tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הייתה אישה חביבה, נחמדה ומצחיקה [...] איימי אהבה את קמדן והייתה בעלת תשוקה רבה.
זאת, בנוסף לכך שקמדן אהבה אותה, אז הדבר הנכון הוא שהפסל יהיה פה".
פסל פיוטר הגדול היא אנדרטה בגובה של 98 מטרים המוקדשת לפיוטר הגדול וממוקמת על אי מלאכותי במוסקבה, על תעלת וודואטוודני , שמימיה נשפכים לנהר מוסקבה.
הפסל עוצב על ידי המעצב הגאורגי-רוסי זוראב צרטלי לציון 300 שנה להקמתו של הצי הרוסי שהקים הצאר פיוטר הגדול.
הוא הוקם בשנת 1997 ונחשב לאחד הפסלים הגבוהים ברוסיה.
הפסל שוקל כ-1,000 טון ומכיל כ-600 טונות של נירוסטה, ברונזה ונחושת.
פסנתר לבן הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דיקלה, מתוך אלבום האולפן השישי שלה, חופשייה.
השיר יצא לאור ב-24 ביוני 2018, על ידי חברת התקליטים הליקון, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
מהליקון מיוזיק נודע כי השיר הולך לתפקד כסינגל השלישי מתוך אלבומה השישי, אשר את שמו עוד לא פרסמה דיקלה.
הסינגל הראשון מתוכו הוא "אתי", שיצא כבר בינואר 2018, והשני מתוך האלבום הוא "תודה", שיצא במאי באותה השנה.
ב-15 באוגוסט 2018, פרסמו אקו"ם כי השיר הוא השיר המושמע ביותר בישראל ביולי באותה השנה.
טרם יצא הוידאו קליפ המלא של השיר, העלתה דיקלה לערוץ היוטיוב הרשמי שלה אודיו מלא של השיר, המציג בתוכו גם את עטיפת הסינגל.
בנוסף לכך, העלתה דיקלה את האודיו גם לאפל מיוזיק, ולספוטיפיי.
פסל רכוב הוא צורת הצגה של אישיות רכובה על סוס.
בימי קדם הוצגו פסלים רכובים בכיכרות, על כן ויצרו רושם עז.
פסלים אלה, שנוצקו מארד, הותכו במהלך הזמן, כדי להשתמש במתכת ליציקת תותחים ורק פסל רכוב בודד שרד, פסלו של מרקוס אורליוס והוא שימש דוגמה לפסלי תקופת הרנסאנס, ששבו לייצור פסלים רכובים.
ב-1444, הפסל דונטלו יצר פסל רכוב של ארסמו דה נרני, שכונה אנדרטת גאטאמלאטה ועלה מעט על פסלו של מרקוס אורליוס, הן במידותיו והן בקומפוזיציה.
פסל זה הוצב בחזית הקתדרלה של פדובה.
הפסל הרכוב הגדול ביותר הוקם ב-2009 במרחק 54 קילומטרים מאולן בטור.
הפסל מתנשא לגובה 40 מטר ומוקדש לג'ינגיס חאן.
בארצות הברית, אחרי מלחמת האזרחים האמריקנית, נפוצה אגדה אורבנית המקשרת בין מצב רגלי הסוס בפסל רכוב ובין צורת מותה של האישיות.
על פי האגדה אם שתי הרגליים הקדמיות של הסוס הן באוויר, סימן הוא שהרוכב מת בקרב, אם רק רגל אחת באוויר, סימן הוא שהרוכב מת מפצעיו או שנרצח ואם כל הרגליים על הקרקע, סימן הוא שהרוכב מת מוות טבעי.
יש דוגמאות רבות של פסלים רוכבים, שגורל הרוכבים אינו תואם לאגדה אורבנית זו.
פסלי עֵין עַ'זְאֵל הם פסלים מהתקופה הנאוליתית אשר נוצרו במהלך האלף ה-7 לפנה"ס לערך בעין ע'זאל , מצפון לעמאן (רבת עמון), בירת ירדן של היום.
הפסלים התגלו בשנת 1983 והובאו אל מוזיאון ירדן בעמאן.
עין ע'זאל היה יישוב נאוליתי שהיה פעיל בין השנים 7250 לפנה"ס ו-4500 לפנה"ס.
ביישוב התרחש מעבר יוצא דופן מתרבות של ציידים-לקטים לתרבות חקלאית.
ככל הנראה קבורה הייתה היבט חשוב בתרבות האזורית, כפי שחושפים אתרי קבורה משומרים היטב שנתגלו באזור.
תושביה של עין ע'זאל יצרו קבוצה של פסלים שגובהם נע בין שלושים למאה סנטימטרים בין 6750 לפנה"ס ל-6570 לפנה"ס.
בעזרת חומרים כגון טיח שנאספו מהביצות והואדיות הסמוכות, יצרו בעלי המלאכה שלדים דמויי דחליל, אותם עטפו בשכבות חוטים מפותלים על מנת שיישמרו על צורתם.
לאחר מכן, הפסלים הועברו לייבוש אל מול השמש, כדי להבטיח את הקשחת הטיח.
כמה דמויות, הגדולות והחשובות לכאורה, קיבלו שכבה דקה של טיח לבן במיוחד; בעוד אחרים קיבלו שכבת פסים ובעוד מחצית נוספת נותרה חלקה.
ראשי הפסלים זכו לתשומת לב קפדנית, כולל שכבות טיח מרובות, עיני גיר גדולות ולבנות ואישונים עשויים ביטומן, שפתיים פשוטות, קווי גבה וסנטרים.
חלק מהפסלים היו מעוטרים בבגדים או בבדים.
לאחר ששימשו את מטרותיהם, ככל הנראה לטובת טקסים דתיים, נקברו הפסלים בסדר ממזרח למערב, בשני "קברים".
בשנות ה-70 של המאה ה-20, פרויקט הקמת כבישים לעבודות ציבוריות חשף את אתר עין ע'זאל וממשלת ירדן הקדישה מיד את השטח לשימור ארכאולוגי.
הפסלים הראשונים התגלו בשנת 1983 על ידי קבוצת ארכאולוגים בראשות גארי רולפסון.
עם זאת, האקלים הקשה והחם של ירדן גבה מחיר מיידי מהפסלים, פיצח את הטיח וחשף את שלדיהם הפנימיים.
לכן, עם גילוי פסלים נוספים בשנת 1985, הצוות החליט "לחסום" את כל הבור לפעולת מכון סמית'סוניאן בוושינגטון די.
סי., משם הועברו אל מוזיאון ירדן בעמאן בעוד חלק הגיעו אל מוזיאון הלובר בפריז.
פסלוני הומל הם סדרה של פסלוני חרסינה המבוססים על רישומיה של הנזירה מריה אינוקנטיה הומל.
אומנות הרישום של מריה אינוקנטיה הומל החלה להופיע בשנות השלושים בגרמניה ובשוויץ, בעיקר ציורים פסטורליים של ילדים.
המוציא לאור הגרמני ארס סאקרה היה מעורב בפופולריזציה המוקדמת של אמנותה בצורת גלויות.
"כרטיסי האמנות" של הומל זכו לפופולריות בכל רחבי גרמניה, ומשכו את מבטו של פרנץ גובל, יצרן החרסינה.
גובל רכש את הזכויות להפוך את הציורים של הומל לפסלונים, והפיק את הקבוצה הראשונה בשנת 1935. הפסלונים הוצגו ביריד הסחר בלייפציג, תערוכה אירופית גדולה לתעשייה.
גובל היה ידוע בהצגת מוצרים חדשים שמשכו מפיצים אמריקאים.
עד סוף שנת 1946 הפסלונים של הומל נמכרו באמריקה במרשל פילד ושות' בשיקגו ובקמעונאים אמריקאים אחרים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה גברה הפופולריות של פסלוני הומל כאשר חיילים אמריקאים שהוצבו במערב גרמניה החלו לשלוח את הפסלונים הביתה כמתנות.
נוסטלגיה הקשורה לפסלונים ולארצות הברית הביאו לכך כי פסלוני הומל הפכו לפריט אספנות פופולרי.
ככל שהנסיעות לאירופה נעשו נפוצות יותר, הפסלונים, עם צורתם הפולקלוריסטית, נקנו לעיתים קרובות כמזכרות.
שוק שחור תוסס בפסלוני הומל התפתח בשנות השבעים, ומחירי פסלוני הומל הרקיעו שחקים.
היצע הפסלונים כולל פסלוני הומל, במהדורות מוגבלות מיוחדות, סדרת פסלונים הכוללת אלמנטים מקריסטל סברובסקי, סדרת התקווה שתורמת חלק מההכנסות לקרן הלאומית לסרטן השד.
מחירים קמעונאיים עבור פסלוני הומל נעים בין קצת יותר מ-$100 לפסלונים פשוטים ליותר מ-$1,000 עבור יצירות גדולות ומסובכות יותר.
יש גם שוק יד שנייה פעיל לפסלונים.
ייצור פסלוני הומל על ידי גובל נעשה עד תחילת 2009. בעקבות פשיטת הרגל של המפעל ברודנטל בשנת 2013, צוות ניהול בינלאומי חדש השתלט על המפעל ויצור פסלוני הומל התחדש בשנת 2014. ייצור הפסלונים נמשך בגרמניה בשם Hummel Manufaktur GmbH.
פסלוני הומל ממשיכים לייצר במפעל המקורי ברדנטל, גרמניה, שם הם יוצרו מאז 1935. הם עדיין נוצרו בפיקוח קפדני על מנזר סיסן, שם האחות מריה הומל חיה ועבדה.
בספטמבר 2017 גם חברה זו הכריזה על פשיטת רגל.
ב־22 בדצמבר 2017 התפרסמה ידיעה כי ברנד פורטש, איש עסקים מקולמבך, התכוון לרכוש את Hummel Manufaktur.
ברנד פורטש רוצה שהחברה תעבור תהליך של ארגון מחדש.
הייצור השנתי של פסלונים יופחת מ־55,000 ל־20,000. יתר על כן, לא ייוצרו פסלונים קטנים מעשרה סנטימטרים או פחות מ-100 אירו.
בשנת 1977 הוקם מועדון האספנים בארצות הברית.
המועדון היה אמור להיות שירות מידע למספר ההולך וגדל של אספני הומל.
בשנת 1989 המועדון התרחב לרחבי העולם ועדיין פועל.
המועדון מציע מגוון של הטבות לחבריו, כולל מגזין רבעוני, פסלונים בלעדיים שנוצרו רק עבור חברים.
יש כנסי מועדונים, תוכנית נסיעות אירופית והטבות אחרות.
רשת מועדונים מקומית אורגנה בשנת 1978 והתפשטה ברחבי צפון אמריקה והעולם.
חברי המועדון נפגשים באופן אישי כדי לחלוק ידע וחברות.
ספרים ומדריכי מחירים רבים פורסמו על פסלוני הומל.
חלק מהעבודות הללו תמכו באינטרס השוק המשני של ספקולנטים אספנים.
קיים מדריך רשמי של מחירים למוצר: פסלונים וצלחות, מהדורה שנייה, מאת היידי אן פון רקלינגהאוזן הוא מדריך מחירים עדכני, שיצא לאור בשנת 2013.
ספר האמנות הנמכר ביותר על פסלוני הומל, הומל: "מדריך האספנים השלם" נכתב על ידי הסופר אריק ארמן, שערך ראיונות נרחבים עם בני משפחתה של מריה אינוקנטיה הומל וביקר בבית אבותיה במאסינג שבבוואריה.
הסופר אריק ארמן ביקר גם במנזר סיסן בו חיה האחות הומל, וראיין את האחות רדגונדיס אספל, מנהלת המנזר.
הוא ערך גם מחקר מקיף בארכיונים של המפעל ברודנטל, בוואריה.
ראיין עובדים וגם מנהלי החברה, כולל וילהלם גובל עצמו.
הפורמט הגדול של ספר האמנות המציג צילומי צבע בגודל טבעי של הפסלונים זכה להצלחה בקיץ 1976, כאשר פורסם בהנטינגטון, ניו יורק.
מוזיאון ברטה הומל בהומלהאוס נפתח ב-1994 בבית משפחת הומל במאסינג, גרמניה, מקום הולדתה של האמנית ברטה הומל, שלימים נודעה בשם האחות מריה אינוקנטיה.
אחיינה של ברטה הומל, אלפרד הומל ובתו, ורוניקה, מנהלים את המוזיאון ובו האוסף הגדול ביותר של פסלוני הומל באירופה וכן ציוריה של ברטה הומל שהושלמו לפני שהצטרפה למנזר.
דונלד סטפנס, ראש העיר ותיק של רוזמונט, אילינוי, היה אספן נלהב של פסלוני הומל.
בשנת 1984 תרם סטפנס את אוסף לעיר רוזמונט כדי שיוצג במוזיאון.
המוזיאון נפתח במקומו הנוכחי ברוזמונט ב-13 במרץ 2011. המוזיאון מתיימר להיות האוסף הגדול ביותר של צלמיות הומל בעולם.
פסנתר חשמלי הוא כלי נגינה שמפיק צלילים כאשר נגן לוחץ על קלידי מקלדת מוזיקלית המעוצבת כמקלדת פסנתר.
לחיצה על הקלידים גורמת לפטישים מכניים להכות במיתרי מתכת, לשוניות מתכת, או שיני מתכת, דבר שמוביל לרעידות המומרות על ידי פיקאפים מגנטיים לאותות חשמליים, שמועברים באמצעות מגבר לרמקולים, במטרה להשמיע צליל חזק מספיק עבור המבצע והקהל.
בשונה מסינתיסייזר, פסנתר חשמלי אינו כלי אלקטרוני, אלא כלי אלקטרו־מכני.
כמה פסנתרים חשמליים מוקדמים השתמשו בתיל באורכים משתנים כדי להפיק את הצליל, כפי שנעשה בפסנתר מסורתי.
פסנתרים חשמליים קטנים יותר השתמשו בשבבי פלדה כדי להפיק את הצליל (למלופון עם מקלדת ופיקאפים).
הפסנתרים החשמליים הראשונים הומצאו בסוף שנות ה־20 – פסנתר הגרנד החשמלי של ניאו־בכשטיין היה מבין הראשונים שבהם.
הדגם הראשון ללא מיתרים היה ככל הנראה כלי המקלדת מתוצרת חברת Vivi-Tone , שאותו תכנן המוזיקאי, בונה הכלים ומהנדס הקול .
יצרני פסנתרים חשמליים נוספים ראויים לציון הם, בין השאר, "Baldwin" ו־"וורליצר" .
הקלטות מוקדמות שנעשה בהן שימוש בכלי היו של דיוק אלינגטון ב־1955 והקטע הכלי "India" של , כמו גם הקלטות נוספות של רא מ־1956, שנכללו באלבומו השני "Super-Sonic Jazz" (ידוע גם בשם "Super Sonic Sounds").
הפופולריות של הפסנתרים החשמליים התחילה לעלות בסוף שנות ה־50 אחרי להיטו של ריי צ'ארלס מ־1959, והגיעה לשיאה בשנות ה־70. לאחר מכן, החליפו אותם בהדרגה פסנתרים אלקטרוניים, שהפיקו צלילים המחקים צלילי פסנתר ללא החסרונות של פסנתרים חשמליים — משקל כבד וחלקים מכניים נעים.
גורם נוסף שהניע את פיתוחם וקבלתם של הפסנתרים החשמליים היה החדירה הגדלה והולכת של כלים חשמליים למוזיקה הפופולרית, וכתוצאה מכך הצורך הגובר בכלי מקלדת ניידים שהיו ניתנים להגברת קול רבת עוצמה.
מוזיקאים אימצו כמה דגמים של פסנתרים חשמליים לשימושי רוק ופופ.
דבר זה עודד את יצרני הדגמים האלה להתאים אותם לשימוש במה בהופעות חיות, ואף לייצר דגמים שהיו מותאמים בראש ובראשונה לשימוש על הבמה.
, שמחקים את צליל הפסנתר החשמלי, במידה רבה החליפו את הכלים האלקטרו־מכניים החל מסביבות 2010, הודות לממדיהם הקטנים, משקלם הנמוך ורבגוניותם של הכלים הדיגיטליים, שמסוגלים להפיק מגוון עצום של צלילים, מעבר לצלילי הפסנתר (למשל חיקוי צלילי אורגן האמונד, צלילי סינתיסייזר וכדומה).
עם זאת, ישנם מוזיקאים שעדיין מופיעים ומקליטים עם פסנתרים חשמליים.
יצרנית פסנתרי פנדר רודס ייצרה ב־2009 קו חדש של פסנתרים אלקטרו־מכניים בשם "Rhodes Mark 7", ובעקבותיהם גם היצרנית "Vintage Vibe" יצאה עם קו חדש של כלים.
הפסנתר החשמלי הראשון, "Neo-Bechstein" , נבנה ב־1929. הפסנתר החשמלי "Vierlang-Forster" הוצג ב־1937. הפסנתר החשמלי "RCA Storytone" נבנה ב־1939 במיזם משותף של "Story & Clark" ו־"RCA" .
הפריט עוצב על ידי המעצב התעשייתי האמריקאי .
הוא הוצג לראשונה ביריד העולמי ב־1939. לפסנתר היו מיתרים ופטישים רגילים, אבל ללא תיבת תהודה: הצליל הוגבר באמצעות פיקאפים אלקטרומגנטיים, מעגלים ומערכת רמקולים, דבר שהפך אותו לפסנתר החשמלי הראשון בעולם הזמין מסחרית.
דגמים רבים תוכננו מלכתחילה כגרסה זולה יותר של פסנתרים אקוסטיים, לשימושים ביתיים או לימודיים.
כמה מהדגמים יוצרו מרובי מקלדות לשם שימוש במעבדות בבתי ספר או מוסדות אקדמיים, כדי שהמנחים יוכלו לעבוד בו־זמנית עם קבוצת תלמידים באמצעות שימוש באוזניות.
"פסנתר חשמלי" הוא שם לקטגוריה רבגונית שמקיפה כמה וכמה כלים שונים שנבדלים זה מזה במנגנוני הפקת הצליל, וכתוצאה מכך גם בגוון ובאופי הצליל המופק.
הפסנתרים החשמליים של "ימאהה", "באלדווין" , "הלפינסטיל" ו"קוואי" הם למעשה פסנתרי כנף או פסנתרים עומדים עם מיתרים ופטישים.
בדגמים של "הלפינסטיל" יש תיבת תהודה רגילה.
בדגמים של החברות האחרות: "ימאהה", "באלדווין" ו"קוואי" אין תיבת תהודה, והם דומים יותר באופן הפעולה לגיטרה חשמלית: רעידות מיתרי הפסנתרים מומרות לאותות חשמליים באמצעות פיקאפים פיאזואלקטריים מתחת לגשר.
הדגמים של "הלפינסטיל" עושים שימוש בסדרת פיקאפים אלקטרומגנטיים שמחוברים למסגרת הכלי.
לכל הכלים האלה יש מאפיינים טונאליים דומים לאלה של פסנתר אקוסטי.
הפסנתר החשמלי של "וורליצר", "Wurlitzer electronic piano" , עושה שימוש בפטישים המקישים על לשוניות מתכת.
הלשוניות נמצאות בלוח מתכת הבנוי כעין מסרק, תוך שהלוח והלשוניות מרכיבים יחד מערכת פיק אפ אלקטרוסטטית או קיבולית, שעושה שימוש במתח זרם ישר של 170v.
המערכת יוצרת צליל ייחודי מאוד – מתוק ודומה לוויברפון כשלוחצים על הקלידים בעדינות, ונוטה לפתח תהודה חלולה כשלוחצים על הקלידים חזק יותר.
הלשוניות מכווננות באמצעות הוספה או הסרה של חומר מגוש של הלחמה רכה בקצה החופשי של הלשונית.
עם המוצר מסופקות לשוניות החלפה בעלות עודף קטן של הלחמה, וכך הן מכווננות "שטוח": המשתמש בכלי נדרש – באמצעות ניסוי וטעייה – לשייף בהדרגה את ההלחמה העודפת עד להשגת הכוונון הרצוי.
ישנם פסנתרים חשמליים שעושים שימוש במערכת לשוניות דומה לזאת של "וורליצר" אך עם פיקאפים אלקטרומגנטיים דומים לאלה שבפסנתרי פנדר רודס.
בין הכלים שפועלים באופן זה ניתן למנות את "Columbia Elepian" (ממותג גם כ־"Maestro"), "Suette" מתוצרת ברזיל, ו־"Electra piano" של "Hohner" .
פסנג'אן (בפרסית: فسنجان; נקרא גם פסנג'ון בניב טהראני) הוא נזיד מהמטבח הפרסי, חמוץ מתוק (חורש) מצפון איראן.
המאכל מוגש בדרך כלל על אורז כמנהג האיראני.
כמו תבשילי חורש אחרים המוגשים על אורז, פסנג'אן נפוץ גם במטבח העיראקי.
כמנה חגיגית לאירועים מיוחדים, היא הפכה באיראן גם לחלק מחגיגות ראש השנה היהודי.
על אף שהטיפולוגיה של המטבחים האתניים היהודיים אינה מדויקת, פסנג'אן עשוי להיחשב כחלק מהמטבח היהודי הספרדי.
באזרבייג'ן, המנה נקראת fisincan plov, הנזיד עשוי שם עם קציצות טלה במקום עופות.
פסנג'אן מתובל בממרח רימונים ובאגוזי מלך טחונים ובתבלינים כמו כורכום, קינמון, קליפת תפוז, הל וניצני ורדים.
מכינים את המנה באופן מסורתי עם חצילים ועופות (ברווז או בשר עוף).
ניתן להכין פסנג'אן גם מכדורי בשר טחון או נתחי טלה.
בהתאם למתכון, יכול להיות לו טעם מתוק או חמוץ.
פסנג'אן מוגש עם אורז לבן או צהוב איראני (פילאף או צ'לו).
אם רוטב הרימונים יוצא חמוץ מדי, אפשר להוסיף סוכר ובצל מטוגן כדי להמתיק אותו.
לפעמים משתמשים בברזל חם כדי לגרום לחמצון-חיזור ולהכהות את צבע הרוטב.
זוהי מנה שהיא חלק משולחן ארוחת הערב בחגיגות ליל הילדא.
ההתייחסות המוקדמת ביותר לפסנג'אן היא ב־Sofra-ye at'ema של מירזה עלי-אכבר חאן אשפזבאשי משנת 1881, המפרט עשרה סוגים שונים של המנה: אגוז (היום הנפוץ ביותר), שקדים, חצילים, שעועית יבשה, חבוש, תפוח אדמה, גזר, דלעת, דגים ויוגורט.
המילון הראשון שמזכיר את פסנג'אן הוא Farhang-e Anandraj, שקורא לו פאסוג'אן (fasūjan) ואומר שמקורו של המנה בגילאן.
פסנג'אן הוא מאכל מיוחד שנשמר לרוב לאירועים מיוחדים.
הוא נחשב ל"מאכל של עשירים", שאליו מתייחסים בביטוי הפרסי "הוא מתנהג כאילו היו לו פסיון ופסנג'אן", כלומר להשוויץ או להתנהג ביומרה.
במערכת האיראנית המסורתית של מאכלי "גארם" ו"סארד" (כלומר "חם" ו"קר", בהתאמה), פסנג'אן נחשב למנה "חמה" מכיוון שמשתמשים בה באגוזי מלך, הנחשב גם כן למזון "חם".
כדי לאזן את ה"חום" הזה, לפעמים מוסיפים למנה כוסברה (צמח "קר"); דלעת קלופה מתווספת מאותה סיבה, כמו גם כדי לשמש כתחליף סוכר.
פסל נפרתיתי היא פרוטומה צבועה עשויה מאבן גיר ומצופה בסטוקו של נפרתיתי, אשר הייתה אשת המלך הגדולה של אחנתון מלך מצרים.
הפסל, אשר מתנשא לגובה של 48 סנטימטרים, מוצג במוזיאון המצרי של ברלין ומהווה את האטרקציה המרכזית של המוזיאון.
פסל נפרתיתי הוא אחת מהיצירות הנודעות ביותר של האמנות המצרית העתיקה.
הפסל מתוארך לסביבות 1345 לפני הספירה.
לפי ההערכות הפסל נוצר על ידי תחותמס .
הערכות אלו מתבססות בעיקר על כך שהפסל התגלה בבית המלאכה של תחותמס באתר אל-עמארנה שבמצרים.
הפסל התגלה במקור ב-1912 במהלך חפירות של החברה הגרמנית האוריינטלית בראשותו של האגיפטולוג היהודי הגרמני לודוויג בורכהרד .
הפסל הועבר לגרמניה בינואר 1913. מאז גילויו הפסל היה נמצא במקומות שונים בגרמניה לאורך השנים, כולל במרתף של בנק, במכרה מלח במרקרס-קיזלבך, במוזיאון דאלם, במוזיאון המצרי בשרלוטנבורג ובמוזיאון הישן בברלין.
כיום הוא מוצג במוזיאון החדש בברלין.
מצרים דורשת מעת לעת את החזרתו למצרים, בטענה שהפסל הוברח החוצה מהמדינה באופן בלתי חוקי.
הגרמנים סירבו להחזירה למצרים וכתוצאה מכך החברה והמוזיאון בברלין לא קיבלו עוד רישיונות חפירה במצרים.
פסלון נפרף רע נמצא במספר שברים בחפירות צ'כוסלובקיות ב-1984 או 1985 בשרידי מקדש הפירמידה של המלך נפרף רע באבו סיר.
הוא נוצר בסביבות שנת 2460 לפנה"ס וגובהו היה כ-34 סנטימטרים.
הפסלון מוצג כעת ב בקהיר (JE 98171).
בשל השימור הטוב של הפנים והצבעים השמורים היטב, זוהי אחת הדוגמאות המפורסמות ביותר של פיסול מלכותי מצרי המתוארך לתקופת הממלכה הקדומה.
הפסל עשוי מאבן גיר ורודה ונמצא במספר שברים אך השרידים אינם שלמים.
הוא מציג את המלך יושב על כס המלכות.
על מצחו, קיים חור להחזקת אוראוס, הנחש הקדוש המופיע על עטרות המלכים והאלים של מצרים העתיקה, שנכון לימינו, אבד.
השיער צבוע בשחור, מעל השפתיים צבוע שפם שחור.
למלך היה זקן טקסי שנכון לימינו נחשב כמי שאבד.
על צווארו יושב בז הפורש כנפיים על חלקו האחורי של ראש המלך.
בשתי כיתוביות הוא מחזיק טבעת שן .
בידו הימנית הוא מחזיק שרביט.
גם החלק התחתון של הגוף חסר בעיקרו.
הברכיים המגולפות היטב נשמרו ומראות שהוא לבש חצאית שנדיט .
ישנו שבר מהבסיס עם שרידי רגל ימין.
על הבסיס מגולפת הכתובת הקצרה: מלך מצרים העליונה והתחתונה, נפרף רע, לנצח נצחים.
לבסוף קיים שבר מחלקו האחורי של כס המלכות ושבר אחד נוסף, לא מעוטר, של הבסיס.
השברים נמצאו בשלושה מקומות בתוך מקדש הפירמידה של נפרף רע.
ארבעה מהם נמצאו באולם העמודים בחלק הדרום-מערבי של המקדש.
שלושה שברים נוספים מגיעים מחדר אחסון ארוך, ממש דרומית לאולם זה, שני שברים נוספים מחדר קטן ממזרח לאולם.
פסמתיך הראשון היה מושל ומאוחר יותר מלך פרעוני ששלט במצרים העתיקה בשנים 664–610 לפנה"ס (עד מותו).
הביא לסילוקם של האשורים ממצרים ולאיחודה מחדש, ובכך ייסד את השושלת ה-26 ששלטה במצרים עד 525 לפנה"ס.
לפי הרודוטוס היה פסמתיך הראשון בתחילה אחד מתוך 12 מושלים ששלטו על מצרים במשותף ונעזר בשכירי חרב יווניים על מנת לבסס שלטון יחיד במדינה.
לאחר מרד של הווסאלים שלו כנגד המושל האשורי בשנת 663 לפנה"ס מונה במפתיע למושל את'ריביס, עיר הממוקמת באזור הדלתא.
אך זמן קצר לאחר מכן החליט למרוד באשורים, וכרת ברית עם גיגס מלך לידיה שבאסיה הקטנה.
בין השנים 658–651 הכניע נסיכים אשוריים ווסאלים באזור הדלתא, ובכך ביסס את שלטונו במדינה.
לאחר ניצחונו קבע פסמתיך את בירתו בסאיס, עיר הולדתו במערב הדלתא, והמשיך ברפורמות שלטוניות.
על מנת להשתלט על אזורים בדרום המדינה שהיו בחסותה של ממלכת כוש הביא ל"אימוצה" של בתו על ידי כוהנת של האל אמון בתבי, ובאופן זה הצליח להשתלט על אוצרות המקדשים ולחזק את כוחו.
תבי נשארה אומנם תחת מושל מטעם ממלכת כוש, אך פסמתיך הצליח למנות מושלים מטעמו על דרום מצרים ומרכזה.
בנוסף לכל ייסד שורה של מצודות צבאיות לאורך הנילוס.
כמשקל נגד לאליטה הצבאית המקומית החדיר פסמתיך לשורות הצבא כוחות נאמנים של שכירי חרב יוונים.
כמו כן עודד מדיניות של תרומה ניכרת למקדשים על ידי האצולה המצרית העשירה.
כמו כן עודד את "תחייתה" של הממלכה הקדומה על ידי אימוץ אידיאלים מסורתיים שבאו לידי ביטוי בדת ובאמנות המצרית כמשקל נגד להשפעות זרות.
לאחר מותו של גיגס שמר ככל הנראה על נייטרליות אל מול כוחה העולה של בבל.
עם זאת, שלח תגבורות צבאיות לעזרתם של האשורים שהותקפו בידי בבל בשנת 614 לפנה"ס.
לאחר שהחזיר את עצמאותה ושגשוגה של מצרים השאיר לבנו ממלכה חזקה ויציבה.
מחקרו של פסמתיך ה-I בנוגע לשפה העתיקה בעולם
הרודוטוס כותב על סיפור ששמע לכאורה בביקורו במצרים על ניסוי שערך פסמתיך על מנת לגלות את שורשיה של השפה האנושית.
הרודוטוס מספר כי פסמתיך העניק לרועה צאן שני תינוקות בני יומם עם הוראה שידאג למחייתם אך לא ידבר עמם כלל עד אשר ישמיעו בעצמם את המילים הראשונות ב"שפה הראשונה".
כאשר התינוקות פלטו את המילה הראשונה בקוס, "βεκός" (שפירושו לחם בשפה הפריגית), הגיע למסקנה שהעם הפריגי עתיק יותר מהמצרי.
אין שום מקורות נוספים המאמתים סיפור זה.
באבל בית מעכה שבאזור מטולה של ימינו התגלה ב־2017 שבר ראש של פסלון עשוי פאיאנס.
השבר מזוהה, ככל הנראה, שפסלון של אציל, אולי מלך, ככל הנראה מאנשי העיר שהייתה מרכז עירוני חשוב באותה תקופה.
שבר הפסל התגלה בחדר במבנה המוגדר כמצודה.
הוא מתוארך בעזרת חרסים וגלעיני זיתים שהתגלו באותה שכבה לסביבות סוף המאה ה־9 לפנה"ס.
במתחם התגלו מספר פריטים בולטים נוספים, רובם בעלי הקשר פיניקי.
מידות השבר שהתגלה הן 5.4 ס"מ גובה, 5 ס"מ רוחב ו־3.6 ס"מ עובי מהפנים אחורה.
האיכות הטכנית של הפסל גבוהה.
תסרוקת שיער הראש מדורגת, הראש עטור ברצועה עם פסים שחורים, צהובים וירוקים בהירים, והפנים מזוקנים.
הפסל עשוי פאיאנס ירוק בהיר, ואילו החלקים השעירים בפנים והאישונים שחורים.
השבר היה, ככל הנראה, חלק מפסל של אדם שלם.
מאפייני הפסלון מצויים בפסלים שונים במזרח הקדום, ואף באזור המצומצם הקרוב לתל, כגון שני ראשים דומים מתל דן מסוף המאה ה־10 עד תחילת המאה ה־9 לפנה"ס, ופסלון ראש מיקנעם מתקופת הברזל שנמצא בקרבת פסלוני פאיאנס נוספים.
מאפייני הראש מגלים דמיון אף לראש בתבליט אחירם מלך גבל על ארון קבורתו, דמות גבר משנהב המזוהה לעיתים כחזאל מלך ארם דמשק, שהובא כשלל ביזה קדום לארסלאן טאש ונמצא שם, אצילים מציורי קיר במבנה מלכותי אשורי בתל ברסיפ, פסל של מלך נאו חתי ממליד, ופסל האציל מעל כתובת ירחעזר.
האיקונוגרפיה, וכן הפאיאנס היוקרתי, מזהים את הדמות כאיש אצולה, אולי אף מלך.
סרט הראש שעל הפסל מאפיין הן מלכים והן אצילים; יוקרתו מודגשת בצבעו הצהוב, המזכיר זהב.
על כל פנים, סביר להניח שהראש איננו דיוקן של אדם מסוים אלא ייצוג גנרי של אציל או מלך, המדגיש את מאפייני מעמדו ולא את מאפייניו האישיים.
הימצאותם של פסלי ראש מפאיאנס המתוארכים לתקופה קרובה לתארוך הפסל מאבל בית מעכה, והיעדרם של פסלים כאלה מהממצא הפיניקי מאותה תקופה, מצביע על כך שהפסל נוצר, ככל הנראה, בצפון ממלכת ישראל.
ראשי הפסלונים שנמצאו בתל דן שימשו ככל הנראה לפולחן, לפי ההקשר שבו נחפר, וכך גם שבר פסלון גו מפאיאנס מ; ייתכן שראש הפסלון מיקנעם שימש גם הוא לפולחן, לאור קמעות פאיאנס שנמצאו בקרבתו.
מאפייניו האדריכליים של החדר שבו נמצא שבר הפסלון מאבל בית מעכה עשויים לרמז אף הם על הקשר פולחני.
מפרסמי הפסלון שיערו בזהירות שייתכן שמדובר בפסלון המייצג את בעליו מתפלל מול אלוהיו.
מבני הציבור המרשימים באבל בית מעכה מתקופת הברזל 2ב (שאליה מתוארך הפסל) מצביעים על היותה מרכז עירוני חשוב באותה תקופה, אך מיקומה הגאוגרפי לא מאפשר לשייכה בוודאות לאף אחת מהממלכות האזוריות: ממלכת ישראל, ממלכת ארם דמשק וערי הממלכה הפיניקיות צור וצידון.
שכבת החורבן באתר מתוארכת לתקופת המתקפות הצבאיות של ארם דמשק על ישראל, ולכן לא סביר שהעיר השתייכה לארם דמשק.
ממצאים באתר מעלים קשרים כלכליים הן עם ממלכת ישראל והן עם פיניקיה.
ייתכן אף שהעיר הייתה ישות פוליטית עצמאית.
החוקרים הציעו שהפסל השתייך לשליט או אציל מקומי.
פסל פא־די־אסת הוא פסל מצרי קדום, שעליו חקוקה כתובת המנציחה את פא־די־אסת, שליח מצרי ממוצא כנעני לארץ כנען ולארץ פלשת.
גובה הפסל 30.5 ס"מ, והוא שלם מלבד כפות הרגליים שנשברו.
על הגב מפוסל לוח עם כיתוב, וגם הוא שבור בתחתיתו.
הדמות המפוסלת לבושה בשמלה ארוכה המוחזקת בחוט שנקשר מאחורי צווארו.
במקור הופיעה על חזית השמלה כתובת מסוימת שבהמשך נמחקה ורובה בלתי ניתן לקריאה כיום.
מולם כורע אדם ומניף את ידיו בתפילה, ומעליו כתובים שם המת ואביו: .
הכיתוב על הגב גם הוא תוספת מאוחרת.
הוא מחולקה לשני טורים, שלם כמעט כולו, ושייך לאותו פא־די־אסת שמוזכר בכיתוב שבחזית השמלה.
תרגום הכתובת שעל גב הפסל הוא:
התואר של פא־די־אסת הוא "ופותי", תואר שבא מהמילה "ופות" שמשמעה שליחוּת, הודעה, ובהקשר של ארץ זרה הפירוש הוא "שגריר" או "פקיד ממונה"; לרוב התואר מופיע בצירוף "ופותי של המלך", והיעדר הצירוף הזה מהכתובת של פא־די־אסת מרמז על כך שדרגתו לא הייתה גבוהה במיוחד.
הארץ שאליה נשלח פא־די־אסת כ"ופותי" היא pꜣ knꜥꜥn prsꜣt – "הכנען פלשת" (במקור נכתב n pꜣ knꜥꜥn n prsꜣt – "לַכּנען לִפלשת").
מדובר באזכור המצרי המאוחר ביותר לשם כנען, אשר נעדר גם מכתבי האשורים ששלטו בכנען במאות השנים שלאחר מכן.
לעומת השם כנען, הכתבים האשוריים כן מזכירים את השם פלשת, וכך גם כתבים יווניים מאוחרים יותר, המזכירים את השם "פלאיסטינה" – שם שמקורו ב"פלשת", ובהמשך התגלגל לשם "פלשתינה" בשפות אירופה.
לחלופין, מאחר שבמצרית עתיקה אין הבדל בין ר ו־ל, הוצע ש־Plst היא פרס, אם כי אפשרות זאת פחות סבירה.
שם האב, "עפי", הוא שם כנעני, וניתן להשוותו לשם "עיפי" (כתיב "עופי", וכך גם בתרגום השבעים Ιωφε או Ωφε) שב.
גאורג שטיינדורף תארך את התבליטים והכיתוב המאוחר לימי השושלת ה־22, בשל הערגה לימי השושלת ה־12 שאפיינה את אותה תקופה, והתבטאה אף בתחיה אמנותית של סגנון השושלת ה־12. הוצע שפסל זה נוצר בימי השושלת ה־12, נלקח ממחסן מקדש בימי השושלת ה־22 והותאם לבעליו החדשים.
בתקופת השושלת ה־22, מצרים הייתה מעורבת בנעשה בארץ כנען; זאת הייתה התקופה של מסע שושנק הראשון בכנען, אשר כלל, ככל הנראה, לא רק כיבוש וביזה אלא גם כינון יחסים דיפלומטיים ומסחריים באמצעות שליחים.
פא־די־אסת יכול היה להיות שליח מסוג זה, והיותו בן לכנעני (ואולי אף כנעני בעצמו, למרות שמו המצרי) הפך אותו למתאים ביותר לתפקיד.
הסבר אפשרי לטעויות וחריגות לשוניות ואורתוגרפיות בכתובת הוא שכותב הכתובת היה אולי כנעני בעצמו, ולא סופר מצרי מומחה.
הפסלון התגלה ב בשנת 1894, התגלגל בסחר עתיקות כשנה ונבחן בעיניים מדעיות ב־1895; ב־1928 הוא הגיע ל.
פסק-דין הוא טקסט בו כתובה הכרעתו של השופט (או השופטים) בסופו של משפט, בבית משפט או בבית דין, בסוגיה שהובאה למשפט לפניו.
מכלול פסקי הדין נקרא פסיקה, והוא מפורסם במספר קבצים, על פי הערכאה והעניין, ועם התפתחות המחשוב גם במאגרי מידע משפטיים (תחילה על גבי CD-ROM ואחר כך באתרי אינטרנט).
במשפט פלילי מחולק פסק הדין להכרעת דין המתייחסת להרשעה או לזיכוי הנאשם, ולגזר דין בו נקבע עונשו של הנאשם אם אכן הורשע.
אלו יכולים להינתן בשני מסמכים נפרדים, שלעיתים יכולים לחלוף חודשים בין פרסומם.
פסק דין ניתן לרוב לערעור היכול לתקוף את ההכרעות המשפטיות שעמדו בבסיסו.
כן ניתן לבטל פסק דין אם ניתן בהיעדר צד אחד, וזאת על פי שיקול דעת בית המשפט, ועל פי הסיבות שהביאו להיעדרו של הצד מן הדיון מלכתחילה.
פסק הדין יכול להיות מסמך ארוך ומנומק, המסכם את ההליך המשפטי, שהיה לעיתים ארוך למדי (שנים אחדות, במקרה הקיצוני), אך לרוב הוא מסמך קצר בן כעמוד.
בחלק ניכר מן המקרים אין הנתבע מגיש כתב הגנה, ולכן מציין פסק הדין בפשטות כי הנתבע הוזמן כדין להגיש הגנתו, אך לא עשה כן, ולכן מוענקים לתובע הסעדים שביקש בכתב התביעה.
במקרים אחרים מגיעים הצדדים להסכם פשרה המוגש לבית המשפט, ופסק הדין קובע רק כי בית המשפט מאמץ את הפשרה, ונותן לה תוקף של פסק דין.
במקרים אחרים מבקשים הצדדים כי בית המשפט יכריע ביניהם על דרך הפשרה, כפי סמכותו על פי סעיף 79א (א) לחוק בתי המשפט, ובמקרה זה מוסמך לעיתים בית המשפט לפסוק את דינו מבלי לנמק, והוא אך מציין כי לאחר שמיעת נימוקי הצדדים הגיע למסקנה זו או אחרת.
אלו הם רוב המקרים בהם ניתן פסק דין, ופסק דין ארוך ומנומק הוא החריג.
אם ניתן פסק-דין ארוך ומנומק, הוא מביא בתחילתו את עמדות הצדדים, כפי שהוצגו בפני בית המשפט, ואת תמצית העדויות והראיות שהוצגו.
עיקרו של פסק הדין הוא ניתוח משמעותן של העדויות והראיות, עד לתוצאה המשפטית המתבקשת מהן.
בדין שבו יושבים שופטים אחדים, אחד השופטים כותב את עיקר פסק הדין, והאחרים מצטרפים אליו, לעיתים תוך מתן תוספות משלהם.
כאשר יש חילוקי דעות בין השופטים, כל שופט שיש לו דעה משלו כותב אותה בפסק הדין, וההכרעה היא על-פי דעת הרוב.
דעת שופט שמסקנתו היא כמסקנת הרוב, אך הנימוק בגינו הגיע למסקנה שונה מהדרך שבה הגיעו שופטי הרוב נקראת דעת יחיד.
דעת שופט שמסקנתו שונה מדעת הרוב, נקראת דעת מיעוט.
פסק דין בערכאה ראשונה עוסק גם במהימנותן של העדויות שהובאו בפני בית המשפט.
ערכאת ערעור מקבלת בדרך כלל את קביעתה של הערכאה הראשונה בסוגיות אלה, מפני שהעדויות והראויות אינן מוצגות בפניה מחדש, ועיקר פסק הדין עוסק בניתוח משמעותן של העדויות והראיות, תוך קבלת קביעותיה של הערכאה הקודמת או דחייתן.
פסק דין יכלול את שמה של הערכאה בה ניתן, את מספר ההליך באותה ערכאה, את שמו של השופט שנתן את פסק הדין, את שמם ופרטיהם של הצדדים ובאי כוחם, את הכותרת "פסק דין", ואת התאריך בו ניתן פסק הדין ובו הודע, ואם הדבר היה בנוכחות הצדדים או בהיעדרם.
אם פסק הדין נוגע למקרקעין על בית המשפט לציין תיאור מפורט של המקרקעין שבנדון, על מנת לאפשר את ביצועו של פסק הדין.
בפסק דין הנוגע לשטר יכול פסק הדין להינתן רק לאחר שהוצג בפני בית המשפט מקורו של השטר, והטביע עליו את חותמתו.
פסיקתה (או פסיקתא) היא תקציר של פסק דין שכמוהו כפסק דין.
כך, למשל, אם הכריע בית המשפט במחלוקת כספית מסובכת, ונתן פסק דין שאורכו עמודים רבים, ובסופו פסק סעד כספי לצד מסוים, לא יהיה זה יעיל להשתמש בכל פסק הדין לצרכים מעשיים כהוצאה לפועל.
מכיוון שכך, נהוג ליתן פסיקתה, בה נקבע רק החיוב הכספי (או כל סעד אחר) מבלי להיכנס לנימוקי פסק הדין.
פסיקתה זו כמוה כפסק דין, וניתן להשתמש בה לכל צורך בו משתמשים בפסק הדין המלא.
בפני בית המשפט באות תובענות רבות בהליכים רבים ושונים בהם הוא נדרש להכריע.
שופט בישראל נותן מדי יום עשרות החלטות והכרעות בתובענות שונות, המוגשות על פי סדרי דין שונים.
לעיתים מצוי בידו של צד מסמך משפטי בחתימת שופט, ועליו להכריע האם המדובר בפסק דין או בהחלטה אחרת.
המשמעות לתשובה בשאלה זו היא חשובה ביותר, שכן על החלטה אחרת חלים דינים שונים הנוגעים לערעור, הערכאה שאליה יש להגישו, ומועדיו, מאשר לפסק דין.
המבחן שנקבע בדין הישראלי באשר להבחנה בין פסק דין להחלטה אחרת אינו מבחן פורמלי, לפיו מסמך הנושא את הכותרת "פסק דין" הוא אכן פסק דין, ומסמכים אחרים אינם פסק דין, אלא מבחן מהותי.
פסק דין הוא הכרעה שיפוטית המסיימת את התובענה בערכאה הנוכחית.
כך, למשל, גם החלטת שופט שלא לאפשר מתן רשות להתגונן מפני תביעה בסדר דין מקוצר היא פסק דין, גם אם השופט הכתיר הכרעתו במילה "החלטה" ולא במילים "פסק דין".
לעיתים יימצאו מקרים בהם יש להכריע בין רכיבים שונים של התובענה, וזאת מטעמי יעילות המשפט.
כך, למשל, בתיק בו נתבעת חברת ביטוח על תאונת דרכים, יש לקבוע ראשית את חבותה של חברת הביטוח (האם היה האירוע תאונת דרכים, או האם פוליסת הביטוח הייתה בתוקף), ורק לאחר מכן לדון בנזק שנגרם לתובע.
מכיוון שהדיון בנזק יכול להיות מסובך ויקר לצדדים, וידרוש חוות דעת של מומחים, והבאת ראיות רבות, יעילות הדיון מחייבת דיון בשני שלבים, ראשית בשאלת החבות, ולאחר מכן בשאלת הנזק.
מכיוון שכך, יכול להינתן פסק דין חלקי, בשאלת החבות בלבד, ולאחר מכן יכול הדיון להימשך, ובסופו יינתן פסק דין מלא המתייחס לכל רכיבי התביעה.
על פסק דין חלקי ניתן לערער כשם שמערערים על פסק דין, והמועד לעשות כן הוא מיום הינתן פסק הדין החלקי, ולא מיום מתן פסק הדין המלא.
פסקי הדין של ערכאות גבוהות (בית המשפט העליון, בית הדין הארצי לעבודה וכו') מתפרסמים בקבצים מודפסים מראשית ימיהם של בתי המשפט.
לפרסום זה נודעת חשיבות בשל שיטת התקדים המחייב.
גם פסקי דין חשובים של ערכאות נמוכות יותר מתפרסמים, אף שאינם בגדר תקדים מחייב, משום שיש בהם ללמד על שיקול דעתו של השופט במצב שבו אין עדיין תקדים מחייב.
עם התפתחות המחשב האישי הועברו הקבצים של פסקי הדין ל-CD-ROM, המאפשר עיון מהיר ונוח מאשר הקבצים המודפסים.
עם התפתחות האינטרנט נוצרו באינטרנט מאגרי מידע משפטיים, הכוללים אוסף נרחב של פסקי דין וכלי חיפוש משוכללים.
החל מסוף המאה העשרים פסקי הדין בישראל מתפרסמים גם באתר האינטרנט של הרשות השופטת.
בעקבות החשיפה הרבה לה זוכים פסקי הדין כתוצאה מפרסומם באינטרנט והפגיעה בפרטיות הנגרמת בעקבותיה, הוקמה בשנת 2009 ועדה ציבורית בראשותו של השופט בדימוס יצחק אנגלרד ובה נציגים ממשרד המשפטים, מרמו"ט, מהאגודה לזכויות האזרח, מלשכת עורכי הדין ומספר שופטים כדי לדון באופן פרסום פסקי דין ובמידת חשיפת שמות הצדדים.
באוגוסט 2014 נמסר מהוועדה כי הוועדה עדיין עוסקת בנושא והמלצותיה מתעכבות לאור מורכבות הנושא.
כהוראת ביניים הנחה מנהל בתי המשפט משה גל את השופטים להקפיד שלא לפרסם מידע שאינו נחוץ בפסקי דין אם יש בו כדי לפגוע בפרטיותם של בעלי הדין.
בחודש אוגוסט 2014 הורתה הנהלת בתי המשפט לאתרים האוגרים ומציגים פסקי דין לאסור גישה של מנועי חיפוש הפתוחים לציבור מלאחזר את תוכן האתר, זאת כדי "להגן על פרטיות המתדיינים אשר מידע פרטי אודותיהם נחשף ברחבי הרשת לכל דורש".
נגד ההוראה הוגשה עתירה לבג"ץ, ובפסק דינו ביטל בית המשפט העליון את הוראת הנהלת בתי המשפט.
לכל פסק דין ניתן זיהוי ייחודי, המאפשר להתייחס אליו בפסקי דין מאוחרים יותר, במאמרים משפטיים וכדומה.
לזיהוי מבנה קבוע, המתואר בכללי האזכור האחיד בכתיבה משפטית בישראל.
פסק הדין נקרא בדרך כלל על שם אחד הצדדים, ולכן שמות הצדדים מודגשים.
נסביר אותו לפי הדוגמה הבאה (שהיא אחד מפסקי הדין החשובים ביותר שניתנו בישראל, פסק דין שהחל את המהפכה החוקתית):
ראשי התיבות (בדוגמה שבפנינו ע"א) שבתחילת זיהוי פסק הדין מציינים את סוג הדיון:
בג"ץ - בית המשפט הגבוה לצדק.
בש"א - בקשה שונה - אזרחי.
בש"פ - בקשה שונה - פלילי.
בשג"ץ - בקשות שונות בג"ץ.
דנ"א - דיון נוסף אזרחי.
דנג"ץ - דיון נוסף בג"ץ.
דנ"פ - דיון נוסף פלילי.
עמ"מ - ערעור מעצר מינהלי.
עשת"ש - ערר על שחרור/תנאי שחרור
תפ"ח - תיק פשע חמור.
תה"ן - תיק התרת נישואין
לכל הליך משפטי יש מספר, באמצעותו ניתן לזהותו ולמצוא את התיק בארכיון בית המשפט, או במערכת הממוחשבת של בתי המשפט.
בעבר, היה נהוג הפורמט של שם הערכאה בה מדובר, מספר ההליך והשנה בה נפתח, כך למשל:
ת"פ (מחוזי ת"א) 6679/05 - תיק פלילי מספר 6679 שנפתח בשנת 2005 שנדון בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
החל משנת 2008 פועלת במערכת המשפט מערכת "נט המשפט", בה ניתן מספר אחיד לכל התיקים לפי פורמט שונה, המציין את מספר התיק במערכת "נט המשפט", והחודש והשנה בהם נפתח.
כך, למשל, תיק מס' 1234-01-10 הוא תיק מספר 1234 שנפתח בחודש ינואר של שנת 2010. התיק יכול להיות אזרחי או פלילי, ויכול להיות בכל ערכאה שהיא, שלום או מחוזי, בכל מקום בו פועלת המערכת.
עד שנת 2011 הוטמעה המערכת בכל בתי המשפט מלבד בית המשפט העליון, שבו הוטמעה רק בחודש אוגוסט 2024.
לבו של הזיהוי הוא שמות הצדדים, המופרדים זה מזה בציון "נ'", קיצור המילה "נגד".
יוזם ההליך המשפטי נרשם ראשון.
כאשר שני הצדדים מערערים על פסיקת הערכאה הקודמת, נכתב ראשון הצד שנרשם ראשון במזכירות בית המשפט.
כללי האזכור האחיד בכתיבה משפטית קובעים כי יש לכתוב את שמות הצדדים, לרבות הציון נ' ביניהם, כשהם מודגשים.
כאשר שני הצדדים מערערים על פסיקה הערכאה הקודמת, במקום "נ'" נכתב "ערעור שכנגד".
בעבר התובע במשפט פלילי נכתב "היועץ המשפטי".
במספר תיקים אף נרשם שמו המלא של היועץ המשפטי לממשלה בזמן הגשת התביעה.
כיום התובע נכתב "מדינת ישראל".
בדרך כלל מופיעים הצדדים בשמותיהם המלאים, אך לעיתים נשמרת אלמוניות שני הצדדים, או אחד מהם, והזיהוי ניתן באמצעות ראשי תיבות השם, או בכינויים כגון "אלמוני", "פלוני" .
בדוגמה שלפנינו, הצדדים הם "בנק המזרחי המאוחד בע"מ" ו-"מגדל כפר שיתופי".
המקום שבו פורסם פסק הדין
ההפניה המקובלת למקומו של פסק הדין נעשית לקובץ המודפס הרשמי שבו פורסם פסק הדין.
הפרסום הרשמי של פסקי הדין יוצא לאור על ידי הוצאת "נבו".
בדוגמה שלפנינו המקום מצוין במילים "פ"ד מט(4) 221", שפירושו:
פ"ד - קובץ פסקי דין של בית המשפט העליון.
מט(4) - מספרו הסידורי של הכרך בספרות עבריות (מספר זה מתקדם מדי שנה), ואחר כך מספר החלק של כרך זה.
221 - מספר העמוד שבו מתחיל פסק הדין.
לעיתים יעשה שימוש בקיצור 'פד"י' במקום פ"ד (ראשי תיבות של "פסקי דין ישראלים").
במקרה של הוצאה אחרת ירשם שם ההוצאה, לדוגמה:
זהו תיק אזרחי שמספרו 6679/05. תיק זה נדון בבית משפט השלום בירושלים, והוא פורסם בפרסומי פסקי דין של בתי משפט השלום של חברת "תקדין" (תק-של מהווה קיצור של "תקדין שלום").
המדובר בכרך הפרסומים של שנת 2006, כרך ראשון, בעמ' 13087.
החל משנת 2006 מקובל להוסיף בסופה של הנוסחה הכללית לאזכור פסקי-דין את שנת מתן פסק-הדין, בסוגריים.
שנה זו, לרוב, שונה מהשנה המופיעה בתחילת הנוסחה כשנה שבה נפתח ההליך.
פספוסים הייתה תוכנית מתיחות ישראלית בהנחיית יגאל שילון, ששודרה על ידי הזכיינית רשת בערוץ 2 בשנים 1994–2008.
התוכנית נולדה כפינה בתוכנית האירוח "סופסופ" עם גבי גזית בערוץ הראשון.
בשנת 1991 הפינה קיבלה ספין אוף בערוץ 2 הניסיוני ונקראה "פספוסים פלוס".
בשנת 1993 התוכנית עברה לערוץ 1 תחת השם "מועדים בשמחה", ובסוף שנת 1994 התוכנית עברה לערוץ 2 המסחרי ונקראה פשוט "פספוסים".
כל תוכנית נפתחה עם לקט סרטוני פיספוסים שונים מהעולם, שאותו ערך יגאל שילון.
התוכנית מורכבת מקטעים קצרים משני סוגים: הסוג הראשון הוא מתיחות, אותן מבצע צוות התוכנית לידוענים או אנשים מהרחוב.
הסוג השני הוא "פספוסים" וקטעים מבדרים שונים שצולמו על ידי אנשים פרטיים שלא כחלק מהתוכנית ונשלחו לצוות ההפקה של התוכנית וכמו כן, "מעידות" מאחורי הקלעים של תוכנית טלוויזיה, סרט או פרסומת.
בין המשתתפים הבולטים בתוכנית היה אלי יצפאן, שנהג להתחפש לאנשים בתפקידים שונים (שוטר, מאבטח בשדה תעופה וכדומה) ולנסות למתוח עוברים ושבים ברחוב.
חלק מהמתיחות צולמו מחוץ לישראל, לרוב בממלכה המאוחדת.
לפספוסים היה שיר נושא מזוהה שהפך למטבע לשון ומזוהה מאוד עם התוכנית.
השיר מבוסס על פזמון השיר "קפה בתחתית" של להקת גזוז.
בשנת 2005 ביצעה שלישיית "מה קשור?" חידוש לשיר המקורי שהופיע בתחילת כל תוכנית.
אנימציית הפתיח צוירה על ידי שי צ'רקה.
מבין הקטעים שנשלחו על ידי הציבור נבחרו מדי תוכנית שלושה קטעים שהוצגו לקהל הרחב.
קטעים אלו דורגו על ידי הצופים ובסוף העונה נערכה תחרות בין עשרת הקטעים שדורגו במקומות הגבוהים ביותר.
כשבשלב מוקדם בתחרות היו בדרך כלל שלושה שופטים, לרוב סטנדאפיסטים שהיו יכולים להעביר ביקורת משעשעת על כל אחד מהקטעים, ובשלב מאוחר יותר נוספו קבוצות של ידוענים, חלק מהם הם צוותי שחקנים של סדרות ותוכניות ששודרו ברשת כמו: "שוטטות", "פרפר לילה", "סיטי טאוור" ו"אהבה מעבר לפינה", ששפטו אף הם את הקטעים.
הפרס שניתן לסרטון שהגיע למקום הראשון היה מכונית ולשני המקומות הנוספים הוענקו פרסי ניחומים.
בשנת 2002, לרגל 10 שנים לפספוסים (שכאמור התחילה את דרכה בערוץ 2 הנסיוני), הוחלט לקיים תחרות "פספוס הזהב" בין כל פספוסי הבית שזכו במקום הראשון במשך השנים.
הפספוס הזוכה היה "צוכה או בוחק".
אחת מהמתיחות הזכורות הייתה במאי 1997 וכללה ארבעה חלקים ובה קבוצת מפורסמים אשר היו אמורים לטוס לקריית שמונה ונחתו עקב טעות בניווט בסוריה.
הנמתחים היו רולנדה שגרן, שלמה סדן, חופני כהן ואהוד מנור.
המתיחה לא קיבלה את אישורו של אהוד מנור שטען שלא עושים כך לאח שכול, ולכן לא שודרה מעולם בתוכנית עצמה, אך נכללה במצעד שהפיק HOT בידור ישראלי שם דורגו המתיחות הגדולות של התוכנית.
מתיחה מפורסמת נוספת בתוכנית הייתה "מתיחת הרכבת", שבה אלי יצפאן התחפש לנהג רכבת ממוצא רוסי, ולאחר שעצר אותה בצומת, פנה בשאלה אל נהגי רכב: "איך אני מגיע לחיפה"?
משהשיבו לו שהוא נוסע בכיוון הפוך, יצפאן ביקש עזרה מהנהגים לסובב את הרכבת.
בשנת 1999 הוחלט לקיים את תחרות "הגדול מכולם".
במשך כחודשיים על הקהל היה לבחור את המתיחה הטובה ביותר שנעשתה על אישיות מפורסמת במסגרת התוכנית.
הנמתח הזוכה היה אלי יצפאן במתיחה "יגאל, איפה עומר?", בה שחקן המחופש לשוטר עוצר את אלי יצפאן בניו יורק על הטרדת עוברי אורח, ואלי יצפאן קורא: "יגאל (שילון), איפה עומר (המפיק)"?
במתיחה שעוררה סערה רון חולדאי, אז מנהל גימנסיה הרצליה, מתח הורים לתלמידים מצטיינים באספת הורים שסיפר שהילד שלהם "אפס" ועוד עלבונות.
ב-9 באוקטובר 2007 שודר הפרק הראשון של העונה ה-15.
ב-14 במאי 2008 שודרה התוכנית האחרונה של "פספוסים".
לאחר 14 שנות שידור החליטה רשת לסיים את הפקת התוכנית בשל ירידה בנתוני הצפייה ובשל התחרות שהציב ערוץ 10 כששידר את תוכנית המציאות "קרב סכינים" שזכתה להצלחה רבה.
תוכנית הסיום כללה קטעים נבחרים מהעונות הקודמות והרעפת שבחים ומחמאות מאמנים שונים.
עוד במהלך שידור התוכנית בערוץ 2, הפיק ערוץ HOT בידור ישראלי תוכנית "המצעד" מיוחדת שדירגה את המתיחות הטובות ביותר ששודרו במהלך השנים.
את הדירוג של כל מתיחה בחר יגאל שילון, שגם השתתף בתוכנית עצמה יחד עם חלק מהנמתחים.
בעונה השלישית של הסדרה "הפיג'מות", ששודרה במקור בשנת 2004, נערכה פרודיה על "פספוסים" בפרק "מסטיק המזל", שנקראה "פישולים".
בסדרה "מעצר בית" בכיכובם של איל קיציס וטל פרידמן הוקדש פרק למתיחה של יגאל שילון, שהיה שותף פעיל בפרק.
בשנת 2010 עלתה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2 התוכנית "נראה אותך".
את התוכנית, פרי יצירתו של שילון, הנחו הקומיקאים שי גולדשטיין ואבי נוסבאום.
בכל תוכנית מזמינים אורחים במסעדה למתוח את בן זוגם לארוחה ולזכות בפרס כספי על כל משימה שהם מצליחים לבצע.
התוכנית זכתה להצלחה ונכון ל-2011 שודרו 2 עונות שלה כשהשלישית, שמתרחשת לראשונה בבית מלון, שודרה בערוץ 24. בשנת 2021 חזרה התכנית תחת השם "צא מזה" לשידור בערוץ 12 בהנחיית אבי נוסבאום ועדי אשכנזי.
בשנים 2012–2013 שודרה בערוץ הילדים תוכנית מתיחות, פרי יצירתו של שילון, הנקראת "סתאאאם!".
את התוכנית הנחה עודד פז ומשתתפים בה דנה פרידר וטל מוסרי.
בשנים 2013־2014 בסדרת הטלוויזיה "גן חיות" ששודרה בערוץ ניקלודיאון הייתה פינה קבועה שנקראה "פספוסים עם יגאל חיות" שהיוותה פארודיה על התוכנית "פספוסים", למנחה קראו יגאל חיות שאותו גילם אביעד בנטוב.
בשנים 2013־2020 שודרה תוכנית טלוויזיה של מתיחות בשם "אמבוש", בהנחיית עפר שכטר ובבימויו של יגאל שילון.
ב-2022 שודרה ברשת 13 עונה חדשה של פספוסים בשם "חוזרים לפספוסים", ובה יגאל שילון אירח אנשים שנמתחו בעבר והציג את המתיחות.
פסק דין באוורס נגד הארדוויק ) הוא פסק דין משנת 1986 של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
פסק דין זה נחשב עד 2003 לאחד מפסקי הדין החשובים ביותר של בית המשפט העליון, בקובעו כי חוק מדינת ג'ורג'יה, הקובע כי מין אוראלי או מין אנאלי בין שני בוגרים הוא עבירה פלילית האסורה על פי חוק העונשין, אינו סותר את חוקת ארצות הברית.
החוק לא כוון כלפי בעלי נטייה מינית מסוימת, אך בפועל היה בר-אכיפה רק כלפי הומוסקסואלים.
פסק הדין גם קבע כי החוקה אינה מגינה על זכותם של הומוסקסואלים לקיים יחסי מין, וכי מעשה זה נוגד את המוסר הציבורי בארצות הברית, ועל כן מותר לאוסרו בחוק.
עד פסק דין זה הייתה בארצות הברית מגמה של הרחבת ההגנה על הזכות לפרטיות, שהתבטאה בשורה ארוכה של פסקי דין, בדומה למגמה העולמית בנושא, ופסק דין זה עצר אותה במשך כמעט שני עשורים: ההלכה שנקבעה בפסק הדין נותרה בתוקפה עד שנת 2003, אז נהפכה בפסק דין לורנס נגד טקסס.
באוגוסט 1982 הוגש למייקל הארדוויק (Michael Hardwick) צו להתייצבות למשפט בגין זריקת בקבוק בירה ברחוב (בפועל זרק הארדוויק את בקבוק הבירה לפח אשפה מול בר המשרת את הקהילה ההומוסקסואלית (gay bar) שבו הוא עובד, ולא ברור מי הגיש נגדו תלונה).
בצו נרשם בטעות תאריך של יום שלישי בשבוע, ונכתב שהדיון יערך "ביום רביעי".
הארדוויק לא הגיע לדיון ביום שלישי והוצא נגדו צו מעצר שנמסר לשוטר טוריק (Torrick) על מנת שיגישו להארדוויק.
הארדוויק הגיע ביום רביעי לבית המשפט ושילם את הקנס, וצו המעצר בוטל, אולם לטוריק לא נמסרה הודעה על כך.
לאחר מספר שבועות הגיע טוריק לביתו של הארדוויק למסור לו את צו המעצר (שבוטל).
כשהגיע טוריק לדירה פתח לו את הדלת אורח של הארדוויק ששהה בסלון הדירה.
טוריק נכנס לדירה וראה מבעד לדלת חדר השינה (שהייתה פתוחה) את הארדוויק וגבר נוסף מקיימים מין אוראלי.
טוריק עצר את הארדוויק ואת שותפו ליחסי המין לפי סעיף בחוק מדינת ג'ורג'יה הקובע כי קיום יחסי מין הומוסקסואליים הוא עבירה פלילית.
התובע המחוזי בחר שלא להגיש כתב אישום במקרה זה, והורה לשחרר את הארדוויק, אך זה הגיש תביעה בבית המשפט הפדרלי נגד מייקל באוורס, התובע הכללי של מדינת ג'ורג'יה, בבקשה שבית המשפט יורה בצו הצהרתי כי חוק מדינת ג'ורג'יה בטל בשל היותו סותר את חוקת ארצות הברית.
הגשת התביעה לא הייתה יוזמה של הארדוויק אלא של האגודה לזכויות האזרח בארצות הברית (ה-ACLU) שחיפשה "מקרה מבחן" במטרה לבטל את החוק.
הארדוויק הסכים לבקשתם להגיש תביעה בשמו נגד התובע הכללי של המדינה.
הערכאה הנמוכה של בית המשפט הפדרלי קבעה כי החוק אכן סותר את החוקה ובטל, אולם ערכאת הערעור הפכה את הקביעה.
בקשה לדיון נוסף בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית אושרה.
השאלה בבסיס פסק הדין הייתה בדבר ההגנה החוקתית על הזכות לפרטיות.
בפסק דין גריסוולד נגד קונטיקט משנת 1965 נקבע כי פגיעה בזכות לפרטיות היא אסורה על פי התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
מאז פסיקה זו דן בית המשפט בשאלה מהי "זכות מוגנת לפרטיות", מה היא כוללת ולמי היא ניתנת.
בפסק דין באוורס קבע בית המשפט כי הזכות לפרטיות אינה חלה על הומוסקסואלים הרוצים לקיים יחסי מין זה עם זה.
את דעת הרוב כתב השופט וייט, והצטרפו לדעתו נשיא בית המשפט העליון ברגר והשופטים לואיס פאוול, ויליאם רנקוויסט, וסנדרה דיי אוקונור.
השופטים ויליאם ברנן, ת'רגוד מרשל וג'ון פול סטיבנס כתבו דעות מיעוט מתנגדות.
השופט בלקמן הצטרף לדעת המיעוט של מרשל וברנן.
נשיא בית המשפט העליון, השופט וורן ברגר, כתב בסיכום התמיכה הקצר שלו כי לכל אורך ההיסטוריה התנגד המוסר הציבורי להתרת יחסי מין הומוסקסואליים, ואף ציטט את ויליאם בלקסטון שאמר כי "פשע זה אינו ראוי אפילו שיתן לו שם" ("crime not fit to be named").
השופט הארי בלקמן כתב בדעת המיעוט כי "רק עיוורות מכוונת תכסה על העובדה שאינטימיות מינית היא הבסיס ליחסים אנושיים, היא מרכזית לחיי משפחה ולטובת הקהילה ולהתפתחותה של אישיות האדם" ועל כן הוא מתנגד לקביעת בית המשפט כי הזכות לאינטימיות מינית אינה מוגנת.
השופט לואיס פאוול שקל להחליט בדעת מיעוט כי החוק בטל שכן הוא סותר את התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית אולם לבסוף החליט להצטרף לדעת הרוב.
פאוול החליט כך כי סבר שהומוסקסואלים הם מיעוט מבוטל באוכלוסייה, ועל כן בפועל אין החוק פוגע כמעט באף אחד (וזאת מבלי לדעת שעוזרו האישי הוא הומוסקסואל).
בנאומים שנשא מאוחר יותר הביע פאוול צער על הצטרפותו לדעת הרוב.
פסק דין באוורס ניתן בתקופה בה הוטחה ביקורת רבה בפסק דין רו נגד וייד (410 U.S.
113) משנת 1973, הקובע כי במסגרת הזכות לפרטיות של אישה מותר לה לעשות הפלה.
בעקבות ביקורת זו חשש בית המשפט מהרחבת ההגנה על הזכות לפרטיות.
גורם נוסף שהשפיע על החלטת בית המשפט היה הדעות שהיו נפוצות בציבור בתקופה זו בשל התפשטות מגפת האיידס.
על אף פסק הדין, ביטלו מספר מדינות בארצות הברית את החוקים האוסרים על קיום יחסי מין בין הומוסקסואלים.
החוק של מדינת ג'ורג'יה עצמה בוטל לבסוף בשנת 1998 במסגרת פסק דין פאוול נגד המדינה שנידון בפני בית המשפט העליון של ג'ורג'יה בטענה כי הוא סותר את חוקת המדינה (270 Ga.
פסק דין באוורס בוטל בשנת 2003 על ידי בית המשפט העליון בהחלטתו בלורנס נגד טקסס.
פסק דין אפּרופים הוא פסק דין של בית המשפט העליון שניתן ב-6 באפריל 1995, והיווה ציון דרך משמעותי בעניין פרשנות החוזה במשפט הישראלי.
מבקריו של פסק הדין טענו, כי הוא פוגע בעקרונות של ודאות מסחרית ומשפטית בהקשר לפרשנות חוזים.
בינואר 2011 התקבל בכנסת תיקון לחוק החוזים, שנועד לשנות את הלכת אפרופים ולהגביר את הוודאות המשפטית לכאורה, אולם צפוי שיעבור זמן עד שתתגבש פרשנות מובילה של התיקון.
בפסק הדין העיקרי שעסק בתיקון, עמדת הרוב היא שהתיקון דווקא חיזק את הלכת אפרופים.
הלכת אפרופים ושורת פסקי הדין שנפסקו בעקבותיה קובעים כי על בית המשפט לעשות כל שניתן על מנת להתחקות אחר אומד הדעת הסובייקטיבי של הצדדים לחוזה, ולהישמר ככל הניתן מלקרוא לתוך החוזה תניות חדשות, שמא ימצא עצמו בית המשפט כותב עבור הצדדים חוזה שהם מעולם לא התכוונו להתקשר בו.
בית המשפט העליון קבע גם כי בכל מקרה שבו החוזה נכתב על ידי "שחקנים מתוחכמים" – למשל חברות גדולות ואנשי עסקים – בית המשפט ייטה לפרש את החוזה ככתבו וכלשונו.
זאת, מתוך הנחה שהצדדים יודעים בדיוק מה הייתה הכוונה שלהם.
ב-5 בינואר 2026 אישרה הכנסת את תיקון 3 לחוק החוזים, שבו הוחלף סעיף 25(א) לחוק בניסיון נוסף לבטל את ההלכה בעיקר בחוזה עסקי.
הוראת סעיף 25(א) לחוק החוזים, כנוסחו לפני שתוקן ב-17 בינואר 2011, הייתה: "חוזה יפורש לפי אומד דעתם של הצדדים, כפי שהיא משתמעת מתוך החוזה, ובמידה שאינה משתמעת ממנו – מתוך הנסיבות".
בהתאם לכך התגבש מבחן דו-שלבי לבדיקת אומד דעת הצדדים, על פיו יש לבדוק קודם את לשון החוזה ורק לאחר בדיקה זאת, אם אומד הדעת אינו ברור, לבדוק את הנסיבות החיצוניות.
במסגרת המאמץ של משרד השיכון לעודד בניית דירות רבות לצורך קליטת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, חתם משרד השיכון על חוזים עם קבלנים שונים, ובהם חברת אפרופים (Aprofim), שבהם הובטחו תמריצים לקבלנים, ובכללם התחייבות של המדינה לקנות דירות שהקבלנים לא יצליחו למכור.
התחייבות שונה ניתנה לגבי בנייה בפריפריה ובנייה במרכז הארץ.
על בנייה במרכז הארץ התחייבה המדינה לקנות עד 50% מהדירות, בעוד על בנייה בפריפריה התחייבה המדינה לקנות עד 100% של הדירות.
החוזה כלל גם סעיפים שנגעו לסכום שיופחת ממחיר הדירות במקרה של איחור.
בחוזה הוצגו שני סוגים של איחורים: איחור בסיום הבנייה ואיחור בבקשה מהמדינה לרכוש דירות.
אולם, בעוד החוזה מציב בבירור את סכום ההפחתה על שני סוגי האיחורים לגבי בנייה במרכז הארץ, לגבי הבנייה בפריפריה הוצג בבירור רק סכום ההפחתה לגבי איחור בבקשת רכישת דירות.
בעקבות איחור של מעט מעל חודש בביצוע הבנייה על ידי חברת אפרופים, ניכתה המדינה מהתשלום לחברה 6% ממחיר הדירות, על סמך טענתה שסעיף 6(ח)(3) בחוזה קובע ניכוי של 5% על כל חודש איחור בביצוע הבנייה.
חברת אפרופים פנתה לבית המשפט בדרישה לקבלת תשלום מלא, בטענה שסעיף 6(ח)(3) נוגע לאיחור בבקשה לקניית דירות ולא לאיחור במסירת הדירות.
תביעתה של החברה התקבלה בבית המשפט המחוזי בירושלים על ידי השופט צבי טל, שכתב שפירוש זה מתחייב מלשונו הברורה של הסעיף וכן מהיותו חלק מסעיף 6(ח).
פסק הדין של המחוזי הפנה לשם השוואה לסעיף 6(ז), שעניינו הפחתת המחיר בשל איחור בביצוע הבנייה בפרויקטים של דירות במרכז הארץ, ובו נאמר במפורש, שדירות ש"ביצוען הושלם לאחר תום תקופת הביצוע שבחוזה הספציפי...".
המדינה ערערה על פסק הדין לבית המשפט העליון, וערעורה התקבל ברוב של שניים נגד אחד.
השופט אליהו מצא, בדעת מיעוט, סמך על פסק הדין של בית המשפט המחוזי.
אולם השופט דב לוין כתב:
לאור זאת קבעו השופטים לוין וברק, שיש לפרש את החוזה על פי תכליתו ולא על פי לשונו וקיבלו את עמדת המדינה.
בקשה של חברת אפרופים לדיון נוסף נדחתה על ידי השופטת טובה שטרסברג-כהן בנימוק ש"אין פסק הדין מבטא גישה חדשנית או מהפכנית בפרשנות חוזה".
בפסק דינו הרחיב השופט אהרן ברק והציג השקפה מפורטת על דרך פרשנות חוזים.
בסיכום ביניים הציג את עיקרי השקפתו:
חוזה מתפרש על פי אומד דעתם של הצדדים.
אומד דעת זה הוא המטרות, היעדים, האינטרסים, והתוכנית אשר הצדדים בקשו במשותף להגשים.
על אומד הדעת למד הפרשן מלשון החוזה ומהנסיבות החיצוניות לו.
שני מקורות אלה "קבילים" הם...
המעבר מהמקור הפנימי (לשון החוזה) למקור החיצוני (הנסיבות החיצוניות) אינו מותנה במילוי תנאים מוקדמים כלשהם.
לא נדרשת כל בחינה מוקדמת אם לשון החוזה היא ברורה, אם לאו.
זו תתבהר רק בסיומו של התהליך הפרשני.
לאחר שהפרשן גיבש את אומד דעתם (המשותפת) של הצדדים, הוא בוחן אם אומד דעת זה "משתמע" – כלומר, יש לו עיגון – מתוך החוזה.
אם התשובה היא בחיוב, יפורש החוזה על-פי אומד דעת זה.
אומד הדעת הרלוואנטי אינו אומד הדעת הסובייקטיבי של אחד הצדדים, אלא אומד הדעת הסובייקטיבי המשותף לשניהם או לפחות כוונה (סובייקטיבית) של אחד הצדדים, אשר הצד השני מודע לה ויודע כי היא הבסיס להבנת החוזה על ידי הצד האחר.
אם אומד הדעת (הסובייקטיבי) של אחד הצדדים שונה מזה של הצד השני, אין כל אפשרות לגבש אומד דעת סובייקטיבי משותף.
החוזה יפורש במקרה זה, כמו גם במקרים אחרים בהם אומד הדעת הסובייקטיבי המשותף אינו רלוונטי לפתרון הבעיה הפרשנית הניצבת לפני השופט, על פי תכליתו האובייקטיבית.
התכלית האובייקטיבית של החוזה היא המטרות, האינטרסים, והתכליות שחוזה מהסוג או מהטיפוס של החוזה שנכרת נועד להגשים.
התכלית האובייקטיבית מוסקת מתוך "אופייה מהותה של העסקה שנקשרה בין הצדדים...".
הוא מושפע מעקרון תום הלב וממערכת הערכים שהוא מבטא.
הוא נגזר משיקולים של הגיון.
תכליתו (הסופית) של החוזה מתגבשת על בסיס התכליות הסובייקטיביות ("אומד דעת הצדדים") והתכליות האובייקטיביות של החוזה.
עם זאת, בהתנגשות ביניהם, יד התכלית הסובייקטיבית ("אומד דעת הצדדים") על העליונה.
זאת ועוד: בגדרי התכלית הסובייקטיבית, נתונה עדיפות נורמטיבית לאומד הדעת העולה מלשונו הרגילה והטבעית של החוזה, על פני אומד הדעת העולה מלשונו החריגה או מהנסיבות החיצוניות.
החזקה הינה, כי תכלית החוזה תוגשם, אם תינתן ללשון החוזה המשמעות הרגילה, הנודעת לו בלשון בה נקטו הצדדים.
הנטל מוטל על הצד הטוען למשמעות מיוחדת.
הנה כי כן, לא מבחן דו-שלבי אשר לשונו הברורה או הלא-ברורה של החוזה משמשת נקודת היתוך ראייתית שלו, אלא מבחן חד-שלבי, ובו תנועה בלתי פוסקת מלשון החוזה לנסיבותיו החיצוניות, תוך יצירת חזקה הניתנת לסתירה כי תכלית החוזה היא זו העולה מלשונו הרגילה של החוזה.
חזקה זו ניתנת לסתירה באמצעות מכלול הנסיבות.
הלכת אפרופים הייתה להלכה המצוטטת ביותר בדיני חוזים, ובמהלך השנים יושמה במגוון תחומים, ובין השאר שימשה לפרש הסכמים קיבוציים, שטרות, חוזה אחיד, צוואות, כתבי התחייבות חד-צדדיים ופטנטים.
פרופ' איל זמיר כתב שחשיבות פסק הדין לא נבע מתוצאתו האופרטיביות ואף לא מה"חידוש" שלטענתו כלל לא היה בו.
לטענתו: "חלק מההסבר לתגובות שעורר פסק הדין נעוץ באופן הכתיבה של פסק הדין, ברמות הגבוהות של הכללה והפשטה שבהן הוא מצטיין וברטוריקה החזקה, הפולמוסית, הנחרצת והאקדמית שלו.
הסבר נוסף, שאף הוא קשור להבחנה בין כתיבה שיפוטית לכתיבה אקדמית, נעוץ באקטיביזם השיפוטי הגלום בין שורותיו של פסק הדין."
השופט אהרן ברק ציין שגם בענייני צוואות יש מקום לפרשנות במובן הרחב אשר אינו נצמד ללשון החוזה, אולם השאיר ב"צריך עיון" את השאלה אם כללי הפרשנות הדו-שלבית של צוואות התבטלו בעקבות פסק דין אפרופים.
על הלכת אפרופים נמתחה ביקורת רבה, בטענה שהיא פוגעת בעקרונות של ודאות מסחרית, ונטען שלביקורת שותפים רוב עורכי הדין.
על פי הביקורת, אם עד פסק הדין יכול היה צד להסתמך על לשון ברורה בחוזה, מעתה גם ודאות זו כפופה לפרשנות שפסק דין אפרופים נותן לה מרחב רב של אפשרויות, וגמישות רבה מעבר לטקסט הכתוב.
היו שטענו שאנשים חוששים לפנות לבית המשפט כדי לאכוף קיום חוזים מכיוון שקשה לצפות מה תהיה התוצאה בגלל הלכת אפרופים.
אחד ממבטאי הביקורת היה פרופ' דניאל פרידמן.
לטענתו, העקרונות התאורטיים מאחורי הלכת אפרופים הם נכונים, אולם היישום המרחיב של עקרונות אלו הפך כללים המיועדים למקרים יוצאי דופן לכללים הקובעים את הכלל, באופן ש"יצר תחושה שלפיה אין בנמצא חוזה ברור, הכול פתוח, וכל תוצאה ניתנת להשגה באמצעות פרשנות".
במקרה הספציפי של אפרופים, לטענת פרידמן, היה צריך להימנע מסטייה מלשון החוזה ממספר סיבות:
החוזה נוסח בעזרת עורכי דין;
כלל בסיסי קובע שחוזה אחיד יש לפרש לרעת המנסח;
קיים כלל פרשנות נגד סעיפי חילוט וקנסות ולמצער יש לפרש סעיפים כאלו בצמצום;
אילו רצתה בכך יכלה המדינה לתבוע את אפרופים על הפרת חוזה.
ביקורת נוספת וכללית יותר בוטאה בידי פרופ' גבריאלה שלו וד"ר אפי צמח.
לדבריהם, הלכת אפרופים פוגעת בחלוקת הכוח הראויה בין בית המשפט לבין צדדים לחוזה וסוטה מהמטרות הבסיסיות של דיני פירוש החוזה.
לדבריהם: "אין להתעלם מכך שהלכת אפרופים מעניקה תפקיד חשוב, חשוב מדי, לשופט ולפרשן בגיבוש כוונת הצדדים...
ונותנת משקל רב, רב מדי, לעקרון תום־הלב בתהליכי הפירוש וההשלמה.