tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המליצו לו להתאמן אצל יוהאן מרטין פרייסלר, אך פרייסלר לא גילה בו עניין עד שקלמנס הכין הדפס המבוסס על תחריט של ז'אן דולה.
כשהתרשם מעבודה זו, הפך פרייסלר לחברו המסור והפטרון של קלמנס.
קלמנס התאמן אצל פרייסלר בין 1769–1770.
עד מהרה זכה בפטרון בעל השפעה נוספת, הצייר פיטר קרמה, שהמליץ עליו לפסל יוהנס וידוולט.
קלמנס יצר תחריטים על סמך האיורים של וידוולט למהדורה מפוארת של "פדר פאארס" של לודוויג הולברג בשנת 1772, והעניק לצעיר הכנסה ראויה לפרנס את עצמו ואת אביו.
וידוולט הפך לחברו ולפטרונו לכל החיים.
בעזרתו של וידוולט, קלמנס קיבל מלגת נסיעות לארבע שנים והצליח לעזוב את קופנהגן בשנת 1774. נסע ישירות לפריז, שם הושפע מהטכניקה והסגנון של צ'ארלס-ניקולה קוצ'ין.
קלמנס היה פרודוקטיבי וחרט דיוקנאות רבים במהלך שהותו בפריז.
הוא התארס גם עם מארי ז'אן קרבואה כשהיה שם.
הוא פיתח מוניטין כאמן בפריז, והאקדמיה הציעה לקבל אותו כחבר, בתנאי שיפיק יצירה חדשה ואיכותית.
במקביל נסתיימה קצבת הנסיעות שלו, הוא נשאר עוד זמן קצר, וחזר לקופנהגן ב-1778, עם חניית ביניים בשווייץ.
בשנת 1779 הוא נבחר כחרט המלכותי, בתמיכתו המועילה של וידוולט, וקיבל שכר שנתי באמצעותו יכול היה לפרנס את משפחתו.
הוא היה עסוק בעשיית דיוקנאות למשפחת המלוכה והאצולה בעשר השנים הבאות.
הוא חזר לפריז להתחתן עם ארוסה, מארי ז'אן קלמנס, ב-27 באוגוסט 1781. הוא לימד את רעייתו, שכבר הייתה אומנית, את אומנות התחריט בלוח נחושת, והיא השתלבה במהירות בסביבה האמנותית הדנית.
אביו של קלמנס נפטר בשנת 1782. באותה שנה קיבלה מארי ז'אן הזמנה להצטרף לאקדמיה לאמנות כציירת פסטל.
היא הייתה אחת הנשים הראשונות שזכו בכבוד זה.
אולם, היא מעולם לא העבירה את עבודת ההגשה שהוקצתה לאקדמיה, ולכן מעולם לא מילאה את תנאי החברות.
קלמנס תפס עמדה מרכזית בחיים האמנותיים באותה תקופה, והיה משתתף נלהב בדיונים המדעיים והפילוסופיים של ההשכלה.
במהלך שנות השמונים של המאה ה-19 שיתף פעולה עם ניקולאי אבידגור בשורה של סאטירות וביקורות חברתיות, דתיות ופוליטיות.
היו לו קשרים הדוקים עם חוגים פוליטיים בני זמנו.
עם כישרונו היצירתי העצום המוניטין של קלמנס בדנמרק הלך וגדל, והוא היה בחברה טובה עם בני דורו ניקולי אביגורד, יוהאן מרטין פרייסלר, יוהאן אדוארד מנדלברג, יוהנס וידוולט וינס יול.
בשנת 1787 הוזמן קלמנס לברלין לעשות תחריט המבוסס על ציור של האנגלי א.פ.
קנינגהאם, "בית פרידריך הגדול לרכיבה לאחר תמרונים בפוטסדם".
הוא קיבל אישור מלכותי ונסע לשם בשנה שלאחר מכן.
הוא גר בברלין ארבע שנים והיה קשה לו לעבוד עם קונינגהם.
הוא קיבל חברות באקדמיה בברלין בשנת 1788, ויצירותיו הוצגו באקדמיה של ברלין באותה שנה.
רעייתו נפטרה משחפת בשנת 1791 בברלין והותירה אחריה בן, בן תשע.
שני ילדים נוספים מתו צעירים.
עם השלמת המשימה בברלין קלמנס נסע בשנת 1792 באישור מלכותי ללונדון כדי לעבוד על תחריט חדש המבוסס על מותו של גנרל ריצ'רד מונטגומרי בהתקפה על קוויבק, 31 בדצמבר 1775. עבודה זו הביאה לו עבודות נוספות עבור הדפסים מבוססי על כמה ציורים אחרים של ג'ון טרומבול בנג'מין ווסט ואחרים.
בלונדון נישא לאן ריס בשנת 1795.
הוא חזר לדנמרק בשנת 1795. הוא קיבל דירה באקדמיה בשנת 1797, ושימש כגזבר האקדמיה מספר פעמים בשנים הבאות.
התחריט שלו "קרב קופנהגן" נוצר בשנת 1801, והתבסס על ציור של כריסטיאן אוגוסט לורנץ.
הוא תיאר את הקרב בהנהגתו של האדמירל הוריישו נלסון, חלק מההתקפה האנגלית על קופנהגן (1801) במהלך המלחמות הנפוליאוניות, שהגיעה לשיאה ב-2 באפריל 1801. תחריט זה היה פופולרי מאוד בימיו ונתלה בבתים רבים כהפגנת פטריוטיות.
הוא גם מוכר כאיור הטוב והאמין ביותר לקרב הזה.
הוא מונה לפרופסור בתחריט נחושת באקדמיה בשנת 1813 לאחר שעבר מספר פעמים, ולבסוף פרופסור בבית הספר לציור מודלים בשנת 1818 בגיל 70.
רעייתו השנייה נפטרה בשנת 1824.
יוֹהַאן פְרִידְרִיךְ קוֹטָה היה מוציא לאור, מראשוני התעשיינים ופוליטיקאי גרמני.
קוטה הוא שמה של משפחה של מוציאים לאור גרמניים, הקשורים קשר הדוק להיסטוריה של הספרות הגרמנית.
מוצאה של משפחת קוטה מאצילים איטלקים, ובזמן הרפורמציה הפרוטסטנטית התיישבה המשפחה באייזנך שבתורינגיה.
יוהאן גאורג קוטה (Johann Georg Cotta; 1631–1692), מייסד הוצאת הספרים של J.G.
Cotta, נישא ב-1659 לאלמנתו של מוכר הספרים של האוניברסיטה, פיליפ בראון, בטובינגן, וקיבל על עצמו את ניהול עסקיו, ובכך הקים את החברה שלאחר מכן נקשרה בשם קוטה.
במותו, בשנת 1692, עברה החברה לבנו היחיד, שנקרא גם הוא יוהאן גאורג; ובמותו ב-1712, לבנו הבכור של האחרון, שנקרא גם הוא יוהאן גאורג, בעוד הבן השני, יוהאן פרידריך, הפך לתאולוג מצטיין.
בנו הבכור של יוהאן גאורג השלישי, כריסטוף פרידריך קוטה (Christoph Friedrich Cotta; 1730–1807), הקים בית דפוס בחצר המלוכה בשטוטגרט, אבל העסק הלך והדרדר.
על כתפיו של בנו הצעיר של כריסטוף פרידריך, יוהאן פרידריך, הוטלה המשימה לקומם את החברה.
יוהאן פרידריך קוטה, שנולד בשטוטגרט, למד בגימנסיה (חטיבת ביניים ותיכון) של מקום הולדתו (Eberhard-Ludwigs-Gymnasium), ובמקור נועד ללמוד תאולוגיה.
עם זאת, הוא התקבל לאוניברסיטת טובינגן כסטודנט למתמטיקה ומשפטים, ולאחר שסיים את לימודיו שהה זמן ניכר בפריז, למד צרפתית ומדעי הטבע ושהה בחברת אנשי ספרות מכובדים.
לאחר שעבד כעורך דין באחד מבתי המשפט הגבוהים, לקח קוטה על עצמו את ניהול עסקי ההוצאה לאור בטובינגן, בהתאם לבקשתו הנמרצת של אביו.
הוא התחיל בדצמבר 1787, ועמל ללא הרף כדי לרכוש היכרות עם כל הפרטים.
מ-1793 עד 1794 הדפיסה הוצאת הספרים בציריך את המגזין "Die Einsiedlerinn aus den Alpen" ("הנזיר מהאלפים") של , המגזין הראשון שיצא לאור על ידי אישה בשווייץ; מותה המוקדם עצר את המהדורות הבאות.
מכיוון שההוצאה העצמית לא יכולה הייתה להתמודד עם הצלחת המגזין הקודם שלה, סיכמו מריאנה ובעלה על השתלטות של קוטה על המגזין, אבל ב-1793 התרחשו סכסוכים בלתי ניתנים לגישור; קוטה הקים את כתב העת Flora עם בסיס המנויים, ומריאנה ארמן המשיכה את המגזין Einsiedlerinn aus den Alpen.
הקשרים של ההוצאה לאור התרחבו במהירות; וב-1794 תוכנן היומון ("העיתון הכללי"), שפרידריך שילר היה אמור להיות עורכו.
שילר נאלץ לוותר על התפקיד בגלל בריאותו; אך ידידותו עם קוטה העמיקה מדי שנה, והייתה יתרון גדול למשורר ולמשפחתו.
הקשר בין קוטה לשילר היה משמעותי, שכפי ש מספר לנו בביוגרפיה "חייו של שילר" (1824).
מוציא לאור הציע לשילר מחיר גבוה יותר מקוטה עבור זכויות היוצרים של טרילוגיית המחזות , דחה אותו המשורר בתוקף, והשיב "קוטה ישר בעסקים איתי, ואני איתו".
ב-1795 ייסדו שילר וקוטה את "הורן" (Horen "להקשיב"), כתב עת חשוב מאוד לתלמידי הספרות הגרמנית.
המשורר התכוון, באמצעות יצירה זו, להחדיר רעיונות גבוהים יותר לחייהם המשותפים של בני האדם, על ידי הקניית תרבות אנושית אצילה יותר, ו"לאחד מחדש את העולם הפוליטי המפוצל תחת דגל האמת והיופי".
ההורן הביא את גתה ושילר ליחסים קרובים זה עם זה ועם קוטה; וגתה, בעודו מצר על כך שכבר הבטיח את היצירה וילהלם מייסטר למוציא לאור אחר, תרם את ה-Unterhaltung deutscher Ausgewanderten ("בידור ליוצאי גרמניה"), האלגיות הרומיות ומאמר על סנקילוטיזם ספרותי.
יוהאן גוטליב פיכטה שלח אליו את מאמריו הראשונים, וגם שאר הסופרים הגרמנים הבולטים של אותה תקופה היו מיוצגים.
בשנת 1798 הופיע ה-Allgemeine Zeitung בטובינגן, נערך תחילה על ידי פוסלט (Posselt) ולאחר מכן על ידי הובר (Huber).
עד מהרה הועברה מערכת העיתון לשטוטגרט, ב-1803 לאולם, וב-1810 לאאוגסבורג; ולבסוף למינכן.
בשנת 1799 נכנס קוטה לפוליטיקה, ונשלח לפריז מטעם נסיכות הבוחר מווירטמברג כנציגה.
כאן הוא יצר חברויות שהוכיחו את עצמן כמועילות מאוד עבור ה-Allgemeine Zeitung.
בשנת 1801 ערך ביקור נוסף בפריז, גם בתפקיד פוליטי, כאשר חקר את מדיניותו של נפוליאון בונפרטה, ואצר מידע רב שהיה שימושי עבורו במפעליו הספרותיים.
עם זאת, הוא עדיין הקדיש את רוב תשומת ליבו לעסק שלו, ובמשך שנים רבות, ערך את כל הרישומים בספר החשבונות במו ידיו.
הוא היה מיודד מאוד עם שילר, הובר ו (1736–1809); והוא גם היה חברם של הרדר, שלינג, פיכטה, ריכטר, ווס, הבל, טייק, תרזה הובר, מתיסון, האחים וילהלם ואלכסנדר פון הומבולדט, יוהאן מילר, שפיטלר ואחרים, שאת כול יצירותיהם או את חלקן פרסם.
בהתכתבות של אלכסנדר פון הומבולדט עם שפורסמה בשני כרכים אפשר לראות את היחסים החמים שבין הומבולדט למשפחת קוטה.
ב-1795 הוא הוציא לאור את ה-Politischen Annalen and the Jahrbücher der Baukunde (שנתון פוליטי וספר השנה של מדע הבנייה), וב-1798 את Damenalmanach (אלמנך הגבירות), יחד עם כמה יצירות בעלות חשיבות פחותה.
ב-1807 הוציא לאור את ה-Morgenblatt (עיתון בוקר), שאליו נוספו לאחר מכן ה-Kunstblatt (עיתון האומנות) של שורן ו-Literaturblatt (עיתון הספרות) של מנצל.
בשנת 1810 הוא עקר לשטוטגרט.
הוא השתתף בקונגרס וינה (1815), ובשנת 1815 הוא נבחר לפרלמנט של וירטמברג.
ב-1819 הפך לנציג האצולה; לאחר מכן הוא התקדם לתפקיד של חבר הוועדה וסגן הנשיא (1824) של הבית השני של וירטמברג.
הוא קיבל את התארים של פרוסיה, ואביר מסדר כתר וירטמברג.
וילהלם הראשון, מלך וירטמברג החיה מחדש את האצולה העתיקה במשפחתו בכך שהעניק לו את התואר פרייהר (Freiherr, ברון) קוטה פון קוטנדורף.
בשנים 1828–1829 הופיעה ההתכתבות המפורסמת בין שילר לגתה.
קוטה תמך בצעירים בעלי כישרון בראשית דרכם.
בנוסף למעמדו הרם כמו"ל, הוא פעל בתחומים נוספים.
הוא היה חקלאי שפעל בשיטות מדעיות, וקידם רפורמות רבות בחקלאות.
הוא היה בעל האדמות הראשון של וירטמברג שביטל את הצמיתות באחוזותיו.
בפוליטיקה הוא היה כל חייו ליברל מתון.
בשנת 1824 הקים בית דפוס שפעל על קיטור באאוגסבורג, ובערך באותו זמן ייסד מכון ספרותי במינכן.
בשנת 1825 הוא הפעיל ספינות קיטור, לראשונה, באגם קונסטנץ, ובשנה שלאחר מכן על נהר הריין.
ב-1828 הוא נשלח לברלין, בירת ממלכת פרוסיה מטעם ממלכת בוואריה וממלכת וירטמברג, ושם זכה לתואר מידי שלושת המלכים.
הוא נפטר ב-29 בדצמבר 1832 בשטוטגרט, והותיר בן ובת כיורשים משותפים.
בנו, יוהאן גאורג, פרייהר קוטה פון קוטנדורף (Johann Georg, Freiherr Cotta von Cottendorf; 1796–1863), ירש את ניהול העסק עם מות אביו, ונעזר מהותית בבעלה של אחותו, פרייהר הרמן פון ריישאך.
הוא הרחיב מאוד את ההוצאה לאור על ידי רכישת עסקי ההוצאה לאור של G.
Göschen בלייפציג בשנת 1839, ובשנת 1845 של פוגל בלנדסהוט, ובשנת 1845 הוקמו סניפי "ביבליה" בשטוטגרט ובמינכן.
ירש אותו בנו הצעיר, קרל, ואחיינו (בן אחותו), הרמן אלברט פון ריישאך.
בתקופתם עברו ההוצאות לאור שהוזכרו בלייפציג ובלנדסהוט וממסד אמנותי במינכן לידיים אחרות, והותירו עם מותו של הרמן אלברט פון ריישאך, בשנת 1876, את קרל פון קוטה כנציג היחיד של ההוצאה לאור, עד מותו בשנת 1888. בשנת 1889 נרכשה חברת J.G.
Cotta על ידי אדולף ופול קרונר, שצרפו שותפים נוספים.
בשנת 1899 הוסב העסק לחברה בע"מ.
חברת ההוצאה לאור של קוטה שרדה עד היום, אם כי כבר לא בבעלות המשפחה, תחת השם קלט-קוטה (Klett-Cotta).
יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג היה הדוכס של סקסוניה-קובורג.
הוא היה צאצא של הענף הארנסטיני של בית וטין.
תחת שלטונו, עיר המגורים קובורג שגשגה עם הקמת מבנים רבים שלאדריכלות הרנסאנס שנשארו עד היום.
יוהאן קזימיר נולד בטירת גרימנשטיין בגותה ב-12 ביוני 1564 כאמצעי מבין שלושת בניו של יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה ואשתו אליזבת, רוזנת פפאלץ-זימרן-שפונהיים.
בגלל הסנקציות של האימפריה הרומית הקדושה (Reichsexekution) נגד גותה, אביו איבד ב-15 באפריל 1567 את נחלותיו וחירותו.
אחר כך התגורר יוהאן קזימיר עם אחיו, פרידריך היינריך (שנפטר ב-1572 בגיל 11) ויוהאן ארנסט ואמם, תחילה באייזנך, אחר כך בחצרו של דודו יוהאן וילהלם, האפוטרופוס של הילדים, בוויימאר, ולבסוף באייזנברג, תורינגיה.
בשנת 1570 החזירה דיאטת שפייר לאחים את הזכויות והפריבילגיות של אביהם.
שנתיים לאחר מכן, בקיץ 1572, עברה אמם לאוסטריה כדי להצטרף לבעלה בשבי.
כמה חודשים לאחר מכן, ב-6 בנובמבר 1572, זכו שני בניה על ידי חלוקת ארפורט בדוכסות סקסוניה-קובורג-אייזנך.
הנסיכות כללה אזורים דרומיים ומערביים של תורינגיה, כולל הערים אייזנך, גותה והילדבורגהאוזן.
האפוטרופוסים הנוספים של הילדים היו יוהאן גאורג, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (מאז 1578 גאורג פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך) והסב מצד האם, פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, וגם אויבו של אביו, אוגוסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה, שפיקח על חינוכו של יוהאן קזימיר וכן על העוצרות של הנסיכות החדשה בקובורג.
יוהאן קזימיר ואחיו עברו לקובורג ב-5 בדצמבר 1572. שומריו חתמו בשם יוהאן קזימיר על נוסחת הקונקורד (Konkordienformel) משנת 1577 ועל ספר הקונקורד (Konkordienbuch) משנת 1580, שתי ההצהרות המוסמכות של האמונה הלותרנית.
בין 1578 ל-1581 למד יוהאן קזימיר באוניברסיטת לייפציג .
ב-6 במאי 1584 הוא התארס, ללא הסכמת אביו, עם אנה, בתו של אוגוסט מסקסוניה, לה נישא ב-16 בינואר 1586 בדרזדן .
רק לאחר מותו של אוגוסט מסקסוניה ב-11 בפברואר 1586, היה הדוכס יוהאן קזימיר בגיל 22 מסוגל לקבל על עצמו עם אחיו יוהאן ארנסט את ממשלת נסיכותו.
בשנת 1596 חילקו האחים את נסיכותם לשניים.
יוהאן ארנסט קיבל את דוכסות סקסוניה-אייזנך ויוהאן קזימיר המשיך לשלוט לבדו בקובורג.
המחוזות שלו הורכבו מהמחוזות של קובורג עם תת-המחוזות לאוטר, רודך וגסטונגהאוזן ביי זוננפלד, הלדבורג עם תת-מחוז של הילדבורגהאוזן, רמהילד, אייספלד, שאלקאו, זונברג, נוישטאדט, נויהאוס, מונשרדן וזונפלד.
תחת יוהאן קזימיר, לעיר מגוריו, קובורג, הייתה פסגה תרבותית ראשונה עם דחיפה לבנייה.
שלוס ארנבורג נבנה מחדש בסגנון הרנסאנס כ-Stadtschloss (טירת העיר).
שלוס קלנברג לשעבר, הורחב לבקתת ציד; הקפלה שלו נחנכה בשנת 1618 כהקדש הפרוטסטנטי הראשון בקובורג.
ה-Veste Coburg הוסבה למצודה דוכסית, והארסנל וכן מבני הממשלה (Stadthaus) נבנו מחדש ב-Marktplatz (כיכר השוק).
בנוסף, הוא הקים את הגימנסיה Casimirianum, הרחיב את ספריית הטירה כך שתכלול את ירושת אוספי הספרים שלו ובשנת 1603 שכר את המלחין מלכיאור פרנק כמנהל המוזיקה של הופקפלמייסטר.
משק הבית של חצר הדוכסות החזיק לזמן מה 213 אנשים ו-130 סוסים.
מבחינה פוליטית הצליח יוהאן קזימיר לגרום ל-Reichsritterschaft (קהילת האבירים הקיסריים) להיכנע לריבונותו על ידי הבטחת סמכות השיפוט על אחוזות המדינה שלהם.
הוא הוציא את הפקודה להקים את הכנסייה הלותרנית הממלכתית עם הדוכס בתור summus episcopus (בלטינית, "הבישוף העליון"), הטקטיקה שאומצה מאוחר יותר על ידי רבות ממדינות תורינגיה.
כסמכות העליונה היחידה של צדק ודת בנסיכות, הוא בנה בקובורג בשנת 1589 בית משפט מיוחד לאצילים, בית משפט לערעורים), שופנשטול (בית משפט לצדק) ובשנת 1593 הוסיף עבור הכנסייה הלותרנית, קונסיסטוריה, שכיסתה גם את סקסוניה-ויימאר אך נשארה בינה.
מעל לכל, הוא בנה, בתור הליבה של ממשלתו של קובורג, מנגנון אדמיניסטרטיבי, שהתקיים לאחר מותו ושרד תהפוכות פוליטיות רבות.
יוהאן קזימיר הצליח להישאר נייטרלי במלחמת שלושים השנים עד 1631. לאחר שהצטרף לצד הפרוטסטנטי תחת שוודיה, ביצעו הכוחות הקיסריים והבוואריים בפיקודו של ולנשטיין את כיבוש קובורג ואת המצור הלא מוצלח של הוסט בשנת 1632.
בתקופת שלטונו, משפטי המכשפות והשריפות היו בשיאם.
הוא אפשר ל-178 משפטי מכשפות להמשיך.
בשנת 1593 התגרש הדוכס יוהאן קזימיר מאשתו הראשונה בשל ניאוף ולאחר מכן הוא החזיק אותה בשבי עד מותה ב"ווסטה".
בשנת 1599, הוא התחתן עם מרגרט, בתו של וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
יוהאן קזימיר מת בקובורג ב-16 ביולי 1633. מכיוון שהיה ערירי, נחלתו נפלה לאחיו יוהאן ארנסט, דוכס סקסוני-אייזנך.
יוהאן שטראוס (האב) היה מלחין אוסטרי, שהיה אביהם של יוהאן שטראוס (הבן), יוזף שטראוס ואדוארד שטראוס.
יוהאן שטראוס נולד בלאופולדשטאדט לפרנץ-בורגיאס שטראוס (1764–1816) וברברה שטראוס לבית דולְמָאן (1770–1811) שהיו בעלי פונדק.
סבו, יוהאן מיכאל שטראוס, היה יהודי שהוטבל לנצרות וחי כקתולי.
כשהיה בן 7 נפטרה אמו מקדחת זיקה ואביו התחתן בשנית.
אולם כעבור 5 שנים, טבע אביו בנהר הדנובה (יש מקורות שונים האומרים כי הוא ניסה להטביע את עצמו למוות).
האפוטרופוס של שטראוס, החייט אנטון מולר, העביר אותו תחת חסותו של יוהאן ליטשצ'דל ושטראוס עבד בחנות לכריכת ספרים של ליטשצ'דל בשנת 1816. בנוסף שטראוס למד לנגן בכינור ובוויולה.
הוא סיים את העבודה ככורך ספרים בשנת 1822. הוא גם למד מוזיקה אצל יוהאן פולישנסקי במהלך חניכותו ובסופו של דבר הצליח להבטיח מקום בתזמורת מקומית, בראשותו של מיכאל פמר.
בשנת 1819 שטראוס עזב את התזמורת כדי להצטרף לרביעיית המיתרים המכונה רביעיית לאנר, שהוקמה על ידי יוזף לאנר (אנ'), האחים דראנק ויוהאן שטראוס.
רביעיית מיתרים זו ניגנה ואלס וינאי וריקודים גרמנים כפריים.
יחד עם יוזף לאנר הוא קידם את הואלס הוינאי ובכך הפך אותו לאחד הואלסים הפופולריים של התקופה.
שטראוס הפך לסגן מנצח התזמורת כדי לסייע ללאנר לאחר שהרביעייה שהפכה לפופולרית כל כך במהלך קרנבל כלשהו בשנת 1824. אחר כך שטראוס ניהל תזמורת קטנה יותר שהוקמה כתוצאה מהצלחתה של רביעיית לאנר.
בשנת 1825, הוא החליט להקים תזמורת משלו והחל להלחין (בעיקר מוזיקת מחול) כדי שתוכל לנגן את יצירותיו.
הקמת תזמורת קטנה זו שמה סוף למאבקים הכלכליים שלו.
שטראוס היה איש עסקים מוצלח.
עד מהרה הוא הפך לאחד המלחינים הידועים והאהובים בווינה על ידי הקהל.
במהלך קרנבל שהתקיים בשנת 1826, הוא הגיע לשיא הצלחתו בעקבות ביצוע ביצירה שלו טאוברלן-וולצר .
בבת אחת, החל להיות מפורסם.
הוא סייר עם תזמורתו בגרמניה, הולנד, בלגיה ובריטניה.
הניצוח והניהול של תזמורת זו (בעתיד תזמורת שטראוס) יועברו בסופו של דבר על ידי בניו עד לפירוקה על ידי אדוארד שטראוס בשנת 1901.
בטיול בצרפת בשנת 1837 הוא שמע את הריקוד הצרפתי: קוואדריל והחל להלחין יצירות לריקוד זה.
הוא אחראי במידה רבה לפרסום הריקוד ההוא באוסטריה בשנת 1840, שם הפך (הריקוד) לפופולרי מאוד.
זה היה המסע הזה (בשנת 1837) שהוכיח את הפופולריות של שטראוס בקרב קהלים מרקעים חברתיים שונים וזה סלל את הדרך לגיבוש תוכנית שאפתנית לביצוע היצירות שלו באנגליה להכתרתה של המלכה ויקטוריה בשנת 1838. שטראוס גם עיבד יצירות שונות.
יחד עם המו"ל טוביאס האסלינגר פיתח דרכי פרסום ושיווק חדשות לתקופתו.
העיקר היה על שטראוס עצמו שדיוקנו קישט את עמודי השער בחוברות של רבות מיצירותיו.
הוא ידוע במיוחד בעקבות יצירתו "מארש רדצקי" שהוקדשה למצביא האוסטרי המהולל יוזף רדצקי פון רדץ (1858-1766), יליד בוהמיה.
יוהאן שטראוס האב נפטר בשנת 1849 ממחלת השנית (מחיידק הסטרפטוקוקוס) בין הלילה של ה-24 בספטמבר ל-25 בספטמבר.
ככל הנראה הוא נדבק במחלה בגלל אחד מילדיו או אשתו.
הוא נקבר ליד שותפו בראשית ימיו המוזיקליים - יוזף לאנר, בבית הקברות דובלינגר.
בשנת 1904, גופת 2 המלחינים הועברה לבית הקברות "צנטראל-פרידהוף".
המלחין הצרפתי הקטור ברליוז העיד על שטראוס האב כי "וינה ללא שטראוס שקוּלה לאוסטריה ללא נהר הדנובה".
שטראוס התחתן עם מריה אננה שטריים בשנת 1825 בכנסיית ליכטננטל (אנ') הקתולית בווינה.
הנישואין היו אומללים יחסית בגלל היעדרותו הממושכת של שטראוס שנגרמה מסיורים תכופים בחו"ל שהובילו לניכור הדרגתי בין הזוג.
נולדו להם שבעה ילדים: יוהאן שטראוס הבן (נולד ב-1825), יוזף שטראוס (נולד ב-1827), אנה שטראוס (נולדה ב-1829), תרזה שטראוס (נולדה ב-1831), פרדיננד שטראוס (נולד ב-1834 וחי רק עשרה חודשים) ואדוארד שטראוס (נולד ב-1835).
בנו הראשון של אדוארד היה יוהאן שטראוס השלישי.
לשטראוס היו 7 ילדים "לא חוקיים" מאישה אחרת: הטוחנת אמילי טרמפוש.
סך הכל, היו לו 14 ילדים.
ילדיו הבלתי חוקיים של שטראוס הם:
אמילי תרזיה ג'והנה, שחקנית, נולדה ב-18 במאי 1835 וינה, נפטרה לאחר 1870.
יוהאן וילהלם, פקיד רכבת, יליד 28 במאי 1836 וינה, נפטר ב-30 באוגוסט 1864 וינה ליאופולדשטאדט.
קלמנטינה אמיליה אליזבתה תרזיה, גננת (גידלה פרחים וכולי), נולדה ב-19 בנובמבר 1837 וינה, נפטרה לאחר 1878.
מריה וילהלמין, נולדה ב-25 באפריל 1843, וינה, נפטרה ב-4 בנובמבר 1849 משנית.
תרזיה קרולינה, נולדה ב-22 בספטמבר 1844 וינה, נפטרה ב-2 באוגוסט 1851 בית החולים הכללי של וינה, משנית.
וילהלמין, נולדה ב־26 במאי 1846 וינה, נפטרה ב-8 ביוני 1846 בפריזרן.
בית המשפחה נקרא 'הירשנהאוס', אך היה ידוע יותר בווינה 'גולדן הירש' (איל הזהב).
לשטראוס האב הייתה משמעת קפדנית והוא דרש שאף אחד מבניו לא ימשיך בקריירה מוזיקלית, למרות הפגנת הכישרון המוזיקלי שלהם.
יוהאן שטראוס הבן, היה אמור ללמוד בנקאות, כמו כן אחיו יוזף שטראוס נועד לקריירה צבאית, ואילו אדוארד שטראוס הצעיר ביותר היה צפוי להצטרף לקונסוליה האוסטרית.
שטראוס הלחין למעלה מ-300 יצירות.
103 מחווה למלכה ויקטוריה מבריטניה.
הגאלופים והפולקות של שטראוס כוללות את:
137 (לא להתבלבל עם אנן-פולקה של בנו יוהאן שטראוס, אופ.
יוהאן שטראוס הבן היה מלחין אוסטרי, אחד מבניו של יוהאן שטראוס (האב).
מוכר בעולם גם בתואר "מלך הוואלסים".
שטראוס נולד בווינה למלחין יוהאן שטראוס ולאנה לבית שטריים.
במשפחה היו ארבעה ילדים, שלושה בנים ובת.
אחיו של יוהאן הבן, אדוארד ויוזף היו לימים גם הם מלחינים.
בגיל 6 כתב שטראוס את הוואלס הראשון שלו.
חינוכו המוזיקלי הפורמלי החל רק אחרי שאביו נטש את המשפחה בשנת 1842. עד מהרה הקים שטראוס הצעיר תזמורת קטנה משלו, והצלחתה האדירה בהופעת הבכורה ב-1844 הפכה אותו בן-לילה למתחרה העיקרי של אביו.
בגיל 19 כבר סייר בכל רחבי אירופה ומאוחר יותר אף הגיע לארצות הברית וזכה בתואר "מלך הוואלסים".
ב-27 באוגוסט שנת 1862 התחתן עם זמרת האופרה הנרייטה (יטי) טרפץ בקתדרלת סטפנוס הקדוש בווינה.
החברה הווינאית הופתעה מנישואין אלה, לנוכח העובדה שיטי הייתה מבוגרת בשבע שנים משטראוס.
הוא התחתן בשנית ב-28 במאי 1878 עם ארנסטינה הנרייטה אנגליקה דיטריך, כשבעה שבועות לאחת מותה של אשתו הראשונה.
בשנת 1882 נפרדו בני הזוג לאחר שאנגליקה עזבה את שטראוס למען פרנץ שטיינר, מנהל התיאטר אן דר וין.
בשנת 1885 ויתר שטראוס על אזרחותו האוסטרית כדי שיוכל להתגרש מאשתו השנייה ולהנשא שוב.
לאחר שקיבל אזרחות גרמנית של נסיכות סקסה-קובורג-גותה המיר שטראוס את דתו לפרוטסטנטיות ונישא בשלישית, לאדלה שטראוס (לא קרובת משפחה, על אף שם המשפחה הזהה).
יוהאן שטראוס נפטר בביתו בווינה מדלקת ריאות ונטמן בבית הקברות המרכזי בווינה.
מבין היצירות המוכרות שחיבר: הוואלסים "עיתוני בוקר" מ-1864, "קולות האביב מ-1882", "הדנובה הכחולה" "An der schönen Blauen Donau" מ-1866, "סיפורים מיערות וינה" מ-1868 ו"יין, נשים וזמר" מ-1869. האופרטות "העטלף" מ-1874, ברון הצוענים מ-1885 ו"לילה בוונציה" שעד היום מועלות על הבמה.
כמו כן הלחין את הבלט לכלוכית.
בביתו שברובע לאופולדשטאדט מצוי כיום מוזיאון להנצחתו.
הוואלסים של שטראוס בנויים כולם באותה מתכונת בסיסית - הקדמה איטית ליצירת האווירה, שאחריה באים בדרך כלל חמישה קטעי ואלס.
הקודה המסיימת מציגה שוב את מנגינות הוואלס העיקריות ברצף אחד, ויוצרת תחושה של האצת קצב המוזיקה.
שטראוס חיבר יותר מ-500 יצירות ורוב יצירותיו ממשיכות להתנגן בקונצרטים בעיקר כהדרנים.
בוואלסים שלו ניתן למצוא השפעות מוזיקליות של וגנר וליסט.
מטפחת התחרה של המלכה (1880)
Jabuca או חגיגת התפוחים (1894)
הנדריק יוהאנס "יוהאן" קרויף (בהולנדית: Hendrik Johannes Cruijff, נהגה קְרַאוּף ; 25 באפריל 1947 באמסטרדם – 24 במרץ 2016) היה כדורגלן ומאמן כדורגל הולנדי.
שיחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ, ונחשב לאחד מגדולי השחקנים בכל הזמנים.
תרם לעיצוב שיטת ה"כדורגל הטוטאלי" שפותחה על ידי מאמנו, רינוס מיכלס.
קרויף החל את הקריירה שלו בקבוצת אייאקס אמסטרדם במדיה זכה בתארים קבוצתיים רבים, ובהם שמונה אליפויות הולנד ושלושה גביעי אירופה לאלופות.
לאחר תשע שנים בקבוצה עבר לברצלונה, במדיה זכה באליפות ספרד אחת.
קרויף הוביל את נבחרת הולנד להעפלה היסטורית לגמר מונדיאל 1974, עת היה שחקן המפתח בסגנון המשחק הייחודי והמרהיב של הנבחרת, וזכה בכדור הזהב בגביע העולם של הטורניר.
מבחינה אישית זכה קרויף שלוש פעמים בפרס כדור הזהב.
את קריירת האימון שלו החל קרויף באייאקס, אותה הוביל לזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע.
לשיאו הגיע כמאמן ברצלונה, עמה זכה בארבע אליפויות ספרד, בגביע אירופה לאלופות ובגביע המחזיקות.
בשנת 2018 הוחלט לקרוא לאצטדיון "אמסטרדם ארנה" באמסטרדם על שמו של יוהאן קרויף ("יוהאן קרויף ארנה"), וב-2019 הוקם אצטדיון נוסף על שמו בברצלונה (שהחליף את מיני אסטדי).
קרויף נולד באמסטרדם, והצטרף למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל המקומי אייאקס בגיל 10. ב-15 בנובמבר 1964 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אייאקס, במשחק מול חרונינגן במסגרת ליגת העל ההולנדית.
הוא הבקיע את השער היחיד של קבוצתו בהפסד 3:1. הקבוצה נחלה כישלון באותה עונה וסיימה במקום ה-13 בליגה, הנמוך ביותר מאז תחילת עידן הכדורגל המקצועני בהולנד.
בעונה הבאה, , החל קרויף להשפיע על הקבוצה וברבות השנים סייע להפיכתה לאחת מהחזקות בעולם, תוך שהוא משתף פעולה בהצלחה עם שחקנים כמו יוהאן נייסקנס, ג'וני רפ ורוד קרול.
באוקטובר 1965 הבקיע צמד שערים בניצחון אייאקס על דור וילסקרחט סטרק, ומאז ביסס את מעמדו כשחקן קבע בקבוצה הבוגרת.
במרץ 1966 הבקיע שלושער בניצחון 2:6 על טלסטר, וכעבור ימים ספורים הבקיע ארבעה שערים במשחק גביע.
בסך הכול הבקיע קרויף באותה עונה 25 שערים ב-23 משחקים, וסייע לאייאקס לזכות באליפות הליגה.
בעונת זכה לראשונה עם אייאקס ב"דאבל" – אליפות הליגה ההולנדית והגביע ההולנדי.
הוא סיים כמלך השערים של הליגה באותה עונה עם 33 שערים.
בעונה הבאה זכה עם הקבוצה באליפות שלישית ברציפות, ובעונת זכה בתואר שלישי ברציפות של כדורגלן השנה בהולנד.
באותה עונה סייע לקבוצתו להגיע לגמר גביע אירופה לאלופות, אך הפסיד עמה למילאן בתוצאה 4:1.
בעונת זכה עם אייאקס בדאבל השני בקריירה שלו.
עם זאת, בתחילת העונה שלאחר מכן סבל מפציעה במפשעה שהשביתה אותו ממשחק לתקופה ארוכה.
הוא שב לשחק במשחק מול פ.ס.וו.
במשחק ליגה ב-29 בנובמבר 1970 כבש קרויף מספר גבוה במיוחד של שישה שערים בניצחון קבוצתו 1:8. בסיום עונת הוביל את אייאקס לזכייה ראשונה בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון 0:2 על פנאתינאיקוס במשחק הגמר.
הוא אף זכה עמה בגביע ההולנדי השלישי בקריירה שלו, לאחר ניצחון בגמר על ספרטה רוטרדם.
מועדונים כמו פיינורד רוטרדאם וברצלונה היו מעוניינים במעבר של קרויף לשורותיהן, אך הוא חתם על חוזה מחודש באייאקס בתוקף לשבע שנים.
בסיום שנת 1971 זכה קרויף בתואר האישי כדור הזהב.
עונת הייתה מוצלחת במיוחד עבור קרויף ואייאקס.
הוא הוביל את הקבוצה לזכייה שנייה ברציפות בגביע אירופה לאלופות, ואף כבש את שני השערים בניצחון 0:2 על אינטר מילאנו במשחק הגמר.
בעקבות הזכייה הצהירו עיתוני הולנד על תבוסתו של הכדורגל האיטלקי הנחשב להגנתי, בפני סגנון ה"טוטאל פוטבול" המרהיב וההתקפי שאפיין את הולנד.
קרויף הבקיע גם בניצחון 2:3 על דן האג בגמר הגביע ההולנדי.
במסגרת הליגה ההולנדית היה למלך השערים עם 25 שערים וזכה עם אייאקס באליפות, שהשלימה "טרבל" עבור המועדון.
בהמשך אותה שנה סייע לאייאקס לזכות בגביע הבין-יבשתי לאחר ניצחון על אינדפנדיינטה, ובינואר 1973 זכה עמה בסופר קאפ האירופי לאחר ניצחון על גלאזגו ריינג'רס.
בעונת זכה קרויף עם קבוצתו בתואר אליפות נוסף ובגביע אירופה שלישי ברציפות, לאחר ניצחון במשחק הגמר על יובנטוס.
בקיץ 1973 עבר קרויף לברצלונה הספרדית, ששילמה תמורתו 6 מיליון גילדן הולנדי.
את משחקו האחרון במדי אייאקס, שחתם תקופה מפוארת בת תשע שנים בקבוצה, שיחק באוגוסט אותה שנה במסגרת המחזור השני של הליגה ההולנדית.
לאחר הגעתו לברצלונה הראה קרויף את נאמנותו לקטלוניה כאשר העיד שלא רצה לשחק בריאל מדריד, שהייתה מסופחת לשלטונו הדיקטטורי של פרנסיסקו פרנקו, ואף קרא לבנו בשם הקטלאני "ז'ורדי".
בעקבות כך הוא הפך לאחד מהשחקנים האהובים ביותר בקרב אוהדי המועדון.
בעונתו הראשונה בברצלונה, , הוביל קרויף את הקבוצה לזכייה באליפות ליגת העל הספרדית, הראשונה של המועדון מאז 1960. אחד ממשחקיו המפורסמים במדי הקבוצה היה ב"קלאסיקו" באותה עונה, כאשר סייע לברצלונה לנצח 0:5 את ריאל מדריד בסנטיאגו ברנבאו.
באותו משחק כבש את אחד מחמשת השערים.
כשחקן ברצלונה זכה קרויף פעמיים נוספות בתואר כדור הזהב, ב-1973 וב-1974.
אחד מהשערים המפורסמים של קרויף במדי ברצלונה הגיע במשחק מול אתלטיקו מדריד.
לאחר שהוגבה הכדור לתוך הרחבה והיה בגובה של כמטר וחצי מפני הקרקע, הניף קרויף את רגלו ובעט בעוצמה לשערו של מיגל ריינה.
השער הופיע בהקשר של קרויף במספר סרטים תיעודיים.
לאחר העונה הראשונה המוצלחת במדי ברצלונה הוביל קרויף את נבחרת הולנד להעפלה לגמר מונדיאל 1974. קרויף שיחק בברצלונה עד 1978 ושיתף פעולה עם שחקנים כגון קרלס רשאק ויוהאן ניסקנס (שעבר גם הוא מאייאקס), אך לא הצליח לזכות עם הקבוצה בתארים נוספים, עד שזכה בגביע המלך הספרדי בעונתו האחרונה בקבוצה, .
ארבע פעמים רצופות סיימה ברצלונה כסגניתן של ריאל מדריד או אתלטיקו מדריד בטבלת הליגה.
אחד האירועים השנויים במחלוקת סביב קרויף קרה ב-6 בפברואר 1977, במשחק בין ברצלונה למאלגה בקאמפ נואו.
שגיאות של השופט ריקרדו מלרו גואסה הביאו למספר מהומות, והוא הרחיק את קרויף, לאחר שלפי טענתו קילל אותו בגסות.
קרויף הכחיש את טענת השופט, וטען שאמר למעשה "מנולו, תבקיע כבר!".
בעקבות דו"ח השיפוט השעתה ההתאחדות הספרדית את קרויף לשלושה משחקים, בהם הפסידה ברצלונה פעמיים וסיימה בתיקו עם אתלטיקו מדריד, שזכתה בסוף העונה באליפות בהפרש של נקודה.
ב-1979, בגיל 32, חתם קרויף על חוזה יוקרתי בקבוצת לוס אנג'לס אצטקס מליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL).
קודם לכן היה מועמד לשחק בניו יורק קוסמוס, אך לא הצטרף לקבוצה ובמקום זאת השתתף עמה במשחקי ידידות.
במדי לוס אנג'לס שיחק קרויף במשך כשנה, ונבחר לשחקן המצטיין של הליגה בעונת 1979. בעונה הבאה עבר לשחק בוושינגטון דיפלומטס מאותה ליגה, אותה עזב זמן קצר לאחר תחילת עונת .
בנובמבר 1980, לאחר סיומה של העונה בארצות הברית, שב קרויף לאייאקס אמסטרדם ושימש כעוזרו הטכני של המאמן לאו ביינהאקר.
במרץ 1981 החל קרויף לשחק במקביל בלבאנטה, קבוצה מהליגה השנייה בספרד.
הוא נפצע במשחק ראווה של מילאן אליו הוזמן, ובשל כך מיעט לשחק בלבאנטה.
בדצמבר אותה שנה חתם על חוזה מחודש באייאקס, והפעם שב אליה כשחקן.
בעונות ו־ סייע לקבוצה לזכות בשתי אליפויות הולנד.
את אחד משעריו המפורסמים בתקופתו המחודשת בקבוצה הבקיע במשחק מול הלמונד ספורט: כאשר נפסקה לזכותו בעיטת עונשין לא בעט ישירות לשער, אלא מסר לחברו לקבוצה יספר אולסן, והלה החזיר לו במהירות על מנת שיבקיע לרשת החשופה.
ב-1983 החליטה הנהלת אייאקס שלא להציע לקרויף חוזה חדש.
הדבר הכעיס את קרויף, שעבר לשחק בפיינורד רוטרדאם, יריבתה הגדולה של אייאקס.
הוא הגיע להצלחה גדולה בעונתו היחידה בפיינורד, , כאשר סייע לה לזכות בדאבל.
לאחר אותה עונה הודיע על פרישתו הסופית ממשחק.
קרויף החל לשחק בנבחרת הלאומית של הולנד בספטמבר 1966, עת ערך את הופעת הבכורה שלו מול נבחרת הונגריה.
במהלך הקריירה שלו שיחק ב-48 משחקים בנבחרת והבקיע 33 שערים, שמציבים אותו במקום הרביעי בדירוג מלך השערים שלה בכל הזמנים.
בהופעתו השנייה בנבחרת, במשחק ידידות נגד נבחרת צ'כוסלובקיה, ספג קרויף כרטיס אדום והושעה למשך שנה על ידי התאחדות הכדורגל ההולנדית.
עם זאת, בהמשך השנים הוא הוביל את הולנד לכמה מההצלחות הגדולות בתולדותיה.
לאחר שבמשך שנים רבות לא הצליח להעפיל עם הולנד לטורניר בינלאומי גדול (מונדיאל ויורו), השתתף קרויף לראשונה בטורניר בינלאומי במונדיאל 1974. המאמן רינוס מיכלס, שאימן אותו גם באייאקס ובברצלונה, הנחיל לנבחרת את שיטת ה"טוטאל פוטבול", וקרויף היה השחקן המרכזי בניהול המשחק של הנבחרת ובהוצאה לפועל של השיטה ההתקפית והמרהיבה.
בהנהגתו כקפטן הנבחרת העפילה הולנד עד לגמר הטורניר, ובמהלך שלבי ההכרעה הוא הבקיע צמד שערים בניצחון 0:4 על נבחרת ארגנטינה ושער בניצחון 0–2 על נבחרת ברזיל.
בגמר פגשו קרויף והולנד את הנבחרת המארחת, גרמניה המערבית.
כבר בדקה השנייה למשחק, קיבל קרויף כדור במחצית המגרש, פרץ עד לרחבת ה-16, וסחט בעיטת עונשין.
יוהאן ניסקנס הבקיע את הבעיטה והעלה את הולנד ליתרון 0:1, עוד בטרם נגעו הגרמנים בכדור.
עם זאת, בהמשך המשחק ירדה השפעתו של קרויף בניהול המשחק מאחר שהוא נשמר בצורה מוצלחת על ידי ברטי פוגטס, בזמן ששחקני גרמניה – פרנץ בקנבאואר, אולי הנס ווולפגנג אובראט – שלטו בחוליית הקישור.
גרמניה ניצחה במשחק בתוצאה 2:1 וזכתה בגביע.
על אף ההפסד, זכה קרויף בתואר "כדור הזהב" כשחקן המצטיין של הטורניר, עם תרומה של שלושה שערים ושלושה בישולים.
שנתיים מאוחר יותר, ביורו 1976, הוביל קרויף את הולנד למקום השלישי בטורניר.
באוקטובר 1977 הודיע על פרישתו ממשחק בנבחרת, לאחר שסייע להולנד להעפיל לטורניר מונדיאל 1978 בארגנטינה.
קרויף סירב להשתתף עם הנבחרת במונדיאל עצמו, אך גם בלעדיו הנבחרת העפילה טורניר שני ברציפות למשחק הגמר.
בתחילה הסיבה שניתנה להיעדרותו הייתה הדיקטטורה הצבאית ששלטה בארגנטינה באותה תקופה, אך ב-2008 הוא סיפר לעיתונאים כי שנה לפני הטורניר הייתה משפחתו קורבן לניסיון חטיפה בברצלונה, מה שפגם בריכוז שלו במשחק והוביל לפרישתו.
לאחר שפרש ממשחק הודיע קרויף ביוני 1985 על חזרתו לאייאקס, הפעם כמאמן.
בעונתו הראשונה כמאמן הקבוצה, , הציגה הקבוצה יכולת התקפית מרשימה כאשר כבשה 120 שערים וספגה 35 שערים בלבד, אך איבדה את תואר האליפות לפ.ס.וו.
איינדהובן שאותה אימן חוס הידינק.
עם זאת, היא זכתה באותה עונה בגביע ההולנדי.
בעונת הצעיד קרויף את אייאקס לזכייה נוספת בגביע ההולנדי וכן לזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר ניצחון על לוקומוטיב לייפציג משער של מרקו ואן באסטן.
ב-1988 מונה קרויף למאמנה של ברצלונה, שגם בה שיחק בעבר.
קרויף החתים בקבוצה שחקנים כמו ז'וזפ גוארדיולה, חוסה מריה באקרו, צ'יקי בגיריסטיין, יון אנדוני גויקוצ'אה, רונאלד קומאן, מיכאל לאודרופ, רומאריו, גאורגה חאג'י וחריסטו סטויצ'קוב.
תחת הדרכתו הגיעה הקבוצה לתור הזהב שלה, כאשר זכתה בארבע אליפויות ספרד רצופות בין השנים 1991 ו-1994 וכן בגביע אירופה לאלופות הראשון בתולדותיה ב-1992, לאחר ניצחון על סמפדוריה במשחק הגמר שהתקיים באצטדיון ומבלי.
בנוסף זכתה הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1989, בסופר קאפ האירופי ב-1992 ושלוש פעמים בסופר קאפ הספרדי.
קרויף הוא המאמן השני המצליח ביותר בהיסטוריה של ברצלונה (אחרי פפ גווארדיולה), עם 11 תארים בסך הכול, בנוסף להיותו המאמן שכיהן התקופה הארוכה ביותר בתפקיד.
הקבוצה המצליחה שהרכיב מכונה עד היום "קבוצת החלומות" (Dream Team).
בנוסף לתארים הרבים הצליחה הקבוצה להגיע תחתיו בפעם השנייה לגמר גביע האלופות בעונת , אך הפסידה בתוצאה 4:0 למילאן.
בשתי העונות שלאחר מכן קרויף לא הצליח להוביל את הקבוצה לאף תואר, ובעקבות סכסוך עם יושב ראש המועדון ז'וזפ ליואיס נונייז הוא התפטר מהמועדון.
מאז קרויף לא חזר לאמן בקבוצה מקצוענית כלשהי.
במהלך תקופתו בברצלונה ניהל משא ומתן עם התאחדות הכדורגל ההולנדית לגבי מינויו למאמן הנבחרת הלאומית במונדיאל 1994, אך השיחות לא הביאו לתוצאות בסופו של דבר.
באפריל 2007 הודיעה אייאקס כי מספר החולצה של קרויף (14) לא יילבש על ידי אף שחקן אחר בקבוצה, כהוקרה על פועלו הארוך ותרומתו הרבה במועדון.
בפברואר 2008 חתם קרויף על חוזה באייאקס כמנהל הטכני החדש של המועדון, אך כעבור חודש בלבד עזב בעקבות חילוקי דעות מקצועיים שהתעוררו בינו לבין המאמן החדש של הקבוצה, מרקו ואן באסטן.
בנובמבר 2009 מונה קרויף למאמנה של נבחרת קטלוניה, שאינה משחקת במסגרת רשמית כלשהי.
היה זה תפקיד האימון הראשון שלו מזה 13 שנים.
הוא מילא תפקיד זה עד 2013.
קרויף אובחן כחולה בסרטן הריאות בשנת 2015. לאחר מאבק קשה במחלה נפטר ב-24 במרץ 2016, כשהוא בן 68. יום לאחר מותו, ב-25 במרץ, גופתו נשרפה ואפרו נטמן בברצלונה.
בנו של יוהאן קרויף, ז'ורדי קרויף, הוא כדורגלן עבר ששימש כמאמן של מכבי תל אביב.
בשנות ה-70 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "חולצה מספר 14" אודות קרויף.
כדור הזהב בגביע העולם: 1974
נבחרת הטורניר בגביע העולם: 1974
פרס דון בלון לזר המצטיין בליגה הספרדית: 1977, 1978
הכדורגלן האירופי הטוב במאה ה-20 מטעם הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל
כדורגלן הזהב של הולנד: 2004
קשר התקפי בקבוצת הכדורגל של המאה
פרס דון בלון למאמן העונה בליגה הספרדית: 1991, 1992
יוהאן ונצל אנטון שטאמיץ (בצ'כית: Jan Václav Stamic; 30 ביוני 1717 (הוטבל) – 27 במרץ 1757) היה מלחין וכנר בוהמי-גרמני.
שטאמיץ נולד בנמצקי ברוד (כיום האבליצקוב ברוד, צ'כיה).
את שיעורי המוזיקה הראשונים שלו קיבל מאביו, נגן עוגב.
בשנים הבאות למד בגימנסיה ואחר באוניברסיטת קארל בפראג.
בשנת 1741 נסע למנהיים, שם נעשה תחילה לכנר הראשון בתזמורת החצר, בשנת 1743 ובהמשך, בשנת 1745, למנצח התזמורת.
הוא העלה את רמת התזמורת עד להיותה אחת המכובדות ביותר באירופה.
בשנים 1754–1755 שהה בפריז, שם התקבלה המוזיקה שלו ברצון.
שנתיים אחר כך מת במנהיים.
משרתו כמנהל מוזיקלי עברה לכריסטיאן קאנאביך.
שטאמיץ, שמקובל לראותו כמייסד אסכולת מנהיים וכמלחין החשוב ביותר בין חבריה, כתב מספר רב של קונצרטים (בעיקר לכינור או חליל), הרבה מוזיקה קאמרית ומיסה (1755).
יצירותיו החשובות ביותר, מכל מקום, הן הסימפוניות שלו, למעלה מחמישים במספר.
הוא היה המלחין הראשון שכתב בקביעות סימפוניות במתכונת של ארבעה פרקים, בצירוף מינואט וטריו לשאר שלושת הפרקים הסטנדרטיים.
גם הכנסת קבוצה שנייה של חומר תמאטי נוגד לפרקי הפתיחה שלו תרמה רבות לפיתוח מה שיהיה מוכר בהמשך כצורת סונאטה.
כמו שאר המלחינים באסכולת מנהיים, נודע שטאמיץ במתן תפקיד בולט יותר לכלי הנשיפה ובשימוש נועז יותר בדינמיקה.
יוהאן היה אביהם של קרל שטאמיץ ואנטון שטאמיץ, גם הם מלחינים.
האלוף יוהאן קספר פון סיסיניון או יוהאן קספר דה סיסיניון (Johan Caspar von Cicignon 1625 לערך - 1696) היה קצין לוקסמבורגי.
סיסיניון נולד באוֹבֶּרוָואמְפָּאך (Oberwampach), עיירה קטנה בצפון לוקסמבורג, בערך בשנת 1625.
בשנת 1657 הוא נעשה קצין בדנמרק.
בשנות ה-60 המוקדמות של המאה ה-17 הוא הפך למפקד במצודת בֶּרְיֶינְהוּס (Bergenhus Fortress) שבנורווגיה.
בתפקידו זה, הוא היה מעורב בקרב ווֹיֶן (Battle of Vågen) ב-1665, כשצי אנגלי קטן התקיף צי הולנדי חשוב בנורווגיה, לאחר שהסתתרו במפרץ ברגן.
ב-1681 הוא נשלח לטרונדהיים שבנורווגיה כדי לפקח על הבנייה מחדש של העיר לאחר שריפתה.
סגנון הבארוק של סיסיניון הוא עדיין הסגנון הדומיננטי בבניין העיר.
ישנן אנדרטאות לזכרו בטרונדהיים ובאוברוואמפאך.
יוהאן תיילה היה מלחין גרמני בן תקופת הבארוק, נודע ביותר באופרה הדתית Der erschaffene, gefallene und aufgerichtete Mensch ("האדם שנברא, חטא ונשפט", הידועה גם בשם אדם וחוה), שבוצעה לראשונה בהמבורג ב-2 בינואר 1678.
אחרי סיום לימודי המשפטים בלייפציג ובהאלה, למד הלחנה בווייסנפלס אצל היינריך שיץ; תיילה היה בין תלמידיו האחרונים של שיץ.
בשנים 1673 עד 1675 התמנה למשרת הממונה על המוזיקה (קפלמייסטר) בחצר הדוכס כריסטיאן אלברכט משלזוויג-הולשטיין-גוטורף.
כעבור שנה עבר למשרה דומה בוולפנביטל, כמחליפו של יוהאן רוזנמילר.
בהמשך עבד בנאומבורג, שוב כקפלמייסטר, עבר לברלין - כמורה החצר למוזיקה - ומשם אל ליבק ושטטין, שוב כמורה החצר, שם גם חיבר את יצירותיו המוזיקליות.
בליבק חיבר בשנת 1673 את הפסיון על פי מתי.
בשנת 1694 חזר לעיר הולדתו כיועץ הדוכס של צייץ, ונשאר שם עד מותו בשנת 1724.
תיילה חיבר זינגשפיל, אופרות, מיסות, מזמורי תהילים אריות וקאנצונטות וכן סונאטות ומוטטים.
הצגת האופרה שלו "אדם וחוה" חנכה את תיאטרון הגנסמארקט בהמבורג, בית האופרה הראשון בגרמניה שלא היה בחצר אצולה כי אם פתוח לקהל.
תיילה היה גם תאורטיקאי ופדגוג מוזיקה ופרסם חיבורים, בעיקר בתחום הקונטרפונקט.
על פי יוהאן מאתזון ראה תיילה בדיטריך בוקסטהודה (שהיה מבוגר ממנו בתשע שנים, אך נפטר זמן רב לפניו) את תלמידו החשוב ביותר.
יוהאן קרויף ארנה (בהולנדית: Johan Cruijff ArenA), המוכר גם בשמו המקורי, אמסטרדם ארנה (Amsterdam Arena), הוא אצטדיון באמסטרדם, בירת הולנד.
בראשית תכנונו נועד האצטדיון להיות גולת הכותרת של הצעתה של אמסטרדם לארח את אולימפיאדת הקיץ 1992. לאירוח האולימפיאדה נבחרה ברצלונה ולא אמסטרדם, והתוכניות לאצטדיון השתנו לבניית מרכז כללי לספורט ואירועים.
כיום, האצטדיון הוא ביתה של קבוצת הכדורגל אייאקס אמסטרדם ושל נבחרת הולנד בכדורגל.
האצטדיון, שנפתח בשנת 1996, הוא אחד הראשונים בעולם שבהם משטח דשא וגג שניתן להזזה.
הדבר גרם למספר בעיות בהתחלה: הדשא לא צמח בצל הגג, ומשום כך הוא הוחלף ארבע פעמים בשנה.
סך מקומות הישיבה הוא 56,120. העלות המשוערת לבניית האצטדיון היא כ-96 מיליון אירו.
משחק הפתיחה של האצטדיון היה בין אייאקס למילאן והסתיים בניצחונה של מילאן 3 - 0. את השער הראשון באצטדיון הבקיע דז'אן סביצ'ביץ'.
טינה טרנר הייתה הזמרת הראשונה שערכה קונצרט בארנה בזמן סיבוב ההופעות העולמי שלה, ואל שלוש ההופעות בספטמבר 1996 הגיעו 150,000 אנשים.
לאחר מותו של רינוס מיכלס ב-2005 ניסו אוהדי אייאקס לשכנע את דירקטוריון האצטדיון למתג מחדש את שמו לאצטדיון רינוס מיכלס, אולם בקשה זו נדחתה על ידי דירקטוריון המועדון.
במאי 2013 אירח האצטדיון את גמר הליגה האירופית בו גברה צ'לסי על בנפיקה ליסבון בתוצאה 1–2.
באפריל 2017 עיריית אמסטרדם הודיעה כי שמו של האצטדיון ישונה ויקרא על שמו של יוהאן קרויף, שחקן הקבוצה בעבר.
ב-5 באפריל 2018 פורסם כי האצטדיון עתיד לשנות את שמו באופן רשמי עם פתיחת עונת 2018–2019, אשר תחל באוגוסט 2018. ב-25 באפריל 2018, יום הולדתו של יוהאן קרוייף, הוצג הלוגו החדש של האצטדיון.
למרות תלונות חוזרות לגבי האקוסטיקה של הארנה, נערכים באצטדיון קונצרטים רבים של אמנים מפורסמים.
במשך השנים הופיעו באצטדיון טינה טרנר (3 פעמים), מייקל ג'קסון, ג'ורג' מייקל, דייוויד בואי, בון ג'ובי, אמינם, רובי ויליאמס, רד הוט צ'ילי פפרז, ג'סטין טימברלייק, הרולינג סטונז, סלין דיון, להקת ג'נסיס, U2, מטאליקה ומדונה.
באוגוסט 1998 נערכו באצטדיון זה טקסי הפתיחה והסיום של המשחקים הגאים בהשתתפותם של דנה אינטרנשיונל, ז'אן-פול גוטייה, בנות וית'ר ואמנים אחרים.
יוהאן שוֹבָּר (גרמנית: Johann Schober; 14 בנובמבר 1874- 19 באוגוסט 1932) היה פוליטיקאי אוסטרי, משפטן, מפקד משטרת וינה, נשיא האינטרפול הראשון, שר חוץ ושלוש פעמים קנצלר אוסטריה ברפובליקה הראשונה.
שובר נולד בעיירה פֶרְג שבאוסטריה עילית כילד עשירי לפרנץ וקלרה שובר.
ב-1894 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת וינה.
ב-1898 החל בעבודתו כשוטר במשטרת וינה.
בשנת 1913 היה מהחוקרים המובילים בחשיפתו של אוברסט (אלוף-משנה) אלפרד רדל, ראש מחלקה במודיעין הצבאי, כמרגל עבור רוסיה הצארית.
שובר התמנה לתפקיד מפקד משטרת וינה ב-25 ביוני 1918. במסגרת תפקידו דאג בנובמבר אותה שנה לשילוחו של הקיסר קרל הראשון ומשפחתו לגלות בשווייץ.
שובר החזיק במשרה זו עד 1929, למעט בתקופות בהן שימש כקאנצלר וסגן קאנצלר.
ב-21 ביוני 1921 התמנה לקאנצלר ושר החוץ.
הממשלה שהקים הורכבה ברובה מפקידים בשירות המדינה ונתמכה על ידי המפלגה הנוצרית-סוציאלית ומפלגת גרמניה הגדולה.
ב-13 באוקטובר באותה שנה חתם שובר על "הפרוטוקול של וונציה" שבו הוחלט על ביצוע משאל עם בבורגנלנד לגבי מעמדה של העיר אודנבורג (שבו הוחלט מאוחר יותר על סיפוח להונגריה).
שובר שאף ליחסים דיפלומטיים ידידותיים עם הרפובליקה של צ'כוסלובקיה ולכן ב-16 בדצמבר באותה שנה חתם איתה בפראג על חוזה שבו הכירה כל מדינה בגבולות שכנתה.
בחתימתו זו התעלם שובר מזכות ההגדרה העצמית של למעלה מ-3.5 מיליון הגרמנים תושבי צ'כוסלובקיה (בבוהמיה ובמוראביה), שרובם שאפו לאיחוד עם גרמניה ולא הכירו בזכות קיומה של צ'כוסלובקיה כמדינה עצמאית.
על רקע זה פרשה מפלגת גרמניה הגדולה מהקואליציה ושובר וממשלתו נאלצו להתפטר ב-26 בינואר 1922.
הממשלה והקאנצלר הבאים, ואלטר ברייסקי, כיהנו רק במשך יום אחד.
כבר ב-27 בינואר 1922 הצליח שובר להקים קואליציה חדשה שהורכבה שוב מפקידים בכירים ומשלושה שרים מהמפלגה הנוצרית-סוציאלית.
שובר כיהן גם כשר הפנים.
הקואליציה התפרקה ב-24 במאי של אותה שנה משום שיוזמת הממשלה לגייס הלוואה חיצונית הוכשלה במועצה הלאומית על ידי הסוציאל-דמוקרטים ומפלגת גרמניה הגדולה.
בתפקידו כמפקד משטרת וינה הצליח שובר לערוך כנס בינלאומי ראשון מסוגו ללוחמה בינלאומית בפשע.
הכנס נערך בווינה והשתתפו בו נציגים מ-15 מדינות באירופה, ארצות הברית, טורקיה ויפן.
בסופו של הכנס, ב-10 בספטמבר 1923 נוסדה הרשות הבינלאומית לשיטור פלילי (International Criminal Police Commission שתקרא לימים האינטרפול) ושובר נבחר לנשיאה.
הוא נשא בתפקיד זה עד מותו ב-1932. לשובר היו התכונות הנדרשות לתפקיד זה- הכשרה דיפלומטית, ניסיון ביחסים בינלאומיים וניסיון בהקמה וניהול שירות מודיעין משטרתי.
הוא הקים שירות מודיעין משטרתי ב-1920, שמטרתו הייתה מעקב אחר גורמים פוליטיים לא רצויים (בעיקר קומוניסטים).
כמפקד המשטרה היה אחראי לדיכוי בכוח של הפגנה אלימה של הפועלים והסוציאל-דמוקרטים ב-15 ביולי 1927.
ההפגנה החלה כצעדת מחאה לא אלימה על זיכויים בדין של שלושה חברי מיליציית ההיימווהר (Heimwehr) שנאשמו ברצח שני אזרחים.
כאשר המפגינים הגיעו להיכל המשפט יצאה ההפגנה מכלל שליטה, המפגינים התבצרו במקום והציתו את המבנה.
שובר דרש לשלוח את הצבא לפיזור ההפגנה ומשנענה בשלילה, החליט לחמש את השוטרים ברובים והורה למשטרה לפתוח באש על המפגינים, שסירבו להתפנות מהמקום.
התוצאה הייתה 89 הרוגים מקרב המפגינים ו-5 מקרב השוטרים ועוד כמה מאות פצועים.
התנהלותו של שובר בפרשה עוררה סערה ציבורית - הממשלה בראשות איגנץ זייפל הצדיקה את שובר וקראה לאירוע "הפיכת יולי" בעוד שחוגי השמאל כינו את שובר "רוצח הפועלים" ורבים, ביניהם הסופר והעיתונאי קרל קראוס, דרשו את התפטרותו.
ב-26 בספטמבר 1929 התמנה שובר בפעם השלישית לקאנצלר.
הממשלה הורכבה משרים ללא שיוך מפלגתי ונתמכה על ידי 3 מפלגות: המפלגה הנוצרית-סוציאלית, מפלגת גרמניה הגדולה ו"איגוד האיכרים" (Landbund).
ב-7 בדצמבר הועברה בפרלמנט פה אחד רפורמה בחוקה שהרחיבה את סמכויות הנשיא וקבעה שבחירתו תעשה בידי הציבור.
ב-20 בינואר 1930 הצליח שובר לבטל את תשלום פיצויי המלחמה שנכפו על אוסטריה בתום מלחמת העולם הראשונה.
צעד זה מיתן במעט את נזקי השפל הגדול מ-1929. ב-6 בפברואר חתמה הממשלה הסכם ידידות עם איטליה והסכם סחר עם גרמניה.
שובר נכשל בניסיונו לפרק מנשקן את המיליציות של השמאל- השוצבונד (Schutzbund) והימין-"היימווהר".
על מנת להחליש את ההיימוואר גורש מנהיגו, וואלדמאר פאבסט, שהיה אזרח גרמני, מאוסטריה ב-15 ביוני 1930. התפטרותו של סגן הקאנצלר הנוצרי-סוציאלי, קארל וגוון, ב-25 בספטמבר גרם לפירוק הקואליציה ושובר וממשלתו נאלצו אף הם להתפטר.
בבחירות למועצה הלאומית בנובמבר 1930 הנהיג שובר את הרשימה המשותפת של מפלגת גרמניה הגדולה ו"איגוד האיכרים" שהשתתפה בקואליציה בהנהגתו של הקאנצלר אוטו אנדר.
בממשלה זו כיהן כסגן הקאנצלר ושר החוץ.
במרץ 1931 ניהל שיחות חשאיות עם שר החוץ הגרמני, יוליוס קורטיוס על מנת ליצור איחוד מכסים בין שתי המדינות.
ב-19 במרץ נחתם החוזה, אולם הנושא הודלף לעיתונות.
כיוון שאיחוד מכסים היווה הפרה של חוזה סן-ז'רמן וצעד זה התפרש כשלב ראשון באיחוד עם גרמניה התנגדו לו צרפת, איטליה וצ'כוסלובקיה.
לכן נאלץ שובר בנאומו באוקטובר 1931 בפני חבר הלאומים להכריז שנושא זה ירד מן הפרק.
בממשלתו של קרל בורש, החל ב-20 ביוני 1931, כיהן שוב כסגן הקאנצלר ושר החוץ.
בגלל לחץ גובר והולך עליו מצד הנוצרים-סוציאלים פרשו שובר ומפלגת גרמניה הגדולה מהקואליציה ב-27 בינואר 1932. בבחירות באפריל 1932 הפסידה גרמניה הגדולה את רוב מושביה לטובת המפלגה הנאצית.
במאי סירב שובר להצטרף לקואליציה שניסה להקים אנגלברט דולפוס (מהמפלגה הנוצרית-סוציאלית).
יוהאן שובר הלך לעולמו באופן פתאומי ב-19 באוגוסט 1932, בגיל 57, ונקבר במקום הולדתו.
בווינה ובפרג נקראו רחובות על שמו.
יוהאן קספר פרדיננד פישר היה מלחין גרמני מתקופת הבארוק.
יוהאן ניקולאי פורקל דירג את פישר כאחד ממלחיני המקלדת הטובים ביותר בזמנו, אולם העובדה, שמעט מאוד עותקים של יצירותיו שרדו עד ימינו אחראית באופן חלקי לכך, שהמוזיקה שלו כמעט איננה מושמעת כיום.
עבודתו הייתה מושפעת במידה רבה ממלחינים צרפתיים בני-זמנו, ובמיוחד מיצירותיו של ז'אן-בטיסט לולי.
פישר היה ככל הנראה ממוצא בוהמי וייתכן שנולד בשונפלד, אבל הפרטים הנוגעים לחייו מעטים וקלושים.
את שנותיו הראשונות בילה בשלקנוורת ולמד מוזיקה בבית הספר של הפיאריסטים בעיר.
האזכור המתועד הראשון לקיומו מופיע באמצע שנות ה-90' של המאה ה-17: בשנת 1695 כיהן כקאפלמייסטר בחצר לודוויג וילהלם מבאדן-באדן, וייתכן שנשאר בשירות החצר עד מותו בראשטאט.
ברבות מיצירותיו של פישר ניכרת השפעתו של סגנון הבארוק הצרפתי, כפי שהתבטא במוזיקה של ז'אן-בטיסט לולי, והוא היה אחראי להבאת ההשפעה הצרפתית אל המוזיקה הגרמנית.
הסוויטות לצ'מבלו של פישר עדכנו את הדגם המקובל של פרוברגר (אלמנד - קרונט - סאראבנד - ג'יג); הוא היה גם אחד המלחינים הראשונים שיישמו את עקרונות הסוויטה התזמורתית בצ'מבלו והחליפו את האוברטורה הצרפתית הסטנדרטית בפרלוד לא מוגבל.
הן באך והן הנדל הכירו את יצירתו של פישר ולפעמים שאלו ממנה.
רבות מיצירותיו של פישר ראו אור בתקופת חייו, ואלה הן:
"יומן האביב" (1695), קובץ של שמונה סוויטות תזמורתיות (אוברטורות) לכלי מיתר.
(הראשונה והאחרונה עם שתי חצוצרות אד ליביטום, דהיינו, לפי הרצון.) כל סוויטה נפתחת באוברטורה כמבוא ומסתיימת בשאקון או פאסאקאליה.
קובץ זה וה"פלורליגיום" של גיאורג מופאט (שיצא לאור באותה שנה) היו הקבצים הראשונים של סוויטות תזמורתיות שיצאו לאור בגרמניה.
"קטעים לקלוויסן" (1696), כמה סוויטות לצ'מבלו.
הסוויטות בוחנות מגוון סגנונות וסוגות: לדוגמה, החמישית מכילה אריה ותשע וריאציות ואילו השמינית כוללת רק פרלוד ושאקון.
פישר הרחיב בהמשך את האוסף הזה והגרסה החדשה כיצאה לאור בשנת 1698 בשם Musicalisches Blumen-Büchlei
"אריאדנה מוזיקה" (ידוע גם בשם Ariadne musica Neo-organoedum, משנת 1702).
זהו קובץ של יצירות לעוגב צינורות (רובן כתובות לידיים בלבד או עם הפעלת דוושות לפי בחירה) בשני חלקים:
החלק הראשון מכיל עשרים פרלודים ופוגות בתשעה-עשר סולמות שונים ואחד במודוס הפריגי, המבוסס על מי.
הקובץ נחשב למבשר משמעותי לפסנתר המושווה של באך, שהתייחס בהערכה רבה למוזיקה של פישר.
החלק השני מכיל חמישה ריצ'רקארי המבוססים על מלודיות של כוראלים.
"זר פרחים"(לפני 1736), קובץ קטעים לעוגב.
"פרנאסוס מוזיקלי", (1738 בקירוב), תשע סוויטות מחול לצ'מבלו, כל אחת קרויה על שם אחת המוזות.
הסוויטות מייצגות היתוך של סגנונות צרפתיים וגרמניים ומעדכנות את הדגם של פרוברגר בשילוב מספר רב של פרקים נוספים, תוך שימוש בצורות המחול החדשות של התקופה וברעיונות חדשים כמו מינואטים כפולים וריגודונים כפולים.
כתוצאה מכך, אחדות מן הסוויטות כוללות עד תשעה פרקים וארוכות למדי.
הפרק הארוך ביותר ב"פרנאסוס המוזיקלי" והארוך ביותר ביצירות פישר שעודנו קיים הוא הפאסאקאליה מתוך סוויטת אורניה, המתאר, לדעת אי-אילו מומחים, את הטרגדיה של אורפאוס ואורידיקה.
הפרק הזה הוא מן הסתם יצירתו הידועה ביותר של פישר.
טרוור פינוק, כריסטוף רוסה וצ'מבליסטים אחרים הקליטו מיצירותיו.
יש ראיות לחיבורן של עוד יצירות רבות שאבדו, ביניהן אופרה בסגנון איטלקי, יצירות שונות של מוזיקה קאמרית, מוזיקת חצר וקטעים לכלי מקלדת.
יוהאן קספר לווטר (או לפטר; בגרמנית: Johann Kaspar Lavater; 15 בנובמבר 1741 - 2 בינואר 1801) היה כומר קלוויניסט, פילוסוף, סופר ו"פיזיונום" שווייצרי.
לווטר נולד בציריך לאב שהיה רופא, ולמד בגימנסיה בעיר זו.
בין מוריו היו יוהאן יאקוב בודמר ויוהאן יאקוב ברייטינגר.
בגיל 21 הוא דיווח, יחד עם חברו, הצייר הנרי פוסלי, על פקיד מושחת; הדבר הקים עליו את האצולה בציריך.
ב-1769 הפך לווטר לכומר, והחל מפיץ משנה מיסטית וקזואיסטית ברחבי גרמניה.
באותה שנה החלה "פרשת לווטר": לווטר תרגם לגרמנית את ספרו של שרל בונה (Bonnet), תאולוג שווייצרי, ובהקדשה לספר דרש ממשה מנדלסון להפריך את טענותיו התאולוגיות של בונה – או להתנצר.
לווטר העמיד את מנדלסון במצב בלתי אפשרי: באותה תקופה, אסור היה ליהודי לפרסם ברבים התנגדות תאולוגית לנצרות.
רבים מידידיהם המשותפים של מנדלסון (בהם הרדר וליכטנברג) ולווטר תמכו במנדלסון, אשר לבסוף פרסם איגרת שבה אמר כי הוא נותר יהודי כי הוא משוכנע בצדקתה של היהדות; וכי הוא אמנם מוכן לקבל עקרונות מוסריים רבים בנצרות, אך לא את היסודות הדתיים.
לווטר היה חבר של גתה, וזה האחרון העריך מאוד את עבודתו הספרותית.
עבודתו המפורסמת ביותר היא זו שפרסם בתחום הפיזיונומיה: "Physiognomische Fragmente zur Beförderung der Menschenkenntnis und Menschenliebe" (דפוסים פיזיונומיים לקידום מדעי האנושות ואהבת האדם).
הספר הושפע רבות מהגותו של איש האשכולות ג'מבטיסטה דלה פורטה ומספרו של תומאס בראון "Religio Medici" (דתו של הרופא).
יוהאן שטאדן היה נגן עוגב ומלחין גרמני מתקופת הבארוק.
שטאדן נודע בעיקר בייסוד מה שנודע בשם אסכולת נירנברג, כביכול.
יוהאן היה בנם של הנס ואליזבת שטאדן.
התאריך המדויק של לידתו איננו ידוע; סבורים, שנולד בנירנברג ב-1581 (התאריך על תמונת הדיוקן היחידה ששרדה) והרשומות מלמדות, שאדם בשם יוהנס שטארן הוטבל ביולי 1581. בגיל 18 כבר זכה שטאדן לפרסום ניכר וכיהן כנגן עוגב באחת הכנסיות בעיר; בשנת 1604 שירת כנגן החצר בביירוית; באותה שנה גם נשא אישה.
בשנת 1605 עברה החצר לקולמבאך, שם נשאר שטאדן עד 1610, הוציא לאור שני קבצים של שירים חילוניים, "שירים גרמניים חדשים" (Neue teutsche Lieder) משנת 1606 ו"שירי כמורה גרמנים חדשים" Neue teutsche geistliche Gesäng משנת 1609. ייתכן שביקר שוב בביירוית בשנת 1610 וחזר לנירנברג ב-1611, השנה שבא הוטבלה בתו בעיר זו.
ביוני 1612 יצא שוב מנירנברג להחליף את הנס ליאו האסלר בתפקיד נגן העוגב בחצר של דרזדן.
שם נשאר עד סביבות 1614-15 וב-20 ביוני 1616 התמנה לנגן העוגב בשפיטאקירכה בנירנברג.
בהמשך אותה שנה עבר ללורנצקירכה כמחליפו של קספר האסלר.
לבסוף, בשנת 1618, קיבל את המשרה המוזיקלית היוקרתית ביותר בנירנברג: נגן עוגב בכנסיית זיבאלד הקדוש (Sebalduskirche).
במשרה זו נשאר עד מותו בשנת 1634.
חלק גדול מן המוזיקה של שטאדן השתמר בקבצים מודפסים.
יצירותיו הראשונות שיצאו לאור היו השירים החילוניים של Neue teutsche Lieder משנת 1606, עוד הוצאה של אותם שירים ב-1609 ו-Venus Kräntzlein ב-1610; השירים מאופיינים במקצבים מטעים בפשטותם, בעלי הרמוניות פשוטות ומכילים מעט מאוד, אם בכלל, קונטרפונקט אימיטאטיבי.
תיאור זה נכון גם לגבי שירי הקודש שלו, שגם הם יצאו בקבצים אחדים.
עניין רב יותר מעוררת מוזיקת קודש אחרת שחיבר: "Harmoniae sacrae" משנת 1616 מכילה כמה מן הקונצ'רטי הדתיים הגרמניים המוקדמים ביותר, שהכניסו את מושגי הבסו קונטינואו מחייב (אובליגטו), ליווי אינסטרומנטלי עצמאי וקונצ'רטו סולו למסורת הנירנברגית; מאפיינים אלה מופיעים גם בקבצים אחרים של מוזיקת קודש כוראלית.
הסגנון הבסיסי שמר עם זאת על זה של המוטט.
המוזיקה האינסטרומנטלית של שטאדן מכילה כ-200 יצירות, ביניהן לא רק צורות מחול שונות אלא גם כמה מן הסונאטות הגרמניות הראשונות.
ייתכן, שיצירות אלה נכתבו לקבוצת נגנים בשם "נירנברג מוזיקקרנצליין".
שטאדן נחשב למורה מעולה; הייתה לו יד ביצירת המסורת של נירנברג ותלמידו החשוב ביותר, יוהאן ארסמוס קינדרמן, ימשיך מסורת זו ויעבירה דרך גיאורג קספר וקר והיינריך שוומר אל האחים קריגר ובסופו של דבר ליוהאן פכלבל, שהיה תלמידם של וקר ושוומר.
בין תלמידיו של שטאדן היו שלושה מבניו (יוהאן, אדם וזיגמונד תאופיל ועוד כמה מלחינים פחותים בחשיבותם מנירנברג.
פרט לייסוד של אסכולת נירנברג כביכול על ידי הכשרת מוזיקאים צעירים, כללו עיסוקיו של שטאדן בנירנברג בשנות ה-20' וה-30' של המאה ה-17 הערכת מוזיקה חדשה שהוקדשה לעיר (בין השאר, Geistliche Concerten של סמואל שיידט מ-1634.)
יוהאן קספר קֶרְל היה מלחין ונגן עוגב גרמני מתקופת הבארוק.
קרל היה אחד המלחינים המהוללים ביותר בזמנו, שנודע הן כמלחין מחונן והן כמורה יוצא דופן, אך בימינו נשכח כמעט לחלוטין והמוזיקה שלו זוכה אך נדירות לביצוע או להקלטה.
עם תלמידיו נמנו יוהאן פכלבל, אגוסטינו סטפאני ויוהאן יוזף פוקס.
קרל היה בנם של קספאר קרל וקתרינה הנדל.
הוא נולד באדורף, במחוז פוגטלנד שם שימש אביו כנגן העוגב בכנסיית מיכאליס (Michaeliskirche), מינוי שקיבל אחרי שבנה את עוגב הכנסייה עם יאקוב שדליך)).
קרוב לוודאי, שקספאר קרל נתן לבנו שיעורי מוזיקה ונראה הדבר, שיוהאן קספאר גילה כישרונות יוצאי דופן במוזיקה; בשנת 1641 כבר החל להלחין ובהמשך, בשנות ה-40' של המאה ה-17, נשלח לווינה ללמוד אצל ג'ובאני ולנטיני, הממונה על המוזיקה ומלחין החצר הווינאית.
הקריירה המקצועית של קרל החלה בווינה, שם כיהן כנגן עוגב ונמשכה בבלגיה, כאשר הארכידוכס לאופולד וילהלם מאוסטריה (אז מושל ארצות השפלה הספרדיות) מינה אותו לנגן העוגב בלשכתו בארמונו החדש בבריסל.
במהלך השנים הבאות הצליח קרל, כך או אחרת, לשלב מסעות עם עבודה בבריסל בלי לאבד את משרתו.
ראשית, לאופולד וילהלם שלח אותו בסביבות 1648-49 לרומא, ללמוד אצל ג'אקומו קריסימי.
מסתבר, שקרל פגש את יוהאן יאקוב פרוברגר וייתכן שלמד אצלו.
אחרי שיבה קצרה לבריסל, יצא שוב בחורף 50–1649 לדרזדן.