tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ייתכן שפילסודסקי היה נעתר להצעה, אך התערבותו של שר המלחמה בממשלתו ולדיסלב שיקורסקי אשר דרש כי פילסודסקי יהיה כפוף לו, מנעה את המינוי, ואת היציבות שיכול היה להביא לממשלתו של גרבסקי.
עם זאת השכיל גרבסקי לקבל תמיכתן של קואליציות מזדמנות, ולשמור על השלטון בידיו.
היכולות שהביא עמו גרבסקי למשרד ראש הממשלה היו בעיקרן כלכליות.
הוא ניסה לייצב את המטבע הפולני, ולהפחית את האינפלציה.
הוא טבע מטבע פולני חדש, הזלוטי, וייסד את הבנק של פולין.
תוכניתו הכלכלית של גרבסקי כללה הטלת מיסים על הסוחרים היהודים, והצרת צעדי היהודים במדינה.
מדיניות מיסוי מפלה, ומדיניות רישוי מפלה (שכונו בפי היהודים: גזירות גראבסקי) היו לכלי כלכלי במלחמתו של גרבסקי נגד המיעוט היהודי במדינתו.
כן הוצרו צעדי היהודים שביקשו לקבל משרה ממשלתית, והוחמרו תנאי הכניסה לאוניברסיטאות כנגד היהודים.
דבר זה הביא לעזיבה של יהודים אמידים רבים את פולין.
חלקם של יהודים אלו עלה לארץ ישראל, והיה שונה מן הפרופיל של העולה החלוץ שהגיע עד אז.
העלייה הרביעית, במסגרתה הגיעו אנשים אלו לארץ, והביאו עמם הון שסייע מאוד בבנייתה, מכונה אף "עליית גרבסקי".
בשנות כהונתו של גרבסקי, ובשנים שמיד לאחריה, עד 1929, עלו לארץ ישראל יותר משלושים אלף יהודים.
עם זאת, כאשר ניסה לקבל את תמיכת הצירים היהודים בפרלמנט הפולני, חתם גרבסקי על "הסכמה" "Ugoda" עם נציגי הקהילה היהודית, אשר העניקה ליהודים מספר הקלות סמליות כמו הכרה בשחיטה הכשרה, ומתן היתר לסטודנטים יהודים שלא לכתוב בשבת.
נראה כי מטרת מהלך זה הייתה אף לקבל אשראי בשוקי חוץ דוגמת ארצות הברית.
גראבסקי, ואף הממשלות שבאו בעקבותיו, התקשו לעמוד בהסכמה.
בקיץ של 1925 פתחה גרמניה ב"מלחמת תעריפים" כנגד פולין, במסגרתה מכר הבנק הלאומי הגרמני כמויות עצומות של המטבע הגרמני בשוקי העולם.
הזלוטי איבד את ערכו, והתופעות המוכרות של עליית מחירים, אבטלה ומיתון כבד שבו.
ב-13 בנובמבר 1925 התפטר גרבסקי.
לאחר תפיסת יוזף פילסודסקי את השלטון במדינה בהפיכה אלימה במאי 1926 פרש מן הפוליטיקה.
ולדיסלאב בוגיצ'ביץ' (בסרבית קירילית: Владислав Богићевић; נולד ב-7 בנובמבר 1950) הוא כדורגלן עבר סרבי.
בוגיצ'ביץ', יליד בלגרד, החל את הקריירה שלו בכוכב האדום בלגרד, עימה זכה בחמש אליפויות יוגוסלביה.
בנבחרת יוגוסלביה שיחק בוגיצ'ביץ' 47 משחקים, והשתתף איתה במונדיאל 1974.
לאחר עונה אחת במריבור ושמונה עונות בכוכב האדום, עבר בוגיצ'ביץ' לניו יורק קוסמוס מה-NASL.
באותו זמן זכה לכינוי "בוגי".
ב-203 משחקי עונה כבש בוגיצ'ביץ' 31 שערים ובישל 147.
בכל שבע עונותיו ב-NASL היה חלק מנבחרת העונה הראשונה או השנייה.
בנוסף זכה עם הקוסמוס בשלוש אליפויות.
בשנת 2002, נכנס בוגיצ'ביץ' להיכל התהילה של הכדורגל הלאומי.
ולדיסלב ברטושבסקי (בפולנית: Władysław Bartoszewski; 19 בפברואר 1922 – 24 באפריל 2015) היה פוליטיקאי, פעיל חברתי, עיתונאי, סופר וחסיד אומות העולם פולני.
נולד והתחנך בוורשה בירת פולין.
בספטמבר 1939, בעת פרוץ מלחמת העולם השנייה, השתתף בהגנה על העיר ורשה כאלונקאי.
החל ממאי 1940 עבד בקליניקה הציבורית הראשונה של הצלב האדום הפולני בוורשה.
ב-19 בספטמבר 1940 נתפס במבצע חטיפות שערכו הנאצים, יחד עם עוד 2,000 אזרחים פולנים ונלקח לעבודות כפייה במחנה הריכוז אושוויץ, אליו הגיע ב-22 בספטמבר (בו קועקע בו המספר 4427).
הוא שוחרר מן המחנה ב-8 באפריל 1941, תודות למאמצי הצלב האדום הפולני.
לאחר שחרורו ברטושבסקי היה חבר בתנועת המחתרת הפולנית, ארמייה קריובה, (בכינוי לודוויג).
הוא לקח חלק במרד ורשה, והיה חבר בז'גוטה, ארגון מחתרת פולני שסייע ליהודים במהלך השואה.
ברטושבסקי למד בין השנים 1941–1948 במחלקה ההומניסטית הסודית של אוניברסיטת ורשה לימודי מורשת פולין.
אחרי המלחמה, נאסר על ידי המשטר הקומוניסטי בברית המועצות פעמיים - בפעם הראשונה בין 1946 ו-1948 ובפעם השנייה בין 1949 ו-1954, באשמת שווא של ריגול.
הוא השתחרר ב-1955. כעיתונאי עבד עבור השבועון הפולני הקתולי, טיגודניק פובשכני.
הוא לימד היסטוריה מודרנית באוניברסיטה הקתולית בלובלין, וכן שיתף פעולה עם "רדיו אירופה החופשית".
נאסר במהלך המשטר הצבאי בפולין בשנים 1981–1983.
ברטושבסקי היה שגריר פולין באוסטריה בין 1990 ל-1995, ושר החוץ הפולני מ-1995 ועד 2000. בין השנים 1997 ו-2001, ברטושבסקי היה סנטור בסנאט הפולני, הבית העליון של הפרלמנט הפולני.
משנת 2007 ועד פטירתו כהן כשר במשרד ראש הממשלה, ובמסגרת תפקיד זה היה אחראי על קשריה של פולין עם ישראל וגרמניה.
מאז יוני 2001 ועד פטירתו שימש כיושב ראש ארגון שמטרתו הנצחת קורבנות עבר של מלחמות והוצאות להורג.
בנוסף, היה יושב הראש של מועצת אושוויץ העולמית.
ברטושבסקי נחשב לידיד אמת של מדינת ישראל והעם היהודי, וב-4 במאי 2015, יום קבורתו בוורשה, ציינה הכנסת את פטירתו בדברים שנשא לזכרו במליאה יו"ר הכנסת יולי אדלשטיין בנוכחות ראש הממשלה בנימין נתניהו ושגריר פולין יאצק חודורוביץ'.
במהלך השנים 1983–1990, ברטושבסקי היה מרצה אורח במינכן, אישטאט ואאוגסבורג.
הוענקו לו תארים אקדמאיים רבים, ביניהם פרופסור, תואר אותו קיבל ב-1983 מממשלת מדינת בוואריה.
כמו כן, נשא תואר דוקטור לשם כבוד בארבע אוניברסיטאות.
ב-1986 הוא קיבל את צלב המפקדים על ידי נשיא הממשלה הפולנית הגולה על פועלו בתחום היחסים של פולין והיהודים.
ב-1995 הוא קיבל את מסדר העיט הלבן, וב-2001 הוענק לו הצלב הגדול של מסדר מנט, בשל תרומתו לפיוס הגרמנים, הפולנים והיהודים.
הוא היה מהפולנים הראשונים שקיבלו את מדליית חסיד אומות העולם בירושלים בשנת 1963. את התואר קיבל משום שהיה פעיל בהעברת מידע לממשלה הגולה של פולין, שכלל פרטים על הטרור הנאצי כנגד העם הפולני ועל מצב היהודים.
ב-1991 העניקה לו מדינת ישראל אזרחות כבוד.
בשנת 2008 ליווה ברטושבסקי את ראש ממשלת פולין דונלד טוסק בביקורו בישראל.
ולדיסלב השלישי יגיילו "מווארנה", מלך פולין, או אולאסלו הראשון, מלך הונגריה (בפולנית: Władysław Warneńczyk, בהונגרית: Első Ulászló; 31 באוקטובר 1424 - 10 בנובמבר 1444, וארנה, בולגריה של ימינו) היה מלך פולין משנת 1434 ומלך הונגריה בין 1440 ועד מותו בקרב וארנה.
ולדיסלב השלישי ידוע בפולנית כ-Władysław Warneńczyk, בליטאית כוולדיסלובאס השלישי, בהונגרית כאוּלסלו הראשון.
ולדיסלב היה בנו הבכור של ולדיסלב השני יגיילו, מלך פולין, ושל אשתו הרביעית, סופיה מהאלשאני.
הוא עלה לכס המלוכה בגיל עשר והוקף מיידית בקבוצת יועצים בראשות החשמן זבינגייב אולשניקי, שהיה מעוניין להמשיך לחזק את אחיזתו בחצר המלך.
חרף זאת, השליט הצעיר ואימו האמביציוזית היו מודעים להתנגדות לשלטונם.
למרות ההסכם שנחתם בין יאגיילו והאצולה הפולנית להבטיח את ירושת בניו, האופוזיציה העמידה מועמד אחר לרשת את הכתר, פרידריך השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, שהיה מאורס (משנת 1425, בגיל 12) לטוענת לכתר, בתו של יאגיילו מנישואיו השניים, הנסיכה הדוויג (יאדוויגה).
אולם מותה מהרעלה של הנסיכה הדוויג טרם מימוש הנישואין (ככל הנראה ידה של סופיה הייתה במעל) סיכלה את שאיפות האופוזיציה.
מלכתחילה סבל ולדיסלב מבעיות בשלטונות.
טקס ההכתרה שלו הופרע על ידי אחד מאציליו, שפיטקו ממלשטין.
למחרת לא התקיים טקס מחווה לתושבי קרקוב, בשל סכסוך בין פרנסי העיר על מקומם בפמליה.
את המדיניות של המלך החלש הכתיב למעשה החשמן זביגנייב אולשניצקי.
בשנת 1438 התכנס הפרלמנט בפיוטרקוב טריבונלסקי והכריז על כך שלמלך בן ה-14 היה רוב של תומכים, אך הדבר לא חיזק את שלטונו.
בשנת 1440 הוצע לוולדיסלב כתר הונגריה, אולם, קבלתו הובילה לבעיות רבות.
הונגריה הייתה תחת איום גובר והולך מן האימפריה העות'מאנית, וכמה אצילים פולנים לא הסכימו לכך שמלך פולין יהיה בנוסף גם מלך הונגריה, בנוסף, אליזבת מלוקסמבורג, אלמנתו של אלברט, מלך הונגריה, ניסתה לשמור על הכתר עבור בנה שטרם נולד.
לאחר שנתיים של מלחמת אזרחים תפס ולדיסלב את השלטון כאולסלו הראשון, מלך הונגריה, וזכה לתמיכת האפיפיור אאוגניוס הרביעי, לאחר שהבטיח לו שיפתח במסע צלב נגד הטורקים.
בשנת 1444 יצא ולדיסלב למסע צלב נגד הטורקים בשיתוף עם יאנוש הוניאדי, כוחות ממדינת האפיפיור, ונעזר בסיוע צבאי מהרפובליקה של ונציה.
ב-10 בנובמבר התקיפו הטורקים את המערך הנוצרי בקרב וארנה, אולם בתחילה הצליחו הכוחות ההונגרים לבלום אותם.
לרגע היה נראה שהצבא הנוצרי עומד בפני ניצחון מזהיר, והסולטאן כמעט שנטש את שדה הקרב.
אולם אז, כשהוא מתעלם מעצתו של הוניאדי, הסתער ולדיסלב הצעיר, בראש 500 אבירים, על האמצע העות'מאני וניסה ללכוד את הסולטאן מוראט השני.
ולדיסלב הוקף בידי היניצ'רים ונהרג.
חיל הפרשים הפולני איבד את רוחו, ונמחץ על ידי העות'מאנים.
לאחר מותו עלה לשלטון בפולין בשנת 1447 אחיו קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, ואילו בהונגריה פרצה שוב מלחמת אזרחים, ובסיומה עלה לשלטון לסלו החמישי, מלך הונגריה.
ולדימיר שמיצר (בצ'כית: Vladimír Šmicer; נולד ב-24 במאי 1973) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת הקשר.
שמיצר הצטרף לליברפול בשנת 1999, אחרי ששיחק בסלביה פראג הצ'כית (בין השנים 1992–1996), ולאנס הצרפתית (בין השנים 1996–1999).
שמיצר היה שחקן מפתח בנבחרת הצ'כית, כאשר צבר בשורותיה 80 הופעות, בהן כבש 27 שערים.
שמיצר יצג את מולדתו בטורנירי הגמר של יורו 1996, יורו 2000 ויורו 2004. לזכות שמיצר רשומה גם הופעה אחת במדי נבחרת צ'כוסלובקיה שהתפרקה.
בשורות לאנס בלט ביכולתו שתרמה להתקדמות בליגת האלופות, ובעונת 1997/1998 אף היה שותף לזכייתה ההיסטורית של הקבוצה באליפות צרפת.
באותה העונה הבקיע שמיצר שבעה שערים במדי הקבוצה.
ב-1999 עזב שמיצר לטובת ליברפול האנגלית.
שמיצר ערך את הופעת הבכורה שלו במדים האדומים במשחק מול שפילד ונסדיי, והציג יכולת טובה בניצחון קבוצתו 0:2. סדרת פציעות טורדניות בעונות הראשונות שלו בקבוצה, פגעו בתפקודו.
יחד עם זאת, זכה שמיצר לכמה רגעי שיא בקבוצה, לרבות שער ניצחון מאוחר במשחק מול צ'לסי ושער במשחק מול בורוסיה דורטמונד בליגת האלופות.
במהלך עונת , תחת הדרכתו של רפא בניטז, הגיעה ליברפול עד לגמר ליגת האלופות.
שמיצר נכנס למשחק כאשר התוצאה הייתה 0:1 למילאן, ובהמשך פיגרה קבוצתו 0:3. אחרי המחצית, ליברפול עלתה למגרש ביכולת טובה יותר, והבקיעה שלושה שערים בתוך 6 דקות, ושמיצר הבקיע את השער השני.
בתום דו-קרב פנדלים, בו גם שמיצר הבקיע, זכתה ליברפול בגביע.
בקיץ 2005, לאחר שחוזהו בליברפול לא חודש, הגיע שמיצר לבורדו הצרפתית, כשחקן חופשי.
במהלך הקריירה זכה שמיצר בין השתיים בגביע האלופות, בסופר קאפ האירופי, בגביע אופ"א ובגביע האנגלי עם ליברפול, באליפות ובגביע הצרפתי עם לאנס, ובאליפות צ'כיה עם סלביה פראג.
ולדיסלב ארדזינבה (באבחזית: Владислав Григори-иҧа Арӡынба, בגאורגית: ვლადისლავ არძინბა; נולד ב-14 במאי 1945 - 4 במרץ 2010) הוא פוליטיקאי אבחזי, שהיה הנשיא הראשון של אבחזיה, רפובליקה בדלנית של גאורגיה, בין השנים 1994–2005, ולמעשה שליט אבחזיה מדצמבר 1990.
ארדזינבה נולד בכפר אשרה (Ешыра) תחתית באבחזיה אסס"ר שבגאורגיה הסובייטית.
לאחר שסיים את חוק לימודיו במכון הפדגוגי של סוחומי בפקולטה להיסטוריה, הוא עבר ללמוד באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי, שם קיבל תואר דוקטור.
במשך 18 השנים הבאות הוא עבד במוסקבה תחת יבגני פרימקוב, ראש המכון למחקרים מזרחיים באותם ימים (ובהמשך - ראש ממשלת רוסיה).
במוסקבה התמחה ארדזינבה בתרבויות העתיקות של המזרח התיכון.
כשחזר לסוחומי הוא מונה, בין השנים 1987–1989, לראש המכון לשפה, הספרות וההיסטוריה האבחזית.
בשנת 1989 הוא נבחר לסגן של נציג גודאותה לסובייט העליון.
ומאותו זמן החל להיות מעורב באופן הדוק בנושאים לאומיים כולל אבחזיה.
עד מהרה הפך לאחד התומכים הפעילים בבדלנות אבחזיה.
הוא יצר קשרים הדוקים עם תומכי הקו הנוקשה במוסקבה, במיוחד עם יושב ראש הפרלמנט, אנטולי לוקיאנוב (Анатолий Лукьянов), וכן עם חברים נוספים במפלגות הימין, שהיו אחראים לצעדים המפתיעים של אוגוסט 1991.
ב-4 בדצמבר 1990, נבחר ארדזינבה ליושב ראש הסובייט העליון של אבחזיה.
הוא התגלה כדמות כריזמטית ורגשנית והיה פופולרי בקרב האבחזים.
הגאורגים מאמינים כי הוא היה אחד מהמסיתים לאירועי סוחומי 1989. הוא הצליח לגבש את כוחו תוך זמן קצר יחסית.
במהלך הבחירות הבטיח ארדזינבה להגדיל את הייצוג של הגאורגים בשלטון האוטונומיה האבחזית, אולם נסוג בו לאחר שנבחר.
מאותו זמן שנבחר שלט ארדזינבה באבחזיה כשליט יחיד, אולם נמנע, לעת עתה, מלהיכנס לעימות פומבי כנגד השלטון המרכזי בטביליסי.
באמצע 1991, הוא ניהל משא ומתן עם טביליסי וקיבל בסופה הסכמה של הגאורגים לערוך רפורמה בחוק הבחירות, שהבטיח רוב איתן לנציגי האבחזים בסובייט העליון של אבחזיה.
במקביל ייסד ארדזינבה את המשמר הלאומי האבחזי שהיה מורכז כולו מאבחזים והנהיג מדיניות של דחיקת הגאורגים מעמדות השפעה בהנהגה האבחזית והחלפתם בפוליטיקאים ממוצא אתני אבחזי.
כשהתעוררה המתיחות הגאורגית-אבחזית רכב ארדזינבה על גבי הרטוריקה והצהיר בסוף יולי 1992 כי .
באוגוסט 1992, גירש כוח גאורגי בראשות תנגיז קיטובאני את ארדזינבה וחבורתו מסוחומי.
הם מצאו מחסה בגודאותה מקום מושבו של בסיס רוסי של המחוז הצבאי של עבר הקווקז (מאוחר יותר חלק מכוח שמירת השלום הרוסי בגאורגיה).
ארדינזבה שנהנה מקשריו הטובים עם תומכי הקו הנוקשה בהנהגה הצבאית של רוסיה, השיג את תמיכתם במלחמה כנגד הממשל הגאורגי.
לאחר שפעולות האיבה נגד גאורגיה הסתיימו בשנת 1994, ורוב האוכלוסייה הגאורגית אולצה לגלות מאבחזיה, נבחר ארדזינבה לנשיא הראשון של הרפובליקה הבדלנית של אבחזיה.
הבחירות שנערכו באבחזיה הוחרמו על ידי כל מדינות העולם והאו"ם יחד עם הממשל בגאורגיה גינה את הפעולה והכריז עליה כבלתי חוקית.
במשאל עם שנערך ב-3 באוקטובר 1999 אושררה נשיאותו ללא יריבים ונבחר למעשה כנציג יחיד בבחירות.
הוא הנהיג משטר אוטוקרטי ונשאר במעמדו ללא ערעור עד שבריאותו התרופפה בשנת 2003. הוא הצהיר כי עצמאותה של אבחזיה מגאורגיה היא עניין שלא נתון למשא ומתן וניסה לבוא בברית עם הפדרציה הרוסית שתמיכתה הפוליטית והכלכלית הייתה חיונית לקיומה של הרפובליקה.
במהלך כהונתו הוא נפגש עם שני נשיאי רוסיה הרצופים - ולדימיר פוטין ובוריס ילצין וכן עם הנשיא הגאורגי אדוארד שוורדנדזה.
תחת שלטונו היה מצב זכויות האדם בכי רע.
זכות השיבה של האוכלוסייה הגאורגית שגלתה מאבחזיה בעקבות הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה, נשללה ואלה שבכל זאת נותרו באבחזיה, היו נתונים לתוכנית טיהור אתני שיטתית.
ביקורת נוספת של הקהיליה הבינלאומית נמתחה על ארדזינבה בשנת 1995 בעקבות הוצאת צו שהחרים את הזרם נוצרי עדי יהוה.
במהלך השנים האחרונות לכהונתו ספג ארדזינבה ביקורת על חוסר הצלחתו להביא ליציבות באבחזיה ומעמדו הציבורי נחלש.
משנת 2002 הוא הפסיק להופיע בציבור.
כתוצאה מכך גבר חלקו של ראש ממשלת אבחזיה, ראול חאג'ימבה, בניהול הרפובליקה הבדלנית.
בריאותו התרופפה בצורה קיצונית והוא קיבל טיפול במוסקבה לזמן מה.
למרות הקריאות ההולכות וגוברות של האופוזיציה באבחזיה (במיוחד תנועת אמטסחארה) להתפטרותו, הוא הצהיר כי ימשיך בכהונתו עד תומה, שאמורה הייתה להסתיים באוקטובר 2004, אולם לא הסתיימה למעשה עד ל-12 בפברואר 2005. תוצאות הבחירות היו שנויות במחלוקת.
ועדת הבחירות האבחזית הכריזה בתחילה על ניצחונו של ראול חאג'ימבה אולם בית המשפט העליון באחזיה הכריע לאחר ערעור לטובתו של סרגיי בגאפש עם רוב של 50.3%.
אולם בית המשפט הפך את החלטתו לאחר שכוחותיו של חאג'מבה הסתערו על בנין בית המשפט, ובגאפש ותומכיו קיבלו איומים שלא לערוך את טקס ההכתרה ב-6 בדצמבר 2004. בסופו של דבר הגיעו בגאפש וחאג'ימבה הגיעו להסכמה, בתחילת דצמבר, לרוץ יחד כאיחוד לאומי.
הבחירות נערכו ב-12 בינואר 2005, והאיחוד כצפוי ניצח.
על פי ההסכם נבחר בגאפש לנשיא וחאג'ימבה לסגנו.
ארדזינבה עצמו לא יכול היה להתמודד, לא רק עקב בריאותו הרופפת, אלא כיוון שהחוקה האבחזית לא מאפשרת תקופת כהונה שלישית.
במהלך הבחירות ב-2004 נהרג בתאונה גארי אאידה, אחד ממנהיגי האופוזיציה, מה שהגביר את האנדרלמוסיה.
סווטלנה מיכאילובנה ואריאנה צ'אנטוריה (1994), סכסוך בקווקז: גאורגיה, אבחזיה והצל הרוסי, ,
דב ליץ' (1998), הסכסוך באבחזיה: דילמות במדיניות "שמירת השלום" הרוסית, ,
ולדימיר אלכסנדרוביץ' שַטַאלוֹב היה קוסמונאוט סובייטי, אשר השתתף ב-3 משימות חלל: סויוז 4, סויוז 8 וסויוז 10.
שטאלוב נולד בעיר טרופבלובסק (כיום בקזחסטן) למשפחת עובד של חברת מסילת ברזל.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 המשפחה עברה ללנינגרד.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה שאטלוב ואימו פונו לקזחסטן.
אב המשפחה נותר לעבוד במסילת ברזל.
על גבורה בהפעלת רכבות ופעילותו להעברת אספקה לעיר הנצורה הוענק לו עיטור גיבור העמל הסוציאליסטי.
ולדימיר שטאלוב גויס לצבא בשנת 1944 ונקלט בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1949 הוא סיים בית הספר לטייסים.
הוא כיהן בתפקידים שונים עד שבשנת 1963 נכלל ביחידה להכנת קוסמונאוטים סובייטים.
ניסיון הטיס שלו מסתכם בכ-2,500 שעות טיסה במטוסים שונים.
בין 1971 ל-1987 היה שטאלוב מפקד בסיס האימונים של מרכז טייסי החלל בברית המועצות ומשנת 1987 עד 1991 היה מנהל בית ספר לקוסמונאוטים.
במהלך שירותו הגיע לדרגת לוטננט גנרל.
בינואר 1969 הוא טס לחלל בחללית סויוז 4. החללית התחברה לחללית סויוז 5 וחלק מחברי הצוותה הועברו לחללית "סויוז 4".
שטאלוב וצוותה החדשה נחת בהצלחה לאחר כ-3 ימי טיסה.
באוקטובר 1969 הוא טס לחלל בחללית סויוז 8. המטרה המרכזית הייתה להתחבר לחללית "סויוז 7".
שטאלוב וצוותו חזרו לכדור הארץ לאחר 5 ימי טיסה.
במרץ 1971 הוא טס לחלל בחללית סויוז 10. המטרה המרכזית הייתה להתחבר לתחנת חלל סאליוט 1. עקב בעיה טכנית במערכת עגינה אוטומטית החיבור לא הושלם.
משנת 1987 ועד 1991 שטאלוב היה מפקד של מרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
על שמו קרוי המכתש שטאלוב שבצד הרחוק של הירח.
נפטר ב-15 ביוני 2021 ונטמן בבית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה.
ולדיסלב גוֹמוּלְקָה (בפולנית: Władysław Gomułka ; 6 בפברואר 1905, קרוסנו – 1 בספטמבר 1982, קונסטנצ'ין) היה פוליטיקאי ומנהיג קומוניסטי פולני, מנהיגה דה פקטו של פולין בין השנים 1945 ל-1948 ומנהיגה בשנית בין השנים 1956 ל-1970.
ולדיסלב גומולקה נולד בפרבר כפרי של קרוסנו שבגליציה (אז בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית, היום בפולין) למשפחה ממעמד הפועלים.
הוריו הכירו והתחתנו בארצות הברית, לשם הגיעו בנפרד בחיפוש אחר חיים טובים יותר בסוף המאה ה-19, אך שבו לפולין בתחילת המאה ה-20.
אביו, יאן, עבד בתעשיית הנפט המקומית, והיה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גליציה, ומ-1919, במפלגה הסוציאליסטית הפולנית.
גומולקה גדל בעוני ובתנאי דלות.
הוא למד בבית הספר בקרוסנו רק שש או שבע שנים, וכבר ב-1919, בגיל 14, החל לעבוד כשוליה בבית מלאכה מקומי.
ב-1922, לאחר הכשרתו, החל לעבוד כנפח בבתי זיקוק הנפט המקומיים.
בין השנים 1922 ל-1925 נטל חלק בתנועת הנוער של המפלגה הסוציאליסטית הפולנית, ושימש כמזכיר התנועה במחוז דרוהוביץ' (אז בשטחה של פולין).
ב-1925 הפך לפעיל במפלגת האיכרים העצמאית, וכשנה לאחר מכן, הצטרף להמפלגה הקומוניסטית של פולין.
ב-1926 נעצר בפעם הראשונה בגין השתתפותו בארגון שביתה, אך שוחרר זמן קצר לאחר מכן.
ב-1932 נעצר שוב, הפעם בגין ארגון שביתה בלודז'.
במהלך מעצרו נורה, וסבל מפציעת ירי קשה שהותירה אותו עם שיתוק מוטורי חלקי ברגל.
המעצר הניב כתב אישום שבמסגרתו נגזר עליו עונש מאסר של 5 שנים בעוון "פעילות נגד המדינה הפולנית ולמען האינטרסים של רוסיה".
לאחר שהות של כמעט שנתיים בבית הסוהר הוא השתחרר, ונסע בשם בדוי לברית המועצות.
גומולקה חי במוסקבה במשך כשנה, עד 1935, אז חזר לפולין והתיישב בשוויינטוחלוביצה.
ב-1936 נעצר בפעם השלישית, ונותר בכלא עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ברח גומולקה מהכלא ולאחר שהות קצרה בוורשה, הגיע אל ביאליסטוק, שם היה למנהל מקלט ליוצאי המפלגה הקומוניסטית של פולין.
ב-1940 עבר ללבוב, שם הפך לראש המחלקה לייצור מחברות באחד המפעלים בעיר.
ב-1941 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
לאחר מבצע ברברוסה, שב לקרוסנו, והצטרף למפלגת הפועלים הפולנית (המפלגה הקומוניסטית החדשה).
כשנה מאוחר יותר עבר לוורשה, והפך בה לאחד המנהיגים של המפלגה – תחילה שימש כחבר הוועד המרכזי של המפלגה, לאחר מכן כיהן כחבר מזכירות הוועד המרכזי של המפלגה, וב-23 בנובמבר 1943 מונה למזכיר הכללי של מפלגת הפועלים הפולנית.
המפלגות הקומוניסטיות תמכו בשלוש הנקודות) – גומולקה ובולסלאב ביירוט, שני המנהיגים של המפלגה, נפגשו עם יועץ סובייטי שהדריך אותם כיצד לבצע זיוף בתוצאות המשאל כדי לבסס את שלטון המפלגה, וליצור מקסם שווא של דמוקרטיה ותמיכה עממית.
בפגישה של מנהיגי המפלגות הקומוניסטיות בעולם, שנערכה בפולין ב-1947, ושבה נוסד הקומינפורם, נשא גומולקה נאום בו טען כי פולין לא צריכה להפוך למדינה בעלת מנגנון של מפלגה אחת, וכי יש צורך לשמור על ההפרדה בין מפלגת הפועלים הפולנית לבין המפלגה הסוציאליסטית הפולנית.
במהלך נאומו רבים מהמשתתפים יצאו בהפגנתיות מן החדר.
נאום זה ביטא הלך רוח שונה מן הקו הרשמי של המפלגה שקבע באותה העת יוסיף סטלין ביד רמה.
באוגוסט 1948 הודח גומולקה מראשות המפלגה בשל "סטייה ימנית לאומנית", ובמקומו מונה בולסלאב ביירוט לתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה.
בינואר 1949 הודח גומולקה גם מכלל התפקידים המיניסטריאליים שלו, ובאוגוסט 1951 גורש מן המפלגה (שהפכה למפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת, לאחר האיחוד עם המפלגה הסוציאליסטית הפולנית), ונעצר בעוון "סטייתו המחשבתית".
גומולקה נותר במעצר עד לדצמבר 1954.
תקופת מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת
עם מותו של המנהיג הסטליניסטי של פולין, בולסלאב ביירוט, במרץ 1956, והשינויים שעברה ברית המועצות, עברה פולין תהליך של דה-סטליניזציה, מה שהעלה את התקווה הציבורית לרפורמה.
ביוני 1956 שבתו העובדים בעיר פוזנן, במחאה על מחסור במוצרי מזון ומוצרי צריכה, על תנאי הדיור הגרועים, על הירידה בהכנסה הריאלית, ועל הניהול הכושל של הכלכלה הפולנית.
בתחילה ניסתה הממשלה הפולנית לדכא את המהומות בכוח הזרוע, באמצעות הצבא הפולני, ובתוך כך שמונים איש נהרגו, אך לאחר שהבינה כי לא תוכל להמית את המחאה, דאגה הממשלה להעלות את המשכורות ב-50%, ונוסף על כך, הבטיחה שינויים מרחיקי לכת בכלכלה ובפוליטיקה הפולנית.
בעקבות כך, מי שהיה יורשו של בולסלאב ביירוט כמזכיר המפלגה וכנשיא פולין, אדווארד אוחאב, החליט "לטהר" את שמו של גומולקה, ולהעביר לידיו את תפקיד מזכיר המפלגה באוקטובר 1956.
שנותיו הראשונות של גומולקה בשלטון לוו בשיפור היחסים עם הכנסייה הקתולית, הרחבת חופש המחשבה וחופש הביטוי, העלאת השכר, והפחתת הדיכוי המשטרתי.
בין שאר פעולותיו, התיר גומולקה באופן חריג ליהודי פולין לעזוב את המדינה, אם ברצונם לעלות למדינת ישראל, וכך עלו לישראל כ־35 אלף יהודים, חלקם מברית המועצות, שהיו אזרחי פולין בעבר.
על שמו נקראה עלייה זו "עליית גומולקה".
לאחר גל הרפורמות הראשון, בתחילת שנות ה-60, איבד המשטר של גומולקה מן האידיאליזם שליווה אותו בתחילתו, ומרבית ה"רפורמיסטים" סולקו ממוקדי הכוח.
במרץ 1968 פרצו הפגנות סטודנטים בוורשה, לאחר שהממשלה אסרה על העלאת מחזהו של אדם מיצקייביץ' "דזיאדי", שנכתב בשנת 1824, בשל כך שהוא כולל לכאורה "התייחסויות אנטי סובייטיות".
מייצ'יסלאב מוצ'אר, מי שהיה פרטיזן בעת המלחמה, ניסה לחתור תחת גומולקה, וייסד פלג פנים-מפלגתי בשם "הפרטיזנים", שהתבסס על לאומנות פולנית ורגשות אנטישמים, השתמש בהפגנות הסטודנטים כדי לפתוח במסע אנטי-יהודי בכלי התקשורת, כאשר טען כי מי ששורשיו יהודים מגלה נטיות ציוניות, ואינו נאמן לפולין.
בעקבות מסע הכפשה זה, החליט השלטון לעשות מעשה, וכעשרים אלף יהודים איבדו את משרותיהם ונאלצו להגר מפולין; בהקשר זה התפטר במחאה שר החוץ הפולני אדם רפצקי, אשר כביטוי מחאה הוסיף את שמו לרשימת המפוטרים היהודים במשרדו.
המסע שבתחילה כוון כנגד היהודים שהחזיקו במשרות עוד מתקופת הסטליניזם, השפיע על כל היהודים, גם על אלו שלא היו קומוניסטים.
גומולקה יכול היה להתנגד למסע התקשורתי, אך התיר לו להימשך, בתקווה כי ידעך מעצמו.
אינטלקטואלים רבים התנגדו למסע התעמולה האנטישמי, ומוצ'אר הפך לדמות שנואה.
בהקשר זה יש לציין כי גומולקה עצמו היה נשוי לפולנייה ממוצא יהודי ממנה נולד לו בן.
אינטלקטואלים פולנים מחו על המעשה, וריצ'רד סיבייץ שרף עצמו חי במחאה על הפעולה.
בדצמבר 1970 זכה גומולקה בניצחון פוליטי כאשר השיג את הכרת גרמניה המערבית בגבול האודר-נייסה בין המדינות.
את ההצלחה הזו ניצל המשטר כדי להעלות את המחירים על מוצרי היסוד (בעיקר בשר ומוצרי חלב), מה שהוביל למחאה ציבורית תקיפה שכללה הפגנות כנגד עליית המחירים ברחבי פולין.
המשטר נתן פקודה לירות בכל מפגין שינסה לחזור לבתי החרושת, דבר שהביא למותם של מאות עובדים והגדיל את המחאה.
מנהיגות המפלגה, בשיתוף עם מנהיג ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב, החליטה לגרום לפרישתם של גומולקה ושאר מנהיגי המשטר שהיו מזוהים עם ההוראה לפתיחה באש על המפגינים, ובכך סיים ולדיסלב גומולקה את תפקידו ואת חייו הפוליטיים.
גומולקה נפטר ב-1 בספטמבר 1982 מסרטן הריאה.
ולדימיר ואסילייביץ' שצ'רביצקי (באוקראינית: Володимир Васильович Щербицький ; 17 בפברואר 1918 – 16 בפברואר 1990) היה מדינאי סובייטי, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית האוקראינית בשנים 1972-1989 (האישיות הממסדית הבכירה באוקראינה הסובייטית).
על פעילותו הציבורית הוענקו לו עיטורי לנין (8 פעמים), עיטור מהפכת אוקטובר (פעמיים), תואר גיבור העמל הסוציאליסטי (פעמיים) ופרס לנין בשנת 1982.
ולדימיר שצ'רביצקי נולד למשפחת פועלים בעיירה בסביבת דנייפרופטרובסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום באוקראינה).
לאחר סיום בית הספר הוא עבר לעיר דנייפרופטרובסק ולמד במכון למהנדסי כימיה.
הוא סיים לימודי הנדסה בשנת 1941, באותה שנה שצ'רביצקי התקבל למפלגה הקומוניסטית.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות גויס לשירות הצבאי.
הוא סיים קורס קצינים מזורז והוצב לשרת בעיר סומגאיט.
במרץ 1943 שב לברית המועצות והוצב לשרת בחזית עבר הקווקז.
שצ'רביצקי סיים את השרות בשנת 1946 בדרגת קפטן.
לאחר חזרה לדנייפרופטרובסק, שצ'רביצקי התחיל לעבוד באחד ממפעלי התעשייה הכימית בעיר, אך תוך מספר חודשים הועבר לעבודה במנגנון המפלגתי.
לאחר מילוי מספר תפקידים במנגנון המפלגתי בעיר, עבר בשנת 1957 לקייב ומונה למזכיר המפלגה.
בשנים 1961-1963 שצ'רביצקי היה יושב ראש מועצת השרים של אוקראינה הסובייטית.
בשנת 1963 באחת הישיבות של הוועד המרכזי של המפלגה, שצ'רביצקי מתח ביקורת על מדיניותו של ניקיטה חרושצ'וב בהקשר למנגנון המפלגתי.
בעקבות כך הוא איבד את התפקיד בקייב והוחזר לדנייפרופטרובסק.
בשנת 1965 לאחר עליית ליאוניד ברז'נייב לשלטון, שצ'רביצקי חזר לתפקיד יושב ראש מועצת השרים של אוקראינה.
לאחר שפיוטר שלסט פוטר מתפקידו, ולדימיר שצ'רביצקי מונה במקומו למזכיר הראשון של המפלגה באוקראינה, התפקיד הממסדי הבכיר ברפובליקה הסובייטית.
ש'צרביצקי היה בראש אוקראינה הסובייטית במשך כ-17 שנים (1972-1989).
הוא היה מאוד מקורב לליאוניד ברז'נייב שהכיר אותו עוד בהיותו עובד במנגנון המפלגתי בדנייפרופטרובסק.
תקופה מסוימת שצ'רביצקי נחשב לאחד היורשים האפשריים של ליאוניד ברז'נייב.
שצ'רביצקי פעל רבות לפיתוח התעשייה באוקראינה תוך דיכוי כל סממני לאומיות אוקראינית.
כאשר יורי אנדרופוב קודם, שצ'רביצקי המליץ על ראש הק.ג.ב באוקראינה להיות מחליפו במוסקבה ויטלי פדורצ'וק אכן הועבר למוסקבה והועמד בראש הק.ג.ב של ברית המועצות כולה.
עם עליית מיכאיל גורבצ'וב לשלטון, התקררו היחסים של שצ'רביצקי עם מוסקבה.
בשנת 1986 התרחש אסון צ'רנוביל.
שצ'רביצקי נחשב כיוזם המדיניות של הסתרת הנושא.
למרות המצב הקשה והסכנות ב-1 במאי התקיים כמתוכנן מצעד גדול בקייב.
אומנם, מגניו טוענים ששצ'רביצקי לא היה יכול לבטל את המצעד עקב לחץ מהקרמלין וכי בפועל התנגד לקיום החגיגות.
בסתיו 1989 בלחץ של מיכאיל גורבצ'וב, פוטר שצ'רביצקי מתפקידו.
לאחר מספר חודשים הוא נפטר מדלקת ריאות, אך מקורביו דיברו על התאבדות על רקע הזמנתו למתן עדות בנושא אסון צ'רנוביל למחרת.
ולדימיר שְקוֹלניק (נולד ב-1947) הוא מלחין, מוזיקולוג, פסנתרן ומורה למוזיקה ישראלי.
ולדימיר שקולניק נולד בשנת 1947 באוקראינה הסובייטית.
הוא השלים לימודי קומפוזיציה באוניברסיטת בוקרשט שברומניה ב-1972. בשנת 1977 עלה לישראל.
בשנת 1994 קיבל תואר דוקטור בציון מעולה (Summa Cum Laude) מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הדיסרטציה שהגיש הייתה בנושא "ארגון גובה הצליל בקונטרפונקט אליאטורי במוזיקה של לוטוסלבסקי משנות השישים".
שקולניק משמש כדקאן הפקולטה לקומפוזיציה, ניצוח וחינוך מוזיקלי של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בשנת 2002 זכה בפרס מאוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 2004 זכה בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
המוזיקה של שקולניק כוללת יצירות לתזמורת סימפונית, תזמורת קאמרית, תזמורת מיתרים, יצירות לסולן ולתזמורת ועוד.
יצירותיו מבוצעות תדיר במדינות רבות בעולם.
ביצירותיו פיתח שיטות הלחנה המבוססות על שילוב מרכיבים לא סימטריים בתהליכים פלינדרומיים.
כמוזיקולוג, בנה שיטת ניתוח מקורית למוזיקה בת זמננו.
כמורה, פיתח שיטה לפיתוח שמיעה.
2004 - פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים
ולדיסלב ביקנוב (באוקראינית: Владислав Быканов; נולד ב-19 בנובמבר 1989) הוא ספורטאי ישראלי המתחרה בהחלקה מהירה במסלול קצר.
הוא אלוף אירופה בהחלקה מהירה במסלול קצר ל-3000 מטר (דודרכט 2015 ודרזדן 2018).
הוא ייצג את ישראל שלוש פעמים באולימפיאדת החורף (סוצ'י 2014, פיונגצ'אנג 2018 ובייג'ינג 2022).
בגיל 5 עלה לישראל עם משפחתו ולמד את ההחלקה בארץ.
באליפות אירופה שנערכה בדרזדן שבגרמניה הוא סיים במקום 10 בתחרות ל-500 מטר, במקום 9 בתחרות ל-1000 מטר ובמקום 10 בתחרות ל-1500 מטר.
באולימפיאדת החורף (סוצ'י 2014) זכה לכבוד לשאת את דגל המדינה בטקס הפתיחה של המשחקים.
הוא הספורטאי (גבר) הראשון המתחרה בישראל באולימפיאדת החורף בענף זה.
בתחרות ל-1000 מטר לא עבר את שלב המוקדמות וסיים במקום ה-24 ובתחרות ל-1500 מטר הגיע לשלב חצי הגמר וסיים במקום ה-25.
באליפות אירופה שנערכה בדודרכט שבהולנד זכה ביקנוב במדליית זהב בתחרות ל-3000 מטר ובכך היה למחליק הקרח הישראלי הראשון שזכה בתואר זה.
הוא הקדים את האלוף האולימפי וגדול מחליקי הקרח ויקטור אן מרוסיה.
באליפות אירופה שהתקיימה בדרזדן גרמניה בינואר 2018 זכה ביקנוב ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי לאחר שניצח את גמר ב' בתחרות ל-500 מטר בתוצאה של 41.229 שניות, שהייתה מהירה מאלה של המתחרים בגמר א'.
במקצה הראשון בו השתתף באולימפיאדת פיונגצ'אנג, מקצה 1,500 מטרים (שנחשב למקצה החזק שלו), נפסל ביקנוב בשלב המוקדמות לאחר שהשופטים קבעו שדחף מחליק קנדי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2022) התחרה ביקנוב במקצה ל-1500 מטרים.
הוא סיים רביעי את המקצה שלו, אך כיוון שהמקצה היה מהיר ביותר - כל ארבעת הראשונים בו, כולל ביקנוב, שברו את השיא האולימפי, והשיגו תוצאות טובות יותר ממנצחי כל המקצים האחרים - עלה ביקנוב לחצי הגמר.
בחצי הגמר סיים את המקצה שלו במקום השישי ובמקום ה-17 הכללי.
ולדימירץ (באוקראינית: Володимирець, ווֹלודימירץ; בפולנית: Włodzimierzec, ולודז'ימייז'ץ) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, במפגש הנהרות סטיר והורין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
האזכור הראשון לעיירה, אשר נוסדה בזמן נסיכות קייב, הוא משנת 1570, ובשנת 1667 הוענקו לה זכויות עיר.
עיירה זו מהווה מרכז של ראיון ולדימירץ שגובל עם ראיון דוברוביצקי, ראיון סארני וראיון זריצ'נה של מחוז רובנו.
בשנת 1700 מתועד קיומה של קהילה יהודית קטנה בעיירה.
היא כונתה על ידי היהודים "לודמיר קטן" כדי להבדילה מלודמיר.
מהמאה ה-19 כיהנו כרבני הקהילה בעיירה בני משפחת שליטא.
ערב מלחמת העולם הראשונה נוסדה בעיירה ישיבה שנסגרה לאחר זמן לא רב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים, וחיילי צבא האימפריה הרוסית חנו במקום, דבר שהעניק ביטחון, אך גם גרם לפגיעה ביהודי המקום.
לאחר המלחמה, הוטל על יהודי העיר תשלום כופר גבוה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,263 יהודים, קרוב למחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית.
לאחר מהפכת 1917 הוקמה מיליציה אזרחית בפיקוד יהודי.
לאחר שהתפרקה המיליציה הוקמה אגודת הגנה עצמית יהודית.
ב-3 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידיה גרמנים, לאחר שהרגו מאות צעירים ממנה שגויסו לצבא האדום ונפלו בשבי, ובהם יהודים רבים.
בימים שקדמו לכך, ביצעו אוקראינים מקומיים מעשי רצח ושוד בקרב יהודי העיירה.
עם הכיבוש הגרמני, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת ביצוע עבודות כפייה וחובת תשלום סכומי כופר.
בראש היודנרט בעיירה הועמד יעקב אייזנברג.
באפריל 1942 רוכזו כ-3,000 יהודים מהעיירה ומסביבתה בגטו שהוקם בה.
בסוף באוגוסט 1942 נרצחו רוב יושבי הגטו בקבר אחים, חלק קטן הצליח לברוח כתוצאה ממהומה שקרתה במהלך ההוצאה להורג.
לאחר מכן, נערך מצוד אחר יהודים שהצליחו להימלט מהאקציה.
ולדיסלב ברונייבסקי (בפולנית: Władysław Broniewski; 1897, פלוצק – 1962, ורשה) היה משורר וחייל פולני.
ב-1915 הצטרף אל הלגיון הפולני, אשר הוקם במסגרת הצבא האוסטרו-הונגרי.
בתום המלחמה ועם כינון פולין העצמאית, הצטרף ברונייבסקי לכוחותיו של יוזף פילסודסקי והשתתף המלחמה הפולנית-סובייטית ב-1919–1920. על פועלו בקרבות קיבל את אות הגבורה הפולני וירטוטי מיליטארי – אות הגבורה הגבוה ביותר בפולין לציון לוחמה בקרב.
בשנת 1921 השתחרר מן השירות הצבאי בדרגת סרן.
בשנות השלושים נטה ברונייבסקי לסוציאליזם.
עם פלישת גרמניה לפולין בספטמבר 1939 כתב פואמה המעודדת את הפולנים להניח בצד את מחלוקותיהם הפוליטיות ולהילחם בפולשים.
כשפלשה ברית המועצות לפולין ממזרח, ב-17 בספטמבר, היה ברונייבסקי בלבוב שנכבשה על ידי הסובייטים.
בתחילה פרסם את שירתו בעיתונים סובייטיים, אך לאחר זמן קצר נחקר על ידי הנקו"ד ולאחר ארבעה חודשי חקירה נשלח לכלא לוביאנקה במוסקבה, שם היה אסור מעל שנה.
בתחילת 1942 שוחרר מן הכלא והצטרף אל צבא אנדרס.
הגיע עם צבא אנדרס לארץ ישראל ושהה בה בשנים 1943–1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה ניסה ברונייבסקי להמשיך לכתוב בפולין הקומוניסטית בלי להיות מאוים על ידי המשטר ועם זאת לשמר מעט מעצמאותו האמנותית.
הוא הוכרז על ידי השלטונות בתור אחד המשוררים הלאומיים.
בנוסף לכתיבת שירה היה ברונייבסקי גם מתרגם שירה ופרוזה.
בין היתר תרגם לפולנית מכתביהם של פיודור דוסטויבסקי, ברטולט ברכט, ולדימיר מאיאקובסקי ואחרים.
בשנותיו האחרונות הידרדרה בריאותו עקב אלכוהוליזם.
בשנות השמונים נחקקו שורות מיצירתו של ברונייבסקי על קבר אחים של יהודי וולברום שבפולין.
ולדיסלב הרביעי ואזה (פולנית: Władysław IV Waza; 9 ביוני 1595 - 20 במאי 1648) – בנו של זיגמונט השלישי ואזה ואנה לבית הבסבורג.
היה מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא בין השנים 1632–1648, נשא בתואר מלך שוודיה בין השנים 1632-1648, ובין השנים 1610-1613 - לאחר שכבש את רוסיה - שימש בתפקיד הצאר הרוסי.
פוליטית, היה צאר רוסיה עד 1634.
ולדיסלב הרביעי ואזה נולד בארמון המלכותי בלובוזוביה (כיום קרקוב).
הוא היה בנו הראשון של המלך זיגמונד השלישי ואזה ואשתו הראשונה אנה לבית הבסבורג.
ולדיסלב, אחד מתוך חמישה ילדים שנולדו לזיגמונד, שרד את הילדות ולא מת ממחלות טיפוסיות שהיו נפוצות אז.
עוד מילדותו היה ברור שהוא יהיה היורש של אביו לאחר מותו כיוון שהיה בטוח שהאצולה תבחר בבנו הבכור של המלך.
כבר מ-1611, בהיותו בן 16, הורשה להשתתף בישיבות הבית התחתון של הסנאט.
כיורש העצר נהנה מאהדתם של האצילים, בהיותו ממשיך השושלת היגלונית.
כאשר הופיע ברחובות ורשה, זכה לאהדת הציבור.
שגריר מלך ספרד, אברהם דה-דונה כתב עליו: "הוא מושא ל"ציפיות גדולות", איש צעיר, מצויד בכל מתנות הטבע, אדם עם מצח גבוה, גדול, אדיב וסביר-רוח, דובר ארבע שפות: פולנית, גרמנית, איטלקית ולטינית; בעל הישגים משמעותיים במדעי הרוח וחייל נלהב; הוא גם נהנה מאהבת הפולנים."
המאבק על כתר הצאר הרוסי
בתחילת 1610 הבויארים, שלא היו מרוצים משלטון הצאר וסילי הרביעי, העניקו את הכתר המלכותי לוולדיסלב הרביעי ואזה.
ב-27 באוגוסט 1610 הוכתר המלך ולדיסלב, כרצון האיחוד הפולני ליטאי והבויארים; אף הוטבעה סדרת מטבעות עם שמו של המלך החדש ולדיסלב.
עם זאת, אביו של ולדיסלב זיגמונד התנגד לכך שבנו יאמץ את הדת הפרבוסלאבית שהייתה תנאי להכתרתו כצאר, ובשל כך הדיח את ולדיסלב מתפקידו כיורש העצר ונישל אותו מהמלוכה.
המלחמה הפולנית-רוסית נמשכה שלוש שנים וב-1618 נחתם הסכם דולינו, שהביא בכנפיו 14 שנות שלום והכרה דה פקטו בשלטונו של מיכאיל רומנוב.
ב-1632 מת אביו, וולדיסלב נבחר כמלך במקומו.
הוא נלחם במשך יותר משנתיים, במהלך מלחמת רוסיה-פולין 1632-1634, בניסיון להחזיר את השטחים שאבדו לו במלחמה הקודמת, ובעיקר את סמולנסק, אך בשנת 1634 נחתם "השלום הנצחי של פולאנוב", בו ויתר ולדיסלב על סמולנסק ועל תואר הצאר.
ולדיסלב טען לזכותו על הכתר השוודי, מה שהביא למחלוקות ומלחמות רבות בין פולין לשוודיה, וגרם לפולין הפסדים כלכליים עצומים ולהשתלטות השוודים על כמה ערי חוף במהלך מלחמת שוודיה-פולין (1600-1629).
לצורך ביסוס כוחו במרחבי הים הבלטי בנה ולדיסלב צי אותו שחקה המלחמה העות'מאנית-פולנית (1620-1621), אולם תוכניותיו למלחמה מכרעת נגד האימפריה העות'מאנית נכשלו, בשל התנגדות האצולה.
בתקופת שלטון ולדיסלב מצבה של אוקראינה הידרדר.
האצילים הפולנים שצברו שם את עושרם דיכאו את הקוזאקים, אשר מדי פעם התקוממו.
חוסר שביעות הרצון הגוברת הוביל
ב-1639-1637 להתקוממות פוולוק בהנהגת פאבל פוולוק מיכנוביץ' שדוכאה, ובבמאי 1648 למרד הגדול של הקוזקים והאיכרים בהנהגתו של בוגדן חמלניצקי (שכרת ברית עם חאנות קרים) ובמהלכו הוסבו אבדות רבות לאצולה הפולנית.
ימים אחדים לאחר פרוץ מרד הקוזקים, ב-20 במאי, מת המלך ולדיסלב במרקינה.
ב-12 בספטמבר 1637 התחתן ולדיסלב עם בת דודתו, ססיליה רנטה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה אנה מבוואריה.
היו אלה נישואים מצערים מאוד: שני ילדים מתו בילדותם, ומיד לאחר הלידה השלישית, שבה ילדה עובר מת, מתה גם ססיליה.
ולדיסלב התחתן שנית ב-10 במרץ 1646 עם מריה לואיזה גונזאגה, בתם של קרלו הראשון גונזאגה, דוכס מנטובה וקתרין דה גיז, אשר הביאה לחיזוק היחסים עם צרפת, אולם לא היו לו ילדים ממנה, ולאחר מותו היא התחתנה עם אחיו יאן השני קז'ימייז', מלך פולין.
ולדיסלב יורייביץ' בזבורודוב הוא שופט כדורגל רוסי.
בשנת 1991, הוא שיחק במדי זניט, לאחר מכן נסע ללמוד בארצות הברית במשך שש שנים, שם קיבל את התואר הראשון בניהול ספורט ומנהל עסקים.
הוא חידש את הקריירה שלו כשחקן ושיחק במדי דינמו סנקט פטרבורג, ושיחק גם בלטביה (ונטפילס) ובבלארוס (דינמו מינסק, שחטיור סליהורסק, טורפדו-סק"א מינסק)
בשנת 2000, במדי ונטספילס בשמינית גמר גביע לטביה נגד צסיס, הוא הבקיע 7 שערים.
הוא החל את הקריירה השיפוטית שלו בשנת 2001. הוא שופט בליגה הבכירה מאז 2007.
בשנת 2009 הוא תפס את המקום השלישי בתחרות עיתון ספורט אקספרס והוא נכלל ברשימת חמשת השופטים הראשונים על פי CFA.
הוא שופט פיפ"א וכלול בקבוצה הראשונה של שופטי אופ"א.
וְלָדִיסְלָב הָרִאשׁוֹן לוּקְיִטָּאק (בפולנית: Władysław I Łokietek; 1260 – 2 במרץ 1333), נודע בכינוי "ארוך האמה", היה מלך פולין הראשון לבית שושלת פיאסט.
שלט בפולין מאז 1320 ועד מותו.
ולדיסלב נולד בשנת 1260 לקז'ימייז' הראשון מקויאוויה, ולאחר מות אביו בשנת 1267 היה תחת אפוטרופסות של אמו אאופרוסין מאופולה ואחיו הגדולים לסזק וסימומיסלב עד הגיעו לבגרות בשנת 1275. הוא ירש חלקה קטנה מנחלותיו של אביו.
בעוד כמה מאחיו נפטרו, שטחי ירושתו גדלו.
הוא ניסה לספח ללא הצלחה את דוכסות קרקוב לתוך שטחיו בשנת 1289, לאחר מות אחיו, לסזק השחור.
לאחר תקופת גלות בעת שלטונו של ואצלב השני, מלך בוהמיה (1300–1305), ולדיסלב ירש מחדש כמה משטחיו ובשנת 1306 נוספה גם קרקוב להשפעתו בעת שואצלב השלישי נרצח.
הוא לקח לזמן מה שליטה על פולין הגדולה, אחר כך איבד את השליטה עליה לידי דוכסויות בוהמיה וליטא ומאוחר יותר כבש אותה מחדש מידם.
ולדיסלב היה מצביא חזק ומוצלח, אך גם מנהל אדמיניסטרטיבי נודע.
הוא כבש את גדנסק והשאיר את השליטה בה למכרים עליהם יחל היה לסמוך כאישי מפתח.
בשביל להגן על שטחיו, ולדיסלב יצא למלחמה מתמשכת עם המסדר הטבטוני אשר דרש עוד ועוד שטחים מידיו בקירוב אל חוף הים הבלטי.
הוא יצר ברית עם ממלכת הונגריה ועצר את פשיטות הפרשים הליטאים בעזרת נישואים לבתו של הדוכס הליטאי הגדול.
מכל הישגיו, הגדול והחשוב בהם היה שבשנת 1320, ולדיסלב השיג את רשות מדינת האפיפיור לקבלת התואר "מלך פולין".
הוא הוכתר בקתדרלת ואוול שבקרקוב, בירתו.
ולדיסלב נפטר ב-2 במרץ 1333, ובנו ירש אותו ולימים נודע בתור קז'ימייז' השלישי, "הגדול".
וְלָדִיסְלָב הַשֵּׁנִי, הַגּוֹלֶה (בפולנית: Władysław II Wygnaniec; 1105 – 30 במאי 1159) היה הדוכס הגדול של ממלכת פולין והדוכס של שְׁלֶזְיָה בין השנים 1138 ועד לגירושו ב-1146. הוא מוכר כאביהם של הפיאסט השלזים (בני שושלת פיאסט אשר גורשו לעבר שלזיה).
לאחר מות בולסלאב השלישי, עקום הפה, אביו של ולדיסלב, בשנת 1138, ממלכת פולין התפרקה בין ארבעת בניו של הראשון.
בשביל לשמור על אחדות פולין לאחר מותו, בולסלאב קבע כי בעת יגיע לבגרות, בנו הבכור ירש את העיר קרקוב וסביבתה.
ולדיסלב, הבכור באחיו, ירש לחלקו את שלזיה וכרצון אביו גם את קרקוב.
עם ירושת קרקוב, ולדיסלב ירש את הסמכות העליונה מעל כל שאר נסיכי ודוכסי פולין.
אף על פי שולדיסלב פעל לשמירת אחדות פולין, מרב הדוכסים, כמו גם חלק מהאצולה החלו להילחם בו למען כוחם האישי.
לבסוף, לאחר מלחמות חוזרות ונשנות, בשנת 1146, בעודו בעיר צייץ (מדינת סקסוניה-אנהלט) ולדיסלב ויתר על כתר פולין והכריז על האומה כפֵאוֹדָלִית.
תוך זמן קצר הנסיכים הפולניים גירשו את ולדיסלב מהארץ המפורקת לעבר האימפריה הרומית הקדושה.
קונראד השלישי, מלך גרמניה אחיה של אגנס מבאבנברג, אשתו של ולדיסלב, קיבל את ולדיסלב לחסותו בממלכת גרמניה (חלקה מתוך האימפריה הרומית הקדושה).
בינתיים בולסלאב הרביעי, המתולתל, אחיו השני של ולדיסלב, ירש את שלזיה וקרקוב בהיעדר אחיו הבכור.
ולדיסלב החל במערכה מחודשת לאיחוד פולין ולאחר מערכה מוצלחת החלו בתמיכת הקוריה הרומאית ומדינת האפיפיור, מגעים לשלום שבוצעו בידי אלברכט הראשון, מרקיז ברנדנבורג המכונה "דוב" אשר פעל להביא לסיום הקרבות בין אוגדות הפולנים.
כאשר בשנת 1152 בולסלאב הרביעי לא פעל כקריאת פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, האחרון פלש לעבר פולין ואיים על פוזנן.
בולסלאב נכנע לקיסר הרומאי ושחרר את בניו של ולדיסלב מהשבי שלהם לעבר סקסוניה-אנהלט ואל ולדיסלב אביהם.
לאחר מותו של ולדיסלב בשנת 1159 בולסלאב לא שמר על הבטחתו ועם מערכת מלחמה מחודשת בשנת 1163 הוא תפס מחדש את בניו של ולדיסלב והעביר אותם לשבי.
ולדיסלב יורייביץ' דורונין הוא איש עסקים רוסי, בעלים משותף של קפיטל גרופ , בעלים של Aman Resorts ומייסד OKO Group .
ולדיסלב דורונין נולד ב-7 בנובמבר 1962 בלנינגרד.
בוגר אוניברסיטת מוסקבה, קיבל תואר MBA בשווייץ.
ב-1989 החל את הקריירה המקצועית שלו בחברת הסחר הבינלאומית Mark Rich & Co.
ב-1991 הקים דורונין את חברת "קפיטל גרופ", שכללה ב-1993 את אדוארד ברמן ופבל טה.
קפיטל גרופ הפכה לאחת החברות הפרטיות הראשונות שהשתתפו בפרויקט מוסקבה סיטי.
עם הזמן, חברת "Capital Group" התרחבה באופן משמעותי, ותפסה את אחד המקומות המובילים בקרב מפתחי נדל"ן במוסקבה.
דורונין הקימה את קפיטל גרופ בשנת 1991 כחברת סחר בסחורות.
בשנת 1993, קפיטל גרופ נכנסה לשוק הנדל"ן המסחרי במוסקבה עם משרדים ופרויקטים קמעונאיים מסוג A, ולאחר מכן התרחבה עם פיתוחי מגורים פרימיום אחרים.
השותפים השווים של דורונין בקפיטל גרופ מתחילת שנות ה-90 היו פאבל טיו ואדוארד ברמן.
קפיטל גרופ בנתה את הפורטפוליו שלה כך שיכלול 71 פרויקטים יוקרתיים למגורים ומסחר עם שטח כולל של 7 מיליון מ"ר.
בשנת 2009 בנתה קבוצת קפיטל של דורונין את מתחם עיר הבירה המעורב (משרדים ומגורים) בעיר מוסקבה, שהורכב משני מגדלים רבי קומות ועד 2011 היה הבניין הגבוה ביותר ברוסיה.
המתחם תוכנן על ידי אריק ואן אגראט.
בשנת 2011 קפיטל גרופ בנתה את מתחם המגורים, המשרדים והקמעונות עטור הפרסים 'אגדת צווטנוי' במוסקבה.
המתחם תוכנן על ידי NBBJ.
בשנת 2013 קבוצת קפיטל של דורונין הקימה מיזם משותף עם גבריאל יושבייב, יזם רוסי, לבניית OKO – פיתוח רב-קומות מעורב (מסחרי ומגורים) ברובע העיר מוסקבה במוסקבה.
OKO, שבנייתו הושלמה ב-2015, הפך לגורד השחקים השלישי בגובהו באירופה.
בשנת 2016, 55,000 מ"ר של שטחי משרדים בפיתוח OKO נמכר לממשלת מוסקבה.
בריאיון שלו לפברואר 2016 למגזין פורבס הסביר דורונין כי קפיטל גרופ מנוהלת במשותף על ידי שלושת השותפים שמקבלים החלטות אסטרטגיות יחד.
האחריות התפעולית מחולקת כאשר דורונין אחראית על מכירת ורכישות נכסים, גיוס משקיעים, פיתוח תפיסות אדריכליות ושיווק, טיאו אחראית על הקשרים עם מתחם הבנייה במוסקבה, פרויקטים חדשים ועבודות משפטיות וברמן מתמקדת בעבודות התאמה ובנייה.
במרץ 2022 רכש דורונין כמעט דונם אחד של קרקע בצד המערבי הלא מפותח של אספן מאונטיין תמורת 76 מיליון דולר מ-Norwegian Island LLC, ישות עסקית הכוללת את ג'ים דהפרנסיה, בריאן פיטרסון וג'ף גורסוץ', רוכב סקי לשעבר של קבוצת הסקי האמריקאית, בעלים.
של רשת קטנה של חנויות סקי קמעונאיות יוקרתיות, ובן דודו של השופט עמית בית המשפט העליון, ניל גורסוץ' .
העסקה יצרה מחלוקות רבות באספן מכיוון שמונה חודשים קודם לכן, גורסוץ' ושותפיו קנו את המגרש מחברת הסקי אספן תמורת 10 מיליון דולר.
לדברי דורונין, יש לו תוכנית ארוכת טווח, הכוללת בניית נכס יוקרתי של מלון במקום.
באוקטובר 2021 דחה בית המשפט הגבוה לצדק של האיים הבלאריים את הערעור של דורונין על פסק הדין משנת 2019, שהורה לו להרוס את העבודות שבוצעו באופן בלתי חוקי בשנת 2014 באחוזתו באזור מיוער על קרקע כפרית מוגנת באיביזה .
הבנייה הבלתי חוקית אותרה ב-Platges de Comte על ידי שירות הגנת הטבע של המשמר האזרחי של ספרד בשנת 2014, אך המקרה נמשך מספר שנים.
פסיקת בג"ץ חייבה את דורונין לשלם קנס של מיליון יורו למועצת העיר סנט ג'וזף ועוררה תיק משפטי נוסף להערכת חומרת ההפרה העירונית שביצע דורונין.
הוחלט כי יצירות בלתי חוקיות יהרסו על ידי דורונין ואם לא יעשה זאת על ידי בית העירייה של סנט ג'וזף.
הוצאת קורנגי הגיבה על ידי ביטול רטרואקטיבי של תוכן המאמרים המקוונים שלה על דורונין וביולי 2022, דורונין הפסיק את תביעתו.
באפריל 2022 הגישה דורונין תביעת לשון הרע סוויפט תקשורת, חברת אחזקות, המחזיקה ב"אספן טיימס " לאחר שהעיתון פרסם מאמרי דעה ומכתב לעורך, מהם השתמע כי דורונין משתמש בהשקעתו באספן להלבנת כספים נגועים מרוסיה.
דורונין ביקש להטיל פיצויים עונשיים על סוויפט תקשורת, בטענה ש'אספן טיימס' '...בחר לעשות...
לעשות נרטיב שקרי שמכוון למר דורונין פשוט בגלל שהוא נולד במה שהיא היום רוסיה...'.
לפי כתבי בית המשפט של דורונין, הוא הרוויח את עושרו באופן לגיטימי ולא יכול להיחשב אוליגרך רוסי, משום ש'...אוליגרכים אינם רק אנשים אמידים ממוצא רוסי; הם אנשים שצברו את עושרם באמצעות ניצול משאבי הטבע הרוסיים, כיוון מושחת של מפעלים בבעלות ממשלתית רוסית, וזיקה פוליטית הדוק עם ולדימיר פוטין".
תיאור זה, נטען בתביעה, אינו מתאים לדורונין.
בתקופת התביעה הושעה סיקור דורונין על ידי ההוצאה לאור.
המתח בעניין הביא לפיטוריו של העורך, אנדרו טראוורס.
התביעה המשפטית הוסדרה בהסכם סודי ונדחתה ב-27 במאי 2022.
דורונין הוא אספן אמנות רציני.
האוסף שלו נרחב מאוד וכולל יצירות של אמנים כמו ג'ף קונס, פרנק סטלה, אנדי וורהול, ג'וליאן שנאבל, אניש קאפור, סלבדור דאלי ופבלו פיקאסו .
דורונין גם עושה מאמצים גדולים לתמוך באמנים מתעוררים.
לדורונין יש בית במיאמי, פלורידה, ובבעלותו דירה בוואן הייד פארק .
נולד בברית המועצות, ויתר על אזרחותו הסובייטית ב-1986. מאז הוא הפך לאזרח שוודי .
בריאיון לפורבס ב-2016, סיפר דורונין כי הוא נוסע לעיתים קרובות למוסקבה, שם יש לו עסק ולבקר חברים.
בשנת 2018 סיים דורונין לבנות את קפיטל היל רזידנס, ביתו הפרטי בברוויחה, שכונה יוקרתית מחוץ למוסקבה.
הנכס, שתוכנן על ידי זאהה חדיד, כולל 3,300 מ"ר.
של שטח וכולל בריכת שחייה, ספא וספרייה והוערך בשווי שוק של 140 מיליון דולר.
המגרש והנכס עצמו רשומים על שם אמו של דורונין, זיניידה.
אחד מחבריו הקרובים ביותר של דורונין הוא השחקן לאונרדו דיקפריו .
השניים מבלים זמן רב ביחד ומבלים חופשות באופן קבוע בוילה של דורונין באיביזה וביאכטות של דורונין.
בשנת 2010 דורונין ושותפתו דאז נעמי קמפבל היו בין המארגנים של אירוע הצדקה Help the Tiger, שהתקיים בתיאטרון מיכאילובסקי בסנט פטרסבורג והשתתפו בו דיקפריו ולדימיר פוטין .
על תרומתו לכנסייה הרוסית האורתודוקסית עיטר דורונין על ידי הפטריארך אלכסי השני, הפטריארך של מוסקבה וכל רוסיה, הפרימאט של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית .
בשנת 2010 זכה דורונין בפרס "איש העסקים של השנה" ברוסיה.
טקס הענקת הפרס התקיים ב-25 בפברואר 2010 בקרמלין במוסקבה .
בשנת 2015, ה"ניו יורק פוסט" זיהה את דורונין ברשימת "20 שחקני הכוח הגדולים בנדל"ן בניו יורק.
ביוני 2022, הוא הוכר כאחד ממאה האנשים החזקים ביותר בתחום האירוח העולמי על ידי ה-Global 100 של מכון האירוח הבינלאומי.
דורונין היה במערכת יחסים עם דוגמנית העל האנגלית נעמי קמפבל משנת 2008 עד 2013. הוא בזוגיות עם קריסטינה רומנובה מאז 2015.
ולדיסלב אלכסנדר דרינג (6 במרץ 1903 – יולי 1965) היה מנתח ורופא נשים פולני.
כאסיר במחנה הריכוז אושוויץ סייע בניסויי הסירוס והעיקור באסירים אותם הוביל רופא המחנה הגרמני ופושע המלחמה הורסט שומאן.
דרינג למד רפואה באוניברסיטה הרפואית של ורשה וסיים את לימודיו בשנת 1928. הוא התמחה בגינקולוגיה ומיילדות, ועבד לאחר מכן בקליניקה פרטית בוורשה.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, במהלך הפלישה הסובייטית לפולין, שירת דרינג כמנתח צבאי בצבא הפולני.
הוא כנראה נלקח בשבי על ידי הסובייטים, אך הצליח להמלט.
בנובמבר 1939 חזר דרינג לוורשה, שנכבשה על ידי הוורמאכט.
דרינג חידש את עבודתו הרפואית והצטרף ל-Tajna Armia Polska (מחתרת ""הצבא הפולני הסודי", שהקים ויטולד פילצקי).
ביולי 1940, נחשף ארגון המחתרת ודרינג נעצר על ידי הגסטפו.
דרינג היה מהאסירים הראשונים שהועברו למחנה הריכוז אושוויץ באוגוסט 1940. על פי גרסה אחת דרינג הסתיר את כישוריו הרפואיים, או שבאדמיניסטרציה במחנה לא שמו לב לעובדה זו.
כחודש לאח מכן הגיע למחנה ויטולד פילצקי שהתנדב להיכלא על מנת לאסוף מודיעין על המחנה מבפנים ולארגן התנגדות של אסירים במחנה שבאותה התקופה היה בעיקרו מחנה ריכוז לפולנים.
דרינג היה אחד מהשותפים הראשונים של פילצקי.
בעת שנזקק לטיפול רפואי בבית החולים גילה האופטשטורמפיהרר מקס פופירש שהיה המפקד הרפואי במחנה כי דרינג בעל הכשרה רפואית.
במהרה הוקם בית חולים לאסירים בבלוקים 19, 20, 21 ו-28 בו דרינג עמד בראש צוות של אסירים פולנים - מנתחים וסניטרים.
תפקידו זה של דרינג העניק לו גישה לתרופות ולמקומות להסתיר אנשים וחומרים והיה משמעותי בהתארגנות של פילצקי.
עם זאת, התפקיד גם קירב אותו לפקידים הגרמנים במחנה, דבר שעורר חשד אצל האסירים שלא היו מעורבים בפעילות הקבוצה של פילצקי.
ככל שהמחנה התרחב במהלך 1942 ו-1943 פחתה החשיבות של הקבוצה של פילצקי, והתערערה עוד יותר לאחר שהועברו חברים המזוהים עם פילצקי למחנות אחרים.
פילצקי עצמו נמלט מהמחנה באפריל 1943, והותיר את דרינג עם רשת תמיכה מוחלשת להישרדות במחנה.
משום שלא היה צריך להגיע למסדרים וקיבל אוכל ותנאים מעט יותר טובים מהאחרים הוא נחשב כמשתף פעולה.
הוא היה ידוע ביחסו הגס, לעיתים ברוטאלי, כלפי אסירים, שכלל צעקות ועלבונות.
במאי 1943 החלו רופאי המחנה קרל קלאוברג והורסט שומאן לערוך ניסויים לפיתוח שיטה לעיקור באמצעות קרני רנטגן.
אסירים, בעיקר יהודים, נחשפו לקרינה חזקה שגרמה לכוויות ופגיעות באיברים פנימיים.
אלו שלא יכלו לעבוד לאחר מכן הוצאו להורג.
אלו ששרדו עברו ניתוח בו הוצא אחד מהאשכים או השחלות, על מנת לקבוע את מידת הקרינה האופטימלית.
ניתוחים אלה בוצעו על ידי רופאים פולנים, ביניהם דרינג, שהשתתף בכ-130 ניתוחים.
בינואר 1944 שוחרר מאושוויץ והועבר לעבוד בקליניקה גרמנית בחוז'וב ולאחר מכן ביסטשמביה-זדרוי.
לאחר כשנה הצליח לברוח, והתחבא בשלזיה.
ב-1945 חזר לוורשה, עשה דרכו למערב, והצטרף לכוחות פולין החופשית כרופא.
לאחר פירוק הכוחות נשאר באנגליה.
בנובמבר 1946 הגיש משרד פשעי המלחמה הפולני לוועדת האומות המאוחדות לפשעי מלחמה רשימה של 85 אישים שפעלו באושוויץ והואשמו ברצח והתעללות באסירים, ביניהם דרינג.
שמו גם הופיע ברשימות שהוגשו על ידי צ'כוסלובקיה וצרפת.
בינואר 1947 הפולנים הגישו בקשה להסגרתו, כחלק ממסע פרופגנדה של המשטר הסובייטי בפולין נגד הממשלה הפולנית הגולה והתומכים בה, במטרה להציגם כפושעי מלחמה.
משרד הפנים הבריטי הוציא צו לגירושו של דרינג, אך הוא ערער ושהה במעצר בכלא בריקסטון בבריטניה במשך 18 חודשים.
בסופו של דבר דרינג לא הוסגר לאחר שהוחלט שאין מספיק ראיות התומכות בתביעה נגדו.
לאחר שחרורו באוגוסט 1948 עבד בבית חולים בלונדון וב-1950 הצטרף לשירות הרפואי הקולוניאלי ועבר לסומלילנד, שם עבד במשך עשר שנים בבית חולים בהרגייסה.
ב-1960 שב לאנגליה וקיבל את אות מסדר האימפריה הבריטית על עבודתו, והקים קליניקה בצפון לונדון.
המשפט נפתח בבית המשפט הגבוה לצדק בלונדון ב-13 באפריל 1964 בפני השופט לוטון וחבר מושבעים.
טיעוניו של דרינג בתביעה היו כי הוא כלל לא פעל בבלוק 10 הידוע לשמצה, והצגתו כמי ש"ביצע ניסויים" היא דיבה משום שהוא לא הגה את הניסויים, והניתוחים שערך באסירים - כ-130 כאלה - נעשו בניגוד לרצונו ומתוך חשש לחייו.
יתרה מזאת, דרינג חשב שעדיף שהוא יבצע את הניתוחים מאשר שיבוצעו על ידי אדם אחר ובלתי מיומן כמותו.
עוד טען, שהאיברים שהוציא כבר נפגעו וכי הוציא אותם לטובת בריאות האסירים.
ההגנה הודתה כי הנתון של 17,000 'ניסויים' היה מנופח.
עם זאת, הם חלקו על טענתו של דרינג לפיה נשקפה סכנה לחייו לו היה מסרב לבצע את הניתוחים.
ההגנה הציגה מספר עדים שנותחו על ידי דרינג וכן אסירים-רופאים שעבדו עם דרינג שהעידו בפני בית המשפט כי סירבו לבקשות הרופאים הנאצים לסייע להם בניסויים ולא נענשו על כך בשום צורה.
דרינג אמנם זכה בתביעת הדיבה, אך חבר המושבעים קבע כי סכום הפיצוי יהיה חצי פני, המטבע הקטן ביותר בבריטניה.
היות שדרינג קיבל כבר פיצוי של 500 ליש"ט מבית הדפוס של הספר, ולפני המשפט המוציא לאור הציע לו כפשרה 2 ליש"ט (ההערכה של המוניטין שלו), הורה בית המשפט שדרינג ישלם את כל ההוצאות המשפטיות בהיקף של 20,000 ליש"ט.
דרינג נפטר זמן קצר לאחר מכן ב-1965.
ולדיסלאו ונצ'סלאו קאפ (בספרדית: Vladislao Wenceslao Cap; 5 ביולי 1934 – 14 בספטמבר 1982) היה כדורגלן ומאמן ארגנטינאי ששיחק בעמדות הקשר והבלם.
קאפ הוא נצר למשפחה בעלת שורשים פולנים והונגרים, ועל כן זכה לכינוי "אל פולאקו" (הפולני).
ככדורגלן, זכור קאפ מתקופתו בראסינג קלוב, במדיה שיחק במשך שבע עונות ובה זכה באליפות ארגנטינה.
כמו כן, שיחק במועדונים נוספים בליגה הבכירה בארגנטינה ובהם הורקאן, ריבר פלייט וולס סארספילד.
הוא ערך 11 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה, עמה זכה בקופה אמריקה 1959 ואותה ייצג במונדיאל 1962.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון באמריקה הדרומית, ואימן בין היתר בארגנטינה, קולומביה ואקוודור.
הוא הוביל את נבחרת ארגנטינה בכמאמן במונדיאל 1974.
קאפ החל את הקריירה בקבוצה קטנה שנקראה ארסנאל דה ז'באז'ול בשנת 1952, כשהיה 18. כשנה לאחר מכן התקדם לליגת המשנה הארגנטינאית כשחתם בשורות קילמס.
לאחר 28 הופעות במדיה, הצטרף בשנת 1954 לראסינג קלוב.
לאחר כשנתיים כשחקן משלים בסגל הקבוצה, הפך קאפ לשחקן הרכב קבוע, בעונות בהן התמודדה ראסינג בצמרת הליגה בארגנטינה.
בעונת , תחת המאמן חוסה דלה טורה, ערך קאפ שלושים הופעות ליגה וכבש שער בודד בדרך לזכייה באליפות ארגנטינה.
הוא סיים את דרכו בקבוצה בתום עונת , עם 135 הופעות ליגה בהן כבש שלושה שערים.
בשנת 1961 הצטרף להורקאן, ולאחר עונה אחת חתם בשורות ריבר פלייט.
במדיה של ריבר הוסט קאפ מעמדת הקשר המרכזי לעמדת הבלם, רשם שלוש סגנויות בארבע עונות, וכבש שער ליגה בודד ב-91 הופעות.
בשנת 1966 עבר לעונה אחת במדי ולס סארספילד, ובסיומה פרש ממשחק פעיל בגיל 32.
קאפ החל את דרכו בנבחרת ארגנטינה לקראת טורניר קופה אמריקה 1959 אותו אירחה ארגנטינה.
הוא זומן לסגל על ידי צוות המאמנים, ובהם מאמנו שנה קודם לכן בראסינג קלוב, חוסה דלה טורה.
קאפ שותף בכל ששת משחקיה של ארגנטינה בטורניר, ששוחק במתכונת של בית גמר בן שבע נבחרות.
במשחקה הרביעי של ארגנטינה בטורניר כבש קאפ את שערו היחיד במדי הנבחרת, בניצחון 3–1 על .
ארגנטינה סיימה בראשות הבית וזכתה בתואר בפעם ה-12 בתולדותיה.
ב-1962, כשנתיים וחצי לאחר הופעתו הקודמת בנבחרת, חזר קאפ לסגל ארגנטינה שהתכוננה למשחקי מונדיאל 1962. הוא לא שותף בניצחון 1–0 על במשחק הפתיחה של הטורניר, אך פתח כבלם בצמד המשחקים הבא, בהם הפסידה ארגנטינה 3–1 ל ונפרדה בשוויון 0–0 עם .
ארגנטינה הודחה מהטורניר בתום שלב הבתים.
קאפ לא שב עוד לסגל הנבחרת לאחר הטורניר.
בסך הכול כבש לזכות ארגנטינה שער אחד ב-11 הופעות.
קאפ החל את קריירת האימון שלו כשנתיים לאחר פרישתו, ב-1968, בקבוצת פרו קאריל אואסטה, אך לא הצליח לשרוד עמה בליגה הבכירה.
לאחר תקופה קצרה בצ'קריטה ג'וניורס, עבר לאמן את אינדפנדיינטה, שם זכה בתוארו היחיד כמאמן, אליפות המטרופוליטנו ב-.
בעוד שמחליפו של קאפ באינדפנדייטה המשיך את הזכייה באליפות עם זכייה בגביע ליברטדורס 1972, קאפ עצמו יצא לראשונה בקריירה מחוץ לארגנטינה, כשהוביל כמאמן את דפורטיבו קאלי מקולומביה.