tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שנת עבודה בהוראה התרכז בהקמת מרכזי הכשרה לחלוצים, ושימש כנציג התנועה במשרד הארצישראלי בקובנה.
בביקוריו בעיירות היה פעיל למען הקרנות הלאומיות ובאסיפות עם.
לאחר מכן עבד כמורה בבית הספר העברי בעיר שקוד, היה פעיל בתנועה הדתית-ציונית, כיהן כחבר מרכז המזרחי והחלוץ בעיר, שימש כסגן עורך ביטאון התנועה "אונזער וואג" ועסק בארגון קיבוצי הכשרה ועליות חלוציות לארץ ישראל.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל והיה מראשוני המתיישבים בכפר הראה שבעמק חפר.
בשנת 1937 נשלח בשליחות הפועל המזרחי והקרנות הלאומיות לרומניה (שבה נאסרה תקופה מסוימת פעילות ציונית), לצ'כוסלובקיה ולליטא.
עם פרוץ מאורעות תרצ"ו התגייס לנוטרות בתחנת גבעת חיים, ובהמשך מונה למזכיר הפועל המזרחי ברחובות.
בשנת 1936 נתמנה לתפקיד סגן ממונה על מחוז תל אביב, ולאחר מכן לממונה על המחוז.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה יצא פעמיים לחו"ל כשליח הקרנות הלאומיות (לצורך התרמה לרכישת נשק), כאיש ההגנה וכאיש התיישבות מהארץ.
עם שובו ארצה מונה למזכיר הפועל המזרחי בנתניה.
עם הקמת לשכות העבודה הכלליות מטעם הסוכנות היהודית שימש כסגן מזכיר הלשכה, יזם הקמת מטבח זול לפועלים הדתיים, נבחר למועצת העיר והיה חבר בהנהלתה.
בשנת 1946 הופקד על ארגון וניהול בית העולים בנתניה.
הוא פעל לגאולת קרקעות בצפון נתניה, שם הוקמה שכונת הפועל המזרחי (גבעת מאיר).
הוא היה חבר במועצה הראשונה של העיר, פעל להקמת מוסדות בשכונה, ייסד את בית הספר ובית הכנסת הפועל המזרחי, ייסד את ישיבת בני עקיבא "יד אברהם" על שם אביו, והקים עם בן דודו, הרב מרדכי לנדינסקי, נכדו של הרב משה ראש ישיבת ראדין שבראדין, את ישיבת ראדין בנתניה.
הוא היה מיוזמי הקמת בית האבות תפארת בנים וסייע ככל יכולתו בהקמת קריית צאנז שבנתניה.
בשנת 1949 נתמנה לקצין מחוז נתניה, יזם הקמת ועדות בניין ערים ומחלקות טכניות משותפות למועצות המקומיות והאזוריות בנפה, ועמד בראשן.
בהמשך מונה לממונה על מחוז נתניה מטעם משרד הפנים.
הוא היה חבר המפלגה הדתית בעיר וכיהן כנציג המועצה הראשונה מטעמה.
קיבל יחד עם רעייתו פנינה את תואר יקיר העיר נתניה לשנים 1977-1979.
בשנת תשי"ז (1957) הוציא לאור מהדורה חדשה של ספרו של אביו, "כלי שרת", בצירוף הקדמה ובה תיאור קורות חייו של אביו ורציחתו בשואה.
דוד רזניק נפטר במוצאי יום הכיפורים, אור לי"א בתשרי תשנ"ג (7 באוקטובר 1992), ונקבר בבית העלמין הישן בן ציון בנתניה.
לאחר מותו נקרא על שמו רחוב "דוד רזניק" בשכונת נווה עוז שבעיר.
נישא לאשתו פנינה לבית זנדמן מנהלת בית הספר בנתניה ויקירת העיר ולהם נולדו בן אברהם מיכאל ובת חיה.
בתו חיה נשואה לרב אברהם גוגיג רב (סא"ל במיל') ברבנות הצבאית ורב קהילת בית מאיר בנתניה.
דוד רוזנסון הוא דוקטור לפילולוגיה, חוקר ספרות, מנהל סטארט-אפים, פעיל בתחום קידום תוכניות חינוך יהודיות ברוסיה, ומנכ"ל המרכז התרבותי בית אבי חי בירושלים וכן קרן אבי חי במדינות ברית המועצות לשעבר.
דוד רוזנסון נולד ב-7 באוקטובר 1971 בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג).
הוריו ניסו פעמים רבות לעזוב את ברית המועצות, אך נתקלו בסירוב חוזר ונשנה מצד השלטונות.
ב-1977 נעצר אביו, גנאדי רוזנסון (1946–1979), בשל החזקת הספר "הספר השחור" מאת איליה ארנבורג ווסילי גרוסמן.
באותה עת, מסמכי ההגירה של המשפחה היו שוב תחת בדיקה.
כעבור שנה שוחרר האב הודות לתיקון תיקון ג'קסון-וניק, ובזכות זו יצאה המשפחה לארצות הברית.
רוזנסון סיים את לימודיו בישיבה יוניברסיטי בניו יורק (1993–1996) בהצטיינות יתרה (summa cum laude), שם למד משפטים.
הוא המשיך את לימודיו הדתיים בישראל, שם קיבל בסופו של דבר תעודת רבנות.
כסטודנט לתואר שני, הפך רוזנסון למנהל פרויקטים חינוכיים עבור יהודים חילוניים.
הפרויקט זכה להצלחה במוסקבה ובמרכזי מחקר מדעי בסיביר.
תוכניתו "בית מדרש" זכתה להכרה מיוחדת, והגיעה לאזורים מרוחקים ברוסיה שבהם לא היו מנהיגים של קהילות יהודיות, אך התגוררו בהם יהודים רבים שהיו מנותקים משורשיהם.
בשנת 2001 פתח רוזנסון את נציגות "קרן אבי חי" במוסקבה וניהל שורה של פרויקטים במדינות ברית המועצות לשעבר, במטרה לעודד את לימוד המסורות, הספרות והתרבות היהודית.
כמו כן, יזם רוזנסון סמינרים בנושא תרבות יהודית עבור ארגון "ממוריאל" והמרכז ללימודי יהדות במרחב הפוסט-סובייטי "מלמדיה".
משנת 2013 מכהן רוזנסון כמנכ"ל המרכז התרבותי-חינוכי בית אבי חי בירושלים.
בשנת 2014 קיבל תואר מועמד למדעים (מקביל לדוקטורט) בהאוניברסיטה הרוסית למדעי הרוח (RGGU), לאחר שהגן על עבודת הדוקטורט שלו בנושא חייו ויצירתו של איסאק באבל.
בשנת 2015 זכה רוזנסון בתואר הכבוד "בן סנקט פטרבורג" על תרומתו לחינוך ולתרבות היהודית.
הטקס, שבו השתתפו מושל סנקט פטרבורג גאורגי פולטאבצ'נקו ומנהל מוזיאון הארמיטאז' מיכאיל פיוטרובסקי, תוכנן להתקיים ביום שישי, 6 בפברואר 2015. מתוך כבוד לאמונתו של רוזנסון, השומר שבת, הועבר הטקס ליום חמישי, 5 בפברואר.
רוזנסון קיבל את אות הכבוד של "המועדון העולמי של תושבי פטרבורג" מידי פרופסור פיוטרובסקי.
בשנת 1997 נישא רוזנסון לפסיכולוגית ג'ני רוזנסון (נולדה בברית המועצות, גדלה בסידני).
מאז 2013 מתגוררת המשפחה בישראל.
רוזנסון עומד בראש נציגות קרן "אביחי" ברוסיה מאז שנת 2001. תחת ניהולו הושקו מספר פרויקטים חדשים שמטרתם להכיר לצעירים את המסורות, הספרות והתרבות היהודית.
אתר האינטרנט בוקניק (Booknik.ru) – האתר הגדול ביותר המוקדש לספרות ותרבות יהודית בהקשר עכשווי;
"אשכולות" – פרויקט תרבותי-חינוכי המציג את התרבות היהודית המסורתית והעכשווית בפורמט של edutainment (חינוך ובידור);
"קניז'ניקי" – בית ההוצאה לאור הגדול ביותר המתמחה בספרות יהודית במסגרת הספרות העולמית.
רוזנסון מוביל סדרת סמינרים בנושאי יהדות בערים בסיביר ותוכניות חינוכיות במדינות ברית המועצות לשעבר.
הודות לקשריו הקרובים עם דמויות דתיות מובילות ופילנתרופים יהודים ידועים, הצליח רוזנסון לגייס תרומות למימוש פרויקטים של הקרן לקידום התרבות היהודית במרחב הפוסט-סובייטי.
ביוזמתו ובתמיכת קרן אבי חי הוקמו חמש סדרות ספרים: "פרוזה של החיים היהודיים" ב-2005, "אוסף צ'ייס" ב-2007, "סדרת קשת-ילדים" ב-2008, "תולדות העם היהודי" ב-2008, ו"כוכבים נודדים" ב-2011. בשנת 2010 הוקמה תוכנית הכשרת מדריכים לשבתונים בבתי ספר ולמחנות קיץ בשם "JAM".
1993 – "פרס הזיכרון על שם שמואל בלקין".
2010 – זוכה פרס פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה "איש השנה" בקטגוריית "הוצאה לאור".
2015 – התקבל ל"המועדון העולמי של תושבי פטרבורג".
אנטולי קפלן: ציור מכושף (קטלוג תערוכה), עורכים ואוצרים: דוד רוזנסון ועמיחי חסון, גלריית בית אבי חי, 2023
הרב ד"ר דוד קרליבך (28 בדצמבר 1885, ליבק – 28 בינואר 1913, הלברשטאדט) היה רב אורתודוקסי גרמני ומחנך.
נולד בליבק למשפחה יהודית בולטת שהעמידה דורות של רבנים.
בנם של אסתר, סופרת ומשוררת ובתו של הרב אלכסנדר זוסמן אדלר, רבה הראשון של ליבק, ושל הרב ד"ר שלמה קרליבך, שהיה רבה של ליבק אחרי הרב אדלר.
דוד היה העשירי מתוך שנים־עשר ילדים.
ארבעה מאחיו שימשו כרבנים: עמנואל קרליבך, אפרים קרליבך, יוסף צבי קרליבך והרטוויג נפתלי קרליבך.
שתי אחיותיו נישאו לרבנים: בלה קרליבך לרב לאופולד רוזנק, וצילי קרליבך לרב .
גם אחיינו, הרב (1899–1951), בנו של עמנואל, נשא את שמו ולעיתים נוצר בלבול ביניהם.
קרליבך למד בגימנסיה המקומית עד לבחינות הבגרות באביב 1904, ולאחר מכן החל בלימודים אקדמיים באוניברסיטת ברלין, שם למד גרמנית וצרפתית, פילוסופיה ופדגוגיה.
בהמשך למד באוניברסיטת לייפציג, ובשנת 1912 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה עם עבודת מחקר בנושא: "הדרמות המקראיות־מלכותיות בטרגדיה הצרפתית במאות ה־16 וה־17", בהנחיית החוקר אדולף בירך־הירשפלד.
במקביל למד בבית המדרש לרבנים בברלין אצל הרב , ובשנת 1910 הוסמך לרבנות.
בתחום החינוך היה מראשוני הפעילים "התיכון היהודי" , שהוקם בידי אחיו אפרים קרליבך, ונחשב ל"הוגה הדעות הפדגוגי של המוסד".
בשנת 1911 עבר להלברשטאדט, שם שימש מורה לדת ועוזרו של הרב יצחק אורבך ב.
בחודש ינואר 1913 נפטר בטרם מלאו לו 28 שנים.
הוא נטמן בחלקת המשפחה בבית העלמין היהודי ליבק-מויסלינג, וקברו קיים עד היום.
בית המדרש לרבנים בברלין קיבל תרומה של 1,000 מארק להקמת קרן נחלה לזכרו.
אף על פי שנפטר בגיל צעיר, רעיונותיו החינוכיים ותפיסת עולמו על חינוך יהודי הותירו השפעה רחבת־היקף בעולם היהודי.
דוד רגב־זערור (נולד ב־1984) הוא נגן קאנון, מלחין, חוקר ומוביל ההרכב "לה פלפולה גרוב עיראקי", הנחשב לאחד המוזיקאים הבולטים בישראל בתחום מוזיקה עיראקית־קלאסית וטארב ערבי.
פעילותו משלבת שימור של מסורת מוזיקלית יהודית־עיראקית עם יצירה עכשווית, חקר היסטורי והופעות בין-לאומיות.
רגב־זערור נולד בישראל למשפחה ממוצא עיראקי־יהודי והוא נינו של המוזיקאי והמלחין הנודע יוסף זערור, מגדולי המוזיקה העיראקית במאה ה־20. הוא החל את דרכו המוזיקלית בגיל צעיר והתמחה בנגינה בקאנון – כלי מיתר מרכזי במוזיקה הערבית הקלאסית.
רגב־זערור הוא מייסד ומוביל ההרכב "לה פלפולה גרוב עיראקי", המתמקד בפרשנות עכשווית למוזיקה העיראקית הקלאסית.
ההרכב משלב בין סגנונות מסורתיים של טארב ערבי לבין מרכיבים מודרניים ומחייה את המוזיקה העיראקית, וזכה להצלחה הן בישראל והן בזירה הבינלאומית.
במהלך הקריירה שיתף פעולה עם אמנים בולטים מהעולם הערבי – בארץ ובחו"ל – ובהם זמרים מובילים בז'אנר הטארב הקלאסי הפופולרי.
עם להקתו הוציא שני אלבומים, הופיע בפסטיבלים מרכזיים בארץ ובעולם, וזכה להערכה רבה בקרב חובבי המוזיקה המזרחית וחוקרי התרבות הערבית.
מלבד פעילותו המוזיקלית, רגב־זערור עוסק בחקר ההיסטוריה של המוזיקה העיראקית־יהודית ובמיוחד ביצירתו של סבו, יוסף זערור.
במהלך השנים אסף ארכיון פרטי נרחב הכולל הקלטות נדירות, כתבי־יד, מסמכים ותווים היסטוריים, ומהווה מקור חשוב לחוקרים בתחום.
בשל מומחיותו הייחודית הוא מוזמן דרך קבע להרצאות אורח באוניברסיטאות ובמוסדות תרבות בארץ ובעולם, ומשמש יועץ לחוקרים, דוקטורנטים ומחברי ספרים.
חוקרים רבים נעזרים בו לצורך גישה לחומרים היסטוריים נדירים מתוך ארכיונו האישי.
רגב־זערור הופיע בפסטיבלים ובאירועי תרבות מרכזיים בישראל ובעולם, וניגן על במות יוקרתיות באירופה, אסיה והמזרח התיכון.
בשנת 2025 סיים יחד עם להקתו סיבוב הופעות ביפן ובהודו, ויצר שיתופי פעולה נדירים עם מוזיקאים יפנים והודים שזכה לסיקור תקשורתי נרחב.
יצירתו מתאפיינת בשילוב בין טרב עיראקי קלאסי לבין עיבודים עכשוויים ונגינת קאנון וירטואוזית.
בזכות שילוב זה הוא נחשב לאחד הממשיכים הבולטים של המסורת העיראקית־יהודית במוזיקה הערבית ולדמות מרכזית בשימור והחייאת הרפרטואר ההיסטורי בקרב קהלים צעירים ומודרניים.
דוד, בעל ידע מעמיק בסגנונות מוזיקליים רבים, ממוזיקה מערבית ועד מוזיקה ערבית קלאסית מכל המזרח התיכון.
Weil Galbi - 2022 – אלבום עם לה פלפולה גרוב עיראקי
Walla Ajabni Jamalak - 2024 – אלבום עם לה פלפולה גרוב עיראקי
דוד (דוביד) שווייצר (18 ביולי 1925 – 17 באוגוסט 1997) היה כדורגלן ומאמן ישראלי, מאמנה של נבחרת ישראל בכדורגל בשנים 1973–1977.
שווייצר החל את דרכו כשחקן כדורסל ולפני קום המדינה שיחק בקבוצת הפועל תל אביב, טרם הקמת הליגה.
במקביל החל שוויצר גם לשחק כדורגל בהפועל הצפון תל אביב, שהייתה קבוצת בת של הפועל תל אביב, ויחד עם אשר בלוט ושחקנים צעירים נוספים העפיל עם הקבוצה לליגה הבכירה.
כשפרצה מלחמת העצמאות הופסקה הליגה, ולאחר שנפצע במלחמה נטש שווייצר את הכדורסל והפך לשחקן הרכב קבוע בהפועל תל אביב, במדיה שיחק כמגן ימני עד שנת 1955, לצידם של יעקב חודורוב ורחביה רוזנבוים.
ב-10 באוקטובר 1953 הבקיע את שערו היחיד במדי הקבוצה, במשחק מול הפועל רמת-גן גבעתיים.
לאחר שעזב את הפועל תל אביב עבר לשחק בהפועל חיפה, שם החל גם לאמן את קבוצת הנוער של המועדון וזכה איתה באליפות הארצית לנוער בשנת 1956. בעונה שלאחר מכן הוא קודם לתפקיד מאמן הבוגרים של הפועל חיפה והמשיך גם לשחק בקבוצה.
לאמר מכן יצא להשתלמות מאמנים בבית הספר הגבוה לספורט בקלן שבגרמניה.
כשחזר לארץ שימש כמאמן-שחקן בהפועל קריית חיים.
בנבחרת ישראל הופיע לראשונה ב-30 ביולי 1949, במשחק ידידות מול נבחרת קפריסין.
שוויצר הופיע במדי נבחרת ישראל גם במוקדמות מונדיאל 1950 ומוקדמות מונדיאל 1954, ובסך הכל רשם 6 הופעות במדי הנבחרת.
ב-1 במאי 1954 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק ידידות ביוהנסבורג מול נבחרת דרום אפריקה.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל הוא הפך למאמן כדורגל מצליח, והוא אף אימן את נבחרת ישראל.
כמאמן נודע שווייצר בערמומיותו הרבה, בטקטיקה הגנתית בדרך כלל וביכולתו להפיק את המיטב גם מקבוצות שחקנים שאיכותן מוגבלת.
"דוביד משיג תוצאות" הייתה הסיסמה הנפוצה ביחס אליו.
בשנות ה־80 הדביק לו העיתון "חדשות" את הכינוי "הכריש", בכוונה לציין את יכולתו הגדולה להשיג את הניצחון בכל דרך אפשרית.
הכינוי דבק בו לשנים רבות.
שווייצר נודע במשפטו "כולם עובדים על כולם", ונחשב לביקורתי.
העלאתה של הפועל רמת-גן גבעתיים ללאומית וזכייה באליפות בעונתה הראשונה בליגה הבכירה (1964).
בלטו אז בקבוצה שלמה לוי והשוער יעקב חודורוב.
זכייה באליפות כמאמן הפועל תל אביב (1966), כשתחתיו מככבים בקבוצה גדעון טיש, שייע פייגנבוים, יחזקאל חזום וג'ורג' בורבה.
זכייה בגביע המדינה כמאמן הכח מכבי רמת גן בשנת 1969.
זכייה באליפות עם מכבי תל אביב בשנת 1970, כשתחתיו מככבים גיורא שפיגל וצבי רוזן.
היה המאמן הראשון שזכה באליפות הן עם הפועל תל אביב והן עם מכבי תל אביב (אחריו עשו זאת יצחק שניאור ודרור קשטן).
הובלת מכבי נתניה לזכייה באליפות הראשונה בתולדותיה (1971), כשתחתיו מככבים מרדכי שפיגלר ושרגא בר.
זכייה באליפויות עם הפועל תל אביב בשנים 1981 ו-1986, כשתחתיו מככבים רפעת טורק, משה סיני, אלי כהן, גילי לנדאו, שבתאי לוי ומוריס ז'אנו.
הובלת בית"ר ירושלים למקום השני בשנת 1984, כאשר בית"ר הובילה את הליגה במקום הראשון ברוב מהלך העונה, והפסידה את האליפות למכבי חיפה במחזור האחרון, ולגביע המדינה עם בית"ר בשנת 1985, כשתחתיו מככבים אורי מלמיליאן, אלי אוחנה ויוסי מזרחי.
העלאת הפועל תל אביב מהליגה הארצית ללאומית בשנת 1990.
זכייה באליפות אסיה לנוער בבנגקוק בשנת 1972 (עם נבחרת הנוער).
העפלה למשחק גמר משחקי אסיה שנערך בטהראן בשנת 1974 שבו הפסידה ישראל 1:0 לנבחרת איראן.
העפלה לרבע גמר בטורניר הכדורגל באולימפיאדה שנערכה במונטריאול בשנת 1976.
בסך הכל זכה שווייצר ב-6 אליפויות (בהן 3 עם הפועל תל אביב), ופעמיים בגביע מדינה.
בתחילת שנות ה-90 ירדה קרנו של שווייצר, והוא בחר לפרוש מאימון פעיל.
העפלה לגמר למשחקי אסיה (כדורגל) (1): 1974
העפלה לרבע גמר אולימפיאדה (כדורגל) (1): 1976
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה שווייצר אחראי על מעבדת הצילום של השב"כ.
לאחר פרישתו מאימון החל שווייצר לעבוד כפרשן במשחקי הליגה בטלוויזיה ובתוכנית הרדיו "שירים ושערים".
ב-1989 השתתף בסרטו של יוסי זומר "רסיסים" בתפקיד של מאמן כושר.
בשנת 2006, 9 שנים לאחר מותו, החליטה עיריית תל אביב-יפו לקרוא לרחוב ביפו על שמו.
בנו, מושיק שווייצר, כדורגלן עבר ששיחק במכבי תל אביב, בהפועל פתח תקווה ובנבחרת ישראל, כאשר דוד שווייצר היה מאמן הנבחרת.
דוד שאלתיאל (16 בינואר 1903 – 23 בפברואר 1969) היה ממפקדי הש"י - שירות המודיעין של ארגון "ההגנה", מפקד חטיבת עציוני שלחמה בירושלים ובסביבתה במלחמת העצמאות, אלוף בצה"ל ושגריר ישראלי בארצות שונות.
שאלתיאל נולד בי"ז בטבת תרס"ג (1903), להלנה לבית וורמסר ולבנימין שאלתיאל בהמבורג שבגרמניה, למשפחת יהודים מאנוסי פורטוגל.
אביו היה סוחר במוצרי עור.
היה חבר בתנועת הנוער היהודי בלאו וייס ("תכלת לבן"), למד חקלאות ובשנת 1923 עלה לארץ ועבד כפועל חקלאי.
בשנת 1925 הצטרף שאלתיאל להגנה ויצא לצרפת בניסיון לרכוש הכשרה צבאית.
בשנים 1927–1932 שירת בלגיון הזרים הצרפתי.
נלחם בצפון אפריקה ורכש ניסיון צבאי כ בלגיון.
בשנת 1932 חזר לארץ ישראל.
בשנת 1935 נשלח על ידי "ההגנה" לאירופה למטרות רכש.
בנובמבר 1936 נתפס על ידי הגסטאפו ברכבת לאאכן בזמן שניסה להבריח מאה אלף מארק מגרמניה.
הוא נאסר והועבר בין 24 מרכזים שונים של הגסטאפו, בהם עבר עינויים.
בזמן מאסרו למד עברית מתוך ספר דקדוק קטן שהסתיר תחת המזרן.
הוא נכלא למשך 8 חודשים במחנות הריכוז בדכאו ובבוכנוואלד.
לאחר מאמצים רבים שוחרר ב-1937 וגורש מגרמניה.
שאלתיאל חזר ארצה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה והמשיך את פעילותו בהגנה.
הוא נאסר על ידי הבריטים ב-1939 כחשוד ברצח 3 ערבים כנקמה על רצח פועל יהודי אך שוחרר, ככל הנראה מחוסר ראיות.
בראשית שנת 1940 פיקד על ה-ר"ן - "ריגול נגדי", הגוף המודיעיני של "ההגנה" שקדם לש"י.
עם היווסדו של הש"י, בקיץ של אותה השנה, פיקד עליו יחדיו עם זאב שרף, כשתחת אחריותו המודיעין הצבאי, בעוד שרף אחראי על המודיעין הפנים-יהודי.
בשנת 1942 נתמנה למפקד מחוז חיפה של "ההגנה".
לאחר אביב 1942, לאור מצב המלחמה באירופה וסכנת התקרבותה למזרח התיכון, החליט הוועד הלאומי על הגברת פעילות המודיעין של היישוב העברי באירופה.
עם נפילת צרפת ביוני 1940, ובמהלך "הקרב על בריטניה" שלאחריה, נשלח שאלתיאל שוב לאירופה, לבקשתו, כדי לסייע ליהודים באירופה שתחת שלטון הנאצים.
הוא עמד בראש "תחנת אירופה" של מודיעין ההגנה (לימים המוסד).
הוא פעל בשם בדוי, במסמכים מזויפים, ומראהו עבר שינוי על ידי איפור מכיוון שהנאצים הכירו אותו ממאסריו הקודמים.
שאלתיאל התחזה לסוחר אמנות שמושבו בציריך.
במימון המדינה רכש יצירות אמנות יקרות ערך וסחר בהן עם סוחרי אמנות גרמנים.
במסגרת עסקיו רכש את אמונו של הרמן גרינג, שהיה אספן אמנות, ובזכות זאת הצליח לרכוש קשרים בצמרת הממשל והצבא.
בתקופה זו בה שהה מחוץ לארץ ישראל היה שאלתיאל גם בצרפת, בריטניה וכן מרוקו ואלג'יריה.
הוא היה שליח רשמי של מחלקת העלייה של הסוכנות אבל באופן לא רשמי פעל מטעם המחלקה המדינית בתחומי רכש, גיוס לוחמים ומודיעין.
לאחר שובו לארץ ישראל ובין השנים 1945–1948 היה שאלתיאל חבר מטכ"ל "ההגנה" ומפקד מחוז ירושלים.
במסגרת תפקיד זה השתתף בהסגרת פעילי אצ"ל ולח"י לבריטים.
בינואר 1948 מונה שאלתיאל למפקד חטיבת עציוני, ובתפקיד זה ניהל את המערכה הצבאית על ירושלים במלחמת העצמאות.
לאחר מלחמת העצמאות זכה לדרגת אלוף בצה"ל, ובכך היה בין המפקדים הראשונים בצה"ל שקיבלו דרגה זו.
ביולי 1948 עם השבעת החטיבה לצה"ל, החליף משה דיין את שאלתיאל, שהודח, למעשה.
דב יוסף, המושל הצבאי של ירושלים בעת מלחמת העצמאות חלק על החלטותיו של דוד שאלתיאל ומהלכיו.
פרסום הספר עורר סערה ציבורית עזה ואף הגיע לדיון בכנסת, כשסיעת חרות הגישה הצעה למינוי ועדת חקירה לבדיקת נסיבות נפילתו של הרובע היהודי (ההצעה נפלה בהצבעה).
שאלתיאל הקים במסגרת צה"ל את חיל הספר והיה מפקדו הראשון.
החיל נועד לשמירה על גבולותיה של המדינה.
בעקבות קשיים ארגוניים הציע שאלתיאל להעביר את חיל הספר למסגרתה של משטרת ישראל, והשם שניתן ליחידה במסגרת זו הוא משמר הגבול.
שאלתיאל שימש גם כמפקח הכללי של צה"ל.
בשנים 1950–1952 שימש שאלתיאל כנספח צה"ל בפריז.
פרש לגמלאות ב-1 באפריל 1968.
דוד שאלתיאל נפטר בה' באדר ה'תשכ"ט (1969).
רחובות נקראו על שמו בירושלים ובחולון.
דוד שחר (17 ביוני 1926 – 2 באפריל 1997) היה סופר ישראלי בשפה העברית, מרצה, מתרגם ועורך.
דוד שחר נולד בירושלים למשפחה ותיקה בארץ, דור חמישי לילידי ירושלים.
אבותיו הגיעו לירושלים במאה ה-19 - מצד אמו באו מהאימפריה הרוסית, ומצד אביו באו מהונגריה, ולפי סיפורים משפחתיים לענף זה של המשפחה, הייתה להם זיקה למגורשי ספרד.
שחר התגורר בירושלים כמעט כל חייו, גדל בבית חילוני ומשפחתו התגוררה עד גירושי הוריו ברחוב הנביאים.
עקב מאורעות תרצ"ו נקלע בית הספר ללימוד שפות שהקים אביו למשבר שהוביל לפשיטת רגל.
המשפחה נותרה בחוסר כול, וכך נאלץ שחר בגיל 12 למצוא מקלט יחד עם כל משפחתו החילונית בבית סבתו הדתייה בשכונת מאה שערים.
יחסי הוריו התערערו, והם נפרדו כשהיה בן 18. שחר למד בבית הספר תחכמוני ואחר כך בתיכון בית הכרם.
לאחר מכן השלים לימודיו בפסיכולוגיה ובספרות עברית ב.
במלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ושירת כמפקד קרבי, ומאוחר יותר כקצין חינוך.
מהרגע שהחליט להקדיש את חייו ליצירתו התפרנס בקושי, היה מורה, עורך, מתרגם, מתקין לשוני ועוד.
לימד אנגלית ותנ"ך בבתי ספר טכניים, ומאוחר יותר היה מרצה בבית המדרש למורים בגבעת השלושה.
סיפוריו הראשונים מתרחשים בזירה שלימים תהפוך לזירה העיקרית של יצירתו: העיר ירושלים של ילדותו.
ספריו אלו החלו לצאת בשנות ה-50 המוקדמות.
ספר סיפוריו הראשון, "על החלומות", מעמת את גיבוריו, ילידי העיר הקסומה, עם ההווה המאכזב ועם המציאות הכעורה של חייהם.
הוא כתב ופרסם קובצי סיפורים, רומנים, ביוגרפיות, וספר ילדים - "הרפתקאותיו של ריקי מעוז", שיצא בכמה גרסאות ובכמה מהדורות.
יצירתו הנחשבת היא סדרת הספרים בשמונה כרכים, "היכל הכלים השבורים", ששחר עצמו כינה אותם גם בשם הכולל "לוריאן", על שם גיבור הסדרה גבריאל לוריא.
בסדרה מגולל שחר תמונה פנורמית רחבה, המתרחשת ברובה בירושלים, אך גם בערים אחרות בעולם.
לתוך פנורמה זו הביא שחר דמויות צבעוניות, סיפורים מפותלים וגורלות שזורים, המהווים מעין מפה אנושית רחבה של מאה וחמישים השנים האחרונות.
שחר זכה לכיבודים ספרותיים ופרסים רבים.
בין השאר זכה בפרס עגנון, פרס ביאליק, פרס ברנר, פרס נשיא המדינה לספרות, ומספר פעמים בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בשנת 1973 נבחר ליושב ראש אגודת הסופרים בישראל.
אף על פי כן הביקורת הספרותית בארץ לא אהבה את יצירתו.
ייתכן שבין הגורמים לכך היו דעותיו ה"ימניות" המתונות, סלידתו מכל מחנאות פוליטית וזיקתו ליישוב הישן בירושלים.
החל משנות השישים יצא לעיתים לצרפת, בתחילה ליווה את שולמית אשתו בעבודת הדוקטורט שלה, ובהמשך גם לצורך עבודתו הספרותית.
בצרפת ובבלגיה יצא לו שם של סופר מיוחד במינו, הממשיך את המסורת הספרותית של הסופר מרסל פרוסט.
שחר זכה למתרגמת צרפתייה מוכשרת בשם מדלן נז' (Madeleine Neige), שתרגומיה התקבלו באהבה על ידי הקוראים הצרפתים, והוא זכה בצרפת למה שלא זכה בארץ: הכרה ספרותית נכבדה, תפוצה רחבה, התייחסות רצינית של חקר הספרות וזכה בפרס מדיסיס לסופר זר, הפרס הצרפתי הגבוה לספרות מתורגמת.
ב-1985 זכה בעיטור מפקד במסדר האמנויות והספרות.
הוא זכה גם לעיטור כבוד משר החוץ הצרפתי, ואף זכה לרחוב על שמו, בכפר הנופש דינאר (Dinard) שבחבל ברטאן.
שחר פרסם בעברית קרוב לשישים כרכים של סיפורת ותרגום.
ספריו תורגמו לכמה לשונות, ובהן צרפתית, אנגלית, קטלאנית, יפנית, רוסית, גרמנית, אסטונית וספרדית.
בשנת 1956 נישא להיסטוריונית פרופ' שולמית שחר, כלת פרס ישראל.
בנו הוא מומחה לתרבות סין פרופ' מאיר שחר.
בתו דינה היא מעצבת, אחיינו הוא הסופר אורי וינברג.
דוד שחר נפטר ב-2 באפריל 1997 בבית חולים בפריז כשהוא בן 70, ונקבר בבית העלמין בהר הזיתים.
בהלוויה נשא הספד הכימאי והמשורר פרופ' אבנר טריינין.
לרגל הוצאתו המחודשת של ספרו "סוכן הוד מלכותו" בשנת 2007 כתב הסופר חיים באר: "יצירתו של דוד שחר היא אחד מהשיאים המזהירים ביותר של הספרות הישראלית ובד בבד עם כך - אחת ההחמצות הגדולות של הביקורת המקומית שלא השכילה להציב אותו במקום הבולט שהוא ראוי לו".
הרפתקאותיו של ריקי מעוז, וכל עלילותיו וגבורותיו כפי שהוא עצמו סיפרם/ ואני דוד שחר שמעתים מפיו והעליתים על הכתב/ הרישומים מעשה ידיו של בני עדן/ ירושלים, 1961
סיפורים קצרים, הדר, תל אביב, 1979
על החלומות, סיפורים, עם עובד, תל אביב, 1955
קיסר, סיפורים, תל אביב, דביר, 1960
שפמו של האפיפיור, סיפורים, שוקן, תל אביב, 1971
מגיד העתידות, סיפורים, מסדה, 1966
מותו של האלוהים הקטן, סיפורים, שוקן, 1970
ירח הדבש והזהב, הדר, תל אביב, 1959
סוכן הוד מלכותו, מהיכל הכלים השבורים, הדר, 1979
אל הר הזיתים, עם אחרית דבר מאת אבנר טריינין, מוסד ביאליק 1998
שער ראשון: קיץ בדרך הנביאים, ספרית פועלים, מרחביה, 1969
שער שני: המסע לאור כשדים, ספרית פועלים, 1971
שער שלישי: יום הרוזנת, ספרית פועלים, 1976
שער רביעי: נינגל, עם עובד, 1983
שער חמישי: יום הרפאים, עם עובד, 1986
שער שישי: חלום ליל תמוז, עם עובד, 1988
השער הסתום: לילות לוטציה, ספרית מעריב, 1991
שער שביעי: על הנר ועל הרוח, ספריית השעות, ידיעות אחרונות, 1994
חכמת זן, הדר הוצאה לאור 1989
סמים משכרים ונפש האדם, רוברט פ.
דה רופ, הדר הוצאת ספרים, 1962
הוא ניגן בכינור ובקרן יער ולמד בבית הספר לאמנויות תלמה ילין.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1968 בחר להשתלם בניצוח אצל נעם שריף, באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב.
אחרי סיום לימודיו שם המשיך בהשתלמות בווינה, שם הכיר את מי שתהיה אשתו, הויולנית הנודעת טביאה צימרמן.
ליאונרד ברנשטיין הזמין את דוד שלון להיות לעוזרו בעבודתו עם הפילהרמונית של וינה.
לאחר מכן, משנת 1980 ואילך, ניצח על תזמורות מן החשובות בעולם ועל גדולי הסולנים, ביניהם הכנרים אייזק שטרן ויצחק פרלמן.
שלון היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של דיסלדורף ואחר, במקביל, ניהל במשך שבע עונות את התזמורת הסימפונית ירושלים ואת התזמורת הפילהרמונית של לוקסמבורג.
הוא ניצח על הפקות אופרה בבתי אופרה שונים באירופה ובתל אביב, הופיע בפסטיבלים שונים ועבד עם תזמורות נוער, מהן לאומיות ומהן בינלאומיות.
ב-15 בספטמבר 2000, במהלך סיור קונצרטים ביפן, נפטר שלון באופן פתאומי.
הרב דוד חיים שלוש (חנוכה ה'תר"ף, דצמבר 1919 - 8 ביוני 2016, ב' בסיוון ה'תשע"ו) היה רבה הראשי של נתניה במשך כ-63 שנה, מחברם של ספרים רבים בהלכה ובמקרא.
נולד במרוקו, לרבי יוסף שלוש בעת שזה שהה שם כשד"ר מטעם עדת המערבים בירושלים, ונקרא על שם סבו, רבי דוד שלוש, שכיהן כראש ישיבה במרקש.
בהיותו בגיל שנה סיים אביו את שליחותו וחזר לארץ עם משפחתו לביתם שבעיר העתיקה, שם שימש בתפקיד האב"ד ומראשי הקהל בעיר.
אמו למדה במחזורים הראשונים של בית הספר אוולינה דה רוטשילד.
אחיו הצעיר היה הרב אברהם שלוש, רבה של העיר כפר סבא.
אחותו אביגיל הייתה נשואה לרב נסים עזראן ובתה צביה נישאה לרב מרדכי אליהו.
הוא נשא את דינה, בתו של הרב מאיר ועקנין שהיה אב"ד טבריה.
הרב שלוש למד בישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה, לצד הרבנים עובדיה יוסף, חיים דוד הלוי (לימים מחותנו), ציון לוי ובן ציון אבא שאול.
הרבנים שהשפיעו עליו במיוחד היו, אביו, הרב עזרא עטיה והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
בשנת 1947 התמנה לרב שכונת רוממה בירושלים.
בשנת 1950 נשלח הרב שלוש לצרפת להיות רבם של מחנות העולים, לטפל בבעיות הלכתיות ולהדריכם לעלות לארץ ישראל.
בשובו ארצה חזר לכהן כרב שכונת רוממה.
בשנת תשי"ג נשלח על ידי הראשון לציון הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל לשמש כרבה הראשי של העיר נתניה.
הוא נבחר לתפקיד ושימש כרבה של העיר עד יום פטירתו.
בשנת ה'תשל"ח, התמודד מול הרב שלום משאש על משרת הרב הראשי לירושלים, והפסיד בהתמודדות זו.
בשנת ה'תש"ם היה מועמד לאחד מחמשת המושבים הספרדיים של מועצת הרבנות הראשית, אך הגיע למקום השישי ולא נבחר.
בשנת ה'תשמ"ג עם היבחרו של הרב מרדכי אליהו לרב ראשי לישראל, נכנס הרב שלוש למועצת הרבנות הראשית.
כעשר שנים היה חבר במועצת הרבנות הראשית והשפיע מאוד בעניינים הלכתיים בעת ההיא.
באמצע שנות ה-80 פרסם את גישתו המקלה יחסית לעולים מאתיופיה, הפוטרת אותם מהליך גיור לחומרא כי הם יהודים במקורם.
למרות מאבקו לקבלת החלטה ברוח זו, מועצת הרבנות הראשית התנגדה לכך, אך אישרה לו לערוך רישום נפרד עבורם בנתניה.
הרב שלוש בנה אילן יוחסין של כל המשפחות המיוחסות על פי עדויות הקסים, ומאז ועד היום משמש אילן זה לבדיקת יהדותה של קהילה זו.
הרב שלוש כיהן כרב בית הכנסת "זכור לדוד" (הקרוי על שם סבו שהיה ראש ישיבה בעיר מרקש שבמרוקו), שבמרכז נתניה.
הוא נפטר ב-8 ביוני 2016, ב' בסיוון ה'תשע"ו, ונקבר בהר המנוחות בירושלים, בחלקת הרבנים, לצד אביו.
היה נשוי לדינה (לבית ועקנין) מילדיהם:
הרב יהודה - רב מזרח נתניה.
הרב יוסף - חבר מועצת הרבנות הראשית, רב אזורי בדרום השרון ויושב ראש ארגון הרבנים בהתיישבות.
מרים - נשואה לרב דוד דיין, שימש רבה הראשי של צפת.
נכדתו זיוה נשואה לרב צבי קוסטינר.
במהלך השנים חיבר הרב ספרי פסיקה ופרשנות רבים, בהם נודע בשל גישתו החדשנית.
בדרכו ההלכתית הרב שלוש פסק לעיתים גם כדעת יחידים, בסוגיות שלסברתו היה נכון יותר להכריע כדעתם.
דרך לימודו באה לידי ביטוי בין היתר בסוגיות שדן בהם בספריו.
בספרו "בני עמי" דן בסוגיות משפחה, והתיר לקראים להתחתן עם יהודיות רבניות.
כתב ארוכות בענייני חשמל בשבת ויום טוב כשלדעתו יש להתיר להדליק חשמל ביום טוב.
כמו כן התיר להדליק גפרורים ביום טוב והחזיק בפסיקת הכרם חמר ובמנהגם של חלק מיוצאי מרוקו.
הוא דן בשאלת קיום השבת בחלל וכתב בנושא זה מאמר ולצורך כך דן בנושא קו התאריך בהלכה.
הוא דן רבות גם בנושא העלייה להר הבית והתיר לעלות להר במקומות מסוימים, ואף עלה עם בניו להר.
נושאים חשובים נוספים בהם עסק היו אמירת הלל ביום העצמאות וביום ירושלים וברכת שהחיינו בהם.
כמו כן עסק בקביעת רגע המוות, קבורה בקומות ועוד מאות שאלות בנושאים רבים שמופיעים בספר השו"ת שלו "חמדה גנוזה" המופיע בשלשה חלקים בכל חלקי השולחן ערוך.
בנוסף כתב פירוש לחמשה חומשי תורה בשם "אור חדש", המנתח כל מילה לשורשה.
שורש בן שלש אותיות, וליסודה יסוד בן שתי אותיות, בכך הוא משייך קבוצה גדולה של שורשים ליסוד וענף אחד ומסתייע בכך בפירוש הפסוק.
לכל פסוק הוא מביא פירוש מקורי לאחר ניתוח הפירושים הקיימים והקשיים שבהם.
בנוסף, ועל פי אותו עקרון, כתב פירוש מקורי לתהילים, להגדה של פסח, למגילת אסתר, דרשות למועדי השנה, ולפרקי אבות.
עסק בביאור נוסחאות וקטעי תפילות שאינם מבוארים.
את ביאורו הוציא לאור בסידור תפילה "תהילה לדוד", הכולל ביאורים לתפילות ימות השנה, שבתות, מועדי השנה וימים נוראים.
הרב שלוש דגל בשמירה על המסורות והמנהגים של כל עדה ועדה, ואף ביסס וחיזק את מנהגי עדת מרוקו שהוא נמנה עליה.
לנושאים אלה הקדיש חלקים נרחבים מספריו "חמדה גנוזה", שם הוא הרבה להתווכח עם הרב עובדיה יוסף שסבר כי על הספרדים לשנות את מנהגיהם הקדומים ולהתאימם לכדי פסיקה אחידה.
אולם כאשר הסיק שהמנהג הוא מנהג טעות פסק אחרת (לדוגמה פסק שבהגיית ברכת "בורא פרי הגפן" יש לנקד ולהגות גָפן).
כתב 'מחקר' על דרכי השתלשלות הפסיקה ההלכתית, תוך כללי פסיקה העולים ממחקרו.
במחקרו זה הוא מפקפק בין השאר בקבלת הספרדים את פסיקותיו של בעל שולחן ערוך, וסבר כי תלמיד חכם אמיתי, רשאי לחלוק על פסקי השולחן ערוך.
שו"ת חמדה גנוזה, חלק א' , (ירושלים, תשל"ו-תש"ס)
שו"ת חמדה גנוזה כרך ב' כולל שו"ת בהלכות השייכות לאורח חיים ומחקר מקיף אודות רקע תכלת של ציצית, הפעלת חשמל בשבת וביום טוב, זמן בין השמשות, והכלל של "ספק ברכות להקל"
שו"ת חמדה גנוזה ג' "כולל שו"ת בהלכות רובן שייכות לשולחן ערוך חלק יורה דעה ומחקר מקיף אודות: שנת השמיטה ומנהג המכירה הנהוג בדור הזה, השתלת איברים וקביעת רגע המוות, י"א יום שבין נדה לנדה, ביאור הסוגיות בנדון דעת הרמב"ם: ישוב כל הקושיות עליו, וקושיות על החולקין עליו"
הספר נדחי ישראל יכנס (ה'תשמ"ח) על "יהודי חבש (אתיופיה) המכונים פלשים"
הספר איילת השחר על מגילת אסתר
פירוש "אור חדש" על התורה
פירוש "מכתם לדוד" על תהילים
מחזור "מכתם לדוד" לראש השנה ויום כיפור.
"שושנים לדוד" דרשות למועדי השנה וימים נוראים, ולימי שמחה.
הספר "משכיל לדוד" פירוש למסכת אבות, פירוש לאגדות חז"ל, והספדים מיוחדים.
דוד שוורץ (David Schwarz; 20 בדצמבר 1850 – 13 בינואר 1897) היה יהודי-הונגרי ממציא ספינת האוויר הקשיחה, מחלוצי התעופה.
שוורץ נולד בעיר קסטהיי (Keszthely), שלחוף אגם בלטון בממלכת הונגריה.
הוא סיים בית ספר יסודי והכשרה מקצועית במסחר בעיר ז'ופניה (Županja) שבקרואטיה.
בשנת 1880 נישא למלאני לבית קאופמן.
השניים התגוררו בעיר זאגרב, שם נולדה להם הבת ורה, לימים זמרת אופרה.
בשנות ה-80 החל להתעניין בנושא ספינות אוויר, בעקבות יצירה של אריסטו וספר מכניקה ששלחה לו אשתו, בעת שהותו בבית קיט.
עוד בתחילת הניסויים שערך, הוא ניסה להשתמש באלומיניום, שנחשב אז לחידוש, לצורך בניית הספינה.
הוא המציא את ספינת האוויר הקשיחה, בעלת המבנה הקבוע בצורתו.
המעטפת (הבלון) הייתה עשויה מאלומיניום והשלד פנימי נבנה ממתכת.
במשך כ-15 שנה ניסה לקדם את המצאתו.
ב-1890 פנה למשרד ההגנה האוסטרי אך הצעתו נדחתה.
דווקא הנספח הצבאי הרוסי בווינה התעניין ברעיון, ושוורץ החליט לפנות לרוסיה.
הוא עבד בסנט פטרסבורג במשך שנתיים.
אך בעיות חמורות בתהליך מילוי המעטפת בגז עיכבו את התקדמות הפיתוח.
בשלב מסוים, בשל סכסוך בין הצדדים, הוצא צו מאסר נגד שוורץ והוא עבר לברלין.
גם שם העבודה הייתה איטית והתקציבים הלכו ונגמרו.
בעקבות עניין שהביע שר המלחמה הפרוסי בנושא, התקבל מימון נוסף למיזם – הפעם מהמדינה הגרמנית.
סוף סוף, לאחר דחיות רבות, ומלחמות משפטיות על מקוריות הרעיון, הסכים הצבא הקיסרי הגרמני לבנות ספינה נסיונית ב-1895 וחתם עם שוורץ על הסכם לבניית ספינות על סמך הידע הזה, למשך 30 שנה, והוא הגיש את המצאתו לרישום פטנט.
ב-1896 החלו בבניית אב הטיפוס בשדה התעופה טמפלהוף ליד ברלין (היום בעיר ברלין).
בקיץ 1896, ספינת האוויר הייתה מוכנה לטיסת ניסוי והמועד נקבע בתחילה ל-29 בספטמבר ולאחר מכן נדחה ל-9 באוקטובר.
בבדיקות טרם ההמראה התברר כי הגז שסופק לספינה היה באיכות נמוכה מדי והספינה לא הצליחה לצוף.
עם זאת, הבדיקות הראו כי הספינה פעילה והיא נשלטת.
ההמראה הבאה תוכננה לינואר 1897 אולם שוורץ נפטר זמן קצר לאחר מכן, מהתקף לב.
יש הטוענים שהיה זה עם קבלת מברק משלטונות גרמניה בדבר אישור הקיסר להקמת קו יצור צבאי, ויש הטוענים שהיה זה במסיבה במסעדה בברלין, בסעודה לכבוד האישור הקיסרי, ולקראת השקה חגיגית של קו היצור.
אלמנתו של שוורץ, מלאני, המשיכה במאמציו ולאחר מספר חודשים איתרה טייס לניסוי הבא.
בנובמבר הסכים מכונאי צבאי גרמני, ארנסט ינגלס, להטיס את המכונה החדשה.
טיסת הנסוי נערכה ב-3 בנובמבר 1897 בנוכחות הרוזן פרדיננד פון צפלין.
בתנאי מזג אוויר לא טובים, ספינת האוויר טיפסה לגובה 460 מטר והמשיכה בטיסה מעל בתי ברלין.
בשלב מסוים התנתקה חגורת המנוע מאחד המדחפים דבר שגרם לאי יציבות ולהכרח לבצע נחיתת חירום.
הטייס שחרר חלק מהגז כדי להחזיר את הספינה לקרקע, אך היא התהפכה והתרסקה כשהטייס נפגע באופן קל בלבד.
בעת הניסוי לא הורשו קצינים גרמנים להשתתף בהטסת הספינה.
כמו כן הקיסר פרנץ יוזף שהיה אמור להשתתף בהשקת הבכורה החגיגית, ביטל את הגעתו.
הקהילה היהודית של וינה ארגנה לשוורץ קבר בבית הקברות המרכזי בווינה.
אלמנתו של שוורץ, מלאני, התכתבה במשך חודשים עם הצבא, בניסיון לזכות בתשלום עבור המצאת בעלה, אך לא זכתה למענה.
היא נסעה לברלין וגם שם לא הצליחה לקדם את עניינה.
ב-1898 רכש הרוזן צפלין, מתנגדו של שוורץ, את הידע והזכויות להמשך הפיתוח של רעיונותיו בסכום זעום, ובכתביו רשם שהוא "פדה אותם".
לאחר מכן התכחש צפלין למקוריות הרעיונות של שוורץ: בספרו של יצרן הצפלינים, ד"ר הוגו אקנר, נרשם שהסיבה היחידה לקניית הפטנט הייתה לצורך קבלת ציפוי האלומיניום שעליו הייתה בלעדיות לחברה של שוורץ, ואילו את הצורה עצמה תכנן פון-צפלין שנים קודם, וכבר היה בתהליך ייצור במקביל לשוורץ.
צפלין המשיך בפיתוח הספינות תוך יצירת קו יצור לספינות האוויר שנשאו את שמו, ונקראו "צפלין", למרות החוזה שערך עם אלמנתו של שוורץ, בו הובטח שהספינות יקראו על שם ממציאם "שוורץ".
יתר על כן, בנוסף להפרה זאת בחוזה, לא שילם צפלין לאלמנתו של שוורץ את מלוא הסכום עליו סוכם כתמורה על מכירת התוכניות.
החוזה המקורי נמצא במחלקה לכתבי יד וארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
דוד שוב נולד למשפחה מאנשי חסידות בוהוש במוינשט, רומניה, ב-1854. עד גיל 18 התחנך בבית מדרש, ואחרי שהתחתן התמחה במקצוע השחיטה, שבו עסק במוינשט.
כבר ב-1875 ניסה, יחד עם שני ידידיו, דוד בוקששתר וזידל ארדני, לעלות לארץ ישראל.
הם קיבלו את ברכת הדרך מר' יצחק מבוהוש ונסעו לבולגריה, להשתדל בפני הפאשה העות'מאני שימליץ לממשל הטורקי לאפשר להם לקבל אדמות בארץ ישראל.
ואולם, בעצתו של הפאשה הם נמנעו מלהגיש בקשתם בשל הנסיבות הפוליטיות באותה תקופה: המלחמה שעמדה לפרוץ באותה עת בין טורקיה לרוסיה.
בט"ו באב ה'תרמ"א (11 אוגוסט 1881) דוד שוב ייסד ברומניה את "חבורה יישוב ארץ-ישראל על ידי עבודת אדמה".
לשם כך הוא ביקש תמיכה מארגון כי"ח בפריז ומארגונים יהודיים נוספים (כמו כי"ח בלונדון) אך לא זכה למענה מהם.
לאחר שארגן כ-30 משפחות שהסכימו לעלות לארץ, קיבל על עצמו להיות נציגם ויצא בי"ט בכסלו ה'תרמ"ב (11 דצמבר 1881) לקושטא בדרכו להכנת התשתית ההתיישבותית בארץ ישראל.
בקושטא הוא נפגש עם החכם באשי ר' משה הלוי, וביקש את עזרתו בהשגת אישור מטעם הממשל הטורקי.
הלוי ארגן פגישה בביתו יחד עם רופאו של הסולטאן, השר אליאס.
הלה הציע לדוד שוב שלא לפנות בבקשה רשמית, אלא פשוט לעלות ולקנות בכספו אדמות בארץ.
השר אליאס הבטיח מצדו לשכנע את הסולטאן לוותר על המסים בשנים הראשונות להתיישבותם בארץ.
בכ"ט בטבת תרמ"ב (20 ינואר 1882) הגיע דוד שוב לבית דודו הרב יוסף אריה הכהן בצפת, והחל מייד לחפש באזור אדמות לקנייה.
בהמשך הוא שלח מכתב לאגודתו ברומניה בו ביקש אישור לקניית האדמה.
חברי האגודה שלחו את דוד בוקששתר, שהיה בקיא בעבודת האדמה כדי לבדוק את ההצעה.
דוד שוב ובוקששתר סיירו גם באזור ירושלים, בשפלה ובאזורים אחרים, ולבסוף החליטו על רכישת אדמות גיא אוני ליד צפת; הקנייה בוצעה ב-ח' באב תרמ"ב (24 יולי 1882).
לאחר הקנייה נאספה קבוצה של 44 משפחות, בהן: עשרים ושתיים מן העיר מוינשט (בהן אחותו ובעלה, מרדכי ברנשטיין), עשר מהן מברלאד, שמונה מגאלאץ ומשפחה אחת מפוקשאן - בסה"כ 228 נפשות.
דוד שוב הנהיג את המתיישבים שנשארו עמו בראש פינה, ועבד גם הוא בעבודת אדמה.
ב-ה'תרמ"ו (1886) מונה על ידי הברון רוטשילד לשמש כמנהל בית הספר של המושבה, ובה הנהיג לראשונה שיטת לימוד חדשה שנקראה "עברית בעברית".
על הקשיים שבהנחת שיטה זו כתב דוד שוב בספרו כך:
שוב פעל להקמת ספרייה במושבה, אך ללא הצלחה רבה.
בשנת ה'תרנ"א (1891) עבר לנהל את המושבה החדשה, משמר הירדן, ואף יצא לאירופה כדי לאסוף עבורה תרומות.
לאחר שובו מונה על ידי פקידות הברון לנהל את המושבה עין זיתים.
בשנת ה'תרנ"ו (1896) נסע לברלין כדי לנהל תערוכה ארץ-ישראלית שהוצגה בתערוכת התעשייה בברלין.
כשיצא לאור ספרו של הרצל, "מדינת היהודים", נסע לבקרו בווינה, ומאז נקשרה ביניהם ידידות אמיצה והוא היה ממלוויו בעת ביקורו בארץ ישראל בסתיו 1898.
לאחר שובו מברלין ניסה להקים טחנת קמח בצפת, אולם נכשל בניסיונו זה ושקע בחובות.
על מנת לפרוע חובותיו החליט לנסוע לארצות הברית, שבה עסק בעידוד עלייה לארץ ובה הקים מוסדות חינוך: גן ילדים בעיר ניו יורק ותלמוד תורה בעיר הרטפורד, ובהם הנהיג את שיטת הלימוד שפיתח, עברית בעברית.
בשנת 1908 חזר לארץ והיה למזכיר המושבה זכרון יעקב.
אחר כך עבר לירושלים ולימד עברית בבית הספר של כי"ח.
בין השנים 1920–1928 ניהל את בית היתומים "עזרת הגליל".
בכ' באדר ה'תרצ"ח (1938) נפטר דוד שוב בירושלים והובא לקבורה בראש פינה.
דוד שוב העיד בספרי זיכרונותיו כי את חיבתו לארץ ישראל ואת משיכתו לרעיון יישוב הארץ הוא שאב מדודו, ר' יוסף אריה הכהן, אשר עלה לארץ כבר בשנת 1863, והתיישב בחיפה ולאחר מכן בצפת; וכן מספריו של ר' צבי הירש קלישר, וממאמריו של דוד גורדון שהתפרסמו בעיתון "המגיד".
ספריו מהווים מקור חשוב להכרת היישוב היהודי בגליל בימיו.
הרחוב הראשי בראש פינה נושא את שמו.
נכדתו של שוב, לבנונה, נישאה לפרופ' צבי נוימן, ונינו הוא דני נוימן.
זכרונות לבית דוד שבעים שנות עבודה על שדה התחיה והיישוב, תרצ"ז-1937. [מהדורה חדשה מוערת יצאה בידי מאיר הילדסהיימר, הוצאת הקיבוץ המאוחד תשס"ט.]
משה דוד שוב, יסוד המעלה, תל אביב, תרצ"א-1931.
שוב, בתוך: אברהם יערי (עורך), זכרונות ארץ ישראל, הוצאת ההסתדרות הציונית, ירושלים, תש"ז-1947:כרך א, מד.
תולדות היישוב היהודי בגליל העליון, בתוך לונץ, לוח ארץ ישראל, ג, 1895, עמ' 278-335
דוד שולמן (נולד ב-13 בינואר 1949) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה ללימודים הודיים וארמניים שבאוניברסיטה העברית בירושלים, זוכה פרס רוטשילד לשנת 2004, פרס א.מ.ת לשנת 2010 וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וזוכה פרס ישראל בתחום חקר מדעי הדתות וחקר הפילוסופיה לשנת 2016.
דוד שולמן נולד בווטרלו שבאיווה, שם גדל.
ב-1967 סיים לימודיו בבית ספר תיכון בווטרלו ועלה לישראל.
גמר את חוק לימודיו לתואר הראשון בהצטיינות בהיסטוריה אסלאמית ובשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית.
למד לדוקטורט בספרות טמילית בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים (SOAS) שבאוניברסיטת לונדון, תחת הנחייתו של חוקר טמיל והמוזיקולוג ג'ון ר.
הלימודים כללו עבודת שדה בטאמיל נאדו בשנים 1976-1975. קיבל את הדוקטורט ב-1976, על עבודה בנושא המיתולוגיה של המקדשים של האל שיווה באזור טאמיל נאדו שבדרום הודו.
ב-1976 החל לעבוד כמרצה בחוג ללימודים הודיים ומדע הדתות באוניברסיטה העברית וב-1985 קודם לפרופסור מן המניין.
נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ב-1988. שימש כראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה ואחר כך כראש המכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית.
שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת ויסקונסין, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ואוניברסיטת פנסילבניה.
ספרו הראשון היה ספר שירה בשם המקדש והמים שהתפרסם ב-1974 וזכה בפרס ניומן עבור ספר ראשון בשירה.
הוא פעיל בארגון הישראלי-פלסטיני תעאיוש וב-2007 יצא לאור ספרו "תקווה מרה: מיומנו של פעיל תעאיוש, 2006-2002".
בשנת 2010 הוא יזם תוכנית עמיתי מרטין בובר במדעי הרוח והחברה.
שולמן נשוי לאיילין לבית לנדמן והוא אב לשלושה.
שולמן עוסק כפילולוג בשפות, בספרויות ובתרבויות של הודו הדרומית, עם הדגש על ימי הביניים.
מחקריו נסובים על תולדות דתות, פואטיקה, היסטוריה, היסטוריוגרפיה ופילולוגיה.
שולמן החל את מחקרו בשפה הטמילית, המשיך לסנסקריט, והחל משנת 1995 עסק במחקר בשפת טלוגו.
במאה ה-21 התרכז בספרות הקלאסית בטלוגו ובנושאים הקשורים להיסטוריה והיסטוריוגרפיה בטלוגו.
שולמן עורך גם עבודת שדה באנדרה-פרדש בשיתוף פעולה עם פרופסור ולצ'רו נראייאנה מאוניברסיטת ויסקונסין.
ספר זה עובד מתוך עבודת הדוקטורט של שולמן וראה אור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון בשנת 1980. הספר מקבץ מסורות, הכוללות מסורות בעל פה ומסורות בטקסטים המכונים פוראנות, ומנהגים של מאות מקדשים עתיקים בטאמיל נאדו, ומנסה למצוא תכנים אחידים, נושאים החוזרים על עצמם, ותכונות המיוחדות למסורות הטמיליות הדרום-הודיות.
בין השאר נדונות עמדות המסורות השונות בשאלות מאין הגיעו האלים, מה מייחד את ההתגלות שלהם במקום, איך האל התחתן עם האלה, אילו יצורים מיתולוגיים או עתיקים היו שם, מה המערך הפולחני, וכיצד האל גילה את המקדש.
ספרו זה של שולמן יצא לאור ב-1985 בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון.
הוא עוסק במלוכה בפרט ובתחום הפוליטי בכלל בדרום הודו של ימי הביניים.
הספר מציג טענה שונה מהמקובל במערב על הבניית התחום הפוליטי.
כתוצאה מריכוז כוח במרכזים אימפריאליים גדולים.
הספר שואל את השאלה מאיפה נובע כוח פוליטי, מהו כוח זה וכיצד הוא מעוצב.
ספר זה כתב שולמן בצוותא עם האנתרופולוג פרופסור דון הנדלמן מהאוניברסיטה העברית והוא ראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד ב-1997. הספר הוא אודות האל שיווה שמבלה את זמנו במשחק בקוביה.
שולמן והנדלמן מנסים להבין למה הכוונה שהאל משחק בקוביה עם עצמו ועם העולם.
הוא משחק בקובייה עם אשתו, החלק הנקבי שלו ומפסיד לה באופן עקבי.
החוקרים מתארים תהליך של שינויים פנימיים המתחוללים בקרבו של האל.
האל עובר תהליך של החצנה, לקיחת חלקים מתוכו והפיכתם למשהו חיצוני, עם ההחצנה באה אובייקטיפיקציה, כלומר אלוהים נמצא בתהליך מתמשך של המחשת חלקים של עצמו והחצנתם בצורה של אובייקטים וכך נברא העולם.
משחק הקוביה הוא תיאור של הבריאה, שהיה פנימי לאל מלכתחילה ונפלט החוצה כחלק מהמשחק.
האל משחק בקוביה ומכפיף עצמו לכללי המשחק ככל שחקן אחר.
הוא מפסיד לאשתו, אותו חלק אחר שלו, שהוא הפן היצירתי שלו.
חלקים שלמים שלו, האטריבוטים שלו, עוברים אליה, מהמרחב הפנים-אלוהי אל החלק של העולם הנברא.
ניתן לתאר את האל כמי שמבקש להשיב לעצמו את החלקים שהתמצקו והתגבשו והפכו להיות חיצוניים לעצמו, הוא מנסה להפוך אותם למשהו נזיל יותר ולהחזירם לעצמו.
זהו ספר המשך לספר God Inside Out, שאף אותו חיבר דוד שולמן עם דון הנדלמן והוא יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בשנת 2004. זהו מחקר על אחד הסיפורים המרכזיים על האל שיווה.
האל נכנס ליער של אורנים וביער הזה נמצאים סגפנים יוגיים שעסוקים בתרגולות ובואו של שיווה מבלבל אותם.
הוא מופיע יחד עם האל וישנה, וישנה לובש צורה של אישה מפתה והוא מפתה את הסגפנים היוגיים, בעוד שיווה מפתה את נשותיהם.
בגרסאות הדרום הודיות זהו מקור הריקוד, מכיוון שתוך כדי כך האל שיווה מתחיל לרקוד.
שולמן והנדלמן ניסו לספק לכך הסבר, זהו המשך של התמטיקה אליה הגיעו לגבי הקוביה, וסיפור העוסק בתודעה כסוג של כישוף.
הם סוברים כי האל נכנס ליער הזה מכיוון שהוא מחפש חלקים מעצמו שהוקשחו, מחפש דרך להמיס אותם ולהחזיר אותם לעצמו.
ספר זה כתב שולמן עם ולצ'רו נאראינה ראו ועם סנג'איי סוברהמניאם.
זהו ספר על ההיסטוריוגרפיה בדרום הודו מ-1500 עד 1800. המחברים גילו ספרות היסטוריוגרפית ועשירה בטמילית, טלוגו, סנסקריט, במראטי, ובפרסית שנכתבה בדרום הודו.
התזה של הספר היא שקיימת ספרות היסטוריוגרפית גדולה ועשירה בדרום הודו, במתכונת קצת אחרת מזו המוכרת לנו במערב.
הדעה הרווחת במחקר על הודו היא שהיסטוריה היא סוגה שלא חדרה להודו עד בואם של האנגלים.
שולמן חקר את האסלאם הטמילי הדרום-הודי ופרסם מספר מאמרים על הספרות האסלאמית בטמילית.
בטמילית ישנה ספרות מוסלמית גדולה וענפה שהתחברה החל מהמאה ה-15 ואילך.
שולמן תרגם ספרות קלאסית בטמילית ובטלוגו.
למשל ספר קאנוני מהקורפוס המקודש לאל שיווה בטמילית, הטיוואראם של המשורר סונדרה מוטי ניינאר מהמאה התשיעית שראה אור באנגלית (Songs of the Harsh Devotee: The Tevaram of Cuntaramurttinayanar).
ספרו "פרקים בשירה הודית" שראה אור בעברית (משרד הביטחון –ההוצאה לאור, הוצאת האוניברסיטה המשודרת, תל אביב, 1986) הוא סקירה של הספרות ההודית ובו תרגומים לעברית.
כרגע כותב שולמן ספר על ההיסטוריה של הדמיון בדרום הודו, עם הדגש על המאות ה-15 וה-16 ושוקד על תרגומם של מספר טקסטים ספרותיים.
בנוסף לפעילותו האקדמית, דוד שולמן הוא פעיל שמאל שנמנה עם מייסדי תנועת "תעאיוש" ובמיוחד הוא פעיל בסיוע לתושבים פלסטינים באזור דרום הר חברון בזריעה ובקציר בשדותיהם.
במהלך פעולות אלה הותקף שולמן מספר פעמים בידי מתנחלים.
שולמן נוהג לפרסם דיווחים מפורטים על פעילותו בשטחים, וכולל בהם לעיתים קרובות התייחסות לדת ולתרבות של הודו.
עם זכייתו בפרס ישראל הודיע שיתרום את כספי הפרס ל"תעאיוש".
2019. עין להודו, מאגנס: האוניברסיטה העברית.
תקווה מרה: מיומנו של פעיל תעאויש, 2006-2002/ דוד שולמן.
להיות חופשי - רשימות מדרום הר חברון.
2020, תרגם מאנגלית: עודד פלד הוצאת כרמל.
סנסקריט: מבוא לשפת האלים/ דוד שולמן ופרייה הרט; איורים: דגנית גרייר.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשנ"ח, 1997.
פרקים בשירה ההודית/ דוד שולמן.
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, תשמ"ו, 1986.
יריעות, ו, דקדוק האהבה: שירה טמילית עתיקה, תרגם דוד שולמן, ירושלים, הוצאת ארנה הס, 2012.
דוד שטרן (י"ח באדר ב' ה'תר"ע, 29 במרץ 1910 – י' באדר א' ה'תשס"ג, 13 בפברואר 2003) היה מנכ"ל חברת בנייה ישראלית נשיא התאחדות הקבלנים וחבר הכנסת מטעם הליכוד בב.
שטרן נולד בעיירה סובאלק שבצפון-מזרח פולין, (במערב תחום המושב של האימפריה הרוסית).
למרדכי, רופא שיניים, ולהדסה-לאה לבית של גרושקין-ליפשיץ, מיילדת.
הוא אחיו הצעיר של אברהם שטרן (יאיר), לימים מפקד הלח"י.
ביתה של משפחת שטרן היה בית יהודי חילוני.
למד בגימנסיה העברית בעיר הולדתו.
היה פעיל בתנועת בית"ר, ארגן את הכינוס הראשון של התנועה בפולין, שימש כחבר המפקדה בפלך ביאליסטוק ונתמנה לקצין נציבות בית"ר בפולין.
בשנת 1929 יצא ללימודי הנדסה בטכניון בברין שבצ'כוסלובקיה.
בשנת 1935 סיים את לימודיו בתואר מהנדס, נישא לחברתו הינדה לבית שפרלינג וביחד עלו בשנת 1935 לארץ־ישראל במסגרת פלוגות הגיוס של בית"ר.
לאחר עלייתו לארץ שימש כמפקד פלוגת הגיוס של בית"ר בהרצליה ועבר קורס סגנים של האצ"ל.
לאחר מכן עבר לתל אביב ושימש כמפקד הקן בעיר, ממלא מקום נציב בית"ר וכחבר בהנהלת התנועה הרוויזיוניסטית.
לימים הצטרף, כאחיו, לארגון לח"י.
משנת 1942 ניהל שטרן חברת בנייה שהייתה בבעלות הסתדרות העובדים הלאומית של תנועת החרות.
החברה בנתה בנייני מגורים והייתה מהראשונות שבנו באילת, דימונה ובאר שבע, כמו גם בירושלים שלאחר מלחמת ששת הימים, וכן את היכל הספורט יד אליהו.
ב-5 באוגוסט 1947 נכלא במחנה המעצר בלטרון, יחד עם ראשי ערים אחרים ופעילי התנועה הלאומית, בעוון סיוע למחתרות.
מאוחר יותר הועבר לעתלית ושוחרר במרץ 1948.
לאחר קום המדינה היה פעיל ב"מפלגת הלוחמים" של יוצאי הלח"י ובארגון רשימת הלוחמים (ט"ו) לבחירות לכנסת הראשונה.
בסוף שנות השישים יזם את הקמת נשיאות המגזר העסקי בישראל והיה חבר בה.
בשנת 1969 כיהן כחבר מועצת עיריית תל אביב.
בשנת 1979 נבחר שטרן לכנסת התשיעית מטעם הליכוד במקום שמואל רכטמן, והיה חבר בוועדות הכנסת השונות.
שטרן היה גם חבר הנהלת תנועת החרות ושימש כציר הליכוד לקונגרס הציוני העולמי.
בשנים 1981–1988 כיהן שטרן כנשיא התאחדות הקבלנים.
לאחר סיום תפקידו מונה לנשיא כבוד של ההתאחדות.
כמו כן היה יו"ר העמותה להנצחת מורשת לוחמי חירות ישראל.
דוד שטרן נקבר בבית הקברות נחלת יצחק, בסמוך לקברו של אחיו אברהם.
הותיר אחריו בת, אמירה שטרן, ובן, עו"ד אבי שטרן.
דוד שיפמן (14 באפריל 1923 – 18 באוקטובר 1982) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כסגן ראש עיריית תל אביב, חבר הכנסת מטעם הליכוד וכסגן שר התחבורה.
נולד בשנת 1923 בוורשה בירת פולין ועלה ארצה ב-1924. משפחתו השתקעה בכפר חסידים, בה למד בישיבה והיה פעיל בתנועת בני עקיבא.
בפעילותו התנועתית היה בין מקימי הישיבה בכפר הרא"ה.
לאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת כקצין במשטרה צבאית.
לאחר שחרורו, בדרגת רב-סרן, למד בסמינר למורים בירושלים.
בשנים 1968–1974 היה מנכ"ל חברה לאספקת ציוד לבתי מלון.
לאורך השנים עסק גם בפעילות ציבורית - מקצועית, בהיותו מזכ"ל התאחדות הסוחרים בישראל (1957-1972).
כן הצטרף לשורות המפלגה הליברלית, בה נבחר לכהן כיו"ר מרכז המפלגה, והתמודד מטעמה למועצת העיר תל אביב-יפו.
שיפמן כיהן במועצת העיר משנת 1965 וכסגן ראש העיר שלמה להט משנת 1974. בהנהלת העירייה קיבל לאחריותו את אגף התנועה ומנהל ההנדסה.
בתפקידים אלו כיהן עד היבחרו לכנסת.
במקביל להם מילא תפקידים ציבוריים, ביניהם יו"ר חברת החשמל ויו"ר חברת נתיבי איילון.
בשנת 1981 נבחר מטעם הליכוד לכנסת העשירית ומונה לסגן שר במשרד התחבורה, תחת השר חיים קורפו.
תחנת הכוח "אורות רבין" נקראה בתחילה "מאור דוד" על שמו.
על שמו נקראו גשר הסמוך לתחנת הרכבת תל אביב - מרכז ובית ספר תיכון בטירת כרמל.
בתו, סמדר לבל, כיהנה כחברת מועצת העיר הרצליה.
בתו השנייה, ליאורה פרנקל (שיפמן), היא שופטת בדימוס בבית משפט השלום ברמלה.
דוד שיץ נולד בברלין בשם דיטמר-אינגברט מילנר-באואר-שיץ (Schütz), לאם יהודייה (ליגיאה בראון) ולאב נוצרי (ורודולף באואר), שהיה נשוי לאישה אחרת ובעל משפחה.
שישה שבועות לאחר לידתו גילה חבר במפלגה הנאצית לאמו, אם לארבעה ילדים משלושה אבות נוצרים, כי עליה להימלט על נפשה בשל פשיטה שתוכננה על הכפר שגרו בו.
היא מסרה את שיץ ואת אחיו ושתי אחיותיו לשכנה נוצרייה בכפר, נמלטה לעיירת גבול בין גרמניה לצ'כוסלובקיה וניהלה בה עם אביו של שיץ מפעל תפירה בזהות בדויה.
בשנות חייו הראשונות לא ידע שיץ שמוצאו יהודי וכך גם אחיו ושתי אחיותיו.
ב-1946 חזרה האם לגור בברלין והעבירה את ילדיה, למעט בתה הבכורה, לבית היתומים היהודי בעיר.
במוסד זה גילה שיץ לראשונה שהוא יהודי.
שנתיים לאחר־מכן עלה לישראל עם אחיו הגדול אפרים, במסגרת עליית הנוער.
את מרבית שנות נעוריו העביר בכפר הנוער ניצנים וחוויותיו שם סיפקו השראה לכתיבתו.
לאחר שירות בחיל התותחנים למד לתואר בוגר בהיסטוריה ובפילוסופיה, באוניברסיטה העברית, ולתואר מוסמך בהיסטוריה.
את עבודת המאסטר שלו על בלדווין הרביעי כתב תחת הדרכתו של פרופסור יהושע פראוור.
במהלך כתיבת עבודת דוקטורט החליט לשנות את ייעודו המקצועי ולהפוך להיות סופר.
ב-1968 החל לערוך, בשיתוף לאה דובב, את "אגוז" כתב עת לספרות ועיון.
ספרו הראשון והאוטוביוגרפי, "העשב והחול", פורסם בשנת 1978, בגיל 37. העלילה מתמקדת במשפחה גרמנית שבה הבן ננטש על ידי אימו.
הספר הפך לרב־מכר ותורגם לצרפתית (L'herbe et le sable : roman) ולגרמנית.
לאחר הפסקה של כשבע שנים בסוף שנות השמונים והתשעים פרסם שיץ תשעה ספרים נוספים, ביניהם "שושן לבן, שושן אדום" (1988) ו"עד עולם אחכה" (1987).
הרומן "שושן לבן שושן אדום" הוא הרביעי מבין ספריו של שיץ, ובעולם הספרות הישראלית יש הרואים בו יצירה בעלת ערך סגולי מיוחד, המעיד על עושר של הישגים אמנותיים.
הרומן מגולל את קורותיה של קבוצה המונה שישה ילדים אשר ניצלו משואת יהודי אירופה, והגיעו לישראל בתחילת שנת 1948. לאחר שהות קצרה במחנה עולים הם מובאים למושב ומתפזרים בו בין כמה משפחות מאמצות.
שיץ מתאר את פרשת חייהם של הילדים בשלוש שנות שהותם במושב ולאחר מכן, כמו בתמונת פסיפס, כצרור של מסלולי חיים שבורים.
הרומן מביע עמדה אירונית, חשדנית, עוינת וזועמת כלפי המפעל הציוני, ולא חוסך ביקורת, לגלוג ועיצוב סטריאוטיפי שלו כממסד קולט.
מבחינה זו, ברובד החברתי-אידאולוגי, אפשר לתפוס רומן זה כפרודיה חתרנית על האפוס הציוני כולו: העלייה, יישוב הארץ, מלחמת העצמאות, הקמת המדינה וגיבוש דמותה בשנותיה הראשונות.
דרך ארגונו של הרומן מבוססת על עקרון הקליידוסקופ: מערכת מסועפת של השתקפויות, הכפלות והאצלות שנשזרות למעשה אמנותי מורכב ומרשים.
שיץ זכה בפרסים ספרותיים רבים וספריו תורגמו למספר שפות.
בנוסף לפעילותו הספרותית הפיק שיץ במהלך השנים סרטים רבים, ושימש כמפיק וכסמנכ"ל שירות הסרטים הישראלי.
בשנת 1989 היה בין צוות מייסדי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ושימש בו כמורה לתסריט.
במכון "הקשרים" שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב הקימו בנותיו ארכיון המכיל את כתבי המקור של ספריו ומידע רב לגבי יצירתו הספרותית והקולנועית.
לדוד שיץ נולדו שתי בנות מאשתו הראשונה ציפי שיץ, ובת מחמוטל פרת.
ב-14 ביולי 2017 נפטר שיץ בגיל 76 לאחר מחלה ממושכת, והובא למנוחות בבית העלמין האלטרנטיבי מנוחה מכובדת בגבעת ברנר .
העשב והחול (תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ח 1978) (תורגם לצרפתית ולגרמנית)
ההזדמנות האחרונה (תל אביב: ספרית פועלים, 1980) (קובץ סיפורים)
עד עולם אחכה (תל אביב: זמורה ביתן, 1987)
שושן לבן, שושן אדום (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1988) (תורגם לגרמנית)
אבישג (תל אביב: עם עובד, 1989) (תורגם לגרמנית)
יומן הזהב (ירושלים: דומינו, 1991) <סיפור לבני הנעורים> (תורגם לגרמנית)
כמו נחל (תל אביב: ידיעות אחרונות ספרי חמד, 1997)
שעת החתולים (חבל מודיעין: דביר, 2016) (קובץ סיפורים)
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים על-שם לוי אשכול, 1981
פרס ירושלים לספרות על שם ש"י עגנון
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים על-שם לוי אשכול, 1994
דוד שחם (27 בינואר 1923 – 27 באוגוסט 2012) היה סופר, מתרגם, פובליציסט, עורך כתבי עת ואנציקלופדיות ועסקן פוליטי, בנו של אליעזר שטיינמן ואחיו של נתן שחם.
שחם נולד בוורשה בשם דוד שטיינמן לאליעזר וורדה, המשפחה עלתה לארץ ישראל ב-1924 במסגרת העלייה הרביעית והתיישבה בתל אביב.
דוד למד בגימנסיה הרצליה והוא בוגר הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
למד גם נגינה בכינור בקונסרבטוריון רון שולמית והמשיך בנגינה בהרכבים קאמריים של חובבים.
שחם היה מדריך בתנועת השומר הצעיר, שימש חבר ההנהגה הראשית שלה ועורך ירחונה "על החומה".
הוא יצא להכשרה בבית אלפא והיה לחבר בקיבוץ זה.
במהלך השנים 1948–1951 שהה בארצות הברית, כשליח של השומר הצעיר.
בארצות הברית הכיר את אשתו הראשונה, הרקדנית והכוריאוגרפית רינה (רוזלינד) גולוגורסקי.
ספרו הראשון "יום אחד שהוא הרבה" הופיע בתקופת שליחותו שם.
בשנת 1951 עזב את הקיבוץ, התגייס לצה"ל ושימש קצין הסברה בכתב בענף ההסברה של המטכ"ל.
לאחר לימודיו ניהל דוד שחם במשך 15 שנים משרד פרסום תל אביבי, שנודע לימים בשם "שחם לבינסון אילון".
את פעילותו הספרותית התחיל ב-1946, כשפורסמו הסיפורים הראשונים, מפרי עטו, במחברות לספרות ובכתבי עת נוספים.
הוא כתב טור בעיתון דבר תחת השם אושפיז וגם בידיעות אחרונות, שם היה לו טור קבוע במשך עשרים שנה.
ב-1971 פרש ממשרד הפרסום ונתמנה לעורך השבועון אות, ביטאון מפלגת העבודה וערך אותו 4 שנים, עד סגירתו.
בתקופה זו הכיר את מי שהייתה בת זוגו עד למותה, סמדר שזר (1943–2008) שהייתה מוזיקאית, ולהם נולדו בן ובת.
דוד שחם היה העורך הראשי של האנציקלופדיה בריטניקה לנוער ומ-1992 העורך הראשי של כרך מילואים ג' של האנציקלופדיה העברית.
הוא ערך גם את הירחון בשפה האנגלית New Outlook ובהמשך היה לעורך כללי של האנציקלופדיה "זמן יהודי חדש: תרבות יהודית בעידן חילוני - מבט אנציקלופדי".
במשך השנים פרסם יותר מ-2000 מאמרים ורשימות בעיתונים וכתבי-עת ובהם: הארץ, על המשמר, ידיעות אחרונות, למרחב, מעריב, במחנה, עמדה, מאזנים, גג, עיתון 77, הניו יורק טיימס, הרלד טריביון ועוד.
דוד שחם היה פעיל בצד השמאלי של המפה הפוליטית הישראלית וניהל במשך 10 שנים את "המרכז הבינלאומי לשלום במזרח התיכון".
מאשתו הראשונה, רינה שחם (1930–2004), נולדו לו שתי בנות.
רעייתו השנייה, סמדר שזר (1943–2008), הייתה מוזיקאית.
מנישואיו השניים נולדו לו בן ובת.
דוד שחם נפטר בגיל 89, את שנות חייו האחרונות חי ב"בית שלום" (ע"ש כספי) בהרצליה.