tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1968 היא קיבלה את פרס "קתרין פקנהם" לעיתונאי או לעיתונאית המבטיחים ביותר בבריטניה מתחת לגיל 30. ב-1979 עברה לקנדה ועבדה במשך 15 שנה כפרשנית פוליטית, כמבקרת ספרים וככותבת טורים במספר מגזינים (ביניהם- Report on Business, Saturday night ,the Financial Post magazine ,Chatelaine).
גריי מספרת שבזמן שעבדה כעיתונאית היא התעניינה כל כך בשאלות על סיפור הרקע, שהיא שכחה מהשאלות הפוליטיות.
בעקבות זאת החליטה לעבור מעיסוק בעיתונאות לכתיבת ספרים ביוגרפיים.
במהלך השנים שרלוט גריי הייתה פעילה מאוד בקידום הערכים וההיסטוריה של קנדה.
היא הופיעה והרצתה באירועים חגיגיים כדוגמת חגיגות 150 שנה לקנדה, הייתה חלק ממועצת המנהלים של פסטיבל הסופרים הבינלאומי באוטווה במשך 12 שנים ושימשה כיו"ר מועצת המנהלים של החברה הלאומית להיסטוריה של קנדה.
כיום גריי היא פרופסור מן החוץ במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת קרלטון, חברה באגודת "סר וינסטון צ'רצ'יל" באוטווה, חברה בוועדת המכון לאמנות בקנדה (Institut de l'Art Canadien) וחברה בוועדה של פרס קרול שילדס הקנדי-אמריקאי לספרות.
1968 - קיבלה את פרס קתרין פקנהם לעיתונאי או העיתונאית המבטיחים ביותר בבריטניה מתחת לגיל 30
1985 - קיבלה את פרס אליזבת באגשו לתקשורת
1991 - קיבלה את פרס הסופרים הקנדיים
1995 - קיבלה תור דוקטור של כבוד מאוניברסיטת סנט וינסנט
1996 - קיבלה את פרס רוברטין בארי, שהוענק לה על ידי "מכון המחקר הקנדי לקידום נשים"
1996 - קיבלה את פרס המגזין הלאומי בקנדה
1998 - קיבלה את פרס המדיה המודפסת של המועצה למדעי החיים של אוטווה
2000 - קיבלה ציון לשבח בפרסי המגזין הלאומי בקנדה
2003 - קיבלה את פרס פייר ברטון על הישגים מיוחדים בפופולריזצית ההיסטוריה הקנדית
2005 - קיבלה תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת אוטווה
2006 - קיבלה את פרס הזהב של המגזין המערבי בקנדה
2006 - קיבלה תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת קווינס
2007 - קיבלה ציון לשבח בפרסי המגזין הלאומי בקנדה
2007 - קיבלה תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת ניו יורק ונהפכה לחברה במסדר קנדה
2009 - נהפכה לחברה בחברה המלכותית של קנדה
2011 - קיבלה תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת קרלטון
גריי ראתה שאין התייחסות לנשים, לחשיבותן, ולתפקידן בהיסטוריה הקנדית, ובחרה לכתוב את שלושת הספרים הראשונים שלה (וספרים נוספים לאחר מכן) על תרומתן של נשים בהיסטוריה הקנדית.
ב-1997 פורסם ספר הביוגרפיה הראשון שלה "Mrs.
ספריה של גריי זכו להצלחה רבה.
בשנת 2014, על פי ספרה "Gold Diggers", נוצרה סדרת הטלוויזיה Klondike של ערוץ דיסקברי האמריקאי, וכן הסרט התיעודי של PBS על הבהלה לזהב.
זוכה פרס ארתור אליס לספר הפשע הטוב ביותר בשנת 2020
אחד ממאה הספרים הטובים ביותר של השנה לפי ""Globe and Mail
הועמד לפרס הספר של אוטווה לספרות עיונית.
זוכה פרס הסופרים הקנדיים על ההיסטוריה הקנדית
זוכה פרס הספר של עיר אוטווה לספרות עיונית.
זוכה פרס ארתור אליס לספר הפשע הטוב ביותר לשנת 2014–2015
זוכה פרס הספר של טורונטו
זוכה פרס ספר המורשת של טורונטו
זוכה פרס Lela Common" " של איגוד המחברים הקנדי להיסטוריה של קנדה
הועמד לפרס ליבריס לספר העיון של שנת 2013
הועמד לפרס צ'ארלס טיילור על ספרות עיונית
הועמד לפרס " Evergreen "
הועמד לפרס הספר של אוטווה על ספרות עיונית
הועמד לפרס B.C לספרות עיונית
אחד ממאה הספרים הטובים ביותר של השנה לפי Globe and Mail
אחד ממאה הספרים הטובים ביותר של השנה לפי Amazon.ca
נבחר לתוכנית one book one community" " של אזור ווטרלו לשנת 2014.
הועמד לפרס הספר של העיר אוטווה לספרות עיונית.
זוכה פרס דונלד קרייטון להיסטוריה של אונטריו
הועמד לפרס הספר של העיר אוטווה לספרות עיונית
זוכה פרס "Lela Common" " של איגוד המחברים הקנדי להיסטוריה של קנדה.
זוכה מדליית אוניברסיטת קולומביה הבריטית לביוגרפיה
הועמד לפרס הביוגרפיה של "Drainie-Taylor" של ארגון "Writers' Trust"
צ'למרס על ההיסטוריה של אונטריו
זוכה פרס איגוד מוכרי הספרים הקנדי לספר העיון הטוב ביותר
הוכרז על ידי סקירת הספרות של קנדה בשנת 2016 כאחד מ-25 הספרים החשובים ביותר ב-25 השנים האחרונות
אחד מארבעים ספרי העיון המובילים בקנדה (CBC 2011)
זוכה פרס עדנה שטאבלר לכתיבה עיונית יצירתית
זוכה מדליית המחברים הקנדית לספרות עיונית בדיונית
נכלל ברשימת המועמדים לפרס המושל הכללי על ספרות עיונית
שרלוט סקוט הייתה מתמטיקאית בריטית שחיה בארצות הברית ופיתחה רבות את החינוך המתמטי לנשים.
היא הייתה האישה הבריטית הראשונה שהשיגה דוקטורט במתמטיקה, ופרסמה את המאמר הראשון באמריקה שהתקבל באירופה.
סקוט נולדה ב-1858 לקיילב ואליזה סקוט.
היא גדלה במשפחה של נוצרים נון-קונפורמיסטים שהאמינו ברפורמות חברתיות, ובין השאר חינוך נשים.
אביה שכר לה מגיל צעיר מורים למתמטיקה, מה שגרם לה להתעניין במתמטיקה כבר בגיל שבע.
הסיבה היחידה שהמורים הסכימו ללמד את סקוט היא שאביה היה מנהל של קולג' לנקשייר.
באותה תקופה, מעט מאוד מקומות הסכימו ללמד נשים לימוד שאינו יסודי, ושום קולג' לא היה מקבל אותן.
היא זכתה במלגה בגיל שמונה עשרה לקולג' גירטון בזכות לימודיה הביתיים.
ב-1880, אחרי ארבע שנות לימוד, סקוט הגיע למבחנים הסופיים לתואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג'.
סקוט קיבלה את הציון השמיני בגובהו באוניברסיטה, והייתה אמורה לקבל פרס בטקס חלוקת הפרסים של האוניברסיטה.
אבל, האוניברסיטה לא נתנה באותה תקופה פרסים לנשים.
בטקס, כשהכרוז הגיע לשמיני, כל המחזור של סקוט התחיל לצעוק את שמה ולדרוש שיתנו לה את הפרס, אם כי עדיין לא נתנו לה אותו.
אבל, כתוצאה ממקרה זה אוניברסיטת קיימברידג' שינתה את חוקיה והתחילה לתת פרסים לנשים.
בהמשך חייה עברה לארצות הברית, והייתה שם מתמטיקאית חשובה.
במהלך כל חייה תמכה מאוד בשוויון זכויות פוליטיות ולימודיות לנשים, והאמינה שעל מנת להגיע לשוויון צריכים לדבוק בקונסרבטיזם במקומות בהם לא פגע בנשים.
היא לא הסכימה עם נשים שעישנו או שמו מייקאפ, אבל כן הסתפרה בתסרוקות לא מקובלות לנשים.
כשלימדה במכללת ברין מאר, שלחה את המכתב הבא לנשיא המכללה בנושא כיתות נשים:
לאחר שסקוט עברה לארצות הברית ב-1885, היא הייתה אחת מהמורים הראשונים מכללת ברין מאר לנשים.
היא הייתה המתמטיקאית הראשונה בקולג', והובילה את מחלקת המתמטיקה בקולג'.
מתוך תשע נשים שקיבלו תואר דוקטור במתמטיקה בברין מאר באותה תקופה, היא לימדה שלוש.
סקוט הייתה אחת מהמתמטיקאים הראשונים שהבדילו בין רעיון כללי לדוגמה ספציפית.
היא היוותה חלק משמעותי מהמעבר של המתמטיקה להוכחות אבסטרקטיות.
בשנת 1891 היא הפכה לאישה הראשונה באגודה האמריקנית למתמטיקה.
היא שירתה כאישה הראשונה במועצה העליונה של האגודה האמריקנית, מה שהיה מעמד גבוה מאוד.
המאמר שלה, "הוכחה למשפט היסודי של נתר", שמזוהה כמאמר האמריקאי הראשון שהפך למקובל בבריטניה.
בשנת 1906 סקוט שירתה כסגנית הנשיא של האגודה האמריקנית למתמטיקה.
שרלוט נסמית' הייתה ציירת סקוטית שיצירותיה נחשבו בזמנו כ"פנינים", ואשר נכללות באוספים של הגלריה הלאומית של סקוטלנד ומוזיאונים אחרים.
שרלוט נולדה בכנסיית סנט אנדרו, אדינבורו, אחת מאחד עשר ילדים, כולל שש בנות, של אלכסנדר נסמית', "אמן הנוף החשוב של ימיו".
שרלוט, בשיתוף עם אחיה פטריק נסמית', ג'יין, ברברה, מרגרט, אליזבת, ואן, עבדה כעוזרת בסטודיו של אביה באדינבורו, וגם לימדה שיעורי אמנות.
לאחר מות אביהם ב-1840, מורשתו ומכירה פומבית של 155 מציורי המשפחה העניקו לאחיות נסמית' עצמאות כלכלית, ואפשרו להן לעבור לאנגליה.
בין 1831 ל-1866 הציגה שרלוט את נופיה הרומנטיים ויצירות אחרות באקדמיה המלכותית הסקוטית, בחברה המלכותית לאמנים בריטים, באקדמיה המלכותית ובמוסדות נוספים.
היא ציירה בעיקר בצבעי שמן, ולפעמים בצבעי מים, וכן הפיקה כמה תחריטים.
נושאיה כוללים נופים של צפון ויילס ואזורים שונים של אנגליה, כמו גם סקוטלנד, מה שמצביע על כך שהיא נסעה רבות ברחבי בריטניה.
היא הייתה האמנית הפורה ביותר מבין שש האחיות.
סופרים מודרניים תיארו אותה כ"הכי ראוותנית והכי פרועה", מבקרים בני זמנה תיארו את ציוריה של שרלוט כ"פנינים קטנות", "תמונות של חדרים קטנים...
להוות אוצר אינדיבידואלי משלו." גזעי עצים מסוקסים עם ענפים שבורים היו הנושא המועדף על שרלוט, ומבקר ב-1866 כתב על אחד מהנופים שלה, "זהו החלק המשובח ביותר של ציור עצים בתערוכה - נמרץ, חד ויפה בצבע."
שרלוט נפטרה בפוטני, סארי, ב-26 ביולי 1884.
מדליין שרלוט מורמן הייתה צ'לנית אמריקאית, אמנית מיצג ויוצרת מוזיקה אוונגרדית.
מורמן כונתה "ז'אן ד'ארק של המוזיקה החדשה".
היא הייתה המייסדת של פסטיבל האוונגרד השנתי של ניו יורק ושיתפה פעולה באופן תדיר עם האמן הקוריאני האמריקאי נאם ג'ון פאיק.
מדליין שרלוט מורמן נולדה ב-18 בנובמבר 1933 בליטל רוק, ארקנסו.
בגיל עשר החלה ללמוד נגינה בצ'לו.
לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון ליטל רוק בשנת 1951, היא קיבלה מלגת לימודי מוזיקה במכללת Centenary בשברופורט, לואיזיאנה.
מורמן סיימה תואר ראשון במוזיקה בשנת 1955. מאוחר יותר היא החלה לימודי תואר שני באוניברסיטת טקסס באוסטין והמשיכה אותם בבית הספר ג'וליארד ב-1957, שם קיבלה את התואר השני שלה בצ'לו.
לאחר לימודיה בג'וליארד, החלה מורמן בקריירה סימפונית קלאסית כצ'לנית והצטרפה לתזמורת הסימפונית האמריקאית.
בין השנים 1958–1963 היא גם הייתה חברה ב"נגני הבוצ'ריני" של יעקב גליק.
היא נמשכה עד מהרה לסצנת אמנות המיצג הניסיונית יותר של שנות ה-60 דרך חברתה יוקו אונו, עמה התגוררה.
כשנשאלה במהלך ראיון כיצד התעניינה באוונגרד, אמרה מורמן שיום אחד נמאס לה מקטע צ'לו של קבלובסקי ומישהו הציע לה לנסות לנגן את "26 דקות, 1.1499 שניות לנגן מיתר" של ג'ון קייג'.
יצירה זו דרשה בין היתר ממבצעה להכין ולאכול פטריות.
מורמן התיידדה ואחר כך הופיעה עם אמנים ידועים רבים מסוף המאה ה-20, ביניהם Paik, יוקו אונו, ג'ון קייג', וולף ווסטל, יוזף בויס, ג'וזף בירד, קרולי שניימן, וג'ים מקוויליאמס.
היכרויות אלה הובילו אותה למעורבות רופפת בתנועת Fluxus של אמני מיצג אוונגרד.
מאוחר יותר היא עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם רבים מגיבורי התנועה כדי לפרש קטעים אניגמטיים שנכתבו ברוח הפתוחה של התנועה.
ב-1966, בויס, שהיה קשור אז ל-Fluxus, כתב לכבודה את יצירתו Infiltration Homogen für Cello, ויולנצ'לו מכוסה לבד.
על אף מעורבותה ב-Fluxus, מורמן, כמו אמניות רבות אחרות כולל חברתה הקרובה שנימן, הוכנסה ל"רשימה השחורה" על ידי מארגן Fluxus, ג'ורג' מקיונה, מסיבות שעדיין לא ברורות.
פסטיבל האוונגרד השנתי של ניו יורק
בשנת 1963 ייסדה מורמן את פסטיבל האוונגרד השנתי של ניו יורק, שהציג את המוזיקה הניסיונית של קבוצת Fluxus ובו הופעלו אירועי הפנינג לצד מיצגים אומנותיים, אמנות קינטית ווידאו ארט.
על אף שמו, הפסטיבל לא נערך מדי שנה ורק חמישה עשר פסטיבלים התקיימו בין השנים 1963 ל-1980. הפסטיבלים אורגנו לעיתים קרובות במקומות ייחודיים כמו אצטדיון שיאה, תחנת גרנד סנטרל, מרכז הסחר העולמי ומעבורת סטטן איילנד.
בנוסף להיותה כוכבת של יצירות אוונגרד, הייתה מורמן דוברת ונושאת ונותנת אפקטיבית של אמנות מתקדמת, והצליחה להקסים את מקבלי ההחלטות של עיריית ניו יורק ושל ערים גדולות אחרות שהסכימו לשתף עימה פעולה במתן אישורים לארגן הופעות ואירועים במתקנים להופעות ממוסדים ומאולתרים, גם כאשר אלו היו שנויות במחלוקת ומאתגרות.
שנות פסטיבל האוונגרד סימנו תקופה של הבנה ויחסים טובים בין אמנים מתקדמים לרשויות המקומיות.
חברה של מורמן והאמן ג'ים מקוויליאמס יצרו עבורה יצירות בלתי נשכחות עמן הופיעה בפסטיבלי האוונגרד בניו יורק, כולל Sky Kiss שכלל את תלייתה מבלוני מזג אוויר מלאי הליום בפסטיבל האוונגרד השישי, וההאכלה התוך-ורידית של שרלוט מורמן לפסטיבל של שנת 1973.
שיתופי פעולה עם נאם ג'ון פאיק
בפסטיבל האוונגרד השני, מורמן שכנעה את קרלהיינץ סטוקהאוזן להעלות מחדש את היצירה שלו, Originale, ביחד עם שותפו המקורי נאם ג'ון פייק.
מפגש זה החל את שיתוף הפעולה בן עשרות השנים בין מורמן לפאיק, בו הם איחדו פיסול, מיצג, מוזיקה ואמנות.
בנוסף, פאיק יצר עבודות רבות במיוחד עבור מורמן, כולל חזיית טלוויזיה לפיסול חי (1969) ו-TV-Cello (1971).
ב-9 בפברואר 1967, זכתה מורמן לפרסום נרחב בזכות הופעתה של האופרה סקסטרוניק של פאיק בסינמטק יוצרי הסרטים בניו יורק.
בהופעה זו, מורמן ביצעה תנועות על הצ'לו במצבי עירום שונים.
בתוכנית להופעה כתב פאיק: "טיהור המין בתירוץ של 'רציני' מערער בדיוק את מה שנקרא 'רצינות' של המוזיקה כאמנות קלאסית, המדורגת עם ספרות וציור".
במהלך הפרק הראשון, מורמן ניגן אלגיה מאת המלחין הצרפתי ז'יל מאסנה בחושך כשהוא לבוש בביקיני עם אורות מהבהבים.
בפרק השני, היא ניגנה שיר ערש בינלאומי מאת מקס מתיוס כשהיא לובשת חצאית שחורה, אך כשהיא חשופת חזה, ונעצרה באמצע ההופעה על ידי שלושה שוטרים בלבוש אזרחי.
היא לא הצליחה לחזור לבצע את שני הקטעים האחרונות של העבודה.
בעקבות אופרה סקסטרוניק, מורמן הואשמה בחשיפה מגונה, אך ביצוע גזר הדין נדחה והיא זכתה לתהילה ארצית כ"צ'לנית הטופלס".
בעקבות השערורייה היא גם פוטרה מהתזמורת הסימפונית האמריקאית.
לקראת משפטה בבית המשפט, מורמן ופאיק העלו מחדש וצילמו את שני הפרקים הראשונים של אופרה סקסטרוניק עם היוצר ג'וד ילקוט.
הסרט לא הותר להצגה בבית המשפט.
לפסטיבל האוונגרד השנתי ה-9 בניו יורק בשנת 1972, ביצעה מורמן את צ'לו המים של ג'ים מקוויליאם עבור שרלוט מורמן בנמל סאות' סטריט, ניו יורק.
שיתופי פעולה אחרים עם פייק התמקדו יותר בהאנשת טכנולוגיה כגון בעבודות כמו חזיית טלוויזיה לפיסול חי (1969), שבהן הוצמדו שני מכשירי טלוויזיה קטנים לשדיה העירומים של מורמן בזמן שניגנה בצ'לו.
לאחר מותה של מורמן, פייק ביים סרט בשם צ'לן ללא חזה (1995) על חייה של מורמן והופעותיה האוונגרדיות.
בשנת 2001 רכשה ספריית אוניברסיטת נורת'ווסטרן את הארכיון שלה.
חלק מתצלומי הארכיון, הפרטיטורות, האביזרים והתלבושות של הארכיון הוצגו במוזיאון מרי ולי בלוק לאמנות ובגלריה לאמנות גריי בשנת 2016 ובמוזיאון דר מודרני זלצבורג בתחילת 2017.
בסוף שנות ה-70 אובחנה כחולה בסרטן השד.
היא עברה כריתת שד וטיפול נוסף, כדי להמשיך להופיע עד שנות ה-80 למרות הכאבים והידרדרות הבריאות.
היא מתה מסרטן בעיר ניו יורק ב-8 בנובמבר 1991, בגיל 57. לאחר מותה של מורמן, חברתה ועמיתתה האמנית, קרולי שנימן, יצרה עבורה אנדרטה מקוונת.
קומאן נולדה בווטרוויל, ניו יורק בשנת 1833. היא נישאה ועברה עם בעלה לאיווה סיטי, אז על הגבול האמריקאי, רק כדי לחזור לווטרוויל לאחר מותו כמה שנים מאוחר יותר.
היא החלה לסבול מאובדן שמיעה, והייתה חירשת כמעט לחלוטין עד שמלאו לה 40 .
קומאן לא החלה לצייר עד שהייתה באמצע שנות ה-40 לחייה.
היא למדה בניו יורק אצל ג'יימס רנוויק ברוואורט ובפריז אצל הארי תומפסון ואמיל לואיס ורנייה.
עם ורנייה היא למדה ציור באוויר הפתוח ובצבעי מים, ושרטטה בטיולים באזורים כפריים של צרפת והולנד.
היא הושפעה מציירי הברביזון הצרפתים, במיוחד ז'אן-בטיסט קאמי קורו ושארל-פרנסואה דאוביני, ויצירותיה הפופולריות הושוו לאלה של קורו.
יצירות האמנות שלה מלמדות את השפעתה מהברביזון מהאופן שבו האור הטבעי מוצג בשעות היום ומתנאי מזג האוויר.
לאחר עשר שנות שהייה באירופה, חזרה קומאן לניו יורק והתמקדה בציור נופים אמריקאיים בסגנון הטונליסטי.
ציוריה התבססו על סקיצות שנעשו בטיולים לאדירונדקס, ניו ג'רזי וסנט אוגוסטין, פלורידה.
היא ציירה נופים שקטים עם קווי אופק גבוהים, לעיתים קרובות נשלטים על ידי צבע מושתק אחד ומשתמשת באימפסטו כבד.
Coman"; כמו נשים רבות בתקופתה, היא השתמשה בראשי התיבות שלה כדי להסתיר את מגדרה.
קומאן הציגה שני ציורים באקדמיה הלאומית לעיצוב ב-1875, והיא הציגה את עבודותיה לעיתים קרובות בניו יורק ובסלונים של פריז.
היא הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות היפות בתערוכה העולמית של קולומביה ב-1893 בשיקגו, אילינוי.
בשנת 1905 קיבלה קומאן את הפרס שניתן על ידי אגודת האמנים האמריקאים.
היא נבחרה למקורבת של האקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1910. קומאן הייתה גם חברה באיגוד הלאומי של נשים ציירות ופסלות, מועדון צבעי המים של ניו יורק ומועדון פועלי האמנות.
קומאן המשיכה לשרטט ולצייר עד שהייתה בשנות השמונים לחייה.
היא מתה ביונקרס, ניו יורק ב-1924.
עבודתה נמצאת באוספים של מוזיאון מטרופוליטן לאמנות ומוזיאון ארנות לאמנות.
דיוקן שלה מאת הלן ווטסון פלפס נמצא באוסף האקדמיה הלאומית לעיצוב.
שרלוט סאליבן היא שחקנית קנדית.
סאליבן נולדה בטורונטו, אונטריו, קנדה.
התפקיד הראשון של סאליבן היה תפקיד משני בקליפ של ליזה מינלי.
בסוף שנות התשעים היא שיחקה בין היתר בסרט "הרייט המרגלת" (1996) ובפרק אחד של הסדרה "צמרמורת" (1996).
בתחילת שנות האלפיים סאליבן שיחקה בסרטים "לאהוב או לא לאהוב" (2003) ו-"גובה חום" (2005).
היא גם גילמה את קייטי בסדרת הדרמה "מעבר לנהר אל מוטור סיטי" (2007).
בשנת 2010 החלה סאליבן לגלם את הקצינה גייל פק בסדרת הדרמה המשטרתית "רוקי בלו".
ב-2011 הופיעה סאליבן בתור מרילין מונרו במיני סדרה הקנדית-אמריקאית "הקנדיס".
היא הייתה מועמדת לפרס המסך הקנדי לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "אזרח גנסטר" משנת 2011.
בתחילת 2021, היא לוהקה לתפקיד הבלשית ג'ינה קפלטי בסדרה "חוק וסדר: פשע מאורגן".
במרץ 2024, היא לוהקה לתפקיד ג'סיקה בלייק בסדרה "FBI".
שרלוט ריי לובוטסקי הייתה שחקנית אופי וזמרת אמריקאית עם קריירה שהתפרשה מעל לשישים ושש שנים.
ריי נודעה בעיקר בזכות הדמות עדנה גארט אותה היא גילמה בקומדיית המצבים "על טעם ועל ריח", ובסדרת הספין-אוף שלה "עובדות החיים".
על תפקיד זה היא הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים ולפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת קומדיה ב-1982. בנוסף לקריירת המשחק בטלוויזיה ריי שיחקה לאורך השנים גם בסרטים, דיבבה דמויות שונות בסרטי וסדרות טלוויזיה, והייתה שחקנית תיאטרון.
שרלוט ריי לובוטסקי נולדה ב-22 באפריל 1926 בעיר מילווקי אשר במדינת ויסקונסין שבארצות הברית למהגרים היהודים רוסים אסתר ומאיר לובוטסקי.
אביה היה בעל עסק צמיגים קמעונאי.
אמה הייתה חברת ילדות של ראש ממשלת ישראל לעתיד גולדה מאיר.
לריי היו שתי אחיות והיא הייתה הילדה האמצעית במשפחתה.
בשנת 1936 עברה המשפחה לגור בבית פרטי בעיר שורווד שבוויסקונסין.
בשנת 1944 ריי סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון שורווד.
ריי למדה באוניברסיטת נורת'ווסטרן והפסיקה את לימודיה בהמשך על מנת להתמקד בקריירת המשחק לפני שהיא הספיקה לסיים את התואר.
במהלך תקופת הלימודים באוניברסיטה היא הכירה את חברתה השחקנית קלוריס ליצ'מן.
שנים רבות לאחר מכן, ליצ'מן תחליף את ריי כשחקנית בשתי העונות האחרונות של קומדיית המצבים "על טעם ועל ריח".
באוניברסיטה היא הכירה גם מספר אנשים שיהפכו בהמשך לאנשים בולטים בתעשיית הבידוק האמריקנית, בהם אגנס ניקסון, צ'רלטון הסטון, פול לינד, ג'רלד פרידמן, קלוד אקינס והמשורר שלדון הארניק.
בראיון לתוכנית "Milwaukee Talks" ב-2016 היא סיפרה על החלטתה להופיע בטלוויזיה ביצירות דרמטיות בלבד: "כשהתחלתי, רציתי להיות שחקנית רצינית, מעולם לא חשבתי שאכנס לתחום הקומדיה".
כשאיש רדיו אמר לה ששם משפחתה לא יתאים למקצוע, היא החליטה להשתמש בשם במה אשר לא כולל את שם משפחתה המקורי, למורת רוחו של אביה.
ב 1954, עשתה ריי את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה בפרקים של הסדרות "Look Up and Live" ו־"The United States Steel Hour".
בעקבות כך היא לוהקה לתפקידים במגוון תוכניות דומות אחרות כמו "שעת הקומדיה של קולגייט", "תיאטרון ארמסטרונג סירקל", "תיאטרון הטלוויזיה של קראפט" ועוד.
פריצת הדרך הגדולה שלה הייתה כאשר לוהקה לשחק בקומדיית המצבים "Car 54, Where Are You?" אשר שודרה במקור בין השנים 1961 עד 1963. בסדרה היא גילמה את דמותה של סילביה שנאוצר, אשתו של השוטר ליאו שנאוצר.
בהמשך ריי שיחקה תפקידים נוספים בסדרות רבות, בהם "ספינת האהבה", "משפחת פרטרידג'", "רצח במשיכת קולמוס", ו"הכל נשאר במשפחה".
בינואר 1975 ריי הפכה לחברת צוות קבועה בנבחרת השחקנים בקומדיית המצבים של נורמן ליר " Hot l Baltimore" אשר שודרה ברשת ABC.
באותה התקופה ריי שיחקה גם בעונה מוקדמת של סדרת הטלוויזיה "רחוב סומסום" בתפקיד מולי, הגברת מהדואר.
בשנת 1976 ריי שיחקה בסדרה "The Rich Little Show".
בשנת 1978 רשת NBC הפסידה גם ל-CBS וגם ל-ABC במדרוג של הסיטקום שלה, ופרד סילברמן, שהיה מנהל ברשתות הטלוויזיה CBS, ABC ו־NBC, התעקש שהמפיק והתסריטאי נורמן ליר יפיק את סדרת הטלוויזיה "על טעם ועל ריח".
מאחר שריי הייתה אחת השחקניות האהובות על ליר (בנוסף לסדרה הוט בולטימור, היא הופיעה גם בפרק של "הכל נשאר במשפחה" בשנת 1974), הוא החליט שהיא תקבל את תפקיד עוזרת הבית, עדנה גארט, והיא הייתה שחקנית ראשית ביחד עם קונרד ביין בכל 24 הפרקים בעונה הראשונה של הסדרה.
בפרק שנקרא "בית הספר לבנות", גברת גארט מתבקשת לעזור בבית הספר הפרטי "איסט לייק" לבנות של קימברלי דראמונד (השחקנית דיינה פלטו).
בסוף הפרק, גברת גארט מחליטה לחזור לעבודת משק הבית שלה במעון דראמונד.
ביולי 1979 ריי הציעה את הרעיון לספין אוף המבוסס על הפרק "בית הספר לבנות".
רשת NBC אישרה את הרעיון וכך נוצרה הסדרה "עובדות החיים", במרכזה עוזרת בית שהפכה לאם-בית לתלמידי פנימייה בבית ספר פרטי יוקרתי.
הוחלט שהתוכנית תעסוק בנושאים המעסיקים את הנוער, בין היתר: תזונה ודיאטה, דיכאון, סמים, אלכוהול ודייטים.
לריי היה תנאי כתוב בחוזה שלה, לפיו היא תוכל לחזור ולשחק ב"על טעם ועל ריח" במידה והספין אוף החדש, עובדות החיים, ייכשל.
לאחר שביצעה תפקידים רבים כשחקנית/קומיקאית בתפקידי משנה או בהופעות אורח בסדרות טלוויזיה ובהפקות מיוחדות, הסדרה "עובדות החיים" הייתה לא רק ההזדמנות שהעניקה לריי את התפקיד הידוע ביותר שלה, אלא גם הסדרה שבסופו של דבר הפכה אותה לכוכבת טלוויזיה.
בתחילה הסדרה לא זכתה להצלחות גדולות מבחינת רייטינג, אבל לאחר ארגון מחדש שכלל שינויים בצוות ושינוי זמני השידור של העונה השנייה, בשנים 1980 עד 1986 הסדרה הייתה מובילה בנתוני הרייטינג.
בין העונה הראשונה לשנייה, ריי עברה דיאטה מאוד מחמירה ובתחילת העונה השנייה איבדה כמות עצומה של משקל.
כתוצאה מכך, הוזכר בקצרה בפרק הבכורה של העונה השנייה ובפרק השישי שגם דמותה של ריי, גברת גארט, עשתה דיאטה וירדה במשקל.
ככל שחלפו העונות, הצלחת התוכנית והפופולריות של ריי המשיכו לגדול.
ב-1982 קיבלה ריי מועמדות לפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית על תפקידה בתור עדנה גארט בסדרה.
יחד עם זאת, במהלך השנים 1984–1986, לבקשתה של ריי עצמה צומצמו הופעותיה בסדרה והיו פרקים בהם היא כלל לא הופיעה.
הסיבה לכך הייתה שריי חשה שהדמויות של הבנות מתבגרות ואינן דורשות כל כך מהגידול והעצות של גברת גארט.
לקראת סוף העונה השביעית, ריי החלה לשקול את עזיבת הסדרה.
היא רצתה להשקיע יותר במשחק בתיאטרון ולהנות מזמן פנוי כדי לטייל.
מפיקי התוכנית ניסו לשכנע אותה להישאר בתפקידה אבל היא הרגישה שזמנה בתוכנית עבר ובסופו של דבר החליטה לעזוב בסוף עונת 1985–1986. השחקנית זוכת פרס האקדמיה והאמי קלוריס ליצ'מן הוחתמה כמחליפתה.
על מנת לעזור במעבר, ריי הסכימה להופיע אחרונה בתוכנית פעם אחת אחרונה.
בעלילה של אותו הפרק, עדנה התחתנה, עזבה את פיקסקיל עם בעלה החדש (בגילומו של רוברט מנדן), ושניהם עוברים להתגורר באפריקה.
באותו פרק, ליצ'מן הוצגה כאורחת בחתונה, אחותה של גברת גארט בשם בוורלי אן סטיקל, שלאחר עזיבת עדנה תיכנס לתפקידה.
גם לאחר שעזבה את התפקיד בסדרה ריי המשיכה לשחק בתפקידים שונים בתחום המשחק והדיבוב.
בשנת 1993, היא דיבבה את דמות המרשעת דודה פריסטין פיג בטום וג'רי: הסרט.
בשנת 2000, היא שיחקה בתפקיד ראשי בהפקה של תיאטרון Paper Mill Playhouse ובתפקידי משחק שונים בשנים הבאות.
בראיון לרשת Entertainment Tonight ב-2015, ריי אמרה שעל סט הצילומים של הסדרה "עובדות החיים" היה משקל לשקילת השחקניות אבל ללחץ הזה בעצם הייתה השפעה הפוכה מזו שהמפיקים קיוו לה: "ככל שניסו ללחוץ עליהן ולשקול אותם ולאיים עליהן, הן יאכלו יותר.
זו לא הדרך שבה אתה מתמודד עם גיל ההתבגרות.
אתה לא עושה את זה".
ב-19 באפריל 2011, כל צוות השחקנים של הסדרה התאחד מחדש בטקס פרסי ה-TV Land, שם התוכנית הייתה מועמדת וזכתה בפרס על אייקון תרבות הפופ.
באותו יום, ננסי מקיון וקים פילדס (ששיחקו את ג'ו וטוטי, בהתאמה) נשאו נאום לכבוד יום הולדתה ה-85 של ריי.
צוות השחקנים עשה כך גם בתוכנית בוקר טוב אמריקה של ABC, כאשר בסופו של הקטע הכתבת סינתיה מקפאדן איחלה לריי יום הולדת שמח, והצוות שר את שיר הנושא של התוכנית.
ב-1955 היא הוציאה את אלבום הסולו הראשון (והיחיד) שלה בשם: Songs I Taught My Mother.
באלבום היו שירים מאת המשוררים והמלחינים ורנון דיוק, קול פורטר, רודג'רס והארט ומארק בליצשטיין ועוד.
היא הופיעה ברביו של בן באגלי The Littlest Revue ב-1956 והופיעה לצד הזמרים ג'ואל גריי ותמי גריימס, בין היתר, ושרה שירים של שלדון הארניק, ורנון דיוק, צ'ארלס סטרוס ולי אדמס, בפרודיה על זמרת האופרה הלן טראובל, במופע מועדון לילה של טראובל בלאס וגאס ועוד.
מאוחר יותר הקליטה עם רוג'רס והארט, סיי יאנג וארתור סיגל, את השיר "Everybody Loves You (When You Sleep)" וביצעה דואטים נוספים.
היא זכתה לשתי מועמדויות לפרס טוני במהלך הקריירה שלה בברודוויי: הראשונה בשנת 1966 עבור השחקנית הטובה ביותר במחזמר והשנייה ב 1969 עבור השחקנית הטובה ביותר במחזה.
כשחקנית במה מאז שנות ה-50 של המאה העשרים, ריי הופיעה בתיאטראות ברודוויי בהפקה של המחזה מאת ברטולד ברכט (1952) אופרה בגרוש ובמחזות נוספים בשנים 1954, 1956 ו-1965. בשנת 1973 היא שיחקה את התפקיד של Southern Comfort במחזמר "וויסקי" של המחזאי טרנס מקנאלי בתיאטרון סנט קלמנטס אוף-ברודוויי ובשנת 1999 במונולוגים מהווגינה
ריי נישאה למלחין ג'ון שטראוס ב-1951. באמצע שנות ה-70, הוא הצהיר שהוא ביסקסואל והזוג התגרש ב-1976. שטראוס מת ב-2011 בגיל 90 בעקבות מאבק ממושך במחלת פרקינסון.
לריי ושטראוס נולדו שני בנים לורנס, מורה בתיכון, ואחיו הבכור אנדרו (1955–1999) שסבל מאוטיזם ואפילפסיה.
ריי הצטרפה לאלכוהוליסטים אנונימיים בתחילת שנות ה-70. הארגון הפך לחלק חשוב מחייה האישיים.
באפריל 2017, כשהייתה בת 91, חשפה כי חלתה בסרטן עצמות וכי החלימה שבע שנים לפני כן מסרטן הלבלב.
נפטרה בביתה בלוס אנג'לס, ב-5 באוגוסט 2018 בגיל 92.
שרלוט לה בון היא שחקנית ובמאית קולנוע קנדית.
הסרט הראשון שביימה "פלקון לייק", הופיע בפסטיבל קאן 2022. הוא גם הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2022. על עבודתה על "פלקון לייק," לה בון זכתה בפרס לבמאית קנדית עולה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ונקובר 2022.
לה בון נולדה ב-1986 במונטריאול, לבריז'יט פאקט וריצ'רד לה בון.
אמה ואביה החורג, פרנק שורפיון, שניהם שחקנים.
לאחר שלמדה אמנות פלסטית, היא החלה לדגמן בגיל 16 ועזבה את קנדה כשהייתה בת 19 כדי לדגמן מעבר לים.
לאחר שבילתה תקופות קצרות בטוקיו ובניו יורק, היא התיישבה בסופו של דבר בפריז ב-2010. עם זאת, היא מעולם לא נהנתה לדגמן, ואמרה ש"הייתי דוגמנית במשך שמונה שנים וממש שנאתי את זה".
זמן קצר לאחר מכן, לה בון לוהקה לתפקיד "מיס מטאו" ב"Le Grand Journal", תוכנית אירוח בערוץ הטלוויזיה הצרפתי Canal+, שם היא עשתה דיווחי מזג אוויר יומיים בצורה של מערכונים קומיים שכתבה בעצמה.
היא עזבה לאחר עונה אחת על מנת לפתח קריירה קולנועית.
תפקידה הקולנועי הראשון של לה בון היה בקומדיה הצרפתית מ-2012 "אסטריקס ואובליקס: אלוהים שמור על בריטניה" .
בשנת 2014 היא כיכבה כמוזה של איב סן לורן ויקטואר דוטרלו בסרט הביוגרפי "איב סן לורן", וזכתה במועמדות לפרס סזאר על תפקידה.
התפקיד הראשון של לה בון בסרט בשפה האנגלית היה ב"מסע של מאה צעדים" ב־2014, קומדיה רומנטית בבימויו של לאסה האלסטרום, בה היא מגלמת שף בהכשרה במסעדה צרפתית יוקרתית לצד הלן מירן.
בשנת 2016 היא הופיעה בשישה סרטים.
"ההבטחה" יחד עם כריסטיאן בייל ואוסקר אייזק בסיפור המבוסס על אירועים שהתרחשו במהלך רצח העם הארמני.
היא גם שיחקה בסרט המדע הבדיוני "Realive", בסרט מלחמת העולם השנייה "אנתרופואיד", ובסרט האקשן "הג'וב הצרפתי" עם אידריס אלבה.
היא השתתפה גם בשני סרטים צרפתיים, Arctic Heart ואיריס .
לה בון דו לשונית בצרפתית ובאנגלית, היא מתגוררת בפריז.
שרלוק הולמס הוא דמות ספרותית של בלש פרטי המופיע בספרים ובסיפורים קצרים מאת ארתור קונאן דויל.
על פי סיפור העלילה, שרלוק הולמס הוא בלש פרטי וסוכן חשאי המפענח פרשיות סבוכות בעצמו או המסייע למשטרה, ל-שירות המודיעין הבריטי ולסקוטלנד יארד לפתור תעלומות ומקרי רצח שונים.
אחיו של שרלוק הולמס, מייקרופט הולמס, חולק גם הוא את יכולות ההיקש והתבונה של אחיו, כאשר שרלוק עצמו טוען כי יכולתיו של אחיו עולות על אלו שלו.
מייקרופט, עובד ציבור בממשלה הבריטית, נעזר לעיתים באחיו, בהתמודדות בפרשיות שונות.
עיקר ייחודו של הולמס הוא חוש התבוננות המאפשר לו להבחין בפרטים החשובים, ו"יכולת היקש", המאפשרת לו להסיק מהם מסקנות מרחיקות לכת.
על פי תפיסתו, יש רק כמות מסוימת של ידע שיכול אדם לצבור, לכן הוא מרכז את מאמציו בכיוונים מהם הוא עתיד להפיק את התועלת הרבה ביותר.
הולמס מתפאר לעיתים במחקר שביצע, בו סיווג עשרות סוגים של אפר.
שיטות מחקר דומות לאלו סייעו לו רבות בחקירותיו.
גישתו לחקירות מאופיינת באמירה, כי כאשר אתה שולל את הבלתי אפשרי, מה שנותר – אף אם הוא בלתי סביר – חייב להיות האמת.
דמותו של שרלוק הולמס מבוססת על דמותו של אדם אמיתי, פרופסור שלימד את הסופר ארתור קונאן דויל בשם ג'וזף בל, אדם התואם גם את מראהו החיצוני של הולמס כדמות גבוהה וגרומה.
בעת קריאת סיפורי שרלוק הולמס אין הקורא אמור בדרך כלל לנחש מי העבריין, מכיוון שלא ניתנים לקורא די רמזים כדי לפתור את התעלומה.
משום כך האפשרויות העומדות בפני קונאן דויל לסיום הסיפור רבות יותר מאשר אלו העומדות בפני סופרים דוגמת אגאתה כריסטי, אשר מגבילים את עלילת ספרם בכך שהם יוצרים מסגרת מצומצמת של חשודים אפשריים (למשל, בטירה אליה הוזמנו מספר אנשים לארוחת ערב).
אצל שרלוק הולמס מסתיימת החקירה פעמים רבות בכך שהוא מספק לחוקרי הסקוטלנד יארד תיאור מדוקדק של העבריין והם אלה שלוכדים אותו.
חברו הטוב של הולמס, ד"ר ווטסון, המתפקד כרושם תולדותיו, משמש לעיתים קרובות להבהרת העלילה כאשר ווטסון מבקש מהולמס להסביר את ההיקשים הלוגיים בהם נקט.
הולמס התגורר בלונדון, ברחוב בייקר 221 ב', כתובת שלא הייתה קיימת בזמן כתיבת הסיפורים.
עד שנת 2002 שכן בכתובת זו סניף בנק, אך בסמוך לו (ברחוב בייקר מס' 239) נמצא מוזיאון שרלוק הולמס.
כמו כן, בקצה הרחוב ישנה תחנת רכבת תחתית בשם תחנת רחוב בייקר (Baker Street Station) שבה מעטרות צלמיות פרופיל של הולמס את קירות התחנה.
הולמס הוא צלף מיומן הבקי בשימוש באקדח ובאמנות הלחימה הידועה בשם ברטיטסו.
בנוסף הולמס הוא אמן תחפושות ולאורך הספרים והסיפורים משנה את מראהו פעמים רבות באמצעות מלבושים שונים וכלי איפור כדי להונות את יריביו ולהתגבר עליהם.
קונאן דויל לא היה מרוצה מהפופולריות אשר לה זכתה הדמות שיצר, ולכן החליט להמית את גיבורו הספרותי.
בסיפור "הבעיה הסופית" הופיע לראשונה פרופסור מוריארטי, אשר היה האנטגוניסט בקו העלילה הראשי של סדרת הספרים ואויבו הגדול והמתוחכם ביותר של הולמס.
הולמס סיפר עליו שהוא ראש ארגון פשע גדול, הקשור כמעט לכל פשע באנגליה, ובתמורה לכסף או לטובות אחרות, הארגון דואג לטובת הפושע או הפושעים, ומנקה אותם מכל אישום נגדם.
אנשיו של מוריארטי ניסו להרוג את הולמס מספר פעמים מפני שהוא מצא די ראיות לחשיפת ארגונו של מוריארטי.
לאחר שהולמס הביא את כל הראיות לידי המשטרה, הוא נסע עם שותפו, דוקטור ווטסון, אל מפלי רייכנבאך, אך מוריארטי עקב אחרי הולמס עד לשם והתעמת איתו.
הולמס הלך לעבר המפלים, ושם הוא נאבק עם מוריארטי עד שנפל יחד איתו אל המפלים ושניהם מתו יחדיו.
ציבור הקוראים לא השלים עם מותו של הולמס והפעיל לחץ על קונאן דויל, אשר נכנע לדעת הקהל של קוראיו והשיב את הולמס לחיים בסיפור "הרפתקת הבית הריק".
הוא מצא מוצא מן הסבך בהסבירו כי בשיטת ההיאבקות היפנית ברטיטסו, הצליח שרלוק הולמס להפיל את מוריארטי לתוך מפלי רייכנבאך שבקרבת העיירה מיירינגן, והלה נהרג ואילו הולמס נותר בחיים.
אנשי מיירינגן הקימו פסל לזכרו של שרלוק הולמס, ורבים התיירים שממשיכים לפקוד אותו.
העירייה אף קבעה לוח ארד למרגלות האשד, ובו מתוארת דמותו של שרלוק הולמס, וחקוקה כתובת המציינת את המאבק בינו ובין מוריארטי.
כמו כן, בעיירה פועל 'מוטל שרלוק הולמס', וכל אחד מ־21 החדרים קרוי על שם אחת הדמויות בספריו של קונאן דויל.
בלב אדינבורו מצויה אנדרטה לארתור קונאן דויל, המעוצבת לפי תבניתו של שרלוק הולמס.
הולמס זכה להערכה רבה מצד הנעזרים בשירותיו ובהם הסקוטלנד יארד והמודיעין הבריטי.
ב"הרפתקת ששת הנפוליאונים" הוא אחד מהמקרים הבודדים שבהם הולמס מתואר במצב של התרגשות, לאחר שלסטרייד אומר לו:
בסיום החקירה שניהל, "פרשת תוכניות ברוס–פרטינגטון", בעבור הביון הבריטי הוענק לו שי מאת המלכה.
גם בסיפור האחרון שפרסם קונאן דויל אודות הבלש, "הקידה האחרונה", עסק הלה, ערב מלחמת העולם הראשונה בלכידת מרגל גרמני בעבור הביון הבריטי.
בספר הראשון בסדרה, "חקירה בשני", פוגש ד"ר ג'ון ה.
ווטסון את שרלוק הולמס דרך מכר משותף.
ווטסון, קצין ורופא בצבא הבריטי בדימוס, אשר שירת בחיל הרגלים ברגימנט קלעי נורת'אמברלנד המלכותי והוא לוחם מיומן, ותיק ה-מלחמה האנגלו–אפגנית השנייה.
ווטסון נפצע ב־27 ביולי שנת 1880, בעת שלחם באפגניסטן ב-קרב מאיוואנד, בעת שסופח לרגימנט חיל רגלים אחר, רגימנט ברקשיר המלכותי, ועדיין יש בגופו קליע שלא הוצא, למרות זאת הדבר אינו משפיע על מהירות הליכתו ("אני עצמי נחשב קל רגליים" – כלבם של בני בסקרוויל, ישראל התשס"ח, עמ' 184).
בכמה מהסיפורים עולה דמותו של הולמס כאנטישמית.
באחד מן הסיפורים, בזמן נסיעה בכרכרה, מבדר הבלש את ווטסון בסיפור על הדרך בה היתל ביהודי ורכש ממנו בפרוטות את כינור סטרדיוואריוס המפורסם שלו.
בסיפור אחר מתלוננת אחת הדמויות על 'היהודים המלווים בריבית', האשמה אנטישמית ידועה, שחוזרת מספר פעמים.
ווטסון מעלה על הכתב עשרות פרשיות שחקר שרלוק הולמס, ומוציא אותן לאור בתור קובצי סיפורים קטנים.
בסיפור "הבעיה הסופית", הסיפור בו לכאורה "מת" שרלוק הולמס, משאיר הולמס לווטסון מכתב, בו הוא אוסר עליו לפרסם פרטים על אופן "מותו", ומנחה אותו כיצד להרשיע את הפושע שעמו הוא מתעמת, פרופסור מוריארטי.
מספרי שרלוק הולמס שכתב קונאן דויל
חקירה בשני – רומן אשר יצא לאור בשנת 1887. הספר עורר הדים רבים בקרב בני הקהילה המורמונית משום שהאשים אותם בפשעים כבדים.
בישראל יצא הספר לאור בתרגום לעברית על ידי משה דור בהוצאת "מעריב לעם" בשנת 1960, ויצא שוב לאור בתרגומו של אוֹרי בלסם בהוצאת "מרגנית"–"זמורה ביתן מודן" בשנת 1989
חותם הארבעה – יצא לאור בשנת 1890. יצא לאור בעברית בתרגומו של שלמה ערב בשם "חותם הארבעה או תעלומת בית שולטו" בהוצאת צ'צ'יק בשנת 1951; בשם "סימן הארבעה" בתרגומן של שלומית קדם וחדוה גיל, בהוצאת לדורי בשנת 1982; ובשם "חותם הארבעה" בתרגומו של אוֹרי בלסם בהוצאת זמורה ביתן בשנת 1983
הרפתקאות שרלוק הולמס קובץ סיפורים קצרים, (1892).
יצא לאור בעברית בתרגומה של שלומית קדם, בהוצאת לדורי
זיכרונותיו של שרלוק הולמס (1894)
כלבם של בני בסקרוויל – הופיע בשנת 1901 כסיפור בהמשכים בכתב העת סטרנד מגזין, ובשנת 1902 יצא לאור כספר.
יצא לאור לראשונה בעברית בתרגומו של אוריאל הלפרין (יונתן רטוש) בהוצאת אמנות בשנת 1929
שובו של שרלוק הולמס (1905) – יצא לאור בעברית (בשם "שרלוק הולמס מפענח תעלומות") בתרגומה של שלומית קדם, בהוצאת לדורי
עמק הפחד – יצא לאור בשנת 1914. יצא לאור בתרגומו לעברית של מיכאל הנדלזלץ בהוצאת זמורה ביתן בשנת 1990
ספר החקירות של שרלוק הולמס – הופיע בשנת 1927. יצא לאור בעברית בתרגומה של שלומית קדם, בהוצאת לדורי ובתרגומו של אורי בלסם בהוצאת זמורה ביתן, בשם ספר הפרשיות של שרלוק הולמס
שנים אחדות לאחר הפרסום הראשוני של הסיפורים באנגלית, החלו מתפרסמות באירופה ובארצות הברית גרסאות מתורגמות ומעובדות של סיפוריו של קונאן דויל, כמו גם סיפורים נוספים שבמרכזם הוצבו דמויותיהם של הבלש ובן לווייתו הנאמן.
בראשית המאה העשרים, החלו הסיפורים נפוצים גם במזרח התיכון ובמזרח הרחוק.
בארץ ישראל תורגמו הסיפורים הראשונים לעברית בראשית שנות ה־20 – אחדים מהם בידי זאב ז'בוטינסקי ובני חוגו.
לתרגומם נלווה בחלק מן המקרים פולמוס ספרותי ואידאולוגי לאומי.
ספרים רבים נכתבו כספרי המשך לסדרה המצליחה ובהם: "שרלוק הולמס מול דרקולה", ד"ר ג'קיל ומיסטר הולמס", "זכרונותיו של ווטסון".
בסיפור "הבעיה הסופית" שפורסם ב־1893, נהרג הולמס בהיתקלות עם פרופסור מוריארטי.
עלילת הסיפור מתרחשת בשנת 1891. קונאן דויל החזיר את הולמס לתחייה לאחר 8 שנים, ובאחד מסיפורי ההמשך מספר הולמס לווטסון בנונשלנטיות כי הוא טייל שנתיים בטיבט ובידר את עצמו בביקור בלהסה.
בעקבות משפט זה, החליט ג'מיאנג נורבו להשלים את הפער וכתב את "המנדלה של שרלוק הולמס: השנים החסרות", בו מתואר מסעו של הולמס בהודו ובטיבט.
מוריס לאבלאן, יוצר דמותו של ארסאן לופאן, הפורץ הנוצץ, נזקק לדמותו של שרלוק הולמס ליצירת עימות באחד מספריו, אך כדי שלא יואשם בגנבה ספרותית שיבש את השם להרלוק שולמס.
בספר של לאבלאן הבלש מושם ללעג על ידי ארסאן לופאן ודבר זה עורר את זעמו של ארתור קונאן דויל.
ספרו של מייקל שייבון, "פתרון סופי", הוא תעלומת רצח המתרחשת באנגליה בשנת 1944, ובפתרונה עוסק "הזקן", שמאפייניו רומזים לשרלוק הולמס.
סופרים ויוצרים רבים שאבו השראה מדמותו של הולמס והעזר כנגדו ד"ר ג'ון ווטסון.
ביומקש בקשי הוא בלש הודי דמיוני שדמותו נכתבה בהשראת שרלוק הולמס.
סיפוריו של שרלוק הולמס זכו לעיבודים רבים על הבמה, בקולנוע ובטלוויזיה.
סדרת הטלוויזיה של רשת "גרנדה", "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס", ששודרה בין השנים 1984–1994, בכיכובם של ג'רמי ברט כהולמס ואדוארד הרדוויק כד"ר ווטסון.
הסרטים עובדו על ידי ג'ון הוקסוורת' ותסריטאים אחרים מהסיפורים המקוריים של סר ארתור קונאן דויל.
גם עם החשש שלו להיות מזוהה עם התפקיד, הופיע ברט ב־41 פרקים של הסדרה, לצדם של דייוויד ברק ואחר כך אדוארד הרדוויק שגילמו את דוקטור ווטסון.
ב־1988 הופיעו ג'רמי ברט ואדוארד הרדוויק על במת התיאטרון במחזה "סודו של שרלוק הולמס" בבימויו של פטריק גרלנד.
בשנים 2000–2001 הופקו עבור ה־BBC ארבעה סרטי הולמס הפעם בגילומו של השחקן מאט פראר כשרלוק הולמס.
הסדרה "הרפתקאותיהם של שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון" שהוסרטה בשנות השמונים בברית המועצות בכיכובו של וסילי ליוואנוב זכתה לשבחים רבים, והשחקן הראשי קיבל בזכותה את אות מסדר האימפריה הבריטית בשנת 2006.
בשנת 1999 הופקה סדרת הנפשה בשם "שרלוק הולמס במאה ה־22", שבה הולמס הוחיה מחדש באנגליה העתידית, על מנת להילחם בכפיל גנטי של אויבו המושבע, פרופסור מוריארטי.
בשנת 2009 יצא לאקרנים הסרט "שרלוק הולמס" בבימויו של גאי ריצ'י ובכיכובם של רוברט דאוני ג'וניור וג'וד לאו כשרלוק הולמס וד"ר ווטסון, בהתאמה.
בשנת 2011 יצא סרט ההמשך, "שרלוק הולמס: משחק הצללים".
בשנת 2010 הוצגה ב־BBC מיני סדרה בשם "שרלוק" שמגוללת את סיפורם של שרלוק הולמס וג'ון ווטסון במאה ה־21, בכיכובם של בנדיקט קמברבאץ' ומרטין פרימן, בהתאמה.
בשנת 2012 יצאה סדרה בשם "אלמנטרי" אשר גם היא מגוללת את סיפורם של הולמס וווטסון במאה ה־21 בארה"ב.
בסדרה זו, שרלוק הולמס וג'ואן ווטסון הם גבר בריטי-אמריקני ואישה סינית-אמריקנית בכיכובם של ג'וני לי מילר ולוסי לו, בהתאמה.
בשנת 2013 עלתה לשידור בערוץ הטלוויזיה הממלכתי ברוסיה מיני סדרת טלוויזיה בשם "שרלוק הולמס", בת שמונה חלקים, גרסה מקומית מחודשת לסיפורו של הבלש.
בשנת 2015 יצא הסרט "מר הולמס" בבימויו של ביל קונדון, בהשתתפות השחקן איאן מקלן בתפקיד שרלוק הולמס המבוגר.
בשנת 2018 יצא הסרט הקומי "ווטסון והולמס" על דמותו של שרלוק, בכיכובם של ויל פרל וג'ון סי.
בשנת 2019 החלו צילומי הסדרה הרוסית "שרלוק ברוסיה" המגוללת כיצד הולמס רודף אחר ג'ק המרטש שנמלט מלונדון לסנקט פטרבורג.
בשנת 2020 הועלה לשירות הסטרימינג נטפליקס סרט בשם "אנולה הולמס", המגולל את סיפורה של אחותו הצעירה של שרלוק, אנולה (מגולמת על ידי מילי בובי בראון).
שרלוק, המגולם על ידי הנרי קאביל הוא דמות משנית בסרט זה.
במהלך הסרט מתחקה שרלוק אחר אנולה במסעה, עוזר לה, ולבסוף פותר את התעלומה מייד אחריה.
בשנת 2022 עלה לשירות הסטרימינג נטפליקס סרט ההמשך אנולה הולמס 2 אשר בסופו ניתן לראות את ד"ר מוריארטי ואת היכרותו הראשונה של הולמס עם ד"ר ווטסון.
שרלוטה (לוטה) סלומון (16 באפריל 1917 ברלין – אוקטובר 1943 אושוויץ) הייתה אמנית יהודייה-גרמנייה שנספתה בשואה.
ייחודה בכך שהייתה אמנית מולטימדיה בתקופה מוקדמת.
הותירה אחריה כאלף ושלוש מאות ציורים שצוירו בשנה אחת, שמתעדים את משפחתה והתקופה בפורמט של מחזה.
בציוריה, שצוירו בצבעי גואש, יש השפעות של סגנונות רבים, וניכרים בהם מוטיבים מודרניים שונים.
נולדה בברלין שבגרמניה, בת למשפחה יהודית מתבוללת מהמעמד הגבוה.
אביה, אלברט סלומון, היה רופא וקצין בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
אמה, פרנצי, הייתה פטריוטית ששירתה כאחות באותה מלחמה.
לאחר שאמה התאבדה כאשר שרלוטה הייתה ילדה, התחתן אביה שוב עם זמרת אופרה יהודייה ידועה בשם פאולה לינדברג, שהייתה בתו של רב רפורמי והכניסה אווירה יהודית לבית שתרבותו הייתה גרמנית לחלוטין.
ב-1935 הצליחה להתקבל לאקדמיה לאמנות בברלין, תוך שהיא מצהירה על יהדותה בגלוי.
בהמשך עזבה את האקדמיה לאחר שפרס הצטיינות שהגיע לה הועבר לתלמידה גרמנייה ארית.
בשנת 1939, לאחר עליית הנאצים לשלטון, פיטורי אביה ואמה החורגת ממשרותיהם והתהדקות החבל סביב צווארי היהודים, נשלחה לדרום צרפת אל סבה וסבתה מצד אמה, לעיירה וילהפראנש שליד ניצה, שם גרו סבה וסבתה מספר שנים בווילה של יהודייה אמריקנית.
סלומון התחילה את יצירתה "חיים?
או תיאטרון?" אחרי שלמדה את האמת שהוסתרה ממנה על המוות של אמה, שקפצה מהחלון כאשר שרלוטה הייתה בת 9, אחת ממספר נשים ששמו קץ לחייהן במשפחה, כולל סבתה.
סלומון הצהירה שהעבודה הייתה ניסיון להגיע לתשובה האם להתאבד בעצמה, או לקחת על עצמה משימה יוצאת דופן.
רופא שראתה המליץ לה לצייר אחרי שהצהירה שבעבורה "הר ד"ר לודוויג גרינוולד (סבה), ולא היטלר מסמל את סוג האנשים שאליהם עליי להתנגד".
ביוני 1940, בעקבות כניעת הצרפתים לנאצים, נלקחו שרלוטה וסבהּ למחנה המעצר גירס (Gurs), מחנה ריכוז של ממשלת וישי בדרום-מערב צרפת.
למרות התנאים הקשים במחנה, ביצירתה שרלוטה מתייחסת לאירוע בציור אחד בלבד בה דמותה מצוירת שכובה כפופה על רצפת הקרון עם הכיתוב "הייתי מעדיפה עוד 10 לילות כאלה מאשר עוד לילה אחד לבד איתו".
במקום אחר ביצירה היא מציירת את הבקשה של סבהּ "לחלוק עימי מיטה".
בקיץ 1943 התחתנה עם מהגר יהודי אוסטרי מצ'רנוביץ בשם אלכסנדר נגלר, לאחר שהרתה לו.
אותו יהודי, שהיה בעל תעודות אריות, ויתר על תעודותיו והכריז בגלוי על יהדותו כדי שיאפשרו לו להתחתן איתה.
כנראה שרישום נישואיהם בעירייה הוא שאפשר לגרמנים להתחקות על עקבותיהם.
כמה חודשים מאוחר יותר, בספטמבר, כאשר הגיעו הנאצים לדרום צרפת, נלקחה עם בעלה למחנה הריכוז דראנסי הסמוך לפריז ומשם נשלחה בתחילת אוקטובר 1943 למחנה ההשמדה אושוויץ.
סלומון הייתה בחודש החמישי להריונה ונראה כי נרצחה בתאי הגזים מיד עם הגיעה למחנה.
בעלה נפטר כמה חודשים מאוחר יותר, לאחר שלא הצליח לשרוד את עבודות הכפייה.
יצירתה מוצגת כיום במוזיאון להיסטוריה יהודית באמסטרדם, אליה הגיעו הוריה ששרדו את השואה, והם שמסרו את יצירתה למוזיאון.
ברבעון השלישי של שנת 2006 חלקים גדולים מיצירתה (250 דפים) הוצגו ביד ושם בירושלים כאשר שגריר הולנד בוב הינס השתתף בפתיחת התערוכה.
בשנת 2014 יצא לאור בצרפתית ספרו של דויד פואנקינוס "שרלוט" אודות חייה של סלומון.
הספר זכה בפרס רנודו, ובפרס גונקור של הגמנסיות.
הוא מכר מעל 380,000 עותקים בארבעת החודשים הראשונים לצאתו לאור וצפויה לו מהדורה מאוירת.
בשנת 2015 פורסם לראשונה (הוצאת לה טריפוד הצרפתית) גרסה מלאה של יצירתה שכללה מכתב בן 35 עמודים מאוירים, ובו וידוי על כך שרצחה את סבה.
במכתב היא מתארת כיצד היא הגישה לו חביתת רעל, ותוך כדי ציירה אותו בתהליך הגסיסה.
בשנת 2021 יצא לאור "שרלוט", סרט אנימציה צרפתי־קנדי שהוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל טורונטו.
הסרט מאפשר להתחקות אחר סיפור חייה של סלומון והיצירה האוטוביוגרפית הגדולה שלה, "חיים?
שָׁרְלוֹטֶה קְנוֹבְּלוֹךְ היא מנהיגת ציבור יהודייה-גרמנית.
היא הייתה נשיאת המועצה המרכזית של יהודי גרמניה בין השנים 2010–2006; סגנית-נשיא הקונגרס היהודי האירופאי מאז 2003; וסגנית-נשיא הקונגרס היהודי העולמי מאז 2005. קנובלוך הייתה ממנהיגי הקהילה היהודית של מינכן במשך שנים רבות, וכן שימשה כנשיאת הקהילה היהודית של מינכן ובוואריה עילית משנת 1985.
מלבד זאת, חברה קנובלוך בארגון הנשים הציוני הבינלאומי (ויצו) ובהתאחדות הנשים היהודיות של גרמניה (Jüdischer Frauenbund).
שרלוטה קנובלוך נולדה ב-29 באוקטובר 1932 במינכן למשפחת עורכי דין יהודית אמידה.
אביה, פְרִיץ נוֹיְלָנד, היה עורך דין ידוע במינכן וחבר בפרלמנט הבווארי, ואילו אמה, מרגרטה הייתה נוצרייה במקורה אך התגיירה בעקבות נישואיה לנוילנד.
הוריה התגרשו בשנת 1936, בהיותה בת ארבע.
לאחר הגירושים, גדלה קנובלוך אצל סבתה אלברטינה נוילנד.
קנובלוך היא ניצולת שואה: לאחר עליית הנאצים לשלטון, גורשה סבתה, אלברטינה, ביולי 1942 למחנה הריכוז טרזיינשטט.
היא מתה שם בינואר 1944.
בקיץ 1942, לקחה עוזרת הבית של הדוד של קנובלוך, קרסנטיה הומל, את קנובלוך לבית הוריה בחווה בפרנקוניה והצהירה עליה כבתה מחוץ לנישואים.
על פועלה זכתה הומל להכרה כחסידת אומות העולם ב-2017.
בתום המלחמה, באביב 1945, חזרה עם אביה ששרד את השואה למינכן, ובשנת 1951 התחתנה עם שמואל קנובלוך, ניצול שואה מגטו קרקוב.
בתחילה חשבו השניים על הגירה לארצות הברית, אך לידת ילדיהם הביאה לירידת התוכנית מהפרק.
בשנת 1985 מונתה לנשיאת הקהילה היהודית של מינכן ובוואריה עילית.
אחד מהישגיה הגדולים קודם למינויה לנשיאת מועצת יהודי גרמניה הוא חנוכת המרכז היהודי (Jüdisches Zentrum) במינכן, שהתלוותה לפתיחת בית כנסת ומוזיאון המוקדש ליהדות.
קנובלוך קיבלה אזרחות כבוד במינכן בשנת 2005. היא נתמנתה לנשיאת המועצה המרכזית של יהודי גרמניה עם פטירתו של קודמה בתפקיד, פאול שפיגל.
בתפקידה זה פעלה בין השאר נגד האנטישמיות שהתחזקה במזרח אירופה.
בקונגרס היהודי העולמי פעלה למען קידום קהילות היהודים דוברות הגרמנית וחיבור ביניהן לבין קהילות יהודיות בארצות אחרות.
קנובלוך מתמודדת עם אנשטימיות רבה מצד שומריה כשכיהנה כראש המועצה של יהודי גרמניה כאשר שומר איחל לה ללכת לתאי הגזים (סיום הפרשה: קנובלוך תבעה אותו ובית המשפט קבע כי מעתה יעבוד רק בתפקידים משרדיים והוריד לו כמות משמעותית מהכנסותיו).
שרלוטנבורג-וילמרסדורף הוא רובע במערבה של ברלין, אחד מ-12 הרבעים המרכיבים את בירת גרמניה.
הרובע נוצר כתוצאה מאיחוד של השכונות וילמרסדורף, שרלוטנבורג וחמש שכונות נוספות לרובע אחד בעקבות רפורמת השכונות של ברלין ב-2001. גבולותיו הם: במערב - שפנדאו, בצפון - רייניקנדורף, במזרח - מרכז ברלין וטמפלהוף-שנברג, ובדרום שטגליץ-צלנדורף.
עם חלקיו של הרובע, שקודם לאיחוד היו ישויות עצמאיות, נמנות השכונות:
שרלוטנבורג - משכנו של הארמון הגדול ביותר בברלין; בשכונה זו מתגוררים למעלה משליש מתושבי הרובע.
תחנת הרכבת ברלין גן החיות
שרלוטנבורג-וילמרסדורף חולק עם הרובע השכן, שטגליץ-צלנדורף, את יער גרונוולד.
פסל לזכרו של קמל אלטון, שהתאבד בקפיצה מבניין עקב הכוונה לגרש אותו בחזרה לטורקיה, בשנת 1983.
שרלוטה, נסיכת פרוסיה (Charlotte von Preußen, 13 ביולי 1798 – 1 בנובמבר 1860), ידועה גם בשם אלכסנדרה פיודורובנה, קיסרית רוסיה, הייתה בתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ורעייתו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
הנסיכה פרדריקה לואיז שרלוטה וילהלמינה נולדה ב-13 ביולי 1798 בארמון שרלוטנבורג, הארמון המלכותי של מלכי פרוסיה בברלין.
היא הייתה ילדתם השלישית ובתם הבכורה של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ורעייתו לואיזה, נסיכת מקלנבורג-שטרליץ.
שני אחיה הבוגרים היו פרידריך, לעתיד פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, ווילהלם, לעתיד וילהלם הראשון, קיסר גרמניה.
הנסיכה שרלוטה גדלה בזמן מלחמות נפוליאון ובשנת 1806, לאחר תבוסתו של הצבא הפרוסי בידי הצבא הצרפתי, אולצה יחד עם משפחתה להימלט לעיר ממל שבמזרח פרוסיה, תחת חסותו של הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון.
בשנת 1810 מתה אמה האהובה של שרלוטה וכך, בגיל 12, היא הפכה לאישה החשובה ביותר בפרוסיה ולבת לווייתו של אביה.
בשנת 1814 ביקר בברלין הנסיך הרוסי בן ה-18 ניקולאי פבלוביץ', בנו השלישי של פאבל הראשון, קיסר רוסיה, ובמהרה שתי המשפחות המלכותיות, בית רומנוב הרוסי ובית הוהנצולרן הפרוסי, הסכימו כי הוא יינשא לנסיכה שרלוטה.
בביקורו השני של ניקולאי בברלין לאחר מספר חודשים הוא התאהב בשרלוטה, שהייתה אז בת 17, והיא התאהבה בו בחזרה.
במהלך ביקורו נראו ניקולאי ושרלוטה מחזיקים ידיים במהלך טיוליהם בפוטסדאם ובאופרה של ברלין וכשעזב ניקולאי בחזרה לרוסיה היה הזוג הצעיר כבר מאורס רשמית.
ניקולאי היה בן דודה של שרלוטה מדרגה שלישית, שכן שניהם היו ניניו הגדולים של פרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה.
ב-9 ביוני 1817 הגיעה הנסיכה שרלוטה לרוסיה בפעם הראשונה, מלווה באחיה הגדול וילהלם.
לאחר הגעתה לסנקט פטרבורג היא המירה את דתה לנצרות אורתודוקסית, כדרוש מכל כלה של נסיך רוסי, ושמה שונה לאלכסנדרה פיודורובנה.
טקס הנישואים נערך ביום הולדתה ה-19, 13 ביולי 1817 בכנסייה הגדולה של ארמון החורף, שבה נערכו כל טקסי הנישואין של הצארים.
לאחריו קיבלה שרלוטה את התואר "הנסיכה הגדולה של רוסיה"
לנסיכה שרלוטה לקח זמן מה להתרגל לחיים בחצר המלוכה הרוסית ולדת החדשה אותה קיבלה על עצמה.
היא התחבבה על חמותה, הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה, אולם לא הסתדרה עם גיסתה, הקיסרית יליזבתה אלכסייבנה, רעייתו של הקיסר המכהן אלכסנדר הראשון.
שרלוטה בילתה את שנותיה הראשונות ברוסיה בניסיון ללמוד את השפה והמנהגים של ארצה החדשה תחת הדרכתו של המשורר וסילי אנדרייביץ' ז'וקובסקי, אולם מכיוון שהמשפחה הקיסרית של רוסיה שוחחה בגרמנית והתכתבה בצרפתית, לא הצליחה הנסיכה להשתלט לגמרי על השפה הרוסית.
במהלך שמונה שנות נישואיהם תחת שלטונו של אלכסנדר הראשון היו ניקולאי ושרלוטה זוג פרטי ביותר והם נהנו לבלות זמן יחדיו ויחד עם ילדיהם במעונם המלכותי.
בשנת 1820 ילדה אלכסנדרה בת מתה, ונכנסה לאחר הלידה לדיכאון.
רופאיה המליצו על חופשה, ובסתיו 1820 לקח אותה ניקולאי לבקר את משפחתה בברלין, שם נשארו עד קיץ 1821, וחזרו שוב בקיץ 1824. הם לא חזרו לסנט פטרסבורג עד מרץ 1825, כאשר הצאר אלכסנדר הראשון נזקק לנוכחותם ברוסיה, היות שניקולאי הפך לפתע ליורש העצר.
הסיבה לכך הייתה שהצאר אלכסנדר נותר ללא צאצאים, ואילו אחיו השני, הנסיך הגדול קונסטנטין פבלוביץ', יורש העצר לכתר הרוסי, ויתר על הכס בשל נישואיו המורגנטיים.
ניקולאי, בהיותו הבן השלישי, נהפך ליורש העצר.
בשנת 1825 העניק אלכסנדר הראשון לשרלוטה במתנה את ארמון פטרהוף, שנותר עד סוף ימיה מעון הקיץ האהוב עליה.
הנסיכה שרלוטה הפכה לקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה עם עלייתו של בעלה לשלטון כניקולאי הראשון ב-1 בדצמבר 1825. היא לא גילתה עניין פעיל בפוליטיקה ולא הייתה פעילה במרחב הציבורי, אלא מילאה את תפקידה של בת זוג קיסרית, תומכת בצאר ואם לילדיו.
למרות שבני הזוג המלכותי נראו מאוהבים גם אחרי שנים רבות של נישואים מאושרים לכאורה, היו לניקולאי מספר פילגשים וילדים בלתי חוקיים.
אולם בניגוד לקיסרים רוסיים אחרים לקח לעצמו ניקולאי פילגש רשמית רק בשנת 1842, לאחר 25 שנות נישואים ולאחר שרופאיה של שרלוטה אסרו עליה לקיים יחסי מין בשל בריאותה הרופפת ומספר התקפי לב שתקפו אותה.
למרות זאת המשיך ניקולאי לאהוב את רעייתו וכשרופאיה שלחו אותה לפלרמו בשנת 1845 למשך מספר חודשים כדי לאושש את בריאותה הוא התחנן שתישאר.
לאחר שנסעה הוא פינה לעצמו מעט זמן כדי להצטרף אליה שם יחד עם פילגשו, וארווארה נלידובה, בת לווייתה של שרלוטה.
אף על פי שהקיסרית קינאה בהתחלה היא במהרה קיבלה בהבנה את הרומן ואף שמרה על יחסים טובים עם נלידובה.
הקיסרית אלכסנדרה סבלה מבריאות רופפת כבר מגיל צעיר ונראתה מבוגרת מגילה.
היא רזתה מאוד והחלה לסבול מטיקים, תזוזות בלתי רצוניות של ראשה (תכונה שעברה במשפחות מלוכה רבות באירופה).
בשנת 1847 החליטה הקיסרית לעבור להתגורר בחצי האי קרים במחשבה שהאקלים החמים יותר ישפר את בריאותה, אולם פריצתה של מלחמת קרים בשנת 1852 אילצה אותה לשוב צפונה.
בשנת 1855 נפטר הקיסר ניקולאי הראשון מנגיף השפעת בגיל 58.
לאחר מותו של ניקולאי ועלייתו לשלטון של בנה הבכור, אלכסנדר השני, עברה אלכסנדרה להתגורר בארמון אלכסנדר שבמתחם צרסקוייה סלו.
היא נשארה ביחסי ידידות עם פילגשו של בעלה, וארווארה נלידובה, ואף הפכה אותה לקוראת הספרים האישית שלה.
בריאותה המשיכה להידרדר והיא נאלצה לבלות את החורפים מחוץ לרוסיה הקרה.
במהלך יותר מארבעים שנותיה ברוסיה היא התאהבה במדינה המאמצת שלה וכשהזהירו אותה רופאיה בשנת 1860 כי לא תשרוד עוד חורף רוסי אחד היא התעקשה להישאר בסנקט פטרבורג ולמות על אדמה רוסית.
הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה מתה בשנתה בגיל 62 בתאריך ה-1 בנובמבר 1860 במשכנה בארמון אלכסנדר.
לשרלוטה וניקולאי נולדו עשרה ילדים, שניים מתוכם מתו בלידתם.
אלכסנדר (1818–1881) – ירש את אביו בתפקיד הקיסר תחת השם אלכסנדר השני.
נישא למריה, נסיכת הסן, ולאחר מותה נישא בנישואים מורגנטיים לפילגשו, הנסיכה יקתרינה דולגורוקובה.
מריה (1819–1876) – נישאה למקסימיליאן, דוכס לוכטנברג, נכדו של מקסימיליאן הראשון, מלך בוואריה וכן נכדה של ז'וזפין דה בוארנה, רעייתו של נפוליאון בונפרטה.
אלכסנדרה (1825–1844) – נישאה לפרידריך וילהלם, נסיך הסן-קאסל ומתה במהלך לידתו של בנה הבכור.
קונסטנטין (1827–1892) – אדמירל בצי הרוסי והמשנה לקיסר בפולין.
אחד מניניו היה פיליפ, דוכס אדינבורו, בעלה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ניקולאי (1831–1891) – מפקד הכוחות הרוסיים באזור הדנובה במהלך מלחמת רוסיה–טורקיה.
מיכאיל (1832–1909) – כיהן בתפקיד המושל הכללי של קווקז במשך עשרים שנה.
שרלוטה, נסיכת פרוסיה (Charlotte von Preußen, 24 ביולי 1860 - 1 באוקטובר 1919) הייתה ילדתו השנייה של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה ורעייתו של ברנהרד השלישי, דוכס סקסה-מיינינגן.
הנסיכה ויקטוריה אליזבת אוגוסטה שרלוטה נולדה בפוטסדאם, ילדתם השנייה ובתם הראשונה של פרידריך, נסיך פרוסיה ורעייתו ויקטוריה, שהייתה בתה הבכורה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
כבר מגיל צעיר הייתה הנסיכה שרלוטה בעלת אישיות מתוחה ועצבנית, ונהגה לעיתים לנשוך את ציפורניה ולקרוע את בגדיה.
התנהגות זו העציבה את אמה, ויקטוריה, שניסתה להעניש את שרלוטה על ידי כך שהכריחה אותה ללבוש כפפות או לעמוד מול הקיר עם ידיים קשורות, אולם אמצעים אלו לא עזרו והנסיכה המשיכה להיות הילדה הקשה ביותר במשפחה.
לשרלוטה היו גם קשיי למידה, דבר שאכזב את אימה שהייתה בעלת דרישות אינטלקטואליות גבוהות לילדיה.
למרות התנהגותה הייתה שרלוטה הנכדה האהובה על סביה וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ורעייתו אוגוסטה, שנהגו לפנק אותה ובכך להחמיר את מצבה.
שרלוטה הייתה גם קרובה מאוד לאחיה הבכור, וילהלם, ולאחיה הצעיר היינריך.
בשנת 1876 התארסה שרלוטה לבן דודה מדרגה שנייה, ברנהרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן, שהיה גם הוא נינו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
הזוג נישא בברלין ב-18 בפברואר 1878, ושנה לאחר מכן ילדה שרלוטה את בתם היחידה, פאודורה.
לאחר לידתה של פאודורה הכריזה שרלוטה כי היא לא תלד עוד ילדים ונטשה את חיי המשפחה לטובת חיי החברה של ברלין.
הנסיכה פאודורה גדלה עם סדרה של אומנות ובילתה זמן רב עם סבתה, ויקטוריה.
הנסיכה שרלוטה החזיקה בדעות שמרניות ויחד עם סביה ביקרה את דעותיהם הליברליות של הוריה ותמכה במדיניותו של ביסמרק.
בשנת 1888 מת הקיסר וילהלם הראשון ואביה פרידריך עלה לשלטון, אולם נפטר לאחר שלושה חודשים מסרטן הגרון ואת הכתר ירש אחיה וילהלם.
בשנת 1899 חלתה הקיסרית האלמנה ויקטוריה בסרטן.
היא סיפרה על מחלתה לכל ילדיה חוץ מלשרלוטה, משום שלא האמינה שתשמור על כך בסוד.
בשנת 1914 נפטר אביו של ברנהרד והוא ירש את התואר דוכס סקסה-מיינינגן, אולם נאלץ לוותר על תפקידו עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה בשל מהפכת נובמבר.
שרלוטה, שסבלה זמן רב מבריאות רופפת, מתה מעט לאחר מכן, ב-1 באוקטובר 1919 בגיל 59.
במהלך מחקר שבוצע בשנות התשעים של המאה ה-20 הוצאו מקברן גופותיהן של הנסיכה שרלוטה ושל בתה פאודורה, שהתאבדה בשנת 1945 לאחר שנים בהן סבלה מבריאות רופפת, כדי לנסות ולגלות מאיזו מחלה סבלו השתיים.
לאחר בדיקות גנטיות שנערכו על השיירים התגלה כי השתיים סבלו ככל הנראה ממחלת הפורפיריה, מחלה גנטית הגורמת לבעיות רפואיות וכן לבעיות נפשיות.
הנסיכה שרלוטה ירשה ככל הנראה את המחלה דרך אמה, שכן מאמינים כי מחלת הנפש ממנה סבל סבא רבא, ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, נבעה ממחלה זו.
שרלוטֶה בִּיהלֶר הייתה פסיכולוגית התפתחותית והומניסטית יהודייה-גרמנייה.
נולדה בשם שרלוטה מלכובסקי (Malachowski) למשפחה ממוצא יהודי-פולני בברלין בשנת 1893, והייתה אחות בכורה לאח.
אביה ואלטר היה מהנדס ואדריכל מצליח ואמה רוז הייתה מוזיקאית ואינטלקטואלית, אשר הייתה מתוסכלת עקב חוסר היכולת של נשים להתקדם באותה תקופה.
בנעורה הוטבלה לפרוטסטנטיות, כפי שהיה מקובל אצל היהודים מהמעמד העליון באותה תקופה.
אולם לאחר תקופה ארוכה של לימודים וקריאת טקסטים דתיים, הגיעה למסקנה כי הדת אינה יכולה לענות על שאלותיה המטאפיזיות, ולכן פנתה לפסיכולוגיה.