tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משרד פרסום - אחראי על הפקת פרסום אירועי האגודה השונים, וכמו כן על הפצתו ברחבי הקמפוס באמצעות לוחות המודעות ומישורי יחסי ציבור שונים.
המשרד אחראי על הקמתו ותחזוקתו של אתר האינטרנט של האגודה וכן על דפי המדיות השונים של האגודה, שם יכולים הסטודנטים להתעדכן בחדשות האגודה ולהפנות שאלות לגורמים רלוונטיים במערכת פורומים פעילה.
מחלקה טכנית - אחראית על מערך המחשוב באס"ט, כולל אחזקת אתר האגודה, הפורומים והאתרים הפקולטיים, ותמיכה טכנית בשירותים לסטודנטים כגון מערכת מכונות הכביסה ומערך מכונות הצילום.
מזכירות האגודה - מרכז המספק מגוון רחב של מידע ושירותים כגון תעודות סטודנט, קביעת תור לייעוץ עו"ד, שירותי אינטרנט והדפסה למשרתי מילואים, ובכל עניין הדורש עזרה והכוונה.
השירותים המרכזיים הניתנים על ידי האגודה
אגודת הסטודנטים מקיימת שירותים שונים כדי להקל על הסטודנטים ולעזור להם בתחומים רבים, ביניהם:
תעודת סטודנט - ניתנת לכלל הסטודנטים (תואר ראשון, תארים מתקדמים, תלמידי מכינה ותלמידי בית הספר להנדסאים) אשר הם חברי אס"ט.
התעודה מזכה את בעליה בהנחות בתחבורה ציבורית, מכלול, חנות החוברות הדיגיטלית, מנוי מוזל לחדר כושר, אירועי תרבות בקמפוס וכניסה חינם לבריכת הטכניון ומרכז הספורט בטכניון.
חנות מוצרי הטכניון - בחנות נמכרים מוצרים ממותגי הטכניון, אשר מיועדים לרכישה על ידי מבקרים חיצוניים, ובמחיר מוזל עבור הסטודנטים ושאר חברי בית הטכניון.
ייעוץ משפטי - מתן שירותי חתימה על ידי עורך-דין - חינם (הצהרת ידועים בציבור, אי הכנסה, ניתוק קשר, טפסי ארנונה למיניהם ועוד).
שרותי מס הכנסה, ביטוח לאומי וארנונה - מתן ייעוץ וסיוע במילוי והגשת טפסים לגבי הנחות בארנונה, תיאום מס, תגמולי מילואים, ביטוח לאומי ועוד.
משאל המרצה והמתרגל - פרויקט משותף של אס"ט ושל המרכז לקידום ההוראה בטכניון, במהלכו מתבקשים הסטודנטים לחוות דעתם על החומר הלימודי המועבר ועל איכות המרצים ומתרגלים בקורסי האקדמיים שלהם.
משאלים אלו מהווים משוב על אנשי הסגל.
תוצאות המשאל תזכה את המרצים ומתרגלים המצטיינים בציון לשבח מטעם אס"ט בטקס חלוקת תעודות הצטיינות משותף עם המרכז לקידום הוראה והנהלת הטכניון.
"מכלול" - על מנת להקל על הסטודנטים ברכישת מוצרי כתיבה וצורכי לימוד, אס"ט מחזיקה, בשיתוף עם המוסד, חברה למכירת ציוד משרדי ודברים נוספים בשם "מכלול".
בחנויות 'מכלול' ניתן למצוא מגוון רחב של מוצרים כגון: ספרי לימוד מקצועיים, ספרי אמנות וספרי קריאה, מגוון מוצרי נייר ומוצרי משרד, אביזרי מחשב, מתנות, קוסמטיקה ופרפומריה, ביגוד, מוצרי צילום ופיתוח תמונות ושירותים מיוחדים לסטודנט.
ביטוח לסטודנטים - כלל הסטודנטים מבוטחים בביטוח תאונות אישיות דרך אס"ט בחברת הביטוח "מנורה מבטחים" כחלק מדמי החבר לאס"ט.
שירותי כביסה - אס"ט מפעילה חדרי כביסה בכל המעונות בקמפוס.
כל סטודנט הגר במעונות (וסטודנט באופן כללי) רשאי להשתמש חופשי בשרות עצמי ובמחיר מוזל במכונות הכביסה והייבוש.
מספרה - מספרת הסטודנטים והסטודנטיות (במחירים מסובסדים) ממוקמת בבית הסטודנט.
חנות ומעבדת גאדג'טים ומוצרים אלקטרוניים - לאור העלייה בשימוש בשנים האחרונות במחשבים ניידים, טאבלטים וכדומה, אס"ט מספקת באמצעות מעבדת תיקונים וחנות מוצרים אלקטרוניים שירותי תיקון ומכירה של מוצרים ומכשירים אלקטרוניים.
מעונות ומלגות - נציגי אס"ט חברים בוועדת המלגות ומשתתפים בקביעות המתקבלות בישיבות הנהלת המעונות.
בתי עסק שבאחריות אס"ט - מסעדות, קפיטריות, סופרים, מכונות ממכר אוטומטיות ועוד, הם בניהול השוטף של אס"ט בקשר ישיר והדוק מול העסקים והזכיינים שבבית הסטודנט ומחוצה לו.
אס"ט מפקחת על מחירי המזון, טיבו וכלל המוצרים הקיימים במזנונים ובמסעדות בקמפוס.
סטודיו פילאטיס מכשירים – ממוקם במק"ק (מרכז קהילתי קנדה), סטודיו לאימוני פילאטיס מכשירים הנפתח על ידי אס"ט.
אס"א טכניון - היחידה לספורט
יחידת הספורט של הטכניון המנוהלת על ידי אס"ט ומסונפת לאס"א ישראל והיא היחידה המובילה בתחום הספורט האוניברסיטאי בארץ.
פעילות ענפה המאורגנת על ידי אס"ט ובעזרתה.
אס"א טכניון מארגנת חוגי הספורט מיועדים לסטודנטים המעוניינים להשתתף באחד מענפי הספורט, חלקם למתחילים, חלקם למתקדמים ואחרים לספורטאים נבחרים בלבד.
הפעילות מתבצעת בענפי ספורט רבים ומגוונים כגון: משחקי כדור שונים - כדורעף, כדורסל, כדורגל, קטרגל, רוגבי, סקווש, משחקי טניס, התגוששות ואגרוף, סיף, קראטה, ג'ודו, התעמלות מכשירים, אתלטיקה קלה וכבדה, חדר כושר, מגוון פעילויות ספורט ימי (המתרחשות במרכז הימי בבת-גלים) ועוד.
היחידה לספורט, המופעלת על ידי האגודה ומספקת שירותי ספורט לטכניון ולסטודנטים, היא הגדולה בארץ.
אס"א טכניון מפעילה מעל 50 נבחרות ספורט, 160 קורסי ספורט אקדמיים, קבוצות ליגה וחוגי ספורט.
מגרשי הספורט ומתקני היחידה מוצעים לפעילות חופשית של ציבור הסטודנטים במשך רוב ימי השבוע, וסטודנטים רבים עושים בהם שימוש רב בשעות הפנאי שלהם.
לחברי האגודה ניתנת כניסה לחדר כושר במחיר סמלי ומוזל וכן כניסה חינם עם הצגת תעודת סטודנט לבריכת הטכניון (בריכה אולימפית, בריכה סמי-אולימפית, סאונה, מרכז עיסויים, טיפולים וג'קוזי).
מרוץ הטכניון - אחת לשנה מארגנת אס"א טכניון בשיתוף עם לשכת דיקן הסטודנטים את מרוץ הטכניון, שהפך למסורת עם השנים במסגרתו מתקיים מרוץ חברתי עבור כלל הסטודנטים, העובדים ואורחים של בית הטכניון.
במרוץ זוכים המשתתפות והמשתתפים במגוון פרסים משלל מקצים.
פסטיבל הסטודנט המשותף בטכניון (לשעבר: פסטיבל הסטודנט בטכניון) יוסד במאה ה-20. הפסטיבל מרכז את חגיגות 'יום הסטודנט' עבור הסטודנטים בטכניון והוא האירוע הגדול ביותר שמופק בצפון הארץ.
פסטיבל הסטודנט נחשב על ידי רבים לאירוע הדגל של אגודת הסטודנטים בטכניון, זאת לאור העובדה שמרבית ממאמצי האגודה מתרכזים בחודשים שלפני הפסטיבל להפקתו.
הפסטיבל במתכונתו הנוכחית כולל הפקה של יומיים הכוללת שני ערבים (בדרך כלל רביעי וחמישי ערב) ומסיבת בריכה בחמישי בבוקר.
הפסטיבל כולל מגוון במות המנגנות מגוון רחב של מוזיקה (במה ראשית לאמנים ישראלים, במה ביער לאמני טראנס, אלקטרוניקה ומוזיקה אתנית-ערבית, במת תקליטנים עם מוזיקת מועדונים ובמה למוזיקת רוק ומטאל).
בכל ערב משתתפים בפסטיבל קרוב ל-20 אלף מבלים, הפסטיבל מתקיים בלב קמפוס הטכניון כאשר הבמה הראשית נמצאת למרגלות הדשא המרכזי, בטיילת אולמן.
הפסטיבל מפורסם בזכות המוזיקה המגוונת שמנוגנת בו, מחירי האלכוהול הזולים ומגוון רחב של דוכני מזון.
אס"ט מקיימת קשר הדוק עם מגוון יחידות בטכניון, ביניהן הנהלת הטכניון, לשכת דיקן הסטודנטים, לימודי הסמכה, בית הספר לתארים מתקדמים ע"ש ג'ייקובס, יחידות התפעול בטכניון (יחידת ההביטחון, יחידת הבטיחות ופס"ק, אגף בינוי ותחזוקה), אגף קשרי ציבור ופיתוח משאבים ועוד.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 אס"ט עשתה רבות, באמצעות יו"ר ועד אקדמי, לשכנע את הנהלת הטכניון בחשיבות הקמתו ופיתוחו של תיאטרון הטכניון.
התיאטרון הציג את הצגתו טרטיף מאת מולייר, בבימויו של פרופ' אוריאל זוהר, באולם הקולנוע של אס"ט.
אגודת המתרגמים בישראל היא הארגון היחיד בישראל המאגד אנשי מקצוע מתחום התרגום והלשון.
האגודה מקדמת באופן פעיל את מקצוע התרגום בישראל ומטפחת פורומים רבים למפגשים מקצועיים של מתרגמים, מתורגמנים ועורכים.
האגודה חברה בארגון הגג להב (לשכת ארגוני העצמאים והעסקים בישראל).
אגודת המתרגמים בישראל מנוהלת על ידי ועד מנהל האחראי לכל ענייני האגודה.
כדי לממש את חזונה ולהוציא אל הפועל את משימתה, הציבה לעצמה אגודת המתרגמים בישראל מספר מטרות פנימיות וחיצוניות:
לאפשר את התפתחותם המקצועית השוטפת של חברי האגודה באמצעות הרצאות, סדנאות, כנסים ואירועים אחרים
לספק לחברים הזדמנויות לקשור קשרים ושיתופי פעולה בלתי רשמיים, וליצור תחושת קהילתיות
לעודד פעילויות עסקיות מן המעלה הראשונה בין חברי האגודה ובין לקוחותיהם
לסייע לחברים לפתח כישורים עסקיים הולמים, הן כעצמאיים והן כשכירים
לפתח מערכת הכרה והסמכה למתרגמים, למתורגמנים ולעורכי לשון למען עתידו של המקצוע
לקדם את ההכרה בענפי התרגום, המתורגמנות ועריכת הלשון בקרב מוסדות הציבור והקהל הרחב
לקדם את הבנת חשיבותם התרבותית של התרגום ושל עריכת הלשון כאמצעים לשימורה של השפה העברית
לקדם את הבנת חשיבותו של תרגום איכותי במדינת ישראל, ובכלל זה במערכת בתי המשפט, כדי להבטיח את יישומן של זכויות אדם ואזרח; ובמערכת הבריאות, שבה משמעות מחסומי שפה יכולה להבדיל בין חיים ומוות
לקדם את אגודת המתרגמים כמקור רב ערך לאנשי מקצוע אמינים
להדק קשרים בין האגודה לאגודות אחיות ברחבי העולם
הכנס השנתי של אגודת המתרגמים בישראל הוא אירוע הדגל של האגודה, המכנס מאות מתרגמים מהארץ ומהעולם לשלושה ימים של סדנאות, הרצאות וקריאות תרגומיות.
אגודת המתרגמים בישראל עורכת מפגשים חודשיים המעניקים לחבריה הזדמנויות ליצור קשרים הדדיים ולהתעדכן בתחומים שונים הקשורים למקצוע.
אגודת המתרגמים בישראל מעניקה לחבריה הזכאים לכך – מעמד של מתרגם/מתורגמן/עורך מוכר.
זכאים למעמד זה רק חברי אגודה אשר עומדים בתנאים לקבלת מעמד זה על פי השכלתם וניסיונם התעסוקתי.
הכרה של האגודה היא בתוקף רק כאשר החברות באגודה בתוקף.
אגודת המדריכות והצופות העולמית נוסדה בשנת 1928. נכון לשנת 2025, היא מאגדת 11.2 מיליון חברים ב-153 מדינות.
WAGGGS היא הארגון המקביל לארגון הצופים העולמי (WOSM) ומייצגת את תנועות הצופיות לנערות ולנשים צעירות ברחבי העולם.
מטה הארגון ממוקם בלונדון, אנגליה.
האגודה מייצגת תנועות צופים לאומיות המתמקדות בבנות בלבד, שאינן חברות ב-WOSM, וכן את החברות הבנות בכ-55 תנועות צופים לאומיות ואיגודים משותפים (כדוגמת התאחדות הצופים והצופות בישראל) אשר בחרו להיות חברות גם ב-WOSM וגם ב-WAGGGS.
מבנה זה מאפשר לנשים ולגברים באותה תנועה מעורבת להיות מיוצגים על ידי שני ארגונים בינלאומיים שונים.
בנוסף, למרות ייעודה המוצהר להתמקד "בצרכים של בנות ונשים צעירות", WAGGGS כוללת אלפי בנים וגברים צעירים מקרב 11.2 מיליון חבריה הצעירים.
חמש התנועות הגדולות ביותר החברות ב-WAGGGS הן תנועת הצופים בארצות הברית (Girl Scouts of the USA), הודו, הפיליפינים, בריטניה (Girlguiding) וקנדה.
תנועות אלו מהוות יחד כ-50% מכלל חברות האגודה.
WOSM ו-WAGGGS אינם קשורים זה לזה באופן ארגוני, אך הם מקיימים שיתוף פעולה בנושאים בעלי עניין משותף.
למרות המתח הארגוני הנובע מהמעבר הגלובלי לצופיות מעורבת, נערכו בעבר פגישות בין הנהלות שני הארגונים לדון באפשרות של מיזוג עתידי.
WAGGGS מחלקת את העולם לחמישה אזורים תפעוליים ומפעילה ארבעה מרכזים בינלאומיים (הנקראים "מרכזי עולם" – World Centres).
הארגון הוא חבר מלא בפורום הנוער האירופי ועובד בשיתוף פעולה הדוק עם מועצת אירופה והאיחוד האירופי.
המשימה של WAGGGS היא לאפשר לנערות ולנשים צעירות לפתח את מלוא הפוטנציאל שלהן כאזרחיות אחראיות בעולם.
הארגון מספק תוכנית חינוכית בלתי-פורמלית המספקת הכשרה בכישורי חיים, מנהיגות וקבלת החלטות.
הוא מציע גם פרויקטים ותוכניות ברמה בינלאומית, המאפשרות לצופות ולמדריכות להיות אזרחיות העולם ולהיות פעילות בקהילה שלהן.
הארגון מנוהל כולו על ידי נשים ופועל עבור נערות ונשים צעירות.
צופות ומדריכות עוברות הכשרות בנושאי מנהיגות וקבלת החלטות, ומוזמנות להשתתף בממשל ובהנהגתו של הארגון.
כל יחידה בודדת (קבוצה או שבט) מנוהלת באופן דמוקרטי כאשר לכל אחת מהחניכות והמדריכות בתנועת הצופות יש מקום להתנסות במנהיגות ובקבלת החלטות.
התנועה פתוחה לכל הנערות והנשים הצעירות, בלי הבדל דת, גזע, לאום, או כל מצב אחר.
WAGGGS מאמינים שהחינוך של בנות, וחינוכם של בנים, כוללים חינוך לשותפות שווה.
גברים צעירים ונשים צעירות לומדים להכיר את ההבדלים ביניהם ודמיונם, ולכבד אחד את השני כיחידים.
תנועת הצופות היא ארגון וולונטרי המסתמך על מעל ל-100,000 מתנדבים ברחבי העולם כדי ליישם תוכניות למדריכות וצופות, ולתת לנערות ולנשים צעירות תמיכה ומנהיגות.
צופות מכל רחבי העולם יכולות לפגוש אחת את השנייה באירועים בינלאומיים בכל אחד מארבעת מרכזי הצופות הבינלאומיים.
תנועת הצופות הוקמה בשנת 1910 על ידי רוברט באדן פאוול, בסיועה של אחותו אגנס באדן פאוול.
לאחר נישואיו בשנת 1912 לקחה אשתו אוליב באדן פאוול תפקיד מוביל בפיתוח של אגודת הצופות והמדריכות העולמית.
עם התפשטות התנועה, הוקמו עמותות לאומיות עצמאיות במדינות שונות, ועם זאת, הורגש צורך בשיתוף פעולה בינלאומי.
אוליב באדן פאוול ייסדה מועצה בינלאומית פורמלית בלונדון בפברואר 1918. בוועידה העולמית הרביעית שנערכה במחנה Edith Macy בשנת 1926, נציגים ממדינות שונות הציעו את יצירתו של איגוד עולמי כדי לתפוס את המקום של המועצה הבינלאומית הפורמלית.
לאחר הכנס הבינלאומי בשנת 1926 באדן-פוואל ביקש להקים עמותה רשמית ובשנת 1928 האגודה העולמית של המדריכות והצופות הוקמה.
רוז קר הייתה סגן היו"ר, ומאוחר יותר הפכה לנציבה למדינות חדשות.
בשנת 1920, שתי מדריכות בכירות מכל מדינה בה הייתה קיימת תנועת צופות ידועה הוזמנו לוועידת נציבי המחוז הבריטית שנערכה ב-Saint Hugh's College, אוקספורד.
זו נודעה בשם הוועידה הבינלאומית הראשונה.
הוועידה העולמית ה-13 נערכה באותה האוניברסיטה בשנת 1950. הארגונים החברים המשיכו להיפגש בכל שלוש שנים (בתחילה כל שנתיים) בוועידות העולמיות.
האגודה העולמית של מדריכות בנות וצופות בנות מחולקת לחמישה אזורים: אירופה, מדינות ערב, אפריקה, אסיה וחצי הכדור המערבי.
כיום, יו"ר "הוועד העולמי" (World Board) של WAGGGS היא קירסטי גריי.
המנהלת הראשית (Chief Executive) של WAGGGS היא לזלי בולמן.
צופות בנות או צופות מדריכות, מייצגות תנועה דומה לתנועת הצופים במקור, אשר עדיין ברובה מיועדת לנערות ולנשים בלבד.
התנועה התפתחה משנת 1908 בזכות בנות שהיו מעוניינות לקחת חלק בתנועת הצופים.
במקומות שונים ברחבי העולם, התנועה התפתחה בדרכים מגוונות.
במקומות מסוימים בנות הצטרפו או ניסו להצטרף לארגוני הצופים הקיימים ובמקומות אחרים קבוצות של בנות הוקמו, חלקן אף נפתחו מאוחר יותר גם עבור בנים או אוחדו עם ארגונים של הצופים הבנים.
במקרים אחרים, הוקמו קבוצות מעורבות לבנים ולבנות, לעיתים במטרה להתפצל בעתיד.
באותה הדרך, גם השם Girl Guide או Girl Scout היה בשימוש בזמנים שונים ובמקומות שונים, עם קבוצות אשר שינו את שמן משם אחד לשני.
היו דיונים רבים בנוגע לדמיון בין הצופות הבנות לתנועת הצופים הבנים ועד כמה צריך להיות דמיון כזה.
בעוד שבנות רבות ראו מה הבנים היו עושים ורצו להצטרף ולעשות זאת גם כן, ארגוני הבנות ביקשו להימנע מהעתקה פשוטה או חיקוי של הבנים.
ג'ולי בנטלי, אשר מונתה כמנכל"ית צופות בריטניה בשנת 2012 וישבה בראש הארגון לתכנון המשפחה משנת 2007, תיארה את הבנות המדריכות בריאיון לעיתון הטיימס בתור "הארגון הפמיניסטי האולטימטיבי".
אפילו בזמן שרוב ארגוני הצופים הפכו למעורבים מבחינת המין, הצופות הבנות נשארו נפרדות במדינות רבות על מנת לספק תוכנית חינוכית ממוקדת בנשים.
במקור, באדן פאוול דמיין את הצופים כתנועה לבנים בין הגילאים 11 ל-18 אך כבר בשנת 1909 מדריכי הצופים עמדו בפני בעיה של "אחים קטנים" שרוצים להצטרף לחוויה.
חלק מהמדריכים פשוט העלימו עין מגיל הנערים ואחרים הקימו קבוצות וגדודי צופים נפרדים לילדים צעירים יותר.
הבעיה לא הייתה רק אצל אחים קטנים אלא גם אצל אחיות.
בשנת 1909 ביקר באדן פאוול אצל קבוצת צופים שנקראה Girl Scouts ("צופים לבנות").
בשנת 1909 נערכה עצרת של תנועת הצופים בארמון הבדולח בלונדון.
הן ביקשו מבאדן פאוול לתת גם לבנות להיות בצופים אבל הוא החליט כי ארגונים חד מיניים נפרדים היו פתרון טוב יותר.
בשנת 1910 הקים באדן-פאוול את תנועת המדריכות הבנות בבריטניה.
אגודת הנערות הגרמניות הייתה תנועת נוער משנית בתוך תנועת הנוער ההיטלראי.
זו הייתה תנועת הנוער היחידה לבנות בגרמניה הנאצית.
התלבושת האחידה של אגודת הנערות הגרמניות הייתה חצאית כחולה, חולצת מלחים לבנה ועניבה שחורה.
עם כניעת גרמניה הנאצית ב-1945 הוצא הארגון מחוץ לחוק על ידי בעלות הברית.
אגודת הנערות הגרמניות לימדה את חברותיה פולקלוריזם גרמני נאצי, מסורת גרמנית וחוגי ספורט (שחייה, אקרובטיקה, ריצות ועוד) כדי לאמן אותן לשמור על בריאות ואיכות חיים גבוהה, שתשרת אותן בחברה הגרמנית הנאצית.
המטרה הייתה שנערות אלה יהיו להיות רעיות, אמהות ועקרות בית.
חשיבות ההקרבה העצמית למען גרמניה הנאצית הוטמעה היטב בקרב הנערות.
ברוב ימי השבוע האגודה עסקה בטיפוח החינוך הנאצי ובימי שבת הנערות עסקו באימוני ספורט למיניהם שעוסקים בפן המנטלי והן בפן הפיזי.
פעילויות אלו התרחשו במבנים הייחודיים למטרה זו.
במבנים אלו העצימו את הפלולקלוריזם והמסורת הגרמנית הנאצית שכללה שירים ויצירות של אמנים גרמנים, תרבות, חגים ומועדים גרמנים וספורי גבורה של ההיטלר יוגנד.
באגודת הנערות הגרמניות הודגשה חשיבות רבה למניעת ערבוב בין גזעי ושמירת הטוהר של הגזע הארי.
ההיטלר יוגנד והאגודה לנערות גרמניות ראו חשיבות רבה לעזרה לזולת (לגרמנים ארים) ומימנו והפעילו חופשות סקי ומחנות קיץ למיניהם למשפחות עניות.
המחלקה הראשונה של הנערות (10–14) עסקו בתרומה לקהילה וגם בהעצמת המפלגה הנאצית.
"עבודה, אמונה ויופי" (Werk, Glaube und Schönheit) הציעה לימודים אקדמיים בתחומים שונים כגון: כלכלת בית, עיצוב בגדים, ספרות, פיסול.
אגודת הנערות הגרמניות החלה לפעול בשנת 1920 תחת השם "אחוות הנשים של ההיטלר יוגנד" (Schwesternschaften der Hitler-Jugend).
האגודה נוסדה מחדש בשנת 1930 בתור האגף השני בתוך ההיטלר יוגנד.
תחילה, עד ינואר 1933, תנועת נוער זו לא משכה אחריה הרבה נערות וילדות.
בשנת 1933 עלה היטלר לשלטון וקבע שהשתתפות בתנועת נוער זו היא בגדר חובה.
כדי להיכנס לאגודה היה על הנערה להיות גרמנייה אתנית, לא נשואה, ללא ילדים ובלי מחלות.
נערות השתלבו בתנועת הנוער כבר מגיל 10. האגודה התנהלה ישירות על ידי מנהיג ההיטלר יוגנד באלדור פון שיראך עד יוני 1934, אז מונתה טרוּדֶה מור (Mohr) למנהלת אגודת הנערות הגרמניות (BDM-Reichsreferentin).
בשנת 1937 התבקשה מור להתפטר לרגל נישואיה (שכן מנהיגי התנועה והחניכים נדרשו להיות רווקים ללא ילדים).
במקומה מונתה יוטה רידיגר דוקטור לפסיכולוגיה, וזו ניהלה את האגודה עד לפירוקה בשנת 1945. בתחילה כללה האגודה שתי מחלקות, שהייתה חובה להשתתף בהן: הראשונה לבנות 10–14, והאחרת לבנות 14–18.
בשנת 1939 הוקמה מחלקה שלישית, שנקראה "עבודה, אמונה ויופי" , שהותאמה לגילאים 17–21 והייתה התנדבותית בלבד.
מחלקה זו שימשה כאמצעי גישור בין אגודת הנערות הגרמניות לבין המפלגה הנאצית כי רק מגיל 18 אפשר היה להתקבל למפלגה, וגם שימשה להכנת הנשים לנישואין, לשליטת הגבר בחיי היומיום ולקריירות עתידיות.
על פי האידאולוגיה המפלגתית הנאצית, היה צורך להכין את הנשים לנישואין על מנת ללדת ילדים כשיגיעו לגיל שיוכלו לנהל משק בית, אך עדיין נודעה חשיבות גם להכנה לעבודה והשכלה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה תפקידן של הנערות באגודה היה שונה מתפקידם של הבנים בהיטלר-יוגנד.
תפקידן לרוב היה להיכנס בין שורות הלוחמים ולסייע להם בלחימה בהגיעם לגיל 18. אגודת הנערות הגרמניות עזרה ללחימה בכל מיני אופנים: הנשים הצעירות עזרו בגיוס כספים ובגדים לחיילים בשדה הקרב, בנות בוגרות סייעו לבתי-החולים הצבאים בתור אחיות שעזרו לפצועים בשדה הקרב וגם לשבויי מלחמה.
קבוצות רבות של מקהלות ותזמורות וביקרו חיילים פצועים בבתי-החולים.
קבוצות אחרות שלחו מתנות לחיילים בשדה הקרב.
כאשר ערים גרמניות הותקפו לקראת סוף המלחמה, החל מ-1943, גויסו נערות האגודה לחיל-האוויר הגרמני כחיילות נ"מ.
הבנות הבוגרות של האגודה, יחד עם הבנים מההיטלר יוגנד, נשלחו לפולין לסייע לגרמניזציה, והיו אחראים להאיץ את תהליך גירוש הפולנים מבתיהם.
כאשר הפולנים המגורשים עזבו את בתיהם, הם אולצו להשאיר את רוב חפציהם למען הדיירים החדשים, דהיינו, הבנות של האגודה והבנים של ה"היטלר יוגנד".
לקראת סוף המלחמה חלק מהנערות הלוחמות מהאגודה הושארו יחד עם בני ה"היטלר יוגנד" בשדה הקרב וננטשו שם כדי הילחם כקו ההגנה האחרון.
לאחר כניעת גרמניה הנאצית החליטו בעלות-הברית להטיל על הגרמנים סנקציות, ביניהן סנקציה מס' 2 , שהוציאה אל מחוץ לחוק את המפלגה הנאצית, וכל תתי- הארגונים, ובמקביל, כל רכוש מוסדותיהם הוחרם.
אגודת הכליזמרים ירושלים היא עמותה (מלכ"ר) שמטרותיה הן שימור, שחזור והפצת מנגינות כליזמר וריקודי מסורת יהודיים - כפי שעברו והתקבלו במסורת מהעיירות היהודיות (שטעטל) במזרח אירופה.
האגודה הוקמה בשנת 1991 בירושלים על ידי אברהם לייב בורשטיין במטרה לשמר את מוזיקת הכליזמר וניגונים יהודיים מקוריים - ז'אנר שעמד בסכנת היעלמות - ולהנחילם לצעירים מוזיקאים באמצעות אימון משותף, הוצאה לאור, הקלטות והופעות.
בשנת 1999 הוקם מרכז הפעילות הראשון מטעם האגודה במתחם יהדות וזמר בשכונת גאולה בירושלים.
במקביל הוקם סניף נוסף ברחוב שינקין בתל אביב, בשם "ברסלב בשינקין", בה התארחו ופעלו בין היתר המוזיקאים אביתר בנאי ויצחק פוקס.
בשנת 2001 הוקלט במתחם האגודה, יחד עם אמניה, פרק העוסק במוזיקה יהודית מקורית עבור תוכנית הטלוויזיה "תוצרת הארץ" של הערוץ הראשון בהנחייתה של אילנה ברקוביץ.
בתוכנית נערכה תחרות בין מוזיקאים ולהקות שונות, ונגני אגודת הכליזמרים זכו בה במקום הראשון.
בשנת 2008 עברה האגודה למשכנה הקבוע בירושלים במתחם ספריית יונג יידיש לשעבר, תחת השם "הקרצ'מע של בורשטיין" (Burstein's Klezmer Basement).
בשנת 2011 נבחרו בורשטיין וחלק מאמני האגודה לתפקידים מרכזיים בסדרה זוכת מקום ראשון "שטיסל" מבית HOT.
ב-2013 נבחרו אמני הכליזמר ל"מומלצי סל התרבות" מטעם משרד החינוך בעקבות המופע "סיפורו של הכליזמר" שכתב עופר שניידר, המשמש כמורה למוזיקה מטעם משרד החינוך ופועל במסגרת האגודה למען העשרת הידע המוזיקלי ומנגינות הכליזמר.
ב-2014 ייסדה האגודה את "כנס הכליזמרים השנתי" במכללת אמונה בירושלים, בהשתתפות נגני הקלרינט גיורא פידמן, מוסא ברלין, חיליק פרנק, חנן בר סלע, אורית אורבך ועוד.
בשנת 2015 התקיים הכנס השני במתכונת רחבה יותר בהיכל שלמה בירושלים.
בחג חנוכה 2014 קיבלו נגני האגודה את התפקיד המוזיקלי והחזותי בחידון התנ"ך העולמי למבוגרים מטעם משרד החינוך, בהשתתפותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו וסגן שר החינוך אבי וורצמן, בנושא המורשת היהודית והתנ"ך, וחיי היהודי בגולה.
בדצמבר 2014 העניקו בורשטיין ואמני האגודה את אות 'יקיר הכליזמר הירושלמי' לראש הממשלה בנימין נתניהו ורעייתו שרה.
באותו מעמד הבטיח ראש הממשלה לסייע בקידום מעמד העיר ירושלים כבירת הכליזמרים העולמית.
במהלך שנת 2023 נבחר בורשטיין, כיו"ר האגודה, לשמש כשופט בתוכנית המציאות 'המאסטרו' של רדיו 'קול חי', העוסקת בגילוי כישרונות מוזיקליים בציבור החרדי.
באגודה חברים למעלה מ-50 אמנים ואמניות תושבי ירושלים ופרבריה, בהם נמנים נגנים, שחקנים, חזנים, צלמים דוקומנטריים וכותבים, הפועלים במסגרת האגודה ומחוצה לה.
סמליה ואבותיה הרוחניים של האגודה הם נגן הקלרינט דייב טראס והסופר היהודי שלום עליכם.
מאז 2009 מתקיים בכל מוצאי שבת במרתף האגודה "כליזמר טיש", מופע מוזיקלי ותיאטרלי של מוזיקת כליזמר, ריקודי מסורת ותרבות העיירה על פי מחזאים וסופרים ביידיש.
במשך השנה יוצאים הנגנים לסבבי הופעות בעולם, הן בקרב קהילות יהודיות והן בקרב חוגים קלאסיים חובבי ויוצרי מוזיקה ואמנות בגרמניה, שוודיה, הולנד, רוסיה ועוד.
במסגרת האגודה הופקו ויצאו לאור קרוב ל-50 אלבומי מוזיקה, ביניהם תקליטים שזכו למכירות בקנה מידה של אלבומי זהב, כגון: "מירון" עם חיליק פרנק, "לעבעדיג", "בין החומות" ועוד.
במרתף האגודה נערכים מפגשים בין אמני כליזמר צעירים לבין אמני כליזמר ותיקים, ובראשם גיורא פידמן ומוסא ברלין, ומטרתם ללמוד מקרוב טכניקות ואופי נגינת כליזמר על פי המסורת המקורית.
במקום נערכים במשך השבוע כיתות אימון, חזרות, הקלטות והפקות להוצאה לאור של חוברות לימוד והסבר, ספרי תווים ואלבומי מוזיקה.
אגודת המשמר הלאומי הייתה אגודה בריטית שהוקמה על ידי ויליאם תומאס סטאד (William Thomas Stead) וויליאם אלכסנדר קוט (William Alexander Coote) בשנת 1885 במטרה להילחם בחוסר המוסריות שפשעה בחברה הבריטית תוך דגש מרכזי על טיהור בריטניה מהפקרות מינית ומזנות.
העיסוק בזנות הפך לבעל חשיבות מרכזית בחברה הבריטית עוד במאה השבע עשרה.
רפורמטורים חברתיים ועובדים סוציאליים החלו להתעניין בנושא הזנות, נוכחותה והדרך להיפטר ממנה כחלק מקמפיין נגד חוסר מוסריות חברתית.
הרפורמטורים הניחו כי פשע, בעיקר פשע לא מוסרי כמו זנות, פוגע בחברה, מחליש אותה ואף מאיים על קיומה.
לכן צניעותו של האדם נחשבה לגורם מכריע לקיום חברתי והרפורמטורים עסקו רבות בגינוי מין פומבי.
השכבות החברתיות הגבוהות אימצו לעצמם "מנהגים טובים" וצניעות ציבורית כדי למצב את עצמן גבוה יותר בסולם החברתי והזנות נדחקה לתחתית הסולם החברתי והפכה למקצוע השייך רק לעניי החברה.
היקף הזנות בבריטניה בכלל ובלונדון בפרט אינו ידוע, גם ההגדרה של מי נחשבה זונה אינה ברורה לחלוטין, אולם ידוע כי רוב הנשים שעסקו בזנות היו שייכות למעמד הפועלים, משמע נשים עניות.
רוב הזונות עבדו ברחבי לונדון, חלקן באזור החלונות האדומים של העיר בעוד שאחרות הסתובבו ברחבי העיר.
היו בלונדון אזורים שהוגדרו כאזורי זונות, כמו אזור הנמלים או תחנת הרכבת ווטרלו.
אף על פי שמספרן המדויק של הזונות אינו ידוע, ברור כי מספרן היה רב ונוכחותן בלטה ברחבי העיר.
בשנת 1875 בעקבות גילויים הראשונים של תופעת הסחר בנשים ערכו רפורמטורים בריטים ניסיונות לשנות את החקיקה האנגלית כדי לצמצם ואף למנוע חטיפת נשים בריטיות ומכירתם מעבר לים לצורכי זנות בלא הצלחה.
במהלך 1885 היה ניסיון נוסף להוביל שינויי חקיקה להעלאת גיל ההסכמה משלוש עשרה לשש עשרה וגם הוא לא צלח.
כאשר הניסיונות הללו כשלו פנה יושב ראש הוועדה לנושא גיל ההסכמה בבית הנבחרים אל העיתונאי ועורך The Pall Mall Gazette ויליאם תומאס סטאד וביקש ממנו לנסות להשפיע על דעת הקהל וליצור לחץ חברתי לשינוי גיל ההסכמה.
סטאד בהיותו רפורמטור ופעיל בנושאי המוסר נענה לאתגר.
במשך חודש ימים ערך סטאד תחקיר לגבי הזנות, ולאחריו פרסם סדרה של ארבעה מאמרים שנקראו "קורבן הבתולה בבבל המודרנית" .
המתווכת והאם סיפרו לאבי הנערה כי היא נמכרה להיות משרתת וכך השיגו את הסכמתו, אף על פי שהאם ידעה את האמת והתעניינה רק בתשלום הכספי שתוכל לשלשל לכיסה.
סטאד תיאר את האכזריות בה נבדקה לילי ואת מכירתה ללקוח בבית הזונות.
מאמריו עוררו הדים בבריטניה בכלל ובלונדון בפרט.
הוא הפנה אצבע מאשימה כלפי הניצול הציני של העניים והציג את הפנים המכוערות וחסרות המוסר של העשירי העיר, אשר לא בחלו בדבר כדי לספק את צורכיהם המיניים.
דבריו של סטאד השפיעו על דעת הקהל וגרמו למהומות במקומות שונים בבריטניה.
הארכיבישוף מקנטרברי נעמד לצידו של סטאד ואימת את דבריו.
מאמריו של סטאד ודבריו של הארכיבישוף גרמו לנציגי צבא הישע לצאת לרחובות ולהחתים אנשים על עצומה לשינוי גיל ההסכמה.
כל האירועים הללו היו בעלי השפעה מכרעת על הלך הרוח פרלמנט.
חשוב להדגיש כי שנת 1885 הייתה גם שנת בחירות לפרלמנט הבריטי והנציגים השונים רצו לזכות באהדה מחודשת של בוחריהם.
לפני כתבותיו של סטאד נושא גיל ההסכמה הוגדר כנושא בעייתי וחברי הפרלמנט העדיפו להתעלם ממנו כדי לא להיכנס למאבק ציבורי.
אולם כאשר ראו את תגובות הציבור והבינו את הלך הרוח, החוק שונה באותה שנה וגיל ההסכמה עלה מגיל משלוש עשרה לשש עשרה.
הצלחת כתבותיו של סטאד הייתה אדירה הוא נהנה מאהדה רבה.
בכל רחבי בריטניה הייתה התעוררות של תנועת המוסר ורצון להנהיג שינוי חברתי.
סטאד ראה בכך סימן והחל להקים ועדות משמר אזרחיות בערים רבות למען הגברת הפיקוח על המוסר ובעיקר כדי להיאבק בזנות וסחר בנשים.
ב-22 באוגוסט 1885 נערכה הפגנה למען שינוי חברתי מוסרי והתמיכה בגישת הרפורמטורים לטיהור מוסרי התחזקה בכל רחבי המדינה.
הוקמה במה מרכזית בהייד פארק בלונדון לנאומים בנושא שינוי חברתי מוסרי.
בהפגנה השתתפו כ-250,000 איש והיא הוגדרה כהצלחה מסחררת של תנועת המוסר.
כאשר במהלכה הונפו כרזות "הגנו על הנערות הצעירות" ו"מלחמת המוסר בלונדון".
סטאד ניצל את המומנטום בציינו מאוחר יותר כי באירוע זה הוקמה "אגודת המשמר הלאומית" ונורתה יריית הפתיחה לפעולותיה.
בעת בכתיבתו על הנערה לילי טרח סטאד להשמיט את העובדה כי הוא סיפק את הכסף לקנייתה של הנערה כדי שתהיה בידו הוכחה חותכת לדרך המכירה של נערות בתולות.
כיוון שאביה של לילי לא הסכים למכירתה לזנות נאסר סטאד והועמד לדין בעוון הדחה לזנות.
הוא חשש כי משפטו יצור פרסום שלילי לאגודה שהחל לבנות ויפגע בגל ההצלחה שאפף אותה.
כמו כן, סטאד הבין כי אינו כריזמטי מספיק כדי להוביל תנועה שתסחוף המונים כמו שראה בעיני רוחו את אגודת המשמר הלאומי.
לכן חיפש דמות כריזמטית, שתהפוך לפנים של האגודה.
הוא בחר בוויליאם אלכסנדר קוט להוביל את "אגודת המשמר הלאומי".
ויליאם אלכסנדר קוט נולד בשנת 1842 למשפחה מהמעמד הבינוני.
אביו נפטר בהיותו בן שלוש.
מות האב גרם למשפחה לרדת מנכסיה והיא הפכה למשפחה ענייה.
בהיותו נער צעיר הפסיק ללמוד והתחבר אל חבורת נערי רחוב, לפי הגדרתו הפך לפרחח.
בגיל שש עשרה עבר התעוררות רוחנית בעקבות שיחה עם אנשי דת אוונגליסטים אשר, לדבריו, האירו את עיניו ושינו את מהלך חייו מן הקצה אל הקצה.
הוא הפך לאוונגליסט והצטרף לתנועת המוסר.
יכולות הכתיבה שלו היו נמוכות מאוד, כיוון שלא זכה להשכלה פורמלית כמו שצריך, אולם יכולותיו הרטוריות היו יוצאות דופן.
קוט היה אדם כריזמטי ביותר שיכול היה לסחוף אחריו המונים, והוא האמין בקנאה במטרותיה של "אגודת המשמר הלאומי" ולכן התאים למטרותיו של סטאד.
כדי לבסס את "אגודת המשמר הלאומי" ולהפוך אותה לשחקן מרכזי במאבק נגד הסחר בנשים, לפי חזונו של סטאד, היה צורך בכסף.
לכן סטאד וקוט יצאו יחדיו למסע גיוס כספים ברחבי בריטניה.
מטרתם הייתה להציג את עקרונות אגודתם בכל מקום אליו הגיעו, לשכנע את תושבי המקום להקים סניף מקומי של האגודה ולהניע אותם לתרום כספים לאגודה הארצית.
קנאותו של קוט למטרה והתנהלותו האוונגליסטית שירתו את איסוף התרומות.
קוט הצליח לגייס כספים רבים מעשירים אוונגליסטים בלונדון וקארדיף, כדי לקיים את הסניף המרכזי בלונדון.
אולם קנאותו הייתה לו גם לרועץ, כיוון שדבריו היו תקיפים וחסרי פשרות.
הם הבהילו חלק משומעיו וגרמו לאי נוחות ולחשדנות כלפיו וכלפי האגודה החדשה שייצג.
קוט הבין כי קנאותו עשויה לפגוע בהצלחת האגודה, לכן כדי לזכות בתמיכה רחבה מכל גוני הקשת הפוליטית, מינה קוט לתפקידים בכירים באגודה אנשים בולטים ומקובלים ממגזרים שונים בחברה הבריטית.
למשל מינה את סר פרסי ויליאם בונטין ליושב ראש ועד המנהלים של האגודה.
בונטין, שהיה נכדו של הכומר והמטיף המתודיסט ג'אבז בונטין, היה מקובל בקרב חוגי המתודיסטים וידוע בציבור כעורך עיתון מפורסם וכעיתונאי.
קוט מינה גם את הגברת מיליסנט פוסט לסגנית נשיא האגודה, פוסט הייתה דמות מוכרת ומכובדת בקרב חוגי הנשים ולימים הייתה ממנהיגות התנועה הסופרג'יסטית.
אגודת המשמר הלאומי קמה כדי להוות את כוח השמירה על המוסר בכל רחבי בריטניה.
מקימיה סברו כי על האגודה להקים לעצמה סניף בכל יישוב ברחבי המדינה על מנת לפקח על המוסר ולאכוף ערכי מוסר מהוגנים, תוך מלחמה עיקשת בחוסר המוסריות החברתית ומאבק על טיהור המדינה מזנות ומכל גורם או פרסום שעשוי להדיח לחוסר מוסריות.
כמו כן הצהירה האגודה כי מטרתה העיקרית לדאוג לרווחתם של נשים ולשפר את תנאי המחיה של נשים סובלות ונמצאות במצבי סכנה.
האגודה לא הוגדרה כאגודה נשית, אולם מתחילת דרכה הורכבה הנהגתה מגברים ונשים כאחד.
בראש האגודה עמד היושב ראש, וילאם אלכסנדר קוט ותחתיו ועד מנהלים שישב בסניף המרכזי בלונדון.
כל סניף דיווח על הפעולות שלו לסניף המרכזי, נעזר בו והתייעץ עמו לגבי דרך פעולה במלחמתם בחוסר המוסריות, כשהדגש העיקרי היה מלחמה בזנות.
עם השנים השתנה המבנה הארגוני ובכל אזור קמה ועדה מרכזית שריכזה מספר יישובים.
היא פעלה באופן עצמאי יותר, תוך שיתוף פעולה עם הסניף המרכזי ועל פי החלטותיו.
אגודת המשמר הלאומי פעלה במספר מישורים: הצלה ומניעה, חינוך, חקיקה ומאבק בינלאומי.
בתחום המניעה וההצלה – עוד בתחילת דרכה של האגודה הבין קוט כי עבודת מניעה היא המפתח ליצירת שינוי מוסרי בחברה ולהצלת הנערות.
באוגוסט 1885 הקימה האגודה תת-ועדה בנושא מניעה.
היא הורכבה בעיקר מנשים, כשיושבת הראש שלה הייתה הגברת מיליסנט פואסט.
בין תפקידיה היה איתור נערות נעדרות על פי פניות של בני משפחותיהם.
מכתבי פניה מבני משפחה וחברים הגיעו לסניף המרכזי מכל רחבי המדינה וחברות תת-הוועדה חקרו וברב המקרים איתרו את הנעדרות ושלחו צוותים לחפשם ולהחזירם לחיק משפחתם.
קוט הוביל בדרך כלל את החיפושים ושכנע נערות סוררות במיוחד לחזור לבתיהם.
כמו כן הקימה תת-הוועדה בשנת 1890 בית נערות שנקרא "בית מרפא לנשים" (Medical Home for Women) בית זה נועד לסייע לנערות במצבי סיכון קשים שעסקו בזנות שנים ארוכות, או שמצבן הנפשי היה רעוע ביותר.
בשל חומרת הפגיעה של הנערות וחשדנותן הרבה צוות הבית כולו הורכב מנשים שעסקו בעיקר ביצירת סביבה בטוחה לנערות הללו.
הבית נסגר בשנת 1897, לדבריו קוט, כיוון שסבל מבעיות של ניהול כושל וחוסר תקציב.
אולם הייתה סיבה נוספת לסגירתו של הבית.
היה בו מקום רק לחמש עשרה נערות והשהות בו הייתה ארוכה ולכן יכולות השיקום שלו היו שוליות והוא לא שירת את מטרות האגודה, שיקום המוני וטיהור הזנות.
תפקיד נוסף של ועדת המניעה היה הצלה של זונות במפגשים ישירים.
בשנת 1887 נציגות של ועדה זו בלונדון נכסנו לתוך בורדלים ובתי זונות וניהלו שיחות אישיות עם הנערות.
בשיחות הללו הסבירו לנערות מדוע כדאי להן לצאת ממעגל הזנות ולחזור לחיות חיים מהוגנים.
כמו כן, הציגו הנשים בפני הזונות את האפשרויות השונות לשיקום שהיו קיימות, כלומר את בתי הנערות וארגוני הנשים, שמטרתן הייתה לסייע להן.
הן הציעו לזונות לעבור לגור במרכזים מוגנים שיסייעו להן להשתקם.
זו הייתה פעולה מקדימה לניסיונם של הגברים לסגור את בתי הזונות.
הגברים הגיעו לבתי הזונות וסגרו אותם בכוח.
בתחום החינוך – כדי לשפר את סיכוייהן של הנערות להשתקם האמינו חברי אגודת המשמר הלאומי, כי יש להעניק לנערות חינוך מוסרי ולבנות להן תוכניות הכשרה מיוחדות שישפרו את מודעותן לערכי המוסר הנכונים ויכינו אותן לתפקידן בחברה.
בשנת 1894 חשו חברי האגודה כי יש צורך בהקמת בית תעסוקה והכשרה לנערות במצבי סיכון קשים.
חברי הוועד המנהל החלו לחפש מקום ראוי ובמהלך חיפושיהם קיבל קוט הצעה לקנות בהנחה שני בתים צמודים ברחוב האקני (Hackneyׂׂ), כאשר באחד מהם הייתה מכבסה מוכנה להפעלה.
הבתים נרכשו על ידי האגודה באותה שנה והמכבסה הפכה לבית הכשרה לנערות שחיו בבית הצמוד.
הבית נסגר בשנת 1904 כיוון שחברי האגודה לא הצליחו ליצור ניהול רציף לאורך זמן לבית ההכשרה.
האגודה עסקה גם בחינוך מיני.
חבריה האמינו כי אם ינחילו חינוך מיני נאות לצעירים, שבו יסבירו על חשיבות הכבוד לאישה ועל חשיבות הצנעה יצטמצמו הזנות והפגיעה בנשים.
נציגי האגודה הופיעו בבתי ספר בשיעורי אזרחות והרצו על הטמאות שנובעת ממין ועל הסכנות הצפויות במין.
בדברם על סכנות התכוונו למחלות מין שהיו נפוצות מאוד באותן שנים.
הם התייחסו להתנהגות מינית כסטייה או כטמאות והכלילו בהתנהגות זו גם את האוננות שלדעתם הובילה לשתי בעיות מרכזיות: לאימפוטנציה ולגילוי עריות.
בתחום החקיקה – אגודת המשמר הלאומי ראתה בשינויי חקיקה את מטרתה המרכזית.
קוט הגדיר כי שינוי חוקים שיקטינו את ניצול הנשים והזנות יהפכו את המדינה למוסרית יותר.
לכן האגודה השקיעה מאמצים רבים בתחום זה.
אנשיה הובילו חוקים ושינוי חוק רבים סביב נושא המוסר.
בשנת 1885 לפעול נגד חברות התעסוקה לא חוקיות שניצלו נשים דרך מודעות בעיתון.
החברות הללו פרסמו מודעות על משרות טובות וביקשו מהנערות לשלוח כספים כדי לקבל את כתובת המעסיק חלקם ניצלו את תמימותן של הנערות וניתקו מגע עם הנערות לאחר גנבת כספם.
בעוד חברות אחרות היוו כיסוי לעסקי סחר בנשים.
נערה שענתה למודעה הגיעה למקום מפגש בתחנת רכבת מרוחקת ממקום מגוריה, שם בדרך כלל פגשה אישה ששכרה עבורה חדר במלון, כביכול כדי שתתרענן לפני צאתה למחרת לפגוש את המעסיק החדש שלה.
האישה דאגה לכל צרכיה באותו יום ואף ביקשה ממנה שתכתוב מכתב להוריה כדי להרגיעם ולהראות להם שהיא בטוחה.
למחרת הנערה נלקחה מאותו מקום על ידי אדם שלא פגשה קודם, סוחר הנשים בדרך כלל, שהעביר אותה ליעד לא ידוע ומכר אותה לכל המרבה במחיר.
חברי האגודה הובילו שינויי חקיקה במטרה להכריח את משרדי התעסוקה לפעול בשקיפות ועם רישיון כדי למנוע את ניצול הנשים.
הם ניהלו מאבק בנושא במשך אחת עשרה שנים ובשנת 1906 עבר בפרלמנט חוק שהכריח את משרדי התעסוקה להוכיח כי הם עסקים לגיטימיים ולהוציא רישיון תעסוקה.
חוק משמעותי נוסף שהעבירה האגודה בפרלמנט היה "חוק נגד גילוי עריות".
החוק התקבל בשנת 1908, ולפיו כל גבר או אישה מעל גיל שש עשרה שיקיימו יחסי מין עם קטינים מתחת לגיל שש עשרה, גם אם מדובר בקרוב משפחה וגם אם הקטין מאומץ ייענשו במאסר של שנתיים ללא עבודות פרך.
חוק זה, הפך לאחד מחוקי ההגנה על קטינים החשובים ביותר שהעבירה אגודת המשמר.
הוא צמצם באופן דרסטי את מקרי גילויי העריות בבריטניה.
במסגרת פעילותה של האגודה בנושא הצנזורה על פרסומים לא מוסריים העבירה האגודה בשנת 1899 "חוק נגד פרסום והפצה של חומרים בעלי אופי לא מוסרי", כדי למנוע, לפי דברי האגודה, את חשיפתם והשחתתם של גברים בידי רוע אמיתי וחוסר מוסריות.
לפי החוק חל איסור על תליית פרסומים בעלי אופי לא מוסרי בכל מקום פומבי, מבתים דרך שלטי חוצות וכל מקום הגלוי לעיני הציבור והעבריין ייענש בחומרה.
באמצעות החוק הצליחו חברי האגודה להפעיל פיקוח על כל סוגי הפרסומים ולצנזר בגסות כל שלט, ספר או עלון רפואי שלא תאם את דעתם או נראה להם מתירני מדי.
הדבר כלל גם חוברות רפואיות למניעת למחלות מין.
האגודה פעלה כדי להוביל שינויי חקיקה שיהפכו סרסור בנשים ללא חוקי.
משנת 1885 ניסו חברי האגודה להוסיף סעיף לחוק הנוודות שיעסוק בסרסורים.
סעיף החוק נקרא "סעיף הסרסורים" (souteneur clause) ומטרתו הייתה לקבוע כי כל גבר שחי על חשבון פרנסה לא מוסרית של אישה יהיה צפוי למאסר כי זו פעילות לא מוסרית ולא חוקית.
תיקון החוק הושג במפתיע בשנת 1899.
האגודה לקחה חלק בקידום חוק הזרים (The Aliens act).
ככל שגברה ההגירה, גברה גם הזנות, בשל מצבם הכלכלי הקשה של המהגרים.
אנשי אגודה משמר שפעלו רבות בקרב הזונות, הגיעו למסקנה כי נשים זרות שעסקו בזנות היו בעלות מוסר מפוקפק ובחרו מראש להגר לבריטניה על מנת למכור את גופן ולכן צריך להרחיקן מהמדינה.
לכן הצטרפו למאבק על חוק הזרים שהובילו העיתונאי ארנולד וויט וחבר הפרלמנט סר ויליאם אבנס גורדון בשנת 1905 התקבל חוק הזרים בפרלמנט הבריטי והיה לחוק הראשון בבריטניה שהגביל הגירה.
הסעיף המשמעותי ביותר בחוק היה הגדרת "המהגרים הלא רצויים בבריטניה".
חוק הזרים הגביל את ההגירה, אולם לא הפסיק את סוחרי הנשים מלפעול באנגליה.
המשך הסחר בנשים זרע תסכול רב בקרב רפורמטורים שונים ברחבי אנגליה.
חברי שתי האגודות חברו אל "מועצת המוסר הציבורית" (Public morality council) שלושת הגופים הללו הקימו ועדה משותפת לקידום שינוי לחוק הפלילי בנושא הסחר בנשים בפרלמנט.
אף על פי שהצליחו לגייס תמיכה עקרונית בפרלמנט לחוק הזה התקשו מאוד להעביר את סעיפיו בדיונים בפרלמנט והחוק נעצר מספר שנים.
באפריל 1912 טבעה אוניית הטיטניק.
בין נוסעיה היה העיתונאי ויליאם תומאס סטאד, מקים אגודת המשמר הלאומי.
חברי אגודת המשמר הלאומי ראו במותו של סטאד סימן אלוהי בצורך להגביר את המאבק לקבלת שינויי החוק.
בכל רחבי בריטניה החלו הפגנות והופעל לחץ כבד על הפרלמנט לקבל את תיקון החוק.
נכתבו כתבות רבות בעיתונים לגבי תועלתו של החוק, שהסבירו עד כמה השינוי נחוץ תוך תיאור מוגזם של הסכנות וכיצד תראה המציאות ללא שינוי החוק.
כתבות אלו זרעו פחד בציבור והגבירו את ההפגנות בעד החוק.
הפרלמנט התכנס שוב לדיונים נוספים ובדצמבר 1912 התקבל תיקון החוק.
חוק זה נתפס כבעל משמעות כפולה, הוא הקטין את הסחר בנשים ברחבי בריטניה והיווה חלק מהמאבק בינלאומי בסחר בנשים.
בתחום המאבק הבינלאומי – בשנת 1898 זכה ויליאם קוט להצלחה מסחררת כאשר הצליח לגייס תמיכה להוספת סעיף הסרסורים לחוק הנוודות.
קוט ראה בהצלחה זו, שהייתה לא צפויה, קריאה אלוהית להגביר את המאבק בסחר בנשים ולהעתיקו לזירה הבינלאומית.
לדבריו, ראה בחזונו כי שנת 1899 תהא השנה הנכונה בה יוביל את המאבק, לכן בשנה זו החל את פעילותו הבינלאומית.
תחילה ניסח אזהרה ידידותית לנערות שעוזבות את בתיהן.
בה תוארו הסכנות שארבו לנערות בדרכן והן התבקשו לשים לב ולהגן על עצמן מפני סוחרי הנשים.
בינואר 1899 יצא קוט למסע גיוס כספים ותמיכה ברוב בירות אירופה, כדי להשיג מימון קונגרס בינלאומי בנושא המאבק בסחר בנשים.
הוא פנה אל ממשלות רבות באירופה והדגיש בפניהם את החשיבות שראה בחקיקה בינלאומית נגד סחר בנשים.
כל הממשלות הסכימו להשתתף בקונגרס כזה באם יערך, אך סירבו לממנו.
התרומה הכספית למימון הקונגרס הגיע מהאגודה היהודית להגנת נערות ונשים.
בזכות כספים שגייסה האגודה היהודית החליט קוט לקיים את הקונגרס בלונדון, בלי חסות ממשלתית.
הוא הבין כי האגודה היהודים הייתה עשויה לסייע לו מבחנה כספית לטובת קונגרס זה ואולי אף לקונגרסים אחרים ולכן פרסם הודעה בה הגדיר כי אגודת המשמר יזמה את הקונגרס והיא רואה באגודה היהודית שותפה שווה בהובלת המאבק.
ביוני 1899 נערך קונגרס בינלאומי בלונדון, שהשתתפו בו נציגים מארבעים וחמישה מוסדות בריטים שונים, נציגי אגודות משמר מאחת עשרה מדינות באירופה וכמה נציגי ממשל אירופאים.
מטרת הקונגרס הייתה לדון בדרך הטובה ביותר להילחם בסחר הבינלאומי בנשים.
בסופו הוחלט כי בכל מדינה יקום ועדת משמר ארצית שתעסוק במאבק בסחר בנשים וכל שנה יתכנס קונגרס בינלאומי נוסף כדי להגביר ולשפר את שיתוף הפעולה הבינלאומי סביב נושא המאבק בסחר בנשים.
במהלך השנים הבאות נערכו קונגרסים בינלאומיים שהונהגו על ידי אגודת המשמר במקומות שונים ברחבי אירופה.
לפני כל קונגרס נערך כנס מקדים, כל זאת כדי ליצור תקשורת מתמשכת בין אגודות המשמר השונות ולהכין את הקונגרסים הבאים.
במקביל לקונגרסים ולכנסים שאורגנו על ידי אגודת המשמר הלאומי היו גם שתי ועידות בינלאומיות נגד הסחר בנשים, שאורגנו על ידי ממשלת צרפת בהסכמה ובשיתוף עם ממשלות אחרות באירופה ובתמיכת אגודות המשמר השונות.
בשנת 1902 ממשלת צרפת בשיתוף עם ממשלת בריטניה החליטו על ועידה בינלאומית בפריז, מטרתה הייתה ליצור שיתוף פעולה בינלאומי בנושא הסחר בנשים.
לוועידה הגיעו שישים ושישה נציגים של שש עשרה מדינות.
בוועידה התקבלה הסכמה כללית כי יש צורך בחוק בינלאומי נגד סחר בנשים ונוסחו תשעה עשר קווים מנחים לניסוח אמנה בינלאומית.
כשנתיים לאחר מכן באפריל 1904 התכנסה בפריז ועידה נוספת של נציגי שש עשרה המדינות מהוועידה הבינלאומית הראשונה והחליטו בה על יצירת טיוטה ראשונית להסכם בינלאומי שדמתה מאוד להבנות שנוסחו בפריז שנתיים קודם לכן, אולם הייתה מצומצמת ואופרטיבית.
היו בה שבעה סעיפים שעסקו בהתחייבויות הממשלות ובדרך עבודה משותפת.
המדינות התחייבו להפעיל פיקוח על משרדי תעסוקה ולוודא, במידת האפשר, כי הצעות העבודה שלהם הן אמינות והמשרדים אינם חזית לארגון של סחר בנשים.
הטיוטה הזו היוותה את הבסיס להמשך ניסוח החוקים הבינלאומיים והאמנה נגד הסחר בנשים.
באוקטובר 1910 התכנס במדריד הקונגרס הבינלאומי הרביעי שנמשך ארבעה ימים.
ספרד פרסה את חסותה על הקונגרס וכל צמרת השלטון הספרדי נכחה בו.
בקונגרס השתתפו ארבע מאות נציגים מתשע עשרה מדינות שונות בעולם.
והוחלט בו על הנוסח הסופי של ההסכם הבינלאומי נגד הסחר בנשים וההסכם נחתם.
הקונגרס היווה בעיקר הפגנת כוח והסכמה בינלאומית להיאבק בסחר בנשים.
מלחמת העולם הראשונה שינתה את מערך האיזון העולמי גם בנושא הסחר בנשים.
במהלך שנות המלחמה היה קשה יותר להגר ממזרח אירופה וכמות המהגרים שהגיעה למערב הצטמצמה מאוד.
סוחרי הנשים נתקלו בקושי שלא הכירו לפני המלחמה, הם התקשו להעביר נשים בגבולות בין המדינות בשל הסכסוכים והקרבות העזים על הגבולות.
על פניו העובדה כי הסוחרים נתקלו בקושי הייתה אמורה לסייע לאגודות ההגנה, אולם המלחמה הפרה גם את האיזון שנוצר בין המדינות החתומות על ההסכם הבינלאומי.
רבות מן המדינות לחמו כעת אחת נגד השנייה.
נושא הסחר בנשים נדחק הצידה לאור הקשיים שעוררה המלחמה, אגודות המשמר העולמיות נפגעו מאוד בשל קושי בתקשורת וקשיים בהעברת מידע וסיוע.
בשנת 1921 חבר הלאומים ערך כינוס בנושא דיכוי הסחר בנשים וילדים.
השתתפו בו נציגים של שלושים וארבע מדינות ואגודות הגנה.
חבר הלאומים הציע לאמץ את ההסכם הבינלאומי משנת 1904 ותיקונו משנת 1910 ולקח על עצמו ליישם את סעיפיו כהסכם בינלאומי.
שמונה עשרה מדינות חתמו על ההסכם במהלך הכינוס.
מותו של ויליאם אלכסנדר קוט ואחריתה של האגודה
מיד עם סיום המלחמה, החל הסחר בנשים מחדש והפעם ביתר שאת.
כיוון שהמצב הכלכלי במזרח אירופה הידרדר יותר מלפני המלחמה, ובשל חוסר הפרנסה הזנות גברה, לסוחרי הנשים הייתה "סחורה" מרובה יותר והם חידשו את פעילותם במהירות.
האגודות, לעומתם, תשתיותיהן ברחבי העולם נהרסו רובם נאלצו לבנות את המערכת מחדש, כאשר בידיהם פחות אמצעים.
ויליאם קוט, מזכיר אגודת המשמר, נפטר ממחלה קשה בשנת 1919. מותו של וילאם קוט, השפיע מאוד על פעולותיה.
קוט לא מינה לעצמו יורש ובהיותו המנהיג היחיד והבלתי מעורער של האגודה התקשו חברי האגודה למצוא לו מחליף שימלא את מקומו.
לכן האגודה שינתה את דרך פעולתה.
היא מיקדה את הפעילות בתוך בריטניה וצמצמה באופן דרסטי את נוכחותה בזירה הבינלאומית.
כאשר הפכה לגוף מייעץ לארגונים בריטיים רבים בנושא סיוע לנזקקים.
עיקר עבודתה הופנתה לשינויי חקיקה הקשורים לצנזורה ופיקוח ממשלתי על המוסר החברתי.
היא הנהיגה חוקים רבים שהיו לימים שנויים במחלוקת בגלל קיצוניותם והכוח הרב שהעניקו בידי השלטון.
לאורך שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים נתקלה האגודה בקשיים כלכליים ובשנת 1939 בשל קשיים אלו התאחדה עם "חברת העזרה לנוסעות" (Traveller's Aid Society).
האגודה נסגרה בשנת 1951, בשל דלדול בנכסיה והכנסותיה וחוסר יכולתה להמשיך ולקיים את עצמה.
אגודת הסטודנטים באוניברסיטת אריאל היא עמותה רשומה ומלכ"ר המאגדת את הסטודנטים הלומדים באוניברסיטת אריאל.
האגודה פועלת לקדם את רווחת הסטודנטים בתחום החברתי, התרבותי והאקדמי, והיא הגוף הרשמי המייצג את ציבור הסטודנטים באוניברסיטת אריאל בפני הנהלת האוניברסיטה ובפני מוסדות חיצוניים.
האגודה היא חברה מלאה בהתאחדות הסטודנטים הארצית.
בשנת 2012 מותגה האגודה מחדש.
נכון לסוף שנת 2019 חברים באגודה 15500 חברים (מתוך 17 אלף הסטודנטים באוניברסיטה).
האגודה מעסיקה 45 עובדים בשכר.
אגודת הסטודנטים באוניברסיטת אריאל שמה לה למטרה להוות בית לסטודנט ולפעול למען ציבור הסטודנטים, לשמור על תדמיתם, מעמדם האקדמאי, ועצמאותם של הסטודנטים, באוניברסיטה ומחוצה לה.
האגודה פעולת למתן מענה לזכויות וצרכים בתחומים שונים הנמצאים במעטפת לימודיו האקדמיים ויוצרת סביבת רווחה תרבות והווי בקמפוס.
אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת אריאל היא עמותה רשומה הפועלת כ"מוסד ללא כוונת רווח" (מלכ"ר), על פי חוק העמותות.
האגודה מאגדת את כלל הסטודנטיות והסטודנטים הלומדים באוניברסיטת אריאל.
תפקידה של אגודת הסטודנטים הוא להוות בית לסטודנט, אוזן קשבת ולפעול למתן מענה לזכויות וצרכים בתחומי הרווחה, האקדמיה ויצירת סביבה צעירה של תרבות והווי בקמפוס.
האגודה פועלת לשמירת תדמיתן ותדמיתם של הסטודנטיות והסטודנטים, מעמדם, ועצמאותם בקמפוס ומחוצה לו.
מחלקת קשרי חוץ - מתמקדת בכל נושאי הפעילויות החוץ אוניברסיטאיות אשר מתקיימות מחוץ למסגרת הלימודית ותורמות לסטודנטים.
כגון : פרויקט תגלית, I Do, הסברה ישראלית ודיפלומטיה, משלחת לפולין, פרויקט מודל האו"ם, פרויקטי הסברה.
מחלקת מעורבות חברתית - מתמקדת בפעילות למען הקהילה בשיתוף הסטודנטים.
המחלקה מקנה לסטודנטים מגוון פעילויות: חלוקת אוכל ועידוד לחיילים, איסוף אוכל לנזקקים, ביקור בבתי חולים, ימי מודעות : יום האישה, יום האיידס וכו'.
פרויקט מתחברים בקמפוס, פעילויות וטקסים לימי הזיכרון.
מחלקת דת - נציגות הסטודנטים הדתיים, תפקיד המחלקה לתת מענה לכל בעיה דתית בקמפוס, להוות בית לציבור הדתיים בקמפוס בהפקת אירועים בחגים ובמועדי ישראל, שבת מעונות, טיולים, הרצאות, ועוד.
בנוסף המחלקה אחראית על מתן ייצוג למגזר הערבי.
מחלקת רווחה - האגודה דואגת למעטפת השירותים החברתית בקמפוס ובעיר אריאל, על מנת לאפשר לסטודנטים תנאים אופטימליים להצלחה בלימודים.
המחלקה דואגת בעיקרה לרובד הבסיסי של התנאים הפיזיים והשירותים הניתנים לסטודנט ולסטודנטית כך שיאפשר סביבת למידה נוחה.
מחלקת ספורט - המחלקה מעניקה מענה לסטודנטים המעוניינים בספורט ותחרויות לאורך השנה.
הוקמו שתי ליגות כדורגל וכדורסל שפעלו לאורך כל השנה.
התקיימו שיעורי סלסה וזומבה לנשים.
מחלקת תרבות - מתמקדת במגוון פעילויות בקמפוס: הופעות צהריים, הפנינג, הרצאות, ערבי סטנדאפ, קריוקי, הקרנות סרטים, משחקים, הפקת מסיבות גדולות (פתיחת שנה, פורים) ויום הסטודנט.
מחלקת אקדמי - דואגת לפן האקדמי.
הנושאים באחריות המחלקה: אוזן קשבת לקשיים המתעוררים מול המחלקות ולהעניק ייעוץ וייצוג הסטודנטים מול הגורמים באוניברסיטה על מנת לשמור על אינטרס הסטודנטים.
יצירה והפצה של תכנים לימודיים ממוקדים לבחינות הסטודנטים בדמות חוברות אקדמיות המותאמות לכל קורס בנפרד ומכילות פתרונות למבחנים, הסברים ואף חומר תאורטי ממוקד שמסכם את כל הקורס.
קיום ותפעול מרתונים מרוכזים במשך כל הסמסטר ובמיוחד בתקופת הבחינות שנותנים סגירה של כל החומר שהועבר בקורס במספר שעות המועבר על ידי המתרגלים.
מחלקת תקשורת - תפקיד המחלקה הוא לייצג את אגודת הסטודנטים מול דוברות האוניברסיטה, עיריית אריאל והתקשורת הישראלית.
בנוסף, המחלקה אחראית לתפעול ערוצי הניו מדיה של האגודה ומתן מענה רשמי לסטודנטים ולסטודנטיות.
חברי אגודת הסטודנטים באוניברסיטה בוחרים באופן דמוקרטי, מדי שנה, 21 נציגים מחוגים שונים לכהונה כנציגיהם בוועידת אגודת הסטודנטים.
המועצה, המתפקדת כמעין "פרלמנט", מתכנסת פעם בחודש ומאשרת את התקציב, שינוי התקנון ושינויים אסטרטגיים בפעילות האגודה.
בראש הוועידה עומד יו"ר המועצה ומזכיר המועצה, האחראים על תפקודה וכינוסה (בדומה ליו"ר הכנסת וסגניו).
יו"ר האגודה נבחר גם הוא על ידי בחירות דמוקרטיות (ובמקביל עובר הצבעת אמון במועצה).
הוועד המנהל של אגודת הסטודנטים מורכב משלושה חברי ועידה (נציגי הסטודנטים מהפקולטות השונות).
תפקיד הוועד המנהל, שהוא מעין "רשות מבצעת", הוא לאשר ולפקח בפועל על ענייני תקציבים ועל משכורות.
מלבד יו"ר אגודת הסטודנטים אשר מכהן כחבר במועצה ישנם 21 חברי מועצה מהמחלקות השונות.
6 ממדעי החברה, 6 מהפקולטה להנדסה, 2 מהפקולטה לבריאות, 2 מהפקולטה להנדסאים, 2 מהפקולטה לאדריכלות.
2 מהמכינה, 1 מהפקולטה למדעי הטבע עוד 1 מתואר שני ושלישי.
תקציב אגודת הסטודנטים לשנת 2019 היה מחזור של 5 מיליון ש"ח.
אגודת הסטודנטים באוניברסיטת אריאל היא אגודת הסטודנטים הראשונה בישראל שביצעה תקצוב משתף, בשנת 2024. במסגרת התהליך נבנה אתר אינטרנט, שאיפשר לכל סטודנט באוניברסיטה לחלק כ-3 מיליון ש"ח (שהם מעל 60% מתקציב האגודה) בין כ-30 פרויקטים מועמדים שונים, כגון: סיכומי שיעורים, ערבי תרבות ומסיבות לסטודנטים, הנחות בקפיטריה, קורסים מקצועיים לסטודנטים ועוד.
בניגוד למערכות קודמות המאפשרות "הצבעת אישור" בלבד, המערכת בפרויקט זה איפשרה לכל סטודנט גם לבחור את הפרויקטים שהוא תומך בהם, וגם להחליט כמה תקציב להשקיע בכל אחד מהם.
לכל פרויקט הוגדר סכום מינימלי הדרוש לצורך ביצועו, וסכום מקסימלי שאפשר להשתמש בו כדי לבצע אותו בצורה טובה יותר (לדוגמה, עבור פרויקט "מסיבת פורים", תקציב גדול יותר מאפשר לתת הנחה גדולה יותר במחיר הכרטיס, להביא יותר אוכל או אומנים טובים יותר, וכדומה).
לצורך חישוב התקציב הסופי פותח אלגוריתם המרחיב את לקלט מסוג זה.
אגודת המעצבים הגרפיים בישראל הוקמה בשנת 1935 תחת השם "אגודת הציירים לגרפיקה שימושית".
הצורך בהתאגדות מקצועית נולד לאור התפתחות משמעותית שחלה באותה עת בתחומי התרבות והפרסום בארץ ישראל.
החל משנות העשרים נבנתה בתל אביב תשתית תרבותית לא ממוסדת, שהתרכזה בתחומי השפה העברית וכללה ספרות, עיתונות, תיאטרון ומוזיקה.
באותו זמן (1925) נפתחה בירושלים האוניברסיטה העברית ובמסגרתה פעל בית הספר "בצלאל" כ"מרכז לאמנות עברית מקורית ולתעשייה חדשה בא"י" (1928-1906).
בשנות השלושים, עם העלייה החמישית (1932-39), עלייתם של יוצאי מרכז אירופה, החל להתפתח גם הפרסום.
עד אז, בשל היעדר משאבים כלכליים ובשל מחסור באנשי מקצוע ובידע הטכני הנדרש, מרבית מודעות הפרסום היו זרות וצורפו למוצרים מיובאים.
מודעות אחרות הועתקו מכתבי-עת, ומודעות נוספות עוצבו על ידי ציירים בינוניים שעשו שימוש במוטיבים הלקוחים מהמסורת היהודית, סמלי המזרח והארט-דקו.
אנשי העלייה החמישית, בהם בעלי הון, גרפיקאים, פרסומאים ואנשי דפוס, הביאו להתפתחות התעשייה הישראלית: נפתחו נמלי חיפה ותל אביב ובתי הזיקוק בחיפה, והוקמו בתי החרושת "אתא", "שמן", "נשר", "פניציה" ואחרים.
כתוצאה מכך החל להתפתח ענף הפרסום והדפוס.
מפעלי תעשייה אחדים ובראשם "דובק" ו"שמן", פתחו בפרסום שיטתי למוצריהם.
הישגיהם בתחומי הייצור, האריזה והפרסומת הוצגו ביריד המזרח בתל אביב.
כמו כן, הוקמו משרדי פרסום, בהם או.
קיי., צימט, מלניק, בינג, מכנר-ווליש, שהעסיקו כוחות מקצועיים ובעלי ניסיון.
עם הקמתה של "אגודת הציירים לגרפיקה שימושית", יצר אחד מחבריה, ראובן דיין (רודי דויטש) את סמלה (שהוחלף ב-1968 בסמל שיצר יעקב לנדאו).
בין חברי האגודה הראשונים, יוצאי מרכז אירופה וגרפיקאים מנוסים, אפשר היה למצוא את דיין, פרנץ קראוס, דוד שנאור, שבתאי רובין, טוביה אהרוני, האחים שמיר, יחיאל כוגן ואחרים.
כדי לסייע בשמירת הרמה המקצועית של חבריה, נקבעה האגודה כבעלת מבנה דמוקרטי ואופי אליטיסטי.
שאלות הנוגעות להגדרת זהותה המשיכו להעסיק את חבריה.
האם יש לקיים אגודה קטנה ואיכותית, או להפוך לאיגוד מקצועי ולהצטרף להסתדרות?
סוגיה נוספת שהעסיקה את חבריה היא האם יש להגדיר תחומי התמחות מקצועיים בתוך האגודה.
אחד ממאבקיה הבולטים של "אגודת הציירים לגרפיקה שימושית" היה המאבק להכרה בגרפיקה כמקצוע.
בין נושאי דגל המאבק היה רודי דיין, ששימש כחבר בכיר באגודה והקים וניהל את המחלקה לגרפיקה בבצלאל, שנפתחה בשנת 1936. וכך כתב דיין, תחת השם ד.
דויטש, בחוברת "גרפיקה שימושית בא"י 1938": "אחד התפקידים הראשונים היה להסביר לתושבי הארץ שבפרסום טמונה אפשרות כלכלית רחבה, במקרה שהוא מבוצע בצורה תכליתית ומוצא לפועל בעזרת אמצעים בעלי טעם, חדישים ואסתטיים.
לשם זה היה הצורך קודם כל להראות לקהל מהו טעם טוב ומה אפשר לדרוש מפעולה אמנותית".
עוד כתב: "עם הופעת העבודות המשובחות וגודל תפוצתן בישראל ומחוצה לה חדרה ההכרה של ערכה וחשיבותה הכללית של הגרפיקה השימושית לתוך החיים הכלכליים וענפי החיים האחרים".
התערוכה הראשונה של האגודה הציגה את הישגי הגרפיקה הארץ-ישראלית, ונערכה ביריד המזרח (1936).
השתתפו בה 18 מחברי האגודה, בהם טוביה אהרוני, יוצר הגופן "אהרוני" הנמצא בשימוש בעיתונות העברית ("דבר"), דיין שהציג בין השאר את כרזתו ל"תוצרת הארץ", ד"ר הנשל, יוצרו של איש "פלסטין פוסט", הרשקוביץ, לקס, שמיר, רובין, שנאור, קראוס ואחרים.
שנתיים מאוחר יותר, האגודה הוציאה לאור את החוברת "גרפיקה שימושית בא"י", שנועדה לדווח על פעילויותיה ולפרסם עבודות של חבריה.
באותה עת, סמלים ודימויים בגרפיקה הארץ ישראלית הפכו לנכסי צאן ברזל בנוף התרבות המקומי.
רבים מהם נוצרו על ידי חברים באגודה, בהם סמלי "תוצרת הארץ" (דיין-1936, שמיר-1948), הילד של "טכסטיל שמפו" (שנאור), "אמה" (אהרון מאוריבש), ה"צבר" של "שמן" (מודרן קצנשטיין), איש סכין "אוקבה" (שנאור), "אסקימו" של "ארטיק" (רולי), "תנובה" (כמנר-ווליש) ו"יצהר" (דיין).
במהלך מלחמת העולם השנייה נקראה גם אגודת הגרפיקאים להתגייס למאמץ המלחמתי.
ניסיון שנעשה ב-1938 לשיתוף פעולה עם "האיגוד הארצישראלי לפרסום" נשא פרי בשנת 1942, כאשר שני הגופים יזמו הדפסת והפצת כרזות ומודעות בעיתונות לצורך תעמולת גיוס.
רוח זו הניבה ב-1943 את התערוכה "גרפיקה שימושית בארץ בימי שלום ומלחמה" בשיתוף עם התאחדות בעלי התעשייה בארץ ישראל, שהוצגו בה עבודות תחת הסיסמה "בעת מלחמה קמוץ!".
כתב בעיתון "דבר" (24.2.43): "בתערוכה דוגמאות של 22 חברי אגודת הציירים לגרפיקה שימושית בא"י, שהסמל שלה נודע ברבים בעיקר לאחר שנעשה סמל לגיוס העם הלוחם".
בשנת 1945 חגגה האגודה, בת 34 החברים, עשר שנים להיווסדה בתערוכת "אמנות שימושית בארץ ישראל", שנערכה בבית הנכות הלאומי ב"בצלאל" בירושלים.
עם הכרזת המדינה, נבחר אחד מחבריה הבכירים של האגודה, אר-אל (ריכרד לוי), לשמש כיועצה הגרפי של ממשלת ישראל.
במסגרת תפקידו עברו תחת ידיו דגל הלאום, סמל המדינה (שעוצב על ידי האחים גבריאל ומקסים שמיר), סמלי חילות צה"ל ועוד.
תערוכה אחרת, "הגרפיקה השימושית בישראל", יזם יחיאל כוגן בשנת 1953. התערוכה נערכה בשיתוף השירות הבולאי, והוצגו בה עבודות בענפי הגרפיקה השונים, וכן תהליכי הדפסה שונים – בהם צינקוגרפיה, אופסט והדפסה על שפופרות.
כך נכתב בעיתון "במחנה" (23.7.53) באותם ימים: "גימ"ל גדולה הכונפת ברגלה שי"ן, סמל אגודת הציירים לגרפיקה שימושית, בת 95 החברים, מתנוססת בימים אלה מעל הכניסה של האולם המרכזי בקומת הקרקע של מוזיאון תל אביב".תקופת כהונתו של גד רוטשילד כנשיא האגודה (1953-1968) עמדה בסימן המשך המאבק להכרה בגרפיקה כמקצוע.
נעשו פעולות הסברה בקרב קהילת הגרפיקאים המקומית, המוסדות והקהל הרחב, ונערכו משפטי חברים על פלגיאטים ועל סטייה מנהלי האתיקה המקצועית.
בפברואר 1960 הופיע גיליון מיוחד של הירחון היפני IDEA, שהוקדש ל"אמנות הפרסום העכשווית בישראל".
בשנת 1966 הייתה האגודה בין מקימותיה של ה"איקוגרדה" - .
סימונה הבינלאומי של "אגודת המעצבים הגרפיים בישראל" הוא GDAI.