tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלהי שנות ה-80, כל השלושה עבדו עבור ה-World Wrestling Federation (ה-WWF, כיום ה-WWE).
ב-4 במרץ 2020, רוברטס ערך הופעת אורח מפתיעה בפרק של התוכנית השבועית Dynamite, כשהפריע לקודי.
במהלך הדיאלוג עימו, רוברטס הצהיר שיש לו "לקוח", שמוכן להגיע ל-AEW כדי להפיל את קודי.
אמירה זו בישרה על תפקידו של רוברטס בארגון כמנג'ר.
שבוע לאחר מכן בתוכנית, רוברטס חשף שהלקוח שלו הוא המתאבק לאנס ארצ'ר.
הישגים בארגון ההיאבקות All-Star Wrestling Network - AWN (ג'ורג'יה)
אליפות העולם במשקל כבד של AWN (פעם אחת)
אליפות פוארטו ריקו במשקל כבד של AWF (פעם אחת)
אליפות אמריקה במשקל כבד של AWF (פעם אחת)
אליפות במשקל כבד של BBOW (פעם אחת)
אליפות הטלוויזיה הלאומית של NWA (פעם אחת)
אליפות הטלוויזיה העולמית של NWA (גרסת ג'ורג'יה) (פעמיים)
טורניר לילה חד פעמי (1984)
היכל התהילה של LPW (2010)
אליפות לואיזיאנה במשקל כבד של Mid-South (פעם אחת)
האליפות הצפון אמריקאית במשקל כבד של Mid-South (פעמיים)
אליפות הטלוויזיה של Mid-South (פעם אחת)
טורניר אליפות הטלוויזיה של Mid-South (1986)
אליפות הזוגות של PWF (פעם אחת) - עם מייק בלייד
PWI דירג אותו במקום ה-23 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 1991
המתאבק המשפיע של השנה (1996)
הישגים בהיכל התהילה והמוזיאון של ההיאבקות המקצועית
אליפות במשקל כבד של SMW (פעם אחת)
האליפות הצפון אמריקאית במשקל כבד של Stampede (פעם אחת)
אליפות השלישיות העולמית של NWA (גרסת טקסס) (פעם אחת) - עם כריס אדמס וג'ינו הרננדז
אליפות הטלוויזיה של WCCW (פעם אחת)
ג'ייקוב ברטראנד הוא מדבב ושחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
מוכר בשל תפקידו כהנרי פורמן בסדרה "מרווין מרווין" בניקלודיאון, בתפקידו כקירבי באקטס בסדרה "קירבי באקטס" בערוץ דיסני XD ובשל תפקידו כאיליי "הוק" מוסקוביץ בסדרה "קוברה קאי" ברשת נטפליקס.
ג'ייקוב ברטראנד נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-6 במרץ 2000, בנם של כריסטינה ברטראנד, עקרת בית ושל סקוט ברטראנד, איש עסקים.
הוא השני מתוך שלושה ילדים; אחותו הגדולה מקנה, ואחיו הצעיר, בלייק ברטראד, גם הוא שחקן.
ברטראנד החל את הקריירה שלו כשחקן ילדים בסרט "Duress" משנת 2009. הוא שיחק בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה בהן, "The Cape" ומקום טוב באמצע.
לפני עבודתו עבור דיסני, היה לברטרנד כמה תפקידים בהפקות ניקלודיאון.
הוא שיחק בתפקיד ראשי בסיטקום "מרווין מרווין".
הוא דיבב את גיל בעונה השנייה של סדרת האנימציה "חבורת הגופים" עד עונתה הרביעית.
בשנים 2014 עד 2017 הוא שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה של דיסני XD, "קירבי באקטס" במשך שלוש עונות.
בשנת 2016 הוא שיחק בתפקיד ראשי בסרט המקורי של ערוץ דיסני "מתחלפים"
החל מ-2018, הוא מגלם את איליי "הוק" מוסקוביץ בסדרת הטלוויזיה "קוברה קאי", ששודרה תחילה ביוטיוב פרימיום ולאחר מכן בנטפליקס.
באותה שנה שיחק גם בסרטו של סטיבן ספילברג "שחקן מספר אחת" המבוסס על רב המכר מאת ארנסט קליין
בשנת 2021 החל לצאת עם שותפתו לסדרה קוברה קאי - פייטון ליסט.
+ שנה סרט תפקיד הערות 2009 Duress תומאס ווילקינס 2012 Sunset Stories דני פארנורמן בלית' דיבוב Little Red Wagon ילד שומרי האגדות מונטי דיבוב 2013 טום וג'רי: ההרפתקה הענקית ג'ק 2014 המהמר ילד צעיר 2018 שחקן מספר אחת תיכוניסט2019Jud's Decisionג'אדסרט קצר; גם במאי ותסריטאיTBAג'וג'וטסו קאיזןיוג'י
תפקיד ראשי (עונה 2–הווה); 50 פרקים2021Black Boxגייבפודקאסט; 8 פרקים2022–2023Batwheelsבאםדיבוב; 24 פרקים2025Tempest 8 פרקים
ג'ייקוב אייכהולץ היה צייר אמריקאי, שנודע בעיקר בזכות דיוקנאותיו במסורת הוויקטוריאנית הרומנטית.
ידוע שהוא צייר למעלה מ-800 פורטרטים במהלך 35 שנה.
הוא נולד לליאונרד ולקתרין אייכהולץ, שהיה בבעלותם ובניהולם טברנה ברחוב איסט קינג בלנקסטר.
אביו השתתף במלחמת העצמאות האמריקאית.
בגיל 11, ג'ייקוב עם אחיו למדו בבית הספר בלנקסטר.
הוא גם לקח שיעורים מצייר שלטים מכיוון שהוריו הבחינו בנטייתו לצייר, אך בסופו של דבר הוא הפך לחניך אצל פחח.
לאחר סיום הכשרתו כפחח הוא החל לעבוד כעצמאי.
ב-1805 פתח אייכולץ חנות משלו בלנקסטר, שם הוא "תיקן קופסאות סוכר, קומקומי נחושת, והכין סירי קפה, כיורי כביסה, עששיות, ומשפכים."
אייכהולץ התחתן עם קתרין הץ מיכאל (1770–1817), אלמנה צעירה עם שני ילדים; נולדו להם ארבעה ילדים משלהם.
אשתו נפטרה ב-1817. שנה לאחר מכן הוא התחתן עם קתרין טריסלר מלנקסטר, ונולדו להם תשעה ילדים.
משנת 1808 עד 1812 שכר אייכהולץ כמה עובדים שיעבדו בחנות, והקדיש את מרבית זמנו לציור ולהציע לחבריו את יצירתו.
היו אלה דיוקנאות פרופיל קטנות על לוחות עץ, על מנת לגוון את עסקיו ולספק את תשוקתו לציור.
לאחר שפיתח את יכולותיו כצייר פרופילים וצבר מספיק לקוחות כדי לקיים את משפחתו, אייכהולץ החליט להפוך את הציור לייעוד העיקרי שלו.
בשנת 1808 פרסם אייכהולץ כי הוא "מבצע דיוקנאות וציורי פרופיל" בבטאון הפרסום השבועי של לנקסטר.
שני ציירים שהיו מבוססים כבר, ג'יימס פיל ותומאס סולי, השפיעו על אייכהולץ.
בשנת 1808 ביקר ג'יימס פיל בלנקסטר והתוודע לאייכהולץ, שצייר את דיוקנו.
תומאס סולי התיידד עם אייכהולץ כשהוא ביקר בלנקסטר לצורך עסקים וקיבל את הזמנתו לעבוד בסטודיו הציור שלו.
באותה תקופה, סולי לא התרשם מניסיונותיו של אייכהולץ לצייר וכינה אותם "מחרידים"; עם זאת, הוא השאיר לו את מכחוליו במתנה לפני שעזב את לנקסטר.
מאוחר יותר כתב סולי כי הוא הופתע ושמח לראות עד כמה השתפרו כישורי הציור של אייכהולץ, וכי, "אייכהולץ היה צייר ממדרגה ראשונה לו היה מתחיל מוקדם בחייו."
במהלך החורף בשנים 1811–1812, אייכהולץ נסע לבוסטון שם בילה כמה שבועות בסטודיו של גילברט סטיוארט והעתיק את עבודותיו בהשגחת סטיוארט.
סטיוארט עודד את אייכהולץ להמשיך לצייר.
בשנת 1815 מכר אייהכולץ את עסקיו ופנה לציור.
בשנת 1820 הוא ביקר בבולטימור כדי להכין הזמנות דיוקן; הוא עבד גם בפיטסבורג ובדלאוור.
בשנת 1823 עבר אייכהולץ לפילדלפיה שם הוא, כפי שכתב מאוחר יותר, עמד בפני שני אתגרים: "פרקטיקה בלתי פוסקת של עשר שנים ותעסוקה מתמדת." הוא הציג עם חברת האמנים באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
אייכהולץ חזר לנקסטר בשנת 1830, שם נפטר בשנת 1842, ונקבר בקבר משפחתי בחצר הכנסייה באותו קבר יחד עם נשותיו וילדיהם.
בראשית שנות ה -50 של המאה העשרים, כנסיית השילוש הקדוש ביקשה להרחיב את חצר הכנסייה שלה, ולכן העבירה את רוב המצבות והשרידים לבית העלמין החדש של וודוורד היל, כולל שרידי אייכהולץ ומשפחתו.
עד שנת 2014, מצבתו של אייכהולץ, שהייתה עשויה שיש, התדרדרה בגלל הזמן והגשם החומצי והפכה את הכתובת לבלתי קריאה.
היסטוריונים מקומיים קראו לשקם את המצבה שלו, וכן להתקין לוח פליז באתר הקבר לציון הישגיו.
במשך עשרות שנים התעלמו מהמורשת האמנותית של אייכהולץ.
ככל שחלף הזמן, נוצרה הערכה מחודשת של משמעות הישגיו.
ג'ייקוב אוואנס השלישי הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הקלע בהפועל אילת.
אוואנס דורג בארבעה כוכבים במחזור 2015 של התיכונים.
הוא קלע 8.4 נקודות בממוצע בעונתו הראשונה באוניברסיטת סינסינטי.
בעונתו השנייה הוא שיפר את ממוצע הנקודות שלו ל-13.5 נקודות.
בעונתו השלישית, אוואנס נבחר לקבוצה הראשונה של העונה, והוא היה פיינליסט של פרס הסמול פורוורד של העונה על שם ג'וליוס ארווינג.
בטורניר ה-NCAA, קלע אוואנס 19 נקודות בסיבוב 32 האחרונות, במהלך ההפסד 73–75 לאוניברסיטת נבדה.
אוואנס העמיד ממוצעים של 13.0 נקודות, 4.7 ריבאונדים, 3.1 אסיסטים ו-1.3 חטיפות למשחק באותה עונה.
בתום העונה, אוואנס הכריז על מועמדותו לדראפט ה-NBA 2018.
בדראפט נבחר אוואנס בבחירה ה-28 שבסיבוב הראשון על ידי אלופת ה-NBA בעונה החולפת, גולדן סטייט ווריורס.
ב-2 ביולי 2018 הוא חתם בקבוצה.
באותה עונה, הווריירס העפילו עד לגמר ה-NBA, אך הפסידו שם בשישה משחקים לטורונטו ראפטורס.
ב-24 באוקטובר 2019, אוואנס קלע את שיא הנקודות שלו ב-NBA, כשקלע 14 נקודות בהפסד 122–141 ללוס אנג'לס קליפרס.
ב-6 בפברואר 2020, אוואנס עבר בטרייד יחד עם דיאנג'לו ראסל ועומארי ספלמן למינסוטה טימברוולבס, עבור אנדרו וויגינס ושתי בחירות דראפט.
ב-24 בנובמבר 2020, עבר אוואנס בטרייד לניו יורק ניקס, אך שוחרר ב-9 בדצמבר בלי שרשם הופעה בקבוצה.
ב-26 בינואר 2021, חתם אוואנס באירי בייהוקס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
הוא שוחרר מבייהוקס ב-2 בפברואר, שהביאה במקומו את ג'ורדן בל.
ב-23 בפברואר 2021, חזר אוואנס לסנטה קרוז ווריורס, שבמדיה שיחק גם במהלך תקופתו בגולדן סטייט.
ב-5 באוגוסט 2021, חתם אוואנס לעונה בהפועל אילת מהליגה הישראלית.
ג'ייקוב דולסון קוקס הבן היה פוליטיקאי, עורך דין, איש צבא, מורה, סופר ומיקרוביולוג אמריקאי.
הוא שירת כקצין בדרגת מייג'ור גנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, כנשיא אוניברסיטת סינסינטי, כמושל אוהיו ה-28 וכמזכיר הפנים של ארצות הברית.
כמושל אוהיו צידד קוקס לזמן מה בתוכנית השיקום של הנשיא אנדרו ג'ונסון והתנגד למתן זכות הבחירה לאפרו-אמריקאים במדינות הדרום, אם כי הוא תמך במתן זכות ההצבעה עבורם במדינתו, אוהיו.
כמי שראה את עצמו לכוד בין ג'ונסון לבין הרפובליקנים הרדיקלים, בחר קוקס שלא להתמודד לכהונה נוספת כמושל.
הוא נותר מחוץ לחיים הפוליטיים במשך שנה, אם כי הן ויליאם שרמן והן יוליסס ס.
גרנט טענו שקוקס צריך להחליף את אדווין סטנטון כמזכיר המלחמה, צעד שעשוי היה לבלום את משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון, אך ג'ונסון דחה את ההצעה.
כאשר הושבע גרנט לנשיאות, הוא מינה את קוקס כמזכיר הפנים בממשלו, וקוקס הסכים להצעה מיד.
כמזכיר הפנים יישם קוקס את רפורמת השירות הציבורי הראשונה במחלקת ממשל פדרלית, כולל בחינות לקבלת רוב פקידי המחלקה.
בתחילה תמך גרנט ברפורמה זו, והקים את נציבות השירות הציבורי הראשונה של ארצות הברית.
עם זאת, לקוקס התנגדו גורמי ההנהגה של המפלגה הרפובליקנית, שבסופו של דבר שכנעו את גרנט להפסיק את רפורמות השירות הציבורי במחלקת הפנים, שהייתה מחלקת גדולה ונחשקת בתחום הפטרונות הפוליטית.
הנשיא גרנט והמזכיר קוקס נקלעו למחלוקת בנוגע לתביעות מק'גראהן והסכם הסיפוח של הרפובליקה הדומיניקנית.
לאחר טבח מריאס, דחף קוקס לקיומה של מדיניות בת-קיימא, הגונה ומקיפה בנוגע לאינדיאנים, שתתבסס על חקיקה של הקונגרס.
הוא התפטר מתפקידו כמזכיר הפנים לאחר שלא היה מסוגל להשיג את תמיכתו של גרנט בנוגע לרפורמת השירות הציבורי.
אף על פי שקוקס היה רפורמטור בגישתו, סבר גרנט שקוקס חרג מסמכותו כמזכיר הפנים וחתר תחת סמכותו כנשיא.
ב-1871 ייסד קוקס את המפלגה הליברלית הרפובליקנית כגוף שהתנגד לבחירתו של גרנט לתקופת נשיאות שנייה.
ב-1876 שב קוקס לפוליטיקה וכיהן תקופת כהונה אחת כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו.
כחבר בית הנבחרים תמך קוקס במאמציו של הנשיא רתרפורד הייז לביצוע רפורמות, אך כהונתו בבית הנבחרים לא הייתה מוצלחת בשל אי הצלחתו למסד רפורמה כזאת באופן קבוע.
לאחר תום כהונתו בבית הנבחרים פרש קוקס סופית מן החיים הפוליטיים.
הוא שימש כנשיא וכונס נכסים של חברת רכבות, כדקאן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת סינסינטי, וכנשיא האוניברסיטה.
קוקס גם למד מיקרוסקופיה והפיק מאות תצלומים מיקרוסקופיים, וב-1881 הוא נבחר כחבר בחבר המיקרוסקופית המלכותית.
ב-1882 החל קוקס לפרסם סדרה של ספרים פרי עטו אודות מערכות מלחמת האזרחים, שעד היום נותרו כמקורות מהיימנים לתקופה.
הוא פרש מכלל עיסוקיו ב-1897 ונפטר ב-1900. במשך רוב המאה ה-20 נשכחו חייו של קוקס על ידי ההיסטוריונים, אך בראשית המאה ה-21 התחדש העניין בקריירה הצבאית שלו כקצין בכיר בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים, ופעילותו בתחום השירות הציבורי כמזכיר הפנים.
ג'ייקוב דולסון קוקס נולד במונטריאול, אז בתחומי הפרובינציה הבריטית קנדה תחתית.
אביו ואמו היו ג'ייקוב דולסון קוקס האב ותדיה רדליה (לבית קניון), קוקס, שניהם אמריקאים תושבי ניו יורק.
אביו היה ממוצא הולנדי וצאצא של המהגר מהנובר, מיכאל קוקס (קוך), שהגיע לניו יורק ב-1702. אמו תדיה הייתה צאצאית של פיין קניון מקונטיקט, שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית ונכח בכניעתו של הגנרל ג'ון בורגוין בקרב סרטוגה.
היא גם הייתה צאצאית של פרימן אליין, מקונטיקט, גם הוא ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שלחם נגד בנדיקט ארנולד בקרב גרוטון.
משפחת אליין הייתה מהמתיישבים הראשונים בסיילם ובמנצ'סטר, מסצ'וסטס.
היא גם הייתה צאצאית של ויליאם ברוסטר, מהאבות העולים, שהיגרו על סיפון המייפלאואר ב-1620.
ג'ייקוב דולסון קוקס האב היה קבלן בנין מניו יורק שפיקח על בניית הגג של בזיליקת נוטרדאם במונטריאול.
שנה לאחר לידתו שב קוקס עם הוריו לניו יורק.
השכלתו המוקדמת כללה קריאה עצמית בהדרכתו של סטודנט מקולג' קולומביה.
משפחתו סבלה מקשיים פיננסיים במהלך הפאניקה של 1837 והוא לא היה יכול להרשות לעצמו ללמוד בקולג' ולקבל תואר במשפטים.
על פי חוקי מדינת ניו יורק הייתה חלופה ללימודים בקולג' באמצעות עבודה כחניך במשרד עורכי דין במשך שבע שנים לפני קבלה ללשכת עורכי הדין.
ב-1846 החל קוקס לעבוד כחניך במשרד עורכי דין ועבד שם במשך שנתיים.
לאחר ששינה את דעתו בנוגע לעתידו כעורך דין, הוא עבד כמנהל חשבונות בחברת ברוקרים ולמד מתמטיקה ושפות קלאסיות לאחר שעות העבודה.
ב-1846 הוא החל ללמוד בלימודי מכינה באוברלין קולג' והושפע על ידי סמואל ד.
קוקרן וצ'ארלס גרנדיסון פיני להמשיך שם ללימודי תאולוגיה ולהיות כומר.
אוברלין קולג' היה מוסד חינוכי פרוגרסיבי מעורב שקיבל לשורותיו תלמידים מכל הגזעים.
ב-1850 או ב-1851 סיים קוקס את לימודיו באוברלין עם תואר בתאולוגיה.
לאחר ויכוח עם חותנו בנושאים תאולוגיים, עזב קוקס את לימודי הכמורה והיה למפקח במערכת החינוך בעיר וורן, אוהיו.
הוא למד משפטים וב-1853 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1849, בעת לימודיו באוברלין, נשא קוקס לאישה את הלן קלריסה פיני בת ה-19, בתו של נשיא הקולג', שהייתה אז כבר אלמנה ואם לבן קטן.
הזוג חי בבית הוריה של הלן, אך קוקס וחמו התנכרו זה לזה בשל חילוקי דעות תאולוגיים.
נולדו להם שמונה ילדים, ביניהם הצייר קניון קוקס.
נכדו, אליון קוקס, היה גם הוא אומן שנודע בשל ציורי הקיר שלו.
קוקס היה ויגי ובבחירות לנשיאות של 1852 הצביע עבור וינפילד סקוט.
למשפחתו הייתה זיקה למתנגדי העבדות.
ב-1855, כאשר התפרקה המפלגה הוויגית, סייע קוקס לארגן את המפלגה הרפובליקנית באוהיו ונשא נאומי בחירות לטובת מועמדיה במחוזות שסביב לוורן.
ב-1859 נבחר קוקס לסנאט של אוהיו ויצר ברית פוליטית עם הסנאטור ג'יימס גרפילד, לימים נשיא ארצות הברית, ועם מושל אוהיו סלמון צ'ייס.
בתקופה זו הוא קיבל גם מינוי למיליציה של אוהיו כקצין בדרגת בריגדיר גנרל ובילה את רובו של חורף 1860–1861 בלימודים צבאיים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, היה קוקס כבר אב לשישה ילדים, אך הוא בחר להיכנס לשירות הציבורי הפדרלי כמתנדב מאוהיו.
הוא המשיך להיות חבר הסנאט של אוהיו כאשר פרצה המלחמה.
קוקס התגייס לצבא האיחוד כדי לסייע במילוי המכסה של אוהיו.
ב-3 באפריל 1861 הוא מונה על ידי מושל אוהיו ויליאם דניסון כקצין בדרגת בריגדיר גנרל בכוח המתנדבים של אוהיו.
משימתו הראשונה של קוקס הייתה פיקוד על מחנה טירונים ליד קולומבוס ולאחר מכן על בריגדת קאנאווה של מחלקת אוהיו, המחוז הצבאי של מדינות הצפון.
הבריגדה הצטרפה למחלקת וירג'יניה המערבית ולחמה בהצלחה במערכת עמק קאנאווה בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן.
ב-1862 עברה הבריגדה לוושינגטון הבירה, שם היא סופחה ל בפיקודו של , אך היא עוכבה על ידי מקללן ולא השתתפה בקרב בול ראן השני עם שאר כוחות הארמייה.
בראשית , הפכה הבריגדה של קוקס לדיוויזיית קאנאווה במסגרת הגיס התשיעי של ארמיית הפוטומק.
במערכת מרילנד כבשו אנשיו של קוקס את העיר החשובה פרדריק, מרילנד, וקוקס הוביל את התקיפה על אנשי צבא הקונפדרציה ב-14 בספטמבר 1862 ב.
כאשר נהרג מפקד הגיס, מייג'ור גנרל ג'סי ל.
רינו בקרב זה, לקח קוקס על עצמו את הפיקוד על הגיס.
הוא הציע למייג'ור גנרל אמברוז ברנסייד, שהיה באופן רשמי המפקד של הגיס התשיעי, אך פיקד על גף של שני גייסות של הארמייה, שיותר לו לשוב לפקד על הדיוויזיה שלו, תפקיד שהיה מתאים יותר לניסיונו בפיקוד צבאי.
ברנסייד דחה את ההצעה, אך פיקח על קוקס בקרב אנטיאטם.
ברנסייד התיר לקוקס לבצע את כל הפקודות שהתקבלו ממקקלן, בעוד שהוא נותר מאחורי הקווים.
התקדמות הגיס התשיעי בפיקודו של קוקס תוך דקות הוכרעה על ידי האגף הימני של הדרומיים בקרב אנטיאטם, כאשר הם הוכו על ידי הדיוויזיה של , שאילצה את כוחותיו של קוקס לסגת קרוב לקווי צבא האיחוד.
לאחר קרב אנטיאטם, קודם קוקס לדרגת מייג'ור גנרל החל מ-6 באוקטובר, אך תוקפו של המינוי פג במרץ הבא כאשר הסנאט של ארצות הברית סבר שהיו יותר מדי קצינים בכירים בדרגה זו בשירות.
ב-7 בדצמבר 1864 הוגש מינויו לדרגה זו מחדש ואושר.
רוב שנת 1863 הייתה רגועה מבחינתו של קוקס, שמונה לפקד על מחוז אוהיו ומאוחר יותר על מחוז מישיגן, במסגרת מחלקת אוהיו.
במהלך , , ומערכת הקרוליינות, שהתקיימו ב-1864–1865, פיקד קוקס על הדיוויזיה השלישית של הגיס ה-23 של , בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון סקופילד.
הדיוויזיה שבפיקודו נתנה את המאמץ העיקרי בתקיפה בקרב אוטוי קריק ב-8 באוגוסט 1864. אנשיו של קוקס פרצו את קווי האספקה של צבא הקונפדרציה במייקון, ג'ורג'יה, ובקו הרכבת המערבי ב-31 באוגוסט, וגרמו לגנרל הקונפדרציה לסגת מאטלנטה.
עוד טרם שחרורו מהצבא, ב-1 בינואר 1866, נבחר קוקס באוקטובר 1865 למשרת מושל אוהיו.
הוא כיהן בתפקיד עד 1868, אך השקפותיו המתונות בנוגע לזכות הבחירה של האפרו-אמריקאים ותמיכתו המוקדמת במדיניות השיקום של הנשיא אנדרו ג'ונסון, גרמו לו להחליט לא להתמודד לבחירה מחדש לנשיא.
לאחר מכן הוא עבר לסינסינטי, שם הוא עסק בעריכת דין.
עם השבעתו לנשיאות של יוליסס ס.
גרנט ב-4 במרץ 1869, מונה קוקס כמזכיר הפנים של ארצות הברית.
מינויו התקבל בברכה על ידי תומכי הרפורמות ואושר מידית על ידי הסנאט של ארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד עד 31 באוקטובר 1870. קוקס היה תומך נלהב של רפורמה בשירות הציבורי והציג מערכת לבדיקה ובחינה של מועמדים לשירות.
בתחילה העניק גרנט לקוקס חופש לנהל את מחלקת הפנים.
אך לאחר שלא עלה בידו של גרנט לתת לקוקס גיבוי אל מול הפוליטיקאים הרפובליקנים שמעמדם נשען על מערכת הפטרונות הפוליטית, שהייתה אז נפוצה מאוד במחלקת הפנים, התפטר קוקס.
כמזכיר הפנים הוא נחשב לבעל מחשבה עצמאית.
הדבר נגד את האינסטינקטים של גרנט כאיש צבא בכיר שסבר שקוקס חותר תחת סמכותו כנשיא.
דעתו של גרנט על התפטרותו של קוקס, ככל הנראה שלא בצדק, הייתה ש"הבעיה הייתה שגנרל קוקס חשב שמחלקת הפנים הייתה הממשלה בכללותה, ושקוקס עצמו היה מחלקת הפנים".
לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו נוספו לשטחה של ארצות הברית שטחים נוספים ופעילותה של מחלקת הפנים התרחבה באופן משמעותי.
תחומי האחריות של קוקס היו מגוונים במידה רבה והוא ניהל את משרדי הפטנטים, הקרקעות, הגמלאות, הלשכה לענייני אינדיאנים, מפקד האוכלוסין, פקידי בתי המשפט הפדרליים ומסילות הברזל הטרנס-יבשתיות.
הגידול בפעילות המחלקה הרחיב גם מערכת פטרונות שרבים מתומכי הרפורמות סברו שהיא מושחתת.
המינוי למשרות פדרליות על ידי חבר הקונגרס נחשבה לחיונית לטובת בחירתם מחדש.
הנשיא גרנט דרש שכל המועמדים למשרות פדרליות יגישו בקשה ישירות לראשי המחלקות ולא לנשיא.
הנחיה זו העניקה לקוקס את הסמכות ואת ההזדמנות לבצע רפורמה במערכת כוח האדם של מחלקת הפנים.
קוקס היה תומך נלהב של רפורמה בשירות הציבורי ועם השבעתו לתפקיד הוא היה ראש המחלקה הפדרלית הראשון שיישם מערכת לבדיקה ובחינה במחלקה פדרלית.
צעדי הרפורמה של קוקס נועדו להגביל את המערכת המושחתת ולבדוק את היקף הסמכות וההשפעה של הממשלה הפדרלית.
הוא פיטר שליש מהפקידים שלא היו כשירים לתפקידיהם, והנהיג מבחנים במשרד הפטנטים ובמשרד מפקד האוכלוסין לרוב הבקשות, ובמקביל הורה לפקידים במשרד הפטנטים לעבור את המבחנים כדי להוכיח שהם ראויים למשרתם.
פקידים רבים העדיפו להתפטר מיוזמתם ולא לגשת למבחנים.
קוקס אף סירב לתת לאחיו משרה במחלקת הפנים, באומרו שהוא לא מעוניין להיות מואשם בנפוטיזם.
גישתו המוסרית של קוקס לרפורמות בשירות הציבורי התנגשה בסופו של דבר עם השימוש המעשי של הנשיא גרנט בסמכויות המינוי שנבעו ממערכת הפטרונות הפוליטית.
באמצע מאי 1870 היה ברור שהרפורמות של קוקס התנגשו עם מערכת הפטרונות הפוליטית.
ראשי ועדות רפובליקנים בקונגרס דרשו שקוקס ייתן לעובדי המחלקה "הזדמנות" לתת הערכה פוליטית.
קוקס השיב ש"שום קשר לכספים פוליטיים או ללהיטות פוליטית לא תבטיח את מקומם".
הוא עמד על כך שמעבר המבחנים יהיה חובה כדי להחזיק במשרה.
הוא אמר שחובת הערכה פוליטית תגרום קשיים כספיים למשפחות העובדים.
נקודת השבירה בין קוקס לבין כוחות הפטרונות בקונגרס הגיעה כאשר יישם קוקס מדיניות של שלושים ימי חופשה בתשלום, שאותם ניצלו העובדים לימי הקיץ החמים בעידן שלפני קיומן של מערכות מיזוג אוויר ולא יכלו לצאת לחופשה לצורך השתתפות במערכת הבחירות שהתקיימה בסתיו.
רבים מהעובדים פנו בתלונה על כך למנהיגי המפלגה זכריה צ'נדלר וסיימון קמרון, וטענו שלא יוכלו להשתתף במערכת הבחירות בשל מדיניות ההגבלה על שלושים ימי חופשה בתשלום.
דווח שקמרון אמר, "לעזאזל המזכיר קוקס!
אנחנו נדבר עם הנשיא על העסק השטותי הזה".
הלחץ ממנהיגי המפלגה פעל, וב-3 באוקטובר 1870 ביטל גרנט את ההגבלה של קוקס על שלושים ימי חופשה בתשלום.
הסכם הסיפוח עם הרפובליקה הדומיניקנית
עוד לפני שגרנט היה לנשיא, שאפה סיעה של תומכי סיפוח בפוליטיקה האמריקאית להשיג שליטה על האיים הקריביים.
מזכיר המדינה בממשליהם של אברהם לינקולן ואנדרו ג'ונסון, ויליאם סיוארד, רכש את אלסקה מהאימפריה הרוסית וניסה לרכוש את איי הודו המערבית הדנים מדנמרק.
משא ומתן החל על רכישת הרפובליקה הדומיניקנית, שנקראה אז סנטו דומינגו.
משא ומתן זה המשיך גם בתקופת נשיאותו של גרנט, בהובלתו של אורוויל בבקוק, איש סודו של גרנט ששירת במטהו במהלך מלחמת האזרחים.
גרנט היה ספקן בתחילה, אך בדרבונו של האדמירל , שסבר שיש צורך בבסיס ימי במפרץ סמנה שבמזרח הרפובליקה, ושל ג'וזף ו.
פבנס, איש עסקים מניו אינגלנד שהועסק על ידי ממשלת הרפובליקה הדומיניקנית, בחן גרנט את העניין ושוכנע בתבונתו.
גרנט האמין בהרחבה בדרכי שלום של גבולות ארצות הברית וסבר שהאי שרוב האוכלוסייה בו הייתה שחורה ייתן הזדמנויות כלכליות חדשות לעבדים המשוחררים.
רכישת האי, על פי גרנט, הייתה אמורה להקל על היחסים הבין-גזעיים בדרום, לבטל את העבדות בברזיל ובקובה ולהגדיל את עוצמתה הימית של ארצות הברית בקריביים.
גרנט שלח את בבקוק להתייעצות עם בואנאוונטורה באס נשיא הרפובליקה הדומיניקנית שתמך בסיפוח, כדי לראות אם ההצעה מעשית.
בבקוק שב בדצמבר 1869 עם טיוטת הסכם סיפוח.
מזכיר המדינה המילטון פיש אמר לקוקס בפגישה אישית שלבבקוק אין שום סמכות להחליט על חוזה כזה.
בניגוד לנוהג המקובל של היוועצות בחברי הקבינט שלו, חשף גרנט את החוזה של בבקוק בפני חברי הקבינט והעמיד אותם בפני עובדה מוגמרת.
הוא אמר כלאחר יד לחברי הקבינט שהוא ידע שלבבקוק לא הייתה שום סמכות להגיע להסכם אך הוא יוכל לתקן זאת באמצעות אישור ההסכם על ידי הקונסול של ארצות הברית ברפובליקה הדומיניקנית.
כל חברי הקבינט שתקו עד שקוקס פנה ושאל את גרנט, "אבל אדוני הנשיא, האם זה הוסדר שאנחנו רוצים לספח את סנטו דומינגו?".
גרנט הסמיק ונבוך מהשאלה הישירה של קוקס.
לאחר מכן הוא פנה שמאלה והביט במזכיר המדינה פיש ולאחר מכן פנה ימינה והביט במזכיר האוצר ג'ורג' סיואל באוטוול, ונשף נשיפה ארוכה בסיגר שלו.
השקט המתוח המשיך עד שגרנט הורה לעסוק בעניין הבא שעל סדר היום.
הקבינט לא דן שוב בעניין הרפובליקה הדומיניקנית.
גרנט שכנע אישית סנאטורים לאשר את החוזה, והרחיק לכת עד כדי שביקר לצורך כך את צ'ארלס סאמנר בביתו.
פיש, מתוך נאמנות לגרנט, אישר את ההסכם והגיש אותו לאישור הסנאט.
הסנאט, בהנהגתו של סאמנר, סירב לאשר אותו.
בינואר 1870 התרחש , בו נהרגו על ידי צבא ארצות הברית כ-200 אינדיאנים, רובם נשים, ילדים וזקנים.
במרץ אותה שנה דרש קוקס שהקונגרס יישם מדיניות חקיקה מכרעת ומתמשכת כלפי האינדיאנים.
הנשיא גרנט, ששאף שהאינדיאנים יהפכו ל"מתורבתים", הקים ב-1869 את מועצת הנציבים לענייני האינדיאנים על פי הסכם שלום.
קוקס הגן על היושרה של הנציבים שמונו על ידי הנשיא גרנט.
הטבח סייע באופן בלתי ישיר להשאיר את הלשכה לענייני אינדיאנים בתחום אחריותה של מחלקת הפנים, במקום שתעבור לאחריות מחלקת המלחמה.
קוקס סבר שההתקדמות התעשייתית כמו סלילתם של קווי הרכבת והטלגרף לא צריכה להיות תירוץ להפר בריתות שנחתמו עם האינדיאנים.
הוא האמין שהאינדיאנים לא הרוויחו דבר מיישובי הספר שבמסגרת הקמתם נגזלו מהם אדמות המרעה של עדרי הביזונים שלהם, שהיו מקור אספקת המזון שלהם.
קוקס סבר שקיום ההבטחות שניתנו לאינדיאנים, ולא הפרת ההסכמים, חיוני מאוד לשמירת השלום.
עם זאת, הוא ראה באינדיאנים כבעלי אינטליגנציה נמוכה, שחצנים, ודיפלומטים גרועים.
ב-1871, לאחר התפטרותו של קוקס, חוקקו הקונגרס והנשיא גרנט חוק מקיף ששם קץ למערכת ההסכמים עם האינדיאנים.
החוק התייחס לאינדיאנים כיחידים וכבני חסות של הממשלה הפדרלית, זאת במקום ניהול משא ומתן עם השבטים כישויות ריבוניות.
בראשית 1870, שבטי הסו בוויומינג, בהנהגתם של צ'יף ענן אדום וצ'יף זנב מנומר, התרגזו בשל הסגת הגבול של המתיישבים הלבנים באדמותיהם.
כדי להימנע מהתדרדרות למלחמה, ביקש צ'יף ענן אדום להיפגש עם הנשיא גרנט, ויחד עם צ'יף זנב מנומר יצא למסע מזרחה לוושינגטון.
קוקס חיכה לביקורם, מתוך תקווה להוכיח לראשי השבטים את קיום מחויבותה של הממשלה הפדרלית להסכמים שנחתמו עמם, וכן להרשים אותם בכוח ובפאר של האומה, כך שהם יחששו לפתוח במלחמה.
בהגיעם לוושינגטון, קיימו ראשי השבטים שיחות עם קוקס, עם הנציב לענייני אינדיאנים אלי פרקר, ועם הנשיא גרנט.
ב-1 ביוני נערך לראשי השבטים סיור בוושינגטון, אך לא הייתה הצלחה בהשגת התפעלותם.
ב-2 ביוני נזף זנב מנומר בקוקס על אי קיום ההסכם שנחתם ב-1868. בתגובה הרצה קוקס לצ'יף שאין זה ראוי להתלונן, ושלמדיניות כלפי האינדיאנים של ממשל גרנט היו תוצאות חיוביות.
זנב מנומר צחק לשמע דבריו ואמר שקוקס היה משסף את גרונו שלו אם היה עליו להתמודד עם הבעיות שהיו מנת חלקו.
ב-3 ביוני נקט צ'יף ענן אדום בטקטיקה דומה, והדגיש שהוא לא יוותר על מנהגיהם הקדומים.
הצ'יף ביקש מקוקס שלעמו יינתן מזון ותחמושת כדי שהם יוכלו לצוד ולא לרעוב, וזעם על הפרת ההסכמים.
קוקס דחה את דברי ראשי השבטים ואמר להם שאת שיחתם הם ימשיכו עם הנשיא גרנט.
ב-7 ביוני ניסה קוקס לפייס את ראשי השבטים שהנשיא גרנט, "האב הלבן הגדול", פעל לא מתוך פחד, אלא שיש לו את הרצון לעשות את הדברים נכון.
הוא אמר לאינדיאנים שהם יקבלו את כל בקשותיהם, למעט כלי נשק, ובאופן אישי הבטיח לדאוג שההסכמים לא יופרו.
בפגישה עם ראשי השבטים, היה הנשיא גרנט חמים, קידם את פניהם בברכה, והדגיש את אותם מסרים שהועברו אליהם על ידי קוקס.
גרנט קיים לכבוד ראשי השבטים ארוחה רשמית בבית הלבן, שהובילה להבלטת ההתנגשות בין שתי התרבויות.
לראשי השבטים הוגש אוכל משובח ויין, אך הם התלהבו במיוחד מגלידת תות השדה שהוגשה להם.
דווח שזנב מנומר העיר שמארחיו הלבנים אכלו מזון טוב בהרבה מזה שנשלח לבני עמו.
בפגישתם האחרונה, הציע קוקס כמה ויתורים נוספים, והתיר לאינדיאנים למסור שמות של סוכנים שעמם הם העדיפו כאנשי קשר עם הממשלה.
קוקס גם הבטיח לראשי השבטים להעניק להם 17 סוסים.
צ'יף ענן אדם התנצל בפני קוקס על חוסר הנימוס שלו, בעוד שקוקס הבטיח לקדם את ענייניהם של האינדיאנים.
לפני שובם לוויומינג, ביקרו האינדיאנים בניו יורק, והעיתונות במזרח דרשה קיום מדיניות נדיבה יותר כלפי שבטי הסו.
קוקס שלח לאינדיאנים את 17 הסוסים שהובטחו.
הגעתה של חבילת הסיוע עשתה רבות להרגיע את הרוחות והמלחמה נמנעה.
אחד ההיסטוריונים ציין שהביקור בוושינגטון היה הצלחה, שכן צ'יף ענן אדום אימץ מדיניות שהעדיפה דיפלומטיה על פני מלחמה.
באוגוסט 1870 נקלע קוקס לעימות עם הנשיא גרנט בנוגע לתביעת ההונאה של מק'גרהאן.
גרנט רצה שהתביעות יישובו על ידי הקונגרס, ואם הקונגרס לא יצליח לעשות כן, יעבור הטיפול בהן לממשל.
אף על פי שגרנט ידע שהעניין יסודו בתרמית, הוא היה מעוניין שהוא יוסדר.
קוקס אמר לנשיא במכתב ששלח לו, שלדעתו אין לעשות דבר בנוגע לתביעות, בהאמינו שמק'גראהן הוא נוכל שביקש זיכיון על תביעות לאדמות בקליפורניה.
קוקס ציין שאחד מעורכי הדין של מק'גראהן הונחה לשחד את קוקס בסכום של 20,000 דולר כדי שיאשר את הזיכיון.
מק'גראהן פנה לקבל זיכיון על אדמות חקלאיות בקליפורניה שיירכשו במחיר נמוך.
עם זאת האדמה הייתה למעשה בשימוש למטרות כריית זהב.
קוקס פנה לגרנט וביקש ממנו שלא יהיה צורך שהוא יופיע בפני בית המשפט המחוזי בנוגע לתביעות, ולקיים ישיבת קבינט בנוגע לעניין.
קוקס סבר שלבית המשפט המחוזי לא תהיה סמכות שיפוטית בעניין ושהעניין נמצא באופן בלעדי בסמכותה של מחלקת הפנים.
כאשר גרנט לא העניק לקוקס שום גיבוי בנוגע להופעה בפני בית המשפט, ראה זאת קוקס כסיבה נוספת להתפטרותו, אם כי רפורמת השירות הציבורי הייתה הסיבה העיקרית לכך.
חוסר שביעות הרצון מממשל גרנט, המינויים של בני משפחתו וידידיו, השחיתות בבית המכס בניו יורק, וניסיונותיו לספח את סנטו דומינגו, הובילו את רבים מתומכי הרפורמות לחפש מנהיגות חדשה.
צעדיו של גרנט להעמדה לדין של אנשי הקו קלוקס קלאן גרמו לניכור מצד בעלי בריתו לשעבר במפלגה הרפובליקנית, שסברו שהרפורמה בשירות הציבורי צריכה לקבל עדיפות גבוהה יותר על פני זכויות האזרח של השחורים.
ב-1870 פרש הסנאטור קארל שורץ ממיזורי, מהגר גרמני, מהמפלגה הרפובליקנית.
לאחר שקוקס התפטר מתפקידו כמזכיר הפנים באותה שנה, האמינו רבים מתומכי הרפורמות שגרנט לא מסוגל לבצע את הרפורמות בשירות הציבורי.
גרנט מצידו לא ויתר על הרפורמה והקים את , שקיבלה את סמכותה ואת המימון לפעולותיה מהקונגרס, והחלה לפעול החל מ-1 בינואר 1872. בראש הנציבות העמיד גרנט את תומך הרפורמות ועורך העיתון Harper's Weekly ג'ורג' ויליאם קרטיס.
במקומו של קוקס, מינה גרנט כמזכיר הפנים את קולומבוס דלאנו, דודנו מדרגה שלישית, אך הוציא את נציבות השירות הציבורי מתחום אחריותה של מחלקת הפנים, באומרו מאוחר יותר שהמחלקה הייתה גדולה יתר על המידה.
במרץ 1871 ארגן קוקס הממורמר את הגרעין פורץ הדרך של הרפובליקנים תומכי הרפורמה בסינסינטי, כאשר מאה רפובליקנים חתמו על אמנה, שהפרידה אותם מהמפלגה הרפובליקנית הרגילה, וקראו לעצמם .
שורץ, שהיה מנהיג המפלגה החדשה, דחף למתן חנינה מלאה לאנשי הקונפדרציה לשעבר.
המפלגה החדשה דרשה "רפורמה בשירות הציבורי, מטבע מבוסס, הורדת מחירים וזכויות המדינות".
בוועידת המפלגה שהתקיימה ב-1 במאי 1872 בסינסינטי, בחרו חברי המפלגה בעורך העיתון New York Tribune הוראס גרילי כמועמדם לנשיאות.
גם שמו של קוקס הוזכר כמועמד, אך הוא לא הגיע לפתקי ההצבעה.
תומכי הרפורמה העדיפו את צ'ארלס פרנסיס אדמס כמועמד לנשיאות ושמו הגיע לפתקי ההצבעה, אך לא עלה בידו להשיג מספיק קולות כדי לקבל את המינוי.
קוקס התנגד למועמדותו של גרילי ומשך את תמיכתו מהליברלים הרפובליקנים.
גרילי, שנשען על תמיכתם של תומכי הרפורמה, תקף את מדיניות השיקום של גרנט, וטען שיש להעדיף את ביצוע הרפורמה.
גרנט, שזכה שוב במועמדות המפלגה הרפובליקנית הרגילה, זכה בקלות בבחירות לנשיאות של 1872 לאחר שזכה ב-56 אחוזים מהקולות בבחירות הכלליות.
קוקס נחשב כמועמד לסנאט באותה שנה, אך בית המחוקקים של אוהיו בחר מועמד פחות שמרני.
באותה תקופה נבחרו הסנאטורים על ידי בתי המחוקקים של המדינות ולא בבחירות כלליות.
ב-1870 נבחר קוקס כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
באוקטובר 1873 מונה קוקס כנשיא וכונס הנכסים של חבר הרכבת טולידו וובש.
לצורך כך הוא עבר להתגורר בטולידו.
בתפקידים אלו הוא שימש עד' 1878.
ב-1876 נבחר קוקס לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא כיהן תקופת כהונת אחת מ-1877 ועד 1879. הוא הביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית פרנק הרד, כאשר זכה ב-17,276 קולות מול 15,631 הקולות של הרד.
הוא ייצג את מחוז הבחירה השישי של אוהיו ולא התמודד לתקופת כהונה נוספת.
לאחר סיום כהונתו בבית הנבחרים שימש קוקס כדקאן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת סינסינטי בשנים 1881–1897. לאחר פרישתו מתפקיד זה הציע לו הנשיא ויליאם מקינלי לקבל על עצמו את משרת שגריר ארצות הברית בספרד, אך הוא דחה את ההצעה.
בשנים 1885–1889 הוא שימש כנשיא אוניברסיטת סינסינטי.
בשנותיו האחרונות היה קוקס כותב פורה.
הוא הוציא לאור בין השאר את הספרים "אטלנטה" (1882), "הצעדה אל הים: פרנקלין ונאשוויל" (1882), "קרב בול ראן השני" (1882), "הקרב על פרנקלין, טנסי" (1897), ו"זכרונות צבאיים על מלחמת האזרחים" (1900).
ספריו משמשים עד היום חוקרים כמקור היסטורי אובייקטיבי.
ב-1873 בערך החל קוקס לגלות עניין במיקרוסקופיה, ועסק בתחום כתחביב לשעות הפנאי.
מחקריו הראשונים היו על יצורי מים מיקרוסקופיים.
במחקריו הוא ביצע עבודה קפדנית ומדויקת, וכתב רשימות על עבודותיו ותצפיותיו.
ב-1874 הוא למד צילום באמצעות מיקרוסקופ וב-1875 ביצע סדרה של תצלומים של צורניות, שמנו כמה מאות תצלומים.
ב-1881 נבחר קוקס לחברה המיקרוסקופית המלכותית.
ב-1895 הוא פרש מהתחום, מתוך אמונה שנגרם עקב כך נזק לראייתו, אך העניין שהוא גילה בו העסיק אותו כל ימי חייו.
ג'יקוב דולסון קוקס נפטר ב-4 באוגוסט 1900 בעת ששהה בחופשה בגלוסטר, מסצ'וסטס.
ביתו בסינסינטי, שנבנה ב-1880, רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בניין המנהלה באוברלין קולג' קרוי על שמו.
ג'ייקוב טונסון היה סוחר ספרים ומוציא לאור אנגלי.
נודע במיוחד כבעל זכויות המחבר של מחזותיו של ויליאם שייקספיר אחרי שרכש אותן בעקבות התקנון של המלכה אן מיורשי המוציא לאור של Fourth Folio.
טונסון פרסם גם את כתביהם של ג'ון דריידן, ג'ון מילטון, בן ג'ונסון ואברהם דה מואבר.
טונסון הקים גם את מועדון קיטקט, מועדון לספרות ופוליטיקה.
שותפו לעסקים היה אחיינו, ג'ייקוב טונסון הבן (1735-1682).
בניהול העסק המשיך בנו הצעיר, ג'ייקוב טונסון השלישי (1767-1714)
ג'ייקוב טונסון נולד בשנת 1655. הטבלתו התקיימה ב-12 בנובמבר 1655 בכנסיית סנט אנדרו בהולבורן שבלונדון.
אביו ג'ייקוב וסבו, ריצ'רד טונסון, היו סנדלרים וסוחרים.
האם אליזבת לבית וולבנק (Wallbancke) הייתה בתו של מתיו וולבנק, מוציא לאור וסוחר ספרים באכסניית גריי בלונדון והתמחה בעיקר בספרי משפטים.
ג'ייקוב היה הרביעי מבין חמשת ילדי הוריו.
גם אחיו היה לסוחר ספרים.
לפי פרטים במכתביו זכה טולסון בחינוך טוב.
ב-6 ביוני 1670 לקראת גיל 15 הוא נכנס לעבוד כשולייה אצל המוציא לאור תומאס באסט.
במשך שמונה שנים הוא עבד בתחום סחר הספרים ויצר קשרים רבים בקרב המוציאים לאור וסוחרי הספרים.
ב-7 בינואר 1678 התקבל טונסון לאיגוד מוכרי מכשירי הכתיבה ובעזרת מאה פאונד שירש מאביו פתח הוצאה לאור בצ'יינסרי ליין.
בהתחלה פרסם ספרים בשותפות עם מו"לים אחרים, ובהמשך עבד לבדו.
בראשית המאה ה-18, קיבל את אחיינו ג'ייקוב טייסון כשולייה.
לא ברור מתי פגש טונסון את ג'ון דריידן אך הוא החל לפרסם כתבים שלו משנת 1679 כאשר יחד עם אייבל סוולי פרסם את "טרוילוס וקרסידה".
הסופר היה לקוחו של טונסון עד שנת מותו, 1700 והקשר ביניהם הועיל לשניהם.
בעזרתו של דריידן התחיל טונסון להוציא לאור סדרה פופולרית של Miscellanies - אופסי שירה וטקסטים אחרים שהביאו לו רווחים נאותים.
לטונסון היה חוש לאיתור כישרונות.
הוא טיפח כמה משוררים בני תקופתו.
אחד מהם היה מתיו פריור, ממנו פרסם טונסון בשנת 1692 את ה"אודה המחקה את האודה השנייה שבספר השלישי של הוראטיוס".
על אף קשייו הפוליטיים של פריור בגלל אהדתו להמפלגה הטורית, טונסון שהיה קשור לאורך חייו למפלגת ויג לא הפסיק לרגע לפרסם את כתביו.
להבדיל ממו"לים אחרים טונסון פרסם שירה ומחזאות אנגלית כמעט באופן בלעדי ולכן נחשב לאחד מיוצרי הקאנון הספרותי האנגלי.
הוא שיתף פעולה עם שורה של משוררים אנגלים צעירים, ביניהם ויליאם קונגריב, ג'וזף אדיסון, ריצ'רד סטיל, אלכסנדר פופ וג'ון יוז.
טונסון השיג זכויות יוצרים למספר סופרים קלאסיים אנגליים ופרסם גרסאות מאוד פופולריות שלהם.
הוא ניסה ליצור קשר עם מילטון בשנת 1673 בזמן שהסופר, לקראת סוף ימיו, מכר חלק מספרייתו.
שנים אחרי מות המשורר, בשנת 1683 רכש טונסון מברבזון איילמווי חצי מזכויות היוצרים עבור "גן העדן האבוד" מאת ג'ון מילטון וכעבור שבע שנים את המחצית השנייה.
בשנת 1688 פרסם את המהדורה הראשונה של היצירה ומהדורה מהודרת מאוירת, מלווה בהערות ופירושים ולוח מקורות.
"גן העדן האבוד" של מילטון הפך לעסק המכניס ביותר בכל הקריירה שלו כמוציא לאור.
טונסון רכש גם את הזכויות למרבית יצירות שייקספיר עוד לפני הפעלת התקנון של המלכה אן משנת 1710. תקנון זה הגן על זכותו להיות המפרסם הבלעדי ליצירות אלה.
בשנים הבאות פרסם טונסון מהדורות פופולריות של שייקספיר בעריכתם של ניקולס רואו, אלכסנדר פופ וסמואל ג'ונסון.
מהדורות אלה כללו גם דיונים על הקשר כתיבת היצירות במהלך חייו של המחבר.
טונסון מילא תפקיד חשוב לחקר המפעל הספרותי של שייקספיר ולהפצת מחזותיו של שייקספיר בקשר בקהל הרחב.
סטדרטים גבוהים של הוצאה לאור
שמו של טונסון הלך לפניו כסמל להוצאה לאור מקצועית, להבדיל מכמה מעמיתיו שפרסמו מהדורות עם שגיאות רבות וחמורות ואף בלי הסכמת היוצרים.
טונסון התנגד לפרסום חומרים "מגונים" או משמיצים.
הוא נתקל בבעיה כשפרסם שירים של רוצ'סטר שהיו חופשיים יותר בתכנים המיניים וניסה לצנזר אותם.
ג'ייקוב ארטיסט הוא שחקן, זמר ורקדן אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידיו כג'ייק פאקרמן בסדרת הדרמה הקומית של פוקס Glee וכברנדון פלטשר בססדרת דרמת המותחן קוונטיקו.
האמן נולד בבאפלו, ניו יורק לדרל וג'ודית ארטיסט, וגדל בוויליאמסוויל, ניו יורק.
אביו הוא אפרו אמריקאי, ואילו אמו ממוצא פולני.
יש לו אחות צעירה בשם ג'נה.
הוא למד בבית ספר בקהילתי בבפאלו, ניו יורק.
בשנת 2010, סיים ארטיסט את לימודיו בתיכון וויליאמסוויל סאות' סמסטר מוקדם, והתקבל לבית הספר ג'וליארד למגמת ריקוד.
עם זאת, הוא דחה את לימודיו בג'וליארד כדי להמשיך בקריירת משחק.
לאחר סיום התיכון, ארטיסט עבר ללוס אנג'לס, שם הופיע בפרק של הסדרה "Bucket &; Skinner's Epic Adventures" ובסרט הטלוויזיה הלגונה הכחולה: התעוררות.
ביולי 2012, הוא לוהק לסדרת הדרמה הקומית-מוזיקלית של פוקס, Glee בתור ג'ייק פאקרמן, אחיו למחצה הצעיר של נואה "פאק" פאקרמן.
הוא החל להופיע בבכורה של העונה הרביעית ושודרג לצוות השחקנים הראשי בעונה החמישית.
בסיום הסדרה ב-2015, הוא הופיע ב-36 פרקים.
בשנת 2015, ארטיסט הצטרף לסדרת הדרמה-מותחן של ABC קוונטיקו, וגילם את התפקיד של ברנדון פלטשר, מגויס ל- FBI באקדמיית ההדרכה בקוונטיקו, וירג'יניה.
ארטיסט שיחק בתפקיד אורח בתור טוד קונורס בפרק התשיעי של סדרת אנתולוגיית האימה אימה אמריקאית: רואנוק.
לאחר מכן כיכב לצד ג'ון קיוזאק ואלר קולטריין בסרט המתח "כסף הדמים".
ארטיסט משחק בתפקיד חוזר בעונה השנייה של "The Arrangement" בתור ווס בלייקר.
בשנת 2019, ארטיסט הופיע בתפקיד חוזר בתור אייזק בסדרת הקומדיה הסוריאליסטית "Now Apocalypse".
לאחר מכן הוא שיחק לצד כוכבת קוונטיקו לשעבר, ג'ואנה ברדי, בקומדיית ההתבגרות "The Get Together" משנת 2020.
שנה כותרתתפקיד הערות 2013A Man Walks Into a Barברמן סרט קצר 2013הפילוסופים פרקר 2014ציפור לבנה בסופת שלג אוליבר 2015Here Nowקאובוי סרט קצר 2017כסף הדמים ג'ף 2018Haunting on Fraternity Row ג'ייסון 2020The Get Together דמיאן
ג'ייקוב סטנלי דודמן הוא שחקן, סופר ויוצר קולנוע בריטי.
הוא ידוע בתפקידיו בהפקות "מדיצ'י", "אדם זר", "גורל: סאגת ווינX" ו"שבעה מלכים צריכים למות".
דודמן גדל בריפון, צפון יורקשייר.
הוא למד בבית הספר התיכון של כנסיית סנט איידן של אנגליה.
לאחר לימודי בתיכון למד הפקת סרטים במכללת לונדון לתקשורת, שלוחה של אוניברסיטת לונדון לאמנויות.
כנער, דודמן העלה לערוץ היוטיוב שלו סרטים קצרים, רשמים ומערכונים קומיים, שזיכו אותו למעלה מ-100,000 מנויים.
ב-2016 דודמן ביים את הסרט התיעודי באורך 23 דקות "Save The Rhino Vietnam", שבו הוא והשחקן פול בלקת'ורן נסעו לווייטנאם כדי לחקור את הסחר בקרנפים ולהעלות את המודעות למצוקת הכחדת הקרנפים.
בשנת 2017 הוא כתב, ביים וכיכב במערכונים הקומיים "The Great Curator" ו-"The Solo Jedi" עם ג'ון קולשו, וסיפק קריינות לסרט התיעודי האינטרנטי "The Almost Doctors", שנוצר על ידי אמן המולטימדיה סטיוארט האמפריז.
בהמשך השנה, הוא גם ביים והפיק סרט תיעודי של 10 דקות מאחורי הקלעים של "דוקטור הו" עבור ערוץ BBC Worldwide.
בשנת 2018, דודמן לוהק לתפקיד דב בסדרת הטלוויזיה "מלכת האי", אשר שודרה ב-BBC iPlayer.
בהמשך השנה, דודמן שיחק בתפקיד ג'וליו דה מדיצ'י, בעונה השלישית של סדרת הדרמה ההיסטורית "מדיצ'י", שיצאה בדצמבר 2019. בשנת 2019, לוהק דודמן לתפקידים במיני-סדרה "הזר" (מבוסס על רומן של הרלן קובן) וסדרת הטלוויזיה "גורל: סאגת ווינX" (מבוסס על סדרת ההנפשה "מועדון ווינX").
דודמן השמיע את התפקידים של הדוקטורים העשירי, האחד-עשר וה-12 כחלק ממגוון הדרמות שיצאו בקלטות אודיו של דוקטור הו עבור Big Finish Productions.
הוא השמיע תפקידים רבים אחרים עבור כותרים שונים ב-Big Finish, כולל מגוון קולות של תפקידים שונים בסדרה דוקטור הו.
בשנת 2020, דודמן קריין את הסרט הקצר "שרה ג'יין" שנכתב על ידי ראסל טי דייוויס, ושודר ביום השנה למותה של אליזבת סלאדן.
הסנדק של דודמן הוא השחקן פול בלקת'ורן.
ג'ייקוב וייסבורן (22 במרץ 1892 בפרנקפורט דמיין - 20 בינואר 1939 בפלוסנבירג) היה שטורמבאנפיהרר אס אס גרמני והמפקד הראשון של מחנה הריכוז פלוסנבירג.
ג'ייקוב וייסבורן, ששירת כחייל בחיל הים במשך 18 שנים, היה חבר במפלגה הנאצית ובאס אס.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, הוא נשלח בתחילה לתפקיד במחנה הריכוז דכאו מינואר 1935 וכתוצאה מהעברה עונשית, למחנה הריכוז אסטרווגן בסוף 1935. באפריל 1936 קיבל וייסבורן תפקיד של מנהיג מחנה משנה במחנה הריכוז דכאו.
מסוף 1936 עד יולי 1937 פעל כשוצהפטלאגרפיהרר במחנה הריכוז זקסנהאוזן ולאחר מכן כמפקד במחנה הריכוז בוכנוולד.
וייסבורן, אלכוהוליסט כרוני, מונה למפקד הראשון של מחנה הריכוז פלוסנבורג בתחילת מאי 1938 ונשאר בתפקיד עד ינואר 1939. ב-20 בינואר 1939 התאבד וייסבורן על ידי שתיית רעל בפלוסנבורג משום שנחקר על מעילה שביצע לכאורה בתקופתו במחנה הריכוז בוכנוולד.
ג'ייקוב בורנט היה שופט ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט ובית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו.
בורנט נולד בניוארק, ניו ג'רזי, אמריקה הבריטית.
הוא סיים את לימודיו המשפטיים באוניברסיטת פרינסטון (אז ניו ג'רזי קולג') ב-1791. מאוחר יותר עבר לטריטוריה הצפון-מערבית וב-1796 התיישב בסינסינטי.
באותה שנה הוסמך כעורך דין.
הוא היה חבר במועצות הטריטוריאליות של אוהיו מ-1799 עד 1802 וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו מ-1814 עד 1816. ברנט נחשב ל"אבי חוקת אוהיו" והיה שופט מ-1821 ועד להתפטרותו ב-1828 כדי לכהן בסנאט של ארצות הברית, במקום ויליאם הנרי הריסון.
לאחר סיום כהונתו בסנאט חזר לעבוד כעורך דין וכיהן כנשיא אוניברסיטת סינסינטי (אז סינסינטי קולג').
ברנט מת ונקבר בסינסינטי ב-1853.
ג'ייקוב ברום היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה האמריקאית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פנסילבניה.
ג'ייקוב ברום (שהיה בנו של חבר הקונגרס מדלאוור ג'יימס ברום ונכדו של הפוליטיקאי מדלאוור ג'ייקוב ברום) נולד ב-25 ביולי 1808 בבולטימור שבמרילנד.
ב-1819 עבר לפילדלפיה עם הוריו.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1832 והחל לעסוק בכך בפילדלפיה.
הוא מונה לסגן מבקר המדינה ב-1840, ולפקיד בית המשפט ליתומים בפילדלפיה בין השנים 1848–1852.
בבחירות 1852 בתמודד ברום לנשיאות ארצות הברית בנסיבות חריגות עבור המפלגה האמריקאית, שידועה בדרך כלל כ-Know Nothings.
ברום עמד בראש הוועידה הלאומית של המפלגה, אשר מינתה את דניאל ובסטר כמועמד לנשיאות.
כאשר מת ובסטר תשעה ימים לפני הבחירות, הוכרז ברום בחיפזון כמחליפו, עם ריינל קואטס מניו ג'רזי כשותפו למרוץ.
ברום קיבל 2,566 קולות (0.08%), וסיים במקום החמישי הגרוע אחרי ובסטר (6,994 קולות, 0.22%), שהיה מועמד גם על ידי מפלגת האיחוד של ג'ורג'יה.
גם ובסטר וגם ברום לא קיבלו שום קולות אלקטורליים.
ברום נבחר כמועמד של המפלגה האמריקאית לקונגרס ה-34 ב-1854, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1855 עד 3 במרץ 1857. הוא כיהן כיו"ר ועדת בית הנבחרים לפנסיה מהפכנית במהלך הקונגרס השלושים וארבעה.
הוא לא הצליח להיבחר מחדש ב-1856 ולא הצליח להיבחר שוב לקונגרס ה-36 ב-1858. הוא מת בוושינגטון הבירה ב-28 בנובמבר 1864 ונקבר בבית הקברות של הקונגרס.
ג'יימס ג'רל "ג'ייק" פיקל היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממחוז הקונגרס ה-10 של טקסס בין השנים 1963 ל-1995.
פיקל נולד ב-11 באוקטובר 1913 ברוסקו, טקסס, וגדל בביג ספרינג.
הוא רכש את הכינוי שלו ג'ייק מדמות שובבה שגילם במחזה משפחתי כשהיה בן ארבע.
פיקל היה בצופי נשר וזכה בפרס צופי הנשר הנכבד מקבוצת הצופים של אמריקה.
פיקל למד בבתי הספר הציבוריים בביג ספרינג וקיבל את התואר הראשון שלו באמנויות מאוניברסיטת טקסס באוסטין, שם היה חבר בנבחרת השחייה של ועידת דרום-מערב 1934 ונשיא הסטודנטים כבוגר ב-1937. הוא גם היה חבר באגודת הנזירים.
פיקל הוצג על ידי המושל לעתיד ג'ון קונלי לנציג לינדון ג'ונסון, ששימש כמנטור הפוליטי שלו.
הוא סייע לאחרון במסע הבחירות שלו ב-1940 וסייע לליידי בירד ג'ונסון בניהול משרד הקונגרס.
כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה, פיקל הצטרף לצי כקצין ירי והוצב על הסיירות USS סנט לואיס ו-USS מיאמי, ושרד שלוש התקפות טורפדו.
כשהמלחמה הסתיימה, הוא, ג'ונסון וקונלי עזרו בהקמת תחנת רדיו (KVET) באוסטין, טקסס.
לאחר 10 שנים בעסקי הפרסום, הוא הצטרף לוועד המנהל של הבחירות הדמוקרטיות של טקסס ב-1957.
פיקל נבחר כדמוקרט לקונגרס ה-88, בבחירות מיוחדות, כדי למלא את התפקיד הפנוי שנגרם כתוצאה מהתפטרותו של חבר בית הנבחרים הומר ת'ורנברי, שהפך לשופט מחוזי.
פיקל נבחר מחדש 15 פעמים לפני שפרש בתום הקונגרס ה-103. הסימן המסחרי של הקמפיין שלו היה צעצוע גומי "מלפפון חמוץ חורק" שחילק לאלה שפגש במצעדים באזור.
בהיותו בבית הנבחרים, פיקל עלה בסולם הדרגות והפך לדמוקרט השלישי בדירוג ועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים הנבחרים.
פיקל הצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1964 ו-1968, וחוק זכויות ההצבעה של 1965. הוא היה אחד משמונה נציגי הדרום בלבד שהצביעו בעד חוק זכויות האזרח של 1964. פיקל המשיך למלא תפקיד מפתח בהעברת חקיקה גדולה לרפורמה בביטוח הלאומי ב-1983 כדי להציל את המערכת מחדלות פירעון.
הרפורמות העלו את שיעור מס השכר, העלו לאט לאט את גיל הפרישה המלא ל-67 והטיל מס על חלק מהקצבאות.
הוא ראה בחקיקה זו את ההישג הגדול ביותר שלו.
פיקל הצליח לנווט כספי מחקר לאוניברסיטת טקסס, וכיום נקרא לכבודו קמפוס המחקר J.
הוא היה בעל השפעה גם בעיר אוסטין, טקסס, בעיקר בשל העברת שדה התעופה הראשי של אוסטין מנמל התעופה העירוני רוברט מולר לנמל התעופה הבין-לאומי אוסטין-ברגסטרום.
הוא גם סייע בהבאת קונסורציומים SEMATECH ו-MCC לאוסטין.
לפני שפיקל עזב למלחמת העולם השנייה ב-1942, הוא התחתן עם אלה נורה "שוגר" קריץ.
נולדה להם בת אחת ביחד.
קריץ מתה ב-1952 ופיקל התחתן עם בריל בולטון מקארול ב-1960. פיקל אובחן כחולה בסרטן הערמונית בשנת 1991 ובלימפומה בשנת 2001. הוא מת בביתו באוסטין, טקסס ב-18 ביוני 2005, מסיבוכים מהסרטן שלו ונקבר בבית הקברות של מדינת טקסס.
פגי פיקל הייתה בתו היחידה של ג'ייק פיקל.
היא עדיין תורמת לאוניברסיטת טקסס באוסטין מטעם אביה.
בשנת 1997, ג'ייק ופגי פיקל כתבו יחד ספר בשם "ג'ייק" עם הקדמה מאת מושלת טקסס לשעבר אן ריצ'רדס.
ג'ייקוב יוסט היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כראש עיריית סטאונטון, וכן ייצג פעמיים את עמק שננדואה, וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית, בשנים 1887–1889 ו-1897–1899.
יוסט נולד בסטאונטון, וירג'יניה ב-1 באפריל 1853 למייג'ור סמואל מקפירסון יוסט ואשתו הנרייטה קושינג יוסט.
אביו הפך לסוכן לענייני האינדיאנים עבור ניו מקסיקו ב-1857, ולמייג'ור בצבא הקונפדרציה (CSA) במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
סניפים של משפחת יוסט היו פעילים במחוזות שננדואה ורוקינגהאם.
בן דוד היה גנרל הקונפדרציה ג'ון ר.
ג'ונס (בנה של אחותו של סמואל הרייט יוסט).
לאחר שאמו נפטרה בהיותו תינוק, ג'ייקוב יוסט הצעיר גודל על ידי סבתו קייט ד.
יוסט, דודתו מרי ובן דודו סמואל ו.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובאקדמיית מוסי קריק של ג'דידיה הוצ'קיס במחוז אוגוסטה, שם למד על קרטוגרפיה וכרייה.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, אביו סמואל מ.
יוסט התגורר עם משפחתו (כולל אשתו השנייה, קתרין) בלינוויל, מחוז רוקינגהאם, וירג'יניה.
ג'ייקוב יוסט התחתן עם מרי ס.
יאנג יוסט ב-13 בינואר 1881. נולדה להם בת מרי ב-1882 שהפכה למורה בסטאונטון, ובן מריל סי יוסט (נ' 1900) ששרד עד לבגרות.
יוסט למד את מקצוע הדפוס מאביו ובשנת 1875 רכש את ה-Valley Virginian.
המפעל המשפחתי הוציא גם ספרים שונים.
הוא גם עסק בהנדסה אזרחית הכוללת ברזל ופחם (תעשיות מסורתיות במחוז רוקינגהאם).
על אף שאביו סמואל השתתף בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1880 ושימש כמנהל הדואר של סטאונטון תחת הנשיאים גרנט, הייז, ארתור, הריסון ומקינלי, ג'ייקוב יוסט נכשל בניסיונו להיבחר כמועמד רפובליקני ב-1884 לקונגרס ה-49.
הבוחרים בסטאונטון בחרו בו לראש העיר במאי 1886 והוא כיהן בתפקיד עד ינואר 1887, אז התפטר, לאחר שנבחר לקונגרס.
הוא נבחר כרפובליקני לקונגרס ה-50, וכיהן מ-4 במרץ 1887 עד 3 במרץ 1889, אך נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1888 לקונגרס ה-51. שנים מאוחר יותר, הוא נבחר לקונגרס ה-55, וכיהן מ-4 במרץ 1897 עד 3 במרץ 1899, אך הוא סירב להיות מועמד לבחירה מחדש ב-1898.
לאחר שעזב את הקונגרס, עסק יוסט בניהול ופיתוח של אדמות עפרות ברזל ופחם.
הוא עבר לפאלו אלטו, קליפורניה ב-1925 וחי שם בפנסיה עד מותו ב-25 בינואר 1933. גופתו הוחזרה לסטאונטון לקבורה בבית הקברות ההיסטורי ת'ורנרוז.
ג'ייקוב ביסון ג'קסון היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל וירג'יניה המערבית השישי בשנים 1881–1885.
ג'ייקוב ג'קסון נולד בפרקרסבורג שבווירג'יניה, כיום בתחומי וירג'יניה המערבית, כבנם של ג'ון ג'יי ג'קסון האב ואמה ג.
הוא היה בן לאחת המשפחות המכובדות ביותר באזור.
סבו היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית והשופט הפדרלי ג'ון ג'ורג' ג'קסון.
בעת לידתו קנה אביו לעצמו שם כאחד מעורכי הדין הבולטים בווירג'יניה וכשופט מכובד.
ג'קסון היה דודן מדרגה שנייה של תומאס ג'ונתן ג'קסון.
שלא כמו אחיו הגדולים, ג'ון ג'יי ג'קסון הבן, וג'יימס מונרו ג'קסון, הוא לא למד בקולג'.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר של הכומר פסטוס האנק בפרקרסבורג, הוא לימד בבית ספר לפני שהחליט להיות עורך דין.
הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכת אביו, וב-1852 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1855 נשא ג'קסון לאישה את מריה וילארד.
את הקריירה המשפטית שלו הוא החל בסנט מריס, מושב מחוז פלזנטס.
במשך תשע שנים הוא שימש כפרקליט המחוז.
במסגרת עבודתו הוא הגיע מעת לעת ל, שם במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית הוא נעצר על הערות שהעיר בעד הקונפדרציה.
ב-1864 הוא שב לפרקרסבורג, שם הוא נודע בשל יכולת הדיבור הרהוטה שלו, והיה לפעיל במפלגה הדמוקרטית.
באותה תקופה הוא זכה לכינוי "ג'ייק" (Jake).
ב-1870 היה ג'קסון לתובע של מחוז ווד.
חמש שנים לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית וכיהן בו תקופת כהונה אחת בשנים 1875–1876. ב-1879 הוא נבחר כראש עיריית פרקרסבורג.
בנובמבר 1880 נבחר ג'קסון כמושל וירג'יניה המערבית.
בתקופת מלחמת האזרחים השתייך ג'קסון לסיעה במפלגה הדמוקרטית שאנשיה בתחומי האיחוד התנגדו למלחמה, שאפו לשלום עם הקונפדרציה וכונו Copperheads.
בחירתו כמושל סימנה את עלייתם של הדמוקרטים אנשי הקונפדרציה לשעבר ככוח שולט בווירג'יניה המערבית.
בבחירות הוא הביס את הרפובליקני ג'ורג' ק.
סטרגיס ממחוז מונוגליה, אדם בעל השקפות מנוגדות שבעשור הקודם התנגד להשבת זכויותיהם של אנשי הקונפדרציה לשעבר.
לדבריו עבד ג'קסון עבור "הרוב האינטליגנטי".
ב-1882 הוא כינס את בית המחוקקים למושב מיוחד כדי לנסח מחדש את חוקי המדינה, אך הוא זכור במיוחד בזכות ניסיונותיו להעביר רפורמה במיסוי.
הוא הורה על עריכת הערכה מקיפה של הרכוש האישי לצורכי מיסוי.
במהלך השפל הארוך בשנים 1873–1878, פטר בית המחוקקים אנשי עסקים מסוימים מתשלום מיסים, אך בעקבות השפל פסק בית המשפט העליון של וירג'יניה המערבית שכל סוגי הרכוש, למעט אלו שהוגדרו במפורש בחוקת המדינה, חייבים להיות מוערכים לצורכי מס.
צו הערכת הרכוש של ג'קסון סימל צעד חשוב קדימה, אם כי נחל הצלחה מוגבלת בשל גרירת הרגליים של המעריכים המקומיים ובשל ההתנגדות של חברות הרכבות ושל משלמי מיסים אחרים.
בעת כהונתו, שימש בנו היחיד, ויליאם וירט ג'קסון, כמזכירו האישי.
ב-1885 סיים ג'קסון את כהונתו כמושל ושב לעסוק בעריכת דין בפרקרסבורג.
הוא היה נשיא בנק האזרחים הלאומי עד מותו.
ג'ייקוב ג'קסון נפטר בביתו שבפרקרסבורג ב-11 בדצמבר 1893. הוא נטמן בבית הקברות ריברוויו שבעיר.
מזרקת הזיכרון ג'קסון שבפרקרסבורג קרויה על שם משפחתו, וב-1984 הוכנסה אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ג'ייקוב מריט הווארד היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שנודע בעיקר בזכות כהונתו כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם מדינת מישיגן.
הקריירה הפוליטית שלו חפפה את תקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
הווארד נולד ב-10 ביולי 1805 בעיירה שאפטסברי שבמדינת ורמונט, והיה בנם של החקלאי אוטיס הווארד ושל מרי "פולי" מילינגטון.
הוא למד בבתי הספר המחוזיים ובאקדמיות של בנינגטון וברטלבורו.
בשנת 1830 השלים את לימודיו במכללת ויליאמס.
לאחר מכן למד משפטים אצל עורך הדין הומר בארטלט בוור שבמסצ'וסטס, וב־1832 עבר לדטרויט שבמישיגן, שם השלים את לימודיו המשפטיים אצל צ'ארלס לרנד.
בשנת 1833 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצועו בדטרויט.
בשנת 1834 כיהן הווארד כתובע העירוני של דטרויט, ובשנים 1835–1836 הצטרף למיליציה הבלתי־רשמית שהקים מושל מישיגן סטיבנס מייסון במסגרת סכסוך הגבול עם אוהיו, שנודע כ"מלחמת טולדו".
בשנת 1835 נישא לקתרין אמיליה שו (1810–1866) מוור שבמסצ'וסטס, ולשניים נולדו שבעה ילדים.
ב־1838 נבחר כחבר בבית הנבחרים של מישיגן.
ב־1840 נבחר הווארד מטעם המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן שם קדנציה אחת בין השנים 1841–1843. לאחר מכן לא ביקש להיבחר שוב וחזר לעסוק בעריכת דין בדטרויט.
במהלך שנות ה־40 וה־50 של המאה ה-19 היה מזוהה עם הזרם המתנגד לעבדות במפלגה הוויגית, ותמך במועמדים לנשיאות הנרי קליי (1844), זאכרי טיילור (1848) ווינפילד סקוט (1852).
לאחר תבוסת המפלגה הוויגית בבחירות 1852 השתכנע כי אין לה עוד עתיד פוליטי, וב־1854 היה מהיוזמים והמחברים של מצע המפלגה הרפובליקנית החדשה, בוועידתה הראשונה שהתקיימה בג'קסון, מישיגן.
לפי מקורות אחדים, הווארד היה זה שהציע את השם "Republican" למפלגה החדשה.
הוא היה מועמדה הראשון של המפלגה לתפקיד התובע הכללי של מישיגן, נבחר לתפקיד וכיהן בו בשנים 1855–1861.
הווארד היה אדם משכיל מאוד, שגילה ידע רב בספרות, היסטוריה ומשפטים, ואף תרגם ופרסם את זיכרונותיה של הקיסרית ז'וזפין מצרפת.
לאחר מותו של הסנאטור קינסלי בינגהאם בשנת 1861, נבחר הווארד לסנאט של ארצות הברית במקומו, ונכנס לתפקיד בינואר 1862. באותה שנה הציע לו הנשיא אברהם לינקולן להתמנות לשגריר בהונדורס, אך הוא סירב כדי להמשיך לכהן בסנאט.
בשנת 1865 נבחר מחדש, וכיהן ברציפות עד מרץ 1871.
במהלך כהונתו כיהן כיו"ר הוועדה לרכבות הפסיפיק בקונגרסים ה־38 עד ה־41, וחבר פעיל בוועדות המשפטים, ענייני הצבא וקרקעות פרטיות.
הווארד היה היוזם הראשי של חוק התביעות הכוזבות (False Claims Act), שנודע גם כ"חוק לינקולן".
חוק זה איפשר לאזרחים להגיש תביעות נגד קבלנים שפעלו במרמה כלפי הממשלה, ולקבל אחוזים מהכסף שתחזיר המדינה בזכותם.
הוא נימק זאת במילים המפורסמות:
הווארד שיתף פעולה באופן צמוד עם אברהם לינקולן בניסוח ובאישור התיקון ה־13 לחוקה, שביטל את העבדות.
הוא היה גם חבר בוועדה המשותפת לשיקום, שכתבה את התיקון ה־14 לחוקה.
במהלך כהונתו התנגד למדיניות השיקום הנשיאותית של אנדרו ג'ונסון, וטען כי על הקונגרס להוביל את התהליך.
הוא היה מחבר הדו"ח הסופי שדן בהדחת מזכיר המלחמה אדווין סטנטון, דו"ח שהוביל בסופו של דבר להליך ההדחה של הנשיא ג'ונסון.
בעת הדיונים על סעיף האזרחות בתיקון ה־14, הווארד הסביר את כוונתו בביטוי "ובכפוף לשיפוטה" ("and subject to the jurisdiction thereof"):
הוא הדגיש כי הנוסח זהה למעשה לחוק זכויות האזרח של 1866, והבהיר שאין בכוונתו לכלול אינדיאנים החיים בשבטים עצמאים, באומרו:
רוב עמיתיו בסנאט תמכו בגישתו.
הסנאטור רוורדי ג'ונסון הוסיף כי האזרחות ניתנת לכל מי שנולד בארצות הברית להורים הכפופים לשלטונה.
במהלך דיוני ממשל טראמפ בנושא הגירה, ניסו תומכים בהגבלת ההגירה לטעון כי הווארד לא התכוון להעניק אזרחות לילדי זרים שנולדו בארצות הברית.
עם זאת, חוקרים מודרניים (כמו ניל קאטיאל ואיליין וידרה) הדגישו כי הווארד התייחס אך ורק לילדי דיפלומטים זרים, ולא לכל ילדי הזרים, שכן דיפלומטים אינם תושבי קבע ואינם כפופים לחוקי המדינה.
הווארד נפטר בדטרויט ב־2 באפריל 1871, כחודש לאחר סיום כהונתו בסנאט.
לפי הדיווחים, הוא מת כתוצאה מקרע בכלי דם במוח לאחר שהתאמץ יתר על המידה בעת ניסור עץ סמוך לביתו.
הוא נקבר בבית העלמין אלמווד (Elmwood Cemetery) בדטרויט.
בשנת 1866 הוענקה לו תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת ויליאמס.
בשנת 1954 הוצב שלט היסטורי לזכרו במדשאה של הכנסייה הבפטיסטית בעיר הולדתו שאפטסברי, שהפכה מאוחר יותר לבית האגודה ההיסטורית של העיר.
ג'ייקוב ויליאם דייוויס היה חייט רוסי-אמריקאי יהודי אשר אליו מיוחסת המצאת הג'ינס.