tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי רב שימי בר חייא קיים מושג כזה, ובמקרה של חפיפה בין שני תחומי השבת, האדם רשאי לשוב לתחומי הראשוני, בעוד רבה חולק על קיום המושג, ולכן נאלץ לפרש את המשנה באופן שאינו קשור להבלעת תחומין.
לפי הפרשנות השנייה, שני האמוראים מודים בעצם קיום המושג 'הבלעת תחומין', והמחלוקת ביניהם היא שלפי רב שימי כאשר שני התחומים מתחברים יחד, אנו מחשיבים אותם לתחום אחד גדול על ידי סברת "הבלעת תחומין", ומכיוון שכך יכול האדם להסתובב בכל שטח התחומים בחופשיות.
אך כאשר המקום השני ותחומיו נמצאים בתוך תחום השבת של ביתו, אין מתבטלת שביתתו הראשונה בכך שהוא חפץ לעקור וללכת להציל נפשות בתחום האחר, ועדיין יכול הוא ללכת אלפיים אמה לכל רוח.
במקרה פרטי אחד קיימת הסכמה בין רבה ורב שימי, והיא במערה שיש לה שני פתחים משני צדדיה, שאז, נמדדים אלפים האמה מכל פתח באופן נפרד, ומדין "הבלעת תחומין" אנו מחשיבים את שני התחומים לתחום אחד ארוך.
רבה, מסביר את החילוק בין הבלעה כזו להבלעת תחומין רגילה שעליה הוא חלוק, בכך שכאשר שני התחומים באים מחמת שביתה אחת, ניתן להחשיב אותם כתחום אחד ארוך, אך לא כאשר שני התחומים באים מחמת שתי שביתות שונות.
הבלש קונאן (ביפנית: 名探偵コナン – מייטאנטיי קונאן; באנגלית: Detective Conan) היא סדרת מאנגה שנוצרה על ידי גושו אאויאמה.
היא פורסמה לראשונה ביפן בפברואר 1994, במגזין היפני "Shonen Sunday".
הסדרה מופקת עד היום, ופורסמו מעל ל-90 כרכים שלה.
בעקבות הצלחת סדרת המאנגה, הופקה סדרת אנימה המבוססת עליה באולפני האנימציה TMS Entertainment.
הסדרה שודרה לראשונה ביפן ב-8 בינואר 1996. מלבד סדרת האנימה, הופקו גם 24 סרטי קולנוע ו-12 סרטי OVA.
יצאו לסדרה גם מוצרים נלווים כמו משחקי וידאו, משחקי קלפים, פסקולים ובובות משחק.
בנוסף, הסדרה ידועה כמתן השראה למאנגה המוכרת וואן פיס.
הסדרה עוקבת אחר הנער בן ה-17 שינאיצ'י קודו, חובב סיפורי בלשות ומעריץ של שרלוק הולמס.
בזמן טיול עם ראן, חברת ילדותו, הוא נופל למלכודת, ומאולץ לבלוע גלולה אשר הופכת אותו לילד בן 7. אפילו חברו הטוב פרופסור אגאסה אינו מסוגל לעזור לו, ולקודו לא נותר אלא להתחיל את חייו מחדש בשם הבדוי קונאן אדוגאווה.
עם האינטליגנציה הגבוהה והדדוקציה היוצאת מן הכלל שלו, ויחד עם חבריו החדשים, קודו, בגרסה בת ה-7 שלו, מנסה לנקות את יפן מפשע ולהחזיר לעצמו את מראהו הישן.
שינאיצ'י קודו (קונאן אדוגאווה): הדמות המרכזית בסדרה.
במהלך ניסיון ריגול הותקף על ידי שני פושעים מאגודת סתרים בשם "הארגון השחור", והם מכריחים אותו לבלוע רעל נסיוני שאמור להרוג אותו.
במקום, קודו סובל מתופעת לוואי נדירה של הרעל והופך לילד.
קודו מחליט להסתיר את זהותו עד שימצאו מספיק ראיות כדי לעצור את "הארגון השחור".
הוא מחליף את שמו לקונאן אדוגאווה, המולחם מהשמות ארתור קונאן דויל ואדוגאווה ראמפו ועובר לגור בביתה של ראן ואביה.
ראן מורי: חברת ילדות של שינאיצ'י, מאוהבת בו בסתר.
אינה חושדת בזהותו האמיתית של קונאן, אך כמה מקרים בסדרה קרובה להבין שקונאן הוא שינאיצ'י.
שמה נגזר משם הסופר מוריס לבלאן.
קוגורו מורי: שוטר לשעבר, בן 38. אביה של ראן.
נשוי לעורכת הדין ארי קיסאקי, אך הם גרים בנפרד.
קוגורו הוא בלש פרטי במקצועו, אך עד הופעתו של קונאן הוא לא היה מסוגל לבצע את עבודתו.
חייו חלפו בשתייה חסרת דאגה בבית ובצפיות טלוויזיה.
קונאן נוהג לסמם אותו ובאמצעות "פרפר" בצוואר, המשנה את הקול, הוא חושף בשבילו את האמת מאחורי הפשעים.
מורי אדם טוב וישר, בעל חוש טוב של צדק, עם זאת, הוא מסורבל ויהיר.
לפעמים בעזרת הרמזים של קונאן הוא מצליח לפתור את התעלומה בעצמו.
הוא שחקן נלהב של משחקי הימור, כמו מרוצי סוסים ומה-ג'ונג, ומעריץ גדול של השחקנית יוקו אוקינו.
שמו נגזר מקוגורו אקצ'י, דמות מספרי הבלשות של אדוגאווה ראמפו.
שיהו מיאנו, גם איי הייברה: חברה לשעבר של הארגון השחור, ידועה בשם הקוד "חרס" .
היא הייתה מדענית בארגון השחור והמציאה את הרעל APTX 4869 שקודו לקח.
מאוחר יותר הארגון השחור הרג את אחותה הבכורה.
בשל כך היא החליטה להפסיק לייצר גלולות ורעלים חדשים למען הארגון השחור, ולכן הם כלאו אותה.
היא לקחה בסתר את אותו הרעל שקודו לקח, בהבנה שמחכה לה גורלה של אחותה, אך גם היא הופכת לילדה.
היא מחליטה להסתתר בביתו של פרופסור אגאסה ומתחילה את חייה החדשים כילדה באותה הכיתה בה לומד קונאן.
הירושי אגאסה: מדען, חבר של שינאיצ'י.
המציא כמה מכשירים לקונאן שעוזרים לו בחקירות.
מודע לזהויותיהם האמיתיות של קונאן והייברה.
אדם טוב לב, אך גם חמדן ואוהב לאכול הרבה.
מארגן בקביעות כל מיני חידות בשביל הבלשים הצעירים, המבוססות בעיקר על ידע קאנג'י.
נולד ב-30 בינואר 1944 בניאיגטה.
ארי קיסאקי: אשתו של קוגורו, אמא של ראן.
לאחר ההחלטה שלה ושל בעלה לגור בנפרד, היא הקדישה את עצמה באופן מלא לקריירה שלה בתור עורכת דין.
בעבודה זכתה לכינוי ראוי לשבח "מלכת עורכי הדין".
היכולות הדדוקטיביות שלו דומות לאלו של שינאיצ'י.
עם זאת, לאחר פגישתם הייג'י מכיר בעליונות ביתרון עליונות המיומנויות הבלשיות של עמיתו.
מודע לזהותו האמיתית של קונאן ורוב הזמן לועג לו בגלל זה.
סונוקו סוזוקי: החברה הטובה ביותר של ראן ולומדת איתה באותה כיתה.
באה ממשפחה עשירה ובעלת השפעה בטוקיו.
סונוקו הייתה כל הזמן בחיפוש אחר אהבה, אך כשלה, עד שלבסוף היא פגשה את הקראטיסט מקוטו קגוקו.
בהיעדרותו של קוגורו מורי, קונאן משתמש לפעמים בעזרתה של סונוקו.
יוסאקו קודו: סופר בלשים המפורסם ברחבי כל העולם, אביו של שינאיצ'י.
כשהיה כבר סופר מפורסם, הוא התחתן עם השחקנית הצעירה יוקיקיו פוג'ימינה, שנאלצה לפרוש מהקריירה הקולנועית בשל לידת בנה שינאיצ'י.
נכון לעכשיו, גר עם אשתו בארצות הברית בלוס אנג'לס.
לעיתים מאוד נדירות מגיע לבקר את בנו ביפן.
יוקיקו קודו: אמו של שינאיצ'י ואשתו של יוסאקו קודו.
היא למדה יחד עם השחקנית שרון ויניארד אצל המאסטר הידוע טואיצ'י קורובה.
לאחר הנישואין מקדישה את עצמה באופן מלא לבעלה ובנה.
נכון לעכשיו, גרה עם בעלה בארצות הברית בלוס אנג'לס.
מפעם לפעם באה לבקר את בנה ביפן.
איומי יושידה: חברתם לכיתה של קונאן, הייברה, גנטה ומיצוהיקו.
מאוהבת בקונאן, לא שמה לב לכך שגנטה ומיצוהיקו מאוהבים בה.
איומי הכי צעירה והכי פחדנית בקבוצה.
מיצוהיקו צובוראיה: חברם לכיתה של קונאן, הייברה, גנטה ואיומי.
רואה את עצמו כמתחרה של גנטה במאבק על ליבה של איומי.
מעריץ את קונאן, מחשיב אותו לאחד מהאנשים החכמים ביותר.
מיצוהיקו עצמו מאוד חכם ולומד הרבה מקונאן.
מאוחר יותר תחושות התשוקה שלו לאיומי נחלשים לטובת הייברה.
גנטה קוג'ימה: חברם לכיתה של קונאן, הייברה, מיצוהיקו ואיומי.
חבר צוות "הבלשים הצעירים", מנהיג עצמי מוצהר של הקבוצה, מנסה להיראות אמיץ, אך תמיד משאיר את קונאן לתקן את המצב.
הוא אדם מאוד עצלן ואוהב לאכול, אך לעולם לא ינטוש את חבריו בצרה.
הבלתי אפשרי (בספרדית: Lo imposible) הוא סרט קולנוע ספרדי דובר-אנגלית, בבימויו של חואן אנטוניו ביונה.
זהו סרט דרמת אסונות, שנכתב על ידי סרחיו סאנצ'ס ומככבים בו נעמי ווטס, יואן מקגרגור וטום הולנד.
הסרט מבוסס על חוויותיה של משפחה ספרדית בתקופת אירועי הצונאמי באוקיינוס ההודי בשנת 2004. על משחקה בסרט זה, הייתה נעמי ווטס מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה ולפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
הסרט יצא לבכורה קולנועית באוקטובר 2012, בספרד וזכה לביקורות מעורבות, אך רובן היו ביקורות חיוביות.
דצמבר 2004. מריה בנט (נעמי ווטס) ובעלה הנרי (יואן מקגרגור) ושלושת בניהם לוקאס (טום הולנד), תומאס וסיימון (אוקלי פנדרגאסט) חוגגים את חופשת הכריסטמס שלהם בבית נופש טרופי בתאילנד.
אסון הצונאמי שפורץ באותה עת מחבל בשלוות חופשתם ומביא לכך שמריה ובנה לוקאס מופרדים משאר המשפחה.
מריה נפגעת קשות ברגלה, היא ובנה מחלצים ילד קטן בשם דניאל והשלושה מטפסים על עץ בניסיון להגן על עצמם מהגל הצפוי החדש.
הם נמצאים ונלקחים לבית החולים.
מריה משכנעת את לוקאס לראות אם ישנה אפשרות לסייע לאחרים והוא מגלה כי יוכל לסייע לאנשים למצוא את קרוביהם ואף מאחד אב ובנו.
כשהוא שב למיטת אמו, הוא מגלה שמריה לא שם ועקב טעות בזיהוי נאמר לו שהיא מתה, אך עד מהרה מתגלה הטעות ומסבירים לו, שהיא הועברה לניתוח.
הניתוח מצליח והם מתאחדים מחדש.
בינתיים הנרי, תומאס וסיימון נמצאים יחדיו בטוחים.
הנרי שולח את תומאס וסיימון למקום בטוח בזמן שהוא יוצא למצוא את לוקאס ומריה.
כשהוא מגיע למקום שתומאס וסיימון היו אמורים להיות בו הוא מוצא, כי הם נשלחו למקום לא ידוע.
מתקני התקשורת מנותקים ואדם אחר בשם קארל מאפשר לו לבצע שיחה למשפחתו במדינת האם, ואחר מתאפשר לו לבצע שיחה נוספת.
מתברר לו כי מריה ולוקאס לא יצרו קשר עם המשפחה כך שעדיין לא ברור אם הם שרדו.
הנרי וקארל מחליטים לבצע חיפוש בכל מקלט ובית חולים; קארל, אשר סובל מפגיעה ברגלו, אינו רוצה להאט את הנרי והוא כותב את שם רעייתו וילדו עבור הנרי, כדי שיוכל למצוא אותם.
הנרי יוצא לבדו בבית חולים אחרון.
לוקאס חולף על פניו מבלי להבחין בו.
סיימון קופץ ממשאית על מנת להטיל את מימיו סמוך לעץ, כאשר לוקאס צועק לעברו, סיימון ותומאס רצים אליו ואז הנרי רואה אותו והארבעה מתאחדים, לראשונה מאז פרוץ הצונאמי.
כולם נפגשים עם מריה הפגועה.
היא עוברת ניתוח והם יוצאים במטוס פרטי ומועברים לסינגפור, כשבדרך מבחינים בהרס הרב שהותיר אחריו הצונאמי, ובשלב זה מריה נשברת ומתייפחת בשל כל מה שעבר עליהם, על כי התאחדו שוב לאחר שנראה כי עשו לשם כך את "הבלתי אפשרי".
נעמי ווטס - מריה בנט
יואן מקגרגור - הנרי בנט
טום הולנד - לוקאס בנט
סמואל ג'וסלין - תומאס בנט
אוקלי פנדרגאסט - סיימון בנט
הסרט קיבל ברובו ביקורות חיוביות.
באתר rotten tomatoes עומד הסרט על 81% ביקורות חיוביות, בו סוכם כי התסריט לא חזק כמו הבימוי והמשחק, אבל הסיפור האמיתי והמרגש גורם לסרט להיות מרתק.
באתר IMDb קיבל הסרט ציון של 7.6.
הסרט שמתעד את רגעי הפגיעה של הצונאמי בריאליסטיות רבה, גרם לצופים רבים במהלך הצפייה בסרט, לחוש בחילה, להתעלף ואף לעזוב את האולם לנוכח המראות.
דורון פישלר מאתר וואלה: "אם ראיתם סרטי אסונות, תצפו כאן לצילום מגבוה של גלים ממוחשבים שעוברים על פני הנוף, ואז גיבורינו יפציעו מתוך המים כשהם אוחזים בברווז מתנפח או משהו כזה.
במקום זה תקבלו את החוויה של שהיה בתוך צונאמי: עשרות טונות של מים שמועכים אותך, יורקים אותך ומעיפים כמו בובת סמרטוטים על הרצפה, על עץ, על זכוכית, בלי שלשרירים שלך תהיה השפעה כלשהי על העניין...
אחרי בערך 45 דקות של סרט, נשמעה הקריאה "יש רופא באולם?", והיא לא הגיעה מהמסך.
מתברר שאישה באחת השורות האחוריות התעלפה.
בסופו של דבר היא התעוררה בריאה ושלמה, והסרט המשיך מהנקודה שבה נפסק."
פרס תגלית השנה בפסטיבל הסקרים של הוליווד עבור טום הולנד
פרס פריצת הדרך של המועצה הלאומית לביקורת (National Board of Review USA) לטום הולנד
פרס ההישג של מדבר פאלם עבור נעמי ווטס, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי
הבלש האמיץ שוורץ הוא סרט קולנוע ישראלי בבימוי ותסריט של עמי ארצי ולויד קאופמן .
הסרט יצא לאקרנים ב-1973, עם בומבה צור, יוסף שילוח, אילן דר, מונה זילברשטיין, ששי קשת וטליה שפירא בתפקידים הראשיים.
הבלש שוורץ (בומבה צור) ועוזרו, שמחה (יוסף שילוח), שנשכרים על ידי ד"ר לוקס (גדעון זינגר) כדי לעקוב אחר אשתו (אביבה מרקס) שהוא חושד כי היא בוגדת בו.
שני הבלשים השלומיאלים והלא מקצועיים במיוחד נקלעים לתסבוכות, בין היתר עם שני שחקני תיאטרון פולניים (בגילומם של אורי זוהר ואלישבע מיכאלי), ומאפיונר בסגנון דון קורליאונה (בגילומו של דובי גל).
בסצנת החתונה בסרט מככב בועז שרעבי בהופעת אורח.
התסריט המקורי לסרט היה של לויד קאופמן, אך הוא נכתב מחדש על ידי עמי ארצי.
קאופמן, שהיה מפיק צעיר זמן קצר אחרי שסיים את לימודיו, שוכנע להשקיע בסרטו החדש בטענה כי הסרט יהיה שלאגר בטוח בישראל ובקהילה היהודית בארצות הברית.
הוא גייס את אנדרו לאק , שהיה אז מפיק ב-CBS, להשקעה בסרט וכמפיק-שותף.
קאופמן התחרט על השקעתו בסרט עוד כשהיה בשלבי הפקה וכשחתם על ויתור על זכויות ההפצה בישראל.
בספרו Produce Your Own Damn Movie הוא מתאר את הפקת הסרט ככישלון הכלכלי והיצירתי החרוץ ביותר בחייו ומשתמש בו כדי להמליץ למפיקים מתחילים מה לא לעשות.
הוא טען שהסרט "עשה יותר נזק ליהודים מאשר מיין קאמפף", ושההפקה, בנוסף לחוויות אחרות בישראל, גרמה לו לפתח שנאה-עצמית יהודית.
כשהחברה שלו, Troma Entertainment, השיקה טכנולוגיה חדשה להורדת סרטים מאתר האינטרנט, היא הודיעה שכניסוי היא תשווק דרכו את הבלש האמיץ שוורץ, תחת שמו האנגלי "", "הסרט הגרוע ביותר שהפיק לויד קאופמן מעולם".
לפי קאופמן, התוכנית המקורית הייתה לצלם את הסרט בשתי שפות – עברית ואנגלית – אך כשהוא הגיע לישראל התברר לו שבמקום לצלם באנגלית נעשה ניסיון לדבב את הסרט, ושגם הקטעים בהם השחקנים דיברו באנגלית נזקקו לדיבוב מאנגלית לאנגלית.
הוא כתב שהובטח לו שהישראלים רואים כל מה שיוצא לקולנוע בעברית מספר פעמים, כך שההצלחה מובטחת, אך עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים הקולנוע הישראלי סבל מחוסר הצלחה ו"הבלש האמיץ שוורץ" היה כישלון מהדהד בקופות בישראל.
הסרט לא הופץ מחוץ לישראל במשך שנים רבות.
רק דב הניג, שערך את הסרט, המשיך לקריירה הוליוודית מצליחה, ואף היה מועמד לפרס אוסקר בשנת 1993 לסרט "הנמלט" בעריכת סאונד.
המוזיקה לפסקול הסרט נכתבה על ידי יגאל בשן שגם מבצע את השירים בסרט.
העיבוד המוזיקלי של בני נגרי התאפיין בסגנון הפאנק האופייני לסרטי בלקספלויטיישן.
בשנת 2008 הופץ הסרט ב-DVD באיכות צפייה משופרת.
הבלתי אנושיים הם גזע בדיוני שמופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הגזע הופיע לראשונה בחוברת Fantastic Four #45 מדצמבר 1965, ונוצר על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
הבלתי אנושיים הם גזע חוצני, שנוצר על ידי גזע חוצני אחר - הקרי.
כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול, קווין פייגי הכריז כי סרט המבוסס על הגזע יעלה לאקרנים ב-2 בנובמבר 2018. בעקבות העברתו של ספיידרמן ליקום הקולנועי, תאריך הסרט נדחה ל-12 ביולי 2019. באפריל 2016, תאריך הפצת הסרט הוסר מלוח הזמנים של אולפני דיסני, והוא בוטל.
בנובמבר 2016, אולפני מארוול הכריזו כי סדרת לייב אקשן המבוססת על הבלתי אנושיים עתידה לעלות לשידור במהלך שנת 2017 ברשת ABC, וכי שני פרקיה הראשונים יעלו לאקרנים בבתי-קולנוע באמצעות IMAX.
כחלק מהיקום הקולנועי, בלתי אנושיים החלו להופיע בתפקיד מרכזי החל מהחצי השני של עונתה השנייה של סדרת הלייב אקשן "סוכני ".
בתחילת מלחמת קרי-סקרול, מיליוני שנים בקו-הזמן הנהוג בכדור הארץ, הגזע החייזרי הקרי הקימו תחנת מחקר על פני אורנוס, אשר שימש כנקודה אסטרטגית בית אימפריות הקרי והסקרול.
בתחנה זו, מדעני הקרי גילו כי בעקבות התערבותם של גזע "השמימיים", גזע האדם התפתח למין בשם הומו ספיינס.
הקרי החלו לבצע ניסויים על ההומו ספיינס, בניסיון ליצור גזע רב-עצמה שיועיל להם בלחימה נגד הסקרול.
הקרי הצליחו, אך נטשו את הניסוי בעקבות נבואה כי הנבדקים - הבלתי אנושיים - יהרגו את מנהיגם, האינטלקט העילאי.
הבלתי אנושיים יצרו חברה משלהם, ששגשגה בחשאי מכדור הארץ ופיתחה טכנולוגיה מתקדמת.
ניסויים עם מוטגן ערפילי טריגן העניקו לדורות מאוחרים יותר של הבלתי אנושיים כוחות-על, במחיר מומים פיזיים.
דבר זה הוביל להתהליך רבייה סלקטיבית מתמשך, בניסיון למתן את ההשפעות.
הם השתקעו בעיר אטילאן, והחלו בקוד כבוד קשה הדומה לקאסטה.
כל בלתי אנושי נחשף לערפילי טריגן, וכך מקבל כוחות-על.
החל מתור הכסף של הקומיקס, הבלתי אנושיים הובלו על ידי המלך חזיז שחור ומשפחת המלוכה: מדוזה, קארנאק, גורגון, טריטון, קריסטל, מקסימוס המטורף והכלב לוקג'או.
כאשר חזיז שחור ומדוזה הולידו ילד, מדוזה לקחה את הילד למועצת הגנטיקה, בחשש כי שושלתו של חזיז שחור מסוכנת להעברה.
המועצה לקחה את הילד לבדיקה, ואסרה על קשר בין שני ההורים.
חזיז שחור נקרע בין אהבתו למדוזה לבין מסירותו למועצה הגנטית וכך למלוכה, והתגלה כי המועצה קשרה קשר נגדו.
חזיז שחור ויתר על הכתר, וחי הרחק מאטילאן אך חזר בשעת הצורך.
הבלתי אנושיים סייעו לקבוצת דוגמת האוונג'רס, ארבעת המופלאים ואקס-מן נגד איומים כדוקטור דום, אולטרון-7, מגנטו ואפוקליפס.
לאחר תבוסת הקרי במלחמת קרי-שי'אר, רונאן המאשים רצה להשתמש בבלתי אנושיים כצבא נגד אימפריית השי'אר.
הוא הופיע מעל אטילאן, תקף אותה ונתן לחזיז שחור בחירה אם לציית או שיהרוס את ביתם.
הם שועבדו בכפייה בעולם הבית של הקרי, שם רונאן גילה על מוצאם ושלח חלק מהם למתקפות.
בסופו של דבר, חזיז שחור איתגר את רונאן לקרב, שיכריע האם הבלתי אנושיים יישארו עבדים.
חזיז שחור הביס את רונאן וחזר לאטילאן, אך הבלתי אנושיים לא היו מוכנים לחזור לאטילאן שבכדור הארץ.
בעקבות שהותם באימפריית הקרי, הבלתי אנושיים פיתחו תקוה לחופש, וגאווה בכוחותיהם.
הם גירשו את משפחת המלוכה מאטילאן, בכוונה לבנות חיים חדשים.
משפחת המלוכה חזרו לכדור הארץ כדי למצוא את ייעודם, ולאחר שסבלו מצרות אופקים בלאטבריה, חזרו לאטילאן (אשר כעת מוקמה באזור הכחול של הירח).
הם שלחו סטודנטים לאוניברסיטת ויסקונסין, וזאת כדי לטפח קשרים עם כדור הארץ.
בן אם ומלחמה שקטה, פלישה סודית ושלטון אפל
בעקבות אירועי "בית אם", בהם היה אשם בעקיפין קוויקסילבר, מכשפת השני גרמה להפשטת כוחותיהם של מיליוני מוטאנטים - בהם קוויקסילבר.
כאשר נמלט מספיידרמן הזועם, קוויקסילבר קפץ מגג ונפצע קשה.
קריסטל חילצה אותו, ובעזרת לוקג'או העבירה אותו לבית חולים של הבלתי אנושיים.
קוויקסילבר הבריא והתאחד עם בתו מקריסטל, לונה.
לאחר שקיבל דחייה מחזיז שחור להשתמש בערפילי טריגן לשחזור כוחותיו, קוויקסילבר פרץ למערות טריגן המקודשות, שם צלל לתוך מי טריגן.
הוא יצא לכאורה ללא השפעה, ופגש גרסה מהעבר של עצמו.
בהדרכת הגרסה הישנה, קוויקסילבר גנב את גבישי טריגן, מה שהוביל לעימותים עם הבלתי אנושיים.
בעוד קוויקסילבר השתמש בגבישים כדי להחזיר למוטאנטים שאיבדו את כוחותיהם את כוחם, חזיז שחור הכריז מלחמה על ארצות הברית.
המלחמה החלה בתקיפה בהנהגת גורגון.
למרות שהמשימה הייתה החזרת גבישי טריגן, הבלתי-אנושי הצעיר ג'ולן הרג חפים מפשע באולם קונצרטים.
גורגון וחייליו ניסו להימלט, אך הוכנעו על ידי ארבעת המופלאים.
כאשר גורגון לקח אחריות על ההרג, הוא נלקח בשבי ונחשף למוטגן טריגן פעם נוספת.
גורגון הפך לגרסה חייתית וברוטלית יותר, ובעקבות כך, חזיז שחור עצמו ערך פשיטה על הפנטגון כדי להציל את גורגון ולהחזיר את הגבישים.
בתקופה להתקפה, סוכנות שלחה את מארינס שנחשפו לערפילי טריגן לתקוף את אטילאן.
בקרב הסופי, אחד המארינס התפוצץ בתוך אטילאן, והרס אותה.
מקסימוס גזל את הכס מחזיז שחור, ולקח את מדוזה כמלכתו.
מתגלה כי לפני אירועי "מלחמת-עולם הענק הירוק", חזיז שחור הוחלף במתחזה מגזע הסקרול כהכנה לפלישה המתקרבת.
המתחזה חשף את עצמו לקבוצת אילומינטי, ונהרג על ידי נאמור.
בפלישה עצמה, הסקרולים תוקפים את אטילאן, ובמהלך התקיפה, הבלתי אנושיים גנבו חללית של הסקרול ויצאו לחלץ את חזיז שחור השבוי.
בעזרת הקרי, חזיז שחור ניצל.
בתקופת השלטון האפל של נורמן אוסבורן בכדור הארץ, הבלתי אנושיים לא היו מעורבים אך התעמתו עם בן-דודו המוגלה של חזיז שחור, The Unspoken.
מלחמת וממלכת המלכים, הבלתי אנושיים האוניברסלים, אינסופיות ובלתי אנושיות
בסוף "מלחמת המלכים", חזיז שחור הקריב את עצמו כדי להרוג את וולקן באמצעות פצצה אשר יצרה קרע בזמן-חלל.
נטל המנהיגות מוטל על מדוזה, המשמשת כעת גם כמלכת הקרי.
הם נאלצים להיאבק כדי לשמור על אחיזתם באימפריית הקרי, ומתמודדים נגד מרד המונהג על ידי אריסטוקרטים מגזע הקרי.
לבסוף, הם מאבדים את אחיזתם באימפריית הקרי.
בכדור הארץ, ארבעת המופלאים נתקלים בקבוצה בין-כוכבית של הבלתי אנושיים, המורכבת בין היתר מנציגי גזע הבאדון.
מתגלה כי בנוסף להומו ספיינס, הקרי ביצעו ניסויים על גזעים אחרים, לכל גזע דרך משלו לצבור כוחות - הטריגנסיס, האיזוגנסיס, האמפוגנסיס, האנטיגנסיס והאקסוגנסיס.
בנוסף, הם נקלעו לעימות נגד האינטלקט העילאי של הקרי.
בתחילת אירועי "אינסופיות", תאנוס מוציא צו המורה על הרג הבלתי אנושיים בגילאי 16 עד 22. חזיז שחור מגלה כי תאנוס עשה זאת על מנת להרוג את בנו הבלתי אנושי, ת'אן.
במהלך החיפוש אחר ת'אן, מתגלה כי מספר שבטים בלתי-אנושיים השתקעו בכדור הארץ והזדווגו עם בני האדם, מה שגרם לכך כי למספר בני אדם בכדור הארץ יש גנים בלתי אנושיים רדומים.
תאנוס הגיע לאטילאן, והחל בקרב נגד חזיז שחור.
חזיז שחור צעק על תאנוס את צעקותיו החזקות, מה שהחריב את אטילאן אך לא גרם כלל נזק לתאנוס.
הפיצוץ הפעיל את פצצת טריגן אותה יצר מקסימוס, מה שגרם לערפילי טריגן להפעיל את הגנים הבלתי-אנושיים בבני-האדם שבכדור הארץ, ולשאר היצורים להם גנים בלתי-אנושיים רדומים.
אירועי "בלתי אנושיות" שלאחר מכן פירטו את השלכות אירועי אינסופיות.
בין היתר קארנאק ביצע התאבדות, קמלה קאן הפכה לגברת מארוול החדשה לאחר שקרול דנברס הפכה לקפטן מארוול וג'ון קובינטון הזריקה לעצמה DNA של אדם שסבל מטריגנסיס וקיבלה את כוחותיו.
גזע האלפא פרמיטיבים נוצרו לפני אלפי שנים על ידי הגנטיקאי הבלתי-אנושי אוואדר על מנת לשמש כעבדים לבלתי אנושיים.
הם חסרי יכולת רבייה, ומופקים באמצעות שיבוט.
מקסימוס לקח שלושה מהם, וביצע בהם ניסויים שעירבו את ערפילי טריגן.
הם כינו עצמם טריקון, ועזרו למקסימוס נגד אחיו, חזיז שחור.
מאוחר יותר, טריקון הובסו והוגלו לאזור השלילי.
מקסימוס המשיך לבצע ניסויים באלפא פרימיטיבים, ויצר אנדרואיד בשם אומגה שישמש כנציגם.
כאשר הבלתי אנושיים הבינו שאומגה מונע על ידי רגשות-האשם שלהם על כך שהאלפא פרימיטיבים משמשים כעבדים, הם הפסיקו להשתמש בהם כך ואומגה נכבה.
כאשר נלחם נגד הבלתי אנושיים והאוונג'רס העוצמתיים, The Unspoken חשף כי האלפא פרימיטיבים הם למעשה בני אדם, אשר נחשפו לגז מגבישי אקסרוגן של הקרי - אותם הקרי יצרו כנשק לבלתי אנושיים.
הבלתי חוקיים (או הבלתי לגאליים, מוכר גם בשם לא תפחידונו) הוא סרט משנת 1948 שצולם בנתיבי ההעפלה מאירופה לארץ ישראל.
הסרט משלב עלילה בדיונית, שבמרכזה זוג מעפילים, בצילומים תיעודיים.
הסופר היהודי-אמריקאי מאיר לוין כתב, הפיק וביים את הסרט.
ארבעה אנשי צוות - לוין, השחקנים טרסקה טורס ויענקל מיכאלוביץ (לימים יצחק מיכאלי), והצלם ברטראן הס - הפליגו בדצמבר 1947 באוניית המעפילים "לא תפחידונו".
הם השתלבו בין המעפילים, ונעצרו לימים ספורים אחרי שהאונייה נתפסה בידי הבריטים.
זוג ניצולי שואה, שרה (טרסקה טורס) ומיכה (יענקל מיכאלוביץ) וילנר, מנסים לחדש את חייהם בפולין.
הם מבקרים בכפר הולדתו של מיכה ומגלים שלא נותר בו אף יהודי.
הם מתיישבים בבית נטוש בורשה ומבקרים בחורבות הגטו.
שרה מודיעה למיכה שהרתה, והיא רוצה שהילד ייוולד בארץ ישראל.
השניים יוצאים לדרך בקבוצת מעפילים, אך נאלצים להיפרד כאשר מיכה נעצר בגבול צ'כוסלובקיה.
שרה ממשיכה לבדה לווינה, ממתינה שם למיכה במשך כמה שבועות, ומתנדבת בבית החולים רוטשילד המטפל בפליטים.
היא מסכימה להפליג לבדה באוניית מעפילים מחשש שבשלב מאוחר יותר של ההריון לא תוכל להפליג כלל.
בינתיים מיכה משתחרר, והשניים מתאחדים על אוניית המעפילים לא תפחידונו.
האונייה מפליגה מאיטליה לארץ ישראל, ונעצרת על ידי משחתות בריטיות.
לוין החליט להפיק את הסרט בעקבות פרשת אוניית המעפילים אקסודוס.
הוא פנה אל ארגון ידידי ההגנה בארצות הברית, אשר מימן את ההפקה וסייע ביצירת קשר עם תנועת הבריחה ומנגנון ההעפלה באירופה.
לוין כתב באוטוביוגרפיה שלו כי שכנע את אנשי הארגון לתמוך במיזם בנימוק "נניח שבימי יציאת מצרים הייתה מצלמה והייתה אפשרות לתעד את האירוע.
מה הייתם חושבים לו מנהיגים יהודים היו מונעים זאת?"
השילוב בין סרט תיעודי לסרט עלילתי נוצר כדי לשמור על רציפות למרות הצורך לצלם בכל קטע קבוצת פליטים אחרת, אך גם בהשפעת הקולנוע האירופאי של סוף שנות ה-40.
לוין גיבש בפריז צוות מצומצם ובו שלושה אנשים.
טרסקה טורס, אשתו לעתיד של לוין, הייתה אז סופרת מתחילה, אלמנת מלחמה ואם לילדה בת שנתיים.
יענקל מיכאלוביץ (לימים יצחק מיכאלי) היה מורה במוסד ליתומים.
לא היה להם ניסיון קודם במשחק.
הצלם הראשון, אנדרה קאוביין, פרש עקב הקשיים הפיזיים במסע.
הצלם השני, ז'אן-פול אלפן, עזב ערב ההפלגה בגלל התחייבויות קודמות.
הצלם השלישי, ברטראן הס, היה עובד של חברת החדשות פאתה, והושאל תמורת צילומים מן ההפלגה.
לאחר קשיים רבים הצליחו לצלם את הסרט, להבריח את הסלילים מחוץ לארץ-ישראל ולערוך אותו.
גרסה קצרה של הסרט הופצה לפני קום המדינה וזכתה להדים רבים.
אך ריבים בין מאיר לוין לבין הארגון היהודי-אמריקני שמימן את הסרט הביאו לכך שהגרסה הארוכה הופצה רק לאחר קום המדינה.
הבלטה (Priming) היא תאוריה מחקרית במדעי המדינה ותקשורת, שלפיה גופי תקשורת מבליטים סוגי ידיעות או נתונים שונים על פני סוגי ידיעות או נתונים אחרים, ועל ידי כך מקבעים תפיסות עולם בדבר החשיבות שבכל נושא סיקור.
כאשר אמצעי התקשורת מבליטים אירוע או אישיות פוליטית בסדר היום הם מסבים את תשומת לב הציבור לסוגיות מסוימות ועל כן הם משנים את הסטנדרטים המקוריים לפיהם בני האדם נוטים להעריך אירועים או אישים.
המחקר ביחס שבין אמצעי התקשורת ואופן הסיקור וההבלטה שלהם החל להתפתח באמצע שנות השמונים.
בתקופה זו החלו לזהות את חשיבותה של התקשורת ככלי המשמש סוכן המעביר את תוכן האירועים, וכן מפרש את חשיבותם והשפעותיהם.
תשתיתו של מחקר ההבלטה מצוי כבר בשנות השבעים, בתאוריות פסיכולוגיות וקוגניטיביות על התכנים שבני האדם צורכים.
מחקרים אלו הראו כי האדם המקבל את הידיעות מהתקשורת, מבין באופן לא מודע את חשיבות הדברים על פי הסדר בהם האירועים מופיעים.
המשך המחקר היה לנסות ולהגדיר את השפעותיו הרבות של המסגור.
מחקרים חלוציים בתחום זיהו כי מרבית ההפנמה שנוצרה אצל הצופה בידיעה חדשותית, איננה נוצרה מתוכן הידיעה, כי אם ממיקומה, גודלה, והחשיבות שהוקרנה ממנה.
מחקרים אחרים מצאו כי ההשפעות הגדולות שנמצאות בתחום ההבלטה, מקורם ברצון האנושי לפרשנות ולתרגום התכנים, כך שאמצעי התקשורת משמש עבור הצופה כסוכן חברות.
כיום המחקר מסווג בין כמה קטגוריות שונות, אשר כולם נכללות תחת השפעה ההבלטה:
בעולם התקשורת המודרני חדשות מיוצרות בכמויות עצומות.
לעורך החדשות, אשר מחליט היכן תמוקם כל חדשה, השפעה חשובה על הפיכת חדשה זו לחשובה ומשמעותית.
במחקר שנעשה בין מדינות קוראות בשפה האנגלית, אשר נקראת בשמאל לימין, ובין מדינות הקוראות בשפה העברית, אשר נקראת בימין לשמאל, הראו כי החדשות אשר הודפסו בצד הבולט של העיתון נתפסו כחדשות החשובות יותר.
בשפה העברית, הצד השמאלי, אשר דרך הדפדוף בעמודי העיתון נפגשת עם הקורא לפני העמוד הימני, ועל כן החדשות אשר הודפסו שם נתפסו כחשובות ומעניינות יותר מאשר החדשות בעמוד הימני.
נכון הדבר גם בעיתונים בשפה האנגלית, אשר הדפדוף בה הוא כך שהעמוד הימני הוא הנצפה ראשון, הראו תוצאות זהות, כך שהעמוד השמאלי נתפס כחשוב יותר אצל ציבור הקוראים.
מחקר נוסף, שנערך על מדיה שונה - הטלוויזיה, מצא כי הדיווחים שנתנו בתחילת מהדורות החדשות נתפסו על ידי 92% מהציבור כחשובים יותר מאשר הדיווחים שבאו לאחריהם.
מחקר זה מצא כי במדינות בהם מרבית הדיווחים הראשוניים היו בנושא מסוים, דוגמת טרור, חינוך, או כלכלה, נושאים אלו היו הגורמים המכריעים במערכי הבחירות של המתמודדים למשרה ציבורית.
בדומה לכך מחקר נוסף אודות ההבלטה בטלוויזיה מצא כי הצמדת אירועים שונים גורמת ל-78% מהציבור לחוש כי יש בין אירועים אלו זיקה וקשר.
הצמדתן של תאונות דרכים לפיגועי טרור הביאה לתחושה כי עבור שניהם אין פתרון קסם, הנותן מענה אמיתי לבעיה.
הצמדת מפלגות סוציאל-דמוקרטיות לסיקור בנושאי חינוך הביאה לתחושה כי מפלגה זו תתמודד בצורה הטובה ביותר אל מול אתגרי החינוך וההוראה.
מחקרים עכשוויים מוצאים כי תחום ההבלטה ממשיך ומשפיע גם ביציקת תכנים למקרים עתידיים.
כאשר ראש ממשלה נשאל בסיקור החדשותי שאלות בנושאים מסוימים, שאלות אלו מתקבעות כחשובות ביותר, ועל כן הם ישאלו גם בראיונות הבאים.
כאשר נשיא ארצות הברית נשאל בראיונות אודות חוק בריאות חינם לפני שנשאל בנושאי ביטחון, שאלות אלו נשאלו גם בראיונות הבאים בסדר דומה.
מחקר המשך מצא כי אף ההבלטה כה משפיעה, עד כי גם יריביו של הנשיא החלו להישאל על נושאים אלו, ובכך נתפסו נושאים אלו כמהותיים ביותר הניצבים לפתחו של המועמד הבא לנשיאות.
הבליץ של ליברפול (או הפצצת ליברפול במלחמת העולם השנייה) הייתה הפצצה כבדה וממושכת של העיר הבריטית ליברפול וסביבותיה במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי חיל האוויר של גרמניה הנאצית, הלופטוואפה.
חוץ מלונדון, הייתה ליברפול העיר שהופצצה באופן הכבד ביותר בכל בריטניה במהלך המלחמה והקרב על בריטניה, עקב היותה, יחד עם העיר בירקנהד השוכנת מעברו השני של שפך נהר המרזי, הנמל הגדול ביותר על חופה המערבי של בריטניה ועקב חשיבותה חסרת התקדים למאמץ המלחמתי הבריטי.
ממשלת בריטניה הייתה מעוניינת להסתיר מפני הגרמנים את היקף הנזק המדויק שנגרם לרציפי הנמל, כך שהדיווחים על ההפצצות נשמרו בסודיות.
מחיר דמים זה היה משני רק לזה שספגה לונדון, שבה נמנו עם תום המלחמה 30,000 קורבנות.
המכלול של העיר ליברפול, העיר בוטל ובריכת וואלוסי, היה אזור בעל חשיבות אסטרטגית עליונה במהלך המלחמה.
נמל ליברפול היה במשך שנים שער הכניסה העיקרי של תנועת הספנות עם אמריקה הצפונית והוא היה בעל תפקיד מפתח בהשתתפותה של בריטניה במערכה באוקיינוס האטלנטי.
בנוסף לתפקודו כמקום עגינה לספינות הציים של מדינות רבות, שימשו רציפי הנמל באורך של 18 ק"מ לפריקתם של כ-75 מיליוני טונות, יותר מ-90% של חומרי הגלם שיובאו לבריטניה.
ליברפול הייתה הקצה המזרחי של שרשרת האספקה שהגיעה מאמריקה הצפונית ובלעדיה לא יכלה בריטניה לנצח במלחמה.
פינוי הילדים עם פרוץ המלחמה בספטמבר 1939, היה צעד מקדים להצלת האוכלוסייה באזורים העירוניים או הצבאיים מפגעי ההפצצות האוויריות הגרמניות.
מבצעי הפינוי אורגנו על ידי העירייה ולמרות שחלק מהילדים פונו לעיירות קטנות סמוכות, רובם יצאו לאזורים הכפריים בצפון ויילס ובצ'שייר.
הפשיטה האווירית הרצינית הראשונה על ליברפול התרחשה באוגוסט 1940, כאשר 160 מפציצים תקפו את העיר בליל ה-28 באוגוסט.
מתקפה זו נמשכה בשלושת הימים הבאים ולאחר מכן המשיכה באופן סדיר עד לסוף השנה.
בתקופה זו נערכו 50 פשיטות על העיר, שחלקן היו מצומצמות ובהן השתתפו מספרים מועטים של מטוסים והן נמשכו דקות ספורות כל אחת ובאחרות לקחו חלק עד 300 כלי טיס והן ארכו יותר מעשר שעות כל אחת.
ב-18 בספטמבר נהרגו 22 אסירים בבית הכלא של ליברפול כאשר פצצות כבדות החריבו אגף של הכלא.
ב-28 בנובמבר נערכה פשיטה אווירית כבדה נוספת על העיר וההתקפה הבודדת הרצינית ביותר הייתה כאשר נפגע מקלט ברחוב דרנינג, מתקפה בה קיפחו את חייהם 166 איש.
וינסטון צ'רצ'יל תיאר את הפגיעה הזאת כ"מקרה הבודד הגרוע ביותר במלחמה".
התקיפות האוויריות של 1940 הגיעו לשיאן במתקפת חג המולד, הפצצה שנמשכה שלושה לילות בסוף חודש דצמבר.
בדצמבר 1940 התרחשה סדרה של הפצצות כבדות, הידועה בשם "הבליץ של חג המולד", בה נהרגו 365 איש בין ה-20 ל-22 בדצמבר.
במתקפה זו התרחשו כמה מקרים של פגיעות ישירות במקלטים.
ב-20 בדצמבר נהרגו 42 איש כאשר נפגע מקלט בו הסתתרו, 40 איש נוספים נהרגו כאשר פצצה פגעה במסתור בתחנת רכבת ברחוב בנטינק ולמחרת פגעה פצצה במקלט נוסף ו-74 איש נהרגו.
האינטנסיביות של המתקפה שככה לאחר ראש השנה החדשה.
חודש מאי 1941 עמד בסימן חידושן של המתקפות האוויריות באזור.
הפצצה שארכה שבעה לילות זרעה חורבן בעיר.
הפצצה הראשונה נחתה בשעה 22:15 ב-1 במאי ברובע סיקומב שבעיר וולאסי הסמוכה.
שיאה של ההפצצה התרחש בשבוע הראשון של מאי.
במתקפה השתתפו 681 מפציצים של הלופטוואפה והוטלו 2,315 פצצות כבדות ו-119 פצצות תבערה.
הפשיטות גרמו להשבתתם של 69 מתוך 144 המעגנים שבנמל, למותם של 1,154 איש, לפציעתם של 1,741 והותירו רבים נוספים חסרי בית.
קתדרלת ליברפול, שהייתה אז בשלבי בנייה אחרונים, נפגעה מפצצה כבדה שחוררה את הגג של הטרנספט הדרום-מזרחי לפני שהיא הוסטה על ידי חומת לבנים פנימית והתפוצצה תוך כדי שהיא מנפצת חלונות זכוכית רבים.
פצצה נוספת נחתה על המדרגות הקדמיות מבלי שהיא התפוצצה, אך פצצות תבערה הרסו את החצר של הקבלן בקצה המערבי של הקתדרלה.
בתקרית אחת שאירעה ב-3 במאי הייתה מעורבת ספינת המשא "מלקנד" (SS Malakand), ספינה שנשאה תחמושת ועגנה ברציף הקיסון.
למרות שההתפוצצות שלה יוחסה לבלון נ"מ שעלה באש, כובתה שרפה זו בסופו של דבר.
בכל אופן הלהבות ממחסני הנמל הבוערים התפשטו לעבר המלקנד ולא היה ניתן להשתלט על האש שפרצה בה.
למרות מאמצים כבירים של מכבי האש להשתלט על הלהבות, הן התפשטו לכוון מטען הפצצות במשקל של 1,000 טונות שנשאה הספינה.
מטען זה התפוצץ שעות ספורות לאחר תום המתקפה.
עוצמת הפיצוץ הייתה כה חזקה, עד שפיסות מגוף הספינה עפו למרחק של יותר מק"מ וחצי.
השרפה כובתה לבסוף רק בחלוף 74 שעות.
העיר בוטל, שמצפון לליברפול, ספגה נזקים כבדים וקורבנות רבים בנפש.
יותר מ-6,500 בתים בליברפול נחרבו כתוצאה מההפגזות ו-190,000 בתים נוספים ניזוקו.
במהדורת הטיימס מה-5 במאי 1941 דווח ש"הגרמנים הצהירו שההתקפה על ליברפול במוצאי שבת הייתה אחת ההתקפות האוויריות הכבדות ביותר שביצע הלופטוואפה בבריטניה.
כמה מאות מפציצים לקחו בה חלק, הראות הייתה טובה והרציפים, הסדנאות, המחסנים ומרכזי העסקים נפגעו.
בנוסף לכמה שריפות קטנות, נטען שאחת השריפות הייתה גדולה אף יותר מכל שרפה אחרת שהתרחשה במהלך התקפות ליליות".
לאחר ההתקפות של מאי הצטמצם היקף ההתקפות של הגרמנים, שכן תשומת לבו של היטלר הוסטה למתקפה כנגד ברית המועצות.
המתקפה האווירית הגרמנית האחרונה על ליברפול התרחשה ב-10 בינואר 1942, בה נהרסו כמה בתים ברחוב סטנהופ העליון.
צחוק הגורל היה שאחד הבתים שנהרסו במתקפה זו היה בית מספר 102 ברחוב, שהיה ביתו של אלויס היטלר הבן, אחיו למחצה של אדולף היטלר.
עם תום המתקפות הגרמניות על ליברפול הסתכם מספר ההרוגים בעיר ב-2,716 איש, בנוסף ל-442 הרוגים בבירקנהד, 409 בבוטל ו-332 בוולאסי.
בסופו של דבר הפך המקום לגן זיכרון לזכר אלפי הגברים, הנשים והילדים המקומיים שנהרגו כתוצאה מההפצצות.
נזקים נוספים למבנים כוללים את בית המכס, את בלוקואט צ'יימברס (Bluecoat Chambers) ואת המוזיאון של ליברפול.
יחד עם זאת, בניינים רבים שוקמו לאחר המלחמה, בעוד שבית המכס, בצעד שנוי במחלוקת, נהרס לחלוטין.
במאי 1941 אמר ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל בעת ביקור בליברפול והסביבה, "ראיתי את הנזק שנגרם על ידי התקפות האויב, אך גם ראיתי...
את רוחם הבלתי מנוצחת של האנשים".
הבליץ על קובנטרי הוא הכינוי שניתן לסדרת הפצצות של מטוסי הלופטוואפה הגרמנים על העיר קובנטרי בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
קובנטרי, שהייתה עיר תעשייתית ובה מפעלי נשק, ספגה מספר הפצצות במהלך המלחמה, כאשר הכבדה ביותר התרחשה ב-14 בנובמבר 1940.
העיר קובנטרי במלחמת העולם השנייה
העיר קובנטרי הייתה עיר תעשייתית עוד מזמן המהפכה התעשייתית בבריטניה ושכנו בה כבר מהמאה ה-19 מפעלי מתכת גדולים.
המפעלים בקובנטרי ייצרו מכוניות, אופניים, מנועי מטוסים ומאז 1900 גם תחמושת.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הוסבו מפעלים רבים בקובנטרי למפעלי נשק וקובנטרי הפכה לאחד ממרכזי התעשייה הצבאית החשובים בבריטניה.
בקובנטרי יוצרו בזמן מלחמת העולם הראשונה 25% ממספר המטוסים שיוצרו בבריטניה כולה.
כמו ערים תעשייתיות אחרות שהתפתחו במהירות במהפכה התעשייתית, בקובנטרי מפעלי התעשייה ובתי המגורים היו באותם האזורים, אם כי בין מלחמות העולם הוקמו בקובנטרי שכונות מגורים מרוחקות מאזורי התעשייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בקובנטרי כ-238,000 איש שחלק גדול מהם עבדו במפעלי התעשייה שייצרו בין השאר נשק רב.
היותה של קובנטרי מרכז לייצור נשק הפכה אותה ליעד מובהק של הפצצה אסטרטגית.
לאחר סיום המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה בניצחון גרמני בשנת 1940 החל חיל האוויר הגרמני (הלופטוואפה) לבצע הפצצות אסטרטגיות על ערי בריטניה.
הידועה מבין ההפצצות הללו היא הבליץ על לונדון שהחל בספטמבר של אותה השנה.
תקיפות אוויריות אלו והמאבק הבריטי כנגדם מכונים הקרב על בריטניה.
עיקר ההפצצות על אזורים אזרחיים נערכו על לונדון, אך גם ערים נוספות, בעיקר ערים תעשייתיות, סבלו מהפצצות.
בין אוגוסט לאוקטובר 1940 נערכו 17 הפצצות על קובנטרי בהן נהרגו בסך הכל 176 בני אדם ונפצעו כ-680. משקלן הכולל של הפצצות שהוטל על קובנטרי בתקופה זו היה 198 טון.
על מאורע שאירע בזמן הפצצות אלו בו פינה חבלן בשם סנדי קמפבל פצצה תוך סיכון עצמי רב, הוענק לו עיטור צלב ג'ורג'.
ב-14 בנובמבר נערכה ההפצצה הקשה ביותר על קובנטרי.
מבצע הפצצה גדול ממדים של הלופטוואפה שנקרא: "מבצע סונטה לאור ירח" (על שם הסונטה הידועה של לודוויג ואן בטהובן והעובדה שליל ההפצצה היה ליל ירח מלא), בו השתתפו יותר מ-500 מטוסי הפצצה גרמניים, בעיקר מסוג היינקל He 111, יצא לפועל ומטרתו הפצצת קובנטרי.
המבצע נערך פחות משבוע לאחר שמטוסי חיל האוויר המלכותי הטילו פצצות על מינכן וכנראה כנקמה על כך.
מטרת המבצע הייתה השמדת מפעלי התעשייה של קובנטרי והיה ברור שדבר זה ייעשה במחיר גבוה של חיי אדם.
מטוסי הלופטוואפה הוכוונו אל קובנטרי בעזרת טכנולוגיה חדשה.
אל המטרה נשלחו שתי קרני רדיו כאשר לכל אחת מהן צליל מיוחד אותו הייתה מסוגלת לזהות מערכת שהותקנה במטוס.
לכל אחת מקרני הרדיו היה צליל משלה והטייסים שטסו בין שתי הקרניים יכלו לשמוע אם הם סוטים מן המסלול.
שתי הקרניים התלכדו מעל המטרה וכאשר הגיע מטוס אל נקודת התלכדות הקרניים השתנה הצליל והטייס ידע שכעת זה הזמן להטיל את הפצצות.
למודיעין הבריטי היה מידע על טכנולוגיה זו של הגרמנים ועל פי איתור הקרניים ששודרו על ידי הגרמנים הם ידעו שמטרת ההפצצה היא קובנטרי כבר כמה שעות לפני ההפצצה, אך הבריטים כשלו בניסיונם לשבש את הקרניים.
כוחות ההגנה האווירית סביב קובנטרי היו דלים.
היו סביבה רק 24 תותחים נגד מטוסים מסוג "3.7 ו-12 תותחים מסוג בופורס 40 מ"מ.
התותחים הללו ירו למעלה מ-6,700 פגזים אך הם לא היו יעילים.
מתוך מעט יותר מ-500 המטוסים שנשלחו לקובנטרי הגיעו כ-450 ורק אחד הופל בוודאות על ידי ההגנה האווירית.
בשעה 19:00 בערב נשמעה אזעקה בקובנטרי, וב-19:20 הגיע הגל הראשון של המטוסים הגרמניים, שהפציץ בעיקר מבני תשתיות (חשמל, מים, גז וטלפון).
עשר דקות מאוחר יותר החלו להגיע מטוסים נוספים שהפילו בעיקר פצצות תבערה.
בשעה 20:00 בערך נפגעה קתדרלת קובנטרי מפצצת תבערה והחלה לבעור.
צוותי כיבוי אש הצליחו להשתלט על שרפה זו אך מאוחר יותר במהלך הלילה היא נפגעה שוב והגג שלה קרס.
בעיר השתוללו יותר מ-200 שרפות גדולות בעקבות ההפצצות וכוחות כיבוי האש התקשו לתת להן מענה, גם מפני שרשתות הטלפון קרסו ולא ניתן היה לדווח היכן יש שרפות.
ההתקפה הגיעה לשיאה בסביבות חצות ובשעה 2:00 לפנות בוקר נגמרה התחמושת של תותחי הנ"מ בסביבת העיר והמטוסים הגרמניים המשיכו להטיל פצצות באין מפריע.
ההפצצות המשיכו עד לפנות בוקר והסתיימו רק מעט אחרי 5:00 בבוקר.
אזעקת הרגעה נשמעה ב-6:15 של 15 בנובמבר.
תוצאות ההפצצה היו הרסניות, כשני שלישים מבנייני העיר נפגעו ויותר מ-4,300 מבנים נהרסו כליל.
ההערכה היא שמספר ההרוגים בהפצצת 14 בנובמבר הוא 568, ועוד 863 נפצעו קשה ו-393 קל, אך אין בנמצא נתונים מאומתים.
כשליש ממפעלי התעשייה בעיר נהרסו כליל, שליש נוסף ניזקו באופן קשה והשאר ספגו פגיעות קלות.
בין המפעלים היו מפעלי נשק רבים אך הפגיעה במאמץ המלחמתי הייתה זמנית בלבד, זאת מפני שחלק מהמפעלים הועברו עוד לפני כן לפאתי העיר ובשל עבודות השיקום המאומצות.
בסך הכול הוטלו על קובנטרי בבליץ כ-500 טון של חומר נפץ ו-36,000 פצצות תבערה.
קובנטרי הופצצה עוד מספר פעמים לאחר הפצצת 14 בנובמבר, אך שאר ההפצצות היו קלות יותר.
פשיטות גדולות נערכו באפריל 1941 כאשר בשתי גיחות הפצצה, אחת ב-8 ואחת ב-10 לחודש הופצצה קובנטרי על ידי יותר מ-230 מטוסים גרמניים.
בשתי תקיפות אלו נהרגו יותר מ-450 בני אדם.
ההפצצה האחרונה על העיר הייתה באוגוסט 1942. בסך הכול הופצצה קובנטרי 41 פעמים במהלך המלחמה ונשמעה בה אזעקה 373 פעמים.
מספר ההרוגים הכולל בקובנטרי במהלך המלחמה הוא 1,236, כמה מן ההרוגים בהפצצות על העיר לא זוהו מעולם.
בספר בשם "אולטרה סודי" משנת 1974 שחיבר פרדריק ויליאם ווינטרבות'ם שהיה קצין קישור של אולטרה במלחמת העולם השנייה נטען כי היה דיווח מוקדם על תוכנית הפצצת קובנטרי ב-14 בנובמבר.
לטענת ווינטרבות'ם פיענוח של קוד אניגמה על ידי הקבוצה בבלצ'לי פארק העיד על תוכניות הגרמנים להפציץ את קובנטרי מספר ימים לפני ההפצצה.
הידיעות על כך הגיעו אל וינסטון צ'רצ'יל אלא שהוא החליט לגנוז אותן כדי שלא לחשוף את העובדה שמדעניו פיצחו את קוד האניגמה.
לטענת ווינטרבות'ם צ'רצ'יל החליט באופן מודע להפקיר את קובנטרי להפצצות הגרמנים ולא עשה דבר כדי לנסות להגן עליה.
על פי תאוריה זו לצ'רצ'יל היה זמן מספיק כדי לפנות את העיר או לתגבר באופן משמעותי את ההגנה האווירית סביבה, אלא שמעשים מסוג זה היו מעוררים את חשדם של הגרמנים ופוגעים ביתרון המודיעיני הבריטי.
תאוריה זו זכתה לחיזוק מצד ויליאם סטפנסון המפקד הכללי של מודיעין בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
תאוריה זו הפכה לסמל לחשיבותו של ביטחון מידע וגם תעודת גנאי לצ'רצ'יל שלכאורה זלזל בחיי אדם.
תאוריה זו נסתרה כבר לאחר הפצתה על ידי אנשים אחרים מקבוצת אולטרה, שטענו כי לא היה מידע מוקדם על ההפצצה.
היסטוריונים שחקרו את המודיעין הבריטי ואת הלופטוואפה שללו גם הם את התאוריה הזו.
מסתבר שיורט מידע מפיענוח הקוד הגרמני על מבצע הפצצה גדול שמתוכנן אך לא היה כל מידע על מועד ההתקפה או על מטרתה.
ב-4 בנובמבר נתפס טייס גרמני שידע לספר על מבצע מתוכנן בשם "סונטה לאור ירח" שמטרתו קובנטרי או ברמינגהאם, מתוך הנחה ששם המבצע מעיד על היותו בליל ירח מלא היה ניתן להסיק על התאריך המשוער שלו.
ב-11 בנובמבר פוענחה תכתובת אניגמה לפיה מתוכנן מבצע גדול והטייסים יוכוונו אל המטרות באמצעות גלי רדיו.
ראשי המודיעין הבריטי חשבו שמטרת המבצע תהייה דווקא לונדון, זאת בגלל ניתוח שגוי של מפה גרמנית שנלקחה שלל.
מידע נוסף שהתגלה בידי המודיעין הבריטי שלושה ימים לפני ההפצצה ויכול היה לרמז שמטרת מבצע "סונטה לאור ירח" היא קובנטרי לא זכה להתייחסות ממשית.
מידע חד משמעי המעיד על כך שקובנטרי תופצץ ב-14 לחודש הגיע רק ביום עצמו ב-15:00 בצהריים כאשר אותרו גלי הרדיו הגרמניים והסתבר שהם מצטלבים מעל קובנטרי.
בשלב זה, ארבע שעות בלבד לפני תחילת המתקפה, לא היה ניתן לעשות דבר חוץ מלהורות לכוחות ההצלה בעיר להיכנס לכוננות.
צ'רצ'יל כלל לא ידע שההתקפה תהיה על קובנטרי עד לאחר שההתקפה כבר החלה.
הוא היה בטוח שההתקפה תהייה על לונדון וחיכה על גגו של משרד האווירייה בלונדון למטוסים הגרמניים.
תאוריה נוספת הקשורה להפצצת קובנטרי היא שהפצצת דרזדן בשנת 1945 הייתה חסרת ערך צבאי ונעשתה רק כנקמה אישית של צ'רצ'יל בגרמנים על הפצצת קובנטרי.
תאוריה זו מתבססת על סיפור בדוי לפיו צ'רצ'יל נשאל מדוע יש להפציץ את דרזדן המלאה באזרחים כשהמלחמה כבר הוכרעה וענה במילה אחת: "קובנטרי".
אולם, על אף שניתן לראות בהפצצת דרזדן פעולת נקמה בגרמנים, לא נראה שהיא נעשתה דווקא בעקבות הפצצת קובנטרי.
זאת מפני שהפצצת דרזדן נעשתה גם על ידי חיל האוויר האמריקאי והעובדה שעברו 5 שנים בין שתי ההפצצות.
על כל פנים, בין הערים קובנטרי ודרזדן קיימת ברית ערים תאומות.
כתגמול להפצצת קובנטרי ביצעה בריטניה בדצמבר 1940 את מבצע אביגיל רחל בו הופצצה העיר מנהיים בגרמניה.
ב-16 בנובמבר 1940, יומיים לאחר ההפצצה על קובנטרי ביקר בעיר המלך ג'ורג' השישי לאות הזדהות ובהמשך ביקר בעיר גם ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל.
יותר מ-800 מהרוגי הבליץ על קובנטרי נקברו בקבר אחים בבית הקברות רואד בלונדון רובם נהרגו בבליץ של 14 בנובמבר 1940 ובבליץ של אפריל 1941. הקבורה ההמונית הראשונה בקבר אחים זה נערכה ב-20 בנובמבר 1940.
לאחר המלחמה הוקמה ועדה בראשות ויליאם רוטס שעסקה בשיקום העיר.
השיקום נעשה על פי תוכנית אדריכלית של האדריכל דונלד גיבסון, שהציע ליצור מחדש את מרכז העיר ולבנות בו מדרחוב ומרכז קניות מודרני.
מוקד ההנצחה העיקרי לבליץ בקובנטרי הוא בקתדרלת קובנטרי.
באמור, הקתדרלה העתיקה של קובנטרי, שנבנתה במאה ה-14, נפגעה קשות בהפצצה של 14 בנובמבר.
לאחר המלחמה הוחלט להשאיר את הריסות הקתדרלה הישנה כאתר זיכרון ולבנות בצידה קתדרלה חדשה ומודרנית בתכנונו של באזיל ספנס.
אבן הפינה לקתדרלה החדשה הונחה ב-23 במרץ 1956 על ידי המלכה אליזבת השנייה והמבנה הושלם בשנת 1962.
חנוכת והקדשת הקתדרלה נערכה ב-25 במאי 1962 בנוכחות המלכה אליזבת השנייה.
לכבוד חנוכת הקתדרלה נתבקש המלחין בנג'מין בריטן לכתוב יצירה חדשה שתבוצע במאורע חגיגי זה.
הוא כתב את "רקוויאם המלחמה", יצירה אנטי מלחמתית בהיקף גדול המורכבת ממיסת הרקוויאם בשילוב עם שירים אנטי מלחמתיים של המשורר וילפרד אוון.
רקוויאם המלחמה בוצע לראשונה בקתדרלה חמישה ימים לאחר חנוכתה, ב-30 במאי.
שטח הקתדרלה הישנה משמש כאתר זיכרון ונמצא בו קבר של אזרח אלמוני שנהרג בבליץ.
בעת פינוי ההריסות מן הקתדרלה לקח ראש הכנסייה ריצ'רד הווארד שלושה מסמרים מן הגג של הקתדרלה ההרוסה ויצר מהם צלב.
מאז נוצרו כ-160 צלבים המורכבים משלושה מסמרים שנלקחו מהריסות קתדרלת קובנטרי הראשונה והם מופצים ברחבי העולם כסמל לשלום ולפיוס.
צלב כזה נתרם לכנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם בברלין שנהרסה גם היא בהפצצות בעלות הברית ונבנתה מחדש.
הבליץ על ברמינגהאם הוא הכינוי שניתן לסדרת הפצצות של מטוסי הלופטוואפה הגרמנים על העיר ברמינגהאם בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ברמינגהאם ספגה הפצצות רבות במהלך המלחמה והייתה העיר השלישית המופצצת ביותר בבריטניה (אחרי לונדון וליברפול).
הבליץ על ברמינגהאם גבה 2,241 הרוגים ב-77 פשיטות גרמניות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה ברמינגהם העיר השנייה במספר תושביה בבריטניה, אחרי לונדון, ואחת הערים המתועשות ביותר.
בברמינגהם היו מפעלי תעשייה צבאית רבים שהיו חיוניים למאמץ המלחמתי הבריטי.
בין השאר יוצרו בעיר מטוסי ספיטפייר ואוורו לנקסטר, תרמילים, פצצות מסוגים שונים, כלי רכב צבאיים, מנועים ונשק קל (בעיר יוצרו 100% מתתי המקלע מסוג סטן שיוצרו בבריטניה).
מפעלי תעשייה אלו הפכו את ברמינגהאם ליעד חשוב בעיני הגרמנים להפצצה אסטרטגית.
הפשיטה הגרמנית הראשונה על ברמינגהאם הייתה ב-9 באוגוסט 1940 כאשר מטוס גרמני בודד הטיל פצצה על ארדינגטון שגבתה הרוג אחד.
בהמשך החודש הופצץ מפעל מטוסים בעיר ובלילה שבין ה-25 וה-26 באוגוסט הופצץ לראשונה מרכז העיר, במתקפה בה נהרגו 25 בני אדם.
הפצצות קטנות על ברמינגהאם נערכו גם לאורך ספטמבר, אוקטובר ותחילת נובמבר 1940.
ב-19 בנובמבר, חמישה ימים בלבד לאחר ההפצצה הגדולה על העיר קובנטרי החל מבצע גדול של הלופטואפה להפצצת ברמינגהאם.
באותו יום תקפו 440 מפציצים גרמניים את ברמינגהאם והטילו פצצות במשקל כולל של כ-400 טון.
זו הייתה התקיפה החמורה ביותר על ברמינגהאם במהלך המלחמה ונהרגו בה כ-450 בני אדם ונפצעו כ-540. בתקיפה זו נפגעו קשות כמה מפעלי נשק והושבתה בהם הפעילות למשך מספר חודשים.
בלילה למחרת שוב הופצצה ברמינגהאם על ידי כ-200 מטוסים גרמניים.
במתקפה זו הוטלו 9,500 פצצות במשקל כולל של 118 טון.
תחנת האוטובוסים המרכזית של ברמינגהאם נפגעה בתקיפה זו ונשרפו בה כ-100 אוטובוסים.
בלילה למחרת (בין ה-21 וה-22 בנובמבר) הופצצה ברמינגהאם בשלישית, במשך 11 שעות.
במהלך תקיפה זו הוטלו על העיר פצצות תבערה רבות שגרמו לכ-600 שרפות.
כוחות כיבוי והצלה הוזעקו מכל רחבי המדינה ולבסוף הצליחו להשתלט על השרפות, אך התשתיות של ברמינגהאם, בראש ובראשונה מערכת אספקת המים, נפגעו קשות בתקיפה זו.
למזלה של העיר לא התקיימה תקיפה גם למחרת, וכך יכלו המהנדסים לשקם את מערכת אספקת המים.
בסך הכל בגל תקיפות זה בנובמבר נהרגו כ-800 בני אדם, נפצעו 2,345 וכ-20,000 בני אדם נותרו ללא קורת גג.
ברמינגהאם הופצצה שוב בתחילת דצמבר.
ב-4 בדצמבר הפציצו את העיר כ-60 מטוסים גרמניים ושוב ב-11 בדצמבר נערכה תקיפה גדולה של 278 מטוסים גרמניים שהפציצו את העיר בכ-25,000 פצצות תבערה וחומר נפץ.
זו הייתה גם התקיפה הארוכה ביותר של ברמינגהאם במהלך המלחמה, היא נמשכה כ-13 שעות.
בתקיפה זו נהרגו 263 בני אדם.
במהלך תקיפה זו נפגעה קשות כנסיית סנט תומאס שחורבותיה מהוות היום אתר הנצחה להרוגים בכל מלחמה הנקרא "גן השלום של תומאס הקדוש".
ברמינגהאם הותקפה פעמים נוספות במהלך 1941. התקיפות הגדולות ביותר בשנה זו נערכו בחודש אפריל בשני לילות עוקבים: ה-9 וה-10 באפריל.
בלילה הראשון תקפו 235 מטוסים את העיר בכ-280 טון של חומר נפץ וכ-40,000 פצצות תבערה.
התקיפות התרכזו במרכז העיר וגרמו שם לנזק רב.
למחרת תקפו 245 מטוסים גרמניים את העיר שוב בכ-245 טון של חומר נפץ ו-43,000 פצצות תבערה.
בשתי תקיפות אלו נפגעו בסך הכל 1,121 בני אדם.
הפצצות על העיר התקיימו לפרקים גם בהמשך המלחמה.
ההפצצה המשמעותית האחרונה על ברמינגהאם התקיימה ב-27 ביולי 1942 כאשר יותר מ-60 מטוסים גרמניים הפציצו את העיר.
התקיפה האחרונה על העיר הייתה ב-23 באפריל 1943 ובה נפלו על העיר שתי פצצות בלבד.
האזעקה האחרונה במהלך המלחמה נשמעה בעיר ב-15 במאי 1944.
בנוסף להפצצות על העיר ברמינגהאם הופצצו האזורים הכפריים הסמוכים לה (הארץ השחורה) פעמים אחדות.
אתר ההנצחה העיקרי בברמינגהאם הוא גן השלום של תומאס הקדוש, שניצב במקום ההריסות של כנסיית סנט תומאס שנפגעה ב-11 בדצמבר 1940. אתר הנצחה זה איננו מתמקד רק בקרבנות הבליץ על ברמינגהאם אלא בקרבנות מלחמה באשר הם.
בשנת 2005 הוצב בעיר הפסל "עץ החיים" שפיסל לורנצו קווין לזכר ההרוגים בבליץ על ברמינגהאם.
הבליץ על באת' הוא כינוי לסדרת הפצצות של הלופטוואפה על העיר באת' בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
העיר הופצצה באפריל 1942, כחלק מבליץ בדקר, במסגרתו הופצצו ערים בריטיות בשל המורשת התרבותית וההיסטורית שלהן ולא מתוך צרכים צבאיים או אסטרטגיים טהורים.
מתחילת הבליץ ועד לשנת 1942 לא סבלה העיר באת' מהפצצות גרמניות.
אמנם מטוסים גרמנים טסו מעליה כדי להפציץ את העיר בריסטול הסמוכה, שספגה הפצצות כבדות לאורך המלחמה, ולכן אזעקה נשמעה בבאת' תכופות, אך היא לא הופצצה בעצמה.
בבאת', בניגוד לערים אחרות שהופצצו, לא הייתה תעשיית נשק חשובה והיא גם לא הייתה עיר מסחר או נמל חשובה, לפיכך היא לא נחשבה ליעד בעל משמעות אסטרטגית שיש להתקיפו בהפצצה אסטרטגית.
המצב השתנה לאחר שבמרץ 1942 הפציץ חיל האוויר המלכותי את העיר ליבק בגרמניה והסב לה נזק רב.
בתגובה, פתחו הגרמנים בסדרת הפצצות שזכתה לשם בליץ בדקר, שם שנשאב מנאומו של התועמלן הנאצי גוסטב בראון פון שטום: "אנו נפציץ כל אתר שזכה לשלושה כוכבים במדריך בדקר".
במסגרת סדרת הפצצות אלו הפציצו הגרמנים ערים בריטיות בשל המורשת ההיסטורית והאדריכלית שלהן ולא בשל החשיבות האסטרטגית שלהן.
באת', כעיר מרשימה בעלת מבנים בעלי חשיבות אדריכלית ותרבותית רבה, הייתה אחת המטרות של בליץ זה.
הפצצת באת' החלה ב-25 באפריל, כאשר 80 מטוסים גרמניים שהמריאו בצפון צרפת תקפו את העיר.
בארבעת החודשים שקדמו לתקיפה זו הופצצה העיר בריסטול כמעט מדי לילה, ולכן חשבו התושבים בתחילה שגם התקפה זו מיועדת לבריסטול ולא נערכו באופן מיוחד.
התקיפה הראשונה החלה ב-23:00 בליל שבת ונמשכה עד סביבות השעה 1:00. המטוסים שבו לצרפת לתדלוק ולאחר מכן הגיעו לסבב התקפה נוסף בשעה 4:35. בשלב זה כבר היו בעיר דלקות גדולות, שהקלו על הטייסים הגרמנים לאתר את מטרותיהם ולהפציצן ביעילות.
תקיפה שלישית על העיר נערכה יומיים לאחר מכן, ביום שני לפנות בוקר, ה-27 באפריל.
התקיפה השלישית ארכה רק שעתיים, אך גרמה לנזק רב.
במתקפה על באת' נהרגו 417 בני אדם ועוד כ-1,000 נפצעו.
בין המבנים שנהרסו היו 218 בתים בעלי עניין אדריכלי או היסטורי כגון: אולמות הכנס של באת', כמה בתים מהסהר המלכותי, מהסירקס, מהפאראגון ומאזור כיכר המלכה.
מרבית המבנים שוקמו לאחר מכן, אך על חלקם יש עדיין סימנים לפגיעה שספגו בבליץ.
גן זיכרון לחללי הבליץ על באת' קיים באזור כיכר המלכה, מתקיימים שם טקסי זיכרון שנתיים.
בשנת 2008 הניח זר בטקס הזיכרון ב-25 באפריל ווילי שכולדנקר, טייס לופטוואפה בעבר, שהשתתף בבליץ על באת'.
הבליץ על בריסטול הוא כינוי לסדרת הפצצות של מטוסי הלופטוואפה הגרמניים על העיר בריסטול בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בין ה-24 בנובמבר 1940 ל-11 באפריל 1941 הופצצה העיר באופן מאסיבי שש פעמים.
בסך הכל הופצצה העיר במהלך המלחמה 77 פעמים, נשמעו בה אזעקות 548 פעמים והוטלו עליה 919 טון של חומר נפץ ועוד פצצות תבערה רבות.
במהלך ההפצצות על בריסטול נהרגו 1,299 בני אדם, נפצעו 1,303 וחולצו 697 מתוך הריסות.
בהפצצות בעיר נהרסו 89,080 מבנים.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה הייתה בריסטול עיר נמל ותעשייה חשובה.
נמל בריסטול היה מקום בו הגיעה אספקה רבה לאי הבריטי ממדינות כמו ארצות הברית וקנדה ולפיכך היה בעל חשיבות אסטרטגית.
כמו כן, מכיוון שאספקה רבה הגיעה דרך נמל בריסטול היו בבריסטול שטחי אחסון בהם היו כמויות גדולות של מוצרים הנדרשים למאמץ המלחמתי הבריטי.
מטרות אסטרטגיות נוספות שהיו בעיר הם מפעלי מטוסים של בריסטול אירופליין ומספנות.
מסיבות אלו הייתה בריסטול יעד טבעי להפצצה אסטרטגית על ידי הגרמנים.
הפשיטה האווירית הגרמנית הראשונה על העיר נערכה ב-25 ביוני 1940, בהתקפה זו הופצצה העיר במשך כשעתיים ונהרגו חמישה בני אדם.
תקיפות קטנות נערכו לכל אורך החודשים יולי, אוגוסט, ספטמבר ותחילת נובמבר.
הניווט לעיר היה קל יחסית לטייסים הגרמנים, שכן הם יכלו לעקוב אחרי השתקפות אור הירח בנהר אייבון וכך להגיע בקלות לחלק העתיק של העיר.
ההפצצה הכבדה הראשונה על העיר נערכה ב-24 בנובמבר 1940. החל מהשעה 18:30 בערב הפציצו כ-150 מטוסים גרמניים את בריסטול.
במשך כ-6 שעות הם הטילו על העיר כ-12,000 פצצות תבערה וכ-160 טון של חומר נפץ מרסק.
בעיר השתוללו כ-70 שרפות שגרמו לנזק רב.
בהתקפה זו נפגעו יותר מ-10,000 מבנים, לרבות מבנים היסטוריים רבים בחלק העתיק של בריסטול וכנסיות רבות, ונהרגו 207 בני אדם.
בשל העובדה שבאותה התקופה הופצצו ערים נוספות בבריטניה (למשל קובנטרי 10 ימים לפני כן וברמינגהאם חמישה ימים לפני כן) לא זכתה הפצצה זו על בריסטול לסיקור נרחב בכלי התקשורת.
הפצצה גדולה נוספת נערכה ב-2 בדצמבר, בה נהרגו 256 בני אדם.
הפצצות מסיביות היו גם ב-16 בדצמבר.
בלילה שבין ה-3 וה-4 בינואר 1941 ערכו הגרמנים את ההפצצה הארוכה ביותר על בריסטול במהלך המלחמה, שארכה כ-12 שעות, 149 בני אדם נהרגו בתקיפה זו.
בהפצצה הזו הושלכה על העיר פצצה עצומה בגודלה, במשקל 4,400 ליבראות (כמעט 2,000 קילוגרם), הפצצה לא התפוצצה וצוות סילוק פצצות היה צריך לחפור באדמה כ-8 מטרים כדי להוציא אותה.
הפצצה זכתה לכינוי "השטן" והיא הוצעדה במצעד יום הניצחון בלונדון בסיום המלחמה, 1945.
הפצצות גדולות היו גם ב-16 במרץ, בהן נהרגו 257 בני אדם, ושוב ב-11 באפריל.
ב-12 באפריל ביקר וינסטון צ'רצ'יל בעיר וחיזק אותה על עמידתה.
הפשיטה האחרונה על העיר הייתה ב-15 במאי 1944.
הבליץ על מנצ'סטר הוא הכינוי לסדרת הפצצות של מטוסי הלופטוואפה הגרמנים על העיר מנצ'סטר בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ההפצצה הגדולה ביותר על העיר התרחשה בליל חג המולד ובלילה שלפניו בשנת 1940 ולכן היא מכונה "בליץ חג המולד".
בסך הכול העיר הופצצה שלוש פעמים בצורה כבדה וספגה עוד הפצצות קטנות לאורך כשנה.
בסך הכול הוטלו על העיר כ-580 טון של חומר נפץ.
העיר מנצ'סטר הייתה בפרוץ מלחמת העולם השנייה עיר תעשייתית שהיו בה מפעלי נשק רבים.
בייחוד הצטיינה העיר במפעלי המטוסים שלה כמו מפעל אוורו שייצר את מטוסי האוורו מנצ'סטר, אוורו לנקסטר והאוורו לינקולן.
כמו כן יוצרו בעיר מנועים וכלי רכב כבדים כמו משאיות, קטרים וקרונות.
בנוסף למפעלי התעשייה שבמנצ'סטר עצמה היו גם בפרבריה אזורים תעשייתיים כמו בטראפורד ובסלפורד.
כל זאת גרמו לכך שמנצ'סטר תהווה יעד להפצצה אסטרטגית גרמנים במלחמת העולם השנייה.
התקיפה הגרמנית הראשונה על העיר התרחשה באוגוסט 1940, ותקיפות קטנות התרחשו מאז לאורך המלחמה.
התקיפה המשמעותית של מנצ'סטר התרחשה בשני לילות עוקבים בדצמבר באותה שנה.
הלילה השני היה ליל חג המולד ולכן מכונה התקפה זו "בליץ חג המולד".
בלילה שבין ה-22 וה-23 בדצמבר הוטלו על העיר 272 טונות של חומר נפץ ויותר מ-1,000 של פצצות בעירה.
בעיר התפתחו כ-600 דלקות גדולות, ומכיוון שרבים מכבאי מנצ'סטר ומאנשי ההגנה האזרחית שלה הוזעקו יומיים לפני כן לליברפול שכן גם היא ספגה הפצצות גרמניות כבדות, היה קושי להשתלט עליהן והן גרמו נזק רב.
בלילה למחרת שבו המפציצים הגרמניים והטילו על העיר 195 טונות של חומר נפץ וכ-900 פצצות תבערה.
בשני הימים נהרגו במנצ'סטר 684 בני אדם ונפצעו 2,364. בהפצצה זו נפגעו גם כמה מן המבנים ההיסטוריים החשובים בעיר, בין השאר קתדרלת מנצ'סטר.
הפצצה גדולה נוספת נערכה ב-11 במרץ 1941 והיא נמשכה שלוש שעות.
במהלך תקיפה זו נפגע אצטדיון אולד טראפורד של קבוצת מנצ'סטר יונייטד ונהרס, האצטדיון נבנה מחדש רק בשנת 1949. גם אזורים בפרברי מנצ'סטר נפגעו במהלך הבליץ.
סלפורד, לדוגמה, הופצצה כמה פעמים ועל פי ההערכות נהרגו בה 215 בני אדם ו-910 נפצעו.
ההפצצה הגדולה האחרונה על מנצ'סטר נערכה ביוני 1941, אך הפצצות קטנות פקדו את העיר גם לאחר מכן.
הבלתי אנושיים נגד אקס-מן הוא אירוע קרוס-אובר ביקום מארוול שפורסם בחוברות הקומיקס אקס-מן על ידי חברת מארוול קומיקס בין נובמבר 2016 למרץ 2017 למשך 7 חוברות.
את הסיפור כתבו ג'ף למיר וצ'ארלס סול, באיורו של לייניל פרנסיס יו.
סיפור זה מסיים מספר קשתות סיפור שהחלו באירועי מלחמות סודיות של שנת 2015. לפני פרסום "הבלתי אנושיים נגד אקס-מן", חברת מארוול פרסמה את סיפור הפריקוול "מותו של אקס" אשר יוביל למלחמה הכוללת בין שתי קבוצות גיבורי-העל.
בסיפור זה, ערפילי טריגן המשוחררים באטמוספירת כדור הארץ מגיעים לנקודת הטל שלהם.
בזמן שבני אנוש מציגים יכולות על-אנושיות, הדבר גורם להשפעה שלילית על מוטאנטים, ולעיתים אף חולי ומוות.