tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קורט לינגנס (Kurt Lingens; 1912, דיסלדורף – 1966 או 1967), הוא חסיד אומות העולם מגרמניה.
אביו של קורט לינגנס היה מפקד המשטרה בקלן.
ב-1936 הוא איבד את עבודתו עקב השתייכותו למפלגה הקתולית צנטרום (Zentrum) שהתנגדה באופן מסורתי לנאציזם וכיוון שניסה למנוע את רדיפת הקתולים על ידי האס אה.
על קורט לינגנס נאסר ללמוד באוניברסיטאות בגרמניה בגלל פעילות אנטי פשיסטית כסטודנט.
הוא עבר לווינה, אוסטריה, שם נפגש עם אלה ריינס לינגנס.
כאשר הנאצים סיפחו את אוסטריה, החלו בני הזוג לינגנס לעזור ליהודים.
בני הזוג לינגנס הסתירו בדירתם יהודים בשנים 1941–1942 בעזרת חברים שסיפקו כרטיסי חלוקת מזון.
ב-13 באוקטובר 1942 נעצרו בני הזוג לינגנס על ידי הגסטאפו בעקבות הלשנה.
קורט לינגנס נשלח לחזית הרוסית כעונש על סיועו ליהודים, ובחזית הרוסית נפצע באורח אנוש אך שרד.
לאחר המלחמה עבד לינגנס במרפאת ילדים בווינה.
לאחר מכן היגר לינגנס לארצות הברית, שם עבד כפסיכיאטר.
ב-1980 הכיר יד ושם בבני הזוג קורט ואלה לינגנס כחסידי אומות העולם.
קורט סמואל וייל הוא מוזיקאי אמריקאי הידוע בשל קטעי הסולו שלו וחברותו לשעבר בלהקת האינדי רוק The War on Drugs.
הן בהקלטות סטודיו והן במהלך הופעות חיות מתלווה אל וייל להקת הגיבוי שלו, The Violators, שכוללת את ג'ס טרבוויץ' ורוב לאקסו (כל אחד מהם מנגן בכמה כלי נגינה) ואת וינס נודו (מתופף).
וייל, שהושפע בתחילת דרכו מאמנים כמו פייבמנט, ברוס ספרינגסטין, ניל יאנג, טום פטי וג'ון פאהי , החל את הקריירה המוזיקלית שלו ביצירת מוזיקת לו-פיי ביתית, תוך שיתוף פעולה תדיר עם אדם גרנדוסיל בפילדלפיה שבפנסילבניה.
בהמשך ייסד הדו להקת אינדי רוק בשם "The War on Drugs".
וייל עזב את הלהקה ב-2008, עם צאת אלבום הסטודיו הראשון, Wagonwheel Blues.
וייל התרכז בקריירת הסולו שלו והוציא שני אלבומים, Constant Hitmaker (2008) ו-God Is Saying This to You...
(2009), לפני שחתם בחברת הקלטות במאי 2009, והוציא את האלבום Childish Prodigy עוד באותה השנה.
בשנת 2011, שחרר וייל את אלבום הסטודיו הרביעי שלו, Smoke Ring for My Halo, שהגדיל משמעותית את חשיפתו וקיבל שבחים ממספר הוצאות מוזיקליות.
ב-2013 הוציא וייל את אלבום הסטודיו החמישי שלו, Wakin on a Pretty Daze, שקיבל ביקורות חיוביות רבות.
בגיל 14, קיבל וייל בנג'ו מאביו.
וייל העיר "סוג של העדפתי שזו תהיה גיטרה.
אז אני סוג של ניגנתי בזה כאילו זו גיטרה בכל מקרה.
התעניינתי מאוד (באותה תקופה) בכתיבת לחנים פשוטים, ובהקלטות.
די ידעתי שאני הולך לעשות מוזיקה באותה תקופה".
וייל החל בכתיבת שירים תוך שימוש בבנג'ו, ותיאר את השיר הראשון שכתב כ"שיר בדיחה.
זו הייתה מוזיקה טובה; ידעתי את כל האקורדים, אבל אז הייתי מצטט מתוך סרטים מצוירים בתור מילות השיר.
ראיתי את הסרט המצויר הזה של סופרמן ולקס לות'ר...
זה היה סרט מצויר ממש טיפשי, אבל זה היה השיר שלי, 'You Made All My Hair Fall Out'".
שלוש שנים מאוחר יותר, וייל הקליט לראשונה במתכונת "ייצור המוני", בגיל 17. הוא הושפע מלהקות ואמנים כמו פייבמנט ובק ומחברת התקליטים Drag City.
בעודו עובד על ההקלטות הביתיות שלו, עבד קורט כנהג מלגזה בין השנים 2000 ל-2002.
ב-2003, לאחר שהות בת שנתיים בבוסטון, חזר וייל לעיר מגוריו הקודמת בפילדלפיה והחל בשיתוף פעולה עם המוזיקאי וכותב השירים אדם גרנדוסיל.
בשנת 2005 ייסד הצמד את להקת האינדי-רוק The War on Drugs.
על יחסיו עם גרנדוסיל אמר וויל: "בעיקרון אנחנו חברים טובים.
הוא גיבה אותי בלהקה שלי, אז חשבתי שאני אחזיר טובה".
כשהוא התחיל לעבוד על המוזיקה שלו, וויל וגרנדוסיל הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, Wagonwheel Blues, בשנת 2008 ויצאו לסיבוב הופעות כדי לקדמו.
באותה תקופה, שוחרר אלבום הסטודיו הראשון של וויל, Constant Hitmaker, וכתוצאה החליט וויל לעזוב את הלהקה ולהתרכז בקידום קריירת הסולו שלו.
למרות עזיבתו של וויל, נשאר גרנדוסיל חבר בלהקת הגיבוי שלו, The Violators.
גרנדוסיל הגיב על כך: "מעולם לא הייתה, למרות ההנחות של עיתונאים עצלנים, כל סוג של מריבה או כעס".
באפריל 2009 יצא אלבומו השני של וויל "God Is Saying This to You...".
האלבום הוא אוסף מהקלטותיו הביתיות של וויל וכולל הקלטות ישנות עוד מ-2003. בעת יציאת האלבום, וויל כבר הקליט אלבום סטודיו נוסף, Childish Prodigy, אותו הגדיר וויל כ"ללא ספק פחות מוזיקת לו-פיי" מאשר אלבומיו הקודמים.
לאחר שיווק ההקלטה לכמה חברות תקליטים שונות, וויל חתם ב-Matador Records במאי 2009.
Childish Prodigy, שכלל הקלטות של וויל עם להקת הליווי The Violators, שוחרר ב-6 באוקטובר 2009 והגדיל משמעותית את כמות האנשים שהתוודעו למוזיקה של וויל.
הוא שובץ כמופע פתיחה עבור הלהקות דינוזאור ג'וניור ו-Fucked Up, וכן עבור תרסטון מור.
וייל הוציא את אלבומו הרביעי, Smoke Ring for My Halo, בשנת 2011 וקיבל ביקורות חיוביות.
האלבום הגיע לשיאו בדירוג למקום 154 ברשימת Billboard 200 (הכוללת את 200 האלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית בדירוג המגזין Billboard) ודורג גבוה בהרבה רשימות סוף-שנה.
מאוחר יותר באותה שנה הוציא וויל מיני אלבום בשם "So Outta Reach" והופיע באלבום הסטודיו השני של להקת The War on Drugs, Slave Ambient.
זמן קצר לאחר שחרור Smoke Ring for My Halo, גיטריסט הליווי של להקת The Violators, אדם גרנדוסיל, עזב את הלהקה כדי להתרכז ב-The War on Drugs בלבד.
האלבום Wakin on a Pretty Daze יצא ב-9 באפריל 2013 וקיבל ביקורות חיוביות.
ללהקת הליווי הצטרף המתופף וינס נודו (מלהקת Priestess) לאחר שהופיע בשני שירים מהאלבום.
סטיב גאן הצטרף גם הוא ללהקת הליווי כ"Violator-עוזר" במהלך סיבובי ההופעות במאי 2013.
קורט וייל תכנן להופיע בישראל, במועדון הבארבי, ב-12 באוגוסט 2014, אך ההופעה בוטלה עקב המצב הביטחוני לאחר מבצע צוק איתן.
להקת הליווי של וייל, The Violators, מלווה אותו הן במהלך הופעותיו והן במהלך הקלטותיו בסטודיו.
ג'ס טרבוויץ' - גיטרות, גיטרת בס, סקסופון (2006 עד היום)
רוב לאקסו - גיטרות, גיטרת בס, קלידים, מגוון כלים (2011 עד היום)
וינס נודו - תופים, הקשה (2013 עד היום)
רוברט רובינסון - הקשה, גיטרה, אפקטים
וייל חי בפנסילבניה עם אשתו ושתי בנותיו.
במהלך קמפיין הבחירות של שנת 2020 וייל הביע בפומבי את תמיכתו במועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ו ביידן.
קורט לנדאואר היה שחקן כדורגל יהודי-גרמני, שכיהן בשלוש תקופות שונות, כנשיא קבוצת הכדורגל באיירן מינכן, סך הכל במשך כעשרים שנה, הזמן הרב ביותר בו כיהן מישהו בתפקיד זה אי פעם.
לנדאואר נולד בפלנאֵג (Planegg) מערבית למינכן למשפחה יהודית עשירה.
בשנת 1901 הצטרף לבאיירן מינכן כשחקן.
הוא עזב ללוזאן, שם התמחה כבנקאי, אך בשנת 1905 שב לבאיירן מינכן ושימש כשוער.
בשנת 1913 נבחר לכהן בתור נשיא המועדון, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, תמה תקופת כהונתו הראשונה.
במלחמה שירת לנדאואר כחייל בצבא גרמניה.
על שירותו זכה בעיטור צלב הברזל (דרגה 2).
לאחר המלחמה שב לנדאואר למינכן ונבחר לתקופת כהונה שנייה בתור נשיא המועדון, תפקיד בו כיהן עד 1933, להוציא כשנתיים, בין 1921–1922. בתקופת כהונתו זכתה באיירן מינכן באליפות הראשונה בתולדותיה, כשניצחה את איינטרכט פרנקפורט במשחק הגמר של 1932. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה אולץ לנדאואר להתפטר ממשרתו, ב-20 במרץ 1933.
ב-10 בנובמבר 1938, יום לאחר פרוץ פרעות ליל הבדולח ביהודים, נעצר לנדאואר ונכלא במחנה הריכוז דכאו.
בזכות שירותו בצבא במלחמת העולם הראשונה שוחרר מדכאו לאחר 33 ימי מעצר.
בזכות חברי המשפחה שחתמו לו ערבות בפני הרשויות השווייצריות, הצליח ב-15 במרץ 1939 לצאת מגרמניה לז'נבה, שם חי כפליט.
כל אחיו להוציא אחד נרצחו בשואה.
בשנת 1940, כשמלחמת העולם השנייה כבר בעיצומה שיחקה באיירן מינכן במשחק ידידות בז'נבה נגד נבחרת שווייץ בכדורגל.
שחקני באיירן מינכן זיהו את לנדאואר ביציע, בין הצופים ולמרות החשש לנוכח היותו יהודי, הם ניגשו לברך את מנהלם לשעבר.
הם אכן זכו עקב כך לאזהרת הגסטפו, שסוכניו היו מודעים לאירוע, אך בסופו של דבר לא ננקטו נגדם אמצעים נוספים.
לאחר המלחמה, ביוני 1947 שב לנדאואר למינכן ומונה לכהונה שלישית בתור נשיא מועדון הכדורגל של באיירן מינכן.
בשנת 1951 נבחר מחליפו והוא פרש מהתפקיד.
בשנת 1955 נישא למריה באומן, נוצריה פרוטסטנטית שעבדה בבית הוריו כמנהלת משק הבית משנת 1927 והייתה צעירה ממנו ב-15 שנים.
חליפת המכתבים בין השניים בזמן שהותו של לנדאואר בשווייץ נמסרה לידי הקהילה היהודית במינכן לאחר מותו.
לנדאואר נפטר בשנת 1961 במינכן.
נטמן בבית העלמין היהודי החדש במינכן.
באוקטובר 2013, 52 שנים לאחר מותו מינתה באיירן את לנדאואר לנשיא הכבוד שלה, האדם השני בלבד בתולדותיה, שזכה לתואר זה.
מועדון הספורט היהודי "מכבי מינכן" קרא את אחד המגרשים על שמו ועורך כל שנה טורניר על שמו.
בדצמבר 2015 קרא מועדון באיירן מינכן רחבה לפני אליאנץ ארנה, אצטדיון הקבוצה, על שמו.
בשנת 2010 הופק הסרט התיעודי "Kick it like Kurt" בעזרת המרכז לתיעוד הנאציזם במינכן על פועלו של לנדאואר ומועדון הכדורגל באיירן מינכן בתחילת המאה ה-20.
"Landauer–Der Präsident", סרט טלוויזיה גרמני משנת 2014 על חייו.
קורט שוברט היה חלוץ ונושא הדגל בלימודי יהדות באוניברסיטת וינה, אוסטריה, ומייסד המוזיאון היהודי הראשון באוסטריה באייזנשטדט.
היה בין בוניה מחדש של אוניברסיטת וינה אחרי מלחמת העולם השנייה.
שוברט נולד בווינה בשנת 1923. בגיל 15, לפני סיום בית הספר התיכון הוא חווה את כניסת הנאצים לווינה.
בגלל מחלת האסתמה הקשה שממנה סבל, לא גויס לצבא ולכן החל את לימודיו באוניברסיטה.
התנגדותו למשטר הנאצי, ורדיפות היהודים הביאו אותו כמחאה ללמוד שפות שמיות עתיקות באוניברסיטת וינה.
שוברט, הקתולי הדתי האדוק, למד אכדית, עברית תנ"כית, וסורית.
הצליח ללמוד באמצע מלחמת העולם השנייה לימודי עברית.
בשנת 1944 סיים דוקטורט בנושא מדיניות החוץ של המלך חמורבי.
במלחמת העולם השנייה, בהיותו פקח אזרחי להתקפות אוויריות, הוא הצליח להציל את הספרייה העשירה של בית המדרש הרבני בבית הכנסת טמפלגאסה בווינה, על ידי הסתרת הספרים הנדירים במרתף באוניברסיטה.
שוברט הופקד על העברת הארגזים לארץ, והגיע איתם בערב פסח 1949 באניית העולים "גלילה".
בזמן המלחמה הוא היה פעיל במספר תנועות התנגדות אוסטריות קתוליות.
עם שחרור וינה, ביקש שוברט וקיבל אישור מהמפקד הרוסי לפתיחה מחדש של אוניברסיטת וינה.
באפריל 1945 הוא נשא את הרצאתו הראשונה אחרי המלחמה, "עברית למתחילים".
נושא בעל משמעות סמלית מיד אחרי המלחמה.
הוא ייסד מכון ללימודי יהדות באוניברסיטת וינה, במסגרת הפקולטה למזרחנות.
שוברט לימד עברית ויהדות, התמחה בעברית מודרנית, ארמית, תלמוד, וביקר בארץ לעיתים מזומנות.
עד פרישתו הוא היה המנהל וראש המכון, והקדיש את כוחו וזמנו לביסוס והרחבת מחקריו.
גם אחרי פרישתו המשיך את עבודתו האקדמית, והצליח להיות מורה וחוקר במשך 60 שנה.
הרעיון המנחה של מחקריו היה "מדע היהדות"- הוא ניסה ליצור קשרים מתחילת התנ"ך ועד ההווה במחקר נרחב שהסתמך על היסטוריה יהודית, ספרות, דת, ציונות, הקשר עם כתבי הקודש והשפעת היהדות על תחילת הנצרות.
זה גם מה שהוא לימד, וסירב להיצמד לנושאים מבודדים.
בהקשר זה ראה חשיבות בכתבים עתיקים, היה המפרסם הראשון בגרמנית את נושא מגילות קומראן.
הוא פרסם שני ספרים על המגילות, ועסק בנושא שנים רבות.
הוא היה בקשר לנושא זה הרבה קשרים עם חוקרים.
החל משנת 1970, יחד עם אשתו המנוחה, דר' אורסולה שוברט, עסק רבות בנושא האמנות היהודית בימי הביניים.
בשנת 1972 הוא ייסד את המוזיאון היהודי הראשון באוסטריה (ובעולם דובר הגרמנית) אחרי המלחמה.
זהו המוזיאון היהודי בעיר אייזנשטד.
המוזיאון הוקם בבית ורטהיימר, ששימש כבית הקהילה עד השואה.
המוזיאון נפתח ב-1982 עם תערוכה מקיפה שנקראה "1000 שנות יהדות אוסטריה".
הוא גם פעל להקמת מוזאונים דומים בגרמניה.
שוברט ייסד והיה פעיל קבוע בדיאלוג הנוצרי - יהודי שבו ראה כלי חשוב למניעת אנטישמיות.
הוא התפרסם בעולם, אך בעיקר באירופה דוברת הגרמנית, ובאוסטריה, הוא היה מורה, ואישיות ציבורית מוערכת שתרם לפתיחת אוניברסיטת וינה מיד אחרי המלחמה, תרם לניצחון על האנטישמיות, ולהעמקת הדיאלוג בין יהדות לנצרות.
האקדמיה האוסטרית למדעים Österreichische Akademie der Wissenschaften ערכה טקס לזכרו ולזכר אשתו בינואר 2016 .
הטקס נערך בשיתוף המרכז ללימודי יהדות בצ'כיה המרכז לאמנות יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת פרייבורג ואוניברסיטת וינה.
בטקס הודגש שיתוף הפעולה בין שני בני הזוג במחקר ציורי הקיר בבית הכנסת בדורה אירופוס (כיום בסוריה) לבין הציורים בקטקומבה Via Latina ברומא.
1978 – אות השירות למען השחרור של אוסטריה
1982 – פרס העיר וינה לחינוך עממי
1987 – חבר כבוד באקדמיה האוסטרית למדעים (מחלקה פילוסופית- היסטורית).
1988 – דוקטור לשם כבוד יחד עם אורסולה שוברט, אוניברסיטת פרייבורג, שווייץ.
1990 – פרופסור כבוד של אוניברסיטת וינה.
1998 – "אות הזהב הגדול" איחוד הקהילות היהודיות באוסטריה.
2004 – חבר כבוד וסנטור כבוד של אוניברסיטת וינה.
2006 – פרס -ICCJ פרס סר זיגמונד שטרנברג, קרן בינלאומית לשיתוף פעולה נוצרי- יהודי.
קורט פון המרשטיין-אקוורד , היה גנרל גרמני (גנרל-אוברסט) ששימש כמפקד העליון של הרייכסווהר, צבאה של רפובליקת ויימאר.
התנגד בגלוי לאדולף היטלר והמשטר הנאצי.
פון המרשטיין-אקוורד נולד ב-26 בספטמבר 1878 בהינריכסהאגן שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, במשפחת אצולה שיצאו ממנה כמה קצינים בכירים.
הוריו היו הינו פון המרשטיין-אקוורד, שהיה פקח ראשי בדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ ואידה.
בשנת 1898 התגייס פון המרשטיין-אקוורד לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט הרגלים של המשמר ה-3, שם הכיר את קורט פון שלייכר.
בשנת 1907 התחתן עם מריה, בתו של ולטר פון ליטוויץ.
במלחמת העולם הראשונה מילא תפקידי מטה באגף האפסנאות, בקורפוס המילואים השמיני ובמטה הכללי .
לאחר המלחמה נשאר ברייכסווהר ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1920 התנגד לפוטש של קאפ ונשאר נאמן לממשלה.
בשנת 1930 מונה לראש מפקדת הצבא, התפקיד הגבוה ביותר בזרוע היבשה.
בתפקידו זה תכנן את הגדלת הצבא וחימושו.
קורט פון המרשטיין-אקוורד היה אחד המתנגדים החריפים והעקביים ביותר לאדולף היטלר בתוך הצבא הגרמני.
כבר בדצמבר 1932, טרם עליית הנאצים לשלטון, הבהיר להיטלר באופן אישי וחד-משמעי שאם ינסה לתפוס את השלטון באופן לא חוקי, הוא יורה לירות בו ובאנשיו.
במקביל, ניסה המרשטיין להפעיל את השפעתו על הנשיא הינדנבורג כדי למנוע את מינויו של היטלר לקנצלר, מתוך חשש עמוק לעתידה של גרמניה תחת הנהגתו.
התנגדותו הגלויה וזלזולו המופגן בנאצים הובילו לסיום כהונתו כמפקד צבא היבשה.
הוא סיים את תפקידו ב-31 בינואר 1934. עם פרישתו הועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
המרשטיין לא נרתע גם לאחר פרישתו.
בעקבות רצח חברו הקרוב, הקנצלר לשעבר קורט פון שלייכר, ב"ליל הסכינים הארוכות", הוא המרה את איסור האס אס על קצינים להשתתף בלוויה, מעשה שנתפס כהתרסה ישירה נגד המשטר.
גם במהלך שנות המלחמה המשיך המרשטיין לפעול בתוך חוגי ההתנגדות הגרמנית.
הוא היה מעורב בתוכניות להפלת היטלר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוחזר לשירות ומונה למפקד "פלגת הארמייה A" שהוצבה לאורך "קו זיגפריד" בחזית המערבית.
במסגרת תפקידו, הוא שלח להיטלר מספר הזמנות לבקר במטהו כדי "לעמוד מקרוב על מצב הביצורים".
בפועל, המרשטיין תכנן לנצל את הביקור כדי לעצור את היטלר, או לחסל אותו, והצהיר בפני מקורביו כי "תאונה גורלית תתרחש" במהלך הסיור.
היטלר, שהיה חשדן כלפי הגנרל, סירב להזמנות, והוא פוטר פחות מחודש לאחר תחילת הקרבות.
בשנת 1942, התגלה בגרונו גידול סרטני שהתפשט מתחת לאוזנו השמאלית.
בתחילה סירב פון המרשטיין לקבל טיפול רפואי, וכאשר פנה לבסוף לרופאו, התברר כי המחלה כבר הגיעה לשלב חשוך מרפא.
ניסיון לבלום את התפשטות הגידול באמצעות הקרנות גרם לו לכאבים עזים ולסבל רב, מה שהוביל אותו להחלטה להפסיק את הטיפולים ולבלות את ימיו האחרונים בביתו שבברלין.
ב-16 באפריל 1943 שקע פון המרשטיין בתרדמת, וכעבור שבוע, ב-24 באפריל, הלך לעולמו.
בני משפחתו, שהיו שותפים להתנגדותו לנאציזם, ביקשו למנוע את ביזויו של ארונו בכיסוי דגל צלב הקרס.
לשם כך, הם דחו את ההצעה ללוויה ממלכתית צבאית ובחרו לקבור אותו בטקס צנוע ומשפחתי בשטיינהורסט.
זר תנחומים רשמי שנשלח באופן אישי על ידי אדולף היטלר הושאר על ידי בני המשפחה ברכבת התחתית בברלין, בטענה שנשכח בהיסח הדעת.
מטריצת הפיקוד של קורט פון המרשטיין-אקוורד
ב"מטריצת הפיקוד" או "מטריצת פון המרשטיין" הוא סיווג את הקצינים לארבעה סוגים:
חכם ועצלן: מתאים לתפקידי פיקוד עליון.
הוא בעל בהירות המחשבה והחוסן הנפשי, הנחוץ להחלטות קשות.
מחפש את הדרך הפשוטה והיעילה ביותר לפתור בעיות.
חכם וחרוץ: מתאים לתפקידי מטה.
טיפש ועצלן: ניתן להשתמש בו למשימות פשוטות, הוא לא מזיק.
מייצג 90% מהקצינים, אשר מתאימים לפעילויות שגרתיות.
טיפש וחרוץ: הסוג המסוכן ביותר.
לפי המרשטיין, יש לפטר אנשים כאלה מיד, כי הם יגרמו לאסונות מתוך יוזמה חסרת היגיון.
המודל מוסיף לשמש ככלי לניתוח סגנונות ניהול ומנהיגות.
למרות שמיוחס ברוב המקורות ההיסטוריים לפון המרשטיין-אקוורד, ישנם המייחסים את המטריצה הזו גם לגנרלים גרמנים אחרים כמו אריך פון מאנשטיין או הלמוט פון מולטקה הזקן.
במהלך 1942 החל להתפשט אצל פון המרשטיין-אקוורד סרטן הגרון מתחת לאוזנו השמאלית, בתחילה הוא סירב לקבל טיפול רפואי, ולבסוף כשניגש לרופאו, התברר שכבר לא נותר מה לעשות.
ניסיון לטפל מחלה על ידי הקרנות, גרם לו לכאבים ולאי נוחות, ובשל כך הפסיק את הטיפול.
פון המרשטיין-אקוורד חי בביתו שבברלין כשהוא סובל מהמחלה, עד שב-16 באפריל 1943 שקע בתרדמת, ושבוע לאחר מכן ב-24 באפריל מת.
כדי למנוע את כיסוי ארונו בדגל צלב הקרס, החליטה משפחתו להימנע מלוויה ממלכתית, וקברה אותו בשטיינהורסט בטקס צנוע.
המשפחה השאירה זר תנחומים שנשלח במיוחד על ידי היטלר ברכבת התחתית בברלין, וטענה כי נשכח.
פון המרשטיין-אקוורד היה אוונגלי ונישא ב-1907 למריה פון ליטוויץ, ילידת 1886, קתולית.
אחיה היה הגנרל שמילו פון ליטוויץ.
לבני הזוג נולדו שבעה ילדים: ארבע בנות ושלושה בנים.
בנותיו, מריה ("מארי-לואיז") והלגה, היו חברות בשירות החשאי של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית ופעלו כמרגלות עבור ברית המועצות.
הן העבירו מידע רגיש מהמטה הכללי של הצבא, בו שירת אביהן, לידי הסובייטים.
האחות השלישית, מריה תרזה, הייתה פעילה אנטי-נאצית שסייעה להבריח יהודים מגרמניה בשנים הראשונות של המשטר, תוך שימוש ברשימות שסיפק לה אביה על יהודים המיועדים לגירוש.
היא נישאה לג'ון פאשה, שהיה ממוצא יהודי בחלקו, והם נמלטו ליפן ומשם לארה"ב.
בניו, לודוויג וקונרד, שניהם קצינים בוורמאכט, היו פעילים בקשר העשרים ביולי 1944. לאחר כישלון הקשר, הנאצים הפעילו את עקרון ה"זִיפְּנהָאפְט" (), ענישה קולקטיבית של בני משפחה.
אחיהם הצעיר פרנץ, שהיה תאולוג ונמנה עם מייסדי ארגון המתנדבים הגרמני "אות הכפרה והשלום" נעצר על ידי הגסטפו בברלין.
לודוויג וקונרד הצליחו להימלט והוכרזו כעריקים.
האם מריה והבת הצעירה הילדגרד נשלחו למחנה הריכוז בוכנוואלד, בתת-מחנה ייעודי לבני משפחה של קושרים.
עם התקדמות בעלות הברית, הן פונו מהמחנה והועברו במסע דרומה דרך בית הסוהר ברגנסבורג, מחנה הריכוז דכאו, אינסברוק ודרום טירול.
שם, הן הגיעו למלון פרגסר וילדזה (Pragser Wildsee) שלצד אגם בראייס, כחלק מקבוצה של 139 אסירים "מיוחסים".
אנשי האס אס תכננו להוציאם להורג, אולם האירוע הסתיים באופן יוצא דופן כאשר יחידת וורמאכט הגנה על האסירים.
ב-30 באפריל 1945 הוכרזו האסירים כחופשיים בחסות הוורמאכט, וב-4 במאי 1945 הם הועברו רשמית לידי הצבא האמריקאי ב-4 במאי 1945, ימים ספורים לפני כניעת גרמניה הנאצית.
גנרל קורט פון טיפלסקירך היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון טיפלסקירך נולד ב-9 באוקטובר 1891 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, למשפחת אצולה פרוסית.
בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-3 (המלכה אליזבת).
במלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המערבית, ובספטמבר נפל בשבי הצרפתי.
לאחר שחרורו מהשבי בסיום המלחמה, הועלה פון טיפלסקירך ב-3 בספטמבר 1919 לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף פון טיפלסקירך לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
באביב 1920 מונה פון טיפלסקירך למפקד פלוגה 4 ברגימנט הרגלים ה-9 (הפרוסי), וב-1 באפריל 1924 מונה לקצין מטה במשרד המלחמה.
ב-1 באוקטובר 1926 הועבר לרגימנט הפרשים ה-14, וב-1 באפריל 1927 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-3 של הרייכסווהר.
ב-1 בפברואר 1930 הועלה לדרגת מיור, ומונה שוב לקצין מטה במשרד המלחמה.
ב-1 בפברואר 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט ה-5 (הפרוסי).
ב-1 במרץ 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-27. ב-6 באוקטובר 1936 מונה פון טיפלסקירך לראש המחלקה במשרד המלחמה, ובשנת 1938 מונה לראש המחלקה בOKH.
ב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-10 בנובמבר 1938 מונה לקצין האפסנאות הראשי בOKH.
עם פרוץ המלחמה היה פון טיפלסקירך קצין האפסנאות הראשי ב-OKH, וב-1 ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-1 בינואר 1941 מונה למפקד הדיוויזיה ה-30, ופיקד עליה במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס ה-10 במסגרת הארמייה ה-16, וב-22 בנובמבר 1941 קיבל על פעולותיו את צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-27 באוגוסט 1942 הועלה פון טיפלסקירך לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה לקצין קישור בארמייה האיטלקית השמינית.
ב-18 בפברואר 1943 מונה פון טיפלסקירך למפקד הקורפוס ה-12 שהיה חלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-5 במאי 1944 מונה בנוסף כמפקד זמני של הקורפוס ה-2, שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון.
ב-5 ביוני 1944 מונה למפקד הארמייה הרביעית שהייתה חלק מקבוצת ארמיות מרכז.
ב-22 ביוני 1944 פתחו הרוסים במבצע בגרטיון על כוחות קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, ועל הארמייה הרביעית בראשות פון טיפלסקירך הוטל להגן על אזור מוגילב.
עקב התפוררות הארמייה ביקש פון טיפלסקירך אישור נסיגה, אך האישור ניתן מאוחר מידי, ורוב כוחות הארמייה נלכדו באזור מינסק, ונלקחו בשבי הרוסי.
ב-18 ביולי 1944 נפצע פון טיפלסקירך בהתרסקות מטוס, ופרש מתפקידו.
לאחר החלמתו ב-31 באוקטובר 1944 מונה למפקד הארמייה הראשונה בחזית המערבית, וב-12 בדצמבר מונה למפקד הארמייה ה-14 בחזית האיטלקית.
ב-27 באפריל 1945 מונה פון טיפלסקירך למפקד הארמייה ה-21 שלחמה בברנדנבורג ובמקלנבורג, וב-29 באפריל מונה למפקד קבוצת ארמיות ויסלה.
פון טיפלסקירך לקח את התפקיד בחוסר רצון, והחל במשא ומתן עם כוחות בעלות הברית, וב-2 במאי 1945 נכנע בראש חייליו לכוחות האמריקניים.
פון טיפלסקירך שוחרר מהשבי בינואר 1948. לאחר שחרורו כתב כמה ספרים על מלחמת העולם השנייה, וב-9 במאי 1957 מת בלינבורג באופן פתאומי, והוא בן 65 שנים.
גנרל קורט פון דר שבאלרי היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון דר שבאלרי נולד ב-23 בדצמבר 1891 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, לאביו הנס פון דר שבאלרי שהיה גנרל מיור בצבא הגרמני הקיסרי.
בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-5, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה בסתיו 1914 הועבר לרגימנט המילואים של הגרנדירים ה-262, וביולי 1915 נפצע במהלך הקרבות.
ב-11 באוגוסט 1915 הועלה לדרגת אובר לויטננט, ובסתיו 1915 חזר להילחם במסגרת הרגימנט ה-262. בסוף 1916 מונה לשליש בחטיבת הלנדווהר ה-34, וב-20 בספטמבר 1918 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף פון דר שבאלרי לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1931 הועלה לדרגת מיור, ובינואר 1932 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-6 של הרייכסווהר.
ב-1 באוגוסט 1933 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 בספטמבר 1933 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-17. ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-38, וב-1 ביולי 1935 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-6 באוקטובר 1936 הפך הרגימנט שבפיקודו לרגימנט הרגלים ה-87, וב-12 באוקטובר 1937 מונה לראש אגף 10 בOKH.
ב-15 באוגוסט 1938 מונה לראש המחלקה המרכזית בOKH, וב-1 במרץ 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 בדצמבר 1939 מונה פון דר שבאלרי למפקד הדיוויזיה ה-83, ופיקד עליה במהלך המערכה על צרפת כחלק מהקורפוס ה-8 במסגרת הארמייה הרביעית, ובשלב השני כחלק מהקורפוסים ה-4, וה-44 במסגרת הארמייה השישית.
במהלך המערכה על צרפת נהרג בנו היחיד הנס-רודולף פון דר שבאלרי.
ב-10 בדצמבר 1940 מונה פון דר שבאלרי למפקד הדיוויזיה הקלה ה-99, וב-1 בינואר 1941 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
במהלך מבצע ברברוסה פיקד פון דר שבאלרי על הדיוויזיה שבפיקודו שהייתה בתחילה בעתודת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן חלק מהקורפוסים ה-17 וה-29 במסגרת הארמייה השישית.
ב-23 באוקטובר 1941 קיבל פון דר שבאלרי על פעולותיו את צלב האבירים של צלב הברזל, וב-28 בדצמבר 1941 מונה למפקד הקורפוס ה-59 שהיה חלק מהארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות D.
ב-1 בפברואר 1942 הועלה פון דר שבאלרי לדרגת גנרל חיל הרגלים, ובמהלך החודש הועבר הקורפוס לחזית המזרחית, והועמד תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השלישית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז.
במאי 1942 הועמד הקורפוס בעתודת קבוצת ארמיות מרכז, וב-26 ביוני 1942 פרש פון דר שבאלרי לחופשה קצרה, וקרל הילפרט החליפו בתפקיד עד ה-25 ביולי.
ב-17 בינואר 1943 פרש פון דר שבאלרי לחופשה קצרה, ואריך ברנדנברגר החליפו בתפקיד עד ה-15 במרץ.
בפברואר הועמד הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השלישית, ובאוקטובר הועמד הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ולחם במבצע דנייפר-קרפטי, ובקרבות סביב קייב.
על פעולותיו בקרבות קיבל פון דר שבאלרי ב-19 בדצמבר 1943 תוספת עלי אלון לצלב האבירים של צלב הברזל, וב-8 בפברואר 1944 פרש מתפקידו, והועבר לעתודת המילואים.
ב-2 ביוני 1944 מונה פון דר שבאלרי למפקד הארמייה הראשונה בדרום צרפת, ופיקד עליה במהלך הקרבות הקשים בלורן בקיץ 1944. ב-5 בספטמבר 1944 פרש פון דר שבאלרי מתפקידו, והועבר לעתודת המילואים.
ב-31 בינואר 1945 פרש פון דר שבאלרי לביתו, וב-18 באפריל 1945 נעלם פון דר שבאלרי ליד קולברג שבפומרניה.
גנרל קורט ליבמן (בגרמנית Curt Liebmann; 29 בינואר 1881 – 2 ביולי 1960) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על ארמייה בתחילת מלחמת העולם השנייה.
ליבמן נולד ב-29 בינואר 1881 בקובורג שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, לאביו קונרד ליבמן שהיה גנרל בצבא הפרוסי.
בשנת 1889 התגייס ליבמן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-88 (נסאו ה-2), ובשנת 1901 הועבר לרגימנט הרובאים ה-90 (הדוכסות הגדולה מקלנבורג-שוורין).
ליבמן לחם בשורות הרגימנט במלחמת העולם הראשונה, וב-28 בדצמבר 1916 הועלה לדרגת מיור.
לאחר המלחמה נשאר ליבמן ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בינואר 1922 הועלה ליבמן לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באפריל 1922 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-1 (הפרוסי).
ב-1 בספטמבר 1924 מונה לקצין מטה במשרד המלחמה, וב-1 בפברואר 1926 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 במרץ 1928 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-5 (הפרוסי), וב-1 באוקטובר 1929 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 במרץ 1930 מונה לראש מטה קבוצת הארמייה השנייה, וב-1 באוקטובר 1931 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-1 בדצמבר 1931 מונה למפקד הדיוויזיה ה-5 של הרייכסווהר, וב-1 באוגוסט 1934 הועבר שוב למשרד המלחמה בברלין.
ב-1 באפריל 1935 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-1 באוקטובר 1935 מונה למפקד האקדמיה הצבאית.
ב-30 באפריל 1939 פרש לביתו, אולם חזר לשירות עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה מונה ליבמן למפקד הארמייה החמישית.
לאחר המערכה בפולין פורקה הארמייה, וליבמן מונה למפקד מפקדת משמר הגבולות מרכז, אשר הוקמה על בסיס מטה הארמייה.
בסוף אוקטובר 1939 פרש ליבמן מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, ובסוף המלחמה נפל בשבי הבריטי.
באביב 1947 שוחרר ליבמן מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר ליבמן בהולצמינדן, עד למותו ב-2 ביולי 1960.
קורט ריינהרד ; היה חסיד אומות העולם מאוסטריה.
ריינהרד היה קצין צבא, מהנדס חשמל וצלם חובב.
בעת שירותו בצבא גרמניה הוצב ריינהרד בן ה-29 בטרנוב שבפולין, הכבושה בידי גרמניה, כעוזר מנהל השכר שם.
מאחר שהיה חובב צילום, נכנס ריינהרד לחנות המצלמות וצרכי הצילום Tumfoto שבעיר שם פגש את אליעזר תום, יהודי שהיה בעל המקום.
ריינהרד ביקר פעמים רבות בביתו של תום, הביא לו מזון וגם אביזרי צילום מחופשתו בווינה והתיידד עם בני משפחתו.
הוא סייע להם בדרכים רבות נוספות.
סיועו זה היווה עבירה בפולין הכבושה, עבירה שהעונש עליה היה מוות, לו היה נתפס.
בחודש יוני 1940 הועבר ריינהרד לעיר קטוביץ.
בעיר הייתה חנות צילום של יהודי בשם שרף, אשר הוחרמה על ידי הנאצים.
בסיוע של אחד מעובדי החנות, ריינהרד העביר כספים למשפחות שרף ותום שבעיר טרנוב.
בשנת 1941 עזבה יחידתו הצבאית של ריינהרד את טרנוב, והוא הוצב בצרפת הכבושה.
כשהתוודע לתוכנית לגירוש היהודים למחנות ריכוז, שלח מכתב לידידו היהודי בטרנוב ואף נסע לטרנוב מספר פעמים כדי להאיץ בידידיו לברוח ולהכין מסמכים מזויפים.
שתי המשפחות עברו לעיר למברג ושם נעצרו חלק מבני המשפחה.
ביוני 1942 שב ריינהרד לטרנוב, ערב הגירוש של יהודי העיר.
כשעזב את העיר לקח עמו ריינהרד 12 יהודים שלהם מסמכים מזויפים והעביר אותם לקרקוב שם הסתתרו.
לאחר מכן שוחרר ריינהרד מהצבא ועבד בחברת סימנס במינכן.
כששמע על מעצרו של אחד היהודים שהעביר לקרקוב, השיג את שחרורו בטענה שיהודי זה הוא עובד מומחה ואף הצליח להעביר לגרמניה את יתר היהודים שלהם היו מסמכים מזויפים, מכיוון שסבר ששם יהיו בטוחים יותר.
הוא נימק זאת בפני הרשויות הגרמניים בכך שיהודים אלה הם עובדים מומחים שעבודתם דרושה למשק המלחמה של הרייך הגרמני.
כך יכלו היהודים לעזוב את קרקוב באופן חוקי ולהגיע לאזורים שונים בגרמניה, בהם אוסטריה המסופחת.
רובם הגיעו לאזור מגוריו של ריינהרד, בסביבות מינכן.
ריינהרד דאג להעבירם למשימות אחרות אם משימותיהם המקוריות היו קשות מדי, וכשהתחילו הפצצות בעלות הברית על האזור, דאג להעבירם לאזורים כפריים שהיו מרוחקים מההפצצות.
בפעילותו סיכן ריינהרד את חייו והשקיע כסף רב מכספו האישי, בלא לקבל תמורה ובלא לבקש תמורה.
ב-18 בפברואר 1981 הכיר יד ושם בקורט ריינהרד כחסיד אומות העולם.
קורט נידרמאייר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בקרלסרוהה, באיירן מינכן ושטוטגרט בעמדות המגן והקשר.
נידרמאייר שיחק במועדון הנוער של קרלסרוהה, ובשנת 1974 עלה לקבוצה הבוגרת כאשר היה בן 19. בקרלסרוהה שיחק נידרמאייר שלוש עונות והבקיע שלושה שערים ב-30 הופעות.
בשנת 1977 חתם נידרמאייר בבאיירן מינכן ושובץ בתפקיד התקפי יותר.
נידרמאייר שיחק חמש עונות וצבר 145 הופעות, בהן הבקיע 32 שערים.
בתקופתו בבאיירן מינכן זכה נידרמאייר בשתי אליפויות הבונדסליגה ובגביע מקומי אחד.
בשנת 1982, בעונתו האחרונה של נידרמאייר בבאיירן מינכן, העפילה הקבוצה לגמר גביע אירופה לאלופות, והפסידה 1-0 לאסטון וילה, כאשר נידרמאייר נכנס כמחליף.
בקיץ 1982 חתם נידרמאייר בשטוטגרט, עמה זכה באליפות הבונדסליגה בשנת 1984. נידרמאייר שיחק שלוש שנים בשטוטגרט, בהן צבר 73 הופעות והבקיע שבעה שערים.
בשנת 1985 חתם נידרמאייר בפ.צ.
לוקרנו מליגת העל השווייצרית, בה שיחק שתי עונות, צבר 26 הופעות אך לא הבקיע שערים.
בתום חוזהו בלוקרנו, חתם בקבוצת החובבים מועדון ספורט פפולנדורף, ובתום שנה אחת פרש ממשחק פעיל בשנת 1988.
לנידרמאייר הופעה אחת במדי נבחרת גרמניה המערבית, אך הוא מעולם לא שיחק בטורניר גדול.
קורט מאייר היה פושע מלחמה וקצין בוואפן אס אס בדרגת בריגדפיהרר אשר פיקד בין היתר על דיוויזיית האס אס ה-12 במהלך המערכה בנורמנדי.
קורט מאייר נולד ב-23 בדצמבר 1910 בירקסהיים.
בשנת 1930 הצטרף מאייר למפלגה הנאצית, ובשנת 1931 הצטרף לאס אס.
בשנת 1934 הצטרף לדיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה, ובספטמבר 1936 מונה למפקד גדוד הנ"ט הדיוויזיוני, עמו השתתף בסיפוח אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
במהלך מבצע ברברוסה לחם מאייר עם גדודו כחלק מדיוויזיית האס אס ה-1 במסגרת הקורפוס הממונע ה-14, ובשנת 1942 קיבל מאייר את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
בשנת 1943 לחם עם גדודו בקרב חרקוב השלישי, ולאחר מכן מונה למפקד רגימנט בדיוויזיית האס אס ה-12. במהלך הלחימה סביב חרקוב, רצחו חיילי יחידתו של מאייר אזרחים רוסים רבים.
קיימת עדות שכנגד פציעת שני קציני אס אס, הרגו חייליו ב-17 בפברואר 1943 872 אזרחים, ביניהם נשים וילדים, מתוכם 240 נשרפו חיים בכנסייה.
עם פלישת בעלות הברית לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, דיוויזיית האס אס ה-12 ודיוויזיית הפאנצר ה-21 היו הקרובות ביותר לראש הגשר של בעלות הברית, אולם כתוצאה מאי הסכמתו של היטלר לשליחת כוחות השריון, הדיוויזיה נשלחה לחזית רק כמה שעות אחרי הנחיתה הראשונית.
ב-14 ביוני, נהרג פריץ ויט כתוצאה מהפצצה של בעלות הברית, ומאייר ירש אותו כמפקד הדיוויזיה.
ב-19 ביולי הצליחה הדיוויזיה בפיקודו לעצור את התקדמות בעלות הברית במבצע גודווד, ובהמשך השתתפה בניסיון לחלץ את הכוחות הגרמנים שהיו לכודים בכיס פלאז.
כשנכשל הניסיון, התחילה הדיוויזיה בנסיגתה למעבר נהר הסן, ובמהלכו נפל מאייר בשבי.
לאחר המלחמה נשפט מאייר על הריגת אזרחים ברוסיה וחיסול שבויים נורמנדי, ונידון למוות.
לאחר טענות רבות נגד התביעה, הומתק דינו למאסר עולם.
בשנת 1951 הועבר מאייר לכלא צבאי בגרמניה, ובשנת 1954 שוחרר מהכלא.
לאחר שחרורו התגורר מאייר בעיר האגן, והיה חבר באגודת HIAG - ארגון של חברים לשעבר בואפן אס-אס.
בהלווייתו השתתפו 15,000 איש, שבאו לחלוק לו כבוד אחרון.
קורט פון פריטצלוויץ (; 19 בדצמבר 1854 – 19 בפברואר 1935), גנרל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
פון פריטצלוויץ נולד ב-19 בדצמבר 1854, בברלין שהשתייכה לממלכת פרוסיה, להוריו גנרל גוסטב פון פריטצלוויץ וקרולינה לבית פון ורוכם.
בשנת 1907 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-17. בשנת 1911 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד הקורפוס ה-6.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון פריטצלוויץ מפקד הקורפוס ה-6 שהיה חלק מהארמייה הרביעית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות.
בהמשך לחם פון פריטצלוויץ עם הקורפוס שבפיקודו בקרב שמפאן הראשון, בקרב ארטואה השני ובקרב ארטואה השלישי, וקיבל על תפקודו את עיטור הפור לה מריט.
ב-7 בנובמבר 1915 פרש פון פריטצלוויץ לביתו שבפוטסדאם, וב-19 בפברואר 1935 מת, והוא בן 80 שנה.
גנרל קורט פון בריזן (; 3 במאי 1886 – 20 בנובמבר 1941) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון בריזן נולד ב-3 במאי 1886 באנקלאם, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1904 התגייס פון בריזן לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט המשמר ה-2. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון בריזן לשליש רגימנט המילואים ה-15, אך ב-23 באוגוסט 1914 נפצע במהלך הקרבות.
לאחר החלמתו מונה לשליש חטיבת המילואים ה-26, וב-27 בינואר 1915 הועלה לדרגת האופטמן.
בשנת 1916 מונה פון בריזן לקצין מטה בקורפוס ה-4, ובספטמבר 1916 הועבר זמנית אל המטה הכללי של הצבא.
בשנת 1918 מונה פון בריזן לקצין אג"ם בדיוויזיה ה-239, ומילא תפקיד זה עד סוף המלחמה.
על פעולותיו בקרבות קיבל פון בריזן את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון בריזן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במאי 1922 הועלה פון בריזן לדרגת מיור, ומונה לקצין במשמר הגבול בפומרניה.
1 באפריל 1934 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ב-1 במאי 1934 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-69, וב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-4 בפברואר 1938 מונה פון בריזן בעקבות פרשת בלומברג-פריטש למפקד הדיוויזיה ה-30, וב-27 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
עם פרוץ המלחמה היה פון בריזן מפקד הדיוויזיה ה-30, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-10 במסגרת הארמייה השמינית, וב-10 בספטמבר 1939 אף נפצע במהלך הקרבות, ועל כך קיבל ב-27 באוקטובר 1939 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך המערכה על צרפת לחם פון בריזן עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-11 במסגרת הארמייה השישית, וב-1 באוגוסט 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-25 באוקטובר מונה פון בריזן למפקד הקורפוס ה-52, ובמהלך המערכה בבלקן לחם עם הקורפוס כחלק מהארמייה השנייה, ואף לחם עמו במערכה על יוון.
במהלך מבצע ברברוסה לחם פון בריזן עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-17 במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ולחם עמו בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון, וב-20 בנובמבר 1941 נהרג פון בריזן בשעת ביקורו בחזית באזור חרקוב.
אובר-גרופנפיהרר קורט פון גוטברג (; 11 בפברואר 1896 – 31 במאי 1945) היה מפקד בכיר בוואפן אס אס, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה ונודע כפושע מלחמה.
גוטברג נולד ב-11 בפברואר 1896 בעיר קניגסברג שבפרוסיה המזרחית, שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית.
כיום העיר נמצאת בתחומי מחוז קלינינגרד השייך לרוסיה.
משפחתו הייתה משפחת אצולה אשר מוצאה מפומרניה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית כצוער.
הוא נפצע מספר פעמים, ועוטר בשתי דרגות של צלב הברזל.
את המלחמה הוא סיים בדרגת אובר-לויטננט.
הוא שרת ברייכסווהר והוצב בבריגדת ארהארדט.
באפריל 1920 הוא עזב את הרייכסווהר עקב פירוק הבריגדה.
ב-1923 הוא השתתף בפוטש במרתף הבירה שהוביל אדולף היטלר.
ב-1924 חזר לעיר הולדתו וסיים בה את ההכשרה החקלאית שהחל בנעוריו.
ב-1931 הוא הצטרף למפלגה הנאצית וקיבל את מספר החבר 948.753, ובפברואר 1932 הצטרף גם לאס אה בדרגת שטנדרטנפיהרר.
בספטמבר של אותה שנה עבר לאס אס בדרגה נמוכה יותר של שארפיהרר, וקיבל את מספר החבר 45.923.
במהלך 1933 הוא התקדם במהירות בסולם הפיקוד: ב-25 במרץ קיבל קידום לדרגת אובר-שארפיהרר, ב-20 באוקטובר להאופט-שארפיהרר, ב-6 בנובמבר לשטורמשארפיהרר וב-15 בדצמבר לאונטר-שטורמפיהרר.
הוא סייע בהקמת הפלוגות המערכתיות של האס אס (ארגון שקדם לוואפן אס אס).
ב-30 בינואר 1934 הוא הועלה לדרגת שטוּרמבאנפיהרר, וב-20 במרץ לדרגת אוֹבר-שטורמבאנפיהרר.
ב-1936 הוא קיבל פיקוד על רגימנט האס אס ה-46. עם זאת, עוד באותה שנה הוא נהג בשכרות, וכתוצאה מכך נפצע קשה בתאונת דרכים.
היינריך הימלר בעצמו התערב לטובתו, ודאג לממן את עלויות הטיפול והשיקום, ואף שילם מכספו על המכונית שנהרסה (היא לא הייתה של גוטברג).
רגלו השמאלית נקטעה עד הברך.
ב-11 ביולי 1937 הוא כבר יכל לחזור לשירות פעיל, הועלה לדרגת שטנדרטנפיהרר.
הימלר מינה אותה לראש מחלקת הגזע במשרד הגזע והיישוב של האס אס, אשר תפקידו היה לפקח על חייהם האישיים של אנשי האס אס, ובפרט על נישואיהם.
התפקיד לא התאים לגוטברג, שהניסיון הניהולי שלו הוגבל למשק חקלאי, והוא הוחלף במהרה.
ב-30 בינואר 1939 הוא הועלה לדרגת אוברפיהרר.
בקיץ 1939 הוא מונה לראש הסניף של המשרד בפראג, בשטחי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
הניהול הפיננסי של הכספים שתחת אחריותו היה גרוע מאוד, והוביל לעסקאות מפוקפקות, הלוואות פרטיות וחוסר פיקוח על הכפופים לו.
הדבר הוביל לשערורייה בתוך המשרד, ובנובמבר של אותה שנה הוא סולק מתפקידו, ונשלח למעצר בית.
הימלר, שגוטברג היה בן טיפוחיו, התערב לטובתו, ובמשפט שנערך לו נקבע שטעויות עובדתיות גרמו לגוטברג לפעול בצורה מוטעית, והוא שוחרר מהמעצר ב-1 באוקטובר 1940 הוא שוחרר ומונה לראש מחלקת הרכישה במשרד הגזע והיישוב.
ב-20 במרץ 1942 הוא הועלה לדרגת בריגדפיהרר וביוני של אותה שנה מונה למפקד "צוות קרב גוטברג" אשר הוקם כדי להילחם בכוחות הפרטיזנים בשטחי ברית המועצות.
צוות הקרב שלו פעל בשטחי בלארוס, וגוטברג פיתח שיטות משלו להילחם בפרטיזנים אשר היו מבוססות בעיקר על טרור כנגד האוכלוסייה האזרחית.
אזורים שלמים הוכרזו על ידו כאזורי קרבות, וכפרים הותקפו שוב ושוב בטענה שהן תחת שליטת פרטיזנים.
כמו כן היה צוות הקרב שלו מעורב במידה רבה בשואת יהודי בלארוס.
ב-15 ביולי 1943 הוא הועלה לדרגת גרופנפיהרר, וב-1 באוגוסט של אותה שנה הוא הוציא הוראה לאנשיו על פיה "כול שודד, צועני או יהודי יש לראותו כאויב".
ב-7 באוגוסט הוענק לו הצלב הגרמני בזהב.
ב-28 ביוני 1944 פתח הצבא האדום במבצע בגרטיון כנגד קבוצת ארמיות מרכז.
ב-30 ביוני הועלה גוטברג לדרגת אובר-גרופנפיהרר, וצוות הקרב שלו נזרק לקרבות כנגד הסובייטים.
אנשיו השתתפו בקרבות ההגנה סביב מינסק ולידא, ובשני המקרים נסוגו חרף הוראות מפורשות מצד הוורמאכט.
גם במהלך הנסיגה, המשיכו אנשיו לבצע פשעי מלחמה כנגד אזרחי בלארוס.
לאחר מכן הוא נשלח לפקד על הפעילות האנטי-פרטיזנית בצרפת, וב-6 באוגוסט 1944 הוא מונה למפקד קורפוס האס אס ה-12. הקורפוס נכלל בתחילה במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, והוצב בקורלנד כחלק מקבוצת ארמיות מרכז.
לאחר מכן הועבר לחזית המערבית, והוצב בהולנד במסגרת ארמיית הצנחנים הראשונה אשר הייתה חלק מקבוצת ארמיות B.
ב-18 באוקטובר הוא הוחלף בידי קרל מריה דימלובר.
במרץ 1945 הוא מונה בידי הימלר למפקד רשת הרכבות הגרמנית.
עם סיום המלחמה נכנע גוטברג לבעלות הברית.
הוא התאבד במחנה המעצר בפלנסבורג ב-31 במאי 1945 בגיל 49.
גנרל קורט פון גרייף , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון גרייף נולד ב-24 בפברואר 1876 בשטוטגרט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, להיינריך אויגן פון גרייף (1844-1912), שהיה גנרל לויטננט בצבא ממלכת וירטמברג.
בשנת 1894 התגייס פון גרייף לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-126 (וירטמברג ה-8 - פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן), וב-18 באוקטובר 1895 הוא הוסמך כקצין והועלה לדרגת לוטננט.
ב-1 באוקטובר 1903 הוא החל את לימודיו באקדמיה הצבאית, שם הועלה ב-2 באפריל 1905 לדרגת אובר לויטננט.
ב-1 באוקטובר 1910 הוא מונה לקצין מטה בקורפוס ה-17, ובתחילת 1912 הוא מונה למפקד פלוגה בגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-121 (וירטמברג ה-3 - וירטמברג הישנה).
באביב 1914 הוא מונה לקצין אג"ם של הדיוויזיה ה-34, ואף לחם עמה בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה נשאר פון גרייף ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1920 הועלה פון גרייף לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 באפריל 1923 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באוקטובר 1923 הוא מונה לקצין מטה ברגימנט הרגלים ה-13 (וירטמברג), וב-1 באפריל 1925 הוא מונה למפקד הרגימנט.
ב-1 באוקטובר 1926 הוא מונה למפקד הכוחות של וירטמברג, וב-1 בנובמבר 1927 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-28 בפברואר 1928 הוא מונה למפקח הכללי על בתי הספר לנשק, וב-1 ביוני 1929 אף הועלה לדרגת גנרל לויטננט, אולם ב-30 בספטמבר 1929 הוא פרש מהצבא.
ב-26 באוגוסט 1939 התגייס פון גרייף מחדש, במהלך הכוננות לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ומונה למפקד האזור האחורי ה-592. במרץ 1940 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-45, ובמהלך המערכה על צרפת החזיק עמו עמדות בקו הגבול, כחלק מהארמייה הראשונה.
ב-1 בספטמבר 1940 הועלה פון גרייף לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-13 בנובמבר 1940 הוא מונה למפקד הקורפוס הממונע ה-3. ב-15 בינואר 1941 חזר פון גרייף לפקד על הקורפוס ה-45, ובאפריל 1942 הועבר לעתודת המילואים.
ב-31 באוגוסט 1942 פרש פון גרייף מהצבא, וב-6 במרץ 1945 הוא מת בביתו באיזני אים אלגאו.
קורט פלוגבייל , היה גנרל בלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני) במהלך מלחמת העולם השנייה.
פלוגבייל נולד בקניגשטיין שהשתייכה לאימפריה הגרמנית ב-9 במאי 1890, והיה אחיו הצעיר של יוהאן פלוגבייל.
בשנת 1910 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-134 (הסקסוני המלכותי ה-10).
פלוגבייל לחם עם יחידתו במלחמת העולם הראשונה, ובשנת 1915 עבר לשירות האוויר הגרמני, וכעבור שנה הוכשר כטייס.
ב-23 באפריל 1918 נפצע פלוגבייל קשה בהתרסקות מטוסו, ונותר מאושפז עד סוף המלחמה.
על פעולותיו במלחמה הוא קיבל עיטורים רבים, וביניהם צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
בשנת 1928 הוא נשלח לברית המועצות, על מנת לסייע בהקמתו הסודית של חיל האוויר הגרמני, ובאפריל 1931 הוא חזר ומונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-3. ב-1 בנובמבר 1931 הוא הועלה לדרגת מיור, ובאוקטובר 1933 הוא הצטרף באופן רשמי ללופטוואפה.
ב-1 באוגוסט 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 באוקטובר 1935 מונה למפקח על מטוסי הקרב במשרד הרייך (RIM) בברלין.
ב-1 באפריל 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ומאפריל 1937 ועד סוף ספטמבר אותה שנה, הוא שימש גם במקביל כמפקד העליון של כוחות ההדרכה של הלופטוואפה.
ב-1 בינואר 1939 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-7 באוגוסט 1939 הוא מונה למפקד הלופטגאו ה-8.
ב-8 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד הלופטגאו ה-16, וב-24 ביוני 1940 הוא מונה למפקד הלופטגאו בלגיה - צפון צרפת.
ב-20 באוגוסט 1940 מונה פלוגבייל למפקד קורפוס האוויר הרביעי, שעליו פיקד, בעיקר בחזית המזרחית, עד ה-3 בספטמבר 1943. ב-1 בספטמבר 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט, וב-5 באוקטובר 1941 הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון.
ב-1 בפברואר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל טייסי הקרב, וב-24 באוגוסט 1943 הוא מונה למפקד צי האוויר הראשון.
ב-27 באוגוסט 1944 הוא קיבל את תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים, וב-16 באפריל 1945 שונה שמו של צי האוויר לפיקוד הלופטוואפה קורלנד, עליו פיקד עד סוף המלחמה.
ב-8 במאי 1945 נפל פלוגבייל בשבי הסובייטי, ונידון שם ל-25 שנות עבודה בכפייה.
בעקבות מצב בריאותו הרעוע, ומהיותו חולה בסרטן שלפוחית השתן, הוא שוחרר מוקדם ב-4 בינואר 1954 מהשבי, והתגורר בגטינגן, עד למותו ב-31 במאי 1955.
גנרל קורט פלדט , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פלדט נולד ב-22 בנובמבר 1897 בשמנטאו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, ובשנת 1908 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט האולאנים ה-4 (פומרניה ה-1), ולחם עמו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-25 בפברואר 1915 הוא הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-18 ביוני 1917 הוא הועלה לדרגת ריטמייסטר.
על פעולותיו בקרבות קיבל פלדט את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פלדט לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בנובמבר 1930 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 במאי 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 באוקטובר 1934 הוא מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-3, וב-1 באפריל 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
וב-10 בנובמבר 1938 הוא מונה למפקד חטיבת הפרשים ה-1.
עם פרוץ המלחמה פיקד פלדט על חטיבת הפרשים ה-1, ולחם עמה במהלך המערכה בפולין כעתודת הארמייה השלישית.
ב-25 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-1, אשר הוקמה על בסיס חטיבת הפרשים ה-1, וב-1 בפברואר 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-24 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-23 באוגוסט 1941 הוענק לו על פעולותיו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-28 בנובמבר 1941 הוסבה הדיוויזיה שבפיקודו לדיוויזיית הפאנצר ה-24, וב-1 בפברואר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-8 ביולי 1942 הוא מונה למפקד מחוז צבאי בדרום-מערב צרפת, וב-1 בפברואר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
בספטמבר 1944 הוא פיקד על כוחות במהלך מבצע מרקט גארדן, ובפברואר 1945 הוא נשלח לדנמרק, שם נפל בשבי בסוף המלחמה.
בסוף שנת 1947 שוחרר פלדט מהשבי, ולאחר שחרורו הוא התגורר בברלין המערבית, עד למותו ב-11 במרץ 1970.
דארל קורט רמביס הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל יווני-אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1981–1995.
זכור במיוחד מימיו כשחקן לוס אנג'לס לייקרס בתקופת ה"שואוטיים" של שנות ה-80. ב-7 עונותיו בקבוצה הפך לחביב הקהל בהיותו "שחקן צווארון כחול"; שחקן אנרגטי ושומר קשוח שתורם רבות לקבוצתו על אף שאינו ניחן בכישורים יוצאי דופן.
נודע במראהו הגמלוני, שכלל שפם עבה ומשקפיים בולטים.
ב-4 מעונותיו בקבוצה זכה עמה באליפות ה-NBA (, , ו-), ובשתיים נוספות הפסיד בסדרת הגמר ( ו-).
ממוצעיו הכוללים לאורך קריירת ה-NBA הם 5.2 נקודות, 5.6 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק.
שימש בעבר כמאמן הראשי של קבוצות לוס אנג'לס לייקרס (1999), מינסוטה טימברוולבס (2009–2011) וניו יורק ניקס (2016).
מאז ספטמבר 2018 מחזיק בתפקיד "יועץ לענייני כדורסל" עבור הלייקרס.
רמביס נולד בעיר טרה הוט שבאינדיאנה, ובילדותו עבר עם משפחתו לקופרטינו, קליפורניה.
בין השנים 1976–1980 למד באוניברסיטת סנטה קלרה, וב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה העמיד ממוצעים של 16.0 נקודות ו-9.6 ריבאונדים למשחק.
בעונתו האחרונה בסנטה קלרה קלע 19.7 נקודות למשחק וזכה בתואר השחקן המצטיין של "מחוז ה-WCC".
בדראפט ה-NBA 1980 נלקח רמביס בבחירה ה-58, על ידי ניו יורק ניקס, אך שוחרר מהקבוצה בטרם שיחק במדיה.
אתונה מליגת העל היוונית, וזכה עמה בגביע הליגה.
בספטמבר 1981 חתם רמביס על חוזה בלוס אנג'לס לייקרס, במדיה שיחק ב-7 העונות הבאות.
כבר בעונתו הראשונה ב-NBA זכה עם הלייקרס בתואר האליפות, ולאחר שתי הדחות במעמד הגמר בעונות הבאות, סייע לה לזכות באליפות נוספת בעונת .
בפלייאוף הפסידו הלייקרס במפתיע כבר בגמר האזור המערבי, מול יוסטון רוקטס, אך בשתי העונות העוקבות זכה רמביס עם הלייקרס בשתי אליפויות נוספות.
לאורך תקופתו בלוס אנג'לס שימש לרוב כשחקן החמישייה הפותחת, על אף תפוקתו הצנועה יחסית של 5.3 נקודות ו-5.9 ריבאונדים בממוצע למשחק.
לקראת עונת חתם על חוזה בשארלוט הורנטס, ורשם במדיה שיאי קריירה של 11.1 נקודות ו-9.4 ריבאונדים בממוצע למשחק.
לאחר כעונה וחצי בשארלוט הועבר בטרייד לפיניקס סאנס, בתמורה לארמן גיליאם.
בעונת העפיל עם הסאנס לגמר המערב, בו הפסידו לפורטלנד טרייל בלייזרס בתוצאה 2–4. בנובמבר 1992 חתם רמביס על חוזה בסקרמנטו קינגס עד סוף עונת , ובעונת חזר לשחק עבור הלייקרס.
לאחר ששותף ב-26 משחקים בלבד בעונת הודיע רמביס על פרישה ממשחק, בגיל 37.
מיד עם פרישתו ממשחק החל לשמש כעוזר מאמן בלייקרס, תחת דל האריס.
לאחר 13 משחקים בעונת המקוצרת (50 משחקים) פוטר האריס מתפקידו, והוחלף על ידי רמביס.
עד לסיום העונה רשמו הלייקרס מאזן חיובי 24–13, הודות ליכולת טובה של כוכבי הקבוצה שאקיל אוניל וקובי בראיינט, והעפילו לפלייאוף מהמקום הרביעי במערב.
לאחר שגברו על יוסטון רוקטס בסיבוב הראשון (3–1), הובסו הלייקרס מול סן אנטוניו ספרס (0–4) בחצי גמר המערב, מה שהביא לפיטוריו של רמביס.
בין השנים 1999–2001 שימש כעוזר ג'נרל מנג'ר של הלייקרס, תחת ג'רי וסט ומיץ' קופצ'אק, ובעונת שב לעמדת עוזר המאמן, כעוזרו של פיל ג'קסון.
בסיום אותה עונה זכה עם הלייקרס באליפות ה-NBA, ובעונת זכה עמה באליפות נוספת, עדיין כעוזרו של ג'קסון.
בקיץ 2009 מונה רמביס למאמנה הראשי של מינסוטה טימברוולבס, כמחליפו של קווין מקהייל.
בשתי עונותיו עם הטיברוולבס סיימה הקבוצה במקום האחרון באזור המערבי, עם 15 ו-17 ניצחונות, בהתאמה.
ביולי 2011 פוטר מאימון הקבוצה והוחלף על ידי ריק אדלמן.
בעונת חזר ללייקרס כאשר מונה לעוזרו של המאמן מייק ד'אנטוני.
בסיום אותה עונה עבר לשמש כעוזר מאמן בניו יורק ניקס, תחת המאמן הנכנס דרק פישר.
בפברואר 2016 מונה רמביס למחליפו של פישר אשר פוטר, ועד לסיום העונה הדריך את הניקס למאזן שלילי 9–19. לקראת העונה הבאה מונה ג'ף הורנסק למאמן הניקס, ורמביס חזר לעמדת עוזר המאמן.
בסיום עונת פוטר רמביס יחד עם הורנסק, לאחר שתי עונות כושלות נוספות של המועדון שרשם מאזן שלילי 60–104.
בספטמבר 2018 מונה רמביס כ"יועץ לענייני כדורסל" עבור הלייקרס.
קורט פיטר רוזנווינקל הוא גיטריסט ג'אז אמריקאי.
רוזנווינקל נחשב לאחד מהגיטריסטים ונגני הג'אז המשפיעים ביותר משנות ה-90 ואילך, וניגן עם רבים ממעצבי הסגנון בני דורו, בכללם מארק טרנר, ג'ושוע רדמן, בראד מלדאו, בריאן בלייד ואהרון גולדברג.
מבין השפעותיו המוזיקליות נמנים ג'ון סקופילד, פט מתיני, אלן הולדסוורת', קית' ג'ארט, אלמו הופ, באד פאוול, אלכס לייפסן, דיוק אלינגטון, ג'ון קולטריין ורבים אחרים.
רוזנווינקל נולד וגדל בפילדלפיה, עיר בעלת מסורת ג'אז עשירה, בה אביו היה אדריכל ידוע.
הוא החל לנגן בפסנתר בגיל תשע, למד לנגן בגיטרה בגיל 12 ונחשף לג'אז בגיל 14. מבין חבריו לספסל הלימודים בתיכון נמנים המוזיקאים כריסטיאן מקברייד, ג'ואי דה-פרנצ'סקו וקווסטלאב.
הגיוון הרב בפילדלפיה אפשר לו לעסוק בנגינה רב-סגנונית, ויחד עם התמקדותו בג'אז ניגן גם בלהקות רוק, גוספל, סקא והארדקור פאנק.
בסיום הלימודים נסע ללמוד במכללת ברקלי למוזיקה, ועזב אחרי שנתיים וחצי כדי לנגן בסיבוב הופעות עם דקאן המכללה באותה התקופה, נגן הוויברפון גארי ברטון.
לאחר מכן עבר לגור בברוקלין, ניו יורק, שם ניגן עם פול מושן, ג'ו הנדרסון, ה-Brian Blade Fellowship ורביעיית הג'אז החופשי Human Feel.
באותה התקופה, אמצע שנות ה-90, רוזנווינקל הוביל רביעיית ג'אז בהשתתפות הסקסופוניסט מארק טרנר, הבסיסט בן סטריט והמתופף ג'ף באלארד.
רוזנווינקל וטרנר נפגשו לראשונה במסגרת הלימודים בברקלי, ובבואם לניו יורק מצאו מכנה משותף והחלו בשיתוף פעולה נרחב, שכלל נגינה משותפת רבה, זה באלבומיו של זה.
בשנת 1995 רוזנווינקל זכה למענק מטעם הקרן הלאומית לאמנויות, וחתם על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים ורב.
אלבומו הראשון יצא שנה לאחר מכן, ומנגנים בו הבסיסט אבישי כהן והמתופף חורחה רוסי.
שיתופי פעולה נוספים של רוזנווינקל בתקופה זו כוללים נגינה עם ג'ושוע רדמן, בראד מלדאו, ג'ואל פראם ואלי דג'יברי.
בשנת 2003 נסע רוזנווינקל לגור בציריך, וכשנתיים לאחר מכן עבר לגור ולהשתקע בברלין, גרמניה.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הוציא 6 אלבומים, בהם אלבומי ג'אז בכיכוב רביעיית או חמישיית ג'אז, וכן אלבומים בהשתתפות אנסמבלים גדולים יותר, דוגמת האלבום Heartcore בהפקתו של קיו-טיפ.
בשנת 2016 הקים חברת תקליטים עצמאית בשם "Heartcore Records", שבתחילת דרכה שיתפה פעולה עם חברת רזדאז רקורדז של אבישי כהן.
נכון ליוני 2021, רוזנווינקל חבר בסגל בית הספר הגבוה למוזיקה הנס אייזלר.
קורט לאון סאטר הוא תסריטאי, במאי, מפיק ושחקן אמריקאי.
סאטר גדל בראהוויי שבניו ג'רזי, ולו שתי אחיות גדולות.
הוא למד לתואר ראשון בתקשורת המונים במכללת ליווינגסטון (מחלקת העיתונות של אוניברסיטת ראטגרס).
לאחר מכן עבר לניו יורק, בה למד את טכניקת מייזנר ובמקביל עסק בתיאטרון ולימד בקונסרבטוריון גייטלי/פול.
לאחר מכן עבר ללמוד לתואר שני במשחק ובבימוי באוניברסיטת צפון אילינוי, תואר אותו סיים ב-1997. בשנת 2000 עבר ללוס אנג'לס.
בשנים 2002–2008 כתב, הפיק וביים עבור סדרת הטלוויזיה "המגן", ואף הופיע בה כשחקן בארבעה פרקים.
הסדרה זכתה פעמיים בפרס גלובוס הזהב ופעם אחת בפרס אמי.
בשנים 2008–2014 יצר, הפיק וביים את סדרת הטלוויזיה "ילדי האנרכיה", סדרת דרמה המשכית אמריקאית מסוגת טרגדיית פשע על אודות מועדון אופנוענים פורעי חוק הפועל בצ'ארמינג, עיירה בדיונית בסנטרל ואלי קליפורניה.
הוא כתב 61 מתוך 92 הפרקים בסדרה, והופיע כשחקן ב-20 פרקים כדמות משנית.
הסדרה זכתה לנתוני רייטינג חריגים.
בשנת 2015 כתב את סרט דרמת-הספורט "ללא כפפות".
באותה שנה כתב והפיק את סדרת הטלוויזיה "התליין הממזר", בה גם שיחק.
הסדרה לא זכתה להצלחה, ובוטלה לאחר עונה אחת בלבד.
בשנים 2018–2019 יצר, כתב והפיק את שתי העונות הראשונות של סדרת הטלוויזיה "כנופיית המאיה", סדרת ספין אוף ל"ילדי האנרכיה".
הוא פוטר בשנת 2019 אחרי שהתקבלו תלונות רבות על התנהגותו ה"שוחקת" וה"לא מקצועית".
בשנת 2021 שיחק בתפקיד משני בסרט "כאוס מהלך".
באוקטובר 2024, סאטר עזב את סדרת המערבון "המופקרים" בנטפליקס, שבועות ספורים לפני שההפקה הייתה אמורה להסתיים.
הסדרה "המופקרים" החלה להצטלם במאי בקלגרי, אלברטה שבקנדה, והייתה אמורה להסתיים באמצע אוקטובר.
סאטר היה יוצר הסדרה וגם שימש כמפיק בכיר וכמפיק הראשי שלה.
סאטר עזב את הסדרה בשל "חילוקי דעות יצירתיים" עם נטפליקס, לאחר שהרשת צפתה בגרסה ראשונית של הפרקים הראשונים.
בסדרה מככבים בין היתר לנה הידי, ג'יליאן אנדרסון, ניק רובינסון, דיאנה סילברס ולוקאס טיל.
עלילת הסדרה מתרחשת בשנות ה-1850 באורגון ועוסקת בקבוצת משפחות מגוונת הנאבקת בכוח מושחת המבקש לסלקן מאדמתן, ומתארת את תהליך האיחוד של אותן משפחות כדי להילחם בחזרה, תוך שבחיפוש אחר צדק הם חורגים ממסגרות החוק.
סאטר וקייטי סגל נישאו ב-2 באוקטובר 2004. לשניים שלושה ילדים, ובתם הראשונה נולדה בהליך פונדקאות.
סגל השתתפה בתפקידים ראשיים בסדרות "ילדי האנרכיה" ו"התליין הממזר" שיצר.
קורט פפרמן (8 בינואר 1919 – 21 בספטמבר 2016) היה אמן רב תחומי, מעצב תכשיטים, פסל וצורף ישראלי.
עבודותיו הוצגו בתערוכות בארצות הברית, קנדה, איטליה, שוודיה ועוד, והוא זכה בעשרה פרסים בינלאומיים וציונים לשבח בתחום הצורפות והפיסול.
פפרמן ייסד את חברת התכשיטים העצמאית KP Design, שפעלה בין השנים 1965–1985 ונחשבה חלוצית בתחום ייצור התכשיטים התעשייתי בישראל.
כמו כן היה פפרמן מהחברים המייסדים של איגוד מעצבי המוצר בישראל, ועיצב תכשיטים עבור חברת משכית.
פפרמן נולד בברלין בשנת 1919. אביו, ד"ר פרדיננד פפרמן, היה רוקח ובעל חברת תרופות, ונפטר כשקורט היה בן שבע.
בקיץ 1939 נשלח פפרמן לישראל על ידי אמו.
פפרמן עלה בגפו בעוד האם נשארה בגרמניה, ונשלחה יחד עם דודתו וסבתו של פפרמן למחנה טרזיינשטט, שם השלוש נספו.
בהמשך פעל פפרמן להנצחתן דרך התבליט "יזכור", שזכה בפרס הצטיינות גבוהה בתערוכה למלאכת מחשבת בשטוטגרט ובהמשך נתרם ליד ושם.
בישראל, החל פפרמן ללמוד צורפות ומלאכת מחשבת בבצלאל, כאשר הלימודים במקום זיכו אותו בסרטיפיקט.
בשנת 1942 סיים פפרמן את לימודיו בבצלאל והכיר את לילו, אחות ופסלת במקצועה.