tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברוס המשיך לדחוף לרפורמה בארגון עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
ועדה לרפורמה בחבר הלאומים בראשותו של ברוס הוקמה ב-1939 לאחר חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה וכישלון מדיניות הפיוס כלפי גרמניה.
ועדה זו, שהתכנסה ביולי ובאוגוסט 1939, הציעה הרחבה של רעיונותיו הקודמים של ברוס, שכללו מגוון של תוכניות כלכליות וחברתיות לשיתוף פעולה בינלאומי.
עבודתה של ועדה זו נגדעה באיבה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
במהלך האירועים שהובילו לפרוץ מלחמת העולם השנייה, תמכו ברוס וליונס במדיניותה של ממשלת בריטניה בהנהגתו של צ'מברלין לפיוס בנוגע לפלישה לחבל הריין, האנשלוס וועידת מינכן.
אפילו בימי המלחמה המדומה, המשיך ברוס לדחוף ליישומה של פעילות בינלאומית בת קיימא להשגת שלום על ידי פירוק נשק הדדי, הרחבת הסחר הבינלאומי וקיומם של ארגונים בינלאומיים המסוגלים להתמודד עם שאלות כלכליות וחברתיות להשגת שלום.
באותה תקופה היה ברוס לאיש סודם הקרוב של אנשי המפלגה השמרנית, אנתוני אידן ונוויל צ'מברלין ומאלה שקידמו את דעתה של אוסטרליה (ושל הדומיניונים בכלל) שהאפשרות של השגת פשרה עם גרמניה באמצעות משא ומתן, עדיפה על מלחמה.
בעיצומה של ועידת מינכן, בה השתתף ברוס באופן פעיל, מת ג'וזף ליונס וארל פייג' ואחרים, פנו באופן אישי לברוס וביקשו ממנו לשוב לאוסטרליה כדי לקחת על עצמו את תפקיד ראש הממשלה ומנהיג המפלגה.
ברוס דחה את הבקשה ובכל אופן העמיד כתנאי לחזרתו את ההבטחה שהוא ישב בפרלמנט כחבר עצמאי ויוביל ממשלת אחדות של כל המפלגות.
תנאים אלו לא היו אפשריים בכל מקרה מבחינה פוליטית וכמנהיג המפלגה וראש הממשלה נבחר רוברט מנזייס.
שעות ספורות לאחר הכרזת המלחמה של בריטניה על גרמניה ב-3 בספטמבר 1939, הודיע רוברט מנזייס שאוסטרליה נמצאת גם היא במצב מלחמה עם גרמניה.
בחירתו של וינסטון צ'רצ'יל לתפקיד ראש ממשלת בריטניה במאי 1940, הובילה את ברוס לעימותים תכופים עם ממשלת בריטניה.
צ'רצ'יל ראה עדיין בדומיניונים מושבות עצמאיות-למחצה של בריטניה הכפופות להוראות מלונדון, בעוד שברוס ראה באימפריה סוג של שותפות בינלאומית ובדומיניונים כבעלי זכויות שוות בקבלת החלטות.
עיסוקה של בריטניה בזירה האירופית הדאיג את המדינאים האוסטרלים, עקב תשומת הלב הנמוכה למושבות במזרח הרחוק והסכנה של פלישה יפנית.
לאחר שורה של תבוסות בזירת האוקיינוס השקט, במיוחד נפילתה של סינגפור, הצליחה ממשלת אוסטרליה לבסוף להכניס את ברוס לקבינט המלחמה ולמועצת המלחמה באוקיינוס השקט כנציג אוסטרליה והדומיניונים.
עם זאת, היה ברוס מעורב עד מהרה בעימותים עם סגנון המנהיגות של צ'רצ'יל על רקע נטייתו של זה האחרון לקבל החלטות מבלי להיוועץ בקבינט.
למורת רוחו, לא קיבל ברוס בדרך כלל את התכתובות של קבינט המלחמה ולא הוזמן לישיבות.
עם החשש מפלישה יפנית לאוסטרליה במהלך 1942, התעמת ברוס מספר פעמים ישירות מול צ'רצ'יל בנוגע לענייני המזרח הרחוק ועל רקע חוסר השיתוף של ממשלות אוסטרליה ובריטניה בתהליכי קבלת ההחלטות.
צ'רצ'יל הגיב לעימותים אלה עם ברוס בהדיפתו ובאי שיתופו בפעילות הממשלתית.
אף על פי שכלפי חוץ נכנע צ'רצ'יל ללחץ שהופעל על ידי הדומיניונים לשיתופם בהחלטות, הוא דחק אותם לשוליים או התעלם מהם לחלוטין.
ברוס המשיך להשלים עם מצב עניינים זה עד למאי 1944 כאשר גברה אכזבתו והוא התפטר מחברותו בקבינט המלחמה והמשיך לייצג את אוסטרליה בפורומים אחרים בלונדון.
למרות מערכת היחסים הסוערת שלו עם צ'רצ'יל, זכה ברוס להתייחסות רצינית ביותר מצדם של חברי ממשלה אחרים, במיוחד מי שלימים היו ראשי ממשלה, קלמנט אטלי ואנתוני אידן ונחישותו לקדם את האינטרסים של הדומיניונים במהלך שנות המלחמה, זכתה לשבחים מצדו של ג'ון קרטין וראשי הממשלות של הדומיניונים האחרים.
עם סיומה של המלחמה ב-1945 עייף ברוס מתפקידו כנציב העליון של אוסטרליה בבריטניה ורמז ליורשו של קרטין, בן צ'יפלי, שהוא לא יתנגד לסיים את תפקידו.
בשלבים האחרונים של המלחמה חזה ברוס סדר עולמי המבוסס על ברית המשך של ארבע המעצמות: ארצות הברית, האימפריה הבריטית, ברית המועצות וסין, שתהווה את הבסיס לארגון בינלאומי חדש עם תפקידים דומים לאלה של חבר הלאומים, אך עם סמכות גבוהה יותר ומעורבות גדולה יותר בסוגיות בינלאומיות.
ברוס הצטרף מחדש לפרנק מק'דוגל וג'ון בויד אור כדי להגיש מחדש את הצעתם לשיתוף פעולה בינלאומי בתחום החקלאות והמזון.
הוא הציג את הנושא בכל הרמות ונעשה ליוזם הראשי להקמתו של גוף בינלאומי שיעסוק בסוגיות כלכליות וחברתיות, כפי שעשה בשנותיו בחבר הלאומים.
לקראת סיומה של המלחמה באירופה ועם חתימתה של מגילת האומות המאוחדות ביוני 1945, עלה שמו של ברוס כאחד המועמדים להיות מזכ"ל האו"ם הראשון, בתמיכתם הפעילה של מזכיר המדינה של ארצות הברית, דין אצ'יסון ושל שר החוץ הבריטי, אנתוני אידן.
עם זאת, היה אז ברוס בן 62 והוא רמז שהוא חש עצמו מבוגר מדי לקחת על עצמו את התפקיד, ושהוא מעדיף לקחת על עצמו תפקיד תובעני פחות בתחום החברה והכלכלה.
ב-1946 הוא קיבל על עצמו להיות יושב ראש ועדת ההכנה של ארגון המזון והחקלאות שעליה הוטלה המשימה להקים את מועצת המזון והחקלאות שתתאם את מדיניות המזון הבינלאומית ולפתח מערכת למניעת מצבי מחסור בינלאומיים בתוצרת חקלאית.
הוא הציע תוכניות בינלאומיות רבות כחלק מצעדיו, במיוחד הקמתו של "בנק מזון עולמי" ויצירתו של מנגנון תמחור מיוחד שיקצו מחדש ויעבירו אספקת מזון למקומות בו הוא נחוץ.
הוועדה בראשותו של ברוס שמה דגש בממצאיה, שהוגשו ב-1947, על מודרניזציה של החקלאות, סיוע בינלאומי, הסכמי סחר, ויציבות מחירים, כדי לסייע למדינות מתפתחות הסובלות רעב.
ההצעות לא אומצו מעולם, עקב האתגרים הפוליטיים שהם הציבו לריבונות הלאומית של המדינות.
מבלי להירתע מהקשיים, נבחר ברוס בנובמבר 1947 להיות יושב הראש של מועצת הארגון שאז הוקמה, כשהוא עובד בצמוד לבויד אור, שהיה למזכיר הכללי של ארגון המזון והחקלאות.
מחסור חריף בדגנים ובמשק החי גרמו לבצורת קשה באירופה ומערכת אספקת המזון העולמית הייתה תחת לחץ רציני לאחר ההרס שחוללה המלחמה.
המועצה בראשותו של ברוס פעלה באותן שנים להרחיב את השימוש בדשנים ובמיכון חקלאי, בנוסף לשיפור מצב התזונה, בעיקר במדינות מתפתחות.
ב-1949 מעל שני שלישים של אוכלוסיית העולם סבלה מתת-תזונה וברוס חש שזוהי חובתה של המועצה להביא את המידע הזה לידיעתם של המדינות המפותחות.
הסכם שהיווה ציון דרך, בנוגע לדרכי הסיוע הטכני בין ארגון המזון והחקלאות לבין האו"ם, הושג בנובמבר 1949 וארגון המזון והחקלאות קיבל מימון ועזרה לוגיסטית כדי שיוכל לטפל במצבים של מחסור במזון במדינות המתפתחות.
הצלחתו של הארגון בראשותו של ברוס באותן שנים הביאה להתאוששות התפוקה החקלאית העולמית.
ב-1951 הושוותה רמת התפוקה החקלאית העולמית לרמות שלפני המלחמה ורמת התזונה העולמית עלתה, אך בעת פרישתו של ברוס מהתפקיד באותה שנה, לא הצליחה ההתפתחות להדביק את קצב הגידול באוכלוסייה לאחר המלחמה (בייבי בום).
המועצה התמודדה עם מכשולים רציניים בתמיכה ובשיפור התנאים במדינות המתפתחות, עקב הפניית המשאבים של ממשלותיהן של מדינות אלה לצרכים צבאיים, עם התרבות המלחמות הפוסט-קולוניאליות והמלחמה הקרה.
עקב תסכולם מהמשך העימותים העולמיים וחוסר המחויבות של המדינות המפותחות לתמוך במטרות החשובות אך המורכבות של ארגון המזון והחקלאות, התפטרו ברוס ובויד אור מתפקידיהם.
ברוס מילא שורה של תפקידים בשנותיו האחרונות כשהוא מבלה את זמנו בין בריטניה לבין אוסטרליה.
בין השנים 1946 – 1957 הוא היה יושב של התאגיד הפיננסי לתעשייה (Finance Corporation of Industry) בבריטניה.
ב-1954 הוא סייע להקים גוף דומה באוסטרליה וב-1956 בכלל מדינות חבר העמים הבריטי.
ב-1952 הוא מונה להיות נשיא האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה ולקח חלק פעיל בפיתוחה, במיוחד כמרכז מחקר ללימודי אסיה והפסיפיק.
ברוס ציין שמעמדה העולמי של אוסטרליה השתנה כתוצאה ממלחמת העולם השנייה:
ברוס שימש כחבר דירקטוריון של גופים רבים לאחר פרישתו, במיוחד הבנק הלאומי של אוסטרליה וחברת הספנות P&O.
ב-1947 הוא היה לאוסטרלי הראשון שנבחר לבית הלורדים של בריטניה.
עם קבלת תואר אצולה בהמלצת חברו הוותיק קלמנט אטלי, הוא נהייה לחבר פעיל בבית הלורדים עד ליום מותו.
ברוס ניצל את מעמדו זה להמשיך לקדם סוגיות חברתיות וכלכליות לאומיות ובינלאומיות ולחזק את הייצוג של אוסטרליה בחבר העמים הבריטי, אף על פי שבתקופה זו נעשו האינטרסים של בריטניה ושל אוסטרליה שונים אלה מאלה והאימפריה הבריטית נכנסה לתהליך של התפוררות.
כמו כן המשיך ברוס באותן שנים לשדל את ממשלת בריטניה להגדיל את מחויבותה לפיתוחו של העולם השלישי ולארגון המזון והחקלאות.
כשחקן גולף נלהב במשך כל חייו, נהיה ברוס ב-1954 הקפטן האוסטרלי הראשון של מועדון הגולף המלכותי העתיק של סנט אנדרוס (The Royal and Ancient Golf Club of St Andrews).
הוא גם המשיך לאמן מדי פעם את נבחרת החתירה של אוניברסיטת קיימברידג' ולהופיע באירועים ציבוריים בן באוסטרליה והן בבריטניה.
ברוס המשיך להיות פעיל ובבריאות טובה לאורך כל שנות פרישתו אף על פי ששמיעתו נפגמה בהדרגה, אך מותה של אשתו אתל במרץ 1967 שבר אותו.
סטנלי ברוס מת ב-25 באוגוסט 1967 בגיל 84. טקס האשכבה שלו התקיים בכנסיית סנט מרטין בשדות בנוכחות קהל רב כולל נציגי בית המלוכה הבריטי.
אפרו פוזר על מימי אגם בארלי גריפין שבקנברה.
פרבר של קנברה ומחוז הבחירה של דרום-מזרח מלבורן, קרויים על שמו.
למרות הישגיו הרבים הן באוסטרליה והן מחוצה לה, הקריירה של ברוס לאחר כהונתו כראש ממשלה לא ידועה היטב באוסטרליה והוא עדיין זכור בשל מאבקו באיגודים המקצועיים ומפלתו בבחירות של 1929. תדמיתו הציבורית תמיד הייתה של איש מנוכר, בעל סגנון אנגלי מדי לאוסטרליה.
עם מותו ב-1967 ציין עיתון מקומי בעיר הולדתו, מלבורן, ש"לרוב האוסטרלים, הוא לא יותר מצל חולף".
ברוס בילה חלק ניכר מחייו ומהקריירה שלו בבריטניה, מדינה שהתייחסה אליו בכבוד, אך הוא מעולם לא שכח את שורשיו האוסטרלים ובמשך רוב הקריירה שלו הוא לא עייף מלקדם את האינטרסים של אוסטרליה.
בניגוד לתדמיתו כחבר האליטה האריסטוקרטית הבריטית, הוא בילה חלק ניכר משנותיו האחרונות במציאת פתרונות לבעיות העוני בעולם.
ברוס היה תמיד נחוש בדעתו לקבוע סדר יום.
כראש ממשלה הוא דחף לביצוען של תוכניות שאפתניות של פיתוח כלכלי, חברתי וכלכלי, כולל פתרונות גרנדיוזיים לבעיית יחסי העבודה ולחיזוקה של האימפריה הבריטית.
בקריירה הדיפלומטית שלו הוא פעל לקידומן של תוכניות במסגרת חבר העמים הבריטי, חבר הלאומים והאומות המאוחדות למען פתרון שאלות חברתיות וכלכליות, שהגיעו לשיאן בפועלו השאפתני למיגור הרעב כיושב ראש מועצת ארגון המזון והחקלאות.
ממשלת אוסטרליה אף הציגה את מועמדותו של ברוס לקבלת פרס נובל לשלום.
עם זאת, תוכניותיו גבלו לעיתים באידיאליזם, ולעיתים קרובות הוא נחל אכזבה מהאופן המוגבל שבו הצליח ליישם את רעיונותיו.
כפי שברוס עצמו אמר באחרית ימיו, הוא היה שאפתן יתר על המידה ו"עוסק בעניינים שלא אמורים להדאיג אותי".
אך למרות ההכרה הציבורית הנמוכה כלפיו באוסטרליה, חוגי האצולה וההיסטוריונים הכירו מזמן בהשפעתו המתמדת הן כראש ממשלה והן כאישיות בינלאומית.
יורשו בתפקיד נשיא האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה, סר ג'ון קוקרופט, סיכם ב-1962 שברוס היה "ככל הנראה, האוסטרלי הדגול בתקופתנו".
העיתון "מלבורן סאן" הסכים עם קביעה זו ובמותו של ברוס ציין שהוא היה "ככל הנראה, ראש הממשלה שזכור הכי פחות אך היוצא דופן מכולם".
סטניסלבה פּשיבּישֶבסקה (בפולנית: Stanisława Przybyszewska; 1 באוקטובר 1901, קרקוב, פולין - 15 באוגוסט 1935, העיר החופשית דנציג) הייתה מחזאית פולנייה שכתבה כמעט אך ורק על המהפכה הצרפתית.
המחזה "מקרה דנטון" שפרסמה בשנת 1929, אשר בוחן את המתח בין רובספייר לבין ז'ורז' דנטון, נחשב לאחת מיצירות המופת על המהפכה הצרפתית, ועובד (אמנם בשינויים אידאולוגיים ניכרים) בידי הבמאי הפולני אנדז'יי ויידה לסרט "דנטון" בשנת 1983.
פשיבישבסקה נולדה בקרקוב בשם סטניסלבה פאיונק, כבתם מחוץ לנישואין של האמנית אניאלה פאיונק ושל הסופר סטניסלב פשיבישבסקי.
פשיבישבסקי היה מודרניסט בולט והולל ידוע, והיה ממייסדי תנועת פולין הצעירה (Młoda Polska).
בילדותה נדדה פשיבישבסקה עם אמהּ ברחבי אירופה, וגרה לפרקים בלבוב, בפריז, בציריך, ובווינה.
לאחר מות אמה בשנת 1912, חיה פשיבישבסקה אצל דודתה, ובשנת 1919 עברה לגור אצל אביה.
תקופה קצרה למדה פילוסופיה באוניברסיטת אדם מיצקביץ' בפוזנן, ובמהלכה חשף אותה אביה למורפין, והיא החלה להשתמש בסם באופן אינטנסיבי.
בשנת 1921 נישאה ליאן פאניינסקי, אמן ומכור למורפין כמותה, שפגשה בקרקוב.
לאחר שמת ממנת יתר בשנת 1924, שקעה פשיבישבסקה בבדידות ובאובססיה למהפכה הצרפתית.
היא החלה לתארך את מכתביה (שכתבה למגוון אנשים, החל מאביה וכלה בתומאס מאן) על פי לוח השנה המהפכני בצרפת.
את שנותיה האחרונות בילתה בעליית גג זעירה, ללא חימום, בדנציג, בעוני מרוד ובמצב נפשי מעורער.
היא נאלצה למרוח את מזונה בליזול כדי לשמר אותו, והקדישה את זמנה להמחזה של המהפכה הצרפתית.
פשיבישבסקה העריצה את רובספייר עד כדי קיבעון, וייחסה לו בכתיבתה גאונות בלתי-רגילה ויכולת חיזוי העתיד.
"אני סמוכה ובטוחה," כתבה לחברה, "שאני מבינה את רובספייר טוב יותר מכל אדם אחר שידוע לי." פשיבישבסקה ייחסה את עמדותיה הקומוניסטיות לרובספייר, והציגה אותו כמי שחזה את אסון עליית הקפיטליזם.
רובספייר הוא הדמות הראשית בשני מחזותיה ששרדו, "מקרה דנטון", שהושלם בשנת 1929, ומחזה מוקדם יותר, "תרמידור", שנותר בלתי-גמור בעת מותה.
פשיבישבסקה מתה ב-15 באוגוסט 1935 בדנציג.
בעת מותה עדיין הייתה לגמרי בלתי-ידועה, ומבודדת לחלוטין מן העולם המודרני, בשל השתקעותה בעיסוק במהפכה הצרפתית.
הסופרת הבריטית הילרי מנטל העירה על פשיבישבסקה כי "שחפת, מורפין, ותת-תזונה נקבעו כסיבות מותה, אבל נכון יותר היה לאבחן אותה כאישה שמתה בגלל רובספייר."
סטנלי הרברט ג'ונסון הבן הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד.
ג'ונסון נולד באנהיים שבקליפורניה בנם של קארן טיילור וסטנלי ג'ונסון.
אמו הייתה כדורסלנית מקצוענית ששיחקה בדנמרק, שוודיה ואיטליה.
הוריו התגרשו בילדותו והוא גדל עם אמו ואביו החורג בפולרטון שבקליפורניה.
למד בתיכון מאטר דיי בדרום קליפורניה והוביל את קבוצת הכדורסל שלו לארבע אליפויות מדינה רצופות.
הוא נבחר לשחקן השנה בתיכונים בקליפורניה ולמשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן ב-2014. בעונת 2015/2014 שיחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת אריזונה והגיע עמה עד שלב רבע הגמר של טורניר אליפות המכללות בכדורסל.
הוא נבחר לחמישיית העונה של ליגת הפאק-12 בה משתתפת אריזונה, ורשם ממוצע של 13.8 נקודות ו-6.5 ריבאונדים למשחק.
מגיל צעיר נכלל בנבחרות הכדורסל של ארצות הברית, זכה עם הקבוצה במדליית זהב באליפות האמריקות עד גיל 16 ב-2011 ובאליפות העולם עד גיל 17 ב-2012. באליפות האמריקות עד גיל 18 ב-2014 שימש קפטן הנבחרת במשותף עם ג'סטיס וינסלו וטיוס ג'ונס.
הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ונבחר ל-MVP של הטורניר עם ממוצע של 14 נקודות ו-5.4 ריבאונדים למשחק.
בדראפט ה-NBA 2015 נבחר ג'ונסון במקום השמיני, על ידי דטרויט פיסטונס.
ב-3 וחצי עונותיו בקבוצה הציג יכולת מאכזבת למדי, ביחס לבחירתו הגבוהה בדראפט, ורשם ממוצעים של 7.1 נקודות ו-3.5 ריבאונדים למשחק.
בפברואר 2019 הועבר לניו אורלינס פליקנס כחלק מטרייד משולש בו הייתה מעורבת גם מילווקי באקס.
ב-11 ביולי 2019 חתם ג'ונסון על חוזה בטורונטו ראפטורס.
ב-2021 חתם ג'ונסון בלוס אנג'לס לייקרס.
ב-25 באוגוסט 2022 הועבר בטרייד ליוטה ג'אז תמורת פטריק בוורלי.
ב-15 באוקטובר באותה שנה, שוחרר ג'ונסון מהקבוצה.
סטנלה פאנטרופית (שם מדעי: Stenella attenuata; ידועה גם כסטנלה ברודה) הוא מין של דולפין מהסוג סטנלה החי בטבע ברוב האוקיינוסים הטרופיים מסביב לעולם.
דולפין זה ידוע בעיקר בקפיצותיו המיוחדות.
בעבר הם נפגעו מספינות לדיג טונות שתפסו דולפינים ברשתות וצמצמה את מזונם, אך עקב מאמצים להפסקת ספינות אלה האוכלוסייה התאוששה וכיום זהו מין נפוץ ביותר.
זהו מין דולפין בינוני שאורכו 2.5 מ' ומשקלו 201 ק"ג בממוצע.
הם מתבגרים בגיל 10 אצל זכרים ו12 אצל נקבות ויכולים לחיות עד 40 שנה בטבע.
הוא בעל חרטום מוארך, סנפיר גב קטן וזנב ארוך ושרירי.
הדולפינים בעלי בטן לבנה, גוף בצבע אפור וגב וסנפירים אפורים כהים.
הראש והלסת אפורים כהים והלסת התחתונה לבנה בקצה והם מנוקדים ברוב גופם.
דולפינים אלה יודעים לזנק בפיתולים מיוחדים, בהרבה מקרים ביחד עם דולפינים נוספים.
הם חיים בחבורות גדולות וקופצים גם למראה ספינות ואופנועי ים.
באוקיינוס השקט הם חיים ושוחים יחד עם טונות זהובות ומחפשים יחד טרף קטן יותר כמו להקות סרדינים או דיונונים.
התקהלותם יחד עם דגי הטונה גרמה להם להיתפס יחד איתם ברשתות לצמצם את אוכלוסייתם עד שארגון "דולפין ידידותי" הצליח להפסיק את השימוש ברשתות כלפי הדולפינים.
סטנלה אטלנטית (שם מדעי: Stenella frontalis) הוא מין לווייתן ממשפחת הדולפיניים החי באוקיינוס האטלנטי באזור זרם הגולף.
דולפין זה מזוהה בזכות העור המנומר שלו על רקע גוף כחול כהה עד לבן.
הצעירים נולדים באורך 35-43 ס"מ.
הצעירים אפורים-לבנים או לבנים לגמרי וללא כתמים, כשהבוגרים (מגיל 3–4) בעלי גוף אפור, קצה אפור כהה בגב ובזנב והבטן לבנה.
הם בעלי לסתות מוארכות, סנפיר גב קטן וזנב ארוך.
דולפינים אלה חברתיים ומשתמשים בקולות רבים כדי לתקשר ביניהם באמצעות שריקות גבוהות.
הם נוטים לקפוץ לגובה מחוץ למים ולפתל את הגוף.
הם נוטים להתגודד ליד ספינות ואופנועי ים ושוחים בהרבה מקרים ליד מינים אחרים של סטנלות וגם מינים אחרים של דולפינים כמו הדולפינן.
באזורים כמו איי בהאמה הדולפינים גם ידידותיים לאנשים וצוללים יחד איתם.
הסטנלה חיה באזורים הממוזגים והטרופיים של האוקיינוס האטלנטי.
הם חיים בעיקר בחצי המערבי של האוקיינוס, בין חופי פלורידה לברמודה ואולי גם במפרץ מקסיקו.
הם יותר נדירים מזרחה משם, ליד האיים האזוריים והאיים הקנריים.
הם נמצאו גם צפונה משם עד לחופי קייפ קוד ודרומה עד ריו גראנדה דו סול שבברזיל ובחופי מערב אפריקה.
כל שנה אלפי דולפינים נתפסים בצלצלי דיג שהורגים אותם, אבל הפגיעה אינה משפיעה על רוב הדולפינים שלא נמצאים בטווח הרשתות אל הרחק מהחופים.
סטנלה (שם מדעי: Stenella) הוא סוג במשפחת הדולפיניים בעל מינים בעלי חרטום מוארך מעט, סנפירי גב גדולים וסנפירי גפיים קטנים.
דולפינים אלה מתקהלים בלהקות ויודעים לקפוץ בתנועות מיוחדות באוויר, בעיקר כשהם בקבוצות גדולות.
חלק מהמינים מנומרים ואחרים מפוספסים והם נמצאים בעיקר באוקיינוסים הטרופיים והסובטרופיים.
שם שם מדעי תמונה אורך תפוצה סטנלה פאנטרופית Stenella attenuata 2.6 מ' סטנלה אטלנטית Stenella frontalis 2.29 מ' סטנלה מפוספסת Stenella coeruleoalba 2.6 מ' סטנלה ארוכת-חרטום Stenella longirostris 2.35 מ' סטנלת קליימן Stenella clymene 2.2 מ'
סטנלי דונן היה במאי קולנוע, במאי וידאו קליפים, כוריאוגרף ומפיק אמריקאי-יהודי, שהתפרסם בעיקר בזכות סרטים המוזיקליים שביים.
כונה בין השאר בידי מבקריו כ"מלך מחזות הזמר של הוליווד".
דונן נולד, גדל והתחנך בעיר קולומביה, קרוליינה הדרומית שבארצות הברית, להורים יהודים, מרדכי מוזס דונן והלן (לבית כהן).
הוא היה אחד הילדים היהודים היחידים בעיר קולומביה, ולימים סיפר שהתרחק מבני גילו כדי לא לסבול מהתנכלויות אנטישמיות מעמיתיו לכיתה.
הוא בילה זמן רב בבתי הקולנוע המקומיים, כשבמיוחד נהנה לצפות בסרטי קומדיות, מתח ומערבונים.
בעיקר אהב את משחקם וריקודיהם של פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס בסרט "טסים לריו" משנת 1933 בו טען כי צפה עשרות פעמים.
הוא למד ריקוד והופיע בתיאטרון המקומי בעיר הולדתו.
ב-1940 עבר לניו יורק ולאחר שעבר מבחן במה, התקבל לעבודה כרקדן בהצגה "פאל ג'ואי" בהפקתו של ג'ורג' אבוט.
בהפקה זו הכיר את ג'ין קלי, שהיה כוכב ההצגה.
מאותה עת החל בשיתוף הפעולה אתו, בתחילה כמתמחה, ולאחר מכן כשותף.
ב-1943 עבר להוליווד ושימש ככוריאוגרף למספר סרטים של ג'ין קלי, שהמפורסם ביניהם הוא "הרימו עוגן" (1945).
שם הוא הגה את הרעיון לריקוד של קלי עם הדמות המונפשת, ג'רי העכבר, מ"טום ג'רי".
ב-1949 ביים עם ג'ין קלי את הסרט המוזיקלי "יום בניו יורק" שהיה הצלחה גדולה.
באותה שנה ביים ביחד עם ג'ין קלי את קח אותי לבייסבול.
ב-1951 ביים את "חתונה מלכותית" עם פרד אסטר וג'יין פאוול, ובו הסצנה המפורסמת בה רוקד אסטר על התקרה.
ב-1952 ביים עם ג'ין קלי את "שיר אשיר בגשם", שנחשב עד היום בעיני רבים כגדול הסרטים המוזיקליים.
בשנת 1999 ביים את סרט הטלוויזיה "Love Letters" עבור רשת ABC האמריקנית; שמבוסס על המחזה באותו שם משנת 1988 מאת א.
דונן קיבל פרסים רבים על עבודותיו כבמאי קולנוע ותיאטרון וככוריאוגרף.
ב-1998 העניקה לו האקדמיה האמריקאית לקולנוע, פרס אוסקר לשם כבוד על מפעל חיים.
באותה השנה ביקר בישראל וקיבל פרס כבוד מטעם פסטיבל הקולנוע הישראלי על תרומתו לתעשיית הסרטים.
דונן נפטר בהיותו בן 94, בעיר ניו יורק מאי-ספיקת לב, ב-21 בפברואר 2019.
סטנלי דוויין ברנדי הוא כדורסלן עבר אמריקאי-ישראלי, שהחל את דרכו בליגת ה-NBA.
שיחק בליגת העל בישראל, ובשלהי הקריירה שלו בעמדת הסנטר בקבוצת הפועל לוד מהליגה הארצית בכדורסל.
ברנדי החל את הקריירה שלו בקבוצת של אוניברסיטת דה פול שם שיתף פעולה עם רוד סטריקלנד ועם דאלאס קומג'יס, במהלך לימודיו.
בסיום אותה עונה עזב ברנדי את ה־NBA ועבר לשחק בליגת ה־CBA האמריקאית במדיה של קבוצת רפיד טרילרס מהעיר רפיד כאשר במדיה קלע בממוצע 10.1 נקודות וקלט 11.5 ריבאונדים.
לאחר שתי עונות עזב ברנדי את הקבוצה ואת ארצות הברית ועבר לשחק בקבוצת טרוטאמונדוס דה קארבודו מהליגה הראשונה בוונצואלה כאשר באותה שנה לא הרבה ברנדי לשחק ובסיום אותה עונה עזב את הקבוצה.
בעונת 1995/1996 עבר ברנדי לליגה הראשונה של קולומביה וחתם בקבוצת בוקשראוס באותה הזמן אלופת קולומביה, במהלך אותה עונה שותף ברנדי בכל משחקי הליגה שם לא הרבה לקלוע אך הרבה לחטוף כדורים ולקטוף ריבאונדים.
בעונת 1996/1997 עבר ברנדי לצרפת ושיחק בליגה השנייה כשלוש שנים בסיומם עבר לישראל וחתם בהפועל חיפה/נשר.
במדי חיפה/נשר הצליח ברנדי לייצב את מיקומו כקלע איכותי וכשחקן עם ממוצעי ריבאונדים גבוהים במיוחד כאשר בעונת הבכורה שלו בישראל העמיד ממוצע של 13.8 נקודות ו-10.7 ריבאונדים.
בעונתו הבאה בישראל חתם ברנדי ביריבה העירונית מ.כ חיפה ושיחק במדיה כשנתיים בהן תרם 15.1 נקודות ו-12 ריבאונדים בממוצע.
בשנתו הרביעית בישראל חתם ברנדי בקבוצה המאוחדת של בני השרון.
במדיה לא הרבה לשחק ושותף ב-9 משחקים בלבד, בהם הצליח לעמיד ממוצע של 76% מהשדה, מהממוצעים הגבוהים בכל הזמנים, ובסיום העונה עבר לאליצור אשקלון.
במדיה לא הרבה לקלוע למרות דקות המשחק הרבות שקיבל אך הרבה להשיג ריבאונדים.
בעונת 2004/2005 חתם ברנדי בעולה החדשה לליגת העל מכבי פתח תקווה כאשר במהלך עונה זו קלע ברנדי 11.1 נקודות וקטף 10 ריבאונדים בממוצע, בסיום אותה עונה ירדה פתח תקווה לליגה השנייה.
את עונת 2005/2006 פתח ברנדי במכבי ראש העין מהליגה הלאומית במדיה שיחק עונה אחת בה לא הצליח לסייע לקבוצה להעפיל לליגת העל.
בקיץ 2006 חתם ברנדי בהפועל נצרת עילית במדיה שיחק כשלוש שניים ושמר על ממוצע נקודות גבוהה של 36.7 נקודות וממוצע של 15 ריבאונדים.
בסיום שלוש עונות מוצלחות בצפון עבר ברנדי לשחק במכבי הוד השרון.
במדיה שיחק כשתי עונות בהן שמר על ממוצע של 27.9 נקודות.
בסיום עונת 2010/2011 פרש ברנדי מכדורסל מקצועני.
ב-2014 התאזרח כישראלי, לאחר כ-14 שנים בהם הוא מתגורר בישראל ונשוי כ-8 שנים לישראלית.
ב-2014 חזר ברנדי לשחק בליגה הארצית וחתם בהפועל לוד, במדי לוד המשיך ברנדי להרשים בגזרת הריבאונדים.
בקיץ 2015 חתם ברנדי באליצור נווה-דוד רמלה.
במהלך עונה זו הגיע עם הקבוצה לגמר הפלייאוף אך הקבוצה הפסידה למכבי רחובות לאחריה המשיך לעונה באליצור יבנה, בה שיתף פעולה עם ארז מרקוביץ'.
לקראת עונת 2018/2019 חתם בהפועל לוד מן הליגה הארצית, במדיה שיחק בעבר.
בנובמבר 2020 הודיע ברנדי כי הוא פורש מכדורסל בגיל 53.
ברנדי מתגורר בנס ציונה נשוי ללימור ואב לשניים.
סטנלי טאונסנד הוא שחקן אירי.
טאונסנד נולד וגדל בדבלין שבאירלנד.
הוא למד בטריניטי קולג' מתמטיקה והנדסה אזרחית.
מאוחר יותר היה שותף להקמה של להקת תיאטרון קואופרטיבית יחד עם הסופר והבמאי דקלאן יוז, ובמאית התיאטרון לין פארקר, והשתתף במספר רב של הפקות תיאטרון בהן "The Country Wife", כ "Nightshade" ו-"סטיות מיניות בשיקגו".
בהמשך שיחק בהפקות אחדות של תיאטרון גייט ותיאטרון אבי בדבלין.
בלונדון עבד טאונסנד עם במאים כגון סם מנדס במחזה "המחרשה והכוכבים", ריצ'רד אייר במחזמר "ברנשים וחתיכות" ורופוס נוריס במחזה "Under the Blue Sky".
בתיאטרון רויאל קורט הופיע טאונסנד במחזות "The Alice Trilogy" בבימויו של איאן ריקסון וב-"Shining City" בבימויו של קונור מקפרסון עליו היה מועמד לפרס התיאטרון של האיבנינג סטנדרד לשחקן הטוב ביותר לשנת 2004.
בטלוויזיה החל טאונסנד להופיע בתוכניות של רשת RTÉ בדבלין.
אחרי שעבר ללונדון השתתף בסדרות טלוויזיה בריטיות כגון "ספוקס", "The Commander", "הנוכלים", "להעיר את המתים" ו-"Omagh Bombing".
טאונסנד דיבב את קולו של אזר ג'ווד במשחק הווידאו "The Witcher".
הופעותיו של טאונסנד בתיאטרון כוללות את "Remember This", "ברנשים וחתיכות", "פדרה" ו- בתיאטרון הלאומי בלונדון.
הטרילוגיה " The Alice Trilogy", המחזה "Shining City" (עליו זכה בפרס השחקן הטוב ביותר של אייריש טיימס).
"Under the Blue Sky" מאת דייוויד אלדריג', "The Weir" ו-"Tribes" בתיאטרון רויאל קורט בלונדון.
המחזה "The Gingerbread Mix-up" בסנט אנדרוז לייק בדבלין.
"Someone Who'll Watch Over Me" בתיאטרון "וסט יורקשייר פלייהאוס" בלידס.
"The Plough and the Stars" בתיאטרון יאנג ויק בלונדון.
הוא גילם את אדי קרבון במחזה "מראה מעל הגשר" בתיאטרון רויאל ליסאום באדינבורו בתחילת 2011. במחזה "The Nether" גילם טאונסנד את סימס בתיאטרון רויאל קורט ביולי 2014 וזכה לשבחי הביקורת.
בשנת 2023 שיחק בתור סימון כהן בסרט הדרמה הפוליטי "The Teacher" בבימויה של הבריטית-פלסטינית פראח נבלוסי (אנ').
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1983 Glenroe 1983 Fortycoats & Co.
סטנלי רוסי סדרת טלוויזיה 2017 Kat and Alfie: Redwater פיטר דולן מיני-סדרה 2019 Agatha and the Curse of Ishtar סר קונסטאנס ברנררד סרט טלוויזיה בגידה Traitors הנרי סדרת טלוויזיה 2024 המשטר (אנ') The Regime אמיל בארטוס 3 פרקים 2024 כאוס Kaos מינוס סדרת טלוויזיה של נטפליקס
סלזניק 2011 מכוניות 2 Cars 2 ויקטור הוגו / ולדימיר טרונקוב / איוואן דיבובלהרוג את בונו Killing Bono דני מצ'ין 2016 פלורנס פוסטר ג'נקינס Florence Foster Jenkins פיניאס סטארק 2019 המלחמה על הכוח The Current War פרנקלין פופ 2023 The Teacher סימון כהן
סטניסלבצ'יק (באוקראינית: Станіславчик; ברוסית: Станиславчик) הוא כפר השוכן על גדות נהר מורפה במחוז ויניצה, שבאוקראינה.
הוא משתרע על שטח של 6.8 קמ"ר.
בתחילת מלחמת העולם השנייה היה האזור תחת שלטון ברית המועצות.
במהלך יולי 1941, כחלק ממבצע ברברוסה, כבשו כוחות גרמניה הנאצית ורומניה את האזור.
בתחילה הוא היה נתון לשליטת הגרמנים, ובספטמבר הוא הועבר לשליטת הרומנים כחלק מטרנסניסטריה (אזור הכיבוש הרומני).
ב-17 במרץ או ב-18 במרץ 1944 הצבא האדום שחרר את סטניסלבצ'יק.
קומץ של יהודים חיו בסטניסלבצ'יק כבר בשנת 1765. מושל האזור הזמין בשנת בעלי מלאכה וסוחרים יהודיים מבאר, שרהורוד, קופייהורוד, בראילוב ונמירוב.
היהודים פתחו שם סדנאות וחנויות בכפר וכך אוכלוסיית סנטיסלבצ'יק גדלה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובעקבות תהליכי עיור ותיעוש, מספר היהודים הצטמצם באופן משמעותי וערב המלחמה ישבו בסטניסלבצ'יק כ-300 יהודים בלבד.
לפני הכיבוש הנאצי יהודים בודדים הצליחו להימלט לעומק ברית המועצות או שגויסו אל הצבא האדום.
עם תחילת השלטון הרומני בספטמבר 1941 הוקם בכפר גטו, ובנוסף גורשו לעיירה כ-250 יהודים מאזור בוקובינה.
חלק גדול מיושבי הגטו מתו בשל הרעב, הקור והמחלות, ובאזור הוקם קבר אחרים.
באותו זמן, הנותרים בסטניסלבצ'יק הועבדו בעבודות כפייה שונות.
בינואר 1943 ביקרה ברחבי טרנסניסטריה משלחת מטעם מרכז היהודים בבוקרשט במטרה לבדוק את מצבם של יהודי רומניה המגורשים.
ב-4 בינואר המשלחת ברשות אפרים שרגא ביקרה בז'מרינקה הקרובה והגיעה לידיה מידע על כך שבסטניסלבצ'יק היו כ-200 יהודים, ובנוסקיבצי כ-1,500. בהמשך השנה נמנו, ככל הנראה ללא היהודים המקומיים ששהו בגטאות אלא רק המגורשים הרומנים, כ-80 יהודים בסטניסלבצ'יק וכ-350 יהודים בנוסקיבצי.
בהוראת הגרמנים באפריל 1943 נבחרו יהודים מהאזור כולו, ובהם כמה מסטניסלבצ'יק, להישלח לטריחטי שבדרום טרנסניסטריה לשם הקמת גשר מעל נהר הבוג הדרומי; לאחר מספר חודשים של עבודות פרך בתנאים ירודים הם הוחזרו למקומותיהם.
בפברואר 1944, משהתקרב קו החזית, נטשו הגרמנים את העיירה, ובערך באותו זמן למגורשים מרומניה הותר לחזור אליה.
היהודים המקומיים נותרו בגטאות עד שהצבא האדום הגיע כחודש לאחר מכן.
בסוף המאה ה-20, אף יהודי לא נותר בסטניסלבצ'יק.
סטניסלס דאן הוא חוקר בתחום מדעי המוח צרפתי, בשנת 2017 מונה לפרופסור בקולז' דה פראנס.
סטניסלס דאן נולד ברובה, בצפון צרפת.
בשנים 1984–1989 הוא למד מתמטיקה באקול נורמל סופרייר וקיבל תואר שני במתמטיקה שימושית מאוניברסיטת פייר ומארי קירי.
הוא עבר לתחום פסיכולוגיה ומדעי המוח לאחר קריאת ספר בנושא שנכתב על ידי ז'אן פייר שאנז'ה.
בעקבות עבודתם המשותפת, בשנת 1989 הוא סיים דוקטורט בתחום פסיכולוגיה.
בשנת 1992 הוא סיים פוסט-דוקטורט באוניברסיטת אורגון וחזר לצרפת.
מחקרים של דאן מתרכזים בחקר המוח ובמיוחד הבחנה בין מספרים וטקסט במוח.
הוא היה בין חוקרי אפקט סנרק.
על עבודתו סטניסלס דאן קיבל מספר פרסים ונבחר לאגודות מדעיות.
סטנלי ויליאם טרנטיין היה נגן סקסופון אמריקאי.
הוא החל את הקריירה שלו כשהוא מנגן R&B ביחד עם ארל בוסטיץ ' ובהמשך החל לנגן בסגנון סול ג'אז עבור הלייבל Blue Note משנת 1960 ואילך היה חלוץ בסגנון הפיוז'ן עבור חברת התקליטים CTI בשנות השבעים.
הוא תואר על ידי המבקר סטיב הוי כנגן "מוכר בזכות צלילו העמוק, המובחן והמושרש בבלוז".
טרנטריין היה נשוי למוזיקאית שירלי סקוט בשנות השישים, איתה הקליט לעיתים קרובות, כמו כן הוא אחיו הצעיר של החצוצרן טומי טרנטרין .
טרנטרין נולד במחוז היל בפיטסבורג למשפחה מוזיקלית.
אביו, תומאס טרנטרין האב, היה סקסופוניסט שניגן יחד עם אל קופר בהרכב הסאבוי סולטן, אמו ניגנה בפסנתר ואחיו הגדול טומי טרנטרין הפך לנגן חצוצרה מקצועי.
הוא החל את הקריירה הפורה שלו עם להקות שניגנו בלוז וריתם אנד בלוז.
בשנות החמישים הוא המשיך לנגן עם ההרכבים של לואל פולסון וארל בוסטיץ.
בהרכבו של בוסטיץ הוא החליף את ג'ון קולטריין בשנת 1953 וכן ניגן בהובלת הפסנתרן והמלחין טאד דמרון .
טרנטרין קיבל את הכשרתו המוזיקלית הרשמית היחידה במהלך שירותו הצבאי באמצע שנות החמישים.
בשנת 1959 עזב את הצבא ונכנס היישר להרכב של המתופף מקס רואץ'.
הוא נישא לשירלי סקוט בשנת 1960 והשניים ניגנו והקליטו לעיתים קרובות יחדיו.
בשנות השישים החל לעבוד יחד עם נגן האורגן ג'ימי סמית ', והקליט אתו אלבומים רבים גם כמנהיג וגם כמלווה.
סקוט וטרינטיין התגרשו בשנת 1971. באותה תקופה טרנטריין החל לנגן בסגנון הפיוז'ן עבור הלייבל CTI של Creed Taylor .
אלבומו הראשון בלייבל, Sugar, שהוקלט בשנת 1970, הפך לאלבום המצליח ביותר שלו והיווה אבן דרך ל-CTI.
הוא ניגן עם פרדי האברד, מילט ג'קסון, ג'ורג 'בנסון, בוב ג'יימס, ריצ'רד טי, אידריס מוחמד, רון קרטר, גרנט גרין ואריק גייל, ועוד רבים אחרים.
הוא חזר לשורשים שלו וניגן בסגנון סול ג'אז עד שלהיי הקריירה שלו.
טרנטרין חי בפורט וושינגטון, מרילנד, מראשית שנות התשעים ועד מותו.
הוא נפטר משבץ מוחי בעיר ניו יורק ב־12 בספטמבר 2000, ונקבר בבית העלמין שבאלגני בפיטסבורג.
ב־25 ביוני 2019, המגזין "ניו יורק טיימס" דיווח כי ההקלטות של סטנלי טרנטרין היו בקרב מאות ההקלטות שנהרסו ככל הנראה, בשריפה שהתרחשה באולפני יוניברסל ב-2008 .
מייקל סטנלי ויטינגהם הוא כימאי בריטי-אמריקאי, פרופסור לכימיה ומנהל את המכון לחקר חומרים ואת התוכנית למדעי החומרים והנדסתם באוניברסיטת בינגהמטון.
הוא משמש גם כמנהל המרכז הצפון-מזרחי לאחסון אנרגיה כימית (NECCES) של משרד האנרגיה האמריקני בבינגהמטון.
ב-2019 הוענק לו פרס נובל לכימיה.
ויטינגהם נולד בנוטינגהאם שבאנגליה ב-22 בדצמבר 1941. הוא למד בבית הספר סטמפורד בלינקולנשייר בין השנים 1951–1960, לפני שנסע לאוניברסיטת אוקספורד ללמוד כימיה.
באוניברסיטת אוקספורד עשה תואר ראשון (1964), תואר שני (1967) ודוקטורט בפילוסופיה (1968).
לאחר שסיים את לימודי התואר השני, ויטינגהם היה עמית פוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד.
לאחר מכן עבד בחברת אקסון למחקר והנדסה במשך 16 שנים.
אחרי עבודתו בחברת אקסון היה ארבע שנים בעבודה אצל שלומברגר לפני שהפך לפרופסור באוניברסיטת בינגהמטון.
בין השנים 1994 ל-2000 שימש כסגן נשיא האוניברסיטה למחקר.
הוא שימש גם כסגן יו"ר קרן המחקר של אוניברסיטת מדינת ניו יורק במשך שש שנים.
כיום הוא פרופסור מכובד לכימיה ומדעי חומרים והנדסתם באוניברסיטת בינגהמטון.
ב-2017 מונה למנכ"ל החברה המדעית הראשית של naatbatt international.
ויטינגהם היה יושב ראש המחקר של DOE בנושא אחסון אנרגיה כימית בשנת 2007, ונכון ל-2021 הוא מנהל המרכז הצפוני-מזרחי לאחסון אנרגיה כימית (NECCES) במרכז המחקר לאנרגיה חזיתית של מחלקת האנרגיה בארצות הברית (EFRC) בבינגהמטון.
ויטינגהם הוא דמות מפתח בהיסטוריה של פיתוח סוללות ליתיום-יון, המגלה את הרעיון של אלקטרודות אינטרקלציה.
אקסון ייצרה את סוללת הליתיום-יון של וויטינגהאם בשנות השבעים, הסוללה הנטענת הפונקציונלית הראשונה בעולם, שהתבססה על קתודת טיטניום דיסולפיד ואנודת ליתיום-אלומיניום.
הסוללה הייתה בעלת צפיפות אנרגיה גבוהה והתפשטותם של יוני ליתיום לקתודת דיסולפיד הטיטניום הייתה הפיכה והפכה את הסוללה לנטענת.
בנוסף, לדיסולפיד טיטניום קצב פיזור מהיר במיוחד של ליתיום לתוך סריג הקריסטל.
חששות בטיחותיים גרמו לאקסון לעזוב את הפרויקט.
ויטינגהם וצוותו המשיכו לפרסם את עבודותיהם בכתבי עת אקדמיים של אלקטרוכימיה ופיזיקה של מצב מוצק.
בסופו של דבר הוא עזב את אקסון בשנת 1984 ובילה ארבע שנים בשלומברגר כמנהל.
בשנת 1988 הוא קיבל את תפקיד הפרופסור במחלקה לכימיה באוניברסיטת בינגהמטון, כדי להמשיך בענייניו האקדמיים.
ויטינגהם נשוי לג'ורג'ינה ויטינגהם, פרופסור לספרדית באוניברסיטת מדינת ניו יורק, אוסוויגו
פרס קנצלר לשנת 2007 עבור מצוינות במלגות ופעילויות יצירה, ופרס מחקר מצטיין, אוניברסיטת ניו יורק.
פרס מטעם האגודה האמריקאית לכימיה על תרומה לאנושות (2010).
חתן פרס הציטוט לתומסון רויטרס 2015.
2017 - פרס מדען בכיר מהאגודה הבינלאומית עבור Solid State Ionics.
פרס Turnbull לשנת 2018 מטעם האגודה לחקר חומרים.
פרס האקדמיה הלאומית להנדסה לשנת 2018.
פרס נובל לכימיה לשנת 2019 עם ג'ון ב.
כימיה במצב מוצק של המרת ואחסון אנרגיה.
סדרת סימפוזיון של האגודה האמריקנית לכימיה.
כימיה של מוליכי-על בטמפרטורה גבוהה.
כימיה מוצקה של חומרים לא אורגניים.
סטנלי פיליפ גולד (נולד ב-10 בספטמבר 1942) הוא איש עסקים ונדבן יהודי אמריקאי.
שימש כנשיא והמנכ"ל של חברת שמרוק הולדינגס, חברת ההשקעות הפרטית של משפחת דיסני, וכיושב ראש קונצרן כור תעשיות.
גולד נולד למשפחה יהודית בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הוא גדל בדרום לוס אנג'לס והמשפחה עברה לעמק סן פרננדו כשהיה נער.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון הוא למד לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
שם הוא פגש את אשתו לעתיד אילנה.
הוא השלים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובשנת 1967 קיבל תואר במשפטים באוניברסיטת דרום קליפורניה, ולאחר מכן סיים תואר שני באוניברסיטת קיימברידג', באנגליה.
עסק בעריכת דין, ועבד במשרד "גנג, טייר, ראמר אנד בראון", משנת 1968, והפך לימים לשותף.
הוא התמחה במיזוגים ורכישות ומימון.
בין השנים 1985 עד 2013, שימש כמנכ"ל חברת שמרוק הולדינגס, חברת ההשקעות הפרטית של משפחת דיסני.
במסגרת תפקידו ביצע מספר השקעות בישראל.
מאז 2013 משמש כיו"ר דירקטוריון שמרוק.
גולד היה חבר במועצת המנהלים של חברת וולט דיסני, בשנת 1984 ובמהלך 1987–2003. הוא התפטר עקב חילוקי דעות עם המנכ"ל והיו"ר, מייקל אייזנר, ואחר כך גולד ורוי דיסני, אחיינו של מייסד החברה, וולט דיסני, פעלו להדיחו מתפקידו.
במרץ 1995 יזם גולד את רכישת השליטה בקונצרן כור תעשיות על ידי קבוצת שמרוק, וכיהן כיושב ראש הקונצרן.
ביולי 1997 מכרה קבוצת שמרוק את מניותיה בכור לקרן ההשקעות "קלארידג'" הקנדית בראשות צ'ארלס ברונפמן, ברווח של 100 מיליון דולר.
ביוני 1999, רכשה קבוצת שמרוק בשותפות עם קרן פימי את חברת תדיראן קשר.
החברה הונפקה בבורסה של תל אביב שנה אחר כך.
ביולי 2004 הודיעה תדיראן קשר כי רכשה 20% מאלביט מערכות, אך מיקי פדרמן בעל השליטה הפעיל זכות סירוב ורכש את המניות בעצמו, וב-2007 רכשה אלביט מערכות את מלוא הבעלות בתדיראן קשר.
בשנת 2003, בעידודו של שר האוצר בנימין נתניהו, חזרה שמרוק להשקיע בישראל.
תחילה דובר שהקבוצה תשתף בהפרטת בנק דיסקונט לישראל, בנק לאומי או התעשייה הצבאית, לבסוף הקימה קרן להשקעות בישראל בהיקף של לפחות 250 מיליון דולר.
עד שנת 2010 שמרוק בראשותו של גולד, השקיעה כחצי מיליארד דולר בחברות ישראליות.
ביולי 2010, גייסה קרן נוספת בסך 125 מיליון דולר.
גולד תום להקמת קרן מלגות באוניברסיטת דרום קליפורניה ובהיברו יוניון קולג'.
גיוס תרומות ותורם לקמפיין של אהוד ברק בבחירות לראשות הממשלה בישראל בשנת 1999.
גולד תורם במשך שנים רבות לקמפיינים פוליטיים פדרליים בארצות הברית, לרוב תורם לדמוקרטים, אך תרם גם לכמה מועמדים מהמפלגה הרפובליקנית, בהם ג'ורג 'וו.
בוש, בוב דול, ריצ'רד לוגר, מיט רומני, ארלן ספקטר, ויליאם וולד ופיט וילסון.
המרכז לפוליטיקה רספונסיבית דיווח על תרומות שעשה בסך 238,000 $ בשנים 1993 - עד דצמבר 2008, כולל כמה תרומות שאינן פדרליות.
גולד תומך בפתרון שתי המדינות במזרח התיכון.
גולד הוא ממנהגי תנועת היהדות רפורמית בארצות הברית ושימש בין השנים 1991 ל-1997 כיושב ראש היברו יוניון קולג', המוסד הוותיק ביותר להכשרת רבנים באמריקה.
ב-2009 ייסד יחד עם הרב הרפורמי אורי רגב את עמותת "חדו"ש – לחופש דת ושוויון" שפועלת למען חופש דת לכל הזרמים בישראל, ושוויון בנטל בין חילונים לחרדים בישראל.
ועידת ישראל לעסקים של העיתון גלובס, בסוף 2009 אמר כי ישראל צריכה להיזהר מלהפוך למדינה בה 20% מהאוכלוסייה אינה עובדת.
דברים אלה נאמרו בהתייחסו לקיצוץ הממשלתי בתקציבי החינוך, ובהתייחסו לגידול הנמשך באוכלוסייה החרדית, שלדבריו אינה רוכשת את ההשכלה שתעזור לה להפוך לחלק מכוח העבודה.
עוד התריע גולד מהקיטוב בין יהדות ישראל ליהדות העולם.
סטנלי ג'רלד תומפסון היה פיזיקאי גרעין אמריקאי.
מ-1946 ועד מותו עבד במעבדה הלאומית לורנס ברקלי והיה חבר הצוותים שגילו את היסודות הטרנס-אורניים ברקליום, קליפורניום, אמריציום, קוריום, איינשטייניום ומנדלביום.
תומפסון למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
ב-1942 הזמין אותו גלן תיאודור סיבורג לעבוד במעבדת המטלורגיה באוניברסיטת שיקגו (Met Lab), שם פותחה שיטה להפקה תעשייתית של פלוטוניום.
בשיטה נעשה שימוש באתר הנפורד שסיפק חומרים לפרויקט מנהטן לייצור פצצות האטום של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, שם שימש תומפסון כמפקח על הייצור ומדריך ראשי.
ב-1946 החל לעבוד תחת סיבורג במעבדה הלאומית לורנס ברקלי.
ניתוח מאפייניהם של אמריציום וקוריום היה נושא עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (Nuclear and Chemical Properties of Americium and Curium) אותה השלים ב-1948. ב-1950 הוביל את הצוות שהפיק את היסודות ברקליום וקליפורניום (בעלי המספר האטומי 97 ו-98).
ב-1952 עבד בצוותו של אלברט גיורסו לזיהוי איזוטופי איינשטייניום ופרמיום (בעלי המספר האטומי 99 ו-100) משרידי פיצוץ פצצת המימן קיסוס מייק.
בשנות השישים עסק בחקר אי של יציבות משוער סביב המספר האטומי 114. ב-1966 היה עמית במכון נילס בוהר בקופנהגן.
בראשית שנות השבעים עבד במאיץ היונים הסופר-כבדים בברקלי (super HILAC).
תומפסון נפטר מסרטן, אשר ייתכן שהיה קשור לתחום עיסוקו.
תומפסון זכה בשתי מלגות גוגנהיים (ב-1954 וב-1965) ובפרס החברה האמריקאית לכימיה בשנת 1965.
קיימת טענה לפיה זכייתו של גלן תיאודור סיבורג בפרס נובל התאפשרה רק בזכות הישגיו של תומפסון, ושהעובדה שהוא עצמו לא זכה בפרס היא עוול היסטורי.
סטנלי "סטן" קנאפ האת'אווי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל ויומינג ה-27 בשנים 1967–1975, ולאחר מכן מיוני ועד אוקטובר 1975 כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'רלד פורד.
סטנלי האת'אווי נולד באסיאולה שבנברסקה, כחמישי בבין ששת ילדיהם של לילי (לבית קוהלר) ורוברט קנאפ.
בעקבות מות אמו כאשר היה בן שנתיים, הוא אומץ על ידי דודנית שלו, ולמה, ובן זוגה, פרנקלין ארל האת'אווי.
בני הזוג האת'אווי התגוררו בחווה ליד הנטלי, ויומינג.
סטן האת'אווי התחנך בבית ספר המחוזי ששכן בחדר אחד בקרבת מקום, ולאחר מכן המשיך בבית הספר התיכון של הנטלי, שם הוא סיים את לימודיו ב-1941 ונשא את הנאום מטעם כיתתו.
לאחר שלמד לזמן קצר באוניברסיטת ויומינג, הפסיק האת'אווי את לימודיו בראשית 1942 והתגייס לחילות האוויר של צבא ארצות הברית בעקבות המתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941, והוכשר כאלחוטן וכתותחן.
הוא הוצב בקבוצת ההפצצה ה-401 של חיל האוויר השמיני של ארצות הברית, שהטיסה מפציצי B-17 מאנגליה, והשתתף ב-35 משימות הפצצה בשמי גרמניה וצרפת, כשיחידתו ספגה לעיתים קרובות אבדות כבדות.
במשימת הפצצה בפיקודו של ג'יימס דוליטל מעל לייפציג, ספגו מטוסו של האת'אווי וצוותו אש אויב כבדה כאשר ביצעו שלושה סבבי הפצצה על מטרתם, בית זיקוק לנפט.
במהלך כל המשימה הזאת, אבדו 56 מטוסים אמריקאים ויותר מ-500 איש, ובסך הכל ספגה יחידתו של האת'אווי אבדות בשיעור של 50 אחוז במהלך מלחמת העולם השנייה.
בסתיו 1944, כאשר היה צוותו של האת'אווי במשימה מעל פרנקפורט, ומטוסם נפגע מאש נ"מ.
הם איבדו שלושה ממנועי המטוס לפני שעלה בידם לנחות בשדה תעופה בצרפת, שם הם חולצו בסופו של דבר על ידי תנועת ההתנגדות הצרפתית.
על שירותו במהלך המלחמה, עוטר האת'אווי בצלב המלחמה של צרפת, בציונים לשבח יחידתים נשיאותיים וחמש פעמים במדליית האוויר.
לאחר שחרורו, החל האת'אווי בלימודים באוניברסיטת נברסקה–לינקולן, שם הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה.
ב-1950 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה.
בעת לימודיו הוא הכיר את רוברטה "בובי" הארלי, וב-1948 הם נישאו.
לאחר סיום לימודי המשפטים, עבר הזוג לטורינגטון שבוויומינג, שם פתח האת'אווי משרד עורכי דין, ורעייתו עבדה בעיקר כמורה לאנגלית בבית הספר חטיבת הביניים של טורינגטון.
בשנים 1954–1962 שימש האת'אווי כתובע של מחוז גושן שבדרום-מזרח ויומינג.
ב-1962 הוא נבחר כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז וכמזכיר הוועדה המרכזית של המפלגה בוויומינג.
ב-1963 הוא נבחר כיושב ראש הוועדה המרכזית של המפלגה בוויומינג, ובמשך שנתיים הוא היה חבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
ב-1966 נבחר האת'אווי כמושל ויומינג.
ב-1970 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה ברוב גדול.
הוא סירב להתמודד בבחירות לכהונה שלישית.
תקופת כהונתו כמושל עמדה בסימן של ארגון מחדש של ממשלת המדינה והעברת חוקים סביבתיים חדשים, כולל אכיפת תקנים לאיכות האוויר והמים, תקנות כרייה, והקמת המחלקה לאיכות הסביבה של ויומינג.
מחלקות נוספות שהוקמו בתקופת כהונתו של האת'אווי כמושל היו מחלקת הפנאי, שתפקידה היה לפקח ולשפר את הטיפול בפארקים המדינתיים ולספק תמיכה לתעשיית התיירות של ויומינג.
כמו כן הוקמה מחלקת התכנון והפיתוח הכלכלי, שתפקידה היה לקדם את הצמיחה הכלכלית של המדינה.
כאשר נבחר האת'אווי למשרת המושל, היה מצב הכלכלה של ויומינג עגום, אך הוא נקט במספר יוזמות שהפכו את כלכלת המדינה על פיה ובתום כהונתו ניתן היה לרשום בה פריחה.
הישג מרכזי נוסף של ממשלו של האת'אווי היה הנהגתו לראשונה של מס מכרות ב-1969, ותיקון לחוקת ויומינג ב-1974, שיצר קרן נאמנות קבועה לכרייה, שהטילה מס בשיעור של 1.5 אחוז על הפקת מינרלים בתחומי המדינה, הכנסות שהופקדו בקופת הקרן.
העיקרון של קרן הנאמנות, שב-2005 נרשמו בקופתה 2.25 מיליארד דולר, היה שלא ניתן להוציא מכספיה, אך ההכנסות ממנה עוברות לקרן הכללית של המדינה.
רעייתו, רוברטה האת'אווי, הייתה גם היא פעילה במהלך השנים הללו כגברת הראשונה של ויומינג לקידום יוזמות חדשות רבות.
בין אלו נכללו הקמת מועצת אומנות שהעניקה תמיכה מכספי תרומות לקידום האומניות במדינה; הקמת מועצה אינדיאנית לשיפור הרווחה של האינדיאנים שחיו בשמורות האינדיאנים במדינה ובניית שווקים למלאכות האומנות האינדיאנית ומוצרים נוספים, כמו שטיחים ארוגים ותכשיטים; ושיפור והרחבה משמעותיים של תוכניות הממשלה לבריאות הנפש ברחבי המדינה.
במהלך כהונתו כמושל, שימש האת'אווי כיושב ראש ועידת המושלים של מדינות המערב (שבין חבריה נמנה אז מושל קליפורניה ולימים הנשיא רונלד רייגן), וכן כיושב ראש ועדת המושלים הבין-מדינתית לענייני נפט, כיושב ראש ועדת המושלים הלאומית למשאבי טבע ולניהול הסביבה, וכיושב ראש הוועדה למדינות הרי הרוקי.
אחד מהמינויים האחרונים של האת'אווי בעת כהונתו היה זה של ריצ'רד ו.
תומאס כשופט בבית המשפט העליון של ויומינג, משרה שבה הוא כיהן מדצמבר 1974 ועד פברואר 2001.
לאחר תום כהונתו כמושל ויומינג ב-1975, מונה האת'אווי כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'רלד פורד, משרה שאליה הוא נכנס לאחר הליכי שימוע ארוכים וקשים בסנאט של ארצות הברית.
במהלך תקופת כהונתו הקצרה כמזכיר הפנים, היה האת'אווי אחראי לקידום תוכנית החכירה הפדרלית למכרות הפחם.
עם זאת, בעקבות בעיות בריאות אישיות הוא התפטר באותה שנה מתפקידו ושב לוויומינג.
לאחר שובו לוויומינג באוקטובר 1975, שב האת'אווי לעסוק בעריכת דין והיה שותף לפתיחת משרד עורכי הדין "האת'אווי, ספייט וקונץ" בשאיין.
הוא גם היה חבר במועצות המנהלים של החברות פסיפיקורפ, נרקו, הבנק הראשון של ויומינג ושל תאגיד אפאצ'י.
הוא גם היה מרצה אמריטוס של מכון ראקלסהאוס לסביבה ומשאבי טבע של אוניברסיטת ויומינג.
ב-2003 העניק מושל ויומינג דייוויד פרוידנטל לבני הזוג האת'אווי את "פרס המושל להצטיינות באומנויות".
ב-2005 הקצה בית המחוקקים של ויומינג סכום של 400 מיליון דולר לקרן מלגות על שם האת'אווי.
במסגרת תוכנית זו, בוגרי בתי הספר התיכוניים בוויומינג שהגיעו לרמה מסוימת מקבלים מלגה מלאה לעלויות הלימודים באוניברסיטת ויומינג, או בכל קולג' קהילתי בתחומי המדינה.
סטנלי האת'אווי נפטר בשאיין ב-4 באוקטובר 2005 לאחר מחלה קשה, שנה לאחר מות רעייתו.
בני הזוג האת'אווי נטמנו בבית הקברות ואלי ויו שבטורינגטון.
סטנלי (שמחה) וגנר היה רב, אקדמאי ומנהיג קהילה אמריקאי.
סטנלי וגנר נולד בברוקלין, ניו יורק.
הוא למד בישיבה יוניברסיטי שם נסמך לרבנות בשנת 1956. הוא עשה דוקטורט בהיסטוריה של עם ישראל ובספרות עברית ועוד חמישה תארים מתקדמים בישיבה.
עבודת הדוקטורט שלו משנת 1964 נקראה "אי-התאמה דתית בחיים היהודיים העתיקים".
זה היה "מחקר של מונחים וקטגוריות תלמודיות ביחס להתנהגות פסולה לפי ההלכה".
וגנר עבד באוניברסיטאות בלקסינגטון קנטקי (1957–61) ובולדווין, ניו יורק (1961–70).
לאחר מכן שימש כסגן הנשיא בפועל של הציונות הדתית של אמריקה (1970–72).
הוא הנהיג את קהילת בית המדרש הגדול-בית יוסף (1972–97) והיה הרב היחיד אי פעם של הסנאט של קולורדו (1980–98).
בעת שכיהן כרב קהילה, עבד ואגנר גם כפרופסור להיסטוריה יהודית באוניברסיטת דנוור בין השנים 1972 ל-1999. ב-1975, באוניברסיטה, הקים וניהל את המרכז ללימודי יהדות, החברה ההיסטורית היהודית של הרי הרוקי, ארכיון בק והמכון למודעות השואה.
הוא הקים את מוזיאון מיזל בשנת 1982 ושימש כמנהל עד שנת 2000.
בשנות ה-80 הצטרף לעמדתו של הרב אליעזר ברקוביץ בנושא גיור של בני ובנות זוג של יהודים מתבוללים, והסכים להקים בית דין לגיור בדנבר שיגייר גרים שברור שלא ישמרו מצוות באופן מלא, אך לומדים יהדות ושומרים על המסורת והזהות היהודית באופן בסיסי.
לרב וגנר נולדו שתי בנות מאשתו הראשונה סימי, ממנה התגרש לאחר 34 שנות נישואים.
בנובמבר 1990 התחתן וגנר בשנית עם הפסיכולוגית ועורכת הדין רנה רבינוביץ'.
הרב וגנר ורעייתו עלו לישראל בשנת 2006 אך ביקרו תכופות בארצות הברית.
לאחר העלייה העדיף להיקרא שמחה ולא סטנלי.
נפטר ב-23 בפברואר 2013 בירושלים.
הותיר אחריו אישה, וכשלושים צאצאים.
סטנלי וייטהאקה אמבורו הוא אתלט קנייתי, סגן אלוף העולם (יוג'ין 2022) בריצת 10,000 מטר.
סגן אלוף העולם עד גיל 20 בריצת 5000 מטר
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בטמפרה שבפינלנד בשנת 2018 זכה אמבורו במדליית כסף בריצת 5000 מטר, עם תוצאה של 13:20.57 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשנת 2022 ביוג'ין שבארצות הברית זכה אמבורו במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 27:27.90 דקות, אחרי ג'ושוע צ'פטגאי מקניה שזכה במדליית זהב (27:27.43 דקות) ולפני ג'ייקוב קיפלימו מקניה שזכה במדליית ארד (27:27.93 דקות).
סטנלי פייר אנסוקי הוא כדורגלן צרפתי ממוצא קונגולוזי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אוניון ברלין.
אנסוקי גדל במחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן.
ב-20 בדצמבר 2017 ערך אנסוקי את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 1–3 על קן במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת 2017/2018. בסך הכל ערך 13 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-31 באוגוסט 2019 חתם אנסוקי בניס מליגת העל הצרפתית.
ב-1 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על סטאד רן במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת 2019/2020. בסך הכל שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 35 הופעות ליגה.
ב-24 ביולי 2021 חתם אנסוקי בקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
ב-1 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על רויאל אוניון סן-ז'ילואז במסגרת המחזור השני בליגה לעונת .
בעונתו הראשונה במועדון, שהסתיימה בזכייה של קלאב ברוז' באליפות בלגיה, ערך אנסוקי 31 הופעות ליגה.
ב-3 באוגוסט 2022 חתם בהופנהיים מהבונדסליגה.
ב-2024 קיבל הצעה לעבור לקבוצת יובנטוס, אך העדיף להישאר בהופנהיים.
סטנלי דרוקר היה קלרניתן יהודי אמריקאי.
במשך כמעט חמישה עשורים, הוא היה הקלרניתן הראשי של הפילהרמונית של ניו יורק.
על פי שיאי גינס, הוא השיג את הקריירה הארוכה ביותר כנגן קלרינט.
דרוקר ניגן בהופעת הבכורה של הקונצ'רטו לקלרינט מאת ג'ון קוריליאנו.
דרוקר נולד בברוקלין, ניו יורק, ב-4 בפברואר 1929, למשפחה ממוצא יהודי רוסי, דרוקר החל בלימודי קלרינט בגיל עשר אצל ליאון רוסינוף, ונשאר תלמידו במשך חמש שנים.
הוא למד בבית הספר התיכון למוזיקה ואמנות (כיום בית הספר התיכון פיורלו ה.
לה גוארדיה למוזיקה ואמנות ואמנויות הבמה, בכיכר לינקולן).
למרות שדרוקר התקבל ללימודים במכון קרטיס למוזיקה בגיל 15, הוא עזב לאחר שנה כשגויס על ידי התזמורת הסימפונית של אינדיאנפוליס.
לאחר שנה, הוא ניגן עם התזמורת הסימפונית הקטנה של בוש, שאורגן על ידי אדולף בוש.
לאחר מכן הוא הפך לנגן הקלרינט הראשי של התזמורת הפילהרמונית של באפלו.
בשנת 1948, דרוקר התקבל לפילהרמונית של ניו יורק.
ב-1960 הפך לנגן הקלרינט הראשי של התזמורת, שם ניגן במשך כל הקריירה שלו.
תקופתו עם הפילהרמונית של ניו יורק כללה כמעט 150 הופעות סולו עם התזמורת.
הוא ניגן את הביצועים הראשונים לקונצ'רטו לקלרינט מאת ג'ון קוריליאנו וויליאם בולקום, שתי ההזמנות הללו היו עבור הפילהרמונית של ניו יורק.
דרוקר הופיע בשתי הקלטות של הקונצ'רטו לקלרינט קוריגליאנו, הקלטת אולפן בניצוחו של זובין מהטה והקלטה חיה של ביצוע הבכורה ב-1977 בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין.
בינואר 2008, הפילהרמונית של ניו יורק הודיעה על פרישה של דרוקר מהתזמורת בתום עונת 2008–2009, בסך הכל 61 שנים בתזמורת ו-49 שנים כקלרינט הראשי שלה.
הופעת הסולו האחרונה שלו עם התזמורת נערכה ביוני 2009, בביצועים של הקונצ'רטו לקלרינט של אהרן קופלנד.
דרוקר זכה להערכה רבה בשל המוזיקאיות שלו ואריכות ימיו בשירות הפילהרמונית של ניו יורק, שהסתכמה ב-10,200 קונצרטים, כפי שהביע גוסטאבו דודאמל בנובמבר 2007:הוא אגדה.
ההיסטוריה של התזמורת נמצאת בו.בשנת 2009, לורין מאזל אמר:הוא עומד לבדו בעולמם של נגני הקלרינט.
תרומתו לתזמורת ולתהילתה לאין שיעור.
ב-4 ביוני 2009, זכה דרוקר בשיא גינס בקריירה הארוכה ביותר כקלרנית לאחר ביצועו לקונצ'רטו לקלרינט של אהרון קופלנד עם התזמורת.
השיא רשום כקריירה הפילהרמונית שלו ב-"62 שנים, 7 חודשים ויום אחד נכון ל-4 ביוני 2009".
הוא זכה בתואר חבר כבוד של הפילהרמונית של ניו יורק, כמוזיקאי התזמורת הראשון שזכה לכבוד זה.
בשנת 2010, דרוקר קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במוזיקה מאוניברסיטת פלורידה.
דרוקר מופיע במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים.
דרוקר היה נשוי לנעמי דרוקר, נגנית קלרינט ראשית של הסימפוניה של צפון קרוליינה, פרופסור למוזיקה באוניברסיטת הופסטרה, ומייסדת ומנהלת שותפה של האנסמבל הקאמרי האמריקאי.
יש להם שני ילדים, ליאון, שהוא נגן הקונטרבס של סטריי קאטס תחת שם הבמה של "לי רוקר", ורוזאן, זמרת-יוצרת מוזיקת קאנטרי-אלטרנטיבית.
דרוקר מת בויסטה, קליפורניה, ב-19 בדצמבר 2022, בגיל 93.
סטניסלבה רוטמן קצ'מרצ'יק (בפולנית: Stanislawa kaczmarczyk rotman; 26 במרץ 1914 – 22 באוגוסט 1999) הייתה מחסידי אומות עולם, שהצילה יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
רואת חשבון במקצועה, שפעלה בוורשה, פולין.
סטניסלבה קצ'מרצ'יק נולדה בעיר ורשה.
אמה נפטרה בלידתה והיא הועברה לרשות דודתה בעיר פלוצק שבפולין שם חונכה וגדלה.
בשכנות למשפחתה גרה משפחת יעקב רוטמן, כך שהמשפחה הכירה היטב את משפחתו של רוטמן שהיה חבר ילדות שלה.
משפחתו של רוטמן קנתה מגרש מדודתה ובנתה שם את ביתה.
למשפחתו הייתה חנות לחומרי בניין ומנסרה ודודתה נהגה לקנות אצלם חומרים לשיפוץ הבית.
כאשר נפטרה דודתה של סטניסלבה היא נשארה לבד ורוטמן סייע לה לארוז את תכולת הבית ולעבור לגור עם משפחתה המורחבת בכפר הנמצא דרומית לוורשה עד פרוץ המלחמה.
כאשר פלשו הגרמנים לפולין (ספטמבר 1939), נהרס כליל הבית שבו היא גרה.
בהתבגרה היא חזרה לוורשה, שם פגשה שוב את יעקב אשר סיפר לה כי הגרמנים שפלשו לפלוצק הטילו חוקים אנטי-יהודיים נוקשים, והחלו מיד ב"טיהור" היהודים מהעיר.
היהודים נדרשו לצאת לרחובות לעבודות שונות ובאופן תדיר הכו אותם.
יעקב נעצר בשעה שהוביל סוכר לכפר לפרנסתו.
רק לאחר שחברו להובלת הסוכר שידע גרמנית התערב, שוחרר יעקב ועבר לגור בוורשה.
סטניסלבה הזמינה את רוטמן להתארח בביתה עד שימצא דירה.
רוטמן שהתרגש מאוד מההצעה הנדיבה נענה לה.
חבריו היהודים של רוטמן, ברחו גם הם מעיירות קטנות על מנת להתיישב בוורשה.
הם הגיעו לעיתים קרובות לביתה של סטניסלבה ושהו בו תקופות קצרות מאוד, לילה או שניים, בחדר הקטן והצפוף, עד שמצאו מקום בטוח להסתתר בו.
באוקטובר 1940 הוקם הגטו בוורשה וחל איסור על יהודים לשהות בחלקי העיר האחרים.
מי שהפר את האיסור הסתכן בעונש מוות.
בפרסומי השלטונות הגרמניים שפוזרו בעיר, הוזהרה האוכלוסייה לבל תסתיר או תעניק סיוע בכל דרך ליהודים.
יעקב חשש שהוא מסכן את סטניסלבה אך היא הרגיעה אותו ואמרה לו שהחליטה שישרדו יחד או שימותו יחד.
סטניסלבה יזמה את פעולות ההסתרה שלה: היא כינתה את יעקב בשם הפולני "יאנק", השיגה עבורו מסמכים מזויפים על שם אחיה, ולדיסקסאו קצ'מרצ'יק, הם התחזו לזוג נשוי.
במספר פעמים אף הצילה אותו מהמשטרה הפולנית "הכחולה" אשר רדפה אחריו.היא עזרה וסייעה גם ליהודים נוספים בכך שאפשרה להם להסתתר בדירתה.
לדוגמה, באחד הימים אחד ממכריה, היפוליט טומצ'יק, הביא לביתה את פלקה סולקובה שברחה מן הגטו עם בתה בת ה-7. השתיים התגוררו במחסן ביתו של טומצ'יק במשך כשבוע אולם לאור החשש שהוא מעורר חשד, הוא ביקש להעבירן למקום מסתור בטוח, וסטניסלבה קיבלה אותן בברכה.
בעדותה, סיפרה שריחמה על הילדה שעברה התעללות במקומות שונים.
במקביל, הבטיחה לסולוקבה שתנסה להשיג עבורה תעודה 'ארית' אמיתית.
היא הצליחה להשיג את תעודת הלידה של אחותה המנוחה מרישומי הכנסייה, מה שאפשר לסולקובה להשיג מסמכים נוצריים רשמיים.
מאותו יום, שונה שמה של סולקובה לוונדה קצ'מרצ'ק ומשפחתה התרחבה.
בשלב מסוים אף סידרה לסולקובה ולבתה מקום מגורים אצל אחד מידידיה.
כעבור זמן, אחד משוטרי המשטרה הכחולה החל לסחוט את סטניסלבה כספית ואיים שאם לא תשתף פעולה ידווח עליה.
בשל הלחץ הכבד, נאלצו יעקב וסטניסלבה לעבור דירה.
בדירה החדשה סייע לה יעקב לבנות מחסן בתוך ארון הבגדים, על מנת שבזמן חיפוש יוכל להסתתר שם.
סטניסלבה החלה לעבוד במפעל לתפירת ביגוד לחיילים על מנת להתפרנס ולהציג לסביבה חיים רגילים.
באחד הימים כאשר התכוננה לצאת לעבודה, שמעה מהומה במסדרון מכיוון שהגרמנים והמשטרה הכחולה ערכו חיפוש בדירות הבניין.
באותה עת הסתתרו בדירתם שני אנשים חולים והם נכנסו מיד לארון, ואז נשמעה דפיקה בדלת.
סטניסלבה שוחחה איתם בגרמנית ובכך עוררה את אמונם של הנאצים.
הנאצים הורו לשוטרי המשטרה הכחולה לעבור לדירה הבאה, בעוד שהם נכנסו לדירתה של סטניסלבה.
בקור רוח היא הראתה להם דווקא את ארון הבגדים בו הסתתרו שני היהודים, כשהחלק החשוף מול הגרמנים היה עמוס בבגדים.
היא הרגישה שהגרמנים מביטים בה בחביבות, מה שגרם להם לבדוק את הדירה באופן שטחי.
הם המשיכו בסיור ומצאו סכין גילוח ולשאלתם מי מתגלח בדירתה, השיבה כי אחיה עובד באחוזה סמוכה המנוהלת על ידי הגרמנים, כמכונאי לתיקון טרקטורים.
לדבריה, האח נהג לשהות בדירתה בסופי שבוע.
ברגע שהגרמנים עזבו היא יידעה את יעקב בדבר השיחה על מנת לתאם גרסאות.
כעבור זמן קצר הגיעו הגרמנים שוב ודפקו על דלתה.
הם ביררו עמה לגבי הדירה מתחתיה.