tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד מסמני ההיכר המשותפים להם היא מלודיה פשוטה מאוד, עם חזרות על תווים, בהרמוניה וקו בס מורכבים.
ההשפעה של שנברג, מלחין שגרשווין הכיר לפני רבים אחרים, באמצעות קילאני, באה לידי ביטוי בפיתוח העושה שימוש בסולמות כרומטיים מקו הבס בשיר Do it again ועד ההרמוניה של שירו האחרון Nice Work if you can get it.
גרשווין למד ברצינות את תורתו של ריכרד וגנר ויישם את הנחיותיו בנוגע ללייטמוטיב בכתיבת "פורגי ובס", וכן את תפיסתו בנוגע ליכולת ההבעה המוזיקלית של אירועים דרמטיים.
עם זאת, העריך מאוד את יכולתו של ז'ורז' ביזה (מלחין "כרמן") לשלב "להיטים" באופרה שלו ולהטמיע בה שירים וסגנונות עממיים (ספרדיים, במקרה של "כרמן").
למרות חיבתו של גרשווין למוזיקה קלאסית, הוא מיעט לנגן בעצמו יצירות של מלחינים אחרים, ומעולם לא הקליט מוזיקה של מלחין אחר.
במהלך השנים הלך וגבר המחקר המנסה לבדוק את הקשר בין גרשווין לג'אז ולבחון עד כמה היה הג'אז השחור אבן בניין במוזיקה שלו.
גרשווין לא הסתפק בהאזנה ללהקות ריקודים לבנות, אלא פקד משנת 1925 ואילך מועדוני שחורים בהארלם, הכיר טכניקות של סטרייד פיאנו, ובשהותו בצ'ארלסטון אף השתתף בתפילה בכנסייה מקומית.
יחסו מודגש במיוחד על רקע יחסם של מלחינים אחרים בני דורו לג'אז.
קופלנד, למשל, כתב ש"כל העניין בג'אז הוא מצב הרוח ה"בלוזי" והגישה הפראית, ההיסטרית והגרוטסקית שלו"., ברברה מדגיש במיוחד את המבנים החסכוניים שהקים גרשווין, שהעניקו מקום רב לאלתור.
אמנם נכון שמוזיקאי ג'אז רבים, במיוחד מתחום הבי בופ, המאלתרים על מוזיקה של גרשווין, מתעלמים מהתיווי המלודי, אולם הם מושפעים מהקסם שבו, מהכוח שבו, האטרקטיביות שלו ומהקשר שלו למהלך ההרמוני.
בשנות ה-50 כתב עורך הערך "גרשווין" באנציקלופדיה העברית יוסף טל (לימים ראש החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים) בסיכומו כי "כישרונו של גרשווין בקומפוזיציה נשאר לקוי על אף לימודיו והמשימות שהציג לעצמו עלו על יכולותיו.
אולם הספונטניות שבהמצאותיו, גישתו הרעננה, המקורית ומלאת החיים לניסוח רעיונותיו, יש בהן כדי לשכנע את ההדיוטות והמוזיקאים כאחד." גרשווין מוקם שנים ארוכות לצדם של אירווינג ברלין וג'רום קרן כ"מלודיסט" – מלחין שיכל להוציא תחת ידו מלודיות קליטות והרוויח בקלות את מקומו בקרב קהל המוזיקה הקלה.
רק הדור שבא לאחר המודרניסטים, שיכול היה לבחון את התווים המקוריים של גרשווין, לרבות אלו של המוזיקה ה"קלה" שלו, וקרא את הערותיו המקוריות שנחשפו לציבור רק החל מאמצע שנות ה-90, מצא את מקוריותו של גרשווין לא תוך שימוש בכלים של הביקורת הקלאסית אלא דווקא בזו של ביקורת הג'אז האפרו-אמריקאי.
אז התגלה מלוא השימוש שערך גרשווין בידע הבלתי-אמצעי שהיה לו עם פסנתרני הסטרייד, עם המאלתרים של הארלם ועם המתפללים בכנסיות, שמהם למד קצב והרמוניה שלא היו מוכרים למוזיקאים לפניו ושממשיכי דרכו בתחום זה נמצאים בבי בופ יותר מאשר במוזיקה הקלאסית.
אלתוריו של צ'ארלי פארקר על I Got Rhythm ו-Embraceable You למשל, אינם מקרה, כי אם תוצר של המהלך ההרמוני המקורי של גרשווין.
בהערכת גרשווין, אם כן, התחולל מהפך: ממלחין קלאסי נעים אך לא חדשני – למלחין מוזיקה "קלה" מתוחכם, שנתן למוזיקה הפופולרית, ובעיקר לג'אז, שפה הרמונית וקצבית שיצר בהתבסס על "מוזיקת העם האמריקאית".
ורנון דיוק העיד כי פרוקופייב העריץ את נגינת הפסנתר של גרשווין אך טען לגבי המוזיקה שלו שהיא "חובבנית".
ברשימה להלן מוצגות יצירות עיקריות של גרשווין לכל אורך הקריירה, לפי סדר כרונולוגי.
לא נערכה הפרדה בין יצירות "רציניות" ליצירות קלות, מתוך כוונה להציג את יצירתו כמכלול.
Lady Be Goodמילים:איירה גרשווין1924Primroseמחזמרמילים:איירה גרשווין1925קונצ'רטו בפה מז'ורקונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת1925Short Storyסונטה לכינור ופסנתר1925Tip-Toesמחזמרמילים:איירה גרשווין19263 פרלודים לפסנתרפרלודים:
?How Long Has This Been Going Onמילים:איירה גרשווין1928אמריקאי בפריזיצירה תזמורתית1929Show Girlמחזמרמילים:איירה גרשווין1930Girl Crazyמחזמר I Got Rhythm
But Not For Meמילים:איירה גרשווין1931בשבילך אני שר (Of Thee I Sing)מחזמרמילים:איירה גרשווין1931Deliciousסרט מוזיקלימילים:איירה גרשווין1932הרפסודיה השנייהיצירה תזמורתית1932פתיחה קובניתיצירה תזמורתית1933Let 'Em Eat Cakeמחזמרמילים:איירה גרשווין1934וריאציות על I Got Rhythmuיצירה תזמורתית1935פורגי ובסאופרה Summertime
ב- 17 באפריל 1996, הנפיק השירות הבולאי בול דואר שהוקדש לג'ורג' גרשווין, כחלק מסדרה על "תרומת היהודים לתרבות העולם".
האמן חובב רשלבך עיצב את הבול.
ג'ורג' גרבנר היה יהודי-הונגרי-אמריקאי תאורטיקן בתחום תקשורת המונים.
גרבנר נולד בבודפשט, הונגריה, ונמלט לארצות הברית בסוף 1939 עקב חוקי הגזע נגד היהודים.
ב-1942 סיים לימודיו וקיבל תואר בוגר אוניברסיטה בעיתונות מאוניברסיטת קליפורניה.
עבד לזמן מה בסן פרנסיסקו כרוניקל ככותב, כבעל טור וכעוזר העורך הכלכלי.
ב-1943 התגייס לצבא ארצות הברית.
במסגרת שירותו הצבאי במשרד לשירותים אסטרטגיים הוצנח לתוך שטח האויב במהלך מלחמת העולם השנייה, וזכה בציון לשבח - כוכב הארד.
לאחר המלחמה שוחרר משירות צבאי והחל בכתיבה ופרסום מאמרים כפרילנסר, ולימד עתונאות באל קמינו קולג' .
במקביל, השלים לימודיו לקראת תואר שני (1951) ודוקטורט (1955) בתקשורת באוניברסיטת דרום קליפורניה.
עבודת המחקר שלו לקבלת תואר דוקטור "Toward a General Theory of Communication" זכתה בציון לשבח.
בשנים 1964–1989 שימש כדיקן בית הספר לתקשורת ע"ש אננברג שבאוניברסיטת פנסילבניה.
בתקופה זו בית הספר התפתח והפך לבעל השפעה באקדמיה בתחום התאוריה של התקשורת.
בשנת 1968 ייסד פרויקט מחקר: Cultural Indicator Research במטרה לתעד מגמות בתכנים טלוויזיוניים והשפעת מגמות אלה על האופן בו העולם נתפס על ידי הצופים, ובשנת 1990, לאחר שסיים את תפקידו באוניברסיטת פנסילבניה, ייסד את תנועת "הסביבה התרבותית" (Cultural Envinronment), תנועה חברתית שפעלה לקידום הגיוון באמצעי התקשורת.
בשנת 1997 התמנה ל-Bell Atlantic Professor בתחום הטלקומוניקציה באוניברסיטת טמפל.
גרבנר נפטר ממחלת הסרטן ב-24 בדצמבר 2005. בשנים 2010–2014 נערך כנס לזכרו בנושאי תקשורת, קונפליקט ותוקפנות בבודפשט, הונגריה.
גרבנר פיתח את תאוריית "הבניית המציאות" או "אפקט הטיפוח" (Cultivation theory).
הגישה מתמקדת באופן בו תקשורת ההמונים (ובעיקר הטלוויזיה) מעצבות את תפיסת העולם של הפרטים בחברה.
גרבנר אינו מתייחס למדיום הטלוויזיוני כאל אוסף של תוכניות ותכנים, אלא כאל מיתולוגיה - מערכת מקושרת היטב של תמות המשותפות לכלל התוכניות ושידורי החדשות, היוצרת את תפיסת המציאות של הצופה.
לטענתו, לראשונה בהיסטוריה האנושית, רוב הסיפורים המסופרים לילדים לא מגיע מהוריהם, מבית הספר או מהסביבה הקרובה, אלא מחברות ענק בינלאומיות שמטרתן להגביר את מכירותיהן.
לתופעה זו יש השפעות מרחיקות לכת על האופן בו ילדים, מתבגרים ובני האדם מנהלים את חייהם.
כך, למשל, תיאורי רוע ואלימות בטלוויזיה, מעצבים את תפיסת עולמו של הצופה ומבנים את המציאות עבורו, כאלימה, רעה ומלאת סכנות - "סינדרום העולם האכזר" (mean world syndrome).
כתוצאה מכך בני האדם הופכים להיות רגישים פחות לתוצאות של אלימות מצד אחד, ומפתחים תחושות של פגיעות ותלות מצד שני.
לתחושות אלה יש תוצאות פוליטיות - התעמולה של מתמודדים בבחירות נוטה להדגיש נקיטת אמצעים חריפים יותר כנגד פשיעה, כגון הגדלת מספר בתי הכלא, ענישה קשה יותר ואף עונש מוות - אמצעים שבפועל לא יעילים להקטנת הפשיעה אך עונים על תחושות החרדה של הבוחרים.
"עולם מיד שנייה" (Second Hand World): עולם מתווך אותו אנחנו מכירים דרך סוכן.
מרבית הידע שיש לנו על העולם לא בא בעקבות התנסות אישית אלא באמצעות מתווכים.
"טיפוח" (Cultivation): מושג מאוחר עבור המונח הבניית המציאות.
תיאורית הבניית המציאות טוענת כי לצפייה רוטינית בטלוויזיה ישנה השפעה על תפיסת המציאות של הצופים, באופן שהולך ומדמה את המציאות לטלוויזיה.
כך, למשל, צופי טלוויזיה כבדים נוטים יותר מצופים קלים להאמין כי מספר עורכי הדין והשוטרים גבוה ממספר המורים (במציאות המצב הפוך), וכי כל אדם עשירי הוא עבריין מורשע (במציאות מדובר לכל היותר בעשירית מזה).
"האחדה" (Mainstreaming): התוצר של הבניית המציאות.
תפיסת עולם הומוגנית המשותפת לאנשים מסביבות שונות.
תפיסה זאת נוצרת בתהליך הבנייה בו תפיסת העולם מגובשת דרך תקשורת ההמונים.
השימוש בידע שנרכש דרך סוכן המונים יוצר האחדה של תפיסות מעבר להבדלים של רקע תרבותי.
ככל שיותר אנשים צופים בטלוויזיה כך תפיסת העולם שלהם הופכת אחידה.
ההבדלים בתפיסות העולם כתוצר של הבדלים בין אישיים:
חירות פרשנית - אנשים שונים מפרשים תכנים באופן שונה
הרגלי צפייה – אנשים שונים נוטים לצפות בז'אנרים שונים
כמות הצפייה – צופים קלים / בינוניים / כבדים
ג'ורג' גרוס היה צייר וקריקטוריסט גרמני בימי רפובליקת ויימאר.
היה חבר חשוב בתנועת הדאדא בברלין ובתנועת "האובייקטיביות החדשה", אך נודע בזכות ציוריו הפוליטיים, אשר היטיבו לגלם את רוחה של הרפובליקה של ויימאר, על אירועיה הסוערים, וסופה שנראה היה לגרוס, חבר המפלגה הקומוניסטית, כידוע מראש.
בשנת 1932 בסמוך לעלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, עזב לארצות הברית ושהה שם עד סמוך למותו.
בארצות הברית חדל מן הציור הפוליטי.
נולד בשם גאורג אהרנפריד גרוס (Georg Ehrenfried Groß) בשנת 1893 לבעל בית מרזח בברלין.
בילדותו עברה המשפחה לעיירה שטולץ בפומרניה.
אביו מת כאשר היה בן 6 שנים.
מגיל צעיר גילה נטייה וכישרון לציור, וקיבל עידוד מהוריו ומוריו.
ב-1909 נשלח לאקדמיה לאומנות בדרזדן ולמד שם במשך שנתיים.
בשנת 1912 עבר לברלין ולמד שם במכללה לאָמָּנוּיות ואֻמָּנוּיות, במימון מלגה מהמדינה.
ברלין הייתה המרכז הגרמני לאמנות מתקדמת ולתרבות, וגרוס הצעיר נחשף לגדולי אמני דורו, כמו גם לחיי התרבות התוססים בעיר הגדולה.
בשנת 1912 החל לצייר בצבעי מים, עוד קודם לכן גילה כישרון כקריקטוריסט, ובגיל 17 הופיעה הקריקטורה הראשונה שלו במוסף הסאטירי של העיתון ברלינר טאגבלאט.
הוא החל לפרסם את יצירותיו בעיתונים סאטיריים כ"אולק" ("תעלול") ו"Die Lustigen Blätter" (הדפים השמחים).
קריקטורות אלו לא היו בעלות אופי פוליטי.
בתקופה זו התיידד עם האמן ג'ון הרטפילד, מאבות שיטת הפוטומונטז' באמנות.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה שינה הרטפילד את שמו מן השם הלמוט הרצפלד, לשם האנגלי "ג'ון הרטפילד".
נראה כי המניע למעשהו של הרטפילד היה הבעה של סנטימנט אנטי פטריוטי.
גרוס, בעקבותיו, שינה את שמו ל"ג'ורג' גרוס", אך נראה כי המניע למעשה זה היה חיבתו לספריהם של ג'יימס פנימור קופר וקרל מאי.
בשנת 1913 שהה כחצי שנה בפריז, והוקסם מן התנועה המודרניסטית בציור, ומציירים כאמיל נולדה וואן גוך, כמו גם מהציירים אונורה דומייה ואנרי דה טולוז-לוטרק.
בפריז נחשף לאמנות יפן ובמיוחד לגילופי העץ היפנים.
גרוס שב לפריז בשנים 1924 ו-1925 וב-1927, לעיר ולתרבותה הייתה השפעה על אומנותו.
שירותו הצבאי היה קצר ימים ונמשך עד מרץ 1915, שוחרר בשל בריאות לקויה והוכרז כבלתי כשיר לשירות.
בתקופה קצרה זו חווה גרוס חוויות טראומטיות שהביאו אותו להתנגדות לצבא ולמלחמה.
ציוריו מ-1916 ואילך מציגים את כל השלילה והסבל האנושי שמצא בצבא ובמלחמה.
בסטודיו שפתח עם הרטפילד בברלין תיעד את המלחמה באופן השלילי ביותר.
בשנת 1917 גויס שוב, ונשלח לשמור על שבויי מלחמה.
לאחר תקופה קצרה ערק מן השירות הצבאי, ובשל כך נשפט ונדון למוות.
התערבות של פטרון עשיר בשם הרוזן קסלר הביאה לאשפוזו לחצי שנה במוסד פסיכיאטרי שבמהלכה אובחן כלוקה בהלם קרב.
בשנת 1918 כבר פיתח גרוס את סגנונו המיוחד, שהפך אותו לאחד מסמליה החזותיים המוכרים ביותר של רפובליקת ויימאר.
בקו עדין, אך חסר רחמים, ברישום בדיו ולעיתים בצבעי מים שרטט קולאז' של דמויות - המיליטריסט הפרוסי, הפועל העני והרזה, החייל השב מן המלחמה קטוע גפיים, זונת הרחוב.
כל אלו שורטטו זה לצד זה, ביצירות שתפסו את רוח התקופה המרדנית והאלימה.
גרוס הצטרף לצד הרטפילד למפלגה הקומוניסטית הגרמנית עוד בשנת 1918, נעצר במהלך מרד הספרטקיסטים בינואר 1919 אך הצליח להימלט בעזרת מסמכים מזויפים.
ציוריו מאותה תקופה הם עדות מכלי ראשון על רוחה המסוכסכת של הרפובליקה של ויימאר.
גרוס ניחן בחזון נבואי כמעט.
ביצירתו "Ecce Homo" משנת 1919, המתעדת את דיכויו האלים של מרד הספרטקיסטים, מונצחת בצד דמות קטנה, כמעט בלתי מורגשת, של חייל סער, כאשר צלב הקרס משורטט על קסדתו.
בציוריו קרא תיגר על הרפובליקה המושחתת, על הבורגנות השבעה, על המיליטריזם הפרוסי, ועל המפלגה הנאצית, שאותה ליווה במבט קרוב מימי ראשיתה ועד לעלייתה לשלטון.
בשנת 1919 הצטרף לתנועת הדאדא בברלין והיה לאחד מעמודי התווך של התנועה.
בעוד שמקורות הדאדא באומנות המודרניסטית ואף הפוטוריסטית, ראתה התנועה הברלינאית את עצמה, וגרוס כמוה, כאנרכיסטית וניהיליסטית.
בתקופה זו היה פעיל עם אנשי הדאדא ועם הרטפילד, בין היתר, ביצירת תיאטרון בובות וביצירת תפאורה למחזה "קיסר וקלאופטרה" של ג'ורג' ברנרד שאו.
ביצירות אלו, ובציוריו, ניכרות גם השפעות של הקוביזם והפוביזם.
בשנת 1920 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריית "האמנות החדשה" של האנס גולץ במינכן.
בשנת 1921 אייר הוצאה גרמנית לספרו של אלפונס דודה, "טרטרין איש טרסקון".
גרוס ארגן את יריד הדאדא העולמי הראשון ביולי 1920. היריד היה בעל אופי פוליטי בוטה, וגרוס, ועמו הרטפילד ואמני דאדא אחרים הועמדו לדין והואשמו בהשמצת השלטונות והעלבת הרייכסווהר בשל סדרת יצירות שכונתה "אלוהים עמנו" (Gott mit uns).
גרוס נדון לקנס של 300 מרק.
היה זה אך הראשון מסדרת משפטים מסוג זה בהם היה מעורב.
בין 1927 ל-1932 ניהל משפט ארוך בנוגע ליצירה בה הציג את ישו לבוש במסכת גז ובמגפי צבא, שאותה כינה "סתום את פיך ובצע את חובתך".
בתחילה הורשע, אך זוכה לאחר שערער לערכאה גבוהה.
היצירה הוצגה בציבור, בין היתר כתפאורה למחזה על פי יצירתו של ירוסלב האשק, "החייל האמיץ שווייק" שהוצגה בשנת 1927 בברלין.
ב-1922 בילה גרוס חמישה חודשים בברית המועצות ואף נפגש עם לנין ועם טרוצקי.
מפגשים אלו לא הותירו בו רושם חיובי.
הוא שב כשהוא מפוכח מאשליותיו באשר לקומוניזם.
עם זאת המשיך לפרסם בעיתונים קומוניסטים במהלך שנות ה-20, המשיך בקו הפוליטי הביקורתי כלפי הממשלה והבורגנות, אך הלך והתרחק מעמדותיו הקומוניסטיות.
בשנת 1932 קיבל הזמנה ללמד אמנות בניו יורק.
זמן מה נע בין ניו יורק ובין ברלין, אך עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון החליט להישאר בניו יורק.
בפברואר 1933 שללו הנאצים את אזרחותו הגרמנית.
בשנת 1937 הוציאו הנאצים 285 מיצירותיו מכל המוזיאונים בהם הוצגו, והשמידו אותן, בטענה כי אלו "אמנות מנוונת".
הוא החל לצייר בצבעי שמן והתקרב לתנועה הרומנטית.
בתקופה זו צייר במגוון סגנונות, אך לא שב להישגיו האמנותיים מימיו בגרמניה.
נראה כי ניסה לפתוח דף חדש בחייו.
יצירתו משנות ה-40 מאופיינת בגוון אפוקליפטי.
בשנת 1944 הציג את "קין, או היטלר בגיהנום", ציור שמן המראה את המתים מתנכלים להיטלר בגיהנום.
ב-1946 פרסם ביוגרפיה בשם "כן קטן ולא גדול", הכתובה בנימה של אירוניה מרירה.
הספר תורגם לגרמנית רק בשנת 1955. עם הזמן הלכה יצירתו והתרככה.
הוא החל לצייר נופים ודיוקנאות.
בין 1947 ל-1953 הציג בתערוכות בארצות הברית, ופתח בית ספר פרטי לאמנות.
בשנת 1951 ביקר ביקור חטוף בגרמניה.
גרוס לא היה מאושר מחייו בארצות הברית ותיאר את האשליה האמריקנית כ"בועת סבון".
נראה כי עבודתו לא זכתה להערכה בארצות הברית והוא סבל מקשיים כלכליים.
בשנת 1959 החליט לחזור לברלין לצמיתות, אך לאחר חודשיים מת.
בשנת 1962 הגיעו מסמכיו האישיים של מברלין לניו יורק.
בניו פטר (שהיה להיסטוריון תעופה בעל שם) ומרטין (שהיה לגיטריסט ג'אז) ארגנו את ניירותיו ומסמכיו ל"ארכיון ג'ורג' גרוס" שכלל התכתבות ענפה, קטלוגים של התערוכות בהם הציג, ומסמכים רבים נוספים.
הארכיון נתרם לספריית אוניברסיטת הרווארד והוא מוצג כיום באקדמיה לאמנות בברלין.
יצירותיו של גרוס משמשות כיום כתיעוד חזותי חזק ועז מבע לימי רפובליקת ויימאר.
נראה כי הוא תפס את רוח התקופה באופן ייצוגי יותר מרבים בני זמנו.
ניתן להשוות את יצירתו בציור לספריו של אלפרד דבלין בפרוזה או ליצירתו של ברטולט ברכט בשירה.
ואכן, ציוריו הפכו לאיור המקובל ליצירות העוסקות בתקופת ויימאר.
כגון עטיפת הספר "ברלין, אלכסנדרפלאץ" של דבלין, שיצא בהוצאת "הספרייה החדשה", איורים לספרו של ברכט "גלות המשוררים" שיצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד, וספרים רבים נוספים.
לבני דורו סימל את הדור שאיבד את תמימותו במלחמת העולם הראשונה.
הסופר זבינייק זימן כתב כי גרוס הצליח לתרגם את תשוקותיו, חרדותיו, והעדפותיו שנוצרו בהשפעת המלחמה לכלל ביטוי אומנותי, דבר שאותו לא היה היטלר, בעל היומרות האומנותיות, מסוגל לעשות אלא בשדה הפוליטיקה.
בניגוד להיטלר ראה גרוס במלחמה מעשה אווילי של טבח חסר משמעות, בעוד שהיטלר מצא בה את גאולתו האישית.
גרוס היה נושא לסרט דוקומנטרי שעסק בחייו וביצירתו, שהיה מועמד לזכייה בפרס האוסקר לסרט הדוקומנטרי בשנת 1960.
מרי לי אבוט הייתה בין תלמידיו.
ג'ורג' צ'ארלס דה הוושי (George Charles de Hevesy; 1 באוגוסט 1885 - 5 ביולי 1966) היה כימאי פיזיקלי הונגרי ממוצא יהודי, שנודע בזכות תרומתו לפיתוח שיטת הסמנים, בה סמנים רדיואקטיביים משמשים לחקר תהליכים כימיים כגון מטבוליזם של בעלי חיים.
על תרומתו זו זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1943.
דה הוושי נולד בבודפשט במשפחה קתולית ממוצא יהודי מיוחסת ומתבוללת.
משפחת אביו, לאיוש, נקראה במקור בישיץ (Bischitz - שם קשור ליישוב בבוהמיה - Byšice), ובשנת 1895 הוענק לה מידי הקיסר פרנץ יוזף תואר אצולה תחת השם ההונגרי הוושי (Hevesy).
בתחילה קרא לעצמו האב בשם המשפחה
Hevesy-Bischitz, והחל משנת 1906 השאיר רק את השם "הוושי".
אם האב, סבתו של המדען, יוהנה בישיץ פון הווש, קנתה לעצמה שם על ידי פעילויות פילאנתרופיות בבודפשט.
ג'ורג' היה בנו החמישי של לאיוש הוושי, יועץ חצר, ושל אוגניה (ז'ני), ברונית לבית שוסברגר.
משפחת האם, שוסברגר, הייתה אף היא משפחה יהודית שמוצאה מאזור העיר ניטרה שבמוראביה וקיבלה תואר אצולה עוד בשנת 1863.
בדומה לג'ורג', קיבלו גם אחיו השכלה רחבה.
הבכור, וילמוש (וילהלם), היה מהנדס חשמל ואחד מעוזריו של חלוץ התעופה לואי בלריו בצרפת.
האח השני, אנדור, מוכר כאנדרה דה הווס, חי גם הוא בצרפת והיה סופר והיסטוריון, נשוי לרוזנת.
האח השלישי, אדן, המשיך בעסקי אביהם, והאח הרביעי, פאל (פאול), היה מחבר ודיפלומט בשירות הקיסרות האוסטרו-הונגרית בטורקיה, המזרח התיכון וכולי, אחר כך בשירות הונגריה, וערק לבריטניה בעת מלחמת העולם השנייה.
לאחר סיום לימודי התיכון בבית הספר של הנזירים הפיאריסטים בבודפשט בשנת 1903, למד פיזיקה, כימיה ומתמטיקה באוניברסיטת בודפשט ובאוניברסיטה הטכנית של ברלין, וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת פרייבורג ב-1908. אז עבד כשנתיים כעוזר מחקר במכון לכימיה פיזיקלית באוניברסיטה הטכנית של שווייץ, ועבד תקופה קצרה עם פריץ הבר.
ב-1908 סיים השתלמות נוספת באוניברסיטה בפרייבורג, וב-1910 נסע לאנגליה לעבוד אצל ארנסט רתרפורד במנצ'סטר.
ב-1913 ביצע את הניסויים הראשונים של סמנים רדיואקטיביים עם פרדריק פנת' במכון לחקר הרדיום בווינה.
ב-1919 נסע לקופנהגן, לעבוד במכון נילס בוהר החדש.
ב-1923 גילה (יחד עם דירק קוסטר) את היסוד הפניום (הנקרא על שמה הלטיני של קופנהגן), ובכך אישש את תחזיתו של מנדלייב מ-1869.
ב-1926 חזר לפרייבורג כפרופסור לכימיה פיזיקלית, וב-1930 קיבל משרה באוניברסיטת קורנל באית'קה, ניו יורק.
ב-1934 חזר למכון נילס בוהר, שם פעל עד 1943 אז ברח לשוודיה במסגרת הצלת יהודי דנמרק.
דה הוושי חי ופעל עד שנת 1961 בשוודיה כפרופסור במכון המלכותי למחקר בכימיה אורגנית בסטוקהולם.
ב-1943 הוענק לו פרס נובל לכימיה, על תרומתו לפיתוח שיטת הסמנים הרדיואקטיביים.
בשנותיו בקופנהגן עסק תחילה בהפרדות איזוטופיות, ומאוחר יותר היה חלוץ בשימוש בסמנים איזוטופיים במחקרים אנאורגניים וביולוגיים כאחד.
בפרייבורג היה מעורב בשימוש הקליני הראשון באיזוטופים.
כשחזר לקופנהגן הדגים את יצירתם של איזוטופים רדיואקטיביים מלאכותיים חדשים, והציג שיטה חדשה של אנליזת עירור על ידי הפגזת היסוד הנחקר בנייטרונים.
כאשר פלשה גרמניה לדנמרק במלחמת העולם השנייה, המיס דה הוושי את מדליות הנובל (העשויות זהב) של מקס פון לאואה וג'יימס פרנק במי מלך, כדי למנוע מהנאצים לגנוב אותן.
הוא הציב את התמיסה שנוצרה על מדף במעבדתו במכון נילס בוהר, ועזב לשוודיה.
כשחזר, לאחר המלחמה, מצא את התמיסה במקומה, ושיקע את הזהב מהתמיסה.
קרן נובל אז יצקה מחדש את המדליות תוך שימוש בזהב המקורי.
דה הוושי נשא לאישה את פיה ריס (Pia Riis) ב-1924, ולזוג נולדו בן ושלוש בנות.
הוא נפטר בפרייבורג, ב-1966. לפי בקשת משפחתו, אפרו הובא בטקס מיוחד למנוחת עולם בעיר הולדתו, בודפשט, באפריל 2001.
פרס קניצארו של האקדמיה דיי לינצ'אי מאיטליה בשנת 1929
פרס נובל לכימיה ב-1943 - על עבודתו בתחום הסמנים הרדיואקטיביים
מדליית קופלי של החברה המלכותית הלונדונית בשנת 1949
מדליית הזהב הבינלאומית ע"ש נילס בוהר (1955) בשנת 1961
ג'ורג' דה הוושי היה חבר בחברה המלכותית הלונדונית, באקדמיה השוודית למדעים, באקדמיה ההונגרית למדעים וב-11 אקדמיות נוספות.
ג'ורג' מיפלין דאלאס היה סגן נשיא ארצות הברית תחת כהונתו של הנשיא ג'יימס נוקס פולק.
קודם לכן כיהן כסנאטור מטעם מדינת פנסילבניה.
דאלאס נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה, בנו של מזכיר האוצר האמריקני אלכסנדר ג'יימס דאלאס.
הוא למד בקולג' של ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) בשנת 1810 והוסמך לעריכת דין בשנת 1813. בראשית פעילותו המקצועית שימש כמזכירו האישי של ציר ארצות הברית ברוסיה.
עם שובו למדינה בשנת 1814 הוא עסק במשפטים באופן פרטי ובין השנים 1816–1817 שימש יועץ משפטי עבור הבנק השני של ארצות הברית.
לאחר מכן חזר לחיות בפנסילבניה ומונה לסגן מזכיר המדינה לענייני משפט.
בשנים 1828–1829 היה דאלאס ראש עיריית פילדלפיה.
לאחר מכן, עד לשנת 1831, הוא חזר לעסוק במשפטים וייצג את המחוז המזרחי של פילדלפיה.
באותה שנה מונה דאלאס לכהן בסנאט כממלא מקומו של אייזק ברנרד.
כהונתו, מטעם המפלגה הדמוקרטית, נמשכה פחות מארבעה חודשים עד לפיזור המושב.
במהלך תקופה זו הוא עמד בראש הוועדה לענייני חיל הים, אך בסיומה לא ניסה להתמודד שוב על מושב סנאט.
דאלאס מונה למזכיר מדינת פנסילבניה לענייני משפט, תפקיד בו כיהן בשנים 1833–1835, ובשנה האחרונה לכהונתו היה גם מנהיג הבונים החופשיים במדינה.
בין השנים 1837–1839 מונה, על ידי הנשיא מרטין ואן ביורן, לשגריר ארצות הברית ברוסיה.
בשנת 1845 נבחר דאלאס לסגן נשיא ארצות הברית לאחר שהועמד לבחירה מטעם המפלגה הדמוקרטית יחד עם הנשיא ג'יימס פולק.
כהונתו נמשכה עד 1849. הנשיא פרנקלין פירס מינה אותו בין השנים 1856–1861 לשגריר ארצות הברית בבריטניה.
דאלאס נפטר בפילדלפיה בשנת 1864 והובא לקבורה בטקסס.
ג'ורג' "אייסמן" גרווין הוא מבכירי הכדורסלנים האמריקאים בכל הזמנים ואחד הקלעים הטובים אי פעם.
גרווין שיחק בתפקיד של קלע בשתי הליגות המקצועניות, ה-ABA וה-NBA, קלע למעלה מ-14 נקודות בממוצע למשחק בכל אחת משנותיו וב-NBA השיג ממוצע קריירה של 26.2 נקודות למשחק.
גרווין ממוקם במקום השלישי בהיסטוריה במספר תוארי מלך הסלים עם ארבע זכיות.
הוא פרש כשהוא ממוקם במקום השני בחסימות בקרב הגארדים בכל הזמנים.
שיחק בין היתר בסן אנטוניו ספרס ובשיקגו בולס.
אחיו דריק גרווין היה גם הוא כדורסלן ושיחק בישראל במדי הפועל גבת.
גרווין זכה בכינוי אייסמן (איש הקרח) בשל היותו קר רוח, שקול ולא נכנע ללחץ.
הוא נודע כקלע מעולה, שהוביל את קבוצותיו, בהן אוניברסיטת מזרח מישיגן.
ב-1978 הוא זכה בתואר מלך הסלים של ה-NBA כשניצח את דייוויד תומפסון בשבע מאיות הנקודה, כשהוא קולע 27.22 נקודות בממוצע למשחק, לעומת 27.15 של תומפסון, באותה העונה.
במשחק האחרון בעונה קלע גרווין 63 נקודות, כולל שיא של 33 נקודות ברבע השני.
גרווין זכה בתואר קליעת נקודות גם בשנים 1979 ו-1980 כשבעונת קבע שיא של 33.1 נקודות בממוצע למשחק.
הוא זכה שוב בתואר מלך הקלעים בשנת 1982. קודם לתקופתו של מייקל ג'ורדן זכה גרווין בתואר מלך הקלעים יותר מכל גארד אחר בהיסטוריה של הליגה, ובסיכום כל עונותיו ב-NBA וב-ABA, קלע במצטבר 26,595 נקודות.
כשעזב גרווין את ה-NBA הוא שיחק מספר עונות באירופה.
ב- הוא שיחק בבנקו רומא וכמו כן עונה אחת בספרד כשהיה כבר כבן 38. במשחקו האחרון בספרד קלע 31 נקודות וקטף 15 ריבאונדים כשהוא משאיר את קבוצתו, מנרסה, בליגה הספרדית הראשונה.
בשנת 2025 שיחק בתפקיד קטן בסרט הדרמה-קומי "מרטי סופרים", בתור לורנס, בעליו של מועדון לטניס שולחן.
גרווין נבחר להיכל התהילה של הכדורסל.
חולצתו, מספר 44, נתלתה על ידי הסן אנטוניו ספרס על תקרת האולם ואף שחקן אחר של הקבוצה לא ילבש מספר זה אי פעם.
גרווין אף נבחר להיכלל ברשימת 50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA שנבחרה ב-1996 לציון 50 שנה להקמת הליגה.
בשנת 1997 נבחר לקבוצת כל הזמנים של ה-ABA.
על אף הקריירה העשירה שלו, גרווין מעולם לא זכה להגיע לסדרת הגמר, בכל 13 שנותיו בכדורסל המקצועני האמריקני.
גרווין זכה לשתף פעולה על המגרש, בין היתר, עם ג'וליוס אירווינג ועם מייקל ג'ורדן.
ג'ורג גריי היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מניו קאסל.
גריי נולד בניו קאסל שבדלאוור.
לאחר שלמד משפטים עם אביו, הוא החל ללמוד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1863 הוסמך כעורך דין.
הוא עבד באופן עצמאי בניוקאסל בתור עורך דין, עד לשנת 1879.
גריי כיהן כתובע הכללי של דלאוור בשנים 1879–1885. הוא התפטר ממשרה זו לאחר בחירתו לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1887 נבחר גריי לכהונה שנייה, ולכהונה שלישית בשנת 1893. הוא שירת בסנאט מ-18 במרץ 1885 עד 3 במרץ 1899.
לאחר תום כהונתו כסנאטור כיהן כשופט בית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים (1899–1914).
לאורך כהונתו שימש כיושב ראש ועדת הסנאט העוסקת בפטנטים, יו"ר ועדת הסנאט העוסקת בפריבילגיות ובבחירות ויו"ר ועדת הסנאט העוסקת בטענות מהפכניות בקונגרס ה-53. בנוסף, הוא השתתף בוועדת "ג'וינט היי" (Joint High Commission), שהתכנסה בקוויבק באוגוסט 1898 במטרה ליישב חילוקי דעות בין ארצות הברית לקנדה.
גריי שירת כחבר בוועדה שנועדה להסדיר תנאי שלום בין ארצות הברית וספרד, ולסיים את מלחמת ארצות הברית–ספרד.
גריי נפטר ב-7 באוגוסט 1925 בווילמינגטון שבדלאוור, ונקבר בניוקאסל.
ג'ורג' גרהאם הוא שחקן ומאמן כדורגל סקוטי לשעבר.
גרהאם מעולם לא שיחק במועדון סקוטי למרות מוצאו.
הוא חתם באסטון וילה ב-1961 זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-17. הוא שיחק בווילה במשך שלוש עונות, אך השתתף רק בשמונה משחקים שאחד מהם היה ההפסד לברמינגהאם סיטי בגמר גביע הליגה של 1963. ביולי 1964 הוא הועבר לצ'לסי תמורת סכום של 5,000£.
גרהאם הבקיע 35 שערים ב-72 משחקי ליגה עבור צ'לסי כולל זכייה בגביע הליגה ב-1965. אולם, גרהאם ומספר שחקנים נוספים היו מסוכסכים עם המאמן טומי דוקרטי.
שיאו של העימות הגיע עם השעייתם של גרהאם ושבעה שחקנים אחרים כיוון שהפרו "עוצר" לפני משחק ב-1965.
הנהלת ארסנל של ברטי מיי חיפשה מחליף עבור ג'ו בייקר, וב-1966 שילמה 75,000£ תמורת גרהאם, בנוסף להעברתו של טומי בולדווין.
גרהאם ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל ב-1 באוקטובר 1966 בהפסד 2 - 4 ללסטר סיטי, ומייד הפך לשחקן הרכב קבוע.
הוא היה מלך השערים של ארסנל בעונת 1966/1967 ובעונת 1967/1968, לאחר שהחל בעמדת החלוץ המרכזי ועבר לעמדת החלוץ השני, במקביל להעברתו של ג'ון רדפורד מהאגף אל מרכז ההתקפה.
גרהאם היה אחד מהשחקנים שהובילו את ארסנל בשני ההפסדים בגמר גביע הליגה (1968 ו-1969), אך גם לזכייה בגביע ערי הירידים בעונת 1969/1970. בעונה שלאחר מכן גרהאם היה חלק חשוב בסגל שהוביל את ארסנל לזכייה בדאבל.
התארים שבהם זכה עם ארסנל זיכו אותו בתשומת לב רבה, והוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת סקוטלנד במשחק נגד נבחרת פורטוגל ב-13 באוקטובר 1971. בשנתיים שלאחר מכן הוא השתתף ב-12 משחקים במדי הנבחרת, והבקיע בהם 3 שערים.
משחקו האחרון היה נגד נבחרת ברזיל ב-30 ביוני 1973.
הגעתו של אלן בול באמצע עונת 1971/1972 ערערה את מעמדו של גרהאם; בדצמבר 1971 הוא הועבר למנצ'סטר יונייטד תמורת 120,000£.
בסך הכל הוא השתתף במדי ארסנל ב-308 משחקים שבהם הבקיע 77 שערים.
גרהאם שיחק במנצ'סטר במשך שתי עונות, שבמהלכן המועדון ירד לליגה השנייה, לפני שסיים את הקריירה שלו באנגליה בפורטסמות' ובקריסטל פאלאס.
בקיץ 1978 הוא שיחק בקליפורניה סרף מארצות הברית, ולאחר מכן פרש מכדורגל.
לאחר שגרהאם פרש ממשחק פעיל הוא עבד כמאמן בקריסטל פאלאס ובקווינס פארק ריינג'רס.
ב-6 בדצמבר 1982 מונה גרהאם למאמן מילוול, ששיחקה בתחתית הליגה השלישית הישנה.
גרהאם ביצע מספר שינויים בסגל המועדון והצליח להציל את המועדון מירידת ליגה.
בעונת 1984/1985 הוא הוביל את מילוול להעפלה לליגה השנייה.
הישגיו של גרהאם במילוול זיכו אותו בתשומת הלב של המועדונים החשובים באנגליה, והוא מונה למאמן ארסנל ב-14 במאי 1986. התותחנים לא זכו בתואר מאז גביע ה-FA בעונת 1978/1979, והשתרכו מאחורי מועדוני הצמרת של הליגה האנגלית.
גרהאם שחרר מספר שחקנים ותיקים והחתים במקומם אחרים במקביל להעלאת שחקנים צעירים מקבוצת הנוער.
הוא גם הנהיג משטר משמעת קשוח יותר בהשוואה לקודמיו בתפקיד, הן בחדר ההלבשה והן על המגרש.
רמת המשחק של ארסנל השתפרה במהירות, ובחג המולד של 1986 המועדון הוביל את הליגה לראשונה מזה עשר שנים.
בעונתו הראשונה של גרהאם בארסנל הוא הוביל את המועדון למקום הרביעי בליגה ולזכייה בגביע הליגה של 1987. רמת המשחק בליגה השתפרה רבות בעונה שלאחר מכן, אך מנגד משחק גמר גביע הליגה השני ברציפות הסתיים בהפסד ללוטון טאון.
שחקניו של גרהאם הפגינו משמעת חזקה בהגנה בהנהגתו של הקפטן הצעיר טוני אדמס ששיתף פעולה עם לי דיקסון, סטיב בולד ונייג'ל וינטרברן, שניהלו את משחק ההגנה של ארסנל במשך עשור.
מלבד שחקני ההגנה גרהאם השתמש בשחקני התקפה ידועים כגון דייוויד רוקאסל, מייקל תומאס, פול מרסון ואלן סמית' שהבקיע למעלה מעשרים שערים בכל עונה.
בעונתו השלישית בארסנל גרהאם הוביל את המועדון לאליפות ראשונה מאז 1971. האליפות הוכרעה רק במשחק האחרון של העונה, נגד ליברפול באצטדיון אנפילד.
המועדון לא הצליח להגן על תוארו בעונה שלאחר מכן, שבסיומה החתים גרהאם את השוער דייוויד סימן ושחקן הכנף השוודי אנדרס לימפאר; שני השחקנים הוכיחו את עצמם כחלק חשוב באליפות של עונת 1990/1991 ובהגעה לחצי גמר גביע ה-FA (הפסד לטוטנהאם הוטספר).
גרהאם החתים באוקטובר את חלוץ קריסטל פאלאס איאן רייט, לימים השני בטבלת כובשי השערים בהיסטוריה של ארסנל.
בנוסף, גרהאם הוביל את ארסנל להשתתפות בגביע אירופה לראשונה מאז עונת 1971/1972. הטורניר האירופי היה רע מבחינת המועדון, שהודח על ידי בנפיקה ליסבון בסיבוב השני ולא העפיל לשלב הבתים.
לאחר ההדחה על ידי רקסהאם בסיבוב הרביעי של גביע ה-FA נראה היה כי העונה תהיה אחת הגרועות בתולדות המועדון, אך גרהאם הצליח לבסוף להוביל את ארסנל למקום הרביעי בליגה.
גרהאם שינה את שיטת המשחק שלו בעקבות העונה הבינונית; הוא החל לנקוט בטקטיקת משחק הגנתית והעלה הרכבים פחות התקפיים, שהיו תלויים מאוד בשעריו של איאן רייט.
שפל ההבקעות היה בעונת 1992/1993 שבה הבקיעו השחקנים 40 שערים בלבד, והמועדון סיים את העונה הראשונה בתולדות הפרמייר ליג במקום ה-10, כאשר מספר השערים שלו הוא הנמוך ביותר בליגה.
בעונה זו ובשתי העונות שלאחריה הבקיעו השחקנים רק 48 שערים בממוצע.
גרהאם התמחה בהובלת ארסנל לזכייה בגביעים, ובעונת 1992/1993 המועדון היה לראשון בהיסטוריה שזוכה בדאבל של גביע ה-FA וגביע הליגה.
בשני המשחקים היריב היה שפילד ונסדיי.
בעונה שלאחר מכן המועדון זכה בגביע המחזיקות, שהיה התואר האירופי השני בתולדותיו; משחק הגמר נגד פארמה התנהל בטקטיקה הגנתית מצד גרהאם, הסתיים בניצחון 1 - 0 משער של אלן סמית'.
גרהאם סיים את חוזהו בן השנתיים בלידס, ועבר לאמן את טוטנהאם הוטספר.
חמישה חודשים לאחר הגעתו הוא הוביל את טוטנהאם לניצחון בגמר גביע הליגה נגד לסטר סיטי, ולמקום בגביע אופ"א לעונת 1999/2000. אולם, גרהאם לא הצליח להוביל את טוטנהאם אל מעבר למקום העשירי בליגה, ולבסוף פוטר מתפקידו.
למרות שהוביל את המועדון לתואר ראשון מזה שמונה שנים הוא נחשב ללא פופולרי, בעיקר בעקבות הקשר ההדוק שלו עם ארסנל, היריב המר ביותר של טוטנהאם.
גרהאם לא חזר לאמן לאחר שפוטר מטוטנהאם, ובמקום זאת התרכז בקריירת הפרשן בסקיי ספורטס.
מאמן החודש בפרמייר ליג: נובמבר 1997
ג'ורג' גרוב היה סופר אנגלי בנושאי מוזיקה, הידוע כעורך המייסד של מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים.
בהכשרתו היה גרוב מהנדס אזרחי, ואף הצליח במקצועו זה, אבל אהבתו למוזיקה משכה אותו אל תחום הניהול המוזיקלי.
כחלק מעבודתו כאחראי לקונצרטים התזמורתיים הקבועים ב"קריסטל פאלאס", כתב את ניתוח היצירות בתוכניות הקונצרטים; מרשימות אלה צמח עם השנים המילון המוזיקלי שלו.
עניינו במוזיקה של פרנץ שוברט, שהוזנחה באנגליה בנקודת זמן זו במאה ה-19, הניע אותו ואת ידידו ארתור סאליבן לצאת לווינה בחיפוש אחר כתבי יד עלומים של שוברט.
מחקריהם הובילו לגילוי הפרטיטורה האבודה למוזיקה ל"רוזמונדה" של שוברט בשנת 1867.
גרוב היה מנהלו הראשון של הקולג' המלכותי למוזיקה מאז היווסדו בשנת 1883 ועד לפרישתו בשנת 1894. הוא גייס לסגל מורי המוסד מוזיקאים מן המעלה הראשונה, בהם יוברט פארי וצ'ארלס ויליירס סטנפורד וקשר יחסי עבודה קרובים עם הקונסרבטוריון הוותיק יותר של לונדון, האקדמיה המלכותית למוזיקה.
נוסף לעבודתו המוזיקלית, טיפח גרוב ידע מעמיק ומלומד בכתבי הקודש.
דן סטנלי פנה אליו בבקשה לערוך "מילון מילים טופוגרפיות בעברית" בשביל ספרו, "סיני ופלשתינה".
במסגרת עבודתו זו התוודע אל הצורך במפה מודרנית ומפורטת ובתיאור מדויק של ארץ הקודש, אבל בנסיונותיו להקים אגודה להוצאת כוונותיו מן הכוח אל הפועל לא מצא שותפים לדבר.
תרומתו לספרות האנגלית בנושא כוללת קונקורדנציה ב-1854 וכאלף דפים של "מילון התנ"ך" של סר ויליאם סמית' מ-1863, כהמשך לעבודתו על שמות מקומות עבריים.
ב-1858 יצא גרוב למסעו הראשון לפלשתינה, שחיזק את התלהבותו לנושא של שמות מקומות בתנ"ך.
"הקרן לחקר ארץ ישראל" נוסדה בראש ובראשונה הודות לפעילותו של גרוב, שהצליח לגייס לוועדת ההקמה אישים ידועי-שם משורות האצולה והכנסייה האנגליקנית, מדענים ומלומדים וכן נציג מעולם ההוצאה לאור.
גרוב קיבל את תמיכתו של משה מונטפיורי, אולי הדמות הציבורית החשובה ביותר בקהילה האנגלית-יהודית של זמנו, הודות לכך, שהאגודה הייתה נקייה מכיתתיות והתמקדה בחקר המורשת היהודית-נוצרית המשותפת.
גרוב כיהן כנשיא כבוד של הקרן מאז הקמתה ועד 23 ביולי 1866.
ג'ורג' תומאס דיקארלו הוא שחיין אמריקאי בעבר.
אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984) בעל שתי מדליות.
דיקארלו נולד בסיינט פיטרסברג, שבפלורידה.
הוא למד ושחה באוניברסיטת אריזונה.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) שנערכו ביוני 1984, קבע דיקארלו במשחה ל-400 מטר חופשי שיא אמריקאי חדש של 3:51.03 דקות, שיפור לשיאו בן ה-7 שנים של בריאן גודל (3:51.56 דקות).
במשחקים עצמם הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
בהיעדרו של שיאן העולם, אלוף העולם והאלוף האולימפי ולדימיר סלניקוב מברית המועצות (3:48.23 דקות), הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 3:51.23 דקות, שיפור לשיאו האולימפי של סלניקוב (3:51.31 דקות), לפני בן ארצו ג'ון מיקאנן (3:51.49 דקות) וג'סטין למברג מאוסטרליה (3:51.79 דקות).
מספר דקות לאחר משחה הגמר, תומאס פרנר ממערב גרמניה, המתחרה העיקרי שלו שלא הגיע למשחה הגמר לאחר ששמר כוחות בשלב המוקדמות, שיפר את שיאו האולימפי במסגרת גמר ב', בתוצאה של 3:50.91 דקות.
יומיים לאחר מכן, הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:10.59 דקות, אחרי בן ארצו מייק אובריין (15:05.20 דקות) ולפני שטפן פייפר ממערב גרמניה (15:12.11 דקות).
ג'ורג' גרנוויל היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית שכיהן כראש ממשלת בריטניה.
גרנוויל היה בן למשפחה בעלת השפעה פוליטית ונבחר לראשונה לפרלמנט ב-1741 מטעם מחוז הבחירה של בקינגהאם.
הוא היה חלק מקבוצה של פוליטיקאים צעירים שפעלה בחסותו של ויקונט קובהם (Cobham) שביניהם נמנה ויליאם פיט האב.
הוא הוכתר כרוזן טמפל (Earl Temple) בין 1779 ל-1784 ומ-1784 כמרקיז בקינגהאם (Marquess of Buckingham).
ב-1754 התמנה גרנוויל לתפקיד גזבר הצי (Treasurer of the Navy), תפקיד אותו מילא בשתי תקופות עד 1761. באוקטובר 1761 הוא בחר להישאר בממשלה וקיבל את המינוי של מנהיג בית הנבחרים ובכך נגרם קרע בינו לבין גיסו ובעל בריתו הפוליטי ויליאם פיט האב שהתפטר מתפקידו.
גרנוויל מונה כתוצאה מכך כמזכיר המדינה הצפוני וכלורד הראשון של האדמירליות על ידי ראש הממשלה הלורד ביוט.
ב-8 באפריל 1763 התפטר לורד ביוט וגרנוויל החליפו בתפקיד ראש הממשלה.
ממשלתו ניסתה לגרום לשליטה בהוצאה הציבורית ושאפה לקיים מדיניות חוץ החלטית.
הצעד הידוע ביותר במדיניותו של גרנוויל היה חוק הבולים של 1765, שהיה מס מקובל בבריטניה והוא ביקש להטילו על המושבות בצפון אמריקה.
הצעד הזה גרם להתנגדות נרחבת במושבות ומאוחר יותר בוטל החוק.
יחסיו של גרנוויל עם עמיתיו ועם המלך נעשו בהדרגה מתוחים וב-1765 הוא הודח על ידי המלך ג'ורג' השלישי והוחלף על ידי הלורד רוקינגהם.
בחמש השנים האחרונות לחייו הוביל גרנוויל קבוצה מתומכיו באופוזיציה והוא ופיט התפייסו באופן פומבי.
ג'ורג' גרנוויל נולד בבית ווטון (Wotton House) שבמחוז באקינגהאמשייר ב-14 באוקטובר 1712. הוא היה בנם השני של ריצ'רד גרנוויל ושל אשתו הסטר טמפל (Hester Temple).
הוא היה אחד מחמישה בנים שכולם נבחרו מאוחר יותר לפרלמנט.
אחותו הסטר גרנוויל נישאה לויליאם פיט האב.
כוונת ההורים הייתה שג'ורג' יוכשר כעורך דין.
גרנוויל קיבל את חינוכו באיטון קולג' ובכרייסט צ'רץ' שבאוקספורד והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1736.
בשנת 1741 נבחר גרנוויל לפרלמנט כאחד משני הנציגים של מחוז הבחירה של בקינגהאם והמשיך לייצג את המחוז במשך 29 השנים הבאות עד ליומו האחרון.
הוא הצטרף לחוג הוויגים הפטריוטים שהיוו אופוזיציה לרוברט וולפול.
הפטרון העיקרי שלו היה הלורד קובהאם, שהיה מנהיג סיעה שעליה נמנו ג'ורג' גרנוויל, אחיו ריצ'רד, ויליאם פיט האב וג'ורג' לייטלטון (Lyttelton), קבוצה שהייתה ידועה כ"נערי קובהם" (Cobham's Cubs).
בדצמבר 1744 מונה גרנוויל כלורד הראשון של האדמירליות בממשלתו של הנרי פלהם.
ביחד עם בעלי בריתו הפוליטיים, אחיו ריצ'רד וויליאם פיט האב, הם אילצו את פלהם לקדם אותם על ידי מרידה בסמכותו.
ביוני 1747 הוא מונה כלורד של האוצר.
ב-1754 גרנוויל מונה כגזבר הצי וכחבר המועצה המלכותית.
יחד עם פיט ועם עמיתים אחרים הוא הודח ב-1755 לאחר שהם התבטאו והצביעו נגד עמדתה של הממשלה בוויכוח על הברית עם רוסיה שעל פי דעתם הכניסה את בריטניה להוצאות מיותרות וגררה אותה לעימותים ביבשת אירופה.
האופוזיציה להסתבכות באירופה הייתה הבסיס להתפתחותה של החשיבה הוויגית הפטריוטית.
גרנוויל ופיט הצטרפו לאופוזיציה והיו לראשי המבקרים של ממשלתו של דוכס ניוקאסל.
השניים דגלו ביצירתה של המיליציה הבריטית.
עם התדרדרות המצב הצבאי בעקבות אובדנה של מנורקה, הממשלה נחלשה באופן הולך וגובר עד שבסתיו 1756 היא התפטרה.
לאחר התפטרות הממשלה הוביל פיט מהלך להקמתה של ממשלה חדשה בראשותו של ויליאם קוונדיש, דוכס דבונשייר.
גרנוויל חזר למשרתו הקודמת כגזבר הצי והדבר היווה עבורו אכזבה, שכן הוא ציפה לקבל את התפקיד המכובד והמשתלם יותר כאחראי על תקציב הצבא (Paymaster of the Forces).
לכך נוספה סדרה של עלבונות שהטיחו פיט ואחרים כלפי גרנוויל.
מכאן והלאה הרגיש גרנוויל כעס כלפי פיט והתקרב לנסיך מוויילס הצעיר וליועץ שלו הלורד ביוט ששניהם היו ממתנגדיו של פיט.
ב-1758 כגזבר הצי הוא העביר חוק שהיה יסוד למערכת הוגנת יותר של תשלום שכר לימאים ולתמיכה במשפחותיהם בהיותם בים וזכה לתשבחות על האנושיות והיעילות שלו.
גרנוויל המשיך לכהן במשרתו במהלך השנים שבהן זכתה בריטניה לניצחונות.
באותה תקופה מת בנו בן השבע לאחר מחלה קשה וגרנוויל שהה לצידו בביתם הכפרי בווטון והגיע ללונדון לעיתים רחוקות.
ב-1761, התפטר פיט על רקע הוויכוח על המלחמה עם ספרד, וכתוצאה מכך הוא מונה כמנהיג בית הנבחרים במסגרת ממשלתו של הלורד ביוט.
נראה היה שתפקידו של גרנוויל היה למנוע מפיט למתוח ביקורת על הממשלה.
במאי 1762 מונה גרנוויל כמזכיר המדינה הצפוני ובתפקיד זה הוא נקט קו קשוח במשא ומתן עם צרפת ועם ספרד לקראת סיומה של מלחמת שבע השנים.
באוקטובר הוא מונה כלורד הראשון של האדמירליות.
הנרי פוקס מונה במקומו כמנהיג בית הנבחרים וכפה את קיומו של הסכם השלום באמצעות החלטת הפרלמנט.
עמדתו של בויט החלה להיות בלתי מקובלת בציבור עד שהוא ביקש להגיש את התפטרותו למלך בכמה הזדמנויות.
באי רצון קיבל בסופו של דבר המלך את ההתפטרות והסכים שגרנוויל יהיה ליורשו, למרות שהוא לא היה חביב על המלך.
באפריל 1763 מונה גרנוויל כראש ממשלה.
צעדו הראשון של גרנוויל כראש ממשלה הייתה הגשת תביעה משפטית כנגד ג'ון וילקס שפרסם את סדרת המאמרים "צפון בריטניה" (The North Briton) שלעגו לנאומו של המלך ב-23 באפריל 1763. וילקס הואשם בהמרדה ובהוצאת לשון הרע ולאחר דו-קרב עם אחד מתומכיו של גרנוויל, נמלט לצרפת.
בהמשך נבחר וילקס כמה פעמים לפרלמנט, הכניסה לבניין הפרלמנט נאסרה עליו והוא היווה מקור לבעיה עבור כמה ממשלות.
בעוד בריטניה מנסה להתאושש מההוצאות שהיו כרוכות בניהולה של מלחמת שבע השנים ועם צורך גדול במימון הצבא הבריטי במושבות בצפון אמריקה, הייתה משימתו הדחופה ביותר של גרנוויל לשקם את הכלכלה הלאומית.
כמו כן היה עליו להתמודד עם מרד פונטיאק של שבטים אינדיאנים בצפון אמריקה ב-1763. הצעדים הבולטים שלו היו התביעה כנגד וילקס וחקיקתו של חוק הבולים, שהיה ראשית הניכור בין המושבות לבין בריטניה.
במרץ 1765 הוגש חוק הבולים והוא אושר בנובמבר אותה שנה.
היה זה מס שהוטל באופן בלעדי על המושבות באמריקה ועל פיו נדרש תשלום מס על כל עיתון או מסמך משפטי.
החוק גרם לשערורייה ציבורית ולמרי ציבורי בכל רחבי המושבות.
בסכסוכים עם צרפת וספרד הצליח גרנוויל להבטיח את מטרותיה של בריטניה על ידי שליחת כוחות במסגרת מה שכונה מאוחר יותר "דיפלומטיית ספינות התותחים".
בתקופת הכהונה של ממשלתו גדל בידודה הבינלאומי של בריטניה, עקב כישלונה לקיים את הבריתות עם המעצמות האירופאיות האחרות, מצב עניינים שכתוצאה ממנו נאלצו הממשלות הבאות של בריטניה להתמודד מול כמה מדינות במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית כשלצידה לא ניצבת אף בעלת ברית ראויה לשמה.
המלך עשה מאמצים רבים לשכנע את פיט לבוא לעזרתו על ידי הקמת ממשלה, אך ללא הצלחה.
בסופו של דבר הוטלה המשימה על הלורד רוקינגהאם.
כאשר רוקינגהאם הסכים לקבל את התפקיד, הדיח המלך את גרנוויל ביולי 1765.
לאחר תקופה בה היה פעיל באופוזיציה לממשלתו של פיט בין השנים 1766–1768, הפך גרנוויל להיות פוליטיקאי קשיש שנמנע מהשתייכות לסיעה או למפלגה מסוימת בפרלמנט.
הוא ראה קבוצה מכובדת של תומכיו נבחרים מחדש בבחירות של 1768, ביניהם רוברט קלייב וג'ורג' גרמין (Germain) וכן אחיו הבכור.
בסוף שנת 1768 התפייסו גרנוויל ופיט והשניים איחדו כוחות והחזירו את השותפות ביניהם שהתפרקה ב-1761 כאשר פיט התפטר מהממשלה.
גרנוויל הוביל את התביעה המשפטית כנגד וילקס וכנגד המוציאים לאור והמדפיסים של מאמריו בעוון בגידה והסתה, כאשר פרסמו מאמרי ביקורת כנגד נאומו של המלך ג'ורג' השלישי.
לאחר שהפסיד במשפט, סר חנו של גרנוויל בדעת הקהל שהתייחסה לצעדו כניסיון להשתקתה של העיתונות ולהשגת שליטה עליה.
למרות מאבקו האישי בווילקס, ראה גרנוויל בניסיונה של הממשלה להרחיקו מבית הנבחרים כצעד אנטי-חוקתי והתנגד לעקרון הפעולה של הממשלה.
בעקבות הפלישה הצרפתית לקורסיקה ב-1768 התנגד גרנוויל למשלוח סיוע לרפובליקה הקורסיקנית.
הוא מתח ביקורת על כישלונה של ממשלתו של גרפטון להתערב בנעשה וגרס כי חולשתה של הממשלה תעודד את צרפת.
ג'ורג' גרנוויל מת ב-13 בנובמבר 1770. לאחר מותו חל פילוג בשורות תומכיו, כשכמה מהם הצטרפו לממשלתו של הלורד נורת'.
בטווח הארוך זכו חסידיו לתחייה בראשותו של ויליאם פיט הבן שכיהן כראש ממשלה מ-1784 והוביל את המדיניות הבריטית עד למותו ב-1806. בנו של ג'ורג' גרנוויל, ויליאם גרנוויל, שירת לאחר מכן לזמן קצר כראש ממשלה, שהאירוע הבולט ביותר בתקופת כהונתו היה האיסור על סחר עבדים.
הוא היה אחד מראשי הממשלה הבודדים בבריטניה שלא הוענק לו תואר אצולה.
ג'ורג' קווקו דייוויס , הוא כדורגלן מסיירה לאון המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ריגה.
דייוויס נולד בפריטאון שבסיירה לאון.
הוא שיחק במחלקות הנוער של FC ג'והאנסן מסיירה לאון, רייט טו דרים אקדמי מגאנה ומנצ'סטר סיטי מאנגליה.
בחודש אוגוסט 2012 זומן דייוויס לראשונה לנבחרת סיירה לאון.
ב-8 ביוני 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כשנכנס כמחליף בתיקו 2-2 נגד נבחרת תוניסיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
בחודש אוגוסט 2014 עבר דייוויס לגרויטר פירט והחל לשחק במחלקת הנוער שלה.
בחודש נובמבר 2014 הוא חתם על חוזה מקצועני במועדון עד לחודש יוני 2019. ב-16 בדצמבר 2014 ערך דייוויס את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-71 בתיקו 0-0 נגד בוכום במסגרת המחזור ה-18 בבונדסליגה השנייה.
דייוויס לא קיבל הזדמנויות רבות לשחק, במחצית עונת 2016/17 הושאל לפלורידסדורפר מהליגה האוסטרית הראשונה (השנייה בהייררכיית הליגות באוסטריה), שם היה לשחקן הרכב קבוע.
בקיץ 2017 חתם דייוויס בסנקט פלטן מהבונדסליגה האוסטרית.
ג'ורג' דה סימונס בּארוֹ .
פיקד על דיוויזיית היומנרי ועל דיוויזיית הפרשים ה-4 במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
בארו, בן למשפחה של אנשי צבא ומינהל בריטים ממוצא יהודי, נולד בעיר נַייניטַל שבהודו הבריטית.
הלך בעקבות אביו ובני משפחתו והתגייס לצבא.
למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט שבאנגליה, וב-1884 החל את דרכו כקצין פרשים בצבא הודו הבריטית.
שירת בווזיריסטן ובחזית הגבול הצפוני-מערבי של הודו.
ב-1900 נטל חלק בפעולות כוח המשימה הבריטי שנשלח לדיכוי מרד הבוקסרים בסין.
בשנים שלאחר מכן מילא תפקידים שונים בצבא הודו הבריטית, חלקם במפקדת ראש המטה הכללי בפיקודו של הוריישו קיצ'נר.
ב-1908 הוצב לתפקיד עוזר מפקד המכללה לפיקוד ומטה בקמברלי שבאנגליה, וב-1911 הוצב בבית הספר לפיקוד ומטה של צבא הודו בכוויתה שבבלוצ'יסטן (מאז 1947 בפקיסטן).
ב-1912 קיבל לפקודתו את הרגימנט ה-35 "סוּסֵי סינד".
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, בהיותו בחופשה באנגליה, צורף בארו לחיל המשלוח הבריטי בצרפת בדרגת לוטננט קולונל.
אלנבי, מודעו מימיהם במכללה הצבאית, מינהו תחילה לקצין המודיעין בדיוויזיית הפרשים שלו ואחרי כן לראש מטה הקורפוס שעליו פיקד.
עד אמצע 1917 מילא בארו תפקידים שונים במסגרת הארמייה הראשונה והארמייה השלישית בחזית צרפת, לרבות פיקוד על חטיבה ועל דיוויזיה.
באמצע חודש יוני 1917 הגיע בארו למצרים לבקשת מפקד חיל המשלוח המצרי, גנרל ארצ'יבלד מארי, שמינהו למפקד דיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי.
דיוויזיה זו הייתה אחת משלוש שהרכיבו את קורפוס-המדבר הרכוב שבפיקוד גנרל הנרי שובל.
בתום אותו חודש קיבל אלנבי את הפיקוד על חיל המשלוח המצרי.
דיוויזיית היומנרי בפיקודו של בארו השתתפה בקרב באר שבע, בקרב עזה השלישי ובמרדף פלשת – בלחימה על גבעות מֻע'אר ועל רכס אבו שושה (תל גזר), שפתחה את הדרך להרי יהודה.
ניהול המתקפה בגבעות מע'אר ואבו שושה זכה להערכה מיוחדת, אף כי מאוחרת, אצל היסטוריונים צבאיים.
בשלבי הניסיון הראשון לכבוש את ירושלים התנסתה הדיוויזיה בעלייה הקשה במעלה בית חורון (ציר בית עור א-תחתא – בית עור אל-פוקא) ובלחימה מול כוחות עדיפים לכיבוש רכס זייתון בשלוחת ביתוניא עד לדלדול כוחותיה.
בארו נכח בכניסה לירושלים בדצמבר 1917.
באפריל 1918 הופנו מרבית גדודי הפרשים של דיוויזיית היומנרי מארץ-ישראל לחזית המערבית באירופה בשל מתקפת האביב שם.
את מקומם תפסו יחידות פרשים הודיות ויחד עם יחידות היומנרי שנותרו מהדיוויזיה המקורית הרכיבו דיוויזיה חדשה – דיוויזיית הפרשים ה-4, גם היא בפיקודו של בארו.
חודשי ההתארגנות עברו על יחידותיה בקו החזית בערבות יריחו בתנאים שאליהם התייחס בארו בזכרונותיו כ"גיהנום עלי אדמות" בשל מפגעי מחלת המלריה ומכת זבובי החול, החום הכבד והאבק שליוו את הפעילות המבצעית המתמדת.
בחודש ספטמבר הוטלה הדיוויזיה אל מערכת מגידו, המתקפה האחרונה והמכרעת של הצבא הבריטי בארץ ישראל.
אחרי הבקעת קווי הטורקים ממורדות הרי שומרון ועד ארסוף (מבצע 'פתיחת דלת') עברו יחידותיה בנתיב ואדי עארה, בדרכן לעמק יזרעאל – לכיבוש עפולה וצירי התחבורה המסתעפים ממנה.
ביום השני של מערכת מגידו, ב-20 בספטמבר 1918, השלים בארו את כיבוש בית שאן.
מכאן פנה לתפיסת גשר הרכבת שעל הירדן (גִ'סר אל-מג'אמע, גשר נהריים), להצבת חסימות במורד עמק הירדן בואכה גשר דאמיה, לעלייה לגלעד, לכיבוש אירביד ודרעא ולמרדף אחרי הטורקים הנסוגים לעבר דמשק, שנכבשה ב-1 באוקטובר.
בנובמבר 1918, זמן קצר אחרי שביתת הנשק שחתמה את המלחמה באזורנו, קיבל בארו את הפיקוד על חיל הצפון (North Force) והועלה (זמנית) לדרגת לוטננט-גנרל, אך אחרי חודשים ספורים נקרא לחזור להודו.
באביב ובקיץ 1919 שירת בארו כמפקד דיוויזיה במלחמה האנגלו-אפגנית השלישית ואחריה כמפקד מחוז פשאוור (חלק מח'ייבר פח'טונח'ווה, מאז 1947 בפקיסטן).
ב-1923 שימש עוזר ראש המטה הכללי של צבא הודו, וב-1924 מונה למפקד פיקוד המזרח של הודו (שנוסד אך ב-1920) ומילא תפקיד זה עד לפרישתו ב-1928. בתוך כך קיבל מינוי של כבוד כשלישו הצבאי של המלך ג'ורג החמישי.
את שארית ימיו עשה באנגליה.
ב-1941, בעת מלחמת העולם השנייה, בהיותו בן 77 שנים, התנדב לשירות ב"משמר המולדת" בדרגת טוראי.
בחיבורו מ-1942 על תולדות משפחתו בחר בארו לציין את תפקידיו הפיקודיים והמבצעיים; את הדרגות, הכיבודים והעיטורים שהוענקו לו לא הזכיר כלל.
בנו דייוויד נפל ב-21 ביוני 1944 במערכה בצרפת במלחמת העולם השנייה.
בארו הקדיש לו את ספרו 'דוד – רועה, משורר, לוחם, מלך'.
במהלך מלחמת העולם הראשונה צוין פעמים אחדות לשבח.
ב-1915 הוענקה דרגת עמית (CB) במסדר האמבט.
בנובמבר 1916 עוטר בארו באות לגיון הכבוד הצרפתי בדרגת "צלב המפקד".
בתום המלחמה, ב-1918, הועלה לדרגת אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (KCMG) וכן עוטר באות "הקצין הגדול" של מסדר הנילוס על ידי הסולטאן של מצרים.
ב-1928, עם פרישתו מהשירות הפעיל בצבא, קודם לדרגת אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט (GCB).
מוצא משפחתו של ג'ורג' דה סימונס בארו במגורשי ספרד ופורטוגל.
הוא עצמו חיבר ב-1942 תקציר של תולדות המשפחה מדורי דורות, ואף שחלק מהפרטים שהציג בחיבורו אינם מסתברים, ניכרת בכתוב גאוותו של בארו בשורשיו.
העדות המוצקת הראשונה על אבותיו מצויה בבית העלמין של הקהילה היהודית בברבדוס, הסמוך אל בית הכנסת נידחי ישראל בברידג'טאון.
על מצבתו של סב-סבו, שמעון ברוך, שהלך לעולמו ב-1801, שרד שמו בצורתו הלועזית – Simon Barrow, אך על מצבתה של רעייתו, בלה לבית מונטיפיורי מליבורנו, שנפטרה לפניו, נחרת בעברית "אשת שמעון בר ברוך".
בניהם, ברוך ויעקב, עקרו לאנגליה.
סיימון בארו, בנו של יעקב בארו וסבו של הגנרל ג'ורג' בארו, היה מנכבדי העיר באת' שבאנגליה.
לאחר מות אשתו ב-1828 המיר את דתו לנצרות, צעד שסלל את דרכו לראשות העיר באת' ואת דרכם של צאצאיו לקצונה בכירה בצבא האימפריה הבריטית.
אביו של ג'ורג' בארו, ליון דה סימונס בארו (Lyon de Symons Barrow), היה מייג'ור גנרל בצבא הודו הבריטית ומפכ"ל המשטרה של 'המחוזות המאוחדים' בצפון הודו.
רבים מבני המשפחה לענפיה היו אנשי צבא.
היו בבני משפחת בארו שייחסו את מוצאהּ לשושלת דון יצחק אברבנאל ומכאן – לבית דוד, אף שככל הנראה אין ממש בייחוס זה לחֹטר ישי.
סר ג'ורג' גריי היה חייל בריטי, סופר, חוקר, מושל אוסטרליה הדרומית, מושל ניו זילנד, מושל מושבת הכף וראש הממשלה ה-11 של ניו זילנד.
נחשב לאחד האנשים המשפיעים ביותר בניו זילנד במאה ה-19.
גריי נולד בליסבון, פורטוגל בשנת 1812. אביו נהרג במצור על בדחוס כמה ימים קודם לכן.
אמו שמעה שני קצינים מדברים על מות בעלה, והדבר הביא ללידה מוקדמת של הילד.
למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
התחתן בשנת 1839 עם ונולד להם ילד, שנפטר בגיל חמישה חודשים.
הזוג התגרש לאחר כ-24 שנות נישואים.
בשנת 1841 התמנה לתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה הדרומית, והחזיק בו עד שנת 1845. נודע כבעל יחסים טובים עם הילידים האבוריג'ינים ובזמן כהונתו ייצב את המאזן הכלכלי של המושבה.
הוא כיהן פעמיים כמושל הכללי של ניו זילנד: משנת 1845 ועד 1853, ומשנת 1861 עד 1868. במהלך כהונתו ההתיישבות האירופית בניו זילנד הואצה וכתוצאה מכך חלו סכסוכי אדמות רבים.
בשנת 1845 התמנה למושל בירת המושבה, אוקלנד.
בזמן שנכנס לתפקידו, אוקלנד כבר הייתה מרכז מסחרי ופוליטי גדול ומשמעותי בניו זילנד.
בשנים 1854–1861 היה מושל מושבת הכף שבדרום אפריקה.
בשנת 1861 חזר לקדנציה השנייה שלו כמושל ניו זילנד, ובניגוד לקדנציה הראשונה, היה צריך להתמודד כעת עם פרלמנט נבחר אשר הוקם בשנת 1852. הוא החזיק בתפקיד זה עד הדחתו בשנת 1868.
היה חבר הפרלמנט של ניו זילנד בשנים 1875–1895, כחבר עצמאי חסר מפלגה.
באוקטובר 1877 נבחר על ידי הפרלמנט לראשות הממשלה.
החזיק בתפקיד זה כשנתיים, עד אוקטובר 1879. בשנים 1894–1895 בריאותו הידרדרה והוא פרש מהפוליטיקה.
בשנת 1862 הוא רכש האי ראקינו לקידום עסקיו בתחום העצים.
נפטר ב-19 בספטמבר 1898 בגיל 86, ונקבר בקתדרלת סנט פול.
הוא האריך ימים יותר מכל ראש ממשלה ניו זילנדי.
על שמו נקראו ערים, מחוזות ומוסדות רבים בניו זילנד ובדרום אפריקה.
ג'ורג' ברנרד דנציג היה מתמטיקאי יהודי-אמריקאי, שתרם תרומות חשובות למדעי המחשב, כלכלה וסטטיסטיקה.
ידוע בעבודתו על תכנון ליניארי ופיתוחו של אלגוריתם הסימפלקס לפתרון בעיות תכנון ליניארי.
היה פרופסור באוניברסיטת סטנפורד במספר מחלקות בהן חקר ביצועים, מדעי המחשב ותחבורה.
דנציג נולד בפורטלנד שבמדינת אורגון בארצות הברית, להורים יהודים.
אביו, טוביאס דנציג, היה בלשן ומתמטיקאי ידוע בזכות עצמו, שנולד בליטא ולמד בצרפת, באוניברסיטת פריז.
הוא פגש שם את האם, אניה לבית אוריסון, יהודיה צרפתית, בלשנית אף היא, והשניים נישאו והיגרו לארצות הברית.
ג'ורג' ברנרד דנציג, בנם הבכור, קרוי על שם הסופר המפורסם ג'ורג' ברנרד שו, ואחיו הצעיר זכה לשם אנרי פואנקרה, על שם המתמטיקאי אצלו למד אביו טוביאס דנציג.
בסופו של דבר הלכו האחים בעקבות אביהם, ושניהם הפכו למתמטיקאים.
ג'ורג' למד בתיכון בעיר וושינגטון די.
הוא אהב מתמטיקה ומדעים כבר בתיכון וכדי לשפר את הישגיו פתר בתקופה זו בעיות רבות בגאומטריה שקיבל מאביו.
לאחר סיום לימודיו בתיכון נרשם ללימודי מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת מרילנד ושם סיים את לימודי התואר הראשון בגיל 22. כעבור שנה קיבל תואר שני במתמטיקה מאוניברסיטת מישיגן.
אחרי סיום לימודיו האקדמיים פנה לעבוד כסטטיסטיקאי בלשכת הסטטיסטיקה של מחלקת העבודה של ארצות הברית.
באחד הימים התבקש דנציג לסקור מאמר של יז'י ניימן, והתלהב מהמאמר ומהגישה הלוגית של ניימן למדע הסטטיסטיקה, ופנה אליו בבקשה לעשות אצלו דוקטורט.
ניימן הסכים ודנציג הגיע לאוניברסיטת ברקלי בשנת 1939 שם לקח שני קורסים שאותם העביר המנחה שלו.
באחד מהקורסים שלקח, דנציג הגיע מאוחר לאחד השיעורים וראה על הלוח שתי בעיות מהתחום של בדיקת השערות, והעתיק אותן למחברתו כשהוא סבור שאלו הם שיעורי הבית.
הבעיות היו קשות מהרגיל, אך דנציג עמד במשימה ופתר אותן תוך כמה ימים.
הוא הגיע למשרדו של ניימן, התנצל על האיחור בהכנת שיעורי הבית ושאל אם עדיין יש טעם להגיש את הפתרונות.
שישה שבועות מאוחר יותר התבשר דנציג כי המנחה שלו כתב מבוא לאחד המאמרים שלו ומעוניין לשלוח אותו לפרסום.
רק אז התברר לדנציג כי המנחה שלו רשם על הלוח באותו שיעור שתי השערות בסטטיסטיקה שטרם הוכחו, ושהוא היה הראשון שמצא את ההוכחות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה לקח דנציג חופשה מתוכנית הדוקטורט בברקלי כדי לעבוד כאזרח עבור חילות האוויר של צבא ארצות הברית.
מ-1941 עד 1946 הוא הפך לראש ענף חקר הביצועים של המטה הבקרה הסטטיסטית של חילות האוויר של הצבא.
ב-1946 חזר לברקלי להשלמת לימודיו וקיבל תואר דוקטור באותה שנה.
למרות שהייתה לו הצעת סגל מברקלי, הוא חזר לחיל האוויר כיועץ מתמטי לחשב.
ב-1952 הצטרף לחטיבת המתמטיקה של מכון ראנד.
ב-1960 מונה לפרופסור במחלקה להנדסת תעשייה באוניברסיטת ברקלי, שם ייסד וניהל את המרכז לחקר ביצועים.
ב-1966 עבר לאוניברסיטת סטנפורד כפרופסור לחקר ביצועים ולמדעי המחשב.
שנה לאחר מכן הפכה התוכנית לחקר ביצועים למחלקה מן המניין.
ב-1973 ייסד שם את המעבדה לאופטימיזציה של מערכות.
בשבתון באותה שנה ניהל את קבוצת המתודולוגיה ב (IIASA) בלקסנבורג, אוסטריה.
בהמשך מונה לפרופסור למדעי התחבורה באוניברסיטת סטנפורד.
הוא היה חבר באקדמיה הלאומית למדעים, ב ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
זכה לאותות הוקרה רבים, כולל פרס ג'ון פון נוימן (INFORMS) ב-1974, המדליה הלאומית למדעים ב-1975, [10] ותואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מרילנד ב-1976. באותה שנה העניק לו נשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד, את המדליה הלאומית למדעים.
האגודה לאופטימיזציה מתמטית יצרה את , המוענק מדי שלוש שנים מאז 1982 לאדם אחד או שניים שתרמו השפעה משמעותית בתחום האופטימיזציה המתמטית.
בשנת 2002 נבחר לעמית של המכון לחקר ביצועים ומדעי הניהול.
דנציג קיבל את המדליה הלאומית למדעים לשנת 1975, את פרס ג'ון פון נוימן לשנת 1975 ואת פרס הארווי מהטכניון בשנת 1985.
על שמו פרס תלת-שנתי המוענק על ידי האגודה לאופטימיזציה מתמטית.