tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגלקסיה מתרחקת ממערכת השמש במהירות גבוהה של קרוב ל-2,000 קילומטר בשנייה, כמעט כפול מהמהירות הממוצעת של צביר הבתולה עצמו, כך שנראה שהגלקסיה נעה במהירות של כ-860 קילומטר בשנייה ביחס לצביר אליו היא שייכת.
NGC 4567 ו-NGC 4568 (נקראות גם התאומות הסיאמיות) הן זוג גלקסיות ספירליות בתהליך של התנגשות, שנמצאות בקבוצת הכוכבים בתולה במרחק של כ-55 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכות לצביר הבתולה.
לשתי הגלקסיות בהירות נראית מדרגה סביב 11.25 והן התגלו ב-15 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותן ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציונים IV.8 ו-IV.9, כשהן מתוארות כזוג ערפיליות קרובות ששוליהן מתמזגים זה בזה, ושהן לא מאוד עמומות.
בנוסף הוא הכניס את שתיהן לקטלוג בתור הערפילית הכפולה שזיהה אביו, ויליאם הרשל, תחת הציון המשותף 1363, כשהוא מתאר אותן כדי בהירות, גדולות, עגולות ועם מרכז שמתבהר בהדרגה.
הוא הכניס את זוג הערפיליות גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציונים GC 3108 ו-GC 3109 כאשר הוא מציין את הטעות שנפלה בקטלוג הקודם ומתאר את שתיהן רק כעמומות מאוד וגדולות.
בשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס את שתיהן לקטלוג הכללי החדש, תחת הציונים NGC 4567 ו-NGC 4568 כאשר הן מתוארות גם כן רק כעמומות מאוד וגדולות.
זוג הגלקסיות נמצא במרכז צביר הבתולה, כ-1.7 מעלות מצפון-מערב לכוכב ρ בבתולה וכ-6.3 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס.
NGC 4567 היא העמומה, הקטנה והצפון-מערבית מבין השתיים.
אורכה הזוויתי הוא כ-2.9 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של פחות מ-45,000 שנות אור, מעט פחות מחצי הקוטר של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש או 5%-6% ממסת שביל החלב, כאשר פחות מחצי מסתה או כ- מסות שמש היא מסת הכוכבים שבגלקסיה, וכמו כן יש בגלקסיה כ- מסות שמש של מימן אטומי וכ- מסות שמש של מימן מולקולרי.
כמויות אלה של תווך בין-כוכבי מאפשרות יצירה של כוכבים חדשים בקצב של כ-1.4 מסות שמש בשנה.
NGC 4568 היא הדרום-מזרחית והיא מעט פחות עמומה ויותר גדולה מבת זוגה.
אורכה הזוויתי הוא כ-4.2 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של פחות מ-70,000 שנות אור, כשני שלישים מהקוטר של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש או כ-15% ממסת שביל החלב, כאשר פחות משליש מסתה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה.
ב-NGC 4568 יש באופן יחסי פחות חומר בין-כוכבי מאשר בשכנתה והיא מכילה כ- מסות שמש של מימן אטומי וכ- מסות שמש של מימן מולקולרי, כך שמרבית מסתה היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע.
קצב היצירה של כוכבים חדשים בה הוא של כ-2 מסות שמש בשנה.
באזור המפגש של שתי הגלקסיות, שמשתרע על שטח של 6,000x1,000 שנות אור, התגלו עננים מולקולריים ענקים שקוטרם מגיע לכ-100 שנות אור ומסתם לכמיליון מסות שמש.
משערים שעננים אלה יהוו בעתיד אזורים של יצירת כוכבים חדשים בקצב גבוה שיהפכו לצבירי כוכבים גדולים, אך נראה שהגלקסיות נמצאות בשלב מוקדם של ההתנגשות ותהליכים אלה צפויים להתרחש רק בעתיד הרחוק.
NGC 4570 היא גלקסיית עדשה בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-54 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.8 והיא התגלתה ב-8 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון I.32, כשהיא מתוארת כדי בהירה, קטנה, עם גרעין בהיר ושני ענפים עמומים שיוצאים ממנו.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה מספר פעמים והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1361, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד, קטנה, מאורכת מאוד, בעלת מרכז בהיר מאוד שמתבהר בחדות.
הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3110 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4570, כאשר היא מתוארת כבהירה למדי, די קטנה, מאורכת מאוד, בעלת מרכז בהיר מאוד שמתבהר בחדות לגרעין ברור.
הגלקסיה נמצאת בחלקו הדרומי של צביר הבתולה, כ-6 מעלות מצפון-מערב לכוכב δ בבתולה, כ-7.3 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-8.7 מעלות מצפון לכוכב פורימה.
כ-0.8 מעלה ממערב-צפון-מערב לה נמצאת NGC 4526 ובאותו הכיוון במרחק זוויתי של 1.9 מעלות נמצאת M49, כ-1.1 מעלות מצפון-מערב לה נמצאת NGC 4535, כ-3 מעלות מצפון-צפון-מזרח לה נמצאת NGC 4596 ובמרחק דומה ממזרח-צפון-מזרח לה נמצאת NGC 4698, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
אורכה הזוויתי של NGC 4570 הוא כ-3.8 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-60,000 שנות אור, פחות משני שלישים מהקוטר של שביל החלב, אך רוחבה הזוויתי הוא רק מעט יותר מרבע מאורכה הזוויתי, כך שקו הראייה אליה כמעט מקביל למישור הגלקסיה.
ככל הנראה מדובר בגלקסיית עדשה מסוג S0, אך מכיוון שהיא נראית מצידה הצר, ייתכן שמדובר דווקא בגלקסיה אליפטית מאוד פחוסה מסוג E7. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-30% ממסת שביל החלב, כאשר קרוב לשלושה רבעים ממסתה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה.
בהתאם לכך, אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה היא די זקנה וגילה הממוצע מוערך בכ-14 מיליארד שנים והמתכתיות של הכוכבים היא כ-65% מזו של השמש.
חקירת המבנה הפנימי של הגלקסיה העלתה שדיסקת הגלקסיה אינה שלמה אלא מורכבת מדיסקה פנימית המקיפה את גרעין הגלקסיה ברדיוס זוויתי של שניית קשת השקול לרדיוס של כ-270 שנות אור ודיסקה חיצונית שמתחילה מרדיוס זוויתי של כ-7 שניות קשת השקולות לרדיוס של כ-1860 שנות אור.
במרווח בין שתי הדיסקות קיימות שתי טבעות שבהן צפיפות התווך בין-כוכבי גדולה יותר, הטבעת הפנימית היא ברדיוס זוויתי של כ-1.7 שניות רשת או כ-450 שנות אור והחיצונית בקוטר זוויתי של 4.4 שניות קשת או כ-1170 שנות אור.
צורת הטבעות מרמזת על קיומו של מוט מרכזי (שלא נצפה ישירות) שאורכו מוערך בכ-3,250 שנות אור.
משערים שקיומה של אוכלוסייה זו מצביעה על אירוע מיזוג בין שתי גלקסיות לפני מספר מיליארדי שנים.
NGC 4596 היא גלקסיית עדשה בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-55 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.42 והיא התגלתה ב-15 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון I.24, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד, קטנה, עם גרעין בהיר ושני ענפים עמומים שיוצאים ממנו.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה מספר פעמים והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1378, כשהיא מתוארת כבהירה, עגולה והיא נמצאת ליד שלושה כוכבים די בהירים.
הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3134 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4596, כאשר היא מתוארת כבהירה, די קטנה, בעלת מרכז בהיר מאוד שמתבהר בהדרגה וליד שלושה כוכבים.
הגלקסיה נמצאת במרכז צביר הבתולה, כחצי מעלה ממערב לכוכב ρ בבתולה, כ-5.5 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-7.8 מעלות מצפון-צפון-מערב לכוכב δ בבתולה.
אורכה הזוויתי של NGC 4596 הוא כ-4 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של מעט יותר מ-60,000 שנות אור, קרוב לשני שלישים מהקוטר של שביל החלב, ומסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-7% ממסת שביל החלב, כאשר כמעט כולה, כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה.
בדומה לגלקסיות אחרות מסוגה, בגלקסיה יש מעט מאוד מימן מולקולרי ואטומי, וכמותו מוערכת בפחות מ-30 מיליון מסות שמש, כך שיצירה של כוכבים חדשים מתרחשת בקצב נמוך יחסית שמוערך בכ-3.5 מאיות של מסת שמש בשנה, או מסת שמש בכ-27 שנים.
בהתאם לכך, אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה היא די זקנה וגילה הממוצע מוערך בקרוב ל-13 מיליארד שנים והמתכתיות של הכוכבים היא רק כ-60% מזו של השמש.
בחלקה המרכזי של הגלקסיה יש מבנה דמוי מוט מרכזי שאורכו הזוויתי כמעט דקת קשת, שממרחקה של הגלקסיה שקול לאורך של כ-15,000 שנות אור.
בליבתה של הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי שמסתו מוערכת בכ-80 מיליון מסות שמש,
NGC 4651 (נקראת גם גלקסיית המטרייה) היא גלקסיה ספירלית בקבוצת הכוכבים שערות ברניקי, הנמצאת במרחק של כ-62 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.92 והיא התגלתה ב-30 בדצמבר 1783 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.12, כשהיא מתוארת כדי בהירה, גדולה למדי, מעט מאורכת ועם מרכז בהיר בהרבה משוליה.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה מספר פעמים והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1409, כאשר בתצפיות המוקדמות יותר היא תוארה כבהירה מאוד ועגולה ובתצפיות המאוחרות יותר כדי בהירה, גדולה ומאורכת, ותמיד צוין שהיא מתבהרת בהדרגה בכיוון המרכז.
הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3184 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4651, כאשר היא מתוארת כבהירה למדי, גדולה ומתבהרת בהדרגה לכיוון המרכז.
הגלקסיה נמצאת בקצה הצפוני של צביר הבתולה שגולש אל תוך קבוצת הכוכבים שערות ברניקי, כ-6.4 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב α בשערות ברניקי וכ-7 מעלות מצפון-מערב לכוכב וינדמיאטריקס.
אורכה הזוויתי של NGC 4651 הוא כ-4 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של מעט יותר מ-70,000 שנות אור, קרוב לשלושה רבעים מהקוטר של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, דומה למסת שביל החלב, כאשר רק כ-3% ממנה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה.
בנוסף יש בה גם מימן חופשי שכמותו מוערכת בכ- מסות שמש, כחצי ממסת הכוכבים, ונראה שלמעלה מ-90% ממסת הגלקסיה היא חומר אפל שטיבו לא ידוע.
מהגלקסיה יוצא לכיוון מזרח (ימין בתמונה) פס צר של כוכבים ושל גז ואבק למרחק זוויתי ש לכ-5.25 דקות קשת השקול למרחק של לפחות 95,000 שנות אור.
בקצה הפס נמצאת קשת צרה של כוכבים, גז ואבק בכיוון ניצב לפס היוצא מהגלקסיה, שביחד איתו יוצרת צורה של מטרייה, שעל שמה קרויה הגלקסיה.
המסה של כוכבי ה"מטרייה" מוערכת בכאחוז ממסת הגלקסיה עצמה, כ- מסות שמש.
ככל הנראה אלה השרידים של גלקסיית לוויין עם מסה של כ- מסות שמש, שהתפרקה כתוצאה מכוחות גאות שהפעילה עליה NGC 4651.
NGC 4654 היא גלקסיה ספירלית בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-55 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.55 והיא התגלתה ב-12 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.126, כשהיא מתוארת כדי בהירה, גדולה ומאורכת.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה פעמיים והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1411, כאשר היא מתוארת כעמומה מאוד, גדולה מאוד, מאורכת מאוד ושיש לידה מספר כוכבים.
הוא ציין גם שייתכן שמדובר בערפילית כפולה.
הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3187 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4654, כאשר היא מתוארת כעמומה, גדולה מאוד, מאורכת למדי ושייתכן שהיא כפולה.
בקטלוג האינדקס השני (IC 2) שנוסף לקטלוג הכללי החדש בשנת 1908 ציין דרייר ערפילית נוספת, IC 3708, כצמודה ל-NGC 4654, אך מדובר למעשה בחלק של NGC 4654 עצמה.
הגלקסיה נמצאת מעט מזרחית למרכזו של צביר הבתולה, כ-2.9 מעלות מצפון לכוכב ρ בבתולה וכ-5 מעלות ממערב-צפון-מערב לכוכב וינדמיאטריקס.
אורכה הזוויתי של NGC 4654 הוא כ-5 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של מעט יותר מ-80,000 שנות אור, קרוב לארבע חמישיות מהקוטר של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, מעט יותר ממסת שביל החלב, כאשר רק כ-4% ממנה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה.
בנוסף יש בה גם כמות לא גדולה של מימן אטומי שכמותו מוערכת בכ- מסות שמש ומימן מולקולרי שכמותו מוערכת בכ- מסות שמש, ונראה שלמעלה מ-90% ממסת הגלקסיה היא חומר אפל שטיבו לא ידוע.
צורתה של הגלקסיה מאוד א-סימטרית והמימן שבה מחולק גם כן בצורה מאוד לא אחידה כאשר בצד אחד יש מעט מאוד מימן ובצד השני יש כמות גדולה יותר, ובנוסף משתרע ענן של מימן אל מחוץ לגלקסיה ויוצר מעין זנב.
נראה שלפני כחצי מיליארד שנים הגלקסיה עברה בסמוך לגלקסיה אחרת, ככל הנראה NGC 4639 הסמוכה, מה שגרם לעיוות צורתה, ולאחר המפגש, ההתנגשות בחומר הבין-גלקטי שבצביר המשיכה לדחוף את הגז החופשי שבגלקסיה החוצה.
NGC 4660 היא גלקסיה אליפטית בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-50 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 11.02 והיא התגלתה ב-15 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.71, כשהיא מתוארת רק כקטנה.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן, אך לא זיהה אותה עם הערפילית שמצא אביו, והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1417, כאשר הוא מייחס את הגילוי לעצמו ומתאר אותה כבהירה מאוד, קטנה ומרכזה מתבהר בחדות ובהרבה עד לבהירות של כוכב.
הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3193 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4660, כאשר היא מתוארת כבהירה מאוד, קטנה ומרכזה מתבהר בחדות ובהרבה עד ליצירת גרעין מובחן.
הגלקסיה נמצאת בחלקו המזרחי של צביר הבתולה, כ-1.15 מעלות מצפון-מזרח לכוכב ρ בבתולה וכ-4.3 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס.
אורכה הזוויתי של NGC 4660 הוא כ-2.2 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של מעט יותר מ-30,000 שנות אור, כשליש מהקוטר של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-8 אחוזים ממסת שביל החלב, כאשר כ-70% ממנה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה.
בנוסף יש בה גם כמות קטנה יחסית של מימן אטומי, שכמותו מוערכת בפחות מ- מסות שמש ומימן מולקולרי שכמותו מוערכת בפחות מ- מסות שמש, כך שבסך הכל כמות המימן החופשי בגלקסיה היא לכל היותר כחצי אלפית ממסתה.
כתוצאה מהמחסור במימן, קצב יצירת הכוכבים החדשים בגלקסיה נמוך מאוד ומוערך בפחות ממאית מסת שמש בשנה או במסת שמש בכ-110 שנים, ובהתאם לכך אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה זקנה עם גיל ממוצע של כ-13.7 מיליארד שנים ומתכתיות נמוכה יחסית של כ-70% מהמתכתיות של השמש.
נראה שבמרכזה של NGC 4660 נמצא חור שחור על-מסיבי עם מסה של כ- מסות שמש.
בשנת 2016 התגלה מעין פס צר וארוך של כוכבים ותווך בין-כוכבי שיוצא מהגלקסיה בכיוון צפון-מערב ומגיע לאורך זוויתי של כ-12 דקות קשת, השקולות לאורך של כ-170,700 שנות אור.
ככל הנראה זהו שריד של מפגש עם גלקסיה אחרת לפני 2-1 מיליארד שנים, אבל ייתכן שזהו תוצר של אינטראקציה בין NGC 4660 ובין גלקסיית לוויין ננסית שמקיפה אותה ומאבדת חומר בגלל כוחות הגאות ש-NGC 4660 מפעילה עליה.
NGC 4689 היא גלקסיה ספירלית בקבוצת הכוכבים שערות ברניקי, הנמצאת במרחק של כ-53 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.93 והיא התגלתה ב-12 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.128, כשהיא מתוארת כגדולה, עגולה ועם מרכז בהיר.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה מספר פעמים והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1431, כאשר היא מתוארת כדי בהירה (אבל פעם כעמומה מאוד), גדולה מאוד, מאורכת ועם מרכז שמתבהר מעט ובהדרגה.
הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3219 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4689, כאשר היא מתוארת באותו התיאור של ג'ון הרשל.
הגלקסיה נמצאת בחלקו הצפון-מזרחי של צביר הבתולה, שגולש לתחום של קבוצת הכוכבים שערות ברניקי, כ-4.5 מעלות מצפון-מערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-6.5 מעלות מדרום-מערב לכוכב α בשערות ברניקי.
אורכה הזוויתי של NGC 4689 הוא כ-4.5 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-67,000 שנות אור, כשני שלישים מהקוטר של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, מעט פחות ממסת שביל החלב, כאשר רק כ-12% ממנה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה.
בנוסף יש בה גם כמות לא גדולה של מימן אטומי שכמותו מוערכת בכ- מסות שמש וכמות דומה של מימן מולקולרי, שביחד מהווים פחות מאחוז ממסת הגלקסיה, כך שנראה שלמעלה מ-85% ממסתה היא חומר אפל שטיבו לא ידוע.
הכמות הקטנה יחסית של גז חופשי מאפשרת יצירה של כוכבים חדשים בקצב מתון של כחצי מסת שמש בשנה.
יצירת הכוכבים מתרחשת בעיקר במספר טבעות סביב הגרעין של הגלקסיה בעוד שלאורך הזרועות הספירליות הקצב נמוך יותר.
NGC 4698 היא גלקסיה ספירלית בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-62 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.67 והיא התגלתה ב-18 בינואר 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון III.6, כשהיא מתוארת רק כקטנה מאוד ומיקומה צוין כ-28 דקות של עלייה ישרה ממערב לכוכב 59 בבתולה.
חמישה ימים לאחר מכן, הוא צפה בערפילית שקיבלה באותו הקטלוג את הציון I.8 ותוארה כבהירה למדי, די גדולה, בעלת צורה לא סדורה ועם מרכז בהיר בהרבה משוליה, כאשר מיקומה צוין כ-2.5 דקות של עלייה ישרה ממזרח ו-48 דקות קשת מצפון לכוכב 32 בבתולה.
מכיוון ששני המיקומים הם למעשה אותו המקום, נראה שוויליאם הרשל צפה באותה הערפילית פעמיים, ובטעות זיהה אותה כשתי ערפיליות שונות.
הגלקסיה נמצאת בשוליו המזרחיים של צביר הבתולה, כ-2.4 מעלות מדרום-מזרח לכוכב ρ בבתולה, כ-4.2 מעלות מדרום-מערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-5.4 מעלות מצפון-צפון-מערב לכוכב δ בבתולה.
אורכה הזוויתי של NGC 4689 הוא כ-4 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של יותר מ-70,000 שנות אור, קרוב לשלושה רבעים מהקוטר של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כשביעית ממסת שביל החלב, כאשר כ-90% ממנה, כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה.
בנוסף יש בה גם מימן אטומי שכמותו מוערכת בכ- מסות שמש, או כ-7% ממסת הגלקסיה וכמות קטנה יותר של מימן מולקולרי המוערכת בכ- מסות שמש המהווה פחות מאחוז ממסת הגלקסיה.
הכמות הלא גדולה של גז חופשי מאפשרת יצירה של כוכבים חדשים בקצב מעט נמוך של כשביעית מסת שמש בשנה.
ל-NGC 4698 יש גרעין גלקטי פעיל שפולט קרינת X וספקטרום פליטה עם קווים צרים, כך שהיא מסווגת כגלקסיית סייפרט מסוג 2. ככל הנראה המקור לפעילות בגרעין הגלקסיה הוא חור שחור על-מסיבי עם מסה של בין 40 ל-80 מיליון מסות שמש.
מאפיין ייחודי של NGC 4698 הוא קיומה של דיסקה פנימית המורכבת מכוכבים ומתווך בין-כוכבי בחלקה המרכזי של הגלקסיה, שמישור הסיבוב שלה ניצב למישור של דיסקת הגלקסיה עצמה.
ככל הנראה זוהי תוצאה של ספיחת גז ממקור חיצוני שבעקבותיו נוצרו כוכבים מהחומר שנספח למרכז הגלקסיה.
לפי גיל הכוכבים שבדיסקה הפנימית, האירוע התרחש לפני לפחות 5 מיליארד שנים.
NGC 4710 היא גלקסיית עדשה בקבוצת הכוכבים שערות ברניקי, הנמצאת במרחק של כ-55 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.94 והיא התגלתה ב-21 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.95, כשהיא מתוארת כדי בהירה ומאורכת ביותר בכיוון קרוב לצפון-דרום.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1441, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד, מאורכת ביותר ועם מרכז בהיר.
הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3240 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4710, כאשר היא מתוארת כבהירה למדי, די גדולה, מאורכת מאוד ומרכזה מתבהר בחדות ליצירת גרעין מובחן.
הגלקסיה נמצאת בחלקו הצפון-מזרחי של צביר הבתולה שגולש לתחומי קבוצת הכוכבים שערות ברניקי, כ-5.5 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב α בשערות ברניקי וכ-5.2 מעלות מצפון-מערב לכוכב וינדמיאטריקס.
אורכה הזוויתי של NGC 4710 הוא כ-4.9 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של קרוב ל-80,000 שנות אור, כמעט ארבע חמישיות מהקוטר של שביל החלב, אך מכיוון שמישור הדיסקה של הגלקסיה כמעט משיק לקו הראייה אליה, רוחבה הזוויתי הוא רק כרבע מאורכה, מה שיוצר את צורתה המאורכת במיוחד.
בתמונות עם חשיפה ארוכה של הגלקסיה ניתן להבחין בשלוחות היוצאות מהתפיחה המרכזית של הגלקסיה ויוצרות צורת X, מבנה שככל הנראה קיים גם בשביל החלב.
NGC 4754 היא גלקסיית עדשה עם מוט מרכזי בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-56 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.5 והיא התגלתה ב-15 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון I.25, כשהיא מתוארת כבהירה, קטנה ובקו אחד עם שני כוכבים.
באותו תאריך הוא ציין זוג ערפיליות נוספות במרחק של 45 שניות עלייה ישרה ממזרח ו-2 דקות קשת מדרום למיקום שצוין עבור I.25, ושאותן ציין כ-II.74 ו-II.75. הוא תיאר את שתיהן כדי בהירות, כאשר המערבית יותר כמעט עגולה והמזרחית יותר מאוד מאורכת, ושהמרחק הזוויתי ביניהן הוא 8–10 דקות קשת.
נראה אם כן, שהמערבית מבין השתיים, II.74 היא באותו המיקום שצוין עבור I.25 ומדובר באותה ערפילית, כאשר הערפילית המזרחית היא NGC 4762. ג'ון הרשל, בנו של ויליאם הרשל, צפה בהן גם כן, וציין בקטלוג הערפיליות, שפרסם בשנת 1833, שאין ספק ש-I.25 ו-II.74 הן אותה הערפילית.
הוא הכניס אותה לקטלוג תחת הציון 1462, כאשר היא מתוארת כעגולה וגדולה או גדולה מאוד, אך בתצפיות שונות הוא תיאר אותה כעמומה, די בהירה, בהירה או בהירה מאוד, וכן שמרכזה מתבהר די בחדות.
הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3274 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4754, כאשר היא מתוארת כבהירה, די גדולה, עגולה, מרכזה מתבהר די בפתאומיות ושהיא המערבית מתוך שתים.
הגלקסיה נמצאת בחלקו המזרחי של צביר הבתולה, כ-2.5 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-2.75 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לכוכב ρ בבתולה.
אורכה הזוויתי של NGC 4754 הוא כ-4.6 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-75,000 שנות אור, כשלושה רבעים מהקוטר של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כשישית ממסת שביל החלב, כאשר כ-70% ממנה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה.
בנוסף יש בה גם כמות קטנה מאוד של מימן אטומי ומימן מולקולרי, שכמותם מוערכת בפחות מ- מסות שמש , כך שבסך הכל כמות המימן החופשי בגלקסיה היא לכל היותר כשליש אלפית ממסתה.
כתוצאה מהמחסור במימן, קצב יצירת הכוכבים החדשים בגלקסיה נמוך מאוד ומוערך בפחות מ-1.5 מאיות של מסת שמש בשנה או במסת שמש בכ-70 שנים, ובהתאם לכך אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה זקנה עם גיל ממוצע של כ-10.8 מיליארד שנים ומתכתיות נמוכה יחסית של כ-75% מהמתכתיות של השמש.
במרכז הגלקסיה יש מבנה דמוי מוט באורך זוויתי של כ-54 שניות קשת, השקול לאורך של למעלה מ-15,000 שנות אור.
NGC 4762 היא גלקסיית עדשה עם מוט מרכזי בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-66 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.2 והיא התגלתה ב-15 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.75, כאשר הוא מציין שהיא המזרחית מבין שתיים (המערבית היא II.
74 - NGC 4754) ומתאר אותה כדי בהירה, מאוד מאורכת, ושהמרחק הזוויתי בין שתי הערפיליות הוא 8–10 דקות קשת.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן והכניס אותה לקטלוג תחת הציון 1466, כאשר היא מתוארת כדי בהירה, מאורכת מאוד, עם מרכז בהיר ושסביבה יש שלושה כוכבים, והוא גם הוסיף לקטלוג שרטוט של הערפילית, של הכוכבים שסביבה ושל NGC 4754 הסמוכה.
הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3278 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4762, כאשר היא מתוארת כדי בהירה, מאורכת מאוד ושהיא המזרחית מתוך שתים.
הגלקסיה נמצאת בקצהו המזרחי של צביר הבתולה, כ-2.3 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-2.9 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לכוכב ρ בבתולה.
אורכה הזוויתי של NGC 4762 הוא כ-8.7 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-170,000 שנות אור, כ-70% יותר מהקוטר של שביל החלב.
קו הראייה ממערכת השמש אל הגלקסיה כמעט משיק למישור הדיסקה שלה, כך שרוחבה הזוויתי קטן בהרבה והוא רק כחמישית מאורכה הזוויתי, מה שנותן לה את צורתה המאורכת במיוחד ומפריע להבחין בפרטי המבנה הפנימי שלה.
מסתה מוערכת רק בכ- מסות שמש, כ-11% בלבד ממסת שביל החלב, כאשר כ-70% ממנה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה.
בנוסף יש בה גם כמות קטנה מאוד של מימן אטומי ומימן מולקולרי, שכמותם המשותפת מוערכת בפחות מ- מסות שמש, כך שבסך הכל כמות המימן החופשי בגלקסיה היא פחות מאלפית ממסתה.
כתוצאה מהמחסור במימן, קצב יצירת הכוכבים החדשים בגלקסיה נמוך מאוד ומוערך בכ-6 אלפיות של מסת שמש בשנה או במסת שמש בכ-160 שנים, ובהתאם לכך אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה זקנה עם גיל ממוצע של כ-8.5 מיליארד שנים ומתכתיות נמוכה יחסית של כ-53% מהמתכתיות של השמש.
עם זאת, הועלתה אפשרות שלגלקסיה אין מוט מרכזי וניתן להסביר את מאפייני ההארה החריגים שלה בשרידים של מיזוג עם גלקסיה אחרת שיוצרים את חוסר האחידות.
למרות הקרבה הנראית של NGC 4762 ושל NGC 4754, הפרש המהירות הרדיאלית ביניהן הוא קרוב ל-400 קילומטר בשנייה וכן נראה ש-NGC 4762 נמצאת לפחות 10 מילון שנות אור מעבר ל-NGC 4754, כך שהן לא משפיעות זו על זו.
NGC 4564 היא גלקסיה אליפטית בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-54 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.92 והיא התגלתה ב-15 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.68, כאשר היא מתוארת רק כדי בהירה.
בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן והכניס אותה לקטלוג תחת הציון 1356, כאשר היא מתוארת כבהירה, קטנה, קצת מאורכת ועם מרכז שמתבהר מאוד ודי בחדות.
הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3105 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4564, כאשר היא מתוארת כדי בהירה, קטנה, קצת מאורכת ושמרכזה מתבהר די בחדות.
ב-9 במאי 1961 נצפתה בגלקסיה סופרנובה שבהירותה הגיעה בשיאה לבהירות מדרגה 11, דומה לבהירות של כל הגלקסיה.
הגלקסיה נמצאת במרכזו של צביר הבתולה, כ-1.8 מעלות מצפון-מערב לכוכב ρ בבתולה וכ-6.4 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס.
אורכה הזוויתי של NGC 4564 הוא כ-3.5 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של מעט יותר מ-50,000 שנות אור, או מעט יותר מחצי הקוטר של שביל החלב.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כעשירית ממסת שביל החלב, כאשר כ-70% ממנה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה.
בנוסף יש בה גם כמות קטנה מאוד של מימן אטומי ומימן מולקולרי, שכמותם המשותפת מוערכת בפחות מ- מסות שמש, כך שבסך הכל כמות המימן החופשי בגלקסיה היא פחות מחצי אלפית של מסתה הכוללת.
כתוצאה מהמחסור במימן, קצב יצירת הכוכבים החדשים בגלקסיה נמוך מאוד ומוערך בכ-1.6 מאיות של מסת שמש בשנה או במסת שמש בכ-63 שנים, ובהתאם לכך אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה זקנה מאוד עם גיל ממוצע של כ-11.8 מיליארד שנים ומתכתיות נמוכה יחסית של כ-78% מהמתכתיות של השמש.
נראה שבליבת הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי עם מסה של כ- מסות שמש, שכבידתו גורמת להאצת החומר שסביבו ולחימומו וכתוצאה מכך לבהירות הניכרת של מרכז הגלקסיה.
את הגלקסיה מקיפה מערכת גדולה של צבירים כדוריים שמספרם מוערך בלמעלה מ-200.
NGC 4608 היא גלקסיית עדשה עם מוט מרכזי בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-56 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 11.02 והיא התגלתה ב-15 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.69, כשהיא מתוארת כדי בהירה, די גדולה, עגולה ועם מרכז בהיר מאוד.
הגלקסיה נמצאת בחלקו המזרחי של צביר הבתולה, כ-11 דקות קשת או כשישית מעלה ממערב-דרום-מערב לכוכב ρ בבתולה, כ-5.2 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-7.6 מעלות מצפון-צפון-מערב לכוכב δ בבתולה.
אורכה הזוויתי של NGC 4608 הוא כ-3.2 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של מעט יותר מ-50,000 שנות אור, כחצי מהקוטר של שביל החלב, ומסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-11% ממסת שביל החלב, כאשר כ-40% ממנה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה.
בדומה לגלקסיות אחרות מסוגה, בגלקסיה יש מעט מאוד מימן מולקולרי שכמותו מוערכת בפחות מ-20 מיליון מסות שמש ועוד פחות מימן אטומי שכמותו מוערכת בפחות מ-17 מיליון מסות שמש, כך שיצירה של כוכבים חדשים מתרחשת בקצב נמוך יחסית שמוערך בכ-1.4 מאיות של מסת שמש בשנה, או מסת שמש בכ-70 שנים.
בחלקה המרכזי של הגלקסיה יש מבנה דמוי מוט מרכזי שאורכו הזוויתי כמעט דקת קשת, שממרחקה של הגלקסיה שקול לאורך של כ-16,000 שנות אור.
דיסקת הגלקסיה בחלקה הפנימי מאוד דלילה ונראה שהמוט המרכזי סיפח אליו את מרבית הכוכבים והחומר הבין-כוכבי שבחלקה הפנימי.
כיוון שמישור הגלקסיה כמעט ניצב לקו הראייה אליה, ניתן לראות בבירור את המוט המרכזי ושחלקה הפנימי של דיסקת הגלקסיה עמום יותר מחלקה החיצוני ומגרעין הגלקסיה.
NGC 7008 (ידועה גם בשמות: PK 93+5.2, וערפילית העובר) היא ערפילית פלנטרית בעל קוטר של שנת אור אחת אשר ממוקמת במרחק של 2,800 שנות אור מכדור הארץ בצפון קבוצת הכוכבים ברבור.
הערפילית התגלתה בשנת 1787 על ידי ויליאם הרשל באנגליה.
NGC 625 היא גלקסיית מוט ספירלית ננסית בקבוצת הכוכבים עוף החול, הנמצאת במרחק של כ-12.2 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצת פסל.
הגלקסיה נמצאת כ-2.25 מעלות מצפון-מזרח לכוכב γ בעוף החול וכ-12.8 מעלות ממזרח לכוכב הבולט אנקא.
כ-8.6 מעלות מצפון-מזרח לה נמצאת NGC 300, שלמרות המרחק הזוויתי הקטן ביניהן, נמצאת למעשה בערך בחצי המרחק בין NGC 625 ובין שביל החלב.
לגלקסיה בהירות מדרגה 11.25 והיא התגלתה בין השנים 1823 ו-1826 על ידי האסטרונום ג'יימס דנלופ, בזמן שסקר את שמי הדרום מאוסטרליה.
הגלקסיה קיבלה את הציון 479 בקטלוג הערפיליות שדנלופ פרסם בשנת 1828, כשהיא מתוארת כערפילית עמומה מאוד ועגולה עם 2-3 כוכבים בשוליה.
ג'ון הרשל, צפה בה מכף התקווה הטובה שבדרום אפריקה בספטמבר 1834 ובדצמבר 1836 ורשם אותה כערפילית מספר 2426 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1847, בו הוא תיאר אותה כבהירה, גדולה, מאורכת מאוד ועם מרכז בהיר יותר משוליה.
הוא הכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הציון GC 369 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 625, כשהיא מתוארת כבהירה, גדולה, מאורכת למדי, מתבהרת בהדרגה לכיוון המרכז וניתן להבחין בכוכבים בתוכה.
אורכה הזוויתי של NGC 625 הוא כ-6 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של מעט יותר מ-20,000 שנות אור, כחמישית מקוטרו של שביל החלב.
צורתה אינה סדורה אך נראה שיש לה מבנה ספירלי עם מוט מרכזי והיא מוגדרת כגלקסיית מוט-ספירלית מהסוג של ענני מגלן.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-2% ממסת שביל החלב, כך שהיא מוגדרת כגלקסיה ננסית.
רק כאחוז וחצי ממסתה היא מסת הכוכבים שבה, כ- מסות שמש, ומסת גז המימן החופשי שבה היא כאחוז ממסתה או כ- מסות שמש.
נראה שכמעט כל המסה של הגלקסיה, כ-97%, היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע.
בגלקסיה יש מספר אזורי H II שבהם מתרחשת יצירת כוכבים חדשים ובהם כוכבים מסיביים מסוג וולף-ראייה.
נראה שהאירוע הנוכחי של יצירת כוכבים חדשים נמשך כבר כ-100 מיליון שנים ונמצא במגמת דעיכה.
NGC 6834 הוא צביר כוכבים פתוח הממוקם במרחק של כ-10,850 שנות אור מהשמש בקבוצת הכוכבים ברבור.
הוא התגלה ב-17 ביולי 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל.
לצביר יש בהירות נראית של 7.8, המעומעמת ב-2.1 עקב אבק בין-כוכבי.
מחצית מחברי הצביר נמצאים בקוטר זוויתי של שניות.
שמו של הצביר נקבע כחלק מהקטלוג הכללי החדש, רשימה של גלקסיות, ערפיליות וצבירים בו הוא מופיע בתור מספר 6834.
תחת סיווג טראמפלר לצבירים, צביר זה מסווג בתור , דבר המצביע על ריכוז כוכבים בינוני (m), טווח בהירות בינוני (2) וריכוז נמוך של כוכבים במרכז הצביר (II).
לפי ההערכות, גילו של הצביר בין 50 ל-80 מיליון שנים.
חמישה עשר כוכבים משתנים מסוג B התגלו בצביר, עם ארבעה כוכבים מסוג Be.
חמישה מחברי הצביר מראים פליטת אלפא של מימן, כולל משתנה γ Cas ושני משתני λ Eri.
ליגת ההוקי הלאומית היא ליגה מקצוענית בהוקי קרח הפועלת בארצות הברית ובקנדה, ואחת הליגות העיקריות בספורט המקצועני של צפון אמריקה.
היא נחשבת לליגת ההוקי קרח הטובה והפופולרית בעולם.
הליגה הוקמה ב-1917 במונטריאול, והתפתחה לאחר מלחמת העולם השנייה כאשר השתתפו בה שש קבוצות קבועות לאורך תקופה ארוכה.
התקופה מכונה "עידן שש המקוריות" ונחשבת לבסיס שעליו נבנתה ה-NHL המודרנית.
כיום, ה-NHL מורכבת מ-32 קבוצות המחולקות לשתי חטיבות המחולקות גאוגרפית – החטיבה המזרחית והחטיבה המערבית.
בכל חטיבה קיימים שני בתים שגם הם מסווגים גאוגרפית לפי מיקום הקבוצות.
הבתים במזרח הם המטרופוליטני והאטלנטי, ובמערב הבתים הם המרכזי והפסיפי.
בכל חטיבה 16 קבוצות, 8 בכל בית.
מטה הליגה שוכן בניו יורק.
הנציב (קומישנר) הנוכחי של הליגה הוא גארי בטמן, שמכהן בתפקידו מאז 1993.
כל קבוצה משחקת 82 משחקים בעונה הרגילה.
8 קבוצות מכל חטיבה עולות לפלייאוף, שמורכב מסדרות משחקים בשיטת "הטוב מ-7" כאשר קבוצה מעפילה לסיבוב הבא לאחר שניצחה את יריבתה בסיבוב הקודם 4 פעמים.
אלופות שתי החטיבות נפגשות בסדרת הגמר על הזכייה בגביע סטנלי (Stanley Cup Finals), ועל תואר אלופת ה-NHL.
האלופה הנוכחית של הליגה (2024/25), עונה שנייה ברציפות, היא פלורידה פנתרס.
ה-NHL קמה ב-1917 כליגה קנדית בלבד, כאשר בליגה שהייתה קיימת לפניה – ה-National Hockey Association או ה-NHA, שהייתה הליגה המקצוענית הכלל-ארצית הראשונה בקנדה – התגלעו חילוקי דעות בין בעלי הקבוצות, ורובם – בהנהגת בעלי שתי הקבוצות של מונטריאול, הוונדררס והקנדיאנס – פרשו והקימו את ה-NHL.
ב-26 בנובמבר באותה שנה חתמו בעלי הקבוצות שפרשו מה-NHA בבית מלון במונטריאול על ההסכם שסגר את ליגת ה-NHA והקים את הליגה החדשה.
פרנק קאלדר, שהיה המזכיר הכללי של ה-NHA, היה לנשיא הראשון של ה-NHL (לימים יהפוך התפקיד לנציב (קומישנר).
עם הקמתה של הליגה היו בה חמש קבוצות, מתוכן ארבע היו יוצאות ה-NHA: הוונדררס והקנדיאנס ממונטריאול, אוטווה סנטורס, וקוויבק בולדוגס שהשתתפה בפגישת ייסוד הליגה, אך הצטרפה רק לעונתה השנייה.
קבוצה חדשה בטורונטו, טורונטו ארינאס, הוקמה במקום הקבוצה שהייתה ב-NHA ושהייתה עיקר סלע המחלוקת, והפכה לקבוצה החמישית בליגה (הרביעית בעונה הראשונה).
המשחקים הראשונים בליגה החדשה שוחקו ב-19 בדצמבר במונטריאול ובאוטווה.
דייב ריצ'י, שחקן המונטריאול וונדררס, כבש את השער הראשון בתולדות הליגה כדקה אחת מפתיחת המשחק מול הקבוצה החדשה של טורונטו.
זה היה גם משחק ה-NHL היחיד של הוונדררס, שהתפרקה לאחר ששרפה כילתה עד היסוד את אולמה הביתי וחלק משחקניה גויסו ללחום במלחמת העולם הראשונה.
בתחילת דרכה התחרתה ה-NHL בשתי ליגות נוספות שפעלו במערב קנדה; גביע סטנלי, שנתרם על ידי הלורד פרדריק סטנלי שהיה המושל הכללי של קנדה, יועד להיות גביע עבור אלופת קנדה כולה, ולכן נפגשו אלופות שלוש הליגות לפלייאוף הכרעה על הגביע.
טורונטו ארינאס הייתה נציגת ה-NHL הראשונה שזכתה בגביע סטנלי ב-1918. מכאן והלאה הפסידו קבוצות ה-NHL רק פעם אחת את גביע סטנלי לקבוצה מליגה מתחרה.
הארינאס שינו את שמם לטורונטו סנט-פטריקס שנה לאחר מכן.
הליגה הצטמצמה לארבע קבוצות ב-1920, אולם ב-1924 התרחבה לשש קבוצות עם צירוף קבוצה נוספת ממונטריאול (המארונס) והקבוצה הראשונה מארצות הברית, בוסטון ברואינס.
המונטריאול פורום נבנה באותה שנה כאולם ביתי למארונס, אם כי לימים הוא יזוהה יותר מכל דווקא עם הקנדיאנס שהפכו אותו למגרשם הביתי שנתיים לאחר מכן.
שנות ה-20 המשיכו להיות שנים של תנופה ב-NHL, כאשר ב-1925 הצטרפו לליגה שתי קבוצות אמריקאיות נוספות – פיטסבורג פיירטס וניו יורק אמריקנס, שקיימה את משחקיה הביתיים במדיסון סקוור גארדן (במיקומו המקורי בכיכר מדיסון).
האמריקנס היו פופולריים מאוד בניו יורק, ובעלי האולם החליטו שיש מקום בעיר לקבוצה נוספת.
עונה לאחר מכן הצטרפה ניו יורק ריינג'רס לליגה.
באותה עונה התפרקו סופית שתי הליגות שהתחרו ב-NHL, וגביע סטנלי מוענק מאז ועד היום לאלופת ה-NHL.
הליגה המשיכה להתרחב באמצעות נכסים ושחקנים של קבוצות מהליגות שהתפרקו, ושתי קבוצות נוספות הצטרפו לליגה – האחת הייתה דטרויט קוגרס, והשנייה שיקגו בלאק הוקס.
בעונה זו עמד מספר הקבוצות בליגה על 10. עם התרחבותה של הליגה בארצות הברית חולקה הליגה לראשונה לשני בתים – בית קנדי ובית אמריקאי.
עוד באותה עונה נמכרה קבוצה טורונטו סנט-פטריקס למשקיעים חדשים, בראשותו של איש העסקים קון סמיית', והפכה לטורונטו מייפל ליפס.
סמיית' התגלה כאיש בעל חזון, כאשר החליט ב-1930 – דווקא בשיא תקופת השפל הגדול – להקים לקבוצתו אולם ביתי מודרני.
האולם הוקם בתוך 5 חודשים בלבד מתחילת בנייתו, ומייפל ליף גארדנס נפתח לקהל לקראת סוף 1931.
עם זאת, השפל הגדול פגע קשות בקבוצות אחרות בליגה.
פיטסבורג פיירטס נקלעה לחובות, עברה לשנה אחת לפילדלפיה, והתפרקה; אוטווה סנטורס הפסיקה את פעולתה לעונה אחת, חזרה, ואז עברה לסנט לואיס והתפרקה אף היא עונה אחת לאחר מכן; מונטריאול קנדיאנס הועמדה למכירה, והקונים המיועדים שלה התכוונו להעבירה לקליבלנד, אולם לחץ כבד של אוהדיה השאיר את הקבוצה במונטריאול.
גם לאחר השפל הגדול לא הצליחה הליגה להתאושש.
מונטריאול מארונס התפרקה ב-1938. בליגה המצומצמת לא היה עוד טעם בחלוקה לבתים, והיא בוטלה באותה שנה.
מלחמת העולם השנייה החמירה את הפגיעה בליגה, כאשר חלק ניכר מהשחקנים גויס למלחמה, וניו יורק אמריקנס התפרקה אף היא ב-1942. בכך הצטמצם מספר הקבוצות בליגה לשש: טורונטו מייפל ליפס, שיקגו בלאק הוקס (כיום בלאקהוקס, במילה אחת), ניו יורק ריינג'רס, דטרויט רד וינגס (דטרויט קוגארס לשעבר), בוסטון ברואינס ומונטריאול קנדיאנס.
שש הקבוצות האלה מסמלות את העידן הבא של הליגה, ומכונות "שש המקוריות" (The Original Six).
25 השנים של עידן "שש המקוריות" התאפיינו ביציבות בהרכב הקבוצות, כאשר אותן שש קבוצות הרכיבו את הליגה משך כל אותה תקופה; הליגה התפתחה רבות בעידן הזה מבחינות המשפיעות על הליגה ועל הענף בכללותו עד היום, והתקופה מוסכמת על רבים כאחד מתורות הזהב של הליגה.
היציבות בליגה אפשרה התפתחות של יריבויות מיתולוגיות, שושלות של קבוצות גדולות, וכוכבים גדולים שהותירו את חותמם על הליגה עד היום.
עם זאת, עידן שש המקוריות לא היה חף מבעיות, ובראשן בעלויות צולבות בין הקבוצות, מקרי ספסרות בכרטיסים שיזמו הקבוצות עצמן, ויחס לא נאות לשחקנים תוך ניצול העובדה שמספר המקומות בסגלי הקבוצות היה מצומצם – דבר שהביא לבסוף להקמתו של איגוד שחקני ה-NHL ב-1967.
ב-1943 התמוטט נשיא הליגה, פרנק קאלדר, ומת בפתאומיות; הוא הוחלף על ידי רד דאטון, שחקן עבר במונטריאול מארונס ובניו יורק אמריקנס, שלאחר קריירת המשחק שלו ניהל את ניו יורק אמריקנס עד פירוקה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ניסה לחדש את הקבוצה, כפי שהובטח לו על ידי קאלדר בזמנו, אולם נתקל בהתנגדות עזה של היריבה העירונית, ניו יורק ריינג'רס.
דאטון הזועם התפטר מנשיאות הליגה ב-1946, תוך שהוא נשבע שהריינג'רס לא יזכו עוד בגביע סטנלי במשך שארית חייו (וכך אכן היה – בקרב אוהדי הענף בארצות הברית האימרה הזו ידועה כ"קללת דאטון").
דאטון הוחלף על ידי קלרנס קמפבל, שחקן עבר שהפך לשופט ב-NHL.
קמפבל שירת כנשיא הליגה עד פרישתו ב-1977, כך שגם בגזרת הניהול הושגה יציבות בליגה שתרמה להתפתחותה.
ב-1943 החל ה-NHL, בשיתוף ארגון ההוקי החובבני של קנדה, בהקמת היכל התהילה של ההוקי בקינגסטון, אונטריו.
ההיכל החל לקבל שחקני ופעילי עבר כחברים בו ב-1945. ב-1961, בניצוחו של קון סמיית', עבר ההיכל למיקומו הנוכחי בטורונטו.
עוד ביוזמתו של סמיית', התקיים ב-1947 משחק ה"אול-סטאר" הראשון של הליגה, כאשר טורונטו מייפל ליפס ניצחה נבחרת של כוכבי שאר הקבוצות במייפל ליף גארדנס.
במהלך סוף שנות ה-40 ובמשך שנות ה-50 עלו השושלות הראשונות שהטביעו את חותמן כקבוצות הגדולות הראשונות של הליגה.
מונטריאול קנדיאנס וטורונטו מייפל ליפס פיתחו את היריבות המיתולוגית, בהשראת היריבות בין הערים בתחומים נוספים, יריבות הנמשכת עד היום; דטרויט רד וינגס השיגה ארבעה גביעי סטנלי במעבר בין העשורים.
גם כוכבים גדולים צמחו באותה עת, הגדולים שבהם היו החלוצים מוריס רישאר, חלוץ הקנדיאנס שכונה "רוקט" (Rocket – "רקטה"), ושהיה לראשון שכבש ממוצע של יותר משער למשחק בעונה, וגורדי האו שהיה הרוח החיה מאחורי הישגיה של דטרויט.
השניים נחשבים עד היום לשניים מהשחקנים הטובים ביותר שהליגה הציגה עד הגעתו של וויין גרצקי.
ב-1951 החלה לראשונה רשות השידור הקנדית בשידור משחקי NHL בטלוויזיה.
בעלויות צולבות, ספסרות והיחס לשחקנים
מיעוט הקבוצות בליגה והיותה מועדון סגור של קבוצות הובילו גם לבעיות שונות.
הראשונה בהן הייתה בעלויות צולבות, כאשר המקרה הבולט היה ג'יימס נוריס, בעלי דטרויט רד וינגס.
בשלב מסוים נוריס היה גם בעל רוב המניות בניו יורק ריינג'רס ובשיקגו בלאק הוקס.
השנייה הייתה התנהלות שגבלה בשחיתות בנושא כרטיסים למשחקים, כאשר במספר מקרים התגלה כי הקבוצות עצמן ספסרו בכרטיסים למשחקי הבית שלהן.
הבעיה השלישית הייתה כמות גדולה של שחקנים מוכשרים שנאבקו על מעט מקומות בליגה, דבר שהוביל לניצול על ידי בעלי הקבוצות ותנאי עבודה גרועים, כגון כיסוי מאוחר של הוצאות רפואיות או הענשת שחקנים שניסו להתאגד מקצועית.
התפתחויות חשובות חלו בתחומי תקנות הליגה, חוקת המשחק והציוד.
השוער של מונטריאול, ז'אק פלאנט, היה הראשון בליגה ששיחק עם מסכה להגנה על פניו מפגיעת הדיסקית ב-1959.
ב-1963 התקיים לראשונה דראפט שבו בחרו הקבוצות שחקנים חובבים, כדי לאזן את חלוקת הכישרון ברחבי הליגה.
ב-1967, למרות מאמצי בעלי הקבוצות לבלום את הקמתו, הוקם איגוד שחקני ה-NHL – איגוד מקצועי המייצג את השחקנים בענייני עבודה מול הליגה עד היום.
ב-1963 החליטה הליגה על התרחבותה, כאשר הכוונה הייתה בעיקר להתפשט אל אזור החוף המערבי של ארצות הברית, אזור אותו לא כיסתה ה-NHL שחששה שליגות משניות שפעלו באזור תשאפנה לגדול ולהתחרות בה.
14 בקשות לזיכיון התקבלו בליגה, ובסופו של דבר החליטה הליגה ב-1966 להעניק זיכיונות ללוס אנג'לס, מיניאפוליס – סיינט פול, פילדלפיה, סנט לואיס, סן פרנסיסקו ופיטסבורג.
בכך החליטה הליגה בעצם על הכפלת גודלה מ-6 ל-12 קבוצות.
ההחלטה של הליגה גרמה למרמור גדול בקנדה, היות שבין היתר נדחתה הצעתה של ונקובר, והליגה החליטה להתרחב רק בארצות הברית.
העידן שבין 1967 ו-1992 אופיין בכמה נקודות עיקריות:
התרחבות מסיבית של הליגה שהחלה בהכפלה מיידית של גודלה ל-12 קבוצות, ועד ל-24 קבוצות בסוף עונת 1992.
תחרות מצד ליגה מתחרה בשנות ה-70.
מעורבות גדלה והולכת של ה-NHL בהוקי קרח הבין-לאומי.
תפיסת נתח שוק חשוב בדרום ארצות הברית.
נהירה ל-NHL של שחקנים סובייטים לשעבר, בעקבות נפילת מסך הברזל והתפרקות ברית המועצות.
התרחבות ראשונה – 12 קבוצות
צירופן של שש הקבוצות החדשות – לוס אנג'לס קינגס, סנט לואיס בלוז, קליפורניה סילס (שפעלה בסן פרנסיסקו), מינסוטה נורת'סטארס, פיטסבורג פינגווינס ופילדלפיה פליירס – הכפיל את מספר קבוצות הליגה ל-12 לפני עונת 1968. לראשונה חולקה הליגה לשני בתים, כאשר הקבוצות החדשות קובצו יחד בבית המערבי, והקיימות בבית המזרחי.
הקבוצות הוותיקות של הבית המזרחי המשיכו לשלוט בליגה באותן שנים, כאשר ששת גביעי סטנלי הראשונים אחרי ההתרחבות התחלקו בין מונטריאול (4) ובוסטון (2).
קבוצת ההתרחבות הראשונה שזכתה בגביע הייתה פילדלפיה פליירס, עם שני גביעים רצופים ב-1974 ו-1975.
תקופת ההתרחבות הראשונה הטביעה את חותמה בדמות כוכב נוסף שנזכר כאחד השחקנים הטובים בהיסטוריה של הענף – בובי אור, מגן ששיחק בבוסטון.
אור זכה 8 פעמים רצופות בתואר מגן העונה בליגה, ונחשב בעיני רבים למגן הטוב ביותר בהיסטוריה של המשחק.
אור היה גם מבקיע מצטיין והיה פעמיים מלך הנקודות (שערים + אסיסטים) של הליגה, המגן היחיד אי פעם שהגיע להישג זה, ובכך שינה את צורת המשחק של המגן בהוקי קרח מאז ועד היום, כאשר המגינים מעורבים יותר ויותר גם במשחק ההתקפה.
התרחבות שנייה – 14 קבוצות
הכעס הגדול בקנדה על כך שבהתרחבות לא נכללו קבוצות קנדיות, ובפרט קבוצה בוונקובר, הביא את ה-NHL לפתוח שוב את החלטת ההתרחבות, ולקבל לשורותיה ב-1971 שתי קבוצות נוספות – ונקובר קנאקס שהגיעה מליגה משנית, ובאפלו סייברס.
בכך גדל מספר הקבוצות בליגה ל-14.
סדרת הפסגה והמעורבות בהוקי הבין-לאומי
במהלך ספטמבר 1972 החל עידן חדש ב-NHL, עידן שיתוף הפעולה בין ה-NHL וההוקי הבין-לאומי.
סדרת הפסגה הפגישה בפעם הראשונה את נבחרת ברית המועצות, שנחשבה לטובה ביותר בהוקי קרח הבין-לאומי, עם נבחרת קנדה שהורכבה לראשונה משחקני NHL.
הסדרה, שבקנדה היו בטוחים שתסתיים בניצחון מכריע לטובתם, הסתיימה לבסוף בניצחון דחוק ודרמטי של קנדה שנזקקה לשער מכריע בדקה האחרונה של המשחק האחרון כדי להכריע אותה.
אחרי סיום הסדרה פגשה הנבחרת הקנדית עם שחקני ה-NHL בפראג את נבחרת צ'כוסלובקיה, שנחשבה שנייה רק לברית המועצות בהוקי הבין-לאומי, ונזקקה לשער 4 שניות לסיום כדי לחלץ תיקו 3:3.
הסדרה והמשחק מול צ'כוסלובקיה היוו צלצול השכמה עבור הליגה, שנוכחה לדעת שבהוקי קרח הבין-לאומי יש כוחות שהגיעו לרמה מקבילה אליה.
מכאן והלאה החלה סדרה של מפעלים ומשחקי ראווה בין נבחרות וקבוצות בהוקי הבין-לאומי לאלה של ה-NHL.
המפעלים הגדולים שהחלו בעקבות סדרת הפסגה היו גביע קנדה שבו נפגשו נבחרות לאומיות כאשר נבחרת קנדה מורכבת משחקני NHL, ו"סדרת העל" שבו נפגשו קבוצות NHL עם מועדונים בכירים בהוקי הבין-לאומי לסדרות של משחקי ראווה.
תוצאה נוספת של סדרת הפסגה הייתה פתיחות גדולה יותר של קבוצות ה-NHL לכישרונות אירופיים.
קבוצות ה-NHL החלו לבחור שחקנים בין-לאומיים בדראפט, אם כי בשל המלחמה הקרה התאפשר להן באותה תקופה לקלוט שחקנים בעיקר מפינלנד ושוודיה.
התחרות עם ה-WHA וההתרחבות השלישית – 18 קבוצות וחלוקה ראשונה לחטיבות
ב-1972, לפני סדרת הפסגה, הייתה ה-NHL טרודה בתחרות שהגיעה מכוון ליגה חדשה – ה-World Hockey Association, או WHA.
הליגה החדשה החלה לנגוס במאגר השחקנים של ה-NHL, וכבר אחרי העונה הראשונה ערקו 67 שחקנים אל הליגה החדשה ובראשם בובי האל, כוכבה של שיקגו בלאקהוקס ואחד השחקנים המשמעותיים בליגה.
ה-WHA רשמה הצלחה נוספת בכך ששכנעה את גורדי האו, הכוכב הגדול של שנות ה-60, לחזור מפרישה ולשחק בה.
התחרות עם ה-WHA התבטאה לא רק במאבק על שחקנים.
שחקני שערקו ל-WHA לא הורשו לשחק בסדרת הפסגה של 1972, וה-WHA קיים בתגובה סדרת פסגה משלו נגד נבחרת ברית המועצות ב-1974. כמו כן, החלה תחרות על שווקים.
אולמות חדשים שהוקמו בלונג איילנד ואטלנטה שכנעו את ה-NHL להתרחב לשם על מנת לתפוס את האולמות לפני ה-WHA, וכך הצטרפו לליגה ניו יורק איילנדרס ואטלנטה פליימס.
בקיץ 1974, לקראת עונת 1975, המשיכה ה-NHL להתרחב, וצירפה את קנזס סיטי סקאוטס ואת וושינגטון קפיטלס.
בכך הגיע מספר הקבוצות בליגה ל-18.
ההתרחבות הנמשכת של הליגה הביאה לכך ששני בתי הליגה פוצלו שוב, ובליגה נוצרו לראשונה שתי חטיבות (Conferences) שכללו שני בתים כל אחת.
"חטיבת נסיך ויילס" הפכה לימים לחטיבה המזרחית ו"חטיבת קלרנס קמפבל" הפכה לימים לחטיבה המערבית.
חלוקת החטיבות באותם ימים לא הייתה על בסיס גאוגרפי.
המיזוג עם ה-WHA והתרחבות רביעית – 21 קבוצות
ב-1976 נקלעו שתי הליגות לקשיים כלכליים, והיה ברור שהתחרות ביניהן גובה משתיהן מחיר כבד ושאיחוד הוא בלתי נמנע.
במקביל, התפרקה קבוצת קליבלנד בארונס – הגלגול המאוחר של קליפורניה סילס, שלא הצליחה להיקלט בליגה הן מבחינת הישגים מקצועיים והן מבחינת התעניינות קהל מאז שצורפה לליגה.
את שנות ה-80 החלה ה-NHL עם 21 קבוצות.
שנות ה-80 היו בעיקרן מאבק בין שתי קבוצות – ניו יורק איילנדרס, שזכתה ב-4 גביעי סטנלי רצופים בתחילת העשור, ואדמונטון אוילרס שזכתה ב-5 גביעים מתוך 7 העונות הבאות.
אדמונטון אוילרס של המחצית השנייה של שנות ה-80 הציגה לדעת רבים את אחת הקבוצות הטובות בתולדות הליגה.
שישה משחקני אותה קבוצה התקבלו כחברים בהיכל התהילה של ההוקי, ומעל כולם עמד וויין גרצקי ששבר עשרות שיאי NHL שחלקם מחזיק מעמד עד היום.
גרצקי נחשב לדעת רבים לשחקן ההוקי קרח הגדול בכל הזמנים.
ב-1981 חולקו חטיבות הליגה מחדש, ולראשונה מאז החלוקה לבית אמריקאי ובית קנדי בשנות ה-20 של המאה ה-20 הציגה הליגה חלוקה על בסיס גאוגרפי – "חטיבת נסיך ויילס" כיסתה את החלק המזרחי של היבשת, ו"חטיבת קלרנס קמפבל" את החלק המערבי.
1988–1992: התרחבות דרומה ונפילת מסך הברזל
המעבר של גרצקי הוכיח את עצמו מעל ומעבר לליגה.
הקינגס תפסו מקום של כבוד בשוק הספורט של לוס אנג'לס, ואולמם הביתי היה מלא מדי משחק בעיקר בזכות נוכחותו של גרצקי.
העלייה המטאורית בפופולריות של הקינגס סחפה אחריה את כל שוק צופי הספורט בארצות הברית, והפופולריות של הוקי קרח בארצות הברית בכלל, ובמערב ובדרום בפרט, עלתה בצורה דרמטית.
במדי הקינגס גם שבר גרצקי ב-1989 את שיאי ההבקעה של גורדי האו, ומכאן המשיך ושיפר אותם עד פרישתו ב-1999.
התפתחות נוספת שהשפיעה לחיוב על הליגה הייתה נפילת מסך הברזל, ושטף השחקנים ממזרח אירופה (בעיקר מברית המועצות לשעבר ומצ'כוסלובקיה) שהציף את ה-NHL.
בעוד שבליגה שיחקו כבר שחקנים משוודיה ופינלנד, כמו גם מספר מועט של שחקנים שערקו ממזרח אירופה, הרוב המכריע של הכוכבים המזרח אירופים לא הורשה לצאת ל-NHL עד אז, למרות רצון עז מצד קבוצות ה-NHL לגייסם לשורותיהם.
ב-1989 הורשה שחקן נבחרת ברית המועצות, סרגיי פריאחין, לצאת מארצו ולשחק בקלגרי פליימס – הסובייטי הראשון שיצא לשחק ב-NHL בברכת השלטונות של המדינה המתפרקת; אחריו בא גל גדול של שחקנים, ומשקלם של האירופים ב-NHL הלך ועלה עד רמתו הנוכחית, כ-30%.
ההצלחה של לוס אנג'לס קינגס עם מעברו של גרצקי והמאגר החדש של כוכבים ברמה גבוהה שכנעו את ה-NHL לכבוש שווקים חדשים.
קבוצה חדשה נוסדה באוטווה ולקחה את שמה של הקבוצה הישנה שהייתה ממייסדות הליגה – אוטווה סנטורס; שני זיכיונות נוספים שאפו לנצל את הפופולריות הגואה של המשחק בדרום ארצות הברית בעקבות מעברו של גרצקי, וכך קמו טמפה ביי לייטנינג וסן חוזה שארקס.
גם בעידן ההתרחבות הציגה הליגה מספר שינויים חשובים בציוד ובחוקה.
ב-1980 התקבלה בליגה תקנה המחייבת שחקנים לחבוש קסדות.
תחילתו של המהלך הייתה ב-1968 במקרה מוות של שחקן בזירה בעקבות תיקול שהפך אותו באוויר על ראשו – עד היום זהו מקרה המוות היחיד ב-NHL של שחקן תוך כדי משחק.
כתוצאה מהמקרה החל מספר גובר והולך של שחקנים לחבוש קסדה באופן וולונטרי.
ב-1981 חולקו 21 הקבוצות שהיו ב-NHL באותו זמן ל-4 בתים בחלוקה גאוגרפית, ולראשונה נקבע שהעולות לפלייאוף תיקבענה על פי הדירוג בכל בית בנפרד.
ב-1984 החזירה הליגה, לאחר הפסקה של למעלה מ-40 שנה, את ההארכה למשחקים המסתיימים בתיקו בעונה הרגילה; ההארכה החדשה התקיימה בשיטת "שער הזהב" – הקבוצה שהבקיעה ראשונה מוכרזת כמנצחת והמשחק מסתיים.
העידן העכשווי ב-NHL אופיין במספר נקודות בולטות.
המשך ההתרחבות לדרום ארצות הברית, הן על ידי קבוצות חדשות והן על ידי קבוצות שעברו מצפון ארצות הברית ומקנדה.
הצלחה של הקבוצות החדשות בדרום כולל זכיות בגביע סטנלי.
ירידה חדה בכמות השערים המובקעים בליגה.
משבר כלכלי בליגה שהביא מספר קבוצות להליכי פשיטת רגל.
סדרה של סכסוכי עבודה בין הליגה ושחקניה, ששיאם הגיע בביטול עונת 2005.
העמקת שיתוף הפעולה עם ההוקי הבין-לאומי, ששיאו השתתפות שחקני ה-NHL באולימפיאדת החורף בין 1998 ל-2014.
התמודדות עם משבר מגפת הקורונה.
1992–2004: סכסוכי עבודה ראשונים והמשך הנדידה דרומה
עונת 1992 סימנה עידן חדש ב-NHL וביחסי העבודה בין הקבוצות ושחקניהן.
בקיץ 1991 התמנה בוב גודנו, עורך דין שהיה שחקן לתקופה קצרה ב-NHL, ליושב ראש איגוד שחקני ה-NHL במקום מייסדו, אלן איגלסון.
תחת גודנו נעשה איגוד השחקנים לארגון לוחמני לעומת עידן איגלסון, ובאפריל 1992 השבית איגוד השחקנים את הליגה למשך 10 ימים.
השביתה הקצרה הספיקה כדי להשיג הישגים כמו מענקים גדולים יותר על הצלחה בפלייאוף, ותשלום גדול יותר לשחקנים על שימוש מסחרי בדמויותיהם.
בעלי הקבוצות הדיחו בתגובה את נשיא הליגה ג'ון ציגלר, ומינו באופן זמני את גיל סטיין, אחד ממנהלי הפילדלפיה פליירס, לנשיא הליגה.
עונת 1993, העונה הראשונה עם 24 קבוצות, הייתה עונה חגיגית בליגה – 100 שנה לגביע סטנלי, כולל התקופה בה חולק לקבוצות חובבניות.
העונה הייתה היסטורית גם במובן המקצועי, כאשר לסדרת הגמר הגיעו הקבוצה המעוטרת ביותר בליגה, מונטריאול קנדיאנס, ולוס אנג'לס קינגס של וויין גרצקי – הפעם הראשונה שלוס אנג'לס הגיעה לגמר.
סדרת הגמר עוררה התעניינות שיא.
הקנדיאנס ניצחו בסדרה וזכו בגביע.
זו הייתה הפעם האחרונה, נכון ל-2025, בה קבוצה קנדית זכתה בגביע סטנלי.
עוד באותה עונה התמנה גארי בטמן לעמוד בראש הליגה במקומו של גיל סטיין.
הוא ביטל את משרת נשיא הליגה ויצר במקומה משרת נציב (קומישנר).
בריינג'רס שיחקו ארבעה שחקנים רוסים, וזו הייתה הפעם הראשונה ששחקנים רוסים זכו בגביע סטנלי.
התרחבות הליגה דרומה המשיכה עם צירוף שתי קבוצות חדשות, מייטי דאקס אוף אנהיים ופלורידה פנתרס.
מספר קבוצות הליגה הגיע ל-26. קבוצה קיימת בליגה חיזקה את מגמת ההתפשטות דרומה, כאשר מינסוטה נורת'סטארס עברה לדאלאס תחת השם דאלאס סטארס.
אולם התנופה של הליגה נעצרה בעונת 1995 בשל סכסוך עבודה נוסף, חריף בהרבה מקודמו.
לאחר שפג ההסכם הקיבוצי בין ה-NHL לאיגוד השחקנים, סירב איגוד השחקנים לחתום על הסכם חדש, בשל דרישת בעלי הקבוצות לקבוע בליגה תקרת שכר נוקשה.
בתגובה הכריזו בעלי הקבוצות על השבתת מגן ששיתקה את הליגה למשך ארבעה חודשים, ועונת 1995 עמדה בסכנת ביטול מוחלט.
בסופו של דבר הושג הסכם שעיקרו תקרת שכר רכה שניתן לחרוג ממנה בתשלום קנס, בדומה לזו המונהגת בליגת ה-NBA, והתקיימה עונה מקוצרת בת 48 משחקים בלבד.
עונת 1996 עמדה בסימן המשך נדידת קבוצות קיימות דרומה, בעיקר מקנדה.
השפעת העונה המקוצרת של 1995 הצטרפו לירידה בערכו של הדולר הקנדי ולמסים גבוהים יותר ששילמו הקבוצות הקנדיות לעומת אלה האמריקאיות.
שתי קבוצות קנדיות שסבלו משוק קטן יותר מהאחרות, ויניפג ג'טס וקוויבק נורדיקס, חצו את הגבול דרומה לארצות הברית – הנורדיקס עברו לדנוור כקולורדו אוולאנש, והג'טס עברו לפיניקס כפיניקס קויוטיס.
גם בתוך ארצות הברית המשיכה מגמת הנדידה דרומה, והארטפורד ויילרס – הגלגול המאוחר של ניו אינגלנד ויילרס – עברה לראלי, צפון קרוליינה, שינתה את צבעי מדיה ואת שמה לקרוליינה הוריקנס.
הנדידה דרומה הוכיחה את עצמה כאשר כבר בעונתה הראשונה בדנבר זכתה קולורדו אוולאנש בגביע סטנלי.
ב-1998, לראשונה אי פעם, השתתפו שחקני NHL באולימפיאדת החורף, כאשר בעקבות הסכם בין ה-NHL לבין הוועד האולימפי הבין-לאומי ופדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית (IIHF) יצאה ה-NHL לפגרה בת שבועיים באמצע העונה ושחררה את שחקניה לשחק בנבחרותיהם הלאומיות באולימפיאדת נאגנו.
עשרות מכוכבי ה-NHL ובראשם וויין גרצקי שיחקו באותו טורניר, כאשר בעקבות הגיוון שחל ב-NHL מאז שנות ה-70 יכלו שש נבחרות – קנדה, רוסיה, צ'כיה, שוודיה, פינלנד וארצות הברית – להציג הרכבים בהם כל השחקנים או רובם המכריע היו שחקני NHL מהשורה הראשונה.
ה-NHL השתתפה בכל אולימפיאדות החורף מאז ועד אולימפיאדת סוצ'י (2014).
בסיום אותה עונה זכתה דטרויט רד וינגס בגביע סטנלי בפעם השנייה ברציפות, הישג שלא שוחזר עד 2017.
האירוע המרכזי בעונת 1999 היה פרישתו של וויין גרצקי, ששיחק את משחקו האחרון במדיה של ניו יורק ריינג'רס.
עוד שתי קבוצות נוספו לליגה והמשיכו את המגמה של צירוף קבוצות בדרום – נאשוויל פרדטורס בעונת 1999 ואטלנטה ת'ראשרס בעונת 2000. עונה לאחר מכן צורפו מינסוטה ויילד וקולומבוס בלו ג'אקטס, והביאו את מספר הקבוצות ל-30.
גדול כוכבי ה-NHL בשנות ה-90 היה לדעת רבים מריו למיה.
למיה, חלוץ ששיחק בכל הקריירה שלו בפיטסבורג פינגווינס, הוביל את קבוצתו לשתי זכיות רצופות בגביע סטנלי בתחילת העשור.
למיה פרש ממשחק ב-1997, אולם חזר לשחק ב-2000 והמשיך לככב בשורות הפינגווינס עד פרישתו הסופית ב-2006, אף על פי שנאלץ להתגבר על שורת פציעות קשות, בעיקר בגבו, ועל גידול סרטני בקשרי הלימפה שלו.
בסוף שנות ה-90 ותחילת המאה ה-21 נקלעו מספר קבוצות לבעיות כלכליות קשות, עד כדי הליכי פשיטת רגל וסכנה לקיומן.
המצב הקשה ביותר התגלה בפיטסבורג פינגווינס שקיבלה הגנה משפטית מפני נושיה ("צ'פטר 11"), עד שלבסוף נקנתה על ידי כוכבה שפרש בינתיים מפעילות, מריו למיה, שהציל אותה למעשה מקריסה וחילץ אותה ממצבה הקשה.
כשחזר למיה במפתיע מפרישתו הוא היה לשחקן הראשון, והיחיד עד כה, ששיחק עבור קבוצה בזמן שהוא היה גם בעליה.
על אף ניגוד העניינים הכרוך בזה, אפשרה הליגה למצב המוזר להתקיים על מנת להציל את הקבוצה.
גם מצבן של מרבית הקבוצות הקנדיות היה קשה מאוד, בעיקר מצבן של אוטווה סנטורס ושל ונקובר קנאקס שנקלעו אף הן למצב של סכנה לקיומן או בדיקת אפשרות לעבור לעיר אחרת.
מאז השבתת המגן של 1995 נאבקת ה-NHL במגמה של ירידה בממוצע השערים למשחק.
הממוצע שעמד בשנות ה-80 על 7.6 שערים למשחק ירד בהדרגה בקצב מהיר והגיע ל-5.2 בעונת 1999. הסברה היא שטקטיקות הגנתיות חדשות, בתוספת פיזור הכישרון על פני כמות גדולה מדי של קבוצות בעקבות התרחבות הליגה, היו התורמים העיקריים לירידה.
ה-NHL ניסתה להיאבק בתופעה, בעיקר על ידי שינויי חוקה שנועדו לזרז את קצב המשחק ולהיטיב עם ההתקפה על פני ההגנה.
תשומת לב מיוחדת ניתנה לחוקים בנודע להארכה בעונה הרגילה.