tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סילבי נלקחה לראשונה למעצר על ידי הרמ"ז כילדה קטנה, אך נמלטה, ומאז בילתה את חייה בהתחמקות מהם.
מאוחר יותר, היא מתאהבת במשתנה משנת 2012 של לוקי.
לוקי הרהבתן (בגילומו של דוביה אופריי)
משתנה של לוקי המניף פטיש וטוען מספר טענות מפוארות על עברו – בין היתר שהשיג את אבני האינסוף.
לוקי הרהבתן מנסה לבגוד במשתני לוקי הקלאסי, הילד והתנין על ידי ברית עם לוקי הנשיא כדי לשלוט בריק, אך נכשל.
משתנה זוחל של לוקי החי בריק עם משתנים אחרים של לוקי.
מכיוון שהוא לא יכול לדבר, הוא מתקרב ללוקי הילד שמתייחס אליו כחיית מחמד.
לוקי הילד (בגילומו של ג'ק ויל)
משתנה צעיר של לוקי אשר יצר אירוע נקסוס על ידי הריגת תור.
הוא מחשיב את עצמו כמלך הריק למרות שנראה שרק לוקי הקלאסי ולוקי התנין מכבדים את התואר הזה.
לוקי הקלאסי (בגילומו של ריצ'רד אי.
משתנה מבוגר של לוקי שהזדקן על כוכב לכת מבודד לאחר שהערים על תאנוס וזייף את מותו.
לוקי הקלאסי בעל יכולת להעלות אשליות גדולות ומשוכללות יותר מאשר לוקי.
לוקי הקלאסי מקריב את עצמו כאשר הוא יוצר אשליה של אסגארד כדי לאפשר לסילבי ולוקי להקסים את אליות'.
לוקי הנשיא (בגילומו של טום הידלסטון)
משתנה של לוקי אשר יצר אירוע נקסוס על ידי הפיכה לנשיא בציר הזמן שלו.
הוא מנסה לשלוט בריק עם צבא של משתנים אחרים, ושרוי בסכסוך עם לוקי הילד.
הידלסטון ציין כי "לוקי הוא כמו גרסת קומיקס של אדמונד במלך ליר, אבל מסוכן יותר".
הוא אמר שהיה עליו לשמור על דיאטה קפדנית לפני תחילת הצילומים מכיוון שהבמאי קנת בראנה "רצה שללוקי יהיה מראה כחוש ורעב, כמו קסיוס ביוליוס קיסר.
מבחינה פיזית, הוא לא יכול לנסות לעשות רושם כמו תור".
הידלסטון שאב השראה מפיטר או'טול עבור לוקי, והסביר, "למרבה העניין, [קנת בראנה] אמר להסתכל על פיטר או'טול בשני סרטים מסוימים, 'אריה בחורף' ו'לורנס איש ערב'.
מה שמעניין ב'אריה בחורף' הוא, [או'טול] מגלם את הנסיך הנרי, ומה שיפה בהופעה שלו זה שאתה רואה כמה הוא פגום.
יש גולמיות [בביצועים שלו], זה כמעט כאילו הוא חי עם שכבת עור מקולף.
הוא גרנדיוזי ודומע, ובתוך רגע, בתורו מצחיק ואחר כך מפחיד.
מה שרצינו זה ההפכפכות הרגשית הזו.
זה סגנון משחק אחר, זה לא בדיוק אותו דבר, אבל זה מרתק לחזור ולצפות בשחקן גדול כמו או'טול הולך לקראת הגבעות הגבוהות האלה".
הידלסטון ציין את המניעים של לוקי בסרט "הנוקמים": "בתחילת 'הנוקמים', הוא מגיע לכדור הארץ כדי לכבוש אותו והרעיון שלו הוא לשלוט במין האנושי כמלך שלהם.
וכמו כל האוטוקרטים ההזויים של ההיסטוריה האנושית, הוא חושב שזהו רעיון נהדר כי אם כולם עסוקים בלסגוד לו, לא יהיו מלחמות".
הידלסטון צילם מספר סצנות עבור "הנוקמים: עידן אולטרון", אולם הסצנות שלו לא נכללו בגרסה הסופית מכיוון שהבמאי ג'וס וידון לא רצה שהסרט ירגיש "עמוס מדי".
על לוקי בסרט "תור: ראגנארוק", הידלסטון אמר ש"הוא תמיד רמאי.
הוא מנסה למצוא דרכים חדשות עבורו להיות שובב".
כשליט אסגארד מאז סוף "תור: העולם האפל" (2013), הידלסטון מציין כי "לוקי הקדיש את רוב מאמציו להאדרה עצמית אנוכית.
בהתייחסו למותו של לוקי בתחילת הסרט "הנוקמים: מלחמת האינסוף", הידלסטון הביע את דעתו ש"זה מאוד חזק שהוא קורא לעצמו בן אודין, וזה סוגר את כל המסע של לוקי ואת מה שהוא יכול לעשות", וציין גם שמותו של לוקי מדגים כמה תאנוס חזק.
לוקח את הזמן הוא שיר בביצוע הלהקה הישראלית "צליל מכוון".
יהונתן גפן כתב את מילות השיר, ויצחק קלפטר הלחין, עיבד ושר אותו.
הוא נכלל באלבומהּ היחיד של הלהקה, "צליל מכוון", שהתפרסם ב־1979.
יהונתן גפן כתב את השיר על קלפטר: "שיר שתפרתי, כמו חליפה, על אישיותו ותפיסת עולמו של חברי האהוב יצחק קלפטר, שלימד היפר כמוני שמותר לי גם להישען ולנוח".
קלפטר מצידו הביע הסתייגות מסוימת מהתיאור: "כשיהונתן נתן לי את הטקסט, לא ידעתי שזה עליי, כמו שהוא מספר.
אני דווקא לא תמיד אחד שלוקח את הזמן, עובד קשה מאוד".
השיר הוא אחד מהשירים המזוהים עם קלפטר.
מופע שהועלה משירי יצחק קלפטר (כבר בחייו וגם לאחר מותו) נקרא על שם השיר.
ראש הממשלה בזמן מותו של קלפטר, יאיר לפיד, ציטט מהשיר בדברי ההספד שלו עליו.
בן שלו מ"הארץ" כתב שהשיר הוא "אחיינו הרוחני" של "שיר הטמבל", שכתב ושר קלפטר בהיותו חבר בלהקת "כוורת".
לוֹקוּס (מקום בלטינית) היא הוצאת ספרים ישראלית עצמאית שנוסדה בתל אביב בנובמבר 2015 על ידי שירה חפר.
הוצאת לוקוס מתמקדת בספרות יפה עכשווית מהעולם ומישראל, לצד קלסיקות מודרניות ותרגומים למחזות קלסיים.
מייסדת ועורכת ההוצאה, שירה חפר, הקימה וניהלה יחד עם אוריאל קון את הוצאת זיקית, ולפני כן הייתה מתרגמת.
הספר הראשון שיצא בהוצאת לוקוס הוא "השעה לילה" מאת לודמילה פטרושבסקיה, סופרת ומחזאית רוסית נודעת.
אחר כך יצאו בין היתר "הכותלי" של נל זינק, "קרן השמע" מאת לאונורה קרינגטון ו"מרק סוס" של ולדימיר סורוקין, שעוררו עניין רב וזכו לשבחי הביקורת.
בפברואר 2016 הוציאה לאור לוקוס שלוש סדרות ראשונות: "לוקוס" – ספרות עכשווית מרחבי העולם, "לוקוס קלאסי" – קלאסיקות מודרניות, ו"לוקוס במה" – תרגומי מחזות.
בינואר 2017 הוציאה לאור סדרה נוספת, "לוקוס אדרה", לשירה עכשווית, מקור ותרגום.
בשנת 2018 הוצאו לאור סדרת "לוקוס מקור" לספרות עברית, סדרת "חיות אחרות" לספרים מיוחדים שאי אפשר לקטלג, וסדרה לספרי ילדים, "לוקוס פוקוס".
מועדון כדורגל לוקזה (באיטלקית: Lucchese 1905 s.r.l) הידוע גם בשם לוקזה הוא מועדון כדורגל איטלקי, מהעיר לוקה במחוז טוסקנה שבאיטליה.
זה מועדון הכדורגל ותיק ששיחק בעבר בסרייה א'.
המועדון שיחק בליגה העליונה במשך 13 עונות עד לעונת 1952.
המועדון נוסד בשנת 1905 בשם Lucca Football Club.
בשנת 1924 בוצע איחוד מספר מועדוני כדורגל של העיר תחת שם Unione Sportiva Lucchese-Libertas.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 המועדון קודם לסרייה ב' ובשנת 1936 לסרייה א' בה הוא שיחק במשך שלוש עונות.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 המועדון חזר לליגת משנה.
בשנת 1947 קבוצת המועדון חזרה לליגה העליונה ושיחקה בה 5 עונות.
בסוף המאה ה-20 מועדון שיחק בסרייה ג' עד שהוכרז על פשיטת רגל בשנת 2008. תוך זמן קצר הוקם מועדון חדש בשם Società Sportiva Dilettantistica Sporting Lucchese שהחל לשחק בסרייה ד'.
לאחר קידום לסרייה ג' הוא שינה את שמו ל-Associazione Sportiva Dilettantistica Football Club Lucca 2011. בשנת 2011 הוכרז על פשיטת רגל שנייה.
באוגוסט 2011 הוקמה קבוצה חדשה שהחל משנת 2013 נקראת A.S.
בסוף 2019 הוקמה קבוצה S.S.D.
משחקי הבית של קבוצה מתקיימים באצטדיון פורטה לוסיה שנבנה בשנת 1935.
לוקט (בצ'כית: Loket), בעבר אלבוגן , היא עיירה ב במחוז קרלובי וארי בצ'כיה.
העיירה ידועה ב הנמצאת בה, טירה גותית מהמאה ה-12.
גם לוקט וגם אלבוגן משמעותם מרפק בצ'כית ובגרמנית, בהתאמה.
העיירה קיבלה את שמה מכך שמרכז העיר מוקף משלושה צדדים בנהר , וצורת הנהר דומה לזו של מרפק.
לוקט ממוקמת כ-6 קילומטרים מזרחית ל וכ-8 ק"מ דרום-מערבית לקרלובי וארי.
היא שוכנת בעיקר ב, ורק החלק הצפון-מערבי של העיירה משתרע אל .
הנקודה הגבוהה ביותר בעיירה היא גבעת זלנאץ', בגובה 707 מטר מעל פני הים.
נהר אוהרה זורם דרך העיירה.
במחצית השנייה של המאה ה-12 נבנתה טירה מלכותית בשם לוקט על שלוחה בולטת בעיקול נהר אוהרה.
בעבר נקרא המקום "המפתח לממלכת בוהמיה".
זמן קצר לאחר מכן, קמה לידו עיירה קטנה, שהוזכרה לראשונה בשנת 1234.
בתחילת המאה ה-15 העיר הייתה מלכותית ומבוצרת והפכה למוקד חשוב של הכתר הבוהמי.
במהלך המאה ה-19, העיר התפרסמה בזכות מפעל הפורצלן המקומי.
עם זאת, הייצור התעשייתי התרכז בערים הסמוכות.
בשנים 1938 עד 1945, לוקט נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ונקראה אלבוגן.
בשנת 1945, האוכלוסייה הגרמנית גורשה לפי צווים של ממשלת בנש.
בסוף המאה ה-20, הטירה עברה שיפוץ מלא ונפתחה לציבור.
לוקט היא נקודת ההתחלה של קו הרכבת ל.
לוקט מארחת פסטיבל אופרה שנתי, המתקיים באמפיתיאטרון פתוח על רקע הטירה.
הפסטיבל, שנקרא Loketské kulturní léto ("הקיץ התרבותי של לוקט"), נוסד בשנת 2000. האמפיתיאטרון מכיל 1,800 צופים בישיבה.
לוקט מארחת את הגרנד פרי הצ'כי השנתי במוטוקרוס.
האנדרטה ההיסטורית המבוקרת ביותר בעיירה היא טירת לוקט.
בימי בית לוקסמבורג, הטירה שימשה כמקום מגורים זמני לבני משפחת המלוכה.
במהלך מלחמת שלושים השנים הטירה נכבשה ונבזזה על ידי כוחות שוודים.
הטירה הנטושה נשרפה ב-1725, ונבנתה מחדש ככלא אזורי ב-1822.
כנסיית סנט ונצסלאוס נבנתה בסגנון הבארוק בין השנים 1701–1734, במקום כנסייה גותית ישנה.
לוקט גילמה עיירה מונטנגרית בסרט ג'יימס בונד משנת 2006 קזינו רויאל.
"לוקח ת'זמן" הוא שיר בביצוע הזמר והיוצר הישראלי עפר בשן, שגם כתב והלחין אותו.
השיר יצא לאור באוגוסט 2008 כסינגל מתוך אלבומו השני של בשן והנושא את שמו, שיצא לאור באוקטובר 2008.
על פי נתוני אקו"ם, השיר היה השני המושמע ביותר ברדיו בישראל לשנת תשס"ט.
הווידאו קליפ לשיר צולם בתל אביב, וביים אותו יוני מרדכי.
מצעדים הנקבעים על ידי הצבעות המאזינים
השיר הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־14 באוגוסט 2008, הצליח מאוד וצעד 18 שבועות, עד 15 בינואר 2009, אז יצא מהמצעד.
בשיאו הגיע למקום הרביעי ב־13 בנובמבר 2008.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשס"ט של רשת ג' השיר דורג במקום ה־35, ובאותו המקום הוא דורג גם במצעד השנתי הישראלי של גלגלצ.
על פי נתוני אקו"ם, "לוקח ת'זמן" דורג במקום השני בהשמעות בתחנות הרדיו לשנת תשס"ט עם 1444 השמעות – השמעה אחת יותר מהשיר שבמקום השלישי, "חלומות של אחרים" של עידן רייכל.
לעומת זאת, על פי נתוני חברת מדיה פורסט, המודדת השמעות ב־15 תחנות הרדיו המואזנות ביותר בישראל, השיר דורג במקום התשיעי לשנת תשס"ט.
עפר בשן – זמרה, קולות
אורי שמחון – גיטרות, קלידים
אורי זך — קלידים נוספים
גלעד שמואלי – תופים, שייקר
הפקה מוזיקלית – אודי שמחון, עדי גולדשטיין
עיבוד – אודי שמחון, עדי גולדשטיין, עפר בשן
לוּקְיוּס אורליוס וֶרוּס (Lucius Aurelius Verus; 130–169) היה קיסר רומא משנת 161 ועד למותו.
לוקיוס ורוס נולד ברומא ב-15 בדצמבר 130, ונקרא בשם אביו, "לוקיוס קיוניוס קומודוס".
מוצא משפחת אביו מאטרוריה ומוצא משפחת אמו מפוונטיה.
ב-1 בינואר 138 מת אביו, לוקיוס איליוס קיסר, שהיה בנו המאומץ של הקיסר אדריאנוס.
כעבור שמונה שבועות, על פי הסדר שערך אדריאנוס, הוא אומץ על ידי אנטונינוס פיוס לצד מרקוס אורליוס.
עתה צורף אל בית האב האיילי, ושמו היה "לוקיוס איליוס אורליוס קומודוס".
הוא גדל ב"דומוס טיבריאנה" שעל הגבעה הפאלאטינית.
לוקיוס חונך על ידי מורים שונים, אם כי ככל הנראה לא היה סטודנט מבריק במיוחד, אלא נטה יותר לאימונים גופניים.
בשנת 145 קיבל טוגה של גבר מידי אנטונינוס פיוס.
בשנת 152–153 שימש בתפקיד קוואיסטור.
מיד לאחר מכן, בשנת 154 שימש קונסול מן המניין (ordinarius).
בשנת 161 שימש קונסול מן המניין בשנית, כאשר הקונסול השני היה אחיו לאימוץ, מרקוס.
ב-7 במרץ 161 מת הקיסר אנטונינוס פיוס, והסנאט העביר את סמכויות השלטון העליון למרקוס אורליוס, שקרא מיד ללוקיוס להיות שותף בשלטון.
בהתאם לכך, קיבל לוקיוס את הסמכויות והתארים המתחייבים מכך, והשווים לאלה של מרקוס.
עם זאת, מאחר שכהונת הפונטיפקס מקסימוס מעולם לא נתקיימה בכפילות, לוקיוס היה פונטיפקס בלבד, בעוד שמרקוס שימש בתפקיד הפונטיפקס מקסימוס.
לוקיוס התארס עם אניה לוקילה, בתו של מרקוס, ובהתאם למעמדו החדש נקרא מעתה "לוקיוס אורליוס ורוס".
בכך השמיט משמו את שם הגנס של אדריאנוס "אייליה" (כפי שעשה גם מרקוס), ובמקום השם "קומודוס" נטל את השם "ורוס", שם בית האב של מרקוס אורליוס.
בשנת 161 התלקחה מלחמה עם הפרתים, ולוקיוס נועד לקבל את הפיקוד העליון עליה, ובשנת 162 יצא למזרח.
בשלהי קיץ 164 גברו מעשי האיבה בחזית מסופוטמיה, ולוקיוס ורוס מינה את אווידיוס קסיוס למפקד העליון של כל צבאות רומא במזרח.
בשנת 165 זכה הצבא הרומי לניצחונות, ובעקבות כיבוש מסופוטמיה ובכלל זה הבירה הפרתית וולוגסיה (סמוכה לעיר בבל), העניק הסנאט ללוקיוס ורוס את התואר "פרתיקוס מקסימוס".
בשנת 166, בעקבות הצלחת אווידיוס קסיוס במלחמה נגד המדיים, זכה לוקיוס ורוס בתואר "אימפרטור" בפעם הרביעית.
לאחר משא ומתן עם המלך הפרתי וולוגסס, מסופוטמיה חזרה להיות פרובינקיה רומית.
בקיץ 166 יצא לוקיוס ורוס בחזרה לרומא, ולבקשתו העניק הסנאט את כל עיטורי הכבוד על הניצחון במזרח לשני הקיסרים, וביניהם "אבי המולדת".
בעקבות פלישה של שבטים גרמאניים בצפון האימפריה, באוקטובר 166 יצאו שני הקיסרים צפונה, וחילות הפולשים הוכו.
בשנת 167 שימש בתפקיד קונסול מן המניין בפעם השלישית.
שותפו בקונסולט היה אומידיוס קוודרטוס, גיסו של מרקוס אורליוס.
באותה שנה לוקיוס ומרקוס חצו את האלפים ונחלו ניצחון.
בשנת 168, לאחר שהשתהו ברומא, שוב יצאו שני הקיסרים אל מפקדתם בצפון, באקוויליה.
בתחילת 169, עקב החורף, חזרו הקיסרים לרומא.
בפברואר 169, כאשר היו בדרכם, מת לוקיוס משבץ.
גוויתו הובאה אל רומא ושרידיו הוטמנו במאוזוליאום של אדריאנוס.
לוקיוס ורוס קיבל את התואר "אלוהי" (Divus).
עם מותו של לוקיוס ורוס הפך מרקוס אורליוס לקיסר יחיד.
מסורתית, לוקיוס ורוס אינו נמנה עם חמשת הקיסרים הטובים.
לוּקִיוּס טַרקווִינִיוס פְּרִיסקוּס היה מלכה החמישי של רומא.
הוא הוצג כבנו של פליט יווני שעבר מאטרקויניי באטרוריה לרומא, בעצת אשתו, הנביאה טַנַקְוִיל.
הוא מונה לאפוטרופוס של בני אנקוס מארקיוס, והצליח לתפוס את מקומם כיורשי אביהם.
טארקוויניוס היה האחראי לבניית קירקוס מקסימוס, מערכת הביבים הגדולה ויסד את המקדש המשולש בקפיטוליום, פרויקטים שמומנו מהשלל שנלקח מהלאטינים והסאבינים.
סמלים רומיים רבים (אזרחים וצבאיים) מזוהים עם תקופת שלטונו; הוא היה הראשון לחגוג ניצחון רומאי בסגנון אטרוסקי, בלובשו גלימה ארגמנית וזהובה תוך כדי רכיבה על מרכבה שבראשה ארבעה סוסים.
בשנה השלושים ושמונה למלכותו נרצח בתחבולות על ידי בניו של אנקוס מרקיוס.
חרף כך הייתה בידי אשתו השפעה מספקת כדי להבטיח את מקומו של חתנה, סרוויוס טוליוס, כיורש לכס המלוכה הרומאית.
- 69) היה נציב יהודה מטעם הקיסרות הרומית בין השנים 62 עד 64 לספירת הנוצרים.
אלבינוס נשלח על ידי הקיסר נירון ליהודה עם מותו של הנציב הרומי פורקיוס פסטוס ב-62. בתקופתו גברו העושק, הניצול וגביית המסים המיוחדים שביהודה.
למצב בעייתי זה תרמה העובדה שבלב האימפריה הרומית, במרכז השליטה ברומא, גברו השחיתויות, האינטריגות הפוליטיות ותפקוד לקוי של הסנאט.
במצב כזה ניצלו הנציבים ביהודה, ובעיקר על רקע העובדה, שמידת הפיקוח על מעשיהם ודרכם הייתה רופפת, אם בכלל, כדי להתעשר על חשבון המקומיים, ולהציג, בעת הצורך, את היהודים כגורם מרדני, שאין להתייחס ברצינות לטענותיו (כגון אלה שהתגבשו כנגד הנציבים).
המריבות וההתנגשויות הפנימיות בירושלים הפכו לדבר שבשיגרה, בעיקר בלטו בקנאותם ובטירוף התנהגותם ה"סיקריים", שלעיתים היו פושטים על כפרים שלמים ובוזזים את רכושם.
מריבות, שגלשו לפסים אלימים, נרשמו גם בקרב משפחות הכהונה הגדולה והאצולה הצדוקית, וזאת על רקע העובדה שאגריפס השני, היה מרבה להחליף את הכהנים הגדולים.
המצב בירושלים התדרדר עד כדי כך, שהכוהנים הגדולים ומשפחות האצולה שכרו כנופיות אלימות כדי לפגוע ובעם ולשלוט בירושלים.
גורמים מרדניים ומשפחות הכהונה הגדולה בירושלים שיחדו את אלבינוס כדי שיאפשר להם לפעול באלימות בראש חוצות באין מפריע.
המצב הביטחוני הבעייתי הגיע לידי כך ש"כל איש נבל אסף לו גדוד והתייצב בראשו כראש שודדים או כמושל עריץ ונושאי כליו עזרו לו לעשוק את האזרחים השקטים ...
ועריצים (יהודים) רבים רדו בזדון וזרע החורבן העתיד נשלך אל האדמה" (יוסף בן מתתיהו שם).
כישלונו של אלבינוס בנציבותו גרמו לשנאה רבה בקרב היהודים כנגדו, כמו שיוספוס מראה בכתביו ואף בימיו החל להתנבא נביא בשם ישוע בן חנניה, אשר ניבא על חורבן ירושלים, אולי כי נואש מדרך תפקודו של אלבינוס ותפקודה של ירושלים בכלל.
ההיסטוריון פרופ' ישראל אלדד סובר שהדיונים של התנאים במרכז ההגדה הנאמרת בליל הסדר רומזים לוויכוחים המחתרתיים האם לתמוך במרד בר כוכבא או לא (לבסוף הוכרע שכן).
אחד הקטעים המרכזיים בפרק זה הוא: לפי אלדד, אין מדובר בלבן הארמי המקראי אלא ברמז לאלבינוס הרומאי.
לאחר שירותו ביהודה מונה על ידי נירון לנציב של מאוריטניה של קיסריה, לאחר מותו של נירון העביר את נאמנותו לקיסר החדש גלבה שמינה אותו גם לנציב של מאוריטניה של טינגיס כך ששלט על כל מאוריטניה.
לבסוף נרצח אלבינוס על ידי תומכי ויטליוס.
לוקיוס אפוליוס סטורנינוס מדינאי רומי בתקופת הרפובליקה הרומית ומראשי הסיעה הפופולרית ברומא.
בשנת 104 לפנה"ס כיהן סטורנינוס כקווסטור והיה אחראי על אספקת התבואה בנמל אוסטיה.
התפקיד נלקח ממנו כתוצאה מהאשמות במנהל לא תקין ושחיתות, וניתן לאחר, חבר בסיעה האופטימאטית.
לפי המקורות מעשה זה יצר בקרבו של סטורנינוס טינה כלפי חברי הסנאט הרומי ולסיעת האופטימאטים שהנהיגו אותו.
סטורנינוס החל לפעול על פי קווי המדיניות של הסיעה הפופולרית ובשנת 103 לפנה"ס נבחר למשרת טריבון הפלבס.
בתוקף משרתו יזם סטורנינוס חקיקה לחלוקת אדמות לחייליו הוותיקים של גאיוס מריוס וכן רדף משפטית את המצביאים הכושלים של מלחמת הקימברים.
כאשר חזר גאיוס מריוס מנצח ממלחמות הקימברים.
חיכו לו ברומא סטרוניניוס יחד עם גלאוקיה.
סטורנינוס התמודד על משרת טריבון הפלבס, מריוס רץ לקונסולט (השישי שלו, והחמישי ברצף) וגלאוקיה למשרת הפרטור.
מערכת הבחירות לוותה באלימות רבה וגילוי שחיתות בשתי הסיעות, מספר מועמדים נרצחו בתגרות רחוב.
בסופו של המאבק, ניצחה הסיעה הפופולרית וסטורנינוס וחבריו נבחרו לתפקידים ששאפו אליהם.
לשם השגת היעד הראשון הציע סטורנינוס את חוק הקולוניות: חלוקת אדמות של חבל קרתגו בין חייליו לשעבר של מריוס, רומאים ואיטלקים כאחד.
חוק שני אותו הציע סטורנינוס היה הוזלת המחיר של התבואה עבור תושבי העיר רומא מ-6.33 אסים ל-6\5 האס (סיבסוד כמעט מלא) במטרה להעמיד לצידו את מעמד הפלבס.
בנוסף ביצעו השלושה שורה של מהלכים לפיוס מעמד הפרשים בעלי ההון שכללו בין השאר הגברת כוח השופטים שנבחרו ממעמד זה.
במהלך ההצבעה נוסף לחוק חלוקת האדמות סעיף שקבע שכול סנאטור שלא ישבע אמונים לחוק, יגורש מהסנאט.
כל הסנאטורים נשבעו, מלבד קוינטוס קיקיליוס מטלוס, ממנהיגי סיעת האופטימטים, הלה בחר לשמור על כבודו ולעזוב את מולדתו מאשר להישבע לחוק זה.
הגלייתו של מטלוס הייתה הישג לסטורנינוס, בייחוד לאור העובדה שהנ"ל ניסה בשנת 102 לפנה"ס, בתוקף משרתו כקנסור, להוציא את סטורנינוס ולאוקיה מהסנאט הרומי.
בשיא הצלחתה של הסיעה הפופולרית, החל להיווצר קרע בין מנהיגיה הבולטים, סטורנינוס ובן בריתו הוותיק מריוס.
הקרע בין שני אישים שונים אלו כנראה היה בלתי נמנע: מריוס היה מדינאי לא מנוסה, מורגל בדרכי המחנה הצבאי וחסר גינוני האצולה, בעוד סטורנינוס היה פוליטיקאי ומדינאי מוכשר, אולם דמגוג, בן למשפחת אצולה, שעליית מריוס, "האדם החדש", לעמדה כה גבוהה חרתה לו.
הסיבה המיידית לקרע הייתה כישלון ביצוע תוכניתם הפוליטית, שנתקלה בקשיים רבים.
בעוד מריוס ניסה להעמיד פנים של יחס של כבוד למעמד האצולה והפרשים, התעלמו סטורנינוס וגלאוקה משני מעמדות אלו ונשענו רק על תמיכת הפלבס.
ניסיונותיו של מריוס להשיג תמיכה מהאצולה העמיקה את הקרע בינו ובין יתר מנהיגי סיעתו.
עד מהרה חילוקי הדעות הפכו למעשיים.
סטורנינוס שבר את שיתוף הפעולה עם מריוס ובשנת 100 לפנה"ס והעמיד את עצמו לבחירה לטריבון של השנה הבאה.
במקביל גלאוקה התמודד על משרת הקונסולט של השנה הבאה.
מריוס התבקש על ידי הסנאט לעמוד בראש הכוח שהעמידו האופטימטים, והוא נענה בחיוב.
ב-10 בדצמבר 100 לפנה"ס (לפי המסורת הרומאית), התנגשו הכוחות של האופטימאטים, שכללו כמעט את כל חברי הסנאט וכוח צבאי של לגיון שגויס מתוך האצולה בהנהגת מריוס, בכוחות הסיעה הפופולרית בראשות סטורנינוס (שתוגברו בעבדים משוחררים) ברחבת השוק הגדול.
סטורנינוס, יחד עם גלאוקה, שני מגיסטראטים רומאים גבוהים נוספים ומספר גדול של בני המעמד העליון של רומא, נטבחו על ידי כוחות האופטימאטים, הסיעה הפופולרית איבדה את מנהיגיה ולמעשה את רוב כוחה.
רכושו של סטורנינוס הוחרם ורבים מחוקיו בוטלו.
לוקיוס הראשון היה אפיפיור בין השנים 253 ו-254.
לוקיוס עלה לכס האפיפיור בקיץ שנת 253, אחרי הגלייתו ומותו של האפיפיור הקודם, קורנליוס.
דבר לא ידוע על חייו עד בחירתו.
לפי "ספר האפיפיורים" הוא נולד ברומא ושם אביו היה פורפיריוס, אך לא ידוע מאין נשאב מידע זה.
בעת עלותו לכס האפיפיור עדיין נרדפו הנוצרים וגם לוקיוס עצמו גורש מרומא, אך עם עלות הקיסר ולריאנוס לשלטון הותר לו לשוב לעיר, אירוע שקיפריאנוס מתאר כהתרחשות פלאית ומעודד את לוקיוס להמשיך בהתמודדות מול הנובטינים ונובטיוס, האפיפיור הנמשח השני בעיר.
לוקיוס, כקודמו, נקט אף הוא גישה מתונה ביחס לנוצרים שהמירו דתם בעת הרדיפות ועתה שאפו לחזור לנצרות.
לפי "ספר האפיפיורים" מת לוקיוס מות קדושים כאשר ראשו נערף בתקופת הרדיפות של הקיסר ולריאנוס, אך אגדה זו מקורה בטעות.
ידוע גם כי ולריאנוס גילה בתחילת כהונתו יחס אוהד לנוצרים והצו הראשון שלו נגד הנוצרים הופיע רק בשנת 257, הרבה אחרי מותו של לוקיוס.
גם הסיפור כאילו הסמיך לוקיוס בדרך אל מותו את יורשו, סטפנוס הראשון הוא זיוף מאוחר יותר.
לוקיוס מאנליוס וולסו לונגוס (לטינית: Lucius Manlius Vulso Longus) (פעל באמצע המאה ה-3 לפנה"ס) היה קונסול רומאי, שפרסומו בא לו על מצביאותו במלחמה הפונית הראשונה.
במהלך הקונסולאט שלו ב-256 לפנה"ס הובילו הוא ועמיתו מרקוס אטיליוס רגולוס את הצי הרומאי לניצחון על הקרתגים בקרב אקנומוס, בעקבותיו פלשו בראש כוחותיהם אל אדמת אפריקה.
הוא נקרא לשוב לרומא, בהותירו את הפיקוד בידי רגולוס, ונתכבד בטריומף (תהלוכת ניצחון).
נבחר בשנית לקונסול ב-250 לפנה"ס, ובשנה זו הטיל מצור על ליליבאיום יחד עם עמיתו גאיוס אטיליוס רגולוס, אך ללא הצלחה.
לוקיאנוס מסאמוסאטה היה רטוריקן וסאטיריקן יווני ממוצא אשורי.
לוקיאנוס נולד בעיר סאמוסאטה , על גדות נהר פרת בפרובינקיה הרומית של סוריה (כיום סאמסאט שבטורקיה על גבול סוריה).
הוא מעיד על עצמו: "הנני אשורי מארץ הפרת".
משפחתו הועידה אותו לעסוק בפיסול, אך עד מהרה פנה ללימוד הרטוריקה.
הוא למד משפטים בעיר אנטיוכיה, ואחרי כן שימש כפרקליט ולימד רטוריקה, תחילה באנטיוכיה ואחר כך באתונה, שם החל לכתוב ולפרסם את יצירותיו.
מאתונה יצא למסע הרצאות באיטליה, בגאליה (כיום צרפת) ובאסיה הקטנה.
לבסוף קבע את מושבו באלכסנדריה שבמצרים, שאליה נשלח על ידי הקיסר מרקוס אורליוס כדי למלא תפקידים מנהלתיים ושיפוטיים.
משערים שלוקיאנוס מת באלכסנדריה, אך לא ידוע באיזו שנה.
אף כי לשונו המקורית הייתה ארמית, לוקיאנוס כתב את יצירותיו בלשון היוונית.
הוא ניסה את כוחו בסגנונות כתיבה שונים, אך לבסוף המציא את סגנון הדיאלוג ההומוריסטי - בין דיאלוג פילוסופי לבין קומדיה.
אומנם ייתכן שחלקן אינן מקוריות, אך נותרו בידינו למעלה משמונים יצירות המיוחסות לו, שהחשובות שבהן: "שיחות אלים" ו"שיחות מתים".
גיבורו מניפוס עולה לשמים ונפגש עם האל זאוס, המקבל בקשות לעזרה מכל קצוות תבל אך איננו יודע למי לעזור תחילה.
לוקיאנוס לועג לאלים בשל אי קיומם, לעשירים בשל קמצנותם, ולעניים בשל קנאתם.
הוא אומנם שם ללעג גם את הפילוסופים, ועם זאת העריץ את אפיקורוס וכתב עליו: "אלו ברכה ושלוות נפש אפיקורוס מעניק לקוראיו; הוא משחרר אותם מפחד ומתקווה, ומפתח בקרבם את האמת ואת התבונה."
לוקיאנוס סלד מכל אמונה בעל-טבעי ולא הייתה בו אהדה כלפי המגמות הדתיות של תקופתו.
מאז המאה ה-19 היה נהוג לשייך ללוקיאנוס את הספר "על האלה הסורית" (Περὶ τῆς Συρίης Θεοῦ), שמתאר את פולחן האלה אטארגטיס (Ἀτάργατις) (בארמית עתרעתה) במקדשה ששכן בעיר היירופוליס (Ιερόπολις).
אך כיום ישנם ספקות לגבי שיוך זה.
ראשית, הוא נח על יסודות רעועים: הפריט העובדתי העיקרי שמקשר בין לוקיאנוס לכותב הוא ששניהם היו סורים מתייוונים.
שנית, כותב הספר מציג יחס מכבד כלפי הדת והמסורת, לעומת לוקיאנוס, שנהג לפקפק ולזלזל בהן.
ראיה נוספת לשיוך ללוקיאנוס היא פירוש של חלקים ופרטים מהספר כסטיריים, אך טענה זאת שנויה במחלוקת.
קיים גם פן מעגלי לטענות בקשר לספר: כיוון שהספר לא אמין, נאמר שנכתב על ידי לוקיאנוס הסאטיריקן, אך בו-זמנית, השיוך ללוקיאנוס שימש תחמושת לטענות שהספר אינו אמין או סאטירי.
לוקיאנוס תיאר בכתביו גם מסעות אל הירח ואל כוכב הלכת נוגה, חיים בחלל ומלחמות בין הכוכבים, ולכן ניתן לכנותו "אבי המדע הבדיוני".
ביצירתו "פילופסאודס" ("אוהב השקרים") נמצא הסיפור המקורי של שוליית הקוסם.
בכתביו ישנם רק אזכורים מעטים ליהודים.
ב"פילופסאודס" הוא מספר על "הסורי מפלשתינה" (ביטוי המתייחס ליהודי, כמו אצל אובידיוס) שעסק כמגרש שדים.
ב"אלכסנדר נביא השקר" נאמר שנביא השקר פלט כמה מילים בלתי מובנות שנשמעו כמו עברית או פיניקית.
לקט של יצירותיו הופיע בדפוס לראשונה בפירנצה ב-1499. בין היתר, הייתה לו השפעה על סיראנו דה ברז'ראק, שכתב את הרומן "מדינות ואימפריות על הירח", ועל וולטר, שכתב את הסיפור "מיקרומגאס".
הלצה קדמניה: על ראשי פילוסופי היונים הקדמונים.
מיוונית: שמעון הלקין, דניאל גרשנזון.
לוקיאנוס, "תולדות אלכסנדר מאבאנטייכס, נביא השקר", (נוסח עברי: מאיר הלוי לטריס), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ה', 2015, עמ' 278–294.
לוקיוס אנטוניוס, פוליטיקאי רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה הרומית.
אביו מת בעודו בגיל רך, ואנטוניוס ואחיו גאיוס ומרקוס נותרו בהשגחת אמם יוליה.
אנטוניוס כמו אחיו מרקוס היה מתומכיו של יוליוס קיסר, הוא שימש כטריבון הפלבאים בשנת 44 לפנה"ס במקביל לכהונתם של מרקוס וקיסר כקונסולים.
במסגרת תפקידו הוא חוקק חוק המאשר לקיסר למנות שופטים בזמן העדרו מרומא, לאחר רציחתו של קיסר באותה שנה הוא הפך לתומך של אחיו מרקוס.
בעקבות הניצחון על רוצחיו של קיסר בקרב פיליפי בשנת 42 לפנה"ס החלו אנטוניוס ביחד עם אשת אחיו פולביה אנטוניה לפעול כנגד אוקטביוס בניסיון לבסס את משפחתם כשליטים היחידים ברומא על ידי ניסיון לשבש את הקצאת הקרקעות לווטרנים של צבא אוקטביוס.
אנטוניוס, שמצא את עצמו לכוד בין שני צבאות של אוקטביוס, עשה ניסיון לחזור לתוכניתו המקורית ולהתחבר לסגניו של אחיו בגאליה.
הניסיון נכשל ולכן הוא החליט להתבצר בפרוסיה (כיום פרוג'ה שבאיטליה) שם אוקטביוס, רופוס ואגריפה הטילו עליו מצור.
קציניו של מרקוס אנטוניוס עשו מספר ניסיונות להציל את אנטוניוס אולם הם נכשלו וכך בשנת 40 לפנה"ס, כשאספקתו הולכת ואוזלת, נכנע אנטוניוס לאוקטביוס ונלקח בשבי.
לאחר שאוקטביוס ומרקוס אנטוניוס הגיעו להסכם שלום וחידשו את הטריומווירט נשלח אנטוניוס להיספניה (כיום ספרד) כמושל.
מעבר לכך לא ידוע מה עלה בגורלו.
לוקיוס דומיטיוס אלכסנדרוס (לטינית Lucius Domitius Alexander) היה מושל הפרובינקיה הרומית אפריקה, וכשהורה לו הקיסר מקסנטיוס לשלוח את בנו כבן ערובה לרומא לאות נאמנותו, סירב והכריז על עצמו לקיסר בשנת 308. בנוסף לפרובינקיה אפריקה שלט לוקיוס דומיטיוס אלכסנדרוס גם על סרדיניה, וקיימות עדויות שכרת ברית עם קונסטנטינוס.
בתגובה שלח מקסנטיוס כוח לדכא את המרד, ואלכסנדרוס נאסר ולאחר מכן הוצא להורג במועד שאינו ידוע במדויק, בין שנת 309 ל-311.
לוקיוס ליקיניוס לוקולוס היה קונסול רומי עטור ניצחונות, מתומכיו של לוקיוס קורנליוס סולה.
נתפרסם גם בשל חיי המותרות שניהל לאחר שהתעשר במלחמותיו באסיה.
לוקולוס נולד ברומא והשתייך לבית האב הידוע של הליקינים (gens Licinia).
הוא היה נכד ללוקיוס ליקיניוס לוקולוס, קונסול שנת 151 לפנה"ס, ובן לקייקיליה מטלה קאלבה, אחותם של קווינטוס קייקיליוס מטלוס נומידיקוס ולוקיוס קייקיליוס מטלוס דלמטיקוס.
דלמטיקוס עצמו היה אבי קייקיליה מטלה דלמטיקה, אשתו השלישית של סולה.
הוא החל את שירותו כטריבון צבאי, ושירת במלחמת בעלות הברית (91-88 לפנה"ס) תחת פיקודו של סולה.
ב-88 לפנה"ס, בהיותו קוואיסטור, היה הקצין היחיד שתמך בסולה במסעו לכיבוש רומא.
באותה שנה שירת תחת פיקודו במלחמת מיתרידטס הראשונה, כינס צי מלחמה וסייע לו להסיר את ההסגר הימי שהטילו אויביו על אתונה כדי למנוע ממנו העברת אספקה בדרך הים.
ניצחון לוקולוס בקרב טנדוס, בו גברו אוניותיו על ציו של מיתרידטס, אפשר לסולה לחצות את הים האגאי ולעבור לאסיה הקטנה.
לאחר חתימת הסכם השלום נשאר לוקולוס באסיה, כדי לגבות את הקנסות שהטיל סולה על תושבי הפרובינציה המורדים.
פלוטרכוס מספר, כי בניגוד לקשיחותו של סולה, נהג לוקולוס בערים המורדות "לא רק בנקיון-כפיים ובצדק, אלא אף בנדיבות-לב."
לוקולוס שב לרומא בשנת 80 לפנה"ס, ושנה אחר כך, ב-79 לפנה"ס, נבחר לאיידיל קורולי יחד עם אחיו הצעיר ממנו מרקוס טרנטיוס וארו לוקולוס.
סולה הקדיש לו את זכרונותיו לאות חיבה, ואף מינה אותו אפוטרופוס לבנו פאוסטוס לאחר מותו, ביטוי להעדפתו את לוקולוס על פני פומפיוס.
ב-74 לפנה"ס נבחר לוקולוס לקונסול יחד עם מרקוס אורליוס קוטה, דודו של יוליוס קיסר, והגן על הסדרים החוקתיים שקבע סולה מפני נסיונותיו של הטריבון לוקיוס קווינקטיוס לבטלם.
בתחילת הקונסולאט נפלה בגורלו הפרובינקיה גאליה קיסאלפינה בה עתיד היה לשרת כפרוקונסול בתום שנת כהונתו, אלא ששם לא הייתה צפויה פעילות משמעותית.
לכן, משמת נציב קיליקיה, נקט לוקולוס בדרכים לא דרכים כדי להתמנות למחליפו, משום שכך יכול היה ליטול חלק במלחמה במיתרידטס ולזכות בתהילה ובעושר בהם חפץ.
עם הגיעו לפרובינקיה יצא לוקולוס אל ביתיניה, כדי לחלץ את צבא קוטה שהוכה ביבשה ובים והיה נצור בכלקדון.
הוא התנפל על צבא מיתרידטס והרג רבים מחייליו.
אחר כך גייס צי מקרב הערים היווניות באסיה הקטנה, ובשני קרבות ימיים – האחד ליד טרויה והשנייה ליד למנוס – ניצח את צי האויב.
עתה שוב ריכז את מאמציו ביבשה, ודחק את צבא מיתרידטס אל פונטוס.
הוא חשש להתמודד ישירות עם צבא מיתרידטס, בשל יתרונו בפרשים, אך לאחר כמה התנגשויות קטנות התייצב בכל זאת מולו וניצח אותו בקרב קאבירה.
במקום לרדוף אחר האויב, השלים לוקולוס את כיבוש ממלכת פונטוס והשיב את הסדר באסיה הקטנה.
בשל נסיונותיו לבצע תיקונים בממשל הרומאי באסיה, שנודע בחמדנותו, קנה לו לוקולוס אויבים רבים מקרב הפובליקני , אזרחים רומים ממעמד הפרשים שהיו קבלני המיסים בפרובינציות והיו בעלי השפעה רבה ברומא.
אחר כך יצא להתקפה על טיגראנס מלך ארמניה, חתנו של מיתרידטס ובעל בריתו ואשר אליו נמלט לאחר המפלה בקאבירה.
תחילה התקדם אל טיגראנוקרטה והטיל עליה מצור, ומשיצא נגדו צבא טיגראנס, הביס אותו למרות נחיתותו המספרית הגדולה.
צבאות טיגראנס ומיתרידטס ניגפו שוב בפני חייליו של לוקולוס בקרב ארטקסטה (6 באוקטובר 68 לפנה"ס), אך הוא לא עלה על ארטקסטה עצמה בשל התנגדות חייליו.
סמכותו בעיני חייליו התערערה בגלל דברי ההסתה שהשמיע באוזניהם פובליוס קלודיוס פולכר, אחי אשתו ששירת תחתיו וביקש להכשילו.
מיתרידטס וטיגראנס ניצלו זאת והשיבו לעצמם חלק נכבד משטחי ממלכותיהם שאיבדו קודם.
בהשפעת הפרשים ותומכי פומפיוס ברומא הוחלף לוקולוס ב-66 לפנה"ס על ידי גנאיוס פומפיוס מגנוס ושב לרומא בלי לסיים את המלחמה.
גם בשובו לרומא לא שקטו יריביו, והטריומף שהיה ראוי לו נדחה ונערך רק בשנת 63 לפנה"ס.
במקום לשוב לפעילות פוליטית מלאה, פרש לוקולוס לחיי מותרות והוללות, או במילותיו של פלוטרכוס: "הוא פרש והתרחק מענייני המדינה, אם משום שראה שאין תקנה למחלתה וקשה לעצור בה, או, כמו שאחרים סבורים, משום ששבע תהילה ונטה לחיים קלים ומעודנים לאחר הריב והעמל הרב שלא באו לידי גמר יפה...
ובאמת, בדומה לקומדיה של ראשונים, תחילתם של חיי לוקולוס היו עסקי-מדינה ופיקוד צבא, וסופם משתאות, סעודות, חבורות צוהלות בחוצות, מרוץ לפידים, וכל מיני שעשועים."
הוא ניצל את האוצרות שצבר במלחמותיו במזרח כדי לחיות חיי מותרות.
היו לו גנים מחוץ לעיר רומא, שנקראו גני לוקולוס, וכן אחוזות בטוסקולום ובניאפוליס.
בחווילה שליד ניאפוליס, קאסטלום לוקולאנום, היו בריכות דגים ואף בתים בתוך הים.
לוקולוס נודע גם באהבתו לספרים.
הוא היה תלמידו של הפילוסוף אנטיוכוס מאשקלון ואחד מהסנאטורים הבודדים בשלהי הרפובליקה (ובהם יוליוס קיסר) שהתעניין ברעיון הקמתה של ספרייה ציבורית.
פלוטרכוס מוסיף ומספר, כי "הוא כינס מספר רב של ספרים בכתבי-יד יפים, ודרך שימושם הביא לו הרבה כבוד מעצם קנייתם: חדרי בית-ספריו היו פתוחים לכל."
קלודיה או קלאודיה פולכרה טרטיה; הוא התגרש ממנה ב-66 לפנה"ס, עם שובו לרומא, בעקבות המריבה שהייתה לו עם אחיה פובליוס קלודיוס פולכר.
קלאודיה נודעה בפרשיות האהבים שניהלה.
מסיבות בלתי ידועות עברה למעמד הפלבאים, וכך קיבלה את השם קלודיה.
סרוויליה קייפיוניס מינור, בתה הצעירה של סרוויליה קייפיוניס, שנודעה גם היא בפריצותה והייתה אם בנו היחיד של לוקולוס.
בסופו של דבר גירש גם אותה.
פלוטרכוס מספר, כי "לפני מותו חלה ברוחו, וכוחות בינתו הלכו ונתמעטו...
עד שאחיו היה צריך לפקח על רכושו בחייו." לאחר שמת נישאה גופתו על ידי צעירי הסנאטורים אל הפורום, ושם ניסה ההמון לחטוף אותה ולקברה בשדה מארס, במקום בו נקבר גם סולה.
בהשתדלות אחיו הושבה הגופה, ולוקולוס נקבר כמתוכנן באחוזתו בטוסקולום.
לוקיוס ארטוריוס קסטוס , איש צבא רומאי שפעל במאה השנייה.
לפי מספר היסטוריונים שימשו חייו בסיס לאגדה על המלך ארתור.
קסטוס נולד בקמפניה כבן למשפחת פרשים בעלת מסורת של שירות צבאי ואדמיניסטרטיבי באימפריה.
קסטוס שלא היה הבן הבכור, לא נועד לרשת את אביו ולכן בחר בקריירה בצבא הרומי.
קסטוס נכנס לצבא בדרגת קנטוריון בסביבות שנת 158, דבר שמלמד שהוא החל במסלול הצבאי הפחות יוקרתי בשביל פרשים.
ייתכן שקידומו קשור לניצחון על האיזידסים שהרומאים נחלו באותו הזמן.
קסטוס קודם שוב בשנת 175 ומונה לפרפקטוס קוהורטוס של יחידת חיל עזר.
יחידותיו כללו כמה קוהורטות של פרשים סרמטים שגויסו על ידי הקיסר מרקוס אורליוס לאחר הניצחון הרומאי באזור הדנובה.
בשנת 177/8 מונה למפקד בצי והוצב בניאפוליס (כיום נאפולי שבאיטליה), הצבה נוחה יותר שנחשבה כפרס שניתן לקצינים מצטיינים, ככל הנראה נישא באותו זמן (אם לא קודם לכן) ונולדו לו ילדים.
קסטוס חזר לבריטניה בשנת 181 ומונה לפרפקטוס של יחידת חיל פרשים המשתייכת לחיל העזר והוצבה במצודת ברנאנאקום, קסטוס גם היה מפקד המצודה וסביבתה.
בשנים 180-185 התרחשה פלישה של פיקטים שהצליחו לחדור את ההגנות הצבאיות הרומאיות, לעבור את חומת אדריאנוס ולזרוע הרס בפרובינקיה.
כתוצאה מהפלישה התמרד הלגיון השישי ויקטריקס וניסה להמליך מועמד משלו לתפקיד הקיסר, מרד זה נכשל ופרטינקס הוציא להורג את המורדים.
במשך כל הזמן הזה שמר קסטוס על נאמנותו לקיסר קומודוס ותפקד כראוי במלחמה כנגד הפולשים.
כתוצאה מתפקודו קודם קסטוס את לדרגת ובשנת 185/6 פיקד על כ-10,000 חיילים וערך מסע מלחמה בארמוריקה (אזור בדרום-מערב גאליה) שמטרתו הייתה לדכא מרד שפרץ שם.
לאחר שהצליח לדכא את המרד הוא שלח משלחת צבאית לרומא לשם אזהרת הקיסר קומודוס בפני קשר כנגדו שהולך ונרקם על ידי מפקד המשמר הפרטוריאני, סקסטוס טיגידיוס פרניס.
בעת זאת השלים קסטוס את 25 שנות השרות הנדרשות ממתגייסים והחליט לפרוש מן הצבא.
הוא מונה למושל מחוז ליבורניה שהיה חלק מן הפרובינקיה דלמטיה.
התקופה בה שימש כמושל עברה ללא אירועים מיוחדים וכמו שאר דלמטיה נהנה מחוזו משקט ושגשוג.
ייתכן שקסטוס הוחזר לשירות צבאי על ידי הקיסר ספטימיוס סוורוס כאשר התמרד מושל בריטניה דקימוס קלודיוס ספטימוס אלבינוס והכריז על עצמו כקיסר בשנת 195, כפי שמרמז תיאור המרד כפי שהשתמר אצל ההיסטוריון קסיוס דיו.
חוקרים מודרניים זיהו את קסטוס כאחד המקורות לאגדה על המלך ארתור.
לוּקיוּס יוּניוּס פּוּלוּס היה קונסול ומצביא רומאי, שלחם נגד הקרתגים במלחמה הפונית הראשונה (241-264 לפנה"ס).
הוא נבחר לקונסולאט בשנת 249 לפנה"ס יחד עם פובליוס קלאודיוס פולכר.
בעוד עמיתו מפקד על הצבא הצר על ליליבאיום, ארגן פולוס העברת דגן ואספקה מאיטליה אל הצבאות הנלחמים בסיקיליה.
שיירת אוניות משא ומלחמה, שיצאה בפיקודו אל ליליבאיום, הותקפה מן המארב על ידי צי קרתגי בפיקוד קרתאלו.
פולוס נמנע מקרב, ועגן את אוניותיו בחסות חוף סלעי ומסוכן ליד קמארינה, בחוף הדרומי של סיקיליה, אליו לא העזו הקרתגים להתקרב.
איתרע מזלו, ופרצה סערה עזה שהשמידה כמעט את כל אוניותיו.
הקרתגים, שהכירו את טבע המקום, הסתלקו ממנו בעוד מועד וניצלו.
זמן קצר קודם לכן הובס פולכר, הקונסול השני, בקרב ים ליד דרפאנה.
לאחר טביעת הצי שב פולוס "אל הצבא במצב רוח מדוכא מאוד, והגה רעיונות על מעשה חדש, שיתאים לצורכי השעה, כי שאף להמיר את האסון בהצלחה." כשנקרתה לו ההזדמנות, לכד בהתקפת פתע את הר אריקס והעיר שלמרגלותיו, בחוף הצפוני של סיקיליה.
קיקרו כותב, כי האסון הימי ותבוסת פולכר בקרב אירעו משום שהשניים זלזלו "באותות המבשרים" (auspicia) שחזו האוגורים קודם יציאת האוניות לים.
בשל כך, לדבריו, הועמד קלאודיוס פולכר למשפט העם ונקנס ואילו יוניוס פולוס שלח יד בנפשו.
סיפור זה אינו מופיע אצל פוליביוס אלא רק אצל סופרים מאוחרים יותר, וכפי הנראה הוא המצאה מאוחרת, הבאה לתרץ את הכישלונות הרומיים.
תרגמה מרומית והוסיפה הערות ומפתח אביבה קציר.
רמת גן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ב.
לוקיוס אמיליוס פאולוס מקדוניוס היה מדינאי ומצביא רומי.
היה בנו של הקונסול לוקיוס אמיליוס פאולוס אשר נוצח ונהרג בקרב קאנאי בשנת 216 לפנה"ס.
שימש כקונסול בשנים 182–168 לפנה"ס והתפרסם בזכות ניצחונו המזהיר בקרב פידנה (168 לפנה"ס) אשר הביא לסיום המלחמה המוקדונית השלישית, וזיכה אותו בכינוי "מקדוניקוס".
אחד מבניו אומץ על ידי בנו של פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס, נקרא מאז על שמו עם התוספת "אמיליאנוס" והתפרסם בזכות החרבתו את קרתגו.
האפיפיור לוקיוס השני נולד ברומא בשם ג'רארדו קצ'נמיצ'י דל אורסו וכהונתו הייתה מ-9 במרץ 1144 עד 15 בפברואר 1145. תקופת כהונתו זכורה בעיקר בשל אי השקט ששרר ברומא בתקופת, כתוצאה מהקמתה של "הקומונה הרומית" וניסיונותיה להוציא את רומא משליטתו של האפיפיור.
ג'רארדו קצ'נמיצ'י דל אורסו נולד בבולוניה ושימש כקאנון בבזיליקת פרדיאנו הקדוש שבעיר לוקה, במשך שנים רבות.
ב-1124 מינה אותו האפיפיור הונוריוס השני לחשמן בבזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוסלמה שבעיר רומא.
דל אורסו שיפץ וחידש את הבזיליקה והגדיל את הכנסותיה.
כמו כן מינה אותו הונוריוס לספרן הראשי של הדיוקסיה של רומא ולאחר מכן לנציגו האישי בגרמניה ב-1125. בשהותו שם סייע ותמך בבחירתו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לותאר השלישי ומינה את נורברט הקדוש מקסנטון לארכיבישוף של העיר מגדבורג.
ב-1128 נשלח דל אורסו לבנוונטו כדי למלא את מקומו של הרקטור הקודם שהודח.
ב-1130 מינה אותו שוב האפיפיור אינוקנטיוס השני לנציגו האישי בגרמניה, משרה אותה מילא עד 1135–1136. הוא נטל חלק חשוב בשכנוע לותאר השלישי לשלוח סיוע צבאי לעזרת האפיפיור כנגד האנטי-אפיפיור אנקלטוס השני וניהל את המשא ומתן להכפפת נזירי מונטה כריסטו לסמכות הוותיקן.
כמו כן, נשלח לסלרנו לדון עם אנקלטוס השני ועם בן בריתו רוג'רו השני, מלך סיציליה.
כהוקרה לפועלו ולתמיכתו באפיפיור, מינה אותו אינוקנטיוס השני למשרת נגיד הוותיקן.
בבחירות ב-1144 נבחר דל אורסו לכהן כאפיפיור לוקיוס השני והוקדש ב-12 במרץ.
הוא בחר בשם זה כנראה משום שיום השנה של לוקיוס הראשון חל כמה ימים לפני כן.
במסגרת מאמציו להיבחר לכהונה, הוא ערך מעין מסע בחירות באנגליה, בו התחייב להעניק הטבות למספר מנזרים, בישופים וכנסיות.
לדוגמה, הוא הבטיח לפטור את מנזר אדמונד הקדוש מכל חובותיו לשלטון החילוני.
כמו כן נשא ונתן עם בישוף הדיוקסיה של ויילס והבטיח לו להעלות את משרתו לארכיבישוף מטרופוליטני ולהעניק פליום לארכיבישוף מיורק.
ביחס למחלוקת על המלוכה האנגלית, הוא תמך במתילדה הקיסרית בתביעותיה לכתר.
בתחילת כהונתו הוא התבקש על ידי אזרחי לוקה לקבל לריבונותו את המבצר שבעיר, זאת כדי לחזק את מעמדם במלחמה מול פריז.
לוקיוס הסכים לבקשה ב-18 במרץ 1144 ותמורת תשלום של עשר ליברות זהב, התחייב להגן על המבצר שהמשיך להיות ברשות אזרחי לוקה כפייף.
גם אפונסו הראשון, מלך פורטוגל שביקש להבטיח את עתיד ממלכתו העצמאית והצעירה, הציע לבצע הומגיום ללוקיוס ולקבל את חסותו.
הוא התחייב למסור את אדמות פורטוגל לריבונותו ולהעלות מס שנתי בזהב בתמורה להגנת האפיפיור ולתמיכתו.
לוקיוס הסכים לפרוש את חסותו על המלך ועל פורטוגל, אולם לא הכריז עליו כעל מלך פורטוגל, אלא כעל דוכס פורטוגל.
אפונסו היה עתיד לקבל את ההכרה האפיפיורית רק בימי אלכסנדר השלישי כ-30 שנים מאוחר יותר.
בנוסף, העניק לוקיוס מעמד של עיר חופשית לטרקוויניה.
על אף שלפני כהונתו של לוקיוס שררו יחסים טובים בינו לבין רוג'רו השני מלך סיציליה, ולוקיוס היה אף סנדק של אחד מילדיו, לאחר היבחרו למשרה, התדרדרו היחסים ביניהם.
שני הצדדים שאפו להרחיב את תחומי שליטתם באזור הנתון למחלוקת: העיר קפואה וסביבותיה.
הצדדים נפגשו על מנת להבהיר את יחסי האדון והוסאל ששררו ביניהם ומשלא נענו דרישותיו של רוג'רו השני, הוא הורה לבנו רוג'רו השלישי לפלוש לקפואה.
הלה ביצע את המוטל עליו, הכה בצבאות האפיפיור והגיע עד פרנטינו (Ferentino), צפונית לקפואה.
מהלך זה גרם לאפיפיור לסגת מעמדותיו והוא נאלץ לשאת ולתת עם רוג'רו השני על שביתת נשק לשבע שנים ולמלא את דרישותיו.
אמנם בתחילת כהונתו, נקט לוקיוס צעדים תקיפים נגד חברי הסנאט שלמעשה גם אם לא להלכה קיבלו כח רב בעת כהונתו של האפיפיור אינוקנטיוס השני, אך כניעתו של לוקיוס העבירה מסר לחברי הסנאט הרומי שרצו כל העת בשליטה ובסמכות עצמאית כבימי האימפריה הרומית, שזוהי העת המתאימה לממש את חפצם.
חברי מעמד הסוחרים חברו גם הם אל הניסיון להשתחרר מעול האפיפיור בעוד משפחות האצולה נקטו נייטרליות.
הסנאטורים מובלים על ידי ג'יורדאנו פיירלאוני (Giordano Pierleoni), אחיו של האנטי אפיפיור אנקלטוס השני, הכריזו על מרד בסמכות האפיפיור, גירשו את אנשיו מלשכותיהם והכריזו על הקמת "הקומונה הרומית".
הם דרשו מהאפיפיור להפסיק לנהל את השלטון החילוני, לעזוב את האדמות שאינן כנסיות ולהפסיק לגבות מסים.
בתחילה ביקש לוקיוס את עזרתו של רוג'רו השני, אך זה עדיין נטר לו טינה וסירב.
אז פנה לוקיוס במכתב וביקש את עזרתו של קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואליו הצטרף גם ברנאר מקלרבו שהפציר מהקיסר להתערב.
כשחיכה לוקיוס לתשובת הקיסר, החליט לעשות מעשה והחליט לגייס את האצילים לצידו.
הוא פנה במיוחד למשפחת פרנגיפני (Frangipani) והציע להעביר את המבצר שבסירקוס מקסימוס ואת האדמות שבדרום גבעת הפאלאטיום לרשותם בתמורה לתמיכתם בו.
משפחות האצולה הסכימו והפורום רומאנום הפך לשדרה קרב שבגלל נמנע לוקיוס מלנסוע לגבעת האוונטין שם היה אמור להסמיך את ראש המנזר החדש של סן סבא.
לבסוף, צעד לוקיוס השני בראש צבא קטן לעבר עמדות הסנאטורים בניסיון למגר אותם, אך נסוג לאחר בלחץ כוחותיהם ונפצע קשות מאבן שנזרקה עליו.
הוא לא הצליח להתאושש מהפציעה ומת בכנסיית San Gregorio Magno al Celio תחת הגנתם של בני פרנגיפני.
הוא נקבר באמבולטוריום שבבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו.
לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס היה פוליטיקאי ומצביא רומי בולט בשלהי תקופת הרפובליקה.
הוא נבחר לקונסול ונמנה עם ראשי סיעת האופטימאטים שהתנגדה ליוליוס קיסר.
שמו מוזכר לראשונה על ידי מרקוס טוליוס קיקרו כעד במשפטו של גאיוס ורס בשנת 70 לפנה"ס.
בשנת 61 לפנה"ס נבחר לאיידיל קורולי, ונתפרסם על שום המשחקים הגלדיאטורים המפוארים שארגן.
הוא נישא לפורקיה, אחותו של קאטו הצעיר, ותמך בקאטו במאבקו נגד השחיתות.
התנגדותו לפופולרים הייתה כה עזה, עד כי הואשם על ידי קיסר בשנת 59 לפנה"ס בקשר לרצוח את גנאיוס פומפיוס, שהיה באותה עת בעל ברית של יוליוס קיסר בברית שנודעה בשם הטריומווירט הראשון.
אהנובארבוס נבחר לפראיטור בשנת 58 לפנה"ס, והעמיד עצמו לבחירה לכהונת הקונסול בשנת 55. כדי להתמודד עמו ועם שותפיו האופטימטים, התכנסו הטריאומווירים בלוקה.
במהלך הוועידה הוחלט שפומפיוס ומרקוס ליקיניוס קראסוס יתמודדו לכהונת הקונסול והם אכן ניצחו את אהנובארבוס בשנת 55. הוא רץ פעם נוספת בשנת 54 והפעם הצליח להיבחר.
עמיתו לקונסולאט היה אפיוס קלאודיוס פולכר.
למרות רגשות הטינה שחש כלפי קיסר לא הצליח לעשות נגדו דבר.
בינתיים היחסים בין קיסר לפומפיוס החלו להתקרר, במיוחד אחרי מותה של יוליה, בתו של קיסר שהייתה אשתו האהובה של פומפיוס.
אהנובארבוס ניצל את הקרע ההולך ומתפתח בין שני האישים וקשר עצמו לפומפיוס.
בשנת 52 היה אחראי על ניהול המשפט נגד טיטוס אניוס מילו באשמת רצח פובליוס קלודיוס פולכר.
בשנת 50 ניסה להתמודד לכהונת האוגור, אך הפסיד לבן חסותו של קיסר, מרקוס אנטוניוס.
בשנת 49 לפנה"ס, נשלח לגאליה כמושל מטעם הסנאט, אך בדרך פגש בקיסר שחצה את הרוביקון.
אהנובארבוס הפגין אומץ לב וציפה שאופטימטים נוספים יתמכו בו, אך אלה התמהמהו ובמיוחד פומפיוס שלא עשה דבר.
צבאו של אהנובארבוס עבר לצדו של קיסר ואהנובארבוס עצמו נאלץ להיכנע.
קיסר הפגין את מידת הקלמנטיה המפורסמת שלו ולא פגע בו לרעה.
למרות היחס הטוב שקיבל מידיו של קיסר הוא המשיך במאבק נגדו והצטרף לצבא פומפיוס ביוון.
אהנובארבוס תמך במדיניות תקיפה וקיצונית נגד תומכיו של קיסר ונגד הסנאטורים שנותרו נייטרליים במאבק.
הוא נפל בקרב פרסלוס, לפי הנאום הפיליפי השני של קיקרו היה זה אנטוניוס שהרגו.
לוקיוס אורונקוליוס קוטה (לטינית: Lucius Aurunculeius Cotta; נפטר ב-54 לפנה"ס) היה חייל ומפקד תחת פיקודו של יוליוס קיסר הידוע בעיקר בעקבות תפקידו במאבק נגד אמביוריקס בקרב אטואטוקה, כחלק ממלחמת גאליה.
המעט שידוע לנו על קוטה נשאב בעיקר מהספר החמישי של קיסר אודות מלחמת גאליה, שמסביר את מעשיו של קוטה במהלך העימות.
אזכורו המוקדם ביותר, 57 לפנה"ס
קוטה מוזכר לראשונה בשנת 57 לפנה"ס, במהלך מתקפה של הגאלים על ביבראקטה, עיר שהייתה בשליטה של שבט האיידואים.
במקרה זה מינה קיסר את קוטה ואת קווינטוס פדיוס (Quintus Pedius) למפקדי חיל הפרשים.
בשנת 55 לפנה"ס, במהלך הפלישה הראשונה של קיסר לאי הבריטי, קיבל קוטה יחד עם קווינטוס טיטוריוס סבינוס את הפיקוד על הצבא שנותר בגאליה.
שני הלגאטוסים נשלחו לאזורים של שבטי המוריני והמנאפי.
ב-54, לאחר שהביסו את שבט המנאפי, יצאו להקים מחנה לקראת החורף בפקודתו של קיסר, באזור האבורונים.
לוקיוס יוניוס ברוטוס היה ממייסדי הרפובליקה הרומית וכיהן כקונסול רומא הראשון לצד לוקיוס טארקוויניוס קולטינוס.
בחייו נטל ברוטוס תפקיד מוביל בגירוש מלך רומא האחרון לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס וייסוד הרפובליקה הרומית.
ברוטוס מצא את מותו בקרב סילבה ארסיה נגד המלך המגורש בשנת 509 לפנה"ס.
לוקיוס יוניוס נולד לטארקוויניה (Tarquinia), בתו של מלך רומא החמישי, לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס ואחותו של מלך רומא השביעי והאחרון, לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, בשלהי עידן המלוכה.
שלטונו הטיראני של סופרבוס כלל הוצאות להורג של אצילים רומאים שנתפסו בעיניו כאיום אפשרי על שלטונו.
בין האצילים שנהרגו היו אביו ואחיו של לוקיוס יוניוס.
משנודע לו אודות רצח אחיו, גמל לוקיוס בליבו להעמיד פני טיפש על מנת להימנע מהתבלטות בחברה הרומאית ולהיתפש כאיום אפשרי למלך.
כך זכה לוקיוס לכינוי ברוטוס .
על פי ליוויוס, בעת שעסק סופרבוס בהקמת מקדש ברומא נתגלה בעיניו אות מבשר רעות.
בעקבות זאת שלח סופרבוס את שני בניו, טיטוס (Titus) וארונס (Aruns) יחד עם ברוטוס לאורקל של דלפי.
בטרם עזבו את דלפי בקשו בניו של סופרבוס מהפיתיה שתגלה להם את זהותו של השליט הבא של רומא.
הפיתיה השיבה כי הראשון מביניהם שישק לאמו יזכה לשלוט בעיר.
כך יצאו השלושה חזרה לרומא כאשר בניו של סופרבוס ממהרים לפגוש את אימם עם שובם.
ברוטוס, שחשד כי נבואתה של הפיתיה הייתה מטאפורית, העמיד פנים שהוא נופל ארצה ונשק לאדמה.
הגישה המחקרית הרווחת רואה בסיפור הנסיעה לדלפי, כמו ברוב הסיפורים על ברוטוס, חבריו ויריביו, אגדה פוליטית חסרת ביסוס עובדתי.
על פי המסורת הרומאית, הגורם שהצית את מרד העם כנגד המלוכה הרומית היה אונס לוקרטיה.
סקסטוס (Sextus) טארקוויניוס, בנו של המלך אנס אישה אצילה בשם לוקרטיה (Lucretia), עת שישנה בביתה.
לוקרטיה שלא ידעה את נפשה מרוב צער עקב אובדן כבודה וחרפת משפחתה, זימנה אליה את בעלה לוקיוס טראקוויניוס קולטינוס (Lucius Tarquinius Collatinus) ואביה ספוריוס לוקרטיוס טריקיפיטינוס (Spurius Lucretius Tricipitinus) אליהם נלוו לוקיוס יוניוס ברוטוס ופובליוס וולריוס פובליקולה (Publius Valerius Publicola).
לאחר שסיפרה להם את שאירע וביקשה שינקמו את נקמתה, התאבדה לוקריציה בדקירת פגיון בלבה.
לאחר מותה שלף ברוטוס את הפגיון ונשבע שירדוף את המלך על כל משפחתו וכי לא יסבול עוד מלוכה ברומא.
הסובבים את ברוטוס לא הבינו מהיכן נבע אופיו הנחוש של האדם שחשבו עד אותו הרגע לטיפש.
לאחר מכן לקחו ברוטוס, קולטינוס, וולריוס וספוריוס את לוקרטיה המנוחה לכיכר העיר וסיפרו את סיפורה.
ברומא נשא ברוטוס נאום תקיף בגנות המלוכה, לאחריו גירשו אזרחי העיר את משפחת המלוכה.
המלך שהיה עסוק באותה העת במערכה צבאית בארדיאה (Ardea) שמע על דבר המרד וניסה לחזור במהרה לרומא, שם מצא את שערי העיר סגורים בפניו ונאלץ למצוא מקלט בקאירי (Caere).
במקביל, רכב ברוטוס לארדיאה במטרה לזכות בתמיכת הצבא בגירוש המלך.
כאשר הגיע התקבל בשמחה על ידי הצבא, וילדיו של המלך אשר שהו במחנה גורשו.
בתום המרד מונו ברוטוס וקולטינוס לקונסולים (בשמה הקודם-פראיטור) משותפים.
המשרה החדשה שירשה את רוב סמכויות המלך הוגבלה לכהונה חד שנתית של שני פקידים נבחרים במטרה למנוע את שובה של העריצות לעיר.
מסופר כי פעולתו הראשונה של ברוטוס בשלטון הייתה להשביע את הרומאים לעולם לא לשוב ולקבל עליהם שלטון מלוכני, מחשש שמשפחת המלוכה תנסה להשפיע על אזרחי רומא החופשיים ולשוב לשלטון.
חשש זה אכן התממש תוך זמן קצר כאשר נחשף קשר של מספר אזרחים רומאים להשיב את טראקווינוס.
בין הקושרים היו גם שני בניו של ברוטוס, והוא הורה להוציאם להורג יחד עם שאר הקושרים.
כפועל יוצא מההוצאות להורג התכופות תחת שלטונו של סופרבוס קטן מספר החברים בסנאט, שהיווה בשלב זה מועצה משנית בשיטת השלטון הרומאית.
ברוטוס ביקש לחזק את כוחו של הגוף על מנת לתרום ליציבות המדינה והגדיל את מספר חבריו ל-300 באמצעות צירוף סנטורים חדשים מקרב הפרשים.
המבנה החדש של הסנאט נועד ליצור מחויבות של כל המעמדות בחברה הרומאית לשלטון באמצעות צירוף חברים שלא נמנו על האצולה הפטריקית.
לאחר מכן ייצר ברוטוס את משרת הרקס סקרורום (בלטינית- מלך טקסי) על מנת להחליף את המלך בתפקידיו הדתיים.
על נושא המשרה נאסר לכהן במהלך תקופתו בתפקיד פוליטי על מנת ליצור אופי דתי מובהק לתפקיד.
בציבור הרומאי החל לפשוט חשש לחירות החדשה שהושגה ערב המהפכה.
בראייתם המקור לסכנה היה לא אחר מהקונסול טראקוויניוס קולטינוס, שהשתייך למשפחת המלוכה המודחת.
היות שהמשפחה כבר חזרה לכס המלכות בעבר (עם רציחתו של סרוויוס טוליוס) כל עוד הטראקווינים נותרו בשלטון קיימת סכנה לחזרת המלכים.
ברוטוס פנה לקולטינוס וביקש ממנו 'לסייע' להמשך המהפכה ולהתפטר משלטון.
קולטינוס אכן התפטר ויצא לגלות בלנוויום (Lanuvium), ופובליוס וולריוס פובליקולה הושבע לקונסול תחתיו.
לאחר מכן העביר ברוטוס החלטה בסנאט לגרש את כלל בני משפחת טראקווינוס שנותרו ברפובליקה.
ברוטוס, שהיה בעצמו אחיינו של המלך המודח חמק מגורל זה היות שהקשר המשפחתי היה מצד אימו.
קרב סילבה ארסיה ומותו של ברוטוס
טראקוויניוס המודח המשיך בניסיונותיו העיקשים לחזור לכס המלוכה הרומאי.
לאחר שמזימתו הקודמת העלתה חרס, פנה לבני העיר ויי (Veii) וביקש שיסייעו לו להילחם בגלוי ברומא ולהשיבו לשלטון.
ויי האטרוסקית שבקשה לנקום על תבוסות עבר לרומא, חברה עם עיר אטרוסקית נוספת, טארקווני (Tarquinii) והכריזה מלחמה על רומא.
שני הצבאות נפגשו ביער בשטח רומא.
הפרשים האטרוסקים הובלו בידי בנו של סופרבוס, ארונס ומנגד הפרשים הרומאים הובלו בידי ברוטוס.
ברוטוס שזיהה את המתקפה המתקרבת בחר להשיב מלחמה.
בתום הקרב שהסתיים ללא הכרעה ברורה בין הכוחות הרומאים לאטרוסקים, נסוגו הכוחות הזרים והוכרז על ניצחון רומאי.
עם חזרת הכוחות לרומא נערכה לברוטוס לוויה מפוארת ואזרחי העיר נמלאו צער על מותו.
מסופר כי נשות רומא בפרט אבלו על מותו של ברוטוס במשך שנה תמימה, זאת משום שראו בו דמות אב היות שהוא החל את מלחמתו כנגד המלוכה כדי לנקום את אובדן כבודה של אישה.
מידת מהימנות תיאור ייסוד הרפובליקה הרומית וקורותיו של ברוטוס מצויים במחלוקת בקרב חוקרים.
יש שדוחים את כלל הסיפור המהפכה, ואת קיומו של ברוטוס בפרט, בתואנה שמדובר בשכתוב דרמטי של אירועים הדרגתיים שהתרחשו לאורך מספר שנים.
המצדדים בטענה זו מצביעים כי לברוטוס מיוחסים מעשים המהווים אידאות של קבוצות אינטרס שונות בחברה הרומאית בהם האריסטוקרטיה, הפלבאים והשושלת (gens) היוּנִיִית.
עבור האריסטוקרטיה הרומית, גילם ברוטוס ערכים שהצדיקו את הסדר החברתי של תקופת הרפובליקה, בהם גירוש מלוכה יהירה, כינון ממשל חוקתי והנכנות להקרבה עצמית בשירות המדינה.
כאשר גויס צאצאו של ברוטוס, מרקוס יוניוס ברוטוס לקנוניית הקשר לרצח יוליוס קיסר, נטען בפניו שתפקיד זה עבר לו בירושה.
את חיבורו ספרי השנים פתח ההיסטוריון טקיטוס במילים הבאות: "בעיר רומא מלכתחילה החזיקו מלכים; את החירות והקונסולאט הנהיג לוקיוס ברוטוס".
את שמותיהם של חבריו למשׂרה לא ראה טקיטוס לנכון להזכיר.
בעבור הפלבאים תיאורו של מייסד הרפובליקה כפלבאי שרתה את האינטרסים הפוליטיים של קבוצה זו.
בפועל, עצם קיומם של פלבאים בקום הרפובליקה ויכולתם לשרת בקונסולט מצוי כיום במחלוקת בקרב חוקרים.
גם השושלת היונית עצמה הרוויחה מהתיאור ההיסטורי של ברוטוס כמייסדה האגדי מכיוון שבתקופת הרפובליקה היכולת להיבחר למשרות פוליטיות נקבעה על סמך תקדים משפחתי.
אך היות שהרומאים נהגו למנות את השנים על פי שמות הקונסולים המכהנים, עובדת קיומו וכהונתו של ברוטוס כקונסול ברומא היא אכן סבירה, גם אם התפקיד אותו מילא בייסוד הרפובליקה הרומית נותר עלום.
ישנה תפיסה הגורסת כי תפקיד הקונסול הרומאי שהחליף בתקופת הרפובליקה את המלוכה התפתח באופן הדרגתי עוד בימי המלוכה תוך שהוא צובר סמכויות הולכות וגדלות על חשבון המלך.
במקרה כזה אפשר שברוטוס כיהן כקונסול עוד בתקופת המלוכה.
מבנה זה מזכיר את שלטונו של הטירן פייסיסטראטוס באתונה, בתקופתו כיהנו שני פקידים שנתיים שעל שמם נקראה השנה.
גם בקרב אלו המקבלים כי בשנים האחרונות למאה השישית לפנה"ס אכן התרחשה הפיכה ברומא (גם אם פרטיה סולפו במקצת ברבות השנים) מידת מעורבותו של ברוטוס בהפיכה אינה ברורה.
לכאורה, ניתן לטעון שברוטוס שהיה בעצמו בן למשפחת המלוכה, ביקש לשלוט בעיר ולראייה ניתן להביא את דרישתו של ברוטוס מלוקיוס טרקוויניוס קולטינוס להתפטר מתפקידו.
במקרה כזה לא ברור אם מבנה הקונסולט הכפול אכן התקיים מיד לאחר המהפכה הרפובליקנית.
לוּקיוּס אַנֶאוּס פלוֹרוּס היה היסטוריון רומאי יליד אפריקה שחי בתקופת שלטונם של טראיאנוס ואדריאנוס.
פלורוס חיבר תקציר של תולדות רומא מהיווסדה ועד סגירת שערי מקדש יאנוס על ידי אוגוסטוס ב-25 לספירה, כשהוא מסתמך בעיקר על "תולדות רומא" של ליוויוס.
החיבור נושא את השם הארוך: Epitomae de Tito Livio Bellorum Omnium Annorum DCC Libri II (אפיטומות של טיטוס ליוויוס, כל המלחמות במשך 700 שנה, בשני ספרים) או Epitome Rerum Romanorum ("תקציר עלילות הרומאים").
הוא כתוב בסגנון מנופח ונמלץ כשיר הלל לגדולתה של רומא, שימי חייה נחלקים בו לשלוש תקופות: ילדות, נעורים ובגרות.
פלורוס טועה לעיתים קרובות בפרטים כרונולוגיים וגאוגרפיים, אך למרות מגרעותיו היה הספר נפוץ מאוד בימי הביניים כתקציר נוח ושימושי של תולדות רומא, והוא הוסיף לשמש כספר ללימוד עד המאה ה-19. בכתבי היד של הספר שנשתמרו לימינו מופיע המחבר בשמות יוליוס פלורוס, לוקיוס אנאוס פלורוס או סתם אנאוס פלורוס.
ישנם חוקרים הסבורים כי בשל מאפייני סגנון דומים יש לזהותו עם פובליוס אניוס פלורוס (Publius Annius Florus), המשורר, הרטוריקן וידידו של הקיסר אדריאנוס, מי שחיבר את הדיאלוג העוסק בשאלה האם היה ורגיליוס נואם או משורר, שההקדמה לו נשתמרה לימינו.
פלורוס על כיבוש ירושלים על ידי פומפיוס
בתיאורו את כיבושי פומפיוס, פלורוס מזכיר את כיבוש ירושלים (63 לפנה"ס) ומספר שפומפיוס עבר בדרכו אליה "דרך המטעים והעצים הריחניים המפורסמים של לבונה וצורי" (באזור יריחו).
הוא מספר שהיהודים ניסו להגן עליה, אולם פומפיוס "נכנס וראה את סודה הגדול של אומה כופרת זו פתוח לראווה, השמיים תחת גפן מזהב".
הכינוי "אומה כופרת" ליהודים הפך לנפוץ במיוחד כתוצאה ממרד התפוצות בזמן טראיאנוס.
השמיים היו מתוארים ברקמת אריג שהיה תלוי בבית המקדש.
גפני הזהב השתרגו מעל שער המקדש.
את הדגש שפלורוס שם על תמונת השמיים יש להסביר בהשקפה שהייתה נפוצה ברומא על היהודים כסוגדים לשמיים.
פלורוס מספר גם שפומפיוס מונה לבורר בין האחים הורקנוס ואריסטובולוס (שנאבקו על כתר המלוכה של יהודה), ושהוא החליט לטובת הורקנוס וזרק את אריסטובולוס לכלא.
לוקיוס אמיליוס פאולוס היה מצביא ומדינאי רומאי.
פיקד על הכוחות הרומאיים בקרב קאנאי ונהרג במהלכו.
הוא היה בנו של מרקוס אמיליוס פאולוס, בן למשפחת הקורנליי, אחת המשפחות החזקות ביותר ברומא.
בנו היה לוקיוס אמיליוס פאולוס מקדוניקוס, ונכדו היה פובליוס קורנליוס סקיפיו אמיליאנוס.
בת נוספת שלו הייתה אמיליה פאולה, שנישאה לפובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס, וילדה לו את קורנליה אפריקנה שהייתה אמם של האחים גרקכוס המפורסמים.
הוא מונה לקונסול בשנת 219 לפנה"ס יחד עם מרקוס ליוויוס סלינטור, ובמסגרת תפקידו זה נשלח למלחמה באיליריה.
המלחמה הסתיימה בניצחון והשליט האילירי דמטריוס נמלט למוקדון.
אולם פאולוס ועמיתו הואשמו שלא בצדק במעילה בשלל, וחויבו בתשלום קנס.
פלוטרכוס טוען שדבר זה השפיע קשות על ביטחונו העצמי של פאולוס.
הוא שימש כשגריר במשלחת לקרתגו בשנת 218 לפנה"ס במסגרת פרשת סגונטום.
בשנת 216 לפנה"ס הוא מונה שוב לקונסול כשעמו מכהן גאיוס טרנטיוס וארו הפופולרי אך חסר הניסיון.
אותה תקופה בזז צבאו של חניבעל את אדמת איטליה בנחת.