tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם, לאחר פתיחת המזרקה אירעו שלושה מקרים של אשפוז בשל פציעה מהחלקה במים, והמזרקה נסגרה.
המזרקה נפתחה מחדש באוגוסט 2004 לאחר שהוצבו שישה שומרים המונעים מאנשים להיכנס למים.
בשל מספר המבקרים הרב נהרסו משטחי הדשא סביב האנדרטה ולכן בדצמבר 2004 החל פרויקט של שיפוץ האנדרטה על ידי בניית שבילים המובילים לאנדרטה, ושתילת דשא עמיד יותר סביבה.
הַמְחָאָה (המכונה גם כן צֶ'ק מאנגלית או שֵׁיק מצרפתית) היא שטר שבו מורה אדם או ישות משפטית אחרת (המכונה "המושך" בדיני השטרות) לבנק (המכונה "הנמשך" או "הקבל" בדיני השטרות) למשוך מחשבונו כסף לצד ג' (המכונה "הנפרע" בדיני השטרות), בזמן שנקבע מראש.
ההמחאה, כשטר, ניתנת להסבה (אלא אם כן הגביל המושך את הסבת ההמחאה על פני ההמחאה, והתקיימו התנאים המשפטיים המאפשרים זאת), ובמקרה זה יכול הנסב (הוא האדם לטובתו הוסבה ההמחאה) לדרוש את הפרעון מן המושך או מן המסב.
ההמחאה היא אמצעי תשלום נפוץ, ובמדינת ישראל השימוש בה מוסדר הן בדיני השטרות והן בחוק שיקים ללא כיסוי, תשמ"א-1981.
המילה העברית "המחאה" מקורה במשנה במסכת בבא מציעא (), ישנו דיון בפועל המקבל את שכרו מהמעביד על ידי כך ש"הִמחָהו אצל חנווני או שולחני", דהיינו שלח אותו אל החנווני או השולחני שיקבל מהם שכרו על חשבון מה שהם חייבים למעביד.
במילה "המחאה" במשמעות של העברת חיוב מנושה אחד למשנהו, נעשה שימוש גם בחוק המחאת חיובים תשכ"ט-1969 השימוש במושג הזה נגזר מהמשפט העברי ומשמעותו העברת זכויות מאדם לאדם, בניגוד להעברה של חפץ ממש.
ההמחאה הומצאה ב שהתקיימה מ-322 לפנה"ס עד 185 לפנה"ס.
ההמחאה נקראה "אדשה" והיא עדיין נמצאת בשימוש.
מכשירים פיננסיים המזכירים את ההמחאה היו נהוגים כבר בעולם העתיק, אצל תושבי רומא העתיקה.
אצל הפרסים בימי האימפריה הסאסאנית, במהלך המאה ה-3 לספירה, הוציאו מכתבי אשראי שכונו "צ'אק".
בימי הביניים נהגו הטמפלרים להשתמש במכשיר דומה בעת מסעותיהם לארץ ישראל.
הם היו מפקידים סכום מסוים בבית המסדר באירופה, ויכלו למשוך אותו בהגיעם לארץ ישראל או לבית מסדר אחר באירופה, לאחר שהראו מסמך המעיד על ההפקדה.
בעולם המוסלמי היה נהוג מכשיר פיננסי דומה, במיוחד לסחר עם המזרח ועם האימפריה המונגולית.
בגניזה הקהירית נמצאו מסמכים בני המאה ה-12 המזכירים מאוד המחאות מודרניות.
עם התפתחות המערכת הבנקאית המודרנית נוצר שטר החליפין.
שטר חליפין הוא פקודה ללא תנאי, ערוכה בכתב מאת אדם אל חברו, חתומה בידי נותנה, בה נדרש האדם שאליו ערוכה הפקודה, לשלם לאדם פלוני או לפקודתו, או למוכ"ז, סכום מסוים בכסף, עם דרישה או בזמן עתיד קבוע או ניתן לקביעה.
המחאה היא סוג של שטר חליפין, אך ייחודה בכך שהיא מופנית אל בנקאי.
שטר החליפין הוא מושג משפטי שקיים כבר בספרות ימי הביניים.
לדוגמה, בספרות השו"ת היהודית שטר חליפין מכונה לעיתים בשם "כתב חילוף".
מוסד שטר החליפין קידם את הסחר בכך שפטר את הסוחרים מהצורך לשאת עמם סכומים גדולים של כסף מזומן.
פיתוחו של המשפט המקובל מנע את התפתחות מוסד השטר באנגליה, שכן נוהג הסוחרים בשטרות היה מנוגד להלכות העתיקות של המשפט המקובל.
באמצע המאה ה-18 נכנעו אף האנגלים לצורכי המסחר המודרני, ובתי המשפט של המשפט המקובל הניחו את הבסיס לדיני השטרות המודרניים.
ב-1882 קיבל הפרלמנט הבריטי את חוק השטרות, המהווה בסיס לדיני השטרות בארצות המשפט המקובל, ובכללן מדינת ישראל.
במדינות מסוימות, כגון גרמניה, שווייץ ומדינות סקנדינביה, ההמחאות מעולם לא זכו לפופולריות.
במדינות אלו מקובל שהעברה של כספים מבוצעת על ידי המעביר ולא על ידי המוטב.
מוסדות, חנויות ועסקים נוהגים לפרסם את פרטי החשבון שלהם באופן פומבי (על גבי כל מסמך של הארגון, למשל); אדם שמעוניין לשלם ממלא טופס העברה בנקאית, עם פרטי החשבון שלו ופרטי החשבון של המוטב, ומפקיד את הטופס בעצמו בסניף הבנק.
במשך שנים רבות הייתה ההמחאה אמצעי תשלום נפוץ, אך עברה לדעיכה מאז אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20. בתשלום ישיר בחנויות ובעסקים עברו מרבית הלקוחות להעדיף שימוש בכרטיס חיוב (כדוגמת כרטיס אשראי או כרטיס חיוב מיידי) או אף במזומן.
הפרטים המופיעים על פני ההמחאה
החוק הישראלי מגדיר שיק כ.
בהיות ההמחאה שטר חליפין, הרי היא עונה על ההגדרות הכתובות בפקודת השטרות לעניין היסודות הנדרשים למתן תוקף למסמך כשטר.
הגדרת השטר בחוק מפרטת יסודות אלו:
מיסודות אלו נגזרת צורת ההמחאה:
"פקודה" – בהמחאה צריך להיות ביטוי המופנה אל הבנק בצורת ציווי.
לרוב יש שימוש במונח "שלמו".
"ללא תנאי" – ההמחאה אינה צריכה להיות מותנית בתנאי כלשהו.
מקובל שלא להתייחס להגבלת המוטב כתנאי לעניין זה.
ניסוח על פני השטר במילים "לביטחון" מהווה מעין תנאי, אך לפי פסיקת בית המשפט העליון אין תנאי זה פוסל את ההמחאה.
"מאת אדם אל חברו" – האדם הוא המושך, בעל החשבון, וחברו הוא הבנק שבו מתנהל החשבון.
פרטי האדם ופרטי הבנק צריכים להופיע בבירור על פני ההמחאה.
כללי שיקים ללא כיסוי, התשנ"ב-1992, קובעים את הפרטים המתייחסים אל המושך, הצריכים להופיע על פני ההמחאה, והם השם, מספר הזהות והמען.
"חתומה בידי נותנה" – ואכן, בהמחאה ישנו מקום המיועד לחתימת המושך.
"לשלם לאדם פלוני, או לפקודתו, או למוכ"ז" – בהמחאה ישנו מקום המיועד לשמו של המוטב.
לרוב הניסוח הוא "שלמו לפקודת", אך לעיתים נמחקת המילה "לפקודת" על מנת להגביל את הסחירות של ההמחאה.
"סכום כסף מסוים" – במרבית ההמחאות ישנו מקום לכתיבת הסכום הן במילים והן בספרות.
"עם דרישה או בזמן עתיד קבוע או ניתן לקביעה" – בהמחאה ישנו מקום לכתיבת התאריך.
התוקף של המחאה רגילה הוא ל-6 חודשים.
על פי סעיף 73(ב) לפקודת השטרות, "שיק יכול שהתאריך הנקוב בו יהיה מאוחר מיום הוצאתו, אולם שיק כזה (שיק מאוחר) לא יהיה בר פרעון ולא יהיה ניתן לקיבול אלא מהתאריך הנקוב בו".
המחאה שנכתבה לתאריך עתידי קרויה המחאה מעותדת או בלשון עממית צ'ק דחוי.
בעבר הבנקים בישראל חויבו לפרוע המחאה מעותדת גם אם התאריך הרשום עליה טרם הגיע.
מלבד פרטים אלו הנדרשים על פי החוק על מנת ליתן תוקף להמחאה כשטר, נהוג לציין פרטים נוספים על פני ההמחאה:
המחאות מגיעות לרוב בפנקסים המכילים 25 המחאות.
בפנקס ישנו ספח, המאפשר רישום פרטי ההמחאה, על מנת שניתן יהיה לעקוב אחר ההמחאות שהוצאו מן הפנקס.
ההמחאה כוללת (בדרך כלל בשורה התחתונה) גם את פרטי חשבון הבנק, הסניף בו מתנהל החשבון ומספר ההמחאה.
סעיפים 76 עד 84 לפקודת השטרות עוסקים ב"שיקים משורטטים" ועיקרם הוא כי שיק המשורטט באופן המתואר בסעיף (לרוב שני קווי אלכסון, המכונים בלשון עממית "קרוס"), אינו ניתן לפרעון באמצעות תשלום כסף מזומן בדלפק הבנק, אלא רק באמצעות הפקדת כסף בחשבון בנק של המוטב.
כך, למשל, אדם שגנב שיק שאינו משורטט, וזייף חתימת היסב לטובתו, יוכל לגבות את סכום השיק במזומן בדלפק הבנק ולהימלט מבלי שנודעו עקבותיו.
לו היה השיק משורטט, חייב היה להפקיד את תמורתו בחשבון בנק, דבר המאפשר התחקות אחר עקבותיו.
אוחז כשורה בהמחאה יכול להסב את ההמחאה, באמצעות חתימת היסב.
חתימות היסב נהוג לחתום בגב ההמחאה.
תקן 501 של בנק ישראל לשיק אחיד עדכן בשנת 2019 את מבנה השיק, ובין השאר קבע את החלפת המקום בין התאריך והחתימה, כך שהחתימה תהיה רחוקה יותר מההדפסה של מספר המזהה של השיק, החשבון והבנק – במטרה לצמצם הסתרות של נתונים אלו על ידי חתימה גדולה או שימוש בחותמת.
כמו כן התווספה טבלא בגב השיק.
על פי החוק, כדי לתת תוקף להמחאה, על המושך הוא בעל ההמחאה למלא שדה אחד בלבד והיא חתימתו
אם לא מולא הסכום, המוטב יכול למלא כל סכום.
אם לא מולא שם המוטב, ההמחאה היא "פתוחה", ויכולה לעבור לכל אדם.
אם לא נרשם התאריך, ההמחאה נחשבת למזומן ויכולה להפדות בכל זמן.
הגבלת סחר – באמצעות מחיקת המילה "לפקודת" (הן בעברית והן באנגלית) והוספת המילה "בלבד" אחרי שם המוטב.
הגבלת אופן משיכה – באמצעות "קרוס" או בעברית "צ'ק משורטט", יהיה אפשר לפדות את ההמחאה רק באמצעות הפקדה לחשבון המוטב באמצעות בנק אחר ולא בדלפק הסניף של בעל החשבון.
המחאת ביטחון – לעיתים ניתנות המחאות שלא לפרעון אלא אם יתמלאו תנאים מסוימים, למשל במקרה של השכרת דירה, להבטיח את שלמותה של הדירה או הבטחת תשלום שכר הדירה.
בהמחאת ביטחון יש לכתוב את המילים "לביטחון בלבד".
ברם, המחאה זו היא המחאה רגילה לכל דבר ועניין, ואם הופקדה יוטל נטל ההוכחה על המושך ולא על מוטב ההמחאה.
על פי הוראות הבנקאות (שירות ללקוח) (מועד זיכוי וחיוב בשיקים), תשנ"ב-1992, בנק שהוצגה לו המחאה לפרעון, יזכה את חשבון לקוחו בסכום השיק עוד באותו יום עסקים.
הזיכוי הופך לזיכוי של קבע לכל היותר לאחר שלושה ימי עסקים נוספים.
במהלכם, הזיכוי ניתן לביטול למפרע, אם הבנק לו הוצג השיק לפרעון סירב לפרוע אותו.
דהיינו, אם ההמחאה הוצגה במהלך יום העסקים של 1 בחודש, אזי ייתכן שהזיכוי יבוטל לא יאוחר מ- בחודש, אלא אם במהלכם חלו ימי שבתון של כלל המשק, אז המועד ידחה בהתאם.
ההמחאה עצמה עוברת במערכת של מסלקה בין בנקאית, שבה היא נבדקת, ומאושרת לפרעון תוך ביצוע התחשבנות הדדית בין הבנקים.
ישנן המחאות שלא תיפרענה, אם מסיבה טכנית, כגון פגם בחתימה או בהיסב, אם בשל הוראת ביטול שניתנה להמחאה על ידי המושך, ואם בשל אי כיסוי מספיק בחשבון המושך.
אי כיבוד המחאה על ידי הבנק הנמשך קרוי בפקודת השטרות "חילול".
בעל השיק יכול לבטל את השיק עד יום הצגתו, כולל ביום זה עצמו.
לעיתים המחאה יכולה להיות מסורבת או מוחזרת מטעמים טכניים, למשל תאריך לא חוקי, או אי חתימה של המוטב על גב ההמחאה.
במקרה שיש להפקיד המחאה בידי צד שלישי, (כך שאיננו יכול לחתום במקום המוטב) על הפקיד של הבנק של בעל החשבון המוטב להחתים את ההמחאה בחותמת "זיכינו חשבון המוטב".
המחאה שלא כובדה בשל אי כיסוי מספיק, קרויה "שיק שסורב".
בשיקים שסורבו עוסק בישראל חוק שיקים ללא כיסוי, תשמ"א-1981, הקובע סנקציות שונות לבעלי חשבונות בנק שבהם סורבו עשרה שיקים במשך שנים-עשר חודשים (ובלבד שחלפו חמישה-עשר ימים בין הסירוב הראשון לסירוב האחרון).
החשבון ייקרא "חשבון מוגבל" ובעליו ייקרא "לקוח מוגבל".
על חשבון מוגבל ולקוח מוגבל מוטלות הגבלות שונות, והוא מפורסם ברשימה שמנהל בנק ישראל .
על פי סעיף 432 לחוק העונשין, המושך שיק מתוך ידיעה שאין חובה על הבנקאי לפרוע את השיק מן התאריך הנקוב בו עד 30 יום לאחריו, או אין לו יסוד סביר להניח שיש חובה כאמור על הבנקאי, והשיק הוצג לפרעון תוך התקופה האמורה וחולל, דינו מאסר שנה או קנס.
המחאה בנקאית היא המחאה שהוצאה על ידי הבנק עבור לקוח פרטי ששילם כסף מזומן תמורתה.
על המחאה בנקאית חתומים מורשי חתימה של הבנק בלבד.
הלקוח בוחר אם ברצונו שיהיה כתוב "למוטב בלבד" או קרוס על גבי ההמחאה.
ההמחאה ניתנת לתאריך יום הוצאתה, ולהבדיל מהמחאה רגילה אין לה תוקף של חצי שנה לפירעון, אלא תכובד בכל זמן (עד 7 שנים מתאריך פרעונה).
מכיוון שהבנק ערב לתשלומה של המחאה כזו, קיימת סבירות גבוהה מאוד שיהיה לה כיסוי.
קניית המחאה בנקאית כרוכה בעמלה בהתאם לתעריפון הבנק.
הצורך בהמחאה בנקאית מתעורר כאשר מקבל ההמחאה רוצה לדעת בוודאות שההמחאה תיפרע (להבדיל מהמחאה אישית שעלולה להתגלות כחסרת כיסוי).
כלומר המחאה מבטיחה שאם ההמחאה לא זויפה הכסף אכן קיים וניתן להעברה (בניגוד לצ'ק רגיל שגם אם הוא לא מזויף הכסף לא בהכרח קיים/ניתן להעברה), קיים בלבול שגורם לאנשים לחשוב שהמחאה בנקאית היא בטוחה יותר מהמחאה רגילה אך המחאה בנקאית כמו כל המחאה אחרת ניתנת לזיוף.
המחאת דואר היא שיטה להעברת סכומי כסף באמצעות המחאה המונפקת ביחידות הדואר לכל מאן דבעי, ללא צורך בחשבון בנק.
המחאות אלה ניתנות תמורת כסף מזומן ומיועדות להישלח באמצעות שירותי הדואר.
הנושה יכול לפדות את ההמחאה בכל בנק דואר, בשונה מהמחאת כסף.
המחאת נוסעים היא המחאה בסכום קבוע המאפשרת לחותם לבצע תשלום בלתי מותנה לצד ג', וזאת מאחר שנותן ההמחאה שילם מראש לבנק האמור לפרוע את ההמחאה.
בשל העובדה שהמחאות נוסעים שאבדו או נגנבו יכולות להיות מוחלפות על ידי הבנק, הן משמשות בעיקר אנשים היוצאים לחופשה או לעסקים מחוץ לארצם, כתחליף לתשלום במזומן.
עם התבססות מעמד כרטיס האשראי פחת השימוש בהמחאת נוסעים.
המחאות נוסעים נקובות במספר מטבעות כגון דולר ארצות הברית, דולר קנדי, לירה שטרלינג, ין יפני ואירו, והן מגיעות לרוב בפנקסים בני חמש או עשר המחאות בסכומים שונים.
ההמחאה אינה נוקבת בתאריך, תוקפה אינו פג, וניתן להשתמש בה בכל מועד עתידי.
מסיבה זו, היות שעל פי רוב זמן רב חולף בין רכישת ההמחאות לתשלום בהן, נוהגים רוב הבנקים שלא לגבות עמלה על ההמחאות, שכן למעשה המדובר בתזרים מזומנים הניתן חינם לבנק, ומאפשר לו בינתיים לעשות שימוש בכסף לצורכי מסחר.
גם כאשר גובים בנקים עמלה על המחאות נוסעים, בדרך כלל מדובר בעמלה נמוכה, לרוב כאחוז מסכום ההמחאות שנמכרו.
נכיון המחאה הוא הסבתהּ על ידי הנפרע לצד ג' כלשהו, בתמורה הפחותה מהסכום הנקוב בהמחאה.
אותו צד ג' יכול להיות בנק, חברה פרטית או ציבורית.
הנכיון מקביל להלוואה שנותן צד ג' לנפרע.
הרווח הצפוי של הצד השלישי מעסקת הנכיון נובע מההפרש שבין הסכום הנקוב בשיק ובין התמורה הפחותה ששולמה על ידיו לנפרע, ובכך מקבל מעין ריבית.
בעת ביצוע ניכוי המחאה מקבל הנפרע סכום כסף מופחת מזה הנקוב בהמחאה ומכאן השימוש במונח "ניכוי".
לקליטת פרטי ההמחאה במחשב משמש פעמים רבות קורא המחאות, שהוא התקן קלט המסוגל לקרוא את הפרטים המזהים המופיעים בחלק התחתון של ההמחאה.
פרטים מזהים אלה, הכוללים את זיהוי הבנק, הסניף, מספר החשבון ומספר המחאה, מודפסים על הצ'ק בדיו מגנטי או בטכניקה אחרת הניתנת לקריאה באמצעות מכונה.
קורא הצ'קים משמש לקליטת פרטיו של הצ'ק במערכות המידע המטפלות בו:
בעת קבלת צ'ק בבית עסק, נקראים פרטיו באמצעות קורא צ'קים המחובר לקופה הרושמת, כחלק מתהליך רישום העסקה.
בעת הפקדת הצ'ק בבנק, נקראים פרטיו באמצעות קורא צ'קים המחובר למסוף המשמש את פקיד הבנק, כחלק מתהליך רישום ההפקדה.
כמו כן, ניתן להפקיד צ'ק במכונה המיועדת לכך ללא עזרתו של פקיד, למשל בכספומטים מסוימים.
משנת 2019 אפשר להפקיד המחאות על ידי צילומם גם דרך אפליקציות הבנקים בסמארטפונים.
ובתנאי שיהיו מוסבים על שם המפקיד ושמצוין למוטב בלבד וסימן קרוס.
במרץ 2022 פרסם בנק ישראל קול קורא לאפיון טכנולוגי לתחליף דיגיטלי להמחאות נייר.
בנק ישראל מעוניין לקדם את הצ'ק הדיגיטלי, בין היתר כדי לייצר אמצעי תשלום דיגיטלי נוסף, שיקל על ביצוע תשלומים, ושבאמצעותו אף ניתן יהיה לפקח בצורה טובה יותר על העברות הכספים לעומת אלה המבוצעות באמצעות המחאות מנייר.
באמצעות צ'ק דיגיטלי, בדומה להמחאות נייר, ניתן לבצע פריסה של תשלומים, לשלוח תשלום דחוי או סחיר ועוד.
הצ'ק הדיגיטלי גם חוסך את הצורך באיסוף, שילוח, מפגש פיזי, אחסנה והפקדה, כפי שמתבצע בהמחאות מנייר.
ההבדל המרכזי בין צ'ק דיגיטלי לאפליקציות התשלומים המקומיות השונות הוא שהאפליקציות מבוססות על כרטיס אשראי, ואילו צ'ק דיגיטלי אינו מבוסס על כרטיס אשראי, ועל כן אינו תופס את מסגרת האשראי של שולח התשלום.
בצ'ק דיגיטלי סליקת התשלום מתבצעת ישירות מחשבון הבנק של שולח התשלום לחשבון הבנק של המוטב, כאשר כל התהליך מתנהל ללא צורך בנייר.
נכון לסוף שנת 2023 יש בישראל שני גופים פיננסיים המציעים צ'ק דיגיטלי: בנק לאומי וחברת וי צ'ק (V-CHECK).
מעמדה של המחאה במשפט העברי
פוסקי ההלכה נחלקו לגבי מעמדה של המחאה במשפט העברי.
הרב חיים בלוך סיכם את המחלוקת כך:
צ'ק ללא כיסוי – התחייבות שאין לה גיבוי, אדם שאין גיבוי להבטחות שלו
צ'ק פתוח – אשראי לא מוגבל, נתינת אמון לא מסויגת
המחאה באיראן לאחר הבחירות לנשיאות ב-2009 פרצה לאחר הבחירות לנשיאות איראן ב-12 ביוני 2009.
בבחירות בלט מחמוד אחמדינז'אד - נשיאה המכהן של איראן בטרם הבחירות, והמועדף על המנהיג העליון של איראן, אייתוללה עלי ח'אמנאי.
בלט גם המועמד מיר-חוסיין מוסאווי, ראש ממשלת איראן לשעבר, שזכה לתמיכה מצד צעירים רבים במדינה.
בעקבות הכרזת תוצאות הבחירות (ב-13 ביוני), לפיהן ניצח אחמדינז'אד בהפרש ניכר את מוסאווי, טענו רבים מתומכי מוסאווי לזיוף התוצאות, והחלה תנועת מחאה המונית ברחובות טהראן הבירה, ובערים רבות אחרות במדינה.
המחאה כונתה גם "המהפכה הירוקה", על שם הצבע המזוהה עם מוסאווי ותומכיו, וכן "מהפכת הטוויטר" עקב התהודה הרבה להּ זכתה דרך האינטרנט.
גישתו התוקפנית והביקורתית כלפי המערב, התנגדותו לרפורמות באיראן וציטוטיו בעד הכחשת השואה גרמו לרבים באיראן לצאת נגדו בטענה שהוא פוגע ביחסי החוץ של איראן.
מיר חוסיין מוסאווי, שכיהן כראש ממשלת איראן בעבר, נמנה עם המחנה הרפורמיסטי שקורא לרפורמות בתוך איראן, בעיקר בתחום הכלכלה.
מתוך 476 איראנים שהגישו את מועמדותם בבחירות לנשיאות איראן בשנת 2009, אישרה מועצת שומרי החוקה רק ארבעה: הנשיא המכהן מחמוד אחמדינז'אד ומפקד משמרות המהפכה לשעבר מוחסן רזאי השמרנים, ראש הממשלה לשעבר מיר-חוסיין מוסאווי ויושב ראש הפרלמנט מהדי כרובי הרפורמיסטים.
מוסאווי נתמך על ידי הנשיאים לשעבר אכבר האשמי רפסנג'אני ומוחמד ח'תאמי.
לבחירות קדם סקר אמריקני, שהתבסס על ארגון לשחרור הטרור והתקיים בין ה-11 במאי ל-20 במאי (השבוע הראשון מתוך שלושים הימים של התעמולה לבחירות).
תוצאותיו של הסקר חזו ההשתתפות מרובה של אזרחי איראן, ולימדו על דעת הקהל על המועמדים.
במקביל העידו סקרים רבים באיראן עצמה על מרוץ צמוד בין אחמדינז'אד לבין מוסאווי.
אחמדינז'אד וח'מינאי הראו סימני לחץ לפני הבחירות, וניסו לחסום את הגישה לאתרים החברתיים כגון פייסבוק כדי למנוע ממוסאווי לשוחח עם תומכיו, ומנעו את סיקור הבחירות על ידי כלי התקשורת הזרים במדינה.
הבחירות עצמן התקיימו ב-12 ביוני 2009, ונרשמה בהן השתתפות שיא של המצביעים, כשיותר מ-85 אחוז מאזרחי איראן הגיעו לקלפיות.
כשפורסמו התוצאות הרשמיות התברר כי אחמדינז'אד ניצח בפער משמעותי, וזכה ב-68.8% מקולות הבוחרים.
מיד עם פרסום התוצאות דחו אותן המועמדים המפסידים, וטענו לזיוף מכוון של השלטון כדי לשמור על מקורבו של המנהיג הרוחני, עלי ח'מינאי.
הם דרשו ספירה חוזרת של הקולות או קיום בחירות חדשות.
מנגד, הודיעו אנשיו של ח'מינאי כי התוצאות לא זויפו, וסירבו לספור את הקולות מחדש.
בימים הבאים החלה המחאה לצבור תאוצה, ולראשונה כוונה גם נגד המנהיג העליון ח'מינאי.
מיליוני איראנים יצאו להפגין ברחובות, ובמהרה הפכו ההפגנות לעימותים אלימים בינם לבין אנשי המשטר, בעיקר הבאסיג'.
המחאה החריפה במהירות, ולאחר דיווחים רבים על הפגנות ענק, החלו שלטונות איראן לגרש את העיתונות הזרה ולחסום אתרי אינטרנט אשר דיווחו על המתרחש.
על פי הדיווחים שזלגו החוצה, המחאה הפכה לאלימה, ובקרב המפגינים נמנו מספר הרוגים.
מוסאווי ושני מועמדים נוספים ערערו על התוצאות למועצת שומרי החוקה - הגוף המפקח על הבחירות.
ח'אמנאי ואחמדינז'אד ניסו מחד גיסא לבלום את המחאה באוסרם על קיום עצרות והפגנות, ומאידך גיסא לדחות את הטענות לזיופים והורו על ספירה חוזרת של חלק מהקולות.
זמן קצר לאחר פרסום התוצאות, יצאו מיליוני איראנים לרחובות כדי להפגין נגד חששות כבדים לזיוף תוצאות הבחירות.
לטענתם לא ייתכן שהפער בין המנצח אחמדינז'אד לבין יריבו מוסאווי כה גדול, וכחיזוק לטענתם הם הביאו דוגמאות לקלפיות שבהם נרשמו יותר ממאה אחוזי הצבעה ולאזורי תמיכה מובהקים של מוסאווי שגם בהם ניצח אחמדינז'אד בפער גדול.
לכך נוספה העובדה שח'מינאי השתיק את כלי התקשורת במדינה ומנע מכתבים זרים לדווח על מערכת הבחירות.
טיעון נוסף שהועלה מצד המפגינים ותומכי מוסאווי היה שבלתי אפשרי שתוך זמן כה קצר תיספר כמות כה גדולה של קולות.
תחילה, החלו המחאות באופן שקט, אך במידה הולכת וגוברת הפכו לאלימות.
המון זועם בטהראן פרץ לחנויות, קרע שלטים, ניפץ חלונות והעלה באש את בניין משרד הפנים.
כמאתיים אנשים מחו מחוץ לשגרירות איראן בלונדון.
המפגינים זעקו סיסמאות כגון "לגמור עם הדיקטטור" ו"תן לנו את קולותינו חזרה".
מוסאווי ביקש מתומכיו להימנע מהשתתפות בקטטות.
דמויות ציבוריות רבות באיראן הביעו תמיכה במחאה, בהן הזמר מוחמד רזא שג'ריאן.
ב-14 ביוני גדל מספר המפגינים במידה ניכרת והמחאה הפכה לאלימה יותר.
אוטובוסים ומכוניות הועלו באש, אשפה פוזרה במקומות רבים והרחובות נחסמו.
המפגינים פגעו בחנויות, במשרדי ממשלה, בתחנות משטרה, בכלי רכב משטרתיים, בבסיסי משמרות המהפכה, בתחנות דלק ובבנקים.
את המחאה הובילו בעיקר הסטודנטים מהאוניברסיטאות הגדולות בטהראן, בשיראז, באספהאן ובכל רחבי איראן.
בשל כך, פרצו תומכי אחמדינז'אד לקמפוסים וזרעו שם הרס רב.
המשטרה הציבה מחסומים סביב שדה התעופה מח'ראבד ושדה התעופה על שם רוחאללה ח'ומייני בחשש שהמתנגדים מתכננים לתקוף אותם.
בנוסף, חסמה המשטרה את כל הרחובות המובילים למשרד הפנים, שם שמתנגדים שרפו צמיגים וזרקו אבנים ובקבוקי תבערה.
דווח גם כי כוחות הביטחון האיראנים השתמשו בחומרי לחימה כימיים.
בניסיון למנוע את התפשטות המידע ברחבי העולם, חסמו השלטונות אתרי אינטרנט רבים, בייחוד רשתות חברתיות כגון פייסבוק, YouTube וטוויטר.
מקורות, שיחות טלפון ומסרונים מטהראן נחסמו, וגם שירותי הטלפונים הניידים הושבתו חלקית.
כתבים מתוכנית אקטואליה איטלקית התלוננו שאחד מפרשניהם הוכה באלות על ידי אנשי משטרה, ושהקצינים החרימו את ציוד הצילום שלו.
גם מצלמות של ה-BBC הוחרמו על ידי משמרות המהפכה האסלאמית.
במהלך היום התפשטו המתנגדים לאהווז, שיראז, גורגן, תבריז, רשת, באבול ומשהד ועל פי הדיווחים הלא רשמיים יצאו לרחובות כשני מיליון מפגינים.
כדי לנסות להשתלט על המהומות, שלחו השלטונות את הבסיג' ואת כוחות היבשה משמרות המהפכה האסלאמית.
בנוסף, דווח שנראה כי המתנגדים פועלים באופן טבעי ללא כל ארגון קודם.
לפי חדשות ynet, ב-14 ביוני, שני אנשים נהרגו במהלך הפרעות.
במקביל, התאספו מפגינים מחוץ לבניין האומות המאוחדות בניו יורק ומחוץ לשגרירויות איראן בפריז, בברלין, בלונדון, בקונסוליית איראן בסידני ובכיכר הציבורית בטורונטו.
בנוסף, מתנגדים מחו בקואלה לומפור, לוס אנג'לס, סן דייגו, סן פרנסיסקו ובדובאי.
מתנגדים אחרים התארגנו מול שגרירות איראן בטורקיה וברומא.
בין ה–14 ל-15 ביוני חדרו הבאסיג' למעונות סטודנטים באוניברסיטאות במספר ערים באיראן, הכו סטודנטים וגרמו הרס רב.
במחאה על מעשי האלימות הבאסיג' באוניברסיטאות, שבמהלכם נהרגו 5 סטודנטים, התפטרו ביום המחרת 119 מחברי סגל אוניברסיטת טהראן ודקאן אוניברסיטת שיראז.
בהמשך, המהומות דוכאו ביד-קשה על ידי כוחות הביטחון האיראניים, ומשמרות המהפכה הודיעו רשמית כי ידכאו בכוח ובאלימות כל ניסיון להפגין באופן לא-חוקי.
מספר ימים לפני 24 ביוני דווח על היחלשות המחאה, אך באותו תאריך התחדשו העימותים, ומול בניין הפרלמנט האיראני התקבצו מאות מפגינים שהופעלו נגדם אמצעים לפיזור הפגנות.
מועצת שומרי החוקה הודיעה כי היא מוכנה ללכת לקראת המפגינים, ולספור מחדש 10% מהקלפיות, אך מוסאווי הודיע כי הוא מתנגד לכך והתעקש על ביטול הבחירות ועריכתן מחדש.
רוב המידע על הנעשה בשטח הועבר למערב באמצעות אתרי האינטרנט.
הורגש שימוש רחב באתר Fark שאף שינה את צורת הלוגו שלו עקב האירועים.
למרות גינוייו, מדיניות הבית הלבן בנוגע למהומות באיראן הייתה פסיבית, ודובר הבית הלבן רוברט גיבס אמר כי "הנשיא לא יתמוך בשביתה כללית או יתערב ישירות בענייני איראן".
בתאריך 23.6 גינה נשיא ארצות הברית - ברק אובמה את האירועים באיראן ואמר: "ארצות הברית מזועזעת מהאלימות ומהמאסרים בימים האחרונים...
אני מגנה בתוקף את המעשים ומצטרף לאבל", בהמשך דבריו אמר אובמה: "ראינו כבוד אינסופי של עשרות אלפי איראנים צועדים בדממה.
ראינו אנשים בכל הגילאים מסכנים הכל כדי שקולותיהם ייספרו וקולותיהם יישמעו.
ומעל הכל, ראינו נשים אמיצות שעמדו כנגד איומים וברוטאליות, וראינו את התמונה הצורבת של אשה מדממת למוות ברחוב.
אבדן זה כואב, אבל אנחנו יודעים גם שמי שנלחם על צדק, תמיד נמצא בצד הנכון של ההיסטוריה".
מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון מחה נגד השימוש בכוח וקרא לכבד את זכויות האדם של המפגינים.
כמו כן, בעקבות גירוש שני דיפלומטים בריטיים מאיראן, החליט ראש ממשלת בריטניה - גורדון בראון, על גירוש של שני דיפלומטים איראנים חזרה לארצם.
מחמוד אחמדינז'אד ותומכיו דחו לחלוטין את הביקורת.
אחמדינז'אד הגיב לנאומו של ברק אובמה בכך שקרא לו שלא להתערב בעניינים פנימיים של איראן, ובתוך דבריו הוא אמר: "שאלתי היא למה הוא נפל למלכודת, ואמר דברים שקודמו הנשיא בוש נהג להגיד".
האייתולה עלי ח'אמנאי, פרסם כי הוא עומד מאחורי תוצאות הבחירות ותומך בנשיא אחמדינז'אד.
בהמשך הוא תמך במפורש בדיכוי האלים של ההפגנות, ואמר: "התעקשתי, ואוסיף להתעקש, על יישום החוק...
הממסד והאומה לא יכנעו בשום מחיר ללחץ המופעל עליהם".
חמינאי גם הזהיר את תומכי מוסאווי שלא להשתתף בעצרת שארגן מוסאווי עצמו, והכריז כי: "מחמוד אחמדינז'אד הוא המנצח הבלתי מעורער של מערכת הבחירות".
הועלתה סברה כי בנו של עלי ח'אמנאי - מוג'תבא חמינאי הקיצוני והקנאי, הוא שדחף את אביו לתמוך באחמדינז'אד.
המזרחי הצעיר היה ארגון שהוקם על ידי בני היישוב הישן, אשר הצטרף למזרחי ונטה לכיוון הימין בניגוד לפועל המזרחי שנטה לכיוון השמאל.
הארגון הוקם באלול תרע"ח (1918) תחת השם "הסתדרות הצעיר הארצישראלי", במטרה לסייע לצעירים דתיים לצאת לעבודה ולהתיישבות.
מקימי הארגון היו בני היישוב הישן וכן בנים של עולים מהמושבות.
בשנתו הראשונה הוקמו סניפים בירושלים, יפו, פתח תקווה ורחובות ובי' תמוז תרע"ט התקיימה ועידה ראשונה של הארגון ביפו, בהשתתפות עשרים צירים שבראשם יצחק אביגדור אורנשטיין ודב נתן ברינקר.
מזכיר הארגון בסוף שנת 1920 היה הרב יצחק אביגדור אורנשטיין.
לאחר זמן התקרב הארגון למזרחי וב-19 באוקטובר 1920 שינה את שמו ל"המזרחי הצעיר".
הארגון היה פעיל בהפצת הרעיון הציוני בקרב בני היישוב הישן, בקליטת עולים דתיים ובהתיישבות.
אנשי הארגון הקימו את נווה יעקב ונטלו חלק בהקמת שכונות בית וגן בירושלים וביפו סנהדריה ושכונה בהר כנען ליד צפת.
בשנת 1924 הקימה התנועה "לשכת מודיעין" ביפו, שמטרתה הייתה לסייע לעולים חדשים ולאלו המתכננים לעלות לארץ ישראל.
בין "המזרחי הצעיר" והפועל המזרחי הייתה יריבות על רקע ההסתייגות של המזרחי הצעיר מהנטיה שמאלה של הפועל המזרחי.
ניסיונות של צעירי מזרחי לפשר בין שני ארגונים אלו לא נשאו פרי.
במאבק על לב העולים הדתיים זכה הפועל המזרחי בבכורה ורוב גדול של העולים הדתיים הצטרפו אליו ולא אל המזרחי הצעיר.
עם זאת, בשנת תרפ"ו עדיין היו במזרחי הצעיר יותר מאלף חברים.
בבחירות לאספת הנבחרים בדצמבר 1925, התמודד המזרחי הצעיר בנפרד מהמזרחי וזכה בכ-200 קולות ונציג אחד, דב נתן ברינקר.
עיקר מצביעיו הגיעו ממחוז תל אביב וממחוז טבריה.
בעת התארגנות "הברית העולמית של צעירי החלוץ והפועל המזרחי" תחת סיסמת "תורה ועבודה" נותר "המזרחי הצעיר" ארגון הצעירים היחיד של המזרחי שלא הצטרף אל הברית.
בוועידת המזרחי בדנציג באוגוסט 1928 דרש המזרחי הצעיר ייצוג בנשיאות הוועידה ונתקל בהתנגדות של אנשי הברית אשר טענו שהם מייצגים את כל הצעירים.
אולם לאחר ששבעת צירי המזרחי הצעיר איימו בפרישה מהמזרחי ההתנגדות לא התקבלה, וועידת המזרחי הכירה במזרחי הצעיר כחטיבה מיוחדת שאינה פועלת תחת סיסמת תורה ועבודה.
בוועידת המזרחי בארצות הברית במאי 1929 אושר למזרחי הצעיר תמיכה של 3000 דולר מתוך תקציב של 38,000 דולר.
אולם בשלב זה המזרחי הצעיר היה בדעיכה.
ביוני 1929 מחה הארגון על שלא הוזכר ברשימת הארגונים הקוראים להתפקד לכנסת ישראל.
בבחירות לקונגרס הציוני העולמי הט"ז באמצע 1929 התמודדו המזרחי והפועל המזרחי ברשימה אחת, אך המזרחי הצעיר רץ לבדו ו-183 הקולות שקיבל לא הספיקו להכניס נציג לקונגרס.
בבחירות לקונגרס הי"ז שוב התמודד המזרחי הצעיר לבדו וזכה ב-248 קולות, אולם לקראת הקונגרס הי"ח בשנת 1933 כבר לא התמודד.
המזרחי הצעיר היה מקורב לרב יהודה לייב פישמן מימון מארגון המזרחי, אשר תיאר את הקשר עימם: "ביחסו של המזרחי הצעיר למזרחי היו עליות ומורדות אך היו אלה יחסים של כבוד".
לכבוד יום הולדתו החמישים של הרב מימון הוציא הסתדרות המזרחי הצעיר את ספר היובל לכבודו.
מסיון תרע"ט ועד תחילת תרפ"ב הארגון הוציא לאור את כתב העת הדביר.
המחאה החברתית בישראל (מכונה גם מחאת הדיור, ומחאת האוהלים) הייתה סדרת פעולות מחאה והפגנות שהתקיימו ברחבי ישראל בקיץ 2011. המחאה החלה עם פעולת מחאה של דפני ליף כנגד מצב שוק הדיור בישראל, לאחר שהתקשתה לשכור דירה בתל אביב.
המחאה התרחבה וכללה נושאים רבים בתחום החברתי-כלכלי.
המחאה החלה בקבוצת מחאה ברשת החברתית המקוונת פייסבוק, שהובילה להקמת אוהלים בשדרות רוטשילד בתל אביב.
בהמשך קמו אוהלים בערים נוספות והתרחבו לכדי "ערי אוהלים" שכללו מאות אוהלים בו זמנית.
בעקבות המחאה והפגנות הענק, הודיעה ממשלת ישראל על שורת צעדים שיינקטו לפתרון מצוקת הדיור, חלקם כבר היו בהליכי תכנון ואשרור וחלקם צעדים חדשים שהוצגו כמענה לדרישות המוחים.
בנוסף, הוקמה ועדת טרכטנברג בראשות פרופ' מנואל טרכטנברג (לימים חבר הכנסת), במטרה לבחון ולהציע פתרונות לדרישות הכלכליות והחברתיות של המפגינים ובעיקר למצוקת יוקר המחיה במדינת ישראל ולפערים החברתיים.
בהמשך, קיבלה הממשלה באופן חלקי את המלצות הוועדה.
ברקע למחאות עומדת העלייה ההדרגתית במחירי הדיור בישראל שהחלה משנת 2007 ועליית מחירים כללית בישראל.
בין השנים 1996–2007, מחירי הדירות ירדו ב-44.4% ביחס לשכר הממוצע במשק.
אולם מאז התחלפה המגמה ומחירי הדירות עלו באופן חד - מ-2007 ועד 2011 עלו מחירי הדירות ב-38.5% ביחס לשכר הממוצע במשק והגיעו ליחס הגבוה ביותר שנרשם מאז 1998. העלייה החדה במחירי הדיור הורגשה במיוחד באזור גוש דן ובערים הגדולות.
העלייה במחירים נבעה מסיבות שונות, ובהן ריבית נמוכה, מחסור מצטבר של כ-65,000 יחידות דיור והחלטת משרד האוצר בשנת 2007 להגביל את הבנייה במרכז כדי לגרום לעליית מחירים ובכך לאלץ רוכשים רבים לעבור לפריפריה.
בנוסף, עליית מחירי המזון הייתה הסיבה למחאת הקוטג' שהחלה ביוני אותה שנה וגררה חרם צרכנים.
תהליך נוסף היו הקיצוצים בתקציבים האזרחיים והחברתיים של הממשלה שהתבצעו מאז 2003 והחלישו את מדינת הרווחה.
כמו כן בשנים שלפני המחאה המשיכה מגמת הגידול באי-השוויון, שגרמה לכך שהצמיחה לא חלחלה לשכר של רוב האזרחים, בזמן שחלק גדול מעלויות המחיה המשיכו להתייקר.
על פי משרד השיכון, בשנת 2011 נדרשו בישראל כ-138 משכורות חודשיות ממוצעות לרכישת דירה, נתון גבוה ביחס למרבית מדינות העולם.
לדוגמה בצרפת נדרשות 90 משכורות, בארצות הברית - 60, בשווייץ - 42 ובשוודיה - 30. עם זאת, הדירות בישראל גדולות יותר באופן משמעותי - השטח הממוצע לדירה חדשה בישראל עומד על 180 מ"ר (ברוטו).
אף שהממשלה ניסתה למתן את העלייה במחירי הדיור, מאמציה לא נשאו פרי בקצב משביע רצון.
הצעת הממשלה מ-7 במרץ 2011 הציגה תוכנית להקמתן של ועדות לדיור לאומי, לשם הקמה מהירה של דירות מגורים, לא מנעה את המחאה שהתעוררה כמה חודשים לאחר מכן.
לתפוצת המחאות תרם גם השימוש ברשתות חברתיות מקוונות שבהן נפוצו הידיעות אודות ההפגנות.
השימוש הנרחב הראשון ברשתות חברתיות לצרכים אלה בוצע בסדרת הפגנות רחבות היקף במדינות ערביות במזרח התיכון.
יש הרואים בשימוש שעשו הצעירים במדינות ערב בכלי טכנולוגי זה, השראה לציבור הצעיר בישראל.
עם הזמן, הצטרפו למחאה זו ארגונים חברתיים שונים ואנשים פרטיים שהרחיבו את הדרישות לצדדים נוספים בפן החברתי-כלכלי.
מרבית המוחים, לפי סקר של קלמן גייר, היו מצביעי מפלגות קדימה והעבודה שכ-300 אלף ממצביעיהן השתתפו בהפגנות, לעומת מפלגת הליכוד שרק כ-65 אלף ממצביעיה השתתפו בהפגנות.
במהרה הוקמו מאהלים נוספים בתל אביב ובערים רבות נוספות בהן ירושלים וחיפה.
בניגוד למאהל ברוטשילד ובצפון תל אביב, שהתאפיינו באוכלוסייה ממעמד הסוציו-אקונומי הבינוני, חלק מהמאהלים החדשים כללו ציבורים נוספים, חלקם ממעמד חלש כגון מחוסרי דיור.
עם הזמן גדלה המחאה וגם גורמי ותנועות ימין הצטרפו למחאה.
לצד מחאה זו, שכוונה בעיקר לנושא הדיור, השתלבו מחאות נוספות בנושאים אחרים הקשורים ליוקר המחיה כגון "מחאת האימהות" (או "צעדת העגלות").
למחאה לא הייתה הנהגה רשמית, אך היו כמה פעילים בולטים, בהם דפני ליף, סתיו שפיר, איציק שמולי, שיר נוסצקי, רגב קונטס, יגאל רמב"ם, אלון-לי גרין, יונתן לוי ואחרים.
עם הזמן, התגבשה אופוזיציה כלל ארצית, שכללה פעילים חברתיים כגון זאב גראוור, נפתלי בוהדנה, אביב עזוז ויגאל רמבם.
נציגי מאהלים מסוימים טענו כי המטה של דפני וסתיו ריכוזי ואינו פועל בשקיפות ושיתוף.
בנוסף הייתה אופוזיציה אשר טענה כי המחאה פוליטית, לעומתית ובלתי יעילה.
למחאה הצטרפו תנועות וארגונים רבים.
פעילים אקטיביסטים פרסמו את קריאתה של דפני ליף באתר האינטרנט שלהם.
ויזמו הקמת אתר אינטרנט שילווה את המחאה בוצע גיוס כספים לטובת המחאה ברשת, גם דרך האתר.
גופים ציבוריים דוגמת הקרן החדשה לישראל העניקה ליווי וסיוע פיננסי למוחים בפריפריה.
ארגוני שמאל כמו השומר הצעיר, דרור ישראל והשמאל הלאומי הצטרפו גם הם.
ארגוני ימין השתתפו באופן חלקי ומהוסס יותר בהפגנות, בין היתר כי מרביתם תמכו בממשלה.
עם זאת, גופים פוליטיים גדולים לא לקחו חלק פעיל במחאה.
כמו כן, התגלעו בקיעים בין המשתתפים כשתנועות המזוהות עם הימין, כמו "אם תרצו", שתמכה תחילה במאבק, הודיעו על פרישתן ממנו בשל מעורבות הקרן החדשה והשמאל הלאומי.
כמו כן נוצרו חיכוכים בין מובילי המחאה סביבי עניינים שונים.
לצד התמיכה במחאה, אישי ציבור וארגונים שונים החלו להעלות בהדרגה דברי ביקורת על המחאה.
עיקר הביקורת שהועלתה מתמקדת בטענות לפיהן השתלטו תנועות שמאל על המחאה במטרה ליצור דעת קהל שתקרא להפלת הממשלה.
המארגנים לא הסתפקו בהקמת המאהלים, אלא יזמו הפגנות ענק אחדות.
יתרה מכך, גופים מאורגנים גדולים כמו ההסתדרות בראשותו של עופר עיני, תנועת דרור-ישראל והתאחדות הסטודנטים בראשותו של איציק שמולי הצטרפו למחאה.
במקביל, חלק ניכר מהמימון להפגנות הגיע מגיוס תרומות ברשת.
כתוצאה מכך, התפתח מאוד הבסיס הלוגיסטי של ההפגנות.
כמו כן, הצטרפו למחאה פעילים חברתיים מוכרים ואישי ציבור.
חלק ניכר מן ההפגנות כללו הופעות של זמרים ואמנים רבים.
ב-23 ביולי 2011, עשרות אלפי מפגינים השתתפו בהפגנת מחאה שנערכה במרכז תל אביב.
בשבועות הבאים התקיימו הפגנות גדולות נוספות בערים רבות.
כך למשל ב-30 ביולי, התקיימו במקביל כ-10 הפגנות בערים שונות בישראל בהן השתתפו להערכת המשטרה 85 אלף איש.
ב-26 ביולי הצהיר ראש הממשלה בנימין נתניהו על תוכניות דיור חדשות שנועדו להתמודד עם מצוקת הדיור ולהקל על מצבם הכלכלי של הסטודנטים, רוב ראשי תנועת המחאה דחו את התוכנית משום שהיא לא ענתה על דרישותיהם, וקבעו כי ההפגנות יימשכו.
ב-6 באוגוסט, התקיימה הפגנת ענק בתל אביב ועוד מספר הפגנות במוקדים שונים ברחבי הארץ, בהן השתתפו, להערכת משטרת ישראל, 150 אלף איש בתל אביב, עוד 30 אלף בירושלים ועוד אלפים במוקדים נוספים.
המחאה לא שקטה אחרי גל ההפגנות הגדולות וב-13 באוגוסט נערכו הפגנות בכמה מוקדים ברחבי הארץ, ובעיקר באזורי הפריפריה בצפון ובדרום.
על פי נתוני התקשורת כ-70 אלף איש הפגינו בכל הארץ.
ב-3 בספטמבר, התקיימה סדרת הפגנות במוקדים שונים ברחבי הארץ שכונתה על ידי המארגנים "צעדת המיליון", בהן השתתפו כ-400,000 איש.
בצעדה בתל אביב, שהתקיימה בין שדרות רוטשילד לכיכר המדינה, שם נערכה גם העצרת הראשית, השתתפו כ-300 אלף איש.
בהפגנות שונות בשאר הארץ השתתפו כ-100 אלף איש נוספים.
אירועים אלו היו לשיא המחאה, הן בארגון והן בכמות המשתתפים.
לאחר מכן דעכו ההפגנות, אם כי הפגנות קטנות יותר נמשכו עוד זמן מה.
כמה מן ההפגנות ואירועי המחאה גלשו לעימותים אלימים עם כוחות המשטרה, חסימות כבישים והפרות סדר שבהם נעצרו עשרות רבות של מפגינים.
הסיסמאות הבולטות שנקראו בהפגנות היו "העם דורש צדק חברתי" ו"רוצים צדק, לא רוצים צדקה!", וכן סיסמאות נוספות כמו "מדינת רווחה!" ו"עבודה מאורגנת- מדינה מתוקנת".
הסיסמאות הציגו דרישה של המוחים למצב של צדק חברתי מלא.
רוב הגישות החברתיות מציגות חברה צודקת כיעד, אולם ישנם חילוקי דעות בין האידאולוגיות הפוליטיות השונות מהי חברה כזו, ועל כן משמעות רבה לצד המוחה.
מחאת 'צעדת העגלות' החלה ב-28 ביולי, כשבועיים אחרי הקמת האוהלים הראשונים, על ידי אמהות שרצו להרחיב את המחאה גם לציבור ההורים (יעל ברדה, ענת רוזיליו, נגה קלינגר, שלי דביר, ליאת ורדי בר, תום אלרום).
מטרת המחאה הייתה להכיל גם את ציבור המשפחות במחאת האוהלים ולדבר על נדבך נוסף ביוקר המחיה והוא יוקר גידול הילדים בגיל הרך, בשנים עליהן לא חל חוק חינוך חינם ועלויות הפעוטונים נעות בין 2,000-5,000 ש"ח בחודש.
הדרישה המרכזית של יוזמות המחאה הייתה הרחבת חוק חינוך חינם מתום חופשת הלידה.
הסלוגן היה "המשכנתא השנייה" - הכוונה היא לתשלומים שהורים צעירים משלמים על פעוטונים.
בדו"ח שהגישה ועדת טרכנטברג לראש הממשלה הומלץ להרחיב את חוק חינוך חינם.
אחד היישומים הבולטים מדו"ח הוועדה היה הרחבתו של החוק גם לגילאי שלוש.
בעקבות ההפגנות ב-3 בספטמבר בהן השתתפו כ-400,000 איש, החליטו חלק ממנהיגי המחאה שהאוהלים מיצו את עצמם ויש לנתב את המחאה לאפיקים שונים.
כעבור ימים אחדים פונו מרבית האוהלים, חלקם מרצון וחלקם ביוזמת העיריות.
ממשלת ישראל הגיבה עוד בתחילת המחאה ופירטה את עשייתה בתחום החברתי-כלכלי.
כשהמחאה לא שככה הציגה הממשלה ב-26 ביולי תוכנית מסודרת לטיפול בסוגיות שהעלו המפגינים.
בד בבד עם הצגת התוכניות הללו, עברה בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת הרפורמה במינהל מקרקעי ישראל, וועדת הכספים אישרה את הצעת שר האוצר, לפטור ממס שבח מקרקעין מכירת דירות שתתבצע עד יולי 2013, כתמריץ להגדלת היצע הדירות.
ב-3 באוגוסט אישרה הכנסת את חוק הווד"לים.
גם האמצעים האלה לא הרגיעו את המוחים וב-8 באוגוסט מינה בנימין נתניהו ועדה בראשותו של מנואל טרכטנברג לגיבוש המלצות לטיפול בבעיות.
ועדת טרכטנברג התכנסה והגישה את המלצותיה ב-26 בספטמבר לראש הממשלה.
חלק מההמלצות התקבלו על ידו.
המוחים לא היו מרוצים מהרכב הוועדה הממשלתית ולא מן התוכניות השונות שהעלתה הממשלה והם גיבשו צוות מומחים אלטרנטיבי שכלל כלכלנים ואישי ציבור, בראשות הפרופסורים אביה ספיבק ויוסי יונה (צוות ספיבק-יונה).
הצוות האלטרנטיבי בחר שלא לשתף פעולה עם ועדת טרכטנברג, כי לא היה מרוצה מהמנדט של הוועדה.
יתרה מכך, במסיבת עיתונאים גדולה שהתקיימה בבית סוקולוב בתל אביב ב-24 באוגוסט קראו ראשי המוחים להתפטרות ועדת טרכטנברג, קריאה שלא זכתה למענה.
המוחים נחלקו בינם לבין עצמם, חלק מהם הטיחו ביקורת בצוות האלטרנטיבי על סירובו לשתף פעולה עם ועדת טרכטנברג.
חלק מהמלצות ועדת טרכטנברג יושמו על ידי הממשלה, ובראשן ההצעה ליישם את חוק חינוך חינם גם לילדי גנים, לפתוח את המשק לייבוא מוצרי מזון ולהוריד מכסים על מוצרים נוספים, לעצור את הורדת המיסים הישירים ולהעלות את מס רווח הון מ-20% ל-25%.
בנוסף, המלצה משמעותית נוספת של ועדת טרכטנברג אשר יושמה במלואה הייתה הקמת הצוות לבחינת הגברת התחרותיות בענף הבנקאות, הידוע בכינויו "ועדת זקן", אשר מרבית המלצותיו יושמו בפועל.
גל המחאה החברתית הסתיים בסוף 2011. בספטמבר 2011 פורקו האוהלים.
הפגנה נוספת התקיימה ב-29 באוקטובר 2011. בשנים שלאחר מכן היו עוד מספר אירועים הקשורים למחאה.
במלאת עשור למחאה הזכירו רבים מהאקטיביסטים שהמחאה ב-2011 הייתה המודל לפיו התפתחו תנועות המחאה האזרחית שקמו בשנים שלאחר מכן.
בשנת 2012 התקיימו ניסיונות לשחזר ולהמשיך את המחאה אולם הם לא זכו להצלחה, וההתייחסות התקשורתית הייתה מועטה.
ב-7 בינואר מחו מפגינים על החלטת עיריית תל אביב לפנות את המאהל בשכונת התקווה וכמה מהם נעצרו, בהם סתיו שפיר.
הפגנות התקיימו ב-12 במאי, בין היתר בככר רבין בתל אביב, וב-2 ביוני בין היתר במוזיאון תל אביב.
ב-22 ביוני 2012 נעצרו דפני ליף ומספר פעילים לאחר שניסו להקים מאהל מחאה ללא אישור בשדרות רוטשילד בתל אביב והתעמתו עם שוטרים.
ליף שוחררה למחרת, ונזקקה לטיפול רפואי.
בעקבות טענות על אלימות משטרתית כלפי המפגינים, התקיימה למחרת הפגנת מחאה בתל אביב, במהלכה נופצו חלונות של בנקים סמוך לכיכר רבין על ידי מפגינים, ונחסמו לתנועה נתיבי איילון ורחובות ראשיים בעיר.
בעקבות אירועים אלה הוגשו כתבי אישום נגד דפני ליף ופעילים נוספים, חלקם בוטלו לאחר מכן.
ניפוץ חלונות הבנקים עורר דיון ער, כאשר מתנגדי המחאה ואנשי הפרקליטות הציגו את הניפוץ כהוכחה לאלימות המוחים, בעוד פעילי המחאה טוענים שהיקף הניפוץ נופח, או שהניפוץ נעשה בלא כוונה כתוצאה מאלימות משטרתית.
בחורף 2012 התקיים סוף שבוע של דיונים בהשתתפות פעילי המחאה החברתית.
הדיונים רוכזו בספר 'שדה אוהלים', שיצא באותה שנה.
ב-14 ביולי 2012, בהפגנה בתל אביב לציון שנה לפרוץ המחאה, הצית עצמו מפגין בשם משה סילמן, במחאה כנגד יחס רשויות הרווחה אליו.
כעבור שישה ימים נפטר סילמן מכוויותיו.
ב-28 בנובמבר 2012, נחתם הסכם בין עיריית ת"א לבין איש המחאה תמיר חג'ג' להעתקת מאהל המחאה משדרות רוטשילד לגן וולובלסקי-קרני (ליד תחנת הרכבת ארלוזורוב).
הסכם זה הוארך חודשית עד אוגוסט 2015, וגם זכה לגושפנקה של בית המשפט בעתירה רוסוב ואח' נ עיריית ת"א ואח' (18790-10-14) בבית המשפט לעניינים מנהליים בתל אביב.
בינואר 2013, שניים ממנהיגי המחאה החברתית, סתיו שפיר ואיציק שמולי, נבחרו לכנסת התשע עשרה מטעם מפלגת העבודה.
ב-14 באפריל אישרה הממשלה את הקמת קבינט הדיור בראשות יאיר לפיד וב-22 במאי הקבינט התכנס לראשונה.
ב-11 במאי 2013 נערכו הפגנות בתל אביב ובמספר מוקדים נוספים, בהשתתפות כ-12,000 איש.
ההפגנות עמדו בסימן מחאה כנגד תקציב המדינה לשנים 2013–2014 שגיבש משרד האוצר בראשות יאיר לפיד, הכולל העלאת מיסים וקיצוצים נרחבים בתחומים שונים.
הפגנות נוספות נערכו לאחר מכן, במחאה על המדיניות התקציבית של הממשלה ועל הכוונה לייצא גז טבעי מישראל.
מספר ועדות ממשלתיות וציבוריות קמו בעקבות המחאה או הושפעו ממנה, פרט לוועדת טרכטנברג: הוועדה להגברת התחרותיות במשק (ועדת הריכוזיות), ועדת ששינסקי 2 להטלת מס על רווחים מאוצרות טבע, הצוות לבחינת הגברת התחרותיות בענף הבנקאות (ועדת זקן) וועדת קדמי לבחינת התחרותיות בענף המזון.
חלק ממסקנות הוועדות עוגנו בחקיקה ובתקנות בשנים 2013–2015. רפורמה נוספת שניתן לייחס להשפעת המחאה הייתה הפחתת דמי הניהול בקופות הגמל בשנת 2012. חלק רפורמות אלו גרמו להוזלה של מוצרי מזון וצריכה בחלק מהענפים, ולמתן שירותים פיננסיים שונים על ידי גופים שהתחרו בבנקים.
יעילותו של חוק המזון שנחקק כתוצאה מוועדת קדמי נבדקה לאחר 5 שנים, בשנת 2020, והתברר כי החוק אמנם חסך עלויות לרשתות המזון, אולם בפועל לא גולגל החיסכון לצרכנים, אלא הגדיל את הרווח של הרשתות.
מספר ארגונים חברתיים חדשים קמו בעקבות המחאה, כגון המשמר החברתי בכנסת, "השדרה" ו"עורו" שלאחר מכן הפכו ל"אנו".
תוצאה נוספת של המחאה הייתה בהקמת קואופרטיבים, מתוך כוונה לייצר מודל כלכלי חלופי לחברות בבעלות משקיעים, ולהפחית את יוקר המחיה.
במרץ 2015 נבחרו גם פרופ' מנואל טרכטנברג, שעמד בראש ועדת טרכטנברג, ופרופ' יוסי יונה, שעמד בראש צוות ספיבק-יונה, לכנסת העשרים מטעם המחנה הציוני.
אלה הצטרפו לשני נציגים בולטים של תנועת המחאה שכבר נכנסו קודם לכן לכנסת ברשימת המחנה הציוני: סתיו שפיר ואיציק שמולי.
קמה מפלגה נוספת, מפלגת כולנו שחרתה על דגלה את המאבק הכלכלי הממוקד ביוקר המחיה, ובפתרון מצוקת הדיור של הזוגות הצעירים.
בעקבות המחאה קמה תנועת מתפקדים אשר קראה להתפקד למפלגות המקיימות פריימריז ולהשפיע על נציגיהם בכנסת, ואכן חלק מהמוחים התפקדו בעיקר לליכוד ולמפלגת העבודה.
קבוצה בולטת של מתפקדים שקמה בעקבות המחאה היא הליכודניקים החדשים.
המחאה החברתית נמצאה במרכזן של יצירות אחדות:
חלקו השלישי של ספרו של אשכול נבו, "שלוש קומות", מתרחש על רקע המחאה החברתית.
גיבורת חלק זה, השופטת בדימוס דבורה אדלמן, יוצאת למאהל המחאה בשדרות רוטשילד, ושוהה בו ימים אחדים.
חלק זה עובד בידי דפנה אנגל-מחרז למחזה בשם "הקומה השלישית", שהועלה בשנת 2017 בתיאטרון בית ליסין.
דני בסן ואדם גורליצקי הוציאו את השיר "מגדלים" העוסק באכזבה מתוצאות המחאה החברתית.
בסוף 2014 העלה אלכס אנסקי את המחזה "נפילה בשידור חי" מאת אריה קרישק (בימוי: אלכס כגן) ובו התייחסות ישירה למחאה, לרבות התאבדותו בהצתה עצמית של משה סילמן.
דפני ליף ביימה סרט בשם "לפני שהרגליים נוגעות בקרקע", המתעד את המחאה מנקודת מבטה.
המחאה נגד היועץ המשפטי לממשלה הייתה סדרת הפגנות שבועיות שהתנהלה החל מנובמבר 2016 מדי מוצאי שבת, בסמוך לביתו של היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט בפתח תקווה, והחל מדצמבר 2017 עברה באופן חלקי לשדרות רוטשילד בתל אביב.
המוחים טענו בין היתר שמנדלבליט התמהמה להגיש כתב אישום בפרשות פליליות שבהן מעורבים ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ורעייתו שרה נתניהו, ופקידי ממשל נוספים.
חלקם דרשו את החלפתו של מנדלבליט או את העמדתו לדין של נתניהו.
המחאה החלה לאחר שנפתח תיק 1000 שבו נחשד נתניהו בקבלת טובות הנאה מאנשי העסקים ארנון מילצ'ן וג'יימס פאקר מארגני המחאה טענו שהיועץ המשפטי לממשלה לא פועל באופן נחרץ דיו ביחס לנתניהו.
ב-27.11.2016 החל קיומן של הפגנות שבועיות מול ביתו של מנדלבליט בפתח תקווה.
לטענת המפגינים, הדבר נועד לקרוא לו להורות על פתיחת חקירה פלילית נגד ראש הממשלה, בנימין נתניהו, בפרשת הצוללות.
בהמשך דרשו המפגינים שמנדלבליט יעמיד לדין את נתניהו בתיק 1000 ותיק 2000, ואת אשתו שרה בפרשת מעונות ראש הממשלה.
בחודשים הראשונים של ההפגנות השתתפו בהן עשרות אנשים והן אורגנו בין היתר על ידי מני נפתלי בסיועה של עורך דין סיגלית קסלר.
ההפגנות נערכו ללא בקשת רישיון מן המשטרה.
בעקבות תלונות של תושבי האזור על מטרדי רעש שגורמות ההפגנות, הכריזה המשטרה על ההפגנות שהתקיימו ב-21 בינואר וב-28 בינואר 2017 כעל התקהלות אסורה ופיזרה את המפגינים.
מפגינים שלא צייתו להוראות המשטרה נעצרו ושוחררו בבית משפט בתנאים מגבילים.
בהמשך עברו ההפגנות למתחם קניון "גנים", המצוי במרחק של כ-400 מ' מביתו של מנדלבליט.
המשטרה הציעה מתווה להמשך פעילות המחאה, שלפיו ניתן יהיה לקיים הפגנה בקרבת ביתו של היועץ המשפטי, אחת לחודש, למשך שעתיים, בגינה ציבורית המרוחקת כ-120 מ' מהבית, תוך שימוש באמצעי הגברה.
במוצאי השבתות האחרים ניתן יהיה לקיים את ההפגנה במתחם קניון "גנים".
בנוסף הובהר כי בפני משתתפי ההפגנה עומדת האפשרות לקיים הפגנות תדירות מול לשכתו של היועץ המשפטי בירושלים וכן מול לשכתו הנוספת בתל אביב.
בג"ץ דחה עתירות שהוגשו לו נגד הגבלות אלה.
ב-26 במאי 2017 אסרה משטרת ישראל על קיום הפגנה בפתח תקווה בהתבסס על פרשנותה להחלטת בג"ץ.
בעקבות זאת נעצרו מספר מפגינים אשר הפרו את החלטת המשטרה.
בהמשך נערכו הפגנות מחאה נגד האיסור למחות ליד בית היוהמ"ש.
ב-17.6.2017 פרש מני נפתלי מהובלת ההפגנות נגד מנדלבליט, ועורך דין סיגלית קסלר מלאה את מקומו.
בעתירה נוספת לבג"ץ קבע האחרון כי המשטרה פירשה לא נכון את פסק הדין.
בעקבות כך הותר לערוך את ההפגנות במרחק מאות מטרים מביתו של מנדלבליט, בכיכר גורן.
בהפגנות אלו גדל מספר המפגינים למאות.
במהלך חודש אוגוסט 2017 החלו להתקיים הפגנות מחאה גם ביישובים נוספים בישראל.
מני נפתלי, ממובילי המחאה, אמר שמטרת ההפגנות היא להביא להתפטרות היועץ המשפטי לממשלה ולבחירת יועץ חלופי, שלא ימונה על ידי ראש הממשלה.
ב-24 באוגוסט הוציא בג"ץ צו ביניים שלפיו על המשטרה להתיר קיום הפגנות בכיכר גורן, כל עוד מארגניהן יעמדו בשורה של כללים: מספר המפגינים יוגבל ל-500 איש, הם לא ישתמשו באמצעי הגברה מעבר לשני מגפונים והמפגינים לא ירדו לכביש.
עם זאת, בהחלטתו הסופית, ב-8 באוקטובר 2017, קבע בג"ץ כי מותר להפגין בכיכר גורן ללא רישיון וללא הגבלת מספר המשתתפים.
בעקבות קביעת בג"ץ פועל היועץ המשפטי להכנסת שינויים בתקנות הנוגעות להפגנות.
המחאה מכונה לעיתים בפי המפגינים בשם כל מוצ"ש אצל היועמ"ש.
השימוש בשם זה מצוי במחלוקת משפטית.
במוצאי שבת, 20 בינואר 2018, הגיעה קבוצה של כעשרה מפגינים לפתח בית הכנסת שבו מתפלל מנדלבליט.
כדי להימנע מעימות אתם עזב מנדלבליט את בית הכנסת בתום התפילה בלי להשתתף בקידוש לבנה, שנערך מחוץ לבית הכנסת, ובתוך כך ויתר גם על אמירת קדיש לעילוי נשמת אמו.
במקום התפתח עימות בין מתפללים לבין המפגינים.
מנדלבליט התלונן במשטרה נגדם על הטרדה.
באמצע ינואר 2018 החליטה קבוצה בראשות מני נפתלי לחזור ולקיים הפגנה אחת בפתח תקווה בכיכר גורן במקביל להפגנה בכיכר הבימה, זאת בשל קרע שהתגלע בין נפתלי לאלדד יניב, במסגרתו האשים נפתלי את יניב בניצול ההפגנות למטרותיו הפוליטיות.
למרות ההצהרה הראשונית כי מדובר בהפגנה אחת, הקבוצה בראשות מני נפתלי המשיכה לקיים הפגנות בפתח תקווה בשבועות העוקבים, מהלך שזכה לתגובות מעורבות ובתוכן ביקורת מצד אלו שקוראים לאיחוד ההפגנות.
בנובמבר 2020 נערכה הפגנה מול כיכר גורן, המחאה אורגנה על עמותת הימין "אם תרצו", במחאה השתתפו כ-300 בני אדם שהפגינו נגד מנדבליט ובמקביל הביעו תמיכה בראש הממשלה נתניהו.
בסוף 2017 החלו הליכים לקראת העברת "חוק ההמלצות", המגביל את כוחה של המשטרה להמליץ כיצד ליישם את מסקנותיה בחקירות שהיא מנהלת.
משתתפי המחאה ראו זאת כחקיקה פרסונלית הקשורה לחקירות נתניהו, ועל רקע זאת הועבר מיקום המחאה מפתח תקווה לשדרות רוטשילד בתל אביב.
הם עשו זאת לראשונה ב-2 בדצמבר 2017, תחת הכותרת "צעדת הבושה".
עם זאת, הביקורת על החוק נמשכה גם לאחר שנתניהו הודיע ב-3 בדצמבר על רצונו להחריג עצמו מהחוק, ולאחר שחקירותיו וחקירות שכבר החלו הוחרגו מחוק זה.
הפגנות דומות התקיימו בשבועות העוקבים, ולצדן הפגנות במקומות נוספים בישראל.
ב-23 בדצמבר נערכה בירושלים ביוזמת יועז הנדל הפגנה של אנשי ימין, שבה השתתפו אריה אלדד ומשה יעלון וכן חברי הכנסת ממפלגת כולנו, רחל עזריה ורועי פולקמן.
ההפגנות קיבלו לכאורה תמיכה מהנשיא ריבלין.
למחרת פרסם ריבלין שכוונתו הייתה לעודד מעורבות אזרחים בדמוקרטיה ולא לתמוך בהפגנות.
במספר הזדמנויות הונפו בהפגנות שלטי BDS ושלטים עם מסרים אנטי-ציוניים.
מארגני ההפגנות הסתייגו מפעילות זו.
מיצג דמוי גיליוטינה שנשא מפגין בתל אביב בהפגנה ב-23 בדצמבר ספג גינויים מכל קצות המפה הפוליטית, כולל מצד המארגנים.
גם בהפגנה שנערכה ב-30 בדצמבר שלטים המתייחסים לנתניהו כבוגד עוררו התנגדות וגינויים ממארגני המחאה ומפגינים.
בשנת 2019 נמשכו ההפגנות בכיכר גורן עד נובמבר 2019 בהנחה שמרכז המחאה עובר למגורי נתניהו ברחוב בלפור בירושלים.
בחלק מההפגנות השתתפו חברי כנסת, בהם יו"ר מרצ, ח"כ זהבה גלאון, ויו"ר "המחנה הציוני", אבי גבאי.
גבאי אמר שההפגנה היא א-מפלגתית, מופנית נגד שחיתות אישית וציבורית ומטרתה לקרוא לפירוק הממשלה.
ראש הממשלה, בנימין נתניהו אמר שמדובר בהפגנות בלתי חוקיות שנועדו להפעיל לחץ על היועץ המשפטי לממשלה, וטען שהן ממומנות על ידי הקרן החדשה לישראל.
נשיאת הקרן, טליה ששון, ומנכ"ל הקרן בארצות הברית, דניאל סוקאץ, הכחישו את הדברים.
נתניהו תקף גם את הסיקור שמעניקים אמצעי התקשורת להפגנות ואמר כי "הם עושים הכל כדי לפגוע בי, ברעייתי, כי הם חושבים שאם הם יפילו אותי ואותה, הם יפילו אותנו.
את המחנה הלאומי כולו שהליכוד מוביל אותו.
ולצורך זה כל האמצעים כשרים." הוא ביקר גם את מובילי ההפגנות, אלדד יניב ומני נפתלי.
ח"כ דודי אמסלם אמר כי ההפגנות אינן חוקיות ולא מוסריות וכי מדובר בבעלי אינטרסים הפועלים באובססיביות להפיל את ראש הממשלה.
בחודש יולי החלו להתקיים במקביל ובאותו מקום בפתח תקווה הפגנות תמיכה בראש הממשלה בארגונם של יו"ר הקואליציה דוד ביטן וח"כ נאוה בוקר.
בהפגנות אלו השתתפו עשרות אנשים.
לדברי ביטן "היו שחשבו שהכרעת העם תושלך לעריצות המיעוט.
הם אותם שעומדים מול בית היועמ"ש במהלך חסר תקדים להפעלת לחץ לכפות עליו מה שלא הצליח בקלפי".
בהמשך כינה ביטן את המפגינים "שמאל אנרכיסטי" ו"פורעי חוק".
בסוף ספטמבר 2019, לקראת השימוע לנתניהו, חזרו לכיכר הפגנות הימין, שבהן עלתה טענה שמנדלבליט ושי ניצן תפרו תיק לנתניהו.
ההפגנות נמשכו גם לאחר השימוע.
ב-9 בנובמבר 2019 נערכו הפגנות ימין בכיכר גורן וברחבת מוזיאון תל אביב לאמנות.
ב-30 בדצמבר 2019 התרחבה מחאת הימין להפגנה בכיכר התרבות נגד מערכת המשפט כולה.
המזרחי היה כתב עת עברי שיצא לאור בפולין בין 10 בדצמבר 1918 עד 29 במאי 1924 במתכונת של שבועון, מטעם תנועת המזרחי בפולין.
העיתון קם בשנת 1918, לאחר כינוס הוועד הפועל של תנועת המזרחי בפולין בכ"ט-ל' בכסלו תרע"ט, במסגרתו דן הוועד בשאלות הנוגעות לעם היהודי בכלל, ולהתארגנות תנועת המזרחי בפולין בפרט.
בסיכום הוועידה נכתב כי יש "לגשת מיד להוציא שבועון עברי בשם 'המזרחי'".
עורך העיתון לאורך כל שנות פרסומו היה יצחק ניסנבוים, רב ודרשן מהוגי המזרחי שגם שימש כנשיא תנועת המזרחי בפולין.
מטרת העיתון הייתה לשמש כביטאון המרכזי של התנועה, במיוחד לקראת ועידת התנועה העולמית אשר עמדה להתכנס.
העיתון עסק בעניינים הנוגעים לעם היהודי.
מדור אחד הביא חדשות מארץ ישראל, מדורים אחרים דיווחו על החלטות הוועד הפועל של התנועה בפולין, וכן פעילויות התנועה.
מדור נוסף בשם "בציונות" עסק בפעילות התנועה הציונית בפולין.
המדורים לא היו קבועים, והשתנו במרוצת השנים.
העיתון שימש ככלי פוליטי-מפלגתי, ושיקף את פעילות התנועה והאידאולוגיה שלה.
המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים וחמש מוכרת גם כמחאת בלפור החלה ב-9 במאי 2020, בסמוך להקמת הממשלה.
חלק ממחאה רחבה יותר נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו, בדרישה להתפטרותו עקב כתב האישום נגדו, ובדרישה להקים ועדת חקירה בפרשת הצוללות.
מחאה נגד שחיקת מוסדות המדינה, בדגש על פגיעה במערכת שלטון החוק, עקב המשבר הפוליטי שאליו נקלעה מדינת ישראל.
מחאה נגד הטיפול במשבר הכלכלי שנוצר בישראל עקב מגפת הקורונה.
מחאות של מגזרים שנפגעו מהמשבר הכלכלי, בהם עצמאים, שכירים, מורים, עובדים סוציאליים, מסעדנים ואנשים בתחומי הספורט והתרבות.
חלק מהמשתתפים במחאה ניצלו את הסיקור הציבורי למחאה בנושאים נוספים, בהם זכויות האישה ומחאה על אלימות נגד נשים, מחאה נגד מתווה הגז, מחאה על הריגת סלומון טקה, מחאה על הריגת איאד אלחלאק, מחאה נגד השלטון הישראלי ביהודה ושומרון ומחאה נגד קיפוח הישובים הדרוזים בישראל.
המחאה היא תנועה שורשית ורוב המשתתפים בה הגיעו לפעילויות על בסיס התנדבותי.
מספר ארגונים נטלו חלק במחאה, העיקריים שבהם הם תנועת "הדגלים השחורים", התנועה לאיכות השלטון, תנועת "אין מצב" של אמיר השכל שהתחילה כ"מחאת היחידים", תנועת "קריים מיניסטר" או בשם "חוזה חדש" שהוקמה על ידי ישי הדס ואחרים, ותנועת "קומי ישראל" שייצגה את מחאת הצעירים.
התנועה האזרחית "זזים" שמתנגדת לכיבוש ביצעה קמפיין התרמה לתמיכה במחאה ברכישת שילוט.
מוקדי המחאה העיקריים בתחילתה היו כיכר הבימה וכיכר רבין בתל אביב, אך לאחר מכן רוב פעילויות המחאה נערכו ברחוב בלפור בירושלים, סמוך לבית ראש הממשלה (מיקומה המדויק של ההפגנה היא שדרות בן מימון, רחוב הגובל ברחוב בלפור.
מטה המאבק משתרע בין פינת הרחובות בן מימון ובלפור, עד לכיכר צרפת).
הפגנות מקומיות נוספות נערכו בערים רבות בעקבות מעצרו של אמיר השכל, בצמתים ועל גבי גשרים ברחבי המדינה.
באוגוסט 2020 החלו הפגנות הזדהות גם בקרב ישראלים ברחבי העולם, בין היתר בברלין, לונדון, פריז וסן פרנסיסקו.
נוסף על כך, החלו הפגנות באמצע השבוע בקרבת ביתו של השר לביטחון הפנים אמיר אוחנה בתל אביב וגם מחוץ לביתם של שרים אחרים בממשלה כמו שר המשפטים אבי ניסנקורן, שר החוץ גבי אשכנזי וראש הממשלה החלופי ושר הביטחון, בני גנץ.
בנוסף למקרי האלימות המשטרתית הייתה אלימות מצד אנשי ימין שתקפו מפגינים.
באוקטובר 2020 הוטל לראשונה עונש מאסר כלפי אדם שפגע באלימות במפגינים נגד נתניהו.
על פי סקר שנערך על ידי המכון הישראלי לדמוקרטיה, אחד מכל עשרה ישראלים לקחו חלק בפעולות המחאה נגד מדיניות הממשלה.
פילוח המשתתפים לפי גיל מעלה כי בגל המחאה משתתפים בעיקר צעירים עד גיל 34, ומבוגרים מעל גיל 55. 33% מהנשאלים בסקר סבורים שהמפגינים הם האחראים העיקריים לעימותים בהפגנות, ו-31% סבורים שהמשטרה היא האחראית.
ב-13 ביוני 2021 תמה המחאה עקב הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש ותום כהונת בנימין נתניהו כראש ממשלת ישראל, לאחר 12 שנים רצופות בתפקיד.
המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים וחמש הייתה המשך למחאות שהחלו לפני כן, בהן מחו על מתווה הגז, על פרשת הצוללות וכן המחאה נגד היועץ המשפטי לממשלה.
בפברואר 2018 נערכו הפגנות רבות בהן קראו לנתניהו להתפטר והביעו מחאה נגד היועץ המשפטי לממשלה.
ההפגנות העיקריות היו בכיכר הבימה ובכיכר רבין בתל אביב.
הפגנות אלה נערכו בקביעות מדי שבוע, והתגברו בשנים 2018 ו-2019.
בנובמבר 2019, בעקבות כתבי האישום שהוגשו נגד נתניהו בגין שוחד, מרמה והפרת אמונים בתיקים 1000, 2000 ו-4000, התקיימה בתל אביב הפגנה בה השתתפו אלפי בני אדם בקריאה להתפטרותו.
הנושאים העיקריים שעלו במחאה הם דרישה להתפטרותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו עקב כתבי האישום נגדו, עקב השחיתות השלטונית, התערערות המשטר הדמוקרטי והחלשות מעמד הכנסת, מחאה נגד אופן הטיפול במגפת הקורונה בישראל, והמשבר הכלכלי שנוצר בעקבותיה.
כמו כן עלתה הדרישה להקים ועדת חקירה שתבדוק את חלקו של נתניהו בפרשת הצוללות.
במקביל לה התקיימו אירועי מחאה של מגזרים שנפגעו מהמשבר הכלכלי, בהם עצמאים, מורים, עובדים סוציאליים, מסעדנים ואנשים בתחומי הספורט והתרבות.
כמו כן הובעה מחאה נגד אלימות משטרתית שננקטה נגד המפגינים.
הקריאה המרכזית בהפגנות הייתה דרישה להתפטרותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, עקב כתבי האישום נגדו.
כמו כן, עלתה הדרישה להקים ועדת חקירה שתבדוק את חלקו של נתניהו בפרשת הצוללות.
במאי 2020 הוקם ברחוב בלפור בירושלים מאהל מחאה בו רוכזה פעילות הארגונים השותפים למחאה.
ב-13 ביולי הגיעו למקום פקחים של עיריית ירושלים וכוחות משטרה, ופינו את המפגינים ממתחם המאהל.
חמישה מפגינים נפצעו באורח קל בעימותים עם הפקחים, ואחד מהם פונה לבית החולים.
למחרת שוב הוקם המאהל, ושוב בוצע פינויו.
מחאה נגד התערערות המשטר הדמוקרטי בישראל