tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות התנאים הלא-אופטימליים, טמפרטורות החורף הנמוכות והמחסור במים, הרי שהודות למחקר מפותח, להתמחות מקצועית של מגדלי הבננות והיות צמחי הבננות בארץ נטולי מחלות, השכילו האגרונומים הישראליים לפתח יבולים אשר אינם נופלים בהרבה באיכותם מאיכות היבולים בארצות הטרופיות.
היתרון של תחלואת הבננות הנמוכה הפך את ישראל לאחת הספקיות החשובות של שתילי בננות המיוצאים לכל רחבי העולם.
ישראל היא אחת החלוצות בעולם בריבוי שתילי בננה בתרבית, ומייצאת שתילי בננה למטעים בכל רחבי העולם.
ציפת פרי הבננה נטולת זרעים.
ריבוי צמחי הבננה נעשה באמצעות ניצני החטרים (ענף), הגדלים מקנה השורש של צמח-האם.
תוך כדי תהליך הריבוי מנתקים את הצמחים הצעירים שהתפתחו מניצני המשנה, עם שורשיהם, ושותלים אותם בקרקע.
את הנצר הבכור, שסיים את מחזור חייו, כורתים ומרחיקים מן המטע.
שיטת ריבוי מתקדמת יותר היא תרבית רקמה.
בשונה מישראל, מרבית גידולי הבננה בעולם אינם של הזנים הנאכלים כפרי טרי ומתוק, אלא של זנים המשמשים כמזון בסיסי, המהווה מקור עיקרי לפחמימות בתזונת האוכלוסייה.
זנים אלו מכונים גם "פלנטיין".
הפרי של זנים אלה מכיל עמילן רב גם בהבשלה מלאה, ובדרך כלל אינו מתוק.
הוא נאכל ללא הקליפה, טרי או מעובד בטיגון, בישול, ייבוש, קלייה או אפייה.
בארצות טרופיות רבות, הפלנטיין והבננה מגודלים לצריכה מקומית, ומהווים את המזון העיקרי של האוכלוסייה.
שיא צריכת הבננה הוא בארצות מזרח אפריקה, כ-300 ק"ג לנפש בשנה.
קמח בננה הוא אבקה המיוצרת באופן מסורתי מבננות ירוקות.
מבחינה היסטורית, קמח בננה היה בשימוש באפריקה ובג'מייקה, כאלטרנטיבה זולה יותר לקמח חיטה.
הוא משמש כיום לעיתים קרובות כתחליף נטול גלוטן לקמח חיטה, או כמקור לעמילן עמיד.
בדרום מזרח אסיה, בעיקר בבורמה, גם פרח הבננה משמש למאכל.
באתיופיה, מגדלים מין בננה הנקרא "אנסט" (Musa ensete) , אשר פירותיו אינם אכילים, והחלק הנאכל בו הוא השורש ולעיתים גם פנים הגזעול.
במקסיקו קיים המאכל טמלה, אשר מורכב מבשר וקמח תירס, אשר עטופים עלי בננה.
במזרח אפריקה ובבלגיה, מייצרים מזני בננה מסוימים בירה.
באוגנדה, מייצרים מזנים אחדים משקה אלכוהולי המכונה "וואראג'י" .
בננה היא מרכיב בקינוחים רבים, כגון: בננה ספליט, בננה לוטי, בננה פוסטר, עוגת בננות ועוד.
כמו כן, ניתן לאכול את הבננה כחלק מהפירות היבשים.
מאכל זה מכונה "בננה צ'יפס" , והוא עשוי להופיע בצורת פלחים מיובשים, או כפצפוצים.
קיימים מיני בננה רבים שאינם אכילים ויש מהם המשמשים לנוי.
במזרח אסיה (הפיליפינים) מגדלים מין הקרוי "בננה טקסטיליס" (Musa textilis) או "אבּאקָה" , ממנו מפיקים סיבים, שהם מן החזקים ביותר בעולם הצומח.
סיבים אלו, המכונים "סיבי מנילה" משמשים לייצור חבלים חזקים ביותר, המכונים "חבלי-מנילה" ושקים עמידים במיוחד.
עם המצאת הניילון וחומרים פלסטיים נוספים, פחתה חשיבותו של חבל ה"מנילה".
בארצות הטרופיות משתמשים כמעט בכל חלקי צמח הבננה, למטרות שונות: בתוך העלים הטריים מגישים מזון; בעלים היבשים משתמשים לריפוד מיטות ולקירוי בקתות; סיבי הגבעולים והעלים משמשים לקליעת מחצלות, חבלים, סלים ומלכודות דגים ; למוהל הצמח, המופק מהגבעול, מיוחסות סגולות מרפא, ומשתמשים בו לחיטוי פצעים.
בימי הביניים נעשה שימוש בעלי הבננה כתחליף לנייר כתיבה.
על פי הרמב"ם, שימש הפרי המתוק לריפוי הכבד והטחול.
בננות משמשות כלי חינוכי למדידת קרינה מייננת, בשם מק"ב.
הערכים התזונתיים בפרי הבננה עשויים להשתנות בין הזנים השונים, שלבי ההבשלה, או אזורי הגידול.
לפני הבשלתה, רוב הפחמימות בבננה הן עמילן.
בתהליך ההבשלה, הופך העמילן לפרוקטוז, המקנה לבננה את טעמהּ המתוק.
הבננה מומלצת כמקור אנרגיה בזכות הסוכרים השונים שבה, ולסובלים מלחץ דם גבוה – בזכות תכולת האשלגן הגבוהה הנמצאת בה.
יש הטוענים אך עדיין ללא הוכחות חד משמעיות, שהיא בעלת סגולות רפואיות רבות, העשויות להפחית את הסיכוי להיווצרות בעיות רפואיות נוספות, כדוגמת אנמיה, עצירות, עייפות, כאבי ראש, בחילות ואף דיכאון.
זאת בזכות המינרלים והוויטמינים שהיא מכילה.
במדינות המזרח הרחוק, וביניהן הודו, נהוג לאכול גם את קליפת הבננה.
לאור מחקרים שסקרו את ערכיה התזונתיים של קליפת הבננה, נמצא כי היא מכילה ערכים גבוהים ביותר של ויטמינים כגון B6 ו-B12. בנוסף, מכילה הבננה גם מגנזיום, אשלגן, סיבים תזונתיים כגון פרוטאין ואנטי אוקסידנטים כגון לוטאין .
קליפת הבננה מכילה גם טריפטופן, אשר מעלה את רמת הסרוטונין בדם, וכתוצאה מכך משפר את מצב הרוח.
בנוסף, הסיבים התזונתיים המצויים בקליפה, כמו גם חומרים אחרים בעלי ערך תזונתי, גורמים לתחושת שובע לאחר אכילתהּ, מעודדים חילוף חומרים ותורמים להרזיה.
ניתן לאכול את קליפת הבננה לאחר שטיפה, בצורתה הטבעית, אך גם ניתן לבשלהּ, להרתיחהּ או לטגנהּ.
הבננה מוזכרת בספרות ההלכתית בשמה העברי העתיק "מוז" או "מאוזי"ש", וברכתה נידונה בשל אופי גידולה המיוחד כבר בפסקי הגאונים.
ר' יוסף קארו בספרו "בית יוסף" על ארבעה טורים (אורח חיים סימן ר"ג) כתב:
"בתשובת הגאונים בלשון זה דהכי אמר גאון תני בתוספתא כל שמוציא עלין מעיקרו עשב הוא וכל שמוציא עלין מעצו עץ הוא והני מוז"י כיון דכלו עציו לגמרי והדר פארי משרשיו מברכין עליו בורא פרי האדמה עכ"ל".
לדעתם, כיוון שהצמח מת בכל שנה, ומתחדש מהשורש, אין זה בגדר עץ, וברכת הבננה היא 'בורא פרי האדמה'.
דעה זו היא בניגוד לדעת חכמי אשכנז בעלי התוספות והרא"ש (כפי שמובאים דבריהם שם בארבעה טורים) הסוברים שכל פרי שאינו צריך זריעה מחודשת בכל שנה, דינו כפרי העץ וברכתו בורא פרי העץ.
להלכה נפסק בשולחן ערוך "על המאוזי"ש, בורא פרי האדמה", וכך נהוג כיום.
בניסיו מונסרטה רפאל דל טורו סנצ'ז (בספרדית: Benicio Monserrate Rafael del Toro Sánchez; נולד ב-19 בפברואר 1967) הוא שחקן קולנוע פוארטו-ריקני.
על תפקידו בסרט "טראפיק" משנת 2000, הוא זכה בפרס האוסקר, פרס גלובוס הזהב, פרס גילדת שחקני המסך ו-פרס הבאפט"א.
דל טורו נולד בסאן חרמיאן, פוארטו ריקו, הוריו עורכי דין.
יש לו אח גדול בשם גוסטבו.
כשהיה בן 9 מתה אימו מדלקת כבד, ובגיל 12 היגר עם אביו ואחיו הגדול לפנסילבניה שבארצות הברית.
בסיום לימודיו בתיכון עבר לקליפורניה והחל ללמוד מנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
בזמן לימודיו נרשם לחוג דרמה, שם בלט במיוחד.
בעקבות הצלחתו בחוג לדרמה עזב את לימודיו לטובת לימודי משחק, החלטה שהסתיר ממשפחתו עד שהחל להשתתף בתפקידים ראשיים.
את קריירת המשחק שלו החל בשנות ה-80 בתפקידים קטנים ובעיקר בתפקידי סוחר סמים או מאפיונר.
ב-1987, הוא השתתף בקליפ של מדונה לשיר "La Isla Bonita".
ב-1989 הייתה הפריצה שלו לתודעת הוליווד, בסרט מסדרת סרטי ג'יימס בונד, "רישיון להרוג".
דל טורו היה לשחקן הצעיר ביותר ששיחק אי פעם את תפקיד הרשע בסדרה.
לאחר מכן השתתף בכמה סרטי טלוויזיה.
הפריצה הגדולה שלו הגיעה בסרטו של בריאן סינגר "החשוד המיידי" משנת 1995, שם שיחק בתפקיד הפושע עם בעיות דיבור.
הוא זכה על התפקיד בפרס מ"אגודת הסרטים העצמאים האמריקאים".
בשנת 1998 השתתף בסרט "פחד ותיעוב בלאס וגאס".
לצורך גילום הדמות בסרט העלה כ-20 קילוגרם.
בשנת 2000 השתתף בסרטו של סטיבן סודרברג "טראפיק", בתפקיד שוטר גבול מקסיקני.
על משחקו בסרט קיבל פרס אוסקר, פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה ואת פרס גלובוס הזהב.
ב-2003, הופיע דל טורו בסרט "מאבק צמוד" (לצידו של טומי לי ג'ונס) ובסרטו של אלחנדרו גונסלס איניאריטו "21 גרם", עליו קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 2005, הוא הופיע בסרט "עיר החטאים" שביימו והפיקו פרנק מילר ורוברט רודריגז.
בשנת 2007 כיכב בסרט "דברים שאבדו לנו באש" בו
גילם את ג'רי סאנבורן, עורך דין שהתמכר להרואין.
ב-2008 גילם את דמותו של המהפכן הארגנטינאי ארנסטו צ'ה גווארה בסרט "צ'ה", אותו גם הפיק.
את הסרט ביים סטיבן סודרברג.
על תפקיד זה זכה בפרס השחקן הטוב בפסטיבל קאן ובפרס גויה.
בשנת 2013 גילם את דמותו של אמריקאי ילידי בסרט "Jimmy P", שהוקרן בפסטיבל קאן כחלק מהתחרות הרשמית.
בשנת 2014 גילם את דמותו של פבלו אסקובר בסרט הפשע הביוגרפי "אסקובר: גן עדן אבוד" לצד ג'וש האצ'רסון.
באותה שנה גם שיחק בסרט הספרדי "יום מושלם", המספר על אנשי או"ם שהגיעו לבלקנים כדי לסייע לבני המקום בתום מלחמות יוגוסלביה בתחילת שנות ה–90.
בשנת 2015 דל טורו שיתף פעולה עם אמילי בלאנט וג'וש ברולין בסרט "סיקאריו" , מותחן פעולה אמריקאי, שביים דני וילנב וכתב טיילור שרידן.
בשנת 2018 גילם תפקיד ראשי במיני-סדרה "הבריחה מדנמורה" מבית שואוטיים, המבוססת על בריחתם של שני אסירים ממתקן כליאה בכפר דנמורה שבפאתי מדינת ניו יורק.
על תפקידו במיני-סדרה, קיבל דל טורו מועמדות לפרס אמי לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה.
במאי 2018, היה חבר בצוות השיפוט בפסטיבל קאן, והצטרף לכמה עשרות אנשים שהתקבצו ליד הביתן הפלסטיני בפסטיבל, לדקת דומייה לזכרם של יותר מ–60 מפגינים שנהרגו באותו השבוע מאש צה"ל במהלך העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה.
הנוכחים שילבו ידיים ועמדו בדממה לאות סולידריות עם מאבקו של העם הפלסטיני לחירות וצדק, נכתב בהודעה שפרסם לאחר מכן צוות הביתן.
בשנת 2021 שיחק בסרט "הכרוניקה הצרפתית", דרמה קומית שכתב וביים וס אנדרסון.
לדל טורו וקימברלי סטיוארט, מעצבת אופנה ובתו של רוד סטיוארט,למרות שלא נישאו,יש בת משותפת,דלילה, שנולדה ב-21 באוגוסט 2011.
בנוסף לאזרחות האמריקאית שלו, יש לו מנובמבר 2011 גם אזרחות ספרדית בזכות מוצא משפחתו.
+שנהסדרהתפקידהערות1987Shell Gameפדרוזהפרק: "The Upstairs Gardener"מיאמי מחלק מוסרפיטופרק: "Everybody's in Showbiz"Private Eyeקרלוס2 פרקים1990Drug Wars: The Camarena Storyרפאל קארו קינטרומיני-סדרה; 3 פרקים1994אגדות מעולם המסתוריןבילפרק: "The Bribe"1995Fallen Angelsפאקופרק: "Good Housekeeping"2018הבריחה מדנמורהריצ'רד מאטמיני-סדרה; 7 פרקים2021מה אם...?טנליר טיוואן/האספןדיבוב; פרק: "What If...
בנישנגול-גומאז (באמהרית: ቤንሻንጉል-ጉምዝ) היא אחת מהמדינות המרכיבות את הפדרציה האתיופית.
הייתה ידועה בעבר בשם "באלה שנגול".
בנישנגול-גומאז נמצאת בחלק המערבי של אתיופיה והיא אחת משלוש מדינות בפדרציה שהן רב-לאומיות.
המדינה גובלת במזרחה ובצפונה באמהרה, במערבה סודאן ובדרומה באורומיה.
כמדינה רב-לאומית היא כוללת בתוכה אוכלוסייה מגוונת הכוללת את הבארטים, הגומאזים, אמהרים, אורומו ועמים דוברי שפות נילו-סהריות ושפות אומוטיות נוספות.
בנוסף ישנן קהילות ערביות-סודאניות סמוך לגבול הסודאני.
מדינה זו מהווה חלק מאתיופיה רק מסוף המאה התשע-עשרה ונהפכה לכזאת לאחר כיבוש וסיפוח אתיופי בימי הקיסר מנליק השני וההתרחבות האתיופית בזמן המירוץ לאפריקה.
שם המחוז מורכב משתי מילים "בנישנגול" ו-"גומאז" השם "בנישנגול" הוא שמו של אזור במערב המחוז סמוך לגבול עם סודאן, זהו למעשה שם ערבי המעוות מהשם המקורי "באלה שנגול" שפירושו "סלע שנגול", אבן קדושה הנמצאת במערה באזור הרי מאנג, כיום השם בנישנגול מתייחס בעיקר לקבוצה האתנית הגדולה במחוז הנקראת "בארטים".
החצי השני של שם המחוז הוא "גומאז" שלקוח משמה של הקבוצה האתנית השנייה בגודלה במחוז הגומאזים.
השם בנישנגול-גומאז לא נבחר באקראי למחוז אלא הוא שם המייצג את שתי הקבוצות האתניות הגדולות במחוז שיחד מונות כחצי מהאוכלוסייה.
כיאנאום הפכה לנקודת המוצא לדרך המסחר מממלכת אקסום, דרך הנילוס הכחול, ממלכת כוש נוביה ומגיעה למצרים.
לאחר מכן האזור נהפך לאזור סכסוך בין ממלכת כוש לממלכת אקסום.
אלודיה הייתה הממלכה שהשפעת מצרים עליה הייתה מועטה בגלל מיקומה ולכן הייתה הממלכה האחרונה שהתאסלמה.
הממלוכים מזכירים שממלכת אלודיה שקעה וחולקה בין תשעה שליטים.
אלודיה נכבשה לבסוף על ידי סולטנות פונג' בתחילת המאה ה-16.
סולטנות פונג' של סנאר אשר קמה ב-1517 הצליחה לאחד את כל צפון נוביה תחת שליטתה ופנתה דרומה לכיבושים נוספים, במהלך המאה ה-17 הכפיפה סנאר לסמכותה את אזור בנישנגול ואזורים נוספים שבהם חיו נילוטים.
לאחר ניצחון זה ניסו כמה מן מהשליטים ליצור שלטון מרכזי חזק בקונפדרציה של סנאר.
על מנת ליישם מדיניות זו ניסה שליטה באדי השני ליצור צבא קבע של עבדים שישחרר את סנאר מהתלות בסולטאנויות המשנה ויעניק לשליט את היכולת לכפות את רצונו על הכפופים לו.
מעשה זה גרם לניכור בין השליט ובין האצילות של הפונג', וב-1718 הודח השליט המכהן והוחלף באחד מנתיניו מקרב האצילים.
שליטתה של סנאר בממלכות שהיו כפופות אליה פחתה ובתחילת המאה ה-19 הסולטנות התפרקה באופן רשמי.
הסולטאנויות הללו החלו להבדיל עצמם אחד מהשני וחלק מהם, בייחוד הסולטאניות הצפוניות זיהו את עצמם בתור "בני אומייה" להראות את מוצאם "הערבי" מהפונג', סולטנות קומושה הגומאזית החלה להיות מושפעת מהתרבות האורומו שחיו לצידם ושהחלו לפלוש לשטחם, הבארטים שלא כמו הגומאזים היו דתיים יותר ולא היו מוכנים לכפור בדת האסלאם.
הסולטאנויות הללו היו רשמית תחת שליטתה של מצרים ששלטה בסודאן אך היו דה-פקטו חלק מארץ גאלה.
ב-1898 הקיסר מנליק השני, כתשובה לוועידת ברלין שהחלה את המרוץ לאפריקה הצטרף באופן לא רשמי לכוחות האימפריאליסטים במירוץ לאפריקה, המדינה האפריקאית היחידה שהחלה בכיבושים נרחבים והגדילה את שטחה פי ארבעה בתקופה זו.
מנליק השני שכינה את עצמו "קיסר חבש ומלך הגאלה" רצה לאחד את כל שבטי הגאלה (אורומו) ממערב קניה ועד לח'רטום הערבית.
מנליק השני חילק את צבאו תחת שלושה פיקודים.
הפיקוד המערבי שמנה כ-32,000 חיילים היה תחת ראס מקונן אביו של היילה סלאסי, המושל כללי של הרר וסומלילנד האתיופית, תפקידו של ראס מקונן היה לכבוש את בנישנגול שהיה מקור לזהב מובחר ולשאוף להגיע לגדות הנילוס הלבן בסודאן.
לבסוף אזור זה נכבש על ידי ראס מקונן ובכך אזור זה סופח לאתיופיה מאנגלו-סודאן המצרית ב-1898. הסולטאנויות פורקו על ידי הקיסר האתיופי והאזור חולק מחדש לשני מחוזות סולטנות אסוסה ומחוז שבטי בנישנגול, הסולטאן האחרון של אסוסה היה מוחמד ג'איו ששלט עד שהאיטלקים כבשו את אתיופיה במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
לאחר שאיטלקים כבשו את אתיופיה הם כללו את אזור בנישנגול בנציבות סאיו המערבית שהייתה חלק ממחוז גאלה וסידאמו (שהתבסס על גבולות ארץ גאלה).
לאחר מלחמת השחרור האתיופית האזורים לשעבר של סולטנות אסוסה, בנישנגול סופחו למחוז ולגה.
ב-1974 התחוללה המהפכה האתיופית שהפילה את הקיסר היילה סלאסי, גרמה למלחמת האזרחים והעלתה לשלטון חונטה צבאית הנקראת ה-"דרג".
תחת שלטון הדרג התחוללה בתחילת שנות ה-80 בצורת בצפון אתיופיה שהובילה לרעב הגדול, ממשלת אתיופיה יזמה תוכניות התיישבות וריכוזיות (קומונות - ראה ויגליזציה) ולכן אמהריים רבים פונו מצפון אתיופיה למערבה כיום האוכלוסייה האמהרית באזור מונה כ-22%.
בנישנגול-גומאז מחולקת בחלוקה המנהלית הראשונית לשלושה מחוזות.
בחלוקה המשנית המחוז מחולק ל-19 נפות ולשתי נפות במעמד מיוחד.
בנוסף ישנם במחוז כ-33 רשויות מקומיות (אמהרית: קבלאס) מתוכם כ-13 מועצות מקומיות ובירת המחוז אסוסה שהיא העיר היחידה במחוז עם כ-20,000 תושבים, כל שאר המועצות המקומיות מונות בין שלוש מאות תושבים לבין 7,000 תושבים.
הרשויות הם: במבסי, בולאן, מנדבוק, דיבטה, דברה זאית, אלמו, קאטנה, פלגה סאלם, גאנטה מריאם, מנקוש, קורמוק ומאנגה.
בננה יוֹשימוֹטוֹ (ביפנית: 吉本ばなな; ) היא סופרת יפנית.
נולדה בטוקיו בשם מאהוקו יושימוטו.
בתקופת לימודיה לספרות באוניברסיטת ניהון, אימצה לעצמה את השם "בננה" בעקבות חיבתה לפרחי בננה וכיוון שנשא חן בעיניה אופיו האנדרוגיני.
אביה הוא פילוסוף, משורר ומבקר ידוע ואחותה קריקטוריסטית מצליחה.
בשנת 1987, עת עבדה כמלצרית, החלה לכתוב באופן רציני.
ספרה הראשון, "המטבח", שפורסם בשנת 1988, זיכה אותה בשורה של פרסים, והקנה לה את התואר "ההבטחה הגדולה של הספרות היפנית המודרנית".
ב-1988 הוענק לה פרס איזומי קיוקה ה-16 לספרות, עבור צל אור ירח.
בשנת 1989 היא זכתה בפרס ה-39 לעידוד האמנות של שר החינוך לאמנים חדשים לשנת 1988, עבור שניים מספריה Kitchen ו-Utakata.ופרס נוסף, פרס יממוטו שוגורו עבור להתראות Tsugumi.
בשנת 1995 היא זכתה בפרס מוראסאקי שיקיבו החמישי עבור אמריטה, הרומן הראשון שלה באורך מלא.
בשנת 2000 היא קיבלה את פרס Deux Magots העשירי, עבור Furin to Nambei, אוסף סיפורים המתרחש בדרום אמריקה.
הפרס הספרותי מסצ'רה ד'ארגנטו ב-1999
בשנת 2011 זכה הספר האגם בפרס Man Asian Literary .
המטבח, פורסם ב-1988, תורגם מיפנית על ידי שונית שחל-פורת ב-1996, כתר
NP, פורסם ב-1990, תורגם מיפנית על ידי עינת קופר ב-2000, כתר
הציפורים, תורגם לעברית בידי אירית ויינברג, הוצאת כתר, 2016
בננה פוסטר הוא קינוח מהמטבח האמריקאי המכיל בננה עם גלידת וניל, ברוטב העשוי מחמאה, סוכר חום, קינמון, רום כהה וליקר בננה.
הרוטב מבושל ולאחר מכן מוסיפים את הרום והרוטב משולהב.
המנה הומצאה בשנת 1951 על ידי השף פול בלאנג' (Paul Blangé) במסעדת ברננ'ס בניו אורלינס.
המאכל נקרא על שם ריצ'רד פוסטר (Richard Foster) חברו של בעל המסעדה, אוון ברנן, אשר כיהן באותה עת כיו"ר הוועדה למניעת פשע של העיר ניו אורלינס.
המנה פופולרית בניו אורלינס ובדרום ארצות הברית.
בננה באנשי הוא קוקטייל המורכב מ: 60 מ"ל ליקר קקאו בהיר, 60 מ"ל ליקר בננה ו-60 מ"ל שמנת.
את כל המרכיבים יש למזוג לשייקר עם קרח, לנער היטב ולמזוג לכוס קוקטייל.
מקור השם הוא בשל הצבע החיוור של הקוקטייל המזכיר באנשי.
בישראל השם לא נקלט היטב ונתווסף לו המילה בננה בשל ליקר הבננה הדומיננטי.
בננה היא סדרת טלוויזיה בריטית משנת 2015 אשר נוצרה על ידי ראסל ט.
דייוויס ושודרה בערוץ E4. לסדרה זו יש סדרת-אחות בערוץ 4 בשם "מלפפון", וסדרת-אחות בערוץ 4oD בשם "טופו".
"בננה" מתמקדמת בבני נוער להט"ביים במנצ'סטר, הקשורים לעלילת "מלפפון".
שלא כמו "מלפפון", שהיא סדרה המשכית עצמאית העוקבת אחר סיפורה של דמות ראשית אחת של גבר הומוסקסואל, הסדרה "בננה" היא אנתולוגיה, המציגה ספקטרום רחב יותר של הקהילה הגאה.
"בננה" מפתחת חלק מהעלילות של דמויות משנה המוצגת ב"מלפפון", כמו גם מציגה דמויות חדשות.
"בננה" היא בעיקר סדרה עצמאית, שעלילותיה חופפות, מדי פעם, עם העלילות המוצגות ב"מלפפון".
"מלפפון", "בננה", ו"טופו" נקראות על שם אנלוגי למידת קשיחות אפשרית של הזקפה הגברית, כאשר בננה מסמלת את האמצע, טופו מסמלת איבר מין גברי רפוי ומלפפון מסמל איבר מין גברי הזקוף לחלוטין.
"בננה" הוזמנה בשנת 2013 כסדרה-אחות עבור "מלפפון", פרויקט של ראסל ט.
דייוויס שכבר היה בפיתוח במשך תקופה ארוכה, יחד עם "טופו", סדרת האינטרנט התיעודית.
שמות שלוש הסדרות מתייחסים לסרגל מדידת קשיחות אפשרית של הזקפה הגברית, כפי שנקבע במחקר מדעי, אשר מורכב מטופו, בננה מקולפת ומלפפון.
בניגוד ל"מלפפון", המתמקדת בעיקר בגברים הומוסקסואלים בגיל העמידה, "בננה" מתמקדת בבני נוער להט"בים במנצ'סטר, שנוכחים כדמויות משנה בעלילות המתוארות ב"מלפפון".
שתי הסדרות מקושרות בעיקר באמצעות קרוסאובר של דמותו של דין מונרו (פיסאיו אקינדה), שמופיע כדמות מרכזית בשתיהן.
שתי הסדרות מנוגדות זו לזו, בכל הקשור לקבלה החברתית של הדמויות שבהן; כך שבעוד דמותו של אקינדה היא יותר "פתוחה ובטוחה" בדבר מיניותה וזהותה המינית, המיניות של שאר הדמויות של "מלפפון" אינה כה פתוחה.
בעוד שסדרת הטלוויזיה של דייוויס "קוויר בעיר" (1999–2000) התמקדה בגברים ההומוסקסואלים של סצנת מועדוני הלילה של רחוב קאנאל שבמנצ'סטר, "מלפפון" היא סדרה העוקבת אחר סיפורו של אדם אחד, גבר הומו בגיל העמידה בשם הנרי בסט (וינסנט פרנקלין); זאת בעוד "בננה" היא אנתולוגיה המתמקדת במגוון דמויות צעירות, מכל גוני הקשת הלהט"בית.
סדרה זו היא הסדרה הבריטית הראשונה, בה מככבת שחקנית שהיא אישה טרנסג'נדרית - הקומיקאית בת'אני בלאק, המגלמת את דמותה של הלן.
אחת הסצנות בפרק בו מופיעה הלן כולל דמות מהסדרה "מלפפון" - קליאו וילקינסון (ג'ולי הסמונדהל); סצנה זו מסמלת את "העברת השרביט" מידי השחקנית הסיסג'נדרית, אשר גילמה את דמותה של האישה הטרנסג'נדרית היילי קרופר בסדרה "Coronation Street" בשנים 1998–2014, לבין בלאק והקהילה הטרנסג'נדרית.
צילומי הסדרה התקיימו בחודשים יוני-ספטמבר 2014.
מס' העונה מס' הפרק שם הפרק דמות מרכזית במאי/ת תסריטאי/ת תאריך שידור מקורי1 1 פרק 1 דין (פיסאיו אקינדה) לואיס ארנולד ראסל ט.
דייוויס 22 בינואר 20151 2 פרק 2 סקוטי (לטיטיה רייט) לואיס ארנולד ראסל ט.
הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית בערוץ לוגו, החל מ-13 באפריל 2015, בפני קהל צופים נמוך מאוד של כ-24,000 איש, פחות ממחצית הצופים שצפו ב"מלפפון" קודם לכן.
הסדרה משודרת גם בערוץ SBS Two האוסטרלי.
בננוגמיוס (שם מדעי: Bananogmius; מילולית: "דג בננה") הוא סוג של דג מקרין סנפיר קדום שמאובנים שלו נמצאו בקנזס ב-1940. הוא היה שייך לסדרה הנכחדת Tselfatiformes שאינה קרובה לשום דג מודרני אך נראה שהייתה שייכת לקבוצה Clupeocephala שבתוכה סדרות דגים כמו הסלמונאים, הסרדינאים והשפמנונאים.
את שמו קיבל עקב צורת הסנפיר הקדמי שמזכיר צורת בננה.
דג זה הגיע לאורך 60–80 סנטימטר ולגובה 40 סנטימטר.
הוא היה בעל מפרש גבי שהזכיר את הקיסריים עם לסת גדולה ובתוכה שיניים רבות.
והוא שחה לאורך הים הפנימי המערבי של הקרטיקון העליון ואולי הזכיר באורח חייו את הרעמתן הכחלחל.
בננדין הוא חומר פסיכואקטיבי בדיוני, אותו לכאורה ניתן למצות מקליפת בננה.
ידיעה כוזבת על החומר ודרכי הפקתו פורסמו בעיתון מחתרתי בארצות הברית במרץ 1967.
חודשים ספורים לפני פרסום ידיעת המתיחה, הזמר דונובן פרסם את להיטו "Mellow Yellow" (בתרגום חופשי: צהוב רך).
ברוח התקופה שבו התפרסם השיר, שנת 1966, הניחו שהשיר עסק בעישון של קליפות בננה.
ב-6 באוגוסט 1967, זמן קצר לאחר הצלחת השיר, התפרסמה ידיעה במגזין של הניו יורק טיימס שעסקה בסמים "החמים" של התקופה, וכותרתה באנגלית הייתה "Cool Talk About Hot Drugs".
המוזיקאי דייוויד פיל (במקור: David Michael Rosario), לקח את שם הבמה שלו מהכתבה הבדיונית.
האגדה על קיומו של הבננדין התפשטה לאחר שהתפרסם ספר בשם "ספר הבישול של האנרכיסט" (The Anarchist Cookbook) בשנת 1970 ובו צוין שמו המדעי הישן של הבננה (Musa sapientum Bananadine).
הבננדין אפילו קיבל רפרנס תרבותי בקומיקס משנת 1971, בו נראה נער צעיר מגיש לגורילה בננות ואומר "אחי, תשאיר את הקליפות כשאתה מסיים".
בנין סיטי היא בירת מדינת אדו בדרום ניגריה והעיר הגדולה בה.
בנין סיטי משתרעת על שטח של כ-1,200 קילומטרים רבועים כ-250 ק"מ ממזרח ללאגוס וכ-40 ק"מ מצפון לנהר בנין.
לפי חישוב המבוסס על תחזית רשמי מתאריך 21 במרץ 2022 אוכלוסייתה מונה כ-1.68 מיליון תושבים והיא העיר השביעית בגודלה בניגריה.
בנין סיטי היא מרכז תעשיית הגומי של ניגריה, בנוסף על ייצור נפט משמעותי.
האקלים המקומי הוא אקלים סוואנה טרופי.
בנלי מוטורלה (באיטלקית: Benelli Motorella, קרוי גם: בנלי מוטורולה 50) הוא אופנוע במרכב טוסטוס שיוצר בין השנים 1978–1970 על ידי בנלי בעיר פזארו באיטליה.
הדגם יוצר גם תחת המותג מוטובי .
זה היה הדגם הנמכר ביותר של בנלי/מוטובי, כ-200,000 יחידות יוצרו.
מנוע בעל צילינדר אחד בנפח 49 סמ"ק במחזור שתי פעימות.
בננה רוטי (בתאית: โรตีกล้วย; באנגלית: Thai Roti) הוא קינוח תאילנדי, המבוסס על הלחם ההודי רוטי ונפוץ במדינות אסיה.
בתאילנד מכונה המאכל בננה לוטי, עקב שיבושי היגוי בשפה התאית שבה מבטאים את האות "ל" במקום "ר".
בננה רוטי עשויה לרוב מקמח חיטה, מלח ומים שאותם מערבבים, מטגנים עם חמאה, מוסיפים מילוי של בננה או מנגו, מקפלים את הבצק מעל המילוי ומזליפים חלב מרוכז.
הקינוח נחשב למאכל רחוב ובדרך כלל אוכלים אותו במילוי בננה, אך קיימות גרסאות נוספות במילוי ביצה, חמאת בוטנים, מאכלי קארי, תירס מתוק או גרסה מלוחה במילוי בשר.
למרות הפופולריות הגדולה שלו בתאילנד, מקור הקינוח באוכלוסייה המוסלמית בהודו, שם נהוג לטגן אותו בשילוב של שמן וחמאה מזוקקת (גהי).
קיימת גרסה דומה של המאכל הנהוגה באזור סוריה־עיראק (שאם) ונקראת תמארי וכעכ (تماري وكعك) או תמאריה- מעין סנדוויץ' של קרפ עם בננה סילאן טחינה ותוספות שונות ,נמכר כמאכל רחוב מתוך עגלה הדומה לעגלות הכעכ.
בננה הוא אי קטן, בשטח של כ-13 הקטאר, בצורת סהר, שנמצא במפרץ הפרסי, מול חופי העיר דוחה, קטר.
ליד האי נבנה אתר הנופש בננה איילנד דוחה על ידי Anantara, שנבנה במהלך העשור השני של המאה ה-21.
בנלי (באיטלקית: Benelli Q.J.) היא חברה איטלקית לייצור אופנועים וטוסטוסים שהוקמה בעיר פזארו בשנת 1911. החל משנת 2005 היא נמצאת בשליטה של חברה סינית Qianjiang Motorcycle.
החברה הוקמה בשנת 1911 על ידי משפחת בנלי.
תחילה הם עסקו בתיקון אופנועים ובייצור חלקי חילוף.
בשנת 1919 הוצג לראשונה אופנוע מתוצרת החברה.
בשנת 1939 אופנוע של בנלי זכה בתחרות מרוץ בינלאומית.
לאחר מלחמת העולם השנייה אחד האחים פרש והקים חברה לייצור כלי רכב נפרדת.
יתר האחים המשיכו בניהול בחברה.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 גדל ייצוא התוצרת לארצות הברית.
דגם Benelli 650 Tornado אף נמכר תחילה מחוץ לאיטליה.
בסוף שנות ה-60 החל משבר בתעשיית הרכב באיטליה בעקבות כניסת יצרנים מיפן ובמיוחד הונדה.
בכל זאת החברה הצליחה להתאים את עצמה לתנאי השוק החדשים.
בשנת 1967 הוקמה חברת בת לייצור נשק קל.
בשנת 2000 בשטח של המפעל המקורי הוקם מוזיאון הרכב שכולל אוסף של אופנועים מתוצרת בנלי ויצרנים נוספים.
עולם מיוחד מוקדש לג'וזפה בנלי היה בין משפחת מייסדים ותכנון את האופנועים הראשונים של החברה.
בשנת 2005 השליטה על החברה עברה לחברה סינית.
לאחר שנים קשות החל משנת 2016 ייצור האופנועים החל לגדול.
במרוצת השנים אופנועים בתוצרת בנלי זכו מספר פעמים באליפויות העולם.
טונינו בנלי, היה אלוף איטליה בשנות ה-30 של המאה ה-20 וקבע מספר שיאי עולם על האופנועים תוצרת בנלי.
בנינגטון קולג' היא מכללה פרטית למדעי הרוח ולאמנויות בעיר בנינגטון, ורמונט.
היא נוסדה ב־1932 כמכללה לנשים, ונפתחה גם לסטודנטים גברים ב־1969. היא טוענת לתואר המכללה הראשונה שכללה אמנויות חזותיות ואמנויות הבמה במעמד שווה בתוכנית הלימודים לצד מדעי הרוח.
המכללה מוכרת על ידי המועצה להשכלה גבוהה של ניו אינגלנד.
התכנון להקמת מכללת בנינגטון החל בשנת 1924 ונמשך תשע שנים.
אנשים רבים היו מעורבים, אך ארבע הדמויות המרכזיות בהקמת בנינגטון היו וינסנט ראווי בות', מר וגברת הול פארק מקאלוך, וויליאם הרד קילפטריק.
בשנת 1924, ארגנה ועדת נשים בראשות הגברת הול פארק מקאלוך מפגש של ה־Colony Club, מועדון חברתי לנשים עשירות, אשר ריכז כ־500 מנהיגות אזרחיות ומחנכות מרחבי המדינה.
כתוצאה מהמפגש, חוברה חוקת יסוד למכללה והוקם חבר נאמנים עבורה.
אחד הנאמנים, הפילוסוף ג'ון דיואי, עיצב רבים מסימני ההיכר המובהקים של המכללה, כגון "תהליך התוכנית" ו"טרימסטר עבודת השטח", באמצעות תורת החינוך שלו.
המחזור הראשון, בן שמונים ושבע נשים, הגיע לקמפוס ב־1932. בכל שנה מאז ייסוד המכללה, עוסק כל סטודנט במכללת בנינגטון בהתמחויות או בהתנדבות במשך טרימסטר החורף.
בשנת 1934 יסדה מרתה היל את תוכנית הקיץ של בית הספר למחול בבנינגטון.
מרתה גרהם, דוריס האמפרי, האניה הולם, וצ'ארלס וידמן לימדו כולם במסגרת בית הספר.
על המשתתפים בתוכנית נמנים חוזה לימון, בסי שנברג, מרס קנינגהם ובטי פורד.
בשנת 1935 הסכימה ההנהלה לרשום גם גברים צעירים לתוכנית הסטודיו לתיאטרון בנינגטון, מכיוון שהיה צורך בגברים למופעי תיאטרון.
בין הגברים שלמדו שם היה השחקן אלן ארקין.
בין 1935 ל-1939 ערך הפסיכולוג החברתי תיאודור ניוקום מחקר בבנינגטון על שינוי הגישה הפוליטית בתקופת הניו דיל.
בשנת 1951 הפיקה מחלקת המדינה של ארצות הברית סרט תיעודי על בנינגטון, שהדגיש את גישתה החינוכית הייחודית כמודל לבנייה מחדש של בעלות הברית את החברה הגרמנית לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1969 הפכה מכללת בנינגטון למעורבת מגדרית באופן מלא, מהלך שמשך תשומת לב בכל ארצות הברית, כולל כתבת שער גדולה במוסף הניו יורק טיימס.
בשנת 1993 יזם חבר הנאמנים של מכללת בנינגטון תהליך שאותו הם כינו "הסימפוזיון".
לדעתם, סבלה המכללה מ"דבקות הולכת וגוברת בסטטוס קוו, שאם לא תטופל תהא קטלנית לתכליתה ולפדגוגיה של בנינגטון".
חבר הנאמנים "הזמין דיווחים על בעיות והצעות בנושאים נרחבים ומגוונים, ללא הגבלה, מכל חבר סגל, כל סטודנט, כל איש צוות, כל בוגר ובוגרת, ועשרות מידידי המכללה".
לדברי הנאמנים, התהליך נועד להמציא מחדש את המכללה, והתקבלו למעלה מ־600 דיווחים ובקשות מהנשאלים.
זניחת החלוקה לחוגים אקדמיים לטובת "קבוצות תוכן גמישות עם סגל משתנה";
החלפת שיטת הקביעות במכללה ב"מערכת חוזים ניסיונית";
הפחתה של 10% בשכר הלימוד לאורך חמש שנים.
ב-1988, לפי הניו יורק טיימס, היה בנינגטון הקולג' היקר ביותר בארצות הברית.
סמוך לסוף יוני 1994, קיבלו 27 חברי סגל (כשליש מכלל גוף הסגל) הודעה בכתב לפיה החוזים שלהם לא יחודשו.
לפי המלצת "הסימפוזיון", ביטלו הנאמנים את שיטת הקביעות.
הפיטורין משכו תשומת לב תקשורתית רבה.
היו סטודנטים ובוגרים שמחו על המעשה, והמכללה ספגה ביקורת מצד "האגודה האמריקאית של מורי אוניברסיטה" (AAUP), שקבעה כי "...במכללת בנינגטון כיום אין החופש האקדמי מובטח, ואין הקביעות האקדמית קיימת".
מבקרי הסימפוזיון והפיטורים ב־1994 טענו שהסימפוזיון היה בעצם מסך עשן, שנועד לספק עילה להדחה של חברי סגל שנשיאת המכללה, אליזבת קולמן, ביקשה לפטר.
היו שהטילו ספק בעיתוי הפיטורים, וטענו כי בהמתנה לסוף יוני, המכללה מנעה מסטודנטים שנפגעו מהפיטורים לעבור למוסדות אחרים.
נשיאת המכללה, פרופ' אליזבת קולמן, השיבה כי ההחלטה הייתה ביסודה "רעיונית", וקבעה כי "בנינגטון הפכה לבינונית עם הזמן" וכי המכללה זקוקה לשינוי קיצוני.
קולמן אף אמרה כי המכללה נמצאת במצוקה כלכלית קשה, וכי "אם בנינגטון לא תעשה דבר...
עתידו של המוסד הזה מוטל בספק רב".
במכתב ל"ניו יורק טיימס", הצהיר ג'ון בר, יו"ר חבר הנאמנים, כי קולמן "אינה אחראית לארגון מחדש של המכללה.
שנות העשרה של המאה ה־21
בשנת 2015 דיווחה המכללה על 755 תלמידים, ועל עלייה באיכות בקשות הרישום.
המכללה הופיעה ברשימת "המכללות הטובות ביותר בצפון מזרח ארצות הברית" של כתב העת Princeton Review, אשר מזהה מכללות שהן, לשיפוטו, "...מצוינות אקדמית וראויות מאוד להיכלל ברשימת המועמדים בבקשך קולג'." בנינגטון נכללה גם ברשימת "המכללות הירוקות" של פרינסטון.
באותה שנה הודיעה המכללה שקיבלה מענק בסך 5 מיליון דולר מקרן הלן פרנקֶנְטַלר.
המענק הקים את קרן הלן פרנקנטלר לאמנויות חזותיות, אשר מספקת תמיכה לכל ההיבטים של תוכנית האמנות הפלסטית של בית הספר, כולל תוכניות לימודים, מתקנים, מיזמים, וסגל אקדמי.
שם האגף לאמנויות חזותיות של מתקן האמנויות המשתרע על פני כ־11 אלף מטרים רבועים שונה לשם "המרכז לאמנויות חזותיות על שם הלן פרנקנטלר."
באוקטובר 2016 אימץ סגל המכללה מדיניות גישה פתוחה, כדי להפוך את פועלו האקדמי נגיש לציבור באינטרנט.
מאז קיץ 2020 מכהנת לורה ווקר כנשיאת המכללה.
בשנת 2015 התקיים במכללה יחס סטודנטים לסגל של 8:1, וגודל הכיתה הממוצע היה 13 סטודנטים.
מכללת בנינגטון מוכרת על ידי המועצה להשכלה גבוהה של ניו אינגלנד.
בשנת 2021 דורגה בנינגטון במקום ה־76 בדירוג כתב העת US News & World Report בין המכללות למדעי הרוח בארצות הברית, ובמקום 38 בקטגוריית תוכניות ההוראה הטובות ביותר לתואר ראשון במכללות למדעי הרוח בארצות הברית.
בבנינגטון מקבלים הסטודנטים לתואר ראשון ייעוץ דומה לייעוץ שמקבלים תלמידים לתארים מתקדמים במוסדות אחרים.
במסגרת הייעוץ מסייע חבר סגל בבחירת קורסים, התמחות, והגשת מועמדות למשרות, הכנה לבתי ספר לתארים מתקדמים, ועוד.
בבנינגטון אין חוגים אקדמיים רגילים לסטודנטים לתואר ראשון.
במקום זאת, "תהליך התוכנית" הוא חלופה אשר מעודדת תלמידים להוביל ולתכנן את רכישת ההשכלה שלהם בעצמם, במקום לבחור בנתיבים קיימים.
במסגרת "תהליך התוכנית" אין קורסי חובה, כך שמרגע שהסטודנטים מגיעים, הם חופשיים להתחיל לעצב את תוכנית הלימודים שלהם כדי להתאים לתחומי העניין שלהם ולחקור תחומים חדשים.
לאחר מכן נפגשים התלמידים עם ועדה של חברי סגל ועם היועץ האקדמי שלהם כדי לבדוק את התוכנית המוצעת ולבצע כל שינוי נדרש.
לאחר שיפור התוכנית שלהם, התלמידים נפגשים באופן קבוע עם היועץ שלהם כדי לבחור קורסים רלוונטיים, ונפגשים שוב עם ועדת התוכנית בכל סתיו כדי לדון בהתקדמותם לקראת סיום.
בגלל "תהליך התוכנית", כל סטודנט בבנינגטון לומד תמהיל משלו.
טרימסטר עבודת שטח היא אחת החובות של כל תלמידי בנינגטון, והיא תוכנית התמחות שנתית המעניקה לסטודנטים הזדמנות לצבור ניסיון מקצועי לפני סיום הלימודים.
התנסויות בעבודת שטח במשך הטרימסטר מסייעות להחלטות התלמידים לגבי תכנון קריירה, ואף יכולות להוביל להזדמנויות עבודה לאחר סיום הלימודים.
בנינגטון היא המכללה היחידה אשר דורשת התמחות שנתית לסטודנטים מאז הקמתה.
מכללת בנינגטון מציעה לימודים לתואר שני באמנות במגוון מקצועות, וכן לימודי טרום־רפואה לבוגרי תואר ראשון.
עד 2012 התקיימו גם לימודים לתואר שני בהוראה דרך "המרכז להוראה יצירתית" שפעל במכללה.
גרסה בדיונית של בנינגטון בשם "קמדן קולג'" מופיעה ביצירותיהם של ברט איסטון אליס, ג'יל אייזנשטדט וג'ונתן לת'ם, כולם תלמידי המכללה בעבר.
בעוד שמכללת קמדן של אליס ממוקמת בניו המפשייר, קמדן של לת'ם נמצאת בוורמונט, והיא בולטת בהיותה המכללה היקרה ביותר באמריקה.
הסופרת דונה טארט, אף היא בוגרת בנינגטון, משתמשת באותו רקע דמוי־בנינגטון ברומן שלה משנת 1992, "ההיסטוריה הסודית", אלא שהיא מכנה את המכללה הבדויה "המפדן קולג'".
בנכר היה כתב עת עברי שיצא לאור באלכסנדריה שבמצרים בספטמבר 1917 (תשרי תרע"ח), ביוזמת הסופר והעורך יוסף אהרונוביץ'.
כתב העת נכתב ופורסם בשיאו של גל הגירוש וההגירה של יהודים מארץ ישראל למצרים במהלך מלחמת העולם הראשונה, ושיקף את חיי הרוח והשאיפות הלאומיות והציוניות של קהילת הגולים.
בנכר יצא לאור בגיליון אחד בלבד ולא המשיך לפעול, לאחר חזרת העורך לארץ ישראל.
גירוש יהודי ארץ ישראל למצרים
במהלך מלחמת העולם הראשונה ברחו או גורשו רבים מיהודי ארץ ישראל למצרים.
במהלך השנה הראשונה לפרוץ המלחמה מ־1914 ברחו למצרים כמעל ל־10,000 יהודים.
בדצמבר 1915 גירשו השלטונות העות'מאניים נתינים זרים מיפו וירושלים.
הם נלקחו מיידית לנמל יפו וגורשו ללא יכולת לחזור.
בשנת 1917 לאחר הפגזה כבדה של הבריטים את אזור מישור החוף, החליט המושל הטורקי של ארץ ישראל ג'מאל פאשה לגרש את כל תושבי יפו ותל אביב בתואנה שגירוש זה נעשה למען ביטחונם וכדי לפנות את האזור שעלול להפוך לשדה קרב מאזרחים.
שלושת הגלים הללו הביאו להתהוותה של קהילת יהודים בעיקר בעיר אלכסנדריה, שם נוצרה קהילה עברית גולה – אשכנזית ברובה - של פליטי ירושלים, יפו ותל אביב, שבראשה עמדו אנשי רוח ואנשי ציבור.
עיתונות עברית במצרים במאה העשרים
במהלך המאה ה-20 יצאו לאור במצרים כשישה עיתונים בעברית, שהראשונים שבהם נכתבו על ידי קהילת הגולים של מלחמת העולם הראשונה.
עיתוני הגולים הללו פתחו פתח לעיתונות בעברית – שהייתה קשה להדפסה עקב מחסור בגלופות ובדפסים שידעו לעבוד עם אותיות בעברית.
העיתון הראשון שיצא בשנת 1915 ללא רישיון היה עיתון של פליטים מתל אביב - תלמידי הגימנסיה הרצליה, שמנהיגם היה מנהל בית הספר חיים בוגרשוב.
העיתון נקרא החדשות האחרונות והודפסו ממנו 5 גליונות.
כתב העת השני שיצא היה בנכר בעריכת יוסף אהרונוביץ.
הבטאון השלישי שהתפרסם ב-1918–1919 בקהיר על ידי ש' בן ציון נקרא שי של ספרות והוציא לאור סיפורים קצרים, שירים ומסות.
קהל היעד היה ברובו מורכב מגולי ארץ ישראל.
שני העיתונים הרציניים ביותר שיצאו בעברית במצרים היו: בטאון הצבא הבריטי שפורסם בעברית מ־1918 ונקרא חדשות הארץ שיועד לצורכי תעמולה עבור יהודי ישראל אך הודפס במצרים כדי שהבריטים שישבו שם יוכלו לפקח על התכנים שלו.
בהמשך הוא החליף בעלות והפך לעיתון הארץ של ימינו.
בשנת 1920 יצא לאור העיתון היהודי-ציוני החשוב ביותר - ישראל בבעלות אלברט מוצרי בשלוש שפות: צרפתית, ערבית ועברית.
קשה לדמיין כיצד ניתן היה להוציא לאור עיתון בעברית אלמלא התרומה של עיתונות הגולים העברית שקדמה לו.
יוסף אהרונוביץ שגורש למצרים כנתין זר ב-1915, והיה פעיל מאוד בהקמת בית ספר לגולי ישראל ראה צורך ביצירה והפצה של תוכן רוחני ולאומי בעברית לחברי קהילה זו.
כך נולד הרעיון לייסד את כתב העת בנכר שפרסומו התאפשר במסגרת אגודת "התחיה" – תנועה בינלאומית לעידוד התרבות העברית.
אהרונוביץ' הצליח לגייס מימון ראשוני בקושי רב באמצעות הלוואות מארץ ישראל עליהן היה צריך להיאבק:
לצורך הוצאת הקובץ נדרש אישור מהשלטונות הבריטיים והמצריים, שהותנה בכך שהתכנים לא יכללו נושאים פוליטיים מפורשים.
עקב סיום המלחמה וסילוק הטורקים מארץ ישראל על ידי הבריטים זמן קצר לאחר פרסום הקובץ, לא יצאו גיליונות נוספים.
למרות שהוגדר כ"קובץ לענייני ספרות ולשאלות הזמן," בנכר עסק כמעט אך ורק בענייני השעה ולא כלל תוכן ספרותי.
ההגדרה נועדה ככל הנראה לשכנע את השלטונות שאין מדובר בביטאון פוליטי.
הקובץ כלל שישה מאמרים, שניים מהם פרי עטו של אהרונוביץ.
רובם עסקו ברעיונות ציוניים על רקע האירועים העולמיים, ובמיוחד ביחס למהפכה הקומוניסטית והאמנציפציה ליהודים ברוסיה הסובייטית, שנחשבו על ידי חלק מהכותבים כמתחרים לרעיון הציוני.
הקובץ פנה הן לגולי ארץ ישראל במצרים והן ליהדות מצרים הוותיקה, ואף לקהילות יהודיות נוספות ברחבי העולם.
הקובץ נפתח במסה פיוטית על הרצל שנכתבה על ידי ד"ר שמואל פרלמן שהיה מנהל בית ספר ואחד מעורכי עיתון הארץ הראשונים.
הוא מתאר שם את חלומו על דמותו של הרצל:
במאמר השני בקובץ שנכתב על ידי העורך - יוסף אהרונוביץ מדובר על מהות הציונות לאור המציאות העולמית של מלחמת העולם הראשונה בדגש על יעודו של העם היהודי, מצב האנטישמיות בעולם, תקוות השווא שתולים היהודים במהפכה הקומוניסטית, וגם נוגע בנושא תביעת היהודים על ארץ ישראל:
אהרונוביץ מזהה הזדמנות היסטורית ומציע את הטיעון בו על העם היהודי לפנות את העמים ולדרוש מדינה ליהודים בתקופה של התפרקות האימפריות וחלוקת ארצות ללאומים שונים:
(רב אנונימי) מאמר חריף נגד הרבנות הראשית בקהיר, שנטען כי אינה פועלת כשורה מבחינה רוחנית.
המאמר עורר סערה, אך אהרונוביץ' סירב לחשוף את שם המחבר, גם תחת לחץ ואיומים משפטיים.
ד"ר אלימלך זגורודסקי – כותב מאמר פיוטי המשווה בין אקלימה הגאוגרפי של ארץ ישראל לזה של מצרים, ומציג את עליונותה של ארץ ישראל מהבחינה האנושית הנובעת מההבדלי האקלים הללו.
ד"ר זגורודסקי היה אגרונום ממקימי בית הספר לגולים מישראל באלכסנדריה.
את הקובץ מסיים אהרונוביץ בביקורת על יהדות מצרים שלמרות שעזרו לו להפיק את חוברת בנכר, יכלו לעזור עוד, גם בנושא בתי הספר לגולים וגם בתרומות ליהדות העולם עקב מצבם הטוב יחסית במהלך המלחמה:
סיום הגלות והפסקת הפרסום עקב חזרת העורך לארץ ישראל
כשלושה חודשים לאחר פרסום העיתון בדצמבר 1917 כבשו הבריטים את ארץ ישראל ובכך הסתיים פרק גלות קצר זה, ולפיכך לא היה טעם להמשיך ולהוציא את בנכר.
ביום כ"ג בניסן תרע"ט (20 באפריל 1919), זמן קצר לאחר סיום המלחמה, חזר יוסף אהרונוביץ' לארץ ישראל עם משפחתו.
במסעו האחרון, לאחר מחלה קשה, התרפא לכאורה ברגע שדרך על אדמת הארץ – ושב מייד לעסוק בפעילות ציבורית ובעריכת ספרות עיתונים נוספים בארץ ישראל .
את חזרתו ארצה מתאר ידידו דוד זכאי:
"בניתי עלייך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
את השיר הוציאה לאור ב-16 במרץ 2011 חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט, והוא נכלל כרצועה השביעית באלבום האולפן השני של הזמר, ילד טוב ילד רע.
"בניתי עלייך" נכתב והופק על ידי דורון מדלי, שכתב עבור אדם את "נמס ממך" ורביב בן-מנחם בהתאם ללחנו של המוזיקאי היווני טאסוס פאנאגיס.
הוא נכנס למצעד שבועי של המדיה פורסט במקום העשירי, ואף דורג במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ ו-Mako באותומקום גם כן.
לשיר לא הופק וידאו קליפ רשמי, אולם פורסם אודיו רשמי שלו בערוץ היוטיוב של אדם בליווי תמונות מאחת מהופעותיו.
נכון לאוגוסט 2025 לשיר זה יש מעל ל-21 מיליון צפיות.
בננה קיו או מקלות בננה (בפיליפינית: Bananaque) היא מאכל חטיפים או אוכל רחוב פופולרי בפיליפינים.
זהו הלחם בסיסים של בננה וברביקיו, אשר באנגלית פיליפינית מתייחס לבשר שמבושל בסגנון דומה לסאטאי.
בננה קיו עשויה מבננות מטוגנות בשמן עמוק מצופות בסוכר חום מקורמל.
הבננות שמשמשות למתכון זה, הן בננות מזן סבה , המשמשות בעיקר לבישול בפיליפינים (אף על פי שאפשר לאכול אותן גם ללא בישול).
בדרך כלל משפדים את הבננה על מקל במבוק, ומוכרים אותה ברחובות.
מקל השיפוד מיועד רק לנוחות ההגשה והאכילה, אבל המנה לא מטוגנת על השיפוד (בניגוד לג'ינאנגאנג - Ginanggang).
בננה ריפבליק היא קמעונאית יוקרתית של בגדים ואביזרים אמריקאית בבעלות גאפ.
היא נוסדה בשנת 1978 על ידי מל ופטרישיה זיגלר, אשר כינו את החברה במקור "בננה ריפבליק חברת בגדי נסיעות וספארי".
ב-1983 רכשה גאפ את החברה, שינתה את השם ל"בננה ריפבליק" ומיתגה מחדש את החנויות כדי להשיג תדמית יוקרתית יותר.
בשנות ה-20, סמנכ"לית העיצוב ניקול ויזמן חזתה מחדש את המותג עם מסעות פרסום שמעוררים מותגי יוקרה כמו לורו פיאנה עם בגדים יוקרתיים שהושוו לטובה עם ראלף לורן, The Row וברברי.
בננה ריפבליק המקורית נוסדה על ידי מל ופטרישיה זיגלר בשנת 1978. בני הזוג עבדו עבור ה-"סן פרנסיסקו כרוניקל"; מל היה כתב ופטרישיה מאיירת.
הם גרו בדירה בראשן היל.
ב-1978 הם עזבו את עבודתם ועברו לעמק טמלפאיס.
הם רצו להקים עסק להכנסה.
אבל קודם, מל קיבל משימה מגזין לחקור את אוסטרליה לכמה שבועות עם עיתונאים אחרים.
בני הזוג היו ידועים בכך שרכשו פריטי לבוש מעניינים שעבודותיהם הקשורות לנסיעות הביאו אותם איתם במגע.
בסופו של דבר הם פתחו חנות באזור מיל ואלי בצפון קליפורניה.
הם היו ידועים בקטלוג מצויר ביד של פריטים עם סיפורי מטיילים/חוקרים שהודפסו לצדם, ובמקומות הקמעונאיים שלהם בנושא ספארי.
בני הזוג זיגלר מספרים על הרפתקאותיהם בעשר השנים הראשונות בספר הזיכרונות שלהם, "ואילד קומפני", שפורסם ב-2012 על ידי סיימון ושוסטר.
גאפ רכשה את בננה ריפבליק ב-1983. עד 1988 המייסדים, מל ופטרישיה זיגלר, איבדו את השליטה היצירתית, בסופו של דבר מיתגו אותו מחדש למסטיג'י, קמעונאית המוני של בגדי יוקרה נגישה.
המאמרים היודעים, הקטלוג המצויר ביד ופריטים אקסצנטריים בעלי אוריינטציה תיירותית הוצאו בהדרגה והוחלפו בפריטים יוקרתיים יותר, אך לא ייחודיים, שבזכותם המותג יתפרסם בסופו של דבר, ומחליפים כיום חומרים באיכות גבוהה יותר עבור בד בעל עלות נמוכה יותר תקנים.
בשנת 2015 בננה ריפבליק פתחה חנות דגל חדשה במנהטן בשדרה החמישית פינת רחוב 18.
בננה ריפבליק פתחה את החנות הראשונה שלה מחוץ לצפון אמריקה בשנת 2005 ברובע הקניות גינזה בטוקיו.
הנוכחות של בננה ריפבליק בדרום קוריאה הופיעה לראשונה באוגוסט 2007 עם חנות במחוז אפקוג'ונג בסיאול.
בשנת 2007, החנויות הראשונות של בננה ריפבליק נפתחו בקניון The Avenues בעיר כווית; סניאן סיטי בג'קרטה, אינדונזיה; ו-Pavilion Kuala Lumpur בקואלה לומפור, מלזיה.
בננה ריפבליק פתחה את החנות הראשונה שלה בטורקיה במרץ 2008 בקניון "קאניון" באיסטנבול.
עד מאי 2008 נפתחו באיסטנבול עוד שתי חנויות.
חנויות נוספות מתוכננות להיפתח באנקרה ובאיזמיר עד סוף 2008 כדי להביא את מספר החנויות הכולל בטורקיה לשש.
בננה ריפבליק נפתחה בסעודיה בסוף 2008, עם חנות בקניון ערב בג'דה וחנות שנייה בקניון ריאד גלרי בריאד במרץ 2009.
במרץ 2008, בננה ריפבליק פתחה את חנות ברחוב ריג'נט בלונדון, אנגליה.
ב-9 במאי 2008, בננה ריפבליק פתחה את החנות שלה ב-Greenbelt 5 במקאטי, הפיליפינים.
באוקטובר 2016 הודיעה בננה ריפבליק כי תסגור את כל החנויות שלה בבריטניה עד סוף השנה, עקב ירידה במכירות.
נכון לשנת 2017, לבננה ריפבליק היו למעלה מ-700 חנויות, אך כתוצאה מסגירת חנויות אירופאיות, לא נותרו כאלה באירופה.
באוגוסט 2020, בננה ריפבליק לצד גאפ הודיעו כי יסגרו למעלה מ-225 חנויות כתוצאה ממגפת הקורונה.
התכנון המקורי היה לסגור רק 90 חנויות, אולם הם הרחיבו את המספר כתוצאה מההשפעות הכספיות שנגרמו מהמגפה.
החברה לא ציינה את המיקומים המדויקים שייסגרו, אך רובן יהיו חנויות בתוך קניונים.
בננה ריפבליק ייצרה מלתחת קפסולה לסתיו/חורף עם מעצב האופנה הניו יורקי פיטר דו בשנת 2023.
בשנת 2011, לבננה ריפבליק היו 682 חנויות בבעלות חברה או בזכיינות בפעילות ב-32 מדינות, שנשלחו ל-21 מדינות דרך אתרי אינטרנט בבעלות החברה, והייתה לה יכולת משלוח ליותר מ-50 מדינות באמצעות צד שלישי.
עד סוף 2022, המספר הכולל של החנויות בארצות הברית ירד ל-379 בלבד, כולל שלושה חנויות עודפים בפוארטו ריקו, בעוד שמספר חנויות העודפים בקנדה עלה ל-62. החברה סגרה את כל שמונה החנויות שלה בבריטניה ובאירלנד ב-2016, וסגרה את כל אתרי האינטרנט האירופיים של המותג במאי 2022.
בננהרמה היא להקת פופ אנגלית שנוסדה בלונדון ב-1980. המוזיקה של הלהקה משלבת אלמנטים של מוזיקת פופ, מוזיקת הגל חדש ומוזיקת דאנס.
הלהקה הייתה אחת מלהקות הבנות המצליחות ביותר בשנות השמונים.
הלהקה ידועה בעיקר בזכות הלהיטים "Cruel Summer" , וגרסת הכיסוי שלהם לשיר "Venus".
הלהקה הייתה במקור שלישייה שכללה את שרה דאלין, שיבון פאהי וקרן וודוורד.
במרץ 1983 הוציא לאור את אלבום הבכורה שלה.
ב-1988 פאהי עזבה את הלהקה והוחלפה על ידי ג'קי אוסאליבן.
לאחר עזיבתה של אוסאליבן ב-1991 דאלין וודוורד המשיכו כצמד.
למרות השינויים בהרכב הלהקה המשיכה להופיע ולהוציא אלבומים חדשים לאורך שנות ה-90 וה-2000. בשנים 1998, 2002, 2017–2018 שיבון פאהי הצרפה להופעות של הלהקה ב"הרכב המקורי".
בין השנים 1982 ל-2009 הלהקה הצליחה להביא 32 סינגלים לאחד מ-50 המקומות הראשונים במצעד הסינגלים הבריטי.
בסך הכול, היו להם 11 סינגלים שהגיעו למצעד הבילבורד הוט 100 בארצות הברית בין השנים 1983 ל-1988.
בננה פיש היא סדרת מאנגה יפנית מסוגת מותחן-דרמה שנכתבה ואיירה על ידי אקימי יושידה.
במקור, פורסמה המאנגה ממאי 1985 עד לאפריל 1994 במגזין "Bessatsu Shōjo Comic", מגזין מנגה הידוע בפרסומי מאנגות שוג'ו (מאנגות המיועדות בעיקר לקהל נשי).
עלילת הסדרה מתרחשת בעיקר בניו יורק במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, ועוקבת אחר אש לינקס, מנהיגן של מספר כנופיות רחוב שחושף קונספירציה פלילית הכוללת "דג בננה", סם מסתורי ששוטף את מוחם של המשתמשים בו.
במהלך חקירתו, נתקל אש באייג'י אוקומורה, עוזרו של צלם יפני, שעמו הוא יוצר קשר אינטימי.
סגנונה הוויזואלי והנרטיבי של המאנגה, שאופיינה באמנות ריאליסטיות ועלילה מוכוונת-פעולה, ייצגה שבירה משמעותית ממוסכמות המאנגה-שוג'ו, שכללה בעיקר איורים מסוגננים מאוד ועלילות מוכוונות-פנטזיה רומנטית.
בעוד שבמקור יועדה המאנגה לקהל של נערות מתבגרות ונשים בוגרות, התמות הבוגרות שלה משכו קהל משמעותי של גברים בוגרים.
התיאורים ההומו-אירוטיים בהקשר בוגר ומוכוון-פעולה זה השפיעו במיוחד על סוגת היאוי (רומנטיקה בין גברים) בתרבות המאנגה.
הסדרה זכתה לשבחי המבקרים, ששיבחו את העלילה, הדיאלוגים וסצנות הפעולה.
זוהי היצירה המצליחה ביותר מבחינה מסחרית של יושידה, עם למעלה מ-12 מיליון עותקים של כרכים שנאגדו ונמכרו נכון לשנת 2018.
תרגומה של הסדרה באנגלית הופץ על ידי "Viz Media", אשר גם הפיצה אותה במגזיני המנגה שלה "Pulp" ו-"Animerica Extra" החל משנת 1997, מה שהפך את הסדרה לאחת מסדרות המאנגה הראשונות שזכו לתפוצה רחבה בארצות הברית.
הסדרה עובדה מספר פעמים, בעיקר בשנת 2018 כסדרת אנימה בת 24 פרקים בבימויו של הירוקו אוטסומי ובהפקת "MAPPA".
סדרת האנימה שודרה בערוץ האנימה "Noitamina" ומופצת ברחבי העולם באמצעות שירות הזרמת המדיה "פריים וידאו".
עלילת המאנגה מתרחשת בארצות הברית באמצע שנות ה-80, בעיקר בניו יורק.
מנהיג כנופיות רחוב בן 17 בשם אש לינקס מטפל באחיו הגדול גריפין, יוצא מלחמת וייטנאם שנותר במצב וגטטיבי בעקבות תקרית טראומטית בה ירה על חבריו לטייסת וחזר את המונח "דג בננה".
לילה אחד, אש עד למותו של אלמוני, שמורה לו בטרם מותו "לחפש את דגי הבננה", בידי שני חברים מהכנופיה שלו.
השניים מתוודים בפני אש שהם פעלו בהוראת דינו גולזין, ראש המאפיה הקורסיקנית בניו יורק; אש היה בעבר המוציא לפועל ועבד מין של גולזין, לאחר שטופח מגיל צעיר להפוך ליורש האימפריה הפלילית שלו.
בסופו של דבר, גולזין נהרג בשיא הקרב מול אש ואייג'י, שותפיו לממשלה נחשפים כמי שלוקחים בעסק הסחר במין בילדים שניהל, וכל העדויות לפרויקט "דגי הבננה" מושמדות.
אש מבין את הסכנה שהוא חושף אליה את אייג'י, ומפסיק באי-רצון כל קשר עמו.
שבור לב, חוזר אייג'י ליפן, אם כי לפני עזיבתו, הוא כותב לאש מכתב שבו הוא אומר לו ש"הנשמה שלי תמיד איתך".
בעוד דעתו מוסחת מהמכתב, אש נדקר אנושות על ידי חבר כנופיה מתחרה.
הוא מדדה לתוך הסניף הראשי של הספרייה הציבורית של ניו יורק, שם הוא מת, מחייך ולופת באגרופו את מכתבו של אייג'י.
בשנות ה-70, שהתאפיינה ביפן בהופעתם של סגנונות נרטיביים וויזואליים חדשים ועלייתן של מאנגקיות נשים בתחום שנשלט על ידי מאנגקים נכנס הסוגה "מאנגה שוג'ו" לתקופה של התפתחות יצירתית משמעותית.
יוצרת המאנגה, אקימי יושידה, הפציעה לראשונה כמאנגקית בשנת 1977, לאחר שבמקור קיבלה השראה לעסוק בקריירה זו לאחר שצפתה בהקרנה מחודשת של הסרט "קאובוי של חצות" משנת 1969 במהלך שנות לימודיה בתיכון.
לסרט, שתיאר מערכת יחסים בין נוכל לבחור שאפתן בניו יורק, הייתה השפעה עמוקה על יושידה, והשפיע עליה ליצור יצירות ששכפלו תמות שעסקו בקשרים רוחניים וקרובים בין גברים.
יושידה חקרה לראשונה את התמות הללו בהופעת הבכורה שלה בסדרת המאנגה "California Story" (1978–1981), העוסקת בתמות הומו-אירוטיות על רקע העיר ניו יורק, אותו תפס חוקר המאנגות יוקרי פוג'ימוטו כמבשר נרטיבי ותמטי ל"בננה פיש".
מלכתחילה, ליושידה לא היה קומפוזיציה לעלילתה של המאנגה; בעוד שהיה לה מושג כללי על הרקע העלילתי, פרטי העלילה והדמויות פותחו במהלך תהליך הכתיבה.
בשל השפעתו של הסרט "קאובוי של חצות", ביקשה יושידה לכתוב את המאנגה כסיפור המתמקד במערכת יחסים אינטנסיבית-רגשית בין דמויותיהם של אש ואייג'י.
במקור, נתפסה דמותו של אש כדמות אופטימית בהשראת גיבורי שונן, שכן יושידה ביקשה להבדיל דמותו של אש לגיבורים האדיבים האופייניים ליצירותיה האחרות, בעוד שאייג'י נתפסה במקור כדמות נשית.
עם זאת, הפך אייג'י לגבר בשל תפקידו הפסיבי ברוב העלילה, ובשל סלידתה האישית של יושידה מדאוטרגוניסטים נשיים אינרטיים שנכתבו אך ורק כמקור לקונפליקט או מושא אהבה רומנטי עבור הגיבור הגברי.
סגנונה של יושידה כמאנגקית – כפי שניתן לראות לאורך המאנגה – חרג באופן משמעותי ממאנגות שוג'ו טיפוסיות לאותה התקופה מבחינת נרטיב, אופי הדמויות, מיקום העלילה, הלך הרוח והסגנון הוויזואלי.
שודט ציין שבעוד שעבודותיה של יושידה דבקו במוסכמות מסוימות של מאנגות שוג'ו כמו הומו-ארוטיקה טקסטואלית וסאבטקסטואלית, היא אימצה בו-זמנית .
יושידה ויתרה על רבים ממוסכמות השוג'ו שהפכו לפופולריות על ידי קבוצת "Year 24" – דמויות מסוגננות במיוחד, התמקדות ברומנטיקה ופנטזיה, כתיבה גרנדיוזית – לטובת יצירת אמנות מפושטות ומציאותיות, פאנלים שהתמקדו בדמויות ובפעולות.
רקעים וסביבות, וסצנות פעולה תכופות.
דמויותיה של יושידה אוירו בפרופורציות ריאליסטיות יותר, בניגוד הן לפרופורציות הנשיות האופייניות לגברים במאנגות שוג'ו והן לפרופורציות היתר-גבריות האופייניות לגברים במאנגות שונן.
בנוסף, על אף שהיה נפוץ למקום את עלילתן של המאנגות שוג'ו באירופה, הביעה יושידה חוסר עניין כללי בתרבות האירופאית וב"בחורים יפים אנגליים", והעדיפה במקום זאת את "גישתם חסרת-הדאגות" של גברים אמריקאים ממעמד הפועלים.
מראן הפיזי של רבות מהדמויות במאנגה מבוססות על אישים אמיתיים: דמותו של אש מודלה על פי הטניסאי סטפן אדברג בטיוטות הראשונות של הפרקים הראשונים בסדרה, לפני שהוחלף בעיצוב הממודל על פי השחקן ריבר פיניקס, בעוד שדמותו של אייג'י מודלה על פי השחקן הירונובו נומורה.
יושידה השוותה תהליך זה של בחירת אישים אמיתיים כמודל לעיצוב הדמויות לליהוק של "בי מובי מסוגת פעולה".
יושידה החלה להתעניין בפיניקס לאחר שצפתה בסרטו "מפרץ מוסקיטו" משנת 1986 בעת ביקור בארצות הברית; יושידה לא הייתה מודעת לכך שפיניקס הופיע גם בסרט "אני והחבר'ה" משנת 1986, בו צפתה בעבר, והסתקרנה מהטווח של פיניקס כשחקן בהתחשב בהבדלים בין שתי הדמויות.
יושידה ציינה כיצד שינוי עיצוב דמותו של אש מעיצוב שמודל על פי אדברג לעיצוב שמודל על פי פיניקס שינה גם את הפיזיות שלו מנער "אתלטי ובנוי לתלפיות" ל"ילד יפה ורזה".
למרות היעדר הקומפוזיציה הקבועה שלה לסיפור, התכוונה יושידה כבר מהשלבים המוקדמים ביותר של פיתוח הסדרה לסיים את העלילה עם מותו של אש.
בעקבות מותו של פיניקס בגיל 23 בשנת 1993, שקלה יושידה לזמן קצר לכתוב אחרת את סופו של אש, מכיוון שלא רצתה שהסדרה תיתפס ככזו ש"מנצלת" טרגדיה אמיתית.
בדיון על הרציונל שלה למותו של אש, ציינה יושידה את היקסמותה מאנשים שחיים בעוצמה ומתים צעירים, ותיארה את אש כאדם ש"חי את חייו המלאים ב-17 שנים"; יתרה מכך, ציינה יושידה כי לאמונתה, כאשר אש ביצע מעשי אלימות ורצח לאורך הסדרה, הוא צריך לשלם על הפעולות הללו בחייו שלו.
הביזיון לכאורה של מותו של אש בידי חבר כנופיה ברמה נמוכה הייתה מכוונת מצידה של יושידה; שכן אחד מהמוטיבים החוזרים במאנגות שונן הוא מותו של גיבור העלילה ללא משמעות למותו.
העיסוק המרכזי של העלילה בסם "דגי הבננה" השולט בתודעת המשתמש בו מקורה בהתעניינותה של יושידה במחקרים של סוכנות הביון המרכזית בבקרת נפש, כגון "MKUltra" ו-"Project ARTICHOKE", ומחקריה על תוכניות דומות בברית המועצות שהובילו אותה לשקול להכניס סמים לעלילה ככלי ללוחמה.
ליושידה הייתה עניין אינטלקטואלי בסמים מאז התיכון, וציינה כי בני דורה הושפעו ופיתחו ידע בסמים במובן הרחב בשל השפעתה של תרבות הסמים באותה התקופה.
יושידה אף הצהירה כי תיאור הפוליטיקה של תקופת המלחמה הקרה הפך לקשה יותר ככל שהמציאות הפוליטית השתנתה במהלך ריצת המאנגה, שנמשכה כמעט עשור – בעיקר פירוק ברית המועצות – אך בסופו של דבר היא לא שאפה לחתור לקפדנות וריאליזם במהלך כתיבת הפוליטיקה והאקטואליה בסדרה.
המאנגה הופצה לראשונה בגיליון מאי 1985 של מגזין המנגה "Bessatsu Shōjo Comic", מוסף חודשי למגזין המנגה "Shōjo Comic", שם הוא רץ עד לסיום הסדרה בגיליון אפריל 1994. אורכה הכולל של הסדרה הוא כ-3,400 עמודים.
המוציאה לאור של "Bessatsu Shōjo Comic", "Shogakukan", הוציאה לאור את הסדרה כ-19 כרכים שנאספו תחת חותם הקומיקס שלה.
הסדרה הופצה על רקע מה שמכונה "בום המאנגה" של אמצע שנות ה-80 וה-90, שבהן עלתה פופולריותה של המאנגה על רקע הופעתם של יוצרים, סדרות, סוגות ומגזינים חדשים, כמו כן במקביל לעלייה בפופולריות של מאנגות בשווקים בינלאומיים.
המוציאה לאור של הסדרה בצפון אמריקה, "Viz Media", הפיצה את הסדרה לראשונה בשפה האנגלית ככותר השקה למגזין המאנגה שלה "Pulp" החל משנת 1998. כאשר "Pulp" נסגרה בשנת 2002, המשכה של הסדרה הופץ במגזין "Animerica Extra", שנסגרה בעצמה בשנת 2004. "Viz Media" פרסמה גם שתי מהדורות של כרכים מאוגדים של הסדרה.
המהדורה הראשונה, שפורסם בין השנים 1999–2002 והשתרעה על פני שבעת הכרכים הראשונים, כללה את טכניקת היפוך המראה של הפאנלים וצינזור מילים.
המהדורה השנייה, שפורסם בין השנים 2004–2007 והשתרעה על פני 19 הכרכים המלאים, הודפס בפורמט המקורי וכלל תרגום מחודש.
הסדרה הודפסה מחדש על ידי "Viz Media" בשנת 2018, זמן קצר לאחר עליית האנימה לשידור.
בנוסף לסדרת המנגה הראשית, כתבה ואיירה יושידה ארבעה סיפורי צד של מאנגות וואן-שוט:
Fly Boy, In The Sky – פריקוול לסדרה המקורית, שפורסם במקור בגיליון חורף 1984 של מגזין המנגה "Bessatsu LaLa".
עלילת המאנגה מתמקדת בפגישתם הראשונה של איבה ואייג'י, ובאירועים שהובילו לכך שאיבה העסיק את אייג'י כעוזרו.
Angel Eyes – פריקוול שני, שפורסם בגיליון יוני 1994 של "Bessatsu Shōjo Comic", ועלילתו מתמקדת בפגישתם הראשונה של אש ושורטר וונג כשהם בכלא לנוער יחד.
Private Opinion – פריקוול שלישי שפורסם בגיליון ינואר 1995 של "Bessatsu Shōjo Comic", ועלילתו מספרת את סיפור פגישתם הראשונה של אש ובלנקה לאחר שגולזין שוכר את בלנקה לאמן את אש.
כל ארבעת הסיפורים נאספו בכרך "Banana Fish: Another Story", טנקובון שיצא לאור בהפצת "Shogakukan" בשנת 1997. הטנקובון כלל גם את "Ura Banana (うら BANANA)", סיפור קומי בעל מאפייני שבירת הקיר הרביעי שבו אש ואייג'י דנים בדואר מעריצים שקיבלה יושידה.
עלילת האנימה משנה את זמן התרחשות של הסדרה משנות ה-80 ולשנות ה-2010, מוסיף התייחסויות לאמצעים מודרניים כמו סמארטפונים ומחליף את מלחמת וייטנאם במלחמת עיראק.
עיבוד לדרמת רדיו על פי המאנגה הופק על ידי NHK ב-1994. עיבוד זה הופץ בהמשך על גבי תקליטורים, ושודר מחדש בשנת 2018.
בנוסף, לסדרה הראשית נכתבו שני רומנים; הראשון, סדרה בת ארבעה כרכים שנכתבה על ידי אקירה אנדו והוצאה לאור בהפצת "KSS Comic Novels" בשנת 1998, בשם
השני, סדרה בת שלושה כרכים שנכתבה על ידי מיקו אוגאסווארה על בסיס האנימה שיצאה לאור בהפצת "Shogakukan Bunko" בשנת 2018.
נוסף על כך, הופקו גם עיבודים למחזה על בסיס המאנגה בשנים 2005, 2009, 2012 ו-2021. לדברי יושידה, בשלב מסוים נמכרו הזכויות לעיבוד סרטי לייב אקשן על בסיס המאנגה לחברת "Ryuichi Sakamoto", אך הפקת עיבוד כזה מעולם לא הבשילה והתקדמה הלאה.
חברת התקשורת "Shogakukan", שהפיצה את המאנגה המקורית, פרסמה מספר ספרי אמנות הקשורים לסדרה, ביניהם ספר האמנות "Angel Eyes" בשנת 1994 והספר הנלווה "Rebirth: The Banana Fish Official Guidebook" בשנת 2001. החברה גם פרסמה את "New York Sense" בשנת 2001, ספר אמנות ששווק כספר תצלומים ש"צולם" על ידי אייג'י אוקומורה.