tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדרישות ליותר חיילים בחזיתות אחרות במלחמה (ועודף ביטחון עצמי אפשרי) הביאו לכך שמולטקה הפחית את מספר התוקפים הגרמנים בצרפת ב-200,000 איש או יותר באוגוסט.
הוא העביר שני קורפוסים לחזית המזרחית כדי להילחם ברוסים והטיל שניים נוספים לצור על אנטוורפן ומובז'.
ב-1 באוגוסט מנו הארמיות ה-1 וה-2 הגרמניות 580,000 חיילים; ואילו בקרב על המארן היו להם 372,000. עד ערב הקרב, מנו כוחות בעלות הברית בין פריז לוורדן 980,000 חיילים צרפתים ו-100,000 בריטים בעוד שהגרמנים מנו 750,000. לגרמנים היה יתרון בארטילריה עם 3,000 עד 3,300 תותחים.
עד 2 בספטמבר אמר ג'ון קיגן כי "המאמץ האסטרטגי הגרמני, למרות שלא מולטקה ולא קלוק תפסו אותו, החל להתפרק".
מולטקה הבין שאין לו מספיק כוחות כדי לבצע את תוכנית שליפן אשר חזתה את הארמייה הראשונה של קלוק המקיפה את פריז ממערב ומדרום.
במקום זאת, הוא הוציא הוראה גדולה ששינתה את סדר הקרב של המתקפה הגרמנית.
הוא הורה לעקוף את פריז מצפון.
הגרמנים ינסו כעת ללכוד את הכוחות הצרפתיים בין פריז לוורדן.
כדי להשיג זאת, הארמייה השנייה של בילוב הפכה לכוח התקיפה העיקרי כאשר הארמייה הראשונה (קלוק) קיבלה פקודה להגן על האגף המערבי של הארמייה השנייה.
מולטקה ביסס את החלטתו על שידור רדיו שיירט המתאר את הצרפתים הנסוגים מעבר למארן.
קלוק, שהיה נועז לעומת בילוב שהיה זהיר, לא היה מרוצה משינוי התוכניות שחייב אותו לעצור את התקדמותו כדי להמתין לבילוב.
במקום זאת, תוך שהוא מפרש את הפקודה בצורה רחבה (או לא מציית לה), הפנה את קו הצעידה שלו מדרום לדרום מזרח, והתקרב אך לא במקביל לבילוב, וב-3 בספטמבר חצו כוחותיו את נהר המארן 60 ק"מ (37 מייל) מזרחית לפריז, הגרמנים הראשונים שעשו זאת.
קלוק היה במרדף אחר הארמייה החמישית הצרפתית שעדיין נסוגה.
תעוזתו של קלוק התבססה על ביטחונו שהצרפתים והבריטים הם כוח מדולדל ומובס.
הוא לא היה מודע לכך שארמייה צרפתית חדשה, השישית של ז'וזף גליאני ומונורי, שומרת על פריז ממערב לו.
הוא הסתמך על ההנחה כי חיל המשלוח הבריטי כנראה נטש את שדה הקרב.
המפקד הצרפתי ז'ופר התכונן למתקפת הנגד.
הוא חיזק את הארמיות השישית והתשיעית החדשות שלו.
ב-3 בספטמבר פיטר ז'ופר את לנרזאק, מפקד הארמייה החמישית, והחליף אותו בלואי פראנשה ד'אספרה.
לנרזאק צדק, כפי שז'ופר טעה, לגבי ההתקפה הגרמנית שהגיעה מבלגיה.
לנרזאק גם צדק בהפרת "פולחן המתקפה" הצרפתי בכך שהוא נקט בעמדה הגנתית נגד הגרמנים הפולשים ושמר על צבאו להילחם ביום אחר.
ממשלת צרפת ברחה מפריז ב-2 בספטמבר מחשש שהגרמנים יכבשו את העיר.
ב-4 בספטמבר, בעת שנפגש עם הגנרל הבריטי הנרי פולר וילסון, התווה ד'אספרה, המפקד החדש של הארמייה החמישית הצרפתית, תוכנית להתקפת נגד צרפתית ובריטית על הארמייה הגרמנית הראשונה.
התקפת הנגד תגיע מדרום על ידי הארמייה החמישית של ד'אספרה, מהמערב על ידי ה-BEF, ובנהר אורק על ידי הארמייה השישית החדשה של גליאני ומונורי.
גליאני הגיע לאותה מסקנה ב-3 בספטמבר ושלח את מונורי ואת הארמייה השישית מזרחה למצוא את האגף של הגרמנים.
ב-4 בספטמבר, בילה ז'ופר את רוב אחר הצהריים בהתבוננות אילמת מתחת לעץ מילה.
בארוחת הערב הוא קיבל הודעה על תוכניתו של ד'אספרה להתקפת הנגד.
באותו לילה הוציא פקודות לעצור את הנסיגה הצרפתית בהוראה כללית מס' 5 שלו והורה על התקפת הנגד ב-6 בספטמבר.
ה-BEF לא היה מחויב למלא אחר הוראות הצרפתים, אבל ז'ופר האמין שהשתתפות בריטית חיונית.
ז'ופר ניסה לראשונה להשתמש בערוצים דיפלומטיים כדי לשכנע את ממשלת בריטניה להפעיל לחץ על מפקד ה-BEF ג'ון פרנץ'.
לאחר מכן, ב-5 בספטמבר, נסע ז'ופר אל מטה ה-BEF לדיונים שהסתיימו בכך שהוא הלם בידו בצורה דרמטית בשולחן תוך שהוא צועק "מסייה לה מרשל, הכבוד של אנגליה מונח על כף המאזניים!" בעקבות פגישה זו, פרנץ' הסכים לתוכנית המבצעית שתתחיל למחרת.
סוף סוף מצא ז'ופר את הזמן המתאים לסיים את הנסיגה הגדולה ולהתחיל בהתקפת הנגד.
הקרב התקיים בשני מקומות נפרדים ליד יובלים דרומיים של המארן כאשר הארמיות הצרפתיות החמישית והתשיעית תקפו את הארמיות השנייה והשלישית הגרמניות ומצפון למארן ניצבה הארמייה השישית הצרפתית מול הארמייה הגרמנית הראשונה.
התקשורת והתיאום בין הצבאות הגרמניים ועם המפקדה של מולטקה בלוקסמבורג היו גרועים וכל ארמייה גרמנית נלחמה בקרב משלו.
ב-5 בספטמבר, יום אחד לפני תכנונו של ז'ופר להתחיל את המתקפה הצרפתית, התעמתו הצרפתים והגרמנים באגף הימני של הארמייה הראשונה של קלוק.
חלק מהארמייה השישית של מונורי, המורכבת ברובה ממילואים ומנתה בסך הכל 150,000 איש, סיירה 40 ק"מ (25 מייל) צפון מזרחה מפריז ליד נהר אורק בחיפוש אחר הגרמנים כאשר נתקלה בקורפוס המילואים הרביעי שכלל 24,000 איש בפיקודו של הגנרל הגרמני הנס פון גרונאו.
על גרונאו הייתה האחריות לחפות על האגף הימני החיצוני ביותר של קלוק.
הוא הבחין בסכנה של התקפת אגפים נגד קלוק, ולמרות שהכוחות הצרפתים עלו על כוחו במספרם, תקף את הצרפתים, והעסיק אותם במשך 24 שעות לפני שנסוג.
קלוק הוזהר אפוא מפני האיום הבלתי צפוי על האגף הימני שלו ולמעשה על כל צבאו.
קלוק בחר לצאת למתקפת נגד.
הוא הורה לצבאו לפנות ימינה ולפנות מערבה כדי להתמודד עם האיום של הארמייה הצרפתית השישית.
זה כלל נסיגה של כוחותיו של קלוק שחצו את נהר המארן דרומה וכעת נאלצו לצעוד 130 ק"מ (81 מייל) ביומיים כדי להגיע לעמדות מול הצרפתים.
התגובה המהירה של קלוק מנעה מהארמייה השישית להתקדם מעבר לנהר אורק לעורף הגרמני.
קלוק הדף התקפות צרפתיות ב-6 וב-7 בספטמבר.
בלילה שבין 7 ל-8 בספטמבר קרה האירוע המפורסם ביותר של הקרב על המארן.
המושל הצבאי גליאני בפריז תגבר את הארמייה השישית ששומרת על פריז על ידי הסעות חיילים לחזית ברכבת, במשאיות ובמוניות רנו.
גליאני ציווה על כשש מאות מוניות ב-Les Invalides במרכז פריז לשאת חיילים לחזית בניאטיי-לה-אודויי, חמישים קילומטרים משם.
רוב המוניות שוחררו ב-8 בספטמבר, אך חלקן נותרו זמן רב יותר כדי לשאת את הפצועים והפליטים.
המוניות, בהתאם לתקנות העירייה, הפעילו את המונים שלהן בצייתנות.
האוצר הצרפתי החזיר את עלות הנסיעה הכוללת של 70,012 פרנק.
הגעתם של ששת אלפים חיילים ברכבת, במשאית ובמונית תוארה כקריטית במניעת פריצת דרך גרמנית אפשרית נגד הארמייה השישית.
עם זאת, בזיכרונותיו של הגנרל גליאני, הוא מציין כיצד חלקם "הגזימו במקצת בחשיבותן של המוניות".
בשנת 2001, סטרכאן מזכיר רק את המוניות כ"פחות מהאגדה" ובשנת 2009 כינה הרוויג את המוניות חסרות משמעות מבחינה צבאית.
ההשפעה החיובית על המורל הצרפתי הייתה בלתי ניתנת להכחשה.
קלוק מסר למולטקה בליל 8 בספטמבר כי "ההחלטה תתקבל מחר בהתקפה עוטפת של הגנרל פון קוואסט".
למחרת בבוקר לחם קוואסט את דרכו דרך ההגנות של הארמייה הצרפתית השישית והדרך לפריז, שהייתה מרוחקת רק 50 ק"מ (31 מייל), הייתה פתוחה.
במילותיו של קיגן, "נדמה היה שמאזן היתרון במארן שוב עבר לצד הגרמנים".
הארמייה השנייה של בילוב מדרום למארן ב-6 בספטמבר הייתה שחוקה ומדולדלת כמו הארמייה של קלוק, לאחר שצעדה 440 ק"מ (270 מייל) מאז עזבה את גרמניה וסבלה יותר מ-26,000 נפגעים וחיילים שנפלו ממחלות.
בילוב החל את המלחמה עם 260,000 חיילים; בספטמבר היו לו 154,000. יתר על כן, יחסיו עם קלוק היו גרועים.
בזמן שקלוק היה בהתקפה ליד פריז, בילוב נכנס למגננה לאחר ההתקפה הצרפתית ב-6 בספטמבר.
ב-7 בספטמבר, הורה לאגפו הימני לסגת 15 ק"מ (9.3 מייל) לנהר פטיט מורין, לאחר התקפות של הארמייה הצרפתית החמישית של פראנשה ד'אספרה, שנקרא "פרנקי הנואש" כמחמאה של הבריטים.
במהלך הנסיגה טבחו הצרפתים ב-450 גרמנים שניסו להיכנע.
עם נסיגת האגף הימני שלו, בילוב הורה לכנף השמאלית שלו לתקוף בעזרת הארמייה השלישית של האוזן.
האוזן חיפה על האגף השמאלי של בילוב ותקף את הארמייה התשיעית של פוש בביצות סנט גונד ליד העיר סזאן.
ההתקפה של האוזן הייתה הפתעה, שנפתחה בלילה ללא הכנה ארטילרית.
חייליו השתלטו על עמדות ארטילריה "עם הכידונים".
ההתקפה של האוזן נבלמה אז כשחייליו מותשים ואחרי שספגו כ-11,000 נפגעים.
כוחותיו של קלוק שהיו מיועדים להגיע לצפון-מערב ב-5 עד 7 בספטמבר כדי להילחם בארמייה הצרפתית השישית פתחו פער של 50 ק"מ (31 מייל) באגף השמאלי שלו בין חייליו לאלו של בילוב מהארמייה הגרמנית השנייה.
סיור אווירי צרפתי ראה כוחות גרמנים נעים צפונה מול הארמייה השישית וגילה את הפער.
חוסר התיאום בין פון קלוק לבילוב גרם לפער להתרחב עוד יותר.
בעלות הברית ניצלו את הפער בקווים הגרמניים, ושלחו את ה-BEF לצפון-מערב לכיוון קלוק ואת הארמייה החמישית מצפון-מזרח לכיוון בילוב לתוך הפער בין שתי הארמיות הגרמניות.
האגף הימני של הארמייה הצרפתית החמישית תקף ב-6 בספטמבר והצמיד את הארמייה השנייה בקרב שני המורינים, על שם שני הנהרות באזור, הגראנד מורין ופטיט מורין.
ה-BEF התקדם ב-6–8 בספטמבר, חצה את הפטיט מורין, כבש גשרים מעל המארן, והקים ראש גשר בעומק 8 קילומטרים (5 מיילים).
למרות ההבטחה של מפקד ה-BEF פרנץ' לז'ופר שהוא ייכנס שוב לקרב, הקצב האיטי של התקדמות ה-BEF הכעיס את ד'אספרה, מפקד הארמייה החמישית, ומפקדים צרפתים נוספים.
ב-6 בספטמבר הכוח הבריטי נע כל כך באיטיות עד שסיים את היום 12 קילומטרים (7 מייל) מאחורי מטרותיו וספג רק שבעה הרוגים.
ה-BEF, על אף שמספרו היה גדול ממספר הגרמנים ביחס של עשרה לאחד, התקדם רק 40 ק"מ (25 מייל) בשלושה ימים.
הארמייה החמישית חצתה את הפטיט מורין עד 8 בספטמבר, מה שאילץ את בילוב להסיג את האגף הימני של הארמייה השנייה.
למחרת חצתה הארמייה החמישית את המארן, והארמייה הגרמנית השנייה נסוגה עוד יותר.
מולטקה, במפקדה בלוקסמבורג, לא היה בקשר עם הצבאות הגרמניים בצרפת.
מולטקה העדיף לשלוח הוראות לצבאותיו על ידי שליח במקום להסתמך על מערכת הטלפון והטלגרף הבלתי מספקים שלו.
הוא שלח את קצין המודיעין שלו, לוטננט קולונל ריצ'רד הנטש לבקר את הצבאות.
הוראותיו של מולטקה להנטש היו בעל פה, לא כתובות, אם כי ככל הנראה מולטקה נתן להנטש, אוברסט-לויטננט בלבד, את הסמכות להורות לצבאות הגרמנים לסגת במידת הצורך להישרדותם.
המשימה של הנטש, במילותיו של ההיסטוריון הרוויג, הייתה להפוך ל"סיור המטה המפורסם ביותר בהיסטוריה הצבאית".
הנטש עזב את לוקסמבורג ב-8 בספטמבר ברכב וביקר את הארמיות הגרמניות החמישית, הרביעית והשלישית באותו אחר הצהריים.
הוא דיווח בחזרה למולטקה שמצבם של אותם צבאות היה "נוח לחלוטין".
בשעה 6:45 באותו ערב, הוא קיבל הודעה אחרת במפקדת הארמייה השנייה בפגישה עם בילוב ומטהו.
נאמר להנטש שהאגף הימני של בילוב (הגובל בפער בין הארמיות של בילוב וקלוק) נמצא בנקודת קריסה.
בילוב אמר כי צבאו "במצב קשה" ו"אין מצב" לצאת למתקפה נגד הצרפתים.
הוא האשים את קלוק במשבר ואמר שעל קלוק לסיים מיד את הקרב מול הארמייה הצרפתית השישית ולצמצם את הפער ביניהם.
אם לא, המצב עלול להפוך ל"חמור ביותר".
אוברסט-לויטננט הנטש השיב ככל הנראה לבילוב כי לו, להנטש יש "סמכות מלאה" להורות לקלוק לסגת מהקרב עם הארמייה הצרפתית השישית.
במהלך הפגישה קיבל בילוב את הבשורה שצבאו מתכווץ בלחץ הצרפתים.
בילוב הורה על נסיגה של 20 ק"מ (12 מייל) של כוחותיו וצפה "השלכות בלתי ניתנות לחישוב".
הנטש הסכים עם בילוב שכאשר כוחות צרפתים ובריטים יחצו את המארן תידרש נסיגה כללית של הגרמנים.
הם הסכימו שקלוק חייב לנתק מגע ולצעוד למארן כדי לחבור לארמייה השנייה של בולוב.
אם קלוק יסרב, בילוב ייסוג מצפון למארן.
למחרת, בבוקר 9 בספטמבר, עם חדשות רעות נוספות מהחזית, בילוב הורה על נסיגה נוספת מבלי לדעת מה קלוק יעשה.
בינתיים, הנטש המשיך הלאה אל מפקדת הארמייה הראשונה של קלוק ליד נהר אורק והגיע בשעה 11:30 בבוקר לאחר מסע בהריסות המלחמה.
הוא נפגש עם ראש המטה של קלוק, הרמן פון קוהל.
הנטש תיאר את עמדתו המסוכנת של בילוב ואמר כי יש צורך בנסיגה כללית, בציינו את סמכותו בשם מולטקה.
הארמייה הראשונה הייתה מוכנה לתקוף את פריז, בתקווה לנצח במלחמה.
קוהל נענה להנטש והודיע לקלוק.
עם נסיגת בילוב, לא הייתה לקלוק ברירה אלא ללכת בעקבותיו והוא הוציא את הפקודה לסגת.
הפקודה שלו אמרה שהוא נסוג "בהוראתו" של המטה הכללי של מולטקה.
ב-11 בספטמבר מולטקה עצמו ביקר בארמיות הגרמניות השלישית, הרביעית והחמישית והורה על נסיגה של הארמיות הללו בנוסף לנסיגה המתמשכת של הארמיות הראשונה והשנייה) לנהר האן, להתארגן מחדש או להתכונן להתקפה אחרת.
הגרמנים נרדפו על ידי הצרפתים והבריטים, אם כי קצב כוחות בעלות הברית המותשים היה איטי ועמד בממוצע על 19 ק"מ (12 מייל) ליום.
הגרמנים הפסיקו את נסיגתם לאחר 65 ק"מ (40 מייל), בנקודה צפונית לנהר האן, שם הם התחפרו והכינו תעלות.
ז'ופר הורה לכוחות בעלות הברית לרדוף, מה שהוביל ל.
"לאורך חזית של כמעט 250 מיילים [400 ק"מ], התמודד חיל הרגלים הגרמני והחל לחזור על עקבותיו על פני הקרקע שכבש בקרב מר במהלך השבועיים האחרונים".
רבים מהחיילים והקצינים הגרמנים בחזית הסכסוך היו מרירים על מה שהם ראו כפקודה מטופשת לסגת.
מאייר אמר כי הקרב הראשון על המארן "ירד אלינו בהיסטוריה כקרב שהציל את פריז אך למעשה הוסדר על ידי החלטתו של צד אחד שלא להילחם".
המהפך בקרב נבע מתורתו של פרדיננד פוש, שהטיף בספריו טרום-המלחמה ובהרצאותיו באקדמיה הצבאית École supérieure de guerre לרוח התקפית, לאמונה ברצון לנצח ולנקיטת יוזמה.
לשאלה מדוע הורה להתקדם ולא לסגת ענה: "אינני יודע.
בגלל אנשי, בגלל שהיה לי רצון.
וחוץ מזה - אלוהים היה שם.".
בנוסף, דגמי המשאיות מסוג טרקטור פאנהארד שטילון תרמו למאמץ המלחמתי בקרב הראשון על המארן, בגלל תנאי השטח הקשים, הצבא הצרפתי לא היה מסוגל להשתמש בסוסים שיגררו תותחים.
דגמים אלה היו מהדגמים הראשונים בעלי הנעה כפולה 4x4 אשר רכש הצבא הצרפתי, והם השתתפו בעיקר במשימות של גרירת תותחים
הנסיגה הגרמנית בין 9 ל-13 בספטמבר סימנה את סופה של תוכנית שליפן.
על פי המסופר, מולטקה דיווח לקייזר: "הוד מלכותך, הפסדנו במלחמה." .
לאשתו כתב בליל 9 בספטמבר: "הדברים לא הלכו כשורה.
הלחימה מזרחית לפריז לא הלכה לטובתנו, ויהיה עלינו לשלם על הנזק שגרמנו".
ב-14 בספטמבר הודיעו שלטונות הצבא הגרמניים לקייזר וילהלם השני כי "העצבים של מולטקה נגמרו והוא אינו מסוגל עוד לפקד על מבצעים".
הקייזר אילץ את מולטקה להתפטר בשל "בריאות לקויה".
שר המלחמה אריך פון פלקנהיין מונה להחליף את מולטקה.
לאחר הקרב על המארן, הגרמנים נסוגו למרחק של עד 90 ק"מ (56 מייל) ואיבדו 11,717 שבויים, 30 תותחי שדה ו-100 מקלעים לצרפתים ו-3,500 שבויים לבריטים לפני שהגיעו לנהר האן.
הנסיגה הגרמנית סיימה את תקוותם לדחוף את הצרפתים מעבר לקו ורדן-מארן-פריז ולזכות בניצחון מהיר.
בעקבות הקרב והכישלונות של שני הצדדים לאגף את האגף הצפוני של היריב במהלך המרוץ אל הים, הסתיימה מלחמת התנועה כשהגרמנים ומדינות ההסכמה התמודדו זו מול זו על פני קו חזית נייח של תעלות והגנות שנותרו כמעט יציבות, במשך ארבע שנים.
בתחילת המלחמה היו לשני הצדדים תוכניות שהם קיוו שיביאו לניצחון לאחר מלחמה קצרה.
בעוד שהפלישה הגרמנית לא הצליחה להביס את הצרפתים והבריטים, לאחר הקרב הצבא הגרמני עדיין כבש חלק גדול מצפון צרפת וכן את רוב בלגיה.
תוכנית 17 הצרפתית נכשלה למעשה.
ז'ופר, שתכנונו הוביל למערכה על הגבולות הרת האסון, הצליח להביא את בעלות הברית לניצחון טקטי.
הוא השתמש בקווים פנימיים כדי להעביר חיילים מהאגף הימני שלו לאגף השמאלי הקריטי, ופיטר גנרלים.
עקב החלוקה מחדש של הכוחות הצרפתיים, לארמייה הראשונה הגרמנית היו 128 גדודים מול 191 גדודים של הצרפתים ו-BEF.
לארמיות הגרמניות השנייה והשלישית היו 134 גדודים מול 268 גדודים של הארמייה החמישית הצרפתית והארמייה החדשה התשיעית.
פקודותיו של ז'ופר הן שמנעו מקסטלנו לנטוש את ננסי ב-6 בספטמבר או לחזק את הארמייה הזו כאשר הקרב המרכזי התחולל בצד השני של שדה הקרב.
הוא התנגד להתקפות נגד עד שהגיע הזמן, ואז הציב את מלוא כוחו מאחוריה.
ד'אספרה צריך לקבל קרדיט גם כמתכנן המהלך הראשי.
כפי שז'ופר אומר בזיכרונותיו: "הוא זה שהפך את קרב המארן לאפשרי".
היסטוריונים מאפיינים את קרב המארן כהצלחה חלקית.
עם זאת, ג'ון טריין כתב כי "בשום מקום, ובשום זמן, זה לא הציג את ההיבט המסורתי של הניצחון", אך עם זאת הצהיר כי הצרפתים והבריטים חבטו לתוך הפרצה בין הארמיות הגרמניות הראשונה והשנייה "עשו את הקרב על המארן לקרב המכריע של המלחמה".
דוטי כתבו שניצחונו של ז'ופר על המארן רחוק מלהיות מכריע.
טוכמן כינתה זאת "...ניצחון לא שלם במארן..." ודוטי כתב "...הייתה הזדמנות לניצחון מכריע, אך הוא חמק מידיו".
איאן סאמנר כינה זאת "ניצחון פגום" שבו התגלה כי לא ניתן היה להנחית על הצבאות הגרמניים "מכה מכרעת".
טוכמן כתבה כי קלאק הסביר את הכישלון הגרמני במארן כ-
ריצ'רד ברוקס כתב בשנת 2000 שמשמעות הקרב מתמקדת בכישלון תוכנית שליפן שאילצה את גרמניה להילחם במלחמה דו-חזיתית נגד צרפת ורוסיה - התרחיש שאסטרטגים שלה חששו מזה זמן רב.
ברוקס טען כי "על ידי סיכול תוכנית שליפן, ז'ופר ניצח בקרב המכריע של המלחמה, ואולי של המאה".
הקרב על המארן היה גם אחד הקרבות הראשונים בהם מטוסי הסיור מילאו תפקיד מכריע, בכך שגילו את נקודות התורפה בקווים הגרמניים.
קשה להפריד בין ההרוגים בקרב על המארן לבין ההרוגים בשאר הקרבות הקשורים באוגוסט וספטמבר 1914. למעלה משני מיליון איש נלחמו במערכה שהובילה לקרב הראשון על המארן ולמרות שהמידע הרשמי איננו מדויק.
ספירת הנפגעים בקרב, הערכות לפעולות של ספטמבר לאורך חזית המארן עבור כל הצבאות מונות לרוב בערך 500,000 הרוגים או פצועים.
הנפגעים הצרפתים הסתכמו בכ-250,000 חיילים, מתוכם כ-80,000 נהרגו.
טוכמן טוענת כי היו 206,515 נפגעים לצרפתים באוגוסט על פי Armées Françaises, והרוויג טוען כי היו 213,445 פצועים צרפתים בספטמבר, גם על פי הערכה של ה-Armées Françaises, בסך הכל קצת פחות מ-420,000 בחודשיים הראשונים של המלחמה.
על פי רוג'ר צ'יקרינג, ההרוגים הגרמנים במסעות 1914 בחזית המערבית מנו 500,000. הבריטים ספגוו 13,000 נפגעים, עם 1,700 הרוגים.
שום קרב עתידי בחזית המערבית לא גרם בממוצע כל כך הרבה נפגעים ביום.
בשנת 2009 העריך הרוויג מחדש את ההרוגים בקרב בשני הצדדים.
הוא כתב שההיסטוריה הרשמית של צרפת, Les armées Françaises dans la grande guerre, טענה כי היו 213,445 הרוגים צרפתים בספטמבר והוא מניח כי כ-40% התרחשו במהלך הקרב על המארן.
בבדיקה חוזרת שלו את הצד הגרמני, על סמך ה-Sanitätsberichte, הרוויג כתב כי בין 1 ל-10 בספטמבר, לארמייה הראשונה היו 13,254 נפגעים, לארמייה השנייה היו 10,607 נפגעים, לארמייה השלישית היו 14,987 הרוגים, לארמייה הרביעית היו 9,433 הרוגים, לארמייה החמישית היו 19,434 הרוגים, לארמייה השישית היו 16,00 נפגעים, ולארמייה השביעית 10,164 נפגעים.
הרוויג העריך כי לחמש הארמיות הגרמניות מוורדן לפריז היו 67,700 הרוגים במהלך הקרב והוא שיער כי 85,000 אבדות היו של הצרפתים.
הרוויג כתב כי היו 1,701 נפגעים בריטיים (ההיסטוריה הרשמית הבריטית ציינה כי האבדות הללו נגרמו בין 6 ל-10 בספטמבר).
בסך הכל העריך הרוויג את מספר ההרוגים לכל הצדדים במארן בכ - 300,000 איש, אך העלה שאלה אם יש הצדקה לספור את נפגעים בקרב הזה לבדו.
בשנת 2010 כתב איאן סאמנר כי היו 12,733 הרוגים בריטיים, כולל 1,700 הרוגים.
סאמנר מצטט את אותו נתון נפגעים כולל של הצרפתים לספטמבר כמו הרוויג מ-Armées Françaises, הכולל את האבדות בקרב הראשון על האן, כ-213,445 אך מספק פירוט נוסף: 18,073 הרוגים, 111,963 פצועים ו-83,409 נעדרים.
הקרב הראשון על האן, 13–28 בספטמבר
ב-10 בספטמבר, הורה ז'ופר לצבאות הצרפתים ול-BEF להתקדם, ובמשך ארבעה ימים, הצבאות בצד שמאל נעו קדימה ואספו פצועים גרמנים וציוד, שנותרו מאחור.
ב-11 וב-12 בספטמבר, ז'ופר הורה על תמרוני חילוף של הצבאות באגף השמאלי, אך ההתקדמות הייתה איטית מכדי לתפוס את הגרמנים, שסיימו את נסיגתם ב-14 בספטמבר, על קרקע גבוהה בגדה הצפונית של האן והחלו לחפור.
התקפות חזיתיות של הארמיות התשיעית, החמישית והשישית נהדפו בין 15 ל-16 בספטמבר.
זה הוביל את ז'ופר להעביר את הארמייה השנייה מערבה לאגף השמאלי של הארמייה השישית, השלב הראשון של ניסיונות מדינות ההסכמה לאגף את הצבאות הגרמניים ב"המרוץ אל הים".
כוחות צרפת החלו לנוע מערבה ב-2 בספטמבר, תוך שימוש במסילות הברזל הבלתי פגומות מאחורי החזית הצרפתית, שהצליחו להזיז קורפוס לאגף השמאלי תוך 5–6 ימים.
ב-17 בספטמבר תקפה הארמייה השישית הצרפתית מסואסון ועד נויון, בנקודה המערבית ביותר של האגף הצרפתי, עם הקורפוסים ה-13 וה-4, שנתמכו על ידי הדיוויזיות ה-61 וה-62 של קבוצת דיוויזיות המילואים ה-6. לאחר מכן, הלחימה עברה צפונה ל-Lassigny והצרפתים התחפרו סביב נמפצל.
הארמייה השנייה הצרפתית השלימה את תנועתה מלורן והשתלטה על הקורפוס השמאלי של הארמייה השישית, שכן הופיעו סימנים לכך שגם כוחות גרמנים הועברו מהאגף המזרחי.
קורפוס המילואים הגרמני התשיעי הגיע מבלגיה עד 15 בספטמבר ולמחרת הצטרף לארמייה הראשונה להתקפה לדרום-מערב, עם הקורפוס הרביעי ודיוויזיות הפרשים ה-4 וה-7, נגד ניסיון האיגוף הצרפתי.
ההתקפה בוטלה וקורפוס המילואים התשיעי קיבל הוראה לסגת מאחורי האגף הימני של הארמייה הראשונה.
דיוויזיות הפרשים ה-2 וה-9 נשלחו כתגבורת למחרת, אך לפני שהחלה הפריסה, ההתקפה הצרפתית הגיעה לקרלפונט ולנויון, לפני שנבלמה ב-18 בספטמבר.
הצבאות הגרמניים תקפו מוורדן מערבה עד ריימס והאן בקרב פליריי (19 בספטמבר–11 באוקטובר), ניתקו את מסילת הרכבת הראשית מוורדן לפריז ויצרו את מבלט סן-מייל, מדרום לאזור מבצר ורדן.
המאמץ הגרמני העיקרי נותר באגף המערבי, מה שנחשף לצרפתים בהודעות אלחוטיות שיירטו.
עד 28 בספטמבר התייצבה חזית האן וה-BEF החל לסגת בליל 1–2 באוקטובר, כאשר החיילים הראשונים הגיעו לאבוויל שבסום בליל 8–9 באוקטובר.
ה-BEF התכונן להתחיל בפעולות בפלנדריה הצרפתית ובפלנדריה בבלגיה, תוך הצטרפות לכוחות הבריטיים ששהו בבלגיה מאז אוגוסט.
מ-17 בספטמבר עד 17 באוקטובר עשו הלוחמים ניסיונות הדדיים לאגף את הכנף הצפוני של יריבם.
ז'ופר הורה לארמייה השנייה הצרפתית לעבור לצפון הארמייה הצרפתית השישית, על ידי מעבר ממזרח צרפת בין ה-2 ל-9 בספטמבר ופאלקנהיין שהחליף את מולטקה ב-14 בספטמבר, הורה לארמייה הגרמנית השישית לנוע מגבול גרמניה-צרפת לאגף הצפוני ב-17 בספטמבר.
עד למחרת, התקפות צרפתיות מצפון לאן הובילו את פלקנהיין להורות לארמייה השישית להדוף את הצרפתים ולאבטח את האגף.
התקדמות הצרפתים בקרב פיקרדי הראשון (22–26 בספטמבר) פגשה במתקפה גרמנית ולא באגף פתוח.
עד סוף קרב אלברט (25–29 בספטמבר), הארמייה השנייה תוגברה לשמונה קורפוסים אך עדיין נבלמה על ידי הכוחות הגרמניים בקרב אראס (1–4 באוקטובר), במקום להתקדם סביב האגף הצפוני הגרמני.
גם הארמייה השישית הגרמנית גילתה כי בהגיעה לצפון, נאלצה להתמודד עם מתקפה צרפתית במקום להתקדם סביב האגף וכי המטרה המשנית, להגן על האגף הצפוני של הצבאות הגרמניים בצרפת, הפכה להיות המשימה העיקרית.
עד 6 באוקטובר, הצרפתים נזקקו לתגבורת בריטית כדי לעמוד בפני התקפות גרמניות סביב ליל.
ה-BEF החל לנוע מהאן לפלנדריה ב-5 באוקטובר ותגבורת מאנגליה התקבצה בצד השמאלי של הארמייה העשירית, שנוצרה מיחידות האגף השמאלי של הארמייה השנייה ב-4 באוקטובר.
מדינות ההסכמה והגרמנים ניסו לתפוס יותר שטח לאחר שהאגף הצפוני ה"פתוח" נעלם.
ההתקפות הצרפתיות-בריטיות לעבר ליל באוקטובר בקרבות לה באסה, מסין וארמנטייר (אוקטובר-נובמבר) עוקבות אחרי ניסיונות להתקדם בין ה-BEF לצבא הבלגי על ידי הארמייה השמינית הצרפתית החדשה.
התנועות של הארמייה השביעית ולאחר מכן השישית מאלזס ולורן נועדו לאבטח קווי תקשורת גרמניים דרך בלגיה, שם פעל הצבא הבלגי מספר פעמים, במהלך התקופה שבין הנסיגה הגדולה לקרב המארן; באוגוסט נחתו נחתים בריטים בדנקרק.
באוקטובר הורכבה הארמייה הרביעית החדשה מקורפוס המילואים השלישי.
ארטילריית המצור ששימשה נגד אנטוורפן וארבעה מקורפוסי המילואים החדשים שהוקמו בגרמניה.
מתקפה גרמנית החלה ב-21 באוקטובר, אך הארמיות הרביעית והשישית הצליחו להשתלט רק על שטחים קטנים, במחיר גבוה לשני הצדדים ב (16–31 באוקטובר) ודרומה יותר בקרב איפר הראשון (19 באוקטובר – 22 בנובמבר).
פלקנהיין ניסה אז להשיג מטרה מוגבלת של לכבוש את איפר ומונט קמל, אולם הניסיונות נכשלו והמלחמה הפכה להיות מלחמת חפירות.
הקרב במישורים הקטאלונים התרחש בשנת 451 בין ברית של צבא רומי בפיקודו של פלביוס אאטיוס, וצבא ויזיגותי בפיקודו של תאודוריד הראשון, כנגד השבטים ההונים בפיקודו של מלכם אטילה.
הקרב הסתיים בניצחון הקואליציה הרומית-ויזיגותית.
בשנת 450 התרופפה השליטה הרומית בגאליה.
החלק הצפוני שלה שמדרום לריין, הידוע כגאליה בלגיקה, עבר בפועל לשליטת הפרנקים.
האזור היחיד בגאליה שעדיין נתון היה תחת שליטה יציבה של רומי היה חוף הים התיכון, ורצועה שהתמשכה מאזור אורליאן של ימינו דרך עמק הלואר ובהמשך עמק הנהר רון.
בתחילת שנת 451 חצו ההונים את הריין בראש צבא גדול שכלל גם שבטים בעלי ברית נוספים, ובאפריל כיתרו את אזור העיר מץ של ימינו.
ביוני כבשו את אזור העיר אורליאן של ימינו אשר הייתה עיר מבוצרת ובעלת חשיבות אסטרטגית בשליטה על מעבר הלואר.
הידיעות על המהירות של כיבושי ההונים בטריטוריה האחרונה בגאליה שעדיין נותרה בשליטה רומית חייבו תגובה אגרסיבית בהתאם.
המקום המדויק של המישורים הקטאלונים אינו ידוע במדויק, אך הדעה המקובלת היא כי מדובר באזור העיר שאלון-אן-שמפאן שבאזור שמפאן-ארדן, בצפון מזרח צרפת.
כשלמד על הפלישה, מגיסטר מיליטום פלביוס אאטיוס החל בתנועה מהירה מאיטליה לכוון גאליה, בראש צבא של חיל עזר, ושכנע את הוויזיגותים ומלכם תיאודוריד הראשון להצטרף אליו.
הצבא המשולב הגיע לסביבות אורליאן של ימינו במחצית חודש יוני.
ככל הנראה הגעת הרומים לעיר הנצורה התרחשה זמן קצר לאחר שההונים כבר הצליחו לפרוץ את ביצורי חומת העיר אך בטרם הכניסו לתוכה כוחות גדולים.
הכוחות נערכו לקרב משני צדדיו של רכס, כאשר ההונים מימינו והרומים ובעלי בריתם משמאלו.
עם רדת החשכה, היו ההונים הראשונים לתקוף וניסו לכבוש את מרכז הרכס ולהשיג שליטה בשדה הקרב, אך המתקפה נכשלה והם הונסו בידי הרומים אשר גרמו לבלבול ומבוכה בשורות צבאו של אטילה.
בשלב זה של הקרב נהרג המנהיג הוויזיגותי תיאודוריד מבלי שאנשיו חשו בכך.
הכוח הרומי-ויזיגותי המשיך להתקדם במהירות תוך גרימת אבדות כבדות להונים ואילץ את אטילה להסתתר בקרב אנשיו ולמעשה להפקירם ללא מנהיג.
למחרת, עם עלות השחר, הבחינו הרומים והוויזיגותים במצבם הקשה של ההונים ובהתחשב ביתרונם המספרי בכוח אדם ובציוד פתחו במצור על המחנה ההוני.
באור היום גילו הוויזיגותים את גופת מלכם שנהרג בקרב הלילי וביקשו לפתוח במתקפה ישירה על ההונים הנצורים.
פלביוס הרומי חשש שבמקרה של ניצחון, כצפוי, ידרשו לעצמם הוויזיגותים שטחים נוספים של הרומים ולכן שכנע את בנו של המלך לחזור לארצו ולתפוס את השלטון בטרם יעשו זאת אחיו.
אטילה שראה את הצבא הוויזיגותי הנסוג חשש ממלכודת שתמשוך את צבאו לקרב השמדה והעדיף להמשיך ולהתבצר במקומו למשך זמן קצר נוסף שלאחריו נסוג עם כוחותיו בחזרה.
יש היסטוריונים הרואים בו את אחד הקרבות החשובים ביותר של שלהי העת העתיקה באזור מערב אירופה.
הטענות העיקריות שלהם מצביעות על העובדות הבאות:
אף על פי שהקרב לא הוכרע באופן ברור ומוחלט והעובדה כי כל הצדדים ספגו אבדות כבדות, הרי שהוא מנע בבירור את המשך התקדמותם וכיבושיהם של ההונים.
הייתה זו הפעם הראשונה בה נלחמו צבאות שהורכבו מבריתות של עמים שונים, ללא דומיננטיות של אחד מהם ותוך תיאום והסכמה ביניהם.
זהו הקרב הגדול הראשון מאז תקופת הקיסר קונסטנטינוס הראשון שבו נלחמו כוחות בעלי אמונה פגנית מול כוחות בעלי אמונה נוצרית.
היסטוריונים אחרים דווקא ממעיטים בחשיבותו ההיסטורית מן הטעמים הבאים:
אמנם היה מדובר בקרב גדול מבחינת מספר הלוחמים, אולם עדיין קטן יחסית להיקף הכוח הרומי הכולל.
ההפסד בקרב לא חיסל את אטילה וההונים והם המשיכו בהתקפות על רומי במקומות אחרים.
בתוך כשנה הצבא ההוני חצה את האלפים, כבש את צפון איטליה, ונעצר רק בשערי רומא, לאחר פגישת שכנוע בין אטילה לאפיפיור לאו הראשון.
ההונים כשבט לוחם ומאוחד נעלמו רק עם מותו של אטילה בשנת 453.
הניצחון לא גרם להתאוששות הכוח הרומי, והאימפריה המשיכה בתהליך היחלשותה.
הקרב הראשון על האיזונצו מתוך סדרת קרבות הנהר איזונצו התנהל בין 23 ביוני ועד 7 ביולי 1915. מטרתו הייתה לדחוק את הצבא האוסטרו-הונגרי מעמדותיו לאורך נהר איזונצו שהיווה את קו הגבול הצפוני-מזרחי של איטליה, ותפיסת שטחים מעבר לו במישור ובהרים שמעבר.
מפקד צבא איטליה היה הגנרל לואיג'י קאדורנה (Cadorna), ומפקד הצבא האוסטרו-הונגרי היה הגנרל סבטוזר בורוייביץ' (Boroević).
ביום 23 ביוני 1915 פתחו האיטלקים בקרב הראשון על נהר איזונצו על ידי הפגזת תותחים מאסיבית לשם ריכוך, שנמשכה שבעה ימים רצופים, אך כתוצאה מחוסר הניסיון של הארטילריה האיטלקית כמעט שלא נגרמו אבדות לצד השני.
הארמייה האיטלקית השלישית אמורה הייתה לפרוץ אל הרמה של דוֹבֵּרדוֹ, בין מונפלקונה לסגראדו, בעוד הארמייה השנייה פרצה בין מונטה סבוטינו לפודגורה.
מטרתה הייתה לכבוש ראש גשר ליד העיר גוריציה (Görz, Gorizia, Gorica), לחצות את נהר איזונצו, לכבוש את פרינצניקה (נקודה 383), כמו גם התקפה על ראש הגשר טולמיין (טולמינו).
למרות העליונות הניכרת לא יכלו האיטלקים להשיג אף לא אחד מן היעדים האלה.
רק ליד סגראדו הם הצליחו להתקדם בשולי הרמה של דוברדו.
ההתקפה האיטלקית נכשלה משום שננקטה בה התקפה חזיתית לאחר ריכוך ארטילרי בלתי מדויק ובלתי מספיק.
האוסטרים התגוננו מתוך עליונות קרקעית.
ההישגים האיטלקיים היו זעירים וכללו בצפון הגזרה את הר קנין ליד בובץ (Bovec).
בגזרה הדרומית כבשו רכסים ברמת קראס (Kras) ליד פוליאנו (Fogliano) ומונפאלקונה.
לאיטלקים היו אבדות של 14,947 חיילים ולאוסטרו-הונגרים 9,950 חיילים.
הקרב הרביעי על נהר איזונצו מתוך סדרת קרבות הנהר איזונצו, התקיים בין 10 בנובמבר ועד 14 בדצמבר 1915, בין איטליה ובין האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הקרב הזה מכונה גם 'הקרב למען הפרלמנט' משום שהמפקד האיטלקי, גנרל לואיג'י קאדורנה (Cadorna) רצה להגיע להישג כלשהו לפני מועד תחילת ישיבות הפרלמנט האיטלקי, שכן המפלות והאבדות שנגרמו עד לעת הזאת איימו להביא את איטליה למשבר פוליטי פנימי.
בהתקפה מאסיבית ניסתה איטליה שוב לכבוש את רמת דוברדו ואת גוריצה.
גוריצה נהרסה כמעט עד היסוד באש התותחים האיטלקיים.
גם המתקפה הזו לא הביאה את ההצלחה המקווה, שכן כל ההתקפות האיטלקיות נהדפו.
עם תחילת החורף הפסיק גנרל קדורנה את ההתקפות.
הקרב החמישי על נהר איזונצו התקיים בין 9 במרץ ועד 15 במרץ 1916, בין איטליה ובין אוסטרו-הונגריה.
זהו אחד מקרבות הנהר איזונצו הקצרים, שנערך לבקשת בעלות הברית צרפת ואנגליה, שביקשו להקל על כוחותיהם בקרב ורדן.
גנרל לואיג'י קאדורנה השאיר את ניהול הקרב, בשלמותו, למפקדי הארמיות האיטלקיות השנייה והשלישית.
פעם נוספת הייתה מטרת המתקפה כיבוש הרמה של דוברדו והעיר נובו גוריצה.
המתקפה נהדפה ולא היה כיבוש קרקעי כלשהו.
הקרב השישי על נהר איזונצו היה קרב באזור נהר איזונצו, השישי מתוך סדרת קרבות נהר איזונצו, שנערך בין 4 באוגוסט ועד 15 באוגוסט 1916, בין איטליה והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
היה זה הקרב המוצלח ביותר עבור האיטלקים.
המתקפה תוכננה היטב ובוצעה היטב.
מכוחותיו של המפקד האוסטרי בורביץ' (Boroević) נגרעו קודם לכן חלק ניכר מיחידות העילית שלו ונשלחו לחזית הרוסית.
ההתקפה האיטלקית החלה ליד מונפאלקונה, והועברה אחר כך צפונה.
כבר לאחר יומיים פרצו האיטלקים את קווי ההגנה האוסטריים ליד פודגורה ומונטה סבוטינו, והם הצליחו לכבוש את מונטה סאן מיכלה, את רמת דוברדו ואת העיר גוריצה.
בסך הכל כבשו האיטלקים שטח שאורכו כעשרים קילומטרים ועומקו חמישה קילומטרים.
עם זאת הצליח בורביץ' להסיג את הארמייה החמישית הקיסרית בצורה מסודרת אל קו ההגנה השני.
כאן החמיצו האיטלקים את האפשרות להמשיך ולפרוץ בעוצמה ולכפות באופן מלא את הפריצה.
הארמייה החמישית יכלה להתחפר שוב, ללא הפרעה, ובכך עצרה את המתקפה האיטלקית.
קו החזית החדש נמשך מסלקאנו, סאן מרקו (נקודה 227), הנהר ורטויבריקה, נובה ואס, דבלי (נקודה 144) ודואינו.
הקרב השביעי על נהר איזונצו נערך מ-14 בספטמבר עד 18 בספטמבר 1916, בין איטליה לאוסטרו-הונגריה.
פקד על צבא איטליה גם בקרב הזה, מתוך 11 קרבות על האיזונצו, לואיג'י קאדורנה.
ההתקפה האיטלקית נערכה בקארסט, בין הים האדריאטי לגוריצה.
הארמייה האיטלקית השלישית אמורה הייתה לפרוץ דרך רמת פיטי הריב (נקודה 432), לכיוון טריסטל ולהתקיף את העיר טריאסטה.
האיטלקים הצליחו לכבוש רק עמדות אחדות וארמון ליד מרנה.
הקרב העשירי על נהר איזונצו נערך בין 12 במאי ועד 5 ביוני 1917, בין איטליה ובין האימפריה האוסטרו-הונגרית.
מטרת האיטלקים היה לפרוץ לכיוון העיר טריאסטה.
לאחר יומיים ומחצה של הפגזת תותחים רצופה לאורך כל הגזרה מטולמיין עד הים האדריאטי, והתקפת הסחה ליד גוריצה הגיעה ההתקפה העיקרית מדרום לגוריצה.
האיטלקים הצליחו לכבוש את הכפר יאמיאנו, אך בעקבות התקפת נגד אוסטרית הם נדחקו אחורה מרמת הרמדה.
בין מונטה סנטו וזגורה, מצפון לגוריצה, הם הצליחו לחצות את נהר איזונצו, להקים ראש גשר ולהגן עליו.
הקרב האחד עשר על נהר איזונצו התקיים מ-17 באוגוסט ועד 12 בספטמבר 1917, בין איטליה והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
למרות שהעת הזאת, אחרי תבוסת רומניה וזמן של כאוס פוליטי ברוסיה, הייתה לא נוחה לברית, הייתה איטליה מסוגלת לגייס את הכוח הצבאי הגדול ביותר.
מטרת המתקפה הזאת הייתה לנתק את קווי האספקה האוסטריים ולכבוש את טריאסטה.
הצבא האיטלקי יכול היה אמנם לרשום הישגים, אך היסס לממש את מטרותיו כפי שקרה בקרבות הקודמים.
הארמייה האיטלקית השנייה הצליחה לחצות את נהר איזונצו במקומות אחדים ולכבוש את רמת באינסיצה, בעוד הארמייה האיטלקית השלישית, למרות הצלחות קרקעיות, היססה ברמת הרמדה.
שוב, לא ניצלו היחידות האיטלקיות את ההצלחות שלהן, כך שבורוייביץ' יכול היה לאסוף את יחידותיו בקו ההגנה השני ולהתחפר.
קו החזית החדש באזור הארמייה האיטלקית השנייה עבר בקו מונטה סנטו – לוופה.
באזור הארמייה השלישית עברה החזית בקו לוג – סאן גבריאלה.
בסופו של הקרב, 2 הצדדים הוחלשו מאוד על ידי מחלות מידבקות (דיזנטריה, טיפוס).
כך שבשני הצדדים, בגלל מחלות, נגרעו כ-500,000 אדם (אלה לא נכללים במספרי האבדות).
הקרב בסלוקי היה קרב במסגרת "מבצע שינוי כיוון 11" שהתנהל בסופה של מלחמת לבנון השנייה בין כוחות המשוריינים של אוגדה 162, חטיבה 401, וכוחות רגלים של חטיבת הנח"ל וחיל ההנדסה הקרבית ובין חמושים מארגון החזבאללה, באזור נחל סלוקי והכפרים ע'נדוריה ופארון.
הקרב נחשב לאחד הקרבות הקשים במלחמת לבנון השנייה.
הקרב היה החלק האחרון במבצע שינוי כיוון 11 עליו הכריז ראש ממשלת ישראל דאז, אהוד אולמרט, בימיה האחרונים של מלחמת לבנון השנייה.
מטרת ההתקדמות של הכוחות בשטח הייתה לחצות את נחל סלוקי כדי להכווין כוחות נוספים אל עבר נהר הליטני.
ההחלטה על חציית הנחל הגיעה מהפיקוד העליון לאחר כניסת החלטה 1701 לתוקף.
כוחות קרקעיים של חטיבת הנח"ל היו אמורים לחפות על תנועת טנקי מרכבה מחטיבה 401 שהיו חשופים לפגיעות טילי קורנט.
על-פי התוכנית, כוחות מחטיבת הנח"ל, עליה פיקד אל"ם מיקי אדלשטיין, הוטסו במסוקים לסלוקי במיוחד למשימת אבטחת שיירת טנקי המרכבה 4 מחטיבה 401. גדוד 931, תחת פיקודו של סא"ל אבי דהן, החל בכיבוש הכפר ע'נדוריה ונתקל בהתנגדות חזקה מצד מחבלי החזבאללה.
גדוד 932, תחת פיקודו של סא"ל רן כהנא, אשר צעד בעקבו של גדוד 931, נכנס לכפר לחלץ את הפצועים ולאחר מכן עבר לתקוף את הכפר מצידו השני.
לקרב בע'נדוריה הייתה חשיבות מרכזית שכן עם פריצת מערך מבוצר זה של המחבלים נפתחה הדרך מערבה עבור כוחות האוגדה.
כוחות ההנדסה הקרבית מגדוד 605 בפיקודו של סא"ל אושרי לוגסי (ובסיוע של סא"ל אבי (ברימו) כהן) פרצו את הדרך לכפר רב א-תלתין, ופרצו את הציר מח'רבת כסיף דרך ואדי ברך לעבר ואדי הסלוקי.
מאוחר יותר, פרצו וטיהרו 16 ק"מ מציר הכרחי, בו נעו אחריו חטיבת שריון וחטיבת הנח"ל.
הציר הוביל אל הכפר ע'נדוריה מעל לוואדי הסלוקי, ששם נפגעו מספר טנקים של צה"ל מירי נ"ט.
לוחמי פלס"ר 401 חילצו את הפצועים תחת אש חזקה.
חמושי החזבאללה ניצלו את ההתמהמהות של הדרג המדיני שדחה את הפעולה במספר שעות ולמדו למעשה את דפוסי הפעולה העתידית של חיילי צה"ל באזור והתארגנו לבלום את הכוחות באמצעות כמות משמעותית של טילי נ"ט מתקדמים.
ההוראה לחצות את הנחל הגיעה בבוקר 12 באוגוסט 2006, כשמונה שעות לאחר כניסת הפסקת האש מטעם האו"ם.
רצף התקלות החמור שהיה בקרב התחיל כבר בראשיתו כשפקודת החצייה ניתנה בטלפון המוצפן ולא במכשיר קשר, בו השתמשו מרבית מפקדי הכוחות.
חיילי חטיבת הנח"ל ניהלו באותה שעה קרבות עזים בכפרים שמסביב לנחל הסלוקי, ע'נדוריה ופארון, בו לחם גדוד הסיור של הנח"ל, תחת פיקודו של סא"ל שי אלבז, לאחר שהונחת ממסוקים בקרבת הכפר.
איש מהמטה הכללי לא דאג ליידע אותם כי אותה עת ממש שיירת הטנקים עושה את דרכה מערבה, זאת על אף שחפ"ק הנח"ל וחפ"ק חטיבה 401 היו ממוקמים בשני חדרים נפרדים של אותו בית, בגדה המזרחית של הנחל.
הליקויים החמורים בשלבי התכנון למעשה גרמו לבלבול בשטח, וחיילי הנח"ל כלל לא ידעו שמשימתם העיקרית היא לאבטח את תנועת כוחות השריון.
כאשר טנקי חטיבה 401 חצו את הערוץ ללא האבטחה המיועדת, הם ספגו פגיעה קשה מאש נ"ט כשעיקרה הייתה טילי הקורנט הקטלניים.
תנועת הטנקים ביצעה טעות קריטית נוספת כשנעה בכיוון אחר ממה שציפו בחטיבת הנח"ל ונחשפה לאש אויב בפעם השנייה.
את הפצועים של גדוד 9 חילצו מתוך הטנקים לוחמי פלס"ר 401 אותם הוביל מפקד הסיירת הנכנס, רס"ן יוסי פנסו, יוצא חטיבת גולני, ואף סייעו לחילוץ הנפגעים של חטיבת הנח"ל.
לאחר המלחמה קיבלו חמישה מלוחמי היחידה צל"שים על פועלם במהלכה, ובהם סמ"ר איתי שטיינברגר, שנפל בקרב בע'נדוריה בגזרה המזרחית, בעודו רץ לחלץ פצועים תחת אש, ויותם שש, מפקד צוות בסיירת, שקיבל את צל"ש הרמטכ"ל.
בריזל שהה באותה עת עם כוחותיו בכפר דיר-סיריאן, אותו כבש עם גדוד צנחני המילואים בפיקודו ארבעה ימים קודם לכן.
אף שלא היו בידו עזרי מודיעין ומצב האספקה היה דל, השיב בריזל בחיוב.
קציני המטה של הגדוד ובראשם המג"ד התכנסו בבית בדיר-סיריאן, ושירטטו על מפית נייר מרשם קרב של הכפר, כפי שזכרו אותו מתצפית שערכו כמה ימים קודם לכן.
המרשם הועתק למפיות נייר נוספות וחולק למפקדי הפלוגות בגדוד.
הגדוד יצא למשימתו ביום ראשון לפנות בוקר.
עד הצהריים השלימו הצנחנים את ההשתלטות על הכפר ואת סריקת השלוחה השולטת על הסלוקי.
המשימה המקורית של חציית נחל הסלוקי הושלמה בסופו של דבר באיחור של כמה שעות מהמתוכנן.
בעת שהכוחות היו ערוכים להמשיך במבצע בתנועתם לעבר נהר הליטאני, החליטו שר הביטחון עמיר פרץ והרמטכ"ל דן חלוץ להפסיק את ההתקדמות בעקבות נפילת מסוק יסעור בגזרת לחימה אחרת.
כוחות צה"ל ספגו 12 הרוגים ועשרות פצועים מקרב לוחמי החי"ר, השריון וההנדסה הקרבית.
טנקי מרכבה נפגעו מטילי הנ"ט.
למרות הנפגעים, העיכובים והסתבכות הכוחות לאורך הקרב, הצליחו כוחות צה"ל לחצות את הסלוקי.
כשמונים מחבלי חזבאללה נהרגו ומספר מחבלים אף נלקחו בשבי.
הקרב הראשון על האן נערך במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה בין 13–28 בספטמבר 1914, בין צרפת ובריטניה מצד מדינות ההסכמה לבין הקיסרות הגרמנית מצד מעצמות המרכז.
בקרב ניסו מדינות ההסכמה לתקוף את האגף הימני של הארמייה הראשונה והשנייה הגרמנית, בפיקודם של אלכסנדר פון קלוק וקרל פון בילוב בהתאמה, לאחר שהגרמנים החלו בנסיגתם אחרי התבוסה בקרב מארן שהתרחש בתחילת ספטמבר 1914. ההתקפה החלה בערב 13 בספטמבר בעת המרדף אחר כוחות גרמניים נסוגים בעמק הנהר אן.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-4 באוגוסט החלו הגרמנים ליישם את תוכנית שליפן.
לפי התוכנית, הגרמנים כבשו את בלגיה בדרכם אל צרפת בקרבות לייז' ואנטוורפן.
בקרבות הראשונים בין המעצמות צרפת ובריטניה לגרמניה ניצחו הגרמנים (קרב מילוז, קרב שרלרואה, קרב מונס והמצור על מובז') במה שנודע כמערכה על הגבולות, ולכן נאלצו הכוחות הצרפתיים והבריטיים לסגת אל נהר המארן.
נסיגה זו זכתה לשם הנסיגה הגדולה למארן.
הגרמנים, בדרך לכיבוש פריז, רדפו אחרי הכוחות הצרפתיים והבריטיים אל המארן.
לאחר שהשלימו את נסיגתם אל המארן, החלו מדינות ההסכמה לפתוח בהתקפה כנגד הגרמנים – הקרב הראשון על המארן.
הקרב התרחש ב-5–12 בספטמבר 1914 ובמהלכו הצליחו כוחות צרפתיים ובריטיים לעצור את התקדמות הגרמנים ובכך למנוע את כיבוש פריז ונפילת צרפת (ולכן הקרב קיבל את השם "הנס על המארן").
לאחר תבוסתם וכישלונה של תוכנית שליפן במארן החלו הגרמנים לסגת אל עבר קווים בני הגנה בהם יוכלו להחזיק.
קווי ההגנה האלה היו הקווים שמאחורי נהר האן ברכס ההרים בו עוברת הדרך שמן דה דאם (בעברית: "דרך הגברות", הדרך נסללה לכבוד בנותיו של לואי ה-15).
בכך נפתח הקרב הראשון על האן.
עם תחילת הקרב החזיקו הגרמנים באחד מקווי ההגנה הקשים ביותר לכיבוש שעמדו בפני מדינות ההסכמה.
בין קומפיין לברי-או-באק הנהר פונה מערבה, ולא מדרום לצפון כמו בשאר זרימתו.
רוחבו כ-30 מטר ועומקו כ-4 מטר.
מצדו הצפוני, בו החזיקו הגרמנים, נפרשו צוקים תלולים בגובה של 300-400 מטר במרחק של שישה קילומטרים מהנהר, שהקשו על התוקפים.
בין גדות הנהר לצוקים היו אזורים כפריים רבים שיצרו תוואי של שטחים פתוחים ושבילים צרים המחברים ביניהם.
תוואי השטח של האזור פעל לרעת מדינות ההסכמה – כל עוד לא כבשו את מעוזי הגרמנים, הם היו חשופים בשטח פתוח ללא מקומות מסתור טבעיים מאש תותחים ומקלעים.
לאחר שהשלימו הגרמנים את נסיגתם נוצר מרווח בין מיקומה של הארמייה הראשונה והארמייה השנייה.
בבוקר 13 בספטמבר, תחת מעטה ערפל כבד, חצה חיל המשלוח הבריטי את נהר האן על דוברות וגשרים הרוסים למחצה שנהרסו בעת נסיגת הגרמנים.
מטרתו של חיל המשלוח הבריטי הייתה להגיע למרווח שבין הארמיות הגרמניות ושם להתחיל בהתקפה על הגרמנים, אך הארמייה השביעית הגרמנית שנקראה למקום על מנת למלא את הרווח, הגיעה למקום שעתיים לפני חיל המשלוח הבריטי, לאחר צעידה ממושכת של למעלה מ-60 קילומטר ב-24 שעות.
בבוקר 14 בספטמבר נפתח הקרב הבין הבריטים לגרמנים.
ניסיונות הבריטים לכבוש את הדרך מידי הגרמנים המבוצרים נתקלו באש מקלעים וארטילריה כבדה.
לבסוף החליטו הבריטים להתחפר בעמדותיהם.
הארמייה השישית הצרפתית חצתה גם היא את האן והצטרפה לבריטים.
הניסיונות הצרפתים לדחוק את הגרמנים אחורה נכשלו.
ב-15 בספטמבר ניסו הגרמנים לדחוק את מדינות ההסכמה אחורה חזרה אל מעבר לנהר.
הארמייה הצרפתית החמישית הייתה מעורבת בקרב עקוב מדם כנגד הארמיות הראשונה והשביעית הגרמניות, אך ניסיונות ההתקפה הגרמנים כשלו.
בשלב זה של הקרב לא היה באפשרותו של אף אחד מן הצדדים לגרום לצד השני לסגת.
עוד קודם לכן, ב-14 בספטמבר, הורה ג'ון פרנץ' לחיל המשלוח הבריטי להתחיל להתחפר במקומם בעזרת כלי החפירה המועטים שהיו ברשותם.
הגרמנים בנו על ניצחון מהיר בתוך שישה שבועות ולכן לא היו מאומנים במלחמת חפירות.
במבוי סתום זה בקרב התחפר כל אחד מהצדדים בעמדותיו כדי להגן על עצמו מאש הארטילריה של האויב.
בכך נפתחה מלחמת החפירות בחזית המערבית שנמשכה למעלה משלוש שנים, עד תום המלחמה.
לאחר ההתפתחות הבלתי צפויה של מלחמת החפירות בין הצדדים, ניסה כל צד לאגף את היריב שלו – הגרמנים לתקוף את האגף השמאלי של מדינות ההסכמה, ואלה האחרונות את האגף הימני של הקיסרות הגרמנית.
תקופה זו, שנמשכה כשלושה שבועות, נקראה המרוץ אל הים.
כך נהפכה החזית המערבית למערכת של חפירות באורך של 640 ק"מ מצפון בלגיה ליד איפר, דרך צפון-מזרח צרפת ועד לגבול הצרפתי עם שווייץ.
חיל המשלוח הבריטי שהותש מהלחימה באן ובמארן נשאר באופן יחסי לא פעיל, ולכן היו אלה הצרפתים שעמדו כנגד הגרמנים במרוץ אל הים.
בזמן הלחימה באן, נעשה הצבא הבלגי איום גובר עבור התקשורת הגרמנית ככל שהקרבות פנו צפונה.
כתוצאה מכך פנו הגרמנים ב-28 בספטמבר לכבוש את הנמל של העיר אנטוורפן שם היה מרוכז עיקר הצבא הבלגי.
העיר הייתה מוקפת במבצרים שעיכבו את הגרמנים, אך לבסוף נפלה העיר.
בהמשך המלחמה היה נהר האן אתר לחימה של שני קרבות נוספים: הקרב השני על האן שהתחולל באפריל–מאי 1917 והקרב השלישי על האן במאי–יוני 1918.
הקרב הראשון על האגמים המזוריים נערך בין כוחות הקיסרות הגרמנית לכוחות האימפריה הרוסית כחלק מהחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
הקרב החל ב-9 בספטמבר 1914 לאחר שהארמייה הגרמנית השמינית תקפו את הארמייה הרוסית הראשונה.
שישה ימים לאחר מכן ב-14 בספטמבר הסתיים הקרב בניצחון מוחץ גרמני לאחר שאלה הצליחו לגרום לרוסים לסגת משטחי פרוסיה המזרחית חזרה אל קו הגבול שבין המדינות.
החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה נפתחה ב-13 באוגוסט 1914 עת פלש צבא האימפריה הרוסית אל שטחי פרוסיה המזרחית (שהיו בשליטת הקיסרות הגרמנית) וגליציה (שהיו בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית).
הארמייה הרוסית הראשונה (בפיקודו של פאול פון רננקמפף) פלשה לפרוסיה המזרחית מכיוון צפון-מערב ואילו הארמייה הרוסית השנייה (בהובלתו של אלכסנדר סמסונוב) פלשה מדרום.
אל מול הארמיות הרוסיות ניצבה הארמייה הגרמנית השמינית (עליה פיקד בפרוץ המלחמה מקסימיליאן פון פריטוויץ).
הארמייה השמינית הגרמנית הייתה בנחיתות מספרית כבדה אל מול הכוחות הרוסים, ולכן ההוראות שקיבלה היו להגן על שטחי פרוסיה המזרחית בכל מחיר ורק במקרה בו קיימת סכנה ממשית שהארמייה תושמד לחלוטין הותר לארמייה לסגת ולהשאיר את פרוסיה המזרחית לרוסים.
למרות נחיתותם המספרית, הארמייה הגרמנית צוידה בנשק חדיש מזה של הרוסים ותפקודה היה יעיל יותר.
כשנכנסו ראשוני הכוחות הרוסים לפרוסיה המזרחית ב-13 באוגוסט, לא נתקלו בהתנגדות כלשהי.
ההתנגשויות הראשונות בין הרוסים לגרמנים היו בקרב שטלופנן (17 באוגוסט) ולאחר מכן בקרב גומבינן (20 באוגוסט).
בקרב גומבינן נחלו הגרמנים תבוסה קטנה מול הארמייה הרוסית הראשונה, וגנרל פריטוויץ (מפקד הארמייה הגרמנית השמינית) הורה על נסיגה כוללת משטחי פרוסיה המזרחית מתוך החשש שהארמייה הגרמנית תלכד בין שתי הארמיות הרוסיות ותושמד.
מטה הפיקוד הגרמני (ובראשו הלמוט פון מולטקה הצעיר) החליט ב-22 באוגוסט להחליף את פריטוויץ בגנרלים מנוסים יותר ובמקומו עמד כעת בראש הארמייה הגרמנית השמינית הגנרל פאול פון הינדנבורג (ביחד עם אריך לודנדורף שהצטיין במהלך קרב לייז' בחזית המערבית).
משלקחו הינדנבורג ולודנדורף את הפיקוד התהפכו היוצרות והגרמנים הם שהחלו לדחוק ברוסים.
במהלכים טקטיים אמיצים (בשילוב עם מודיעין שיירט את המסרים שהרוסים העבירו ביניהם) תקפו הגרמנים את הארמייה הרוסית השנייה של סמסונוב ליד העיירה טננברג בניצחון החשוב ביותר במערכה על פרוסיה המזרחית - קרב טננברג.
במהלך קרב זה, שהתרחש בין 26 באוגוסט ל-30 באוגוסט, הביסו הגרמנים את הארמייה הרוסית השנייה והשמידו אותה לחלוטין כשמפקדה אלכסנדר סמסונוב החליט להתאבד בעקבות התבוסה ב-29 באוגוסט.
ניצחון זה הפך את הינדנבורג לגיבור המלחמה.
למרות שקרב טננברג הסתיים רשמית ב-30 באוגוסט, המשיכו הגרמנים להרוג את חיילי הארמייה הרוסית השנייה עד ל-2 בספטמבר.
עוד בטרם הוכרע קרב טננברג, החליט רננקמפף לשלוח את הדיוויזיות הדרומיות שלו אל עבר טננברג על מנת לעזור לארמייה הרוסית השנייה.
ב-31 באוגוסט, מכשנודע לרננקמפף שהארמייה השנייה הובסה בקרב הורה לארמייה להתרכז באזור קו אנגרבורג שנפרס מהעיר קניגסברג (כיום קלינינגרד) בצפון ועד האגמים המזוריים שבדרום.
הינדנבורג החליט שלאחר שהשמיד את הארמייה הרוסית השנייה עליו להביס גם את הארמייה הרוסית הראשונה.
תוכניתו הייתה לאגף את הדיוויזיות הדרומיות שבאזור האגמים המזוריים תוך הדיפת הרוסים מזרחה בעוד שבעיר קניגסברג בצפון (שהייתה מבוצרת היטב) יוחזק כוח קטן שיגן על העיר.
לאחר קרב טננברג הגיעו שני קורפוסים חדשים מהחזית המערבית לארמייה השמינית ותרמו לעדיפות המספרית של הגרמנים שהייתה ביחס של 3:1. קניגסברג הייתה מבוצרת היטב ולכן הינדנבורג לא חשש מהתקפה עליה והחליט להתמקד באגמים המזוריים.
כמו הארמייה הרוסית, גם הארמייה הגרמנית נפרסה מקניגסברג שבצפון ועד למערבית מהאגמים המזוריים, רק שלא כמו לרננקמפף היו להינדנבורג כוחות "עודפים" אותם יכל לנצל בעת פתיחת הקרב.
המתקפה הגרמנית הראשית החלה ב-7 בספטמבר לאורך כל החזית כשעיקר ההתקפה נמצאת בדרום ליד האגמים המזוריים.
בשמונה בספטמבר המצב בחזית היה לטובת הגרמנים שדחקו את הרוסים מזרחה.
בצפון החזית נחלו הגרמנים ניצחון מוחץ אל מול הדיוויזיות הרוסיות.
לעומת זאת בדרום התקשה הקורפוס הגרמני ה-17 אל מול הקורפוס הרוסי ה-2 שנראה תחילה כאילו עומד לאגף את הקורפוס הגרמני.
המצב השתנה לאחר שהקורפוס הגרמני ה-1 הגיע לתמוך בקורפוס ה-17 בלילה שבין 8 בספטמבר ל-9 בספטמבר.
ב-9 בספטמבר הורה רננקמפף על מתקפת נגד בצפון על מנת להשיג זמן לארגן מחדש את הארמייה ולסגת.
המתקפה בצפון גרמה לקורפוס הגרמני ה-20 לסגת מעט אחורה, אך הגרמנים המשיכו לדחוף את הרוסים מזרחה, מה שהשאיר את החיילים הרוסים המנצחים מבודדים משאר הארמייה.
הארמייה הרוסית הראשונה החלה לסגת ב-9 בספטמבר משטחי פרוסיה המזרחית כשהגרמנים רודפים אחריהם.
ב-11 בספטמבר נמצאו הרוסים על קו שבין אנגבורג לאינטרסבורג בצפון, מה שאפשר לגרמנים לאגף אותם מדרום ובכך ללכוד אותם ללא אפשרות לברוח.
למזלם של הרוסים, שמועה שנפוצה בקרב הגרמנים על התקפת-נגד רוסית גרמה לגרמנים לאבד חצי יום של צעידה ובכך השאירו פתח לארמייה הרוסית הראשונה לברוח.
הרוסים הגיעו לגומבינן ב-12 בספטמבר ויום לאחר מכן לשטלופנן (כיום נסטרוב).
אחרוני הכוחות הרוסים של הארמייה הראשונה יצאו משטחי פרוסיה המזרחית ב-14 בספטמבר לאחר שחצו את הגבול וחזרו למבצרים שבשטח האימפריה הרוסית.
באותו אזור נערך בין שני הצבאות בפברואר 1915 הקרב השני על האגמים המזוריים.
משנסוגה הארמייה הרוסית הראשונה משטחי פרוסיה המזרחית, תמו סופית ניסיונותיה של רוסיה לכבוש שטח זה מידי גרמניה.
הארמייה הרוסית העשירית שעמדה להיכנס לשטחי פרוסיה המזרחית באמצע ספטמבר קיבלה לבסוף הוראה שלא להיכנס מהחשש שתימחץ גם היא על ידי הארמייה הגרמנית השמינית.
הניצחונות של הינדנבורג בקרב טננברג ובקרב הראשון על האגמים המזוריים ביססו את מעמדו כ-"גיבור המלחמה".
הארמייה הגרמנית התשיעית שהייתה אמורה לעזור לארמייה הגרמנית השמינית מול הרוסים, התפנתה כעת לעזור לאימפריה האוסטרו-הונגרית במערכה שלה מול רוסיה (המערכה על גליציה).
למרות ניצחונם בקרב על האגמים המזוריים, השלכה חשובה אחת הייתה בעוכרם של הגרמנים.
הדיוויזיות שהועברו מהחזית המערבית לחזית המזרחית היו חסרות מאוד בחזית המערב, כוח שהיה מאוד חשוב לגרמנים במהלך הקרב הראשון על המארן - הקרב שבו הצליחו מדינות ההסכמה לבלום את הגרמנים מלכבוש את פריז.
הקרב בקרוגר (Battle at Kruger) הוא שמו של סרטון וידאו חובבני המתעד עימות המתפתח בין עדר תאואים אפריקנים לבין קבוצת אריות ותנין יאור אחד.
הסרטון צולם על ידי דייוויד בוזדינסקי וג'ייסון שולסברג, בעת שהיו בסיור מודרך בפארק הלאומי קרוגר בדרום אפריקה.
קבוצת התיירים הגיעה לאחד ממקווי המים בשמורה, המשמשים את החיות לשתייה.
בעודם יושבים ברכב הספארי הם צפו וצילמו מצידו השני של האגם עדר תאואים הניגש למים.
בזמן שהעדר מתקרב לשפת האגם, התאואים מבחינים לפתע בקבוצת אריות שאורבים להם בין השיחים.
האריות מזנקים לעבר התאואים שמתפזרים לכל עבר, ומצליחים ללכוד תאו צעיר שמועד אל תוך המים.
בזמן שהאריות מנסים למשוך אותו החוצה מן המים, מופיע לפתע תנין היאור שאוחז בתאו בשיניו ומנסה למשוך אותו פנימה אל המים.
לבסוף התנין נסוג, האריות מצליחים לזכות בתאו ומתכוננים לטרוף אותו, אך העדר מתארגן מחדש ומסתער על האריות בנגיחות ובעיטות.
לאחר מאבק קצר, התאו הצעיר מצליח להימלט כאשר העדר המסתער רודף אחרי האריות הבורחים.
הסרטון המתאר את הקרב הנדיר הועלה לאתר YouTube בשנת 2007 והפך במהרה לאחד הסרטונים הפופולריים באינטרנט שצבר למעלה מ-90 מיליון צפיות.
בעקבות כך, הסיפור על הקרב בקרוגר הופיע בעיתונים רבים ברחבי העולם וב-2008 יצר ערוץ הנשיונל ג'אוגרפיק סרט תעודי על המקרה.
הקרב ברחוב קייבל התחולל ב-4 באוקטובר 1936, כאשר סיכלו תושבי האיסט אנד של לונדון קיום מצעד של איגוד הפשיסטים הבריטי בראשותו של אוסוואלד מוסלי, שגובה על ידי שוטרי משטרת המטרופולין של לונדון.
מוסלי וכנופיית "החולצות השחורות" שלו ביקשו לקיים מצעד דרך השכונות היהודיות הצפופות של מזרח לונדון (בפרט שכונת סטפני) במטרה להטיל טרור וקיבלו לכך אישור ואף ליווי משטרתי.
מול כ-3,000 צועדים המגובים ב-2,000 שוטרים התבצרו מאחורי מתרסים קבוצות מאורגנות של כוחות אנטי-פשיסטיים, בהם יהודים (שהמרו את פי ועד שליחי הקהילות, שדרש מהיהודים להישאר ספונים בבתיהם), אנשי המפלגה הקומוניסטית של בריטניה, סוציאליסטים אנשי מפלגת הלייבור העצמאית, אנרכיסטים ואירים-קתולים.
המפגינים האנטי-פשיסטים, תושבי האזור, מנו כ-100,000 איש.
סיסמתם הייתה "They shall not pass" ("הם לא יעברו!", תרגום הביטוי בספרדית "no pasaran", סיסמת הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד).
במהומות האלימות שהתחוללו עקב ההתנגשות, תקפו המתבצרים את הצועדים ואת השוטרים שהגנו עליהם במקלות, והשליכו עליהם אבנים, שברי ריהוט ואשפה שהכינו מבעוד מועד.
קבוצת מפגינים יהודים אף שפכו חביות של גולות, שגרמו לנפילת סוסי המשטרה ולפציעתם ולפציעת השוטרים.
בסופו של היום נפצעו כ-175 איש בהם נשים וילדים וכ-150 מפגינים אנטי-פשיסטים נעצרו על ידי המשטרה.
המצעד הפשיסטי נעצר והפשיסטים נפוצו לכל עבר.
בעקבות הקרב התפרסם "חוק הסדר הציבורי (1936)" - Public Order Act, שאסר לבישת מדים פוליטיים בציבור ותרם להתמוססות תנועתו של מוסלי.
הקרב הראשון על צ'אנגשה (במנדרינית: 第一次长沙战役) היה קרב חשוב במסגרת מלחמת סין–יפן השנייה, שהתרחש באזור העיר צ'אנגשה בין ספטמבר לאוקטובר 1939. הקרב היה הניצחון הגדול הראשון של הרפובליקה הסינית על כוחות האימפריה היפנית במהלך המלחמה.
הוא היה הראשון מתוך ארבעה ניסיונות של הכוחות היפנים לכבוש את העיר, שנפלה לידיהם רק ב-1944 במסגרת מבצע איצ'י-גו.
לאחר מתיחות ממושכת ביחסים בין האימפריה היפנית והרפובליקה הסינית (תחת שלטון הקוומינטנג), תקרית גשר מרקו פולו והקרב על שאנגחאי הביאו לתחילתה של מלחמת סין–יפן השנייה, בחזית המרכז, לאחר כיבוש שאנגחאי התרחש הקרב על נאנג'ינג שלאחריו נכבשה הבירה הסינית נאנג'ינג ותושביה נטבחו.
עם כיבוש הבירה השליטו היפנים את ממשלת ואנג ג'ינג-ויי אשר שימשה לבובה ובת חסות שלהם.
בחזית הצפונית היפנים נעצרו מהתקדמות דרומה ממונגוליה הפנימית בעת נפגשו במרכזי הכוח של המפלגה הקומוניסטית של סין תחת הגנרל פנג דה-חואי אשר תמרן בין פועל היפנים בשאנשי על גבי רכס הרי טאיחאנג.
בהבנתם את הערך של העיר הממשלה הסינית של הקוומינטנג (המפלגה הלאומית) בראשות צ'יאנג קאי שק, כעת מבוססת בצ'ונגצ'ינג לאחר שנאנג'ינג וווהאן נלקחו, קראה לתגבור כוחות ישיר ומסיבי לתוך העיר.
עם כיבוש נַאנְצַ'אנְג בידי היפנים תחת יאסוג'י אוקאמורה החל להתלקח מאבק מסביב לעיר במקביל אל פלישת גרמניה הנאצית לפולין ותחילתה של מלחמת העולם השנייה באירופה.
קודם לקרב, סכסוכים בגבול מנצ'וקוו-מונגוליה בין האימפריה היפנית לברית המועצות הסתיימו בניצחון סובייטי מכריע בקרב חלקין גול אשר הביא לסוף תוכניות ההתפשטות של יפן לשטח המזרח הרחוק הסובייטי וסיביר.
התבוסה היפנית העלתה את המורל הסיני, אשר היה בשפל לאחר שנתיים של מלחמה, במהלכן כבשו היפנים אזורים נרחבים בסין, והנחילו סדרת תבוסות קשות לצבא הסיני הלאומני.
הדיוויזיות ה-101 וה-106 של הצבא היפני הקיסרי בפיקוד סיישירו איטגיקי התקדמו לכיוון צ'אנגשה, בירת מחוז חונאן, ובמקביל פלשו 5 דיוויזיות נוספות (ה-3, ה-5, ה-6, ה-13 וה-33) לאזור הצפון הכללי של חונאן כדי להפעיל לחץ נוסף על הכוחות הסינים ולהכריח אותם לפצל את כוחם ולהחליש את הכוח שהגן על צ'אנגשה.
הכוחות היפניים שפעלו באזור צ'אנגשה כללו כ-100,000 חיילים, בפיקודו גנרל יאסוג'י אוקאמורה.
הכוחות הסיניים היו תחת פיקוד הגנרלים הלאומניים צ'ן צ'נג ושו יואה תחת ההנהגה הטקטיקת של באי צ'ונג-שי.
הם נהנו מעדיפות מספרית של כמעט שניים לאחד על הכוחות היפניים התוקפים, ולכן הכינו תוכניות לעריכת מתקפת נגד מהרגע שהמתקפה היפנית נפתחה ב-17 בספטמבר 1939. שני הכוחות נפגשו במחוז ג'יאנגשי ממזרח לחונאן:
17 בספטמבר 1939: הדיוויזיה ה-101 היפנית (תחת סגן קולונל מסאטושי סאיטו) והדיוויזיה ה-106 (סגן הגנרל ריוטארו נקאי), לאחר שכבשו לאחרונה מרכזים אסטרטגיים במחוז ג'יאנגשי, החלו לצעוד לעבר צ'אנגשה שבמחוז חונאן הסמוך.
בינתיים, דיוויזיה 3 (סגן קולונל שיניצ'י פוג'יטה), דיוויזיה 6 (סגן קולונל שירו אינבה), דיוויזיה 13 (גנרל שיזויצ'י טנאקה) ודיוויזיה 33 (סגן קולונל שיגארו אמאקאסו) תקפו יעדים בצפון מחוז חונאן.
לתמיכה בתקיפה זאת נשלחו טייסת על שייטת יפנית דרך היאנגצה, חיל המשלוח של שאנגחאי ומספר פלוגות רגלים משניות.
19 בספטמבר 1939: בדרך לעבר צ'אנגשה, מתוך ג'יאנגשי, כוחות יפניים השתמשו בגז רעל נגד עמדות הגנה סיניות לאורך נהר סינצ'אנג (יפן וסין לא חתמו על אמנות ז'נבה וחוקי המלחמה אשר הציבו ועל כן הרשו לעצמן להשתמש בכלי נשק כימיים כגון גז חרדל).
23 בספטמבר 1939: לתוך מחוז חונאן חצתה מצד אחד אוגדה 6 של הצבא היפני את נהר סינצ'יאנג עם עלות השחר, ואחריה מצד שני מעבר דומה של אוגדה אחרת בוצעה בשעה 06:20. גם באותו יום הגיעו דרך שייטת על היאנגצה כוחות חיל המשלוח של שאנגחאי מצד שלישי.
מוקפים משלושה צדדים, הכוחות הסיניים נסוגו בחזרה כדי למנוע כיתור, ופתחו את הדרך לצ'אנגשה.
29 בספטמבר 1939: כוחות יפניים הגיעו לפאתי צ'אנגשה, היפנים ספגו עד כה 40,000 הרוגים בגין פעולות גרילה משניות אשר בוצעו בידי הסינים במהלך תקיפה זו.
1 באוקטובר 1939: הדיוויזיה השישית היפנית החלה לנסוג מצ'אנגשה עקב אבדות קשות וחוסר בנשק חם ממזרח לנהר לאודאו.