tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על זכות זו להיות רחבה מספיק בכדי להבטיח הזדמנות סבירה לבחור, אך היא לא צריכה להמשיך מעבר לכך – בהחלט לא להמשיך כל הדרך עד קו החיות".
רוברטס כתב שאם היה בית המשפט מאמץ מסקנה זו, החוק ממדינת מיסיסיפי היה מאושר, כיוון שהוא מאפשר החלטה לסיים את ההיריון הרבה מעבר לנקודה שבה זה נחשב "מאוחר" עבור אישה לגלות שהיא בהיריון.
דעת מיעוט (ברייר, סוטומיור וקגן)
סטיבן ברייר, סוניה סוטומיור ואלנה קגן כתבו במשותף דעת מיעוט המתנגדת לדעת הרוב.
דעתם נפתחת בבחינת הבסיס של רו וקייסי.
לפיהם, בית המשפט ברו וקייסי הכיר בזכותה של אישה על גופה ובזכותה לבחור האם להמשיך את הריונה.
בנוסף הפסיקות הקודמות קבעו שעד לנקודה בה העובר יכול לשרוד מחוץ לרחם ("קו החיות"), לבתי המחוקקים ולמדינות ארצות הברית אין סמכות לשלוט בגופה של האישה או לשלוט בעתידה.
פסקי הדין רו וקייסי, לפי שופטי המיעוט, לא התעלמו מכך שלמדינה יש אינטרס להגן על חיי העובר, אך כמו במקרים רבים שבהם ערכים ומטרות שונות נמצאים בקונפליקט, קבע בית המשפט כלל שמאזן ביניהם.
הפסיקות הקודמות לא אסרו על המדינות להסדיר באופן משמעותי הפלות לפני קו החיות, אך הם אסרו על המדינות להעמיד בפני האישה "מחסומים משמעותיים" לפני חציית קו זה.
בכך, הפסיקות הקודמות הכירו בנשים כבעלות אוטונומיה והעניקו להן "חופש בחירה משמעותי הנוגע להחלטה האישית ביותר ורבת ההשפעה ביותר מבין כל ההחלטות הנוגעות לחייהן".
לפי שופטי המיעוט החלטת בית המשפט הנוכחית משליכה מהחלון את האיזון שקבע בית המשפט קודם לכן.
בחוות דעתם הם הדגישו את התוצאות השליליות שתהיה להחלטה על חייהן של נשים ובעיקר של נשים עניות.
התוצאה המיידית היא אישור החוק במיסיסיפי, אך מדינות ירגישו חופשיות כעת לקבוע כל חוק בנוגע לזכותן של נשים להפלה.
התוצאה של גישת בית המשפט כבר מורגשת והמדינות כבר מתחילות להרחיב את הפגיעה בזכותן של הנשים לבחור בהפלה, כולל מניעה של הפלה באמצעות נטילת תרופות בבית, וזאת ללא התחשבות בנסיבות.
"תחת חוקים אלה, אישה תהיה חייבת ללדת את הבן של האדם שאנס אותה וילדה צעירה תאלץ ללדת את הבן של אביה – מבלי להתחשב בכך שזה עלול להרוס את חייהן".
בנוסף, מדינות יוכלו לאלץ נשים ללדת תינוקות עם מומים ואנומליות ויוכלו אפילו לכפות את שיפוטן המוסרי במקרים בהם קיים סיכון לבריאות האישה.
שופטי המיעוט מכנים מגבלות כאלה "דרקוניות" ומשערים שפסיקת בית המשפט מתירה אותן.
החלטת הרוב, לפי שופטי המיעוט, "מנסה להחביא את ההשפעה הגאוגרפית היקרה של החלטתם".
שופטי הרוב קובעים שהמדינות יוכלו להחליט בעצמן מהם הכללים בנוגע להפלות, "אך זו כמובן נחמה פורתא עבור נשים עניות שאין בהישג ידן כסף לטוס למדינות רחוקות בכדי לעבור את ההליך.
יותר מכולן, נשים שאין ברשותן אמצעים פיננסיים יסבלו מההחלטה שקיבל היום בית המשפט".
קיים חשש שבעקבות החלטת בית המשפט מדינות יפגעו בזכותן של נשים לנסוע למדינות אחרות כדי לעבור הפלה ואפילו ימנעו מהן להשיג תרופות ממדינות אחרות ויהפכו פעולות שונות של סיוע להן לעבירות פליליות.
שופטי המיעוט מסכמים, "יהיה אשר יהיה הטווח של החוקים שיתקבלו בעתיד, תוצאה אחת של פסק הדין שהתקבל היום היא ברורה: קיצוץ זכויותיהן של נשים ופגיעה במעמדן כאזרחיות חופשיות ושוות".
עוד לפני פסק הדין חוקקו במספר מדינות חוקים "רדומים" שמטרתם להגביל הפלות לכשישתנה הדין הפדרלי, ואלו נכנסו לתוקף זמן קצר לאחר ביטול רו נגד וייד .
בנוסף, תשע מדינות מעולם לא ביטלו חוקים שחוקקו לפני פסק דין רו נגד וייד ואשר מגבילים גישה להפלות.
עד ביטול פסק דין דובס לא ניתן היה לאכוף את החוקים האלה.
במישיגן וויסקונסין היו חוקים רדומים, אך בתי המשפט אסרו לאוכפם.
במישיגן, המושלת גרטשן ויטמר והתובעת הכללית, שתיהן מהמפלגה הדמוקרטית, הבטיחו שהחוק לא ייאכף, וב-8 בנובמבר 2022 הצביעו אזרחי מישיגן בעד תיקון לחוקת המדינה, אשר מעגן את הזכות לבחור בהפלה.
במדינות אחרות נכנסו לתוקף חוקים שעברו לפני ההחלטה בפסק דין דובס והושעו עקב עתירות נגדם בבתי המשפט הפדרליים.
כך למשל באוהיו נכנס לתוקף חוק משנת 2019 שאוסר על הפלות החל מהשבוע ה-6 להיריון, ללא חריגים במקרים של אונס, גילוי עריות או גילוי מומים מולדים.
החוק עורר ויכוח ציבורי סוער לאחר שפורסם כי ילדה בת 10 שנאנסה באוהיו נאלצה לנסוע לאינדיאנה כדי לעבור הפלה.
ב-7 באוקטובר 2022 הוציא בית משפט באוהיו צו מניעה זמני על אכיפת החוק.
בג'ורג'יה נכנס לתוקף חוק מ-2019, שמונע ביצוע הפלות לאחר השבוע ה-6 להיריון, אך ב-15 בנובמבר 2022 קבע שופט בית משפט מחוזי במדינה שהחוק אינו תקף כיוון שלא היה חוקי בזמן חקיקתו.
בנוסף, בחלק מהמדינות מנסים מחוקקים רפובליקנים לקדם חקיקה חדשה נגד הפלות.
ב-6 באוגוסט 2022 עבר באינדיאנה חוק שאוסר על ביצוע הפלות ברוב המקרים.
החוק צפוי להיכנס לתוקף באינדיאנה ב-15 בספטמבר, ולאחר כניסתו תתוקף ייאסר ביצוע הפלות באופן גורף, למעט מקרים של אונס, גילוי עריות וגילוי מוקדם של מומים מולדים.
עוד קודם לכן, ב-5 ביולי, עבר בפלורידה חוק חדש שאוסר על הפלות החל מהשבוע ה-15. תיקון מ-1980 לחוקת פלורידה קובע שלאזרחי פלורידה קיימת זכות לפרטיות, ובית המשפט העליון של פלורידה פירש תיקון זה ב-1989 וב-2017 ככולל את הזכות לבחור בהפלה.
עם כניסת החוק לתוקף קבע שופט בבית משפט של המדינה שהוא אינו חוקתי, אך המושל רון דה-סנטיס הגיש ערעור לבית המשפט העליון של פלורידה, ועד שתתקבל החלטה לגבי הערעור החלטת הערכאה הנמוכה מושעית והחוק בתוקף.
באפריל חתם דה-סנטיס על חוק חדש שאוסר על ביצוע הפלות לאחר שישה שבועות.
החוק ייכנס לתוקף אם בית המשפט יאשר את החוק הקודם.
במאי 2023 עבר בקרוליינה הצפונית חוק שאוסר על ביצוע הפלות אחרי השבוע ה-12. מושל המדינה הדמוקרטי רוי קופר אמר שהוא יטיל וטו על החוק.
בית המשפט העליון של קנזס קבע ב-2019 שחוקת המדינה כוללת זכות לבחור בהפלה מלאכותית, ועל כן למחוקקים במדינה אין סמכות להעביר חוקים המגבילים הפלות באופן לא סביר (החוק הקיים מתיר הפלות עד השבוע ה-22 להיריון).
פעילים המתנגדים להפלות הציעו תיקון לחוקה שלפיו החוקה אינה מגנה על הזכות להפלה, אך ב-2 באוגוסט 2022 דחו המצביעים בקנזס את התיקון ברוב של 59%.
נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן מתח ביקורת על החלטת בית המשפט העליון, וב-8 ביולי 2022 הוא חתם על צו נשיאותי המבקש להתמודד עם חקיקה המגבילה הפלות במדינות השונות.
בסעיף הראשון לצו הנשיאותי הגדיר ביידן את המצב החדש כ"משבר בריאותי" ונקבע בו שלהחלטת בית המשפט יהיו השלכות הרסניות על מיליוני נשים בארצות הברית.
הסעיף השלישי מנחה את מזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית להגיש לנשיא תוך 30 יום דו"ח שבו יזוהו אמצעים להגנה והרחבה של הגישה לשירותי הפלה ולתרופות הקשורות בהפסקת היריון, וכן לאתר אמצעים להרחיב את הגישה לאמצעי מניעה, גופים המסייעים בתכנון המשפחה וחינוך הקשור בהפלות ובפיריון.
הסעיף הרביעי מנחה את התובע הכללי של ארצות הברית ואת מזכיר ביטחון המולדת של ארצות הברית לבחון דרכים להבטיח את הביטחון של מרפאות ובתי מרקחת המספקים שירותי הפלה ותרופות להפסקת היריון ושל לקוחותיהם, וכן לטפל בבעיות הקשורות בזכות לפרטיות.
סעיף זה "מעודד" גם את יושבת ראש נציבות הסחר הפדרלית לשקול דרכים להגן על הפרטיות של צרכנים המעוניינים במוצרים הקשורים בבריאות מינית ומנחה את מזכיר הבריאות להנגיש מידע לגבי הגנה על פרטיות ולשקול דרכים למניעת הונאה.
הסעיף החמישי מנחה את מזכיר הבריאות ואת מנהלי נציבות המדיניות המגדרית בבית הלבן להקים צוות משימה מיוחד שיתאם מדיניות בין-משרדית בתחום.
הצו הנשיאותי נועד להגביר את הסיוע הרפואי והמשפטי לנשים שיתמודדו עם מגבלות על בחירה בהפלה ועל ספקים שמסייעים להן במדינות השונות.
בנוסף להוראות שניתנו למחלקת המשפטים של ארצות הברית ולמחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית לשקול אמצעים לסייע לנשים שמבקשות לעבור הפלה, הצו מביע את רצון הממשל להגן על הגישה לטיפול תרופתי לנשים שרוצות להפסיק את היריונן.
הבית הלבן גם קרא לעורכי דין להעניק סיוע לנשים שמתמודדות עם תביעות בנושא.
הבית הלבן הדגיש כי גם הצו הנשיאותי לא יחדש את הזכויות להפלה במלואן.
על פי ההודעה, "הדרך היחידה להבטיח את זכותה של אישה לבחור היא שהקונגרס יהפוך את פסיקת העבר לחוק פדרלי".
חוק פדרלי קודם לחוק במדינות.
חוק כזה היה זקוק באותה העת לתמיכה של הרוב בבית הנבחרים, לרוב של 60 קולות בסנאט, ולחתימה של נשיא ארצות הברית.
לפי הממשל, חוק זה קודם לחוקי מדינה שאוסרים על הפלות.
בתגובה, מדינת טקסס הגישה עתירה נגד הממשל הפדרלי, ואילו הממשל הפדרלי הגיש עתירה נגד מדינת איידהו בטענה שהחוק במדינה אינו עומד בכללים של החוק הפדרלי.
לאחר פרסום פסק הדין עברו בקונגרס ה-117 של ארצות הברית שתי הצעות חוק שמטרתן הרחבת הגישה להפלות ברמה הפדרלית.
הצעת חוק אחת אוסרת על המדינות למנוע מנשים לבחור בהפלה לפני "קו החיות" ולמנוע מרופאים ומוסדות לבצע הפלות בשלב זה של ההיריון.
מטרת ההצעה היא להפוך את הלכת רו נגד וייד לחוק פדרלי.
הצעת החוק השנייה אוסרת על מדינות שבהן קיימים חוקים מגבילים להקשות על תנועה של נשים למדינות אחרות שבהן החוק מאפשר להן לבחור בהפלה.
ההצעה השנייה באה על רקע ניסיונות לקדם חקיקה בחלק מהמדינות, שתמנע מנשים במדינות שבהן ההפלה אסורה לבצע את ההליך במדינות אחרות.
שתי ההצעות עברו בבית הנבחרים בתמיכת הנציגים הדמוקרטים שלהם רוב בבית זה.
ההצעה הראשונה עברה ברוב של 219 תומכים מול 210 מתנגדים, כאשר נציג דמוקרטי אחד, הנרי קולר מטקסס, הצביע יחד עם הרפובליקנים נגד ההצעה.
ההצעה השנייה עברה ברוב של 223 תומכים מול 205 מתנגדים, כאשר שלושה נציגים רפובליקנים – פרד אפטון ממישיגן, אדם קינזינגר מאילינוי ובריאן פיצפטריק מפנסילבניה – תמכו בהצעה.
עם זאת, שתי ההצעות לא קודמו בסנאט, שבו לא היה לדמוקרטים רוב של 60 קולות, שנדרש כדי להתגבר על עיכוב חקיקה בפיליבסטר.
הצעות אחרות לחקיקה פדרלית הועלו במטרה להגן על זכויות שמוגנות על ידי פסקי דין אחרים של בית המשפט העליון, אותם ביקר השופט קלרנס תומאס בדעת היחיד שכתב בפסק הדין, ביניהן הזכות לנישואים של בני זוג מאותו המין והזכות לשימוש וגישה לאמצעים למניעת היריון.
גם הצעות חוק אלה עברו בבית הנבחרים אך לא עלו להצבעה בסנאט.
חוקים האוסרים על הפלות נחקקו ב-14 מדינות.
מחקר נוסף מצא שההפלות נפסקו כמעט לחלוטין ב-14 מדינות אלה.
הורות מתוכננת נגד קייסי הוא פסיקה של בית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1992 שעסקה בזכות להפלה.
פסק הדין שינה את ההלכה שנפסקה קודם לכן ברו נגד וייד שניתן ב-1973, אך שימר את "גרעין ההלכה".
פסק הדין בוטל בדובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון שניתן ב-2022.
הזכות לבחור בהפלה אשר הוכרה בפסק הדין אינה אבסולוטית ונקבע שיש לאזנה עם האינטרס של המדינה להגן על בריאות האישה ועל "חיים פוטנציאליים".
המקרה היה האפשרות הראשונה לשינוי ההלכה שנקבעה ברו נגד וייד, לאחר ששני שופטים שתמכו ברו, ויליאם ברנן ות'ורגוד מרשל הוחלפו בשני מינויי ג'ורג' הרברט ווקר בוש, דייוויד סוטר וקלרנס תומאס, ששניהם נתפסו כשמרנים לעומת קודמיהם.
בבית המשפט היו כעת שמונה שופטים שמונו על ידי נשיאים רפובליקניים, חמישה מתוכם מינויים של רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש, שהתנגדו שניהם להלכת רו.
השופט האחרון הנותר היה ביירון וייט, אחד משני המתנגדים המקוריים להלכת רו.
בנקודה זו היו שני שופטים שתמכו בבירור ברו: הארי בלקמן, שכתב את רו, וג'ון סטיבנס, שאזכר את פסק הדין בפסקי הדין שלו בהעיר אקרון נגד המרכז לבריאות הרבייה ותורנבורג נגד המכללה האמריקאית למיילדות וגניקליות .
במהלך הדיון בפני בית המשפט עליון הצטרף הממשל הפדרלי לדיון כידיד בית המשפט, פרקליט המדינה של ארצות הברית קנת' סטאר וטען לטובת החוק של פנסילבניה בכך שרו היה פסיקה מוטעית מעיקרה, וביקש מבית המשפט לבטלו.
התביעה הייתה נגד חוק ניהול ההפלות שחוקק על ידי פנסילבניה ב-1982. החוק כלל תנאים לביצוע הפלות:
ביצוע מידיעה - אישה המבקשת לעבור הפלה תעבור הודעה מרופא על ההשלכות אפשריות לפחות 24 שעות קודם ההפלה
יידוע בן זוג - אישה המבקשת לעבור הפלה תמסור הצהרה כי יידעה את בעלה על כוונתה לעבור הפלה, פרט למקרים מיוחדים.
הסכמת הורים - קטינה המבקשת לעבור הפלה תקבל אישור לפחות אחד מהוריה או אפוטרופוס.
במקרה הצורך יוכל בית המשפט לאשר הוראה שכזו.
נגד החוק עתרו חמש מרפאות הפלה, כיתת רופאים שסיפקה שירותי הפלה, ורופא עצמאי אחד.
העותרים עתרו לבית המשפט הפדרלי של מחוז המזרחי של פנסילבניה בבקשה שייתן צו שימנע מהמדינה להפעיל את החוק וייתן הצהרה כי החוק מנוגד לחוקה.
בית המשפט קיבל את העתירה, וקבע כי החוק אינו חוקתי.
מדינת פנסילבניה פנתה לבית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית נגד הפסיקה, והוא קבע כי כל התקנות חוקתיות, פרט לדרישה ליידוע בן הזוג.
בית השפט קבע כי הדרישה ליידוע הבעל אינה חוקתית בגלל שהיא חשפה נשים לדיכוי בידי בעליהן.
בדעת מיעוט היה השופט סמואל אליטו, שסבר כי החוק כולו חוקתי.
אליטו כתב, שלושים שנה מאוחר יותר, את דעת הרוב בבית המשפט העליון בדובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון, שביטל את הפסיקה בתיק.
פסק הדין נחשב כפסק דין שניתן ב"רוב דעות", מכיוון שלא הייתה בו הסכמה מרוב של חמישה שופטים למרבית פסק הדין, פרט לשלושת הסעיפים של פסקם של או'קונור-קנדי-סוטר, שנתמך בידי השופטים בלקמן וסטיבנס.
הדעה העיקרית הייתה פסקם של סנדרה דיי או'קונור, אנתוני קנדי ודייוויד סוטר, שנחשבה ל"רוב דעות", והיא ביטלה את החלוקה הנוקשה לשלושה פרקים שנתקבלה ברו, אך שימרה את "גרעין ההלכה" הקובע כי יש לנשים זכות על גופן וזכות להפלה.
בעוד ברו נקט בית המשפט בגישת בחינה קפדנית, המקובלת במשפט החוקתי האמריקאי בבחינת זכויות יסוד חוקתיות, פסק הדין הוריד את רמת הבחינה להכבדה בלתי-מוצדקת, הקובעת רף נמוך יותר לבחינת זכויות, אך קבעה כי הזכות הכללית להפלות קיימת.
פסק הדין קבע כי הוא משמר את "גרעין ההלכה" שנתנה ברו, שהם: 1. לנשים קיימת זכות להפלה קודם שיש לעובר יכולת קיום, ולעשות כך ללא הכבדה שאינה מוצדקת.
2. יש למדינות את היכולת להגביל הפלות לאחר שיש לעובר יכולת קיום, ובלבד שיהיו בחוק היתרים למקרים שההיריון מסכן את חיי האישה או בריאותה.
3. למדינה יש זכות לדאוג לבריאות האישה ולעובר שיוכל להיות לילד מתחילת ההיריון.
חוות הדעת קבעה גם כי זכות היסוד להפלה קבועה בסעיף ההליך ההוגן של התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
לעומת זאת, פסק הדין תקף את הכללים החוקתיים הנוקשים שנקבעו ברו, והעדיף לפנות ל"הכבדה בלתי מוצדקת", שפותחה על ידי השופטת או'קונור בהעיר אקרון נגד המרכז לבריאות הרבייה .
הכבדה בלתי מוצדקת היא כאשר המטרה או התוצאה היא הצבת מכשול בלתי ראוי בדרכה של אישה המבקשת להפיל עובר שאינו יכול להתקיים.
גישה זו ביטלה את פסקי הדין העיר אקרון נגד המרכז לבריאות הרבייה ותורנבורג נגד המכללה האמריקאית למיילדות וגניקליות , שנסמכו על "בחינה קפדנית".
בבחינת החוק שעמד בדיון קבעה חוות הדעת כי סעיף הודעת בן הזוג הוא "הכבדה בלתי-מוצדקת", בקובעו כי עבור נשים רבות תשמש קביעה זו כמכשול בלתי ראוי בדרך להפלה, וקבע כי היא מעניקה זכות שאינה רצויה לבעלים על נשותיהם.
חוות הדעת אישרה את שאר ההגבלות שבחוק, וקבעה כי הן אינן "הכבדה בלתי מוצדקת".
בנוסף הובעו מספר דעות מיעוט: השופטים הארי בלקמן וג'ון סטיבנס חיברו דעות מיעוט והצטרפו למרבית הדעה העיקרית.
נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט חיבר דעת מיעוט שהסימה במקצתה לדעה העיקרית וחלקה אליה במקצת, אליה הצטרפו השופטים ביירון וייט, אנטונין סקאליה וקלרנס תומאס, והשופט סקאליה חיבר דעת מיעוט שגם היא הסכימה במקצת וחלקה במקצת על הדעה העיקרית, כשלחוות דעתו הצטרפו הנשיא רנקוויסט, וייט ותומס.
רנקוויסט וסאליה, בהצטרפות וייט ותמס
דעות המיעוט של רקנוויסט וסקאליה הסכימו לדעה העיקרית בהחלטה לאשר את תוקף עיקרי החוק, אך חלקו עליה בהחלטתה לאשר את גרעין ההחלטה של הלכת רו ולבטל את סעיף יידוע בן הזוג, בטיעון שרו הייתה מוטעית.
חוות הדעת של רנקוויסט פקפקה בזכות להפלה, "הזכות לפרטיות", וה"הבחינה הקפדנית" שנתנו ברו, כשהוא גם מערער על ה"הכבדה בלתי מוצדקת" שנתנה בפסק הדין, כשהוא קובע כי הבסיס המוצדק לדיון בחקחקה הוא על בסיס רצונלי.
חוות הדעת של סקאליה קבעה גם היא כי החוק בכללותו הוא חוקי, כשהוא קובע כי אין בחוקה זכות להפלה, וכי המסורות ארוכות השנים של החברה האמריקאית התירו להגביל את ההפלות בחוק.
השופטים סטיבנס ובלקמן כתבו חוות דעת התומכות בדעה העיקרית, ומקבלות את פסיקתה להקיים את רו ולבטל את סעיף יידוע בן הזוג, אך הם חלקו על דעת הרוב שקבעה כי שאר ההגבלות הן חוקתיות.
חוות דעתו של סטיבנס הרחיבה את משמעות ה"הכבדה הבלתי מוצדקת", וקבעה כי תחתיה גם הסעיפים הנותרים בחוק הם בלתי חוקתיים, אך הוא סבר כי מן הראוי לבחון את הנושא תחת "הבחינה הקפדנית" כפי שנקבע בעבר, וטען כי הזכות לפרטיות מונעת מהמדינה להתערב בהחלטות האישה על גופה.
חוות דעות של בלקמן גם היא חתרה לקיומו של רו, לה כתב את דעת הרוב.
פסק דין פלאפון או הלכת פלאפון הוא פסק דין של בית הדין הארצי לעבודה משנת 2013, בהרכב בראשות הנשיאה נילי ארד אשר קבע לראשונה כי מעסיק אינו רשאי להתבטא, ישירות או בעקיפין, כנגד מהלך התארגנות ראשונית של עובדיו בארגון עובדים.
פסק הדין אושר בבג"ץ בשנת 2014.
פסק הדין נוגע באיזון ובמתחים שבין מספר זכויות יסוד, בהן זכות ההתאגדות, חופש הביטוי וחופש הקניין.
הוא נחשב לאבן דרך משמעותית בתנופת ההתאגדות בישראל בעשור השני של המאה ה-21, אשר הביאה לכך שענפים שבעבר לא היו מאורגנים כמו ענפי הסלולר, הביטוח וחברות האשראי כיום מכוסים כמעט לחלוטין בהסכמים קיבוציים.
פסק הדין מצוטט תדיר בהליכים משפטיים הנוגעים למימוש זכות ההתאגדות.
התאגדות עובדי פלאפון פרצה בגלוי והחלה להחתים עובדים לחברות בהסתדרות בסוף אוגוסט 2012. המהלך שלווה על ידי האגף להתאגדות עובדים בהסתדרות שהוקם רק כמה שנים קודם לכן, היה אחת מהתאגדויות העובדים הגדולות הראשונות בהסתדרות לאחר שנים ארוכות בהן לא אורגנו חברות בסדר גודל של אלפי עובדים.
לאורך ההתארגנות שיגרה החברה מסרים ומכתבים לעובדים ולמנהלים בגנות ההתארגנות וההסתדרות, לרבות איגרת מהמנכ"ל גיל שרון, ומנהלים בכירים בה אף כינסו אסיפות עובדים בהם התבטאו כנגד המהלך.
מנהלים בחברה אף פעלו להחתמת עובדים על טופסי ביטול חברות בהסתדרות.
בית הדין האזורי, בהרכב בראשות השופטת אורנית אגסי קבע כי הפצת מכתבי ביטול חברות בהסתדרות מצד ההנהלה היוותה התערבות בילתי הוגנת ואסורה בזכות ההתארגנות ואמצעי לחץ פסול לסיכול ההתארגנות הראשונית.
עם זאת, קבע בית הדין האזורי כי מעסיק "רשאי להציג לעובדים את החסרונות הקיימים לדעתו בהצטרפות לארגון עובדים", ואף קבע כי לחברת פלאפון "לא ניתנה האפשרות לדבר אף היא עם העובדים בטרם הצטרפותם".
בית הדין האזורי לא ראה כל פסול בכך שהן ההסתדרות והן המעסיק "יפנו ניירות עמדה לעובדים ובמסמכים אלו ישווקו בצורה מתורבתת את עמדותיהם תוך שיווק חיובי של דעות אלו ולא בדרכי הפחדה".
לאור כל אלה קיבל בית הדין באופן חלקי את בקשת ההסתדרות "למניעת הודעות או אמירות פוגעות או אסורות" תוך שקבע כי החברה "רשאית לשלוח אגרות כלליות המבהירות את עמדתה ללא מסרים שליליים על עצם ההתארגנות".
בית הדין האזורי אף גינה את התנהלותה של ההסתדרות על כך שפעלה לקידום ההתארגנות 'בהיחבא ומבלי שקיבלה אישור החברה לדרכי גיוס העובדים בהם נקטה".
לשיטתו, על ההנהלה היה לאפשר להסתדרות ולוועד הפעולה לקיים כנסי הסברה לעובדים באתרי החברה השונים, תוך תיאום ומבלי שתיפגע העבודה בהם יציגו לעובדים את ההתארגנות - ומאידך תוכל ההנהלה אף היא להציג את עמדתה בנדון.
נגד החלטה זו ערערה ההסתדרות לבית הדין הארצי.
ההסתדרות, אשר יוצגה על ידי עו"ד ארנה לין, טענה כי לאור יחסי המרות בין מעסיק לעובדיו "יש לדחות את הטענה כאילו יכול המעסיק להביע עמדה בנוגע לשאלת מימוש זכותו של העובד להתארגן" בדגש על אירועי התאגדות ראשונית.
ההסתדרות הצביעה על כך שהפסיקה אסרה כבר קודם לכן על מעסיק במקום עבודה מאורגן להתבטא באשר להחלפת ארגון העובדים, קל וחומר שאסור לו להתבטא בהקשר של עובדים המתארגנים לראשונה.
עוד התנגדה ההסתדרות לאיסור שהטיל בית הדין האזורי לעבודה על 'החתמת עובדים בהחבא' והבהירה כי קבלת קביעה זו והטלת חובה על ארגוני עובדים 'לתאם' התארגנויות מול המעסיקים תהפוך התארגנויות עובדים בישראל לבילתי אפשריות.
ההסתדרות הצביעה על כך שסעיף 33ט לחוק הסכמים קיבוציים קובע כי נציג ארגון עובדים רשאי להיכנס למקום עבודה לצורך קידום זכות ההתארגנות.
הנהלת פלאפון, אשר יוצגה על ידי עו"ד סיגל פעיל טענה כי זכותו החוקתית של המעסיק לחופש ביטוי כוללת גם הבעת עמדה באשר להתארגנות עובדיו, לרבות עמדה השוללת התארגנות שכזו.
פלאפון קראה להתיר למעסיק זכות ביטוי שוות ערך והיקף לזו של ארגון העובדים, וטענה כי השמעת קולו של המעסיק והצגת עמדתו, ככל שאיננה מפעילה לחץ פסול ונעשית במסגרת הכללים שנקבעו, אינם בגדר פגיעה בחופש ההתארגנות.
כדוגמאות ללחץ פסול נתנה הנהלת פלאפון איומים בפיטורים, בפגיעה בתנאי העבודה, בהצעת טובות הנאה או בעדפת עובדים לפי מידת תמיכתם בהתארגנות.
בנוסף, טענה ההסתדרות כי הצו הארעי האוסר על ההסתדרות להמשיך ולהחתים עובדים על טופסי הסתדרות הוא סעד קיצוני המפקיע מהעובדים למעשה את זכות ההתאגדות.
הנהלת פלאפון מנגד טענה כי מדובר בסעד מידתי אשר ביקש ביקשה לעצור את פעילות שני הצדדים לצורך 'הפרדת כוחות' עד להכרעה מנומקת.
לשכת התיאום של הארגונים העסקיים הגישה אף היא חוות דעת בהליך ודחתה את דרישת ההסתדרות לכך שמעסיקים
לא יוכלו באופן גורף להשמיע עמדתם בשלב ההתארגנות הראשונית.
בין היתר הציעה, בדומה לבית הדין הארצי, שלשני הצדדים 'תקבע זכות הדדית להפצת חומר הסברה ומידע', ואף קביעה כי 'תנתן הזדמנות שווה למעסיק ולארגון העובדים בפניה לעובדים באותה הדרך ובאותה האיכות.
גם איגוד לשכות המסחר הגיש חוות דעת המתנגדת להגבלת חופש הביטוי של המעסיקים.
עמדת היועץ המשפטי לממשלה שהוגשה לבית הדין הייתה כי בהתאגדויות ראשוניות גוברת זכות ההתארגנות על חופש הביטוי של המעסיקים - וזאת עד להגעה ליציגות במקום העבודה.
עמדתו תאמה את עמדת ההסתדרות בכל האמור לקביעה כי בין מעסיק לעובדיו יש יחסי מרות שאינם שוויוניים, ולכן קבע כי יש להגביל את זכות המעסיק להביע עמדה בפני העובדים בסוגיית התארגנות העובדים.
לדבריו, יש ערך במניעה מראש של התבטאויות כאלו שעשויות לגרום להשפעה בילתי הוגנת, שכן לאחר שנאמרו לא ניתן להשיבן לאחור.
הסתדרות העובדים הלאומית טענה כי יש לאפשר למעסיק חופש ביטוי מסוים, אך ורק כנגד הקניית כלים ואמצעים ראויים לארגון העובדים להתמודד בהצלחה עם נסיונותיו להביא לכדי התארגנות ראשונית במקום העבודה.
ארגון כוח לעובדים טען כי יש לאסור על התבטאות המעסיק למעט בתגובה לפרסומים מטעם ארגון העובדים שלדעתו מכילים מידע שגוי או מטעה ביחס למעסיק ולפעילותו, וככל שהתגובה נעשית בתום לב ולאחר שפנה למפרסם בבקשה לתיקון הפרסום ונענה בשלילה.
בנוסף טענו בכוח לעובדים כי יש לאפשר למעסיק להתבטא "כאשר הבעת הדעה או ניסיון השכנוע נעשים במסגרת של אספת עובדים המתקיימת בשיתוף ארגון העובדים, תוך הקצאת הזדמנות שווה למעסיק ולארגון העובדים, וכל עוד דברי הצדדים אינם כוללים כפייה, איומים או הפעלת לחץ בלתי הוגן".
בראשות ההרכב שדן בתיק ישבה נשיאת בית הדין הארצי לעבודה השופטת נילי ארד, ועימה דנו בו סגנה השופט יגאל פליטמן והשופט עמירם רבינוביץ'.
עוד ישבו בהרכב נציג ציבור העובדים יצחק שילון ונציג ציבור המעסיקים יורם בליזובסק.
פסק הדין בתיק ניתן ב-2 בינואר 2013.
"מכוחה של חזקה זו, היקף ההגנה על התבטאות המעסיק בהתייחס להתארגנות עובדים והשלכותיה, יהא מצומצם ביותר, בשים לב לנסיבות המקרה הנדון".
השופטת ארד הבהירה כי ההחלטה האם להתארגן בארגון עובדים או לאו, ובאיזה ארגון להתארגן, "היא מעניינם של העובדים בינם לבין עצמם ושמורה להם בלבד".
היא אף הבהירה כי הדברים נכונים גם במידה ונגישותו של ארגון העובדים לעובדים אינה פחותה מזו של המעסיק וגם במידה ומשאביו אינם פחותים מאלה של המעסיק.
"זאת מן הטעם, שכל עוד לא הוכרה יציגות הארגון, תלותם האישית הפרטנית של העובדים במעסיק ומרותו עליהם ממשיכה להתקיים במלוא עצמתה.
בתוך כך, התבטאות המעסיק בנוגע להתארגנות או השלכותיה,
במישרין או בעקיפין, במסר גלוי או סמוי, הופכת את ציבור העובדים, שלא בטובתו, ל'קהל שבוי' ועלולה להטות רצונו של העובד למימוש זכות ההתארגנות".
את קביעתה זו ואת הגבלת חופש הביטוי של המעסיק נמקה ארד בכך שהתבטאויות המעסיק המיועדות לסכל את ההתארגנות מנוגדות לזכויות יסוד חוקתיות ולתקנת הציבור, ולכן ניטלת מהתבטאויות אלו חשיבותן הציבורית.
זאת, בעוד הגנה על ציבור העובדים בהתארגנות עובדים ראשונית מהווה 'כלי מהותי' העולה בקנה אחד עם תקנת הציבור.
עוד קבעה כי האיזון בין הזכויות המעניק לזכות ההתארגנות בהתאגדות עובדים ראשונית משקל גבוה מחופש הביטוי של המעסיק עונה גם על שיקולי המידתיות שבפסקת ההגבלה לחוק יסוד: כבוד האדם, כיוון שהוא נעשה לתכלית ראויה ותחום בתקופה מוגבלת עד לכינונו של ועד עובדים יציג וסיום השלב הראשוני בהתארגנות.
פסק הדין מפרט גם שורה של פעולות אסורות נוספות, שנאסרו בפסיקות קודמות, המהוות פגיעה בהתאגדות עובדים, לרבות: החתמה או שכנוע של עובדים לחתום על טפסי ביטול חברות בארגון עובדים, הקמת ועד פנימי, מעקב אחר עובדים במהלך התארגנות וכו'.
לדבריה, בשלבים מתקדמים יותר של ההתארגנות, לאחר הכרת המעסיק בארגון העובדים כארגון יציג במקום העבודה, מתרחבת ההגנה על חופש הביטוי של המעסיק והוא רשאי להשמיע בפני העובדים את עמדותיו בכל הנוגע להשפעת דרישותיו של ארגון העובדים על האינטרסים של מקום העבודה והשלכותיהן - לרבות הצגת נתונים ומידע בנושא.
זאת, ובלבד שההתבטאויות נעשות בתום לב, בהגינות, בשקיפות ומבלי לפגוע במימוש הזכות להתארגנות עובדים במישרין או בעקיפין.
בהתאם לקביעות אלו, הפך בית הדין הארצי חלק מפסיקותיו של בית הדין האזורי לעובדה, וקבע כי מסרים והתבטאויות של מנהלים בכירים בפלאפון כנגד ההתארגנות, לרבות איגרת המנכ"ל גיל שרון לעובדים, היוו פגיעה בהתארגנות.
"זאת, בכפוף לחובות תום לב והגינות והתחשבות בצרכי העבודה השוטפת".
לאור העובדה שבית הדין הארצי לעבודה מהווה ארכעה עליונה בכל הקשור לדיני העבודה בישראל, עתרה כנגדו לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים לבג"ץ בבקשה שיורה על בטלות פסק הדין.
לטענת הלשכה פסק דינו של בג"ץ היה לא מאוזן בכך ששלל באופן מוחלט את חופש הביטוי של המעסיק ופגע אף בחופש הקניין שלו, "תוך הענקת בלעדיות לזכות ההתארגנות", ובכך פגע בזכויות יסוד חוקתיות של המעסיקים.
העתירה נדחתה על ידי בג"ץ ביולי 2014, בהרכב בו ישבו השופטים אליקים רובינשטיין, ניל הנדל ואורי שהם.
בג"ץ ציין כי הוא ממעט להתערב בהכרעות בתי הדין לעבודה, ואף אשרר את קביעותיו המרכזיות של בית הדין הארצי.
עוד הבהיר בג"ץ כי היקפה של החזקה האוסרת על מעסיקים להתבטא באשר להתאגדות עובדיהם תתפתח בפסיקת בתי הדין לאורך הזמן "בהתאם לצרכיה הקונקרטיים של החזקה ולהתאמתה לרחשי המציאות המשתנה.
חזקה על בתי הדין לעבודה שיהיו קשובים לאלה".
הלכת פלאפון מצוטטת תדיר בהליכים הנוגעים למימוש זכות ההתארגנות ולהתאגדויות עובדים ראשוניות וסוגיות נוספות הנוגעות לפערי הכוחות בין מעסיק לעובדיו.
פסק הדין ניתן במהלך שביתה ממושכת של עובדי פלאפון שלוותה גם בהפגנות.
הפסיקה נתנה לעובדים השובתים ולהתארגנות רוח גבית.
כשבועיים לאחר הפסיקה, בעקבותיה ובעקבות מאבק העובדים נאלצה לבסוף חברת פלאפון להכיר בהתאגדות עובדיה ולנהל עימם משא ומתן שהביא לחתימת הסכמים קיבוציים בחברה.
במקביל היווה פסק הדין קטליזטור לתנופת התאגדות משמעותית בישראל בעשור השני של המאה ה-21, במסגרתה הצטרפו להסתדרות ולארגוני עובדים נוספים מאות אלפי עובדים, וענפים שלמים שבעבר לא היו מאורגנים התארגנו כגון ענפי הסלולר, הביטוח, חברות האשראי וגופי התקשורת.
תנופת התאגדות זו יצרה אנומליה במסגרתה מדינת ישראל הייתה אחת המדינות היחידות בעולם המערבי בהן שיעור העובדים המאורגנים עלה ולא ירד.
בעקבות פסק הדין ניסה איגוד לשכות המסחר לקדם חקיקה לביטול בתי הדין לעבודה, אך נכשל בכך.
פסק דין הטיפים המכונה גם הלכת קיס בודה ולעיתים מכונה בטעות גם חוק הטיפים הוא פסק דין של בית הדין הארצי לעבודה ממרץ 2018, בהרכב בראשות הנשיא יגאל פליטמן, הקובע כי בענף המסעדנות יהוו כספי הטיפים הכנסה של המסעדה המיועדת לשמש לתשלום שכר לשרשרת השירות (מלצרים, ברמנים, מארחים וכו').
רכיב הטיפים בשכר העובדים יהווה חלק בלתי נפרד משכרם לצורך חישוב זכויותיהם הסוציאליות וההפרשות לביטוח לאומי – ללא קשר לאופן בו שולם.
פסק הדין נכנס לתוקפו ב-1 בינואר 2019.
המצב המשפטי טרם פסק דין הטיפים
בשנת 1990 הלכת ספארי הולדינגס של בית המשפט העליון, הבחינה בין דמי שירות שהסועד נדרש לשלם, המהווים הכנסה של המסעדה וחייבים ברישום, לבין דמי שירות אותם משלם הסועד באופן וולונטרי – אותם יש לראות כהכנסה של המלצר, והמסעדה אינה חייבת ברישומם.
בפסק דין זה הוגדר מבחן הוולנטריות.
בפרשת מלכה משנת 2005 נקבע על ידי בית הדין הארצי לעבודה כי טיפ ששולם ישירות למלצר ולא עבר בקופת המסעדה, אינו מהווה שכר לעניין חוק שכר מינימום.
בפסק דין זה הוגדר מבחן הרישום בספרים.
פרשת אסתר כהן, שההליכים המשפטיים בעניינה החלו ב-2002 ונסתיימו ב-2013 עסקה בזכאותה לקצבת תלויים של אלמנתו של עוזי כהן, שהיה מלצר וטבע בים בעת שניסה להציל נערים במצוקה.
קצבה זו נגזרה מהכנסתו ועל כן עלה לדיון אופן סיווג הטיפים.
בפסק הדין הראשון נקבע כי במקרים בהם הטיפ משולם ישירות למלצר ושאינו עובר דרך המעסיק, יש לראות בו הכנסה של המלצר שלא מאת המעסיק.
בעקבות בקשת המדינה נערך דיון נוסף בבג"ץ, בו קבע הנשיא אשר גרוניס בדעת הרוב שנתמכה על ידי השופטים עדנה ארבל, סלים ג'ובראן וחנן מלצר שלא לקבוע הסדר כולל באשר למעמד הטיפים, ולהותיר את הנושא למחוקק.
עמדת המיעוט של השופטת מרים נאור יחד עם אליקים רובינשטיין ואסתר חיות הייתה כי יש לראות בתשר הכנסה של בית העסק, ואם המלצרים מקבלים ממנה תגמול כלשהו – אזי מדובר בהכנסה מעבודה.
חבר הכנסת דב חנין ביקש לקדם בכנסת ה-20 הצעת חוק אשר תקבע כי טיפ לא יהווה שכר, והמסעדות יחויבו בתשלום שכר מינימום שלא מכספי הטיפים, אולם הצעת החוק נפלה בוועדת השרים לחקיקה ולא התקדמה.
הנוהג שהיה קיים ערב הפסיקה
ענף המסעדות בישראל מנה בשנת 2018 כ-150–200 אלף עובדים.
ערב הפסיקה הנוהג הקיים במרבית המסעדות בישראל, היה שהמלצרים קיבלו את הטיפים ונדרשו להעביר מתוך הטיפים שקיבלו סכום להנהלת המסעדה השקול לשווי שכר המינימום וההפרשות הסוציאליות.
סכום זה היה מוחזר לעובדים בצורה של שכר עם תלוש.
במידה וסכום הטיפים לא כיסה את שווי שכר המינימום, השלים להם המעסיק את השכר לגובה שכר המינימום.
כך, תלושי השכר של המלצרים ביטאו על פי רוב הכנסה בגובה שכר המינימום על אף שהכנסתם מטיפים הייתה גבוהה מכך.
בחלק מהמסעדות נקבעו וריאציות שונות על הסדר זה, כגון איסוף הטיפים במשמרת לקופה משותפת וחלוקתם בין המלצרים שעבדו, או אף עובדי שירות נוספים כמו המארחת ועובדי המטבח, כשבכל מקרה השכר ששולם בתלוש לא עלה על פי רוב על גובה שכר המינימום.
תיק קיס, עסק במלצר לשעבר שפוטר ותבע דמי אבטלה מהביטוח הלאומי, כשהוא דורש שסכומי הטיפים שקיבל כמלצר יילקחו בחשבון בקביעת גובה דמי האבטלה שלו.
בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב דחה את תביעתו זו, והוא ערער.
תיק בודה עסק במלצר שפוטר, ותבע את המסעדה שהעסיקה אותו בטענה כי לא שילמה לו שכר כלל, וכל משכורתו התבססה על טיפים שקיבל מהלקוחות.
כמו כן תבע רכיבים סוציאליים נוספים.
בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב קיבל את טענתו וקבע כי כיוון שסכומי הטיפים לא עברו דרך קופת המסעדה ולא נוהל לגביהם רישום הם אינם נחשבים לתשלום שכר מינימום.
כנגד קביעה זו ערערה המסעדה.
מעבר לפסיקה העקרונית שבתיק, דחה בית הדין הארצי את ערעורו של קיס בטענה שהיא מופנית לממצאים עובדתיים שנקבעו בבית הדין האזורי, בהם בית הדין הארצי אינו נוטה להתערב.
בית הדין הארצי קיבל את ערעורו של בודה והחזיר את התיק לבית הדין האזורי על מנת שיערוך מחדש את חישובי הפיצויים המגיעים לו.
בית הדין קיבל בהליך שלוש חוות דעת: מהיועץ המשפטי לממשלה, מארגון המסעדנים ומהסתדרות הנוער העובד והלומד (בשם ההסתדרות).
עמדת היועץ המשפטי לממשלה הייתה כי יש להסדיר את נושא מעמד הטיפים בחקיקה כוללת, או על ידי בית המשפט העליון – תוך השארת הלכת מלכה על כנה מבחינת דיני העבודה (מבחינת דיני המס ציין היועץ המשפטי כי בכוונת המדינה להגיש עמדתה בעתיד במידה והסוגיה תעלה פעם נוספת לבג"צ).
גם איגוד המלצרים ביקש להגדיר את הטיפ כ"תשר המתקבל בידי המלצרים בענף המסעדנות, מהווה הכנסה של המלצרים המשולמת על ידי מי שאינו מעסיקם ומהווה כחלק בלתי נפרד משכר עבודתם".
בהסתדרות הנוער העובד והלומד לעומת זאת טענו כי "תשר המחולק למלצרים בענף המסעדות, במציאות שנוצרה בישראל בשנים האחרונות, מהווה חלק בלתי נפרד משכר העבודה לכל דבר ועניין".
בפסק הדין קבע השופט פליטמן כי בענף המסעדות הישראלי, מתן תשר "היה לנוהג מושרש היטב, העולה כמעט כדי נורמה משפטית בת-תוקף; נורמה שלפיה, מתוך תחושת מחויבות ולא כמחווה רצונית, משולם התשר למסעדה על ידי הלקוח, ומחולק על ידי בעל המסעדה בין נותני השירות ללקוח, כשכר עבודה עבור עבודתם הרגילה".
לפיכך קבע כי לא נכון עוד לבחון את הטיפים בענף זה בהתאם ל'מבחן הוולנטריות' וכי יש לסווג את הטיפ "כהכנסת עבודה של עובדי שרשרת השירות מאת המעסיק", הן לעניין משפט העבודה והן לעניין דיני הביטוח הלאומי.
לפיכך, כספי התשר בענף המסעדנות צריכים להיחשב כהכנסת המסעדה, וכל הכנסה של המלצר מטיפים צריכה להיחשב כהכנסת עבודה שלו מאת מעסיקו – החייבת בכלל הזכויות הסוציאליות וההפרשה לביטוח הלאומי.
זאת, גם במידה והטיפ שולם ישירות למלצר, לא עבר דרך הקופה, שולם באמצעי תשלום נפרד מזה שבאמצעותו שולמה יתר הארוחה, ולא נרשם בספרי המסעדה או ביומן השירות.
לאור העובדה שעל פי המצג כלפי הלקוחות ועל פי הנוהג המקובל, כספי הטיפים מיועדים לתשלום שכר לשרשרת השירות – ברירת המחדל היא שהמעסיק רשאי להשתמש בכספי הטיפים אך ורק לשם תשלום שכר העבודה לעובדים אלו.
המעסיק אינו רשאי לעשות בהם כל שימוש אחר, לרבות תשלום תשלומי החובה: הפרשות מעסיק לפנסיה או זכויות סוציאליות אחרות.
עם זאת, נקבעה בפסק הדין 'תניה חורגת', לפיה רשאי המעסיק להגיע עם עובדי השירות להסכמה לפיה יכול להשתמש בכספי הטיפים העולים על שכר המינימום, לצורך תשלומי החובה כגון הפרשות לפנסיה וזכויות סוציאליות.
זאת, רק בכפוף להסכמת העובדים, וכן "בכפוף לכל דין ודיני החוזים בכלל זה".
בכל מקרה נקבע כי לא ישולם לעובד שכר פחוּת משכר המינימום או משכר בשיעור גבוה יותר שסוכם עליו, לפי הגבוה.
פסק הדין קבע כי אי-תשלום דמי ביטוח לאומי בגין כספי התשר לא ייחשב כאי-תשלום מצד העובד, משום שלא הוא חייב בתשלומם למוסד (כפי שהיה בעבר כשהוגדרו כהכנסה של העובד שלא מאת המעסיק.; הגמלאות המגיעות לעובדים יחושבו על פי שכרם המלא הכולל את הטיפים, גם במקרים בהם לא שולם בגינם.
בית הדין הבהיר כי במקרים שלא שולמו מלוא דמי הביטוח הלאומי יהיה מקום לשקול אם המוסד רשאי לחזור אל המעסיק בתביעת שיפוי ובאילו תנאים.
השופט פליטמן חידד כי הוא מודע לעובדה שבית הדין הארצי הופך בפסיקתו את הלכת אסתר כהן שנקבעה בבג"ץ, אך נימק את הצורך בכך בעובדה שבתי הדין בכלל ובג"ץ בפרט קראו למחוקק מספר פעמים להסדיר את הסוגיה בחקיקה, אך המחוקק נמנע מכך גם חמש שנים לאחר פסק הדין בעניין כהן.
פסק הדין ניתן ב-26 במרץ 2018 אך לאור היקף השינוי שקבעה הפסיקה, הגדיר בית הדין תקופת הסתגלות טרם כניסת פסק הדין לתוקף עד 1 בינואר 2019. (זאת למעט תיק בודה שהוחזר כאמור לבית הדין האזורי לעבודה לחישוב פיצויים בהתאם למסקנה החדשה על מעמד הטיפ)
פסק הדין הביא לשינוי משמעותי בתנאי העובדים בתחום המלצרות, אשר התחילו לקבל זכויות סוציאליות, הפרשות פנסיוניות והפרשה לביטוח הלאומי.
שינוי זה קיבל יתר משמעות עם פרוץ מגפת הקורונה בשנת 2020, בעקבותיה הוצאו מרבית עובדי ענף המסעדנות לחופשה ללא תשלום וקיבלו דמי אבטלה.
בעקבות פסק הדין, חושבו דמי האבטלה של מלצרים רבים בהתאם לשכרם האמיתי ולא בהתאם לשכר מינימום כפי שהיה נהוג טרם פסק הדין.
לאחר פסק הדין, מסרה רשות המיסים כי תבחן את סוגיית מיסוי המע"מ בגין כספי הטיפים.
בפועל לא ננקטו מהלכים בנושא עד שבאפריל 2025 הודיעה רשות המיסים שהיא נסוגה מכוונתה למסות את הטיפים, ובלבד ששולמו באופן וולנטרי, תועדו ביומן השירות של המסעדה, דווחו כדין בתלושי השכר של העובדים ושולמו עבורם כדין מס הכנסה ודמי ביטוח לאומי.
בית הדין לעבודה עצמו הבהיר בפסק הדין כי כל קביעותיו בנושא הטיפים נכונות בהיבט של דיני העבודה והביטוח הלאומי עליהם אמון בית הדין לעבודה, ולא בתחום המיסוי שהוא מחוץ לסמכות בית הדין לעבודה.
המשפטנים יוסי רחמים וצאלח אבו עמשה הציעו במאמר שפרסמו בשנת 2022 כי יש לבחון את יישום הלכת הטיפים גם בענפים נוספים בהם הטיפ הוא "נוהג מושרש היטב, העולה כמעט כדי נורמה משפטית בת-תוקף".
במאמרם הציעו כי ענף שכזה עשוי להיות תחום הטיולים המאורגנים בארץ ובחו"ל בהם נהוג לשלם טיפ הן למדריך והן לנהגי האוטובוס, שעל פי רוב אף מבקשים זאת ומבהירים שכך מקובל.
סעיף התניה החורגת בפסק הדין, המאפשרת לכאורה תשלום ההפרשות והזכויות הסוציאליות מתוך כספי הטיפ, בכפוף ל"הסכמה עם עובדי שרשרת השירות" עורר ביקורת ודיון פרשני.
בין היתר עולה השאלה מה נחשב להסכמה מצד עובדי שרשרת השירות, וזאת בשים לב לפערי הכוחות המהותיים שבין עובד למעסיק.
בריאיון שנתן הנשיא פליטמן לאחר פרישתו, התייחס לסוגיית התניה החורגת, ואמר שעל אף שאפשרות זו קיימת ברמה התאורטית ומופיעה בפסק הדין, הוא רואה מספר בעיות מהותיות בפני יישומה ברמה המעשית.
"אם הטיפ הוא שכר, שכר עבודה רגיל – במה זה שונה מסיטואציה רגילה שבו המעסיק אומר לעובד: 'תראה את כל החבויות שלי אני מטיל עליך עכשיו'?
ואז מתעוררת השאלה איך בית הדין צריך להתייחס לדבר כזה".
בעקבות התבטאותו זו עתר נגד פליטמן ארגון 'מסעדנים חזקים ביחד' לנציב הקבילות על השופטים.
בעקבות עתירה זו הבהיר פליטמן פעם נוספת את עמדתו ומסר: "אם לוקחים את החריג והופכים אותו לכלל, ומנכים זכויות סוציאליות מהשכר – זה מנוגד להוראות חוק הגנת השכר ועל כן זהו ניכוי שאינו כדין".
בפועל, במרבית המסעדות התפתח הנוהג לפיו המעסיקים מחתימים את העובדים על 'כתב הסכמה' לניכוי כספי הפרשות המעסיק לפנסיה, הזכויות הסוציאליות וכו' מתוך כספי הטיפים כשהם נסמכים על התניה החורגת שבפסק הדין.
סוגיה זו טרם הגיעה לבית הדין לעבודה.
הסתדרות הנוער העובד והלומד והמייצגת בני נוער וצעירים עובדים ואת עובדי ענף המלצרות אף יצאה בקמפיין בקריאה למלצרים שלא לחתום על כתבי הסכמה מסוג זה.
בפסק דין מיוני 2026 קבע הרכב בראשות נשיאת בית הדין הארצי לעבודה ורדה וירט לבנה כי על מנת ליישם את התניה החורגת יש חובה לקבל מהעובדים אישור בכתב, וכי אין די ב'הסכמה שבשתיקה'.
עוד קבעה כי קבוצת מלצרים במסעדה שהתאגדו בהסתדרות הנוער העובד והלוד בעקבות החלת התניה החורגת על תנאי עבודתם - לא נתנו הסכמתם לכך, ולפיכך התניה החורגת יושמה עליהם שלא כחוק.
פסק דין הפרישה של הנשיא פליטמן
כמקובל בעת פרישת שופטים, בחר הנשיא פליטמן בפסק דין הטיפים להיות פסק דינו האחרון לאחר 30 שנות שיפוט בבתי הדין לעבודה.
את תקציר פסק הדין הקריא פליטמן באולם בית הדין הארצי באירוע הפרישה, בנוכחות נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות, שרת המשפטים איילת שקד, שופטים ומכובדים נוספים.
פסק הדין כונה על ידי הנשיא פליטמן פשר התשר.
פסק הדין מתייחד בכך, שכלל ראשי הפרקים בו מבוססים על ציטוטים משיריו של המשורר נתן אלתרמן, שפליטמן הוא מחובבי שירתו.
את תוכן העניינים שבפתח פסק הדין, כינה פליטמן בהומור 'תפריט'.
v Wednesbury Corporation (ידוע כפסק דין ונסברי או הלכת ונסברי) הוא פסק דין אנגלי משנת 1947. נקבעו בו הכללים לשימוש בעילת סבירות בביקורת שיפוטית על החלטות רשות מבצעת או רשויות מנהליות שתחתיה.
פסק הדין הוזכר בהקשר של עילת הסבירות בישראל, בין היתר בדיונים על החקיקה לפסילת עילת הסבירות בבג"ץ בישראל, בספטמבר 2023.
בפסק הדין הוגדרו שלושה תנאים הנדרשים על מנת שבית המשפט יתערב בהחלטה מינהלית כדי לתקנה.
בשנת 1947 קיבלה חברת Associated Provincial Picture Houses רישיון מתאגיד ונסברי - רשות מקומית בסטפורדשייר - להפעיל בית קולנוע בימי ראשון, בתנאי שלא תותר כניסה לילדים מתחת לגיל 15, בין אם יגיעו בליווי מבוגר ובין אם לאו.
על פי "חוק הקולנוע 1909" שהיה תקף אז, בתי קולנוע יכלו להיות פתוחים בימי שני עד שבת בלבד.
חריגה מכלל זה לפתיחת בתי קולנוע בימי ראשון התאפשרה רק בהחלטה של רשות מקומית או בפנייה ממפקד כוחות הצבא המוצבים בשכונה.
חוק ה-Sunday Entertainments Act משנת 1932 אפשר פתיחת בתי קולנוע בימי ראשון על ידי הרשויות המקומיות בכפוף לתנאים עליהם החליטה הרשות, ולאחר שנערכה בנושא הצבעת רוב ברובע.
Associated Provincial Picture Houses ביקשו להכריז שהתנאי שהוצב לגבי גיל הילדים אינו מקובל ונמצא מחוץ לסמכותו של התאגיד.
בית המשפט קבע כי אין בסמכותו להוציא צו לביטול ההחלטה הנתבעת.
נקבע כי על מנת שבית המשפט יאמץ סעדים כלשהם נגד החלטות גופים ציבוריים, יהיה עליו לקבוע כי התקיימו התנאים הבאים, וכי מקבל ההחלטות:
נתן משמעות גבוהה לעובדות לא רלוונטיות לתהליך.
לא נתן רלוונטיות לעובדות שהיו ראויות להילקח בחשבון בתהליך.
קיבל החלטה אבסורדית לחלוטין, החלטה שהיא כל כך בלתי סבירה, ששום רשות סבירה לא הייתה יכולה לקבל אותה.
בית המשפט קבע כי במקרה הספציפי שנדון לפניהם, ובהתאם לסטנדרטים שנקבעו, התנהלות התאגיד לא הגיעה לרמה של חוסר סבירות ולכן דחה את עתירת מפעילת הקולנוע, והחלטת הרשות המקומית נותרה על כנה.
השופט הלורד גרין אמר (עמ' 229):
בעקבות פסק הדין נקבעה "עילת הסבירות של ונסברי" המתייחסת בעיקר לתנאי השלישי של החלטה שהיא כל כך בלתי סבירה, ששום רשות סבירה לא הייתה מחליטה כך.
העיקרון מצוטט בבתי המשפט בבריטניה ובישראל כסיבה לפיה על בתי המשפט להסס לפני שיתערבו בהחלטות של רשות מבצעת.
באנגליה בשנים האחרונות (בעיקר עקב חקיקת חוק זכויות האדם בשנת 1998), מערכת המשפט עברה לגישה קפדנית פחות, בטענה כי בנסיבות מסוימות יש צורך לבצע ביקורת בוחנת יותר של החלטות מנהליות.
בית הדין האירופי לזכויות אדם מחייב את בית המשפט הבודק להכפיף את ההחלטה המקורית ל"בדיקות חרדה" (anxious scrutiny) באשר לשאלה האם אמצעי מינהלי מפר את זכות האמנה האירופית לזכויות אדם.
על מנת להצדיק פגיעה שכזו על המשיבים להראות כי פעלו על פי "צורך חברתי דוחק" (pressing social need) וכי האמצעים שננקטו לשם כך היו מידתיים להגבלת הזכות.
טקסס נגד פנסילבניה, 592 (2020), הייתה תביעה שהוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית נגד ניהול הבחירות לנשיאות 2020 בארבע מדינות בהן ג'ו ביידן ניצח את הנשיא המכהן דאז דונלד טראמפ.
התביעה, שהוגשה על ידי התובע הכללי של מדינת טקסס, , ב-8 בדצמבר 2020, תחת , טענה כי ג'ורג'יה, מישיגן, פנסילבניה וויסקונסין הפרו את חוקת ארצות הברית על ידי שינוי הליכי הבחירות באמצעים לא חוקתיים - ובכך הפרו את תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות.
התביעה ביקשה לעכב זמנית את ספירת הקולות המאושרת מארבע המדינות הללו לפני ההצבעה בחבר האלקטורים ב-14 בדצמבר.
התביעה הוגשה לאחר שכ-90 תביעות שנבעו ממחלוקות על תוצאות הבחירות שהגישו טראמפ והמפלגה הרפובליקנית נכשלו בבתי משפט מדינתיים ופדרליים שונים.
התביעה נוסחה על ידי צוות עורכי דין המקושרים לקמפיין הנשיאותי של טראמפ.
פקסטון הסכים להגיש את התביעה לאחר שתובעים כלליים אחרים סירבו לעשות זאת.
התובע הכללי של טקסס, , התנגד לתביעה וסירב לאפשר את הוספת שמו.
פקסטון שכר את , שעזר לנסח את התביעה, כיועץ מיוחד שיסייע בתביעה.
תוך יום אחד מהגשת התביעה, טראמפ, יותר מ-100 נציגים רפובליקנים ו-18 תובעים כלליים רפובליקנים הגישו בקשות לתמוך בתיק.
טראמפ התייחס למקרה כאל "המקרה הגדול" מתוך כלל התביעות נגד תוצאות הבחירות.
התובעים הכלליים של המדינות הנתבעות, שהצטרפו לסיכומים שהוגשו על ידי עמיתיהם מעשרים מדינות אחרות, שתי טריטוריות ומחוז קולומביה, קראו לבית המשפט לדחות את התביעה, כאשר התובע של פנסילבניה כינה זאת "ניצול לרעה של ההליך השיפוטי".
מומחים משפטיים טענו כי התביעה לא צפויה להישמע ולא צפויה להצליח.
ב-11 בדצמבר, בית המשפט העליון הוציא צו שדחה את התביעה על בסיס העובדה שעל פי פרק 3 של החוקה, לטקסס אין זכות עמידה לערער על תוצאות הבחירות שנערכו על ידי מדינה אחרת.
מספר מדינות שינו את חוקי ההצבעה שלהן לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020 כדי להקל על , בשל החשש שהצבעה פנים אל פנים תחשוף מצביעים לקורונה.
בעקבות השינויים, נוצרו אתגרים משפטיים ברחבי המדינה.
כמה מהמקרים כללו תקנות הצבעה ששונו על ידי הרשות המבצעת של המדינות ולא על ידי בתי המחוקקים של המדינות.
בעתירה, טענה טקסס ששינויים כאלה מפרים את פרק 2 לחוקת ארצות הברית.
ספירת הקולות הראשונית, שהושלמה בשבוע של יום הבחירות, הראתה שג'ו ביידן זכה במספיק קולות בחבר האלקטורים כדי להבטיח את הנשיאות.
טראמפ והוועדה הרפובליקנית הלאומית (RNC) פתחו בהגשת תביעות נגד מדינות מתנדנדות וקראו תיגר על ספירת הקולות שלהן, במיוחד במדינות שהצביעו לטראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 אך עברו לביידן ב-2020, כמו פנסילבניה, מישיגן, ויסקונסין וג'ורג'יה.
רוב התביעות שהוגשו על ידי טראמפ וה-RNC נדחו מטעמים פרוצדורליים או מהותיים בבתי המשפט ולא השפיעו על התוצאה הצפויה של חבר האלקטורים.
לפני ואחרי הבחירות, טראמפ הצהיר על ציפייתו שבית המשפט העליון יקבע את התוצאה.
לאחר הבחירות, הצוות המשפטי שלו ביקש להביא תיק בפני בית המשפט, שבו שופטים שמרנים - כולל שלושה שמונו על ידי טראמפ - החזיקו ברוב של 6-3.
התיק הוגש ב-8 בדצמבר 2020 ישירות לבית המשפט העליון, מכיוון שהוא מחזיק בסמכות השיפוט המקורית על סכסוכים בין מדינות.
מקרים כאלה הם נדירים: היו 123 מקרים של "סמכות שיפוט מקורית" בין השנים 1789 ל-1959. תיקי סמכות שיפוט נדונים באופן מיידי בהתאם לכלל 17, ברגע שהתובע מגיש את בקשת רשות ההגשה ומשלם את דמי ההגשה.
מכיוון שהתביעה ביקשה דיון מזורז, קבע בית המשפט תאריך יעד לתגובתן של ארבע המדינות הנתבעות עד ל-15:00 אחר הצהריים ב-10 בדצמבר.
בעוד שתיק טיפוסי כזה דורש רק ארבעה שופטים, בתיק הזה ישבו חמישה שופטים.
התביעה הוגשה על ידי התובע הכללי של טקסס, קן פקסטון.
היא טענה כי ג'ורג'יה, מישיגן, פנסילבניה וויסקונסין הפרו את החוקה בכך ששינו את נוהלי הבחירות שלהן כדי להגביל את התפשטות מגפת הקורונה.
התביעה הוגשה באותו יום שבו נקבע הסף שמעבר לו הקונגרס חייב על פי לקבל תוצאות מאושרות מהמדינות לקראת ההצבעה הרשמית של חבר האלקטורים ב-14 בדצמבר 2020. בתביעה נטען כי ארבע המדינות "התעלמו מדרישות החוק לגבי האופן שבו [פתקי הצבעה בדואר] התקבלו, הוערכו ונספרו".
עוד נטען כי תהליכי הבחירות בארבע המדינות הנתבעות "סבלו מאי סדרים משמעותיים ולא חוקתיים", ולכן לא ברור מי "ניצח באופן לגיטימי בבחירות 2020".
בתביעה, טקסס טענה כי הנתבעים, על ידי שינוי הליכי הבחירות שלהם, הפרו שלושה סעיפים בחוקה: סעיף האלקטורים, ו.
בפרט, היא טענה כי החוקה דורשת ששינויים בהליכי הבחירות יבוצעו רק על ידי בתי המחוקקים של המדינות, ולא על ידי מנהלים כמו מזכירי המדינה.
בהתאם לכך, נטען כי השינויים בהליכי הבחירות שנעשו על ידי החלטת נציג הרשות המבצעת, ולא על ידי שינויים בחוקי המדינה, הפכו את תוצאות הבחירות לחסרות תוקף מבחינה חוקתית.
טקסס טענה שיש לה זכות עמידה לתבוע כדי למנוע מהקולות שלה לעבור "דילול".
לטענתה, ה"הונאה הופכת לבלתי ניתנת לגילוי" מכיוון ש"פעולות לא חוקיות של פקידי בחירות הורסות למעשה את הראיות".
השאלה אם "הבוחרים ביצעו הונאה" לא הייתה "הסוגיה החוקתית" במקרה הזה.
לכן, טקסס הצהירה שהיא לא צריכה "להוכיח" הונאה.
הסעד שטקסס ביקשה היה לחסום את ארבע המדינות הללו מלהצביע בחבר האלקטורים ולהאריך את המועד האחרון שבו על המדינות להגיש את הצבעתן המאושרת.
בתגובתה למדינות הנתבעות ב-11 בדצמבר, הצהירה טקסס כי "המדינות הנתבעות אינן מתייחסות ברצינות לסוגיות חמורות שטקסס מעלה, ובוחרות להסתתר מאחורי בתי משפט אחרים והחלטות שבהן טקסס לא יכולה להשתתף ולאפיין באופן שגוי הן את הסעד שטקסס מבקשת והן את ההצדקה לסעד זה".
בראיון טען פקסטון כי "המקום היחיד שאנחנו יכולים להגיש הוא בית המשפט העליון, ועשינו את מה שעשינו כמו שצריך, אז לקרוא לזה 'הסתה' זה ממש מגוחך".
תובעים כלליים של 17 מדינות נוספות הגישו תצהיר משותף ב-9 בדצמבר התומך בטקסס.
באותו יום הגיש טראמפ בקשה, ובה ניסה להצטרף לתיק כתובע.
התצהיר של טראמפ הוגש על ידי פרופסור .
יותר מ-120 חברים רפובליקנים בבית הנבחרים הגישו תצהיר לתמיכה בתביעה, כולל יושב ראש בית הנבחרים קווין מקארתי וסגנו סטיב סקליס.
106 חברי בית הנבחרים חתמו בתחילה על התמיכה בתובע.
20 חברים נוספים הצטרפו לפני שהתביעה נדחתה.
ב-10 בדצמבר, התובעים הכלליים של שש מדינות - ארקנסו, יוטה, לואיזיאנה, מיזורי, מיסיסיפי ודרום קרוליינה, עתרו לבית המשפט העליון כדי לאפשר להם להצטרף לטקסס כתובעים בתיק, בהובלתו של התובע הכללי של מיזורי, אריק שמיט.
תצהיר ידידי בית המשפט בעד הנתבעים הוגש על ידי קבוצה של בעלי תפקידים ובכירים רפובליקנים לשעבר.
הנתבעים הגיבו ב-10 בדצמבר, וקראו לבית המשפט לדחות את התביעה.
תשובת פנסילבניה כינתה את התביעה "ניצול לרעה של ההליך המשפטי".
המדינות קראו לשופטים "לשלוח מסר ברור וחד משמעי שאסור לשחזר התעללות כזו".
באותו יום, התובעים הכלליים של מחוז קולומביה, גואם, איי הבתולה ו-20 מדינות נוספות, הגישו תצהיר תמיכה במדינות הנתבעות.
אף על פי שהתובע הכללי של מונטנה, , השתתף בתצהיר המשותף שהוגש ב-9 בדצמבר לתמיכה בטקסס, מושל מונטנה היוצא סטיב בולוק הגיש תצהיר נפרד ב-10 בדצמבר לתמיכה בנתבעים.
ב-10 בדצמבר, התובע הכללי של אוהיו, , הגיש בקשה שאינה תומכת באף אחד מהצדדים, אך הצהיר כי "המדינות צריכות שבית המשפט יכריע, בהקדם האפשרי, בשאלה אם סעיף האלקטורים מתיר לבתי המשפט של המדינה (ולפקידי ממשל במדינה) לשנות את הכללים לפיהם מתנהלות הבחירות לנשיאות".
יוסט גם אמר שאוהיו לא יכולה לתמוך בבקשת טקסס לסעד מכיוון שעמדתה של אוהיו היא שבתי משפט פדרליים לא צריכים לעקוף את סמכותם של בתי המחוקקים של המדינות על הבחירות.
אריזונה הגישה גם היא תצהיר על סמכות השיפוט אך לא תמכה באף אחד מהצדדים.
התביעה ספגה ביקורת מצד מומחים משפטיים וכונתה "מוזרה".
אלן דרשוביץ תיאר את התיק "יצירתי אך לא סביר שינצח", מכיוון שהטענה שטקסס, במקום בוחריה, נפגעה (כדי לעקוף את התיקון ה-11 לחוקת ארצות הברית) היא "מופרכת"; הוא גם הביע חשש שהתיק הוגש מאוחר מדי.
פרופסור אחר למשפטים בהרווארד, נוח פלדמן, תיאר את התביעה כניסיון הפיכה של הרפובליקנים.
הסנאטור טד קרוז, ששימש בעבר כתובע הכללי של טקסס וטען בפני בית המשפט בכמה תיקים בזמן שכיהן בתפקיד זה, קיבל את בקשתו של טראמפ לטעון בתיק אם בית המשפט ידון בו.
מומחים משפטיים העריכו שבית המשפט העליון לא יאשר את התיק, בהתחשב בחוסר רצונו לשמוע ערעורים לאחר הבחירות.
באותו יום שבו הוגשה התביעה של טקסס, בית המשפט סירב לשמוע טיעונים בערעור אחר שהוגש לאחר הבחירות, קלי נגד פנסילבניה, ללא כל התנגדות.
הנתבעים גם טענו כי העיקרון המשפטי של שיהוי, שעשוי למנוע הגשת תביעה אם היא מוגשת מאוחר מדי, מהווה עילה לדחיית התביעה של טקסס.
מושל טקסס הרפובליקני גרג אבוט אותת על תמיכתו בתיק, ואמר כי התיק "מנסה להאיץ את התהליך, לספק ודאות ובהירות לגבי תהליך הבחירות כולו.
ארצות הברית של אמריקה זקוקה לזה".
הנשיא טראמפ צייץ מחדש כמה ציוצים שהביעו תמיכה בתביעה.
ב-9 בדצמבר הוא הבטיח להתערב בתביעה, והגיש בקשה לעשות זאת באותו יום, ובכך ניסה להצטרף לתביעה כתובע.
ב-10 בדצמבר הוא צייץ בטוויטר כי "לבית המשפט העליון יש סיכוי להציל את ארצנו מניצול לרעה הגדול ביותר של בחירות בהיסטוריה של ארצות הברית".
ב-11 בדצמבר הוא צייץ: "אני רק רוצה למנוע מהעולם להרוג את עצמו!
כעת, כשממשל ביידן יהיה בלגן מוכה שערוריות במשך שנים רבות, הרבה יותר קל לבית המשפט העליון של ארצות הברית לציית לחוקה ולעשות את מה שכולם יודעים שצריך לעשות".
הסנאטורים הרפובליקנים דייוויד פרדו וקלי לפלר, הביעו תמיכה בתביעה.
התובע הכללי הרפובליקני של לואיזיאנה, ג'ף לנדרי, תמך גם הוא.
בתגובה לדוא"ל שנשלח לכל חבר רפובליקני בבית הנבחרים מחבר הקונגרס מייק ג'ונסון מלואיזיאנה, הצטרפו 125 רפובליקנים כדי לחתום על מסמך התומך בתביעה.
משרד התובע הכללי הרפובליקני של ג'ורג'יה, , מתח ביקורת על התביעה ועל פקסטון.
ב-8 בדצמבר אמרה הדוברת של קאר כי פקסטון "טועה מבחינה חוקתית, משפטית ועובדתית לגבי ג'ורג'יה".
טראמפ הזהיר את קאר שלא לגייס בכירים רפובליקנים אחרים נגד התביעה, והרוב הרפובליקני בסנאט של מדינת ג'ורג'יה הביע את תמיכתו בהגשת התביעה.
התובעת הכללית הדמוקרטית של מישיגן, , מתחה ביקורת על התביעה, וכינתה אותה "תעלול פרסומי...
מתחת לכבודו" של משרד התובע הכללי של טקסס, ואמרה כי "שחיקת האמון במערכת הדמוקרטית שלנו אינה מיוחסת לאנשים הטובים של מישיגן, ויסקונסין, ג'ורג'יה או פנסילבניה, אלא לפקידים מפלגתיים, כמו מר פקסטון, שמציבים נאמנות לאדם לפני נאמנות למדינתם".
התובע הכללי של ויסקונסין, , כינה את המקרה "מביך באמת".
התובע הכללי של פנסילבניה, ג'וש שפירו, הצהיר כי "ההתקפות המתמשכות על מערכת הבחירות ההוגנות והחופשיות שלנו הן מעבר לחסרות ערך, מעבר לפזיזות - הן מזימה של נשיא ארצות הברית וחלק מהמפלגה הרפובליקנית להתעלם מרצון העם - ולמנות את המנצחים שלהם".
צ'יפ רוי, חבר קונגרס רפובליקני מטקסס וראש הסגל לשעבר של הסנאטור טד קרוז, תיאר את התביעה כ"הפרה מסוכנת של הפדרליזם שמהווה תקדים לכך שמדינה אחת מבקשת מבתי משפט פדרליים לפקח על הליכי ההצבעה של מדינות אחרות".
הסנאטור הרפובליקני מטקסס ושופט בית המשפט העליון לשעבר של טקסס, ג'ון קורנין, אמר שהוא לא מסוגל "להבין את התיאוריה המשפטית" מאחורי התביעה.
המושל גארי הרברט והמושל הנבחר ספנסר קוקס מיוטה, שניהם רפובליקנים, גינו את החלטתו של התובע הכללי הרפובליקני של מדינת יוטה להצטרף כידיד התביעה.
, לשעבר יו"ר הוועדה הרפובליקנית הלאומית, כינה את החלטת חברי בית הנבחרים הרפובליקנים להצטרף לתביעה "פגיעה בחוקה" ש"תשאיר כתם בל יימחה" על "עורם הפוליטי".
ב-11 בדצמבר, ב, פסק בית המשפט כי לטקסס אין זכות עמידה ודחה את התביעה:בקשת הרשות של מדינת טקסס להגיש כתב תלונה נדחית בשל היעדר מעמד לפי סעיף 3 לחוקה.
טקסס לא הפגינה עניין מוכר מבחינה משפטית באופן שבו מדינה אחרת מנהלת את הבחירות שלה.
כל שאר הבקשות התלויות ועומדות נדחות כשנויות במחלוקת.
השופט אליטו, שאליו הצטרף השופט תומאס, לא הסכים עם הפסיקה ששללה את הרשות להגיש תלונה, אך לא מצא הצדקה אחרת עבור התובעים.
הוא כתב שבית המשפט מחויב לדון בתיק:לדעתי, אין לנו שיקול דעת לדחות הגשת כתב תלונה בתיק הנופל בתחום סמכותנו המקורית...
לפיכך הייתי נעתר לבקשה להגשת כתב התביעה אך לא הייתי נותן סעד אחר, ואינני מביע דעה בשום נושא אחר.
לאחר שבית המשפט סירב לדון בתיק, אלן וסט, אז יו"ר המפלגה הרפובליקנית של טקסס, הציע ש"מדינות שומרות חוק צריכות להתאחד וליצור איחוד של מדינות שיצייתו לחוקה".
ההצהרה זכתה לביקורת מצד אדם קינזינגר הרפובליקני מאילינוי, שאמר כי הקריאה לפרישה מסוכנת.
מ ועורך הנשיונל ריוויו מתחו גם הם ביקורת על דבריו של וסט, ואמרו שהם אינם מייצגים את "המפלגה של לינקולן".
הנשיא טראמפ מתח ביקורת חריפה על החלטת בית המשפט ואמר: "זהו עיוות דין גדול ומביש.
אזרחי ארצות הברית רומו וארצנו הושפלה.
מעולם לא נתנו לנו אפילו את יומנו בבית המשפט!" דוברת הבית הלבן קיילי מקנאני, הדהדה את הרעיון כי התיק מעולם לא קיבל סיכוי, ואמרה כי השופטים "הסתתרו מאחורי הליכים...
אין דרך להגיד את זה חוץ מזה שהם התחמקו".
פקסטון, מצדו, אמר כי ההחלטה "מצערת".
מקמפיין ביידן נמסר: "בית המשפט העליון דחה בנחישות ובמהירות את ההתקפות האחרונות של דונלד טראמפ ובעלי בריתו על התהליך הדמוקרטי.
זה לא מפתיע - עשרות שופטים, פקידי בחירות משתי המפלגות והתובע הכללי של טראמפ עצמו דחו את ניסיונותיו חסרי הבסיס להכחיש שהוא הפסיד בבחירות".
יו"ר בית הנבחרים ננסי פלוסי פרסמה הצהרה כי "בית המשפט דחה בצדק את התביעה הרפובליקנית הקיצונית, הבלתי חוקית והלא דמוקרטית להפוך את רצונם של מיליוני מצביעים אמריקאים" והזהירה כי "הרפובליקנים חייבים להפסיק אחת ולתמיד את חתרנות הבחירות שלהם - מיד".
בנוסף היא נזפה בחברי בית הנבחרים שתמכו בתביעה: "126 החברים הרפובליקנים שחתמו על התביעה הזו הביאו קלון לבית הנבחרים.
במקום לקיים את שבועתם לתמוך בחוקה ולהגן עליה, הם בחרו לחתור תחת החוקה ולערער את אמון הציבור במוסדות הדמוקרטיים המקודשים שלנו".
פסק דין זול בו בע"מ נגד זיידה (ע"א 810/82 זול בו בע"מ נגד זיידה) הוא פסק דין של בית המשפט העליון בישראל העוסק בשאלות הנובעות מבעלות משותפת במקרקעין, ובפרשנותו של סעיף 30 לחוק המקרקעין.
פסק הדין נחשב לאחד מפסקי הדין הבסיסיים בדיני הקניין, וההלכה שקבע כי השותפות במקרקעין כפופה להחלטת הרוב, אך להחלטה זו יש סייגים כדוגמת תום הלב עודה חלה במשפט הישראלי.
האחים מתתיהו ומשה זיידה היו בעלים במשותף במבנה ששימש כנגרייה.
למתתיהו היו 5/8 מן הזכויות במבנה, ולמשה היו 3/8 מן הזכויות במבנה.
משה הלך לעולמו והעביר את חלקו לאלמנתו ולילדיו.
מתתיהו פרש, והנגרייה נותרה ללא שימוש.
מתתיהו השכיר את הנגרייה לחברת זול-בו בע"מ, וזאת מבלי לקבל הסכמתם של אחייניו וגיסתו השותפים בנכס, ובעלי מיעוט החלקים בו.
חברת זול-בו ניהלה בנכס מחסן מכירות.
משגילו זאת האחיינים הגישו לבית המשפט תביעה לסילוק ידה של חברת זול-בו מהנכס.