tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מלזיה גם שומרת על מדיניות של אי־הכרה בישראל ומדגישה את הסולידריות עם העולם המוסלמי, כשהיא מבקרת את פעולות ישראל ותומכת בזכויות הפלסטינים.
מדיניות זו כוללת גם ארגון שבוע סולידריות עם פלסטין בבתי ספר ומכללות ברחבי המדינה.
יחסי החוץ של הונגריה הם היחסים הדיפלומטיים והמסחריים בין הונגריה למדינות אחרות ברחבי העולם.
להונגריה השפעה ניכרת במרכז אירופה ובמזרחה, והיא נחשבת למעצמת-ביניים בעניינים בינלאומיים.
מדיניות החוץ של הונגריה כוללת התחייבויות לפיתוח בינלאומי, משפט בינלאומי, אינטגרציה אירופית, שיתוף פעולה אטלנטי ושיתוף פעולה מוגבר בתוך המזרח הגלובלי.
הכלכלה ההונגרית פתוחה למדי ונשענת במידה רבה על סחר בינלאומי.
הונגריה חברה באו"ם מאז דצמבר 1955 ומחזיקה כיום בחברות באיחוד האירופי, נאט"ו, ה-OECD, קבוצת וישגראד, ה-ארגון הסחר העולמי, הבנק העולמי, AIIB ו-קרן המטבע הבינלאומית.
הונגריה שימשה כנשיאת מועצת האיחוד האירופי למשך חצי שנה ב-2011, ולאחר מכן ב-2024. ב-2015, הונגריה הייתה החמישית בגודלה מבין המדינות ב-OECD שאינן ב-DAC , שתרמה לקרן הסיוע לפיתוח כ-0.13% מההכנסה הלאומית הגולמית שלה .
שגרירויות ומשרדים של ארגונים בינלאומיים בבודפשט
עיר הבירה של הונגריה, בודפשט, היא ביתם של יותר מ-100 שגרירויות וגופים דיפלומטיים.
משנת 1989, המטרה העיקרית של מדיניות החוץ של הונגריה הייתה השגת השתלבות בארגונים כלכליים וביטחוניים מערביים.
היא הצטרפה לתוכנית שותפות לשלום ב-1994 ותמכה באופן פעיל במשימות כוח האכיפה וכוח הייצוב בבוסניה.
היא גם שיפרה את יחסי השכנות שלה על ידי חתימת הסכמים עם אוקראינה, סלובקיה ורומניה.
אלה ויתרו על כל התביעות הטריטוריאליות הבולטות והניחו את הבסיס ליחסים בונים.
עם זאת, סוגיית זכויות המיעוט ההונגרי ברומניה, סלובקיה ואוקראינה גורמת מעת לעת להתלקחות המתיחות ההדדית.
הונגריה מאז 1989 חתמה על כל מסמכי OSCE, וכיהנה כיו"ר OSCE בשנת 1997. הרקורד של הונגריה ביישום הוראות החוק הסופי של הלסינקי של ה-CSCE, לרבות אלה נוגעות לאיחוד משפחות מפוצלות, נותר בין הטובים ביותר במרכז ומזרח אירופה.
פרט לנייטרליות קצרת המועד שהוכרזה על ידי המנהיג האנטי-סובייטי אימרה נאגי בנובמבר 1956, מדיניות החוץ של הונגריה הלכה בדרך כלל אחרי ההנהגה הסובייטית מ-1947 עד 1989, עם נפילת ברית המועצות.
במהלך התקופה הקומוניסטית, קיימה הונגריה עם המשטר הקומוניסטי הסכמי ידידות ושיתוף פעולה הדדי עם ברית המועצות, פולין, צ'כוסלובקיה, הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, רומניה ובולגריה.
היא הייתה אחת מהחברות המייסדות של ברית ורשה וקומקון בהנהגת ברית המועצות, והיא גם הייתה המדינה הראשונה שפרשה מארגונים אלו.
לאחר 1989, היא החלה להתקרב למערב, והצטרפה לנאט"ו ב-1999 ולאיחוד האירופי ב-2004. ב-2010, הונגריה יזמה את מדיניות הפתיחה המזרחית שלה, מתוך מחויבות לשפר את יחסיה עם מדינות אחרות במזרח הגלובלי.
בדצמבר 2010 אימצה ממשלת פידס חוק עיתונות ומדיה שאיים להטיל קנסות על כלי תקשורת שיעסקו ב"סיקור לא מאוזן".
החוק עורר ביקורת מצד האיחוד האירופי, בטענה שהוא עלול להוות "איום ישיר על הדמוקרטיה".
ב-2013, הממשלה אימצה חוקה חדשה, ששינתה מספר מאפיינים של התשתית החוקית והמוסדית בהונגריה.
שינויים אלו ספגו ביקורת ממועצת אירופה, האיחוד האירופי וארגוני זכויות אדם ככאלה שעלולים לשבש את שלטון החוק ואת ההגנה על זכויות האדם במדינה.
יחסי החוץ של נורווגיה הם היחסים הדיפלומטיים והמסחריים בין נורווגיה למדינות אחרות ברחבי העולם.
יחסיה מבוססים על חברותה של המדינה בנאט"ו ובאו"ם.
בנוסף, למרות שאינה חברה באיחוד האירופי, נורווגיה לוקחת חלק באינטגרציה של האיחוד האירופי באמצעות חברותה באזור הכלכלי האירופי.
משרד החוץ של נורווגיה כולל גם את שר החוץ וגם את שר הפיתוח הבינלאומי.
המטרות הראשוניות של משרד החוץ החדש שהוקם היו לייצג את האינטרסים של נורווגיה בערוצים דיפלומטיים, ולספק שירותים קונסולריים עבור ספנות ומסחר נורווגיים מעבר לים.
בשנת 1906 החליט הסטורטינג להקים שש שגרירויות באירופה, עם שתיים נוספות ביבשת אמריקה: אחת בארצות הברית ואחת בארגנטינה.
כמו כן, נפתחו 20 משרדים קונסולריים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עמד משרד החוץ בפני אתגרים רבים בשמירה על נייטרליות עבור נורווגיה, במיוחד כדי להגן על צי הסוחרים שלה.
בשנת 1922, המשרד אוחד ואורגן מחדש כדי להבטיח שיתוף פעולה מלא יותר בין הענפים הדיפלומטיים והקונסולריים.
הארגון מחדש כלל גיבוש מסלול קריירה ייעודי לדיפלומטים שכלל השלמת בחינת כניסה לאוניברסיטאות וניסיון מקצועי במסחר בינלאומי.
המצוקה הכלכלית אילצה צעדי צנע במשרד לשנים הבאות.
במלחמת העולם השנייה, כאשר נורווגיה נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ב-1940, הממשלה נמלטה לבריטניה והתגבשה מחדש בגלות בברקנל.
הממשלה חזרה לנורווגיה בעקבות סיום המלחמה ב-1945.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, נורווגיה הייתה חברה מייסדת של ארגון האמנה הצפון-אטלנטית והאו"ם, ואף המזכ"ל הנבחר הראשון של האו"ם היה טריגווה לי הנורווגי.
נורווגיה הייתה גם חלק מהרשימה הראשונה של חברות לא קבועות במועצת הביטחון של האו"ם.
מאז תום המלחמה הקרה פיתחה נורווגיה מודל למדיניות חוץ המכונה "המודל הנורווגי", שמטרתו לתרום לשלום ויציבות באמצעות תגובה מתואמת בין ארגונים נורווגים ממשלתיים ולא ממשלתיים; הפועל כמתווך בסכסוכים בינלאומיים.
ניתן לתאר את מדיניות החוץ של נורווגיה לאחר המלחמה לאורך ארבעה ממדים:
החשיבות האסטרטגית של נורווגיה לניהול מלחמה בצפון האוקיינוס האטלנטי הפכה חשובה במדיניות הנייטרליות הכושלת של מלחמת העולם השנייה.
נורווגיה הפכה לחברה מייסדת של נאט"ו על מנת ליצור ברית עם מדינות שחלקו את ערכיה הדמוקרטיים.
הן באמצעות שיתוף פעולה דיפלומטי והן באמצעות שיתוף פעולה צבאי, נורווגיה מילאה תפקיד גלוי בהקמה ובפעולות של נאט"ו.
היא אפשרה למספר מצומצם של בסיסים ותרגילים צבאיים להתבסס בשטחיה, מה שגרם למחלוקת מסוימת כאשר נאט"ו החליטה להציב בסיסים בצפון נורווגיה כהכנה למאבק עם ברית המועצות.
נורווגיה תומכת בשיתוף פעולה בין-לאומי וביישוב בדרכי שלום של מחלוקות, מתוך הכרה בצורך בשמירה על הגנה לאומית חזקה באמצעות ביטחון קולקטיבי.
בהתאם לכך, אבני היסוד של מדיניות נורווגיה הן חברות פעילה בנאט"ו ותמיכה באו"ם ובסוכנויות המיוחדות שלה.
נורווגיה גם נוקטת מדיניות של שיתוף פעולה כלכלי, חברתי ותרבותי עם מדינות נורדיות אחרות - דנמרק, שוודיה, פינלנד ואיסלנד - באמצעות המועצה הנורדית.
יחסיה עם איסלנד קרובים מאוד בשל הקשר התרבותי שחולקות שתי האומות.
נורווגיה סיימה כהונה של שנתיים במועצת הביטחון של האו"ם בינואר 2003, ועמדה בראש ועדת הסנקציות על עיראק.
נורווגיה, יחד עם איסלנד ואיי פארו, אינה חברה באיחוד האירופי, אולם לצד זאת שלושתן חברות באזור הכלכלי האירופי.
בקרב תושבי המדינה הוצעה חברות באיחוד האירופי, ומשאלי עם אודות העניין נערכו בשנים 1972 ו-1994. הדעות הפופולריות התפצלו בין אזורים כפריים ועירוניים.
לנורווגיה יש גם היסטוריה של שיתוף פעולה וידידות עם בריטניה וסקוטלנד, בשל המורשת התרבותית המשותפת שלהם מאז ימי הוויקינגים.
הוויקינגים כבשו אזורים כולל ההברידים, אורקני ושטלנד במשך כמה מאות שנים.
נורווגיה נמצאת רק 300 ק"מ מזרחית לאונסט, האי הצפוני ביותר של שטלנד.
שגרירות נורווגיה בבריטניה ממוקמת בלונדון, ונורווגיה מקיימת גם קונסוליה כללית באדינבורו.
אשוח נורווגי ניתן על ידי העיר אוסלו ומוצג בלונדון כעץ חג המולד לתצוגה בכיכר טרפלגר כאות תודה על תמיכתה של בריטניה בנורווגיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
המלך הוקון, בנו יורש העצר אולב וממשלת המדינה חיו בגלות בלונדון לאורך כל המלחמה.
כחלק מהמסורת, ראש עיריית וסטמינסטר מבקר באוסלו בסוף הסתיו כדי לקחת חלק בכריתת העץ, ולאחר מכן ראש עיריית אוסלו יוצא ללונדון להדליק את העץ בטקס חג המולד.
ב-25 באפריל 2022 ביקרה שרת החוץ הנורווגית בבנגלדש כחלק ממסעה בן היומיים במטרה להרחיב את השותפות הכלכלית באמצעות סחר, השקעות ושיתוף פעולה במגזר הימי.
נורווגיה מילאה תפקיד פעיל כמתווך צד שלישי במספר סכסוכים בינלאומיים.
שר החוץ יוהאן יורגן הולסט היה גורם מרכזי בגיבוש הסכמי אוסלו בין ישראל לאש"ף.
תורוואלד סטולטנברג היה חלק מצוות הגישור הלא-מוצלח בחיפוש אחר סיום המלחמה בבוסניה.
נורווגיה תרמה הן שירותי גישור והן סיוע פיננסי בגואטמלה.
החל משנת 2005 פועלים דיפלומטים נורווגים כמתווכים בסודאן, בוסניה, סרי לנקה וקולומביה.
חלק מאותן מדינות מאשימות את נורווגיה בתמיכה בקבוצות בדלניות.
ישראל קובלת לעיתים קרובות בביקורות חריפות על פוליטיקאים נורווגים.
שיא הביקורת הגיע כאשר שרת האוצר קריסטין הלבורסן תמכה בחרם על סחורות ישראליות.
בתחילת 2006. דובר משרד האוצר, רונאר מלקנס, טען בראיון לחדשות ה-BBC כי "אין מהלכים לדחוף לחרם על סחורות ישראליות" ברמת הממשלה.
אריתריאה נתמכה באופן פעיל על ידי נורווגיה במהלך שחרורה מאתיופיה.
אתיופיה גירשה שישה דיפלומטים נורווגים בטענה שנורווגיה תומכת ב"קבוצת טרור".
נורווגיה נקמה על ידי קיצוץ הסיוע לאתיופיה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, פתחה נאט"ו בפלישה צבאית לאפגניסטן כדי להפיל את אל-קאעידה ואת נותני החסות שלו - הטליבאן.
נורווגיה הייתה אחת מ-51 התורמות שהעניקו סיוע לשיקום המדינה שסועת המלחמה.
נורווגיה הייתה אחראית על מחוז פאריאב.
לצוות השחזור הפרובינציאלי בראשות נורווגיה הייתה המשימה להפעיל ביטחון, ממשל תקין ופיתוח כלכלי, בין השנים 2005–2012. אבל התוצאות לא היו מספקות והתסכול נמשך עד שארצות הברית וכל המדינות האחרות החליטו לבסוף לסגת עד שנת 2021.
תביעותיה טריטוריאליות ש נורווגיה באנטארקטיקה מוכרות רק על ידי אוסטרליה, צרפת, ניו זילנד ובריטניה.
מספר חוקרים טענו כי נורווגיה עוסקת באמצעות מדיניות החוץ שלה בחיפוש מעמד.
באמצעות מדיניות חוץ אקטיביסטית, נורווגיה ביקשה להעלות את מעמדה בין המעצמות הקטנות והמעצמות הבינוניות של המערכת הבינלאומית, ולזכות בהכרה מהמעצמות הגדולות.
יחסי החוץ של לבנון הם היחסים הדיפלומטיים והמסחריים בין לבנון למדינות אחרות ברחבי העולם.
מדיניות החוץ של לבנון משקפת את מיקומה הגאוגרפי, את הרכב אוכלוסייתה ואת הסתמכותה על מסחר.
עד 2005, מדיניות החוץ של לבנון הושפעה מאוד מסוריה, אולם החל מהקמת חזבאללה ב-1982, גדלה בהדרגה השפעתה של איראן על לבנון.
מסגרת היחסים בין לבנון לסוריה נקבעה לראשונה במאי 1991, כאשר שתי המדינות חתמו על הסכם לשיתוף פעולה הדדי.
אמנה זו יצאה מהסכם טאיף, שקבע כי "לבנון קשורה לסוריה בקשרים ייחודיים השואבים כוח מקרבה, היסטוריה ואינטרסים משותפים".
הסכם לבנון-סוריה קורא ל"תיאום ושיתוף פעולה בין שתי המדינות" שישרתו את "האינטרסים של שתי המדינות במסגרת הריבונות והעצמאות של כל אחת מהן".
בהסכם כלולים הסכמים רבים בנושאים מדיניים, כלכליים וביטחוניים.
לאחר הנסיגה הצבאית של סוריה ב-2005, התוותה מדיניות החוץ של לבנון מסלול עצמאי יותר.
רשימת מדינות אשר לבנון מקיימת איתן יחסים דיפלומטיים:
מדינההיחסים הפורמליים החלוהערותאלג'יריה18 בדצמבר 1962שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-18 בדצמבר 1962, כאשר הוסמך השגריר הראשון של לבנון באלג'יריה חוסיין אל ג'סר.
ללבנון יש שגרירות באלג'יר.בנין27 ביוני 1962שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-27 ביוני 1962 כאשר השגריר הראשון של לבנון בדהומי הציג את תעודתו לנשיא הוברט מגה.קמרון1962שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1962, כאשר הוסמכה לשגריר לבנון בקמרון עם מגוריו בדקר, מ.
מוחמד עלי חמאד.הרפובליקה המרכז אפריקאית1966שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1966 כאשר הוסמכה לשגריר לבנון ברפובליקה המרכז אפריקאית (תושב אקרה) מ' חליל איטני.חוף השנהב4 באוקטובר 1961כ-100,000 אנשים ממוצא לבנוני מתגוררים בחוף השנהב.
ב-21 באפריל 1961 הוקמה שגרירות לבנון באבידג'אן
לחוף השנהב יש שגרירות בביירות.
ללבנון יש שגרירות באבידג'אן.הרפובליקה הדמוקרטית של קונגויוני 1972 ללבנון יש שגרירות בקינשאסה.
לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו יש קונסוליה בביירות.ג'יבוטי11 במרץ 1981שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-11 במרץ 1981 כאשר השגריר הראשון של לבנון בג'יבוטי (תושב חרטום) איברהים מרוש הציג את תעודתו לנשיא מ' חסן גולד אפטידון.מצרים30 בנובמבר 1944שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-30 בנובמבר 1944 כאשר נפתחה משלחת לבנון בקהיר.
ניתוק היחסים הדיפלומטיים ב-26 באפריל 1979, שוחזר ב-28 ביוני 1989.
ללבנון יש שגרירות בקהיר וקונסוליה כללית באלכסנדריה.אתיופיה31 ביולי 1949ב-31 ביולי 1949 הוסמך השליח יוצא הדופן הראשון והשר הנאמן של אתיופיה ללבנון פיטאורי טפסה האבטה מיקאל
לאתיופיה יש קונסוליה כללית בביירות.גאבון1962שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1962 כאשר שגריר לבנון בגבון מוחמד עלי חמאד הציג את תעודתו לנשיא לאון מבה.גמביה24 במאי 1965שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-24 במאי 1965גאנה30 במרץ 1959שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-30 במרץ 1959.
גאנה מוסמכת ללבנון מהשגרירות שלה בקהיר, מצרים.
ללבנון יש שגרירות באקרה.גינאה3 ביוני 1960שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-3 ביוני 1960 כאשר ממשלת לבנון מינתה את שרה בליבריה להיות שר גם בגינאה.
גינאה מוסמכת ללבנון מהשגרירות שלה בקהיר, מצרים.
של שגרירויותלוב1955 ללבנון יש שגרירות בטריפולי.
למרוקו יש שגרירות בביירות.ניז'ר11 במרץ 1962שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-11 במרץ 1962, כאשר שגריר לבנון הראשון בניז'ר, ז'אן האדג'י תומאס, הציג את תעודתו לנשיא האמני דיוריניגריה8 בינואר 19618 בינואר 1961 הקונסוליה הלבנונית בלאגוס הועלתה לדרגת שגרירות.
ניגריה פתחה את שגרירותה בביירות ב-1982
לניגריה יש שגרירות בביירות.רואנדה21 באפריל 2017שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-21 באפריל 2017סנגל22 באפריל 1961בסנגל מתגוררים כ-30,000 אנשים ממוצא לבנוני.
ב-22 באפריל 1961 הועלתה הקונסוליה הכללית של לבנון בדקר לדרגת שגרירות
ראה אנשים לבנונים בסנגלסיירה לאון27 באפריל 1961כ-30,000 אנשים ממוצא לבנוני מתגוררים בסיירה לאון.
27 באפריל 1961 הקונסוליה הכללית הלבנונית בפריטאון הועלתה למעמד שגרירות
ראה אנשים לבנונים בסיירה לאוןסומליה6 באוקטובר 1961שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-6 באוקטובר 1961דרום אפריקה18 בנובמבר 1995שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-18 בנובמבר 1995
דרום אפריקה מוסמכת ללבנון משגרירותה בדמשק, סוריה.סודן ללבנון יש שגרירות בחרטום.
לסודן יש שגרירות בביירות.טוגו7 ביוני 1962שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-7 ביוני 1962 כאשר השגריר הראשון של לבנון בטוגו (תושב דקאר) מוחמד עלי חמאד הציג את תעודתו.תוניסיה ללבנון יש שגרירות בתוניס.
מדינההיחסים הפורמליים החלוהערותארגנטינה22 בנובמבר 1945ראה יחסי ארגנטינה-לבנון
ללבנון יש שגרירות בבואנוס איירס.
ראה גם ארגנטינאים לבנונים.בוליביה28 במאי 1949שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-28 במאי 1949.בְּרָזִיל13 בנובמבר 1945ראה יחסי ברזיל-לבנון
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-13 בנובמבר 1945
ללבנון יש שגרירות בברזיליה וקונסוליות כלליות בריו דה ז'ניירו ובסאו פאולו.
ראה גם ברזילאים לבנונים.קנדה26 באוגוסט 1954ראה יחסי קנדה-לבנון
קנדה יצרה יחסים דיפלומטיים עם לבנון ב-1954, כאשר קנדה פרסה את "שליח יוצא דופן" לביירות.
ב-1958 שלחה קנדה את השגריר הראשון שלה.
השגרירות נסגרה ב-1985 ונפתחה מחדש בינואר 1995. לבנון פתחה קונסוליה בקנדה ב-1946. קונסוליה כללית החליפה את הקונסוליה ב-1949, ושגרירות נפתחה באוטווה ב-1958.
ללבנון יש שגרירות באוטווה וקונסוליה כללית במונטריאול.
ראה גם לבנונים קנדיםצ'ילה28 ביוני 1945ראה יחסי צ'ילה-לבנון
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-28 ביוני 1945.
ראה צ'יליאנים לבנוניםקולומביה29 באוקטובר 1948שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-29 באוקטובר 1948.
ראה קולומביאנים לבנוניםקוסטה ריקה29 ביולי 1952שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-29 ביולי 1952, אך נותקו במאי 1984, נוסדו מחדש ב-24 באוגוסט 2007קובה15 ביוני 1960שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 ביוני 1960.
ללבנון יש שגרירות בהוואנה.אקוודור15 בספטמבר 1948שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 בספטמבר 1948, כאשר הוסמך נאצי לחוד כשר לבנון באקוודור (תושב בוגוטה).אל סלבדור29 ביולי 1952שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-29 ביולי 1952, אך ניתקו את היחסים הדיפלומטיים ב-10 במאי 1984, נוסדו מחדש ב-25 בספטמבר 2007
אל סלבדור מוסמכת ללבנון מהנציגות הקבועה שלה לאומות המאוחדות בניו יורק.
לבנון מוסמכת לאל סלבדור מהשגרירות שלה במקסיקו סיטי.הונדורס16 בינואר 1951שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-16 בינואר 1951 כאשר בפתק רשמי ניתן אישור לג'וזף אבוקטר לשמש כשליח יוצא דופן וכשר נציג לבנון לממשלת הונדורס, עם מגורים במקסיקו.מקסיקו12 ביוני 1945ראה יחסי לבנון-מקסיקו
מקסיקו הייתה בין המדינות הראשונות שהכירו בעצמאותה של לבנון ב-1943.
ללבנון יש שגרירות במקסיקו סיטי.
ה-Centro Libanés ו-"Club Deportivo Libanés" במקסיקו סיטי הם סמלים חשובים המייצגים את הקשרים התרבותיים והחברתיים ההיסטוריים בין שתי המדינות.
ראה גם מקסיקנים לבנונים.פנמה30 באפריל 1946 לפנמה יש קונסוליה כללית בביירות.פרגוואי12 במאי 1950שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-12 במאי 1950.
ראה פרגוואים לבנוניםטרינידד וטובגו1963שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1963 כאשר הוסמכה לשגריר לבנון בטרינידד וטובגו (תושב קראקס) מ' חלים שבעיה.אַרצוֹת הַבְּרִית16 בנובמבר 1944ראה יחסי לבנון-ארצות הברית
האינטראקציה של ארצות הברית עם לבנון נמשכת חזרה לאירועים כמו משבר לבנון של 1958, אותו שלחה בכוחות צבא כדי לבצר את עמדת הממשלה.
גם שכנתה של לבנון מדרום, ישראל, שלחה כוחות במספר הזדמנויות, ותקפה לתוך לבנון בתגובה לחטיפת חזבאללה שני חיילים ישראלים.
מקור אפשרי לחיכוך בין ארצות הברית ללבנון הוא שרוב כלי הנשק של ישראל הוא מתוצרת ארצות הברית, בטענה לשותפות אפשרית של ארצות הברית בתקיפות של ישראל.
ללבנון יש שגרירות בוושינגטון הבירה וקונסוליות כלליות בדטרויט, לוס אנג'לס וניו יורק.
לארצות הברית יש שגרירות בביירות.
ראה גם לבנונים אמריקאיםאורוגוואי25 באוקטובר 1945ראה יחסי לבנון-אורוגוואי
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-25 באוקטובר 1945
אורוגוואי הכירה בעצמאותה של לבנון ב-22 בנובמבר 1943.
ראה גם אורוגוואי לבנוניםונצואלה10 ביולי 1946 ללבנון יש שגרירות בקראקס.
מדינההיחסים הפורמליים החלוהערותאפגניסטןאוגוסט 1948שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים באוגוסט 1948 כאשר הוסמך שר אפגניסטן ללבנון (תושב בגדד) גולם יחיא טרזי.ארמניה4 במרץ 1992ראה יחסי ארמניה-לבנון
שגרירות ארמניה בלבנון נפתחה ביוני 1994. שגרירות לבנון נפתחה בירוואן בספטמבר 1997.
לבנון מארחת את האוכלוסייה הארמנית השמינית בגודלה בעולם.
במהלך מלחמת לבנון 2006, הודיעה ארמניה כי תשלח סיוע הומניטרי ללבנון.
לפי ממשלת ארמניה, כמות לא מוגדרת של תרופות, אוהלים וציוד כיבוי אש הוקצתה לרשויות בלבנון ב-27 ביולי 2006. ב-11 במאי 2000, הצביע הפרלמנט הלבנוני על הכרה ברצח העם הארמני..
לבנון היא המדינה הערבית הראשונה ואחת ממדינות העולם הבודדות שעשו זאת.
ללבנון יש שגרירות בירוואן.אזרבייג'ן18 בספטמבר 1992ראה יחסי אזרבייג'ן-לבנון
לבנון מוסמכת לאזרבייג'ן דרך שגרירותה בטהרן, איראן.בחריין29 במאי 1972 לבחריין יש שגרירות בביירות.
ללבנון יש שגרירות במנאמה.בנגלדש28 במרץ 1973שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-28 במרץ 1973סִין9 בנובמבר 1971ראה יחסי סין-לבנון
סין ולבנון כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 בנובמבר 1954 והשגרירות בטאיפיי נפתחה ב-1957. לבנון העבירה את ההכרה מהרפובליקה שבסיסה בטייבה לרפובליקה העממית ב-9 בנובמבר 1971.
ביוני 2020, לבנון הייתה אחת מ-53 מדינות שתמכו בחוק הביטחון הלאומי של הונג קונג באו"ם.
סין פתחה את מכון קונפוציוס הראשון במזרח התיכון בלבנון בשנת 2006.הוֹדוּ15 בספטמבר 1948ראה יחסי הודו-לבנון
ללבנון יש שגרירות בניו דלהי.אִינדוֹנֵזִיָהראה יחסי אינדונזיה-לבנון
ללבנון יש שגרירות בג'קרטה.איראן21 בספטמבר 1944ראה יחסי איראן-לבנון והשפעה איראנית בלבנון
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-21 בספטמבר 1944.
ללבנון יש שגרירות בטהרן.עִירַאק24 בפברואר 1944ראה יחסי עיראק-לבנון
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-24 בפברואר 1944 כאשר השליח יוצא הדופן הראשון והשר הנאמן הראשון של עיראק ללבנון תחסין קדרי הציג את תעודתו כנציגים דיפלומטיים זרים ראשונים, שהציגו את מכתבי האסמכתו לנשיא לבנון בכרה חורי.
לבנון ועיראק חולקות את אותה שפה ותמיכה הדדית זו בזו בסכסוכים, היחסים של לבנון עם עיראק היו לרוב קרים.
הנושאים כוללים את הסיוע החומרי והפוליטי החזק של ממשלת לבנון לחזבאללה ועימותים מתמשכים בעיראק בין הסונים והשיעים.
ללבנון יש שגרירות בבגדד.ישראלראה יחסי ישראל-לבנוןיפןנובמבר 1954ב-1954 נפתחה נציגות יפן בלבנון, ב-1957 נפתחה נציגות לבנון בטוקיו.
ב-1959 שודרגו שתי הנציגויות לשגרירויות
ללבנון יש שגרירות בטוקיו.יַרדֵן1 באוקטובר 1946ראה יחסי ירדן-לבנון
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 באוקטובר 1946 כאשר הוסמך לשר עבר הירדן בלבנון מוחמד עלי עג'לוני.
ללבנון יש שגרירות בעמאן.קזחסטן20 באפריל 1993 לקזחסטן יש שגרירות בביירות.
ללבנון יש שגרירות בנור-סולטן.כווית27 בספטמבר 1961 לכווית יש שגרירות בביירות.
ללבנון יש שגרירות בעיר כווית.מלזיה16 ביולי 1963ראה יחסי לבנון-מלזיה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-16 ביולי 1963
ללבנון יש שגרירות בקואלה לומפור.
למלזיה יש שגרירות בביירות.פקיסטן15 בספטמבר 1948ראה יחסי לבנון-פקיסטן
פקיסטן אינה מכירה בישראל, המקיימת יחסי עוינות עם לבנון, כמדינה לגיטימית.
לפקיסטן יש שגרירות בביירות.פַּלֶשְׂתִינָה17 באוגוסט 2011לבנון ומדינת פלסטין כוננו יחסים דיפלומטיים ב-17 באוגוסט 2011 כאשר הנציגות הדיפלומטית הפלסטינית הועלתה לדרגת שגרירות ופתחה את שגרירות מדינת פלסטין לרפובליקה של לבנון.
לפלסטין יש שגרירות בביירות.קטר11 באפריל 1972 ללבנון יש שגרירות בדוחא.
לקטר יש שגרירות בביירות.ערב הסעודית9 באפריל 1944ראה יחסי לבנון-סעודיה
ללבנון יש שגרירות בריאד וקונסוליה כללית בג'דה.
לסעודיה יש שגרירות בביירות.דרום קוריאה12 בפברואר 1981 ללבנון יש שגרירות בסיאול.
לדרום קוריאה יש שגרירות בביירות.סוריה15 באוקטובר 2008ראה יחסי לבנון-סוריה 15 באוקטובר 2008 פתחו שגרירויות בשתי המדינות
מערכת היחסים בין שתי המדינות השכנות הללו במערב אסיה מורכבת: לסוריה היו חיילים מוצבים בלבנון והפעילה השפעה פוליטית במדינה במשך שנים רבות.
עם זאת, סוריה הכירה רשמית בריבונות לבנון לאחר מספר שנים.
לסוריה יש שגרירות בביירות.טוּרְקִיָה8 במרץ 1946ראה יחסי לבנון-טורקיה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-8 במרץ 1946.
ללבנון יש שגרירות באנקרה וקונסוליה כללית באיסטנבול.
לטורקיה יש שגרירות בביירות.איחוד האמירויות הערביות8 בינואר 1972ראה יחסי לבנון-איחוד האמירויות הערביות
ללבנון יש שגרירות באבו דאבי וקונסוליה כללית בדובאי.
לאיחוד האמירויות הערביות יש שגרירות בביירות.תימן1953שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1953 כאשר הוסמך לשר שגרירות תימן בלבנון, ד"ר עדנאן טרצ'יצ'י.
לבנון סיימה את המשא ומתן על הסכם התאגדות עם האיחוד האירופי בסוף 2001. ההסכם זכה לכינוי "הסכם ההתאגדות האיחוד האירופי-לבנון".
תוכנית הפעולה של האיחוד האירופי-לבנון מ-19 בינואר 2007, נתנה תנופה חדשה ליחסים הבילטרליים במסגרת מדיניות השכנות האירופית.
לבנון היא אחת הנהנות העיקריות בים התיכון מסיוע קהילתי והאיחוד האירופי, שבאמצעות גופיו השונים הוא התורם המוביל של לבנון.
החל משנת 2007 התמיכה הפיננסית מתועלת באמצעות מדיניות השכנות האירופית.
נייר אסטרטגיית מדינות לבנון 2007–2013 ותוכנית אינדיקטיבית לאומית 2007–2010 אומצו על ידי האיחוד האירופי.
הסיוע שניתן הותאם בעקבות תוצאותיה של מלחמת לבנון השנייה ועסק בסיוע לממשלה ולחברה בשיקום ורפורמה במדינה.
מדינההיחסים הפורמליים החלוהערותאוסטריה6 בדצמבר 1951שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-6 בדצמבר 1951 כאשר הוסמך שר אוסטריה ללבנון (תושב קהיר) מ' רוברט פרידינגר-פרנטר.בלגיה25 בנובמבר 1944שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-25 בנובמבר 1944 כאשר הקימו את הנציגות הלבנונית (שגרירות) בבלגיה.בולגריה19 בספטמבר 1966 מאז מאי 1967 יש לבולגריה שגרירות בביירות.
מאז יולי 1983, ללבנון יש שגרירות בסופיה.
שתי המדינות חברות מלאות בפרנקופוניה ובאיחוד הים התיכון.קרואטיה קרואטיה מוסמכת ללבנון משגרירותה בקהיר, מצרים.
לבנון מוסמכת לקרואטיה משגרירותה בווינה, אוסטריה.דנמרק6 באוקטובר 1953שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-6 באוקטובר 1953, כאשר הוסמך השליח יוצא הדופן הראשון והשר הנאמן של דנמרק ללבנון (תושב קהיר) GL Host
לבנון מוסמכת לדנמרק משגרירותה בסטוקהולם, שוודיה.פינלנד21 ביוני 1954שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-21 ביוני 1954צרפת25 בנובמבר 1944ראה יחסי צרפת-לבנון
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-25 בנובמבר 1944 כאשר מונה אחמד דאוק לשר הנאמן של לבנון בצרפת.
וב-25 בדצמבר 1944 נפתחה הנציגות הלבנונית (שגרירות) בפריז.
בשנת 2007, נשיא צרפת ניקולא סרקוזי הורה על השעיית הקשרים עם סוריה עד שתיווצר הוכחה שדמשק לא מתערבת במשבר הפוליטי בלבנון.
שבוע לאחר הצהרתו של סרקוזי בקהיר, שר החוץ הסורי, וליד אל מועלם, הודיע שסוריה מפסיקה את קשריה עם צרפת.
"סוריה החליטה להפסיק את שיתוף הפעולה עם צרפת במשבר הלבנוני" אמר מועלם.
ביולי 2008 החליטו צרפת וסוריה לפתוח שגרירויות זו במדינות זו.
באפריל 2009, פקידים צרפתים ולבנונים אישרו את המסגרת של הסכם ביטחוני שמלבד שיפור היחסים הבילטרליים כולל סחר בסמים ובנשק, הגירה בלתי חוקית ופשעי סייבר.
לבנון כשגרירות בפריז וכקונסוליה כללית במרסיי.גרמניה20 במאי 1953ראה יחסי גרמניה-לבנון
ללבנון יש שגרירות בברלין.יוון17 ביוני 1947ראה יחסי יוון-לבנון
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-17 ביוני 1947, כאשר שר יוון הראשון ללבנון עם מגוריו בקהיר מ.
ז'ורז' טריאנטפילידיס הציג את תעודותיו
הקשר בין שני האנשים מתוארך לימי קדם, עם פעילות המסחר המוקדמת בין היוונים הקדמונים לפיניקים.
בתקופה המודרנית, היחסים הבילטרליים של יוון-לבנון טובים מאוד בכל הרמות.
ליוון יש שגרירות בביירות וללבנון יש שגרירות באתונה.
שתי המדינות חברות באיחוד הים התיכון ובפרנקופוני.
ללבנון יש שגרירות באתונה.הכס הקדוש17 במרץ 1947ראה יחסי הכס הקדוש-לבנון
הכס הקדוש מילא תפקיד מרכזי במשא ומתן לשלום בלבנון.
היא ביקשה לאחד פלגים נוצריים שהופרדו לאחר מלחמת האזרחים בלבנון.
במקביל, היא ביקשה להפחית את המתיחות הנוצרית-מוסלמית ולשמור על קהילות נוצריות שהולכות ופוחתות בחלקים רבים של לבנון ובמקומות אחרים במזרח התיכון.
לכס הקדוש יש מילה בהריסה.
ללבנון יש שגרירות ברומא המוסמכת לכס הקדוש.הונגריה30 בנובמבר 1965 הונגריה פתחה את השגרירות שלה בביירות ב-1970.
לבנון פתחה שגרירות בבודפשט בשנת 1994.אירלנד12 בדצמבר 1974 אירלנד מוסמכת ללבנון מהשגרירות שלה בקהיר, מצרים.
לבנון מוסמכת לאירלנד מהשגרירות שלה בלונדון, בריטניה.אִיטַלִיָה20 בנובמבר 1946ראה יחסי איטליה-לבנון
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-20 בנובמבר 1946, כאשר הוסמך הראשון ל-Charge d'affaires of Italy ללבנון, אדולפו אלסנדריני.
לבנון פתחה נציגות ב-1946, שהפכה לשגרירות ב-1955.
ללבנון יש שגרירות ברומא.ליכטנשטיין9 ביוני 2000שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-9 ביוני 2000 כאשר הוסמך השגריר הראשון של לבנון בליכטנשטיין (תושב ברן) סמיר הובייקההולנד12 באוקטובר 1950שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-12 באוקטובר 1950
להולנד יש שגרירות בביירות.פולין20 באוקטובר 19561 באוגוסט 1944 לבנון כוננה יחסים דיפלומטיים עם ממשלת פולין הגולה בלונדון.
ב-20 באוקטובר 1956 קיבלה ממשלת לבנון את יוזמת ממשלת הרפובליקה העממית הפולנית בדבר כינון יחסים דיפלומטיים ברמת הצירים, שמשמעותה נסיגה בו-זמנית מההכרה בממשלת פולין הגולה.
לפולין יש שגרירות בביירות.רומניה6 בינואר 1965ראה יחסי לבנון-רומניה
ללבנון יש שגרירות בבוקרשט וקונסוליית כבוד בקונסטנצה.
לרומניה יש שגרירות בביירות וקונסוליית כבוד בטריפולי.
שתי המדינות חברות מלאות באיחוד הים התיכון ובפרנקופונירוסיה3 באוגוסט 1944ראה יחסי לבנון-רוסיה
לרוסיה יש שגרירות בביירות.ספרד5 במרץ 1948ראה יחסי לבנון-ספרד
לספרד יש שגרירות בביירות.שוודיה7 בפברואר 1946 ללבנון יש שגרירות בסטוקהולם
לשוודיה יש שגרירות בביירות שווייץ27 בפברואר 1946שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-27 בפברואר 1946אוקראינה14 בדצמבר 1992שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-14 בדצמבר 1992
שגרירות אוקראינה בביירות נפתחה באוגוסט 1995
שגרירות לבנון נפתחה בקייב עד פברואר 2022.בריטניה27 במרץ 1942שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים מלאים ב-27 במרץ 1942, כאשר הגנרל סר אדוארד ספירס מהממלכה המאוחדת הציג מכתבי אמון לנשיא נקאצ'ה מלבנון
מדינההיחסים הפורמליים החלוהערותאוסטרליה5 בפברואר 1967ב-20 בפברואר 1967 נפתחה שגרירות אוסטרליה בביירות.
הוא נסגר ב-1984 בגלל המצב הביטחוני בביירות.
השגרירות נפתחה מחדש באופן רשמי ב-18 ביולי 1995
74,000 אנשים ילידי לבנון חיים באוסטרליה, בעיקר בסידני, ויש יותר אנשים ממוצא לבנוני כולל מארי באשיר, סטיב ברקס וחאזם אל מסרי.
לאוסטרליה יש קשרי סחר צנועים עם לבנון והיא גם נתנה סיוע חוץ לאחר מלחמת האזרחים בלבנון בשנים 1975–1990.
ללבנון יש שגרירות בקנברה וקונסוליות כלליות במלבורן ובסידני.
ראה גם לבנונים אוסטרלים.איי מרשל26 בספטמבר 2019שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-26 בספטמבר 2019ניו זילנד25 בנובמבר 198025 בנובמבר 1980 השגריר הלבנוני הראשון בניו זילנד עם מגורים בקנברה ריימונד הנין הציג את מכתבי האישורים שלו למושל הכללי של ניו זילנד.
לבנון מוסמכת לניו זילנד מהשגרירות שלה בקנברה, אוסטרליה.
ניו זילנד מוסמכת ללבנון מהשגרירות שלה בקהיר, מצרים.
יחסי החוץ של טונגה הם היחסים הבילטרליים שבין ממלכת טונגה לבין מדינות העולם וגופים בין-לאומיים שונים.
מדינות איתן טונגה מקיימת יחסים דיפלומטיים
מאז קריסת ברית המועצות בשנת 1991 ידעו יחסי החוץ של רוסיה עליות ומורדות - ביחסיה עם שכנותיה, עם המעצמות, עם שאר מדינות העולם ועם הגופים הבין־לאומיים.
כהמשך כמעט ישיר ליחסי החוץ שלה כמעצמת-על לשעבר, שאפה רוסיה להטיל את חסותה על שכנותיה, ולהבטיח ריבונות ביטחונית וכלכלית רבה ככל האפשר.
רוסיה לא מקיימת יחסים דיפלומטיים עם אוקראינה, איי שלמה, בהוטן, גאורגיה ומיקרונזיה.
עם סיום המלחמה, התגלע סכסוך דו-קוטבי בין המעצמות, סכסוך שמעולם לא גלש לעימות חזיתי ולכן כונה המלחמה הקרה, סכסוך שהשפיע על הפוליטיקה העולמית עד לקראת סוף המאה ה-20.
נכון להיום היחסים בין ארצות הברית לפדרציה הרוסית מתפתחים בתחומים כמו מלחמה בטרור, מחקר בתחום החלל ומניעת הפצת נשק גרעיני.
רוסיה רואה את ארצות הברית כאיום על ההגמוניה שלה באירופה המזרחית ואסיה התיכונה.
היחסים החריפו בפברואר 2022 בעקבות הפלישה של רוסיה לאוקראינה.
ארצות הברית הטילה סנקציות על ואוליגרכים מקורבים לפוטין.
לפי מחלקת המדינה האמריקנית, משנת 2014 רוסיה העבירה בחשאי מאות מיליוני דולרים למפלגות, פוליטיקאים ומועמדים בבחירות בעשרות מדינות ברחבי העולם - במטרה להגדיל את השפעתה ואת התמיכה בה בזירה הבינלאומית.
יחסי רוסיה עם הרפובליקה העממית של סין הדרדרו מאז הפיצול הסיני-סובייטי בשנת 1961, ועימותי הגבול ביניהם בשנת 1969. יחסי המדינות השתפרו באפן ניכר לאחר מותו של מנהיגה של סין מאו דזה-דונג בשנת 1976.
בשנת 2001 נחתם הסכם אשר הסדיר את הגבול בין המדינות.
באותה שנה, נוסד בשנת 2001, על ידי מנהיגי סין, רוסיה, קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן, ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה.
הארגון שנועד לבנות אמון ולהגביר את שיתוף הפעולה הפוליטי, הכלכלי והביטחוני.
תרגילים צבאיים בקנה מידה גדול, נערכים בין רוסיה וסין, אחת לכמה זמן בחסות ארגון ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה.
כיום, רוסיה היא אחת הלקוחות העיקריים של סין מבחינת הייבוא ממנה.
במהלך המלחמה הקרה, טרם נפילת ברית המועצות, התקיים קשר הדוק בין הודו ורוסיה.
הקשר בין המדינות התבטא ביחסים ביטחוניים וכלכליים ענפים.
לאחר נפילת ברית המועצות, הודו שיפרה באופן ניכר את יחסיה עם המערב, אך היא המשיכה את קשריה ההדוקים עם רוסיה.
הודו היא הלקוח השני בגודלו בעולם של תעשיית הנשק הרוסית.
יותר מ-70% מהנשק ההודי, הוא מתוצרת רוסית.
מבחינה היסטורית, שתי המדינות ניהלו יחסים לבביים עד שהתנגשות של שאיפות טריטוריאליות באזור מנצ'וריה שבצפון מזרח סין הובילה למלחמת רוסיה–יפן בשנת 1904, שהסתיימה בניצחון יפני שתרם להיחלשות המונרכיה ברוסיה.
יפן התערבה אחר כך במלחמת האזרחים ברוסיה משנת 1918 עד 1922, ושלחה כוחות למזרח הרחוק ולסיביר הרוסית.
אחריה הגיעו סכסוכי גבולות בין ברית המועצות החדשה לאימפריה של יפן לאורך שנות השלושים.
שתי המדינות חתמו על הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני בשנת 1941, אף על פי שהממשלה הסובייטית הכריזה מלחמה על יפן בכל זאת באוגוסט 1945, ואף פלשה למדינת הבובות היפנית מנצ'וקוו וכן תפסה את האיים הקוריליים שמצפון ליפן.
שתי המדינות סיימו את מצב המלחמה הרשמי שלהן עם ההצהרה המשותפת הסובייטית-יפנית משנת 1956, אך נכון לפברואר 2019 לא פתרו את המחלוקת הטריטוריאלית הזו של הבעלות על האיים הקוריליים.
סקר דעת קהל משנת 2018 שפרסם מרכז לבדה הרוסי מראה כי 61% מהרוסים הם בעלי השקפה חיובית על יפן, כאשר 20% מביעים דעה שלילית.
על פי מרכז המחקר פיו לשנת 2017, 64% מהיפנים רואים את רוסיה בצורה שלילית, לעומת 26% שרואים אותה בצורה חיובית.
אנשים בגילאי 50 ומעלה נוטים הרבה פחות להשקפות חיוביות ברוסיה (16%) בהשוואה לאלה שבין 18 ל-29 (53%).
עם זאת, ממשלת יפן רואה ברוסיה שותף חשוב לביטחון ואיזון נגד סין וקוריאה הצפונית באזור.
מסיבה זו, מאז תחילת המשבר באוקראינה וסיפוח קרים ב-2014, המשיכה יפן לנהל קשרים עם רוסיה על אף הסנקציות על ידי בעלות ברית המערב של יפן.
ממשלות שתי המדינות התאמצו להגדיל את היחסים, כולל השקעות יפניות ברוסיה, שיתוף פעולה צבאי, וארגנו שנת חילופי תרבות בין רוסיה ליפן לשנת 2018.
ביוני 2018, נסיכת יפן, היסאקו טאקאמאדו, נסעה לרוסיה כדי לעודד את נבחרתה הלאומית בגביע העולם של פיפ"א.
היא החברה הראשונה במשפחה הקיסרית שהגיעה לרוסיה מאז 1916.
לאחרונה, נשמעים יותר ויותר קולות ברוסיה הקוראים ומגדירים את מדינות ברית המועצות לשעבר, כמדינות "קרובות לרוסיה", וכ"אזורי הגמוניה רוסית" שרוסיה "רואה בהם עניין רב".
לאחר נפילת ברית המועצות, ניסתה רוסיה במאמצים רבים להשאיר לפחות מעט מההשפעה של בשטחי הברית לשעבר.
בשל כך, ב-8 בדצמבר 1991 היא הקימה את חבר המדינות, כניסיון להכפיף את מרותה על מדינות אלו.
בשנים הבאות רוסיה חתמה הסכמים רבים עם מדינות ברית המועצות לשעבר, על-מנת להגביר את תלותם בה.
עם זאת, רוב ההסכמים לא מולאו, ורוב מדינות הקווקז ואירופה המזרחית, החלו להתקרב למערב.
אך בשונה ממדינות הקווקז ואירופה המזרחית, מדינות אסיה התיכונה, נשארו ברובם תחת הגמוניה רוסית.
גורם מרכזי שהשפיע על מדיניות החוץ הרוסית באשר לשכנותיה, הוא העובדה שמיעוטים רוסיים נכבדים, היו במדינות אלו טרם נפילת ברית המועצות, ונשארו שם לאחר מכן.
בעיה זו מחריפה כאשר ישנם מיעוטים רוסיים רבים סמוך לגבול הרוסי, כגון באוקראינה ובקזחסטן, אשר רוצים להסתפח לרוסיה.
רוסיה שומרת על הבסיסים הצבאיים שלה בארמניה, בבלארוס, בקירגיזסטן ובטג'יקיסטן.
מלאחר מלחמת העולם השנייה ועד לנפילת ברית המועצות (1991), אירופה המזרחית הייתה תחת שלטון סובייטי, ואם לא, אז תחת השפעה כזאת.
אך בשנים האחרונות, החלו מדינות רבות מאזור זה להצטרף לארגונים בין־לאומיים רבים, בעלי זיקה מערבית, כגון האיחוד האירופי ונאט"ו.
אך שתי מדינות לא פעלו כך, ונשארו עם השפעה רוסית יתרה, המדינות הללו הן אוקראינה ובלארוס.
למדינות אלו ישנה גם קרבה תרבותית והיסטורית גדולה יותר לרוסיה משאר לשאר מדינות האזור.
שתי מדינות אלו מכונות רבות ברוסיה בכינויים כמו "האחים הצעירים של רוסיה".
ב-2004, עלה לשלטון באוקראינה שלטון פרו-מערבי בראשות ויקטור יושצ'נקו.
אך בבחירות לאחר מכן עלה שוב שליט פרו-רוסי, ויקטור ינוקוביץ' שהצהיר על רצונו באינטגרציה עם רוסיה.
ב-2014, התקיימה מחאת יורומאידן והדחתו לאחר מכן של ינוקוביץ'.
החלה הידרדרות שנקראה הסכסוך האוקראיני-רוסי וכללה את סיפוח חצי האי קרים (2014), מוערבות רוסית במלחמת האזרחים באוקראינה והפלישה הרוסית לאוקראינה.
בניגוד לאוקראינה, ששם נשבו להם רוחות מערביות, בלארוס נשארה כמו תמיד ידידה עמוקה של רוסיה.
את זה מראים לא רק מדינות החוץ הרוסית והבלארוסית, אלא גם סקרי דעת קהל בשתי המדינות.
במדיה רב, בלארוס היא גם המדינה היחידה שלא הביע שביעות רצון מהתפרקות ברית המועצות, והניתוק המדיני עם רוסיה.
בשל כך, ב-2 באפריל 1996, חמש שנים לאחר נפילת ברית המועצות, נוצר "חבר העמים של רוסיה ובלארוס", וחוזק ב-2 באפריל 1997 כאשר מנהיגי שתי המדינות חתמו על "אמנת איחוד בין בלארוס ורוסיה" אשר שינתה את שם הישות שנוצרה ל"האיחוד של רוסיה ובלארוס".
הישות נוצרה עקב שילוב אינטרסים בין בלארוס, בראשה עמד אלכסנדר לוקשנקו שרצה לקשור את כלכלתה החלשה של ארצו בכלכלת הפדרציה הרוסית, ובוריס ילצין שעמד תחת לחצם של יריביו הפוליטיים שתמכו באיחוד מלא בין רוסיה ובלארוס.
בנוסף לכל זה, בלארוס ורוסיה חברות בארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה.
מלאחר מלחמת העולם השנייה ועד לנפילת ברית המועצות (1991), אסיה התיכונה הייתה תחת שלטון סובייטי.
מצב זה נשמר גם לאחר נפילתה של ברית המועצות, אך במידה פחותה.
כל מדינות אסיה התיכונה, חברות בארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה יחד עם רוסיה, מלבד טורקמניסטן, אשר חברה בארגון במעמד משקיף.
לרוסיה יש שגרירויות בכל מדינות אזור זה, ולהן יש שגרירות ברוסיה.
מלבד שגרירויות לרוסיה בקזחסטן ולהפך, המדינות מחזיקות גם בקונסוליות.
בינואר 2005, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ונשיא קזחסטן, נורסולטן נזרבייב, חתמו על הסכם להסדרת הגבול בין המדינות, ולפתיחתו באופן דו-צדדי, בשעות מסוימות.
לרוסיה ולאוזבקיסטן במאי 2005, רוסיה דרשה מארצות הברית לפנות את בסיסה הצבאי במדינה.
דבר זה קידם בצורה משמעותית את היחסים בינה לבין רוסיה.
בנובמבר 2005, חתמו שני נשיאי המדינות במוסקבה, אסלאם קרימוב וולדימיר פוטין על הסכם לשיתוף פעולה הדדי.
היחסים דיפלומטיים בין רוסיה לטורקמניסטן, נעים בעיקר סביב הסחר של המדינות בנפט וגז טבעי.
רוסיה עושה מאמצים רבים, על-מנת לקבל בעלות על משאבי האנרגיה שבטורקמניסטן, על כך היא מתחרה נגד סין, האיחוד האירופי וארצות הברית.
בנוסף, ישנה תחרות בין רוסיה לטורקיה, על תפקיד היבוא משאבי האנרגיה של טורקמניסטן לאירופה.
לרוסיה ולקירגיזסטן ישנם יחסים דיפלומטיים ענפים מזה שנים.
בעוד מדינות רבות באסיה התיכונה מרבות להתלונן על התערבות יתר רוסית בענייניהם הפנימיים, קירגיזסטן דווקא קיבלה בברכה את ההגמוניה הרוסית באזור.
קירגיזסטן זוכה לתרומות ולסיועים כלכליים ענפים מצד רוסיה, אך זה עולה לה בכך שהיא תלויה ברמה גבוהה מאוד ברוסיה, בין אם בצורה ישירה, ובין אם בצורה עקיפה באמצעות קזחסטן.
מלאחר מלחמת העולם השנייה ועד לנפילת ברית המועצות (1991), הקווקז היה תחת שלטון סובייטי.
גם טרם נפילת ברית המועצות, שררה מתיחות רבה בין גאורגיה לשלטון הסובייטי המרכזי.
לאחר נפילת ברית המועצות, המתיחות ביניהן הגיעה לשיאה במלחמת אבחזיה בשנית 1992 ו-1993. במלחמה זו, רוסיה תמכה בצורה ענפה בבדלנים האבחזים שלחמו נגד הממשלה הגאורגית.
בעכבות המלחמה, רוסיה הכריחה את גאורגיה להעביר בסיסים צבאיים גאורגים בשטחה של גאורגיה, לשליטה רוסית; וכמו כן היא הכריחה אותה להצטרף לחבר המדינות.
בתגובה למלחמה, גאורגיה סייעה בצורה ענפה לבדלנים הצ'צ'נים בשטחה של רוסיה.
בתחילת חודש אוגוסט 2008, החלה המלחמה בדרום אוסטיה עקב חילופי אש כבדים בין כוחות צבא גאורגיה לכוחות הבדלנים האוסטים בחבל דרום אוסטיה.
לאחר שבוע, ב-8 באוגוסט, בנסיבות שנויות במחלוקת, שלחה רוסיה, מתוך התחייבות לבדלנים האוסטים, וכתגובה לסיוע של גאורגיה לבדלנים הצ'צ'נים כמה שנים קודם לכן, כוחות ארטילריה, שריון וחי"ר אל החבל.
בין רוסיה לאזרבייג'ן שוררים יחסי קרבה.
אזרבייג'ן מסייעת רבות לרוסיה, בשאיפתה להגמוניה בקווקז, ובבעלות על הנפט והגז הטבעי באזור הים הכספי.
רוסיה מייצאה חלק נכבד ממשאבי האנרגיה של אזרבייג'ן דרכה לאירופה.
מחלוקת בין המדינות, ישנה בעניין ארמניה.
רוסיה מסייעת ותומכת בארמניה, מדינה בסכסוך אלים עם אזרבייג'ן.
ארמניה נחשבת לבעלת ברית של רוסיה.
ב-29 באוגוסט 1997 נחתמו מספר הסכמים בין רוסיה לארמניה, אשר מסדירים את קיומם של בסיסים צבאיים של הצבא הרוסי בשטחה של ארמניה.
ארמניה חברה בחבר המדינות יחד עם רוסיה.
באופן מסורתי הייתה ברית המועצות, בהיותה מעצמת-על, בעלת אינטרסים במזרח התיכון ובמסגרת המאבק הבין גושי והמלחמה הקרה היא הגנה בעקביות על האינטרסים שלה על ידי תמיכה צבאית, כלכלית ופוליטית במדינות ערב העוינות את ישראל.
נכון להיום, ישנם גורמים הרואים את רוסיה כממשיכת דרכה של ברית המועצות גם בתחום זה, ועל אף שמעולם לא התרחש עימות ישיר בין ישראל לאויביה שרוסיה לקחה בו חלק פעיל, ניתן לזהות דפוסי פעולה המצביעים על תמיכתה של רוסיה בגורמים עוינים לישראל.
תחת הנהגתו של פוטין אשר נבחר לנשיאות רוסיה בשנת 2000 הפכה רוסיה מידידתה של ישראל לאחת המדינות אשר תורמות רבות לחוסר היציבות במזרח התיכון (אפשטיין, 2007).
זאת על ידי תמיכה צבאית ופוליטית בארצות ערב ובארגונים אשר מוגדרים על ידי ישראל ועל ידי ארצות המערב כארגוני טרור.
כך למשל הייתה רוסיה המדינה הראשונה אשר הכירה בשלטון חמאס ברצועת עזה ונציגי הארגון אף הוזמנו למוסקבה לביקור רשמי.
זהו שינוי של המדיניות הרוסית משנת 2000 כאשר סרגיי איבנוב- יו"ר המועצה לביטחון לאומי של רוסיה הכריז: "המצב מולו מתמודדת ישראל באינתיפאדה השנייה, המונהגת על ידי חמאס, לא שונה במאומה מהמצב מולו מתמודדת רוסיה בצ'צ'ניה" (Freedman, 2007, p.
בסופו של דבר זכו נציגי "חמאס" לשני ביקורים בבירה הרוסית (במרץ 2006 וכעבור שנה, במרץ 2007).
בעוד שבביקור הראשון עוד תלו הרוסים (וגם שאר העולם) תקוות ביכולתם להשפיע על עמדות חמאס לשנות את מדיניותם ולהכיר בזכות הקיום של מדינת ישראל, בביקור השני כבר היה ברור לכול כי נציגי התנועה לא מתכוונים לשנות את דעתם (אפשטיין, 2007).
נכון להיום חברות רוסיות (בחסות הממשל הרוסי) הפכו לקבלנים העיקריים בבניית הכור הגרעיני בבושאר ולמעשה רוסיה הפכה למדינה החשובה ביותר אשר תומכת בתוכנית הגרעין האיראנית.
כמו כן לרוסיה תפקיד עיקרי בחסימת נסיונותיה של ארצות הברית להביא לגינויה של טהראן במועצת הביטחון של האו"ם ולהטלת סנקציות כלכליות עליה (אפשטיין, 2007).
הדבר מזכיר את יחסה של רוסיה כלפי עיראק של סדאם חוסיין- כאשר הוטל מצור כלכלי על עיראק- רוסיה המשיכה ביחסי מסחר וברכישת נפט ממנה למרות החרם העולמי.
בנוסף, רוסיה ממשיכה את היחסים הטובים שהיו לברית המועצות עם סוריה ובכך גורמת ללחץ בקרב גורמי הביטחון הישראלים.
אלה טוענים כי הנשק אשר מוכרת רוסיה לסוריה- עושה את דרכו לידי חזבאללה ומשמש את הארגון במסגרת התנגשויות אלימות עם ישראל (למשל, במלחמת לבנון השנייה, טילים אשר שימשו את חזבאללה היו רובם ככולם מתוצרת רוסיה) (Katz, 2005).
הבסיס הצבאי הרוסי היחיד מחוץ לגבולות נמצא בסוריה (רואי, 2008, ע' 925).
מנגד, מאשים הצד הרוסי את ישראל באחריות להחרפת היחסים, זאת כתוצאה ממכירות הנשק הישראלי לגאורגיה והשימוש שנעשה בנשק זה נגד הצבא הרוסי במסגרת העימות הצבאי בין רוסיה לגאורגיה באוגוסט 2008. עוד טענו אנשי צבא רוסים שישראל הגדילה לעשות ואף אימנה את כוחות הביטחון הגרוזיניים טרם מלחמת רוסיה-גאורגיה (לוי, 18.08.2008).
בעכבות נפילת ברית המועצות, היחסים בין טורקיה לרוסיה השתפרו באופן ניכר, למרות חילוקי הדעות בין המדינות בנושא ההגמוניה בקווקז.
ב-16 במאי 2009 ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן טס לביקור רשמי היסטורי ברוסיה, ונפגש עם ראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין.
במאי 2010, נחתמו עסקאות כלכליות ברמה גבוהה מאוד בין המדינות, בעיקר בתחום האנרגיה.
שר החוץ הטורקי אהמט דבוטואולו, הודיע שרוסיה הציעה לטורקיה תוכנית להקמת בנק משותף להגברת הסחר בין המדינות.
היחסים בין מדינת ישראל וברית המועצות נותקו בשנת 1967 בעקבות מלחמת ששת הימים וחודשו רק כעבור 24 שנים, באוקטובר 1991 (כחודשיים לפני התפרקותה של ברית המועצות) (רואי ,2008, עמ' 922–923).
ב-13 בדצמבר 1991 הגיש שגריר ברית המועצות, אלכסנדר בובין, את כתב האמנתו לנשיא מדינת ישראל, חיים הרצוג.
בתחילת שנות ה-90' של המאה ה-20' רווחה בישראל תחושה חיובית מאוד לגבי חידוש היחסים עם רוסיה והורגשה אף שמחה לגבי הפרספקטיבה של יחסים טובים עם המעצמה אשר ממנה הגיעו רובם המכריעה של מייסדי המדינה הישראלית (אפשטיין, 2007).
לאחר התפרקות ברית המועצות חיפשה רוסיה הזדמנות לחזור לעמדת השפעה ברמה הבין־לאומית.
בין השאר ניסתה רוסיה לחזור לעמדת השפעה גם במזרח התיכון אך הבינה כי לא תוכל לעשות זאת אם לא תיתפס כצד אובייקטיבי בקונפליקט הישראלי-פלסטיני.
לפיכך, מיד עם חידוש היחסים הדיפלומטיים בשנת 1991, החלה רוסיה בהידוק היחסים עם ישראל על מנת להפוך לשותף אסטרטגי של ארצות הברית בחיפוש אחר פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני (רואי, 2008, עמ' 923–925).
כחלק מפעילות זו, בשנת 2002 הוקם "הקווארטט"/הרביעייה (רוסיה, ארצות הברית, האיחוד האירופי והאו"ם) אשר במסגרתו הוסיפה רוסיה לפעול בנושא ולנסות להשפיע על הצדדים.
אך גם במסגרת זו היו יכולותיה של רוסיה מוגבלות למדי בהשוואה לשותפות האחרות (רואי, 2008, ע' 925).
בהמשך התפתחות היחסים בין המדינות, ניסתה רוסיה מספר פעמים לשמש מתווך בין ישראל לערפאת בניסיון לעצור את האינתיפאדה השנייה אשר פרצה בשנת 2000, אך ללא הועיל (Katz, 2005).
אינטרס נוסף של רוסיה ביחסיה עם ישראל הוא הניסיון הרב שצברה ישראל בלחימה מול ארגוני טרור איסלאמיים.
לאחר פרוץ מלחמת צ'צ'ניה השנייה פנתה רוסיה לישראל בבקשה לחלוק עימה מידע וניסיון בתחום זה.
בשנת 2000 ביקר חבר הכנסת נתן שרנסקי ברוסיה והביע תמיכה של ממשלת ישראל בפעילותה של רוסיה כנגד הטרור הצ'צ'ני.
כך הפכה ישראל לאחת המדינות היחידות במערב אשר הביעו תמיכה ברוסיה בעניין זה.
לאחר התפרקותה של ברית המועצות, ישראל הכירה בעצמאותן של כל המדינות החדשות וכוננה עמן יחסים דיפלומטיים.
החשובה מבין כל המדינות הללו, מבחינה דיפלומטית, צבאית וכלכלית הייתה רוסיה אשר גם ירשה את מקומה של ברית המועצות כחברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם.
השינוי ביחסים בין המדינות בתקופה שלאחר התפרקות ברית המועצות לא איחר לבוא ובין הפעולות הראשונות של המשלחת הרוסית באו"ם היה להצביע בעד ביטול החלטת האו"ם משנת 1975 אשר השוותה את הציונות לגזענות (רואי, ,2008, ע' 924).
באוקטובר 2006 ציינו שתי המדינות 15 שנים לכינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
במסגרת זו ציינה רוסיה כי היא רואה בחיוב את התפתחות היחסים בין שתי המדינות וכי האופן בו התפתחו היחסים בתקופה כה קצרה מבחינה היסטורית (15 שנה בלבד), והגיעו לרמה כה גבוהה, מראה על נכונות שני הצדדים להמשך בשיתוף הפעולה הפורה.
במסר שהעבירה ישראל לרוסיה לרגל האירוע, צוין כי היחסים בין המדינות הגיעו לרמה דיפלומטית גבוהה ביותר והם מתאפיינים בשיתוף פעולה בתחומים רבים ומגוונים (משרד החוץ של הפדרציה הרוסית, 2007).
נקודה חשובה ביחסיה של רוסיה עם ישראל היא העובדה שבישראל חיים יותר ממיליון אזרחי ברית המועצות לשעבר וחלק גדול מהם הגיעו מרוסיה עצמה.
מדובר בפזורה דוברת רוסית הגדולה בעולם אשר חיה מחוץ לגבולות ברית המועצות לשעבר.
בתחילת שנות ה-90' ראו שלטונות רוסיה באותם ישראלים יוצאי רוסיה - מעין גשר תרבותי אשר יכול לשמש להידוק הקשרים בין המדינות מבחינה תרבותית וכלכלית.
ואכן, בתקופה זו שבה נשיאה של רוסיה היה בוריס ילצין, הורגשה התקרבות גדולה בין המדינות (רואי, 2008, ע' 924).
מאז התפרקות ברית המועצות חווה רוסיה בעיה דמוגרפית קשה אשר שתוצאתה הקטנת אוכלוסייתה מדי שנה במאות אלפי אזרחים.
רוסיה רואה בפזורה הרוסית ברחבי העולם בכלל (הפזורה הרוסית מוערכת ב-24 מיליון מהגרים אשר היגרו מרוסיה) ובישראל בפרט מקור חשוב להגדלת אוכלוסייתה באנשים משכילים ובעלי כושר עבודה (בוסתן ולוין, 2008).
נכון להיום, אזרחי ישראל אשר עלו מרוסיה רשאים להחזיק בנתינות כפולה, זאת בניגוד לתקופה שבה ברית המועצות חייבה את האזרחים העוזבים אותה - לוותר על אזרחותם.
ואכן, רבים מהישראלים-הרוסים מחזיקים היום באזרחות כפולה ומשתמשים בה על מנת לשמור על יחסים עם קרוביהם ברוסיה ואף על מנת לקיים קשרי מסחר חוצי גבולות תוך ניצול קשריהם בשתי המדינות (רואי, 2008, ע' 925).
רוסיה חברה בארגונים בין־לאומיים רבים:
הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת המלדיביים לבין מדינת ישראל עברו עליות ומורדות.
כיום לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים בין שתי המדינות, בין המדינות היו יחסים דיפלומטיים מ-1965 עד 1974. מ-2012 עד 2017 המדינות חתמו ויישמו הסכמי שיתוף פעולה, אך לא החזירו את היחסים הדיפלומטיים במלואם.
מ-1978 עד 2008 לא התקיימו יחסים רשמיים בין ישראל למלדיביים.
ב-2008 נשיא הרפובליקה החדש מוחמד נשיד הצהיר בעצרת הכללית של האו"ם כי בכוונת המלדיביים לכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
ההצהרה נתקלה בהתנגדות מצד גורמי אופוזיציה במדינה.
בסופו של דבר היחסים לא כוננו.
בחודש יוני 2024 ממשלת האיים המלדיביים הצהירה שתאסור כניסת ישראלים, ב-15 באפריל 2025 הפרלמנט במלדיבים אישר חוק האוסר כניסת בעלי דרכון ישראלי.
נכון לדצמבר 2024 ישראלים יכולים להיכנס לאיים המלדיביים ללא כל ויזה ל-30 ימים.
מגע ראשון בין מדינת ישראל למלדיביים היה ב-21 בדצמבר 1961 (טרום קבלת העצמאות של מדינת האיים) כאשר שלח אבראהים נאצר , ראש ממשלת המלדיביים שפעל מקולומבו שבציילון, מכתב לראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון בו תיאר את מדינתו.
הוא סיפר שארצו היא מדינת חסות של הממלכה המאוחדת ושהבריטים תובעים זכויות אֶקְסְטֶרִיטוֹרְיָאלִיות לסגל הצבאי שלהם וכן גם לאזרחים מאנגליה.
נאצר הסביר שהוא פונה לממשלות זרות ומצפה לעזרה במאבק בממלכה המאוחדת על כיבוד תנאי ההסכם שנחתם עמם, תנאים אותם מפרים הבריטים.
יעקב שמעוני, אז מנהל מחלקת אסיה במשרד החוץ הישראלי, השיב בשמו של בן-גוריון כי בעיות המלדיביים אינן מוכרות לישראל ושהנושא יילמד.
הממונה על היחסים בציילון התבקש ללמוד על הסוגיה.
המשך המגעים עם האיים המלדיביים התנהל בקצב איטי למדי מאחר שישראל נזהרה שלא לעורר את חמת הממלכה המאוחדת.
נציגי המלדיביים ניסו לקיים יחסים דיפלומטיים עם ישראל גם באמצעות שגרירות ישראל בלונדון.
ואמנם, בנובמבר 1964 הוחלט באורח עקרוני לכונן יחסים דיפלומטיים עם מדינת איים מוסלמית זו.
ברם, רק שנה לאחר מכן ב-1965, כאשר האיים עמדו לקבל את עצמאותם מן הבריטים נעשה הצעד הראשוני ושגריר ישראל בתאילנד אברהם דרום מונה לשגריר לא-תושב באיים המלדיביים.
ההחלטה לכונן עם מדינה קטנה שכזו יחסים דיפלומטיים היא שישנה חשיבות לקשור קשרים עם כל מדינה מוסלמית, ואפילו קטנה ובלתי חשובה כדוגמת המלדיביים, מחשש שהערבים יקדימו את ישראל ויפריעו לה.
מה גם שנודע לאנשי משרד החוץ כי מצרים כבר החלה לפעול דיפלומטית באיים והעניקה לתושבים שם שלושים וחמש מלגות חינוך לסטודנטים.
דרום נסע לבירת האיים, מאלה, והגיש את כתב האמנתו לסולטאן כשגריר לא-תושב ב-29 בדצמבר 1965. בשיחותיו עם ראש הממשלה נאצר הציע השגריר דרום סיוע מצד ישראל ושיגור משלחת סקר ישראלית שמטרתה תהיה לקבוע באילו תחומים יכולה ישראל לסייע למלדיביים.
בשיחות אלו דובר בין היתר על ענייני חקלאות ונקבע כי המשך הטיפול יהיה הממונה על היחסים של ישראל בציילון.
כתגובה לכינון יחסי המלדיביים-ישראל נמנעו ארצות ערב מלכונן יחסים דיפלומטיים עם המלדיביים.
אף על פי כן לא נרתעה מדינה קטנה זו וישראל החליטה לפעול לחיזוק הקשרים בין שתי המדינות באמצעות הושטת סיוע וכן להביא להאמנת שגריר המלדיביים בציילון או שגרירה בוושינגטון די.
או באומות המאוחדות כשגריר לא-תושב בישראל.
ב-1968 הודח הסולטאן ואבראהים נאצר נבחר לנשיא הרפובליקה החדשה, תפקיד בו החזיק עד להדחתו מכס הנשיאות עשור לאחר מכן, ב-1978. ב-30 ביוני 1969 קיבל הנשיא נאצר בברכה את השגריר הישראלי החדש צבי ברוש, ששימש כשגריר תושב ברנגון.
נאצר כתב לו שהוא זוכר כי ישראל הייתה בין המדינות הראשונות שהכירו בארצו וקיימו אתה יחסים ידידותיים.
תרומת ישראל להנפקת בולים של האיים המלדיביים
במהלך שנות ה-60 וה-70 עוצבו רבים מן הבולים של האיים המלדיביים על ידי האחים גבריאל ומקסים שמיר.
הפריחה ביחסים לא נמשכה ארוכות.
באוגוסט 1971 מונה שגריר ישראלי חדש ברנגון, אריה אילן.
בסביבות אמצע חודש פברואר 1972, אחרי שורת ניסיונות התחמקות והצבת קשיים שהציבו בכירי המלדיביים, הגיש אילן את כתב האמנה לנשיא נאצר.
עם זאת, נראה כי לשגריר המלדיבי בקולומבו נתקבלה הוראה למנוע את בואו של אילן על מנת להתחמק מקשרים פוליטיים מבלי לנתק את היחסים בין שתי המדינות.
במרץ 1972 פגש השגריר אילן את שר החוץ של המלדיביים, והלה אמר לו כי ממשלתו מתכוונת לעמוד חזק ויציב נגד לחצן של ארצות ערב ומדינות מוסלמיות אחרות שדורשות ממדינות לנתק את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל.
הוא הוסיף ואמר שהנשיא נאצר החליט לפנות למדינת ישראל בבקשה שתבצע עבודות הרחבה ושיפוץ בנמל התעופה של המלדיביים.
בספטמבר 1973 הסכימה הממשלה המלדיבית למינוי שגריר לא-תושב חדש לאחר שאילן יסיים את כהונתו, אך לא קרה מאום והיחסים הוקפאו ב-1974.
במשך כעשרים שנה, לא נרשמו מגעים בין האיים המלדיביים לישראל.
ראשית בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, בעקבות כינון יחסי ישראל–סין והנורמליזציה ביחסי הודו–ישראל והשינוי הדרמטי במעמד ישראל באסיה, חלה תזוזה מה ביחסי המלדיביים-ישראל.
בתחילת 1994 החליטה המלדיביים להתיר את כניסתם של אנשי עסקים ותיירים ישראלים לארצם.
בראשית חודש אוגוסט של אותה השנה, ביקרה במלדיביים משלחת של פקידים ממשרד החוץ, מומחים חקלאיים וסוכני תיירות ישראלים לבדיקת אפשרות של שיתוף פעולה כלכלי בין שתי המדינות.
במהלך ביקור זה נפגשו חברי המשלחת עם שר התיירות של המלדיביים שאמר כי הפשרת היחסים הדיפלומטיים תהיה הדרגתית.
התהליך היה להדרגתי מכיוון שלהתקרבות בין ישראל והמלדיביים ישנם מתנגדים, בהם שרי ממשלה מלדיביים.
השר הוסיף שאף על פי שהחרם על מסחר עם ישראל לא הוסר, יימצא לכך פתרון בהקדם.
ב-13 בנובמבר 1994 שוגרה אל משרד החוץ בירושלים הודעה ממשרד החוץ של האיים המלדיביים בדבר הסרת החרם המסחרי על ישראל.
התקדמות ביחסים נמשכה וכן ב-1996 ביקרו במלדיביים שני מומחי חקלאות מישראל, אך עד שנת 2009 לא חודשו היחסים באורח רשמי.
מתוך שמירת מחויבותה לשמירה על אוניברסליות האו"ם, בשנת 2005 לקחה מדינת המלדיביים חסות משותפת על החלטה שהוגשה על ידי ארצות הברית הקשורה לזיכרון השואה, ובשנת 2007 לקחה חסות משותפת גם על הצעה שהוגשה על ידי ארצות הברית על גינוי הכחשת השואה.
ב-25 בספטמבר 2009, חתמו המלדיביים על הסכמי שיתוף פעולה עם ישראל בנושא תיירות, בריאות, חינוך ותרבות.
בשנת 2010 שלחה ממשלת ישראל צוות של רופאי עיניים לטיפול בחולים ולהכשיר אנשי רפואה מקומיים באיים המלדיביים.
עם זאת, בין המדינות לא התפתחו יחסים דיפלומטיים מלאים.
במהלך מבצע צוק איתן, הודיעה רפובליקת המלדיביים כי תחרים את ישראל בתחום החינוך, הבריאות ואף התיירות עד להפסקת ההפצצות ברצועת עזה.
תושבי המלדיביים קיימו הפגנות כנגד הישראלים במדינה.
במהלך המבצע תייר ישראלי שביקר במלדיביים קרע שלט שעליו התנוסס צלב קרס לצד הסבר שהשווה את ישראל לגרמניה הנאצית, ובעקבות מעשהו החליטה ממשלת המלדיביים לגרש כ-30 תיירים ישראלים ששהו במדינה.
שר בממשלה המלדיבית אמר שהתיירים פונו בשל הדאגה לביטחונם לאחר המתיחות שנוצרה בינים לבין תושבי האיים.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל הועלתה בפרלמנט המלדיבי הצעה לתיקון חוק ההגירה במדינה, במטרה לאסור על בעלי דרכון ישראלי להיכנס אליה וב-2 ביוני 2024 החליטה ממשלת המלדיביים לאסור על ישראלים להגיע למדינה על רקע המלחמה בעזה.
מלשכת נשיא המלדיביים מוחמד מואיסו נמסר כי הקבינט במדינה החליט לשנות את החוקים כדי למנוע מבעלי דרכון ישראלי להיכנס למדינה.
קרוב ל-11 אלף ישראלים ביקרו בשנת 2023 במלדיביים שהם 0.6% מסך כניסות התיירים למדינה.
ב-15 באפריל 2025 ממשלת המלדיביים הודיעה כי תמנע ממחזיקי דרכון ישראלי להיכנס לשטחה בעקבות המלחמה בעזה ובכך אסרה על כניסת ישראלים לרפובליקת המלדיביים.
קטר קיבלה עצמאות מלאה מבריטניה ב-3 בספטמבר 1971. מדינות ערב היו הראשונות שהכירו בקטר וקטר זכתה להיכנס לליגה הערבית עוד לפני שהיא נכנסה לאו"ם.
קטר כוננה יחסים עם הגוש המזרחי והמדינות הקומוניסטיות בעולם בשנים 1985–1990. העצמאות של קטר התקבלה באהדה, וקטר התקבלה גם לאופ"ק וגם למועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ בשנים הראשונות לעצמאותה.
חשיבותה של קטר בזירה הבינלאומית עלתה במהלך השנים והיא החלה להיות מעורבת במאורעות בינלאומיים, ובהם: אירוח מונדיאל 2022 ופרשת השחיתות הקטרית בפרלמנט האירופי.
קטר גם מטפחת קשרים הדוקים עם מעצמות מערביות, ובעיקר ארצות הברית ובריטניה.
אל חודייד אייר בייס, בסיס חיל אוויר גדול הממוקם בקטר, משמש את בריטניה ואת ארצות הברית כאחד.
קטר מנהלת קשרים גם עם העולם העוין את מערב כגון: איראן, חמאס, האחים המוסלמים וגורמים מוסלמים רדיקליים בסוריה.
אוכלוסיית קטר מונה כ-2.2 מיליון בני אדם, אולם רק 290,000 מהם אזרחים.
השאר הם מהגרי עבודה הסובלים מהפרות חמורות של זכויות אדם לרבות תנאי עבודה קשים, התעללות על ידי מעסיקים, וגנבות של דרכונים ומסמכי הגירה אחרים.