tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסתה לטרור אסורה גם על פי החלטה 1624 של מועצת הביטחון של האו"ם מ-2005.
חוקרי המשפט דפנה ברק-ארז ודוד שריה זיהו הבדל בגישה בין חוקי אירופה וארצות הברית בעניין הפללת הסתה לטרור; לדבריהם, בעוד שהחוקים האירופיים נוטים להתמקד בתוכן הדברים, והאם הם תומכים באלימות וטרור, החוקים האמריקאים מתמקדים בשאלה האם הדובר קשור לארגונים אסורים.
הגישה האירופית כוללת מגבלות מפורשות על חופש הביטוי, בעוד שהגישה של ארצות הברית היא עקיפה יותר.
הסתה היא עבירה נוקבת וניתנת לעונש גם אם לא הוכח קשר סיבתי לפיגוע כלשהו.
די באפשרות לפעולת טרור שתצא כתוצאה פוטנציאלית מדברי ההסתה.
אחד המניעים העיקריים להפללת הסתה לטרור הוא התועלת הפוטנציאלית שלה כמניעה בדרך לפיגועי טרור קטלניים.
חלק מהמומחים אף טוענים שהסתה היא תנאי בסיס לפיגועי טרור.
החלטה 1624 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה פה אחד ב-2005, היא הכלי המשפטי הבינלאומי הראשון העוסק בהסתה לטרור.
החלטה זו התקבלה לאחר הפיגועים בלונדון ב-2005. החלטת מועצת הביטחון של האו"ם משנת 1963 הסמיכה את הוועדה ללוחמה בטרור של מועצת הביטחון לפקח על העברת חוקים המפלילים הסתה לטרור במדינות החברות בה.
מועצת אירופה אימצה את האמנה למניעת טרור, שאושררה גם היא בשנת 2005, המחייבת את המדינות החברות בה להעביר חקיקה להפללת "התגרות פומבית לביצוע עבירת טרור".
למרות שהאמנה האירופית לזכויות אדם מגנה על חופש הביטוי, ההסתה אינה כלולה בזה.
בעניין דבריו של מהדי זאנה נגד טורקיה, בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע כי זכויות חופש הביטוי של מהדי זאנה לא הופרו כאשר הוא נענש על ידי טורקיה על כך שכינה את ה-PKK, שהוא ארגון טרור אסור, "תנועת שחרור לאומית".
בפרשת לירוי נגד צרפת, הרשעתו והקנס של הקריקטוריסט דניס לירוי בגין האדרת פיגועי 11 בספטמבר על פי החוק הצרפתי אושרו על ידי ECHR.
סעיף 24 לחוק העיתונות משנת 1881 מפליל הסתה ודברי סנגוריה אודות מעשי טרור כמו גם הצדקת טרור.
נכון לשנת 2011, העונש היה עד חמש שנות מאסר ו/או קנס של עד 45,000 יורו.
ברק-ארז ושריה מזהים את ישראל כשייכת למסורת האירופית, בין היתר בגלל מקורותיה של מערכת המשפט בישראל במשפט הבריטי.
פקודת מניעת טרור, שנחקקה ב-1948, נותרה בתוקף, והייתה במשך שנים רבות ההוראה העיקרית המפלילה את ההסתה לטרור.
פקודה זו מסמיכה את הממשלה להגדיר ארגוני טרור ולהפליל אדם בהיותו חבר או תומך בקבוצה כזו.
סעיף 4 לפקודה קובע כי:
בפרשת 'ג'בארין נגד מדינת ישראל', בית המשפט העליון מצא כי פקודת מניעת טרור חלה רק על ארגוני טרור מוגדרים, ולא על קידום מעשי אלימות באופן כללי יותר.
בעקבות מקרה זה החליפה הכנסת את סעיף 4 בסעיף חדש, 144 ד2, המרחיב את האיסור להסתה לפעולות טרור שאינן קשורות לארגוני טרור מוכרים.
סעיף 18.1 לחוק העונשין הספרדי מפליל הסתה לביצוע כל עבירה פלילית, ובהרחבה הצדקת עבירות פליליות.
חוק אורגני מס' 7/2000 אוסר במפורש, בעונש של שנה עד שנתיים מאסר:"...
האדרה או הצדקה, באמצעות כל צורה של מידע או תקשורת לציבור, של העבירות האמורות בסעיפים 571 עד 577 מתייחסות להשתייכות אליה או של אנשים שהשתתפו בביצוען, או ביצוע מעשים הנוטים להכפיש, לבזות או להשפיל את קורבנות עבירות טרור או את משפחותיהם...".
חוק הטרור 2006 יצר את עבירת העידוד לטרור, האוסרת על "אמירה שצפויה להיות מובנת על ידי חלק או כל חברי הציבור שאליהם היא מופנית כעידוד ישיר או עקיף או עידוד אחר לביצוע, הכנה או הסתה של פעולות טרור או עבירות אמנה".
הצהרות עידוד עקיפות כוללות "כל אמירה המפארת את הביצוע או ההכנה (בין אם בעבר, בעתיד או באופן כללי) של מעשים או עבירות כאלה".
אולם ההפללה מתבצעת רק אם הדובר מתכוון לגרום לאחרים לבצע עבירות טרור.
בעקבות התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, הסתה לטרור או צורות אחרות של פשע ואלימות בלתי חוקית נכללת בחופש הביטוי המוגן חוקתית, אלא אם כן ניתן להוכיח שהדיבור "מכוון להסתה או לייצר פעולה בלתי חוקית קרובה" ו"עלול להסית או לייצר פעולה כזו".
עם זאת, בשנת 2010 בפרשת הולנדר נגד חוקת המשפט ההומניטרי , קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי "איסור פלילי על הסברה המתבצעת בתיאום עם או בהנחייתו של ארגון טרור זר אפשרי מבחינה חוקתית".
הסיבה לכך היא שהצהרות כאלה מהוות תמיכה מהותית בטרור.
כמה נאשמים, כולל ג'ווד איקבל, שעזרו לתחנת הטלוויזיה של חזבאללה אל-מנאר לשדר, הורשעו במתן תמיכה חומרית לטרור על פי החוק האמריקני.
יש הרואים באיסור על הסתה לעבירות טרור הפרה בלתי מוצדקת של זכויות חופש הביטוי, ונטען כי עידוד כללי לטרור עשוי להיות אמירה פוליטית ולא עידוד מילולי לביצוע עבירות טרור.
עם זאת, כמה מתומכי ההפללה, כמו יעל רונן, סבורים כי ניתן ורצוי להחיל הגדרה חוקית המאפשרת הפללה של הסתה לטרור שאינה פוגעת יתר על המידה בחופש הביטוי.
העבודה משחררת היא אִמרה גרמנית שהתנוססה בשערי מספר מחנות ריכוז נאציים, כחלק ממערך התעמולה הנאצית, הטעייה ואחיזת העיניים שהופנתה כלפי קורבנות גרמניה הנאצית.
מקורות הביטוי והשפעתו עד 1933
האמרה הייתה נפוצה בגרסאות שונות בקרב איכרים גרמנים וגרמנים-שווייצרים כחלק ממוסר העבודה הפרוטסטנטי.
מקורו של הביטוי כפי שהיה מוכר בתחילת המאה ה-20, הוא בשמו של רומן משנת 1873 שחיבר הבלשן הגרמני לורנץ דיפנבאך (Lorenz Diefenbach).
במשמעותו המקורית שימש הביטוי ברומן לתיאור הדרך שבה עוברים מהמרים ונוכלים תהליך של "חזרה בתשובה", ואימוץ של נורמות מוסריות של יושר, באמצעות עבודה יצרנית היוצרת ערך ותועלת להם ולסביבתם.
במקביל, ניתן לזהות בביטוי יסודות של רעיונות על ערכה של הפרודוקטיביזציה, ועל ערכה של העבודה במשנות הוגי הדעות במאה ה-19 וברעיונות הסוציאליזם.
רעיונות שאומצו בין השאר על ידי הוגי הדעות של הציונות הסוציאליסטית.
כך למשל, א"ד גורדון פרסם מאמר שכותרתו "בעבודה לקינו ובעבודה נרפא".
כותרת מאמרו של גורדון הייתה פרפרזה או התכתבה עם רעיונות מקובלים באירופה לפני מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 נעשה שימוש בביטוי גם על ידי הפסיכיאטר והנוירולוג הצרפתי אוגוסט פורל (Auguste-Henri Forel).
בשנת 1922 הונפקו תעודות חבר חתומות, שנשאו את הביטוי, בידי ארגון לאומני–גרמני בווינה שבאוסטריה.
ממשלת רפובליקת ויימאר אימצה את הביטוי בשנת 1928 כמסר מעודד למדיניות העבודות היזומות שנקטה במטרה להפחית את רמת האבטלה בגרמניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
עם עלייתם לשלטון ב-1933 השתמשו הנאצים בביטוי כחלק מתעמולה בדבר הפחתת רמת האבטלה העצומה שהתקיימה בגרמניה.
המפלגה הנאצית אימצה את הסיסמה כמכשיר לעידוד מדיניות הבנייה המסיבית והעבודות הציבוריות היזומות שהנהיגה לאחר עלותה לשלטון.
כאשר הוקמו מחנות הריכוז ומחנות ההשמדה בגרמניה ובמזרח אירופה, הוצבו באחדים מהם שלטים עם סיסמאות תעמולה והטעיה, שאחת הידועות שבהן הייתה "העבודה משחררת".
הסיסמאות היו חלק מהתעמולה ומסכת ההטעיה, שכוונה בין השאר לזרוע תקוות שווא בלב הנכנסים למחנה ההשמדה.
השלט המסוגנן יצר רושם כי מדובר במחנה עבודה, גם אם בכפייה, ותמורת עבודתם ישוחררו האסירים ביום מן הימים.
בפועל, יותר ממחציתם של המגיעים אל מחנות ההשמדה (נשים, ילדים וגברים) ששעריהם נשאו את הסיסמה, נרצחו זמן קצר לאחר הגעתם אל המחנה.
את הכיתוב ניתן לראות על שערי מחנות הריכוז וההשמדה: דכאו, גרוס-רוזן, זקסנהאוזן, גטו טרזיינשטאט ואושוויץ I.
השלט "העבודה משחררת" שהיה על השער באושוויץ נגנב בידי אלמונים ב-18 בדצמבר 2009, ונמצא לאחר שלושה ימים כשהוא מנוסר לשלושה חלקים.
במקומו הוצב שלט חלופי שהיה במחסני המחנה.
לאחר מכן שוחזר השלט המקורי והוחזר אל השער.
ב-2014 נעלמה הדלת עליה השלט "העבודה משחררת" משערי מחנה הריכוז דכאו.
כעבור כשנתיים הדלת נמצאה בנורווגיה והיא הוחזרה למוזאון המחנה, בו מוצגת כיום.
העבריים מדימונה, הנודעים גם בכינוי האפריקאים העבריים, או בשמם הרשמי African Hebrew Israelite Nation of Jerusalem (בתרגום חופשי: האומה האפריקאית העברית של בני ישראל מירושלים), הם תת-קבוצה דתית זעירה שמקורה מצאצאי אפריקאים מארצות הברית, ומונה כ-3,000 איש בישראל.
רוב חבריה חיים בקהילה שיתופית בעיר דימונה, אך ישנן גם קהילות קטנות שלהם ביישובים ערד, טבריה ומצפה רמון בישראל וכן בשיקגו, סיינט לואיס ווושינגטון בארצות הברית.
תת-קבוצה זו היא חלק מכיתה דתית גדולה יותר הקרויה "בני ישראל העבריים השחורים", שנוסדה עוד בסוף המאה ה-19 ומשלבת אמונות מהיהדות ומהנצרות ומקיימת את מצוות התורה על פי פרשנות ייחודית של המייסדים.
קבוצת האם מונה כמה עשרות או מאות אלפי אפרו-אמריקאים, החיים ברחבי ארצות הברית, ומגדירים עצמם כ"בני ישראל האמיתיים והיחידים".
מנהיגם של העבריים מדימונה, עד למותו בדצמבר 2014, היה בן-עמי בן ישראל (שמו המקורי: בן קרטר).
חלקם מחשיבים עצמם כיהודים – אולם על-פי היהדות וההלכה – הם אינם מוכרים ככאלה.
קרטר טען כי שינוי שמו נבע מכך שהמלאך גבריאל נגלה אליו ואמר לו שהאפרו-אמריקאים צאצאי העבדים הם מצאצאי עשרת השבטים.
עם השנים פיתחו חברי הקבוצה תפיסה לפיה בני ישראל האמיתיים הם בני הגזע השחור, שגלו למערב אפריקה לאחר חורבן בית שני והובלו לאמריקה במסגרת סחר העבדים האטלנטי.
המאמינים התיישבו בשנת 1967 בליבריה שבמערב אפריקה, וב-1969 החלו להגר לישראל.
קבוצת חלוץ ראשונה הגיעה לישראל והשתכנה בערד.
קבוצה שנייה של שחורים עבריים, שמנתה 34 נפשות בשש משפחות, הגיעה לישראל בדצמבר 1969 בלא תיאום בכרטיסי טיסה שרכשו באופן עצמאי.
השלטונות בישראל החליטו לתת להם אשרות זמניות ומשרד הקליטה מסר להם עשר דירות לעולים בדימונה, על סמך ההנחה שבכוונת חברי הקבוצה להתגייר.
במרץ 1970 הגיעה קבוצה שלישית, של 49 נפשות, בתוכה הגיע המנהיג בן-עמי בן ישראל.
בשלב זה הודיע מנהיג הקבוצה שאין בכוונתם להתגייר ולקבל את חוקי ההלכה המקובלים במקום המנהגים שלהם.
בעקבות זאת, פנה הרב של דימונה ורבנים אחרים שניסו לקרב את בני הקבוצה, למשרד הפנים וביקשו שלא ייקלטו יותר חברים של הקבוצה בישראל, והמוסדות הפסיקו לסייע להם.
משרד הפנים הפסיק להאריך את אשרות השהייה של חברי הקבוצה, אולם לא נקט בתחילה צעדים נגד אלו שאשרת השהייה שלהם פגה.
בנמל התעופה בחנו הרשויות באופן מדוקדק קבוצות של שחורים שהגיעו מארצות הברית כדי למנוע כניסת חברים נוספים בקבוצה.
חברי הקבוצה שזוהו בנמל התעופה נשלחו חזרה לארצות הברית, אולם חלקם הצליחו בכל זאת להיכנס ולהגדיל את מספר חברי הקבוצה בישראל.
עם הזמן, חברי הקבוצה החלו להתנגד לגירושם, בין השאר על ידי השמדת מסמכיהם מארצות הברית או ויתור על אזרחותם האמריקנית.
במשך השנים גם גורשו מספר משפחות מהקבוצה שאשרות השהייה שלהן פגו.
ב-2004 פורסם כי חלק מחברי הקבוצה, שנאמדה ב-2,000 איש בישראל לבדה, עוסקים בפעילות פלילית ענפה: עבירות אלימות, סחיטה באיומים, סחר בסמים וזיוף מסמכי אשרות מהרשויות בארצות הברית ומישראל עצמה כדי לאפשר שהייה לא-חוקית לחברי הקבוצה שרצו להגר ארצה.
חברי הקבוצה ניהלו בתי ספר משל עצמם, לא נרשמו אצל השלטונות ולא היה מעקב מסודר בישראל אחר מספרם.
בשנת 1974 נמסר שיש בישראל כ-500 נפשות מהקבוצה, המשתייכות לכ-100 משפחות: 50 בדימונה, 30 במצפה רמון ו-20 בערד.
חברי הקבוצה ביקשו שיוקם עבורם יישוב משלהם בערבה.
בשנים 1979–1980 בחנה ועדה בראשות חבר הכנסת דוד גלס, בה היו חברים גם צבי צילקר, אריה מאיר וזאב קצנלבוגן, את סוגיית העבריים מדימונה והמליצה לתת להם מעמד של תושבי קבע בישראל ולהקים עבורם יישוב מיוחד.
בסוף שנת 1980 הושכר מרכז הקליטה הנטוש של דימונה לחברי הקבוצה ששיפצו אותו ורבים מחברי הקבוצה עברו להתגורר בו.
בשנת 1985, בעקבות מעצר מספר חברים בקבוצה בארצות הברית באשמת גנבה וזיוף, החלה ישראל לנסות שוב לגרש את חברי הקבוצה.
מאז 1969, השנה בה הגיעה הקהילה ארצה, התנהלו מחלוקות בין הקהילה לממשלה.
המדינה סירבה להכיר בקהילה כפי שהיא מגדירה את עצמה, "בני ישראל", והטילה ספק ביהדותם.
ב-1991 ניתן לחברי הקבוצה מעמד של תושב ארעי לפרק זמן של חמש שנים, שחודש לשלוש שנים נוספות ב-1995. בסוף 2002 הוציא מינהל מקרקעי ישראל מכרז לבניית שכונה לחברי הקבוצה במזרח דימונה.
בסוף 2003 העניק משרד הפנים בהובלת השר אברהם פורז, לכל חברי הקבוצה מעמד של תושב קבע ובשנת 2006 הוכרה הקהילה בדימונה כקיבוץ עירוני.
בשנת 2004, למרות נטייתם הפציפיסטית לסרבנות משירות בצבא, החלו חלק מבני הקבוצה להתגייס לצה"ל, ומאז עשו כן רבים מבני הקהילה (בעיקר הגברים), כולל כמה ששירתו בתפקידים קרביים.
ב-2012, כשמונה שנים לאחר תחילת גיוס בני הקהילה לצבא, קבע גדעון סער, שר הפנים, כי בני הקהילה המתגייסים יוכלו לקבל אזרחות ישראלית לעצמם ולבני משפחתם בתום השירות, מה שהביא לאחוזי גיוס גבוהים בקהילה.
אולם בעודם על מדי צה"ל, גם אם ביחידה קרבית – חיילים בני הקהילה אינם מוכרים כאזרחים עד תום השירות.
בני הקהילה מנהלים מאבק אודות עניין זה עד היום.
בין מקבלי האזרחות באותה שנה היה גם נשיא הקהילה באותה עת, בן-עמי בן ישראל, זאת בעקבות עתירה שהגיש לבית המשפט העליון.
עם זאת, ההבטחה לאזרחות לבני הקהילה המשרתים בצבא ולמשפחותיהם, לא מומשה במלואה, וחלק מחברי הקהילה מהססים לשלוח את בניהם ובנותיהם להתגייס לצבא ההגנה לישראל.
קבוצה של מספר אנשים מהקהילה מנהלת מאבק לקבלת אזרחות וזכות הצבעה בבחירות הארציות.
ב-2017 פנה רפאל בן ישראל, מהפעילים בקהילה, למשרד הפנים כדי לאשר את מעמדם של כ-100 חברי קהילה שמעמדם לא הוסדר עשרות שנים.
משרד הפנים ברשות אריה דרעי לא סייע בדבר, ואף הוציא באפריל 2021 צווי גירוש לאנשים אלה ודרישה שיעזבו את ישראל בתוך 60 יום.
הקהילה יצאה בקמפיין ברשתות החברתיות על מנת למנוע את מימוש הצווים.
ב-19 באוקטובר 2024, נפל סמל אלישי יונג, חלל צה"ל הראשון מקהילת העבריים.
הוא נפל בקרב בג'באליה במלחמת חרבות ברזל.
מוסד נוסף שהקימו העבריים מדימונה הוא הסוכנות לפיתוח האפריקאים העבריים (ADHD).
ארגון הפיתוח הוא עמותה לא-ממשלתית אשר פועלת בעיקר ביבשת אפריקה.
הארגון מספק עזרה טכנולוגית, אימון וייעוץ (לדוגמה: בריאות, חקלאות ופיתוח כפרי).
בנוסף לכך, הארגון שיתף פעולה עם ארגונים נוספים העוסקים בילידים אפריקאים על מנת לעזור לנייד את "יוזמת הקידוחים האפריקאית", ה-ABI (African Boreholes Initiative).
ה-ABI הוא עסק חברתי המשמש ליבוא מי שתייה נקיים לכפרים באפריקה אשר אין דרך אחרת לספק להם מים.
רוב חברי הקבוצה חיים בקהילה שיתופית בשכונה צמודת-קרקע בדימונה.
קהילה זו מארחת מאות מבקרים בשנה.
הקהילה מנהלת אורח חיים טבעוני.
לקהילה רשת מסעדות המגישות אוכל טבעוני (כגון מוצרי סויה וסייטן), אותן מתפעלים חבריה.
לקהילה גם מפעל בגדים הפופולרי במיוחד בקרב אישים מהאליטה השחורה בארצות הברית.
נישואים פוליגמים (גבר אחד נושא כמה נשים) הם אחד מהדברים בו דוגלים בני קהילת העבריים, ואורח חייהם מאופיין בקהילתיות ובעזרה הדדית רבה בין המשפחות.
למרות זאת פורסמו כמה סיפורים מפי יוצאי הקהילה, שבחרו לעזוב אותה על יחס של ראשי הקהילה כלפיהם.
הם סיפרו על השפלות, ניצול לרעה ומצב מחפיר שבעקבותיהם בחרו לעזוב את הקהילה ולצאת לחיים חדשים.
כמו כן הועלו טענות בדבר יחס אלים לפעוטות ותזונה לקויה אשר הביאה למותם של מספר תינוקות בקהילה.
הקבוצה מבססת את אורח חייה על התורה והברית החדשה, כפי שהיא מפרשת אותה.
העבריים בין השאר גם רואים בישוע בתור אחד משרשרת המשיחים ששלח האלוהים בשביל לשמור על צדקת ישראל.
בני הקבוצה אינם מקבלים את מסורת חז"ל והם דוחים את היהדות הרבנית והתלמוד כחלק מהדת העברית האמיתית.
מאז הגעתם לישראל, ראשי הקהילה עמדו על כך שאין ברצונם להתגייר ולקבל על עצמם את חוקי ההלכה במקום אלו הייחודים לדת שלהם, אף על פי שטרם הגעתם הם הבטיחו אחרת לרשויות בישראל.
בנוסף למועדים הנזכרים במקרא, הם חוגגים גם שני חגים נוספים.
האחד באמצע מאי, המציין את יציאת הקבוצה מארצות הברית שבאמריקה אל ליבריה שבאפריקה.
השני בסוף פברואר ומטרתו חיזוק הנתינה והאחדות בתוך הקהילה.
בני הקהילה צמים בכל שבת, והם מסבירים כי למדו זאת ממצוות השמיטה, שעל פיה נחה אדמת הארץ אחת לשבע שנים.
מלבד טענתם שהיהודים אינם הצאצאים האמיתיים של בני ישראל לעומת הקהילה שלהם, הם טוענים שהערבים-הפלסטינים אינם צאצאים של ישמעאל, ולפי ה'מחקר' שלהם אף אחד מהלאומים באזור אינו צאצא של העמים המקוריים שהתגוררו בארץ הקודש והם אף טוענים כי "ארץ ישראל היא חלק מיבשת אפריקה".
העברה הייתה חברה להעברת הון יהודי מגרמניה הנאצית לארץ ישראל.
החברה פעלה במסגרת "הסכמי ההעברה" להעברת רכוש יהודי גרמניה לארץ ישראל.
הסכמי ההעברה נוצרו כתוצאה ממפגש אינטרסים בין השלטון הנאצי שהיה מעוניין להיפטר מהיהודים, המוסדות הציוניים שרצו גידול בכמות היהודים בארץ, יהודי גרמניה שרצו להציל חלק מרכושם, ושלטונות המנדט הבריטי שרצו השקעות הון בארץ ישראל.הסכם ההעברה הראשון נחתם בין חברת הנוטע (חברה-בת של בני בנימין) לבין הגרמנים.
ההסכם השני שיתף את חברת אנגלו-פלשתינה.
בהסכם השלישי סוכם שבנק אנגלו-פלשתינה והסוכנות היהודית יקימו חברת נאמנות שתשמש כגוף מתווך בעסקות ההעברה.
חברת "העברה", אשר הוקמה בשנת 1933 על סמך ההסכם, קיבלה בלעדיות הן על פעולת התיווך בין היבואנים בארץ ישראל ליצואנים הגרמנים, הן על היבוא עצמו, הן על גביית כסף מהיבואנים בארץ בגין הסחורות שהזמינו והן על העברת התשלומים לעולים.
משנת 1935 פעלה ההעברה בפיקוח הסוכנות היהודית, אם כי הון המניות שלה היה רשום על שם קרן היסוד כפי שהיה מקובל לגבי נכסי הסוכנות היהודית.
פעילות ההעברה עוררה מחלוקת ביישוב, בשל הצורך במגע עם שלטונות גרמניה הנאצית שהיו מוקצים בעיני אנשי היישוב באותה תקופה.
פעולתה של חברת העברה נסתיימה ב-1939, מספר חודשים אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה, בגלל סגר כלכלי מוחלט שהוטל על גרמניה, לאחר שכ-50,000 נפש ניצלו בזכותה ועלו לארץ בעלייה החמישית, ולאחר שהצליחה להעביר רכוש בשווי כ-12 מיליון מרק גרמני מגרמניה לארץ ישראל.
חלק מהיהודים שהעבירו את רכושם דרך חברת "העברה" לא הצליחו להציל את גופם, ונספו בשואה.
הכספים שהעבירו קורבנות אלו לא חולקו ליורשיהם.
בשנת 1939 נחקקה "פקודת המסחר עם האויב" ועל פי פקודה זו הועברו בתחילת שנות ה-40 חשבונות חברת "העברה" לניהולו של הממונה הבריטי על נכסי אויב, בשל שייכותם לאזרחי גרמניה, אויבת בריטניה.
בשלב ראשון הוא הורה להקפיא את החשבונות (איסור ביצוע כל פעולה ללא אישורו).
בשלב מאוחר יותר דרש להעביר אליו את הכספים.
עם הקמת המדינה עברו רוב הנכסים לניהול"הממונה על רכוש האויב", וב-18 ביולי 1968 לידי האפוטרופוס הכללי.
רק בשנת 1985 החליט האפוטרופוס לפרק סופית את חברת "העברה", וניהול החשבונות אוחד עם 376 החשבונות שנוהלו בבנק לאומי כממשיך "חברת אנגלו-פלשתינה".
לעיתים נמצא שחסר היה מידע על בעלי החשבון מאחר שרק ליד חלק מהחשבונות מופיע מספר השובר של חברת "העברה".
כאשר הוקמה בשנת 2000 ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא איתור והשבת נכסים של נספי השואה, היא בדקה גם את גורלם של חשבונות אלו.
העברה אופקית של גנים (HGT) או העברה לטרלית (צידית) של גנים (LGT) היא תהליך ביולוגי בו אורגניזם מעביר חומר גנטי לתא אחר שאינו צאצא שלו.
בניגוד לכך, העברה אנכית מתרחשת כאשר אורגניזם מקבל חומר גנטי מאבותיו, כלומר הוריו או ממין אחר ממנו הוא התפתח.
עיקר המחקר בתחום גנטיקה דינמית בשנים קודמות התמקד בהעברה האנכית השכיחה יותר, אבל בזמן האחרון קיימת מודעות לכך שגם ההעברה האופקית של הגנים היא תופעה משמעותית.
העברה גנטית אופקית מלאכותית היא צורה של הנדסה גנטית.
בהנדסה הגנטית משתמשים בכלים שונים להעברה אופקית מוכוונת בין מינים שונים.
ישנם שלושה אופנים לתהליך זה:
קוניוגציה – העברה של פלסמיד
בקריפטוגרפיה, העברה עלומה (Oblivious Transfer, בראשי תיבות OT) הוא פרוטוקול קריפטוגרפי המאפשר לשחקן אחד לשלוח סוד אחד מתוך כמה סודות לשחקן שני, באופן שמה שהתקבל בצד השני נותר נעלם מידיעתו.
ומצד שני השחקן השני מקבל בדיוק סוד אחד בלבד מתוכם.
הפרוטוקול הראשון להעברה עלומה, שהומצא על ידי פרופסור מיכאל רבין דן בסוגיה איך להעביר סוד אחד לצד השני באופן שהשולח יודע אם הוא התקבל בצד השני בהסתברות 1/2 בלבד, כלומר הדבר "נעלם" מידיעתו האם המידע התקבל או לא ומכאן שם הפרוטוקול.
פרוטוקול זה עונה על בעיה הנקראת בעיית העברה עלומה: כיצד להעביר או להחליף פיסות מידע תוך חשיפה מינימלית ובאופן שאף צד אינו נהנה מיתרון כלשהו על הצד השני.
למשל במקרה של העברה עלומה בין שני שחקנים, להבטיח שכל שחקן יפעל בהגינות וימלא אחר הוראות הפרוטוקול ולא ינטוש אותו מייד כשיגלה את הסוד שהוא מעוניין בו.
בעיה זו של אילוץ הגינות בנוכחות שחקנים מושחתים, נחשבת לבעיה יסודית בקריפטוגרפיה מתקדמת וקשורה קשר הדוק עם בעיה כללית יותר, הידועה כאחת הבעיות החשובות בקריפטוגרפיה שלה השלכות רבות והיא חישוב רב משתתפים בטוח.
היא טובה למשל בפתרון סוגיות כמו מסחר אלקטרוני בטוח, מכירה פומבית דיגיטלית, הצבעה דיגיטלית, חוזה והטלת מטבע דיגיטליים, שיתוף סוד, מידוד והשוואת נתונים ועוד.
במאמר מאת סטיבן ויסנר (Stephen Wiesner), שפורסם ב-1983 (אף על פי שנכתב ב-1968), מתואר מושג קידוד מזווג (Conjugate coding) ככלי אלגברי ליישום קוד תיקון שגיאות קוונטי.
מה שהיווה בסיס ל-CSS - אלגוריתם תיקון שגיאות קוונטי שפותח על ידי שור וקלדרבנק ב-1995. הרעיון של ויזנר שקול להעברה עלומה 1 מתוך 2 המתוארת להלן, אם כי ויזנר עצמו לא התייחס בזמנו לנושא מהיבט קריפטוגרפי.
מאוחר יותר עלה רעיון ניצול מושג זה לצורכי קריפטוגרפיה ואומץ השם "העברה עלומה".
פתרונו של רבין הוא שהשולח יעביר את סודו למקבל רק בהסתברות של חצי.
כלומר השולח לא יוכל לדעת בוודאות אם הסוד אכן התקבל בצד השני או שמא התקבל מידע חסר משמעות, עד שיושלם הפרוטוקול במלואו.
פרוטוקול רבין מנצל הצפנת מפתח ציבורי כגון הצפנת רבין או RSA.
אף על פי שפרוטוקול רבין (המתואר להלן) אינו שימושי במיוחד כשלעצמו, הוא מהווה אבן יסוד לאחת מהבעיות הקריפטוגרפיות החשובות בעיית חישוב רב-משתתפים בטוח (בקיצור MPC).
משל המסביר היטב את בעיית MPC הוא בעיית המיליונרים: כיצד יכולים שני מיליונרים סקרנים להעריך מי מהם עשיר יותר, מבלי לגלות מהו הערך המדויק של נכסיהם?
העברה עלומה יכולה לשמש בסיס לחישוב רב-משתתפים באופן שאף משתתף לא יוכל ללמוד מתוצאת החישוב מאומה בנוגע לסודם של האחרים מעבר לנחוץ.
במאמר משנת 1985, שמעון אבן, עודד גולדרייך ואברהם למפל (מכון ויצמן למדע), הרחיבו את הרעיון של רבין לפרוטוקול הנקרא העברה עלומה 1 מתוך 2. הפרוטוקול שלהם מצוין בתור תת-פרוטוקול במערכת חישוב רב משתתפים.
בפרוטוקול זה שחקן אחד מעביר סוד אחד בדיוק מתוך שני סודות בני הגדרה לשחקן השני, כאשר השולח אינו בטוח איזה משניהם התקבל.
כלומר הסוד (הראשון או השני) מתקבל בהסתברות של חצי.
גם מימוש פרוטוקול זה מסתמך על הצפנת מפתח ציבורי.
למעשה הפרוטוקול של רבין וזה של אבן, גולדרייך ולמפל שקולים, כפי שהוכח על ידי Claude Crepeau.
כלומר אפשר להכין מכל פרוטוקול העברה עלומה 1 מתוך 2, פרוטוקול העברה עלומה של סוד אחד על ידי שמגדירים את סוד אחד משניהם להיות ערך אקראי חסר חשיבות.
פרוטוקול העברה עלומה מתחלק לשלושה סוגים:
שחקן אחד מעביר סוד אחד לשחקן השני באופן כזה שהשולח אינו יודע האם הסוד התקבל בצד השני בהסתברות טובה מחצי באופן משמעותי.
העברה עלומה 1 מתוך 2. שחקן אחד מחזיק בשני סודות והוא שולח אותם לשחקן השני שמחזיק בסיבית אחת .
השחקן השני מקבל את הסוד בלבד כשהסוד השני נעלם מידיעתו לגמרי, בעוד שהשולח אינו יודע מהו הסוד שהתקבל משניהם בהסתברות גבוהה מחצי באופן משמעותי.
במילים אחרות הוא אינו יודע מהו .
העברה עלומה 1 מתוך .
השחקן הראשון מחזיק ב- סודות ואילו השחקן השני מחזיק בשלם כלשהו והוא רוצה ללמוד את הסוד .
השחקן הראשון שולח את הסודות באופן כזה שהמקבל רואה רק את הסוד וכל יתר הסודות נעלמים מעיניו ואילו השולח אינו יודע איזה מהסודות נחשף, כלומר נותר נעלם מידיעתו.
עקרונית אפשר לבצע כל פרוטוקול העברה עלומה בנוכחות צד שלישי.
נניח שקיים צד שלישי, השולח יכול להעביר לו את כל הסודות.
המקבל יבקש ממנו לשלוח לו סוד אחד מהם מבלי לחשוף איזה.
אם אפשר לסמוך על הצד השלישי אז מושג כאן פרוטוקול העברה עלומה.
אולם לא תמיד אפשר לסמוך על הצד השלישי ולפעמים לא ניתן להשיג צד שלישי.
הרעיון הוא להחליף את האמון במתווך בקריפטוגרפיה.
כלומר למצוא דרך שהשחקנים יוכלו לבצע העברה עלומה מבלי לסמוך על אף אחד, כולל על השחקנים עצמם.
הוכח שאפשר להכין פרוטוקול העברה עלומה מכל תמורה חד-כיוונית (כמו RSA).
הרעיון הוא תחילה לבנות את הפרוטוקול לפי מודל שבו השחקנים מוגדרים כהגונים למחצה או "הגונים אבל סקרנים" (honest-but-curious).
בעיקרון מדובר על יריבים פאסיביים שממשתתפים בפרוטוקול, הם ממלאים אחר הוראות הפרוטוקול כלשונו אבל מנסים ללמוד מחילופי הדברים משהו שהם לא אמורים לדעת כמו סוד אחר מזה שמגיע להם.
במקרה שקיים פרוטוקול העברה עלומה בנוכחות יריבים פסיביים אפשר להמיר אותו לפרוטוקול מלא שמצליח גם בנוכחות יריבים מושחתים על ידי הוכחה באפס ידיעה.
פרוטוקול העברה עלומה מתוך תמורה חד-כיוונית
להלן פרוטוקול העברה עלומה תאורטי של סיבית אחת המבוסס על תמורה חד-כיוונית עם דלת צונחת.
השולח בוחר תמורה חד-כיוונית מתוך משפחה של תמורות חד-כיווניות ושולח אותה למקבל (במילים אחרות הוא מכין הצפנת מפתח ציבורי כמו RSA עם מפתח פרטי ומפתח ציבורי מתאים ושולח את המפתח הציבורי).
המקבל בוחר באקראי את ב- (שלם אקראי באורך סיביות), מחשב את: כאשר נבחר באקראי מתוך ושולח את בחזרה.
השולח מגריל שני שלמים , מחשב את ושולח למקבל את עבור .
כאשר ו- הם פעולות החיבור והכפל בחבורה.
כעת המקבל יוכל לחשב את הסוד שלו.
פרוטוקול העברה עלומה של רבין
בוב ואליס המשתתפים בפרוטוקול מחזיקים כל אחד בסודות ו- בהתאמה, אותם הם מעוניינים להחליף ביניהם.
הסודות יכולים להיות, למשל, סיסמת גישה לקובץ מוצפן.
ההנחה היא שאליס ובוב לא ינסו לעשות שימוש בסוד שהם קיבלו מבלי שהם יהיו בטוחים בוודאות שהסוד נכון (למשל, אפשר להניח שבמקרה של טעות בהקלדת קוד הגישה לקובץ המוצפן, הקובץ יימחק).
ולמען הפשטות נניח שהסוד של אליס ובוב הוא סיבית אחת.
פרוטוקול EOS של רבין מסתמך על הצפנת מפתח פומבי ועל כן מניח כי ברשות אליס ובוב מפתחות פומביים ו- בהתאמה איתם הם יכולים להשתמש הן להצפנה והן לחתימה דיגיטלית.
וכן כל מסרי הפרוטוקול חתומים באמצעות מפתח החתימה הפרטי של כל אחד מהם בהתאמה.
אליס ובוב בוחרים כל אחד בנפרד זוג ראשוניים שונים וכן ומכינים מפתחות הצפנה חד פעמיים וכן .
אליס שולחת לבוב מסר חתום המכיל את ובוב מחזיר במסר חתום משלו המכיל .
בוב בוחר מספר שלם אקראי כאשר ומחשב את ושולח לאליס את ואת: שהוא הצפנה של המספר האקראי שבחר באמצעות המפתח הפומבי שלו .
אליס מחשבת את המקיים (כלומר אחד מהשורשים הריבועיים של מודולו ) ושולחת לבוב מסר חתום המכיל את .
בוב מחשב את (הפונקציה gcd מייצגת מחלק משותף מקסימלי).
בהסתברות של חצי או , על כן בהסתברות של חצי בוב מצליח לפרק לגורמים את ובמידה וכן יוכל לפענח את המסר המוצפן המכיל את .
בשלב זה אליס אינה יכולה לדעת האם בוב הצליח לגלות את הגורמים הראשוניים של כיוון שהיא אינה יודעת מהו שבוב שלח במסר המוצפן בשלב קודם.
שלושת המהלכים האחרונים מבוצעים גם בכיוון ההפוך, כך שבסיכומם ההסתברות שאליס תצליח לפרק את לגורמים היא בעוד שבוב אינו יודע האם הצליחה לעשות זאת אם לאו.
נגדיר כעת את הסיבית כדלהלן:
כלומר הסיבית מייצגת את ידיעתו של בוב לגבי הגורמים הראשוניים של וכן להפך הסיבית מייצגת את ידיעתה של אליס לגבי הגורמים הראשוניים של המודולוס .
כזכור סודם של אליס ובוב הוא סיבית אחת בלבד.
בוב מחשב את ושולח לאליס את .
מייצג XOR של סודו עם המייצג את ידיעתו באשר לגורמים הראשוניים של .
ידיעת אינה תורמת לאליס דבר על מנת ללמוד את סודו של בוב, כיוון שהיא אינה יודעת האם בוב אכן גילה את הגורמים הראשוניים של .
אליס פועלת באותה הדרך ושולחת לבוב את הנגזר מ-XOR של סודה עם .
בשלב האחרון בפרוטוקול, אליס מצפינה מסר אקראי כלשהו כאשר סיבית אחת בו היא הסוד שלה באמצעות הצפנת מפתח פומבי כלשהי: , היא יכולה לעשות זאת למשל על ידי הצפנת רבין: , במידה וניתן יהיה לזהות את התוצאה הנכונה מבין ארבע התוצאות האפשריות (למשל על ידי תחילית מוסכמת).
אליס שולחת את לבוב במסר חתום.
ובוב פועל בדרך דומה ושולח לאליס הצפנה של מסר אקראי המכיל בתוכו את סיבית הסוד שלו.
הפרוטוקול המתואר מספק מענה לבעיית החלפת סוד האמורה בכך שההסתברות שהצדדים יקבלו את סודם היא .
ברור שאם אחד מהצדדים יחדל מהשתתפות בפרוטוקול לפני שמתבצע השלב האחרון, אף אחד מהם לא יוכל ללמוד מאומה בקשר לסודו של האחר.
אם פירושו של דבר שבוב יכול לפענח את כיוון שהגורמים הראשוניים של ידועים לו, אחרת תהיה זו בעיה קשה, כידוע.
אם בוב ינסה להשתמש בסוד שקיבל, אליס תדע מכך (שוב ההנחה היא שבוב יעשה זאת רק אם יהיה משוכנע מעל לכל ספק שהסוד אכן ידוע לו) מה שיאפשר לאליס להסיק מכך מידית מהו הסוד כיוון ש-.
הדברים האמורים נכונים גם להפך.
עצם הניסיון לעשות שימוש בסוד מהווה הוכחה לידיעת הסוד המקביל בצד השני.
ההסתברות במקרה שהפרוטוקול בוצע בשלמותו שאף אחד מהם לא ידע את הסוד של השני הוא .
ניתן להרחיב את הפרוטוקול כך שבוב ישלח לאליס בשלב השני שני מספרים במקום אחד והתהליך כולו יתבצע עם שניהם.
ניתן כמובן לאכוף זאת בכמה דרכים, כמו זו המוזכרת לעיל, באופן שניסיון לעשות שימוש בסוד במידה ואינו הסוד הנכון יגרום לנזק שהמשתתף אינו יכול להרשות לעצמו לספוג.
פרוטוקול העברה עלומה 1 מתוך 2
בפרוטוקול העברה עלומה 1 מתוך 2 שהוצע על ידי אבן, גולדרייך ולמפל, השולח מחזיק בשני סודות ו- והמקבל מחזיק בסיבית אקראית כלשהי והוא מעוניין לקבל את , מבלי שהשולח יידע מהו .
בעוד ש- מבטיח כי קיבל רק סוד אחד מהשניים ששלח.
הפרוטוקול מוגדר באופן כללי ללא תלות בסוג ההצפנה.
אפשר לממש את הפרוטוקול עם RSA כדלקמן:
מייצר מפתחות RSA (מודולוס , מעריך פומבי ומפתח פרטי ), בוחר שני מספרים אקראיים שונים ושולח ל- את: .
בוחר ערך אקראי וערך אקראי , מחשב את: ושולח את ל-.
מפענח את באמצעות המפתח הפרטי שלו , בוחר ערך אקראי ושולח ל- את , את ואת (הסמל מייצג XOR).
כעת יכול לחלץ את הסוד על ידי חישוב היות ש- ו- ידוע לו.
כמו כן אפשר לראות ש- שנשלח אליו במסר 3 שקול ל-.
בהנחה שפונקציית המפתח הפומבי שבחר השולח בטוחה, המקבל אינו יכול למצוא כך שהוא ידע מהו בהסתברות גבוהה יותר מחצי, אם הפרוטוקול הושלם במלואו.
כמו כן המקבל יכול לגלות רמאות בהסתברות של חצי, אם לא קיבל בשלב 3 את , היות שהוא בחר את וכאמור נשלח אליו.
מוני נאור ובני פנקס (מכון ויצמן למדע) פרסמו ב-1999 פרוטוקולים יעילים המיישמים רעיונות אלו.
ביל איילו (Bill Aiello), יובל ישי ועומר רינגולד פרסמו פרוטוקול המשתמש בהעברה עלומה לצורך מסחר דיגיטלי המגן על פרטיות הלקוחות באופן שהמוכר אינו יודע מה, כמה או מתי הלקוח רכש סחורה.
סוון לאור (Sven Laur) והלגר ליפמאה (Helger Lipmaa) הציעו פרוטוקול דומה הנקרא Conditional Disclosure of Secrets המשתמש בהעברה עלומה כדי לאפשר ללקוח לרכוש סחורה משרת רק אם ההצעה שהציע תואמת את הרצוי.
הפרוטוקול מונע מהשרת לחשוף את הסוד במקרה שההצעה שקיבל עבור הסוד אינה רצויה לו.
העברה היא תופעה בפסיכותרפיה המאופיינת בהפניה בלתי-מודעת של רגשות מאדם אחד לאדם אחר.
לרוב, משתמשים במושג זה בתוך קשר טיפולי כהעתקת יחס רגשי מודחק שחש המטופל כלפי אדם משמעותי בעברו - אל המטפל.
ברוב שיטות הטיפול בנות זמננו, רגשות ההעברה העולים אצל המטפל נחקרים במהלך טיפול נפשי על ידיו כדי לבדוק אותם כצוהר אל תוך הרגשות של המטופל.
קיימות מספר הגדרות לתופעת ההעברה:
הישנות בהווה, באופן בלתי הולם, של קשר משמעותי מילדותו של האדם.
הפניה של רגשות ורצונות, בעיקר בלתי מודעים, שנשמרו מן הילדות, כלפי אובייקט חדש.
חוויה משותפת של רגשות ורצונות.
העברה תוארה לראשונה על ידי זיגמונד פרויד, שהכיר בחשיבות התופעה להבנה טובה יותר של נפש המטופל.
העברה נגדית היא תגובה של המטפל להעברה אותה עושה המטופל כלפיו, או הזדהות המטפל עם הרגשות של המטופל שאינו מודע להם.
בתחילה פרויד ראה בהעברה נגדית מכשול שגורם למטפל לאבד את האובייקטיביות שלו, אך מאוחר יותר הכיר בה ככלי טיפולי חשוב.
כיום כל השיטות מתייחסות להעברה הנגדית ככלי משמעותי בהבנת המטופל ובתהליך הטיפול.
למעשה, פרויד הכיר בכך שאנליזה מערבת תקשורת בין הלא מודע של המטופל ללא מודע של מטפל ושתקשורת זו של מסרים בלתי מודעים היא חלק בלתי נפרד מהתהליך האנליטי.
ראייה זו סללה את הדרך להתבוננות בהעברה נגדית כתהליך שיכול לסייע באופן משמעותי לתהליך הטיפולי .
העברה בין-דורית היא תופעה המתארת דפוסי הורות המשתחזרים מדור לדור.
אדם שחווה התנהגות מסוימת או סגנון יחסים כלשהו עם הוריו, נוטה במסגרת יחסיו עם ילדיו לשחזר את אותה התנהגות.
אותם דפוסים וזיכרונות שנשמרו אצל האדם בבית הוריו, עולים כאשר הוא מתמודד עם אתגר חינוכי.
כאשר ההורה לא מודע אליהם, סביר שהוא ישחזר את הדפוסים של הוריו.
העברה ארוטית היא תופעה שכיחה, משמעותית ולרוב חיובית בטיפול, אם היא מתקיימת תוך שמירה על גבולות הטיפול, באחריות המטפל.
בתחילת התהליך הטיפולי, לאחר היכרות עם המטפל, הוא עשוי להיות מוערך ונערץ על ידי המטופל, מכיוון שהוא מקשיב למטופל ומסייע לו, מבטא כלפיו סובלנות ואהבה.
בשל כך, המטפל יכול להיתפס על ידי המטופל כבן או בת הזוג האידיאליים, על פי האידיאל של כל מטופל - העברה אירוטית.
המטפל אוהב את המטופל ומקדיש לו את מלוא תשומת לבו למשך פגישה אחת בשבוע, אך המטופל עשוי לדמיין שהקשר הוא קרוב ותמידי כמו אצל בני זוג, ושיש להם עתיד משותף.
במצב זה צריך המטפל לסייע למטופל להבין את מערכת היחסים ביניהם לאשורה.
בהעברה אירוטית הפוכה, המטפל מתאהב במטופל, למשל עקב שלל תכונות טובות או מושכות במטופל, על פי האידיאל של כל מטפל.
באחריות המטפל להיות מודע להעברה זו, ולשמור עליה בגבולות הטיפול.
מטפל שלא מודע להעברה הפוכה חזקה מדי שמתבטאת בהתנהגותו, ולא מצליח לעצור את עצמו מהתחברות למטופל מעבר לגבולות הטיפול, מפר בכך באופן חמור את כללי האתיקה המקצועית, עובר על החוק, מסכן את המטופל ופוגע מאוד בטיפול.
המונח נטבע על ידי זיגמונד פרויד, בהתייחס למקרה אנה או, שהביעה רגשות אהבה כלפי המטפל שלה יוזף ברויר; פרויד טען כי רגשות אלו מהווים העברה אירוטית של רגשותיה של אנה או כלפי אביה.
בתחומי טיפול באמנויות מתגלמת ההעברה גם באמצעות היצירה עצמה.
רגשות המטופל כלפי המטפל יכולים להיות מובעים באמצעות מוזיקה.
בדומה, יכול המטופל לצייר את המטפל או דימוי שמייצג אותו.
באופן זה הבעת הרגשות שמאפיינת את ההעברה מקבלת צורה נוספת, ובטיפול באמנות אף מקבלת ביטוי פלסטי שנותר גם לאחר שהמפגש מסתיים.
בטיפול באמנויות מקובלת השיטה בה המטפל בוחן את ההעברה הנגדית באמצעות האמנות, על ידי ביטוי אמנותי של המטופל, של הקשר הטיפול או של היבט מסוים בקשר ובחינתו באופן שמסייע למטפל לגלות תובנות נוספות אודות המטופל.
העברה אנטיגנית (Antigenic shift) הוא התהליך בו לפחות שני זנים של נגיף (או נגיפים שונים), בפרט נגיף השפעת, מתחברים ליצור זן נגיף חדש בעל תערובת של אנטיגנים מהנגיפים המקוריים.
בדרך כלל הביטוי העברה אנטיגנית מתייחס לשפעת משום שזו הדוגמה הידועה ביותר לתופעה.
אין לבלבל העברה אנטיגנית עם סחיפה אנטיגנית (Antigenic drift) שהוא התהליך של שינויים בנגיף עקב מוטציות פנימיות.
בכל זני השפעת (A,B,C) מתרחשת סחיפה אנטיגנית אבל רק בשפעת A מתרחשת העברה אנטיגנית.
זה נובע מכך ששפעת A היא זן השפעת היחיד התוקף גם בני אדם וגם בעלי חיים אחרים, מה שנותן את האפשרות לתא נתון להדבק בשני סוגי שפעת בו זמנית ולאפשר העברה אנטיגנית היוצרת זן שפעת חדש.
הָעִבְרִים הוא מיזם ליצירת סרטי תעודה ביוגרפיים על משוררים וסופרים בולטים בתרבות העברית והיהודית.
הבמאי יאיר קדר יזם את הפרויקט בשנת 2009 והוא כולל 19 סרטים תיעודיים שנוצרו על ידי במאים ויוצרי קולנוע, ביניהם קדר עצמו לצד הבמאים סיון ארבל, רפאל בלולו, איילת עופרים, אורי ברבש, עמיחי חסון, ישראלה שעאר מעודד, ראובן ברודסקי, דוד אופק ובנימין פריידנברג, כאשר קדר משמש כיועץ ומפיק בכולם.
הסרטים זכו ביותר מעשרים פרסים בפסטיבלים בישראל ושאר העולם ובשנת 2019, במסגרת חגיגות העשור של מיזם העברים, נערכו רטרוספקטיבות מיוחדות בפסטיבל דוקאביב, מכון ון ליר בירושלים, מוזיאונים ואוניברסיטאות ברחבי העולם
"פרויקט הווידאו" של העברים הוא מיזם צד הכולל ראיונות וקטעי ארכיונים שלא נכנסו לסרטי המיזם.
פרויקט זה יצא בתמיכת מפעל הפיס ושירות הסרטים הישראלי.
במאי 2011 חגגה לאה גולדברג יום הולדת מאה.
היא הייתה משוררת, חוקרת, מחברת ספרי ילדים, מחזאית, מתרגמת מבריקה, והותירה אחריה כמאה ספרים שנקראים עד היום.
הסרט הוא הצדעה דוקומנטרית למשוררת האהובה בישראל, והוא מספר את סיפור חייה ויצירתה דרך חמישה בתים, ובאמצעות שיחות עם חבריה, ארכיונים וסטילסים, שירה ופזמונים, טיפוגרפיה אמנותית ווידאו ארט, ויוצר חוויה של היכרות אינטימית עם סיפור חייה הסוער של האישה שבחרה בעברית והעברית בחרה בה.
מסע קולנועי אל עולמה של יונה וולך, משוררת אגדית ופורצת גבולות, שמתה בגיל צעיר, מותירה אחריה מיתוס ושובל מעריצים.
יותר מ-25 שנה לאחר מותה, מתגלים שבעה סלילי הקלטה מהראיון שהעניקה וולך לעורכת הלית ישורון לפני מותה.
בראיון, מתוודה וולך על המסע שעברה בחייה הקצרים: על המשיכה לשיגעון, הניסיונות בסמים, המפגש שלה עם אלוהים ועל הסכנות שבכתיבה.
הסרט שוזר את עדותה של יונה וולך על חייה בראיונות עם הלית ישורון, מאיר ויזלטיר ודמויות מרכזיות בחייה, בקטעי ארכיון, בשירים שלה, ובקטעי אנימציה שמתחקים אחר הדימויים, החזיונות והמחשבות של וולך, במפגש מסעיר ומטלטל עם אמנית יוצאת דופן, שחידתה לא נפתרה עד היום.
ביאליק הוא המשורר המנוכס, המשומש, התפוס, והלא מובן ביותר בתרבות שלנו.
כבר בגיל 30 הוא הוכתר כמשורר הלאומי, ומאז השתמשו בו לצרכים לאומיים וציוניים שונים.
"מלך היהודים" הוא ניסיון למצוא את הלב הפועם, הבועט, הרוטן, שביאליק היה בחייו – דרך אנימציה ייחודית, קולו של חיים טופול, קטעי ארכיון נדירים, צילומים נשכחים, שירי ביאליק ששרה נינט, ומיטב חוקרי ואוהבי ביאליק מהארץ ומהעולם, ולספר מחדש את הסיפור על הילד מהעיירה שהיה למלך היהודים.
ב-1921 נמצאו שש גופות ליד הבית האדום בין תל אביב ליפו.
בין הגופות זוהה י"ח ברנר, סופר מזהיר, המבקר הבועט והחריף של זמנו, איש בעל מיניות לא ברורה ועם תכונות של נביא זעם, שהיה ידוע בכל העולם היהודי.
באחרונה התגלה דוח חקירה שנכתב זמן מה בתום האירועים ונגנז, ומובא בסרט הזה בשילוב קטעי אנימציה של דוד פולונסקי ("וואלס עם בשיר"), שיחות עם חוקרי ברנר, צילומי סטילס נדירים מהתקופה וקטעים מתוך יצירתו של ברנר.
אף על פי שפרסמה ספר שירים ראשון רק בגיל 53, זלדה הייתה מיד משוררת מהשורה הראשונה, בת דודה של הרבי מלובביץ', אישה דתייה צנועה, שמיעטה לצאת מביתה,
היא כינסה סביבה חצר של מעריצים ואוהבים.
אף על פי שלא צמחה בחצרות ספרותיות, היא עיצבה שפה עצמית ייחודית ומופלאה של שירה שאין דומה לה – השירה של המשוררת זלדה, מהדמויות המסתוריות יותר של התרבות העברית.
30 שנה לאחר מותה, באמצעות קטעי ארכיון משנות ה-70, יומנים שלא פורסמו ושיחות עם החצר הפנימית של זלדה, משורטט דיוקנה המרהיב של המשוררת שכינתה עצמה אישה פשוטה.
ר' דוד בוזגלו היה גדול הפייטנים של המאה העשרים.
נולד במרוקו ב-1903 והשפיע בעשייתו התרבותית על קהילה של מאות אלפים.
בין הגלות הפורה לישראל הקרועה, שירתו שינתה את תפיסת הפיוט הספרדי והייתה החוט המקשר בין מודרניות לבין מסורת שהחלה בתור הזהב של יהדות ספרד.
אלא שבוזגלו לא היה רק משורר גדול, אלא גם אדם שההיסטוריה העניקה לו הזדמנות להפוך למשפיע קריטי על זהותה של קהילת יוצאי המגרב במאה העשרים.
"שיר ידידות" מביא את סיפורו האינטימי של בוזגלו מתוך עבר מפואר של תרבות השירה העברית במרוקו ועד למהפכת הפיוט החדשה בישראל.
סרט תיעודי חדש במלאת 125 שנה להולדת רחל המשוררת – מחזק את דמותה כמשוררת העברית הראשונה, שהצליחה לבטא את חיי הנפש של דור שלם בשפה שחיה ונושמת עד היום.
דנה אולמרט, ענת וייסמן, אפרת מישורי, מוקי צור, אורי מילשטיין יהודית רביץ, קרני פוסטל ואחרים, ידברו, וישירו ויחד עם אנימציה ומכתבים לא מוכרים של רחל יציירו מחדש את דמותה יוצאת הדופן.
לפני 75 שנה הוא מת מוות פתאומי, בודד ורחוק מכל מוקד השפעה וכוח, במחנה צופים במדינת ניו יורק.
בשיאו הוא דיבר וכתב בשמונה שפות, נחשב לסופר מבטיח, מתרגם גאוני ששינה את השפה העברית, מנהיג נערץ ושנוא, ומועמד להנהגת העם היהודי.
"העורב" הוא סרט תיעודי ראשון מסוגו על אחת הדמויות המסקרנות בהיסטוריה היהודית – זאב ז'בוטינסקי.
עבור רבים, הוא היה המשורר הישראלי הגדול מכולם, אלא שאת מרבית חייו הוא העביר מנודה ומוחרם, כמשורר רדיקלי ומבודד ששובר את השפה ומתפרע עם עברית, יידיש וערבית.
אבות ישורון שבר לעצמו את הבית ונולד מחדש בתל אביב כמשורר, אך המשיך לשאת את נטל האשמה עד סוף ימיו.
הסרט נע בין תחנות חייו הביוגרפיות והפואטיות, דרך עיניה של בתו, המתרגמת והעורכת הלית ישורון.
אליה מצטרפים חברים, מבקרים, חוקרים ופרשנים ובעזרתם של חומרי ארכיון נדירים הם משרטטים דיוקן של אדם שובר שתיקה, מהפכן בודד שכתב את מאורעות הזמן בלשון מרוסקת, מהולה ביידיש וערבית, ונע במסע מתמיד בין נידוי להכרה, עד הפיכתו ל"אדון המשוררים".
כל עוד אברהם סוצקבר חי, הוא לא הסכים שיעשו סרט על חייו.
כיום, שמונה שנים לאחר מותו,"דבש שחור" מספר את סיפורו יוצא הדופן של גדול משוררי היידיש בעת החדשה – האיש שהנהיג את מחתרת בריגדת הנייר שהצילה כתבי יד יהודיים מהנאצים, כתב את "המנון השואה", זכה שסטלין יתאהב בשיר שלו וישלח מטוס כדי להצילו מלב המלחמה, והעיד במשפטי נירנברג.
סוצקבר עלה לישראל ב-1947 וכתב בה ביידיש מופלאה וחיונית בעוד קהל קוראיו הולך ומתמעט.
אל הלווייתו, הלווייתה של שפה שלמה, הגיעו רק כמה עשרות אנשים.
בדירה קטנטנה בירושלים, מוקפת בובות וחתולים, כתבה מרים ילן-שטקליס את שירי הילדים שכבשו לבבות של דורות שלמים – הבובה זהבה, הסבון בכה מאוד, מיכאל ואחרים.
אגדה רוסית שמספרת באמצעות המיניאטורות שנוצרו במיוחד לסרט וראיונות עם מכריה, את סיפורה של ילן-שטקליס, כלת פרס ישראל הראשונה לספרות ילדים, גדולת משוררי הילדים הישראלית.
ארבעה פרטים ביוגרפיים ידועים לגבי רבי שלום שבזי.
אפילו איור של פניו לא נמצא.
אך גם ארבע מאות שנה לאחר מותו, שבזי הוא משורר פופולרי ונחשב לגדול חכמי ומשוררי תימן.
מסע בעקבות אחד מגדולי היוצרים בספרות העברית והיהודית, שכתב למעלה מ-800 שירים, עירב בכתיבתו עברית וערבית, התאהב במשיח, התייסר בחשקים, הרג שניים מילדיו והפך לאגדה.
הוא נחשב לאחד מגדולי הספרות העברית, למרות שלא היה ציוני, וחי בארץ רק שנה.
האיש שהותיר מאחורי קורפוס של רומנים, נובלות ושירים בעברית נהדרת שתיארו מיניות ותשוקה, חילופי תפקידים וזהויות, כפי שאיש לא תיאר לפניו.
באמצעות יומניו, מכתביו וכתביו, הבמאית איילת עופרים יוצאת למסע באירופה ובפלשתינה-ארץ ישראל, בעקבות היוצר העצוב, שעשה פלאות בעברית, אבל הצליח להיות כל פעם במקום הלא נכון, בזמן הלא נכון, עד שהדבר עלה לו בחייו ורק לאחר מותו זכה להכרה.
היא חיה בקהיר, פריז וניו יורק, אבל נפטרה בבית אבות בתל אביב.
היא הייתה נערצת ויפהפייה, אבל מעטים הכירו אותה בחייה ועוד פחות לאחר מותה.
היא הייתה הראשונה שכתבה על לבנטיניות ועל זהות מזרחית, כפי שאיש לא כתב, ורק מעט מכתביה תורגם.
הבמאי רפאל בלולו יוצא למסע בישראל ובצרפת בעקבותיה של ההוגה והסופרת הלבנטינית ז'קלין כהנוב, ובאמצעות מפגש עם חברותיה הקשישות, אינטלקטואלים מובילים בשיח המזרחי בישראל ויוצרים לבנטינים מרתקים, הוא משרטט לא רק את דיוקנה של היוצרת המרשימה הזו, אלא גם עוקב ומגלה מה קרה ללבנטיניות הישראלית כאופציה תרבותית של כבוד וגאווה
"החלון הרביעי", 2021, סרט על חייו ויצירתו של עמוס עוז, הסרט ה-15 בסדרת העברים.
בתמיכת כאן, תאגיד השידור הציבורי, הקרן החדשה לקולנוע ולטלוויזיה, ארטה, ZDF, SVT, הפקה, תסריט ובימוי: יאיר קדר, עריכה: נילי פלר.
זוכה פרס וייל בלוך לחברה משותפת בישראל, זוכה פרס ראשון בתחרות הבינלאומית בפסטיבל הקולנוע של מומבאי, פסטיבלים: דוקאביב, ורשה, בואנוס איירס.
בכורה פסטיבל הסרטים הבינ"ל סלוניקי, פסטיבל הסרטים הבינלאומי ורשה, פולין 2021, פסטיבל הסרטים הבינל של בואנוס איירס 2022, פסטיבל הסרטים הבינל של מומבאי (זוכה פרס ראשון בתחרות הסרטי התעודה) 2021, פסטיבל הסרטים היהודי של ורשה 2021, פסטיבל הסרטים היהודי של הונגריה 2021.
"הפרק האחרון של א"ב יהושע", 2021, סרט על השנתיים האחרונות בחייו של א"ב יהושע, הסופר הישראלי הבולט, בתמיכת כאן, קרן רבינוביץ, משרד התרבות.
הפקה, תסריט ובימוי: יאיר קדר\ עריכה: דנאל אל-פלג, מוזיקה: אופיר לייבוביץ', הבחירה הרשמית בתחרות הקולנוע הישראלי בפסטיבל הקולנוע בירוושלים 2021, מועמד התחרות הדוקומנטרית הישראלית, 2022, פסטיבל הקולנוע היהודי ניו יורק 2022.
סרט על חייו של זיגמונד פרויד.
בתמיכת כאן, ORF, ARTE-RBB, SVT, הקרן החדשה לקולנוע, קרן גשר-יד הנדיב מיזם ברוח הקולנוע, קרן סיינה, משרד התרבות, קופרו.
הפקה, תסריט ובימוי: יאיר קדר, מפיקה שותפה: ברברה פישלר, עריכה: נואית פלג, טומי שלז שפריר.
אנימציה: טל קנטור, משה זילברנגל.
זוכה פרס ראשון בפסטיבל הקולנוע והאמנויות מנהיים, גרמניה.
הבחירה הרשמית פסטיבל חיפה 2025, הבחירה הרשמית פסטיבל הסרטים הבינלאומי של ג'איפור, הודו, 2025.
סרט על חייו של קרל מרקס.
המיזם כולל הוצאה לאור של ספרים המקבילים לסרטים התיעודיים:
גדעון טיקוצקי, לאה גולדברג - האור בשולי הענן, הקיבוץ המאוחד וספרית פועלים, 2011
הלית ישורון, יאיר קדר, זאת היונה, העברים, מודן, הקיבוץ המאוחד, 2013
העברים הם המשוררים והסופרים העוצמתיים שפעלו בספרות העברית.
היו אלה יוצרים כריזמטיים, שהכתיבה שלהם לא הייתה רק מהלך אסתטי, אלא שימשה ליצירת מילים, מונחים ומשפטים לחיי הנפש ולחיי הרגש של קוראיהם.
באמצעות ההבאה מחדש של העברים למרחב התרבות, תיווצר החיאה של דמותם וקריאה חדשה ותיערך היכרות של המכירים לכאורה ושל דור צעיר, ש"העברים" יאפשרו לו להתחבר אל הרצף השושלתי של התרבות שממנה הוא בא.
בכדורגל מוסדרים כללים להעברת שחקנים מקבוצה אחת לאחרת.
לכל כדורגלן יש חוזה בקבוצה בה הוא משחק.
כאשר קבוצה אחרת מעוניינת להעביר אליה שחקן תחת חוזה תקף עליה לקבל את אישורה של הקבוצה בה הוא משחק, ולכן הקבוצות המעוניינות בשימוש בשירותי השחקן מציעות כסף לקבוצה בה הוא משחק.
חלון העברות הוא תקופת השנה בה מותר לקבוצת כדורגל, על פי תקנות פיפ"א, להעביר שחקן מקבוצה אחרת לסגל השחקנים שלה.
בהתאם לתקנות אלו, בוחרת כל התאחדות כדורגל את התקופה בה יחול חלון ההעברות.
עם זאת פיפ"א מגבילה את מספר החלונות לשניים בשנה, אחד ארוך שאורכו לא יעלה על 12 שבועות ואחד קצר שאורכו לא יעלה על 4 שבועות.
חלון ההעברות הארוך מתקיים לרוב בחודשים יוני, יולי ואוגוסט תקופה בה רוב הליגות הבכירות נמצאות בפגרה המפרידה בין שתי עונות שונות, וחלון ההעברות הקצר מתקיים לרוב בחודש ינואר, תקופה בה חלק מהליגות נמצאות בעונת המשחקים, וחלק בפגרת חורף.
העברה של שחקן בין מדינות אפשרית אם חלון ההעברות של המדינה אליה יעבור השחקן עדיין פתוח, וזאת ללא תלות במצב חלון ההעברות של המדינה ממנה ייצא השחקן.
כאשר קבוצה מעוניינת בכדורגלן הנמצא תחת חוזה בקבוצה אחרת היא יכולה להציע כסף שתמורתו תוותר הקבוצה המחזיקה בשחקן על זכותה לדרוש שהשחקן יישאר אצלה עד תום החוזה.
זכות המעוגנת, בהגבלות מסוימות, בתקנות אופ"א.
לעיתים קבוצות מציעות, בנוסף לדמי ההעברה, התחייבות להעביר לקבוצה המוכרת אחוזים מכל העברה עתידית ממנה תרוויח הקבוצה הקונה.
כמו כן יש קבוצות הדורשות להוסיף לדמי ההעברה שנקבעים מראש תוספת תשלום במידה והשחקן יהיה שותף להישגים, המוגדרים בחוזה, במהלך תקופת חוזהו בקבוצה.
הסכם זה משתלם לקבוצה הקונה כיוון שזכייה בהישגים מכניסה, לרוב, סכומי כסף לקופת המועדון.
חלק מהשחקנים מחזיקים בחוזיהם "סעיף שחרור" הקובע כי השחקן יכול להשתחרר מהחוזה עם הקבוצה תמורת סכום כספי נקוב.
סעיף זה עשוי להיות מנוצל על ידי קבוצה אחרת כדי להעביר אליה שחקן המצוי תחת חוזה גם ללא רצון של הקבוצה לשחררו.
שווי השוק של שחקנים משתנה עם הזמן, בעיקר בהתאם ליכולת שאותה הציגו במשחקים.
על כן נוצר לעיתים מצב שגובה סעיף השחרור שנקבע בעת החתימה על החוזה נמוך משווי השוק הנוכחי של השחקן וקבוצה אחרת עשויה להשתמש בסעיף השחרור על מנת לרכוש את השחקן במחיר נמוך.
העברות בולטות שכאלו הן העברתו של כוכב בורוסיה דורטמונד מריו גצה לבאיירן מינכן תמורת 37 מיליון אירו, וב-3 באוגוסט 2017, הועבר כוכב ברצלונה ניימאר מברצלונה לפריז סן ז'רמן תמורת 222 מיליון יורו, מבלי שברצלונה יכלה לעשות דבר בנדון.
בישראל, נאלצה למכור את שחקנה מואנס דאבור לגראסהופרס ציריך השווייצרית תמורת 450 אלף דולרים, שנקבעו בסעיף השחרור שלו.
העברות היקרות ביותר בכל הזמנים
להלן רשימת 51 ההעברות היקרות בתולדות הכדורגל (באירו, נכון ל-יוני 2025):
ההעברות היקרות ביותר של שחקנים ישראלים בכל הזמנים
יונייטדחלוץ3.4202527 עמרי גאנדלמן גנט לצ'הקשר התקפי3202628 טל בן-חיים (1989) מכבי תל אביב ספרטה פראגקיצוני/קשר התקפי2.9201729 אייל ברקוביץ' מכבי חיפה וסטהאם יונייטדקשר התקפי2.7199730 עילי פיינגולד מכבי חיפה ניו אינגלנד רבולושןמגן ימני2.62025
כאשר מסתיימת התקופה בה חתום השחקן בחוזהו בקבוצתו הוא רשאי לעבור לכל קבוצה מבלי שקבוצתו תוכל לדרוש תשלום עבור ההעברה.
לכן לעיתים קרובות קבוצות שלא מתכננות להמשיך להחזיק בשחקן לאורך שנים המזהות פוטנציאל לרווח ממכירתו, משתדלות למכור את השחקן בשנה האחרונה שבה מסתיים חוזהו.
כמו כן שחקן חופשי רשאי לחתום בקבוצה חדשה גם לאחר תום חלון ההעברות.
קבוצות המחזיקות בחוזה עם שחקן יכולות לתת לשחקן לשחק לתקופה מוגבלת בקבוצה אחרת שבסיומה יחזור להשתייך לקבוצה המשאילה.
גם מעבר של שחקן בהשאלה מוגבל לימים המוגדרים בחלון ההעברות.
התמורה אותה מבקשות הקבוצות המשאילות משתנה: לעיתים דורשות כסף עבור ההשאלה, לעיתים הן מסתפקות בכך שהקבוצה השואלת תשלם את משכורתו של השחקן בתקופת ההשאלה ולעיתים הקבוצה המשאילה משלמת גם את משכורת השחקן או חלק ממנה.
לעיתים קרובות השחקנים המושאלים הם שחקנים צעירים שרמת משחקם עדיין לא הגיעה לזו המבוקשת בקבוצתם אולם היא מאמינה שבעתיד, לאחר שיצברו ניסיון, רמתם תשתפר והם יתאימו להרכבה.
במקרים אחרים קבוצות המעוניינות למכור שחקן משאילות אותו קודם לקבוצה שמעוניינת לרכוש אותו כדי שזו תוכל לבחון את השתלבותו בקבוצה לפני החתימה על חוזה קבוע.
לעיתים מגדירים מראש במקרים כאלו את הסכום שאותו תשלם הקבוצה השואלת אם תחליט לרכוש את השחקן.
ילדותו של אדם משפיעה על ההתנהגות שלו, על תפיסות העולם שלו, על האופן בו הוא חווה את העולם, על האופן בו הוא יוצר קשר עם אחרים, וגם על האופן בו הוא יוצר קשר עם ילדיו.
דפוסי התנהגות אלו, בין אם הם חיוביים או שליליים, רצויים או לא רצויים, מוטבעים באדם, וקשה להימנע מלחזור עליהם בקשר עם הילדים.
לדוגמה, אדם שבילדותו סבל מרגשות תחרות עם הוריו, תופס את מסגרת היחסים כמאבק שליטה, וכתוצאה מכך גם ילדיו יהיו עסוקים בתחרות על השליטה בבית.
באופן דומה, אדם שהוריו היו ביקורתיים מאוד, יחנך את ילדיו לרף גבוה של ערכים.
באותה מידה שהשפעתם של אירועים קשים שחווה אדם בילדותו, יכולה לעבור לילדיו, כך גם השפעות טובות וכוחות שיש לאדם יכולים לקבל ביטוי באופן גידול הילדים.
המודעות אל הכוחות והחולשות היא זו שיכולה להשפיע במידה מסוימת על מה שעובר הלאה.
העברה סינפטית (Neurotransmission – בתרגום חופשי: תִּמְסֹרֶת-עצבית) היא התהליך שבאמצעותו תאי העצב במערכת העצבים מתקשרים זה עם זה, או עם תאים אחרים.
זהו תהליך כימי מורכב של הפרשת מוליך עצבי על ידי תא אחד, וקליטתו על ידי התא השני, ליצירת המסר המועבר ביניהם.
העברה סינפטית מהווה חלק בלתי נפרד מאופן עיבוד המידע של מערכת העצבים.
תאי העצב במוח מסוגלים ליצור פעילות חשמלית בצורת דחף עצבי, המכונה גם "פוטנציאל פעולה".
הדחף העצבי הוא פעימת שינוי במתח החשמלי על-פני קרום התא, אשר המשרעת שלה היא כ-100 מיליוולט, ומשכה כ-2 מילישניות.
פעימה זו מתקדמת לאורך האקסון של תא העצב, המכונה גם "סיב עצבי".
הדחף העצבי תורם לתקשורת של מערכת העצבים בכך שהוא מאפשר שליחה של אותות למרחקים ארוכים כמו קצות הגפיים.
אותות אלו משודרים מתא העצב לתאים שאליהם הוא מקושר.
ההסתעפויות של האקסון מאפשרות לו ליצור מגע עם תאי מטרה רבים, אך לא קיים מגע פיזי וישיר בין קצוות האקסון לבין תאי המטרה שלו.
המרווח הצר שקיים בין קצוות האקסון לתאי המטרה מכונה סינפסה או "מרווח סינפטי".
סינפסות יכולות להיות חשמליות או כימיות.
במערכת העצבים של יונקים הרוב המוחלט של הקשרים בין תאי עצב ובין תאי עצב לתאי השריר נעשה באמצעות סינפסות כימיות, ותהליך העברת המסר בסינפסות אלה מתואר בקטע הבא.
מכיוון שאין רציפות מבנית בין תא העצב לתא המטרה, נוצר מצב שבו הולכה חשמלית אינה אפשרית במרבית המקרים.
עבור מקרים אלו יש צורך בהעברה כימית של הגירוי.
במסגרת תהליך ההעברה הסינפטית האותות החשמלים המגיעים לאקסון מגוף התא מתורגמים לאותות כימיים המועברים לתא המטרה דרך הסינפסה.
ההעברה של האותות הכימיים מתבצעת על ידי שחרור מוליכים עצביים, המכונים גם "נוירוטרנסמיטרים", אל המרווח הסינפטי וקליטתם בתא המטרה.
כאשר תא המטרה הוא תא עצב אחר האותות נקלטים על ידי הדנדריט שלו.
אם עוצמת הגירוי שנקלט עולה על סף מסוים יתפתח דחף עצבי בתא המטרה.
ההעברה הסינפטית היא תהליך רב שלבי.
במהלך תהליך זה המוליכים העצביים מופקים ומאוחסנים באקסון עד שמגיע דחף עצבי הגורם לשחרור שלהם בסינפסה.
הם נמצאים בסינפסה במשך זמן קצר המאפשר להם ליצור מגע עם תא המטרה ולאחר מכן הם מוסרים ממנה בדרכים שונות.
השלב הראשון של ההעברה הסינפטית הוא היצור והאריזה של המוליכים העצביים.
המוליכים העצביים הם מולקולות קטנות שמשמשות להעברת המסר ומאפשרות בכך את התקשורת.
ידועים היום למעלה מ – 20 מוליכים עצביים שונים, וכל תא עצב מתמחה בייצור ואריזה של מוליך אחד (או שניים לכל היותר במקרים מסוימים).
היצור של המוליכים העצביים נשלט על ידי אנזימים, המיוצרים בגוף התא ומובלים באופן פעיל לקצה האקסון (הטרמינל).
ברוב המקרים המוליכים מאוחסנים בשלפוחית סינפטית, אשר נמצאות בקצה האקסון של תא העצב.
נעות לעבר הממברנה הקדם-סינפטית, עוגנות שם וממתינות ל'פקודה'.
כל שלפוחית מכילה כעשרות אלפי מולקולות של המוליך העצבי.
בשלב זה המוליך העצבי משוחרר מקצוות האקסונים הקדם סינפטיים.
תהליך זה הוא שכלול של תהליך האקסוציטוזה (פליטה תאית) הקיים בתאים מפרישים רבים, אבל במקרה של תאי עצב הוא מצטיין במהירות רבה ורמת דיוק גבוהה.
הפרשת המוליכים העצביים לעבר המרווח הסינפטי מתחילה כאשר מגיע פטנציאל פעולה במורד האקסון אל הקצה בו מתרחש התהליך.
חולפת פחות מאלפית שנייה בין הופעת הדחף העצבי בקצה האקסון לבין שחרור המוליך העצבי.
בתגובה לדחף העצבי נפתחות תעלות סידן תלויות מתח הקבועות בקרום התא באזור הטרמינל ומאפשרות כניסה של יוני סידן (+Ca2).
יוני הסידן יוצרים אינטראקציה עם חלבוני העגינה (docking proteins), המובילה לאיחוי של חלק מהשלפוחיות הסינפטיות עם הממברנה הקדם-סינפטית.
עם האיחוי נפתח פנים השלפוחיות אל הנוזל החוץ-תאי ומאפשר למוליך העצבי שבהן להשתחרר למרווח הסינפטי.
מספר השלפוחיות המשתחררות הוא מספר אקראי המשתנה מפעם לפעם בהתאם לאירועים שקדמו לכל אירוע של שחרור.
בנוסף, יש הבדלים גדולים בין סינפסות שונות במספר השלפוחיות המשתחררות.
בסינפסה בין תא העצב לשריר גורם כל פוטנציאל פעולה לשחרור של כ-200 שלפוחיות בממוצע בכל פעם.
לעומת זאת, רוב הסינפסות במערכת העצבים המרכזית קטנות, מספר השלפוחיות האגורות בהן קטן, ולא כל פוטנציאל פעולה מצליח לשחרר אפילו שלפוחית אחת.
בסינפסות אלו אנחנו מדברים על סיכוי לשחרור של שלפוחית בודדת שהוא קטן מ-1.
ריכוז יוני הסידן בטרמינל משפיעה על הסיכוי לשחרור של שלפוחיות המוליך העצבי:
ככל שריכוז יוני סידן גבוה יותר, כך מתאחות יותר שלפוחיות עם הממברנה הקדם-סינפטית והסיכוי לשחרור עולה.
הדבר יתבטא בשחרור של מספר גבוה יותר של שלפוחיות של המוליך העצבי בעקבות הדחף העצבי בסינפסה בין עצב לשריר, או בעליה בסיכוי לשחרור בסינפסה מרכזית.
התהליך של השינויים במספר השלפוחיות המשתחררות עם כל דחף עצבי המגיע לטרמינל נקרא באנגלית short-term synaptic plasticity.
כשהמוליך העצבי משתחרר למרווח הסינפטי הוא פועל על תא המטרה שנמצא בעברה השני של הסינפסה.
זהו השלב הבא בתהליך ההעברה הסינפטית.
כאמור, המוליכים העצביים משוחררים למרווח הסינפטי כדי לשמש כאותות כימיים בתהליך התקשורת של מערכת העצבים.
על מנת שאות כלשהו יהיה משמעותי לתא המטרה ההבתר-סינפטי, עליו לזהות אותו.
הזיהוי של האותות נעשה לרוב על ידי מולקולות חלבוניות המצויות בקרום התא.
מולקולות אלו מכונות קולטנים והן יכולות לחוש את השינויים החלים בסביבה החיצונית של התא.
כל קולטן נקשר למולקולות של חומרים מסוימים בלבד, כפי שמנעול יפתח רק באמצעות המפתח המתאים לו.
כל שאר החומרים לא יצליחו להתקשר לקולטן.
בהתאם לכך, המוליכים העצביים יוכלו להשפיע על תא המטרה רק אם הממברנה שלו מכילה קולטנים המסוגלים לחוש בנוכחותם.
ישנם מוליכים עצביים אשר יכולים להתקשר למספר קולטנים (כמו מפתח מאסטר שיכול לפתוח מספר דלתות) ולעומתם יש מוליכים עצביים המתקשרים לקולטן אחד בלבד.
קליטת המוליכים העצביים בממברנה הבתר-סינפטית מאפשרת את העברת האות העצבי.
לאחר השחרור של המוליכים העצביים למרווח הסינפטי המולקולות שלהם מגיעות לתא המטרה, נקשרות לקולטנים הבתר-סינפטיים שלו וגורמות לתעלות סידן מסוימות להיפתח.
הן יכולות לעשות זאת בדרך ישירה או עקיפה.
הפתיחה של תעלות הסידן בדנדריט של התא הבתר-סינפטי יכולות לגרום לפוטנציאל בתר-סינפטי מעורר או מעכב.