tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכך מדגיש הנביא את היחס בין האל לעמו: קיומו של האל אינו תלוי בעם ישראל; כשהעם חוטא, האל יכול "להסיר" אותו מעליו בקלות שבה אדם מסיר את שיערו, ללא פגיעה במהות האלוהית.
חוקרים כדוגמת פנחס ארצי ופיליפ אלכסנדר מזהים כאן את הביטוי המקראי המובהק לתפיסת ה"אומפלוס" (Omphalos, טבור העולם).
תפיסה זו רואה בירושלים את המרכז הפיזי של היקום.
יחזקאל ככל הנראה מתפלמס עם המפות הבבליות של תקופתו (כדוגמת "מפת העולם הבבלית"), שהציבו את בבל במרכז.
הנביא מאמץ את הסכמה הקרטוגרפית אך טוען אותה במשמעות חדשה: המרכזיות של ירושלים אינה מקנה לה חסינות, אלא מטילה עליה אחריות מוסרית ומשפטית כבדה יותר משל שאר העמים, ולכן עונשה נעשה "לעיני הגויים".
פסוק זה הפך לימים לבסיס התאולוגי של הכרטוגרפיה הנוצרית בימי הביניים.
במפות העולם הידועות כ"מפה מונדי" (Mappa Mundi), וכן במפות "T and O", צוירה ירושלים במרכז הגאומטרי המדויק של העולם, לא מתוך ידע גאוגרפי, אלא כפרשנות מילולית לפסוקו של יחזקאל "בתוך הגויים שמתי".
העונשים הקשים בפרק, ובפרט התיאור של קניבליזם ("אָבוֹת יֹאכְלוּ בָנִים"), נתפסים במחקר כחלק משפה משפטית של חוזים במזרח הקדום.
חוקר המקרא משה ויינפלד הראה כי בבריתות וואסל אשוריות (כגון ברית המלך אסרחדון), מופיעות קללות כנגד המפר את הברית, הכוללות אזהרה מפורשת על אכילת בשר צאצאים.
יחזקאל מציג את החורבן לא כאירוע שרירותי, אלא כהוצאה לפועל של חוזה ("הברית") שהופר.
התאולוג האמריקאי מיכאל פישביין מצביע על כך שיחזקאל אינו ממציא את העונשים מליבו, אלא מבסס אותם על נבואות עתיקות מן התורה.
בספר ויקרא (פרק כ"ו) מופיעה רשימת אזהרות וקללות ("פרשת התוכחה") הצפויות לעם אם יחטא, ושם נאמר: "וְאֶתְכֶם אֱזָרֶה בַגּוֹיִם, וַהֲרִיקֹתִי אַחֲרֵיכֶם חָרֶב" (כלומר: אשלוף חרב לרדוף אחריכם לגלות).
יחזקאל לוקח את האיום המילולי והמופשט הזה והופך אותו למחזה מוחשי ומזעזע: הוא מפזר את שערותיו לרוח ומכריז באוזני העם את אותו משפט בדיוק: "וְחֶרֶב אָרִיק אַחֲרֵיהֶם".
בכך מבקש הנביא להמחיש לעם שהאזהרות העתיקות של התורה אינן עוד "מילים ריקות", אלא הן מתגשמות כעת במציאות לנגד עיניהם בצורה הפיזית והכואבת ביותר.
פרק ה' מציב מספר אתגרים לחוקרי נוסח המקרא ולבלשנים, הנוגעים הן למילים יחידאיות והן להבדלים משמעותיים בין הנוסח העברי לנוסחים העתיקים האחרים.
בפסוק ז' מופיע כתב אישום חריף כלפי העם: לפי נוסח המסורה (הטקסט העברי המקובל), חטאם של ישראל הוא כפול: הם דחו את חוקי התורה, אך גם לא עמדו בסטנדרטים ובנורמות של הגויים הסובבים אותם (ששמרו אמונים לאלוהיהם).
כלומר, מבחינה מוסרית הם ירדו לשפל נמוך יותר משל העמים עובדי האלילים.
לעומת זאת, בתרגום הפשיטתא (התרגום הסורי העתיק) ובמספר כתבי יד של תרגום השבעים, המילה "לֹא" איננה מופיעה.
לפי גרסה זו, הטקסט הוא: .
לפי גרסה זו, החטא הוא הפוך: התבוללות וחיקוי של מנהגי הגויים.
חוקרי מקרא רבים, כדוגמת משה גרינברג, סבורים כי גרסת "נוסח המסורה" (עם המילה "לא") היא המקורית.
הם מסתמכים על הכלל הפילולוגי "לקטיו דפיציליור" (הגרסה הקשה יותר היא העדיפה, ראו הערה), וטוענים שיחזקאל אכן התכוון לזעזע את שומעיו בטענה הפרובוקטיבית שהם גרועים מהגויים, טענה שחוזרת במקומות נוספים בספר.
בפתח הפסוק משתמש יחזקאל במילה יחידאית במקרא שמשמעותה המדויקת שנויה במחלוקת: .
פרשנות מסורתית: רש"י והמדקדק מנחם בן סרוק גזרו את המילה מלשון "המון" (המהומה, רעש).
פירושם הוא: יען היותכם רועשים, פרועים או מרובים בחטאים יותר מהגויים.
במחקר הבלשני: חוקרים התקשו לגזור משמעות של "מרד" מהשורש ה.מ.נ.
החוקר גודפרי דרייבר הציע כי נפלה כאן טעות סופר ("שיכול אותיות"), וכי המילה המקורית הייתה "הַמְרוֹתְכֶם" (מהשורש מ-ר-ה, למרוד).
לפי הצעה זו, המשמעות היא "יען מרדכם (באלי) יותר מן הגויים".
חרף ההצעות, המילה נותרה בגדר תעלומה המדגימה את העברית הייחודית של יחזקאל.
הרב יחיא אלשיך הלוי (י"ג בתמוז תרע"ה, 25 ביוני 1915 – כ"א בחשוון תשנ"ז, 3 בנובמבר 1996) היה רב תימני שהתפרסם בבקיאותו הרבה וזכה בחידון התנ"ך העולמי.
נולד בצנעא, בירת תימן, בחודש תמוז שנת תרע"ה.
משפחת אלשיך הייתה ידועה כמשפחת רבנים, בהם הרב נתנאל, אביו של הרב יחיא.
בגיל 6 התייתם יחיא מאביו וגדל אצל סבו, רבי יחיא עוזרי.
בגיל צעיר הוכר כבעל זיכרון נדיר וידע בעל פה את פרשיות השבוע עם תרגום אונקלוס.
רבו המובהק היה רבי סעיד עוזרי, ראש ישיבת בית אלאוסטא.
למד בלילות במשך שנים אצל הרב חיים כסאר, שהיה אז ראש ישיבת בית אלשיך, ולמד שם תורה גם מהרב ישראל עוזרי והרב חיים חובארה.
הוא למד בנערותו את התלמוד, את המדרשים ואת כתבי הרמב"ם.
הרב אלשיך היה מראשי ישיבת בית אלשיך בצנעא.
כשעלה לישראל בשנת תש"ט (1949) נלקחו ממנו מאות ספרים וכתבי יד עתיקים, שקיבל כירושה מאבותיו.
דבר זה ציער אותו ואף השפיע על מצבו הבריאותי.
לאחר שעלה לירושלים למד בישיבת מרכז הרב.
הרב אלשיך נהג לנאום במחנות העולים של יהודי תימן כדי לחזק בקרבם את שמירת המסורת.
הוא בלט בקריאה ליהודי תימן להצביע לרשימת הפועל המזרחי ובעקבות כך הוכה לעיתים בידי אנשי מפא"י.
הרב אלשיך ביקש להתגורר בירושלים ועל כן סירב לקבל משרות רבניות בנגב ובהרצליה והתפרנס בדוחק רב.
למרות בקיאותו הגדולה סירב אלשיך לקבל משרת רבנות רשמית ועבד לפרנסתו כמגיה ספרי תורה במשרד הדתות.
רבים היו מגיעים אליו כדי שיברך אותם וכדי להתייעץ איתו.
הוא גם היה בקיא ברפואה עממית ועזר לחולים להירפא בעזרת צמחי מרפא ומרקחות שהיה מכין בביתו.
בסוף ימיו הקים הרב אלשיך בירושלים את ישיבת בית אלשיך מחדש.
הרב אלשיך נפטר בגיל 82 בכ"א בחשוון תשנ"ז, ונקבר בהר המנוחות.
היה נשוי עד לפטירתו ליונה (חממה), בתו של הרב סלימאן קארה.
אלמנתו נפטרה בו' בתמוז ה'תשפ"ג.
בשנת 1958 השתתף בחידון התנ"ך המחוזי בירושלים וביחד עם עמוס חכם ייצג את מחוז ירושלים בחידון הארצי.
בחידון עצמו הגיע למקום השלישי, לאחר חכם ויצחק שלו.
בשנת 1961 התמודד הרב אלשיך שוב, זכה בחידון הארצי והעפיל לחידון העולמי.
בתום החידון הגיעו הרב אלשיך ויריבתו העיקרית, המתמודדת מברזיל, הפרוטסטנטית יולנדה דה סילבה, למספר המקסימלי של הנקודות.
לאחר התייעצות של השופטים הוחלט לשאול את שני המתמודדים שאלה נוספת, שעליה קיבל הרב אלשיך מספר נקודות רב יותר וזכה בחידון.
הוא ענה על השאלות תוך שליטה מוחלטת בתנ"ך וציטוט קטעים שלמים בעל פה.
ביומנו הוא תיאר את שמחת הקהל שנכח באולם:
דמותו היוותה השראה למערכון על חידון התנ"ך, בה גילם אותו אריק איינשטיין.
בנו, הרב נתנאל אלשיך, הוא רב בבאר שבע, ועורך סידורי תפילה ומחזורים תכלאל "תורת אבות".
חתנו, הרב ציון חובארה, הוא רב בקהילה התימנית בשכונת בית וגן בירושלים.
חתנו, הרב יחיאל מדמון, הוא רב בית הכנסת בדיחי בשכונת גאולה בירושלים.
חתנו, הרב דוד אלנדאף, הוא ראש ישיבת בית אלשיך ונכדו של מארי אברהם אלנדאף.
חתנו, הרב יורם עוזרי, הוא מחנך.
רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינובה (כ' בשבט ה'תקע"ה, 1815 - ו' בטבת ה'תרנ"ט, 19 בדצמבר 1898) היה בנו הבכור של רבי חיים הלברשטאם מצאנז.
אדמו"ר, רב, מגדולי גליציה בדורו ומייסד שושלת שינאווא.
מכונה הדברי יחזקאל על שם ספרו.
יחזקאל שרגא נולד בטרנוגרוד, בגיל חמש-עשרה נישא לבתו של רבי אריה לייב ליפשיץ בעל ספר "אריה דבי עילאי", ועבר לגור ליד חותן חמיו, רבי משה טייטלבוים בעיירה אויהל בהונגריה שם למד בחברותא עם נכדו ר' יקותיאל יהודה טייטלבוים (ייטב לב).
כשנפטרה אשתו, לאחר תשע שנים נישא לאחייניתה, ממנה התאלמן לאחר שבע שנים, ונישא עוד שלוש פעמים.
בסך הכול נולדו לו תשעה ילדים.
מנהגו היה לנסוע להרבה צדיקים חלק מהם לפגושם ולהכירם וחלק לקבל אותם עליו להיות לו למורים ורביים, אם זאת רבותיו המובהקים היו רבי אשר ישעיה מרופשיץ, רבי צבי הירש מרימנוב והשר שלום מבעלז.
כיהן כרב ברודניק ובשנת תר"ח (1848) מונה לרב ברוזדול.
לאחר מכן שימש כרב בשינובה, אחר כך בסטרופקוב ובצאנז לאחר פטירת אביו.
לאחר מכן חזר לשינובה בה כיהן באדמו"רות ושם נודע לפועל ישועות.
הוא נודע בקנאותו לאמת ובדקדוקו בהלכה, מאפיינים אלו היו בין הסיבות לכך שהיה לפעמים חולק אפילו על אביו בהלכה ובענייני הכלל.
כמו אביו הצטיין גם הוא בתפילה נלהבת וסוערת.
בשנת תרכ"ט (1869) ביקר בארץ ישראל ושהה בצפת ובירושלים.
בצפת יסד בית כנסת ומקוה שקיים עד היום, וידוע כבית הכנסת צאנז.
דברי תורתו נאספו בספר "דברי יחזקאל" על ידי תלמידו רבי עקיבא הכהן ליבער מיאשניצא.
הספר יצא לראשונה בשנת תרס"א.
בספר יש תורות על התורה, חגים, תהלים, משלי, שיר השירים, תפילות, שבת, מסכת אבות, אגדות, אמירת תורה, מדרש רבה, וכן הערות שכתב על המשניות, גמרא, שו"ע, וספר 'בנאות דשא'.
בסוף מצורפות מספר טיוטות של תשובות בהלכה ששלח (הטיוטות נשמרו אצלו מכיוון שהיו בהן טעויות).
רבי יחזקאל לא אמר תורה בקביעות שכן הוא לא אמר תורה אלא אם כן "שקל במאזני צדק ובהתבודדות מחשבתו הקדושה ובדבקות רב ועצום, ונודע אשר לא הגיד כי אם את אשר נשלח לו מן השמים בלתי לה' לבדו", כדברי בניו בהקדמתם לספר.
הספר כמו מחברו נערץ ונקדש בעיני הצדיקים עד כדי שמובא בספר קדושת אהרן
רבי יחזקאל הוציא לאור את הספרים 'אור החמה' (פירוש לזוהר המהווה חלק שני מספר 'קריית ארבע' של ר' אברהם אזולאי) בשנת תרנ"ז ו'זהרי חמה' (ספר של ר' אברהם אזולאי המהווה קיצור של פירוש הזוהר של ר' אברהם גאלאנטי בשנת תרמ"א.
מאשתו הראשונה טאבע, בת רבי אריה לייביש ליפשיץ:
דרעזיל, אשת הרב פנחס תאומים-פרנקל רב בבוקאווסק ובצישינוב (נינו של הברוך טעם חמיו של רבי חיים מצאנז).
הרב נפתלי הלברשטאם (י"ד בחשוון תקצ"ח - כ"א בכסלו תרכ"ד).
בזיווג ראשון חתנו של רבי אהרן מרימנוב (בן רבי אשר ישעיה מרופשיץ) ובזיווג שני חתנו של רבי משולם זושא חתן רבי יעקב ישראל מצ'רקס.
אביו הוציא את דברי תורתו בספר "איילה שלוחה".
מאשתו השנייה דבורה בת גיסו הרב מרדכי זילברשטיין רבה של הולשיץ (חתן רבי אריה לייביש ליפשיץ):
חיה שרה אשת הרב אלעזר בינדיגר משינאווא בנו של רבי שמואל זנוויל בינדיגר מברדיוב חתנו של רבי נפתלי מליז'ענסק.
היא הייתה אימו של הרב אלימלך בינדיגר, שהיה אדמו"ר מדעש.
הרב משה הלברשטאם (ט' באב תר"ב – י"ב בחשוון תרע"ט), ממלא מקום אביו בשינאווא ולאחר מכן בצאנז.
מאשתו השלישית בריינדיל, בת רבי יהודה צבי הירש אייכנשטיין מראזלא בנו של רבי משה מסאמבור וחתן דודו רבי צבי הירש אייכנשטיין ה"עטרת צבי" מזידיטשוב לא נולדו לו ילדים.
מאשתו הרביעית חנה רחל בת הרב צבי הירש רמר"ז רב בלשנוב (אחיה של הרבנית מלכה רוקח):
מרים מלכה אשת הרב נפתלי רובין רב בוישניצה.
צאצא של רבי נפתלי צבי הורוביץ.
פייגא ביילא אשת הרב מנחם מנדל הלברשטאם רב בפריסטיק ובדוקלא (בן רבי אריה לייבוש מדוקלה).
רבי אברהם שלום (תשרי ה'תרי"ז - ו' בסיוון ה'ת"ש) אבי חסידות סטרופקוב.
רבי אריה לייביש (בערך תר"כ- ג' בתמוז תר"צ) מטארנא.
רבי שמחה ישכר בער (תר"ל - כ' בטבת תרע"ד) אדמו"ר ורב בצ'שאנוב .
מאשתו החמישית שיינדיל בת הרב אברהם גבירצמן מגורליץ, נכדו של רבי אלימלך מליז'נסק וסבו של רבי משה יצחק גווירצמן מפשעווארסק; לא נולדו לו ילדים.
רבי יחזקאל שרגא היה גדול אדמו"רי גליציה בדורו, ונסעו אליו אף אדמו"רים ובני אדמו"רים עד שקרא לו בעל 'דרכי תשובה': "הרבי של הרביים".
רבי יחזקאל רבינוביץ בעל "כנסת יחזקאל" מראדומסק ואחיו רבי נתן נחום הכהן רבינוביץ הרבי מקרימילוב
רבי צבי הירש שפירא ובנו רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש
רבי מאיר שלום רבינוביץ מקאלושין
רבי יוסף אריה לייב פרישרמן מטומשוב
רבי משה יצחק גווירצמן מפשעווארסק
רבי משה ובנו רבי יחזקאל מדעש
רבי ישראל חיים פרידמן מראחוב, בעל "ליקוטי מהרי"ח".
חכם יחיא בן המו רחמים (1870 – 1962) היה הדרשן הראשי של קהילת יהודי מוסול במשך למעלה מיובל שנים ואחד מוותיקי דייניה.
חכם יחיא התמנה לרב הקהילה בעיר מוסול וחזן בבית הכנסת ששון לאחר שהבן איש חי קיבל שאלה מן הקהילה על מספר מועמדים והכריע לטובת חכם יחיא שנים רבות כיהן כחבר בבית הדין של הקהילה ליד הרב הראשי חכם סלימון ברזאני.
נוסף על בקיאותו בש"ס, בפוסקים ובשאר מקורות ההלכה, הצטיין חכם יחיא בגישה רבת הבנה וגמישה, אך גם חסרת פשרה בכל בעיית יסוד.
גם על שאלות של בני קהילות אחרות היה משיב כהלכה באותה בהירות מחשבה ועמקות תפיסה האופיינית לו.
מסביב לפרשת השבוע היה שוזר פרקי אגדה ודברי פרשנות משובצים בסיפורים ומעשיות, במשלים ונמשלים משולבים בענייני דיומא מבוארים ומוסברים בבהירות ובפשטות.
ברטט ובדביקות חסידית היה משמיע ספורים על האר"י הקדוש ותלמידיו ועל הבעל שם טוב, חבורתו ותנועתו.
הודות לדרשותיו המאלפות התעשר אוצר הידיעות הכללי של רבים מבני עדתו שומעי לקחו, נתהדקה זיקתם למסורת והשתרשה בהם התודעה הלאומית והדתית.
מבחינה זו היה חכם יחיא מורה ומדריך-עם נאמן לקהילתו ולשליחותו.
ששון בנימין אהרון, אחד מחכמי קהילת מוסול, כתב על דרשות אלו:
היה דמות ציבורית עממית ונערץ גם על נכבדי העיר המוסלמים והנוצרים ועל אנשי השלטון, בלט במיוחד במעמדים ציבורים וממלכתיים ובימי מבחן ומשבר.
לא פעם לווה את ראש הקהילה למושלי העיר מוסול כדי לדחות גזרות מעל הקהילה.
כמי שמעורה היטב בחיי היום יום של בני קהילתו, שותף בששונם וביגונם ומאציל מרוחו עליהם, מקובל היה על כל שכבותיהם מיישב סכסוכים משכין שלום ואומן הפשרות.
איש עצה ותושייה, אשר ביתו בית ועד לחכמים ומען לכל נצרך ושעתו פנויה לכל דבר מצווה.
חכם יחיא היה איש אמיד.
הוא העסיק כפריים רבים בייצור חקלאי ובגידול צאן ובקר.
בבעלותו הייתה חנות לרוקחות, והוא ידע לייצר תרופות למחלות שונות על ידי ערבוב מיני צמחים.
מוניטין רב יצא לו בגלל התרופה שהמציא לצרעת הגמלים.
ערבים ובדואים נהרו אליו מכל רחבי ארצות ערב ובמיוחד מחצי האי ערב.
שליחיו של המלך עבד אל-עזיז אל סעוד, מייסד הממלכה הסעודית, ביקרוהו לעיתם קרובות כדי לקבל ממנו את תרופת הפלא שהייתה מזור לגמלים.
לחכם יחיא היו שלושה אחים: צאלח, נסים ומרדכי שהקימו משפחות ענפות ועיסוקם היה ברוקחות.
צאלח ייצר תרופות נדירות על ידי ערבוב צמחים ותרופותיו היו מבוקשות בבגדאד ובהודו.
בניו של חכם יחיא היו עזיז, דוד ויעקב.
ליחיא הייתה גם בת ששמה לולו.
חכם יחיא עלה לישראל בשנת 1951, במבצע עזרא ונחמיה.
הוא התגורר בקריית אתא, היה מבין מקימי בית הכנסת "אליהו הנביא" של עולי בבל ברחוב סוקולוב, בקריית אתא הכיר את האדמו"ר ממאקווא רבי משה נתן נטע למברגר זצ"ל והיו לומדים יחד.
חכם יחיא נפטר בשנת 1962 בי"א באדר ב' תשכ"ב, בגיל 93 ונקבר בבית הקברות "נחלת ראשונים" בקריית אתא.
בהלווייתו השתתף האדמו"ר ממאקווא רבי משה נתן נטע למברגר זצ"ל.
מארי יחיא בן שוכר בדיחי (ה'תקס"ג, 1803 - ט"ז בתשרי ה'תרמ"ח, 4 באוקטובר 1887) היה מורה צדק וראש הישיבה הכללית בצנעא בירת תימן, ומנהיג היהודים בכוכבאן.
מגדולי רבני תימן במאה ה-19.
היה בקי הן בתורת הנגלה, והן בתורת הנסתר.
לפרנסתו עסק בכתיבת ספרי תורה.
לימים, התמנה לעמוד בראש הישיבה הכללית בצנעא בית צאלח, שהייתה בבית הכנסת של המהרי"ץ.
בשנת ה'תר"ד (1843) יהודי צנעא סבלו מגזירות.
הרב בדיחי ששימש כטובע מטבעות בית המלכות, נאסר עם אביו עקב עלילה, לאחר שיהודי שהיה ממונה על המטבעה בתימן הוצא להורג, ונרדף על ידי מוחמד בן יחיא.
בגיל 43 ברח מצנעא והתיישב בעיר כַּוּכּבּאן שלא הייתה כפופה למושל צנעא, ושם קיבלו היהודים חסות מראשי השבטים הערבים.
כשלושים שנה ישב שם והעמיד תלמידים.
לאחר כיבוש צנעא על ידי הטורקים חזר לעיר בשנת ה'תרל"ד (1873), או ה'תרל"ו (1876), בגיל 73, למרות הפצרותיהם של תלמידיו.
בצנעא חזר לתפקידו כראש הישיבה הכללית.
כמה מגדולי חכמי תימן בדורו היו תלמידיו המובהקים, ובהם הרב שלום אלשיך, לימים הרב הראשי וראב"ד העדה התימנית בירושלים, וכן נכדו הרב אברהם אלנדאף, לימים מנהיג הקהילה התימנית בירושלים.
הרב בדיחי נפטר בט"ז בתשרי ה'תרמ"ח (1887), יום טוב שני של גלויות, חג הסוכות.
באותו היום הספידו אותו רבני העיר צנעא.
השד"ר יחזקאל שאול רופא, מארץ ישראל, מחה על כך בתוקף משום שלפי מנהג ארץ ישראל לא מספידים ביום טוב שני של גלויות.
בעקבות מחאתו החל בתימן פולמוס.
בשובו של רופא לטבריה הוא ביקש מרבני העיר לחוות את דעתם בנושא, והם אסרו זאת.
חתנו היה הרב חיים אלנאדף.
לחם תודה - ביאור וקיצור הלכות שחיטה וטרפות על פי ספר "שערי קדושה" של המהרי"ץ.
פירוש על "תפילת אליהו הנביא" - על דרך הקבלה, מלוקט מספר "יושר לבב" של הרב עמנואל חי ריקי (החיבור נכלל בראש הספר "חן טוב").
חן טוב - חידושים על התנ"ך (חלקם בדרך הקבלה) וקצת שו"ת וחידושים.
בראש הספר מובא הפירוש על "תפילת אליהו הנביא" הנ"ל, ושירים לשבת.
הוצאה ראשונה ירושלים סיוון ה'תש"ל.
'תשובות בדיני ירושה', הובאו בקובץ אור ישראל, א, ב, ה, בני ברק ה'תשמ"ו-ה'תשמ"ח.
יחי ההבדל הקטן (באיטלקית: Viva la libertà, "יחי החופש") הוא סרט קולנוע קומי אשר יצא לאקרנים באיטליה בשנת 2013. הסרט הוצג בפסטיבל קרלובי וארי ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, במסגרתהּ זכה בפרס עוגן הזהב לסרט הטוב ביותר.
הסרט הוקרן לראשונה בהקרנת בכורה ב-2012, בעוד בישראל הוצג הסרט לראשונה ב-7 בנובמבר 2013.
הסרט עוקב אחר אנריקו אוליברי, ראש אופוזיציה במהלך בחירות באיטליה (המגולם על ידי טוני סרווילו).
בראשית הסרט סובל ראש האופוזיציה ניסיון הפיכה בתוך מפלגתו שלו, בשל ירידתו בסקרים, והוא מחליט לברוח לפריז ולתת למפלגתו להסתדר בלעדיו.
ראש לשכתו, אנדריאה בוטיני, מחפש אחריו ומגיע לאחיו, השוהה בבית חולים לחולי נפש.
ראש הלשכה מגלה כי האח הוא תאום זהה לראש האופוזיציה (האח מגולם אף הוא על ידי סרווילו), ומחליט (בעצה אחת עם אשתו של ראש האופוזיציה) להציג את האח התאום כאוליברי.
האח התאום פוצח בנאומים סוחפים וסיסמאות פוליטיות, ותוך זמן קצר משנה את מפת הסקרים ואף זוכה בבחירות.
רבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים (?
שימש ברבנות העיר פרמיסלה במשך 15 שנים, ולאחר שהודח בידי ועד הקהילה, נבחר לרבנות העיר ברסלאו, משרה בה החזיק כ-14 שנים עד יום מותו.
רבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים היה בנו הרביעי של הרב יונה תאומים-פרנקל, המפורסם בחיבורו על הש"ס "קיקיון דיונה".
על הגהותיו לחיבורו של אביו, חתם בשם "יהושע פייבלמן".
הוא נישא לפרל, בתו של הרב אריה יהודה לייב "הארוך", רבה של קראקא.
על נסיבות השידוך סיפר קרוב משפחתו, רבה של למברג הרב יוסף שאול הלוי נתנזון, כי בעקבות תשובה שנונה שענה בהיותו נער לרב שנזף בו, בחר בו הרב לחתנו.
לפי הסיפור, אמר לו הרב לפני נישואיו כי על פי אבחונו נראה שלא יוכל להתמיד בלימודיו, אך למרות זאת הוא לוקח אותו לחתן, אם יתחייב ללמוד בהתמדה בחמש השנים הראשונות שאחרי נישואיו, מתוך מחשבה שלאחר חמש שנות התמדה לא ירצה הנער לעזוב את לימודיו.
הנער תקע כף, והחתונה התקיימה.
גיסיו מנישואין אלו היו: הרב זכריה מנדל בן אריה לייב, מחבר "באר היטב" על חושן משפט, ורבי שמואל מפיורדא, מחבר "בית שמואל" על אבן העזר והרב שאול בן הרבי רבי השיל מקראקא.
בצעירותו נבחר לשמש כאב"ד בקהילה היהודית בעיר צילץ, ולאחריה בעיר פרמיסלה.
קודם בואו לפרמיסלה, הועלתה הצעת רבנות בעיר מץ, בה שימש בעבר אביו הרב יונה תאומים-פרנקל ה"קיקיון דיונה", אך כפי הנראה היא לא הבשילה לכדי בקשה רשמית של הקהילה היהודית המקומית.
מחותנו הרב דוד אופנהיים, ניסה להשיג עבורו את משרת הרבנות של אזור הסן בגרמניה (כיום מדינת הסן), אך ללא הצלחה.
לפניו נבחר לשמש כרבה של פרמיסלה, אחיו הרב יצחק מאיר תאומים-פרנקל, שנפטר לפני שהספיק לממש את המינוי.
הוא הורה בצוואתו למנות אחריו את אחיו הצעיר הרב יחזקיה יהושע פייבל.
לאחר שהגיע לפרמיסלה בשנת תס"ג (1703), התפתחה מחלוקת סביב המינוי וחלק מראשי הקהילה התנגדו לו, בשנת תע"ג (1713) התקיים כינוס ועידת 'גליל פרמיסלה' והוענק בו משנה תוקף למינויו המוקדם כרב ופוסק למחוז כולו.
בחודש תשרי תע"ח (סתיו 1717) חודש המינוי לשש שנים נוספות, אך ההתנגדות הפנימית בקהילה נמשכה כל העת.
במהלך שנת תע"ח (1718), הועמד מינויו לבחירה מחודשת, לפי דרישת מתנגדיו, וחברי ועד הקהילה בחרו במקומו את הרב שמואל רבה של סלונים.
מיד לאחר הדחתו שימש רבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים, תקופה קצרה ברבנות העיר ריישא.
במקביל, קיבל הרב תאומים הצעת רבנות מקהילת העיר ברסלאו, הוא נענה לקריאה ועבר לשמש כרבה של ברסלאו תוך שהוא קובע בה את מגוריו.
למרות זאת כאקט של מחאה על אי-קיום צוואת אחיו, המשיך לחתום על איגרותיו כ, מנהג בו המשיך עד סוף ימיו.
מאוחר יותר התארגנו מספר רבנים להשיבו לכס הרבנות בפרמיסלה, והוא עצמו פרסם קונטרס בעניין בשם "תקע שופר" ובו מכתבי הרבנים על פרשת פרמיסלה, לאחר שגם התערבות "ועד ארבע ארצות" לטובתו, לא הועילה, הוא זנח את המאבק, והתמקד ברבנותו בברסלאו.
ביום שבת י"ד בסיון תפ"ב (1722), נפטרה אשתו פרל בברסלאו, מאחר שבאותה תקופה לא היה עדיין בית עלמין יהודי בברסלאו, היא נקברה בקרוטושין הסמוכה.
רבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים האריך ימים, ונפטר בשנת תצ"א או תצ"ב (1731–1732 בהתאמה).
רבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים היה פעיל במסגרת "ועד ירוסלב" שבמסגרת "ועד ארבע ארצות", וחתימתו מופיעה על כמה מתקנות הוועד.
הוא גם נחשב לרופא מומחה, ובאופן כללי היה אדם משכיל.
בני התקופה מציינים אותו כמי שבקי ב"שבעת החכמות", המקבילה היהודית ל"שבע האמנויות החופשיות".
רבי יחזקיה יהושע פייבל חיבר קונטרס הלכתי בשם "פנים מסבירות" שעיקר תוכנו השגות והערות על הספר "פנים מאירות" של הרב מאיר אייזנשטט, בנוסף ידוע על עותק של שולחן ערוך "חושן משפט" עם הגהות שהעתיק חתנו מגיליון השולחן-ערוך שבו למד.
הוא כתב הסכמות לכמה ספרים, בודדים מהם ידועים ביבליוגרפית.
לרב יחזקיה יהושע פייבל היו שלושה בנים ובת אחת:
בנו הגדול הוא הרב אריה לייב תאומים, רבה של קרֶשוב.
נינו הוא הרב ברוך תאומים-פרנקל מחבר הספר "ברוך טעם", רב בלייפניק ומגדולי דורו.
חותנו של הרב חיים הלברשטאם ה"דברי חיים" מצאנז.
הרב יוסף יושקה (יאסקי) תאומים, אב"ד קראקא.
שלדעת רוב ההיסטוריונים הוא זקנו של הרב יוסף תאומים מחבר הפירוש ההלכתי הקלאסי "פרי מגדים", הקרוי על שמו, אך יש מערערים על כך.
רבי חיים יונה תאומים, מחבר "קונטרס ר' חיים יונה" על סימן כ"ה בשולחן ערוך "חושן משפט", שהיה חתנו של רבה המפורסם של פראג, הרב דוד אופנהיים.
בהיותו בן 14 התארס עם שרה בתו של הרב אופנהיים והם נישאו כעבור שנה.
כאשר בא הרב יחזקיה יהושע פייבל תאומים לקראת החתונה לפראג, ערכה לכבודו הקהילה היהודית קבלת פנים מפוארת בראשות רבני העיר: מחותנו הרב אופנהיים, הרב אברהם ברוידא, והרב אליהו שפירא מחבר ספר ההלכה "אליה רבה".
שני בנים אלו: יוסף יושקה וחיים יונה, היו תאומים.
בתו הייתה נשואה זמן קצר לרב שלמה מפינטשוב, מחבר "יקהל שלמה", שנשא לאחר מותה את גיטל בת אחיה הגדול הרב אריה לייב תאומים מקרשוב.
יש המייחסים את שושלת הרבנים אדמו"רי חסידות ראדומסק, כצאצאי הרב שלמה מפינטשוב.
רבי יחזקאל שרגא ליפשיץ הלברשטאם (ד' בניסן תרס"ח, 5 באפריל 1908 – ו' בכסלו תשנ"ה, 9 בנובמבר 1994) היה האדמו"ר השלישי מסטרופקוב ומייסד חסידות סטרופקוב בישראל.
נולד בעיר סטרופקוב, לרבי ישכר דוב ליפשיץ מאונגוואר, מצאצאי רבי אריה לייב ליפשיץ, בעל "אריה דבי עילאי", ובילא, בתו של רבי אברהם שלום הלברשטאם, מייסד חסידות סטרופקוב ובנו של רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינובה.
למד בישיבתו של הרב אברהם יוסף גרינוולד בנו של בעל "ערוגת הבושם" באונגוואר, בישיבתו של הרב יוסף אלימלך כהנא באונגוואר, בשנת תר"פ (1920) התחיל ללמוד בישיבת סטרופקוב של דודו, רבי מנחם מנדל הלברשטאם, שלימים כיהן כאדמו"ר השני מסטרופקוב.
לאחר שהתייתם מאמו גדל אצל דודו רבי מנחם מנדל, בשנת תרצ"ב (1932) התחתן עם מרים לאה בתו של רבי יצחק ראובן ליפשיץ, אב"ד טשארני - דונאיעץ.
לאחר נישואיו התגורר בבית חותנו.
כמו כן כיהן כדיין ומורה צדק של קהילת ברגסז.
בהיותו בברגסז היה בקשר קרוב עם רבי אהרן ראטה.
בה' בניסן תש"ד (1944) נשלח מיאבלונקה קושצ'יילנה למחנה הריכוז אושוויץ, אשתו וששת ילדיו נספו.
לאחר המלחמה כיהן כרב המחנות העקורים בומברג ופרנקוניה.
בכ' בשבט תש"ו התחתן בשנית עם טאבא (נפטרה בכ"ה באייר תשס"ז) בת הרב יחיאל מיכל שלאגר אב"ד בוקאצ'יבצי, ועבר להתגורר בעיר ווינע, וכבר זמן קצר עבר לעיר במברג שם הקים את 'ישיבת שארית הפליטה' ומסר שיעורים בגמרא עם מפרשים.
בכ"ט בכסלו תש"ט (1948) עלה לישראל והשתקע בבאר יעקב ולאחר תקופה קצרה עבר לרמלה, שם הקים את בית המדרש "דברי חיים" ומקווה טהרה ועסק בהפצת היהדות בעיר.
בשנת תשי"ג (1953) עבר לירושלים והתגורר בשכונת גאולה.
ייסד את בית המדרש של חסידי סטרופקוב בשכונת מאה שערים.
כעבור זמן הקים בית מדרש נוסף של החסידות בבני ברק.
לאחר פטירת דודו האדמו"ר רבי מנחם מנדל, בו' באייר תשי"ד (1954), התמנה לאדמו"ר מסטרופקוב וכונן את חסידות סטרופקוב בארץ ישראל.
ייסד בירושלים ישיבה ועמד בראשה.
שימש כפוסק הלכה והתמחה בנושאי עירובין ומקוואות.
האדמו"ר מסאטמר רבי יואל טייטלבוים מינהו כאחראי מטעמו על ענייני המקוואות בארץ ישראל.
על אף היותו אשכנזי, התמנה בשנת תשל"ו לכהן כחבר העדה החרדית הספרדית, וכעבור זמן התמנה לראש בית הדין לענייני גיור.
היה מראשי משמרת הצניעות בירושלים.
בתש"ן הקים את בית הדין 'קהל היראים' שמתמחה בדיני ממונות.
מלבד ספריו בהלכה, בדרוש ובאגדה, הוציא קונטרסים הלכתיים רבים שונים, ובהם על ענייני מקוואות, טהרת המשפחה, מצות יד, ארבעת המינים ושמיטה.
בשנת תשט"ז (1956) הוציא את ספרו של דודו רבי מנחם מנדל, "דברי מנחם".
בצעירותו העלה על הכתב דברי תורה של סבו האדמו"ר רבי אברהם שלום אך כתבי היד נותרו בבית אביו באונגוואר.
כעבור עשרות שנים נמצאו כתבי היד על ידי יהודי שביקר במקום, והם שולבו במהדורה חדשה של הספר "דברי שלום", שיצא לאור בשנת תשע"ג (2013).
נפטר בו' בכסלו תשנ"ה, הלווייתו התחילה בבית מדרשו בשכונת מאה שערים בהשתתפות אלפי איש.
ספדו לו רבי צבי אלימלך הלברשטאם האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג שהכתיר את בנו יחידו לממלא מקומו, הרב משה אריה פריינד, הרב אברהם דוד הורוביץ ועוד, נטמן בהר המנוחות בירושלים, בסמוך לקבר דודו רבי מנחם מנדל.
בנו ממלא מקומו רבי אברהם שלום ישכר דוב ליפשיץ הלברשטאם חתן רבי מנחם מנדל שנייבאלג
חתנו, רבי יעקב מוסקוביץ', האדמו"ר משאץ בני ברק
חתנו, הרב יעקב יצחק מושקוביץ (כסלו תשי"א - כ"ט בתשרי תשפ"א), היה מראשי ישיבת באבוב בבת ים
חתנו, הרב יעקב ישראל שמלר, מראשי ישיבת צאנז לצעירים בנתניה וכיום מנהל רוחני וראש רשת כוללי צאנז בקרית צאנז בנתניה
דברי יחזקאל שרגא - על הש"ס
דברי יחזקאל שרגא - על שולחן ערוך
דברי יחזקאל שרגא - על התורה והמועדים
דברי יחזקאל שרגא - על הלכות שמיטה ותרומות ומעשרות
דברי יחזקאל שרגא - על הגדה של פסח
דברי יחזקאל שרגא - על מגילת אסתר ופורים
דברי יחזקאל שרגא - על ענייני רחל אמנו
דברי יחזקאל שרגא - על מצות ישוב ארץ ישראל
דברי יחזקאל שרגא - על הלכות ד' מינים שבלולב
, קומדיה אמריקאית משנת 2016 שכתבו, הפיקו, ערכו וביימו האחים ג'ואל ואיתן כהן.
בסרט מככבים ג'וש ברולין, ג'ורג' קלוני, אלדן ארנרייך, רייף פיינס, ג'ונה היל, סקרלט ג'והנסון, פרנסס מקדורמנד, טילדה סווינטון וצ'נינג טייטום.
זהו סיפור בדיוני העוקב אחר דמות שהייתה קיימת במציאות - אדי מניקס, בכיר בתעשיית הקולנוע האמריקאי בהוליווד של שנות ה-50 - המנסה לגלות מה עלה בגורלו של שחקן ראשי אשר נעלם במהלך צילומי סרט האפוס "יחי הקיסר!".
הסרט זכה בעיקר בביקורות חיוביות מצד מבקרי הקולנוע, ורבים מהם העניקו שבחים לליהוק.
אדי מניקס (ג'וש ברולין) הוא מנהל הפקה נמרץ, עסוק ורב-עוצמה ב"אולפני קפיטול" בהוליווד.
הוא מטפל בפתרון שלל בעיות המתעוררות בעת הפקתם של סרטים, ובפרט הוא מסייע להפקת הסרט "יחי הקיסר!", המתרחש ברומא העתיקה, ומציג את עלייתו של ישו מבעד לעיניו של מפקד רומאי, שאותו מגלם השחקן המפורסם ביירד ויטלוק (ג'ורג' קלוני).
לקראת סיום צילומי הסרט נעלם ויטלוק, וכעבור זמן קצר מגיעה אל מניקס דרישה לשלם כופר נפש בסך 100 אלף דולר כדי לשחררו.
הובי דויל (אלדן ארנרייך) הוא כוכב מערבונים, שאותו משבץ מניקס בתפקיד דרמטי גדול מכפי מידתו, לפי דרישתו של בעל האולפנים, סקנק, היושב בניו יורק.
בעת שיחה עם דויל מגלה לו מניקס שבמזוודתו יש כופר נפש בסך 100 אלף דולר.
בערב דויל יוצא לסרט וארוחה עם קרלוטה ולדז (ורוניקה אוסוריו), הכוכבת הלטינית של הסרטים המוזיקליים של "אולפני קפיטול".
הם עושים זאת בהוראת מניקס, כחלק משינוי תדמיתו של דויל.
במהלך הארוחה רואה דויל את מזוודת הכסף, ומבין שהמחזיק בה הוא שלקח את כספי הכופר.
דויל עוקב אחריו ומגיע לדירת פאר מבודדת בחוף מאליבו, שם הוא פוגש את ויטלוק השוהה בדירה לבדו.
חוטפיו של ויטלוק הם חבורת תסריטאים קומוניסטים, שיצאו ללוות את חברם ברט גרני (צ'נינג טייטום), כוכב הסרטים המוזיקליים של "אולפני קפיטול", בדרכו לצוללת סובייטית שתיקח אותו לברית המועצות.
הם רוצים להעניק לו את מזוודת הכופר, כתרומתם למהפכה, אך כאשר הם משליכים אותה בשלומיאליות היא נופלת מידיו לים ושוקעת.
בינתיים לקח דויל את ויטלוק והחזירו להוליווד.
ויטלוק משתף את מניקס ברעיונות הקומוניסטיים ששמע מחוטפיו, ובהם הרברט מרקוזה (בגילומו של ג'ון בלוטל).
מניקס מתמלא זעם, סוטר לוויטלוק ושולח אותו לאתר הצילומים, להשלמת חלקו בצילומי הסרט.
במהלך הסרט עובר מניקס בין אולפנים שונים, שבכל אחד מהם מצולם סרט אחר, וכך משולבים בסרט צילומים של שלל סצנות מתוך סרטים בסגנון הסרטים ההוליוודיים של תחילת שנות ה-50: מערבון, סרט מוזיקלי, דרמה רומנטית, סרט שבמרכזו שחייה צורנית וכמובן אפוס היסטורי (הסרט "יחי הקיסר!" עצמו).
תוך כדי כל הפעילות הזו, מניקס עוסק בהשתקתן של שתי רכילאיות תאומות, ת'ורה ות'סלי טאקר (שתיהן בגילומה של טילדה סווינטון), המאיימות לפרסם מידע שאינו לרוחו.
הוא מקבל מחברת "לוקהיד" הצעה לעבור לעבוד אצלה, בתנאים נוחים מאשר אלה של משרתו הנוכחית, אך מחליט לדחות את ההצעה ולהמשיך בעבודתו ב"אולפני קפיטול".
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות המקור לדמות ג'וש ברולין אדי מניקס מנהל ההפקה ב"אולפני קפיטול" אדי מניקס ג'ורג' קלוני ביירד ויטלוק כוכב סרטי האיכות של "אולפני קפיטול" השחקן הראשי בסרט "יחי הקיסר!".
נטשה באסט גלוריה דה למור ג'ון בלוטל הרברט מרקוזה הרברט מרקוזה דולף לונדגרן מפקד צוללת סובייטית מייקל גמבון קריין (ללא שם)
קרטר בורוול כתב שירים מקוריים לסרט, ביחד עם הנרי קריגר ווילי ריאלה.
הסרט נחשף לראשונה בשנת 2004, ואז העלילה אמורה הייתה להתרחש בשנות ה-20, עם צוות שחקנים המעלים הצגת תיאטרון המתרחשת ברומא העתיקה.
האחים כהן גנזו את הרעיון עד לשלהי שנת 2013, אז הצהירו שהם עוסקים בפיתוח הסרט.
שלב הצילומים החל בנובמבר 2014 בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בלוס אנג'לס, ב-1 בפברואר 2016. הקרנת הסרט ברחבי ארצות הברית החלה ב-5 בפברואר 2016, והוא פתח את פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין ה-66, ב-11 בפברואר 2016.
הקדימון לסרט פורסם ב-9 באוקטובר 2015. הסרט הופץ ב-9 בפברואר 2016 בארצות הברית, וב-18 בפברואר 2016 בישראל.
ב-5 בפברואר 2016 הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בסוף השבוע הראשון ליציאתו, הסרט הגיע למקום השני ברשימת הסרטים המכניסים ביותר כאשר במקום הראשון זכה קונג פו פנדה 3.
הסרט זכה לביקורות חיוביות, ובאתר Rotten Tomatoes שאוסף ביקורות מצוין כי 85% מהביקורות לסרט הן ביקורות חיוביות, והציון הממוצע שלו הוא 7.14/10
מארי יִחְיֵא אל-אַבְּיַץ' (מערבית: يحيى الأبيض; ה'תרכ"ג, 1863 – כ"ו בחשוון ה'תרצ"ה, 3 בנובמבר 1934) היה הרב הראשי ליהדות תימן ואב בית הדין.
נולד בצנעא בירת תימן למארי סאלם (שלום).
כשהגיע יעקב ספיר הלוי לתימן במסעותיו פגש במארי סעיד אל-אביץ', בנו של מארי יחיא אל-אביץ' הדיין וסבו של הרב אביץ', שסיפר לו על אביו, מארי יחיא, אשר ליווה את השד"ר ברוך בן שמואל מפינסק, תלמיד רבי ישראל משקלוב שנסע לחפש אחר בני עשרת השבטים, ועבר במסעו בתימן.
בצעירותו למד אצל מארי אברהם קארה ואחר כך היה לתלמיד חבר של הרב יחיא קאפח.
בצעירותו נקרא לשמש כרב בית הכנסת "בית פנחס" (בית הכנסת של משפחת פנחס), התגורר בביתם של בני משפחת פנחס, וגם לאחר שנשא לאישה את רומיה (לבית גיאת) המשיך לגור בביתם.
לאחר מכן, בשנת ה'תרס"ו (1906) החל לשמש כרב בית הכנסת "בית מסורי".
הרב אביץ', שנהג כשיטתו של הרב קאפח, רבו, מנהיג הזרם הדרדעי, מצא בבית הכנסת ציבור מעורב, דרדעים ועיקשים, בלדי ושאמי, והיה עליו למצוא דרך של פשרה בנוסחי התפילה.
לכן הנהיג שינויים מעטים בלבד בנוסח התפילה.
במקרים אחרים השלים עם הנוסח המקובל, למשל אמירת קדושת "כתר" בתפילת מוסף במקום קדושת "נקדישך".
פתח מחדש את הישיבה בבית הכנסת בית צאלח שנסגרה בשנות הרעב בתימן.
בשנת 1905, לאחר המצור על צנעא (חוזת אלנפר), החלה קהילת צנעא להתארגן והקימה לה בית דין – גוף משפטי שהיה מקובל על היהודים שהשלטונות הכירו בסמכותו.
אחד מחברי בית הדין הנבחרים היה הרב אביץ', אך הוא פרש תוך חודשים מעטים מתאריך בחירתו.
לאחר פטירת הרב יחיא יצחק הלוי בסיוון תרצ"ב (1932) נבחר לרב ראשי, כשעוזריו הם הרב עמרם קורח והרב חיים משרקי.
כדרכם של רבני תימן, במקביל לרבנותו היה גם בעל מקצוע, צורף וטַבָּע במטבעת המדינה.
תחילה עבד כצורף עם אחיו שלמה, ולאחר מכן עם שני בניו, משה ושמואל.
בתפקידו כרבהּ של תימן לימד רבות, היה דיין בית הדין, שוחט ומוהל, ונשא את עול הציבור על כתפיו.
בתקופה שבה שימש כרב ראשי פרצה מחדש המחלוקת החריפה בין העיקשים לדרדעים, ולדברי הרב עמרם קורח נבחר לתפקיד בשל מזגו הנוח, כדי שיוכל לפשר בין הצדדים.
היה בעל ידיעות כלליות באסטרונומיה, בגאומטריה ובאלגברה.
היה בקי גם בשפה הערבית, וכן באנגלית ובטורקית.
היה בעל ידיעות רבות ברפואה, והיה מעין רופא עבור בני הקהילה היהודית והמוסלמית של צנעא.
היה מיודד גם עם חכמים מוסלמים וכן עם האימאם יחיא חמיד אלדין, שליט תימן, שהוא היה אחד מרופאיו.
בבית מדרשו למדו, בין השאר, הרבנים רצון (רצ'א) צארום, שלום קורח, דוד קאפח ובנו הרב משה אביץ'.
כשנפטר הרב דוד קאפח פרס את חסותו על בנו יוסף קאפח, לימים רב בעל השפעה בישראל.
נפטר במוצאי שבת פרשת חיי שרה, אור לכ"ו בחשוון תרצ"ה.
במקומו מונה לרבה של תימן עוזרו, הרב עמרם קורח.
כתב ספרים רבים, שנותרו ברובם בכתב יד.
בין השאר כתב הערות על פירוש הרס"ג לספר תהלים ולספר איוב, הערות על פרשני המקרא ועל הש"ס.
כן כתב שו"ת, שאבד בעת העלייה לישראל.
מכתביו נדפסו בשנת תשע"ו חידושיו על משנה תורה לרמב"ם.
על שמו רחוב בראש העין.
הרב משה אביץ', רב הקהילה הדרדעית בתימן לאחר מות אביו
הרב עזרי (עזריאל) אביץ', מילא את תפקידו של אחיו משה לאחר פטירתו, מאמצע שנת תש"ד ועד עלייתו לישראל.
בישראל היה רב בית כנסת תפארת ציון בשכונת עמידר בעיר בת ים.
שם המשפחה של צאצאיו הוא אביץ', או בעברות בשמות אביעד בעל הצליל הדומה, או לבני, המשמר את משמעותו הערבית (אביץ' - לבן).
איש על העדה: חידושי מאור הגולה הגאון כמוהר"ר יחיא אלאביץ' על משנה תורה להרמב"ם, כולל תולדות חייו ומאמרים העוסקים במשנתו ובפועלו, ליקט וערך שמואל בכה"ר משה אביץ' (לבני), קריית אונו: מכון משנת הרמב"ם, תשע"ו
היה תלמיד חכם ושימש כשד"ר של קהילת חברון.
נולד בשנת 1854 (ה'תרי"ד) בבגדאד שבעיראק לסמרה ולרב אליהו מני.
נקרא על שם סבו, יחזקאל, ועל שם הרב שלום שרעבי.
לפי המסופר, לאחר שחלק אביו רבי אליהו מני בפומבי על אחד מפירושיו של הרב שלום שרעבי.
תקפו אותו כאבים עזים והיה מוטל בין חיים למוות, וכך שכב במשך שלשה ימים, אז קרא לאשתו ואמר, הנה יולדת את בן וקראת שמו שלום כי נגלה אלי הרב שלום שרעבי בחלום והסכים לסלוח לי רק אם אקרא לבני בשמו.
בשנת 1856 (ה'תרט"ז) עלו עמו הוריו לארץ ישראל, והתיישבו בירושלים.
בשנת 1858 (ה'תרי"ח) עבר עם משפחתו להתגורר בחברון, שם למד בישיבות בית יעקב, מזל צומח.
בית גדליה, מגן דוד, ועוד.
עוד טרם הגיעו לגיל שמונה עשרה השיאו אביו לאישה את בוליסה בת אברהם בצראוי, מעולי בצרה שבעיראק.
יחזקאל שלום ניסה לעסוק במסחר, אך למרות כישרנו לא הצליח בו.
מכיוון שלא הסכים לקבל עליו משרה הוכרח לפרוש מן המסחר, והתמסר ללימוד תורה בחבורת ה"חכמים" שלא נשאו משרות רבנות.
שימש כשד"ר של העיר חברון בתקופת כהונתו של אחיו רבי סלימאן מנחם מני.
הרב שלום יחזקאל הוא שהעתיק את כתבי אביו הרב אליהו מני ולפיהם הודפס הספר זכרונות אליהו.בגוף הספר נוספו גם הגהותיו.
בתו שרה נישאה לחנינא מזרחי.
יחיא סולימאן עלי א-שהרי הוא כדורגלן סעודי המשחק בא-ראד מליגת העל הסעודית בעמדת הקיצוני.
א-שהרי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אל-איתיפאק, ובגיל 20 הצטרף לקבוצה הבוגרת.
ב-1 ביוני 2013 חתם בא-נסר תמורת 48 מיליון ריאל סעודי, והפך לכדורגלן היקר בתולדות הכדורגל הסעודי.
לזכותו של א-שהרי, שתי אליפויות וגביע אחד במדי הקבוצה.
בינואר הושאל ללגנס מליגת העל הספרדית, כחלק מהסכם בין ההתאחדות לכדורגל בערב הסעודית ל לפיו יושאלו מספר שחקנים מובילים מנבחרת ערב הסעודית לליגה הספרדית, על מנת שיישתפרו לקראת מונדיאל 2018. בלגנס, א-שהרי לא קיבל דקות משחק ובסיום העונה חזר לא-נסר.
בצעירותו, א-שהרי שיחק בכל הנבחרות הצעירות של ערב הסעודית.
ב-14 באוקטובר 2009, א-שהרי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית במשחק ידידות נגד .
א-שהרי נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 2015, מונדיאל 2018 וגביע אסיה בכדורגל 2019.
אבו מוחמד יחיא בן יחיא בן כּת'יר אל-לית'י אשר נודע פשוט כיחיא בן יחיא, היה מלומד מוסלמי אנדלוסי בולט.
הוא היה האחראי העיקרי להפצת האסכולה המאלכית באל-אנדלוס.
נוסף על כך, הוא נחשב לאדם העיקר שמסר והעביר הלאה את אמירותיו של האימאם מאלכ אבן אנס.
הוא נולד באזור אלחסירס, למשפחה שמוצאה משבטי המסמודה הברברים.
סבו השתתף בכיבוש המוסלמי של חצי האי האיברי על ידי טארק בן זיאד.
מאוחר, יותר קיבל סבו את המשילות באזור אל-חסירס ומדינה-סידוניה על ידי אמיר קורדובה הראשון, עבד אל-רחמן.
צאצאיו, בני אבו עיסא, יעלו לאחר מכן לשלטון בחברה האנדלוסית.
יחיא בן יחיא נסע למזרח בגיל צעיר ולמד אצל מאלכ אבן אנס, והפך לחסיד נלהב שלו.
אל-אנדלוס בזמנו נשלט על ידי חסידיו של האימאם אל-אווזאי.
בשובו לאל-אנדלוס הוא התמקד בעבודתו כמלומד ובעל ידע.
כחבר השורה (המועצה המייעצת שאמירים ושופטים היו צריכים להיוועץ בהם), הייתה לו השפעה עצומה על מינוי של תפקידים משפטיים.
עם זאת, הוא עצמו מעולם לא קיבל עמדה משפטית.
בתפקידו כחבר השורה הוא התקרב לשליט אל-אנדלוס, שהתרשם ככל הנראה מתבונתו וסמכותו בעניין האסלאמי.
כך הוא הפך לחבר המשפיע ביותר של השורה, דבר שנתן לו את ההזדמנות למנות שופטים שגם העדיפו את האסכולה המאלכית.
בסוף ימיו הייתה האסכולה המאלכית החשובה ביותר באל-אנדלוס.
בשלב מסוים הוא הואשם בהשתתפות במרי אזרחי, ולאחר מכן הוא נמלט מקורדובה כדי לחיות בין שבטי המסמודה ליד טולדו.
הוא קיבל חנינה על ידי האמיר אל-חקם הראשון והורשה לחזור.
צאצאיו, בני אבו עיסא, הפכו גם הם לשחקנים רבי עוצמה בפוליטיקה של קורדובה.
כינויו "אל-לית'י" מגיע מכך שהוא היה משתייך לשבט הערבי אל-לית', שפירוש המילולי הוא "הליש".
רבי יחזקיה בן יעקב ממגדבורג (מכונה המהרי"ח) היה מבעלי התוספות בגרמניה במאה השלוש עשרה.
יש שכתבו כי חיבר פסקי תוספות ותוספות, פסקיו מצוטטים בעיקר בידי בעל הגהות אשר"י, הגהות מימוניות, והמרדכי.
בנוסף, אחיינו, רבי אליעזר מטוך, מביא מדבריו בתוספותיו, בכינוי "מורי דודי".
רבי יחזקיה נולד לרבי יעקב במגדבורג, אביו היה שליח ציבור במגדבורג, ולאחר פטירתו קונן עליו רבי משה מתקו וכתב שהסתלק בעוון הדור.
לאחר פטירת אביו, בעוד הוא צעיר לימים, רצו רוב יהודי הקהילה למנות את רבי יחזקיה לשליח ציבור כממלא מקום אביו, אך קצת מאנשי הקהילה לא חפצו במינויו.
השאלה האם מיעוט אנשי הקהילה יכולים לעכב את מינוי הש"ץ הופנתה לרבי משה מתקו ורבי יצחק אור זרוע.
הראשון פסק כי המיעוט יכול לעכב את המינוי רק אם מדובר ברבים, אך אדם בודד אינו יכול לעכב, אף כי עדיף לפעול בדרכי נועם ולפייס את המתנגדים.
לעומתו, פסק ר"י אור זרוע, בהסתמך על רבי שמחה משפיירא, כי אין למנות ש"ץ אלא בהסכמת כל הקהל ואפילו יחיד יכול לעכב את המינוי.
בתשובותיהם, מעתירים המשיבים שבחים על רבי יחזקיה הצעיר כגדול בתורה, אולם רבי משה מתקו מציין כי טרם הגיע למעלתו של אביו המנוח.
מעשה זה אירע לאחר שנת ד'תתק"ף, כי רבי שמחה משפיירא מוזכר בו כמי שכבר נפטר, ובשנה זו היה רבי שמחה עדיין בחיים.
לא ידוע כיצד הסתיימה המחלוקת, אך רבי יחזקיה המשיך כנראה להתגורר במגדבורג.
ככל הנראה למד אצל רבי שמשון מקוצי, כמו כן למד אצל הראבי"ה, והיו לו קשרים גם עם רבי יחיאל מפריז.
רבי יחזקיה פגש את רבי יצחק מווינה בעל אור זרוע כאשר ביקר האחרון במגדבורג.
רבי יצחק אמר הלכה בשם הראבי"ה ורבי יחזקיה השיב שאביו הורה במגדבורג אחרת.
השיב לו רבי יצחק שכיוון שאביו הנהיג כך, "מקום שיפול העץ שם יהיו פירותיו".
ככל הנראה יש לזהות את אביו יעקב עם רבי יעקב ברבי נחמן המוזכר ב"דעת זקנים" על התורה וכן מובאים בשמו מנהגים שונים.
רבי נחמן זה הוא כנראה אחיהם של ר"י הלבן ורבי פתחיה מרגנשבורג.
בן אחותו היה רבי אליעזר מטוך, שהיה גם תלמידו.
רבי אליעזר מטוך היה אחיינו ותלמידו של רבי יחזקיה ומציינו בכינוי מורי דודי.
גם רבי חיים פלטיאל ממגדבורג היה תלמידו של רבי יחזקיה, וכן רבי שמריה בן יצחק.
רבי אביגדור הכהן מכנו בתואר מורי וכן המהר"ם מרוטנבורג.
ספרו פסקי מהרי"ח יצא לאור בחלקו על מסכתות בבא קמא, קידושין, שבת, אך מרבית חיבורו לא נדפס.
כמו כן חיבר תוספות על מסכתות הש"ס ונדפס חלק מתוספותיו ופרישתו לפסחים בספר קימחא דפיסחא.
בקונטרס שם הגדולים לרבי אהרן שליצשטט נכתב שחיבר פסקי תוספות וייתכן שהכוונה לספרו פסקי מהרי"ח.
יחיא אל-משד היה מדען גרעין מצרי שעמד בראש תוכנית הגרעין העיראקית.
הוא נהרג בחדר במלון בפריז ביוני 1980, במבצע המיוחס למוסד.
אל-משד נולד בבנהא שבמצרים בשנת 1932. הוא התחנך בטנטא וסיים את לימודיו במחלקה להנדסת חשמל בפקולטה להנדסה באוניברסיטת אלכסנדריה בשנת 1952. למרות שנסע ללונדון כדי להשיג את הדוקטורט בשנת 1956, בשל משבר סואץ הוא נסע בסופו של דבר למוסקבה כדי להשלים בה את לימודיו.
הוא בילה כשש שנים בברית המועצות לפני שחזר למצרים בשנת 1964 כדי להפוך לפרופסור להנדסת גרעין באלכסנדריה.
אל-משד הצטרף לרשות המצרית לאנרגיה אטומית ועבד כמהנדס גרעין עד שהוקפאה תוכנית הגרעין המצרית לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967. לאחר מכן נסע לעיראק שם עמד בראש תוכנית הגרעין העיראקית ופיקח על הסכם שיתוף הפעולה הגרעיני של עיראק עם צרפת.
בשנת 1980 הוא סירב לקבל משלוח אורניום מכיוון שלא עמד במפרטים המוסכמים, ולאחר מכן הצרפתים התעקשו על נוכחותו בפריז כדי לקבל את המשלוח.
ב-14 ביוני 1980 נמצא אל-משד מת בחדרו במלון לה מרידיאן בפריס.
מקורות מסוימים הצהירו שהוא נמצא עם חתך בגרונו ופצעי דקירה מרובים, בעוד מקורות אחרים טוענים שהוא הוכה למוות.
שבועות לאחר מכן, פרוצה פריזאית בשם מארי קתרין מגל, שלכאורה היה לה קשר למותו של אל-משד, נהרגה ממכונית חולפת בתאונת פגע וברח.
הרשויות בצרפת חשדו בסוכנות הביון הישראלית המוסד, אך לא היו להן הוכחות.
ישראל פרסמה הצהרות מיד לאחר מותו של אל-משד בטענה כי תוכנית הגרעין העיראקית הושהתה, אך הכחישה מעורבות.
הרב יחזקאל שרגא מערץ (מכונה ר' חזקל'ה מערץ'; נפטר בט' בסיון ה'תשל"ב) היה האדמו"ר מ"קהל תולעת יעקב".
רבי חזקל'ה נולד לגיטל רבקה ורבי יואל זוסמן מערץ, בקאשוי בבית סבו רבי "יעקב פרנקפורטר".
הוסמך להוראה מאת הרב שאול בראך.
רעייתו וחמשת ילדיו נספו בשואה בשנת תש"ד, והוא נמלט עם אביו לבודפשט.
לאחר השואה נישא לחנה בת הרב חיים זילברמן ועבר להתגורר בווינה, אוסטריה.
בשנת תשי"ז, לאחר שנועץ ברבי יעקב יוסף טברסקי, עבר לויליאמסבורג, שם הקים את בית מדרשו "קהל תולעת יעקב".
הוא נפטר לאחר מחלה קשה בט' בסיון ה'תשל"ב ונקבר בחלקת סאטמר בבית העלמין בניו ג'רזי.
לאחר פטירתו הדפיס אביו את דברי תורתו בספר "תפארת יחזקאל".
הרב חיים מערץ, אדמו"ר מ"תולעת יעקב" (נפטר בד' אייר תש"פ), נישא לרחל, בתו של הרב משה הלפרין מקוז'ניץ-ויליאמסבורג.
הרב יעקב מערץ, רב קהילת תפארת יחזקאל.
מרת פרומט רוזנבוים (נפטרה בכ"ח בסיוון תשנ"ח) – אשת הרב זיידע אליעזר זאב, האדמו"ר מקרעטשניף סיגעט.
מרת יוטל מירל רוזנבוים – אשת רבי ישראל ניסן, האדמו"ר מקרעטשניף - קריית גת.
מרת אסתר רחל לאווי – אשת הרב מרדכי בן הרב משולם פייש לאווי מטאהש.
אשת הרב אלעזר יצחק אייזיק הורוביץ מספינקא.
הרב יחיא אמסלם (ה'תרע"ב, 1912 - כ"ג בחשון ה'תשס"ו, 2005) היה דיין באוראן, אב בית דין וממייסדי קהילת 'מחזיקי הדת' בפריז, פוסק ומחבר תורני.
נולד בשנת תרע"ב בעיר תאפילאלת שבמרוקו.
בצעירותו עברה משפחתו לאוראן שבאלג'יריה, שם למד בישיבתו של הרב דוד הכהן סקלי, בעל שו"ת קריית חנה דוד, איתו המשיך לשמור על קשר קרוב לאורך שנים רבות.
מבין חבריו בעיר נמנה הרב דוד אבן כליפא.
בהמשך צירף הרב דוד הכהן סקלי את הרב יחיא להיות דיין בבית דינו.
בשנת תרצ"ח יצא לגייס כספים עבור בני קהילת מלייה לאחר שעברו פרעות וגזילת רכוש בשל מלחמת האזרחים בספרד, בברכתו של הרב יוסף משאש.
בסוף שנות החמישים, עבר להתגורר בפריז שבצרפת.
בשל המצב הרוחני הקשה בעיר ובמדינה, יזם הרב אמסלם יחד עם שותפים את הקמת בית הדין 'מחזיקי הדת' בעיר, וכיהן כאב בית הדין.
כיהן בתפקידו עד שהוקמה הרבנות הראשית של פריז, אז התייתר תפקידו, והוא פרש ועבר לעסוק בעיקר בלימוד עצמאי והתכתבויות הלכתיות.
בהמשך כיהן כרב הקהילה הספרדית בעיר.
בזמן מלחמת יום כיפורים תיקן תפילה לאומרה בבתי הכנסת בפריז, להצלחת כוחות צה"ל.
עמד בקשרים תורניים עם חכמי מרוקו, בהם כמה מרבני משפחת אבוחצירא, כדוגמת הבבא חאקי, איתו היה לו קשר ידידות קרוב, והלה הפציר בו שוב ושוב שיעלה ארצה מפריז, והרב ישראל אבוחצירא, ה'בבא סאלי'.
וכן התכתב עם הרב דוד שלוש, רבה של נתניה.
מעשה חייא - חידושים, דרשות ותשובות הלכתיות.
יצא לאור בסיון תשס"ד, בעריכת הרב חיים אמסלם.
יחיא עלי סעיד א-רסאני הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת קשר הכנף מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איחוד האמירויות.
א-רסאני גדל במחלקות הנוער של שבאב אל-אהלי ואל-וחדה.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של אל-וחדה במסגרת ליגת העל של איחוד האמירויות הערביות, ובסך הכל ערך 34 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-4 בינואר 2021 חתם א-רסאני על חוזה לארבע שנים בשבאב אל-אהלי מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-27 בינואר 2022 ערך א-רסאני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות הערביות, בניצחון 2-0 על נבחרת סוריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
יחיא בדר א-דין אל-חות'י הוא המנהיג הפוליטי של החות'ים, מורדים זיידים שנלחמים נגד ממשלת תימן, ונגד ישראל.
הוא אחיו של עבד אל-מאלכ המנהיג הרוחני של החות'ים, ושל מנהיג החות'ים המנוח חוסיין בדר א-דין.
אל-חות'י חתם מכתב לממשלת תימן עם עבדאללה אל-רוזמי, המנהיג הצבאי של המורדים, במאי 2005, ובו הציע לסיים את ההתקוממות אם הממשלה תשלח שליחים או תסיים את המערכה הצבאית נגד המורדים.
"אבל אם העוול ימשיך עם הרג, השמדה וכליאה...
אז הצרה לא תיפתר, אלא תסתבך והפער יגדל עוד יותר".
הוא היה חבר בפרלמנט התימני אך ברח לגרמניה לאחר שממשלת תימן הסירה את חסינותו הפרלמנטרית כדי לשפוט אותו על מעורבותו במרד החות'ים, והוא נשפט שלא בפניוונידון ב-5 בפברואר 2010 ל-15 שנות מאסר.
הוא נשאר בגרמניה עד שחזר לתימן ב-2013.
כשהמועצה העליונה לניהול ותיאום עניינים הומניטריים (SCMCHA) הציעה מס של 2 אחוזים על סיוע הומניטרי, אל-חות'י התבטא נגד יו"ר SCMHCA אחמד חמיד, כינה אותו ואת הארגון "בלתי לגיטימיים" ומתח ביקורת על אופן הטיפול הבינלאומי.
יחיא בן עלי בן חמוד אל-מעתלי היה בנו של הח'ליף עלי בן חמוד א-נאצר, וכן כיהן בעצמו כח'ליף של קורדובה של שושלת בני חמוד באל-אנדלוס במשך שתי תקופות - קדנציה ראשונה משנת 1021 עד ל-1023, וקדנציה שנייה משנת 1025 עד לשנת 1026.
החל משנת 1016 יחיא בן עלי היה מושל סאוטה שבספרד, תואר אשר ירש מאביו.
לאחר מותו של אביו עלי, סירב יחיא להכיר בדודו אל-קאסם אל-מאמון כח'ליף.
לאחר שהגיע למאלגה, יחיא החל להתקדם לכיוון קורדובה עם צבא ברברים.
אל-קאסם אל מאמון נטש את העיר ומצא מקלט בסביליה.
יחיא החזיק בשלטון עד לשנת 1023, אז התערערו יחסיו עם הברברים שהפסיקו לתמוך בו, ואל-קאסם אל-מאמון שב אל השלטון.
יחיא בן עלי עבר למאלגה, ובהמשך לכד את אל-קאסם אל-מאמון בעיר חרס, ואף הוציאו להורג.
בשנת 1025 יצא עם צבאו פעם נוספת לקורדובה, הפעם כנגד הח'ליף מוחמד השלישי, אשר בשומעו את דבר המתקפה הקרבה נמלט לסרגוסה.
מהלך זה גרם לאליטה של קורדובה למנות מועצה לניהול העיר שנותרה ללא ח'ליף.
אולם, לאחר כחצי שנה הם פנו ליחיא בן עלי בבקשה להיכנס לעיר ולשמש כח'ליף.
הוא אכן הגיע ב-9 בנובמבר 1025, אך לאחר מספר ימים השאיר את הניהול בידי אחד מיועציו בעודו חוזר לבצר את אחיזתו במאלגה.
המהומות שהמשיכו בקורדובה הביאו לסופה של שושלת בני חמוד בעיר.
לאחר ההפיכה השנייה נגדו יחיא בן עלי נשאר רק עם השטחים ששלט בהם בעבר.
שטחים אלו הפכו להיות תחת איום מצד מושל סביליה, מוחמד אבן אסמעאיל אבן עבאד.
באחד הקרבות עם אבן עבאד יחיא נהרג, ואת הממלכה שלו ירש אחיו אידריס.
יחזקאל שִׁנְדוּךְ (השני) (נפטר ב-7 ביוני 1941) היה רב, ראש ישיבה, ומנהיג ציבור של קהילת יהודי בצרה בעיראק.
נולד לששון, בנו של אליהו, נכדו של ששון מרדכי שנדוך.
התייתם בגיל צעיר, וגדל אצל משפחת אמו שבקיפל.
נסמך לרבנות בגיל 18 בבגדאד.
שימש כ-30 שנה כראש ישיבת "אדוננו יחזקאל" על ידי קבר יחזקאל הנביא שבאל קיפל הסמוכה לבגדאד.
ב-1906 מונה לחכם באשי על ידי יהודי בצרה, שב-1909 ביקשו מהשלטונות העות'מאניים למנותו באופן רשמי.
האחרונים נענו לבקשה, ומינוהו לחכם באשי לכל ימי חייו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ברחו לבצרה, שכבר נכבשה על ידי הבריטים, צעירים יהודים מבגדאד שביקשו להיפטר מגיוס לצבא העות'מאני.
שנדוך, יחד עם ראשי הקהילה, דאג ליישובם ולצרכיהם בעיר.
לאחר המלחמה חידש פייסל הראשון, מלך עיראק, את מינויו של שנדוך כרב הראשי.
שנדוך היה בקשרי ידידות קרובים עם ההנהגה הדתית השיעית בעיר, ובייחוד עם השיח' השיעי סייד מהדי, עמו שיתף פעולה בעת מגפת הדבר שפרצה בבצרה בראשית שנות העשרים.
נאבק במעורבות היהודים באגודה התאוסופית, שסניף שלה נפתח בעיר ב-1927, ופסק כי כל היהודים המשתתפים בה לא יוכלו לשמש בתפקידים דתיים בקהילה היהודית, ומאוחר יותר אף הכריז כי אין להינשא עמם, לקברם בקבורה יהודית, או למול את בניהם.
בפברואר 1936 הסכסוך בין העדות, שהפך לאלים, הסתיים בעקבות התערבות רבני באגדד ובפשרה שבעקבותיה בוטל החרם שהטיל שנדוך.
מת בי"ב בתמוז תש"א (7 ביוני 1941), זמן קצר לאחר הפרהוד.
ילדיו היו ששון, שמואל וחביבה.
ד"ר יחיא רושדי א-סראג' הוא פרופסור ופוליטיקאי פלסטיני, המכהן כראש עיריית עזה מיולי 2019.
יחיא רוסידי א-סראג' נולד בעיר עזה, רצועת עזה.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת א-נג'אח ובאוניברסיטת לידס, וקיבל דוקטורט מאוניברסיטת ברדפורד.
א-סראג' שירת במספר תפקידים אקדמיים, בהם סגן יושב ראש לעניינים חיצוניים בהאוניברסיטה האסלאמית בעזה וכראש דירקטוריון המכללה האוניבסיטאית למחקרים ישומיים.
הוא גם שימש בוועדות משותפות לניהול נושאים פיננסיים של אוניברסיטאות בעזה.
ביולי 2019 מונה א-סראג' לראש עיריית עזה על ידי ממשלת חמאס.
במהלך כהונתו קידם פרויקטים לפיתוח שירותים עירוניים, הפעלת מרכזים תרבותיים, השקעות עירוניות וקמפיינים סביבתיים, כולל מיון פסולת עירונית ומחזור.
במסיבת עיתונאים שקיים בספטמבר 2019 אמר כי העירייה נמצאת במצב כלכלי קשה, בין היתר בעקבות כך שרק כ-11% מתושבי העיר משלמים מיסים עירוניים.
במהלך מבצע שומר החומות ב-2021, השיק את הקמפיין "נבנה את זה מחדש" לשיקום נזקים בעיר, וקרא להקלת הסגר על רצועת עזה.
יחיא עבדול לטיף עיאש , אשר כונה "המהנדס" (المهندس – "אלמֻהנדִס"), היה טרוריסט פלסטיני, ממקימי גדודי עז א-דין אל-קסאם של חמאס ואחד מהאחראים להפעלות הראשונות של שיטת פיגועי ההתאבדות בשנות ה-90 כחלק מהטרור הפלסטיני בישראל.
פיגועי טרור אלו גבו את חייהם של למעלה ממאה ישראלים.
שירות הביטחון הכללי של ישראל התנקש בעיאש באמצעות טלפון סלולרי ממולכד בשנת 1996.
יחיא עיאש נולד בכפר ראפאת שבמערב השומרון בזמן השלטון הירדני ב-1966. בצעירותו היה עיאש חבר בתנועת האחים המוסלמים.
בעת לימודי הנדסת חשמל באוניברסיטת ביר זית, שאותם סיים ב-1988, היה עיאש פעיל ב"גוש האסלאמי" באוניברסיטה.
לאחר נישואיו הגיש בקשה לצאת ללימודי המשך בירדן וזו נדחתה על ידי שירותי הביטחון בישראל.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 היה עיאש אחד ממקימי גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של חמאס.
הוא התמחה ביצירת מטעני חבלה מאמצעים מאולתרים.
לדברי כרמי גילון, ראש השב"כ לשעבר, "עיאש היה בכיר המחבלים שפעלו אי פעם נגד ישראל, בטח בכיר אנשי חמאס...
היה לו כושר הישרדות שאי אפשר לתאר אותו.
במשך שנים כל חייל צה"ל הסתובב עם התמונה שלו.
הוא היה המבוקש מספר אחד ללא עוררין".
בשנת 1992 החל עיאש בתכנונם של פיגועי התאבדות בתוך שטחי ישראל.
המידע הראשוני לגבי מעורבותו של עיאש בתכנון פיגועי טרור התקבל בקרב גורמי ביטחון בישראל לאחר שב-22 בנובמבר 1992 נלכדה מכונית תופת ברמת אפעל לאחר מרדף משטרתי.
שניים משלושת הנוסעים ברכב נלכדו תוך מספר שעות.
התברר כי הם חברים בגדודי עז א-דין אל-קסאם, ובחקירה התגלתה זהותו של עיאש כמתכנן הפיגועים הראשי של חמאס.
ב-16 באפריל 1993 בוצע הפיגוע בצומת מחולה, פיגוע ההתאבדות הראשון של מחבלים פלסטיניים נגד מטרה ישראלית.
שנה מאוחר יותר, ב-6 באפריל 1994, עלה בידו לתכנן פיגוע ראוותני ביום ה-40 לטבח מערת המכפלה – פיגוע מכונית התופת בעפולה שגבה את חייהם של שמונה ישראלים.
שבוע מאוחר יותר יצא לפועל פיגוע קטלני נוסף, פרי תכנונו של עיאש.
מחבל מתאבד התפוצץ באוטובוס בתחנה המרכזית בחדרה ב-13 באפריל 1994, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
בשנים שלאחר מכן הצליח חמאס לבצע עשרות פיגועי התאבדות נוספים בשטחי ישראל, בהם הפיגוע בקו 5 בתל אביב, הפיגוע בקו 20 ברמת גן והפיגוע בקו 26 בירושלים.
עד למותו, היה עיאש המתכנן הראשי של כל פיגועי חמאס ובנוסף הוא היה זה שהכין את חומר הנפץ וחיבר אותו לגופם של המתאבדים.
בפיגוע בקו 5 עיאש היה גם הנהג שהסיע את המתאבד לתל אביב.
באותה תקופה החל עיאש להכשיר אנשי חמאס נוספים בהכנת חומרי נפץ, ידע ששימש אותם לאחר מותו.
פיגועי ההתאבדות הללו, שהייתה להם השפעה מוראלית שלילית חזקה על הציבור הישראלי, הפכו לכלי מרכזי במאבק של ארגון חמאס במדינת ישראל.
עם הוצאתם לפועל של פיגועי ההתאבדות הקטלניים בשנים 1994 ו-1995 הפך עיאש למבוקש הראשי על ידי שירותי הביטחון של ישראל.
הקושי העיקרי בלכידתו נבע מיכולת הניידות הגבוהה שלו – הוא העתיק את מקום מגוריו בתכיפות רבה.
מספר פעמים הוא כמעט ונלכד, באחת מפעמים אלו במהלך מרדף אחריו בעיר שכם ובעת שביקר את אשתו בכפר הולדתו.
בכל אותן שנים הצליח עיאש, שבתקופה זו הודבק לו הכינוי "המהנדס", לחמוק משירותי הביטחון הישראליים, בין השאר בזכות התחפושות שבהן השתמש.
לאחר כינון שלטון הרשות הפלסטינית ברצועת עזה ב-1994 עבר עיאש לרצועה.
אנשי אש"ף ובהם יאסר ערפאת לא שיתפו פעולה עם ישראל במאמצים ללכוד את "המהנדס".
בתחילת ינואר 1996 אישר ראש ממשלת ישראל שמעון פרס להתנקש בחייו.
יחיא עיאש נהרג ב-5 בינואר 1996 בבית לאהיא שברצועת עזה, באמצעות טלפון סלולרי, מסוג מוטורולה אלפא , אותו החזיק כשהתפוצץ, לאחר שניסיון חיסול ראשון שלו כמה ימים לפני כן כשל.
ישראל לא אישרה באופן רשמי את מעורבותה בהריגתו של עיאש, עם זאת ידועים פרטים על ההתנקשות.
בנוסף לכך לאחר עשור התראיינו אנשי שב"כ בנושא וסיפקו פרטים אודות אותה פעולה.
מעריכים כי השב"כ הצליח להשתיל מטען חבלה זעיר בעל 72 כדוריות מתכת בתוך טלפון סלולרי שנמסר לכמאל חמד, בעל הבית של עיאש.
חמד, שהיה בעבר מודיע של השב"כ, העביר את הטלפון לעיאש מבלי לדעת שהטלפון ממולכד, ובהוראת השב"כ ניתק את הטלפון הרגיל בדירה.
בעל הבית סבר שמטרת הפעולה לצותת לשיחות הטלפון של "המהנדס".
בעת שיחה עם אביו זוהה קולו של עיאש על ידי השב"כ שאכן צותת לשיחה, והפצצה הופעלה.
עיאש נקבר בעזה בהלוויה המונית שבה השתתפו למעלה ממאה אלף איש.
למותו הייתה השפעה מוראלית חיובית על הציבור הישראלי.
מהצד השני הפכה דמותו לסמל עבור תומכי חמאס ותאים חמושים של חמאס נשאו את השמות "סטודנטים של עיאש", "סטודנטים של המהנדס" או "חוליות יחיא עיאש" על מנת לכבד את זכרו.
לאחר מותו אירעו במהלך אותה שנה, בין 25 בפברואר ל-4 במרץ, ארבעה פיגועי התאבדות, הפיגועים בקו 18 בירושלים, הפיגוע בצומת אשקלון, והפיגוע בדיזנגוף סנטר, שבהם נרצחו 59 בני אדם.
חמאס קיבל אחריות לפיגועים אלה וטען שהיו נקמה על הריגתו של עיאש.
את מקומו של עיאש מילא מוחי א-דין א-שריף (אשר כונה "המהנדס 2"), עד מותו במרץ 1998.
לאחר מותו הפכה דמותו של עיאש לסמל בעיני תומכי חמאס והוא זכה להנצחה רבה גם על ידי מוסדות הרשות הפלסטינית המזוהים עם תנועת הפת"ח.
בשנת 2010 נקראה קריית הרשות הפלסטינית ברמאללה על שמו של יחיא עיאש.
הרקטה עיאש 250, שיוצרה על ידי חמאס ושוגרה במהלך מבצע שומר החומות, ובמלחמת חרבות ברזל, קרויה על שמו.
בשנת 2023 יצא לאקרנים בארצות הברית סרט עלילתי אמריקאי המהנדס אשר מככבים בו שחקנים ישראלים רבים והוא מתאר את פרשיית חיסול עיאש.
הרב יחיא קאפח (גם יחיה; נקרא בפי תלמידיו הרב הישיש או מארי הישיש; ה'תר"י – ה'תרצ"ב, 1850–1931) היה מגדולי חכמי תימן בדורו.
ידוע כמייסד תנועת דור דעה ("דרדעים") וכמי שנלחם כנגד ספר הזוהר והקבלה, למען חזרתה של יהדות תימן לפסיקת הלכה לפי הרמב"ם ורס"ג וחכמי תימן הראשונים, ודחיית מנהגים שנהגו אחרי חתימת התלמוד כמעט לחלוטין.
ידוע בגישתו השכלתנית ובמאמרו: .
היה סבו, מחנכו ורבו של הרב יוסף קאפח.