tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זאת על פי כלי האבן שנתגלו באתר ועל פי מערכות המסתור וחלק ממערות הקבורה במקום, שחלקן מתוארכות לתקופה החשמונאית ומאופיינות במנהגי קבורה יהודיים.
לאחר המרד יושב האתר על ידי אוכלוסייה נוצרית עד לכיבוש האיסלמי והוא ניטש לחלוטין בתקופה האיסלמית הקדומה.
חורבת אל קוט הוא אתר ארכאולוגי המכיל בעיקר שרידים של יישוב יהודי שהיה קיים במקום מתקופת סוף בית שני ועד מרד בר כוכבא.
באתר נתגלו עדויות ליישוב החל מתקופת הברונזה הקדומה ועד לתקופה המוסלמית המוקדמת.
חורבת אל קוט ממוקמת על שלוחה בגובה 658 מטר מעל גובה פני הים, צפונית למעלה לבונה וכק"מ דרומית לכפר הערבי לובאן א-שרקיה.
השלוחה חולשת על הדרך העתיקה "מעלה לבונה" ומשקיפה על עמק לבונה.
קלאי סקר את האתר לראשונה בשנות השישים, כאשר כעבור חמש עשרה שנה ישראל פינקלשטיין חזר וסקר את האתר.
סקר נוסף בוצע בשנות התשעים על ידי קמ"ט ארכאולוגיה, ב – 2005 בוצע סקר על ידי איתן קליין וב – 2014 בוצע סקר יסודי של האתר והמכלולים התת-קרקעיים שלו על ידי ד"ר דביר רביב.
המיקום האסטרטגי של האתר, ליד דרך ראשית והעובדה שהוא משקיף על עמק לבונה, שהוא עמק חקלאי פורה.
הובילו להתיישבות במקום כבר בתקופת הברזל I, התיישבות שנמשכה באופן רציף עד לתחילת התקופה המוסלמית.
קביעה זו נסמכת על פי הממצא הקרמי שנתגלה בסקרים השונים.
נראה שבתקופה ההלניסטית הוקם באתר כפר חשמונאי מבוצר, כאשר היישוב במקום הגיע לשיאו במהלך תקופת בית שני.
זאת על אף העובדה שהממצאים הבולטים ביותר באתר הם מהתקופה הביזנטית.
היישוב היהודי נחרב לאחר מרד בר כוכבא ולאחר מכן היה במקום יישוב נוצרי, כפי שניתן להסיק משרידי המנזר או כנסייה שנתגלו בראש האתר.
הסקרים שבוצעו באתר חשפו שרידים המתפרשים על פני כ – 20 דונם.
השרידים שנתגלו לאורך התקופות כוללים שרידי קירות, בורות מים, כלי חרס, מערות, 3 מקוואות טהרה, מערות קבורה עם כוכים ושברי גלוסקמאות, מחצבות, מתקנים חקלאיים ומערכת מסתור.
כמו כן נתגלו בראש האתר שרידי כנסייה או מנזר מבוצר.
באתר נתגלו שלוש מקוואות, האחת רחוקה יחסית מהיישוב ושימשה אולי בהקשר למתקנים החקלאיים ולמערות הקבורה שנמצאו בסמיכות אליה.
שתי מקוואות נתגלו בקרבת היישוב ושימשו את התושבים עצמם.
מערכת המסתור שנתגלתה בחורבת אל קוט, היא מתקופת בר כוכבא וזאת על אף שהיא אינה כוללת מחילות מסתור, כפי שניתן למצוא במערכות המסתור בשפלת יהודה ואף בשומרון.
הממצאים הקרמיים שנתגלו בתוך המערכת עזרו בתיארוכה.
המערכת מורכת מפתח לחלל תת-קרקעי בצורת פעמון ובו נחצבו שני פתחים לחללים נוספים.
במדרון הדרומי של האתר נתגלו שני מאגרי מים גדולים במיוחד.
האחד באורך של שבעה מטרים, ברוחב של 6.5 מטרים והתקרה בגובה של 2.5 מטר.
לא רחוק ממנו נמצא המאגר השני שמבנהו אינו אחיד.
שני המאגרים מזכירים מאוד את מאגרי המים הגדולים של המבצרים החשמונאיים בשומרון.
מערות הקבורה של האתר בחורבת אל קוט, נתגלו בצד הדרומי והדרום מזרחי של האתר.
תועדו בערך 18 מערות הקבורה שנחצבו בסלע, כאשר רובן הן מערות כוכים שבאחת מהן נתגלו גם שברי גלוסקמה.
חלק ממערות הקבורה התמוטטו או נהרסו כך שלא ניתן לקבוע את סוגן.
חורבת חני היא אתר ארכאולוגי בשיפולים המערביים של השומרון, מצפון לשמורת הדום השומרון ובמקום נתגלו שרידיו של מנזר נשים נוצרי.
הראשונים אשר סקרו את האתר היו צמד החוקרים קונדר וקיצ'נר במאה ה־19. בשנות השלושים של המאה ה־20, ביקר בחורבה ברמקי, לאחר קום מדינת ישראל בקרו את האתר הארכאולוגים ישראל פינקלשטיין, זאב ספראי, שמעון דר, רם גופנא ויצחק בית אריה.
עקב פגיעה באתר בשנת 2002, הוחלט לבצע חפירת הצלה באתר.
החפירה נערכה על ידי עוזי דהרי ויחיאל זלינגר, בעזרת צבא ההגנה לטבע, אשר חשפו את מכלול הממצאים.
בחורבת חני נתגלו שרידיו של מנזר נשים המתוארך לסוף המאה הרביעית או תחילת המאה החמישית לספירה.
הקביעה שמדובר במנזר נשים, מתבססת על עצמות נשים שנתגלו בקריפטה של המנזר.
על פי החפירה באתר החופרים הגיעו למסקנה שבמנזר היה בתחילה מבנה אחד שנבנה מעל למערכת הקבורה התת-קרקעית וכלל את הכנסייה, חדרי המנזר, חדרי התבודדות ומגדל דו קומתי שכלל חדרי מגורים.
המיוחד במגדל הוא מתקן השירותים שהתנקז לוואדי מתחת למגדל, מתקן שכזה לא נתגלה בשום מבנה אחר בארץ.
המבנה השני שנבנה בשלב קצת מאוחר יותר, כלל מטבח, חדר אוכל ומערה שכנראה שימשה לאחסון מצרכים ותוצרת חקלאית בקירור.
בין שני המבנים הייתה חצר גדולה ובה נחפרו גם שלוש בארות המים.
בכנסייה נתגלו מספר רצפות פסיפס, כאשר לאורך השנים שונו דגמי הפסיפס אם בעקבות הרס, התאמה לרוח הנצרות שבשלב מסוים אסרה על ציור בני אדם ובעלי חיים ואו שיפוצים שנעשו בכנסייה.
באחת מהכתובות שנתגלו ברצפת הפסיפס הייתה הקדשה:"למען ישועתם של קיריאקוס בן ישועה ושל בנו יוהנס הדיאקון"המנזר שימש מוקד לצליינות מהקמתו ועד חורבנו במאה התשיעית לספירה.
שמו המקורי של המנזר אינו ידוע, השם העברי נובע מהשם הערבי שניתן למקום – ח'רבת אל בורג' אל חנייה.
ידוע רק על שתי נשים בנצרות הקדומה שנחשבו כקדושות.
האחת היא חנה, אם מרים אימו של ישו.
החנה השנייה היא חנה בת פנואל, נביאה בבית המקדש אשר חזתה שישו יושיע את עם ישראל.
ייתכן גם שהמסורת הייתה מקומית על אישה קדושה בשם חנה.
בכל מקרה, הממצאים מראים שהמנזר היה מוקד צליינות ובעיקר מוקד לצלייניות.
קדושת המקום נשתמרה גם שנים לאחר שנחרב, זאת בהתבסס על המנהג של הערבים בסביבה לקבור את ילדותיהן בסביבת המנזר.
חורבת אל ח'שה (דרדרה) היא אתר ארכאולוגי בעמק נחל משושים שברמת הגולן, בה נתגלו שרידי יישוב יהודי ומבנה בית כנסת.
החורבה נמצאת צפונית לצומת יהודייה, ועובר בה שביל מסומן ירוק המוביל לבריכת המשושים.
שטח החורבה נחלק לשניים, כאשר במדרון הצפוני של העמק נתגלו בתים מודרניים של כפר ערבי שעשו שימוש באבני החורבה.
בקצה הדרומי, על גבי שרידי יישוב קדום נבנו בתים שעשו גם כן שימוש משני באבני החורבה.
בקצה החורבה נחשף מבנה בנוי אבני גזית.
מבנה זה זוהה על ידי החוקרים כבית הכנסת של היישוב הקדום.
באתר נתגלו שרידי כפר מודרני שנבנה בסמוך ועל חורבות יישוב יהודי קדום, מתקופת התלמוד.
בקצה המזרחי של היישוב הקדום נחשף בית הכנסת הקדום, הבנוי אבני גזית.
אבנים מעוטרות נתגלו בבנייה משנית ובשטח החורבה.
כמו כן נמצאו שרידי המעידים של קיומו של בית בד.
מצפון מזרח לחורבה נחשף בית קברות.
הממצאים השונים שנתגלו בשטח חורבת אל ח'שה, מעידים על אופיו היהודי של היישוב ועל קיומו של בית כנסת במקום.
השרידים שנתגלו תואמים בתי כנסת אחרים שנתגלו בגולן וכוללים: שרידי עמודים וכותרות, אבנים מעוטרות בורדות, שרידי משקופים, אבני אומנה ושבר כרכוב.
בנוסף נתגלו אבני כבישה, אגני ריסוק, מצע כבישה, משקולת לקורה של בית בד, המעידים על קיומם של מספר בתי בד.
בודדה נמצאה בשימוש משני בקיר אחד הבתים, כמו גם אגני אבן ושכב ריחיים של חמור.
חורבת בית הבד (חירבת אום א-ראס) היא אתר ארכאולוגי בה נתגלו שרידי יישוב יהודי שעל חורבותיו נבנתה כנסייה ובשלב מאוחר יותר מבנה עות'מאני.
החורבה שוכנת בגובה של 442 מטר מעל גובה פני הים, במרחק של 2.5 ק"מ מזרחית מבית נטיף וכשלושה ק"מ צפונית לתל עדולם.
האתר נסקר במפת ה-PEF כאשר קונדר וקיצ'נר ביקרו באתר בשנת 1883. בשנת 1898 ביקר באתר האב הדומיניקני לואי הוגו ונסן שגילה באתר שרידי כנסייה עם פסיפס שהוקדשה ליוחנן המטביל.
בשנת 1899 הגיע לחורבת בית הבד רוברט אלכסנדר סטיוארט מקליסטר שיצר תרשים מדויק של הכנסייה והמבנה שלה.
בשנות התשעים של המאה העשרים נסקר האתר כחלק מסקר נס הרים.
בעקבות ריבוי חפירות השוד במקום בשנת 2014, נערך במקום סקר חללים תת-קרקעיים בין השני 2014 ל 2016 על ידי איתן קליין, גדעון גולדנברג ואילן חדד.
בחורבת בית הבד נתגלו שרידי יישוב יהודי מהתקופה ההלניסטית.
היישוב היה חלק ממערך יישובים יהודים גדול בסביבה, שהיוו חלק מפלך יהודה בתקופת בית שני, כאשר בית נטיף מהווה את בירת הפלך.
בראש החורבה עומדים שרידי מבנה מהתקופה העות'מאנית.
על המדרון הדרום מערבי של הגבעה ניתן לראות את שרידי מבנה הכנסייה הביזנטית שנתגלתה במקום.
בשאר המדרונות של הגבעה, יש עשרות פתחים לחללים תת-קרקעיים שכוללים 4 מקוואות טהרה, מערות קבורה כולל מערת קבורה ביזנטית שנחצבה בקצה המזרחי של הכנסייה ולמעשה, עשתה שימוש משני במקווה הטהרה, שכבר היה חצוב במקום, מערות אחסון, בית בד תת-קרקעי, מערת קולומבריום, בורות מים ומערכת מסתור.
הממצאים שנתגלו בחורבת בית הבד אפשרו לחוקרים לקבוע ציר זמן לתולדות היישוב במקום.
היישוב הוקם ככל הנראה בתקופה ההלניסטית המאוחרת כיישוב יהודי שהתקיים עד לסוף מרד בר כוכבא.
בתקופה הביזנטית הוסב מקווה אחד במקום למערת קבורה ביזנטית, כאשר במאה השישית לספירה בערך, מוקמת במקום כנסייה סביב לקבר החצוב, כדי שניתן יהיה להשתמש בו.
הזיהוי שמערת הקבורה היא שימוש משני של מקווה טהרה, התאפשר בזכות זיהוי הטיח האפור על קירות מערת הקבורה.
טיח אפור הוא אלמנט אופייני למקוואות בתקופת בית שני.
בכנסייה הייתה רצפת פסיפס עם כתובת הקדשה ליוחנן המטביל, שככל הנראה זו לשונה:
"הקדוש יוחנן, יונאס הכומר [עשה זאת]"
בעבר נתגלה ותועד לוח סורג גם כן עם כתובת הקדשה ואבן קובייתית עם כתובת יוונית.
הממצא הקרמי כולל שבר פך בישול מהתקופה הרומית הקדומה, שברים של נרות מעוטרים מהמאה השלישית והרביעית לספירה, שברי כלי זכוכית משלהי התקופה הרומית, תחילת התקופה הביזנטית, שברי קדרות חרס מהתקופה הביזנטית והמוסלמית הקדומה.
מערכת המסתור במקום עשתה שימוש במחסנים התת-קרקעיים בחורבת בית הבד.
היא נחצבה בתקופת בית שני והיוותה חלק ממערכות המסתור שהוכנו למרד בר כוכבא.
כמו כן, נתגלה משקוף מעוטר בתבליט, שככל הנראה לא הסתיימה הכנתו.
לחוקרים קשה לדעת אם זהו משקוף בפני עצמו או שהיה חלק מהמשקוף שנתגלה באתר בסוף המאה ה-19.
חורבת אשון היא אתר ארכאולוגי בו נמצאו שרידי יישוב יהודי מתקופת בית שני.
החורבה נמצאת על גבעה בגובה 233 מטר מעל פני הים, בלב שכונת מורשת במודיעין, ממערב לגבעת בלפוריה, צפונית לנחל ענבה ובסמיכות לשכונות אבני חן ונופים.
ההקמה והפיתוח של העיר מודיעין, הוביל לביצוע סקרים רבים באזור שחלקם כללו חפירות ארכאולוגיות וחפירות הצלה, לאור הממצאים שהתגלו.
האזור היה מיושב בצפיפות גבוהה, כאשר על רוב הגבעות נמצאו שרידים ארכאולוגים שונים, שהעידו על אופי ההתיישבות היהודית באזור.
ככלל, מתגלה ששיא פריחת היישוב באזור היה במהלך תקופת בית שני ועד מרד בר כוכבא.
החפירה בחורבת אשון נעשתה במסגרת פיתוח התשתיות וההכנה להקמת שכונת מורשת במודיעין.
בחורבת אישון נתגלו שרידים החל מהתקופה הפרסית דרך התקופה ההלניסטית, הרומית, הממלוכית ועד לתקופה האומאית והעות'מאנית.
מהתקופה הפרסית נתגלו שרידים אדריכליים מועטים.
החל מתחילת התקופה ההלניסטית יש באתר בית חווה, שבתקופת החשמונאית וימי בית שני הופכת לחווה מבוצרת כאשר לקראת המרד הגדול מתווספת גם מערכת מסתור.
לאחר כישלון המרד בתקופה הרומית החווה הופכת לחווה חקלאית עם מבנים שמתווספים לבית האחוזה.
בתקופה האומאית והעות'מאנית האתר הופך לאזור של חלקות חקלאיות.
באתר נתגלו שרידי בית חווה שתחילתה בתקופה ההלניסטית המוקדמת, מלבד שרידים אלו, נתגלו מספר מקוואות טהרה, בריכות מים קטנות, אזור תעשייתי, גיתות, בית בד ובודדה למיצוי שמן.
כמו כן נחשפו מחסנים תת-קרקעיים שבהם לקראת המרד הגדול נחצבה מערכת מסתור.
בתקופה שלאחר המרד הגדול, הרומים הופכים את החווה לבית אחוזה חקלאית.
באתר נתגלה גם מטמון של מטבעות נדיר מהתקופה החשמונאית.
על המטבעות שנטבעו בעיר צור, מופיעות הדמויות של המלך אנטיוכוס השביעי ושל אחיו דמטריוס השני.
חורבת הגרדי היא ככל הנראה מבחינת המחקר הארכאולוגי, האתר הכי מזוהה עם קברי המכבים.
למרות מספר הסקרים והחפירות שנערכו באתר זה ובאתרים נוספים בסביבה חידת קבר המכבים טרם נפתרה.
האתר נמצא מזרחית ליישוב מבוא מודיעים וצפון מערבית לעיר מודיעין.
השם חורבת הגרדי מקורו בשמו של יוחנן הגרדי, מבני מתתיהו החשמונאי, לפני כן האתר הוכר בשם הערבי שניתן למקום – חורבת ע'רבאוי.
היישוב הקדום של מודיעין, מקום מגוריהם של משפחת החשמונאים, כמו גם קברי החשמונאים מוזכרים במקורות קדומים, כמו ספרי המכבים, מפת מידבא, יוסף בן מתתיהו ועוד.
למרות זאת, מיקומם המדויק לא נמצא עד היום.
החיפוש התמקד בשלושה אתרים עיקריים: הכפר אל מידיה, קובור אל יהוד וחורבת הגרדי.
הזיהוי הראשון למודיעין נעשה בשנת 1866 על ידי הכומר הפרנציסקני עמנואל פורנר שזיהה את הכפר הערבי אל מידיה כמודיעין בגלל הדמיון הפונטי בין השמות.
למרות הטענה של הכומר סדריצקי שזיהה את קברי המכבים בקובור אל יהוד, שהתגלה כטענה לא נכונה, הפרסום פורנר הביא את החוקר ויקטור גרן לבקר באל מידיה.
בשנת 1870 לאחר שדיבר עם זקני הכפר, הבין שמול הכפר ישנם שלושה אתרים על שלושה רכסים שיחד כונו חורבת אל מידיה.
גרן החליט לחפור מבנה מלבני סמוך לקבר שיח' ע'רבאוי, במקום שנקרא אל קלעה (הפירוש הוא המצודה).
שם חשף שרידי מבנה שלטענתו הוא קבר המכבים.
הפרסום הזה הביא את קלרמון גנו לחפור במקום ב 1871. בחפירה ובתיעוד היסודי שעשה נחשפו שרידי מבנה מהתקופה הביזנטית שהוא לא הצליח לקבוע את מהותו, אף על פי שמצא שם שרידי קברים.
לאחר שגילה במקום שרידי פסיפס צבעוני עם צלב לטיני, הסיק שזה לא קברי החשמונאים.
אך לא שלל שבעתיד עשוי להימצא ממצא שישפוך אור על המקום, מהותו וישנה את המסקנה אליו הגיע.
לאחריו חקר את המקום בשנת 1873 קלוד קונדר שקבע שלא ראה מבנה כזה בארץ ישראל ושזה ללא ספק קבר המכבים.
בשנת 1948 הוקם במקום משלט 219 ובשנים הבאות האתר נשכח לגמרי, התושבים מכפרי הסביבה השתמשו באבני המבנה לבניית בתים וכך נשארו שרידים מועטים במקום.
בשנת 1980 נעשתה חפירת בדיקה קטנה, אך אז שוב נזנח האתר עד לשנת 2000. אז נערך סקר נוסף לקראת סלילת כביש 45 שבסוף בוטל.
בשנת 2005 ערך בועז זיסו סקר מטעם אוניברסיטת בר-אילן בשלוש החורבות בחיפוש אחר העיר מודיעין.
בשנת 2015 נערכה חפירה נוספת במטרה לבדוק האם חורבת הגרדי היא אכן מקום קבורת החשמונאים.
לאורך היסטוריית המחקר היו מספר מקומות בהם חשבו שבהם שכנו מודיעין העתיקה וקבר החשמונאים.
המקומות היו הכפר הערבי אל מידיה וחורבת א-ראס, חורבת אל חמאם, חורבת הגרדי ואל קלעה.
הסברה השולטת בקרב החוקרים היא שחורבת הגרדי היא המקום בו קבורים החשמונאים.
חורבת הגרדי מתחלקת לשני מכלולים, האחד הוא אזור קבר שייח' ע'רבאוי והחלק השני הוא, האתר המכונה אל קלעה.
כיום, זה האזור בו שרוב החוקרים מייחסים לו את מקום הימצאו של קבר החשמונאים.
כאמור במכלול של אל קלעה נחשפו שרידים שכנראה קדומים לתקופה הביזנטית, הממצאים הם נסיבתיים בלבד כרגע, שרידים מהתקופה הביזנטית, האסלאמית הקדומה כנראה ושרידים שהם מקרבות מלחמת העצמאות ב-1948. באזור של חורבת הגרדי נחשפו שרידים החל מתקופת הברזל 2, דרך התקופה הפרסית, התקופה ההלניסטית, הרומית, הביזנטית, האסלאמית הקדומה ועד לימינו.
הממצאים שנתגלו בחורבת הגרדי הם כאמור קבר שייח' ע'רבאוי והמכלול של אל קלעה.
מעבר לכך נחשפו מערות קבורה עם כוכים, פריטים אדריכליים שונים כמו כותרות ושברי עמודים.
נחשפו מחצבות, בריכות אגירה ובורות אגירה.
שרידי מבנה הקבר באל קלעה בנוי אומנות אדירות ומאפיינים אדריכליים יוצאי דופן למבני קבורה בארץ ישראל.
בחפירות שנערכו במקום בשנת 2015 התגלו שכבות משש תקופות היסטוריות.
הראשונה שבהם ככל הנראה טרום התקופה הביזנטית, בה נחצבה מערת קבורה שטיבה אינו ברור.
בתקופות הבאות נבנו עוד תוספות בנייה מעל מערת הקבורה ובמערת הקבורה עצמה נעשו שינויים.
בתקופה הביזנטית המשיכו להיות שינויים במבנה ואף נוספו רצפות פסיפס שנהרסו במכוון בתקופה המוסלמית הקדומה.
בתקופות מאוחרות יותר הממלוכית והעות'מאנית ההרס של המבנה המשיך.
מצפון למבנה התקיים בימי הביניים בית חווה שתוארך לתקופה הממלוכית והמשיך להתקיים גם בתקופה העות'מאנית.
הממצאים המאוחרים ביותר הם מתקופת קום המדינה, בה נחפרו באתר ביצורים ותעלות קשר ומה שהיווה את משלט 219.
חידת קברי החשמונאים כמו גם מיקומה המדויק של מודיעין העתיקה נשארו עדיין ללא מענה.
רק חפירה יסודית של חורבת הגרדי תיתן כנראה מענה.
חורבת זכריה היא אתר ארכאולוגי הממוקם ממערב לעיר מודיעין שנערכה בה חפירת הצלה לקראת הקמת הפארק הטכנולוגי של מודיעין.
בחפירה בחלק מהאתר נתגלו שרידי יישוב מהתקופה העבאסית והפאטימית.
הראשונים שסקרו את האתר במאה ה־19 היו קונדר וקיצ'נר שנתנו למקום את השם נבי זכריה, זאת בגלל מבנה קטן של מקאם שהיה במקום שהוקדש לאביו של יוחנן המטביל.
האתר נסקר שוב לקראת הקמת העיר מודיעין ואז שוב לקראת הקמת אזור תעשייה.
בשנת 2015 בוצעה חפירת הצלה סמוך מאוד לאתר ובשת 2017 בוצעה חפירת הצלה באתר עצמו לקראת הקמת הפארק הטכנולוגי.
בסקרים ובחפירות ההצלה שבוצעו באתר, התגלו שרידי יישוב שתחילתו במאה התשיעית לספירה.
היישוב הוא חלק מתפרוסת רחבה של יישובים שנחשפו באזור, שהוקמו לאורך השנים מצפון ומדרום לדרך העתיקה שעלתה לירושלים.
ההתיישבות בו נמשכה עד לתקופה העות'מאנית.
השכבה הקדומה ביותר שנחשפה מיוחסת לתקופה העבאסית והפאטימית.
אף על פי שחשוב לציין שנחפר רק חלק יחסית קטן מהאתר, כאשר בסקרים שנערכו באזורים הסמוכים לאתר התגלו גם ממצאים מתקופות קדומות יותר, כמו הרומית והביזנטית.
לאחר שהאתר ננטש ככל הנראה, יש התיישבות חדשה באתר בתקופה הפאטימית והצלבנית במאות ה-11 וה-12 במהלכן משוקמים מבנים רבים באתר.
במהלך המאות ה-13 וה-14 שהן התקופה האיובית והממלוכית יש ירידה באוכלוסייה באתר.
במהלך המאה ה-15 האתר משמש כבית קבורת ונחצבים באזור קברי ארגז.
הממצאים שנחשפו באתר מעידים על ישוב שלא ידעו על קיומו.
היישוב הוקם בצורה מתוכננת ומסודרת וכלל 63 מבני אבן.
המבנים כללו מבני מגורים, מחסנים, 3 בתי בד, כאשר בחלק מהמבנים משולבות גם רצפות פסיפס.
בתחילת התקופה העות'מאנית חלק משטח היישוב הופך לבית קברות ונחצבים בו 64 קברי ארגז עם מכסי אבן.
החוקרים לא הצליחו לעמוד בוודאות על דתם של התושבים שגרו ביישוב, זאת על אף ממצאים רבים מהתקופה הביזנטית באזור.
ממצאים כמו מאגר מים ותאי נזירים עם צלבים על הקירות ושרידי כנסייה שנסקרה בעבר באזור החורבה.
חורבת מנוח היא חורבה עתיקה, הנמצאת בנגב הצפוני-מערבי, מדרום מזרח לאופקים.
ראשיתה של חורבת מנוח בתקופה הביזנטית, אך יש ממצאים ארכאולוגיים לפעילות גם בתקופה ההלניסטית.
המקום היה פעיל ומיושב, גם בתקופה הישראלית.
בתוך חורבת מנוח ישנם שני אתרים עיקריים: תל מנוח ובארות מנוח.
בארות מנוח הם קבוצה של בארות עתיקים מתקופות קדומות, הנמצאות באפיקו של נחל מנוח.
תל מנוח הוא המקום בו נעשתה כל הפעילות בתקופות הללו, ובו נמצאו ממצאים ארכאולוגיים כגון: מבני אבן, חרסים ואבני פסיפס, בסיסים וכותרות (של עמודים) ועוד.
חורבת מדרס היא כינוי לשרידיו של יישוב חקלאי קדום, שראשיתו בתקופה ההלניסטית, ושעיקרי השרידים בו הם מהתקופה הרומית המאוחרת ומהתקופה הביזנטית, הנמצא בתחום פארק עדולם מדרום ליישוב צפרירים שבשפלת יהודה.
השם "חורבת מדרס" ניתן לאתר על ידי ועדת השמות הממשלתית בעקבות השם הערבי "ח'רבת דרוסיה", ששימר לפי הסברה את שם היישוב הקדום "דרוסיאס" , הנזכר ברשימת אתרים ביהודה שערך תלמי במאה ה-2. היו חוקרים ששיערו כי מכאן הגיע בן דרוסאי המוזכר בתלמוד.
זאב וילנאי שיער שהיונים ההרדסיאות מקורן מחורבת מדרס, ועל כן נקראות הרדסיאות.
היישוב במקום התחיל בתקופת הברזל (1000 לפנה"ס) שיאו בתקופה הרומית, (המאות הראשונה לפנה"ס - הרביעית לספירה) וסופו בתקופה הערבית הקדומה.
מן היישוב נותרו חרבות בתים, מערכות קבורה ומערכות מסתור, וכן מערות פעמון, מתקני קולומבריום חצובים בסלע, ופירמידת קבורה מרשימה.
הפירמידה בחורבת מדרס הוא מבנה מדורג דמוי פירמידה הבנוי מאבני גזית גדולות.
המבנה שימש מצבת קבורה מפוארת למערכת קבורה החצובה בקרבת מקום.
אורך צלעות הבסיס הוא כ-10 מטרים וגובהו כ-3.5 מטרים.
בפירמידה חסרים כנראה שלושה נדבכים שהביאו את גובהה המקורי ל-5 מטר.
שמה הערבי של פירמידה זו הוא אל מונטאר (המצפה).
ממערב לאתר ומחוץ לתחומי היישוב הקדום, הותקנה מערת קבורה מפוארת, המורכבת מחצר ריבועית עם אבן גולל בכניסה לשני חדרים עם כוכי קבורה.
המערה הכילה גלוסקמות - תיבות אבן ששימשו אוכלוסייה יהודית, שנהגה ליקוט עצמות בשלהי תקופת הבית השני.
מהחרסים שנתגלו במקום נמצא שהמערה הייתה בשימוש מתחילת המאה הראשונה לספירה עד מרד בר כוכבא (132 - 135).
טרם הכשרת המקום למערכת מסתור בימיו של בר כוכבא היו חללים אלו חלק מבורות מים ומרתפי הבתים הפרטיים של הכפר.
אנשיו של בר כוכבא הכשירו את המרתפים לטובת מערכת מסתור.
כיום ניתן לראות במערכת מקווה, מתקן קולומבריום, מחסנים ועוד.
ממגרש החניה מוביל שביל מעגלי מסומן דרך מחילות המסתור, הפירמידה, מערת הקבורה והקולומבריום.
בסמוך לחורבת מדרס, נמצא יישוב יהודי קדום נוסף מתקופת בית שני בשם חורבת עתרי.
קק"ל הסדירה את האתר וניתן לבקר בו ולראות מערות מסתור ומתקני חקלאות עתיקים.
בין דצמבר 2010 לינואר 2011 חפרה בצפון האתר משלחת ארכאולוגים מרשות העתיקות, שנעזרו בחניכי המכינה הקדם צבאית 'בני ציון' שבתל אביב, שחשפו כנסייה מהתקופה הביזנטית ובה כמה רצפות פסיפס ברמת השתמרות גבוהה, ופריטי שיש מיובאים, כגון עמודים וכותרות קורינטיות.
בקרבת הכנסייה נחצבה מערת קבורה.
הארכאולוגים העלו את ההשערה שזהו קברו של זכריה הנביא, המתואר במפת מדבא.
מתחת לכנסייה נתגלו שרידי קירות של מבנים וחללים חצובים משלהי תקופת הבית השני וימי מרד בר-כוכבא.
חורבת סעדים הוא שמם של שרידי חווה ביזנטית, בית בד ומסגד קדום שהוקם על הריסות המבנים הביזנטיים.
בתחילת 1963 נכללה חורבת סעדים ברשימה של 93 שמורות־טבע מומלצות של ועדה שמונתה על ידי הקרן הקיימת ומשרד החקלאות.
שטח של 17 דונם הכולל את חורבת סעדים ועין סעדים הוכרזו כשמורת טבע ב-6 באפריל 1967.
האתר נמצא ממערב לירושלים ומצפון ליד קנדי.
חורבת סעדים יושבת על רכס שמפריד בין נחל שורק ונחל רפאים.
שמה של החורבה נגזר משמה הערבי - אלחִ'רְבֶה א-צַעִידָה ("החורבה הגבוהה"), על שם העצים העתיקים והגבוהים שבה, וכן ח'רבת סעידה (המאושרת), מאחר ששיח' אחמד שאליו מוקדש המסגד, היה ידוע כמרפא עקרות.
ממבנה המסגד נותרו שני קירות בגובה שני מטרים, אחד מהם נושא קשת שלמה.
החורבה נמצאת באזור חורש ים תיכוני.
במקום כמה מן העצים העתיקים בארץ ישראל, עצים המגיעים לממדים עצומים, זאת עקב האמונה בעצים קדושים - אמונה לפיה במקום בו נמצא מסגד או קבר שייח אין לכרות את העצים עקב קדושת המקום.
איסור זה מאפשר לעצים לצמוח פרא באין מפריע.
באתר זה בולט עץ חרוב עתיק רחב ומרשים.
סמוך לחורבה - יד הנצחה לשלמה מלאכי, שנפל במלחמת ששת הימים.
מצפון-מערב לחורבה נמצא עין סעדים, מעיין שכבה הכולל בריכת איגום מטוייחת שמורה (בנוסף לשרידי בריכה הרוסה).
אל הבריכות מתנקזות שלוש נביעות שמימיהן מולכים באמצעות נקבות בתוך סלע הגיר.
בהמשך ניתן לאתר שרידי תעלות השקיה שהשקו את שטחי החקלאות של החווה.
מהמקום מתחיל שביל המעיינות המסומן בירוק ומקשר את חרבת סעדים עם עין חנדק והסטף, דרך מספר מעיינות קטנים.
סביב המתחם נטוע יער קק"ל גדול ובו חניון לילה למטיילים ותנועות נוער ואתרי נופש למשפחות.
האתר עשיר בצומח חורש ים-תיכוני, עם ריכוזים גדולים של רקפות, נרקיסים וסחלב פרפרני בעונת החורף.
חורבת יַרְדָּה היא אתר ארכאולוגי ואתר הנצחה על שלוחה של רמת כורזים, סמוך למושב משמר הירדן.
במקום היה בית אחוזה שנבנה בסוף המאה ה-19, ונחשפו בו ממצאים ארכאולוגיים בצורת חרסים ומטבעות שזמנם החל מהתקופה הרומית המאוחרת בארץ ישראל ועד התקופה הממלוכית והתקופה הערבית הקדומה.
האחוזה ואדמותיה נרכשו על ידי קק"ל בשנת 1936.
המבנה הוא בצורת חאן רבוע, הסוגר על חצר פנימית ובה בור מים מכוסה.
בצד המערבי והמזרחי נמצאים שערים.
בשלושת אגפי המבנה נמצאים 4-3 חדרים בכל אגף.
בקיר המזרחי נראים סימני פגיעות קליעים ממלחמת העצמאות.
מאתר חורבת ירדה יש תצפית רחבה לנוף עמק החולה וההרים המקיפים אותו ולמושב משמר הירדן.
לרגלי השלוחה נובע המעיין עין ירדה, באפיק נחל מחניים.
במלחמת העצמאות, סמוך לאחר קבלת החלטת עצרת האו"ם על חלוקת ארץ ישראל בכ"ט בנובמבר 1947, הותקפה חורבת ירדה על ידי יחידות של "צבא ההצלה" של קאוקג'י.
כוחות של חטיבות עודד וכרמלי הגנו על המקום כנגד יחידות אלה ובהמשך גם כנגד הצבא הסורי.
האחרון, אשר פרץ לארץ ישראל ביוני 1948 דרך הכביש העולה מגשר בנות יעקב, כבש את משמר הירדן, ליד קיבוץ גדות של ימינו והתקדם מערבה, אך נעצר בשערי חורבת ירדה לפני תחילת ההפוגה הראשונה.
לאחר תום ההפוגה התנהלו במקום קרבות קשים וב-16 ביולי 1948 אף הצליחו הסורים לכבשו, אולם בסופו של דבר, עוד באותו לילה שבין ה-16 ל-17 ביולי 1948 חטיבת כרמלי ופלוגה מגדוד 13 של חטיבת גולני כבשו את המקום חזרה ומנעו בכך את המשך התקדמותו של הצבא הסורי לעבר הגליל.
מול ירדה, על כביש מחניים - משמר הירדן, החלו שיחות שביתת הנשק בין ישראל וסוריה.
המקום היה מוזנח ומרוחק מהכביש.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו העבודות לשימור חורבת ירדה.
העבודות התנהלו ביוזמת עמותות הלוחמים ובסיוע קק"ל, המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות, המועצה האזורית מבואות חרמון והקיבוץ מחניים ומושב משמר הירדן.
עבודות השחזור תוכננו ופוקחו על ידי פרופ' חיים תיבון, שלחם ב-48 בגדוד 22, גדוד הטכניון של חטיבת כרמלי.
עבודות השחזור בוצעו על ידי הפסל יגאל מירון, מאיילת השחר.
ב-2007 הושלם שיקום החאן באופן חלקי וממזרח לחורבה הוקם במקום אתר זיכרון ובו מונצחים שמותיהם של 103 חיילים מחטיבות כרמלי, גולני, עודד, תותחנים, הגמ"ר ועוד, שנפלו בקרבות חורבת ירדה ובסביבה.
נסללה למקום דרך משולטת מכביש 91 והוא הפך אתר תיירות ומורשת קרבות, ממנו נשקפת תצפית על עמק החולה ועל הגולן.
עמותת ותיקי חטיבת כרמלי פועלת להקמת אתר זיכרון חטיבתי בחורבת ירדה, שם נשאו גדודי החטיבה (22, 23, 24) את עיקר נטל הלחימה.
ליוזמה זו חברו קרן קיימת לישראל, מועצה אזורית מבואות החרמון, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, רשות ניקוז כנרת, משרד הביטחון והטכניון.
תלמידי המגמה לאדריכלות נוף ערכו בקיץ 2016 תחרות מתכננים לאתר, בסופה נבחר מודל עקרוני להקמתו.
ב-20.09.22 הונחה אבן הפינה להקמת האתר ברשות יו"ר ומנכ"לי הצדדים השותפים לפרויקט בנוכחות משפחות שכולות לוחמי הגדוד מ-48 ועד היום.
חוּרְבַּת יַתִּיר היא אתר ארכאולוגי הכולל שרידי מבנים בדרום הרי חברון ליד "דרך הפטרולים", הכוללים מבנה שצבי אילן מגדירו "אולי בית כנסת".
עם זאת הוא מונה אותו ברשימת בתי הכנסת הקדומים.
בתקופה הביזנטית בארץ ישראל היה במקום כפר נוצרי גדול.
במקרא היא מוזכרת בתור אחד מערי הכוהנים, כמו אשתמוע, כפי שנאמר בספר יהושע: .
יתיר היא אחת הערים שדוד שולח לה שלל.
אוסביוס מקיסריה בן המאה ה-4 מזכיר את יתיר שלוש פעמים:
בתור מרכז "דרומא" הדרומית כאשר הוא מכנה אותה "דרומא הפנימית".
הוא מזהה אותה עם יַתִּר המקראית.
כפר גדול מאוד, כולו נוצרים, כ-20 מיל מבית גוברין.
אשתורי הפרחי, בן המאה ה-14, מזכיר ששם המקום "עתיר" ואכן זה גם שם השייח' הקבור במקום, אולי עדות לשימור השם המקראי.
לפי חרסים במקום יש עדות ליישוב ישראלי.
בשנת 1806 שמע החוקר אולריך יאספר זטצן על כתובת במקום ושרידי מבנה, אולי כנסייה.
החוקר מאדר מספר על שתי כנסיות במקום.
סקר של צבי אילן משנת 1987 - 1989 השלים את המידע על האתר.
אותרה כנסייה וגם מבנה ציבורי נוסף, אולי בית כנסת.
המבנה הציבורי, בולט על סביבתו ופונה לירושלים.
המכלול שלו דומה למעון העתיקה בנגב.
הקיר הצפוני, בו הייתה אמורה להיות גומחה לארון הקודש נהרס.
על המשקופים יש חריטות הדומות לאלו שבסוסיא העתיקה: רוזטות ומרובעים בולטים.
לידו מצאו פריטים העשויים להציע על קיום בית כנסת: על קשתות העמודים מדליונים משריגי גפן.
עמודי לב מהסוג שנמצאו בחזית בימת ארון הקודש.
ההשערה כי המבנה הוא בית כנסת מבוססת על מיקומו, כיוונו, אופיו הציבורי והפריטים שנמצאו לידיו.
צבי אילן מנסה להסביר מדוע אין אוסביוס מזכיר את היישוב היהודי.
ייתכן כי המבנה הציבורי הוא מתקופה קודמת לתקופתו.
אולי בצד הנוצרים היו גם יהודים - אם כי במספר מועט יותר.
המבנה הוקם לאחר תקופת אוסביוס.
חורבת סמארה הוא מבנה השוכן על גבעה בגובה של 15 מטר מעל פני הים, צפונית לנחל אלכסנדר ולחופית.
צורתו של המבנה כשל מלבן ובו שלושה חדרים מחוברים זה לזה.
הוא נתמך בשלוש קשתות חיצוניות המעגנות את קירותיו אל סלע הכורכר.
המבנה הוקם בסוף המאה ה-19 על ידי עבדאללה סמארה, תושב טולכרם שהחזיק באדמות האזור, ושימש אותו לתצפית עליהן.
חמולת הסמארה הם צאצאי שומרונים שאוסלמו.
מאוחר יותר הפך אותו השלטון העות'מאני לתחנה לגביית מכס על האבטיחים שגודלו בעמק חפר, ויוצאו לרחבי האימפריה.
האבטיחים הועברו לאורך הנחל על גבי גמלים או באמצעות רפסודות, עד לנמל מינת אבו זבורה, בחוף מכמורת של ימינו.
כיום שוכן המבנה בתחומי הגן הלאומי נחל אלכסנדר, והוא משמש את המטיילים בו לתצפית על האזור.
דרומית-מערבית למבנה נחשפו שרידיה של חווה חקלאית ובה רצפת פסיפס מהתקופה הרומית המאוחרת וגתות יין מהתקופה הביזנטית.
עוד נמצאו במקום מערות קבורה שנחצבו בסלע הכורכר.
שביל ישראל ושביל השרון העוברים לאורך הנחל מעפילים אל המבנה.
חורבת סוּמקה, היא אתר ארכאולוגי גדול בתחום גן לאומי הר הכרמל, מדרום לדלית אל-כרמל, בגובה 350 מטר מעל פני הים.
בחורבת סוּמקה נמצאו שרידים ליישוב יהודי קדום גדול בדרום הר הכרמל.
היישוב הוא אחד משלושת היישובים היהודיים הגדולים בהר הכרמל בתקופה הרומאית והתקופה הביזנטית.
במקום נמצאו שרידים של בית כנסת, בתי מגורים, בתי מלאכה ומתקנים חקלאים.
ליד החורבה נמצאו מערות קבורה, מהם אחת עם מנורות בעלות שבעה קנים.
ייתכן ומקור השם הוא באוג הבורסקאים, הקרוי סומאק בערבית.
הביקור באתר מוגבל, משום שהוא בשולי שטח אש של צה"ל.
באתר נמצאו שרידים מהתקופה הרומית והתקופה הביזנטית (המאות ה־2 - 7 לספירה), ומעט שרידים מהתקופה הצלבנית והממלוכית.
המקום ננטש לאחר התקופה הממלוכית.
האתר הקדום השתרע על שטח של 25 דונם.
הוא התגלה כבר במאה ה-19 על ידי חוקרים, ביניהם לורנס אוליפנט שהתגורר בדלית אל-כרמל הסמוכה.
חפירה מצומצמת נערכו במקום על ידי היינריך קוהל וקרל וטצינגר, במסגרת מחקרם המקיף על בתי הכנסת בגליל (1905, 1907).
עם זאת, חלק מהממצאים שתוארו בסקרים הראשוניים לא נתגלו מאוחר יותר, מאחר שהאתר שימש כמקור עבור חומרי בניין ליישוב הערבי הסמוך אום אל-זינאת (כיום באזור אליקים)
האתר נחפר מספר פעמים, אך באופן חלקי בלבד ולא באופן מלא.
עד שנות ה־80 שימש המקום כיעד לכיבוש במהלך אימונים צבאיים שנערכו במקום, דבר שפגע בשרידים העתיקים.
בעקבות כך, נערכה חפירה ארכאולוגית במקום בשנת 1983, והאתר הפך להיות בשולי שטח האש, ולא יעד כיבוש וירי.
בית הכנסת אותר בתור מבנה בצורת בסיליקה, הכולל אולם מבוא במזרח, שלושה פתחים ואולם התכנסות.
במקום נמצאו עמודים מחורצים ושרידים ארכיטקטוניים נוספים.
גודלו של מבנה בית הכנסת: 19 מטר על 15 מטר.
בחפירות שנערכו במקום בשנת 1905 אותר משקוף בית הכנסת, עליו תבליט המתאר שני אריות הפונים זה אל זה.
המשקוף מתגלגל, חלקו העיקרי הפוך בין האבנים הגדולות הכבדות סביבו.
על פי השחזור המבנה הראשוני נחרב במהלך המאה ה־4 במהלך אירוע לא ידוע (ייתכן ומרד השומרונים שאירע אז).
לאחר מכן נבנה בית הכנסת מחדש, עד לנטישתו במהלך המאה ה־7.
באתר נמצא מספר רב (כמה עשרות) של עמודי אבן ארוכים ומחורצים.
עמודים מסוג זה נמצאים בעיקר בכרמל רבים בחורבת אום-דרג' (כ־2 ק"מ מדרום), בחרבת כרך (כ 2 ק"מ צפון מזרח, ולפחות אחד ברמות מנשה ליד קיבוץ עין השופט.
כיום משמש כאנדרטה לארכאולוג קורץ ונכדו שנהרגו בהתמוטטות מערה.
בעבר הייתה הערכה כי החריצים שימשו לנוי באמצעות מילואים בחומרי קישוט שונים (זכוכית או חרסית מזוגגת), אך כיום השימוש שנעשה בעמודים אינו ידוע, והדבר נחשב לתעלומה.
מספר עמודים מסוג זה שימשו לשיקום בית הכנסת לאחר חורבנו הראשון.
באתר נמצאו מערות קברים מסועפת, חצובות בסלע.
המרשימה מביניהם מכונה "מערת המנורות" על שם מנורות שבעה הקנים שנמצאו חרוטות משני עברי קמר הכניסה.
עוד מערה שנמצאה באתר, המכונה "מערת השור והאריה" עקב תבליט של בעלי חיים, כנראה שור ואריה, במשקוף המערה.
מצפון לבית הכנסת נחשף בית בד גדול, הכולל עמודי סלע ניצבים ששימשו לקיבוע קורת בית הבד.
בין העמודים נמצא משטח סחיטה.
במקום שתי משקולות ענק - כל אחת במשקל משוער של טון.
כמו כן נמצאו, אגני אגירה לשמן ובריכה מטויחת.
באזור הקרוב לאתר אין מעיינות, ואספקת מי שתייה והשקיה התבססה על בורות מים.
ממזרח לבית הבד נמצאו שרידים של מבני מגורים מרווחים, כאשר לכל אחד יש בור מים.
בנוסף לכך, מאגר מים מרכזי, המצוי עד היום בשימוש על ידי רועים, נמצא במרכז האתר.
בפתח הבור נכרים סימני חריצה של חבל, המעידים על שימושו בעבר.
בקרבת האתר, 200 מטר מצפון מערב ממרכז האתר, פזורה מערכת גתות שהיא מהגדולות שנחשפו בארץ.
המערכת כוללת משטחי סלע עליהם דרכו את הענבים, אגנים חצובים לשיקוע הזג ופתחי סינון שדרכם המיץ עבר לבריכת מאגר גדולה, שנפחה 10 מ"ק.
בקרבת הגתות נמצא בור, אשר שימש כיקב.
מלבד שרידי חקלאיים קדומה: בתי בד וגתות, נמצאו במקום גם מתקנים העשויים להיות תעשייתיים.
הצעתו של זהר עמר היא כי הייתה כאן תעשיית בורסקאות לצד תעשייה של צביעת אריגים, אשר התבססה על צמחים מקומיים כחומרי גלם, כגון אוג הבורסקאים.
צפונית-מזרחית מבית הכנסת נמצא מבנה של בית מלאכה גדול, בשטח של 250 ממ"ר הרצפה מטויחת וכרויות בה בריכות רבועות.
כן נראים במקום אגני מים קטנים, דמויי שקתות ועמודים עגולים שחריצים עוברים דרכם.
משערים כי המקום שימש לסחיטת פירות אוג הבורסקאי, אשר מיציו משמשים לעיבוד עור.
ייתכן שבבית מלאכה זה, ואחרים כמותו הפזורים בשטח, עסקו גם בהפקת צבעים כמו צבע צהוב מפרחים מקומיים.
עוד מתקן תעשייתי שנמצא בסביבה, הוא מאגר מרובע, בגודל של 4 מטר על 4 מטר ועומקו 3 מטר.
בפינת הבריכה נמצא אגן לשיקוע הסחף ובתקרתו פתח לשאיבה.
היום, הוא משמש את רועי הצאן.
בימי הגשמים מתמלאים הבורות מים ואפשר לגלות בהם בעלי חיים.
אחד מהם הוא דו-חיים מבעלי הזנב הידועים בארץ: בכרמל ובגליל.
בנוסף, נמצאת במקום הסלמנדרה הכתומה: שחורה, דמוית לטאה, ועליה נקודות צהובות.
במהלך הקיץ היא חבויה מאחר שהיא זקוקה לרטיבות.
בחורף יוצאת הסלמנדרה לבריכות המים שם היא משריצה את וולדותיה ושוב חוזרת ליבשה.
התופעה לפיה היא נעלמת וחוזרת עם ולדים, הביאה לכך שהדרוזים מהסביבה חושבים אותה לילידי הרעם והברק.
הם קוראים לוולדות "כלב-אל-מויה" - כלבי המים ולסלמנדרה "אבו רפלין" - אבי השלוליות.
שהרי, היא מופיעה באופן פתאומי בשלוליות.
הסלמנדרה היא בעל חיים מוגן ואסור בצייד.
חוּרְבַּת מִנִים, הידועה גם בשמה הערבי חִ'רְבַּת אל-מִנְיָה, היא אתר ארכאולוגי השוכן בבקעת גינוסר, דרומית לעין שבע וצפונית לקיבוץ גינוסר, בצפון מערב הכנרת.
האתר מכיל ממצאים ממספר תקופות, שהחשוב שבהם הוא ארמון אומיי.
האתר והשטח סביבו (39.7 דונם סה"כ) הוכרז גן לאומי ב-28 בפברואר 2002, אך אינו מוסדר לקבלת מבקרים.
בסמוך לארמונות נמצאים שרידי מרחצאות ביזנטיים, וכ-400 מטרים צפונה לארמונות שוכן ח'אן אל-מניה, שתקופתו מאוחרת לארמונות.
ארמון מיניה מתקופת בית אומיה והחורבות שלידו היו ידועים כבר לראשוני חוקרי ארץ ישראל.
אדוארד רובינסון זיהה את המקום ככפר נחום.
כ-30 שנה מאוחר יותר ביקרו חברי הקרן לחקר ארץ ישראל במהלך הסקר של ארץ ישראל המערבית.
הם ערכו חפירות קלות במקום ולא הצליחו למצוא שום מבנה רב ממדים.
חלקם הסכימו עם הערכתו של רובינסון כי מדובר באתרו של כפר נחום, וכך נותר הדבר עד סוף המאה ה-19,
עת התגלה כפר נחום האמיתי במקום אחר.
בין השנים 1932–1939 חפרו באתר שלוש משלחות גרמניות.
משלחת מעורבת, ישראלית-אמריקאית-צרפתית במימון אוניברסיטת מישיגן ובניהול ז'אן פרו, נערכה ב-1959. ב-2005 הגיעה למקום משלחת חדשה מטעם האוניברסיטה העברית.
עם תחילת החפירות הארכאולוגיות, התגלה מבנה מפואר, שבתחילה הייתה נטייה לסווגו כמבנה רומאי, אולם עם הזמן התברר כי למעשה מדובר בארמון אומיי, אחד מתוך שרשרת של ארמונות כאלו במרחב הישראלי-סורי הידועים כמצודות המדבר.
חורבת כרך (או חרבת כרך; מערבית: ח'רבת אלכַּרַך) היא שרידי יישוב, אולי יהודי, מהמאה השנייה עד השישית לספירה (התקופה הרומית המאוחרת והתקופה הביזנטית) ברכס הכרמל, בסמוך לקרן הכרמל.
בתקופה זו ישבו במקום יהודים אשר גורשו במרד הגדול על ידי הרומאים מאזור יהודה, שהיה אזור ההתיישבות העיקרי של יהודים באותה עת.
התושבים במקום התבססו על חקלאות ומרעה.
למרות שלא נמצא בחורבת כרך בית כנסת ייתכן שהאנשים אשר חיו ביישוב זה היו יהודים, וזאת בשל כך שקיימים יישובים דומים באזור אשר בהם נמצא בית כנסת.
בחורבת כרך בורות מים רבים שנחפרו כדי לפצות על מחסור במעיינות באזור הכרמל, מחסור במשקעים ובשל סוג הקרקע הסדוק.
באתר מערכת חקלאותית מפותחת (שימוש בטרסות) בשל הטופוגרפיה המחייבת זאת וכן שוכנים בה בית בד, מערות קבורה, גת, מספר מאגרי מים מטויחים ומחצבה מקומית.
באתר אשר מעולם לא נחפר ניתן למצוא שברי חרסים, זכוכיות עתיקות ואפילו פסיפסים.
חורבת מנות היא אתר ארכאולוגי ובו חווה מבוצרת לגידול קני סוכר מהתקופה הצלבנית, השוכנת על גבעה קטנה בגובה של 91 מטרים מעל פני הים, בגדה הדרומית של נחל כזיב, ממזרח לכביש 70, בקרבת העיר נהריה.
בתקופה הרומית ובתקופה הביזנטית התקיים יישוב בגבעה הקרויה כיום חורבת סוגר, שמזוהה עם ביברה מהתלמוד הירושלמי.
מתקופה זו נשארו שרידי מבנים, בהם שרידי כנסייה, מערות, גתות וחציבות.
מאוחר יותר נעזב המקום מיושביו.
היישוב התחדש בתקופה הצלבנית בגבעה סמוכה בשם חורבת מנות – גבעה קטנה בגדה הדרומית של נחל כזיב, במקום שבו הנחל עוזב את הרי הגליל ויורד אל מישור החוף.
הגבעה מכוסה בחורש טבעי שמטפחת קרן קיימת לישראל.
מנות נזכרת לראשונה במקורות הצלבניים במחצית השנייה של המאה ה-12 בשם האחוזה הפיאודלית מנואט (Manueth).
האביר ז'ופרואה לה טור חכר את החווה מכנסיית סן סלבטורה שבהר תבור.
הוא גידל בסביבה קני סוכר ובחוותו הפיק מהם סוכר.
בשנות ה-80 של המאה ה-12 נקנתה הנחלה, יחד עם נחלות אחרות, בידי ז'וסלן דה-קורטני, אדוניה של מעיליא.
החווה הייתה בשימוש כנראה עד המאה ה-16, אז שימש המקום כחווה לגידול ג'מוסים.
חורבת מנות היא דוגמה נדירה למפעל סוכר צלבני שהשתמר על כל מרכיביו.
מפלס הקרקע הנוכחי גבוה ממפלסו המקורי בשלושה מטרים בערך, בשל מפולות וסחף שכיסו את המפלס המקורי, המסתירים בחובם חלקים נוספים של המפעל.
בשנת 2001 ביצעה רשות העתיקות, בניהולה של הארכאולוגית עדנה שטרן, חפירת הצלה בחלקו המערבי של האתר.
קק"ל גזמה שטח נרחב של הצמחייה שכיסתה את השרידים, וכיום ניתן להבחין באתר בשרידי אמה שהוליכה מים מנחל כזיב.
המים שהובאו למפעל סובבו גלגל כפות שהפעיל אבני רחיים; האבנים המסתובבות ריסקו את קני הסוכר והפכו אותם לעיסה.
אחר כך, באולם הזיקוק הגדול (35X8 מטרים) בעל התקרה המקומרת, בושל מיץ קנה הסוכר בתוך סירים גדולים.
הפתחים באולם, שדרכם הזינו את האש בחומר בעירה, נמצאים בקיר הצפוני של האולם.
בגמר הבישול שפכו את התבשיל לכלי חרס, שם התגבש הסוכר.
בכלי החרס האלה ייצאו את הסוכר לאירופה.
באתר נותרו שרידי אולם נוסף מצפון וקמרון תת-קרקעי מדרום לאולם הזיקוק.
חורבת עוזה (ח'רבת ע'זה) היא אתר ארכאולוגי רב שכבתי בגבולה המזרחי של בקעת ערד, מעל לנחל קינה.
החורבה שימשה כמצודה לכל אורך התקופות ושלטה על דרך עתיקה העוברת בנחל.
יש המתארכים אותה אולי אפילו מהתקופה הפרהיסטורית אך בוודאות דרך זו הייתה קיימת לאורך כל התקופות העתיקות.
בראשית המאה ה-20 סקר אלואיס מוסיל את חורבת עוזה לראשונה, אלא שתיאר אותה בקצרה ולא תיארך אותה.
אלברכט אלט ואבי יונה זיהו באתר מצודה רומית, ולא ציינו שרידים מתקופות אחרות.
בשנת 1956 סקר יוחנן אהרוני את האתר ביסודיות ופרסם תוכנית של המצודה שנראית על פני השטח.
לדעת אהרוני שכנה באתר מצודת סוגרים ישראלית בעלת מגדלים.
הוא ציין שנאספו מהמצודה מעט חרסים מהתקופה הפרסית, ההלניסטית והביזנטית.
המצודה תוארכה על ידו למאות 7-8 לפנה"ס.
בהתבסס על חרסים שנאספו במורד הנחל טען שהאתר עצמו קדום יותר, כנראה מהמאות 9-10 לפנה"ס.
בשנים 1982–1985 נערכו שש עונות חפירה באתר בראשותו של פרופ' יצחק בית אריה וד"ר ברוס קרסון מטעם המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב והמכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת ביילור שבעיר ואקו, טקסס.
החפירות נערכו בעיקר בתחום המצודה ובשוליה, אך נפתחו גם שטחים בתחום היישוב.
תקופת הברזל השנייה (700–550 לפנה"ס)
שכבה IV תוארכה לתקופת הברזל השנייה, כאשר המבנה המרכזי שנחפר הוא המצודה.
המצודה היא חלק ממערכת מצודות יהודה הישראליות שהגדולות שבה הן המצודה בתל עירא ומצודת ערד.
פריחת המצודות וההתיישבות במאה ה-7 לפנה"ס נבעה ככל הנראה משיקום האזור בעקבות "השלום האשורי" ששרר אחרי מסע סנחריב בארץ ישראל שהתקיים בשנת 701 לפנה"ס.
דעות החוקרים חלוקות האם הפריחה היישובית התרחשה מיד לאחרי מסע סנחריב ולפיכך את התהליך הוביל מנשה מלך יהודה בתחילת המאה ה-7 לפנה"ס או שהדבר נעשה בימי יאשיהו, בחלקה השני של המאה ה-7 לפנה"ס, בעת שההשפעה האשורית באזור נחלשה בעקבות מלחמת האזרחים ופשיטות נוודים על גבולה.
זיהוי האתר בתקופת הברזל השנייה
אין הסכמה בין החוקרים על זיהוי האתר אהרוני הציע לזהותו עם רמת נגב, יישוב הנזכר ברשימת ערי מחוז הנגב בנחלת שמעון בספר יהושע וכמו כן במכתב מספר 24 מתל ערד, שבו מצווה מפקד המצודה לשלוח תגבורת לרמת נגב.
מכיוון שבחפירות לא התגלו שרידים מלפני המאה ה-7 לפנה"ס, ישנם חוקרים כמו אנדרה לאמייר, אנסון רייני ונדב נאמן ששוללים זיהוי זה, כיוון שרמת נגב מוזכרת כעיר בתחום ממלכתו של דוד המלך ולפיכך צריכים להיות בה ממצאים מהמאה ה-10 לפנה"ס לפיכך סביר יותר שחורבת עוזה היא קינה שמופיעה דווקא בגבול יהודה.
המצודה נבנתה במאה ה-7 לפנה"ס לפי תוכנית אחידה שזהה למצודות נוספות באזור דוגמת מצודות המגדלים בתל ערד ובקדש ברנע.
זוהי מצודה מלבנית שמידותיה 42X51 מטר.
היא מוקפת חומה שעוביה 1.5 מטר.
בפינותיה ובצלעותיה ניצבו מגדלים מרובעים, סך הכל 10 מגדלים.
למצודה יש שער בצד הצפוני, שממנו יוצא רחוב שמפריד את השטח הפנימי בתוך המצודה לשני גושי מבנים.
כנגד החומה מבפנים נבנו חדרי סוגרים, שרוחבם כ-2.5 מטר.
החדרים רוצפו באבן או בטיח.
במצודה נתגלו מתקנים שונים כגון תאים, תנורים, אגני אבן, בורות מדופנים, אבני שכב ורכב ומשקולות נול.
הממצאים הללו מעידים שבנוסף לפעילות הצבאית התקיימה במצודה גם פעילות אזרחית יום יומית.
במצודה נחפרה תעלת ניקוז שאורכה יותר מ-20 מטר, שניקזה את מי הנגר מתוך המצודה והובילה אותם לשער ומשם לבור חצוב בראש המדרון, התעלה כוסתה בלוחות אבן.
בחצר המצודה, בסמוך לשער, נחשפה במה בנויה של אבני גוויל.
אורכה 1.5 מטר ורוחבה 1 מטר וגובהה 1 מטר.
בצדה הדרומי מערבי יש שלוש מדרגות שמוליכות לראשה.
לצדה נמצאה שכבה עבה של אפר, ובה עצמות בעלי חיים.
כנראה במה זו שימשה לפולחן והקרבת בעלי חיים כחלק מהפולחן.
היישוב משתרע על 7 דונם.
הוא שוכן במעלה המדרון שמצפון למצודה.
ניתן להבחין במבנים הבנויים על טראסות מלאכותיות.
ישנם גושי מבנים שביניהם עוברים רחובות שרוחבם 2–4 מטר.
נחפר מבנה שאורכו 14 מטר ורוחבו 6 מטר, הוא כולל אגף מערבי בן שלושה מרחבים.
בין החצר המרוצפת ובין חדר האורך יש טור אומנות.
הכניסה הייתה דרך שני פתחים בקיר המערבי שגובל ברחוב.
האגף המזרחי הכיל חדר אחד.
הממצא כלל קרמיקה, אוסטרקאות, חפצי מתכת שונים בעיקר עשויים מברזל, ראשי חצים, חותמות וחרוזים.
הקרמיקה מתוארכת למחצית השנייה של המאה ה-7 לפנה"ס ולראשית המאה ה-6 לפנה"ס.
הקרמיקה כוללת צורות רבות של קערות וקעריות, קדירות מחופות אדום וממורקות, סירי בישול עם שפה שטוחה, סירים מרוכסים, קנקנים, פערורים, לגינים, פכים דמויי לגין, פכיות ונרות בעלי בסיס גבוה.
המכלול אופייני לאתרים אחרים באזור יהודה כגון לכיש שכבה II, ערד שכבות VII–VI, תל עירא שכבה VI, תל ערוער שכבה V, עין גדי שכבה X ועיר דוד.
האוסטרקונים באתר מהווים את גולת הכותרת של המחקר באתר, ונותנים לו חשיבות משמעותית בחקר הארכאולוגי של האזור.
נמצאו 17 אוסטרקונים: אחד כתוב אדומית והשאר כתובים עברית.
רק שני אוסטרקונים נתגלו ביישוב עצמו, והשאר נתגלו במצודה.
האוסטרקונים כוללים בין היתר רשימות של אנשים הקשורות כנראה לחלוקת מזון, רשימה שתוכנה כנראה צבאי, טקסט ספרותי, ומכתב אדומי.
1. האוסטרקון הספרותי כתוב בצד החיצוני של חצי קערית, ובו 13 שורות קשות לקריאה.
2. אוסטרקון אחקם' הוא מכתב בן ארבע שורות וזו לשונו:
לדעתו של בית-אריה, אוסטרקון זה כולל שמות אנשים עם שמות אבותיהם או אחר ומקום מגוריהם והם נקראים להתייצב במצודה.
המילה הראשונה מטושטשת, אבל כנראה ניתן לקרוא [ש]לם, כלומר "שלום".
המכתב מופנה לאחקם בן מנחם שאולי היה מפקד המצודה.
בהמשך נזכרים שמותיהם של שלושה אנשים ומקומות מושבם.
המקומות הם מלדה, רנתן ומקדה.
מלדה נזכרת ברשימת הערים בנגב יהודה, יש חוקרים המזהים את מלדה עם תל מלחתה.
רנתן מוזכרת לראשונה ולא ברור המיקום של היישוב.
מקדה זהו כנראה יישוב ששכן בשפלת יהודה, ישנם חוקרים המזהים אותו עם חורבת בית מקדום שנמצאת 11 קילומטר מלכיש.
לדעת בית אריה המכתב הוא לא סתם רשימה שמית, אלא צו הצבה של אנשים שגויסו מרחבי יהודה להגנת המצודה, סמוך לחורבן בית ראשון.
הוא משווה את האוסטרקון הנ"ל לאוסטרקון מספר 24 מערד, שבו מצווה מפקד המקום להחיש אנשים לעזרת רמת נגב.
3. אסטרקון אדומי, וזו לשונו:
לפי בית אריה, פירוש הכתובת הוא הוראה מפקיד אדומי רם דרג למפקד המצודה לתת מזון למוסרי המכתב.
חשיבות האסטרקון היא בזיהוי האתניות של תושבי המצודה לאורך התקופות: עולה ממנו בבירור כי הייתה במקום ישיבה אדומית.
בהשוואה לאתרים אחרים באזור, מדובר על השתלטות אדומית על המצודה בסמוך לחורבן בית ראשון בשנת 586 לפנה"ס, או מיד לאחריו.
4. קנקן הכתובות הוא קנקן דמוי שק עם שתי ידיות שנמצא שבור בסיום העונה השלישית של החפירה, אך הכתובות נתגלו רק כעבור 5 שנים בעת עבודה על הקנקן המחלקת הרפאות במכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
על פי בית-אריה, מדובר בשני חלקים של כתובת אחת.
הכתובת היא רשימה הירארכית של אנשים שמצוינים בה גם שמותם וגם תאריהם לדוג.
"קצין למטה גודלי" נוסח הדומה לנוסח מקראי.
לדעתו של בן אריה, הרשימה נכתבה מסיבות פונקציונליות: לחלוקה או לסידור משמרות בין שוכני המצודה
בתקופה ההלניסטית שוקמה המצודה בחלקה.
בתקופה זו צומצם שטחה לשני שלישים מזה של תקופת הברזל.
בתוך המצודה מתקופת הברזל, הוקמה חומת סוגרים חדשה עם מגדל במזרח.
החדרים בחומה שהמשיכה לשמש את המצודה בצדדיה האחרים הורחבו, כך שבצפון ובדרום רוחבם היה 4 מטר, לעומת 2.5 מטר בתקופת הברזל.
מקומו של השער לא השתנה, אך נעשו שינויים במבנה שלו.
מפתן השער הוגבה, ונבנו בו חדרי מגורים רגילים, פתחו הוצר ל-1.75 מטר, ואליו הובילו מדרגות רחבות.
מגדלי השמירה בחומת הסוגרים שהמשיכה להיות חלק מהמצודה החדשה, שוקמו ושימשו שוב.
בניגוד למצודה הברזלית, רק חדרי החומה שימשו להתיישבות, והחצר נותרה ריקה.
החצר הכילה מתקנים כמו ממגורה.
הממצא העיקרי הוא כלי חרס שתוארכו על ידי יצחק בית אריה למאה ה-2 לפנה"ס, אוסטרקאות, לוחית משחק, חותם של ברונזה וכלי עצם.
יצחק בית אריה מיחס את בניית המצודה לסלאוקים, אך מאוד יכול להיות שהמצודה נבנתה בתקופה החשמונאית.
העדות לכך הוא מטבע של חרתת הראשון או השני, מלכים נבטיים ששלטו במאה ה-2 לפנה"ס, בתקופה שחפפה למרד החשמונאים.
בתקופה הרומית נבנתה מצודה על בסיס המצודה ההלניסטית.
החומה המשיכה לשמש גם בתקופה זו, ונבנו חדרים חדשים.
במצודה התגלו שתי שכבות מהתקופה הרומית.
השכבה הראשונה מתוארכת למאה ה-1 לספירה, והשכבה השנייה מתוארכת למאות 3–2 לספירה.
בתקופה זו יסודות החדרים היו בעומק רב יותר, בצלע המערבית ובפינה הדרומית מולאו חדרי הסוגרים ההלניסטיים באבנים ויצרו משטחים שמתנשאים כ-2 מטר מפני הקרקע.
למישטח שבפינה הדרומית הובילו מדרגות.
למצודה נוספו בתקופה זו מתחמים ממזרח ומצפון.
המתחמים הוקפו בקירות בעובי של 1 מטר.
באמצע הקיר של המתחם המזרחי נחשף מבנה של שער.
אולי המתחמים שימשו כמחנות מבוצרים ליד המצודה.
בחפירות נמצאו מטבעות של אשקלון מימי אספסיאנוס, מטבעות של עזה מימי ספטימיוס סוורוס ומטבעות של קיסריה מימי מרקוס אורליוס.
חורבת מצד (בערבית נקראת "ח'רבת אל-קצר", 'המצודה') שוכנת בהרי ירושלים על גבעה שלטת המתנשאת לגובה 530 מ' מעל פני הים, במרכז קו הרכס בו עוברת הדרך מאמאוס לכיוון ירושלים.
בחפירות שנערכו באתר בין השנים 1980–1977 נחשף רצף התיישבותי ארוך החל מתקופת הברונזה המאוחרת ועד לתקופה הממלוכית והעות'מאנית.
ייסוד המצד מיוחס לתקופת שלטונו של אלכסנדר ינאי כשבמקום הוקם מתחם בנוי על שטח של 2,000 מ"ר שכלל מגדל עם ארבעה חדרים וחצר.
לאחר מותו האתר ניטש ואוכלס מחדש כנראה בימי שלטונו של המלך הורדוס.
בתקופה זו הפך המקום לחווה חשמונאית מבוצרת והתקנו בה מתקנים חקלאיים שכללו מאגרי מים מטויחים ותנורי אפייה.
מקווה הטהרה, כלי האבן וחוסר בעצמות חזיר מעידים על אופייה היהודי של האוכלוסייה במקום שהגיעה לשיאה במאה הראשונה לספירה, עד לפרוץ המרד הגדול.
באביב של שנת 68 לספירה, השתלטו חיילי הלגיון החמישי על אמאוס הסמוכה.
על פי הקירות המעובים במקום פישר מניח שתושבי המקום התכוננו להגעת החיילים הרומיים.
הוא משער שבשלב זה ניטש המצד לאור עליית הלגיון החמישי לכיוון ירושלים וכיבושה בהמשך.
לאחר שהאתר ניטש לא חודשה בו ההתיישבות.
באתר נמצאו ממצאים קרמיים ונומיסמטיים מהתקופה הרומית התיכונה שכנראה ניתן לקשרם לפעילות צבאית רומית במקום.
הממצא הארכאולוגי באתר מעיד על התיישבות רציפה מתקופת הברונזה המאוחרת ועד לתקופה הממלוכית והעות'מאנית.
הממצאים הראשונים מיוחסים לתקופת שלטונו של אלכסדר ינאי, כאשר עיקר הממצאים, הם מטבעות, חומת סוגרים, חללים חצובים ומטויחים, תנורי אפייה, קירות מבוצרים ושרידי מבנים מיוחסים לתקופה החשמונאית.
בתקופה זו נחצב גם מקווה טהרה וכלי האבן במקום והיעדר עצמות חזיר, מעידים על כך שהאתר היה מיושב ביהודים.
מהתקופה הרומית נתגלו שרידי חומות מבוצרים, שבר אבן מיל המתוארכת לשנת 162 לספירה, שמעידה על הסדרה של הדרך במהלך ימיו של מרקוס אוריליוס, כמו כן נתגלה במקום מטבע עם טביעת רכב של הלגיון העשירי פרטנסיס.
מהתקופה הצלבנית, ישנם ממצאים קרמיים מעטים, מה שמוכיח שוב, שהצלבנים העדיפו להגיע לירושלים בדרכים אחרות ולא דרך אמאוס.
מהתקופה הממלוכית כמו גם מהתקופה העות'מאנית נמצאו ממצאים קרמיים המעידים על שימוש באתר כתחנת דרכים.
לחורבה מוליכה דרך עפר מסומנת באדום מיער המכללות בתוך יער נווה אילן.
חורבת עוצה הוא תל קטן על כביש עכו-צפת מערבית לצומת כפר יסיף.
התל ממוקם במערב יער אחיהוד המתוחזק בידי קק"ל.
במקום נחשפו שרידי יישוב מן התקופה הנאוליתית ועד לממלוכית והוגדרו 21 שכבות יישוב.
אתר החורבה נמצא בבסיס המדרון הצפוני של גבעה נישאת בין חלקו הצפוני והדרומי של עמק עכו ושטחו כ-60 דונם.
במערב האתר בולט תל קטן ובמרכזו באר מים, שבעבר הקרוב שפעה במשך כל השנה.
בתחום החורבה עובר כביש עכו - עמיעד ובעבר עברה בתוואי דומה הדרך הראשית מעכו, דרך גשר בנות יעקב, לגולן ולדמשק.
דרך זו כנראה לא הייתה בשימוש משמעותי לפני התקופה הצלבנית, כך שאף אם עברה בתקופות הקדומות דרך במקום, הרי שהייתה זו דרך מקומית שאין לראות בה מרכיב חשוב בתולדות היישוב.
הביקור המתועד הראשון הוא של ון דה פֶלדֶה שביקר באתר ב-1852, הוא ציין את הבאר שסיפקה מים לתושבי האזור.
אדוארד רובינסון ציין גם הוא את הבאר בדוח מאותה שנה.
ב-1875 ביקר באתר ויקטור גרן, ודיווח על סימני שוד אבנים.
לראשונה נסקרה חורבת עוצה ב-1877, על ידי משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל במסגרת סקר ארץ-ישראל המערבית בראשותו של קלוד קונדר, האתר מופיע בדוחות של המשלחת תחת השם Kh.
המשלחת דיווחה כי באתר נמצאו "מספר אבנים ובאר לבנים".
סקר נוסף נעשה ב-1933 על ידי נ' מחולי.
במהלך השנים נערכו באתר ארבע חפירות הצלה בשל סלילת כביש, סלילת מסילת רכבת והצבת עמודי חשמל.
בשנת 1963 ניהל אמנון בן-תור חפירת הצלה ראשונה שהתרכזה בתל ובשוליו הצפוניים וכמו כן נחפרה מערת קברים מסוף התקופה הרומית, שנמצאה כחצי קילומטר ממערב לאתר.
בשנת 1991 נערכה חפירה בניהול נמרוד גצוב.
החפירה נערכה בשני אזורים של האתר: העיקרי, שטח AB, שהוא חתך רחב בתל שממערב והשני חתך מצומצם, בחפירת שטח AB הובחנו 21 שכבות יישוב
בשנת 2005 נערכה חפירה מצומצמת על ידי נמרוד גצוב בשטח D ממערב לשטח AB.
בשנת 2011 ניהלו גלעד בצלאל יפה ודני שיאון, חפירה רחבה בשטחים E-J, שבמישור מדרום לשטח AB.
השכבות הארכאולוגיות באתר נחפרות מהשכבה הראשונה שנמצאת הקרובה ביותר לפני השטח והיא המאוחרת ביותר בהתיישבות בתל, לשכבה הקדומה ביותר.
מכל הממצאים שהיו באתר ניתן כיום לראות את היסודות של חזית החווה הצלבנית משכבה 4 ואת מבנה הבאר שחרבה.
ראשוני המתיישבים הגיעו לאתר בסוף התקופה הנאוליתית הקדם קרמית.
שרידים מתקופה זו נחשפו רק בבור בדיקה קטן ולכן אין לחוקרים מושג על אופיו של היישוב.
את המכלול הקטן של כלי הצור יש כנראה לשייך לשלב המאוחר של התקופה הנאוליתית הקדם קרמית (PPNC, ראשית האלף השביעי לפנה"ס).
השכבה מתוארכת לתקופה הנאוליתית הקרמית (מסוף האלף השביעי ועד ראשית האלף החמישי לפנה"ס).
גם לשכבה זו הגיעה החפירה באותו בור בדיקה ואין בידי החופרים כל עדות לאופי היישוב, אך הממצא, הכולל כלי צור, חרסים וראשה של צלמית, רב מזה של השכבה הקודמת.
מן הממצא ניתן ללמוד על זיקתו של יישוב שכבה 20 לתרבות הירמוכית ותרבות יריחו IX.
לעדות המצומצמת על יישוב זה חשיבות רבה, משום שזו העדות הראשונה שנחשפה מיישוב מתקופה זו במישור החוף של צפון ארץ ישראל ודרום לבנון, בין גבל (שמצפון לביירות) והרצליה.
הממצא שעלה בחפירה מעיד על קרבה רבה למכלולים הארץ ישראליים שמוכרים בבקעת הירדן, בעמק יזרעאל ובשרון, והוא שונה מן המכלול שנחשף בגבל.
התקופה הכלקוליתית הקדומה (המחצית השנייה של האלף השישי והמחצית הראשונה של האלף החמישי לפנה"ס).
היקף החפירה בשכבות אלה אפשר יצירת בסיס נתונים רחב וחשוב של ממצא כלי צור וכלי חרס, אך היה קטן מכדי הבנה של האדריכלות והארגון המרחבי של היישוב.
ניתן עם זאת לסכם מספר מאפיינים: הייתה נהוגה בניית מבנים בעלי קירות ישרים, לעיתים רבות הוכנו רצפות עפר שבוססו על שכבת אבנים קטנות.
ממצא החרסים אפשר, בפעם ראשונה בארץ ישראל, הגדרה של ארבעה מכלולים עוקבים בני התקופה הכלקוליתית הקדומה, שנמצאו ברצף סטרטיגרפי אחד.
בשכבה 18 נמצא מכלול שמעיד על המעבר ההדרגתי בין המכלול של שכבה 19 לשכבה 18 אך לא ניתן לציינו כמכלול בעל הקבלות מובהקות מאתרים אחרים בארץ.
יעקב קפלן, מגלה תרבות ואדי רבה, כבר קבע שהמכלול משכבת בנין B מוקדם למכלולי שכה VIII (PNB) ביריחו, אך במהלך המחקר קמו חולקים רבים על שיוך זה.
ההצגה הסטרטיגרפית של מכלול מקביל לממצאי בנין B בוואדי רבה ומעליו מכלול מקביל לשכבה VIII ביריחו מחזקת את קביעותיו של קפלן ושוללת את הטענות שמציגות מכלולים אלה כתרבויות אזוריות בו זמניות.
בשכבה 16, מסוף התקופה הכלקוליתית הקדומה, נמצאו שתי צלמיות אבן דמויות כינור.
צלמיות דומות מוכרות כאחד ממאפייני התקופה הכלקוליתית המאוחרת והן מציגות עוד ציר תרבותי של המשכיות בין תרבות התקופה הכלקוליתית הקדומה והמאוחרת.
נמצאו ממצאים בודדים שיש לשייך לתקופה זו.
טרם נתגלו בחורבת עוצה מצבורים או שרידים שניתן להגדירם כשכבה של ממש, אך מהממצאים הבודדים ברור שגם בימי התקופה הכלקוליתית המאוחרת שכנו בני אדם באתר, כנראה באחד האזורים שטרם נחפרו.
השכבה מתוארכת לתקופת הברונזה הקדומה 1א'.
בתקופה זו התרחב מחדש היישוב בחורבת עוצה ומצבורים ורובדי עפר מימי יישוב זה נמצאו בכל שטח האתר.
במצבורי התקופה נמצאו כלי חרס רבים ובלטה בניהם נוכחות הכלים הממורקים אפור מראשית תקופת הברונזה הקדומה.
למרות הממצא הרב, לא נמצאו בחפירה שרידי בניה מובהקים מתקופת הברונזה הקדומה, נראה כי אך מקרה הוא וקרוב לוודאי שאכן שמורים שרידי בניה מתקופה זו ואלה טרם נחשפו.
ממצא מעניין הוא צלמית קטנה של בעל חיים, ככל הנראה אריה.
יישוב ראשית תקופת הברונזה הקדומה לא האריך ימים ובימי תקופת הברונזה הקדומה 1ב', לא היה כבר יישוב באתר של חורבת עוצה.
תקופת הברונזה הביניימית ותקופת הברונזה התיכונה (המחצית הראשונה של האלף השני לפנה"ס)
לאחר הפסקה ארוכה מאוד, קרוב לאלף שנים, התחדש היישוב באתר.
שרידי תקופת הברונזה הביניימית לא נמצאו בשטח AB ונמצאו רק בשטח מצומצם במזרח האתר ונראה שהם מלמדים על יישוב כפרי קטן.
שתי שכבות, שבכל אחת מהן ניכרים מספר שלבי בניה, מראות שלא הייתה כאן נוכחות אקראית, ושכבות אלה הן עדות ליישוב קבע ממושך שתושביו השקיעו בבניה שכללה רצפות וקירות מאבן.
היישוב בתקופת הברונזה הביניימית בחורבת עוצה משתבץ במערכת של יישובים וקבריהם שמתברר כי התקיימו בשולי עמק עכו ותושביהם התפרנסו ככל הנראה מעיבוד אדמות העמק ומרעה בגבעות שבשוליו.
לאחר פער נוסף במהלך היישוב במקום, הוקם באתר יישוב זעיר שהעדות לשרידיו נתגלו במזרח התל, בקרבת הבאר, והם נחשפו רק בריבוע חפירה אחד.
יישוב זה לא האריך ימים והתקיים במאה ה-13 ובראשית המאה ה-12 לפנה"ס.
כפי שרומזים כלי היבוא הרבים, ניתן לשער כי היישוב באתר של חורבת עוצה היה קשור לעיר הנמל הגדולה של עכו.
בערים שבתל כיסאן ועכו חזרו החיים למסלולם לאחר הזעזועים של סוף תקופת הברונזה המאוחרת ואילו חורבת עוצה שממה במשך כל תקופת הברזל.
לאחר פרק זמן נוסף, שבו האתר היה נטוש, באמצע התקופה הפרסית, במאה ה-5 לפנה"ס, נוסד מחדש יישוב נרחב.
בחפירת 1963 נמצאה רחבה מרוצפת בלוחות אבן ובעונת 1991 יסודות של קירות רחבים ורצפות נוספות.
מכלול כלי החרס מלמד על תרבות חומרית שנפוצה במערכת רחבה של יישובי מישור החוף הצפוני ושוליו, והיא שונה מאוד מתרבותם החומרית של יישובי ההר בגליל שבאותה תקופה.
לאחר פער קצר שנים, באמצע המאה ה-3 לפנה"ס, התחדש היישוב ועדויות לקיומו נמצאו בתחום התל הקטן ובשטחים H-J.