tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המושל שלו בקינסרין לא תועד היטב על ידי כרוניקנים ערבים מוקדמים כמו שאר הפוסטים שלו.
נתן לו שליטה מלאה על כל הגבול הצפון-מערבי של הח'ליפות.
מעמדה זו הוא פתח בכמה מסעות נגד הביזנטים, הרס את גלטיה וביטל את אמאסיה ב-712, ולקח את Melitene ב-714. הוא גם היה הראשון שביסס את נוכחות הח'ליפות מצפון להקווקז], מה שהוביל לתחילתו של סכסוך ישיר עם הכוזרים (המלחמה הערבית-הכוזרית השנייה).
בשנת 710, הוא צעד את שלו צבא עד באב אל-אבוואב ('שער השערים', השם הערבי של דרבנט), אותו לקח והרס במהלך משלחת שנייה בשנת 714.
המקורות המוסלמים המוקדמים בדרך כלל זוכים למסלמה שהוביל את העלייה לרגל חאג' למכה בשנת 713, אם כי גם בן דודו עבד אל-עזיז בן אל-וואליד מצוטט כמנהיג באותה שנה.
הנהגת והשנתית החאג' היו שניהם פקודות יוקרתיות, שתחת האומיים הוחזקו כמעט אך ורק על ידי חברים בולטים בשושלת.
משנת 715 היה מסלמה הגנרל המוביל בתוכניות של אחיו, הח'ליף סולימאן, לכבוש את הבירה הביזנטית, קונסטנטינופול, שכן סולימאן עצמו היה חולה מכדי להוביל את המערכה באופן אישי.
מסלמה הוביל צבא ענק, שמקורות מדווחים כי מנה 120,000 איש ו-1,800 ספינות.
בסוף 715, החלוץ הערבי חצה את הרי הטאורוס לשטח ביזנטי, ומסלמה בעקבות האביב 716 עם הצבא הראשי והצי.
תוכניותיהם של הערבים נעזרו בהישנותם של סכסוכים אזרחיים, אשר פקדו את הביזנטים מאז 695; הקיסר אנסטסיוס השני הודח על ידי תאודוסיוס השלישי בשנת 715, אשר בתורו התנגד על ידי ה-strategos של הנושא האנטולי, ליאו האיזאורי.
מסלמה קיווה להשתמש במחלקות בין הביזנטים לטובתו ויזם מגעים עם ליאו, אך האחרון השתמש במשא ומתן כדי להערים על הגנרל הערבי וכבש לעצמו את העיר האסטרטגית אמוריום, שמסלמה התכוון להשתמש בה כבסיס החורף שלו.
כתוצאה מכך, צעדה מסלמה עוד מערבה, אל אזורי החוף של הנושא התרקזי.
שם בילה את החורף, בעוד ליאו צעד נגד תאודוסיוס בקונסטנטינופול, אליה נכנס במרץ 717.
בתחילת קיץ 717, מסלמה עם צבאו חצה מאסיה לאירופה על הדרדנלים, והמשיך במצור על קונסטנטינופול מהיבשה ומהים.
הצי שלו, לעומת זאת, נוטרל במהרה על ידי שימוש באש יוונית, ומכיוון שצבאו לא הצליח להתגבר על ההגנה היבשתית של העיר, נמשך המצור אל תוך החורף, שהיה חמור במיוחד.
באותה שנה, כששלג מכסה את הקרקע במשך שלושה חודשים.
מסלמה הביא איתו אספקה רבה, אבל או שהם אזלו עד מהרה או שאבדו – חשבונות ערביים מראים הרבה מכך שליאו מרמה את הגנרל הערבי שוב במהלך המשא ומתן למסור או להשמיד חלק משמעותי מהאספקה שנאגרה שלו – והצבא החל לסבול מרעב ומחלות.
באביב הגיעה תגבורת בדמות שני ציים גדולים ממצרים ואיפריקיה, אך חלק גדול מהצוותים שלהם, שהיו ברובם נוצרים מגויסים, עברו לביזאנטים, ואל ליאו.
הצי הצליח להשמיד או לכבוש את הציים הערביים.
הביזנטים הביסו גם צבא ערבי שצעד לסייע לנצורים דרך אסיה הקטנה, בעוד שאנשיו של מסלמה נאלצו להתמודד עם התקפות גם של בולגרים, שעלו להם בגברים רבים.
המצור נכשל בבירור, והח'ליף החדש, עומר השני, הורה למסלמה לסגת.
ב-15 באוגוסט 718, לאחר שלושה עשר חודשי מצור, עזבו הערבים.
לאחר כישלונו בקונסטנטינופול, מסלמה נשלח לעיראק כדי לדכא את החריג'יטים.
לאחר מותו של עומר והצטרפות אחיו יזיד השני בשנת 720, הוטל עליו לדכא את המרד של יזיד בן אל-מוחלב, אותו הביס והרג באוגוסט 720. בתור מושל עיראק, רב-סרן משרד פרובינציאלי שסמכותו השתרע על החצי המזרחי של הח'ליפות, מסלמה דגל בקאיים בהסכסוך הסיעה שלהם עם ימאן, שהאינטרסים שלהם אבן אל-מוחלב ייצג.
מסלמה פיטר את כל מושלי המשנה הימני של עיראק והמחוזות המזרחיים וביטל את כל הפקודות שהוציא אבן אל-מוחלב בזמן כהונתו.
חסד עם הח'ליף, שהתרעם וחשש מכוחו כמושל עיראק, וכן מהתערבותו בירושה: מסלמה העדיף את אחיו הישאם על פני בנו של יזיד אל-וואליד.
עד מהרה נזכר יזיד במסלמה מתפקידו, לכאורה משום שלא הצליח להעביר את גובה המס של המחוזות שלו לבירת הח'ליפלית, דמשק, והחליף אותו בחסותו של מסלמה, עומר בן חוביירה אל-פזארי.
לאחר מכן, מסלמה נעלמת מהמקורות ומתעוררת מחדש בשנת 725, זמן קצר לאחר מותו של יזיד והצטרפותו של הישאם, ששלח את מסלמה להחליף את אל-ג'ראח בן עבדאללה אל-חקאמי בחזית הקווקז נגד הכוזרים.
אולם בתחילה הייתה מסלמה פעילה בעיקר בחזית הביזנטית, והמלחמה נגד הכוזרים הועברה לידי אל-חרית' בן עמר אל-תאי.
בשנים 727–728, תשומת לבו הופנתה על ידי התקפות כוזרים שהגיעו לעומק אדהרבייג'אן.
למרות שמסלמה הצליח להסיע אותם בחזרה ולהחזיר את השליטה על דריאל פאס, מסע 728 שלו ברחבי הקווקז היה קשה, עקוב מדם וחסר החלטיות.
על פי הדיווחים חייליו של מסלמה היו עסוקים בעד שלושים או ארבעים יום של לחימה מתמדת במזג אוויר אומלל, ולמרות שהוא טען לניצחון בקרב על הכוזאר "חאגאן" בעצמו, המשלחת לא השיגה תוצאות, וכן היה קרוב להבסה.
אין ספק שזה לא עשה מעט כדי לעצור את התקפות הכוזרים מדרום לקווקז, שהתחדשו בשנת 729. מסלמה הודח מתפקידו באותה שנה, והוחלף על ידי אל-ג'ראח.
לאחר מכן הוא מתועד על ידי הכרוניקן הביזנטי תיאופנס המתוודה כמי שהיה אחראי לפירוק מבצר כרסיאנון בסוף שנת 730, אבל מקורות ערביים מזכה את מועוויה בן הישאם על מעשה זה.
לאחר מכן פרש מסלמה מהחיים הציבוריים, אולי לאחוזותיו הנרחבות בצפון סוריה.
הוא תמך בניסיונותיו של הישאם להתקין את בנו, אבו שאקיר מסלמה, כיורשו, במקום היורש לכאורה, בנו של יזיד השני אל-וואליד.
מסלמה מת ב-24 בדצמבר 738. עם מותו איבד הישאם תומך מרכזי לתוכניות הירושה שלו במשפחה האומיית.
אל-וואליד הצטרף לאחר מותו של הישאם בשנת 743.
מסלמה היה בין "הגנרלים המהוללים ביותר של בית אומיה", כדברי ההיסטוריונית פטרישיה קרון.
כמפקד ההתקפה הגדולה על קונסטנטינופול ו"מייסד הדרבנט האיסלאמי", במשך למעלה מעשרים שנה בתחילת המאה ה-9, מסלמה היה "אחד מהאביזרים העיקריים של הכוח האומיי ושחקן מוביל על הבמה של המזרח", לפי ההיסטוריון דאגלס מ.
תהילתו התפשטה למרחקים בהעולם המוסלמי, ומעלליו ואבירותו עבר לאגדה.
מסלול מרוצים הוא מסלול המשמש למרוצי ספורט מוטורי.
ישנם שני סוגי מסלולי מרוצים:
מסלול סגור – מסלול הבנוי כך שנקודת ההתחלה שלו, היא גם נקודת הסיום, ככה שמתחרים מבצעים הקפות של המסלול.
מסלול פתוח – הוא מסלול בו נקודת הסוף וההתחלה הן במקומות שונים, ואין יכולת לחזור ולהקיף את המסלול ללא הפסקת המרוץ וחזרה לנקודת ההתחלה.
מסלולי המרוצים נחלקים לשני סוגים עיקריים: מסלולי קבע ומסלולים ארעיים.
מסלולי קבע נבנים במיוחד למרוצים וכוללים תשתיות ייעודיות בהתאם לגודלם ואיכותם.
במסלולים קטנים ופשוטים עשוי להימצא רק המסלול עצמו, ואילו במסלולים גדולים ומפורסמים נבנים גם מתקנים נלווים כמו טריבונות, גדרות ושערים, ותשתיות נוספות לטובת הצופים.
חלק ממסלולי הקבע מתוכננים כך שיוכלו לארח מרוצים מסוגים שונים, באופן שמאפשר לבצע בהם התאמות, כגון סגירה או פתיחה של נתיבים, הצבת מכשולים או הסרתם.
מסלולי קבע אחרים מותאמים במיוחד לסוגי המרוצים שלהם הם מיועדים.
בכל סוגי המסלולים הסגורים קיימת ישורת אחת, בדרך כלל הארוכה ביותר, בה ממוקם קו הזינוק.
ישורת זו כוללת גם את הכניסות והיציאות לרחבת הטיפולים.
חלק ממסלולי המרוצים הוסבו משדות תעופה קיימים, בזכות מסלולי ההסעה וההמראה הרחבים המתאימים לכך.
מסלולים ארעיים עושים שימוש בתשתיות ציבוריות קיימות, כגון כבישים ודרכי עפר.
התשתיות מותקנות לצורך המרוץ בלבד ומפורקות בסיומו, כולל המכשולים והמקומות המיועדים לקהל.
במסלולים פתוחים וארוכים, ייתכן שלא יהיו תשתיות לצופים, ואלו יתמקמו בנקודות מסוימות לאורך המסלול, לעיתים תוך סיכון בטיחותי.
מסלולים ארעיים המתוחמים באזורים עירוניים נקראים מסלולי רחוב.
מַסְלָמָה בִּן חבּיבּ אל-חנפי , או בכנוי הגנאי השגור מוּסַיילִימָה (مُسَيْلِمَةُ), היה טוען לנבואה משבט בני חניפא.
במקור מא-דרעיה, היא ריאד של ימינו, היה אויב האסלאם בחצי האי ערב במאה ה-7. היה מנהיג אויבי האסלאם במלחמות הרדה.
מסלמה מפורסם באסלאם כדוגמה לנביא שקר, ומכונה בפי מוסלמים מוסיילימה אל-כד'אב (מוסיילימה הכזבן).
שמו האמיתי היה מסלמה, אך המוסלמים שינו את שמו למוסיילימה, שהוא הקטנה לשם לעג של מסלמה (כלומר, 'מסלמה הקטן').
מסלמה היה בנו של חביב, מהשבט באנו חניפא, אחד השבטים הגדולים של ערב שאכלסו את אזור נג'ד.
בני חניפא היו ענף מונותאיסטי של באנו באכר והיו עצמאיים טרם האסלאם.
בין הדיווחים הראשונים שלו מתארים אירועים בשלהי ההיג'רי ה-9, שנת המשלחות, כאשר ליווה משלחת משבטו לאל-מדינה.
המשלחת כללה שני מוסלמים בולטים נוספים.
מאוחר יותר הם יעזרו למסלאמה לעלות לשלטון ולהציל את השבט שלהם מהשמדה.
האנשים האלה היו נהר אר-רג'ל בן אונפווה ומוג'אע בן מרארה.
במדינה, שהתה המשלחת עם בתו של אל-חרית', אשת אנצאר מבני נג'אר.
כשהמשלחת הגיעה למדינה, נקשרו הגמלים במחנה, ומסלאמה נשאר שם לשמור עליהם בזמן שהנציגים האחרים נכנסו.
הם ניהלו שיחות עם מוחמד.
המשלחת לפני עזיבתם אימצה את האסלאם והתנערה מהנצרות.
כמנהגו, מוחמד העניק מתנות לצירים, וכאשר קיבלו את מתנותיהם אמר אחד: "השארנו את אחד מחברינו במחנה לשמור על ההרים שלנו".
מוחמד נתן להם מתנות גם עבורו, והוסיף: "הוא לא הפחות מכם שיישאר מאחור כדי לשמור על רכושם של חבריו".
בשובם הפיצו את האסלאם לשבט בני חניפא.
הדבסטן אי-מזאהב, יצירה מהמאה ה-17 על האמונות הדתיות בהודו בתקופה שבה, טוענת שדת בשם הסדקייה שהלכה בעקבות מסלמה הייתה קיימת אז.
העבודה מתעדת את תורתו לכאורה של מסלמה על פי מודיע השייך לקבוצה.
במועצת הדתות של השליט המוגולי אכבר התקיים גם דיון על סדקייה בסיוע כהניה.
מסלאמה, שנטען כי היה קוסם מיומן על ידי היסטוריונים מוסלמים, סנוור המונים בניסים שונים.
מסלמה שיתף פסוקים המתיימרים להיות התגלות שמיימית.
לאחר מכן, חלק מהאנשים קיבלו אותו כנביא לצד מוחמד.
בהדרגה גברה השפעתו וסמכותו של מסלמה בקרב אנשי שבטו.
א-טברי בספרו "תולדות הנביאים והמלכים" מתאר כי מסלמה גם הציע לחלוק את השלטון על ערב עם מוחמד.
במהלך מלחמות הרדה שהופיעו בעקבות מותו של מוחמד, סג'ה בינת אל-חרית' הכריזה שהיא נביאה לאחר שנודע לה שמסלאמה וטולייה הכריזו על נביאות.
4,000 אנשים התאספו סביבה כדי לצעוד למדינה.
אחרים הצטרפו אליה נגד מדינה.
עם זאת, המתקפה המתוכננת שלה על מדינה בוטלה לאחר שנודע לה שצבאו של ח'אלד בן אל-וליד הביס את טוליחא אל-אסאדי (עוד נביא לפי עצמו).
לאחר מכן, היא ביקשה שיתוף פעולה עם מסלמה כדי להתנגד לאיום של ח'אלד.
תחילה הושגה הבנה הדדית עם מסלאמה.
מאוחר יותר נישאו השניים והיא קיבלה אותו כנביא.
לאחר מכן הביס ח'אלד את הגורמים המרדניים שנותרו סביב סאג'ה, ואחר כך עבר להביס את מסלאמה.
מסלמה לחם בקרב יאמאמה (קרב עקרבה), ונהרג על ידי ווחשי בן חרב.
מסמך נקדי או תדריך נקדי הוא מסמך עקרונות שחובר בידי איש "קול ישראל" נקדימון רוגל בראשונה בשנת 1972 ובו מפורטים כללי אתיקה החלים על העוסקים בעיתונאות המשודרת.
כללים אלה יפים ליישום גם בעיתונאות הכתובה, אם ניתן בכלל לעשות הפרדה דיכוטומית בין השתיים.
"מסמך נקדי" הפך להיות מסמך שמהווה מעין "תורה שבכתב" של העיתונאות במדינת ישראל, ואף על פי שהוא לא מסמך מחייב מבחינה חוקית, אלא משמש כהשראה אתית, עיתונאים ואנשי תקשורת רבים, מסתמכים עליו בעבודתם.
מַסְמִיָּה או אל-מסמיה (ערבית: المسمية) היה יישוב ערבי באזור השפלה, ליד גדרה של היום.
תושביו היו בחלקם חורנים, ועדות לקיומו מצויה כבר בשנות ה-70 של המאה ה-19.
היישוב מסמיה היה מחולק לשני יישובים:
(المسمية الكبيرة; מסמיה הגדולה) - בשנת 1945 שטח אדמותיו 20,687 דונם מתוכם 229 בבעלות יהודית ומספר תושביו הוערך ב-2,520.
חורניה, שנודע גם בשמו (المسمية الصغيرة; מסמיה הקטנה) - בשנת 1945 שטח אדמותיו היה 6,478 דונם ומספר תושביו הוערך ב-530. הוקם בסוף המאה ה-19 עקב סכסוך פנימי במסמיה אל-כבירה.
לפי מקורות יהודיים, תושבי מסמיה היו ידידותיים ליהודים.
אולם במחצית השנייה של 1938, במהלך המרד הערבי הגדול, המצב השתנה ולאחר חבלות רבות בציוד הגיע לשיא כאשר חלק מתושבי הכפר בסיוע תושבי כפרים נוספים בסביבה תקפו את עובדי חברת חשמל ונוטרים יהודיים במה שנודע כקרב צומת מסמיה.
בעקבות האירוע פוצצו הבריטים מספר בתים בכפר.
במהלך מבצע אנ-פאר במלחמת העצמאות נכבשו היישובים
ביולי 1948 בידי חטיבת גבעתי ותושביהם נמלטו או פונו.
על אדמות שני היישובים נבנו היישובים ינון, כפר הרי"ף, חצב, תלמי יחיאל, בני עיש, בני ראם, שערי אברהם, ברורים ואחווה.
בכפר עצמו התיישבו במאי 1950 עולים מיהדות תימן שהתארגנו במסגרת תנועת פועלי אגודת ישראל.
התיישבות זאת התפתחה להיות מעברת מסמיה, או בשמה הרשמי מעברת "משמיע שלום".
רוב תושביו עברו להתגורר בבני עי"ש בתחילת 1958, אולם היו כמה משפחות שנשארו בכפר גם לאחר מכן.
שמו של היישוב הערבי נשתמר בכינויו הלא-רשמי של הצומת הנמצא במקום - צומת מסמיה.
מבני בתי הספר לבנים ולבנות של מסמיה אל כבירה נותרו על תילם עד ימינו.
מסמך האסירים הוא השם שנודע בו בתקשורת הישראלית - "המסמך הלאומי" או "מסמך ההסכמה הלאומית" שנחתם ב־10 במאי 2006 בכלא הדרים.
על המסמך חתומים חמישה מבכירי האסירים הפלסטינים בישראל:
מרוואן ברגותי - מזכ"ל פת"ח בגדה המערבית.
מוסטפא בדראנה מהחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין.
עבד אל ח'אלק אל נטשה מחמאס, חבר המועצה המחוקקת הפלסטינית.
בסאם אל סעדי מהג'יהאד האיסלאמי.
עבד אל רוחמן מלווח מהחזית העממית לשחרור פלסטין.
המסמך כולל 18 סעיפים המתייחסים הן למטרות הפלסטיניות הלאומית והוא קובע בין השאר כי זכותו של העם הפלסטיני להגדרה עצמית תמומש בהקמת מדינה פלסטינית בגבולות הקו הירוק אשר בירתה ירושלים ומימוש זכות השיבה.
בזירה הפנים פלסטינית הוא קובע, בין השאר, כי חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני יצטרפו למסגרת אש"ף וכי אש"ף הוא המסגרת הפלסטינית הלגיטימית.
חשיבות המסמך בזירה הפנים פלסטינית נובעת מהמעמד החזק לו זוכים האסירים בתודעה הציבורית הפלסטינית.
כתוצאה מכך הפך המסמך ל"שובר שוויון" בתיקו הפוליטי הפנימי וגרר שרשרת מאורעות פוליטיים ובהם אולטימטום של נשיא הרשות אבו מאזן לחמאס לקבלת המסמך או שיכריז על משאל עם.
לקראת סוף יוני 2006 הגיעו כנראה אנשי חמאס ופת"ח להסכמה על חתימה משותפת על המסמך.
אולם חטיפתו של גלעד שליט ב-25 ביוני 2006 קטעה את השיחות.
ב-14 ביוני 2007 השתלט חמאס על רצועת עזה תוך עימות אלים מול פת"ח, מה שסגר את חלון ההזדמנויות להסכמה בין המפלגות.
מסמכי וינונה הם אוסף מסמכים מסווגים שנחשפו לציבור ב-1995. האוסף הוא כמות גדולה של מסמכים מוצפנים, אשר יורטו מתקשורת סובייטית מסווגת על ידי המודיעין הבריטי והאמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה והשנים לאחריה, אך השיטה לפיענוחם נמצאה רק כעבור שנים.
המסמכים פוענחו במשך 40 שנה.
חלקם היו מפוענחים כבר בתחילת שנות החמישים, ופיענוח חלק מהם נמשך עד לתחילת שנות התשעים.
מהמסמכים עולה כי מספר רב של תושבי ארצות הברית (אזרחים ושאינם אזרחים) שיתפו פעולה בדרך כלשהי עם המודיעין הסובייטי.
על פי המחברים היינס וקלר שכתבו ספר בנושא מדובר ב-349 אנשים, מתוכם ניתן לזהות כמחצית.
המסמכים שופכים אור על מספר מקרים ידועים כמו יוליוס ואתל רוזנברג, אלג'ר היס (אם כי יש החולקים על הזיהוי).
המסמכים הוצפנו באמצעות פנקס חד פעמי, שיטה שאם היא מבוצעת כהלכה אינה מאפשרת פענוח.
אולם עקב טעות מצד הסובייטים נעשה שימוש רב-פעמי באותו פנקס, מה שאפשר את השבירה.
איש ה-NSA מרדית' גארדנר נחשב לדמות החשובה בפענוח.
אליזבט בנטלי שעברה לצד האמריקאי אישרה נכונות הפענוח.
מסמודה היא קונפדרציית שבטים ברבריים גדולה במגרב, בדומה לזנאטה וצנהג'ה.
שבטי המסמודה התיישבו בחלקים נרחבים בשטחים שבריבונות מרוקו של היום, והתמחו בחקלאות.
האצילים המסמודים התגוררו באגמט שבהרי האטלס.
השבטים הברברים זנאטה והצנהג'ה פלשו לשטחים של המסמודה במאה ה-10 שטחים שנכבשו במאה ה-12 על ידי הבדואים.
מאחד שבטי המסמודה בתחילת המאה ה-12 היה עבדאללה אבן תומארת שהקים את השושלת המורית הברברית המוסלמית, אל-מוואחידון ואיחד את אזור המגרב עם אנדלוסיה.
אנשי המסמודה איבדו את זהותם הפוליטית בעקבות נפילת אל-מוואחידון, דבר שהגביר את תחושת הבדלנות בקרב אנשי קונפדרציית השבטים.
מסמך השופטים החסוי הוא מסמך חשאי שהוכן על ידי חיים כהן ערב הקמת מדינת ישראל, ובו חוות דעת על השופטים היהודים שכיהנו במערכת המשפט בתקופת המנדט הבריטי, במטרה לסייע בהחלטה איזה מהם ימשיכו בתפקידם לאחר הקמת המדינה.
לאחר החלטת עצרת האומות המאוחדות על הקמת מדינת ישראל ב-29 בנובמבר 1947, הקימו מוסדות היישוב את ועדת המצב, שתפקידה היה להכין את התשתית הארגונית למוסדות המדינה שבדרך.
ועדת המצב חולקה למספר ועדות משנה לפי נושאים, ועל אחת מהן, המועצה המשפטית, הוטל לעסוק בסוגיות המשפטיות העומדות על הפרק.
בראשה עמדו היועץ המשפטי של הוועד הלאומי, מרדכי עליאש והיועץ המשפטי של הסוכנות היהודית, ברנרד ג'וזף (לימים דב יוסף).
בפועל, מאחר שבמשך תקופה ממושכת שהה עליאש בדיוני עצרת האומות המאוחדות בניו יורק, שימש ג'וזף לבדו כיושב ראש המועצה.
גם המועצה המשפטית חולקה לוועדות משנה.
אחת מהן הופקדה על "מבנה מיניסטריון המשפטים ובתי הדין", ובראשה עמד יושב ראש הסתדרות עורכי הדין היהודים בארץ ישראל, ד"ר מנחם דונקלבלום.
למזכיר ועדת המשנה מונה בתחילה עורך הדין יהודה גולן, אך הוא הוחלף בראשית 1948 בעורך הדין הרמן כהן (לימים חיים כהן).
ב-30 בינואר 1948 פנה ג'וזף לכהן, והורה לו להכין "כרטיסים" על כל אחד מעובדי מערכת המשפט, לרבות השופטים, ובהם פרטים אישיים על העובדים, הערכות והמלצות לגבי המשך עבודתם.
"כרטיסים" דומים הוכנו לגבי כל היהודים שעבדו בשירות המנדט, והם נאלצו לעמוד בפני "ועדות טיהור" שקבעו האם יוכלו להמשיך בתפקידיהם לאחר קום המדינה.
כהן העביר את המסמך לג'וזף במרץ 1948, אך זה לא הספיק לעסוק בעניין, שכן בראשית אפריל מינה אותו דוד בן-גוריון למושל ירושלים.
המסמך הועבר בהמשך לשר המשפטים הראשון, פליקס רוזנבליט (פנחס רוזן), שעשה בו שימוש.
המסמך, שנחתם ב-16 במרץ 1948, התייחס ל-73 העובדים היהודים במערכת המשפט המנדטורית - שופטים, עורכי דין ועובדי מינהלה.
לצדו של כל אחד משמות העובדים סומן "+" או "-", בהתאם להמלצה האם להעסיקם גם בשירות מדינת ישראל, וכן מספר הערות על תפקידיהם.
מבין 73 העובדים, 23 היו שופטים.
לגבי רובם נמסרו הערכות טובות.
כך, למשל, על השופטים שמעון אגרנט, בנימין הלוי, שניאור זלמן חשין, משה לנדוי, משה עציוני, יצחק קיסטר וגינטר שטולץ נכתבו המילים "שופט טוב מכל הבחינות" (לצד שמו של קיסטר צוין גם כי הוא "חבר פועלי אגודת ישראל").
על אליהו מני נאמר כי הוא "ישר ומוכשר" ועל יעקב אזולאי נכתב כי הוא "שופט פלילי טוב.
על כמה מהשופטים נכתבו חוות דעת מעורבות, אך הומלץ להמשיך ולהעסיקם.
כך, למשל, נכתב על שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב מקס קנטרוביץ כי הוא "שופט טוב.
הרושם הוא שהוא ישר, אך בת"א יש מרננים אחרת".
על עמיתו שלום קסאן נכתב כי הוא "שופט ישר.
חלש מבחינה משפטית", ואילו על שופט בית המשפט המחוזי בחיפה אהרן שמש נכתב כי הוא "שופט בעל ותק גדול" אך "מבחינה מקצועית אין להמליץ עליו".
חמישה מהשופטים קיבלו חוות דעת שליליות, והומלץ לא להמשיך להעסיקם כשופטים במדינת ישראל.
שלושה מהם מונו בסופו של דבר לכהן כשופטים במערכת המשפט הישראלית.
על שופט בית המשפט המחוזי בירושלים הרצל רוזנצווייג נכתב "שופט שנתמנה לא מזמן מבית משפט השלום.
רוזנצווייג מונה בסופו של דבר לשופט בבית המשפט המחוזי בחיפה, וכיהן בו עד מותו ב-1961. על נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב נתן ברדקי נכתב "נשיא בית המשפט.
חשוד על היותו נתון להשפעות.
ברדקי המשיך לכהן כנשיא בית המשפט (שמו עוברת ל"בר-זכאי") עד פרישתו לגמלאות ב-1964. גם שופט בית משפט השלום בירושלים עמנואל ידיד לוי, עליו נכתב "שופט זמני.
עבד כעו"ד במצרים זמן רב.
יודע הליכות עם ערבים ומדבר ערבית צחה.
ידיעותיו גם בעברית וגם בשדה המשפט חלשות.
אינו ראוי להתמנות לשופט קבוע, אך יוכל להיות לתועלת רבה במשרה לא-שיפוטית", המשיך בכהונתו, ואף קודם בהמשך לבית המשפט המחוזי.
הוא פרש מכהונתו בשנת 1975, עם פרישתו לגמלאות.
שני השופטים הנותרים שהומלץ לא להמשיך את כהונתם נותרו מחוץ למערכת המשפט.
שופט בית משפט השלום בתל אביב, ירמיהו צוקרמן, שכבר ב-1930 עורר התנגדויות למינויו, ספג האשמות חמורות ביותר בחוות הדעת שנכתבה עליו, אף שלא הוצגו ראיות להוכחתן: "שופט בעל ותק גדול.
התנהלה כבר חקירה דיסציפלינרית נגדו, וכן הוגשו כמה פטיציות מטעם אגודת עוה"ד לזקן השופטים לסלקו".
השופט השני היה ותיק השופטים היהודים בארץ ישראל, והשופט היהודי היחיד בבית המשפט העליון המנדטורי שהיה בחיים בעת הקמת המדינה, גד פרומקין, עליו נכתב "בעל ותק גדול.
לא רצוי להעבירו למדינה היהודית".
גם ה"רינונים" אודות פרומקין נותרו סתומים, אך די היה בהם כדי למנוע את כהונתו, שכן רוזן טען בפני הממשלה כי החליט שלא למנות את פרומקין בשל האמור באותו מסמך סודי.
פרומקין החל לפעול אצל דוד בן-גוריון בניסיון לשנות את ההחלטה ולהביא לטיהור שמו.
גם אישים מכובדים כיצחק בן-צבי, משה שרת ודוד רמז ניסו לערב את בן-גוריון, אך לא הצליחו להביא לשינוי בהחלטה, ופרומקין נותר מחוץ להרכב בית המשפט.
מסקנת הוועדה הייתה כי רוזן האמין באמת ובתמים כי קיימים "רינונים" אודות פרומקין, ולכן אין פגם בהחלטתו שלא להמליץ לממשלה על מינויו לבית המשפט העליון.
יחד עם זאת, קבעה כי לא נמצאו ראיות לדופי בהתנהלותו של פרומקין, וכי נגרם לו נזק מוסרי וחברתי בלתי מוצדק.
הוועדה המליצה כי פיצוי זה יהיה בדרך של מינוי ל"משרת כבוד מתאימה", וב-1950 מונה פרומקין לעמוד בראש ועדת חקירה בענייני החינוך במחנות העולים (ועדת פרומקין).
במשך השנים נשמר המסמך החסוי בארכיון המדינה, והיה סגור לעיון הציבור מטעמים של פגיעה בצנעת הפרט.
ואולם, חלקים ממנו התפרסמו במקומות שונים.
בשלהי שנת 2019, לאחר שחלפה תקופת ההגבלה של המסמך, עלה המסמך במלואו לאתר האינטרנט של ארכיון המדינה.
זהותו של כותב המסמך אף היא הייתה בלתי ידועה במשך שנים ארוכות, עד שכהן עצמו חשף את זהותו בערוב ימיו, בשנת 2000.
מסמך הנישואים ממרשה היא מסמך נישואים אדומי עתיק על אוסטרקון.
בו נכתב שהחתן קוסרם בן קוסיד לוקח את הכלה הבתולה ארסנה בת קוסיד עם נדונייה שהביאה בשווי 300 זוז.
המסמך כתוב בדיו על שבר חרס שגודלו 14 על 11 ס"מ.
המסמך כתוב ארמית בכתב יהודי, והשמות בו אדומיים.
הוא מתוארך בין סוף המאה ה-3 עד ראשית המאה ה-2 לפנה"ס.
המסמך הוא חוזה הנישואין (כתובה) הקדום ביותר הידוע.
ייתכן מאוד שזאת רק הטיוטה לכתובה, שכן במקום המיועד לחתימת העדים בתחתית המסמך (להלן שורה 12) אין מופיעות חתימות כלשהן.
הכתובה הוצגה במוזיאון ישראל באגף הארכאולוגיה.
בחודש סיוון שנת 136 (בימי) סילב[קוס המלך
קוסרם בן קוסיד, הוא מרצונו החופשי, [....אמר]
לקוסיד בן קוסיהב: ישנה (אישה) ארסנה {שמה
עתה מבקש אני ממך ש?{...
אשתי, תתן לי כמנהג הבנות [
בנים זכרים אשר יהיו לי ממנה [
ובעלי ביתי ויורשי מן ?[
קוסיד שמע לאשר ק[קוסרם אמר ונתן לו את אר]סנה
בתו רכוש: לבוש וכלי[ ] (אשר) שווים שלוש מאות זוזים כסף.
נשאה וכנסה לבית קוסרם זה, בעלה, לפני....
שנת 136 היא שנה 176 לפנה"ס לפי המניין הסלאוקי (הוא מניין השטרות המתחיל בשנת 312 לפנה"ס, שנת כיבוש בבל על ידי סלאוקוס הראשון).
סלאוקוס המוזכר בתעודה הוא סלאוקוס הרביעי (187-175 לפנה"ס).
התעודות הנזכרות בספר מקבים א', ובראשית מקבים ב' הם לפי המניין הסלאוקי.
הנחת החוקרים היא שבקצה השורה נרשם גם שם המקום מרשה.
שורות 5-2 - בקשת החתן מאבי הכלה.
שורות 7-6 - הבטחת זכויות הבנים.
שורות 9-8 - הסכמת אבי הכלה.
שורה 11 - כניסת הכלה עם הנדוניה לבית החתן.
שמות הגברים הם בעלי המרכיב האדומי "קוס", שהוא שמו של האל האדומי הראשי.
שם אבי החתן כשם אבי הכלה.
חלק מן השמות ידועים בתעתיק יווני ממרשה וממקומות אחרים כמו:, Kosiabos, Kosnatanos ו-Konramos.
השם קוסרם מקביל לשם העברי יהורם/יורם המציין שהאל הוא מרומם מעל כולם.
השם קוסיהב פירושו: קוסנתן, שמצידו מקביל לשם המקראי יהונתן, כלומר שהאל נתן את הילד שקיבל את השם.
השם קוסיד הוא שם חדש באונומסטיקון האדומי.
יד"ד מלשון אהוב, מקביל לידידיה, או לתיאופילוס ביוונית.
ארסינואה שהוא שמה של הכלה הוא שם יווני.
ניתן לראות פה כבר השפעה יוונית על הדור הצעיר שקיבל כבר שמות שאינם אדומיים.
מסמך הרפז, שנודע תחילה כמסמך גלנט, הוא מסמך שנחשף בתוכנית "אולפן שישי" של חברת החדשות של ערוץ 2, בשנת 2010, ובו הנחיות לבניית תדמית חיובית לאחד המועמדים לכהונת הרמטכ"ל, יואב גלנט, תוך הכפשת אחרים.
המסמך, שמשתרע על פני דף נייר בודד, בשני צדדיו, ושגילויו ברבים עורר סערה ציבורית בישראל, התגלה כמזויף, ובכך רק גברה הסערה עקב המעשה החמור של זיופו וחוסר הבהירות לגבי השתלשלות האירועים סביבו.
בתחילה נודע המסמך כ"מסמך גלנט", אך לאחר שפורסם שהמסמך זויף בידי בועז הרפז, הלכה וגברה ההתייחסות התקשורתית אליו כ"מסמך הרפז".
המסמך, שנכתב בתקופה שבה שררה מתיחות רבה בין שר הביטחון אהוד ברק ולשכתו לרמטכ"ל גבי אשכנזי ולשכתו, הוביל לסכסוך בין שר הביטחון לרמטכ"ל, שחשדו זה בזה כי המסמך נכתב בהוראתו של השני.
מניעיו של הרפז נותרו לא ברורים.
בינואר 2016 החליט היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין לסגור את תיק החקירה בפרשה נגד גבי אשכנזי, ארז וינר ואבי בניהו.
הרפז הועמד לדין על זיוף המסמך, הורשע בזיוף ובשימוש במסמך מזויף, ונגזרו עליו 220 שעות עבודות שירות.
בתחילת אפריל 2010 הודיע שר הביטחון, אהוד ברק, כי לא יאריך את כהונתו של הרמטכ"ל, רב-אלוף גבי אשכנזי, בשנה נוספת.
החלטה זו החריפה מאוד את מערכת היחסים העכורה ממילא בין ברק לאשכנזי.
לימים תיאר אל"ם ארז וינר, מי ששימש באותה תקופה כעוזר הרמטכ"ל, בפני אנשי משרדו של מבקר המדינה, את היחסים בין שני האישים כ"אווירת מלחמה".
מיד לאחר מכן החל הליך לבחירת הרמטכ"ל החדש.
בין המועמדים הוזכרו שמותיהם של האלופים גדי שמני, בני גנץ, גדי איזנקוט, יואב גלנט ואבי מזרחי.
גלגול המסמך מידי הרפז ועד לחשיפתו
בסוף אפריל 2010 הציג הרפז לראש לשכת הרמטכ"ל, ארז וינר, את המסמך בפגישה ביניהם, וטען בפני וינר כי המסמך נמסר לו על ידי מכר בלשכת שר הביטחון.
וינר הציג את המסמך למפקדו, הרמטכ"ל אשכנזי.
אשכנזי הציג את המסמך למספר אלופים ובהם בני גנץ וגדי איזנקוט.
וינר מסר מאוחר יותר את המסמך לאיזנקוט.
איזנקוט חשף את המסמך בפני חבריו ד"ר גבי סיבוני ותמיר פרדו (לימים ראש המוסד) ונתן לסיבוני עותק, תוך בקשה מסיבוני שלא יעשה בו שימוש.
סיבוני ביקש עותק נוסף של המסמך מארז וינר, שנעתר לבקשתו.
לאחר קבלת המסמך פנה סיבוני לחפש אחר מקורבים לעיתונאי אמנון אברמוביץ'.
באמצעות אבי גוט, מכר משותף לאברמוביץ' ותמיר פרדו, העביר סיבוני לאברמוביץ' את המסמך.
לאחר חשיפת המסמך ב"אולפן שישי"
ב-6 באוגוסט 2010 חשפו העיתונאים אמנון אברמוביץ' ורוני דניאל בתוכנית "אולפן שישי" מסמך ובו הנחיות לבניית תדמית חיובית ליואב גלנט, ומנגד הנחיות להכפשת גבי אשכנזי ובני גנץ.
המסמך נשא את הסמליל של משרד יחסי הציבור של יועצי התקשורת אייל ארד וליאור חורב.
בתוכנית שודרה גם עמדתם של ארד וחורב שהמסמך מזויף, אך הודגש שלמסמך חשיבות רבה גם אם הוא מזויף - "זה עדיין מעיד על התרבות הפנימית במערכת הביטחון, עדיין מעיד על שותפות גורמים חיצוניים, בתהליך בחירת רמטכ"ל ובתהליך גריעת מעמדו של רמטכ"ל מכהן", אמר אברמוביץ'.
גלנט וארד הכחישו כל קשר למסמך וטענו שהוא מזויף (ארד אף הגיש תלונה במשטרה על זיוף המסמך).
בעקבות חשיפת המסמך פתחה משטרת ישראל בחקירה.
בין הנחקרים שהעידו במשטרה: הרמטכ"ל גבי אשכנזי, ודובר צה"ל, תת-אלוף אבי בניהו.
בעקבות פתיחת החקירה הורה היועץ המשפטי לממשלה, יהודה ויינשטיין, להקפיא את תהליך בחירת הרמטכ"ל החדש.
ב-19 באוגוסט הודיעה המשטרה שנמצאו ראיות לכך שהמסמך מזויף, ולאחר מכן הודיעה המשטרה כי כל חברי המטכ"ל נוקו מחשד פלילי.
בעקבות זאת אישר ויינשטיין להמשיך בהליך בחירת הרמטכ"ל.
בחקירת המשטרה הועלה החשד שמזייף המסמך הוא בועז הרפז (סגן-אלוף במילואים), שנעצר לחקירה כשחזר לישראל, ב-23 באוגוסט.
ב-20 באוגוסט מדליף המסמך, אלוף-משנה (מיל.) גבי סיבוני, שעל חסיונו העיתונאי שמר ערוץ 2 בקפדנות, חשף עצמו.
המסמך הועבר מהרפז לעוזר הרמטכ"ל, אלוף-משנה ארז וינר, ומאוחר יותר ממנו לסיבוני.
ב-22 באוגוסט התכנסה ועדת החוץ והביטחון של הכנסת לדיון ראשוני על המסמך.
ב-30 באוגוסט דן פורום המטה הכללי במסמך, ושמע דיווח על כך מהרמטכ"ל.
בין השאר דיווח הרמטכ"ל כי עוזרו, אל"ם ארז וינר, קיבל את המסמך מהרפז בסוף אפריל, יותר משלושה חודשים קודם חשיפת המסמך.
וינר הראה את צילום המסמך לאשכנזי ולקצינים נוספים.
ב-2 בספטמבר הופיע ברק בפני פורום המטה הכללי והתייחס בחומרה למסמך: "אני מודאג מהניסיון שנעשה על ידי מספר קצינים בכירים בסדיר ובמילואים, לעצור ולדחות את תהליך מינוי הרמטכ"ל הבא, ולהשפיע באופן לא לגיטימי על תוצאותיו.
זהו מהלך נפסד שטלטל את המדינה כולה במשך כמה שבועות, וגרם נזק עמוק לאמון הציבור בצה"ל".
ב-5 בספטמבר אישרה ממשלת ישראל את המלצת שר הביטחון למנות את יואב גלנט לרמטכ"ל, אך בפברואר 2011 בוטל המינוי, לאחר חשדות לעברות תכנון ובנייה הנוגעות לנחלת בני הזוג גלנט במושב עמיקם, וחוות דעתו של היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין.
ב-5 בספטמבר חתם שר הביטחון על כתב מינוי לוועדת בירור לבחינת הפרשה, בראשות נציב קבילות החיילים, האלוף (מיל.) יצחק בריק.
בוועדה חברים גם תא"ל (מיל.) יהודית גריסרו, בעבר יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים, אל"ם (מיל.) עו"ד יואל מוזס, בעבר מפקד מצ"ח, ואל"ם (מיל.) איתמר יער, סגן ראש המועצה לביטחון לאומי.
הוועדה התבקשה להגיש מסקנותיה תוך חודש.
עבודת הוועדה הוקפאה סמוך למינויה, לפי בקשת היועץ המשפטי לממשלה.
ב-24 באוקטובר 2010 פנה שר הביטחון למבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, בבקשה לקיים ביקורת בפרשת "מסמך גלנט".
תוך כדי כך נודע שהמבקר כבר עורך ביוזמתו בדיקה בנושא זה.
ב-26 באוקטובר הודיע מבקר המדינה על פתיחת ביקורת בנושא זה, ופירט את יעדיה.
בהמשך העניין הציבורי בפרשה פורסמו פרטים על נסיבות פרישתו של בועז הרפז מצה"ל, והחלה בצה"ל בדיקה מחודשת של נסיבות הפרישה.
עם פרסום מינויו של תמיר פרדו לראש המוסד, שורבב שמו לפרשה כמי שסיבוני שוחח איתו על המסמך קודם חשיפתו לציבור (בדיווחים קודמים הוא הוזכר רק כ"ת'").
הרמטכ"ל אשכנזי ציין על פרדו כי "חלקו בעניין שולי".
ב-26 באוקטובר 2010 הודיע מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, על פתיחת ביקורת בנושא זה, ופירט את יעדיה: בדיקת פעילותו של הרפז במערכת הביטחון, ומכלול הפעולות במערכת הביטחון הקשורות במסמך, ובכלל זה תהליך בחירת הרמטכ"ל.
ב-4 במרץ 2012 מסר המבקר את טיוטת דו"ח הביקורת למעורבים המרכזיים בפרשה, גבי אשכנזי ואהוד ברק, וכן לרמטכ"ל בני גנץ וליועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין.
אף שמדובר בטיוטה שיש לשמור את תוכנה בסוד (לפחות עד לפרסום הדו"ח הסופי), תוך שעות מעטות פורסמו באמצעי התקשורת פרטים מהטיוטה ותגובות של אישים המוזכרים בה.
ב-3 בדצמבר 2012 מסר מבקר המדינה יוסף שפירא את הדו"ח העוסק בפרשה למבוקרים ולגורמים נוספים.
הדו"ח סווג "סודי ביותר" ועל תוכנו הוטל צו איסור פרסום.
ב-6 בינואר 2013 פרסם מבקר המדינה את הדו"ח הסופי שלו בפרשת "מסמך הרפז", ובו ביקורת על התנהלותם של וינר, אשכנזי וברק.
בעקבות בדיקתו המליץ מבקר המדינה ליועץ המשפטי לממשלה לפתוח בחקירה פלילית מחודשת בפרשת מסמך הרפז.
שר הביטחון ברק פנה אף הוא ליועץ המשפטי לממשלה בדרישה לפתוח בחקירה פלילית נגד אשכנזי, בחשד ללקיחת שוחד, סיוע במתן שוחד ועבירות נוספות.
ב-1 באוגוסט 2013 היועץ המשפטי לממשלה החליט להרחיב את החקירה ולהטיל על המשטרה לחקור את המעורבים בפרשה.
ב-19 במרץ 2014 נעצרו לחקירה אבי בניהו, ארז וינר ובועז הרפז, ושוחררו למעצר בית.
עוד נחקר באזהרה סמנכ"ל משרד הביטחון, בצלאל טרייבר.
במאי 2014 נחקר באזהרה אמיר קין, הממונה על הביטחון במערכת הביטחון.
ביוני 2014 נחקר באזהרה מזכיר הממשלה, אביחי מנדלבליט, שבעת פרסום מסמך הרפז היה הפרקליט הצבאי הראשי.
בהמשך אותו חודש נחקרו באזהרה גבי אשכנזי ואשתו רונית.
בתחילת ספטמבר 2014 המליצה המשטרה להעמיד לדין חלק מהנוגעים בדבר, אשכנזי, עוזרו וינר, אבי בניהו ואביחי מנדלבליט, בחשדות להפרת אמונים ושיבוש מהלכי משפט, משום שידעו על המסמך ולא דיווחו עליו.
במאי 2015 החליט היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין לסגור את תיק החקירה נגד מנדלבליט בגין "מכלול נסיבות העניין".
שופטי בג"ץ, בעתירה נגד מינויו של מנדלבליט ליועמ"ש, פירשו שסגירת התיק הייתה בין השאר בגין חוסר אשמה.
לדברי ויינשטיין, לא זו הייתה כוונתו, ולא היה ניתן לסגור את התיק בגין חוסר אשמה.
בינואר 2016 החליט היועץ המשפטי לממשלה לסגור את תיקי החקירה נגד אשכנזי, וינר, בניהו וסיבוני, ולהעמיד לדין את הרפז, בכפוף לשימוע.
בנובמבר 2018, כחלק מעסקת טיעון, הודה והורשע הרפז בזיוף המסמך.
במהלך הפרשה עלו בתקשורת ספקולציות שונות בדבר השאלה האם הרפז זייף את המסמך לבדו או שמא היו לו שותפים לדבר העבירה.
הספקולציות גברו לאחר שנחשף כי בדיקת פוליגרף משטרתית מצאה את הרפז דובר שקר בטענתו שזייף את המסמך לבד.
במהלך החקירה המשטרתית נבדקו בפוליגרף מספר דמויות סביב השאלה האם זייפו או היה להם קשר לזיוף המסמך.
בדיקת פוליגרף אינה קבילה בבתי המשפט בישראל ככלי ראייתי, אולם משמשת גופים שונים ככלי בדיקה.
רונית אשכנזי, אשתו של הרמטכ"ל באותה עת גבי אשכנזי, נבדקה ונמצאה דוברת אמת.
ארז וינר, רל"ש הרמטכ"ל גבי אשכנזי, נבדק ונמצא דובר אמת.
יוני קורן, רל"ש שר הביטחון באותה עת אהוד ברק, נבדק ותוצאת בדיקתו נמצאה כבלתי ניתנת להכרעה.
קורן פנה בנוסף למכון בדיקה פרטי בו נמצא כדובר שקר.
חשיפת "מסמך גלנט" בתוכנית "אולפן שישי" הייתה ידיעה בלעדית ("סקופ") של התוכנית ושל העיתונאים אמנון אברמוביץ' ורוני דניאל.
בתוכנית שודרה גם עמדתו של אייל ארד שהמסמך מזויף, ודניאל ציין "אין לי מושג איפה הוא נכתב", אך לא יוחס לעמדה זו משקל רב.
מנחה התוכנית, יאיר לפיד, הציג אותו כ"מסמך שערורייתי שיצא ממשרדו של אייל ארד", ואברמוביץ' ציין כי "מקור המסמך הוא מקור אמין ופורה מזה שלושה עשורים, אין לי ספק לגביו".
אברמוביץ' ודניאל ציינו שגם אם המסמך מזויף ישנה חשיבות גדולה בחשיפתו ובחקירתו.
עוד באותו לילה יצא העיתונאי יואב יצחק במתקפה עזה על אמינות הידיעה ועל אמינותו של אברמוביץ', וטען כי "אברמוביץ כשל בעבר בפרסום בדותות שהופרכו תוך זמן קצר".
גם אתר ynet פרסם ידיעה ברוח זו באותו לילה.
ביום ראשון שלאחר חשיפת המסמך הקדיש "ידיעות אחרונות" את רוב העמוד הראשון שלו לפרשה, בכותרת ענק שבה מילה אחת "לחקור", ומתחתיה תמונתו של גלנט.
11 ימים מאוחר יותר יצא "מעריב" בעמוד ראשון בעיצוב דומה, אך עם קורבן אחר (בעקבות הגילוי שהרמטכ"ל ידע על קיום המסמך): כותרת ענק שבה מילה אחת "עננה", ומתחתיה תמונתו של אשכנזי.
הפרשה זכתה לסיקור נרחב בעמוד הראשון של עיתוני ישראל במשך כל החודש שלאחר חשיפת המסמך.
למשל, ב"ישראל היום" הופיעה הפרשה בחודש זה 8 פעמים בכותרת הראשית, ופעמיים נוספות בעמוד הראשון.
פרסום קיומו של המסמך ללא בדיקה מספקת של אמינותו העלה שאלות של אתיקה עיתונאית.
הפרשן אורן פרסיקו העיר: "ההאשמה בדבר פרסום בלא בדיקה מספקת נכונה לא רק באשר לפרסום שהבעיר את הפרשה, אלא גם לפרסומים העיתונאיים הרבים שבאו בעקבותיו".
סוגיה נוספת שעלתה היא שאלת החיסיון העיתונאי: דרישתה של משטרת ישראל לקבל מחברת החדשות את המסמך המקורי נתקלה בהתנגדות תקיפה, בנימוק של שמירת חיסיון עיתונאי.
המשטרה ביקשה מבית המשפט צו שהורה לחברת החדשות להפקיד את המסמך בכספתו עד לקבלת החלטה בנושא.
במהלך החקירה הגיעה המשטרה אל עותק אחר של המסמך, ולכן ויתרה על קבלתו מחברת החדשות.
מוסר המסמך לחדשות ערוץ 2, גבי סיבוני, הסביר שיזם את החשיפה התקשורתית משום שזו הייתה "חיונית לטיהור האווירה המורעלת בפיקוד הבכיר - אווירה המשפיעה על כל השרשרת הצבאית, עד אחרון החיילים.
לא נהגתי כך בשליחות איש, אלא מתוך הבנה שפעולה זו נחוצה להצלת הצבא.
מה שהתרחש מאז הפרסום חיזק את דעתי שהפעולה אכן הייתה מוצדקת ואף הכרחית, בבחינת ניתוח חירום בתנאי שדה".
בפברואר 2011 יצא לאור ספרם של העיתונאים דן מרגלית ורונן ברגמן, "הבור - הסודות האפלים מאחורי משבר המנהיגות החמור בתולדות צה"ל", שנכתב בעקבות פרשת מסמך הרפז, ומותח ביקורת חריפה על התנהלותם של הרפז ואשכנזי.
אמצעי התקשורת חזרו לעסוק באחד מספיחי הפרשה כאשר ב-8 במאי 2020 העיתונאית איילה חסון בחדשות 13 הפרה צו איסור פרסום וחשפה תמליל שיחה, שמקורו בהאזנת סתר, בנוגע למסמך הרפז בין הפצ"ר אביחי מנדלבליט לרמטכ"ל גבי אשכנזי.
על פי התמליל אמר מנדלבליט לאשכנזי: "אני אסגור לך את העניין", בעוד אשכנזי מספר: "המפכ"ל איתנו, דואג לנו".
כבר עם חשיפת המסמך ציין אמנון אברמוביץ' שלמסמך חשיבות רבה גם אם הוא מזויף - "זה עדיין מעיד על התרבות הפנימית במערכת הביטחון, עדיין מעיד על שותפות גורמים חיצוניים, בתהליך בחירת רמטכ"ל ובתהליך גריעת מעמדו של רמטכ"ל מכהן".
סגן הרמטכ"ל, בני גנץ, תיאר את המסמך בפורום מטכ"ל כ.
כשבועיים לאחר חשיפת המסמך, כתב פרשן "הארץ", אלוף בן: "אם החשדות יתאמתו, ו"מסמך גלנט" אכן זויף בידי קציני צה"ל במילואים ואף בשירות קבע, הרי שהיה כאן פוטש: ניסיון של קצינים לחתור נגד שר הביטחון, אהוד ברק, כדי לסכל את מינוי האלוף יואב גלנט לרמטכ"ל ואולי אף להביא להדחת ברק".
עמדה דומה הציגו פרשן "הארץ" ארי שביט והעיתונאים דן מרגלית ורונן ברגמן (בספרם "הבור").
אמנון אברמוביץ', שחשף את המסמך, אמר שתוכנו תאם שיחה שקיים עם יוני קורן, ראש מטהו של ברק, בינואר 2011.
בדיני התאגידים, מסמכי התאגדות (constitutional documents) הם המסמכים המקימים תאגיד ומהווים את הסכם הבסיס שלו.
מכונים, לעיתים, מסמכי יסוד, ומסדירים את מערכת היחסים המשפטית בין חברי התאגיד ובינם לבין התאגיד.
שני הסוגים הנפוצים של מסמכי התאגדות נקראים תקנון ותזכיר.
בישראל, מאז שנת 2000, מסמך ההתאגדות היחיד הנדרש בחברה הוא תקנון.
להלן ידונו בעיקר מסמכי ההתאגדות של חברה, אם כי גם מרבית הסוגים האחרים של תאגידים (כגון עמותה ואגודה שיתופית) מתקיימים על בסיס מסמך התאגדות.
אין הוא אדם טבעי, אלא תולדה של הסכמה בין בני אדם.
אותה הסכמה חייבת לבוא לידי ביטוי במסמך מסוים.
המסמך קובע את כללי הבסיס של התאגיד – אילו זכויות וחיובים ישררו בין התאגיד לחבריו, ובין החברים לבין עצמם.
מסמך זה עצמו מכונן את התאגיד.
מסיבה זו, מסמכי ההתאגדות נקראים constitutional documents – בלעדיהם, לא יתקיים התאגיד.
הקונספט של מסמך ממנו "נובעת" תופעה או אישיות משפטית נמצא למשל גם בשטר משכנתא או בחוזה נאמנות.
מסמכי ההתאגדות נכנסים לתוקפם בעת הקמת התאגיד וממשיכים להתקיים לכל אורך חיי התאגיד.
חברי התאגיד יכולים לשנות את תוכנם של מסמכי ההתאגדות, על ידי הסכמה ביניהם על כללים חדשים (הסכמה זו באה לידי ביטוי בהצבעה על נוסח חדש של המסמך).
הרוב הנדרש לשם שינוי כזה נקבע במסמכי ההתאגדות עצמם או בדין.
מסמכי התאגדות הם סוג של חוזה.
ניתן לראות מסמכי התאגדות כמקבילים לחוקה של מדינה – נורמה עליונה, אותה אין להפר, המתווה את כללי היסוד ליחסים בין החברים או האזרחים.
במקרה של תאגיד מסוג חברה, בעלי המניות הם בעלי התאגיד.
הווה אומר, הם מחזיקים בכוח לקבל החלטות על אופן השימוש בנכסיו ויצירת חיוביו.
הם הנהנים מנכסי התאגיד לאחר שסולקו כל החיובים לנושים.
מסיבות אלו, רואים את בעלי המניות כחברי התאגיד, ומסמכי ההתאגדות הם חוזה ביניהם (חוזה אשר לא מערב, למשל, את הנושים).
סוגיית מסמכי ההתאגדות מוסדרת בחוק החברות.
החוק מוותר על הדרישה הדואלית של תקנון ותזכיר, כפי שהיה בימי פקודת החברות.
כיום קיים מסמך התאגדות אחד: התקנון.
החוק קובע כי לכל חברה, ללא יוצא מן הכלל, יהיה תקנון.
החוק ממשיך וקובע כי כניסת התקנון לתוקף היא במועד התאגדותה של החברה (חברה מתחילה להתקיים במועד בו רשם החברות איגד אותה.
לפני מועד זה, מובן שלא יכול להיות תוקף לתקנון).
עוד קובע החוק כי התקנון הוא בגדר חוזה.
הצדדים לחוזה הם החברה ובעלי המניות, לרבות בינם לבין עצמם.
עם זאת, שינוי אותו חוזה לא יעשה באותה דרך כמו בדיני החוזים הכלליים; שם, נדרשים הצעה וקיבול חדשים – דבר שאינו פרקטי כאשר ישנם בעלי מניות רבים.
החוק מורה, לפיכך, ששינוי התקנון יעשה בדרך הקבועה בחוק החברות עצמו.
התקנון נחתם על ידי בעלי המניות הראשונים (מייסדי החברה), אשר גם מציינים (בדרך כלל בסופו) את מספר המניות המוקצות לכל אחד מהם.
מובן שהתקנון לא מחייב רק אותם אלא כל בעל מניה, נוכחי או עתידי, שיהיה בחברה.
זאת בניגוד, למשל, להסכם מייסדים או חוזה אחר בין בעלי מניות, המחייב רק את הצדדים הישירים לו.
החלטה על שינוי התקנון יכולה להתקבל אך ורק באספה הכללית.
בשום אופן לא ניתן להאציל סמכות זו לאורגן אחר של החברה.
החוק קובע כי קיימים ארבעה פרטים שכל חברה חייבת לכלול בתקנונה.
לרוב, חברות מחליטות שמטרתן היא "לעסוק בכל עיסוק חוקי".
דבר זה מאפשר להן לפעול בגמישות מרבית וללא הגבלה תקנונית.
עם זאת, התקנון יכול לקבוע שהחברה תפעל למטרות מסוימות (לדוגמה: עיסוק בנדל"ן).
במקרה כזה, כל פעולה אחרת אסורה ותיחשב כחריגה ממטרות החברה.
פעולה כזו תהיה חסרת תוקף כלפי החברה, אלא אם התקיימו תנאים מסוימים המקנים לה תוקף.
4. אופן הגבלת האחריות – האם החברה היא בערבון מוגבל או לא.
נוסף על כך, מרבית החברות נוהגות לכלול בתקנונן פרטים רבים אחרים, המיועדים להסדיר את אופן פעולת החברה ויחסיה עם בעלי מניותיה.
בין הפרטים הנפוצים הנכללים בתקנון:
אופן העברת המניות לבעלים חדשים (לרבות נוסח שטר העברת מניות).
מספר הדירקטורים, סוגיהם ואופן מינוים.
אופן פעולת הדירקטוריון וההצבעה בישיבותיו.
הרשאה להוציא מניות למוכ"ז ואופן מימוש הזכויות (כגון קבלת דיווידנד) לפי שטרי המניה.
הרשאה לחברה לתרום סכום כסף למטרות שאינן עסקיות.
אופן משלוח ההודעות לבעלי המניות בענייני החברה.
כללים בדבר תשלום דיווידנדים והעברת נכסי החברה לבעלי המניות בעת פירוק.
אם חברה לא כללה הוראות כאלו בתקנון (אלא רק את ארבעת הפרטים ההכרחיים), אזי יחולו הוראות ברירת המחדל שבחוק החברות ובדיני החברות בכלל.
לדוגמה, אם התקנון לא קובע את הרוב הדרוש לקבלת החלטות באספה הכללית, תחול ההוראה לפיה החלטות האספה הכללית יתקבלו ברוב רגיל.
אם התקנון אינו מסדיר את הזכויות הצמודות לכל מניה, יהיו להן הזכויות הנקובות בחוק החברות.
בעת הקמת חברה, חובה להגיש לרשם החברות את התקנון.
בכל עת שחברה משנה את התקנון, היא חייבת לדווח על כך ולשלוח את התקנון החדש או את נוסח השינוי לרשם החברות.
חברה ציבורית לא מדווחת לרשם החברות אלא לבורסה ולרשות ניירות ערך.
מסמך שטאובר הוא נייר מטה שהכין ראש החטיבה האסטרטגית באגף התכנון בצה"ל, תא"ל צבי שטאובר, בעבור הרמטכ"ל, רב-אלוף אמנון ליפקין-שחק, כהכנה לפגישה בינו ובין מקבילו הסורי חיכמת שיהאבי ביוני 1995.
סבב השיחות בין ישראל וסוריה הסתיים בינואר 1996 מספר חודשים לאחר רצח ראש הממשלה רבין.
יו"ר האופוזיציה באותה העת, בנימין נתניהו, נתן במה פומבית לתוכן המסמך מעל בימת הכנסת, חרף סיווגו.
במסגרת חקירת ההדלפה, חקרה משטרת ישראל 90 חיילים ועוד מספר עובדי משרד הביטחון, אך לא איתרה את המדליף.
חבר הכנסת רן כהן פנה ליועץ המשפטי לממשלה מיכאל בן-יאיר וביקש ממנו להגיש בקשה להסרת חסינותו של נתניהו בשל עבירה על חוק העונשין, אך בן-יאיר סירב וענה שלנתניהו עומדת החסינות המהותית.
כהן עתר לבג"ץ אשר פסק שאכן עומדת לנתניהו חסינותו שכן ההדלפה הייתה במסגרת מילוי תפקידו ודחה את העתירה.
צורך בגיבוש "חבילת" סידורי ביטחון – בכלל אזור חיץ מפורז, אזורי כוחות מוגבלים, וביסוס מנגנון וידוא ופיקוח (אשר כולל רכיב אמריקני) ליישום הפירוז.
פיצוי על שינויים ברכיבים אלו – לדוגמה, ביסוס מערכת ישראלית להתרעה וגילוי מוקדם יכול להביא אותה להיות גמישה יותר בשאלת אזורי כוחות מוגבלים.
במסגרת כך, לטענת "מסמך שטאובר", על צה"ל להמשיך ולקבל מידע שבר השגה רק באמצעות נוכחות קבועה בהר החרמון.
מניעת יתרון מצד תוקף המפר את ההסכם – על ידי השארת די זמן לישראל להניע את כוחות העתודה שלה.
זאת, על ידי השארת ריכוזי כוחות של שני הכוחות במרחק רב זה מזה, או לחלופין – להוריד את מוכנותם לקרב, הגברת השקיפות, ויצירת יחסי אמון בין הצבאות.
איסור שיתוף פעולה צבאי כנגד אחד הצדדים להסכם – לדוגמה, על ידי בריתות צבאיות או קריאה למשלחות צבאיות זרות.
בידוד ומניעת סיוע מגורמים המבצעים פעולות עוינות כנגד הצד השני – או כנגד הסכם השלום עצמו.
מסמך עמדה (או: נייר עמדה) הוא מאמר המציג דעה בנושא מסוים, התואמת את כותב המסמך או ארגון ספציפי, כגון מפלגה, ארגון עובדים או עמותה.
השימוש במסמכים מסוג זה נעשה במסגרת האקדמיה, הפוליטיקה, המשפט ותחומים נוספים.
מסמכי עמדה יכולים להיות מנוסחים כמכתב למערכת ועד מסמכים מורכבים כמסמכי עמדה אקדמיים.
כמו כן, הם משמשים ארגונים להצגת הסבר והצדקה אודות חזונם, אמונתם והמלצות למדיניות.
באקדמיה – מסמך עמדה לרוב עוסק בדעה אודות תחום חדש שטרם נערכו עליו ניסויים ואילו מחקר אמיתי יפורסם כמסמך אקדמי.
מסמך דעה לרוב ישקף את עיקר הדעות או העמדות בנוגע להוכחות נושא מסוים בתוך התחום.
בפוליטיקה – מסמכי עמדה משקפים את תפיסת העולם של מועמד, נבחר ציבור, ארגון מפלגתי או מדינתי, והם נתפסים כמשמעותיים בעיני הציבור.
כדוגמת מצעי מפלגות ומועמדים המשמשים קמפיינים פוליטיים, או מתן תוקף להצהרות בדיפלומטיה הבינלאומית עבור גינויים.
כתיבת מסמכי עמדה מהווה כלי מרכזי של במסגרת פרויקט מודל האו"ם.
במשפט – ובמשפט הבינלאומי בפרט, מסמך עמדה מכונה "Aide-mémoire", והוא מהווה תמצית של נקודות המועלות לדיון או במחלוקת.
משמש בייחוד בתקשורת לא דיפלומטית.
מסמכי פנמה הם אוסף של 11.5 מיליון מסמכים חסויים של חברת עורכי הדין מוסאק-פונסקה מפנמה.
המסמכים, שהודלפו בידי אלמוני, מכילים מידע על יותר מ-200,000 חברות מכל העולם ועל בעלי המניות שלהן, ובהם מספר שליטי מדינות.
כמו כן, הם כוללים ראיות לפעילות פיננסית ענפה של פוליטיקאים ממדינות שונות במקלטי מס שונים ברחבי העולם, לרבות הלבנת הון, לקשרים פסולים בין גופים שונים, ועוד.
המסמכים הודלפו בידי אלמוני לעיתון הגרמני "זידדויטשה צייטונג", ועובדו במשך כשנה בידי ה-ICIJ (International Consortium of Investigative Journalists), בשיתוף עם כמאה כלי תקשורת ברחבי העולם ויותר מ-370 עיתונאים.
הפרשה פורסמה באופן פומבי בכלי התקשורת בעולם ב-3 באפריל 2016, וחשיפה מלאה של רשימת החברות הכלולות בה נעשתה במאי 2016.
חברת מוסאק-פונסקה היא משרד עורכי דין בינלאומי המתמחה ביצירת חברות ותאגידים שתכליתם העיקרית להסתיר את הבעלים האמיתיים של נכסים שונים ברחבי העולם באמצעות רישום החברות במקלטי מס שונים, שבהם חוקים המאפשרים את הסוואת הבעלים ובעלי המניות של החברות.
אחד מעקרונות היסוד של החברה הוא שמירה על סודיות וחשאיות לקוחותיה.
המסמכים שהודלפו כוללים תיעוד על תקופה של כ-40 שנה (מסוף שנות ה-70 ועד 2015), ובגודל כולל של 2.6 טרה-בייט.
הם כוללים מידע אודות הבעלות על יותר מ-200,000 חברות שהוקמו במקלטי מס שונים ברחבי העולם אך מרכז פעילותן במדינות אחרות, ומידע על העברות כספים חשודות שבוצעו בין חברות שונות, שייתכן שהן תשלומי שוחד.
מסמכים אחרים הראו כיצד בנקים גדולים, כדוגמת קרדיט סוויס, UBS ו-HSBC והבנקים הישראליים בנק הפועלים ולאומי, יצרו חברות במקלטי מס עבור לקוחותיהם.
פעילות במקלטי מס היא חוקית כאשר היא מדווחת כראוי לרשויות במדינות שבהן מתבצעת הפעילות העיקרית של החברה.
עם זאת, המסמכים העלו שהמעורבים בפעילות לא וידאו שמקורם של הכספים חוקי ושאין מעורבת בהן פעילות פלילית, העלמות מס ושחיתות פוליטית.
בנוסף, התגלו במסמכים ראיות לזיוף מסמכים עבור לקוחות באמצעות תיארוך מסמכים לתקופה מוקדמת, ושיתוף פעולה עם כמה עשרות חברות ואישים שהיו ברשימה שחורה של ארצות הברית והאיחוד האירופי ונתונים לסנקציות בינלאומיות, בהם חברות מאיראן ומקוריאה הצפונית, ואישים מסוריה.
הדלפת מסמכים זו היא ההדלפה הגדולה ביותר שהתרחשה עד 2016.
ברשימה הופיעו גם שמות של כ-600 חברות ישראליות ו-850 ישראלים בעלי מניות, כדוגמת עידן עופר, יעקב וינרוט, דב וייסגלס, טדי שגיא, יעקב אנגל, בני שטיינמץ, דן גרטלר ודן ויז'ניצר, בנו של אלכס ויז'ניצר שהיה מנכ"ל החברה הלאומית לדרכים בישראל.
במסמכים שפורסמו עלה גם שמו של טארק עבאס, בנו של יושב ראש הרשות הפלסטינית אבו מאזן, כמחזיק מניות בשווי של כמיליון דולר בחברות הקשורות לרשות הפלסטינית
זמן קצר לאחר הפרסום הראשוני הודיע ראש ממשלת איסלנד סיגמונדור דויד גונלאוגסון על התפטרותו מתפקידו בעקבות לחץ ציבורי.
אחד ממייסדי החברה, רמון פונסקה-קורה, נשיא מפלגת "פנמנייסטה" (השלישית בגודלה באספת העם של פנמה), הודיע על לקיחת פסק זמן מפעילות פוליטית ונאלץ לפרוש מתפקידו כנשיא המפלגה עקב "מבצע שטיפת רכב" (הכינוי של חקירת הפרשה בברזיל).
פירמת מוסאק-פונסקה שניצבה במוקד הפרשה הודיעה כי תיסגר לאור המוניטין שלה שנפגע.
בישראל הודיעה רשות המיסים על פתיחת חקירה בנושא העלמות מס אפשריות שבוצעו באמצעות רישום חברות במקלטי מס.
רשויות המס במספר מדינות נוספות פרסמו הודעות דומות.
בצ'ילה התפטר מנהל העמותה "Transparency International" (הסניף בישראל נקרא "שקיפות בינ"ל ישראל") לאחר שנחשפו קשריו עם חמש חברות שהשתמשו במקלטי מס.
שלטונות שווייץ החרימו את הציור "איש יושב עם מקל" מאת מודיליאני שנחשד כגנוב על ידי הנאצים
ב-15 באפריל הודיע שר התעשייה הספרדי, חוסה מנואל סוריה על התפטרותו.
ראש ממשלת פקיסטן נקנס ב 10 מיליון שקלים ונידון לעשר שנות מאסר.
פרסום המסמכים תרמו להדחת נשיא ברזיל.
שופט ועדת האתיקה של פיפ"א התפטר.
מסמכי פרדייז הוא אוסף בן 13.4 מיליון מסמכים המתעדים הימנעות מתשלום מס, שהודלף לציבור ב-5 בנובמבר 2017. מקורם של המסמכים במשרד עורכי הדין "אפלבי", ומוזכרים בהם כ-120,000 שמות של אנשים וחברות, בהם אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, נשיא קולומביה חואן מנואל סנטוס, ומזכיר המסחר של ארצות הברית, וילבור רוס.
בסוף אוקטובר 2017 נפרצו מחשבי חברת עורכי הדין "אפלבי" ואוסף המסמכים שאוחסן בהם הודלף ליומון הגרמני Süddeutsche Zeitung, שפרסם את מסמכי פנמה בשנת 2016. האוסף כולל 13.4 מיליון מסמכים, בנפח של כ-1.4 טרה-בייט.
המסמכים מתעדים את הפעילות הפיננסית של לקוחות החברה ברחבי העולם, הכוללת בין היתר שימוש ב-19 מקלטי מס הנמצאים ברשות החברה ומשמשים את לקוחותיה.
בניגוד למסמכי פנמה, המסמכים כוללים מידע על מקרי הימנעות מתשלומי מס במדינות רבות.
השם "מסמכי פרדייז" נבחר כשם המתאר את מקלטי המס כ"גן עדן" למעלימים.
לבקשת העיתון, ארגון העיתונאים החוקרים "International Consortium of Investigative Journalists" בדק את המסמכים ואת מהימנותם, ופרסם את הממצאים ב-5 בנובמבר 2017.
אנשים ידועים רבים מוזכרים במסמכי פרדייז לצד פירוט השירותים ומקלטי המס שקיבלו מחברת "אפלבי".
בין האישים המוזכרים במסמכים נמנים ראשי מדינות, שרים, ואנשים ידועים אחרים.
חואן מנואל סנטוס, נשיא קולומביה
חוסה מריה פיגרס, נשיא קוסטה ריקה לשעבר
שאוכת עזיז, ראש ממשלת פקיסטן לשעבר
ז'אן קרטיין, ראש ממשלת קנדה לשעבר
אלפרד גוזנבאואר, לשעבר קנצלר אוסטריה
יוקיו הטויאמה, ראש ממשלת יפן לשעבר
פול מרטין, ראש ממשלת קנדה לשעבר
בריאן מלרוני, ראש ממשלת קנדה לשעבר
גרהרד שרדר, לשעבר קנצלר גרמניה
שרים רבים מוזכרים במסמכים, בהם שרים מהודו, אינדונזיה, ערב הסעודית, ספרד, אוקראינה וארצות הברית.
כמו כן מוזכרים קרובי משפחה ומקורבים רבים של שרים ופקידי ממשל ממדינות שונות.
על פי המסמכים, מזכיר המסחר של ארצות הברית וילבור רוס קשור עסקית וכלכלית לאוליגרכים הרוסים לאוניד מיכלסון וגנאדי טימצ'נקו, עליהם מוטלות סנקציות מטעם ארצות הברית, וכן לקיריל שמלוב, חתנו של נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין.
כמו כן מוזכרים במסמכים שרים נוספים בממשל טראמפ, בהם מזכיר המדינה של ארצות הברית, רקס טילרסון, וגרי ד.
כהן, היועץ הכלכלי הבכיר לנשיא דונלד טראמפ ועומד בראש המועצה הכלכלית הלאומית.
בסך הכל מוזכרים במסמכים יותר מתריסר אנשים מממשל טראמפ.
כמו כן מוזכרים במסמכים תורמים ויועצים של טראמפ, בהם רוברט מרסר ושלדון אדלסון.
כמו כן מוזכרת במסמכים גם שרת החקלאות של קניה, סאלי קוסגיי.
חברי פרלמנט רבים מוזכרים במסמכים, בהם אישים מקנדה, האיחוד האירופי, הודו, עיראק, יפן, ניגריה, קניה, אוקראינה והממלכה המאוחדת.
אנשי עסקים רבים מוזכרים במסמכים, מגרמניה, הודו, מקסיקו, פקיסטן, רוסיה, ספרד, שוודיה, סוריה, ארצות הברית וזמביה.
על פי דיווח ב-BBC, אנשי העסקים ניצלו רשתות אמון, קרנות וחברות קש כדי להסתיר את נכסיהם מרשויות המס, או כדי לשמור את העסקאות שלהם סודיות.
ברוב המעשים שנחשפו אין היבט פלילי.
בין השאר מוזכר במסמכים איש העסקים הישראלי דן גרטלר, שקיבל הלוואת ענק מחברת "גלנקור" בתמורה לתיווך עסקאות עם ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
גרטלר נודע כחבר של הנשיא השנוי במחלוקת ז'וזף קבילה.
אליזבת קייסנס, מומחית בתחום עסקי הכרייה בקונגו שעיינה במסמכים, אמרה לאתר החדשות "בלומברג" כי במתן ההלוואה לגרטלר, בחרה חברת "גלנקור" להתעלם מקשריו במדינה, והעמידה את עצמה בסכנה של עבירה על חוקים נגד שחיתות.
עורכי דינו של גרטלר הכחישו את הטענות.
בין האישים המוזכרים במסמכים נמנים מספר מוזיקאים ואמנים, בהם מדונה, שאקירה, ניקול קידמן ובונו.
בין החברות המוזכרות במסמכי פרדייז נמנות פייסבוק, אפל, מיקרוסופט, eBay, אובר, נייקי, וולמארט, אליאנץ, סימנס, מקדונלד'ס וYahoo!.
העיתון "אקספרס טריביון" הרואה אור בפקיסטן פרסם פרטים מתוך המסמכים אודות השתמטות נרחבת ממסים באמצעות מקלטי מס שנעשתה בידי החברות אפל, נייקי ופייסבוק.
רוב המפורסמים המוזכרים במסמכים הגיבו שמדובר בפעילות חוקית.
לדוגמה, דובר בית המלוכה הבריטי ציין כי כל ההשקעות של בית המלוכה נעשו בגלוי ובאופן חוקי: "אנחנו מפעילים מספר אפיקי השקעות, חלקם עם קרנות בארצות אחרות.
כל ההשקעות שלנו מבוקרות וחוקיות."
פוליטיקאים רבים קראו להילחם בתופעה.
למשל, הסנאטור האמריקאי שלדון וייטהאוס הציע הצעת חוק שתגביר את שקיפות ההשקעות של יחידים וחברות, ותקשה על שימוש במקלטי מס.
על פי הצעת החוק, חברות קש יחויבו לחשוף את בעליהן האמיתיים בפני רשויות החוק.
מסמך הוא מצג המתעד עובדות או רעיונות.
תוכן המסמך עשוי להיות כתוב, מאויר, מודפס, משונן, מצולם, מוקלט וכדומה.
המילה "מסמך" בעברית נגזרת מהשורש ס-מ-ך המציין הישענות וביטחון, ומכאן משמעותו של המונח מסמך כתוכן המהווה הוכחה או ראייה לאמת או לעובדות.
כיום משמעות המונח מסמך אינה מוגבלת לתוכן עובדתי.
בעידן המידע, המונח מסמך אינו מתייחס רק לתוכן על גבי נייר כתוב או מודפס, אלא גם למסמך דיגיטלי, קובץ מחשב שמכיל מידע כגון, טקסט, תמונות, טבלאות, אודיו, וידאו ועוד.
מיזמי דיגיטציה של מסמכים היסטוריים נערכים לשם שימור הידע והנגשתו לציבור הרחב.
ישנים מסמכים המקוטלגים כמסווגים, פרטיים או ציבוריים.
למסמך המצוי בתהליך עבודה או הכנה לדפוס קיימות לעיתים גרסאות טיוטה או הגהה.
מסמך שיש חשיבות למקוריותו עשוי להיות מוגדר כ"מקור", הגדרה שיש לה השלכות בהתאם לעולם התוכן הרלוונטי, כך למשל מקור היסטורי, מקור ראשוני, כתב יד (מקור), תעודה מקורית ועוד.
עותק של מסמך עשוי להיות מוגדר "נאמן למקור" בעולם המשפט וכ"העתק" בעולם העסקי.
לפני המצאת הדפוס, העתקת מסמכים בוצעה ידנית לשם יצירת עותקי כתב יד והפצתם.
במסמכים דיגיטליים סוגיית המקוריות נקשרת לסוגיות של קביעות/נזילות התוכן.
ניתן לסווג מסמכים לפי הדיסציפלינה בה הם נוצרים:
מסמך אקדמי: מאמר אקדמי, תזה.
מסמך עסקי: חשבונית, ציטוט פיננסי, הצעה עסקית, חוזה, קבלה, מסמך דין וחשבון, גיליון אלקטרוני, גיליון בטיחות חומרים, שטר מטען, דוח כספי ועוד.
מסמך ממשלתי, חוקי או פוליטי: מנשר, מסמכי התאגדות, טופס, תעודת זהות, רישיון (למשל רישיון עסק או רישיון נשק), מסמך זימון או ספר לבן.
מסמך היסטורי או חדשותי: מקור היסטורי, צילום עיתונות, סרט תיעודי.
מסמך תכנוני או אומנותי: שרטוט, תרשים או תסריט.
בעת העתיקה ובימי הביניים מסמכים יוצרו בחריטה של כתובות על גבי אבן, מתכת, חרס וחומרים דומים (למשל באמצעות כתב יתדות בשומר ובמסופוטמיה, ובאירופה – באמצעות האלפבית הרוני), או נכתבו בדיו על נייר, קלף או פפירוס.
לעיתים מסמכים נכרכו לספרים או שחוברו לקודקס.
מהפכת הדפוס במאה ה-15 שינתה מהותית את תפוצתם של מסמכים.
מרטין לותר, אבי הרפורמציה הפרוטסטנטית, פרסם בעותקים רבים את מסמך 95 התזות המציג את תורתו המהפכנית, בזכות ההמצאה החדשה לזמנו – מכונת הדפוס.
מסוף המאה ה-19 נוצרו מרבית המסמכים המשרדיים באמצעות הדפסה במכונת הכתיבה ושכפול על ידי נייר העתקה, מכונות סטנסיל ומכונות צילום.
מסמכים נאגדו באמצעות מהדק או אטבי נייר.
לקראת סוף המאה ה-20, השימוש הגדל במחשבים הוביל לחיבור מסמכים באמצעות תוכנות עיבוד תמלילים והדפסתם באמצעות מדפסות.
עד המאה ה-20 מסמכים אורכבו באמצעות עותק פיזי שלהם.
במהלך המאה ה-20 פותחו שיטות אחסון אנלוגיות כגון מיקרופילם ומיקרופיש לאחסון טקסט, תמונות, שרטוטים וכדומה.
מסמכים לא טקסטואליים כגון צילום/אודיו/וידאו/נתונים אוחסנו על גבי מגוון אמצעים, ביניהם: סרט צילום, שקופיות, שקפים, סרט מגנטי, קלטות שמע, תקליטים, קלטות וידאו, תקליטונים, תקליטורים.
מסוף המאה ה-20 מסמכים נוצרים ונשמרים דיגיטלית, כקובץ מחשב.
פורמט קובץ (המיושם על ידי סיומת קובץ) מאפשר שמירה והצגה תקינה של קבצים.
מסמכים שאינם טקסטואליים קיימים משחר ההיסטוריה, החל מציורי מערות וכלה בשרטוטים טכניים.
מגוון אמצעי התיעוד בעת המודרנית אפשר דרכים חדשות ליצירת מסמכים.
כאלו הם למשל מסמכים היסטוריים שנוצרו באמצעים אמנותיים, כגון צילום העיתונות מותו של חייל לויאליסט מאת רוברט קאפה, הקלטת טקס הכרזת העצמאות של מדינת ישראל על ידי לוסיאן זלצמן, סרט הקולנוע שואה מאת קלוד לנצמן.