tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, פילאטוס מתאר לקלאודיוס כדיווח רשמי את צליבתו של ישו באופן אנטישמי.
החיבור נכתב במקור ביוונית ותורגם לשפות רבות.
תאריך כתיבתו המדויק אינו ידוע, אך משייכים אותו לאמצע המאה ה-4. נראה שחלקים שונים בחיבור נכתבו על ידי מחברים שונים, והוא עבר מספר רב של שינויים, ובכללם שינויי שם.
התרגום הלטיני של החיבור הפך לאחד מכתבי הקודש הנפוצים ביותר – עם יותר מ-400 גרסאות שונות.
במהלך תפוצתו בחלק המערבי של העולם הנוצרי, צורפו לחיבור גם סיפורים על ירידת ישו לגיהנום.
הגרסה הנפוצה ביותר מימי הביניים היא מן המאה ה-6 ותורגמה ליוונית במאה ה-9 או ה-10. תרגום זה החיה את העניין בחיבור באימפריה הביזנטית והוליד גרסאות חדשות ביוונית, שבהן משחקת מרים הבתולה תפקיד חשוב.
מעשיות אי הקופים הוא משחק הרפתקה ממוחשב שפותח על ידי LucasArts ו-Telltale Games.
זהו המשחק החמישי בסדרת אי הקופים, והוא יצא כמעט עשור אחרי המשחק הקודם בסדרה, הבריחה מאי הקופים.
בניגוד למשחקים הקודמים של Telltale Games מסוג הרפתקאות, אשר סיפרו סיפור נפרד בכל פרק, כל פרק של מעשיות אי הקופים הוא חלק מסיפור אחד מתמשך.
המשחק הופץ באופן דיגיטלי דרך ה-WiiWare ואתר האינטרנט של Telltale Games, ומאוחר יותר נמכר גם דרך הסטים GOG ו-Amazon.com.
המשחק הותאם גם עבור Mac OS X והפלייסטיישן 3 שיצאו כמה חודשים לאחר שהמשחק יצא במלואו.
הוחלט על פיתוח המשחק בסוף 2008, ביחד עם ההחלטה על הוצאת חידוש למשחק הסוד של אי הקופים המקורי שיצא ב-1990.
השחקן בתפקיד הפיראט גייבראש ת'ריפווד, במהלך קרב עם אויבו לה צ'אק, משחרר בטעות "אבעבועות" וודו ברחבי העולם, אשר פוגעות בכל מי שהוא פיראט.
בעזרת אשתו איליין מארלי הוא מחפש תרופה למחלה ששחרר.
מעשיות אי הקופים זכה בעיקר לביקורות חיוביות.
המבקרים שיבחו את הסיפור של המשחק, הכתיבה, ההומור והשמע.
1UP.com תיאר את גייבראש כדמות החזקה והטובה ביותר של Telltale עד כה.
בנוסף שיבחו גם את המוזיקה של המשחק ואת הגרפיקה.
היו כאלה שהתלוננו על העיצוב של המשחק, על שהעלילה בפרקים הראשונים הייתה פחות מוצלחת וגם על מערכת הבקרה של המשחק.
מעשיות אי הקופים צבר כמה פרסים ממקומות שונים, והיה למשחק הכי מצליח של Telltale עד יציאתו של בחזרה לעתיד: המשחק.
מעשייה אורבנית הוא סרט קולנוע עצמאי ישראלי בבימויו של אליאב לילטי, שיצא להקרנה בסינמטקים ב-6 במרץ 2013. הוא הוקרן בהקרנת טרום בכורה בפסטיבל קולנוע דרום 2012 במסגרת תחרות קולנוע פרינג'.
"מעשייה אורבנית" השתתף בפסטיבל "First Time Fest!" בניו יורק, תחרות שנערכה בין תריסר סרטים בראשית מרץ 2013.
אח בן 17 ואחות בת 18 מתעוררים בוקר אחד במיטה עירומים.
אמם נפטרה שבועות מספר קודם לכן ובקשתה האחרונה מילדיה הייתה שיאתרו את אביהם שעזב אותם כשהיו תינוקות.
למסעם בעקבות האב מצטרפת הצלע השלישית, שבינה לבין הנערה קשר אינטימי.
הנער לא שבע נחת מקשר זה, הוא חפץ באחותו לעצמו.
ואת תסכוליו המיניים הוא פורק אצל מורתו לתנ"ך, שמצידה נשואה לאיש פרסום מתוסכל.
בעודם מנהלים חיים רומנטיים ומיניים פעילים, מסעם בעקבות האב מוליך אותם אל בתי חולים, מוסדות סיעודיים ובתי מעצר, הם נקלעים למפגשים עם שלל דמויות המאפשרות להם הצצה אל העתיד האפשרי הצפוי להם.
אליאב לילטי החל לכתוב את התסריט בשלהי 2007 - ראשית 2008, ועורך התסריט היה אסף ציפור.
סיפור האהבה בין האח לאחות והבחורה הנוספת מבוסס על אח ואחות שלילטי הכיר בחייו וכמו כן על הסרט "הילדים הנוראים" של קוקטו.
לילטי הושפע בעשיית הסרט גם מבמאי הקולנוע לארי קלארק.
בשלב מסוים הצטרף ללילטי כמפיק שי ורקר (שהפיק את "חוכמת הבייגלה" ו"ברונו מאוהב").
לילטי ערך אודישנים במשך שנתיים, עד שמצא את הנער והנערה אותם חיפש (ברק פרידמן ונעה פרידמן) לתפקידים הראשיים.
הצילומים נערכו במשך 24 ימים בחודשים דצמבר 2009 וינואר 2010. עוזרת הבמאי של לילטי הייתה דפני ליף, לפני המהפכה החברתית, שהייתה בין מנהיגיה.
הסרט צולם במצלמות רפלקס דיגיטליות של חברת קנון מסוג D1 ו-7D.
אלו מצלמת וידאו ברזולוציה גבוהה, שמאפשרת לצלם במינימום תאורה מבלי לאבד איכות.
זוהי הפעם הראשונה שצולם בישראל סרט קולנוע במצלמה זו.
על המוזיקה לסרט הופקד יובל מסנר, אשר ערך עיבודים ליצירות קלאסיות של בטהובן (סונטת ליל ירח), באך (שאקון) ושוברט.
כמו כן מופיעה בתפקיד אורח הזמרת זהר וגנר ולהקתה, "המסריחים".
העבודה על הסרט הסתיימה באפריל 2012.
מעשה שושנה (או ספר שושנה, שושנה) הוא אחת משלוש התוספות לספר דניאל בתרגום השבעים, לצד תפילת עזריה ושירת שלושת הנערים בכבשן ומעשה בל והתנין.
הספר זה הוא חלק מאסופת הספרים החיצוניים.
במעשה מסופר על שושנה בת חלקיה, שהייתה אשתו של יהויקים, מעשירי הקהילה היהודית בבבל.
שני שופטים מכובדים, מידידי בעלה ומזקני העם, התגנבו ובאו אליה בזמן שרחצה בכרם בעלה וניסו להכריח אותה לשכב איתם, אך היא סירבה.
הם איימו עליה שאם לא תתמסר להם הם יעלילו עליה כי שכבה עם נער - עבירת ניאוף שעונשה מוות.
שושנה בטחה באלוהים שיעזור לה, ועמדה בסירובה.
הזקנים המאוכזבים מימשו את איומם והתלוננו נגדה.
במשפט, שני הזקנים העידו עדות שקר, שראו אותה בוגדת בבעלה תחת עץ.
היא הורשעה ועמדה להיות מוצאת להורג.
בנקודה זאת, על פי הכתוב, אלוהים שלח את דניאל כדי להציל אותה.
דניאל, שהיה עדיין נער, חקר את הזקנים בנפרד והוכיח סתירות בעדויותיהם לגבי סוג העץ שלמרגלותיו בוצעה הבגידה, כביכול.
אחד אמר שהבגידה בוצעה תחת עץ אלת המסטיק, ואילו השני טען כי ראה את האישה והנער שוכבים תחת האלון.
שושנה זוכתה, הזקנים לבסוף הוצאו להורג, ודניאל נחשב לצדיק גדול בעיני העם מאותו היום.
הסיפור שימש הזדמנות לציירים, בעיקר בתקופת הרנסאנס והבארוק, לתאר מצב ארוטי של אישה תמימה ואצילה המתכוננת להתרחץ בתוספת הדרמה של זרים "מכובדים" המנסים לחלל את כבודה.
בחלק מהציורים מוצגים שני זקנים שטופי זימה מפתיעים אישה רוחצת ומטרידים אותה מינית ובאחרים מוצגת אישה מתרחצת כביכול לבדה כאשר הצופה אמור להבין שעיניים זרות עוקבות אחריה.
בין הציירים הנודעים שציירו את האירוע היו גם פטר פאול רובנס, רמברנדט, אנתוני ואן דייק, טינטורטו, ארטמיזיה ג'נטילסקי וגווידו רני.
בתחום המוזיקה כתבו אלסנדרו סטראדלה וגאורג פרידריך הנדל אורטוריות על מעשה שושנה.
"מעשה שושנה" הוא אחת התוספות לספר דניאל המופיעות עם ספר דניאל בתרגום השבעים.
גרסה יוונית נוספת של "מעשה שושנה" מופיעה בתרגום התנ"ך ליוונית של המלומד היהודי ההלניסטי תאודוטיון (המאה ה־2).
הגרסה של תאודוטיון עברה אל הביבליה הנוצרית, שברוב גרסאותיה היא נכללת בתחילת ספר דניאל.
הסיפור נכלל בגרסה הקנונית של התנ"ך הנוצרי עד למאה השלישית והוא כלול בקנון הקתולי, כפרק י"ג של ספר דניאל, עד היום.
בתנ"ך הפרוטסטנטי הסיפור מופיע כספר נפרד תחת השם "ההיסטוריה של שושנה" או "משפטו של דניאל".
במגילת קומראן 4Q551 יש תיאור קצר וקטוע הקרוב למעשה שושנה, אך זיהוי אינו ודאי.
מעשה שושנה מופיע בספר דברי הימים של ירחמיאל בן שלמה, במאה ה-11 או ה-12. כן מופיעה גרסה שונה של הסיפור באחד מכתבי היד של ספר יוסיפון, המתוארך למאה העשירית.
היו שטענו ש'מגילת שושן' המוזכר בפירוש הרמב"ן לספר דברים היא "מעשה שושנה".
יש לשים לב שהרמב"ן מביא נוסח בארמית.
התייחסות ל"מעשה שושנה" מופיעה בספר יוחסין השלם של רבי אברהם זכות במאה ה-16 ועל פיו הוא מוזכר בספר "שלשלת הקבלה".
בשנת 1830 הוציא יצחק פרנקיל את הסיפור בתרגום לעברית.
בשנת 1839 פרסם יצחק זיבנברגר את מעשה שושנה בעברית וביידיש עם שאר התוספות לספר דניאל בספרו "חיי טוביה", במסגרת יעדו להביא את הספרים החיצוניים אל הקוראים היהודים.
החוקרים חלוקים האם הספר חובר במקורו ביוונית או בעברית.
הראיה העיקרית למקור היווני היא שני מקרים של לשון נופל על לשון ביוונית, בשמות של העצים בעדות של המעלילים.
הגמרא מצליבה את הפסוקים בירמיה כט, פס' כא- כג שם נאמר שנבוכדנאצר שרף את אחאב בן קוליה ואת צדקיה בן מעשיה "יען אשר עשו נבלה בישראל וינאפו את נשי רעיהם וידברו דבר בשמי שקר אשר לא צויתם", ובזכריה ג' פס' ב', שם נאמר שיהושע בן יהוצדק הוא "אוד מוצל מאש...
לבוש בגדים צואים", והגמ' מספרת ששני נביאי השקר ניסו לפתות את בתו של נבוכדנצאר.
היא שלחה אותם לאביה, הם הסבירו לו שהם נביאים וכך נאמר להם מאת ה', הוא עימת אותם עם טענת חנניה מישאל ועזריה ש"אלוהיהם של אלו שונא זימה" והם טענו שלחנניה מישאל ועזריה אלוקים לא גילה את הנבואה הזאת.
הוא הציע לבדוק אותם בכבשן כמו חנניה מישאל ועזריה, ואף הציע להם לבחור שותף שלישי לניסיון.
הם בחרו ביהושע בן יהוצדק בתקווה שזכותו תגן עליהם אך רק הוא ניצל בעוד בגדיו נחרכו והם נשרפו.
אוריגנס כתב שאחאב בן קוליה וצדקיה בן מעשיה היו שני הזקנים שהעלילו על שושנה בת חלקיהו בסיפור המופיע בתוספות לספר דניאל.
אברהם כהנא דוחה זאת מכל וכל וטוען שאין קשר בין הסיפורים הללו.
מעשה רקח הוא ספר פירוש על משנה תורה לרמב"ם מאת הרב מסעוד חי רקח.
בתחילת הספר העתיק המחבר פירושים על הרמב"ם ממספר ראשונים ובראשם ר' אברהם בן הרמב"ם.
ספר מעשה רקח נחשב לאחד מספרי היסוד של הפירושים למשנה תורה, הן בזכות ברור הגרסה המדויקת של הרמב"ם (על ידי השוואת שבעה נוסחים של הרמב"ם) והן בזכות פירושי הרב רקח עצמו.
במשך עשרות שנים בספר זה הייתה הגרסה המודפסת היחידה של כתבי ר' אברהם בן הרמב"ם, דבר שנתן חשיבות גדולה לספר.
החיבור הוא בן ארבעה כרכים, כשרק חלק א' יצא בחיי המחבר, בדפוס ונציה בשנים 1742 - 1743, חלקים ב' וג' הודפסו בשנים 1862 - 1863 בדפוס ליוורנו, וחלק ד' הודפס בשנת 1964 בירושלים על ידי הרב שמואל עקיבא שלזינגר.
החידושים של הרב רקח מגיעים עד לאמצע "ספר קנין" ומשם ואילך- יש חידושים של חתנו, רבי נתן אדאדי, בעל "נתן מאורות".
במרכז דפי הספר נדפס נוסח הרמב"ם ומצדדיו הפירוש מעשה רקח בשני טורים כשמעל כל טור הכותרת מעשה רקח.
בהקדמתו הכין המחבר מענה לשאלה צפויה ("וכאן הבן שואל") מדוע הוא שינה מהמקובל ולא הדפיס את השגות הראב"ד יחד עם לשון הרמב"ם, הסברו הוא שבתוכניתו לא היה להתעסק ב"תירוצים והלצות" על השגות הראב"ד כי כבר קדמוהו המגיד משנה והכסף משנה "ואינו בדין להזכיר ההשגה בלא ההלצה".
חלק א - נדפס בחיי המחבר בוויניציאה בשנים תק"ב-תק"ד (1742 – 1743), עם הסכמות רבני ויניציאה ובו רפ"ו עמודים.
חלק ב' - נדפס בליוורנו בשנת תרכ"ב (1862) על ידי בן בתו של המחבר רבי חיים אברהם אדאדי עם הסכמות רבני טבריה, ליוורנו, טריפולי ורבי חיים פאלאג'י ובו קנ"ז דפים.
חלק ג' - נדפס בליוורנו בשנת תרכ"ג על ידי רבי יעקב רקח (תק"ס - תרנ"א) דור חמישי למחבר ובו קס"ז דפים.
חלק ד' - נדפס לראשונה בירושלים בשנת תשכ"ד (1964) על פי כתב יד שהועתק ועוטר בהערות על ידי רבי שמואל עקיבא יפה - שלזינגר ובו שמ"ה עמודים.
הרב שלזינגר כותב בפתח הספר" פעמים מספר מזכיר המחבר בכתב היד מה שכתב במקומות אחרים בהלכות שונות, ומכיוון וכל זה נדפס בחלקים הראשונים של ספרו הרי שאין כל ספק לגבי אמיתות כתב היד והדברים מעידים על עצמם מבטן של מי הם יצאו"
"מעשי משפט - כתב-עת למשפט ולתיקון חברתי" הוא כתב עת משפטי-אקדמי היוצא לאור מטעם הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, היחיד בישראל אשר מתמקד ביחסי הגומלין בין המשפט לבין שינוי חברתי ותיקון חברתי ונועד לשתף ידע, דילמות ותובנות בקרב קהילת העוסקים בתחום: אנשי אקדמיה, עורכי דין פעילים ופעילים חברתיים.
מאז השקתו בשנת 2008 יוצא כתב העת לאור פעם בשנה, ומהווה במה למאמרים תמציתיים וענייניים בתחומי עריכת הדין החברתית ויחסי הגומלין בין המשפט לבין שינוי חברתי ותיקון חברתי.
בנוסף, כולל כל כרך גם תרגום לעברית של טקסט קאנוני בתחומים המכוסים על ידי כתב העת או בתחומים משיקים.
הכרך הראשון של כתב העת יצא לאור בינואר 2008 (עורך ראשי של כרכים א-ה: ד"ר עופר סיטבון).
העורך הראשי של כרכים ו-ט היה ד"ר יובל לבנת; העורכים הראשיים של כרכים ט-יא היו פרופ' יששכר רוזן-צבי וד"ר הילה שמיר, והעורך הראשי כיום הוא פרופ' עמרי ידלין.
כיום חברים במערכת כתב העת סטודנטים מצטיינים לתואר ראשון במשפטים, ועורכי דין חברתיים שהם חברי מערכת ותיקים משמשים בו יועצים פנימיים.
בכתב העת מתפרסמים מאמרים העוסקים בעיקר בעיון ובמחקר של שאלות הלקוחות משדה העשייה המשפטית החברתית.
ל"מעשי משפט" מספר מאפיינים ייחודיים המבדלים אותו מכתבי עת משפטיים אחרים שיוצאים מטעם הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב (כגון עיוני משפט ומשפט חברה ותרבות), ובהם:
אורך המאמרים בכתב העת אינו עולה על 8,000 מילים.
כתב העת כולל תרגום מאמרים קלאסיים בתחום עריכת-הדין החברתית.
דגש מיוחד על פרקטיקה, ובייחוד עיסוק במאבקים חברתיים בישראל מנקודת מבטם של משפטנים מ"השטח".
בין-תחומיות: הצבת העשייה בתחום המשפט והשינוי החברתי במסגרת הקשרים פוליטיים, היסטוריים, כלכליים ותרבותיים רחבים יותר.
בנוסף לגרסה המודפסת, לכתב העת גרסה מקוונת, הכוללת נוסח מלא של כל המאמרים שהתפרסמו במסגרתו.
כתב העת מתפרסם ברישיון Creative Commons, הכולל פחות מגבלות על זכויות יוצרים, ומאפשר יותר לשתף ולהפיץ את תוכני כתב העת.
כרך ג'- יצא לאור בשנת 2010, ועסק ברובו בשאלת ה"קול" במשפט.
כרך ד'- יצא לאור בשנת 2011, ועסק ברובו בגבולות ומגבלות השיח המשפטי.
כרך ה'- יצא לאור בשנת 2012, ועסק ברובו בכוחו ותפקידו של המשפט בעיצוב הסדרים חברתיים.
כרך ו'- יצא לאור בשנת 2013, ועסק ברובו בעריכת דין חברתית ברחבי העולם.
כרך ז'- יצא לאור בשנת 2014, ועסק ברובו בזכויות אדם בחברה ובמשפט בישראל.
כרך ח'- יצא לאור בשנת 2015, ועסק ברובו במאבקים כנגד תפיסות הגמוניות בחברה, במשפט ובפוליטיקה.
כרך ט(1)- יצא לאור בשנת 2018, ועסק בנושא החינוך המשפטי.
כרך ט'(2)- יצא לאור בשנת 2018 ועסק במשפט ושינוי חברתי
כרך י', "מעשיות משפט"- יצא לאור בשנת 2019, וכולל מאמרים על "מאחורי הקלעים" ((ארכאולוגיה משפטית) של מספר פסקי דין משמעותיים ששינו את החברה הישראלית.
כרך יא, משפט ותרבות, 2020
כרך יג, 2022: עוסק במשפט וזכויות בעלי חיים, ובהשפעות הקורונה על המשפט הישראלי
יציאת כל כרך של "מעשי משפט" לאור מלווה בכנס מיוחד במסגרת סדרת הכנסים "עריכת דין חברתית בישראל".
בכל כנס מוצגים נושאים שנדונו בכרך היוצא לאור, לצד נושאים רבים נוספים בתחום המשפט והתיקון החברתי.
מעשה שמעון ולוי הוא סיפור מקראי המתואר ב.
מסופר בו כי בעקבות מעשה שכם ודינה, בו חטף שכם בן חמור החוי נשיא מחוז העיר שכם את דינה בת יעקב ולאה, ואנס אותה.
כאשר שמעו של המעשה הגיע אל אחי דינה, מיהרו לשוב לביתם מהמרעה במקביל להגעת שכם עם חמור אביו לבקש את ידה של דינה מאת אביה, יעקב.
אחי דינה הציעו לשכם במרמה שבתמורה למתן אחותם לו לאישה, יתחייב למול את ערלתו, הוא וכל אנשי עירו.
שכם הסכים בהתלהבות להסכם, ומיהר לשוב עם אביו אל אנשי עירו בהציעם להם לכרות ברית עם משפחת יעקב בתמורה למילת ערלתם.
ביום השלישי למילה, עת שכבו אנשי העיר כואבים בבתיהם, פשטו שמעון ולוי על העיר וחרבותיהם בידיהם, והכו כל זכר בעיר.
את הנשים והטף לקחו עימם בשבי, ואת רכוש העיר לקחו כשלל.
יעקב נזף בבניו על המעשה בהביעו חשש שמא הערים שבסביבה יתאגדו יחד כדי להכות את בני יעקב פן יעשו כן גם להם, ובכך תיכחד משפחת יעקב.
שמעון ולוי השיבו שהמעשה שלהם היה הכרחי לנוכח התנהגות שכם כלפי דינה כאילו הייתה זונה.
על פי המסופר, כאשר עברו יעקב ובניו משכם אל בית אל בצו אלוהי, הטיל ה' פחד על הערים שסביבות שכם, ולא רדפו אחרי בני יעקב אלא יראו מהם.
לקראת מותו, עת ברך יעקב את בניו בברכת יעקב, הוא נמנע מלברך את שמעון ולוי, ואף קבע כי הם יתפזרו בקרב שאר שבטי ישראל כדי שעוצמתם וקנָאותם תווּסת על ידי השבטים האחרים.
הדבר התקיים בכך ששבט שמעון נחל נחלה מובלעת בתוך שבט יהודה, ושבט לוי התפזר בתוך שאר השבטים כדי למלא את תפקידו החינוכי: "יורו משפטיך ליעקב".
בעת ששב יעקב ארצה לאחר שהות ממושכת של עשרים שנה בבית לבן הארמי, חנה עם משפחתו סמוך לעיר שכם (שלדעת מספר פרשנים נקראה בשלב זה שלם).
באחד הימים יצאה דינה ביתו שנולדה לו מלאה 'לראות בבנות הארץ'.
שכם בן חמור החוי, נשיא המחוז, ראה אותה לבדה, תפסה ואנס אותה.
לאחר שחשקה נפשו בדינה, החליט ללכת עם אביו לבקש את ידה של דינה מאת יעקב אביה.
במקביל נודע מעשהו של שכם לאחי דינה, ששהו באותה העת עם צאן אביהם במרעה.
הם מיהרו לשוב לביתם בכעסם על ששכם טימא את אחותם בכך שנבעלה באונס לערל.
שכם הביע בפני יעקב ואחי דינה את רצונו לשאת את דינה לאישה תמורת הון רב שיתן לו כמוהר הבתולות, וצרף לכך הצעה כללית לכריתת ברית בין שני השבטים שתניב רווחים כלכליים לשני הצדדים ממסחר משותף, ותכלול אפשרות לנישואי תערובת ביניהם.
בשלב זה נטלו אחי דינה את המשך המשא ומתן עם שכם לידיהם, ואמרו לו, בערמה, שיסכימו לתת לו את דינה בתנאי שימול את בשר ערלתו, הוא וכל אנשי עירו, כי חרפה היא לזרע יעקב שבניו נצטוו על המילה, לדבוק בעם שאינו מל עצמו.
מחשבתם הייתה לעשות מעשה שיוקיע ויעניש את שכם ואנשי עירו על מעשה הפשע שביצע בדינה, תוך ניצול חולשת אנשי העיר לאחר המילה.
שכם הסכים מיד לתנאי, ומיהר לכנס את אנשי עירו אל שער העיר כדי לשכנעם למול עצמם בתמורה לכריתת ברית עם משפחת יעקב על כל ההטבות הכלולות בה.
אנשי העיר הסכימו להצעת חמור ושכם בנו, מושלי העיר, והלכו ומלו עצמם: .
אחי דינה, שמעון ולוי, המתינו ליום השלישי למילה, עת הגיעה החולשה מן המילה לשיאה, ובעת שכבו אנשי העיר במיטותיהם מבלי להישמר מנקמה, פשטו על העיר וחרבותיהם בידיהם והחלו להרוג כל זכר בעיר.
גם את שכם ואת חמור אביו הרגו, ולקחו אתם את דינה מבית שכם.
לאחר מכן באו גם שאר האחים ולקחו בשבי את נשי וילדי העיר.
וכן לקחו עימם את הרכוש, כולל בגדי החללים, וכולל הצאן, הבקר והחמורים, וכל מה שנמצא בעיר ובשדותיה:
חז"ל פירשו את הפסוק: וַיָּבֹאוּ עַל הָעִיר בֶּטַח במובן של ביטחון, כלומר שמעון ולוי בטחו בכוחו של אביהם להגן עליהם באם ינסו עמי האזור לפגוע בהם כפי שחשש יעקב.
וכך פירשו את הפסוק , שיעקב, מתוך אילוץ, סייע לשמעון ולוי בהריגת אנשי שכם, או ששמר מפני מתקפת נקמה או ענישה של עמי האזור.
הדים לשותפות יעקב במלחמה על שכם, בצורה זו או אחרת, ניתן למצוא בתיעודים חיצוניים כמו ספר היובלים, צוואות השבטים ועוד.
מנגד, טענו שמעון ולוי שהימנעות מתגובה חריפה על האונס תתפרש כהסכמה שבשתיקה להנהגת שכם בדינה כבזונה: .
השמירה האלוהית על משפחת יעקב
הכתוב מעיד שבצל חששו של יעקב ממלחמת נקמה או הרתעה מצד עמי האזור, הטיל ה' דווקא פחד ומורא בקרב הערים שסביבות העיר שלם, והם נמנעו מלפתוח בעימות עם בניו של יעקב: .
המלבי"ם פירש שעמי הסביבה ראו במעשיהם של בני יעקב שהמיתו עיר שלימה, מעשה הזוכה לסיוע אלוהי שמעל למנהגו של עולם כעונש לאנשי העיר על שותפותם במעשה שכם, ולכן נמנעו מלפתוח במלחמה נגדם:
פרשנים רבים נתנו דעתם על שאלת ההצדקה להריגת שכם ואביו, וכן לענישה קולקטיבית בה נקטו שמעון ולוי.
שאלת ההצדקה מתחלקת לשני חלקים:
הצדקה להפר את ההסכם בין הצדדים, על אף שאנשי שכם קיימו את חלקם בהסכם.
גם אם אינם מחויבים להסכם מסיבה זו או אחרת, נוספת שאלת הצדקת הרג אנשי העיר בעקבות המעשה.
1. הצדקת אי המחויבות לעמוד בהסכם
מספר פרשנים בארו את אי מחויבותם של שמעון ולוי להסכם עם אנשי העיר, בכך שאלו חזרו בהם מכוונתם לשמור על המילה כתנאי לקשר בין העמים, והתחרטו על שנכנסו לברית זו בכך שמלו עצמם.
כך באר, למשל, פירוש דעת זקנים מבעלי התוספות: .
הם למדו זאת מהמילים הרומזות לכך שאנשי העיר לא היו שלמים עם המעשה שעשו, ולכן הם חשו בכאב ובצער על הפציעה המיותרת שביצעו בגופם.
כפי שבאר פירוש הדר זקנים על התורה, : .
והוסיף, שהברית כללה איסור לעבוד עבודה זרה, ומשראו ששבו לעובדה, הבינו שחזרו בהם מההסכם: .
החזקוני מבאר שכאשר הציעו שכם ואביו לאנשי עירם את התנאים שהציבו בני יעקב לברית-העמים, הם הציגו את הברית כאמצעי להשגת עליונותם על משפחת יעקב, עד כדי שליטה מסוימת ברכוש משפחת יעקב, ובכך ראו עצמם פטורים ממחויבות להסכם:
כיוצא בזה באר הספורנו: .
2. הצדקת הריגת אנשי העיר
1. ענישה על גזל והימנעות ממשפט צדק
הרמב"ם מבאר שההצדקה להריגת כל אנשי העיר היא שבן נח שעבר על אחת משבע המצוות אותן הוא מחויב לשמור - חייב מיתה בסייף.
והואיל ואחת משבע מצוות בני נח היא העמדת דיינים שיעשו משפט וצדק בעירם, ובני העיר נמנעו מלשפוט את שכם על חטיפת דינה ממשפחתה, שנחשבת לגזל האסור לבני נח, בכך נעשו שותפים לפשע והתחייבו מיתה:
גם החזקוני מבאר שההצדקה להריגת אנשי העיר הייתה הימנעותם מלשפוט את שכם: .
גם אור החיים מביא את פירושו של הרמב"ם באחת האפשרויות להסבר הצדקת מעשה שמעון ולוי:
גם המשיבת נפש פירש כך, אלא שבאר שהאיסור שעבר שכם היה גזל הכסף שחייב האונס לאבי האנוסה, שסירב שכם לתתו:
לנימוק זה קיימים תימוכין בפסוקים, שכן בעת תיאור תרמיתם של אחי דינה תוך כדי המשא ומתן עם שכם וחמור, הכתוב מבאר שהמניע שלהם לכך הוא ששכם טימא את אחותם: .
יש המפרשים כי גם בעת תיאור מעשה שמעון ולוי, הכתוב מבאר שהמניע של אחי דינה למעשה הוא בכך שאנשי העיר היו שותפים לטומאת אחותם על ידי שכם: .
הרמב"ן מסביר ששמעון ולוי הרגו את אנשי שכם כנקמה, ולא חששו להורגם משום שאנשי שכם, עוד קודם מעשה דינה, לא שמרו שבע מצוות בני נח.
ומשום כך כבר היו חייבים מיתה ממילא:
3. אילוץ שנועד כהגנה עצמית
המלבי"ם, באחד מפירושיו למעשה, באר שהריגת אנשי העיר הייתה אילוץ שנבע מכך שאנשי העיר נכונו למלחמה מול אחי דינה כדי למנוע מהם מלקחת את דינה מבית שכם, ולכן היה עליהם להקדים ולהרוג אותם על מנת שיוכלו לקחת את דינה מבלי לסכן עצמם:
מעין זה כתב האור החיים:
והמלבי"ם פירש באחד מפירושיו למעשה, שהואיל ואנשי העיר מלו עצמם רק מתוך רצון להשיג שליטה על ממונם של משפחת יעקב, כאשר סבלו מכאבי המילה התחרטו על ההסכם והתכוונו לנקום מבני יעקב על שגרמו להם לכאב המילה, ושמעון ולוי עשו זאת כהתגוננות מפניהם: .
כך ששבט לוי לא נחל נחלה משל עצמו בארץ, אלא גר בערים שונות בנחלות שאר שנים עשר השבטים, על מנת להורות משפטי ה' וחוקיו לכלל שבטי ישראל, ושמעון קיבל נחלה המובלעת בתוך נחלת שבט יהודה.
המדרש מתאר שמידת קנאותו של שמעון שהתגלתה במקור כנגד פריצת הצניעות התהפכה בחטא בעל פעור דרך צאצאו זמרי:
מעשה שכם ודינה הוא סיפור מקראי המתואר ב, שהתרחש בעת שיעקב ומשפחתו התגוררו באזור העיר שכם.
הסיפור מתאר כיצד יצאה דינה, בתם של יעקב ולאה, להכיר את בנות האזור.
כאשר ראה אותה שכם בן חמור החיווי, נשיא האזור, תפס ואנס אותה, ולאחר מכן התאהב בה וביקש לשאתה לאשה.
הוא דיבר על ליבה לשכנעה, ובמקביל ביקש מאביו לבוא עמו אל יעקב ולבקש את ידה.
השמועה אודות האונס הגיעה אל אחיה של דינה, והם מיהרו לשוב הביתה מהמרעה.
שכם פנה אל משפחת יעקב בבקשה לשאת את דינה לאשה תוך נכונות לשלם מוהר בתולות ככל אשר יושת עליו.
כאמצעי שכנוע הציע להם לכרות ברית עם אנשי עירם, שתכלול מסחר משותף ונישואין משותפים שיביאו לשגשוג שני הצדדים.
בשלב זה נטלו אחי דינה את ניהול המשא ומתן לידיהם, והודיעו לו שרק אם ימולו כל אנשי העיר את ערלתם, תוכל משפחת יעקב לבוא בברית נישואין עימם.
שכם ואביו שכנעו את אנשי העיר, והם מלו את עצמם.
ביום השלישי למילה, בעת שכאב המילה הגיע אל שיאו, באו שמעון ולוי אל העיר, הרגו את כל הגברים בעיר, שבוּ את הנשים והילדים, ואת שלל העיר לקחו עימם.
כאשר נודע הדבר ליעקב נזף בהם על שבמעשה זה הם מסכנים את משפחתו הנתונה כעת לאיום מצד ערי האזור שמחמת חשש למעשה דומה כלפיהן עלולות להתאגד יחד כדי להילחם במשפחת יעקב ולהשמידה.
שמעון ולוי השיבו: "הכזונה יעשה את אחותנו"?
באמרם כי חוסר תגובה על מעשה שכם, כהסכמה לנהוג באחותם כזונה.
לאחר לקיחת הברכות מעשו ברח יעקב בהוראת אמו אל חרן, שם ישב דודו לבן הארמי, אחי רבקה.
בנוסף לכך, הוא הלך לשם במצוות אביו, יצחק, כדי למצוא אשה מבנות לבן.
לאחר שהות של עשרים שנה, בהן נשא את לאה ורחל בנות לבן (ואת שפחותיהן, בלהה וזלפה) ונולדו לו אחד עשר בנים ובת, שב יעקב, בהוראה אלוהית, לארץ כנען כדי לקיים את נדרו בבית אל, ולשוב אל בית הוריו.
המקום הראשון אליו הגיע לאחר שעבר את הירדן הוא העיר שלם, שתיקרא לימים שכם, ותמורת מאה קשֹיטה רכש מידי בני חמור נשיא הארץ חלקת אדמה בה יוכל הוא ומשפחתו לשהות עד המעבר לבית אל.
בעת שבתם בחלקה זו, רעו בני יעקב את צאנו הרב שרכש בחרן במרחבי עמק המכמתת הסמוך.
באחד הימים, יצאה בתו של יעקב, שילדה לו לאה, להכיר את בנות המקום ומעשיהן.
כאשר נכנסה לעיר שכם בהיותה לבדה, הבחין בה שכם בן חמור נשיא הארץ, וכמקובל באותם ימים בתרבויות אחדות, שבנו של המושל האזורי נושא נשים לפי חפצו, לקח שכם את דינה ואנס אותה:
חז"ל ופרשני המקרא נתנו דעתם על אריכות תיאורה של דינה, שזהותה כבתם של יעקב ולאה כבר ידועה לקורא מפרשת ויצא.
חלקם הבינו את אריכות הלשון כביקורת של המקרא על יציאתה של דינה מאוהל אמה אל תוככי העיר הנוכרייה, דבר המזמין מעשה זימה מצד הכנענים שהיו פרוצים בכך.
ויש שאף הגדילו לומר ופירשו שביציאתה לראות בבנות הארץ הייתה טמונה כוונה נסתרת להראות יופייה בעיני בנות הארץ.
ומאידך, יש שהבינו את הדגשת ייחוסה ליעקב ולאה כביטוי לאי אשמתה בנעשה, שדבקה בדרכי הצניעות של אביה ואמה, ואף על פי כן נאנסה.
מהכפילות למדו חז"ל שמלבד שכיבתה כדרך כל הארץ, שכב עמה בדרך שהיא לה עינוי, היינו בביאה שלא כדרכה: .
אמנם יש שביארו שהעינוי הוא מכך שהייתה בתולה, והעינוי הוא בקריעת קרום הבתולים הנעשה בביאה ראשונה של בתולה.
ויש אומרים שהעינוי היה מחמת אילוצה לשכב עם אדם רשע.
ויש אומרים שעצם האונס הוא העינוי.
כמו כן, יש אומרים שהדגשת הכתוב כי היה זה בדרך עינוי, נועדה לשבח את דינה, שעל אף ששכם היה מחשובי העיר, לא התרצתה לו דינה, והיה מעשהו באונס מוחלט ללא שום הסכמה מצידה.
רצון שכם לשאת את דינה
לאחר האונס, שכם נוכח שדינה מוצאת חן בעיניו, והוא מעוניין שהיא תהיה לו לאישה.
על כן דיבר על ליבה לשכנעה לכך, כדי שאביה יראה שהיא רוצה בדבר ויאפשר לו זאת.
במקביל פנה שכם אל אביו, נשיא הארץ, בבקשה שיסדיר את נישואיו עם דינה בכך שיבוא עמו אל אביה, יעקב, לבקש את ידה של דינה מאיתו, כפי שהיה מקובל באותה תקופה, שהאב היה אחראי על נישואי בתו:
באשר לדיבורו על ליבה של דינה, פירשו חז"ל, בצורה ציורית, שאמר לה שכם: .
דבריו של שכם, המתאר את דינה באוזני אביו כ'ילדה', הובילו את חז"ל לקבוע שגילה של דינה באותה העת, בהסתמך על חשבון סדרי המאורעות, עמד על שמונה וחצי שנים בלבד.
הכתוב מתאר שכאשר שמע יעקב על שאדם ערל בעל את בתו, דבר שנחשב בעיני זרעו של אברהם שנצטווה על המילה כמעשה טומאה ונבלה, החליט להחריש עד שובם של אחי דינה מהמרעה: .
גם אחי דינה, כאשר שמעו על שטימא שכם את אחותם, מיהרו לשוב לביתם כדי לטכס עצה כיצד לבוא חשבון עם המטמא, ובכך להוקיע את המעשה.
הצעת שכם ליעקב ולאחי דינה
שכם וחמור אביו באו לבית יעקב, במקביל להגעתם של בני יעקב לביתם בשמעם על המעשה.
מספר פרשנים עמדו על כך שכאשר מציע חמור למשפחת יעקב את ה'עסקה', הוא מציג זאת באופן שמשתמע ממנו שמשפחת יעקב הם אלו שינהלו את המשא ומתן בכל הקשור לנישואי התערובת: וְהִתְחַתְּנוּ אֹתָנוּ בְּנֹתֵיכֶם תִּתְּנוּ לָנוּ וְאֶת בְּנֹתֵינוּ תִּקְחוּ לָכֶם.
זאת לעומת הצגת הדברים כלפי בני עירם, כבסמוך.
לאחר נאומו של חמור, נכנס שכם עצמו לתמונה, והפציר ביעקב ובניו שיאפשרו לו לשאת את דינה, תוך שהוא מבטיח לשלם כל סכום שיידרש ממנו כמוהר הבתולות עבור הנישואים עמה:
תגובת אחי דינה להצעת שכם
במקרא לא נזכרת תגובה של יעקב לדברי חמור או שכם.
אחי דינה, לעומת זאת, מגיבים להצעה בקבלתה תוך הסתייגות שהדבר תלוי בקבלת כל בני העיר על עצמם למול כל זכר, כפי שמלים משפחת יעקב עצמם כהמשך לברית המילה שכרת אביהם אברהם עם ה'.
עם זאת, הכתוב מעיד על כך שקבלת הצעתם של חמור ושכם על ידי אחי דינה לא הייתה מתוך כוונה אמיתית לכרות עמם ברית:
חלק מפרשני המקרא סוברים שכוונת בני יעקב הייתה לנקום באנשי שכם כפי שעשו בסוף שמעון ולוי וחלקם סבורים שבני יעקב לא התכוונו לנקום באנשי שכם אלא רק להציל את דינה מידם כפי שמרמז הכעס של יעקב על מעשה שמעון ולוי.
תגובת שכם ואנשי עירו לדרישתם של אחי דינה
שכם נאות מיד לתנאי שהציבו אחי דינה לנישואיו עם דינה, ומיהר עם אביו אל שער עירם על מנת לשכנע את אנשי העיר בכדאיות הכלכלית והחברתית שתהיה מנת חלקם בהיכנסם בברית עם משפחת יעקב:
שכם אמנם הציב בפני אנשי עירו את תנאם של בני יעקב לברית העמים, אך מאידך הציג בפני אנשי העיר את תמונת המצב כאילו מדובר למעשה בשליטה של אנשי העיר על רכושם של בני יעקב כדי לפתותם לכדאיות הברית:
אנשי העיר נאותו לקבל את הצעתו של שכם, וכל זכרי העיר מלו את ערלתם כבקשתו: .
ביום השלישי למילת אנשי העיר, ניצלו שמעון ולוי אחי דינה את חולשתם של אנשי העיר עקב המילה, פשטו על העיר והרגו את כל הזכרים, ובכלל זאת הרגו גם את חמור ושכם בחרב, ולקחו את דינה מביתו של שכם.
את הנשים, הילדים, הבקר, הצאן הכלים והבגדים לקחו עימם כשלל.
הכתוב מבאר שבעיני אחי דינה כל אנשי העיר היו שותפים במידה זו או אחרת לפשעו של שכם, שטימא את אחותם בשוכבו עימה באונס, ובעודו ערל, ולכן כולם ראויים לענישה: .
וכך אכן מבאר המדרש: .
כאשר שבו האחים מענישת אנשי העיר, גער בהם יעקב אביהם בטענה שזה מעשה פזיז שעלולות להמיט אסון על משפחתו, באם יתאגדו עמי האזור, בשומעם על שארע, לצאת למלחמה להענשת משפחת יעקב, שעלולה להכרית כליל את כל המשפחה: .
אולם שמעון ולוי טענו כלפי אביהם שבלתי אפשרי לשתוק על מעשהו של שכם, שנהג באחותם כבאישה זונה: .
הכתוב מעיד כי בפועל, כאשר עקר יעקב משכם לבית אל כדי לקיים את הנדר שנדר לה' בצאתו מבית אל לחרן, לאחר חלום סולם יעקב, ה' הפיל מורא על הערים שמסביב, והם חששו להתעמת עם בני יעקב: .
אמנם בליבו המשיך יעקב להקפיד על מעשה זה של בניו, ובשוכבו על ערש דווי מיאן לברכם כשם שבירך את יתר בניו (למעט ראובן), ואמר:
מעשה ראובן ובלהה הוא סיפור מקראי המופיע ב.
על פי המסופר, לאחר מות רחל, שכב ראובן עם שפחתה, בלהה, שהייתה פילגש אביו יעקב.
בברכת יעקב לבניו לפני מותו הוכיח יעקב את ראובן על המעשה, ועל פי הכתוב בספר דברי הימים, בעקבות המעשה, ניטלה מראובן הבכורה וניתנה ליוסף במקומו, שזכה בשתי נחלות בארץ ישראל (מנשה ואפרים) כדינו של הבכור הנוטל פי שניים בנחלת אביו.
לפי התלמוד הבבלי, ראובן לא שכב בפועל עם בלהה, אלא החליף את מיטתה במיטת אמו לאה, בדאגה לכבודה, שכן הוא חשש שמא לאחר מות רחל תקבל שפחתה בלהה מעמד השווה למעמד אמו; אך הואיל ומנע מבלהה לשכב עם יעקב, החשיב זאת המקרא כאילו שכב עמה.
על פי המתואר בפרשת וישלח שבספר בראשית, כאשר הגיעו יעקב ומשפחתו למגדל עדר בדרכם מבית לחם לחברון, שכב ראובן, בנם בכורם של יעקב ולאה, עם בלהה שפחת רחל, אותה נשא יעקב לבקשת רחל בתקופת עקרותה:
מיד לאחר המלים "וַיִּשְׁמַע יִשְׂרָאֵל" באה "פסקא באמצע פסוק", כלומר: רווח בן כמה אותיות המפריד ביניהן לבין המילים "וַיִּהְיוּ בְנֵי יַעֲקֹב שְׁנֵים עָשָׂר".
בתרגום השבעים לפסוק, מיד לאחר המלים "וישמע ישראל", מופיעות המלים "וירע בעיניו", וכך גם בתרגום המיוחס ליונתן.
הפרשנויות השונות למעשה ראובן נשענות על הרקע שקדם למעשה: לאחר שעזב יעקב את בית אל בה קיים את הנדר שנדר לה' בחלום הסולם, שאם ישיבהו ה' לארץ הוא יקריב לה' מעשר מכל אשר יברכהו ה' בחרן, כרעה רחל אשתו ללדת את בנה השני, בנימין, ובתוך לידתה אותו - מתה.
יעקב קבר אותה בבית לחם, בדרך אפרת, והמשיך למגדל עדר, בדרכו ליצחק אביו היושב בחברון.
חלק מפרשני הפשט, ואף כמה ממדרשי חז"ל, פירשו שראובן אכן שכב עם בלהה, כמפורש בפסוק: , וכפי שעולה מתוכחתו של יעקב לראובן בסוף ימיו: .
סיבת מעשהו נבעה מתפיסתו שכיוון שבלהה אינה אשת אביו ממש אלא פילגשו, אין מעשה זה נחשב למשכב עם אשת האב.
לפי פרשנות זו, מטרתו של ראובן הייתה להביע את היותו ממשיכו של אביו בהנהגת המשפחה.
הרב יעקב מדן מוסיף על פירוש זה, שלאחר שיעקב נאלץ לנהוג בצורה מתרפסת במפגשו עם עשו בשובו מחרן לכנען, מנהיגותו בביתו דעכה.
הדבר בא לידי ביטוי בעיקר בפסיביות של יעקב במעשה שכם ודינה, בעת שבניו ניהלו את המשא ומתן עם שכם, ושמעון ולוי אף הענישו אותו יחד עם אנשי עירו.
לאור זאת, מסתבר שבמעשהו ראובן ניסה לבסס את מעמדו כממשיכו של יעקב בהנהגה, כיוון שיעקב כבר איבד את
ההנהגה במשפחה, ובין השבטים התנהל מאבק סמוי מי יהיה הממשיך.
על פי בראשית רבה, בשוכבו עם בלהה, תבע ראובן את עלבונה של אמו, לאה: .
בשניים מהספרים החיצוניים מסופר כי בעקבות המעשה, יעקב הפסיק לשכב עם בלהה.
ספר היובלים (לג, ט) מספר: "ולא קרב יעקב אליה כי טימאה ראובן".
בספר צוואות השבטים נאמר בצוואת ראובן: "ובה לא נגע עוד".
שיטה מרכזית בתלמוד הבבלי ובמדרשי חז"ל, ובעקבותיהם בראשונים רבים, גורסת שראובן לא שכב ממש עם בלהה, שהרי משכב עם אשת אב נחשב לגילוי עריות אף קודם מתן תורה.
בנוסף לכך, שבט ראובן, יחד עם שאר ששת השבטים שבהר עיבל, עתידים לענות 'אמן' במעמד הר גריזים והר עיבל על הצהרת הלויים כלפיהם: , ולא מסתבר שמן השמיים יזמנו לראובן לחטוא בדבר שעתידים כל זרעו לקלל את העושה כן.
ומתוך שמנע ראובן מבלהה שפחת רחל, משכב עם יעקב, החשיב לו זאת הכתוב כאילו חטא בכך ששכב הוא אותה בעצמו.
כדרך שדרשו ביחס לבני עלי שהתעכבו מלהקריב את קרבנות היולדות במשכן, ובכך מנעו אותן מלשוב לבעליהן, והחשיב להם הכתוב זאת כאילו שכבו עימן:
תגובת יעקב למעשה, כפי שהיא מתוארת בפרשת וישלח מיד לאחר המעשה היא: .
אולם תגובה נרחבת יותר אנו מוצאים דווקא בסוף ימיו של יעקב, כאשר הוא שוכב על ערש דווי וקורא לבניו אל מיטתו כדי לברכם, הוא פותח בבנו בכורו, ראובן, ומודיע לו שבמעשהו הפזיז הוא איבד את זכותו לממש את בכורתו:
ובספר דברי הימים מבואר ביתר בהירות, שהכוונה היא שבמעשהו איבד את הבכורה, ושם גם מפורש שהבכורה הועברה לבניו של בכורו של יעקב מרחל, יוסף: .
הביטוי לבכורתו של יוסף הוא שבניו של יוסף, מנשה ואפרים, נחשבו לשני שבטים נפרדים בעם ישראל, וכחלק מכך נחלו שתי נחלות בארץ, ובכך קיבל יוסף פי שניים בירושת הארץ, שכך הוא דינו של הבכור, שנוטל פי שניים:
תשובתו של ראובן במדרשי חז"ל
בכמה מקומות במדרשי חז"ל אנו מוצאים התייחסות לתשובתו של ראובן על מעשהו.
המפורסם שבהם הוא ביחס להיעדרות ראובן ממכירת יוסף, המוסברת על פי אחת הדעות במדרש, בשל פרישתו מחבורת האחים כדי להתבודד בתשובה על מעשהו:
השלמה עם הסבת הבכורה ליוסף
ביטוי נוסף לתשובתו של ראובן הוא בכך שנאבק להצלת יוסף, על אף שלו ניתנה הבכורה על חשבונו של ראובן:
ויהיו בני יעקב שנים עשר
חז"ל רואים במילים המסיימות את המעשה , עדות לכך שעל אף שיעקב הדיח את ראובן מהבכורה, מכל מקום לא הוציאו מכלל בניו הכשרים, כפי שהוצאו ישמעאל ועשו מהמשכיות העם הנבחר:
המשנה במסכת מגילה קובעת שעל אף שבתקופת התנאים היה נהוג לתרגם את קריאת התורה לארמית, השפה המדוברת בקרב הציבור, ההלכה היא כי , וזאת מפני כבודו של ראובן, שלא יבואו לגנותו על כך.
בתלמוד הבבלי נזכר מעשה שאירע בבית הכנסת בעיר כבול שבגליל, בו הורו למתורגמן לקטוע את תרגומו בפסוקים המתארים את מעשה ראובן, בהתאם להלכה שבמשנה:
מעשיה מגונה הוא מחזה מאת המחזאית זוכת הפוליצר פולה ווגל.
הוא מגולל את השערורייה סביב המחזה אל נקמות מאת המחזאי שלום אש, אשר הועלה בברודוויי בשנת 1923, ושחקניו ומפיקיו נעצרו בעוון הפצת תועבה.
"מעשיה מגונה" הועלה לראשונה בתיאטרון הרפרטוארי של אוניברסיטת ייל בארצות הברית, באוקטובר 2015. לאחר מכן הועלה לזמן מוגבל בתיאטרון La Jolla Playhouse בסן דייגו.
המחזה הועלה בתיאטרון מסחרי, בניו יורק באוף-ברודוויי בתיאטרון ויניארד באמצע 2016. ההפקה בוימה על ידי רבקה טייכמן, הכוריאוגרפיה נעשתה על ידי דייוויד דורפמן, וליסה גוטקין ואהרון חלבה יצרו את המוזיקה המלווה.
טייכמן זכתה בפרס אובי על בימוי מעשה מגונה לשנת 2017. ההפקה עברה לתיאטרון קורט בברודוויי ב-18 באפריל 2017 והייתה ההפקה הראשונה של מחזה מאת ווגל על במות ברודוויי.
ההפקה בברודוויי זיכתה את טייכמן בפרס טוני לבימוי הטוב ביותר וכן בפרס טוני נוסף על התאורה הטובה ביותר.
ההפקה בברודוויי צולמה ב-3 באוגוסט ושודרה ברשת PBS האמריקאית ב-17 בנובמבר 2017.
הפקה ישראלית עלתה לראשונה בתיאטרון הקאמרי ב-27 ביולי 2018 בבימויו של יאיר שרמן.
ההצגה תורגמה על ידי המחזאי יהושע סובול.
באותה עונה העלה התיאטרון הקאמרי גם את ההצגה אל נקמות בבימויו של איתי טיראן.
המחזה הועלה לראשונה בלונדון בתיאטרון Menier Chocolate Factory ב-13 במרץ 2020 בבימויה של טייכמן.
ההפקה הופסקה לאחר שתי הצגות בלבד בעקבות פריצת מגפת הקורונה.
במאית ההפקה, רבקה טייכמן, הייתה סטודנט לתואר שני במחלקת הדרמה של אוניברסיטת ייל.
בעבודת התזה שלה, היא כתבה וביימה מחזה המבוסס על "אל נקמות" מאת שלום אש.
טייכמן קראה למחזה שלה "העם נגד 'אל נקמות'".
טייכמן הסבירה: "כתבתי את הגרסה שלי [של המחזה], אבל אני לא מחזאית, אז זה אף פעם לא לגמרי התחבר.
אבל זה אף פעם לא עזב אותי.
כל הזמן רציתי להמשיך את זה, ובסופו של דבר מצאתי את פולה ווגל, שהתעניינה בדיוק כמוני, ומאז יצרנו יחד את המחזה."
שיר הערש שכתבה המשוררת היהודייה אילזה ובר (שנרצחה באוושוויץ בשנת 1944), "Wiegala", הוא אחד משירי המחזה.
מעשי הטבח בקרמניצ'קה ובנמצקה היו סדרה של רציחות המוניות שהתרחשו בסלובקיה מנובמבר 1944 ועד פברואר 1945, לאחר דיכוי המרד הסלובקי במהלך מלחמת העולם השנייה.
הרציחות נערכו ליד הכפרים קרמניצ'קה ונמצקה שבקרבת העיר באנסקה ביסטריצה על ידי גרמנים ומשתפי פעולה סלובקים.
הרציחות בסלובקיה נערכו על ידי אנשי איינזצגרופה H, שהוקם על מנת להשלים את השמדת היהודים שם.
הטבח בשני הכפרים בוצע על ידי אנשי איינזצקומנדו 14, אחת מיחידות המשנה של איינזצגרופה H.
לאחר חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה קמה בסלובקיה מדינה עצמאית בראשותו של יוסף טיסו, אשר שיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית.
חרף זאת התקיימה בסלובקיה התנגדות מסוימת לממשלו של טיסו ולגרמנים.
היא הבשילה בקיץ 1944 למרד שבו השתתפו עשרות אלפי לוחמים.
מוקד המרד היה בעיר באנסקה ביסטריצה.
במהלך המרד נמלטו אל העיר יהודים רבים כדי להציל את עצמם מהרדיפות נגדם.
המרד לא צלח, ודוכא בתוך חודשיים על ידי כוחות גרמניים ויחידות משמר הלינקה, ארגון פשיסטי סלובקי ששיתף פעולה עם הגרמנים.
כ-2,500 יהודים, פרטיזנים וחשודים כפרטיזנים נעצרו על ידם ונכלאו בתנאים קשים בבית הכלא בבאנסקה ביסטריצה.
בין העצורים היו הצנחנים הארץ-ישראלים חביבה רייק, רפאל רייס וצבי בן יעקב, שפעלו להצלת יהודים בסלובקיה.
ב-5 בנובמבר החלו הגרמנים להסיע אסירים מהכלא אל הכפר קרמניצ'קה (Kremnička) שמדרום לבאנסקה ביסטריצה, אל תעלה נגד טנקים שנחפרה על ידי הפרטיזנים הסלובקים.
טבעת שומרים הקיפה את האתר.
האסירים הובלו בקבוצות אל שפת התעלה, אולצו לכרוע ברך על שפתה, נורו בעורפם והושלכו לתוך התעלה.
כמה מהאסירים קפצו לתוך התעלה בניסיון להימלט, אך הגרמנים איתרו אותם בתוכה וירו בהם.
אנשי משמר הלינקה השתתפו ברציחות ובאבטחה ההיקפית.
בסך הכל נרצחו בקרמניצ'קה 747 אנשים, מהם 211 נשים ו-58 ילדים.
בין הנרצחים ב-20 בנובמבר היו גם הצנחנים רייק ורייס.
בינואר 1945 החלו הגרמנים לרצוח אסירים גם בכפר נמצקה (Nemecká) שממזרח לבאנסקה ביסטריצה.
המקום נבחר משום שהיה בו כבשן אבן, ששימש את הגרמנים על מנת לשרוף את גופות הנרצחים.
הם נורו והושלכו אל תוך האש, ולפעמים גם נזרקו לתוכה כשהם חיים.
אפרם הושלך לנהר הרון , מיובליו של הדנובה.
הרציחות נערכו מ-4 בינואר ועד 11 בינואר על ידי גרמנים ואנשי משמר הלינקה.
כיוון שהגופות נשרפו לא ידוע מספרם המדויק של הקרבנות שנרצחו שם, והוא מוערך בכ-500 עד 900. ביניהם היו יהודים, צוענים, פרטיזנים, וכן אמריקאים, צרפתים וסובייטים.
כדי לטשטש את עקבות הפשע שביצעו רשמו הגרמנים בספרי בית הכלא בבאנסקה ביסטריצה רישומים מזויפים שהעידו כי האסירים שנרצחו שוחררו ממנו.
לאחר כיבוש סלובקיה על ידי הצבא הסובייטי נפתחו קברי האחים בכפר קרמניצ'קה על מנת לזהות את הקרבנות, אך לא כולם זוהו.
גופותיהם של חביבה רייק ורפאל רייס זוהו והועברו על ידי הצבא הבריטי לקבורה בחלקה צבאית בריטית בפראג.
בשנת 1952 הם הועלו לקבורה בישראל.
בשני אתרי הרצח הוקמו אנדרטאות לזכר הנרצחים והמרד הסלובקי.
האנדרטה בקרמניצ'קה עוצבה על ידי האדריכל דושאן יורקוביץ' .
שולב בה עיצוב באבן של מנורת שבעת קנים יהודית, שתחתיה מופיעה המילה זכור.
ילגבה היא עיירה בלטביה, כ-50 ק"מ דרומית לריגה.
ילגבה הייתה בירת דוכסות קורלנד עד שמדינה רוסית-למחצה זו השתלטה על ידי האימפריה הרוסית בשנת 1795. זו העיר העיקרית באזור זמגלה בלטביה, אחד מארבעת האזורים הראשיים במדינה.
שמה הגרמני של ילגבה הוא מיטאו (Mitau).
יהודים החלו להתיישב בילגבה בתחילת המאה ה-16, מועד תחילת הנוכחות היהודית בלטביה.
מנהיגים רבים של התנועה הציונית הגיעו מילגבה.
ביום ראשון, 22 ביוני 1941, תקפו הכוחות המזוינים הגרמניים את ברית המועצות, כולל מדינות הבלטיות, אשר שולבו לאחרונה בכוח בברית המועצות.
הגרמנים התקדמו במהירות דרך ליטא, נכנסו לטביה וכבשו את ילגבה ב־29 ביוני 1941.
עם הפלישה לברית המועצות תכנן משטר הכיבוש הנאצי להרוג כמה שיותר אנשים "לא רצויים" בעקבות הפלישה.
"בלתי רצויים" במדינות הבלטיות כללו קומוניסטים, צוענים, חולי נפש ובעיקר יהודים.
הרציחות היו אמורות להתבצע על ידי ארבע יחידות אס אס מיוחדות אשר נודעו בשמן הגרמני איינזצגרופן .
עבור המדינות הבלטיות היחידה האחראית הייתה איינזצגרופה A, בתחילה בפיקודו של פרנץ ולטר שטאלקר.
הארגון הנאצי שריכז את מרבית כוח האדם לאיינזצגרופן היה האס דה (בגרמנית Sicherheitsdienst).
ילגבה שוכנת על הכביש בין שיאוליאי שבליטא וריגה, בירת לטביה.
כשנכנס איינזצגרופה A ללטביה, מפקדו, שטאלקר, עצר בילגבה זמן קצר לאחר לכידתה כדי לארגן יחידת לטבים שתבצע את תפקידי ה-SD הגרמני והאיינזצגרופן.
הנאצים ביקשו להשתמש בתעמולה, כולל פרסומים בעיתונים, כדי ליצור זיהוי בין היהודים בלטביה לבין הקומוניסטים וה-NKVD, שהיו שנואים בלטביה בגלל הכיבוש הסובייטי.
בילגבה ב-30 ביוני 1941 החלה הדפסתו והפצתו של עיתון בשליטת הנאצים - Nacionālā Zamgale ("זמגלה הלאומית").
שטאלקר בחר באגרונום והעיתונאי הלטבי ואגולאנס (Vagulāns) כעורך העיתון וכמפקד יחידת ה-SD הלטבית בילגבה, שלימים נודעה כקומנדו ואגולאנס.
המאמר המוביל בגיליון הראשון של העיתון שיבח את אדולף היטלר ואת הכוחות המזוינים הגרמניים והאשים בפשעים שבוצעו במהלך הכיבוש הסובייטי בלטביה, את היהודים ששיתפו פעולה עם הקומוניסטים.
מאמרים אנטישמיים דומים הופיעו בכל גיליון של עיתון זה.
הכותרת בגיליון 3 ביולי 1941 הייתה "נקיים מבוזזים ורוצחים יהודים בולשביקים".
סגנון הגינויים היה שונה מהאנטי-קומוניזם הלטבי שמלפני המלחמה, והצביע על השליטה הישירה של הגרמנים בתהליך העריכה.
הקמת יחידת ה-SD הגרמנית בלטביה
כאשר קווי החזית נעו מזרחה, לתוככי ברית המועצות, עברו איינזצגרופן, שנעו בעקבות הצבא הגרמני, דרך לטביה תוך מספר שבועות.
הרשויות הגרמניות הקימו אז משרדי SD בערים הגדולות בלטביה, כולל ילגבה.
המשרדים האחרים היו בדאוגבפילס, בלייפאיה ובולמיירה, והמשרד הראשי - בריגה.
תחת המשרד בילגבה, הוקמו משרדימשנה בערים קטנות באזור, כולל אילוקסטה (Ilūkste), יקבפילס, באוסקה, וטוקומס (Tukums).
הפקיד הנאצי אגון האנסל היה אחראי על משרד ה-SD בילגבה.
וגולנס היה חבר ב-Pērkonkrusts ("צלב קרס"), ארגון פשיסטי לטבי בשנות השלושים.
לטענתו, הוא פגש את שטאלקר באקראי בסמוך לריגה, אך פרופסור אזרגיליס (Ezergailis) הטיל ספק בכך וטען כי לא ניתן לשלול את האפשרות שווגולנס היה סוכן SD לפני המלחמה בלטביה.
הגרמנים נותרו ברקע בילגבה, ואנשי וגולנס הם שארגנו את ההרג.
יומיים-שלושה לאחר כיבוש העיר בידי הגרמנים נשרף בית הכנסת הראשי בילגבה, ככל הנראה על ידי הגרמנים באמצעות רימוני יד ובנזין.
בזמן ההצתה הוקף הבניין על ידי שומרים שחבשו קסדות גרמניות.
למחרת נאמר בעיר כי הרב סירב לעזוב את בית הכנסת, ואולי יהודים אחרים נשרפו בבית הכנסת, או הוכו בחוץ.
כמה מהצופים הלטביים בשריפה הביעו הזדהות עם היהודים שנאלצו לצעוד על יד בית הכנסת הבוער.
מקס קאופמן, ניצול גטו ריגה, קובע כי היו גם מקרי רצח של בודדים בילגבה.
לדברי קאופמן, בין הנרצחים היו ד"ר לויטאס, שנורה למוות בבית העלמין, המחנך בושאואר (Bowshower), שעם ילדו הוצא להורג בשוק, ומשפחות דיסנצ'יק והירשמן שנאלצו לחפור את קברותיהם.
קאופמן קובע כי על פי מקורותיו, המשתתפים ברציחות אלה, כמו גם שריפת בית הכנסת, כללו את הולשטיין ואת קולונל שולץ, שניהם גרמנים-בלטים שחזרו ללטביה מגרמניה.
המבצעים הלטביים המקומיים, לדברי קאופמן, כללו את ויילנד (Veilands), פטרסילינס (Pētersiliņš), קאולינס (Kauliņš), ליימנד (Leimanis) וד"ר ספרוגיס (Sproģis).
ממשרדו ברחוב ליילה (Lielā) 42 השתמש וגולנס בעיתון החדש שלו, Nationālā Zamgale, כדי להצהיר על גזירותיו.
בין היתר, ב-30 ביוני 1941 הורה לכל יוצאי המשטרה ומשמר הבית (Aizsargi) עד לכיבוש הסובייטי להתייצב במשרד משטרת הביטחון.
הוא גם אסר על יהודים להחזיק חנות מזון, לנהל חנות כזו או לעבוד בה.
ב־1 ביולי 1941 הורה לכל מנהלי הבניינים לרשום את דיירי הבניין במשטרת הביטחון.
זו הייתה תחילת הזיהוי של היהודים לקראת רצח, אם כי אין זה סביר שמנהלי הבניינים הבינו זאת באותה עת.
ניתן היה לזהות בקלות יהודים מבוגרים באותה תקופה בילגבה על ידי לבושם השמרני, אך לא ניתן היה להבדיל בין היהודים הצעירים לבין הלטבים ורבים מהם דיברו בשפה הלטבית ללא מבטא.
וגולנס קבע כי החל מ-3 ביולי 1941, תיאסר מכירה ליהודים, כי העסקתם של כל היהודים תופסק, וכי יהודים שהתגוררו באזורים מסוימים יעזבו את מגוריהם עד השעה 18:00 ב-5 ביולי 1941. ייתכן שיהודים אלה שוכנו במחסנים ובמפעלים ישנים בסמוך לשוק הדגים, או ששוכנו ליד תחנת הרכבת.
נראה כי על פי מידתו הקטנה של המשמר שהוסמך לשמור עד 14 ביולי, שוכנו היהודים בבניין גדול יחיד.
בתיהם נבזזו על ידי אנשים העונדים סרט זרוע בצבעי לטביה (אדום-לבן-אדום) שהעמידו פנים שהם חלק ממשטרת העזר.
על היהודים נאסר להיכנס לבתי הקולנוע, לפארקים, למוזיאונים ולכל שאר המוסדות והאירועים הציבוריים.
נאסר עליהם להאזין לרדיו וכל מכשירי הרדיו היו אמורים להיות מוסגרים למטה ה-SD.
במקביל לפרסומן של גזירות אלה, העיתון שימש את וגולנס לפרסום חומר אנטישמי, שלדעת פרופסור אזרגיליס היה גרוע מעיתון ההסתה הגרמני דר שטירמר .
לא ניתן לקבוע במדויק את התאריך המדויק של רצח יהודי ילגבה.
זה התרחש בסוף השבוע של 25–26 ביולי או 2-3-3 באוגוסט, ויש עדויות התומכות בשני התאריכים.
התמיכה בתאריך 2–3 באוגוסט לרציחות היא הוראה מאת וגולנס שפורסמה ב-1 באוגוסט 1941:
"אני מורה לכל היהודים המתגוררים בעיר ילגבה ומחוזם לעזוב את גבולות העיר והמחוז עד 2 באוגוסט, 12:00 בצהריים.
האשמים באי ציות ייענשו בהתאם לחוקי המלחמה." [13]
ההיבטים של הטבח בילגבה לא ברורים.
לא ברור אם היה ירי מתמשך אחד במהלך סוף שבוע, או כמה מקרי ירי קטנים יותר.
המספר המדויק של הקורבנות אינו ידוע; הוצעו הערכות של 1,500, 1,550 ו-2,000. איש ה-SD הגרמני שניהל את הירי היה אלפרד בקו, שבמשפטו בשנת 1968 במערב גרמניה אמר כי מילא אחר פקודותיו של איש ה-SD הלטבי וגולנס.
בקו הודה כי רודולף באץ הורה לו לקחת מחלקה של איינזצקומנדו לילגבה כדי להרוג את היהודים.
בקו העיד שהוא שהה בילגבה כמה ימים, עזב ומאז היה במצב של הלם.
נראה כי אתר ההריגה היה מטווח ירי לשעבר של צבא לטביה שנמצא כ-2 ק"מ דרומית לילגבה, סמוך לכביש המהיר לשיאולאי שבליטא.
על פי עד, וילהלם אדלט, שפיקד על המשמר ההיקפי במהלך הירי שנמשך שלושה ימים, גברים, נשים וילדים, בעיקר גברים, הוצאו למגרש הירי, שם בכל יום נאלצו לחפור בור באורך 20 עד 50 מטר ובעומק 2 מטר.
הם נאלצו להסיר את בגדיהם העליונים ולמסור את כל חפצי הערך שנשאו.
הקורבנות הובלו לבורות על ידי שוטרי עזר לטביים שנשאו רובים וענדו סרטי זרוע.
8 עד 10 יהודים נהרגו בכל פעם.
היורים היו אנשי SD, שהשתמשו ברובים.
כמה יורים עמדו, ואחרים כרעו על ברכיהם.
המספר המדויק של הרוצחים אינו ידוע.
לאחר שנורו, חלק מהקורבנות נפלו לתוך הבור, ואחרים קרסו לאורך שולי הבור.
בקו, שגם נתן את הפקודה לירות, עבר בין הקורבנות וירה שוב באקדחו באלה שעדיין חיו.
לאחר מכן הובאו קורבנות נוספים, נורו ונדחפו לקבר.
כשהבור היה מלא, לטבים כיסו אותו בחול.
בכל יום הרג, הקורבנות אולצו לחפור בור חדש והתהליך חזר על עצמו.
לדברי אדלט, בקו אמר כי "היה צריך להרוג את היהודים מכיוון שהם לא השתלבו במשטר הנאצי, וכי יש צורך לשרש יהודים באופן כללי." השיטה שתיאר אדלט הייתה דומה למעשי טבח רבים שביצע איינזצקומנדו 2 ביער ביקרניקי (Biķernieki) .
אדלט העיד כי בטבח שלושת הימים נהרגו 500 עד 600 איש.
אזרגיליס קובע שאם זה היה הטבח היחיד, סך הנרצחים היה גבוה פי שלושה.
ככל הידוע, אין עדויות ניצולים מהירי ההמוני בילגבה.
תיאור אחד שעשוי להיות עדות ניצול נמסר על ידי פרידה מיכלסון, מעצבת בגדי נשים מריגה שעבדה ביחידה של עבודות כפייה בשדה ליד ילגבה:
"פעם שומר אחר, חמוש באקדח אוטומטי, רכב על אופניים.
כשראה אותנו - נשים יהודיות - עובדות, הוא נעשה היסטרי.
"מי העז להביא לכאן את היהודיות הארורות האלה?
הם יזהמו את כל מה שהם נוגעים בהם!" הוא כיוון את הנשק האוטומטי לכיווננו.
"מי אחראי כאן?" "אני," אמר השומר שלנו ורץ אליו מנופף בנייר.
"הם מבצעים כאן עבודות מועילות בהוראת מפקדת ריגה." הם החליפו כמה מילים זועמות והזר נסע משם.
מאוחר יותר אשת החווה אמרה לנו שאם השומר שלנו לא היה מנופף במסמך שמצהיר על אחריותו כלפינו, היינו נורים על ידי הזר ממש שם, בשטח.
כמעט כל הקהילה היהודית בילגבה נהרגה במהלך הטבח ושאר הרדיפות.
לאחר מכן, הנאצים הציבו שלטים בכניסה לעיירה ובהם נאמר "ילגבה מנוקה מיהודים" (judenrein).
גדוד המשטרה 105 היה ארגון נאצי שהוצב במדינות הבלטיות ותפקידו היה להרוג יהודים, צוענים ואחרים.
ב-20 ביולי 1941 כתב איש מכירות מברמן, שהתגייס לגדוד המשטרה 105, מילגבה לאשתו, והתלונן כי לא נותרו עוד יהודים בעיר לפעול כעובדי בית, והוסיף, אולי בסרקזם, "הם בטח עובדים, אני מניח, בכפר."
ביולי 1941 לטביה ושאר המדינות הבלטיות אוגדו עם בלארוס (שכונתה אז רוסיה הלבנה או רותניה הלבנה) במחוז כיבוש גרמני בשם אוסטלנד.
באוסטלנד מינו הנאצים את הינריך לוזה כממונה (רייכסקומיסר) הרייך.
תחת לוזה, לטביה נשלטה על ידי אוטו-היינריך דרכסלר שהיה בעל התואר הנציב הכללי (Generalkommissar).
לטביה הייתה מחולקת לשישה אזורים, ילגבה אחד מהם, וכל אזור היה בשליטת נציב טריטוריאלי (Gebietskommissar).
עבור שטח ילגבה מונה פרייהר ולטר פון מדם לגביטסקומיסר.
בראונינג ומתאוס מדווחים בספרם כיבדו"ח שנכתב באמצע אוגוסט הגדיר גביטסקומיסר (Gebietskommissar, נציב המחוז) במיטאו (ילגבה) כאחת המשימות העיקריות שלו לקבוע משמעת בקרב השוטרים המקומיים, שכתוצאה ממעורבותם בחיסול האוכלוסייה היהודית איבדו את כל המעצורים המוסריים.
הוא ראה סימן להצלחה בכך ש-"21 היהודים ששרדו ממיטאו הובאו בחיים לאילוקסט (Illuxt)" למרות המרחק הניכר בין שתי הערים.
[22]בשנת 1942 הסירו הנאצים ומכרו את כל המצבות בבית העלמין היהודי ויישרו את פני השטח של האתר.
ילגבה עצמה נהרסה בעיקר בלחימה מאוחרת יותר במהלך מלחמת העולם השנייה.
אנדרטאות נבנו בבית העלמין היהודי וביער ליד העיר בה נהרגו היהודים.
מיכלסון, פרידה, שרדתי את רומבולי, (תורגם מרוסית לאנגלית ונערך בידי וולף גודמן), ספריית השואה, ניו יורק 1979
משפטיהם של פושעי מלחמה וראיות לפשעי מלחמה
דו"ח ייגר, "טבלה של הוצאות להורג שבוצעו באזור איינזצקומנדו 3 עד 1 בדצמבר 1941", הופק בידי Holocaust History.org
שטאלקר, "דו"ח מקיף על פעולות Einsatzgruppe A עד 15 באוקטובר 1941", מוצג L-180 (קטעי דו"ח נרחב), תורגם והודפס מחדש בלשכת ראש היועץ לתובע מטעם ארצות הברית עבור דיונים בתביעת פשעי מדינות הציר, OCCPAC : קנוניה ותוקפנות נאצית, כרך VII, עמודים 978–995, USGPO, וושינגטון די.סי 1946 ("הסדרה האדומה")
משפטים של פושעי מלחמה בפני בתי הדין הצבאיים של נירנברג תחת חוק מועצת השליטה מס' 10, נירנברג, אוקטובר 1946 - אפריל 1949, כרך ד' ("הסדרה הירוקה) (" מקרה איינזצגרופן ") זמינים גם בספריית מזל (גרסת HTML)
מעשה רבי גדיאל התינוק הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, המספר את עלילותיו של הנער הזעיר רבי גדיאל התינוק, שהוא גרסה יהודית של מעשיית "אצבעוני".
רבי גדיאל התינוק עובר הרפתקאות ומציל את הוריו וקהילתו מעלילת דם.
הסיפור מתחיל בפרטי הולדתו וילדותו של רבי גדיאל התינוק: "רבי גדיאל התינוק נולד בזכות התורה שהיה אביו מלמד לתינוקות מישראל.
וכשיצא רבי גדיאל לאוויר העולם היה קטן כל כך עד שלא ניכר אם בן אדם הוא.
כשהגיע למקרא נטלו אביו והרכיבו כל קופת הטביקי ופתח לפניו חמישה חומשי תורה והיה לומד עמו ומפרש לו דברי אלקים חיים עד שלמד כל התורה כולה.
והיה קורא ומתרגם ויודע לדרוש ולמד מקרא משנה הלכות ואגדות, ש"ס בבלי וירושלמי, ספרא וספרי, תוספתא ומכילתא, ספר יצירה אותיות דר' עקיבא וספר התמונה.
למד לשון יון ולשון אדום ולשון ישמעאל ושאר כל לשונות האומות והיה מסיח בלשונות שלהם כאחד ממשל משלים."
רשעים מרשעי אומות העולם זממו לפגוע באביו של רבי גדיאל התינוק, ותכננו לטפול עליו עלילת דם, במסגרתה בליל הסדר ימזגו בביתו דם בכוסו של אליהו ויזעיקו שוטרים ויגזר דינו למיתה.
כאשר החלו בהגשמת תוכנית זו קפץ רבי גדיאל התינוק לתוך כוס היין, והכומר לגם אותה כדי ליצוק בה דם.
"היה רבי גדיאל מוטל בתוך מעיו של אותו רשע, ...
היה מהרהר והולך בשבע חכמות ובשבעים לשון כדי שלא יהרהר בדברי תורה במקום שכזה." לאחר שמלאו הגויים את הכוס בדם, קראו לשוטרים שאסר את הוריו של רבי גדיאל התינוק.
הביאו אותם לדין בפני המלך, וכשהחל הכומר את עדותו, "מה עשה רבי גדיאל, התחיל מדבר מתוך גרונו של אותו רשע ושח להם כל אותו המאורע." מיד שחררו את הנאסרים, ואת הכומר תלו על עץ.
"וכך היה הכומר תלוי כל היום עד שבא אליהו הנביא זכור לטוב ובעט באותו רשע והוציא את רבי גדיאל מתוך מעיו של אותו רשע וצרר אותו בכנף אדרתו והביא לחמי טבריא ורחצו שם ...
והכניסו למערה אחת ממערות צדיקים והיה יושב ולומד עמו קטגוריא על הרשעים שמציקים כל כך לבניו של הקדוש ברוך הוא."
לאחר תיאור קורותיו של רבי גדיאל התינוק מציג המספר תיאור נבואי של הצפוי לו באחרית הימים:
"ובבוא יום ה' היום הגדול והנורא יצא רבי גדיאל ממקומו וילבש בגדי נקם ויעט כמעיל קנאה ודבר בין הגויים והוכיח לעמים רבים וינהום עליהם ביום ההוא לאמר כך וכך עשיתם וכך וכך הלעזתם.
ולא יהא להם פתחון פה לשרי אומות העולם להכחישו ובאו במערות צורים ובמחילות עפר כמו שנאמר (ישעיהו ב) ובאו במערות צרים ובמחילות עפר מפני פחד ה' ומהדר גאונו בקומו לערוץ הארץ."
כמקובל בסיפורי מעשיות, מסתיים הסיפור שלפנינו במילים: "תם מעשה רבי גדיאל התינוק ולא תמו כל מעשיו".
עגנון כתב את הסיפור, כנראה, ב-1918 והגדירו במכתב אל ירוחם לחובר כ"סיפור קטן מעין אצבעוני ארצישראלי" הסיפור פורסם לראשונה בשנת ה'תר"ף בכתב העת "מקלט", שיצא לאור בניו יורק בעריכתו של י"ד ברקוביץ.
בשנת תרפ"ה הודפס הסיפור כספרון נפרד על ידי דפוס מארכס ושותפו בברלין, במהדורה בת 500 עותקים שניתנה כשי למשתתפי כינוס "".
בשנת 1931 נכלל הסיפור, תוך שינויים אחדים, בארבעת הכרכים של "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון", ובהמשך נכלל בכרך "אלו ואלו" של כל כתביו.
אחד ההבדלים בין שני הנוסחים של הסיפור הוא ההסבר מדוע הכומר שבלע את רבי גדיאל התינוק בעת שלגם את היין לא הרגיש שגדיאל במעיו.
בנוסח הראשון (משנת ה'תר"ף) נאמר שהכומר לא הרגיש בגדיאל כיוון "שלא טעם טעם יין מימיו (האסור לפי חוקי דתם ואמונתם), וחשב שדרכו של יין שגורם קצת מועקין בבני מעיים".
בנוסח הנוכחי (משנת 1931) ההסבר הוא: "שהיו מעיו של אותו רשע גסים ביותר, שהייתה אכילתו אלף חזירים ושתייתו אלף מדות ולא היה מרגיש כלום".
הנוסח הראשון מעורר תמיהה, שהרי כומר שותה יין בכנסייה.
במכתב של עגנון לגרשם שלום, שאותו כתב עגנון בעקבות מאמרו של שלום על מקורות הסיפור, כתב: "מקצת קשה היה לי להכריע אם לעשות את הכומר נוצרי או ישמעאלי שהרי הישמעאלי אסור בשתיית יין." אלחנן שילה העיר על כך:
"בנוסח הראשון נטה עגנון לצייר את איש הדת שבלע את ר' גדיאל התינוק כמוסלמי, ואילו בנוסחים מאוחרים יותר הוא חוזר לתיאור עלילת דם קלאסית, שמקורה בעולם הנוצרי, והמוסלמי מפנה מקומו לתאוותן נוצרי ששותה יין ואוכל "אלף חזירים".
ייתכן שעצם השימוש במילה "כומר" האופיינית לנוצרים מלמדת על ההתלבטות שהייתה לו."
מקור השראה בולט לסיפור זה הוא שלל סיפורי "אצבעוני".
שלום מצביע על מקור נוסף, סיפור רב גדיאל נער המופיע בספרי קבלה אחדים, ובפרט בשולחן ערוך האר"י, ואחר כך בספר "חמדת ימים" וכן בספר "אוצר מדרשים".
רב גדיאל נער הוא יתום בן שבע, שמידותיו רגילות.
שלום מעיר על כך: "על קטנותו של רבי גדיאל בשנים, המזכה אותו בכינוי 'נער', נתוספה אצל עגנון קטנותו בקומה."
במכתבו של עגנון לגרשם שלום (המוזכר לעיל) הוא מציין שמשפט בייליס, שהיה עלילת דם נגד יהודי רוסיה, הוא שהניע אותו לכתיבת סיפור זה.
שני סיפורי ילדים זעירים משל ביאליק קדמו לסיפורו של עגנון.
"אצבעוני" - "כינוי לגיבור קט כאצבע היא המצאתו של ביאליק." אצבעוני פורסם לראשונה ב"השחר" בסיוון תרע"א.
"קטינא כל-בו" נכתב בתמוז תרע"ו ופורסם לראשונה, בשני המשכים, ב"שתילים" בתמוז ובאב תרע"ז.
שני הסיפורים פורסמו בתרפ"ג כספרים הדורים.
אצבעוני בהוצאת "אמנות" מאויר בידי ח' שקלבר.
קטינא כל-בו בהוצאת "רמון", אותיותיו עוצבו בידי פרנציסקה ברוך ומאויר בידי רחל שליט-מרקס וא' ביהם.
עגנון הושפע בסיפורו, כנראה, מסיפורי ביאליק והחליט להוציא את סיפורו כספר, בעקבות ביאליק.
"מעשה רבי גדיאל התינוק" הוא סיפור הצלה של יהודים מידי גויים הזוממים להרע להם, ובכך הוא דומה לסיפור מגילת אסתר.
הדמיון בא לידי ביטוי גם בשלל ביטויים הנכללים בסיפור ומקורם במגילה:
בסיפור התקבצו רשעים "להרוג להשמיד ולאבד את כל זרע היהודים", בעקבות לשון המגילה