tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נישא לסופיה פלאולוג, אחייניתו של קונסטנטינוס האחד עשר, הקיסר הביזנטי האחרון.
לפי הכללים וחוקי הירושה על פיהם פעלו רוב המונרכיות האירופיות באותה תקופה, איוואן יכול היה לטעון שהוא וצאצאיו היו יורשי האימפריה הביזנטית, אך המסורות הרומיות של האימפריה מעולם לא הכירו בירושה אוטומטית של הקיסרות.
גם אחיה של סופיה, אנדראס פלאולוג, החזיק בזכויות ירושה לכס הביזנטי.
אנדראס מת בשנת 1502, לאחר שמכר את תאריו וזכויותיו המלכותיות והקיסריות לפרננדו השני, מלך אראגון ולאיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה – זכויות שלא מומשו על ידם.
לצד זאת, התבססה הטענה הרוסית לירושה על סמליות דתית.
האמונה האורתודוקסית תפסה מקום מרכזי בתפיסת הזהות הביזנטית, והפרידה בינם לבין "ברברים".
כאומה האורתודוקסית הבולטת ביותר לאחר התמוטטות האימפריה הביזנטית, מוסקבה ראתה עצמה כיורשת ההגיונית של האימפריה:
"הפריבילגיות הליטורגיות מהן נהנה הקיסר הביזנטי עברו לידי הצאר המוסקובי.
בשנת 1547, למשל, כאשר איוואן הרביעי הוכתר לצאר, לא רק שהוא נמשח כמו קיסר ביזנטי, אלא גם הותר לו לתקשר עם הכמורה בקודש הקודשים."
בין השנים 1588–1589 ביקר במוסקבה הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול, ירמיאס השני, במטרה "לאסוף כספים לסיוע לקהילות האורתודוקסיות [המזרחיות] המתגוררות באימפריה העות'מאנית".
במהלך ביקורו הכיר במטרופוליטן של מוסקבה כפטריארך.
הכרה זו פורשה כ"ניצחון לאלה שראו במוסקבה את רומא השלישית".
בשנת 1780 נסע למוסקבה יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, זמן קצר לפני שירש את מדינות בית הבסבורג האוסטרי.
בשיחותיו עם יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, הבהירה לו יקטרינה שהיא תחדש את האימפריה הביזנטית ותכתיר את נכדה בן השנה, קונסטנטין פאבלוביץ', כקיסר קונסטנטינופול.
יוזף הציע לפייס את מדינת האפיפיור ולהבטיח את הסכמתה למהלך.
העולם הרוסי הוא מונח ודוקטרינה פוליטית המוגדרת לרוב כאזור ההשפעה התרבותית, הצבאית והפוליטית של רוסיה.
זוהי תפיסה כנסייתית בצורתה, אך גאופליטית במהותה: בנאום מרכזי שנשא קיריל הראשון, פטריארך מוסקבה, ב-3 בנובמבר 2009, תיאר זאת כ"מרחב ציוויליזציוני משותף" של מדינות החולקות אמונה באורתודוקסיה המזרחית, תרבות ושפה רוסית, וזיכרון היסטורי משותף.
"העולם הרוסי" בתקופת כהונתו של הפטריארך קיריל מתמקד רק במדינות המזרח הסלאביות של מזרח אירופה (קרי: אוקראינה ובלארוס), תוך בידוד של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית מיתר האורתודקסיה המזרחית.
רעיון העולם הרוסי משמש כהצדקה לתחייתה של האימפריה הרוסית.
נשיא הפדרציה הרוסית, ולדימיר פוטין, עושה שימוש תדיר בעולם המונחים הנוצרי-אימפריאלי, כמו גם במיתוס מוסקבה כרומא השלישית, כדי להצדיק את האימפריאליזם הרוסי והפלישה הרוסית לאוקראינה.
בראיון לניו יורק טיימס משנת 1984, הסביר קנצלר גרמניה המערבית לשעבר, הלמוט שמידט, את יסודות התפיסה האימפריאליסטית הרוסית:
מוסעב אבו תוהה , פלסטיני מרצועת עזה, הוא סופר, משורר ופעיל לזכויות הפלסטינים.
זוכה פרס פוליצר לשנת 2025. כתב ופרסם 2 ספרים ובהם 'Things You May Find Hidden In My Ear' בשנת 2022 ו-'Forest Of Noise' בשנת 2024.
הוא נעצר על ידי צה"ל בנובמבר 2023, כאשר ניסה לצאת עם משפחתו למצרים.
לאחר שחרורו עזב את רצועת עזה והחל לתעד את המלחמה מרחוק.
זכה בפרס פוליצר לפרשנות בשנת 2025, על תיאוריו את מלחמת חרבות ברזל במגזין האמריקאי "הניו יורקר".
אבו תוהה נולד במחנה הפליטים שאטי בעזה, למשפחת פליטים מיפו.
הוא למד באוניברסיטה האסלאמית בעזה, ובשנת 2014 קיבל תואר ראשון באנגלית.
בשנת 2017 ייסד את ספריית אדוארד סעיד, הספרייה הראשונה בעזה בשפה האנגלית.
באוקטובר 2023, מוסעב, אשתו וילדיהם עזבו את ביתם בבית לאהיא ועברו למחנה הפליטים ג'באליה לאחר שישראל הזהירה כי תפציץ את בית לאהיא.
ביתם נהרס, ומאוחר יותר, בעקבות הפצצת ג'באליה הם ביקשו לעזוב את הרצועה ושמם הופיע ב"רשימת הפינוי" של מחלקת המדינה של ארצות הברית, שכן בנו הצעיר נולד בארצות הברית והוא אזרח אמריקאי.
בארצות הברית סיים אבו תוהה תואר שני בכתיבה יוצרת באוניברסיטת סירקיוז בניו יורק.
אבו תוהה נחשב לאחד מהקולות הצעירים המבטיחים והמוכשרים ביותר בקרב הדור הצעיר של המשוררים הפלסטינים.
בשירתו ובמאמריו הוא מבטא גישה ביקורתית כלפי המציאות החברתית והפוליטית ברצועת עזה, לרבות כלפי שלטון חמאס.
דעותיו מאופיינות בעמדה הומניסטית ובקריאה לחירות אישית ופוליטית.
הוא מרבה לעסוק בסבלם של תושבי הרצועה ובצורך בשיח חופשי וביקורתי, גם במחיר עימות עם מוסדות שלטוניים או מסגרות דתיות שמרניות.
לעיתים, עמדותיו עוררו תגובות חריפות מצד גורמים שמרניים.
ספר הביכורים שלו "أشياء قد تجدها مخبّأةً في أُذني" ("דברים שאתה עשוי למצוא חבויים באוזני") מ-2022 זכה בפרס הספר הפלסטיני ובפרס הספר האמריקאי.
הספר היה גם מועמד לפרס חוג מבקרי הספרים הלאומי ולפרס וולקוט לשירה.
בשנת 2025 זכה בפרס פוליצר על סדרת טורים שכתב למגזין "הניו יורקר" על המלחמה בעזה וחוויותיו במהלכה.
מוסעב נשוי ואב לשלושה ילדים.
מוסעב פהד אל-ג'וויר הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת א-שבאב מליגת העל הסעודית, בהשאלה מאל-הילאל, ובנבחרת ערב הסעודית.
אל-ג'וויר גדל במחלקת הנוער של אל-הילאל, ובשנת 2021 הצטרף לקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-8 באוגוסט 2021 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון.
ב-13 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על אסתקלאל טהראן במסגרת שמינית גמר ליגת האלופות האסייתית לעונת .
ב-4 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הסעודית, בניצחון 2-0 על דמכ במסגרת המחזור ה-11 לעונת , בו הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
ב-12 בינואר 2024 חידש את חוזהו באל-הילאל, והושאל לא-שבאב מליגת העל הסעודית עד לתום עונת 2023/2024. ב-1 בספטמבר 2024 הצטרף למועדון בהשאלה נוספת, למשך עונת .
ב-6 בינואר 2023 ערך אל-ג'וויר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, כשהבקיע שער בניצחון 2-0 על נבחרת תימן במסגרת שלב הבתים של גביע המפרץ לאומות לשנת .
ליגת האלופות האסייתית (1): 2021
מוסר הוא יכולת ההבחנה הברורה בין התנהגויות שנחשבות "טובות" לבין אלה שנחשבות "רעות".
זהו פן מולד של החשיבה האנושית המושפע ואף מותווה על ידי מערכת הנורמות הנהוגות בחברה.
אחת ממטרות המוסר היא לתת לאדם כללים מנחים, עקרונות וערכים (רע וטוב) להתנהגות בכל תחומי החיים, כללים וערכים אשר לא תמיד עולים בקנה אחד עם רצונותיו של האדם או עם שאיפותיו.
בכלל זה, התנהגותו עם משפחתו, חבריו ועמיתיו, עם זרים, בפוליטיקה, במקומות ציבוריים, כלפי בני אדם וכלפי בעלי חיים וכל הדברים שקיימים.
למוסר תפקיד משמעותי בהתווית נורמה חברתית, ויש לו מקום משמעותי בתחומי הפילוסופיה, הפסיכולוגיה, והדת.
רבות מהגישות הפילוסופיות והדתות קבעו כללי מוסר, ורבים מחוקי המוסר נובעים מהן.
משחר ההיסטוריה חותרת כל חברה בעלת ערכים שבהם היא מאמינה ואותם היא פועלת ליישם, לשמר את אותם כללים או להתאימם להתפתחויות התקופה.
ערכים אלו משוננים, נלמדים ומועברים מדור לדור ועל החורגים מהם או המפרים אותם מוטלות סנקציות חברתיות או חוקתיות (או שתיהן גם יחד).
הגדרות שונות מתייחסות להיבטים שונים של מוסר – אישיים, דתיים וחברתיים.
ניתן לחלק באופן גס את ההגדרות לאלה המתייחסות למוסר כתופעה אנושית (מוסר יחסי), לבין אלה המתייחסות אליו כתופעה על-אנושית (מוסר מוחלט או מוסר אוניברסלי).
לפי גישות מסוימות, הפרט מפתח יכולת חשיבה המאפשרת לו בחירה בין ערכים ואלטרנטיבות התנהגותיות – מוסריות יותר ופחות.
פרויד הגדיר מוסר באורח כללי ומעורפל עם דגש על תחומי התנהגות מינית ותוקפנית.
בהתייחס להיבטים החברתיים מוסר הוא המאמץ להסדיר את היחסים והמעשים בין אדם לאדם, בין אדם לחברה, בין אדם וחברה לקנייניהם ובצורה מופשטת יותר, בין אדם למצפונו והכרתו.
אמיל דורקהיים טען כי מוסריות היא "סך כל כללים קבועים שנקבעו על פי החברה".
ההתפתחות המוסרית נחקרה על ידי ז'אן פיאז'ה וגם על ידי ממשיך דרכו לורנס קולברג.
כללי מוסר יכולים להיווצר על ידי גורמי סמכות כמו שליטים, גופים משפטיים ופוליטיים, דתות ואנשי-רוח, הורים, והם יכולים להיקבע על ידי אדם עבור עצמו.
קיים הבדל בין אחריות חוקית לאחריות מוסרית בשל השוני בהשלכותיהן.
אחריות חוקית נקבעת באמצעות חקיקת חוקים העומדים בפני אדם או ארגון, ואילו אחריות מוסרית היא רחבה ומקיפה יותר, מכיוון שהיא קשורה ליחס האדם לאלוהיו, לעצמו ולאחרים.
תחום החוק מצטמצם להתנהגות האדם כלפי אחרים, על פי החוק הנהוג בחברה וליישומו דואגת סמכות חיצונית המורכבת משופטים, אנשי ביטחון, פרקליטות ובתי כלא.
אחריות מוסרית, לעומתה, היא קבועה יחסית, ומיושמת על ידי האדם הנושא אותה.
היא נובעת מהשורש העברי יס"ר, ממנו מגיעה גם המילה ייסורים.
המילה אתיקה שאובה מהשורש היווני ethos, שפרושו אופי, הרגל.
אחד הפירושים של המילה "אתיקה" הוא: "מסמך המגדיר את הסטנדרטים המוסריים ואת ההתנהגות המקצועית הנדרשת, שאנשי ארגון מקצועי נוהגים לפיהם.
היא מוכרת כגילוי דעת המכיל אמות מידה אידיאליות, שאותן מאמצת קבוצה מקצועית או מוסד לשם הכוונת חבריה לשאת באחריות מקצועית".
לכל מקצוע יש אתיקה והתנהגות כללית שאותם מגדירים חוקים ותקנות המיוחדים לו.
הכוונה בהתנהגות ובאתיקה מקצועית היא למערכת של כללים ותקנות מוסכמות בקרב בעלי אותו מקצוע, כאשר הציות להם הוא בגדר שמירה על המקצוע ועל כבודו.
אך אינו תמיד מחייב התנהגות שכזו מבחינה משפטית.
אחת מתורות המוסר הבולטות בפילוסופיה נקראת דאונטולוגיה, שנגזרת מהשורש היווני deon שפירושו חובה, מחויבות, ו-logos שמשמעו תורה, תחום.
ביחד, משמעות המילה היא "תורת החובות".
הדאונטולוגיה נהגתה על־ידי עמנואל קאנט, וזוהי תורה מוסרית ששמה את הדגש על המעשה עצמו ולא על תוצאותיו.
לפי הדאונטולוגיה של קאנט כל מעשה צריך להיות מנוסח כ"צו קטגורי", כלומר כציווי כללי שחל על כל בני האדם.
ניתן לראות את הפתגם "מה ששנוא עליך אל תעשה לחבריך" כאפוריזם להשקפה הדאונטולוגית.
תורת מוסר בולטת נוספת היא תועלתנות, זוהי תורה תוצאתנית (הערך המוסרי של המעשה נמדד לפי תוצאתו) כאשר המעשה הראוי מוסרית הוא המעשה שתוצאתו מגדילה את התועלת לכלל בני האדם, ללא הבדל בין בני אדם.
את ניסוחה של התורה התועלתנית ניתן למצוא בהגותו של ג'רמי בנת'ם, ופיתוח נוסף של התורה נעשה על־ידי ג'ון סטיוארט מיל.
המילה האנגלית Moral שאובה מהמילה הלטינית moralis שמשמעותה מוסר, טוּב, אופי, נימוס, התנהגות טובה.
התחום בפילוסופיה שעוסק במוסר נקרא גם אתיקה.
מוסר הוא אחד התחומים הבולטים והחשובים בפילוסופיה, וכמעט כל הפילוסופים הגדולים עסקו בו.
ניתן לחלק את ההשקפות על המושג לסוגים או זרמים:
מוסר יחסי (רלטיביזם מוסרי) או סובייקטיביזם.
מוסר כליות: חרטה: כינוי לתחושה של אדם החש שפעל לא כשורה, בעיקר ביחס לנושא הקרוב לליבו.
יש להבחין בין מוסר המידות למוסר המצוות, משום שיסוד התפיסה של מוסר ביהדות אינו נובע מנורמות מוסריות אנושיות אלא מחמת צווי אלוהי, זאת בניגוד לתפיסה שמוסר משתנה כאשר הנורמות החברתיות משתנות.
רוב ספרי המוסר ביהדות מתמקדים בהעברת הציווי האלוהי אל האדם.
בתנ"ך ישנם שני חיבורים המיוחדים בשלימותם לנושא המוסר, ספר משלי ומגילת קהלת, המיוחסים לפי המסורת לשלמה המלך בן דוד (או בשמו קהלת, המופיע בספר קהלת).
זאת, בנוסף לקטעים רבים העוסקים במוסר לאורך התנ"ך.
בתוך המשנה שנכתבה בשלהי תקופת בית שני, ישנה מסכת שלמה בנושא מוסר, מסכת אבות.
יש לה "ברייתא" נלווית בשם "אבות דרבי נתן" בה הדברים הבאים במשנה מורחבים בפירוט ובתוספת דעות שונות.
פרשנות המוסר היהודי בתקופת הזהב בספרד
התפנית הגדולה בנושא הגיעה עם חיבורו של ר' בחיי אבן פקודה במאה העשירית, ספר "חובות הלבבות".
הספר מחולק לעשרה שערים בנושאים שונים של מוסר המצוות ביהדות, כמו שער הביטחון, שער הכניעה והענווה, שער התשובה, שער הפרישות, שער חשבון הנפש, ועוד.
לכל שער חלוקה פנימית לפרקים המיוחדים להיבטים השונים של הנושא.
בהקדמת הספר, הנחשבת פנינה ספרותית כשלעצמה, מציין המחבר את העובדה שאין חיבורים בנושא זה, והוא שולל אחת לאחת את כל הסיבות מדוע להימנע מחיבור שכזה.
(המוסר הוא חובה ולא רשות.
הידע בנושא הזה דל ועוד).
הוא מפרט את היסוסיו האישיים בחיבור ספר שכזה, עובר לתיאור חלקי הספר ומקורותיו, למי הוא מיועד, צורת השימוש בו ועוד.
הספר נתקבל מאוד בכל תפוצות ישראל מיד עם צאתו לאור.
בעקבות חובות הלבבות חוברו בתקופת ה"ראשונים" חיבורים רבים בנושא המוסר.
מן המפורסמים שבהם ספר שערי תשובה לרבינו יונה מגירונדי, ספר אורחות צדיקים, ספר הישר, ספר מעלות המידות.
מתקופת האחרונים זכה במיוחד להתפרסם ספר מסילת ישרים לרבי משה חיים לוצאטו האיטלקי.
תנועת המוסר ופירוש המוסר בימי הביניים
תפנית נוספת חלה עם הקמת "תנועת המוסר".
ביסוד תנועה זו, שנוסדה על ידי רבי ישראל מסלנט, עומדת הדרישה הנחרצת להקדיש מדי יום זמן קבוע ללימוד מוסר.
לאחר אי אלו חבלי לידה, נתקבל החידוש, ובכל הישיבות הליטאיות עד ימינו יש זמן קבוע המכונה "סדר מוסר" שהוא חלק בלתי ניתן לוויתור של סדר היום.
כמו כן הונהג שבכל מוסד תורני ישנו "מנהל רוחני" או בלשון העם "משגיח", שאחד מתפקידיו המרכזיים הוא למסור הרצאה שבועית בנושא מוסר שזכתה לכינוי "שיחת מוסר".
בדרך כלל מעבר לשיחה הכללית, חובה על כל קבוצה להתכנס פעם בשבוע ולשמוע עוד הרצאה זוטא המכונה בעגה הישיבתית "ועד".
למוסר ביהדות יש מאפיינים ייחודיים.
הבולט שבהם הוא העירוב המוחלט בין נושאים שהם למעשה תאולוגיים, כמו אמונה בה', ביטחון בו, הכרה בחסדיו וכהנה, לבין התנהגות על פי קוד מוסרי.
כמו כן, במוסר היהודי כל הדרישות בנושא פיתוח האישיות, גם ללא קשר להתנהגות כלפי הזולת, הן חלק בלתי נפרד משאר ענייני המוסר שעניינם קוד מוסרי חברתי.
על פי היהדות והנצרות, התורה נחשבת לדבר אלוהים שנמסרה לעם ישראל במעמד סיני וזאת נחשבת להדרכה להתנהלות בעולם שכל יהודי ואדם חייב לעמוד בו .
המקור הראשוני של תפיסת המוסר באסלאם הוא המוסר השבטי של תקופת הג'אהליה- תרבות פגנית שמרכזה היה סביב הכעבה שבמכה.
הנוסח הראשון של הקוראן מבוסס גם על המוסר העברי, ומושפע מהמוסר הזורו-אסטרי שבסיסו המאבק בין האל והשטן.
אבו בכר (632–634) חתנו של מוחמד ייסד את מסורת המוסר האסלאמי כשנבחר כח'ליפה הראשון.
ממשיכו, עמר אבן אל-ח'טב (544–634), כובש ומנצח במלחמות האסלאם הראשונות קבע חוק זכויות וחובות של כובש מנצח ביחס לנכבש – המובס כערך מוסרי שנוסח כחוזה מכונה "ברית עומר".
האמאם עלי בן אבי טאלב, הח'ליפה הרביעי, נחשב לראשון שדיבר על מוסר כמדע העומד בזכות עצמו.
הוא כתב ספרים וחיבורים רבים בעניין זה העוסקים בנושא המוסר באופן חדשני.
עות'מאן בן עפאן (644–656), בן למשפחת אומייה שליווה את מוחמד, היה החליף שיזם את עריכת הקוראן למסמך מחייב אחד בעזרת צוותים שהקים לשם כך.
התפלגות האסלאם לשיעה וסונה, שמקורה במחלוקת על ירושתו של מוחמד, בין עלי אבו טאלב – שיסד את השיעה לבין מועאויה אבן אבי סופיאן שממנו התפתחה הסונה.
במהלך השנים התפלגו הסונה והשיעה לכתות שלכל אחת מהן תפיסה אופיינית לה של המוסר האישי והמשותף.
פירוש הקוראן, באמצעות החדית' האופיינית לסונה איפשרה פרשנות משתנה לאירועים ולאמונות.
מסורת התקייה – השתקה, שמקורה עוד בימי מוחמד – מאפשרת למאמין להתאים עצמו לאוכלוסיות הזרות בהן חי, ומאידך גם מוסר כפול – של התייחסות למוסלמי לעומת כופר.
עם תרגום חיבורי הפילוסופיה היוונית לערבית על ידי אבדאללה אבן אל-מוקפע (750) החלה השפעה של הפילוסופיה האפלטונית, והאריסטוטלית שהתפתחה בעיקר במאות ה-9 וה10 ונציגה הבולט הוא אבו עלי אבן סינא (980–1037).
כאשר פרשנות המוסר הייתה גמישה ופחות כבולה למוסר השמרני השבטי המנוסח בקוראן ונתון לפירושים.
תקופה זו נבלמה למעשה עם שלטון העות'מאניים.
לאחר הקרע המהותי והבסיסי בין האסלאם הסוני והשיעי, אחרי קרב כרבלא, התפתחה מחלוקת בפרשנות של המוסר, ואפילו בנוסח הקוראן.
הסמכות היחידה לקביעת שאלות מוסריות באסלם השיעי הוא האימאם מכורח היותו נצר למשפחת עלי.
בהמשך נפרדו כתות גם בסונה וגם בשיעה, שנבדלו בעיקר בדרגת השמרנות והאדיקות ביחס למימוש המוסר המוסלמי בחיי היום-יום ובפילוסופיה.
הכתות השיעיות מזוהות עם בדלנות, אוניברסליות ומהפכנות, מהשיעה האימאמית-המרכזית אל האסכולה האיסמעילית שממנה התפלגו שוב כתות החל מהשמרנית הזיידית (הח'וארג') שמרכזה בתימן, ומאידך כיתות סופיות שמתייחסות למוסר כפילוסופיית חיים והזרם העלאווי שגיבש מסורת ומוסר רחוקים מהמקור, האחמדיה, כת בעלת אופי מסיונרי שמרכזה בהודו.
עד לדתות חדשות כמו הדת הדרוזית והבהאית.
באסלאם הסוני התפלגו כיתות המפרשות את המוסר האסלאמי בדרכן.
האסכולה החנפית-שמקורה בחוקי המשפט בבגדד (בשנה 767), ומולה האסכולה המלאכית שמקורה בעיר מדינה בחיג'ז שהתבססה יותר על מסורת הקוראן עוד לפני עריכתו הסופית.
המעבר לתפיסה פילוסופית יותר של המוסר נעשה על-ידי האסכולה המועתזילה – מקור הזרם הרציונליסטי בתאולוגיה המוסלמית דרך הזרם העות'מאני שמתבטא היום בהתאגדות האחים המוסלמים ועד כיתות סופיות או אזוריות כמו האסלאם בארצות הים הבלטי ובאירופה.
העיקרון המפרה שמאפשר התפלגות כזו הוא הנוסח של הקוראן ושל החדיתים שלעיתים הוא דו-משמעי וניתן לפרוש באורח שונה לפי דעתו של האימאם המפרש.
העולמא היא מוסד המוסמך להוציא צווים – פתווה – והיא המקור הפילוסופי החוקי לקביעת הלכות באסלאם הסוני ומהווה סמכות סופית של המוסר המוסלמי סוני – ונחשבת לשמרנית יותר בפרשנות הקוראן.
בשיעה המקור המוסמך לקביעת המוסר היה המאהדי – יורשו המשפחתי הקרוב ביותר לעלי – ואחריו האימאמים הממשיכים.
בבסיסו המוסר השיעי היה פתוח יותר לפרשנות, והתקייה הייתה מקובלת יותר מאשר בסונה.
אבל הפיצול לכתות יוצר יחס שונה לכל סיעה לפירוש המוסר האישי והחברתי.
הנצרות מגדירה את המוסר האנושי, כפי שנכתב ב"ברית החדשה", שמקורה במוסר העברי (כפי שמנוסח בדברי הנביאים ובתורה), אבל הוסיפה דגשים נוספים של אלטרואיזם.
משפט מפתח הוא כלל הזהב – "כל אשר תרצו שיעשו לכם בני אדם, עשו גם אתם להם" (מתי ז', 1) ועיקרון הסליחה: חסד וסליחה – הנצרות מדגישה את חשיבות הסליחה לאחרים, כפי שאלוהים סולח לאנשים.
אהבת אויבים – בדרשה על ההר, ישו לימד: "אהבו את אויביכם, ברכו את מקלליכם, היטיבו לשונאיכם והתפללו בעד רודפיכם" (מתי ה', 44) וגם האפשרות לכפרה על חטאים.
(מתי ו', 14), כפרה בנצרות מתייחסת לסליחה או מחילה של חטא בכלל והחטא הקדמון בפרט באמצעות סבלו, מותו ותחייתו של ישו.
אלא שכללים מוסריים אלה נשלטים על-ידי הכנסייה ולכן לה הזכות לפרש את המוסר, בדומה לרב ביהדות ולאימאם או לקאדי באסלאם.
הבּוּדְּהַה מייסד הבודהיזם, לימד שהמוסר הבסיסי ביותר כולל חמישה כללי תרגול.
תרגול מוסר בסיסי הוא להימנע מחמש קַמּוֹת (קַרְמות) מזיקות:
להימנע מהריגה: אדם לא הורג בני אדם, חיות, דגים וכו'.
להימנע מגנבה: אדם משיג דברים בצורה חוקית וישרה.
להימנע מפעילות מינית פסולה (הכוללת בגידה, ניאוף, אונס וכו') – אדם מסתפק בבן/בת זוגו.
להימנע מדיבור שקרי: אדם דובר אמת או שותק.
הכוונה היא שצריך לדעת את הזמן לדבר דברי אמת ואת הזמן לשמור על שתיקה.
בקשר לדיבור נכון, הבודהה הסביר שהוא לא יאמר דברים שהם: לא נכונים או חסרי תועלת.
מצד שני, הוא יודע את הזמן הנכון לומר דברים שהם גם נכונים וגם מועילים.
להימנע משימוש בחומרים משכרים (באלכוהול ובסמים) שהם הבסיס לרשלנות וערפול התודעה: אדם אינו צורך סם או אלכוהול משום סיבה.
שימוש בחומרים משכרים או מערפלים מקשה מאוד לקיים במוסר ומדיטציה ואף עושה את זה בלתי אפשרי, מביא לפגיעה ובסופו של דבר להתדרדרות ומחלות.
מרבית אלו החיים את חייהם על פי הבודהה, אמורים לשמור לכל הפחות על חמשת הכללים האלה, והם מכונים "הישג סגולת המוסר".
תפיסת המוסר כצו על-אנושי אבסולוטי, הייתה המקור לשליטה בתודעה, כמו גם לשיטת המשפט.
הפועל מבוטא המוסר בעונש על פעילות לא מוסרית ופרס על התנהגות מוסרית לאורך כל ההיסטוריה האנושית הרשומה, וממנה נבעה גם השליטה על המושג צדק, טוב ורע.
הביקורת על גישה זו החלה במאה השלישית לפני הספירה במרד הפילוסופים היוונים אפיקורוס היווני ולוקרטיוס תלמידו שחי ברומא.
שלילת האתיקה של המוסר שאופיינה בתורת הסטואה – מבית מדרשו של זנון – והאקדמיה של אפלטון שקבעו שהבסיס לצידוק המוסר האנושי הוא מקור עליון שסימנו האש.
שחרור המושג מוסר מכבלי השליטה של האלים והגדרת השיטה האטומיסטית שנוסחה כבר על-ידי דמוקריטוס, הביאה להגדרה החדשה של הערך מוסר, כ"מה שטוב לאדם הוא מוסרי" – והדגש היה על האדם כפרט.
ומבחינה זו גם "מה ששנוא עליך על תעשה לרעך".
עם עליית הנצרות ושלטון ה"מוסר הנוצרי" כבסיס לבחינת מעשה או מחדל, באירופה, נאסרה כל ביקורת על המשפט, הצדק והמוסר שאיננו מבוסס על הברית החדשה.
את הביקורת, המוסווה כיצירה ספרותית, העלה דנטה אליגיירי בספרו המונומנטלי "הקומדיה האלוהית" שבה הצביע על הצביעות המוסרית הנוצרית אבל השתמש במסורת הנוצרית של שכר ועונש כדגם, וכך ניצל מאימת האינקוויזיציה.
התנהגות " מוסרית" בעולם החי
הגדרת המוסר האנושי מתומצתת במשפט" מה ששנוא עליך אל תעשה לרעך", אבל התנהגות כזו נמצא גם בעולם החי שסביבנו.
ההנחה הבסיסית במחקר התנהגות בעלי חיים היא שקיים רפלקס – תכונה מולדת או נלמדת, להבחנה בין התנהגות נאותה לדחויה.
ישנם מקרים רבים בטבע בהם בעלי חיים מפגינים התנהגויות שנראות כ"מוסריות", כמו אלטרואיזם, שיתוף פעולה ואמפתי של קופים המחלקים את המזון שלהם בלהקה, ציפורים כמו הזנבן הערבי מקיימים האכלה הדדית, דולפינים תומכים בדולפין פצוע, זאב לא יפגע בזאב אחר שמפגין כניעה.
מוסקבה-פטושקי הוא ספר של ונדיקט ירופייב, שנכתב בשנת 1969 והופץ בצורת סאמיזדאט בברית המועצות.
הספר זכה למעמד של "ספר פולחן" בברית המועצות.
הספר הודפס לראשונה בשנת 1973 בכתב העת "עמי" בשפה הרוסית, שיצא לאור בישראל.
מאוחר יותר יצא הספר לאור גם בפריז, אך ברוסיה עצמה ראה אור רק בשנת 1989, שנה לפני מות המחבר ולאחר שמדיניות הפרסטרויקה הקלה את מגבלות הצנזורה על ספרים.
הספר תורגם מחדש לעברית בשנת 1994 בידי נילי מירסקי, ויצא לאור בהוצאת עם עובד.
הספר מתאר מסע סוריאליסטי ומשעשע של הגיבור, שלרוב הוא שיכור, וניצ'קה, שהוא בן דמותו של ירופייב, ברכבת ממוסקבה אל אהובתו ובנו בפטושקי, מרחק 125 ק"מ, במטרה למצוא את הגאולה בעולם זה.
בסופו של דבר הוא מוצא עצמו חזרה במוסקבה הקומוניסטית, באזור הקרמלין, אותו לא ראה עד לאותו הרגע, ומת בדקירה בגרונו.
בתחילת הסיפור וניצ'קה מתאר עצמו כמי שפוטר מעבודתו בהנחת כבלי טלפון בשל שרטוט דיאגרמות השתייה שלו ושל עמיתיו לעבודה.
דיאגרמות אלו גילו מתאם ברור בין כמויות השתייה החריפה וטיפוס האישיות.
וניצ'קה מבזבז את שארית כספו על מתנות לבנו, מזון לדרך וקניית משקה אלכוהולי נוסף.
הוא שוקע במונולוגים ארכניים אודות היסטוריה, פילוסופיה ופוליטיקה.
בנוסף הוא מתיידד עם נוסעים אחרים ודן איתם במצבה העגום של ברית המועצות תוך כדי שתייה.
הספר כתוב בסגנון ייחודי כהזיה המשולבת במתכונים של קוקטיילים מוזרים ובציטוטים תרבותיים, דתיים ופוליטיים למכביר.
הוא משלב אמרות מליציות, סלנג וקללות וכן התייחסות ליצירות ספרותיות ופילוסופיות, כמו אלה של יוהאן וולפגנג גתה ועמנואל קאנט.
לאורך הספר מביע ירופייב ביקורת והתרסה כנגד המשטר הסובייטי בברית המועצות.
פרפרזות על כתבי לנין שזורות לאורך הרומן.
כמו כן, ישנם אזכורים ציניים של קארל מרקס, פרידריך אנגלס ואלכסנדר הרצן.
במהלך הספר מוזכרים אישים כמו ז'אן-פול סארטר וסימון דה בובואר, תוך ביקורת מרומזת על תמיכתם במדיניות הגולאגים בברית המועצות.
בנוסף לכך מופיעה לאורך הספר ביקורת גם על היחס של המשטר הסובייטי לנצרות.
ירופייב מביע רגשות דתיים והזדהות עם ישו ואף חוזר לנצרות הקתולית ולא לנצרות הפרבוסלבית הנהוגה ברוסיה.
דוגמה מוקצנת לכך היא רפרנס לרעיון הפניית הלחי השנייה בו מתקין הגיבור קוקטייל בשם "מעי הכלבה" וטוען שאחרי שתייתו "אדם מגיע לכזאת דרגה של רוחניות שאפשר לירוק עליו במשך מחצית השעה והוא לא יגיד דבר".
כמו כן, מביע הסופר יחס חיובי לישראל, ולועג על הפרנויה הסובייטית מהציונות.
למשל, הוא מספר לפועלים שעבדו איתו בהנחת כבלי הטלפון על משה דיין ואבא אבן, תוך התבדחות גסה על שמותיהם.
דבריו נגדו את המדיניות הרשמית של הקרמלין שהורה על תמיכה במדינות ערב בכל רחבי הגוש הקומוניסטי והתנגד לישראל.
מוֹסקביץ' הוא כינויים של דגמי מכוניות נוסעים שיוצרו בברית המועצות והיו נפוצים בגוש המזרחי כולו.
בשנת 1998, חלק מהשטח של המפעל הועבר למפעל משותף לייצור כלי רכב בין ממשלת מוסקבה לרנו.
בתחילה נקראה החברה Avtoframos, מאוחר יותר היא עברה לשליטתה של רנו רוסיה .
במאי 2022, הנכסים של רנו רוסיה הפכו לרכוש של ממשלת מוסקבה.
ראש עיריית מוסקבה סרגיי סוביאנין הכריז על תוכניות לייצר מכוניות תחת המותג מוסקביץ' במפעל.
ראשית המפעל בשנות ה-30 של המאה ה-20 כאשר במוסקבה הוקם מפעל להרכבת מכוניות פורד.
בשנת 1933 הפך המפעל לסניף של מפעל גא"ז והחל לייצר מכוניות מתכנון מפעל זה.
בסוף מלחמת העולם השנייה החרימו הסובייטים את כל קו הייצור של אופל קדט ממפעלי אופל ברוסלסהיים, גרמניה.
קו היצור הועבר בשלמותו למפעל שנקרא "מ.ז.מ.א" ("מוסקובסקי זאבוד מאלוליטרוביך אבטומובילי" - מפעל מוסקבאי למכוניות קטנות נפח), שם החלו לייצר בשנת 1947 את דגם "מוסקביץ' 400", שהיה למעשה האופל קדט הגרמנית.
מכונית זהה בשם זהה יוצרה גם בבולגריה.
שנות הזוהר של המפעל היו במחצית השנייה של שנות ה-50 ושנות ה-60. בתקופה זו התרכז המפעל בייצור מכוניות נוסעים שתוכננו בו עצמו.
המכוניות זכו לפופולריות בברית המועצות.
בשנת 1968 הוחלט על הקמת קווי ייצור חדשים תוך התבססות על טכנולוגיה שנרכשה מחברת רנו הצרפתית.
יכולת הייצור של המפעל הוגדלה ל-200 אלף מכוניות בשנה.
למרות פסי הייצור החדשים, המפעל המשיך בייצור המכוניות מדגם "מוסקביץ' 408" ומוסקביץ' 412 שתוכננו בתחילת שנות ה-60. המפעל שינה את שמו ל-AZLK ("אבטומובילני זאבוד לנינסקובו קומסומולה" - מפעל מכוניות על שם הקומסומול הלנינאי.
במחצית שנות ה-70 היה ברור שדגמי המכוניות שנמצאים בייצור אינם יכולים להתמודד עם הדגמים המודרניים יותר מתוצרת מפעל אווטוואז.
הדגם שהיה בייצור עבר מתיחת פנים אך לא יכול היה להתמודד עם הדגמים המודרניים.
לאור זאת נתח השוק של המכוניות מתוצרת המפעל היה בירידה מתמדת.
החל משנת 1977 כבר לא ניתן היה למצוא לקוחות למכוניות מוסקביץ' במדינות אירופה המערבית.
למרות הנחיתות הטכנית, המשיכו קווי הייצור לפעול ובשנת 1986 נבנתה המכונית ה-4 מיליון מתוצרת המפעל.
במקביל לכך, נותר חלק משמעותי של תוצרת המפעל בלתי מכור בחניונים בתוך גדרות המפעל עצמו.
בסוף שנות ה-80 הצליח המפעל לתכנן ולהתחיל בייצור מכונית עם הנעה קדמית.
איכות התוצרת הייתה נמוכה והיה קשה למצוא לקוחות אף בתחומי ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות החל ייצור מכוניות נוסעים תחת השם "OAO Moskvich".
החברה פשטה רגל ב-2002 ובשנת 2006 הכריזה על הליך פירוק ופורקה.
כל זכויות הייצור הועברו לרנו שהקימה בשטחי המפעל קו ייצור להרכבת מכוניות מתוצרתה.
לאחר פלישת רוסיה לאוקראינה רנו החליטו לסגור את העסקים ברוסיה.
המפעל הקיים נרכש על ידי עיריית מוסקבה.
בניהול של עיריית מוסקבה החברה החלה לייצר רכבים מדגמי "מוסקביץ' 3" (על בסיס רישיון שהתקבל מחברה סינית), שנמכרו החל מינואר 2023 ודגמי מוסקביץ' 6 שייצורם החל באפריל 2023.
מוסקוביט (Muscovite) – מינרל נפוץ מאוד מקבוצת הנציצים (Mica).
כרוב מינרלי הקבוצה המוסקוביט הוא בעל פצילות מושלמת ויוצר לוחות דקים.
המינרל נמצא בסלעי יסוד, סלעים מותמרים וסלעי משקע.
בסלעי יסוד הוא מרכיב נפוץ של פגמטיט גרניטי, גרניט, גרנודיוריט, אפליט ושאר סלעים פלסיים (עשירים בפצלת השדה וקוורץ).
בסלעי יסוד געשיים חמוצים הוא פחות נפוץ.
מוסקוביט הוא רכיב אופייני של סלעים מותמרים שמקורם בתהליך התמרה של סלעי משקע נפוצים.
למוסקוביט תפקיד משמעוי ביצירה של ההופעה הפצלית של סלעים מותמרים כצפחות.
משקעים קלאסטיים שמקורם בסלע קריסטליני שלא עברו בליה או הסעה משמעותית בדרך כלל מכילים מוסקוביט, לכן מוסקוביט הוא מינרל נפוץ גם באבן החול ארקוזה ועוד.
מקור השם מוסקוביט בא מזכוכית מוסקבה, שם שהשתמשו בו בעבר לתיאור המינרל בגלל השימוש בו בתור חלונות בכנסיות ברוסיה (במאה ה-19).
בסלעים פגמטיטים גבישי מוסקוביט עשויים להגיע לגודל של סנטימטרים ואף עשרות סנטימטרים והם מופיעים פעמים רבות עם גבישים של אבני חן בעלות ערך כמו טורמלין, טופז, בריל או אלמנדין.
בהופעה נדירה של מוסקוביט מברזיל גביש מתואם יוצר כוכבים מחומשים צהובים שנקראים "מוסקוביט מכוכב" ("star Muscovite"), גרסה ירוקה כהה נקראת פוקסיט והצביעה שלה היא כתוצאה מברום בסריג.
אחד השימושים המוקדמים של מוסקוביט הוא כתחליף לזכוכית בחלונות משום שמשטחים דקים של המינרל שקופים, הוא עדיין משמש באופן לא נפוץ בתור חלונות בכבשנים ותנורים תעשייתיים.
כיום הוא משמש בעיקר בתעשיית האלקטרוניקה.
משטחי מוסקוביט משמשים לייצור רכיבים מגוונים כגון קבלים, טרנזיסטורים מבודדים וחלונות של שפופרות במיקרוגל.
יישומים תעשייתיים נוספים עושים שימוש בברק הכסוף של גבישי המוסקוביט וכוללים שימוש בצבעים ולציפוי קירות.
ציפוי על טפט יוצר ברק משיי.
בתעשיית הצמיגים לרכב הוא משמש לשחרור הצמיג מהתבנית.
עוד שימוש הוא בתור רכיב של בוץ הקידוח בקידוחי נפט וגז.
ברק המוסקוביט מנוצל גם בתעשיית הקוסמטיקה בייצור של לקה מנצנצת לציפורניים, שפתונים וצלליות לעיניים.
מקור הברק העדין שנראה בהרבה קרמים קוסמטיים צבעוניים הוא נוכחותה של אבקת מוסקוביט.
תת-מחלקה: מינרלים פילוסיליקטיים - (סיליקטים במבנה בצורת לוחיות).
ארצות כרייה עיקריות: הודו, פקיסטן, ברזיל ואזורים שונים בארצות הברית
מאפיינים נוספים: משטחים גמישים ואלסטיים וכאשר מכופפים ומשחררים הם יחזרו לצורתם המקורית
מוסקט (Musket) הוא רובה חלק קדח נטען־לוע בעל מצת פתיל ומאוחר יותר מצת חלמיש.
המוסקט היה בשימוש נרחב מהמאה ה-17 עד למאה ה-19 והיה נפוץ במיוחד ביחידות חיל רגלים.
לצד המוסקטים הכבדים והארוכים יחסית, נוצרו גם גרסאות מקוצרות שנקראו קרבין בעיקר לשימוש פרשים (בעיקר דרגונים וקרביניירים).
לפי סברה אחת, מקור השם הוא במילה הצרפתית mousquette, סוג של נץ קטן.
לפי סברה אחרת, מקור השם הוא במילה האיטלקית moschetto שמשמעותה זבוב קטן.
המוסקט הוא פיתוח של הארקבוז - רובה בעל מצת פתיל, מסורבל ולא מדויק.
ההבדל העיקרי בין הרובים היה במשקל.
רובה מוסקט, ששקל כשמונה ק"ג היה כבד מהארקבוז, ששקל כחמישה ק"ג, ולכן חייב הסתייעות בחצובה.
היסטוריון בן התקופה, מארטן דוּ-בּאלֵיי (Martin du-Ballay 1495-1559), ציין כי בשנת 1521 ירו לראשונה רובאים מספרד בארקבוז על קלשון (Fourchette), אשר שימש כחצובה.
המוסקט היה מסורבל להפעלה בשל משקלו הכבד, ולכן במהלך המאה השבע-עשרה הופסק ייצורו של רובה זה.
עם זאת, הכינוי "מוסקט" דבק בכל רובי הבריח-פתיל מאותה תקופה.
מן המאה ה-17 עד אמצע המאה ה-19, "המוסקט" היה נפוץ מאוד באירופה, המזרח התיכון ואמריקה, כנשק עיקרי של חיל הרגלים.
בסוף המאה ה-17 הומצא בריח הצור, והיה מתקדם הרבה יותר מרובי בריח פתיל שהיו בשימוש לפניו.
מהר מאוד התפתח רובה בעל מצת חלמיש - הוא היה יותר מדויק מקודמו המסורבל.
עם הזמן הפך "המוסקט" לנשק עיקרי של חיל הרגלים בשדה הקרב.
במאה ה-18 החל השימוש בכידון רובה מוצמד לקנה.
הרובים נעשו קלים יותר, וקוטר הקנה שלהם ירד.
מוסקובסקאיה היא וודקה רוסית, על שם עיר הבירה, מוסקבה.
וודקה זו מכילה 40 אחוז אלכוהול ומיוצרת משיפון.
זו הוודקה הרוסית היחידה המיוצרת משיפון.
הייצור החל בשנת 1894 ברוסיה והופסק עם תחילת מלחמת העולם הראשונה.
הוא חודש ב-1925 בברית המועצות.
חברת סויוזפלודואימפורט, המייצרת את מוסקובסקאיה ברוסיה, היא אותה החברה המייצרת את הסטוליצ'נאיה.
המיתוג נמצא במחלוקת עם חברה SPI שמייצרת את הוודקה באירופה.
בנושא כבר התקיימו מספר משפטים.
תהליך הייצור הוא תהליך של זיקוק רציף כפול וסינון מרובע.
מוסקובסקאיה נחשבת לוודקה רוסית איכותית עד ממוצעת.
אוסובאיה (Osobaya) – הוודקה הרגילה
מוסקוביום הוא יסוד מלאכותי ממתכות המעבר העמידות, שסמלו הכימי Mc ומספרו האטומי 115. זהו היסוד ה-12 בסדרת היסודות העל-כבדים וה-23 בסדרת היסודות הטרנס-אורניים.
ב-1 בפברואר 2004, צוות רוסי-אמריקני הודיע על גילוי היסודות מוסקוביום ו-ניהוניום.
בצוות מדענים רוסים מהמכון המשותף למחקר גרעיני בדובנה ואמריקנים מהמעבדה הלאומית לורנס ליברמור.
הצוות דיווח כי בין התאריכים ה-14 ביולי 2003 וה-10 באוגוסט 2003 נערכו ניסויים של הפצצת 243Am ביוני 48Ca במאיץ חלקיקים.
מההפצצה נוצרו ארבעה אטומי אונאונפנטיום, שדעכו אז לאונאונטריום בתוך 100 מילישניות תוך פליטת קרינת אלפא.
לאחר עוד 1.2 שניות התפרק האונאונטריום ליסודות טבעיים.
ב-28 בספטמבר 2004, צוות מדענים יפני הודיע גם הוא כי יצר את היסוד החדש.
במאי 2006 יצירת היסוד אומתה בשיטה אחרת (זיהוי כימי של התוצרים הסופיים של דעיכת היסוד) במכון המשותף למחקר גרעיני בדובנה.
באוגוסט 2013, חוקרים מאוניברסיטת לונד בשוודיה דיווחו כי הוכיחו את קיום היסוד.
בסוף שנת 2015 הכירו האיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית ביסוד זה כיסוד חדש.
אונאונפנטיום היה השם הסיסטמטי הזמני שהעניק IUPAC ליסוד החדש, עם הסימון Uup.
ביוני 2016, הכריז ה-IUPAC כי השם המוצע הוא מוסקוביום (Moscovium) וסימונו Mc.
השם ניתן כדי להוקיר את רוסיה, לכבוד גילוי היסוד על ידי המכון המשותף למחקר גרעיני בדובנה (הצוות האמריקאי הונצח בשמו של היסוד טנסין).
למוסקוביום נוצרו עד כה כ-2 איזוטופים שונים:
288 - עם זמן מחצית חיים של 87 מילישניות (היציב ביותר).
הערכה היא שאיזוטופ 291 (שעדיין לא נוצר) יהיה איזוטופ יציב יותר, וזמן מחצית חייו יהיה בסביבות דקה אחת.
רק לאחר יצירתו אפשר יהיה לקבוע את תכונות החומר.
מוסקו אלקלעי (10 במרץ 1931 – 1 באפריל 2008) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי, חתן פרס אופיר על מפעל חיים ויו"ר אמ"י.
מוסקו (משה) אלקלעי (Moscu Alcalai) נולד בשנת 1931 ללזר אלקלעי, נצר למשפחת לאון ב.
משפחתו, שהשתייכה לקהילת הספרדים, הייתה ידועה בתחום ההוצאה לאור וחנויות ספרים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נזרק מבית הספר בשל יהדותו.
לאחר שפוטר מעבודתו בתיאטרון הלאומי הרומני, למד יידיש ומצא עבודה כשחקן בתיאטרון הממלכתי היהודי.
אלקלעי למד משחק בפקולטה לתיאטרון של אוניברסיטת בוקרשט וסיים תואר שני.
הוא עלה לישראל עם רעייתו בינואר 1962.
לבד מעבודתו כאמן, אלקלעי היה פעיל גם בזירה הציבורית.
ב-1986 מונה לחבר המועצה הארצית לתרבות ואמנות במשרד החינוך.
שימש כיו"ר אמ"י בשנים 1987–1993, חבר דירקטוריון באקדמיה בצלאל, חבר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, מייסד פורום היוצרים בקולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון, ויו"ר המועצה של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
ב-2001 ייסד את העמותה לקידום תרבות ישראל-רומניה.
בשנת 2003 קיבל פרס מפעל חיים בטקס פרסי אופיר.
אלקלעי היה נשוי לסוכנת השחקנים רודיקה אלקלעי לבית פסקל, במשך 50 שנה.
נולדו להם שני בנים, רון ושי.
אחותו עדה הייתה אשתו השנייה של ראש עיריית כפר סבא הראשון וחבר הכנסת מרדכי סורקיס.
אלקלעי נפטר ב-1 באפריל 2008 עקב כשל נשימתי לאחר סיבוך עם מחלה קשה וניתוח שממנו לא החלים.
ברומניה עבד אלקלעי בשנים 1948–1962 בתיאטרון הלאומי בבוקרשט, ולאחר שפוטר משם בתיאטרון הממלכתי היהודי.
בישראל, החל משנת 1962 הופיע ב.
כעבור שנה עבר לתיאטרון האוונגרד "זווית".
לאחר סגירת "זווית", חזר לשלוש שנים נוספות לקאמרי ועזב ב-1971, כדי להופיע בתיאטרון לילדים ונוער החדש של אורנה פורת.
בשנת 1975 לאחר שהחליף את יהודה אפרוני בתפקידו הצטרף להבימה.
מחזמר מאת אורי פסטר, וירון כפכפי, "דולפינים" מאת מאיה שעיה.
בשנת 1993 פרש לפנסיה מתיאטרון הבימה אחרי 25 שנה.
בשנת 2004 כיכב במחזה "שד היער", מאת אנטון צ'כוב, בעיבוד ובימוי של ניקו ניתאי בתיאטרון קרוב.
ב-2005 שיחק שוב בתיאטרון קרוב במחזה "כוכב בלי שם" מאת מיכאיל סבסטיאן בתרגום ובימוי של ניקו ניתאי.
בשנת 2007 שיחק במחזה "אם הבית" מאת הלל מיטלפונקט בבית ציוני אמריקה.
בנוסף שיחק במחזה "דולפינים", במסגרת פסטיבל "פותחים במה" בבית ליסין.
אלקלעי שיחק בלמעלה מ-50 סרטי קולנוע ודרמות טלוויזיה ישראליים.
בשנת 1967 שיחק ב"ארבינקא" של אפרים קישון לצד גילה אלמגור ויוסי בנאי.
ב-1968 שיחק ב"הבן האובד" וב-1970 בסרט נוסף של קישון "תעלת בלאומילך", שהיה מועמד בפרסי גלובוס הזהב, לצד רבקה מיכאלי ואורי זוהר.
בשנת 1972 שיחק ב"סלומוניקו" לצד טוביה צפיר ואריה מוסקונה.
בשנת 1975 הופיע לצד שמעון דז'יגאן, בתוכנית ביידיש בהפקת הטלוויזיה הישראלית.
ב-1975 שיחק בסרטו של בועז דוידזון "חגיגה בסנוקר" לצד אריה אליאס ובסרטו של אסי דיין "חגיגה לעיניים" לצד יוסף שילוח.
ב-1978 שיחק בסרט נוסף של קישון, "השועל בלול התרנגולות" לצד שייקה אופיר.
באותה השנה שיחק גם בסרט הטלוויזיה "חפיף" בתפקיד טלמור.
ב-1980 שיחק בסרט "מלך ליום אחד" של אסי דיין.
ב-1982 שיחק ב"צלילה חוזרת", וב-1984 ב"עדות מאונס" לצד אורי גבריאל.
ב-1985 השתתף לצד אלון אבוטבול ב"בר 51" וב-1986 בסרטו של אמנון רובינשטיין "נאדיה" יחד עם חנה אזולאי-הספרי.
בשנת 1993 שיחק בסרט "נקמתו של איציק פינקלשטיין" לצד משה איבגי וב"מחפשת בעל על ארבע" לצד יהודה ברקן.
ב-1994 שיחק ב"הגמל המעופף" ב-1997 ב"אין שמות על הדלתות" לצד חוה אלברשטיין.
בשנת 1999 שיחק בסרט "החברים של יאנה", ועל משחקו בתפקיד המשני זכה בפרס אופיר.
ב-2001 שיחק בסרט "הארץ הקדושה" לצד אלברט אילוז וב-2001 בסרט הטלוויזיה "זנב של עפיפון".
בשנת 2006 שיחק בסרט "מלך של קבצנים" לצד עמוס לביא.
בנוסף, השתתף ב"תיק סגור", "מלאכת החיים", "סקפין", "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", "המכון", "סטארט-אפ" ו-"האלופה" בטלוויזיה.
ב-2007 שיחק בסרטו האחרון "אסקימוסים בגליל".
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב דיזנגוף 23 בתל אביב.
מוסקה , ביוונית: Μουσακάς, בטורקית: Musakka) היא תבשיל חצילים מהמטבח הבלקני והמטבח המזרח תיכוני, האופייני במיוחד ליוון, לטורקיה וללבנט.
הגרסה היוונית, שהיא גרסת המוסקה המוכרת ברחבי העולם, כוללת שכבות בשר בקר או כבש קצוץ, ושכבות חצילים ועגבניות פרוסים, הנאפים בציפוי רוטב לבן.
הגרסה היוונית הסטנדרטית כוללת שלוש שכבות.
השכבה התחתונה היא פרוסות חציל מטוגנות בשמן זית.
השכבה האמצעית היא בשר כבש קצוץ עם בצל, שום, עגבניות קצוצות, עשבי תיבול (כמו אורגנו וטימין) ותבלינים (קינמון, פלפל שחור).
השכבה העליונה היא גבינה ברוטב בשמל.
את השכבות מרבדים בתבנית משומנת ואופים עד להזהבת החלק העליון.
אין צורך באפייה רבה שכן השכבות התחתונות כוללות מרכיבים שבושלו כבר קודם.
ניתן לוותר על החמאה שברוטב הבשמל או להחליפה בשמנת.
במדינות בלקניות אחרות משתמשים בפודינג ביצים במקום ברוטב בשמל.
לעיתים קרובות זורים על התבשיל גבינה מגורדת או פירורי לחם.
בשונה מהגרסה היוונית, הגרסה הטורקית אינה מורכבת בשכבות.
היא מכילה חצילים מטוגנים, פלפלים ירוקים, עגבניות, בצל ובשר קצוץ.
לצידה מוגש ג'אג'יק (מאכל מבוסס יוגורט, דומה לצזיקי) ופילאף.
ישנן גם גרסאות עם קישואים, תפוחי אדמה וגזר.
בארצות ערב, מוסקה היא סלט מבושל שמרכיביו העיקריים הם חצילים ועגבניות, המוגש לרוב קר כמתאבן.
בגרסאות של מקדוניה, בולגריה, סרביה, בוסניה, מונטנגרו ורומניה תפוחי אדמה מחליפים את החצילים.
במטבח הוונצואלי מוכרת הגרסה הנקראת Pasticho de Berenjenas (לזנייה מחצילים) שלעיתים מכינים אותה עם עלי פסטה בתור לזנייה, ולעיתים ללא בדומה למוסקה
גרסאות שונות מבושלות ללא רוטב או כוללות ירקות נוספים.
ביוון מוסיפים לעיתים לחצילים גם קישואים, תפוחי אדמה מבושלים למחצה או פטריות מטוגנות.
בתקופת ההתנזרות מבשר (מסיבות דתיות) אופים גרסה צמחונית של מוסקה שאין בה בשר או רוטב בשמל, חצילים קצוצים מחליפים בה את הבשר הקצוץ ומכילה גם רוטב עגבניות ופירורי לחם.
גרסאות מוסקה טבעוניות יכללו לרוב בשמל מבוסס משקה סויה ותערובת בולונז מבוססת סויה.
בספרו "בני החיל" (Les Valeureux) (הוצאת זמורה ביתן, 1983), מקדיש אלבר כהן פרק שלם לנושא הכנת ואכילת המוסקה.
בסרט "The Attack of the Giant Mousaka" של הבמאי היווני פאנוס קוטראס, מוצגת התקפה דמיונית של מוסקה ענקית על העיר אתונה.
מוסקטרים או מוסקטרים של המשמר היו פלוגה לוחמת של משק הבית המלכותי שהייתה אמונה על אבטחת המלוכה הצרפתית.
הם נוסדו בשנת 1622 כאשר לואי השלושה-עשר רענן את חיל הפרשים הקלים, שנוצרו על ידי אביו של לואי, אנרי הרביעי.
הוא חימש אותם במוסקטים והמוסקטרים (ומכאן שמם) נלחמו בקרב הן ברגל (כחי"ר) והן על סוס (כפרשים).
הם הקימו את המשמר המלכותי עבור המלך בזמן שהוא היה מחוץ למגורי המלוכה (בתוך בתי המגורים המלכותיים, משמר המלך היה גוף האבטחה האישי שלו).
המוסקטרים של המשמר לבשו סוג מוקדם של מדים צבאיים עם תחפושת (המכונה soubreveste), המעיד על כך שהם "שייכים" למלך וצלב לבן רקום ציין את העובדה שהם נוצרו במהלך מרידות ההוגנוטים בתמיכה המטרה הקתולית.
זמן קצר לאחר הקמת המוסקטרים הוקמה יחידה שנייה של שומרי הקרדינל שהייתה כפופה לקרדינל רישלייה.
עם מות הקרדינל בשנת 1642 הועברה היחידה לאחריות יורשו הקרדינל מאזארן, שפירק את המוסקטרים שלו בשנת 1646. הוא החיה את המוסקטרים בשנת 1657 עם פלוגה של 150 גברים ועם מותו בשנת 1661, המוסקטרים עברו מהקרדינל אל לואי הארבעה-עשר.
בשנת 1664 אורגנו שתי היחידות מחדש: פלוגה אחת קיבלה את השם "מוסקטרים אפורים" בשל צבע סוסיהם, ואילו השנייה נקראה "מוסקטרים שחורים" (nous mousquetaires gris), משום שרכבו על סוסים שחורים.
בערך באותה עת, הוכפל גודלן של יחידות המוסקטרים.
המוסקטרים היו מהיוקרתיים מבין היחידות הצבאיות והחברות בהן הייתה שמורה לאצילים.
עם הרפורמות של מישל לה טלייה – שאיפשרו מספר מסוים של שנות שירות צבאי לפני שאצילים יכלו להגיע לדרגת קצין – אצילים רבים ביקשו לעשות שירות זה ביחידות המוסקטרים.
בשנת 1776 פורקו המוסקטרים על ידי לואי השישה-עשר מסיבות תקציביות.
ברפורמה משנת 1789, הם פורקו שוב זמן קצר לאחר המהפכה הצרפתית.
הם עברו רפורמה ב-6 ביולי 1814 והתפרקו באופן סופי ב-1 בינואר 1816 וחדלו מלהתקיים.
ד'ארטניאן (הבסיס ההיסטורי לדמותו של ד'ארטניאן בשלושת המוסקטרים של דומא)
אנרי ד'אראמיס (הבסיס ההיסטורי לדמותו של ארמיס)
ארמנד ד'אתוס (הבסיס ההיסטורי לדמותו של אתוס)
אייזק דה פורתאו (הבסיס ההיסטורי לדמות פורתוס)
ז'אן-ארמנד דו פייר דה טרויזוויל (הבסיס ההיסטורי לדמותו של מסייה דה טרוויל)
גילברט דו-מוטייה, מרקיז דה לאפייט (לימים גנרל מלחמת המהפכה האמריקאית)
לואי דה רוברוי, דוכס דה סן-סיימון
אטיין דה בורה, ראש העיר הראשון של ניו אורלינס
מוסקיטו הוא מיקרו-כטב"ם מתוצרת מפעל "מלט" של התעשייה האווירית לישראל המאפשר לאסוף מודיעין חוזי בזמן אמת באזורים מוגבלים ובשטח בנוי.
פותחו שתי גרסאות של ה"מוסקיטו": "מוסקיטו 1" ו"מוסקיטו 1.5".
ה"מוסקיטו" נושא מצלמת וידאו זעירה ויכול לשדר את המידע בזמן אמת.
הוא מסוגל לטוס באופן אוטונומי בעזרת GPS על-פי נתיב טיסה שהוגדר לו לפני המשימה, עם אפשרות התערבות של המפעיל במהלכה.
קשר דו-כיווני בין ה"מוסקיטו" למפעילו נעשה באמצעות תקשורת רדיו בקו ראייה.
ה"מוסקיטו" משוגר מהיד או בעזרת בנג'י ונוחת על גחונו.
הוא מונע על ידי מנוע חשמלי קטן עם מדחף דו להבי מדגם B-013 מתוצרת בנטל אינדוסטריז.
פיתוח ה"מוסקיטו" החל ב-2001. טיסת הבכורה של ה"מוסקיטו 1" נערכה ב-1 בינואר 2003. משקל ההמראה המרבי של ה"מוסקיטו 1" הוא 250 גרם וזמן השהות שלו באוויר הוא עד 40 דקות.
משקל ההמראה המרבי של הגרסה המתקדמת יותר של הכטב"ם, ה"מוסקיטו 1.5", הוכפל ל-500 גרם וזמן השהות שלו באוויר הוארך ל-60 דקות.
הכטב"ם הוכנס לשימוש בזרוע היבשה של צה"ל.
משקל המראה מרבי: 500 גרם
שהות באוויר: עד 60 דקות
מוסקטרים היו חיילים רגליים שחימושם העיקרי – רובה מוסקט (ומכאן שמם).
המוסקטר התפתח מחיל הרגלים שקדם לו: הארקבוזר – חייל שנשקו רובה ארקבוז.
ארקבוז היה רובה קל יותר מהמוסקט, ועוצמתו הייתה קטנה יותר.
כתוצאה מכך, התקשו הכדורים שנורו ממנו לחדור את שריון הלוחות שעטו האבירים.
הופעת המוסקט באמצע המאה ה-15 בסין והפצתו באירופה במאה ה-16 הובילה לדחיקתו האיטית של הארקבוז, אשר הוחלף ברובה החדש.
בשל קצב האש האיטי והעוצמה הנמוכה של הארקבוז, היו הארקבוזרים חשופים מאוד להתקפת פרשים.
בהיעדר כידון רובה בתקופה זו, נאלצו הארקבוזרים להסתמך על הגנתם של נושאי הרמחים מפני התקפות הפרשים.
המוסקטים הראשונים היו כבדים מאוד – משקלם היה כ-10 ק"ג – וצריך היה להשעין אותם על חצובה בעת הירי.
בנוסף לכך, המוסקטים הראשונים היו מצוידים בבריח פתיל, אשר לא היה אמין במיוחד.
חרף חסרונות אלה, הפכו מוסקטרים נפוצים מאוד בצבאות האירופיים, ויחד עם נושאי הרמחים הרכיבו את עמוד השדרה של חיל הרגלים הטיפוסי בתקופתם.
המצאתו של בריח הצור במאה ה-16 והפחתת משקלו של המוסקט אפשרה גמישות פעולה רבה יותר של המוסקטרים, אשר החלו לדחוק את רגליהם של נושאי הרמחים, עד אשר נעלמו אלה כליל במאה ה-18, עם כניסתם של כידוני הרובה לשירות.
המבנה הטקטי הגדול הראשון של המוסקטים הוא הטרסיו הספרדי, שהתפתח ממבנים קודמים של רובים ורמחים: המוסקטרים באגפיו של גוש נושאי רמחים, ובעת התקרבות פרשים היו נושאי הרמחים מגנים על המוסקטרים.
טקטיקה זו הייתה נפוצה מאוד במאה ה-16, אך בהמשך הכניס בה גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה שינוי חשוב: במקום לסדר את חייליו בגושים גדולים העדיף גוסטב לסדר אותם בקווים ארוכים – וכך נולדה הטקטיקה הקווית.
בשיטת סידור זו, מוסקטרים רבים יותר עמדו בקו החזית, ומשקלם של נושאי הרמחים הצטמצם.
עיקרה של השיטה היה התקדמות בצעדים מחושבים וזהירים – וירי במטחים.
בשל היותו של המוסקט רובה לא מדויק ובעל קצב אש שאינו עולה על שלושה כדורים בדקה, הייתה הטקטיקה הקווית מקובלת בצבאות האירופיים רק עד המאה ה-19 – עת נדחקה על ידי כלי נשק מדויקים יותר ובעלי קצב אש גבוה יותר.
מוֹסֵר (במקור: מסור) הוא כינוי לאדם המלשין על חברו למלכות, בין על פשיעה ממונית ובין על עבירה פלילית אחרת.
על מוסר חל דין רודף ועל כן מותר להורגו כדי למנוע את המסירה.
מוסר מוגדר כרודף היות שקיים חשש שהמלכות תהרוג את הנמסר, אף במקום שלפי כללי המלכות אין דינו מוות.
מקור הדין הוא בתלמוד הבבלי, שם נקבע שאף מי שמוסר את חברו על ממון חברו, מותר להורגו משום שגורם להריגת חברו, שכיון שחברו נופל בידי המלכות, המלכות אינה מרפה ממנו.
דיני מוסר נדונו, במשנה תורה לרמב"ם ובשולחן ערוך.
רבי נתן מברסלב כתב בדרשה חסידית כי ההיתר להרוג מוסר אפילו שמסר רק ממון, הוא כיוון שפגיעה בפרנסת יהודים היא פגיעה בתשתית שעליה מתבססת האמונה, ובלשונו: .
הרמב"ם קובע כי "אסור למסור ישראל ביד גויים, בין בממונו בין בגופו, ואפילו רשע ובעל עבירות, ואפילו היה מיצר לו ומצערו".
הרמב"ם יוצר הבחנה בין שני סוגי מוסרים, "שנים הם המוסרין: המוסר חבירו ביד עכו"ם להורגו או להכותו, והמוסר ממון חבירו ביד עכו"ם או ביד אנס שהוא כעכו"ם, ושניהם אין להם חלק לעוה"ב".
כל דין מוסר הוא במי שמגלה רכוש של זולתו מיוזמתו ומרצונו החופשי, אך אם נכפה עליו לספר הוא פטור.
על פי ספר החינוך, שמסנף את איסור מוסר לרכילות, הכפייה לספר לא חייבת להיות בעינוי גופני או באיום על עינויים, אלא אף באיום ללקיחת כספו או רכושו של המוסר.
כדי למנוע ממוסר למסור, מותר להרוג אותו אפילו בזמן שלא דנים דיני נפשות, אבל רק שהאדם עומד במריו לאחר שקיבל התראה שלא למסור את זולתו.
יש האומרים כי אין להורגו, אם אפשר למנוע את המסירה על ידי פגיעה באחד מאיבריו, כמו לחתוך לשונו או לעוורו, שכן דינו של מוסר אינו גרוע מדין רודף, שם מתקיימת אפשרות זו.
מוסר מוגדר כרודף גם בעבירות שהמלכות אינה גוזרת עליהן מיתה.
הראשונים מבארים שהמוסר נחשב לרודף במקרי העלמת מס מחשש שהמלכות תייסר את הנמסר ותהרוג אותו שמא יש לו יותר.
בספר היראים מבואר שיש חשש שכשיבואו הגובים, יימנע המוסר מלשלם ויהרגוהו על מנת ליטול הממון.
מכיוון שההריגה איננה בגדר של עונש אלא מניעת המעשה, לאחר שכבר ביצע את המסירה אסור להורגו, אלא אם כן הוא נעשה מועד למסור, ועלול למסור שוב.
השולחן ערוך קובע: כי "מי שמוחזק ששלשה פעמים מסר ישראל או ממונם ביד עכו"ם, מבקשים עצה ותחבולה לבערו מהעולם".
וכן פוסקים התשב"ץ והכתב סופר.
ה"חזון איש" פסק כי "בזמן הזה" אסור להרוג מוסר.
על פי רבנו אשר מלוניל במקרה של מוסר מועד, הדרך להתמודד איתו היא למוסרו בעצמו ביד השלטון.
על פי בעל הטורים לאחר התראה "מצווה למוסרו ביד השלטון".
אדם נוסף שמותר למוסרו ביד השלטון לפי בעל הטורים הוא מי שמיצר ומצער לציבור, אבל לא ליחיד.
"וכל המיצר לציבור ומצערם מותר למסרו ביד השלטון להכותו ולקנסו ולאסרו".
בקהילות היהודיות היחס לאנשים שגרמו ליהודים או רכושם להמסר לידי גויים, היה יחס כאל בוגדים ורשעים - "שהוא רשע ואין לך פסול יתר מזה".
לפי הרמב"ם למוסר אין חלק לעולם הבא, ויצא מכלל ישראל ונחשב לפחות מגוי.
ובדומה סובר המהר"ל שמוסר ופורש מדרכי ציבור הם עניין אחד, וכותב "וכן המוסר ממון ישראל ביד גוי הוא מדרכי המינות, אשר אינו חס על ישראל בעל אמונתו, ומוסרו ביד הגוי".
השלכות מעשיות שמרחיקות אדם שנחשב למוסר מהקהילה היהודית, הם פסילתן וגניזתן של כתבי קודש שכתבם מוסר, כדין ישראל מומר או כותי וכן פסילתו של מוסר לתת עדות בבית דין.
במאה השנייה בארץ ישראל תחת השלטון הרומאי, ר' אלעזר בן רבי שמעון ורבי ישמעאל בן רבי יוסי היו מסגירים למוות גנבים יהודים, ורבי אלעזר אף גרם למותו של כובס שהתחצף אליו.
התלמוד מספר שמאוחר יותר התברר שהוא בעל נערה ארוסה ביום כיפור.
לדעת כמה מהפרשנים, מותר לממונים מטעם השלטון למסור למלכות כי זהו תפקידם, בדין שנקרא 'הרמנותא דמלכא' (=צו המלך).
במאה השלישית בבבל שתחת השלטון הפרסי-סאסאני, אדם שרצה להסגיר תבן של חבירו למס נהרג בידי רב כהנא, שנאלץ לברוח עקב כך לארץ ישראל.
אמנם, שם זהו מקרה שעמד לדין אותו מוסר, והוסיף פשע והתחצף לאמורא רב, ורב כהנא שנכח שם קם והרגו במכה.
במקרה אחר, ככל הנראה תחת השלטון הפרתי, רב שילא נתן מלקות לאדם שקיים יחסי מין עם נכריה, ובשל חשש מהלשנה המית אותו.
במאה ה-12 בלוסנה תחת השלטון האסלאמי באל-אנדלוס, ר"י מיגאש סקל מוסר ביום כיפור בשעת נעילה, והרמב"ם העיד על תופעה נרחבת של הריגת מוסרים בארצות המערב.
במאה ה-13 בברצלונה שתחת כתר אראגון, במאי 1279 הרשב"א כתב על הקזת דם דרך הזרועות של המוסר וידאלאן דה פורטה בן אסטרוק, בהוראתו והוראת ר' יונה מגירונדי, בנימוק של הוראת שעה.
במאה ה-14 הרא"ש העיד על תופעת המתת המוסרים: "וכן ראיתי באשכנז, וכן שמעתי בצרפת", והיה מעורב אישית בכמה מקרים.
באווילה, הרא"ש תמך בגביית תשלום על הריגת מוסר בשם נהוראי.
בסביליה, מוסר בשם דון פטרו הוצא להורג בתמיכתו, ויחד עם בניו ר' יהודה ור' יעקב פסק להרוג מוסר בשם יוסף בן שמואל.
במאה ה-15 בשטרסבורג, מוסר בשם שלמינט הוטבע בנהר בהוראת ר' שמואל שלטשטט רב העיר.
במאה ה-16 בבודון, מוסר הומת בחנק.
במאה ה-19 בטבריה תחת האימפריה העות'מאנית פעל מוסר בשירות הפאשא אחמד אל-ג'זאר, וגרם לכליאת גדולי העיר למשך תשעה שבועות.
לאחר ניסיון אחד שלא צלח להמיתו בחנק, יהודי המקום הצליחו להמיתו כאשר נפל למשכב.
התיעוד לכך נשמר בדפוס הראשון של הספר שבחי הר"ן (שצורף לספר סיפורי מעשיות) במילים "וחנקו אותו", אך בדפוסים לאחר מכן נכתב רק "ומת".
בהמשך אותה מאה, בעיירה נובו-אושיץ שבפודוליה תחת האימפריה הרוסית, נהרגו שני מוסרים בשנת 1836, בהוראת ר' ישראל מרוז'ין, שנאסר לכמעט שנתיים ואז ברח לשטחי האימפריה האוסטרית.
דינו של מוסר שגרם לנזק ממוני, הוא ככל דינא דגרמי ועליו לשפות את הניזוק על הנזק שגרם לו, אף שלא הזיק בידיים, נחלקו השולחן ערוך והרמ"א האם היורשים גם חייבים לשלם על נזקי המוסר אם המוסר טרם עמד לדין.
הדעה הרווחת היא, כי אין דין מוסר למי שמלשין על חברו במדינת ישראל, משום שהחוק במדינת ישראל אינו מעניש באופן לא מידתי מי שאינו פועל על פי החוק.
בקרב החרדים רווחת הדעה שאין לדווח למשטרה על פשע שביצע אדם, כי זוהי עבירה על דין מוסר.
בתקשורת דווח כי חבר הכנסת החרדי יעקב ליצמן התחבט רבות והתייעץ עם רבנים לפי שדיווח על ההצבעה הכפולה של חבר הכנסת יחיאל חזן.
לעיתים נעשה שימוש בכלי זה לניגוח במאבק פוליטי.
כך למשל קרה כאשר שר התקשורת החרדי ממפלגת ש"ס אריאל אטיאס, החליט לסגור את תחנות הרדיו הפירטיות.
בשל ביצוע החלטתו נתלו מודעות נאצה הקובעות כי חל עליו דין מוסר.
סוגיית מוסר עלתה לדיון ציבורי גם במגזר הדתי-לאומי בעת ביצוע תוכנית ההתנתקות.
רבנים בציבור הדתי לאומי כרב משה צוריאל טענו כי סיוע בהעברת רכוש יהודי לידי ערבים, אף שהשלטון היהודי מצווה על כך, הוא בגדר של דין מוסר ואסור לעשותו.
בניגוד לרב צוריאל שטען טענה כללית, הרב ישראל אריאל הצביע באופן קונקרטי על אנשים שיש להם אחריות בדבר, והוציא בשנת 2007 "פסק הלכה" של דין מוסר כנגד האלוף יאיר נוה, ששימש אז כאלוף פיקוד המרכז, בגין הוצאת צוי הרחקה כנגד פעילי ימין ביו"ש.
בעקבות פסק ההלכה, הורה היועץ המשפטי לממשלה לפתוח בחקירה פלילית בסעיף הסתה לאלימות כנגד הגורמים המעורבים: הרב אריאל, הרב ישי באב"ד, מזכיר ועד רבני יש"ע ועוד.
מנגד תקף הרב צפניה דרורי את הפסק באופן חריף,, באמרו: ".
"מוסקט" הוא אלבום משותף לאריק איינשטיין ושלום חנוך, שיצא לאור בשנת 1999.
רף הציפיות מהאלבום היה גבוה, עקב שיתופי הפעולה הקודמים בין איינשטיין לחנוך באלבומים "שבלול" ו"פלסטלינה" שיצאו בשנת 1970. על העיבודים וההפקה המוזיקלית של האלבום הופקדו חנוך, משה לוי ואמיר צורף.
חנוך הלחין את כל שירי האלבום וכתב גם את המילים לשישה מהשירים.
איינשטיין כתב את המילים לשישה שירים, ויואב פורת כתב את המילים לשיר "ללא מוצא".
מתוך האלבום יצאו הסינגלים "כל אחד רוצה", "שמור על עצמך", "גיטרה וכינור" ו"איך זה את".
בשנת 2016 הקליט שלום חנוך גרסת כיסוי לשיר "איך זה את" בדואט עם הזמרת שרית חדד, והוציא אותה כסינגל.
הביצוע הופיע באלבומו של חנוך - "זום".
עיבודים: שלום חנוך, משה לוי ואמיר צורף
מוסר אביך הוא ספר מוסר שנכתב על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
"מוסר אביך" נכתב בשנים בהן שימש הרב קוק כרבה של העיירה זוימל שבליטא.
בהקדמה לספר הסביר הרב קוק את הסיבה לכתיבת הספר:
בשונה מספרי מוסר אחרים ביהדות, ספר זה משמש כולו כמבוא ללימוד המוסר ולבניין הנפש.
הספר מסמן את הקווים הכלליים לתיקון המידות, ומדגיש את הנקודות הראויות לתיקון, בפרט בדורנו.
בדומה לספרים אחרים של הרב קוק, גם מוסר אביך מושתת על דברי קבלה, המועברים תחת ידו בצורה נגישה ובהירה יותר ללומדים.
מעין הקדמה - צורך לכתיבה, רשימות עניינים לעיון וללימוד.
פרק א - מצוות יראת ה'.
פרק ב - סידור כוחות הנפש בדרכי עבודת ה'.
פרק ג - בירורי מידות הנפש.
פרק ד - חשבון הנפש בעבודת ה' והערכת מדרגותיה.
התפילה היא מבחן לאדם - אם אינו מבין את הערך של בניין בית המקדש ובקיבוץ גלויות, לא יוכל להתפלל בכוונה ולבקש על כך מקירות לבו.
סיפור תיבת נח כהדרכה לתיקון נפש האדם.
יראת שמים היא לבדה חכמה
הספר יצא לאור לראשונה בי"ח אב ה'תש"ו (1946) - כחמישים שנה לאחר כתיבתו - בעריכת הרב צבי יהודה הכהן קוק, בנו של המחבר, ובהוצאת "ירושלים" (דגל ירושלים) שעל יד ישיבת מרכז הרב.
החל מהמהדורה השנייה שיצאה בשנת ה'תשל"א ואילך, יוצא לאור הספר על ידי מוסד הרב קוק, בצירוף קובץ פסקאות של הרב קוק על מידות שונות, בשם מידות הראי"ה.
מהדורה מנוקדת של הספר עם ביאור, בשם "אל הנפש: מסע אל הנפש וכוחותיה, בעקבות ספרו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק "מוסר אביך", בהוצאת ראש יהודי, בתל אביב.
(מהדורה ראשונה יצאה בג' באלול תשס"ח ושנייה בכסלו תשס"ט).
גם אל הוצאה זו נוסף 'מדות הראי"ה'.
המוסקוביה הוא מתחם עירוני השוכן בסמוך לכיכר המעיין בצפון העיר העתיקה בנצרת.
המתחם כולל מספר בנייני אבן המקיפים חצר סגורה.
המתחם בן שתי קומות ולו שתי חזיתות מונומנטליות שבהם שני שערים - האחד להולכי רגל והאחר לכרכרות.
המתחם שימש כאכסניה לעולי רגל רוסים שפקדו את כנסיית גבריאל הקדוש הסמוכה, ולכן לא הוקמה בו כנסייה.
הוא כלל חדר אוכל, מרפאה, בית מרקחת, בית ספר ופנימייה ששירתו את אוכלוסיית העיר.
האכסניה הייתה יכולה לשכן עד אלף צליינים.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, וביתר שאת עם התחוללותה של מהפכת אוקטובר בשנת 1917, פסק זרם עולי הרגל מברית המועצות, והמבנה נמסר לשלטונות המנדט הבריטי ושימש כמרכז שלטוני.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 יזם ראש הממשלה לוי אשכול את רכישת המתחם משלטונות ברית המועצות, ותמורתו שולמה בתפוזים.
ישראל הייתה אז אחת מיצואניות התפוזים הגדולות בעולם, ובעקבות העסקה שנודעה כ"עסקת התפוזים" או "תפוזים תמורת מבנים", יוצאו תפוזי Jaffa לברית המועצות.
המבנה שימש כתחנת משטרה ולמשרדי ממשלה, ולבסוף שכן בו בית משפט השלום של נצרת, עד שזה הועבר לנצרת עילית בשנת 1999. כיום המבנה משמש כתחנת משטרת נצרת.
מוסקביץ' 412 היא מכונית נוסעים סובייטית שהייתה מיוצרת במפעל מוסקביץ' בעיר מוסקבה ובמפעל לייצור מכוניות בעיר איז'בסק במהלך השנים 1967–2001 (ייצור סדרתי עד לשנת 1997).
במהלך תקופה זו בקווי הייצור של המפעלים נבנו כמה מאות אלפי מכוניות.
המכונית נבנתה על בסיס דגם "מוסקביץ' 408" ותקופה ארוכה הדגמים היו מיוצרים במקביל.
אף בשנת 1969 שני הדגמים התקדמו לגרסה מתקדמת.
החל משנה זו הדגם כלל חגורת בטיחות, הפרדה של מושבים הקדמיים וידית תיבת הילוכים עברה לרצפת הסלון.
בשנת 1969 החל ייצור המכונית במפעל לייצור מכוניות באיז'בסק במקביל להמשך ייצור במוסקבה.
בשנת 1971 המפעל במוסקבה עבר שדרוג משמעותי והכפיל את יכולת ייצור.
בנוסף למכירה לשימוש אישי המכונית נוצלה במשטרה הסובייטית.
ניסיונות להשתמש במכוניות זו כמונית לא צלחו.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 המכונית נמכרה מחוץ לגבולות ברית המועצות יחסית בהצלחה.