tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקריו בנושא עיקרי הצדק הטבעי הובילו לאימוץ "המודל המשולש" של פגמים מנהליים (בטלות, בטלות יחסית ונפסדות), ויצרו שפה משפטית חדשה לביקורת שיפוטית.
כמו כן, ספרו המקיף על "חוק יסוד: הממשלה" הציג תפיסה סדורה של הרשות המבצעת, מחקריו על המנהג במשפט הציבורי סייעו להגדיר את תפקיד הכנסת באישור הסכמים בינלאומיים.
ייחודו של שטרית טמון בשילוב שבין המחקר האקדמי הקפדני לבין עשייה ציבורית ענפה לאורך עשורים, כחבר כנסת, כשר בממשלה וכחבר בוועדות ממלכתיות.
שטרית כיהן כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות מחוץ לישראל.
הוא היה פרופסור אורח למשפטים באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
בנוסף, כיהן במינוי משותף באוניברסיטת סנט גאלן ואוניברסיטת ציריך, ובהמשך כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת קיימברידג' שבבריטניה ( (Herbert Smith Visiting Professor ובאוניברסיטת קייס ווסטרן ריזרב שבקליבלנד, ארצות הברית, וכן באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ובאוניברסיטת יוטה.
מכהן כנשיא "ארגון דתות למען השלום" וחבר פרלמנט השלום של שרים וחברי כנסת לשעבר.
מכהן כנשיא הארגון הבינלאומי לעצמאות שופטים בו חברים משפטנים בכירים מכל העולם, הארגון מקיים כנסים ברחבי העולם (ביניהם לונדון, קליפורניה וכן בירושלים בשנת 2022).
הכנס האחרון של הארגון לעצמאות שופטים JIWP international association of judicial independence הוא הכנס ה-20 שהתקיים באוניברסיטת ניקוסיה (2025).
הארגון מקיים את הכנס הבא באוניברסיטת קיל (Kiel) בשנת 2026.
פעילות בינלאומית ענפה בתחום המשפטי כנשיא הארגון הבינלאומי לעצמאות שופטים, שבו חברים משפטנים בכירים מכל העולם.
הארגון מקיים כנסים מדי שנה (הכנסים האחרונים היו בלונדון (2018), קליירמונט קליפורניה (2019), פוטסדאם גרמניה (2020) וורשה (2023)).
הארגון שוקד על הגנת עצמאות שופטים בעולם.
ראו קישור ל"פעילות הארגון הבינלאומי לעצמאות שופטים" .
הארגון היה מועמד לפרס נובל לשלום בשנת 2013.
האיגוד האירופי למשפט גיבש ביחד עם הארגון הבינלאומי לעצמאות שופטים בראשות שטרית, כללי עצמאות שיפוטית המבוססים על כללי הר הצופים לעצמאות שיפוטית של הארגון לעצמאות שופטים לעיל.
הכללים האירופיים לעצמאות שופטים המכונים כללי האיגוד האירופי והר הצופים לעצמאות שופטים אושרו בשנת 2024 על ידי האיגוד האירופאי למשפט.
במהלך הדיונים על גיבוש הכללים האירופאים לעצמאות שופטים המבוססים על כללי הר הצופים התקיימו כנסים רבים.
כמו כן, השתתף שטרית בכנסים מרכזיים שעסקו באי תלות שיפוטית ודמוקרטיה וביניהם כנס בסנטה דומינגו (world jurist association) במאי 2025, בריסל בדיאלוג רם דרג בין בכירי האיחוד האירופי במשלחת מכובדת של שר המשפטים הפולני בנושא עצמאות שופטים בסוף מאי 2025 ולקח חלק בכנס באוניברסיטת לוקסמבורג ביולי 2025.
שטרית חבר האקדמיה המלכותית לאומנויות ולמדעים בבלגיה.
לצד פעילות ההוראה והמחקר, שטרית הופיע גם בבתי המשפט בתיקים בעלי משמעות ציבורית שחלקם הפכו לתקדימים הנלמדים באוניברסיטאות.
בשנת 1988 הוצע לו לכהן בבית המשפט העליון, בעת שהשופט אברהם חלימה עמד לפרוש, אולם הוא העדיף להמשיך בהוראה ובמחקר אקדמי באוניברסיטה.
בנוסף, היה חבר בצוות המומחים שליווה את עבודת ועדת חוקה, חוק ומשפט בראשות ח"כ מיקי איתן להכנת חוקה, חבר הוועדה לבדיקת מבנה בתי המשפט וסמכויותיהם (הנשיא משה לנדוי, יו"ר, והחברים האחרים: השופט אהרן ברק, עו"ד א.
אדרת), היה חבר בוועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל בראשות מנחם מגידור ליד המרכז הישראלי להעצמת האזרח וכן יו"ר ועדת המשנה לשיטת הבחירות וועדת המשנה ליחסי הגומלין בין הרשות השופטת והרשות המחוקקת.
בנוסף, היה מזכיר מייסד של העמותה למשפט ציבורי בישראל, ביחד עם יצחק זמיר, היועץ המשפטי לשעבר.
כיהן כשופט בית הדין לחוזים אחידים (בבית המשפט המחוזי) והיה יו"ר הוועדה לתיקון חוק רשות השידור בעניין הפסקת שידורים.
בין היתר, הופיע שטרית בתיקים רבים בעלי משמעות ביניהם בג"ץ חיריה.
בשנת 2024 עמד בראש ועדה לתיקוני ממשל שהציעה סדרה של תיקונים לסדרי הממשל בישראל.
תחומי התמחות והוראה אקדמית: משפט ציבורי וחוקתי, מערכת בתי המשפט.
לימד קורסים במספר תחומי המשפט, וביניהם דיני סחר בינלאומי, דיני הגנת הסביבה, אתיקה בממשל, אכיפת חוקים, משפט ודת בראייה השוואתית ודיני זכויות האדם הבינלאומיים.
שטרית פרסם כ-150 מאמרים וכ-30 ספרים.
ספריו התפרסמו בהוצאות הספרים של מספר אוניברסיטאות: קיימבריג', אוקספורד, בריל, דה גרוייטר, לקסיס נקסיס, נורת' הולנד והאוניברסיטה העברית.
בנוסף, פרסם שטרית מעל כ-150 מאמרים בכתבי עת משפטיים בישראל ובעולם.
פרופ' שמעון שטרית הוא חוקר מוביל בעולם ובישראל בתחום מערכת השפיטה ובתחום המשפט הציבורי.
בתחום מערכת השפיטה הוא השפיע במידה מכרעת על התפיסה המושגית בענייני מעמד השופטים, יסודות אי התלות השיפוטית, דרכי הפיקוח על השופטים, ויחסי הגומלין ביו הרשות השופטת והרשויות האחרות.
תחום מרכזי שבו עוסק פרופ' שמעון שטרית, ובו הטביע את חותמו על המציאות המשפטית ועל פסיקת בתי המשפט הוא תחום המשפט הציבורי, ובכלל זה סוגיות במשפט החוקתי, עיקרי הצדק הטבעי, מעמדו של המנהג במשפט הציבורי, זכויות האזרח, רשויות הממשל, ביקורת שיפוטית על מעשה הרשות המחוקקת והרשות המבצעת.
מחקריו וספריו מצוטטים בהערכה על ידי בית המשפט העליון בישראל, וכן על ידי בתי משפט עליונים ברחבי העולם.
חופש המצפון והדת: יסודות עיוניים והמצב המשפטי בישראל, 180 עמודים.
בין שלוש רשויות : מאזן זכויות האדם בענייני דת (1999, מכון פלורסהיימר)
הממשלה : הרשות המבצעת : פירוש לחוק יסוד הממשלה, 1100 עמ ' + xlii מכון סאקר ונבו 2018 (סדרת פירוש לחוקי היסוד בעריכת פרופ' יצחק זמיר).
החקיקה האזרחית החדשה: קובץ הרצאות בימי עיון לשופטים תשל"ה, בהוצאת המכון למחקרי.
חידושים והתפתחויות בחקיקה ובמשפט: קובץ הרצאות בימי העיון לשופטים תשל"ו, בהוצאת המכון למחקרי חקיקה ע"ש סאקר, 1977, 161 עמודים.
חלוצים בדמעה, פרקי עיון על יהדות צפון אפריקה, עם עובד, 1991.
חופש הביטוי, עורך משותף אורח (ביחד עם גד ברזילי) - כתב עת פוליטיקה, כרך 13, 1-280, בהוצאת מכון דייוויס האוניברסיטה העברית בירושלים (2005).
ספרי הרצאות ומקורות בהוצאת אקדמון
משפטים מודרכים, דברי הסבר והנחיות, מהדורה ראשונה תשל"ה: מהדורה שנייה תשמ"ד.
דיני המנהל הציבורי (א): מושגי יסוד, מערכות הסמכה והחלטות מוסדיות (תשל"ט בעריכת מ' גל וי' כהן), 196 עמודים.
דיני המנהל הציבורי (ב): כללי הדיון המינהלי, (תשל"ט, בעריכת מ' גל וי' כהן 140 עמודים.
מקורות ואירועים בדיני המנהל הציבורי (א): מושגי יסוד, מערכות הסמכה והחלטות מוסדיות (תשמ"א, בעריכת מ' כדרייה וע' כהן), 561 עמודים.
מקורות ואירועים בדיני המנהל הציבורי (ב): כללי הדיון המנהלי ועלות הביקורת השיפוטית (תשמ"א, בעריכת מ' כדרייה וע' כהן) עמודים 562–1188.
שמעון שוקן (נולד בשנת 1954) הוא פרופסור למדעי המחשב, דיקן-מייסד של בית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת רייכמן.
נולד בצהלה לגדעון שוקן, אלוף בצה"ל, ודבורה שוקן, דמות בולטת בעולם האמנות בישראל ונכד ללילי ושלמה זלמן שוקן.
למד בבית ספר תיכון חדש בתל אביב.
את שירותו הצבאי (1972 - 1977) עשה כחייל בסיירת אגוז וכמפקד פלוגה בצנחנים בדרגת סרן.
לאחר לימודי כלכלה ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים סיים דוקטורט (1985) בבית ספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה וזכה בפרס הדיסרטציה המצטיינת של ICIS.
לאחר מכן היה פרופסור-חבר באוניברסיטת ניו יורק (1985–1995).
בשנת 1995 חזר מארה"ב לישראל והצטרף לצוות המייסדים של המרכז הבינתחומי הרצליה, שם הקים את הפקולטה למדעי המחשב ועמד בראשה כדיקן עשר שנים (1996–2006).
כמו כן היה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד (2005) וסטנפורד (2012), וכיהן כיו"ר ועדת מקצוע מדעי המחשב במשרד החינוך.
שוקן מתמחה בפיתוח קורסים חדשנים וכלי תכנה להוראת מדעי המחשב ומתמטיקה.
יחד עם פרופסור נעם ניסן מהאוניברסיטה העברית, פיתח את הקורס "Nand to Tetris", שמועבר בימינו בלמעלה ממאה אוניברסיטאות ברחבי העולם, וכן כקורס בקורסרה.
מייסד-שותף של חברת "Matific", שמפתחת מערך משחקים להוראת ולימוד מתמטיקה מגן ילדים עד כתה ו' (מופץ בישראל תחת המותג "עשר אצבעות").
שוקן הוא רוכב אופני הרים, נושא עליו הוא כתב את הספר "ארץ זבת חלב ודווש", בשיתוף עם רפי רבינוביץ.
הוא מוביל תוכנית טיפולית לנערים בסיכון המבוססת על רכיבת אופניים.
מתגורר ברעננה עם אשתו איריס, פסיכותרפיסטית ומטפלת משפחתית.
שמעון רדליך (נולד ב-2 באפריל 1935) הוא היסטוריון ישראלי, חוקר תולדות יהודי ברית המועצות, פרופסור אמריטוס להיסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
שמעון רדליך נולד בעיר לבוב שבגליציה המזרחית, פולין (כיום באוקראינה), בן יחיד במשפחת סוחרים.
גדל בבְּזֶ'זָ'ני שגם היא בגליציה המזרחית.
כילד חי בגטו בז'ז'ני עד לחיסולו ביוני 1943, ולאחר מכן ניצל עם אמו על ידי משפחה פולנית ומשפחה אוקראינית.
אביו, שלמה, נרצח ב-12 ביוני 1943. שמעון רדליך עזב את בז'זני ב-1945, התגורר מספר שנים בלודז' שבפולין.
בעת היותו כנער בן שלוש-עשרה בלודז', השתתף כשחקן בסרט "אונדזערע קינדער" ('הילדים שלנו') –הסרט היידי האחרון שהופק על אדמת פולין לאחר מלחמת העולם השנייה, בבימויו של נתן גרוס ובהשתתפותם של הקומיקאים היידיים הידועים דז'יגאן ושומאכר.
בשנת 1950 עלה לישראל בעלייה ההמונית.
לאחר עלייתו למד תחילה במוסד החינוכי בקיבוץ מרחביה, ולאחר מכן בבית ספר תיכון (זרם העובדים) בעפולה.
רדליך למד היסטוריה כללית וספרות עברית לתואר ראשון באוניברסיטה העברית, המשיך את לימודיו לתואר שני בלימודים סובייטיים באוניברסיטת הרווארד וקיבל תואר דוקטור בשנת 1968 מאוניברסיטת ניו יורק בנושא: "יהודים תחת השלטון הסובייטי בשנות מלחמת העולם השנייה".
אחרי שובו ארצה שימש כשנה כמומחה לענייני ברית המועצות ומזרח אירופה במשרד ראש הממשלה.
בשנת 1970 החל לעבוד במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת בן-גוריון.
ב-1979 מונה למרצה בכיר, ב-1986 לפרופסור חבר וב-1991 לפרופסור מן המניין.
במהלך עבודתו באוניברסיטת בן-גוריון מילא תפקיד של ראש המרכז לחקר יהדות רוסיה ומזרח אירופה, כיהן כמנהל מרכז ראב לחקר השואה ושימש כראש המחלקה להיסטוריה.
בשנים 1988–1989 כיהן כנשיא האגודה הישראלית ללימודים סלאביים ומזרח-אירופיים.
בשנים 1977-1975 שימש כמרצה אורח באוניברסיטת פיטסבורג שבארצות הברית, בשנים 1984–1985 היה חוקר אורח במרכז ללימודים אוקראיניים שבאוניברסיטת הרווארד.
בין מענקי המחקר שהוענקו לו זכה למענקים מקרן הזיכרון לתרבות יהודית ומהקרן הלאומית למדע של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
תחומי המחקר העיקריים של שמעון רדליך הם תולדות יהודי ברית המועצות, בעיקר בשנות מלחמת העולם השנייה, אך גם על תקופות אחרות.
נוסף על כך חקר גם את יחסי יהודים-אוקראינים ויחסי יהודים-פולנים.
עצומות, מכתבים ופניות של יהודי ברית המועצות 1968-1970
ב-1973 יצאו לאור שני כרכים בעריכתו של רדליך, עצומות ומכתבים של יהודי ברית המועצות בעניין עלייתם לישראל.
במשך שנים רבות עסק שמעון רדליך בחקר הוועד היהודי האנטי-פשיסטי, שפעל בברית המועצות בשנים 1941–1948. ספרו בנושא בשפה האנגלית Propaganda and nationalism in wartime Russia: the Jewish Antifascist Committee in the USSR, 1941-1948 יצא לאור בעברית בגרסה מעט שונה בשם הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי הסובייטי: עלייתו ושקיעתו.
הוועד היהודי האנטי-פשיסטי היה הארגון היהודי הרשמי היחידי ברוסיה הסובייטית בשנות המלחמה ולאחריה עד לחיסולו בנובמבר 1948. סביבו התקבצו אנשי תרבות, ספרות, צבא, ומדע יהודים סובייטיים.
הוא הוקם במטרה לסייע לברית המועצות במאבקה נגד גרמניה הנאצית וחוסל בפקודתו של סטלין, באשמת בגידה בשלטון הסובייטי.
ראש הוועד היה השחקן ומנהל התיאטרון הממלכתי-היהודי במוסקבה, שלמה מיכאלס.
הוא נרצח בפקודתו של סטלין ב-13 בינואר 1948 והוועד חוסל בנובמבר 1948.
רדליך חקר מספר נושאים בהקשר של יחסי יהודים-אוקראינים.
אחד ממחקריו עסק בראש הכנסייה האוקראינית-הקתולית-יוונית-המטרופוליט, אנדריי שפטיצקי Sheptitsky, אשר הציל כמאה וחמישים יהודים בימי השואה, במאמר "Sheptits'kyi and the Jews during World War II" רדליך היה הראשון שחקר את שפטיצקי בהקשר היהודי.
מאמר זה פורסם במספר כתבי עת ביניהם ב-Genocide and Holocaust Studies בארצות הברית, ב-Holocaust Studies בשפה הרוסית באוקראינה.
במאמר ""Jewish - Ukrainian in Inter-War Poland as Reflected in Some Ukrainian Publications" מחקרו מצביע על מגוון דעות כלפי היהודים בפרסומים שבין שתי מלחמות העולם, כאשר יש החרפה בעמדות אנטישמיות בסוף שנות השלושים.
הדבר חשוב להבנת יחס האוקראינים ליהודים בשנות המלחמה והשואה.
מתאר רדליך תפישות שונות ומנוגדות בחזרה לשטייטל.
המאמר סוקר גישות ותפישות שונות בתהליך החזרה של יהודים לביקורים במקומות מוצאם במזרח אירופה.
מרבית "השבים" מתמקדים בנושאים יהודיים בלבד.
רק מעטים מנסים לתאר ולהבין גם את הלא-יהודים.
למרות שחקר שנים רבות את ברית המועצות ויהדותה, הגיע רדליך פעם ראשונה לברית המועצות ולמוסקבה ב-1989, בעקבות השינויים שחלו בעידן גורבצ'וב לפולין שב לראשונה ב-1987. זו הייתה חזרה אישית וגם מחקרית ובפעם הראשונה ניתנה לו הזדמנות להגיע לאוספים ארכיוניים מקוריים, שקודם לכן היו סגורים בפניו.
כתוצאה מכך פרסם את הספר War, Holocaust and Stalinism: a documented study of the Jewish anti-fascist Committee in the USSR, שהוא קובץ מקיף של תיעוד סובייטי על יהודי ברית המועצות במלחמת העולם השנייה.
בקובץ תעודות זה המלווה בהקדמה נרחבת, מודפסים 181 מסמכים, כולם מתורגמים לאנגלית.
אוסף התעודות עיקרו מהוועד היהודי האנטי-פשיסטי והוא נסב על פעולות יהודיות בתוך ברית המועצות בזמן מלחמת העולם השנייה והשואה ועל ההתייחסות של השלטון הסובייטי לפעילויות אלה.
אותו אוסף תעודות יצא גם בשפה הרוסית, ופורסם במוסקבה שברוסיה ב-1996.
מאז שנות התשעים עוסק שמעון רדליך בפרויקט היסטורי-אוטוביוגרפי, שכוונתו למקם את תולדות חייו בתוך הקשרים היסטוריים רלוונטיים, סוגה שאינה שכיחה.
ספרו Together and apart in Brzezany: Poles, Jews, and Ukrainians, 1919-1945 מתאר את שנות ילדותו בעיירה בּז'זני ואת משולש היחסים בין פולנים, יהודים ואוקראינים בגליציה המזרחית.
ספר זה תורגם גם לפולנית ולאוקראינית וראה אור בעברית בהוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בשנת 2005 תחת הכותר יחד ולחוד בבז'ז'ני: פולנים, יהודים ואוקראינים, 1919-1945. ייחודו של ספר זה הוא בכך שהמחבר עוסק בו-זמנית בזיכרונותיו האישיים ובתיאור התקופה.
הספר משתדל להציג תיאור אובייקטיבי ככל האפשר של מסכת היחסים בין פולנים, יהודים ואוקראינים וכן את העמדות השונות של קבוצות אלה.
לספר התפרסמו למעלה מארבעים ביקורות, ביניהן בפולין, אוקראינה, ארצות הברית, אנגליה, גרמניה וישראל.
בהמשך לספרו על בז'ז'אני כותב רדליך ספר על השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה בלודז' שבפולין (1950-1945).
ספר זה כקודמו ישתדל להציג את זיכרונותיו של המחבר בהקשר של חיי היהודים בלודז' בשנים הראשונות שבתום המלחמה.
תחייה על תנאי: הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי הסובייטי: עלייתו ושקיעתו / שמעון רדליך; תרגם מאנגלית: גד לוי.
באר-שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990
יחד ולחוד בבּז'ז'ני: פולנים, יהודים ואוקראינים, 1945-1919 / שמעון רדליך; תרגום מאנגלית: איילת סקסטין.
באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ה 2005
חיים במעבר: יהודים בלודז' שלאחר המלחמה 1950-1945, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון, תשע"ב 2012.
יהודים והעם היהודי: עצומות, מכתבים ופניות של יהודי ברית המועצות; שני כרכים, בעריכתו של שמעון רדליך.
שמעון רביד (16 במאי 1936 – 22 בנובמבר 2017) היה מנכ"ל המחלקה להתיישבות ומנכ"ל המחלקה לכספים בסוכנות היהודית ומילא שורה של תפקידים בכירים בקבוצת בנק הפועלים.
נודע במיוחד בתפקידו המרכזי בהקמת המצפים בגליל וכיו"ר ועדת רביד לשיקום המשק המשפחתי וקיבוצי הפריפריה, כמינוי אישי של ראש הממשלה שמעון פרס, שר האוצר יצחק מודעי ושר החקלאות אריה נחמקין.
רביד נולד בתל אביב לאב ממוצא פולני ולאם ממוצא יווני.
במסגרת שירותו בנח"ל היה חבר הגרעין המייסד של קיבוץ שדה בוקר, היה חבר הקיבוץ עד שנת 1966 ושירת בתפקידי מזכיר, מרכז משק ורכז ענף המטעים.
בשנת 1967 עבר לירושלים והצטרף לסוכנות היהודית, תחילה כמנהל מדור המטעים בחבל ירושלים של המחלקה להתיישבות (עד 1974), בתפקידו זה יזם ופיתח את חקלאות התמרים במושבי בקעת הירדן.
לאחר מכן היה מנהל חבל הצפון במחלקה להתיישבות ובמקביל מנהל אזור עפולה של משרד החקלאות.
בתפקידו זה מילא תפקיד מרכזי בייזום, בתכנון ובביצוע של תוכנית המצפים בגליל בכלל ובגוש שגב בפרט, תוך שינוי פניה של המחלקה להתיישבות מפיתוח התיישבות שהיא בעיקרה חקלאית להתיישבות קהילתית יוצרת בתחומים אחרים.
בשנת 1977 נבחר למנכ"ל המחלקה להתיישבות ובשנת 1981 מונה למנכ"ל המחלקה לכספים של הסוכנות (CFO), במסגרת תפקידים אלה עסק בשיקום מפוני חבל ימית.
בספטמבר 1986, על רקע משבר הקיבוצים, התבקש רביד על ידי ראש הממשלה שמעון פרס, לעמוד בראש ועדה שתבחן את שיקום המשקים המשפחתיים וקיבוצי הפריפריה על ידי הסדרי חוב.
מסקנות הוועדה (שהוגשו כבר לממשלת ישראל ה-22 בראשות יצחק שמיר לאחר הסכם הרוטציה) קבעו הסדר של נושים בתיק פירוק יחד עם המלצות לשינויים ארגוניים, בדגש על ניתוק ארגוני הקניות מהקופה הציבורית.
ב-1987 היה למשך תקופה קצרה מנכ"ל חברת העובדים של ההסתדרות הכללית.
ב-1988 נקרא למלא את תפקיד מנהל אגף הבקרה והכספים ב"כור תעשיות" במסגרת הניסיון לחילוץ החברה ההסתדרותית מתביעת הפרוק, אולם נאלץ להתפטר כעבור שנה עקב חוסר יכולת לתפקד תחת מגבלות ההסתדרות.
בשנת 1989 הצטרף רביד לקבוצת בנק הפועלים ומילא בה מספר תפקידים בכירים.
עד 1994 כיהן כמשנה למנכ"ל בנק הפועלים האחראי לחטיבות הלוגיסטיקה, השקעות ריאליות, נכסי לקוחות, שוק ההון, יו"ר ישראכרט ומועצות המנהלים של החברות הבנות.
בין השנים 1994–2000 כיהן כמנכ"ל משותף בבנק הפועלים האחראי על החטיבה הפיננסית והפעילות הבינלאומית והיה יו"ר מועצות המנהלים של כל הבנקים המסונפים בארצות חוץ.
בשנים 2000–2001 היה יו"ר מועצת המנהלים של בנק אוצר החייל.
לאחר פרישתו ב-2001 היה חבר בדירקטוריונים שונים בהתיישבות (יו"ר יקבי רמת הגולן, חברת ערדג בים-סוף, מפעל דביק בשדה בוקר, יו"ר חברת נטפים, דירקטור חיצוני במשקי הנגב, איסכור, מעברות, יק"א דולב ועוד) ובגופים פיננסיים וכלכליים אחרים בהם דירקטור מטעם הציבור ביובנק, יו"ר ועדת השקעות של הראל השקעות ודירקטור בפורום הישראלי.
במאי 2009, שנים לאחר פרישתו מפעילות ציבורית, נקרא שוב רביד על ידי אליהו מצא לכהן כחבר בוועדת חקירה ממלכתית - הוועדה הממלכתית לבדיקה הטיפול במפוני ההתנתקות (יחד עם רביד ומצא היה חבר בוועדה גם ידידיה שטרן), על סמך ניסיונו רב השנים, הבנתו המעמיקה בענייני כספים וניסיונו העשיר בטיפול בהתיישבות.
הוועדה הגישה את מסקנותיה ב-29 בספטמבר אותה שנה.
במקביל לתפקידיו הרבים, למד רביד באוניברסיטה העברית.
הותיר אחריו את אשתו ושלושת ילדיהם.
לבקשת המשפחה נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
כשנה לאחר מותו נחנך מצפור לזכרו בטיילת הר שכניה ליד היישוב מנוף.
שמעון קורן (נולד ב-1953) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, בתפקידו האחרון כיהן כמפקד המחוז הצפוני.
קורן נולד בנהריה, שירת בצה"ל בחטיבת גולני וב-1977 התגייס לשורות משטרת ישראל.
את הקריירה שלו במשטרה החל במחוז הצפוני, היה מפקד תחנת גליל, המפקד הראשון של יס"מ גליל, ומפקד משטרת התנועה בצפון.
ב-1996 עבר לירושלים והתמנה לראש מדור מבצעים במטה הארצי.
בהמשך כיהן כראש אגף מבצעים של מחוז ירושלים, קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב מוריה תחת מפקד המחוז דאז, ניצב מיקי לוי.
בתקופה זו התמודדה העיר עם שורת פיגועי התאבדות שהביאה עימה האינתיפאדה השנייה.
בשנים 2004 עד 2007 כיהן כסגן מפקד המחוז.
לאחר פרסום מסקנות והמלצות ועדת זיילר וסבב המינויים שנכפה על המשטרה, קודם קורן לדרגת ניצב ומונה במאי 2007 למפקד המחוז הצפוני, במקומו של שחר איילון שאך זה עתה נכנס לתפקידו ועבר לכהן כסגן המפכ"ל.
קורן פרש מהמשטרה באפריל 2011.
בתקופתו של קורן במחוז הצפוני הוא התמודד עם השלכות פרשת השוטרים הנוקמים מהמחוז, שהובאו למשפט והורשעו בזמן כהונתו.
כמו כן ספג הערה פיקודית על תפקודו בזמן המהומות האלימות בפקיעין במהלכן נלקחה שוטרת כבת ערובה.
אירועים בולטים נוספים היו מבצע אבטחת צעדת אנשי הימין באום אל-פחם, המהומות בין יהודים וערבים במהלך יום הכיפורים ב-2008, אבטחת ביקור האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל, פרשת השוטר שחר מזרחי שהרג גנב רכב וההתמודדות עם השרפה בכרמל (2010).
לאחר פרישתו החלו הליכים לפיצול המחוז הצפוני לשני מחוזות: מחוז חוף ומחוז צפון.
ב-2012 מונה ליועץ אבטחה וביטחון של סטף ורטהיימר.
קורן בוגר תואר ראשון במדעי המדינה, נשוי ואב לשלושה.
שמעון רומח (נולד בשנת 1948) כיהן כנציב כבאות והצלה בדרגת רב-טפסר ועמד בראש הרשות הארצית לכבאות והצלה בישראל.
כמו כן שימש בתפקידים בכירים בשב"כ.
רומח נולד כשמעון רחמים, בבגדאד שבעיראק.
ב-1951 עלה עם משפחתו לישראל והתגורר במעברת הקסטל (כיום מבשרת ציון).
רומח התגייס ב-1966 ושירת בצה"ל בחיל השריון.
במלחמת ששת הימים היה חניך קורס מפקדי טנקים, ונלחם במסגרת גדוד 63 בחטיבה 14 בגזרת סיני.
במלחמת יום הכיפורים שירת במילואים כמפקד פלוגת שריון בגדוד 39 של חטיבה 179 בחזית הסורית.
לאחר שחרורו ב-1969 התגייס לשב"כ, שם עשה את רוב שירותו במחלקה המופקדת על המגזר הערבי.
הוא נודע בכינויו "קפטן סמיר".
הוא שימש כרכז נפה בעזה והמשיך בתפקידים שונים ביהודה ושומרון, והגיע לתפקיד סגן מרחב ירושלים יהודה ושומרון.
באוקטובר 1982 מונה למפקד השב"כ בלבנון.
ב-1992 פרש מהשב"כ ועסק ביזמות ותיווך עסקי בין ישראל ומדינות ערב.
ב-2001 החל לנהל חברת כוח אדם.
ב-2002 מונה על ידי שר הפנים אלי ישי לנציב כבאות והצלה והחליף את ששי קציר.
באפריל 2011 סיים את תפקידו ושחר איילון החליף אותו.
רב שִׁמְעוֹן קַיְירָא, (חי בסביבות שנת 840) היה תלמיד חכם ופוסק שחי בתקופת הגאונים, ככל הנראה מן העיר בצרה שבבבל.
לא ידוע עליו כמעט מאומה מלבד העובדה שכנראה חיבר את הספר הלכות גדולות.
רבי שמעון קיירא לא הוגדר כ"גאון", שכן לא תפס משרה רשמית של ראש ישיבה.
יש המשערים שהוא הושפע מדרכה של ישיבת סורא ואף ששימש כאחד מחכמיה.
לדעת חלק מהחוקרים, לספרו "הלכות גדולות" היה מעמד מיוחד בקרב גאוני סורא.
ספרו, הלכות גדולות, מבוסס על החיבור הלכות פסוקות בשילוב השאילתות וקטעים נוספים מהתלמודים וממסורות על-פה שרווחו בישיבות הגאונים.
הוא מראשוני הגאונים שהשתמשו בחומר ארץ-ישראלי בתר-משנאי, ויש המשערים שהחיבור לא חובר בבבל גופא.
בספר הקבלה לרבי אברהם אבן דאוד ובראשונים נוספים, מיוחס ספר הלכות גדולות לרב שמעון קיירא.
רש"י ובעל הסמ"ג סוברים שחובר על ידי רב יהודאי גאון, אך לא פרשו באיזה יהודאי מדובר, רב יהודאי גאון או רב יהודאי הכהן גאון.
אך הדעה הרווחת היא שהספר הלכות גדולות חובר על ידי רב שמעון קיירא.
דעה זו נשענת בין השאר על כך שבספר נזכר רב צמח בר פלטוי שנפטר בשנת ד'תר"ן (890), רב צמח מאוחר מהזיהויים האחרים כרב יהודאי גאון או כרב יהודאי הכהן גאון שפעלו כמאה שנה ויותר לפני רב צמח בר פלטוי.
שמעון שֶבֶס (נולד ב-16 במרץ 1952) הוא איש עסקים ויועץ פוליטי.
מנכ"ל משרד ראש הממשלה בכהונתו השנייה של ראש הממשלה יצחק רבין בשנים 1992–1995. ממייסדיו של קיבוץ אפיק ברמת הגולן.
לשעבר יושב ראש ועד יישובי הגולן ויושב ראש החברה לפיתוח הגולן.
לאחר רצח יצחק רבין פעל שבס כחבר בהנהלת העמותה להקמתו של מרכז יצחק רבין לחקר ישראל.
בשנת 2004 הורשע בבית המשפט העליון בעבירות של מרמה והפרת אמונים.
שבס נולד בפתח תקווה וגדל בגבעתיים.
אביו, פייבל (שרגא) שירת בפלוגה יהודית בצבא הבריטי, היה חבר ב"הגנה" ובמסגרתה נשלח לסייע לתנועה הציונית בבגדד.
אמו, רנה לבית ניסקר, ניצולת השואה.
היה חניך ומדריך בהנוער העובד והלומד ובתנועת "הפועל".
באביב 1971 עלה לגולן כחבר גרעין "אתגר" של נח"ל גולן, מאיחוד הקבוצות והקיבוצים, לשטח הסמוך לכפר הסורי הנטוש פיק בדרום הגולן, סמוך לקו הפסקת האש בין סוריה לישראל.
ההיאחזות התאזרחה ב-8 במאי 1972 בשם אפיק והוא נבחר למזכיר הקיבוץ.
שימש גם רכז ההכשרות של הנוער העובד והלומד עבור חמישה גרעינים.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לגדוד הנח"ל המוצנח וסיים קורס מ"כים חי"ר.
במלחמת יום הכיפורים לחם בקוניטרה בקרב הבלימה מול המתקפה הסורית בדרום רמת הגולן, ולאחר מכן לחם בזירת הדרום בסיני ובצד המערבי של תעלת סואץ.
בוועידת ההסתדרות ה-12 (1974) קרא שבס להכפיל את האוכלוסייה ברמת הגולן ותבע מההסתדרות "להמשיך ולראות במעשי ההתיישבות החלוצית את גולת הכותרת של פעולות ההסתדרות"
ב-1978 נבחר שבס ליו"ר ועד יישובי הגולן.
כיו"ר הוועד הוביל שבס מבצע הסברה לביטול הממשל הצבאי בגולן ובהמשך למען החלת חוק הגולן.
קידם תוכניות להגדלת ההתיישבות היהודית בגולן ואת הקמת החברה לפיתוח הגולן במסגרתה עסק בפיתוח תשתיות, תיירות ומקורות תעסוקה.
בשנת 1984 מונה לעוזר לענייני התיישבות של שר הביטחון, יצחק רבין, תפקיד שמילא במשך שש שנים.
נוסף על היותו עוזר אישי ופוליטי, הפקיד רבין בידיו את האחריות לאזורי ההתיישבות, אזורי הפיתוח והתשתיות לאומיות.
בשנים אלה היה חבר דירקטוריון של חברות ממשלתיות וגופים ממלכתיים, בהם מועצת מינהל מקרקעי ישראל, התעשייה האווירית לישראל והתעשייה הצבאית.
היה יושב ראש הוועדה לקידום ולשילוב המיעוטים הערבי, הבדווי והדרוזי בחברה הישראלית.
לקראת מערכת הבחירות של 1992 מונה שבס לנהל את קמפיין הבחירות של מפלגת העבודה בראשותו של רבין.
העבודה זכתה במספר הרב ביותר של מושבים בכנסת, ועל רבין הוטל להקים את הממשלה.
עם כניסתו של רבין ללשכת ראש הממשלה, מונה שבס למנכ"ל משרד ראש הממשלה.
בהלווייתו של יצחק רבין הספידוֹ שבס.
לאחר הרצח פרש שבס מהחיים הפוליטיים.
בשנת 2020 יצא לאור, בהוצאת "ידיעות ספרים", ספרו של שבס, "חבר".
את הספר ערך יואב קרן.
בשנת 2000 הרשיע השופט אדמונד לוי בבית המשפט המחוזי בתל אביב את שבס בעבירות מרמה והפרת אמונים ושוחד בפרשה העוסקת בקשריו עם מדינות זרות ואשר פרטיה נאסרו לפרסום.
נגזרו עליו שנתיים מאסר בפועל ועוד שנת מאסר אחת על תנאי וקנס של 50 אלף ש"ח.
הן הוא והן פרקליטות המדינה ערערו על גזר הדין, ובשנת 2003 זיכה אותו בית המשפט העליון.
בעקבות בקשת המדינה נערך דיון נוסף בהרכב של תשעה שופטים בראשות הנשיא אהרן ברק, וב-30 בנובמבר 2004 הורשע שבס (ברוב של שמונה נגד אחד) בהפרת אמונים בשתי פרשות: פרשת שטרן ופרשת שולדנפריי.
באחת, נקבע כי קידם עסקה עם מדינה זרה שבה היה מעורב חברו.
בשנייה, נקבע כי קידם במסגרת תפקידו את עסקיהם של זוג חברים אחר, שבחברה שבשליטתם הועסק בעבר.
התיק הוחזר לבית המשפט המחוזי לגזירת העונש, תוך ויתור מראש על עונש מאסר.
בפברואר 2005 בית המשפט המחוזי בתל אביב גזר על שבס קנס של 50 אלף ש"ח.
לאחר ההרשעה עזב שבס את ישראל למשך 15 שנה.
שבס היה יושב ראש חברת RSLB האמריקנית, שמשרדיה ממוקמים בוושינגטון.
החברה סייעה לאנשי עסקים ובעלי עסקים ישראלים להיכנס לשוק האמריקני.
הוא שותף בעסקים באירופה ובארצות הברית, בין היתר בתחומי ההשקעות, הנדל"ן והמלונאות.
מאז שנת 2002 משמש כיועץ פוליטי וכלכלי עבור ממשלות ומנהיגים ברומניה, בולגריה, הונגריה, אוסטריה, סרביה וארצות הברית.
שבס מייעץ בענייני כלכלה ואסטרטגיה גם לתאגידים בינלאומיים.
שבס הוא יו"ר ואחד ממקימי חברת HolistiCyber שהוקמה בשנת 2016. החברה מספקת הגנת סייבר לחברות פרטיות וציבוריות.
שמעון שבס מרצה בפני קהילות יהודיות באירופה ובפני סטודנטים בנושא המחאה החברתית שפרצה בישראל ביולי 2011, בה הביע את תמיכתו, ובנושא התהליך המדיני של ישראל עם הפלסטינים.
הוא סייע גם לעמותת על"ה (עזרה לילד הנכה).
פעל להקים את הכפר על"ה נגב שבסמוך לאופקים - כפר שיקומי למבוגרים בעלי לקויות שכליות.
בנוסף, פעיל שבס בעמותת גלאו"פ לטיפול בילדים אוטיסטים ובילדים ממשפחות מצוקה.
בשנת 2012, היה שבס במגעים לרכישת קבוצת הכדורגל של הפועל תל אביב, מידי אלי טביב.
לשבס שלושה ילדים מנישואיו הראשונים ושלושה ילדים מנישואיו השניים לדנה שבס.
גנבו לי את המדינה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2025.
שמעון קושניר (15 בדצמבר 1895, כ"ח בכסלו תרנ"ו – 2 בפברואר 1986) היה סופר עברי ופעיל ציוני ביישוב, ממייסדי מושב העובדים כפר יחזקאל, חבר מועצת ההסתדרות, מנהל המחלקה החקלאית של האיגוד למען תוצרת הארץ, חבר אספת הנבחרים השלישית מטעם מפא"י וחבר המועצה המקומית גבעתיים.
קושניר נולד בבאלטה שבפלך פודוליה באימפריה הרוסית (בימינו בתחומי מחוז אודסה שבאוקראינה) לשיינדל ודוד קושניר.
למד בחדר מתוקן בעיר מגוריו.
אביו עלה לארץ ישראל בגפו בקיץ תרס"ד, 1904 והתיישב במושבה יהודיה (כיום יהוד).
בדצמבר אותה שנה הצטרפו אליו אשתו וששת ילדיו.
לאחר תקופה קשה ביהודיה, במהלכה נאלצו למכור את רוב רכושם כדי לשרוד, עזבה המשפחה והתיישבה בפתח תקווה.
בפתח תקווה נשלחו שמעון וראובן אחיו ללמוד בתלמוד תורה (בה כבר למד אחיהם הבוגר מרדכי) אך לאחר זמן מה עברו ללמוד בבית ספר חילוני.
בהמשך למד בבית הספר החקלאי "קרית-ספר" בבן שמן בניהולו של ישראל בלקינד, ממייסדי תנועת ביל"ו.
קושניר נמנה עם מתנדבי הגדוד העברי, היה בין מייסדי תנועת "אחדות העבודה" בפתח תקווה, ממייסדי ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, וכן השתתף כציר נבחר בוועידת היסוד שלה בשנת 1920. בשנת 1920 נישא לאסתר בת יקותיאל קפלן, והזוג היו הורים לשניים.
בנם הבכור הוא טוביה קושניר והשני דוד קושניר.
בשנת 1921 עלה על הקרקע עם ראשוני המתיישבים במושב העובדים כפר יחזקאל שבעמק יזרעאל, והיטה שכם לבניין המשק והמושב ולפעילות בחיים הציבוריים המקומיים והכלליים.
נבחר למרכז החקלאי ולמועצת ההסתדרות, ולתפקידים במוסדות המרכזיים של המפלגה (מקודם "אחדות העבודה" ואחר כך מפא"י).
בשנת 1925 יצא בשליחות הקרן קיימת לישראל לליטא.
נבחר ברשימת מפא"י לאספת הנבחרים השלישית.
לאחר מכן יצא בשליחות ההסתדרות בשנת 1932 לארצות הברית ובשנת 1949 לדרום אמריקה.
בשנת 1933 נבחר לקונגרס הציוני ה-18 בפראג, בשנת 1935 לקונגרס ה-10 בלוצרן ובשנת 1937 לקונגרס ה-כ' בציריך.
היה פעיל בארגון "ההגנה" במשך כל השנים.
היה מראשי הנאבקים לעבודה עברית בכפר סבא, ואף נשלח על כך לכלא של השלטון המנדטורי.
ב-1936 התמנה למנהל המחלקה החקלאית של האיגוד למען תוצרת הארץ.
על רקע זה, התמנה במלחמת העצמאות למתכנן מערכת הפיקוח והאספקה.
בשנת 1938 היה בין ששת עסקני התנועה שריצו מעצר בית אדמיניסטרטיבי של שלושה חודשים, בהם התעשיין ד"ר שמואל אריאל, משה חלוץ ויעקב צדקוני.
בשנת 1938 התחתן בשנית, עם לאה קומרוב, והיה אב לשני ילדים נוספים.
ב-1939 עזב את משקו בכפר יחזקאל והתיישב בשכונת בורוכוב (לימים חלק מגבעתיים).
נבחר כחבר המועצה המקומית גבעתיים.
קושניר הרבה לכתוב על בני דורו, כמו אברהם הרצפלד, נוח נפתולסקי, שמואל יבנאלי, אהרון שר ואחרים.
אחיו מרדכי שניר (1894–1961) היה סופר וחוקר העלייה השנייה, מהוגי הדעות של תנועת העבודה.
אחותו שרה קושניר (נפטרה ב-1969) נישאה לאליהו לויצקי, ממתיישבי עין גנים וממייסדי ירקונה.
אחותו נחמה ניר (נפטרה ב-1974) הייתה גננת בקבוצת גבע.
בנו הבכור של שמעון קושניר מנישואיו לאסתר לבית קפלן, טוביה קושניר, נהרג במלחמת העצמאות עם מחלקת הל"ה בדרך להגנת גוש עציון.
קושניר טבע את כינויה של המחלקה "מחלקת ההר".
בנו השני הוא האתלט דוד קושניר.
אשתו השנייה, לאה קומרוב, הייתה אחותם של אברהם קמרון ודוד בית לחמי.
מנישואים אלה נולדו בתו פרופ' מיכל אורון ובנו ד"ר אורי קושניר.
כפר יחזקאל (תל אביב: אמנות, תרפ"ט)
(תל אביב: מרכז תנובה, תשי"א)
בכור מכורה: נתיבו של נער עובד בימי העלייה השנייה (תל אביב: עיינות, תשט"ו)
הד מגלבוע: שנים ראשונות בעמק יזרעאל (תל אביב: עיינות, תשט"ז 1955)
בדמדומי בוקר (תל אביב: מכורה, תשי"ט)
שדות ולב: פרקים בדרך חייו ופעלו של אברהם הרצפלד (תל אביב: ספרית השדה, תשכ"ב)
אנשי נבו: פרקי עלילה של אנשי העלייה השנייה (תל אביב: עם עובד, 1968)
האיריסים עודם פורחים (תל אביב: עם עובד, תש"ל 1970) (קורות "לחימתם ונפילתם של הל"ה - היא מחלקת ההר שחשה לעזרת גוש עציון הנצור ב-1948".
זאת בהדגשת דמותו של בנו, טוביה קושניר, מלוחמי הל"ה שהתבלט כחוקר טבע)
ברנר 50 למותו: 1921–1971 (תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל - הוועד הפועל, תשל"א 1971)
הרואה למרחוק: פרקי-עלילה מחיי שמואל יבנאלי (תל אביב: עם עובד - תרבות וחינוך, תשל"ב 1972)
אדם בערבה: פרקי עלילה מחייו של יהודה אלמוג (תל אביב: עם עובד, 1973)
איש מארץ תל חי: פרקי עלילה מחייו של אהרן שר (תל אביב: עם עובד, תשל"ד 1974)
אנשי בזלת: השטורמנים (תל אביב: עם עובד, תשל"ה) <לתולדותיה של משפחת שטורמן>
שורש בעמק: בנתיבה של נחמה (תל אביב: מכורה, 1976) <נתיב חייה של נחמה ניר, אחות המחבר>
בגבעתיים: ביטאון עירוני לאינפורמציה והווי מקומי (גבעתיים: עירייה, תשכ"ד-תשכ"ט)
ספר הנופלים - בני גבעתיים (גבעתיים: עירית גבעתיים, אחרי 1968) (ספר זיכרון)
רחל ושירתה: מבחר דברי זכרונות והערכות (תל אביב: דבר, תשל"א) <בשיתוף מרדכי שניר> <המהדורה המקורית נערכה בידי מרדכי קושניר <שניר> בתש"ו>
השארות / מעזבונה של טל-לי אורון (תל אביב: עקד, תשל"ו) <מיצירותיה ומציוריה ודברים לזכרה>
שמעון קורבמן נולד ברוסיה הלבנה (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) בשנת 1887, בנם של הלל ומוסיה קורבמן.
בשנת 1909, בגיל 22, היגר לארצות הברית, וחי שמונה שנים בדטרויט, מישיגן.
הוא למד בקולג' לחקלאות, ומאוחר יותר במחלקה להנדסת רכבות באוניברסיטת מישיגן באן ארבור, אך נאלץ להפסיק את לימודיו.
קורבמן חזר לרוסיה – לפי גרסה אחת הגיע לאירופה כחייל ביחידת רכבות של צבא ארצות הברית – ועם סיום מלחמת העולם הראשונה, ב-1919, עלה לארץ ישראל.
הוא עבד חודשים אחדים בחקלאות, בעמק הירדן, עד שחלה בקדחת.
כשהחלים נסע למצרים, שם הועסק כשרטט רכבות על ידי הצבא הבריטי.
קורבמן חזר לארץ ישראל בשנת 1920, ותחילה עבד כפועל וכמורה לאנגלית בבית הספר החקלאי במקוה ישראל.
מ-1923 ועד יום מותו, למעט שנתיים בנס-ציונה, גר בתל אביב – תחילה בחדרים ודירות שכורות, ומתחילת שנות הארבעים בדירת חדר בדמי מפתח ברחוב אחד העם.
קורבמן התפרנס משיעורים פרטיים באנגלית.
הוא לא התחתן מעולם, וככל הנראה היה הומוסקסואל.
ב-1978 נפטר ערירי בדירתו, בגיל 90. עיזבונו עבר לידי האפוטרופוס הכללי, שתרם את התמונות והתשלילים למוזיאון ההיסטורי של תל אביב יפו.
המסמכים והתצלומים שהותיר קורבמן הם המקור העיקרי להכרת דמותו ותחומי העניין שלו.
הוא נהג לצלם אירועים ציבוריים בעלי אופי לאומי-ציוני, ובפרט אירועים של תנועת בית"ר ושל הצה"ר.
כ-200 תצלומים נותרו מטיולים לאתרים היסטוריים ולנקודות התיישבות ברחבי הארץ.
תצלומים אחרים משקפים רומנטיקה מזרחית, מסיבות של חבר'ה טראסק, פעילויות תרבות וספורט, מקומות עבודה ובילוי.
קורבמן הרבה לצלם ברחובות תל אביב ובחוף הים; האוסף כולל כעשרים תצלומי עירום של גברים צעירים.
קורבמן השתמש במצלמת חובבים מסוג Folding Autographic Brownie, תוצרת חברת קודאק.
המצלמה הפיקה תשלילי צלולואיד בגודל כ-5X3 אינץ', ואפשרה לרשום פרטים על סרט הצילום, ברווחים בין התמונות.
היו ברשותו חצובה ומנגנון השהיה, והוא נהג לצלם את עצמו.
קורבמן לא ניסה להתפרנס מצילום.
לעיתים שלח תצלומים לכתבי עת, העניק עותקים לאנשים או למוסדות שאותם צילם, או יצר מהם כרטיסי ברכה לשימושו האישי.
חלק מן התצלומים רוכזו באלבומי מזכרת שהכין לעצמו.
קורבמן עצמו סידר, רשם וקטלג יותר מ-1300 תשלילים.
תצלומיו האחרונים של קורבמן הם משנת 1936. לא ידוע מדוע הפסיק לצלם.
בשנת 1962 נשאל על ידי "במחנה נח"ל" מדוע אינו מצלם יותר.
תשובתו הלקונית – "מחוסר מצלמה" – הניבה פרשנויות מגוונות.
אוסף התשלילים של קורבמן נמצא בדירתו לאחר מותו.
תערוכה ראשונה מן העיזבון, שנות התמימות, הוצגה במוזיאון לתולדות תל אביב יפו ברחוב ביאליק ביולי 1979.
ב-1982 הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות התערוכה תל אביב – תצלומים ראשונים: אברהם סוסקין ושמעון קורבמן, שאצר מיכה בר-עם.
ב-2004 הוצגה במוזיאון ארץ ישראל התערוכה המקיפה שמעון קורבמן – צלם תל אביבי אחר.
האוצרת, בתיה כרמיאל, אף ערכה ספר ובו מבחר תצלומים ומחקר מעמיק על חייו ועבודתו של קורבמן.
אחרי סגירת התערוכה, הועבר חלק ממנה לתצוגת קבע בקומת הקרקע של מגדל שלום.
הרב שמעון שוואב (30 בדצמבר 1908 – 13 בפברואר 1995) היה רב אורתודוקסי ומנהיג קהילה בגרמניה ובארצות הברית.
נולד בפרנקפורט, בנם של יהודה (ליאופולד) וחנה, בת אברהם ארלנגר.
כרבים מבני דורו חניכי הנאו-אורתודוקסיה הוקסם ממה שנראה כאותנטיות השורשית של יהדות מזרח אירופה ויצא ללמוד בישיבות בליטא.
ב-1934, לאחר עליית הנאצים, התנער משיטתו של רש"ר הירש במאמר פומבי והכריז שגם הירש סבר שהיא הייתה אך לצורך השעה, אך מאוחר יותר חזר בו וסבר כי הרב הירש ראה בשיטתו ערך מרכזי בתורה.
לאחר הגירתו לארצות הברית היה רב בבולטימור.
משנת 1958 ועד מותו היה רב ב"קהל עדת ישורון" בוושינגטון הייטס, מנהטן.
הוא היה אידאולוג של אגודת ישראל באמריקה, ועסק במיוחד בהגנה על דרך התורה על פי היהדות.
הוא כתב כמה יצירות פופולריות (רובם באנגלית) במחשבה היהודית.
בשנת 1930, הוא בילה סוף שבוע עם הרב ישראל מאיר הכהן (החפץ חיים).
הביקור עשה עליו רושם חזק, ולעיתים קרובות בנאומיו הפומביים הוא התייחס לביקור זה.
הרב שוואב פרסם ספר בעברית על התפילה בשם "עיון תפילה", וספר דרשות על סדר הפרשיות בשם "מעין בית השואבה".
שמעון שיפר (נולד ב-1947) הוא עיתונאי ישראלי.
משמש כפרשן המדיני של "ידיעות אחרונות".
שיפר נולד בשנת 1947 בהונגריה להורים ניצולי השואה, וב-1957 עלה לישראל עם משפחתו.
את שנות נעוריו העביר במושב הדתי שפיר ולמד בישיבה התיכונית אור עציון.
סיים את לימודיו במדע המדינה ובהיסטוריה באוניברסיטת בר-אילן ולאחר מכן, בשנת 1969, התגייס לצה"ל.
במהלך שירותו ערך סקירה חודשית בירחון לקציני צה"ל וסיים קורס קציני מודיעין.
שירת בצנזורה הצבאית, והשתחרר לאחר חמש שנות שירות בדרגת סרן.
ב-1974 הצטרף לרשות השידור וסיקר את תחומי הפנים, השיכון והבריאות ברשת קול ישראל.
היה הכתב לענייני התיישבות ובספטמבר 1978 הוחלף בידי גד שמרון ויצא ללונדון לסקר ועידה בנושא יהודי ברית המועצות.
בשנת 1979 מונה לכתב המדיני של קול ישראל.
ב-1981 חשף שיפר כי מזכיר הממשלה דאז, אריה נאור, מסר מידע לעיתונאי בתמורה לטובות הנאה.
ב-1982 פרסם ידיעה בלעדית על כוונת נשיא ארצות הברית רונלד רייגן לשלוח כוחות נחתים לביירות במטרה לחצוץ בין כוחות צה"ל לאש"ף.
לאחר טבח סברה ושתילה הואשם שיפר על ידי ראש הממשלה בגין בהדלפה לציבור הרחב את דבר הקמתה של ועדה לחקירת האירועים בסברה ושתילה, ושהיא תהיה בראשותו של נשיא בית המשפט העליון יצחק כהן.
ב-1983 מונה לראש הדסק המדיני של קול ישראל.
ספרו 'כדור של"ג', שיצא לאור בשנת 1984, תורגם לערבית והופץ בביירות ללא ידיעתו והסכמתו של שיפר.
ב-1985 חשף פגישה בין שגריר ישראל בצרפת, עובדיה סופר, עם סגן שר החוץ הרוסי, בתקופה שלא היו יחסים רשמיים בין המדינות.
בשנת 1986 מונה לכתב קול ישראל בוושינגטון ועורר את זעמה של המערכת הפוליטית בישראל לאחר שהתראיין לטלוויזיה האמריקאית וטען כי ישראל הייתה זו שיזמה את משלוחי הנשק לאיראן בפרשת אירנגייט.
ב-1988 חשף שיפר את הפגישה בין אייבי נתן ליו"ר הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת.
בשנת 1989 שב שיפר לישראל ומונה לכתב ופרשן מדיני של "ידיעות אחרונות".
היה נשוי לרחלה שיפר, שהייתה ראש אגף הבחינות במשרד החינוך, עד מותה בפברואר 2018. לבני הזוג בן ובת.
כדור של"ג: סודות מלחמת לבנון, אביב: עידנים – ידיעות ספרים, 1984
המתריע – שיחות עם האלוף (במיל') עמוס גלעד, ידיעות ספרים, 2019
לעיניך בלבד - סודות, הדלפות וחשיפות, ידיעות ספרים, עורך: יואב קרן, פברואר 2021 - אוטוביוגרפיה.
שמעון שירזי (נולד ב-1968 בתל אביב) הוא מפיק מסיבות ישראלי שהתפרסם במיוחד הודות למסיבות הנושא ומסיבות הגייז שהפיק ועיצב מאז 1991.
שירזי נולד בלב העיר תל אביב.
אימו עבדה כמארחת במועדון של רפי שאולי (מקים מועדון הלילה הראשון בישראל).
אביו, זקי שירזי, הקים בשנות ה-70 וה-80 תפאורות לסרטים ישראלים כמו "קזבלן", "מציצים", "הבית ברחוב שלוש" ו"חגיגה לעיניים", וגם להפקות בינלאומיות שצולמו בארץ (מחץ הדלתא, רמבו 3 והמיני סדרה משה שצולמה בסנטה קתרינה שבסיני).
שירזי הצעיר התלווה לאביו אל הסטים שהקים, ונגע בבוהמה התל אביבית שעימה היו הוריו מקושרים.
לאחר שבבית הספר ארגן מסיבות, הצטרף לרשת האופנה "ראש אינדיאני".
תחילה היה מתאם אופנה, אך תוך זמן קצר הפך למעצב תצוגות אופנה.
ב-1991 הוזמן באופן חד פעמי לעצב מסיבה שהייתה מיועדת להקהילה הגאה ב"מועדון הפינגווין" בתל אביב.
קהל זה נותר קהל היעד המרכזי עבור ההפקותיו של שירזי כיום.
את המסיבות הפיק ביחד עם דודתו, אילנה שירזי ועופר ניסים.
מסיבת חוף שהפיק באולם הקטן זכתה להצלחה משמעותית הודות לקונטיינר של חול ים שנשפך ופוזר במועדון וגם איש הארטיק מהחוף שהוזמן.
לאחר שעיצב מספר מסיבות נוספות, בחר לעזוב את עולם האופנה והקדיש את זמנו לעיצוב מסיבות.
את הקפיצה הגדולה בהפקות חווה שירזי לאחר שנתקל בחסמים ביורוקרטים שמנעו ממנו לערוך מסיבות בתל אביב, ולכן בחר לנדוד למועדון "האומן 17" בירושלים.
המעבר מאולמות בתי הקולנוע והמרתפים האותנטיים והחמים אותם אכלס עד אותה עת בתל אביב, למבנה תעשייתי גדול ומשוכלל היה חד.
לראשונה, מצא אולם גדול שיכול היה להכיל אלפי משתתפים ויותר מכל – לאפשר את הקמתן של תפאורות עצומות שטרם נראו במסיבות הישראליות.
בשנת 2011 גייס ארגון בלה דואגת אנשי לילה מובילים למען המאבק להעלאת המודעות ל-HIV והפיק לוח שנה "בלה דואגת" בהשתתפותם.
אנשי לילה רבים ומובילים התגייסו למאבק והצטלמו ללוח השנה של "בלה דואגת" לאותה השנה.[5] בין המשתתפים היו: שירזי עצמו, אליוט, טלולה בונט, קיי-לונג ומובילי דעת קהל ואנשי לילה נוספים בקהילה הגאה.
בינואר 2013 נפתחה בבית העיר בתל אביב התערוכה "חותמת לילה" (אוצרת ראשית: איילת ביתן שלונסקי), שהוקדשה ליצירתו של שירזי המעצב לא רק את המסיבות שמפיק, אלא תרבות לילה שלמה שזכתה להציב את ישראל ככוח מוביל בתרבות המועדונים בעולם.
ביוני 2015, במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב, זכה שירזי להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
הרב שמעון רוזובסקי (תרל"ד, 1874 - ה' בתשרי תש"ב, 1941) היה רבה האחרון של איישישוק, פעיל ציוני וראש "ועד הפליטים" בעירו.
נולד בעיירה קאפולי, פלך מינסק שברוסיה הלבנה.
למד בישיבת וולוז'ין ולאחר מכן בישיבת סלובודקה.
לאחר נישואיו שימש כרבה של קאפולי, עיר מולדתו.
בשנת 1919, עם כיבוש העיירה על ידי הבולשביקים, ברח מהמקום, מאחר שהיה ידוע כציוני נלהב.
לאחר פטירת רבה של איישישוק, הרב יוסף זונדל הוטנר, התמנה בנו הרב נפתלי מנחם הוטנר, אך בשנת 1922, בעקבות סכסוך עם ראש הקהל בעיירה, העמיד ראש הקהל מועמד נגדי - את הרב רוזובסקי.
בסופו של דבר נקבעה פשרה לפיה ישמש הרב הוטנר כדיין וכמורה הוראה של הקהילה, והרב רוזובסקי ישמש כרב הרשמי בקהילה.
היה עסקן בתנועת המזרחי והשתתף בוועדות וכינוסים רבים מטעם התנועה.
היה פעיל למען "הקרנות הלאומיות".
עמד בראש "ועד הפליטים" וסייע רבות לאלפי פליטים שעברו דרך עירו בראשית המלחמה והצילם מסכנת מוות מהמשטרה הקומוניסטית ומשטרת העזר הליטאית.
הרב רוזובסקי שימש ברבנות איישישוק עשרים שנה, עד מותו בשואה, יחד עם אלפי עירו, בה' בתשרי תש"ב.
מאמרים רבים פרי עטו פורסמו בעיתונות הציונית-דתית בפולין ובארץ ישראל.
כמו כן פרסם מאמרים בחוברת "אונזער פאנד" שהוצאה על ידי "ועדת הקרן הקיימת" באיישישוק.
הכין לדפוס ספר תורני בשם "שבט שמעון" אולם כתב היד אבד.
שמעון מאיר ריקלין (נולד ב-5 ביוני 1963) הוא פובליציסט, ואיש תקשורת, כיום מגיש את התוכנית 'ריקלין ושות' בערוץ עכשיו 14. ארכאולוג בהכשרתו.
ריקלין נולד בתל אביב וגדל בשכונת יד אליהו.
אביו חיים היה לוחם בלח"י ממוצא פולני-ליטאי.
תחילה התחנך בחטיבת הביניים המכינה לישיבות בני עקיבא גבעת שמואל, ולאחר מכן סיים את לימודיו התיכוניים בישיבת בר-אילן.
עם גיוסו לצה"ל, שובץ לחטיבת גולני וסיים בה קורס מ"כים.
לאחר מכן, עבר לאגף המודיעין, שירת שם כארבע שנים והשתחרר בדרגת סרן.
ריקלין הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב בלימודי ארכאולוגיה ולימודים קלאסיים, ומוסמך בלימודי ארכאולוגיה מקראית מהאוניברסיטה העברית.
כמו כן, השתתף בתוכנית ללימודי מנהיגות ויהדות של אוניברסיטת ברנדייס.
לאחר לימודיו, עבד כארכאולוג ברשות העתיקות.
ריקלין החל את פעילותו הציבורית במעלה מכמש, כשכיהן כחבר מטעמה במועצה אזורית מטה בנימין, חברות במזכירות תנועת "אמנה", והקמתה והובלתה של תנועת "דור ההמשך".
לצד שותפות בהקמת המאחז מצפה דני, נטל חלק בהקמתם של המאחזים מגרון, מצפה חגית ונווה ארז.
בתקופת הסכמי אוסלו, הוביל עם הרב חנן פורת את המאבק נגד פינוי העיר יריחו.
פעל גם למען זכויות יהודים בהר הבית שבירושלים.
בשנת 2000 נערך בירור בכנסת לאחר שריקלין התבטא כי אם ראש הממשלה באותה עת אהוד ברק יפנה יישובים, הוא יירצח.
ריקלין התמודד בפריימריז במפלגת "הבית היהודי" לקראת הבחירות לכנסת העשרים, ונבחר למקום ה-16. מבקר המדינה קנס אותו בסכום של 1500 ש"ח על כך שניהל את חשבונתיו, בעניין מימון הפריימריז, בניגוד לחוק.
שובץ במקום ה-23 ברשימה המשותפת לכנסת עם מפלגת תקומה.
בבחירות זכתה המפלגה בשמונה מנדטים בלבד.
ריקלין שימש חבר פאנל בתוכנית מועצת החכמים ששודרה בערוץ עשר בין השנים 2006–2010. בעת מבצע צוק איתן הפך למשתתף קבוע בחדשות הלילה של ערוץ 2, ושימש שם כפרשן.
היה חבר בפאנל תוכנית "הצוללת" בערוץ הכנסת, וכן היה חבר קבוע בתוכנית הפאנליסטים הפטריוטים בעכשיו 14, והחל מאפריל 2018 משמש כפרשן מדיני, במהדורת החדשות של הערוץ.
לצד השתתפות בתוכניות אקטואליה ברדיו ובטלוויזיה, כתב ריקלין גם טורי דעה לעיתונים "מקור ראשון" ו"בשבע", ולאתר האינטרנט "וואלה".
תקופה קצרה במהלך שנת 2014 הגיש תוכנית בשם "הפרלמנט של שמעון ריקלין" בתחנת גלי ישראל, והיה אורח קבוע בתוכנית הרדיו של אראל סג"ל בגלי צה"ל.
ריקלין הקים את אתר החדשות "אמת ללא גבולות".
ב-2018 דורג על ידי גלובס במקום ה-22 ברשימת 50 העיתונאים המשפיעים בישראל לשנת 2017.
באוגוסט 2018, לאחר שנורו מרצועת עזה לישראל 180 רקטות תוך יום אחד, כתב על כך ריקלין בטוויטר: "אם הם ממשיכים לירות עלינו צריך לאחל להם חורבן והרס.
בתגובה כתב עופר כסיף: "חלאה נאצי שכמוך.
מאחל לך ולחבורת הזבלים שלך הרס וחורבן".
ריקלין הגיש נגדו תביעת דיבה, שהסתיימה בפשרה, שבמסגרתה פיצה כסיף את ריקלין בסכום שנותר חסוי והתנצל על הכינוי נאצי ועל שכתב באופן רגשני.
באוגוסט 2018 החל להגיש ביחד עם אראל סג"ל את התוכנית ריקלין&סגל בערוץ 20 אך לאחר פרישתו של סג"ל מהערוץ, הצטרף ינון מגל לתוכנית ושמה שונה ל"ריקלין&מגל".
בשנת 2019 עבר שותפו לתוכנית ינון מגל להנחות את התוכנית "הפטריוטים" שחזרה לשידור, בעקבות זאת נשאר שמעון ריקלין במשבצת השידור להנחות עם מגישים מתחלפים את התוכנית, ששמה נקרא מאז "ריקלין ושות".
ב-20 באוקטובר 2021 הודיע כי לוקח הפסקה מעולם התקשורת ומכל תפקידיו בטלוויזיה וברדיו.
לאחר כמה שבועות חזר לשדר כרגיל.
במאי 2022 הגישה האגודה למען הלהט"ב בישראל תביעת דיבה בסך 450,000 ש"ח נגדו, לאחר שבשידור בערוץ 14 כינה את האגודה "חבורת מטורפים" ו"חבורת סוטים".
בעקבות קובלנה של הצנזורה הצבאית קבעה "ועדת השלושה" - ועדה לבירור תקריות בין הצנזורה הצבאית לאמצעי התקשורת, כי ריקלין "אחראי לפרסום ידיעה בעלת מטען ביטחוני בלא קבלת אישור הצנזור, ואשר פרסומה גרם בפועל לנזק ביטחוני ממשי".
בינואר 2025 שודר בערוץ 14 סרט דוקומנטרי של ריקלין "השב"כ ידע" שעוסק בפעילותו של סוכן השב"כ אבישי רביב טרם רצח רבין.
בין התאריכים 27 ביולי-1 באוגוסט 2025, שודרה בערוץ 14 סדרה של ריקלין בשם "אשמים תמיד", שעסקה בגירוש מגוש קטיף, כ-20 שנה לאחר ביצוע התוכנית.
במרץ 2022, שעה לאחר פיגוע הירי בבאר שבע בו נרצחו ארבעה אזרחים, פרסם ריקלין ציוץ בטוויטר שבו ייחס למרב מיכאלי ציטוט שקרי לפיו אמרה: "למה הרגו את המחבל?
בעקבות זאת הגישה מיכאלי נגד ריקלין תביעת לשון הרע.
בנובמבר 2025, בעקבות הסדר פשרה שקיבל תוקף של פסק דין, חויב ריקלין לפרסם התנצלות בפני מיכאלי ולשלם לה פיצוי בסך 16,000 ש"ח.
לטענת ריקלין בראיון לערוץ 7, הוא יוזם פרויקטים מובילים בתחום הנדל"ן בכל רחבי הארץ.
לטענת ריקלין באותו ראיון הוא מנהל "הקרן להשקעות" להשקעת יהודי התפוצות במיזמים ישראלים.
ב-2016 הודיע המנהל האזרחי ביהודה ושומרון על כוונה לפתוח בהליכים משפטיים נגד ריקלין בטענה לשימוש בלתי חוקי בקרקע שהוקצתה לו ללא מכרז על ידי המנהל האזרחי באזור התעשייה "שער בנימין" סמוך לירושלים.
הקרקע, הקרובה ליישוב אדם, נמסרה לריקלין למטרת הקמת מפעל למוצרי יודאיקה, אולם בניגוד למטרת ההקצאה הפכה לאולם אירועים גדול "באר מרים" בבעלותו.
בינואר 2017, הקפיא המנהל האזרחי את הטיפול בתביעה על פי התחייבותו של ריקלין לסגור את אולם האירועים והודיע שיגבה מריקלין דמי שימוש וריקלין יידרש להתחייב לבצע בשטח שימוש לתעשייה.
במרץ 2024 הגיש הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באיו"ש תביעה כנגד ריקלין הדורשת ממנו לפנות את המגרש שבו שכן האולם, שאותו הסב ריקלין לחנות כלי בית, ולשלם למדינה כ-750 אלף ש"ח.
ריקלין הביע עמדות משתנות כלפי מנסור עבאס ומפלגת רע"ם.
לפני הקמת ממשלת השינוי באמצע 2021 הוא אמר כי "מנסור עבאס זו בשורה גדולה ביחסים שלנו עם ערביי ישראל", אך לאחר הקמת הממשלה הוא שינה את דעתו והצהיר כי "מנסור עבאס הוא האויב".
ריקלין נישא לניצנית, בתו של העיתונאי ומייסד מועצת יש"ע ישראל הראל, ולהם שלושה ילדים.
בני הזוג התגוררו במעלה מכמש, שם שימש ריקלין כיושב ראש המזכירות.
ביתו נבנה על ידי חברת "אמנה" במקום שנטען לאחר זמן שהוא מחוץ לתוכנית המתאר, וכי הוא קרקע פרטית של תושבי הכפר הפלסטיני, דיר דיבוואן.
ביוני 2020 התגרש, ועבר לגור בתל אביב.
בנובמבר 2021 נישא למו"לית גלובס, אלונה בר און.
שמעון שטיין (נולד ב-9 במרץ 1948) הוא דיפלומט ישראלי, כיהן כשגריר ישראל בגרמניה.
שטיין נולד בחדרה, שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים.
הוא בעל תואר ראשון ושני בהיסטוריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1974 החל את שירותו במשרד החוץ, שירת במרכז למחקר ומדיניות, ב-1980 עד 1985 שירת בשגרירות ישראל בבון שבמערב גרמניה.
לאחר מכן שירת באגף צפון אמריקה ושימש עוזר מנכ"ל משרד החוץ.
בשנית 1988 עד 1993 שירת בשגרירות ישראל בוושינגטון.
היה חבר במשלחות ישראל לתהליכי משא ומתן רב-צדדיים בנושאי בקרת נשק.
ב-1998 מונה לסמנכ"ל משרד החוץ לענייני חבר המדינות, מזרח ומרכז אירופה.
ב-2001 מונה לשגריר ישראל בגרמניה וכיהן בתפקיד עד 2007.
לאחר פרישתו ממשרד החוץ מכהן כחוקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
שמעון רוזנבאום (12 בספטמבר 1890 – אפריל 1969) היה רופא ילדים ישראלי, עורך כתב עת "הרפואה" בשנים 1957–1968, מנהל מחלקת ילדים בבית החולים "הדסה" תל אביב וממייסדי בית חולים אסותא.
נולד בשם זיגפריד רוזנבאום בקניגסברג, פרוסיה המזרחית.
ב-1908 סיים את בחינות הבגרות.
לאחר מכן למד רפואה באוניברסיטאות של קניגסברג ופרייבורג והיה נשיא אגודת הסטודנטים.
רוזנבאום היה פעיל פוליטית כבר כסטודנט כחבר באיגוד הסטודנטים יהודים במכבי וכראש הקבוצה המקומית "כחול ולבן" בוורוצלב, אב ברסלאו.
לאחר מכן נבחר ליו"ר הסטודנטים היהודים.
ניהל בהצלחה כ-20 קרבות סייף נגד שונאי יהודים כדי "לשמור על כבוד האומה".
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כרופא צבאי ועל פועלו הוענקו לו צלבי ברזל מדרגה ראשונה ושנייה.
בשנים 1918–1922 עבד רוזנבאום בבית החולים לילדים של אוניברסיטת ברסלאו ולאחר מכן בבית החולים לילדים במרבורג שם כיהן כסגנו של פרופ' אריך נאסאו.
כשרוזנבאום היה דוצנט עברו השניים ללייפציג, בו לבסוף נתמנה מנהל בית החולים לילדים ולפרופסור שלא מן המניין.
ביולי 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, התפטר מתפקידיו ועלה לארץ ישראל.
בתל אביב התמנה כמנהל מחלקת ילדים בבית החולים "הדסה", ויועץ בקופת חולים.
במקביל נתן הרצאות על רפואת ילדים לציבור הרחב וקורסים לאנשי מקצוע.
בשנת 1936 התפטר מתפקידו בהדסה.
ד"ר אפרים סיני שכיהן בתקופה הנ"ל כיו"ר ועד הרופאים וכמנהל מחלקת עיניים כתב עליו: "פרופ' רוזנבאום היה מחשובי רופאי-הילדים בגרמניה, בארץ תפס מהר מקום מרכזי בצמרת הרפואה.
הוא היה רופא מבריק ומדען חשוב, אבל בגלל מזגו הקשה הרס את מעמדו הרפואי בבית החולים".
היה ממקימי בית חולים אסותאונתמנה לחבר בצוות הנהלת בית החולים.
בהנהלת בית החולים היו 5 רופאים: ד"ר בן-ציון הירשוביץ (הראל) שעמד בראש הנהלת "אסותא", ד"ר בנו חיות, פרופ' שמעון רוזנבאום, ד"ר אריה חְבוֹיְניק (אורן), וד"ר אריה גולדברג.
הוביל פרקטיקה פרטית במשך עשורים רבים.
במהלך מלחמת העולם השנייה ובמלחמת העצמאות ניהל תחנת עזרה ראשונה.
בגלל המוניטין המדעי שרכש בגרמניה בתחום תזונת תינוקות, מונה בשנת 1937 על ידי ממשלת המנדט הבריטי לחבר בוועדת התזונה.
היה מן העומדים בראש מערכת עיתון הרפואה, הביטאון הרשמי של "ההסתדרות הרפואית בישראל" והחזיק בתפקיד העורך הראשי במשך 11 שנים.
פרסם מאמרים רפואיים רבים, בעברית, גרמנית ואנגלית והיה פרופסור אורח בצפון אמריקה, אסיה ואירופה.
היה יושב ראש האיגוד לרפואת ילדים בישראל.
עבור עבודתו, ד"ר רוזנבאום כובד על ידי ההסתדרות הרפואית בגרמניה בפרס "ארנסט פון--ברגמן-פלאק".
באפריל 1969 עמד לקבל את פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית.
הפרס ניתן לו לאחר מותו.
בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה.ראו: ד"ר שמעון רוזנבאום: הודעות על שאלות האלקטרוקרדיאוגרפיה (ישיבה ב', וכוחים, 31 במאי)
שמעון רוזנדייל (1842–1937) היה משפטן ועסקן יהודי-אמריקני, יליד אולבני, ניו-יורק.
היה היהודי הראשון שכיהן במשרה ציבורית במדינת ניו-יורק, ונודע כמתנגד בולט לתנועה הציונית.
שמעון וולפה רוזנדייל (Simon Wolfe Rosendale) נולד ב-1842 באולבני שבמדינת ניו-יורק.
עם סיום לימודיו באקדמיה של בר (Barre) בוורמונט, מונה כמשפטן במשרד התובע הכללי במחוז אולבני (1863).
ב-1881 נכנס כשותף למשרד עורכי דין עם רופוס פקמן, שכיהן שנים לאחר מכן כשופט בית משפט העליון האמריקני.
ב-1892 מונה רוזנדייל למשרת התובע הכללי של מדינת ניו יורק.
7 שנים לאחר מוכן התמנה על ידי מושל המדינה, תאודור רוזוולט, לתפקיד האחראי על שירותי הצדקה במדינה, תפקיד בוו שירת בנאמנות ובחריצות עד סוף ימיו.
לצד עבודתו הציבורית, היה רוזנדייל בעל עניין רב בעניינים פנים-יהודיים, מקהילתו באולבני, ועד לעניינים כלל-ארציים.
הוא היה פעיל במשך זמן רב במסדר בני ברית, ואף כיהן במשך עשור כנשיא בית הדין לערעורים של המסדר.
במקביל מילה רוזנדייל שורה של תפקידים יהודיים ציבוריים, בין היתר היה חבר הוועד הפועל של "איחוד הקהילות העבריות-אמריקניות", ונבחר לייצג את קהילת אולבני.
הוא עמד בראש ועידת פילדלפיה ב-1888, בה הוקם ה- Jewish Publication Society of America, ומאוחר יותר מונה לסגן הנשיא של החברה ההיסטורית היהודית-אמריקנית (AJHC).
מלבד התפקידים הללו, ישב רוזנדייל בחבר הנאמנים של אוניברסיטת יוניון (Union), כיהן כנשיא הקולג' הרפואי של אולבני ובנק החסכונות הלאומי, ישב בדירקטוריון של בנק המסחר הלאומי של אולבני, כיהן כדירקטור בחברה המסחרית לביטוח האש (Commerce Fire Insurance Company), והיה מושל בית החולים של העיר אולבני.
בנוסף, היה מחובר למספר ארגוני צדקה ועסקים נוספים.
רוזנדייל היה מן הבולטים שבמתנגדי הציונות האמריקנית.
התנגדותו, שפורסמה בפומבי בראשית 1906 במסגרת פולמוס הנאמנות הכפולה שהסעיר באותם ימים את הציבוריות היהודית, נשענה על נימוקים משני סוגים – דתיים ומדיניים.
נקודת המוצא שלו הייתה זהה לעמדה הרפורמית היסודית: היהדות אינה אלא דת.
לטענתו, מילאה הדת תפקיד מכריע בשימור האמונה של היהודים באמריקה, בדומה לתפקיד שמילאה עבור אבותיהם.
שנים לאחר מכן הפך רוזנדייל את ביקורתו הרעיונית על הציונות לצעד פוליטי-ציבורי.
ב-1919 פנה יחד עם אישים יהודים אמריקנים בעלי שם נוספים במכתב רשמי לנשיא וילסון, שהיה בדרכו לוועידת השלום בפריס.
המכתב, שנמסר לווילסון על ידי חבר הקונגרס היהודי יוליוס קאהן, כלל את חתימותיהם של 31 אנשי ציבור, ביניהם השגריר לשעבר הנרי מורגנטאו והמו"ל של הניו-יורק טיימס אדולף אוקס.
המכתב הביע את מחאתם של החתומים נגד ההפרדה הפוליטית שביטא רעיון הבית הלאומי היהודי בהצהרת בלפור.
הם קבעו כי ההגדרה העצמית הפוליטית של היהודים בארץ-ישראל עומדת בניגוד לערכי הדמוקרטיה, שהיו "התכלית המוצהרת של ועידת השלום העולמית" בפריס.
וילסון, שהיה מקורב באותו זמן לצמרת הציונית האמריקנית, הכיר היטב את עמדת מתנגדי הציונות, ולא שעה לדרישותיהם.
שמעון רייף הוא רופא ישראלי, מנהל מחלקת ילדים בהדסה עין-כרם.
מומחה עולמי ברפואת ילדים ובפרט בגסטרואנטרולוגיה של ילדים.
הוא מכהן כפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ולאחר מכן שירת בנח"ל המוצנח.
למד בבית הספר לרפואה בטכניון בחיפה, את ההתמחות ברפואת ילדים עשה בבית החולים לילדים 'דנה' שבמרכז הרפואי תל אביב.
את התמחותו בגסטרואנטרולוגיית ילדים עשה בבית החולים לילדים בעיר באפלו שבמדינת ניו יורק.
בשנת 1996 התמנה למנהל יחידת גסטרו ילדים בבית החולים דנה.
בשנת 2000 שהה כפרופסור אורח במחלקת הגסטרו ובמעבדה לחקר מחלות כבד בבית החולים האוניברסיטאי בצפל היל, מדינת צפון קרוליינה ועסק שם במחקר בפירוזיס כבדי, ולבסוף כתב שני מאמרים שפורסמו בכתב העת הרפואי הנחשב - JBC.
בשנת 2003 התמנה למנהל מחלקת הילדים בבית החולים הדסה.
בין השנים 2009–2011 ניהל את אגף הילדים בבית החולים דנה-דואק לילדים.