tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם שובו לבולגריה התיישב בסופיה והחל בפעילות פוליטית, אשר כאמור הובילה להקמת מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית.
ב-1897 הפיצה המפלגה עיתון מטעמה בשם "עיתון הפועלים" ובלגואב עצמו ערך והפיץ את העיתון "הזמן החדש".
ב-1903, חל פילוג במפלגה והזרם המרקסיסטי הקים מפלגת פועלים נפרדת, שהוותה את הבסיס למפלגה הקומוניסטית הבולגרית וכונתה "מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית (סוציאליזם צר)".
זרם זה התנגד לחברותם של בורגנים במפלגה.
ב-1919 שינתה מפלגת הפועלים את שמה למפלגה הקומוניסטית של בולגריה ובהמשך הצטרפה לקומינטרן.
לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה נכפה עליה לחתום על חוזה ניי ובמסגרתו צומצם הצבא הבולגרי לכדי ז'נדרמריה.
אלפי חיילים וקצינים נפלטו למעגל האבטלה וחלקם הצטרפו לארגונים מחתרתיים חצי צבאיים ולמפלגה הקומוניסטית.
ויתורו של פרדיננד הראשון, מלך בולגריה על כס המלוכה, ועלייתו לשלטון של בוריס השלישי, יצרו חוסר שקט פוליטי בממלכה והמשבר הכלכלי החריף הוביל גם לחוסר שקט חברתי.
ביוני 1923 הודח ונרצח ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי ולשלטון עלה אלכסנדר צאנקוב, אשר משטרו החל מייד ברדיפת גורמי אופוזיציה ובכללם חברי המפלגה הקומוניסטית.
בספטמבר 1923, בעידודה של ברית המועצות, חוללו חברי המפלגה הקומוניסטית ניסיון הפיכה שדוכא בכוח רב ובמניין של אלפי נפגעים.
ראשי המפלגה וסיל קולארוב וגאורגי דימיטרוב נמלטו מבולגריה וגלו לברית המועצות.
בהמשך, הוצאה המפלגה הקומוניסטית אל מחוץ לחוק.
תאים מחתרתיים של המפלגה המשיכו בפעילותם, תוך ביצוע התנקשויות באישים מהמערכת הצבאית והפוליטית.
באפריל 1925 הגיעה לשיאה הפעילות המחתרתית, עת ניסתה המפלגה הקומוניסטית לחסל את כל ראשי המערכות הפוליטית, הצבאית והמשטרתית, כאשר חוליית מפגעים ביצעה את הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה.
לאחר הפיגוע הוטל בבולגריה משטר צבאי, ראשי המפלגה הקומוניסטית ורבים מחבריה, חוסלו, נכלאו או נאלצו לגלות מבולגריה.
מקצת מחברי המפלגה שבו בהדרגה לפעילות פוליטית כראשי איגודים מקצועיים, או כחברי "מפלגות פועלים".
במרבית שלבי מלחמת העולם השנייה הייתה בולגריה שותפה למדינות הציר מתוקף חתימתה על ההסכם התלת-צדדי.
ב-1942 נוסדה חזית המולדת הבולגרית שהורכבה ממספר מפלגות פוליטיות ובכללן המפלגה הקומוניסטית ומטרתה להדיח את הממשלה הפרו-גרמנית.
ב-9 בספטמבר 1944 חוללה חזית המולדת הפיכה בחסות הצבא האדום אשר כוחותיו הגיעו לסופיה.
קימון גאורגייב מונה לראש הממשלה ותיק הפנים ובו שליטה על גופי ביטחון הפנים והשירותים החשאיים נמסר לאנטון יוגוב מהמפלגה הקומוניסטית.
הקומוניסטים ניצלו מנגנון זה להשתלטות על בולגריה ודיכוי גורמי האופוזיציה.
הוקם בית משפט מיוחד לשפיטת משתפי פעולה עם הנאצים ומנגנון זה נוצל גם כדי לבוא חשבון עם האישים במערכת הפוליטית והצבאית אשר רדפו את הקומוניסטים לאורך השנים.
ב-1 בפברואר 1945 הוצאו להורג בירייה, בשטח בית העלמין של סופיה 180 בני אדם ובכללם עוצרי המלוכה, 25 שרים, 68 חברי פרלמנט, עיתונאים ואנשי צבא.
בהמשך, נשפטו והוצאו להורג כ-3,000 אזרחים נוספים.
נוכחותו של הצבא האדום על אדמת בולגריה אשר נמשכה עד 1947 סייעה לקומוניסטים להשתלט על בולגריה.
ב-1946 בוטלה המלוכה והוקמה הרפובליקה העממית הבולגרית.
בנובמבר 1946 נערכו בבולגריה בחירות כלליות, המפלגה הקומוניסטית זכתה ב-275 מושבים מתוך 465 וגאורגי דימיטרוב מונה לראש הממשלה.
בספטמבר 1947 הוצא להורג ניקולה פטקוב, מנהיג מפלגת האיכרים של בולגריה אשר הייתה חברה בחזית המולדת.
דמיאן ולצ'ב מנהיג מפלגת זבנו (הליכוד), נשפט ונדון ל-15 שנות מאסר ומנהיג הסוציאל-דמוקרטים, קוסטה לולצ'ב, נמלט מהמדינה.
כך נותרה המפלגה הקומוניסטית ללא כל אופוזיציה ממשית.
בדצמבר 1947 הוחלה בבולגריה חוקת דימיטרוב אשר דמתה במתכונתה לחוקה הסובייטית מ-1936. עם מותו של דימיטרוב החל תהליך מואץ להפיכתה של בולגריה לגרורה סובייטית מלאה.
שיאו של התהליך היה בתקופת כהונתו של וולקו צ'רבנקוב כראש הממשלה.
צ'רבנקוב שהיה סטליניסט פעל בשיטת הסלאמי ודיכא בכוח רב מתנגדי משטר או חשודים ככאלו ובכלל זה אלמנטים בתוך המפלגה הקומוניסטית והנהיג כלכלה ריכוזית.
תהליך זה הוביל לבידודה הבינלאומי של בולגריה, עניין שהגביר עוד את תלותה הפוליטית והכלכלית של המדינה בברית המועצות.
האישיות המזוהה ביותר עם העידן הקומוניסטי בבולגריה הוא טודור ז'יבקוב.
החל מראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 שלט ז'יבקוב ללא עוררין במפלגה הקומוניסטית ובבולגריה.
בראשית דרכו ניסה לנקוט בקו פרגמטי וליבראלי יותר מקודמיו, אך לאחר שהצליח לסכל ניסיון הפיכה נגדו, נקט במדיניות פנים נוקשה מחד והעמיק עוד את התלות הבולגרית בברית המועצות, מאידך.
במקביל, פעל ז'יבקוב לשילוב צעירים במפלגה הקומוניסטית ובכלל זה ביתו לודמילה ז'יבקובה, תוך שהוא מעניק להם סמכויות מוגבלות שיאפשרו להם מרחב פעולה מבלי לסכן את מעמדו.
בהמשך, הפכה ז'יבקובה לחברת הפוליטביורו וסומנה כיורשתו של ז'יבקוב.
ב-1971 התפטר ז'יבקוב מתפקיד ראש הממשלה ומינה עצמו לתפקיד חדש שיצר לעצמו וכונה: "יושב ראש מועצת המדינה".
בכך, למראית עין ביצע שינוי במערך הפוליטי, אך בפועל נותר שליט אבסולוטי.
לצורך הכשרת השינוי הונהגה "חוקת ז'יבקוב".
ב-1981 הלכה לעולמה לודמילה ז'יבקובה שהובילה קו ליבראלי בהנהגת המפלגה, ומותה הוביל לחזרתה של המפלגה לקו ריכוזי קשוח מחד ולהתנתקותו ההדרגתית של ז'יבקוב מחבריו להנהגת המפלגה, מאידך.
במקביל, הוחמרו הבעיות הכלכליות של המדינה והיא סבלה מתשתיות תחבורה ואנרגיה מתיישנות ולקויות.
מסע "הבולגריזצייה" של השלטון הבולגרי כנגד המיעוט הטורקי הוביל להגירתם של מאות אלפי אזרחים מבולגריה, בעיקר לטורקיה והעמיק את בידודה הבינלאומי של בולגריה.
לז'יבקוב היו יחסי ידידות קרובים עם ליאוניד ברז'נייב מנהיג ברית המועצות וכשזה הלך לעולמו ב-1982, חלה הרעה מסוימת והדרגתית ביחסי שתי המדינות.
במחצית השנייה של שנות ה-80 החלה אחיזתו של ז'יבקוב במפלגה מתרופפת ונערכו דיונים בשאלת היורש לתפקידו.
לקראת סוף העשור, עברה השליטה בפועל על המפלגה לידיהם של שר החוץ פטר מלאדנוב, ראש הממשלה גאורגי אטנסוב, שר האוצר אנדריי לוקאנוב ושר ההגנה דוֹבְּרִי ג'וּרוֹב.
עלייתו של מיכאיל גורבצ'וב לשלטון בברית המועצות, סימנה קו חדש במדיניותה של מנהיגת הגוש המזרחי ומדיניות זו חלחלה בהדרגה גם לשאר מדינות הגוש.
אף על פי שהנהגת המפלגה הקומוניסטית בבולגריה הביעה תמיכה בעקרונות הגלאסנוסט והפרסטרויקה, בפועל נקט ממשלו של ז'יבקוב בשורת צעדים כדי למנוע את התרופפות האחיזה הקומוניסטית במדינה ובכלל זה רדיפה ומעצר של מתנגדי משטר.
תפישת העולם של ז'יבקוב לא אפשרה לו להתמודד עם אירועי סתיו העמים.
בסופיה פרצו הפגנות המונים וב-10 בנובמבר 1989, הודח טודור ז'יבקוב מהנהגת המפלגה ומתפקידו כיושב ראש מועצת המדינה בהפיכה פנים מפלגתית שהוביל פטר מלאדנוב, אשר מונה בהמשך למחליפו של ז'יבקוב בהנהגת המפלגה והמדינה.
מלאדנוב הכריז על בחירות כלליות ובאפריל 1990 בוטלה הרפובליקה העממית הבולגרית ונוסדה הרפובליקה הבולגרית.
מלאדנוב התפטר מתפקיד יושב ראש מועצת המדינה ומנהיג המפלגה הקומוניסטית ומונה לנשיאה הראשון של בולגריה.
במועד זה שונה שמה של המפלגה הקומוניסטית למפלגה הסוציאליסטית של בולגריה, בוצע טיהור בקרב חברי הדור הישן אשר סולקו מהמפלגה ובוטלו מוסדותיה הישנים ובכלל זה הפוליטביורו.
המפלגה הקומוניסטית של בריטניה הגדולה הייתה מפלגה קומוניסטית בבריטניה בין השנים 1920–1991. הארגון הקיים כיום באותו שם אינו מפלגה אלא שדולה לאיחוד קבוצות מרקסיסטיות שונות בבריטניה.
המפלגה נוצרה בעקבות הנחיית האינטרנציונל השלישי להקמת מפלגות קומוניסטיות במדינות העולם ואיחדה במרוצת השנה הראשונה לפעילותה פלגים קומוניסטיים שונים בבריטניה (אנגליה, ויילס וסקוטלנד) במטרה להפוך למפלגה הבריטית היציגה המוכרת על ידי הקומינטרן.
הנושא העיקרי עמו התמודדה המפלגה בראשיתה היה סוגיית הפלרמנטרליזם, כלומר האם לפעול במסגרת הדמוקרטיה הפרלמנטרית הקיימת, תוך שיתוף פעולה עם ממסד קפיטליסטי ולהשקיע את משאבי הפרולטריון במשחק הפוליטי הקיים או האם לפעול באופן חוץ-פרלמנטרי, בדרך של הקמת סובייטים (מועצות מהפכניות) ולהשקיע את המשאבים בבניית תשתית ותנופה למהפכה.
את הפלג השני, השמאלי, הנהיגה סילביה פנקהרסט.
לבסוף, בעידודו של לנין, הוחלט שהמפלגה תפעל בתוך המסגרת הפרלמנטרית.
לקראת מסע הבחירות של 1922 השתלבה המפלגה במפלגת הלייבור, שלא הייתה אז אלא מסגרת פוליטית רופפת של קבוצות שמאל שונות.
שניים מנציגי המפלגה הקומוניסטית אף נבחרו לפרלמנט במסגרת הלייבור.
המפלגה לא קיבלה לשורותיה כל אחד, מתוך תפיסה של קיום על בסיס תאים מהפכניים.
הדבר יצר חשדנות רבה ומעקב אחריה על ידי ה-MI6. יומיים לפני הבחירות של שנת 1924 פורסם ב"דיילי מייל" הבריטי מכתב שמוען למפלגה מאת גריגורי זינובייב, ראש הקומינטרן.
המכתב, שהוא ככל הנראה זיוף שנעשה על ידי ה-MI6 בהשראת רוסים לבנים, קרא להתססת הפרולטריון הבריטי.
רק חודשים ספורים קודם לכן הכירה ממשלת הלייבור בראשות רמזי מקדונלד בברית המועצות ואף הסכימה להלוות לה כסף.
המכתב שימש את המפלגה השמרנית על מנת לחשוף ולתקוף את "חטיפת" הלייבור על ידי הקומוניסטים ולהביך את ראש הממשלה.
המפלגה השמרנית זכתה בניצחון סוחף בבחירות.
במאי 1926 נאסרו ראשי המפלגה בהאשמה שהתסיסו את האיגוד המקצועי של הכורים וסללו את הדרך לשביתה הכללית בבריטניה.
תמיכת המפלגה בכורים תרמה לחשיפה ואהדה גוברת כלפיה מאת מעמד הפועלים בהמשך.
התמיכה במפלגה התרכזה אצל פועלי התעשייה הכבדה, כורים ופועלי טקסטיל מהאיסט אנד של לונדון, רובם יהודים.
משנות השלושים עד שנות החמישים
לעומת שיתוף הפעולה הפורה יחסית בין הקומוניסטים למפלגות סוציאל-דמוקרטיות במסגרת הלייבור עד 1929, הרי שעקב הדוקטרינה הסטליניסטית, שסיווגה את הסוציאל-דמוקרטים כנציגיו של הפשיזם, נותק הקשר בין המפלגה הקומוניסטית ללייבור.
עקב כך ניתקה המפלגה גם את קשריה עם האיגודים המקצועיים וניסתה, ללא הצלחה מרובה, להקים איגודים מתחרים.
עליית הנאצים לשלטון בגרמניה הביאה קץ לבדלנות ומ-1933 נוצרה "חזית עממית" אנטי-פשיסטית רחבה שהקיפה הן את הלייבור והן את הקומוניסטים וכן כוחות אנטי-פשיסטיים בקרב הליברלים והשמרנים.
המפלגה התנגדה למדיניות הפייסנית של ממשלת נוויל צ'מברלין כלפי גרמניה וחברי "פלוגות הפועלים" של המפלגה התעמתו בקרבות-רחוב נגד חברי איגוד הפשיסטים הבריטי האנטישמי.
ב-1930 נוסד עיתון המפלגה, ה-Daily Worker.
במהלך המלחמה, שינתה המפלגה את נטייתה בהתאם למדיניות הסובייטית כלפי הנאצים ולאחר תקופה בה הטיפה לשלום (מפרוץ המלחמה לערך עד מבצע ברברוסה), חזרה והטיפה למלחמת חורמה בגרמניה, עד כדי הוצאת צו האוסר על פועלים לשבות במפעלים החיוניים למאמץ המלחמתי.
המפלגה הגיעה לשיא של כ-60,000 חברים ב-1943. בבחירות הכלליות של 1945 השיגו הקומוניסטים 130,000 קולות והכניסו שני חברי פרלמנט, אחד מהם היה פיל פירטין היהודי שזכה במזרח לונדון, שניהם איבדו את מושביהם בבחירות 1950, על רקע התנגדותם להצטרפות בריטניה לברית נאט"ו.
הייתה זו הפעם האחרונה בה נבחרו חברי פרלמנט קומוניסטים בבחירות כלליות בבריטניה.
בקונגרס ה-22 שלה, באפריל 1952, אימצה המפלגה, בהשראת סטלין, מתווה מהפכני בשם "Britain's Road to Socialism", שהרחיק אותה מהעשייה הפוליטית הפרלמנטרית וקירב אותה מחדש למקורותיה המהפכניים.
עד 1956 היה כוח המפלגה בשיאו במסגרת האיגודים המקצועיים, בפרט איגודי הכורים והיא השפיעה על האגף השמאלי של מפלגת הלייבור.
עם זאת "הנאום הסודי" שנשא ניקיטה חרושצ'וב ב-25 בפברואר 1956 בוועידה ה-20, בו הוקיע את פולחן האישיות שהנהיג יוסיף סטלין ואת פשעיו ודיכוי המרד ההונגרי בנובמבר, גרמו למפלגה הבריטית, כמו לכל המפלגות הקומוניסטיות בעולם המערבי, לשבר.
המפלגה ניסתה לשמור על צמרת איגודי העובדים והמנגנון שלהם, תוך איבוד קשר עם הפועלים הפשוטים.
נציגי הקומוניסטים נכשלו בבחירות הכלליות וזכו להישגים קלושים בבחירות המקומיות.
משנות השישים ועד התפרקות המפלגה
ב-1966 נחלקה הנהגת המפלגה בשאלת הקשר לברית המועצות, בין אלו שתמכו בנאמנות לקו הרשמי של מוסקבה, לבין הדוגלים בעצמאות.
עיתון המפלגה הוותיק, ה-Daily Worker, נסגר ובמקומו החל להיות מופץ ה-Morning Star.
חוסר הסכמתם של בכירי המפלגה לגנות את ברית המועצות על דיכוי "האביב של פראג" באמצעות טנקים ב-1968 גרמה לפיצול במפלגה ולכינוי "טנקיסטים" (Tankies), שדבק במנהיגי המפלגה.
המפלגה עצמה המשיכה להיות חלוקה בין תומכי האירו-קומוניזם לבין תומכי הקו הנוקשה של מוסקבה.
עקב הפופולריות היחסית של הקומוניזם האירופי באמצע שנות השבעים, זכתה שוב המפלגה לשיא יחסי בתמיכה והצלחה מסוימת בבחירות (אך לא להכנסת חבר-פרלמנט מטעמה).
על רקע חיבור גרסה חדשה של "Britain's Road to Socialism" ב-1977, שכיוונה למיתון הקו הנוקשה ברוח האירו-קומוניזם ועקרונותיו של אנטוניו גראמשי, נוסדה המפלגה הקומוניסטית הבריטית החדשה (New Communist Party of Britain, NCP), שאימצה את הקו המרקסיסטי-לניניסטי הנוקשה.
למפלגה הייתה השפעה מסוימת בתנועה נגד האפרטהייד בדרום אפריקה וגיבוש דעת קהל הבריטית נגד התופעה ולמען החרמת דרום אפריקה.
כן פעלה המפלגה בקרב האיגודים המקצועיים בתקופת מרגרט תאצ'ר ובפרט בשביתת הכורים הגדולה.
ב-1988 התפצלה שוב המפלגה תוך הקמת המפלגה הקומוניסטית הבריטית.
ב-1991, עם התפרקות ברית המועצות, הגיעה המפלגה לקיצה.
ההנהגה המתונה חברה לארגונים חוץ-פרלמנטריים תוך יצירת חזית של שמאל דמוקרטי, שנוכח בציבוריות ובפוליטיקה הבריטית.
קבוצות אחרות יצרו שלל מסגרות ומפלגות באנגליה, בסקוטלנד ובפרלמנט האירופי.
המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (באיטלקית: Partito Comunista Italiano, PCI) הייתה מפלגה קומוניסטית באיטליה שהתקיימה בין 1921 ועד 1991. בתקופת איטליה הפשיסטית (1926-1944) לא התקיימה המפלגה כישות פוליטית חוקית אלא כמחתרת בלתי-חוקית והיא הוקמה למעשה מחדש ב-1944, כאשר היא נהנית מיוקרה כמובילת ההתנגדות לפאשיזם והנאציזם.
בתקופת המלחמה הקרה הייתה המפלגה השנייה בגודלה באיטליה והמפלגה החזקה ביותר בגוש השמאל באיטליה.
בשנות השבעים הגיעה לשיאה כאשר סחפה כשליש מקולות הבוחרים באיטליה והייתה המפלגה הקומוניסטית הגדולה ביותר במערב אירופה עם שיא של 2.3 מיליון חברים ב-1976, רובם ממעמד הפועלים, אך רבים מהם עובדי "צווארון לבן", פקידים, אקדמאים, טכנאים ואנשי בוהמה.
בשנות השמונים התנתקה המפלגה מהדוקטרינה הסובייטית הנוקשה והיוותה ציר מרכזי של האירו-קומוניזם.
עם התפרקות ברית המועצות ב-1991 התפרקה גם המפלגה הקומוניסטית האיטלקית ותחתיה הוקמה המפלגה הדמוקרטית של השמאל (Partito Democratico della Sinistra, PDS).
ביטאון המפלגה בכל שנותיה היה העתון ל'אוניטה (l'Unità).
המפלגה נוסדה בליבורנו ב-21 בינואר 1921 לקראת הבחירות, כתוצאה מפיצול במפלגה הסוציאליסטית (Partito Socialista Italiano, PSI).
ראשי המפלגה ומייסדיה היו אנטוניו גראמשי, פלמירו טוליאטי ואמדאו בורדיגה.
המפלגה התקבלה לקומינטרן כמפלגה קומוניסטית יציגה.
בבחירות שנערכו ב-1921 קיבלה המפלגה 4.6% מהקולות.
עם עליית מוסוליני לשלטון הפכה המפלגה לבלתי חוקית ועברה לפעילות מחתרתית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה המפלגה ציר מרכזי בתנועת ההתנגדות האיטלקית לפאשיזם (ה-Resistenza), לאחר פלישת בעלות הברית לאיטליה, הדחתו של מוסוליני וכינון ממשלה עצמאית זמנית בסלרנו בראשית 1944 שיתפה המפלגה פעולה עם הכוחות הלאומיים ואף המלוכנים והייתה חלק מן הממשלה שכוננה ב-1947.
בבחירות הכלליות הראשונות באיטליה שלאחר המלחמה, ב-1948 רצה המפלגה בחזית משותפת עם המפלגה הסוציאליסטית, (Fronte Democratico Popolare per la libertà, la pace, il lavoro, חזית דמוקרטית עממית לחופש, שלום ועבודה).
ה"חזית" זכתה ל-30% מהקולות והפסידה למפלגה הנוצרית-דמוקרטית.
בהמשך, תמכה המפלגה מבחוץ בקואליציות-שמאל, אך חבריה לא נכנסו לממשלה.
פעילות המפלגה התרכזה בערי התעשייה של צפון איטליה כגון ליבורנו, טורינו, בולוניה ומילאנו, בטוסקנה ואומבריה ובנאפולי.
עקב הדלפת "הנאום הסודי" שבו חשף ניקיטה חרושצ'וב את פשעי סטלין ודיכוי המרד ההונגרי ב-1956 נחלקה המפלגה בין מנהיג הפועלים פלמירו טוליאטי שגינה את הפלישה לבין ג'ורג'ו נפוליטנו (לימים נשיא איטליה) שהצדיק אותה.
עם זאת, בניגוד למפלגות קומוניסטיות רבות אחרות במערב, לא נפגעה ההצבעה למפלגה האיטלקית באופן בולט.
אחד ממרכזי הכובד שלה היו האיגודים המקצועיים של תעשיית הרכב.
בהשפעת המפלגה הוקם בשנת 1966 מפעל הרכב אווטוואז בברית המועצות שהרכיב מכוניות פיאט תחת המותג "לאדה".
הממשל האמריקאי חשש מפני התעצמות כוחה של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית והעריך שברית המועצות משקיעה בה 40-50 מיליון דולר לצורך השפעה על הפוליטיקה האיטלקית.
בשיאה, באמצע שנות השבעים, הייתה המפלגה שותפה בכירה במועצות כל הערים הגדולות במדינה ושיתפה פעולה עם מפלגות מכל הקשת הפוליטית לקידום רווחת העובדים.
כיוון פעילות זה, לו הטיף האב-המייסד והאידאולוג המרכזי של המפלגה, גראמשי והוביל יושב הראש שלה מאז 1969, אנריקו ברלינגר, אפשר למפלגה לפעול בכיוון קונסטרוקטיבי במסגרת מדינה מערבית ודמוקרטית, תוך התרחקות מערכי המהפכה הבולשביקית וההכוונה הדוקטרינרית של ברית המועצות והמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
המפלגה האיטלקית בראשות ברלינגר גינתה את דיכוי האביב של פראג על ידי הסובייטים ב-1968 ובוועידת מפלגות הפועלים שהתקיימה במזרח גרמניה ביוני 1976 הובילה את רעיונות האירו-קומוניזם, שתכליתם לאפשר גיבוש סדר יום רלוונטי ועצמאי מתכתיבים למפלגות הקומוניסטיות במערב אירופה.
במסגרת תפקידו הוביל ב-1969 ברלינגר את המשלחת האיטלקית אל "הוועידה הבינלאומית של המפלגות הקומוניסטיות" שנערכה במוסקבה, בוועידה זו חלקו חברי המשלחת האיטלקית, בראשותו של ברלינגר, על הקו הפוליטי הרשמי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות וסירבו לתמוך בדו"ח הסופי של הוועידה.
אולם, בצד ניסיונות ההתקרבות והפיוס של המפלגה, נקשרו פלגים קיצוניים שלה (אותם גינתה ההנהגה הרשמית של המפלגה בפומבי בתוקף) עם ארגון הטרור הרצחני "הבריגדות האדומות".
רצח ראש הממשלה מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית, אלדו מורו, ב-1978, הביא את הקץ על ניסיונות ההתקרבות בין המפלגות ופגע בלגיטימיות של המפלגה הקומוניסטית, אף על פי שבין קורבנות "הבריגדות" היו גם אנשי המפלגה הקומוניסטית מן הקו המתון.
הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-1980 גרמה לקרע בין המפלגה האיטלקית לבין מוסקבה.
אנריקו ברלינגר (1972-1984), נפטר בכהונתו
מקור: תוצאות כל הבחירות באיטליה
המפלגה הפשיסטית הלאומית (באיטלקית: Partito Nazionale Fascista, PNF) הייתה מפלגה פוליטית ימנית קיצונית ששלטה באיטליה בין השנים 1922–1943 תחת הנהגתו של בניטו מוסוליני, אשר זכה לכינוי "הדוצ'ה".
המפלגה דגלה בערכים פשיסטיים ובלאומנות והתנגדה לקומוניזם, ליברליזם ודמוקרטיה.
ייסוד התנועה הפשיסטית ועלייתה לשלטון
ב-23 במרץ 1919 קמה במילאנו התנועה הפשיסטית בכינוס שנערך ב"מועדון האינטרסים המסחריים והתעשייתיים".
קבוצת האנשים שהכריזה על הקמתה, מנתה כ-120 פורשים מהמפלגה הסוציאליסטית, ביניהם סינדיקליסטים, לאומניים, פוטוריסטים ורפובליקנים, כשבראשם עמד בניטו מוסוליני.
השקפתם האידאולוגית שילבה לאומנות מוקצנת עם מגמות חברתיות רדיקליות הקוראות לפעולה כנגד הממסד.
רובם ככולם התנגדו לכנסייה, למלוכה, לבעלי האחוזות, לבורגנות הגבוהה ולסוציאליסטים האנטי-פטריוטיים, אותם כינו "הבוגדים".
שמונה חודשים לאחר היווסדה, התמודדה המפלגה בבחירות בנובמבר 1919. רשימתה כללה את מוסוליני, את מנהיג הפוטוריסטים פיליפו מרינטי ואת המנצח ארתורו טוסקניני.
בבחירות קיבלה המפלגה פחות משני אחוזים מהקולות.
הכינוס השני של המפלגה נערך במאי 1920, בו ניכר שינוי בולט ביחס לכנסייה ולמונרכיה.
הדרישה להלאמת רווחי המלחמה הוחלפה בהלאמת רווחי מלחמה שלא הושקעו בייצור.
מעתה דיברו הפשיסטים על זכויות "אלו שלחמו במלחמה" או "פועלים שחזרו מן השוחות" ולא על מעמד הפועלים.
השקפות אלו הובילו לתמיכת התעשיינים, בעלי האחוזות ואנשי הבורגנות הזעירה אשר ראו בפשיסטים קרש הצלה מפני האפשרות של עליית שלטון סוציאליסטי.
הפחד של הבורגנות האיטלקית מפני הסוציאליסטים הושפע מן האווירה ששררה באירופה באותה עת.
כמו כן, המהפכה הרוסית הייתה מבוססת, ובמדינות כמו גרמניה והונגריה היו ניסיונות לחולל מהפכה קומוניסטית.
מוסוליני השתמש רבות במהפכה שהתחוללה בברית המועצות ותקף בחריפות את משטרו של לנין.
הוא הציג את הפשיסטים כמגיניה של איטליה מפני שיטת ממשל לניניסטית.
לאחר אירועי ספטמבר 1920, כאשר נכשל ניסיונם של הפועלים לתפוס ולהשתלט על בתי החרושת בצפון איטליה, החלה נהירה גדולה לתנועה הפשיסטית.
הצבא, המשטרה, הצמרת הבירוקרטית והמערכת המשפטית אהדו את התנועה הפשיסטית ודאגו לסייע לה באופן ישיר או עקיף.
דיבורי הפשיסטים על "איטליה הגדולה", על הצורך בצבא גדול וחזק, על ערכים מלחמתיים, סדר ומשמעת ועל דיכוי "הבוגדים" דיברו אל לבם והובילו לתמיכתם בתנועה.
בדרך להשתלטות על השלטון, לא נעשה דבר על מנת למנוע את עלייתן של החולצות השחורות.
תהליך הפשיזציה הפך לבלתי נמנע.
רעיון המצעד על רומא נולד בשנת 1919 ונהגה על ידי הסופר וגיבור המלחמה גבריאלה ד'אנונציו, שחשב להשלים את המצעד של פיומה בעיר הבירה רומא.
הפשיסטים היו נחושים לתפוס את השלטון בכל דרך שהיא ולא נמנעו משימוש באלימות.
הם רצו להנחית בהלה ואיום על המשטר הדמוקרטי שיובילו להפלתו וגייסו לשם כך את אנשי החולצות השחורות, שהיו מצוידים בנשק.
הנחת היסוד הייתה כי רק שימוש בכוח ובאלימות יובילו להעברת השלטון לידיהם.
המצעד על רומא אורגן על ידי ארבעה מנהיגים פשיסטיים שייצגו ארבעה זרמים עיקריים של התנועה:
2. איטאלו באלבו- גיבור מלחמת העולם הראשונה
3. אמיליו דה בונו- גנרל ואיש הממסד הצבאי
4. צ'זרה מריה דה וקי- שמרן- מלוכן
הללו נקראו "הרביעייה" וגייסו 50,000 מלובשי החולצות השחורות.
ניסיון ההפיכה התרחש ב-28 באוקטובר 1922, אז רוכזו קבוצות החולצות השחורות בטורים בצמתים ראשיים ואסטרטגיים מסביב לבירה רומא.
מתיאורי האירוע עולה כי עורכי עיתון ליברלי נאלצו לשתות בכוח שמן קיק, שכונה בפי הפשיסטים "התרופה הפשיסטית".
חנויות אשר זוהו עם תוכן סוציאליסטי נשרפו ונשדדו ושגרירויות זרות הוכרחו להניף את דגל המדינה האיטלקי.
בקרב איטליה של אותם ימים שררה התחושה כי העם מאס במנהיגים ובשלטון הליברלי וכי הגיעה השעה להחלפתו.
אף על פי שראש הממשלה פאקטה הכין צו המכריז על מצב חירום ברומא, המלך ויטוריו אמנואלה השלישי סירב לחתום עליו.
סירוב זה איפשר את קיום המצעד והפך את הפשיסטים, מכאלו המהווים איום, לחברים נחוצים בממשלה הבאה.
מספר ימים לאחר מכן, ב-31 באוקטובר 1922, הושבעה ממשלה חדשה יחד עם הפשיסטים.
מבחינת הפשיזם, העולם אינו העולם החומרי הזה אשר על פני השטח, בו כל אדם הוא אינדיבידואל הנבדל משאר בני האדם, כפוף לחוק הטבעי המדרבן אותו באופן אינסטינקטיבי לחתור לחיי ההנאה האגואיסטית הרגעית.
בפשיזם, האדם הוא אדם הוא האומה הוא המדינה.
האישיות הגבוהה הזו היא אכן האומה, כפי שגם המדינה.
האומה אינה מולידה את המדינה...
להפך, האומה היא תוצר של המדינה, אשר נותנת לאנשים, ביטחון בשלמות המוסר, ברצון, ובשל כך גם קיום מרשים.
עיקרי הדוקטרינה של המפלגה כללו אקטיביזם פוליטי ואימוץ התפישה לפיה החזק אמון על הדברת החלש והרע.
השלום נתפס כעיוות המציאות וכסירוסה ולכן אימצה את ערך המלחמה.
בניגוד לדמוקרטיה, הפרטים לא היו שווים מכוח הטבע.
המפלגה התבססה על החייאת תפארת העבר במסגרת מדינה אחדותית, היא "מדינת מפלגה", כאשר בראשה מנהיג אחד, מוסוליני, שזכה אף לשם "Duce".
המפלגה שימשה ככלי עבור המנהיג, לו ניתנה הנאמנות הבלעדית.
היא הייתה אמונה על העברת ציווי החוק מתוך קבלת מרותו של "המנהיג" הבלעדי.
מבחינת התפיסה השלטונית כלפי הנתינים, לא דובר בשלטון המגלה אחריות כלפי הפרט, כי אם ההפך.
מטרתה העיקרית של המפלגה הפשיסטית, מלבד המשך קיומה, הייתה החזרת עטרה ליושנה- הקמת קיסרות רומית מודרנית רחבה ושלטת באזור הים התיכון, באפריקה ובדרום מרכז- אירופה.
המפלגה מיקמה את עליונות המדינה כערך עליון ודגלה בעליונתה על הקבוצות והמעמדות המרכיבים אותה.
מבחינת התייחסות למנגנוני שלטון אחרים, הפשיזם קרא לנטישת הדמוקרטיה והליברליזם ודחה אותם בתוקף.
שלטונות כאלו נחשבו בעיניהם לחלשים ופשרניים היות שבין השאר דגלו בצדק ושוויון, שהיו ערכים זרים לפשיזם.
המפלגה קראה להחלפתם בשלטון מיעוט ובאי- שוויון מוצהר ונצחי.
מיום היווסדה, לקחו היהודים חלק פעיל בשורות המפלגה.
ממפקדי אוכלוסין משנת 1938 עולה כי 600 חברי מפלגה מתוך רבע מיליון שהשתתפו בצעדת רומא היו יהודים.
החוקים האנטישמיים הראשוניים נחקקו בחודשים ספטמבר-נובמבר של שנת 1938. ראשית, חוקקה המפלגה חוקי אפליה מתקנת, אשר אפשרו ליהודים העומדים בקריטריונים כמו איבוד קרוב משפחה מדרגה ראשונה במאבק למען הפשיזם או במלחמה לזכות בחסינות.
מבחינה מספרית, מדובר בחריגים והיו אלו יהודים מעטים שזכו להגדרה זו.
ב-19 בנובמבר נמחקו חוקי ההטבה הללו ליהודים, ומאותה עת נאסר עליהם להיות חלק מן המפלגה.
נוסח החוקים החדש פורסם באופן רשמי בעיתון ב-13 בפברואר בשנת 1939.
המפלגה הייתה מושתתת על עקרונות ההיררכיה והמנהיג.
תחת ראש המפלגה ניצב המזכיר הכללי.
בדרג הפרובינציאלי היה מזכיר פדרלי ולצדו דירקטוריון ומועצה.
בדרג ההיררכיה הבא ניצב הפאשי המקומי, אשר היה מורכב גם כן מתאים קטנים ממנו שזכו לכינוי "סקטורים" ו"גרעינים".
דרג הזה היה קטן מהדרג הפרובינציאלי.
כל תא מפלגתי התאפיין ברעיון המונוקרטיה- שלטון מוחלט של מנהיג אחד שקיבל את סמכותו מהדרג הבכיר ממנו.
גם במקרים בהם התאספה כל המפלגה, לא היה מדובר בקבלת החלטות משותפת, אלא בקבלת הוראות והנחיות מהמזכיר הממונה, אשר קיבל גם הוא הוראות מהדרג הבכיר ממנו.
גופים כמו הקונגרס הלאומי, הוועד המרכזי, המועצה הלאומית, הדירקטוריון הלאומי והמועצה הפשיסטית העליונה היו אמונים על ניהול מנגנון המפלגה.
כך למשל הדירקטוריון הלאומי כלל את מזכיר המפלגה הכללי, סגניו ושמונה מנהיגים מפלגתיים שהתכנסו מדי שבוע.
המועצה הלאומית כללה 92 מזכירי מפלגה פרובינציאליים ואת חברי הדירקטוריון אשר נהגו להתכנס פעם או פעמיים בשנה.
המועצה העליונה הוקמה בשנת 1929 לשם עמדת נגד לפרלמנט, שלא היה עדיין בשליטת הפשיסטים.
המועצה הייתה לגוף המפלגתי הבכיר ביותר.
בראשה עמד הדוצ'ה והיו בה כשלושים חברי מפלגה נוספים: "הרביעייה" (באיטלקית: quadrumviri) שהובילה את מצעד רומא וקיבלה קביעות לכל החיים, שרי הממשלה הפשיסטיים הבכירים, מפקדי הכוח הצבאי והמשטרה, נשיא בית הדין המיוחד, נשיאי הפרלמנט והסנאט ונשיאי הקורפורציות של המעסיקים ושל הפועלים.
שנה לפני הקמתה קיבלה המועצה העליונה מעמד ממלכתי בכיר והוגדרה בחוק כגוף העליון ביותר, עליו הוטל תיאום פעולות המשטר שכונן בעקבות מהפכת אוקטובר 1922. בחוק נקבע כי תפקיד המועצה העליונה לייעץ למלך את בכל הנוגע למינויי ראשי ממשלה ושרים, כמו גם בכל הנוגע לנושאים החוקתיים.
המועצה העליונה הייתה גוף חשוב במשטרו הפשיסטי של מוסוליני, אמנם גם הייתה לזו שהביאה להדחתו ב-23 ביולי 1943.
בישיבה מרתונית בת תשע שעות שנפתחה, ככל ישיבות המועצה, בקריאה "יחי הדוצ'ה" ובנאום בן שעתיים של מוסוליני, העזו אישים כגליאצו צ'אנו ודינו גראנדי להתריס בפני מוסוליני ולהעלות הצעת הצבעה על הדחתו מתפקידו.
הישיבה נמשכה אל תוך ליל ה-25 ביולי 1943, ובסיומה הצביעה המועצה על הדחתו של מוסוליני ברוב של 19 קולות בעד, 8 נגד ונמנע אחד.
אמנם, המלך פיטר אותו, החליפו במרשל פייטרו באדוליו והעבירו למעצר.
בכך הגיע לקיצו המשטר הפשיסטי באיטליה.
עם זאת, לאחר פשיטת גראן סאסו בה שוחרר מוסוליני ממעצרו, הוקמה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית והמפלגה הרפובליקנית הפשיסטית, ש"ירשה" את המפלגה הפשיסטית הלאומית.
המפלגה והרפובליקה הסוציאלית האיטלקית התפרקו לאחר מותו של בניטו מוסוליני בסוף אפריל 1945, ימים ספורים לפני מותו של אדולף היטלר וכניעת גרמניה הנאצית.
המפלגה הקומוניסטית של בוהמיה ומוראביה (בצ'כית: Komunistická strana Čech a Moravy) היא מפלגה קומוניסטית בצ'כיה.
יחד עם המפלגה הקומוניסטית במולדובה, ה-KSČM היא מהמפלגות היחידות באירופה המזרחית הפוסט-קומוניסטית שלא הורידו את התואר "קומוניסטית" משמן לאחר 1989, אם כי עשתה מעט שינויים במצע שלה.
במשך רוב שני העשורים הראשונים לאחר מהפכת הקטיפה, המפלגה הייתה מבודדת פוליטית והואשמה בקיצוניות (ארגון הנוער שלה אף הוצא אל מחוץ לחוק בשנים 2006-2010), אך היא התקרבה אל המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית.
בשנים אלו המפלגה אף כמעט הוצאה אל מחוץ לחוק.
עד שנת 2013 הייתה המפלגה היחידה שעוד הדפיסה עיתונים משל עצמה.
ה-KSČM הוקמה בשנת 1989 על ידי המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה.
בפרלמנט האירופי היא חלק מהשמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק.
ארגון המפלגה החדשה היה דמוקרטי יותר ומבוזר יותר מאשר המפלגה הקודמת, ונתן כוח רב לסניפים המוניציפליים.
בתחילה הייתה שותפה למפלגה קומוניסטית בסלובקיה, אך האיחוד התפרק בשנת 1992. בתחילת דרכה של המפלגה, היו ויכוחים רבים לגבי שם המפלגה – האם להשאיר אותו כמו שהוא, או להחליף את המילה "קומוניזם" בתיאור אחר.
לבסוף, כ-75% מחברי המפלגה החליטו להשאיר את שם המפלגה כמו שהוא.
בשני העשורים לקיומה של צ'כיה, המפלגה הייתה קטנה וללא יכולת השפעה אמיתית.
בנובמבר 2008 ביקש הסנאט של הרפובליקה הצ'כית מבית המשפט העליון להוציא את המפלגה אל מחוץ לחוק, כתוצאה מהמצע שלה.
רוב הסנאטורים בצ'כיה תמכו בהצעה זו, ונמקו בכך שהמפלגה אמצה את המניפסט הקומוניסטי של קרל מרקס ולא התכחשה אל האלימות כדרך להשגת כוח.
לבסוף ההצעה לא התממשה, מכיוון שרק הממשלה (ולא הרשות המחוקקת) זכאית לבקש דבר כזה מבית המשפט.
מספר החברים במפלגה נכון לשנת 2017 היה בערך 33,000. בסיס החברות מתיישן ומתדלדל ללא הרף.
המפלגה הקומוניסטית של בריטניה היא מפלגה בריטית קומוניסטית ומרקסיסטית-לניניסטית.
המפלגה הוקמה כתוצאה ממחלוקת בין אירו-קומוניסטים למרקסיסטים-לניניסטים במפלגה הקומוניסטית של בריטניה הגדולה בשנת 1988.
המפלגה הקומוניסטית של בריטניה הוקמה, או, כפי שחבריה ראו זאת, הוקמה מחדש, באפריל 1988 על ידי קבוצה מהמפלגה הקומוניסטית של בריטניה הגדולה (CPGB), אשר אימצו במידה רבה את האירו-קומוניזם.
סעיף זה כלל את העריכה של העיתון "כוכב הבוקר", כולל טוני צ'יטר, עורך העיתון.
הם היו בעיקר תומכי הקמפיין הקומוניסטי, שנוצרו כדי להתנגד לכיוון החדש של המפלגה.
מייסדי המפלגה החדשה תקפו את הנהגת המפלגה הקומוניסטית הסינית, שנטשה לכאורה את "פוליטיקה המעמדית" ואת התפקיד המוביל של מעמד הפועלים בתהליך המהפכני בבריטניה.
אגף הנוער של הק.ג.ב., הליגה הקומוניסטית הצעירה, התמוטט, כוכב הבוקר היה מפסיד.
בשנה שלאחר מכן הכריזו ראשי המפלגה הקומוניסטית הבריטית כי הם נטשו את תוכנית המפלגה, "הדרך הבריטית לסוציאליזם".
רבים מחברי המפלגה ראו בכך מפלגה המפנה עורף לסוציאליזם.
המפלגה הקומוניסטית הסינית התפרקה ב-1991 ופורסמה כ"שמאל הדמוקרטי".
רבים מחברי סיעת השמאל הימנית שנשארו ב-CPGB יצרו קבוצה בשם "קשר קומוניסטי", אשר מאוחר יותר העדיפה להצטרף ל-CPB.
אחרים נשארו בשמאל הדמוקרטי או הצטרפו למפלגת העבודה.
למפלגה יש עדיין חברים שהיו פעילים בק.ג.ב.
(שהתפרקה ב-1991), שחלקם היו פעילים בתנועת האנטי-אפרטהייד ובסכסוכי האיגודים המקצועיים כגון מפלגת קלייד העליונה, ב או שביתת הכורים של 1984-1985.
ה-CPB היה ברובו הקמתה של "קבוצת הקמפיין הקומוניסטי", ואחד ממנהיגיה הבולטים, מייק היקס, נבחר לתפקיד המזכיר הכללי עם הקמת המפלגה ב-1988. בינואר 1998 הודח היקס כמזכ"ל ב 17 - 13 הצבעה הועברה על ידי ג'ון היילט (שהיה גם עורך של כוכב הבוקר) בישיבת הוועד הפועל של המפלגה.
תומכי היקס בוועדת ההנהלה של כוכב הבוקר הגיב על ידי השעיית ולאחר מכן לפטר היילט, אשר הובילה שביתה ממושכת על כוכב הבוקר, שהסתיים בניצחון עבור היילט ואת החזרתו.
כמה מתומכיו של היקס גורשו ואחרים התפטרו במחאה.
הם הקימו קבוצת דיון בשם "הפורום המרקסיסטי", שעכשיו הוא מנותק.
המפלגה היא חלק מקואליציית "עצרו את המלחמה" שהוקמה נגד המלחמות בעיראק ואפגניסטן ונגד ההשתתפות של צבא הממלכה המאוחדת בהן.
בשנת 2009 המפלגה הייתה אחת הארגונים המייסדים של ברית הבחירות NO2EU לצד ה-RMT ומספר מפלגות שמאל אחרות.
מטרת הברית היא לעמוד בבחירות לפרלמנט האירופי על במה של התנגדות לאיחוד האירופי, שלדעתו איננו דמוקרטית וניאו ליברלי
בשנת 2013 הייתה המפלגה מייסדת של "מועצת העם נגד הצנע", יחד עם מספר קבוצות פוליטיות וקמפיין אחרות, במטרה ליצור ארגון רחב של התנגדות למדיניות הצנע של המפלגות הגדולות בבריטניה ובאיחוד האירופי.
עממי אמנה, אשר המפלגה הקומוניסטית סייעה ליצור כמה שנים קודם לכן, נבחרה לאחר מכן תשולב במועצת העם.
בשלב הבחירות הכלליות 2017, למפלגה לא היו מועמדים ונתנה את תמיכתה לג'רמי קורבין שמשמש כמנהיג מפלגת הלייבור.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה למפלגה לא היו מועמדים.
במרץ 2018, אמרה סוזאן מיצ'י, חברה מובילה במפלגה, כי המפלגה לא תעמוד עוד נגד העבודה בבחירות הכלליות.
בנוסף לכך היא קראה לחברי המפלגה לתמוך במפלגת הלייבור תחת מנהיגותו של קורבין.
מטרתה של המפלגה הקומוניסטית היא ליצור בריטניה סוציאליסטית, שבה אמצעי הייצור, ההפצה וההחלפה יהיו בבעלות חברתית וינוצלו בדרך מתוכננת לטובת הכלל.
דבר זה מחייב שינוי מהפכני של החברה, סיום מערכת הקפיטליזם הקיימת של ניצול והחלפתה בחברה סוציאליסטית, שכל אחד מהם יתרום על פי יכולתו ויקבל על פי הצורך.
החברה הסוציאליסטית יוצרת את התנאים להתקדמות לצורה קומוניסטית מלאה של החברה, שבה כל אחד יקבל על פי הצורך".
אלו עם עיקרי התוכנית שפרסמה המפלגה הקומוניסטית במסגרת פרסומיה הידועים בשם "הדרך של בריטניה לסוציאליזם":
חלוקת העושר מהתאגידים הגדולים והעשירים לאנשים עובדים ובני משפחותיהם עם מס עושר, מס תאגידים גבוה, קיצוצי מע"מ והעלאת פנסיה והרחבת תנאים סוציאליים.
העלאת שכר המינימום לשני שלישים מהשכר החציוני בבריטניה, ואכיפת שוויון בשכר באמצעות ביקורת חובה.
מיד לשחזר את הקשר בין קצבת פרישה המדינה ורווחים לפי הערך המקורי ולהציג פנסיה שווה המדינה השנייה הכוללת התרומות של המעסיקים והמדינה.
להפסיק את כל הצורות של הפרטה ולהשקיע בשירותים ציבוריים והצוות שלהם, עם תוכנית מסיבית במיוחד לבניית דיור ציבורי של בתי מועצה.
שילוב כל התלמידים הדתיים, הפרטיים והאקדמיים לתוך מערכת חינוך חילונית תחת בעלות דמוקרטית ציבורית ומאוחדת.
להגן ולפתח ייצור בתעשייה באמצעות השקעה ציבורית, אמצעים נגד יצוא עבודות ההון, והרחבת הסחר ההוגן עם סין ומדינות מתפתחות אחרות.
שחזור הבעלות הציבורית בתחומי האנרגיה, הפיננסים והתחבורה והלאמת התעשיות והמגזרים הבאים: חשמל, גז, בנקים, חברות ביטוח, פחם, מים, נפט ואת הרכבת - כך שבריטניה תוכל לתכנן כדי לענות על הצרכים העתידיים על ידי פיתוח אנרגיות חלופיות והפחתה משמעותית של הזיהום.
התאמת סובסידיות ציבוריות לחברות פרטיות כושלת עם מניות לציבור ולקחת בנקאות ותעשיות מפתח כגון תרופות וחימוש לתוך בעלות ציבורית דמוקרטית (כלומר הלאמת הבנקים, תעשיית התרופות ותעשיות ביטחוניות).
צמצום ההוצאות הצבאיות לרמות הממוצעות באירופה, החלפת מו"פ צבאי והפקה כדי לענות על הצרכים החברתיים וביטול תוכנית טריידנט לפיתוח טיל בעל ראש נפץ גרעיני.
מתנגדים לכל הצעדים לקראת הצבא, מונופול קפיטליסטי ארצות הברית של אירופה כולל האיחוד האירופי חוקה, הוראה שירותי האיחוד האירופי לבין דיני העבודה של האיחוד האירופי הרפורמה.
לבטל את כל חוקי ההגירה נגד הסחר, האנטי-דמוקרטיה והגזענות עם זכויות תעסוקה מלאות והשתתפות באיגודים מקצועיים למען מהגרי עבודה.
לחזק את הפרלמנט הסקוטי ואת האספה וולשית ולשחזר כוחות ומשאבים השלטון המקומי.
לבטל את בית הלורדים, לשבור את המונופולים בתקשורת, לבטל תוכניות תעודות זהות ולהביא את המשטרה ואת שירותי המודיעין תחת שליטה דמוקרטית.
לבטל את כל חובות העולם השלישי, לקדם מדיניות אמיתית של סחר וסיוע ולהתנגד לתוכנית GATS ולהתנגד להפרטת שירותים ציבוריים ברחבי העולם.
המפלגה הקומוניסטית של בלארוס היא מפלגה פוליטית קומוניסטית מרקסיסטית-לניניסטית בבלארוס שהוקמה בשנת 1996 ותומכת בנשיא אלכסנדר לוקשנקו.
למפלגה יש יותר מושבים באספה הלאומית של בלארוס מכל מפלגה אחרת מאז הבחירות לפרלמנט בשנת 2000, הבחירות הארציות הראשונות בהן השתתפה.
ברם, אף שהמפלגה נחשבת למפלגת שלטון למפלגה 11 מושבים בלבד בבית הנבחרים, שמרביתו מורכב ממועמדים עצמאים ללא שיוך מפלגתי.
המפלגה הציעה להתמזג עם מפלגת הקומוניסטים של בלארוס (PKB) ב-15 ביולי 2006. בעוד שהמפלגה הקומוניסטית של בלארוס היא מפלגה פרו-נשיאותית, מפלגת הקומוניסטים של בלארוס הייתה אחת ממפלגות האופוזיציה הגדולות בבלארוס.
לדברי סרגיי קליאקין, יו"ר ה-PKB, מה שמכונה "איחוד מחדש" של שתי המפלגות היה מזימה שנועדה להדיח את PKB מהאופוזיציה.
המטרה העיקרית של מדיניות החוץ לחיזוק המפלגה הכריזה על ביטחון לאומי באמצעות פיתוח מדינת האיחוד בלארוס-רוסיה ובשיקום השלבים לבנות מחדש את עמי האיחוד, ולחזק את עצמאותה המדינית והכלכלית.
כחברה בתנועה הקומוניסטית העולמית, ה-KPB נהנית מיחסים עם מפלגות קומוניסטיות אחרות באזור ובכל רחבי העולם במידה יותר גדולה מה-PKB, שרבים באזור מחשיבים כ"תנועה פרו-מערבית".
בשל תמיכת המפלגה בנשיא לוקשנקו, 17 מאנשיה מונו על ידיו לחברות הבית העליון במדינה, מועצת הרפובליקה של בלארוס, בשנת 2012. בשנת 2014 המפלגה הגדילה את ייצוגה על ידי השגת 5 מושבים.
המפלגה שיפרה את תוצאתיה בבחירות לפרלמנט 2016, שם זכתה בשמונה מנדטים ואז הגדילה אותה עוד יותר בבחירות 2019 — שם זכתה ב-11 מנדטים.
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - (CPI (ML)) - היה פלג שנפרד מתוך המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית) בעת כנס בקולקטה בשנת 1969. הוא הוקם על יסוד ועד התיאום הכלל-הודי של המהפכנים הקומוניסטים (AICCCR) וכלל את חברי הזרם המאואיסטי הקרוי "נקסליטים" שניהל מרד מזוין נגד הממשלה ההודית.
קאנו סניאל הכריז על הקמתה באספה המונית בקולקטה ב-22 באפריל, ביום בו חוגגים את יום הולדתו של לנין.
שלוש שנים לאחר הקמתה, בעקבות גל מעצרים ומותו של מייסדה, צ'ארו מג'ומדר התפצלה המפלגה לכמה קבוצות נקסליטיות/מאואיסטיות, שחלקן השתתפו בתהליך הבחירות ואחרות החליטו להמשיך במאבק המזוין.
שני הפלגים העיקריים שיצאו מתוך (ML) CPI היו המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - מלחמת העם והמרכז הקומוניסטי המאואיסטי.
הם התמזגו בשנת 2004 והקימו את המפלגה הקומוניסטית של הודו (מאואיסטית).
המפלגה נוסדה ב-1969 על יסוד ועד התיאום הכלל-הודי של המהפכנים הקומוניסטים והוכרזה בעת אספה המונית בקולקטה ב-22 באפריל, יום הולדתו של לנין.
המזכיר הראשון של המפלגה היה צ'ארו מג'ומדר, שבלט כבר קודם כמנהיג הפלג השמאלי של המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית), של ועד התיאום ושל התקוממות ה"נקסליטים".
המפלגה התקרבה למפלגה הקומוניסטית הסינית ואימצה כאידאולוגיה את המרקסיזם-לניניזם ואת מחשבתו של מאו דזה-דונג, תוך תמיכה במהפכה התרבותית בסין ונהנתה מהתמיכה המורלית של המפלגה הקומוניסטית הסינית.
מג'ומדר וסניאל היו מנהיגה הראשיים של התקוממות האיכרים בנקסלבארי, בה המפלגה החדשה ראתה את ה"ניצוץ" של המהפכה ההודית ולכן חסידיה נקראו נקסליטים.
המפלגה שילבה מאבק חוקי עם מאבק מזוין.
במדינות שבהם התחזקה יצרה יחידות גרילה.
בשנת 1970 התכנס בקולקטה קונגרס של המפלגה ובחרה בוועד מרכזי שבו היו חברים, בין השאר, צ'ארו מג'ומדר, קאנו סניאל, סורן בוז, סטיאנראיאן סינג ואדיבהטיה קיילאסאם.
מגזומדר נבחר למזכיר כללי של המפלגה.
על אף תמיכתה, ביקרה המפלגה הקומוניסטית הסינית את העובדה שבממקרים מסוימים, הידרדר המאבק המזוין אל טרור יחידים והאשים את הוועד המרכזי של המפלגה ההודית בחטא ה"כיתתיות".
סורן בוז ביקר בסין ושוחח עם ג'ואו אנלאי ושמע ממנו בקורות מסוג זה.
בוז אימץ אותן בחזרתו להודו.
בשנת 1971 גם סטיאנאנן סינג התבסס על דעות המפלגה הקומוניסטית הסינית ומתח בקורת על צ'ארו מג'ומדר.
סינג וחסידיו עזבו את המפלגה והקימו את המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - הוועד המרכזי הזמני שזכתה בתמיכה מסוימת מסין.
אותה שנה הייתה טרודה המפלגה בסוגיית מלחמת העצמאות של בנגלדש.
המפלגה הקומוניסטית הסינית העדיפה שה"נקסליטים" יביעו תמיכה בפקיסטן (עמדה שאותה הגידרו אחדים כ"התאבדות פוליטית").
צ'ארו מג'ומדר אכן החליט לתמוך בעמדת המפלגה הקומוניסטית של פקיסטן המזרחית (מרקסיסטית-לניניסטית) שנאבקה גם נגד הודו והייתה עוינת למאבק השחרור של פקיסטן המזרחית ("בנדגלדש").
עמדה זו של מג'ומדר הביאה חלק מהוועד האזורי של מערב בנגל בראשותו של אשים צ'טרג'י להפסיק להכיר בהנהגתו של מג'ומדר ולהתפלג ולהתאחד בהמשך עם המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - ועד מרכזי זמני.
בשנת 1972 נעצר מג'ומדר ונרצח.
כעבור זמן קצר סוניטי קומאר גוש הקים את המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - הוועד המרכזי המארגן, שנטשה את המדיניות של מג'ומדר אך הוקירה את מורשתו.
כיום פועלים מספר גדול של ארגונים פוליטיים ששורשיהם ב AICCCR/CPI (ML).
רק הפלג של מאהאדב מוחרג'י ממשיך לדגול בהשקפת צ'ארו מג'ומדר של מהפגה מזוינת והשמדה, בעוד שהפלגים האחרים גינו את המעשים הקיצוניים מתקופת ה"כיתתית".
כל הארגונים האלר בנו לעצמם תשתית של מבנים חוקיים גלויים (איגודים מקצועיים, קבוצות סטודנטים, ארגוני איכרים) והתחילו להשתתף בבחירות.
הפלגים שהתפצלו מתוך CPI (ML)
המפלגות והארגונים שמקורם במפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) כוללים את:
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מאואיסטית)
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - שחרור - בראשות דיפנקר בהטאצ'אריה
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - הכוכב האדום - בראשות ק.נ.
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - הדגל האדום - בראשות פ.סי.
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - מלחמת המעמדות
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - דמוקרטיה חדשה - בראשות יאטנדרה קומאר
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - סומנאת - בראשות סומנאת צ'טרג'י אוקרה ופראדיפ בנרג'י
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - שנטיפאי
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - הוועד המרכזי הזמני
המפלגה הקומוניסטית של המדינות המאוחדות של הודו - בראשות ויראנה
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - ג'אנאשקטי-קורה - בראשות קורה ראג'אנה
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - ג'אנאשקטי - בראשות ראנאדיר
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - ג'אנא'שטי - צ'אנדרה - בראשות צ'אנדרה פולה רדי
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - (הוועד המרכזי השני) - בראשות מאהאדב מוקרג'י
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - בראשות פראג'ה פאנתה
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - ג'אן סמוואד
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - נאי פאהאל
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - הפרולטריון החדש
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - מהרשטרה
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - בהאיג'י
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - פראג'שקטי
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - פראתיגאטאנה
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית) - פראג'ה פראתיגאטאנה
"Red Star" - (בכוכב האדום) - הוא הבטאון המרכזי של המפלגה, המופיע האנגלית ובהינדית
The Marxist-Leninist - (המרקסיסט הלניניסטי) - כתב-העת התאורטי של המפלגה, המתפרסם באנגלית ובהנדית.
„Inquilab" – הבטאון המרכזי של AIRSO
„Rebel" – הבטאון המרכזי של RYFI
ביטאונים של ועדים שונים של המפלגה במדינות שונות
המפלגה הפשיסטית האלבנית (באלבנית: Partia Fashiste Shqiptare) הייתה מפלגה פשיסטית שפעלה במהלך מלחמת העולם השנייה, מ-1939 אז החלה הפלישה האיטלקית לאלבניה והוקמה אלבניה האיטלקית אך לאחר כניעת האיטלקים ונפילת המשטר הפשיסטי באיטליה בספטמבר 1943 ולאחר מכן, החל באלבניה כיבוש גרמני והמפלגה פורקה בפועל.
המפלגה הייתה שלוחה של המפלגה הפשיסטית האיטלקית, וחבריה נדרשו להישבע שבועת נאמנות למוסוליני.
ב-25 במרץ 1939 הציב הדיקטטור האיטלקי, בניטו מוסוליני אולטימטום לזוגו הראשון, מלך אלבניה, שם דרש שאלבניה תהפוך למדינת חסות איטלקית או שיאבד את השלטון.
כאשר זוגו סירב פלשו האיטלקים לאלבניה באפריל של אותה השנה והדיחו אותו מהשלטון, זמן קצר לאחר מכן זוגו ברח מהמדינה והאיטלקים הקימו מדינת בובות איטלקית - אלבניה האיטלקית.
ב-11 באפריל הורה שר החוץ האיטלקי, גליאצו צ'אנו, לקבוצה של אלבנים ידועים לבקש משלטונות איטליה הרשמיים רשות להקים את "המפלגה הפשיסטית האלבנית".
בסוף אפריל אישרה ממשלת איטליה את הקמתה של המפלגה.
ב־23 באפריל הגיע מזכיר המפלגה הפשיסטית האיטלקית, אקילה סטראצ'ה, מלווה בשתי ספינות מלחמה איטלקיות לאלבניה כדי להודיע רשמית על הקמת המפלגה שנוסדה ב-2 ביוני.
עם זאת, היא לא אישרה את חוקת המפלגה עד 6 ביוני.
המפלגה הפשיסטית האיטלקית חוקקה חוקים שמנעו מיהודים להצטרף לשורות המפלגה ואף פעלו להדרת היהודים מלהיות אנשי חינוך ברחבי אלבניה הכבושה, כל האלבנים ששירתו את הכובשים האיטלקים נדרשו להצטרף אליה והיא הפכה למפלגה הפוליטית החוקית היחידה במדינה.
המפלגה הקומוניסטית העיראקית (בקיצור: מק"ע; בערבית: الحزب الشيوعي العراقي; תעתיק מדויק: אל-חזב א-שיועי אל-עראקי; כורדית: حزبی شیوعی عێراق [סוראני], Partiya Komunista Iraqê [קורמאנג'י]) היא מפלגה קומוניסטית וממפלגות השמאל הדומיננטיות ביותר בפוליטיקה העיראקית למן הקמתה בשנת 1934, והמפלגה העיראקית הפעילה בעלת הוותק הגדול ביותר.
מק"ע מלאה תפקיד בולט בעיצוב הפוליטיקה העיראקית מראשית ימיה ועד לשנות ה-70 של המאה ה-20.
מק"ע קמה על בסיס חוגים רעיוניים מרקסיסטיים שצמחו בעיראק בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
במשך רוב שנותה הייתה יעד לדיכוי ולרדיפה מצד השלטון המרכזי בבגדאד.
בין אם מכיוון השלטון המלוכני, השמרני והפרו-בריטי; או לימים, תחת שלטון מפלגת הבעת'.
מק"ע זכתה לעדנה יחסית בימי שלטונו של עבד אל-כרים קאסם, או כשהגיעה להסכמות מול הבעת' בלחץ ברית המועצות.
אך בכל הפעמים חילופי שלטון נוספים הביאו לרדיפה מחודשת.
מק"ע לקחה חלק במאמצי השיקום של עיראק לאחר פלישת כוחות הקואליציה והפלת סדאם חוסיין.
כיום מק"ע היא פלג בתוך מערך המפלגות הגדול ביותר בפרלמנט העיראקי.
חוסיין א-רחאל, פעיל פוליטי והוגה דעות עיראקי, בן לקצין עיראקי שיצא להשתלמות בגרמניה; נחשב כמי שהחדיר את המחשבה המרקסיסטית לעיראק, אף על פי שלא היה קומוניסט בעצמו.
בהיותו סטודנט בברלין, היה עד לניסיון ההפיכה של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית ב-1919, והאירועים הותירו בו רושם עמוק.
כשחזר מגרמניה בחלוף שנה, מר ומאוכזב ממצבה של עיראק תחת הכיבוש הבריטי, החל להפיץ את התורה המרקסיסטית במולדתו.
בשנת 1924, הקים עם מכרים את חבורת הלומדים ה"מרקסיסטית" הראשונה בעיראק; מעגל מצומצם של משכילים שדנו בהגות המרקסיסטית.
בנוסף, ייסדה החבורה עיתון קטן להפצת התורה המרקסיסטית, ועסקו בתרגום לערבית של העיתונות המרקסיסטית האירופית, לשם הפצה רחבה יותר של רעיונותיהם בעיראק.
על דפי עיתון זה, 'א-סחיפה', נידונו בפומבי סוגיות חברתיות רגישות, המתקשרות לצדק חברתי וזכויות אדם למול דיכוי בידי המדינה על בסיס מעמדי; ניתן דגש חזק על זכויות נשים.
עוד קרא העיתון לכינון משטר שיקדם צדק חברתי ויגן על השכבות המוחלשות, תוך קידום עקרונות סוציאליסטיים ומרקסיסטיים.
שלישית, העיתון נקט בקו אנטי-בריטי מובהק, וקרא להגדלת מידת השתתפות הציבור בפוליטיקה; מה שתרם להפסקת הוצאתו לאור לאחר שישה גיליונות בלבד.
עיתון נוסף שהקימו רחאל וחבורתו גם הוא לא האריך ימים.
רחאל השתלב בשירות המדינה וחדל למעשה מפעילות פוליטית.
למרות הזמן הקצר שבו פעלו, רחאל ומעגל שותפיו הותירו חותם ניכר על הפוליטיקה העיראקית, והשרישו התארגנויות קומוניסטיות בעיראק.
בשנת 1929, יו"ר המפלגה הקומוניסטית הארצישראלית, חיים אורבך, הידוע בכינויי 'עבוד' התכתב עם פעיל פוליטי יהודי עיראקי צעיר, יוסף סלמאן יוסף ("החבר פהד"), והביא ליצירת המעגל המרקסיסטי "א-נאסריה".
זמן קצר אחר-כך, יוסף סלמאן יוסף, חמיד מג'יד מנאסריה, וסאמי נאדר ודאפר סאלח מבצרה, הקימו את החברה הליברל-חילונית קצרת הימים; על בסיס עקרונות מרקסיסטיים.
הקבוצה המשיכה לשמור על קשר עם אורבך, שנהג לשלוח לה את כתב העת 'שמס' מביירות.
בשנת 1935, החבר פהד יצא ללימודי מרקסיזם-לניניזם-סטליניזם בברית המועצות, ועם שובו לעיראק, בחלוף שלוש שנים, הפך למנהיג מק"ע.
ב-31 במרץ 1934, התכנסו מספר גורמים קומוניסטיים בעיראק, להקמת "הוועדה למאבק באימפריאליזם ובניצול", בהנהגת עאסם פלייח.
הוועדה קראה לשמיטת כל החובות והמשכנתאות, להלאמת תעשיית הנפט, הרכבות והבנקים, להגנה על המולדת ולהקמת דיקטטורה של פועלים ואיכרים.
בניגוד להתארגנויות קודמות, שכאמור נשאו אופי מלומד נטול פועלים או איכרים, הייתה זו התארגנות להקמתת ארגון-גג לאומי לפעילות קומוניסטית בעיראק שיכלול פועלים, אף כי לא היו בו איכרים.
ובכל זאת, לפי עדות עאסם פלייח עצמו; הסיבה בגינה נבחר למזכ"ל הראשון הייתה כי היה בעל-מלאכה – הקרוב ביותר בקבוצת המייסדים לפועל.
בסוף 1935 החליטה הוועדה לשנות את שמה למפלגה הקומוניסטית העיראקית.
במהלך שנת 1935 פרסמה מק"ע כתב-עת בשם "מאבק העם", לקחה חלק בראשית הקמתה של תנועת איגודי העובדים בעיראק, השתתפה בקונגרס המפלגות הקומוניסטיות הערביות ואף שלחה נציגות במעמד משקיף לכינוס השביעי של הקומינטרן במוסקבה.
הפעילות המפלגתית החדשה משכה את תשומת לבו של השלטון העיראקי, וגל מעצרים בנובמבר 1935 הביא לכליאת החברים המובילים.
השנים 1936–1941 התאפיינו במיליטריזציה של החברה העיראקית ובהתערבויות ישירות של קציני הצבא בנעשה בפוליטיקה.
כל ההתערבויות, למעט שתיים, הסתכמו בשינויים אישיים בהנהגה ולא יותר.
במקביל, בכס המלוכה התרחשו תהפוכות; ב-1933 מת המלך פייסל, ותחתיו עלה בנו ראזי בעל התודעה הלאומית.
תודעה זו אמנם הביאה למתחים עם בריטניה, אך לא אתגר ממשי ליחסים.
המלך ראזי ושלטונו לא האריכו ימים והוא מת ב-1939. שתי ההתערבויות הצבאיות יוצאות-הדופן היו ההפיכה של בכר סדקי ב-1936 וזו של רשיד עאלי אל-כילאני ב-1941, הואיל והן אתגרו את אופי הממשלה עצמה.
ב-29 באוקטובר 1929, הוביל גנרל בכר סדקי הפיכה צבאית יחד עם קציני צבא נוספים ועם קבוצת אל-אהלי האזרחית.
מק"ע תמכה בממשלה החדשה, בה היו לאל-אהלי הלאומנית מחצית המושבים; השת"פ בין מק"ע לאל-אהלי היה חשוב, הואיל והוא שיווה מידה של עממיות לממשל החדש בבגדאד.
בחורף 37–1936 התקיימו בחירות כלליות, בהן נבחרו שני מקורבים למק"ע לפרלמנט.
אך עד מהרה עוררה עליית ההשפעה הקומוניסטית דאגה בקרב קציני החונטה, ובמרץ 1937 התנער הגנרל סדקי מהמפלגה קומוניסטית, נשבע אמונים למונרכיה, והבטיח לדכא כל תנועה שתאיים על הכתר.
המצב החמיר עוד יותר לאחר ההתנקשות בסדקי ב-11 באוגוסט 1937, שהעלתה לשלטון ממשלה אזרחית שדיכאה את מק"ע.
כלקח מן האירועים, שהראו את חשיבות הכוח המזוין בעיראק, וגם כחלק מדרישות ההצטרפות לקומינטרן, מק"ע, הקימה רשת חשאית וחמושה של פעילים שהגיעה בשיאה לכ-400 איש.
חשיפתה זעזעה את העלית העיראקית, ושינתה את ההקשר שבו פעלה מק"ע.
במאי 1938 הוכנס לחוק העונשין סעיף האוסר מפורשות כל פעילות קומוניסטית.
הליכי חזרתה של עיראק לידיהם של גורמים שמרניים ופרו-בריטיים הגיעו לשיא במרץ 1939, בהקמת הממשלה בראשות נורי א-סעיד שמטרתה המוצהרת הייתה השגת "סדר".
תוך ימים מהקמתה, מת המלך ראזי בתאונת דרכים; ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה, צפו מחדש המתחים בין הלאומניים והפרו-בריטים; בעוד ממשלו של נורי א-סעיד הכריזה מלחמה על גרמניה, כפי שהייתה מחויבת מתוקף ההסכם האנגלו-עיראקי.
התסיסה בקרב קציני הצבא חייבה את העוצר הפרו-בריטי עבד אל-אילה, למנות את רשיד עאלי אל-כילאני, מתנגד נחרץ לבריטניה, לראש ממשלה.
ממשלו, "ממשלת ההגנה הלאומית" התקרבה למדינות הציר והכריזה על עיראק כנייטרלית במלחמה.
בתגובה, כוחות בריטניה הדיחו אותו, כבשה מחדש את עיראק, והפכו אותה שוב לכפופה ישירה.
עבור מק"ע, היוותה המלחמה הזדמנות גדולה.
בתחילה תמכה בממשלת אל-כילאני, בהתאם לקו הסובייטי; ובהמשך, כשנכנסה ברית-המועצות למלחמה, תמכה מק"ע במאמצי הלחימה של בעלות הברית נגד הפאשיזם.
תמורת אותה תמיכה, זכתה מק"ע להקלה במאמצי דיכוי הקומוניזם.
תנועת איגודי העובדים, בה מק"ע הייתה קשורה, הגדילה את השפעת בקרב עובדי הנמל בבצרה, פועלי הטבק בבגדאד, פועלי שדות הנפט בכירכוכ; ועובדי חברת הרכבת בכל המדינה.
אך למרות זאת, מעמד הפועלים העיראקי היה קטן בהיקפו, והיה מרוכז ברוזו בתעשיות בשליטה בריטית חזקה; ומעמד האיכרים גם הוא לא נע בהמוניו אחר מק"ע בשל קושי להבין את האידאולוגיה המפלגתית או את גישתה לרפורמה האגררית.
במקביל, חזר "החבר פהד" מלימודיו במוסקבה ומיהר לעסוק בארגונה מחדש של מק"ע.
בדצמבר 1940, החלה מק"ע להוציא כתב-עת חדש "א-שרארה", על בסיס כתב דומה של לנין.
ב-1942, מק"ע רכשה מכונת דפוס להגדלה התפוצה לאלפים.
בתקופה הזאת, "החבר פהד" ניסה לבצר את הנהגתו במפלגה וגירש ממנה גורמים שאותם ראה כסוררים.
בזמן ביקור של "החבר פהד" במוסקבה, התרחש פיצול במפלגה, אחד מני רבים: קבוצת נאמנים ל"חבר פהד" ייסדו עיתון חדש לאחר שנדחקו מהנהגת מק"ע באספה מאולתרת שכונסה בהיעדרו.
שני הפרסומים טענו לייצג את מק"ע ורק חשפו את הקרעים שהתקיימו בתוכה.
ב-1943 התפרק הקומינטרן, אירוע ש"החבר פהד" ראה כבשורה לתנועה הקומוניסטית העולמית בכלל ולמק"ע בפרט.
ללא הקומינטרן, השתחררה מק"ע מהשליטה הרשמית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ובכך ניתן לה מרחב פעולה גדול יותר בענייניה הלאומיים והאזוריים של עיראק.
במאמר שכתב בנושא, הבהיר "החבר פהד" כי פירוק הקומינטרן הגדיל את אחריותה של מק"ע, הואיל והוא איפשר לקומוניסטים העיראקים לעבוד עם כוחות "עממיים ודמוקרטיים".
בתגובה להמשך הפיצולים והפילוגים במפלגה, דרש "החבר פהד" קיום בחירות חדשות למרכז המפלגה שלאחריהן יסורו כל הקבוצות הפורשות למרות ההנהגה המרכזית, תוך שהן מתפרקות ומעבירות לידיה את ציוד הדפוס ששימש אותן.
הדרישה גם הייתה כי החברים יחזרו כיחידים ולא כקבוצה ובלא תנאים.
כך גם קרה עם החברים הערביים של קבוצת "אחדות המאבק".
החברים הכורדים, עם זאת, סירבו להתפרק, בטענה כי הם 'פועלים כמפלגה קומוניסטית כורדית'.
בהמשך, היו חלקם ממקימי המפלגה הדמוקרטית הכורדית, אחרים יחזרו למק"ע ונוספים פשוט יתפזרו.
לאחר שבשנים 1940–1944 חוותה מק"ע גדילה בכמות חבריה, נתכנס בבגדד קונגרס לכתיבת הצ'רטר הלאומי שלה המפלגה.
המסמך, שנכתב בידי "החבר פהד", ואומץ פה-אחד בידי באי הוועידה, התמקד במטרות לאומיות ודמוקרטיות.
רק דרישות קומוניסטיות ועקרונות אידאולוגיים מועטים נכללו.
המפלגה לאחר מלחמת העולם השנייה, 1945-1958
בסתיו 1945, זמן קצר לאחר ועידה נוספת, קראה מק"ע בפומבי ליצירת חזית לאומית שתאחד את כלל הכוחות הלאומיים והפרוגרסיביים בעיראק.
לפי הפרסום, מטרת החזית - קידום עצמאות עיראק וחיזוק ריבונותה הלאומית תוך שינוי ההסכם האנגלו-עיראק של 1930, והוצאת כל סעיף המאפשר התערבות זרה במדינה.
בנוסף, הקמת מערכת דמוקרטית שתבטיח ותקדם את חירויות הציבור, תאפשר הקמת מפלגות, ותעצור את הצנזורה על העיתונות.
על כל החוקים המיוחדים והצבאיים – להתבטל.
במסגרת אווירת הניצחון במלחמה, פרסם העוצר ונסיך הכתר, עבד אל-אילה ב-27 בדצמבר 1945 הצהרה המבטיחה עיראק דמוקרטית יותר.
הוא האשים את כלל סערות העבר בהיעדר דמוקרטיה וקרא לגישה חדשה לניהול הפוליטיקה העיראקית.
עם זאת, מהר מאוד השתלטו גורמים שמרניים על הממשלה, אך בהמשך הובטחו העקרונות הדמוקרטיים במסגרת ממשלת אחדות לאומית.
אף על פי כן, הזכות להתארגנות מפלגתית, שהתאפשרה לאחרים, נשללה ממק"ע.
בהמשך אף נעצרו 16 מבכירי המפלגה ב-18 בינואר 1947 והועמדו לדין.
פהד, שלא הסתיר את היותו מנהיג המפלגה, הוצא להורג והשאר נאסרו.
זו לא הייתה המפלה היחידה שחוותה מק"ע בשנים ההן.
עזיבת כ-120 אלף יהודי עיראק גזלה ממק"ע בסיס תמיכה משמעותי, כשבמקביל, עבר מרכז הכוח של הנהגת המפלגה לידי פעילים כורדים, ולתקופה מק"ע הונהגה מכורדיסטן ולא מבגדאד.
במהלך שנות ה-50, המשיכה מק"ע לפעול כגורם מתנגד לגורמים הריאקציונריים ששלטו בעיראק.
בסוף 1952 החלו ניסיונות משמעותיים לשקם את המפלגה, בצל מהומות שפרצו במדינה ושילהבו את ההמון.
בבגדאד נהרגו עשרות מפגינים בתסיסה נגד הממשלה והעוצר, וכל אותה תקופה אלימה תביא לכינון משטר צבאי נוסף.
עבור מק"ע, היו אלו שנים קשות.
מות פהד ומאסר מעגל מקורביו, הותיר חלל מנהיגותי עצום, שאליו ניסה להיכנס הצעיר הכורדי בהא א-דין נורי.
יוסוף סלמן יוסוף, "החבר פהד" עצמו, היה אשורי; אחרי נורי היו למפלגה מנהיגים נוספים ממוצא כורדי.
בניסיון למצוא מחדש את זהותה, המפלגה אשררה מחדש את האמנה שכתב לה פהד עשור קודם; אך הוסיפה לה תוספת חשובה שמבליטה את ייחודיות המפלגה בהתחשב בעמדה הפוסט-לאומית הקומוניסטית הקלאסית – מק"ע תמכה במדינה עצמאית לכורדים.
אירועים נוספים בעולם עיצבו את סדר היום המפלגתי.
הקמת נאט"ו חידדה והעמיקה את הקרע בין מזרח למערב, ובהשראתה קמה תחת חסות אנגלו-אמריקאית "ברית בגדאד", שכללה את טורקיה, איראן, פקיסטן ועיראק.
מק"ע מצאה עצמה כעת "כלואה" במאבק גלוי מול מובילת הגוש הקומוניסטי, ברית המועצות.
במצרים תפס את השלטון משטר קצינים לאומני, פאן-ערבי ובעל גוון סוציאליסטי, שהציג חזון דומה אך שונה מזה של מק"ע.