tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נולד ב־1906 בעיר קָשָה (בממלכת הונגריה, כיום קושיצה, סלובקיה), וגדל באוסטריה עד שנת 1920 עת קיבל אביו את משרת הרבנות בעיר טריר.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים בעיר קלן, למד שנה אחת בישיבת פרשבורג, בה למד גם אביו ועבר ללמוד בבית המדרש לרבנים בברלין בה קיבל סמיכה לרבנות.
במקביל הוא למד באוניברסיטת ברלין וקיבל תואר דוקטור בשנת 1931 על דוקטורט בנושא "פילוסופית הערכים של מקס שלר (Scheler)".
הדיסרטציה שלו הודפסה בסיוע הממשלה הפרוסית.
לאחר הסמכתו לרבנות, קיבל משרת רב בית הכנסת ב־"פאסאואר שטראסה" שבברלין וכיהן גם כמורה בבית המדרש לרבנים.
בחודש אוגוסט 1938 עזבו אלטמן ומשפחתו את גרמניה למנצ'סטר שם התמנה לכהונת הרב הראשי.
בשנת 1947 עלה שמו כמועמד לכהונת הרב הראשי של בריטניה, אולם הוא לא זכה בתפקיד.
למרות שבמנצ'סטר לא הייתה לאלטמן משרה אקדמית, חזר במהרה לפעילות מדעית רצופה, ובשנת 1954 הקים את המכון ללימודי היהדות באוניברסיטת מנצ'סטר אשר שם דגש על מחקר אקדמי בנושאי יהדות (המכון שוכן כיום ביוניברסיטי קולג' לונדון).
אלטמן שימש אף כעורך של כתבי־העת "מלילה" ו־.
בזמן שהותו באנגליה, טיפח אלטמן חוקרים רבים, בהם יעקב כ"ץ וצבי ורבלובסקי.
ב־1958 היה אלטמן מנמעני מכתבו של דוד בן-גוריון בשאלת "מיהו יהודי".
בעקבות פטירתו של שמעון ראבידוביץ', הוזמן אלטמן ב־1959 על ידי נחום גלצר (1903–1990) ללמד באוניברסיטת ברנדייס, שם היה אחד מעמודי התווך במחלקה למדעי המזרח הקרוב ויהדות, וכיהן כמופקד הקתדרה ע"ש פיליפ לון (Philip W.Lown) במדעי היהדות ומנהל המכון ע"ש לון למדעי יהדות מתקדמים.
בין תלמידיו בברנדייס היו: ארתור גרין, אליוט וולפסון, ברכה זק, דניאל לסקר, דניאל מט, פול מנדס-פלור, אלפרד עברי, לורנס פיין, חיים קרייסל, ויהודה שיפמן.
הוא פרש ב־1976 ואחר כך המשיך במחקריו גם במסגרת המרכז ללימודי היהדות באוניברסיטת הרוורד וגם במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים.
אלטמן זכה לתואר דוקטור לשם כבוד ממספר אוניברסיטאות בגרמניה, ארצות הברית וישראל.
אלכסנדר אלטמן נשא לאישה את יהודית לבית פרנק (1909–1990) ונולדו להם שלשה ילדים.
בארצות הברית התגורר בניוטון סנטר, פרוור של בוסטון.
בשנותיו האחרונות היה פעיל בהקמת בית-כנסת אורתודוקסי חדש בעיירה שלו.
ביתו היה פתוח לרווחה בפני חוקרים רבים, במיוחד צעירים, ולעיתים לימד קורסים בביתו.
אלכסנדר אלטמן נפטר בבוסטון בשנת 1987, בגיל 81. הוא הועלה לקבורה בישראל
אלכסנדר אלטמן התעניין בכל תחומי מחשבת ישראל וכבר בצעירותו חיבר מאמרים תאולוגיים, במאמרים אלה ניסה לשלב בין ההגות הגרמנית לבין האמונה היהודית תוך דגש על המרכזיות של קיום ההלכה בחיי היהודי.
מחקריו המוקדמים על ספרות חז"ל השוו בין ספרות זו לספרות הגנוסטית, אבל בעקבות גילויים חדשים בספרות הגנוסטית לא המשיך לחקור בכיוון הזה.
מחקריו של אלטמן בפילוסופיה יהודית בימי-הביניים כללו את התקופה כולה בדגש מיוחד על הוגים שכתבו בערבית יהודית.
הוא פרסם ספר על יצחק בן שלמה הישראלי (עם המזרחן ש"מ שטרן) המציג גם את חיבוריו וגם ניתוח הגותו.
אלטמן חיבר כמה מחקרים בהגותו של רב סעדיה גאון (תורת ההתגלות וחלוקת המצוות) ואף תרגם לאנגלית, עם הערות חשובות, חלקים של ספרו של רב סעדיה "ספר האמונות והדעות".
פרסומיו על הרמב"ם שנכתבו לאורך כל הקריירה שלו היו חשובים במיוחד: יחס הרמב"ם למיסטיקה היהודית, מהות ומציאות בהגותו של הרמב"ם, תורת הנבואה של הרמב"ם בהשוואה לתומאס אקווינס, ארבע השלמויות לפי הרמב"ם, ותפישת הרמב"ם בנוגע לשכל ולהשגות של המטאפיזיקה.
בשנת 1935 הוא פרסם תרגום לגרמנית של מבחר פרקים וקטעי פרקים מהספר מורה הנבוכים.
הספר יצא במסגרת Bücherei des Schocken Verlag (ספרוני הוצאת שוקן).
אלטמן התעניין מאוד בהוגה משה נרבוני, ובנוסף לכתיבת מאמר על היחס בין נרבוני לבין החיבור 'שיעור קומה (ספר)', הוא גם הינחה כמה עבודות דוקטור שכללו מהדורות של כתבי נרבוני.
אפשר להבחין בבקיאותו של אלטמן בהתפתחויות מההגות היוונית דרך האסלאם ועד ליהדות במאמרים על נושאים כמו 'סולם העלייה', 'הפתגם הדלפי', ו'תורת האקלימים של ר' יהודה הלוי'.
גם בקבלה ובחסידות לא חסך אלטמן מחקריו.
בתחום הזה התמקד בספרות ההיכלות והמרכבה, בשירי "קדושה" המיועדים לתפילת העמידה, במקובלי ימי הביניים: אלעזר מגרמייזא, עזריאל מגירונה, וממקובלי ראשית העת החדשה: אברהם כהן דה-הירירה.
למרות כל הישגים אלה, ייתכן והתרומה המכרעת והחשובה ביותר של אלטמן היא בתחום ההגות היהודית-הגרמנית המודרנית, ובראשה חקר משה מנדלסון.
הביוגרפיה אותה כתב על מנדלסון, המשתרעת על יותר מ-900 עמודים, שופכת אור לא רק על חייו והגותו של מנדלסון אלא על חיי יהדות גרמניה במאה ה-18.
אלטמן גם שימש כעורך של מהדורת היובל של כתבי מנדלסון (Moses Mendelssohn's gesammelte Schriften Jubiläums-Ausgabe) הכוללת יותר מ-20 כרכים עבים (חלקם יצאו אחרי פטירתו).
לכך יש להוסיף את פירושו של אלטמן לתרגום לאנגלית של הספר "ירושלים" ועשרות מאמרים נוספים על מנדלסון.
אלטמן התעניין גם בהוגים יהודים אחרים בעת החדשה, למשל פרנץ רוזנצווייג וליאו בק, וכתב בנוסף על הרבנות הגרמנית המודרנית.
מלאכת העריכה של אלטמן כללה ארבעה כרכים בסדרה "Studies and Texts" של מכון לון (Lown) של אוניברסיטת ברנדייס.
ארבעה קבצים של מאמריו יצאו, שניים באנגלית, אחד בעברית, ואחד בגרמנית.
אלכסנדר איפסילנטי היה וויווד פנריוטי.
שליט ולאכיה בשנים 1775–1782, וכן בשנים 1796–1797, ובנוסף שליט נסיכות מולדובה בשנים 1786–1788. נכדו, אלכסנדר איפסילנטי, גיבור מלחמת העצמאות היוונית, נושא שם זהה.
איפסילנטי, בנו של יואניס איפסילנטי, נולד בקונסטנטינופול למשפחת דרגומנים מהאצולה הפנריוטית והצטרף כמקובל אצל בני משפחתו ומעמדו לפקידות השלטונית העות'מאנית.
היה מלומד ושלט בשפות טורקית, יוונית, צרפתית, איטלקית, ערבית ופרסית ובשלבים מאוחרים יותר למד שפות של נתיניו.
ב-1785, הגיש תוכנית לעצמאותה של יוון לקיסר יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וליקטרינה הגדולה הרוסית.
במהלך שלטונו בוולאכיה, איפסילנטי יזם שורה של רפורמות.
ב-1780 פרסם אוסף חוקים המבוססים על החוקים המקובלים הביזנטים, במטרה לתקן פגמים בחוק שהיה נהוג עד אז ולארגן את השירות הציבורי ומערכת המיסוי, קודקס החוקים של איפסילנטי מהווה פריצת דרך משום שהוא כלל גם חוק אזרחי ולא רק חוק כנסייתי וחוק פלילי.
בנוסף, הקים בתי משפט אזרחיים בכל מחוז ומחוז ועשה רפורמה במערכת החינוך.
פעולות אלו נתקלו בהתנגדות מצד הבויארים השמרנים.
נחשב לאחד השליטים הטובים שבין הפנריוטים שהנהיגו את הנסיכויות הרומניות ושלטונו תואר על ידי אחדים כמעין "תור הזהב של ולאכיה" באותה תקופה.
עם פרוץ המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792), עמדו נסיכויות הדנובה בסכנה עקב הצטרפות האימפריה ההבסבורגית למלחמה ב-9 בפברואר 1788. איפסילנטי מונה כמפקד כל הכוחות העות'מאניים באזור.
הצליח ליצור צבא מאומן היטב בהיקף של 60 גדודים שכללו 2 גדודי סרבים ובולגרים, והשאר יוונים.
יש טענות בלתי מוכחות שאיפסילנטי שקל ברית עם אוסטריה, וניהל משא ומתן עם שליחיו של הקיסר יוזף השני.
כאשר האוסטרים כבשו את יאשי, כל המגעים חדלו ואיפסילנטי הוחזק במעצר בברנו עד לחתימת חוזה סיסטובה (סתיו 1791).
באותה שנה פרצה המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) ובנו קונסטנטין איפסילנטי ערק לרוסים, עובדה שגרמה למתיחות ביחסיו עם בנו.
הסולטאן הטורקי זעם על ההתנהגות והורה לעצור ולכלוא את אלכסנדר.
כעבור כמה ימים לאחר עינויים הורה על עריפת ראשו של איפסילנטי והחרמת רכושו הרב.
בנו, קונסטנטין איפסילנטי, היה אף הוא שליט נסיכות מולדובה ושליט ולאכיה.
אלכסנדר (סשה) אוקון (12 במאי 1949 – 6 בנובמבר 2025) היה צייר ישראלי, יליד ברית המועצות.
אוקון נולד ב-1949 בסנקט פטרבורג (אז לנינגרד).
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 היה אוקון מעורב בפעילות אמנותית אוונגרדית של אמנים בברית המועצות.
בשנת 1979 עלה לישראל והתיישב בירושלים.
החל משנות ה-80 שימש, לצד יצירתו האמנותית, גם כקריין וכמגיש בקול ישראל ברוסית ובערוץ הטלוויזיה ברוסית בישראל.
משנת 1996 ואילך כיהן כיו"ר ועדת אמנויות פלסטיות במשרד הקליטה ובין השנים 2000–2005 כיהן כיו"ר אגודת הציירים והפסלים בירושלים.
עיקר יצירתו של אוקון היא במדיה הרישום והציור, אולם יצר גם מיצבים גדולי ממדים אשר הוצגו במשכן לאמנות עין חרוד, מוזיאון יאנקו דאדא ומוזיאון ישראל.
יצירותיו מרבות לשאוב מקורות מתולדות האמנות המערבית.
ביצירותיו הדו־ממדיות מופיעות דמויות גרוטסקיות או כבדות גוף.
בשנת 2023 יצא לאור ספרו של אוקון רומן עם עיפרון: הערות בשולי הרישום, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 2025 יצא לאור ספרו של אוקון בצלו של חור, בלוקוס הוצאת ספרים.
בספטמבר 2025 נערכה במוזיאון תל אביב תערוכת יחיד שהציגה מבחר עבודות מהשנים האחרונות לפני מותו.
הוא נכח בפתיחת התערוכה ונפטר זמן קצר לאחר מכן.
התערוכה, אותה אצרו ענת דנון סיוון ודלית מתתיהו, עסקה בקיום האנושי, ההזדקנות והקמילה, מאבקו של הגוף הארצי בסופיותו.
אוקון נפטר ב-6 בנובמבר 2025, בגיל 76, מסרטן הלבלב.
1972 - תואר שני, אקדמיה לאמנות ע"ש מוכינה, לנינגרד, ברית המועצות.
1986 ואילך - רישום, בצלאל אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים
1989 - פרופ' נלווה בלרמין קולג' קנטאקי, ארצות הברית.
אקדמיה לאמנות ועיצוב ע"ש שטיגליץ, סנט פטרסבורג
המוזיאון לאמנות נונקונפורמיסטי, סנט פטרסבורג
מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד
מוזיאון בר דוד לאמנות ויודאיקה, ברעם
1987 - קריית האומנים הבינלאומית - "הסיטה", פריז.
1992 - מוזיאון ישראל, ירושלים.
1994 - מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
1994 - המשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד.
1999 - המוזיאון הפתוח תפן, גליל.
2000 - המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
2006 - בית האמנים בירושלים.
2010 - פדינגטון סנטרל, לונדון.
2013 - "האמן והתלמיד", בשיתוף עם אסיה לוקינה, גלריה נורה, ירושלים.
2013 - המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
2014 - "חתני הפרס איש שלום", גלריה אגריפס 12, ירושלים.
2014 - מוזיאון לאמנות, ויטבסק, בלרוס.
2016 - "הרמוניה ודיסוננס", גלריית U&I, לונדון..
2019 - "אייכה?", המוזיאון הרוסי, סנט פטרסבורג.
2023 - "מקדש החיים" (מוקדש לשוק מחנה יהודה), גלריה עירונית "בית גורדון", ראשון לציון.
2024 - "חזרה גנרלית", גלריה WILD GALLERY, ירושלים, יחד עם בוריס כץ.
2025 - מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2025 - תערוכה זוגית עם ג'ודית אניס, גלריית כורש 14, ירושלים.
2025 - "קורפוס" אוצרות: ענת דנון סיוון ודלית מתתיהו, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2025 - "שערי צדק", אוצרות: חגי שגב, גלריה דינה ריקנאטי, הרצליה.
1983 פרס עופר פניגר לאמן צעיר
1987 מלגת שהייה, קריית האומנים הבינלאומית - "הסיטה", פריז, צרפת
1989 תואר "Kentucky Colonel", קנטקי, ארצות הברית
1989 אזרח כבוד של ג'פרסון קאונטי, קנטקי, ארצות הברית
1993 איש השנה, המרכז הבינלאומי, קיימברידג', אנגליה
2014 פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום, בית האמנים, ירושלים
"לא סתם מגדיר האוצר חגי שגב את אוקון כ"אמן הכי חשוב בישראל שכמעט אינו מוכר; אמן הרנסאנס היחיד שחי בינינו בארץ"", {{הארץ|נעמה ריבה|הצייר סשה אוקון: "אני לא לסבית שחורה.
"ואכן, איננו יכולים שלא להשתאות לנוכח המיומנות הציורית הנדירה של הצייר ולנוכח כושר הרישום הפנומנלי ותרבות הצבע, שנתקשה למצא כדוגמתם במחוזותינו", גדעון עפרת, הקומדיה האנושית: סוף הדרך, 2013
"האיכות הציורית המשובחת של העבודות, מחברת את העבודות למסורת אירופאית, בעיקר מאז הרנסאנס הציור של אוקון אינו משקף ואינו מחקה.
הוא מתהלך על גבול הקריקטורה והגרוטסקה, אבל אינו נופל לפחים של גסות.
אלכסנדר אַיְיְזֵנְשְטָט הוא צייר יהודי חרדי ממוצא רוסי.
אלכסנדר אייזנשטט הוא צייר יהודי חרדי המתגורר בירושלים.
נולד בשנת 1951 במוסקבה בירת רוסיה.
הוא היה בנם היחיד של יעקב ורעיה אייזנשטט, משפחה יהודית ממוצא אוסטרי.
אביו יעקב הוא נכדו של רבי יצחק יעקב רבינוביץ.
יעקב אייזנשטט היה עורך דין אשר פעל רבות למען הצלת יהודים מעונש מוות, עונש שהיה נפוץ באותה תקופה בברית המועצות.
ברוב הפעמים הוא הצליח בכך ולפי חלק מהגרסאות זכה בכל המשפטים שניהל.
אמו הייתה מורה לגרמנית ולדקדוק.
אלכסנדר למד ציור בבית ספר לאמנות על שם סרוב בסוף שנות ה-60, ובהמשך למד בסטודיו של ס.פ.
סקולסקי בתחילת שנות ה-70. בשנת 1974 עלה לישראל, התגורר תקופה בצפת, ב-1980 אלכסנדר התחתן בצרפת עם סוניה סמדז'ה ילידת צרפת בת להורים יהודים ממוצא תוניסאי ועבר לפריז.
ב-1989 הקים יחד עם הרב משה סולובייצ'יק והרב יצחק זילבר את ישיבת תורת חיים במוסקבה.
כצייר צעיר עבודותיו הוצגו במספר תערוכות פרטיות בפריז, מוסקבה, לונדון וניו יורק.
החל משנת 2010 הצייר החל לקבל הכרה וציוריו הוצגו במוסקבה, בין היתר הציורים הוצגו במוזיאון מוסקבה לאמנות מודרנית, גלריית טריומף ובמוזיאון בולגקוב.
ב 2016, עבודותיו של הצייר הוצגו במוזיאון פושקין שבמוסקבה על ידי האוצרת, נשיאת המוזיאון אירינה אנטונבה ואנדריי טולסטוי (דירקטור מכון למחקר לתאוריה והיסטוריה של האמנויות של האקדמיה הרוסית לאמנויות).
באותה שנה הציורים הוצגו בגלריית טרטיאקוב על ידי האוצרת זלפירה טרגולובה (מומחית לאמנות ומנהלת גלריית טרטיאקוב)l.
בינואר 2017, סדרת ציוריו "ספקטרום החיים" הוצגה בכריסטי'ס במוסקבה.
בקיץ של אותה שנה הסדרה הוצגה בקרן של פרויקט פרידה בשיתוף פעולה של סברבנק.
אוצר התערוכה היה מייקל סלובודינסקי.
בשנת 2018 הוצגה הסדרה במוזיאון היהודי בעיר אייזנשטט שבאוסטריה.
בין אוצרים ואספני אמנות, עבודותיו של אייזנשטט קיבלו תגובות חיוביות.
אירינה אנטונבה נשיאת מוזיאון פושקין היא מעריצה של אייזנשטט ומחשיבה אותו לגאון.
לטענתה, בהיסטוריה של האמנות, בכל שלב היה צייר בולט אחד שלא היה בר השוואה לאחרים; אייזנשטט לא הולך בעקבות זרם או אסכולה מסוימת אלא יוצר "עולם משל עצמו".
חוקר האמנות באקדמיה לאמנות RAKH, דוקטור אלכסנדר יאקומוביץ, טוען שעבודותיו של אלכסנדר אייזנשטט דומות לאלה של רמברנדט בכוח ההשפעה והעומק של הדימויים האמנותיים, במאמרו "אוסף מגזינים.
אמנות ותרבות" כתב שאלכסנדר הוא "צייר חידתי שאף פעם לא נכשל להדהים".
אנדריי טולסטוי, מנהל מכון המחקר לתאוריה והיסטוריה של האמנות היפה של האקדמיה הרוסית לאמנויות (RAKh) , ציין כי "אלכסנדר הוא אדם שזכה במתנה של גאונות, בעל יכולות וכישרון לצייר, לצבוע ולהרכיב קומפוזיציה".
פרופ 'אנדריי לבוביץ' יורגנוב מחשיב את אלכסנדר אייזנשטט כמייסד של תנועה חדשה באמנות – אקספרסיוניזם מטפיסי.
במקביל לעיסוקו באמנות, הוא ידוע כפעיל בתחום הפצת היהדות.
והוא משמש כמנהלה בפועל של ישיבת "תורת חיים" בפרברי מוסקבה, שכאמור, היה בין מייסדיה.
אייזנשטט הוא מצאצאיו של הרב מאיר אייזנשטט - רבה הראשון של העיר אייזנשטט, בירת המדינה הפדרלית בורגנלנד באוסטריה.
הוא גם נינו של הרב איצלה מפונביץ' שהיה רבה של פוניבז'.
אלכסנדר איגניובסקי (סרבית: Александар Игњовски; נולד ב-27 בינואר 1991) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק כקשר הגנתי.
נולד בעיר פנצ'בו, סרביה, יוגוסלביה דאז, איגניובסקי החל לשחק כדורגל מקצועני בשנת 2008 בקבוצת OFK בלגרד מליגת העל הסרבית.
בעונתו הראשונה בבוגרים, שיחק 23 משחקי ליגה וכבש 3 שערים.
ב-8 ביולי 2009, הוא הושאל לקבוצת מינכן 1860 מהבונדסליגה השנייה בגרמניה.
אחרי תקופת ההשאלה, הוא חתם בקבוצת ורדר ברמן.
לקראת עונת 2014/2015 הצטרף איגניובסקי לאיינטרכט פרנקפורט.
ב-16 ביוני 2016 חתם בפרייבורג.
בקיץ 2018 חתם איגניובסקי בפ.צ.
מגדבורג, העולה החדשה לבונדסליגה השנייה.
כעבור עונה עבר להולשטיין קיל, אף היא מליגת המשנה.
משנת 2009, איגניובסקי שיחק עבור נבחרת סרביה עד גיל 21. עקב מוצאו המקדוני, במרץ 2010, מאמנה של הנבחרת המקדונית, מירסד יונוז, הכריז על רצונו לצרף את איגניובסקי לנבחרתו.
ניסיון זה לא נשא פרי בסופו של דבר.
במקום זאת, איגניובסקי ערך את הופעת הבכורה שלו עבור סרביה ב-28 בפברואר 2012, במשחק ידידות מול ארמניה שנערך בלרנקה, קפריסין.
אלכסנדר אורלוב היה קצין בכיר יהודי בנ.ק.ו.ד., ארגון הביון והמשטרה החשאית של ברית המועצות בתקופת סטלין.
שירת כסוכן תושב ברפובליקה הספרדית השנייה בתקופת מלחמת האזרחים והבריח את מלאי הזהב של הרפובליקה הספרדית לברית המועצות.
בעת הטיהורים הגדולים ערק לארצות הברית על מנת למנוע את הוצאתו להורג, ושם תיעד את פשעי סטלין.
לייב פלדביין, שאימץ מאוחר יותר את השם אלכסנדר אורלוב, נולד בשנת 1895 למשפחה יהודית מסורתית בעיר בוברויסק שבפלך מוהילב של האימפריה הרוסית.
אביו היה סוחר עצים ובעקבות השפל הכלכלי שנגרם על ידי מלחמת העולם הראשונה עבר לעסוק במסחר במוסקבה.
שם החל לייב הצעיר (ידידיו קראו לו לב או לאון) ללמוד במכון לזרובסקי ללימודי שפות אסיאתיות.
לאחר שני טרימסטרים עבר ללימודי משפטים באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1916, בטרם סיים את לימודיו, גויס לצבא האימפריה הרוסית.
בעקבות המהפכה הרוסית, שהתחוללה בשנת 1917, נמצא מתאים להשתתף בקורס קצינים, דבר שנמנע עד אז מיהודים, אך הוא פנה לפעילות פוליטית והצטרף למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
בעקבות יציאת רוסיה מהמלחמה הוא נתמנה לראש שירות המידע של המועצה הכלכלית הסובייטית העליונה.
העבודה המנהלית שעממה אותו והוא הצטרף כקצין לצבא האדום.
במסגרת הצבא האדום הוא הוצב לשירות המודיעין הצבאי ה-גה-אר-או בגזרת קייב בירת אוקראינה.
הוא הוביל אישית לוחמים למבצעי חבלה בשטח המוחזק על ידי הצבא הלבן.
בשנת 1920 השתתף במלחמה הפולנית-סובייטית שבה רכש ניסיון בתחום הריגול הנגדי.
בשירותו שם הופנתה אליו תשומת לבו של פליקס דזרז'ינסקי ראש הצ'קה, שירות הביטחון והמשטרה החשאית הסובייטית הראשונה, והוא צירף אותו לשורות ארגונו ומינה אותו לראש המודיעין הנגדי של משמר הגבול בגזרת ארכנגלסק.
בשנת 1921 השתחרר והמשיך בלימודי המשפטים באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1921 השלים אורלוב, שנקרא אז "לב ניקולסקי", את לימודי המשפטים והחל לעבוד כעוזר בבית המשפט הסובייטי העליון.
בין היתר עזר לנסח את הקוד הפלילי הסובייטי.
כשסיים את לימודי המשפטים בשנת 1923 הוא הוצב לשרת במחלקה הכלכלית של הג.פ.או.
- שירות הביטחון של ברית המועצות כשהוקם שנה קודם לכן.
בתפקידו זה היה אחראי למעקב אחר אנשי עסקים מן המערב שהגיעו למוסקבה ועל פעולות הריגול של משלחות הסחר הסובייטיות בחו"ל.
אורלוב נטל חלק בהקמתו של ארגון, שהיה לכאורה אנטי-בולשביקי, בשם "האיגוד המלוכני של מרכז רוסיה" (Монархическое объединение Центральной России), שנועד למעשה לשמש פיתיון ללכידת מרגלים וסוכנים זרים.
באמצעות הפעלת ארגון זה נחשף באוגוסט 1924 בוריס סבינקוב, ממתנגדי המשטר הסובייטי, שנכנס לתחומי ברית המועצות באופן לא לגאלי במטרה להיפגש עם נציגי הארגון ותוך מספר ימים נעצר ונשפט לעשר שנות מאסר.
בספטמבר הצליח הארגון ללכוד את רב המרגלים הבריטי סידני ריילי, שניסה לחבור אליו בהאמינו כי זה ארגון אנטי-סובייטי, והוא הוצא להורג בנובמבר 1925.
בשנת 1925 הוצב אורלוב לפקד על יחידת משמר הגבול באזור הקווקז ועבר להתגורר עם אשתו מריה, לה נישא בשנת 1923, ובתו בת השנה ורה, בעיר טביליסי (שנקראה אז טיפליס) בירת גאורגיה.
שם לקתה הבת בדלקת פרקים.
בשל מחלתה של בתו ביקש אורלוב לקבל תפקיד בחו"ל, על מנת שבתו תזכה לטפול של רופאים אירופיים.
בקשתו נענתה ובשנת 1926 עבר לשרת במחלקת החוץ של הג.פ.או., שהייתה אחראית לפעולות המודיעין מחוץ לגבולות ברית המועצות.
הוא נשלח לפריז בכיסוי של עובד מחלקת סחר החוץ הסובייטית בשם "לאון ניקולייב".
לאחר שנה נשלח לברלין, שם שהה שלוש שנים.
בשנת 1930 חזר למוסקבה ובשנת 1931 נתמנה לראש מחלקת סחר החוץ של הנ.ק.ו.ד..
עד אז רוב הסוכנים הסובייטיים בחו"ל היו דיפלומטים, דבר שמצד אחד היקנה להם חסינות דיפלומטית, אך מאידך הקל על שירותי הריגול הנגדי לזהותם ולעקוב אחר פעילותם.
אורלוב הקים רשת ריגול של נציגי סחר החוץ הסובייטי בחו"ל.
ב-22 בספטמבר 1932 הגיע לארצות הברית על מנת להפעיל את הרשת.
הכיסוי של היה כי בא בשליחות כדי לבקר במפעלי ג'נרל מוטורס לצורך רכישת כלי רכב עבור משרדי הממשל הסובייטי.
הנהלת החברה הזמינה את "איש העסקים הסובייטי" לטיול מחוף לחוף.
בארצות הברית נפגש אורלוב גם עם עשרות מבני משפחתו מבוברויסק שהיגרו לארצות הברית.
שהותו בארצות הברית לא הייתה ארוכה וב-30 בנובמבר שב לאירופה.
בהגיעו למוסקבה ביקש אורלוב למלא שוב משימות באירופה, מאחר שרצה כי בתו החולה תקבל טיפול מרופא בווינה.
בקשתו נענתה ויחד עם אשתו ובתו הוא הגיע במאי 1933 לבירת אוסטריה.
לאחר שלושה חודשים המשיך לנדוד ברחבי אירופה, יצא לפראג, ממנה הגיע לז'נבה, שב לווינה והמשיך לקופנהגן.
בתקופת נדודיו באירופה, בין השנים 1933 ל-1935, הקים אורלוב רשת ריגול סובייטית בגרמניה הנאצית.
בשנת 1935 נתמנה לסוכן תושב בלונדון, אליה הגיע בכיסוי של מנהל חברה לייצור מקררים חשמליים מארצות הברית בשם ויליאם גולדין.
בתקופה זאת גויסו לשירותים החשאיים הסובייטיים קים פילבי, דונלד מקלין, גאי ברג'ס ואנתוני בלאנט שנודעו לימים בשם "רשת קיימברידג'".
הארבעה גויסו על ידי סוכנים מהאגף לביון חוץ בנ.ק.ו.ד.
בפיקודו של אברהם סלוצקי ולאורלוב היה חלק בהפעלתם.
ישיבתו של אורלוב בלונדון לא ארכה זמן רב ובאוקטובר 1935 הוא הוחזר למוסקבה.
בשובו נתמנה למשרה פחותת ערך של סגן מנהל מחלקת התחבורה של הנ.ק.ו.ד..
בשנים 1936 עד 1939 התחוללה בספרד מלחמת האזרחים הספרדית.
הייתה זו מלחמה בין ה"רפובליקנים" (שנקראו גם "החזית העממית"), שתמכו בממשלה החוקית של הרפובליקה הספרדית לבין ה"לאומנים", שמרדו בממשלה.
איטליה הפשיסטית תמכה בלאומנים וסייעה להם וברית המועצות תמכה ברפובליקנים.
ב-26 באוגוסט 1936 מינה סטלין את אורלוב להיות קצין קישור ויועץ לחזית העממית והוא יצא לספרד והגיע למדריד ב-18 בספטמבר.
בספרד ארגן אורלוב פעולות גרילה וריגול בשטחים שהיו תחת שליטת הלאומנים בהנהגתו של פרנסיסקו פרנקו.
במקביל פעל נגד תאים טרוצקיסטים בשורות הלוחמים הרפובליקאים והבריגדות הבינלאומיות, קבוצות מתנדבים שהגיעו מרחבי העולם לספרד על מנת לסייע לכוחות הממשלה הרפובליקנית.
ב-12 באוקטובר 1936 קיבל אורלוב הודעה מניקולאי יז'וב ראש הנ.ק.ו.ד.
כי עליו להסדיר עם ראש ממשלת ספרד את משלוח עתודות הזהב של ספרד לברית המועצות בספינה סובייטית, תחת סודיות מרבית.
יז'וב הוסיף כי אם הספרדים ידרשו ממנו לחתום על קבלה, עליו לסרב ולהבטיח שקבלה רשמית תונפק במוסקבה על ידי הבנק הלאומי הסובייטי.
במהלך החודשים הבאים ארגן אורלוב העברה של כ-70 אחוז מעתודות הזהב של ספרד לברית המועצות ל"משמרת".
באותה עת היו לספרד עתודת זהב הרביעית בגודלה בעולם, בשווי של כשמונה מאות מיליון דולר, בערכים של אז.
בתחילה חשב אורלוב שזו משימה בלתי אפשרית, הרפובליקאים נחלו תבוסות וכוחות פרנקו התקדמו אל מדריד, התושבים נטשו את בתיהם והממשלה התכוננה להעתיק את מושבה.
במצב זה לא היה סיכוי למבצע העברת הזהב, אך אורלוב ידע שאם לא יביא את הזהב ימצא עצמו עומד מול כיתת יורים.
הוא נפגש עם שר האוצר הספרדי ולהפתעתו אמר לו השר כי שאמנם כדאי להפקיד את אוצר המדינה ב"מקום בטוח".
אנשיו של אורלוב ציודו במסמכים מזויפים לפיהם הזהב מועבר לבנק אוף אמריקה והעמיסו 7,900 ארגזים מלאים מטילי זהב במשקל 510 טון על ארבע ספינות סובייטיות, שהפליגו בחשאי מנמל קרתגנה בים התיכון לנמל אודסה ומשם נשלחו ברכבת למוסקבה.
שלחו לאורלוב איגרת ברכה, אך סטלין לא זיכה אותו במילת שבח.
סטלין הזמין את כל חברי הפוליטביורו למסיבה בדירתו בקרמלין ובה לעג לספרדים באומרו כי הם "יראו את הזהב שלהם כשם שהם רואים את אוזניהם".
על ביצועה המוצלח של משימת העברת הזהב הוענק לאורלוב עיטור לנין, העיטור הגבוה ביותר בברית המועצות.
אורלוב המשיך בפעילותו בספרד, שהתרכזה בחיסולם של אוהדי הלאומנים בד בבד עם טרוצקיסטים ואנשי מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי, שהייתה מפלגה ספרדית שנוצרה מאיחוד של המפלגה הטרוצקיסטית הספרדית עם מפלגות פועלים ואיכרים ספרדיות.
בינתיים החל בברית המועצות בשנת 1936 המהלך של הטיהורים הגדולים, שנועד על ידי סטלין לביסוס שלטונו באמצעות טרור ממשלתי, שהופנה בעיקרו כלפי ראשי השלטון.
גנרלים בצבא האדום, סופרים, אמנים ומדענים היו קורבנות הטיהורים לצד אזרחים פשוטים שעלה נגדם חשד קל להתנגדות לשלטונו של סטלין.
הקורבנות הועמדו לדין בסדרת משפטי ראווה שנקראו משפטי מוסקבה, הורשעו והוצאו להורג.
בינואר 1937 נפצע אורלוב בתאונת דרכים בספרד.
בהיותו מאושפז בבית חולים בפריז הגיע מברית המועצות לבקרו בן דודו וחבר נעוריו זינובי קצנלסון, שהיה סגן מפקד הנ.ק.ו.ד.
באוקראינה ובסתר היה ממתנגדי סטלין.
בן הדוד גילה את אוזנו של אורלוב על תכנון להדיח את סטלין בדרך חוקית באמצעות האשמה כי היה בצעירותו סוכן האוכראנה, הבולשת של הצאר.
קצנלסון סבר שהצבא יתמוך במהלך.
קצנלסון חזר למוסקבה, נאסר והוצא להורג.
אורלוב הבין עתה כי גורלו נחרץ.
הוא חשש שבן דודו לא עמד בעינויים וסיפר לחוקריו על שיחתם בבית החולים.
כשחזר אורלוב לספרד הגיע לשם שליח של הנ.ק.ו.ד.
שהיה ידוע כרוצח מקצועי, ואורלוב חשש שהוא בא לחסלו.
הכנותיו לעריקה ארכו חודשים רבים, עד שב-9 ביולי 1938 קיבל שדר מניקולאי יז'וב כי עליו להתייצב מיד בלשכתו של קונסול ברית המועצות בפריז שיסיע אותו לאנטוורפן, שם יעלה אורלוב על ספינה סובייטית שתפליג לברית המועצות.
אורלוב ואשתו הגיעו לפריז, אך אורלוב לא התייצב בקונסוליה הסובייטית, אלא בשגרירות ארצות הברית וביקש לדבר עם השגריר.
התברר כי השגריר נמצא בחופשה ואז התייצב אורלוב בשגרירות קנדה וביקש מקלט מדיני.
בעת עריקתו נשא כבר אורלוב דרגת גנרל.
לקנדה לא היו אז יחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות ואורלוב, שנשא דרכון סובייטי, חשש שבקשתו תידחה, אך מזכיר השגרירות, שהיה בעבר ראש מחלקת ההגירה בארצו והכיר היטב את נושא המקלט הפוליטי, נעתר לבקשתו והעניק לו ולמשפחתו אשרת כניסה לקנדה ל"בילוי חופשה קצרה בקוויבק".
כבר באותו ערב יצאו אורלוב, אשתו ובתו לקנדה בספינה שהפליגה מנמל שרבור.
שחיכו לאורלוב באנטוורפן המתינו לשווא.
שהייתו של אורלוב בקוויבק אכן לא ארכה זמן רב, אך הוא ניצל פרק זמן זה להבטחת שלום אמו ואמה של אשתו בברית המועצות.
הוא דרש מיז'וב לבטל כל הוראה לחסלו, אם ניתנה כזו לשליחיו בארצות הברית, מאחר שעותק נוסף של המסמכים המרשיעים מופקד בידי אנשים שקיבלו ממנו הוראה למסור את המסמכים לעיתונות, אם תהיה התנקשות בחייו.
ההתנקשות לא קרתה, ככל הנראה עקב הוראתו של סטלין, ואורלוב אכן לא פרסם את תוכן המסמכים ואת העובדות הידועות לו על סטלין ופשעיו, אלא רק לאחר מותו של סטלין.
עריקתו שיבשה בין היתר תוכנית רצח לב טרוצקי ואפריקה דה לאס הראס גאווילן הייתה צריכה לחזור לברית המועצות.
אורלוב, אשתו ובתו עזבו את קנדה לארצות הברית והגיעו לניו יורק ב-13 באוגוסט 1938. בניו יורק פגש אורלוב קרובי משפחה והם קישרו אותו לעורך דין בשם ג'ון פרדריק פיינרטי, שהיה חבר בוועדת חקירה של הקונגרס, שאספה פרטים על משפטי מוסקבה.
עורך הדין ארגן לאורלוב פגישה עם שר המשפטים האמריקאי, בה ביקש אורלוב רשות להשתקע בארצות הברית.
הוא נענה כי לא יקבל מסמך רשמי על כך, אך הוא חופשי להתגורר בכל מקום בארצות הברית.
משום מה לא הופנה אורלוב לגורמי הביטחון והמודיעין האמריקאים שהיו עשויים להפיק תועלת מהמידע העצום שאורלוב צבר אודות מערכות השלטון והביטחון של ברית המועצות.
עם הגיעו לארצות הברית שלח אורלוב מכתב ללאון טרוצקי שהתגורר אז כגולה במקסיקו, בו הזהיר אותו מפני ניסיון התנקשות בחייו, אך טרוצקי סבר כי המכתב הוא מתיחה של שירותי הביטחון הסובייטיים.
המציאות הוכיחה את נכונות המידע על ההתנקשות, כאשר ב-20 באוגוסט 1940 התנקש סוכן של הנ.ק.ו.ד.
אורלוב ומשפחתו נדדו מעיר לעיר ברחבי ארצות הברית, כשאורלוב מציג עצמו בשם אלכסנדר ברג, ולאחר מכן בשמות נוספים, זאת מחשש שחשיפת מקום הימצאו תוביל אליו את מחסלי הנ.קו.ד.
בשנת 1940 התיישבה המשפחה בלוס אנג'לס.
את בתו ורה לא שלח לבית ספר.
את לימודיה קיבלה בבית מידי הוריה, ששניהם היו בעלי השכלה גבוהה.
הבת לא החלימה מדלקת הפרקים ממנה סבלה מזה שנים.
מצבה החמיר והיא לקתה בלבה ומתה בשנת 1940, בהיותה בת שש עשרה.
הוריה הביאו אותה לקבורה בבית עלמין בעיר קיימברידג' במדינת מסצ'וסטס.
הם רצו להשתקע בעיר זאת, אך נאלצו להמשיך בנדודיהם לאחר מותו הפתאומי של ולטר קריביצקי, יהודי מבכירי הביון הסובייטי שערק למערב בשיא תקופת הטיהורים הגדולים, אשר ב-10 בפברואר 1941 נמצא מת בבית מלון בוושינגטון הבירה כשלידו אקדח.
לכאורה נראה היה כי התאבד, אך הועלתה גם הסברה שמקום מחבואו נתגלה לביון הסובייטי והוא נרצח על ידי סוכנים סובייטיים.
לבסוף השתקעו אורלוב ואשתו בעיר קליבלנד במדינת אוהיו וגרו בה במשך כל ימי מלחמת העולם השנייה.
בקליבלנד החל אורלוב ללמוד מנהל עסקים במכללה והשלים את לימודיו בקבלת תואר ב-15 ביוני 1945. תוך כדי לימודיו רכש מיומנות רבה בשפה האנגלית.
לאחר קבלת התואר החל אורלוב בכתיבת זכרונותיו.
הוא תר בספריות אחר כל מה שנכתב במערב על סטלין ועל שלטון הטרור שלו.
את המידע שליקט השווה עם המידע שצבר במשך עשרים שנות שירותו בשירותי הביטחון הסובייטיים.
את ספרו כתב בשפה הרוסית והשלים את כתיבת הספר בשנת 1951, אך לא הוציא אותו לאור כל עוד סטלין בחיים.
הוא יצר קשר עם סופר בשם מקס איסטמן , איש שמאל אמריקאי שהיה מקורב לטרוצקי והפך במרוצת השנים לשמרן ימני אנטי-קומוניסטי, וביקש ממנו לתרגם את ספרו.
התשלום שביקש האיש עבור התרגום היה מעבר ליכולתו אל אורלוב, והוא החליט לתרגמו בעצמו יחד עם אשתו.
מלאכת התרגום הושלמה בשנת 1952 ואורלוב חיפש הוצאת ספרים שתוציא לאור את הספר.
בינתיים, ב-5 במרץ 1953, מת סטלין ופרקים מן הספר נתפרסמו במגזין רב התפוצה "לייף" בארבעה מאמרים בין 6 ל-16 באפריל 1953 והספר עצמו יצא לאור בסוף אותה שנה.
השם שניתן לו היה "ההיסטוריה הסודית של פשעי סטלין" (The Secret History of Stalin's Crimes).
הספר הפך עד מהרה לרב-מכר ואף תורגם למספר שפות.
לא היה זה הספר הראשון פרי עטו של איש השירותים החשאיים הסובייטיים שערק למערב.
קדם לו ספרו של ולטר קריביצקי "הייתי סוכנו של סטלין" (כשמו בתרגום לעברית, במקור In Stalin's Secret Service), שיצא לאור בארצות הברית ב-15 בנובמבר 1939, אך הגילויים שבספרו של אורלוב היו מרעישים יותר.
הגילוי החשוב ביותר היה חשיפת העובדות הנוגעות לרצח של סרגיי קירוב.
קירוב היה מזכיר המפלגה הקומוניסטית הסובייטית בלנינגרד והיה עושה דברו של סטלין ופעל בנאמנות לחיסול מתנגדי סטלין.
ב-1 בדצמבר 1934 נרצח קירוב בלנינגרד.
הרצח בוצע על ידי צעיר בשם לאוניד ניקולאייב .
הגרסה הרשמית הייתה כי המתנקש פעל בשליחותם של אויבי סטלין.
סטלין נקט בגינוני אבל לאומי כבד על מות קירוב.
רצח קירוב היה אות הפתיחה לתחילת הטיהורים הגדולים - מהלך של מאסרים וטיהורים ששיאם היה בחיסול רוב אנשי צמרת המפלגה הקומוניסטית (ובהם בכירי המפלגה כניקולאי בוכארין, גרגורי זינובייב ולב בוריסוביץ' קמנייב) במשפטי מוסקבה, שבהם שבהם הואשמו כבוגדים, מרגלים ושליחי מעצמות זרות, והוצאו להורג בעקבות הודאות שהוצאו מהם בכפייה.
המהלך כלל הגליית מיליונים למחנות כפייה בסיביר ובחוג הקוטב, וחיסול צמרת הצבא האדום.
העובדות באשר לסיבות הרצח שחשף אורלוב מגלות תמונה שונה לחלוטין.
אורלוב חשף את העובדה כי סטלין ראה את קירוב כמתחרהו להנהגת ברית המועצות.
הוא היה צעיר מסטלין, בעל כריזמה ונואם רהוט מסטלין.
בניגוד לסטלין שהיה גאורגי, היה קירוב רוסי אתני.
לדברי אורלוב, גנריך יגודה גילה לו כי סטלין החליט כי על קירוב למות.
אנשי יגודה בחרו לביצוע משימת הרצח את לאוניד ניקולאייב, צעיר בן שלושים אשר גורש אז משורות המפלגה הקומוניסטית בשל עבירות של מה בכך ושאף לנקום על הגירוש.
הם ציידו אותו באקדח והורו לו להתנקש בחיי קירוב.
ניסיונו הראשון להגיע לקרבת קירוב נכשל והוא נעצר, אך שוחרר בהתערבות אנשי יגודה.
ניסיונו השני צלח, הוא חלף על פני שני שומרי ראשו של קירוב, התקרב לקירוב, ירה בו והרגו.
הוא נעצר מיד ולאחר שעונה על ידי יגודה חתם על הצהרה כי ביצע את הרצח בשירותם של זינובייב וקמנייב.
הוא הועמד לדין, הורשע והוצא להורג בירייה ב-29 בדצמבר 1934.
הגילוי האחר של אורלוב היה סנסציוני אף יותר.
לדברי אורלוב היה סטלין בצעירותו, במשך פרק זמן מסוים, סוכן של האוכראנה, המשטרה החשאית של הצאר.
גילוי זה לא נכלל בספרו של אורלוב אלא במאמר שפרסם אורלוב ב-23 באפריל 1956 במגזין "לייף".
המאמר, שבא בעקבות הנאום הסודי שנשא ניקיטה חרושצ'וב ב-24 בפברואר 1956 בפני מושב סגור של הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, בו הוא הוקיע את פולחן האישיות שהנהיג סטלין ואת פשעיו, עריצותו ורצח ההמונים בכל תקופת שלטונו ובמיוחד בתקופת הטיהורים הגדולים.
(בעברית: הסוד הסנסציוני שמאחורי קללת סטלין).
במאמר חשף אורלוב את העובדה שסוכני הנ.ק.ו.ד.
גילו מסמכים בארכיוני המשטרה החשאית הצארית שהוכיחו כי סטלין היה בצעירותו סוכן של האוכראנה, ועל בסיס מידע זה הם תכננו יחד עם ראשי הצבא האדום הפיכה להדחת סטלין.
לדברי אורלוב חשף סטלין את המזימה ובשל כך יזם את הטיהורים הגדולים ואת משפטי מוסקבה, שבעקבותיהם הוצאו להורג רוב הקצינים הבכירים של הצבא האדום, ובראשם המרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי.
ממאמרו של אורלוב וממחקריו של סופר יהודי אמריקאי בשם יצחק דון לוין עולות העובדות הבאות על נסיבות הגילוי ופרטיו: כשבן דודו של אורלוב, זינובי קצנלסון, גילה לאורלוב, כאשר ביקר אותו בבית החולים בפריז, את סוד היותו של סטלין סוכן האוכראנה, הוא סיפר לו גם על ההשתלשלות שהביאה לגילוי הסוד.
לדבריו כשהחליט סטלין לערוך את הראשון ממשפטי מוסקבה, שהתחיל ב-5 בינואר 1936, הוא הורה ליגודה למצוא הוכחות לכך שיריביו המיועדים לחיסול היו בשעתם סוכני האוכראנה.
קצין הבולשת שנבר בארכיון האוכראנה נדהם לגלות באחד התיקים דו"חות בכתב ידו של סטלין שנשלחו לסגן מפקד האוכראנה.
הקצין המבוהל מסר על כך לידידו סגן מפקד הג.פ.או באוקראינה.
גם הוא הזדעזע ושיתף בסוד את סגנו זינובי קצנלסון.
הם בדקו את העניין ומצאו שסטלין הצעיר היה סוכן האוכראנה בשנים 1912 ו-1913. באמצע שנת 1913 הסתכסך סטלין עם מפקדיו באוכראנה ואז נאסר והוגלה למשך ארבע שנים לאזור הארקטי.
קצנלסון וחברו גילו את הסוד לגנרל יונה יקיר.
יקיר טס למוסקבה וגילה זאת למרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי, המפקד העליון של הצבא האדום.
המרשל מסר על כך לסגן שר ההגנה, הגנרל היהודי יאן גמרניק ולגנרל אוגוסט קורק ושלושתם החליטו כי יש לסלק את סטלין.
טוכאצ'בסקי הציע לשכנע את שר ההגנה קלימנט וורושילוב לזמן את סטלין לישיבה חשובה בקרמלין בעניינים צבאיים דחופים ואז יקיפו שני גדודי צבא נאמנים את הקרמלין, וסטלין ייעצר ויומת.
קושרים אחדים שלא מראשי הצבא הציעו לאוסרו ולכנס את הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ולהציג בפניו את מסמכי האוכראנה ולהעמיד את סטלין לדין.
סטלין הקדים את יריביו ובראשית יוני 1937 יצאה הודעה מרעישה כי המרשל טוכאצ'בסקי ומספר גנרלים ובהם יקיר, גמרניק וקורק וכן זינובי קצנלסון נאסרו באשמת בגידה.
סופם שהוצאו להורג, פרט לגמרניק שהספיק להתאבד.
במאמרו במגזין "לייף" נכללה הודעה אישית של אורלוב ובה הסבר לכך שהגילוי על היותו של סטלין סוכן האוכראנה לא נכלל בספרו שיצא לאור בשנת 1953 והוא מתפרסם רק עתה בשנת 1956. בהודעתו אומר אורלוב:
"אחרי שנטשתי את הממשל של סטלין ב-1938 וברחתי עם משפחתי מספרד לקנדה ולבסוף לארצות הברית, כתבתי מכתב ארוך לסטלין ובמצורף לו רשימה של פשעי הרודן שהיו ידועים לי ממקור ראשון.
מטרתי בעשותי כן הייתה להגן על חיי חמותי ואמי שחיו ברוסיה.
הזהרתי את סטלין שאם הן תפגענה, אפרסם במהירות את כל מה שאני יודע אודותיו.
כמו כן אמרתי לסטלין שאם ארצח על יד תלייניו, העובדות תתפרסמנה לאחר מותי.
האמנתי כי אזהרות אלה תרתענה את הרודן.
אבל לא הבאתי לידיעת הרודן שאני מודע לסודו המרשיע ביותר.
זה, חשבתי, כה ירתיח את סטלין והוא ירדוף אותי בכל מחיר, יענה אותי כדי שאגלה את מקום מחבואם של מסמכי ובסוף יהרגני.
ב-1953, לאחר שאשתי ואני לא שמענו דבר מן האמהות שלנו במשך 15 שנה, יצאנו מהנחה שהן מתו.
אשר על כן פרסמתי סדרת מאמרים בלייף ואת ספרי "ההיסטוריה הסודית של פשעי סטלין".
אך אפילו אחרי מותו של סטלין לא העזתי לפרסם את מה שבן דודי זינובי סיפר לי.
הקבוצה שהשתלטה אז על הקרמלין נראתה כנאמנה לזכרו של סטלין כדי לרדוף אותי באלימות כפי שהיה עושה סטלין עצמו.
אבל האפשרות שאחוסל או אמות מוות טבעי בטרם אחשוף את סטלין כשכיר של משטרת הצאר, הטרידה את מצפוני, ובקיץ של 1953 הכנסתי את סיפורו של בן דודי במעטפה חתומה לכספת בנק, כדי שתפתח לאחר מותי.
לשמחתי המפנה הנוכחי בברית המועצות איפשר לי לפרסם את העובדות בעצמי.
אין לי יותר סיבה לשתוק."
פרסום ספרו של אורלוב בשנת 1953 גרם לתדהמה ב-FBI וב-CIA.
הכיצד קרה שאדם כה בכיר בשירותים החשאיים הסובייטיים התגורר זה 15 שנה בארצות הברית בעילום שם ללא ידיעתם, והידע שלו לא נוצל לטובת הארץ שנתנה לו מקלט.
אורלוב זומן לחקירה ב-FBI ופעמיים הופיע בפני תת-ועדה של הסנאט.
הוא הפחית בערך מעורבותו בחיסולם בספרד של אנשי התאים הטרוצקיסטים שבשורות הלוחמים הרפובליקאים והבריגדות הבינלאומיות.
כמו כן שמר על שתיקה ולא מסר את שמותיהם של סוכני הנ.ק.ו.ד.
הסיבה למחדלם זה של השירותים האמריקאים מלחקור את אורלוב במשך 15 שנה, הייתה כי בעת עריקתו של אורלוב והגעתו לארצות הברית בשנת 1938 היו השירותים שקועים במעקב אחר המתרחש בגרמניה הנאצית.
הם לא גילו אז אותה מידת עניין בברית המועצות.
בשנת 1953, כשנתפרסם ספרו של אורלוב ונתברר כי מר אלכסנדר ברג האלמוני מקליבלנד הוא אלכסנדר אורלוב בכיר בשירותים החשאיים הסובייטיים, היה זה כבר בעיצומה של המלחמה הקרה.
על רקע זה נגרם המחדל שהביא לתדהמת השירותים.
בשנת 1962 נתמנה אורלוב למשרת עוזר מחקר בכיר בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת מישיגן, משרה אותה השיג בסיוע ה-CIA, שאף סייע לו להוציא לאור בשנת 1973 את ספרו השני The Handbook of Counter-Intelligence and Guerilla Warfare (בעברית: "ספר הדרכה למודיעין נגד וללוחמת גרילה").
אלכסנדר אורלוב נפטר בשנת 1973 בקליבלנד והוא בן 78 שנים במותו.
הוא הובא לקבורה בעיר קיימברידג' במדינת מסצ'וסטס.
לאחר מותו ראה אור בשנת 2004 ספר זכרונותיו The March of Time (בעברית: "מסע הזמן").
אלכסנדר אִיסַאק (בשוודית: Alexander Isak; נולד ב-21 בספטמבר 1999 בסולנה שבשוודיה) הוא כדורגלן שוודי ממוצא אריתראי המשחק בעמדת החלוץ בליברפול מהפרמייר ליג ובנבחרת שוודיה.
איסאק נולד בסולנה שבשוודיה להורים ממוצא אריתראי.
הוא גדל במחלקת הנוער של א.י.ק סולנה.
ב-28 בפברואר 2016 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-75 והבקיע שער במסגרת משחק בגביע השוודי.
ב-7 באפריל הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל השוודית, כששיחק 78 דקות והבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון 0–2 על אסטרסונד במסגרת המחזור השני.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ערך איסאק 29 הופעות ליגה והבקיע עשרה שערים, כשקבוצתו מסיימת כסגנית האלופה.
בזמן עונת 2016/17 איסאק קיבל הצעות מכמה מועדונים גדולים באירופה, ביניהם ריאל מדריד, אך לבסוף חתם איסאק בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה.
איסאק לא הטביע חותם בבורוסיה דורטמונד, ובפגרת החורף של עונת 2018/19 הושאל לוילם II מליגת העל ההולנדית עד לתום העונה.
איסאק הרשים בתקופתו בהולנד וכבש 13 שערים ב-16 משחקים בליגה.
ב-12 ביוני 2019 איסאק נמכר מבורוסיה דורטמונד לריאל סוסיאדד מהליגה הספרדית וחתם על חוזה לחמש שנים.
ב-26 באוגוסט 2022 חתם בניוקאסל יונייטד תמורת 70 מיליון אירו.
ב-31 באוגוסט 2022 כבש שער בכורה בהופעת הבכורה, בהפסד 1–2 לליברפול.
הוא סיים את העונה עם 10 שערי ליגה ב-22 הופעות ועזר לקבוצה להעפיל לליגת האלופות.
ב-1 בספטמבר 2025, חתם בליברפול תמורת 150 מיליון אירו, ההעברה השלישית היקרה בכל הזמנים, והיקרה בכל הזמנים בבריטניה.
הוא ערך הופעת בכורה בקבוצה ב-17 בספטמבר, בניצחון 2-3 על אתלטיקו מדריד במחזור הראשון של עונת 2025/2026 בליגת האלופות.
שלושה ימים לאחר מכן ערך הופעת בכורה בקבוצה בפרמייר ליג, בניצחון 1-2 בדרבי על אברטון.
ב-23 בספטמבר כבש שער בכורה, בניצחון 1-2 על סאות'המפטון במסגרת גביע הליגה.
ב-8 בינואר 2017 ערך איסאק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שוודיה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-62 בהפסד 1–2 לנבחרת חוף השנהב במשחק ידידות.
ב-12 בינואר, בהופעתו השנייה בנבחרת, הבקיע איסאק את שער הבכורה שלו, שער בדקה ה-19 בניצחון 0–6 על נבחרת סלובקיה במשחק ידידות.
ב-23 במרץ 2019 ערך איסאק את הופעת הבכורה שלו במשחק רשמי במדים הלאומיים כשנכנס כמחליף בדקה ה-88 במסגרת מוקדמות יורו 2020 מול נבחרת רומניה.
איסאק זומן לסגל המורחב לטורניר יורו 2020 ופתח בכל ארבעת המשחקים (3 בשלב הבתים ואחד בשמינית הגמר, שם הודחו מול אוקראינה).
כדורגלן השנה בשוודיה - 2025
שחקן החודש בליגת העל השוודית - ספטמבר 2016
פריצת העונה בליגת העל השוודית- 2016
מלך השערים בגביע הספרדי- 2019/20
שחקן החודש בליגת העל ההולנדית- מרץ 2019
אלכסנדר (אלכס) אלבּוֹן אנסוסינהא הוא נהג מרוצים תאילנדי-בריטי המתחרה עבור קבוצת ויליאמס באליפות הפורמולה 1. התחרה באליפות אירופה בפורמולה 3, באליפות ה-GP3 ובאליפות הפורמולה 2.
אלבון הוא בעל אזרחות כפולה – אביו, נ'ייגל אלבון, הוא נהג מרוצים בריטי בעוד שאמו, קנקאמול, היא ממוצא תאילנדי.
אלבון החל להתחרות בגיל 8 בתחרויות קארטינג.
שנה לאחר מכן השתתף באליפות ה-S1 הבריטית וסיים במקום הראשון, הישג עליו חזר גם בשנת 2007. בין השנים 2008 – 2010 התחרה בקטגוריית ה-KF3. בשנת 2011 עבר להתחרות בקטגוריית ה-KF1 וסיים במקום השני באליפות האירופית ובאליפות העולם.
בשנת 2012 הצטרף לתוכנית לפיתוח נהגים צעירים של רד בול, ועבר להתחרות עבור קבוצת EPIC Racing באליפות הפורמולה רנו 2.0. לאחר עונה אחת עבר לקבוצת KTR, עימה התחרה באליפות במשך 3 עונות.
בסיום עונתו האחרונה באליפות דורג במקום השלישי.
בשנת 2015 עבר להתחרות באליפות אירופה בפורמולה 3, וסיים את העונה במקום החמישי.
לאחר שנה באליפות האירופית עבר להתחרות עבור קבוצת ART ב-GP3. במהלך העונה השיג ארבעה ניצחונות, וסיים במקום השני כסגנו של שארל לקלר.
אלבון המשיך להתחרות עבור קבוצת ART גם בשנת 2017, אך עבר לאליפות הפורמולה 2. במהלך העונה הגיע פעמיים לפודיום, צבר 86 נקודות וסיים במקום העשירי.
לקראת עונת 2018 עבר להתחרות עבור קבוצת DAMS.
במרוץ השלישי של העונה שהתקיים באזרבייג'ן זינק לראשונה מהפול פוזישן והשיג ניצחון ראשון באליפות.
בהמשך העונה ניצח גם בבריטניה, הונגריה ורוסיה.
לקראת צמד המרוצים האחרונים של העונה באבו דאבי דורג במקום השני אחרי ג'ורג' ראסל, אך העובדה שצבר במרוצים נקודה אחת בלבד אפשרה ללנדו נוריס לדחוק אותו למקום השלישי בסיום העונה.
לקראת סיום העונה הוחתם על ידי קבוצת ניסאן כנהג באליפות הפורמרולה אי.
חודשיים לאחר מכן שוחרר מחוזהו על מנת שיוכל להצטרף לקבוצת טורו רוסו באליפות הפורמולה 1. בפגרת הקיץ, אחרי 12 מרוצים בעונה, הוחלט כי אלבון יקודם לקבוצת רד בול במקומו של פייר גאסלי שחזר לנהוג עבור טורו רוסו.
בגרנד פרי בלגיה, המרוץ הראשון ברד בול נאלץ לזנק מהמקום ה-17 בעקבות החלפת מנוע ברכבו, אך הצליח לסיים במקום החמישי.
בגרנד פרי יפן השיג את התוצאה הטובה בעונה, כשסיים במקום הרביעי.
אלבון היה קרוב לפודיום בגרנד פרי ברזיל, עד שלואיס המילטון התנגש בו הקפה לסיום המרוץ.
בעקבות ההתנגשות סיים את המרוץ רק במקום הרביעי, בעוד המילטון, שסיים את המרוץ שלישי נענש בתוספת של 5 שניות שהורידה אותו למקום השביעי.
את העונה סיים במקום השמיני ובסיומה נבחר כרוקי העונה על ידי FIA ועל ידי אוטוספורט.
את עונתו השנייה פתח בצורה טובה.
בגרנד פרי אוסטריה דורג רביעי אחרי חברו לקבוצה, מקס ורסטאפן.
לאחר הפרישה של ורסטאפן עלה למקום השלישי.
ניסיון עקיפה של המילטון במאבק על המקום השני הסתיים בתאונה, עליה המילטון נענש.
אלבון הצליח לחזור למסלול, אך בהמשך נאלץ לפרוש.
במרוץ הבא, שנערך גם הוא ברד בול רינג, זינק מהמקום החמישי, אך סבל ממחסור בכוח מנוע בהשוואה למכוניתו של ורסטאפן.
למרות זאת הצליח לסיים את המרוץ במקום הרביעי.
בהמשך העונה התקשה לשמור על קצב צבירת נקודות, בהשוואה לורסטאפן.
למרות שהגיע פעמיים לפודיום, בסיום העונה דורג רק במקום השביעי.
בעקבות התוצאות החליטה רד בול להחתים את סרחיו פרס, שנותר ללא קבוצה, במקומו של אלבון שעבר להיות נהג משלים בקבוצה.
לאחר שנותר ללא קבוצה בפורמולה 1 התחרה במלך שנת 2021 באליפות גרמניה למכוניות תיור בקבוצת AF Corse שזכתה לחסות של רד בול.
אלבון התחרה ב-14 מתוך 16 מרוצים בעונה והגיע לפודיום ארבע פעמים, כולל ניצחון במרוץ שהתקיים בנירבורגרינג.
לאחר סיום העונה מונה כמנטור של יוקי צונודה, שהחליף אותו בקבוצת אלפאטאורי.
לקראת עונת 2022 הוחתם בקבוצת ויאלימס כמחליפו של ג'ורג' ראסל.
במהלך האימונים המקדימים לקראת גרנד פרי איטליה חש ברע ונאלץ לעבור ניתוח להוצאת התוספתן.
ניק דה פריס החליף אותו באימון השלישי, במקצה הדירוג ובמרוץ.
תוצאה בכתב מודגש מסמלת זינוק מפול פוזישן
תוצאה בכתב מוטה מסמלת את זמן ההקפה המהירה
תוצאה בכתב מוקטן מציינת את המקום אליו הגיע הנהג במרוץ הספרינט
אלכסנדר סרגייביץ' איוואנצ'נקוב הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל בשתי משימות כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6.
אלכסנדר איוואנצ'נקוב נולד בעיירה איוואנטייבקה במחוז מוסקבה למשפחת פקיד ממוצא רוסי.
בשנת 1942 נהרג אביו במלחמת העולם השנייה.
אמו נפטרה בשנת 1947, והוא גדל בבית אחות של אביו.
בשנת 1958 הוא סיים בהצטיינות בית הספר, והתקבל ללימודים במכון למהנדסי תעופה במוסקבה.
לאחר סיום לימודי הנדסה נקלט במחלקת תכנון מס' 1. איוואנצ'נקוב היה שותף לתכנון מספר חלליות.
בשנת 1973 נכלל ביחידת הקוסמונאוטים.
במהלך המחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא היה חבר של צוותי משנה של מספר משימות חלל.
בשנת 1978 הוא ביצע טיסה בחללית סויוז 29 לצד ולדימיר קובליונוק.
החללית התחברה לתחנת החלל סאליוט 6 ובכך החלה פעילות של משלחת מס' 2. במהלך שהות בחלל זו שנמשכה 145 ימים הוא ביצע גם פעילות חוץ-רכבית.
בשנת 1982 נערכה הטיסה השנייה בחללית סויוז T-6 (ולדימיר דז'ניבקוב היה מפקד צוות).
חללית התחברה לתחנת החלל סאליוט 7 בה כבר פעלה משלחת מס' 1 לביצוע תוכנית ניסויים.
לאחר טיסה זו הוא כתב ספר על הכנות לטיסה ומהלכה.
במקביל לחברותו בצוות קוסמונאוטים הוא המשיך בעבודתו על תכנון חלליות.
אלכסנדר פבלוביץ' אלכסנדרוב הוא קוסמונאוט סובייטי-רוסי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל סאליוט 7 ותחנת החלל מיר.
לאחר סיום בית הספר הוא התחיל לימודים בבית הספר הטכני של חיל האוויר הסובייטי.
עם סיומו אלכסנדרוב החל את השרות.
הוא השתחרר מהצבא כעבור שנה בעקבות פטירת אביו.
בשנת 1969 הוא סיים לימודי הנדסה.
בשנת 1964 הוא התחיל לעבוד במחלקת תכנון מס' 1 תחילה כטכנאי ולאחר סיום הלימודים כמהנדס.
בשנת 1978 אלכסנדר אלכסנדרוב התקבל ליחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה לחלל.
בשנת 1983 אלכסנדר אלכסנדרוב שוגר לחלל בחללית סויוז T-9 לצד ולדימיר ליאחוב כמפקד צוות.
הם עברו לתחנת החלל ובכך החלה לפעול משלחת מס' 2. במהלך טיסה זו הם ביצעו מספר רב של מחקרים ופעילויות תחזוקה לרבות פעילות חוץ רכבית.
בשנים 1987 אלכסנדר אלכסנדרוב שוגר לחלל בחללית סויוז TM-3 לצד אלכסנדר ויקטורנקו ומוחמד פאריס.
החללית התחברה לתחנת החלל מיר ואלכסנדר אלכסנדרוב חזר לכדור הארץ כעבור 160 ימים במהלכם פעל כחבר משלחת מס' 2 לתחנת החלל מיר.
בשנת 1993 אלכסנדר אלכסנדרוב עזב את יחידת הקוסמונאוטים אך המשיך לעבוד בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
אלכסנדר אידיר הוא ג'ודוקא צרפתי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג ומחזיק בשתי מדליות ארד מאליפויות אירופה (2014 ו-2021).
במרץ 2014 אידיר זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית ארד בגראנד פרי סמסון.
ב-18 באוקטובר אותה השנה הוא זכה במדליית זהב בגראנד פרי טשקנט לאחר שניצח בגמר את קיריל דניסוב הרוסי בניקוד איפון לאחר תרגיל סודה-צוריקומי-גושי מוצלח.
באליפות אירופה 2014 שנערכה במונפלייה שבצרפת, זכה אידיר במדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג.
בסיבוב הראשון הוא ניצח את וולטר פצ'נטה האיטלקי, בשמינית הגמר הוא ניצח באיפון את גרגו פוגאשי ההונגרי לאחר דקה ו-18 שניות וברבע הגמר ניצח שוב באיפון את שאהין גראמאנוב האזרי לאחר ריתוק מוצלח.
בחצי הגמר אידיר הפסיד באיפון לקיריל וופרוסוב הרוסי 12 שניות לסיום ונשר לקרב על מדליית הארד בו גבר באיפון על יואקים דוורבי השוודי 4 שניות לסיום הקרב.
אידיר זכה בשתי מדליות כסף בגראנד סלאם פריז היוקרתי בשנים 2015 ו-2016. הוא נבחר לייצג את צרפת במשחקים האולימפיים בריו דה ז'ניירו 2016 בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג וסיים במקום השביעי לאחר שהודח ברבע הגמר אחרי שני ניצחונות ושני הפסדים.
לאחר אולימפיאדת ריו 2016 אידיר עבר לקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג.
בינואר 2019 הוא זכה במדליית זהב בגראנד פרי תל אביב לאחר שניצח בגמר את בנג'מין פלטצ'ר האירי.
באליפות אירופה 2021 אשר נערכה בליסבון זכה אידיר בפעם השנייה במדליית הארד לאחר שניצח בווזארי את איליה סולמאנידזה הגיאורגי.
באולימפיאדת טוקיו 2020, אידיר זכה יחד עם נבחרת צרפת במדליית הזהב בתחרות הקבוצתית לאחר שניצחו בגמר את נבחרת יפן.
בתחרות האישית הוא הודח בסיבוב הראשון.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2014 גראנד פרי טשקנט 2019 גראנד פרי תל אביב 2019 גראנד פרי אנטליה
אֶָָלֶכְּסַנְדר גְרִיגוֹריֶיבִיץ' אוֹרְלוֹב (נולד כאבר(ה)ם הרשלבִיץ', ברוסית: Александр Григорьевич Орлов; 11 באוקטובר 1900 - 28 באפריל 1945) היה יהודי סובייטי, שהיה בין מפקדיו הבכירים של הצי הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר אורשה שבפלך מוהילב של האימפריה הרוסית במשפחתו של סוחר הירש אורליקוביץ' אורליקוב.
את הקריירה הצבאית שלו החל כמלח בקבוצת הגנת המטה של צי המלחמה על נהר וולגה בדצמבר 1918 אז גם התחילה השתתפותו במלחמת האזרחים ברוסיה בה נלחם ב.
ב-1921 נהיה למדריך חינוך בלשכת גיוס של בוברויסק וראש פלוגת הצוות הימי המרכזי.
מ-1923 עד 1928 למד במכללה הגבוהה להנדסה הימית על שמו של דזרז'ינסקי.
מדצמבר אותה השנה עד לנובמבר 1931 שירת כמהנדס-מכונאי באוניית מערכה "הקומונה הפריסאית".
מנובמבר ועד לדצמבר 1933 למד בפקולטה לבניית ספינות של האקדמיה הצבאית-ימית על שמו של וורושילוב.
ב-1933 מונה להיות מפקד החלק החשמלי-מכני של סיירת "הקווקז האדום".
ב-1935 מונה לעוזר מכונאי של הספינה המובילה וב-1937 התמנה למפקד המחלקה החמישית של מטה הצי של הים השחור.
מספטמבר אותה השנה ועד לינואר 1938 נהיה לעוזר מנהל מחלקת הנמלים במנהלת הכוחות הימיים ובהמשך ועד סוף חייו היה מנהל המחלקה הטכנית המרכזית של הצי הסובייטי.
בספטמבר 1940 עמד בראש הוועדה להסמכת מפעלים באזור לייפאיה.
ב-4 ביולי אותה השנה קיבל דרגת קונטר-אדמירל (המקבילה לתת-אלוף בצה"ל) וב-22 בינואר 1944 הועלה לדרגת ויצה-אדמירל (המקבילה לאלוף בצה"ל).
נהרג בתאונה אווירית ב-28 באפריל 1945. נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
היה נשוי למריה, בתו ויקטוריה הייתה חוקרת גאוגרפיה באוניברסיטת מוסקבה.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' אלאייב הוא כדורגלן עבר רוסי, ששיחק במועדוני קטרגל וכדורגל חופים; שימש כממלא מקום נשיא התאחדות הכדורגל הרוסית בין 25 בדצמבר 2017 ל-19 בדצמבר 2018; מנכ"ל ההתאחדות לכדורגל מאז 18 בדצמבר 2013 ונשיא ליגת הכדורגל הלאומית מאז 25 בפברואר 2021. ביוני 2022, מונה לנשיא הפרמייר ליג הרוסי.
הוא נולד ב-30 באוקטובר 1979 במוסקבה.
בוגר אוניברסיטת מוסקבה להנדסה אזרחית עם תואר בכלכלה עולמית.
תלמיד בית הספר לספורט מספר 76. הוא שיחק בקבוצת MGSU בכדורגל וקטרקל בשנים 1995–1997 באותה קבוצה עם סרגיי אנוקין, שמונה בהמשך לסגן נשיא התאחדות הכדורגל הרוסית וסרגיי שמראי, שמונה בהמשך לראש מחלקת כדורגל החופים של ההתאחדות לכדורגל.
בשנת 2005 אלאייב השתתף בגביע העולם בכדורגל חופים בברזיל, מה שעשה עליו רושם גדול.
אלאייב, אנוקין וקבוצת פקידי ההתאחדות בנו אתר בסרבריאני בור וקיימו את אליפות הבכורה שלהם במוסקבה, ובהמשך ארגן אלאייב את אליפות רוסיה הראשונה בכדורגל חופים, בשילוב המשחק עם עבודתו כמנכ"ל הפדרציה הרוסית לכדורגל חופים.
בכדורגל חופים הוא שיחק בקבוצות Dream-Team MIPT, במועדון סטרוגינו מוסקבה ובקבוצת למן פייפ (קבוצה שיצר סרגיי אנוקין).
בנבחרת רוסיה, אלאייב שיחק שלושה משחקים בגביע אירופה בכדורגל חופים 2005 בין התאריכים 2 ל-4 בדצמבר 2005: נגד נבחרות בלגיה, פורטוגל ושווייץ.
הוא זכה במדליית הכסף של גביע אירופה 2005, וכן במדליית הארד ביורוליג בכדורגל חופים 2007.
בשנת 2007 החל לעבוד באופן קבוע בהתאחדות הכדורגל הרוסית: כמומחה לכדורגל חופים במחלקת הכדורגל ההמוני, וכן כמזכיר בכיר בוועדת כדורגל חופים של ההתאחדות.
הוא מילא תפקידים של ראש מחלקת כדורגל החופים של ההתאחדות ומנהל נבחרת רוסיה בכדורגל חופים.
מאז 2010 – סגן מנהל הספורט של ההתאחדות, אחראי על התחרות.
שימש כמנכ"ל ההתאחדות מיום 22 בנובמבר 2011 עד 12 בספטמבר 2013 (כשהוחלף על ידי אנדריי סוקולוב).
ב-18 בדצמבר 2013 מונה למנכ"ל התאחדות הכדורגל הרוסית במקומו של אנדריי סוקולוב, שמונה לנשיא הליגה המקצוענית.
מאז יוני 2014, חבר בנשיאות איגוד ספורט החופים ברוסיה, מאז 2015 – חבר בוועדת השיווק של אופ"א, מאז מרץ 2016 הוא שילב את תפקיד המנכ"ל עם תפקיד המזכיר הכללי של ההתאחדות.
ההערכה היא שאלאייב היה זה שניהל משא ומתן על סיום החוזה בקיץ 2015 עם פאביו קאפלו ששימש כמאמן נבחרת רוסיה בכדורגל.
מאז 28 בדצמבר 2016, היה חבר במועצה המפקחת של הוועדה המארגנת של מונדיאל 2018. מאז יוני 2017 הוא משמש כיו"ר ועדות הקטרגל וכדורגל חופים באופ"א, מאז פברואר 2018 הוא חבר בקבוצת העבודה לפיתוח אסטרטגיה של אופ"א.
ב-25 בדצמבר 2017, עקב השעייתו של ויטאלי מוטקו ממשרת נשיא ההתאחדות, מונה אלאייב באופן זמני לנשיא בפועל.
הוא היה אחראי גם על חקירת הליך בדיקת הסמים באליפויות רוסיה, שנמשכה בשנים 2012–2015. מאז 2019 משמש כמזכ"ל התאחדות הכדורגל הרוסית.
ב-25 בפברואר 2021 נבחר לנשיא ליגת הכדורגל הלאומית, הארגון המנהל את ליגת המשנה הרוסית בכדורגל.
ביוני 2022 מונה לנשיא ליגת העל הרוסית בכדורגל.
אלכסנדר אלכסיינקו (נולד ב-16 בנובמבר 1983) הוא אתלט פאראלימפי אוקראיני–ישראלי.
בשנת 2014 ייצג אלכסיינקו את אוקראינה אליפות אירופה הפאראלימפית באתלטיקה, וזכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל.
כשייצג את ישראל באותה התחרות בשנת 2018, זכה במדליית ארד באותו ענף ובהטלת כידון.
אלכסיינקו ייצג את ישראל במשחקים הפאראלימפיים בטוקיו.
אלכסיינקו נולד בעיירה קטנה בחצי האי קרים, אוקראינה, עם שיתוק מוחין שפגע בעיקר בעמוד השדרה.
בשנת 1995, בגיל 12, הוריו נהרגו בתאונת דרכים, והוא נשלח לבית יתומים בלוגנסק.
בבית הספר המקומי סבל מבריונות ומהקנטות הקשורות למבנה גופו.
הנהלת בית היתומים החליטה להעביר את אלכסיינקו לבית ספר חדש המותאם לנכים.
בד בבד עבד כסנדלר במרכז קניות קטן בפרוורי העיר.
אלכסיינקו נהג לרוץ למרחקים קצרים.
באחד מהימים הבחין באלכסיינקו מאמן אתלטיקה ידוע-שם, והציע לו להתמקד בתת-ענף הזריקות.
בגיל 17, החל לעסוק בענף האתלטיקה באופן מקצועי, הכולל אימונים ודיאטות שונות.
משנת 2010 זכה ב-53 תחרויות ממלכתיות באוקראינה, ושבר 23 שיאים לאומיים.
בשנת 2014 ייצג את מדינתו באליפות אירופה הפאראלימפית באתלטיקה, וזכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל.
בתחרות העוקבת, הגיע למקום הרביעי בזריקת דיסקוס ולמקום השישי בהטלת כידון.
הוועד האולימפי האוקראיני פיטר את אלכסיינקו מייצוג המדינה בתחרויות בינלאומיות בשל גילו המופלג (34).
באוגוסט 2017 עלה יחד עם אשתו ואמה לישראל, והחל להתאמן במועדון "איל"ן חיפה", תחת המאמן סמיון מנחימוב.
באליפות אירופה הפאראלימפית באתלטיקה בשנת 2018 זכה בשתי מדליות ארד בהדיפת כדור ברזל ובהטלת כידון, כשהוא נושא את הדגל ישראלי.
אלכסנדר אוסיק (באוקראינית: Олександр Усик) הוא מתאגרף אוקראיני, אלוף העולם הבלתי מעורער במשקל כבד (2024, 2025) ובמשקל בינוני כבד (2019-2018), אלוף אולימפי מאולימפיאדת לונדון (2012).
המתאגרף הראשון שהפך לאלוף העולם הבלתי מעורער שלוש פעמים בעידן "ארבעה החגורות".
אוסיק הוא אלוף העולם באגרוף במשקל כבד המוכר מטעם 4 מתוך 5 התאחדויות האגרוף העיקריות בעולם WBC ,IBO ,WBO ,WBA (חגורת ה-IBO אינה נחשבת כאשר מגיעים למעמד אלוף עולם בלתי מעורר) ומטעם מגזין האגרוף החשוב בעולם - "הזירה".
אלוף העולם הבלתי מעורער במשקל בינוני כבד 2019–2018.
לאחר ניצחון על אנתוני ג'ושוע הבריטי, אוסיק הפך למתאגרף השלישי בהיסטוריה ביחד עם איוונדר הוליפילד ודייוויד היי שהפך לאלוף העולם במשקל בינוני כבד ומשקל כבד.
אוסיק הוא המתאגרף הראשון בהיסטוריה שהחזיק בארבע חגורות האליפות העיקריות במשקל בינוני כבד.
הוא גם אלוף אולימפי מאולימפיאדת לונדון (2012).
ב-18 במאי 2024 ניצח אלכסנדר אוסיק את טייסון פיורי והפך לאלוף העולם הבלתי מעורער במשקל כבד הראשון ב-25 השנים האחרונות.
עד שחגורת ה-IBF נלקחה ממנו והועמדה לקרב בין דניאל דובואה לאנתוני ג'ושוע, לאחר שהוחלט על קרב חוזר בין אוסיק לפיורי שהיה מנוגד להחלטה שהתקבלה.
ב-21 בדצמבר, בקרב החוזר נגד פיורי ניצח אוסיק בפעם השנייה בהחלטת פה אחד כשהשופטים ניקדו את הקרב 116-112 לאוסיק.
ב-19 ביולי, ניצח אוסיק את דובואה בנוקאאוט ובכך השיב לעצמו את התואר אלוף העולם הבלתי מעורער בפעם השנייה בקריירה.
אוסיק נכלל ברשימת 10 הספורטאים המרוויחים בעולם לשנת 2024.
מאזנו עומד על 24 ניצחונות מתוכם 15 בנוקאאוט ו-0 הפסדים.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' אוסמרקין היה צייר, גרפיקאי, מעצב במה ומורה לאמנות רוסי.
הוא היה חבר בקבוצת אוונגרד, וקבוצת אמני מוסקבה.
מאז 1932 היה חבר באיגוד האמנים של לנינגרד.
אלכסנדר אוסמרקין נולד באליסבטגראד (כיום באוקראינה) למשפחתו של פקיד דואר.