tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אזכורים ראשונים להתיישבות אנושית בעמק הטוסה נמצאו בחפירות ארכאולוגיות באזור ההררי מסביב לעמק שמעידים על כך שהיישוב הראשון של טוסה כבר התרחש בתקופה הנאוליתית.
בין הממצאים מאותה תקופה התגלו דולמנים שבנייתם מתוארכת בין השנים 2500-1800 לפנה"ס וכן אבנים עומדות, מערות, כמו כן גם כלי אבן וקרמיקה מחפירות שונות.
במהלך השנים התיישבו שבטים איבריים שהקימו התיישבויות לאורך החוף.
התקיימה שליטה רומאית באזור עד המאה השנייה לספירה והעיירה נכללה בתחום הפרובינקיה היספניה טארקוננסיס.
בחפירות שנערכו באזור התגלו שרידים מהתקופה הרומית, בין השאר וילה רומאית בשם "Vil·la Romana dels Ametllers" שהתגלתה ב-1921 שבה נמצאו פסיפסים ייחודיים שמוצגים כיום במוזיאון העירוני טוסה דה מאר לצד ממצאים נוספים.
אזכור ראשון בימי הביניים ליישוב מ-881 נמצא בתעודה שהמלך קרל הגדול העניק לבישוף מקומי בו מוזכר היישוב ששמו נכתב במקור כ-Tursam.
אזכור נוסף לטוסה משנת 966 הופיע במסמך בו מוציאו להורג של שליט ברצלונה מירו, שנתלה באותה שנה, מעניקים תרומה עבור מנזר מריה הקדושה מריפול שביישוב ריפול .
בכספי התרומות הקימו ראשי המנזר שהייתה להם בעלות על השטח, במאה ה-12 על הגבעה שעל לשון היבשה בטוסה את טירת טוסה דה מאר .
בשנת 1187 הושלמה בניית חומה סביב הטירה ובאותה שנה אב המנזר של ריפול העניק באמנה את האפשרות לתושבים לבנות בתוך המתחם המבוצר ומחוצה לו.
המתחם נחשב לעיר המבוצרת היחידה מימי הביניים לאורך החוף הקטלוני אשר עומדת על תילה עד היום ומיושבת, ששמה וילה ולה (Vila Vella).
אף שהתיר שהתיר את הבנייה וביטל חלק מהמסים הפאודליים שהוטלו על האיכרים בידי האדונים הפאודלים, עדיין הטיל הגבלות על ענף הדייג בעיר, שהיה משלח ידם של רוב התושבים.
המהלך גרם להתנגדות מצד הדייגים עבור המעשר שהיו מחייבים להעביר מהרווחים ומהסחורה, שגרר למאבק התנגדות שארך מאות שנים שהגיע לשיאו במאה ה-18, כאשר נשלחה תביעה למועצה המלכותית העליונה של קסטיליה כנגד המיסים האדירים שהוטלו בידי מנזר ריפול.
ב-1764 המועצה לא קבלה את התביעה ואשרה את המשך הטלת המיסים האלו, אולם בעקבות ההסדרות על חופש המסחר שנקבעו על ידי מלך ספרד, קרלוס השלישי, אושר במכתב מלוכה את ביטול גביית מס המעשר.
טונינה טוריאלי (באיטלקית: Tonina Torrielli; נולדה ב-22 במרץ 1934) היא זמרת איטלקייה.
בשנת 1956, טוריאלי השתתפה בקדם האיטלקי לאירוויזיון 1956, "פסטיבל סן רמו".
טוריאלי זכתה בפסטיבל במקום השני, ונבחרה לייצג את איטליה, עם הזמרת האיטלקייה פרנקה ריימונדי, באירוויזיון.
ב-24 במאי באותה השנה, טוריאלי הופיעה על בימת התחרות, עם השיר "Amami se vuoi".
טוריאלי שובצה אחרונה בסדר ההופעות, והופיעה אחרי לוקסמבורג.
מיקומה הסופי של טוריאלי אינו ידוע היות שמארגני התחרות הכריזו על הזוכה בלבד.
כמה מעריצי אירוויזיון ברחבי העולם טוענים כי טוריאלי סיימה במקום השישי עם שתי נקודות, אך הדבר לא אושר על ידי מארגני התחרות.
בשנת 1958, טוריאלי ניסתה שוב לייצג את ארצה באירוויזיון.
היא השתתפה בפסטיבל סן רמו לשנת 1985, עם השיר "Mille volte" והשיר "L'edera" (שהושר עם הזמרת נילה פיצי).
היא זכתה במקום התשיעי והשני בהתאמה ולא נבחרה לייצג את איטליה באירוויזיון.
טונשן (בנורווגית: Tunnsjøen; בסאמי דרומי : Dåtnejaevrie) הוא אגם בנפות רוירוויק ולירן במחוז טרנדלג שבנורווגיה.
מדרום לאגם נמצא האגם לימינגן וממערב נמצא הגבול עם שוודיה.
גובה פני האגם הוא 358 מטר מעל פני הים ונפחו הוא 8.68 קילומטר מעוקב.
עומקו המקסימלי של האגם הוא בעומק של כ-220 מטרים.
זהו האגם השביעי בגודלו בנורווגיה.
איסקנדר נודע בכינוי "הסומך על האל" (المتوكل على الله).
טונקו מחמוד איסקנדר נולד בג'והור באהרו ב-1932, בנו של אסמאעיל, נסיך הכתר של ג'והור, בתקופת שלטון סבו, אבראהים, סולטאן ג'והור.
במות אביו, הסולטאן אסמאעיל, ירש איסקנדר את כתר הסולטנות של ג'והור ובדומה לסבו, נטייתו לפעולה עצמאית הובילה מספר פעמים למתיחות מול הממשל הפדרלי של מלזיה.
במהלך שנותיו נישאו ילדיו לבני משפחות האצולה של שאר המדינות והטריטוריות הפדרליות של מלזיה בכדי לחזק קשרים דיפלומטיים פנימיים.
שיא המתיחות בין הסולטאן והממשל הפדרלי הגיע במהלך כהונתו בתור היאנג די-פרטואן אגונג, בין השנים 1984 ל-1989.
לאורך שנותיו הוכיח הסולטאן כי הוא בעל עניין רב בטובתם של אנשיו וקידם תשתיות מטעם הונו.
במהלך שלטונו היה אהוד בעיקר בידי המלאים והאורנג אסליס (קבוצות אתניות) באנשיו.
איסקנדר נודע במזג חם ומתוח אשר לעיתים הוביל אותו להתפרץ בציבור על אנשי חצרו ואחת, "משבר גומז" אשר סבב אותו ב-1992 הוביל לביטול החסינות המשפטית שלו ושל בני משפחת המלוכה.
איסקנדר קרא למשמר משמעת מחמיר, וניסה לחזק את עמדתו הפוליטית כך שקולו יחשב כבעל השפעה בקבלת ההחלטות הפדרליות על אף האופי הסמלי של תפקידו.
בשנותיו האחרונות התמתן באופיו לפי דברי מקורבים.
קודם לירושת הכתר, עת היה לנסיך, נהג איסקנדר להיקרא בשמו הפרטי: "מחמוד" או בשמו המלא "מחמוד איסקנדר".
עם ירושת הכתר נודע בעיקר בשם איסקנדר.
בשנת 2010 נפטר וירש אותו בנו, אבראהים אסמאעיל, סולטאן ג'והור.
טוסו היא עיר הממוקמת בחלק המזרחי של מחוז סאגה, על צומת דרכים של כבישים ומסילות רכבת הנמשכים לכיוון דרום-צפון ומערב מזרח לכל חלקי האי קיושו, יפן.
נכון לסוף דצמבר 2021, אוכלוסייה העיר מנתה 74,019 תושבים וצפיפות אוכלוסין הייתה 1,037 נפש לקמ"ר.
השטח הכולל של העיר הוא 71.72 קמ"ר.
היא העיר השלישי בגודלה במחוז סאגה אחרי סאגה וקרצו מבחינת כמות התושבים.
טוסו היא אחד ממוקדי התחבורה העיקריים באי קיושו.
תחנת הרכבת המרכזית שלה, נקראת תחנת טוסו היא המחברת בין הקו הראשי לנגסאקי והקו הראשי לקגושימה .
גם צומת הכבישים המהירים נמצאת בעיר.
הצומת מחברת את הכביש המהיר של קיושו , עם הכביש המהיר נגסאקי והכביש המהיר Ōita .
מבחינה כלכלית היא חלק ממטרופולין פוקואוקה, ולפי מפקד אוכלוסין משנת 2000 כ-5% מכלל מתושבי טוסו נוסעים לעבודה או לבתי הספר בפוקואוקה.
העיר ממוקמת במישורי סאגה, נהר צ'יקושי זורם לאורך הגבול הדרומי של טוסו.
המישורים והשפלה משמשים לחקלאות בעיקר לגידול אורז.
מרכז העיר נמצא גם הוא במישורי סאגה.
החלק הצפון מערבי של העיר כולל את החלק המזרחי של הרי ספורי.
ברכס הרי ספורי המזרחי הנמצא בתחום העיר טוסו נמצאות הפסגות הבאות: הר קוסנבו (848 מ'), הר אישידאני (754 מ') והר שירוימה Shiroyama (501 מ')
נהרות ונחלים הזורמים בתחום העיר הם: נהר אקימיטסו, נהר ערה, נהר צ'יקוגו, נהר דייגי, נהר הומאן, ונהר יאמשיטה.
סכר קוואצ'י, 11 מאגרים ומפל מים.
במחוז פוקואוקה: צ'יקושינו, Kurume, נאקאגאווה ואוגורי
האקלים בטוסו הוא אקלים סובטרופי לח (סיווג האקלים של Köppen Cfa).
כמות המשקעים השנתית הממוצעת בעיר עומדת על כ־1200 מילימטרים בשנה.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית נעה בין כ-20°C ביום ועד 14°C בלילה.
העיר ממוקמת בגובה פני הים, הטמפרטורה השנתית ביום גבוהה ב-2.3% מהממוצעים של יפן.
קרב בין חיילי הממשלה לצבא המורדים התרחש בהר אסאחי.
ב-1 באפריל 1889 - הוקמה המערכת העירונית המודרנית ביפן.
בשלב זה טוסו הייתה עדיין מורכבת מחמישה כפרים נפרדים: (Asahi, Fumoto, Kizato, Tashiro ו-Todoroki).
בשנת 1954 נחנכה העיר המודרנית טוסו, לאחר התווספו לעיר עוד שש עיירות שכנות.
אחר מלחמת העולם השנייה העיר טוסו, הפכה ל"עיר היושבת על צמתי דרכים", עובדה שגרמה לעיר להתפתח כעיר תעשייתית תוך כדי משיכת חברות לניצול קרקעות בעיר.
נכון לשנת 2021, העיר מתפתחת כבסיס אחסון הפצה עבור חברות רבות.
נכון לשנת 2021 התפלגות התושבים בעיר בין גברים לנשים היא כלהלן: 47.9% גברים ו-52.1% נשים.
סך הכל 98.5% מהתושבים בעלי נתינות יפנית ורק 1.5% בעלי נתינות זרה.
מסיושי סאן, מייסד ומנכ"ל סופטבנק, מנכ"ל של סופטבנק מובייל, והיו"ר הנוכחי של תאגיד ספרינט.
בפברואר 2021 הוערך הונו על ידי פורבס בכ-47.7 מיליארד דולר.
בטוסו, מערכת החינוך מבוסס על: 8 בתי ספר יסודיים, 5 חטיבות ביניים, 4 בתי ספר תיכון, 2 בתי ספר מקצועיים ומכללה אחת.
התחנה המרכזית של העיר היא תחנת טוסו.
אליה מגיעים קווי הרכבת: קיושו שינקנסן, הקו הראשילהקגושימה והקו הראשי לנגסאקי.
הכבישים המהירים העוברים בעיר הם:
הכביש המהיר של קיושו: צומת טוסו ומחלף טוסו
הכביש המהיר נגסאקי: צומת טוסו ומחלף טוסו
כביש מהיר אויטה: צומת טוסו
הכבישים המהירים הארציים הם: כביש 3, כביש 34 וכביש 500
כבישים של מחוז סאגה: כביש 14 לאסאקורה, כביש 17 וכביש 31 של סאגה-קאוואקובו-טוסו
חורבות טירת קאטסואו של משפחת צ'יקושי
אזומיה, אזור סכר קוואצ'י, פארק הר אסאחי, הר קוסנבו, מוזיאון הנצחה לרפואת נאקטומי, מפל אוצ'וזו, מסלול המרוצים סאגה, פארק טאשירו וטוסו פרימיום אאוטלט.
Tosu Yayoi Matsuri (יום ראשון האחרון של חודש מרס).
האנה לא היי (4 במאי).
טורי נו היי (יום ראשון בין 10 במאי ל-16 במאי).
Matsuri Tosu (יום ראשון האחרון של יולי).
Tosu Yamakasa (שבת וראשון הראשונים של חופשת הקיץ).
Doyō Yoichi (שוק ליל שבת, סוף יולי).
לטוסו יש הסכם ברית ערים תאומות עם:
טוףסוג הסלעסלע יסודסביבת היווצרותגעשיתהרכבחומר פירוקלסטיתכונות וזיהויאפור, זעיר-גביש
טוף געשי הוא סוג של סלע פירוקלסטי נקבובי, רך יחסית, שנוצר מדחיסה ומילוּט של אפר געשי, שנפלט מלוע הר געש בעת התפרצות געשית.
ניתן לסווג סלעי טוף כזכוכיתיים, גבישיים או סלעיים.
כשהם מורכבים בעיקר מזכוכית, שבבי גביש, או שיירים של סלעים קדומים בהתאמה.
כמה ממרבצי הטוף הזכוכיתיים הגדולים בעולם נוצרו מהתפרצויות דרך מספר רב של סדקים ולא מחרוט געשי.
סלעי הטוף מוגדרים לפי המראה החיצוני שלהם, כאשר הרכב המינרלים הבונים אותם שונה ממקום למקום.
מקור השם מאיטלקית "טופה" (Tufa), אם כי המילה באיטלקית מתייחסת בדרך כלל דווקא לסלע משקע רך, נקבובי שנוצר מהשקעה כימית של קלציט, (מינרל של פחמת הסידן), או סיליקה במי מעיינות, אגמים או מי תהום כנֶטֶף (sinter - סוג של סלע.
החומרים המוצקים הפורצים מלוע הר געש, בנוסף לגאזים ולמאגמה נקראים חומרים פירוקלאסטיים או טפרה.
חומרים אלה מקוטלגים לפי גודל הגרגרים:
עד 2 מ"מ: אפר געשי
2 עד 64 מילימטר: לפילי (מלטינית: אבנים קטנות)
מעל 64 מילימטר: פצצות געשיות או גושים געשיים
הטוף הוא התגבשות של החומרים הגעשיים בתנאי חום ולחץ מסוימים לסלע.
אם החלקיקים הנוצרים מההתפוצצות קטנים מספיק הם נקראים "אפר געשי", (בגודל גרגירי חול או אף קטנים יותר).
חלקיקים אלה הם סיגים של גושי לבה שהושלכו לאוויר בשל התפרצויות של קיטור וגזים אחרים והתמלאו בשלפוחיות בשל התפשטות הגזים בתוכם כשעדיין היו במצב נוזלי.
נראה שלא היה שום עידן גאולוגי שלא הייתה בו התפרצות געשית, ולכן מוצאים סלעי טוף מעידן הפרקמבריון ועד ימינו.
החומרים המצויים על מדרונות הרי הגעש
שלושה סוגי מחלקות של חומרים מיוצגים בין שכבות האפר הרופפות המכסות את מדרונותיהם של הרי געש רבים:
אפר אמיתי מהסוג שתואר לעיל.
גושים של לבה ישנה וטוף היוצרים את דפנות לוע הר הגעש ושהושלכו בשל התפרצויות עזות של קיטור.
סלעי משקע מהחלקים העמוקים של הר הגעש שנותקו ממקומם עם הלבה הגואה, ושלעיתים קרובות "נאפו" בחום גבוה והתגבשו מחדש בשל החום שלו נחשפו.
בהתפרצויות געשיות גדולות מסוימות נפלטים מהר הגעש רק חומרים מהסוג השני.
מצד שני, היו התפרצויות רבות שבהן כמות סלעי המשקע המנופצים והמעורבים באפר הייתה רבה למדי.
לדוגמה, הרי הגעש הכבויים של אזור ה"אייפל" בגרמניה והטוף של תקופת הדבון הקרויים בגרמניה "Schalsteins".
חלק מלועות הרי הגעש בשדות הפחם של סקוטלנד פקוקים במסה המכילה שברים של סלעי משקע בלבד.
במקרה זה יש לשער שלבה לא נפלטה כלל מהר הגעש, אלא שסיבת ההתפרצות היה שחרור והתרחבות פתאומית של כמות גדולה של קיטור.
עם זאת, חומרים משניים ובלתי צפויים אלה השונים מאפר אמיתי נוטים להיווצר בשברים זוויתיים.
וכאשר הם מהווים חלק עיקרי במסת הסלעים הם נקראים "בְּרֶקְצִיָה געשית" ולא טוף.
צורות ההתגבשות של האפר הגעשי
גודל הגרגרים של האפר ופיזורו
גודלם של גושי האפר משתנה מגושים בקוטר שישה מטרים ויותר לאבק בעל גרגרים זעירים ביותר.
הגושים הגדולים קרויים: "פצצות געשיות".
לרובם צורה מעוגלת, אליפטית או בצורת אגס בשל סיבובם באוויר כשעדיין היו צמיגיים.
לרבים מהם יש משטחים בעלי צליעות או בליטות ולעיתים (כמו בהר הגעש וולקנו או בהר הגעש פלה), קרום הגוש מחורץ כמו קליפת לחם.
סלע המורכב מאפר ושבו מצויות "פצצות" בשפע קרוי "אַגְלוֹמֶרָט".
בשכבות הטוף שהתפשטו על חלקים נרחבים, ונתקלים בהן לעיתים קרובות בין סלעי משקע, מהווים רסיסים קטנים את עיקר החומר ואין בו "פצצות" שקוטרם מעל 10 ס"מ.
בחלק ממקרי ההתפרצויות הגעשיות נוצרת שכבה של אפר בעובי של כמה מטרים המפוזרת על פני שטח ניכר, אבל שכבות אלו הולכות ונעשות דקות במהירות ככל שהמרחק מלוע הר הגעש גדל, ולכן רוב שכבות האפר המכסות קילומטרים רבועים רבים דקות למדי.
מִמְטָרִים של אפר מתרחשים בדרך כלל לסירוגין, בהפרשי זמן קצרים או ארוכים.
זו הסיבה שמרבצי טוף עבים מורכבים משכבות (בין אם נוצרו באוויר או מתחת למים).
קשה לראות את תופעת השכבתיות בסלעי טוף גסים (אגלומרטים), אך בסלעים הבנויים מחלקיקים עדינים ניתן לראות תופעה זו בבירור.
בהתפרצויות מסוימות, המגמה הקוצפת עולה לפני השטח כתחליב של גזים לוהטים וחלקיקים מלובנים.
החומר הספוגי הקרוע לרסיסים מתפשט במהירות, אפילו בשיפועים מתונים, כמפולת לוהטת (nuée ardente) המסוגלת לנוע קילומטרים רבים במהירות גדולה מ-160 קמ"ש.
לאחר שהמפולת נעצרת, החומר שנפלט עשוי להידחס כששברי הזכוכית החמים נצמדים על מנת ליצור את סלע הטוף המפוספס והמולחם הקרוי אִיגְנִימְבְּרִיט והמכסה שטחים נרחבים בניו זילנד, גואטמלה, פרו והפארק הלאומי של ילוסטון בארצות הברית.
כשהתפוצצויות מתחוללות מתחת לקרקע, החומר המקוטע נדחף בעוצמה לתוך הסלעים הסמוכים ומייצר סלע טוף פלוטוני (סלע מחדר) (פפריט- peperite).
אם שכבות האפר הצטברו באזורי יבשה, כמו שכבות האפר המצויות סמוך להרי הגעש אטנה ווזוב, הטוף יהיה בנוי מחומרי געשיים בלבד ברמה משתנה של גודל גרגרים, מעורב בחומר אורגני כדוגמת עץ, צמחייה וכו'.
לעומת זאת, הרי געש רבים מצויים קרוב לים, והאפר הנפלט מהם מתערב עם חומרי משקע המצטברים בתחתית הים.
באופן זה נוצר בוץ או חול געשי ובמקרים מסוימים אבן גיר מעורבת באפר.
למעשה, רוב סלעי הטוף המצויים בתצורות עתיקות מכילות תערובת של חרסית, חול, ולעיתים קונכיות מאובנות.
דבר המוכיח כי שכבות אלו נוצרו מתחת למים.
חלוקים מעוגלים קטנים של זכוכית ספוגית מאוד ממוצא געשי מפוזרים בתוך הבוץ המרכיב חלק נכבד מקרקעית הים.
חלוקים אלה צפו מהחוף או הושלכו מהרי געש תת-ימיים, והוסעו למרחקים של מאות קילומטרים לפני ששקעו לקרקעית.
הוכח בניסוי שפומיס (לבה זכוכיתית, חומצית, קצפית־נקבובית וקלה ביותר) מסוגים מסוימים מסוגלת לצוף על מי הים במשך יותר משנה.
מרבצי הים המכונים "חימר אדום" והמצויים במעמקים הם ברובם ממוצא געשי ונכון לכנותם "שכבות טוף תת-מימיות".
מלבד החומרים שהתווספו לטוף כגון שברים של סלעים עתיקים, חתיכות עץ וכו', תכולת שכבת האפר מכילה סלעים געשיים גבישיים.
גבישים ימצאו בטוף אם הלבה בלוע הר הגעש הייתה מצויה בטמפרטורה שבה היא מתחילה להתמצק.
הגבישים יכולים להגיע לגודל ניכר כדוגמת גבישי הלוסיט המצויים במדרונות הוזוב.
רבים מגבישים אלה הם בעלי צורה מושלמת מכיוון שצמחו בתווך נוזלי שלא היה צמיג מדי.
גבישים איכותיים של אוגיט ואוליבין מצויים בשכבות האפר של הוזוב והרי געש נוספים, עתיקים וצעירים.
גושים של המינרליים הגבישיים אלה (אנורתיט, אוֹלִיבִין, אוגיט והוֹרְנְבְּלֶנְדֶה) מצויים בסלעי הטוף של רבים מהרי הגעש באיים בים הקריבי.
סלעי הטוף קרויים "טוף גבישי" במקרים שגבישים מצויים בהם בשפע.
רוב האפר בהתפרצות הגעשית באי מרטיניק ב-1902 היה מורכב מגבישים זעירים מוקפים בשכבת זכוכית דקה, משום שברגע ההתפרצות הלבה כמעט והתגבשה לגמרי למסת גבישית.
למטרות פטרוגרפיה (תורת מיון הסלעים) נוהגים לסווג את הטוף בהתאם לאופי הסלע הגעשי ממנו הוא מורכב, בדומה לסיווג הלבה אם נוצרה כזו בזמן ההתפרצות.
אם היה שינוי בסוג הלבה שנפלטה, סלעי הטוף מראים זאת בבירור.
ריוליט הוא סלע געשי חומצי (מעל 10% קוורץ).
סלעי טוף רֵיוֹלִיטִיים מכילים שברים ספוגיים דמויי זכוכית ושברים המכילים קוורץ, פצלת השדה ביוטיט וכו'.
סלעי טוף צעירים מסוג זה קיימים באיסלנד, הונגריה, נבדה וניו זילנד.
אבן הספוג השבורה היא שקופה ואִיזוֹטְרוֹפִּית (זהה בתכונות פיזיקליות של חומר מכל כיוון שהן נמדדות).
לחלקיקים קטנים מאוד יש צורה חרמשית או צורה דו־קעורה המראה כי הם נוצרו מניפוץ הזכוכית בעלת השלפוחיות.
סלעי טוף דומים קיימים בוויילס ובמחוזות נוספים של בריטניה אך הם שונים מהותית בשל תהליכי צֵרוּר (תהליך כימי שבו נספגו בטוף תמיסות של צורן דו-חמצני (סיליקה) שהוסיפו לטוף מינרלים כדוגמת אופאל, כלקדון וקוורץ) ו-devitrification (תהליך בו זכוכית מקוררת לאיטה ונוצרים בה גבישים).
הנוכחות התדירה של גבישי קוורץ שעברו בליה בלבה רֵיוליטית, עוזרת לאבחן את טבעם של סלעי הטוף.
באיי ליפארי ובהונגריה יש טוף חומצי (ריוליטי) בצבע אפור חיוור או צהוב, המורכב בעיקר מגושים ושברים של אבן ספוג.
טרָכִיט הוא סלע געשי דק־גרגיר בינוני (כלומר אחוז הקוורץ בו בין 0% ל-10%) המורכב מעיקר מפצלת השדה מסוג אורתוקלז.
טוף שמקורו בטרָכִיט אינו מכיל קוורץ אלא פצלת שדה מהסוגים אורתוקלז ואוליגוקלז ולעיתים בּיוֹטִיט, אוגיט והוֹרְנְבְּלֶנְדֶה.
עקב בליה משתנה טוף זה לאבני חימר רכות בצבע אדום או צהוב עשיר בקאולין וקוורץ משני.
טוף טרכיטי מצוי על הריין (בזיבנגבירגה) באיסקיה שליד נאפולי, הונגריה וכו'.
אנדזיט הוא סלע געשי דק־גרגיר בינוני (כלומר אחוז הקוורץ בו בין 0 ל-10%) המורכב ברובו מן הפְּלַגְיוֹקְלז אַנְדֶסִיני.
סלעי טוף שמקורם באַנְדזיט נפוצים מאוד.
הם מצויים לאורך רכסי ההרים של אמריקה הצפונית והדרומית (הרי האנדים), באיים הקאריביים, ניו זילנד, יפן ועוד.
גם במחוזות רבים של אנגליה מצויים בשפע סלעי טוף עתיקים מסוג זה.
שבריהם מופעים בכל הגדלים מגושים גדולים ועד אבק דק־גרגר.
החללים בסלע ממולאים במינרלים משניים, קַלצִיט, כּלוֹרִיט, קוורץ אפידוט וכלקדון.
במקטעים מיקרוסקופיים ניתן לזהות את טבעה של הלבה המקורית מהצורות והתכונות של הגבישים הזעירים שהתהוו מהזכוכית המקורית.
סלעי טוף אלה זהים לחלוטין לשכבות האפר המודרניות שבקוטופקסי, קרקטואה והר פלה אפילו בפרטים הזעירים ביותר.
בזלת הוא סלע געשי דק־גרגיר בסיסי (כלומר אחוז הקוורץ בו הוא 0%) והמורכב בעיקר מהמינרלים פירוקסן ופְּלַגְיוֹקְלז.
טוף שמקורו בבזלת נפוץ מאוד הן באזורים פעילים געשית והן באזורים שהפעילות הגעשית שככה בהם מזמן.
סלעי טוף כאלה מצויים באיים הבריטים כדוגמת סקי, מול ומחוז אנטרים ומקומות נוספים, היכן שקיימים סלעים געשיים מתור השלישון למשל
בסקוטלנד, דרבישייר ואירלנד בשכבות של תור הקרבון, ובסלעים העתיקים עוד יותר של אזור האגמים, והרמות הדרומיות של סקוטלנד ווילס.
צבעם של סלעי טוף אלה שחור, ירוק כהה או אדום.
קיימת שונות גדולה בגודל הגרגרים המרכיבים אותם.
בחלק מהם מצויות "פצצות" מעוגלות ספוגיות בקוטר 30 ס"מ ויותר, ובשל מקורן התת-מימי הם מכילים צפחה, אבן חול, חצץ וחומרי משקע אחרים, ולעיתים הם מכילים מאובנים.
סלעי טוף בזלתי צעירים מצויים באיסלנד, איי פארו, אי יאן מאיין, סיציליה, וזוב, איי דרום סנדוויץ', סמואה וכו'.
בהשפעת הבליה הם מכילים את מינרלים מקבוצת הכלוריט וכן קלציט, סרפנטין ובמיוחד כשהלבה כוללת נפליט או לוסיט הם עשירים בזאוליטים, כגון אנלציט, פרהניט, נתרוליט, סקולציט, חבזיט, היולנדיט וכו'.
הרי געש בזלתיים פלטו כמות גדולות של סקוריה שחורה שלאחר התגבשות עברה בליה והפכה לסלע רך אדום המכונה פאלאגוניט.
טוף מסוג זה מצוי באיסלנד ובסיציליה.
סלעי טוף ממוצא אולטרה-בסיסי (פחות מ-43% סיליקה) נדירים למדי.
הם מאופיינים בשפע באוליבין או סרפנטין ובמיעוט או אף העדר של פצלת השדה.
במחלקה זו ניתן למקם את סלעי הפֶּרידוֹטיט, הבְּרֶקְצִיָה או הקימברליט של שדות היהלומים של דרום אפריקה.
סלע היסוד הוא כחול ירוק כהה של צבע הסרפנטין (אדמה כחולה).
בשל תהליכי בליה וחמצון הופך הסלע למסה פריכה בצבע חום או צהוב (ה"אדמה הצהובה").
מלבד אוליבין ואוגיט קיימים בו גבישים של היפרסתן, נציץ חום, גארנט, מגנטיט, אילמניט וקיאניט ביחד עם גושים גבישיים של גארנט, אוגיט ואוליבין (שחלק מהפטרוגרפים מכנים אקלוגיטים).
גושים רבים של צפחה משובצים בברקציה ולכן יש המשערים שהיהלומים נוצרו כשהמגמה האולטרה-בסיסית מוססה פחמן, שהתגבש מחדש כשהסלע התקרר.
רבים מהגבישים שבורים, ושברי הסלע הם זוויתיים ולא מעוגלים מה שמעיד שהקימברליט כנראה אינו טוף אלא בְּרֶקְצִיָה אולטרה-בסיסית.
במהלך הזמן פועלים על סלעי הטוף שינויים בנוסף לתהליך הבליה.
לעיתים הם מעורבים בתהליך קימוט ועקב כך הסלעים נגזרים ונקרעים.
רבים מהצפחות הירוקות של אזור האגמים הם אפר עדין שנבקע.
הצבע הירוק הוא תוצאה מהתפתחות גבישי כלוריט.
בין השיסטים הגבישיים של אזורים רבים מצויים שכבות ירוקות או שיסטים ירוקים הכוללים קוורץ, הורנבלנדה, כלוריט או ביוטיט, תחמוצות ברזל, פצלת השדה וכו', והם כנראה טוף שעבר התמרה והתגבש מחדש.
סלעים אלה מצויים לרוב בצמוד לאפידיוריט ושיסטים של הורנבלנדה שהם במקביל התמרה של לבה וסיל.
חלק מהשיסטים של כלוריט הם ככל הנראה שכבות אפר געשי שעברו התמרה.
הסלעים המכונים "שכלשטיין" המצויים בדבון ובגרמניה מכילים משקע טוף מבוקע שעבר גיבוש מחדש.
חלקם שמרו על המבנה המקוטע אף שהלאפילי (גֻלוֹת געשיות) בתוכם שטוחים ומתוחים.
החללים בתוכם מכילים בדרך כלל קלציט, אבל לעיתים קוורץ.
בעולם יש לטוף חשיבות כלכלית מועטה.
"פפרינו" (Peperino) – סוג של טוף טראכיטי היה בשימוש כאבן בניין ברומא ובנאפולי.
"פוצולנה" (Puzzuolana) - סוג של טוף בסיסי שעבר בליה כימית שנהגו לכרות במפרץ פוצאולי שסמוך לנאפולי ושימש כמלט וליציקות בטון לאחר ערבוב עם סיד, אך כיום נהוגים לקרוא בשם זה למספר חומרים שאינם תמיד בעלי אופי זהה.
"טראס" (Trass) - סוג של טוף טראכיטי ספוגי שנעשה שימוש נרחב באזור ה"איפל" בגרמניה עבור בטון חסין מים.
בישראל משווקת חברת "אבן ארי גרין" סלעים מרוסקים לצורכי גינון, אולם אין מדובר בטוף אלא בסלעי סקוריה.
טוֹסְקַנַה (באיטלקית: Toscana) היא מחוז במרכז איטליה הגובל במחוז לאציו בדרום, באומבריה במזרח, באמיליה-רומאניה ובליגוריה בצפון, ובים הטירני במערב.
במחוז מתגוררים כ-3.8 מיליון בני אדם, ובירתו היא פירנצה.
זהו חבל ארץ בעל נופים מגוונים.
בחלקו הצפוני הוא הררי, מדרום לפירנצה משתרע אזור של גבעות, ובחלקו הקטן, בעיקר באזור סיינה, הוא מישורי.
בחלקו הצפון-מערבי משתרעים הרי האפנינים, בצפון-מזרח נמצאים הרי האלפים הטוסקניים, ואילו בדרום מתנשא הר אמיאטה הגבוה, שבחורף פועל בו אתר סקי.
המחוז נחשב לאחד היפים והרומנטיים באיטליה, ומבקרים בו מיליוני תיירים בכל שנה.
בין האטרקציות התיירותיות הרבות במחוז ניתן למנות את הגלריות שבפירנצה, פיאצה דל קמפו שבסיינה, המגדל הנטוי של פיזה, המרכז ההיסטורי בסן ג'ימיניאנו, ערים כגון לוקה, ליבורנו, וולטרה, ועוד רבות אחרות.
בנוסף, באזור ממוקמות למעלה מ-120 שמורות טבע.
מחוז טוסקנה ידוע היטב גם בזכות היינות המיוצרים בו.
המפורסמים שבהם הם יינות הקיאנטי ובנוסף וינו נובילה די מונטפולצ'אנו, ברונלו די מונטלצ'ינו וסוגים נוספים.
מהניב שדובר בטוסקנה, ובמיוחד הניב של פירנצה, התפתחה האיטלקית המודרנית.
כבר מהמאה השמינית לפני הספירה התיישבו בטוסקנה עמים רבים בשל האדמות הפוריות, עצי הזית והכרמים אשר גם כיום הם מפורסמים ביותר.
האטרוסקים הגיעו לטוסקנה במאה החמישית לפני הספירה והקימו בה ממלכה שניתן למצוא לה שרידים רבים, בעיקר בקברים מצוירים.
במאות הבאות שלטה האימפריה הרומית על האזור והטביעה בו את חותמה באדריכלות, בערים, בכפרים ובחקלאות.
באלף הראשון כבר קמו ערים גדולות ונודעות כמו פירנצה, סיינה, לוקה ועוד.
המחוז ידוע כמקום בו החל הרנסאנס האיטלקי בפרט ותקופת הרנסאנס באירופה ככלל, והוא משופע באתרים בהם ניתן לחזות בציורים, פסלים ומבנים מרשימים מתקופה זו.
כמה מאמניה הגדולים ביותר של תקופת הרנסאנס פעלו בטוסקנה, בהם מיכלאנג'לו, לאונרדו דה וינצ'י, רפאל, דונאטלו, דאנטה, בוקאצ'יו ועוד.
בשנת 1569 הוקמה הדוכסות הגדולה של טוסקנה, כחלק מן האימפריה הרומית הקדושה.
שליטי הדוכסות הגדולה היו מבית מדיצ'י עד הכחדת השושלת ב-1737, אז המשיך את השושלת פרנץ סטפן מלוריין וצאצאיו, עם הפסקה קצרה בין 1801–1807 אז נמסרה הדוכסות הגדולה על ידי נפוליאון בונפרטה לשליטת בית בורבון-פארמה (כ"ממלכת אטרוריה").
לטוסקנה שני נמלי תעופה עיקריים, המשרתים את המחוז ואת הערים המרכזיות שלו:
טוען (loader) הוא חלק במערכת ההפעלה שאחראי לטעינה של קובצי הרצה לתוך זיכרון המחשב והפעלתם.
בדרך כלל, הטוען הוא חלק מליבת מערכת ההפעלה והוא נטען לזיכרון המחשב בעת אתחול מערכת ההפעלה ונשאר שם עד לכיבוי המחשב או אתחולו מחדש.
במערכות משובצות מחשב שבהן רצה רק תוכנית מחשב אחת, כגון במכוניות או במערכות סטריאו, בדרך כלל לא קיימת במערכת ההפעלה הפונקציה של טעינת תוכניות.
במערכות הפעלה מבוססות לינוקס תפקידיו של הטוען הם:
לוודא שקיימות ההרשאות המתאימות להרצת התוכנית.
לטעון את קוד התכנית לזיכרון הראשי.
לטעון את הארגומנטים שסופקו בשורת הפקודה למחסנית.
לאתחל את המצביע למחסנית הקריאות.
לעדכן את ערכו של האוגר שמכיל את כתובתה של ההוראה הבאה לביצוע, כך שיכיל את הכתובת של הפקודה הראשונה בתוכנית.
טוסם אסן היא קבוצת כדוריד מהליגה הגרמנית השנייה, מהעיר אסן, גרמניה.
קבוצת המועדון מחזיקה בשלוש אליפויות, שלושה גביעים, וגביע הווינר קאפ האירופאי, בהם טריפל אחד (זכייה בשלושת התארים ב-1989).
עד עונת 2008/09, שיחקה הקבוצה בליגה הראשונה בגרמניה.
את העונה הזו סיימה במקום האחרון (המקום ה-18), עם מאזן של ניצחון ותיקו בלבד וירדה לליגה השנייה.
בעונת , טוסם אסן חזרה לבונדסליגה לאחר שעלתה ליגה בקלות.
ליגת האלופות בכדוריד: סגנית ב-1988
טוסיי-הא (מיפנית: 統制派; בתעתיק לטיני: Tōseiha; סיעת השליטה) הייתה סיעה פוליטית בצבא האימפריה היפנית שפעלה בשנות ה-30 של המאה ה-20.
לאחר ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932 היו בצבא יפן דעות שונות אשר חלקן חייבו את ניסיון ההפיכה והזדהו עם מניעי הקושרים וחלקן שללו את השימוש באלימות וטענו כי גם אם יש צורך בשינוי הממשל המושחת, אסור כי זה יבוא על ידי אלימות, טרור והפיכות.
בגלל חילוקי דעות אלו התפלג הצבא לשתי סיעות: סיעת הקודו-הא (סיעת הדרך הקיסרית) וסיעת הטוסיי-הא.
הטוסיי הא סברה כי יש להגביר את השפעת הצבא בניהול ענייני החוץ והפנים של המדינה, אך שללה לחלוטין אלימות וטרור.
בתחילה הייתה הטוסיי-הא הסיעה החלשה בצבא וזאת בשל העובדה ששר הצבא, הגנרל סדאו אראקי נמנה עם חברי סיעת הקודו-הא, אך עם סיום תפקידו של האחרון בשל שערורייה פוליטית בה היה מעורב, ולאחר רצח הגנרל נגאטה, מראשי הטוסיי-הא, על ידי מתנקש המקורב לקודו-הא, הוחלט על העברת האוגדה הראשונה למנצ'וריה.
בעקבות החלטה זו פרץ ב-26 בפברואר 1936 "מרד הנפל".
עם כישלון המרד נידונו רוב ראשי סיעת הקודו-הא למוות והיא למעשה התפרקה, וכך בעצם הסתיימה תקופת המאבק בין שתי הסיעות.
למפרע תרם מרד הנפל לסיעת הטוסיי-הא בשל העובדה שהיא כביכול הוכיחה לקיסר שיש צורך בחיזוק כוחו של הצבא על מנת למנוע מרידות עתידיות.
טוֹסְקַה (באיטלקית: Tosca) היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין ג'אקומו פוצ'יני ללברית מאת לואיג'י איליקה וג'וזפה ג'קוזה המבוססת על הדרמה La Tosca מאת ויקטוריאן סרדו.
האופרה הועלתה לראשונה ב (אז Teatro Costanzi) ב-14 בינואר 1900. טוסקה היא אחת האופרות המפורסמות ביותר, ועל פי "Opera America", היא מספר 8 ברשימת האופרות המועלות ביותר באמריקה הצפונית.
ההקלטה המפורסמת ביותר של האופרה הוקלטה בשנת 1953 ובה השתתפו מריה קאלאס, טיטו גובי וג'וזפה די סטפנו עם שחקני ותזמורת ה"לה סקאלה" במילאנו, תחת ניצוחו של ויקטור דה סאבאטה.
הפקה זו נחשבת לעיני רבים להקלטת האולפן האופראית הטובה בעולם.
הדרמה של סרדו הוצגה לראשונה בפריז בשנת 1887. פוצ'יני צפה בה באותה שנה במילאנו עם שרה ברנאר בתפקיד הראשי.
פוצ'יני התרשם מהעלילה ופנה אל העורך שלו, ג'וליו ריקורדי, שיבדוק את האופציה לרכישת הזכויות לשימוש בדרמה.
אך לאכזבתו של פוצ'יני, כאשר הזכויות נרכשו ב-1893, העביר ריקורדי את המלאכה לידי המלחין אלברטו פרנקטי.
איליקה כתב את הלברית, ובאוקטובר אותה שנה נסעו איליקה, פרנקטי וריקורדי יחד עם ג'וזפה ורדי לפגוש את סרדו.
ורדי היה מוקסם מהעלילה, אך סירב להלחין אותה מאחר שרצה שסרדו ישנה את הסוף.
לאחר כמה חודשים הודה פרנקטי כי אינו מסוגל לכתוב מוזיקה ליצירה.
אז פנה ריקורדי לפוצ'יני, אך רק בעקבות שכנוע של ורדי הסכים פוצ'יני הפגוע לגשת למלאכה.
פוצ'יני התחיל לעבוד ב-1896 מיד אחרי שהשלים את לה בוהם.
ריקורדי פנה לג'וזפה ג'קוזה לשכתב את הלברית יחד עם איליקה, אך בעקבות ויכוחים אישיים עם סרדו הוא פרש מהעבודה.
גם בין פוצ'יני, ריקורדי ואיליקה היו לא מעט ויכוחים ודיונים על האופרה.
באוקטובר 1899 לאחר עבודה קשה ומתישה של שיתוף פעולה הייתה האופרה מוכנה להפקה.
מאחר שהעלילה מתרחשת ברומא הוחלט שהיא תוצג לראשונה בעיר המדוברת.
ההתרחשויות סביב כתיבת האופרה עוררו סקרנות רבה לקראת הפרמיירה.
בהצגת הבכורה נכחו המלכה מרגריטה מסבויה (אשת המלך אומברטו הראשון), ראש הממשלה, ומלחינים רבים כפייטרו מסקאני, פרנצ'סקו צ'ילאה, אלברטו פרנקטי, וג'ובאני סגמבטי.
טוסקה התקבלה היטב, והייתה להצלחה מידית.
אנג'לוטי, הנמלט מפני החוק, מחפש מקלט בכנסייה, בה ישנה קפלה השייכת למשפחתו, שם הוא נועל את עצמו.
מאריו קאבאראדוסי מצייר את דיוקנה של מריה מגדלנה ומושפע מהמרקיזה אטאבאנטי, אחותו של אנג'לוטי.
שמש הכנסייה המסייע לצייר נכנס.
הוא שוטף את המברשות ומגיש לו את הצבעים.
תוך כדי ציור מביט הצייר בציור ובדיוקנה של פלוריה טוסקה, זמרת באופרה, ומהרהר בדמיון ביניהן (האריה Recondita Armonia, הרמוניה נסתרת).
כשהשמש יוצא, נכנס לאולם אנג'לוטי.
מריו הוא ידידו הקרוב ובן בריתו הפוליטי.
אנג'לוטי מספר כיצד נמלט מבית הכלא, אך הם מופרעים על ידי טוסקה שמתקרבת לאולם הכנסייה.
אנג'לוטי נמלט בחזרה לקפלה לא לפני שמריו נותן לו את ארוחת הבוקר שלו.
טוסקה, נכנסת לכנסייה כדי להזמין את מריו להפגש איתה אחרי ההופעה שלה בערב.
מאחר שהיא שמעה קולות מתוך הכנסייה היא חושדת שמריו נמצא עם אישה אחרת.
קנאתה גוברת כשהיא מבחינה בדמיון שבין הדיוקן שמצייר מריו לבין המרקיזה.
קאבאראדוסי מפיג את חששותיה ומביע שוב את אהבתו אליה, הם קובעים להפגש בערב.
כשטוסקה יוצאת, חוזר אנג'לוטי, והשניים מטכסים עצה כיצד יברחו.
אנג'לוטי ילבש בגדי אישה שאחותו הסתירה עבורו בקפלה, וכך הוא יברח אל החווילה של קאבאראדוסי, שם יתחבא.
קאבאראדוסי נשבע שגם אם זה יעלה לו בחייו הוא לא ייתן לאנג'לוטי להתפס בידי הרשויות.
רעם תותח נשמע - סימן לכך שבריחתו של אנג'לוטי נתגלתה, והשניים יוצאים במרוצה מהכנסייה.
שמש הכנסייה נכנס עם נערי המקהלה, הם מתארגנים לשירת טה דאום ("אותך נהלל, אלוהים") לכבוד תבוסת נפוליאון, כשסקארפיה מפקד המשטרה נכנס עם פקודיו בחיפוש אחר הנמלט.
הם מוצאים בקפלת אטבאנטי את סל המזון של קאבארדוסי ואת מניפתה של המרקיזה.
סקארפיה מבין שקאבאראדוסי מסייע לאנג'לוטי.
טוסקה נכנסת לכנסייה להודיע לקאבאראדוסי שבערב היא צריכה לשיר בחגיגת הניצחון.
היא מגלה שהוא יצא, וזה מצית את חשדה מחדש.
סקרפיה החושק בטוסקה, מספר לה כי מצא את מניפתה של המרקיזה על כן הציור של קאבאראדוסי, כדי להרחיק את טוסקה מאהובה.
טוסקה יוצאת כדי להתעמת עם קאבאראדוסי, וסקארפיה שולח את ספולטה, הסוכן שלו לעקוב אחריה.
קהל ממלא את הכנסייה, וסקארפיה כורע ברך עימם.
ביתו של סקארפיה - ארמון פארנזה
סקארפיה סועד את ארוחת הערב לבדו, כשקולות חגיגה נשמעים מבחוץ.
הוא מדמיין איך הוא מרשיע את קאבארדוסי וזוכה בטוסקה.
ספולטה חוזר, ומדווח כי לא מצא את אנג'לוטי אך הביא עמו את קאבאראדוסי.
סקארפיה חוקר אותו אך הצייר אינו מגלה דבר.
קולה של טוסקה נשמע מבעד לחלון.
סקרפיה שולח להביא את טוסקה אליו לאחר שתסיים להופיע.
כשהיא נכנסת, היא נופלת לזרועותיו של קאבאראדוסי הלוחש לה לא לגלות כלום בקשר לאנג'לוטי.
סקרפיה שולח את קאבאראדוסי לעינויים בחדר סמוך.
הוא מתאר לטוסקה בצבעים חיים את העינויים אותם עובר אהובה.
היא שומעת את זעקותיו ולבסוף נשברת ומגלה לסקארפיה את מקום מחבואו של אנג'לוטי, כדי שהעינויים יפסקו.
קאבאראדוסי מוכנס וסקרפיה מתרברב כי הוא יודע היכן אנג'לוטי מסתתר.
קאבאראדוסי מבין כי טוסקה גילתה, ובזעמו הוא אומר לה כי הוא בז לה על בגידתה וגילוי הסוד.
שארונה נכנס ומודיע כי חלה טעות, נפוליאון לא הובס, אלא להפך הוא הביס את הכוחות המלוכניים בקרב מרנגו.
קאבאראדוסי שואג בשמחה, ומיד מובל אל הכלא.
סקארפיה מונע מטוסקה ללכת בעקבותיו, והיא שואלת אותו מה המחיר לשחרורו מהכלא.
סקארפיה דורש את טוסקה להתמסר לו, אך היא מסרבת.
קאבאראדוסי מובל אל הגרדום, וכשטוסקה מבינה זאת היא נכנעת (Vissi d'arte, vissi d'amore, חייתי באמנות, חייתי באהבה).
ספולטה נכנס ומודיע כי אנג'לוטי שגילה שעומדים ללכוד אותו התאבד, ונמצא בבאר בחווילתו של קאראבאדוסי.
טוסקה, שמבינה שאין לה ברירה אחרת, נכנעת, ודורשת לשחרר את קאבאראדוסי ולהעניק לשניהם תעודת מעבר אל מחוץ לעיר.
סקארפיה מורה לספולטה לארגן הצגה של הוצאה להורג של קאבאראדוסי, אך להשתמש בכדורי סרק.
כשהוא כותב את אישורי המעבר, טוסקה נוטלת סכין, וכשהוא ניגש אליה היא דוקרת אותו למוות.
מבוהלת היא מציבה שני נרות לראשו וצלב על חזהו.
היא עוזבת לקול התופים המורים על ההוצאה להורג.
צלצול פעמוני כנסייה מבשרים על היום החדש.
נער רועים שר שיר עם בדיאלקט רומי.
מריו קאבאראדוסי הממתין להוצאתו להורג, משחד את הסוהר באמצעות הטבעת שעל ידו להעביר מכתב לטוסקה.
הוא כותב את המכתב (האריה: E lucevan le stelle, והכוכבים מאירים) ובשורה האחרונה, !E non ho amato mai tanto la vita (מעולם לא אהבתי את החיים כל כך!), הוא פורץ בדמעות.
טוסקה נכנסת עם ספולטה ובידה תעודת המעבר.
היא מספרת לקאבאראדוסי כי הרגה את סקארפיה, ומסבירה לו את עניין ה"הצגה" של ההוצאה להורג.
הם מחזיקים ידיים ומדמיינים את עתידם יחד (דואט: Senti, l'ora è vicina).
טוסקה מחמיאה על "ההצגה הנפלאה".
כשהחיילים עוזבים, היא רצה אליו ואומרת לו לקום.
כשהוא לא מגיב, היא מבינה שרומתה, וכי סקארפיה מעולם לא התכוון לחוס על חייו של קאבארדוסי, אשר שוכב מת.
הוא גילה את מותו של סקארפיה ומכריז עליה כרוצחת.
היא דוחפת אותו מעליה וקופצת אל מותה, ולפני מותה היא צועקת: !O Scarpia, avanti a Dio (הו סקארפיה, נפגש מול אלוהים!).
האופרה הוצגה לראשונה בארץ ישראל המנדטורית ב-1944 באופרה הארצישראלית העממית, עם יוספה שוקן בתפקיד הראשי.
בערך באותו זמן יצאו גרסאות בעברית לאריות של טוסקה במערכה השנייה (בביצוע שוקן) ואת אריית המכתב של מריו במערכה השלישית (בביצוע ארנון רוז'נסקי, ואחריו בביצוע החזן והטנור אברהם וילקומירסקי).
"טוסקה" הוצגה בישראל הריבונית ב בשנת 1949.
ב-1958 היא הועלתה בביצוע קונצרטנטי על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של דימיטרי מיטרופולוס עם הזמרים הילדה צאדק וריצ'רד טאקר והמקהלה הקאמרית תל אביב בהדרכתו של איתן לוסטיג.
לראשונה הוצגה ב בשנת 1999. היא הוצגה גם בעונת 2009. ביוני 2015 הוצגה האופרה במצדה ביחד עם כרמינה בורנה כשעל תזמורת האופרה הישראלית ניצח דניאל אורן.
באוגוסט 2017 הוצגה (בהופעה פתוחה) בפארק הירקון בתל אביב.
אקטמרה (Actemra) הוא שמו המסחרי של הנוגדן החד שבטי Tocilizumab המשמש כתרופה לטיפול בדלקת מפרקים שגרונית.
בחודש יוני 2020 היא הראתה תוצאות ראשוניות חיוביות בהפחתת סיבוכים של מחלת נגיף קורונה 2019.
דלקת מפרקים שגרונית היא מחלה דלקתית כרונית חשוכת מרפא.
המחלה מביאה לפגיעה במפרקים, למוגבלות פיזית, ויכולה אף לגרום לנכות ולאובדן כושר עבודה.
מטרת הטיפול במחלה היא להשיג תקופה ארוכה ככל הניתן של הפוגה מהמחלה, כאשר בזמן זה, החולה מסוגל לשמור על תפקודו היומיומי ונהנה מאיכות חיים טובה.
אקטמרה משיגה באופן עקבי אחוזי הפוגה גבוהים בכל אוכלוסיות החולים, ללא קשר למשך המחלה, לחומרתה ולמספר הטיפולים הקודמים בהם נכשל המטופל.
הטיפול באקטמרה ניתן אחת לארבעה שבועות בעזרת עירוי למשך שעה.
אקטמרה אושרה לרישום ביפן באפריל 2008 לשם טיפול בדלקת מפרקים שגרונית.
בתחילת ינואר 2009 אקטמרה אושרה לרישום בשווייץ, וב-20 בינואר 2009 אקטמרה אושרה לרישום באירופה על ידי EMEA, אישור שמכסה רישום ב-27 מדינות באירופה.
אקטמרה מאושרת בישראל על ידי משרד הבריאות מאז 2010. ב-30 באוגוסט 2017 אושרה אקטמרה גם בארצות הברית, לטיפול בתופעות לוואי של קימריה (,Kymriah (tisagenlecleucel טיפול ה CAR-T הראשון שאושר.
התרופה ניתנת לטיפול במבוגרים החולים בדלקת מפרקים שגרונית בדרגת חומרה בינונית עד קשה, אשר לא הגיבו בצורה מספקת לטיפול קודם ב-DMARDs ו/או נוגדי TNF.
אקטמרה יכולה להינתן כטיפול יחיד או בשילוב עם מתוטרקסט ו/או DMARDs אחרים.
שימושים נוספים לתרופה הם לטיפול בטמפורל ארטריטיס (Temporal arteritis) זאת בנוסף או בנפרד מהטיפול המקובל בקורטיקוסטרואידים.
IL-6 הוא ציטוקין שמצוי בשפע בסינוביום המפרקי המודלק.
הוא גורם לגיוס ואקטיבציה של תאים דלקתיים במפרק וכתגובה התאים האלה מייצרים עוד IL-6. כך נוצרת שרשרת פתוגנית של תגובה חוזרת.
תגובה זו מתרחשת בעקבות קישורו של IL-6 לקולטנים sIL-R6 ו-mIL-6R.
אקטמרה היא נוגדן מונוקלונלי שנקשר לקולטנים אלה, ובכך מונע מהציטוקין IL-6 את העברת הסיגנלים התאיים, מוביל להפחתה בדלקת ובנזק שנגרם למפרק.
בנוסף, מפחית תופעות נוספות של המחלה כדוגמת אנמיה.
במחקרים קליניים שנעשו עם אקטמרה, נמצא כי לתרופה פרופיל בטיחותי טוב.
דווח על מספר מקרים של חולים שסבלו מאלרגיה במערכת הנשימה, כאבי ראש ויתר לחץ דם.
אצל חלק מהחולים התגלתה עלייה באנזימי הכבד.
העלייה באנזימי הכבד הייתה מתונה והפיכה ללא גרימת נזק לכבד ולפעילותו.
טוען רבני (בראשי תיבות: טו"ר) או "טוען בית דין", הוא מקצוע מודרני של ייצוג לקוחות בבתי דין רבניים, בדיני משפחה, בדומה לתפקיד עורך דין בבית משפט.
רישיון העיסוק מוסדר בתקנות הטוענים הרבניים, תשס"א-2001 ובכללי לשכת עורכי הדין (העסקת טוען), תשע"ו-2016, העוסקים במקצוע הטוען הרבני ובהעסקת טוענים רבניים על ידי עורכי דין.
סעיף 1 לתקנות הטוענים הרבניים, קובע כי מי שאיננו עורך דין, לא ייצג בפני בתי הדין הרבניים אדם אחר, אלא אם כן קיבל רישיון של טוען רבני.
רישיון הייצוג של טוען רבני ניתן על ידי נשיא בית הדין הרבני הגדול.
סעיף 2 לתקנות מציב ארבעה תנאים לכשירותו של אדם להיות טוען רבני:
למד לאחר שמלאו לו 18 שנה, באחד מאלה:- ישיבה, במשך ארבע שנים לפחות.- מוסד חינוכי, שהכיר בו לעניין זה בית הדין הרבני הגדול, במשך שלוש שנים לפחות, והוא זכאי לתעודת גמר של המוסד החינוכי.
עמד בבחינות שערכה ועדה בוחנת שמינה נשיא בית הדין הגדול כולל בחינה בתחום המעשי של המקצוע.
מבחינת אופיו ואורח חייו, הוא ראוי לשמש טוען רבני.
אחד הדברים החשובים לאנשים הפונים לקבל סעד משפטי בתחום דיני המשפחה הוא נושא החיסיון והדיסקרטיות.
כללי האתיקה החלים על הטוענים הרבניים הם אותם כללי אתיקה אשר חלים על עורכי הדין.
על פי חוק, עורך דין חייב לשמור בסודיות כל מידע שהובא לידיעתו על ידי הלקוח.
הדבר אמור גם לגבי עובדי משרדו והכפופים לו.
במדינות רבות רשויות המדינה מכירות בחובתו זו של עורך הדין.
כך למשל, כל מסמך או מידע המאוחסן אצל עורך הדין, מוגן מפני תפיסה או חיפוש כלשהו מצד רשויות שלטון כמו המשטרה או כל גורם אחר.
החיסיון נועד לאפשר ללקוח כנות וגילוי לב מלא, מבלי לחשוש שדבר זה יכול לשמש נגדו ביום מן הימים.
ניתן לחשוף את המידע החסוי רק בעקבות הרשאה מפורשת של הלקוח לעשות כן.
יוצא מן הכלל מקרה בו לקוח מגלה לעורך הדין על כוונתו לבצע עבירה בעתיד, שבו חייב עורך הדין לחשוף את המידע על מנת למנוע ביצוע העבירה.
כמו כן החיסיון אינו חל במקרה של תביעת עורך הדין בגין שכר טרחה שלו הוא זכאי בעניין שבו טיפל עבור לקוחו.
קיים הבדל מהותי בין עורכי דין לטוענים רבניים.
את ההבדלים ניתן לראות בתקנון האתיקה של לשכת עורכי הדין לעומת תקנון האתיקה של הנהלת בתי הדין הרבניים.
לעו"ד אמנם אסור לשקר לטובת הלקוח, אך הוא חייב להאמין ללקוח, והחיסיון הגורף על יחסי עו"ד–לקוח מאפשר לחפות כמעט על כל עוולה.
טוען רבני לעומתו מוגבל לפעול במסגרת ההלכה, שאוסרת להטעות את בית הדין ולהטות את הדין בניגוד להלכה.
לטוענים הרבניים קיים בית דין למשמעת משלהם, בדומה לבית הדין המשמעתי של עורכי הדין.
עד סוף שנות השמונים של המאה העשרים דרישות הקדם לעיסוק במקצוע כללו השכלה ישיבתית, ולכן מקצוע הטיעון הרבני – עבור מי שאינו מוסמך לעריכת דין – היה שמור לגברים בלבד.
בשנת 1988 פנתה רות נייגר, בוגרת תואר שני במשפט עברי מאוניברסיטת תל אביב, לשר הדתות זבולון המר, בבקשה לאפשר לה להיות טוענת רבנית.
באותה העת לא נעשה דבר.
הבקשה הגיעה לידי נורית פריד ובשנת 1991 פתחה מכון להכשרת טוענות רבניות במדרשת לינדנבאום (מדרשת ברוריה) ברשות הרב שלמה ריסקין.
ועדת היגוי קבעה את חומר הלימודים.
בשיתוף עם הרבנים הראשיים, אברהם שפירא ומרדכי אליהו.
לאחר עתירה לבג"ץ נערכו שינויים בתקנות הטוענים הרבניים שאפשרו גם לנשים להיבחן.
על פי הנוסח החדש גם מי שזכאי לתעודת גמר של מוסד חינוכי שהכיר בית הדין הרבני הגדול, זכאי להבחן.
המכון ללימוד נשים הוכר על יד בית הדין הרבני.
יש הרואים במתן האישור לנשים ללמוד טיעון רבני מהפכה ביחס הממסד הדתי לנשים.
זו הפעם הראשונה שנשים קיבלו תעודה שוות ערך לגברים מהממסד הדתי, למרות היותן פסולות לעדות.
כניסת הטוענות הרבניות לבית הדין הרבני שינתה את פני המאבק בסרבנות הגט ועזרה לנשים רבות לצאת מעגינותן ולשפר את מצבן בבתי הדין הרבניים.
המכון להכשרת הטוענות במדרשת לינדנבאום נסגר לאחר 18 שנה.
בשנת 2011 קיבל מרכז י.נ.ר אישור מבית הדין הגדול לפתוח מכון להכשרת טוענות שפעיל עד היום.
ככלל בהלכה מוכר תחום המכונה "הרשאה", ובו נקבע כי כל אדם רשאי למנות אדם אחר שיבצע במקומו פעולות משפטיות.
מונח זה יכול לשמש בסיס הלכתי למינוי טוען בבית-הדין.
מושג המורשה, הוא הטוען או עורך הדין מובא כבר בגמרא במסכת שבועות אם כי לא בצורה חיובית כל כך.
שם בגמרא נטען על הפסוק: "ואשר לא טוב עשה בתוך עמיו" (יחזקאל י"ח) — רב אמר: זה הבא בהרשאה".
בתוספות מוסבר שהעדיפות כביכול של השליח (הטוען בבית דין) על משלחו היא בכך שהוא אלים (אף בדיבורו) או בעל טענות, אבל החיסרון בדבר הוא שהוא מתעבר על ריב לא לו, אך מסיקים כי אם עושה זאת להציל ממון חבירו הרי זה בגדר השבת אבדה ולכן מותר.
וכן כתב המאירי בן המאה ה-13 : "לעולם יזהר אדם שלא יבוא לדין אלא בהכרח ולא יעשה עצמו כעורכי הדיינין להיותו מתעבר על ריב לא לו, שעריכת הדיינין מחדשת שנאות בין בני אדם, וכל שכן במי שנכנס בה מצד הרצון ושלא מחמת ענייני עצמו".
למדנו שעצם העניין אפילו לבוא ולטעון טענות אמת בשביל אחר הוא מגונה, מפני שגורם לשנאה בין אדם לחבירו.
אמנם כתבו חלק מהפוסקים שהבא בהרשאה לשם שכר ולא בשביל שהוא אלים יותר או בעל טענות — אינו בכלל "לא טוב עשה בעמיו".
וכן מצד דין אמת והטיית הדין כתבו הפוסקים את מוגבלותו של הטוען לטעון.
כתב המרדכי גם הוא בן המאה ה-13: .
דברים אלו הובאו בקצרה בסמ"ע.
כלומר שהטוען אסור לטעון אלא דבר שידוע לו בוודאי ואסור לטעון דבר שאינו ידוע לו בוודאי, וכל שכן דבר שידוע לו שהוא שקר.
במשפט העברי טוען וחוזר וטוען הוא מושג משפטי כאשר שני אנשים באים לפני בית הדין, ה"טוען" (תובע) וה"נטען" (נתבע), ואחד מבעלי הדינים שינה את טענתו, כלומר טוען טענה חדשה שמפרשת את טענתו הראשונה שלא על פי ההבנה הפשוטה כך שסותרת את ההבנה הפשוטה של דבריו אך לא לחלוטין.
הדוגמה שמובאת בתלמוד היא בשני אנשים שבאו לפני בית הדין אודות קרקע שהייתה מוטלת בספק בין שניהם, כאשר שניהם טוענים שהקרקע היא שלהם, בירושה מאבותיהם.
לאחד מהם היו עדים שהקרקע הייתה של אבותיו, ולשני היו עדי חזקת קרקעות שאכל את פירות הקרקע במשך שלוש שנים.
רבה, ראש בית הדין רצה להכריע כדעתו של מי שהחזיק בקרקע, בטענת מיגו, ולהסביר את דבריו באופן שלא יסתרו את העדים האחרים (ולומר שכוונתו הייתה שאבותי קנו את הקרקע מאבותיך.) אך אביי דחה את דבריו בטענה שאין אומרים כלל מיגו במקום עדים.
כאשר ראה בעל הדין שהוא מפסיד בדין, הוא חזר וטען כי זו היא כוונתו: אמנם קנה הוא את הקרקע מחבירו, ומה שטען "של אבותי" כוונתו הייתה שמוחזק הוא בקרקע בשופי ללא כל ערעור וספק כאילו הייתה של אבותיו.
במקרה כזה נחלקו החכמים: חכמי ישיבת נהרדעא פסקו שאין בעל הדין יכול לחזור ולסתור את דבריו הראשונים, במקרה שנראה שהדין נוטה לחובתו, שכן נראה הדבר שהטענות האחרונות שקריות שהרי הוא עצמו סתר אותם, והוא חוזר בו רק מפני שגילה שיפסיד בטענה הראשונה.
ועולא חולק על כך וסבור שיכול הוא לחזור ולטעון, בין חכמי דעה זו נמנה אמימר שמדגיש כי למרות שהוא מחכמי נהרדעא הוא סבור ש"טוען וחוזר וטוען".
וכן נפסקה ההלכה, שהרי אמימר שגם הוא נמנה עם זקני חכמי נהרדעא סבור כטענה זו.
- עם זאת, יכול הוא לטעון טענות שלא עלו על דעתו מקודם לכן, אם לא סתר אותן, או במקרה שהדין אינו נוטה לחובתו.
עם זאת, מודים כל החכמים, כי הטענה השנייה יכול להתקבל בבית דין רק אם אינה סותרת כליל את הטענות הראשונות, ולכן אם טען למשל בפירוש "של אבותי ולא של אבותיך", לא יכול הוא לחזור בו ולטעון "של אבותי שלקחוה מאבותיך", שהרי הודאת בעל דין כמאה עדים.
כמו כן, כל טענה שרוצה לחזור בו ולטעון אותה, צריכה להתאים עם הטענה הראשונה על ידי אמתלא - הסבר הגיוני כדי שטענותיו הראשונות לא יסתרו אותה.
בתלמוד מובא כי אם טען מחוץ לבית דין טענות שונות מאלו שטען בבית הדין, אין בעיה בכך שחוזר בו בבית הדין, שכן כך הוא דרכו של אדם חכם, שאינו מגלה את טענותיו מחוץ לבית הדין, כדי שבעל דינו לא יכין ראיות ניצחות לטענותיו.
במקרה שהוא טען מחוץ לבית דין טענות הסותרות את הטענות הראשונות, נחלקו הראשונים: יש שסוברים שאפילו טענות כאלו אינן בעיתיות כלל, ויש שטענו שבמקרה כזה הודאת בעל דין כמאה עדים ושוב אינו יכול לחזור בו.
אם יצא מבית הדין באמצע הדין וחזר וטען טענות סותרות אין הוא נאמן יותר לטעון טענות אחרות, כי יש לחשוש שמא מחוץ לבית הדין למדו אותו לטעון טענות אלו.
הריטב"א מסיק על פי גמרא זו, שבו רואים כי אם אדם יוצא מחוץ לבית הדין חוששים שמא למדוהו לטעון שקר, כי אין לבית הדין להתיר לטוען לטעון עבורו את הטענות, שמא ילמדו לשקר, אך מסייג את דבריו במילים "והכל לפי ראות עיני הדינים".
אחד מהמקרים שבאו לפני בית דין בישראל הוא בדיון בין רופא למנותח.
המנותח טען שאינו חייב תשלום עבור הניתוח בטענתו הראשונה - לא דיברו כלל אודות תשלום הניתוח עצמו אלא רק אודות הוצאות חדר הניתוח והתחבושות, לאחר מכן שב וטען שאמנם דיברו אודות תשלום ונאמר לו כי לא יצטרך לשלם עבור הניתוח.
לעומת זאת טען הרופא שלא אמר מעולם למנותח שפטור מלשלם עבור הניתוח, אלא הסכים לנתח אותו תמורת תשלום ביטוח משלים - שבדיעבד התברר שלא היה קיים, מלבד זאת המנותח הטעה אותו בטענה שהוא עני למרות שהתברר שהוא לא עני כלל ועיקר.
בית הדין הסתפק האם מכיוון מדובר ב"טוען וחוזר וטוען", שהרי חזר בו לפני שבאו העדים אך מצד שני לא הסביר את טענתו הראשונה ב"אמתלא" אלא חזר בו, ושאלה זו תלויה ועומדת בראשונים האם יכול הוא לחזור מדבריו באופן כזה.
במקרה אחר, כאשר בעל רשם את שם דירתו על שם אשתו בתנאי שרישום זה יהא תקף כל עוד חיים חיים משותפים שלא יתקלקל מחמת האישה, טען הבעל כי האישה "אשמה" בקלקול חייהם בכך שהיא עקרה, לאחר תום הדיונים "נזכר" הבעל לטעון טענה נוספת - שהאישה חולה במחלת הנפילה.
בית הדין נטה לדחות את הטענה מכוח "טוען וחוזר וטוען".
במשפט עברי, טוענין ליורש וטוענין ללוקח הוא כלל האומר כי בית הדין טוענין ליורש טענות שיכול היה המוריש לטעון וכן טוענין ללוקח טענות שיכול היה המוכר לטעון.
הכלל "טוענין ליורש" הוא כלל האומר כי אדם שירש קרקע מאדם אחר, אינו צריך להשיב לתובעים אותו מהיכן קנה האבא את הקרקע, אלא די בכך שיאמר "ראיתי לאבי שהחזיק בקרקע ולא ערער אדם עליו".
כמו כן אדם התובע מיתומים כספי פיקדון שהופקד בידם, טוענים בית הדין עבור היתומים שהאב שילם את הפיקדון, מכיוון שגם האב יכול היה לטעון טענה זו במיגו של "מזויף".
לפי חכמי התוספות, בנוסף, כאשר מוציא אדם שטר חוב על יתומים יורשים או לקוחות, טוענים בית דין עבורם שהשטר מזויף.
הכלל "טוענין ללוקח" הוא כלל שסימוכין לו נמצאו כבר במשנה: "לוקח חצר ובה זיזין וגזוזטראות הרי היא בחזקתה", כלומר גם אם הלוקח אינו יודע האם הזיזין שיוצאין מחצירו לרשות הרבים הם על פי דין ועל פי הסכם עם הממונים לכך, טוענין לו שדבר זה נעשה כראוי.
טעם הדבר הוא מכיוון שתקנת העולם היא, שהרי הלוקח אינו יודע אם הדבר נעשה כדין, ולכן מותירים את הדבר על חזקתו ועל המוציא ממנו להביא ראיה.
כלל זה תקף גם בחזקת קרקעות, אדם שקנה קרקע מסוימת מאדם אחר ודר בה שלוש שנים כדין חזקת קרקעות, והנה בא בעל הקרקע וטוען שהקרקע שהייתה שלו מאז ומעולם - על פי מסמכים וראיות ברורות - שלו היא גם היום ולא מכרה מעולם.
אם דר המוכר בקרקע יום אחד כך שהוחזקה הקרקע בידו, ורגליים לדבר שמדובר אכן בלוקח שקנה את הקרקע מאדם אחר ולא בנוכל, טוענין בית הדין במקום הלוקח - שהמוכר קנה את הקרקע מבעל הקרקע, אף על פי שאיננו יודעים אם אכן כך הדבר.
הרמ"ה מסביר, כי הטענה ש"טוענין ללוקח" היא רק כאשר ידוע שהוא "לוקח", וזאת אם דבר בה המוכרו לו - לפי טענתו - יום אחד.
לעומת זאת הריטב"א כותב כי אין צורך להביא ראיה שמדובר ב"יורש" או ב"לוקח" ורק במקרה ספציפי זה צריכים ראיה, כדי שלא תהיה הוכחה הפכית; אדם שקנה קרקע מאדם אחר, ולא דר בה המוכרו לו אפילו יום אחד, נראה הדבר כשקר, וכן כותב הרשב"א.
רבינו יונה מסביר, שלא מועיל מיגו לדבר כזה ומסביר: .
האחרונים מסבירים כי רבינו יונה סובר ש"מיגו" הוא כח משפטי שעל ידיו משתמש אדם בכוח משפטי שיש לו על ידי טענה מסוימת שהיה יכול לטעון, וקיימת בידו בעצם האפשרות לטעון טענה המזכה אותו בדין, וזו קיימת בידו באופן כזה גם אם טען טענה אחרת.
לעומת זאת, במקרה שלנו אין מדובר בכח משפטי אלא ב"טענינן" - בית הדין טוען ללוקח, ולכן גם אם קיימת בידו אפשרות לטעון טענה כזו שאז בית הדין היה מזכה אותו, אין מדובר בכוח משפטי שלו וכוח זה אינו תקף אם יטען טענה אחרת בכוח המיגו.
וכן סבור היד רמ"ה, שפוסק שאין אדם נאמן לומר שדר בה המוכר בו יום אחד.
נימוק אחר הוא שמדובר ב"מיגו דהעזה", לא ניתן לומר מיגו מטענה שאין בושה לומר אותה שכן לא ניתן לדעת אם היא נכונה (טענת "ממך לקחתי את הקרקע") לטענה שניתן לדעת שהיא שקרית (דר בה המוכר יום אחד).
לעומת זאת, רבינו יונה עצמו מביא את דבריו של רבינו יצחק פוסק כי אכן נאמן אדם לטעון שהמוכרו לו דר בה יום אחד, במיגו שהיה טוען שקנה אותה מבעל הבית עצמו.
כמו כן הריטב"א עצמו מביא כי מדובר במחלוקת ראשונים.
טופ500 או TOP500 הוא פרויקט אוניברסיטאי המדרג את 500 מחשבי העל (שאינם מחשבים מבוזרים) החזקים בעולם.
מטרת הפרויקט לספק מידע אמין ודרך מעקב על התפתחות כוח החישוב של מחשבי העל בעולם.
לאחר קפיצות טכנולוגיות רבות בתחום המחשוב הוחלט ב-1990 שהמדד הקיים למדידת עוצמת חישוב אינו יעיל יותר והחל חיפוש אחר מדד חדש.
ב-1992 הוחלט להשתמש ברעיון שעלה באוניברסיטת מנהיים, גרמניה לחישוב עוצמת מחשוב וקטורית.
ב-1993 הצטרף לפרויקט ג'ק דונגארה מאוניברסיטת טנסי שפיתח את Linpack benchmark.
במאי 1993 פורסמה הרשימה הראשונה של טופ500. עדכונים לרשימה מתפרסמים פעמיים בשנה.
מאז 1993 ועד 2014, הביצועים של המחשב שמדורג במקום הראשון תאמו את חוק מור, אך לאחר מכן קצב ההתפתחות הטכנולוגית האטה.
+ דירוג 10 המקומות הראשונים ברשימת טופ500 (נכון ליוני 2022) דירוג RmaxRpeak(Pflops) שם שם מערכת וסוג מעבדמעבד גרפיקישוריות יצרן מיקום, מדינה, שנה מערכת הפעלה11,102.00
מס' לא ידוע של מעבדים108 Nvidia Ampere A100
מס' לא ידוע של מעבדים גרפייםSlingshot-10HPENERSC, 2021סביבת הלינוקס של קריי963.460
+ מחשבים מישראל המדורגים ברשימת טופ500 (רשימת נובמבר 2012) 4720.07770.162 ללא שם IBM BladeCenter HS22 ClusterXeon X5670 6-coreIBM המרכז הבינלאומי למחשוב ענן בפתח תקווה, 2011 לינוקס
טוסקולום הייתה עיר בלאטיום, האזור החקלאי הסובב את העיר רומא.
כיום המקום בו ניצבה העיר הוא אתר עתיקות.
מקורות ההתיישבות במקום קדומים ביותר וייסודה מיוחס לטלגונוס, בנם האגדי של אודיסאוס וקירקה.
העיר הייתה עיר עצמאית, בת-בריתה של רומא וב-381 לפנה"ס ויתרה על עצמאותה ונכנעה לשלטון רומא.
בתקופת הקיסרות הרומית הייתה, כשאר ערי הגבעות הסובבות את רומא, אתר וילות אליו פרשו בקיץ עשירי העיר ונכבדיה.
במאה ה-10 וה-11 הייתה העיר בסיס לרוזנות טוקסולום.
רוזן טוסקולום היה המנהיג החילוני הבכיר בלאטיום והיה ראש לחבר אצילי לאטיום שאחזו בידיהם את הזכות למנות אפיפיורים, שנבחרו אף הם מתוך בני אותה שכבת אצולה (עד לנטילת זכות זו מידי השלטון החילוני בידי ניקולאוס השני).
העיר שקעה במאה ה-12, ננטשה לאחר מלחמתו של פרידריך ברברוסה באזרחי רומא ב-1167 ונהרסה עד היסוד ב-1191. במאה ה-19 החלו באזור חפירות ארכאולוגיות.
אתר העיר שוכן כ-25 ק"מ מדרום-מזרח לרומא, על גבעה ברום של 670 מטר מעל פני הים, אחת מגבעות אלבנו המהוות למעשה לוע הר געש כבוי.
העיר חוברה לרומא בשתי דרכים רומית, ויה לביקאנה (Via Labicana) וויה לטינה (Via Latina), שנקראה בקטע רומא-טוסקולום ויה טוסקולאנה.
אתר העיר נמצא ליד העיר המודרנית פרסקטי.
ייסוד העיר אפוף אגדה ונעוץ בשנים שלאחר מלחמת טרויה.
ההיסטוריון טיטוס ליוויוס מייחס את הקמתה למלך הלאטיני לטינוס סילביוס.
בתקופתו של מלך רומא האחרון, לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, מוזכרת העיר כעיר-ממלכה עצמאית בעלת אלים משלה ושליט (דיקטטור).
העיר, שהייתה העיר הראשה בברית הלטינית, הפכה בת-ברית של רומא משלב מוקדם יחסית לשאר הערים באזור.
במאה ה-5 לפני הספירה התחולל ליד העיר אחד הקרבות המכריעים במלחמה בין רומא לברית הלטינית, קרב רגילוס בו הביס המצביא הרומי לוקיוס קווינקטיוס קינקינטוס את ברית הערים הלטיניות.
בשנת 381 לפנה"ס קיבלו אזרחי טוסקולום אזרחות רומית והעיר נבלעה למעשה במדינה הרומית.
פעולה זו שסעה את לאטיום לשני חלקים ושברה את הברית הלטינית.
עם זאת בשנת 340 תמכה העיר בברית הלטינית נגד רומא במסגרת המלחמה הלטינית ולאחר שנוצחה הברית שבה לקבל את זכויותיה כחלק מהמדינה הרומאית.
העיר נוהלה על ידי סנאט, אך תוארו של מנהיגהּ היה אידיל ("ראש עיר", להבדיל מראש ישות עצמאית).
במהלך המאה הראשונה לפני הספירה זכתה טוסקולום למעמד בכיר שאתר הווילות של בכירי ועשירי העיר.
היא מוזכרת בכתביהם של מרקוס טרנטיוס וארו, סנקה, סטראבון וקיקרו כסמל למעוז עשיר, שמי שחפץ לנפוש בו אינו שוקל שיקולים כלכליים.
בין בעלי הווילות בטוסקולום נמנו לוקיוס ליקיניוס לוקולוס, קאטו וקיקרו, שחיבר בה את ספרו "ויכוחי טוסקולום" (Tusculanae Disputationes).
העיר מפסיקה להתקיים כעיר מרכזית במאה החמישית ואולי הופכת לאתר חקלאי.
העדות האחרונה לקיום עיר במקום בעת העתיקה היא לוח ברונזה שנמצא בחפירות ארכאולוגיות ומתוארך לשנת 406.
לאחר ששמה של העיר נעדר מן המאה החמישית, הוא שב ומופיע במאה העשירית כרוזנות החשובה ביותר בלאטיום.
הרוזן הראשון מטוסקולום הידוע בשמו הוא תיאופילקטוס הראשון (Theophylactus I; מת ב-924), הוא מוזכר כפלטין של הקוריה הרומאית (ממונה על חצר האפיפיור; sacri palatii vestararius) וכמגיסטר מיליטום (קצין צבא בכיר).
להלכה היה זה תיאופילקטוס שבחר ביוחנן העשירי כאפיפיור, אך למעשה מי שעמדה מאחורי הבחירה ומאחורי כינון הפריווילגיה של בחירת אפיפיורים כנחלת הרוזן הייתה רעייתו, תיאודורה שכיהנה כסנטורית (senatrix) ופטריצית (patricia).
מרוציה נישאה לאלבריק הראשון ולאחר מותו נישאה להוגו מפרובאנס.
בנה אלבריק השני היה אביו של האפיפיור יוחנן השנים עשר ואף האפיפיורים בנדיקטוס השמיני, יוחנן התשעה עשר, בנדיקטוס התשיעי והאנטי-אפיפיור בנדיקטוס העשירי היו צאצאיה.
גרגוריוס השלישי, רוזן טוסקולום (נכדו של אלבריק השני) היה ידידו של האפיפיור המלומד סילבסטר השני וכיהן כמפקד הצי של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ושל אוטו השני.
בשנת 1000 לערך הקים מחדש את מצודת העיר.
ב-1001 מרד כ"מלך הרפובליקה של רומא" נגד אוטו השלישי.
בנו תיאופילקטוס היה לאפיפיור בנדיקטוס השמיני ובן אחר שלו לאפיפיור יוחנן התשעה עשר.
ב-1049 לאחר מינויו הכושל של רוזן טוסקולום תיאופילקטוס השלישי המושחת לאפיפיור בנדיקטוס התשיעי, העניקו אזרחי רומא את הזכות למינוי האפיפיורים להיינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ושושלת רוזני טוסקולום החלה לשקוע.
ב-1059 נכשל הניסיון האחרון למנות אפיפיור מטעם הרוזנות וב-1062 הפכה טוסקולום לבת-בריתו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כנגד הקומונה של רומא (שלטון האזרחים).
ב-1167 תקף חיל אזרחי רומא את העיר הקיסרית, עליה הגן כוח נאמן לקיסר בקיץ הגיע לעיר כוח בפיקודו של פרידריך ברברוסה, אך הוא נסוג בשל מגפה.
עם זאת, החל משלב זה ננטשה העיר מיושביה ונותר בה רק כוח מגן קטן.
ב-17 באפריל 1191 הרסו אזרחי רומא את העיר בהסכמת האפיפיור סלסטינוס השלישי.
חורבות הער כוסו בצמחייה ואבניה שימשו את ערי הסביבה כ"מחצבה" לאבנים בשימוש משני.
ממשפחת רוזני טוסקולום צמחה משפחת האצולה הרומאית, שגם ממנה קמו מספר אפיפיורים, משפחת קולונה.
אפיפיורים שהיו גם רוזני טוסקולום מסומנים בכתב מודגש יוחנן התשיעי, אפיפיור מ-931 עד 935
ראשון החופרים באתר היה לוסיאן בונפרטה (אחיו של נפוליאון בונפרטה), שאיתר את האתר ב-1806. ב-1825 שלחה מריה כריסטינה, מלכת שתי הסיציליות משלחת חפירות בראשות לואיג'י ביונדי לחפור באתר.