tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעשורים שלאחר מכן, מאז רכשה העירייה יצירות אחרות למטרות שונות, החל להתפתח הרעיון לבנות גלריה עירונית לאמנות מודרנית ועכשווית.
בשנת 1925, כאשר האוסף מנה כמאתיים יצירות המורכבות מציורים, פסלים ועבודות גרפיקה, הוא הוצג לקהל בארמון קפרלי בגבעת הקפיטולין ונקרא בשם Galleriad'Arte Moderna (גלריה לאמנות מודרנית).
האוסף המשיך לגדול ובשנת 1931 נחתם הסכם חדש, שכלל מספר תרומות ובעיקר 70 עבודות שרכשה העירייה.
בשנת 1938 נסגרה הגלריה באופן זמני למרות שהעירייה המשיכה ברכישותיה.
בשנת 1963 היא נפתחה מחדש בארמון התערוכות שהיה פתוח לקהל עד 1972, עת נסגרה שוב, לאור הצורך בשיקום הארמון, והעבודות הוצבו במחסני ארמון בראשי ובכמה חדרים ששייכים לעירייה.
כשליש מהעבודות שימשו לקישוט משרדים.
בהמתנה למשכנם הסופי, חלק מהאוספים הועברו למנזר העתיק של הכרמלים היחפים של סנט ג'וזף ברחוב Capo le Case, שם הם שוב מוצגים לקהל מאז 1995.
בינתיים בשנת 1999 נחנך האתר החדש והשני של הגלריה בבניין הקודם של Peroni.
לאחר תקופת סגירה בעקבות עבודות שיפוץ, המוזיאון נפתח מחדש בנובמבר 2011.
האוסף כולל יצירות המייצגות את המשמעותיות ביותר רגעים של אמנות איטלקית מסוף המאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה.
עדכון המלאי של כל האוסף שנערך בין השנים 1991 ל-1994 העריך למעלה מ-4,000 יצירות.
בין האמנים המציגים נמנים ג'ורג'ו דה קיריקו, ג'ורג'ו מורנדי ואחרים.
הגלריה הלאומית של ויקטוריה , המוכרת גם בתור "the NGV", היא גלריה לאמנות שהוקמה ב-1861 במלבורן, אוסטרליה.
הגלריה הלאומית של ויקטוריה היא מוסד האמנות הגדול, הוותיק והפופולרי ביותר באוסטרליה.
הגלריה מציגה אוסף עצום ומגוון של יצירות אומנות וחפצי אומנות ידועים, אוסטרליים ובין-לאומיים, ולמעלה מ-70 אלף יצירות אמנות מסביב לעולם, בהן אחת מיציקות האדם החושב של רודן, האישה הבוכה של פיקאסו, קיקי עם מסכה אפריקאית של מאן ריי ועוד.
ניו סאות' ויילס הייתה המשובה הכי עשירה של ויקטוריה ב-1851, שמלבורן היא עיר בירתה ועם שגשוג העיר התקבלו הצעות ממגוון רחב של אנשים להקמת מוזיאון במרכז העיר.
ב-1859, התחייבה ממשלת ויקטוריה לתת 2,000 ליש"ט לבניית פסלים.
הפסלים לאחר מכן נראו בגלריה הלאומית של ויקטוריה שנפתחה על ידי הפוליטיקאי הנרי ברקלי במאי 1861.
הגלריה לאמנות ישראלית היא גלריה לאמנות בקריית טבעון היושבת בתוך בנין הספרייה ומרכז ההנצחה.
בגלריה לאמנות ישראלית מוצגות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות של אמנים ישראלים שונים.
הגלריה נפתחה בשנת 1987 עם פתיחתו של מבנה מרכז ההנצחה.
עם פתיחת הגלריה עמדה בראשה יעל גילעת בהתנדבות.
כיום מנהלת את הגלריה והאוצרת הראשית היא האמנית והפסלת מיכל שכנאי יעקבי.
הגלריה היא חלק ממכלול של שלוש גלריות במרכז ההנצחה, הכולל גם את גלריית אילו - גלריה לאיור ועיצוב מקומי ואת הגלריה במגדל המים.
גלריה נוספת בקריית טבעון היא גלריית האמנים של מכללת אורנים.
תערוכה קבוצתית של האמנים: יחיאל שמי, יעל כנעני, עפרי כנעני ואביטל כנעני.
תערוכת יחיד של האמן יאיר גרבוז.
תערוכה קבוצתית בהשתתפות האמנים: אלי שמיר, מתן בן כנען, פאטמה שנאן-דרע, שלומי ללוש, מאג'דה חלבי-מרעי, טלי מילשטיין ורחל נמש.
תערוכת צילום זוגית של הצלמים: עדי נס ועודד הירש.
אוצרת: מיכל שכנאי יעקבי, תערוכת יחיד של האמן יונתן הירשפלד.
אוצרת: מיכל שכנאי יעקבי, תערוכת יחיד של האמנית אורית עריף.
אוצרת: מיכל שכנאי יעקבי, תערוכת יחיד של האמנית אדוה דרורי.
תערוכה קבוצתית בהשתתפות האמניות: חיה גרץ-רן, מיכל ויטלס, סימה לוין, מרב סודאי והילה סלעי.
תערוכה קבוצתית של האמנים: לנה זידל, עודד זידל ונטע זידל.
תערוכת יחיד של האמנית גבריאלה וילנץ.
תערוכה קבוצתית בהשתתפות האמניות: אמירה זיאן, מאי דעאס, נירוואנה דבאח, סוהיילה אבו הדבה מונייר, סופי אבו שקרה, ספא קדח, פאטמה שנאן, ראידה אדון ורזאן שאמי.
הגלריה האוסטרית בלוודר (גרמנית: Österreichische Galerie Belvedere) היא מוזיאון הממוקם בארמון בלוודר, וינה, אוסטריה.
ארמון בלוודר שימש כמעון הקיץ של הנסיך אויגן מסבויה (1736-1663).
מתחם הארמון, נבנה בתחילת המאה ה-18 על ידי אדריכל הבארוק יוהאן לוקאס פון הילדברנדט, והוא מורכב משני ארמונות, בלוודר עליון ובלוודר תחתון, וכן מאורנז'רי, בית חממה, מאורוות הארמון, כמו גם מהגנים הרחבים.
בארמון הבלוודר שוכן המוזיאון הציבורי הראשון שנפתח באוסטריה וכיום מכיל המוזיאון את אחד מאוספי יצירות האמנות האוסטרית הגדולים ביותר, מתקופת ימי הביניים עד ימינו אנו, כשמשלימות אותו יצירות של אומנים בינלאומיים נוספים.
המבקרים בבלוודר העליון, נתקלים לא רק ביצירות אומנות היסטוריות שנוצרו במשך זמן של מעל חמש מאות שנה, אלא הם יכולים אף לחוות את חדרי השינה המרהיבים.
נוסף על ארמון הבלוודר, ניתן למנות את ארמון החורף של הנסיך אויגן וכן את בלוודר 21, מוזיאון לאמנות עכשווית, כמו גם את מוזיאון גוסטינוס אמברוזי.
אוסף יצירות האמנות בארמון בלוודר, מציג סקירה כמעט מושלמת של התפתחות האמנות באוסטריה ואם כן מעניק הצצה על ההיסטוריה של המדינה.
האוסף הגדול בעולם של יצירותיו של גוסטב קלימט, נמצא בלב התערוכה Art around 1900, המוצגת בבלוודר העליון.
היצירות הבולטות ביותר של קלימט המוצגות בתערוכה, הן הנשיקה ויהודית והולופרנס.
כמו כן מוצגות במוזיאון יצירות מאת אגון שילה ואוסקר קוקושקה.
אטרקציות נוספות במוזיאון הן יצירות מפתח של האימפרסיוניזם הצרפתי וכן מוצג אוסף יצירות האמנות הגדול ביותר בסגנון בידרמייר וינאי.
מבחר של יצירות אמנות אוכסן בארמונות הבלוודר, עוד בזמן שאלה שימשו את הנסיך אויגן כמעון קיץ, שהיה אספן ופטרון אמנות.
לאחר מות הנסיך, רכש בית הבסבורג כמה מאוספיו וכן את הארמונות.
לאחר מכן, החל מ-1781 ובהמשך, הוצגו בבלוודר חלקים שונים מאוסף האמנות הקיסרי.
ב-1903, נפתחה בבלוודר התחתון "הגלריה המודרנית", מטעם המדינה.
לאחר נפילת האימפריה האוסטרו-הונגרית, הפכו האורנז'רי והבלוודר העליון למוזיאונים אף הם.
"הגלריה האוסטרית" (Österreichische Galerie), כפי שנקרא המוזיאון ב-1921, כלל את מוזיאון הבארוק שבבלוודר התחתון (נפתח ב-1923), גלריית אמנות המאה ה-19 שבבלוודר העליון (נפתחה החל מ-1924) והגלריה המודרנית שבאורנז'רי (נפתחה החל מ-1929).
אוסף אמנות ימי הביניים של הבלוודר, הוצג לראשונה בגלריה שבאורנז'רי ובסמוך לבלוודר התחתון, החל מ-1953.
במרץ 1950, פרצה שריפה גדולה ב"חדר הזהב" שבביתן הצפון מזרחי של הבלוודר העליון, אשר כבר ניזוק מהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה.
חלק מהחדרים ויצירות האמנות שנהרסו בשריפה תוארו על ידי אמנים שציירו או צילמו את פנים הארמון ואת העיטורים שלו בתחילת המאה העשרים, כמו למשל יוזף פוגל (1956-1867), שעבודתו מוצגת כיום כחלק מאוסף האוצרות הקיסרי.
ב-1955, לאחר שנים של שיפוצים ובנייה מחדש, נפתח מחדש לציבור הבלוודר העליון והוא מציג כיום את יצירותיהם של גוסטב קלימט, אגון שילה, אוסקר קוקושקה ואמנים אוסטריים חשובים נוספים.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, בוצעו רכישות רבות והמוזיאון הורחב ונעשה מודרני.
כיום, הגלריה האוסטרית בלוודר (Österreichische Galerie Belvedere), היא אחת מהמוזיאונים הפדרליים האוסטרים (Bundesmuseen), וכיום הוא אף מוגדר כ"מכון מחקר ציבורי ועצמאי הפועל על פי חוק".
לאחר התאמה ועיצוב מחדש נרחבים, היצירות הבולטות באוספי אמנות ימי הביניים ואמנות הבארוק (ששוכנו קודם לכן בבלוודר התחתון), הועמדו לתצוגה בבלוודר העליון מאז אביב 2008. לראשונה, ניתן לראות תחת גג אחד, את האוסף הקבוע בכללותו, החל מימי הביניים עד לאמצע המאה העשרים.
החדרים שעברו התאמה בבלוודר התחתון ובאורנז'רי, מספקים עתה מקום לקיום תערוכות זמניות.
בזיזת יצירות אמנות בידי הנאצים - שערוריות ופיצויים
ב-26 באוגוסט 1959, ניצולת השואה אליס מורגנשטרן, אלמנתו של סוחר האמנות יוזף מורגנשטרן, שנרצח באושוויץ, הגישה תביעה למשרד המיסים המחוזי של וינה, אוסטריה תחתית ובורגנלנד, שבו הצהירה: ב-20 במרץ 2020, המליצה הוועדה המייעצת האוסטרית שהתמונה מאת שילה תוחזר ליורשיו של מורגנשטרן.
בנובמבר 2006, לאחר יותר מחמישה עשורים של התדיינויות משפטיות, פסק חבר שופטים שהתמונה "ליל קיץ על החוף", מאת אדוורד מונק, שהוצגה בגלריה בבלוודר, תושב למריאנה פיסטולארי-מאהלר, נכדתה והיורשת היחידה של אלמה מאהלר, אשתו של המלחין האוסטרי גוסטב מאהלר.
ב-2006, השיבה אוסטריה חמישה ציורים מאת גוסטב קלימט, שהיו בבלוודר, ליורשיה של אדלה בלוך-באואר.
ב-2006, פסק חבר הבוררות האוסטרי שדיוקנה של "אמליה צוקרקנדל", לא נבזזה על ידי הנאצים ואין צורך להשיבה.
הפסיקה עוררה תגובות רבות, מפאת העובדה שאמליה צוקרבנדל נספתה עם בתה באושוויץ, ועקב כך, כפי ש-MSNBC דיווח, "שבמקום להחזיר את הציור, שברור שהוא גנוב, חבר הבוררות האוסטרי הגיע למסקנה שהציור צריך להישאר בבלוודר".
ב-2012, הסרט התיעודי "דיוקנה של ואלי" סיפר איך ציור הדיוקן המפורסם מאת אגון שילה, שהיה שייך לסוחרת האמנות הוינאית היהודייה, לאה בונדי-ג'ראי, הוחרם על ידי הנאצי פרידריך וולץ מהאוסף הפרטי שלה ב-1939, הושב בטעות למוזיאון בבלוודר לאחר מלחמת העולם השנייה כחלק מאוסף של סוחר אמנות אחר.
ב-2014, נפסק בפסק דין שעל הבלוודר להשיב את הציור "Farmer's Kitchen / Kitchen Interior", מאת וילהלם לייבל, ליורשיה של מרתה ליברמן – אלמנתו של מקס ליברמן, זאת בשל הרדיפות הנאציות.
הגלריה הלאומית של פראג (בצ'כית: Národní galerie Praha) היא גלריית אמנות בבעלות המדינה בפראג, המנהלת את אוסף האמנות הגדול ביותר בצ'כיה ומציגה יצירות מופת של אמנות צ'כית ובינלאומית בתערוכות קבועות ומתחלפות.
אוספי הגלריה אינם שוכנים בבניין אחד, אלא מוצגים במספר מבנים היסטוריים בתוך העיר פראג, כמו גם במקומות אחרים.
הגדול מבין אתרי הגלריה הוא ארמון יריד הסחר, ובו אוסף האמנות המודרנית של הגלריה הלאומית.
חללי תצוגה חשובים נוספים ממוקמים במנזר סנט אגנס מבוהמיה, בארמון קינסקי, בארמון סלם, בארמון שוורצנברג, בארמון שטרנברג ובבית הספר לרכיבה ולנשטיין.
המוזיאון, שנוסד בשנת 1796, הוא אחד מגלריות האמנות הציבוריות העתיקות בעולם ואחד המוזיאונים הגדולים ביותר במרכז אירופה.
ההיסטוריה של הגלריה הלאומית בפראג החלה ב־5 בפברואר 1796, כאשר קבוצת אצילים צ'כים פטריוטיים ואינטלקטואלים בני מעמד הביניים, שהושפעו מרעיונות תנועת ההשכלה, הקימו את אגודת הידידים הפטריוטים של האמנות.
מטרתם הייתה לשפר את הטעם האמנותי של הציבור.
האגודה ייסדה שני מוסדות מרכזיים: האקדמיה לאמנויות היפות וגלריית התמונות של האגודה, שהפכה לגלריה הלאומית.
בשנת 1902, נוספה הגלריה המודרנית של ממלכת בוהמיה, ביוזמת הקיסר פרנץ יוזף הראשון, והחלה לבנות אוסף יצירות מהמאות ה-19 וה-20.
לאחר הקמת צ'כוסלובקיה בשנת 1918, הפכה הגלריה למוסד מרכזי של המדינה החדשה.
ב־1919 מונה וינצנץ קראמר למנהל הגלריה, והוביל אותה למודרניזציה ולניהול מקצועי.
בשנת 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה הועברו אוספי הגלריה המודרנית תחת ניהולה של הגלריה הלאומית.
בשנת 1995 נפתחו חללים חדשים המוקדשים לאמנות מהמאה ה-19 וה-20 בארמון יריד הסחר (Veletržní Palac) המשופץ, שהוא בעצמו אנדרטה לאומית כמבנה הפונקציונליסטי הגדול ביותר של פראג ואחת הדוגמאות המוקדמות ביותר לסגנון אדריכלי זה בעיר (הבנייה החלה בשנת 1925).
הֶגְמוֹנְיָה היא מצב בו שלטון של מדינה מסוימת שולט על הסובבים לו גאוגרפית בדרך פוליטית, כלכלית או צבאית.
השלטון אשר מצוי בידיה של חברה זאת שולט על האחרים תוך קידום אינטרסים גאו-פוליטיים שלו אשר מקדמים אותו פוליטית, כלכלית או צבאית.
הגמוניה היא היכולת להכתיב את החוקים ואת ההסדרים שלפיהם מתקיימים יחסים בין מדינות או קבוצות באזור גאו פוליטי מוגדר.
כיום נעשה שימוש במונח כדי לתאר את ההסדרים הסוציולוגיים שלפיהם מתקיימים היחסים בין קבוצות שונות בתוך חברה אחת.
המילה נמצאת יותר בהקשר "להגמוניה תרבותית" מאשר להגמוניה בין מדינות.
המונח בא מיוון העתיקה בה שימש לתאר את הדומיננטיות של מדינת עיר אחת על כל המדינות עיר הסובבות לה.
על פי ההוגה האיטלקי הנאו-מרקסיסטי אנטוניו גראמשי, עוצמתה של הבורגנות היא שהשליטה אינה נשענת על בסיסה הכלכלי (התשתית) בלבד, אלא בעיקר על בניין העל שלה (האינטלקטואלים, בכירי עולם התרבות, המשפט, הדת והפוליטיקה) - היסודות הערכיים והרעיוניים הרצויים לה.
משעלה בידי הבורגנות להטמיע את ערכיה ולהפכם מודל חיקוי והערצה בקרב המעמדות הנמוכים, שוב אין היא צריכה לכפות את שלטונה בכוח הזרוע דווקא.
הגמוניה היא מצב של שלטון מוחלט (או כמעט מוחלט) בחברה, המרוכז בידיה של קבוצה חברתית מוגדרת, ובא לידי ביטוי בשיתוף השליטים במשאבים החומריים אותה חברה עם שליטיה הרעיוניים והאידאולוגיים.
ההגמוניה מתארת מצב של שליטה בהסדרים חברתיים, נורמות וכללים, והיא מעצבת את פני החברה לפי ערכים הגמונים המשרתים אינטרסים וצרכים של הקבוצה השלטת.
ההגמוניה חולשת גם על מערכת התרבות בכללותה, והיא מחלחלת לכל ההיבטים האינטלקטואליים של חיי היומיום.
זוהי מערכת בלתי-מודעת של שליטה, בה המרכיבים והערכים ההגמוניים כלל אינם נתפסים כחלק מתרבות או אידאולוגיה שולטת, אלא נראים כמו חלק בלתי-נפרד מהחברה ומערכיה, בלי קשר לקבוצת השליטה.
בדרך זו, גם מיעוטים מזדהים עם ערכים אלה, המקבלים נופך חוץ-פוליטי, ומתעצמים לכדי עובדות לכאורה, מיתוסים או אמירות מוחלטות הנכונות לאותה החברה.
עיקר כוחה של ההגמוניה היא העובדה שהיא איננה נתפסת כלל כעמדה או אידאולוגיה קיימת, בהן ניתן להיאבק או לשנותן, אלא חלק בלתי-נפרד מהחיים, עובדה מוגמרת ומוחלטת.
במידה רבה היא איננה מהווה מטרה לביקורת ציבורית או תרבותית, אלא כאשר מעמדה מתערער ומתחילים להיווצר סדקים בערכיה, והאינטרסים האמיתיים העומדים מאחוריה מתחילים להתגלות.
דרך פעולתה של ההגמוניה היא רב-מוקדית, והיא משתפת באופן מלא את כל הרבדים בחברה תוך מתן ביטוי לכל אחד ואחד מהם.
בדרך זו, מתעצמת תחושת ההשתתפות, והמעמדות השונים, גם המדוכאים, מזדהים איתה ועם האינטרסים של המדכאים.
עמדה זו הנה עמדת המוצא בפרדיגמה המרקסיסטית.
לפי גראמשי, מכתיבה הקבוצה ההגמונית ומגדירה את "כללי המשחק" לפיהם מתנהלת המדינה, ומכתיבים את עקרונות היסוד לחוקיה, מוסדותיה ועקרונותיה החברתיים.
הקבוצה ההגמונית לפי גראמשי, שולטת בתרבות כמו גם במוסדות מרכזיים של המדינה והחברה האזרחית.
הוא מגדיר את "משולש השליטה" - תרבות / חברה / מדינה - דרכו מנחילה הקבוצה ההגמונית את תפיסת העולם שלה, באופן נרחב, לכלל אוכלוסיית המדינה.
בניגוד לאידאולוגיה גרידא, ההגמוניה היא מערכת תרבותית שלמה, המופיעה בכל ההיבטים של החיים האינטלקטואליים ושל חיי היום יום של החברה.
ההגמוניה משתפת את כל הרבדים של החברה ונותנת להם ביטוי, ובכך מביאה לתחושה של השתתפות מצד המעמדות המדוכאים ולהזדהות שלהם עם האינטרסים של מדכאיהם (לפי הגישה המרקסיסטית).
ההגמוניה היא מערכת בלתי מודעת של שליטה - האלמנטים השונים של התרבות ההגמונית אינם נתפסים כחלק מתרבות או מאידאולוגיה שלטת, ולעיתים אף לא כחלק מהמציאות החברתית, אלא כעובדות מציאותיות וטבעיות .
עובדה זו מהווה את מקור כוחה האמיתי של ההגמוניה, שכן זו אינה נתפסת כאחת מן האידאולוגיות הקיימות, שניתן להיאבק נגדן, אלא כבסיס החיים החברתיים.
ההתייחסות אליה כאל עובדה שרירה וקיימת, מביאה לכך שאין עליה עוררין או ניסיון לחלוק על קיומה ומהותה.
ערכיו של המעמד השליט בחברה וכן האידאולוגיה השלטת מועברים לציבור באמצעות מנגנון שליטה לא כוחני של חשיפה לתכנים תקשורתיים מתוך בחירה.
הקהל צורך תכנים אלו מרצון, ולכן הללו נתפסים כמובנים מאליהם, והצופים סוברים שכך החברה אמורה להיראות.
הציבור מאמץ מרצון את האידאולוגיה, סמלי הסטטוס וסגנון החיים של המעמד השליט כפי שהם מוצגים בתקשורת.
האליטה למעשה איננה צריכה לכפות את שלטונה בכוח הזרוע, אלא באמצעות הטמעת ערכים בחברה.
לפי גישה זו, יש לבחון את התכנים שנצפים בתקשורת על מנת לאתר את הערכים האידאולוגיים החבויים בהם, כמו קפיטליזם צרכני ותחרותיות.
על ידי מנגנון שליטה זה, האליטה שואפת לדכא את העם מבלי ידיעתו, משיגה את הסכמת הנשלטים ובכך מונעת מרידה והתנגדות של המעמד הנשלט.
על פי מחזהו של ויליאם שייקספיר, "הגם אתה, ברוטוס?" , היו מילותיו של יוליוס קיסר, דיקטטור הרפובליקה הרומית, מיד אחרי שהתנקשו בו קסיוס וברוטוס.
לאחר מכן אמר את המילים "מוּת, אֵפוֹא, קֵיסָר!", ומת.
מקורות עתיקים מייחסים לקיסר "מילים אחרונות" אחרות, או שמציינים כי מת בלי לומר דבר.
אחת הגרסאות הנפוצות יותר מספרת כי אמר "הגם אתה, בני?" ביוונית (καὶ σὺ τέκνον) בהתייחסו לאחד מרוצחיו, מרקוס יוניוס ברוטוס, אשר לפי שמועות היה בנו מפרשת אהבים שניהל עם אמו סרוויליה קפיאוניס.
הפירוש המקובל הוא שהדברים מבטאים את התדהמה ותחושת הבגידה העמוקה שקיסר חש לנוכח העובדה שברוטוס היה בין רוצחיו, אולם ייתכנו פירושים אחרים למילים אלו; ייתכן שהן באו לבטא את הזלזול של קיסר בברוטוס בכך שהוא קורא לו בפטרונות "בני".
לפי פירוש אחר, הייתה זו אמרה נפוצה שתוכנה המלא הוא "גם אתה, בני, תדע יום אחד את טעם השלטון", כלומר שגם ברוטוס ימות מוות אלים לאחר שיגיע לפסגת הכוח.
הגרסה הלטינית שלעיל פורסמה על ידי ויליאם שייקספיר, שהשתמש בה במחזהו "יוליוס קיסר".
מילים אלה הפכו לביטוי פופולרי המשמש לרוב את מי שחש נבגד על ידי אדם קרוב.
הגמל המעופף (גמלא פרחא) הוא מושג המופיע במשנה ותלמוד, אשר שימש כמקור השראה, ואומץ כסמל בתרבות העברית המתחדשת בארץ ישראל החל משנות ה-30 של המאה ה-19.
ההקשר הקדום ביותר למושג הגמל המעופף הוא במשנה, במסכת שבועות (ג,ח) העוסקת בסוגי "שבועת שוא" בין הדוגמאות מובא, "אם לא ראיתי גמל שפורח באויר", חכמי המשנה מבינים שאין מציאות כזו, ומדובר בדברי הבאי וגוזמה, ולכן שבועה זו נחשבת שבועת שוא.
בתלמוד הבבלי, האמוראים שוקלים את האפשרות כמציאות ריאלית, התלמוד עוסק בשאלה האם עדים יכולים היו להימצא בבוקרו של יום בעיר סורא ובסיומו של אותו היום בעיר נהרדעא (המרחק בין הערים עומד על כמאה ק"מ).
בתקופה בה נכתבו הדברים בין המאה ה-3 למאה ה-5, האפשרות היחידה כי אכן כך היה היא "ליחוש לגמלא פרחא" - משמעו: האם עלינו להבין שמא היה ברשותם "גמל מעופף" שריצתו כה מהירה שאיפשרה להם לגמוא מרחק זה ביום אחד?!
כמו כן הביטוי חוזר במסכת יבמות דף קטז, עמוד א', הדן באפשרות שאדם עבר ביום אחד מסורא לנהרדעא.
מן הפרשנים השונים יש המבחינים בין 'גמלא פרחא', שהוא מציאות קיימת אך נדירה, של גמל מרוצים כה זריז אשר יש ביכולתו לגמוא מרחק רב בקצב מהיר וריצתו נראית כמעין רחיפה, לבין 'גמל פורח באוויר' שהוזכר בהקשר של שבועת שווא, שאיננו יכול להיות במציאות.
הנוסע פתחיה מרגנסבורג מציין שהראו לו בבגדאד "גמלא פרחא", גמל זה היה מהיר מאד ומסוגל ללכת מהלך 15 עשר יום ביום אחד, הוא מתאר את צורתו, "נמוך הוא, ורגליו דקין", מרוב המהירות על הרוכב לקשור את עצמו היטב לגמל זה.
ייתכן ומקור תלמודי זה שימש את האדריכל הישראלי אריה אלחנני ביצירת פסלו הנודע של הגמל המעופף בשנת 1932 שהפך לסמלו של יריד המזרח.
לימים הפך ביטוי זה לשמו של מועדון חובבי הדאייה בישראל שהוקם בשנת 1933 וכן לסמלה של טייסת 100, טייסת התובלה הראשונה בחיל האוויר הישראלי אשר הוקמה בשנת 1947.
יריד המזרח – סמלו של היריד היה גמל מעופף.
קלוב התעופה לישראל – שמו הראשון של מועדון חובבי הדאייה.
הגמל המעופף (סרט) – סרט פנטזיה קומית של רמי נעמן העוסק בשחזור פסל הגמל המעופף של יריד המזרח.
טייסת הנגב של "שירות האוויר".
הגמל המעופף (טייסת) – טייסת תובלה בחיל האוויר הישראלי.
הגן האנוכיי הוא ספר מדע פופולרי פרי עטו של ריצ'רד דוקינס משנת 1976.
בספרו שוטח דוקינס, באופן שמתאים לקהל הרחב, את תאוריית האבולוציה המתרכזת בגנים – תפיסה שלפיה יש לבחון את האבולוציה ברמת הגן, ולא ברמת האורגניזם היחיד או קבוצת האורגניזמים.
השקפה זו, התואמת את השקפת עולמו הכללית של דוקינס, מבוטאת בדבריו במבוא הספר:
הספר עוסק ברובו בהסברת קיום הזולתנות בטבע, וכיצד נקודת המבט של הגנים מאפשרת להבינה.
דוקינס חושף את הקורא לעקרונות הברירה הזוויגית, ברירת השארים ותורת המשחקים האבולוציונית.
מושג נוסף שנטבע בספר זה הוא מם, מקבילו של הגן ברמת הרעיונות המופשטים; יחידת מידע או רעיון, המסוגלת לשכפול עצמי, ובדומה לגנים המשכפלים עצמם בגופנו, הממים משתכפלים במוחות ובמאגרי מידע.
הספר תורגם לעברית (מן המהדורה האנגלית השנייה, 1989) בידי עמנואל לוטם ויצא לאור בהוצאת דביר בשנת 1991.
הגן הארכאולוגי ירושלים או גן העופל (ידוע גם כ"חפירות הר הבית" או "חפירות הכותל"), הוא אתר ארכאולוגי המשתרע בצפון העופל בירושלים, למרגלות הכותל הדרומי של הר הבית, וכולל את מוזיאון מרכז דוידסון.
בגן ממצאים ארכאולוגיים קדומים ומאוחרים, החל מתקופת הברונזה לפני כ-5,000 שנה, ועד ממצאים מהתקופה העות'מאנית לפני כ-100 שנה.
חשיבותו העיקרית של הגן היא בשפע המבנים והממצאים מימי בית המקדש השני המוצגים באתרם.
תקופה מסוימת נוהל בידי עמותת אלע"ד, אך מאז 2021 מנוהל בידי החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי.
הגן הארכאולוגי צמוד להר הבית, ומאגף את כל הכותל הדרומי וחלק מהכותל המערבי.
שטח הגן הוא כ-20 דונם, והוא תָחוּם בחלקו בחומת העיר העתיקה, ובחלקו, שלאורך כביש 'דרך העופל', חורג ממנה.
הכניסה אל הגן הארכאולוגי היא דרך מעבר תת-קרקעי מתחת לכביש הגישה אל הכותל.
אזור הגן הארכאולוגי מכונה גם 'העוֹפֶל', כינוי מקראי שעל פי הפרשנות הזו מתייחס לחלק מוגבה בעיר שבו ישב בדרך כלל המלך או מרכז המנהל (מכאן המילה 'להעפיל').
העלייה להר הבית בירושלים הייתה מעיר דוד דרך העופל.
במקרא מוזכר העופל של ירושלים בספר דברי הימים.
הארכאולוג הבריטי צ'ארלס וורן, שפעל בירושלים בשנות ה-60 של המאה ה-19, היה הראשון שחפר באזור העופל.
השלטון העות'מאני אסר על וורן לחפור באופן גלוי בהר הבית או בסביבתו, בטענה שהדבר יפגע באתר הקדוש לאסלאם, ולכן הוא נאלץ לפלס דרכו במנהרות ובפירים תת-קרקעיים.
למרות הקשיים, ממצאיו של וורן ותיעודם המופתי משמשים את החוקרים עד ימינו.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר ירושלים העתיקה הייתה בשליטת ירדן, חפרה במקום הארכאולוגית הבריטית קתלין קניון.
חידושי חפירה זו נגעו בעיקר לעיר דוד הסמוכה, ובאזור העופל לא נמצאו ממצאים בולטים.
בפברואר 1968, בתום 19 שנות שלטון ירדני, הורשו לראשונה ארכאולוגים ישראלים לפעול בתחומי העיר העתיקה ובסביבתה.
עקב רגישויות פוליטיות ודתיות לא ניתן היה לחפור בהר הבית עצמו ולכן הוחלט למקד את מאמץ החפירה סביב ההר, בהנחה כי גם שם יתגלו ממצאים ארכאולוגיים עשירים.
פרופ' בנימין מזר מהמכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים מונה כארכאולוג הראשי לחפירת השטח המשיק להר הבית מדרום.
שטח זה, שהיה בבעלות ווקף אל-ח'אתונייה, נחכר ממנו כדי לבצע בו חפירות ארכאולוגיות.
החפירה נמשכה למעלה מעשר שנים, והפכה לאחד המפעלים הארכאולוגיים הגדולים ביותר שידעה מדינת ישראל.
בפרסומיהם קראו הארכאולוגים למחקרם "חפירות הר הבית" אף על פי שההר עצמו לא נחפר.
החפירה וממצאיה הרבים עוררו עניין רב הן בקהילה האקדמית והן בקרב הציבור הרחב.
מאז מותו עוסק צוות בראשות נכדתו בפרסום שאר חלקי הדו"ח, תוך שימוש ברשמי החופרים, ובניתוח אותם הממצאים שלא ניזוקו ולא אבדו בשנים שחלפו מאז.
ב-1988, כעשר שנים לאחר תום עונת החפירה הראשונה, הובילה אילת מזר מהמכון לארכאולוגיה חפירה נוספת בחלק המזרחי של אתר החפירה, למרגלות שערי חולדה.
באמצע שנות ה-90 ועד 2001 העמיקו הארכאולוגים רוני רייך, יעקב ביליג ויובל ברוך את החפירות באזור פינת הכותל המערבי והכותל הדרומי, כפעולות השלמה לקראת פתיחת האתר לקהל.
רייך וביליג חשפו את המשך הרחוב ההרודיאני לכל רוחבו, ואילו ברוך ורייך ערכו חפירות באזור הארמון האומיי השלישי, וברחבה שליד שער האשפות.
בחפירות אלו נחשפו קטעים של רחוב הקארדו הרומי.
כמו כן חפרו רוני רייך ויובל ברוך בשטח שליד השער המשולש (שער חולדה), וגם לצד הפינה הדרומית-מזרחית של הר הבית.
בשנת 2000 השלימו ברוך ורייך את חפירת בית המרחץ הרומי ביזאנטי שמול קשת רובינסון.
בסוף שנות ה-90 היה האתר באופן רשמי לגן ארכאולוגי, ומאוחר יותר נפתח בו מוזיאון מרכז דוידסון, המציג ממצאים שהתגלו באתר ובסביבתו.
חפירה ארכאולוגית מטבעה היא פעולה הרסנית, המאלצת לא פעם את מנהל החפירה להכריע בדבר גורלה של שכבה ארכאולוגית לשימור או לפירוק, כדי לחשוף שכבה אפשרית תחתיה.
בגן הארכאולוגי היו ההחלטות קשות במיוחד, שכן אזור זה בירושלים היה מיושב כמעט ברציפות ב-3,000 השנים האחרונות, והממצאים בכל שכבה היו חשובים ונדירים.
בסופו של דבר הוחלט לחלק את השטח למתחמים היסטוריים, על סמך סקר ארכאולוגי וחפירות קודמות, ולחפור בכל אחד מהם רק עד השכבה המתאימה:
מתחם בית שני - השטח הצמוד לכותל המערבי ייחפר עד שכבת ימי בית שני, לפני כאלפיים שנה.
המתחם הביזנטי - השטח הצמוד לחציו המזרחי של הכותל הדרומי יציג בעיקר ממצאים מהתקופה הביזנטית, לפני כ-1,500 שנה.
מתחם התקופה המוסלמית הקדומה - השטח הצמוד לחציו המערבי של הכותל הדרומי יתמקד בתקופה המוסלמית הקדומה, לפני כ-1,300 שנה.
כן הוחלט להותיר במתחמים ממצאים בעלי עניין מיוחד גם מתקופות אחרות.
כך למשל, במתחם המוסלמי הושאר בית שימוש רומי מימי איליה קפיטולינה; במתחם בית שני הושאר מבנה מאוחר יותר מהתקופה הרומית; במתחם הביזנטי מוצגות מדרגות חולדה מימי בית שני וכדומה.
החפירות הקודמות בגן הארכאולוגי לימדו כי השטח הסמוך למפגש הכותל הדרומי עם הכותל המערבי עשיר בממצאים מימי בית שני.
בשל כך הוחלט להעמיק את החפירות במקום עד לשכבה זו, תוך פירוק כל הממצאים משכבות מאוחרות יותר.
ההחלטה גם ביטלה את העמקת החפירה עד לימי בית ראשון, או לתקופות קדומות יותר.
הממצא הבולט ביותר במתחם בית שני הוא רחוב מרוצף, הצמוד לכותל המערבי.
הרחוב שימש כחלק מקומפלקס הר הבית בימי המקדש, וממנו יכלו מבקרים ועולי רגל לגשת אל הפתחים המערביים של הר הבית.
לאורך הרחוב, בצמוד לכותל, נחשפה שורת חנויות ששימשו כנראה כשוק לממכר מנחות, קורבנות או פריטי פולחן אחרים הקשורים לעבודת המקדש.
המשכו של הרחוב המרוצף לכיוון דרום התגלה ב-2007 במורדות עיר דוד, סמוך לבריכת השילוח מימי בית שני.
גילוי זה מלמד כי הרחוב היה ציר רצוף, שחיבר את הר הבית לדרום העיר, ואפשר מעבר נוח ומהיר למבקרים ועולי רגל לאתרים שונים בעיר.
חלקים מהרחוב התגלו כבר בידי צ'ארלס וורן במאה ה-19, ובנימין מזר חשף חלקים נוספים ממנו, אולם היה זה רוני רייך שחשף את הרחוב כמעט לכל אורכו בקטע זה - 75 מטרים.
הרחוב היה מכוסה כולו בערימת אבני כותל, שהושלכו מלמעלה בידי הרומאים במהלך חורבן ירושלים, ככל הנראה לאחר המרד הגדול בשנת 70. רייך פינה את רוב האבנים והעבירן למקום אחר בתחומי הגן הארכאולוגי.
החנויות נתגלו הרוסות כמעט לגמרי, ושרידי האפר, המעיד על השרפה שהשתוללה בהן, נראים עדיין (נכון ל-2008) על קירותיהן.
רוני רייך ויעקב ביליג גם חפרו קטע קטן של עפר מתחת לאבני הריצוף של הרחוב והוציאו ממנו 15 מטבעות שונים.
המטבע המאוחר ביותר נטבע על ידי פונטיוס פילאטוס, מכאן שהרחוב רוצף לאחר מכן.
גילוי זה סתר את ההנחה שהייתה מקובלת עד אז על פיה הרחוב נבנה מוקדם יותר על ידי המלך הורדוס, ולכן נקרא בפי החופרים בשם 'הרחוב ההֶרודיאני'.
עתה מקובל לתארך את הרחוב לימיו של נינו, אגריפס השני.
ההיסטוריון היהודי-רומי, יוסף בן מתתיהו, סיפר כי בימיו של הנציב הרומי אלבינוס (62–64 לספירה), שפעל תחת שלטונו של אגריפס, החלו לרצף את רחובות ירושלים באבן לבנה, בשל האבטלה הקשה שפקדה את העיר עם סיום בניית הר הבית.
מעוצמת פגיעת אבני הכותל ברחוב נסדק חלק מאבני הריצוף, וחלקן נדחקו אל תוך תעלת הניקוז התת-קרקעיות.
האבן, כחצי מטר אורכה וחצי מטר רוחבה, כוללת שני שקעים משולשים במרכזה, אליהם הייתה מחוברת כנראה טבעת ברזל, שאפשרה להרימה מן הרצפה.
ממצא זה מתאים למתואר במשנה, מסכת מידות (פרק ג' משנה ג), המספרת על בית המקדש השני ומידותיו: "ובקרן מערבית דרומית...
למטה ברצפה באותו הקרן, מקום היה שם אמה על אמה, וטבלא של שיש וטבעת הייתה קבועה בה, שבו יורדין לשִית (לתשתית, לבסיס) ומנקין אותו".
אחת מאבני המפולת, המונחת במקום בו נתגלתה סמוך לפינה הדרומית-מערבית של הר הבית, היא ראש הפינה של כותלי הר הבית שהושלכה על ידי הרומאים מראש פינת הכתלים כאשר הוחל בפירוק שיטתי של כותלי הר הבית.
אבן זו כוללת מעברה הפנימי גומחה ומעליה כתובת בעברית, חקוקה בכתב סופרים מהודר: 'לבית התקיעה להב...' (או 'להכ...').
הצעות השלמה שונות הוצעו, ביניהן: 'להכריז', 'להכל', 'להבדיל' (בין קודש לחול), 'להבטיל' (את העם ממלאכה), שתי ההצעות האחרונות על פי לשון המשנה המצוטטת להלן.
'בית התקיעה' פירושו מקום שבו נהגו לתקוע בחצוצרות כדי להכריז על כניסת שבת ומועדים, כמסופר בפיו של יוסף בן מתתיהו (מלחמת היהודים ברומאים ד' 582).
"והאחרון נבנה מעל גג לשכת הכהנים ונתן עם שקיעת החמה את האות, בתקיעת חצוצרה, לכניסת השבת, ולמחרת בערב את האות ליציאת השבת; האות הראשון הודיע לעם לשבות בכל מלאכה, האות השני – לשוב אל המלאכה".
מקום התקיעה דווקא כאן מעיד שהמקום היה במרומי פינת הכותל המערבי והכותל הדרומי, בנקודה גבוהה מאוד הצופה הן אל העיר והן אל השדות שמחוצה לה, כדי להבטיח שכולם ישמעו את התקיעות.
אחת הכניסות המרכזיות להר הבית ממערב הייתה באמצעות גרם מדרגות שהונח על גבי קשת ענקית, שהיוו יחד מעין מחלף בין מפלס הרחוב לגובה רחבת הר הבית.
אורך הקשת היה למעלה מ-15 מטרים, מפתחה - כ-12 מטרים.
הקשת שולבה במזרחה בכותל המערבי של הר הבית, ואילו במערבה נשענה על גבי מבנה מסיבי (אומנת הקשת).
חלק הקשת שריחף באוויר, כלומר בין הכותל המערבי לבין אומנת הקשת היה במשקל של כ-1,600 טון.
ראש הקשת התנשא לגובה של כ-17 מטרים מעל הרחוב.
הקשת נהרסה כמעט לגמרי לאחר חורבן ירושלים בידי הרומאים, ושרידיה כוסו בעפר ובשברים.
לא נמצאו עדויות ארכאולוגית לתיארוך מועד הריסת הקשת.
נקודת חיבור הקשת לכותל המערבי המשיכה לבלוט מעל פני השטח, אך זוהתה כחלק מקשת רק ב-1838 על ידי החוקר האמריקני, אדוארד רובינסון, ולכן נקראת על שמו.
צ'ארלס וורן, בהסתמכו על הזיהוי של רובינסון, שיער את מיקומה המדויק של האומנה (בסיס הקשת) הנגדית, על פי חישוב זווית הקמרון הבולט מהכותל המערבי.
הוא חפר פיר אנכי והגיע ישירות אל מבוקשו.
אז הסתבר כי בבסיס האומנה ניצבו ארבע חנויות, ששימשו כחלק מהשוק שפעל ברחוב.
רוני רייך ויעקב ביליג חשפו את החנויות, ועתה הן משמשות כחלק ממכלול הרחוב המרוצף.
נראה שהקשת הגדולה התמוטטה בבת אחת, דבר הניכר במרצפות המרוסקות במיוחד והשקועות בקטע הרחוב שמתחתיה.
ההנחה היא שהרומאים הצליחו לחצוב ולפרק את האבן הראשה, ובכך הביאו לנפילת הקשת כולה.
אחת האבנים שהתגלו במפולת הייתה חלק ממשקוף הכניסה להר הבית דרך המחלף.
על פי האבן (המוצגת היום בפינת הרחוב) ואבנים נוספות, הצליחו החוקרים לשחזר את מראה הפתח.
על הנדבך השלישי שמתחת לבסיס קשת רובינסון, במרכז הקשת, מצויה חריתה (גרפיטי) בשתי שורות, בכתב עברי.
נוסח הכתובת: "וראיתם ושש לבכם ועצמותם כדשא", מצטט פסוק מספר ישעיהו בשינוי קל מנוסח המסורה האומר: "וראיתם ושש לבכם ועצמותיכם כדשא תפרחנה".
את השינוי מנוסח המסורה יש המסבירים כנובע מנוסח שונה שישב תחת ידו של המעתיק, או כנובע מהמנהג שלא לכתוב פסוקים בשלמותם מפאת קדושתם.
הצעה נוספת שהועלתה היא שהשינוי נעשה במכוון, כדי שהפסוק לא יובן כמדבר על גוים שקברם נמצא מתחת לכתובת.
ישנם חוקרים הטוענים שלמעשה כן כתוב ועצמותכם, ת-כ מחוברות, כפי המנהג היהודי המוכר לחבר אותיות משתלבות.
גובה הכתובת מתאים לגובה פני השטח במאה ה-4, אולם גם במאות 9–11 לספירה, ואף בחינה אפיגרפית לא הועילה לצמצם את טווח השנים.
פרופ' בנימין מזר העלה את ההשערה כי הכתובת מבטאת את התקוות המשיחיות של היהודים בימיו של הקיסר יוליאנוס הכופר, שנתן רשות לשקם את בית המקדש.
מנגד, נטען שהיא יכולה לבטא שמחה על מאורעות אחרים שקרו בטווח הזמן הזה.
יעקב ביליג העלה גם הצעות כמו שזוהי כתובת מצבה של קברי יהודים שאולי היו בסמוך (ורומזת לתחיית המתים), או כתובת שלועגת לקברי נכרים שנתגלו בסמוך ('ועצמותם כדשא..').
גרם המדרגות של המחלף נסמך אל מבנה אבן עצום בגודלו, שפורק כמעט לגמרי, ולא נותר ממנו כמעט זכר.
מבנה זו שימש כמרכז טהרה עבור עולי הרגל הרבים שפקדו את ירושלים, והכיל מקוואות רבים.
המקוואות שפעלו בקומת הקרקע נחצבו כולם בסלע, ובזכות כך שרדו.
ממצאי המקוואות הרבים מלמדים על השימוש הרב שהיה להם בימי המקדש.
רוני רייך ויובל ברוך חילקו את המקוואות באזור זה לשתי תקופות: מקוואות מהתקופה שקדמה להרחבת הר הבית על ידי הורדוס וכאלו שנבנו אחר כך.
את עבודותיהם הם ביססו בעיקר על סמך מקווה טהרה מרשים שנחפר על ידם מתחת למפתן השער המשולש (שער חולדה המזרחי).
בנוסף למקוואות השתמרה יפה גם מערכת חצובה של תעלות מים וצינורות, שסיפקו מים לא-שאובים למקוואות, כנראה דרך אמות המים שעברו בסמוך.
במהלך חפירות מזר ממערב ובסמוך לפינה הדרום-מערבית של הר הבית, נחשף בניין מהתקופה הביזנטית במצב השתמרות טוב.
שלבו המוקדם של הבניין בן ארבעת החדרים תוארך לתקופה הרומית.
התגלו בו שרידים של חמישה תנורים עגולים מרוצפים שברים של לבנים ורעפים הנושאים טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס.
על פי החופרים, השימוש בלבנים שיוצרו בידי הלגיון העשירי פרטנסיס ובמיוחד מציאת חותם חרס בעל כתובת לטינית, על גבי רצפת המבנה, מלמדים כי המבנה היה בשימוש על ידי חיילי הלגיון העשירי.
על רצפת המבנה התגלה חותם לחם צבאי.
צורת גוף החותם מלבנית, חתכו טרפזי ועל גבו ממוקמת טבעת.
מרבית הטבעת, בעלת שלושה רכסים, חסרה.
על פני החותם חרותה הכתובת PRIM, הנתונה בתוך מסגרת מלבנית חרותה.
שטיבל הציע שתי אפשרויות לפירוש השם על החותם שלפנינו: האפשרות הפשוטה לפרוש הכתובת היא כי מדובר בשם ,PRIM(US), שהוא שם לטיני נפוץ בתקופה זו.
במקרה זה סביר כי מדובר בשם האופה.
כיוון שאת הכתובת ,PRIM(US), ניתן לפרש גם כשם תואר – היינו ראשון, הציע שטיבל כי אפשר והפריט הטביע את חותמו על ככרות לחם מן האיכות המשובחת, הראשונה – ה-panis primus, כזה שנצרך בידי הדרגות הבכירות יותר בלגיון מזר ובן דב אף חשפו בית מרחץ רומי מפואר במתחם זה.
חפירתו של מבנה זה הושלמה בשנת 2000 על ידי ד"ר יובל ברוך מטעם רשות העתיקות.
ברוך ורייך העריכו כי בית המרחץ הוא מהתקופה הביזנטית והוא בנוי על גבי שרידים של בית מרחץ רומי.
לדעתם של רייך וברוך מבנה זה השתרע מערבה עד לקארדו.
לטענתם, רחוב זה נבנה לראשונה בתקופה הרומית והוא המשיך ושימש עד למאה השמינית לספירה.
המתחם השני בגן הארכאולוגי מציג את שרידיה של שכונה נוצרית מן התקופה הביזנטית, שיושביה התגוררו על חורבותיה של שכונה יהודית מימי בית שני.
השכונה נבנתה בצפיפות בסוף המאה הרביעית בחלקו המזרחי של העופל, וכללה כנסיות, מנזר, אכסניה, בתי מלאכה, חנויות ובתי מגורים.
הממצא עשיר ברצפות פסיפס, שחלקם בעלי עיטורים גאומטריים.
נראה כי שכונה זו נהרסה עם הכיבוש הפרסי בשנת 614, ולא שוקמה.
הממצא המשמעותי ביותר מהתקופה הביזנטית נחשף על ידי אילת מזר ב-2013 - בתוך קיר של מבנה ביזנטי, הוחבא מטמון נדיר ובו חפצי כסף וזהב, 36 מטבעות ביזנטיים (מאמצע המאה הרביעית לספירה עד תחילת המאה השביעית).
הפריט החשוב ביותר הוא מדליון זהב גדול עליו מופיעים עיטור גדול של מנורת המקדש, ולידה שופר ועוד עיטור שפורש על ידי מזר כספר תורה (לראשונה כסמל יהודי) ועל ידי אחרים כלולב מוקף הדסים וערבות (בדומה למנהג יהודי תימן של ימינו).
המדליון מוצג כיום במוזיאון ישראל.
חשיפת המטמון עוררה את השאלה, מיהו היהודי שחי בירושלים בגאווה ובעושר בתקופה שירושלים הייתה מקום די עוין ליהודים.
אילת מזר העריכה כי המטמון היה שייך ליהודים שהגיעו אליה יחד עם הכיבוש הפרסי סאסאני בשנת 614, מתוך תקוות משיחיות שהתעוררו עקב הבטחותיהם ליהודים באותה תקופה, והגיוס היהודי לצבא הסאסאני בהנהגת נחמיה בן חושיאל.
שרידים מימי בית ראשון ושני
בסמוך היא גילתה בניין חשמונאי גדול, שבמרכזו ניצבה בריכת מים.
כן התגלה באזור מקווה טהרה רבוע ומדורג גדול במיוחד, שתוארך לימי בית שני.
בסמוך לשערי חולדה נמצאו שרידים שאפשר לייחס אולי למצודת החקרא אשר ככל הנראה עמדה במקום בעת מרד החשמונאים.
לרוחב הכותל הדרומי במתחם זה מצויות מדרגות ענק, המתוארכות לימי בית שני, ומזוהות כ'מדרגות חולדה'.
שם זה מתייחס לשערים אליהם הובילו המדרגות, ואשר נקראו בשם 'שערי חולדה'.
את המדרגות חשף בנימין מזר, וחלקן שוחזרו כדי לאפשר הליכה בטוחה עליהן.
רוחב המדרגות אינו אחיד, אלא הוא עשוי לסירוגין, מדרגה אחת רחבה ומדרגה אחת צרה.
גרמי מדרגות אחרים מימי בית שני שהתגלו באזור, ואף בעיר דוד, עוצבו באופן דומה.
הארכאולוג רוני רייך, שחשף את המשכו של הרחוב המרוצף (לעיל) בעיר דוד, אשר הופך שם אף הוא למדורג בהתאם, טוען כי מדובר כנראה בסגנון שהיה מקובל אז, ונועד לאפשר עלייה נוחה יותר.
באמצע גרם המדרגות עמד קומפלקס מקוואות, הדומה לזה ששכן בבסיס קשת רובינסון.
מקוואות אלה שימשו אף הם את עולי הרגל, כדי להבטיח כניסתם של אנשים טהורים בלבד לתחומי המקדש.
אחת משכבות החיים המאוחרות יחסית בממצאי הגן הארכאולוגי הייתה מהתקופה המוסלמית הקדומה, במאה השביעית.
בנימין מזר חשף בחפירותיו ארבעה ארמונות ענק, שתוארכו ויוחסו לח'ליפה וליד הראשון משושלת בית אומיה (705-715 לספירה).
הארמונות, המכסים את כל שטח הגן הארכאולוגי (כולל רחבת התפילה בכותל המערבי), נבנו כל אחד מהם סביב חצר פנימית קְטוּרָה (לא מקורה), והיוו יחד קריית שלטון.
המתחם שהוקדש לתקופה המוסלמית הקדומה מציג את שרידיו של ארמון אחד בלבד מתוך הארבעה ('ארמון 2' במספור של בנימין מזר), אשר על פי המשוער גשר קטן חיבר בין הגג שלו לבין מסגד אל-אקצא.
חלק מקירות הארמון נבנו בשימוש משני מאבני כותלי הר הבית, שהיו פזורות בשטח לאחר החורבן.
הארמון כלל חדרים רבים סביב החצר, והתנשא לגובה של שתיים או שלוש קומות.
סביב החצר נמתחה אכסדרה, שעמודיה מיוצגים היום בשטח על ידי עצי ברוש דקיקים.
הנחת החוקרים היא שהארמונות חרבו ברעידת אדמה באמצע המאה השמינית, המכונה 'רעש שביעית', ולא שוקמו.
בעקבות ההרס ננטש המקום, ורוב אבני הארמונות שימשו כמה מאות שנים לאחר מכן לבניית קו ביצור חדש, על ידי השליטים ההפאטימים של ירושלים.
גישה שונה מזו הוצגה על ידי יובל ברוך.
לטענתו בניית המבנים מעולם לא הושלמה וזאת כתוצאה משינויים פוליטיים ותבוסתם של האומיים בפני הח'לפים העבסים.
כמו כן, מחקר מתקדם יותר שהשתמש לראשונה בתיארוך פחמן 14 גילה כי המבנים עצמם כבר נבנו בתקופה הביזנטית, ורק עברו התאמה בתקופה המוסלמית - כך שלמעשה הארמונות אינם אומיים במקורם.
במאה ה-16 ניצלו העות'מאנים את תוואי הקיר החיצוני של 'ארמון 2', ו"הרכיבו" עליו את חומת העיר.
בשל כך מגיעה החומה העות'מאנית רק עד פינת הארמון, ואז פונה בזווית של 90 מעלות צפונה ומתחברת להר הבית באופן שרירותי כמעט, באמצע הכותל הדרומי.
כדי לאפשר מעבר אל המשכו של הגן הארכאולוגי מחוץ לחומת העיר העתיקה העות'מאנית, פרצו החופרים בשנות ה-70 שער מלאכותי בחומה, במקום שבו ניצב בעבר שער 'ארמון 2', והוא למעשה השער התשיעי של חומת העיר העתיקה, מכונה 'שער החופרים' או שער 'הארכאולוגים'.
בשוליו המערביים של 'ארמון 2' התגלה חלק מלטרינה (בית שימוש) רומית, שחלק ממושביה השתמרו יפה, כולל תעלת הניקוז.
קיומה של לטרינה בסמיכות כה קרובה להר הבית היה הפתעה לחוקרים, הן בהקשרה השימושי (שירותים ציבוריים ליד הר הבית), והן בהקשרה הפוליטי (מתקן רומי בלב האזור המקודש).
בשל כך, הוחלט להותירה במקומה, אף על פי שהיא שייכת לתקופה שונה מהמתחם.
ממערב לארמון התגלו שרידיו של בית כנסת, שתוארך לתחילת התקופה המוסלמית הקדומה.
המבנה היה כנראה דו-קומתי, וכלל חצר פנימית קטוּרה.
זיהויו של המבנה כבית כנסת מתבסס על שני ציורים אדומים של המנורה על קירות המבנה, וכן ציור נוסף של מנורה על אבן, שהתגלתה במפולת באחד החדרים.
בכל פתחי החדרים התגלו שקעים מימין, המזוהים כשקעי מזוזה.
על משקוף הדלת צוירו שתי מנורות נוספות, וביניהן נחשף צלב, שכוסה בטיח.
נראה, אם כן, שהבית שימש נוצרים בתקופה הביזנטית, ועם הכיבוש הערבי, כאשר הותר ליהודים לשוב ולהתגורר בירושלים, שינה המבנה את ייעודו.
בית הכנסת שימש במשך כשישים שנה, עד שנבנה עליו הארמון האומיי, והוא נחשב לבית הכנסת הקדום ביותר שהתגלה בירושלים.
בקצהו הדרום-מערבי של הגן הארכאולוגי, בין קירות המסד של 'ארמון 3' האומיי, הוקם בשנת 2001 מוזיאון ארכאולוגי.
המוזיאון נקרא על שם נדבן יהודי-אמריקני, ביל דוידסון, שמימן את הקמתו, ומוצגים בו ממצאים בני תקופות שונות שהתגלו ברחבי הגן הארכאולוגי ובסביבתו.
תצוגת הממצאים היא בסדר כרונולוגי, החל מימי בית שני ועד סוף התקופה המוסלמית הראשונה.
במוזיאון היה מוקרן בעבר גם סרטון קצר (בעברית ובאנגלית לסירוגין), המתאר את תולדות החפירות הארכאולוגיות בעופל, החל מהמאה ה-19 ועד ימינו.
סרטון נוסף (אף הוא בעברית ובאנגלית לסירוגין) ממחיש את חוויותיו הרגשיות והדתיות של עולה רגל יהודי, המבקר בירושלים ובבית המקדש בימי הרגלים.
בנוסף, מוצג במוזיאון דגם מוקטן של ירושלים בימינו, עשוי מתכת.
חידושו של מרכז דוידסון היה במודל וירטואלי אשר הוצג בשני חדרי הקרנה סגורים, שבאמצעותו ניתן היה להתחקות אחר מבנה הר הבית בימי בית שני, ובעיקר חלקו הדרומי שבו היה ניצב הסטיו המלכותי.
המודל אפשר למנחה "לשוטט" בעזרת עכבר ברחבי הר הבית, להיכנס למבנים אלו או אחרים, לרדת או לעלות במדרגות, וכדומה.
המודל היה נחשב בזמנו לפריצת דרך בתחום ההדמיה הממוחשבת, ונוצר על ידי פרופ' רוני רייך מטעם רשות העתיקות, כאחראי על התוכן המדעי, וד"ר ליסה סניידר מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס שבנתה את המודל.
מודל נוסף, שבו נראים הר הבית וסביבותיו בתקופת בית אומיה, נבנה על ידי ד"ר יובל ברוך, מטעם רשות העתיקות.
בעבר היה ניתן לצפות בו במקום, לפי דרישה.
בשנת 2023 עבר המוזיאון תהליך של חידוש ומתיחת פנים.
אגף חדש נבנה והתווסף אליו, על פי תוכנית אדריכלית של משרד האדריכלות קימל אשכולות.
תוכן המוזיאון עוצב מחדש בהובלת רשות העתיקות והחברה הממשלתית לשיקום ופיתוח הרובע היהודי ובאמצעות חברת בריז והמעצב ניצן רפאלי.
המבקרים במקום נחשפים למבחר ממצאים ארכאולוגיים נדירים, חלקם מוצגים לראשונה לציבור ובהם: אבן מגדלא, קיר מטוייח מקבר יאסון, מטבע ארגיפס, גלוסקמא ובה חרוטה ירושלם ועוד.
בגלריות השונות יכולם המבקרים לצפות במגוון מיצגים חדשניים הממוקדים בנושאי הליבה של המרחב "עיר מקדש" : שמותיה של ירושלים, מנורת המקדש, העלייה לרגל, הכותל הדרומי, התקדשותה של העיר.
באגף החדש של המוזיאון, יכולים המבקרים ליהנות מחלל של מיצגים אינטראקטיביים העוסקים בכתובות על הכותל המערבי, באבן השתייה, בלוח השנה הירושלמי, בזיכרון המקדש באמנות, בשירי ירושלים, בתולדות הכותל המערבי, בתולדות החפירה של משלחת וורן ובכתיבה של זיכרון על קיר ענק.
תפילות קונסרבטיבים ורפורמים בגן הארכאולוגי
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 החריף המאבק בין הזרמים השונים ביהדות, בדבר הזכות להתפלל כל אחד כמנהגו ברחבת התפילה של הכותל המערבי.
הסכסוך הביא לפשרה, כאשר הקונסרבטיבים והרפורמים ניאותו לקיים טקסי תפילה כמנהגם, בקהל מעורב של גברים ונשים, ליד הכותל המערבי בחלק השוכן בתחומי הגן הארכאולוגי.
באופן זה ממשיכה רחבת התפילה הרגילה לשמש כבית כנסת אורתודוקסי, ואילו הרחוב המרוצף מימי בית שני, הצמוד לחלק הדרומי יותר של הכותל, משמש את הזרמים האחרים לתפילה חגיגית, טקסי בר מצווה ושאר שמחות.
בשנת 2013, הוקמה במקום "עזרת ישראל".
הגמ"ח המרכזי הוא קרן גמ"ח הלוואות בקהילה החרדית שהוקמה בשנת 2002 ובה התורם מכספו לקופת הגמ"ח מקבל זכות קדימה לקבל בעתיד הלוואה נוחה ומענק עבור נישואי צאצאיו בהתאם לגודל תרומתו.
מייסד הגמ"ח הוא הרב גבריאל יוסף לוי, ראש ישיבת באר התורה בבית שמש.
בהנהלת הגמ"ח חברים רבנים, רואה חשבון ואישי ציבור.
רב הגמ"ח לענייני ריבית הוא הרב יצחק וינברג.
מנכ"ל הגמ"ח כיום הוא הרב חיים אלעזר אלתר.
מייסוד הגמ"ח ועד שנת 2023 כיהן כמנכ"ל הגמ"ח משה מונטג, לשעבר חבר מועצת עיריית בית שמש מטעם דגל התורה.
משרדי הגמ"ח מצויים בבית אקה נדל"ן בשכונת רוממה שבירושלים.
על פי התוכנית הכלכלית של הגמ"ח, כל הורה התורם לגמ"ח "יחידת השתתפות" בת 4,800 ש"ח מקבל תמורתה זכות ללוות עד 40,000 ש"ח ב-100 תשלומים חודשיים בעת נישואי ילדיו.
תקנון הגמ"ח מאפשר לתרום עבור כל ילד עד 6 יחידות השתתפות.
מחצית מסך כל יחידת השתתפות מוחזר כמענק לזוג הצעיר.
כך שבסופו של דבר תרומת ההורים מסתכמת ב-2,400 ש"ח בכדי לזכות את ילדיהם ב-40,000 ש"ח באל יחידת הלוואה.
כדי להימנע מהאיסור ההלכתי על נטילה או מתן של ריבית, החוזה הנחתם עם הגמ"ח מפריד באופן פורמלי בין "יחידת ההשתתפות" המוגדרת כתרומת ההורה, לבין ההלוואה הניתנת לבנו של התורם.
לפי החוזה לתורמים ניתנת רק זכות קדימה בבואם לקבל הלוואה ואין התחייבות מלאה למתן ההלוואה.
הונו העצמי של הגמ"ח מבוסס על הפקדות ההורים, בשווי כולל של מיליוני דולרים, וכן על הפקדות שניתנות לגמ"ח כהלוואה לטווח ארוך על ידי מי שמוותרים על הריבית שכספם יכול להניב באפיקי השקעה אחרים.
ב-2003 יצא כרוז החתום על ידי רבנים ליטאים רבים (בראשות הרב יוסף שלום אלישיב והרב אהרן יהודה לייב שטיינמן) הקורא להצטרף לגמ"ח.
ביולי 2009 הגיע מספר בתי האב החברים בגמ"ח לכ-10,000 בתי אב אשר זכאים לכ-95,000 יחידות הלוואה של 10,000 דולרים כל אחת.
ובפברואר 2017 פורסם כי בגמ"ח יש מעל 125 אלף משפחות.
עם השנים, הגמ"ח החל לפעול בתחומים נוספים ובהם המאבק בעליית מחירי הדירות בשכונות "מתחרדות" דוגמת קריית היובל בירושלים, ופרדס כץ בבני ברק.
מומחים מטעם הגמ"ח העריכו את מחירן הריאלי של הדירות בשכונה, פרסמו אותו והצהירו על מניעת הזכות ליהנות משירותי הקהילה מהרוכשים דירות במחיר גבוה מהמחיר שעליו הוכרז.
הגמ"ח השתתף במכרז הקרקעות של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מנהלי הגמ"ח עניינו בעלי הון חרדים מהארץ ומחו"ל כדי לממן רכישת קרקע לשם בניית דירות במחיר מוזל.
בסופו של דבר לא זכה הגמ"ח במכרז.
הגמביט הלטבי הוא פתיחה בשחמט, בה השחקן עם הכלים השחורים מקריב שני רגלים: את רגלי ה-ה' ואת רגלי ה-ו' בו זמנית.
הגמביט מתחיל במסעים האלו: 1.ה4 ה5 2.פו3 ו5
הרעיון בפתיחה זאת הוא הקרבת שני רגלים בשביל להשתלט על המרכז.
הגמביט הלטבי הנרצה (3. פ:ה5)
3.מה-ו6 4. ד4 ד6 5. פ-ג4 ו:ה4 היא הגמביט הלטבי המסורתי, אך בשנים האחרונות 4. פ-ג4 - וריאציית לאונהרדט נהייתה יותר פופולרית.
השחור בדרך כלל ישחק 6. ג6?!
תוקף את הרץ ב-ב-4, ובעצם מכריח את השחור לקחת את הפרש בחזרה עם 12. מה:ד5. לאחר מכן, הלבן ישחק 13. ר-ז6+, מקריב עוד כלי קל כדי לקחת את המלכה עם 13. ח:ז6 14. מה:ד5.
לאחר 14. מה:ד5. הלבן הקריב שלושה כלים עבור המלכה השחורה, מה שנחשב כהחלפה טובה יותר לשחור, אף על פי שבמקרה הזה ללבן יש את היתרון.
3. מה-ו6 4. ד4 נכנס אל הגמביט הלטבי המסורתי.
לאחר 7. פ-ה3 פ-ו6 8. ו3 (ניתן גם לשחק ו3 במסע הקודם) ה:ו3 9. מה:ו3 פ-ג6, הלבן כאן יותר טוב אך שני הצדדים עדיין משחקים לניצחון.
לאחר 9. פ-ג6. המצב טוב לשני הצדדים.
גם הלבן וגם השחור הוציאו את הפרשים שלהם, ואין יתרון גדול לאף אחד מהצדדים.
3. פ-ג6 המשונה היא אפשרות נוספת.
רב-האמן הבריטי ג'ון נאן מציע כנגדו 4. ד4. אם 4. מה-ח4?
לאחר 5. מה:ה4+ 6. ר-ה2 השחור נמצא, לפיו, בעמדה גרועה.
מה:ג5 11. מה:ו6 ר-ו5 לשני הצדדים יש סיכוי לנצח, אף על פי שהמצב יותר טוב לשחור.
הגמביט הלטבי הנרצה (3. ה:ו5)
ווטסון ממליץ על 3. ה4 4. פ-ה5 פ-ו6 5. ר-ה2. מהלכו השלישי של השחור תמיד צריך להיות ה4 במצב הזה.
מכאן, יש ללבן שלוש אפשרויות: 4. פ-ה5 (המהלך הטוב ביותר), פ-ד4, ו-מה-ה2?!, טעות חמורה.
4. פ-ה5 נחשב כהמסע הטוב ביותר עבור הלבן.
כאן ניתן לשחק 4. פ-ו6, מגן על ח5 מפני המלכה הלבנה.
המהלך 5. ר-ה2 של הלבן מנסה לתת שח למלך השחור בעזרת הרץ, אם השחור ייקח את הרץ פ:ח5, המלכה הלבנה תיכנס לשטח השחור.
מכאן, מומלץ לשחק אחד משלושת המהלכים האלו: 5. ד6, תוקף את הפרש הלבן ב-ה5, 5. ר-ה7, במטרה להגן על המלך השחור, או 5. ר-ב4, מנסה לתקוף את המלך הלבן.
אחרי 5. ר-ב4, מומלץ ללבן לתקוף את הרץ השחור בעזרת 6. א3 או 6. ג3, ואז הרץ גם ככה ייאלץ לחזור ל-ה7.
כאן, המהלך היחידי שלא מפסיד לשחור לגמרי הוא 6. מ-ה7!
(ז6 ופ:ח5 גורמים להפסד של צריח אחרי כמה מהלכים) השחור נותן ללבן לשחק 7. פ-ו7 למרות המזלג כי לאחר 7. מה-ה8 8. פ:ח8 פ:ח5 הלבן הרוויח צריח והפסיד רץ, מה שנחשב כהחלפה שהיא לא כל כך נוראה עבור השחור.
לאחר 8. פ:ח5. השחור הפסיד צריח עבור רץ, אך עדיין משחק עבור ניצחון.
4. פ-ד4 היא האופציה השנייה הטובה ביותר ללבן.
אם הלבן אכן מצריח, המהלך הטוב ביותר, השחור יכול להשתמש בטקטיקת המזלג ולאיים על הרץ והפרש בעזרת 8. ג4. הלבן עדיין מנצח רק אם הוא ישחק 9. ר-ה2, לבן עדיין משחק עבור ניצחון, אך שחור בעמדה טובה לעצור אותו.
לאחר 8. פ-ג6. ללבן יש שני רגלים יותר מאשר השחקן השחור, אך הרגלי ב-ו5 חלש.
השחור צריך להיזהר מ-ר:ג6, שיביא למזלג על המלך והצריח.
4. מה-ה2, לרתק את הרגלי ב-ה4 היא טעות ידועה.
מפני סיבה זו, המהלך היחיד של השחור שלא מפסיד הוא 6. מ-ד8. עכשיו הלבן ייקח את הפרש 7. פ:ג6+.
הרגלי בטור ד' ייקח בחזרה 7. ד:ג6. אחרי 8. ר-ה2 פ-ו6, השחור כאן יותר טוב, אך לשחק כאן עם השחור יכול להיות מסוכן ביותר עבורו, ובדרך כלל כולל מ-ה7, לאפשר את המזלג ב-ו7 ולהקריב את הצריח ב-ח1.
לאחר 8. פ-ו6. המלכה ב-ח8 תחת מתקפה, ומנסה להמשיך להגן על הרגלי הלבן ב-ו5.
הגמביט הלטבי הנדחה (3. ר-ג4)
אם הלבן ידחה את הגמביט הלטבי, בעזרת 3. ר-ג4, הוא ייכנס לתוך מתקפת המאייט (Mayet Attack) או הרגלי המורעל (Poisioned Pawn Variation), וריאציה בגמביט הלטבי.
לאחר מכן, ניתן לשחק 3. ו:ה4, לוקחים את הרגלי הלבן ותוקפים את הפרש הלבן ב-ו3. המהלך הטוב ביותר של השחור הוא לקחת רגלי בעצמו עם 4. פ:ה5, גם מתכונן למתקפת הפרייד ליבר .
לכן, המסע החמישי של הלבן צריך להיות 5. ד4, ועכשיו הרץ ב-ג1 תוקף את המלכה.
ולאחר שהפרש חוזר ל-ו6, זה מט ב-16).
המסע השישי של הלבן יהיה 6. מה-ח5+.
מה:ח1 9. מ-ה7 מה:ג1 שני הצדדים בעמדה טובה לנצח.
לאחר 9. מה:ג1. לשחור יש צריח ופרש יותר, אך המלך השחור לא נמצא במקום בטוח.
במקום 4. מה-ז5, "כיום שחקנים מעדיפים לשחק 4. ד5", וריאציית פולריו-סבדבורג (Polerio-Svedenborg Variation).
לפי קון גריבייניס וג'ון אלבורג, השחור מנצח כאן יותר פעמים מאשר הלבן.
מפסיד בשמונה מסעים, אז אחרי 5. ז6, מהלכו של הלבן כנראה יהיה 6. פ:ז6!, ועכשיו השחור צריך לבחור: האם לשחק 6. ח:ז6, ולהפסיד את הצריח, או לשחק 6. פ-ו6, מהלך שנחשב טוב יותר עבור הכלים השחורים.
אחרי 6. פ-ו6, המסע הטוב ביותר של השחקן עם הכלים הלבנים הוא 7. מה-ה5+, וכאן השחור חייב לחסום את השח עם הרץ בעזרת 7. ר-ה2. מכאן, יש ללבן שלוש אפשרויות: 8. פ:ה2, 8. מה:ה2 ו-8. ר-ב5+.
פ:ה2 ו-מה:ה2 הם דרכים לכפות החלפות מלכות ופרשים, אך ר-ב5+ הוא מהלך-ביניים (Zwischenzug) שמטרתו לעצור את הפרש השחור מלהגיע ל-ג6. לאחר מכן, הלבן ישחק מה:ה2 ולאחר מכן פ:ה2 וכאן לשני הצדדים יש סיכוי לנצח.
לאחר 10. פ:ה2. הרץ הלבן תחת מתקפה ולא יכול לגרום כל נזק ל"קיר" הרגלים של השחור.
אין שום ספק שהמהלך 6. ח:ז6 הוא המסוכן יותר מבין השניים.
לאחר 7. מ-ו7. המלכה הלבנה נכנסה לשטח השחור, ויכולה להילכד שם אם הלבן לא ישים לב.
לפי אנתוני קוסטן, לשחור יש שתי אפשרויות עיקריות לאחר 3. פ-ג3: 3. פ-ו6 ו- 3. ד6. לאחר המהלך 3. ד6, הלבן יכול לשחק 4. ד4, מה שייכנס להגנת פילידור.
9. מה:ז6+ מ-ד7 10. ר:ד5 מה-ה7 נכנס לסוף המשחק שבו ללבן יש שלושה רגלים עבור כלי קל אחד.
לאחר 10. מה-ה7. כפי שניתן לראות, יהיה קשה גם לשחור וגם ללבן לנווט בלוח ולמצוא מסעים טובים, מה שיכול לגרום להפסד לשני הצדדים.
אם הלבן יקריב את הפרש שלו בעזרת 6. פ-ג3?!
לא עובד כי אחרי 9. ה:ו3 10. ז:ו3 ר:ו3 יש מזלג על שני הצריחים של הלבן] לשחקן שמשחק עם הכלים הלבנים יש יתרון), צריך לשחק 6. ג6 או 6. ר-ו5, כדי לשמור על יתרון אצל השחור.
לאחר6. ג6. חשוב לזכור שעדיף לא לקחת את הפרש עם 6. ד:ה5.
המהלך הזה לא מבטיח ללבן שום יתרון.
התגובה הטובה ביותר של השחור היא 3. פ-ג6.
לאחר 5. ד5. ניתן לראות באיור שלשחור יש שני רגלים במרכז, מה שמשיג לשחור יתרון רב.
הגמד והענק הוא משחק חברתי שמטרתו העיקרית היא גיבוש חברתי בקבוצה כלשהי.
כל משתתף במשחק מקבל על עצמו שני תפקידים.
למשתתף משודכים שני משתתפים אחרים במשחק.
אחד בתפקידו כ"גמד" ואחד בתפקידו כ"ענק".
כל משתתף יודע מי ה"ענק" שלו, אך לא יודע מי ה"גמד" שלו.
המשחק מתאים לכל קבוצות גיל, ומקובל מאוד בקבוצות סגורות כגון מקומות עבודה, בתי ספר ותנועות נוער.
עם זאת יש אף משחקי "גמד ענק" המוניים באינטרנט.
בתפקיד ה"גמד", צריך המשתתף לשלוח ל"ענק" שלו מתנות באופן אנונימי.
המתנה אמורה להביע תשומת לב, ומטרתה לשמח את ה"ענק".
במשחקים רבים מגבילים את המשתתפים בערך כספי מקסימלי.
בתפקידו כ"ענק" מקבל המשתתף מתנות משחקן אחר, מבלי לדעת מי שולח את המתנה.
בקבוצות קטנות, בהן המשתתפים מכירים זה את זה, גורם המשחק לגיבוש חברתי, ומהווה מקור לשיחה ושעשוע.
בשנת 2014 יצרו אליה גרינפלד, מגיש בתאגיד השידור הישראלי, ודוקטור יפעת מור, גרסה למשחק שהוגדרה כ"משחק הגדול בישראל" וזכתה לשם "גמד ענק בין חברים, מכרים וזרים גמורים".
במשחק זה השתתפו כ-2,000 אנשים.
הרשמה - כל משתתף במשחק נרשם אצל מנהל המשחק.
יצירת זוגות "גמד-ענק" - מנהל המשחק יוצר זוגות, כאשר לכל משתתף משודך "גמד" ו"ענק".
מנהל המשחק דואג ששני השחקנים המשודכים לשחקן מסוים, יהיו אנשים שונים.
יצירת הזוגות יכולה להתבצע באופן אקראי או באופן יזום.
במספר ארצות דוברות אנגלית, כגון ארצות הברית, קנדה ואוסטרליה, מקובל השם "סנטה הסודי" (Secret Santa) על שם סנטה קלאוס
בפורטוגל וברוב מדינות אמריקה הדרומית מקובל השם "החבר הסודי" (Amigo secreto או Amigo oculto)
בספרד ובארגנטינה מקובל השם "החבר הבלתי נראה" (Amigo invisible)
הגן הבוטני בעין גדי הוא גן בוטני השוכן בתחומי קיבוץ עין-גדי.
הגן מכיל כ-900 מיני צמחים המתאימים לאקלים החם והיבש האופייני לאזור, רבים מהם מאזורים טרופיים-יובשניים של העולם.
הגן משתרע בין בתי הקיבוץ, ותוכנן בראשיתו על ידי דב בניסוביץ', שבנו, דן בניהו, הוא ממייסדי הקיבוץ.
בשנותיו הראשונות הגן היה גן קיבוצי רגיל, אך עם חשיפת הפוטנציאל של המקום הושקעו בגן משאבים והוא הלך והפך בהדרגה לגן בוטני שזוכה למבקרים רבים.
צוות הגן מתמודד עם בעיות לא מעטות בטיפוח הגן ובאחזקתו, ובהן המחסור במים בחודשי הקיץ, נזקי השמש הקופחת בשעות החום הקיציות, והצורך לשמר את האסתטיקה של הגן בתוך יישוב קהילתי פעיל.
הצמחים המיוחדים בגן הם קקטוסים וסוקולנטים אחרים מאזורים מדבריים, צמחיית רצפת יער הגשם הטרופי בצל עצים כבדי-צל, עצי ענק ממשפחת הבומבקיים (הבאובב האפריקני ואחרים), צמחי בושם וקטורת (זיכרון לתרבות החקלאית המקומית מלפני אלפיים שנה), מספר מינים ממשפחת הדקליים ועוד.
הגמונה (נקרא גם Jupiter XXXIX) הוא אחד מירחיו של כוכב הלכת צדק אשר התגלה בשנת 2003 על ידי קבוצה של אסטרונומים מאוניברסיטת הוואי בהדרכתו של האסטרונום סקוט שפרד.
לאחר גילויו קוטלג הירח בשם S/2003 J 8.
קוטרו של הגמונה הוא 3 קילומטרים ומהירותו בעת הקפתו את צדק היא 2.35 ק"מ לשנייה.
רדיוס מסלולו של הגמונה סביב צדק הוא 23,703,000 ק"מ ומשך זמן הקפתו סביב צדק הוא 745.500 יממות.
הגמונה בעל בהירות נראית של 22.8.
הגמונה בעל אלבדו של 0.04 ואקסצנטריות של 0.328.
הוא נקרא על שם הגמונה, שהייתה אחת החאריטות ובתו של זאוס.
הגמונה משתייך לקבוצת הירחים פסיפאה, קבוצת ירחים זו קרויה על שמו של הירח פסיפאה, ירחיה של קבוצה זו מקיפים את צדק ממרחק של 22.8 עד 24.1 מיליון ק"מ, לקבוצה זו משתייכים הירחים: פסיפאה, סינופה, קלירואי, מגאקליטה, אוטונואה, יורידמה וספונדה.
הגן הארכאולוגי הוא מתחם מוזיאלי במרכז שכונת אפרידר שבאשקלון בחצר בית העם.
הגן משמש לתצוגה של ממצאים ארכאולוגיים, בעיקר מהתקופה הרומית והביזנטית, שנחשפו באשקלון.
בין המיצגים החשובים ביותר הם שני סרקופגים מהמאה הרביעית לספירה, אשר נחשפו בחפירות הצלה בשכונת אפרידר בשנת 1972, ומעניקים למתחם את הכינוי "חצר הסרקופגים".
הסרקופגים מעוטרים ברמה אמנותית גבוהה מאוד, ומתארים סצנות מהמיתולוגיה היוונית והרומית.
הם מייצגים את עושרה של אשקלון בתקופה הרומית.
בגן גם פסיפס- קיר גדול שיצר האמן שלום סבא בשנת 1954.
סרקופג הוא ארון קבורה עשוי אבן ששימש לקבורה בתקופה הרומית.
סרקופג רומי יכול להיות יצירת אמנות המעוטרת בפיסול מסצנה מהמיתולוגיה הרומית או היוונית, סצנה היסטורית או סצנה מחיי היום יום.
הסרקופג הראשון מן המאה הרביעית לספירה, המוצג בגן הארכאולוגי, מתאר קרב בין היוונים לטרויאנים, וחלקו האחורי מציג שני אריות תוקפים שני שוורים.
מקורו, ככל הנראה, באחד מבתי המלאכה של אסיה הקטנה.
בחזיתו מתואר סיפור מהמיתולוגיה היוונית.
על מכסה הסרקופג, מגולפים שני בני זוג, המתוארים בצורה גולמית, ללא פרטים מזהים.
יש להניח שעיצובם הסופי של הפנים נועד להיעשות בהתאם לתווי פניהם של לקוחות לעתיד לבוא.
הסיפור המיתולוגי המתואר על חזית הסרקופג הוא חטיפתה של פרספונה לשאול על ידי האדס, הנושא אותה שם לאישה.
סיפור זה מתאר את חילוף עונות השנה לפי המיתולוגיה היוונית.
בצידו האחורי של הסרקופג, מתוארים שני אריות השומרים על כד אפר.
במסגרת חפירות ארכאולוגיות באשקלון נחשפו גם סרקופגים פשוטים יותר, שאחדים מהם מוצגים בגן הארכאולוגי.
רובם יוצרו באשקלון, אך שני הסרקופגים המרכזיים שמוצגים בחצר הסרקופגים יובאו כנראה מאזור אנטליה.
בתצוגות השונות שבגן מצויות גם כתובות המעשירות את ידיעותינו על העיר אשקלון.
הכתובות מתעדות את חיי העיר בתקופות השונות בהן חיו בעיר אוכלוסיות של יוונים, יהודים ומאוחר יותר נוצרים.