tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תופעה זו נגרמת בדומה לאותה תופעה במינרל פלואוריט בשל נוכחות של כמויות זעירות של קטיוני אירופיום (Eu+2) במקום קטיוני הסידן בסריג הגביש.
בישראל ניתן למצוא וולאסטוניט יחד עם פאראוולסטוניט בתצורת חתרורים במדבר יהודה.
בחצי האי סיני בחלקו הדרום-מרכזי והדרום-מערבי (ואדיות סולף, כיד ועוד) ניתן למצוא וולאסטוניט סלעים מתקופת הפרקמבריום.
ווֹלאס ספירמון ג'וניור , הוא אתלט אמריקני.
הוא אלוף עולם בריצת שליחים 4x100 מטר (אוסקה 2007) וסגן-אלוף עולם בריצת 200 מטר (הלסינקי 2005).
שיאו האישי בריצה זו (19.65 שניות), מהווה את התוצאה השביעית בכל הזמנים.
בילדותו עבר להתגורר בעיר פאייטוויל שבארקנסו.
שם סיים את לימודיו התיכוניים והתקבל ללמוד באוניברסיטת ארקנסו שבעיר.
שם התחרה בריצות קצרות בליגת האוניברסיטאות, במשך שתי עונות, עד אשר עבר לליגה המקצוענית.
במסגרת אליפות ה-NCAA באתלטיקה (התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי בארצות הברית) התחרה בריצת 200 מטר, וזכה במדליית הזהב ב-2004, ושנה אחר כך זכה פעם נוספת בזהב, אך באליפות ה-NCAA באולם.
באליפות העולם באתלטיקה, שהתקיימה בהלסינקי באוגוסט 2005 זכה ספירמון במדליית הכסף בריצת 200 מטר, בתוצאה של 20.20 שניות, כשבן ארצו ג'סטין גטלין מקדים אותו.
שנה אחר כך, ב-17 בספטמבר 2006 זכה במדליית הזהב בתחרות גביע העולם של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (המתקיימת כל ארבע שנים), בריצת 200 מטר בתוצאה של 19.87 שניות.
11 ימים בלבד אחר כך (28 בספטמבר) קבע בריצת 200 מטר, כשבמפגש בינלאומי שהתקיים בטגו, קוריאה הדרומית שיא אישי חדש של 19.65 שניות.
ביוני 2007 ניצח בריצת ה-200 מטר באליפות ארצות הברית באתלטיקה, בתוצאה של 19.89 שניות, אולם באליפות העולם באתלטיקה, שהתקיימה באוסקה, יפן אותה שנה הוא זכה במדליית הארד, בתוצאה של 20.05 שניות.
באותה תחרות השתתף ספירמון בריצת שליחים 4x100 מטר, יחד עם דארוויס פאטון, לירוי דיקסון וטייסון גיי, שייצגה את ארצות הברית, וזכה עימה במדליית הזהב.
לאחר אליפות העולם ניצח ספירמון בשני מפגשי גולדן ליג רצופים, בהפרש של יומיים בלבד : ב-14 בספטמבר, בתוצאה 19.88 שניות וב- 16 בספטמבר בתוצאה של 20.22 שניות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) השתתף ספירמון בריצה ל-200 מטרים, הגיע לגמר וחצה את קו הסיום במקום השלישי.
ספירמון חגג את זכייתו במדליית הארד, אף על פי שמסכי הטלוויזיה באצטדיון הראו הילוכים חוזרים בו הוא נראה כשהוא דורך על הקו שמפריד בין המסלולים, מה שהביא לפסילתו מהמירוץ.
ווֹלאס סטיבנס (2 באוקטובר 1879 – 2 באוגוסט 1955), משורר אמריקאי, עורך דין, נולד בעיר רדינג שבפנסילבניה, מבכירי המשוררים האמריקנים במאה ה-20.
סטיבנס נולד ברידינג, פנסילבניה בשנת 1879 למשפחה לותרנית, בנו של עורך דין.
סטיבנס למד בהרווארד והיה נטוע היטב בחיי המעשה, וניהל חברת ביטוח גדולה במשך שנים רבות.
רוב חייו לא זכתה יצירתו להכרה רשמית.
אמנם מבקרי שירה ומשוררים הכירו בכישרונו, אך רק בשנת מותו, 1955, זכה בפרס פוליצר.
אוסף שיריו בספרו "הרמוניום", שראה אור ב-1923, נחשב למיטב השירה האמריקנית של המאה ה-20.
כתיבתו ההגותית חותרת אל שחרור מכבלי הקיום האנושי ויש לה זיקה לאוניברסליות.
הוא נמנה עם מבשרי המודרניזם בשירה והושפע מאימג'יסטים כעזרא פאונד ומהסימבוליזם הצרפתי.
עיקר יצירתו חוברה כאשר היה מבוגר יחסית.
הוא פרסם שירים לראשונה בגיל 35, ומיטב שירתו חוברה לאחר שמלאו לו 50 שנה.
המבקר הספרותי האמריקני הרולד בלום כינה אותו "המשורר הטוב ביותר בתקופתו".
האיש עם הגיטרה הכחולה ושירים אחרים, תרגום: טובה רוזן, כתר 1985, הוצאה שנייה 2022
מטפיזיקון באפלה : מבחר שירים, תרגום: עמוס אדלהייט.
וולאס פורד היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי, שהופיע בכמה סרטי מערבונים ובי מוביז, ונודע בשל מראהו הידידותי ומבנה גופו השרירי בהמשך הקריירה.
פורד נולד בשם סמואל ג'ונס גרנדי בבולטון, לנקשייר, אנגליה, והתגורר באחד מבתיו של הנדבן תומאס ג'ון ברנרדו לאוכלוסייה הנחשלת.
בגיל צעיר אומץ על ידי איכר ממניטובה, קנדה שטיפל בו ביד קשה.
בגיל 11 בערך, ברח מהבית והחל לעבוד בעבודות מזדמנות שונות, בהן סדרן בתיאטרון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שוחרר מהצבא, והיה לחבר בקבוצת שחקני וודוויל.
לאחר מכן עבר להופיע בבימות ברודוויי.
הוא החל בקריירה קולנועית כאשר ליהקו אותו ב-MGM לתפקיד בסרט Possessed ("אחוז דיבוק") ולאחר מכן הופיע בסך הכול ביותר מ-200 סרטים, בהם 13 סרטים בבימויו של ג'ון פורד (אם כי לא הייתה להם קרבה משפחתית).
ב-1932 הופיע בסרט הפולחן "פריקס" בתפקיד פורסו.
ב-1935 הופיע בסרט של ג'ון פורד, "המלשין".
ב-1950 שיחק בסרט "הארווי בתור נהג מונית.
ב-1956 הופיע בסרט "מוריד הגשם" בתפקיד שריף.
ב-1965 שיחק ב"טלאי כחול לצידן של אליזבת הרטמן ושלי וינטרס
כמו כן הופיע ב-1964 בפרק של הסדרה המופע של אנדי גריפית'.
הוא קבור בקבר בלתי מסומן בבית הקברות הולי קרוס בקולבר סיטי.
וולאס ארל סטגנר היה היסטוריון, סופר, מחבר סיפורים קצרים וסביבתן אמריקאי המכונה לעיתים קרובות "בכיר סופרי המערב" ("The Dean of Western Writers").
הוא זכה בפרס פוליצר ב-1972. ובפרס הספר הלאומי ב-1977.
סטגנר נולד בעיירה לייק מילס (Lake Mills) במדינת איווה.
על אביו, ג'ורג' סטגנר (George Stegner), העיד סטגנר כי היה נווד בנשמתו, ובכל תקופת ילדותו ונעוריו נדדה משפחתו פעמים רבות במערב ארצות הברית וסטגנר גדל במקומות שונים דוגמת הערים גרייט פולס במונטנה, סולט לייק סיטי ביוטה והכפר איסטאנד (Eastend) בפרובינציה ססקצ'ואן שבקנדה.
על תקופה זו כתב סטגנר באוטוביוגרפיה שלו "זאב ערבה" (Wolf Willow) כי הוא "חי בעשרים מקומות, בשמונה מדינות וקנדה".
בתקופת הקיץ שהה סטגנר בגרינסבורו בורמונט.
בעת שהותו ביוטה הוא הצטרף לתנועת הצופים שהייתה מסופחת לכנסייה המורמונית (אם כי הוא עצמו היה פרסביטריאני) וזכה בדרגה הגבוהה ביותר שאליה ניתן להגיע בתנועה (Eagle Scout).
ב-1930 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת יוטה.
הוא למד גם בסדנת הכתיבה של אוניברסיטת איווה שבה קיבל את התואר השני מאוניברסיטת איווה ב-1932 ואת הדוקטורט ב-1935.
ב-1934 נישא סטגנר למרי סטיוארט פייג' (Mary Stuart Page).
במשך 59 שנים הם חלקו "שותפות ספרותית אישית מיוחדת במינה" במילותיו של ארתור שלזינגר הבן (Arthur Schlesinger Jr.).
סטגנר מת בסנטה פה ב-13 באפריל 1993 עקב סיבוכים שנגרמו לאחר תאונת דרכים שעבר ב-28 במרץ של אותה שנה.
הוא היה בן 84 במותו.
בנו של סטגנר, פייג' סטגנר (Page Stegner) הוא סופר, מסאי, ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז.
פייג' נשוי לסופרת לין סטגנר (Lynn Stegner).
פייג' סטגנר השתתף יחד עם אביו בספר "מקומות אמריקנים" (American Places) וערך ב-2008 את "אוסף המכתבים של וולאס סטגנר" (Collected Letters of Wallace Stegner).
סטגנר לימד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ובאוניברסיטת הרווארד.
בסופו של דבר הוא התמקם באוניברסיטת סטנפורד, שבה הוא ייסד את החוג לכתיבה יוצרת.
בין תלמידיו: סנדרה דיי או'קונור, אדוארד אבי (Edward Abbey), ונדל ברי (Wendell Berry), סימין דנשוואר (Simin Daneshvar), אנדריו גלייז (Andrew Glaze), ג'ורג' היגינס (George V.
Higgins), תומאס מקגואן (Thomas McGuane), רוברט סטון (Robert Stone), קן קיזי, גורדון ליש (Gordon Lish), ארנסט גיינס (Ernest Gaines), קולין היגינס ולארי מקמרטרי (Larry McMurtry).
סטגנר שירת כעוזר מיוחד למזכיר הפנים של ארצות הברית סטיוארט יודול (Stewart Udall), ונבחר לדירקטוריון של מועדון סיירה לתקופה 1964–1966. הוא עקר לבית שנבנה בסמוך לנקיק מטאדרו (Matadero Creek) בעיירה לוס אלטוס הילס (Los Altos Hills) הסמוכה והפך לאחד מהתושבים הבולטים בה.
ב-1962 הוא השתתף בהקמת "הוועדה למען מרגלות הרים ירוקים" (Committee for Green Foothills), ארגון סביבתני המוקדש לשימור והגנת הגבעות, היערות, ערוצי הנחלים, אדמות הביצה והחופים של חצי האי סן פרנסיסקו.
סטגנר הסביר בקצרה בתחילת הספר "זווית השיפוע הטבעי" את השימוש שעשה במכתבים שטרם פורסמו, אבל השימוש שעשה בשילוב קטעים שנלקחו ישירות מהמכתבים של מרי פוט בספר מבלי לתת קרדיט עוררו מחלוקת מתמשכת.{{הערה|1=[http://books.google.co.il/books?id=jrebNwURn28C&printsec=frontcover#v=onepage&q&f=false Jackson J.
סטגנר גם זכה ב"פרס הספר הלאומי" (National Book Award) ב-1977 עבור "ציפור המשקיף" (The Spectator Bird).
בשלהי שנות ה-80 הוא סירב לקבל את המדליה הלאומית לאומנויות (National Medal of Arts) מהקרן הלאומית לאמנויות משום שסבר כי הקרן נהייתה פוליטית מדי.
הרומן האוטוביוגרפי למחצה "חצייה לביטחון" (Crossing to Safety) שכתב סטגנר זכה לשבחי הביקורות הספרותיות ולהצלחה מסחרית.
סטגנר כתב את ההקדמה וערך את הספר "זהו דינוזאור" ("This Is Dinosaur") עם תמונות של הצלם פיליפ הייד (Philip Hyde), ספר של מועדון סיירה ששימש כחלק מהמערכה שניהל המועדון נגד הכוונה של לשכת הטיוב של ארצות הברית להקים סכרים במונומנט הלאומי דינוזאור, וסייע לייסד את התנועה המודרנית לאיכות הסביבה.
חלק גדול מספריו מתרחש בעיירה גרינסבורו (Greensboro) בוורמונט, שבה התגורר בחלק מחייו.
כמה מהדמויות המופיעות בספריו (בייחוד בספר "צמיחה שנייה" – Second Growth'') מוצגות בצורה בלתי מחמיאה עד כדי כך שתושבי גרינסבורו נעלבו, והוא לא ביקר בעיירה במשך כמה שנים לאחר שהספר יצא לאור.
ביום השנה המאה להולדתו של סטגנר כתב הסופר טימותי איגן (Timothy Egan) בניו יורק טיימס הרהורים על מורשת הסופר, כולל היחסים המעורערים עם העיתון.
מעל ל-100 קוראים, בהם הסופרת ג'יין סמיילי (Jane Smiley) כתבו תגובות על הכתבה.
מתוך הכרה במורשת של סטגנר באוניברסיטת יוטה החלה הוצאת הספרים של האוניברסיטה (University of Utah Press) לחלק מ-2010 את "פרס סטגנר בהיסטוריה של המערב האמריקני או באיכות הסביבה" (Stegner Prize in Environmental or American Western History).
פרס זה מוענק למונוגרפיה הטובה ביותר שהוצאת הספרים מקבלת בנושא ההיסטוריה של מערב ארצות הברית או של התנועה לאיכות הסביבה בפרק זמן נתון.
הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה הקימה את "מרכז וולאס סטגנר" (Wallace Stegner Center) העוסק בקשר שבין מחקר משאבי הטבע לחקיקה ומדיניות בנושאי הסביבה.
במכללת המדינה לואיס-קלארק (Lewis-Clark State College) בעיר לואיסטון באיידהו נהוג לערוך הרצאה שנתית על שם סטגנר (The Wallace Stegner Lecture) הנחשבת זמן רב כהישג תרבותי-ספרותי בולט בקהיליית המכללה.
במסגרת ההרצאה אותה נערכים דיונים על הקשרים בין הסופר או הסופרת המעבירים את ההרצאה לבין מחוזות הפיזיים והפסיכולוגיים בהם הם שוכנים.
מלגת וולאס סטגנר (Wallace Stegner Fellowship) היא תוכנית באוניברסיטת סטנפורד המאפשרת לעשרה זוכים מדי שנה להשתתף בסדנת כתיבה יוצרת שבועית באוניברסיטה.
הבית שבו התגורר סטגנר מגיל 7 עד גיל 12 בכפר איסטנד (Eastend) בססקצ'ואן בקנדה שוחזר על ידי מועצת האומנויות של איסטאנד ב-1990 ומיועד כמעון לאמנים.
מלגת וולאס סטגנר לאומנויות (Wallace Stegner Grant For The Arts) מאפשרת לסופרים קנדים קבלת מלגה בסכום של 500 דולר קנדים ומגורים חינם בבית במהלך חודש אוקטובר.
ב-2003 יצא לאור שירה של שלישיית האינדי רוק "ממבו סאנס" (Mambo Sons) "דבר חי קטן / חצייה לביטחון" ("Little Live Thing / Cross to Safety", שמות שניים מספריו של סטגנר) המושפע מכתביו של סטגנר.
את השיר חיברו סקוט לאוסון (Scott Lawson) והגיטריסט טום גרה (Tom Guerra), ומשום כך הוזמן לאוסון להתגורר בבית סטגנר במרץ 2009.
במאי 2011 דיווח ה"סן פרנסיסקו כרוניקל" שביתו של סטגנר בלוס אלטוס הילס, שנמכר ב-2005 מיועד להריסה על ידי בעליו הנוכחי.
לין סטגנר אמרה שהמשפחה ניסתה למכור את הבית לאוניברסיטת סטנפורד, אבל האוניברסיטה אמרה כי הבית יימכר במחירי השוק, כמקובל לנכסי דלא ניידי הנתרמים לסטנפורד.
מרי סטגנר, אלמנתו של וולאס סטגנר אמרה כי הוא היה מביע מורת רוח מהמהומה סביב נושא זה.
בנוסף, כשהעיירה הביעה רצון לקרוא למשעול ליד ביתו על שמו הוא סירב.
עם זאת, מרי הודתה שבעלה נהנה אחר-כך לטייל במשעול, ושנים לאחר מותו ב-2008 המשעול נקרא על שמו.
הנרי (1950) עבור ""The Blue-Winged Teal, פעמיים זוכה מלגת גוגנהיים (1949 ו-1959), עמית בכיר במכון הלאומי למדעי הרוח (National Institute of Humanities), חבר באקדמיה האמריקנית לאומנויות וכתבים (American Academy of Arts and Letters).
"האנציקלופדיה של הביוגרפיה העולמית" דיווחה שערכו של פרס ליטל בראון היה "2,500 דולרים, שבאותה תקופה היה סכום גדול.
הספר היה להצלחה ספרותית וכספית וסייעה לסטגנר לקבל את המשרה...
וולאס וגרומיט בעולם של המצאות היא תוכנית מדע באנימציית סטופ-מושן ששודרה בערוץ BBC One והופקה על ידי ארדמן אנימציות.
ה-BBC אמר בהצהרה לעיתונות על הסדרה "יהיה אפשר לראות הומוריסטיות רבה של וולאס ואת כל החידושים, גאדג'טים, המצאות בעזרתו של גרומיט.
הסדרה נועדה לעורר את כל החדשנות האפשרית ולהביא דור של מדענים צעירים".
פיטר סאליס חזר לדבב את וולאס.
אשלי ג'נסן דיבב את כתב המדע של וולאס אשר מספר על המצאות שכשלו ונשארו על לוח השרטוט.
ג'ון ספרקס דיבב קולות רקע וגם את הארכיונאי.
וולאס מגיש תוכנית מדע בעזרתו של הבמאי, תסריטאי, צלם, מלהק, מפיק ועורך גרומיט.
בכל פרק וולאס מציג המצאה אחרת, מדבר עם כתב ההמצאות ומחפש המצאות מעניינות מהעבר בעזרת ארכיונאי.
הסדרה הוזמנה על ידי ג'יי האנט וג'ו כדור אחראי התוכן של ה-BBC One.
על תפאורת הפלסטלינה ודמויות הפלסטלינה היה אחראי ניק פארק ששימש גם כמפיק הסדרה.
את הסדרה ביימה מרלין כרוסינאם.
את וולאס דיבב פיטר סאליס, את כתב המדע דיבבה אשלי ג'נסן ואת הארכיונאי דיבב ג'ון ספרקס.
בכל שבוע שודר פרק אחד.
בכל שבוע מסביר וולאס על ממציא ועל המצאותיו.
כתב המדע של התוכנית מסקר המצאה משונה שנשארה על לוח השרטוט.
וולאס נותן הצצה לדברים משונים.
מכונה שמוציאה ממנה המצאה מיוחדת לקראת סוף הפרק.
ב-13 בדצמבר יצא DVD המכיל את כל 6 הפרקים בתוספת מאחורי הקלעים, מדריכים ליצירת דמויות הפלסטלינה והכנת המצאות.
וולבי זנב-שוט (שם מדעי: Macropus parryi; ידוע גם כוולבי פארי או כוולבי נאה-פנים), הוא מין של יונק כיס בינוני בסוג קנגורו האנדמי לחוף הצפון-מזרחי של אוסטרליה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1835 על ידי הזואולוג האנגלי אדוארד טרנר בנט, והוא משויך לתת-הסוג Notamacropus.
מקור שמו המדעי הוא כדלהלן: "Macropus" = "ארוך רגל" ומתייחס לרגליים הארוכות של המינים בסוג.
"parryi" - הוא על שמו של מגלהו סר אדוארד פארי.
וולבי זנב-שוט הוא חיית כיס נוחה מאוד לאילוף עם מזג רגוע; למעשה, הפרט הראשון של המין שתואר גודל כחיית מחמד בביתו של אדוארד פארי בשנת 1834 והתנהג כמו כלב מבוית.
מבחינה גנטית וחיצונית וולבי זנב-שוט דומה בעיקר לוולבי שיחים מערבי וכן למין הנכחד - וולבי גריי.
וולבי זנב-שוט בעל מבנה גוף ארוך ורזה יחסית, ועל כן יש לו דמיון מסוים למיני הקנגורו "האמיתיים".
הוא נחשב למין בינוני בגודלו: גובה של זכר בוגר בעת עמידה זקופה הוא 70–93 ס"מ, בעוד שהנקבות יהיו קטנות במעט וגובהם יהיה 65–75 ס"מ.
ההבדלים הגופניים הנוספים בין הזכרים לנקבות מתבטאים במסת הגוף; משקל הזכר הבוגר הוא 14–26 ק"ג בממוצע לעומת משקל נקבה בוגרת שעומד על 7–15 ק"ג בממוצע.
לוולבי זנב-שוט ראש משולש ואלכסוני בדומה לאייל, והוא בינוני בגודלו ביחס לגוף.
האוזניים שלו גדולות ועגלגלות ומחודדות מעט בקצוות, ומלבד קווצות שיער בבסיס האוזן די קרחת בצד הפנימי.
כתפיו של הוולבי ישרות ואילו פלג גופו האחורי קמור ועגלגל.
השוקיים תחובות ובולטות היטב במותניים, והן נמתחות כמעט לגמרי רק בעת הניתור.
האף הבינוני של הוולבי משולש ואלכסוני ומזכיר בצורתו לב, ועיניו גדולות ושחורות עם ריסים בולטים.
הגפיים האחוריות של הוואלבי זנב-השוט חזקות, מוצקות ועבות, והן בעלות קרסול רחב שעליו הוולבי נשען בעת העמידה והאכילה.
לכל אחת מהגפיים האחוריות יש 3 אצבעות המאפיינות את הקנגוריים: זרת עבה מצד אחד ומצד שני שתי אצבעות מאוחדות; במרכז יש אצבע אחת ארוכה ועבה שנושאת את מרבית הכובד של הוולבי.
לכל אצבע יש טופר גדול ושחרחר ולאצבע המאוחדת יש שני טפרים קטנים הסמוכים מאוד אחד לשני.
הגפיים הקדמיות והדקות של מין זה ארוכות מאוד ביחס לוולארו למשל, ולהם כפות ידיים קטנות בעלות 5 טפרים קצרים וחדים.
כפי שמשתמע משמו, אחד המאפיינים הבולטים של וולבי זנב-השוט, הוא הזנב שלו; הזנב ארוך במיוחד ביחס לגופו ולרוב אף ארוך יותר מהאורך הכללי של גופו.
אורך זנבם של הזכרים למשל יהיה כ-95 ס"מ, ואורך זנב הנקבות יהיה כ-80 ס"מ.
זנבו של מין זה עבה וגמיש למדי והוא נוטה להיות עבה בתחילתו והופך לצר וחד יותר בקצהו.
קצה הזנב של הוולבי בצבע שחרחר או חום כהה עם ציצת שיער קצרה בניגוד לצבע האפור של שאר הזנב.
מקור השם "זנב-שוט" ניתן על ידי הציידים שהיו צדים אותו בעבר על מנת להשתמש בזנבו בתור שוט.
לוולבי זנב-שוט פרווה עבה וקצרה המורכבת משערות צפופות וזיפיות דמויות צמר.
צבע הפרווה של המין די זהה למיני קנגורו רבים ודומה במיוחד לקנגורו אפור מזרחי: אפור כסוף או בהיר ברוב חלקי הגוף, עם גוון חום דהוי או אפור כהה בעיקר בפלג האחורי ובשוקיים.
באזור הכתף השערות של הוולבי כהות במעט מן הרגיל ועל כן נראה כאילו יש לו שם פס דהוי קצר.
המותניים, המפשעה, החזה, הזרועות והרגליים בצבע לבן קרמי בוהק ואילו הקרסול וכפות הידיים והרגליים בצבע שחור מפוחם.
בצידי השוקיים יש לו לעיתים כתם לבנבן דהוי.
הפרווה של הוולבי תהיה כהה במעט בקיץ לעומת החורף.
ללא ספק, סימן הזיהוי העיקרי של וולבי זנב-שוט הוא הסימונים המיוחדים שבפניו שהקנו לו את השם "וולבי נאה-פנים".
הראש עצמו בצבע אפור כסוף או בהיר בדומה לגוף, בעוד שהמצח יהיה בצבע חום כהה.
חרטומו ופניו של וולבי זה בצבע חום שוקולד כהה עד שחור המזכיר מאוד "מסיכה", ולאורך הלחיים יש רצועת שיער בולטת בצבע לבן שנמשכת מתחת לעין עד ללוע ומבליטה היטב את ה"מסיכה" השחורה שמעליה.
רצועת השיער עבה וצפופה ונראית לעיתים כחתימת זקן.
סביב העיניים של הוולבי יש כתם שחור קטן, ומעליו יש זוג גבות לבנות; במבט מלפנים נראה שהגבות יוצרות חצי "משקפיים" יחד עם הרצועה הבהירה שמתחת לעין.
הסנטר והחלק העליון של הגרון בצבע לבן בוהק, ובין האוזניים יש לעיתים כתם לבן קטן.
האוזניים של וולבי זנב-שוט אף הן ססגוניות למדי; הצד החיצוני שלהן בצבע חום שוקולד כהה ובמרכז יש פס לבן עבה מאוד.
הצד הפנימי לעומת זאת חסר שיער ועל כן צבעו יהיה כתמתם או ורדרד, אולם בבסיס יש עיגול שיער בצבע חום בהיר.
וולבי זנב-שוט אנדמי ליבשת אוסטרליה.
הוא מצוי בעיקר לאורך החוף המזרחי של היבשת - מהעיר קוקטאון בצפון-מזרח קווינסלנד ועד לעיר גרפטאון בצפון ניו סאות' ויילס.
בעבר המין הובאה לאי הרון בחוף המזרחי ושגשג שם למשך תקופה מסוימת, אולם כיום הוא נעלם משם.
התפוצה הגאוגרפית של וולבי זנב-שוט היא לאורך החלק הצפוני של הרי החיץ הגדול.
בית הגידול של הוולבי זנב-השוט הוא בעיקר שטח מחוספס או הררי סמוך לחוף בגובה של עד 1,400 מטר מעל פני הים, המורכב מיערות-אקליפטוס דלילים או צפופים עם קרחות יער, גבעות, שיחים, כרי דשא ואזורי מרעה הסמוכים לסבך.
הוא עשוי להימצא לעיתים קרובות גם בשטחים חקלאיים, אם כי צפיפות אוכלוסייה גבוהה נרשמת בעיקר במדרונות מיוערים היטב.
כריתת עצים בהיקף נמוך מסייעת לוולבי בשל הגדלת ההיקף של כרי דשא פתוחים הצמודים לסבך.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 10–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 4,400-700 מילימטר לשנה.
המאפיין האקולוגי הבולט ביותר של וולבי זנב-שוט הוא המערכת החברתית שלו: וולבים אלו מתאספים לעיתים קרובות בעדרים גדולים של 50–80 פרטים המורכבים מכל הגילים והזוויגים, בניגוד מובהק למרבית הוולבים שחיים בבדידות או בקבוצות קטנות.
בנוסף, בעדרים הללו יש היררכיה דומיננטית שנקבעת על ידי טקס שריטות לא אלים.
עדרי הוולבים זנבי-השוט מורכבים מתת-קבוצות פנימיות שבהם יש קשר חזק יותר בין הפרטים, וכל קבוצה מונה כ-10 פרטים בדרך כלל.
בשל כך המבנה הכללי של העדרים די רופף ומתחלף תדיר.
לכל קבוצה יש שטח "ביתי" (שטח פעילות קבוע) בגודל של עד 110 דונם.
הקבוצות מתאספות לעדרים גדולים בעיקר בשעות אחר הצהריים שאז הם רועים יחדיו בכרי דשא.
בעונות החמות, וולבי זנב-שוט נוטה להיות פעיל בשעות הבוקר ואחר הצהריים, בעוד שאת שעות היום החמות ינצל למנוחה באזורי סבך.
עם זאת, ההימצאות שלו באזורים מיוערים מאפשרת לו ללקוט מזון גם בשעות חמות יותר שבהם חיות כיס אחרות יעדיפו לבלות במנוחה.
בימים עם מזג אוויר חם, ניתן לראות את הוולבי מלקק את מרפקיו ובית שחיו כדי להתקרר ולשמור על עצמו נקי.
בעונה החורפית הוולבי עשוי ללקט מזון במשך כל היום כולו.
התזונה המועדפת על וולבי זה היא עשבים, שרכים וצמחים עשבוניים אחרים.
הוולבי כמעט ואינו שותה מים בטבע, ואת הלחות הנדרשת לו הוא משיג בעיקר ממזונו.
בטבע, אין לוולבי אויבים טבעיים חוץ מהדינגו, ומלבד ציד על ידי האדם הוא עשוי להידרס בשוגג בעת חציית כבישים.
הנקבות מסוגלות להתרבות במשך כל השנה ללא עונה קבועה, אולם בכל זאת יש שיא מסוים שמתרחש באוקטובר עד מרץ.
הזכרים הדומיננטיים והחזקים ביותר הם אלו שמצליחים להתרבות עם הנקבות.
כל זכר ינדוד בין קבוצות של נקבות ויקבע בעזרת הריח איזה נקבה מתקרבת לייחום.
כאשר הוא מוצא נקבה כזאת הוא נשאר לצידה עד הייחום, אך עם זאת הוא עשוי להתחלף בזכר חזק יותר בטרם הנקבה תהיה מסוגלת להתרבות.
לנקבת הוואלבי מחזור ייחום של 42 ימים.
הזכר שישהה לצידה ינסה לסלק מהאזור זכרים אחרים באמצעות טקסי התאבקות אופייניים לבני הסוג קנגורו: נעילת מרפקים, בעיטות לחזה, אגרוף ודחיפות; הלחימה בין הזכרים אינה קטלנית.
בדרך כלל זכר מסוגל להתמודד עם זכרים אחרים רק מגיל 3 שנים.
נקבת הוולבי יולדת גור אחד לאחר תקופת הריון קצרה של 34–38 ימים.
הלידה תתרחש בדרך כלל בסביבות ינואר, והגור שנראה כתולעת אדומה גדולה שוקל כ-גרם אחד בלבד; מיד לאחר הלידה הוא מטפס בעזרת הגפיים על פני הפרווה של האם עד שהוא מגיע לכיס.
הגור נמצא במשך כ-37 שבועות בתוך הכיס ובמהלכם הוא יונק ללא הפסקה מאחת מ-4 הפטמות של אימו וגדל במהירות.
הגור נגמל לאחר כ-15 חודשים.
בניגוד למיני וולבי רבים שבהם הנקבה אינה מאפשרת לגור לחזור לכיס בשלב מסוים, אצל וולבי זנב-שוט הגור עוזב מעצמו את הכיס ואימו אינה מונעת ממנו כלל לחזור אליו.
לאחר שהגור עוזה את הכיס הוא צועד תמיד בעקבות אימו ואינו מסתתר בצמחייה.
הוולבים מגיעים לבגרות לאחר 18–24 חודשים לנקבה, ומעל ל-2 שנים לזכר.
הגורים הזכרים עשויים לעזוב את שטח הולדתם ולהצטרף לקבוצה אחרת.
תוחלת החיים של וולבי זנב-שוט היא עד 9.7 שנים בשבי, ועד 12 שנים בטבע.
וולבי זנב-שוט מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל תפוצה רחבה, אוכלוסייה גדולה ויציבה, התרחשות במספר אזורים מוגנים, וחוסר באיומים רציניים.
במהלך המאה ה-20, המין חווה ירידת מספרים גדולה בשל ציד, אך לאחר הכנסת חוקי ציד נוקשים למשך מספר שנים האוכלוסייה התייצבה במהירות.
איומים מסוימים בכל אופן על המין כיום, הם ציד מסחרי של המין בקווינסלנד ואובדן בית הגידול מתאים בעקבות חקלאות אינטנסיבית, רעיית יתר של בעלי חיים, פיתוח מואץ של אזורי כפרים סמוך לבית הגידול ותהליך עיור באזורי החוף שגרמו כנראה להתכווצות התפוצה בקצה הדרומי של הטווח שלו.
איום נוסף הוא מצד כלבים משוטטים או כאלה שהפכו לפראיים.
מעבר לכך המין אינו מאוים יתר על המידה ולא צפויה ירידה בעתיד הנראה לעין.
וולבי גריי או וולבי טולאץ' (שם מדעי: Macropus greyi) הוא מין נכחד של יונק כיס בינוני-קטן בסוג קנגורו שהיה אנדמי לדרום ויקטוריה שבאוסטרליה, והוכחד מן העולם בשנת 1939 או ב-1970. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1845 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ורג' רוברט וטרהאוס , והוא משויך לתת-הסוג Notamacropus.
שמו המדעי נגזר כדלהלן: Macropus = '"רגל גדולה" ומתייחס לרגליו הארוכות שמאפיינות את הקנגוראים.
greyi הוא על שמו של הזואולוג והטקסונום הבריטי ג'ון אדוארד גריי.
מבחינה גנטית וחיצונית וולבי גריי היה דומה בעיקר לוולבי סבך מערבי ולוולבי זנב-שוט.
וואלבי גריי היה בעל חיים חינני ורזה, והתאפיין במבנה גוף קומפקטי ועגול עם אוזניים צרות ועגלגלות.
הראש שלו היה רחב וקצר עם חרטום משולש.
העיניים והחוטם שלו היו בינוניים ושחורים.
הגפיים הקדמיות שלו היו קצרות ביותר ובעלות טפרים דקיקים וחדים, והגפיים האחוריות היו ארוכות וחזקות יחסית עם 3 אצבעות בעלות 4 טפרים.
הזנב היה דק וארוך למדי.
אורך ראש וגוף הזכרים היה עד 810 מ"מ, ושל הנקבות עד ל-840 מ"מ.
אורך זנב הזכרים היה 730 מ"מ, ושל הנקבות עד 710 מ"מ.
הפרווה של וולבי גריי הייתה קצרה ודקה למדי, והייתה מורכבת משערות צפופות דמויות צמר.
הצבע הכללי של מין זה היה אפור-חום אפרפר בהיר, עם גוון צהבהב כהה על הגב; אזור הגחון והחזה היה צהבהב חיוור.
הכתפיים והצד האחורי של האוזניים היו עם גוון אדמדם, כשהצד הפנימי של האוזניים היה לבנבן וקצוותיהן היו שחרחרים.
מאחורי הכתפיים ועד לבסיס הזנב הפרווה הייתה מסומנת בכתריסר פסים דהויים רוחביים בדומה לנומבט, והם היו בצבע אפור בהיר וכהה לסירוגין.
הזנב היה בצבע אפור חיוור בבסיס, והפך לחיוור יותר ויותר עד צבע כמעט לבן בקצהו.
הגפיים והרגליים היו בצבע חום בהיר וחיוור בניגוד בולט לכפות הידיים והרגליים השחורות.
מעל העיניים היו גבות לבנות בולטות.
בדומה לצבי לוולבי גריי היה פס שחור עבה ובולט מהעין עד לאף, והוא גבל בפס לבן עבה יותר מתחתיו, שהיה מתוח מהשפתיים לאורך הלחי - כמעט עד לאוזן.
סביר להניח שהמרקם של פרוות הוולבי השתנה בין העונות ובין הזכרים לנקבות.
וולבי גריי היה אנדמי ליבשת אוסטרליה ולטריטוריות דרום-מערב ויקטוריה ודרום-מזרח אוסטרליה הדרומית.
בעת תחילת ההתיישבות האירופאית הטווח שלו היה מוגבל לאזור מישורי פלינדרס שלחופי האוקיינוס ההודי (בין הרי החיץ הגדול להרי פלינדרס) באזור שבו מצוי השפך של נהר מארי לאוקיינוס.
עם זאת, שרידי עצמות מצביעים על כך שבתקופות מוקדמות יותר הייתה לו הפצה רחבה יותר בחוף הדרומי - כולל באי הקנגורו ובטסמניה.
בית הגידול המועדף על וולביי גריי היה מורכב מאזורי מרעה-מישוריים וערבות-עשב קצרות בתחומי הביצות, וכן בערבות עשב גבוהות ופתוחות על קרקעות חימר שבין רכסי ההרים.
אזורים אלה התאפיינו בעצי אקליפטוס ובכמות משקעים גבוהה למדי.
הטמפרטורות בתחומי המחייה ההיסטוריים שלו מתאפיינים בטמפרטורה של 10–30 מעלות ובכמות משקעים ממוצעת של 250–500 מילימטר לשנה.
וולבי גריי היה ידוע כבעל חיים חברתי ונטה לחיות בקבוצות קטנות.
לעיתים קרובות היה ניתן לראות מספר פרטים רועים או נחים יחדיו.
באזורים עם סביבת מחיה העני במשאבים, וולבים אלו נטו להיות בודדים בדרך כלל.
מעבר לכך אין שום מידע זמין על האקולוגיה וההרגלים של המין, וסביר להניח שנתוני הרבייה שלו דמו למיני וולבי אחרים.
החל מהגעת האירופאים ליבשת, אוכלוסיות וולבי גריי צומצמו במהירות.
בשנת 1920, נעשו מאמצי שימור כדי לנסות ולהציל את הוולבי שעמד על סף הכחדה.
התוכנית הייתה ללכוד את הפרטים האחרונים ששרדו ולגדל אותם בשבי.
מאמץ זה הסתיים באסון לאחר ש-10 פרטים מתוך 14 וולבים נהרגו בטעות בניסיון ללכוד אותם.
4 הפרטים הנותרים שרדו בשבי למשך תקופה מסוימת.
ניסיון נוסף להעביר את הוולבים לאזור מוגן היטב באי הקנגורו לא נחל הצלחה.
התצפיות האחרונות על וולביי גריי בטבע נרשמו בשנת 1924, והוולבי האחרון הידוע שרד בשבי עד שנת 1939. למרות זאת, מחקרים מקיפים שהתנהלו על ידי שירות הפארקים הלאומים של אוסטרליה באזור בית גידולו ההיסטורי, קיבלו מפי המקומיים דיווחים שנחשבים כאמינים על כך שהוולבים הללו היו חיים עדיין באזור בסביבות 1970.
מכיוון שחלפו 50 שנה ללא צפייה וודאית בפרט חי, ארגון השימור IUCN מסווג את וולבי גריי כבעל חיים ש"נכחד" (EX).
וולארו או קנגורו הסלע , הוא כינוי לקבוצה לא טקסונומית של 3 חיות כיס בסוג קנגורו בגודל בינוני עד גדול האנדמיות לאוסטרליה, ומהוות צורת ביניים בין קבוצת הוולבי לקבוצת הקנגורו.
המינים בקבוצה משויכים לתת-הסוג Osphranter.
המין הקרוב אליהם מבחינה גנטית הוא קנגורו אדום שמרכיב יחד איתם את תת-הסוג.
פירוש השם וולארו הוא "קנגורו סלע" ומתייחס לבית הגידול העיקרי של המינים, אם כי התאוריה הרווחת היא שהשם מהווה קומבינציה בין הכינוי וולאבי לכינוי קנגורו כדי להצביע על הדמיון שלו לשניהם.
הוולארואים נעדרים מהחלק הדרומי של אוסטרליה, מטסמניה ומאיים דרומיים אחרים.
באופן כללי, יונק כיס מהקנגוריים שמתאפיין בגוף גדול, זקוף ורזה יחסית וחי במישורים פתוחים נקרא "קנגורו", בעוד שיונק כיס קטן עד בינוני שמתאפיין בגוף עבה וקומפקטי וחי באזורי סבך נקרא "וולאבי".
הוולארו לעומת זאת חולק מאפיינים של שתי הקבוצות הללו; מצד אחד מרבית מיני הקבוצה קטנים יותר מהקנגורו ומבנה גופם עגלגל ועבה למדי בדומה לוולאבי, אולם מאידך הוולארו דומה לקנגורו בכך שהוא די גדול ומוצק לעומת הוולאבי, בעל אוזניים גדולות, ונוטה לעיתים לחיות גם במישורי עשב.
במבט שטחי, הוולארואים דומים יותר לקנגורו.
קבוצת הוולארואים מתאפיינת בדברים הבאים: הפרווה שלהם גסה ומדובללת, פרקי הידיים שלהם מורמים וקצרים, המרפקים והשוקיים תחובים בתוך הגוף, העמידה שלהם זקופה בניגוד לעמידה הכפופה של הוולאבי, והמאפיין העיקרי - החוטם שלהם חשוף משיער בניגוד לקנגורו.
בנוסף יש להם זנב עבה שנראה קצר מעט ביחס לגופם, ורגליהם האחוריות קצרות וחזקות.
מין אחד מתאפיין בחוטם רחב ומרובע כשל הקנגורו, בעוד ששני המינים האחרים יתאפיינו בחוטם משולש במקצת וקטן יותר.
הוולארואים פעילים בשעות הבוקר ואחר הצהריים, ואת רוב שעות היום הם יבלו במנוחה באזורים מוצלים מתחת לסלעים ועצים.
הם נוטים לחיות בבדידות או בקבוצות בינוניות - תלוי במין.
הם משמיעים שריקה חדה כאשר הם מאוימים.
נקבת הוולארו ממליטה צאצא יחיד לאחר תקופת הריון קצרצרה, ובמהלך הזמן שהוא גודל בכיס האם תוכל ל"הקפיא" את העובר שנמצא ברחמה בתהליך ייחודי עד שהגור שבכיס יגדל.
וולארו מצוי (Macropus robustus) - המין הנפוץ והבינוני בסוג.
מצוי במגוון בתי גידול מיערות וסלעים, עד גבעות ומדבריות לאורך רחבי אוסטרליה.
הפרווה שלו משתנה באופן ניכר על פני תפוצתו, אולם לרוב היא בצבע אדמוני בהיר עם גוונים אפרפרים או חומים.
וולארו שחור (Macropus bernardus) - המין הקטן והנדיר.
אנדמי לאזורים מסולעים בארץ ארנהם שבצפון אוסטרליה.
הוא מתאפיין בפרווה בצבע חום שוקולד עד שחור בעוד שהנקבות יהיו אפרפרות עם פנים כהות.
במבנה גופו הקומפקטי הוא מזכיר יותר את הוולאבי.
זהו מין מאוד זהיר, ובשילוב עם בית הגידול המרוחק והמחוספס שלו ידוע עליו מעט מאוד.
וולארו האנטילופה (Macropus antilopinus) - המין הגדול והחריג שבסוג.
מבחינה חיצונית הוא דומה יותר לקנגורו, וניתן אף להתבלבל בנקל בינו לבין הקנגורו האדום.
מבנה גופו גדול וארוך, והוא בעל פרווה בצבע כתמתם-אדמדם בהיר.
הוא חי לאורך האזור הצפוני של אוסטרליה, ובית גידולו מורכב מחורשים ומישורי עשב.
הוא נוטה להיות חברותי יותר ולחיות בקבוצות לעומת שני המינים האחרים שחיים בבדידות.
בגלל הבדלים אלה הוא משויך לעיתים לקבוצת הקנגורו ומוכר יותר בשם "קנגורו האנטילופה".
וולארו האנטילופה או קנגורו האנטילופה (שם מדעי: Macropus antilopinus), הוא מין של יונק כיס בינוני-גדול בסוג קנגורו ובקבוצת הוולארו האנדמי לצפון אוסטרליה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1842 על ידי האורניתולוג האנגלי ג'ון גולד, והוא משויך לתת-הסוג Osphranter.
המינים הקרובים אליו ביותר מבחינה גנטית הם הוולארו השחור והוולארו המצוי, ומבחינה חיצונית ואקולוגית הוא דומה בעיקר לקנגורו אדום.
פירוש השם המדעי הוא "ארוך-רגל אנטילופה", והמקור לכך הוא רגליו האחוריות שארוכות כשל אנטילופה, וכמו כן במבט מאחור או בפרופיל צד הוא מזכיר במקצת אנטילופות בינוניות כאוריבי או פוקו.
וולארו האנטילופה הוא יונק הכיס השלישי בגודלו בסדרת הקנגוראים לאחר הקנגורו האדום וקנגורו אפור מזרחי.
וולארו האנטילופה גבוה ורזה יותר באופן יחסי ממיני הוולארו האחרים ובשל כך הוא דומה יותר מבחינה חיצונית לקנגורו האדום ולקנגורו האפור; עם זאת, עדיין מבנה הלוע שלו דומה יותר לוולארו.
לזכרים הבוגרים יש כפלים נפוחים ייחודיים מאחורי הנחיריים ועד לאמצע החרטום, ומשערים שהם משמשים לאידוי החום ולקירור הגוף באקלים החם שבהם חיים יונקים אלה.
ראשו של וולארו זה בינוני ביחס לגופו, והוא מתאפיין בחרטום מוארך ומרובע בדומה לקנגורו אדום, עם נחיריים עגולים ושפה שסועה המזכירה את שפת הסוס.
גופו מעוגל ומקושת שנראה במיוחד בשעת האכילה, וזנבו ארוך ורחב ולעיתים קרובות הוא נשען עליו - בעיקר בעמידה זקופה.
האוזניים גדולות ורחבות והן מעוגלות בקצוותיהן.
הגפיים הקדמיות של הוולארו קצרות ודקות ובעלות 5 אצבעות עם טפרים קטנים וחדים, בעוד שהגפיים האחוריות ארוכות ועבות באופן יחסי.
כף הרגל ארוכה ודקה ומחולקת ל-4 אצבעות שנראות בפועל כ-3: זרת בינונית, אצבע גדולה וארוכה במיוחד במרכז, ואצבע אחת מאוחדת האופיינית לקנגוראים שלמעשה מורכבת משתי אצבעות; הבוהן נעדרת אצל הוולארו.
הזרת בעלת טופר בינוני, האצבע המרכזית בעלת טופר גדול ועבה, ואילו האצבע המאוחדת בעלת שני טפרים קטנים.
הקרסול של הוולארו ארוך מאוד ומשמש כמשענת העיקרית שלו.
וולארו האנטילופה מפגין דו-צורתיות זוויגית ניכרת, המתבטאת בעיקר בגודל, בצבע הפרווה ובמשקל; משקל של הזכרים למשל עולה לעיתים קרובות על 70 ק"ג, בעוד שהנקבות יגיעו רק לעיתים רחוקות למשקל של 30 ק"ג, ומשקלם הממוצע הוא כ-15 ק"ג.
הראש של הזכרים גדול משל הנקבות, והגוף שלהם מאסיבי ושרירי יותר.
הפרווה של וולארו האנטילופה גסה ומדובללת ואופיינית למיני הוולארו, והיא מורכבת משערות דלילות.
צבע הפרווה משתנה בין הזכרים לנקבות:
לזכרים צבע הפרווה הוא חום-אדמדם בהיר\דהוי עד ערמוני, נוטה להיות כהה יותר באזור הגב והקרקפת ובהיר יותר בצלעות.
הפנים בצבע חולי בהיר יותר, וסביב הלוע והחרטום יש כתם אפרפר דהוי.
בסיס האוזניים בצבע אדמאדאם דהוי והקצוות צהבהבות קרמיות.
לנקבות צבע הפרווה הוא חום שזוף בגב ובצלעות, ואפור-כחלחל בכתפיים ובצוואר.
הפנים בצבע אפרפר דהוי, הקרקפת אדמדמה דהויה, וסביב הלוע והחרטום יש כתם אפרפר כהה או שחור דהוי.
הנקבות נבדלות בנקל מהזכרים גם בכך שיש להן לחיים לבנבנות וגבות קרמיות עבות מעל העיניים.
בסיס האוזניים שלהן בצבע שחור דהוי\אפרפר כהה, והקצוות לבנבנות; יש להן גם נקודת שיער חומה בבסיס האוזניים.
לשני הזוויגים הסנטר, הגרון, המותניים, הגחון, תחתית הזנב והחלק התחתון של הגפיים בצבע לבן קרמי עד אפרפר, וכפות הידיים והרגליים בצבע חום שוקולד או שחור.
וולארו האנטילופה אנדמי לצפון אוסטרליה.
הוא מצוי בצפון הטריטוריה הצפונית ובאזור קימברלי שבאוסטרליה המערבית, וכן בחצי האי כף יורק שבצפון קווינסלנד.
בית הגידול של וולארו זה הוא בעיקר יערות הסוואנה הדלילים והמישוריים של אוסטרליה בגבהים של פחות מ-500 מטר מעל פני הים.
ניתן למצוא אותם גם בעמקים ושקעים נמוכים בקרבת נהרות גדולים, במיוחד באזורים לחים המאוכלסים בדשא ירוק וקצר.
האוכלוסיות המזרחיות נמצאות גם במדרונות ופסגות של גבעות קטנות, ואילו האוכלוסיות הצפוניות מעדיפות אזורים עם מים קבועים.
בניגוד למיני יונקים וציפורים רבים, הם נהנים מהשריפות הקבועות בסוף העונה היבשה בעקבות הדשא הירוק שצומח לאחר מכן.
וולארו האנטילופה נוטה להימנע ממדרונות תלולים וסלעיים המאוכלסים על ידי הוולארו השחור והמצוי, אך למרות עשוי לסגת עונתית לאזורים גבוהים כאשר שטחי המרעה שלו מוצפים בעקבות מונסונים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 36-20 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-500 מילימטר לשנה.
וולארואי האנטילופה הם בעלי חיים חברתיים, שחיים בקבוצות של 3 פרטים ומעלה.
קבוצות גדולות במיוחד של 30 פרטים נראות בעיקר בשטחי מרעה פוריים.
קבוצות מעורבות של זכרים ונקבות נראים לעיתים קרובות, אך זכרים מבוגרים נוטים לחיות לעיתים קרובות בבדידות.
בתקופה שבו וולד הוולארו גודל בכיס, הקבוצות מתחלקות לפי מגדר: קבוצות קטנות של זכרים, וקבוצות גדולות של נקבות וצאצאיהן.
אין קשר חזק בין הפרטים שבקבוצה, אך למרות הן פרטים יחידים והן קבוצות נקשרים יחסית לשטח המחיה שלהם.
בניגוד למיני קנגורו אחרים, אצל הוולארו הזכרים והנקבות נוהגים לטפח אחד את השני בלא קשר להתנהגות מינית.
במהלך היום הוולארואים נמצאים באזור המיוער כדי לתפוס מחסה בצל העצים מפני השמש הקופחת.
בשעות בין הערביים הם הולכים לאזורי המרעה ומבלים שם בחיפוש אחר מזון עד השחר.
במהלך עונת הגשמים הקרירה, הוולארוים עשויים לרעות גם במהלך היום כשיש מזג אוויר מעונן, אולם הם נסוגים חזרה ליער כאשר יורד גשם חזק.
וולארו האנטילופה אמנם אינו טריטוריאלי, אך למרות זאת הוא פעיל בשטח מחיה קבוע המכונה "שטח ביתי".
טווחי הבית של הזכרים הם בגודל של 100 דונם או יותר, ואילו טווחי הבית של הנקבות הם פחות מ-20 דונם.
הוולארו הוא יונק צמחוני, ותזונתו מורכבת בעיקר מעשב ירוק וטרי.
הם נוטים לחפש אזורים עם עשב קצר או אזורים עם עשב ארוך שנשרף ומתחיל לצמוח מחדש.
הוולארו עשוי להתחרות על מקורות המזון עם כיסאים אחרים הנמצאים בתחומי מחייתו כמו וולבי זריז והקנגורו האדום.
הייחום מתרחש בדרך כלל זמן קצר לאחר שהעובר מתחיל להתפתח בכיס.
בתקופה זאת זכרים דומיננטיים וחזקים מרחיקים זכרים צעירים מהנקבות.
לפני תחילת הקרב הזכרים משמעים קול שריקה חזק - בדרך כלל לאחר חבטה בקרקע עם כף הרגל.
הם גם עשויים לעשות תנועת "השלכת ראש" לצדדים לפני הקרב.
הלחימה בין הזכרים כוללת נעילה של המרפקים, אגרוף ובעיטות שנעשות תוך כדי הישענות על הזנב השרירי.
עלייה בהיקף של קרבות הזכרים מתרחשת סמוך לעונת הרבייה.
מלבד האדם אין כיום טורפים ידועים של וולארו האנטילופה, וייתכן כי הדינגו או עיט מחודד זנב עשויים להוות איום לגורים שמחוץ לכיס.
ההריון של הנקבה נמשך כ-35 ימים, לאחריהם נולד וולד יחיד בלתי מפותח שמטפס לתוך הכיס של אימו בדומה לשאר הקנגורוים.
הוולד יונק ומתפתח במשך מספר חודשים, ולאחר כ-6 חודשים הוא מפותח לגמרי ובעל פרווה כשל הבוגרים ויוצא לראשונה מהכיס של אימו.
בגיל של 37 שבועות האם אינה מאפשרת יותר לגור להיכנס לכיס.
גור הוולארו נגמל בהדרגה ככל שעובר הזמן, ונגמל לחלוטין בגיל 15 חודשים.
גם לאחר הגמילה, הוולארו הצעיר שומר על מערכת יחסים קרובה עם אימו, והם נחים יחד ומטפחים אחד את השני.
הזכר מגיע לבגרות בגיל שנתיים והנקבות מגיעות לבגרות לאחר כ-16 חודשים.
הכיס של הנקבה מתחיל להתפתח בגיל 20 חודשים.
תוחלת החיים של וולארו האנטילופה בטבע היא גבוהה למדי ומגיעה עד 16 שנים.
בשבי היא נמוכה יותר ומגיעה ל-15 שנים.
וולארו האנטילופה מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל תפוצה רחבה, אוכלוסייה גדולה למדי, התרחשות במספר אזורים מוגנים, וכי אין זה סביר שהוא יחווה בעתיד הקרוב ירידה ברמה כזו שתגרום להכללתו בקטגוריה מאוימת.
עם זאת המין זקוק למעקב צמוד על ידי הרשויות האוסטרליות מכיוון שאוכלוסיות מסוימות נמצאות בירידה.
אין איומים עיקריים ידועים למין זה.
ככל כנראה הוא מאוים במידה מסוימת על ידי פעילות אנושית מוגברת של שינוי הנוף ופיתוח קרקעות לחקלאות.
הבערת אש לא מבוקרת בערבות עשב וציד מסורתי על ידי האבורג'ינים עשויים להיות איומים אפשריים.
וולארו האנטילופה נמצא במספר אזורים המוגנים, וזקוק לתוכנית ניטור של האוכלוסייה הכוללת בדיקת העדפות בית-גידול, מבנה חברתי, תזונה מעודפת, וגנטיקה בין אוכלוסיות מבודדות.
וולארו שחור (שם מדעי: Macropus bernardus; ידוע גם כוולארו ברנרד), הוא מין של יונק כיס בינוני בסוג קנגורו ובקבוצת הוולארו האנדמי לצפון הטריטוריה הצפונית שבאוסטרליה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1904 על ידי הזואולוג הבריטי-יהודי וולטר רוטשילד, והוא משויך לתת-הסוג Osphranter.
המין הקרוב אליו ביותר מבחינה גנטית וחיצונית הוא הוולארו המצוי, ולאחר מכן המין וולארו האנטילופה; שניהם חופפים איתו בתפוצה.
הוולארו השחור הוא הקטן והנדיר שבמיני הוולארואים.
הוולארו השחור הוא הקטן במיני הוולארו והקנגורו - בערך כשני שלישים מגודלו של הוולארו המצוי.
גובהם של הזכרים בעת עמידה זקופה הוא עד מטר ושל הנקבות עד 80 ס"מ.
המשקל של המין אף הוא נמוך יחסית ולרוב בסביבות 22-13 קילוגרם.
בניגוד לחוטם של הקנגורו המתאפיין בשיער, החוטם של הוולארו עירום לחלוטין בדומה לוולארואים האחרים.
אוזניו של הוולארו השחור קצרות יותר משל הוולארו המצוי.
הזנב עבה במיוחד ביחס לגופו של הוולארו.
ראשו של הוולארו השחור מוארך ומשולש במקצת, והוא קטן-בינוני ביחס לגופו.
אוזניו קצרות יחסית ומעוגלות, וזנבו ארוך וגמיש.
גופו קמור ועגלגל, ורגליו חזקות ובעלות קרסול מוארך המשמש כמשענתו העיקרית.
האף שלו בינוני עם נחיריים ולוע עגלגלים, ועיניו גדולות ובצבע צהבהב-אדמדם.
לאורך המצח והקרקפת יש לו חריץ בולט בפרווה.
הגפיים הקדמיות של הוולארו השחור דקות וקצרות יחסית לקנגורו, ולהם 5 אצבעות בעלות טפרים שחורים.
הגפיים האחוריות ארוכות ועבות יותר, והן מורכבות מ-4 אצבעות אף שפועל הן נראות כ-3 בלבד: זרת עבה וקצרה בצד אחד ובצד השני שתי אצבעות מאוחדות; במרכז ישנה אצבע אחת ארוכה ועבה במיוחד - פי 3 מהאצבעות האחרות.
הזרת בעלת טופר בינוני, האצבע המאוחדת בעלת שני טפרים קטנים-בינוניים שאף הם עלולים להתאחד לאחד, ואילו האצבע המרכזית בעלת טופר גדול במיוחד.
הפרווה של הוולארו השחור גסה ומדובללת ואופיינית למיני הוולארו, והיא מורכבת משערות צפופות וסמיכות יחסית.
צבע הפרווה משתנה בחדות בין הזכרים לנקבות, והוא מין הקנגורו המפגין את הדו-צורתיות הזוויגית הבולטת ביותר:
לזכרים צבע הפרווה הוא חום מפויח, חום מהגוני, חום שוקולד עד שחור מבריק - המקנה למין את שמו, ובשל כך ניתן לזהותו בקלות ממיני הקנגורו והוולארו האחרים.
הגחון, הזנב, הרגליים וכפות הידיים נוטים להיות כהים יותר משאר הגוף.
החלק העליון של השוקיים, הזרועות, העורף ופנים האוזניים נוטים להיות עם גוון מהגוני-ערמוני.
צבע הפנים נוטה להיות בהיר מעט מהגוף, ויש לו טבעות בהירות סביב העיניים ולעיתים גם כתם חום-וורדרד או כתמתם דהוי בצידי השפתיים.
לנקבות צבע הפרווה הוא חום דהוי וכהה יחסית, חום זית, חום אפרפר או אפור בהיר.
כפות הידיים והרגליים וקצה הזנב בצבע שחור, בעוד שהזרועות יהיו בדרך כלל צהבהבות.
הגחון יהיה בהיר מעט משאר הגוף ולעיתים בצבע לבנבן.
צבע הפנים כהה יותר משאר הגוף - אפור כהה, וסביב החרטום והלוע ישנו כתם שחרחר דהוי.
הצד החיצוני של האוזניים בצבע חום כהה דהוי בחלק התחתון ואפרפר בחלק העליון, בעוד שהצד הפנימי יהיה וורדרד-לבנבן.
סביב קצוות האוזן יש רצועת שיער דקה ושחורה.
הוולארו השחור אנדמי לטריטוריה הצפונית שבאוסטרליה, והוא מוגבל לארץ ארנהם שנמצאת בין מפרץ קרפנטאריה לים טימור.
מרבית טווח התפוצה שלו נמצא בפארק הלאומי קקדו.
בית הגידול של הוולארו השחור מורכב ממגוון רחב של סוגי צמחייה - החל מיערות סגורים, יערות דלילים ויערות אקליפטוס, וכלה בשדות בור, רכסי חול ומרעה תלול.
הדרישה העיקרית בבית הגידול שלו היא נוכחות של אזורים מסולעים גדולים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 36-20 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא בין 500 ל-1,000 מילימטר לשנה.
הוולארו השחור הוא בעל חיים הפעיל בבדידות לעיתים קרובות - למעט בעונת הרבייה, ולחלופין עשוי לחיות בקבוצה משפחתית הכוללת זכר ונקבה בוגרים יחד עם הצאצאים הקטנים והמתבגרים.
הנקבה לעיתים קרובות מטופלת בשני גורים - אחד מחוץ לכיס ואחד בתוכו.
הוולארו השחור הוא בעל חיים מאוד ביישן וזהיר, ובדרך כלל בעת שמתקרבים אליו הוא נמלט עד מחוץ לטווח הראיה.
התנהגות זאת מקשה מאוד על המחקר של האקולוגיה שלו, ומסיבה זאת המידע הוולארו השחור מועט יחסית למיני קנגורו אחרים.
הזכרים מציגים אמנם התנהגות אגרסיבית, אולם רק לעיתים נדירות הם יגרמו פציעות אחד לשני, ולרוב די בהפגנת דומיננטיות כדי להניס את היריב.
תצוגת איום כוללת הליכה ברגליים נוקשות בתנוחה זקופה תוך כדי תלישת עשב או שיחים.
הוולארו השחור הוא בעל חיים צמחוני, והוא מבלה בין 7 ל-14 שעות ביום בחיפוש אחר מזון - תלוי בעונה.
שיא פעילות מתרחשת בשחר ובבין הערביים, ויחסית למינים אחרים הוא הרבה פחות פעיל באמצע היום והלילה ומנצל את זמנים אלו למנוחה באזורים מוגנים.
התזונה שלו מורכבת בעיקר מעשבים ושיחים, אך הוא עשוי לעיתים לאכול גם מזונות צמחיים אחרים.
הטורפים העיקריים של הוולארו השחור הבוגר הם הדינגו, השועל, ותנין הים, בעוד שעיט מחודד זנב ודורסים אחרים מהווים איום לגורים.
הוולארו השחור אינו מהיר כל כך, ועל כן הוא מסתמך בעיקר על ההסוואה והזהירות שלו.
ברגע שהוא יבחין בתזוזה כל שהיא או שיחוש באיום הוא עשוי להימלט מהמקום בקפיצות, מה שיגרום לטורף שבמארב לוותר על הציד.
הוולארו מכין לעצמו רשת של שבילים קבועה המובילה אותו במהירות לאזורים מוגנים בסלעים.
הוולארו השחור דומה לשאר הוולארואים בכך שהנקבה יכולה להתרבות ברציפות במשך כל השנה כאשר יש תנאים טובים.
הנקבות לעיתים קרובות מגדילות את שטח פעילותם על מנת למשוך את הזכר הדומיננטי והגדול ביותר באזור לשטחם.
הרבייה תלויה בדרך כלל בגילו של הגור בכיס, והיא תתרחש רק לאחר שהוא מפותח מספיק.
ההריון של הנקבה נמשך 31 עד 36 ימים, לאחריהם נולד וולד יחיד באורך של סנטימטרים בודדים, שמוצא את דרכו לכיס של האם ומצמיד את פיו לפטמה כדי לינוק.
הגור של הוולארו מחובר לפטמה בכיס במשך 4 חודשים רצופים, ובמהלכו האם יכולה לשאת עוד עובר אחד בבטנה ואף "להקפיא" באופן זמני את ההריון.
לאחר שהגור מפותח דיו ומתנתק כבר מהפטמה, הוא עדיין ממשיך לחיות בכיס, ובשלב זה האם כבר יכולה להמליט את העובר לאחר שהמשיכה את ההריון.
בעקבות כך נקבת הוולארו מטופלת לעיתים קרובות בשני גורים בגילאים שונים לגמרי בכיס בו-זמנית.
גור הוולארו יוצא מהכיס לאחר כ-6 חודשים.
נקבת הוולארו השחור יכולה לשלוט על פתיחת או סגירת הכיס על ידי הפעלת שרירים; כאשר היא תחוש באיום היא תוכל למשל לשמור את הגור בכוח בכיס ולא תאפשר לו לצאת, או שלחלופין תפחת את הכיס בשבילו בעת שהוא רוצה לינוק או לנוח.
גם אחרי שהגור כבר עוזב את הכיס לגמרי, הוא חוזר אליו כדי לינוק במשך חודשים רבים.
תוחלת החיים הממוצעת של הוולארו השחור בשבי היא 11.8 שנים.
הוולארו השחור מסווג על ידי IUCN במצב השימור "קרוב לסיכון" (NT), בשל אוכלוסייה עולמית של פרטים בוגרים שפחותה מ-10,000 פרטים - נמוך למדי מהמספר הנדרש לקטגורית "ללא חשש" (LC), ולמרות שככל הנראה אוכלוסייתו יציבה, אין מידע ברור על המגמה של המין.
במקרה ובו המין יחווה אפילו ירידה קטנה יחסית שתפחית את מספריו במקצת, המין עלול להגיע לקריטריונים של קטגוריית ה"פגיע" (VU) ולכן הוא צריך להיות תחת מעקב צמוד.
הבערות אש לא מבוקרות שגורמות לשינוי במבנה צמחייה או בהרכב פרחים ברכס הכורכר של בית גידולו, עלולות להוות איום משמעותי לוולארו השחור, אם כי אין מידע האם זה אכן משפיע על האוכלוסייה.
למרות שיש גם רמות ציד נמוכות המתבצעות על ידי האבורג'ינים, אין זה נחשב איום משמעותי למין.
כאמור, מרבית טווח התפוצה של הוולארו השחור נמצא בתוך השטחים של הפארק הלאומי קקדו.
צעדי השימור שמומלצים על ידי IUCN לרשויות האוסטרליות: לבצע אומדן של אוכלוסיית הוולארו השחור ולקבוע את מספריו בוודאות ולהעריך את ההשפעות של האיום הפוטנציאלי הגדול למין - הבערת אש, על ידי ניטור של שכיחות המין באתרים שונים שבהם יש היסטוריה של שריפות.
וולארו מצוי או קנגורו הסלע (שם מדעי: Macropus robustus; קרוי גם וולארו הגבעות או בפשטות וולארו), הוא מין של יונק כיס גדול מסוג קנגורו הנפוץ בכל רחבי אוסטרליה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1841 על ידי החוקר האנגלי ג'ון גולד, והוא משויך לתת-הסוג Osphranter.
המין הקרוב אליו ביותר מבחינה גנטית הוא הוולארו השחור, ולאחר מכן קרוביו הגדולים יותר - וולארו האנטילופה וקנגורו אדום הדומים לו גם מבחינה חיצונית; יש לו חפיפה עם שלושת המינים הנזכרים.
פירוש שמו המדעי הוא "חיה ארוכת-רגל בצבע אדום כהה".
זהו המין הנפוץ בקנגוריים בכלל ובוולארואים בפרט.
הוולארו המצוי משויך לסוג קנגורו שבתת-משפחת הקנגוריים, לצד קרוביו הוולארואים, הקנגורים וכ-7 מיני וואלבי.
הוא מחולק ל-4 תת-מינים על בסיס שוני גנטי ומראה הפרווה:
וולארו מזרחי (M.r.robustus), נמצא במזרח אוסטרליה.
הזכרים של תת-מין זה בעלי פרווה כהה מאוד - כמעט שחורה, והם דומים מאוד לזכרי הוולארו השחור.
הנקבות שלהם בהירות יותר ובצבע חולי.
וולארו צפוני (M.r.woodwardi), מאכלס את האזור הצפוני והצפון-מערבי של אוסטרליה עד רמת קימברלי.
צבע של תת-מין זה הוא כתמתם בהיר וחולי או חום-אפרפר חדגוני.
וולארו האי בארו (M.r.Isabellinus), אנדמי לאי בארו במערב אוסטרליה.
גודלו הוא כמחצית מתת-המינים האחרים, וצבעו הוא אדמדם אחיד.
אירו (M.r.erubescens), מאכלס את חלק הארי של התפוצה - לאורך מרכז ומערב אוסטרליה.
צבעו של האירו משתנה על פני התפוצה אך לרוב יהיה בצבע חום-אדמדם כהה עם גב בהיר ואפרפר.
הוולארו המצוי הוא מיונקי הכיס הגדולים שבאוסטרליה; הוא קטן אמנם מהקנגורו האדום, מוולארו האנטילופה ומהקנגורואים האפורים, אך עדיין גדול יותר מסוגי ומיני הוואלבי, ומקרובו הוולארו השחור.
עם זאת, יש לו תת-מין ייחודי - "וולארו האי בארו", שגודלו הוא כמחצית מגודל תת-המינים האחרים.
הדו-צורתיות זוויגית של הוולארו ניכרת במיוחד במידות הגוף.
אורך ראשו וגופו של זכר בוגר הוא 140-100 ס"מ, ואורך ראשה וגופה של נקבה בוגרת הוא 100-75 ס"מ.
אורך זנב הזכר הוא 90-80 ס"מ, לעומת זנב הנקבה שאורכו הוא 70-60 ס"מ.
הזכרים שוקלים 48-22 ק"ג, והם הרבה יותר כבדים מהנקבות השוקלות 24-16 ק"ג.
בניגוד לחוטם השעיר שיש לקנגורו, החוטם של הוולארו המצוי עירום לחלוטין משיער בדומה לוולארואים האחרים.
לוולארו המצוי יש אוזניים גדולות למדי, וזנב ארוך ורחב שנראה לעיתים קצר ביחס לגופו.
הוולארו המצוי מתאפיין בראש עגלגל עם חרטום איילי משולש, וביחס לגוף הראש נראה קטן למדי (ביחוד אצל הזכרים).
האוזניים שלו לעומת זאת ארוכות וגדולות מאוד כשקצוות שלהם משולשות כפרד.
הזנב של הוולארו מסיבי וגמיש, ובשל עוביו הוא משמש כמשענת חזקה.
הגוף של הוולארו מוצק ורחב עם פרופיל מקושת וכפוף, ובולט במיוחד בעת הרעייה.
הרגליים שלו חזקות עם קרסול מוארך, ויש להן סוליות בכף הרגל המספקות אחיזה נוספת באזורים מסולעים.
החוטם שלו גדול ועגלגל עם נחיריים בינוניים, והשפתיים מעוגלות ושסועות בחזית בדומה לג'ירף.
העיניים שלו קטנות באופן יחסי והן בעלות אישונים רחבים מאוד.
הגפיים הקדמיות של הוולארו המצוי קצרות מאוד ביחס למינים אחרים של קנגורו, ומשערים כי מאפיין זה מהווה הסתגלות לזינוק באזורי הסלעים שבהם הוולארו נפוץ.
הגפיים הקדמיות של הוולארו דקות יותר לעומת הרגליים והם בעלות 5 אצבעות עם טפרים שחורים קצרים וחדים.
רגלי הוואלרו ארוכות ועבות יותר, ובדומה למינים אחרים, הן מורכבות מ-3 אצבעות בלבד: זרת שמורכבת משתי אצבעות מאוחדות בצד החיצוני, אצבע עבה וגדולה יותר בצד הפנימי, בעוד שבמרכז - בין שתיהן - ישנה אצבע אחת ארוכה ועבה במיוחד שנושאת את רוב מסת הגוף של הוולארו בעת הקפיצה.
הזרת המאוחדת מתאפיינת בשני טפרים דקים וצמודים, האצבע הבינונית מתאפיינת בטופר עבה וקצר, והאצבע הארוכה בעלת טופר ארוך יחסית ורחב.
בדומה לוולארואים האחרים, גם לוולארו המצוי ישנה פרווה מדובללת בעלת מרקם גס, והיא מורכבת משערות צפופות וסמיכות יחסית.
הפרווה שעירה במיוחד באזור הרגל.
צבע הפרווה משתנה על פני הטווח הרחב בין תת-המינים, אולם באופן כללי ניתן לראות אצל כולם מאפיין זהה בכך שצבע הזכרים שונה משל הנקבות.
למרבית זכרי הוולארו, צבע הפרווה הוא חום אדמוני/כתמתם/ערמוני/ בהיר או כהה, שנוטה להיות עמוק וברור יותר באזור הצוואר.
הגב לעיתים מתבהר לצבע אפרפר מעט ולעיתים דווקא יתכהה לחום עמוק, בעוד השוקיים יתכהו עם הזמן עד לצבע שחרחר.
הגרון, החזה, הגחון, הרגליים והמפשעה נוטים להיות בצבע לבנבן-אפרפר.
הזנב נוטה להיות בהיר בבסיסו ושחור בקצהו, וכפות הידיים והרגליים יהיו שחורות.
עם זאת, צבע הפרווה כאמור משתנה על פני התפוצה הרחבה של המין; הוולארו המזרחי נוטה להיות בצבע ערמוני מעורבב בחום שוקולד-מהגוני עד שחור או אפור-כחלחל כהה, כשכל האזור התחתון יהיה בצבע כהה בניגוד גמור לתת-מינים אחרים.
האירו יהיה למשל אדמדם בצוואר ולבנבן באזור התחתון, אולם מאידך מרבית אזור הגב והצלעות נוטה לצבע כחלחל-אפרפר.
וולארו האי בארו יהיה תמיד בצבע אדמוני אחיד, בעוד שהוולארו הצפוני יהיה בצבע כתמתם חולי עם גוון אפרפר מדי פעם.
צבע ראשו של הוולארו ישתנה גם הוא בין תת-המינים; לרוב הצבע השולט יהיה אדמדם אחיד סביב המצח, האוזניים ועצמות הלסת, בעוד שהפנים יהיו בצבע אפרפר/לבנבן/אדמדם/כתמתם/שחור - תלוי בתת-המין ובתפוצה.
האוזניים יתחלקו בין אדמדם בחלק התחתון לשחרחר בחלק העליון, והמאפיין העיקרי בראש שנמצא אצל כל תת-המינים הוא נוכחות של גבות לבנות גדולות מעל העין.
לנקבות הוולארו, הצבע השולט יהיה אדמדם חולי דהוי באזור האחורי, ואפרפר בהיר/כהה עד אפור-כחלחל או סגלגל בכתפיים, בצלעות ובגפיים.
החלק התחתון של הגוף, כמו גם תחתית הזנב, החזה והצוואר יהיו בצבע לבנבן בדרך כלל.
הראש של הנקבות מתחלק בין לבנבן בעצמות הלסת ובלחיים, לאפרפר כהה או בהיר המשולב בשערות חומות ושחרחרות בפנים.
סביב העיניים והלוע יהיה כתם שחור בולט, ותחתית החרטום ובבסיס האוזניים יהיה לעיתים כתם קטן בצבע חום בהיר.
האוזניים יהיו כהות בצבע שחרחר או אפור כהה בצד החיצוני ולבנבן בצד הפנימי.
גם לנקבה כפות הידיים והרגליים וקצה הזנב יהיו שחרחרים.
בניגוד לזכרים, הנקבות של כל תת-המינים די זהות בצבע.
הוולארו המצוי הוא מהנפוצים שביונקי הכיס באוסטרליה.
תפוצתו משתרעת על מרבית הטריטוריה הצפונית, קווינסלנד, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה המערבית ואוסטרליה הדרומית (כולל האי בארו, ואיים מערביים נוספים); בוויקטוריה הוא כמעט ואינו נמצא מלבד בקצה הצפוני-מזרחי.
הוולארו נעדר מיערות הגשם שבצפון ובמזרח, ממרכז המדבר האוסטרלי, ומדרום-מזרח ודרום-מערב היבשת.
כמו כן הוא אינו מצוי באיים מלוויל ובת'רסט בטריטוריה הצפונית, באי הקנגורו, בטסמניה, או באיים דרומיים אחרים.
בית הגידול של הוולארו המצוי הוא בדרך כלל גבעות תלולות, אדמה טרשית, יערות דלילים, מערות, תצורות סלע שיוצרות אזור מוצל, ובאופן כללי בכל אזור שבו יש מחסה ניכר מפני החום העז במהלך היום.
הוולארואים נמצאים גם באזורי סבך ושיח ולאורך הנחלים, מקום שבו יש את מקורות המזון והמים העיקריים שלהם; למרות זאת הוולארו המצוי עשוי לאכלס לעיתים קרובות גם מישורים וערבות עשב והוא מצוי בתחומי המדבריות האוסטרלים הרבים (מדבר טאנאמי, מדבר החול הגדול, מדבר גיבסון ועוד).
מחקר מ-1983 מצא, כי נוכחות של אזורים מוצלים נחוצה במיוחד לזכרים המבוגרים מאשר לנקבות וזכרים צעירים, וכתוצאה מכך הם יאכלסו אזורים סלעיים יותר.
הטמפרטורות בתחומי תפוצתו של הוולארו עלולות להגיע עד ל-38 מעלות חום בקיץ, וכמות המשקעים הממוצעת היא 2,000-100 מילימטר לשנה.
הוולארו המצוי הוא בעל חיים הפעיל בעיקר בשעות הבוקר והערב, בעוד שאת שאר שעות היום הוא מבלה במסתור באזורים מוצלים כעצים, סלעים ומערות, בשל החום האוסטרלי העז; וולארו האי בארו נח לעיתים קרובות גם מתחת לעמודי חשמל ומתקנים הקשורים לתעשיית הנפט באי.
הוולארו פעיל לרוב בבדידות אולם סביב מקורות מזון ומים אופטימליים עלולות להיווצר קבוצות קטנות של וולארואים.
עם זאת ההרכב של הקבוצות האלה הוא די רופף, והמערכת החברתית העיקרית היא בין האם לגור או בין בזכר לנקבה בעונת הרבייה.
הוולארו חי בשטחי פעילות קבועים המכונים "שטחים ביתיים", וגודלם תלוי בזמינות של הצמחייה ומקומות מסתור.
מרבית הוולארואים מחפשים אזור גדול הכולל צמחייה, בורות מים ואזורים מוצלים שגודלו 76-40 קמ"ר.
הוולארו המצוי ידוע כיונק כיס שנוהג לבצע נדידה עד למרחק של 18 ק"מ מחוץ לשטח הביתי בעקבות חיפוש אחר מזון.
הוולארו המצוי הוא בעל חיים אוכל עשב, ותזונתו מבוססת בעיקר על עשבים ושיחים רכים.
לוולארו יש יכולת לשרוד בסביבה מדברית מכיוון שהוא מסוגל לחיות עד 3 חודשים ללא שתיית מים, כאשר את הלחות הנדרשת הוא ישיג באמצעות חילוף חומרים מהצמחייה שהוא אוכל.
הוולארו המצוי מסייע בהפצת הזרעים במהלך גמיאת אזורים גדולים בחיפוש אחר מזון.
הגידול של עדרי צאן גדולים באוסטרליה על ידי האדם סייע בעקיפין לוולארו, בשל הקמת בורות מים מלאכותיים שעוזרים לו לשרוד באזורים מדבריים וצחיחים למדי.
התקשורת הנפוצה ביותר אצל הוולארואים היא התקשורת החזותית והפיזית הנעשית בעיקר על ידי הזכרים הלוחמים.
הקרבות בין הזכרים כוללים דחיפות חזקות, נעילת מרפקים, בעיטות לעבר הבטן והמותניים, ואגרופים לאזור החזה והראש.
במהלך המאבק הזכרים מבצעים תנועה מוזרה עם הראש שבה הם משליכים את ראש אחרונית בצורה מקושתת, כמו גם זקיפת הגוף והצוואר.
זכר שמעוניין להילחם יעשה לעיתים את תנועת הראש פעמים רבות כדי למשוך את תשומת לבו של זכר אחר.
תקשורת חזותית תתבצע גם בין הזכר לנקבה כאשר הזכר מציג לה את גופו החסון תוך כדי תנועה מתנדנדת מצד לצד כדי לאותת לה שהוא מוכן להתרבות.
מלבד הקרבות, תקשורת פיזית תתבצע על ידי טיפוח - נפוץ בעיקר בין האם לגור ולעיתים רחוקות יותר בין זכרים.
דרכי תקשורת אחרים הם התקשורת הכימית הנעשית בעיקר על ידי הזכר שמרחרח את גופה של הנקבה, ותקשורת קולית נעשית על ידי כל הוולארואים כאשר הם יבחינו באיום.
הטורפים העיקריים של הוולארו המצוי הם הדינגו ושועל אדום.
כאשר הוולארו יבחין בסכנה מתקרבת הוא ישמיע דרך הנחיריים נשיפה חזקה שמפיקה צליל של שריקה תוך כדי רקיעה חזקה עם הרגליים על הקרקע, ולאחר מכן יימלט בקפיצות מהירות מהאזור.
סגנון הקפיצה של הוולארו שונה במעט משל הקנגורו.
הוולארואים מארחים על גופם טפילים מזיקים כ"טוקסופלסמה גונדי" (Toxoplasma gondii) הגורם לתסמינים דמויי שפעת.
בשלבים מתקדמים של המחלה מתפתח טוקסופלזמוזיס ובסופו של דבר נגרם נזק מוחי או אף מוות.
המחלה נחשבת למסוכנת משום שהיא יכולה להתפשט גם לבני אדם.