tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר הוקם הבנק הלאומי המאוחד של ניו יורק ביולי 1902, היה גריגס אחד מ-14 הדירקטורים שלו.
ב-1905 הוא מונה כנשיא חברת מרקוני לטלגרף אלחוטי באמריקה, תפקיד בו הוא שימש עד לארגונה מחדש של החברה כ"תאגיד הרדיו של אמריקה" (RCA) ב-1919. ב-RCA הוא היה דירקטור והיועץ המשפטי של החברה עד למותו.
ג'ון ויליאם גריגס נפטר בפטרסון, ניו ג'רזי ב-28 בנובמבר 1927. הא נטמן בבית הקברות סידר לואן שבעיר.
על שמו נקראת שדרת גריגס שבעיר טינק שבניו ג'רזי.
ג'ון אוֹיְלֶר ויטלי הוא פקיד ממשל אמריקאי, שכיהן בפועל כמזכיר הצבא של ארצות הברית מאז השבעתו של ג'ו ביידן לנשיא ארצות הברית ב-20 בינואר 2021 ועד לאישור מינויה של כריסטין וורמות' בשלהי מאי אותה שנה.
בשנים 2018–2021 היה עוזר מזכיר הצבא לענייני ניהול פיננסי וביקורת.
ויטלי נולד בפלורידה, אך גדל בעיר קליר ספרינג (Clear Spring) שבצפון מרילנד.
בשנת 1996 השלים את לימודיו הגבוהים בווירג'יניה טק עם תואר ראשון במדעי בעלי החיים ותואר ראשון נוסף בכלכלה חקלאית.
בשנת 2000 קיבל תואר שני בכלכלה מאוניברסיטת שיקגו.
משנת 1988 עד 1992 שירת ויטלי בצבא ארצות הברית.
הוא שירת כמפקד שאינו קצין.
בעת שירותו הצבאי השלים את ריינג'ר סקול וכן קורסים רבים אחרים.
בשנת 2007 עבד וויטלי במשרדו של ג'ון קייל, לשעבר חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אריזונה.
לזמן מה היה ויטלי עמית בכיר ב"המכון לניתוח ביטחוני" (IDA) שבאלכסנדריה בווירג'יניה.
כמו כן, הוא משמש כפרופסור חבר בבית הספר למדיניות ציבורית ומנהל ציבורי של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
ב-1 בפברואר 2018 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על ויטלי כעוזר מזכיר הצבא לענייני ניהול פיננסי וביקורת.
ב-18 בספטמבר 2018 אישר הסנאט של ארצות הברית את מועמדותו בהצבעה קולית.
הוא הושבע לתפקידו ב-26 בספטמבר אותה שנה.
החל מ-16 באוגוסט 2019 ועד 13 במרץ 2020, היה ויטלי ממלא המקום של מנהל הערכת עלויות ואמדן תוכניות במחלקת ההגנה של ארצות הברית.
לאחר מכן הועבר לתפקיד באורח רשמי דה יורה, החל מ-1 במרץ 2020 עד 4 במאי אותה שנה.
באותו יום תמה כהונתתו בתפקיד זה, והוא הועמד למשרה באופן רשמי.
עם זאת, ב-3 בינואר 2021 — יום התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית — הוחזרה מועמדותו לנשיא היוצא טראמפ במסגרת כללי הסנאט האמריקאי.
הנשיא ג'ו ביידן מינה את ויטלי עם השבעתו למזכיר הצבא של ארצות הברית בפועל.
ויטלי קיבל על עצמו את מינויו של ביידן וכן פיקח על 25,000 אנשי המשמר הלאומי של ארצות הברית שהוצבו בוושינגטון הבירה במהלך ההשבעה הנשיאותית של הנשיא.
ב-28 במאי תמה כהונתו כמזכיר הצבא בפועל.
ג'ון וייט היה מנתח ואספן בוטני אירי.
ווייט נולד בעיירת דרומראן, ליד בלקו , במחוז פרמנה, אלסטר אירלנד, בערך ב-1756, ולא בסאסקס, אנגליה, כפי שנכתב ב-Dictionary of Australian Biography וב-Australian Dictionary of Biography.
ב-18 ביוני 1778, ג'ון ווייט הוסמך לדרגה עמית מנתח , לאחר מבחן בחברת המנתחים בלונדון.
הוא גויס לצי המלכותי הבריטי ב-26 ביוני 1778 כעמית מנתח על סיפון HMS Wasp.
הוא קודם לדרגת מנתח ב-1780, ושירת על סיפון HMS Irresistible עד ל-1786, כאשר אנדרו המונד המליץ עליו כמנתח האונייה הראשי להפלגה של הצי הראשון לאוסטרליה.
במרץ 1787, הצטרף וייט לצי הראשון בספיטהד, פורטסמות' כמנתח של אוניית הנידונים Charlotte, שם מצא שהאסירים חיו זמן מה על בשר מלוח, אשר היווה כהכנה רעה למסע ארוך.
הוא הצליח להשיג עבורם אספקת בשר וירקות טריים, וקבע שיאפשרו להם לעלות על הסיפון בקבוצות בשביל להשיג אוויר צח.
עם הגעתו לאוסטרליה, וייט ביקש מאחד מהנידונים, תומאס בארט , ליצור מדליה מכסף בשביל לציין את האירוע שעברו.
המדליה, שנקראת "מדליית שרלוט" , מוצגת ב .
ב-1788, מונה וייט למנתח הכללי של המושבה ניו סאות' ויילס.
וייט ארגן בית חולים למושבה החדשה, שהיה קשה ליצור עקב היעדר ציוד רפואי.
הוא התחיל להתעניין בצומח ובבעלי החיים המקומיים של הארץ החדשה וחקר את הפוטנציאל של צמחים אוסטרליים לשימוש כתרופות.
הוא הבחין את יתרונותיו בתכונות הריח של שמן אקליפטוס מזוקק ב-1788.
ווייט כתב את הספר A Journal of a Voyage to New South Wales (1790), שתיאר לראשונה מינים אוסטרלים רבים.
בספר, נכתבו 65 תחריטים על צלחות מנחושת של ציפורים, בעלי חיים וצמחים, שרבים מהם התבססו על ציורי צבעי המים של שרה סטון.
במהלך חמש השנים שלאחר הוצאת הספר, תורגם הספר לגרמנית ולצרפתית.
על פי הביוגרף האלמוני שלו, הוא האמין כי הנידון תומאס ויליאם פאר הועסק כאמן מערכונים על ידי ווייט בשביל לייצר רישומי היסטוריה טבעית כנקודת מוצא להתפתחות וצביעה על ידי אמנים אחרים.
וייט היה הראשון שתיאר את זן הצפרדעים האנדמי באוסטרליה ובגינאה החדשה, אילנית אוסטרלית לבנה.
ב-1792, האמן הנידון תומאס ווטלינג , מונה על ידי הממשלה לסייע לוייט בהפקת עותקים של איורים של צמחים, חרקים ובעלי חיים שונים.
דיוקן של ג'ון ווייט, על גבי מיניאטורה משנהב, חתום על ידי תומאס ווטלינג ומתוארך ל-1792, נמכר במכירה פומבית בדצמבר 2006.
על פי ספרו, וייט לא אהב מאוד את אוסטרליה, ותיאר אותה כ-"ארץ ומקום כל כך אסור ושנוא כל כך שרק לזכות בהפללה ובקללות".
הוא הגיש בקשה לחופשת היעדרות ב-1792, וקיבל אותה רק כשנתיים מאוחר יותר, ב-1794. הוא הפליג חזרה לאנגליה ב-17 בדצמבר 1794, ומאוחר יותר נסע לאירלנד.
ב-1796, כאשר ניתנה לו האפשרות לחזור לאוסטרליה, הוא בחר להתפטר מתפקידו.
לפני שפרש מתפקידו, וייט נבחר לעמית של האגודה הלינאית של לונדון, וב-10 במרץ 1797, העניק לו הסנאט של אוניברסיטת סנט אנדרוז את התואר דוקטור לרפואה.
וויט היה מנתח למשך 20 שנה ב-HMS Royal William, תחילה הוצג בשירנס מ-1799, ולאחר מכן הוצב במספנת צ'טם מ-1803. הוא פרש לפנסיה ב-1820, ונפטר בוורת'ינג , אנגליה ב-20 בפברואר 1832.
מפרץ וייט בסידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה נקרא על שמו.
ג'ון ווייט מונצח בשמו המדעי של זן לטאה אוסטרלית, Egernia whitii .
ג'ון ויליאם ביטי היה צייר קנדי, שהיה מבשר בסגנון שהפך אופייני ל"קבוצת השבעה" בשנת 1920.
הוא היה חבר במתנדבים ששירתו בצפון-מערב בשנת 1885, אז עבד בכבאות בטורונטו (1869–1900).
בשעות הפנאי למד אמנות אצל ג'ורג' אגניו ריד ומורים אחרים.
בשנת 1900 למד באקדמיה ז'וליאן בפריז.
הוא טייל ברחבי אירופה בשנים 1906–1909 ונסע ללונדון שם למד בפוליטכני בצ'לסי.
הוא ערך נסיעות להולנד, בלגיה ומקומות אחרים לצייר, ועיבד את התרשימים כשחזר הביתה לציורים כהים, עשירים של חיי האיכרים ההולנדים ונושאים אחרים.
בשנים 1912 עד 1941 עבד בקולג' לאמנות באונטריו.
ציורים של פארק אלגונקווין הפכו לנושא של ציירים קנדיים בשנים הראשונות של המאה העשרים.
בשנת 1909, השנה שבה חזר לקנדה, נסע לפארק במטרה לצייר נושאי נוף קנדיים.
הוא צייר את "ענן הערב של נורת'לנד" בשנת 1910, נוף של "שריפת יער בגבעות רחוקות".
ביטי הרגיש שעבודה זו מייצגת את קנדה הרבה יותר טוב מיצירתו הקודמת בשם "איכר הולנדי", ולכן שאל את הגלריה הלאומית אם יחליפו בין השניים משום שכפי שהסביר, "אני קנדי.
הייתי מעדיף להיות מיוצג על ידי תמונה קנדית." "ענן הערב של נורת'לנד" נחשב ליצירת מופת ונמצא באוסף הגלריה הלאומית של קנדה.
ביטי שיתף תחומי עניין ותחושות משותפים עם חבריו, לורן האריס, אלכסנדר יאנג ג'קסון, טום טומפסון וארתור ליסמר, שחלקם מאוחר יותר הפכו לחברים בקבוצת השבעה.
בשנת 1917 עבד כאמן מלחמה רשמי עבור חיל המשלוח הקנדי ונדהם מכוחה ההרסני של הלוחמה המודרנית.
ג'ון קנת' וטון היה זמר, בסיסט וגיטריסט אנגלי.
הוא נולד בכפר ווילינגטון שבדרבישייר, וגדל בבורנמות' שבדורסט.
בין השנים 1972 - 1982, הוא התפרסם כחבר בלהקות קינג קרימזון, UK ואסיה.
כנגן בס וכזמר רקע הוא ידוע בשיתופי הפעולה שלו עם הלהקות Family, רוקסי מיוזיק, אוריה היפ ו-Wishbone Ash.
במהלך הקריירה שלו הוא ניגן בלהקות רבות מסצנת הרוק המתקדם של שנות ה-70, ביניהן Yes, Roxy Music, וג'נסיס.
וטון נולד ליד דרבי, אבל גדל בבורנמות'.
אחיו הגדול היה נגן אורגן קלאסי ומנצח מקהלה.
בזמן שאחיו התאמן על האורגן, ניגן וטון את קטעי הבס על פסנתר, כיוון שלאורגן הביתי שלהם לא היו דוושות.
וטון סיפר שבמהלך התרגולים המשותפים הללו הוא התחיל לאהוב קטעי בס.
למרות שהיה מעריץ של מוזיקה קלאסית מאז ילדותו, הוא החל לנגן מוזיקת רוק כדי להימנע מהשוואות לאחיו.
הוא שר וניגן בבס במספר להקות מוקדמות יחד עם ריצ'רד פאלמר-ג'ונס, בין השאר The Corvettes, The Palmer-James Group, Tetrad, Ginger Man.
אחרי נגינה בהופעה חיה עם להקת רנסאנס, הוא הצטרף ללהקת Family למגוון הקלטות.
פריצתו של וטון קרתה כשרוברט פריפ הזמין אותו להצטרף לקינג קרימזון בשנת 1972. הגלגול הזה של הלהקה כלל גם אתה הכנר דייוויד קרוס, מתופף להקת יס לשעבר ביל ברופורד ונגן כלי ההקשה ג'יימי מויר.
חברו הוותיק של וטון, ריצ'רד פאלמר-ג'ונס, עבד גם הוא עם הלהקה כתמלילן העיקרי שלה.
וטון נשאר בלהקה עד שפריפ פירק אותה במפתיע בשנת 1974. קינג קרימזון שימרה את העניין שלה באלתור מוזיקלי במהלך התקופה הזו, אבל התרחקה מהסגנון הקלאסי, ג'אזי ומושפע מפולק אנגלי שאפיין את היצירות המוקדמות יותר שלה.
תקופת 74–1972 הציגה צליל אקספרימנטלי/מושפע פיוז'ן אגרסיבי יותר, שהובל בידי נגינת הבס הרועמת והמלודית של וטון, שצלילי ה"שאגות והגריסה" שלה (שהוגברו באמצעות אפקטים) גברו לעיתים קרובות בסגנון הבי מטאל.
פריפ השווה פעם את הנגינה על הבמה עם וטון וברופורד לעבודה עם "חומת לבנים מעופפת".
לאחר פירוקה של קינג קרימזון, המשיך וטון לעבוד על מגוון פרויקטים, ביניהם סיבוב הופעות עם רוקסי מיוזיק ושני אלבומים עם אוריה היפ.
בזמן חברותו בקינג קרימזון, התבקש וטון על ידי רוקסי מיוזיק להשתתף באודישנים לנגן בס מחליף ולתת המלצות; כיוון שלא היה מרוצה מאף אחד מהנבחנים, הוא הציע להשתתף בסיבוב ההופעות של הקבוצה בשנת 1975 בעצמו כדי לתת להם זמן למצוא בסיסט טוב.
ב-1977, לאחר ניסיונות כושלים לאחד מחדש את קינג קרימזון ולהקים להקה חדשה עם ריק וייקמן, וטון הקים את להקת U.K.
יחד עם שותפו לקינג קרימזון ביל ברופורד.
וטון גייס את הכנר והקלידן אדי ג'ובסון מ-Roxy Music, בזמן שברופורד צירף את הגיטריסט החדשני אלן הולדסוורת' מקבוצת נגני הליווי של קריירת הסולו שלו.
לפי העדפתו של וטון, U.K.
אימצה גישה יותר מונעת-לחן מקינג קרימזון.
בהתעקשותו של קלדונר, החל וטון לכתוב עם גיטריסט להקת Yes לשעבר, סטיב האו, עם אפשרות להקמת להקה משלהם.
יחד עם הקלידן ג'ף דאונס והמתופף קרל פאלמר (מלהקת אמרסון, לייק ופאלמר), הלהקה הזו הפכה להיות להקת אסיה.
וטון עבד עם אסיה עד שנת 1983, בה פוטר מאסיה (בהתעקשות של גפן רקורדס) מסיבות לא ידועות, אבל ככל הנראה לפחות חלקית בשל המכירות הנמוכות מהצפוי של אלבומם "Alpha" מאותה השנה.
הוא חזר לאסיה בשנת 1985 (יחד עם מנדי מייר שהחליף את סטיב האו בגיטרה) כדי להשלים את האלבום "Astra".
בשנות ה-80, שיתף וטון פעולה עם גיטריסט רוקסי מיוזיק פיל מנזנרה לאלבום משנת 1986 שנקרא "Wetton/Manzanera".
בסביבות אותו הזמן, החל וטון לעבוד עם ג'ף דאונס וקרל פאלמר כדי לאחד את אסיה.
חלק מהחומרים שהם הקליטו נכלל באלבום "Then & Now" משנת 1990, בין השאר להיט הרדיו "Days Like These".
בשנות ה-90, התמקד וטון בעיקר בקריירת הסולו שלו.
בשנת 1999, ניסיון שנכשל להקים מחדש את אסיה הוביל לעבודה משותפת של וטון ופאלמר בהרכב הרוק המתקדם קצר-הימים "Qango" יחד עם ג'ון יאנג ודייב קילמינסטר.
Qango ביצעה מספר הופעות ב והקליטה אלבום הופעה, "Live in the Hood", לפני שהתפרקה.
בשנות ה-2000 המוקדמות, התאחד וטון מחדש עם ג'ף דאונס להקים את ההרכב Icon.
בשנת 2006, אסיה התאחדה לבסוף בהרכבה המקורי (וטון, דאונס, האו ופאלמר).
הם הוציאו אלבום אולפן בשם "Phoenix", שהיה הראשון של הלהקה בהרכבה המקורי מאז יציאתו של "Alpha" בשנת 1983. האלבום יצא באפריל 2008 והגיע למקום 73 במצעד בילבורד 200 בארצות הברית.
אסיה הוציאה בהרכב הזה שני אלבומי אולפן נוספים, "Omega" ב-2010 ו-"XXX" ב-2012, לפני שהאו עזב בינואר 2013 כדי להתמקד ב-Yes.
עם הגיטריסט החדש סם קולסון, אסיה הוציאה את האלבום "Gravitas" במרץ 2014.
ב-2013, התארח וטון באלבום "Grandine il vento" של להקת רנסאנס, שאיתה ניגן בהופעה 42 שנים לפני כן.
באותה השנה, הוא השתתף בסיבוב ההופעות של להקת District 97, עולת גמר העונה השישית של אמריקן איידול, כדי לציין 40 שנה לאלבומם קינג קרימזון Larks' Tongues in Aspic.
וטון עבד גם כנגן אולפן עם מוזיקאים כבריאן אינו, בריאן פרי ו-Ayreon.
וטון נפטר בשנתו מסיבוכים של סרטן המעי הגס בבית החולים Christchurch שבעיירה Christchurch בדורסט ב-31 בינואר 2017. הוא השאיר אחריו את אשתו, בנו, אחיו ואמו.
בילי שרווד, שהיה המפיק, כותב-שותף ונגן-שותף באלבום הסולו שלו "Raised in Captivity", החליף אותו באסיה.
ב-17 ביוני 2017, אסיה הופיעה במופע מיוחד לזכרו של וטון, שנקרא "An Extraordinary Life" (הכותרת המלאה: "An Extraordinary Life - An Interactive Celebration of the Life & Music of John Wetton"), במחווה לשיר באותו השם מהאלבום "Phoenix" משנת 2008; מעריצים שלחו ביצועים שהוקרנו על מסך גדול מעל הבמה.
זה כלל ביצוע של הרצועה "Never in a Million Years" מהאלבום "Alpha", שבוצע על ידי להקת המחווה "The Aurora Project".כמה שירי קינג קרימזון נוגנו גם בהופעה.
האסטרואיד 72802 Wetton, שהתגלה ב-2001, נקרא על שמו.
ג'ון ויליאמס היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאי ממוצא בריטי.
ג'ון ויליאמס נולד בבקינגהאמשייר ולמד בLancing College , שם הופיע על הבמה ב-1916 בהצגת פיטר פן.
ב-1924 היגר לארצות הברית והחל להופיע במחזות בברודוויי לצידן של קלודט קולברט, הלן הייס ועוד.
ב-1946 זכה בפרס טוני לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו כמפקח הובארד במחזה "אליבי" (Dial M for Murder).
ויליאמס החל להופיע בסרטים ב-1930 ושיחק ביותר מ-40 סרטים בתפקידי משנה.
ב-1947 שיחק בתפקיד קטן בסרט משפט פאראדין בבימויו של אלפרד היצ'קוק.
ב-1954 שיחק בתפקידו המפורסם ביותר כבלש הובארד בסרטו של אלפרד היצ'קוק, "אליבי".
היצ'קוק התרשם ממנו וממשחקו באותו מחזה בברודוויי ומינה אותו לאותו תפקיד בעיבוד הקולנועי למחזה.
זכורה הסצנה הסופית בו הוא תופס את הפושע (ריי מילאנד) ובשלווה מרים טלפון למשטרה כשבידו השנייה הוא מסרק את שפמו במסרק.
ב-1954 שיחק בסרט "סברינה" כאביה של סברינה (אודרי הפבורן).
באותה שנה שיחק בסרט "הנסיך הסטודנט" בתור לוץ שנשלח על ידי המלך להשגיח על התנהגותו של הנסיך (אדמונד פורדום).
ב-1955 שוב שיתף פעולה עם היצ'קוק בסרט "לתפוס גנב" לצידם של קרי גרנט וגרייס קלי.
ב-1959 השתתף בסרט "צעירי פילדלפיה" לצידו של פול ניומן.
ב-1960 שיחק בסרט המתח "קולות בערפל" כבלש משטרה לצידה של דוריס דיי.
בטלוויזיה המשיך ויליאמס לשתף פעולה עם היצ'קוק והופיע בשמונה אפיזודות של הסדרה "אלפרד היצ'קוק מגיש".
הוא החליף את סבסטיאן קבוט בתשע אפיזודות בסדרה "משפחה שכזאת" לצידו של בריאן קית.
ב-1963 שיחק בתפקיד שייקספיר באחת האפיזודות של אזור הדמדומים.
כן הופיע ב"קולומבו", "משימה בלתי אפשרית" ועוד.
ג'ון ויליאם בראון היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן למשך 11 יום בינואר 1957 כמושל אוהיו ה-58. הוא גם כיהן כסגן מושל המדינה בשנים 1953–1957 ובשנים 1963–1975, ובין שתי כהונות אלו הוא כיהן שנתיים כחבר בית הנבחרים של אוהיו ושנתיים בסנאט המדינתי.
ג'ון ויליאם בראון נולד באת'נס שבאוהיו.
ב-1932 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון לנקסטר ופתח בקריירה עסקית.
בין שאר עיסוקיו הוא עבד במכירות, ביטוח, מקרקעין.
הוא גם שירת כסייר בכבישי אוהיו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס בראון למשמר החופים של ארצות הברית.
לאחר המלחמה הוא שב לעיר מדינה שבאוהיו, לשם הוא עבר כבר ב-1941.
ב-1950 החלה הקריירה הפוליטית של בראון במסגרת המפלגה הרפובליקנית, לאחר שניצח בבחירות למשרת ראש עיריית מדינה.
הוא כיהן כראש העיר עד 1952, כאשר נבחר כסגן מושל אוהיו.
מכל סגני מושלי אוהיו לדורותיהם, היה בראון זה שכהונתו הייתה הארוכה ביותר.
הוא כיהן תחת שלושה מושלים שונים בשנים 1953–1957 ובשנים 1963–1975. ב-1952 הוא נבחר לתפקיד בפעם הראשונה לאחר שניצח את סגן המושל המכהן, הדמוקרט ג'ורג' ניי.
באותה עת התמודדו המושל וסגנו בבחירות בנפרד, לא כעמיתים למרוץ.
ב-1954 ניצח בראון את ניי כאשר התמודד לכהונה שנייה.
ב-1956, במקום להתמודד לכהונה נוספת כסגן המושל, התמודד בראון בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית על משרת התובע הכללי של אוהיו מול צ'.
ויליאם אוניל, בהן הוא זכה ב-27.5 אחוזים מהקולות מול 72.5 האחוזים מהקולות שקיבל אוניל.
בינואר 1957, כאשר עמד המושל הדמוקרטי פרנק לאושי לסיים את כהונתו, הוא התפטר 11 יום לפני תום הכהונה כדי לאייש את מושבו בסנאט של ארצות הברית, שאליו הוא נבחר בנובמבר הקודם.
לפיכך, כסגן המושל, הושבע בראון כמושל אוהיו.
יורשו של לאושי כמושל, צ'.
ויליאם אוניל, שניצח את בראון בבחירות המקדימות, כבר היה המושל הנבחר באותה עת בה לאושי נבחר כסנאטור.
עם זאת, באותה שנה מושב הסנאט החל ב-3 בינואר, ואילו תקופת הכהונה של מושל אוהיו החלה ב-14 בינואר.
לתוך פער זה נכנס בראון מתוקף תפקידו כסגן המושל והושבע כמושל אוהיו ה-58. הוא לקח ברצינות את תקופת כהונתו הקצרה בת 11 הימים.
הוא עבר להתגורר במעון המושל, זימן את האספה הכללית של אוהיו כדי לנאום את נאום מצב המדינה, דרש וקיבל את משכורת המושל במשך 11 ימים אלו, והפקיד חמש תיבות של מסמכים שהונפקו במהלך ימים אלו בידי החברה ההיסטורית של אוהיו.
בין מסמכים אלו היה מכתב, שנכתב על נייר המכתבים הרשמי של משרד המושל, שנשלח לראש עיריית קולומבוס, ג'ק סנסנברנר, ובו הוא ביקש ממנו לדאוג עבורו לתו חניה.
בין שאר המכתבים היה גם מכתב לנשיא דווייט אייזנהאואר בו הוא ביקש ממנו משרה בממשל הפדרלי לאחר תום תקופת כהונתו כמושל.
ב-1958 נבחר בראון לבית הנבחרים של אוהיו, שם הוא כיהן בשנים 1959–1961. לאחר מכן הוא נבחר לסנאט של אוהיו וכיהן בו עד 1963. ב-1962 הוא נבחר פעם נוספת כסגן המושל.
באותה עת היו כבר הבחירות למשרות המושל וסגנו לתקופת כהונה של ארבע שנים.
בראון נבחר לכהונה נוספות שתי פעמים נוספות, ב-1966 וב-1970 וכיהן עד ינואר 1975 תחת המושלים ג'ים רודס וג'ון ג'יי גיליגן.
בבחירות של 1974 הוא נוצח על ידי הדמוקרט דיק סלסט.
לאחר תום כהונתו כסגן המושל, פעל בראון להקמתה מחדש של המיליציה הימית של אוהיו, שפורקה ב-1947, והחל מהקמתה מחדש ב-1977 הוא שימש כמפקדה הראשון.
ג'ון ויליאם בראון נפטר במדינה ב-29 באוקטובר 1993. הוא נטמן בבית הקברות ספרינג גרוב שבעיר.
על שמו קרויה הארנה של מרכז הירידים של אוהיו שבקולומבוס.
ג'ון ויטאקר היה פוליטיקאי, איש צבא ושופט אמריקאי.
הוא נולד באינדיאנה, התגייס לצבא ארצות הברית במלחמת ארצות הברית-מקסיקו, ולאחר מכן עסק בחיפוש זהב במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה.
לאחר שעבר לטריטוריית אורגון, הוא כיהן שם כשופט וכחבר בית המחוקקים של הטריטוריה.
כאיש המפלגה הדמוקרטית, כיהן ויטאקר כמושל אורגון הראשון בשנים 1858–1862, ובהמשך כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1879–1881. הוא גם היה חבר הסנאט של אורגון ונשיאו, וחבר בית הנבחרים של אורגון ויושב הראש שלו.
הנרי ויטאקר נולד במחוז דירבורן שבדרום-מזרח אינדיאנה למשפחת חקלאים.
הוריו היו ג'ון וננסי (לבית סמאלס) ויטאקר והיו לו ארבעה אחים ואחיות.
עד לבגרותו הוא למד באופן פורמלי שישה חודשים בלבד, וכתוצאה מכך הוא היה אוטודידקט כמעט לחלוטין.
לפני שעבר מערבה, הוא עסק בעבודות שונות, כולל בנגרות, והתנדב לשירות צבאי במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, אף על פי שיחידתו מעולם לא השתתפה בקרבות.
ב-1847 נשא ויטאקר לאישה את ננסי ג'יין הרגרייב, ולזוג נולדו שישה ילדים.
ב-1849 הגיע ויטאקר לקליפורניה במסגרת הבהלה לזהב, שם הוא הרוויח מספיק כסף כדי להעביר את משפחתו לטריטוריית אורגון.
לאחר הגיעו לשם ב-1852, הוא התיישב עם משפחתו בחווה בחלק הדרומי של עמק וילאמט שבמחוז ליין.
שם הוא היה פעיל במסגרת המפלגה הדמוקרטית, ונבחר ב-1856 למשרתו הציבורית הראשונה כשופט בבית משפט השלום של מחוז ליין.
ב-1857 נבחר ויטאקר לבית המחוקקים של הטריטוריה וייצג בו את מחוז ליין.
ב-1857 החלה אורגון בהכנות להפיכתה למדינה בארצות הברית, וציבור הבוחרים אישר במשאל עם את חוקת המדינה.
ויטאקר נבחר על ידי הדמוקרטים במדינה כמועמדם בבחירות הראשונות למשרת מושל אורגון, שנערכו ביוני 1858. בבחירות הוא ניצח בהפרש של 1,138 קולות, וב-8 ביולי הושבע לתפקידו.
הוא לא החל לכהן בתפקידו עד אשר ב-14 בפברואר 1859 אישר הקונגרס של ארצות הברית את קבלתה של אורגון כמדינה.
למעשה, בתקופת מעבר זו כיהנו באורגון שני מושלים, ומושל הטריטוריה האחרון, ג'ורג' לאו קרי, היה אחראי מבחינה חוקית עד שממשלת המדינה החדשה לקחה על עצמה את השליטה בה.
משעה שהחל לכהן כמושל, אישר ויטאקר את רוב תביעות הקרקע.
הוא גם קידם את המדיניות הכלכלית שהעדיפה תעשיות ביתיות, שבהן ייצרו תושבי אורגון את צורכיהם.
אף על פי שהוא זכה לכינוי "ג'ון הישר", זה לא שיקף את עמדותיו השנויות במחלוקת בסוגיות בעלות חשיבות לאומית.
ויאטאקר תמך בעבדות, שהייתה מנוגדת לעמדותיהם של רוב תושבי המדינה.
מתנגדיו עשו בכך שימוש תכוף כדי לתקוף אותו כאשר ארצות הברית שקעה במלחמת האזרחים האמריקנית.
עד 1864 יכלו מדינות ארצות הברית השונות לבחור בתאריך לציון חג ההודיה.
ב-1859 הכריז ויטאקר על יום חמישי הרביעי של חודש דצמבר כמועד חג ההודיה באורגון.
ב-1861, במהלך שנתו האחרונה של ויטאקר כמושל, נהרג הסנאטור הרפובליקני אדוארד דיקינסון בייקר בקרב בולס בלאף, וויטאקר מנה במקומו את הדמוקרט בנג'מין סטרק.
בבחירות למשרת המושל של 1862 לא היה ויטאקר מועמד הדמוקרטים, ולפיכך סיים את כהונתו.
הוא נותר פעיל בפוליטיקה המקומית, נבחר שלוש פעמים כחבר בית הנבחרים המדינתי וכיהן בו בשנים 1866–1870, וב-1876 נבחר לסנאט המדינתי.
במהלך המושל של 1868 כיהן ויטאקר כיושב ראש בית הנבחרים ובמושבים של 1876 ו-1878 כנשיא הסנאט.
ב-1878 נבחר ויטאקר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
כוחם של הדמוקרטים נחלש בבית הנבחרים, והם היו זקוקים לקול אחד נוסף כדי שהמועמד שלהם לתפקיד יושב ראש הבית ייבחר.
ההצבעה הייתה אמורה להתקיים עד 18 במרץ 1879. ויטאקר, שעשה אז את דרכו לוושינגטון, קיבל הודעה על דחיפות הגעתו בשעה שהיה על סיפונה של אוניית קיטור בדרך בין פורטלנד לסן פרנסיסקו.
עם הגעתו ב-12 במרץ לסן פרנסיסקו, הוא חבר לסוכן חברת הרכבות ומיהר לרכבת מיוחדת מהירה של חברת סנטרל פסיפיק שיצאה מאוקלנד.
הרכבת הטרנס-יבשתית הסדירה יצאה מאוקלנד 25 שעות קודם לכן, אך הרכבת עליה עלה ויטאקר הצליחה להשיג אותה.
הוא הגיע לוושינגטון בבוקר 18 במרץ, הושבע כחבר בית הנבחרים והשתתף בהצבעה.
עלות נסיעה זו הגיעה ל-1,500 דולר, סכום שהוביל לביקורת מצד יריביו הפוליטיים.
ב-1880 התמודד ויטאקר על תקופת כהונה נוספות בבית הנבחרים, אך נוצח על ידי הרפובליקני מלווין קלארק ג'ורג' בהפרש של 1,379 קולות.
לאחר מכן הוא פרש לחוותו שליד העיר יוג'ין.
ויטאקר נקרא לפוליטיקה פעם אחת נוספת.
ב-1885 הוא מונה על ידי הנשיא גרובר קליבלנד כגובה המס בבית המכס של ארצות הברית בפורטלנד.
ב-1890 הוא שב ליוג'ין, רכש שם שטח אדמה שהשתרע על פני עשרה מבננים, שכיום ידוע בשם שכונת ויטאקר.
ג'ון ויטאקר נפטר ביוג'ין ב-2 באוקטובר 1902 .
הוא נטמן בבית הקברות של הבונים החופשיים ביוג'ין.
בנוסף לשכונה במרכז העיר שנבנתה בשטח שהוא רכש, קרוי על שמו גם בית ספר יסודי בעיר.
ג'וֹן וִילְמוּט, רוזן רוֹצֶ'סְטֶר השני היה משורר ו אנגלי של חצר המלכות של הרסטורציה האנגלית של צ'ארלס השני, מלך אנגליה, שפעל נגד "הסמכותנות הרוחנית" של התקופה הפוריטנית.
רוצ'סטר גילם את העידן החדש הזה, והוא נודע בזכות אורח חייו ההולל כמו גם בשירתו, אף על פי שהשניים היו קשורים זה בזה.
הוא מת כתוצאה מזיהום המועבר במגע מיני בגיל 33.
רוצ'סטר תואר על ידי בן זמנו כ"הסאטיריקן האנגלי הטוב ביותר", והוא נחשב בדרך כלל למשורר המשמעותי ביותר והמלומד ביותר מבין חכמי הרסטורציה.
מרבית שירתו צונזרה במהלך התקופה הוויקטוריאנית, אך זכתה לתחייה משנות ה-20 של המאה ה-20 ואילך, עם הערכות מחודשות של דמויות ספרותיות ידועות כמו גרהם גרין ועזרא פאונד.
המבקר קשר את הליברטיניזם של רוצ'סטר לחומרנות ההובסיאנית.
במהלך חייו, רוצ'סטר היה ידוע בעיקר בזכות וזו נשארה בין יצירותיו הידועות ביותר כיום.
ג'ון וילמוט נולד ב באוקספורדשייר ב-1 באפריל 1647. אביו, קיבל את תואר האצולה ב-1652 בגין שירות בצבא צ'ארלס השני במהלך גלות המלך תחת חבר העמים.
פול דייוויס מתאר את הנרי כ"" אגדי, אציל אופנתי וגיבור מלחמה שתכנן לבדו את הבריחה העתידית של צ'ארלס השני ליבשת (כולל ההסתרה המפורסמת בעץ אלון) לאחר האסון של ב-1651".
אימו, אן סנט ג'ון, הייתה פוריטנית בעלת רצון חזק ממשפחת אצולה מווילטשייר.
מגיל שבע, רוצ'סטר קיבל שיעורים פרטיים, שנתיים לאחר מכן למד בבית הספר התיכון ב הסמוכה.
אביו נפטר ב-1658, וג'ון וילמוט ירש את התואר הרוזן מרוצ'סטר באפריל אותה שנה.
בינואר 1660 רוצ'סטר התקבל לוודהאם קולג', קולג' חדש ועני יחסית באוניברסיטת אוקספורד.
בעודו שם, מסופר, בן ה-13 "הלך והתהולל".
בספטמבר 1661 הוענק לו תואר .M.A לשם כבוד על ידי הצ'נסלור החדש של האוניברסיטה, , ידיד של המשפחה.
צ'ארלס השני העניק לרוצ'סטר גמלה שנתית של 500 ליש"ט כמעשה של הכרת תודה כלפי בנו של הנרי וילמוט.
בנובמבר 1661 שלח צ'ארלס את רוצ'סטר לטיול הגדול של שלוש שנים בצרפת ובאיטליה, ומינה את הרופא כאומנת שלו.
הטיול חשף אותו במידה יוצאת דופן לכתיבה ולמחשבה אירופית (בעיקר צרפתית).
ב-1664 רוצ'סטר חזר ללונדון, וערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בחצר המלכות של הרסטורציה האנגלית ביום חג המולד.
כמה חוקרים משערים שהמלך נטל על עצמו את תפקיד האב בחייו של רוצ'סטר.
צ'ארלס השני הציע נישואים בין רוצ'סטר לבין היורשת העשירה .
קרוביה התנגדו לנישואים לרוצ'סטר העני, אשר קשר עם אימו לחטוף את הרוזנת הצעירה.
סמיואל פיפס תיאר את ניסיון החטיפה ביומנו ב-28 במאי 1665. הניסיון הסתיים בכליאה של רוצ'סטר בן ה-18 במצודת לונדון למשך שלושה שבועות והשתחרר רק לאחר שכתב התנצלות של חוזר בתשובה למלך.
רוצ'סטר ניסה לכפר על מעשיו בהתנדבות לצי במלחמת הולנד-אנגליה השנייה בחורף 1665, כששירת תחת .
האומץ שלו ב, כששירת על סיפון ספינתו של , הפך אותו לגיבור מלחמה.
כשהוא מרוצה מהתנהלותו, צ'ארלס מינה את רוצ'סטר ל במרץ 1666, שהעניק לו לינה מעולה בארמון וייטהול וגמלה של 1,000 ליש"ט בשנה.
התפקיד כלל, שבוע אחד מכל ארבעה שבועות, לעזור למלך להתלבש ולהתפשט, להגיש את ארוחותיו כשהוא סועד בפרטיות ולישון למרגלות מיטת המלך.
בקיץ 1666, רוצ'סטר חזר לים, שירת על סיפון בפיקודו של .
הוא שוב גילה אומץ לב יוצא דופן ב, כולל חתירה בין כלי שיט תחת אש תותחים כבדה, כדי להעביר את ההודעות של ספראג ברחבי הצי.
עם שובו מהים, חידש רוצ'סטר את חיזוריו אחרי אליזבת מאלט.
באוקטובר 1667 העניק המלך לרוצ'סטר רישיון מיוחד להיכנס לבית הלורדים מוקדם, למרות היותו צעיר בשבעה חודשים מהגיל המינימלי.
המעשה היה ניסיון של המלך לחזק את מספר תומכיו בקרב הלורדים.
שחקנית התיאטרון הצעירה נל גווין הייתה "קרוב לוודאי" מאהבת שלו; מאוחר יותר היא הייתה עתידה להיות המאהבת של צ'ארלס השני.
גווין נשארה חברה לכל החיים ומקורבת פוליטית לרוצ'סטר, ויחסיה עם המלך העניקו לרוצ'סטר השפעה ומעמד בחצר.
העשור השלישי לחייו ושנים אחרונות
חייו של רוצ'סטר היו מחולקים בין חיי משפחה באחוזה הכפרית לבין התהוללות בחצר המלוכה, שם הוא התפרסם כשיכור, כמי שידע לנהל שיחה ערה ו"השתוללויות מוגזמות" כחלק מ"הכנופיה העליזה" (Merry Gang, כפי שתיאר אותם אנדרו מארוול).
הכנופיה העליזה שגשגה כ-15 שנים לאחר 1665 וכללה את הנרי ג'רמין; צ'ארלס סאקוויל, רוזן דורסט; ג'ון שפילד, רוזן מולגרייב; הנרי קיליגרו; סר צ'ארלס סדלי; המחזאים ויליאם וויצ'רלי וג'ורג' אתרג'; וג'ורג' ויליירס, הדוכס בקינגהאם השני.
ההיסטוריון והבישוף הסקוטי כתב על רוצ'סטר כי, "במשך חמש שנים הוא היה שיכור ללא הרף...
לעשות הרבה דברים פראיים ובלתי ניתנים להסבר." היומן של פיפס מתעד אירוע אחד כזה ב-16 בפברואר 1669 כאשר רוצ'סטר הוזמן לסעוד עם המלך והשגריר ההולנדי:
מעשיו נחשבו כעבירה נגד המלך, או , והוא נודה מהחצר, ועם זאת המלך קרא במהרה להחזירו.
בשנת 1673 החל רוצ'סטר להכשיר את כשחקנית.
היא הפכה לשחקנית המפורסמת ביותר בתקופתה.
היא הפכה למאהבת שלו ב-1675. מערכת היחסים נמשכה כחמש שנים, ובארי ילדה לו בת, לפני שהיחסים ביניהם התדרדרו והפכו מרירים לאחר שרוצ'סטר החל להתרעם על הצלחתה.
רוצ'סטר כתב לאחר מכן, "באיזה פרצוף אני יכול להטות/לדון אותך לגיהנום להיות רק שלי?...
ממשי את דעתך האדירה/והיי לפילגש האנושות"
כאשר יועצו של המלך וידידו של רוצ'סטר, הודח ב-1673, התערר מעמדו של רוצ'סטר גם כן.
בחגיגות חג המולד בווייטהול באותה שנה, רוצ'סטר העביר סאטירה לצ'ארלס השני, "באי בריטניה" - שביקרה את המלך על כך שהוא אובססיבי למין על חשבון ממלכתו.
תגובתו של צ'ארלס לתיאור הסאטירי הזה הביאה להגלייתו של רוצ'סטר מחצר המלוכה עד פברואר.
במהלך תקופה זו התגורר רוצ'סטר באחוזתו באדרברי.
למרות זאת, בפברואר 1674, לאחר עתירות רבות של רוצ'סטר, מינה אותו המלך לריינג'ר של פארק וודסטוק.
ביוני 1675 בהיותו שיכור הרס לורד רוצ'סטר את שעון השמש בגן המלך תוך השמעת ביטויים מעליבים כלפי המלך שדמותו המצוירת נצבה ליד השעון.
רוצ'סטר נמלט מחצר המלכות שוב.
רוצ'סטר הסתבך שוב בשנת 1676. במהלך תגרה בשעות הלילה המאוחרות עם משמר הלילה, נהרג אחד מבני לוויה של רוצ'סטר, רוג'ר דאונס, ברומח.
דווח כי רוצ'סטר נמלט מזירת התקרית, ומעמדו כלפי המלך הגיע לשפל של כל הזמנים.
בעקבות תקרית זו, רוצ'סטר ברח לזמן קצר לגבעת מצודת לונדון, שם התחזה לשרלטן בשם "דוקטור בנדו".
תחת פרסונה זו, הוא טען למיומנות בטיפול ב"עקרות" (אי פוריות), והפרעות גינקולוגיות אחרות.
גילברט ברנט ציין באופן אירוני שהתרגיל של רוצ'סטר "לא היה ללא הצלחה", מה שמרמז על מעורבותו בתור תורם זרע בחשאי.
מדי פעם, רוצ'סטר גם קיבל על עצמו את תפקיד הגברת בנדו חמורת הסבר והמטרוניתא, כנראה כדי שיוכל לבדוק נשים צעירות באופן פרטי מבלי לעורר את חשדם של בעליהן.
רוצ'סטר מת בגיל 33 ממה שמתואר בדרך כלל כהשפעות של עגבת שלישונית, זיבה או מחלות מין אחרות, בשילוב עם השפעות של אלכוהוליזם.
קרול ריצ'רדס חלקה על כך וטענה שסביר יותר שהוא מת מאי-ספיקת כליות עקב כרונית (מחלת ברייט).
אימו דאגה לכך שבשבועות האחרונים לחייו ילוו אותו מקורביה הדתיים, במיוחד גילברט ברנט, לימים .
לאחר ששמע על עזיבתו של ברנט ממיטתו, רוצ'סטר מלמל את מילותיו האחרונות: "האם ידידי עזב אותי?
בשעות הבוקר המוקדמות של 26 ביולי 1680, רוצ'סטר מת "ללא צמרמורת או צליל".
הוא נקבר בכנסיית ספלסברי באוקספורדשייר.
היצירה הפואטית של רוצ'סטר מגוונת מאוד בצורה, בז'אנר ובתוכן.
הוא היה חלק מ"אספסוף של ג'נטלמנים שכתבו בקלות", שהמשיכו להפיק את שירתם בכתבי יד, ולא בהוצאה לאור.
כתוצאה מכך, חלק מעבודותיו של רוצ'סטר עוסקות בנושאים אקטואליים, כגון סאטירות על ענייני חצר המלכות, ועד פרודיות על הסגנונות של בני דורו, כגון סר קאר סקרופ (Carr Scrope).
הוא בולט גם בזכות האלתור שלו, שאחד מהם הוא מכתם מתגרה על צ'ארלס השני, מלך אנגליה:
על כך ענה צ'ארלס כביכול, "זה נכון, כי המילים שלי הן שלי, אבל המעשים שלי הם אלה של השרים שלי".
השירה של רוצ'סטר מציגה מגוון של למידה והשפעות.
אלה כללו חיקויים של פרנסואה דה מאלרב, פייר דה רונסאר וניקולא בואלו.
הוא גם תרגם או עיבד מחברים קלאסיים כמו פטרוניוס, לוקרטיוס, אובידיוס, אנאקראון, הורטיוס וסנקה.
כתביו של רוצ'סטר זכו להערצה וידועים לשמצה בעת ובעונה אחת.
"" (1675), אחת היצירות הבודדות שפרסם (ב-1679), היא הוקעה חריפה של רציונליזם ואופטימיות המציבה בגידה אנושית מול חוכמת בעלי חיים.
רוב שירתו לא פורסמה בשמו אלא לאחר מותו.
מכיוון שרוב שיריו הופצו רק בכתב יד במהלך חייו, סביר להניח שחלק ניכר מכתיבתו לא שרד.
הבישוף ברנט טען שהצליח לשכנע את רוצ'סטר לחזור בתשובה לפני מותו מה שהוביל אותו לבקש ש"כל כתביו החולניים והתאוותניים" ישרפו; לא ברור כמה, אם בכלל, מכתביו של רוצ'סטר הושמדו.
רוצ'סטר התעניין בתיאטרון, בנוסף לעניין שגילה בשחקניות תיאטרון.
הוא כתב עיבוד למחזה "ולנטיניאנוס" של ג'ון פלטצ'ר (1685), סצנה ל"כיבוש סין" של סר , פרולוג ל"קיסרית מרוקו" מאת (1673), ואפילוגים ל"אהבה בחשכה" של סר (1675), ו"קירקה, טרגדיה" של (1677).
היצירה הדרמטית הידועה ביותר המיוחסת לרוצ'סטר, "סדום או תמצית ההוללות" (Sodom, or the Quintessence of Debauchery), מעולם לא הוכח כי היא נכתבה על ידו.
אולם הדפסות לאחר המוות של "סדום" הולידו העמדה לדין על גסות, והושמדו.
ב-16 בדצמבר 2004 אחד מהעותקים הבודדים ששרדו של "סדום" נמכר על ידי סותבי'ס תמורת 45,600 ליש"ט.
"המכתבים של [רוצ'סטר] לאשתו ולחברו הנרי סאביל...
מראים שליטה ראויה להערצה בפרוזה קלה בשפת הדיבור".
רוצ'סטר היה המודל למספר גיבורים הוללים במחזות של התקופה, כמו דון ג'ון ב"הליברטין" של (1675) ודורימנט ב"איש המצב" של (1676).
בינתיים הספידו אותו בני דורו כמו אפרה בן ואנדרו מארוול, שתיארו אותו כ"האיש היחיד באנגליה שהיה לו הלך הרוח האמיתי של סאטירה".
דניאל דפו ציטט אותו ב"מול פלנדרס", ודן בו ביצירות אחרות.
וולטר, שדיבר על רוצ'סטר כ"איש הגאונות, המשורר הגדול", העריץ את הסאטירה שלו על "האנרגיה והאש" שבה ותירגם כמה שורות לצרפתית כדי "להציג את הדמיון הזוהר שרק כבוד הלורד יכול להתפאר בו".
בשנות ה-50 של המאה ה-18, המוניטין של רוצ'סטר היה בשפל כשהליברליות של עידן הרסטורציה שככה; סמואל ג'ונסון אפיין אותו כמתהולל חסר ערך מופקר.
הוראס וולפול תיאר אותו כ"אדם שהמוזות אהבו לעורר בו השראה אבל התביישו לתמוך".
על אף הזלזול הכללי ברוצ'סטר, ויליאם הזליט העיר כי "החרוזים שלו היו חתוכים ונוצצים כמו יהלומים" בעוד ש"המכתמים שלו היו המרירים ביותר, נכתבו ללא מאמץ והאמיתיים ביותר שנכתבו אי פעם".
בהתייחסו לנקודות המבט של רוצ'סטר, הזליט כתב כי "הבוז שלו לכל מה שאחרים מכבדים כמעט מסתכם בנשגבות".
בינתיים, גתה ציטט את "סאטירה נגד התבונה והאנושות" באנגלית באוטוביוגרפיה שלו.
עם זאת, הייתה התעלמות כמעט מוחלטת מיצירותיו של רוצ'סטר לאורך התקופה הוויקטוריאנית.
המוניטין של רוצ'סטר קם לתחייה מחודשת רק בשנות ה-20 של המאה ה-20. עזרא פאונד, בספרו "ABC of Reading", השווה את שירתו של רוצ'סטר בחיבה לדמויות ידועות יותר כמו אלכסנדר פופ וג'ון מילטון.
גרהם גרין אפיין את רוצ'סטר כ"פוריטני מפונק".
אף על פי שמבקר הספרות פרנק ריימונד ליוויס טען ש"רוצ'סטר אינו משורר גדול מכל סוג שהוא", ויליאם אמפסון העריץ אותו.
שנים אחר כך, הטילה ג'רמיין גריר ספק בתקפות הערכתו של רוצ'סטר כמופקר שיכור, ובירכה על הרגישות של כמה ממילות שיריו.
רוצ'סטר הוצב במקום ה-6 ב"טבלת 30 הסופרים הובילים הכי ארוטיים של לונדון" של כתב-העת Time Out.
טום מוריס, מנהל המשנה של התיאטרון המלכותי הלאומי אמר, "רוצ'סטר מזכיר לי צייד מטורף, שנע בשקט בלילה ויורה בכל מוסכמה שזזה.
הבישוף ברנט, שהדריך אותו לחזרה בתשובה בלתי סבירה על ערש דווי, אמר כי הוא לא היה מסוגל להביע שום תחושה בלי קללות וגסויות.
הוא נראה כמו פאנקיסט בפראק, אבל ברגע שבובות הקש נשחטו, רוצ'סטר חוגג בנוף מיני שכולו שלו".
מחזה, "הליברטין" (The Libertine; 1994), נכתב על ידי , והועלה על ידי תיאטרון רויאל קורט.
בסרט "" משנת 2004, המבוסס על מחזהו של ג'פריס, כיכבו ג'וני דפ בתור רוצ'סטר, סמנתה מורטון בתור אליזבת בארי, ג'ון מלקוביץ' בתור המלך צ'ארלס השני ורוזמונד פייק בתור אליזבת מאלט.
הלחין קטע משירו של רוצ'סטר "סניור דילדו" ("Signor Dildo") לסרט.
המחזה "כהונת התענוג" (The Ministry of Pleasure) מאת קרייג בקסטר ממחיז גם הוא את חייו של וילמוט והופק בתיאטרון לאצ'מיר, לונדון ב-2004.
רוצ'סטר היא הדמות המרכזית בנובלה האירוטית של אנה ליף סאקסבי מ-1996, "אין גן עדן אלא הנאה".
סיפור חייו של לורד רוצ'סטר מתואר ברומן ההיסטורי של סוזן קופר-ברידג'ווטר: "על דיו, שנינות ואינטריגות – לורד רוצ'סטר בשלשלאות כספית".
ג'רמיין גריר פרסמה מאמר בשם "נידון לכֵּנוּת" על חייו של הרוזן.
ג'ון ויילס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הוויגית אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
ויילס נולד ב-31 ביולי 1783 בניו הייבן שבקונטיקט, וב-1801 השלים את לימודיו במכללת ייל.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בקונטיקט בשנת 1801 והחל לעסוק בעריכת דין בניו הייבן, ומאוחר יותר, בפילדלפיה שבפנסילבניה.
לאחר שנתיים בבולטימור שבמרילנד, עבר ב-1815 לווילמינגטון שבדלאוור.
בשנת 1814 מונה ויילס למזכיר החברה לקידום יצרנים אמריקאים, שנועדה לקדם ולעודד את תעשיית הייצור של דלאוור.
ויילס ניסח את התקנון של בנק החיסכון ב-1832, ולאחר מכן כיהן כנשיא הבנק של וילמינגטון וברנדיווין בין השנים 1824–1829.
ויילס כיהן כמזכיר המדינה של דלאוור בין השנים 1845–1849, ונבחר כחבר המפלגה הוויגית לסנאט כדי למלא את המושב שהתפנה כאשר התפטר ג'ון קלייטון.
הוא נכנס לתפקידו ב-23 בפברואר 1849, וכיהן עד 3 במרץ 1851, לאחר שנכשל בניסיונו להיבחר מחדש.
ויילס, שהיה איש תנועת ביטול העבדות, שימש כנציגה של דלאוור בוועידה הלאומית הראשונה לביטול העבדות יחד עם המבטל המפורסם תומאס גארט.
כאשר גארט נשפט ב-1848 על סיוע לבריחתה של משפחת עבדים, שימש ויילס כעורך דינו.
הוא גם היה אחד ממייסדי ניוארק קולג' בניוארק, דלאוור, כיום אוניברסיטת דלאוור.
ויילס מת ב-3 בדצמבר 1863 בווילמינגטון שבדלאוור ונקבר בבית הקברות של ווילמינגטון וברנדיווין.
ג'ון וויליאמס היה עורך דין, חייל ומדינאי אמריקאי, שפעל בעיקר מנוקסוויל, טנסי, בחלק הראשון של המאה ה-19. הוא ייצג את טנסי בסנאט של ארצות הברית מ-1815 עד 1823, כאשר הפסיד בבחירה מחדש לאנדרו ג'קסון.
ויליאמס שירת גם כקולונל של רגימנט הרגלים ה-39 במהלך מלחמות קריק, ומילא תפקיד מפתח בניצחונו של ג'קסון בקרב הורסשו בנד ב-1814.
מאוחר יותר התרחק ויליאמס מג'קסון, ויישר קו עם ג'ון קווינסי אדמס והנרי קליי.
אדמס מינה אותו לממונה על היחסים ברפובליקה הפדרלית של מרכז אמריקה בשנת 1825.
ויליאמס נולד ב-29 בינואר 1878 במה שהוא כיום מחוז פורסיית', קרוליינה הצפונית (אז חלק ממחוז סארי), והיה השלישי מבין שנים עשר ילדיהם של ג'וזף ורבקה לנייר ויליאמס.
אביו היה ממוצא וולשי, ואמו הייתה צאצאית של הוגנוטים צרפתיים.
שניים מאחיו של ויליאמס, לואיס ויליאמס ורוברט ויליאמס, כיהנו כחברי קונגרס במאה ה-19. אח אחר, תומאס לנייר ויליאמס, היה שופט בולט בטנסי.
ויליאמס היה גם בן דודו של חבר הקונגרס מרמדוק ויליאמס.
ויליאמס למד משפטים בסולסברי, קרוליינה הצפונית, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-18, ושירת כקפטן ברגימנט הרגלים ה-6, מ-1799 עד 1800. זמן קצר לאחר מכן, הוא עבר לנוקסוויל, טנסי, שם התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1803. בסביבות 1805, הוא התחתן עם מלינדה וייט, בתו של מייסד נוקסוויל, ג'יימס וייט.
ב-1807 מונה ויליאמס לתובע הכללי של טנסי, וכיהן בתפקיד זה עד השנה שלאחר מכן.
בשנת 1811, הוא הוביל מחאה המונית של אזרחי מחוז נוקס שגינו את ארצ'יבלד רואן על התפטרותו מבית המחוקקים של המדינה כדי לרוץ לשופט בית המשפט המחוזי.
במכתב שפורסם בעיתון מקומי, ויליאמס תקף את רואן כי הוא אנוכי מדי ושיכור מכדי להיות שופט נאמן.
בדצמבר 1812, ג'ון ויליאמס אסף 240 מתנדבים רכובים בטנסי עם 220 חיילי ג'ורג'יה בראשות הקולונל תומאס אדמס סמית' כדי לבצע פשיטה על שבט הסמינול, שדווח כי הם מתכננים לכאורה התקפות על אמריקאים כבעלי ברית של הבריטים והספרדים.
כוח המיליציה האמריקאי המשולב צעד לעבר פיינס טאון ב-8 בפברואר 1813. האמריקנים העסיקו את לוחמי הסמינול במשך מספר שעות לפני שהרחיקו אותם.
האמריקאים קבעו את בסיס הפעילות שלהם.
האמריקאים ערכו פשיטות על כפרים סמוכים והרסו בתים ויבולים.
האמריקאים הרגו 20 לוחמי סמינול, שרפו 386 בתים, הרסו 2,000 בושלים של תירס והרסו 2,000 עורות צבי.
האמריקאים לקחו 300 סוסים, 400 ראשי בקר ו-9 סמינולים/אפריקאים כשבויים.
ג'ון ויליאמס ותומאס אדמס סמית' עם כוח הפשיטות המשולב שלהם נסוגו בחזרה לקווים ידידותיים ב-24 בפברואר 1813.
ביוני 1813, מונה ויליאמס בצבא ארצות הברית כקולונל, והצטווה לגייס ולארגן את רגימנט הרגלים ה-39 במטרה להילחם בשבטי הקריק הרד סטיק העוינים.
תוך מספר שבועות הצליח ויליאמס לגייס ולצייד חלקית 600 חיילים.
בתחילת 1814, ויליאמס והרגימנט ה-39 הועמדו בפיקודו של אנדרו ג'קסון, שהכין משלחת נגד האינדיאנים באלבמה.
ב-27 במרץ, ג'קסון תקף את מחנה רד-סטיק על נהר ה-Talapoosa, ויזם את קרב הורסשואו בנד.
בשיאו של הקרב הזה, ויליאמס והרגימנט ה-39, שהיוו את הקו הראשי של ג'קסון, הסתערו וכבשו את מחסום העץ שבעזרתו ביצרו הקריקס את אפיק הנהר, ואילצו את הקריקס לברוח.
בדוח שלו על הקרב, ג'קסון שיבח את מעשיהם של ויליאמס וכמה קצינים אחרים של ה-39. חיילים שלחמו תחת ויליאמס בקרב זה כללו את הסנאטור העתידי של מיזורי תומאס הארט בנטון ומושל טנסי וטקסס לעתיד, סם יוסטון.
טיפול בלוגיסטיקת נשק בוושינגטון הבירה
בעקבות קרב הורסשו בנד, ויליאמס נסע לוושינגטון הבירה כדי לגייס כסף לרגימנט ה-39, ובהדרגה רכש מטמון גדול של כלי נשק.
לאורך 1814, ויליאמס וג'קסון רבו על כלי הנשק הללו, כאשר ג'קסון דרש מוויליאמס לתת אותם לפלוגת מיליציה בטנסי, וויליאמס טען שלא ניתן לחלק נשק פדרלי לפלוגות מיליציה.
ג'קסון הטיל ספק בנאמנותו של ויליאמס, וויליאמס הטיל ספק בסמכותו של ג'קסון.
ב-1815, ויליאמס נבחר למלא את מושב הסנאט שנותר פנוי בעקבות התפטרותו של ג'סי וורטון (שמונה למושב כמה חודשים קודם לכן בעקבות התפטרותו של ג'ורג' וו.
בשנת 1817, ויליאמס נבחר מחדש לכהונה מלאה של שש שנים.
ויליאמס הצביע בעד הבנק השני של ארצות הברית ב-1816, התנגד להצעת חוק הבונוס של 1817, והצביע בעד פשרת מיזורי של 1820. הוא היה גם יו"ר הוועדה לעניינים צבאיים, ופיקח על צמצום הכוחות המזוינים.
ב-1819, בעקבות פלישתו של ג'קסון לפלורידה (אז חלק מספרד), פרצה מחלוקת נוספת בין ויליאמס וג'קסון.
ג'קסון האשים את ויליאמס בהפצת שמועה לפיה ג'קסון פתח בפלישה כדי להגן על השקעות קרקע אישיות באזור פנסקולה, וטען כי ויליאמס תוקף את דמותו בשיחות פרטיות בוושינגטון.
ב-1821, ויליאמס היה אחד מארבעה סנאטורים בלבד שהצביעו נגד הסכם אדמס-אוניס, שבו ויתרה ספרד על פלורידה לארצות הברית.
ב-1823, ויליאמס הבהיר שהוא מתכוון לתמוך בוויליאם ה.
קרופורד (אויב נוסף של ג'קסון) לנשיאות, והוביל את בעלי בריתו של ג'קסון בטנסי לבקש את הדחתו של ויליאמס מהסנאט.
כאשר הם לא הצליחו למצוא מועמד עם מספיק תמיכה כדי להביס את ויליאמס, ג'קסון הסכים להיות מועמד למושב של ויליאמס.
אף על פי שוויליאמס זכה לתמיכה של העיתון Knoxville Register המשפיע והפוליטיקאי העולה דייווי קרוקט, הוא הפסיד לג'קסון בהפרש של 35 קולות מול 25 בפגישה שנויה במחלוקת של בית המחוקקים של המדינה ב-1 באוקטובר 1823.
לאחר שאיבד את מושב הסנאט שלו, ויליאמס התמודד על מושב הסנאט של מחוז נוקס ב-1825, אך הפסיד לג'יימס אנדרסון בהצבעה של 982 מול 931.  הנשיא ג'ון קווינסי אדמס שקל למנות את ויליאמס לשר המלחמה, אך הנרי קליי הרתיע אותו, מאחר שחשב שהמינוי צריך לעבור למישהו מניו יורק.
בסופו של דבר אדמס מינה את ויליאמס לממונה על היחסים לפדרציה של מרכז אמריקה, ובכך בילה ויליאמס את רוב 1826 בתפקיד זה בגואטמלה.
ב-1827, ווליאמס שוב התמודד על מושב הסנאט של מחוז נוקס.
הוא פרש מהסנאט של המדינה ב-1829.
ויליאמס בילה את שנותיו המאוחרות בעיסוק בעריכת דין ותמך בבניית מסילות ברזל.
הוא דחה מספר הזמנות לרוץ לקונגרס, והצהיר שאין לו רצון לנסוע לוושינגטון ולשרת ב"קשת הקיסר", בהתייחסות לנשיא ג'קסון.
ויליאמס מת ב-10 באוגוסט 1837, ונקבר בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה בנוקסוויל.
בנו של ויליאמס, ג'וזף לנייר ויליאמס, כיהן שלוש קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית (1837 עד 1843).
בן אחר, ג'ון ויליאמס השני, היה מנהיג פרו-איחוד בולט במהלך מלחמת האזרחים, ושימש כסגן הנשיא של אמנת מזרח טנסי, שביקשה להקים מדינה נפרדת, מיושרת לאיחוד במזרח טנסי.
ג'ון ויליאמס היה סבא רבא של האדמירל ריצ'מונד פ.
הובסון, והסבא-רבא של המחזאי הידוע, טנסי ויליאמס.
פורט ויליאמס, מחסן אספקה שנבנה לפני קרב הורסשו בנד, נקרא על שמו של ויליאמס.
ג'ון וייטהיל היה חבר בית הנבחרים האמריקאי מפנסילבניה.
ג'ון וייטהיל (אביו של ג'יימס וייטהיל ואחיו של רוברט וייטהיל) נולד ב-11 בדצמבר 1729 בעיר סולסברי, מחוז לנקסטר, פרובינציית פנסילבניה.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך במחוז לנקסטר.
הוא מונה לשופט השלום והצדק של בית המשפט ליתומים של מחוז לנקסטר ב-1777. הוא היה חבר בבית הנבחרים של פנסילבניה בשנים 1780–1782 ו-1793. הוא כיהן כחבר במועצת הצנזורה ב-1783, והיה ציר במועצה המבצעת העליונה ב-1784. הוא היה חבר באמנת אשרור המדינה ב-1787. הוא שימש כשופט משנה של מחוז לנקסטר ב-1791.
וייטהיל נבחר כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרסים השמיני והתשיעי.
הוא מת ב-16 בספטמבר 1815 בעיר סולסברי, פנסילבניה.
קבורה בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית Pequea.
ג'ון ויליאם תומאס היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם איידהו.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן בסך הכל למעלה מעשר שנים בשני מושבים שונים, כאשר בשתי הפעמים מונה לאחר שקודמו מת בתפקיד.
הוא ניצח בשלוש מתוך ארבע הבחירות לסנאט, והפסיד רק בסחף הדמוקרטי של 1932, ומת בעודו בתפקיד.
תומאס נולד ב-4 בינואר 1874 בחווה בצפון קנזס ליד פריירי ויו במחוז פיליפס, ולמד בבתי הספר הכפריים וב-Central Normal College בגרייט בנד.
הוא לימד בבית ספר, שימש כמפקח על בתי הספר של מחוז פיליפס בפיליפבורג בין השנים 1898 ל-1903, וכרשם במשרד הקרקעות בקולבי מ-1906 עד 1909. לאחר מכן עבר מערבה לדרום מרכז איידהו והתיישב בגודינג, שם עבד בבנקאות ובעסק לבעלי חיים.
תומאס נבחר לראש עיריית גודינג ב-1917 לכהונה של שנתיים, והיה חבר בוועדה הלאומית הרפובליקנית מ-1925 עד 1933.
הוא מונה לראשונה כחבר הסנאט של ארצות הברית בשנת 1928 כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של המנטור הפוליטי שלו, פרנק גודינג, על ידי המושל הנרי קלרנס בולדרידג'.
תומאס ניצח בבחירות המיוחדות שנערכו מאוחר יותר באותה שנה כדי להשלים את שארית הקדנציה, ובין השנים 1929 ל-1933 כיהן כיו"ר ועדת הסנאט להשקיה וטיוב.
הוא איבד את תמיכת הפרוגרסיבים בסוף הקדנציה, והובס בניסיונו להיבחר מחדש ב-1932 על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'יימס פופ.
לאחר תבוסתו ב-1932, חזר תומאס לעסוק בעסקים הקודמים שלו.
הוא מונה שוב כחבר הסנאט ב-1940, הפעם על ידי המושל קלרנס אלפרד בוטולפסן, כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של ויליאם בורה, דיקן הסנאט.
תומאס ניצח שוב בבחירות מיוחדות להשלמת הקדנציה מאוחר יותר באותה שנה, ונבחר לכהונה מלאה ב-1942, ובשני המקרים ניצח את הדמוקרטי גלן טיילור, ומת בתפקיד שלוש שנים מאוחר יותר.
בנה, ג'ון פיבי (נולד ב-1933), שירת למעלה משני עשורים בסנאט של מדינת איידהו, החליף מפלגה ב-1978, והיה המועמד הדמוקרטי לתפקיד סגן המושל ב-1994.
תומאס היה במצב בריאותי רגיש במשך יותר משנה ומת ב-10 בנובמבר 1945 בגיל 71 מדימום מוחי בבית החולים האוניברסיטאי ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון הבירה.
אשתו פלורנס מתה יותר משנתיים קודם לכן, גם היא מדימום מוחי.
הם קבורים בבית הקברות אלמווד בגודינג.
ג'ון ויליאמס ווקר היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, והיה הסנאטור הראשון שנבחר על ידי מדינת אלבמה.
ווקר נולד ב־12 באוגוסט 1783 במחוז אמיליה, וירג'יניה, למשפחה ממוצא סקוטי-אירי, והיה בנם של הכומר ג'רמיה ווקר ושל מרי ג'יין גרייבס.
הוא למד באקדמיה היוקרתית של ד"ר מוזס וודל בוילינגטון, סמוך לפטרסבורג, ג'ורג'יה, וקיבל תארים מאוניברסיטת פרינסטון בשנים 1806 ו־1809. לאחר מכן למד משפטים והוסמך כעורך דין בפטרסבורג.
בשנת 1808 התחתן עם מטילדה פופ, בתם של ל'רוי פופ וג'ודית סייל.
בשנת 1810 עבר בעקבות חותנו להתיישב בעיירה החדשה האנטסוויל שבטריטוריית מיסיסיפי (כיום אלבמה), ושם החל לעסוק בעריכת דין.
עם הקמת טריטוריית אלבמה בשנת 1817, שימש ווקר כנציג מחוז מדיסון במועצה המחוקקת הראשונה של הטריטוריה בשנת 1818, ובישיבה השנייה אף כיהן כיושב ראש הבית.
בשנת 1819 היה נשיא הוועידה שחיברה את החוקה הראשונה של אלבמה, שאִפשרה את קבלתה לארצות הברית.
ב־28 באוקטובר 1819 נבחר ווקר, כמעט פה אחד, על ידי בית המחוקקים של אלבמה, להיות הסנאטור הראשון של המדינה בסנאט ארצות הברית.
הוא כיהן מה־14 בדצמבר 1819 ועד שהתפטר ב־12 בדצמבר 1822 בשל בריאות לקויה.
הוא נפטר בהאנטסוויל ב־23 באפריל 1823 ונקבר בבית הקברות מייפל היל.
מחוז ווקר באלבמה, שהוקם ב־20 בדצמבר 1824, נקרא על שמו.
ווקר היה אביו של ל'רוי פופ ווקר – שר המלחמה של קונפדרציית המדינות של אמריקה ובריגדיר גנרל, ושל חבר הסנאט של הקונפדרציה , ושל חבר בית הנבחרים של ארצות הברית פרסי ווקר, וכן ילדים נוספים.
הוא היה סבו של ריצ'רד ויילד ווקר הבן – שופט בבית המשפט העליון של אלבמה ושופט פדרלי בבית המשפט לערעורים של המחוז החמישי, ושל הדיפלומט האמריקאי ווקר פירן, ששירת כציר דיפלומטי בסרביה (1885–1889), ברומניה (1885–1889) וביוון (1885–1889).
ג'ון דאוני וורקס היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי.
הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה בשנים 1911–1917, וכשופט משנה בבית המשפט העליון של קליפורניה בשנים 1888–1891.
וורקס נולד ב-29 במרץ 1847 במחוז אוהיו שבאינדיאנה, ולמד בבתי הספר הציבוריים המקומיים.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית שירת כחייל ברגימנט הפרשים העשירי של אינדיאנה.
לאחר שחרורו חזר לביתו, למד משפטים באופן עצמאי, ובשנת 1868 הוסמך לעורך דין.
בנובמבר 1878 נבחר לבית הנבחרים של אינדיאנה וכיהן בו במהלך מושב 1879. ביוני 1883 פרסם ספר מקצועי שכלל נהלים, טפסים ודיני סדר דין אזרחי על פי הקוד החדש של אינדיאנה.
בשנת 1883, עקב מצב בריאותי ירוד, עבר וורקס לסן דייגו שבקליפורניה, שם הצטרף למפלגה הרפובליקנית והחל לצבור השפעה בזירה הפוליטית המקומית.
בספטמבר 1886 התמודד בבחירות מטעם המפלגה הרפובליקנית, ולפני הבחירות מונה על ידי המושל לשופט בבית המשפט העליון של מחוז סן דייגו.
שנה לאחר מכן, בספטמבר 1887, התפטר מתפקידו כדי לשוב לעיסוק פרטי בעריכת דין.
בשנת 1888 מינה אותו המושל ווטרמן לשופט משנה בבית המשפט העליון של קליפורניה, במקומו של אלישה מקיניסטרי שהתפטר.
מאוחר יותר באותה שנה נבחר וורקס רשמית לתפקיד, והשלים את תקופת כהונתו של מקיניסטרי, שנמשכה עד ינואר 1891. עם פרישתו מן התפקיד מונה לנשיא חברת העיתון San Diego Sun, ובהמשך הקים עם בנו משרד עורכי דין בשם Works & Works בסן דייגו.
בינואר 1896 עבר ללוס אנג'לס.
בשנת 1903 כיהן כנשיא לשכת עורכי הדין של מחוז לוס אנג'לס.
ב־7 בדצמבר 1909 נבחר לחבר מועצת העיר לוס אנג'לס ולנשיא המועצה, אך התפטר במרץ 1910.
בשנת 1911 נבחר לסנאט של ארצות הברית, שם כיהן כחבר בוועדה לענייני הוצאות משרד המלחמה ובוועדת הדיג.
בפברואר 1917 היה בין קבוצת סנאטורים פרוגרסיביים שכונו "שנים-עשר האנשים העקשנים" (The Twelve Willful Men), שחסמו באמצעות פיליבסטר חקיקה שנועדה לאפשר לנשיא וודרו וילסון לחמש ספינות סוחר לפני כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
וורקס לא התמודד לכהונה נוספת בבחירות 1916. הוא היה הסנאטור האחרון מקליפורניה שנבחר בידי בית המחוקקים של המדינה, שכן התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, שאימץ את הבחירה הישירה בסנאטורים על ידי הציבור, התקבל רק בשנת 1913.
וורקס נפטר בלוס אנג'לס ב־6 ביוני 1928, ואפרו נטמן בבית העלמין אינגלווד פארק.
ב־7 בנובמבר 1868 נישא לאליס בנטה בעיר ויווי שבאינדיאנה.
לשניים נולדו שני בנים – תומאס ולואיס – וחמש בנות: ג'וזפין (שנפטרה בינקותה), איידה, לורה, את'ל ואיזבל.
וורקס היה שותף עמו במשרד עורכי הדין ובהמשך כיהן כנשיא בית המשפט לערעורים, המחוז השני של קליפורניה.
על פי עדויות בני התקופה, וורקס היה חבר בכנסיית המדע הנוצרי.
ג'ון ויילס אפס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא ייצג את וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1803–1811 ושוב בשנים 1813–1815. בנוסף כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 1817–1819. לפני תפקידיו בקונגרס שירת בבית הנבחרים של וירג'יניה מטעם מחוז צ'סטרפילד בשנים 1801–1803.
אפס נולד באפריל 1772 באפינגטון, מחוז צ'סטרפילד, במושבת וירג'יניה.
הוא היה ילדם השישי והבן היחיד של אליזבת ויילס ושל פרנסיס אפס, שישרת כעבור כעשור תקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של וירג'יניה.
בהיותו בן למשפחות הוותיקות של וירג'יניה, היה אפס קשור דרך שני הוריו למרתה ויילס סקלטון ג'פרסון, אשתו של תומאס ג'פרסון ואחות למחצה של אמו.
בינו לבין תומאס ג'פרסון התקיימה קירבה אישית.
לאחר שקיבל חינוך ביתי אצל מורים פרטיים, למד באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה, וב-1786 סיים את לימודיו בקולג' המפדן–סידני.
הוא למד משפטים, הוסמך לעריכת דין ב-1794 והחל לעסוק במקצוע בריצ'מונד, בירת וירג'יניה.
ב-13 באוקטובר 1797 נישא אפס לבת דודתו הראשונה, מרי ג'פרסון (שנקראה 'פולי' בילדותה ו'מריה' בבגרותה), בטקס שנערך במונטיצ'לו.
בני הזוג גרו במטע מונט בלאנקו במחוז צ'סטרפילד.
לאחר מספר הפלות, נולדו להם שלושה ילדים.
מרי מתה במונטיצ'לו ב-17 באפריל 1804, חודשיים לאחר לידת בתה, ונקברה שם.
ב-15 באפריל 1809 נישא אפס בשנית למרתה ברק ג'ונס, בתו של וילי ג'ונס, בעל מטעים ופוליטיקאי מקרוליינה הצפונית.
לאחר מות אשתו הראשונה, העביר אפס את ביתו ואת עבדיו ממונט בלאנקו אל מטע אחר שלו שנקרא מילברוק, במחוז בקינגהאם.
בין העבדים הייתה בטסי המינגס, בת-תערובת, בתה של מרי המינגס ונכדתה של בטי המינגס.
על פי צאצאיה, הפכה בטסי לפילגשו של אפס כאלמן צעיר, והקשר ביניהם נמשך שנים רבות.
היא ילדה את בנו ג'וזף (ככל הנראה על שם אחיה) ואת בתם פרנסיס – שם שהיה מסורתי במשפחת אפס.
בטסי חיה במילברוק עד מותה ב-1857, ונקברה לצד ג'ון ויילס אפס בבית הקברות המשפחתי.
אפס כיהן בבית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1801–1803 יחד עם מת'יו צ'יטהאם.
ב-4 במרץ 1803 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס השמיני, ולאחר מכן נבחר לעוד שלוש כהונות רצופות.
הוא שימש יושב-ראש ועדת הדרכים והאמצעים בקונגרס ה-11. לאחר שהפסיד בבחירות לקונגרס ה-12, חזר לשנתיים למטעו מילברוק.
ב-1813 נבחר לקונגרס ה-13 ושימש שוב כיו"ר ועדת הדרכים והאמצעים.
לאחר שהפסיד בבחירות לקונגרס ה-14, נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו מ-4 במרץ 1817 עד 4 בדצמבר 1819, אז התפטר בשל מצבו הבריאותי.
במהלך כהונתו כיהן כיו"ר ועדת הכספים במושב השני של הקונגרס ה-15.
בשנותיו האחרונות סבל אפס ממחלות שונות.
הוא נפטר במילברוק ב-13 בספטמבר 1823 ונקבר בבית העלמין המשפחתי שבמקום.
ג'ון וורפילד ג'ונסטון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כחבר הסנאט של וירג'יניה, וייצג את וירג'יניה בסנאט של ארצות הברית כאשר המדינה התקבלה מחדש לאיחוד לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא כיהן כסנאטור במשך 13 שנים.
בזירה הלאומית היה חבר המפלגה הדמוקרטית.
בתחילה הוכרז כבלתי כשיר לכהן בקונגרס בשל התיקון ה־14, משום שתמך בקונפדרציה במהלך המלחמה, אך הושב למשרתו לאחר שלשכת המשוחררים קבעה כי סייע לעבד משוחרר חולה וגוסס לאחר המלחמה.
ג'ונסטון היה חבר הקונפדרציה הראשון שכיהן בסנאט של ארצות הברית.
ג'ונסטון נולד ב-9 בספטמבר 1818 בבית סבו מצד אביו, "פאניסלו" (Panicello), סמוך לאבינגדון, וירג'יניה.
הוא היה בנם היחיד של ד"ר ג'ון וורפילד ג'ונסטון ולואיזה סמית' בואן.
סבו היה השופט פיטר ג'ונסטון, שלחם תחת הנרי "לייט־הורס הארי" לי במלחמת העצמאות.
סבתו מצד אביו הייתה אחותו של פטריק הנרי.
מצד אמו היה קשור לפוליטיקאי ריס ט.
בין דודיו היו חבר בית הנבחרים והגנרל ג'וזף אגלטון ג'ונסטון.
בן דוד נוסף היהח בי הנבחרים .
מוצא משפחתו היה סקוטי, אנגלי, ולשי־סקוטי־אירי.
הוא למד באקדמיית אבינגדון, בקולג' של קרוליינה הדרומית בקולומביה, ובמחלקת המשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1839 והחל לעסוק בעריכת דין במחוז טזוויל.
ב־12 באוקטובר 1841 התחתן עם ניקטי ביוקנן פלויד, בתו של מושל וירג'יניה ג'ון פלויד ואחותו של המושל ג'ון ביוקנן פלויד.
אשתו הייתה קתולית, והוא עצמו המיר דתו לאחר נישואיו.
בשנת 1859 עבר עם משפחתו לאבינגדון, ולאחר אוגוסט 1860 עברו לבית חדש בשם "אגלסטון" (Eggleston) מחוץ לעיר, שנודע בקרב המשפחה בשם "קאסל דאסטי".
לזוג היו שנים עשר ילדים, ביניהם ד"ר ג'ורג' בן ג'ונסטון, רופא מפורסם בריצ'מונד שביצע את הניתוח האנטיספטי הראשון בווירג'יניה.
שני בתי חולים – "ג'ונסטון ממוריאל" באבינגדון ו"ג'ונסטון־ויליס" בריצ'מונד – קרויים על שמו.
ג'ונסטון שימש כתובע המחוזי במחוז טזוויל בין 1844 ל־1846. בשנת 1846 נבחר להשלים את המושב של 1846–1847 בסנאט של וירג'יניה, כנציג מחוזות טזוויל, ווית', גרייסון, סמיית', קארול ופולסקי.
במהלך מלחמת האזרחים שימש כ"נאמנה" של הקונפדרציה, ונבחר כחבר מועצת העיר אבינגדון בשנת 1861. ידוע כי דיווח לבריגדיר גנרל ג'ון אֶקולס על התרחבות מסוכנת של "מסדר גיבורי אמריקה" – ארגון מחתרתי של תומכי האיחוד בדרום.
מידע זה שימש להצדקת בקשות להשעיית צו הביאס קורפוס לצורכי מעצרים צבאיים.
לאחר המלחמה, ב־1867, ייסד את אקדמיית וילה מריה של מסדר הוויזיטציה באבינגדון – מוסד לבנות.
בשנת 1869–1870 כיהן כשופט בבית המשפט העליון לערעורים של וירג'יניה.