tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרנסיס, דוכס טק (1837–1900), התחתן עם מרי אדלייד, נסיכת קיימברידג', ובתו היא מרי, מלכת הממלכה המאוחדת
אמליה, נסיכת טק (1838–1898), התחתנה עם הרוזן פאול פון היגל
אלכסנדר, נסיך הכתר של סרביה (בסרבית: Александар II Карађорђевић; נולד ב-17 ביולי 1945) הוא נסיך סרבי המשמש כראש בית קאראג'ורג'ביץ'.
שימש כיורש העצר האחרון של ממלכת יוגוסלביה, וכיום תובע לכתר סרביה.
אלכסנדר נולד ב-17 ביולי 1945 אביו הוא פטר השני, מלך יוגוסלביה ואמו היא אלכסנדרה מיוון, מלכת יוגוסלביה.
מצד אביו סביו הם פטר הראשון, מלך סרביה ופרדיננד הראשון, מלך רומניה.
מצד אמו, סבו הוא אלכסנדרוס הראשון, מלך יוון.
אביו של אלכסנדר נמלט ללונדון בעקבות הפלישה ליוגוסלביה בידי גרמניה הנאצית, ואלכסנדר נולד בגולה, לאחר שאביו כבר חזר לשלטון, לפחות באופן רשמי.
יש הטוענים שממשלת בריטניה ויתרה באופן זמני על ריבונותה באזור בית המלון שבו אלכסנדר נולד, כדי שיורש העצר ייוולד על אדמה יוגוסלבית.
אולם יש המפקפקים בסיפור זה.
בנובמבר של אותה שנה זכה יוסיפ ברוז טיטו בבחירות לראשות ממשלת יוגוסלביה שהוחרמו בידי האופוזיציה.
המלוכה ביוגוסלביה בוטלה ופטר השני ומשפחתו נותרו בגלות בלונדון.
פטר השני המשיך להשתתף בטקסים ונודע כמלך יוגוסלביה הגולה, אולם נעדר כח פוליטי.
ב-1947 בוטלה האזרחות היוגוסלבית של בני בית קאראג'ורג'ביץ', ורכושם הוחרם.
סנדקיו היו ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת ובתו הנסיכה אליזבת.
בהמשך עלו נישואיהם של הוריו על שרטון.
אביו עזב לארצות הברית, בעוד אמו נותרה בלונדון.
בשל בעיות בריאותיות וכלכליות של המשפחה, הוריו של אלכסנדר לא היו יכולים לטפל בו, והוא גודל בידי סבתו מצד האם, אספסיה מנוס.
הוא התחנך בבית הספר לה רוזי בשווייץ, ולאחר מכן באקדמיית קלבר באינדיאנה.
לאחר מכן הוא השלים את השכלתו בבית הספר גורדונסטון בסקוטלנד ובמילפילד בסאמרסט.
הוא חלם על קריירה בצבא הבריטי, ובהתאם לכך נרשם לאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט אותה סיים ב-1966. הוא הוצב ברגימנט נושאי הרומח ה-16, והוצב בגרמניה המערבית ובמזרח התיכון.
הוא עזב את הצבא ב-1972 בדרגת קפטן.
לאחר סיום שירותו הצבאי פנה לעולם העסקים.
ב-1991 עבר אלכסנדר לגור במולדתו – יוגוסלביה.
הוא היה תומך של סלובודן מילושביץ', ולאחר נפילתו של זה ב-2000, עזב אלכסנדר את יוגוסלביה.
ב-27 בפברואר 2001 העביר הפרלמנט היוגוסלבי חוק המחזיר את אזרחותם של בני בית קאראג'ורג'ביץ'.
החוק גם אישר את החזרת חלק מנכסי המשפחה לידיה.
אלכסנדר מתגורר כיום בארמון המלכותי בבלגרד.
המלוכנים בסרביה מכירים באלכסנדר כ"אלכסנדר השני, מלך סרביה".
אלכסנדר עצמו תובע את הפיכתה של סרביה למונרכיה חוקתית בראשותו.
פועלו זכה לתמיכת הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, וזוראן ג'ינג'יץ' נראה בחברת המשפחה פעמים רבות, אם כי מעולם לא תמך במלוכנים באופן רשמי.
עם זאת, הוא מקפיד להישאר מחוץ לפוליטיקה.
בעקבות פירוק האיחוד של סרביה ומונטנגרו, עלתה מחדש סוגיית השבת המלוכה לסרביה, אולם הרעיון נדחה.
ב-2011 פרסם הצהובון הסרבי בליץ' סקר אשר הראה ש-64% מאזרחי סרביה תומכים בהשבת המלוכה.
בסקר נוסף שנערך במאי 2013 היו 39% מהנשאלים תומכים במלוכה.
ביולי 2015 נערך סקר נוסף בו 49.8% מהמשיבים הביעו תמיכה בשיקום המלוכה, 44.6% התנגדו ו-5.5% לא הביעו דעה.
סרבים רבים מסויגים מכך שאלכסנדר עצמו אינו דובר סרבית שוטפת.
ב-1 ביולי 1972, נישא אלכסנדר למריה דה גלוריה, נסיכת אורליאן-ברגנזה ממשפחת המלוכה של האימפריה הברזילאית.
פטר, נסיך יוגוסלביה (נולד ב-1980)
פיליפ ואלכסנדר (תאומים, נולדו ב-1982)
מכיוון שמריה היא קתולית, איבד אלכסנדר את מקומו בסדר הירושה לכתר הבריטי, בו נכלל בשל היותו צאצא של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
הוא קיבל את מקומו מחדש ב-2015 עקב ביטול הסעיף השולל את הזכות ממי שנישא לקתולי.
ב-1985 התגרשו אלכסנדר ומריה, וב-20 בספטמבר של אותה שנה נישא אלכסנדר מחדש לקתרין בטיס, אשר קיבלה את התואר "נסיכת הכתר של יוגוסלביה".
אלכסנדר, נסיך הכתר של הוהנצולרן הוא נסיך מבית הוהנצולרן.
אלכסנדר נולד ב-16 במרץ 1987 בניו יורק, לקרל פרידריך, נסיך הוהנצולרן ולרוזנת אלכסנדרה שנק פון שטאופנברג, בתם של הרוזן קלמנס אנטון שנק פון שטאופנברג (בן דוד ראשון של קולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג) והרוזנת קלמנטינה אליזבת וולף-מטרניך צור גראכט.
אלכסנדר למד בבית הספר אוקהאם בבריטניה, אך עזב לאחר בחינות הבגרות.
הוא למד במלבורן קולג' לתקופה קצרה, ולאחר מכן עזב כדי להמשיך את לימודיו במכון Institut auf dem Rosenberg.
אחרי שבילה זמן מה בטיבט, הוא התחיל להתאמן באופן קיצוני באמנויות לחימה.
בשנת 2010 הצטרף לארגון הנוער הגרמני ארגון "איחוד הצעירים".
לאחר מסע ארוך דרך אינדונזיה, החליט לנהל תעמולה למען הארגון "הצילו את יערות הגשם".
אלכסנדר, נסיך ליפה היה השליט של נסיכות ליפה משנת 1895 עד מותו.
אלכסנדר נולד ב-16 בינואר 1831 בדטמולד, והיה הילד השביעי של לאופולד השני, נסיך ליפה ואמיליה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן, בתם של גינטר פרידריך הראשון, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן וקרולינה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט.
בצעירותו שירת אלכסנדר לזמן מה כקצין בצבא ממלכת הנובר.
בשנת 1895 מת אחיו וולדמאר, נסיך ליפה, ואלכסנדר עלה לשלטון במקומו.
מאחר שאלכסנדר היה חולה נפש, הוקמה עוצרות בליפה, בשל המגבלות החוקיות משנת 1870. וולדמאר הורה בצוואתו כי העוצרות תינתן לאדולף, נסיך שאומבורג-ליפה, גיסו של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
בעקבות כך פרץ מאבק ירושה בין אדולף, נסיך שאומבורג-ליפה מבית שאומבורג-ליפה לבין ארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד מבית ליפה-ביסטרפלד.
בשנת 1897 הכריע בית המשפט הקיסרי בלייפציג, בראשות אלברט, מלך סקסוניה, שהנסיכות תעבור להיות תחת העוצרות של ארנסט.
בשנת 1904 מת ארנסט, ובנו לאופולד, רוזן ליפה-ביסטרפלד ירש את נחלותיו ותאריו, וכמו כן ירש את העוצרות על נסיכות ליפה.
ב-13 בינואר 1905 מת אלכסנדר בסנט גילגנברג, וכמה חודשים לאחר מכן החליט בית המשפט הקיסרי שלאופולד יקבל את הנסיכות.
אלכסנדר, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג , היה אציל דני ודוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג.
אלכסנדר נולד ב-20 בינואר 1573 בזונדרבורג בשלזוויג, והיה בנם השלישי של יוהאן השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג ואליזבת מבראונשווייג-גרובנהאגן, בתם של ארנסט השלישי, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן ומרגרטה מפומרניה.
מכיוון שאחיו הבכור בחר את ארה כמקום מושבו, אלכסנדר קיבל את זונדרבורג לאחר מות אביהם בשנת 1622, והיה הדוכס השני של הנחלה.
ב-13 במאי 1627 מת אלכסנדר בזונדרבורג, ובניו ירשו את נחלותיו.
ב-26 בנובמבר 1604 התחתן אלכסנדר באולדנבורג עם דורותיאה משוורצבורג-זונדרסהאוזן, בתם של יוהאן גינטר הראשון, רוזן שוורצבורג-זונדרסהאוזן ואנה מאולדנבורג-דלמנהורסט, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
יוהאן כריסטיאן, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פרנצהאגן (1607–1653)
אלכסנדר היינריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג (1608–1657)
ארנסט גינטר, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1609–1689)
גאורג פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג (1611–1676)
אוגוסט פיליפ, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק (1612–1675)
אנה אליזבת, דוכסית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג (1615–1616)
וילהלם אנטון, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג (1616)
סופיה קתרינה, דוכסית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג (1617–1696), התחתנה עם אנטון גינטר, רוזן אולדנבורג
אלאונורה סבינה, דוכסית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג (1619)
פיליפ לודוויג, הדוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-ויסנבורג (1620–1689)
אלכסנדר, נסיך אורנז' (בהולנדית: Alexander van Oranje-Nassau; 25 באוגוסט 1851 – 21 ביוני 1884) היה יורשו של אביו וילם השלישי, מלך הולנד מ-11 ביוני 1879 ועד מותו.
במשך תקופה של 116 שנים, מלידתו של אלכסנדר (1851) ועד לידתו של המלך הנוכחי וילם-אלכסנדר (1967), לא נולדו יורשים זכרים בבית המלוכה ההולנדי.
אלכסנדר נולד ב-25 באוגוסט 1851 בהאג, לווילם השלישי, מלך הולנד ולסופיה, נסיכת וירטמברג, בתם של וילהלם הראשון, מלך וירטמברג ויקטרינה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
בניגוד לאחיו וילם, נסיך אורנז', הוא היה ממושמע, אינטלקטואל וקרא היטב.
אמו, המלכה סופי נפטרה בשנת 1877, ולאחר מותו של הנסיך וילם שנתיים לאחר מכן ב-11 ביוני 1879, הוא הפך ליורש לכס המלוכה ההולנדי וקיבל את התואר נסיך אורנז'.
אלכסנדר החזיק בתואר יורש העצר עד מותו, בגיל 32, ב-21 ביוני 1884 בהאג מטיפוס הבהרות.
אף על פי שמעולם לא התחתן, הוא היה מועמד לשאת את תירה, נסיכת דנמרק, ומריה אנה, נסיכת פורטוגל.
הוא נקבר בקמרון הקבורה המלכותי החדש בכנסייה החדשה בדלפט ב-17 ביולי 1884. לאחר מותו, הפכה אחותו למחצה, וילהלמינה, ליורשת כס המלוכה ההולנדי.
מותו של אלכסנדר, גרמה כי לאחר מותו של וילם השלישי עברה הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג לידי אדולף, דוכס נסאו, כפי שנקבע בהסכם הבית, משום שבת לא יכלה לרשת את התואר זה.
הנסיך אלכסנדר היה גרנד-מאסטר של מסדר גרנד אוריינט של הולנד .
אלכסנדר אדרייאנסן (Alexander Adriaenssen; 1587 – 1661) היה צייר בארוק פלמי, שנודע בעיקר בזכות ציורי טבע דומם ושלל חיות שנצודו.
הוא גם צייר נשפים עם אוכל, ושפע פרחים.
אלכסנדר אדרייאנסן נולד באנטוורפן, בנם של המלחין והנגן הלאוטה המפורסם עמנואל אדרייאנסן וסיבילה קרלין.
הוא הוטבל ב־17 בינואר 1587 בכנסיית סנט ג'יימס, אנטוורפן.
אחיו הצעיר וינסנט הפך לצייר סצנות קרב.
אח צעיר נוסף בשם ניקלאס הפך לצייר דיוקנאות ובשנת 1612 היגר עם אמו האלמנה להארלם.
אלכסנדר נרשם כתלמידו של ארטוס ואן לאק (Artus van Laeck) בשנת 1597. בשנת 1610 הפך לחבר בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן.
הוא התאמן בעיקר באמנות ציור סמלי אצולה על קלף, ולכן היה רשום כצייר צבעי מים.
עד מהרה התמקצע בציור בשמן והתמחה בטבע דומם.
הוא הצליח לבנות את המוניטין שלו ביצירות אלה.
רובנס היה מעריץ שלו, וקנה שתיים מיצירותיו של אדרייאנסן לאוסף שלו.
אנתוני ואן דייק העריך גם את יצירתו של האמן וצייר את דיוקנו.
הדיוקן נחקק לדפוס על ידי אנטוני ואן דר דוס .
האמן נישא למריה סילדריירס (Maria Seeldraeyers) ב־2 בפברואר 1611. לזוג נולדו 6 ילדים.
צייר הקרב פטר סניירס היה הסנדק של אחד מהם ואיזבלה ברנדט, אשתו הראשונה של רובנס, הייתה הסנדקית של אחר.
כשחזר אחיו ניקלאס מהולנד בשנת 1616 הוא התגורר אצל אלכסנדר.
בשנת 1632 פיליפס מילקס הפך לתלמידו.
אדריאנסן היה אחד האמנים שעבדו על הקישוטים לכניסה לאנטוורפן של הקרדינל-אינפנטה פרדיננד , המושל החדש של הולנד, בשנת 1635. רובנס היה האחראי על הפרויקט הזה.
לפרויקט הנזכר צייר אדרייאנסן את סמלי 17 הפרובינציות על קשתות הניצחון שהוקמו לכבוד המושל החדש.
אדרייאנסן שילם את דמי החברות בגילדה בכל שנה עד שנת 1633. הוא התגורר במרכז אנטוורפן, ליד רובנס.
הוא נפטר בביתו בשנת 1661 ונקבר ב-30 באוקטובר 1661 בכנסיית סנט ג'יימס, אנטוורפן.
אלכסנדר אדרייאנסן נודע בזכות ציורי טבע דומם של פירות ודגים.
הוא גם צייר שלל צייד וארבע יצירות של פרחים.
זרי פרחים מופיעים באופן קבוע בסגנון הציור טבע דומם.
עבודותיו מיוחסות אליו משנת 1623 ועד 1661, אך שיא הקריירה שלו היה בערך 1630–1650. על אחד מציורי השמן, ישנה חתימה "A.
Neck" היא ככל הנראה שריד מחתימתו של אלכסנדר אדרייאנסן.
אלכסנדר אדרייאנסן הושפע ממוטיבים של דומם של הצייר פרנס סניידרס וכתוצאה מכך ציורי טבע הדומם שלו כללו לעיתים קרובות עופות וחתולים חיים.
אדרייאנסן ידוע בעיקר בזכות ציור עיבוד דגים, נושא נפוץ של ציירי טבע דומם הולנדים אותם שיבץ ביותר מ־60 יצירות, יותר מכל אמן אחר באנטוורפן מהמאה ה-17. רבים מציורי הדגים שלו היו יצירות קטנות וזולות יחסית.
מבחינה סגנונית, הוא הושפע מאסכולת הציור של הארלם.
הקומפוזיציות מאופיינות במערך אלכסוני א-סימטרי – משולש הנשען על אליפסות, אלה יוצרים תחושת עומק רב יותר.
הוא השתמש בפלטה צבעים, שנטתה למונוכרום.
מאפיין חשוב ביצירתו הוא טוהר הצבעים.
אלכסנדר עמנואל אגאסי היה מדען אמריקאי ממוצא שווייצרי, שהתמחה בזואולוגיה ימית וכן היה מהנדס מכרות.
אגאסי נולד ב-17 בדצמבר 1835 בנוישטל שבשווייץ ועבר לארצות הברית עם אביו, לואי אגאסי, בשנת 1849. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1855, לאחר מכן למד הנדסה וכימיה, וקיבל את התואר הראשון למדעים בשנת 1857. בשנת 1859 הפך לעוזר בסקר החופים של ארצות הברית.
מכאן ואילך הוא הפך למומחה בזואולוגיה ימית.
אגאסי נבחר לחבר עמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1862. עד קיץ 1866 עבד אגאסי כעוזר במוזיאון להיסטוריה של הטבע שהקים אביו בהרווארד.
ידידו של אגאסי, קווינסי אדמס שו, גילה מרבץ נחושת עשיר בחצי האי קווינאו במישיגן.
הוא עם קבוצת חברים, רכשו את גרעין השליטה במכרות, שבסיסה בעיירה קלומט, מישיגן.
באותו קיץ הוא ערך סיור כדי לראות את המכרות בעצמו והפך לגזבר המפעל.
במהלך חורף 1866 ותחילת 1867 החלו פעולות הכרייה להחלש, בגלל הקושי להפיק נחושת מהקונגלומרט.
היזם הולברט מכר את הנכסים שלו במכרות ועבר למיזמים אחרים.
אבל אגאסי סירב לוותר על התקווה מהמכרות.
הוא שב אליהם במארס 1867, עם אשתו ובנו הצעיר.
באותה תקופה הייתה קלומט יישוב נידח, כמעט בלתי נגיש במהלך החורף.
אגאסי נאבק לשמור על התפוקה במכרות, ושו דאג לצד הפיננסי, והשיג סיוע כספי מג'ון סימפקינס, להמשך פעילותו.
אגאסי המשיך להתגורר בקלומט, והתקדם בהדרגה לייצוב פעולות הכרייה, והצליח לחזור לבוסטון בשנת 1868 לפני שהחורף סגר את הדרכים.
המכרות המשיכו לשגשג ובמאי 1871 אוחדו כמה מכרות כדי להקים את חברת הכרייה קלומט ובחרה את שו כנשיאה הראשון.
באוגוסט 1871 שו "פרש" לדירקטוריון ואגאסי הפך לנשיא, תפקיד אותו מילא עד מותו.
עד סוף המאה הייתה חברה זו יצרנית הנחושת הגדולה ביותר בארצות הברית, שייצרה שנים רבות למעלה ממחצית מהתפוקה בארצות הברית.
אגאסי היה גורם מרכזי בהמשך הצלחתו של המכרה וביקר בו פעמיים בשנה.
הוא התקין מיכון חדש ומשוכלל שהצליח להרים 24 טונות סלע מעומק של 1,200 מטר.
הוא גם בנה מסילת ברזל וכרה תעלת מים לשייט.
עם זאת, לאחר זמן מה המכרות לא דרשו את תשומת ליבו ברציפות, והוא חזר לתחומי העניין שלו בהיסטוריה של הטבע בהרווארד.
מתוך רווחיו ממכרות הנחושת, הוא נתן להרווארד כ -500,000 דולר להקמת מוזיאון לזואולוגיה השוואתית ולמטרות אחרות.
זמן קצר לאחר מות אביו בשנת 1873, רכש אגאסי חצי אי קטן בניופורט, רוד איילנד, עם נופים מרהיבים.
כאן בנה בית גדול ומעבדה לשימוש כבית מגורים בקיץ.
הבית הושלם בשנת 1875 שמו הנוכחי - הפונדק בקאסל היל.
בשנת 1896 ביקר אגאסי באיי פיג'י וקווינסלנד ובדק את שונית האלמוגים "המחסום הגדול", כשהוא מפרסם מאמר בנושא בשנת 1898.
כתביו האחרים של אגאסי בנושא זואולוגיה ימית, רובם כלולים בפרסומי המוזיאון לזואולוגיה ההשוואתית.
עם זאת, בשנת 1865 הוא פרסם עם אליזבת אגאסי, אמו החורגת, מאמר על חוף הים בתולדות הטבע, יצירת מופת.
הם גם פרסמו, בשנת 1871, על בעלי החיים הימיים של מפרץ מסצ'וסטס.
הוא קיבל את אות המסדר הגרמני Pour le Mérite for Science and Arts באוגוסט 1902.
אגאסי כיהן כנשיא האקדמיה הלאומית למדעים, שמאז 1913 העניקה לזכרו את מדליית אלכסנדר אגאסי.
הוא נפטר ב־27 במרץ 1910 על סיפון האונייה "אדריאטי" בדרך לניו יורק מאנגליה.
הוא היה אב לשלושה בנים - ג'ורג' ר.
אלכסנדר אגאסי מונצח בשמו המדעי של מין לטאה, אנוליס אגאסי.
אלכסיס רנה גלאבך , המוכרת בעיקר בשם אלכסיס רן (Alexis Ren), היא אושיית רשת, יזמית, שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
ב-23 בנובמבר 1996 נולדה רן בסנטה מוניקה, קליפורניה, ארצות הברית.
היא גדלה שם עם שתי אחיותיה ואחיה הצעיר והתחנכה בחינוך ביתי.
בגיל 13 התגלתה רן והייתה לדוגמנית עבור חברת ברנדי מלוויל.
היא הפכה לתופעה במדיה החברתית בגיל 15, כאשר תמונות שלה בבגד ים ביקיני שחור בבריכה הפכו לוויראליות בטאמבלר.
מאז היא הופיעה בסדרת פרסומות למשחק המובייל "Final Fantasy XV: A New Empire".
היא השיקה קולקציית בגדי ספורט בשם "Ren Active".
רן זכתה לתואר "רוקי השנה" בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד לשנת 2018. ב-12 בספטמבר 2018 הוכרזה רן כאחת מהידוענים שיתמודדו בעונה 27 של התוכנית "רוקדים עם כוכבים" האמריקאית, לצד הרקדן המקצועי, אלן ברסטן.
רן וברסטן עלו לגמר והגיעו למקום הרביעי ב-19 בנובמבר 2018.
היא הייתה נערת השער של מגזין מקסים לגיליון של אוגוסט 2017, נערת השער של מקסים מקסיקו לגיליון של מרץ 2018, וה"רוקי" בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד לשנת 2018. היא נכללה ברשימת 100 הנשים הסקסיות בעולם של מגזין מקסים בשנת 2019.
באוקטובר 2019 היא כיכבה בתור "סקרלט ג'ונס" בקליפ המוזיקלי לשיר "South of the Border" של אד שירן.
קודם לכן היא גם הופיעה בקליפ המוזיקלי לשיר "Not Ok" של קייגו.
בשנת 2022 גילמה את לקסוס בסרט הפשע "מעבר לחוק" בכיכובו של אנטוניו בנדרס.
בשנת 2024 שיחקה לצדה של סשה לוס במותחן הפסיכולוגי "קוד מסוכן" בתור ג'ן.
אמה, מומחית לתזונת בריאות, נפטרה בשנת 2014 לאחר שחלתה בסרטן השד.
לאחר מות אמה פיתחה רן הפרעת אכילה באומרה שהיא "במצב נפשי רעיל".
בספטמבר 2019 דווח כי רן מנהלת מערכת יחסים עם השחקן והדוגמן נואה סנטינאו.
סנטינאו אישר את מערכת היחסים בפומבי ב-14 בינואר 2020 באמצעות פוסט בחשבון האינסטגרם שלו.
במרץ אותה שנה נודע שהשניים נפרדו.
אלכסנדר ולדימירוביץ' אולשקו (רוסית: Александр Владимирович Олешко; נולד ב-23 ביולי 1976) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי, מגיש טלוויזיה, זמר וקומיקאי.
אמן העם של הפדרציה הרוסית (2025).
חבר באיגוד עובדי התיאטרון של הפדרציה הרוסית.
אולשקו נולד בבירת מולדובה, קישינב; האם לודמילה ולדימירובנה.
שנות ילדותו והתבגרותו היו במולדובה.
בשנת 1991, כשהוא בן 15, עבר למוסקבה, שם התקבל למכללה הממלכתית לאמנות הקרקס וסיים אותה בהצטיינות.
בשנת 1999 סיים את לימודיו במכון התיאטרון בוריס שצ'וקין.
משנת 2000 עד 2010, עבד בתיאטרון סוברמניק.
כשחקן אורח הוא משחק בהצגות של התיאטרון האקדמי הממלכתי על שם ואכטנגוב.
מאז סתיו 2009 ועד תחילת 2017 עבד כשדרן מוביל במספר תוכניות בידור בערוץ הראשון ברוסיה.
בקיץ 2017 עבר לרשת NTV.
אלכסנדר אוגוסטינוביץ' (בפולנית: Aleksander Augustynowicz; 7 בפברואר 1865 – 23 באוגוסט 1944) היה צייר פולני.
אלכסנדר אוגוסטינוביץ' נולד ב־7 בפברואר לאביו, וינצנטי, ולאמו, יוליה (לבית חבצקי).
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בז'שוב, בשנים 1883–1886 ולאחריהן למד באקדמיה לאמנויות יפות של יאן מטייקו בקרקוב, שם התמחה אצל פליקס שינלבסקי, ולדיסלב לושקביץ' ויאן מטייקו.
להשלמת לימודיו עבר למינכן והשתתף במסעות אמנים לאיטליה ולהונגריה.
בשנת 1890 עבר ללבוב, שם החל את קריירת האמן שלו.
הוא בילה בזאקופנה בין השנים 1914–1921 ואז עבר להתגורר בפוזנן, שם כבר קנה לו שם בקרב האמנים המקומיים, שכן במהלך מלחמת העולם הראשונה הציג את ציוריו עם חברת האמנים.
בשנת 1925 התקבל אוגוסטינוביץ' כחבר באגודה לעידוד האמנויות היפות בוורשה.
בשנת 1935, בפוזנן, חגג חמישים שנה ליצירתו.
במהלכה ציון היובל ליצירתו הוצגו יצירות האמנות שלו בתערוכה רטרוספקטיבית.
ב־11 בנובמבר 1937 העניק לו נשיא פולין את צלב הקצינים של מסדר פולוניה רסטיטוטה, על שירותו בתחום האמנות.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה עבר לוורשה, שם נהרג במהלך מרד ורשה.
הוא היה נשוי לאנה צ'מריננסקה (1895), עימה נולדו לו שלוש בנות.
אלכסנדר אוגוסטינוביץ' צייר דיוקנאות שהוצגו בתערוכות לאומיות ובינלאומיות.
בשנת 1925, במהלך תערוכת דיוקן פולין (Portret polski) בוורשה, הוענק לו תואר הכבוד הגבוה ביותר על כל יצירות האמנות שלו.
בפוזנן הוא צייר דיוקנאות רבים, רובן צוירו בצבעי מים.
מרבית ציוריו עשויים צבעי מים ומציגים נופים ופולקלור פולני.
יצירות האמנות שלו מוצגות במוזיאונים רבים ברחבי פולין ובבעלות פרטית.
ארבע עשרה מיצירותיו, בצבעי מים ושמן, נמצאות במוזיאון הלאומי בפוזנן.
אלכסנדר אבן־חן (נולד ב-1960) הוא פרופסור חבר במכון שכטר למדעי היהדות, המתמחה במחשבת ישראל של העת המודרנית ורב קונסרבטיבי.
אבן-חן נולד בארגנטינה ועלה לישראל.
בשנת 1980 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בחוגים לפילוסופיה ולמחשבת ישראל.
לאחר סיום התואר הראשון, בשנת 1983, המשיך אבן חן לתואר שני במחשבת ישראל באוניברסיטה זו.
בשנת 1985, לאחר שאושרה עבודת התזה, התגייס אבן חן לצה"ל ושירת שם שלוש שנים כקצין הסברה.
כשנה לאחר, בשנת 1988 החל ללמוד לקראת תואר דוקטור לפילוסופיה במחלקה למחשבת ישראל אותם סיים בשנת 1992, תחת הנחייתו של פרופסור שלום רוזנברג.
נושא עבודת הדוקטורט היה: "משנתו הפילוסופית של נפתלי הרץ אולמן".
באותה שנה גם הוסמך אבן-חן לרבנות בבית המדרש לרבנים ע"ש שכטר וסיים תואר שני נוסף בלימודי יהדות במכון שכטר.
בשנת 1993 מונה אבן חן למרצה במכון שכטר, בשנת 1999 התקדם לדרגת מרצה בכיר, ובשנת 2015 קיבל על ידי המל"ג קידום לדרגת פרופ' חבר.
במהלך הקריירה האקדמית פרסם אבן חן מספר ספרים ומאמרים רבים בכתבי עת אקדמיים בעברית ובאנגלית.
אלכסנדר אבן חן, קול מן הערפל - אברהם יהושע השל, בין פנומנולוגיה למיסטיקה, תל אביב 1999
אלכסנדר אבן חן, תרגום ומבוא של הספר: אברהם יהושע השל, השבת, תל אביב 2003.
אלכסנדר אבן-חן, עקדת יצחק בפרשנות המיסטית והפילוסופית של המקרא, תל אביב 2006
קיווי נחשב כסופר הלאומי של פינלנד ויום הולדתו, 10 באוקטובר, נחגג כיום הספרות הפינית (suomalaisen kirjallisuuden päivä).
אלכסיס סטנוול נולד בכפר , הדוכסות הגדולה של פינלנד.
הוריו היו חייט הכפר אריק יוהאן סטנוול (Erik Johan Stenvall; 1798–1866) ואנה-קריסטינה המברג (Anna-Kristiina Hamberg; 1793–1863).
לפני אלכסיס היו למשפחה כבר שלושה בנים, יוהאנס, עמנואל ואלברט.
לאלכסיס הייתה גם אחות, אגנס, שמתה ב-1851 בגיל 13 בלבד.
ב-1846 עזב לבית הספר בהלסינקי, וב-1859 התקבל לאוניברסיטת הלסינקי, שם למד ספרות ופיתח עניין בתיאטרון.
המחזה הראשון שלו היה קולרבו (Kullervo), המבוסס על סיפור טרגי מהאפוס קאלוואלה.
הוא גם פגש את העיתונאי והמדינאי שהפך לתומך של קיווי.
במהלך לימודיו בבית הספר קיווי קרא ספרות עולמית מספרייתו של בעל הבית שלו, ובמהלך לימודיו באוניברסיטה, הוא ראה מחזות של מולייר ושילר ב בהלסינקי.
לקיווי היו גם חברים כמו ואליאס לנרוט.
משנת 1863 ואילך הקדיש קיווי את זמנו לכתיבה.
הוא כתב 12 מחזות ואוסף שירה.
את הרומן "" (Seitsemän veljestä) כתב במשך עשר שנים.
מבקרי ספרות, במיוחד הסופר והמשורר הפיני הבולט , פסלו את הספר, לפחות באופן נומינלי בגלל "גסות הרוח" שלו – התנועה הרומנטית הייתה אז בשיאה; אלקוויסט כתב גם "זו יצירה מגוחכת וכתם על שם הספרות הפינית".
בשנת 1865 זכה קיווי בפרס המדינה על הקומדיה שעדיין מבוצעת לעיתים קרובות, (Nummisuutarit).
עם זאת, הקבלה הפחות נלהבת של ספריו עשתה את שלה והוא כבר התמכר לשתייה.
התורמת העיקרית שלו , שאיתה חי קיווי ב בתקופה שכתב, לא הייתה יכולה לעזור לו לאחר שנות ה-60 של המאה ה-19.
בריאותו של קיווי הדרדרה לחלוטין בשנת 1870, כאשר התגורר במשכן פרנזן ב, הלסינקי.
הקריסה הואצה על ידי טיפוס הבטן והתקפי דליריום ובשנת 1871 הוא התקבל למרפאה החדשה, משם הועבר לבית החולים הפסיכיאטרי בלפינלהטי (Lapinlahti), הלסינקי.
הרופא המטפל בו, א.ת.סאלן, אבחן מלנכוליה הנובעת מ"פגיעה בכבודו כסופר".
על בסיס המסמכים הזמינים, הסיק הרופא הפיני שזה היה מקרה קלאסי של סכיזופרניה, שנגרמה בשל מצבי חרדה חמורים.
עם זאת, הוצע גם כי ייתכן שמחלת הנפש של קיווי נגרמה על ידי מחלת ליים מתקדמת.
קיווי מת בעוני בגיל 38 ב, בביתו של אחיו אלברט ליד .
לפי האגדה, מילותיו האחרונות היו "אני חי" (בפינית: "Minä elän").
1865 - הפרס הלאומי לספרות של פינלנד
בתחילת המאה ה-20 העלו הסופרים הצעירים ואינו לינו את קיווי למעמד של אייקון לאומי.
אינו לינו - ואחר כך גם ואינו לינה ו - הזדהו עם גורלו של קיווי כסופר.
יום הולדתו 10 באוקטובר הוכרז "יום אלכסיס קיווי" ונחגג כ"יום הספרות הפינית"
בשנת 1936 נוסד פרס אלכסיס קיווי (Aleksis Kiven palkinto), שהוענק על תרומות לספרות פינית.
בשנת 1939 הוקמה , פסל ברונזה של קיווי מאת ויינה אלטונן, מול התיאטרון הלאומי הפיני.
ב-7 באפריל 1941 הוקמה בהלסינקי אגודת אלכסיס קיווי
רחובות רבים בערים ועיירות פיניות נקראו גם על שם קיווי, כמו אלכסיס קיוון קאטו בטמפרה.
רחוב ברובע אוורסהאגן בעיר רוסטוק בגרמניה נקרא על שמו.
בשנים 1995 עד 1996 כתב המלחין הפיני אופרה על חייו ויצירותיו של קיווי.
ישנם שני סרטים של קיווי: "אני חי" (השם בפינית: "Minä elän") משנת 1946, בבימויו של ; ו"חייו של אלכסיס קיווי" (השם בפינית: "Aleksis Kiven elämäme") מ-2002, כתב וביים .
אלכסנדר ז'ראר אדלר היה עיתונאי, היסטוריון ומומחה יהודי-צרפתי ביחסים בין-לאומיים, בעיקר בגאופוליטיקה בת זמננו, חקר ברית המועצות לשעבר והמזרח התיכון.
כיהן מספר שנים כפרופסור ליחסים בינלאומיים ולימודים צבאיים גבוהים במכללה הבין-צבאית לביטחון של צרפת.
אלכסנדר אדלר נולד בפריז ב-1950 כבן לאמריק אדלר, מהנדס שבנהמסילות ברזל באימפריה העות'מאנית ושמקור משפחתו היה בבוהמיה.
במשפחת האב היו כהנים ורבנים.
אמריק אדלר נפטר ב-2003 בגיל 95. הוא דיבר על בוריין שבע שפות והיגר לצרפת בשנות ה-1930. וכקומוניסט לחם בבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים של ספרד.
כל משפחתו הגרעינית נספתה במחנות ההשמדה הנאציים.
לאם, בת למשפחת באואר, היו שורשים בגרמניה ובאימפריה הרוסית.
למשך שנים רבות כולל ימי מלחמת העולם השנייה היא חיה בטורקיה ועל ידי כך ניצלה מהשואה.
שפת אמו של אדלר הייתה גרמנית.
הוא גדל באווירה חילונית ו ברוח הקומוניזם והסוציאליזם.
בנעוריו הוא היה רחוק מהיהדות "פרט להומור היהודי" כדבריו, ומאוחר יותר התעמק במורשת התרבות היהודית.
אלכסנדר אדלר היה בן דוד של ראש ממשלת רומניה לשעבר, פטרה רומאן.
אחרי לימודים בתיכון "פול ולרי" בפריז, בשנים 1969–1974 למד אדלר היסטוריה באקול נורמל סופרייר ברחוב אולם בפריז.
מאוחר יותר עבר מבחני הסמכה ("אגרגציה") בתחום הוראת היסטוריה.
בנעוריו פקד את החוגים הטרוקציסטים, אך ב-1965 בימי מסע הבחירות לנשיאות של פרנסואה מיטראן הצטרף לנוער המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית, שנקראה אז "המחלקה הצרפתית של אינטרנציונל הפועלים" SFIO.
אחרי 1968 עזב את הסוציאליסטים לטובת המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, בה נשאר פעיל למשך 11 שנה.
קישר יחסים הדוקים עם אישים קומוניסטים איטלקים כגון פייטרו אינגראו, ברונו טרנטין, ג'ורג'ו נפוליטנו ומנהיגם, אנריקו ברלינגר.
לימד כפרופסור בבית הספר המרכזי של המפלגה הקומוניסטית והיה סגן מנהל של כתב העת La Pensée ("ההגות") .
ב-1978 השתתף אדלר יחד עם אחרים בכתיבת ספר מפלגתי שכלל בקורת קלה על ברית המועצות "L'URSS et nous" ("ברית המועצות ואנחנו")
אחרי פירוק "איחוד השמאל", בפברואר 1980 עזב אדלר את המפלגה הקומוניסטית יחד עם אנטואן ספיר ואחרים.
עם חמיו מוריס קריגל -ולרימון ואנרי פישבן, המזכיר לשעבר של הפדרציה הקומוניסטית של פריז, הוא מתח בקורת על התנהלות המפלגה הקומוניסטית.
בנושא מלחמת אפגניסטן שמר על הסתיגות מתונה.
מספר חדשים אחרי התפטרותו מהמפלגה, בכתב "האינטרנציונל והמין האנושי" הביע צער על הקו הפרו-סובייטי העיוור שבו נקטה המפלגה, אולם ציין ש"בניגוד לדעה נפוצה בשמאל, בסוגיית ההתערבות הסובייטית באפגניסטן" טען ש"היה בה היגיון, לפחות לכאורה".
בפרק שלם עשה אדלר ניתוח מפורט של תולדות היחסים בין שתי המדינות אחרי 1917, וציין שאפגניסטן הייתה המדינה הראשונה בעולם שכוננה יחסים דיפלומטיים עם רוסיה הסובייטית ב-1919.
ב-1984 גויס אדלר על ידי המפלגה הסוציאליסטית כדי להשתתף בעבודות הוועדה למדיניות החוץ שלה.
הוא היה חבר בקבוצת ה-Transcourants ("הלא מזוהים") במסגרת המפלגה מיסודם של פרנסואה הולנד וז'אן-פייר ז'וייה.
אחרי 1988 התרחק מהמפלגה הסוציאליסטית, היה מקורב ל ז'אן-פייר שוונמאן ולפיליפ סגן והיה חבר במועדון "פאר א בליז" (Phares et Balises) ("מגדלורים ומשואות") של רז'י דברה ומאקס גאלו.
בהמשך, יחד עם אשתו, בלנדין קריגל, אימץ השקפות יותר של מרכז..
ב-1992–1998 אדלר ניהל את הקתדרה ליחסים בינלאומיים של המכללה הבין-צבאית לביטחון של משרד הביטחון של צרפת ובהמשך נשאר בה כפרופסור ללימודים צבאיים גבוהים.
הקריירה העיתונאית שלו התחילה ב-1982 בעיתון השמאלי "ליברסיון" שבו עקב אחרי ההתפתחויות בברית המועצות.
למשך פרק זמן קצר ב-1983–1984 הוא עבד ביומון "לה מאטן דה פארי".
אחרי שבשנים 1982–1992 עבד בי"ליברסיון", בשנים 1992–2002 היה מנהל מערכת של המגזין "קורייה אנטרנסיונל" (Courrier International) המקבץ בצרפתית כתבות ומאמרים חשובים מהתקשורת הכתובה הבינלאומית.
בו זמנית למשך שנתיים כתב גם במגזין "לה פואן".
וחמש שנים בעיתון "לה מונד" כיועץ קרוב של העורך ז'אן-מרי קולומבני.
בשנים 1994–2003 הציג אדלר את התוכנית "ימי ד של היסטוריה" Les Mercredis de l'Histoire בערוץ Arte.
אחרי פיגועי 11 בספטמבר 2001 עשה אדלר מפנה אטלנטיסטי בהשקפתו והגן על מדיניותו הנשיא ג'ורג' בוש הבן.
מכיוון שנקודת מבטו נגדה אז את ההקו המדיני של העיתון "לה מונד" אדלר עזב אותו וגם את "קוריה אנטרנסיונל" שהפך בסוף 2002 לשלוחה של "לה מונד".
בנובמבר 2002 הוא הצטרף לעיתון השמרני "לה פיגרו" והיה לחבר במערכת העיתון.
בשנות ה-1980 אדלר מילא תפקיד בחקר פרשת מאנושיאן ובמאמרים שכתב בשנים 1985–1986 סינגר על בוריס הולבן שהואשם לדבריו שלא בצדק, שהלשין בזמנו על מנושיאן.
כמו כן, אדלר היה יועץ של רוז'ה קוקרמן שעמד בראש המועצה המייצגת של המוסדות היהודיים של צרפת CRIF.
אדלר כתב גם למגזין ל'אקספרס ודיבר בתוכניות הערוץ France Culture.
כמו כן הוא כתב עד סוף חייו בשבועון היהודי "אקטואליטה ז'ואיב".
כתב, בין השאר, את הספר "'J'ai vu finir le monde ancien' (הייתי עד לסוף העולם הישן-2001), שכלל ניתוח גאופוליטי של השלכות ההתקפות על מגדלי התאומים ב־11 בספטמבר 2001 ,
'L'odyssée américaine (האודיסאה האמריקאית- 2004), דיון היסטורי בפוליטיקה האמריקאית מתוך דחיית המונח השגרתי "האימפריה האמריקאית", ו"Rendez-vous avec l'Islam (מפגש עם האסלאם), ניתוח חזרת האסלאם כשחקן היסטורי בזירה העולמית.
אלכסנדר אדלר נפטר ביולי 2023 בבית החולים האירופי "ז'ורז' פומפידו" בפריז.
1999 - פרס הקרן מום על המדור Bloc-Notes שפרסם ב"קוריה אנטרנסיונל"
2002 מאי - קיבל את אות לגיון הכבוד של צרפת - דרגת אביר
2006 - קצין מסדר הלאומי להצטיינות של צרפת
אלכסנדר אדלר היה נשוי עד יום מותו לבלנדין קריגל, פילוסופית והיסטוריונית, בת של המנהיג הקומוניסטי מוריס קריגל-ואלרימון, שלחם ב"רסיזטאנס", ושל פולט לסואף-ברוויה.
בתקופה שלפני מותו כמעט השלים אדלר את ספר הלימוד שלו לגאופוליטיקה .
ב-1996 התקבל אדלר לשורות הבונים החופשיים בלשכה הגדולה הלאומית הצרפתית, בלשכה "הלירה ואלעזר", עבר בהמשך ללשכה הגדולה של צרפת, והחל מ-2015 ללשכה הגדולה של התרבות והרוחניות, בה הגיע לדרגת 33.
(האינטרנסיונל והמין האנושי) יחד עם ז'אן רוני
(למען אהבת העם"קצין של שטאזי מדבר")
(ראיתי אך קץ העולם הישן)
היום שאחרי הוא עולם המשחק)
?Le Big bang et après יחד עם מרק פומרולי, בלנדין קריגל, טרין סואן טואן
(היום שבו ההיסטוריה התחילה מחדש)
(דעש :המשוואה המוסתרת " עם ארדוואן אמיר-אסלני
אלכסן לפייג' היא שחיינית קנדית, זוכת מדליית ארד באליפות עולם בבריכת 25 מטר (בודפשט 2024) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
באליפות העולם לנוער שנערכה בנתניה שבישראל בספטמבר זכתה בשתי מדליות זהב: במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:06.58 דקות, ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:24.70 דקות.
בנוסף, קבעה במשחה ל-50 מטר חזה שיא אישי חדש של 30.82 שניות.
מדליית ארד באליפות עולם בבריכת 25 מטר
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בבודפשט שבהונגריה זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות של המשחה.
אלכסנדר אדמונד בקרל היה מדען פיזיקה צרפתי שחקר את תחום האור וצילום בצבע ולזכותו נרשם גילוי האפקט הפוטו-וולטאי.
בקרל היה בן למשפחת מדענים שכוללת, בין השאר, את אביו אנטואן סזאר בקרל, אחיו, לואי אלפרד בקרל ואת בנו, זוכה פרס נובל לפיזיקה, אנרי בקרל.
בנוסף למחקריו שימש בקרל כנשיא האקדמיה הצרפתית למדעים.
בקרל נולד ב-1820 בפריז, צרפת כאחד משלושת ילדיהם של אנטואן סזאר בקרל ואיימה ססיל אן (Aimée Cécile Anne) לבית דארלוי (Darlui).
למד בנעוריו בתיכון בפריז וב-1838, לאחר השלמת לימודיו התקבל ללימודים באוניברסיטת אקול נורמל סופרייר, שהייתה חלק מאוניברסיטת פריז למדעים ואמנויות.
לאחר פחות משנת לימודים החליט בקרל לפרוש מהאוניברסיטה והחל לסייע לאביו במחקריו.
ב-1939 דווח בקרל, במהלך ניסוייו, על מה שנחשב לגילוי האפקט הפוטו-וולטאי כשהשתמש בתא אלקטרוכימי.
הוא הסביר את גילויו בכתב העט "דוחות שבועיים של מושבי האקדמיה למדעים" : "יצירת זרם חשמלי כאשר שתי פלטות פלטינה או זהב שקועות בתמיסה חומצית, נייטרלית או בסיסית נחשפות בצורה לא אחידה לקרינת השמש".
במחקרו זה נחשב בקרל לאחד מחלוצי פיתוח התאים הפוטו וולטאים.
ב-1940 הוענק לו תואר ד"ר למדעים.
בשנים הבאות התמקדו מחקריו של בקרל בתחומי הפוספורסצנציה והספקטרוסקופיה.
במסגרת מחקריו הצליח בקרל לצלם תמונה של הספקטרום ובכך נחשב לראשון שיצר צילום בצבע.
מאחר שהפילם עליו יצר בקרל את הצילום רגיש לאור הוא מוחזק מאז בחושך, דבר שהקשה על חוקרים מאוחרים יותר לחקור את התמונה.
ב-1852 מונה למרצה ב ובהמשך מונה למשרת פרופסור במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע ובכך הלך בעקבות אביו.
בשנים אלו שינה כוון וחקר את תופעת המגנטיות ואת ההולכה הטרמית בגזים.
ב-1853 גילה את תופעת הפליטה התרמיונית.
ב-1868, עם הקמתה של אוניברסיטת אקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז, מונה לראש מעבדת המחקר לפיזיקה במוסד זה.
ב-1880 נבחר לנשיא האקדמיה הצרפתית למדעים וב-1884 נבחר לנשיא "החברה לעידוד התעשייה הלאומית" .
ב-1886 התקבל כחבר ב שמקום מושבה בסטוקהולם.
ב-1888 התקבל כחבר "זר" ל שמקום מושבה בלונדון.
בקרל נישא ב-1851 לאורלי קנר (Aurélie Quénard 1890-1829) ולזוג נולדו שני ילדים: אנרי בקרל, שזכה בפרס נובל לפיזיקה על חקר הרדיואקטיביות, ואנדרה פול בקרל.
נכדו האחד, ז'אן בקרל (בנו של אנרי) היה גם הוא מדען פיזיקה בעוד שנכד שני, פול בקרל (בנו של אנדרה פול) היה פרופסור לבוטניקה.
אדמונד בקרל נפטר בפריז ב-1891 לאחר שלקה בדלקת ריאות.
ב-1989 נוסד, על ידי הנציבות האירופית, "פרס בקרל" על שמו המוענק כל שנה להישגים מדעיים, טכניים או ניהוליים בתחום האנרגיה הסולארית הפוטו-וולטאית.
ב-2020, לציון 200 שנה להולדתו של בקרל, נערך במרסיי כינוס של מומחים בתחום התאים הפוטו-וולטאים.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' אלֵכין , רב-אמן בשחמט ממוצא רוסי, שקיבל גם אזרחות צרפתית, היה אלוף העולם הרביעי בשחמט.
על שמו פתיחה הנקראת "הגנת אלכין".
אלכין נולד למשפחה אמידה במוסקבה, רוסיה.
בשנת 1920 הוא ניצח באליפות ברית המועצות בשחמט הראשונה.
בעקבות המהפכה הרוסית היגר לצרפת והתאזרח בה בשנת 1925. בשנה זו התמודד במשחק סימולטני עיוור נגד 26 יריבים בניו יורק, ולאחר כמה חודשים עשה דבר דומה מול 28 יריבים בפריז.
ב-1927 נטל את הכתר מידי האלוף דאז חוזה ראול קאפאבלאנקה הקובני והתחמק ממשחק הגומלין.
ב-1933 התמודד בשיקגו נגד 32 יריבים במשחק סימולטני עיוור.
המשחקים הסמויים-סימולטניים גרמו להידרדרות מצב בריאותו, ולהיטותו למשקאות חריפים פגמה בכושרו, כך שב-1935 בדו-קרב עם הד"ר מקס אויבה הפגין אלכין כושר ירוד ואיבד את התואר, להפתעת רבים וביניהם ד"ר אויבה עצמו.
סיבה נוספת להפסדו היה ביטחונו המופרז לקראת הדו-קרב, מה עוד שהתחזק לאחר שכבר במשחק הראשון ניצח את אויבה תוך 30 מסעים בלבד.
אולם ד"ר אויבה לא נשבר, וכבר במשחק השני השיב בניצחון נאה והמשיך לזכייה בתואר, כאמור.
הפסד זה הניע את אלכין לשנות את חייו ולשפר את בריאותו לקראת דו-קרב הגומלין, ואכן בשנת 1937 הביס את ד"ר אויבה בצורה משכנעת ביותר.
לאחר ניצחון זה, ב-1939 עלה שמו של הכוכב הרוסי הצעיר בוטביניק, וניסו לארגן ביניהם דו-קרב.
אלכין אותה שעה היה בבואנוס איירס, ארגנטינה, באולימפיאדת השחמט העולמית - בה שיחק בתור ראש הנבחרת הצרפתית.
אולם פרוץ מלחמת העולם השנייה גרם לעזיבתו לצבא הצרפתי.
כשכבשו הגרמנים את צרפת ניסה להגיע לארצות הברית אולם בדרכו, בהיותו בליסבון, הגיעו אליו שמועות שאשתו נמצאת בשבי הגרמנים בצרפת.
הוא ניסה להשיג רישיון להצטרף אליה.
הגרמנים הסכימו להעניק לו רישיון, ביודעם שהוא אלוף העולם וניתן יהיה לנצלו לצורכי תעמולה נגד היהודים.
ואכן בהיותו בצרפת פורסמה בעיתון הגרמני "פאריזר צייטונג" סדרת מאמרים אנטישמיים בחתימתו.
מאמרים אלה נתקבלו בזעם רב על ידי העולם שמחוץ לשלטון הגרמני.
אולם לאחר המלחמה הצהיר ד"ר אלכין כי אף מילה במאמרים הנ"ל לא הייתה משלו.
אלכין המשיך לחיות בליסבון בעוני, אולם אז הגיע אליו מברק מנשיא הפדרציה הבריטית לשחמט, ובו הודעה שבוטביניק מזמינו לדו-קרב במימון של 10,000 דולר, ממנו היה אמור ד"ר אלכין לקבל כשני שלישים.
אלכין קיבל התקף לב ומת בעודו מתכונן לדו-קרב המיוחל.
הוא עוד הספיק לשלוח את הסכמתו לדו-קרב.
לזכרו בשנת 2013 התקיימה תחרות על בשחמט.
אלכין השתתף ב-5 אולימפיאדות שחמט בנבחרת צרפת.
סיום מוסבר של אלכין, באתר יוטיוב
מאליפות העולם מול קפבלנקה, באתר יוטיוב
לבן: עקיבא רובינשטיין שחור: אלכסנדר אלכין קרלסבד 1911
לבן : אלכסנדר אלכין שחור : פרדריק ייטס לונדון 1922
דוגמה יפה לשליטה של אלכין - מציב את הכלים על ערוגות חזקות, תופס את הטורים הפתוחים, מכפיל צריחים בשורה השביעית ומפעיל את מלכו במרכז ככלי התקפי לכל דבר.
אלכסנדר אלכין - פרדריק ייטס לונדון 1922, יוטיוב
שני משחקי מופת בהם מנצל אלכין את החלשת משבצות המרכז
ויליאם וינטר (בלבן) - אלכסנדר אלכין
המשחק כולו כאשר ניתן לראות אותו בצורה רציפה, או לעצור מדי פעם ולקרוא את ההערות למשחק זה.
המשחק מוצג מסע אחר מסע עם הערות מפורטות ברמה בסיסית יותר כך שניתן לעקוב אחר הרעיונות של שני השחקנים.
אלכסנדר אלכין (בלבן) - פרדריק ייטס
אלכסנדר אלכין מול חוסה ראול קפבלנקה, 29.4.1914, Great Day for Alexander!
ריכרד רטי מול אלכסנדר אלכין, 25.4.1925, Master of the Mystic Arts!
אלכסנדר (שאנדור) אוריה בּוֹסְקוֹביץ' (16 באוגוסט 1907 – 5 בנובמבר 1964) היה מלחין ישראלי ממוצא הונגרי (טרנסילבניה).
בוסקוביץ נולד בקלוז' שבחבל טרנסילבניה, שהיה שייך באותה תקופה לאימפריה האוסטרו-הונגרית ומאוחר יותר עבר לשלטון רומניה.
מוצא המשפחה היה בעיירה בוסקוביצה שבמוראביה, ומשם מקור השם.
בוסקוביץ' למד בקלוז' בליצאום "תרבות", בית ספר תיכון יהודי, שבו למדו יהודים נאולוגים ואורתודוקסים יחד.
בשנת 1920 הצטרף אלכסנדר לארגון היהודי המקומי "השומר" והיה פעיל בו במשך 4 שנים.
בשנת 1937 שלח בוסקוביץ' גרסה לפסנתר של יצירתו "שרשרת הזהב" למנצח איזאיי דוברובן.
יצירה זו, שהתבססה על שירי עם יהודיים מהרי הקרפטים, נכתבה תחילה לפסנתר ואחר, ב-1936, עובדה לתזמורת.
דוברובן הציע לתזמורת הארץ-ישראלית לשבץ את היצירה בקונצרט בניצוחו בשנת 1938. בוסקוביץ' הוזמן לביצוע הבכורה של יצירתו "שירי עם יהודיים" על ידי "תזמורת פלשתינה" שאך זה נוסדה והייתה בהמשך לתזמורת הפילהרמונית הישראלית, בא והחליט להישאר בארץ ולהשתקע בתל אביב.
בשנים הבאות אמר לא פעם, כי דוברובן, "שרשרת הזהב" והזמנת התזמורת הצילו את חייו.
אחת מאבני הפינה בהתפתחות המוזיקה האמנותית בארץ ישראל בתקופת היישוב היה ביצוע הסוויטה השמית של בוסקוביץ' בתזמורת ההסתדרות, בניצוח פרנק פולק.
לאחר עלייתו ארצה חל שינוי מיידי בסגנון כתיבתו, כפי שאפשר להיווכח בסוויטה השמית, מן השפה הטונאלית של אירופה למרקמים, שחיקו את העוד או הקאנון הערבי.
בכתיבתו בארץ ישראל הושפע בוסקוביץ' ממראות הארץ, אור השמש וצבעי החול והים ומן המוזיקה המקומית, הן זו של עדות ישראל השונות והן זו של ערביי פלשׂתינה ושל עדות אתניות אחרות.
בהשראת כל הגורמים האלה התפתח סגנונו האישי המיוחד לו, תוך חדירה אל עומק השפה העברית, שתהיה לאחד המקורות החשובים ביותר ביצירתו.
בניגוד לאחרים, לא השתמש בשירים או מחולות של עדות ישראל אלא עיבד רעיונות משלו בהשראתם.
כך יצר את הקונצ'רטו לכינור, יצירתו הגדולה הראשונה משנת 1942, שזכתה בפרס ראשון בתחרות על שם ברוניסלב הוברמן מטעם התזמורת הארץ ישראלית.
היצירה בוצעה בשנת 1944 בנגינת לורנד פניבש ובניצוח גאורג זינגר.
על אף הצלחת היצירה, פסל אותה בוסקוביץ'; בשנת 1957 עיבד את פרקה האמצעי לכינור ופסנתר.
בקונצ'רטו לאבוב ותזמורת (1943) ניכרת השפעה מזרחית בולטת.
בשנות הארבעים ותחילת החמישים היה בוסקוביץ המנסח והמטיף למען רעיון ה"מוזיקה הים תיכונית".
ה"ים תיכוניות" לדעתו, אותה עברית חדשה, שורשית, אותנטית, אותה התמזגות עם ה"אני הלאומי" הציוני ועם הנוף והאקלים של המזרח, נקנתה אצלו בייסורים.
בוסקוביץ אהב אופרה, אהב את המוזיקה הענוגה של ראוול ובכלל את האמנות הצרפתית, ואהב גם את הניגונים היהודיים של מזרח אירופה.
אבל בארץ ישראל, כך הרגיש וכך הטיף, יש לפתוח דף חדש – ואולי לוותר על האהבות הישנות.
כתב את שתי יצירות המפתח הארצישראליות שלו: קונצ'רטו לאבוב ולתזמורת, ו"סוויטה שמית", אותה יצר בהשראת מוזיקה ששמע מלהקתה של ירדנה כהן.
יש בסוויטה כל מה שבוסקוביץ רצה: מוטיבים מקוטעים ברוח האלתור המזרחי, ופסנתר שנשמע כמו כלי פריטה או כלי הקשה מהמזרח התיכון.
היצירה הזו שמשה כמודל לבני דורו ולדור התלמידים שלו.
בין יצירותיו הגדולות ניתן למנות גם את הקונצ'רטו לכינור ואת הקנטטה "בת ישראל" וה"קונצ'רטו דה קאמרה".
"שיר המעלות" (1960) מבוסס מבחינת רוחנית על התנ"ך ושפתו, ויסודות הקבלה מוסיפים לו עומק ונימה מיסטית.
המוטיב היסודי של יצירה זו נושא אופי תימני.
אין בה ממסורות אירופה ולא מן הסגנון הים-תיכוני, אבל הגוונים ואור השמש של ארץ ישראל שזורים בתזמור ובמקצבים, שנגזרו ממילים עבריות.
הקנטטה "בת ישראל" (1960) כתובה לתמליל שירו של חיים נחמן ביאליק בשם זה.
מילות השיר נתונות לטנור הסולן ואילו המקהלה מזמרת פסוקים משיר השירים ומתפילת קבלת שבת.
המוזיקה לטקסט של ביאליק כתובה בסגנון מודרני, כמעט סריאלי לעיתים, ואילו המוזיקה לטקסט המסורתי כתובה בסגנון ארכאי-מודאלי.
הסינתיזה הזו בין הסגנונות פתרה בהצלחה את הקונפליקט בין ההטעמה האשכנזית של שירת ביאליק להטעמה הספרדית של הטקסט התנכ"י.
ב"עדיים" לחליל ותזמורת מובא פירוש אינסטרומנטלי לגרסה התימנית של טעמי המקרא בשירת בני ישראל אחרי קריעת ים סוף.
לאלכסנדר אוריה בוסקוביץ היו תלמידים רבים, הן מלחינים צעירים והן בני דורו ואף מבוגרים ממנו, בהם תלמידו לתזמור, מקס ברוד.
בין תלמידיו יחזקאל בראון, יצחק סדאי, צבי סנונית, תאודור הולדהיים, יורם פפוריש, דוד זהבי, חביב תומא, ירדנה אלוטין, רמי בר-ניב, ועוד.
אשתו, מרים בוסקוביץ'-ישראלית (נולדה ב-1924), היא מוזיקאית בזכות עצמה ולימדה פסנתר באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
אחרי מות בעלה קטלגה את עזבונו והעבירה את כתבי היד שלו לארכיון למוזיקה ישראלית של אוניברסיטת תל אביב.
בוסקוביץ אף חיבר את השיר "דודו" למילותיו של חיים חפר, אחד מהלהיטים הגדולים של מלחמת העצמאות, שמנגינתו קולחת, רוויית זכרונות יהודיים עצובים ממזרח אירופה ומהלכים הרמוניים כמעט רומנטיים.
עם "דודו" נעלם בוסקוביץ ה"שמי" כאילו בבת אחת, ודבר לא נותר מהחד-קוליות המזרחית שהטיף לה.
בנו הוא הצייר דוד בוסקוביץ', ובתו, שרית, היא פסיכולוגית.
1942 – פרס הוברמן על הקונצ'רטו לכינור
אלכסנדר איוונוביץ אוֹפָּרין היה ביוכימאי סובייטי, ממייסדי חקר מוצא החיים.
אופרין נולד באוגליץ' שבאימפריה הרוסית (בתחומי רוסיה של ימינו).
סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1917. בשנת 1924 הציג תאוריה להתפתחות החיים על פני כדור הארץ הקדום על ידי אבולוציה כימית הדרגתית של תרכובות אורגניות.
בשנת 1935 ביחד עם אלכסיי באך הקים את מכון RAS לביוכימיה.
בשנת 1946 התקבל כחבר באקדמיה הסובייטית למדעים.
בשנת 1970 נבחר לנשיא הארגון הבינלאומי לחקר ראשית החיים.
בשנת 1974 זכה בפרס לנין ובשנת 1976 זכה בפרס קלינגה.
נפטר בשנת 1980 ונקבר במוסקבה.
אופרין מכונה לעיתים כ"דרווין של המאה ה-20" בזכות התאוריה פורצת הדרך שלו על מוצא החיים.
תאוריה זו מהווה את הבסיס התאורטי לתחום גם כיום.
אופרין הציג מספר הנחות יסוד:
אין הבדל מהותי בין חומר חי וחומר חסר-חיים.
לכן חיים יכלו להיווצר מחומרים רגילים בתהליך של אבולוציה כימית.
חומרי הבסיס לחיים על כדור הארץ הקדום היו דומים לאלו הנמצאים במערכת השמש, כגון בענקי הגזים צדק ושבתאי אשר מכילים מתאן, אמוניה, מימן ומים.
בתחילה היו בנמצא תרכובות אורגניות פשוטות באוקיינוסים אשר יצרו את המרק הקדמון.
בהדרגה עלתה רמת המורכבות של תרכובות אלו בתגובות כימיות רגילות אשר אפשרו קטליזה של תגובות כימיות נוספות ויצירה של מערכות מסודרות ואוטוקטליזה.
תחרות על המשאבים ומולקולות הבסיס גרמה לברירה טבעית אשר הניעה את המשך תהליך העלייה במורכבות ויצירת מגוון המינים קיים כיום.
אופרין היה הראשון להגדיר את השלבים הראשוניים של התפתחות חיים ולהציע מנגנון כללי לתהליך.
כתיבת ערכים באנציקלופדיה הסובייטית הגדולה.
אלכסנדר וסילייביץ' אלכסנדרוב היה מלחין סובייטי, ממייסדי מקהלת הצבא האדום ומלחין ההמנון של ברית המועצות.
אלכסנדר אלכסנדרוב נולד בכפר פלקחינו, מדרום-מזרח למוסקבה.
כבר בנעוריו התבלט בשירה ובגיל צעיר התקבל למקהלת קתדרלת קאזאן בעיר סנקט פטרבורג.
אחר כך למד מוזיקה, הלחנה ונגינה אצל המלחין ונגן הפסנתר ניקולאי קארלוביץ' מטנר בקונסרבטוריון בסנקט פטרבורג ובמוסקבה, שם קיבל בשנת 1918 תואר פרופסור.
ב-1923 היה אלכסנדרוב ממייסדי מקהלת הצבא האדום, שהוקמה כדי לבדר את חיילי הצבא ששרתו במזרח הרחוק.
ב-1941 הוא הלחין את השיר מלחמה קדושה , שהפך למעין המנון קרב של חיילי הצבא האדום, וב-1943 הלחין את ההמנון הלאומי של ברית המועצות.
אלכסנדר אֵיג (בבלארוסית: Аляксандр Эйг; 1894, שצ'דרין ליד מינסק, רוסיה – 30 ביולי 1938, ירושלים) היה בוטנאי, מראשוני חוקרי הצמחים בארץ ישראל, ראש המחלקה לבוטניקה, לימים חלק מן המכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן, באוניברסיטה העברית בירושלים ומייסד הגן הבוטני הלאומי בקמפוס הר הצופים.
איג נולד בשצ'דרין שליד מינסק, ונהג לשוטט ביערות בסביבת מגוריו.
הוא נלווה לבני משפחתו במסעות ציד ודיג והרבה להתבונן בצומח ובחי בסביבה.
בגיל בר מצווה החל ללמוד בבית ספר תיכון של יק"א ובגיל 15 עלה בגפו לארץ ישראל והפך לחניך בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
בתקופה זו, פירנס עצמו בעבודה בגננות בתל אביב ובין היתר טיפל בגינתו של חיים בוגרשוב והתחבב עליו, בשכנועו הצטרף לגימנסיה הרצליה וסיים בה את לימודיו.
בגימנסיה הרצליה הכיר את ידיד נפשו, אליעזר פקטורובסקי (פקטורי), שעמו שירת בגדודים העבריים.
עם השחרור פנו השניים ללימודי הבוטניקה ויחדיו סיירו באזורי הארץ השונים, בעיקר במדבר יהודה וחקרו את חבורות הצומח המיוחדות לאזור זה.
ב-1924 מונה איג על ידי ועדת התרבות של ההסתדרות הכללית ל"מורה נודד", שתפקידו לקרב את הגננות והמורים ביישוב להכרת הצומח של ארץ ישראל.
ב-1925 הוזמן על ידי אוטו ורבורג לעבוד בתחנת הניסיונות החקלאית בתל אביב, שלימים הפכה ל"מכון לחקר טבע ארץ ישראל" שם עבד יחד עם מיכאל זהרי.
לאחר מכן עברה היחידה לירושלים, ואיג הוזמן על ידי פרופסור ורבורג לפתוח את המחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עוזריו היו מיכאל זהרי ונעמי פיינברון.
בתקופה זו נדד אלכסנדר איג ברחבי ארץ ישראל, מהר החרמון, ועד ים המלח ואל עריש כשהוא אוסף ומזהה צמחים.
בשנה זו נשא לאישה את איטה פקטורית, אחות חברו הקרוב אליעזר, שהייתה ביולוגית ומורה ידועה ביישוב העברי.
איג גידל עם איטה את בנה דניאל (מנישואיה הראשונים לעו"ד מרדכי שטיין).
בשנת 1931 סיים אלכסנדר איג את הדוקטורט, ובאותה שנה ייסד את הגן הבוטני בהר הצופים, בסיועם של זהרי ופיינברון.
ב-1932 עסק איג בהוראת בוטניקה והיה מורם, בין היתר, של האחים אהרן ואפרים קציר.
אפרים קציר, מי שהיה לימים הנשיא הרביעי של ישראל, כתב על מורו:
במקביל לעבודתו המדעית, היה גם איש הגנה ודגל בהגנה עצמית ולימודי נשק לסטודנטים במקביל ללימודים, דבר שהתנגש עם הרוח הלא מלחמתית שייצגו ראשי האוניברסיטה שמואל הוגו ברגמן ויהודה מגנס.
בשנת 1937 נולדה לו ולאיטה בת.
הם קראו לה בשם אליעזרה (זמרת הקונטראלט והמתרגמת אליעזרה איג-זקוב), על שם אליעזר פקטורובסקי.
באותה שנה הוזמן על ידי יצחק בן-צבי להעיד בפני ועדת פיל על יכולתה של הארץ לכלכל אוכלוסייה גדולה.
בהמשך התבקש להכין מפה אשר תשמש את טיעוני הצד הציוני בזירה הבינלאומית.
אולם, באותה תקופה היה כבר חולה בסרטן, מחלה שהכריעה אותו בשבת ב' באב תרצ"ח (1938) והוא בן פחות מ-44 שנים בלבד.
הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים ועל מצבתו נחרט "יוצר מדע הצמחים בישראל".
בהלווייתו נשאו הספדים: משה שרת, הוגו ברגמן, יהודה לייב מאגנס ויצחק בן-צבי.
הקמת הגן הבוטני הראשון בארץ ישראל
גולת הכותרת של עבודתו המדעית והחינוכית של איג במשך כל חייו הייתה הקמת הגן הבוטני הלאומי בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים שהיה הגן הבוטני הראשון בארץ ישראל וגם במזרח התיכון כולו.
איג ביסס את הגן על הצומח של ארץ ישראל לפי בתי גידול.
הוא הקים עם תלמידיו ועמיתיו דיונות זעירות, גדת נחל, חורש ים-תיכוני זעיר וכדומה, בהם שתלו צמחים מקומיים.
הוא ליקט צמחים לגן גם בסוריה, טורקיה, עיראק ולבנון, ממנה הביא שתילי 350 ארזים.
הגן המשיך לפעול גם לאורך 19 שנים שבהן היה הר הצופים מובלעת בשליטה ישראלית בתוך שטח ירדני.
כמו כן הקים בשנת 1920 את העשבייה (אוסף של צמחים מיובשים ומוגדרים, הממוינים ומסודרים על פי שיוך סיסטמטי ועל פי אזור גאוגרפי) של האוניברסיטה העברית
אחת מעבודותיו החלוציות של איג הייתה זיהוי בתי הגידול של ארץ ישראל והגדרת הצמחים הגדלים בהם.
הוא נחשב לאבי תחום הפיטוגאוגרפיה של ארץ ישראל (חקר התפוצה הגאוגרפית של צמחים).
בין היתר נתן את השם "בתה" לתצורת צומח המאופיינית בשיחים נמוכים.
בשנת 1931 יצא לאור המגדיר לצמחי ארץ ישראל, פרי עטו של איג, בסיועם של עוזריו זהרי ופיינברון.
ספר זה היה המגדיר הראשון לצמחיית הארץ.
איג עצמו העניק לצמחים רבים את שמם, כמו לאהרונסונית פקטורובסקי, הנקרא על שם שני הבוטנאים אליעזר פקטורובסקי, גיסו, ואהרן אהרנסון, או מושיובית גלילית, צמח שזוהה בשנת 1938 והוקדש לזכרו של גרשון מושיוב, בוטנאי מבטיח שנהרג בקריית ענבים שנתיים קודם לכן.
אלכסנדר איג היה הראשון שקרא לשמירת הטבע בארץ המתחדשת.
במאמרו "תוספת לידיעת הצמחייה בישראל" משנת 1926 כתב בין היתר:
על שמו של איג נקראו מספר צמחים, ובהם זמזומית איג (Bellevalia eigii), מרוות איג (Salvia eigii), צלוקית אדום (Stigmatella longistyla Eig) ונץ-החלב איג.
כן נקרא על שמו רחוב בשכונת רמות אלון בירושלים.
אלכסנדר אנדרייביץ' איוואנוב היה צייר רוסי שהתמחה בציור בסגנון הנאו קלאסי.
בשל סגנונו המיושן, ציוריו לא זכו לפופולריות.
איוואנוב נולד בסנקט פטרבורג ולמד לצד קארל ברולוב באקדמיה הקיסרית לאמנויות תחת אביו, אנדרי איוואנוב.
לאחר תום לימודיו עבר להתגורר ברומא, בה חי שנים רבות, והתחבר עם ניקולאי גוגול.
במשך 20 שנה, בין השנים 1837–1857 עבד על יצירתו המונומנטלית "הופעת ישו בפני העם", המוצגת כיום בגלריית טרטיאקוב שבמוסקבה.
היצירה היא שהביאה לאיוואנוב את פרסומו.
בשנות חייו עבודותיו לא זכו להצלחה.
סגנונו הנאו-קלאסי ושמרנותו האמנותית הביאו לביקורת רבה, בעיקר בשל היעדרן של תמות דמוקרטיות וליברליות או תמות לאומיות (שהיו אופייניות לציורי תנועת "הנודדים") בציוריו.
במהלך המאה ה-20 השתנתה הגישה הביקורתית לציוריו, וכיום עבודות ההכנה שהכין עבור היצירה "הופעת ישו בפני העם" נחשבות יצירות מופת בפני עצמן, ומוצגות, לצד יצירות אחרות של איוואנוב, במוזיאון הרוסי שבסנקט פטרבורג.
אלכסנדר איפסילנטי היה איש צבא, בנו של קונסטנטין איפסילנטי שהיה שליט נסיכות מולדובה ולסירוגין שליט נסיכות ולאכיה.
נכדו של אלכסנדר איפסילנטי שליט ולאכיה.
הנהיג את אגודת האחווה פיליקי אטריה ואת הפעולות הראשונות של מלחמת העצמאות היוונית, היוונים רואים בו גיבור לאומי.
אלכסנדר היה בנו של קונסטנטין איפסילנטי ששלט בנסיכות מולדובה, שהייתה כפופה לסולטאן העות'מאני.
בעקבות פעילות פרו-רוסית ושאיפה לחידוש עצמאות יוון, חשדו העות'מאנים בנאמנותו של קונסטנטין והוא ברח ב-1805 לרוסיה עם בנו, אלכסנדר, בן ה-13.
אלכסנדר גדל ברוסיה, הצטרף למשמר הקיסרי והיה לקצין משמר.
הוא בלט באומץ ליבו ובקרב דרזדן איבד זרוע.
ב-1814 קודם לדרגת קולונל ומונה להיות המזכיר הצבאי של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה ובתפקידו זה השתתף בקונגרס וינה.
ב-1820 אגודת האחווה פיליקי אטריה פנתה ליואניס קפודיסטריאס והציעה לו להנהיג את הפעולות הצבאיות לשחרור יוון מהשעבוד העות'מאני וכשזה סירב התפקיד הוצע אלכסנדר איפסילנטי שקיבל אותו.
איפסילנטי, שהיה ברוסיה, עבר ב-6 במרץ 1821 את הגבול לנסיכות מולדובה, כשהוא מלווה במספר קצינים יוונים ששירתו לפני כן בצבא הרוסי (כולל אחיו דימיטריוס איפסילנטי), במטרה להביא לפרישת מולדובה וולאכיה מהאימפריה העות'מאנית.
הוא הודיע על כוונותיו והתחיל לגייס צבא.
מיכאי סוצו, שהחליף ב-24 ביוני 1819 את השליט הקודם של נסיכות מולדובה, היה חבר במסדר הבונים החופשיים ואוהד של רעיונות פיליקי אטריה.
הוא אירח את אפסילנטי ביאשי והמריץ את הבויארים להצטרף לצבאו של איפסילנטי, אך הם לא התלהבו וחלקם נמלטו מפני חילות פיליקי אטריה, כמו משפחותיהם של וסילה אלכסנדרי, קוסטקה נגרוצי ורבים אחרים.
במקביל למרד, שיזם איפסילנטי במולדובה נגד האימפריה העות'מאנית, בנסיכות ולאכיה התחיל טודור ולדימירסקו לגייס צבא כנגד השלטון, אך צבאו היה מכוון גם נגד השליטים הפנריוטים ועושי דברם.
איפסילנטי עצמו היה ממוצא פנריוטי ולצבאו התגייסו פנריוטים רבים.
איפסילנטי, בראש צבא שכלל יוונים, בולגרים, סרבים, אלבנים ובני עמים נוספים יצא לכיוון בוקרשט.
צבאו של איפסילנטי שחט את הטורקים ביאשי ובמקומות נוספים ועשה פוגרומים ביהודי פלטיצ'ן, הרצה, פיאטרה ניאמץ, טרגובישטה וטרגו פרומוס ופוגרומים אלו גרמו לבריחת יהודי גאלאץ אל מעבר לגבול הרוסי, כדי להינצל מידיהם.
אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, הוצג על ידי איפסילנטי כתומך תנועתו והיה אישור לכך מהעובדה שניתן לאיפסילנטי ולתומכיו לעבור את הגבול מרוסיה לנסיכות מולדובה.
קריאה של הברית הקדושה לאי מתן תמיכה במורדים ובתנועות המנסים לפעול נגד משטרים לגיטימיים, הביאה את קיסר רוסיה להצהרות נגד פעילויות מהפכניות והסתייגות מוחלטת מתנועותיהם של איפסילנטי וטודור ולדימירסקו.
הפטריארך של קונסטנטינופול, בלחץ הסולטאן העות'מאני, נידה את איפסילנטי.
עמדת הקיסר הרוסי ופגיעת צבאו של איפסילנטי בתושבים המקומיים גרמו להתרחקות התומכים הפוטנציאליים.
טודור ולדימירסקו לא ראה בעין יפה את הכוחות של צבא איפסילנטי, שחדרו לנסיכות ולאכיה וציפה שימשיכו בדרכם ליוון, כדי להילחם שם לשחרורה, כפי שהצהירו, אך הם התבצרו באזור טרגובישטה.
ב-27 במאי טודור ולדימירסקו הוזמן על ידי איפסילנטי לדיונים, נענה ואנשי איפסילנטי רצחו אותו וזרקו את גופתו לתוך באר נטושה באזור טרגובישטה.
אובדן בן הברית הוולאכי הקל על העותמאנים ששלחו צבא להילחם נגד איפסילנטי.
ביום 7 ביוני הצבא העות'מאני פגש את צבאו של איפסילנטי, שהיה גדול ממנו פי 4, ליד דרגשאן (Drăgășani), בהיעדרו של איפסילנטי שהתעכב הרחק משם והנחיל לו מפלה מוחצת.
איפסילנטי זנח את חייליו ונמלט לטרנסילבניה ומשם לווינה, שם נכלא לבסוף ומת בבית הכלא.
אלכסנדר אטיין שורון , קלבדוס – 1924) היה שף צרפתי.
שורון היה השף של מסעדת "וואזן" (Voisin) ברחוב סנט אונורה.
שורון ידוע בשל המצאת רוטב שורון, רוטב ברנייז המועשר בעגבניות מרוכזות ואחר-כך עובר צמצום.
שורון זכור בשל המטעמים שהגיש במהלך המצור על פריז שצרו הפרוסים החל ב-19 בספטמבר 1870. במהלך המצור, נאלצו הפריזאיים, שסבלו ממחסור במזון, לאכול חתולים, כלבים, וחולדות.
הבורגנים לא היו שבעי רצון מאכילת בעלי חיים ירודים כאלה, ואמות המידה במסעדות היוקרה נותרו גבוהות.
כשמאגרי האוכל הדלדלו, מסעדות אלה, בכללן וואזן, אלתרו.
שורון שם את עינו על החיות שאכלסו את גן החיות המקומי, והגיש מטעמים מבעלי חיים אקזוטיים במסעדת וואזן.
לארוחת חצות חג המולד של 1870, הגיש שורון תפריט המורכב בעיקר מהחלקים המובחרים של בעלי החיים ששכנו בז'ארדן ד'אקלימאטאסיון (אחד מגני החיות של פריז).
המנות השונות - ראש ממולא של חמור, קונסומה של פיל, גמל צלוי, נזיד קנגורו, שוקי דב צלויים ברוטב פלפל, זאב ברוטב אייל, חתול עם חולדה, אנטילופה ברוטב כמהין – הפכו לאגדה.
התפריט לווה ביינות מוטון רוטשילד 1846, רומאנה קונטי 1858 ושאטו פאלמר 1864.
שורון זכה לתהילה בשל תבשיליו המכילים פיל Trompe d'éléphant ברוטב הצייד (sauce chasseur) ופיל בורגיניון.
אחרי שהפיל ב-Jardin d'acclimatation הוגש לארוחת חג המולד, שני הפילים (קסטור ופולוקס) בז'ארדן זואולוג'יק של פריז נאכלו ב-31 בדצמבר 1870 בוואזן.
בראשית ינואר, נשלח הפיל מז'רדן דה פלאנט לבית המטבחיים.
שורון רכש אותו למסעדתו תמורת 14 פרנק לפאונד.
ב-13 בינואר, "וואזן" סבלה ממחסור בבשר פיל והחליפה אותו בבשר סוס.
המצור הסתיים שבועיים לאחר מכן.
הרב אלכסנדר (שמעון צבי) אלטמן (16 באפריל 1906 – 6 ביוני 1987) היה פילוסוף ורב יהודי אמריקאי ממוצא אוסטרי – גרמני, מגדולי חוקרי מחשבת ישראל במאה העשרים.
התמחה בתחומים מגוונים של מחשבת ישראל: מתקופת חז"ל והמדרשים, המשך בפילוסופיה של ימי-הביניים, קבלה וחסידות, וכלה בהגות יהודית מודרנית.
תרומתו המכרעת והחשובה ביותר הייתה בתחום ההגות היהודית הגרמנית המודרנית, ובמיוחד מחקריו על חייו ויצירתו של משה מנדלסון.
כיהן כרבה הראשי של מנצ'סטר.