tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יעקב, לחם במלחמת העולם הראשונה כמתנדב בצבא צרפת ונפל בקרב ורדן.
אליס, אשת מאיר ג'יימס, חיו בפורט סעיד.
מרים, אשת יעקב גוטמן, אחיו של נחום גוטמן.
הוציאה לאור ב-1966 את הספר "שתי הספות" עם איוריו של נחום גוטמן, המתאר את הווי החיים כבתו של פקיד הברון, בילדותה בזכרון יעקב ובחיפה.
קלייר, אשת יחזקאל ברוך, חיו בפורט סעיד.
יהודה בכר (1894 – 30 במרץ 1963) היה ממייסדי המושבה אבן יהודה, ראש ועד המושבה וראש המועצה הראשון שלה.
בכר נולד בבולגריה ובהיותו בן ארבע עלה לארץ ישראל עם הוריו שהיו ממיסדי המושבה הר-טוב.
הוא למד הוראה בסמינר בירושלים והיה מורה בטבריה, צפת והר-טוב.
בשנת 1932 היה ממקימי אבן יהודה ומאז ועד הקמת המועצה המקומית היה יו"ר ועד המושבה.
במקביל הקים את חברת "טנא" וניהל אותה מיום הווסדה ועד מותו.
כן היה ממנהלי ו"הספקה" ועסקן בהתאחדות האכרים.
כמו כן היה פעיל במפלגת הציונים הכלליים.
במאי 1950, עם הקמת מועצה מקומית אבן יהודה, מונה לראש המועצה הראשון.
בבחירות למועצה המקומית בשנת 1950 התמודד בראשות הרשימה למען אבן יהודה שהייתה מזוהה עם הציונים הכלליים וזכה בשלושה מנדטים מתוך תשעה.
הוא הקים קואליציה עם רשימת מפא"י, בראשות ישראל הוכמן, שהותיר בידיו את ראשות המועצה.
בבחירות למועצה המקומית בשנת 1955 הוא התפצל מחבריו לשעבר, התמודד בראשות הרשימה הפרוגרסיבית, שזכתה ב-1 מתוך 9 מקומות במועצה.
בעקבות זאת עברה ראשות המעוצה לידי יחיאל זלינגר.
ב-30 במרץ 1963 נמצאה גופתו צפה על המים על שפת הים במכמורת.
הוא הובא למנוחות ב-31 במרץ 1963 בבית העלמין באבן יהודה.
על שמו הוקמו גינה ציבורית, חדר קריאה ועיון במושבה אבן יהודה וקרן מלגות בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
בכר הניח אחריו אשה, שתי בנות ובן.
יהודה בן-כהן (במקור עד 1906 קוהן-כהן, לאחר מכן שינה את שמו לליפוֹט קונדור, בהונגרית: Kondor Lipót; ידוע גם בשם לאו קונדור, לאחר עלייתו לישראל יהודה בן-כהן; בודפשט, 31 בדצמבר 1902 – אשדוד, 1976) היה פסנתרן ומלחין יהודי-הונגרי שעלה לישראל בשנת 1956.
הוא השלים את לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, שם למד הלחנה אצל אלברט שיקלוש וזולטאן קודאי, ופסנתר אצל ארנולד סקיי וטיבאדר סאנטו.
הוא קיבל את התואר ואת תעודת ההסמכה שלו ב-1921.
הוא התחיל את הקונצרטים שלו ב-1925, ולאחר מכן הופיע ברדיו ההונגרי.
שם, הוא ואשתו רוז'ה באלינט, נתנו קונצרטים לשני פסנתרים ועבדו גם כמלווים בפסנתר.
הוא הקים להקה משלו שניגנה מוזיקת ריקודי ג'אז, איתה הופיע בהצלחה הן בהונגריה והן מחוצה לה.
משנת 1929 השתתף ב"מופעי שני פסנתרים" עם טיבור פולגאר, שאיתו נגינת הג'אז שלו בשני פסנתרים הייתה תוכנית קבועה ברדיו.
בשנת 1931 הושלמה הקומדיה המוזיקלית שלו "טלה ירוק" (Zöld bárány) שהולחנה יחד עם יאנוש וסארי והוצגה על ידי התיאטרון ההונגרי.
שנה לאחר מכן הושלם מחזה האגדות "גלימת הקסם" (Varázsköntös).
היצירה התזמורתית שלו "הרפסודיה הצבעונית" (A Szines rapszódia) בוצעה ב-1935 על ידי התזמורת הסימפונית של בודפשט.
במרץ 1936, הקומדיה "בתי ברחה" (Megszökött a leányom), שנכתבה (לִבְרִית) על ידי יוז'ף לנדייל וקַלְמַן קֶלֶמֶן, הולחנה על ידו, והועלתה בתיאטרון ככר בתלן.
מאוחר יותר, בריאותו הרופפת אילצה אותו להפסיק להופיע, ולכן התמקד בהלחנה ובהוראה.
בתקופת השואה הוא התגורר עם אשתו ובתו יהודית, בבית המוגן על ידי שגרירות שוודיה.
אולם בסוף 1944 הוא ובתו בת החמש עשרה נתפסו ברחוב והוצעדו לכיוון הגבול המערבי של הונגריה באחת מצעדות מוות בודפשט-הדיישהאלום (סתיו 1944).
עם זאת, חברה נוצרייה שלהם, מריה דוברוביץ', עקבה אחריהם במכונית ושחררה אותם ליד גיור קרוב לגבול הונגריה-אוסטריה, החזירה אותם לבודפשט וכך ניצלו.
על מעשה האמיץ הזה שלה, היא זכתה מאוחר יותר בתואר "חסיד אומות העולם".
אחרי מלחמת העולם השנייה, בין 1946 לבין 1949 לימד ב"מוזיקה הלאומית" (National Music) ולאחר מכן מ-1950 במחלקה לפסנתר של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
הוא עלה לישראל בשנת 1956 ואימץ את השם העברי יהודה בן-כהן.
בארץ עסק בהוראה ובהלחנת מוזיקה.
בשנת 1965 הקים את הקונסרבטוריון באשדוד ולאחר מכן עבד כראש החוג לפסנתר בקונסרבטוריון תל אביב.
בשנת 1969 זכתה רביעיית המיתרים שלו בפרס מטעם קרן ברימר בפילדלפיה כ"רביעיית המיתרים העברית" הטובה ביותר.
יצירותיו כוללות בלט, אופרה מהאגדות, מוזיקה קאמרית, מספר שירים ויצירות מקהלה.
אשתו רוז'ה באלינט (1905–1967) הייתה מורה מוסמכת למוזיקה, לה נישא ב-22 באוגוסט 1929 בבודפשט.
יהודה בוטבול (נולד ב-25 ביוני 1981, כ"ג בסיוון ה'תשמ"א) הוא ראש עיריית אלעד.
נולד וגדל בבני ברק לאריה ופנינה בוטבול.
אמו פנינה, היא בתו של הרב אליהו אביטבול (שכיהן כרב במרוקו וצרפת ולאחר שעלה לארץ כיהן כרב שכונה בנהריה וכיום בירושלים), בוטבול הוא גם דור שביעי למשורר רבי שלמה אביטבול.
למד בתלמוד תורה "שתילי זיתים", בישיבה קטנה בית דוד הליטאית וישיבה גדולה מאור יצחק במושב חמד.
כיהן כר"מ בישיבה לחינוך מיוחד באלעד.
בעל תואר שני בייעוץ ארגוני מהקריה האקדמית אונו.
בבחירות למועצת אלעד באוקטובר 2018 קיבלה מפלגת ש"ס בראשות צוריאל קריספל חמישה מנדטים, ובוטבול לא נכנס למועצה.
ביוני 2019, עם התפטרותו של קריספל מתפקידיו בעירייה, מונה בוטבול במקומו לסגן וממלא מקום ראש עיריית אלעד, וליו"ר סיעת ש"ס בעיר.
לפני הבחירות לרשויות המקומיות בישראל בשנת 2018 נחתם הסכם בין מפלגת דגל התורה למפלגת ש"ס, לפיו בבחירות אלו ש"ס תתמוך במועמד דגל התורה לראשות עיריית אלעד יצחק פינדרוס ובבחירות הבאות תתמוך דגל התורה במועמד ש"ס.
בסופו של דבר מועמדותו של פינדרוס נפסלה על ידי בית המשפט המחוזי מרכז בנימוק שמרכז חייו היה ונותר בירושלים ולא באלעד.
בשל כך נותרה ש"ס ללא מועמד לראשות העיר והיא תמכה במועמד העצמאי ברק צברי, ואילו דגל התורה תמכה במועמדותו של ראש העיר המכהן ישראל פרוש, שניצח בבחירות.
לקראת הבחירות הבאות, פסק הרב דוב לנדו שאין תוקף להסכם שנחתם עם ש"ס, כי לטענתו זה פוגע בעתיד היהדות באלעד.
מנגד, התבטא זקן מועצת גדולי התורה הרב מאיר צבי ברגמן כי דרך התורה היא לקיים הסכמים, וכי אסור לתלות את הפרת ההסכם בנושאים דתיים, ועל דגל התורה לתמוך בבוטבול.
בבוטבול תמכו אגודת ישראל, מפלגת בני תורה, ומפלגת הציונות הדתית.
בבחירות, שהתקיימו ב-27 בפברואר 2024, ניצח בוטבול את פרוש ברוב של 55.4% מהקולות ובפער של כ-2,326 קולות.
הוא נכנס לתפקידו כראש עיריית אלעד ב-19 במרץ.
יהודה בכר (נולד ב-23 במאי 1940) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, אשר שימש כמפקד חטיבה 292 וכמפקד גדוד 53.
בכר נולד ב-23 במאי 1940 בקרנובט שבממלכת בולגריה לניסים ואסתר.
משפחתו עלתה לארץ במרץ 1949 והתיישבה בשכונת התקווה, ולאחר מכן עברה לירושלים וב-1954 שבה ליפו.
בכר למד תיכון עירוני ז שביפו.
ב-1958 התגייס בכר לחיל השריון, ולאחר קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון שירת כמפקד מחלקה בגדוד 82 וכמדריך בקורס מפקדי טנקים ובקורס קציני שריון.
בשנת 1966 השתתף במלחמה על המים.
במלחמת ששת הימים שימש כמפקד פלוגה צ' של חטיבה 7, שלחמה תחת חטיבה 37 בחזית הירדנית ולאחר מכן בחזית הסורית.
בגמר המלחמה שובץ כסגן מפקד גדוד 53. ב-1969 מונה למפקד גדוד 53. במסגרת תפקידו כמפקד הגדוד לקח חלק במבצע קלחת 2 ובמבצע קיתון 10. בשנת 1971 מונה לסגן מפקד חטיבה 7, וב-1973 מונה לסגן מפקד חטיבה 600, תפקיד בו שימש במהלך מלחמת יום הכיפורים.
בכר נפצע פעמיים במהלך המלחמה.
בתום מלחמת יום הכיפורים מונה למפקד חטיבה 292, תפקיד בו שימש עד שנת 1975. לאחר מכן שימש ראש מטה גיס.
בשנת 1980 "הושאל" על ידי צה"ל לקק"ל ושימש שליח בארצות הברית.
בשנת 1985 סיים את שירותו הצבאי.
לאחר שירותו הצבאי עסק בכר בתעשייה, תחילה בחברת "הגרעין" ולאחר מכן במפעלי סולתם.
יהודה בן-חור, המוכר בקיצור כבן-חור, הוא דמות בדיונית, הדמות הראשית והגיבור בספרו של לואיס וולאס משנת 1880, בֶּן חוּר: סיפור אודות המשיח.
הספר מתאר את הרפתקאותיו של בן-חור ואת מאבקו כנגד האימפריה הרומית במטרה להשיב את כבוד משפחתו לאחר שהואשם שלא בצדק בתקיפת המושל הרומי.
יהודה פוגש את ישו והופך לחסידו.
וולאס כתב כי בחר בשם בן-חור "מפני שהוא שם תנ"כי, קל לאיית, להדפיס ולהגות." השם מופיע פעם אחת בתנ"ך, כשמו של אחד משנים עשר מושלי המחוזות של המלך שלמה ().
השם חור מופיע מספר פעמים בתנ"ך, ובמיוחד כשמו של אחד ממלווי משה ואהרן.
הספר הרוזן ממונטה כריסטו שימש כמקור השראה לבן-חור; הדמות הראשית אדמון דנטס מואשמת שלא בצדק, בורחת ממאסרה ומבקשת לנקום באחראים למאסרה.
יהודה בן-חור הוא נסיך יהודי מירושלים, צאצא של משפחת מלוכה מיהודה, בנו של איתמר; הוא נשלח לעבדות על ידי הרומאים ושוחרר על ידי קווינטוס אריוס, מפקד ספינת מלחמה רומית, שאף אימץ אותו כבנו.
בהמשך, יהודה הופך לרַכָּב (נהג מרכבה) מיומן, מתוך כוונה להביס את מסאלה, ידיד ילדותו שהפך ליריבו, במרוץ המרכבות של השייח' אילדרים באנטיוכיה, כנקמה על שהאשים אותו ואת משפחתו שלא בצדק בתקיפת המושל הרומי.
לאחר מכן, יהודה הופך לחסיד של ישוע, לאחר שמזהה בו את האיש שהציע לו מים בדרכו לגלות.
הוא צופה בו מבצע נסים, נוכח בצליבתו ומבין כי הוא מלך שמימי, ולא מלך ארצי.
מפגשיו עם ישוע לאורך מסעו משנים בסופו של דבר את השקפתו על החיים – הוא מבין כי סליחה חשובה יותר מנקמה.
אסתר הופכת לאשתו ואם ילדיו.
חמש שנים לאחר מרוץ המרכבות, יהודה מגלה מאיראס כי היא רצחה את מסאלה.
בסביבות שנת 64 לספירה (השנה העשירית לשלטונו של נירון), יהודה מגלה על סבלם של אחיו הנוצרים.
הוא תורם את הונו כדי לסייע בבניית קטקומבות קליקסטוס וכנסייה תת-קרקעית בתוך הקטקומבות.
בהצגת הברודוויי משנת 1899, גילם את בן-חור אדוארד ג'יי מורגן, שהחליף את ווקר וייטסייד ברגע האחרון.
בסרט האילם משנת 1925, גילם את בן-חור רמון נובארו.
בסרט משנת 1959 בבימויו של ויליאם ויילר, גילם את בן-חור צ'רלטון הסטון, שזכה בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר.
מרלון ברנדו, ברט לנקסטר, פול ניומן ורוק הדסון דחו את התפקיד לפני שהסטון קיבל אותו.
בגרסה זו, בן-חור הופך לנוצרי במהלך צליבת ישוע, בעוד שבספר הוא הופך לנוצרי מוקדם יותר.
בן-חור מתואר כאדם מריר יותר; בלתזר, אחד משלושת החכמים שחזה בלידת ישוע, מפציר בו להקשיב לתורתו של ישוע, אך יהודה דוחה אותו ואומר כי יש לו עניינים עם רומא.
בהאשמת רומא בהרס מסאלה, שהיה בעבר אדם טוב, ובמצב משפחתו, יהודה מסרב לקיים כל קשר נוסף עם האימפריה ומבקש מפילטוס להשיב את טבעתו לאביו המאמץ, קווינטוס אריוס.
בניגוד לספר, בעת הצליבה, יהודה מבין כי סליחה עדיפה על נקמה, ומרגיש את קולו של ישוע מוציא את חרב הכעס והשנאה מידו.
הסטון חזר לגלם את התפקיד בסרט האנימציה משנת 2003. גרסה זו דומה לסרט משנת 1959, אך כוללת הבדלים, כמו בן-חור, משפחתו, בלתזר ומסאלה שגאל, הצופים יחד בצליבה.
יהודה בן-חור מופיע גם בפרק "חופשה רומית" בסדרת האנימציה חזרה לעתיד.
על הבמה, גילם את בן-חור סבסטיאן תרון, בהפקה שהוצגה לראשונה ב־O2 ארנה בלונדון ב-2009.
במיני-סדרת הטלוויזיה משנת 2010, גילם את בן-חור ג'וזף מורגן.
את הדמות גילם ג'ק יוסטון בסרט משנת 2016.
בניגוד לספר, רוב העיבודים מסתיימים באיחוד של יהודה עם מרים ותירצה.
האפילוג וחתונתו עם אסתר אינם חלק מעלילת חלק מהעיבודים, למעט סרט האנימציה משנת 2003, שבו יהודה משתף את ילדיו בהרפתקאותיו ובאמונתו בישוע.
יהודה בוחבוט (נולד ב-23 בינואר 2001) הוא שחקן ישראלי.
בגיל 12, בשנת 2013, התפרסם כשנבחר להשתתף בעונה הראשונה של "הבנים והבנות" בערוץ הילדים.
בשנת 2020 הופיע בסדרה "ספיידרז".
בשנת 2021 שיחק בסדרות "זאת שלי" ב"האחיין שלי בנץ", המשודרות ב"כאן חינוכית".
באותה שנה גם הופיע על הבמות כשהשתתף במחזמר "המכבים", שם שיחק לצד טל מוסרי.
בשנת 2022 החל לשחק את שלומי צדיקוב, התפקיד הראשי בעונות השנייה והשלישית של סדרת המתח "בת השוטר" המשודרת ב-yes.
בשנת 2023 השתתף בסרט דרמת המלחמה "המזח".
הסרט יצא באוגוסט 2023, והופק גם כמיני-סדרה שהייתה אמורה לעלות למסכים ב-9 באוקטובר 2023. הסדרה נדחתה בעקבות מלחמת חרבות ברזל שפרצה יומיים לפני המועד, ולבסוף החל שידורה באפריל 2025. באותה שנה החל לגלם את איתן ב"דרימארס".
בשנת 2025 החל להופיע בהצגת החנוכה "קסם של דינוזאורים" לצד מיכל הקטנה, יוגב מלכה ומאיה בוסקילה.
מנובמבר 2025 בוחבוט נמצא בזוגיות עם כוכבת הילדים מיכל ויצמן.
שנהפרויקטדמותהערות2020–2022ספיידרזשון גודמןסדרת נוער (HOT)2021זאת שליעמיתסדרת נוער (HOT)2021המכביםשמעוןהצגת מופע חנוכה2021–2025האחיין שלי בנץליטל ("ליטל הבן")סדרת נוער (כאן 11)2022לבד בביתיובלדרמה (כאן 11)2022–2024בת השוטרשלומי צדיקובדרמת-נוער (YES)2023–2024דרימארסאיתןנוער (HOT)2023המזחאלברט דהאןדרמת מלחמה (כאן 11)המזח (קולנוע)אלברט דהאןגרסה קולנועית2025קסם של דינוזאוריםטורנדו - אלמנט הרוחהצגת מופע חנוכה2025שקשוקה ישראלית (Going There)–בכורה קולנועית
נולד בחלב בשנת 1935, הצעיר מתוך 15 ילדים.
כשהיה בן שנתיים נפטר אביו, ובעקבות כך החליטה אמו לעלות לארץ ישראל בשנת 1938, והם השתקעו בשכונת התקווה בתל אביב.
אחיו הגדולים התגייסו למחתרות העבריות, ובביתם היה סליק של נשק.
אמו נפטרה כשהיה נער, והוא גדל כילד חוץ בקיבוץ דורות.
השתתף במלחמת סיני, במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
לאחר תום שירותו הצבאי למד משפטים באוניברסיטת תל אביב והוסמך כעורך דין, ובמקביל הצטרף לפעילות פוליטית במסגרת תנועת החרות, והיה חבר מרכז המפלגה.
לאחר נישואיו ב-1977 עבר להתגורר בבית שמש.
בבחירות המוניציפליות ב-1978 התמודד מטעם הליכוד על ראשות המועצה המקומית בבית שמש מול ראש המועצה המכהן מטעם המערך עמרם לוק.
בן-זאב קיבל 44.9% מקולות הבוחרים לעומת 41.4% ללוק (13.7% הצביעו למועמדת אחרת), ונבחר לראשות המועצה.
בבחירות 1983 התמודד שוב מטעם רשימה משותפת לליכוד ולמפד"ל, וגבר בסיבוב השני על המתמודד נחום שמיר, ונבחר לקדנציה נוספת.
בשנים 1984 – 1986 נחקר במשטרה (לאחר התערבות של חבר הכנסת רן כהן) בחשד לעבירות של שוחד, קבלת טובות הנאה, שוחד בחירות והדחת עדים, ונפתח נגדו שבעה תיקים פליליים.
המשטרה המליצה להעמידו לדין, אך פרקליטות המדינה החליטה לסגור את התיקים מחוסר ראיות.
בבחירות 1989 התמודד ברשימה עצמאית בשם "בראש אחד", ולא העפיל לסיבוב השני.
רשימתו קיבלה 2 מושבים והוא המשיך לכהן כחבר המועצה לאחר תום כהונתו כראש מועצה הוא שב לעסוק בעריכת דין, והוא הוציא לאור מקומון פופולרי.
נפטר ב-6 בינואר 1992 לאחר התמודדות עם מחלה, ונקבר בבית העלמין בבית שמש.
השדרה המרכזית בשכונת גבעת שרת בבית שמש נקראת על שמו.
כמו כן קרוי על שמו בית מדרש "קול יהודה" בעיר.
היה נשוי לרחל, ולהם שני בנים ובת.
יהודה בן-יהודה היה צייר, פסל ואמן רב-תחומי ישראלי-אמריקאי, יליד בגדאד.
ציוריו המופשטים ובמיוחד פסלי הדמויות שלו הקנו לו מקום בולט בקרב האמנים הצעירים בישראל של שנות השישים של המאה העשרים.
בשנות השבעים והשמונים חי ויצר בארצות הברית ומשנות התשעים ועד מותו חי ויצר בכפר האמנים עין הוד.
בן יהודה נולד בשם ירושלמי (במקור הערבי: קודס = ירושלים) בבגדאד שבעיראק למשפחה יהודית-עיראקית מסורתית והיו לו שתי אחיות.
אמו פרחה לא ידעה קרוא וכתוב; האב יוסף עסק בעיראק בטקסטיל וסיפק גופיות וגרביים לצבא עיראק (לכן כונה אבו ג'וואריב – גרביים).
לימים אימץ את השם "בן-יהודה", שם הנעורים של אימו, כשם המשפחה.
בשנת 1939 עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בירושלים.
אביו ייסד הוצאה לאור של ספרי קודש בנוסח ספרד.
בגיל 14 עזב בן-יהודה את הבית ועבר לפנימייה חקלאית בפרדס-חנה שם התבלט בתחום הציור ומונה ל"צייר של בית הספר".
ב־1950 התגייס לחיל האוויר והיה נווט.
במלחמת סיני ב־1956 מטוסו יורט והוא נפצע קשה.
זמן קצר קודם לכן, באוקטובר 1956 השתתף בן-יהודה בתערוכת אמנים צעירים עד גיל 30 שהתקיימה ביוזמת אגודת הציירים והפסלים בביתן האמנים בתל אביב.
ב־1955 למד שנה אחת פילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1957 החל את לימודיו בבית הספר לאמנות ולאומנות בצלאל בירושלים, במחלקה לגרפיקה שימושית ושם פגש את אילה בר-שיח, אשתו הראשונה.
באותה שנה, 1957, התפרסמו איוריו לשיר מאת לאה גולדברג בחוברת הראשונה של כתב העת לילדים "אורות קטנים" בעריכת לאה גולדברג שבו השתתפו מאיירים נודעים כיוסי שטרן וצילה בינדר.
ב־1958 בעזרת מלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל (קרן נורמן) נסע בן-יהודה לאיטליה, ומשם לפריז וללונדון.
בתקופת שהותו בפירנצה הוא צייר ציורים מופשטים בצבעי מתכת אותם הציג ביולי 1958 בתערוכת יחיד בגלריה "נומרו" (Galleria Numero) של פיאמה ויגו בפירנצה, גלריה אנטי-ממסדית שקידמה אמנות חדשה ובמיוחד אמנות מופשטת.
הוא המשיך בציורי המתכת אותם הציג ב־1959 בגלריה קטנה במרכז לונדון, גלריית ניו ויז'ן סנטר (New Vision Centre Gallery) שהציגה בעיקר אמנים צעירים מגרמניה, מאיטליה, מבריטניה ומארצות אחרות.
בלונדון, שם התגורר עם אשתו ושם נולדה בתו הראשונה, בן-יהודה התרועע עם המשורר והבמאי דוד לוין ועם האמנים מנשה קדישמן, אותו הכיר עוד בירושלים ובוקי שוורץ שלמדו אז פיסול בבית הספר סן מרטין.
בשנת הלימודים 1959–1960 בן-יהודה למד קולנוע בבית הספר הלונדוני לטכניקת הקולנוע (London school of film technique) שנוסד ב־1956 ובהמשך נקרא בית הספר לקולנוע בלונדון (London Film School).
את יצירותיו מהשנים 1956–1960 הציג בן-יהודה, ביולי 1960, בתערוכת יחיד במוזיאון חיפה לאמנות חדשה.
במקביל הציג תערוכת יחיד גדולה פי שניים, עם למעלה מארבעים ציורים גדולים על מתכת, על מזוניט ועל בד במוזיאון תל אביב לאמנות, ביתן הלנה רובינשטיין (כיום ביתן איל עופר).
בביאנלה הראשונה לציירים צעירים שערך מוזיאון חיפה לאמנות, בסתיו 1960, זכה בן-יהודה בפרס הראשון לציורי שמן.
בספטמבר אותה שנה נכללו ציוריו בתערוכה קבוצתית ראשונה בהיקפה, שהתקיימה בגלריה פרטית (13 אמנים), "תערוכת הסתיו 1960" בגלריה "רנה" של ברטה אורדנג.
אורדנג נודעה בהעדפתה לאמנות חדשה ובמיוחד מופשטת, ושילבה בתערוכה אמנים ותיקים ונודעים, בהם יוסף זריצקי, פימה (אפרים רויטנברג), יחיאל קריזה, אביבה אורי לצד הצעירים בן-יהודה, אייקה בראון, חגית לאלו ואחרים.
בתחילת 1961 הוא הציג בגלריה "רנה" תערוכת יחיד ובה 15 יצירות גדולות ממדים.
ציור ענק שלו נוצר כתפאורה להצגת הבכורה "אותיות 1961" בתיאטרון החדש "במת שירה", אותו הקים דוד לוין.
באותה שנה השתתף בתערוכה קבוצתית במוזיאון סטדלק לאמנות מודרנית באמסטרדם וב־1962 בתערוכה קבוצתית בגלריה וויטצ'אפל (Whitechapel Gallery) בלונדון.
הקריירה של בן-יהודה נסקה עם תערוכות במוסדות חשובים בארץ ובחו"ל והוא זכה לתשומת לב רבה של העיתונות ככוכב עולה בשמי האמנות בישראל.
בתחילת שנות ה־60 התגורר בחיפה, בביתן של גנן עירוני אותו קיבלו בן-יהודה ואשתו מראש העירייה אבא חושי.
באותה עת הוא פיתח את תחום היצירה לתיאטרון ועיצב תפאורות, בין השאר להצגה "היורש" מאת משה שמיר בתיאטרון חיפה ולהצגה "היסטוריה בגרוש" מאת דן אלמגור במועדון התיאטרון בחיפה.
בשנים 1963–1965 לאחר גירושיו הוא שהה בניו יורק, התחתן שנית והציג בתערוכה קבוצתית בגלריה יוקרתית בשד' מדיסון, גלריית קורדייה ואקסטרום (Cordier & Ekstrom Gallery).
ב־1966 הציג תערוכת יחיד בגלריה צ'מרינסקי בתל אביב.
ב-1968 עלה בן-יהודה לכותרות בעקבות התצוגה שלו ב"תערוכת הסתיו" השנתית בביתן הלנה רובינשטיין.
תערוכות הסתיו שהתקיימו בביתן הלנה רובינשטיין של מוזיאון תל אביב בשנים 1965 עד 1970 היו פרי יוזמה של קבוצת אמנים בשיתוף עם ד"ר חיים גמזו, מנהל המוזיאון.
וועדה של אמנים שהתחלפה מדי שנה היא שבחרה את האמנים המציגים.
נוכחות בולטת של אמנים צעירים נתנה לתערוכות הללו הילה של אוונגארד.
בצד אמנים ותיקים, אנשי אופקים חדשים בהם זריצקי, כהנא, פייגין ושטרייכמן הציגו באותה תערוכה גם אמנים צעירים בהם עזרא אוריון, אברהם אילת, יואב בראל, יאיר גרבוז, משה גרשוני, מיכאל דרוקס, רפי לביא.
את הסנסציה עוררה עבודתו של בן-יהודה "גופים יצוקים בגומי מבני אדם חיים" שכללה יציקות לטקס ופוליאוריתן מבני אדם – מקבץ של שישים דמויות, נשים וגברים בעירום שהשתרע על שטח של כ-5X8 מ'.
אמנם הפיסול ביציקה ממודל חי לא היה חדש באמנות הבינלאומית והישראלית (יגאל תומרקין יצר פסלי ברונזה על בסיס יציקות מדמויות חיות כבר בראשית שנות השישים ושניים מפסליו הוצגו גם בתערוכת הסתיו) אולם בן-יהודה ביקש להוסיף ממד של תנועה ותיאטרליות בשילוב דמויות של מוחאי כפיים עם דמויות שרועות ובפוזיציות שונות.
לאחר שנים של ציור בצבעי מתכת שזכו להערכה אך לא להצלחה מסחרית בן-יהודה חש מיצוי, חזר לצייר בשמן ואז גילה, בעקבות עבודתו בתיאטרון, את רעיון היציקות הוא השקיע עבודה של שנה בתהליך של ניסויים ולמידה של חומרים אותו מימן בעצמו.
אפקט התנועה של דמויות הגומי בתערוכה זכה לתהודה ולתיעוד קולנועי.
התצוגה עוררה תגובות מגוונות, בהן תגובתו של מנהל מוזיאון תל אביב, חיים גמזו, שטען כי הפסלים השחורים מזכירים את "משרפות אושויץ או את אסון ההפצצה האטומית של הירושימה."
מיצב פסלי הגומי קבע את תדמיתו האמנותית של בן-יהודה לשנים רבות.
באופן מעשי הוא לא יכול היה להמשיך בעבודתו משום שבנובמבר 1968 הסטודיו שלו נהרס על ידי פקחי עיריית תל אביב-יפו בעקבות צו הריסה לקיר בחצר הבניין בו התגורר ובה הקים את הסטודיו.
המאמצים להסדיר את העניין בעירייה נכשלו.
האירוע הזה פגע בו עמוקות והביא את בן-יהודה לעזוב את הארץ לניו יורק בתחילת 1969. מכאן ואילך הוא יצר והציג בארצות הברית.
לרשותו עמד חלל גדול של לופט בבניין בן שש קומות אותו רכש ברובע סוהו במנהטן ושם המשיך ביציקת גופות בגומי ובגבס.
האמן כוכי דוקטורי שהיה אז בראשית דרכו בניו יורק שימש אסיסטנט לבן-יהודה ביציקות אלה.
ב־1970 הציג את פסלי הדמויות וציורים בגלריה או קי האריס (OK Harris Gallery), מן הגלריות הראשונות בסוהו שנפתחה שנה קודם לכן.
וב־1973 הוצגו הפסלים בגלריה לרנר-הלר (Lerner-Heller Gallery) בתערוכה הקבוצתית "קולות אזהרה" (Voices of Alarm) בה השתתפו בין השאר מאריאן, ג'ורג' סיגל, ננסי ספרו ואחרים.
תצלומי המיצב של בן-יהודה הופיעו גם בספרו של אודו קולטרמן, "ריאליזם חדש" (Udo Kulterman, New Realism) שהתפרסם ב־1972.
פרק חדש בחייו וביצירתו החל לאחר גירושיו מאשתו השנייה כריסטינה והמעבר מהעיר ניו יורק לעיירה וודסטוק בניו יורק.
שם עסק בשנים 1972–1974 בתכנון ובבנייה של ביתו בברסוויל (Bearsville) שבפאתי וודסטוק המשקיף אל הנחל, בית בן ארבע קומות העשוי מ־18 סוגי עץ וללא שימוש במסמרים וגג מנחושת.
בן-יהודה, שאהב לבשל, אירח בביתו מוזיקאים, יוצרים ואנשי הקהילה למסיבות ולדיונים סוערים.
הבית עדיין קיים והוא בבעלות צאצאיו.
בן-יהודה בנה עוד בתי עץ בוודסטוק, אחד מהם הוא בית ספר יסודי ביישוב סמוך, מאונט טמפר, שנבנה כמתומן ללא עמודים פנימיים.
עם השנים הוא הוסב לבית פרטי.
באותן שנים התעניין בתחום המיצג (פרפורמנס) והיה בקשר עם איש התיאטרון רוברט וילסון יוצר האופרה "איינשטיין על החוף" (עם פיליפ גלאס).
הוא אף השתתף בפעילות בית הספר לפרפורמנס שווילסון ייסד Byrd Hoffman School of Byrd ובנו רפאל השתתף באחת מהפקותיו של וילסון.
ב־1978 בן-יהודה חש צורך לחזור לציור ולשם כך חזר לעיר ניו יורק, שכר דירה במלון צ'לסי במנהטן כדי לגור ולצייר שם שנה.
קודם לכן, בסוף 1977 הציג את מיצב ערמת הבובות מלטקס ומגבס שנוצרו ב־1967 בתערוכת נושא במוזאון ברונקס לאמנויות בניו יורק (Bronx Museum of the Arts).
את התערוכה "דימויי אימה ופנטזיה" (Images of Horror and Fantasy) מאמנות המאות ה־19 וה־20 אצר היסטוריון האמנות גרט שיף (Gert Schiff).
בסוף שנות השבעים ובראשית השמונים בן יהודה צייר ציורים גדולים, מופשטים ועתירי דרמה ונראה כי שאב השראה מהציורים "השחורים" של הצייר הספרדי פרנסיסקו דה גויה: בעיזבונו נמצאו עשרות שקופיות של ציורי גויה.
כמו כן נמצאו ספרים על הציירים אסגר יורן (Asger Jorn) הדני, מהבולטים בקבוצת האמנות האקספרסיוניסטית קוברה (תנועה אמנותית) והבריטי פרנק אאורבך – משניהם שאב השראה וחיזוק לעבודת המכחול שלו.
בשנות השמונים ציוריו נעשו עוד יותר מופשטים, מונוכרומיים, אווריריים יותר, "ציור שביקש להיות ריק או הביע ריקנות" כפי שתיאר זאת בנו רפאל.
בסוף 1987 הוא הציג ציורים ופסלים חדשים בגלריה הוותיקה לאמנות מודרנית ג'יימס גרהאם ובניו בשד' מדיסון בניו יורק ומוקדם יותר באותה שנה הציג תערוכת יחיד בפירנצה, בגלריה סכמה (Galleria Schema) שהקים האמן אלברטו מורטי (Alberto Moretti), גלריה שנודעה כמוקד של אמנות אוונגרדית וניסיונית.
בשנות התשעים הציג פעמיים במתחם של אמנים Water Street Studios שבאזור הפיננסי של מנהטן וכמו כן הציג בגלריה שהייתה מסונפת לתיאטרון הניסיוני תיאטרון לה מאמא.
ב־1993 החל בהכנות לקראת חזרה לארץ וב-1995 התיישב בכפר האמנים עין הוד.
בשלב זה כבר סבל מסוכרת, ראייתו נחלשה והוא סבל ממחלות נוספות.
הוא רכש שלד בניין בשולי הכפר והפך אותו לבית בן ארבע קומות המשקיף לעבר עתלית ובו גם סטודיו בו צייר את ציוריו האחרונים.
בינואר 1996 הציג בבית אמני עין הוד תערוכה קצרצרה של עבודות שלוקטו מאוספים פרטיים בעוד שעבודותיו החדשות היו עדיין בניו יורק, מחכות למשלוח.
אף על פי שליקויי הראייה גברו הוא המשיך לנסות ולצייר, לרוב צורות בסיסיות או שרבוטים קצביים.
במקביל פנה למוזיקה ושכר מורה פרטית לפסנתר.
כשנטש סופית את הציור נרשם לקורס לכתיבה יוצרת, הרבה להאזין לתוכניות ספרות ואת עיקר זמנו הקדיש לכתיבת סיפורים.
יהודה בן-יהודה נפטר בשנתו ב־6 ביולי 2010 ונקבר בבית העלמין של עין-הוד.
יצירתו של בן-יהודה התאפיינה כמעט לכל אורך יצירתו באקספרסיביות ודינמיות, בין אם היו אלה ציורים פיגורטיביים או מופשטים ובהמצאות חומריות שונות.
על תערוכתו במוזיאון לאמנות חדשה בחיפה ב־1960 כתבה האוצרת פולה אייכנבאום כי "הוא רדוף באנושי; יחסי אדם לאדם ואדם לעולמו.
הוא מצייר קהלים גדולים סבוכים בתנועה...המונים משתתפים בטקס משותף אדיר – בחיים הנראים לאמן כסיפור בלי סוף וזמן." ציוריו אלה מהשנים 1956–1960 נשאו כותרות סיפוריות אך היו כבר בתהליך לקראת מופשט.
הציורים שהציג באותו הזמן במוזיאון תל אביב, היו מופשטים והתאפיינו בחומריות עשירה ובכלל זה שימוש במתכות ובחומרים שחורגים מן המסורת של ציור השמן.
זה נתן זבנג להתעסק עם זה."
היו שפירשו את ההמון האנושי שבציורים בהקשר לשואה או לקטסטרופה מלחמתית.
ייתכן, עם זאת, שההשראה לציורים באה דווקא מהעיר הגדולה, מתקופת שהותו בניו יורק.
הצבע האפור והשחור של הגומי (במקום ורוד, כפי שהתכוון האמן מלכתחילה) הגבירו את הממד המזעזע של הסצנה וקישרו את העבודה הזאת ואת המשכיה, אותם ביצע בניו יורק בשנות ה־70, לנושאים היסטוריים של מוות ואימה.
בן-יהודה עצמו התנגד לפרשנות שייחסה ליצירתו את טרגדיית השואה, כפי שהעיד בנו.
מבחינתו "הפסלים לא היו פוליטיים, כי אם הומניסטיים.
הוא ראה את החיים והמוות במישור אחד, מכוערים ויפים בעת ובעונה אחת.
כאשר חזר לצייר בסוף שנות ה־70 הוא התנסה בעבודות על נייר, כאוטיות ודינמיות, על פי רוב מופשטות.
בהמשך עבר לציורים על בד, סבך של קווים שחורים או לבנים על רקע אפור מונוכרומי.
ציוריו המאוחרים משנות ה־80 וה־90 מופשטים ושקטים יותר, מהם בצבעים בהירים במשטחים גדולים ושקופים, ורוד, צהוב, ירקרק או אפור, לעיתים במרכזם צורת ריבוע.
הבדים גדולים אך בניגוד לעבודות המוקדמות יש בהן התרחשויות מעטות של צורה או צבע או קו, למעט סימני נזילה של צבע.
ציוריו האחרונים, אותם צייר בעין הוד נשאו אופי לירי עדין מוגבל בצבעים, בצד שרבוטים, קווי אורך ורוחב שצייר בשלבים מתקדמים של עיוורון.
יהודה נולד ב-12 באפריל 1932 ולימים שינה את התאריך וחגג את יום הולדתו ב־1 באפריל.
נולדו לו ארבעה ילדים משלוש נשים: בת מנישואיו לאיילה בר-שיח, בן ובת מנישואיו לכריסטינה אוצ'גביה ובן לבת זוגו הדס מלמד, כולם עוסקים ביצירה ובאמנות.
יהודה בן חמו (נולד ב-5 ביוני 1961) הוא פוליטיקאי ישראלי, חבר מפלגת העבודה, כיהן כראש עיריית כפר סבא משנת 2003 ועד 2018. ב-16 בפברואר 2018 התפטר לאחר שהוגש נגדו כתב אישום.
באוקטובר 2021 הורשע בעבירות של גנבה בידי עובד ציבור, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות ומרמה והפרת אמונים, ובהמשך נדון לשנתיים מאסר.
לאחר ערעור של פרקליטות המדינה על קלות העונש שנגזר על בן חמו, בית המשפט העליון האריך את עונש המאסר מ-24 חודשים ל-30, והגדיל את הקנס שהושת עליו מ-200 אלף ש"ח ל-300 אלף.
יהודה בן חמו נולד במרוקו, ובשנת 1965, בגיל ארבע, עלה ארצה עם משפחתו לשדרות.
בגיל 7 עבר משדרות לשכונת כיסופים בכפר סבא.
בנעוריו הצטרף לקן כפר סבא ישן של הנוער העובד והלומד.
לאחר שחרורו מהצבא יצא בעידוד התנועה ללמוד חינוך בסמינר הקיבוצים וברמת אפעל.
הדריך במשך שנים בחטיבה המקצועית של התנועה, ולאחר מכן נשא בתפקידים שונים בהסתדרות.
בן חמו, חבר מפלגת העבודה, עומד בראש סיעת "מעוף" במועצת העיר.
בשנת 2003 נבחר לראשות עיריית כפר סבא, והיה לחמישי בתפקיד זה מאז קום המדינה.
בהמשך נבחר לקדנציה שנייה ושלישית.
בתקופת כהונתו הושלם פרויקט הקמת הפארק בעלות משוערת של מאה ועשרים מיליון ש"ח, והוקמה השכונה הירוקה בעיר, בעלת כ-5,000 יחידות דיור.
בשכונה זו הוקם בית הספר הירוק, ובנוסף, בעיר החל פרויקט הפרדת האשפה, שמטרתו היא לשמור על הסביבה.
גירעון העירייה צומצם באופן משמעותי וכפר-סבא זכתה בפרס החינוך, בפרס הנוער ובפרס הניהול התקין.
ב-13 בפברואר 2017 נעצר בחשד ללקיחת שוחד ולבקשת המשטרה הורחק מהעירייה.
במהלך תקופת הרחקתו, כשנה, המשיך לקבל משכורת של ראש עירייה, רכב צמוד ונהג.
ב-16 בפברואר 2018 הוגש נגדו כתב אישום בגין עבירות מרמה והפרת אמונים, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, גנבה בידי עובד ציבור, הטרדת עד, עבירות מס ועבירות נוספות.
כתב האישום מפרט כי בן חמו הנחה את עובדיו לבקש תרומות מקבלנים בעיר בצורה של תלושי מזון לנזקקים, משהתקבלו התלושים, בסך של למעלה מ-600,000 ש"ח, השתמש בהם לצרכיו האישיים וחילק אותם לפי ראות עיניו, זאת מבלי שעירב את מחלקת הרווחה או גזבר העירייה.
בנוסף, בן חמו היה מעורב בקידום אישורים ומנהלות לבעל עסקים בעיר שהיה חברו, זאת מבלי לדווח על ניגוד עניינים או הימנעות מלדון בנושאים אשר קשורים לאותו חבר בעקבות זאת התפטר מתפקידו.
ב-12 באוקטובר 2021 הורשע בעבירות גניבה בידי עובד ציבור, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ומרמה והפרת אמונים, וזוכה מעבירות של הטרדת עד והפרת הוראה חוקית.
הוא נדון לשנתיים מאסר ולקנס בסך 200 אלף ש"ח.
באוקטובר 2022, לאחר ערעור של פרקליטות המדינה על קלות העונש שנגזר על בן חמו, בית המשפט העליון האריך את עונש המאסר מ-24 חודשים ל-30, והגדיל את הקנס שהושת עליו מ-200 אלף ש"ח ל-300 אלף ש"ח.
רבי יהודה בן דורתאי היה תנא בדור הרביעי של תקופת הזוגות, דורם של שמעיה ואבטליון.
על פי המתואר בתלמוד הבבלי, פרש עם בנו והלך לגור בדרום, בשל מחלוקת בינו ובין חכמים, על השאלה אם הקרבת קורבן חגיגה דוחה את השבת:
תנא זה אינו ידוע ממקור אחר.
בתלמוד הירושלמי () הוזכר תנא בשם רבי יודן בן דורתי, ולאור חילופי יודן-יהודה יש שזיהה אותו, כנראה, עם יהודה בן דורתאי.
ברם, אפשר לפרש את הכתוב בירושלמי כמסירה של רבי יודן בשם רבי שמעון בר יוחאי אשר חי בתקופת מרד בר כוכבא, ומאוחר בהרבה לתקופת הזוגות.
ובאופן קריאה זה רבי יודן בן דורתי המוזכר בירושלמי אינו יהודה בן דורתאי שבתלמוד הבבלי.
יהודה בן טבאי (על פי כתב יד קאופמן: יְהוּדָה בֶן טָבַיִי) היה נשיא הסנהדרין, בן זוגו של שמעון בן שטח, ששימש לצידו כאב בית דין.
הם היו הזוג השלישי בתקופת הזוגות.
במחלוקת על הסמיכה בחג יהודה בן טבאי אחז בדעה שלא לסמוך.
בתלמוד () מובע ספק בעניין הזוג השלישי - מי מהם היה נשיא ומי אב בית דין.
לפי המובא בסדר הדורות נמנה רבי יהודה ככהן והוא היה בנו של טבאי כהן גדול, וכן רבי יהודה בעצמו כיהן בתפקיד הכהן הגדול אחרי פטירת אביו.
לפי המייחסים אותו ככהן, נמנה רבי יהודה בן טבאי כדור שלישי באותו ייחוס של יוסי בן יועזר ורבי יהושע בן פרחיה שקדמוהו, שאף הם נמנו ככהנים.
"יהודה בן טבאי הוון בני ירושלם בעון ממניתיה (=רצו למנותו) נשיא בירושלם.
ערק ואזל (=ברח והלך) ליה לאלכסנדריאה והיו בני ירושלם כותבין: מירושלם הגדולה לאלכסנדריאה הקטנה עד מתי ארוסי יושב אצלכם ואני יושבת עגומה עליו.
החוקרים חלוקים לגבי הרקע ההיסטורי של סיפור זה.
""והנה יהודה בן טבאי ברח לאלכסנדריא ולא נודעה עת בריחותו, ונראה שברח בימי אלכסנדר ינאי אשר הרג הרג רב בעמו ...
ונראה כי בעת ההיא כאשר שככה חמת ינאי כי הטה שמעון [בן שטח] את לבו לטוב כתב שמעון האגרת הנזכרת למעלה והשיב את יהודה בן טבאי"
יצחק אייזיק הלוי טוען, לעומת זאת, שיהודה בן טבאי ברח בגלל שלא רצה להיות נשיא והאירוע היה בתחילת ימי שלומציון המלכה.
סירובו של יהודה בן טבאי להיות נשיא מופיע גם באמרתו באבות דרבי נתן:
"הוא היה אומר, כל מי שיאמר לי קודם שאכנס לגדולה זו הכנס, רוצה אני שארד עמו עד לחייו.
עכשיו שנכנסתי, כל מי שיאמר לי רד הימנה, רוצה אני שאפיל עליו קומקומוס של חמין.
וכשם שקשה היא להעלותה, כך קשה להורידה."
בתלמוד יש מחלוקת בין רבי מאיר ורבי יהודה בשאלה האם יהודה בן טבאי היה נשיא או שמעון בן שטח היה נשיא.
הרב יעקב מדן מציע שבתחילה יהודה בן טבאי היה נשיא אך שהוא ויתר על הנשיאות לאחר הטעות בהריגת עד זומם יחיד.
מעשה זה מסופר בתלמוד הבבלי:
מלבד המחלוקת על הסמיכה, ידועה גם אמרתו המפורסמת במשנה באבות:
התלמוד הירושלמי מספר על תקנה שתיקן יחד עם שמעון בן שטח:
כלומר, כלי מתכת שנטמא בטומאת מת, שאדם שברו ועשה מהשברים כלי חדש - למרות שמהתורה הכלי טהור, גזרו יהודה בן טבאי ושמעון בן שטח שהכלי יישאר בטומאתו.
טעם הגזירה הוא שעל מנת לטהר כלי מתכת שנטמא בטומאת מת ללא שבירה, צריך להמתין שבעה ימים מטומאתו ולאחר מכן הכלי צריך טבילה והזאה ורק לאחר כל זה הכלי טהור.
ואם ישברם ויעשה מהם כלי חדש ובכך יטהרם, יחשבו האנשים שכלי מתכת נטהרים ביום אחד.
גם בתלמוד הבבלי ישנו רמז לכך שתקנה זו ניתקנה על ידי יהודה בן טבאי ושמעון בן שטח:
שמעון בן שטח היה אחיה של שלומציון המלכה, והוא ויהודה בן טבאי היו ראשי החכמים בדור ההוא (נשיא ואב בית דין).
כמו כן, לדעת רבי יונה בירושלמי תיקן רבי יהודה בן טבאי גם טומאה על ארץ העמים ועל כלי זכוכית.
על אף שהיה חכם פרושי שלחם בתפיסות הצדוקים, וכיהן כנשיא או כאב בית דין של הסנהדרין, כמה חכמים קראים מאוחרים מתחילת העת החדשה ראו ביהודה בן טבאי דווקא ממשיך המסורת הקראית.
בספרי ההיסטוריוגרפיה שלהם מנו הקראים את יהודה בן טבאי כממשיך האמיתי של מסורתם ההלכתית.
לדעתם, כשעלו שבי ציון חזרה לארץ ישראל, הביאו עימם שתי דרכים לפירוש התורה, ובכך נחלקו לשתי כתות: "כת התאנים הטובות", או "כת הצדיקים" שהמשיכו את המסורת של התורה הכתובה כפי שהייתה בימי המקרא.
והכת השנייה שלימים נקראה כת הפרושים, זנחה את דרך התורה הכתובה, והביאה עימה פירושים שגויים שעוקרים את המקרא ממקומו.
לטענתם, בימי המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי, הרג ינאי את כל חכמי ישראל בארץ, ורק שניים הצליחו להינצל: יהודה בן טבאי ושמעון בן שטח.
בעוד שיהודה בן טבאי שימר את התורה הכתובה, והמשיך את המסורת הפרשנית מימי המקרא, שמעון בן שטח ברח לאלכסנדריה במצרים, ואסף סביבו את כל הפרושים שפרשו מדרך התורה הכתובה.
מאחר ששמעון בן שטח היה אחיה של שלומציון המלכה - אמו של אלכסנדר ינאי, הצליחה שלומציון להשפיע על בנה, ובכך ינאי אישר לשמעון בן שטח לחזור לארץ, מה שלא ניתן ליהודה בן טבאי.
כשחזר שמעון בן שטח, טען שבידו נמצאת מסורת מימי משה רבנו לפירוש התורה, היא התורה שבעל פה, ומאז רוב העם נמשך אחרי כת הפרושים.
ככל הנראה, סיפור זה סופר לראשונה על ידי הקראים המאוחרים מהמאה ה-15 או ה-16, ומאז הם מחזיקים בטענה שעד שמעון בן שטח כל עם ישראל היה קראי, והוא זה שייסד בעצם את התורה שבעל פה ואת הזרם הפרושי.
אפשר להבחין בכך גם מתוך דבריו של החכם הקראי אליהו בשייצי:
לסיפור זה אין כל יסוד היסטורי.
אולם נראה שלא נוצר יש מאין, אלא הוא מתבסס על דבריו של רבי יהודה הלוי מהמאה ה-11 בספר הכוזרי.
שם מספר החבר שהקראים נוסדו בתקופת יהודה בן טבאי ושמעון בן שטח.
ומזה שהדגיש דווקא את שמעון בן שטח כחכם ש"השיב הקבלה לאיתנה" - אחזו הקראים ביהודה בן טבאי כממשיך המסורת הקראית.
רבי יהודה בן דמא (או רבי אלעזר בן דמא) היה, על פי מדרשים מאוחרים, תנא שהוצא להורג בידי הרומאים, ולפי נוסחאות מסוימות נכלל בין עשרה הרוגי מלכות.
רבי יהודה בן דמא אינו נזכר כלל במקורות התנאיים ובתלמודים.
ויש אומרים שהוא התנא רבי יהודה בן תימא.
המקור להוצאתו להורג הוא במדרש "אלה אזכרה" (מ"אוצר המדרשים").
שם מסופר, כשהוציאו רבי יהודה בן דמא להורג, אותו היום, ערב שבועות היה.
אמר לו ר' יהודה לקיסר: חייך, המתן לי מעט עד שאקיים מצוות עצרת ואקדש, כדי לשבח להקב"ה שנתן לנו את התורה.
אמר לו הקיסר: עדין אתה בוטח בתורה ובאלהים שנתנה?
אמר לו: מה שכרה של תורתך?
אמר לו: עליה אמר דוד עליו השלום: "מה רב טובך אשר צפנת ליראיך".
אמר לו הקיסר: אין שוטים בעולם כמותכם, שסבורים שיש עולם אחר.
אמר לו: אין שוטים בעולם כמותכם, שכופרים באלהים חיים, ואוי לך ואוי לבושתך כשתראה אותנו באור החיים ואתה תרד בשאול תחתית.
מיד חרה אפו של הקיסר וצוה לקשרו בשערות ראשו בזנב סוס ולמשכו בכל רחוב של רומי, ואחר כך צוה וחתכוהו איברים איברים.
ובא אליהו זכור לטוב, וליקט את האיברים, וקברם במערה אחת סמוכה לנהר שיורד לפני רומי.
שמעו הרומיים קול נהי ובכי כל שלושים יום בתוך אותה מערה.
אמר: אפילו העולם נהפך לתוהו ובוהו לא אשקוט עד שאמלא רצוני באותם זקנים.
הרב יהודה אבן עטר (אלול ה'תט"ו, 1655 - י"ט בסיוון ה'תצ"ג, 22 במאי 1733), היה אב בית דין ודיין בערים פאס ומקנס שבמרוקו, פרשן מקרא, ומרבניה הגדולים של המדינה.
שם משפחתו "עטאר" - 'בשמים' בערבית, הוא על שם עיסוקם של אבות המשפחה.
אביו יעקב (בן אברהם) נפטר בגיל 23, על כן יצא לעבוד לפרנסתו והיה צורף מומחה.
כל חייו, גם כשכיהן ברבנות, התפרנס מיגיע כפיו ולא חפץ לקבל שכר מקופת הציבור.
למד מרבי וידאל הצרפתי השלישי, ורבי מנחם סירירו, ובהיותו כבן 43, בשנת ה'תנ"ח (1698), מונה לכהן כדיין בפאס יחד עמם.
נודע כגאון ובקי בכל מקצועות התורה, ובאותה שנה חתם יחד עם גדולי חכמי דורו על תקנה האוסרת להפריז בנדוניה שהכלה צריכה להעניק לחתן.
בשנת ה'תס"א (1701) נאלץ לנדוד לעיר מקנס, יחד עם רבים מיהודי פאס, לאחר שהיהודים נרדפו והמלך איסמעיל הטיל עליהם מס כבד.
גם במקנס ישב בדין יחד עם רבותיו ועם חכמי המקום.
ישב בבית הדין גם עם הרב שמואל הצרפתי וכיהן גם כאב בית דין.
משנת ה'תע"ג (1713), לאחר פטירת רבי וידאל ורבי שמואל הצרפתי, כיהן כדיין יחידי במקנס.
חזר לעיר פאס בשנת ה'תס"ד, עמד בראש הקהילה היהודית בה.
תיקן תקנות שונות עבור קהילתו בענייני מיסים, מסחר, הוצאות עבור מסיבות, הלוואות מגויים, ועוד.
ובשנת ה'תפ"ג (1723) ישב ראשון בדין עם רבי יעקב אבן צור (יעב"ץ), שהיה לו תלמיד חבר.
היה רגיש מאוד לסבלו של הציבור, פעל לרווחת היהודים וביתו היה פתוח לפני כל שואל ומר נפש.
נפטר בהיותו כבן שבעים ושבע שנה, ביום שלישי, י"ט סיוון ה'תצ"ג.
עם פטירתו החליף אותו כאב בית דין, חברו לדיינות, רבי יעקב אבן צור המכונה היעב"ץ, והוא נשא עליו קינה שנדפסה לימים בספר שיריו 'עת לכל חפץ'.
שלושת בניו הם, ר' חיים, ר' משה ור' עובד.
נכדו הוא רבי יהודה בן עטר השני.
מתלמידיו, הרבנים אליהו הצרפתי, שם טוב בן אמוזג, רבי יעקב אבן צור המכונה היעב"ץ הנ"ל, ועוד.
הערצה לדמותו בקרב יהודי מרוקו
הערצת בני קהילתו אליו הייתה גדולה, ויוחסו אליו סיפורי מופת.
יהודים וגם גויים כינו אותו "רבי אל-כביר" - "הרב הגדול" בערבית, לאחר שבהוראת מושל המדינה הוא הושלך לכלא, וכשלא היה לקהילת היהודים את הכסף הנדרש לפדיונו, המושל השליכו לגוב אריות, והוא שהה שם יממה ללא פגע.
אנשים נשבעו בשמו, ומקובל היה שהוא זכה לגילוי אליהו.
בחגי ישראל הגיעו אנשי הקהילה אל ביתו לנשק את ידיו ולזכות בברכתו.
כמו כן סיפרו אודותיו שכאשר קיבל שכר עבור תכשיטיו, לא קיבל עבודה חדשה עד שהפרוטה אזלה מכיסו, ושקד יומם וליל על התורה.
תחילה נקבר בבית הקברות היהודי שבמלאח בעיר פאס, אך כשהיהודים עזבו את המקום ועברו לקסבא די זירארא בשנת ה'תק"ן, הם נטלו עימם את עצמותיו וקברו אותו באלגיסא.
עם שוב היהודים למלאח שבפאס הם החזירו את עצמותיו בשבט ה'תקנ"ב.
בשנת ה'תרמ"ח, כאשר נטל מלך מרוקו את שטח בית הקברות הנמצא סמוך לארמונו, הוא העניק ליהודים שטח חדש לצורך קבורה, ושוב העבירו את עצמותיו למקום קבורתו הנוכחי שבבית הקברות היהודי בפאס.
הוא קבור לצד חשובי רבני מרוקו, כרבנים אבנר הצרפתי, וידאל הצרפתי, יעב"ץ, ועוד.
קבריהם מהווים אתר עלייה לרגל לקבוצות יהודים הבאים להתפלל.
מנחת יהודה, דרשות על התורה, (מקור החיבור הוא בשנת ה'תמ"ד (1684), כשהרב בן עטר ראה שתלמידיו אינם יודעים את מלאכת הדרשנות למרות גדלותם התורנית, והחל ללמדם את תורת הנאום והדרוש, כשהתאספו בכל שבת במנחה, הוא דרש בפרשת השבוע, כשאחריו, לפי התור, היה דורש תלמיד אחר).
נדפס לראשונה בפאס בחיי המחבר על ידי הרב יעקב אבן צור שהעתיק וכתב את הספר, ובשנית בשנת ה'ת"ש על ידי הרב רפאל ברוך טולדנו.
בפירוש זה ציטט בהרחבה מדברי "ר"מ מקוצי", שייתכן שהוא הרב משה מקוצי.
לאחרונה נדפס מחדש על ידי הרב פרופסור משה עמאר.
שיר מכתם, על הלכות שחיטה וטריפות, נדפס בשנת על ידי יששכר דב סג"ל מירושלים, בוורשה, בשנת ה'תר"ם.
ספר על דיני גט וחליצה
ספר שאלות ותשובות, השו"ת יצא לאור לראשונה בשנת 1733, ובשנייה על ידי הרב משה עמאר בשנת ה'תשנ"א (1991)
חלק מספריו נותרו בכתב יד.
כמו כן תשובות ממנו פזורות בספרי רבני מרוקו באותם ימים.
יהודה בן חזקיה, הידוע גם כ"יהודה הגלילי" (המאה ה-1 לפנה"ס והמחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה), היה מנהיג כת דתית יהודית בסוף תקופת בית שני, אשר מרדה נגד האימפריה הרומית.
האידאולוגיה של הכת כונתה על ידי יוסף בן מתתיהו בשם "הפילוסופיה הרביעית", וממנה צמחה מאוחר יותר תנועת הסיקריים.
התנועה תמכה בפעולות אלימות כנגד הרומאים כמו גם נגד מתנגדים פוליטיים מקרב היהודים.
זיהויו של יהודה בן חזקיה (המוזכר במקומות מסוימים) עם יהודה הגלילי (ממקומות אחרים) הוא נסיבתי, בשל אופי המקורות מאותה תקופה, אך מקובל כיום במחקר.
מרבית המידע על יהודה בן חזקיה מסתמך על רשימותיו של יוסף בן מתתיהו.
לאחר שנתמנה הורדוס למושל הגליל (47 לפנה"ס) בחסות רומא, פנה לטפל באי השקט ששרר באזור.
בין הגורמים לאי השקט היה חזקיה הגלילי, אביו של יהודה: הורדוס "תפס את חזקיה ראש השודדים, אשר פשט בגדוד רב על המקומות הסמוכים בסוריה, והמית אותו".
היה זה בשנת 45 לפנה"ס.
לאחר מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס, בזמן שבנו-יורשו ארכלאוס ממתין לאישור הקיסר אוגוסטוס לשלטונו, פתחו היהודים במרד (פולמוס של ורוס), ובתוך אי הוודאות השלטונית ששררה, קמו מהומות בכל רחבי הארץ.
לדברי יוסף בן מתתיהו, "הרבה אנשים מצאו שעת כושר לעשות מלוכה", ובהם שמעון מעבר הירדן ואתרונגאיוס, ו"גם בציפורי אשר בגליל התקומם יהודה בן ראש השודדים חזקיה".
אל יהודה הצטרף המון גדול ויחד איתו ביצע פשיטה מוצלחת על מחסני הנשק של הצבא וחימש את לוחמיו בשלל.
לדברי יוסף, יהודה חימש את חבריו במטרה "להלחם בכל האנשים אשר נשאו את עיניהם אל הממשלה".
אלא שיהודה הובס על ידי חיילי צבאו של נציב סוריה פובליוס קווינקטיליוס וארוס, שהחריבו את ציפורי.
יוסף בן מתתיהו אינו מציין דבר באשר לגורלו של יהודה במהלך דיכוי ההתקוממות, אך נראה שהוא הצליח להימלט ושב והופיע עשר שנים מאוחר יותר, לאחר שהאידאולוגיה שלו נפוצה בקרב העם.
בשנת 6 לספירה, הגלה אוגוסטוס את ארכלאוס לגאליה והפך את יהודה לנציבות רומאית.
יחד עם הנציב קופוניוס הגיע קוויריניוס, שבא להעריך את שווי נכסי הממלכה לשעבר ולעשות מפקד אוכלוסין לצורך גביית מיסים.
יהודה הגלילי הסית את בני ארצו למרד, בטענה שתהיה זו חרפה אם "ישלמו מס לרומאים ומלבד מלכות השמים ישאו עליהם גם עול בשר-ודם".
בעוד שבספרו "מלחמת היהודים", מתייחס אליו יוסף בן מתתיהו בנוגע לאירוע הזה כ"איש מהגליל ושמו יהודה", בספרו המאוחר יותר, "קדמוניות היהודים", מכנה אותו יוסף בנוגע לאותו אירוע: "יהודה איש הגולן מעיר ששמה גמלא".
אלא שלפעמים צורף הגולן אל הגליל וגם במחקר מקובלת ההשערה כי מדובר באותו אדם.
אזכור נוסף לפעילותו של יהודה הגלילי "בימי מפקד התושבים" ניתן למצוא בברית החדשה, בספר מעשי השליחים, שם הוא נזכר על ידי גמליאל הזקן בדבריו אל חברי הסנהדרין.
אובדן הריבונות היהודית הניע את יהודה הגלילי להקים תנועה חדשה.
יוסף בן מתתיהו מספר כי יחד עם פרושי בשם צדוק, היה יהודה מנהיגה ומייסדה של "הפילוסופיה הרביעית", שתורתה לא הייתה מקובלת קודם לכן, אולם היא זכתה לאוהדים רבים ש"מילאו את המדינה מהומות".
יוספוס מתאר את אופי השקפתם של חבריה: "אהבת החירות שאין לנצחה מצויה באנשי הכת הזאת, והם חושבים את האלוהים לבדו למנהיגם ולריבונם.
נקל להם לקבל על עצמם כל מיני מיתות משונות ומעשי-נקמה בקרוביהם וידידיהם ובלבד שלא לכנות שום אדם בשם אדון".
יוסף בן מתתיהו מכנה את יהודה וגם את מנחם בנו, בתואר "חכם" , מה שמעיד על כך שהנהיגו זרם רעיוני.
שני אחיו של מנחם, יעקב ושמעון, הוצאו להורג בתלייה על ידי הנציב הרומאי ביהודה (46-48 לספירה), היהודי לשעבר טיבריוס אלכסנדר.
מנחם עצמו היה מנהיג הקנאים בתחילתו של המרד הגדול ברומאים והוא נרצח בשנת 66 לספירה.
יהודה היה גם סבו של מנהיג הסיקריים אלעזר בן יאיר, שהנהיג את הקבוצה שהתבצרה והתאבדה במצדה בשנת 73 לספירה.
יוסף בן מתתיהו לא מציין מה עלה בגורלו של יהודה, ורק בברית החדשה נאמר כי הוא נהרג בידי הרומאים.
מתוך דבריו של יוסף בן מתיתיהו מתברר שגם לאחר מותו של יהודה הוא המשיך להשפיע על הלכי הרוח של האומה.
לדבריו רעיונות הפילוסופיה הרביעית השפיעה על מעשיהם של הקנאים בזמן המרד הגדול ברומאים (73-66 לספירה): "בטירוף הדעת שבא מכך התחיל עמנו לחלות מאז הניע אותם גסיוס פלורוס...למרוד בייאושם ברומאים".
כפועל יוצא מכך, הוא רואה ביהודה הגלילי ותורתו, בין האחראים לחורבן הבית השני: לדבריו, יהודה וצדוק נטעו באמצעות תורתם "את שורשי הפורענויות שהתרגשו ובאו אחר-כך" ולטענתו "חורבן המדינה נגרם גם על ידי התלהבותם של הצעירים לאנשים אלה".
עם זאת, מאזכורו בספר מעשי השליחים בפי רבן גמליאל הזקן נראה שהשפעתו דעכה לאחר מותו.
בדיון בפני הסנהדרין נשקלה האפשרות להוציא להורג את שליחי ישו, אך רבן גמליאל מנע זאת בטענה שאם מקור תנועתם באדם ולא באלוהים - היא עתידה להתפוגג כפי שהתפוגגה תנועתו של יהודה בן חזקיה.
אזכור זה תמך בגיבוש עקרון גמליאל שנועד למסור בידי האל את גורלן של תנועות משיחיות.
היה בנו של רבי משה, שהיה מחכמי ליסבון בירת פורטוגל, ונכדו של רבי יוסף בן אברהם חיון שהיה מגדולי פרשני המקרא בפורטוגל.
רבי יהודה עלה לירושלים, ובחודש סיוון ה'רס"ט (1509) חתם יחד עם בני הישיבה בירושלים על תקנה שנועדה לשחרר את תלמידי החכמים מתשלומי מיסים.
אחרי רבי יעקב מטרייל כיהן כראש הישיבה בירושלים, ואת מקומו אחריו מילא רבי ישראל מפירושא.
חיבר מספר ספרים בהלכה ובקבלה, וכמעט כולם נשארו בכתב יד.
כמה מספריו הם על הרמב"ם, והם "יסוד משנה תורה", "מורה המשנה", ו"ספר ישועות", שחלקם נדפס בתוך מהדורות המשנה הנפוצות שנדפסו לראשונה בווילנה.
ספרו החשוב בקבלה הוא "סולם העלייה", שההקדמה ושלושה פרקים ממנו נדפסו על ידי גרשום שלום ב"קריית ספר" שנים ב וכ"ב, ופרק נוסף נדפס בנספחים לספר "כתבי יד בקבלה".
דרכו בקבלה היא בדרך הקבלה האקסטטית, בדרכו של רבי אברהם אבולעפיה.
רבי יהודה בן רבי מאיר הכהן (980 (?) - 1050 (?)), נכדו של רבנו יהודה הכהן ליאונטין, היה רב אשכנזי יליד גרמניה במגנצא בתחילת המאה ה-11. רבי יהודה היה תלמידו של רבינו גרשום מאור הגולה (הרגמ"ה), מעמיתיו להנהגת הישיבה בעיר, ומראשי הישיבה לאחר מותו של רבינו גרשום.
נקרא גם ר' יהודה ממגנצא.
בספרו "ספר הדינים" הוא כתב על מסעותיו ועל יהודי מזרח אירופה.
הספר הוא הספר הרבני הראשון באירופה שחלקיו נשתיירו.
הוא מכיל שו"ת ממרחבי יהדות אשכנז, כגון הונגריה, פולין ואוקראינה.
הספר מציין את קייב ופשמישל כתחנות מסחר על דרך המסחר של סוחרים יהודים "הולכי רוסיה" שעסקו בסחר עבדים בארצות הסלאבים.
נשתמרו יותר מ-40 שאלות ותשובות שלו, רבות מהן בענייני מסחר ודיני כספים סבוכים.
ידוע על שו"ת שכתב יחד עם רב אליעזר הגדול בן יצחק, חברו להנהגת הישיבה במגנצא, לקהילה היהודית בטרוייש (טרואה).
הספר זוהה בידי החוקר יום-טוב ליפמן צונץ בתוך כתב יד עם תשובות המהר"ם מרוטנברג.
אך פרופסור אברהם גרוסמן שליקט בשנת תשל"ז את כל הידוע בשמו עד ה'תשל"ז, אמר שמעט מהתשובות שזוהו בידי צונץ, אינן מרבי יהודה בן מאיר הכהן.
בנו, רבנו שמואל בן יהודה הכהן, הוא מחבר הפיוט "מלאכי רחמים משרתי עליון" הנאמר בסליחות.
בן נוסף, רבי אברהם הכהן, נודע אף הוא כפייטן.
ידוע גם על בן בשם מאיר, שיש המזהים אותו עם רבי מאיר הכהן שנרצח בשנת ד'תתמ"ה בדרכו מוורמייזא למגנצא.
רבי יהודה בן נתן (נודע בראשי תיבות: הריב"ן) היה תלמיד חכם, פרשן ופוסק צרפתי.
היה מגדולי תלמידיו של רש"י, ונישא לבתו השנייה, מרים.
בניו היו רבי יום טוב מפלייזא ורבינו אליעזר.
נכדתו (בת בתו) הייתה נשואה לרבי אלעזר מגרמייזא.
הריב"ן הוסיף תכנים לפירושי רש"י המוכרים לנו כיום, והגיה אותם.
הוא גם כתב פירושים משל עצמו לרוב מסכתות הש"ס, אך רק חלק קטן מהם הגיע לידינו, ומרוב המסכתות נותרו רק ציטוטים מעטים בקובצי התוספות ובספרות הראשונים.
חלק מפירושו נדפס בסוף מסכת מכות כהשלמה לפירוש רש"י החסר לדפים אלה.
בתחילת הפירוש, בדף י"ט, ב', מופיע המשפט:
בשנת תשל"ז הוציא לאור א' קופפר חלקים מפירושו למסכת יבמות, ובשנת תשמ"ו מ"י בלוי הוציא חלקים נוספים.
הפירוש הנדפס ברש"י לפרק חלק, הוא ככל הנראה פירושו של ריב"ן, כפי שהוכיחו י"נ אפשטיין וא"א אורבך.
הפירוש שמובא הרבה בשיטה מקובצת למסכת כתובות בשם "רש"י מהדורה קמא" הוא למעשה פירוש ריב"ן.
י"נ אפשטיין ליקט קטעים אלה והדפיסם בתוספת קטעים מכ"י בשנת תרצ"ג.
מדפיסי ש"ס וילנא ייחסו אליו את הפירוש המיוחס לרש"י על מסכת נזיר, והביאו תיקוני גרסה לפרוש זה תחת הכותרת "נוסחת ריב"ן".
אמנם י"נ אפשטיין טען שזיהוי זה מוטעה, והפירוש הוא למעשה קונטרס מגנצא.
הוא שיער שהפירוש נערך על ידי חתן אחר של רש"י, ר' מאיר מרמרו, אך א"א אורבך (שהסכים שהפירוש איננו מריב"ן) חלק על זיהוי זה.
יש שזיהו את פירוש רש"י על הרי"ף במסכת ראש השנה כמלוקט מתוך פירוש ריב"ן
פירושיו מסתמכים בדרך כלל על פירוש רש"י, אף על פי שלא פעם חלק עליו.
ברוב המקומות שהוא הולך בעקבות רש"י הוא משתמש בלשונו של רש"י ומוסיף עליו.
מלבד פירוש רש"י הוא השתמש בקונטרס מגנצא ובפירושים אחרים מבתי המדרש באשכנז, לצד פירושים מחבריו תלמידי רש"י ופירוש רבנו חננאל.
בפירושיו אפשר למצוא את ההתחלה של דרך הלימוד שתתפתח בהמשך לשיטת התוספות.
בקובצי תוספות על התורה נזכר שחיבר גם "פירושים של חומש".
בשנת תש"ג נדפס "ספר ריב"ן" על הלכות טריפות, אמנם החיבור הוא אינו לריב"ן חתנו של רש"י אלא לחכם מאוחר יותר.
רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא (ריב"ק) היה מבעלי התוספות באשכנז במחצית השנייה של המאה ה-12.
רבי יהודה היה בן לרבי קלונימוס בן רבי מאיר ממשפחת קלונימוס, שהיגרה מאיטליה לאשכנז במאה ה-10 ונטלה חלק פעיל בהקמת מרכז התורה באשכנז במשך מאות בשנים.
היה מתלמידי ישיבת שפיירא וחבר בית הדין בעיר.
רבותיו היו: דודו, רבי אברהם בן שמואל (אחיו של רבי יהודה החסיד), רבי אפרים מרגנשבורג, וכנראה גם רבי שמריה בן רבי מרדכי.
מתלמידיו: רבי אלעזר מוורמייזא, בעל ספר "הרוקח" ורבי שמחה משפיירא.
תורתו של ריב"ק לא הייתה ידועה, עד שאברהם עפשטיין הוכיח כי הוא חיבר את הספר יחוסי תנאים ואמוראים, בו אוסף המחבר את משנתם של התנאים והאמוראים לפי סדר א"ב, ודן בהם באריכות.
הוא חיבר גם את ספר בשם "אגרון" (לא להתבלבל עם המילון שכתב רס"ג, וקרוי באותו שם), כעין מילון לריאליה תלמודית, ובו שמות צמחים, בעלי חיים וכדומה, המוזכרים בתלמוד.
כמו כן חיבר גם ספר על נוסח הברכות.
שני הספרים אבדו, ושרדו מהם פסקאות בודדות.
כמו כן כתב תוספות לכמה מסכתות, ופסקים בהלכות ברכות.
כמו כן כתב פיוטים, וקינתו על עלילת הדם והפרעות בשפיירא בשנת ד'תתקנ"ו (1195) נשמרה בכתב יד.
רבי יהודה בן הרא"ש (ט' באב ה'נ', 1290 – י"ז בתמוז ה'ק"ט, 1349) היה פוסק הלכה מהראשונים, בנו וממלא מקומו של הרא"ש.
נולד בתשעה באב ה'נ' (1290) בעיר קולוניא שבאשכנז (כיום בגרמניה), לרב אשר בן יחיאל (הרא"ש).
אחָיו הם רבי יעקב בן אשר בעל הטורים (שהיה גם חמיו) ורבי יחיאל בן הרא"ש.
בגיל 13 יצא עם אביו ומשפחתו מאשכנז לספרד בעקבות רדיפות שהיו אז נגד היהודים באשכנז, ובעקבות מאסר רבו של אביו, המהר"ם מרוטנבורג.
כשהגיעו לספרד, אביו שלח אותו לבדוק את אפשרות המגורים בטוליטולה, והוא הגיע לעיר בר"ח אייר ה'ס"ה (1305), בהיותו כבן 15. אביו הרא"ש אכן השתקע בטולדו וכיהן בה כאב בית דין וראש ישיבה.
לעת זקנתו של אביו נתמנה לסגנו, למשך שש שנים עד לאחר פטירת הרא"ש בשנת ה'פ"ח (1327) אז מונה בנו רבי יהודה לממלא מקומו.
הוא אושר כראש הרבנים גם מטעם ממלכת קסטיליה, ומתוקף זה דן גם בדיני נפשות, על מקרה אחד כתב: .
תשובותיו ההלכתיות נדפסו בשו"ת "זכרון יהודה" המצוטט רבות בספרי האחרונים, כדוגמת רבי יוסף קארו בספרו "בית יוסף".
בנוסף חיבר גם פירוש על מסכת שבת שלא הגיע לידינו; גורל דומה עלה בחלקו של ספרו "חוקת התורה".
עם תלמידיו נמנה רבי מנחם בן זרח, מחבר ספר "צידה לדרך", ורבי מכיר מחבר ספר "אבקת רוכל".
הוא נפטר בשבעה עשר בתמוז ה'ק"ט במגפת המוות השחור, עם כמה מבני משפחתו, ונקבר בבית הקברות היהודי בטולדו.
צוואתו בשם "אגרת תוכחת" נדפסה, והיא מצוטטת בספרות הרבנית.
צוואתו ומצבתו שתיהן כוללים פרטים ביוגרפיים רבים, שמאפשרים לתאר את תולדות חייו טוב יותר משל רוב בני זמנו.
רבי יהודה בן ניסים אבן מלכה היה פילוסוף ומקובל יהודי, שחי ופעל במרוקו באמצע המאה ה-13 (תחילת האלף השישי לפי הלוח העברי).
יהודה אבן מלכה התגורר ככל הנראה בעיר פאס וחיבר את עיקר הגותו בשפה ערבית יהודית.
על פי החוקר ז'ורז' ויידה, מזכירה הגותו הפילוסופית של אבן מלכה את עקרונות הנאופלאטוניזם כפי שהופיעו בזרם האיסמאעיליה.
להשקפתו של אבן מלכה יש בדת הרבה מעבר לגלוי, ובעוד שעל רוב המאמינים למלא את חוקי הדת כפשוטם, תפקידם של הפילוסופים הוא להבין את כתבי הקודש לעומקם.
כמה מכתביו של יהודה אבן מלכה השתמרו עד ימינו:
אונס אל ג'ריב - נחמתו של הגולה - חיבור פילוסופי-מיסטי העוסק בגלות של הנפש בעולם החומרי הרחק ממקורה האלוהי.
עוד בימי חייו פרשנות זו זכתה לתרגום לעברית על ידי יצחק דמן עכו.
בנוסף מתייחס אבן מלכה בכתביו לחיבור נוסף שלו הנוגע לתחום האסטרולוגיה, אך ככל הנראה חיבור זה לא השתמר.
העיסוק בתורת הקבלה החל בקרב מספר מצומצם של מקובלים בדרום צרפת בסוף המאה ה-12, התפשט משם לחכמי יהדות ספרד במהלך המאה ה-13 ובהמשך הגיע גם לארצות אשכנז.
ככל הנראה היה אבן מלכה למקובל הראשון בצפון אפריקה שהחל לעסוק בתורת הקבלה.
בנוסף היה, ככל הנראה, בין המקובלים הראשונים שנתנו מקום מרכזי לאסטרולוגיה בכתביהם על הקבלה, והוא השפיע כנראה על מקובלים מאוחרים יותר.
יהודה בן עטר (נולד ב-1964) הוא קצין משטרה בדרגת ניצב.
בעבר כיהן כראש אגף התנועה במשטרת ישראל.
בסוף חודש אוגוסט 2024 הודיע על פרישתו בסמוך לכך שפורסם כי הניצב נחקר באזהרה בעבירות של קבלת דבר במרמה והפרת אמונים.
בחודש פברואר 2025 הודיעה המחלקה לחקירת שוטרים כי יוגש כתב אישום נגדו
בן עטר גדל בשכונת רמת אליהו בראשון לציון.
התגייס למשמר הגבול, עבר קורס קצינים ושירת במגוון תפקידי פיקוד.
ב-1999 עבר למשטרה הכחולה, שימש מפקד זרוע מבצעית במנהלת תיאום פעולות אכיפה.
ב-2008 מונה למפקד יחידת אתג"ר, לאחר מכן שירת כסגן מפקד מרחב השפלה ובאוגוסט 2013 מונה למפקד המרחב.
ב-2016 מונה לראש מנהלת הרכבת הקלה.
שימש סגן ראש אגף התנועה.
במאי 2022 הועלה לדרגת ניצב ומונה לראש אגף התנועה.
במאי 2024 נחשף שהיה מעורב בתאונת דרכים באזור השרון ונפצע.
אנשיו הרחיקו את צוותי מד"א מהזירה ולא נפתחה חקירה על אף שהרכב היוקרתי שקיבל מהמשטרה הושבת והוחבא בחניון.
בספטמבר 2024 הודיע למפכ"ל המשטרה דני לוי על רצונו לסיים את תפקידו כראש אגף התנועה.
בעל תואר ראשון במזרחנות ותואר שני במנהל עסקים.
רבי יהודה ב"ר יום טוב היה אחד מבעלי התוספות בצרפת, נינו של רש"י.
אביו הוא רבינו יום טוב מפלייזא שהיה בנו של ריב"ן - חתנו של רש"י.
נשא לאשה את אלמנת ריב"ם אחיו של רשב"ם ורבנו תם, שלמעשה היה בן דוד של אביו רבי יום טוב.
בניו הם רבי יצחק ורבי אליעזר, בתו נישאה לר"י הזקן.
נכדו הוא רבי יהודה שירליאון.
בכתבי יד נמצא שרבי אליעזר בן הרב יהודה בן הרב ר' יום טוב נשא את מרת בילא בתו של רבי יוסף, אחיו של רבי יהודה.
בספר אור זרוע, מצוטטת תשובת רשב"ם, שם הוא נשא ונתן לפני זקני פריס, וביניהם רבי יהודה ב"ר טוב.
מכך ניתן להסיק כי רבי יהודה התגורר בפריס.
מובא בתוספות במספר רב של מקומות וכן בתוספות שאנץ ובאור זרוע
יהודה בן מרדכי הלוי הורביץ (נקרא גם: יהודה בן מרדכי הורוויץ, 1734 וילנה – 1797 גרודנו) היה רופא, איש רוח וסופר עברי, מראשוני המשכילים היהודיים.
כתב ספרים רבים, שדנים במחשבת ישראל, באפולוגטיקה יהודית, בהלכות, במוסר, במנהגים, וכדומה.
חלקם הגדול נכתב בסגנון של פרוזה מחורזת.
ספרו הידוע ביותר הוא "עמודי בית יהודה".
רוב שנותיו הוקע על ידי נציגים מהאליטה הרבנית, אשר חששו שהשילוב בספריו בין תחומי ההשכלה והנאורות, לבין ההלכה והאמונה היהודית, עלול להביא לכפירה.
הורביץ וספריו אכן נשכחו כמעט מלב, וחזרו אל התודעה במחקר שהחל במחצית השנייה של המאה ה-20.
הביוגרפיה של הורביץ לוקה בפערי מידע לגבי מספר צמתים בחייו.
הוא נולד בשנת 1734, כנראה בווילנה, בירת ליטא, אך יש הסוברים שנולד בפדובה אשר באיטליה.