tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוסווני התנתק מן האופוזיציה המרכזית ויצר את חזית הישועה הלאומית בשנת 1973.
עם הדחתו של אידי אמין ב-1979 במלחמת אוגנדה-טנזניה, והבחירות השנויות במחלוקת שהחזירו את הנשיא הקודם של אוגנדה, מילטון אובוטה, לשלטון ב-1980, חזר מוסווני לאוגנדה.
חזרתו הייתה מלווה בתומכיו תוך ריכוז כוח במוצבים הכפריים בחבלים דוברי באנטו בדרום ובדרום-מערב המדינה, במטרה להקים את צבא ההתנגדות העממית (PRA).
לאחר מכן באותו המקום הם תכננו מרד נגד המשטר בזמן כהונתו השנייה של אובוטה וכוחותיו המזוינים, צבא השחרור הלאומי של אוגנדה (UNLA).
ההתקוממות החלה בתקיפה של מתקן צבאי במחוז מובנדה המרכזי ב-6 בפברואר 1981. צבא ההתנגדות העממית (PRA) התמזג עם קבוצת הלחימה של הנשיא לשעבר, יוסוף לול, שנקראה "לוחמי החירות של אוגנדה", ליצירת צבא ההתנגדות הלאומי (NRA).
שתי קבוצות מורדים אחרות, חזית ההצלה הלאומית של אוגנדה (UNRF) וצבא אוגנדה הלאומי לשעבר (FUNA), חברו לכוחותיו של מוסווני.
צבא אוגנדה הלאומי לשעבר (FUNA) הוקם בחבל מערב הנילוס מתומכיו של אידי אמין.
ב-27 ביולי 1985 הובילו פלגים בתוך מפלגת קונגרס העם באוגנדה להפיכה צבאית מוצלחת נגד אובוטה על ידי מפקד הצבא לשעבר שלו, טיטו אוקלו, ממוצא אצ'ולי.
כאשר הגנרל אוקלו הודיע על ההפיכה נגד אובוטה, הוא הזמין במפורש את מוסווני ואת ה-NRM להפסקת מעשי האיבה ולהצטרף לפיוס לאומי ולבניית האומה.
כל הכוחות הלוחמים, למעט NRM, הגיבו בחיוב להזמנה והצטרפו למועצה הצבאית בקמפלה.
במאמץ לשים סוף למבוי הסתום, ביקשה ממשלתו של הגנרל אוקלו הסדר מדיני ומוסכם עם ה-NRM ומוסווני כדי לשים קץ לחוסר יציבות הפוליטית של אוגנדה.
מוסווני וה-NRM כעסו על כך שהמהפכה שעליה נלחמו במשך ארבע שנים "נחטפה" על ידי ה-UNLA, שאותה ראו כמפרי זכויות אדם חמורות במהלך הדחת אובוטה השנייה.
למרות הסתייגויות אלה, בסופו של דבר הסכימה ה-NRM לשיחות שלום תחת ארגונה של משלחת קנייתית בראשותו של הנשיא דניאל אראפ מוי.
השיחות, שהתקיימו בין 26 באוגוסט ל-17 בדצמבר, נכשלו והפסקת האש התמוטטה כמעט מיד.
ההסכם הסופי, שנחתם בניירובי, קרא להפסקת אש, פירוז של קמפלה, שילוב ה-NRA וכוחות הממשלה, וקליטת הנהגת ה-NRA למועצה הצבאית.
תנאים אלה מעולם לא נענו.
בהיותו מעורב במשא ומתן לשלום, מוסווני חיזר אחר שליט זאיר מובוטו ססה סקו כדי למנוע את מעורבותם של הכוחות הזאירים בתמיכה בצבא אוקלו.
עם זאת, ב-20 בינואר 1986, כמה מאות חיילים הנאמנים לאמין הוכנסו לשטחי אוגנדה על ידי הצבא הזאירי והתאמנו שם באימונים סודיים בזאיר.
ב־22 בינואר החלו כוחות הממשלה בקמפלה לעזוב את עמדותיהם בהמוניהם, כאשר המורדים השתלטו על הקרקע מדרום ומדרום-מערב.
מוסווני הושבע לנשיאות ב-29 בינואר.
"זה לא רק שינוי של המשמר, זה שינוי יסודי", אמר מוסווני, לאחר טקס שנערך על ידי נשיא בית המשפט העליון פיטר אלן הבריטי.
בהתייחסו להמון מחוץ לפרלמנט האוגנדי, הבטיח הנשיא החדש לחזור לדמוקרטיה: "העם של אפריקה, אזרחי אוגנדה, זכאי לממשלה דמוקרטית, אין זאת טובה מאף משטר, העם הריבוני חייב להיות הציבור, לא הממשלה".
אוגנדה החלה להשתתף בתוכנית ההבראה הכלכלית של קרן המטבע בשנת 1987. מטרותיה כללו החזרת תמריצים על מנת לעודד צמיחה, השקעות, תעסוקה ויצוא, הסרת אילוצים ביורוקרטיים ומשיכת השקעות ממפעלים ציבוריים חלשים, במטרה לקדם צמיחה כלכלית מתמשכת ופיתוח באמצעות המגזר הפרטי.
יחד עם הצמיחה הכלכלית, אוגנדה, תחת שלטונו של מוסווני, נודעה כנוקטת צעדים פוליטיים מבטיחים.
חוקת 1995 הבטיחה אינדיבידואליות, הפרדת רשויות ותנועות מרכזיות אחרות של דמוקרטיה יעילה.
התנועה להתנגדות לאומית עלתה לשלטון והבטיחה להחזיר את הביטחון ואת הכבוד לזכויות האדם.
ואכן, היה זה חלק מתוכנית עשר הנקודות ("Ten-point Programme") של תנועת ההתנגדות הלאומית, כפי שציין מוסווני בנאומו: "הנקודה השנייה בתוכנית שלנו היא שמירת זכותו של האדם לביטחון ורכוש.
כל אדם באוגנדה חייב להיות בעל ביטחון מוחלט לחיות בכל מקום שירצה.
יש לרסק ללא רחמים כל אדם וכל קבוצה המאיימת על ביטחון בני עמנו.
העם של אוגנדה צריך למות רק מסיבות טבעיות שאינן בשליטתנו, אבל לא מבני אדם אחרים הממשיכים ללכת לאורכה ולרוחבה של ארצנו".
אף כי מוסווני עמד בראש ממשלה חדשה בקמפלה, התנועה להתנגדות לאומית לא יכלה להאציל את השפעתה באופן מלא על פני השטח האוגנדי, ומצאה את עצמה נלחמת במספר התקוממויות.
מראשית נשיאותו של מוסווני הוא קיבל תמיכה חזקה מחבלי הדרום והדרום-מערב, שם היה בסיסו של מוסווני.
בנוסף, הוא הצליח להשיג את תמיכתם של הקארמוג'ונג, קבוצה של נוודים למחצה בחלק הצפון-מזרחי והדל של המדינה ללא קול פוליטי משמעותי, כדי להתייצב לצדו ולהציע להם מקום בממשלה החדשה.
אך האזור הצפוני לאורך הגבול הסודאני היה בעייתי יותר.
חבל מערב הנילוס, שבו התגוררו קבוצות הקאקווה והלוגברה (שתמכו בעבר באמין), נלחמו במסגרת חזית ההתנגדות הלאומית של אוגנדה ומורדי צבא אוגנדה לשעבר במשך שנים רבות, עד ששילובן של התקפות צבאיות ודיפלומטיות פייסו את האזור.
מנהיג חזית ההתנגדות הלאומית, מוזס עלי, ויתר על מאבקו כדי להתמנות לתפקיד הסגן השני של ראש הממשלה.
אנשים מן החלקים הצפוניים של המדינה ראו בעלייתה של ממשלה בראשות אדם מהדרום בחשש רב.
קבוצות מורדים צמחו מתוך קבוצות הלנגו, אצ'ולי וטסו, אף על פי שהוכנעו על ידי כוחה של התנועה להתנגדות לאומית למעט בצפון הרחוק, שם הגבול הסודאני היה מקום מקלט בטוח.
המורדים האצ'ולים של הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה לא הצליחו לעקור את הכיבוש מצד התנועה להתנגדות לאומית של אדמת האצ'ולי, מה שהוביל לאמונה חסרת אחיזה של תנועת הרוח הקדושה.
תבוסתם של הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה ותנועת רוח הקודש הותירה את הנהגת המרד לקבוצה שנודעה בסופו של דבר כצבא ההתנגדות של האל, אשר עתיד להסתער על העם האצ'ולי עצמו.
התנועה להתנגדות לאומית זכתה לאחר מכן במוניטין על כיבוד זכויותיהם של האזרחים, אף על פי שמוסווני קיבל אחר כך ביקורת על שימוש בילדים כחיילים.
אלמנטים לא ממושמעים בתוך התנועה להתנגדות לאומית הכתימו את השם למען הגינות שהושג בעבודה קשה.
"כשאנשי מוסווני הגיעו לראשונה הם פעלו טוב מאוד - קיבלנו אותם", אמר אחד הכפריים, "אבל אז הם התחילו לעצור אנשים ולהרוג אותם".
במרץ 1989 פרסם הארגון אמנסטי אינטרנשיונל דו"ח זכויות אדם על אוגנדה, תחת הכותרת "אוגנדה, רישום זכויות האדם 1986-1989".
היא תיעדה הפרות חמורות של זכויות אדם שבוצעו על ידי כוחות התנועה להתנגדות לאומית.
באחד מהשלבים העזים ביותר של המלחמה, בין אוקטובר לדצמבר 1988, פינו בכוח כוחות התנועה להתנגדות לאומית כ-100 אלף איש מבתיהם בעיר ג'ולו ובסביבתה.
תוך כדי העברת אנשים, חיילים ביצעו מאות הוצאות להורג ללא משפט, וכן שריפת בתים ואסמים.
עם זאת, בסיכומו של דבר הציע הדו"ח גם תקווה:
כל הערכה של ביצועי זכויות האדם של התנועה להתנגדות לאומית עשויה להיות חיובית פחות לאחר ארבע שנים בשלטון מאשר בחודשים הראשונים.
עם זאת, אין זה נכון לומר, כמו מבקרים ומשקיפים מסוימים מבחוץ, כי יש גלישה מתמשכת וחזרה להתעללות בזכויות האדם ברוטו, ושבמובן מסוים גורלה של אוגנדה הוא לסבול מידי ממשלה רעה.
בממשלתו של מוסווני התקיימו הבחירות הראשונות ב-9 במאי 1996. מוסווני ניצח את יריבו פול סמוגרר (Paul Ssemogerere) מהמפלגה הדמוקרטית שהתחרתה בבחירות למועמדות ל-"קואליציה של כוחות בין-מפלגתיים".
קיבירג מיאנה (Kibirige Mayanja) היה המועמד הזוכה, מוסווני זכה ב-75.5% מן הקולות מוך ה-72.6% מהמצביעים.
אף על פי שהבחירות שודרו באופן מקומי ובינלאומי, המועמדים המפסידים דחו את התוצאות, ולכן מוסווני הושבע כנשיא בפעם השנייה ב-12 במאי 1996.
בשנת 1997 מוסווני הביא לראשונה חינוך ראשוני חינם.
הבחירות נערכו בפעם השנייה בשנת 2001, הנשיא מוסווני קיבל 69% מהקולות הצבעה כדי להביס את יריבו קיזה בסיגיה.
בסיגיה היה ממקורביו של הנשיא והיה לרופאו בזמן מלחמת בוש.
עם זאת, הנזק הגיע זמן קצר לפני הבחירות ב-2001, כאשר בסיגיה החליט להתמודד לנשיאות.
מסע הבחירות בשנה זו לווה במתח רב עם הנשיא מוסווני, שאיים לשים את יריבו "שישה מטרים מתחת".
הבחירות הגיעו לשיאן בעתירה שבסיגיה הגיש בבית המשפט העליון באוגנדה.
בית המשפט העליון קבע שהבחירות לא היו הוגנות וחופשיות, אך הם סירבו לבטל את התוצאות בהחלטה של רוב של 2-3. אף על פי שהיו מקרים רבים של רשלנות בבחירות, קבע בית המשפט העליון שאלו לא השפיעו על התוצאות באופן משמעותי.
נשיא בית המשפט העליון בנימין אודוקי וסל השופטים אלפרד קרדורה וג'וזף מולנגה צידדו בנתבעים, ואילו השופטים ארתור חגי אודר וג'ון טסוקו צידדו בבסיגיה.
מוסווני נבחר ליו"ר ארגון האיחוד האפריקאי (OAU) בשנים 1991–1992.
אולי ההישג הבולט ביותר של מוסווני היה מסע הבחירות המוצלח של ממשלתו נגד האיידס (HIV).
במהלך שנות ה-80, אוגנדה הייתה אחת המדינות בעלות האחוזים הגבוהים ביותר של מחלת האיידס בעולם, אך כעת אחוזי המחלה באוגנדה נמוכים יחסית, והמדינה עומדת להיות סיפור הצלחה נדיר במאבק העולמי נגד הנגיף.
אחד מהקמפיינים בראשות מוסווני היה תוכנית ABC להילחם נגד איידס.
לתוכנית ABC היו שלושה חלקים עיקריים: "Abstain, Be faithful, or use Condoms if A and B are not practiced", (בתרגום חופשי: להתנזר, להישאר נאמנים או להשתמש בקונדומים אם שני האחרונים לא מתקיימים).
באפריל 1998, אוגנדה הפכה למדינה הראשונה שהוכרזה כשירה להקלה על חובותיה במסגרת המדינות העניות החבויות (HIPC) שקיבלה סיוע בשווי 700 מיליון דולר.
מוסווני זוכה לשבחים על התוכנית המועדפת שלו כלפי נשים במדינתו.
הוא שימש כסגן נשיא ספטיוזה קזיבווה במשך כמעט עשור, ועשה הרבה כדי לעודד נשים ללכת וללמוד במכללות.
מאידך גיסא, מוסווני התנגד לקריאות שדחפו לקדם את זכויותיהן של נשים לקרקעות (כמו זכותן להחזיק בחלק מבתיהן).
ב"ניו יורק טיימס" ב-1997 נאמר של מוסווני:
אלה ימים משעממים עבור גרילה לשעבר שמנהלת את אוגנדה.
הוא נע בהליכה מדודה ובמחוות משרות ביטחון של מנהיג המאמין בכוחו ובחזון שלו.
כפי שדיפלומטים והמומחים האפריקנים אומרים, הנשיא יורי מוסווני התחיל תנועה אידאולוגית אשר מעצבת מחדש את מרבית אפריקה, ומסמנת את סוף האיש המושחת והחזק שאפיין את עידן המלחמה הקרה.
בימים אלה, מלומדים פוליטיים ברחבי היבשת קוראים למר מוסווני "ביסמרק אפריקאי" (African Bismarck).
כמה אנשים מתייחסים אליו עכשיו כאל "מדינאי אחר" של אפריקה, השני רק לנשיא דרום אפריקה הנערץ נלסון מנדלה.
במסמכי התדרוך הרשמיים של מדליין אולברייט (Madeleine Albright) מדצמבר 1997 כמזכירת המדינה, מוסווני נקרא "מגדלור של התקווה" שמנהל "דמוקרטיה חד-מפלגתית", אף על פי שאוגנדה אינה מתירה פוליטיקה רב-מפלגתית.
מוסווני היה בעל ברית חשוב של ארצות הברית במלחמה בטרור.
ב-9 בנובמבר 2016, מוסווני שלח הודעת ברכה לנשיא ארה"ב הנבחר דונלד טראמפ, טראמפ הוא הנשיא השישי של ארה"ב שמוסווני בירך בעודו במשרד.
בעקבות רצח העם ברואנדה ב-1994, חשה ממשלת רואנדה החדשה מאוימת מהנוכחות מעבר לגבול הרואנדי של זאיר מצד חיילים רואנדים לשעבר וחברי המשטר הקודם.
חיילים אלו זכו לסיוע מצד משטרו של מובוטו ססה סקו והובילו את רואנדה (בסיועו של מוסווני) והמורדים של לורן קבילה במלחמת קונגו הראשונה להדחתו של סקו ולביסוס מעמד של כוח ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, כפי שנקראה לאחר הניצחון.
באוגוסט 1998 פלשו רואנדה ואוגנדה שוב לקונגו והחלה מלחמת קונגו השנייה, במטרה להפיל את קבילה, שהיה בן ברית לשעבר של מוסווני ונשיא רואנדה, פול קגאמה.
מוסווני וכמה יועצים צבאיים קרובים קיבלו את ההחלטה לשלוח את כוח ההגנה של העם האוגנדי (UPDF) לתוך הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
מספר מקורות מקומיים מצביעים על כך שהפרלמנט האוגנדי והיועצים האזרחיים לא התייעצו על העניין כפי שהוא נדרש על ידי החוקה 1995. ככל הנראה שכנע מוסווני את הפיקוד העליון הסרבן לשתף פעולה עם היוזמה בתחילה.
"הרגשנו שהרואנדים פתחו במלחמה, וחובתם להמשיך ולסיים את העבודה, אבל הנשיא שלנו לקח זמן ושכנע אותנו שיש לנו עניין במה שקורה בקונגו", דיווח אחד הקצינים הבכירים.
הסיבות הרשמיות שאוגנדה נתנה על התערבות היה לעצור את "רצח העם" נגד בני הבניאמולנג' (Banyamulenge) ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בתיאום עם כוחות רואנדיים, וכי קבילה נכשל בסיפוק ביטחון לאורך הגבול כשאפשר לכוחות הדמוקרטיים של בעלת הברית (ADF) לתקוף את אוגנדה מבסיסים בשטח קונגו.
במציאות, חדר כוח ההגנה של העם האוגנדי עמוק בתוך שטח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, יותר מ-1,000 ק"מ (620 מייל) ממערב לגבול עם אוגנדה.
כוחות רואנדיים ואוגנדיים בזזו את מרבצי המינרלים העשירים והעצים של המדינה.
ארצות הברית הגיבה לפלישה על ידי השעיית כל סיוע הצבאי לאוגנדה, אכזבה מממשלת קלינטון, אשר קיוותה להפוך את אוגנדה למוקד היוזמה האפריקאית לשיקום המשבר.
בשנת 2000, התעמתו רואנדים ואוגנדים בשלוש הזדמנויות בעיר קיסנגאני שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, דבר שהוביל למתיחות ולהידרדרות ביחסים בין קגמה למוסווני.
גם ממשלת אוגנדה ספגה ביקורת על החרפת הסכסוך באיטורי, תת-סכסוך של מלחמת הקונגו השנייה.
בדצמבר 2005 קבע בית הדין הבינלאומי כי על אוגנדה לשלם פיצויים לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בגין הפרות זכויות אדם במהלך מלחמת קונגו השנייה.
בשנת 2001 זכה מוסווני בבחירות לנשיאות ברוב משמעותי, כשחברו לשעבר הרופא קיזה בסיגיה היה המתמודד האמיתי היחיד.
במסגרת תרגיל פרסומי פופוליסטי נסע מוסווני בבודבודה (מונית-אופנוע) כדי להגיש את מועמדותו לבחירות.
בודבודה היא שיטה זולה ומסוכנת במקצת (על פי סטודנטים מערביים) של הובלת נוסעים סביב ערים וכפרים במזרח אפריקה.
היו הרבה התנצחויות ומרירות במהלך מסע הבחירות לנשיאות ב-2001, וכן היו מקרי אלימות שהתרחשו בעקבות ההודעה על ניצחונו של מוסווני.
בסיגיה ערער על תוצאות הבחירות בבית המשפט העליון של אוגנדה.
שניים מתוך חמשת השופטים הגיעו למסקנה כי הבחירות התנהלו באופן לא חוקי, ושיש לדחות את התוצאות.
לעומתם, שלושת השופטים האחרים החליטו כי העבירות לא השפיעו על תוצאות הבחירות באופן משמעותי, אך ציינו כי "יש ראיות לכך שבמספר ניכר של קלפיות יש רמאות" וכי באזורים מסוימים במדינה "עקרון הבחירות החופשיות והוגנות נפגע".
אחרי הבחירות, כוחות פוליטיים בברית עם מוסווני החלו בקמפיין לשחרור מגבלות חוקתיות על הכהונה הנשיאותית, אשר אפשרו לו לעמוד לבחירות שוב ב-2006. חוקת אוגנדה שנחתמה ב-1995 הגבילה את כהונת הנשיא לשתי קדנציות.
המהלכים לשינוי החוקה ולניסיונות לכאורה לדכא כוחות פוליטיים של האופוזיציה עוררו ביקורת מצד הפרשנים מקומיים, הקהילה הבינלאומית ותורמי סיוע של אוגנדה.
בהודעה לעיתונות, מפלגת האופוזיציה העיקרית, הפורום לשינוי דמוקרטי (FDC), האשימו את מוסווני כעוסק ב-"פרויקט חיי נשיאות", ועל שוחד חברי הפרלמנט להצביע נגד תיקונים חוקתיים.
המדינה מקוטבת עם אוגנדים רבים המתנגדים לתיקונים חוקתיים.
אם הפרלמנט ימשיך ויסיר את גבולותיו, הדבר עלול לגרום לתסיסה רצינית, סכסוכים פוליטיים שיכולים להוביל למהומה בתקופות המעבר ולאחר מכן...
לכן היינו רוצים לפנות לנשיא מוסווני שיכבד את עצמו, את האנשים שהצביעו בעדו, את החוקה שבה הוא נבחר לנשיא בשנת 2001, כאשר הוא הבטיח למדינה ולעולם בכללותו למסור את השלטון בשקט ובצורה מסודרת בסוף כהונתו השנייה והאחרונה.
אחרת, התעקשותו להתמודד שוב תחשוף אותו כשקרן מוצלח ובנוסף את המזימה הפוליטית הגדולה שהמדינה הכירה.
כמה פרשנים פוליטיים, ביניהם וואפלה אוגטו, סבורים שהצהרתו של מסווני כי הוא חושב להחזיק במשרת הנשיא במשך "15 שנים או יותר" אינה מומלצת.
בוב גלדוף, פעיל האירי במלחמה בעוני, עורר מחאה מצד תומכי מוסווני מחוץ לנציבות הבריטית הגבוהה בקמפאלה: "תתעשת מוסווני.
זמנך ללכת משם", אמר כוכב רוק לשעבר במרץ 2005, והוא הסביר שהמהלכים לשינוי החוקה פוגעים בהישגים של מוסווני נגד המאבק בעוני ובמחלת האיידס.
במאמר דעה ב"הבוסטון גלוב" ובמסגרת נאום שמוסווני נשא במרכז וילסון, שגריר ארצות הברית לשעבר באוגנדה ג'וני קרסון החריף את הביקורת על מוסווני.
על אף שהוא הכיר בנשיא כ-"רפורמיסט אמיתי" ש-"הנהגתו הובילה ליציבות ולצמיחה", אמר קרסון, "ייתכן שאנו מביטים בעוד מוגבה וזימבבואה בהתהוות".
"משקיפים רבים רואים במאמציו של מוסווני לתקן את החוקה כחזרה של בעיה נפוצה, הפוגעת במנהיגים אפריקאים רבים - חוסר נכונות לאכוף נורמות חוקתיות ולוותר על עמדות כוח".
ביולי 2005, נורווגיה הפכה למדינה האירופית השלישית מזה חודשים שמכריזה על קיצוצים סמליים בסיוע לאוגנדה בתגובה למנהיגות הפוליטית במדינה.
בריטניה ואירלנד עשו גם מהלכים דומים בחודש מאי.
"משרד החוץ שלנו רצה להדגיש שתי סוגיות: שינוי החוקה להסרת הגבלת זמן הכהונה, בעיות בפתיחת המרחב הפוליטי, זכויות אדם ושחיתות", אמר השגריר הנורווגי טורה גוס.
אירוע בעל משמעות מיוחדת היה מעצרם של חברי הפרלמנט FDC.
פעילי זכויות אדם טענו שהמעצרים נבעו ממניעים פוליטיים.
הארגון משמר זכויות האדם הצהיר כי "מעצרם של חברי הפרלמנט פוגע באופורטוניזם פוליטי".
דו"ח סודי של בנק העולמי שהודלף במאי הצביע על כך שהמלווה הבינלאומי עשוי לבטל את תמיכתו בתוכניות הלא הומניטריות באוגנדה.
"אנו מצטערים על כך שאיננו יכולים להיות בטוחים לגבי המצב הפוליטי הנוכחי באוגנדה, במיוחד לאור השיא המרשים של המדינה עד סוף שנות ה-90", נכתב בעיתון.
"הממשלה נכשלה במידה רבה בנושא אינטגרציה של העמים השונים במדינה לתהליך מדיני אחד שהוא בר קיימא בטווח הארוך...
אולי המשמעותי היותר, קווי המגמה הפוליטית, כתוצאה מהנחישות הנראית של הנשיא ללחוץ לקדנציה שלישית, מצביעות כלפי מטה".
מוסווני הגיב ללחץ העולמי על ידי האשמת תורמים להתערבות בפוליטיקה הפנימית ולהשתמש בסיוע בתמרון מדינות עניות.
"תנו לשותפים לייעץ ולהשאיר אותה למדינה להחליט...
המדינות המפותחות צריכות לצאת מהרגל של לנסות להשתמש סיוע כדי להכתיב את הניהול של המדינות שלנו".
"הבעיה עם האנשים האלה הוא לא המונח השלישי או המאבק בשחיתות או ברב-מפלגות", הוסיף מוסווני בפגישה עם מנהיגים אפריקאים אחרים, "הבעיה היא שהם רוצים להשאיר אותנו בלי גידול".
ביולי 2005 משאל העם בנושא החוקה על הגבלת 19 שנים לפעילותן של מפלגות פוליטיות.
במערכת התנועה "הלא מפלגתית", שהונהגה על ידי מוסווני ב-1986, המשיכו להתקיים מפלגות, אך המועמדים נדרשו לעמוד לבחירות כיחידים ולא לייצוג של מקבץ פוליטי.
צעד זה נועד לכאורה לצמצם את המחלוקות האתניות, כי אם המשקיפים רבים טענו לאחר מכן שהמערכת הפכה יותר מאשר הגבלה על פעילות האופוזיציה.
לפני ההצבעה הצהיר דובר ה-FDC ש"המגזרים המרכזיים במשק עומדים בראשם אנשים מאזור של הבית של הנשיא...
יש לנו את המשטר העדתי ביותר בהיסטוריה של המדינה, אף על פי שאין מפלגות".
אוגנדים רבים ראו במוסווני את ההמרה לפלורליזם פוליטי כוויתור לתורמים - שמטרתו לרכך את המכה כאשר שהוא מודיע שהוא רוצה להמשיך לכהונה השלישית.
חבר הפרלמנט בצד האופוזיציה, עומארה אטובו, אמר שהרצון של מוסווני לשינוי הוא רק "חזית שמאחוריה הוא מנסה להסתיר את השאיפות לשלוט בחיים".
ב-30 ביולי 2005, סגן הנשיא הסודני ג'ון גרנג, נהרג כאשר המסוק הנשיאותי של אוגנדה התרסק בעת שנסע לסודאן.
גרנג היה סגנו של נשיא סודאן רק 3 שבועות לפני מותו.
ב-10 באוגוסט, ספקולוציות נרחבות לסיבת התרסקותו של גרנג הובילו את מוסווני לאיים על סגירת כלי התקשורת שפרסמו את "תאוריות קונספירציה" על מותו של גרנג.
בהצהרה טען מוסווני שהספקולוציות מאיימות על ביטחון הלאומי.
"אני לא אסבול עוד עיתון שהוא כמו נשר, כל עיתון שישחק על ביטחון אזורי, לא אסבול את זה - אני אסגור אותו".
למחרת, שודר דיון על מותו של גרנג.
השדרן אנדרו מוואנדה נעצר בסופו של דבר על ההסתה בקשר להערות שנעשו על תוכנית השיחות ה-KFM שלו.
ב-17 בנובמבר 2005, מוסווני נבחר למועמד לנשיאות NRMs לקראת הבחירות שיתקיימו בפברואר 2006. זו עוררה ביקורת על מועמדותו לכהונה השלישית נוספת, כפי שהבטיח ב-2001 שיתמודד בפעם האחרונה.
מעצרו של מנהיג האופוזיציה הראשי, קיזה בסיגיה, ב-14 בנובמבר - הואשם בבגידה, הסתתרות בבגידה ואונס - הפגנות והפרות סדר בקמפלה ובערים אחרות.
ב-2 בינואר 2006 בסיגיה שוחרר לאחר שבית המשפט העליון הורה על שחרורו המידי.
הבחירות ב-23 בפברואר 2006 היו הבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות של אוגנדה ב-25 שנה ונראו במבחן לאישורה הדמוקרטי.
אף על פי שמוסווני פעל באופן הרבה יותר גרוע בבחירות הקודמות, הוא נבחר לכהונה נוספת של חמש שנים לאחר שזכה ב-59% מהקולות נגד 37% של בסיגיה.
בסיגיה ראה בזה כהונאה ודחה את התוצאות.
בית המשפט העליון של אוגנדה קבע מאוחר יותר שהבחירות נפגמו על ידי הפחדה, אלימות, שלילת זכות לבוחרים, וכמו כן אי-סדרים אחרים.
עם זאת, בית המשפט העליון הצביע 3–4 כדי לקיים את תוצאות הבחירות.
ב-2007 מוסווני פרס כוחות למבצע השלום של האיחוד האפריקאי בסומליה.
גם במונח זה מוסווני קיים פגישות עם המשקיעים שכלל וויסדק, כדי לקדם את מוקד טלפוני של מיקור חוץ תעשייתי של אוגנדה וליצור תעסוקה למדינה.
בספטמבר 2009, מוסווני סירב לקאבאקא מוואנדה מוטבי, המלך בוגנדה, לאפשר לו לבקר כמה אזורים של ממלכת בוגנדה, במיוחד במחוז קאיונגה.
מהומות התרחשו ולמעלה מ-40 אנשים נהרגו בעוד שאחרים נשארים כלואים עד כה.
יתר על כן, באפריל 2011 תשעה אנשים נוספים נהרגו בהפגנות שכונו "ללכת לעבודה".
על פי הדו"ח העולמי של ארגון Human Rights Watch לשנת 2013 על אוגנדה, הממשלה נכשלה בחקירת ההרג של שני האירועים הללו.
ב-2009 NSNBC ו-NPR דיווחו על חקירתו של ג'ף שרלט בנוגע לקשרים בין מוסווני לבין הארגון הנוצרי הפונדמנטליסטי האמריקאי "אחווה" (הידוע גם בשם "המשפחה").
שרלט מדווח שדאגלס קו, מנהיג אגודת הידידים, זיהה את מוסווני כאיש המפתח של הארגון באפריקה.
נוסף לביקורת הבינלאומית מלווה את המאמצים אוגנדה לשנת 2009 להטיל עונש מוות על הומוסקסואליות, לצד מנהיגים בריטים, קנדים, צרפתים ואמריקאים המבטאים דאגה רבה למימוש זכויות אדם.
העיתון הבריטי "גרדיאן" דיווח שמוסווני "הוסיף את תמיכתו" למאמץ החקיקתי, בין היתר, בטענה ש"הומוסקסואלים אירופיים מתגייסים באפריקה", ואומר שיחסים הומוסקסואליים היו בניגוד לרצון האל.
בשלבים מוקדמים של הבחירות, נראה כי מוסווני יתמודד עם אתגר שאפתני.
הבחירות ב-2006 היו דרמטיות ומתחרות, החוכמה הרווחית הייתה שמגמת הירידה בביקוש למכהן, מוכה חרדה ציבורית על שחיתות וממשלה לא תקינה, תמשיך גם ב-2011 ותוביל לניצחון, אפילו לניצחון אופוזיציוני.
עם מספיק זמן, בסיגיה תכנן אסטרטגית גיוס שלטענתו של בסיגיה יביא התנגדות חזקה עוד יותר מהקודם.
בסיגיה נשאר ללא פגע גם לאחר הפרדת הקואליציה הרופפת כי FDC שלו נוצר עם המפלגה הדמוקרטית וקונגרס העממי של אוגנדה כדי להפוך את הערעור המשותף עבור משחק ברמה אלקטורלית.
חלק מביטחון של בסיגיה הגיע משערוריית השחיתות שהשתלטה על מוסווני בסוף 2009. שימוע פרלמנטרי קשרו את הנשיא ומקורביו לניצול לרעה של כספי הציבור בקשר לתפקידה של אוגנדה כמארחת של ראשי הממשלה לפגישה בשנת 2007.
ב-18 בפברואר 2011, אוגנדים הלכו לקלפיות כדי לבחור נשיא ו-350 חברי הפרלמנט ל-375 מושבים בפרלמנט.
כצפוי, מוסווני, המכהן 25 שנה בתנועה הלאומית המחתרתית (NRM), השתמש באופן יעיל במשאבים מדינתיים כדי להבטיח לעצמו כהונה נוספת כנשיא.
ב-20 בפברואר 2011 מוסווני נבחר לנשיא מחדש עם רוב הקולות של 68% עם 59% מהמצביעים הרשומים שהצביעו.
תוצאות הבחירות היו שנויות במחלוקת של האיחוד האירופי ושל האופוזיציה.
"תהליך הבחירות היה פגום עם כשלים מנהליים וכשלים לוגיסטיים שהיה ניתן למנוע", על פי צוות משקיפי האיחוד האירופי.
הסיפור שמאחורי הבחירות כולל עלייה דרמטית במחלוקת הפוליטית בתוך ה-NRM ברמה הפרלמנטית והמקומית, ומציע גם מוסווני - שמודאג לגבי "מרד הערבי" ומהאירועים האחרונים בחוף השנהב ובקניה - הוא ניסה לחוש את דרכו של האל בצורה קצת יותר ידידותית, סובלניות ותחרותיות.
עקב נפילתו של חוסני מובארק ולוב מועמר קדאפי, הפך מוסווני למנהיג האפריקאי החמישי.
באוקטובר 2011 שיעור האינפלציה השנתי הגיע ל-30.5%, בעיקר בשל עליית מחירי המזון והדלק.
בשנת 2011 המוקדמת, מנהיג האופוזיציה, קיזה בסיגיה ביים מחאות "ללכת לעבודה" נגד יוקר המחיה.
ב-28 באפריל 2011, בסיגיה נעצר מפני שמוסווני אמר שבסיגיה תקף ראשון, הוא הכחיש.
עצרו של בסיגיה גרם למהומות בקמפלה.
בסיגיה הבטיח ש"הפגנות השלום" ימשיך.
תגובת הממשלה למהומות נידונה על ידי המדינות התורמות.
בשנים האחרונות, הפרות על לחופש העיתונות היו יותר ויותר להיות מוקד המרכזי.
לטענת הארגון "Human Rights Watch" בין ינואר ליוני 2013, ארגון השמירה על אמצעי התקשורת רשם 50 תקיפות של עיתונאים, למרות התחייבויות חוזרות ונשנות לכבד את חופש התקשורת".
בתקופה זו, שני קוראי כתב עת, נסגרו ונתפסו על ידי ממשלה משום שהם פרסמו האשמות על "מזימה להתנקש בבכירים בממשלה ובצבא אשר התנגדו לנשיא אוגנדה מוסווני ואת תוכניותו להעביר את השלטון לבנו, וכשיתאפשר הוא יפרוש".
סוגיה נוספת בנושא זכויות האדם הפכה לנושא בתחילת 2014, כאשר מוסווני חתם על חוק נגד הומוסקסואליות.
בריאיון לרשת CNN מוסווני קרא להומוסקסואליים "מגעילים" ואמר שהומוסקסואליות היא תוכנה מלומדת.
מנהיגים מערביים, כולל נשיא ארצות הברית ברק אובמה, גינו את החוק.
מוסווני מתח ביקורת על מעורבותה של ארצות הברית במלחמת האזרחים בלוב, בנאום באו"ם טען שהתערבות צבאית ממדינות אפריקה מייצרת מדינות יציבות יותר בטווח הארוך, שאותן הוא מכנה "פתרונות אפריקאים לבעיות באפריקה".
המועמדים לנשיאות כללו את יוורי מוסווני, שהיה מכהן מאז 1986, ואת קיזה בסיגיה, שהתלונן על חבלנות ואלימות בקלפיות.
ההצבעה הורחבה במספר מקומות לאחר דיווחים על אנשים שנשללו מהם זכות הצבעה.
על פי ועדת הבחירות, מוסווני נבחר מחדש (18 בפברואר 2016) עם 61% מקולות מול 35% לבסיגיה.
מועמדי האופוזיציה טענו שהבחירות נפגמו על ידי הונאה מורחבת, אי-סדרים בהצבעה, גל של מעצרים של פוליטיקאים של אופוזיציה, ורוח הפחדה על הבוחרים.
אירועים היסטוריים של חוקים חדשים מאת יוורי מוסווני
יוורי מוסווני, האיש שאהב לחבוש כובעים גדולים כפי שתואר ב-BBC, נמצא כיום בתקופת כהונתו החמישית ויש לו היסטוריה של עידוד חקיקה של חוקים מעניינים בתקופת כהונתו, ונראה שהוא נוקט אמצעים כדי לקבל כהונה כבר מכהונה השנייה.
ב-2014, יוורי מוסווני ביצע עבירה פלילית שלא דיווח על מישהו על היותו הומו.
מלבד התנגדות מצד מדינות המערב, נשיא אוגנדה חיזק את התנועה האנטי-הומוסקסואלית בארצו על ידי העברת חוק הגורם משפטים קשים על מעשים הומוסקסואליים.
חלק מן המשפטים האלה כוללים לפעמים מאסר עולם על פי פקידי ממשלה.
חוק נוסף אשר הועבר תחת משטרו של מוסווני קיבל גל של התנגדות היא הצעת חוק חשבון "חיים נשיאותי".
הצעת חוק זה תאפשר לנשיא יוורי מוסווני אשר החזיק את השלטון עבור חמשת התנאים עד לשנת 2031. הצעת החוק מוציאה צעד בחוקה שמונע מכל אדם מתחת לגיל 35 או מעל גיל 75 להחזיק את הנשיאות.
הנשיא, בן 71, לא היה מסוגל לרוץ ב-2021, אך הצעת החוק זו תאפשר לו לרוץ לקראת כהונה נוספת.
הרוב בפרלמנט מתייחס לפרספקטיבה אחרת ומתארים את הצעת החוק כאמצעי לתיקון אפליה נגד הקשישים.
ב-2014, הוא הצהיר שביצוע מין אוראלי יגרום לאנשים לקבל תולעים.
לאחרונה הנשיא הצהיר שהוא רוצה לאסור על אזרחי המדינה להתאמן במין אוראלי מאז "הפה הוא לאכילה".
העולם מצפה לראות מה יקרה.
לפני תיקון, סעיף 102 (ב) חסמו אנשים מתחת לגיל 35 ומעל לגיל 75 מלרוץ על משרד הכי גבוה ביותר.
הצעת החוק הנוכחית "מגבלת הגיל" מרחיבה גם את תקופת כהונתו של הפרלמנט מחמש שנים האחרונות לשבע שנים.
הצעת החוק משחזרת גם את הגבלת כהונה הנשיאותיים לטווח של שנתיים, אשר הוסרו במסגרת תיקון חוקתי משנת 2005.
לאחר שמוסווני חתם על חוק גבלת הגיל 2018 ב-27 בדצמבר 2017 (אך הפרלמנט קיבל את המכתב ב-2 בינואר 2018), הציבור הרחב מחה כפי שעשו לפני החתימה על הצעת החוק, תוך שימוש בכל הדרכים כולל מדיה חברתית.
באוקטובר 2017, כמה חברי הפרלמנט חזרו מהם לכאורה שוחד כיד להקל על הצעת החוק.
אגודת חוקי אוגנדה וחברי האופוזיציה תבעו את הצעת חוק בבית המשפט העליון של אוגנדה, וציינו שהתהליך שמוביל להצבעה היה בניגוד לסעיפים 1, 2, 8 א, 44 (ג), 79 ו-94 לחוקה האוגדנית.
יושב ראש הפרלמנט קאדגה סגר את הדיון בתיקון לאחר שרק 124 מתוך 451 המחוקקים דנו בהצעה.
הם גם טענו כי השימוש בכוח על ידי הצבא והמשטרה במהלך הדיון לא עלתה בקנה אחד עם הסעיפים 208 (2), 209 ו-259. הטיעון השלישי שהם טוענים הוא שהצעת החוק מפרה סעיפים חוקתיים אחרים ביחס להארכת התנאים ולנהלי הבחירות.
מחוקק אחד (Mbwaketamwa Gaffa) צוטט באמירתו: "...כאשר הנשיא יעלה על הצעת החוק, זה עשוי להיות חוקי, אבל זה יהיה בלתי לגיטימי, ואנו הולכים לאתגר את זה".
השפעות על שינויים של הצעת החוק
לפני תיקון החוק, הוייתה הגבלת הגיל לנשיאות, מ-35 ועד ל-75. התיקון לחוקה מבטל את מכסות הגיל של הנשיאות.
מלבד ביטול הגבלת גיל לנשיאות, הצעת החוק האריכה את תקופת כהונתו של הפרלמנט מ-5 שנים ל-7 שנים.
הקמתה של הצעת החוק זו הובילה לתגובות רבות הן ברמה המקומית והן ברמה הגלובלית.
ויכוח על הסרת הגבלת הגיל מהחוקה הביא לחלוקה בין מפלגת השלטון הנוכחית "התנועה הלאומית למתחרת" (NRM).
תגובה פופולרית להצעת החוק החדש
רשויות אכיפת החוק באוגנדה, משטרה וצבא אוגנדה, עצרו לפחות 53 אנשים כולל מנהיג האופוזיציה, בהפגנה נגד החוק.
במשך כמה ימים, קבוצה של מחוקקים מהמפלגה תנועת הלאומית למתחרת (NRM) עושים תעמולה בלתי חוקית כדי להסיר את מגבלת הגיל משום שהחוק יעניק לנשיא יוורי מוסווני, מרחב תמרון לבחירות הבאות שיתקיימו בשנת 2021.
מחוקקים באוגנדה הצביעו ברוב מכריע כדי להסיר את הגבלת הגיל לנשיאות כי הם רוצים לסלול את הדרך עבור הנשיא הנוכחי יוורי מוסווני לכהונה השישית.
עורך הדין לזכויות האדם, ניקולס אופיו, אמר שהסרת מגבלת הגיל – אחד השומרים בטוח החשוב ביותר - תקים משטר דיקטטורי ואוטוקרטי באוגנדה.
ב-16 בינואר 2021 הוועדה האלקטורית של אוגנדה הודיעה כי מוסווני זכה בבחירה לכהונה שישית עם 58.6% מהקולות.
ב-17 בינואר 2026, מוסווני נבחר לכהונה שביעית כנשיא אוגנדה עם 71.65% מהקולות, לאחר קמפיין שהושפע מהשבתת האינטרנט ודיווחים על אלימות, מעצרים וחטיפות נגד מתנגדי הממשלה, ועודדו טענות של הפרות זכויות במהלך הבחירות.
מוסווני הוא נוצרי אוונגלי ומשמש כמטיף כמה פעמים בקתדרלת מרכז הניסים, כנסייה שאותה הוא חנך בשנת 2004. הוא נשוי לג'נט מוסווני (שמה המלא: ג'נט קטאטה מוסווני לבית קינמבאבאזי).
מואוזי קאינרוגבא, יליד 1974, אלוף ב-UPDF ומפקד הכוחות המיוחדים.
נטשה קרוגיר, ילידת 1976, מעצבת אופנה ויועצת.
נשואה לאדווין קרוגיר, מזכירו הפרטי של נשיא אוגנדה לענייני משק בית.
פאטינס ראובוגו, יליד 1978, כומר בכנסיית ברית האמנה, נשוי לאודרק רואבווגו.
דיאנה קמונטו, ילידת 1980, נשואה לג'פרי קמונטו.
ביולי 1985 פנה לישראל רמטכ"ל צבא אוגנדה טיטו אוקלו, ששימש לזמן קצר גם כנשיא (לאחר שהפיל בהפיכה צבאית את מילטון אובוטה), בבקשה לסיוע צבאי מישראל, במאבקו בתנועת המרד צבא ההתנגדות העממי בראשות יוורי מוסווני.
ישראל החליטה לסייע לאוקלו בתמורה לחידוש היחסים הדיפלומטיים.
בסיוע חברה שהקים אורי לוברני שלחה ישראל נשק לצבא אוגנדה, אך בינואר 1986 כאשר מוסווני תפס את השלטון.
ישראל יצרה עימו קשר והעבירה את תמיכתה אליו, ומאז מקיימת שיתוף פעולה מודיעיני וביטחוני מקיף עם משטרו.
בין השאר מדינת ישראל סיפקה לאוגנדה מרגמות ותותחים מתנייעים, מערכות תצפית אוויריות וכן השביחה מטוסי המיג-21 וההרקולס של חיל האוויר שלה.
טכנולוגיות סיפקו ציוד מעקב למשטרו של מוסווני.
בין אנשי העסקים שעסקו בסחר בנשק עם אוגנדה היה עמוס גולן, מפקד יחידת דובדבן לשעבר.
גולן הקים עם שני שותפים, שהיו בעלי קשרים באוגנדה, חברה שעסקה בתיווך בין חברות תעשייה ביטחונית בישראל לממשלת אוגנדה.
בין השאר שימש מתווך בעסקאות של התעשייה האווירית לישראל, אלתא מערכות וסולתם מערכות.
בשנת 2002 תבעו אותו שותפיו, בטענה שגולן מתחמק באופן שיטתי מלשלם להם את חלקם בעיסקאות.
בעקבות קשריו באוגנדה מונה לקונסול כבוד של המדינה בישראל, ושימש בתפקיד עד 2011.
מאז סוף שנות ה-90 של המאה ה-21 גבר המסחר והפעילות הכלכלית של חברות מישראל עם אוגנדה.
בין אנשי העסקים הבולטים שפועלו במדינה באותה עת היה חזי בצלאל, שפיתח קשרים בלשכת נשיא אוגנדה והקים שותפות עם כאלב אקנדוונהו סלים סאלה, אחיו של הנשיא.
ב-1994 הקימו ביחד קבוצת חברות בשם Efforte, שעסקה בשורה של מיזמים בתחום הנדל"ן, כריית מחצבים, הפעלת שדה תעופה וגידול טבק פרחים.
אחר כך פירק את השותפות ורכש את אחד מהבנקים הגדולים במדינה "Nile Bank".
דוקטור למשפטים מבית הספר 'המפרי' לענייני ציבור בארצות הברית [1994]
דוקטור למשפטים מאוניברסיטת 'מברארה' למדע וטכנולוגיה באוגנדה [2003]
דוקטור לתאולוגיה מהאוניברסיטה הלטינית של התאולוגיה בארצות הברית [2007]
תואר כבוד מאוניברסיטת 'פאטין' בטורקיה [2010]
דוקטור למשפטים מאוניברסיטת 'מאקרר' באוגנדה [2010]
דוקטור לספרות מאוניברסיטת 'דאר א-סלאם' בטנזניה [2015]
מוסווני קיבל פרס למנהיגות עולמית לשלום בוועידת השלום העולמית [ב-2 באוגוסט 2018], על תרומתו לקידום השלום והיציבות באוגנדה, קונגו, דרום סודאן וסומליה.
פרס השלום מייצג הכרה במנהיגים שדגלו בשחרור, דמוקרטיה, סובלנות, דו קיום ובשלטון החוק ביבשת.
יוז'ף אטווש, בשמו המלא 'הברון יוז'ף קארוי בורומאוש ברטאלאן אדלברט אטווש ואשארושְנַאמֵֵני (בהונגרית: Károly Bertalan Adalbert Eötvös Vásárosnaményi báró; 13 בספטמבר 1813, בודה – 2 בפברואר 1871, פשט) היה משפטן, סופר, פובליציסט, מחזאי ופוליטיקאי הונגרי.
שימש פעמיים כשר החינוך, בממשלה ההונגרית הראשונה בימי מהפכת 1848 ובממשלת דיולה אנדראשי בשנים 1867–1871, בה החזיק גם בתיק הדתות.
כחבר פרלמנט ומאוחר יותר כשר קידם אטווש את חוק האמנציפציה ליהודים, את חוק חינוך החובה ואת חוק שוויון הקבוצות האתניות במדינה.
היה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים ועמד בראשה בשנים 1866–1871 וכיהן כיושב ראש אגודת קישפלודי בשנים 1860–1867.
נודע גם כסופר, וחיבר מספר רומנים העוסקים בסוגיות חברה ומוסר.
יוז'ף אטווש נולד בבודה (בודפשט של היום) כילדם השלישי של הברון איגנאץ אטווש, יועץ ופקיד בכיר בשירות הקיסר האוסטרי, ואשתו השנייה, אנה לבית פון דר ליליין.
סבו מצד אמו היה אציל גרמני-פרוסי.
אב סבו מצד אבו, הברון אטווש הראשון, נולד במחוז סטמאר (כיום סבולץ'-סטמאר-ברג) והיה גנרל פרשים מצטיין בצבא האוסטרי שהשתתף במלחמת שבע השנים ובמספר מלחמות בטורקים.
אביו של יוז'ף וסבו, שנקראו שניהם איגנץ אטווש, מילאו תפקידים בכירים בהונגריה בשירותו של הקיסר האוסטרי.
את תואר הברון קיבלו מהקיסרית מריה תרזה.
אביו של יוז'ף היה משפטן והוגה דעות ושימש במספר תפקידים בכירים למדי בחצר המלוכה.
הוא ואביו תמכו במדיניות הקיסר, שלטון אוסטרי בהונגריה (כבכל שאר הממלכה), בניגוד לשאיפות העם ההונגרי בעת ההיא - חירות לאומית ושלטון עצמי - ולכן שמם נודע לשמצה במולדתם באותם ימים.
בשל שם משפחתו הידוע לשמצה, סבל אטווש מעוינות התלמידים ההונגרים בבית-ספר (האגדה מספרת שהילד היחיד שהסכים לשבת לידו היה יהודי).
הוא הצליח להחליש את עוינותם של חבריו לכיתה כשנשא בפניהם נאום פוליטי, לראשונה בחייו, ובו הביע אהדה לעניין הלאומי ההונגרי ומחויבות להיאבק למענו.
חלק מחינוכו קיבל אטווש לפני בית-ספר, באופן פרטי, באחוזתה של אמו.
עיצובו הרוחני של אטווש הושפע ממורו הפרטי, יוז'ף פרוז'ינסקי, אסיר פוליטי לשעבר בעל השקפות רפובליקניות ומעריץ של עידן האורות הצרפתי.
הוא זה שטיפח בנער עניין בהגות הפילוסופית ובפוליטיקה, ועורר את רצונו לטהר את שם המשפחה על ידי עמדות ומעשים מנוגדים לאלה של אביו וסבו.
מאמו ירש את טבעו הרגיש ואת אהבתו לספרות.
בשנים 1824 עד 1826 למד בגימנסיה המלכותית באוניברסיטה הקתולית שבבודה.
בשנים 1826 עד 1831 למד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת פשט, שם היה אישטוואן הורבאט המורה החביב עליו ביותר.
ב-1832 התכנס הפרלמנט ההונגרי בפוז'ון (ברטיסלבה), שם שהה אטווש לצורך בחינות.
הודות לאביו זכה אטווש להשתתף במספר דיונים בפרלמנט.
בימי לימודיו באוניברסיטה התיידד אטווש עם לאסלו סאלי, לימים עורך דין, היסטוריון ופובליציסט, והלה עודד אותו לכתוב.
בשנת 1830 תרגם להונגרית את מחזהו של גתה "גץ פון ברליכינגן".
בשנת 1833 כתב קומדיה מקורית ראשונה - "המחזרים", ובשנת 1834 כתב טרגדיה מקורית ראשונה - "הנקמה".
בשנת 1835 תרגם את "אנג'לו" מאת ויקטור הוגו.
ההקדמות שכתב לתרגומיו עוררו את תשומת לבם של חברי האקדמיה ההונגרית, שהוקמה זה לא מכבר.
בגיל 22 בלבד נבחר אטווש לחבר מתכתב של האקדמיה.
הוא המשיך לעסוק במחזאות, אך פעילותו הספרותית התרחבה והחל לעסוק גם בשירה, בחיבור מסות ורומנים.
בתום לימודיו באוניברסיטת פשט התקבל אטווש לשירות המדינה, כסגן נוטריון במחוז פייר.
ב-1835 עבר לעבוד במנהל החצר המלכותית בבודה וב-1837 מונה לשופט בנפה פרשוב.
ב-1836–1837 ערך מספר מסעות במערב אירופה - גרמניה, שווייץ, הולנד, צרפת ואנגליה - ובהם הושפע מרעיונות 'מתקדמים' בתחום הספרות והפוליטיקה.
בהם האסכולה הרומנטית, שאטווש פגש אישית כמה מחבריה הבולטים.
ב-1838 נבחר כחבר מן המניין של האקדמיה ההונגרית למדעים.
ב-1855 נבחר לסגן יושב הראש וב-18 במרץ 1856 נבחר ליושב ראש האקדמיה.
בשובו להונגריה כתב את ספרו הפוליטי הראשון, "הרפורמה של בתי הסוהר".
כחבר פרלמנט צעיר הרשים בבקיאותו ובכישרונו כנואם.
באחד מנאומיו הראשונים, שנוסחו פורסם לימים, תמך בחום באמנציפציה של היהודים בארצו.
בשנת 1840 התגורר באחוזת אביו בשאי, בורשוד והקדיש עצמו לכתיבה.
מאוחר יותר באותה שנה עבר לגור בבודה ולאחר מכן בפשט.
עיתון "Pesti Hírlap" שימש לאטווש במה להפצת רעיונותיו הפרוגרסיבים; במאמרים שכתב בו טען שלצורך הנהגת הרפורמות המנהליות הדרושות להונגריה, הכרח הוא להקים ממשלה לאומית - הונגרית - מרכזית וחזקה.
רשויות המחוזות (שבשטחי הונגריה) אמנם עמדו בראש ההתנגדות לשלטון המרכזי האוסטרי, אך רצו לשמור על אוטונומיה מסוימת והסתייגו משלטון הונגרי מרכזי.
בשנת 1844 הצהיר אטווש בפרלמנט:
בגלל עמדתו זו, כונו הוא ושאר אנשי ה"פשטי הירלאפ" שחשבו כך "צנטרליסטים".
עם זאת, אטווש לא צידד בהפיכת הונגריה למדינת לאומית טהורה.
הוא דגל בפשרות, בדמות זכויות אזרחיות ולשוניות מיוחדות לקבוצות האתניות השונות, כך שאלה יזכו לחירות רבה יותר מזו שהם זוכים לה במדינות הסמוכות.
רומן הביכורים שלו "Karthausi" ("קרטוזיאני") הקנה לו שם הן בחוגים הספרותיים של הונגריה הן בקהל הרחב ההונגרי.
ב-25 בנובמבר 1838 נבחר לחבר בחברה הספרותית על שם קישפלודי, שהפכה לימים לאיגוד הסופרים ההונגרים.
שנים לאחר מכן, ב-24 במאי 1860 נבחר אטווש ליושב ראשה.
השקפותיו הליברליות באו לידי ביטוי ברומן "נוטריון הכפר", שיצא לאור באמצע שנות הארבעים והיה לאחת היצירות הקלאסיות של הספרות ההונגרית.
אטווש כתב באותה תקופה גם את הרומן ההיסטורי "הונגריה בשנת 1514" (על תקופת מלחמת האיכרים של גיירג' דוז'ה), את הרומן "אחיות" ואת הקומדיה "יחי השוויון!".
אטווש חשף באמצעות הספרות היפה את שחיתותו של השלטון המקומי ואת עוולותיו; על כך ספג ביקורת כי "גייס" את ספריו לקידום דעותיו הפוליטיות.
בשנת 1842 נשא אטווש לאישה את אגנש רושטי בארקוצי (1825–1913), בתו של אלברט רושטי בארקוצי (1847-1779),משפטן, בעל אחוזות, שכיהן כמשפאן משנה של מחוז בקש.
נישואיו המאושרים נותרו כל חייו הרחק מאור הזרקורים.
אחי אשתו, פאל רושטי בארקוצי (1874-1830ׂׂׂ) היה אציל נוסע וצלם, שנודע במסעותיו בשנים 1857–1859 בטקסס, ניו מקסיקו, קובה וונצואלה.
גיס של אשתו, אגושטון טרפורט (1888-1817), שהיה נשוי לאילונה רושטי, היה פוליטיקאי שכיהן גם הוא כשר הדתות והחינוך.
אטווש נחשב לאחד מאנשי הרוח והפוליטיקאים ההונגרים הבולטים, ולנואם בחסד.
כך, למשל, כאשר רצה הארכידוכס הפלטין יוזף לארגן נוכחות גבוהה של חברים בפרלמנט, נהג לבקש מאטווש לנאום.
ב-1848 פרצה המהפכה ההונגרית, ואטווש - שהזדהה עמה בכל לבו - מונה לשר בממשלה ההונגרית החדשה.
הופקדו בידיו תיקי הדתות והחינוך, אך השפעתו הרחיקה הרבה מעבר לתחומים הללו.
יחד עם פרנץ דיאק ואישטוואן סצ'ני, ייצג את הפלג המתון והפציפיסטי בהנהגה המהפכנית.
התפטרות ראש הממשלה לאיוש בתיאני תסכלה אותו; והתנגדותו לעצמאות מוחלטת ורתיעתו מאלימות אילצו אותו לצאת לגלות באוקטובר 1848, הרחק ממלחמת הקיום של המהפכה - למינכן.
חרף יציאתו לגלות המשיך לשרת את מולדתו באמצעות עטו.
השפעתו על דעת הקהל בהונגריה נותרה איתנה.
מסתו, "הרעיונות המובילים של המאה ה-19 והשפעתם על המדינה", פורסמה בפשט בשנות החמישים המוקדמות, ובה בעת יצאה לאור גם בווינה ובלייפציג.
את סיסמת המהפכה הצרפתית, "חירות, שוויון, אחווה", שינה אטווש במסתו ל"חירות, שוויון, לאומיות".
לאחר שחזר להונגריה ב-1851, באישור השלטונות, הקפיד על התנגדות לא פעילה למשטר הקיסרי ונמנע מפעילות בתנועות פוליטיות.
בשנת 1859 פרסם ספר בשם "ערבויות לכוחה ולאחדותה של אוסטריה", ובו ניסח עקרונות המפשרים, לדעתו, בין אוניה פרסונלית ובין ריכוזיות שלטונית.
לאחר תבוסת האוסטרים במלחמת צרפת-אוסטריה השתנה המצב הפוליטי, והעמדה שניסח בספר לא התקבלה עוד על דעת הקהל ההונגרית.
באספת הדיאט ב-1861 נמנה אטווש עם תומכיו הנלהבים של דיאק, ונאומו הרשים מאוד את נציגי הקיסר האוסטרי.
שוב שר בממשלה, במסגרת השלטון הדואליסטי
שנות השבעים הראשונות היו שלוות יחסית, ואטווש הקדיש זמן רב יותר לעיסוקיו הספרותיים.
בשנת 1866 נבחר ליושב ראש האקדמיה ההונגרית.
בכינוסי הפרלמנט שנערכו ב-1865 וב-1867 נאבק אטווש בלהט בעד מדיניותו של פרנץ דיאק, שהתקבלה לימים - הענקת אוטונומיה ומעמד שווה להונגריה (הענקת המעמד השווה הפכה את האימפריה האוסטרית לאימפריה האוסטרית-הונגרית).
עם הרכבת ממשלת דיולה אנדראשי בפברואר 1867, מונה אטווש, פעם נוספת, לשר החינוך והדתות; והיה לשר היחיד מהממשלה המהפכנית (1848–1849) שחזר להיות חבר ממשלה.
אטווש שימש כממלא מקומו של ראש הממשלה אנדראשי.
בשנתו הראשונה בממשלה, הצליח אטווש להעביר בפרלמנט ההונגרי חוק שהעניק שוויון זכויות פוליטיות ליהודים (אמנציפציה), אך מאמציו לכונן חופש פולחן מלא נתקלו בהתנגדות קתולית חזקה וכשלו.
"חוק בתי הספר הלאומיים" (1868, נודע גם כ"חוק החינוך") נחשב להישגו המרשים ביותר.
החוק כלל הקמת בתי ספר ממלכתיים לא דתיים, ותוכנית לימודים חדשה, ששמה דגש על השפה ההונגרית ועל המקצועות הכלליים.
כמו כן נכללו בחוק דרישות מינימום לגבי מבנה בתי ספר, תנאי התברואה, ספרי הלימוד והציוד הבית-ספרי.
החוק הסדיר גם את תוכנית הלימודים של בתי הספר הדתיים במקצועות הידע הכללי.
הקהילות הדתיות קיבלו אוטונומיה בבחירת מורים ובקביעת תוכנית הלימודים במקצועות הדתיים.
הותר לכנסיות ולקהילות הדתיות להקים בתי ספר ולנהלם בשפה הנפוצה ביותר.
מתוקף החוק, יכלו הרומנים, הסרבים, הרוסינים והסקסונים הטרנסילבנים להקים בתי ספר בשפתם הלאומית, מבלי ללמד הונגרית.
הכנסיות הורשו לבחור את מוריהן ולקבוע את תוכנית לימודיהן.
מספר שנים לאחר מכן, ב-1879, נוספה לחוק דרישה ללמד הונגרית (בכל בתי הספר).
ברוח דומה, "חוק הלאומים" (1868) כלל התחייבות לספק חינוך תיכוני בשפות המיעוטים הלאומיים באזורים שבהם הם מהווים רוב.
אטווש הקים גם מכללות למורים, ייסד את האוניברסיטה בקלוז' והרחיב את אוניברסיטת בודפשט.
אוניברסיטת קלוז'וואר (קלוז') נועדה לכלול קורסים בהונגרית, רומנית וגרמנית אך בסופו של דבר, עקב התנגדות החוגים הלאומנים, היא הוקמה - בשנת 1872 - כשההוראה הייתה בהונגרית בלבד, ועם שתי קתדרות לשפות רומנית וגרמנית.
על אף היותו קתולי מאמין, התנגד אטווש לדוגמת אלטעות האפיפיור.
ככל הנראה, מאמציו של אטווש בשנותיו האחרונות פגעו בבריאותו.
הוא נסע להבראה בקרלסבאד, אך חלה הידרדרות נוספת במצבו וב-2 בפברואר 1871 הוא נפטר בפשט.
הובא לקבורה בחלקה המשפחתית בארצ'י.
הותיר אחריו אישה וחמישה ילדים, שלוש בנות ושני בנים.
אטווש נאבק בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי למען האמנציפציה של היהודים.
הוא תמך בהתאזרחותם ובהענקה להם של הזכויות האזרחיות מהן נהנים תושבי הונגריה שאינם משתייכים לאצולה.
הוא נאם בנושא בפרלמנט ופרסם חוברת בכותרת "האמנציפציה של היהודים".
הוא דחה את הטענות לגבי התנאים המוקדמים לצעד כזה כבלתי מתקבלים על הדעת ו"נונסנס".
אי אפשר להתנות את החופש המגיע לכל בני האדם ואי אפשר לדרוש מהיהודים שקודם ירגישו מחוברים יותר למולדת כשהמדינה אינה מכירה בהם כבניהם.
את סוגיית התבוללותם של היהודים בתוך הדת הנוצרית ראה מנקודת מבט דתית בלבד: היה משוכנע שהמשימה ההיסטורית של היהדות הסתיימה עם הגעתו של ישו ושהמהלך הטבעי של היהדות הוא טמיעתה בנצרות.
אף על פי שהאמין שהתנצרותם של היהודים הוא אידיאל רצוי, סבר שאין לכפות על היהודים את ההתנצרות.
הוא חשב שהנוצרים יוכלו להאיץ תהליך כזה אם יוכיחו ליהודים שהם מנהלים דרך חיים למופת.
הוא דחה לחלוטין את הרעיון לתגמל יהודים המסכימים להתנצר.
מאוחר יותר, בשנת 1867 כשר החינוך והדתות בממשל האוטונומי החדש של הונגריה ביקש אטווש לראות התארגנות של היהדות כדוגמת דתות אחרות בארגון שינהיג אותה וייצג אותה בפני השלטון.
הוא סבר שעל ידי כינסו נציגי כל הפלגים ביהדות ניתן יהיה להגיע לפשרה.
לא ציפה שהפערים בין היהודים האדוקים ה"חרדים" המסתגרים והיהודים המודרניים המסתגלים יהיה כה גדול
אחרי כישלון הקונגרס שבו נוצר קרע קבוע בקרב יהדות הונגריה - בין היהודים שכונו "אורתודוקסים" ואלו הנקראו "נאולוגים", המשיך לקוות שהיהודים ה"אורתודוקסים" יתעשתו ויקבלו את הצורך להתאחד עם האחרים.
אחרי מותו לא נשארה בפני הממשלה ההונגרית אלא להכיר רשמית בשני הפלגים כ"זרמים" נפרדים.
לפי המלצתו של ארמין ואמברי עזר אטווש למזרחן הצעיר והמוכשר היהודי איגנץ גולדציהר וסידר לו מלגות כדי שיוכל להשתלם בגיל מוקדם במזרחנות על ידי נסיעה לספריות המדעיות החשובות באירופה ועל ידי מסע למזרח התיכון.
אולם מותו של אטווש גרם לכך שגולדציהר לא זכה להתמנות בתפקיד אוניברסיטאי הולם בבודשפט ונאלץ לעבוד בעבודה נוספת כדי להתפרנס ועסק במחקר בזמנו הפנוי.
מנישואיו לאגנש קטלין אנה לבית רושטי בארקוצי נולדו לו 5 ילדים:אילונה (לימים נשואה ללאיוש נאוואי), יולאן (לימים נשואה לברון אינקיי), לוראנד אטווש, שנודע כפיזיקאי, מאריה (לימים נשואה עם ארנסט פון פלנר, שר האוצר של אוסטריה) ודנש שמת אחרי לידתו.
1867-1860 - היה יושב ראש החברה הספרותית ע"ש קישפאלודי
1871-1866 - היה יושב ראש האקדמיה ההונגרית למדעים
ב-3 במאי 1879 הוקמה אנדרטה לכבודו, בכיכר הנושאת את שמו
1895 - הוקמה בבודפשט, לפי דגם ה"אקול נורמל סופרייר" שבפריז, "המכללה (קולגיום) על שם הברון יוז'ף אטווש", מוסד השכלה עם פנימייה ששימש שנים רבות כביתם של בני האליטה ההונגרית, וכיום הוא חלק מאוניברסיטת אטווש לוראנד.
בתי ספר רבים בהונגריה קרויים על שמו
החברה הפדגוגית הליברלית קרויה גם היא על שמו
ב-1999 נוסד פרס אטווש לחינוך, המוענק כל שנה ביום המורה
הוקם מוזיאון יוז'ף אטווש - בביתו בארצ'י
A kritikus apotheosisa 1831 ("אפותיאוזת המבקר") כתב ב.י.א, פשט,
A házasulók 1833. "הנשואים", קומדיה ב-3 מערכות, כתב ב.י.א.,פשט
Die Emancipation der Juden 1840.("האמנציפציה של היהודים"), מסה, מהדורה שנייה - בתרגום מהונגרית לגרמנית מאת הרמן קליין, פשט, 1841., פורסם בבודפשט בעיתון "מדיאר סמלה".
A karthausi 1842–1841 "הקרטוזיאני", רומן בשני כרכים
Emlékbeszéd Kőrösi Csoma Sándor felett., 1843. נאום הספד לזכרו של שנדור קרשי צ'ומה, בודפשט
A falu jegyzője 1845 - ("נוטריון הכפר"), רומן, ב-3 כרכים
1850. "על שיוון הזכויות של העממים באוסטריה", לייפציג, מהדורה שנייה בווינה, מסה
("השפעת הרעיונות המובילים של המאה ה-19 על המדינה"), מסה, בשני חלקים, בשתי גרסאות - הונגרית וגרמנית
Kemény Gábor nehány szavára 1860. (תשובה לכמה מילים של גאבור קמני)
Pest, 1861) בתרגום מגרמנית להונגרית על מאת אימרה טוט - ("העמדה המיוחדת של הונגריה מנקודת המבט של אחדות גרמניה")
Széchenyi István felett.1860 - נאום הספד לזכרו של הרוזן אישטוון סצ'ני, פשט
1861 Gyöngy sarok קובץ כל היצירות, בעריכת גברת ואכוט שאנדור ("פינות של פנינים")
1868 Báró Eötvös József emlékbeszédei.Magyar irók államférfiak, נאומי ההספד של הברון יוז'ף אטווש - לזכר הסופרים והמדינאים ההונגרים, פשט - על פרנץ קלצ'יי, שנדור קרשי צ'ומה, הרוזן יוז'ף דז'פי, מיהאי ורשמארטי, פרנץ קזינצי, הרוזן אישטוואן סצ'ני, אנטל רגוי, לאסלו סאלאי, הרוזן אמיל דז'פי,
Eötvös József költeményei שירי יוז'ף אטווש - עם איורים מאת ברטלן סקיי וקארוי לוץ, בודפשט
1873 (אחרי מותו)Für den Glanz des Hauses ("לתפארת הבית"), רומן לא גמור, עובד והושלם על ידי אדולף דוקס, וינה
יוז'י ימאמוטו (ביפנית: 山 本 耀 司), יליד 1943, הוא מעצב אופנה יפני עטור פרסים ורב השפעה הפועל בטוקיו ובפריז.
הוא נחשב לחייט אומן, לצד מדלן ויונה וידוע בסגנון חייטות אוונגרדי המציע אסתטיקת עיצוב יפנית.
נולד בטוקיו, ימאמוטו בוגר אוניברסיטת קיו בעל תואר במשפטים מ 1966. לימודי עיצוב אופנה נוספים שלו בבית הספר לעיצוב אופנה בבונקה היקנו לו תואר בתחום ב 1969.
ימאמוטו הופיע לראשונה בפריז ב 1981. הקולקציות המסחריות המוצלחות שלו, יוז'י ימאמוטו (נשים וגברים) ו Y's, פופולריות במיוחד בטוקיו.
שתי קולקציות אלו זמינות גם בחנויות הדגל שלו בניו יורק, פריז ואנטוורפן ובמחלקות אופנה עילית בחנויות כלבו ברחבי העולם.
חברת יוז'י ימאמוטו דווחה ב 2007 שהמכירות משתי הקולקציות העיקריות הניבו הכנסה שנתית של מעל מאה מיליון דולר.
ימאמוטו נודע ברוח החדשנות בעיצוביו שלרוב רחוקים מהמגמות הרווחות.
עיצוביו מתאפיינים בצלליות שחורות וגדולות ומכילים לרוב וילונות במגוון מרקמים.
יצירותיו הפכו למוכרות בקרב הצרכנים באמצעות שיתופי הפעולה שלו עם מעצבי אופנה אחרים ובהם אדידס (Y-3), הרמס, מיקימוטו ומנדרינה דאק וכן עם אמנים מסוגות שונות כמו טינה טרנר, סר אלטון ג'ון, פלאסבו, טקאשי קיטאנו, פינה באוש והיינר מילר.
ביתו של ימאמוטו, לימי ימאמוטו, הולכת בעקבותיו.
היא התגלתה כמעצבת אופנה בשבוע האופנה בטוקיו בשנת 2000, הציגה בטוקיו מ 2000 על 2007, אז הופיעה בפריז תחת שם המותג לימי פאו (LIMI feu).
בשלהי שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90, ימאמוטו היה בקשר עם עמיתה יפנית, מעצבת אופנית אוונגרדית בשם ריי קאווקובו.
נפת יוז'נופורטובי היא נפה במחוז הדרום-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
שמה נובע מנמל הנהר הדרומי () שנמצא בשטחה של נפת פצ'אטניקי השכנה, כמו גם מרחוב יוז'נופורטובאיה (; מילולית: רחוב "הנמל הדרומי"), העובר בגבול הנפה.
בשטח הנפה ממוקמות תחנות המטרו "דוברובקה" ו"קז'וחובסקאיה", ועל גבול הנפה – תחנות "וולגוגרדסקי פרוספקט","קרסטיאנסקאיה זאסטבה" ו"פרולטארסקאיה".
מפעל הצמיגים במוסקבה ומפעל המסבים הממלכתי הראשון נמצאים בשטח הנפה.
תחנת "דוברובקה" של הטבעת המרכזית של מוסקבה
יוז'ף אבוני (במקור עד 1882 יוז'ף שמעון פפר, בהונגרית: Abonyi József; שארקזוילק, 19 במרץ 1858 – בודפשט, 19 באוגוסט 1914) היה רופא שיניים יהודי-הונגרי.
יוז'ף אבוני נולד במשפחה יהודית לסוחר מור פפר ולחני קפלי.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (אוניברסיטת אטווש לוראנד של היום) בשנת 1882 ואז התחיל לעבוד כרופא שיניים בבודפשט.
הוא היה אחד מהעמיתים הראשונים של רופא השיניים יוז'ף איסלאי.
אבוני סייע בהרצאותיו של איסלאי וניהל גם את מרפאת החוץ שלו.
אבוני הפך תחילה לסגן נשיא ולאחר מכן לנשיא "אגודת רופאי השניים ההונגרית".
למרות מאמציו, הוא לא הצליח להשיג את התואר פרופסור חבר באוניברסיטה.
מאמריו הרבים הופיעו בכתבי עת רפואיים בהונגריה ובגרמניה.
תקופה מסוימת היה העורך של כתב העת לרפואת שיניים Odootoskop.
הוא היה סופר פורה ביותר, עבודתו המקיפה הראשונה פורסמה בשנת 1888, ששמה היה "מדריך קצר לרפואת שיניים והכירורגיה שלה".
ספר זה הוא העבודה הרפואית הראשונה בהונגרית המכסה את כל תחום רפואת השיניים.
אשתו הראשונה הייתה פלורה מנגולד (1864–1919), בתו של הנריק מנגולד, רופא בספא, אותה נשא בבודפשט ב-15 בפברואר 1885 ומאוחר יותר התגרש ממנה.
בנם היה אישטוואן אבוני (1886–1942), אמן שחמט, שהיה ממייסדי איגוד השחמט ההונגרי והבינלאומי (פיד"ה).רעייתו השנייה הייתה סלסטין זייצ'ק (1874–1900), איתה התחתן ב-23 ביוני 1895. היא נפטרה בגיל 26.
מדריך קצר לרפואת שיניים ולכירורגיה שלה (1888)
על חומרי הרדמה, במיוחד ברומאתיל (1892)
רפואת שיניים בעידן היפוקרטס (1899)
הגומי ויישומו בפרקטיקה הרפואית (1899)
התקדמות רפואת השיניים בשנת 1899 (1900)
יאנושי יוז'ף אנגל (בהונגרית: Jánosi Engel József; פץ', 21 בנובמבר 1851 – מצ'קיאנושי, 25 בנובמבר 1939) היה היה איש עסקים יהודי-הונגרי, מלחין, מבקר מוזיקה, אספן אמנות וסופר.
יצירותיו הספרותיות פורסמו בגרמנית תחת השם הבדוי האנגרמי J.E de Sinoja.
אחיו הם לאיוש אנגל, אילונה, שאנדור, ברתה, דיולה, מוריץ, לואיזה ומריאן.
אביו, אדולף אנגל, היה איש עסקים יהודי נודע ופעיל בעיר פץ', אשר קיבל את קידומת האצולה "יאנושי-Jánosi" מפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ביריד העולמי בבודפשט ב-1885.
אדולף אנגל, "מייסד השושלת העסקית", כבר נולד בעיר פץ' בשנת 1820. אביו של אדולף, פטר אנגל, הגיע לעיר מבונהאד בשנת 1795, שם אחד מחדרי ביתו הפך לבית הכנסת הראשון בעיר ברחוב זריני 12 (Zrínyi u.
12) שפעל שם עד 1843. בענף השני, אמו של אדולף, מריה זיסקינד, הגיעה להונגריה מפרנקפורט אם מיין תחילה הגיעה דרך בעלה הראשון לעיירה בוי בהונגריה ולאחר מכן ל-Fünfkirchen (השם הגרמני של העיר פץ').
אדולף איבד את אביו בגיל ארבע.
בגיל אחת עשרה הפך לרוכל נודד.
הוא למד הונגרית, צרפתית ועברית בכוחות עצמו.
היו לו תשעה ילדים משלו, והוא גידל את חמשת ילדיו הקטנים של אחיו הצעיר שמעון, שהתייתמו מהוריהם (מהאחרונים, מיקשה אנגל הפך מאוחר יותר לממציא ביטוח הנסיעות לחו"ל).
בגיל 14 כתב על הקונצרט של אדה רמני בפץ' בעיתון הווינאי היוקרתי Wanderer.
בגיל 18 כתב יצירה מרכזית שעמדה בניגוד למאמרו של ריכרד וגנר Das Judentum in der Musik (יהדות במוזיקה).
(עם זאת, זה לא היה מכשול לשמירה על מערכת יחסים טובה באופן אישי עם ואגנר.
ידוע כי אנגל, שהגיע לקרלסבד ב-1874, ביקר את וגנר ואשתו, בתו של פרנץ ליסט, בביירוית).
הוא החזיק בתואר "יועץ חצר המלוכה" (Hofrat).
הוא היה נשיא הקהילה היהודית בפץ', אך הקים על חשבונו בית ספר קתולי באחת מאחוזותיו עבור האוכלוסייה המקומית.
אנגל גילה כישרון רב למוזיקה, אך אביו הקפדני כיוון אותו להמשיך בעסק המשפחתי הנרחב.
הרב יוז'ף שוויצר, הרב של קהילת פץ' ולאחר מכן הרב הראשי הנאולוגי של הונגריה, כתב עליו בספרו "ההיסטוריה של הקהילה היהודית של פץ'": "...יאנושי יוז'ף אנגל מוזכר כדמות היהודית היוקרתית והנערצת ביותר במחוז באראניה במהלך האלף (כאן ההתייחסות היא לתקופת 1896 שהיא אלף שנה להתיישבות המדיארים במרכז אירופה).
הוא היה נציג מעניין של הבורגנות היהודית של התקופה.
הוא שמר על עושרו שקיבל בירושה ואף הגדיל אותו, אך ההצלחה הכלכלית לא הביאה לו סיפוק רוחני.
אהבתו האמיתית הייתה הספרות והמוזיקה".
תחת הכותרת Ungarische Elegie, אנגל הלחין יצירה לפסנתר לכבודו של פרנץ דיאק, על פי דיווח משנת 1877.
שש שנים לפני מותו, הוא פרסם תקציר בן 300 עמודים של ביקורת מוזיקה-היסטוריה מוזיקה בשם Das Antisemitentum in der Musik (אנטישמיות במוזיקה) .
אנגל נודע בעיר הולדתו כסופר, אך הוא לא התפרסם בתחום כי כתב בגרמנית ובשם בדוי.
הדרמות שלו על ארבעה נושאים יהודיים פורסמו בדרזדן:
הוא למעשה הגדיר מחדש של היצירה האחרונה של שייקספיר מ-1596 "הסוחר מוונציה" למען הנאמנות ההיסטורית.
המחקר שלו Meyerbeer and Judaism פורסם בכתב העת עבר ועתיד.
ב-1873 פגש את טורגנייב בקרלסבאד, עמו גם החליף מכתבים.
ב-1904 פרסם את "הכנות של העיתון " (Die Ehre der Zeitung ), שבו תקף את הסנסציות העיתונאיות ואת העיוותים ואי דיוקים של העיתונות למען עסקיו.
בשנת 1933 פרסמה Amalthea Verlag כרך סיכום בן 300 עמודים של "האנטישמיות במוזיקה".
בתמיכתו הכספית, למשל, פורסם ב-1903 כרך השירים של אישטוואן הונטי בשם "שירי שני דרורים".
בנו הראשון (ריכרד אנגל, פץ', 1882 - מאוטהאוזן, 1945) נקרא ריכרד לכבודו של ריכרד וגנר, ולבנו השני (רוברט אנגל, פץ', 1883 - פץ', 1943) נקרא לזכרו של רוברט שומאן.
הוא אהב מאוד את העיר פץ'.
ממשרדו ברחוב ראקוצי, הוא הלך מדי יום בדרך הוניאדי יאנוש.
אף על פי שכתב בגרמנית, הוא הרגיש פטריוט הונגרי.
כאשר פסל לזכרה של המלכה אליזבת (אליזבת, נסיכת בוואריה) נחנך ב-1899, הוא השמיע את ההמנון ההונגרי בנוסף לאוסטרי, ואחר כך נשא נאום בהונגרית והניח זר בשם ההונגרים.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב סיב (Szív) בפץ'.
על מצבתו כתוב מספר דניאל :"והמשכלים יזהרו כזהר הרקיע".
ליוזף אנגל היה אוסף של יצירות אמנות והדפסים ישנים שנעלמו במהלך מלחמת העולם השנייה.
קוינה יוונית יהודית או יוונית הלניסטית יהודית היא גרסה של יוונית קוינה, שמצויה במספר טקסטים בניב אלכסנדרוני של היהדות ההלניסטית, בעיקר בתרגום השבעים של התנ"ך והספרות הנלווית אליו.
המונח מקביל במידה רבה ליוונית של תרגום השבעים, כקטגוריה תרבותית וספרותית ולא לשונית.
וריאציות קטנות של תחביר ואוצר המילים ביוונית קוינה של סופרים יהודים, אינן ייחודיות מבחינה לשונית, כמו השפה המאוחרת יווניטיקה (או יוונית יהודית), המדוברת על ידי יהודים רומניוטים ביוון.
העבודה העיקרית בתחום זה נערכה במבוא לברית הישנה ביוונית על ידי חוקרים כמו הנרי ברקלי סוויט.
סוויט הדגיש את הייחודיות של היוונית של השבעים בהשוואה לטקסטים יוונים אחרים של התקופה.
השקפה זו בוטלה במידה רבה על ידי חוקרים מאוחרים יותר, שכן שפע פפירוסים וכתובות קוינה מקומיות ומנהליות לא-יהודיות שוחזרו ונחקרו טוב יותר.