לטבח חברון (תרפ"ט) ב-24 במרץ 2010 ביצע נחום סיגל, שדרן הרדיו היהודי בניו יורק, יום שידור מחברון שהערך במרכז גוטניק.
בשידור השתתפו נציגים מהיישוב היהודי, הזמר מרדכי יצהר וקבוצות תיירים יהודים מארצות הברית
מרכז האימונים האולימפי (בפורטוגזית: Centro de Treinamento Olímpico) הוא קומפלקס אולמות ספורט גדול שנבנה ב"בארה אולימפיק פארק" ברובע בארה דה טיז'וקה שבריו דה ז'ניירו, לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
מרכז האימונים האולימפי אירח גם טורנירים במשחקים הפאראלימפיים.
קומפלקס האולמות הוקם לצד מתקני ספורט אחרים שהוקמו במתחם בשנים האחרונות ובעתיד ישמש כמרכז אימונים אולימפי לספורטאים הברזילאים.
על פי התכנון המקורי הקומפלקס נועד להכיל ארבעה אולמות שאותם ניתן יהיה לחבר את האולמות בעת הצורך לחלל משותף אם כי תוכנית זאת שונתה עם הזמן.
לאחר האולימפיאדה ישמש המתחם כמרכז האימונים המרכזי של הספורטאים בברזיל המשתתפים באולימפיאדות ואירועי ספורט נוספים ולאימונים ב-12 מקצועות שונים כשבאולם במרכז עצמו ובאולמות הסמוכים בקריית הספורט ניתן אף לקיים תחרות שונות.
את קומפלקס האולמות תכנן משרד האדריכלים המקומי "ויגלייקה" כשלוש טבעות אובליות העולות אחת על השנייה והביתנים מחופים מבחוץ בזכוכית וקורות עץ אנכיות המעוצבות כגל במחווה ליצירות אדריכליות מודרניסטיות מפורסמות מהעבר בברזיל.
מרכז ההדרכה כולל שלושה אולמות הממוקמים בשורה במבנה אחד: כולם מכונים קריוקה ארנה וממוספרים מאחד עד שלוש:
אולם 1 מכיל 16,000 מקומות ויארח את טורניר הכדורסל האולימפי ואת טורנירי הכדורסל נכים והרוגבי נכים במשחקים הפאראלימפיים.
על פי הפרסומים לאחר המשחקים תוקטן קיבולת האולם ל-6,000 מקומות בלבד (חלקם זמניים) ויתווספו בו חדרי אימונים לספורטאים.
אולם 2 מכיל 10,000 מקומות ויארח את טורנירי הג'ודו והטאקוונדו האולימפיים ותחרויות כדוריד נכים וג'ודו לנכים במשחקים הפאראלימפיים.
לאחר האולימפיאדה יוסרו המושבים ויחד עם אולם 1 ישמש המתחם כמרכז אימונים הכולל מספר חדרי אימונים לספורטאים.
אולם 3 מכיל אף הוא 10,000 מקומות ויארח באולימפיאדה את תחרויות ההיאבקות והטאקוונדו והסיף ולאחר מכן את טורניר כדורעף הנכים.
לאחר האולימפיאדה יפורקו היציעים והמבנה יוסב לבית ספר לספורטאים.
בנוסף יפעל לצד המתחם מלון ייעודי לספורטאים ומרכז לרפואת ספורט.
ארנה קריוקה 1 נבחרה לארח את אליפות העולם בהתעמלות אמנותית ב-2025.
מרכז הבמה הוא פסטיבל תיאטרון שנוסד בירושלים בשנת 2009 כדי לעודד יוצרים עצמאיים ליזום יצירה מאתגרת ומסקרנת, ולתת במה לתיאטרון ניסיוני ופורץ דרך.
הפסטיבל מתקיים מדי שנה בירושלים ובמרכזו 13 מונודרמות ייחודיות המוצגות בהצגת בכורה בבית העם בעיר.
המנהלת האמנותית של הפסטיבל היא הכותבת והבמאית אורי אגוז, ובכל שנה נבחרת ועדה אמנותית שמלווה את הפסטיבל.
בין היתר לקחו חלק בוועדה במאי התיאטרון והטלוויזיה רוני ניניו, מנכ"ל תיאטרון החאן דני וייס, הסופר חגי ליניק, מנכ"לית תיאטרון הפרינג' מיקרו, אנה זימן ואחרים.
הוועדה בוחרת בקפידה בכל שנה 13 יוצרים חדשים שיזכו להשתתף בפסטיבל, ומלווה אותם בכל התהליך.
היצירות מגיעות משפות נרחבות של עולם התיאטרון – החל מתיאטרון קלאסי דרך תיאטרון חזותי, שילוב של תיאטרון ומחול, וידאו ארט ועוד.
פסטיבל מרכז הבמה הוא פרי יוזמה משותפת של הקרן לירושלים וראש מחלקת התרבות איל שר, והיוצרת אורי אגוז.
משתתפי הפסטיבל זוכים למענק מהקרן לירושלים, לליווי אומנותי ודרמטורגי ולפלטפורמה שיווקית ופרסומית.
בארבע עונותיה עד כה הציגה מרכז הבמה כחמישים יצירות תיאטרון חדשות.
החל מהעונה הרביעית של הפסטיבל מתקיים שיתוף פעולה בין פסטיבל מרכז הבמה לפסטיבל ישראל.
פסטיבל ישראל, הרואה במרכז הבמה פסטיבל משמעותי פורץ דרך עבור אומנים ויוצרים ומעלה בכורות תיאטרוניות מסקרנות ומאתגרות, מארח את כלל הצגות הפסטיבל, ופסטיבל מרכז הבמה מארח גם הוא את הצגות המונודרמה של פסטיבל ישראל.
במשך כשבועיים מוצגות בכל ערב הצגות הפסטיבל במרכז ז'ראר בכר בירושלים, ביתו של הפסטיבל.
מהעונה החמישית, התקיימו ההצגות במהלך מספר ימים ושולבו בהן גם סדנאות ומפגשים עם אמנים.
בין היתר התארחה בפסטיבל הסופרת זוכת פרס ספיר נעה ידלין, הסופר והמסאי ניר ברגמן, יוצרת הקולנוע רמה בורשטיין, יוצר הטלוויזיה יהונתן אינדורסקי (שטיסל) ואחרים.
בשנת 2013 החל שיתוף פעולה עם קול ישראל במהלכו הוקלטו הצגות נבחרות מתוך הפסטיבל ושודרו כתסכיתי רדיו.
התסכיתים ביניהם "דן" של תהילה שדה, "חוות החיות" מאת אורוול בבימויו של רן שחף, "כתב היד" מאת בשביס זינגר בביצוע תיאטרון מיקרו ויצירות נוספות, זכו לקהל מאזינים נאמן ולהצלחה רבה.
מרב ההצגות שהועלו במרכז הבמה מצאו בית בתיאטראות הרפרטואר והפרינג', וממשיכות להופיע בפני קהל.
בין המחזות המועלים יצירות ספרותיות שזכו לעיבוד בימתי, מחזאות מקור ישראלית ואף מחזות מתורגמים.
לעיתים נקודת המוצא היא אירוע היסטורי ייחודי, לעיתים דמות שבעקבותיה נבנה עולם שלם.
מגוון אקלקטי של חומרים שמייצגים חוויה ישראלית מורכבת מרובדים שונים של היסטוריה, תרבות וחברה.
"המרקיד" לפי יואב ברתל ואביגיל רובין שעלה בעונתו הראשונה של הפסטיבל זכה בפרס קיפוד הזהב לשנת 2010 כיצירת הפרינג' המובילה בארץ.
"ציפור האש" בעיבודה של בלהה מס ובביצועה של חן אשרוב זכתה בפרס קיפוד הזהב לשנת 2013 על העיבוד למחזה הטוב ביותר ובפרס השחקנית הטובה ביותר.
כאמור, מרכז הבקרה הוא חלון ממנו ניתן לשלוט בכל הפעולות הבסיסיות במכשיר.
ה-Control Center נועד להתחרות בווילון ההתראות של גוגל, הקיים במערכת האנדרואיד.
מרכז הבקרה הוצג לראשונה בגרסה השביעית של מערכת ההפעלה iOS 7. כדי להציג את מרכז הבקרה בכל זמן יש להחליק את האצבע על המסך מהחלק התחתון של המסך כלפי מעלה.
מרכז הבקרה עצמו נועד כדי לקבץ פעולות שכיחות שמתבצעות במכשיר, ביניהן הגדרות, יישומים שכיחים, בהירות ושליטה במוזיקה ובווליום.
מרכז הבקרה כולל בתוכו חמש שורות:
שורה ראשונה – הגדרות: 5 פעולות שכיחות שמבוצעות על ידי המשתמש (מימין לשמאל) – הפעלה וכיבוי לסיבוב המסך, פיצ'ר ה"נא לא להפריע", בלוטות', אינטרנט אלחוטי ומצב טיסה.
שורה שנייה – בהירות: שליטה בבהירות התצוגה, כמו שניתן למצוא בהגדרות המכשיר (ניתן לכוון את הבהירות, מחשוך לבהיר).
שורה שלישית – מוזיקה: ניתן לשלוט במוזיקה – להפעיל, להשהות, להעביר אחורה וקדימה וכן לשנות את רמת הווליום.
שורה רביעית – פעולות ה-Air: ניתן להפעיל את שתי הפעולות במכשיר, הראשונה היא פיצ'ר חדש שהוא פלטפורמה שיתופית למכשירי אפל – AirDrop, והשנייה היא ה-AirPlay, המאפשרת מעבר של התצוגה במכשיר אל מסך טלוויזיה מותאם.
שורה חמישית – יישומים: 4 יישומים – מימין לשמאל – מצלמה, מחשבון, טיימר ופנס.
כאשר פורצים מכשיר iOS כלשהו, ניתן להוריד דרך היישום המובנה בפריצה Cydia, אפליקציות ותוכנות צד-שלישי שאינן מאושרות על ידי אפל עד להצגה ב-App Store.
ב-Cydia קיימים מספר יישומים ותוכנות הדומים למרכז הבקרה, המוכרים שבהם הוא ה-SBSettings.
באתרים רבים נכתב ו"הוכח" כי אפל השתמשה ברעיונות רבים של יישומי צד-שלישי בתוך מערכת ההפעלה החדשה שלה, iOS 7, אולם הבולט שביניהם הוא ה-SBSettings.
מרכז דדו לחשיבה צבאית בין-תחומית הוא גוף באגף המבצעים במטה הכללי של צה"ל שייעודו לקדם את תהליכי החשיבה והלמידה המערכתיים בצה"ל.
בראשות המרכז עומד קצין בדרגת תת-אלוף.
המרכז אמון על פיתוח גישת למידה צבאית מערכתית המבוססת על גישת המערכות הכללית, על הטמעתה ועל הסיוע למטה הכללי ולמפקדות הבכירות של צה"ל (פיקודים, זרועות וכדומה) ביישומה.
בתוך כך, עוסק מרכז דדו בפיתוח עקרונות החשיבה המערכתית בצה"ל, סיוע למפקדות בקיום תהליכי חשיבה ולמידה, והכשרת קצינים בתפקידים רלוונטיים בתחומים אלה.
שורשיו של מרכז דדו בפעילות ה"מכון לחקר תורת המערכה" (מלת"ם).
המלת"ם הוקם ב־1993, על ידי תא"ל (מיל') ד"ר שמעון נוה, תא"ל (מיל') ד"ר דב (דוביק) תמרי וד"ר צבי לניר פעל עד אמצע העשור הראשון של המאה ה-21.
מרכזיותו של המלת"ם התערערה על רקע דו"ח מבקר המדינה שהעלה חשדות לאי סדרים כספיים והוביל לפיטורי נוה ותמרי, ולאור מחלוקות בתוך צה"ל ביחס לאפקטיביות של השימוש בגישה במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בעוד שרבים טענו כי הכשלים שחווה צה"ל במלחמה קשורים לבלבול שנוצר בניסיון ליישם תפישות מערכתיות, הרי שמצדדי הגישה טענו כי במלחמה לא נעשה יישום של תורת המערכה ודווקא ההצלחות של צה"ל בשנים אלו, ובתוכן היישום המוצלח של במבצע חומת מגן, קשורות לשימוש מושכל ברעיונות המלת"ם.
בראשית 2007 אורגן המכון מחדש בראשות תת-אלוף בשירות סדיר, איתי ברון, שמו שונה ל"מרכז דדו לחשיבה צבאית בין-תחומית" (על שם רב-אלוף דוד אלעזר) ושישה חוקרים חדשים, שהיו בשלבים מתקדמים של עבודת הדוקטורט שלהם, גויסו במתכונת של אזרחים עובדי צה"ל.
הרעיון המוביל היה פיתוח חשיבה בינתחומית ורב-תחומית בנושאים צבאיים, כאשר תחומי המחקר שיוצגו היו פסיכולוגיה, פילוסופיה, כלכלה, מדעי המדינה, סוציולוגיה ותקשורת.
החוקרים, בשילוב אנשי הצבא, הִתְוו את אופי המקום עם הקמתו מחדש והפיחו בו רוח חדשה.
שםתקופת כהונההערות תא"ל ד"ר דב (דוביק) תמרי 1998–2006 עמד בראש המכון לחקר תורת המערכה לצד שמעון נוה תא"ל ד"ר שמעון נוה 1998–2006 עמד בראש המכון לחקר תורת המערכה לצד דב תמרי תא"ל איתי ברון 2007–2011 מקים המרכז מחדש כמרכז דדו.
מרכז דדו פועל במספר תחומים:
פיתוח גישה כללית לביצוע תהליכי חשיבה מערכתיים-אסטרטגיים באוריינטציה צבאית (עיצוב מתודולוגיה לפיתוח ידע): במסגרת זו נכתבת במרכז ספרות מקצועית תחת הכותרת "חשיבה מערכתית – חומר עזר מקצועי", ובתוכה פרסומים כמו: "עיצוב – תהליכי הלמידה ופיתוח הידע לצורכי פיתוח תפיסות", ו"מבוא לאמנות אופרטיבית".
תמיכה בתהליכי למידה אסטרטגיים של המיפקדות הבכירות – מרכז דדו מסייע למִפְקדות צה"ל, בעיקר עבור לדרגי אלופים ותת-אלופים, לקיים תהליכי למידה שתכליתם פיתוח תפיסות אסטרטגיות-אופרטיביות חדשות.
בין היתר המרכז משולב בתהליכי פיתוח אסטרטגיה לזירה צפונית (סוריה ולבנון) בהובלת פצ"ן, פיתוח ידע בפיקוד מרכז, פיתוח תפיסות מבצעיות בפיקוד דרום, פיתוח תפיסת תמרון יבשתי עתידי בזרוע היבשה, ותהליך פיתוח ידע ותפיסה בפיקוד העורף.
מרכז לתהליכי למידה המלווה תהליכי חשיבה מרכזיים בצה"ל.
במסגרת זו מסייע המרכז במתודולוגיה ובתכנים לגופים בכירים במטה הכללי, למפקדי פיקודים מרחביים, מפקדי זרועות וגופים בכירים אחרים בצה"ל, לקיים תהליכים של בחינה ביקורתית וגיבוש תפיסות חדשות.
בית ספר להכשרת קצונה בכירה ברוח הגישה הכללית לחשיבה מערכתית-צבאית.
במסגרת זו מכשיר המרכז קצינים בכירים לתפקידים במטה הבכיר של צה"ל – מטות הפיקודים, הזרועות והמטה הכללי, ועורך השתלמויות ייעודיות לקבוצות בנושאי תהליכי למידה וחשיבה מערכתית לצורך פיתוח תפיסות ארגון ופעולה חדשות.
גוף מחקר המעסיק חוקרים (מן הצבא ומחוץ לו) וקצינים במחקרים ובכריית מידע בנושאים הקשורים לתחומי העיסוק של המרכז.
המחקרים נחלקים לארבעה מישורים: 1. מחקרים לפיתוח מתודולוגיות חשיבה – מחקרים שנועדו לתמוך בפיתוח מתודולוגיית העיצוב והשיטות האחרות שקשורות אליה (תורת המערכות, אמנות אופרטיבית).
2. מחקרים לניתוח תהליכי למידה בצה"ל.
3. מחקרים תומכי תהליכי למידה – מספקים הסתכלות ארוכת שנים על התפתחות התחום הנבדק.
4. מחקרים בנושא תפיסות ומושגים אסטרטגיים-מערכתיים – עוסקים במושגי יסוד הקשורים לרובד האסטרטגי.
כחלק מפעילות המרכז מתקיימים בו משחקי מלחמה בדרגים הבכירים, מפגשי למידה משותפים לצה"ל ולצבאות זרים, ימי עיון משותפים בין צה"ל מוסדות אקדמיים.
במסגרת ייעודו כמפתח גישות הלמידה לדרגים הגבוהים בצה"ל מפתח ומפיץ המרכז שורה של חומרי-עזר מקצועיים פנים צה"ליים.
בין היתר פרסם המרכז חוברת שכותרתה "חשיבה מערכתית", חוברת "מבוא לאמנות אופרטיבית", ומסמך צה"לי רשמי בכותרת "תפיסת תהליכי הלמידה ופיתוח הידע במפקדה הכללית ובמפקדות הראשיות".
החל מפברואר 2014 מפרסם מרכז דדו כתב עת בשם "בין הקטבים" בעריכת אלוף-משנה ערן אורטל.
כתב העת מבקש לתרום לפיתוח הידע בצה"ל על תופעות חדשות ומתהוות המשפיעות על סביבתנו, ועל המתחים והזיקות המגדירים את המערכת האסטרטגית ואת העיסוק האופרטיבי, באמצעות סדרת עיונים בתופעות ובמתחים אלו.
על כן, כל גיליון מוקדש לנושא אחר, ומבקש לעורר שיח עיוני חדש (או להרחיב שיח קיים) בתופעות ומגמות המאפיינות את סביבתנו.
כתב העת מופץ בקרב הפיקוד הבכיר של ארגוני הביטחון, ארגונים ממשלתיים, מכוני מחקר, ארגוני מגזר שלישי רלוונטיים, ספריות של מכללות ואוניברסיטאות, ולקהל הרחב, באמצעות אתר האינטרנט של מרכז דדו באינטרנט.
בין הדרכים – גרסאות מוקלטות לעשרות המאמרים שפורסמו לאורך השנים בגליונות "בין הקטבים" השונים.
פודקאסט בין הקטבים – שיחות בין חוקרים מתחום החשיבה הצבאית ובכירי מערכת הביטחון מעולמות תוכן מגוונים, הבאים לאתגר את החשיבה בנושאים שבליבת העיסוק האסטרטגי הצה"לי.
אל"ם (מיל.) עינת גפנר־גולדשטיין עוסקת בייעוץ אסטרטגי־מערכתי למערכות ביטחוניות ומפקדים במרכז דדו.
מובילה את תחום הכשרות הבכירים לגישה המערכתית והאמנות האופרטיבית.
אל"ם (מיל.) ד"ר אסף חזני – ראש תחום משחקי המלחמה במרכז דדו.
עבודת הדוקטורט שלו (באוניברסיטה העברית) עסקה בממשק שבין טכנולוגיה ומרחב.
סא"ל ד"ר איתי חימיניס – ראש ענף פיתוח ידע במרכז דדו מספטמבר 2019. במסגרת תפקידו הוא משמש בין היתר כעורך הראשי של כתב העת, "בין הקטבים".
אל"ם (מיל.) דביר פלג – חוקר במרכז דדו.
מילא שורת תפקידי פיקוד, הדרכה ומטה בכוחות היבשה, בהם: מפקד גדוד הנדסה בעת מלחמת לבנון השנייה וראש ענף תפיסות של זרוע היבשה בעת פיתוח תפיסת "יבשה באופק".
תא"ל (מיל.) ד"ר מאיר פינקל, מפקד מרכז דדו בשנים 2014–2019 וראש תחום המחקר במרכז דדו לחשיבה צבאית בין־תחומית.
דנה פרייזלר־סווירי – יועצת ומלווה מפקדים בכירים בצה"ל ובמערכת הביטחון בתהליכי למידה מערכתיים, ועוסקת בתחומי המחקר הצבאי ומתודולוגית החשיבה המערכתית בצה"ל.
גל פרל – מנהל ועורך כתב העת "בין הקטבים" ומחלקת הדיגיטל של מרכז דדו.
שמואל שמואל – ראש המכון למחקר צבאי במרכז דדו.
בעבר היה חוקר בכיר במרכז, ראש תחום מחקר צבאות זרים במחלקת תו"ל וקצין מטה בכיר צבאות המערב במחלקה זו.
מרכז האמנות סטורם קינג הוא מוזיאון פתוח במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
האתר, ששטחו כ-2,020 דונם, נוסד בשנת 1960. הוא אחד ממוזיאוני הפיסול המודרני הפתוחים הגדולים ביותר בארצות הברית.
האתר ממוקם בעיירה מאונטיינוויל (Mountainville), כ-60 קילומטרים מצפון לניו יורק.
שמו ניתן לו משום קרבתו להר סטורם קינג.
השטח הראשון שנכלל בו (כ-725 דונם) נרכש ב-1958 על ידי ראלף אוגדן (Ralph E.
Ogden), לאחר שפרש מעבודתו בחברה המשפחתית שלו.
ב-1960 הוא ייסד בו את המוזיאון והציב בו מספר פסלים קטנים שרכש באירופה.
הפסלים הראשונים הוצבו סביב הבניין המרכזי של המוזיאון, אך ככל שגדלו המוזיאון ושטחו הוצבו פסלים באתרים מרוחקים יותר ממנו.
האתר עוצב על ידי מספר אישים - אדריכל הנוף ויליאם ראת'רפורד ואשתו ג'ויס ראת'רפורד; שותפו של אוגדן, פיטר סטרן, שהיה ליושב ראש ונשיא המוזיאון; ומנהל המוזיאון דייוויד קולינס.
סטרן המשיך לנהל את המוזיאון לאחר פטירתו של אוגדן ב-1974.
הפסלים במוזיאון מוצבים בארבעה אזורים עיקריים.
פני השטח שלו, הנראים כטבעיים, עברו עיצוב שתוכנן לצורכי הפסלים שהוצבו עליהם והם מוסיפים להשתנות עם הרחבת האוסף.
עם הזמן הוצבו במוזיאון בתצוגה זמנית גם פסלים אשר נתקבלו בהשאלה ממוזיאונים אחרים.
כך, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק השאיל לסטורם קינג ארבעה פסלים למשך שנה, כאשר גן הפסלים שלו נמצא בבנייתו.
אוסף המוזיאון מונה כיום כמאה פסלים.
הוא כולל עבודות של אמנים ידועי שם וביניהם אלכסנדר קלדר, דייוויד סמית, הנרי מור, איסאמו נוגוצ'י, ריצ'רד סרה, מגדלנה אבקאנוביץ', אנדי גולדוורת'י, אלכסנדר ליברמן, סול לויט ורוי ליכטנשטיין.
ב-1975 נוספו לאוסף חמישה פסלים מונומנטליים בעיצובו של מרק די סוברו, שעמדו להיות מפורקים לאחר שהוצגו במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
הם מהווים כיום חלק מליבת האוסף.
אחת התוספות האחרונות לאוסף היא פסל מאת מאיה לין, מעצבת אנדרטת וייטנאם בוושינגטון, שהוצב במוזיאון ב-2009.
מרכז הבנייה הישראלי הוקם בשנת 1969 על ידי ממשלת ישראל כחברה ממשלתית העוסקת בהפצת ידע ומידע לענף הבנייה בישראל, בכפוף למשרד הבינוי והשיכון.
הבניין ברחוב חיים לבנון ברמת אביב שימש מוקד עלייה לרגל לציבור הרחב במשך כשלושים שנה.
בשנת 1999 החליטה הממשלה להפריט את מרכז הבנייה הישראלי ולהעבירו לניהול ידיים פרטיות.
מכללת בילדינג, בבעלות ערן רולס, רכשה את המוסד מהמדינה, וכיום משמשת קבוצת מרכז הבנייה הישראלי כזירה העסקית המרכזית בישראל של עולם הבנייה, הנדל"ן, העיצוב והתשתיות.
מאז הפרטתו, פעל המרכז בקמפוס בקיבוץ געש, ואולם ב-2010 הורשע בשימוש בניגוד להיתר ולתוכנית בניין עיר, ונקנס.
בקיץ 2016 העתיק מרכז הבניה הישראלי את מיקומו למקום מושבו המרכזי באצטדיון נתניה, לצד שלוחות נוספות ברחבי הארץ.
המתחם החדיש כולל את המיצג "הבית השקוף" מרכז מבקרים ייחודי אשר בו נחשף המבקר לטכנולוגיות ולחומרים השונים בהם נעשה שימוש כיום לבניית בית.
זאת באמצעות משטחים שקופים המאפשרים לראות מה נמצא מאחורי שכבות הטיח או הגבס ולהתרשם כיצד עובדות המערכות המרכזיות בבית.
מלבד הבית השקוף, כולל מרכז המבקרים אזורי תצוגה ייחודיים ומציע שירותי ייעוץ מקצועיים לציבור הבונים.
קמפוס מכללת מרכז הבנייה הישראלי, הכולל כיתות לימוד בהן נערכים כל קורסי המכללה לקהל הפרטי והמקצועי וכן קמפוס אולטימה, בית הספר הוותיק לעיצוב של מרכז הבניה הישראלי, אף הם פועלים במתחם החדש של מרכז הבנייה הישראלי.
בקבוצה מספר חברות המספקות ידע לציבור הפרטי והמקצועי בישראל:
הבית השקוף - מרכז ייעוץ ותצוגת קבע המשתרעת על פני שטח של 4000 מ"ר ובה מציגות כ-100 חברות מהמובילות בתחומי הבנייה, השיפוצים והעיצוב.
מכללת מרכז הבנייה הישראלי - מכללה בתחום לימודי הבנייה, העיצוב והנדל"ן.
בית הספר לעיצוב אולטימה - בית הספר ללימודי עיצוב פנים.
שבוע העיצוב הישראלי - הפונה למשפחות הנמצאות בהליכי בנייה, שיפוץ ועיצוב הבית וכן לקהל המקצועי מתחום העיצוב והאדריכלות.
במסגרתו מתקיימת ועידת שבוע העיצוב בהנחיית אדריכלים ומעצבים מובילים וכן תערוכת העיצוב המארחת מעל 100 חברות מתחומי העיצוב, הבנייה, הלבשת הבית והסטיילינג ומהווה כאירוע המרכזי של שבוע העיצוב הישראלי.
ועידת אילת לאדריכלים ומעצבים – האירוע השנתי לקהל האדריכלים והמעצבים הכולל הרצאות תוכן מעשירות וסדנאות התנסות חווייתיות.
עיר הנדל"ן של ישראל - אירוע שנתי של ענף הבנייה והנדל"ן, המתקיים בעיר אילת למשך שלושה ימים וכולל ועידה מקצועית המתמקדת בנושאים עדכניים בתחומי הבנייה והנדל"ן.
הוועידה הלאומית להתחדשות עירונית - המפגש השנתי של אנשי המקצוע, מקבלי ההחלטות וקובעי המדיניות, המובילים את תנופת ההתחדשות העירונית בישראל, הכולל דיונים מקצועיים, הרצאות, פאנלים, דיאלוגים וקשרים עסקיים.
Nadlan City NY – ועידה מקצועית, המפגישה את צמרת אנשי הנדל"ן הישראלי עם מקביליהם מאמריקה לטובת העשרה מקצועית הדדית וקידום חיבורים אישיים ועסקיים בין המשתתפים.
שבוע הבנייה הישראלי - הכולל סיורים בפרויקטי בנייה מתקדמים, ועידה מקצועית בהובלת בכירים בתחומי הבנייה והתשתיות וכן את תערוכת BUILDING, תערוכה מקצועית ללא תשלום, לקהל מקצועי מענפי הבנייה, השיפוצים, הפרויקטים והתשתיות.
מרכז דאליין גרינלנד הוא גורד שחקים סופר גבוה אשר נמצא תחת בנייה בעיר דאליין במחוז ליאונינג שממוקם בצפון-מזרח סין.
הבניין תוכנן על ידי חברת האדריכלים האמריקאית HOK.
המגדל צפוי לכלול 88 קומות ולהתנשא לגובה של .
בנייתו של המגדל החלה בשנת 2014.
מרכז דאליין איטון הוא קומפלקס גורדי שחקים בן 4 בניינים אשר נמצא בתת-המחוז העירוני דאליין שבסין.
המגדל הגבוה ביותר אשר משמש גם כמגדל משרדים וגם כמלון, מתנשא לגובה של 383 מטרים (1,257 רגל) וכולל 80 קומות (כשמתוכן 4 קומות קומות תת-קרקעיות).
בניית המגדל החלה בשנת 2009 ונסתיימה בשנת 2015. המגדל משתרע על שטח 145,380 מטרים רבועים וכולל 728 חדרי מלון ו-30 מעליות.
נכון לשנת 2025, המגדל הוא ה-29 בגובהו בסין, ה-36 בגובהו באסיה וה-54 בגובהו בעולם.
מרכז גרינלנד פולי הוא גורד שחקים שמשמש למשרדים אשר ממוקם בעיר ג'ינאן שבמחוז שאנדונג שבסין.
גובהו של המגדל הוא 301 מטרים (988 רגל) והוא כולל כ-61 קומות עליות ו-3 קומות תת-קרקעיות.
המגדל משתרע על שטח של 111,064 מטר רבוע וכולל כ-860 מקומות חנייה ו-22 מעליות.
בניית המגדל החלה בשנת 2010 והסתיימה כעבור 5 שנים, בשנת 2015. המגדל הוא המגדל הגבוה ביותר בעיר ג'ינאן וה-38 בגובהו בסין כולה.
"מרכז גוטסמן לתחריט" היא סדנה להדפס שהוקמה בשנת 1993 בקיבוץ כברי.
סדנת ההדפס בקיבוץ כברי הוקמה בשנת 1993 כסדנה לתחריט בבעלות הקיבוץ.
היא מוקמה במבנה שבו שכן קודם לכן הסטודיו של הצייר אורי רייזמן.
בשנת 2006 הוקם מבנה חדש לסדנה בתמיכת דב גוטסמן, ובתכנון האדריכל אסף גוטסמן, הכולל חלל עבודה וגלריות.
בשונה מסדנאות אחרות בישראל הסדנה שמה דגש על יצירה של מונופרינטים (הדפס יחידני) וכן על יצירת "תיקי אמן" - פורטפוליו המוקדש ליצירתו של אמן.
על האמנים שהרבו לעבוד בסדנה נמנים עופר ללוש, יגאל עוזרי, יאן ראוכוורגר, אבנר כץ, ארז ישראלי, צדוק בן דוד ואחרים.
עבודות הסדנה בתערוכות כגון "תיקי אמן: ממרכז גוטסמן לתחריט, קיבוץ כברי" (2006) במוזיאון ישראל ו"זמן הדפס: עבודות מסדנת ההדפס ירושלים וממרכז גוטסמן לתחריט, קיבוץ כברי" (2014) במוזיאון הפתוח תפן.
מרכז דובנה לתקשורת חלל, או המרכז לתקשורת החלל של דובנה «Дубна») היא התחנה הגדולה ביותר לתקשורת חלל ברוסיה.
זהו אחד מחמשת מרכזי תקשורת חלל של החברה הרוסית לתקשורת לוויינים.
המרכז פועל מאז 1980 וממוקם בעיר דובנה שבפרברי מוסקבה.
מרכז דובנה מספק הפעלת ערוצי תקשורת ושידורי לוויין.
בנוסף, מארגן את שירות קווי התקשורת הממשלתיים באמצעות ערוץ מוסקבה (שובלובקה) - דובנה.
1980 - בניית המרכז הוזמנה על ידי שר התקשורת של ברית המועצות כמתקן אולימפי.
לקראת אולימפיאדת הקיץ 1980, דרך דובנה, שודרה האולימפיאדה למדינות אירופה ומדינות האוקיינוס האטלנטי.
לאחר המשחקים דרך המרכז, הקרמלין הקים ערוצי תקשורת עם נציגויות רשמיות של מדינות זרות.
שנות השמונים - הורחב אזור השידורים למרכז ומזרח סיביר.
1997 - נחתם חוזה להקמת שמונה אנטנות טלמטריות לעשרה רכיבי חלל מדגם Eutelsat.
2003 - נקבעה הנקודה המערבית של המתחם והתשתית היבשתית לשליטה על קבוצת הלוויינים שבבעלות החברה הרוסית לתקשורת לוויינים.
מרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים, ידוע רשמית בשם מרכז המחקר המדעי הניסויי להכשרת קוסמונאוטים על שם יורי א.
גגארין הוא המוסד העיקרי הרוסי להכשרת טייסי חלל ומהווה את מרכז האימונים של טייסי חלל ברוסיה.
המרכז נוצר ב-11 בינואר 1960 בעיר הכוכבים באזור מוסקבה כיחידת הקוסמונאוטים הראשונה של ברית המועצות.
בסוף שנות השישים נקרא המרכז על שמו של יורי גגארין לזכר טייס החלל הראשון של כדור הארץ.
ב-1995, בצו של ממשלת הפדרציה הרוסית מיום 15 במאי 1995, אורגן המרכז כמרכז מחקר מדעי לאומי להכשרת קוסמונאוטים.
מראשיתו ועד 1991 היה המרכז בסמכות משרד ההגנה של ברית המועצות, ומשנת 1992 עד 2008 היה בניהול משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית.
ב-2009, על פי הוראת ממשלת הפדרציה הרוסית מיום 1 באוקטובר 2008, המרכז שהיה בניהול הצבא הועבר לניהול אזרחי ולאחריות סוכנות החלל הפדרלית הממשלתית רוסקוסמוס והיחידה הצבאית שניהלה את המרכז מטעם משרד ההגנה של רוסיה פורקה.
באפריל 2017 היו דיווחים שבשנים האחרונות כעשרה קוסמונאוטים עזבו את המרכז, בשם מה שהם כינו "בעיות ארגוניות פנימיות במרכז".
כך למשל, ב-25 באפריל פרסם אחד מטייסי החלל, גנאדי פדאלקה, מכתב פתוח ובו ביקר את ראש המרכז, יורי לונצ'קוב, וקרא לפטר אותו.
באוקטובר 2017 התפטר יורי לונצ'קוב.
מקסים חרלמוב, סגן ראש המרכז לניהול ופיתוח, מונה לממלא מקומו.
ב־24 בנובמבר הוצג בפני צוות המרכז ראש המרכז החדש, פאבל ולסוב, אשר קודם לכן עמד בראש מכון גרומוב לחקר טיסות.
יורי ולנטינוביץ' לונצ'קוב (אפריל 2014–אוקטובר 2017)
פאבל ניקולאייביץ' ולסוב (נובמבר 2017–2021)
מרכז ג'אווה (באינדונזית: Jawa Tengah) הוא אחד ממחוזות אינדונזיה, הממוקם במרכז האי ג'אווה.
המחוז הוקם באוקטובר 1945 עם עצמאות המדינה.
המחוז מחולק ל-29 נפות ו-6 ערים ובירתו היא העיר סמראנג.
אזור מרכז ג'אווה היה מיושב עוד מהתקופה הפרהיסטורית.
עד סוף המאה ה-16 הדתות הדומיננטיות במרכז ג'אווה היו ההינדואיזם והבודהיזם, אך מצב זה השתנה עם הגעת האסלאם שהפך לדת הדומיננטית.
במקום שכנו גם השלטונות ההולנדיים אשר ביססו את שלטונם באמצעות חברת הודו המזרחית ההולנדית.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות בתחילת המאה ה-19 האיים היו באופן זמני תחת שלטון האימפריה הבריטית.
במרץ 1942 האימפריה היפנית כבשה את ג'אווה.
רבים מן התושבים המקומיים נעצרו, עונו ואף הוצאו להורג בשרירותיות על ידי השלטון היפני, ונשים רבות הפכו לשפחות מין.
כ-2.4 מיליון בני אדם מתו בג'אווה מרעב בשנים 1944–1945. לאחר המלחמה ג'אווה הפכה למוקד לחימת גרילה של בדלנים אינדונזיים.
ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית המחוז מנתה כ-36.5 מיליון תושבים, כ-98% מהם ג'אווניסים.
מרכז דלהי הוא מחוז מנהלי בטריטוריית הבירה הלאומית של דלהי אשר בהודו.
אזור מרכז דלהי נתחם בנהר יאמונה ממזרח ובמחוזות צפון דלהי מצפון, מערב דלהי ודרום מערב דלהי ממערב, ניו דלהי מדרום ומזרח דלהי ממזרח.
לפי מפקד האוכלוסין של 2011 אזור מרכז דלהי מנה באותה העת 582,320 תושבים, השתרע על פני כ-25 קילומטרים רבועים, והיה בעל צפיפות אוכלוסין של 25,759 נפשות לקמ"ר.
אזור מרכז דלהי כולל את אזור שאג'האנאבאד (דלהי העתיקה), ששימש כבירת האימפריה המוגולית, ואשר מכיל בין היתר אתרים היסטוריים חשובים כמו המצודה האדומה בדלהי ומסגד ג'מה מסג'יד אשר הוא המסגד העיקרי של דלהי.
על פי מפקד האוכלוסין של 2011 אזור מרכז דלהי מנה באותה העת 582,320 תושבים, וצפיפות האוכלוסין במחוז באותה העת הייתה 25,759 נפשות לקמ"ר.
שיעור גידול האוכלוסייה של אזור מרכז דלהי במהלך השנים 2001 עד 2011 היה 10.48%.
באזור מרכז דלהי ישנן 892 נשים לכל 1000 גברים, ושיעור אוריינות של 85.25%.
הדת הדומיננטית ביותר באזור מרכז דלהי היא הינדואיזם (62.53%), ולאחר מכן אסלאם (33.36%) וסיקיזם (2.24%).
מגדל מרכז האנקינג הוא גורד שחקים סופר גבוה בעיר שנג'ן, שבמחוז גואנגדונג, שבסין.
גובהו 358.9 מטרים ומכיל 65 קומות.
הבנייה החלה בשנת 2013 והסתיימה בשנת 2018.
המגדל הוא המגדל ה-9 בגובהו בשנג'ן.
מרכז דארפֿוּר היא אחת מ-18 המדינות (וילאיאת) בסודאן ואחת מחמש הווילאיאת המרכיבות את חבל דארפֿוּר.
בדרום־מערב גובלת המדינה ברפובליקה המרכז-אפריקאית ובצ'אד.
מרכז ברקאי להכשרת רבנים ופיתוח קהילות הוא ארגון הפועל להעצמת קהילות יהודיות ולהכשרת רבני קהילה ונשותיהם כמנהיגים משמעותיים ורלוונטיים לבני הקהילה.
המרכז נוסד בשנת תשע"א ושוכן במודיעין.
המרכז מקיים תוכנית הכשרה לרבנים מכהנים (יום בשבוע במשך שנתיים, כ-600 שעות), ותוכנית ליווי לרבני קהילות החברות במרכז קהילות ברקאי הכוללת לימודי המשך והעמקה.
נכון לתשפ"ד, הוכשרו במרכז כ-200 רבנים עם נשותיהם.
מייסדי המרכז והעומדים בראשי, הם הרב דוד פיין והרב שלמה סובול, ונשיאו הוא הרב ישראל מאיר לאו.
מנהלת המרכז היא עמית בראון.
בשנת תשפ"ג זכה המרכז בפרס כץ.
תוכנית ההכשרה כוללת שיטות לימוד מגוונות: שיעורים, סדנאות, סיורים, פרויקטים אישיים, ועוד.
בכל מחזור משתתפים כעשרים רבנים.
במהלך התוכנית מתקיימים מפגשים ושיתופי פעולה עם רבנים ואנשי מקצוע מארגונים מגוונים שיש השקה בינם ובין תפקידי הרב, כגון: מכון פועה, מכון התורה והארץ, מקימי, מכון צומת, הסתדרות הרבנים דאמריקה, בית הספר לדיבור מול קהל, אתנחתא, מכון חרוב, ועוד.
המרכז מוציא לאור סדרת ספרי מאמרים שנכתבו על ידי משתתפי התוכנית.
כל הספרים נקראים: "ספר ברקאי: רבנות וקהילה בעולם משתנה", נכון לתשפ"ד, יצאו לאור חמישה כרכים.
הכשרה לנשות רבנים, לימודי המשך וימי עיון
המרכז מקיים גם הכשרה ייעודית לנשות הרבנים במקביל להכשרה של הרבנים, מתוך תפיסה שמשימת הרבנות היא משימה משפחתית הדורשת גיבוש וטיפוח תפיסת עולם וחזון רוחני ומעשי, לצד רכישת ידע וכלים להתמודדות עם אתגרי התפקיד.
המרכז מקיים ימי עיון ייעודיים להעשרה והדרכה בנושאים ששייכים לפעילותם של רבני הקהילות, כגון: פעילות חסד קהילתית יעילה ומועילה, אתגרים והזדמנויות בזקנה בקהילה, זיהוי אובדנות והתמודדות עימה, מוגנות בקהילה, רווקות מאוחרת, ועוד.
בכל שנה, בוחר המרכז נושאים ללימוד והעמקת הידע עבור הבוגרים שסיימו את ההכשרה הבסיסית.
כגון, קדושת החיים (בשיתוף מכון פועה), ייעוץ זוגי (בשיתוף מכון נתיבות).
אחת לשנתיים, המרכז מקיים טקס ובו מעניק פרס הוקרה משולש: מפעל חיים לרב קהילה, גבאי למופת, קהילת למופת.
בין הזוכים בפרס במשך השנים: רב השנה - הרב אורי שרקי, הרב יונה פודור, הרב גדעון פרל.
קהילת השנה – חצרות גנים (פתח תקווה), רמת אשכול (לוד).
המרכז מקיים מיזם 'קהילות תאומות', לחיזוק הקשר בין רבני קהילות ברקאי וקהילותיהם בישראל, לבין רבני קהילה וקהילותיהם בחוץ לארץ.
המרכז מקיים כנס שנתי לגבאים וחברי ועד קהילות, בשיתוף עם איחוד בתי הכנסת והקהילות בישראל.
המרכז הפיק מחזור תפילה ליום הכיפורים בנוסח מקוצר, המיועד למתפללים שמגיעים לבית הכנסת ביום הכיפורים והנוסח המלא ארוך מדי עבורם.
המרכז קיים סקר על ציפיות וצרכים של רווקים ורווקות מרבני הקהילה שאליה הם משתייכים.
במהלך התפשטות נגיף הקורונה בישראל, הוטל סגר על שכונות בעיר מודיעין, וכעשרה מרבני המרכז המתגוררים בעיר התגייסו להקמת מערך מתנדבים עירוני לסיוע למבודדים ונזקקים.
המרכז מסייע בהתנדבות גם להקמת סוכות כשרות לפני חג הסוכות.
בתקופת מלחמת חרבות ברזל, המרכז נרתם לעזור לחיילי צה"ל ובני משפחותיהם.
המרכז גייס כסף על מנת לקנות ציוד לחיילים.
היוזמה החלה כתמיכה בחיילים של קהילות ברקאי ברחבי הארץ שלא היה להם כסף לרכישת ציוד, והמשיכה לחלוקת ציוד ליחידות רבות בצה"ל ולכיתות כוננות.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל, המרכז יזם הכשרה מיוחדת לרבני הקהילות בנושא טראומה ואובדן במעגלי החיים, בשיתוף עם היחידה ללימודי המשך בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן.
קנדי לאמנויות הבמה הוא מרכז תרבות לאומי, השוכן בוושינגטון די.
בשכונת פוגי בוטום על גדת הפוטומק.
המרכז נחנך ב-1971 וקרוי על-שמו של ג'ון פ.
קנדי, הנשיא ה-35 של ארצות הברית.
במרכז מועלות מגוון הופעות תיאטרון, מוזיקה ומחול ומתקיימות בו פעילויות חינוכיות.
המרכז הוא משכנם של התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית ושל האופרה הלאומית של וושינגטון.
המרכז מעניק מדי שנה את פרס מרכז קנדי ואת פרס מארק טוויין להומור אמריקאי.
בשנת 2025 פיטר נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את כל חברי הדירקטוריון של המרכז, ומינה במקומם מועצת מנהלים המורכבת מבעלי בריתו.
בדצמבר 2025 זו אישרה פה אחד את שינוי שמו של המקום לשם "מרכז טראמפ-קנדי".
השם הוחלף לשם החדש בשילוט הבניין ובאתר האינטרנט של המרכז.
הרעיון להקמת תיאטרון לאומי הועלה עוד ב-1933 כאשר אלינור רוזוולט, הגברת הראשונה של ארצות הברית, דנה בהצעות ליצור תעסוקה לשחקני תיאטרון שהיו מובטלים בתקופת השפל הגדול.
דיונים אלו לא הובילו להקמת תיאטרון אך בוושינגטון המשיכו לגלות עניין ברעיון.
במהלך שנות ה-40 וה-50 הועלו על-ידי פוליטיקאים ופעילים בעולם התרבות הצעות לבניית מרכז תרבות לאומי, אך הן לא הגיעו לשלב המימוש, בעיקר בשל קשיי מימון ומחלוקות בין פוליטיקאים.
לאחר שמספר הצעות חוק להקמת מרכז תרבותי לאומי לא צלחו, הקים הקונגרס ב-1955 ועדה לבחינת הקמת מרכז תרבות לאומי.
הוועדה המליצה על הקמת מרכז תרבות בשכונת פוגי בוטום בוושינגטון, אך הקונגרס דחה את ההצעה באוגוסט 1957 בשל עלותה הגבוהה של הקרקע.זמן קצר לאחר מכן הועלתה הצעת חוק מחודשת ביוזמתם של חבר בית הנבחרים פרנק תומפסון מניו ג'רזי והסנאטור ג'יימס וויליאם פולברייט מארקנסו.
הצעת החוק עברה בקונגרס לאחר שהוסכם כי מימון המרכז יגיע מגורמים פרטיים והנשיא דווייט אייזנהאואר חתם עליה ב-4 בספטמבר 1958.
בינואר 1959 השלים הנשיא אייזנהאואר את מינויים של חמישה עשר החברים בחבר הנאמנים של המרכז, שעליו הוטל לנהל את בניית המרכז.
ביוני 1959 מונה הארכיטקט אדווארד דורל סטון כיועץ לחבר הנאמנים.
סטון הציג את תוכניתו בסתיו 1959 והיא זכתה לתמיכה של ועדת האמנויות של הקונגרס, אמצעי תקשורת ובכירים במחוז קולומביה.
גיוס הכספים למרכז החל ב-1960 ומספר בעלי הון התחייבו לתרום כסף למרכז.
עם זאת כשלוש שנים לאחר אישור החוק להקמת המרכז גויסו רק כ-13 אלף דולר והנשיא ג'ון קנדי החליט להתערב באופן אישי בהקמת המרכז.
הוא מינה ליושב ראש חבר הנאמנים את רוג'ר ל.
סטיבנס שהאיץ את מאמצי גיוסי הכספים.
בנוסף לכך הגברת הראשונה ז'קלין קנדי והגברת הראשונה לשעבר מיימי אייזנהאואר מונו ליושבות ראש הכבוד של חבר הנאמנים.
לאחר רצח ג'ון קנדי עלו קריאות להקדיש את המרכז לזכרו.
בינואר 1964 חתם הנשיא לינדון ג'ונסון על חוק המחייב לקרוא למרכז התרבות על שמו של קנדי, כאשר החוק כלל גם מימון פדרלי למרכז.
ב-2 בדצמבר 1964 נערך טקס הנחת אבן הפינה בהשתתפות הנשיא ג'ונסון, אם כי הכנת הקרקע לבנייה החלה בדצמבר 1965 והבנייה עצמה החלה בינואר 1967. המרכז נחנך באופן רשמי בספטמבר 1971 כאשר ליאונרד ברשנטיין ניצח על תזמורת שביצעה יצירה בשם "מיסה", אותה כתב ברנשטיין במיוחד לרגל חנוכת המרכז.
עלות הקמת המרכז מוערכת בכ-70 מיליון דולר.
הקונגרס הקצה 43 מיליון לפרויקט, מהם 23 מיליון דולר כמענק ו-20 מיליון דולר באיגרות חוב.
כ-23 מיליון דולר גויסו מבעלי הון, תאגידים וקרנות.
בנוסף לכך מספר מדינות תרמו לבניית המרכז.
איטליה, למשל, תרמה את כל השיש הנחוץ לבניית המרכז, תרומה המוערכת ביותר ממיליון דולר, ויפן תרמה את המשי ממנו עשוי הווילון באולם האופרה.
בשנים 2013–2019 עבר מרכז קנדי הרחבה אשר במסגרתה נבנו אולמות, חדרי חזרות, כיתות ופביליונים.
המבנה הנוסף מכונה The REACH וכ-250 מיליון דולר גויסו לבנייתו.
גובהו של המבנה המרכזי הוא כ-30 מטר, אורכו כ-190 מטר ורוחבו כ-91 מטר.
אולם הקונצרטים - מכיל 2465 מושבים ועבר שיפוץ ב-1997. זהו החלל הגדול ביותר במרכז.
הוא כולל את הטרקלין הישראלי (Israeli Lounge) שנחנך על-ידי יצחק רבין ב-1971.זהו משכנה של התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית.
בית האופרה - מכיל כ-2347 מושבים ונועד להופעות אופרה, בלט ומחזות זמר.
זהו משכנה של האופרה הלאומית של וושינגטון.
תיאטרון אייזנהאואר - מכיל כ-1161 מושבים ומתקיימות בו הופעות תיאטרון ומחול.
התיאטרון נפתח מחדש ב-2008 לאחר כ-16 חודשים של עבודות שיפוץ בעלות של כ-18 מיליון דולר.
תיאטרון המשפחה - נפתח ב-2005 והחליף את ה־Film Theater.
מכיל 320 מקומות וניתן להקרין בו סרטים.
בימת המילניום - מכיל 235 מקומות המציע הופעות הפתוחות לקהל הרחב ללא תשלום.
תיאטרון המרפסת (Terrace Theater) - מכיל 490 מקומות.
זהו האולם העסוק ביותר במרכז המקיים כ-180 אירועים בשנה וביניהם הופעות מוזיקה, מחול, הקרנות סרטים, הרצאות ועוד.
מעבדת התיאטרון (Theater Lab) - מכיל 388 מושבים ומאז 1987 מציג את המחזה האינטראקטיבי Shear Madness.
מכיל את פורום הצדק, אולם הרצאות ובו 144 מושבים ואת חדר PT-109 הנועד לפגישות וישיבות.
בנוסף כולל The REACH שלושה חדרים לחזרות (סטודיו J, F ו־K).
כמו כן כולל את פביליון הנהר ממנו יש תצפית על נהר הפטומק ואת ה־Skylight Pavilion בו ניתן לקיים אירועים.
בתחילת דרכו של המרכז ניהל יושב ראש חבר הנאמנים את פעילותו היום-יומית.
סטיבנס היה יושב הראש הראשון של חבר הנאמנים וב-1988 הוא הוחלף על-ידי ראלף פ.
ב-1990 התמנה לתפקיד ג'יימס ד.
ב-1991 עברה האחריות לניהולו היום-יומית של המרכז למנכ"ל התפעול של המרכז, שמאוחר יותר שונה שמו לנשיא.
לנשיא כפופים המנהלים האמנותיים ועובדי המנהלה.
לורנס ווילקר היה הראשון שנשא בתפקיד והוא הוחלף על-ידי מייקל קייזר ב-2001. ב-2014 נבחרה דבורה ראטר להיות האישה הראשונה בתפקיד.
ב-2025, זמן קצר לאחר השבעתו בפעם השנייה כנשיא ארצות הברית, פיטר דונלד טראמפ את חברי חבר הנאמנים של המרכז ומינה במקומם חבר נאמנים חדש שבחר בטראמפ עצמו ליושב ראש חבר הנאמנים.
חבר הנאמנים החדש פיטר מתפקידה את דבורה ראטר ומינה במקומה של ריצ'רד גרינל, לשעבר שגריר ארצות הברית בגרמניה וממלא מקום ראש המודיעין הלאומי של ארצות הברית.
נכון לאוגוסט 2025 מונה חבר הנאמנים 35 חברים כאשר הגברת הראשונה של ארצות הברית והגברות הראשונות הקודמות של ארצות הברית משמשות כיושבות ראש הכבוד של חבר הנאמנים.
תקציב המרכז מורכב ברובו מתרומות ומהכנסות ממכירות כרטיסים.
חלק מהתקציב מגיע גם ממימון פדרלי שנועד לצורך תפעול שוטף ותחזוקה שוטפת של המרכז.
ב-2024 היה תקציב המרכז 268 מיליון דולר, כאשר כ-16% ממנו, כ-43 מיליון הגיעו ממימון פדרלי.
מרכז קנדי מעניק מדי שנה את פרס מרכז קנדי ואת פרס מארק טוויין להומור אמריקאי.
פרס מרכז קנדי מוענק מאז 1978 לאישים מתחום הבידור ואמנות הבמה בעבור תרומתם לתרבות האמריקאית.
הפרס מוענק מדי שנה לחמישה או שישה זוכים וטקס הענקת הפרס מתקיים בחודש דצמבר.
פרס מארק טוויין להומור אמריקאי מוענק להומוריסטנים בעלי השפעה מיוחדת על התרבות האמריקאית.
הפרס מוענק לאדם אחד בכל פעם מאז 1998.
מרכז גטי, בלוס אנג'לס, קליפורניה, הוא אחד משני הקמפוסים של מוזיאון פול גטי לצד וילה גטי בשכונת פסיפיק פאליסאדס בלוס אנג'לס.
המרכז, שעלות בנייתו מוערכת 1.3 מיליארד דולר, נפתח לציבור ב-16 בדצמבר 1997, והוא ידוע בזכות הארכיטקטורה, הגנים והנופים שלו המשקיפים על לוס אנג'לס.
המרכז ממוקם על ראש גבעה המחוברת לחניון המבקרים בתחתית הגבעה באמצעות מסיעון.הסניף המרכזי של המוזיאון כולל ציורים אירופאים מלפני המאה ה-20, רישומים, כתבי יד מוארים, פיסול ואומנויות דקורטיביות, תצלומים משנות ה-30 של המאה ה-20 ועד היום מכל רחבי העולם.
בנוסף, אוסף המוזיאון במרכז גטי כולל פסלים המוצגים בטרסות ובגנים ובעיקר בגן המרכזי הגדול שעוצב על ידי רוברט ארווין.
בין יצירות האמנות המוצגות במרכז ניתן למצוא את האירוסים של וינסנט ואן גוך.
המרכז תוכנן על ידי האדריכל ריצ'רד מאייר, ומכיל גם את מכון המחקר גטי ואת מבני ההנהלה של קרנות גטי השונות.
מוזיאון גטי נוסד בביתו של ז'אן פול גטי הממוקם ב־Pacific Palisades בשנת 1954. בשנות ה-70 בנה גטי באדמתו העתק של וילה איטלקית כדי לשכן את האוסף שלו, שנפתח ב-1974. לאחר מותו של גטי ב-1976, הנכס כולו הועבר לקרן גטי למטרות מוזיאון.
עם זאת, האוסף הלך וגדל ווילה גטי כבר לא התאימה להיקף האוסף.
ההנהלה חיפשה מיקום נגיש יותר ללוס אנג'לס.
נרכשה קרקע בהרי סנטה מוניקה מעל הכביש המהיר 405. ראש הגבעה מגיע לגובה של 270 מטרים מעל פני הים, כך שביום בהיר אפשר לראות לא רק את קו הרקיע של לוס אנג'לס אלא גם את הרי סן ברנרדינו, ואת הרי סן גבריאל ממזרח, כמו גם את האוקיינוס השקט ממערב.
בשנת 1984 נבחר ריצ'רד מאייר לתכנן את מרכז.
הבניה החלה באוגוסט 1989 תהליך הבנייה התעכב משמעותית, המרכז נפתח בסופו של דבר לציבור ב-16 בדצמבר 1997. לאחר פתיחת המרכז, הווילה נסגרה לשיפוצים נרחבים ונפתחה מחדש ב-28 בינואר 2006, ומתמקדת באמנויות ובתרבויות של יוון העתיקה, רומא ואטרוריה.
התכנון והפריסה של המבנים על גבי ההר נובעים מתפיסה ייחודית של מערכת צירים.
מאייר ניצל את שני הרכסים הטבעיים על ידי הגדרת שני גרידים (רשת של קווים מקביליים) לאורך הצירים הללו, אלו משמשים להגדרת חלל הקמפוס תוך חלוקת המבנים בו.
לאורך ציר אחד שוכנות הגלריות ולאורך הציר השני שוכנים מבני המנהלה.
מאייר הדגיש את שני הגרידים המתחרים על ידי בניית קווי נוף חזקים דרך הקמפוס.
הציר הראשי צפון–דרום מתחיל במנחת המסוקים, לאחר מכן כולל שביל צר בין האודיטוריום לבניין הצפוני, ממשיך מעבר לביתן המעלית עד לתחנת המסיעון, דרך הרוטונדה, מעבר לקירות ועמודי התמיכה של ביתן התערוכות ולבסוף הרמפה לצד הביתן המערבי והגן המרכזי.
הציר החזותי המקביל, מזרח-מערב, מתחיל בשולי מכון המחקר גטי, שביל ההליכה בין הגן המרכזי למכון, התצפית לבריכת האזליה בגן המרכזי, השביל בין הגן המרכזי לביתן המערבי, ולבסוף הקיר הצפוני של הביתן המערבי והחצר בין הביתן הדרומי למזרחי.
הבניינים במרכז גטי עשויים מבטון ופלדה עם חיפוי טרוורטין או אלומיניום.
ברחבי הקמפוס, מזרקות רבות מספקות רעש לבן כרקע.
העיצוב הראשוני נותר על כנו, עם זאת הותקנו ספסלים וגדרות מסביב למזרקות כדי למנוע מהמבקרים להשתכשך בבריכות.
תיקונים נוספים נעשו בשל חוק האמריקאים עם מוגבלויות.
הצוק הצפוני מוקף במשטח דשא עגול, המשמש כנמל מסוקים למקרי חירום, ואת הצוק הדרומי מקיף גן של קקטוסים וסוקולנטים.
האוסף של מוזיאון ג'יי פול גטי המוצג במרכז כולל ציורים אירופאים מלפני המאה ה-20, רישומים, כתבי יד מוארים, פיסול ואמנויות דקורטיביות, תצלומים אמריקאים ואירופיים מהמאות ה-19 וה-20. בין היצירות הידועות במרכז נמנים:
Arii Matamoe (הסוף המלכותי) מאת פול גוגן (1892).
אירוסים מאת וינסנט ואן גוך (1889).
הציור נקנה ב-35.2 מיליון דולר במכירה פומבית ב-1989.
דיוקן לואי ה-14 מאת יאסנט ריגו.
אוסף התצלומים הנרחב ממוקם במפלס התחתון של הביתן המערבי.
בניין המוזיאון מורכב מבניין בסיס בן שלושה מפלסים הסגור לציבור ומספק מרחב עבודה לצוות ואזורי אחסון, לצד חמישה מבנים ציבוריים דו-קומתיים הנקראים על פי מיקומם, צפון, מזרח, דרום ומערב וביתן התערוכות.
ביתן התערוכות משמש כמשכן הזמני לאוספי אמנות נודדים וליצירות שבביתנים הקבועים לא נמצא עבורם מקום.
האוסף הקבוע מוצג לאורך ארבעת הביתנים האחרים בצורה כרונולוגית: בצפון האמנות העתיקה ביותר ואילו במערב החדשה ביותר.
הגלריות שבקומה הראשונה בכל ביתן מכילות אמנות רגישה לאור, כמו כתבי יד מוארים, רהיטים או צילום.
חלונות צוהר הנשלטים על ידי מחשב בגלריות בקומה השנייה מאפשרים הצגת ציורים באור טבעי.
הקומות השניות מחוברות על ידי סדרה של גשרים מוקפים בזכוכית וטרסות פתוחות, ומציעים נוף של הגבעות שמסביב ושל הכיכר המרכזית.
הגן המרכזי במרכז גטי הוא יצירתו של האמן רוברט ארווין .
מים ממלאים תפקיד מרכזי בגינה.
מזרקה ליד המסעדה זורמת לכיוון הגן ונופלת למפל מלאכותי על קיר הגן הצפוני.
הנחל שנוצר לאחר מכן זורם במורד הגבעה אל בריכת האזליה.
המעצבים הציבו סלעים בגדלים שונים באפיק הנחל כדי לגוון את הקולות מהמים הזורמים.
נחל מוקף עצים יורד לרחבה, בעוד שביל ההליכה חוצה את הנחל, נמשך דרך הרחבה, ועובר על מפל אבן לתוך בריכה עגולה.
מבוך של אזליאות צף בבריכה, שסביבו שורה של גנים מיוחדים.
יותר מ-500 זנים של צמחים מוצבים בגן המרכזי.
לאחר התכנון המקורי, נוסף בשנת 2007 גן פסלים חיצוני, הנקרא "גן המרפסת התחתונה", בצד המערבי של הגן המרכזי תחת האגף האקדמי בבניין ה-GRI.
מכון המחקר של גטי (GRI)
מטרתו של מכון המחקר של גטי (GRI) היא "לטפח ידע מתקדם על אמנות וההיסטוריה המגוונת שלה".
ספריית המחקר של GRI מכילה למעלה מ-900,000 כותרים, ספרים כתבי עת וקטלוגים של מכירות פומביות, אוספים מיוחדים, ושני מיליון תצלומים של אמנות ואדריכלות.
הפעילויות האחרות של GRI כוללות תערוכות, פרסומים ותוכנית אקדמיות.
המבנה של GRI ממוקם ממערב למוזיאון, הכניסה הראשית של GRI מחוברת במרפסת למגרש ההגעה הראשי של המוזיאון, עם פסלי חוצות המוצבים לאורך המסלול.
בבניין GRI גלריה אחת לאמנות במפלס הכניסה שלה והיא פתוחה לקהל הרחב.
מאייר תכנן גם שלושה מבנים הממוקמים בסמוך לצוק הצפוני המוצבים בזווית של 22.5 מעלות מהציר הראשי של ביתני המוזיאון.
בבניינים אלה נמצאים מכון השימור של גטי (GCI), קרן ג'יי פול גטי והנהלת המוסד.
מבנים אלו סגורים בדרך כלל לציבור למעט אירועים מיוחדים המתקיימים באודיטוריום.
הם מקושרים למוזיאון הן על ידי טרסות מעוצבות והן על ידי שביל זכוכית סגור המוביל מהרוטונדה הראשית.