tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרנות מחקר במימון הממשלתי דוגמת JSPS (יפן) ו-NSFC (סין) מממנות 24 פרויקטים משותפים, לרבות במסגרת תוכנית A3 Foresight שמטרתה הקמת מרכזי מחקר מובילים באסיה.
במסגרת זו ניתנות מלגות וחילופי חוקרים, במיוחד לסטודנטים ופוסט-דוקטורנטים.
הוקמו מיזמים רבים, בהם "המכון הסיני-יפני לפרמקולוגיה וגנומיקה", וכן 24 פרויקטים מחקריים דו-לאומיים במימון משותף.
כמו כן, חברות תרופות וחברות טכנולוגיה משתפות פעולה, דוגמת רכישת חברת "Roivant Sciences" הסינית על ידי תאגיד התרופות היפני "Takeda".
גם יוזמות רב-צדדיות כמו פורום סין–יפן–קוריאה למו"מ מדעי וקונגרסים אזוריים מסייעות לקידום שיתופי פעולה אזוריים.
עם זאת מאז 2019 חלה ירידה בשיתופי הפעולה האקדמיים והפטנטים, בייחוד לאור מגפת הקורונה ומלחמת הסחר בין ארצות הברית לסין.
מגבלות אבטחת מידע וסייבר מקשות על העברת ציוד ומידע רגיש, במיוחד בתחומים צבאיים ותקשורתיים.
ההשפעה הגאו-פוליטית של יפן וסין במזרח אסיה ובסביבות הגלובליות כוללת מאבקי השפעה, אינטרסים אזוריים, ותחום אסטרטגיות צבאיות ומדיניות.
סין ויפן מתמודדות עם תחרות על מעמד גאו-פוליטי במזרח אסיה, כאשר כל אחת מהן מבקשת להרחיב את השפעתה על מדינות שכנות (כמו קוריאה הדרומית, וייטנאם, פיליפינים וכדומה).
סין עושה זאת דרך פרויקטים כלכליים וצבאיים, בעוד יפן פועלת דרך שיתוף פעולה אסטרטגי עם מדינות אחרות וביצוע תרגילים צבאיים משותפים עם בעלות בריתה.
סין, כמעצמה עולמית עולה, מפתחת את כוחה הצבאי, הכלכלי והדיפלומטי, ומביאה עמה אסטרטגיה של הרחבת השפעה בכל העולם, במיוחד באזור אסיה ובמדינות מתפתחות.
היא מאמצת מדיניות חוץ אגרסיבית שמסתמכת על פרויקטים כמו "חגורת הדרך החדשה" (Belt and Road Initiative) שמחבר מדינות דרך השקעות בתשתיות ויוצר תשתית להשפעה פוליטית וצבאית.
במקביל, פועלת יפן לשמור על יציבות האזור במזרח אסיה, במיוחד מבחינת ביטחונית וכלכלית.
יפן משתפת פעולה עם מדינות מערביות, ובעיקר עם ארצות הברית, כדי למנוע התפשטות השפעת סין במזרח אסיה.
היא מחויבת לפתח את כוחה הצבאי תחת מגבלות החוקה שלה, אך עושה זאת תוך שמירה על יחס מאוזן מול סין ועם דרישה לחיזוק מערכת ההגנה האזורית.
מיזם "החגורה והדרך", שהושק על ידי סין בשנת 2013, משקף את שאיפתה להתבסס כמעצמה עולמית באמצעות השקעות רחבות היקף בתשתיות, תחבורה, אנרגיה וסחר במדינות רבות ברחבי העולם.
יפן מביטה על יוזמה זו בחשדנות, שכן היא רואה בה לא רק פרויקט כלכלי, אלא כלי לקידום השפעה פוליטית ואסטרטגית של סין באסיה ובעולם.
טוקיו חוששת מהגברת הנוכחות הסינית במדינות מפתח באסיה הדרום־מזרחית – אזור בו יש לה אינטרסים כלכליים חשובים – ומבקרת את היעדר השקיפות ואת המנגנונים הפיננסיים של היוזמה, שלעיתים מביאים מדינות לשעבוד כלכלי.
כמו כן יפן ביקרה את היעדר השקיפות והעובדה שהמכרזים נוטים להיטיב עם חברות סיניות, וכן את הסיכונים לחוב חוץ גבוה במדינות המשתתפות.
לצד החששות, יפן ניסתה גם לבחון אפשרויות מוגבלות לשיתוף פעולה עם "החגורה והדרך", בעיקר בתקופות של התחממות זמנית ביחסים עם סין.
ראש ממשלת יפן לשעבר, שינזו אבה, אף הצהיר כי יפן תתמוך בפרויקטים במסגרת היוזמה, כל עוד הם עומדים בסטנדרטים בינלאומיים של פתיחות, קיימות ושקיפות.
יוזמת האוקיינוס ההודי-פסיפי החופשי והפתוח (FOIP) הוצגה לראשונה על ידי ראש ממשלת יפן שינזו אבה בשנת 2016. הרעיון התפתח מתוך תפיסה רחבה יותר של יפן ביחס לעתיד האזור, תוך הבנה כי יש לשמר את חופש הניווט והסחר באזור האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט, המהווים את מרכז הסחר העולמי.
יפן, כמדינה שהיא אחת המובילות בהובלת הסחר והכלכלה הגלובלית, ראתה את יציבות האזור כמרכיב חיוני לאינטרסים שלה.
היוזמה היפנית מדגישה את הערכים של חופש ניווט, שלטון החוק ושיתוף פעולה אזורי, במטרה להבטיח שהאזור יישאר פתוח וזמין לכל המדינות בו, בלי הגבלות או שליטה של מדינה אחת על נתיבי סחר חשובים.
הכוונה הייתה ליצור אזור שבו כל המדינות יכולות לפעול בצורה חופשית ופתוחה, להימנע ממתחים צבאיים ולהגביר את שיתוף הפעולה הכלכלי והביטחוני.
במהלך השנים, היוזמה זכתה לשיתוף פעולה מצד מספר מדינות, כולל ארצות הברית, אוסטרליה, הודו וניו זילנד, וגם מדינות במזרח אסיה.
בנוסף לכך, יפן פיתחה שותפויות עם מדינות שונות כמו הודו וארצות הברית כדי לחזק את המאמץ וליצור פלטפורמות לשיתוף פעולה ביטחוני, כלכלי ותרבותי.
סין רואה את היוזמה של האוקיינוס ההודי והפסיפי החופשי והפתוח ככלי שנועד לשמר את ההגמוניה של מדינות מסוימות, בעיקר ארצות הברית ויפן, על חשבון זכויותיה שלה באזור.
הסינים טוענים כי היוזמה היא ניסיון של מדינות המערב ליצור חיץ שיחסום את ההשפעה הגוברת של סין באוקיינוס ההודי והפסיפי.
לסין יש אינטרסים גדולים באזור, במיוחד בתחום הסחר והאינטרסים הצבאיים, ולכן היא רואה ביוזמה איום על השפעתה הכלכלית והצבאית.
סין מעדיפה גישה שונה, שבה היא מדגישה את החשיבות של "שיתוף פעולה וכוללנות" ואינה רואה בעין יפה כל ניסיון לשלול את תפקידן של מדינות גדולות, במיוחד סין, במגוון תחומים באזור.
סין טוענת כי היוזמה עלולה ליצור קווים מנחים שאינם כוללים אותה, והדבר יכול להוביל לתחרות גאופוליטית מוגברת, במקום לשיתוף פעולה.
סין טוענת גם כי יש למנוע את יצירת מחנות או קואליציות צבאיות באזור, שכן הדבר עלול להגביר את המתחים ולהוביל למצב של חוסר יציבות.
כמו כן, סין אינה רואה בעין יפה את השפעתה של ארצות הברית באזור, ומאמינה כי הייחודיות של מדינות כמו סין או המדינות שבמגעים עם סין צריכה להתקבל ולהיות חלק אינטגרלי מהאסטרטגיות הפוליטיות והכלכליות באזור.
סין חותרת לשמור על מדיניות של "שלום ושיתוף פעולה", תוך שמירה על עקרונות השוויון וההוגנות, וללא יצירת קואליציות פוליטיות או צבאיות שיביאו למתחים גאופוליטיים, במה שהיא מכנה "קהילה עם עתיד משותף" ().
בזירה הרב-צדדית שמספקים ארגונים בינלאומיים, יפן וסין מקיימות מערכת יחסים של "שיתוף פעולה תחרותי": מצד אחד, הכרה הדדית בכך שאי אפשר להתקדם בלי מידה מסוימת של שיתוף; מצד שני, מאבק שקט אך עקבי על עיצוב סדרי העולם.
בעידן של משברים עולמיים וערעור הסדר הבינ"ל, הזירה הזו צפויה להפוך ליותר דרמטית וחשובה – ויחסי יפן–סין ימשיכו להוות בה גורם מכריע.
בהקשר זה יחסי יפן–סין מקבלים צורה ייחודית שמשקפת את המתח שבין אינטרסים משותפים לבין יריבות אסטרטגית.
שתי המדינות רואות בארגונים הבין לאומיים במה להשפעה, אך גם זירה למאבק שקט על הנהגה אזורית וגלובלית.
באופן כללי, גם יפן וגם סין רואות בארגונים כמו הפורום לשיתוף פעולה כלכלי, ארגון הסחר העולמי, "G20" ואחרים פלטפורמות חיוניות לקידום מעמדן הבינלאומי, אך הן ניגשות אליהן מתוך תפיסות עולם שונות.
יפן מדגישה את חשיבות הסדר הבינלאומי הליברלי, בעוד סין שואפת לשינוי הסדר הקיים כך שישקף את עליית כוחה של סין והעולם המתפתח.
הפער הזה בא לידי ביטוי בכל דיון אסטרטגי – מהגדרת כללים למסחר ועד למנגנוני פיקוח על טכנולוגיה וחדשנות.
בפורום G20, הפערים הללו ניכרים במיוחד.
מצד אחד, שתי המדינות משתפות פעולה בנושאים מקרו-כלכליים גלובליים, כמו התמודדות עם אינפלציה, שינוי אקלים, או תגובה למשברים פיננסיים.
מצד שני, סין לעיתים משתמשת בפורום לקידום עמדות פוליטיות, בעוד שיפן מנסה לשמור על הפרדת תחומים ודגש על יציבות כלכלית בינלאומית.
כך למשל, יפן מתנגדת לניסיונות סיניים לערב פוליטיזציה של נושאים טכניים, בעוד סין רואה בפורום זירה להדגיש את תפקידה ככוח מתפתח.
בפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה – האוקיינוס השקט, שמתמקד באינטגרציה כלכלית סביב האוקיינוס השקט, היחסים בין יפן לסין נוטים להיות מתוחים פחות, אך עדיין תחרותיים.
שתיהן רואות חשיבות אסטרטגית בהשפעה על עיצוב המדיניות הכלכלית של האזור, בעיקר לאור נוכחות ארצות הברית ושותפותיה.
יפן מקדמת סחר חופשי בתנאים הדדיים ומוסדרת, בעוד שסין מנסה לקדם מודלים גמישים יותר שמתאימים לה, כולל שילוב של מדינות מתפתחות בתנ אים פחות נוקשים.
נוצר בכך מתח מובנה בין תפיסה נאו-ליברלית יפנית לתפיסה סינית המבוססת על שליטה ממשלתית ומדיניות תעשייתית אקטיבית.
מעבר לפורומים הכלכליים, קיימים גם ארגונים טכנולוגיים, בריאותיים וסביבתיים, בהם שתי המדינות פעילות.
גם כאן, שיתוף הפעולה קיים – אך תמיד תחת צל של תחרות.
לדוגמה, בארגון הבריאות העולמי, בעת מגפת הקורונה, יפן דרשה שקיפות מצד סין, בעוד שסין ניסתה למזער ביקורת בינלאומית.
במוסדות כמו ארגון הסחר העולמי, סין דוחפת לרפורמות המקטינות את ההשפעה של מדינות המערב, בעוד שיפן מנסה לשמר את מבנהו הקיים – או לשתף פעולה עם שותפותיה הדמוקרטיות כדי להפעיל לחץ על סין.
דוקטרינות ביטחוניות ותפיסות איום הדדיות
ההתעצמות הסינית, מאז סין החלה לשחק תפקיד פוליטי מרכזי בזירה הבין-לאומית, כולל בתחום הצבא, הדיפלומטיה והרחבת השפעתה העולמית, הביא למתיחות מול יפן.
מערכת היחסים הביטחונית בין המדינות מאופיינת בחשדנות הדדית, תחרות אזורית, ועימותים סביב ריבונות טריטוריאלית.
שתי המדינות מתמודדות עם לחצים גאו-אסטרטגיים: יפן תלויה בביטחון שמספקת ארצות הברית, בעוד סין שואפת להרחיק את ההשפעה האמריקאית מהאזור.
למרות קיומם של קשרים כלכליים הדוקים, התחום הביטחוני בין השתיים נותר מתוח ונפיץ, וכולל תרחישים פוטנציאליים של הסלמה – במיוחד סביב טייוואן ושרשרת איים השנויים במחלוקת.
סין רואה ביפן שחקן אזורי בעייתי, משום קשריה הביטחוניים ההדוקים עם ארצות הברית ופעילותה באזור ים סין המזרחי, בעיקר סביב סכסוך איי סנקאקו.
בסין קיימת רגישות היסטורית עמוקה כלפי יפן, נוכח מורשת הפלישה היפנית במאה ה-20, וזיכרון זה משמש גם כרקע אידאולוגי לנרטיב הלאומי הסיני.
סין חוששת מ"התחמשות מחודשת של יפן" ומהאפשרות שזו תהפוך לכוח צבאי תוקפני, במיוחד עם שינויים שחלו במדיניות ההגנה היפנית מאז 2014. לאור זאת פיתחה סין דוקטרינה ביטחונית של "הגנה פעילה" , המשלבת דוקטרינה הגנתית במהותה אך מאפשרת פעולות התקפיות מקדימות במקרה של איום ממשי.
במהלך המאה ה-21 חלה התרחבות אסטרטגית באמצעות חיזוק הצי, בניית איים מלאכותיים בים סין הדרומי, והשקעה מסיבית באמצעים קיברנטיים ואנטי-לווייניים.
סין רואה עצמה כמעצמה עולה, ודוקטרינת הביטחון שלה נועדה לאפשר השגת "התחייה הלאומית" והגנה על ריבונותה הטריטוריאלית (כולל טייוואן, הונג קונג, ים סין המזרחי).
יפן לעומת זאת, מאז מלחמת העולם השנייה אימצה מדיניות ביטחונית פציפיסטית יחסית, עם צבא הגנה בלבד, תחת סעיף 9 לחוקת יפן.
מאז שנות ה-2000, וביתר שאת משנת 2014, חל שינוי בדוקטרינה, יפן עברה למדיניות של "הגנה קולקטיבית" – המאפשרת שימוש בכוח צבאי גם אם יפן עצמה אינה מותקפת, אך בעלת בריתה מותקפת.
ב-2022 פרסמה יפן אסטרטגיית ביטחון לאומי חדשה, המגדירה את סין כאיום אסטרטגי משמעותי וארוך טווח – דבר תקדימי בשיח הביטחוני היפני.
מאז, השקעותיה של יפן בצבא צומחות באופן דרמטי, כולל הצטיידות בטילים ארוכי טווח, מערכות הגנה קיברנטיות ולוויינים.
יפן רואה בסין איום ישיר על ריבונותה, בעיקר בשל הפעילות הסינית באיי סנקאקו, חדירות תדירות של ספינות וצי סיני למים הכלכליים שלה, ומעקב אחר פעילות אווירית.
התחזקות הצבא הסיני, כולל בניית נושאות מטוסים, והרטוריקה כלפי טייוואן, נתפסים ביפן כסימן למוכנות צבאית התקפית.
התחום הקיברנטי הוא מקור נוסף לדאגה: מתקפות סיניות או פעולות ריגול נרחבות כלפי מוסדות ממשלתיים ועסקים ביפן.
יפן חוששת גם מערעור הסדר הבינלאומי שמובילה סין – קרי, מעבר מסדר עולמי ליברלי הנשען על נורמות בינלאומיות, לכוחנות אזורית סינית שהיא בבחינת "כל דאלים גבר".
לאור זאת יזם שר הביטחון שיגרו אישיבה, לימים ראש ממשלת יפן, ארגון "נאט"ו אסייתי", ארגון על-מדינתי המבוסס על מבנה האמנה הצפון-אטלנטית, מתוך מטרה מוצהרת של בלימת התפשטותה של סין והגנה-משותפת מפניה.
בנוסף, אישיבה ממשיך במדיניות החימוש וההתחזקות של קודמיו למול עליית סין, למרות האיומים הסיניים.
המיליטריזציה של סין היא תהליך רחב היקף שבו סין מחזקת, מרחיבה ומתקדמת ביכולות הצבאיות שלה, מאז תחילת המאה ה-20. התהליך מלווה בצמיחה מספרית ואיכותית ובעל השפעה גאו-פוליטית רחבה, ומשקף את שאיפותיה להפוך למעצמת על מובילה.
צבא השחרור העממי הוא הצבא הגדול בעולם, עם למעלה מ-2.1 מיליון חיילים בשירות פעיל.
התהליך מעורר דאגה בקרב יפן והמדינות השכנות.
יפן רואה את המיליטריזציה של סין כאיום ישיר על ביטחונה הלאומי ויציבות האזור.
החששות המרכזיים של יפן נוגעים למספר תחומים לרבות חיזוק הצי הסיני והתרחבותו בים סין המזרחי.
בעקבות כוחה העולה של סין, אימצה יפן מדיניות ביטחונית חדשה, אסרטיבית יותר מהגישה הפציפיסטית המסורתית שנקטה מאז כניעתה במלחמת העולם השנייה.
שינוי תפיסת הביטחון היפנית הביא לגידול תקציב משרד ההגנה לרמות שיא, המושקע בהגנה קיברנטית, ובפיתוח יכולות תקיפה כמו מערכות נשק מתקדמות, טילים היפרסוניים ארוכי טווח ואף מטוס קרב מהדור השישי.
יפן העמיקה את שותפותה עם ארצות הברית ונאט"ו, חיזקה את הברית לדיאלוג ביטחוני רב-צדדי ומשתפת פעולה עם מדינות בדרום-מזרח אסיה ובאוקיינוס ההודי במטרה לבלום את סין.
בחוגי הימין הלאומני ביפן אף קראו לקדם פיתוח נשק גרעיני.
בעיתונות היפנית נטען שצוות מומחים ממספר גופים ממשלתיים בחן את האפשרות לפתח נשק גרעיני, למרות הכחשת הממשלה.
על אף שיש לה את המשאבים והטכנולוגיה לפיתוח נשק גרעיני במהירות, הציבור היפני לא מעוניין בכך באופן פעיל ונוטה לסמוך על "המטריה הגרעינית" האמריקנית.
הניסויים הגרעיניים של סין הביאו לחששות משמעותיים ביפן.
בנובמבר 2007 ספינת הקרב הסינית "שנזן" עגנה בנמל טוקיו.
לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה, שספינת מלחמה סינית עוגנת ביפן, כצעד סמלי להידוק הקשרים בין סין ליפן.
האירוע התקבל בחגיגות של אזרחים סינים המתגוררים ביפן, עם "ריקוד האריה" המסורתי ודגלי שתי המדינות.
למרות זאת נותרו מתחים עקב החשש היפני מצמיחת צבא סין.
"הספר הלבן" היפני משנת 2012 מציין מספר דאגות בנוגע למתחים ביטחוניים ומחלוקות טריטוריאליות מול סין.
צמיחת הצבא הסיני, במיוחד הצי שלה, נמשכת בקצב מהיר, והתקציב הסיני בתחום ההגנה הוכפל פי שלושים ב-24 השנים שלפניו.
יפן מודאגת מהשפעת צבא סין על מדיניות החוץ שלה, בעיקר בנוגע לסכסוכים טריטוריאליים בים סין המזרחי והדרומי, ותוקפנות סין בנוגע לאיים במזרח אסיה.
בתגובה להתעצמות הסינים, יפן החלק בחקיקה המכרסמת בעקרון הפציפיסטיות בחוקתה.
המודרניזציה של צבא השחרור העממי של סין היא תהליך רחב-היקף, שמטרתו להפוך את סין למעצמה צבאית עולמית, בעלת יכולות מתקדמות ורב-ממדיות.
מהלך זה עומד בלב החזון של המנהיגות הסינית בראשות שי ג'ינפינג, כחלק מהשאיפה ל"תחייה הלאומית של סין" .
המודרניזציה אינה רק תהליך טכני, אלא ביטוי למעבר עמוק בזהות האסטרטגית של סין: ממדינה בעלת עוצמה אזורית, לכוח עולמי המבקש להשפיע ואף לעצב מחדש את הסדר הביטחוני הבינלאומי.
היעדים האסטרטגיים של המודרניזציה כוללים הפיכת הצבא לצבא "ברמה עולמית" עד לשנת 2049 – מאה שנה למהפכה הקומוניסטית .
סין שואפת לשפר את יכולתה להגן על ריבונותה, במיוחד בהקשרים רגישים כמו טייוואן, ים סין הדרומי וים סין המזרחי.
במקביל, מושם דגש על פיתוח יכולות ברבדים מתקדמים של לוחמה: סייבר, חלל, לוחמה אלקטרונית וטכנולוגיות מידע.
אחת המטרות המרכזיות היא המעבר מכוח מסורבל המבוסס על גודל, לצבא מודרני, יעיל ואיכותי, הנשען על טכנולוגיה מתקדמת.
סין גם פועלת להקטנת תלותה במערכות מערביות ולהגברת עצמאותה בתעשיית הביטחון.
אחד הרכיבים המרכזיים בתהליך הוא שינוי ארגוני עמוק.
הוקמו פיקודים משותפים במקום המבנה הצבאי הישן, כדי לשפר את שיתוף הפעולה הבין-זרועי.
כמו כן, הוקמו פיקוד חיל הטילים ופיקוד לוחמה במידע, סייבר וחלל, לצד חיזוק הפיקוד המרכזי של המפלגה על הצבא וצמצום השפעתם של מפקדים אזוריים.
תהליך הארגון מחדש שהחל ב-2016, מחקה במובנים מסוימים את המודל האמריקני, תוך שמירה על השליטה ההדוקה של המפלגה הקומוניסטית.
בתחום הטכנולוגיה והציוד, סין השקיעה רבות בשדרוג חיל הים, שהפך לגדול בעולם במונחי מספר כלי שיט, כולל נושאות מטוסים כמו ה"פוג'יין", משחתות מתקדמות וצוללות גרעיניות.
חיל האוויר הסיני עבר גם הוא מהפכה – קליטה של מטוסי קרב חמקנים מדגם צ'נגדו J-20, פיתוח מל"טים התקפיים, ומערכות תדלוק והתראה מוקדמת.
בתחום הטילים, הכוח הקרקעי של צבא השחרור העממי הצטייד בטילים בליסטיים מתקדמים כמו DF-26 ו-DF-41, שחלקם נושאים ראשי נפץ גרעיניים, וכן בנשק היפרסוני מתקדם דוגמת DF-17. לצד זאת, קיימת השקעה מאסיבית באמצעי לחימה מבוססי בינה מלאכותית, לוחמת סייבר, סנסורים מתקדמים, רובוטיקה ותקשורת לוויינית.
הצבא הסיני גם מתמקד בשיפור משמעותי של כוח האדם, ובמעבר ממודל של צבא המוני ליחידות מקצועיות, קטנות ויעילות.
מושם דגש על אימונים בתנאים המדמים לחימה אמיתית, שימוש נרחב בסימולציות, תרגולים משולבים עם מדינות אחרות כמו רוסיה ופקיסטן, והכשרה טכנולוגית מתקדמת.
סין מבקשת לבנות הקרנת כוח עולמית, והדבר בא לידי ביטוי בהקמת בסיסים ימיים בג'יבוטי, תרגול מבצעים מרוחקים והשקעה באוניות אספקה וציוד ימי תומך.
אחד התחומים הבולטים הוא לוחמת מידע וסייבר.
סין בונה צבא "מונחה מידע", שבו שליטה במידע, תקשורת מאובטחת, ובינה מלאכותית נמצאות בליבת הדוקטרינה.
יחידות סייבר התקפי, כמו יחידה 61398, פועלות לזירה הקיברנטית, לצד פיתוח יכולות לוחמה פסיכולוגית ולוחמת חלל – כולל ניסויים בנשק נגד לוויינים.
למודרניזציה הצבאית של סין יש השלכות רחבות בזירה הבינלאומית.
מדינות כמו יפן, הודו, טאיוואן, אוסטרליה ודרום קוריאה מביעות חשש מהשינויים במאזן הכוחות, ורואות בהתחזקות הצבאית של סין איום אסטרטגי.
ארצות הברית מגדירה את סין כיריבה ראשית, במיוחד לנוכח האיומים על חופש השיט, שליטה בחלל ותקשורת גלובלית.
בדרום-מזרח אסיה גובר החשש מהשפעה סינית גוברת, במיוחד בים סין הדרומי.
המודרניזציה של הצבא הסיני היא מהלך מקיף, שיטתי ורב-שכבתי, שבכוחו לשנות את מאזן הכוחות האזורי והגלובלי.
היא מחזקת את מעמדה של סין כשחקן עולמי מרכזי, אך גם מעוררת חששות הולכים וגוברים בקרב יריבותיה ובקהילה הבינלאומית כולה.
אולם לצד הישגיה המרשימים, ניצבת סין מול אתגרים פנימיים.
קיימים פערים בין ההשקעה בטכנולוגיה לבין הכשרה מבצעית של החיילים, וצבא השחרור העממי עדיין סובל מתופעות של שחיתות ומינויים פוליטיים.
בנוסף, לצבא חסר ניסיון ממשי בשדה הקרב, ולא השתתף בלחימה משמעותית מאז מלחמת וייטנאם ב-1979, מה שמעורר ספקות לגבי מוכנותו לשדה הקרב המודרני.
עוצמה רכה משחקת תפקיד מרכזי ביחסי המדינות, במיוחד לאור המאבק על השפעה באסיה ובזירה העולמית.
יפן מפעילה עוצמה רכה בעיקר באמצעות תרבות פופולרית, כמו אנימה, מנגה, קולינריה, אופנה וטכנולוגיה, שהפכו לסמל גלובלי המושך אהדה, גם בסין.
דיפלומטיה ציבורית באמצעות תוכניות חילופי סטודנטים, תיירות ופרויקטים של סיוע חוץ תורמת לשיפור תדמיתה בעולם.
בנוסף, יפן נתפסת כמדינה דמוקרטית וליברלית, מה שמבדיל אותה מסין הקומוניסטית והסמכותנית, ומוסיף למשיכתה כמודל לחיקוי.
סין, מנגד, מקדמת את העוצמה הרכה שלה בדרכים שונות, כולל הפצת התרבות הסינית המסורתית באמצעות מכוני קונפוציוס הפועלים ביפן ובעולם.
בנוסף, סין מנצלת את עוצמתה הכלכלית העצומה ככלי השפעה רך, למשל ביוזמת "החגורה והדרך".
היא גם משתמשת בדיפלומטיה היסטורית, המדגישה את המורשת המשותפת של אסיה ואת הנזק שנגרם לה מהאימפריאליזם, כדי לבנות סולידריות עם מדינות האזור.
בין היתר קידמה יפן אסטרטגית עוצמה רכה שנקראת "", שנועדה לשפר את תדמיתה הבינלאומית של יפן באמצעות קידום תרבותה הפופולרית — מאנימה, מאנגה וג'יי-פופ ועד המטבח היפני, עיצוב, טכנולוגיה ותרבות מסורתית.
יפן אימצה גישה זו כחלק ממאמציה להשתלב מחדש בזירה העולמית לאחר מלחמת העולם השנייה, לאור מגבלות חוקתיות על שימוש בכוח צבאי.
במקביל לניסיון לשקם את תדמיתה, יפן השתמשה בתרבותה כמנוף השפעה עולמי, תוך יצירת מיזמים חובקי עולם והקמת הקרן "Cool Japan Fund" ב-2013. סין היא היעד המרכזי להשקעה התרבותית היפנית, כאשר יפן השקיעה יותר כסף בסין מאשר בכל מדינה אחרת.
סין נתפסת כמפתח להצלחה של "קול ג'פאן", והמיקוד התקציבי (477.5 מיליארד ין) מעיד שיפן רואה בקהל הסיני קהל יעד חיוני להפצת תדמית חיובית של יפן ולמיתוג מוצרים יפניים.
איי סנקאקו, או איי דיאוּ-יוּ בשמם הסיני, הם ארכיפלג קטן בים סין המזרחי, במרחק של כ-190 קילומטרים מצפון לטאיוואן וכ-170 קילומטרים מצפון-מערב לאי אוֹקינאווה היפני.
האיים לא מיושבים מאז מלחמת העולם השנייה.
למרות גודלם הזעיר, הם מוקד למחלוקת עזה בין סין ויפן, שתי המעצמות הגדולות באסיה, בשל העובדה שהם נמצאים באזור עשיר במשאבי טבע, כולל נפט וגז טבעי, וממוקמים באזור אסטרטגי, על נתיבי ספנות חשובים.
יפן תבעה ריבונות על האיים בשנת 1895, עם ניצחונה במלחמה מול סין, ושלטה בהם במשך 50 שנה, עד כניעת האימפריה היפנית בסוף מלחמת העולם השנייה.
סין לעומת זאת, טוענת כי האיים היו חלק משטחה עוד מתקופת שושלת מינג.
ארצות הברית כבשה את יפן ושלטה באיים עד שנת 1972, אז חתמה על הסכם להחזרתם ליפן.
ב-2010 התנגשות מכמורת סינית בשתי ספינות משמר החופים של יפן, סמוך לאיי סנקאקו, הובילה למשבר דיפלומטי בין המדינות.
היפנים עצרו את אנשי הצוות, והשאירו במעצר את רב־החובל הסיני, גם לאחר שחרור הצוות וכלי השיט.
בעקבות זאת סין הודיעה על ניתוק קשריה עם יפן.
לאחר איומים נוספים מצד ראש ממשלת סין, הודיעה התביעה ביפן על שחרור רב החובל.
המשבר נרגע עד שבשנת 2012 מושל טוקיו, שינטרו אישיהארה, החליט שעירו תרכוש את האיים ממשפחת קוריהרה היפנית, בטיעון שהממשלה היפנית לא עושה דיה להגן עליהם מפני פלישה סינית אפשרית.
בתגובה ממשלת יפן, הזדרזה לרכוש את האיים, כדי למנוע פרובוקציות מול סין.
רכישת האיים הביאה לזעם בסין, ששלחה אליהם ספינות סיור.
המשבר דיפלומטי הביא לגל הפגנות אנטי-יפניות בסין, להחזרת השגרירים, ולסגירתם הזמנית של חברות יפניות בסין כמו טויוטה, הונדה ופנסוניק.
באפריל 2014, בתגובה להתגרויות הצבאיות הגוברות באוויר ובים, יפן שלחה 100 חיילים להקמת בסיס צבאי ותחנת מכ"ם באי יונאגוני, הקרוב לאיי המחלוקת.
זהו היה מהלך ראשון מזה 40 שנה להרחבת פריסת כוחותיה מערבה.
באותו חודש נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, הביע לראשונה תמיכה בעמדת יפן, והצהיר כי איי המחלוקת כלולים בהסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין המדינות.
האזורים הכלכליים הבלעדיים בים סין המזרחי
בין סין ויפן קיימים סכסוכים הנוגעים להיקף האזורים הכלכליים הבלעדיים שלהן בים סין המזרחי.
הסכסוך מתמקד בפרשנות שונה של אמנת האו"ם למשפט הים משנת 1982, אשר אותה אישרו שתי המדינות.
סין טוענת שהאזור הכלכלי הבלעדי שלה משתרע עד לתעלת אוקינאווה, בהתבסס על הארכת המדף היבשתי שלה, ומשרד החוץ הסיני הצהיר שהמדף משתרע מעבר ל-200 מיילים ימיים מקווי הבסיס שלה.
מנגד, יפן טוענת שהמים הכלכליים שלה נמדד כ-200 מיילים ימיים מחופה, ומציעה את קו האמצע כגבול בין האזורים הכלכליים של שתי המדינות.
כתוצאה מכך, כ-40,000 קמ"ר של מים כלכליים נמצאים במחלוקת.
בשנת 1995 גילתה סין את שדה הגז התת-ימי "חונזיאו" , הממוקם בתוך המים הכלכליים הסיניים, אך יפן סבורה שהוא קשור למאגרים נוספים החוצים את קו האמצע.
יפן הביעה התנגדות לפיתוח השדה, אף שהוא נמצא בצד הסיני של קו האמצע, מתוך חשש כי שדות הגז עשויים להשתרע גם לתוך שטחה.
בשנת 2008, סין ויפן הסכימו על פיתוח משותף של שדה חונזיאו, אולם המחלוקות נמשכות, עם תקריות חוזרות ונשנות.
במאי וספטמבר 2010 דרשה סין מיפן להפסיק סקרים ימיים באזור.
תקרית נוספת התרחשה בפברואר 2012, כשספינת משמר חופים יפנית התבקשה להפסיק פעילות סקר בשדה הגז חונזיאו (שירקאבה בפי היפנים).
באזור קיימת חפיפה חלקית בין אזורי המים הטריטוריאליים הכלכליים של שתי המדינות, אשר טוענות לזכויות קידוח בלעדיות בשדה הגז.
המחלוקות ההיסטוריות כמו סוגיית "נשות הניחומים" ותיאור מלחמות העולם בספרי הלימוד מחמירות את חוסר האמון בין יפן לסין.
בסין ובדרום קוריאה, ההתייחסות היפנית לנשים שנאנסו ושועבדו מינית על ידי הצבא היפני בתקופת מלחמת העולם השנייה, נתפסת כחלק מהכחשה רחבה יותר של פשעי מלחמה.
בנוסף, האופן שבו מוצגות המלחמות בספרי ההיסטוריה ביפן נתפס לעיתים כמטשטש את אחריותה של יפן או אף מציג גרסה לאומנית לעבר.
מחלוקות אלו יוצרות מתיחות בזירה הציבורית והפוליטית, מקשות על פיוס אמיתי בין המדינות, ומערערות את האמון ההדדי, גם כאשר יש שיתוף פעולה בתחומים כמו כלכלה, תיירות ותרבות.
ביוני 1982 עלה כי ספרי לימוד חדשים שאושרו על ידי משרד החינוך היפני שינו באופן משמעותי קטעים שעסקו בתקופת ההתרחבות האימפריאלית היפנית בסין.
למשל, המילה "פלישה" הוחלפה במונח מרוכך שתורגם כ"התקדמות".
בנוסף, הטקסטים צמצמו את האחריות היפנית לטבח נאנג'ינג ב-1937, ואף רמזו כי האירוע עשוי היה להיות בתגובה להתנגדות סינית כבדה.
בסדרת מאמרי מערכת שפרסמה עיתון "יומון העם", סין גינתה את התיקונים ודרשה מיפן לבטלם.
במקביל, סין הגישה מחאה רשמית לממשלה היפנית.
באפריל 2005 פרצו בסין הפגנות אנטי-יפניות לאחר אישור ספר היסטוריה יפני המטייח את העוולות שביצע צבא יפן במהלך כיבוש סין בשנות ה-30 וה-40. הסינים טוענים שהספר מציין את הפשעים באופן שולי, ובייג'ינג כינתה אותו "רעל למוחם של הצעירים".
יפן זימנה את שגריר סין במחאה, אך הפגנות לא פסקו, ודרשו פעולתה של סין למנוע את השפעת הספר ולהתנגד למועמדות יפן במועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
המחלוקת סביב ספרי הלימוד ביפן היא סוגיה מתמשכת ובעלת שורשים עמוקים בזיכרון ההיסטורי של האזור.
כבר בשנת 1982 עוררה יפן סערה כאשר פקידי משרד החינוך דרשו להחליף ניסוחים בספרי ההיסטוריה: במקום "פלישה" לסין – "התקדמות", ובמקום "תנועת העצמאות" בקוריאה – "מרד".
צעדים אלו עוררו תגובות נזעמות מסין ומקוריאה הדרומית, והובילו את ממשלת יפן בראשות ראש הממשלה זנקו סוזוקי להתחייב להתנצלות ולביצוע תיקונים.
בעקבות המשבר, הוסף סעיף מיוחד למדיניות משרד החינוך, המחייב להציג את ההיסטוריה המודרנית של מדינות האזור ברוח של "הבנה והרמוניה".
המחלוקת לא שככה, ובשנת 2001 החריפה שוב, כאשר משרד החינוך אישר ספרי היסטוריה שנכתבו על ידי אגודת "צוקורו קאי" הרוויזיוניסטית.
אישורם עורר זעם רב, ובסין וקוריאה ראו בהם ניסיון לעיוות ההיסטוריה.
בדרום קוריאה כונו הספרים "ניסיון להתייפח תוך השחרת ההיסטוריה הקוריאנית והלבנת פשעי יפן", והדבר הוביל להפגנות נרחבות ולקריאות להתערבות דיפלומטית.
בשנת 2015 קראו סין וקוריאה הדרומית ליפן לתקן תיאור של טבח נאנג'ינג שבו הוצג האירוע כ"עימות" ולא כ"טבח".
הן טענו כי הגרסאות החדשות "מעוותות ומצמצמות עובדות היסטוריות ברורות, כדי לקדם נרטיב מוטה".
בתגובה, ממשלת קוריאה זימנה את שגריר יפן לשיחת מחאה רשמית, והאשימה את טוקיו ב"הפרת אמון בסיסית ובגרימת עוול היסטורי".
משרד החוץ הוציא הודעה רשמית שבה הביע "צער עמוק" על אישור ספרים המרחיבים את טענות הריבונות של יפן וממעיטים מחומרת תופעות כמו עבדות מינית ועבודת כפייה בתקופת הכיבוש הקולוניאלי.
מן העבר השני, יפן מדגישה שמערכת אישור ספרי הלימוד נשענת על סטנדרטים מקצועיים ואובייקטיביים, וכי התכנים המופיעים בהם מייצגים את עמדת הממשלה.
אף על פי כן, המחלוקות ההיסטוריות ממשיכות להטיל צל כבד על היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
כל שינוי בנרטיב – במיוחד כזה שנוגע לשטחים שנויים במחלוקת כמו איי דוקדו/סקונדו – מלווה מיד בהפגנות, גינויים ודרישות להיצמד להסכמות ההיסטוריות הקודמות.
אנטי-יפניות באה לידי ביטוי גם בהפגנות ההמוניות בסין – לדוגמה, באפריל 2005 סוקרו בכותרות עולמיות אלפי מפגינים שיצאו לרחובות – ובקריאות בקמפוסים אוניברסיטאיים שלא לחתום על הסכמים כלכליים עם יפן עד שתביע התנצלות כנה כלפי קורבנות המלחמה.
הציבור הסיני, אשר מזדהה עם נרטיב פטריוטי ממלכתי, רואה ביפן מדינה החייבת התנצלות מתמשכת.
סקר בינלאומי מצא כי כ־77% מהסינים מציינים את חוסר ההתנצלות היפנית והיעדר ההזדהות עם סבל הקורבנות כאחת הסיבות המרכזיות לעוינות כלפיה.
מנגד, ביפן רבים רואים בנושא נטל לאומי.
סקר משותף הצביע על כך ש־66% מהסינים מייחסים את היחסים העכורים עם יפן לאי-התנצלותה, בעוד ש־91% מהיפנים מביעים חשדנות כלפי סין, בעיקר בשל מחלוקות טריטוריאליות.
בסופו של דבר, כל אחד מהצדדים מפרש את ההיסטוריה דרך הנרטיב הלאומי שלו.
מאחר שאירועי העבר אינם זוכים למעמד של "זיכרון נצחי" משותף, כל ניסיון לאזן מחדש את הזיכרון ההיסטורי מעורר מתחים פוליטיים ורגשיים שקשה לגשר עליהם.
יפן, ככוח כובש במלחמת העולם השנייה, גייסה בכפייה אלפי נשים מקוריאה, מסין ומדינות נוספות לעבוד בבתי בושת צבאיים.
ההכרה הרשמית מצד יפן במעשיה הגיעה רק בשנות ה-90, עם פרסום "הודעת קונו" שבה הביעה סליחה והקימה קרן פיצויים לנפגעות.
עם זאת, מאז נוצר פער משמעותי בין העמדה הרשמית של יפן, שלפיה הסוגיה "הוסדרה סופית" בעיקר באמצעות הסכמי 1965 ו-2015 עם קוריאה הדרומית, לבין עמדות קוריאה וסין.
בסין הנושא מהווה סמל מרכזי לזיכרון לאומי ולטראומה קולקטיבית.
הממשלה הסינית מפעילה לחץ בינלאומי על יפן להכיר במלוא האחריות ולהביע סליחה כנה, תוך שילוב הנושא בספרי הלימוד ובהנצחות ממלכתיות.
הקריאה הסינית מדגישה את הצורך ביישום "רוח הסליחה" ומתנגדת לכל ניסיון לטשטש או להפחית באחריות היפנית.
המחלוקת בין יפן לסין, ובמקביל גם לקוריאה הדרומית, מתבטאת לא רק בזיכרון ההיסטורי אלא גם במאבקים דיפלומטיים ובהשפעות על היחסים הפוליטיים והכלכליים.
ההסכמים וההצהרות היפניות, אף על פי שנועדו לפייס ולסגור את הסוגיה, נתפסים בקרב הציבור והשכנות כהסדרים חלקיים ובלתי מספקים, שגורמים להמשך מתיחות ולתגובות חריפות.
סוגיית "נשות הניחומים" אינה רק זיכרון טראומטי מן העבר, אלא גם כלי פוליטי מרכזי לזיהוי לאומי, להבעת דרישות לצדק והכרה, ומהווה מקור למתח מתמשך במערכת היחסים בין יפן לשכנותיה באסיה.
ההבדלים בין העמדות מדגישים את הקושי להגיע להסכמה כוללת שתסגור את הפרק ההיסטורי ותאפשר התקדמות ביחסים בין המדינות.
בדצמבר 1937 כבשו כוחות יפן הקיסרית את בירת סין נאנג'ינג, וביצעו טבח נרחב באוכלוסייה האזרחית.
היקף הקורבנות נותר שנוי במחלוקת.
בסין מציינים כ-300,000 הרוגים, בעוד שביפן הוערכו המספרים בעשרות אלפים בלבד.
הערכה רשמית של בית הדין הצבאי הבין־לאומי למזרח הרחוק משנת 1947 הצביעה על כ-142,000 קורבנות.
הפערים נובעים בין היתר ממחלוקות פוליטיות.
חלק מההיסטוריונים ביפן מערערים על קנה המידה של הטבח, וטוענים כי מדובר בהגזמה, ואילו גורמים לאומניים קיצוניים אף מכחישים את עצם קיומו.
מאבק הזיכרון סביב טבח נאנג'ינג עומד בלב היחסים המתוחים בין סין ליפן.
בסין מדובר בנושא מרכזי בזהות הלאומית ובהיסטוריה הממלכתית.
הטבח נלמד בבתי הספר, מצוין בטקסים רשמיים, ומאז 2014 אף מצוין ביום זיכרון לאומי שנתי.
מוזיאון נאנג'ינג לטבח מושך אליו תיירים רבים ומבקרים מקומיים.
כל ניסיון יפני להכחיש או להמעיט באירועים מעורר תגובות נזעמות: כך, ב־2017 מחתה סין על ספר שנמכר בשרשרת מלונות יפנית, שבו הכחיש המחבר את קיומו של הטבח.
בבייג'ינג רואים בהכחשה ניסיון שיטתי "לנקות" את יפן מאחריותה לפשעי מלחמה.
לעומת זאת, הזיכרון הקולקטיבי ביפן סביב נאנג'ינג מתאפיין בפיצול ואי-הסכמה רחבה.
מאז שנות ה־80 נעשו ניסיונות להכיר בטבח, אך הם נתקלו בהתנגדות מצד חוגים לאומניים.
רבים ביפן מכירים בכך שבמהלך המלחמה נעשו מעשים קשים, אך המחלוקת הפוליטית והציבורית נוגעת לשאלה כיצד ואיך יש ללמד על כך.
ספרי הלימוד היפניים, למשל, ממעטים לעסוק בטבח, ולעיתים משתמשים בניסוחים מקלים דוגמת "אירוע נאנג'ינג" במקום "הטבח בנאנג'ינג".
ניסוחים אלה עוררו מחאות מצד סין, שדרשה מיפן לגלות ענווה ולהכיר במלוא חומרת מעשיה.
ביקורו במקדש יסוקוני של ראש הממשלה היפני ג'וניצ'ירו קואיזומי באוגוסט 2001 קיבל סיקור תקשורתי נרחב בסין, ועורר זעם בקרב צעירים.
חודש לאחר מכן נפגש קואיזומי עם נשיא הרפובליקה העממית של סין ג'יאנג דזה-מין והסכים לערוך ביקור סמלי בגשר מרקו פולו מחוץ לבייג'ינג, על מנת לחלוק כבוד לחיילים הסינים שנהרגו במהלך מלחמת סין–יפן השנייה.
ביקור נוסף של קואיזומי במקדש יסוקוני באביב 2002 הוביל למשבר ביחסי שתי המדינות.
לצד ההתקרבות הכלכלית, גברו המתח והעוינות במישור הפוליטי.
הגורם המרכזי לכך היה ביקוריו השנתיים של קואיזומי במקדש יסוקוני, אתר זיכרון לאומי יפני שבו מונצחים גם פושעי מלחמה ממלחמת העולם השנייה.
הביקור הראשון נערך באוגוסט 2001, בהתאם להבטחת בחירות שלו, שעורר זעם בסין.
בעקבותיו נקט קואיזומי במחווה מפייסת בביקורו באוקטובר באותה שנה ב"מוזיאון מלחמת ההתנגדות של העם הסיני נגד התוקפנות היפנית" בבייג'ינג, שם הביע "חרטה עמוקה והתנצלות כנה".
ואולם, ביקורים נוספים במקדש, ובהם זה שנערך ב-2002 מיד לאחר השתתפותו ב"פורום בואו", עוררו גינויים חריפים מצד סין, שהציבה את הפסקת הביקורים כתנאי מוקדם לחידוש הפסגות בין מנהיגי המדינות.
באפריל 2005 התנצל קואיזומי על הסבל שגרמה יפן לסין במלחמת העולם השנייה.
אולם באוקטובר אותה שנה ביקר שוב במקדש, שמנציח בין היתר 14 פושעי מלחמה, מה שעורר מחאה רשמית מצד סין.
על רקע זאת, ביטלה סין את ביקורו המתוכנן של נובוטאקה מצ'ימורה, שר החוץ היפני.
הכיבוש היפני בטאיוואן בין השנים 1895 ל-1945 מהווה פרק משמעותי בהיסטוריה של האימפריאליזם היפני באסיה.
אף שהוא התרחש במקביל ובדומה לסיפוח קוריאה ומנצ'וריה, למקרה הטאיוואני מאפיינים ייחודיים – הן במבנה הממשל, הן בתגובת האוכלוסייה המקומית, והן בהשלכות ארוכות-הטווח שלו.
מבחינה היסטורית, טאיוואן הייתה הטריטוריה הראשונה שסופחה על ידי האימפריה היפנית לאחר ניצחונה במלחמת סין–יפן הראשונה (1895), בהתאם לאמנת שימונוסקי.
השלטון היפני בטאיוואן התאפיין בשילוב של דיכוי התנגדות מקומית לצד פיתוח כלכלי מואץ – תשתיות, מערכות חינוך, בריאות וארגון אדמיניסטרטיבי.
בעיני יפן, טאיוואן הייתה "קולוניה למופת", אך בעיני חלקים מהאוכלוסייה המקומית סמל לדיכוי ולאובדן זהות.
בשונה מקוריאה, שבה גברו מאפייני ההתנגדות והכפייה, רבים בטאיוואן אימצו זהות היברידית מורכבת, ששילבה את ההשפעות היפניות.
עובדה זו משפיעה עד היום על יחסה של טאיוואן ליפן, ולעיתים אף מתבטאת בגישה חיובית יותר של החברה הטאיוואנית כלפי יפן בהשוואה לשכניה האסיאתיים.
עם כניעת האימפריה היפנית ויתרו היפנים על שאיפותיהם בטאיוואן והיא עברה לידי הרפובליקה הסינית, אשר שולטת באי מאז.
לשם נמלטו חברי הקוומינטנג לאחר ההפסד במלחמת האזרחים הסינית.
השלכות העבר הקולוניאלי ניכרות גם בעת הנוכחית, וסוגיית טאיוואן הפכה לאחת הסוגיות הרגישות ביותר ביחסים בין יפן לסין.
סין ממשיכה לראות בה חלק בלתי נפרד משטחה.
בעוד שיפן, על אף אינה מכירה בטאיוואן כמדינה ריבונית, מגלה כלפיה תמיכה עקיפה ורציפה – כלכלית, מדינית ואף ביטחונית.
כחלק מהברית הביטחונית שלה עם ארצות הברית, יפן מאותתת כי תגן על טאיוואן במקרה של מתקפה סינית.
בנובמבר 2025 אמרה ראש ממשלת יפן, סנאה טאקאיצ'י, כי מתקפה סינית על טאיוואן תיחשב "מצב המסכן את הישרדותה של יפן" ועשויה להוביל לתגובה צבאית מצדה.
הסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין ארצות הברית ויפן ייצג עבור סין איום צבאי ישיר, בשל נוכחות בסיסים אמריקאיים ביפן.
סין ניסתה להרחיק את יפן מארצות הברית ולהפוך אותה לנייטרלית.
היא הציגה עצמה כמעצמה שוחרת שלום, טיפחה כוחות פרו-סיניים בתוך יפן, והגבירה חילופי תרבות, סחר ודיג במישור הפרטי (מדיניות "").
ארצות הברית חששה מהתקרבות סין–יפן, והגבילה את הסחר ביניהן.
מאז תום מלחמת העולם השנייה, עברה דעת הקהל היפנית כלפי סין שינויים משמעותיים, בהתאם להתפתחויות פוליטיות, כלכליות וביטחוניות.
בעשורים הראשונים שלאחר המלחמה רווחה ביפן השקפה חיובית יותר על סין כשותפה אפשרית לשיקום אזורי.
עם עלייתה של סין כמעצמה אזורית ובינלאומית גברו בקרב היפנים תחושות חשדנות ורתיעה.
במקביל, גם הציבור הסיני נוטה לעקוב ולהגיב לתהליכים מדיניים, והחל מראשית המאה ה-21 ניכרת עלייה בחשיבות דעת הקהל בעיצוב יחסי החוץ של סין.
סקרים של גופי מחקר כמו "מרכז המחקר פיו" ו־Genron NPO מצביעים בעקביות על דימוי שלילי הדדי, עם תנודות מתונות לאורך השנים.
למשל, בשנת 2017 כ־88% מהיפנים דיווחו על רושם שלילי כלפי סין, ואילו כ־67% מהסינים על יפן.
בשנת 2019 נרשם שיפור זמני בדעת הקהל הסינית (כ־46% מהסינים הביעו רושם חיובי כלפי יפן), אך בקרב היפנים הדימוי השלילי נותר יציב.
בשנים 2021–2023 נרשמה החמרה נוספת, כשמעל 90% מהיפנים דיווחו על רושם שלילי כלפי סין.
לצד גישה זו, הסקרים מראים שרוב הנשאלים בשתי המדינות מדגישים את החשיבות של שמירה על שלום אזורי ושיתוף פעולה כלכלי, גם לנוכח מתיחויות גוברות סביב סוגיות טריטוריאליות, טייוואן, ושחרור מי הקירור מפוקושימה.מאז סיום מלחמת העולם השנייה, דעת הקהל ביפן כלפי סין עברה שינויים משמעותיים, בהתאם להקשרים פוליטיים, כלכליים וביטחוניים.
בעשורים הראשונים לאחר 1945, הציבור היפני נטה לראות את סין כשותפה אפשרית לשיקום האזורי, אך עם התחזקותה של סין כמעצמה כלכלית וביטחונית גברו החששות היפניים.
מגמות אלו ניכרות במיוחד בעשור האחרון, שבו סכסוכים טריטוריאליים, מתחים סביב טייוואן, וסוגיית שחרור מי הקירור המטוהרים מפוקושימה לים, תרמו להעמקת תחושות שליליות הדדיות.
גם בסין דעת הקהל ממלאת תפקיד הולך וגובר בעיצוב המדיניות כלפי יפן, בניגוד לתפיסה המקובלת כי המשטר הסיני מנותק מהשפעת הציבור.
דיון נרחב מתקיים סביב תפקידה של התקשורת, בייחוד ביפן, בהעצמת תחושות של עוינות כלפי סין.
סקר BBC משנת 2014 אישר זאת, לאחר שהראה כי 73% מהיפנים רואים את סין באופן שלילי, בעוד שבסין 90% מהאנשים חושבים רעות על יפן.
מרכז המחקר פיו מראה כי 85% מהיפנים חוששים כי סכסוכים טריטוריאליים של סין עם מדינות שכנות, עלולים להוביל לעימות צבאי.
מגמה זו אף הוחרפה לפי סקר מקיף שנערך בשנת 2024: כ-88% מהסינים ו-89% מהיפנים הביעו עמדות שליליות כלפי הצד השני.
אולם, ניכר כי רבים מהם הדגישו את החשיבות של שיתוף פעולה כלכלי בין המדינות.
סקרים בינלאומיים של "מרכז המחקר פיו" ושל צוות החשיבה "Genron NPO" מלמדים כי הסנטימנט בין היפנים והסינים נותר שלילי בדרך כלל.
למשל, סקר של "פיו" מ-2015 מצא שרק 9% מהיפנים ו-12% מהסינים הביעו עמדה חיובית כלפי המדינה האחרת.
בסקר דומה מ-2016 הוערך שיעור התומכים השוטפים בכל מדינה רק ב-11–14%.
הסקרים הראשוניים הללו הצביעו על חוסר אמון עמוק הדדי – חלק ניכר מהנשאלים ביפן סירבו לאמץ השקפת עולם חיובית על סין ולהפך.
בין 2017 ל-2020 נערכו סקרים שנתיים משותפים (Genron NPO ושותפיה הסינים) שתיעדו שינויי מגמה.
נתוני 2017 הראו שיפור מסוים בקרב היפנים: אחוז היפנים שרואים את היחסים כ"רעים" ירד לכ-44.9% (לעומת כ-72% שנה קודם), ואילו 64.2% מהסינים העריכו אז שהיחסים רעים (ירידה מ-78.2% בשנת 2016).
בד בבד, תדמית סין ביפן נותרה פגועה: ב-2017 כ־88.3% מהיפנים ניתנו "רושם שלילי" על סין, ואילו בקרב הסינים רק 66.8% הביעו רושם שלילי על יפן.
כלומר, בעוד שדעת הסינים על יפן השתפרה (למשל יותר סינים דווחו על רושם חיובי), היפנים המשיכו לראות את סין בעין ספקנית.
בשנת 2018 נרשם המשך שיפור רב יותר בצד הסיני: רק כ-45.1% מהסינים הגדירו אז את היחסים כ"רעים", לעומת כ-39.0% מהיפנים.
נתונים נוספים הצביעו על כך שרוב הסינים החלו לראות ביפן שותפה חשובה לכלכלה העולמית, בעוד שאצל היפנים גלוי העדפת הקשר עם ארצות הברית על פני סין.
ב-2019 הסתמן פער חד: 45.9% מהסינים דיווחו על רושם "חיובי" כלפי יפן (שיא כל הזמנים בסקרים), ואילו כ-84.7% מהיפנים עדיין סיפרו על רושם "שלילי" כלפי סין.
מבחינת ההערכה הכללית למצב היחסים, 44.8% מהיפנים ו-35.6% מהסינים הצביעו שיחסי שתי המדינות "גרועים".
כלומר, יותר סינים שיפרו את השקפתם כלפי יפן, אך ברוב היפנים המשיכה הדעה השלילית לגבור.
בין השנים 2017 – 2020 תועדו שינויים הדרגתיים בגישת הציבור בסין וביפן כלפי יחסי שתי המדינות.
בבעוד שהציבור הסיני הלך ושיפר את גישתו כלפי יפן, הציבור היפני שמר על סקפטיות ודעה שלילית כלפי סין לאורך התקופה.
עם זאת, בעוד שהתדמית של יפן השתפרה בעיני הסינים (רק 66.8% הביעו רושם שלילי), היפנים נותרו ספקניים – 88.3% מהם הביעו רושם שלילי על סין.
ב-2018 נמשכה מגמת השיפור בעיקר מהצד הסיני: רק 45.1% מהסינים הגדירו את היחסים כ"רעים", בעוד שבקרב היפנים המספר ירד ל-39.0%.
הסינים גם החלו לראות ביפן שותפה כלכלית חשובה, לעומת היפנים שהעדיפו את הקשר עם ארצות הברית.
בשנת 2019 נרשם שיא בשיפור עמדות הסינים: 45.9% מהם הביעו רושם חיובי כלפי יפן, אך מנגד – 84.7% מהיפנים עדיין החזיקו ברושם שלילי כלפי סין.
מבחינת הערכת מצב היחסים, 44.8% מהיפנים ו-35.6% מהסינים ראו את היחסים כ"רעים".
בין השנים 2021–2023 נרשמו תנודות חדות בדעות הציבורי.
בסקר של 2020 הודגשו מתחים גאופוליטיים חדשים: הסינים נטו להאשים בעיקר את ארצות הברית במתיחויות סביב סין-אמריקה, ורבים מהם (75.2%) סברו כי יש לבנות יחסים שיתופיים יותר עם יפן.
לעומת זאת, ביפן דעות שליליות על סין חזרו לעלות; ב-2020 כ־89.7% מהיפנים הביעו רושם "שלילי" של סין.
אחוז היפנים שרואים את היחסים כ"גרועים" עלה ל־44.8%.
זו ירידה ביחס לשנת השיא הקודמת, והערכה כי היחסים שבים לרמתם של לפני 8–10 שנים.
ביפן לעומת זאת, העמדה הפגועה נותרה גבוהה עוד יותר: 90.9% מהיפנים הדגישו רושם שלילי מתמשך על סין, ו־54.6% הגדירו את היחסים כ"פשוט גרועים".
בסקרי 2022–2023 נראה שגם ניצני יציבות נותרו רופפים.
בשנת 2022, לראשונה מזה שנים אחדות נרשמה ירידה קלה במדדים השליליים בשתי המדינות (87.3% ביפן ו-62.6% בסין).
עם זאת, הדעות עדיין היו שליליות ברובם.
לדוגמה, באותה שנה רק 6.1% מהיפנים ו-35.3% מהסינים היו מרוצים ממצב היחסים, ואילו כ-44% ביפן וכ-50% בסין היו לא מרוצים.
מוסיף לכך, בסקר 2022 הודגשה חשיבות יחסית גבוהה בשני הצדדים לשימור השלום ושיתוף הפעולה האזורי, אך תוצאות הסקר מראות שרק מיעוט כלשהו באמת מרוצה מהמצב הקיים.
ב-2023 חזרה התמונה להידרדרות: בסקר שנערך בסוף 2023, 92.2% מהיפנים הביעו רושם שלילי כלפי סין ו-62.9% מהסינים – כזה כלפי יפן.
במילים אחרות, ברוב מוחלט מהציבור היפני השתמרה שנאת סין, ואצל הסינים בדממה מסוימת חלו שוב עליות קלות בשיעור השליליים.
נושא חדש שהועלה בסקר זה היה חשש ממשי למלחמה גרעינית, אך על רקע זה נראה דווקא שהמפגש של 2023 (45 שנים להסכם השלום והידידות) לא הצליח למנוע המשך חשדנות הדדית עמוקה.
דעת הקהל בשתי המדינות מושפעת ממגוון רחב של גורמים, השאובים הן מהעבר ההיסטורי והן מהתפתחויות עכשוויות.
אחד הגורמים המרכזיים הוא ההיסטוריה המשותפת והסכסוכים הטריטוריאליים – ובראשם המחלוקת סביב איי סנקאקו.
לכך מצטרף גם המטען ההיסטורי מהכיבוש היפני בסין ומלחמת העולם השנייה בזירה האסייתית, שממשיך להזין רגשות שליליים בקרב הציבור הסיני.
סקרי "גֶנרוֹן" (Genron) מלמדים כי רוב ניכר מהציבור הסיני (77.5%) סבור שיפן לא הביעה חרטה מספקת על עברה – עמדה שמזינה עוינות והשמצות.
מנגד, הציבור היפני חש תחושת איום ומצוקה לנוכח העיסוק בפשעי מלחמה יפניים במערכת החינוך ובתקשורת, מה שתורם אף הוא לגיבוש עמדות שליליות כלפי סין.
גם לדיפלומטיה הרשמית ולביקורים בין מנהיגים השפעה מסוימת על דעת הקהל – אך לרוב השפעה זו זמנית.
כך למשל, פגישות שנערכו בין שינזו אבה לשי ג'ינפינג בשנים 2018–2019 הובילו לירידה זמנית בפסימיות היפנית כלפי סין, הודות לסיקור תקשורתי חיובי שעסק בהתקדמות מדינית.
עם זאת, ברגע שהמדיניות המעשית נותרה מעורפלת או בלתי עקבית, שבו העמדות השליליות והתחזקו – תופעה שמעידה כי מחוות דיפלומטיות אינן מספיקות לעיצוב תודעה ציבורית לאורך זמן.
בהקשר הכלכלי, שיתופי פעולה ותמיכה במוסדות סחר בינלאומיים נתפסים כבעלי חשיבות רבה יותר בציבור הסיני – 80.5% הביעו תמיכה בכך – לעומת 65.1% בלבד בציבור היפני.
אף על פי שקיים פוטנציאל כלכלי משמעותי לחיזוק היחסים, מגמות עולמיות של אי-יציבות כלכלית והחרפת היריבות בין ארצות הברית לסין ציננו את ההשפעה החיובית האפשרית של שיתוף הפעולה הכלכלי.
כך, לדוגמה, אף ש-75.2% מהסינים הביעו ב-2020 רצון לבנות יחסים שיתופיים עם יפן, רק 44.6% מהיפנים שיתפו תחושה זו – נתון המצביע על כך שאינטרס כלכלי לבדו אינו מספיק לגישור על פערים רגשיים ותודעתיים.
גם סוגיות ביטחוניות וגאופוליטיות ממלאות תפקיד מרכזי.
האיום מצפון קוריאה יצר בשלב מסוים תחושת קִרבה בין יפן לסין, כאשר חלק מהיפנים דיווחו על תחושת ביטחון יחסית לנוכח המשבר.
אולם, הסלמה ביחסי סין–ארצות הברית שינתה את הדינמיקה: רוב הציבור הסיני רואה בארצות הברית את מקור המתיחות, ואילו הציבור היפני מנסה לאזן בין מחויבותו המסורתית לארצות הברית לבין הרצון למנוע החרפה.
ב־2022 למעלה מ-70% משני הצדדים הסכימו כי יחסים יציבים בין סין ליפן חיוניים ליציבות האזור, אך המציאות מדגישה את עליונותם של שיקולים ביטחוניים ולאומיים על פני היגיון כלכלי או דיפלומטי.
למרות השינויים שחלו לאורך השנים, דפוס אחד נותר עקבי: הציבור היפני ממשיך לתפוס את סין באור שלילי באופן מובהק, ואילו בעיני הציבור הסיני הדימוי של יפן נע בין שיפור זמני לנקודת משבר, וחוזר חלילה.
תנודות אלה משקפות הן אירועים חיצוניים – כגון סכסוכים טריטוריאליים או מהלכים מדיניים – והן תהליכים פנימיים של עיצוב תודעה, תקשורת המונים וזהות לאומית.
על רקע זה, רוב הציבור בשתי המדינות נוטה להעדיף פתרונות חלקיים, רמת אמון נמוכה ופשרות זהירות – על פני פיוס מלא.
לפיכך, אף שקבוצות חריגות באוכלוסייה – צעירים בסין או יפנים בעלי אוריינטציה פרו-מערבית – מביעות עמדות מתונות יותר, אין בכוחן לשנות באופן מהותי את המגמות העמוקות שעלו מן הסקרים.
לאחר סיום המלחמות בניהן, היחסים בין סין ליפן השתפרו בהדרגה.
עם זאת, מראשית המילניום, חלה התעוררות הדרגתית של סנטימנט אנטי-סיני ביפן.
בימין היפני מבקרים את הגישה הסינית להיסטוריה, המגבירה לדעתכם את עוינותה של סין כלפי יפן על רקע מלחמת העולם השנייה.
לפי גישה זו, סין מנצלת את זיכרונות המלחמה הטראומתיים ככלי לשימור עמדות אנטי-יפניות, ולחיזוק הפטריוטיות המקומית.
היא עושה שימוש בפשעי מלחמה היפניים , ובסוגיית המחלוקות סביב ספרי ההיסטוריה וביקורים במקדש יסוקוני, כקלף דיפלומטי להאשמת יפן, ולמצבה כשעיר לעזאזל.
המהומות האנטי-יפניות באביב 2005 היו מקור נוסף לכעס כלפי סין בקרב הציבור היפני.
על פי פרויקט של פיו (2008), 84% מהיפנים החזיקו בדעה שלילית כלפי סין, ו-73% מהם החזיקו בדעה שלילית כלפי הסינים, אחוז גבוה יותר מאשר בכל המדינות האחרות שנסקרו.
סקר שנערך בשנת 2017 העלה כי 51% מהנשאלים הסינים חוו אפליה קניינית בדיור.
דו"ח נוסף באותה שנה ציין הטיה משמעותית נגד מבקרים סינים מצד התקשורת וחלק מהמקומיים היפנים.
בין סין ויפן השפעות תרבותיות עמוקות ושיתוף פעולה עם הבדל ברור בין המדינות.
למרות השוני, התרבות היפנית קיבלה השפעות רבות מסין.
סין השפיעה על תחומים כמו תרבות האורז, הכתב, המתכת, הציור והאדריכלות ביפן.
האמנויות ביפן, כמו ציור, פיסול ואדריכלות, הושפעו רבות מהתרבות הסינית, במיוחד במהלך תקופות מסוימות בהיסטוריה של יפן.
ההשפעה הסינית ניכרת בפרטים רבים של האמנות היפנית.
מערכת הכתב היפנית הושפעה באופן ישיר מהכתב הסיני.
הכתב הסיני הובא ליפן במאות הראשונות לספירה באמצעות סוחרים, מלומדים ונזירים בודהיסטים.
באותה תקופה, ליפן לא הייתה מערכת כתב עצמאית, ולכן היפנים אימצו את הכתב הסיני ושילבו אותו בתרבותם.
בהמשך, הם פיתחו מערכות כתב ייחודיות משלהם.
השפה היפנית נכתבת באמצעות שילוב של שלוש מערכות כתב: הסימנים הסינים המותאמים לשפה היפנית מכונים ביפנית "קאנג'י", ושני כתבים פונטיים שנגזרו מסימניות סיניות מותאמות, המכונים היראגאנה וקאטאקאנה.
ההיראגאנה והקטאקאנה היפניים נוצרו בהשפעת הכתב הסיני, אם כי נכתבו בצורה שונה והיו מותאמות לשפה היפנית.
למעשה, כל ראשית ההיסטוריה הכתובה של יפן נכתבה בסין.
גם הכתיבה הספרותית ראשונית ביפן הייתה בהשראת הידע והמסמכים הסיניים.
הפילוסופיה והדת הסיניות אכן השפיעו רבות על המחשבה הדתית והפילוסופית ביפן, במיוחד הקונפוציאניזם והבודהיזם.
הקונפוציאניזם, שמדגיש ערכים כמו כבוד, סדר חברתי, חינוך ומוסר, מצא מקום חשוב במוסדות ובחינוך ביפן.
במיוחד, רעיונותיו של קונפוציוס עזרו לעצב את התפיסות החינוכיות והחברתיות ביפן, כולל דגש על קוד אתי נרחב שהשפיע על תפקוד הממשל והחברה.
הבודהיזם, שהגיע ליפן דרך סין (ובמיוחד דרך הדת הסינית מהאיאנה), שימש כגשר להעברת רעיונות דתיים ורוחניים.
הבודהיזם שינה את התפיסות הדתיות ביפן והביא רעיונות כמו גלגול נשמות, קארמה והשגת נירוואנה.
באופן כללי, הדתות הסיניות הפכו לחלק מהמרקם הדתי והתרבותי של יפן, והשפעתן ניכרת עד היום.
השפעת הבודהיזם לא התמצתה רק בדת אלא גם בעשייה תרבותית ואומנותית, כמו אדריכלות מקדשים, ציור ופסול.
למשל, סגנון הארכיטקטורה של המקדשים וההיכלות היפניים נוצר בהשראת המקדשים הסיניים, כולל גגות מקומרים וחללים פתוחים.
הסגנון האדריכלי הסיני השפיע רבות על עיצוב הגנים היפניים.
גני הזן היפניים היוו המשך ישיר להשפעות סיניות, בהם הושם דגש על השילוב עם הטבע והחיפוש אחרי הרמוניה ושלום פנימי.
בין הסגנונות החשובים ביותר של הגן היפני נמצא "גן עם בריכה ומסלול הליכה", המשלב בריכה ומים זורמים באופן טבעי.
סגנון זה הובא מסין בתקופת הייאן (794–1185).
השירה היפנית נכתבה גם בשפה הסינית.
ההשפעה הסינית על השירה היפנית הייתה ניכרת החל מתקופת אסוקה, כשמשוררים ביפן נחשפו לשירה הסינית של שושלת טאנג.
במשך זמן רב, השירה ביפן הייתה קשורה גם לאומניות כמו ציור, והשפעת הסין ניכרה בה.
במשך מאות שנים, יפן עיבדה את ההשפעות האלה עד שיצרה סגנונות שירה ייחודיים לה, כמו וקה והייקה.
במהלך השנים השירה היפנית התפתחה בתקופות שונות, כמו תקופת נארה והייאן, והפכה לחלק חשוב בתרבות היפנית.
היפנים אימצו צורות שירה סיניות, שכללו צורות פיוטיות מוגדרות.
השירה הסינית עסקה בעולמות הטבע והרגשות האנושיים, והשפיעה על המבנה והסגנון של השירה היפנית.
בשנים הראשונות של תקופת אסוקה, היפנים אימצו את הכתב הסיני, ובמהרה השתמשו בו לא רק לצורך תיעוד דתי ומדיני, אלא גם להבעת רעיונות ורגשות בשירה.
השירה בסינית הייתה סימן להשכלה בבית המלוכה של טמו, קיסר יפן, ואנשי החצר הגבוהה היו כותבים שירה בסינית (קאנשי ).
מאוחר יותר, יצירות אלו נאספו ב"קייפוסו", אחת מאנתולוגיות השירה הראשונות ביפן, שנערכה בתחילת תקופת ההיאן.
בזכות ספר זה, שירה המוות של הנסיך אוצו קיימת עד היום.
השירה הסינית, שהתאפיינה בצורות פיוטיות מוגדרות ומילים עשירות במשמעות, השפיעה רבות על השירה היפנית, בעיקר במבנה ובסגנון.
היפנים שאבו השראה מהשירה הסינית המסורתית, כמו פואמות הטאנג אשר שילבו תיאורים טבעיים עם רגשות אנושיים.
השפעתה של השירה הסינית ניכרה גם במילים ובמבני המשפטים, תוך שמירה על הרעיון המרכזי של הרמוניה עם הטבע ועם העולם הרוחני.
עם הזמן, השירה היפנית התפתחה לכיוון ייחודי שלה, באמצעות שילוב בין הכתב הסיני לפונטיקה היפנית, ובכך נוצרה שירה יפנית ייחודית בשם "וואקה" , ששילבה את הכתב הסיני עם הפונטיקה היפנית.
צורת השירה הזו כללה שורות קצובות (5-7-5-7-7) והיוותה את הבסיס לשירה היפנית הקלאסית.
לדוגמה, בתקופה זו נכתבו יצירות כמו קוג'יקי ששימרו את ההשפעה הסינית, אך גם היוו ביטוי ייחודי לקול היפני.
התרבות החומרית בין סין ויפן חוותה השפעות הדדיות לאורך ההיסטוריה, כאשר סין שימשה מקור עיקרי להשראה והעברת טכנולוגיות וידע ליפן.
תחומים כמו עיבוד מתכת, חרסינה, והכנת תה הם חלק מהתחומים שבהם ניכרת השפעת סין על התרבות היפנית.
עיבוד מתכת: סין הייתה בין החלוצים בטכנולוגיות עיבוד מתכת, כולל יצירת ברזל ופלדה.
ידע זה עבר ליפן, שם הפך לחלק מרכזי בתעשיית הנשק היפנית.
החרבות היפניות, כמו קטאנה, נעשו בעבודת יד עם ידע טכנולוגי שהגיע מסין ושיפורים שנעשו ביפן, כך שבמהלך הזמן הפכו את החרבות היפניות למפורסמות בעולם.
סין הייתה היצרנית הראשונה של חרסינה, והטכניקות להכנת חרסינה משובחת הגיעו ממנה אל יפן במהלך המאות השביעית והשמינית.
ביפן, החרסינה הפכה לאומנות משגשגת, והפופולריות שלה בקרב מעמדות שונים שיחקה תפקיד חשוב בהפצתה.
שימוש נפוץ היה עבור הכנת תה.
מסורת הכנת התה הגיעה מסין ליפן בתקופת שושלת טאנג (618–907 לספירה), אך ביפן היא פותחה והפכה למסורת תרבותית משלה.
הכנת התה ביפן הפכה לפעולה רוחנית ואסתטית, ובמיוחד במסורת טקס התה היפני ה"צ'ה־נוּ־יו", שבו הכלים והציוד, כמו הקנקנים, כוסות התה ומסנני התה, נתפשים כבעלי ערך תרבותי ואומנותי.
ציורי נוף סיניים, שצוירו בסגנון האינטרפרטציה הטבעית והפסטורלית, היוו מקור השראה חשוב עבור האומנים היפנים.
הציורים הסיניים התמקדו בנופים טבעיים, בסצנות של הרים, נהרות ועצים, והיו מאופיינים בשימוש בצבעים עדינים ובקומפוזיציות מוקטנות ומאוזנות.
אמנים יפנים אימצו את הסגנון הזה ויצרו ציורים דומים, תוך שמירה על אלמנטים מסורתיים של הסגנון היפני.
גם בתחום הפיסול, התרבות הסינית השפיעה על הפיסול היפני, במיוחד בהתחלה.
פסלים בודהיסטיים, לדוגמה, היו בהשראת סגנון הפיסול הסיני, שהדגיש את הדימויים הדתיים והפולחניים.
אומנים יפנים שאבו השראה ממסורות סיניות בודהיסטיות ויצרו פסלים דומים.
אולם המתיחות ניכרת גם ביחסים התרבותיים.
כשנבנה המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי, שאז היה השני בגובהו בעולם והמגדל הגבוה בסין, המאפיין הבולט ביותר בעיצוב חור טרפזיואידי בקודקוד.
בתכנון המקורי היה אמור להיות חור עגלגל בקוטר של 46 מטרים, במטרה להפחית את הלחצים שנגרמים מהרוחות, ולסמל את התיאורים המיתולוגיים הסיניים של השמיים כעגלגלים.
אולם, ראש עיריית שנחאי, צ'ן ליָאנג'יו, התנגד משום שלדעתו העיגול דומה לעיצוב "השמש העולה" בדגל היפני.
בעקבות זאת שונה העיצוב לטרפזיואיד הידוע, ומאז מכונה המבנה באופן לא רשמי "פותחן הבקבוקים".
בעת המודרנית, גם ליפן השפעה על התרבות הסינית.
המאנגה והאנימה, תופעות יפניות פופולריות אשר זכו לתפוצה עולמית, לרבות סין, בייחוד מאז ההתפתחות האינטרנט המהיר.
בסין קיימת גם תעשיית אנימה ומאנגה מקומית, שנקראת דונגמן ().
תחום זה, שנרקם בשנות ה-2000, השפעה גדולה על תרבות הנוער הסיני ואף זכה לתפוצה עולמית.
בסין וביפן, התה מגלם יותר מאשר רק משקה חמים ומרגיע, הוא סמל של תרבות, רוחניות ומסורת עתיקת יומין.
שתיית תה נושאת עמה משמעות עמוקה, שבאה לידי ביטוי בטקסים ותהליכים שחורגים מגבולות הפשטות היום-יומית, ומתמזגים עם עקרונות תרבותיים ורוחניים.
בסין, תה הוא מרכיב בלתי נפרד מהחיים החברתיים ומהזיקה לטבע, ואילו ביפן הפך התה לכלי לביטוי פנימי המזמן מסע של הרמוניה, איזון ושלווה.
במסורת הסינית והיפנית כאחד, גילוי התה נזקף לזכותו של החכם ההודי בודהידהרמה, נזיר בודהיסטי שייסד את הצ'אן בודהיזם.
לפי האגדה, בודהידהרמה, שנסע להפיץ את בשורת משנתו החדשה, ייסד את מקדש שאולין בדרום סין, או מנזר שורינג'י בגרסה היפנית.
שם הוא עשה מדיטציה בזמן שישב מול קיר במשך תשע שנים ארוכות, שבסופן רגליו קמלו.
בדיוק על סף הגעה להארה – הוא נרדם.
בכעסו על ההחמצה, הוא תלש את עפעפיו והשליכם ארצה, ומהם צמח שיח צמח התה.
התה מהווה חלק בלתי נפרד מהתרבות של כל אחת מהמדינות, אך בעוד שבסין הוא משולב יותר בחיים היום-יומיים ובמעגלים החברתיים, ביפן יש לו ממד רוחני יותר וקשור למחשבה פנימית ותחושות של איזון והרמוניה.
במסורת הסינית, תה נחשב למוצר יוקרה עם משמעות תרבותית רוחנית עמוקה.
שתיית תה בסין כוללת פרקטיקות רבות שמותאמות לסוגי תה שונים, כגון תה ירוק, תה שחור, תה אולונג ותה פרחים.
טקסי התה בסין שונים לפי אזורים, אך תמיד שמים דגש על איכות התה, על הדרך בה הוא מוכן, ועל הרגעים המשותפים שנוצרים סביב שתייתו.
בולטים במיוחד טקסי תה כמו הטקס של תה האולונג, שבו משתמשים בכוסות קטנות.
זאת בעוד שביפן הדגש היה על מאצ'ה – אבקת תה ירוק.
טקס התה היפני הושפע ממנהגים סיניים מוקדמים אך הפך לאמנות מקומית, עם דגש על פילוסופיית זן ואסתטיקה יפנית ייחודית.
בסין, טקסי תה שמו דגש על שיחה אינטלקטואלית, הרמוניה עם הטבע ופשטות.
ביפן, ערכים אלה הועמקו והתמקדו במינימליזם ובשקט נפשי, ברוח פילוסופיית "ואבי-סאבי".
טקס התה הסיני מסמל ערכים תרבותיים ורוחניים עמוקים שמייחדים את החברה הסינית.
הטקס, שמתקיים בדרך כלל בצורה מוקפדת, מעורר את הרעיון של הרמוניה עם הטבע והסביבה.
כל פרט בטקס – מהכנת הכלים ועד למזיגת התה – נעשה בצורה מדויקת ורגועה, תוך שימת דגש על ניואנסים קטנים שממחישים את הכבוד למסורת ולדייקנות.
למשל, טקס גונג-פו צ'ה שלב בתהליך מתבצע בקפידה ובאופן מדויק.
זה כולל את בחירת העלים, זמן החימום, סינון המים, והכנסת המרכיבים בדרך מסוימת, כדי להפיק את הטעמים בצורה האופטימלית.
הגונג-פו צ'ה קשור לתרבות הסינית, שם כל שלב נתפס כאומנות.
עבור הסינים, שתיית תה היא חוויה רוחנית ומדיטטיבית, המאפשרת לנפש להירגע ולתחום את המחשבות לרגע הנוכחי.
טקס התה מסמל גם את הכנסת האורחים.
התהליך כולו הופך למעין דרך חיים שמחברת את האדם עם הרגע הנוכחי, עוזרת לו להימנע מהסחות דעת ומעודדת את ההתמקדות באיזון פנימי ובשלווה נפשית.
טקס התה היפני התפתח מהטקסים הסיניים.
בתחילה, מסיבות תה היו אירועים סוערים, אך במאה ה-15 השוגון אשיקאגה יושימאסה הפך את הטקס לאירוע מאופק ומפוקח, שמשמש גם לתקשורת דיסקרטית בנושאים רגישים.
הטקס מבטא את עקרון הוואבי היפני, המעריך את היופי והפשטות שבדברים היום-יומיים.
אמן התה מהמאה ה-16, סן נו ריקיו, קידם את השימוש ב"איקבנה", פרחים מסודרים בקפידה, לצורך יצירת אווירה רגועה במהלך הטקס.
ריקיו היה מאסטר של הלוחמים הגדולים אודה נובונאגה וטויוטומי הידיושי, ובעקבותיו יישום ה"וואבי" (הפשטות) הפך למרכיב עיקרי בטקס.
החדר שבו שותים את התה נקרא "סוקיה" – "הבית הבלתי־מושלם", בהתאם לפילוסופיית ה"וואבי-סאבי".