tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2012 הורחבה התוכנית ל-96 רשויות נוספות.
נכון לשנת 2017, משתתפות בתוכנית 171 רשויות מקומיות.
במאי 2014 השתתפו ב-1,037 תוכניות שהוקמו ברשויות המקומיות בכספי התוכניות, כ-40,000 ילדים.
כמחצית מילדים אלו הם בגיל הרך (עד גיל 5).
התוכנית מכוונת לצמצם את היקף מצבי הסיכון בקרב ילדים ובני נוער בשבעה תחומי חיים הנכללים בהגדרה הבין-משרדית שאימצה הממשלה: בריאות פיזית והתפתחות, השתייכות למשפחה, למידה ורכישת מיומנויות, בריאות ורווחה נפשית, השתייכות והשתתפות חברתית והגנה מפני מצבים מסכנים (מצד הילדים עצמם ומצד אחרים).
אחד מן העקרונות המנחים את התוכנית הוא קבלת החלטות על בסיס "התבוננות בילדים".
לפי עיקרון זה, כל הרשויות המשתתפות בתוכנית מחויבות לבצע מיפוי של כלל הילדים בסיכון בתחומן, באמצעות הגדרה אחידה של ילדים ונוער בסיכון שהוסכמה על כל השותפים לתוכנית, וזאת על מנת לכוון את המענים שמקימות הרשויות באמצעות משאבי התוכנית לצורכי הילדים.
המיפוי מתבצע באמצעות כלל אנשי המקצוע ביישוב המעורבים בטיפול ובילדים ובנוער בסיכון: בשירותים הייחודיים (כגון שירותי רווחה, קידום נוער וביקור סדיר) ובשירותים לכלל הילדים (כגון טיפת חלב, בתי ספר וגנים המקבלים הדרגה ממנהלי התוכנית ביישובים).
המיפוי מספק לרשות תמונה כוללת של כלל הילדים ובני הנוער בתחומה ומאפשר תכנון כולל של שירותים.
לאחר בחירת המענים, מחויבות הרשויות לערוך מעקב אחר כל אחד ואחד מהילדים המטופלים באמצעות מערכת מידע ייחודית- תמ"י (תשתית המידע היישובית), המספקת מידע על התקדמותו של כל ילד.
במיפוי שנערך בשנת 2009 ביישובים הוותיקים המשתתפים בתוכנית, נמצא כי היקף הילדים ובני הנוער שאותרו בסיכון דומה בכל אחת מקבוצות הגיל (גיל רך, בי"ס יסודי ובני נוער), אך היקף המטופלים בקרב בני הנוער גבוה בהרבה לעומת היקף המטופלים בגיל הרך.
המיפוי מאושש את ההמלצה שיש להקדיש יותר תשומת לב לאיתור ולמתן שירות לילדים בגיל הרך.
התמקדות בסוגי המענים שבהם משולבים הילדים המשתתפים בתוכנית בשנת תשע"ג (2012–2013) מראה כי כמחצית מהילדים בגיל הרך משולבים בתוכניות איתור וטיפול בתוך גני הילדים.
בתוכניות אלה, פוגשים את הילדים בתוך הגנים מטפלים מתחומי הבריאות- כגון מרפאות בעיסוק או פיזיותרפיסטיות, מתחום התפתחות השפה ומהתחום הרגשי.
חלק מהתוכניות, כגון תוכנית מעג"ן, המופעלת על ידי משרד החינוך או תוכנית איתור בעיות התפתחותיות במעונות, המופעלת בפיקוח משרד הבריאות, נועדו לסייע לגננות לאתר ילדים עם קשיים בתחומי החיים השונים ולהעניק להם את הטיפול הנכון בגן או מחוצה לו.
חלק מהתוכניות, כגון תוכנית "אור" המופעלת באחריות משרד החינוך, מספקות לילדים ובמקרים מסוימים להוריהם, התערבות ישירה בגני הילדים בתחום השפתי או בתחום הרגשי-חברתי.
עקרון דומה של מתן מענים ייחודיים לילדים בסיכון, בתוך שירותים המיועדים לכלל הילדים, בא לידי ביטוי בכך ש-18% מהילדים בגיל הרך והוריהם משתתפים בתוכניות מיוחדות לילדים בסיכון המופעלות בטיפת חלב.
תוכניות אלה, המופעלות בפיקוח משרד הבריאות, מספקות סוגים שונים של הדרכה לאמהות המתקשות להתמודד עם משימות שונות בגידול ילדים רכים: אמהות עם ילד בשנת החיים הראשונה, אמהות המתקשות לספק העשרה לילדים ואמהות הזקוקות לליווי אינטנסיבי יותר בכל תחומי גידול הילד.
מגמה נוספת שניתן להבחין בה היא בחירה בתוכניות של ליווי אישי: תוכניות ביתיות, חונכות והתנדבות, בעיקר בגיל הרך ובגיל בית הספר היסודי.
בשנת 2016, בעקבות המלצות משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים לכינון מדיניות 'הבית הקבוע לכל ילד' הפעילו המחלקות לשירותים חברתיים תוכנית פיילוט בשם 'משפחה מיטיבה קבועה' המיועדת למשפחות עם ילדים בגיל הרך (6-0), החשופים למצבי סיכון ונמצאים בסידורים חוץ ביתיים או שנשקל עבורם סידור חוץ ביתי.
התוכנית מוגבלת לשנתיים שבהם עוברות המשפחות הביולוגיות של הילדים תהליכי שיקום אינטנסיביים.
במהלך השנתיים מתנהל תכנון מקביל להחלטה אם הילד יישאר בבית הוריו הביולוגיים או יאומץ בתום תהליך השיקום.
תוכנית ביקורי בית-'אם בקהילה' זוכה להצלחה ומראה שיעורי אפקטיביות גבוהים, ועד כה הופעלה רק באירלנד.
מטרת התוכנית היא לשפר כישורי הורות בקרב נשים בהריון ראשון המתגוררות באזורים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך.
ביקורי הבית נערכים על ידי נשים מהקהילה המתנדבות להגיע לביקור אחת לחודש למשך שעה לפחות, לתקופה של שנים-עשר חודשים.
מחקר שבוצע בשנת 1989 עם קבוצת ביקורת, הראה הבדלים ניכרים במדדי ההזנחה בין ילדים בני שנה ממשפחות שהשתתפו בתוכנית לבין מקביליהם.
הקבוצה שהשתתפה בתוכנית הראתה מדדים טובים יותר בקטגוריות שבחנו תחושת מסוגלות הורית, תזונת האם והילד, גירויים התפתחותיים של הילד, שביעות רצון, רווחה נפשית של האם והקפדה על חיסוני הפעוט.
מחקר המשך על אותה אוכלוסייה שבוצע כאשר הילדים היו בני שמונה, הראה הבדלים משמעותיים בין הילדים בשתי הקבוצות.
הילדים בקבוצה שהשתתפה בתוכנית חיו במשפחות בעלות תחושת מסוגלות גדולה יותר, ההורים והילדים דיווחו על מעורבות גדולה יותר בחיי הילדים, יכולת גבוהה יותר לפתור קונפליקטים, ואלימות נמוכה יותר כלפי הילדים, ואילו הילדים עצמם נטו יותר לבקר בספריות וזכו להזנה טובה יותר מאשר אלו בקבוצת הביקורת.
מחקר שנערך בגרמניה בשנת 2015 מציג את התוכנית הנקראת "Early prevention" והוא מתבסס על ההנחה שצריך להפעיל אסטרטגיות מניעה, שמטרתן תיאום ושיפור שיתופי פעולה בין אנשי מקצוע שונים לצורך חיזוק כישורים חינוכיים של הורים.
ההתערבות מתחילה עוד בתקופה שלפני הלידה וממשיכה בשלוש השנים הראשונות אחריה, והיא קריטית למשפחות בסיכון.
בנוסף, התוכנית כוללת אסטרטגיות שיפור רגישות הורית ומלמדת הורים איך לספק לילדיהם טיפול ותמיכה מתאימים.
חוסר מודעות וחוסר יכולת להבין את הצרכים בגיל הרך עלולים להוביל להתנהגויות תוקפניות של ההורים ולסכן את הילדים.
בעקבות ההבנות האלו פותחה תוכנית התערבות קצרת טווח המיועדת למשפחות בסיכון - the Ulm Model, שמתמקדת בשינוי התנהגות על ידי שיפור רגישות אימהית.
מטרתה של התוכנית היה שילוב תוצאות אמפיריות של פסיכולוגיה התפתחותית בגיל הרך ותאוריית ההתקשרות עם המושג של התנהגות ויסות עצמי (the concept of self-regulatory behavior).
במהלך התוכנית שכוללת 7 ביקורי בית במהלך 3 חודשים (ביקור ב-10 ימים), הוקלטו אינטראקציות שגרתיות בין האם לתינוק, והיועץ (המדריך) מראה לאם את הקטעים הקצרים שמראים רגישות של האם לצרכיו התינוק או חוסר רגישותה לאותות התינוק.
מטרת ההקלטות והדיון על נושאי ההתפתחות השונים בעקבותיהם, היא לעזור לאם להבין את צרכיו של התינוק ולהגיב אליו בהתאם.
The Ulm Model יכולה להשתלב בתוך השירותים המוצעים על ידי מרכז הרווחה.
במחקר הנוכחי התוכנית שימשה כתוכנית התערבות מוקדמת בשם "A Good Start to Life".
חשיבותה של רצינות הוא סרט בריטי-אמריקאי משנת 2002, קומדיה רומנטית בבימויו של אוליבר פארקר, המבוסס על המחזה הקומי "חשיבותה של רצינות" מאת אוסקר ויילד.
הכנסות הסרט בצפון אמריקה היו כ-8.4 מיליון דולר.
רופרט אוורט – אלג'רנון "אלג'י" מונקריף
קולין פירת' – ג'ון "ג'ק" וורת'ינג / ארנסט
פרנסס או'קונור – גוונדלין פרפקס
ריס וית'רספון – ססילי קארדיו
ג'ודי דנץ' – ליידי בראקנל
טום וילקינסון – ד"ר צ'יזבל
אנה מאסי – מיס פריזם
דיים ג'ודי דנץ' גילמה בסרט זה בפעם השלישית את ליידי בראקנל.
ב-1982 שיחקה בהפקה של המחזה בתיאטרון הלאומי, וב-1995 בעיבוד רדיופוני של ערוץ 4 של רדיו ה-BBC.
השחקנית פינטי ויליאמס, שמגלמת את ליידי בראקנל בצעירותה כרקדנית, היא בתה של ג'ודי דנץ' שמגלמת את ליידי בראקנל המבוגרת.
הסצנות בהן רופרט אוורט סוטר לקולין פירת' על עורפו, ואוורט נושק לפירת' על הלחי היו מאולתרות.
הבמאי פארקר חשב שתגובתו ההמומה של פירת' היא כה מצחיקה שהחליט להשאיר אותן בסרט.
הסצנות עם החוב של "ארנסט" לסאבוי ושגובי החובות מגיעים לביתו הכפרי של ג'ק לקוחות מקטעים שוויילד הסיר מהמחזה לפני פרסומו.
דמותו של הגנן מולטון הוסרה בעריכה של הסרט, אבל עדיין אפשר לראותו ברקע בסצנות רבות.
עבור בית האחוזה וסט וייקומב פארק שמשמש בסרט כביתו הכפרי של ג'ק שילמו המפיקים 50,000 ליש"ט.
רוג'ר איברט מהעיתון שיקגו סאן-טיימס העניק לסרט שלושה כוכבים מתוך ארבעה, וכתב שהשחקנים לוהקו היטב ושיחקו היטב.
נכון לספטמבר 2012 הסרט קיבל ציון של 58% באתר Rotten Tomatoes.
ב-2003 זכה הסרט בפרס "סרט הכסף" מטעם סינדיקט עיתונאי הקולנוע האיטלקיים על עיצוב התלבושות הטוב ביותר.
מעצב התלבושות היה מאוריציו מילנוטי.
ריס וית'רספון הייתה מועמדת לפרס בחירת הנוער בקטגוריית השחקנית בקומדיה על הופעתה בתפקיד ססלי.
חשיבותה של רצינות הוא סרט בריטי משנת 1952, עיבוד למחזה באותו שם מאת אוסקר ויילד.
את הסרט ביים אנתוני אסקווית', שגם כתב את התסריט.
מפיקי הסרט היו אנתוני אסקווית', טדי ביירד וארל סנט ג'ון.
הסיפור מתרחש ב-14 בפברואר 1895. העלילה היא אודות שני ג'נטלמנים המעמידים פנים שהם אינם מי שהם.
בעלילה משתלבות שתי בחורות רומנטיות, שלכל אחת מהן אמונה שלמה בייחודו של השם ארנסט.
ג'ק וורת'ינג, גבר לונדוני, המסתתר מאחורי השם ארנסט, הוא בעל אחוזה בכפר שאינו יודע מה מוצאו ומיהם הוריו.
ידידו אלג'רנון מונקריף אינו בעל אמצעים, וגם הוא המציא דמות של חבר בשם בנבורי.
דודניתו של אלג'רנון, גוונדלין פרפקס, כבשה את לבו של ג'ק.
בת חסותו של ג'ק בכפר, ססילי קרדיו, משכה את עינו אל אלג'רנון.
ליידי ברקנל מושלת על הלול במנהגיה החברתיים החמורים.
ג'ק ואלג'י דנים בענייני חיים ואהבה.
כל אחד מהם מגלה לחברו אודות הדמויות הבדיוניות שהמציאו, ארנסט ובנבורי.
ג'ק מגלה שהו מאוהב בגוונדלין, דודניתו של אלג'י.
ואלג'י מודה שהוא מאוהב בבת חסותו של ג'ק, ססילי.
אחרי הצהרים בזמן תה של מנחה, ג'ק וגוונדלין מתוודים על אהבתם.
גוונדלין מצהירה ש"האידיאל שלה תמיד היה לאהוב אדם בשם ארנסט".
ג'ק חושש שהיא תגלה את זהותו האמיתית.
ליידי ברקנל, בשמלת משי ויקטוריינית סגולה, חוקרת את ג'ק אודות אילן היוחסין שלו.
ג'ק מודה שהוא אינו יודע מיהם הוריו, מכיוון שהוא התגלה בתוך תיק במלתחה בתחנת הרכבת ויקטוריה.
ליידי ברקנל אינה מוכנה בשום אופן לאפשר לבתה להתחתן למשפחה של מלתחה, וליצור ברית עם חבילה.
בבית האחוזה שבכפר ססילי חולמת בהקיץ בשעה שהאומנת שלה, מיס פריזם מנסה ללמד אותה גרמנית.
אלג'י מגיע מלונדון ללא הזמנה ומציג את עצמו בדמות ארנסט, האח הצעיר של ג'ק.
בעוד אלג'י וססילי מתוודעים זה לזו בחדר האורחים, מגיע ג'ק לבוש בבגדי אבל, ומודיע למיס פריזם שאחיו, ארנס, נפטר.
כשאלג'י וססילי יוצאים החוצה, כולם חושבים שאלג'י הוא ארנסט והוא בחיים.
גם גוונדלין יוצאת מלונדון בעקבות ג'ק והיא פוגשת את ססילי.
שתיהן מגלות שהן מאורסות לארנסט, ואינן מבינות שלמעשה הן מאורסות לג'ק ולאלג'י.
הנשים מתאכזבות מכך שאינן מאורסות לאדם בשם ארנסט.
ליידי ברקנל מגיעה ברכבת וכולם מתכנסים בחדר האורחים.
ליידי ברקנל מזהה את מיס פריזם כמי שהייתה לפני 28 שנים האומנת של בן אחותה התינוק.
מיס פריזם מתוודה שהיא השאירה את התינוק בתיק יד בתחנת ויקטוריה.
ג'ק מבין שהוא התינוק המדובר.
הוא מוציא את התיק מחדרו ומראה אותו שלמיס פריזם.
היא מזהה את התיק כשלה.
ליידי ברקנל מספרת לג'ק שהוא בנה של אחותה המנוחה ואחיו הגדול של אלג'י.
כשאינו מסוגל לברר מה היה שמו הפרטי של אביו, הוא בודק ברשימות הצבא, מכיוון שאביו היה גנרל, ומגלה ששמו היה ארנסט.
לכן שמו הפרטי הוא גם ארנסט, כפי שמציינת ליידי ברקנל, בהיותו הבן הבכור בוודאי שהוא נקרא על שם אביו.
בסיום הסרט אומר ג'ק "עכשיו אני מבין בפעם הראשונה בחיי מהי חשיבותה של רצינות".
מייקל רדגרייב – ג'ון וורת'ינג
מייקל דניסון – אלג'רנון מונקריף
אדית אוונס – ליידי ברקנל
ג'ואן גרינווד – גוונדלין פרפקס
מרגרט רתרפורד – מיס פריזם
מיילס מאלסון – קנון צ'וזבל
דורותי טוטין – ססילי קרדיו
הסרט נאמן ברובו למחזה של ויילד, אם כי חלק מהסצנות מתרחשות במיקומים אחרים.
קריאתה הזועמת של אדית אוונס הפכה לאגדה.
איאן מקלן כתב על הופעתה "שהיא ראויה לשבחים ובלתי נשכחת".
הסרט מפורסם בשל המשחק שבו, אם כי התפקידים של רדגרייב ודניסון מתאימים לשחקנים הצעירים מהם בעשר שנים.
מרגרט רתרפורד שגילמה בעיבוד זה את מיס פריזם, שיחקה בתפקיד ליידי ברקנל בהפקה של ה-BBC משנת 1946.
דורותי טוטין הייתה מועמדת לפרס באפט"א לקולנוע על הופעתה בסרט בקטגוריית השחקנית החדשה המבטיחה ביותר.
אנתוני אסקווית' היה מועמד לפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה.
חשיבותה של רצינות היא גרסה מצולמת של הפקת ברודוויי משנת 2011 למחזה באותו שם מאת אוסקר ויילד.
את הסרט ביים בריאן בדפורד, והוא גם מככב בו.
ההפקה המחודשת של המחזה עלתה ב-13 בינואר 2011 בתיאטרון אמריקן איירליינס של להקת התיאטרון ראונדאבאוט, אחרי הצגות הרצה שהחלו ב-17 בדצמבר 2010. לאחר קבלת ביקורות חיוביות והוספת הצגות, ההצגה רצה עד 3 ביולי 2011.
ב-1 במרץ 2011 דווח שההפקה תצולם לסרט בתאריכים 11 וה-12 במרץ 2011, ותוקרן בבתי קולנוע ביוני 2011. התאריכים הרשמיים פורסמו ב-11 באפריל 2011, ותחילת הקרנת הסרט "The Importance of Being Earnest: Live in HD" תוכנן ל-2 ביוני 2011.
בריאן בדפורד – ליידי ברקנל
דנה אייבי – מיס פריזם
פקסטון וייטהד – הכומר קנון צ'וזבל
דייוויד פור – ג'ון וורת'ינג
סנטינו פונטנה – אלג'רנון מונקריף
שרה טופהם – גוונדלין פרפקס
שארלוט פארי – ססילי קרדיו
חשיבה מייחלת (או: חשיבה משאלתית) מתארת תהליכי קבלת החלטות ויצירת אמונות שונות על סמך דברים שנעים לדמיין אותם, ולא על סמך המציאות או ראיות מבוססות וחשיבה רציונליות.
חשיבה זו היא תוצר של רצון לפתור את הקונפליקט בין אמונה לתשוקה.
חשיבה מייחלת היא הקשר בין העדפות/משאלות לבין ציפיות.
ישנן מתודולוגיות מגוונות לבחינת חשיבה מייחלת.
דיסציפלינות ואסכולות שונות בוחנות מנגנונים הקשורים לכך, למשל: מעגלים עצביים, קוגניציה, רגשות אנושיים, סוגים שונים של הטיות קוגניטיביות, דחיינות, מוטיבציה, אופטימיות, תשומת לב וסביבה.
נהוג לראות את המונח חשיבה מייחלת בהקשר לכישלון, אך לא רק.
בתוצאות של מחקרים שונים שנעשו בתחום מתבטאת החשיבה הזו בכך שנחקרים בעלי העדפות שונות מספקים ניבויים שונים לתוצאות במציאות (למשל תוצאות משחקי כדורגל או של בחירות) כפונקציה של ההעדפות שלהם.
ישנם פסיכולוגים המאמינים כי חשיבה חיובית מסוגלת להשפיע באופן חיובי על ההתנהגות ובכך להביא לתוצאות טובות יותר.
העיתונאי והסופר האנגלי כריסטופר בוקר תיאר את המושג כך:
"מחזור הפנטזיה" (...) הוא דפוס שחוזר בחיים האישיים, בפוליטיקה, בהיסטוריה ובסטורי טלינג.
כשאנחנו יוצאים לדרך במסלול כלשהו כדי לבצע פעולה שמונעת באופן לא מודע על ידי חשיבה מייחלת, נראה כי הכל ילך טוב למשך תקופה, במה שמכונה "שלב החלום".
אך מכיוון שהתפיסה הזו לא יכולה להתקיים במציאות, השלב הבא הבלתי נמנע הוא "שלב התסכול".
שלב זה מתרחש כשדברים מתחילים להשתבש, ואז יש מוטיבציה כביכול גדולה אף יותר לשמירה על הפנטזיה כמציאות.
ברגע שהמציאות חודרת ומשתלטת, היא מובילה ל"שלב הסיוט" בו הכל משתבש.
שיאו של שלב זה הוא בשלב "פיצוץ המציאות", כאשר הפנטזיה כולה מתפרקת לבסוף לחלוטין.
מחקרים הראו בעקביות כי כאשר כל שאר המשתנים נשארים קבועים, נבדקים ינבאו תוצאות חיוביות בסבירות גבוהה יותר מתוצאות שליליות.
עם זאת, מחקרים מראים כי בנסיבות מסוימות, למשל כאשר האיומים גדלים, מתרחשת תופעה הפוכה לכך.
המונח "חשיבה מייחלת", בנוסף להיותו הטיה קוגניטיבית ודרך לקויה בתהליכי קבלת החלטות, הוא בדרך כלל גם כשל לוגי, בהנחה שכאנחנו רוצים להאמין שדבר כלשהו יהיה נכון או לא נכון, הוא למעשה בסופו של דבר גם במציאות מוכח כנכון או לא נכון.
טעות זו מתאפיינת בדפוס החשיבה: "הלוואי שדבר כלשהו היה נכון/לא נכון; לפיכך, אותו הדבר הוא אכן אמיתי/לא אמיתי."
ראייה מייחלת היא תופעה בה מצבו הפנימי של האדם משפיע על התפיסה הוויזואלית שלו.
לאנשים יש נטייה להאמין שהם תופסים את העולם בדיוק כמו שהוא במציאות, אך מחקרים מראים אחרת.
נכון לעכשיו, יש שני סוגים עיקריים של ראייה מייחלת בהתאם לקונטקסט בו היא נחווית: בסיווג אובייקטים או בייצוגים של סביבה.
המושג "ראייה מייחלת" הוצג לראשונה על ידי גישת "המראה החדש" בפסיכולוגיה.
גישה זו זכתה לפופולריות בשנות החמישים באמצעות עבודתם של ססיל גודמן והפסיכולוג הקוגניטיבי ג'רום ברונר.
במחקר משנת 1947, הם ביקשו מילדים להפגין את תפיסתם לגבי גודלו של מטבע על ידי מניפולציות בהיקפם של המטבעות על קופסת עץ.
כל ילד החזיק את המטבע ביד שמאל באותו הגובה והמרחק מהצמצם והפעילו את הידית כדי לשנות את גודל הצמצם ביד ימין.
הילדים חולקו לשלוש קבוצות, שתי קבוצות ניסוי וקבוצת ביקורת, עם עשרה ילדים בכל קבוצה.
קבוצת הביקורת התבקשה לאמוד את גודל דיסקי-הקרטון בגודל של מטבע, במקום מטבעות אמיתיים.
בממוצע, הילדים שהיו בקבוצות הניסוי נטו להעריך את גודל המטבעות בשלושים אחוז יותר מגודלם האמיתי.
בסיבוב השני של הניסוי החוקרים חילקו את הילדים לקבוצות על בסיס המעמד הכלכלי שלהם.
שוב, גם קבוצות ה"עניים "וגם ה"עשירים" התבקשו להעריך את גודל המטבעות האמיתיים על ידי מניפולציה בקוטר הצמצם.
כצפוי, שתי הקבוצות העריכו יתר על המידה את גודל המטבעות, אך הקבוצה ה"ענייה" העריכה יתר על המידה בכחמישים אחוזים, שהם עד שלושים אחוז יותר מהקבוצה "העשירה".
מתוצאות אלה הגיעו ברונר וגודמן למסקנה שילדים עניים יותר חשו רצון גדול יותר לכסף ולכן תפסו את המטבעות כגדולים יותר.
השערה זו היוותה את הבסיס לגישה הפסיכולוגית של המראה החדש שמציעה כי החוויה הסובייקטיבית של אובייקט משפיעה על התפיסה החזותית של אותו אובייקט.
חלק מהפסיכולוגים הפסיכודינמיים אימצו את השקפותיה של גישת המראה החדש כדי להסביר כיצד אנשים עשויים להגן על עצמם מפני גירויים חזותיים מטרידים.
הפרספקטיבה הפסיכודינמית איבדה תמיכה מכיוון שהיה חסר בה מודל מספיק כדי להסביר כיצד המודע יכול להשפיע על התפיסה.
אף על פי שמחקר נוסף הצליח לשכפל את התוצאות שנמצאו על ידי ברנר וגודמן, גישת המראה החדש ננטשה ברובה בשנות השבעים מכיוון שהיו בניסויים הרבה שגיאות מתודולוגיות שלא לקחו בחשבון משתנים מתערבים.
מחקרים עדכניים הביאו לתחייה של פרספקטיבות מגישת המראה החדש שכללו שיפורים מתודולוגיים שמטרתם הייתה לפתור את הבעיות המרכזיות שנתגלו במחקרים המקוריים.
תהליך זה מתרחש כאשר יש התגברות של איום כלשהו.
האשליה של אבינגהאוס (אשליה אופטית) שימשה למדידת חשיבה מייחלת הפוכה, כאשר המשתתפים שצפו ביעדים השליליים המעיטו מערכם של יעדים חיוביים או נייטרליים.
רגשות של פחד מביאים גם לתפיסה של האובייקט הגורם לאימה כקרוב יותר ממה שהוא במציאות.
בדיוק כמו תוצאות מחקרים קודמים, שהצביעו על כך כי ככל שחפץ מסוים הוא רצוי יותר, כך הוא ייתפס כקרוב יותר.
יתרה מזאת, יש אנשים שפחות נוטים לחשיבה מייחלת על סמך מצבים רגשיים או אישיותיים.
המנגנונים הקוגניטיביים העומדים בבסיס חשיבה וראייה מייחלת לב אינם מוכרים.
מכיוון שמושגים אלו עדיין מתפתחים, המחקר על המנגנונים התורמים לתופעה זו עדיין בעיצומו.
עם זאת יש כיום הצעה לכמה מנגנונים שניתן לייחס לחשיבה מייחלת: הטיית קשב, הטיית פרשנות או הטיית דיווח.
לפיכך, ישנם שלושה שלבים שונים בעיבוד הקוגניטיבי בהם עלולה להתעורר חשיבה מייחלת.
ראשית, בשלב הנמוך ביותר של עיבוד קוגניטיבי, אנשים נוטים להסתמך יותר על ראיות התומכות ברצונות שלהם ולהתעלם ולהזניח ראיות שסותרות את רצונותיהם.
שנית, חשיבה מייחלת יכולה להיווצר על ידי פרשנות סלקטיבת של רמזים.
במקרה זה, אנשים לרוב לא משנים את רמות תשומת הלב שהם נותנים לרמזים, אלא משנים את רמות החשיבות שהם מייחסים לרמזים אלו.
לבסוף, חשיבה מייחלת יכולה להתעורר בשלב גבוה יותר של עיבוד קוגניטיבי, למשל בעת יצירת תגובה לרמזים וחדירה של הטיות.
ניתן לייחס את אותם המנגנונים לראייה מייחלת ולחשיבה מייחלת, מאחר ששתיהן כוללות עיבוד רמזים הקשורים בסיטואציות, כולל רמזים חזותיים.
עם זאת, גם הטיית הפרשנות וגם הטיית הדיווח מתרחשות בשלבי עיבוד קוגניטיבי מודעים.
מנגנון רביעי הנקרא "סט תפיסתי" יכול גם להסביר תופעה זו.
מנגנון זה מציע שמצבים נפשיים או אסוציאציות המופעלות לפני שאובייקט נצפה, ינחו את מערכת הראייה בעדינות.
לכן ניתן לזהות בקלות רמזים כאשר הם קשורים למצב נפשי או לאסוציאציות.
יש המשערים שראייה מייחלת נובעת מכישורים קוגניטיביים.
תפקודים קוגניטיביים גבוהים יותר מסוגלים להשפיע ישירות על איך שחוויות נתפסות, במקום להשפיע רק על התפיסה ברמות עיבוד גבוהות יותר.
אלו הטוענים נגד כישורים קוגניטיביים סבורים כי מערכות חישה פועלות באופן מודולרי כאשר מצבים קוגניטיביים מפעילים את השפעתם רק לאחר שהגירויים נתפסו.
התופעה של ראייה מייחלת מרמזת על כישורים קוגניטיביים בחוויה התפיסתית.
ראייה מייחלת נצפתה בשלבים מוקדמים של סיווג.
מחקרים המשתמשים בדמויות מעורפלות ומשחקים תחרותיים שונים, מראים נטייה זו.
המודלים ההיררכיים המסורתיים של עיבוד מידע מתארים עיבוד חזותי מוקדם כרחוב חד כיווני: עיבוד חזותי מוקדם נכנס למערכות רעיוניות, אך מערכות רעיוניות אינן משפיעות על תהליכים חזותיים.
נכון לעכשיו, המחקר פוסל את המודל הזה ומציע כי מידע רעיוני יכול לחדור לעיבוד חזותי מוקדם ולא רק להטות את המערכות התפיסתיות.
מחקרים שנעשו על ידי כישורים רעיוניים מנצלים גירויים של זוגות בקטגוריה מושגית ומודדים את זמן התגובה כדי לקבוע אם יש לקטגוריה השפעה על עיבוד חזותי.
האזורים במוח המניעים ראייה וחשיבה מייחלת קשורים לאותם אזורים העומדים בבסיס הזדהות חברתית ותגמול.
מחקר בדק מבנים אלה באמצעות MRI בזמן שהמשתתפים העריכו את ההסתברויות לניצחון בסדרת משחקים של קבוצות פוטבול.
לפני תחילת מחקר זה, הנחקרים הגדירו את ציוותי קבוצות ה-NFL שניתנו להם: המועדפים, הנייטרלים והפחות מועדפים.
חשיבה מייחלת משויכת לתאוריה של זהות חברתית, על פיה האדם מעדיף חברים בקבוצה על פני חברים שלא שייכים בקבוצה.
במקרה זה, אנשים אלה העדיפו את הקבוצה שהם הזדהו איתה ביותר.
במהלך משימות המשתייכות לתחום זה, נמצאה פעילות דיפרנציאלית בשלושה אזורים במוח: קליפת המוח הקדם-מצחית, האונה הקודקודית והאונה העורפית.
פעילות דיפרנציאלית באזורים מסוימים אלו מרמזת על מצב של קשב סלקטיבי לאותות שקיבלו הנחקרים; לפיכך, ממצאים אלו של פעילות מוחית תומכים בסברה שהעיבוד הקוגניטיבי ברמה נמוכה או בנוכחותה של הטיית קשב.
עם זאת, פעילות דיפרנציאלית בקליפת המוח הקדם-מצחית מעידה גם על עיבוד קוגניטיבי גבוה יותר.
פעילות קליפת המוח הקדמית קשורה להעדפות המעורבות בזיהוי חברתי.
כתוצאה מכך, כאשר האותות הניתנים רלוונטיים לאותו אדם, למשל קבוצת כדורגל מועדפת, קליפת המוח הקדם-מצחית מופעלת.
זיהוי עצמי זה מכיל גם גורם של נהנתנות, אשר בתורו מעורר את מערכת התגמול.
הפעלה דיפרנציאלית של אזורי מערכת התגמול נצפתה רק בשילוב עם הפעלת האונה העורפית.
כך, הפעלת אזורי מערכת התגמול עם זיהוי עצמי יכולים להביא לתשומת לב ויזואלית.
מסלולים במערכת הראייה אשר מזינים את קליפת המוח הארובתית-מצחית, ממלאים תפקידים חשובים בתהליכים הרגישים להפרעות קוגניטיביות.
גירויים העוברים עיבוד של מערכת הראייה מפעילים את קליפת המוח הארובתית-מצחית; דימות תהודה מגנטית תפקודי שימש לפיקוח על פעילות המוח בקליפת המוח הארובתית-מצחית ובאזורים הוונטרוטמפוראלי כדי לקבוע איזה מסלול יסייע לזיהוי מהיר יותר של אובייקטים.
התוצאות תמכו בכך שנוירונים של מערכת הראייה ממלאים תפקיד חיוני בזיהוי אובייקטים ברזולוציה נמוכה, שכן הנוירונים מסייעים להפעלת תהליכים המספקים רמזים לניחושים ראשוניים המובילים לזיהוי מהיר יותר של האובייקטים.
לבני אדם שדה ראייה מוגבל פיזיולוגית, ויש להפנות אותו באופן סלקטיבי לגירויים מסוימים.
תהליך הקשב מאפשר לבצע את ההפנייה של תשומת הלב, שעשויה להיות אחראית לתופעת הראייה המייחלת.
ציפיות, רצונות ופחדים הם גורמים שמסייעים בהפניית הקשב ותשומת הלב.
כתוצאה מכך, לחוויות קוגניטיביות אלו יש אפשרות להשפיע על החוויה התפיסתית.
תשומת הלב יכולה לסייע בארגון של תנועה מתוכננת ולספק מנגנון דרכו גירויים חזותיים יכולים להשפיע על ההתנהגות.
הפרעות קשב וריכוז יכולות גם הן להביא לשינויים בתפיסה החוייתית.
עיוורון קשבי, בו אירועים בלתי צפויים עוברים ללא שאדם יבחין בהם, הוא סוג כזה של הפרעה.
החוקרים ווייט ודייוויס, חקרו את העיוורון הקשבי על ידי כך שביקשו ממשתתפי המחקר לקבע צלב במרכז המסך.
בשלב הראשון הנחקרים קיבלו במרכז הצלב סימן מספרי המציין את מספר האותיות שיופיעו על זרועות הצלב.
לאחר מכן, האותיות בפועל הופיעו על זרועות הצלב.
במהלך ארבעה סבבים של הניסוי, מספר האותיות התאים למספר שנרמז.
בסבב החמישי של הניסוי, למחצית מהמשתתפים נרמז לצפות למספר קטן יותר של אותיות ולמחצית השנייה נרמז לצפות למספר האותיות הנכון.
לאחר מכן הופיעו האותיות על המסך בליווי גירוי בלתי צפוי.
המשתתפים נתבקשו לציין את האותיות שהופיעו ונשאלו האם בנוסף לאותיות הם ראו חפצים נוספים.
המשתתפים שנרמז להם לצפות לפחות אותיות מהמספר האמיתי נטו יותר לעיוורון קשבי, מהמשתתפים שנרמז להם המספר האמיתי של האותיות.
תוצאות אלה מצביעות על כך שיכולת הקשב מושפעת מהציפיות המוקדמות.
תוצאות אלו מספקות הוכחות נוספות לכך שתהליכים קוגניטיביים מתכנסים בתהליך הבנייה התפיסתית.
רגשות מתפרשים לעיתים קרובות באמצעים שונים, למשל: רמזים חזותיים בפנים, שפת גוף וקונטקסט.
עם זאת, הוכח כי קונטקסט ורקע תרבותי משפיעים על התפיסה הוויזואלית ועל פרשנויות לרגש.
הבדלים בין-תרבותיים בעיוורון לשינוי נקשרו לסט תפיסתי, או לנטייה לקלוט סצנות חזותיות בדרך מסוימת.
לדוגמה, תרבויות מזרחיות נוטות להדגיש את הרקע של אובייקט, ואילו התרבויות מערביות יש נטייה להדגיש עצמים מרכזיים בסצנה.
קבוצות תפיסתיות הן גם תוצאה של העדפות אסתטיות תרבותיות.
לכן, הקשר תרבותי יכול להשפיע על האופן בו אנשים מקבלים מידע מהבעות פנים שונות.
לדוגמה, אנשים לבנים מערביים יתמקדו לרוב באזור שסביב העיניים, האף והפה, ואילו אסייתים יתמקדו באזור העיניים.
כאשר אנשים מרקע תרבותי שונה קיבלו סדרת פרצופים ונתבקשו למיין אותם לערימות לפי הרגש שרואים בתמונה, ההתמקדות של אנשים ממוצא אסייתי הייתה בעיקר באזור העיניים.
אותה התמקדות הביאה לכך שנחקרים אלו תפסו את הבעות הפנים שאמורות היו להראות בהלה, כהבעות שמראות הפתעה ולא בהלה או פחד.
כתוצאה מכך, אסוציאציות או הרגלים מסוימים שיש לאדם יכולים להוביל לסיווג שונה של הדברים.
ההבדל הספציפי הזה בתפיסה הוויזואלית של הרגש מעיד ככל הנראה על מנגנון הטיה של ראייה מייחלת.
ראייה מייחלת קשורה גם להטיית האופטימיות: אנשים נוטים לצפות לתוצאות חיוביות מאירועים אף על פי שלציפיות אלו אין ביסוס משמעותי במציאות.
כדי לקבוע את הקורלציה העצבית העומדת בבסיס הטיית האופטימיות, נעשה מחקר הדמיה של דימות תהודה מגנטית תפקודית.
במחקר צולם מוחם של הנחקרים בזמן שהם נזכרו ברגעים אוטוביוגרפיים הקשורים לאירועי חיים ואז נתבקשו לדרג את זיכרונותיהם בכמה סולמות.
לפי הדירוגים נראה כי נחקרים צפו שאירועים עתידיים יהיו חיוביים יותר מאשר אירועים חיוביים בעבר, ואת האירועים השליליים הם חוו כמרוחקים יותר בתנאי זמן ומרחב.
אזורי המוח הפעילים, בהשוואה לנקודת הקיבוע, היו פיתול החגורה הקדמי והאמיגדלה הימנית.
שני אזורים אלו היו פעילים פחות כשהנחקרים נתבקשו למיין אירוע שלילי בעתיד.
חשוב לקחת בחשבון גם היבטים גופניים: תנועות עיניים, פעילות מוחית ועוד, והקשר שלהם לחשיבה וראייה מייחלת ולאופטימיות.
לטענתו של איזקוביץ' (2006) שחקר את התפקיד המוטיבציוני של המבט, יש קורלציה גבוהה בין מבט של אדם לבין מאפיינים אישיותיים שלו.
במחקר שלו, נתנו לנחקרים שדיווחו על רמות אופטימיות שונות להתבונן בשלושה סוגי תמונות: תצלומים של סרטן העור, רישומים שדומים לתמונות אלו ותצלומי פנים נייטרלים.
באמצעות מערכת שמדדה את מבטי הנחקרים מצא איזקוביץ' כי בוגרים צעירים שהגדירו את עצמם כאופטימיים יותר, הביטו פחות זמן בתצלומי הסרטן בהשוואה למשתתפים הפחות אופטימיים.
תוצאות אלו חזרו על עצמן במחקר המשך בו נבדקו משתתפים בסיכון גנטי לחלות בסרטן העור (אף על פי שחלק מהמשתתפים היו ברמות סיכון גבוהות יותר מאחרים, נחקרים בעלי אופטימיות גבוהה יותר, נטו פחות למקד את מבטם על תמונות סרטן העור).
המחקר בנושא החשיבה המייחלת נעשה לעיתים קרובות בהקשר לפסיכולוגיה באמצעות יישום מחקרי של דמויות דו משמעיות, כאשר ההשערה היא שכאשר אנשים נחשפים לגירויים שאינם חד משמעיים, הם לרוב יפרשו את אותם הגירויים בהתאם לתנאים האישיים או החוויות האישיות שלהם.
בלקטיס ודאנינג (2013) חקרו חשיבה מייחלת בשני ניסויים: הניסוי הראשון כלל גירויים דו משמעיים שיכולים להיתפס כדברים שונים, והניסוי השני כלל גירוי שהתפרש כסוס או ככלב ים.
תוצאות הניסויים הדגימו כי המשתתפים נוטים יותר לתפוס את הגירוי שקשור למצב או לתוצאה חיוביים מאשר לגירוי הקשור במצבים שליליים.
מתאם חזק זה בין תפיסה לגירויים חיוביים לעומת שליליים מדגים שאנחנו נוטים לראות את העולם על בסיס רצונותינו שלנו.
במחקרים שבדקו את התופעה ונערכו באצטדיוני כדורגל, בתחנות טוטו, ובקרב מצביעים סמוך לבחירות הכלליות בישראל (ב-1988 וב-1992) ובניו זילנד (ב-1990) נמצא כי חשיבה זו משפיעה על תהליכי ניבוי מסוגים שונים.
תחום נוסף בו ניתן לבדוק ראייה מייחלת הוא באמצעות ייצוגים סביבתיים.
מחקרים רבים תמכו בהנחה שרצון או מוטיבציות משפיעים על הערכות של גודל, מרחק, מהירות ועוד.
לדוגמה, אנשים יתפסו חפצים רצויים כקרובים יותר.
ראייה מייחלת משפיעה גם על הדרך שבה אתלטים תופסים ציוד ספורט שונה, למשל כדורים ועוד.
לדוגמה, שחקני סופטבול התופסים את הכדור כגדול יותר מכים חזק יותר, וטניסאים שיש להם מספר החזרות גדול יותר יחסית, נוטים לתפוס את מהירות תנועת הכדור כנמוכה יותר מזו שבמציאות ואת הרשת כממוקמת נמוך יותר.
תפיסת המרחק והשיפוע מושפעות שתיהן גם מרמות אנרגיה שיש לנחקר: נבדקים שסחבו עימם עומסים כבדים נטו לראות את הגבעות כתלולות יותר ואת המרחקים כגדולים יותר.
יעדים המוצבים במעלה הגבעה לעומת אלו המוצבים על קרקע שטוחה נתפסו כרחוקים יותר, ואנשים שנמצאים בכושר גופני טוב תופסים גבעות כמתונות יותר בניגוד לרצים עייפים.
במילים אחרות, עלייה נתפסת כמאמץ גדול יותר עבור נחקרים כשהם מותשים פיזית, מה שיכול להביא למצב בו אנשים ינוחו יותר כדי לשמור את רמות האנרגיה שלהם.
תפיסת המרחק מושפעת גם מהדיסוננס הקוגניטיבי.
דיסוננס זה עבר מניפולציה על ידי מחקר בו משתתפים חולקו לשתי קבוצות: את המשתתפים בקבוצה הראשונה שכנעו להאמין שהם אלו שבחרו ללבוש תלבושת של הזמרת והשחקנית כרמן מירנדה כדי לחצות את הקמפוס, לעומת המשתתפים בקבוצה השנייה להם ניתנה הוראה שהם מחויבים ללבוש את התלבושת הזו.
הסתבר כי הנחקרים בקבוצה הראשונה שינו את הגישה שלהם כדי להתאים למצב ולהפחית בדיסוננס הקוגניטיבי.
הנחקרים בקבוצה הראשונה, שבעצם האמינו שהם אלו שביצעו את הבחירה בתלבושת, תפסו את הסביבה בצורה קיצונית פחות מהמשתתפים בקבוצה השנייה, שהבחירה נכפתה עליהם.
תוצאות דומות נצפו גם במחקר שנעשה לאחר מכן, שעסק במבחן של תפיסת שיפוע.
במחקר זה המשתתפים בשתי הקבוצות נתבקשו לדחוף את עצמם במעלה מדרון על סקייטבורד בעזרת זרועותיהם בלבד.
גם מתוצאות מחקר זה עלה כי משתתפים שחשבו כי הבחירה ניתנה בידיהם, נטו לתפוס את המדרון כתלול פחות מאלו שלכאורה נכפה עליהם לבחור במדרון זה, כדי להפחית את הדיסוננס הקוגניטיבי.
תוצאות שני מחקרים אלו מראות שלגורמים פיזיים יש השפעה על תפיסת הסביבה כדי לעודד את האדם לקחת חלק בהתנהגויות ולהיות מסוגל להשלים ביצועים של משימות רצויות.
סיגל, קרוגלנסקי ופיוק (2000) מצאו כי אנשים שהוערכו ככאלו בעלי חשיבה מייחלת, היו בעלי סיכוי גבוה יותר לדחיינות כשהייתה להם מוטיבציה לדחיינות הזו.
כשהחוקרים אמרו להם שמשימה שהם עומדים לעשות היא משימה לא נעימה אותם נחקרים נטו יותר לדחות אותה.
כאשר נאמר לנחקרים שהמשימה עומדת להיות נעימה, לא היה הבדל גדול בדחיינות בין נחקרים שהוערכו כבעלי חשיבה מייחלת ואלו שלא.
מה שהראה שכאשר לאותם אנשים שמוגדרים כבעלי חשיבה מייחלת יש מוטיבציה כלשהי, הם יראו את עצמם כמסוגלים לבצע את המשימה מהר יותר ממה שבפועל הם יבצעו אותה.
כתוצאה מכך, הם נוטים לדחות את העבודה על המשימה הלא נעימה.
חשיפה היא תוכנית תחקירים ישראלית בהגשת חיים אתגר, המשודרת בערוץ קשת 12. העונה הראשונה של התוכנית שודרה מפברואר עד יולי 2020 במשך 11 פרקים.
החל מאוקטובר 2020 משודרת העונה השנייה של התוכנית.
בתוכנית חיים אתגר חושף סיפורים לא ידועים על אנשים ידועים, בין היתר שודרו תוכניות בהם רואיינו אישים רבים בהם: טהוניה רובל, רפי רפאלי ודור רפאלי, סיוון רהב-מאיר, גליה אלבין, רון קופמן ואישים נוספים.
פרק הפתיחה של התוכנית השיג נתון רייטינג גבוה של 18.6%, פרק הפתיחה של העונה השנייה אף גבר על העונה הקודמת עם 21 אחוזי רייטינג.
חשיבותה של רצינות הוא עיבוד קולנועי אמריקאי משנת 1992 למחזה באותו שם מאת אוסקר ויילד, בביצוע קאסט של שחקנים שחורים בלבד.
הבמאי קורט בייקר כתב את התסריט יחד עם פיטר אנתוני אנדרוז, כשהם משמרים את רוב הדיאלוגים שכתב ויילד, ומיקום העלילה בלונדון, אבל את תקופת ההתרחשות העבירו לזמן הווה במקום התקופה הוויקטוריאנית של המחזה.
את הסרט הפיקה ננסי קרטר קרואו, שהיא אשתו של הבמאי.
הצילומים נערכו בביתם של בני הזוג בברנטווד שבלוס אנג'לס.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה באוניברסיטת הרווארד במסגרת כנס בשם "Blacks in Black & White and Color".
ב-14 במאי 1992 הוקרן הסרט לראשונה בבית הקולנוע Anthology Film Archives.
כריס קאלוויי – גוונדלין פיירפקס
לאניי צ'פמן – ססילי קרדיו
ברוק פיטרס – דוקטור צ'אסובל
סי-סי-אייץ' פאונדר – מיס פריזם
דריל רואץ' – ג'ק וורת'ינג
אן ולדון – ליידי ברקנל
להלן רשימת מדינות לפי חשיבות הדת לתושביהן.
הטבלה שלהלן מבוססת על סקר עולמי של גאלופ משנת 2009 בו המשיבים התבקשו לענות על השאלה "האם דת חשובה בחיי היום-יום שלך?".
אחוזי התשובות "כן" ו"לא" מפורטים להלן; בחלק מהמדינות הם לא מסתכמים ב-100% מכיוון שחלק מהמשיבים ענו "לא יודע" או לא ענו.
חשיבה תוצאתית היא תורת עבודה, החותרת לשיפור מתמיד של ארגונים (שירותים חברתיים בפרט) ושל תוצאות עשייתם.
השיפור מושג באמצעות תכנון מנומק, ניטור שוטף של מידת השגת התוצאות ושימוש מושכל ורגיש בידע ובמידע.
החשיבה התוצאתית כוללת מסגרת מושגית, תפיסתית ומעשית המאחדת בין שלושת הרכיבים לעיל: תכנון ההתערבות, המדידה והלמידה, בכל רמות ההתייחסות.
היא מושתתת על מהלך חקרני ומבוסס-ידע שבו שמים דגש על רפלקציה והנמקה בכל צומתי קבלת ההחלטות.
הייצוג הגרפי של התהליך הספירלי העומד בבסיס החשיבה התוצאתית מוצג בתרשים:
שלב התכנון – זיהוי של מי שעבורו ולמענו נועדה תוכנית ההתערבות, מאפייניו וכוחותיו; הגדרת הבעיות שמבקשים לפתור ותעדופן; הגדרה של התוצאות הרצויות ושל אבני הדרך להשגתן; בחירת דרכי הפעולה להשגת התוצאות; הקצאת משאבים ליישום ההתערבות.
שלב המדידה – גיבוש מערך המדידה, ובכלל זה הכרעות הנוגעות לשאלות: מה יימדד?
באילו גישות וכלים תיעשה המדידה?
באילו עיתוי ותדירות ייאסף המידע?
שלב הלמידה – עיבוד המידע והבנתו, הפקת מסקנות ולקחים ועדכון תוכנית ההתערבות על בסיסם.
חשיבה חברתית או לחשוב באופן חברתי מתייחסת למתודולוגיה שיצרה מישל גרסיה ווינר; חשיבה חברתית מתוארת כתהליך מוחי הנחווה בזמן בניסיון להבין את המחשבות, הרגשות והכוונות של האחרים סביבנו בהקשר לקיומנו, לתקשורת שלנו עם אחרים ולהבנה של סיטואציות רחוקות יותר מאיתנו כמו הבנת סיטואציות מורכבות חברתית במדיה, בספרות וכדומה.
היכולת לחשיבה חברתית היא חלק מלמידה חברתית שמתחילה בלידה ומתפתחת לאורך החיים.
חשיבה חברתית בהקשר זה, מכונה גם קוגניציה חברתית.
החשיבה החברתית היא מתודולוגיה מתפתחת, מבוססת שפה ומבוססת חשיבה (מטקוגניטיבית) המאפשרת מסגרת חזותית, אוצר מילים ייחודי, אסטרטגיות ודרכי פעולה על ידי טיפוח מיומנות חברתית למתודולוגיה יש מרכיבי הערכה וטיפול לחלק של ההתערבות ולחלק החברתי.
המתודולוגיה כוללת מרכיבים של התערבויות ידועות אחרות ומבוססות ראיות כגון סיפורים חברתיים, תוכנית לימודים נסתרת, סולם 5 נקודות, ועוד וכו'.
לחשיבה חברתית מכנה משותף חלקי גם עם ויסות עצמי, תפקוד ניהולי, בעיות קוהרנטיות מרכזיות וקבלת פרספקטיבה
מתודולוגיית החשיבה החברתית פותחה במקור על ידי מישל גרסיה ווינר כמסגרת התערבות והערכה המיועדת לסייע בהתמודדות עם אתגרים מורכבים של למידה רגשית וחברתית עבור אנשים עם אתגרי למידה חברתית.
בתחילת הדרך של מתודולוגיה זו, לפני מעל לעשרים שנה, פורסמו יחסית מעט טיפולים מבוססי מחקר אשר נתנו המלצות אופרטיביות ל"התערבויות" המלמדות כיצד ללמד אנשים על תהליך הלמידה החברתי שלהם.
מחסור יחסי זה במחקר טיפולי, שגם כיום הוא מצומצם, ממשיך להוות מגבלה.
המניע הבסיסי ליצירת מתודולוגיית החשיבה החברתית היה, ועודנו, של ולמען אנשים עם בעיות למידה חברתיות, שצריכים נגישות להתערבויות ואסטרטגיות המבוססות הן על יכולות הלמידה האישיות של הפרט והן על הדרישות של הקהילה שבתוכה הם חיים.
בעוד שהכלים והאסטרטגיות במסגרת המתודולוגיה פותחו תוך כדי עבודה עם תלמידי תיכון נורמטיביים, הגישה המעשית של מישל גרסיה ווינר להוראת מיומנויות חברתיות אומצה במהירות על ידי הורים ומורים העובדים עם אלו בקהילת ADHD ובקהילת הספקטרום האוטיסטי
מתודולוגיית החשיבה החברתית מלמדת את המטופלים להתבונן ולקחת בחשבון את נקודות המבט, הרגשות והכוונות של אחרים.
במתודולוגיה זו, חשיבה חברתית ומיומנויות חברתיות הן דינמיות ותלויות.
לכן, ההחלטה להשתמש במיומנויות חברתיות המותאמות לסיטואציה מסוימת (למשל חיוך לעומת "להיראות מגניב", עמידה כלאחר יד לעומת פורמלית, קללות/דיבור לא רשמי לעומת דיבור בנימוס) אינה מבוססת על שינון כללים חברתיים ספציפיים (כפי שנלמד לעיתים קרובות בקבוצות לימוד של מיומנויות חברתיות), אלא על תהליך נפשי של קבלת החלטות חברתיות.
המתודולוגיה של חשיבה חברתית מאמצת מה שנאמר בספרות על עבודה ישירה עם אנשים מאותגרים בתחום של למידה חברתית (לדוגמה, ASD, הפרעה חברתית תקשורתית / אוטיזם, ADHD, לקויות למידה, וכדומה) ומקדמת את השימוש בעזרים חזותיים, מודלינג, הוראה נטורלית, הוראה בסביבה הטבעית וניהול עצמי.
כמו כן, המתודולוגיה מעוגנת במחקרים מתחומים שונים החוקרים איך מתפתחת למידה חברתית לצורך תפקוד בחברה: אנתרופולוגיה, תורת עיבוד מידע (Information Processing Theory) בלשנות תרבותית, פסיכולוגיה חברתית, התפתחות הילד, ואחרים.
רבים מהמרכיבים של חשיבה חברתית (Social Thinking®)מתאימים היטב למסגרות העבודה היישומיות מבוססות המחקר רב השכבתיות של התערבות ותמיכה התנהגותית חיובית (PBIS- Positive Behavioral Intervention and Support).
בעוד ש- PBIS איננה גישה, היא מסגרת עבודה המעודדת בתי ספר לשקול לאמץ מגוון פרקטיקות בהן מודגש הקשר, המועיל לשני הצדדים, בין הצלחה אקדמית וחברתית של תלמידים (Chard, Harn, Sugai, & Horner, 2008; Sugai, Horner, & Gresham, 2002).
באותו הלך רוח, חמשת מרכיבי היסוד של למידה חברתית רגשית של CASEL (Collaborative for Academic Social, and Emotional Learning), משתקפים לאורך ובתוך המתודולוגיה של חשיבה חברתית ()
על-פי התפיסה של חשיבה חברתית (Social Thinking®), מי שחושב חברתית באופן יעיל, יכול לקחת בחשבון את נקודת המבט, הרגשות, המחשבות, אמונות, ידע קודם, וכוונות של עצמו ושל אחרים (מה שלעיתים קרובות נקרא לקיחת-פרספקטיבה).
חשיבה חברתית מדגימה את הקשר בין יכולת הלמידה החברתית של הפרט לבין היכולת שלו או שלה לעבד ולהגיב לכל הקשר לימודי/אקדמי, מקצועי ו/או אחר המתבסס על שימוש במח החברתי (לדוגמה, בתוכנית הלימודים הבית ספרית - הבנת הנקרא בספרות, הבעה בכתב וכדומה, בתחום התעסוקתי – עבודה בצוות, ביצוע משימות וכדומה).
וינר ועמיתים טוענים כי אנשים החולקים את אותה תווית אבחונית (לדוגמה, הרצף האוטיסטי) מציגים למרות זאת, יכולות שונות בתכלית של למידה חברתית או, בשפת המתודולוגיה, פרופילים שונים של תודעה חברתית – Social Mind (Social Thinking®-Social Communication Profile ST-SCP) ולכן, יתרמו מדרכי טיפול ייחודיות שמותאמות להם.
ללמד כשירויות חברתיות: יותר ממיומנויות חברתיות
מתודולוגיית החשיבה החברתית אינה ישות נפרדת אלא תפיסת עולם.
זו איננה מערכת של התנהגויות שאפשר ללמד.
זה איננו "ספר מתכונים" של צעד אחר צעד ולא תוכנית או גישה בודדת.
המתודולוגיה מתייחסת לעובדה שהמטפלים הראשונים (אנשי מקצוע והורים) צריכים לבנות עבור אנשים עם אתגרים חברתיים ידע על התהליך של הלמידה החברתית (כיצד העולם החברתי מתנהל) לפני שמלמדים אותם כיצד להתנהל בחברה (מיומנויות חברתיות).
ההבנה איך אנשים חולקים מרחב ביחד ומתנהלים בתוך הֶקְשֶר, תרבות ורעיונות ודעות משתנים, מוטיבציות וכוונות, נעדרת מרוב גישות המבוססות על מיומנויות בלבד.
המתודולוגיה מתייחסת לרעיון שהמפתח להבנה של הצרכים הלימודיים החברתיים הייחודיים מחייב שמטפלים יעזרו לאדם להיות בעל תובנה למשתנים שתורמים ל"עצמי החברתי" שלו עצמו, בנוסף לצפיות שלו מאנשים אחרים.
מבט ייחודי זה על טיפול חברתי, בשיתוף עם שכבות רבות של המתודולוגיה משמעותו שהמרכיבים של חשיבה חברתית לא מתואמים במדויק עם אף התערבות מסורתית במיומנויות חברתיות.
כמו כן, חשיבה חברתית איננה מחוברת לאבחנה ספציפית (כגון, ASD), אלא מכוונת לצרכים ספציפיים למי שמאותגר בלמידה חברתית ( ADHD, בריאות הנפש, twice exceptional, מחוננים, ללא אבחון כשלהו וכדומה), בלא קשר לאבחנה.
דוגמאות של איך אדם עם בעיות תקשורת יחווה את סביבתו
לאנשים עם אוטיזם יהיה קשה להבין לפעמים כוונות של אנשים אחרים, לדוגמה;
אם שני חברים נפגשו לעשות שיעורי בית במחשב (והם יושבים אחד מול השני) ולאחד מהם יש אוטיזם והוא שמוע מוזיקה בטון נמוך יחסית, אך עדיין ניתן לשמוע מספיק בשביל שיפריע לחברו, והוא שואל אותו "נהנה מהמוזיקה?".
כנאה שבהתחלה האדם עם האוטיזם לא יבין את כוונתו ויענה לו רק בחיוב, בלי לשים אוזניות במקביל, אלא אם חברו יבקש זאת במפורש.
לאנשים יהיה קשה להבין מה הסביבה מצפה מהם;
לאדם עם אוטיזם יהיה קשה להשתלב בשיחות
בשיביל להשתלב בשיחה, אדם עם אוטיזם צריך לאסוף הרבה נתונים על הסיטואציה ואז לחבר אותם, הנתונים הם:
הסיטואציה - איפה אנחנו נמצאים?
לקרוא את שפת הגוף - אם, לדוגמה, שני אנשים עומדים ומדברים, והכתפיים שלהם ממעוף הציפור יוצרות ריבוע/ מלבן (אילו כל זוג כתפיים הן קודקודים), סימן שאין הם מעוניינים שהוא / היא תצטרף לשיחה.
אך אם הכתפיים שלהם יוצרים (ממעוף הציפור) צורת טרפז, סימן שאותו אדם מוזמנ/ת להצטרף לשיחה.
עיניים - בשיחה, אנשים משמשים בחוש זה בשביל, להביע רגשות, מחשבות להבין סיטאציות ועוד
כל אספת הנתונים יכולה להיות מעייפת מנטלית עבור אדם עם אוטיזם.
חשיבה המצאתית המוכר גם בשם חשיבה המצאתית לכל המשפחה הוא משחק מחשב מסוג פאזל ולומדה שפותח על ידי חברת קומפדיה בשנת 1999 בהתאם לשיטת חשיבה המצאתית.
המשחק המקורי מגיע כערכה מלאה המכילה ספר המסביר את עקרונות השיטה, ובהוצאות מאוחרות יותר הכיל דיסק הכולל רק קורס דיגיטלי.
במשחק ישנו מדען חביב דמוי איינשטיין, המלמד את עקרונות השיטה וכן מציג את החידות והאתגרים שמוצבים בפנינו, במשחק לומדים על 4 עקרונות של השיטה: תכסיס ההיפוך, תכסיס ההכפלה, שיטת האיחוד ושיטת החלוקה.
מיישמים אותם על 12 חידות שונות שכל אחת דורשת כיוון מחשבה שונה ומקורי על מנת להגיע לפתרון.
לכל חידה יש פתרון אחד בלבד, ולכן כאשר מציעים פתרון שאיננו נכון, המשחק ינסה ליישמו, אך המדען יסביר מדוע נכשלנו, וייתן לשחקן לנסות שוב, לאחר מספר כישלונות או חוסר בפעולה על המסך, המשחק יציע רמז אחד, ולאחריו רמז נוסף.
בין החידות אין קשר עלילתי, ולכן אין במשחק עלילה.
זוהי ערכה מורחבת שנמכרה יחד עם הגרסה הראשונה, והוא כלל הרחבה על עקרונות נוספים בשיטת חשיבה המצאתית והוא כיוון לקהל יעד שאוהב להעמיק מחשבה, גרסה זו של המשחק לא שווקה שוב לאחר המהדורה הראשונה.
בביקורת למשחק במגזין קליק ניתן למשחק ציון של 4/5, הביקורת מציינת לשבח את הקורס והפירוט הרב, ומנגד מחסור בתרגילים.
בשונה מרוב משחקי קומפדיה שפנו בעיקר לקהל יעד של ילדים ומתבגרים, על פי הביקורת: "המשחק פונה דווקא למנהלים, סטודנטים, ואנשים שאוהבים להפעיל את הראש".
על פי המצוין באריזה המשחק מיועד לכל שכבות הגיל החל מגיל 9.
חשיבה מערכתית היא גישה רב-תחומית להבנת מערכות מורכבות דרך זיהוי הקשרים, מעגלי המשוב, והדינמיקה הפנימית שלהן.
זוהי גישה להבנת בעיות ונושאים על ידי הסתכלות עליהם כעל מערכות.
על ידי התמקדות בדפוסים, קשרים, משובים ועיכובים פנימיים, ולא רק ברכיבים עצמם.
זוהי דרך לראות את העולם כשלם מחובר (בצורה הוליסטית), שבו כל פעולה עשויה או עלולה להוביל לתגובה שאינה מיידית ואינה צפויה — אך נובעת מהמבנה הפנימי של המערכת.
חשיבה מערכתית מנוגדת לרוב לנקודת הסתכלות ליניארית ופשוטה שבה יש מספר קטן של גורמים שמשפיעים אחד על השנים בצורות ליניאריות ללא לולאות משוב מחזקות או מחלישות.
הגישה פותחה על ידי מספר הוגים כמו ג'יי פורסטר, דונלה מדוז, Russell L.
לפי Peter Senge "חשיבה מערכתית היא דיסציפלינה של ראיית השלם.
זו מסגרת חשיבה שממוקדת בקשרים הדדיים ולא בדברים נפרדים, בזיהוי דפוסים של שינוי במקום ב"תמונות סטטיות"."
הגישה פותחה במאה ה-20 על ידי מספר הוגים מרכזיים ממדעי הטבע, ההנדסה, תורת הארגון והאקולוגיה, כאשר כל אחד מהם תרם להרחבת ההבנה והיישום של הגישה בתחומים מגוונים.
אחד ממניחי היסודות לגישה זו הוא ג'יי רייט פורסטר, מהנדס ומדען מ-MIT, שפיתח את תחום דינמיקת המערכות.
פורסטר ניסח מודלים חישוביים לזיהוי דפוסי שינוי ארוכי טווח במערכות כלכליות, עירוניות וגלובליות.
ספרו Industrial Dynamics שפורסם בשנת 1961 נחשב לטקסט מכונן בתחום.
עבודותיו המאוחרות יותר, כמו Urban Dynamics (1969) ו-World Dynamics (1971), השפיעו על יצירת הדו"ח הבינלאומי המפורסם של מועדון רומא – The Limits to Growth (1972).
אחת מהדמויות הבולטות בהמשך פיתוח הגישה הייתה ד"ר דונלה ה.
Meadows), ביופיזיקאית אמריקאית ותלמידתו של פורסטר.
מדוז עמדה בראש צוות מחקר שפיתח את הדו"ח The Limits to Growth, אשר הציג תחזיות עולמיות על בסיס מודלים מערכתיים.
מאוחר יותר פרסמה את Thinking in Systems (2008), מדריך מעשי להבנת מערכות מורכבות.
במאמרה המפורסם "Leverage Points: Places to Intervene in a System" (1999), הציעה עקרונות להתערבות אפקטיבית במערכות.
תרומה משמעותית נוספת לחשיבה המערכתית באה מהתחום של תורת הארגון, באמצעות עבודתו של ראסל אקאוף (Russell L.
Ackoff), פרופסור לניהול מאוניברסיטת פנסילבניה.
אקאוף הדגיש את הצורך בפתרון בעיות מתוך הבנה מערכתית רחבה, וטבע את המונח "mess" כדי לתאר בעיות סבוכות שלא ניתן להבין או לפתור באופן מבודד.
פופולריזציה רחבה של הגישה התרחשה בזכות עבודתו של פיטר סנג' (Peter Senge), פרופסור לניהול מ-MIT ומחבר הספר רב-המכר The Fifth Discipline (1990).
בספרו, סנג' הגדיר את החשיבה המערכתית כ"הדיסציפלינה החמישית" בארגון לומד, והציג אותה ככלי לניהול אפקטיבי, למידה ארגונית, וזיהוי דפוסים לאורך זמן.
בנוסף, תרמו לגיבוש התחום גם הוגים כמו לודויג פון ברטלנפי, מייסד תאוריית המערכות הכללית (General Systems Theory), סטאפורד ביר (Stafford Beer), שעסק בקיברנטיקה ניהולית, ופריטג'וף קפרה (Fritjof Capra), שפיתח פרשנות פילוסופית-מדעית לחשיבה מערכתית, במיוחד בהקשרים אקולוגיים ותרבותיים.
חשיבה המצאתית לילדים הוא משחק מחשב מסוג פאזל ולומדה שפותח על ידי חברת קומפדיה בשנת 2004 בהתאם לשיטת חשיבה המצאתית, והוא משחק המשך לחשיבה המצאתית.
במשחק ההמשך ישנה עלילה וקשר עלילתי בין החידות.
במשחק זה מיקו הגנב פורץ לביתו של המדען מהמשחק "חשיבה המצאתית", וגונב ממנו דברים אך לאחר שהוא גונב את השעון אז השעון מצלצל והמדען מתעורר ואז מיקו נכנס למכונת הזמן שלו, השוטר שמגיע מבין מהמדען שמיקו יצא לרחבי הזמן באמצעות המכונה ועוקב אחריו.
במשחק ישנם 10 שלבים ושלושה מיני משחקים, כאשר בכל פעם משחקים בתקופת זמן אחרת, לאחר שגומרים ארבעה שלבים, נפתח מיני משחק וכך גם כאשר גומרים שלושה משחקים ועוד שניים ברמת קושי עולה.
במשחק זה לומדים על שיטות החשיבה, האיחוד וההיפוך.
שיטות אלה מיישמים על 10 חידות שונות שכל אחת דורשת כיוון מחשבה שונה ומקורי על מנת להגיע לפתרון.
עמי מנדלמן - השוטר ומיקו הגנב
לילך עין הבר - נסיכה
חשמל הוא קבוצה של תופעות פיזיקליות הקשורות לנוכחות ולתנועה של מטען חשמלי.
נוכחות של מטען חשמלי, אשר יכול להיות חיובי או שלילי, מייצרת שדה חשמלי.
כל חלקיק טעון חשמלית יכול לגרום לתופעות חשמליות, אך בטבע רוב התופעות החשמליות נובעות מהמטען החשמלי של אלקטרונים ופרוטונים בלבד.
התנועה של מטענים חשמליים היא זרם חשמלי ומייצרת שדה מגנטי.
תופעות החשמל והמגנטיות קשורות זו בזו, ויחדיו נחשבות לכוח יסודי בטבע, כלומר כוח שלא ניתן לתאר אותו כתוצאה של כוחות אחרים, וקרוי הכוח האלקטרומגנטי.
תופעות טבע רבות קשורות בחשמל, כגון ברקים, חשמל סטטי, ועוד.
התכונות הבסיסיות של החשמל הפכו אותו להיות צורת האנרגיה הזמינה ביותר לשימוש כיום.
התפתח סביבו משק חשמל, נוצרו מכשירים חשמליים רבים, לצרכים ביתיים ותעשייתיים, התפתח ממנו תחום הנדסת החשמל עבור מערכות מורכבות כמו שבבים ורשתות תקשורת, והוא הבסיס החומרתי למחשב על כל שימושיו המודרניים.
ברוב העולם חשמל נחשב מוצר צריכה בסיסי.
לחומרים שונים תכונות חשמליות שונות, בשל אופן חלוקת ופיזור האלקטרונים בתוכם.
ישנם חומרים, מתכות בעיקר, המכילים אלקטרונים חופשיים – אלקטרונים שאינם בקשר הדוק לאטומים – שמאפשרים תנועה של האלקטרונים בתוכם, תופעה הקרויה זרם חשמלי.
חומרים כאלו מכונים מוליכים, על שם יכולתם להוליך חשמל.
חומרים אחרים יכולים לצבור עודף או חוסר של אלקטרונים, אך מגלים התנגדות לזרימה חופשית של אלקטרונים, והם קרויים חומרים מבודדים.
כך ניתן לראות בחוטי החשמל בבתים חומר מוליך – על פי רוב נחושת – העטוף בפלסטיק מבודד, על מנת למנוע זליגה מסוכנת של אלקטרונים מהחוט.
במצבו הבסיסי אטום מאוזן בין מטען חיובי לשלילי, אך בחומרים מבודדים ניתן להחסיר או להוסיף אלקטרונים.
בשני המקרים נבנה עודף של מטען, שלילי בהוספת אלקטרונים, וחיובי בהסרתם.
בשל כוחות הדחייה והמשיכה, עודף זה שואף למצב של איזון: אם נצמיד חומר המכיל עודף לחומר בו קיים חוסר ינועו האלקטרונים מהעודף לחוסר, כלומר ייווצר זרם חשמל.
גם אם נחבר חומר מוליך בין עודף לחוסר תיווצר תנועה זו.
כך מתחולל זרם חשמלי במוליך.
את שני סוגי המטען החשמלי מסמנים למשל על סוללות, שבקצה אחד יש כמות גדולה יותר של אלקטרונים והוא מסומן במינוס (-) והקצה הנגדי, בו ישנו מספר קטן יותר של אלקטרונים מסומן בפלוס (+).
מטענם של האלקטרונים מוגדר כשלילי, ובלב גרעין האטום קיימים פרוטונים, שמטענם מוגדר כחיובי.
להבדיל מהאלקטרונים, בלב האטום פועל כוח נוסף, הכוח החזק, שכובל את גרעין האטום ומונע לרוב מהפרוטונים לנוע כמו האלקטרונים.
כבר מימי קדם זיהו בטבע תופעות שונות של חשמל ושל מגנטיות, אך הקשר בין חשמל ומגנטיות לא היה ידוע, מושג המטען החשמלי טרם הוכר וכלל לא הובנה המשמעות המקיפה של האינטראקציה בין המטענים.
כוחות המשיכה והדחייה של החשמל מוכרים כבר מימי קדם ואף ייתכן שהפרתים או אולי הסאסאנים ייצרו מעיין סוללות פרימיטיביות – התגלו שרידים של כדים המכילים מוטות ברזל ונחושת שהופרדו בזפת, שהיא חומר מבודד.
כל שנדרש להפוך כדים אלה לסוללה הוא נוזל כגון מיץ לימון, ובניסוי הוכח שעוצמת כמה סוללות פרימיטיביות כאלו המחוברות יחדיו די בה לגרום לשוק חשמלי מורגש היטב.
ייתכן שהשימוש בהן היה למטרת הפגנת מעין כוח קסם, אך קיימות תאוריות אחרות שמדובר בכדים לאחסון טקסטים קדושים.
אם אכן היה מדובר בסוללות, תגלית זו נשכחה ואבדה.
לעומת זאת תועד היטב שליוונים הקדמונים היה ידוע שלאחר שפשוף נמרץ למשך כחצי דקה של ענבר עם פרווה פיסות הענבר יידחו זו מזו, אך תידבקנה לפרווה.
התופעה מובנת כיום כמשיכה של הענבר שממנו נקרעו אלקטרונים בשל השפשוף אל פרווה בה הצטברו אלקטרונים בתהליך השפשוף, ומנגד דחייה בין פיסות הענבר שמטענן הכולל חיובי בשל קריעת האלקטרונים.
עד המאה ה-17 זוהו חומרים רבים נוספים ששפשוף ביניהם גורם לכוחות כאלו, וניתן היה לסדר את החומרים במדרג מסודר לפי מידת כוח הדחייה שייווצר בשפשוף פיסות החומר מול חומר הממוקם רחוק מהם באותו מידרג.
רשימת החומרים הלכה והתרחבה וכללה למשל זכוכית, גופרית ואפילו מוצק שייצרו מחלב.
ב חקר תופעת החשמל צבר תאוצה.
התגלה שאם לוקחים חומרים רחוקים מאוד ביניהם במדרג ומשפשפים אותם בחומר שנמצא בלב המדרג ייווצר ניצוץ כשמקרבים אותם אחד לשני.
עקב תגליות אלה בנג'מין פרנקלין תיאר את החשמל כמעין נוזל בלתי נראה שממלא גופים, כך שאם בגוף מסוים יש עודף של הנוזל החשמלי הוא טעון במטען חיובי ואם יש בו מחסור בנוזל החשמלי הוא טעון בסימן שלילי.
פרנקלין קבע כי בשפשוף זכוכית בפרווה, אותו "נוזל חשמלי" עובר מהפרווה לזכוכית ולכן היא נטענת במטען חיובי.
הוא הגיע למסקנה שהכוחות החשמליים גדלים ככל שהגופים טעונים יותר וכן ככל שהגופים קרובים זה לזה, וכך התגלתה תכונה יסודית נוספת של הכוח החשמלי – הוא פועל ביחס הפוך למרחק.
פרנקלין המשיך בניסוייו, ונטל על עצמו סיכון גדול בבואו להוכיח שהברק הוא התגלמות רבת עוצמה של ניצוץ חשמלי.
הוא העיף עפיפון הקשור בחוט מתכת בעיצומה של סופת ברקים, ושמח לגלות שאכן קיבל מכת חשמל בעת שהבריק ברק, וכך הוכיח את ההשערה שלו.
בתחילת המאה ה-19, במהלך הרצאה שגרתית על חשמל באוניברסיטה, שם לב הנס כריסטיאן ארסטד כי בעת שמנתקים ומחברים זרם חשמל ליד מצפן מחט המצפן סוטה לרגע.
בכך התגלה שיש קשר הדוק בין תופעת החשמל ותופעת המגנטיות.
מאוחר יותר ניסח הפיזיקאי הדגול מקסוול מערכת של ארבע משוואות, שתיארה במדויק כיצד הכוח החשמלי והמגנטי שלובים זה בזה ולמעשה מדובר בכוח יחיד.
בתקופה זו גם התגלה בניסויים שמעין קרן אור בצבע מוזר נוצרת בשפופרת זכוכית ריקה מאוויר, שבקצותיה היו מחטי מתכת המחוברות למקור חשמל.
תגלית זו הובילה לשלל ניסויים במתקן החדש, שכונה שפופרת קרן קתודית.
מחקר זה הוביל בתחילת המאה ה-20 לפיתוחן של שפופרות הריק, שאפשרו שליטה רבה על זרם החשמל.
השפופרות הבסיסיות היו הדיודה – שהעבירה זרם חשמלי בכיוון אחד בלבד, והטריודה שמאפשרת לשלוט בזרם רב עוצמה על ידי זרם חשמלי חלש, כמעין ברז שפתיחתו וסגירתו מאפשרת שליטה בזרם.
שפופרות הריק פתחו את עידן האלקטרוניקה על שלל שימושיה.
המילה חשמל מופיעה שלוש פעמים בתנ"ך, כולן בספר יחזקאל בקשר להתגלותו של אלוהים ומלאכיו, עם מראה של אש ואור:
ויליאם גילברט טבע את המילה הלטינית "אלקטריקוס" מהמילה היוונית "אלקטרון" שמשמעותה ענבר, לתיאור תופעת המשיכה של גופים קטנים לאחר שפשופם.
לאור העובדה שבתרגום השבעים תורגמה המילה "חשמל" במילה היוונית "אלקטרון", חידש יהודה לייב גורדון את המילה "חשמל" בעברית כתרגום לאותו מושג בלטינית, אף שמשמעותו המדויקת השתנתה מאז ימיו של גילברט.
מושגי יסוד בתורת החשמל הקלאסית
מטען חשמלי הוא גודל פיזיקלי שמאפיין חומר.
במצב רגיל, המטען החשמלי הכולל של החומר הוא נייטרלי (אפס), אם כי בתוך החומר נמצא מספר רב מאוד של חלקיקים בעלי מטען חשמלי, חיובי ושלילי, אשר מאזנים זה את זה.
החומר מורכב מאטומים, הבנויים מגרעין המכיל פרוטונים טעונים חיובית, ונייטרונים חסרי מטען, וסביב הגרעין אלקטרונים שטעונים שלילית.
מטען האלקטרון הפוך בסימן אך זהה בגודל למטען הפרוטון, ומספר האלקטרונים במצב רגיל שווה למספר הפרוטונים כך שסכום המטענים הוא אפס.
המטען החשמלי נמדד במערכת היחידות הבין-לאומית (SI) בקולון, על שם שארל-אוגוסטן דה קולון.
מטען האלקטרון הוא קולון, ומטען הפרוטון הוא קולון.
בעת חיבור מוליך לשתי נקודות שביניהן קיים מתח חשמלי, למשל חיבור תיל מוליך בין שני מוליכים טעונים בעלי פוטנציאלים שונים, יזרמו בתיל המוליך מטענים מהגוף בעל הפוטנציאל הגדול יותר לגוף בעל הפוטנציאל הקטן יותר, עד שהפוטנציאלים בשני הגופים ישתוו.
קצב תנועת המטענים בזמן נקרא זרם חשמלי, ובמקרה המתואר לעיל הוא יתרחש לזמן קצר.
על מנת ליצור זרם חשמלי לאורך זמן יש צורך בכוח אלקטרו מניע – גורם שישמור על מתח קבוע בין שתי נקודות.
הכוח האלקטרו מניע (בקיצור: כא"מ) הוא העבודה החיצונית שיש להשקיע על יחידת מטען על מנת ליצור הפרש פוטנציאלים בין שני הדקים מנותקים.
בסוללה חשמלית, למשל, הכא"מ נוצר על ידי הפרדת מטענים חיוביים משליליים באמצעות תגובה כימית עם אלקטרודות אליהן מחוברים ההדקים.
התקן שיוצר כא"מ בין שני הדקים נקרא מקור מתח.
ההדק שבו הפוטנציאל גדול יותר מסומן ב־+ והאחר מסומן ב־-.
הארקה היא חיבור לאדמה, והיא משמשת הן כנקודת ייחוס לפוטנציאל החשמלי והן כאמצעי להגנה מפני הצטברות מטען גדולה מדי.
זרם חשמלי הוא גודל המטען העובר בשטח חתך (או בתיל) ביחידת זמן.
כיוון הזרם במוליך הוא מפוטנציאל גבוה לפוטנציאל נמוך (למשל, מפוטנציאל חיובי לפוטנציאל שלילי).
מהגדרה זו של הזרם, נובע שכיוון הזרם יהיה תמיד בכיוון שבו היו נעים מטענים חיוביים, ולכן כיוון הזרם במתכת יהיה הפוך לזה של תנועת האלקטרונים.
זרם שגודלו קבוע בזמן נקרא זרם ישר וזרם שמשתנה בזמן באופן מחזורי נקרא זרם חילופין.
נוהגים לסמן את הזרם באות I והוא נמדד במערכת היחידות הבין-לאומית ביחידות של אמפר (על שם אנדרה מרי אמפר).
ניתן לתאר את תנועת המטענים במרחב גם בדרך מעט שונה: לכל נקודה במרחב מיוחס וקטור צפיפות זרם המוגדר כמכפלת צפיפות המטען בנקודה במהירותו.
כיוון שבתורה הקלאסית מטען אינו יכול להיעלם במקום אחד ולהופיע במקום אחר, צפיפות המטען מקיימת משוואת רציפות כך שצפיפות הזרם היא השטף של צפיפות המטען.
נוח להגדיר שדה חשמלי ככוח חשמלי ליחידת מטען ולתאר את חוקי החשמל בעזרת השדה כתכונה של המרחב, שאותו מקובל לסמן באות E.
באופן דומה מגדירים שדה מגנטי, שאותו נהוג לסמן באות B.