tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שבע שנים לאחר נטיעת הפרדס, בגיל 34 בלבד, הוא נפטר והשאיר אחריו את רבקה אשתו וילדיו יובל וזלמה (נקראה ע"ש אביה, כיוון שנולדה ביום בו נפטר - 22 בנובמבר 1911).
רבקה לא הצליחה למלא את מקומו, מכרה את הפרדס ושבה לשווייץ.
הפרדס נרכש על ידי שתי משפחות יהלומנים מבלגיה - טולקובסקי ופישר.
בשנת 1924 רכשה משפחת גוטהילף את חלקה של משפחת טולקובסקי ועיבדה אותו כעשר שנים.
משנת 1934 השטח עבר לבעלות בלעדית של משפחת פישר ומשפחת גוטהילף המשיכה לעבד את הפרדס בשכר.
מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, הופסקה בפרדס העבודה החקלאית, עקב כניסתם של אמצעים מודרניים בפרדסים סמוכים כגון בתחום השקיה והאריזה.
לא הייתה עוד הצדקה כלכלית להמשיך ולעבד פרדס זה.
הקרקע נמכרה לאיש נדל"ן והמקום הפך לעיי חורבות.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלה ישראלה קומפטון, מנהלת סניף החברה להגנת הטבע ברחובות, לפעול לשיקום הפרדס ההרוס.
היא רתמה למאבקה את סניף החברה להגנת הטבע בעיר ואת המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות.
בעזרת תרומתו של פרנסיס מינקוב, נכדו של אחיו של זלמן מינקוב המתגורר בשווייץ, הושג ההון לתחילת עבודות השימור.
הפרדס, "בייארת אל מינקוב", הפך למוזיאון אשר מציג את תולדות ענף הפרדסנות העברית בארץ ישראל.
זהו המוזיאון היחיד בישראל שמסקר את תולדות ענף הפרדסנות.
המקום מכוון בעיקר לקבוצות מאורגנות, אשר מגיעות לסיורים מודרכים בשעות הבוקר או הלילה (לסיור עששיות).
יחד עם זאת, במועדים קצובים בשנה, כדוגמת חול המועד, המקום פתוח לקהל הרחב, וכולל סדנאות שונות ופסטיבלים.
"הזמנה לפיוט" מבית סנונית הוא מיזם תרבותי-חינוכי הפועל לשימור והחייאת מסורות הפיוט והתפילה בעם היהודי, באמצעות אתר אינטרנט, הוצאה לאור, פעילויות שימור, חינוך בקהילה ואירועי תרבות.
המיזם פועל משנת 2004 במסגרת עמותת סנונית, והוא גורם בולט בהפיכת הפיוט לחלק מרכזי בתרבות הישראלית.
"הזמנה לפיוט" הוקם בשנת 2004 בתמיכתה של קרן אבי חי, במטרה להנגיש את מסורות הפיוט היהודיות השונות לקהל רחב.
הפלטפורמה שנבחרה לשם כך הייתה אתר אינטרנט באותו שם, שהוקם בספטמבר 2005. עם מייסדי האתר נמנים יאיר הראל, ארגון קהילות שרות וקרן אבי חי, שהעניקה את התשתית הכלכלית לפעילות.
באותם ימים נחשב אתר מעין זה למיזם חדשני, מאחר שעד לאותם ימים לא הייתה היכרות רחבה עם עולם הפיוט מחוץ לעולם המסורתי.
בראשית פעילותו פעל האתר תחת השם "הזמנה לפיוט" במסגרת עמותת סנונית.
האתר הציג טקסטים והקלטות של פיוטים ממסורות שונות ויזם הקלטות תיעוד מקיפות.
סביב האתר קמה קהילת גולשים פעילה ותורמת שהעלתה את הקלטותיה לאתר.
אמנים ואנשי רוח רבים כתבו באתר על אודות הפיוטים.
פעילות זו יצרה תהודה ועניין רב והיוותה אחד הגורמים להתחדשות עולם הפיוט בישראל ובתפוצות, ולפתיחת תוכניות חינוכיות והשקת פעילויות תרבות שונות.
עם השנים, הפך האתר להיות משאב תוכן מרכזי עבור פעילות חינוכית ותרבותית בתחום הפיוט, והוא נמצא בשימוש קבוע למדי של מעגלים מעצבי תרבות — מורים, אמנים, חזנים וחוקרים ועוד.
האתר נבחר להרחבה ופיתוח במיזם "ציוני דרך" של משרד ירושלים ומורשת, שביקש לשמר את אוצרות הרוח של העם היהודי.
לצורך כך ב-2014 חבר "הזמנה לפיוט" לספרייה הלאומית, והקים בשנת 2016 אתר חדש בשם "אתר הפיוט והתפילה", שבו נכלל כל התוכן מהאתר הישן, והורחב העיסוק לתיעוד והחייאת עולם התפילה היהודי.
באתר מופיעים, לצד הפיוטים, טקסטים והקלטות של התפילות היהודיות בנוסחים ובמסורות שונים, ומבואות ומאמרים על קטעי תפילה ופיוט.
במקביל לכך מפעיל המיזם פרויקט תיעוד של המסורות השונות בקרב נושאי מסורת ברחבי הארץ והעולם, מוציא לאור דיסקים, ספרים וכתב עת מקוון.
אתר הפיוט והתפילה – כיום מופיעות באתר כ-10,000 הקלטות שונות של פיוטים ותפילות, כאשר לרבים מהקטעים עשרות ביצועים.
המבצעים המופיעים באתר הם מראשית המאה העשרים עד ימינו אנו.
בין המבצעים הבולטים: ר' חיים לוק, ר' דוד בוזגלו, יוסלה רוזנבלט הרב רחמים חי חויתה הכהן, צבי זלבסקי, ר' משה חבושה, הרב דוד מנחם, ר' אהרן עמרם.
כל יחידה באתר זוכה לרקע כללי ולפירוש צמוד.
בנוסף, באתר כ-1,000 טורים ומאמרים, ובהם טורים אישיים, זיכרונות, קטעי מבוא, וסקירות.
בין הכותבים לאתר נמנים פרופ' אפרים חזן, ד"ר מאיר בוזגלו, פרופ' חביבה פדיה, פרופ' אדווין סרוסי, הרב ד"ר בני לאו, שרה פרינלדנר בן ארזה, חנה פתיה, איתי מרינברג, אורי קרויזר ורבים אחרים.
על תחזוקת האתר מופקדת הספרייה הלאומית, במסגרת פרויקט ציוני דרך של משרד ירושלים ומורשת.
פרויקט התיעוד – במסגרת פרויקט זה מבוצעות הקלטות יזומות ומקיפות של עשרות נושאי מסורות מתפילה ופיוט שונות בארץ ובעולם, בדגש על הדור הוותיק ועל מסורות בסכנת שכחה.
במסורת המוקלטות נמצאות יהדות בלגרד, פרס, הודו, תוניסיה, אשכנז, נוסח ספרד ירושלים ועוד.
ההקלטות מועלות לאתר הפיוט והתפילה.
פרויקט זה פועל בתמיכת משרד החינוך.
חינוך וקהילה – המיזם מפעיל תוכניות חינוכיות שונות בגני ילדים, בתי ספר ובקהילה, במטרה לעדכן ולהרחיב את הנוכחות של השירה היהודית בפס הקול של מערכת החינוך.
בין התוכניות נמצאת בואו לגני, שבה משתתפים למעלה מאלף גנים בישראל.
התוכנית, הפועלת יחד עם יד יצחק בן-צבי, כוללת מערך הכשרה לגננות, הפקת דיסקים ייחודיים ובהם פיוטים מקוריים וליווי חינוכי למשתתפים.
תוכנית נוספת היא "שירים ושורשים", הפועלת בבתי הספר היסודיים, ובמסגרתה נפגשים התלמידים עם פיוטים וקהילות שונות.
הוצאה לאור – המיזם עוסק בהנגשה גם באמצעות פרסומים והוצאה לאור.
נוסף על ההפקות בתוכנית בואו לגני, הופקו דיסקים נוספים על פיוטים ממסורות ישראל בתוכנית "שירים ושורשים" של משרד החינוך, סדרת סרטוני "רואים את הקולות" על פייטנים וחזנים בולטים, והוצא לאור הספר "מאה ואחד פיוטים".
המיזם מפרסם גם כתב עת מקוון סביב מעגל השנה והחיים.
פעילויות תרבות – בעבר הקים המיזם יחד עם בית אבי חי, את פסטיבל הפיוט, שהחל לפעול בשנת 2008. הפסטיבל הוא חלק מחדירת מסורת הפיוט למיינסטרים התרבותי-מוזיקלי בישראל, שהחל בעשור הראשון של המאה ה-21, והפך עם השנים לאירוע מוזיקה המושך קהל גדול ומגוון.
בפסטיבל זה הופיעו אמנים רבים.
בשנת 2018 הקימו הספרייה הלאומית והמיזם את הפסטיבל השנתי בסוד קולות רבים, העוסק בפיוט ובתפילה, ומתקיים בין ראש השנה ליום כיפור.
תפוצות - בתוכנית "פיוט צפון אמריקה", שהוקם יחד עם קהילת בני ישורון מניו יורק, התקיימו השתלמויות לחזנים ולרבנים, במטרה לשלב פיוטים במעגלים בקהילה ובמערכת החינוך.
כחלק מפרויקט זה תורגמו חלק מתכני האתר והועלו לאתר ייעודי.
אתר מורשת לאומית הוא אתר בישראל ובשטחים שבשליטתה, שהוכר במסגרת התוכנית להעצמת המורשת הלאומית בישראל המכונה גם "ציוני דרך", כנכס הראוי להשקעה ממשלתית לשם שימורו ופיתוחו.
בחינת הנכסים המוכרים כאתרי מורשת לאומית, מתייחסת בין היתר לעמידתם בתנאים הבאים:
עליהם להיות נכסים המבטאים ערך לאומי המייצג סיפור היסטורי לאומי וייחודי, בעלי בולטות משמעותית ופוטנציאל שימור.
לחלופין, עליהם להיות נכסים המבטאים ערך לאומי, שנמצאים בסכנת אבדון או כליה וקיים הצורך לבצע בהם פעולות הצלה.
יש להבדיל בין אתרי מורשת לאומית – רשימה מצומצמת של כ-100 נכסי תרבות שנקבעת על ידי ממשלת ישראל, לבין אתרי מורשת שנקבעו על ידי המועצה לשימור אתרים שהיא גוף לא רשמי.
תשתיות המורשת הלאומית הוגדרו כנכסים מוחשיים ובלתי מוחשיים המעידים על הזיקה בין עם ישראל לארץ ישראל, שהעצמתן תורמת לחיזוק התודעה, הגאווה והחיוניות הלאומית.
החלטה זו הוגדרה אז, על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו, כ"תוכנית החוסן הלאומי" הקצתה סכום של 399 מיליוני שקלים תוך דרישה לגייס עוד 200 מיליון ש"ח מגורמים נוספים לשקם את תשתיות המורשת הלאומית.
עם הקמת המערך נבחר ראובן פינסקי לעמוד בראשו, כראש אגף בכיר מורשת במשרד ראש הממשלה.
בראשות ועדת ההיגוי עמד יוזם התכנית, מזכיר הממשלה עו"ד צבי האוזר.
פניות להכרה באתר כאתר מורשת לאומית, מוערכות על פי אמות המידה הבאות:
ערכו של האתר ברמה ההיסטורית והלאומית, עוצמת הסיפור שהוא מכיל והמחשתו, לרבות נדירותו, מידת הייצוגיות שלו וכן מידת האותנטיות שלו.
כמו כן, נבחנת מידת הדחיפות בהצלת הנכס ושימורו.
את רשימת האתרים הנוכחית, גיבשה ועדת היגוי בין-משרדית.
על ביצוע תוכניות ההשקעה הממשלתיות בפרויקטים השונים, מופקד אגף בכיר מורשת לאומית במשרד ירושלים ומורשת, בראשותו של נתנאל מזא"ה.
בין האתרים שהוכרו כאתרי מורשת לאומית ישנם אתרי ארכאולוגיה, אתרי מורשת ההתיישבות הבנויה (החל משנת 1870), מוזיאונים ואתרי ביקור מוזיאליים, ארכיונים, מיצגי אמנות פלסטית ואנדרטאות.
לצדם של אתרי המורשת הלאומית המוחשיים, קיימות תשתיות לא גשמיות המטפחות את הלשון והספרות העברית, זמר עברי ומוזיקה מסורתית, סרטים וקולנוע, מחול עממי, חגים וטקסים.
האתרים שברשימה זוכים למימון וסיוע כספי ממשרדי ממשלה, ולהכללתם ברשימת אתרי המורשת הלאומית נודעת גם חשיבות תדמיתית.
ארכאולוגיה – כולל 37 אתרים ביניהם: מערות קומראן, חורבת עָנִים, תל חצור.
מורשת ההתיישבות הבנויה – כוללת 62 אתרים ביניהם מחנה העובדים בסדום, בית הפקידות בזכרון יעקב, רכבת העמק, כפר עציון, ובהרצליה - מגדל המים (בית הספר ויצמן)
מוזיאונים, אוספים, ארכיונים ואנדרטאות – כולל 32 אתרים ואוספים.
בהם, בית ש"י עגנון, ארכיון הסרטים הטלוויזיה הישראלית, בית שטורמן, ציורי הקיר של אברהם אופק, משורייני תש"ח והמוזיאון לתולדות קריית שמונה.
המורשת הבלתי גשמית – שימור תרבות עברית בתחום המוזיקה מסורתית, קונצרטים, ספרות ושירה עברית, ריקודי עם, חגים וטקסים ועוד.
השימור יעשה בעיקר על ידי דיגיטזציה תיעודית.
חשיפת נכסי המורשת לאומית לציבור הרחב לעידוד תחושת השייכות.
חיזוק המעורבות החווייתית במגוון הנושאים והנדבכים המרכיבים את המורשת הלאומית.
יצירת סינרגיה בין נכסי המורשת הלאומית על ידי רישות בקשרי תוכן, פעילות, הסברה ועוד.
יצירת תחרות בונה בין גופים ורשויות העוסקים בשימור וטיפוח נכסי מורשת, במקביל לתמרוץ שיתופי פעולה ביניהם.
הנגשה ושימור של כל נכסי המורשת הלאומית בישראל באמצעות בניית מערכות סקירה, איסוף, קיטלוג, תיעוד דיגיטלי ואצירה תוכנית וחומרית.
בפעולה זו יש כדי להוות, כך שלא ירדו לטמיון או יישכחו.
הכשרת, הסמכת ואיגוד עתודה של אנשי מקצוע בכל תחומי העצמת המורשת.
אתר לאומי בישראל הוא "מבנה או קבוצת מבנים או חלק מהם לרבות סביבתם הקרובה שהם בעלי חשיבות לאומית היסטורית בהתפתחות היישוב בארץ".
ההבדל בין מבנה לשימור "רגיל" ובין אתר לאומי הוא במעמד התכנוני החזק שניתן לאתר לאומי, שהוא זהה לחלוטין לזה של שמורות טבע, גנים לאומיים ואתרי הנצחה ממלכתיים.
הכרזה על אתר לאומי נעשית לפי חוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה, והגוף העוסק בכך הוא מינהל התכנון במשרד הפנים.
כיום, יש אתר אחד המועמד להכרזה כאתר לאומי חדש, בית הספר החקלאי כדורי בגליל התחתון.
19 אתרים בישראל הוכרזו רשמית כאתרים לאומיים בין השנים 1979–1991. מספר דומה של אתרים אושרו בתוכניות מתאר מפורטות, אולם לא הוכרזו רשמית.
בעקבות דו"ח מבקר המדינה בדצמבר 2005, בו הוקדשה התייחסות פרטנית לסוגיית שימור מבנים ואתרים, הוחל בקידום של אתרים לאומיים חדשים.
תיקון מס' 6 לחוק שמורות טבע, גנים לאומיים ואתרים לאומיים, מאפשר ניהול אתרים לאומיים על ידי גופים פרטיים.
תיקון זה אושר בכנסת בשנת 2010. מאז שנת 1991 לא הוכרזו אתרים לאומיים חדשים.
אתר הנצחה לחללי קהילת המודיעין שוכן בקרבת הכניסה למחנה בית הספר למודיעין שבאגד מחנות גלילות, ממערב לרמת השרון.
האתר מנציח את שמות חללי אגף המודיעין, חיל האיסוף הקרבי, שירות הביטחון הכללי והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
נכון לשנת 2024, מונצחים באתר 603 איש ואשה.
אתר ההנצחה ניצב בשכנות למרכז למורשת המודיעין.
הוא כולל שני מרכיבים – אנדרטה ואוהל שם.
האנדרטה היא מבוך של כתלים הגבוהים מקומת אדם, כך שלא ניתן להשקיף מעבר להם.
תכנון זה מכוון לדמות את המורכבות של מוח האדם, שהוא המפתח לעבודת המודיעין, וכן את פסיפס המודיעין שקהילת המודיעין עסוקה כל העת בהרכבתו.
כל חצר מתייחסת לאחת התקופות בתולדות קהילת המודיעין.
כותלי החצרות מחופים באבן חול ועליהם נחרתו שמות הנופלים ותאריכי נפילתם.
על כותל בכניסה למבוך נחרתו מספר שורות מתוך השיר ראי אדמה מאת שאול טשרניחובסקי:
ראי, אדמה, כי היינו בזבזנים עד מאוד:
פרחי פרחים בך טמנו רעננים ובהוד
הא לך הטובים בבנינו, נער טהר-חלומות
ברי לב, נקיי כפים, טרם חלאת אדמות
אין לנו טובים מכל אלה.
ואת תכסי על כל אלה.
מאה שערים הוד וכח, קדש לעם מכורתו!
ברוך קרבנם בסוד מות, כפר חיינו בהוד...
על גבי כותל אחר נרשמו שורות מאת חיים חפר:
בסתר בסתר הם עשו את מלאכתם
לפעמים אין אנו יודעים את חייהם
לפעמים אין יודעים את מותם
לזכר כל אלה שעוד לא ניתן להסיר את הלוט ואת שמם לגלות
המבוך נבנה בתוך חורשת עצי אקליפטוס ובשוליו הותקנה רחבה שבה ניצבים עדיין כמה מהעצים.
מבנה אוהל השם ממוקם בשולי האנדרטה.
ליד פתחו נטוע עץ זית .
המבנה מכיל חדר תיקים אישיים של החללים ששמותיהם נחרתו על גבי האנדרטה, כולל צילומים, קטעי עיתונות וספרים עליהם, ובצדו מאגר מידע דיגיטלי אודותיהם.
עוד נמצאים בו חדר יזכור, בית כנסת וחדר לזכר חברי עמותת המרכז למורשת המודיעין שנפטרו.
בצד האנדרטה ניצבת רחבת טקס שבצדיה יציעי ישיבה גבוהים.
האתר תוכנן על ידי האדריכלים ברוך ברוך ויוסף סלומון.
אתר מורשת הוא אתר בעל משמעות תרבותית, היסטורית, אדריכלית או חינוכית, אשר יש חשיבות חינוכית-חברתית בשמירתו עבור הדורות הבאים.
לפי אמנת בורה, המשמעות התרבותית, היא ערך אסתטי, היסטורי, מדעי, חברתי או רוחני של דורות העבר, לדור בהווה ולדורות בעתיד.
משמעות תרבותית מגולמת במקום עצמו, במבנה שלו, בסביבה, בשימוש, בהקשרים, במשמעויות, בעדויות, ובקשר שלו למקומות ולחפצים.
ייתכן שמקום או נכס מסוים יגלם בתוכו מגוון של ערכים עבור פרטים או קבוצות שונות.
משמעות המורשת התרבותית וחשיבותה נובעות מערכו התרבותי של אתר לרבות הערכים האסתטיים, ההיסטוריים, החברתיים והמדעיים.
בחינת הערכים המגולמים באתר, משמשת כמסגרת לדיון ציבורי ומקצועי, באשר להחלטה אודות עתידו של אתר, האם הוא יוכרז לשימור או לא, ובאיזו דרגת חשיבות ראוי להתייחס אליו.
במסגרת זו מקובל לנסח את 'הצהרת המשמעות התרבותית' על פי ערכי האתר המשמשים כקריטריונים להערכה.
הערכת המשמעות משמשת גם כבסיס לתכנון האתר.
אף כי ישנן מילות תואר רבות להגדרת החשיבות והמשמעות התרבותית, המושגים 'אסתטי', 'היסטורי', 'מדעי' ו'חברתי', מכילים את הערכים האחרים.
מושגים אלו אינם מבטלים זה את זה; לדוגמה, לסגנון ארכיטקטוני יש היבטים היסטוריים ואסתטיים כאחד.
החלוקה לקטגוריות של ערך אסתטי, היסטורי, מדעי וחברתי היא אחת הגישות להבנת מושג המשמעות והחשיבות התרבותית.
עם זאת, ייתכן שיגובשו קטגוריות מדויקות יותר ככל שהבנת מקום מסוים הולכת ומעמיקה.
ישנם סוגים שונים של אתרי מורשת:
מורשתו של האתר יכולה לנבוע מעצם מיקומו – שבו התרחשה פעילות היסטורית כגון אנדרטה בשדה הקרב, למשל האנדרטאות בסמוך לגשר עד הלום באשדוד, או מצודת יואב.
המורשת יכולה להתקיים באתר מעצם היותו מקום שבו מרוכז זיכרון היסטורי כגון מוזיאון שנבנה הרחק ממקום ההתרחשות, למשל מוזיאון יד ושם או מרכז מורשת בגין בירושלים, או אף מוזיאון שנבנה במקום ההתרחשות עצמה, למשל מוזיאון אסירי המחתרות במגרש הרוסים בירושלים ומוזיאון אסירי המחתרות בעכו.
השימוש במונח "אתרי המורשת" הוא תופעה מודרנית, המשמשת כלי בידי מדינות ליצירת מכנה משותף בין בני הלאום או תושבי המדינה.
הייתה זו צרפת שהשתמשה לראשונה במונח "אתרי מורשת" לצורך בניית הזהות הלאומית הצרפתית, לאחר הפלת המונרך שהיווה הריבון של המדינה במהלך המהפכה הצרפתית.
בישראל רשות העתיקות אחראית להגנה על אתרים המוגדרים כאתר עתיקות.
על פי חוק העתיקות כל אתר שנבנה לפני שנת 1700 הוא אתר שכזה המוגן על פי חוק.
אתרים שנבנו לאחר תאריך זה אינה מוגנים.
המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל היא עמותה פועלת להצלה ולשימור של אתרי מורשת בארץ ישראל.
המועצה פעלה במסגרת החברה להגנת הטבע, אך ב-2008 נפרדה ממנה ונהייתה לגוף עצמאי.
המועצה פועלת לשימורם של כ-30,000 אתרים ברחבי הארץ, שאינם מוגנים על פי חוק העתיקות, והעומדים בקריטריונים להיותם אתרי מורשת.
יש להבדיל בין אתרי מורשת שנקבעו על ידי המועצה לשימור אתרים שהיא גוף לא רשמי, לבין אתרי מורשת לאומית בישראל - רשימה מצומצמת של כ-100 נכסי תרבות שנקבעת על ידי ממשלת ישראל.
רשימת האתרים במחוז תל אביב
אתר הראשונים בנגב הוא אתר מורשת שהוקם בקיבוץ רוחמה בנגב הצפוני.
האתר מספר את סיפורה של ההתיישבות המקורית ברוחמה ב-1912. האתר כולל מוזאון, את הבאר המקורית של היישוב, אוסף של כלי חקלאות מראשית המאה העשרים ומספר משוריינים ממלחמת העצמאות.
האתר הוא אתר פתוח, עם שולחנות, נגישות לנכים ושירותים.
אתר המבקרים כולל ביקור במוזאון האתר.
המוזאון הוקם בתוך מבנה ביטחון ישן, הכולל חדר מעצר (למסתננים) וכן ארון עץ ששימש לכליאת העצור במהלך חקירתו.
במוזאון יש תמונות, מפות ומיצג אור-קולי.
האתר כולל גם את הבאר העתיקה שנחפרה ב-1913 והיא השריד היחיד ששרד מחוות רוחמה המקורית.
בשנים האחרונות נוקתה הבאר ושוחזרו המנוע והמשאבה המדמים שאיבת מים מהבאר.
לצד הבאר יש גן פסלים, של כלי חקלאות ישנים.
האתר ברוחמה מתאר את סיפורם של המתיישבים הראשונים, קבוצת צעירים שעלתה מרוסיה, התמודדותם עם קשיי החקלאות והיחסים עם השכנים מעזה.
קהילת הסוחרים בראשותו של יחיאל צ'לנוב החליטה לשלוח לארץ ישראל את צעיריה על מנת לסלול את הדרך לכולם.
הצעירים נתקלו בקשיים רבים, וזכו לכינויי גנאי- מוסקווים.
על מנת להתקיים הקבוצה קנתה שטח משל עצמה וביקשה מהאגרונום צבי הירשפלד לעמוד בראשו.
הקבוצה קנתה שטח בנגב מתוך אמונה (שהקדימה את זמנה), שהדבר יסייע לקבוע את גבולות המדינה שבדרך.
הם עלו לאתר בחנוכה תרע"ב - שלהי דצמבר 1911. בשנת היישוב הראשונה המתיישבים הביאו מים מרחוק.
למרות כל הקשיים החווה הקפידה על עבודה עברית.
בין המתיישבים היו גם ציפורה זייד, ויוסף לישנסקי.
היו ניסיונות נוספים ליישב מחדש את רוחמה, אך המצב הביטחוני גרם לכישלונותיהם.
לבסוף השומר הצעיר עלה על הקרקע והקים את הקיבוץ מחדש ב-1943.
אתר הנצחת השואה במילאנו (באיטלקית: Memoriale della Shoah di Milano) הוא יד זיכרון ל-816 יהודי מילאנו והסביבה שנשלחו מרציף 21 (Binario 21) בתחנת הרכבת המרכזית של מילאנו, מילאנו צ'נטראלה, למחנות ריכוז והשמדה, מדצמבר 1943 ועד לינואר 1945.
אתר ההנצחה נפתח לציבור בשנת 2013 על ידי הקהילה היהודית של מילאנו.
הוא נבנה באזור 9 ומשתרע על שטח של 7060 מ"ר.
ממוקם במפלס הרחוב, מתחת לרציפי הרכבת הפעילים, מול בניין הדואר המלכותי לשעבר.
מטרת אתר ההנצחה הוא ליצור מקום המשלב זיכרון ומקיים דיאלוג ומפגש בין דתות, קבוצות ותרבויות.
רקע על הקהילה היהודית במילאנו לפני השואה
בשנת 1928 מנתה הקהילה היהודית במילאנו כ-4,500 איש.
בשנות השלושים גדלה הקהילה עד ל-8,000 איש בעקבות הגעתם של יהודים גרמנים רבים, שנמלטו לאיטליה מרדיפות הנאצים.
מספר יהודי איטליה בשנות ה-30 היה בין 40 ל-50 אלף, כאלפית מכלל האוכלוסייה.
במפקד האוכלוסין של 1938, לפני פרסום החוקים האנטי-יהודיים, החליט המשטר לבצע מפקד אוכלוסין מיוחד של היהודים באיטליה.
על פי המפקד התגוררו באיטליה 58,412 יהודים איטלקים ויהודים זרים.
המספר כלל כ-36,000 יהודים בעלי אזרחות איטלקית, ו-9,415 יהודים חסרי אזרחות שהגיעו לאיטליה מראשית המאה ה-20 ומצאו בה מקום נוח להתחיל חיים חדשים.
נכללו בו גם יהודים שהמירו את דתם וגם וילדים שנולדו בנישואי תערובת.
עם השנים קיבלו חלק מהיהודים הזרים אזרחות איטלקית והשתלבו לגמרי בחיי המדינה.
הפרופיל הדמוגרפי של יהדות איטליה באותן שנים היה של ציבור שנמנה עם הבורגנות הבינונית והגבוהה.
רמת השכלתם הייתה גבוהה מהממוצע הלאומי.
היהודים התרכזו בעיקר במספר קהילות גדולות, ביניהן מילאנו.
ב-1936, בעקבות ההתקרבות בין מוסוליני לבין היטלר החל השלטון הפשיסטי באיטליה להגביר את הצעדים האנטישמים במדינה.
מוסוליני בחר להחדיר אנטישמיות לחברה האיטלקית מסיבות פוליטיות בלבד, ולא מצורך אידאולוגי של המשטר הפאשיסטי.
האנטישמיות שימשה את מוסוליני להגברת ההסכמה והאחידות בחברה האיטלקית.
ב-1938, בעקבות פרסום חוקי הגזע באיטליה הגיע למילאנו גל חדש של מהגרים יהודים, הפעם מקהילות יהודיות קטנות ברחבי איטליה, שחיפשו מקלט בקהילה יהודית בעלת מוסדות וחברים בעלי כוח והשפעה.
הם קיוו שבכוחה של הקהילה במילאנו להגן עליהם בתקופה הקשה שנחתה על יהודי איטליה.
כל עוד הייתה איטליה בגדר מדינה גרורה של גרמניה, נמנע היטלר מלדרוש את גירוש היהודים והשמדתם.
חוקי הגזע לא היו פופולרים גם בקרב המפלגה הפשיסטית והניסיון ליצירת כנסים, אירועים ומחקרים בנושא חוקי הגזע נחלו כישלון גורף.
מתוך 4 מיליון חברי הקהילה הפשיסטית באיטליה רק 864 נרשמו לכנסים והאירועים שתמכו בחוקי הגזע, ובמילאנו מתוך 10,000 חברי הקהילה הפשיסטית רק 65 נרשמו לאותם כנסים ואירועים אשר תמכו בחוקי הגזע.
מוסוליני סירב לגרש את אזרחיו היהודים, בין היתר על מנת להפגין את עצמאותו כלפי גרמניה, ולכן יהודי מילאנו לא נפגעו עד לנפילתה של איטליה הפאשיסטית.
אחרי כן משפחות יהודיות רבות נאלצו לעזוב את בתיהם בין השנים 1941 ל-1943, ועברו להתגורר באזורים כפריים או בהרים, עד לשחרור צפון איטליה בסוף אפריל 1945.
כאמור, מצבם של יהודי מילאנו החמיר עם פלישת גרמניה לאיטליה, כניעתה של איטליה והקמת רפובליקת סאלו בספטמבר 1943. לאחר שהפכה איטליה למדינה כבושה, החליט היטלר שגורלם של יהודי איטליה צריך להיות כגורל אחיהם במדינות הכבושות - רדיפה, גירוש והשמדה.
רפובליקת סאלו שיתפה פעולה באופן מלא עם מדיניות זו של הנאצים.
באוקטובר 1943 החלו הנאצים במבצעים של איסוף וגירוש יהודים מאיטליה.
ב-1 בדצמבר 1943 החל מבצע לאיסוף וגירוש יהודי מילאנו, בשיתוף פעולה עם המשטרה האיטלקית, ובעזרת מלשינים של המשטר.
רבים מתוך 2,000 היהודים שנותרו במילאנו באותה התקופה, הספיקו לברוח.
כ-846 יהודים איטלקים נתפסו וגורשו, רובם, בעזרת מלשינים.
כל מלשין זכה ב-1000 עד 9000 לירות לכל יהודי שנתפס.
816 מיהודי מילאנו, רובם ילדים מתחת לגיל 14, נשלחו להשמדה דרך תחנת הרכבת המרכזית של מילאנו, מילאנו צ'נטראלה.
מתוכם הצליחו לשרוד 26 יהודים בלבד.
רציף 21 במילאנו צ'נטראלה בזמן השואה
בזמן השואה, שימש רציף 21 בתחנת הרכבת מילאנו צ'נטראלה למשלוח יהודים ומתנגדי משטר איטלקים למחנות ריכוז ומחנות השמדה.
רציף 21 היה בנוי מתחת לקומת הרחוב ולא שימש להובלת נוסעים אלא לרכבות דואר, והכניסה אליו הייתה מצידה של התחנה.
דבר זה הועיל לנאצים משום שכך יכלו להעמיס את היהודים על קרונות רכבת משא מבלי שהאוכלוסייה המקומית תבחין בכך.
קרונות הרכבת הועלו אחר כך בעזרת מעלית מיוחדת לקומת הרחוב של התחנה, לאחר שהם היו סגורים וחתומים, כך שלא ניתן היה להבחין בתכולתם.
בתקופת פעילותו של הרציף בשירות הנאצים, נשלחו ממנו כ-816 יהודים בכ-14 טרנספורטים, מתוכם הצליחו לשרוד 26 יהודים בלבד.
המחנות אליהם נשלחו היהודים היו: אושוויץ-בירקנאו, מאוטהאוזן, ברגן-בלזן, רוונסבריק, ופלוסנבירג.
חלק מהמשלוחים היו ישירים לגרמניה ופולין, וחלק עצרו קודם במחנות הריכוז פוסולי ובולצאנו, שבאיטליה.
ב-6 בדצמבר 1943 יצא מרציף 21 הטרנספורט הראשון לאושוויץ.
ב-15 בינואר 1945, לאחר שלא ניתן היה עוד לנסוע לכיוון אושוויץ, יצא הטרנספורט האחרון אל מחנה הריכוז בולצאנו.
הרשימה המלאה של המשלוחים שיצאו מרציף 21:
11 בפברואר 1944 ← אל מחנה ריכוז פוסולי← הגעה לאושוויץ ב-22 בפברואר.
30 במרץ 1944 ← אל מחנה ריכוז פוסולי← הגעה לאושוויץ ב-5 באפריל.
19 באפריל 1944 ←אל מחנה ההשמדה ברגן בלזן.
27 באפריל 1944 ←אל מחנה ריכוז פוסולי← הגעה לאושוויץ ב-16 במאי.
14 במאי 1944←אל מחנה ריכוז פוסולי← הגעה לאושוויץ ב-16 במאי.
9 ביוני 1944 ←אל מחנה ריכוז פוסולי← הגעה לאושוויץ ב-26 ביוני.
2 באוגוסט 1944← אל ורונה← הגעה לאושוויץ ב-2 באוגוסט.
19 באוגוסט 1944 ←אל בולצאנו←הגעה אל אושוויץ ב-24 באוקטובר.
7 בספטמבר 1944← אל בולצאנו← הגעה אל אושוויץ ב-24 באוקטובר.
17 באוקטובר 1944← אל בולצאנו← הגעה אל אושוויץ ב-24 באוקטובר.
יום וחודש לא ידועים← אל בולצאנו← הגעה אל רוונסבריק ופלוסנבירג.
ליליאנה סגרא נולדה ב-10 בספטמבר 1930 במילאנו, וחיה עם אביה אלברטו סגרא.
היא הייתה בת 8 כאשר נכנסו לפועל חוקי הגזע, וכמו כל הילדים היהודים, לא יכלה ללמוד יותר בבית ספר ציבורי.
כאשר רצו הנאצים לשלוח את סבה להשמדה, הצליח אביה לקבל היתר להשאירו בבית אבות באיטליה.
אך מאוחר יותר, הסבא נשלח לאושוויץ ונרצח בתאי הגזים.
בדצמבר 1943, אביה של ליליאנה ניסה לברוח יחד איתה ועם שני בני דודים לשווייץ, אך הם נתפסו על ידי משמר הגבול השווייצרי ונשלחו חזרה לביתם.
זמן קצר לאחר מכן, הם נשלחו לכלא סן ויטורה במילאנו , שם נכלאו למשך 40 יום.
ב-30 בינואר 1944 נשלחו ליליאנה ואביה אלברטו מרציף 21 בטרנספורט לאושוויץ.
אביה נשלח להשמדה, וליליאנה שהייתה בת 13, הצליחה לשרוד עד לסיום המלחמה.
היא שוחררה לבסוף ב-1 במאי 1945, והייתה אחת מבין 25 השורדים מ-776 הילדים בני 14 ומטה שנשלחו מאיטליה לאושוויץ.
שנים לאחר שחרורה היא כתבה ספר על מה שעבר עליה באושוויץ ועל חייה לאחר המלחמה.
היא הוזמנה לשאת דברים במעמד פתיחת אתר ההנצחה ברציף 21 בינואר 2013. בזמן שעמדה על הרציף, סיפרה את סיפור הישרדותה בשואה.
הקמת אתר ההנצחה ברציף 21
הרעיון להקים אתר הנצחה ברציף 21 החל להתגבש ב-2002 על ידי יהודים איטלקים שורדי שואה והקהילה היהודית באיטליה.
תחנת הרכבת נבחרה להיות אתר ההנצחה לזכר השואה במילאנו, בשל היותה המקום היחידי שלא ניזוק בהפצצות בעלות הברית, ונשמר בשלמותו גם לאחר המלחמה.
בשנת 2004 גויסו האדריכלים גווידו מורפורגו ואוג'ניו ג'נטילי טדסקי להכין תוכנית אדריכלית לאתר.
ב-26 בינואר 2010 התקיים טקס הנחת אבן הפינה לאתר.
בדצמבר הושלמו שיקום הרציף ובניית משרדים.
הוקמה ספרייה באופן חלקי, אך העבודות נעצרו עקב מחסור בתקציב.
הושק קמפיין לגיוס תרומות כדי להמשיך את הבנייה.
הקמפיין נחל הצלחה, וב-2012 הבנייה חודשה.
אתר ההנצחה נפתח באופן רשמי ב-27 בינואר 2013 בטקס חגיגי.
הטקס נערך על ידי פרוצ'ו דה בורטולי ורוברטו יאראק, הנשיא וסגן הנשיא של עמותת אתר ההנצחה של השואה במילאנו, ובהשתתפות ניצולי שואה איטלקים, ראש ממשלת איטליה מריו מונטי, הארכיבישוף של מילאנו אנג'לו סקולה , הרבנים אלפונסו ארביב וג'וזפה לאראס, ראש עיריית מילאנו ג'וליאנו פיסאפיה, תורמים וחברי הקהילה היהודית.
נאום הסיום של הטקס נישא על ידי ליליאנה סגרא.
אתר ההנצחה משתרע על פני שטח של כ-7000 מ"ר על פני שתי קומות, קומת קרקע ומרתף.
במהלך הבנייה, שימרו את המבנה המקורי של הרציף.
המבנה מחולק לשני מתחמים עיקריים: אזור ההנצחה, שנועד להנציח את קורותיה של יהדות מילאנו בשואה ולהביא תיעוד היסטורי של הטרנספורטים שנשלחו מהתחנה; אזור "המעבדה של הזיכרון", מערכת של חללים משולבים המוקדש ללימוד, מחקר ותיעוד, ומאפשר מפגש ודיאלוג בין-תרבותי.
מסלול הביקור ברציף מתחיל בחלל המציג עדויות של ניצולים, תמונות וחפצים, המביאים סיפורים אישיים של יהודים ממילאנו.
בהמשך נכנסים המבקרים לצינור המדמה מסלול לא ידוע, ובסופו מגיעים לרציף המסילה.
ברציף מוקרנים על הקיר שמותיהם של היהודים שנשלחו אל מותם.
מטרת מקימי אתר ההנצחה היא להשתמש במרחב התחנה לא רק כאתר זיכרון לאסון היהודי, אלא כאתר לימודי, כך שכל מי שמבקר באתר יוכל להתרשם רגשית וללמוד על ההיסטוריה של השואה.
ברציף יש קרון רכבת משא מקורי, שבו נשלחו מתנגדי המשטר האיטלקים והיהודים.
הקרון עשוי מעץ ויש בו רק 2 חלונות בצידי הקרון.
אורך הקרון הוא כ-9 מטרים ורוחבו כ-3 מטרים.
על כל קרון הועמסו 60–80 איש, בצפיפות נוראית .
המסע בקרון ארך בין 3 ל-7 ימים, ללא אוכל ומים.
רבים לא שרדו את המסע בקרון.
לאחר המסע, נמנעו הגרמנים מלעלות לקרון לנקות אותו, מחשש למחלות, ולכן שלחו את היהודים לעשות זאת.
קיר השמות המוצג מעל פסי הרכבת ברציף, בסיום מסלול הסיור באתר, נועד להמחיש למבקרים את גודל האסון.
הקיר מציג במסך וידאו 816 שמות של יהודים שנשלחו להשמדה.
שמות הנספים מופיעים בצבע לבן ושמות הניצולים מופיעים בצבע אדום, כשבכל רגע שם מוגדל אחר מופיע על המסך.
הספרייה באתר יכולה להכיל עד 45,000 כרכים.
קירות הספרייה עשויים זכוכית, ובנויים כך בשביל להבטיח בידוד קול הולם והכרחי, בשל רעש הרכבות בתחנת הרכבת הפעילה מעל האתר.
הספרייה מיועדת בעיקר לצעירים וכל הספרים בה קשורים לתיעוד השואה.
ליד הספרייה נבנה אודיטוריום לכנסים והרצאות.
אתר הפר הוא מקום פולחן פתוח מאזור כנען, שמתוארך למאה ה-12 לפנה"ס ומקום בו נמצאה צלמית הזבו.
האתר ממוקם ברכס דהרת א-טווילה שבצפון השומרון, כ-3 ק"מ מזרחית לעיירה קבאטיה, 75 מטרים מן הכביש העתיק שחיבר בין תל דותן ותרצה.
מהאתר ניתן לראות את הר כרמל, הר תבור, הר מירון, הר הגלבוע והר טמון.
האתר התגלה ב־1977 על ידי עופר ברושי חבר קיבוץ שמיר ששירת במקום.
הוא מצא צלמית עתיקה שזיהה כשור, והביאה לקיבוצו שם הוצגה עם פריטים נוספים שנאספו בקיבוץ.
הצלמית התגלתה שם על ידי הארכאולוג עמיחי מזר שהעבירה למוזיאון ישראל שם היא נמצאת מאז.
על סמך התיאור שסיפק ברושי, איתר מזר את המקום בו נמצאה הצלמית והתחיל בחפירות באזור.
החפירה נערכה בין השנים 1978–1981 על ידי מזר.
ממצאי החפירה הראו כי האתר יושב לתקופה קצרה פעם אחת במשבר תקופת הברונזה המאוחרת ונעזב.
רוב ההערכות מתייחסות לאתר כאל מקום פולחן, אבל ממצאים של צור וחרסים מצביעים גם על שימוש לא פולחני שנעשה בו.
למרות הימצאות יישובים מאותה התקופה באזורים הסמוכים, האתר עצמו לא היה צמוד ליישוב כלשהו ומניחים כי שימש מקום פולחן ליישובים הסובבים בגלל מיקומו הטופוגרפי הגבוה.
יש גם סברה שהמקום שימש בית מבודד או דיר לצאן.
צלמית הזבו נמצאה סמוך לקיר המערבי של האתר.
זוהי צלמית הבהמה הגדולה ביותר שנמצאה בישראל.
לא ברור איזה אל הצלמית הזו מייצגת והיא שויכה על ידי חוקרים שונים לאל, בעל או יהוה.
אתר הצלילה בים האדום הוא מותחן ריגול משנת 2019, בהשראת סיפור אמיתי.
הסרט מבוסס על פעילות המוסד בסודאן, ובעיקר בשימוש שנעשה בראשית שנות ה-80 בכפר הנופש הנטוש "ארוס" בחוף סודאן במסגרת מבצע נמל בית, כבסיס להסוואת פעילות להעלאת יהודי אתיופיה מסודאן לישראל.
הסרט צולם בדרום אפריקה ובנמיביה.
את צוות סוכני המוסד שביצע את המשימה מוביל ארי לוינסון (כריס אוונס).
צוות השחקנים כולל גם את היילי בנט, מיכיל האוסמן, אלסנדרו ניבולה, גרג קיניר ובן קינגסלי.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים היהודי בסן פרנסיסקו, ב-28 ביולי 2019. הוא יצא לאקרנים ב-31 ביולי 2019 על ידי נטפליקס.
הסרט זכה לאהדה יחסית מצד הקהל, אך לא זכה לשבחי המבקרים.
קבדה בימרו, יהודי-אתיופי מביתא ישראל, מגייס את עזרתו של סוכן המוסד הישראלי ארי לוינסון, כדי לעזור להביא את חבריו היהודים לישראל לאחר שברחו מאתיופיה למדינה המוסלמית סודאן, בה מענים והורגים אותם על פי רצון הממשלה.
ארי מסכים ומאתר בית מלון נטוש בחוף סודאן.
הוא משכנע את ראשי המוסד לחכור את בית המלון ככיסוי להעלאת היהודים.
הוא מגייס כמה מחבריו ועמיתיו לשעבר: רייצ'ל רייטר, ג'ייק וולף, מקס רוז וסמי נבון שיסייעו לו בתוכנית.
כאשר תיירים מגיעים למלון בטעות ארי מבין שהם יכולים להשתמש בהם לחיזוק סיפור הכיסוי.
התוכנית מצליחה וארי וחבריו מתחילים להוציא קבוצות קבוצות דרך הים אל עבר ספינה של חיל הים, אך הממשלה והצבא, בראשות הקולונל העריץ עבדל אחמד, מגלים על בירמו והורגים קבוצה של יהודים שמסרבים להסגיר את הכוח שמוציא אותם מסודאן.
אחמד מבקר באתר הנופש עם כמה מאנשיו, אך לא מוצא שום עדות לפעילות המוסד.
ארי וסמי נעצרים בלילה על ידי הממשלה לאחר שהצוות מצליח לחלץ קבוצת יהודים, אך הם משוחררים.
אחמד ואנשיו מבקרים שוב באתר הנופש, רק שהפעם רחל נאלצת להרוג את אחד הגברים כאשר הוא מוצא את היהודים המסתתרים.
אחמד ואנשיו עוזבים את המלון מבלי לדעת על המוות, בזמן שארי וצוותו מתווכחים על מה לעשות.
בידיעה שאחמד ואנשיו יחזרו, ארי מחליט לפנות מספר גדול של יהודים במטוס אליו הוא יזכה לגישה בעזרת וולטון בואן, סוכן CIA, אותו פגש ארי כמה פעמים בעבר.
ברגע שבואן, ארי וצוותו מסיימים להביא את כל היהודים (כולל קאבדה שנפצע מדקירה) אל המטוס, אחמד מגיע עם אנשיו, אך הם לא מצליחים למנוע מהמטוס להמריא.
הסרט מסתיים עם תמונות מהאירועים האמיתיים, מהמלון בסודאן והירידה של ביתא ישראל מהמטוסים, כשברקע מתנגן השיר "ממעמקים" של עידן רייכל.
כריס אוונס בתור ארי לוינסון מפקד הכוח.
מייקל קנת' ויליאמס בתור קאבדה בימרו, סוכן מוסד יהודי-אתיופי.
היילי בנט בתור רחל רייטר, סוכנת מוסד.
מיכיל האוסמן בתור יעקב (ג'ק) וולף, סוכן מוסד.
אלסנדרו ניבולה בתור סמי נבון, רופא הכוח.
בן קינגסלי בתור איתן לוין, מפקד המוסד.
גרג קיניר בתור וולטון בוום, סוכן CIA.
אלכס האסל בתור מקס רוז, סוכן מוסד
הסרט קיבל דירוג של שלושה וחצי כוכבים בהארץ, וזכה לשבחים על ההשקעה בסצנות אקשן ובהקפדה על העיצוב של התקופה, לצד ביקורת סצנות מופרזות או קלשיאתיות.
רשימת אתרי המורשת העולמית בסיכון היא רשימה דינמית של אתרי מורשת עולמית, אשר מנוהלת על ידי ועדת המורשת העולמית של האו"ם לפי סעיף 11.4 לאמנת המורשת העולמית.
מטרתה של הרשימה היא ליידע את הקהילה העולמית על קיומם של תנאים המאיימים על מהותו של אתר מורשת עולמית, ולעודד פעילות מתקנת.
אתרים אלה זוכים לתשומת לב רבה, וועדת המורשת העולמית נעזרת בגופים מקצועיים ובמדינות בהן שוכנים האתרים - הן בישיבותיה השנתיות והן באופן שוטף - כדי להעריך את מידת הסיכון הנשקפת להם, לנסח כללים ודרכי פעולה לשינוי המצב ולאכוף אותם.
כאשר מצב הסיכון חולף, מתבטלת גם הכרזתו של המקום כאתר בסיכון.
במקרים חריגים עלול מצבו של האתר לגרום לביטול ההכרזה על האתר כאתר מורשת עולמית.
בשנת 2023 כללה הרשימה 56 אתרים בסיכון, רובם במדינות ערב ובאפריקה, ובכלל אלה כל אתרי המורשת העולמית בלוב, סוריה, תימן וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
מדינות ערב נוספות שבהן חלק ניכר מהאתרים נמצאים ברשימת האתרים בסיכון, הן הרשות הפלסטינית, לבנון, ועיראק.
בנוסף נמצאים ברשימת הסיכון כל אתרי המורשת העולמית באפגניסטן ובקוסובו ורוב אתרי המורשת באוקראינה.
העיר העתיקה בירושלים מוכרזת גם היא כאתר בסיכון.
שילובו של אתר ברשימת האתרים בסיכון אפשרית כאשר הוועדה מוצאת עדות לקיומו של אחד התנאים הבאים:
האתר ניצב בפני סכנה קרובה ספציפית ומוכחת, כגון:
התדרדרות משמעותית של מבנה או מאפיינים אומנותיים;
התדרדרות אדריכלית משמעותית או כזו הקשורה לקוהרנטיות של התכנון העירוני;
התדרדרות מהותית של המרחב העירוני או הכפרי או של הסביבה הטבעית;
אובדן משמעותי של אותנטיות היסטורית;
אובדן משמעותי של חשיבות תרבותית.
האתר ניצב בפני איומים אשר עשויים להביא לתוצאה מזיקה במאפייניו הטבועים, כגון:
שינוי המעמד המשפטי, המצמצם את מידת ההגנה של האתר;
איום כתוצאה ממיזמי תכנון אזוריים;
פריצה או איום לפריצת סכסוך מזוין;
איום אקלימי, גאולוגי או סביבתי.
ירידה חמורה באוכלוסייתו של מין בסיכון, או של מין אחר שלו ערך אוניברסלי יוצא דופן, ואשר למען הגנתם נוסד האתר — בין אם בשל גורם טבעי, כמו מחלה, או כתוצאה מהתנהגות אנושית, כמו ציד בלתי חוקי;
התדרדרות חמורה של היופי הטבעי או הערך המדעי של האתר — כתוצאה מהתיישבות אדם, בניית סכרים המביאים להצפת שטחים חשובים של האתר, פיתוח תעשייתי וחקלאי הכולל שימוש בחומרי הדברה ודשן, עבודות ציבוריות משמעותיות, כרייה, זיהום ועוד;
נוכחות אנושית מוגברת לאורך גבולות השטח המוכרז, באופן המאיים על שלמותו.
שינוי מעמד ההגנה החוקי של האתר;
תוכניות להתיישבות או למיזם פיתוח בשטח האתר או במקום העשוי לאיים על האתר;
תוכנית ניהול או מערכת ניהול לא מספקות או שאינן מיושמות באופן מלא;
עד 1992 נהוג היה שהמדינה בה שוכן האתר תמציא מסמך הכולל צעדים לתיקון המצב בטרם תוכל הוועדה להכריז על אתר מורשת עולמית כאתר בסיכון.
ב-1992 חרג אונסק"ו ממדיניות זו והכריז על מספר אתרים כאתרים בסיכון, בניגוד לעמדת המדינות הרלוונטיות.
יש מדינות היוזמות את צירופו של אתר בשטחן לרשימת האתרים בסיכון כאמצעי למשיכת תשומת הלב הבינלאומית לבעיות באתר ועל מנת להשיג סיוע מקצועי לפתרונן.
אחרות מתנגדות להכרזה בשל כך שהן רואות בה פחיתות כבוד או צעד פוליטי, ומטילות ספק ביכולתה של הוועדה לפעול בלא הסכמתן.
בכל מקרה, עמדתו הרשמית של ארגון אונסק"ו היא כי אין לראות בצירופו של אתר לרשימת האתרים בסיכון משום סנקציה או עונש, אלא שזוהי מערכת שנועדה לתת מענה יעיל לצורכי שימור.
קיימים מקרים שבהם ההכרזה על אתר מורשת עולמית נעשית בד בבד עם הוספתו לרשימת האתרים בסיכון.
דוגמאות לכך ניתן לראות בכנסיית המולד בבית לחם (שהוסרה מרשימת האתרים בסיכון בשנת 2019) בכפר בתיר ובעיר העתיקה בחברון.
ההחלטה על אתר בסיכון מתקבלת בדרך כלל ב"ישיבת ועדת המורשת העולמית" ("World Heritage Committee Session") המתרחשת אחת לשנה כל פעם בעיר אחרת באחת המדינות החברות.
אולם מכיוון שהישיבה השנתית של 2022, שהייתה אמורה להתקיים בקאזאן שברוסיה, התבטלה בשל הפלישה הרוסית לאוקראינה החליטה הוועדה בישיבתה בפריז, מקום מושבה של הנהלת אונסק"ו בינואר 2023 לא לחכות לישיבה השנתית והכריזה על שלושה אתרי מורשת עולמית חדשים תוך הגדרתם מלכתחילה כאתרים בסיכון.
בנוסף, בשל הפלישה הרוסית לאוקראינה הוכרזו בספטמבר 2023 שלושה אתרים באוקראינה כמצויים בסיכון.
הכללת אתר ברשימת האתרים בסיכון מאפשרת לוועדת המורשת העולמית לנתב סיוע מיידי מקרן המורשת העולמית אל האתר, והיא מיידעת את הקהילה העולמית על קיומם של תנאים המאיימים על מהותו של האתר, ומעודדת פעילות מתקנת.
למעשה, לעיתים די בעצם ההכללה ברשימת האתרים בסיכון כדי להביא לפעולות שימור מהירות.
הפארק הלאומי ילוסטון ואיי גלאפגוס הן דוגמאות לאתרים שהכרזתם כאתרים בסיכון הביאה לנקיטת פעולות שימור מיידיות ולהקצאת משאבים, שהביאו - בסופו של תהליך - להסרת האתרים מרשימת האתרים בסיכון.
בהמשך, ועדת המורשת העולמית מנסחת ומאמצת - ביחד עם המדינה בה שוכן האתר - תוכנית וצעדים לתיקון המצב, ועוקבת אחר מצב האתר.
ביטול הכרזת אתר בסיכון או לחלופין הסרת האתר מרשימת המורשת העולמית
עם חלוף הגורמים שהביאו להכרזת האתר כאתר בסיכון, יכולה ועדת המורשת העולמית להסירו מרשימת האתרים בסיכון.
מאידך, אם גורמי הסיכון פגעו בעצם המאפיינים אשר הביאו להכרזת המקום כאתר מורשת עולמית, ניתן לבטל את מעמדו של האתר ולהסירו כליל מרשימת המורשת העולמית.
דבר זה קרה ארבע פעמים עד כה:
מקלט הראם הלבן - בשנת 2004 נודע לארגון אונסק"ו כי עומאן מתכוונת להקטין את שטח האזור המוגן באופן חד-צדדי ב-90%.
בשנת 2007 הוסר האתר מרשימת המורשת העולמית, בהסכמת ממשלת עומאן, ומבלי שנכלל כלל ברשימת האתרים בסיכון במהלך התהליך.
עמק האלבה בדרזדן - הוכרז בסיכון בשנת 2006 בשל הקמת גשר ואלדשלוסשן והוסר מרשימת המורשת העולמית ב-2009, לאחר שהעבודות להקמת הגשר החלו.
קתדרלת בגרטי - הקתדרלה היוותה חלק מהכרזה שכללה גם את מנזר גלאתי.
היא הוכרזה כאתר מורשת עולמית בסיכון בשנת 2010, בשל עבודות שיפוץ מקיפות שנעשו במבנה, ואשר פגעו במקוריותו ובשלמותו האדריכלית.
לאחר שענינה נדון במספר ישיבות שנתיות, שונו גבולות השטח המוכרז בשנת 2017, כך שהקתדרלה הוצאה מממנו.
ליברפול - עיר מסחר ימית - האתר צורף לרשימת האתרים בסיכון בשנת 2012 בשל חשש מפיתוח יתר של האזור המוכרז.
ההכרזה הוסרה בשנת 2021 לאחר שינויים בלתי הפיכים באזור המוכרז ובאזור החיץ שלו.
אתר השחמט הישראלי הוא אתר אינטרנט ישראלי ללימוד ומשחק שחמט בעברית.
האתר הוקם ב-2010 על ידי רן ברנפלד.
נכון ל-2020, מנהל האתר יחד עם מאור גנץ.
האתר הוקם ביולי 2010 על ידי רן ברנפלד שהיה מנהלו והמשתמש הראשון שלו.
ב-24 בנובמבר התקיים המשחק הראשון באתר.
בקטגוריית "טריוויה" ישנם שאלות שחמט מסוגים שונים.
את הטריוויות כמו החידות מעלים המשתמשים באתר והן מאושרות על ידי אחראי התוכן ואחראי הטריוויה.
בקטגוריית "אתגרים" ישנם אתגרים מכל דרגות הקושי.
באתגר ישנה עמדה בה צריך לזכות בזמן מסוים ובמספר מסעים מסוים.
רבים מהעמדות באתגרים קרו במשחקים של אלופי עולם ושחקנים בולטים אחרים.
בקטגוריית "נחש את המסע" מקבלים משחק מפורסם כלשהו, וצריך לשחק במקום אחד השחקנים (על פי רוב - המנצח).
על כל מסע שתשחקו תקבלו משוב - האם זה המסע ששוחק או לא.
אם זה המסע ששוחק לא תראו שינוי ניקוד.
אם לא - אז ייתכן שזה מסע אלטרנטיבי או שזה מסע שגוי.
אם זה מסע אלטרנטיבי, הוא יכול להיות יותר טוב או פחות טוב מהמסע ששוחק.
אם זה מסע שגוי המסע ששוחק במשחק יוצג.
המשחקים נבדקים אוטומטית על ידי מחשב - ומסעים שלא נשקלו על ידו או על ידי האחרים, יש הורדה (אם בכלל) לפי מידת החומרה של הטעות.
בניגוד לבעיות רגילות - כאן על כל מסע בין אם הוא נכון או לא, המחשב ישחק את ההמשך הרגיל של המשחק.
בקטגוריית "לוח ניתוח" ניתן למשתמש לוח שחמט שאתו המשתמש יכול ליצור בעיות ועמדות שלא ניתן לקבל במשחק רגיל, בנוסף בלוח ניתוח ניתן לנתח משחקים ועמדות בעזרת מחשבי שחמט חזקים.
באתר ניתן לשחק נגד מחשבים מכל הרמות וכן נגד משתמשים אחרים.
ישנם שבעה סוגים של שחמט מיוחדים בנוסף על השחמט הרגיל:
פישר 960 – משחק בו הכלים מסודרים באופן אקראי, המשחק נקרא כך כיוון שהומצא על ידי בובי פישר וישנם 960 אפשרויות שונות לסידור הכלים.
שח חרגולים – משחק רגיל בו לכל צד נוספים 8 חרגולים (כלי שזז כמו מלכה ועוצר אחרי כל כלי שהוא עובר מעליו).
מיני קפבלנקה – משחק בו מוחלפים הפרשים בארכיבישוף (שילוב של רץ ופרש) וקנצלר (שילוב של צריח ופרש).
אנטי שח – משחק בו המטרה היא שהיריב יאכל לך את כל הכלים.
אם יש אפשרות להכות כלי מסוים חייבים להכות אותו, במשחק זה אין שח ומט.
שח השתלות – משחק בו כל כלי שמכים ניתן להשתילו במשבצת פנויה (באתר ניתן להשתיל גם במט מיידי).
שח שוודי – משחק בו ישנם 2 שחקנים בכל קבוצה ומשחקים שחמט רגיל וכל כלי שמכים עובר למשתמש השני בקבוצה ככלי להשתלה.
שבע בום – משחק בו ניתן להכתיר גם בשורה השביעית מלבד מלכה (ניתן להכתיר גם לחייל שיכתיר בשורה השמינית גם למלכה).
שח חופשי – משחק שבו המטרה היא להכות את כל כלי היריב (כולל המלך) ואין חשיבות לשח ומט
באתר ישנם טורנירים יומיים מ-5 סוגים שונים, בנוסף לטורנירים בהתכתבות:
טורניר שווייצרי – טורניר בו משחקים לפי מספר סיבובים מוגדר.
טורניר נגד השעון – טורניר בו נקבע זמן מסוים לטורניר והמטרה להספיק בכמה שיותר משחקים לנצח.
טורניר מעורב – שבו כל סיבוב יש סוג משחק שונה.
טורניר כפול – שבכל סיבוב משחקים נגד היריב שני משחקים, אחד בשחור ואחד בלבן.
באתר ישנו מאגר גדול של בעיות שחמט.
את הבעיות מחברים המשתמשים באתר והן מאושרות על ידי אחראי התוכן באתר.
כל יום נבחרת מתוך מאגר חידות השחמט באתר בעיה אחת הנקראת הבעיה היומית.
את הבעיה הזאת גם כל הנכנסים לאתר יכולים לפתור.
נכון ל-אפריל 2022, יש מעל 7500 חידות באתר השחמט הישראלי.
את הבעיות ניתן לחלק למספר קטגוריות:
כופה מט – בעיה בה המטרה היא לכפות מט במספר מסעים מוגדר מראש.
זוכה – בעיה בה אחד הצדדים יכול להגיע למצב זכייה בחומר/מט, בדרך כלל לא ידוע מראש.
זוכה בחומר – בעיה בה ניתן לזכות בכלי שיוביל בסוף לזכייה במשחק.
זוכה ביתרון – בעיה בה המטרה היא לעשות מסע שמוביל ליתרון בעמדה.
משחק מסע טוב – בעיה בה המטרה היא למצוא את המסע הטוב ביותר בעמדה לעיתים גם מעמדה אבודה.
כופה תיקו – בעיה בה המטרה היא לכפות תיקו, בדרך כלל מעמדה שנראית אבודה.
כופה מט לדעת – בעיה בה המטרה היא לכפות על היריב להנחית עליך מט בניגוד לרצונו.
מט עזר – בעיה בה הצדדים משתפים פעולה כדי לכפות מט על אחד הצדדים.
מסע אלטרנטיבי – בעיה בה המטרה היא לעשות מסע שעונה על הגדרת הבעיה, ברוב המקרים המטרה היא לשחק מסעים בניגוד למטרות המשחק.
סְטַארְבֵּייס (מאנגלית: Starbase) או בשם הרשמי אתר השיגור של SpaceX בדרום טקסס , מכונה גם אתר השיגור בּוֹקָה צִ'יקָה הוא נמל החלל של חברת SpaceX.
הנמל נמצא בשטח גלילי בבוקה צ'יקה, טקסס.
מתקני הנמל כוללים מפעלי ייצור ומתקני בדק טילים, וממנו מתבצעים שיגורי הניסיון של רכב החלל העתידי סטארשיפ.
בעתיד מיועד האתר לשמש בסיס לשיגורים מסחריים של החברה.
ב-2011 הכריז מנכ"ל SpaceX אילון מאסק שהחברה מתעתדת להקים נמל חלל משלה עבור שיגורים מסחריים.
בשנת 2012 החלה רכישת קרקעות באתר.
ב-2016 החלו עבודות הבנייה בעבודות עפר בהיקף הרחב שדרוש לשם הקמת כן שילוח.
עם תחילת העבודות בשטח נתקלו הבנאים בבעיה קשה של קרקע לא יציבה, בעיה שפתרונה דרש שינוע כמויות קרקע גדולות לאתר ועיכב את הבנייה לשנתיים בערך.
בבוקה־צ'יקה קיים מפעל הייצור של סדרת החלליות סטארשיפ, ובאופן שהולם את פעילות SpaceX עוצבו מכלי התדלוק שעל הקרקע בגודל זהה לאלו של החללית כך שהמפעל מייצר גם מכלים אלו.
בשטח נבנו שני משטחי שיגור תת־מסלולי, משטח שיגור למסלול ומשטח נחיתה.
עם תחילת 2021 קצב ייצור משגרי הניסיון עלה על קצב אישורי סוכנות הפיקוח הממשלתית לביצוע שיגורי ניסיון, כשרוב הזמן בנוסף למשגר שנמצא בסדרת בדיקות ושיגורים כבר בנוי המשגר הבא.
סביב המפעל הנוכחי נרכשו קרקעות בשטח נרחב.
החזון של SpaceX הוא שנמל החלל יהיה מסוגל לשגר כ־20 חלליות סטארשיפ מדי חודש, וסמוך אליו תוקם עיר שתאכלס אוכלוסייה של כמה עשרות אלפי מהנדסים, פועלים, מפעילי תיירות ואנשי שירותים.
להבדיל מתוכניות החלל של סוכנויות החלל הממשלתיות ושל החברות הפרטיות האחרות, תהליכי הניסוי העיקריים בבוקה צ'יקה חשופים לעין הקהל.
מספר יזמים פרטיים הקימו מערך של עשרות מצלמות טלסקופיות המשדרות את הפעילות בבוקה צ'יקה באופן שוטף, עם פרשנות בשידור חי באירועים, ויכולת מעקב אחר הבנייה.
אתר ההנצחה לזכר חַלְלֵי חיל המשטרה הצבאית ממוקם במחנה גור (מ"ק 21, בסמוך לצומת השרון).
האתר הוקם במחנה בית-ליד בשנת 2005, עם מעבר בסיס ההדרכה החילי - בית הספר למשטרה צבאית (בה"ד 13), ממיקומו הישן במחנה קדום שבשומרון.
בשנת 2015 בה"ד 13 עבר לקריית ההדרכה שבנגב ואת מקומו תפסה חטיבת הקומנדו שלעת עתה האנדרטה שוכנת בבסיסה, עד שתעבור בשנת 2023 למתחם אחר בתוך המחנה שנמצא ברשות המשטרה הצבאית.
אל המבנה המרכזי באתר ניתן להיכנס משני כיוונים דרך דלתות זכוכית כבדות.
מתחתיו תלויות מסגרות אשר בכל אחת מהן תמונתו ופרטיו של כל אחד מנופלי החיל וכן נרות זיכרון.
בהמשך לקיר עמדת מחשב לעיון בפרטי הנופלים.
על מדפים נמצאים אוגדנים אישיים המכילים פריטי מידע על כל אחד מהחללים.
במרכז החדר שולחן שעליו מונחים ספרי מבקרים.
במרכז הקיר הנגדי לוח גרניט שחור אשר משני צדדיו נמצאים דגל הלאום ודגל חיל המשטרה הצבאית.
לפני המבנה המרכזי קיר ארוך אשר תוחם את רחבת הכניסה.
מצידו החיצוני של הקיר, בכניסה לאתר, פסוק מקינת דוד
מצידו הפנימי של הקיר סדורים, בהמשך למילה "לזכרם", לוחות מתכת, בהם הוטבעו שמות הנופלים לפי תקופות.
3 תרנים ניצבים במרכז האתר – דגל הלאום במרכז ומשני צדדיו דגלי חיל המשטרה הצבאית.
מדי שנה מתקיים במקום טקס ההתייחדות השנתי עם זכרם של חַלְלֵי החיל.
כל טירון שמתגייס לחיל מבקר באתר ובכך מקיים האתר את תפקידו בהנצחה ובהנחלת המורשת של חללי חיל המשטרה הצבאית.
אתר ההנצחה לשואת הצוענים או, בשמה הרשמי, אנדרטת סינטי ורומה קורבנות הנאצים הוא אנדרטת זיכרון השוכנת בפארק טירגארטן בברלין בירת גרמניה.
האנדרטה מהווה הנצחה לזכרם של 220,000 – 500,000 הצוענים והסינטים שנרצחו בשואת הצוענים במלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים.
האנדרטה נמצאת מדרום לבניין הרייכסטאג (הפרלמנט הגרמני) ובסמוך לשער ברנדנבורג, ולאנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו.
האנדרטה תוכננה על ידי האמן הישראלי דני קרוון.
האנדרטה נחנכה ב-24 באוקטובר 2012, על ידי קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, בנוכחות נשיא גרמניה יואכים גאוק.
הכניסה אל האנדרטה היא דרך שער צר מפלדה, התחום בלוחות מזכוכית חלבית שעליהם רשומים מידע על הכרונולוגיה של שואת הצוענים, כאשר בפנים ההסבר רשום בגרמנית ומבחוץ באנגלית.
האנדרטה כוללת בריכה מעגלית בעלת קרקע כהה- "עמוקה עד אין קץ".
הצורה המעגלית היא ביטוי לשוויון.
המים באגן העגול מסמלים את הדמעות.
במרכז האגן קרוון הציב משולש אבן.המשולש הוא בצורת הטלאי החום (הסימן המזהה ואות הקלון) שהוכרחו הצוענים ללבוש במחנות הריכוז (בדומה לטלאי הצהוב (שצורתו הייתה מגן דוד) שהוכרחו היהודים ללבוש בשואה).
התשתית המיוחדת הממוקמת מתחת לבריכה גורמת שמשולש האבן ירד לקרקעית פעם ביום, ויעלה חזרה בדיוק בשעה 13 ומדי יום מונח עליו פרחטרי.
לדברי קרוון הפרח היה הרעיון הראשון של העבודה הזו והוא אמור לסמל הן את החיים, הצער והזיכרון.
בזכות התשתית הזו גם ניתן לחמם את המים שלא יקפאו בחורף.
סביב הבריכה, באותיות ברונזה, חקוקה הפואמה 'אושוויץ' מאת המשורר הצועני איטלקי סנטינו ספינלי, אף על פי שהאנדרטה מנציחה את כל מחנות ההשמדה.
סביב האנדרטה לוחות זיכרון, המתארות את האירועים העיקריים של שואת הצוענים.
ההחלטה על הקמת האנדרטה נדונה שנים רבות.
בשנת 1992 הממשל הפדרלי הגרמני הסכים להקים את האנדרטה, אולם במשך השנים לאחר מכן היו מחלוקות על צורת האנדרטה ומיקומה - והציעו להקימה בפרוור מרצאן - שבו היה מחנה ריכוז ברלין-מרצאן, מחנה ריכוז בו רוכזו צוענים בתנאים קשים, החל משנת 1936.
ב-2001 הוסכם להקים את האנדרטה באתר מרכזי - הטירגארטן.
עבודות ההקמה החלו בשנת 2008, ב־19 בדצמבר - התאריך בו מצוין יום הזיכרון לשואת הצוענים.
האנדרטה הוקמה בעלות של 2.5 מיליון יורו, ונחנכה על ידי אנגלה מרקל ב-24 באוקטובר 2012.
אתר הנצחה לנופלי שירות הביטחון הכללי הוא אנדרטה הניצבת בשוהם ומנציחה נפטרים של שירות הביטחון הכללי, מהם שנהרגו בעת מילוי תפקידם ומהם שנפטרו בעת עבודתם בשב"כ.
האנדרטה ניצבת במרכזו של פארק המגדל בשוהם.
היא כוללת רחבה מרוצפת מאורכת, התחומה מצפון על ידי כותל גלי המחופה באבן לבנה.
על גבי חלקו השמאלי של הכותל קבועים סמל מדינת ישראל וסמל השב"כ, ולצידם ציטוט מתוך שיר שכתב המשורר נתן אלתרמן לאחר מבצע חשאי בשנות ה-50 של המאה ה-20: "ודווקא היפות והעזות במלאכותיו סמויות עד עת, כי חושך מכסה".
על גבי חלקו הימני של הכותל קבועות לוחיות כהות ועליהן שמות הנפטרים, תאריך מותם, והכיתוב "נפל בעת מילוי תפקידו" או "נפטר במהלך שירותו".
מאחורי הכותל ניטעו שלושה עצי ברוש.
לפני הכותל ניצבת אבן גרניט גבוהה, כעין עץ שנגדע.
במרחק מה ממנה, בערוגת חצץ כהה, ניצב סלע ובו מעמד לאבוקת זיכרון ועליו הכיתוב "יזכור".
בשולי הרחבה ניצבים תרני דגלים.
מדרום לרחבת האנדרטה, על גבי מורד הגבעה, ממוקם אמפיתיאטרון קטן המשמש למופעים.
האתר תוכנן על ידי חן וינקלר.
הוא הוקם ביוזמת עמותת ציפורי מגן, בסיוע המועצה המקומית שוהם ותורמים פרטיים.
הוא נחנך בחודש אוגוסט 2013.
אתר הנצחה לחללי מערכות ישראל ופעולות איבה בבאר שבע, אתר הנצחה עירוני לזכר תושבות ותושבי באר שבע שנפלו במערכות ישראל, בפעולות האיבה וחללים שנפטרו עקב נכותם.
האתר נבנה על ידי אדריכל נוף, אריאל סדרה.
האתר משתרע על שטח של 9.5 דונם.
במרכז האתר רחבה גדולה וחשופה שבקצה הדרומי שלה קיר הנצחה ארוך, המחולק לשלושה חלקים ועליו חקוקים שמות הנופלים.
על הקיר הגדול אלמנט הקרנה והוא מיועד לזכר חללי מערכות ישראל, החלק המרכזי לחללי פעולות האיבה והחלק השלישי הוא לחללי מערכות ישראל שנפלו עקב נכותם.
בקצה הצפוני של הרחבה, טרסות ישיבה המיועדות לכ-180 אנשים.
באתר, פארק עם שבילי הליכה וספסלים שבו מפוזרים סלעים גדולים, שכל אחד מהם מייצג חיל אחר של צה"ל.
אתר ההנצחה נמצא בשכונה ט' בדרום מערב באר שבע, בסמוך לבית הקברות הצבאי העירוני.
הפארק תחום ברחוב מגידו בצפון, דרך ג'ו אלון בדרום, רחוב בית אל במערב וארבעת מאגרי המים של חברת מקורות במזרח.
אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה, המכונה גם אתר לעד, הוא אתר אינטרנט ציבורי, המוקדש להנצחת אזרחי מדינת ישראל שנהרגו בפעולות איבה.
האתר מנציח גם את היהודים תושבי ארץ ישראל, שנהרגו בפעולות איבה בתקופת טרום המדינה (משנת 1851 ואילך).
האתר הוקם על ידי המוסד לביטוח לאומי, המופקד בישראל על הטיפול בנפגעי פעולות איבה ועל הנצחת אלו מהם שנהרגו.
האתר משותף למוסד ולמשרד העבודה.
האתר מכיל מידע אישי על החללים ומהווה את המקבילה האזרחית של אתר יזכור, המנציח את חללי מערכות ישראל, כלומר מי שניספו בתפקיד צבאי או ביטחוני.
בסך הכל מכיל האתר מידע על כ-4,850 אזרחים חללי פעולות האיבה, שכ-1,000 מהם נהרגו בתקופה שלפני מועד הקמת המדינה (14 במאי 1948).
האתר מהווה למעשה השלמה לאנדרטת חללי פעולות האיבה והטרור בישראל, הניצבת בהר הרצל שבירושלים, שבה מונצחים שמות כולם.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל הוסף לאתר קישור ישיר לדף המרכז את שמות האזרחים חללי המלחמה, לרבות חללי טבח שבעה באוקטובר.
המידע המובא באתר אודות כל חלל כלול בדף נפרד והוא:
סיפור החיים, על פי מבנה אחיד
פרטי אירוע המוות - מועדו, מקומו ונסיבותיו
תמונות של החלל ושל מצבתו ותמונות זיכרון נוספות, ככל שיש כאלה.
המידע נאסף ונכתב על ידי מערכת האתר בשיתוף עם משפחות החללים ובאישורן.
האתר מאפשר הדלקה של נר זיכרון וירטואלי לכל חלל ושיתוף של המידע אודותיו באתר פייסבוק.
מנגנון החיפוש באתר מאפשר חיפוש פשוט אחרי חלל (לפי שם פרטי או משפחה) או חיפוש מורחב.
החיפוש המורחב באתר מאפשר איתור של חלל על פי הפרטים הבאים:
תאריך עברי או אזרחי של המוות
רשימות סגורות של מקומות האירועים של המוות, של תקופות האירועים ושל מקומות הקבורה של החללים.
החיפוש באתר מספק לגולש רשימות של חללים לפי חתך החיפוש שהתבקש.
ברשימות מוצגות תמציות של פרטיהם, לרבות מועד ומקום המוות והגיל בעת הנפילה, וקישור למעבר לדף המכיל את המידע המלא אודות כל חלל.
האתר מכיל מידע אודות ההנצחה באנדרטה הניצבת בהר הרצל.
הוא מכיל גם קישורים למידע באתר המוסד לביטוח לאומי אודות הזכויות המגיעות למשפחות חללי פעולות האיבה ומידע שימושי עבורן.
אתר הנצחה לחללי העיר אילת הוא אנדרטה הניצבת בעיר אילת ומנציחה את בניה שנפלו במערכות ישראל.
כיום מונצחים בה שמות 70 חללים.
האנדרטה ניצבת בשדרות חטיבת הנגב בעיר, בקרבת בית החייל.
היא מעוצבת ככיכר עגולה מרוצפת שלפניה מדשאה.
במרכז הכיכר משולב מעגל קטן יותר.
בהיקף הכיכר בחלקה המרוחק מהרחוב נבנה כותל קשתי של סלעים אדומים מאבני הסביבה, שלמרגלותיו משתרעת ערוגת פרחים.
על גבי הכותל מוצבת שורת לוחות אפורים, הנושאים את שמות הנופלים ופרטי נפילתם, וכן כתובת מתוך קינת דוד: "מִנְּשָׁרִים קַלּוּ, מֵאֲרָיוֹת גָּבֵרוּ".
מול הלוחות מוצבות בקשת מספר אבנים מלבניות לישיבה.
במרכז המעגל הפנימי מוצב פסל ממתכת בדמות להבת זיכרון שבבסיסה מגן דוד.
המעגל הפנימי מוקף בערוגת פרחים נוספת.
מעל הכותל ההיקפי ועד לשפת המעגל הפנימי מוצבת פרגולה דקורטיבית ממתכת ועץ.
בצד האנדרטה ניצבים שלושה תרני דגלים ועליהם דגלי ישראל והעיר אילת.
האתר הוקם ביזמת המשפחות השכולות ועיריית אילת ונחנך בשנת 1986. הוא תוכנן על ידי האדריכל חיים כהנוביץ ומתוחזק על ידי העירייה.
אתר הסקי לכט הוא אתר סקי אלפיני ברכס קיירנגורם שבהיילנדס הסקוטיים.
מדרונות הסקי ממוקמים סביב ההרים ביין א' כרויניך, שגובהו 778 מ' ומיקלה קור רייבהאך שגובהו 669 מ', בין גבולות המחוזות אברדינשייר ומוריי.
האתר ממוקם בלב הפארק הלאומי קיירנגורמס, הפארק הלאומי הגדול ביותר בסקוטלנד.
לכט הוא אתר הסקי הקטן ביותר בסקוטלנד בשטחו, במספר המסלולים שבו ובגובהו האנכי.
תכונות אלו הופכות אותו למתאים ביותר לגולשים מתחילים.
15 מעליות מספקות גישה ל-23 מסלולים מטופחים.
תוואי הקרקע החלק במכוסה דשא של ביין כרויניך ומייקלה קור ריאבך מאפשר לעיתים קרובות ללכט, למרות גובהו הצנוע בפסגה, להעניק מענה אידיאלי לענפי ספורט שלג עם כיסוי שלג דק יחסית כאשר אתרי סקי אחרים בסקוטלנד, גבוהים והרריים יותר, עשויים להיות סגורים.
אתר הסקי פעיל מאז אמצע שנות ה-70. לפני רכישת מפוחי השלג בסוף שנות ה-70, הוצב גרר סקי נייד קטן, המספק כ-60 מטרים של מסלול סקי, בשדות מול מלון אלרג ארמס ליד קורגארף, ממש מתחת לשערי השלג.
מרכז הסקי לכט גדל מאז למרכז פעילויות הפועל כל השנה.
בקתת סקי חדשה שנבנתה במיוחד למרגלות מדרונות הסקי מציעה מחלקת השכרת ציוד סקי, חנות סקי המוכרת ציוד ובגדים, בית ספר לסקי, בית קפה, בר ומסעדה.
הבקתה זמינה לפגישות עסקיות, אירועים פרטיים וחתונות.
מרכז הסקי ממוקם על המדרונות מעל כביש A939 בין גשר קוק לטומינטול.
כביש זה הוא אחד הכבישים הראשיים הגבוהים ביותר בממלכה המאוחדת, והוא עובר דרך מספר מעברי הרים ומתנשא בין גובה של 2,090 מטר ויורד עד כ-637 מטר בנהר לכט.
הפולקלור המקומי מספר שהכביש חסום על ידי שלגים בין אוקטובר ליוני.
אמונה זו התבססה כאשר הכביש נחסם לראשונה בתקופה זו והדבר דווח בחדשות הארציות.
אתרוג (שם מדעי: Citrus medica) הוא מין של עץ ירוק-עד מההדרים ושמו של פרי העץ.
מקור האתרוג בדרום-מזרח אסיה ומקור שמו במילה הפרסית תֻרֻנְג'.
האתרוג הוא אחד מארבעת מיני ההדרים המקוריים בטבע (לצד הפומלו, המנדרינה והפאפדה).
כל שאר מיני ההדרים התפתחו באופן אורגני או פותחו על ידי הכלאה טבעית או מלאכותית של מינים אלה.
לאתרוג חשיבות גדולה ביהדות משום היותו תשמיש מצווה מרכזי לחג הסוכות כחלק מארבעת המינים.
עץ האתרוג קטן בגודלו, הענפים מעוצים אבל לא עבים.
לענפים יש קוצים ארוכים וקשים.
העלים הם אזמליים, באורך של כ-15 סנטימטרים ושפתם משוננת במקצת.
לענפים צעירים צבע נוטה לאדום, במינים החמוצים.
הפרי בצורה ביצית מוארכת, גודלו תלוי לפי הזן.
והוא מתאפיין בקליפה עבה מחוספסת וריחנית, ובפלחים קטנים.
הציפה דקה ויבשה בהשוואה למיני הדרים אחרים.
בקצה הפרי נמצא לפעמים הפיטם, שהוא שריד לעמוד העלי.
צבע הפרי נע בין צהוב לכתום בשיא בשלותו.
פריחת האתרוג מופיעה בחודשי האביב.
מבנה וצורת הפרח זהים למיני הדרים אחרים.
כיום אזורי גידול האתרוג העיקריים הם: ישראל, איטליה, מרוקו, כרתים, קורסיקה ופוארטו ריקו.
האתרוג גדל כלפי מעלה אבל כובדו מפיל אותו למטה.