tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צבא זמין זה הועסק במשימות מיוחדות שבהן היה צורך במהירות וגמישות במערכות בהיקפים מוגבלים ומטרות מוגבלות ובדרך כלל ללא מערכות מצור.
במקרים אחרים, בעת מערכות מורכבות היו יחידות הממלוכים מלוות ביחידות קו-שני גדולות ולעיתים גם יחידות מתנדבים.
בעת שלטון השושלת הבחרית, בתחילת ימי האימפריה, היה מספר החיילים בצבאו של ביברס הראשון בעת מערכה כ-50,000, מהם כ-4,000 פרשים ממלוכים, מספר שעלה בימי קלאון ל-7,000 מתוכם כ-2,000 ממלוכים במשמר אישי של הסולטן שבראשם עמדו 40 קצינים אמירים.
בעשור הראשון של המאה ה-14 ערכו ההוספיטלרים דוח מודיעין המכסה את האימפריה והצבא הממלוכי, אולי כהכנה למסע צלב שלא יצא לפועל.
הדוח קובע כי הצבא הממלוכי של התקופה, הכולל את גייסות מצרים וסוריה, נאמד ב-25,000 חיילים, מתוכם 15,000 בתחתית הסולם המתקשים לשאת בעלויות הקשורות לאחזקת סוסיהם.
החלוקה בין הסוגים השונים של יחידות הפרשים לא הייתה תמיד חדה וברורה.
כך גייס ביברס הראשון אל שורות הממלוכים הסולטניים גם ממלוכים "איוביים" ואפילו פרשים "בני חורין", עם זאת ככל שעבר הזמן והמסורת הממלוכית השתרשה התחדדו המעמדות וההבדל העיקרי - בגודל מענק האקטע, היה ברור, כאשר הגייסות הממלוכיים זוכים לנתחים העשירים ביותר.
מסמכים היסטוריים נוספים שמקורם בסקרים שנערכו על ידי הממלוכים עצמם במהלך המאה ה-14 מעידים כי בשנת 1315 היו 24 אמירים "שרי מאה", מתוכם 12 נשאו שמות של השליטים שגידלו ואימנו אותם, האחרים היו בנים של אמירים ממלוכים - כלומר מחוץ למערכת הממלוכית הסגורה, עריקים מונגוליים ומיעוטם ממוצא לא ידוע.
בסך הכל מתעד הסקר 12,400 ממלוכים שמגויסים תחת פיקוד אמירים מצריים ו-13,000 ממלוכים תחת פיקוד אמירים שליטי הפרובינציות.
המספרים וסדרי הגודל השתנו לאורך ימי האימפריה על פי הצרכים ומדיניות הסולטן.
עם נפילת השושלת הבח'רית והמעבר לשושלת הבורג'ית הצטמצם צבאו של הסולטן ברקוק, שהחזיק כ-3,000 ממלוכים במשמר האישי שלו.
בתחילת המאה ה-15 עלה שוב מספר הממלוכים במשמר הסולטן לכ-6,000. המערכת הכלכלית של האימפריה הממלוכית פעלה על מנת לאפשר את קיום המערכת הצבאית והחיילים הממלוכים קיבלו את שכרם מידי השליט.
על תשלום זה התבססה הכנסתם, שהייתה בדרך כלל מעל משכורתו של איש מקצוע מיומן.
עמדות הכוח של הממשל הממלוכי נתפסו על ידי ממלוכים חופשיים משכבה הידועה כקשאקיה.
ממלוכים אלו ששימשו בשירות הסולטן ובסיסם במצודת קהיר כשומרים טקסיים, נושאי כלים ושלישים, תפקידים שהכשירו אותם לתפקידים בכירים, הם קיבלו הכשרה ותשלום מאוצר השולטן ובהמשך הפכו לאמירים בעצמם.
דרג הביניים קיבל את התגמול על השירות על ידי מענקי אקטע מאת הסולטן, שהחזיק מספר פרשים ממלוכים, וחיילים אחרים שקיבלו ממנו תשלום ישיר והיה מחויב בתמורה בשירות צבאי על פי קריאתו.
הלוחמים רכשו את הציוד לקראת המערכה ב"סוק אל אסכר" (שוק החיילים).
עם תפיסת השלטון במצרים ירשו הממלוכים את השיטה הצבאית האיובית, בה הורכב הצבא מפסיפס של יחידות שונות.
יחידות הפרשים של הח'לקה (בעברית: הטבעת), שבזמנו של סאלח א-דין נחשבו ליחידות עילית ולחלק ממשמר הארמון, הפכו לגדודים של לוחמים מחוץ למעגל היחידות הממלוכיות, יחד עם לוחמים מקצועיים שלא עברו את מערכת האימון והחינוך של הממלוכים או אלמנטים חלשים של המערכת.
כך כללו יחידות אלו את הגדודים האיוביים של סוריה ובהם פרשים כורדים "בני חורין", וגדודים של חיילים ממלוכים שנאמנותם הייתה נתונה בעבר לאדוניהם הנסיכים האיובים השונים.
כך זכו הממלוכים בתחילת דרכם לגדודים מקצועיים שאיפשרו להם להתמודד עם הצלבנים והמונגולים, ולגבש אלמנטים צבאיים אלו שעלולים היו להיות גורם לאי יציבות לכלל אלמנטים תומכים ונאמנים.
גדודי הח'לקה נחשבו למשניים במעמדם וכך למרות כפיפותם לסולטן הם לא חלקו את המחנות שלהם עם הפרשים הממלוכים, והיו חייבים לרכוש את ציודם והאספקה שלהם מכספם.
גדודים אחרים בח'לקה היו ה"ווטדיה" - אלפי חיילים טורקים ומונגולים שערקו משורות הצבאות המונגוליים בגלים במהלך העימותים בין שתי האימפריות, לוחמים אלו התקבלו במצרים הממלוכית בכבוד גדול והתאסלמו, מפקדי יחידות אלו זכו למעמד של אמירים והם הוצבו כחיילות משמר בקהיר ובערים מרכזיות אחרות.
מתחילת ימי הסולטנות הממלוכית הפכה הח'לקה ממסגרת מצומצמת של לוחמי עילית למסגרת שספחה אליה אלמנטים חלשים ומוחלשים.
בראש ובראשונה לוחמים ותיקים שיצאו מהקו הראשון של הלוחמים - לוחמים אלו היו בחלקם מבוגרים או אפילו בעלי מגבלות גופניות.
גדודים אחרים בח'לקה כללו בני חסות של הממלוכים הסולטניים והממלוכים של האמירים, אלמנטים אלו הוכללו בח'לקה כמעשה צדקה ועל מנת למנוע מהם נתח מהאיקטע או מתן צדקה מאוצר הסולטן והתקיימו משכר זעום ששולם להם כחיילים.
מגויסים אחרים לח'לקה היו חיילים בני-חורין, בניהם של פרשים ממלוכים שהיו במעמד מיוחד "אוולד אל-נאס" (משמעו: "הילדים שלנו") ובהם גם יתומים.
בעת הצורך ולפני מערכות משמעותיות יכלו הממלוכים לגייס גדודים של לוחמים ממאגרי כוח אדם שמקורם עוד בתקופות האיובית והפאטמית; פרשים טורקמנים, כורדים, בדואים ולוחמים נוספים מהלבנון וסוריה.
יחידות נספחות אלו נקראו בשם קאשקי מילה שממנה נגזרה מאוחר יותר המילה קוזאק, שמשמעותה לוחמים קלים או נוודים.
הפרשים הכורדים והטורקמנים קיבלו מהממלוכים חלקות קרקע אותן הן עיבדו כמעין תהליך של קולוניזציה צבאי.
קצינים של יחידות אלו נחשבו כנחותים במעמד מהאמירים הממלוכים.
הסקר של 1315 מציין כי מספר הפרשים בגדודים אלו שהוצבו בכל רחבי הסולטנות היה 180,000 טורקמנים ו-20,000 כורדים.
השבטים הבדואים היו מחויבים לספק לוחמים רק בעיתות חרום מאחר שהם נחשבו לאלמנטים לא אמינים ומעמדם ומעמד מפקדיהם היה נמוך ממעמד הטורקמנים.
על פי הסקר של שנת 1315, היה מספר הפרשים הבדואים בכל רחבי הסולטנות כ-93,000 לפי החלוקה הבאה: 29,000 מסוריה רבתי, 33,000 ממצרים ו-31,000 מאזור מסופוטמיה.
ערב-רב זה היה מחולק לגדודים של 100 עד 2,000 פרשים.
השבטים הנוודים למחצה של אזור לבנון-סוריה וארץ הקודש השכירו את שירותיהם כחיילי רגלים וקשתים וקלעים רגליים, וקבלת מענקי קרקע מהסולטן שינתה את הרגלי החיים של שבטים אלו.
חיל הרגלים הממלוכי היה מורכב רובו ככולו מחיילים לא-סדירים ומילא תפקיד משני בשדה הקרב, אך מוזכר לעיתים כחלק מחיילות מצב של מבצרים שונים.
מקורות צלבניים ומוסלמיים מציינים כי בשיא המלחמה מול הצלבנים, בעת המצור על עכו, שירתו כ-100,000 חיילים רגלים ומיליציות לא סדירות בתמיכה לפרשים הממלוכים.
יחידות רגלים נוספות היו המתנדבים הח'דיג'ים, קנאים דתיים שהיו חמושים בכלי נשק ושריון קלים.
בעת המצור על עכו הצלבנית קפצו חיילים אלו אל תוך החפיר על מנת לאפשר לחיילים הרגליים האחרים להתקרב לחומה.
המספרים הגבוהים ביחס לצבאות המוסלמיים שקדמו לעליית הסולטנות הממלוכית מצביע על רמת ארגון גבוהה, כמו גם על מערכת אזרחית שמשאביה גויסו לצורך המערכת הצבאית.
המספרים הללו מציינים את כלל האוחזים בחרב או בקשת בכל האימפריה, יחידות סדירות או סדירות למחצה ובעיקר לוחמים לא סדירים מיחידות שזמינותן וכשירותן מוטלות בספק, ויש לקחת בחשבון את האפשרות שהמספרים נופחו על מנת ליצור מצג שווא מסיבות שקשורות לפוליטיקה פנימית של הסולטנות.
הצבא הממלוכי היה פרוס בכל שטחי הסולטנות אך מערכות משמעותיות, תחת פיקוד הסולטן, יצאו בהכרח מקהיר וכללו בעיקר את הגדודים של הממלוכים הסולטניים ובמידת הצורך ממלוכים של האמירים הבכירים.
מהלכים אלו היו מורכבים מבחינה לוגיסטית וכללו מסע דרך מדבר סיני אל שדות הקרב שבתקופות הסוערות ביותר היו בסוריה וארץ ישראל.
ליבו של הצבא הממלוכי הייתה שיירת האספקה שלוותה את הסולטן, שנוהלה על ידי פקידים ואזרחים.
שיירת האספקה ניתקה את התלות של הצבא הממלוכי מהמזון והאספקה בשטחי הקרבות אבל גם הכתיבה מערכת ענקית שכללה בהמות משא וככל הנראה אספקת מזון ולוותה על ידי צבא נפרד שכל תפקידו היה לאבטח את מערכת הלוגיסטיקה.
בעת תנועה בטריטוריה ידידותית הייתה שיירת האספקה נעה לפני הכוחות הלוחמים, כשהיא מוגנת על ידי גדודי פרשים.
האימונים האינטנסיביים והיכולות הרבות של הפרשים הממלוכים איפשרו גמישות טקטית רבה בשדה בקרב, בדרך כלל הגייסות הממלוכים עמדו בשדה הקרב במבנה של קו מול פני האויב, כאשר הצבא מחולק לשלושה גופים עיקריים - מרכז ושני אגפים.
גופים אלו היו מחולקים בחמישה קווים שונים: מול פני האויב היו פרשי הקו-הראשון הפרוסים לאורך כל החזית ומאחוריהם העתודה הטקטית - קו שני של פרשים שהיו מורכבים מיחידות העילית של הצבא.
הקו השלישי נועד להגן על המחנה והמטען של הצבא והקו הרביעי ובו פרשים קלים הגן על החלק האחורי של המחנה הממלוכי, הקו החמישי שימש כחיל מאסף ולהגנה על החלק האחורי של הצבא הממלוכי.
על פי הצורך הטקטי הוצבו האגפים לעיתים כשהם קרובים יותר אל שדה הקרב כמעיין "קרניים" בולטות לכיוון הקו הראשון של האויב.
מהלך ההתקפה נקבע תוך התחשבות במצב השמש בשמיים במטרה שקרניה יסנוורו את האויב ויגבילו את יכולת הלחימה שלו.
הצבא הממלוכי החל את הקרב בדרך כלל במטחי חיצים שנורו לעבר עמדות האויב וגרמו לאבדות, שבירת שורות וירידה בנכונות להילחם.
רק כאשר המפקדים הממלוכים הגיעו למסקנה כי האויב נחלש יצאו הפרשים הממלוכים להתקפה מכרעת.
התקפות נגד של האויב נתקלו בהגנה נמרצת מבלי לשבור את שורות הצבא או לחלופין בשימוש בטקטיקה הידועה של נסיגה מדומה, שפיתתה צבאות בעלי משמעת רופפת, או חוסר היכרות עם הצבאות הטורקיים להתקפה נמהרת וללא סדר שהובילה לכיתור והשמדה על ידי כוחות העתודה של הצבא הממלוכי.
הצבא הממלוכי נמנע מלנהל קרבות ימיים והצי הממלוכי היה קטן ולא פעיל בהשוואה לחייל הפרשים, והשירות בצי נחשב לחסר תהילה ומסוכן במיוחד.
עם זאת, לא נמנע הצבא הממלוכי מבניית צי ושימוש בכוח ימי במידת הצורך.
כך פלשו הממלוכים בשנת 1302 לאי ארוד, מבצרם האחרון של הצלבנים, כאשר הכוח הממלוכי הושט על סיפון 16 אוניות, שם מצור על המבצר הטמפלרי וכבש אותו.
נחיתות אמפיביות נערכו גם בים האדום, ובשנת 1426 כבש כוח ממלוכי של כ-3,000 פרשים ו-180 אוניות את ממלכת קפריסין הצלבנית.
בשנת 1444 כשל ניסיון הממלוכים לכבוש את האי רודוס מידי מסדר ההוספיטלרים.
צבוע חום (שם מדעי: Hyaena brunnea) הוא מין במשפחת הצבועיים החי באפריקה הדרומית והוא המין הנדיר ביותר במשפחה זו.
צבוע חום בוגר מגיע למשקל של עד 50 ק"ג ורוחבו בין כתפיו הוא 70.6–86.8 ס"מ.
בניגוד לצבוע מפוספס, לרוב אין הבדלי גודל בין הזכר לנקבה.
פרוותו ארוכה ומדובללת, בעיקר באזור הגב והזנב, וצבעה חום כהה או שחור ברוב חלקי הגוף.
צבע הפרווה בקדמת גופו הוא אפור, והרגליים מפוספסות באפור וצהוב.
הפרווה באזור הצוואר והגב עשויה להזדקף ולשוות לו מראה גדול יותר.
הוא מצויד בלסתות רבות עוצמה המסוגלות לשבור עצמות קשות שטורפים אחרים אינם מסוגלים לשבור, אף שיכולת זו נשחקת עם השנים.
גולגולתו גדולה יחסית לזו של שאר הצבועיים.
בית גידולו של הצבוע החום מצוי ברחבי אפריקה הדרומית, במדינות בוטסואנה, דרום אפריקה, זימבבואה, נמיביה ומוזמביק.
ריכוזי האוכלוסייה הגדולים ביותר הם באזור מדבר הקלהרי בנמיביה ולאורך החוף המערבי של המדינה.
הצבוע החום מותאם לתנאי המדבר אך מעדיף את האזורים ההרריים והסלעיים, בהם הוא מוצא מחסה תחת העצים והשיחים בשעות היום.
הצבוע החום הוא בעל חיים חברתי החי לרוב בקבוצה המונה זכר אחד, נקבה אחת וגורים, אף על פי שנצפו גם להקות המונות מספר זכרים ונקבות ביחד.
מעריכים שבמצב זה קיים זכר דומיננטי אחד לפחות.
הצבועים שומרים על מדרג חברתי ברור באמצעות מצגי איום הדדיים ומאבקי כוח לא אלימים.
הלהקה שומרת על טריטוריה קבועה המשתרעת על פני 200–900 קמ"ר באזורי המדבר, אך באזורים המיושבים על ידי האדם שטחה מצטמצם לכמה עשרות קמ"ר בלבד.
סימון הטריטוריה מתבצע על ידי ריח.
הגירה של צבועים נפוצה, בעיקר בקרב הצעירים, המחפשים קבוצות משלהם בהגיעם לבגרות.
הצבוע החום פעיל בלילה ולרוב אוכל נבלות, אך מתקיים גם מתזונה של מכרסמים, חרקים, ביצים ופירות.
לעיתים נדירות הוא טורף בעלי חיים גדולים יותר כמו אנטילופות ושועלים.
במהלך החיפוש אחר מזון, עשוי צבוע בודד לנדוד למרחק של יותר מ-30 ק"מ בלילה אחד, כשהוא מסתמך על חוש הריח המפותח שלו לאיתור פגרים.
נקבת הצבוע החום מתייחמת לראשונה בגיל שנתיים ולאחר מכן כל שנה, מחודש מאי עד אוגוסט.
ההזדווגות מתרחשת לרוב בין צבועים מקבוצות שונות ולא מאותה קבוצה כמו אצל הצבועון, והזכרים מאותה קבוצה אינם מפגינים התנגדות ואף מסייעים לנקבה בגידול והאכלת הצאצאים.
לרוב ממליטה רק הנקבה הדומיננטית, אך אם ממליטה נקבה נוספת, הן מסייעות זו לזו בגידול הגורים.
ההריון נמשך כמאה ימים ובסופו ממליטה הנקבה בין צאצא אחד לחמישה, בתוך מאורה המוסתרת מטורפים.
הגורים שוקלים כקילוגרם אחד עם לידתם ופוקחים את עיניהם לראשונה לאחר שמונה ימים.
בגיל שלושה חודשים הם עוזבים את המאורה ועד גיל 14 חודשים הם נגמלים מחלב.
אוכלוסיית הצבוע החום מוערכת ב-5,000 עד 8,000 פרטים, ונשקפת לו סכנה בשל יחסם השלילי של התושבים המקומיים, הרואים בו סכנה למקנה, אף על פי שמקרי טריפה על ידי צבועים חומים הם נדירים יחסית.
הרעלות ומלכודות גרמו במשך השנים לדילול האוכלוסייה, כמו גם התפשטות החקלאות, המצמצמת את שטחי הצבועים וכופה עליהם מגע תכוף יותר עם האדם.
עם זאת, יכולת ההסתגלות המהירה של הצבוע החום ושרידותו באזורים חקלאיים נותנת תקווה למאמצי השימור.
כיום הוא מוגדר כקרוב לסיכון על ידי ארגון IUCN.
אביאל נולד בשם צבי בוצ'קו בקלן שבגרמניה לזאב וברוריה בוצ'קו.
בשנת 1937, בהיותו בן תשע, עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
למד בבית ספר "אהל שם" ברמת גן.
היה חבר ב"הגנה" ונטל חלק בפעולות רבות, ובהן "ליל וינגייט", שם לחם לצדה של ברכה פולד וניסה להצילה.
השתתף בפעולת התגמול נגד הכנופיה שפרצה לגן הוואי ורצחה את השחקן מאיר תאומי.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ושרת בחטיבת אלכסנדרוני בגדוד 33 ולאחר מכן בגדוד 35. השתתף במבצע מדינה, שבו נהרגו עשרים ותשעה מחבריו, בכיבוש טנטורה ובמצור על כיס פאלוג'ה.
בין השאר שירת כמש"ק תרבות.
בשנת 1949 נישא לדליה אבולעפיה, בתם של בוסתנאי וצפורה אבולעפיה, ממייסדי נווה צדק.
שהייתה בת כיתתו מגימנסיה אוהל שם.
לאחר נישואיו למד בסמינר לוינסקי ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
במשך עשרות שנים עסק בחינוך, בהוראה ובניהול מוסדות חינוך.
בין השאר לימד בנהלל, בנהריה ובסמינר לוינסקי.
בשנות ה-60 ייסד וניהל את בית הספר התיכון להנדסאים שליד אוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1969–1971 יצא לשליחות בלימה בירת פרו וניהל שם את בית הספר היהודי "ליאון פינלו", שבו למדו כאלף תלמידים מן הקהילה היהודית המקומית.
לאחר שובו ארצה שב לתפקידו בבית הספר להנדסאים, עד צאתו לגמלאות בשנת 1995.
בשנת 1979 זכה בפרס החינוך מטעם עיריית תל אביב.
בין השנים 1967–2009 פרסם שבעה ספרי שירה.
במשך כעשרים שנה השתתף אביאל, בהתנדבות, בתוכניות שונות בגלי צה"ל, ובהן "קפה של חצות" ו"ציפורי לילה".
צבי אביאל נפטר בתל אביב בכ"ה בטבת תשע"ד, 28 בדצמבר 2013.
כשנה לאחר פטירתו פרסמה דליה אנתולוגיה של שיריו תחת הכותרת "שערי אהבה" (הוצאת גוונים 2014).
ספר זה כולל שבעה שערים - ששת הראשונים הם ספרי שירה שפורסמו בחייו והשער השביעי כולל 150 שירים שטרם ראו אור.
בשנת 2016 פרסמה דליה אביאל את ספרה "ידעתי שאמצא אותך" (הוצאת סטימצקי) - רומן המתאר את השנתיים הראשונות של היכרותם ואהבתם של צבי ודליה.
סיפור האהבה שזור בקורות המדינה והחברה הישראלית המתהווה טרום מלחמת העצמאות, בשנים תש"ו-תש"ח 1948–1946.
בשנת 2018 פרסמה דליה אביאל את הספר "נפלאו ממני" (הוצאת סטימצקי) המביא אירועים, מפגשים וחוויות מחייה עם צבי, ומשולבים בו שירים שצבי כתב וסיפורים שסיפר בתוכניות "ציפורי לילה" בגלי צה"ל.
אותו צירוף מקרים מופלא שהפגיש את דליה ואת צבי בנעוריהם, ליווה את חייהם המשותפים והתעצם בעת שהותם בדרום אמריקה, שם אדוות המסתורין שלהם התחברו עם העולם המיסטי שמאפיין את אנשי המקום.
נוכח שפתי עיניך (ציורים: דוד דובסקי), תל אביב: עקד, 1973.
אתך ועם הרוח, תל אביב: גוונים, 2000.
בשנים טרם הכרתיך, תל אביב: גוונים, 2009. (אוסף)
שערי אהבה, תל אביב: גוונים, 437 עמודים 2014. (אנתולוגיה)
(נפלאו ממני, תל אביב, סטימצקי, 2018 - לאחר מותו)
צבגון אדום-אוזן (שם מדעי: Trachemys scripta elegans) הוא תת-מין של צבגון הבריכה, מין צב החי בביצות ונחלים באמריקה הצפונית אך הפך למין פולש במגוון אזורים לרבות בישראל.
שמו של תת-מין זה נובע מפס אדום הנמשך מהעין לאוזן.
צבגון אדום-אוזן הוא צב מים מתוקים וסביבת הגידול הטבעית שלו היא במים מתוקים וחמימים, בדרך כלל רדודים, וזאת על מנת שהצב יוכל לצאת אל מחוץ למים ולהתחמם בשמש, כפי שהוא נוהג לעשות ברוב שעות היממה.
לעיתים קשה להבדיל בין צבגון זכר לנקבה.
הנקבות גדולות יותר בגופן באופן משמעותי בעוד שלזכרים יש זנב וציפורניים ארוכים יותר.
כאשר הצב צעיר, גופו בגוונים של ירוק בהיר ו"בטנו" בצבע צהוב בהיר.
עם ההתבגרות גוני גופו נהיים כהים יותר והופכים לירוק כהה, חום או שחור.
מקורו של הצב הוא במרכז ארצות הברית, והוא מין פולש באירופה ובאסיה ומתחרה על אזורי הגידול של צבי מים מקומיים.
גם בישראל מין זה הוא מין פולש שמסתגל בקלות לסביבות מחיה שונות, ומסוגל לדחוק מינים ישראליים, כמו צב רך וצב ביצה מצוי, מבית גידולם.
ניתן למוצאו בנחל אלכסנדר שם ניתן לראות את הצבים "משתזפים" בשמש על שפת הנחל.
הצב נפוץ בירקון ומגיע במעלה נחל האיילון לכל הפחות עד לוד.
צבגון אדום-אוזן הוא אוכל-כול הניזון מבעלי חיים קטנטנים כמו חרקים, חלזונות, ראשנים, דגים ואף פגרים.
בנוסף, הוא אוכל ירקות ועלים שנמצאים בקרבת נחלים.
כמו צבים רבים, גם הצבגון אדום-האוזן שרוי בתרדמת חורף כאשר טמפרטורת הסביבה יורדת.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, עמודים: 28-29 (מהדורה שלישית 2022).
צְבוֹעוֹן הרעמה (שם מדעי: Proteles cristatus), הוא מין יונק קטן בסוג צבועון במשפחת הצבועיים.
לפי חוקרים מסוימים שייך סוג זה למשפחה נפרדת, בפני עצמה.
צבועון הרעמה הוא מין יחיד (Proteles cristatus) בסוג צבועון.
צבועון הרעמה הוא יונק אוכל חרקים החי במזרח אפריקה ובאפריקה הדרומית.
פירוש שמו בלועזית Aardwolf הוא "זאב אדמה" באפריקאנס ובהולנדית.
בניגוד לקרובי משפחתו האחרים ממשפחת הצבועיים, צבועון הרעמה אינו צד חיות גדולות; במקום זאת הוא ניזון מחרקים, בעיקר טרמיטים.
צבועון אחד יכול לאכול כ-200,000 טרמיטים במהלך לילה אחד בעזרת הלשון הארוכה והדביקה שלו.
הצבועון משויך למשפחת הצבועיים, למרות שבעבר הוא שויך למשפחה משל עצמו.
הוא חי במזרח ודרום אפריקה באזורים בהם הצמחייה היא בעיקר שיחים.
צבועון הרעמה מתחבא במאורות במשך היום, ויוצא החוצה בלילה לחפש מזון.
הדיאטה שלהם מסתמכת בעיקר על טרמיטים, פגית חרקים ונבלות של חיות גדולות יותר.
צבועון הרעמה דומה במראהו לצבוע מפוספס קטן.
יש לו חוטם צר יותר ואוזניים חדות בהם הוא נעזר לצוד טרמיטים.
הוא בעל פסים שחורים על גבי פרווה צהבהבה ורעמה ארוכה לאורך הצוואר והגב שלו.
הרעמה מוגבהת במהלך עימותים על מנת להראות גדול יותר.
אורכו של צבועון הרעמה הוא 80-55 ס"מ, לא כולל זנב עבות באורך 30-20 ס"מ.
הגובה שלו הוא 50-40 ס"מ בכתפיים.
צבועון בוגר שוקל 14-9 ק"ג.
כפות רגליו בעלות 5 אצבעות בניגוד לצבועים אחרים בעלי 4 אצבעות.
השיניים שלו והגולגולת שלו דומים לצבועים אחרים, למרות ששיני הלחיים שלו מתמחות באכילת חרקים.
ככל שהצבועון מזדקן, הוא יאבד חלק משיניו.
הדבר כמעט ולא משנה את הרגלי התזונה שלו הודות לרכות של החרקים מהם הוא ניזון.
צבועון הרעמה חי באזורים פתוחים, במישורים יבשים ואזורי סבך תוך הימנעות מאזורים הרריים.
עקב סוג המזון הייחודי שלו, ניתן למצוא אותו רק באזורים בהם קיימים טרמיטים ממשפחה מסוימת.
הטרמיטים הללו מסתמכים על עשב דרוך או מת והם נמצאים בעיקר באזורי מרעה וסוואנות, כולל אזורי חוות.
במשך רוב השנה, הוא מבלה את זמנו בטריטוריות משותפות המכילות עד לתריסר מאורות, המאוכלסות כ-6 שבועות כל פעם.
קיימות שתי אוכלוסיות נבדלות: אחת באפריקה הדרומית, והשנייה במזרח וצפון-מזרח אפריקה.
צבועון הרעמה הוא יצור לילי ביישן, שישן במאורות תת-קרקעיות במשך היום.
הוא משתמש במאורות קיימות של צבועונים אחרים, דורבנים או ארנבים, למרות שהוא מסוגל לחפור לעצמו מאורה.
בלילה אחד צבועון מסוגל לצרוך עד ל-200,000 טרמיטים בעזרת לשונו הארוכה והדביקה.
הוא נזהר לא להרוס את תל הטרמיטים או לאכול את כל המושבה, דבר שמבטיח שהטרמיטים יוכלו לבנות את המושבה שלהם מחדש ובכך להבטיח לו מקור מזון בלתי נדלה.
הצבועון יזכור את מקומה של מושבת טרמיטים ויחזור לשם על מנת לחסוך לו את הסכנות שבמציאת מושבה חדשה.
ידוע גם שהם ניזונים מחרקים, זחלים, וביצים, ולעיתים גם על יונקים קטנים וציפורים.
בניגוד לשאר קרוביהם במשפחת הצבועיים, הם אינם אוכלי נבלות או צדים יונקים גדולים.
זכר בוגר הוא בעיקר בודד בזמן חיפוש אחר מזון, הדבר נחוץ בעיקר בגלל המחסור והתפוצה ההומוגנית של החרקים מהם הם ניזונים.
לעיתים קרובות הם נחשבים בטעות כבעלי חיים בודדים.
למעשה, הם חיים כזוגות מונוגמיים, עם הצאצאים שלהם ומגינים על הטריטוריה שלהם.
זכרים צעירים מגיעים לבגרות מינית לאחר שנתיים.
תקופת הייחום משתנה ותלויה במיקומם, אך לרוב מתרחשת באביב או בסתיו.
במהלך התקופה, זכרים בודדים יחפשו בטריטוריה משלהם, כמו גם בטריטוריות אחרות, אחר נקבה להזדווג איתה.
זכרים דומיננטיים יזדווגו עם נקבות של זכרים פחות דומיננטיים מטריטוריות שכנות.
הדבר גורם לרוב למריבות בין 2 זכרים, כאשר אחד נכנס לאזור של השני.
ההיריון נמשך 110-90 ימים, ובסופו נולדים 5-1 גורים (לרוב 3-2) בתקופה הגשומה, כשהטרמיטים פעילים.
בששת עד שמונת השבועות הראשונים הגורים מבלים עם אמם במאורה.
לאחר 3 חודשים, הם מתחילים בחיפוש אחר מזון בהשגחה, ולאחר 4 חודשים הם כבר עצמאיים לרוב.
אולם, הם בדרך כלל ישתמשו במאורה של אמם עד לתקופת הייחום הבאה.
בשבי הם מגיעים לתוחלת חיים של עד 15 שנה.
חקלאות עלולה להוות גורם שלילי על אוכלוסייתם עקב הרעלות בידי חוואים.
הם לרוב נחשבים כחיות מועילות ולא מסוכנות על ידי חוואים.
אולם, באזורים מסוימים הוא ניצוד בגלל פרוותו.
מפגשים עם כלבים הם איום נוסף עליו.
צבוע מערות (שם מדעי: Crocuta crocuta spelaea) הוא טורף נכחד, תת-מין של צבוע נקוד במשפחת הצבועיים.
אזור תפוצתו השתרע באירואסיה, החל מצפון סין עד לספרד ולאיים הבריטים.
אף על פי שתואר בתחילה כמין נפרד מצבוע נקוד, עקב הבדלים גדולים בגפיים הקדמיות ואחוריות, בדיקות גנטיות מצביעות על כך שאין הבדל DNA מהותי בין צבוע המערות מתקופת הפליסטוקן לצבוע נקוד שחי כיום באפריקה.
צבוע המערות ידוע ממגוון מאובנים שנמצאו בעיקר במערות.
עם הירידה באזורי העשב לפני 12,500 שנה, אירופה חוותה ירידה באזורים הנמוכים המועדפים על הצבועים, ועלייה בשטחי היערות.
צבועי מערות, תחת התנאים הללו, היו נחותים לזאבים ולבני האדם, שהרגישו הרבה יותר בנוח באזורי יער מאשר בשטחים פתוחים.
אוכלוסיית צבועי המערות החלה להידלדל לפני כ-20,000 שנה, ונעלמה לחלוטין מאירופה לפני 11–14 אלף שנה, ואף לפני באזורים מסוימים.
ההבדל העיקרי בין צבוע מערות לצבוע נקוד הוא אורך העצמות הקדמיות והאחוריות.
אצל צבוע המערות העצמות היו ארוכות יותר, דבר המצביע על התאמה לאזור מחיה שונה מזה של הצבוע הנקוד.
לא ידוע אם היו להם את אותם ההבדלים בין המינים אשר קיימים אצל הצבוע הנקוד.
מעריכים שהם שקלו כ־100 ק"ג.
מעט ידוע על ההרגלים החברתיים שלהם.
השימוש שלהם במערות כמאורות שלהם מקובל, אולם ידוע גם על מאורות באזורים פתוחים.
חסרה כל אינדיקציה אם הם חיו בלהקות גדולות או כחיות מבודדות, על אף שלהקות גדולות נחשבות כפחות אפשריות באזורי מחיה בהם חיו בתקופת הפליסטוקן.
כמו צבועים מודרניים, צבועי מערות היו אוספים את העצמות והקרניים של טרפם במאורות שלהם לצריכה מאוחרת יותר או למשחק, אף על פי שלא ידוע אם העצמות שהתגלו היו מפגרים של בעלי חיים או מכאלו שהם צדו בעצמם.
מחקרים על שאריות החיות שנמצאו במאורות שלהם מראים שהמזון החביב עליהם היה סוסים.
המזון הגדול ביותר שלהם היה קרנף צמרירי, שעצמות וגולגולות רבות שלהם נמצאו במערות בהם חיו.
איילים גם היוו חלק מהמזון שלהם.
מדי פעם הם, ככל הנראה, גם הראו סימני קניבליזם.
צבועי מערות היו טורפים מוצלחים והם שגשגו בעיקר בצפון-מזרח אסיה, היכן שהם היו עליונים על שאר הטורפים באזור.
הדבר נבע ממיעוט אריות מערות, דובי מערות וזאבים באזורי המחיה המשותפים שלהם.
הוא נחשב לאחראי להרס של חלק מהעצמות של דוב המערות.
פגרים גדולים כאלו היו מקור מזון אופטימלי לצבועים, בייחוד לקראת סוף החורף, כשהיה מחסור במזון.
באיטליה, חלק צבוע המערות את אזור מחיה שלו עם זאבים.
בניגוד לצבועים, שהעדיפו טרף באזורים נמוכים כמו סוסים, הסתמכו הזאבים על טרף קטן יותר שחי על המשעולים כמו יעלים וצבאים, ובכך הקטינו את התחרות ביניהם.
הזאבים והצבועים הציגו יחס התפשטות הפוך לאורך זמן, ככל שהזאבים התפשטו לאזורים נוספים, הצבועים נעלמו.
הרג שנצרך בחלקו על ידי האדם הניאנדרטלי ולאחר מכן על ידי הצבועים מצביע על כך שמדי פעם הצבועים היו גונבים מהצייד של האדם הניאנדרטלי.
כמו כן התחרו האדם הניאנדרטלי והצבועים על אתרי מערות.
מערות רבות מראות שימוש לחלופין של האדם ושל הצבועים.
מספר רב של עצמות אדם נמצאו שנצרכו בחלקם על ידי הצבועים.
האדם המודרני חי גם כן על יד הצבועים, וייתכן שהיה לו יחס דומה איתם.
חלק מהפלאונטולוגים מאמינים שתחרות וציד בסיביר היו גורם משמעותי בעיכוב של יישוב אלסקה.
ייתכן והצבועים היו גונבים מדי פעם את הצייד של האדם או נכנסים למחנות שלהם וגוררים את החלשים והחולים, בדומה לצבוע הנקוד באפריקה כיום.
צבוע מערות הופיע בסדרה "פארק פרהיסטורי".
צבוסיים או סֶּבּוּסִיִּים (שם מדעי: Cebidae) היא אחת מחמש משפחות קופי העולם החדש, ונפוצה בדרום ובמרכז אמריקה.
הצבוסיים הם קופים קטנים, אוכלי כול, הנעים בלהקות ושוכני עצים.
משפחת הצבוסיים כוללת 5 סוגים ב-4 תת-משפחות:
סוג דורוקולי (Aotus) - הקופים היחידים הפעילים בלילה.
תת-משפחה טיטים (Callicebinae) - ייתכן ששייכת לסאקיים
בנוסף, כמה חוקרים משייכים למשפחה את המין היחידי מרמוסט גולדיי (Callimico goeldii).
שפיר נולד בשנת 1914 בברלין, בשם ורנר שטראוס.
עלה לישראל בשנת 1934, והצטרף לקיבוץ גבעת ברנר.
במלחמת העצמאות פיקד על גדוד של חטיבת עודד.
בהמשך שימש כמפקד המשטרה הצבאית של פיקוד המרכז וכסגן הקמצ"ר.
מונה לקמצ"ר באוקטובר בשנת 1954. בתקופתו הוקמו יחידות היסעים ויחידות משטרה צבאית שולבו בחטיבות הקרביות.
דגש מיוחד הושם בתקופת פיקודו על הגיבוש בקרב המשרתים בחיל.
פיקד על חמ"ץ במהלך מלחמת סיני.
בתקופת פיקודו על החיל העסיקה פרשת טבח כפר קאסם את מצ"ח במשטרה הצבאית.
סיים את תפקידו בשנת 1960.
צבוע (שם מדעי: Hyaena) הוא סוג של דמויי חתול ממשפחת הצבועיים החיים בערבות ואזורים תת-מדבריים.
אלו טורפים חזקים ועמידים הניזונים בעיקר מנבלות ויצורים חלשים.
נפוצים באפריקה והמזרח התיכון עד הודו.
צבוע מפוספס (Hyaena hyaena) - הגדול והנפוץ יותר.
מצוי בצפון ומזרח אפריקה, ישראל, חצי האי ערב, אזור הקווקז, מרכז אסיה ותת-היבשת ההודית.
זהו הצבוע היחיד שחי בטבע באסיה.
צבוע חום (Hyaena brunnea) - הקטן והנדיר מכל הצבועים.
נפוץ רק במדבר נמיב שבנמיביה - דרום מערב אפריקה.
צבגון הבריכה או צַבְגּוֹן תָּווּי (שם מדעי: Trachemys scripta) הוא מין במשפחת צבים ביצתיים שבסדרת הצבים החי בטבע ביצות באמריקה הצפונית, אך גם הופץ ברחבי העולם כמין פולש, עקב היותו חיית מחמד מוצלחת וקלה לגידול.
הצבגון חי בביצות והוא בעל מאפיינים העוזרים לו לחיות במים: שריונו מעוגל ושטוח ובעל קשקשים חומים-ירוקים, נחיריו גדולים והוא מסוגל לעצור את נשימתו לזמן ממושך מתחת למים.
הראש קטן ומפוספס בפסים ירוקים או צהובים לאורך הראש עם כתם אדום או צהוב באזור האוזן.
הוא קטן מאוד ואורכו 13-25 ס"מ.
הוא חי בנהרות, אגמים וביצות שונים בארצות הברית עד מקסיקו.
מזונו מורכב מרכיבים מהחי והצומח.
לצבגון הבריכה יש שלושה תת-מינים.
הצבגון צהוב האוזן והצבגון אדום האוזן מתרבים ביניהם לעיתים ויוצרים מיני כלאיים:
צבגון אדום-אוזן (Trachemys scripta elegans) - הופץ בישראל כמין פולש
צבגון מצויר או צַבְגּוֹן מָצוּי (שם מדעי: Chrysemys picta) הוא מין של צב מים ממשפחת הצבים הביצתיים המצוי בביצות ואגמים באמריקה הצפונית.
זהו צב קטן שאורכו 10–26 ס"מ בנקבות הגדולות יותר, ו-7–15 ס"מ בזכרים, ומשקלם 500 גרם בנקבות, ו-300 גרם בזכרים.
הם בעלי שריון שטוח בצבע כחול כהה ולעיתים צומחים עליו אצות ירוקות וצבע הגוף אדמדם עד חום ומפוספס בפסים צהובים לבנים עדינים.
הראש והרגליים קצרים ומתכנסים לשריון.
צב זה מותאם לחיים במים ויודע לשחות טוב.
הוא נפוץ בנהרות איטיים, אגמים וביצות מקנדה בצפון עד לצפון מקסיקו, ונפוץ הן באזורים סובטרופיים והן באזורים ממוזגים.
הצב מצוי רוב חייו במים או בגדות נהרות ואגמים, וניזון מצמחי מים, חרקים, סרטני נהרות ודגים קטנים וכן מנבלות.
הוא עצמו עלול להיטרף על ידי נחשים, צבים נשכנים, עורבים, שועלים, אליגטור אמריקני, אנפות, ראקון, שלך, עיטם ומגוון עופות דורסים.
זהו צב נפוץ לגידול כחיית מחמד אותו אפשר לשים באקווריום.
צבופיתסיה (שם מדעי: Cebupithecia) הוא סוג נכחד של קוף דרום אמריקאי ממשפחת הסאקיים, שחי באמצע תקופת המיוקן שלפני 13.8 עד 11.8 מיליון שנה מהיום.
המאובנים שלו התגלו בקולומביה בתצורות של לה ונטה שבוילה ובטולימה סמוך לאזור המכונה "מיטת הקופים", בה התגלו מספר מאובני קופים.
הסוג הוגדר ב-1950 והוא כולל מין אחד - Cebupithecia sarmientoi.
פרימט זה דמה במראהו לקפוצ'ין או לקוף לילה - דורוקולי, אך היה קרוב יותר לקופי הטיטי והסאקי וייתכן שהיה ראשון הסאקיים.
הוא היה קטן יחסית לקרוביו המודרניים והגיע עד למשקל 2.2 קילוגרם בממוצע.
הוא היה בעל שיניים טוחנות שטוחות רחבות, חותכות בינוניות בגודלם וניבים חדים שעבר ביניהם רווח קטן משאר השיניים.
הוא היה בעל צוואר ארוך יחסית וזנב עבה שהתאים לאיזון על עצים.
לא ברור איך נע יונק זה, אך ייתכן שהוא קפץ בין הענפים במהירות וזריזות יותר מהסאקי המודרני, החסר זנב, ודמה יותר לקפוצ'ין בתנועות אלה.
הוא היה אוכל-כול שאכל מזון מהחי ומהצומח, אך בעיקר ניזון מפירות היער.
הזנב העבה שלו לא היה יכול לאחוז בענפים כמו קופים רבים מאמריקה, אך הוא היה גמיש ותופסני יותר מקופי העולם הישן.
הקוף הקדום התגלה בשטח המכונה "מיטת הקופים", בה התגלו מספר רב מאוד של מאובני קופים דרום אמריקאים בכמות גדולה.
קופים אלה חיו באקלים הג'ונגלים של אגן האמזונאס ואגן האורינוקו ורוב זמנם חיו בין העצים הגבוהים ביער.
צבטל הוא מחוז במערב מדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה.
גוטנברון גפפריץ אן דר וילד
צבי אלדרוטי (9 במאי 1934 – 13 באפריל 2018) היה פוליטיקאי ומנהל ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית מגדל העמק במשך 18 שנים, כמנכ"ל משרד ראש הממשלה, כמנהל עמידר וחברות אחרות, והיה חבר כנסת.
אלדרוטי נולד בתל אביב בשנת 1934. את לימודי התיכון סיים בשנת 1952 בעיינות, פנימייה ליד נס-ציונה.
הוא שירת בצבא הקבע לזמן מה ולאחר חתונתו ב-1958 החליט לעבור עם אשתו לעיירת פיתוח והגיע למגדל העמק, בה עבד כעוזרו של גזבר המועצה הממונה, אברהם זלוסצר.
כשהוכרז על בחירות למועצה בשנת 1959, בגיל 25, הוא התמודד בראשות רשימת מפא"י שזכתה ב-5 מתוך 9 מושבים, ומונה לראשות המועצה.
אלדרוטי המשיך לכהן בתפקיד, גבר על יריביו גם בארבע מערכות בחירות הבאות לראשות המועצה כשהוא מוביל את המערך לרוב מוחלט במועצה, וכיהן בתפקיד עד לשנת 1977. בשנת 1968 זכה בפרס למינהל ציבורי על תפקודו.
באמצע שנת 1969, הוא פרש מתפקידו, אותו העביר לזלוסצר, ועבר לנהל את מפעל בגד עור.
אולם בעקבות מחלה של מחליפו הוא שב לכהן בראשות המועצה ולהתמודד שוב על התפקיד, תוך שהוא מבטיח שלא יתפטר באמצע הקדנציה.
אלדרוטי המשיך בתפקיד עד 1977, עת התפטר מתפקידו.
במהלך מילוי תפקידו יצר קשרים עם יישובים אחרים בצפון.
הוא שלח סיוע לבית שאן ובשנת 1970 הוא נקרא לתווך בסכסוכים בנצרת.
אלדרוטי בחר להוביל את מגדל העמק בקו של פיתוח עצמי וראייה חיובית, בניגוד לגישה של עיירות פיתוח אחרות שהתמקדו בהצגת המצב הגרוע ובהצבת דרישות לממשלה.
בשנת 1965 נבחר לראשונה למרכז מפא"י וב־1971 הקים את מחוז הצפון של מפלגת העבודה.
לקראת הבחירות לכנסת השמינית הוא נבחר במקום הראשון של מומלצי מחוז צפון וזכה גם לתמיכה של 16 ראשי ערי פיתוח.
אלדרוטי הוצב בדיונים מוקדמים במקום ריאלי באחורי רשימת המערך, אולם לקראת הגשת הרשימה הוזז למקום ה-58 ולא נכנס לכנסת.
בשבוע האחרון של הכנסת השמינית (בשנת 1977) כיהן כחבר כנסת מטעם סיעת המערך, לאחר פרישת אהרן יריב.
בבחירות לכנסת התשיעית הוא הוצב ברשימת המערך מעבר למקום ה-60.
בדצמבר 1971 נתמנה למנכ"ל עמידר תפקיד בו כיהן, במקביל להיותו ראש מועצת מגדל העמק בתואר.
ב-1973, לקראת הבחירות לכנסת השמינית התפטר מהתפקיד בעקבות מועמדותו לכנסת, ושב לכהן כיו"ר מועצת מגדל העמק בפועל.
בתחילת 1974 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של החברה ואף נתבקש לעזוב את ראשות מגדל העמק כדי להתמסר לעבודה בחברה, אך הוא התפטר מהתפקיד בשנת 1975 לאחר שגזבר החברה נעצר על מעילה בכספים והועלתה ביקורת על הבקרה על הכספים בחברה.
לאחר חברותו הקצרה בכנסת, ניהל במשך שנתיים את מנהל "מלווה העצמאות והפיתוח" בארגנטינה, ולאחר מכן שימש במשך שש שנים כמנכ"ל "דיור לעולה".
בשנים 1986–1990 היה יו"ר "תעוש אזורי פיתוח" במקביל לכך שהיה יו"ר הדירקטוריונים של דבר, עם עובד וסיפרי.
בשנים 1990–1994 היה יו"ר דירקטוריון השק"ם עד להפרטת החברה.
בשנים 1995–1996 כיהן כמנכ"ל משרד ראש הממשלה.
בתחילת שנות ה-2000 היה שותף ויו"ר בחברת ב.נ.ה – בנייה ניהול והנדסה.
כן היה חבר דירקטוריון בחברות גמול, גזית גלוב וספנקריט חולדה.
כן כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של תיאטרון יידישפיל, כחבר הנהלת מחשב לכל ילד וכיו"ר עמותת דיירי הדיור המוגן בישראל.
ב, כיהן כדירקטור בשירותי בריאות כללית וחבר הנהלת מרכז יצחק רבין לחקר ישראל.
אלדרוטי נפטר ב-13 באפריל 2018. בשנותיו האחרונות התגורר בנורדיה, בה גם נקבר.
הוא היה נשוי לזהבה עד למותה ב-2013, ולזוג ארבעה ילדים.
בנו, טל אלדרוטי, כיהן כשמאי הממשלתי הראשי.
על שמו נקרא הרחוב ששמו היה לפני כן "דרך העמק" במגדל העמק.
צבי אהרנסון (1878, תרל"ה – 2 בינואר 1929, כ' בטבת תרפ"ט), בן למשפחת אהרנסון, היה מחברי מחתרת ניל"י.
צבי אהרנסון, בן לאפרים פישל אהרנסון ולמלכה לבית גלאצאנו, נולד בבקאו ברומניה.
בשנת תרמ"ב, 1882, עלה לארץ ישראל עם הוריו, שהיו ממייסדי זכרון יעקב ומראשוני העלייה הראשונה, ועם אחיו הבכור אהרן.
בארץ ישראל נולדו לצבי עוד שני אחים -שמואל (סם) ואלכסנדר (אלכס), ושתי אחיות - שרה ורבקה.
הוא התחנך בבית הספר בזכרון יעקב.
צבי אהרנסון היה איכר ועסק בחקלאות.
הוא הרבה לפעול בגליל התחתון: היה ממקימי מנחמיה בשנת 1901, שם גם נולדה בתו הבכורה ירדנה, שהייתה התינוקת הראשונה במושבה הגלילית על גדות הירדן.
היה גם ממקימי המושבה כנרת, אבל עזב אותה עוד בראשיתה.
בין השאר, פעל זמן קצר גם בחוות כנרת, ומטעם אחיו הבכור, האגרונום אהרן אהרנסון, גם במושבה יבנאל.
אהרנסון נפטר ממחלה, כנראה בעקבות המלקות שהטורקים הלקו את ראשו בזמן מלחמת העולם הראשונה, כשנאסר בעקבות גילוי מחתרת ניל"י.
צבי אהרנסון נשא לאישה את שרה הינדה בת שמעון גלברג, שנולדה בתרמ"ח (1886) ונפטרה בתרצ"ח (1937).
ילדיו הם: ירדנה, אבנר, מלאכי, דניאל ואסתר.
נינו, ניר טויב, היה במאי סרטים דוקומנטריים.
רבי צבי אלימלך הלברשטאם (נולד בב' בחשוון ה'תשי"ג, 21 באוקטובר 1952) הוא האדמור מצאנז , חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, ויושב ראש מפעל הש"ס העולמי.
מרכז החסידות שבראשותו הוא בקריית צאנז שבנתניה.
נולד בברוקלין שבניו יורק, ארצות הברית, לרבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, האדמו"ר הראשון מצאנז-קלויזנבורג, ולרבנית חיה נחמה, בת רבי שמואל דוד הלוי אונגר.
הוא קרוי על שם אחד מאבותיו (מצד סבתו חיה מינדל), רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב בעל ה"בני יששכר".
למד במחיצת אביו, בישיבת צאנז שבקריית החסידות בנתניה.
בגיל 17 קיבל מאביו תעודת "מורינו" לאחר שנבחן על למעלה מ-1,000 דפי גמרא בעל פה.
בא' באלול ה'תש"ל (ספטמבר 1970), נישא בקריית צאנז לחיה שרה, בת רבי שמואל אלכסנדר אונסדורפר (רב קהילת "ראשית חכמה" במונטריאול, ובהמשך רב קהילת "דברי חיים" צאנז, בפתח תקווה).
לאחר נישואיו למד בכולל צאנז בקריה בנתניה.
נסמך לרבנות מהרבנים: אברהם צבי וייס, אפרים פישל הרשקוביץ ואהרן וידר - אב"ד לינז.
בשנת ה'תשל"ד מונה על ידי אביו לרבה של קריית צאנז בנתניה וכ"רב הצעיר" של חסידי צאנז.
לאחר פטירת אביו, בט' בתמוז ה'תשנ"ד (יוני 1994), הוא מונה לאדמו"ר.
מלבד מוסדות החסידות בראשותו, עומד הרב הלברשטאם גם בנשיאות "לניאדו - מרכז רפואי צאנז", יושב ראש "מפעל הש"ס" וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
האדמו"ר מתגורר בקריית צאנז שבנתניה.
קרייה נוספת של החסידות שבהנהגתו קיימת בירושלים.
שלוחות של החסידות ישנן בערים: אלעד, אשדוד, ביתר עילית, בית שמש, בני ברק, חיפה, מודיעין עילית, פתח תקווה, וצפת.
בשנת ה'תשע"ב נוסדה בהוראתו "קריית צאנז" חדשה בטבריה.
היא נחנכה באלול ה'תשע"ד (ספטמבר 2014) ומתוכננת להכיל 400 דירות.
שלוחות החסידות בארצות הברית: בויליאמסבורג, בורו פארק ומונסי ולייקוד שבניו יורק.
שלוחות נוספות יש בלונדון ובמנצ'סטר שבאנגליה, ובאנטוורפן שבבלגיה.
האדמו"ר נושא בטיש הנערך מידי שבת פלפול תורני במשך כשעה, המשלב הלכה ואגדה.
הוא מוסר שיחה גם בסעודה שלישית.
כמנהג אדמו"רי צאנז, דבריו לא מודפסים בספר בחייו, וחלק מהם רואה אור בגיליון השבועי "בצילא דמהימנותא" ובגיליון צאנז החודשי, שבהם מתפרסם מהנעשה בחצרו.
באוגוסט 2007 נפגש בקריית צאנז עם רבי אהרן טייטלבוים, אחד משני אדמו"רי סאטמר, לאחר נתק של שנים בין חסידות צאנז לחסידות סאטמר.
במובן הפוליטי הרב הלברשטאם מוביל קו דומה לזה של אביו.
קו הפרגמטי אך לא תומך ביחס לציונות אך בכל זאת מכיר במדינה ובמוסדותיה וחבר במועצת גדולי התורה ומתנגד למסירת שטחים.
נשוי לחיה שרה (בת של שמואל אלכסנדר אונסדורפר).
הרב יחזקאל שרגא ברוך - "הרב הצעיר" של קריית צאנז.
נשוי למינדל צירל, בת דודו רבי יצחק אריה לייבוש הלפרין (בן רבי אלחנן).
הרב יוסף משה דוב - ראש רשת ישיבות צאנז, ורב קהילות צאנז בארצות הברית.
נשוי לשרה לאה, בת דודו הרב אשר אנשיל למברגר ממאקווא אלעד.
הרב אברהם - אב"ד קריית צאנז בטבריה וקהילות צאנז בצפת וחיפה.
נשוי לנחמה אסתר, בת רבי אברהם שלום ישכר דוב ליפשיץ הלברשטאם, האדמו"ר מסטרופקוב
הרב מאיר משולם, ראש חבורות הבחורים צאנז.
נשוי לברכה, בת דודו הרב יעקב אליהו אונסדורפר, רב קהילת "ראשית חכמה" במונטריאול.
רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב (הידוע גם כר' הערש מיילך שפירא; בערך תקמ"ג, 1783 – י"ח בטבת תר"א, 11 בינואר 1841) היה אדמו"ר חסידי בדור החמישי לתנועת החסידות.
מכונה על פי רוב, בשם חיבורו המפורסם בני יששכר.
אביו, רבי פסח לנגזם, היה מלמד תינוקות.
צאצא של רבי שמשון מאוסטרופולי שנהרג בגזרות ת"ח ת"ט.
אמו, איטה, הייתה אחייניתם של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי משולם זושא מאניפולי.
לפניו נולדו להוריו מספר ילדים, שנפטרו בילדותם.
מסופר כי בניסיון למנוע גם את מותו של הרך העתידי, התייעצה אמו עם דודה, רבי אלימלך מליז'נסק.
ר' אלימלך הבטיח לאחיניתו שייוולד לה בן זכר שיחיה ויאיר את העולם בתורתו הקדושה, והורה לה לתת לילד את שמו (כלומר אלימלך) כסגולה לאריכות ימים.
מאחר שביהדות האשכנזית לא מקובל לתת לאדם שם של אדם חי, הוסיפו הוריו לשמו של התינוק את השם צבי (הרש).
רבי אלימלך אמר שהדבר פגע בחצי ממעלתו של התינוק כי צבי אינו מלך, ולכן יהיה חצי מלך (מלך [נהגה מיילך] הוא קיצור מקובל לאלימלך).
יש הטוענים שהחליף את שם משפחתו מלנגזם לשפירא על מנת להתחמק משרות צבאי.
היה נשוי לחנה מינדל בתו של הרב שמואל מציטש.
מתלמידי החוזה מלובלין, רבי מנחם מנדל מרימנוב, המגיד מקוז'ניץ ו ה"אוהב ישראל" מאפטא.
קשרים קרובים היו לו עם תלמידי בית-מדרשו של החוזה מלובלין ובראשם רבי נפתלי צבי מרופשיץ ורבי צבי הירש מזידיטשוב.
שימש ברבנותן של דינוב (שם היה מרכז חצרו) ריבאטיטש , סטריז'וב, האליטש , ומונקאץ שאז הייתה חלק מהונגריה.
פעל רבות להפצת תורת הקבלה ונלחם בחריפות נגד המשכילים.
בזמן כהונתו במונקאץ אסר על פיטום אווזים משום חשש טריפות שמצוי בכבד שכן הכבד המנופח של האווז עצמו גורם לאווז להיות טרפה, ולכן עורר עליו את חמתם של פרנסי העיר ונאלץ לעזוב את מונקאץ ולחזור לדינוב.
נהג לחתום על מכתביו בחתימה "האוהב הנאמן לכל ישראל, דורש טוב לעמו".
נפטר בדינוב בי"ח בטבת תר"א (11 בינואר 1841) בגיל 58, והשאיר ארבעה בנים ושלוש בנות.
ר' צבי אלימלך היה מחבר פורה במיוחד.
עשרות חיבורים כתב במשך שנותיו, והם עוסקים בכל חלקי התורה שבכתב ושבעל פה.
בכתיבתו הוא משלב ידע גאוני, עם דרשנות מבריקה העושה שימוש מורכב במיוחד בגימטריות ורמזים.
כתביו משמשים גם כמרבץ עשיר של אמרים ופנינים מגדולי החסידות, שהוא מצטט ודורש ומוצא להם סימוכים במקראות ובדברי חז"ל.
חידש הרבה סגולות והידועה ביניהן היא סגולת הזיווג על ידי אמירת מזמור קכ"א בתהילים (שיר למעלות אשא עיני אל ההרים), שאותו יש להגיד 4 פעמים ביום.
וכן חידש את המנהג לפזר עשבים ופרחים על רצפת בית הכנסת בשבועות היות ש:
"ישראל משולה כשושנה של ורד והעולם כפרדס.
המלך רצה להשמיד את הפרדס, אלא שראה השושנה ובזכותה מציל את הפרדס.
כך ישראל שקבלה את התורה נמשלה כשושנה ומצלת את הפרדס".
עודד את העיסוק בספר הזוהר וכתב:
"הנה ביום הזה אשר נכתב הספר הקדוש הזוהר שהוא מהארת האור כי טוב הגנוז...
וזה מאיר לנו בגלות עד יתגלה בזכות זה משיח צדקנו יהי אור זה אורו של מלך המשיח".
(בני יששכר, מאמרי חדש אייר מאמר ג' אות ד')
"אמת שמקובל בידינו שגם מי שלא ידע כלום אף על פי כן לשון הזוהר מסוגל לזכך הנפש".
"ושבתם וראיתם בין צדיק וכו' בין עובד אלהים לאשר לא עבדו, עובד אלהים היינו העוסק בתלמוד ובזוהר.
לא עבדו העוסק בתלמוד לבד ואינו עוסק בזוהר".
(מעין גנים, פרק א' אות ב')
ממנו יצאה שושלת דינוב, שהתפצלה למספר חצרות, בהן חסידות מונקאטש וחסידות בלאז'וב הקיימות עד היום.
רבים מצאצאיו כיהנו כרבנים וכאדמו"רים.
הרב משולם זושא (בערך תק"ס - בערך תק"ץ)
ביילא אשת הרב נחמיה בן הרב צבי ובשנית נישאה לרב שמעון ישעיה רייך, רב בריבטיטש
רבי דוד שפירא ממלא מקומו בדינוב והאדמו"ר השני של חסידות דינוב
שרה (תקס"ז - כ"ד באייר תרל"ח), אשת הרב משה שיינפלד (תק"ע - כ"ז בחשוון תרמ"ד) ממז'ילובריץ (Medzilaborce, כיום בסלובקיה)
רבי אלעזר רב ואדמו"ר בלנצוט
הרב שמואל (בערך תק"ע - בערך תר"ך) מפרמישלא
רבקה אשת הרב יעקב אורי, רב בטארקה
בקרב צאצאיו התפרסמו במיוחד רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז-קלויזנבורג, הרב סנדר אורי, ורבי דוד טברסקי מראחמיסטריווקא.
לעדות נכדיו ובני משפחתו, במשך שנותיו כתב עוד חיבורים רבים שחלקם נהרסו ונאבדו.
לטענתם, יצירתו על התורה "אגרא דכלה" יועדה להיות רחבה ועשירה יותר, כמו שניתן לראות בפרשיות הראשונות בספר בראשית, אלא שדלף נוזלים השחית את רוב החומר.
כל חיבוריו התפרסמו ונדפסו שוב ושוב בעשרות מהדורות, אך גולת הכותרת של חיבוריו הוא הספר "בני יששכר", שהוא אחד החיבורים שקנו אחיזה בקרב כל חוגי החסידים ונמנה עם הקלאסיקה החסידית, ומכאן חשיבותו של ר' צבי אלימלך שאף בחייו היה נקרא על שמו "בעל הבני יששכר".
ברבות השנים יצא הספר במהדורות רבות, ואף הוהדר ונערך מחדש.
ראשון המהדירים, שמהדורתו משמשת עד היום הוא האדמו"ר רבי אברהם יצחק קאהן מתולדות אהרן.
כמו כן נדפס הספר בתוספת הערות והשוואות שנערכו על ידי מכון 'בני שלשים' בראשות נכדו רבי צבי אלימלך פאנעט האדמו"ר מקוסון.
לאחרונה אף יצאה מהדורה מבוארת ומרובת כרכים שנערכה על ידי מכון עוז והדר, בנשיאות נכד-נכדו הרב יהושע לייפער.
צבי אבני (נולד ב-2 בספטמבר 1927) הוא מלחין ישראלי.
אבני נולד בשם הרמן יעקב שְׁטֶיְינְקֶה (Hermann Jakob Steinke') בזארבריקן שבגרמניה של ויימאר בשנת 1927, ועלה לארץ ישראל כילד ב-1935. את ילדותו ונעוריו עשה בחיפה.
כשהיה בן 11 נחטף אביו, שהיה נהג משאית, בידי חוליית פורעים בקרבת הכפר אכזיב.
גורלו לא נודע, ורק כעבור שבע שנים קיבלה אמו של אבני אישור מן הרבנות על הכרה בהיותו חלל.
אמו, שלא יצאה לעבוד עד אז ולא ידעה עברית, נאלצה למצוא עבודה לפרנסת שניהם.
תוך כדי שירותו הצבאי בחיל הים, החל ללמוד הלחנה בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב.
עם שובו מארצות הברית השתלב צבי אבני בחיי המוזיקה הקלאסית בארץ.
ב-1971 הוזמן לנהל את המעבדה למוזיקה אלקטרונית באקדמיה למוזיקה בירושלים, שייסד יוסף טל ב-1961. הוא השתלב במהירות בחיי המוסד ובשנת 1976 מונה לפרופסור.
במהלך השנים הפך צבי אבני לאחד המורים המשמעותיים להלחנה בישראל והשפיע על דורות של תלמידים.
סגנונו האישי, המשלב בין המסורתי לחדשני, בין המזרחי למערבי, העמיד את אבני, לא אחת בעל-כורחו, מול חיצי הביקורת.
בכמה מקרים הוא השיב מלחמה במאמרים שנונים, נוקבים ומעוררי מחשבה.
בשנת 2019 התראיין אבני ל"ארכיון העתיד", מיזם תיעוד דור המייסדים של אנשי הרוח שהטביעו חותם משמעותי על התרבות הישראלית.
בהתפתחותו הסגנונית של צבי אבני ניתן להבחין בשלוש תקופות:
תקופה ראשונה - סוף שנות החמישים וראשית שנות השישים.
כאן ניכרת השפעתם של מוריו מרדכי סתר ובעיקר פאול בן-חיים.
השפעה זו באה לידי ביטוי בכתיבה מודאלית ובמחויבות סגנונית לצורות המסורתיות ולרוח הים-תיכונית.
לכאן שייכים "שלושה שירי לילה זעירים" על-פי מילותיה של לאה גולדברג, שלושה שירים מתוך "שיר השירים" 1955, "החמישייה לכלי נשיפה" 1959, פסטורל וריקוד לקלרינט ופסנתר 1957 ו"קשתות קיץ" לרביעיית מיתרים 1962 ועוד.
תקופה שנייה - אחרי שובו מארצות הברית בקיץ 1964 ועד תחילת שנות השמונים.
כאן ניכרת השפעתה הבולטת של רוח המודרניזם האירופאי והאמריקאי והחיפוש אחר שילוב בין הסגנונות והטכניקות שסיגל לעצמו בתקופת לימודיו מחוץ לישראל לבין הרוח המסורתית והמחויבות למלודיה.
לצד השילובים בין מזרח למערב שאפיינו גם את התקופה הראשונה, הופיעו שילובים חדשים, בין תיווי מסורתי לתיווי חדשני, בין טונאלי וא-טונאלי, בין הקלטה אלקטרונית לביצוע חי ובין המלודי למופשט.
יצירת המפתח לתקופה זו היא "הרהורים על דרמה" לתזמורת (1965), שזכתה להצלחה גדולה בישראל ומחוצה לה במשך שנים רבות וכן "חמש פנטומימות" לאנסמבל קאמרי (1968), המבוססת על חמישה ציורים מפורסמים של ציירים בני זמננו ונכתבה לסדנת המלחינים הראשונה שאורגנה על ידי אבני במסגרת פסטיבל ישראל.
הייתה זו היצירה הראשונה מבין יצירות רבות, שבהן הוא מתייחס לאמנות הפלסטית, עקב התעניינותו הרבה בציור עוד משנות נעוריו.
לתקופה זו שייכות גם יצירות קאמריות כמו "מעבר לפרגוד" לרביעיית פסנתר (1979), "לדה והברבור" לקול וקלרינט (1975) ו"דימויים ליום חג" לתזמורת סימפונית גדולה (1970).
מקום מיוחד תופסת בתקופה זו הסונאטה השנייה לפסנתר "אפיטף", שיש בה גם התייחסות למיסטיקה יהודית ברוח רבי נחמן מברסלב (1979).
במדיום האלקטרוני יצר אבני בתקופה זו את "אפיזודות ליריות" לאבוב וסרט מגנטי (1972) ואת "סינכרומוטראסק" - פרודיה קוואזי-אקספרסיוניסטית עם טקסט של המלחין לזמרת-שחקנית וסרט מגנטי.
בתקופה השלישית שהחלה בתחילת שנות השמונים, ניכרת בסגנונו התקרבות מחודשת לטונאליות, דבר המורגש במיוחד בהתייחסותו למלודיה, שלעיתים קרובות מזכירה מוטיבים בעלי אופי פולקלוריסטי יהודי.
היצירות הבולטות בתקופה זו הן "מוזיקה תוכניתית 1980" לתזמורת סימפונית, ששלושת פרקיה נושאים שמות ציוריים וכן "מזמור לסַנְטוּר" בליווי תזמורת קאמרית (1982) ו"מטמורפוזות על כוראל של באך" (1985).
מקום מיוחד תופסת בתקופה זו היצירה "הזהו אדם", מחזור של חמישה שירים לסופרן ותזמורת סימפונית ע"פ פואמות של פרימו לוי, שזכתה לביצועים רבים בישראל ומחוצה לה.
בשנות החמישים ועד תחילת שנות השישים, עסק אבני רבות גם בחומר פולקלוריסטי וערך עיבודים להרכבים שונים של למעלה ממאה שירים פופולריים.
במסגרת עיסוקיו אלה השתתף גם בתחרות פסטיבל הזמר והפזמון 1961, שבה זכה בפרס הראשון שירו "שאני עמך" למילים של רעייתו הראשונה, פנינה אבני (1927 – 1973).
המלחין פרופ' מיכאל וולפה מציין כמה מאפיינים מרכזיים ביצירותיו של צבי אבני כדלהלן:
המנגינה הארוכה שנעה סביב ציר מלודי ראשי ורציף הנישא על ידי כלים סולניים ואוניסוני גדולים לסירוגין כפי שהדבר מופיע ביצירה "הרהורים על דרמה" (1965).
וארייציות מתפתחות: כלומר התפתחות אסוציאטיבית של חומרים מוזיקליים המגובשים בתוך רצף של חטיבות עוקבות.
על פי מודל זה, כפי שהוגדר על ידי ארנולד שנברג עובר הרעיון המוצג בתחילת היצירה תהליך של הרחבה, פיתוח ושינוי המוליך אותו למקומות חדשים, רחוקים מן המקור עד שלעיתים אינם דומים לו כלל.
דוגמאות לכך אפשר למצוא בסונאטה "אפיטף" (1979), ב"מטאמורפוזות על כוראל של באך" (1985) וברביעייה מספר שלוש לכלי קשת "שבילי הזמן" (2003).
טכניקות חדשניות: תיווי פרופורציונלי וגרפי, אפקטים כליים מיוחדים או שימוש חופשי בתבניות חוזרות כחומרי מסגרת בתוך יצירות שהתיווי שלהן הוא מסורתי.
ציטוטים מרומזים - לעיתים ניתן למצוא ציטוטים מכוונים כמו ב"מוזיקה תוכניתית 1980" ששם מופיעות ציטטות מהסימפוניה השביעית של בטהובן או השיר "אין אדיר", המופיע בפרק השלישי של הסימפוניה "חזיונות מדבר" (1990).
רגישות לגוונים השונים של כלי הנגינה: זו משפיעה על רגעים מופשטים יותר - לרוב במבואות ובחלקי הסיכום של היצירות - בהם ישנו ויתור זמני על הקו המלודי הברור או על בהירות טונאלית.
דוגמות מובהקות לכך: התחלת היצירה "מזמור לסנטור" (1982), "ספינת השעות" לתזמורת (1999), מחזור השירים "הזהו אדם" (1998).
תוכניתיות: יצירות רבות של אבני מתייחדות בכותרות תוכניתיות שיש בהן כדי להשפיע על דמיונו של המאזין.
חלק ניכר מן הכותרות קשור באהבתו לאמנות הציור כגון "חמש פנטומימות" (1968), "מוזיקה תוכניתית" (1980) ו"מיראז' - ע"פ ציורים של חואן מירו" (2004) ועוד.
ריבוי החומרים: צבי אבני משתמש במגוון של סגנונות וטכניקות, ונותן ביטוי למגוון זה בכל אחת מיצירותיו.
במובן זה ניתן לראות בו אמן פוסט-מודרני.
עם זאת, יש אצלו תמיד מעין מוטיב מרכזי בעל אופי ברור, המאחד את כל הרעיונות לכדי תמונה צלילית אחת.
כמה מיצירותיו המאוחרות כגון "אפרופו קליי" למקהלה (2000) ו"נוקטורן עם דבורים וגחליליות" לשלישיית כלי פריטה (2002), יכולות לשמש דוגמה לכך.
הרבדה והטרופוניה: החומרים השונים יכולים להופיע בזה אחר זה או לחלופין במרקם רב-קולי, בו מושמעים כמה מן החומרים סימולטנית.
בכמה מיצירותיו נגזרת ההרמוניה ממנגינה יחידה, המנוגנת או מושרת ברצף ריתמי קרוב בין הקולות השונים.
חיפוש אחר דרכי ביטוי לזהותו היהודית של היוצר: בשנותיו המאוחרות הולכת וגדלה אצלו הנטייה לשימוש בחומרים בעלי זיקה יהודית ובכותרות הנוגעות לחיפושים אחר השורשים היהודיים של היוצר.
קשת ההשפעות נמתחת מעולמם של האגדה והניגון החסידי, ששימש השראה לסונאטה "אפיטף" ועד למילותיו הנוקבות של המשורר היהודי-איטלקי ניצול השואה פרימו לוי המופיעות במחזור השירים הזהו אדם.
ממעמקים - לרביעייה או תזמורת כלי קשת (1969)
מטמורפוזות על כוראל של באך (1985)
תעלומת המפלצת המשולשת (טקסט: חנה ידור-אבני) (1995)
חמישיית כלי נשיפה של עץ (1959)
שני קטעים לארבעה קלרינטים (1965)
נוקטורן עם דבורים וגחליליות (2002)
ארבעה אינטרלודים של סתיו (2006)
נוף אנטרופומורפי מס' 3 - קלרינט (1997)
קצרצרית לקלרינט - קלרינט (1998)
שלושה מונולוגים - בסון (2002)
היה איש (לזכרו של אורי אדלמן ז"ל)- קרן יער (2004)
שלושה ניגונים לחנה'לה - קלרינט (2004)
פרלוד וסקרצו - חליל או פיקולו (2007)
שלושה שירים מתוך "שיר השירים" - סופרן או טנור ופסנתר (1957)
שלושה שירי לילה זעירים (ע"פ טקסטים של לאה גולדברג) - סופרן או טנור ופסנתר (1957)
ליד עומקו של נהר (על-פי טקסטים של מתי כץ) - מצו-סופרן ופסנתר (1975-1969)
לדה והברבור - סופרן או מצו-סופרן וקלרינט (1976)
אהבה תחת שמש אחרת (על-פי טקסטים עממים מתורגמים לעברית על ידי רינה שני) - מצו-סופרן, חליל, כינור וצ'לו (1982)
שלושה שירים ליריים - מצו-סופרן, קרן אנגלית ונבל (1991)
שלושה שירי לאדינו (טקסטים פולקלוריסטים) - קול ופסנתר (1995)
שני נוקטורנים ואינרטמצו (טקסטים: כריסטין הזנקלוור-זביידה) - סופרן, חליל (או קלרינט) ופסנתר (2000-1999)
השתקפות (טקסט: אמיר גלבוע) - מצו-סופרן ופסנתר (2004)
כאחד הדוממים (טקסטים: אברהם חלפי ויהודה עמיחי תרגום ליידיש: ברכה קופשטיין) - אלט וכלי הקשה (2003)
דיוקנו של אמן - משה קסטל, בהפקת שרות הסרטים הישראלי, תסריט ובימוי: יונה זרצקי, 1984.
פרס מיוחד של מקהלת רינת 1965
פרס אקו"ם עבור הרהורים על דרמה 1966
פרס ליברסון עבור "ממעמקים" 1969
פרס אנגל של עיריית תל אביב-יפו עבור "דימויים ליום חג" 1973
פרס אקו"ם לפרסום היצירה עבור "אפיטף" סונטה לפסנתר מס' 2 1981
פרס אקו"ם על מפעל חיים לשנת 1986
פרס קיסטרמאייר מאגודת הידידות גרמניה - ישראל לשנת 1990
פרס ראש הממשלה על מפעל חיים לשנת 1998
פרס האמנות מטעם מדינת סאארלנד (גרמניה) 1998
פרס א.מ.ת בקטגוריה תרבות ואמנות בתחום - מוזיקה (הלחנה) לשנת 2015
צבי איָילון (לשצ'ינר) (15 ביוני 1911 – 4 במרץ 1993) היה איש "ההגנה" ואלוף בצה"ל, מפקד פיקוד המרכז הראשון וסגן הרמטכ"ל הראשון; סמנכ"ל משרד הביטחון ושגריר ישראל ברומניה.
איילון נולד באימפריה הרוסית בקיץ 1911, בנם של אסתר ומאיר לשצ'ינר.
בשנת 1923, בהיותו נער, עלה לארץ ישראל.
למד בבית הספר הריאלי בחיפה ובבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
בגיל 16 הצטרף לארגון 'ההגנה'.
במאורעות תרפ"ט (1929) היה מפקד מחלקה, ובמהלכם נפצע.
שירת מ-1936 במנגנון הקבע של 'ההגנה' במחוז חיפה, ומילא תפקידי פיקוד והדרכה במחוז, ולאחר-מכן בגליל הצפון (שם היה קצין תכנון).
היה שותף לגיבוש רעיון חיל השדה (חי"ש) ותורת-הלחימה של 'הגנה התקפתית'.
ב-1943 הדריך בקורס הקצינים של ארגון 'ההגנה' בג'וערה.
ב-1944 מונה למפקד גליל הצפון.
בהמשך היה קצין מטה בכיר במטכ"ל.
ערב פרוץ מלחמת העצמאות שימש כקצין תכנון במטכ"ל.
בינואר 1948 מונה לתפקיד סגן הרמטכ"ל, ועם הקמת צה"ל במאי אותה שנה המשיך בתפקידו, בדרגת אלוף.
במקביל לתפקידו כסגן הרמטכ"ל היה מפקד חזית ג' (היום פיקוד המרכז), שפיקדה על הכוחות שנלחמו בירושלים ובסביבתה.
בגלל מחלתו של הרמטכ"ל יעקב דורי הוא תיפקד זמן מה כרמטכ"ל בפועל.
בתפקידו זה חתם על צווי מעצר של נאשמי אלטלנה וכן על צו המעצר של מאיר טוביאנסקי.
לאחר המלחמה הוא היה אחראי על קיום מצעד צה"ל ביולי 1949, שהתקיים לאחר כישלון המצעד שלא צעד ביום העצמאות.
ב-1952 מונה לראש אג"א (אגף אפסנאות, היום אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה – אט"ל), וב-1954 מונה למפקד פיקוד המרכז, תפקיד אותו מילא עד פברואר 1956, עת יצא ללימודים בארצות הברית.
באוגוסט 1957 מונה לראש אגף בינוי ונכסים במשרד הביטחון, ביולי 1958 מונה על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון לסמנכ"ל משרד הביטחון לעניינים כלכליים, וב-1959 מונה לעמוד בראש משלחת משרד הביטחון בבריטניה.
ב-1964 היה לשגריר ישראל ברומניה, וב-1965 פרש מהשירות הצבאי.
מנובמבר 1966 שימש מנהל אגף הרישוי במשרד התחבורה וכמבקר עיריית תל אביב.
בשנת 1968 היה שותף להקמת המועצה לישראל יפה.
בשנת 1931 נשא את רחל כצנלסון (נפטרה באביב 1970), והיה אב לשניים.
ב-1971 נשא לאישה את לאה פלטשר.
צבי אייזנמן (בכתיב יידי: אײַזנמאַן) (20 בספטמבר 1920 - 12 בפברואר 2015) היה סופר יידיש ישראלי, איש קיבוץ אלונים.
צבי אייזנמן נולד בסתיו 1920 בוורשה בירת פולין.
סיים את בית הספר היסודי ביידיש, ולא הוסיף ללמוד.
בכיבוש ורשה על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה נרצח אביו לנגד עיניו.
ידידים פולנים, קומוניסטים, סייעו לו להימלט אל מעבר לגבול הרוסי, אך אמו ואחותו ושאר המשפחה לא יכלו או לא רצו לברוח מורשה לברית המועצות, ונרצחו בשואת יהודי פולין.
אייזנמן הצעיר היה תחילה פליט, והתקיים במוסדות צדקה יהודיים.
אך לאחר זמן קצר יצא לסיביר, ועבד שם כל שנות המלחמה.
בשנת 1946, עם הרפטריאציה (שיבה למולדת לאומית), שב לפולין, ולא מצא איש מקרוביו בחיים.
הוא הצטרף לקבוצה של חלוצים מתנועת "גורדוניה", עבר איתם את הגבול לצ'כוסלובקיה הסמוכה, ומשם לאוסטריה, שנשלטה בידי בעלות הברית.
משם הגיע עם קבוצתו לווילה המפורסמת שבאיטליה.
אייזנמן הצטרף למסע עלייה בלתי-לגאלי שהפליג באוניית המעפילים "מולדת", נתפס בלב ים בידי הבריטים, ונכלא במחנה מעצר בקפריסין.
שם החל לכתוב, ואז גם נתפרסמו שיריו הראשונים.
לאחר שנתיים כמעט של ישיבה במחנה, עלה לישראל והצטרף לקיבוץ יגור.
אייזנמן היה חבר קיבוץ יגור כתריסר שנים, עבד בקיבוץ אך גם כעיתונאי בעיתון "למרחב", ובכתבי עת ביידיש שיצאו בארץ.
הוא עבר להתגורר בקיבוץ אלונים, והצטרף לצוות החוקרים של בית לוחמי הגטאות, ועסק בתרגום מסמכים מיידיש, בספרנות וארכיונאות.
בשנים אלה כתב ופרסם את סיפוריו והוציאם לאור.
בשנת 1980 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
בשנת תשנ"ז זכה בפרס מנדלי מוכר ספרים לספרות יידיש ע"ש שלום יעקב אברמוביץ מטעם עיריית תל אביב, "על תרומתו לסיפורת בשפת יידיש".
נפטר בקיבוצו אלונים ב-12 בפברואר 2015, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ.
חברו הטוב היה המשורר משה יונגמן.
די באן: דערציילונגען פון פוילן, רוסלאנד, ישראל, יגור; תל אביב: דפוס אחדות ('ביכער סעריע יונג ישראל'), 1956.
צווישן גרענעצען: דערציילונגען און בילדער, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ד 1974.
נעמט מיך אין לאנד פון פארגעסן: דערציילונגען און בילדער, אלונים: קיבוץ אלונים, 1983.
בלעטער פון א פארסמאליעטן פנקס: דערציילונגען און בילדער, תל אביב: י"ל פרץ, תשנ"ו 1996. ('דפים מפנקס חרוך')
ביים ראנד פון חלום: דערציילונגען און בילדער, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשס"א 2001.