tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכך היה לא רק הפורטוגלי הראשון, אלא אף האירופאי הראשון, שכף רגלו דרכה במקום אי פעם (בנושא זה, ראו עידן התגליות האירופי).
מן ההיתקלות הראשונה שלו עם אנשי שבט הסויו, הבין קאו שהוא נמצא בשוליה של אימפריה.
לאחר שנתיים ביקר במבנזה קונגו והחל את המסחר בין הפורטוגלים לאנשי הבקונגו.
מלך קונגו, נזינגה קוו, גילה עניין רב בזרים החדשים, וכאשר דיוגו קאו הפליג בחזרה לפורטוגל התלוו אליו כמה שליחים מטעם המניקונגו במטרה לצפות ולדווח עם שובם.
השליחים אכן חזרו ב-1491 מלווים במיסיונרים פורטוגלים ובחיילים אשר הציגו מגוון סחורות אירופאיות.
נזינגה קוו התרשם עמוקות וכבר באותה שנה התנצר יחד עם בנו נזינגה מבמבה (שלאחר מכן שינה את שמו לאפונסו הראשון).
בעקבות המפגש שלו ושל אביו עם הפורטוגלים, הפך אפונסו לחסיד נלהב של התרבות האירופית, וכאשר עלה לשלטון לאחר מות אביו דאג לעשות צעדים נוספים כדי לחזק את הקשר בין שתי הממלכות.
אף על פי שצעדים אלה השפיעו פחות על אזורי הפנים של הממלכה, הרי שבאופן כללי אימוץ תרבותה של אירופה, כמו גם הסחורות שהביאה, גרמו למחלוקות וסכסוכים פנימיים, שבסופו של דבר גרמו להתפוררות הממלכה.
יותר מכך, הרעב הבלתי מתכלה של הפורטוגלים לעבדים החליש את כוחו ומעמדו של אפונסו בקרב נתיניו.
בשנת 1526 שלח אפונסו איגרת בהולה למלך פורטוגל ז'ואו השלישי ובה ביקש ממנו להשליט סדר בנתיניו.
מכתבים אלה זכו להתעלמות מצד ז'ואו.
לאחר מותו של אפונסו ב-1540 נאלצה קונגו להתמודד עם פלישות חוזרות ונשנות מצד עם לא ידוע שמופיע במקורות הפורטוגזיים בשם ג'אגה.
יש הטוענים שאותם ג'אגה היו למעשה רק זרים שסייעו למרידות הפנימיות של הבקונגו.
המרד או הפלישה הגיעו עד לעיר הבירה וסביבותיה מה שהוביל לבריחתו של המלך אלוורו הראשון לגלות.
בעקבות המצב ביקש אלוורו הראשון עזרה מהמושל של סאו טומה שנענה לבקשתו.
בעזרת הסיוע הדף אלוורו את המורדים וכבש מחדש את האזור עד אמצע שנת 1570.
בחסות שלטונם של אלוורו הראשון ויורשו אלוורו השני ידעה הממלכה תקופה של שקט יחסי.
אלוורו הראשון והשני אפילו הצליחו לחזק את שליטתם במעט ולהגן על ממלכתם מפני חדירה פורטוגזית.
דבר שהצליח בעיקר הודות לעובדה שתשומת הלב הפורטוגזית הייתה מרוכזת באותו זמן בעיקר באזורים שמדרום לקונגו, אך אחרי מותו של אלוורו השני ב-1614 התעוררו מחלוקות בנוגע לבעלות על ארצות מסוימות בין ממלכת קונגו למושל הפורטוגזי של אנגולה.
מחלוקת זו נוצרה כיוון שהמושל הפורטוגזי החדש של אנגולה, לואיס מנדס דה ואסקונסלוס, השתמש בשכירי חרב אפריקנים אשר נקראו אימבנגאלה כדי להתחיל מלחמה עם נדונגו (ממלכה אפריקנית שהייתה עצמאית לפני בואם של האירופים), כדי לבזוז פרובינציות מסוימות של ממלכת קונגו וכדי לעשוק לחלוטין וללכוד עבדים מלואנדה.
אך סכסוך זה לא הסתיים גם כאשר התחלף המושל.
לאחר מותו של מלך קונגו אלוורו השלישי שלח המושל החדש קאו קורייאה דה סוסה את האימבנגאלה לתקוף את דרום קונגו.
הסיבה לפעולה זו, כך טען קאו קורייאה דה סוסה, הייתה זכותו לבחור את המלך הבא של קונגו.
קאו קורייאה דה סוסה המשיך את המתקפה כאשר שלח את אנשיו לתקוף את קאסאנזה משם המשיך לנאמבו א נגונגו ולאחר מכן התקדם למבמבה.
הקרב שם ידוע כיום כקרב על מבומבי.
אך רצף הצלחותיו של קורייאה דה סוסה נקטע כאן כיוון שמלך קונגו החדש פדרו השני שלח את הצבא הראשי של קונגו בצירוף כוחות מפרובניציית סויו כדי לעצור את הפולשים ואכן קוריאה דה סוסה וכוחותיו הפורטוגזים הובסו.
דבר ששם קץ לסכסוך בין פרובינציית אנגולה וממלכת קונגו.
למרות ניצחונה המוחלט של קונגו במלחמה לא שכח המלך פדרו השני את פעולותיהם של הפורטוגזים.
בתור נקמה ולמען עתיד בטוח לממלכתו החליט פדרו השני לסלק את הפורטוגזים אחת ולתמיד מהאזור.
למטרה זו הציע פדרו השני ברית למעצמה אירופית אחרת שעד כה לא הייתה מעורבת בנעשה במדינות אלה של אפריקה, הולנד, אשר הסכימה.
אך תוכנית זו לא בוצעה בסופו של דבר שכן פדרו השני מת בטרם תוכנית זו יצאה לפועל.
בנו הנבחר של פדרו גרסיה מוומבה א נקאנגה (או גרסיה הראשון) החזיק בדעות יותר מתונות כלפי הפורטוגזים וסירב לשתף פעולה עם ההולנדים בטענה שכקתולי הוא לא יוכל לשתף פעולה עם לא קתולים.
התגובה ההולנדית לא איחרה לבוא, ב-1641 פלשו ההולנדים לאנגולה לבד ושוב הציעו לקונגו ברית.
בתגובה המלך גרסיה שלח כוח לדרום קונגו כדי לסייע בהתקפה על המחנה הפורטוגזי באנגולה.
להולנדים היו בני ברית נוספים בדמות מלכת נדונגו נג'ינגה מבנדה אך לאחר שכוחה הובס על ידי הפורטוגזים ההולנדים התחייבו בפניה ובפני גרסיה לסייע יותר.
ממלכת קונגו סייעה גם בקרב של קומבי אשר התרחש ב-1647 שבו ההולנדים וממלכת נדונגו הביסו את הפורטוגזים לאחר שההולנדים פלשו לאנגולה וכבשו את לואנדה.
ממלכת קונגו מיד כרתה ברית רשמית איתם והבטיחה להם סיוע צבאי בשעות הצורך.
אך בניגוד לבני בריתם נדונגו וקונגו מטרתם העיקרית של ההולנדים לא הייתה לסלק את הפורטוגזים מאנגולה אלא לנצל את האזור מסחרית.
מהצד השני של הברית ההולנדים סיפקו לקונגו סיוע צבאי תמורת עבדים.
דוגמה לסיוע זה אפשר לראות בדיכויו של מרד נסאלה, מרד שנעשה על ידי אנשי המחוז הדרומי של פרובינציית דמבוס.
ההולנדים שלחו כוח צבאי על מנת לעזור לגרסיה השני לדכא את המרד.
פעולה זו חיזקה את הברית ההולנדית-קונגואית.
הברית בין שתי המדינות המשיכה לגדול מפאת אויב משותף, הפורטוגלים.
שתי המדינות ובמיוחד ההולנדים המשיכו לתקוף ללא הפסקה את מעוזי הפורטוגלים באפריקה.
ב-1643 הכוחות המשותפים של אנשי בקונגו נאמנים לגרסיה השני ושל ההולנדים תקפו מעוזים פורטוגליים על נהר הבנגו והכריחו את הפורטוגלים לסגת ממעוזיהם במוקסימה ומאסאנאגנו אשר שוכנים על נהר הקוונזה.
לאחר הניצחון, כיבוש אנגולה הפסיק לעניין את ההולנדים, אשר תשומת לבם עברה למושבות הפורטוגזים בברזיל.
ההולנדים רצו לחסוך בהוצאות מלחמה מיותרות ולהרוויח במקום זאת ממשלוחים ימיים של סחורות מאנגולה לקולוניות האחרות שלהם.
מסיבה זו, למרות תבוסתם של הפורטוגזים הרשו להם ההולנדים להישאר באזור, למגינת לבו של גרסיה השני שראה את הפורטוגזים וההולנדים חותמים על הסכם שלום.
לאחר הסכם השלום ב-1643 התערבות הפורטוגלים וההולנדים בנעשה באזור פחתה.
ללא האיום של אף מעצמה אירופית פנה גרסיה השני לטפל באיום חדש מבית, איום בדמותו של המנהיג של שבט הסויו.
שבט הסויו ובמיוחד מנהיגיו היו ידועים כלוחמים נועזים מטעם בית נסונדי ולאחר מכן מטעם בית קינלאזה.
אחד ממנהיגי הסויו, פאולו סייע לבית קינלאזה להשתלט על שבט הסויו.
אך פאולו נפטר בערך בזמן שבו גרסיה עלה למלוך על קונגו ב-1641. ב-1641
לאחר מותו של פאולו מנהיג מורד בשם דניאל דה סילוה נצר לבית קווילו השתלט על מחוז הסויו כמנהיג החדש של השבט ושל בית קינלאזה.
הוא טען שלסויו יש זכות לבחור את מנהיגיהם בעצמם.
גרסיה סירב לקבל טענה זו והכריז מלחמה על המורדים.
על הכוחות שנשלחו לדכא את המרד פיקד בנו של גרסיה אפונסו.
אך המבצע היה כישלון צורב כיוון שצבא קונגו לא הצליח לחדור את הביצורים של סויו.
בנוסף אפונסו נפל בשבי מה שהכריח את גרסיה לנהל משא ומתן משפיל מבחינתו עם דניאל.
המתווכים במשא ומתן היו מסיונרים ממסדר קפוצ'ין.
ב-1646 גרסיה ניסה שנית להכניע את הסויו אך נכשל שוב.
כיוון שהיה עסוק בניהול מלחמה כנגד הסויו לא היה גרסיה יכול לסייע להולנדים במלחמתם בפורטוגזים, שבינתיים אילצו את הראשונים לסגת מאנגולה בעוד המושל הפורטוגזי החדש סלוודור דה סה דרש מקונגו להעביר את השליטה על לואנדה (שהייתה ידועה כמקור הכסף, ההספקה, וקונכיות הנזימבו של קונגו) לפורטוגזים.
על אף שקונגו מעולם לא חתמה על הסכם שכזה עברה השליטה בפועל לידי הפורטוגזים.
בנוסף, היו הפורטוגזים מעוניינים להשתלט על מבווילה, מדינת חסות קטנה של קונגו שחתמה על הסכם חסות גם עם פורטוגל ב-1619. על אף שהפורטוגזים ניסו לכבוש אותה לעיתים קרובות, מדינת מבווילה נשארה מבחינה מעשית תחת שלטונה של קונגו.
לאחר מותו של גרסיה השני עלה מלך חדש, אנטוניו הראשון, שפתח במלחמה עקובה מדם בינו ובין הפורטוגזים.
מלחמה על שליטה במבווילה שנודעה כקרב על מבווילה ושבה הוא, שריו, ואנשי חצרו חוסלו על ידי הפורטוגזים.
לאחר תבוסה זו לא נמצא יורש לאנטוניו הראשון ושני הבתים קינלאזה וקימפאנזו חילקו את המדינה ביניהם.
בתקופה זו של היחלשות השלטון המלוכני בקונגו והתחזקות הסויו רשויות השלטון פנו ללואנדה על מנת לבקש עזרה.
מכיוון שהסויו עשו ככל העולה על רוחם בקונגו ביקשו הרשויות מלואנדה לתקוף את שבט הסויו.
אך היו אלה דווקא הפורטוגזים שתקפו את שבט הסויו ב-18 באוקטובר 1670 בקרב הידוע בשם הקרב על קיטומבו שבו הפסידו הפורטוגזים.
אך דווקא הודות לקרב זה קונגו נשארה עצמאית.
אבל מבחינת הפורטוגזים התבוסה הייתה כה משפילה שהיא גרמה להם לסגת עם כוחותיהם מאזור ההשפעה של קונגו לתקופה שתימשך עד סוף המאה ה-19.
בינתיים האיבה גברה בין שני הבתים שנלחמו על הירושה עד כדי כך שהחברים בהם שרפו את בירתם שלהם.
ובמקביל האוכלוסייה הצטמצמה באזורים הקרובים לבירה והתפזרה להרים וליערות בשליטת הבתים היריבים.
ידוע מאותה תקופה על שתי מנהיגות יריבות, אחת היא היורשת לבית קימפאנזו, ד סוזנה דה נוברגה שקיבלה מקלט באזור מבולה או למבה, והשנייה היא ד אנה אפונסו דה לאאו שריכזה את כוחותיה בנהר מבידיזי שבאזור נקונדו.
ידוע שד אנה אפונסו פקדה על קרוביה להשיב את הממלכה תחת חסותם אפילו שרצונה היה לפייס בין הסיעות הלוחמות.
במקביל סוחרי עבדים צרפתים, פורטוגלים, הולנדים ואנגלים ניצלו את חוסר הסדר שסרר בקונגו כדי ללכוד עבדים כאשר העבדים הלכודים נלקחו לאזור צפונית ללואנגו, שסוחריה היו ידועים בשם "מובירס".
המובירס היו מובילים את העבדים בשני נתיבים, או לאנגליה והולנד או לברזיל.
בפנים המדינה הסויו (שהעניקו לעצמם את התואר "נסיכים דגולים") המשיכו לחולל שמות, והנזק מהתקפותיהם סיים את תור הזהב של קונגו.
מלחמת האזרחים המשיכה ב-30 השנים הבאות, כאשר הקרבות העיקריים מתרחשים באזור מבולה (הידוע גם בתור למבה) והבירה סאו טומה הרוסה.
אך ב-1704 מנהיג אחד הפלגים, פדרו הרביעי נוסאמו א מוומבה נפגש עם אישה מסתורית בשם קימפה וויטה, שהייתה ידועה גם כדונה ביאטריז.
אותה אישה טענה שהיא נשלטת על ידי רוחו של אנטוניוס הקדוש והציעה לפדרו עזרה באיחוד המדינה, הצעתה נענתה בשלילה.
לאחר שהאחרון דחה את הצעתה פנתה קימפה למנהיג הבית היריב נזוזי א נטמבה שכינה את עצמו קאו השלישי.
אך לאחר שגם הוא דחה את הצעתה פנתה קימפה וויטה לבירה ההרוסה וייסדה שם תנועת מאמינים תחת הנהגתה שמנתה אלפים.
התנועה איחדה את הממלכה באופן לא רשמי.
כביכול תחת הדרכתו של אנטוניוס הקדוש.
לאחר צעדים אלה הכריזה ביאטריז שמריה, פרנסיס הקדוש ואפילו ישו היו שם נוסף לקונגו שנסונדי הייתה בית לחם המקורית וסאו סלוודור הייתה ירושלים המקורית.
פדרו הרביעי מצדו מיהר לדכא את המרד, במיוחד לאחר שביאטריז נכנסה להריון (כי הוא פחד שיהיה לה ממשיך), לכד אותה פדרו, ערך לה משפט מהיר שבו הואשמה בהיותה מכשפה וכופרת ושרף אותה על המוקד.
לאחר מותה על מנת למנוע מרידות בעתיד כבש פדרו הרביעי מחדש את הבירה ואיחד את המדינה.
אף על פי שלא קיבל תמיכה רבה פדרו הרביעי חילק את השלטון ב-1716 בין שני הבתים היריבים קינלאזה וקימפנזו וכך השיב למדינה שקט שלא נראה בקונגו כבר 61 שנה.
גם התנועה של דונה ביאטריז לקחה חלק חשוב בהשבת השלום על כנו שכן אפילו שפדרו הרביעי חיסל את מנהיגתם הוא נתן להם חלק בשלטון.
לאחר מותו של פדרו הרביעי ב-1718 עלה לשלטון מנואל השני.
בשנות שלטונו שבט הסויו המרדן היה למעשה עצמאי למחצה, נסונדי ואזור הצפון השיגו גם הם עצמאות למחצה הגם שמבחינה רשמית היו תחת שלטונו של בית קימפנזו ואפילו במחוזותיה הנותרים של ממלכת קונגו התרחשו מאבקים מפעם לפעם.
סדרת מלחמות אזוריות לאורך תקופה זו מטלטלת את הדמוגרפיה המקומית.
על פי מפקד אוכלוסין מסוף המאה ה-18 כמות הגברים המקומית הייתה מחצית מכמות הנשים.
בסופו של דבר המאבקים הובילו לפיצולה מחדש של קונגו כאשר ב-1764 אלוורו האחד עשר מבית קינלאזה הביס את יריבו פדרו החמישי ולקח את מושכות השלטון אך כתבים באותה תקופה מזכירים גם בית מלוכה עצמאי באזור סמבו שסירב להכיר באלוורו האחד עשר בשל ההפיכה שביצע.
יותר מאוחר ב-1780 עוצר בחצרו של חוזה הראשון החל במרד נגד אדונו אך חוזה ניצח בסופו של דבר בעימות המכריע שנערך בסאו סלוודור ב-1781. על מנת להעניש את יריבו המובס שלל ממנו חוזה קבורה נוצרית.
היה ברור לכל שאפילו שחוזה ניצח הניצחון היה חסר משמעות שכן המחוזות למבה ומאטארי היו תחת שלטונו של בית קינלאזה היריב.
היה גם בית מלוכה נוסף ששלט באזורים הסמוכים להר קיבאנגו במשך כל המאה השמונה עשרה.
שמו של הבית היה אגואה רוסאדה וחבריו טענו שהם צאצאים לשני הבתים קימפאנזו וקינלאזה.
שלטונו של חוזה הסתיים ב-1785 ובמקומו עלה לשלטון אפונסו החמישי.
אך שלטונו של זה היה קצר והסתיים במוות, כנראה מהרעלה, שוב פרץ מאבק על השלטון אשר הסתיים בהכתרתו של אנריקו הראשון ב-1794. מכיוון שאנריקו לא השתייך בבירור לאחת מהסיעות הלוחמות הכריזו גרסיה החמישי ואנדרו השני (שהדיח את גרסיה החמישי) על עצמם כמלכים ושוב חילקו את הארץ.
שלטונו של אנדרו השני נקטע ב-1842 לאחר שאציל קרוב משפחה מהדרום בשם אנריקו השני הדיח אותו מכס המלוכה.
אך האחרון לא ויתר וברח עם נאמניו לכפר קטן בשם מבנזה מפוטו ליד סאו סלוודור משם המשיך לשלוט על נתיניו הנותרים.
שלא כמו אנדרו, אנריקה השני שלט בקונגו עד מותו, שלטון שנמשך מ-1842 עד 1857.
ב-1839 תחת לחץ אנגלי הסכימה ממשלת פורטוגל להפסיק את סחר העבדים שפגע באפריקה בכלל ובמרכז אפריקה בפרט.
את סחר בבני אדם שהופסק החליף הסחר במוצרים כמו שעווה, גומי, שנהב ובוטנים שנמצאו באפריקה בשפע.
השינוי היה מהפכני מהסיבה שלפני כן סחר העבדים והסחר בכלל נוהל על ידי השלטונות הזרים והמקומיים כאחד או האצולה.
במסחר החדש לעומת זאת, כולם יכלו להשתתף.
לתופעה היו שתי השלכות: האחת היא שהרבה אנשים הפכו לסוחרים וייצאו את סחורותיהם דרך הנמלים.
ההשלכה השנייה הייתה גידול בבניה הפרטית והבנייה בכלל באפריקה ללא קשר למעמד האנשים.
בתקופה הזאת הופיעו ארגונים סמליים בלבד בשם מאקאנדה כחלק מהשינויים החברתיים של התקופה.
המאקאנדה שהיו פשוטי עם הקימו שורה של כפרים שהיו קשורים זה לזה באמצעות קשרי משפחה דמיוניים לאורך נתיבי הסחר.
בקרב תושבי קונגו ובמיוחד בקרב ארגוני המאקאנדה החלו להתפשט אגדות וסיפורים שונים המתארים בצורה דמיונית את ייסודה של ממלכת קונגו.
חלק מהאגדות תיארו את מקורה של הממלכה בימים שבהם אפונסו הראשון פיזר את השבטים השונים וגרם לנדידתם מארצם המקורית לכפרים שבהם הם חיו.
בהרבה כפרים הסיפורים על נדידות השבטים באו במקום ההיסטוריה האמיתית של הממלכה, מה שהעיד על הקצב המהיר שבו ממלכת קונגו התפוררה.
אנריקה השני היה הלכה למעשה המלך האחרון ששלט בממלכת קונגו בשלמותה.
לאחר מותו התפלגה הממלכה לאינספור שבטים ומשפחות אצולה שהקימו כל אחד ממלכות זעירות ששרדו זמן קצר ביותר.
היו מלכים שהמשיכו לשאת את התואר מאניקונגו אך האחרון הפך לסמלי בלבד בלי כוח ממשי מאחוריו.
במקביל סייעה להתפוררות של ממלכת קונגו העובדה שמעצמות אירופיות תמרנו את השבטים השונים לתועלתם כאשר כל מעצמה תמכה בשבט כזה או אחר.
לאחר ועידת ברלין שהתרחשה בשנים 1884–1885 חולקה מרכז אפריקה בין האירופים, ובכך מחקה את מה שנשאר מקונגו העצמאית.
לפי ההסכם חלק גדול מקונגו נמסר לידי שלטון הפורטוגזים, אך לאחר מרד בפורטוגזים ובמלך הבובה שהם המליכו, נמחק שמה של ממלכת קונגו אפילו כממלכה סמלית ובכך בא הסוף על ממלכת קונגו.
מקורה של השיטה הפוליטית בממלכת קונגו נמצא בראשית הממלכה בהסדר בין ממלכת מבטה וממלכת מפמבה קאסי.
מכיוון שאחת ממטרותיו של ההסדר היה להגן רשמית בחוק על מעמדם של בניו של נימי א נזימה כיורשים, הובטח השלטון לאחיינו של נימי א לוקני במקום לבנו.
לאחר מכן, לפי ההסדר, יועבר השלטון לאחיין שני בדרגה ורק אחריו יעלה לשלטון בנו של נימי א לוקני.
ידוע שבמאה ה-16 הייתה למאניקונגו זכות למנות או לפטר את מושלי המחוזות
הכבושים או לקבל ולדחות כראות עיניו מועמדים שהוצעו למשרת המושל על ידי מלכים ממחוזות שהצטרפו לממלכה בהתנדבות.
המלך נתן לעיתים קרובות את משרת מושל המחוז לקרוביו או לחבריו וכתוצאה מכך שליטי הממלכות שנכבשו או הצטרפו מרצון לממלכת קונגו איבדו את כוחם ולבסוף ממלכותיהם נבלעו בממלכת קונגו.
לבירה מבאנזה קונגו היה תפקיד חשוב בריכוז השלטון בממלכה הודות לעובדה
שחלק גדול מאוכלוסיית קונגו התרכזה בבירה ובסביבותיה הקרובות.
בעוד שבמבאנזה קונגו ריכוז האוכלוסייה היה גבוה, בשאר חלקי קונגו הריכוז היה נמוך עד כדי כך שצפיפות אוכלוסייה כפרית לא עברה את טווח ה-5 נפשות לקילומטר רבוע.
לעומת זאת נוסעים פורטוגזים מוקדמים מתארים את מבנזה קונגו כעיר גדולה ומעין מטרופולין לשאר חלקי קונגו ואפילו משווים אותה בגודלה לעיר הפורטוגזית אוורה כפי שהיא הייתה בשנת 1491. עם בוא המאה ה-16 חל גידול משמעותי באוכלוסיית קונגו כאשר גודל האוכלוסייה הגיע קרוב לחצי מיליון נפש.
יותר מאוחר עם תחילת המאה ה-17 עמדה האוכלוסייה באזורים המפותחים והלא מפותחים של הבירה ושל הארץ על כמאה אלף נפש.
הגידול הזה יצר עודף במשאבים, בכוח אדם (במיוחד חיילים) ובכמות המזון שהיו זמינים בעיקר למלך.
דבר שחיזק מאוד את הממלכה אך בעיקר הפך את המאניקונגו לחזקים מאי פעם.
ניכר שצבאה של ממלכת קונגו היה גדול ומתקדם יותר יחסית לצבאות אחרים של ילידים אפריקנים.
ידוע למשל שצבא קונגו הכיל כמות גדולה של קשתים וסגל קטן יותר של חיל רגלים בעל חימוש כבד, האחרונים נשאו עמם גם חרבות ומגנים.
כמו כן ישנה עדות קלושה לכך שהחיילים בצבא קונגו קיבלו תשלום עבור משימות.
בעוד חלק נכבד מכוחות הצבא (כנראה עשרים אלף) התרכזו בבירה ובסביבותיה כוחות התגבורת התרכזו בעיקר במחוזות הגדולים תחת פיקודם של המושלים.
החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-17, מ-1600 ואילך, מלחמות אזרחים פנימיות החליפו את העימותים הבין מדינתיים באזור.
מסיבה זו הוציאה ממשלת קונגו צווים הקוראים לכל האוכלוסייה להתגייס ללא הבדל גילאים.
אולם בפועל רק מספר קטן של אזרחים התגייס.
לעומת זאת בין אילו שכן התגייסו רבים לא אחזו בנשק אלא בהספקה בשביל הלוחמים.
בין האוכלוסייה ששירתה בצבא היו גם קרוב לכמה אלפי נשים, על אף זאת, לצבא קונגו הייתה בעיה בתכנון וביצוע שבסופו של דבר הגבילו את גודלו ופגמו ביכולתו לנהל מלחמה למשך תקופות ארוכות.
ידוע שצבא קונגו עשה "בדק בית" פעם בשנה בחג שנקרא יום ג'יימס הקדוש.
לאחר הגעת הפורטוגזים נוספו לצבא קונגו כלי נשק חדשים כגון רובי המוסקט שלא כל-כך הרשימו את תושבי קונגו ובמיוחד את המאניקונגו אפונסו שהתלונן בפני הפורטוגזים על חוסר יעילותם של הרובים.
למרות זאת עד שנת 1580 יחידות רובאים בצבא קונגו (שרובם היו בני תערובת של פורטוגזים ובני קונגו) היו דבר שבשגרה, בעיקר בבירה.
ככל שתפקידם של הרובאים הפך לחשוב יותר כך גם גדל המוניטין שלהם, ובקרב על מבווילה שירתו 360 רובאים שהפנו את נשקם של הפורטוגזים כנגדם.
ממלכת קפריסין (יוונית Βασίλειο της Κύπρου; צרפתית Royaume de Chypre) הייתה מדינה צלבנית אשר קמה באי קפריסין בימי הביניים, והתקיימה בין 1192 ל-1489.
אחיו של ליזיניאן אמלריך השני, מלך ירושלים הוכתר למלך קפריסין בתואר "אמלריך הראשון, מלך קפריסין" על ידי היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
המיעוט הקתולי באי התרכז בערי החוף ובניקוסיה, ושלט באי שאוכלס בעיקר על ידי כפריים יוונים אורתודוקסים.
לכנסייה האורתודוקסית העצמאית של קפריסין בראשות ארכיבישוף, הותר להישאר באי והיא לא הייתה כפופה לפטריארך זר.
בהשוואה לממלכת ירושלים, הייתה ממלכת קפריסין בעלת אופי פאודלי מודגש יותר, ומלכיה היו עשירים וחזקים יותר ממלכי ירושלים.
לאחר מותו של אמלריך, שלטו בממלכה מספר יורשים צעירים, והשלטון היה נתון בפועל בידיהם של שליטים בפועל.
ב-1229 גורשו שליטים אלה בידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך תומכיו של האחרון הובסו ב-1233 לאחר מאבק.
ב-1268 איחד איג השלישי, מלך קפריסין, שנשא גם את התואר מלך ירושלים, את הממלכה עם ממלכת ירושלים, ומצב זה נותר בעינו עד לכיבוש עכו וקיצה של ממלכת ירושלים ב-1291. לאחר מכן הפכה קפריסין למרכז חשוב של הסחר האירופי עם אסיה ואפריקה, דבר שהביא לחיכוכים בינה לבין סוחרים איטלקים.
במהלך המאה ה-14 הלכה והתחזקה השפעתם של הרפובליקה של ג'נובה ושל סוחריה באי, ובעת הקרע המערבי צידדו מלכי קפריסין באפיפיורות אביניון מתוך תקוה שהצרפתים יניסו את האיטלקים מהאי.
ב-1426 הפכו הממלוכים את האי למדינה וסאלית ממלוכית, ומלכיה איבדו את כוחם, עד שלבסוף אולצו למכור את האי לוונציה ב-1489.
ממלכת קסטיליה הייתה אחת מממלכות ימי הביניים בחצי האי האיברי.
הופעתה הראשונה כישות פוליטית אוטונומית מתוארכת למאה ה-9 לספירה.
היא נקראה בתחילה רוזנות קסטיליה והייתה וסאלית של ממלכת לאון.
מקור שמה הוא בטירות (בספרדית Castillos) הרבות שנבנו בשטחה.
קסטיליה היא אחת הממלכות אשר מתוכן נוצרו כתר קסטיליה ומאוחר יותר ממלכת ספרד.
מהמאה ה-9 למאה ה-11: ההתחלה
על פי התיעוד של המלך אלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס, העדות הראשונה לשם "קסטיליה" נמצאת במסמך המתוארך לשנת 800 לספירת הנוצרים.
רוזנות קסטיליה יושבה מחדש על ידי תושבים ממוצא קנטברי, אסטורי, בסקי, וויזיגותי.
היה לה דיאלקט רומאני וחוקים משלה.
הרוזן הראשון של קסטיליה היה רודריגו בשנת 850, תחת אורדוניו הראשון, מלך אסטוריאס ואלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס.
בשנת 931 הרוזנות אוחדה על ידי הרוזן פרנאן גונזאלס אשר הפך את אדמותיו לניתנות לירושה מאב לבן, ועצמאיות ממלכי לאון אשר בעבר הייתה להם את הזכות להכתיר את רוזני קסטיליה כראות לבם.
המאות ה-11 וה-12: התרחבות ואיחוד עם ממלכת לאון
בשנת 1028, סנצ'ו השלישי, מלך נווארה נשא לאישה את אחותו של הרוזן גרסיה סאנצ'ז וירש את רוזנות קסטיליה לאחר מות גיסו.
בשנת 1035 העביר סנצ'ו השלישי את הרוזנות לידי בנו פרננדו אשר בתורו העלה את הרוזנות לדרגת ממלכה.
פרננדו היה נשוי לסאנצ'ה, אחותו של ברמודו הראשון, מלך לאון.
פרננדו הראשון כרת ברית עם נווארה נגד ממלכת לאון שבה הוא ניצח, ובקרב טמארון ברמודו הראשון מת ללא יורשים.
במצב זה פרננדו, גיסו של ברמודו, תבע לעצמו את הכתר של ממלכת לאון על ידי הדגשת זכות הירושה של אשתו לכתר, ובכך הביא לאיחוד הראשון בין קסטיליה ללאון.
ב-24 בדצמבר 1065 מת פרננדו הראשון, ולאחר מותו פוצלה הממלכה בין בניו: סנצ'ו השני ירש את ממלכת קסטיליה, אלפונסו השישי ירש את ממלכת לאון, גרסיה ירש את ממלכת גליסיה, אוראקה ירשה את העיר סמורה (Zamora) ואלוירה ירשה את טורו (Toro).
בשנת 1069 כרת סנצ'ו השני, מלך קסטיליה ברית עם אלפונסו השישי, ובשנת 1071 כבשו השניים את ממלכת גליסיה.
לאחר תבוסתו בגולפחרה שעל גדות הנהר קריון, אילץ סנצ'ו את אלפונסו להימלט לעיר הווסאלים המורית טולדו, שם שלט מאמוּן.
סאצ'ו הטיל מצור על העיר, אך ב-7 באוקטובר 1072 נרצח על ידי בלידו דולפוס, אציל גליסיאני, דבר שהוביל לנסיגת הכוחות הקסטיליאנים מן העיר.
האגדה מספרת כי האצילים הקסטיליאנים, בראשות אל סיד ותריסר "עוזרים לשבועה", הכריחו את אלפונסו להישבע בפומבי, מול כנסיית אגידיוס הקדוש (סן גיל) בבורגוס, שלא היה מעורב בקנוניה לרצח אחיו.
תחת אלפונסו, נעשתה התקרבות לשאר הממלכות האירופיות ובמיוחד לצרפת.
הוא השיא את בנותיו אוראקה ותרזה לריימון מבורגונדיה, ואנרי מלורן.
בוועידת בורגוס בשנת 1080 הוחלף הפולחן המסורתי המוזערבי, בפולחן הרומי-קתולי.
עם מותו של אלפונסו השישי, יורשת אותו בתו אוראקה אשר נישאת בנישואין שניים לאלפונסו הראשון, מלך אראגון.
כאשר מתברר כי אלפונסו אינו מסוגל לאחד את שתי הממלכות, הוא מתכחש לאוראקה בשנת 1114 ומביא למתיחות בין שתי הממלכות.
אוראקה התמודדה גם עם בנה (מלך גליסיה) מהנישואין הראשונים, וכאשר היא מתה הוא הפך לאלפונסו השביעי, מלך לאון.
בזמן שלטונו מצליח אלפונסו לספח שטחים מהממלכות החלשות נווארה ואראגון אשר נלחמו לרשת את אלפונסו הראשון, מלך אראגון.
אלפונסו השביעי סירב לזכות לכבוש את חוף הים התיכון של האיחוד החדש של ממלכת אראגון עם רוזנות ברצלונה.
המאה ה-12: חיבור בין הנצרות לאסלאם
במהלך המאה ה-12, אירופה נהנתה מהתקדמות עצומה בהישגים אינטלקטואלים אשר סופקו על ידי ממלכת קסטיליה.
הכתבים הקלאסיים האבודים של האימפריה המוסלמית בדרום אירופה נמצאו, והחל הקשר לידע ולכתבים של המדענים המוסלמיים.
במחצית הראשונה של המאה החלה תוכנית של תרגומים, הנקראת באופן מסורתי "האסכולה של טולדו", אשר הבטיחה את תרגומם של הרבה כתבים פילוסופיים ומדעיים מיוונית וערבית ללטינית.
הרבה מלומדים אירופאיים ובכללם דניאל ממורליי נסעו לספרד כדי להרחיב את ידיעותיהם.
דרך סנטיאגו הרחיבה עוד יותר את החליפין התרבותי בין ממלכות קסטיליה ולאון ובין שאר אירופה.
המאה ה-12 חזתה בהקמתם של הרבה מסדרים דתיים, כפי שהיה צו האופנה אז, כגון מסדר קלטרבה, אלקנטרה, וסנטיאגו; וכן גם את ייסודם של המנזרים הציסטרציאנים.
המאה ה-13: איחוד מקיף בין קסטיליה ללאון
אלפונסו השביעי החזיר את הנוהג הפיאודלי לחלק את ממלכותיו בין בניו.
כך, סנצ'ו השלישי ירש את ממלכת קסטיליה, ופרננדו השני ירש את ממלכת לאון.
בשנת 1217 פרננדו השלישי, מלך קסטיליה ירש את ממלכת קסטיליה מאמו בֶּרֶנְגֶלַה, מלכת קסטיליה, אולם נאלץ להיאבק באביו אלפונסו התשיעי, מלך לאון.
לאחר מות אביו בשנת 1230 ירש פרננדו אף את ממלכת לאון, ואיחד את שתי הממלכות, דבר אשר נחשב לייסוד הכתר של קסטיליה ואשר כלל בתוכו את ממלכת קסטיליה, ממלכת לאון, טאיפות ושטחים אחרים שנכבשו מהמוסלמים כגון: ממלכת קורדובה, ממלכת מורסיה, ממלכת חַאאֶן, וממלכת סביליה..
בנוסף, ניצל פרננדו את ההתדרדרות בכוחה של ממלכת אל-מוואחידון כדי לכבוש את עמק גואדלכביר, ובנו אלפונסו העשירי כבש את ממלכת מורסיה.
המאות ה-14 וה-15: בית טראסטמרה
מקור השם בא מהתואר רוזן (או דוכס) טראסטמרה אשר שימש את אנריקה השני, מלך קסטיליה מהמרסדס, לפני עלייתו לכס המלוכה ב-1369, במהלך מלחמת אזרחים עם אחיו הלגיטימי פדרו.
אנריקה חונך על ידי הרוזן רודריגו אלברס.
המאה ה-16: איחוד פרסונלי בין הכתר של קסטיליה לכתר של אראגון
עם מותו של חואן השני בתו, לאונור, ירשה את נווארה, ואחיה למחצה, פרננדו "הקתולי" (פרדיננד) ירש את אראגון.
חתונתם של פרננדו ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה בשנת 1469, בארמון פַּלַאסְיוֹ דֶה לוֹס וִיוֶארוֹ (Palacio de los Vivero), בוואיאדוליד, ייסד את האיחוד בין שני הכתרים.
איחוד זה, מכל מקום, איים על כוחם של האצילים בקסטיליה, ומלחמת אזרחים פרצה בעקבות כך.
בשנת 1474, כחמש שנים לאחר חתונתם, פרננדו ואיזבלה קיבלו על עצמם את הכתר של קסטיליה.
עם נטילת הכתר פרננדו ואיזבלה, ייסדו את הקורטס של קסטיליה, אספה עממית המיועדת לקיים שלום בכל הארץ ולהעניש את אלה המבצעים פשעים כנגד החוקים המתקבלים בה.
כבכל הממלכות הימי-ביניימיות, הכוח העליון הובן כשוכן אצל המונרך המושל "בחסד האל", כפי שהנוסחה החוקית הסבירה זאת.
עם זאת, קהילות כפריות ועירוניות החלו ליצור אספות כדי להנפיק תקנות המתעסקות בבעיות היום-יום.
עם הזמן, אסיפות אלו התפתחו למועצות עירוניות אשר נודעו בשמות "איונטאמיינטוס" (Ayuntamientos) או "קאבּילדוס" (Cabildos), אשר אצל חלק מהמשתתפים, מאלה אשר באו מקרב ראשי בעלי המשקים, נהוג היה לייצג את השאר.
עד המאה ה-14, מועצות אלו צברו עוד ועוד כוחות כגון הזכות לבחור שופטי שלום עירוניים, פקידים (אלקאלדה, דוברים ולבלברים), ונציגים לפרלמנטים (הקורטס).
בסופו של דבר, השיגו נציגי הערים את הזכות לחוקק ולהצביע בקורטס, לרוב בברית עם המלך כנגד האצילים הגדולים.
ממלכת קרואטיה הייתה מדינה עצמאית בימי הביניים, אשר אוחדה בשנת 1102 עם ממלכת הונגריה, ובשנת 1526 הוכפפה לשלטון בית הבסבורג, עד לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
במקום זאת, ההיסטוריונים סומכים על ממצאים כתובים כמה מאות לאחר מכן, למרות שסביר להניח שהם מבוססים על סיפורי עם.
כנראה שמקורם של הקרואטים המודרניים בפולין של היום או מערב אוקראינה.
על פי מקורות כתובים מעטים מהמאה ה-10, הקרואטים ישבו בגליציה ובמישור הפאנוני (אזור הונגריה של היום).
השליטה הפרנקית בפנוניה נגמרה רק בסוף המאה ה-9.
טומיסלאב הוכתר בשנת 925 בשדה דובנו (Duvno) (המקורות השונים נעים בין 923 ל-928), כמלכה הראשון של קרואטיה.
הוא הוכר כמלך בידי האפיפיור יוחנן העשירי, כ"מלך הקרואטים" (Rex Chroatorum), ושלט בממלכה גדולה למדי, הכוללת את קרואטיה ואת בוסניה של היום.
המדינה נוהלה על-פי אחד-עשר מחוזות (Županija).
בצפון-מזרח, טומיסלאב ניהל מלחמה נגד בולגריה ושליטה סימאון הראשון.
הוא כרת ברית עם ביזנטיון, נגד הבולגרים, מה שאפשר לו לשלוט באיים ובערי החוף הדלמטיים כל עוד הוא עוצר את התפשטות הבולגרית.
סימאון ניסה לשבור את הברית על ידי כך ששלח צבא גדול לטומיסלאב ב-926, אך נכשל בקרב.
מסופר כי צבאו של טומיסלאב, שעמד מול סימאון, כלל 100,000 חיל רגלים, 60,000 פרשים, 80 ספינות-קרב גדולות ו-100 קטנות יותר.
עם פטירתו של טומיסלאב ב-928, ירש את הכתר אחיו הצעיר, טרפימיר השני, ששלט שבע שנים עד שמת בשנת 935. בנו קרשימיר הראשון (Krešimir) ירש את המלוכה לאחר מכן.
שניהם הצליחו לשמור על הממלכה ועל יחסים טובים עם האימפריה הביזנטית והאפיפיור ברומא.
קרואטיה הייתה מעצמה חזקה בחצי הראשון של המאה ה-10, אבל כשבנו הבכור של קרשימיר, מירוסלאב (Miroslav) נרצח בידי הוסאל שלו במאבק פנימי (949), קרואטיה אבדה את האיים שלה לשודדי ים, חוף דלמטיה לביזנטים, את דוכסות בוסניה לתושביה המקומיים ואת סלאבוניה (במזרח קרואטיה) למגיארים.
מיהאליו קרשימיר השני (Mihajlo Krešimir), אחיו הצעיר של מירוסלאב ובנו של קרשימיר הראשון, אשר הוכתר בשנת 949, הצליח להחזיר סדר לקרואטיה.
הוא שמר על יחסים טובים עם ערי-החוף הדלמטיות, כשהוא ואשתו ילנה (Jelena) תרמו כנסיות ואדמה לערים.
קרשימיר השני נפטר בשנת 969, ואת הכתר ירש בנו, סטיפאן דרז'יסלאב (Stjepan Držislav), אשר שיפר את היחסים עם האימפריה הביזנטית והשתלט על חוף דלמטיה.
אך ברגע שמת ב-997, שלושת בניו סבטוסלאב (Svetoslav), קרשימיר השלישי, וגויסלאב (Gojslav, שלט יחד עם קרשימיר) התחרו על הכתר, ובכך החלישו את המדינה, מה שאפשר לבולגרים והוונציאנים להשתלט בכוח על האדמות הקרואטיות בים האדריאטי.
בשנת 1000 כבשו הוונציאנים את כל האיים הקרואטים, ועתה שליט ונציה נודע כ"דוכס הדלמטים" (Dux Dalmatiæ).
המאה העשירית הביאה איתה מהפכה באופן השלטון הקרואטי; הם אימצו את השיטה הפאודלית ושליטי המחוזות הוחלפו בוסאלים של המלך.
האזרחים החופשיים הפכו לצמיתים והפסיקו להיות חיילים, מה שגרם לכוח הצבאי של קרואטיה לדעוך.
המלך הבא בתקופה הזו, קרשימיר השלישי, ניסה להחזיר את השליטה על הערים הדלמטיות, והצליח מעט עד ל-1018, כשהובס בידי ונציה.
בנו סטיפאן הראשון (Stjepan) הצליח רק בכך ששכנע את תושבי חלק מהאיים להצטרף לממלכתו ב-1050.
בשנת 1058 מת סטיפאן הראשון והוכתר בנו, פטאר קרשימיר הרביעי (Petar Krešimir, מלך 1058-1074).
בזמן שלטונו של קרשימיר הרביעי הגיעה הממלכה הקרואטית לשיא גודלה.
הוא הצליח לשכנע את האימפריה הביזנטית להכיר בו כשליט עליון של דלמטיה.
הוא אפשר לקוריה הרומית להיכנס אל תוך חיי היומיום של קרואטיה, ובכך חיזק את שלטונו.
קרואטיה תחת שלטונו של פטאר קרשימיר הרביעי הייתה במקצת יותר גדולה מבזמנו של טומיסלאב, וכללה שנים-עשר מחוזות (של טומיסלאב כללה אחד-עשר).
למרות זאת, בשנת 1072 הוא עזר לבולגרים ולסרבים למרוד באימפריה הביזנטית, וזו הטילה מצור על האי ראב (Rab).
הם לא הצליחו לכבוש אותו, אבל חטפו את המלך בעצמו, מה שהכריח את הקרואטים לתת את האיים הקרואטים תמורת שחרורו.
מלך קרואטי ראוי לציון נוסף הוא דמיטאר זבונימיר (Dmitar Zvonimir).
לפני כן הוא היה דוכס בסלבוניה, וב-1075 זכה לתואר "מלך הקרואטים" בעזרת האפיפיור גרגוריוס השביעי, ומאחר וקרשימיר הרביעי בחר בו כיורשו, למרות שלא היה מבית טרפימירוביץ'.
הוא סייע לנורמנים במאבקם נגד האימפריה הביזנטית וונציה.
בגללו, נאלצה האימפריה הביזנטית להעביר את השליטה שלה על דלמטיה לוונציה.
אודות תקופת שלטונו כתובים בלוח הבאשצ'ה (Bašćanska Ploča).
זהו הטקסט הקדום ביותר שנשמר היום בשפה הקרואטית, והוא נמצא במוזיאון הארכאולוגי בזאגרב.
תקופת שלטונו של זבונימיר ידועה כתקופה של שגשוג, פריחה ושלווה, שבמהלכה הקשר בין הקרואטים לבין האפיפיור התחזק כל-כך עד כי הנצרות הקתולית נשארה דתם של הקרואטים עד היום.
דמיטאר זבונמיר מת ללא יורשים ב-1089. המלך הנבחר היה סטיפאן השני, בנו של פטאר קרשימיר הרביעי.
אך כשנבחר היה כבר זקן מאוד, והוא מת שנתיים לאחר מכן, ב-1091. הוא היה המלך האחרון לבית טרפימירוביץ' ועם מותו בא סוף השושלת.
לאחר מותו היה ברור כי המועמד הטוב ביותר למלוכה היה לאסלו הראשון מלך הונגריה, שכן היה גיסו של דמיטאר זבונימיר, ולאחותו ילנה הייתה השפעה רבה בפאנוניה.
צבאו של לאסלו פלש לקרואטיה מיד לאחר מות סטיפאן, ומהר מאוד כבש את כל פאנוניה, ולאחר מכן הוא נתקל בהתנגדות מעטה בדלמטיה.
הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון הגיב בכך שהכריח שבטים פראיים מחצי האי קרים לתקוף את המגיארים.
לאסלו נסוג מקרואטיה, אך לא לפני שהשאיר את הנסיך אלמוש (Álmos Herceg, בקרואטית: Almoš) לשלוט על סלבוניה.
האדונים הפאודלים הקרואטים נאבקו בעצמאות קרואטיה מהונגריה, ובחרו במלך קרואטי חדש: פטאר סוואצ'יץ' ( Petar Svačić) בשנת 1093. הוא הצליח לאחד את הממלכה באזור מרכז דלמטיה ולסלק את אלמוש מסלבוניה (1095).
לאחר שלאסלו מת באותה שנה, עלה לשלטון אחיו של הנסיך אלמוש - קאלמאן מהונגריה (Könyves Kálmán, קרואטית: Koloman), שחתם על הסכם שלום עם האפיפיור אורבנוס השני.
קאלמאן הוביל צבא לתוך קרואטיה ב-1097. צבאו של פטאר סבצ'יץ' הובס בקרב והוא עצמו נהרג.
קאלמאן וכוחותיו נקראו חזרה להילחם בגליציה ב-1099, והאצילים הקרואטים ניצלו את ההזדמנות לשחרר את עצמם מהשלטון ההונגרי.
בשנת 1102 חזר קאלמאן לקרואטיה, ובעקבות כך הכירו בו האצילים הקרואטים כמלך משותף להונגריה וקרואטיה.
קרואטיה איבדה את עצמאותה והפכה לחלק מממלכת הונגריה, וכן נאלצה להעמיד את צבאה לרשות מלך הונגריה.
קאלמאן לא הטיל על הקרואטים מיסים, ושני הכתרים נשארו קשורים זה לזה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ממלכת קֶנְט (באנגלית עתיקה: Cantaware Rīce ובלטינית: Cantia regnum) הייתה אחת משבע הממלכות שהתקיימו באנגליה בתקופת ההפטרכיה, בין סוף השלטון הרומאי במאה ה-5 ועד לאיחודה של הארץ לממלכה אחת תחת כתר אחד במאה ה-10. קנט שכנה בדרום מזרחה של אנגליה, לחופי דרום הים הצפוני.
היא גבלה בשלוש ממלכות סקסוניות שונות: באסקס מצפון, בוסקס ממערב ובסאסקס מדרום.
קנט, אשר הוקמה בשנת 455, שנים אחדות לאחר תום השלטון הרומאי, הייתה ככל הנראה הממלכה הראשונה שהוקמה באנגליה בעקבות הפלישה האנגלו-סקסונית לארץ זאת במהלך המאה ה-5. בניגוד לממלכות אנגלו-סקסוניות אחרות אשר היו עתידות לקום במהלך מאה ועשרים השנים הבאות, הייתה קנט יוצאת דופן.
בעוד הממלכות האחרות היו אנגליות או סקסוניות, קנט הוקמה על ידי היוטים, עם אשר מוצאו מיוטלנד שבדנמרק של ימינו.
לאחר שנים רבות בהן היה לקנט מעמד שולי באנגליה, בשלהי המאה ה-6 ובראשית המאה ה-7, תחת מלכותו של אתלברט הראשון זכתה קנט לתפקיד חשוב בקרב ממלכות הארץ, על אף שטחה הקטן.
באותן השנים גם קנט, אשר במקור הייתה ממלכה פגנית, התנצרה.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-8, אל מול עוצמתן הגואה של וסקס ומרסיה, איבדה קנט באופן הדרגתי את ריבונותה הממשית, תהליך אשר החל בשנת 764 אז היא הפכה למדינת חסות של מרסיה.
למרות ששנים אחדות לאחר מכן השתחררה קנט ממרסיה לתקופה של כ-15 שנה, היא שבה להיות תחת חסותה של מרסיה בשנת 785. במצב זה הייתה קנט נתונה עד לשנת 825 (למעט הפסקה קצרה של שנתיים בשנים 796–798), אז היא הפכה ממדינת חסות של מרסיה למדינת חסות של וסקס.
לבסוף, בשנת 871, פורקה קנט ושולבה בממלכת וסקס.
מקור שמה של ממלכת קנט אינו ברור.
גבולותיה המדויקים של ממלכת קנט אינם ידועים כיום.
ככל הנראה גבולות הממלכה חפפו את שטחי מגוריו של השבט הברטוני ההיסטורי קנטיאקי (Cantiaci) או בקיצור קנט (Ceint), אשר על שמו נקרא השטח.
יוליוס קיסר, בהגיעו לאנגליה התייחס לקינגטוריקס, קארוויליוס, טאקסימאגולוס וסגוואקס כמלכי אזור "קנטיאקיה" (Cantiacia).
בחפירות ארכאולוגיות התגלו מטבעות של מלכים נוספים שמשלו באזור קנט ובהם דאבנוולאונוס, ווסנוס, אפילוס ואדמיניוס.
בעקבות נטישת הרומאים, התיישבו בחוף הקלטי (שכונה החוף הסקסוני) שבטים יוטים.
היוטים כרתו ברית עם תושבי דרום אנגליה, והגנו עליהם מפני הפיקטים שתקפו מצפון.
על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה" המלך הבריטי וורטיגרן נישא לרוונה, בתו של הנגיסט, וקיבל את קנט כמתנת נישואים.
אין בסיס היסטורי לסיפור זה.
נניוס מציין כי גווראנגון היה מלך קנט בתקופת כהונתו של וורטיגרן.
ככל הנראה שני אישים אלה משלו יחד באזור, וגווראנגון היה המושל הצבאי של האזור, ואילו וורטיגרן היה המושל האזרחי (בהתאם למנהגי השלטון הרומיים ששרדו את הנסיגה הרומית).
במהלך השנים הורעו היחסים בין היוטים לבריטנים המקומיים, חיכוכים שהובילו לכך שוורטימר, בנו של וורטיגרן תקף את היוטים.
הברטונים הובסו בקרב איילסתרפ, כמו גם הורסה, שליט קנט היוטי.
שנה לאחר מכן התקיפו הברטונים בשנית, בקרב קרגאנפורד.
ג'פרי ממונמות' מספר בספרו כי הברטונים הזמינו את היוטים למשתה במטרה לכרות עימם הסכם שלום, אולם היוטים הגיעו חמושים והרגו את הברטונים, באירוע אותו מכנה ג'פרי ליל הסכינים הארוכות.
וורטיגרן והקדוש הנוצרי אבאן הנזיר הצליחו להימלט מן המשתה.
בדומה ליתר האירועים המפורטים בספרו של ג'פרי, גם לאירועים אלה אין תיעוד היסטורי.
האירועים ההיסטוריים המבוססים הראשונים הנוגעים לממלכת קנט קשורים בהגעתו של הקדוש הנוצרי אוגוסטינוס מקנטרבורי עם 40 נזירים בשנת 597 בהוראת האפיפיור גרגוריוס הראשון.
תעוד מסעותיו של אוגוסטינוס המפורט בספרו של בדה ונרביליס, "תולדות הכנסייה של האומה האנגלית", מתאר את ממלכת קנט.
קנט הגיעה לשיא עוצמתה בתקופת שלטונו של אתלברט בראשית המאה השביעית.
אתלברט זכה לתואר ברטוואלדה ונשא אותו עד מותו בשנת 616. כמו כן אתלברט היה הראשון מהמלכים האנגלו סקסים שהוטבל לנצרות, וכן הראשון שחוקק חוקים כתובים , בשנת 616.
לאחר מותו החל כוחה של הממלכה לרדת.
בשנת 686 נכבשה הממלכה על ידי קאדוואלה מלך ממלכת וסקס.
מרד קנט נגד הכיבוש הביא למותו של אחיו הצעיר של קאדוואלה, מאל מקנט.
קאדוואלה הגיב למרד בהרס של יישובי הממלכה המורדת.
שליט קנט הבא, אסווין היה למעשה שליט בובה, ששלט בחסות ממלכת מרסיה.
לאחר שתי שנות שלטונו עלה לשלטון ויטרד אשר שיקם את הממלכה, ובשנת 694 כרת הסכם שלום עם ממלכת וסקס (ושילם פיצויים בגין מותו של מאל).
במותו של ויטרד, בשנת 725 נפלה הממלכה לאי סדר, ומלכו בו זמנית שנים או שלושה מלכים, כאשר כל אחד שולט בחלקים קטנים של הממלכה.
שלטון מפולג זה הביא לכך שאופה מלך ממלכת מרסיה השתלט על הממלכה בשנת 764. בשנת 776 ניסו הקנטים למרוד באופה, וככל הנראה הצליחו להשיב את עצמאותם.
בעקבות המרד עלו לשלטון אגברט השני ואאלמונד.
בשנת 785 שב אופה והשתלט על קנט, ושלט בה עד פטירתו בשנת 796.
לאחר מותו של אופה, שבו הקנטים ומרדו, ואאדברט השני מלך בממלכה עד שיורשו של אופה, קואנוולף שב וכבש אותה בשנת 798 והמליך את אחיו קתרד על קנט.
לאחר מותו של קתרד בשנת 807 מלך קואנוולף ישירות על קנט.
בשנת 825 נכבשה קנט על ידי ממלכת וסקס בעקבות ניצחון וסקס על מרסיה בקרב אלאנדון, ומלך קנט באלדרד (שהיה שליט בובה מטעם מרסיה) גורש.
התקפות הויקינגים בראשית המאה התשיעית פגעו ביישובי קנט והחלישו אותם.
בשנת 892 נכבש כל דרומה של אנגליה על ידי אלפרד הגדול ואוחד לממלכה אחת.
באותה שנה צי ויקינגי בן 350 ספינות יצא מבולון-סר-מר ותקף את החוף.
הצבא הוויקינגי שכלל בין 5,000 ל-10,000 לוחמים ולוחמות תקף את המצודה הסקסונית בבונינגטון והרג את כל מגיניה.
לאחר ניצחונם בנו הויקנגים מצודה משלהם באפלדור.
תושבי מזרח אנגליה הדנים הפרו את ברית השלום שכרתו עם אלפרד, והצטרפו אל הוויקינגים.
הצבא האנגלי הצליח להביס את הוויקינגים והדנים, אשר נסוגו לנורמנדי שבצרפת ולמזרח אנגליה.
לימים שבו הנורמנים וכבשו את אנגליה בשנת 1066.
ממנטין (Memantine) היא תרופה לטיפול במחלת אלצהיימר הפועלת על ידי חסימת קולטני הגלוטמט NMDA בתאי המוח.
ממנטין משווק תחת המותגים אקסורה (Axura) ואקטינול (Actinol) על ידי חברות התרופות מרץ (Merz); תחת המותג נמנדה (Namenda) על ידי חברת התרופות פורסט (Forest); תחת המותג אביקסה (Ebixa ו-Abixa) על ידי חברת התרופות לונדבק (Lundbeck); ותחת המותג ממוקס (Memox) על ידי חברת אוניפארם (Unipharm).
תווית התרופה בישראל היא למחלת אלצהיימר בדרגת חומרה בינונית וקשה.
מכיוון שמחלת אלצהיימר מאופיינת בירידה קוגניטיבית הדרגתית, ירידה המתבטאת בכל מרכיבי הקוגניציה (התמצאות, זיכרון, שיפוט וכו'), ניתן לדרג את חומרת המחלה לפי חומרת הירידה הקוגניטיבית.
קיימות שיטות רבות לבדיקת רמת הקוגניציה.
השיטה הפשוטה והשכיחה ביותר היא בעזרת מבחן המכונה Mini Mental State Evaluation - בראשי תיבות: MMSE.
הנבדק מקבל ניקוד לפי תוצאות מטלות או תשובות לשאלות שונות: 27-30 נקודות מראות על קוגניציה תקינה, 20-26 - הפרעה קלה, 14-20 - הפרעה בינונית, 10-14 - הפרעה בינונית-קשה ומתחת ל-10 - הפרעה קשה.
ממנטין מותווה לחולים עם MMSE מתחת ל-20.
באופן עקרוני לא קיימת כיום תרופה למחלת אלצהיימר.
לטיפול (תרופתי, פסיכולוגי, סביבתי, דיאטי, פיזיותרפי ועוד) הניתן כיום לחולים אלו יש מטרה להאט את תהליך התקדמות המחלה ולשפר את איכות החיים של חולה במחלת אלצהיימר.
ממנטין נקשר עם ירידה מתונה בהידרדרות הקלינית של מחלת אלצהיימר.
בדיקה שיטתית של בחינות אקראיות מבוקרות הראתה כי הממנטין הוא בעל השפעה חיובית נמוכה על קוגניציה, מצבי רוח, התנהגות, והיכולת לבצע פעולות יום-יומיות במקרים במצב בינוני עד קשה של מחלת אלצהיימר; עם זאת נמצא כי לתרופה יש השפעה בלתי ידועה במקרים מתונים עד בינוניים של המחלה.
ממנטין נבדק לשימוש גם במקרים של מחלות נוספות של מערכת העצבים ומערכות אחרות, אך בדיקות אלו נמצאות עדיין בשלבי מחקר ולא הגיעו לשימוש קליני.
בישראל התרופה נמכרת בצורת כדורים במינונים של 5 מג' ו-10 מג'.
המינון המומלץ הוא להתחיל במינון של 5 מג' פעם ביום ולהעלות את המינון כל שבוע ב-5 מג' נוספים, עד למינון המרבי של 10 מג' פעמיים ביום.
חולים עם אי ספיקת כליות מקבלים מינון נמוך יותר.
נטילת התרופה אינה קשורה במזון וניתן ליטול אותה גם על קיבה ריקה.
יש טענות שהתרופה יכולה לעזור ל-OCD, אך זה עדיין במחקרים.
ממנטין נסבל היטב באופן כללי.
תופעות לוואי שכיחות (ביותר מ-1% מהחולים) כוללות: בלבול, סחרחורת, עייפות, כאב ראש, נדודי שינה, חוסר מנוחה או הזיות.
תופעות לוואי פחות שכיחות כוללות: הקאות, שלשול, חרדה, דלקת שלפוחית השתן וליבידו מוגבר.
הפסקת הטיפול אינה גורמת לתסמינים ייחודיים, אך אם יש צורך בכך, ההמלצה היא להפסיק את הטיפול בהדרגה ולא בבת אחת.
התרופה אינה גורמת לשינויים בתוצאות בדיקות המעבדה ובתרשים ה-א.ק.ג..
אין לתרופה תסמיני התרגלות או התמכרות.
יש להיזהר בנטילת התרופה ביחד עם תרופות אחרות:
חוסמי NMDA אחרים כמו סוגי סירופ לשיעול, P.K.
תרופות המופרשות דרך השתן כמו משתנים שונים, GLUCOPHAGE, TAGAMET, ZANTAC ועוד.
תרופות, חומרים ומזון הגורמים לשתן בסיסי (למשל, סודה לשתיה) יכולים להגביר את תופעות הלוואי של התרופה.
בהרעלה הנגרמת מנטילת יתר של התרופה (בטעות או בניסיון התאבדות) יכולים להופיע אי שקט קשה, מצב בלבולי, שינויים ב-א.ק.ג., ישנוניות ושקיעה במצב ההכרה עד למצב של תרדמת.
הטיפול, כבכל מקרה של הרעלה, הוא הפניית החולה ליחידת רפואת חירום.
במקרים קלים מספיקה שתייה מרובה וחמצון יתר של השתן המגביר את הפרשת התרופה מהגוף.
מחלת אלצהיימר היא אחת מקבוצת מחלות המכונות מחלות נוירודגנרטיביות (Neurodegeneative), המאופיינות בניוון ומוות הדרגתי של תאי המוח.
מבחינה היסטולוגית (כלומר, במישור המיקרוסקופי), מאופיינת מחלת אלצהיימר על ידי שקיעת חומר עמילואיד בין תאי המוח המכונה "פלאקים" (Plaques), ובתוך הנוירונים (תאי המוח העיקריים) שם הוא מכונה "פקעות" (Tangles).
הקשר הכימי בין תאי המוח הולך ופוחת עד שנפסק.
תהליך זה גורם למותם של הנוירונים ולהצטמקות הדרגתית של המוח.
הקשר בין תאי המוח מתבצע בעזרת חומרים כימיים שונים העוברים מתא אחד למשנהו דרך חיבורים כימיים בין התאים, חיבורים הנקראים סינפסה.
החומר הכימי העובר בסינפסה נקרא נוירוטרנסמיטור; הוא מופרש בקצה הנוירון אל תוך הסינפסה ומשם הוא מגיע לנוירון הבא, שבצדה השני של הסינפסה.
על פני קרום התא של הנוירון השני, באזור הסינפסה, קיימים מבנים מיקרוסקופיים תת-תאיים המכונים קולטנים, אליהם נקשר הנוירוטרנסמיטור המופרש מהנוירון הראשון.
קשר זה מפעיל פעילות כימית ייחודית בתוך הנוירון השני (הקולט), פעילות שהיא ייחודית לכל סוג של נוירוטרנסמיטור, ומטרתה להפעיל את הנוירון הקולט לפעילותו הייחודית (למשל, לגרום לסיב שריר להתכווץ) או להפסיק את פעילותו הקודמת של אותו נוירון (למשל, לשחרר ולהרפות סיב שריר).
בסביבת הקולטן נמצאים גם חומרים כימיים נוספים שתפקידם הוא לפרק את הנוירוטרנסמיטור בגמר פעילותו ולשחרר את הקולטנים.
תוצרי פירוק זה מוחזרים ישירות או בעקיפין לנוירון הראשון כדי שיוכל לייצר מהם נוירוטרנסמיטור חדש.
כאמור, נוירוטרנסמיטור יכול להיות מגרה לפעילות (אקסיטטורי) או חוסם פעילות (אינהיביטורי).
אחד הנוירוטרנסמיטורים השכיחים (כמותית) ביותר במוח הוא הגלוטאמט, נוירוטרנסמיטור מגרה-אקסיטטורי.
כאשר תאי מוח מתחילים למות במחלת אלצהיימר, נוצר עודף היצע של גלוטמאט על פני הקטנת הביקוש (עקב מות התאים).
עודף גלוטמאט זה גורם לעודף גירוי של הנוירונים, שהוא רעיל לגבי הנוירונים וגורם להגברת מותם ולהחמרת המחלה.
לכן ניסו החוקרים למצוא תרופה שתגן על תאי המוח הנותרים מפני השפעתו הרעילה של הגלוטאמט.
הגלוטמאט מגיע לקולטנים מיוחדים לגלוטמאט - NMDA (N-METHYL-D-ASPARATE), הנמצאים על קרום התא של הנוירון השני בסינפסה.
הפעלתם על ידי הגלוטאמט גורמת למעבר מהיר לתוך התא של יונים של סידן המפעילים מערכות תת-תאיות שונות בתוך הנוירון.
פעילות יתר של גלוטאמט (כפי שמתרחשת במחלת אלצהיימר) תגרום, על כן, לכניסת יתר של יוני סידן לתא, להרעלתו ולמותו.
החומר המרכיב את התרופה ממנטין מתחבר אף הוא לקולטני NMDA ועל ידי כך מקטין את אפשרות קולטנים אלו להתחבר לגלוטמאט.
הדבר גורם להפחתת הפעילות שהגלוטמאט יכול לגרום בתוך תא הנוירון, וכך פעילות הגלוטמאט מתקרבת לנורמה והסכנה לתא פוחתת.
חסימת קולטני ה-NMDA על ידי הממנטין היא הפיכה ולא מלאה ועל כן יש צורך בנטילה מתמדת של התרופה.
האינטראקציה של הממנטין עם קולטני ה-NMDA משמעותית בשיפור התסמינים שהתרופה יוצרת בקרב חולי אלצהיימר.
מעבר לכך, אין כרגע הוכחה לכך שליכולתו של הממנטין לספק הגנה מפני הרעלה תאית גלוטמאטרגית המתווכת על ידי קולטני NMDA יש השפעה מתקנת ומשפרת על מחלת אלצהיימר, למרות שהיכולת הזו נמצאה במודלים של בעלי חיים.
ממנטין מתקשר גם לקולטן ה-5-HT3 (המיועד להתקשר עם נוירוטרנסמיטור אחר, סרוטונין), בעוצמה דומה להשפעה על קולטן ה-NMDA.
החשיבות הקלינית של פעילות סרוטונרגית (serotonergic) זו בטיפול בחולי אלצהיימר אינה ידועה.
ממנטין יכול גם להתקשר לקולטני אצטילכולין ניקוטיני (Cholinergic nicotinic acetylcholine nAChRs) בעוצמות דומות כנראה לקולטני NMDA ו-5-HT3, אך קשה לקבוע זאת במדויק עקב הירידה המהירה ברמת הרגישות בתגובות ה-nAChR במהלך ניסויים אלה.
באופן בולט, ממנטין הוא אנטגוניסט (כלומר, מתחרה תופס מקום) לקולטני-alpha-7nAChR, דבר שיכול להסביר את ההרעה הראשונית בתפקוד הקוגניטיבי בהתחלת הטיפול בממנטין.
בהמשך, Alpha-7 nAChR מווסת כלפי מעלה במהירות בתגובה לאנטגוניזם, מה שעשוי להסביר את ההשפעות מגבירות הקוגניציה של טיפול ההמשך בממנטין.
ממנטין יכול להתחבר גם לקולטן נוירוטרנסמיטור דופאמין D2..
מכיוון שיש קשר הדוק בין דופאמין וקולטן D2 לבין תסמיני דיכאון, יש הסבורים שלממנטין יש גם השפעה נוגדת דיכאון.
חוקרים מסוימים אף רואים בכך את התפקיד העיקרי של הממנטין.
אלי לילי (Eli Lilly and Company) סינתז ורשם את ממנטין כפטנט לראשונה ב-1968. בהמשך פותחה התרופה על ידי "מרץ" בשיתוף עם "נוירוביולוג'יקל טכנולוג'יז בע"מ" (Neurobiological Technologies Inc.).
היא נמצאת ברישיון חברת "פורסט" עבור ארצות הברית וברישיון חברת "לונדבק" עבור מדינות אירופה והשווקים הבינלאומיים.
מחלת אלצהיימר והדמנציה המתלווה אליה הן תהליך מורכב.
אובדן היכולות הבלתי נמנע הכרוך במחלה הוא רב פנים, והתמונה הקלינית האופיינית מורכבת ממספר מרכיבים - קוגניטיביים, רגשיים והתנהגותיים.
מנגנון הפעולה הייחודי של ממנטין, השונה מבולמי האנזים אצטיל כולינאסטרז (התרופות השכיחות ביותר, עדיין, במחלת אלצהיימר), נבדק במספר מחקרים אשר התייחסו למרכיביה השונים של המחלה.
ההשערה כי הפעילות של התרופה, הכרוכה בהשפעה על מערכת הגלוטמאט, עשויה להשפיע על הפרעות ההתנהגות במחלת אלצהיימר - אי שקט, רגזנות, אלימות ודיכאון - בגלל השפעתה של התרופה על שיווי המשקל של הגלוטמאט באזורים במוח הקשורים לרגש והתנהגות.
במאמר סקירה שהתפרסם בכתב העת היוקרתי Nature-Neurology נמצא כי ממנטין עשוי לשפר הפרעות התנהגותיות בחולי אלצהיימר, וכי שילובו בפעולות לא פרמקולוגיות כגון טיפול ארומותרפי, תרגילי הרפיה וכו' עשוי להביא לרגיעה בחולים הסובלים מאי שקט.
מאמר סקירה נוסף שבדק שישה מחקרים עצמאיים שונים מצא תוצאות דומות בכל הנוגע להרגעת חולים הסובלים מהפרעות התנהגות.
ממצאים אלה חשובים במיוחד לאור העובדה שטיפול במצבים אלה עם תרופות נוגדות פסיכוזה, שהיו מקובלות בשנים האחרונות, אינו בטוח וכרוך בסיכון מוגבר לאירועי שבץ מוחי.
ממצא נוסף הוא כי לממנטין עשוי להיות שימוש דווקא במחלת פרקינסון.
במחלת פרקינסון קיימת פגיעה ביכולת התנועה עקב תמותה מוגברת של תאים באזור ייחודי של גזע המוח הנקראים "החומר השחור" (Substantia Nigra).
במחקר הדמייתי נמצא שממנטין משפרת את זרימת הדם לאותו אזור במוח, ושיפור זה עשוי להיות בעל ערך חיובי להגנה על רקמת המוח.
זהו ממצא ראשוני הדורש מחקר נוסף.
הגם שמחלת אלצהיימר אינה נעצרת ונכון להיום אין טיפול שמרפא את המחלה, אין משמעות הדבר שאין דרך לטפל במחלה כלל.
הארכת משך הזמן בו התפקוד הקוגניטיבי שמור במידה מסוימת עשויה לתת לחולה ולמשפחתו זמן יקר - חודשים ולעיתים שנים.
טיפול בממנטין נמצא כיעיל בהאטת ההידרדרות ולעיתים אף בשיפור ממשי של המצב הקוגניטיבי של החולים.
ממצא נוסף בתרופה ממנטין הוא שהתרופה עשויה לשפר גם את תפקודים קוגניטיביים ספציפיים - שפה,
זיכרון וביצוע פעולות שגורות כגון שריכת נעליים והלבשה בחולים אשר מצבם מוגדר כבינוני עד קשה.
הערך המוסף של ממנטין בא לידי ביטוי באופן מובהק כאשר מוסיפים אותה לתכשיר מקבוצת בולמי כולינאסטרז.
לעיכובים אלה במהלך המחלה השפעה חשובה מאוד בכל הנוגע למעמסת הטיפול והנטל הכלכלי על משפחתו של החולה, שכן הטיפול בשילוב של ממנטין ובולמי האנזים אצטיל כולינאסטרז עשוי לעכב בעוד כשנתיים את כניסתו של החולה למוסד סיעודי - שלב קשה במחלה אשר כרוך בקושי רגשי וכלכלי משמעותי על המשפחה.
ממנון מרודוס היה מצביא שפיקד על שכירי חרב יוונים בשירות האימפריה הפרסית.
בלט בקרבות הראשונים נגד הפלישה של מוקדון.
בראשית נלחם נגד פרמניון, מצביאו של פיליפוס השני ולאחר מכן נגד אלכסנדר הגדול.
תרומתו למאבק הפרסי הייתה חשובה, אך כשל במימוש תוכניתו העיקרית להעביר את המלחמה ליוון גופה בגלל מותו ממחלה.
ממן אוויאיישן היא חברה בת של קבוצת ממ"ן אשר הוקמה בשנת 2003. היא מייצגת יותר מ-20 חברות תעופה בתחום הנוסעים והמטען בישראל, בהן:
תחום הנוסעים קובאנה ווייטנאם איירליינס (בעבר גם ג'ט איירווייז)
תחום המטען אייר פראנס-KLM וקניה קרגו (בעבר גם ג'ט איירווייז קרגו)
בנוסף ממן אוויאיישן מייצגת בישראל את חברות הרכבת האירופאיות Renfe הספרדית ו-טרנאיטליה (Trenitalia) האיטלקית.
ממן אוויאיישן מעניקה שירותי קרקע מלאים במרכז ודרום אמריקה, הודו, סין, ודרום-מזרח אסיה.
ממלכת קרואטיה (ההבסבורגית) הייתה חלק מממלכת הבסבורג, ולאחר מכן חלק מהאימפריה האוסטרית.
בשנת 1867 נחתמה הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 ולפיה נכללה קרואטיה כחלק מהנחלות ההונגריות באימפריה, ובשנת 1868 נחתמה הפשרה ההונגרית-קרואטית ובה צורפה קרואטיה לסלאבוניה ליצירת ממלכת קרואטיה-סלאבוניה, שהתקיימה עד לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
בשנת 1102 עלה לשלטון בקרואטיה קאלמאן, מלך הונגריה, והיא אוחדה באוניה פרסונלית תחת שלטונם של מלכי הונגריה.
בשנת 1526 נהרג לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה בקרב מוהאץ', ועם מותו נכחד הענף ההונגרי-בוהמי של בית יגלו.
לאחר קרב מוהאץ', הוטל בשנת 1527 על האצילים הקרואטים (וההונגרים) לבחור מלך חדש.
לאחר שארגנו אספה בצטין (Cetinski Sabor), האצילים הקרואטים בחרו בפרדיננד, ארכידוכס אוסטריה מבית הבסבורג.
במהלך המאה ה-16 כבשה האימפריה העות'מאנית את בוסניה המערבית, ליקה וסלאבוניה, ובעקבות כך התאחדו בשנת 1558 הפרלמנטים של קרואטיה וסלאבוניה.
הקרב הזה אפשר לאוסטרים להרוויח זמן ולארגן את צבאם לפני שהטורקים יכלו להגיע לווינה.
על-פי הוראות המלך ב-1553 ו-1578, קרואטיה וסלאבוניה הוכרזו כ"חזית צבאית" (Vojna Krajina, גרמנית: Militärgrenze) אשר נשלט הישר ממפקדת הצבא בווינה.
בשל הקרבה המסוכנת לצבאות העות'מאנים, האזור הפך לשומם מאדם, ומשום כך עודדה אוסטריה יישוב סרבי, גרמני, הונגרי, צ'כי, סלובקי ורוסי בחזית, מה שיצר אזור המיושב בידי אנשים ממוצא מגוון.
ההשפעות השליליות של הפיאודליזם תפסו תאוצה בשנת 1573 כשאיכרים בצפון קרואטיה ובסלובניה מרדו באדוניהם הפאודלים מפאת אי-צדק, כמו מיסים מוגזמים והפליית נשים.
אך בתחילת המאה ה-17, הטריטוריות הכבושות הוחזרו בהדרגה לאימפריה האוסטרית, ובסוף החצי הראשון של המאה, כבר סולקו העות'מאנים מהונגריה ומקרואטיה, ואוסטריה ליכדה את האימפריה תחת שלטון מרכזי אחד.
הסכם זה גרם לזעם רב בקרב בני האצולה ההונגרים והקרואטים, שרקמו קשר נגד הקיסר אך לא היו חזקים מספיק לבצע אותה - אף על פי שניהלו משא ומתן עם הצרפתים והטורקים.
בנוסף הצליח הבאן ילאצ'יץ' לסלק את הצמיתות מקרואטיה, מה שגרם להקטנת כוחם של בעלי האדמות, לחלוקת האדמות החקלאיות ולצמצום הסיכון לרעב.
ממלכת קרואטיה-סלאבוניה הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, אשר הוקמה בשנת 1868 על ידי צירוף קרואטיה לסלאבוניה על פי הפשרה ההונגרית-קרואטית, ואשר התקיימה עד לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
בשנת 1527 צורפה קרואטיה יחד עם ממלכת הונגריה לממלכת הבסבורג, ובשלום קרלוביץ צורף גם אזור סלאבוניה לשלטון בית הבסבורג.
במהלך המאה ה-19 התעוררה הלאומיות הקרואטית, ובשנת 1848 סייעו הקרואטים לאוסטרים בדיכוי המרד ההונגרי.
בשנת 1881 צורפו לממלכה שטחי מחוזות הגבול הצבאיים של קרואטיה וסלאבוניה, ובעקבות כך הועלה מספר הצירים הקרואטים באספה הלאומית ההונגרית מ-29 ל-40 צירים.
ממנון מהראקליאה היה סופר והיסטוריון יווני, ככל הנראה יליד הראקליאה פונטיקה .
ממנון תיאר את ההיסטוריה של העיר הזו בחיבור גדול הידוע רק דרך הקטעים המצוטטים (Excerpta) מפוטיוס, ומתאר במיוחד את הטיראנים ששלטו בהראקליאה.
חיבורו ההיסטורי של ממנון כלל מספר לא ידוע של ספרים, אולם פוטיוס קרא את הספרים 9–16, ועשה מהחלק הזה תקציר די שופע.
פוטיוס מציין שהוא לא ראה את שמונת הספרים הראשונים וגם לא את הספרים נוספים אחרי הספר ה-16.
הספר התשיעי מתחיל בתיאור הטיראן קליארכוס מהראקליאה , תלמידם של אפלטון ואיסוקרטס.
הספר ה-13 מכיל תיאור ארוך של עלייתה של רומא.
האירוע האחרון הנזכר בספר ה-16 היה מותו של בריתאגורס, שנשלח על ידי ההרקליאנים כשגרירם ליוליוס קיסר, לאחר שזה תפס את השלטון בשנת 48 לפנה"ס.
משערים שממנון כתב שמונה ספרים בנוסף ל-16 הראשונים, שעסקו בתקופה שאחרי יוליוס קיסר, עד המחצית השנייה של המאה ה-1.
מתוך דברים אלה הניח גרארדוס ווסיוס שהחיבור נכתב בערך בזמנו של אוגוסטוס קיסר בתחילת המאה ה-1 לספירה.
לדעת יוהאן קונרד אורלי, לא מאוחר מזמנם של אדריאנוס או הקיסרים האנטונינים, באמצע המאה ה-2. על פי פוטיוס, סגנונו של ממנון היה ברור ופשוט, ומילותיו נבחרו היטב.
הקטעים המצוטטים מפוטיוס כוללים עם זאת דוגמאות רבות של ביטויים נדירים ופואטיים, אך גם כמה דוגמאות המצביעות על שקיעתה של הלשון היוונית.
קטעים אלה פורסמו בתחילה בנפרד, יחד עם הנותר מקטסיאס ואגאתרכידס, על ידי אנרי אטיין בפריז בשנת 1557. המהדורה הטובה ביותר היא מאת יוהאן קונרד אורלי (Johann Conrad Orelli), בלייפציג בשנת 1816, הכוללת, יחד עם מה ששרד מממנון, מספר קטעים מאת סופרים אחרים על הראקליאה.
חיבורו ההיסטורי של ממנון הוא בעל ערך בשל היותו תיאור רצוף של כמעט כל התקופה ההלניסטית, אך עם זאת, דחוס ומנקודת מבט מקומית.
הוא גם בעל ערך כדוגמה השלמה היחידה של הסוגה ההיסטורית היוונית של היסטוריה מקומית.
ממנון מזכיר פעמיים את ארץ יהודה (Photius, cod.
229 a-b) בהקשר למלחמה בין הרפובליקה הרומית לאנטיוכוס השלישי.
בשני האזכורים יהודה נזכרת לצד קומגנה ושתיהן נזכרות באופן ספציפי מתוך חלקיה הרבים של האימפריה הסלאוקית.
חוסיין נולד באגרה בדצמבר 1940 למשפחה של סוחרי נעליים.
בשנת 1949, כשנתיים לאחר חלוקת הודו והקמתה של פקיסטן, משפחתו של חוסיין היגרה לקראצ'י.
חוסיין למד בקראצ'י ובמחצית הראשונה של שנות ה-60 קיבל תואר ראשון ושני במנהל עסקים.
חוסיין ייסד חברה לטקסטיל ובשנת 1970 הצטרף לליגה המוסלמית.
בשנים 1997–1999 כיהן חוסיין כנשיא לשכת המסחר והתעשייה של קראצ'י.
בשנת 1999 מונה על ידי הנשיא מוחמד רפיק תאראר לכהן כמושל המחוז סינד.
הוא כיהן בתפקידו כמספר חודשים בלבד.