tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רנו ביים את כל הסרטים הללו, וכן דיבב מספר דמויות בהם.
רנו זכה בפרסים רבים על עבודתו, ביניהם פרס אנני, פרס גלובוס הזהב ופרס BAFTA.
בשנת 2007 היה מועמד לפרס אוסקר על הסרט הקצר "אין זמן לאגוזים".
רנו נשוי ללורן רנו ויש להם שני ילדים.
כריסטופר אנטון ריאה , אשר נודע בעיקר בשם כריס ריאה, היה זמר-יוצר וגיטריסט מהעיר מידלסברו שבאנגליה.
ריאה זכה להצלחה בינלאומית בסוף שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80 עם הלהיטים "Fool (If You Think It's Over)", "On the Beach" ו-"The Road to Hell".
ריאה מכר לאורך השנים מעל ל-40 מיליון תקליטים ברחבי העולם.
אלבום הבכורה של כריס ריאה משנת 1978 זכה להצלחה רבה.
ההצלחה המסחרית של ריאה הייתה בשיא בשנות השמונים ושנות התשעים כאשר הוא הוציא לשווקים מספר אלבומים שזכו להצלחה ניכרת, בהם אלבומו "On the Beach" מ-1986, ואלבומו "The Road to Hell" מ-1989, אשר היה לאלבומו המצליח ביותר והצליח להגיע לצמרת מצעד האלבומים הבריטי.
ב-14 באוקטובר 2005 ריאה הוציא לשווקים את אלבום האולפן ה-21 שלו "Blue Guitars" אשר התמקד בהיסטוריה של מוזיקת הבלוז וכלל 11 תקליטורים עם 137 שירים, DVD אחד, וספר הכולל ציורים מאת כריס ריאה, תווים ומילים של שיריו.
ריאה היה נשוי לג'ואן לסלי אלפורט משנת 1973. לזוג נולדו שתי בנות.
בשנת 1994 ריאה אובחן כחולה בסרטן הלבלב והוא נאלץ בעבר לעבור ניתוח מציל חיים להסרת הלבלב, כיס המרה וחלק מהכבד שלו.
כתוצאה מהניתוח הזה ריאה פיתח סוכרת מסוג 1.
כריסטה ורנוף היא תסריטאית, מפיקת קולנוע וטלוויזיה ובמאית אמריקאית.
בנוסף, שימשה כמפיקה הראשית של "חסרי בושה" וכמפיקה-תסריטאית של "מכושפות".
במרוצת השנים הועמדה ורנוף לשלושה פרסי אמי על עבודתה ב"אנטומיה של גריי": פעמיים כמפיקה ופעם אחת כתסריטאית עבור הפרק "תאונת רכבת".
The AV Club כי מדובר בפרק הטוב ביותר בכל הסדרה.
בשנת 2017 גייסה שונדה ריימס את ורנוף, כדי לחזור ל"אנטומיה של גריי" בתור מפיקת על לעונה ה-14 של הסדרה.
באותה שנה חתמה על חוזה ענק עם ABC, המאפשר לה להפיק יצירות חדשות תחת חברתה הפרטית, טריפ דה לייט פרודקשיינס.
בשנת 1989 סיימה ורנוף את לימודיה בתיכון טרוי שבניו יורק.
באחד הפרקים בעונה השביעית של "האנטומיה של גריי" הזכירה אותו.
היא למדה גם באוניברסיטת בוסטון.
ורנוף שאפה להיות וטרינרית, אך מאז התאהבה באמנות הבמה.
רק בשנות ה-20 לחייה החלה לכתוב תסריטים עבור סדרות.
בגיל 28 התראיינה לראשונה עבור עבודת תסריטאות בטלוויזיה.
לימים סיפרה כי בראיון נקט המפיק בגישה שוביניסטית כלפיה, ואמרה שהוא טען כי מישהו (גבר) סייע לה בכתיבה.
בשנים 2000–2004 הייתה התסריטאית של התוכנית "מכושפות".
בעקבות איוש מוצלח של התפקיד החלה להפיק את התוכנית Wonderfalls, ששודרה ברשת הטלוויזיה פוקס.
הפרק ה-14 בעונה העשירית של "חוק וסדר" נכתב על ידי ורנוף.
כמו כן, הייתה שותפה לכתיבת פרקי הקרובאובר של "מרפאה פרטית".
בשנת 2012 הייתה המפיקה השותפה ב"חסרי בושה".
ורנוף ידועה בעיקר בתקופתה כחברה בצוות הכתיבה של הסדרה "האנטומיה של גריי".
היא הייתה המפיקה הראשית שלה, וגם כתבה במספר פרקים, כמו "תאונת רכבת", שהועמד לפרס אמי עבור "התסריט הטוב ביותר.
ורנוף אחראית על הכנסת המילה "Seriously" ("ברצינות") במרבית הדיאלוגים בסדרה.
שונדה ריימס, היוצרת, לימים סיפרה כי ורנוף השתמשה במילה זו לעיתים קרובות, וכי ניתן לפרש אותה כסרקסטית ואינטימית בו-זמנית.
כשהתראיינה להסכת בנושא הסדרה באייטונס סיפרה ורנוף כי הפרקים "שישה ימים חלק 1 ו-2" הוקדשו לאביה, שנפטר כמו אביו של ד"ר ג'ורג' או'מאלי.
במאי 2007 נודע כי ורנוף תהפוך למפיקת העל ולתסריטאית הראשית של הסדרה.
בשנת 2011 עזבה את תפקידה.
ב-28 באפריל 2017 הודיעה על חזרתה.
ב-25 בינואר 2023 הכריזה על פרישתה השנייה מצוות ההפקה של "האנטומיה של גריי".
אביה, בוב ורן, נפטר ב-2001. יש לה בת בשם קוזט, שנקראה על שם אחת הדמויות ב"עלובי החיים".
יש לה גם בן מאומץ ושני בנים חורגים, בנימין ואדריאן.
כריסטופר אלן רייט הוא איש עסקים ומהנדס אמריקאי, המכהן כמזכיר ה-17 של מחלקת האנרגיה של ארצות הברית בממשלו השני של הנשיא דונלד טראמפ, מאז פברואר 2025.
טרם מינויו למזכיר האנרגיה היה רייט מנכ"ל ליברטי אנרג'י (Liberty Energy), תאגיד הסדיקה ההידראולית השני בגודלו באמריקה הצפונית.
הוא חבר במועצות המנהלים של ".Oklo Inc", חברת טכנולוגיה גרעינית, ושל "EMX Royalty", חברה לתשלומי תמלוגים על זכויות כרייה וזכויות מינרלים.
רייט נולד בשנת 1965 וגדל בקולורדו.
הוא בעל תואר ראשון בהנדסה מכנית מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ותואר שני בהנדסת חשמל מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
נכון לפברואר 2023, שוויה של החברה נאמד ב-2.8 מיליארד דולר אמריקאי, על פי וול סטריט ג'ורנל.
כמנכ"ל ליברטי אנרג'י הרוויח רייט 5.6 מיליון דולר בשנת 2023.
ב-2019 שתה רייט שתה נוזל הידראולי כדי להוכיח שאינו מסוכן, וליברטי אנרג'י קידמה את "האפשרויות הירוקות" שלה להוספת חומרים כימיים.
בסרטון שפורסם בלינקדאין בינואר 2023 טען רייט כי "אין משבר אקלים, ואנחנו גם לא באמצע מעבר לאנרגיה ירוקה".
הוא טען שהתנועה האקלימית ברחבי העולם "קורסת תחת משקלה שלה".
הוא גם אמר שמונח "זיהום פחמני" הוא שגוי.
רייט היה חבר במועצת המנהלים של סניף הפדרל ריזרב של קנזס סיטי בדנוור מינואר 2020 ועד אפריל 2024.
באפריל 2024 העיד רייט על תקנות שינויי האקלים של הוועדה לניירות ערך ובורסות של ארצות הברית, הדורשות דיווח על פליטות גזי חממה, סיכונים פיזיים משינויי אקלים וסיכוני מעבר אנרגטי.
הוא קרא לחוק כ"תקנה אקלימית לא חוקית שפורסמה תחת חותם הרשות", טען שסיכונים של חברות הקשורים למזג אוויר קיצוני פוחתים, ושמיליוני חיים ניצלו כתוצאה מצמצום במקרי ממות כתוצאה מהיפותרמיה.
רייט היה חבר במועצת המנהלים של ".Oklo Inc", חברה המתכננת את ייצור המגיבים המהירים של נייטרונים קטנים, ושל "EMX Royalty Corp", חברת תשלום תמלוגים קנדית עבור זכויות מינרלים וזכויות כרייה.
ב-15 בנובמבר 2024 דיווח הפייננשל טיימס כי רייט הוא המועמד הסביר ביותר לכהן כמזכיר האנרגיה של ארצות הברית בממשלו השני של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
אנשי העסקים ריי וושבורן ופול דאבר נשקלו גם הם לתפקיד.
בשנת 2024 תרם רייט 228,390 דולר לוועדת גיוס הכספים המשותפת של טראמפ.
הסנאטור הרפובליקני ג'ון באראסו שיבח את רייט כ"חדשן בתחום האנרגיה".
הוא קיבל מספר תמיכות מבעלי ברית של טראמפ, כולל נשיא "ברית האנרגיה האמריקאית" תומאס פייל ויו"ר "Continental Resources" הרולד האם.
ב-16 בנובמבר 2024 הודיע טראמפ כי ימנה את רייט למזכיר האנרגיה של ארצות הברית, וכי הוא יכהן במועצה הלאומית לאנרגיה אם יאושר על ידי הסנאט של ארצות הברית.
ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע של הסנאט של ארצות הברית דנה במועמדותו של רייט ב-23 בינואר 2025 והצביעה בעד בתוצאה של 15–6, וההצבעה עברה למליאת הסנאט, שם אושר מינויו ברוב של 59–38 ב-3 בפברואר.
כריסטו גרוזב (בבולגרית: Христо Грозев; באנגלית: Christo Grozev; נולד ב-20 במאי 1969) הוא עיתונאי חוקר המתמחה בתחקירי ביטחון הקשורים לרוסיה.
גרוזב זוכה לכבוד רחב כמומחה בחקירות מקורות פתוחים (OSINT) ובחשיפת פעולות חשאיות של שירותי הביון הרוסיים.
הוא שימש כראש חוקרי רוסיה של ארגון בלינגקאט ועכשיו מכהן כמנהל החקירות של The Insider ו-Der Spiegel.
גרוזב נולד בפלובדיב, בולגריה, למשפחה שהתמודדה עם המשטר הקומוניסטי.
בין השנים 1984–1988 למד בתיכון השפות של פלובדיב.
ב-1995 סיים תואר ראשון בתקשורת המונים ולימודי תקשורת באוניברסיטה האמריקנית בבולגריה.
מאוחר יותר רכש תואר MBA במימון וכלכלה וכן תואר שני במשפטים מ-Imadec Executive Education.
עוד בתור סטודנט, ב-1988, החל גרוזב לעבוד ככתב רדיו בפלובדיב.
ב-1991 היה שותף למייסדי תחנת הרדיו המסחרית הראשונה בבולגריה – "אאורה" – שהייתה קשורה לאוניברסיטה האמריקנית.
ב-1995, מיד לאחר סיום לימודיו, נשכר גרוזב על ידי החברה האמריקנית Metromedia לעבוד עם הנכסים הרוסיים שלה.
הוא השיק רדיו ניקה בסוצ'י, ערוץ מלודיה ואלדורדיו בסנט פטרסבורג ועשרות תחנות רדיו במדינות הבלטיות, פינלנד, בולגריה והונגריה.
ב-1997 מונה למנהל אזורי וסגן נשיא הרדיו של Metromedia.
בשנת 2000 הפך גרוזב למנהל כללי של חטיבת הרדיו של Metromedia, תוך פיקוח על הפעילות והצמיחה של למעלה מ-30 תחנות רדיו ב-11 מדינות במרכז ומזרח אירופה, צפון אירופה, רוסיה וחבר המדינות.
ב-2003, כאשר Metromedia עזבה את עסקי הרדיו, גרוזב רכש את הנכסים הרוסיים.
ב-2006 מכר את כל פרויקטי המדיה שלו ברוסיה.
ב-2015 הצטרף גרוזב לארגון בלינגקאט (Bellingcat) כחוקר התמחות ברוסיה.
בלינגקאט הוא ארגון עיתונות חוקרת הולנדי המתמחה בבדיקת עובדות ומודיעין קוד פתוח.
גרוזב התמחה בחקירת איומי ביטחון, פעולות חשאיות חוץ-טריטוריאליות והפיכת מידע לנשק.
מפברואר 2022 משמש גרוזב כמנהל החקירות של The Insider ושל קבוצת החקירות של Der Spiegel.
הוא ממשיך את עבודתו בחשיפת פעולות המודיעין הרוסי, תוך התמקדות במלחמה באוקראינה ופשעי מלחמה רוסיים.
גרוזב גם מכהן כיו"ר המועצה המייעצת של המרכז למידע, דמוקרטיה ואזרחות באוניברסיטה האמריקנית בבולגריה.
ב-2018 הוביל גרוזב את החקירה שזיהתה את החשודים ברעלת סרגיי וילייה סקריפל בסוליסברי, אנגליה.
החקירה, שכותרתה "חשיפת חשודי הרעלת סוליסברי: חקירה בארבעה חלקים", זיכתה אותו ואת צוותו בפרס העיתונות האירופי לעיתונות חוקרת לשנת 2019.
ב-2020 הוביל גרוזב חקירה נרחבת שחשפה את מעורבות השב"כ הרוסי (FSB) בהרעלת אלכסיי נבלני.
החקירה, שנעשתה בשיתוף עם: Insider, Der Spiegel ו-CNN, זיהתה חבריים בצוות FSB שעקבו אחר נבלני במשך שנים ושל אחראים ישירות להרעלתו בנוביצ'וק.
גרוזב זיהה קצינים רוסים בכירים הקשורים להפלת טיסה MH17 של מלזיה איירליינס ב-2014 מעל אוקראינה.
גרוזב מילא תפקיד מרכזי בסרט התיעודי "נבלני" (2022) שביים דניאל רוהר.
הסרט תיעד את החקירה בהרעלת נבלני וזכה בפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר ב-2023. הסרט גם זכה בפרס BAFTA לסרט התיעודי הטוב ביותר.
ב-2024 יצא הסרט התיעודי "אנטידוט" בבימויו של ג'יימס ג'ונס, המתמקד בסיפורו של גרוזב ובמחיר האישי שהוא משלם על עבודתו.
הסרט זכה בפרס העריכה הטובה ביותר בפסטיבל טרייבקה 2024. הסרט מוקרן בערוץ Yes בישראל.
בדצמבר 2022 הכריזה רוסיה על גרוזב כמבוקש על פי חוק הפלילי הרוסי, אם כי לא פורטו האישומים המדויקים.
השב"כ הרוסי האשים אותו במעורבות בניסיון חטיפת מטוסי קרב רוסיים.
ב-2023 נאלץ גרוזב לעזוב את וינה, אוסטריה, שם התגורר כ-20 שנה, בשל איומים ביטחוניים מצד שירותי הביון הרוסיים.
הוא עבר לארצות הברית ונפרד ממשפחתו שנותרה באוסטריה.
בשנים 2024–2025 נחשפה רשת ריגול בולגרית שפעלה בבריטניה ותכננה לחטוף ולרצוח את גרוזב.
שישה חברי הרשת נעצרו, שלושה מהם הורשעו בריגול.
מסמכים שנחשפו במהלך המשפט הראו תוכניות רציחה מפורטות, כולל שימוש במחבל התאבדות או בפטיש.
הרשת הופעלה על ידי יאן מרסלק, אוליגרך אוסטרי לשעבר שנמלט לרוסיה לאחר קריסת חברת וויירקארד.
פרס העיתונות האירופי לעיתונות חוקרת (2019) – עבור חקירת הרעלת סקריפל
פרס הלונדון פרס קלאב לעיתונות חוקרת (2019)
פרס אמי בשיתוף עם CNN על חקירת הרעלת נבלני (2021)
פרס החדשנות בדיווח בינלאומי של ICFJ (2022)
גורצב היה בין הדמויות המרכזיות בסרט תעודי "הנוגדן".
כריסט רבינל אינאו אולאי הוא כדורגלן איווארי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת טרבזונספור מליגת העל הטורקית ובנבחרת חוף השנהב.
אינאו גדל באקדמיית JMG בצרפת.
ב-6 ביולי 2024 חתם בבסטיה מליגת המשנה הצרפתית, במדיה ערך 16 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-22 באוגוסט 2025 חתם על חוזה לחמש שנים בטרבזונספור מליגת העל הטורקית.
בחודש נובמבר 2025 זומן אינאו לסגל נבחרת חוף השנהב לקראת משחקי הידידות נגד נבחרות ערב הסעודית ועומאן.
ב-14 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 0–1 לנבחרת ערב הסעודית.
כריסטוף אשנבאך הוא פסנתרן ומנצח גרמני ידוע-שם.
כיום המנצח הראשי של תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין.
ילדותו המוקדמת עברה עליו בנסיבות קשות ביותר.
הוא נולד בימי מלחמת העולם השנייה בשנת 1940 כבן להריברט רינגמן, פרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטת ברסלאו, ולמרגרטה יארוש, עוזרתו.
הלידה הסתבכה והרופאים הצליחו להציל רק את התינוק, ואילו האם מתה תוך ימים אחדים.
עקב דעותיו האנטי-נאציות הגלויות פוטר האב ממשרתו האקדמית וגויס לוורמכט לגדוד עונשין שנלחם בחזית הסובייטית, שם מצא עד מהרה את מותו.
הילד היתום נדד יחד עם סבתו בעקבות הצבא הגרמני, שנסוג מפולין.
תוך כדי נדודיהם הסבתא מתה, והילד הגיע לבסוף למחנה פליטים במקלנבורג.
אחרי ימי מחסור ומחלות נמצא שם בשנת 1946 על ידי בת דוד של אמו, ואלידורה יארוש, זמרת ומורה למוזיקה, שאימצה אותו והתיישבה איתו בויזמר.
בשנת 1948 שניהם עברו לגור עם בעלה של ואלידורה, וולפגנג אשנבך, בעיר נוישטאט בחבר הולשטיין.
אחרי שנה של אילמות התאושש וחזר לדבר, בין היתר, הודות לצלילי המוזיקה שנשמעו בבית הוריו המאמצים.
מגיל 7 קיבל אשנבך שיעורי פסנתר מאמו המאמצת.
בגיל 11 צפייה בקונצרט בניצוחו של וילהלם פורטוונגלר השפיעה מאוד על החלטתו לבחור בקריירה מוזיקלית.
בשנים 1951–1953 המשיך ללמוד פסנתר אצל המורה אלזה הנסן (גיול) בהמבורג, והתחיל בנוסף ללמוד לנגן בכינור, בויולה ובעוגב.
בגיל 15 נרשם ללימודים בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן.
מוריו היו בעיקר האנס-אוטו שמידט-נויהאוס (פסנתר) ווילהלם בריקנר-ריגברג (ניצוח).
לפי עדותו של אשנבך, בין המנצחים שלצידם עבד והשפיעו במיוחד על אמנותו היו גאורג סל, הרברט פון קאראיין וליאונרד ברנשטיין.
אשנבאך זכה במספר רב של פרסים ראשונים בתחרויות פסנתר.
בשנת 1964 ניגן בהקלטה ראשונה לחברת דויטשה גרמופון (יצירה של מוצרט) וחתם על חוזה הקלטות עם החברה.
בהמשך הוא מנצח אמריטוס של התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית.
החל מ-2019 הוא מנצח ראשי של תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין
הוא מרבה בהקלטות, הן כפסנתרן והן כמנצח.
אשנבאך נודע בעזרה ובתמיכה שהוא מגיש למוזיקאים צעירים ומוכשרים בפיתוח הקריירה שלהם.
בין אלה שנהנו מעזרתו זמרת הסופרן רנה פלמינג והפסנתרנים צימון בארטו ולאנג לאנג.
כריסטוף ויליבלד (פון) גלוק היה מלחין בוהמי-גרמני.
נחשב לאחד החשובים במלחיני האופרה בתקופה הקלאסית וזכור ביותר באופרה אורפיאו ואאורידיצ'ה, שחלקה הנודע ביותר הוא "מחול הרוחות הטובות", מלודיה איטית וחרישית לחליל ותזמורת.
גלוק נולד באראסבאך (Erasbach), הסמוך לברכינג בבוואריה, לאב יערן, שעבד בשירותו של בן אצולה.
הוא למד מוזיקה ופילוסופיה בפראג מגיל שמונה-עשרה.
את האופרה הראשונה שלו, "ארטאסרסה" (ארתחששתא), כתב בשנת 1741 והחל בכתיבה פורה מאוד לבמה.
יצירותיו בשנים אלה היו בסגנון האופרה סריה האיטלקית, השמרנית באופייה.
הוא יצא למסעות ברחבי אירופה ובשנת 1754 קיבל משרת מנצח מקהלה בחצר מריה תרזה קיסרית אוסטריה והתיישב בווינה.
בשנת 1756 העניק לו האפיפיור בנדיקט ה-14 את תואר אביר מסדר דורבן הזהב (מסדר האצולה של הותיקן, שבו היה חבר גם מוצרט).
מאז ואילך השתמש גלוק בתואר "האביר מגלוק".
בתקופת שהותו בווינה חיבר גלוק את אורפיאו ואאורידיצ'ה (הנודעת גם בשם "אורפיאוס ואאורידיקה") (1762), אחת מיצירותיו הנודעות ביותר, ואת הבלט דון חואן (1761).
שתי אלה מציגות כמה משינויי הסגנון, שיגיעו למלוא ביטוים ב"אלצ'סטה" (1767), שכללה הקדמה המציגה את רעיונותיו על סגנון חדש לאופרה.
הרעיון של גלוק היה להגביר את חשיבות הדרמה של היצירה מעבר לזו של הזמרים הכוכבים המבצעים אותה ולהיפטר מן הרצ'יטאטיב, שקטע את התפתחות העלילה.
הסגנון הזורם והדרמטי יותר, שצמח כתוצאה מהתפתחות זו, נחשב למבשר הדרמות המוזיקליות של ריכרד וגנר.
בשנת 1770 נערכה הופעת בכורה של אופרה "פאריס והלנה".
בתקופת גלוק, מכל מקום, היו הרפורמות שלו שנויות במחלוקת.
אחרי שעבר בשנת 1773 לפריז, שם נהנה מחסות המלכה מארי אנטואנט ושם הופקו איפיגניה באאוליס וכמה מיצירותיו האחרות, נחלקו מבקרי המוזיקה לשני מחנות: האחד שיבח את סגנונו החדש של גלוק, השני גינה אותו ותמך, לעומת זאת, ביצירותיו המסורתיות יותר של ניקולו פיצ'יני.
המלחינים עצמם לא התערבו בפולמוס, אבל כאשר פיצ'יני התבקש לכתוב מוזיקה לליברטו, שגלוק עצמו עבד עליו אותו זמן, השמיד גלוק את מה שהספיק לכתוב.
גלוק הכניס שינויים הן ב"אורפיאו ואורידיצ'ה" והן ב"אלצ'סטה" כדי להתאימן להפקות הפריזאיות, ואף תרגם אותן מן האיטלקית המקורית לצרפתית.
אחרי הצגת הבכורה של "ארמידה" בשנת 1777 ו"איפיגניה בטאוריס" ב-1779, חזר גלוק לווינה.
הוא כתב שם יצירות קטנות יותר, אך בעיקרו של דבר פרש מעבודתו.
גלוק מת בשנת 1787 והותיר אחריו כ-35 אופרות גמורות, כמה באלטים ויצירות אינסטרומנטליות.
לגלוק הייתה גם השפעה חשובה על הקטור ברליוז, שהעריץ אותו.
כריסטוף ויליבלד גלוק קבור בבית הקברות המרכזי בווינה, אוסטריה.
חשיבותו של גלוק היא בכך שהביא לסיום תקופה בתולדות כתיבת האופרות ותחילת תקופה חדשה.
הוא הביא לסיום תקופת כתיבת האופרה סריה האיטלקית במתכונתה אז, שהתאפיינה בעלילה סבוכה והושם בה דגש על בלטים ותהלוכות פאר ולא על ההתפתחות הדרמטית של העלילה.
גלוק התחיל תקופה חדשה בכתיבת אופרות בכך שהשיג אחידות בין הטקסט לבין המוזיקה כאשר הליברית פשוט וחופשי מעלילות מסובכות.
המוזיקה מדגישה את הדרמה ומטרתה להדגיש את הרגשות שבמחזה.
כך פתח גלוק תקופה חדשה ומבשר את האופרות הגדולות של וגנר.
פסגת גלוק באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקראת על שמו של כריסטוף ויליבלד גלוק.
כריסטוף וולף הוא מוזיקאי גרמני.
מחשובי המוזיקולוגים במאה העשרים; חיבר את הביוגרפיה "באך - המוזיקאי המלומד" על המלחין יוהאן סבסטיאן באך.
כריסטוף וולף נולד בשנת 1940 בזולינגן ליד קלן בגרמניה כבן למשפחה פרוטסטנטית של התאולוג הנס וולטר וולף .
בילדותו שר במקהלה ולמד לנגן על פסנתר ועל עוגב.
למד באוניברסיטת ברלין, באוניברסיטת ארלנגן ובבית הספר הגבוה למוזיקה פרייבורג .
בשנת 1966 קיבל תואר דוקטור.
הוא גם מחזיק בתואר פרופסור של כבוד באוניברסיטת פרייבורג שבגרמניה.
וולף עבר לארצות הברית, וכיום הוא עובד באוניברסיטת הרווארד ומנהל את ארכיון באך בלייפציג.
כריסטוף לוקסנברג הוא שם העט של מחברו של הספר Die syro-aramäische Lesart des Koran: Ein Beitrag zur Entschlüsselung der Koransprache (קריאה ערבית-ארמית בקוראן: ניסיון לפיענוח שפת הקוראן), ומספר מאמרים באנתולוגיות על האסלאם הקדום.
האדם העומד מאחורי שם זה הוא כנראה מלומד גרמני ופרופסור לשפות שמיות וערבית.
לוקסנברג זכה לחשיפה בשנים שלאחר 2000, לאחר פרסום ספרו הראשון (לכל הפחות הראשון תחת שם העט) "קריאה ערבית-ארמית בקוראן" שטוען שהשפה של החיבורים המוקדמים של הקוראן אינה ערבית באופן בלבדי, כפי שאומר המחקר המקובל, אלא נטועה בניב סורי-ארמי של שבט קורייש ממכה במאה ה-7 שקורותיו קשורים בהיווצרותה של דת האסלאם.
לוקסנברג מניח כי השפה הארמית שהייתה שכיחה ברחבי המזרח התיכון בימי ראשית האסלאם הייתה שפת התרבות של פולחן נוצרי שהייתה לו השפעה עמוקה על חיבור ומשמעותם של התכנים המופיעים בקוראן
כריסטוף לוקסנברג הוא שם עט, ייתכן שהשם נבחר בעקבות "מחריב המיתוסים" גאורג כריסטוף ליכטנברג, מאחר ש-Lux בלטינית מתורגם כ-Licht (בגרמנית).
לוקסנברג עצמו טוען כי בחר בפסבדונים "בהתאם לעצתם של חברים ערבים, לאחר שנודעה להם תזת עבודתי", כדי להגן על עצמו מפני תגובות אלימות מאחר שסולימאן בשיר, שהשמיע תאוריות דומות באוניברסיטת א-נג'אח בשכם, הושלך מהחלון בידי הסטודנטים המוסלמים הזועמים שלו.
הזהות האמיתית של האדם העומד מאחורי שם העט טרם נתבררה.
הגרסאות הנפוצות ביותר סוברות כי הוא מלומד גרמני לשפות שמיות.
בבלוגים באינטרנט, משערות כי הוא לבנוני, ואחרים חושבים כי הוא חסר כל ידע בערבית, יש הגורסים כי הוא אינו מלומד כלל, וישנם כאלה שאומרים שהוא מיסיונר נוצרי.
לדעתו של לוקסנברג הקוראן מכיל שפה מעורפלת שלעיתים לא ניתן לפרשה, וטוען שאפילו המלומדים המוסלמים מתקשים לנתח משפטים מסוימים ממנו וכי תלי תלים של ספרות פרשנית נכתבה בניסיון לפענח משפטים אלה.
אולם ההנחה העומדת מאחורי מאמציהם היא שכל משפט קשה הוא נכון ובעל משמעות וכי ניתן לפענחו בסיוע כלים של הלמדנות המוסלמית המסורתית.
לדעתו מלומדים מערביים מחקים את הפרשנות המוסלמית ומסתמכים עליה ומייחסים לה חשיבות רבה מדי.
לוקסנברג מחזיק בדעה כי על מלומדים לגשת לפרוש הקוראן מחדש, להתעלם מפרשנויות הקוראן הישנות ולהשתמש רק בשיטות הבלשניות וההיסטוריות העדכניות ביותר.
הוא סבור שמוחמד הטיף רעיונות שהיו חדשים לרבים משומעיו הערבים, מושגים שמוחמד למד משיחותיו עם יהודי ערב, נוצרים, ומנוצרי סוריה (מניחים שהוא נסע לסוריה).
מכאן, אם מילה או משפט מסוים מהקוראן נשמעים חסרי משמעות בערבית, או שניתן להקנות להם משמעות רק אם מעוותים את הכתוב, עלינו להיעזר בשפות הארמית ובסורית, לצד הערבית.
הפרשנות האסלאמית המסורתית מגבילה את עצמה לאוצר המילים הערבי, לוקסנברג מציע להשתמש בשפות נוספות.
לדעתו הקוראן מבוסס על טקסטים שקדמו לו ועל הרצאות שנישאו בכנסיות נוצריות בסוריה, וכי הייתה זו עבודתם של דורות אחדים לעבד טקסטים אלו, עד שנוצר הקוראן כפי שהוא מוכר לנו כיום.
השקפותיו שנויות במחלוקת בקרב חוקרי הקוראן.
הקוראן כקירה בלשנית, דיון עם כריסטוף לוקסנברג, מכון גתה
אלפרד האקנסברגר מראיין את "כריסטוף לוקסנברג" (כאן בתרגום אנגלי)
דניאל בווילאקה , שנודע בשם הבמה כריסטוף (Christophe), היה זמר צרפתי ממוצא איטלקי.
התפרסם ב-1965 בעקבות להיטו "Aline".
כריסטוף התפרסם לראשונה ב-1965 עם הוצאת להיטו הגדול "אלין".
בנוסף הוציא את השיר גם באיטלקית, אך השיר לא הצליח ולא זכה לתפוצה בניגוד לגרסת המקור בצרפתית.
ב-1965 הוציא את שירו השני: בלדה בשם Oh Mon Amour, אותו שר בצרפתית ובאיטלקית, השיר זכה להצלחה יחסית אך לא כמו קודמו.
בשנת 1969 ביקר כריסטוף בישראל, והופיע בפני חיילים פצועים בבית החולים תל השומר, וכן בתל אביב ובפסטיבל עין גב לאחר הפסקה קצרה הצטרף ב-1971 לחברת התקליטים מוטרוס של המפיק פרנסיס דריפוס .
ב-1973 הוציא את Les paradis perdus סינגל ואלבום באותו השם.
ב-1974 הוציא את אלבומו המצליח ביותר Les mots bleus שזכה להצלחה גדולה, ובהמשך גם דורג במקום ה-45 ברשימת האלבומים הצרפתים הטובים בכל הזמנים על יד מגזין הרולינג סטון.
ב-1977 הוציא את הסינגל Daisy.
ב-1986 כתב את השיר להיט הפופ Boule de flipper עבור קורין צ'ארבי, השיר זכה להצלחה גדולה ביחס לשירים אותם ביצע.
ב-1971 נישא לחברתו ורוניק (Véronique), והשניים היו הורים לבת, לוסי (Lucie).
לאחר הפסקה נוספת הוציא ב-1996 את אלבומו ה-11 Bevilacqua, ב-2001 הוציא אלבום נוסף Comm' si la terre penchait וב-2002, אחרי למעלה משני עשורים בהם לא הופיע, קיים כריסטוף הופעה באולימפיה, ב-2003 הוציא גרסה מחודשת להיטו אלין.
ב־26 במרץ 2020 נדבק בנגיף הקורונה ואושפז במצב קשה בבית חולים בצרפת כשהוא מחובר למכונת הנשמה.
כריסטוף שסבל מנפחת, נפטר ב-16 באפריל 2020 עקב סיבוכי הנגיף בבית החולים שבעיר ברסט.
Olympia – 2002 (ביצוע מחודש לאחר שני עשורים ללא הופעות.)
כריסטוף בארטייה (מצרפתית: Christophe Barratier; נולד ב-17 ביוני 1963) הוא מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע צרפתי.
למד מוזיקה קלאסית בפריז ובשנת 1991 החל לעבוד בחברת ההפקות של דודו, ז'אק פרין.
הוא השתתף בהפקת הסרטים "ציפורים נודדות", "הימליה" ו"מיקרוקוסמוס".
את הצלחתו הגדולה רכש כשביים את הסרט "כשהנערים שרים" שיצא בשנת 2004, זכה בשני פרסי סזאר, והיה מועמד לפרסי אוסקר וגלובוס הזהב.
הוא גם כתב את המילים לשיר הנושא של הסרט, שהיה מועמד לפרס אוסקר לשיר מקורי.
בשנת 2006 יצא סרטו "המאבטח" ושנתיים לאחר מכן, בשנת 2008, יצא סרטו "פריז 36".
כריסטוף גראופנר היה צ'מבליסט ומלחין גרמני מתקופת הבארוק המאוחר.
גראופנר נולד בהארטמנסדורף סמוך לקירכברג בסקסוניה.
את ראשית השכלתו המוזיקלית קיבל מדודו, נגן עוגב בשם ניקולאוס קויסטר.
גראופנר למד באוניברסיטה של לייפציג, שם למד משפטים (כמו רבים ממלחיני התקופה), ואז השלים את לימודי המוזיקה אצל יוהאן קונאו, מנצח המקהלה של כנסיית תומאס הקדוש.
בשנת 1705 עזב גראופנר את לייפציג והתמנה לנגן הצ'מבלו באופרה של המבורג תחת שרביטו של ריינהרדט קייזר, יחד עם הנדל שהועסק שם ככנר.
נוסף לנגינה בצ'מבלו, חיבר גראופנר שלוש אופרות בהמבורג יחד עם קייזר, מלחין אופרות פופולרי בגרמניה.
בשנת 1709 קיבל גראופנר בחצר הסה-דרמשטדט ובשנת 1711 היה למנצח תזמורת החצר (Hofkapellmeister).
גראופנר עשה את שאר הקריירה שלו בחצר הסה-דרמשטדט, שם היו חובותיו העיקריות לספק מוזיקה לתזמורת החצר.
הוא כתב מוזיקה במשך קרוב ליובל שנים, משנת 1709 עד 1754, כאשר התעוור.
הוא מת שש שנים אחר כך.
שלא מדעת מילא גראופנר תפקיד מפתח בתולדות המוזיקה, המצב הפיננסי הרעוע בדרמשטדט בעשור השני של המאה ה-18 הביא לצמצום הכרחי בחיי המוזיקה.
בית האופרה נסגר ומשכורותיהם של רבים ממוזיקאי החצר היו בפיגור (כולל זו של גראופנר).
אחרי ניסיונות רבים להביא לתשלום משכורתו, ובהתחשב בכך, שהיו לו אישה וכמה ילדים לפרנס, הגיש גראופנר, בשנת 1722, בקשה לקבל את משרת מנצח המקהלה בלייפציג.
טלמן היה המועמד הראשון לתפקיד, אבל הוא הסיר את מועמדותו אחרי שקיבל העלאה במשכורת בהמבורג.
מגניפיקט ה"אודיציה" של גראופנר, שנכתב בסגנון של מורו ומדריכו, יוהאן קונאו, הקנה לו את המשרה, אך פטרונו, ארנסט לודוויג מהסה-דרמשטדט, מיאן להתיר את החוזה שלו.
שכרו של גראופנר, שזמנו עבר, שולם עתה במלואו ואף ניתנה לו העלאה במשכורת והבטחה, כי מקומו בצוות המוזיקאים בחצר מובטח גם במקרה שהקאפלה שלו תפוזר.
הטבת תנאים זו שכנעה את גראופנר להישאר בדרמשטדט, ובכך פינה את הדרך לבאך לתפוס את משרת מנצח המקהלה בלייפציג.
אחרי שנודע לו כי באך הוא שנבחר ללייפציג, שלח גראופנר ב-4 במאי 1723 מכתב אדיב אל מועצת העיר להניח את דעתם, כי באך "הוא מוזיקאי חזק בה במידה בעוגב כשם שהוא בקיא ביצירות כנסייתיות ובקטעי מקהלה" וכאדם "יבצע ביושר וכיאות את התפקידים שיופקדו בידיו."
גראופנר היה יוצר שקדן ופורה.
כ-2000 יצירות ששרדו רשומות בקטלוג שלו, בהן 113 סינפוניות, 85 אוברטורות (סוויטות), 44 קונצ'רטי, 8 אופרות, 1,418 קנטטות דתיות ו-24 חילוניות, 66 סונאטות ו-40 פרטיטות לצ'מבלו.
כמעט כל כתבי היד של גראופנר מאוחסנים בספריית האוניברסיטה הטכנית בדרמשטאדט שבגרמניה.
צירופי כלים שכיחים בכתיבתו הקאמרית כמו אבוב ד'אמורה, חליל ד'אמורה וויולה ד'אמורה.
יותר מחצי הסינפוניות שלו דורשות כלי נשיפה ממתכת וטימפני, מהן כ-25 כתובות ל-3 עד 4 טימפני וסינפוניה אחת בסול מז'ור (GVY 596) חוברה ל-7 טימפני.
אחרי מותו, נידון גראופנר לשיכחה ואלמוניות, מכמה סיבות.
כתבי היד שלו היו במחלוקת משפטית ממושכת בין יורשיו לבין מושלי הסה-דרמשטדט.
פסק הדין הסופי שנתן בית המשפט שלל את זכות הבעלות של עזבון גראופנר על כתבי היד המוזיקליים.
היורשים לא השיגו היתר מכירה או הוצאה לאור של יצירותיו, ובכך נמנעה הפצתן.
עם זאת, מן הצד החיובי, תפיסת עיזבונו המוזיקלי של גראופנר בידי הנסיך מהסה-דרמשטדט הבטיחה את המשך קיומו "in toto" - בשלמותו.
להבדיל מהמקרה עם יצירותיו של באך.
עוד גורם שתרם לאלמוניותו של גראופנר לאחר מותו היה, שלגראופנר, בניגוד לבאך, היו מעט מאוד תלמידים, פרט ליוהאן פרידריך פאש, להמשיך את מורשתו המוזיקלית.
כפי שסיכם המבקר דויד ורניה, גראופנר הוא "אחד מאותם קורבנות, שהגורל והנסיבות עשו עמם עוול - בן זמנם של באך, הנדל וטלמן שנשאר במידה רבה - ושלא בצדק - זנוח ונשכח."
בורה בדי מינור של כריסטוף גראופנר
כריסטוף ואלץ הוא שחקן קולנוע ובמאי אוסטרי, זוכה שני פרסי אוסקר, שני פרסי גלובוס הזהב ופרס באפט"א בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר, ופרס השחקן הטוב ביותר של פסטיבל הקולנוע בקאן.
הוא התפרסם בשני סרטיו של קוונטין טרנטינו, בגילום דמותו הבדיונית של הקולונל הנס לנדה ב"ממזרים חסרי כבוד" ודמותו של ד"ר קינג שולץ ב"ג'אנגו ללא מעצורים", ובדמות הנבל ארנסט סטאברו בלופלד בסרט ה-24 בסדרת סרטי ג'יימס בונד "ספקטר".
ואלץ נולד בווינה שבאוסטריה, למשפחה מרקע נוצרי.
הוריו היו זוג מעצבים, וסביו היו שחקנים.
הוא החל ללמוד משחק באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה, ובמכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע שבניו יורק.
הוא התחיל בתור שחקן במה והופיע בבימות בשווייץ וכן בבורגתיאטר שבאוסטריה.
לאחר קריירת טלוויזיה מוצלחת והשתתפות בכמה סרטים מקומיים הגיעה הפריצה המאוחרת יחסית של ואלץ כשחקן בשנת 2009, כשהתקבל לתפקיד ראשי לצדו של בראד פיט בדרמת המלחמה של קוונטין טרנטינו "ממזרים חסרי כבוד".
בסרט גילם ואלץ את קולונל האס אס האנס לנדה, המכונה "צייד היהודים".
על תפקידו בסרט זכה ואלץ בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן ובפרס גלובוס הזהב, גילדת שחקני המסך ופרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
בסרטו של קוונטין טרנטינו "ג'אנגו ללא מעצורים" מ-2012 גילם את דמותו של ד"ר קינג שולץ, צייד ראשים גרמני בארצות הברית של טרום מלחמת האזרחים.
על תפקידו קיבל את פרס האוסקר לשחקן משנה בפעם השנייה.
בנובמבר 2015 הוא גילם את דמות הנבל הראשי בסרט ג'יימס בונד "ספקטר", ארנסט סטאברו בלופלד, אויבו המושבע והגדול של בונד בסרט ומנהיג ארגון הטרור הבדיוני "SPECTRE".
ואלץ הוא שחקן הקולנוע האוסטרי השני בהיסטוריה אשר זוכה בפרס האוסקר אחרי ג'וזף שילדקראוט, שזכה בפרס בשנת 1937 על משחקו בסרט "חייו של אמיל זולא".
בשנת 2019 עבר וולץ לכס הבימוי, וביים את סרט הדרמה "ג'ורג'טאון".
הסרט מבוסס על חייה של ויולה הרמס דראת' ורציחתה.
ב-2020 השתתף בסרטו של וודי אלן, "הפסטיבל של ריפקין".
בשנת 2023 החל לככב בסדרת המתח והריגול "היועץ" מבית רשת אמזון פריים וידאו.
ואלץ מחלק את זמנו בין לונדון, וינה ולוס אנג'לס.
גרושתו לה היה נשוי 17 שנה, ז'אקלין (לבית ראוך), היא מטפלת בריקוד אמריקאית-יהודייה.
שניים מארבעת ילדיהם חזרו בתשובה וגרים בישראל, אחד מהם מכהן כרב.
לאחר מכן, נישא למלבישה הגרמנייה ג'ודית' הולסט, ולהם בת.
שנה סרט תפקיד הערות1981עמידת ראשמרקוס דורן 1982 אש וחרב טריסטן1986 וונפריד פרידריך ניטשה1988מהיר מהעיןשוטר1995התחלה של משהוהרברט 1995 קתרין הגדולה 2000 פושע הגון 2009 ממזרים חסרי כבוד קולונל האנס לנדה2011 הצרעה הירוקה בנימין צ'אדנובסקי מים לפילים אוגוסט רוזנבלות'שלושת המוסקטריםהקרדינל רישלייה אלוהי הקטל אלן קוון 2012 ג'אנגו ללא מעצורים דר.
כריסטוף ג'רום דוגארי הוא כדורגלן עבר צרפתי.
דוגארי שיחק במספר קבוצות פאר אירופאיות, לרבות בורדו, ברצלונה ומילאן.
דוגארי היה חלק מסגל הנבחרת הצרפתית שזכתה במונדיאל 1998 ויורו 2000. דוגארי החל לשחק בצורה מקצוענית בקבוצה הצרפתית בורדו.
יכולתו הגבוהה בקבוצה והופעותיו בגביעים האירופאים בפרט, משכו את תשומת לבם של מספר מועדנים אירופאים, עד שלבסוף, בשנת 1996, עבר לקבוצה האיטלקית מילאן.
בשנת 1998 החליט החלוץ לחזור לשחק במולדתו צרפת, ושיחק בקבוצות מרסיי ובורדו.
בשנת 2004, לאחר ששיחק מעט באנגליה ובקטר, הכריז דוגארי על פרישה מכדורגל מקצועני.
כריסטוף לֵמַטְר הוא אתלט צרפתי.
למטר החזיק בשיא צרפת בריצת 100 מטר (9.92 שניות), והוא האדם הלבן הראשון שעבר את המרחק בפחות מעשר שניות.
באליפות העולם לנוער שנערכה בבידגושץ' ב-2008 זכה למטר במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.83 שניות.
באליפות אירופה לנוער שנערכה בנובי סאד בסוף יולי זכה למטר במדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא אירופה לנוער של 10.04 שניות.
באליפות העולם שנערכה בברלין הוא פסל בשלב רבע הגמר בריצת 100 מטר.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 10.23 שניות ועלה חמישי לרבע הגמר.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.21 שניות.
בשלב המוקדמות הרביעייה קבעה תוצאה של 38.59 שניות.
בתחרות שנערכה בצרפת בסוף מאי קבע למטר בריצת 100 מטר שיא אירופה לנוער של 10.03 שניות.
בתחרות שנערכה במרסיי ביוני קבע בריצת 200 מטר שיא אישי חדש של 20.56 שניות.
באליפות אירופה לקבוצות שנערכה בברגן ב-2010 הוא זכה במדליית כסף בשיא אישי חדש נוסף של 10.02 שניות, אחרי דוויין צ'יימברס מבריטניהם.
באליפות צרפת שנערכה בוולנס הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא צרפת חדש של 9.98 שניות, שיפור לשיא של רונלד פוניון ובכך, היה לאדם הלבן הראשון שרץ ריצת 100 מטר בפחות מ-10 שניות.
ובריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 20.16 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה בסוף יולי זכה למטר ב-3 מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.11 שניות, בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.37 שניות, כשהוא מקדים במאית השנייה את כריסטיאן מלקולם מבריטניה, ובריצת שליחים 4x100 מטר.
בתחרות שנערכה באיטליה בסוף אוגוסט, הוא קבע בריצת 100 מטר שיא צרפת חדש של 9.97 שניות.
בתחרות שנערכה בצרפת בתחילת יוני, קבע למטר שיא לאומי חדש בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.96 שניות.
באליפות אירופה לקבוצות שנערכה ביוני 2011 בסטוקהולם, ניצח למטר בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.95, שניות, ובתחרות שנערכה באלבי ביולי אותה שנה, קבע תוצאה של 9.92 שניות באליפות צרפת.
תוצאה זו מהווה שיא צרפתי (עד שג'ימי ויקו שבר את השיא ב-2015), והזמן המהיר ביותר בהיסטוריה לאדם לבן (עד שסו בינגטיאן שבר את השיא ב-2018 וקבע9.91 שניות.).
(רק שסו בינגטיאן הוא לא אדם לבן).
באליפות העולם שנערכה בדאיגו, קוריאה הדרומית ב-2011, זכה למטר בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.20 שניות, אחרי ג'מייקה שקבעה שיא עולם חדש של 37.04 שניות ולפני סנט קיטס ונוויס (38.49 שניות).
מדליית ארד בריצת 200 מטר בשיא לאומי חדש של 19.80 שניות, אחרי יוסיין בולט מג'מייקה (19.40 שניות) ווולטר דיקס מארצות הברית (19.70 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה 10.19 שניות, 10 מאיות השנייה אחרי קים קולינס מסנט קיטס ונוויס שזכה בארד.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2012 זכה למטר במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.09 שניות, לפני בן ארצו ג'ימי ויקו (10.12 שניות) וג'ייסומה סאידי נדורה מנורווגיה (10.17 שניות) ובכך הגן על תוארו.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים למטר במקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.19 שניות ובמקום רביעי בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.16 שניות, 4 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד שבה זכתה טרינידד וטובגו.
לאחר שטייסון גיי מארצות הברית נכשל בבדיקת סמים, מדליית הכסף נשללה מהרביעייה האמריקאית וניתנה לטרינידד וטובגו ומדליית הארד ניתנה לצרפת.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה באוגוסט 2013 סיים למטר במקום שביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.06 שניות.
מדליית ארד, בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.47 שניות, אחרי בריטניה (37.93 שניות) וגרמניה (38.09 שניות).
למטר זכה בשנת 2010 בתואר אתלט השנה באירופה.
כריסטוף-אדואר מוֹס היה אדריכל צרפתי.
מוס היה תלמידו של סימון-קלוד קונסטן-דופה (Constant-Dufeux), והתבלט בסלון של 1859 כאשר תכנן בית מחסה לעניים.
בהמשך דרכו היה אחראי לכמה פרויקטים במזרח התיכון: באיזמיר, סלוניקי ואלכסנדריה.
בשנת 1862 נשלח על ידי ממשלת צרפת לירושלים כדי לשקם חלקים מכנסיית הקבר וכן את מנזר סנטה אנה שליד שער האריות.
שיפוץ הכיפה של כנסיית הקבר נמשך כ-5 שנים בשיתוף פעולה עם נציג הממשלה הרוסית, האדריכל מרטין איוונוביץ' אפינגר, שעבד בירושלים בשנים 1860–1864 ותכנן ובנה את המבנים במגרש הרוסים.
בשנת 1864 השתתף כנציג ממשלת צרפת במשלחת של דה סוסי, שחקרה את אזור ים המלח וארץ העמונים.
באותה שנה הוא תכנן ונטל חלק במשלחת של הדוכס אונורה דה לוינס (De Luynes) ארכאולוג ומומחה למטבעות עתיקות (1802–1867) לכרך הבירה של מואב ושובאק, מצודה צלבנית צפונית לפטרה, ופרסם את הממצאים בספר על מונומנטים צלבנים של ג.
בשנת 1873 הוא גילה את ברכת בית חסדא הנמצאת במתחם מנזר סנטה אנה ובשנת 1888 הוא פרסם מאמר גדול מלווה בתוכניות ושרטוטים הנמצאים באגף היהודי של הלובר.
ב-1892 הוא פרסם מחקר על שרידי כנסית ירמיהו הצלבנית באבו גוש שניתנה לממשלת צרפת על ידי הסולטאן הטורקי בשנת 1873 ובנייתה מחדש הסתיימה בשנת 1909.
הוא פרסם מחקרים אודות "משקלות צרפתיים ואנגליים", "יחידות מידה עתיקות" ונושאים ארכאולוגיים מחוץ לתחומי א"י.
על חייו הפרטיים לא ידוע דבר מלבד העובדה שאת חופשותיו בילה אצל אחותו גב' גופיל (Goupil) בעיר בונסקור שבסן-מריטים.
פאפאדימיטריו למד הנדסת חשמל לתואר ראשון באוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה (סיים ב-1972) והמשיך באוניברסיטת פרינסטון לתואר שני בהנדסת חשמל (1974) ולתואר שלישי בהנדסת חשמל ומדעי המחשב בהדרכת קנת' שטיגליץ (1976).
בזמן שהיה מרצה באוניברסיטת הרווארד כתב יחד עם ביל גייטס שהיה תלמידו בקורס, לימים מייסד מיקרוסופט, מאמר שהתייחס לבעיית סידור הפנקייקים של גודמן.
לאחר לימודיו עבד פאפאדימיטריו במספר אוניברסיטאות, ביניהן אוניברסיטת הרווארד, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, האוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה, אוניברסיטת סטנפורד ומאז שנת 1996 הוא מלמד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
פרסם עם אפוסטולוס דוקסיאדיס רומן גרפי בשם לוגיקומיקס העוסק בתולדות הלוגיקה ובפרט בדמותו של ברטרנד ראסל.
פאפאדימיטריו נבחר לאקדמיה הלאומית להנדסה של ארצות הברית ב-2002, ומאז שנת 2009 הוא חבר גם באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
כריסטולוגיה (Christology, הלחם המילים χριστός = מושיע, λογία = תורה, מתורגם לרוב כתפישת המשיח) היא ענף בהגות הנוצרית העוסק בישו כמשיח וכמושיע ובכל הנאמר עליו בפן זה של הווייתו.
בנוסף, עוסקת הכריסטולוגיה בשאלות איך העריכו את ישו תלמידיו וההולכים בעקבותיהם, מה מאפיין בכתובים, בעיקר בבשורות ובמכתבי הברית החדשה, את ישו כמושיע.
מהו המקום אותו תופס ישו בעולם הזה ובעולם הבא, מהו טבעו (מהותו) ומה אישיותו, מה מערכת הגומלין בינו לבין האל האב ושאר מרכיבי השילוש הקדוש, ומה משקל הנביא ומשקל האדם בחייו.
מחלוקות קשות בנושא זה פילגו את הכנסייה בעיקר במאותיה הראשונות.
אף שהוויכוחים לא הסתיימו ושאלת הכריסטולוגיה הייתה תמיד ועודנה נושא לדיון פורה, הנקודות המרכזיות נחתמו בין ועידת ניקאה ב-325 לוועידת כלקדון ב-451. נקבע כי ישו היה התגשמותו בבשר של האל הבן בשילוש שהיה קדום כמו האב, וכי היו לו שני טבעים מושלמים, אנושי ואלוהי, שפעלו יחדיו.
נקודת המוצא שעוררה את הדיון הכריסטולוגי הייתה האמונה בתחיית ישו.
מתחייה זו היו שהסיקו כי ישו היה בן האלוהים.
אם ישו היה בחייו בן האלוהים, כלומר בעל טבע אלוהי, צריך לדון בטבע האנושי לעומת הטבע האלוהי שלו ובשילוב או מיזוג שני טבעים אלו.
הסינוד הראשון שדן בנושאי כריסטולוגיה היה קונציל אנטיוכיה ב-268, נוצרים שהושפעו מהגנוסיס חשבו שעולם המכיל רוע לא יכול להיווצר על ידי אל טוב ומכאן שהוא נוצר על ידי דמיורגוס, האל הרע.
ישו מבחינתם היה בעל השראה אלוהית והתגלותו בפני בני האדם התרחשה בחזון בלבד.
הוויכוחים הפנים נוצריים בנוגע לטבעו של ישו, גרמו לכך שבשנת 451 התכנסה ועידה אקומנית מיוחדת, היא ועידת כלקדון.
הוועידה שללה את הדוקטרינה המונופיזיטית, אימצה את הדוקטרינה הדיופיזיטית ופרסמה את צו כלקדון שפירט את אנושיותו המלאה ואלוהותו המלאה של ישו, הצלע השנייה של השילוש הקדוש.
הוויכוח לא הסתיים בכך, וכנסיות שונות נשארו דבקות באסכולה המונופזיטית ובהן הכנסייה הקופטית המצרית והכנסייה הסורית.
לעומת זאת, בפלשתינה הוכרעה המחלוקת לטובת הזרם הכלקדוני (הדיופיזיטי) בזכות מאמציהם של הנזירים סבאס ואותומיוס.
ישו הוגדר במקומות רבים בברית החדשה כמשיח, למשל אחרי מותו של ישו, במסגרת האירוע בו דיברו השליחים בלשונות נוכריות, הטיף פטרוס כי
כל הנוצרים קיבלו את ישו כמשיח, ועל כך לא הייתה מחלוקת.
הנוצרים ניסו לבסס את מעמדו של ישו כבן האלוהים, היו דעות שונות לגבי טבעו האלוהי של ישו.
האם היה בעל טבע אלוהי מרגע לידתו (או התעברות אימו), רק מהרגע בו הוטבל על ידי יוחנן המטביל, מרגע צליבתו או אולי רק מרגע קומו לתחייה.
בהמשך הגדירו את ישו גם כבן האלוהים ישו לא הוגדר כבנו הגופני ממש של אלוהים אלא כבנו הרוחני
ליהודים, אף ליהודים הנוצרים היה קשה לקבל את האמונה כי ישו הוא בנו של אלוהים
פילוגים בנצרות על רקע כריסטולוגי
אריוס כפר באלוהותו של ישו וטען כי הוא רק דומה לאב בהווייתו אך אינו זהה עמו; ישו נולד יש מאין, אך לפני הולדתו לא היה קיים.
האל-האב קדם לבן ויצר אותו כמכשיר לבריאת העולם.
אולם הבן שונה במהותו ובטבעו מן האב, משום שהיה לו גוף ובמקום נשמה נמצא בתוכו ה'לוגוס' שממנו נבעה 'רוח הקודש'.
ניתן לקרוא לאלוהים "האב" אך ורק מאותו רגע שיצר את הבן, כי קודם לכן לא היה אב.
מול אריוס עמד אתנסיוס שטען שישו שווה במהותו לאלוהים.
ועידת ניקיאה קיבלה את דעתו של אתנסיוס וקבעה שישו הוא אל שהגיע מאל.
גם ישו וגם אלוהים לא נבראו, אלא הם קיימים עוד מלפני בריאת העולם.
בוועידת קונסטנטינופול הראשונה (381) הוחלט כי גם לרוח הקודש מעמד אלוהי וכן נקבע עיקרון השילוש הקדוש.
נשארה פתוחה השאלה כיצד הגיע הטבע האנושי אל ישו, בן האלוהים.
נסטוריוס התחבט בשאלה איך ומתי התמזג הטבע האנושי בתוך ישו.
כי אם נולד כאל (על פי החלטת ועידת ניקיאה) האם היה גם בעל טבע אנושי.
נסטוריוס ניסה לפתור את הקושיה בתורה שנקראה נסטוריאניזם שטענה כי הטבע האנושי של ישו והטבע האלוהי שלו, אף כי שכנו באדם אחד, היו נבדלים והתאחדו רק באופן מוסרי.
מולו גישה זו טען קירילוס, בישוף אלכסנדריה, כי ישו היה בעל טבע אלוהי ולבש טבע אנושי.
המיזוג בין האלוהות והאנושיות יצר את ישו שהיה הן בן והן משיח.
מכאן שמרים, אם ישו היא יולדת האל (תיאוטוקוס).
כריסטוף אריבר הוא שף צרפתי בעל שני כוכבים במדריך מישלן האדום וארבע מצנפות במדריך גו מיו.
הוא שף המסעדה גראנד-אוטל "לה טראס" באוריאז'-לה-בן.
אחרי שסיים את לימודיו בבית ספר למלונאות בגרנובל, החל כריסטוף אריבר את הקריירה שלו בהתמחות באוטל בו-ריוואז' בקונדריו ב-1991. הוא עבד לראשונה בלה טראס באוריאז' ב-1993. הוא עבר לפריז ועבד במסעדת לה טור דארז'אן בשנים 1995–1996 ואחר-כך בלז אמבסאדר במלון קריון בשנים 1996–1997 לצידו של קריסטיאן קונסטאן.
ב-1997 שב ללה טראס באוריאז', המסעדה בגראנד-אוטל, שבעבר נהגו לפקוד אותה קוקו שאנל, סשה גיטרי, מוריס שבלייה, סטנדל ואלפונס דודה.
ב-2004 השף פיליפ בואיסו עזב את אוריאז'.
כריסטוף אריבר תפס את מקומו ושמר על שני הכוכבים.
בנובמבר 2007 ראה אור ספרו La Brigade Christophe Aribert בהוצאת גלנה, ספר בישול שמציג את המטבח שלו, בעזרתם של הצלם פייר-פרנסואה קודרק, פייריק ז'גי שכתב את הטקסט וז'ורז' ריו שאייר את הספר.
הספר מגיש 46 מתכונים ומובאים תצלומים רבים שמראים את השלבים השונים בהכנת כל מאכל מתחילתו עד סופו וגם מודגמות טכניקות שונות.
ביחד עם הצלם פייר-פרנסואה קודרק הוא זכה בתחרות לצילום קולינרי של אולורון-סנט-מארי.
ב-2010 ביקש ממנו מנהל מלון קריון, בעקבות עזיבתו של ז'אן-פרנסואה פיאז' להיות שף המסעדה, הוא סירב להצעה.
ביוני 2010 הוא הכין את תפריטה של מסעדת האופרה הפריזאית האופרה גרנייה.
כריסטוס סרצטאקיס היה משפטן ופוליטיקאי יווני אשר היה נשיא יוון בשנים 1985–1990.
הוא החל ללמוד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת סלוניקי בשנת 1946, וסיים תואר ראשון בשנת 1950. הוא קיבל את רישיון עריכת הדין שלו ב-1954. בשנת 1956 הוא כיהן כשופט בית המשפט של הערכאה הראשונה.
בשנת 1985 הודיעה הממשלה בראשות אנדראס פפנדראו על כוונתה להפחית את סמכויותיו של הנשיא, ובעקבות כך הביאה להתפטרות הנשיא שהיה באותה עת, קונסטנדינוס קרמנליס.
סרצטאקיס התמנה להחליפו לאחר שנבחר על ידי ההפרלמנט ההלני.
סרצטאקיס נתפס ביוון כרודף צדק ולוחם למען הדמוקרטיה במדינה.
כריסטוף אמברגר היה צייר גרמני משלהי תקופת הרנסאנס.
פרטים מרכזיים בביוגרפיה של כריסטוף אמברגר לוטים בערפל.
שנת לידתו המקובלת היא 1505, אבל יש מקורות לפיהם נולד ב-1490, אחרים מציינים את 1500 או 1510. גם מקום הולדתו אינו וודאי.
לדברי דופלמאייר (Doppelmayer) הוא נולד בנירנברג, מאיילר נוקב בשם העיירה הקטנה אמברג (Amberg) שבנפת אונטראלגוי (Unterallgäu) בבוואריה, ולדברי ויירמן (Weyermann) הוא נולד באולם.
גם תאריך מותו אינו ודאי.
מקורות שונים נוקבים בתאריכים שונים בין 1560 ל-1563. כולם מסכימים שהוא נפטר באאוגסבורג, בה חי ופעל כאמן.
העובדה היחידה הוודאית היא כי הוא התקבל לגילדת הציירים באאוגסבורג ב-15 במאי 1530. כמו כן, היצירה המפורסמת הראשונה מפרי מכחולו מתוארכת ל-1525 והאחרונה ל-1560.
אי ודאות קיימת גם לגבי התקופה בה למד לצייר.
יש הסוברים שהיה תלמידו של הצייר הגרמני האנס בורגמאייר (Hans Burgkmair; 1553-1473 או 1559), אחרים כי למד אצל לאונהרד בק (Leonhard Beck; 1642-1480), שאת בתו, ברברה, נשא לאישה.
לעיתים הוא מזוהה כאחד מתלמידיו של הנס הולביין האב (1524-1465).
ככל הנראה שהה בצפון איטליה ובוונציה.
בכל אופן, הדמיון בסגנון מציין השפעה בולטות של הנס הולביין (1543-1497) וציירים ונציאנים של המחצית הראשונה של המאה ה-16 (כולל טיציאן (1576-1490) ופאריס בורדונה (Paris Bordone; 1570-1495) שהתגורר לתקופה קצרה באאוגסבורג ב-1540).
בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-16 צייר אמברגר כמה ציורים בהם בולטת השפעה של המנייריזם הוונציאני, סגנון ציור שראשיתו בתקופה זו.
על ציור של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מ-1530 המיוחס לאמברגר, כתב היסטוריון האמנות הגרמני יואכים פון זנדראט (Joachim von Sandrart; 1688-1606) כי הקיסר החשיב דיוקן זה כשווה באיכותו לציורים היפים ביותר שלו שנעשו בידי טיציאן.
עם זאת, אין ודאות מי היה הצייר המקורי של עבודה זו, השמורה בגלריה הלאומית (Pinacoteca Nazionale) בסיינה שם היא מיוחסת להנס הולביין הבן.
לעומת זאת, עותק של ציור זה המתוארך ל-1532 ונמצא בבעלות גמאלד-גאלרי בברלין הוא ללא ספק מעשה ידי כריסטוף אמברגר.
אחר-כך צייר אמברגר בעיקר דיוקנאות על פי הזמנת התושבים העשירים של אאוגסבורג בהם: המצביא גאורג פון פרונדסברג (Georg von Frundsberg; 1528-1473), ההומניסט קונרד פויטינגר (Konrad Peutinger; 1547-1465), בני משפחות האצולה וסלר (Welser) ופוגר (Fugger) והקוסמוגרף סבסטיאן מינסטר.
מלבד דיוקנאות הוא ייצר עבודות אחרות, כולל סדרת 12 תמונות היסטוריות, "יוסף ואחיו", כמו גם סצנות דתיות שונות, בייחוד ציור המזבח בכנסיית "זנקט אנה" (Sankt Anna) "הבתולות החכמות והבתולות השוטות" שהוא ציורו הידוע האחרון.
הוא עבד יחד עם טיציאן ב-1548. עבודתו החשובה ביותר היא קישוט החלק העליון של המזבח הראשי בקתדרלת אאוגסבורג ב-1554, לאחר שהיצירה המקורית של הנס הולביין האב נהרסה בשל איקונוקלאזם.
בנוסף נותרו כ-30 רישומים מעשה ידיו.
הוא גם הכין עיצובים לחיתוכי עץ.
אמברגר חתם על יצירותיו לעיתים רחוקות, ורבות מהן יוחסו להנס הולביין הבן או ללאונהרד בק, כשגם כיום אין ודאות לגבי הצייר המקורי.
פרוטומה של אמברגר מוצבת בהיכל התהילה (Ruhmeshalle) במינכן.
גוטלוב כריסטוף יונתן הופמן היה תאולוג גרמני, ממייסדי תנועת הטמפלרים.
בצעירותו למד באוניברסיטת טיבינגן תאולוגיה, וב-1848 נבחר כנציג האוניברסיטה באספה הלאומית של פרנקפורט, לאחר שניצח את המועמד הנגדי דוד שטראוס.
לאחר שנכזב מחוסר יכולתו להשפיע על אופייה הדתי של המדינה באמצעות פוליטיקה, החליט הופמן להקדיש את חייו להקמת "ממלכת האל" בארץ ישראל.
הוא הצטרף לקבוצת מאמינים, אשר התפרסמה ב-1854 בשם "ידידי ירושלים", ומאוחר יותר, ביוני 1861, התאגדה באופן רשמי ככנסייה עצמאית בשם "Deutscher Tempel" ("המקדש הגרמני").
חברי הקבוצה כינו עצמם בכינוי "טמפלרים".
ב-1868 התיישבו הטמפלרים והופמן בראשם בארץ ישראל.תחילה במושבה הגרמנית בחיפה וב-1869 קנו בתים ואדמות ביפו מידי ההתיישבות הכושלת של ג'ורג' אדמס האמריקני, והקימו את המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו.
ב-1880 הציע הופמן לד"ר קרל לורץ' לנהל את בית החולים הגרמני ביפו.
הופמן מת ב-8 בדצמבר 1885 במושבה הגרמנית בעמק רפאים.
ספרו האוטוביוגרפי למחצה "Mein Weg nach Jerusalem" ("דרכי לירושלים", נדפס ב-1884) מתאר את התלאות שעבר בדרך להגשמת החזון למציאות.
בנו, כריסטוף הופמן השני (1911-1847), שימש כיושב הראש של אגודת הטמפלרים משנת 1890 ועד פטירתו.
הרחוב הראשי במושבה הטמפלרית שרונה נקרא על שמו של הופמן, אך כיום זהו רחוב דוד אלעזר בקריה.
כריסטוף ז'אלה הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת המגן הימני בקבוצת אמיין מליגת העל הצרפתית.
כמו כן ייצג גם את נבחרת צרפת.
ז'אלה גדל במחלקת הנוער של קוניאק, הקבוצה המקומית של עיר הולדתו.
בשנת 1998, בהיותו בן 15, עבר למחלקת הנוער של שאמו ניור.
עם הצטרפותו למועדון אמר מאמנו להוריו כי הוא אינו טוב מספיק, משפט שהוביל להשתפרותו של ז'אלה.
הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות כקשר אחורי, וערך 98 הופעות ליגה (בליגת המשנה הצרפתית ובליגה הצרפתית השלישית) בהן הבקיע 12 שערים.
לקראת עונת עבר ז'אלה ללוריאן מליגת העל הצרפתית.
הוא שיחק במועדון כמגן ימני, והיה לעדיפות השלישית של מאמנו.
ב-5 באוגוסט 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-11 בניצחון הליגה 2–3 על פריז סן-ז'רמן.
ב-19 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-72 בתיקו 1-1 נגד לאנס בליגה.
לאחר שהרשים בביצועיו, הפך להיות המגן הימני הבכיר של הקבוצה.
הוא שיחק במועדון במשך 3 עונות, בהן ערך 97 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
ב-6 ביולי 2009 נודע כי ז'אלה הצטרף לפריז סן-ז'רמן, גם היא מליגת העל הצרפתית, ל-4 שנים.
ב-15 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף למבלוט ארדינץ' בדקה ה-72 בניצחון 1–3 על לה מאן במסגרת המחזור השני בליגה.
ב-22 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-84 בניצחון 2–3 על ואלנסיין במסגרת המחזור השלישי בליגה.
במהלך עונתו הראשונה במועדון ביסס עצמו ז'אלה כשחקן קבוע בקבוצה.
הוא סיים את העונה עם 35 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים ובישל 11.
במהלך עונת שיחק ז'אלה לראשונה במסגרת אירופית - הליגה האירופית.
הוא לקח חלק בשני משחקי פלייאוף ההעפלה נגד מכבי תל אביב, בו ניצחה פריז סן-ז'רמן בתוצאה 4–5 בסיכום שני המשחקים.
מאז החל שלב הבתים של המפעל הוא ערך 9 הופעות במפעל, והבקיע שער יחיד, בניצחון 0–2 על קרפטי לבוב במסגרת שלב הבתים.
ב-22 באפריל 2011 חידש ז'אלה את חוזהו במועדון.
ב-1 במאי זכה ז'אלה בגביע הצרפתי יחד עם פריז סן-ז'רמן לאחר ניצחון 0–1 על מונקו בגמר.
ב-10 במאי הורחק לראשונה בקריירה, לאחר שספג כרטיס אדום ישיר בדקה ה-20 בתיקו 2-2 נגד נאנסי במסגרת המחזור ה-35 בליגה.
הוא ערך 35 הופעות ליגה בעונה זו, כולן בהרכב הפותח, והבקיע שער אחד.
בתחילת עונת הוסב ז'אלה לעמדת הקשר על ידי מאמנו החדש קרלו אנצ'לוטי, ובהמשך העונה קיבל את סרט הקפטן.
גם בעונה זו היווה ז'אלה שחקן מפתח בקבוצה, וערך 33 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-18 בספטמבר 2012 ערך ז'אלה את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–4 על דינמו קייב במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת .
הוא שיחק בתשעה מתוך עשרת משחקי הקבוצה במפעל, ביניהם שני משחקי רבע הגמר שבסופם הודחה פריז סן-ז'רמן על ידי ברצלונה.
בעונה זו זכה ז'אלה לראשונה באליפות צרפת, כשהוא לוקח חלק ב-27 משחקי ליגה.
ב-3 באוגוסט 2013 זכה ז'אלה בגביע האלופות הצרפתי לאחר ניצחון 1–2 על ז'ירונדן דה בורדו.
בחודש ינואר 2014 הושבת ז'אלה לחודשיים בשל פריצת דיסק.
בעונה זו, בה זכתה פריז סן-ז'רמן באליפות צרפת ובגביע הליגה הצרפתית (טורניר בו שיחק בגמר נגד אולימפיק ליון בלבד), ערך ז'אלה 13 הופעות ליגה בלבד, והוסיף 3 הופעות בליגת האלופות.
ב-23 ביולי 2014 חתם ז'אלה באולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית.
ב-10 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–2 על סטאד רן במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-19 באפריל 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-48 בתיקו 2-2 נגד סנט אטיין במסגרת המחזור ה-33 בליגה.
בעונתו הראשונה במועדון היה שחקן הרכב בלתי מעורער, וערך 32 הופעות ליגה.
ב-16 בספטמבר 2015 הבקיע ז'אלה לראשונה בליגת האלופות, בתיקו 1-1 נגד גנט בשלב הבתים לעונת 2015/2016.
ב-11 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 1–2 לטרואה.
בעונתו הראשונה ערך 15 הופעות ליגה.
ב-25 בספטמבר 2018 הבקיע את שערו הראשון בהפסד 1–2 לנאנט.
ב-10 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 1–2 לקבוצתו הקודמת ניס.
ב-13 בספטמבר הבקיע את שערו הראשון בתיקו 2-2 נגד אולימפיק ליון.
בסיום עונת 2019/2020 הודיע על פרישה ממשחק.
ב-15 באוגוסט 2012 ערך ז'אלה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת בתיקו 0-0 נגד נבחרת אורוגוואי במשחק ידידות.
ב-11 בספטמבר באותה שנה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, שער בדקה ה-68 בניצחון 1–3 על נבחרת בלארוס במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. הוא זומן לסגל נבחרת צרפת לקראת יורו 2016.
כריסטוף הרטינג הוא אתלט גרמני, אלוף אולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) בזריקת דיסקוס.
אחיו הבוגר רוברט הרטינג, הוא האלוף האולימפי (לונדון 2012), 3 פעמים ברציפות אלוף עולם (ברלין 2009, טגו 2011 ומוסקבה 2013) ופעמיים ברציפות אלוף אירופה (הלסינקי 2012 וציריך 2014) בזריקת דיסקוס.
הרטינג זכה בין 2010 ל-2012 שלוש פעמים ברציפות בתואר אלוף גרמניה מתחת לגיל 23 וב-2011 סיים במקום החמישי באליפות אירופה מתחת לגיל 23.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה באוגוסט 2013 סיים במקום 13 בתוצאה של 62.28 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט 2015 סיים במקום שמיני בתוצאה של 63.94 מטר.
ב-2015 זכה בתואר אלוף גרמניה בזריקת דיסקוס.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה הרטינג במדליית זהב בשיא אישי חדש של 68.37 מטר אותו קבע בזריקה השישית והאחרונה, לפני פיוטר מלוכובסקי מפולין (67.55 מטר) ובן ארצו דניאל יזינסקי (67.05 מטר).
אחיו רוברט הרטינג, האלוף האולימפי בלונדון (2012), לא הגיע לגמר, במה שנחשב להפתעה גדולה ולא הצליח להגן על תוארו הכפול.
כריסטוף, נסיך הסן היה נסיך גרמני מבית הסן אשר נהרג בתאונת מטוס במהלך מלחמת העולם השנייה.
כריסטוף נולד ב-14 במאי 1901 בפרנקפורט, לפרידריך קרל, נסיך הסן ולמרגרטה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה וויקטוריה, הנסיכה המלכותית.
ב-15 בדצמבר 1930 התחתן כריסטוף עם סופיה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק ואליס, נסיכת בטנברג, ממנה נולדו לו 5 ילדים.
בשנת 1931 הצטרף כריסטוף למפלגה הנאצית, ויצר קשרי חברות עם הרמן גרינג.
כריסטוף התקדם עם השנים והגיע לדרגת אוברפיהרר באס אס, ובנוסף שירת כקצין מטה בלופטוואפה וכראש לשכת המחקר, סוכנות ההאזנות של הרמן גרינג.
ב-7 באוקטובר 1943 נהרג כריסטוף בתאונת מטוס בהרי האפנינים על יד פורלי, וגופתו נמצאה יומיים לאחר מכן.
לאחר מותו התחתנה אשתו עם גאורג וילהלם, נסיך הנובר, ובשנת 1947 התחתן גיסו פיליפ עם הנסיכה אליזבת, שהפכה בשנת 1952 למלכת הממלכה המאוחדת.
ב-15 בדצמבר 1930 התחתן כריסטוף עם סופיה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק ואליס, נסיכת בטנברג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
כריסטינה מרגרטה, נסיכת הסן (נולדה ב-1933) - נישאה לאנדריי, נסיך יוגוסלביה, בנו של אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה.
דורותיאה, נסיכת הסן (נולדה ב-1934)
קלריסה, נסיכת הסן (נולדה ב-1944)
כריסטוף פאול דאום היה מאמן כדורגל גרמני.
לדאום הישגים רבים כמאמן בבונדסליגה, בליגת העל הטורקית ובבונדסליגה האוסטרית, אך שמו כמאמן נפגע במידה מסוימת לאחר שהודה בשנת 2000 בצריכת קוקאין, וכתוצאה מכך בוטל מינויו כמאמן נבחרת גרמניה.
משרתו האחרונה של דאום הייתה כמאמן נבחרת רומניה, ממנה פוטר בספטמבר 2017 לאחר הכישלון להעפיל למונדיאל 2018.
דאום שיחק ככדורגלן במועדון איינטרכט דיסבורג ולאחר מכן בקבוצת המילואים של פ.צ.
קלן, אך לא הגיע מעולם לשחק בבונדסליגה.
לאחר פרישתו בשנת 1981, החל לעבוד בפ.צ.
קלן כמאמן נוער לאחר שהוציא רישיון אימון.
בשנת 1986 החל לשמש עוזר מאמן בפ.צ.
קלן, ובאותה שנה כבר קודם לתפקיד המאמן הראשי של המועדון.
קלן תחת כריסטוף דאום זכתה להצלחה גדולה, כאשר בעונת 1987/88 סיימה במקום השלישי בבונדסליגה, ובשתי העונות הבאות סיימה במקום השני.
על אף ההצלחה, יחסיו של דאום עם נשיא המועדון של פ.צ.
קלן, דיטמר ארטצינגר-בולטן עלו על שרטון, ודאום פוטר בקיץ 1990.
בנובמבר 1990 חתם דאום בשטוטגרט, ובעונת הבכורה שלו במועדון, 1990/91, סיים דאום עם הקבוצה במקום השישי בבונדסליגה.
בעונת 1991/92 זכה דאום עם שטוטגרט באליפות, לאחר שהקבוצה סיימה את העונה עם מספר נקודות זהה לבורוסיה דורטמונד, אך עם הפרש שערים טוב יותר.
שטוטגרט הציגה תחת דאום את ההגנה הטובה ביותר בבונדסליגה באותה עונה.
בעונת 1992/93 שטוטגרט ודאום הודחו כבר במוקדמות ליגת האלופות על ידי לידס יונייטד.
שטוטגרט ניצחה 0–3 במשחק הראשון, והפסידה 1–4 בגומלין.
שטוטגרט הייתה אמורה לעלות בזכות חוק שערי החוץ, אך דאום שיתף שחקן זר רביעי, כשבאותם ימים היה מותר לשתף רק שלושה, ולכן זכתה לידס יונייטד בניצחון טכני 0–3. מכיוון שהתוצאה בשני המשחקים הייתה זהה, נקבע כי ייערך משחק שלישי בקמפ נואו.
במשחק זה ניצחה לידס 1–2 והעפילה לשלב הבא.
הנושא עורר תרעומת רבה על דאום, שזכה אף ללעג רב בתקשורת.
באותה עונה דאום ושטוטגרט סיימו רק במקום השביעי בבונדסליגה ולא השיגו כרטיס למפעלים האירופיים.
בדצמבר 1993 פוטר דאום משטוטגרט לאחר פתיחת עונה חלשה.
זמן קצר לאחר שפוטר משטוטגרט, חתם דאום בבשיקטש מליגת העל הטורקית.
בעונתו הראשונה במועדון זכה דאום בגביע הטורקי, ובעונת 1994/95 זכה באליפות ליגת העל הטורקית.
עם זאת, פוטר דאום מבשיקטש בשלהי עונת 1995/96, לאחר סדרת הפסדים לקבוצות תחתית.
בקיץ 1996 חזר דאום לבונדסליגה וחתם בבאייר לברקוזן, לאחר שבעונת 1995/96 הקבוצה ניצלה מירידת ליגה.