tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארץ ישראל, בתקופה שלפני קום מדינת ישראל ב-1948, הייתה טריטוריה אשר הייתה מוקפת בנהר הירדן, מצרים, הים התיכון, סוריה ולבנון .
המאבקים על הטריטוריה עלו עקב דעות מנוגדות לגבי מי יש תביעה תקפה על הקרקע.
לפי האוכלוסייה היהודית התנ"ך קובע שארץ ישראל הובטחה ליהודים על ידי אלוהים , ורבים מקרב האוכלוסייה היהודית מאמינים שארץ ישראל המודרנית היא המשך ליישוב היהודי שהיה קיים באזור זה בעת העתיקה.
מנגד מרבית האוכלוסייה הערבית-פלסטינית אינה מוכנה להכיר בטענתם על האוכלוסייה הישראלית-יהודית.
מרבית האוכלוסייה הפלסטינית סבורה כי מכיוון שלפני 1948 האוכלוסייה הפלסטינית-ערבית היו הרוב באזור ארץ ישראל, אזור ארץ ישראל צריך להיות בריבונות פלסטינית.
הקונפליקט המתמשך בין ישראל לפלסטינים על אי יכולתם להכיר בטענותיו של האחר על הטריטוריה הוביל לאורך השנים לגלי אלימות וחוסר יציבות באזור.
במהלך שנות ה-70 נוצרו קשרים ראשונים בין אש"ף ותנועות שלום ישראליות, וכבר אז נוצר ביניהם קונצנזוס לא רשמי, שממשלת ישראל סירבה לקבל, כי פתרון לסכסוך יושג עם הקמתה של מדינה פלסטינית בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה, המהווים 22 אחוזים משטח ארץ ישראל המנדטורית לשעבר.
ב-1988 הפכה עמדה זו לעמדה רשמית של אש"ף בעקבות החלטות ישיבת המל"פ באלג'יריה.
ב-1993 הפכה עמדה זו לבסיס למשא ומתן שהחל בין ממשלת ישראל ואש"ף.
כתוצאה מהתחזקות המחנה המתנגד לפתרון שתי המדינות, התחזקה התמיכה בפתרון הגורס ישות פלסטינית מוחלשת.
הסכסוך הפוליטי בין ישראל לפלסטינים הוביל לאורך השנים לכך שארצות הברית ומדינות בולטות אחרות ניסו לקחת חלק ביישוב הסכסוך.
עם זאת, פתרון לסכסוך עדיין לא נמצא.
הסכמי אוסלו הקימו את מנגנוני התיאום הביטחוני בין ישראל לרשות הפלסטינית, והתאום המודיעיני החל רשמית בשנת 1996. לאחר מהומות מנהרת הכותל המנהיגות הפלסטינית חדלה באופן מעשי משיתוף פעולה ביטחוני עם ישראל, אך הוא חודש לאחר חתימת הסכם ואי.
במהלך האינתיפאדה השנייה הוא נפסק לעיתים, והוא לא פעל ביעילות בשנים 2000 עד 2006. בשנים לאחר מכן התיאום הניב הישגים, והוא מהווה אינטרס חשוב לשני הצדדים, בעזרתו משמרים את השקט הביטחוני באזור יהודה ושומרון.
סקירה ביטחונית של השב"כ שהובאה לפני הממשלה שיבחה את התיאום הביטחוני, ועל פי צה"ל גורמי מנגנוני הביטחון הפלסטיניים היו אחראים לכ–40 אחוזים מהמעצרים של חשודים בטרור ביהודה ושומרון בתחילת 2016. במאי 2020, בעקבות ההצהרה של ישראל על סיפוח חד-צדדי של שטחים, הרשות הפלסטינית ניתקה את היחסים הביטחוניים.
באוגוסט 2020 הוקפאו תהליכי הסיפוח בעקבות ההסכם לנרמול היחסים בין ישראל לאיחוד האמירויות, ובנובמבר התיאום הביטחוני הושב.
אקוויפר ההר הוא מאגר מי התהום הגדול בישראל.
מרבית זרם המים מגיע ממזרח לקו הירוק, אך רוב אגני הניקוז שלו נמצאים בשטח ישראל.
האגן המערבי, הידוע גם בשם "הירקון-תנינים", הוא בעל הערך הרב ביותר עבור ישראל הן מבחינת קיבולת והן מבחינת שיעור השאיבה.
נהר הירדן הוא מקור מים נוסף לישראל ולפלסטינים.
עם הקמת המוביל הארצי הופנו חלק ממי נהר הירדן לטובת ישראל.
מדינות ערב השכנות לישראל תכננו לחסום את נהרות הבניאס, הדן והחצבאני בעזרת סכרים שימנעו זרימת מים לנהר הירדן, ובכך לשתק את מקורות המים לכנרת, אך בסופו של דבר לא מימשו את תוכניתם.
בזמן "המלחמה על המים" ערב מלחמת ששת הימים, הפגיעה במוביל המים הארצי הייתה לניסיון הפיגוע הראשון של ארגון טרור פלסטיני, פת"ח.
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את יהודה ושומרון וחבל עזה.
ישראל הציבה מכסות שאיבה ועשתה זאת באופן שהפלסטינים לא יהיו רשאים לחפור בארות ללא היתר.
מאז 1967 ניתנו אישורים להקמה של 23 בארות חדשות.
הסכמי אוסלו עסקו בין היתר בסוגיית משאבי המים בסכסוך הישראלי פלסטיני.
ישראל מוכרת מים לגדה המערבית בשיעור של 53 מלמ"ק מים בשנה.
הפלסטינים בגדה המערבית רוכשים כשליש מכלל אספקת המים שלהם מחברת מקורות.
נושא נוסף שמקשה על היחסים בתחום המים הוא משבר המים ברצועת עזה אשר גורם לקושי כלכלי ומשבר בריאותי ברצועה, על אף היחסים המתוחים עם החמאס ישראל תמכה בהקמת מתקן התפלה בח'אן יונס ובמכון לטיהור שפכים בבית לאהיא ומנסה לסייע לתושבי הרצועה.
ב-7 בנובמבר 2020, עם ניצחונו של ג'ו ביידן בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, הודיע עבאס על חידוש התיאום האזרחי.
יחסי הרפובליקה של קונגו–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קונגו לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בין הרפובליקה של קונגו לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של קונגו לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים ידידותיים וחמים אך לא מאוד אינטנסיביים.
בין 1930 ל-1940, בערך חמישה עשר אזרחים שווייצרים התגוררו ברפובליקה של קונגו, שכונתה באותו הזמן בשם "קונגו הצרפתית".
רוב האזרחים השווייצרים התושבים ברפובליקה של קונגו היו מהנדסים אשר הגיעו למקום על מנת לעבוד בבניית קו הרכבת מברזוויל לפואנט נואר.
שווייץ הכירה בעצמאותה של הרפובליקה של קונגו בשנת 1960. שנתיים לאחר מכן, שתי המדינות חתמו על הסכמים בילטרליים בתחומי הסחר, ההגנה על ההשקעות ושיתוף פעולה טכני.
ב-1964 חתמו שתי המדינות על הסכם תנועה אווירית.
מספר הסכמים בנושא החוב של הרפובליקה של קונגו נחתמו ב-1986, 1991 ו-2005.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2015 התגוררו ברפובליקה של קונגו שלושים ושישה אזרחים שווייצרים.
שווייץ אינה מיוצגת ברפובליקה של קונגו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
שווייץ האמינה את שגרירותה שבקינשאסה, בירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הסמוכה, על הרפובליקה של קונגו.
הרפובליקה של קונגו אינה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות.
הרפובליקה של קונגו מיוצגת בשווייץ בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בעיר ז'נבה.
יחסי הרשות הפלסטינית–קוריאה הצפונית הם יחסים הדו-צדדיים בין הרשות הפלסטינית לבין קוריאה הצפונית.
קוריאה הצפונית מכירה בכל שטחה של מדינת ישראל (אשר נמצאת בסכסוך ארוך שנים עם הפלסטינים) כפלסטין, למעט רמת הגולן, המחשיבה כחלק מסוריה.
היחסים בין קוריאה הצפונית לאש"ף נוצרו עוד בשנת 1966. קים איל-סונג ויאסר ערפאת ניהלו מערכת יחסים קרובה, ובקוריאה הצפונית העמידו סיוע לפלסטינים.
הסיוע לפלסטינים בשנות ה-70 כלל אספקת נשק וציוד צבאי.
קוריאה הצפונית סייעה לסיעות שמאל ומהפכניות במזרח התיכון, כמו החזית העממית לשחרור פלסטין והחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין.
האספקה נשמרה לפני הרפורמות של גורבצ'וב בברית המועצות ושיאופינג בסין בשנות ה-80.
לאחר התפרקות ברית המועצות, קטנה השתתפותה של קוריאה הצפונית בסכסוך הישראלי-פלסטיני והיא עברה מ"ייצוא המהפכה הקומוניסטית" לפרגמטיזם.
קוריאה הצפונית ממשיכה לתמוך בפלסטינים ולגנות את פעולותיה של ישראל.
במהלך מבצע עופרת יצוקה, קוריאה הצפונית גינתה בחריפות את פעולות ישראל.
דובר משרד החוץ גינה את הריגתם של אזרחים לא חמושים וכינה זאת פשע נגד האנושות, כמו גם איום על תהליך השלום במזרח התיכון.
בדבריו בעצרת הכללית של האו"ם נציג הקבע בקוריאה הצפונית הצהיר כי מדינתו "תומכת במלואם במאבק הפלסטיני לגירוש תוקפנים ישראלים משטחם והשבת זכותם להגדרה עצמית".
שר החוץ של צפון קוריאה אמר כי ההשתלטות על המשט לעזה ב-2010 היא "פשע נגד האנושות" שמובילה ארצות הברית.
קוריאה הצפונית טוענת גם כי תומכת באופן מלא בזכות להגדרה עצמית של הערבים הפלסטינים.
ב-15 ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, הצהיר משרד החוץ הצפון-קוריאני: "אנו מגנים במרירות את הריגתם האכזרית על ידי ישראל של פלסטינים רבים חסרי הגנה כתוצאה מהתקפות צבאיות חסרות הבחנה על אזורי מגורים שלווים פלסטינים, מכיוון שהם פשעים בלתי נסלחים נגד האנושות".
יחסי הרשות הפלסטינית–צ'ילה הם יחסי חוץ בין צ'ילה לרשות הפלסטינית.
בצ'ילה קיימת קהילה פלסטינית המונה 450,000–500,000 הנחשבת לגדולה ביותר מחוץ לעולם הערבי.
המספר המדויק של הפלסטינים אינו ידוע, כולל מספר הצאצאים, עקב הזרימות השונות לאורך ההיסטוריה.
ב-7 בינואר 2011 הכירה צ'ילה בפלסטין כמדינה "מלאה, חופשית וריבונית".
ב-29 בנובמבר 2018 אסר הקונגרס הלאומי הצ'יליאני על כניסת מוצרים המיוצרים בהתנחלויות ישראליות.
סברי עטייה (; 2000–2005) – בהמשך שגריר הרשות הפלסטינית באיטליה
מאי אל-כיילה (; 2006–2013) – בהמשך שרת הבריאות של הרשות הפלסטינית
עימאד אל-ג'דא (; 2014–2022) – קודם לכן נציג אש"ף והרשות הפלסטינית לכמה מדינות
ורה באבון (2022–נוכחית) בעבר כיהנה בראשות עיריית בית לחם
תחת שלטונו של הנשיא הוגו צ'אווס שנבחר לנשיא ונצואלה בשנת 1998, היחסים בין ישראל לוונצואלה התדרדרו במהירות כאשר ונצואלה תמכה מאוד בזכויות הפלסטינים וגינתה את פעולות ישראל, ואף גירשה פעמיים את שגריר ישראל בוונצואלה (2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה ו-2009, בתגובה למבצע עופרת יצוקה).
ונצואלה הכירה רשמית במדינה פלסטינית וכוננה יחסים דיפלומטיים עם הרשות הפלסטינית ב-27 באפריל 2009.
במהלך מלחמת לבנון השנייה בין ישראל לחזבאללה, גירש צ'אווס את שגריר ישראל בוונצואלה וביטל את ההסכמים הכלכליים והצבאיים בין ונצואלה לישראל.
צ'אווס השווה גם את מעשי ישראל להיטלר ולנאצים.
במהלך ביקור ברוסיה ובסין בשנת 2006 קרא צ'אווס להעמיד לדין את מנהיגי ישראל בבית הדין הפלילי הבינלאומי.
על פי ניקהיל שאה "מגזין Z", נאומיו של צ'אווס וההתקפות המילוליות נגד ישראל זיכו אותו בשבחים בכל העולם הערבי.
מאז חיזקה ונצואלה את קשריה עם רוסיה, סין, קובה ואיראן במטרה להתמודד עם התמיכה שקיבלה ישראל מארצות הברית.
בעקבות מבצע עופרת יצוקה, ונצואלה ניתקה את כל הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל וגירשה את שגריר ישראל מקראקס, גם בישראל לא נשארו אדישים וגירשו הנציגים מטעם ונצואלה מישראל.
לאחר ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל בינואר 2009 במחאה על הפלישה, משרד החוץ של ונצואלה הודיע בספטמבר 2009 כי יהיה תלוי בספרד שתייצג את האינטרסים שלה בישראל, האינטרסים של ישראל בוונצואלה יוצגו על ידי קנדה.
ב-27 באפריל 2009 הכירה ונצואלה רשמית במדינה פלסטינית ותמכה בעניין הפלסטיני באו"ם, בהיותה המדינה הראשונה באמריקה שעשתה זאת.
ב-29 בנובמבר 2012 הצביעה ונצואלה בעד הענקת הכרה למדינה הפלסטינית כסטטוס משקיפה באו"ם.
יחסי הרשות הפלסטינית–ירדן הם מערכת היחסים המדינית שבין הרשות הפלסטינית
לירדן יש משרד ברמאללה, ולרשות הפלסטינית יש שגרירות בעמאן.
שתיהן חברות בליגה הערבית, הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי ואיחוד מדינות הים התיכון.
דגלי ירדן והרשות הפלסטינית דומים, למעט שבדגל ירדן יש כוכב לבן בעל שבע נקודות באמצע המשולש האדום.
ירדן סיפחה את הגדה המערבית ב-24 באפריל 1950, לאחר הסכמי שביתת הנשק מ-1949. בשנת 1951 נרצח המלך עבדאללה הראשון על ידי פלסטיני משבט חוסייני.
לאחר הסיפוח, כל הפלסטינים בשטחי הגדה המערבית הפכו לאזרחים ירדנים.
הפלסטינים בגדה המערבית לא התמודדו עם אפליה וקיבלו את אותה הזכויות כמו הירדנים של הגדה המזרחית.
ב-1964 נערך במלון אינטרקונטיננטל שבמזרח ירושלים הקונגרס הלאומי הפלסטיני, במסגרתו הוקף אש"ף והתקבלה האמנה הלאומית הפלסטינית.
סעיף 20 של האמנה קובע ש"הצהרת בלפור ונוסח המנדט ומה שנבע מהם ייחשבו בטלים" קביעה שיכולה להתפרש כשלילת הלגיטימיות של ירדן כמדינה עצמאית, שלילה שבאה לידי ביטוי מפורש בהכרזת המועצה הלאומית הפלסטינית ב-28 בפברואר 1971 על ירדן כחלק מפלסטין, והסבר לקרע בין ירדן והתנועה הפלסטינית.
לאחר מלחמת ששת הימים, ירדן איבדה את השליטה בגדה המערבית לישראל.
עם זאת, הפלסטינים בגדה המערבית לא איבדו את אזרחותם ולא את מושבם בפרלמנט הירדני.
בשנת 1970 פרץ סכסוך בין כוחות הצבא הירדניים בהנהגת המלך חוסיין לבין ארגון השחרור הפלסטיני בראשות יאסר ערפאת.
סכסוך זה נודע בשם ספטמבר השחור.
לאחר המלחמה גירשה ירדן את אש"ף.
בעקבות זאת, ב-28 בפברואר 1971 הכריזה המועצה הלאומית הפלסטינית על ירדן כחלק מפלסטין.
הפלסטינים בגדה המערבית שמרו על אזרחותם הירדנית עד שירדן ויתרה על כל התביעות בגדה המערבית ב-31 ביולי 1988. לימים הכירה ירדן באש"ף כ"נציג הלגיטימי היחיד של העם הפלסטיני."
לאחר ניתוק הקשרים המשפטיים בין הגדה המערבית לממלכת ירדן בשנת 1988, תמכה ממשלת ירדן במאבק של אש"ף להקמת מדינה פלסטינית בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה.
במהלך ועידות השלום שלאחר ועידת השלום במדריד בשנת 1991, הפלסטינים יוצגו כמשלחת משנה במשלחת הירדנית-פלסטינית, דבר שנבע מדרישות ישראל להימנע מייצוג הפלסטינים כלאום עצמאי.
במהלך השיחות בין ישראל לירדן בוושינגטון הבירה בשנת 1992, רוב הנושאים השנויים במחלוקת בין ישראל לירדן הוסדרו, אך ממשלת ירדן סירבה לחתום על הסכם רשמי כלשהו עם ישראל כל עוד לא הושג הסכם עם הפלסטינים.
ב-13 בספטמבר 1993 נחתם הסכם אוסלו א', ולמחרת החברים הפלסטינים במשלחת הירדנית-פלסטינית הפכו למשלחת נפרדת.
הסכם אוסלו איפשר למשלחת הירדנית לנהל משא ומתן גלוי עם המשלחת הישראלית, וב-26 באוקטובר 1994 נחתם הסכם השלום הישראלי-ירדני.
אמנת השלום הישראלית-ירדנית יצרה חילוקי דעות בין ירדן לרשות הפלסטינית בנושא המקומות הקדושים האיסלאמיים במזרח ירושלים, שהאמנה עליהם הכירה בהאפוטרופסות ההאשמית על המקומות הקדושים בירושלים, ואילו הרשות הפלסטינית טענה כי יש להן אותן זכויות.
בנושאים רבים אחרים, ממשלת ירדן והרשות הפלסטינית משתפות פעולה, מכיוון שהממשלה בעמאן תומכת בשאיפות פלסטיניות למדינה בגבולות 1967.
יחסי הרשות הפלסטינית–סודאן הם היחסים הפוליטיים והכלכליים בין הרשות הפלסטינית לסודאן.
לרשות הפלסטינית יש שגרירות בח'רטום, אבל לסודאן אין נציגות ברשות הפלסטינית.
שתי המדינות מהוות חלק מהאזור המזרח התיכון וחולקות קשרים תרבותיים חזקים יחד.
סודאן, כמו מדינות איסלאמיות אחרות, תומכת בעצמאות פלסטין.
פלסטינים רבים מתגוררים בסודאן כדי ללמוד או לעבוד במדינה.
בין התאריכים 29 באוגוסט ל-1 בספטמבר 1967 התקיימה בבירת סודאן, חרטום, הפסגה הערבית הרביעית (ועידת חרטום), שהייתה ידועה כפסגת שלושת הלאווים.
היחסים בין אש"ף עם סודאן החלו בשנת 1969. לאחר הכרזת עצמאותה של פלסטין ב-15 בנובמבר 1988, סודאן העלתה את הייצוג הדיפלומטי לשגרירות.
ב-21 בנובמבר 2017 חתמה הוועדה המשותפת לשרים עליונים בין ממשלות הרשות הפלסטינית וסודאן על 18 מזכרי הבנה.
יחסי הרשות הפלסטינית–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין הרשות הלאומית הפלסטינית לבין יפן.
יפן לא מכירה ברשות הפלסטינית כמדינה, אף על פי שמתקיימים מגעים לא רשמיים בין הרשות הפלסטינית לבין יפן.
יפן תומכת בפתרון שתי המדינות.
לאחר חתימת הסכמי אוסלו, יפן התחייבה לסייע לרשות הפלסטינית במטרה ליצור סביבה חיובית להשגת תום הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
יפן מסייעת לרשות הפלסטינית ולרצועת עזה בעיקר בתחום הכלכלה ופיתוח התשתיות.
במסגרת תמיכתה של יפן בפתרון שתי המדינות, יפן קדמה בשיתוף פעולה עם הרשות הפלסטינית, ישראל וירדן את יוזמת "המסדרון לשלום ולשגשוג".
מטרת היוזמה היא לבסס מודל עסקי באמצעות יצירת מקומות עבודה נוספים ברשות הפלסטינית והשקעות יפניות באזור.
בשנת 2019, שוויו של הייצוא היפני לרשות הפלסטינית עמד על 466 מיליון ין, וכלל בעיקר ציוד רפואי וחלקי רכב.
באותה השנה, שוויו של הייצוא הפלסטיני ליפן עמד על 51 מיליון ין, וכלל בעיקר שמן זית וסבון.
בשנת 1977, הארגון לשחרור פלסטין פתח נציגות רשמית בטוקיו, ובשנת 1995, הנציגות נסגרה.
בשנת 1998, יפן פתחה משרד ייצוג בעזה, ובשנת 2003, משרד הייצוג הפלסטיני נפתח מחדש בטוקיו.
בשנת 2007, משרד הייצוג היפני עבר לבירת הרשות הפלטינית, רמאללה.
יחסי הרשות הפלסטינית-ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים והבילטרליים בין הרשות הפלסטינית לערב הסעודית.
לרשות הפלסטינית יש שגרירות בריאד.
שתי המדינות חברות או משקיפות בליגה הערבית, בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי ובאומות המאוחדות.
בעוד ערב הסעודית התיידדה עם הפלסטינים לאחר מלחמת העצמאות ב-1948, ערב הסעודית התרחקה מהסכסוך והחלה להתמקד בגישה ידידותית יותר, ולעיתים הצטלבה עם ישראל.
עם זאת, בתקופת שלטונו של המלך פייסל (בשנים 1964–1975), שהיה שליט ליברלי בתולדות ערב הסעודית והיה בעל דעות פרו-פלסטיניות, סעודיה פיתחה קשר הדוק יותר עם הפלסטינים.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, סעודיה הוציאה את הנפט שלה מהשוק וכתוצאה מכך התרחב משבר האנרגיה העולמי של 1973. הכנסות הנפט אפשרו לפייסל להגדיל משמעותית את הסיוע והסובסידיות שהתקבלו לאחר מלחמת ששת הימים עבור מצרים, סוריה ואש"ף.
עם זאת, המלך נרצח שנתיים לאחר מכן, והיחסים שהיו פעם חמים תחת פייסל החמירו בפעם השנייה.
חוות דעת של הדור החדש
בעוד הסעודים מזדהים עם הפלסטינים, הפלסטינים אינם מזדהים עם הסעודים
לפי הדיווחים, מוחמד בן סלמאן אאל סעוד, נסיך הכתר של ערב הסעודית, אמר בשנת 2018 כי "על הפלסטינים לקבל שלום או לשתוק ולהפסיק להתלונן", מה שעורר מחאה פלסטינית על הערתו.
עם זאת, מלך סלמאן הסעודי שוב ניסה להראות את תמיכתו בפלסטינים בפגישה עם הנשיא הפלסטיני מחמוד עבאס.
ב-13 באוגוסט 2023 מינתה ערב הסעודית את שגריר ערב הסעודית בירדן, נאיף בן בנדאר א-סודיירי, לשגריר שאינו תושב ברשות הפלסטינית ולקונסול כללי בירושלים.
יחסי הרשות הפלסטינית-מצרים הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין הרשות הפלסטינית המוכרת בחלקה לבין רפובליקת מצרים הערבית, הכוללים שני השטחים רצועת עזה והגדה המערבית (יהודה ושומרון).
אורך הגבול המדיני בין מצרים לרצועת עזה הוא 13 ק"מ.
בשנות ה-70 מתח מנהיג אש"ף, יאסר ערפאת ביקורת גלויה על נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר על עמדתו הרכה לכאורה כלפי ישראל, שהובילה לסגירת תחנת הרדיו "קול פלסטין" בקהיר ולסיום מרבית הסיוע החומרי של מצרים לאש"ף.
בנוסף, רבים מאנשי אש"ף גורשו ממצרים.
בספטמבר 1970 פרץ בירדן סכסוך מזוין פנימי בין קבוצות טרור פלסטיניות לצבא ירדן.
גמאל עבד אל נאצר הגיב לסכסוך זה באותו אופן כמו לעימות בין הפלסטינים ללבנונים שנה קודם לכן, וביקש לחסל כל סוג של עימות בעולם הערבי.
עבד אל נאצר הגיב בצורה שלילית ביותר להחלטתו של מנהיג סוריה חאפז אל-אסד לשלוח כוחות סורים לירדן כדי לעזור לפלסטינים.
בספטמבר 1970 התקיימה פסגה בקהיר ביוזמתו של גמאל עבד אל נאצר במטרה לסיים את העימות בירדן.
גמאל עבד אל נאצר השקיע זמן ומאמץ רב להשגת הפוגה זו, שהפכה לאחד הגורמים להתקף לב ולמוות פתאומי ב-28 בספטמבר 1970.
בשנת 1983 נשיא אש"ף, יאסר ערפאת, נקלע לסכסוך עם סוריה, מה שאפשר למצרים לכונן מחדש קשרים חזקים עם המנהיגים הפלסטינים.
נשיא מצרים, חוסני מובארכ, ניסה לפעול כמתווך בסכסוך הישראלי-ערבי, להסרת המתח ביחסים בין ישראל לפלסטינים.
עד 1990 מאמצים אלה לא הצליחו לפתור את המשבר ולשפר את היחסים בין ישראל לפלסטינים, אך החזירו את הקשרים בין מצרים לסוריה.
ב-17 בנובמבר 1988 הכירה מצרים בעצמאותה של הרשות הפלסטינית מישראל.
בפברואר 2006 נחטף דיפלומט מצרי ברצועת עזה על ידי חמושים.
ב-19 ביוני 2008 נכנסה לתוקף הפסקת אש בין ישראל לחמאס שהתאפשרה בתיווך מצרי.
בהסכם נקבע כי חמאס מחויבת לעצור את התקפות הרקטות על שטח ישראל ולאכוף את הפסקת האש ברצועת עזה.
בתמורה הבטיחה ישראל להסיר את הסגר על רצועת עזה, שאמורה להחזיר את הפעילות המסחרית בשטח זה ולהחזיר את היקף תעבורת המטען לרמה של שנת 2005, שנע בין 500 ל-600 משאיות ביום.
ישראל החלישה את החסימה בגלל צמצום תקיפות הרקטות על שטחה, במקום 70 משאיות עם סחורות, 90 החלו להגיע לרצועת עזה.
חמאס מתחה ביקורת על ישראל על החסימה המתמשכת שלה, ואילו ישראל האשימה את חמאס בהברחת נשק ממנהרות מצרים והצביעה על מתקפות רקטות מתמשכות.
במהלך מבצע עופרת יצוקה גינתה מצרים את פעולותיה של ישראל, אך שר החוץ המצרי אחמד אבו אל-רייט הבהיר כי מצרים מזהירה זה מכבר את חמאס מפני התגובה הישראלית במקרה של המשך מתקפות טילים משטחם.
כתוצאה מכך פתחה מצרים את מעבר רפיח בגבול עם רצועת עזה, מה שאפשר למסור פצועים פלסטינים לבתי חולים במצרים.
משרד הבריאות המצרי העביר 30 אמבולנסים לחצי האי סיני עבור פצועים פלסטינים.
כמו כן, שר החוץ המצרי הצהיר כי חמאס אינו מאפשר לתושבים פצועים בגזרת הגז לחצות את הגבול עם מצרים.
מצרים שלחה כ-500 שוטרים לגבול עם רצועת עזה כדי להבטיח חוק וסדר באזור גבול זה.
בישיבת מועצת הביטחון של האו"ם אמר נציג מצרים כי החסימה על רצועת עזה שהטילה ישראל מהווה הפרה גסה של החוק הבינלאומי וכינה את ישראל מדינה כובשת.
בעקבות המשט לעזה בשנת 2010, גינה נשיא חוסני מובארכ את השימוש של ישראל בכוח מופרז ובלתי מוצדק, ואילו משרד החוץ המצרי זימן את שגריר ישראל על מנת להביע את גינויו למעשי המדינה.
נשיא מצרים הורה גם לפתוח את הגבול המצרי ברצועת עזה כדי לספק סיוע הומניטרי ורפואי לפלסטינים.
ב-13 בפברואר 2011, מנהיג האופוזיציה המצרית, איימן נור, אמר כי תם עידן הסכם השלום בין ישראל ומצרים, והוסיף כי לא יעמוד בו אם ייבחר לנשיאות.
ביולי 2012 התירה מצרים לפלסטינים לבקר בחופשיות בשטחם ללא אשרות.
בנובמבר 2012 ביצעה ישראל את מבצע עמוד ענן ברצועת עזה, ומצרים מתחה ביקורת חריפה על פעולות אלה.
שגריר מצרים הוחזר מישראל לקהיר, ושגריר ישראל הועבר למחאה רשמית.
נשיא מצרים מוחמד מורסי אמר כי על הישראלים להבין כי התוקפנות שלהם אינה מקובלת ורק תוביל לחוסר יציבות באזור.
מוחמד מורסי דרש לכנס את ישיבת הליגה הערבית כדי לדון ב"תוקפנות הפלילית הישראלית" ברצועת עזה, וכן לקיים מיד ישיבת מועצת הביטחון של האו"ם.
משרד החוץ המצרי קרא לישראל להפסיק את פעולתה הצבאית ברצועת עזה.
על פי עיתון הגרדיאן, יו"ר מפלגת החופש והצדק, סעד אל קטטני, אמר כי האוכלוסייה המצרית מרדה נגד עוול ולא תקבל מתקפה ישראלית על רצועת עזה, והוסיפה כי ישראל אינה מודעת לשינויים אלה במדיניות מצרים.
הדיפלומט המצרי אמר כי בתי החולים מוכנים לקבל פלסטינים פצועים וכי מעבר רפיח יישאר פתוח בפניהם.
ב-15 בנובמבר 2012 ביקר ראש ממשלת מצרים הישאם קנדיל ברצועת עזה.
ב-17 בנובמבר 2012, האיחוד הרפואי הערבי שלח משלחת של רופאים מצרים עם תרופות מעבר לגבול רפיח לרצועת עזה.
ב-19 בנובמבר 2012 נסעה קבוצת מצרים לרצועת עזה כדי לסייע לשכניהם הפלסטינים להתאושש בעקבות הלחימה.
ב-29 בנובמבר 2012, המשיכה מצרים לבקר את ישראל, וכן הצביעה בעד לאימוץ החלטת 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם (המעניקה לרשות הפלסטינית מעמד של מדינה משקיפה באו"ם).
בשנת 2014, במהלך מבצע צוק איתן פרסם משרד החוץ המצרי בעמודו בפייסבוק הצהרה בה הביע את דאגתו העמוקה מהמתרחש ברצועת עזה, וקרא לצדדים לגלות איפוק הדדי.
דובר חמאס אמר כי מצרים מנסה לפעול כמתווכת להשגת שלום בין הצדדים הלוחמים.
שר החוץ המצרי סאמח שוכרי נשא נאום לאחר שנפגש עם מקבילו הירדני, וקבע כי חשוב לראות את פתרון המשבר באופן המגן על הפלסטינים ועל האינטרסים שלהם.
ב-11 ביולי 2014, שב משרד החוץ המצרי על ביקורת על הפעולה הישראלית ברצועת עזה.
מצרים סבורה שישראל מנהלת קמפיינים צבאיים אלימים מדי נגד אוכלוסיית השטח הזה, כמו גם העובדה שישראל אינה ממלאה את חובתה להגן על האוכלוסייה האזרחית ברצועת עזה.
ממשלת מצרים קראה למעצמות העולם להתערב ולעצור את המשבר לאחר שמאמציה להשגת הפסקת אש נכשלו.
באותו יום הודיעה מצרים לשלטונות ברצועת עזה כי סגרה את מעבר הגבול ליד רפיח לאחר שנפתחה יום קודם לכן כדי לאפשר מסירת פלסטינים פצועים לבתי חולים מצריים.
זה קרה לאחר שכוחות מצרים תפסו 20 טילים שהוברחו מרצועת עזה לחצי האי סיני מידי חמושים.
עם זאת, זמן קצר לאחר הסגירה הורה נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי לצבא המצרי להעביר 500 טון סיוע הומניטרי לרצועת עזה, הכוללת מזון ותרופות.
הצבא הודיע גם כי מצרים עושה מאמצים לעצור את המערכה הצבאית הישראלית ברצועת עזה.
יחסי הרשות הפלסטינית-עיראק הם היחסים הדיפלומטיים והבילטרליים בין רפובליקת עיראק לבין הרשות הפלסטינית, הכוללים את שני השטחים רצועת עזה והגדה המערבית (יהודה ושומרון).
הרשות פלסטינית מחזיקה שגרירות בבגדאד וקונסוליה בארביל, ואילו לעיראק אין שגרירות או כל נציגות דיפלומטית אחרת ברשות הפלסטינית.
היחסים בין העיראקים לפלסטינים קרובים מבחינה היסטורית, ובמחצית השנייה של המאה ה-20, אש"ף נתמך על ידי מפלגת הבעת' העיראקית השלטת, ואש"ף מצידה תמכה בעיראק במהלך מלחמת המפרץ.
ממלכת עיראק השתתפה במלחמת העצמאות הישראלית ב־1948 ומאז היחסים בין שתי המדינות נותרו עוינים ועיראק תומכת מאוד במאבק הפלסטיני נגד ישראל.
סדאם חוסיין זכה להערכה רחבה במדינות ערב על עמדתו האנטי-ישראלית ותמיכתו במספר ארגוני טרור פלסטינים, ובמהלך האינתיפאדה השנייה, עיראק העניקה סיוע כספי למשפחות פלסטיניות שמתו בהתפרעויות נגד ישראל (כולל מחבלים מתאבדים).
עיראק הכירה במדינה פלסטינית עם הכרזת העצמאות הפלסטינית ב-15 בנובמבר 1988 .
בדצמבר 2008 עד ינואר 2009 ביצעה ישראל את מבצע עופרת יצוקה נגד ארגון הטרור חמאס ברצועת עזה.
ממשלת עיראק גינתה את פעולותיה הצבאיות של ישראל ודרשה להפסיק את המערכה, בשל העובדה שחייהם של אזרחים בסכנה, וביקשה גם מהקהילה הבינלאומית להתערב כדי לסיים את המלחמה.
מפלגת הדעווה האסלאמית וראש הממשלה נורי אל-מאלכי קראו למדינות מוסלמיות לנתק את היחסים עם ישראל ולסיים כל משא ומתן חשאי וציבורי עמה.
מנהיג השיעים בעיראק עלי סיסתאני קרא לפעולה מכריעה של מדינות ערביות ומוסלמיות לסיום ההתקפות הישראליות על רצועת עזה.
סיסתאני אמר כי אין משמעות לתמוך בפלסטינים במילים בלבד בהתחשב במצב בו הם נמצאים.
בשנת 2010, לאחר המשט לעזה, גינה חבר ממשלת עיראק האיראללה אל-באסרי את פעולות ישראל נגד הפלסטינים וכינה אותה אסון הומניטרי חדש, כמו גם הפרה של זכויות אדם והפרה של המוסכמות הבינלאומיות.
יחסי הרשות הפלסטינית–כווית הם היחסים הדיפלומטיים בין הרשות הפלסטינית למדינת כווית.
לפני מלחמת המפרץ השנייה הגיע מספר הפלסטינים ל-400,000 מכלל אוכלוסיית כווית, שמנתה אז שני מיליון, וכ-200,000 מהם נולדו בכווית או חיו שם את מרבית חייהם, שכן ישנם כוויתים שהם דור שלישי לפלסטינים שהגיעו עשרות שנים לפני כן.
היחסים המוקדמים החלו בשנת 1936, כאשר נשלח המופתי חאג' אמין אל-חוסייני למשימה פלסטינית לחינוך תושבי כווית, ובהמשך הגיעו הפלסטינים לכווית באינטנסיביות בשלושה שלבים שונים: 1948, 1967 וב-1975. כווית הייתה אחת המדינות הבולטות שפתחו את הדרך לפלסטינים אליה, סיפקה להם הזדמנויות עבודה ופרנסה, ונתנה לפלסטינים חופש יחסי בהשוואה למדינות ערביות אחרות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, הערבים הפלסטינים היוו את עיקר כוח העבודה בכווית.
היחסים בין הכוויתיים לפלסטינים הדרדרו במהלך מלחמת המפרץ השנייה, עקב תמיכת הפלסטינים בעיראק שתקפה את כווית באותה מלחמה.
אמנם בתחילת המתיחות יו"ר אש"ף יאסר ערפאת ניסה לתווך בין עיראק לכווית, אך בהמשך הוא צידד בעיראק.
למשל עם תחילת מבצע "סופה במדבר" בינואר 1991 ארגון אש"ף ניסח הצהרות בהן הוא רואה בהתקפות על עיראק "הרבה מעבר לגבולות ההחלטה שניתנה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם וכי ההתקפה על עיראק מהווה" סכנה אכזרית ו"תוקפנות" שיש לטפל בהן.
בעיצומן של ההתקפות בפברואר 1991, יו"ר אש"ף, יאסר ערפאת, ביקר בבגדאד, ובו אישר "את עמדתם הנחרצת של העם הפלסטיני ושל ארגון השחרור הפלסטיני כלפי עיראק והתיצבותם בשוחה המשותפת בקרב להגנה על עיראק, פלסטין והאומה הערבית".
מאות אלפי פלסטינים עזבו את כווית מסיבות שונות (פחד מרדיפה, מחסור במזון, קשיים בטיפול רפואי, מחסור כלכלי, פחד ממעצר וטיפול רע במחסומים של עיראקים).
בתגובה לתמיכת הפלסטינים בעיראק, לאחר מלחמת המפרץ בשנת 1991, השלטון הכוויתי גילה יחס שלילי כלפי הפלסטינים ונקט צעדים שונים נגדם.
כתוצאה מכך, כ-200,000 פלסטינים עזבו את כווית, בין השאר עקב נטל כלכלי מוגבר, עדכון תקנות התושבות, וחשש מהתעמרות מצד כוחות הביטחון הכוויתיים.
ב-15 באפריל 2013, פתח מחדש נשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, את שגרירות הרשות בכווית לאחר סגירה בת 22 שנים.
לרשות הפלסטינית יש שגרירות בכווית סיטי, בירת כווית.
לכווית אין שגרירות ברשות הפלסטינית, ועזיז אלדיאני משמש כשגריר לא-תושב.
יחסי הרשות הפלסטינית-פקיסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן לבין הרשות הפלסטינית.
לרשות הפלסטינית יש שגרירות באסלאמאבאד שנחנכה ב-31 בינואר 2017. פקיסטן תומכת באופן מלא בהצעה להקמת מדינה פלסטינית עצמאית.
בשל עמדתה הפרו-פלסטינית של פקיסטן, היחסים הדו-צדדיים בין פקיסטן לישראל התנדנדו לאורך השנים האחרונות.
הנשיא לשעבר פרבז מושארף הצהיר כי פקיסטן תכיר בישראל ברגע שמדינה פלסטינית תקבל הכרה בינלאומית.
פקיסטן מעניקה לעיתים קרובות סיוע אכיל ולא אכיל לרשות הפלסטינית.
נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס ביקר 3 פעמים בפקיסטן ופקיסטן תומכת בהקמת מדינת פלסטין בגבולות 1967.
במאי 2024 פורסם תחקיר של אתר הקול היהודי ופורום "מאבק על כל דונם", ולפיו שוטרים וצעירים פלסטינים שוהים בפקיסטן לתקופות ממושכות ועוברים הכשרה צבאית, כהכנה לקראת הקמת "צבא פלסטין".
את ההכשרה הם מבצעים כשהם לבושים במדי צבא פקיסטן, כשעליהם לרוב תגי "צבא פלסטין" עם דגל אש"ף.
מרבית הצעירים המשתתפים בתוכניות ההכשרה הם חלק ממנגנון הביטחון הלאומי של הרשות הפלסטינית, וחלקם משאר הארגונים, כמו הביטחון המסכל (המקביל לשב"כ), המשמר הנשיאותי הפלסטיני, והגנה אזרחית - שאחראי גם על שירותי חילוץ והצלה וכיבוי אש.
על פי התחקיר רבים מהצעירים המשתתפים בתוכניות הביעו תמיכה גלויה בטרור בחשבונותיהם ברשתות החברתיות.
מספר ימים לאחר טבח שבעה באוקטובר, התפרסם ציוץ בחשבון הרשמי של צבא פקיסטן על סיום ההכשרה של שישה קצינים מהרשות הפלסטינית, ונרשם כי בפקיסטן לא תומכים בפלסטין רק במילים, אלא "מתאמנים ומתכוננים".
יחסי הרשות הפלסטינית–טורקיה הם היחסים הדו-צדדיים הנוכחיים וההיסטוריים בין טורקיה ל.
הסיוע של טורקיה היווה מקור להקלה הומניטרית ברשות הפלסטינית, במיוחד מאז תחילת הסגר על רצועת עזה.
למרות היחסים הקונסטרוקטיביים של טורקיה עם ישראל, הדיפלומטיה בין טורקיה לרשות הפלסטינית הייתה יחסית חזקה ומועילה, במיוחד כאשר ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן תקף את ישראל במהלך מבצע עופרת יצוקה.
מבחינה היסטורית, הרשות הפלסטינית הייתה בשליטת האימפריה העות'מאנית במשך ארבע מאות שנים לפני תקופת המנדט הבריטי.
שליטים עות'מאניים הגבילו מאוד את גלי ההגירה הציונים במהלך שלטונה.
טורקיה ביקשה ליטול את תפקידה של מצרים כמתווכת בתהליך הפיוס הפנים פלסטיני.
יחד עם קטר, היא מספקת לתנועת החמאס תמיכה הומניטארית ודיפלומטית פוליטית.
אנשי חמאס מבקשים באופן קבוע מקלט בטורקיה ונפגשו עם הנשיא ארדואן.
עם זאת, חלק מהאנליסטים סבורים כי טורקיה משתמשת רק במטרה הפלסטינית כדי לקדם את סדר יומה האזורי ומכיוון שהיא פופולרית מאוד בקרב הציבור הטורקי.
טורקיה קידמה בברכה את ההצבעה באו"ם ב-30 בנובמבר 2012, על צירוף הרשות הפלסטינית כחברה באו"ם, וטענה כי זו מחווה דרמטית שתחזק את תהליך השלום הישראלי-פלסטיני הגוסס.
יחסי הרשות הפלסטינית–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין הרשות הפלסטינית לספרד.
נכון לשנת 2026, ספרד מכירה במדינה פלסטינית.
ניתן לתאר את היחסים הדיפלומטיים בין ספרד לרשות הפלסטינית כמצוינים.
יחסים טובים עם ישראל והאש"ף היו מכריעים בבחירת מדריד כמקום ועידת השלום ב-1991 שתפתח את שיחות השלום בין פלסטינים לישראלים.
הביקורים הרבים של צמרת המנהיגים הפלסטינים בספרד מהווה הוכחה למצבם הטוב של היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
יאסר ערפאת ואבו מאזן ביקרו במדריד לפחות פעם בשנה וקיבלו גם את הרשויות הספרדיות ברמאללה ובעזה בהזדמנויות שונות.
ראשי ממשלת ספרד חוסה מריה אסנאר וחוסה לואיס רודריגס ספאטרו ביקרו בישראל וברשות הפלסטינית בשנת 1999 ובשנת 2009 בהתאמה.
באפריל 2011 ביקר פליפה, נסיך אסטוריאס ברשות הפלסטינית.
עבודת שיתוף הפעולה הספרדי בעשור האחרון בשטחים הפלסטיניים היא הוכחה נוספת ליחסים המצוינים בין ספרד לשטחים הפלסטיניים.
במובן זה, החברות האזרחיות הספרדיות והפלסטיניות מנהלות מגעים אינטנסיביים באמצעות נוכחותם של משתפי פעולה ספרדיים המפתחים את עבודתו.
בשטחים הפלסטינים וכן דרך האזרחים הפלסטינים הרבים שזכו למערכת המלגות לשיתוף פעולה ספרדי ואשר יצרו קשרים אינטנסיביים במהלך שהותם האקדמית בספרד.
על פי דו"ח רויטרס בשנת 2020, ספרד תומכת בשקט בנורמליזציה של הקשרים עם הרשות הפלסטינית כחלק מגוש גדול יותר של מדינות האיחוד האירופי הידידותיות לרשות, אך לא הצהירה על כך בפומבי.
ב-22 במאי 2024, ספרד החליטה להכיר במדינה פלסטינית.
מאזן הסחר נוטה תמיד לטובת ספרד, אם כי תנועת הסחורות בין שתי המדינות אינה משמעותית.
ההאטה בביצוע פרויקטים של ה-FAD מאז שנת 2000 אחראית לירידת הערך הכולל של היצוא הספרדי לשטחים הפלסטיניים; 9 מיליון אירו בשנת 1999, 6 מיליון אירו בשנת 2005, 1.6 מיליון אירו בשנת 2006, ונתון זהה בשנת 2007. במהלך 2009 ו-2010 הנתונים היו קטנים מאוד (0.90 מיליון אירו ו-3.72 מיליון אירו) בהתאמה.
בשנת 2012 היצוא הספרדי הסתכם ב-7 מיליון אירו.
היבוא של ספרד של מוצרים פלסטינים כמעט ואינו קיים; למעשה, בשלוש השנים עד אוקטובר 2013 לא היו רכישות על ידי ספרד.
המטרה הכוללת של שיתוף הפעולה הספרדי עם ה-TTPP היא הקמת מדינה פלסטינית בת קיימא, בעיקר באמצעות מאבק בעוני (פיתוח כלכלי וחברתי), חיזוק מבני המדינה ומוסדותיה והתמיכה בחברה האזרחית בתחום הדמוקרטיה.
ההתחייבות של העם הספרדי לעם הפלסטיני הייתה קבועה, והחלה בשנת 1994 בתוניסיה, עם חתימת "מזכר ההבנות בנושא שיתוף הפעולה הספרדי-פלסטיני", התחייבות זו חודשה ואוחדה מכוח חמש הוועדות המעורבות.
מחויבות זו כלפי העם הפלסטיני התממשה בשנים האחרונות בגידול משמעותי מאוד בסיוע הפיתוח הרשמי שעבר מ-31 מיליון אירו בשנת 2005 ל-53 מיליון אירו בשנת 2011, ובכך הפכה ספרד לתורמת השנייה בגודלה באיחוד האירופי לרשות הפלסטינית.
ספרד תומכת גם בפליטים פלסטינים באמצעות אונר"א.
הרשות הפלסטינית מחזיקה בספרד שגרירות במדריד.
ספרד מחזיקה ברשות הפלסטינית קונסוליה כללית במזרח ירושלים המשרתת את המשלחת הפלסטינית.
בעקבות הכרתה של ספרד ברשות הפלסטינית כמדינה במאי 2024, אסר שר החוץ הישראלי ישראל כץ על הקונסוליה לספק שירות לרשות הפלסטינית.
יחסי הרשות הפלסטינית–יוון הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה ההלנית לרשות הפלסטינית.
יוון לא מיסדה לחלוטין את היחסים עם הרשות הפלסטינית בגלל סכסוכים גאופוליטיים רבים, למרות התחייבותו של ראש הממשלה, אלכסיס ציפראס, שהוא חבר במפלגת השמאל "סיריזה" הידועה בתמיכתה בעניין הפלסטיני, לבצע שינויים כאלה.
לרשות הפלסטינית יש נציגות באתונה והקונסוליה הכללית של יוון בירושלים מוכרת לרשות הפלסטינית.
בדצמבר 2015 הצביע הפרלמנט ההלני פה אחד בנוכחות הנשיא מחמוד עבאס להמליץ לממשלה על ההכרה המלאה במדינת פלסטין בגבולות 1967 עם מזרח ירושלים כבירתה.
היחסים הדיפלומטיים נוסדו עם אש"ף בשנת 1981, ואילו היחסים עם ישראל נשמרו רק ברמה הקונסולרית עד להכרתה הרשמית של יוון בישראל בשנת 1990 תחת מיצוטאקיס.
מאז כינונה של מדיניות החוץ הנוכחית בפיקודו של יורגוס פפנדראו, חלה ביוון שיפור מהיר ביחסים עם ישראל, והובילה את התקשורת לציון סיום העידן הפרו-פלסטיני של יוון.
הנשיא קרולוס פפוליאס הצהיר כי יוון תומכת בסופו של דבר בהקמת מדינה פלסטינית לצד ישראל.
תחת ממשלות קודמות, יוון צברה מוניטין של תומכת נחרצת בעניין הפלסטיני.
במסגרת הסכסוך הערבי-ישראלי הרחב יותר, שמר אנדראס פפנדראו על עמדה חזקה יותר נגד ישראל מכל ממשלה אחרת בקהילה האירופית.
עם זאת, בדצמבר 2015 הצביע הפרלמנט של יוון בעד הצעה המבקשת מהממשלה להכיר ברשות הפלסטינית.
יחסי הרשות הפלסטינית–מלזיה הם יחסי חוץ הדו-צדדיים בין מלזיה והרשות הפלסטינית.
היחסים בין מלזיה והרשות הפלסטינית הם יחסים חזקים.
בשנת 2012 היו במלזיה כ-3,000–5,000 סטודנטים פלסטינים כאשר פלסטינים רבים בחרו גם במלזיה כמדינת מקלט זמנית.
ביחס לכיבוש הישראלי בשטחים פלסטיניים, מלזיה עמדה בתוקף על זכויותיהם וחירויותיהם של הפלסטינים ותמכה במאבקיהם.
מלזיה מסרבת להכיר במדינת ישראל עד להסכם שלום שיממש את פתרון שתי המדינות.
חיסול פאדי מוחמד אל-בטש במלזיה
ב-21 באפריל 2018, המהנדס, המרצה וחבר החמאס פאדי אל-בטש הותקף על ידי שני גברים על אופנוע בזמן שפנה למסגד לתפילת שחר.
על פי התקשורת הישראלית, אל-בטש היה מומחה לדיוק טילים ומזל"טים.
בתגובה, החמאס פרסם הצהרה שזיהה את אל-בטש כאחד מחברי התנועה והאשים את מותו ב"יד הבגידה".
קרוביו האשימו את ישראל בהתנקשות בחייו של אל-בטש.
סגן ראש ממשלת מלזיה, אחמד זאהיד חמידי, הודיע כי ממשלת מלזיה תבדוק את האפשרות שסוכנים זרים היו מעורבים בחיסולו.
זאהיד תיאר את התוקפים כשני גברים אירופאים או מזרח תיכוניים שרכבו על אופנוע חזק של BMW 1100 סמ"ק.
ישראל הכחישה עד כה מעורבות בחיסולו של אל-בטש.
יחסי הרשות הפלסטינית–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין הרשות הפלסטינית לצרפת.
לאחר מלחמת ששת הימים נשיא צרפת שארל דה גול, החליט להתקרב לעולם הערבי וניתק את הברית שלו עם ישראל.
ב-22 בנובמבר 1974 צרפת הצביעה בעד הכרה של אש"ף כמשקיף באו"ם.
בשנת 1982 הביע פרנסואה מיטראן בפני הכנסת את פרויקט הקמת מדינה פלסטינית.
בהתאם להוראות החוק הבינלאומי, צרפת מקדמת את פתרון שתי המדינות בגבולות 1967 ובסיום הכיבוש הישראלי.
היא חותרת לכך שירושלים תהפוך לבירת שתי המדינות, וגורסת כי התיישבות הישראלית ביהודה ושומרון "אינה חוקית".
מול הסכסוך הישראלי-פלסטיני, החברה הצרפתית מפולגת.
בשנת 2018, על פי סקר ה-FIFG, 63% מאזרחי צרפת היו בעד שפקידים אירופיים ישקלו סנקציות נגד ישראל, כל עוד מצבו של העם הפלסטיני לא השתפר.
ב-22 בספטמבר 2025 במהלך עצרת האו"ם הכריז נשיא צרפת, עמנואל מקרון על הכרה במדינה פלסטינית.
סוכנות הפיתוח הצרפתית עובדת בשטחים הפלסטינים ומממנת פרויקטים במגזרי המים ותברואה.
על פי הדיפלומטיה הצרפתית, פרויקטים אלה אפשרו ל-800,000 אנשים לקבל גישה למי שתייה או ליהנות משיפור באיכות מי השתייה.
היא תומכת גם בפרויקטים של המגזר הפרטי באזור התעשייה של בית לחם, בהתאם להתחייבויות שבוצעו בשנת 2008. פלסטין היא כיום הנהנית העיקרית מסיוע תקציבי צרפתי.
המכון הצרפתי בעזה הוא המרכז הזר היחיד ברצועת עזה ומסייע לאוכלוסייתה באמצעות הכשרה מקצועית.
בשנת 2016 נפתח ברמאללה בית ספר תיכון צרפתי.
יחסי הרשות הפלסטינית – סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרשות הפלסטינית לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
ב-30 ביולי 2025 בעקבות הוועידה הצרפתית-סעודית חתמה סן מרינו על הצהרה שבה הביעה נכונות להכיר במדינה פלסטינית בעצרת הכללית של האו"ם שתיערך בספטמבר 2025.
סן מרינו מכירה במדינה פלסטינית משנת 2025 אך אין לה יחסים דיפלומטיים כלל עם אש"ף.
לעומת זאת קיימים יחסים דיפלומטיים מלאים בין סן מרינו לישראל.
יחסי הרשות הפלסטינית–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין המדינות המקסיקניות המאוחדות לרשות הפלסטינית.
במהלך ההצבעה על תוכנית החלוקה ב-29 בנובמבר 1947 מקסיקו הייתה אחת מעשר המדינות שנמנעו מהצבעה.
באוגוסט 1975 נפגש נשיא מקסיקו לואיס אצ'ווריה אלווארס עם ראש הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), יאסר ערפאת, בקהיר שבמצרים וממשלת מקסיקו כוננה עד מהרה יחסים דיפלומטיים עם אש"ף.
באותה שנה, אש"ף פתח "משרד מידע" במקסיקו סיטי ששודרג למשרד למשלחת מיוחדת בשנת 1995 לאחר הסכם אוסלו השני בו נערך הסכם בין ישראל לאש"ף ביהודה ושומרון ורצועת עזה על קיום ממשל עצמי זמני בשטחים הפלסטיניים.
ביוני 2000 ערכה שרת החוץ המקסיקנית רוסאריו גרין ביקור רשמי בעזה וברמאללה.
במהלך ביקורה נפגשה השרה עם נשיא הרשות הפלסטינית ערפאת והעבירה לו את המסר שהעביר נשיא מקסיקו ארנסטו סדייו, שהזמין רשמית את ערפאת למקסיקו.
גרין נפגשה גם עם השר לתכנון ולשיתוף פעולה בינלאומי.
בשנת 2005 פתחה מקסיקו נציגות ברמאללה.
בשנת 2009 ביקר שר החוץ ריאד אל-מאלכי במקסיקו והיה לשר החוץ הפלסטיני הראשון שעשה זאת.
בשנת 2011, מקסיקו נמנעה מההצבעה על כך שאפשרה לרשות הפלסטינית להיות חברה באונסק"ו.
בשנת 2012, מקסיקו הצביעה בעד הפיכת הרשות הפלסטינית למדינה משקיפה באו"ם.
ביוני 2011 נחשף פסלו של נשיא הרשות הפלסטינית לשעבר, יאסר ערפאת, במקסיקו סיטי.
במהלך עימותים מרובים בין ישראל לבין פלסטין מקסיקו נותרה נייטרלית וביקשה ששני הצדדים יפסיקו להילחם וימשיכו בתהליך השלום.
בדצמבר 2018 ביקר שר החוץ ריאד אל-מאלכי במקסיקו כדי להשתתף בהשבעה של נשיא מקסיקו, אנדרס מנואל לופס אוברדור.
ב-5 בפברואר 2025 הכריזה מקסיקו באופן רשמי על הכרה בפלסטין כמדינה עצמאית.
בדצמבר 2008 תרמה מקסיקו תרומה כספית בסך 50,000 דולר למבצע "קו החיים" בעזה, של תוכנית המזון העולמית (WFP), במטרה לסייע במתן סיוע במזון ל-365,000 פלסטינים, כולל 50,000 ילדים בגיל בית הספר מ-85 מרכזים חינוכיים ברצועת עזה.
ב-12 באוקטובר 2014, נכחה מקסיקו בפגישת התורמים בקהיר, מצרים לצורך שיקום עזה, שבמהלכה ממשלת מקסיקו התחייבה לתרום 1.1 מיליון דולר להקלת המשבר ההומניטרי בעזה.
מקסיקו תורמת מדי שנה תרומה מרצון לאונר"א.
בשנת 2017 הגדילה מקסיקו את תרומתה השנתית ל-250,000 דולר.
לרשות הפלסטינית יש משרד משלחת מיוחד במקסיקו סיטי.
יחסי הרשות הפלסטינית–קטר הם יחסי החוץ בין הרשות הפלסטינית וקטר.
קטר הכירה במדינה פלסטינית ב־16 בנובמבר 1988, יום לאחר הכרזת העצמאות הפלסטינית.
ב-23 באוקטובר 2012, ביקר האמיר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני בעזה.
הוא היה מנהיג המדינה הראשון שביקר בעזה לאחר עליית החמאס לשלטון ברצועה ב-2007.
ביולי 2014 במהלך מבצע צוק איתן, האשים שר החוץ הישראלי אביגדור ליברמן את קטר בכך שהיא מחבלת יחד עם טורקיה במאמצים המצריים להשיג הפסקת אש.
במאי 2017 אמיר קטר, שייח תמים בן חמד אל ת'אני, צוטט ברשת "אל-ערבייה" באומרו כי יחסי קטר וישראל "טובים", וכי הוא נחוש לעזור לתווך הסכם שלום בין ישראל לפלסטינים.
לאחר פרסום ההתבטאויות סוכנות הידיעות הרשמית הקטרית פרסמה כי אתר הסוכנות נפרץ וכי הופץ פרסום שקרי שיוחס לאמיר.
בהמשך אותה שנה הסתייע הלובי למען קטר, הפועל בארצות הברית, בחוות דעתו של המזרחן הישראלי שמעון שפירא, שכתב לקונגרס:
בשנת 2018 החלה עבודת הוועדה הקטרית לשיקום רצועת עזה, מדיניות קטרית אשר בבמסגרתה מועברים מענקים כספיים מקטר לרצועת עזה באישורה של מדינת ישראל.
הכסף מועבר בפעימות, ובכל פעימה מועברים במזוודות 15–40 מיליון דולר במזומן.
במאי 2019, מיד לאחר שנורו לעבר ישראל 700 רקטות ו-4 אזרחים נהרגו, אישרה ישראל את העברת 180 מיליון דולר לרצועה.
בכירים פלסטינים מחו על העברות הכספים, וטענו כי הם מחזקים את כוח החמאס, מבססים את הפילוג הפלסטיני ומחזקים את כוחן של ארצות הברית וישראל.
באוגוסט 2020 לאחר שאיחוד האמירויות הערביות הכריזה כי בכוונתה לחתום על הסכם נרמול יחסים עם ישראל אמרה עוזרת שר החוץ הקטרי כי "דוחא לא תצטרף לשכנותיה ברכבת הנורמליזציה ותיחפז לכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל, עד שיושלם פתרון הסכסוך עם הפלסטינים".
בינואר 2025 אסרה הרשות הפלסטינית על פעילות רשת התקשורת הקטרית אל-ג'זירה בשטחה.
הרשות הפלסטינית מחזיקה בקטר שגרירות בדוחא.
קטר מחזיקה ברשות הפלסטינית נציגות בעזה.
יחסי הרשות הפלסטינית–סוריה מתייחסים ליחסים הרשמיים בין הרשות הפלסטינית לבין הרפובליקה הערבית הסורית.
לרשות הפלסטינית יש שגרירות בדמשק, אך לסוריה אין נציגות רשמית אצל הראשונה.
הרשות הפלסטינית וסוריה חולקות קשר היסטורי חזק, שכן שטחן של שתיהן היו בעבר בידי הפיניקים, ובהמשך היו נתונים לכיבושים ומלחמות שונות, שהשתרעה מהממלכה האחמנית, האימפריה הרומית, הערבים, הצלבנים והאימפריה העות'מאנית.
עם זאת, במאה ה-20, סוריה וארץ ישראל חולקו בין צרפת לבין האימפריה הבריטית, וזה נשאר עד סוף מלחמת העולם השנייה.
סוריה הכריזה על תמיכתה המלאה בפלסטינים אחרי שהחלה מלחמת העצמאות ושלחה את כוחותיה להילחם בצה"ל שהוקם לא מזמן, אך נכשלה והפסידה במלחמה.
מאז, עם זרם הפליטים הפלסטינים לסוריה, היחסים בין הפלסטינים וסוריה הפכו מורכבים מאוד, בעוד שהם אחים בעיקר, חולקים גם הבדלים משמעותיים.
סוריה הצטרפה גם למלחמת ששת הימים בתקווה להשמיד את ישראל ולהקים מדינה פלסטינית, שהסתיימה בכישלון מוחלט.
מלחמה כושלת זו שינתה בצורה דרסטית את החברה הסורית והפלסטינית באופן קיצוני.
עבור הסורים הכישלון פגע במוניטין שלהם, ובעקבות כך יצר חוסר אמון נוסף למרות שמירה על יחסים טובים.
חאפז אל-אסד היה ידוע בעוינותו כלפי יאסר ערפאת ופייסל חוסייני, בניסיונות לחלק את ההנהגה הפלסטינית.
מלחמת האזרחים בסוריה יצרה פילוגים בקרב הפלסטינים סביב בסוריה.
למרות רמה זו של עוינות פלסטינית כלפי אש"ף, שנגרמה על ידי ממשלת חאפז אסד בעבר, בשאר אל-אסד בכל זאת עדיין זכה לתמיכה עממית בקרב הפלסטינים בשל נאומי הרטוריקה הפרו-פלסטינים שלו.
חלק מהפלסטינים האשימו את אסד בכך שהוא מאפשר עינויים ורצח פלסטינים, ולאחרונה, הריסת מחנות פליטים פלסטיניים בסוריה, בעיקר במחנה הפליטים אל-ירמוכ.
אסד הואשם עוד בכך שהתיר אונס ועינויים של פלסטינים.
היו בסוריה למעלה מ-500,000 פלסטינים, בעיקר פליטים, לפני פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה.
יחסי הרשות הפלסטינית–לבנון הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין הרפובליקה הלבנונית לבין הרשות הפלסטינית המוכרת בחלקה, הכוללים שני שטחים: רצועת עזה, והגדה המערבית (יהודה ושומרון).
בשנת 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נאלצו פלסטינים רבים לברוח ללבנון.
בשנות ה-70 גדל מספר הפליטים הפלסטינים בלבנון לאחר מלחמת ששת הימים ולאחר מלחמת ההתשה.
עם הזמן החלו פליטים פלסטינים לארגן מחנות אימונים בדרום לבנון, מה שהוביל להידרדרות קשה ביחסי ישראל–לבנון.
הדבר הוביל לשליטה בפועל של אש"ף בשטחי דרום לבנון (דבר אשר זכה לכינוי הישראלי "פתחלנד"), מה שגרם לגירוש האוכלוסייה הלבנונית המקומית ולעימות צבאי ישיר עם ישראל.
התנהגות זו של פליטים פלסטינים עוררה תגובה מצד הקהילה הנוצרית בלבנון והובילה מדינה זו לתוצאות חברתיות-כלכליות קשות.
בשנת 1975 פרצה מלחמת האזרחים בלבנון ויחידות מיליציות נוצריות תקפו את אזור פלסטיני בביירות.
הפלסטינים הגיבו בתקיפת נציגי הקבוצה הנוצרית החזית הלבנונית, וכן השתלטו על כמה שטחים במדינה.
בשנת 1982 תקפו כוחות ישראליים את לבנון והדיחו את מורדי אש"ף מדרום לאותה מדינה.
בתוך לבנון קיבלו מהגרים פלסטינים מדרום המדינה עוינות והם הותקפו לא רק על ידי נוצרים, אלא גם על ידי חמושים מוסלמים מקומיים.
במהלך הקרבות הללו איבדו הפלסטינים כמה אלפי הרוגים.
בשנת 1989 הכירה לבנון בעצמאות הפלסטינית מישראל .
ב-30 בנובמבר 2008 נוצרו יחסים דיפלומטיים.
בשנת 2016 נרשמה ירידה משמעותית, כאשר היו בלבנון כ-250,000 פליטים פלסטינים.
היחסים הרשמיים בין רפובליקת פולין לבין הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) החלו בשנות ה-70, אז נפתחה נציגות אש"ף בשנת 1976.
היחסים הדיפלומטיים בין פולין לאש"ף החלו בשנת 1982, כאשר הנציגות שודרגה לנציגות הדיפלומטית הרשמית בפולין וראש הנציגות מונה לשגריר.
פולין הכירה במגילת העצמאות הפלסטינית שהוציאה המועצה הלאומית הפלסטינית באלג'יר בשנת 1988 והעלתה את מידת הייצוג הפלסטיני לרמה של שגרירות עם כל הפריבילגיות והזכויות בהן נהנות שליחויות אחרות שהוסמכו לפולין.
פולין קיבלה כי השגריר הפלסטיני יהיה השגריר יוצא הדופן בפולין מאז שנת 2000.
העמדה הפולנית עקבית בתמיכתה במאבק העם הפלסטיני.
פולין היא אחת ממדינות אירופה התומכות בפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני בשלווה על בסיס פתרון שתי המדינות.
קיים שיתוף פעולה פרלמנטרי בין הרשות הפלסטינית לפולין והחלפת משלחות פרלמנטריות.
קיים גם שיתוף פעולה הדוק בתחומים שונים כגון תיירות, חינוך, ספורט וביטחון צבאי.
פולין מספקת תמיכה שנתית באמצעות סיוע לפרויקטים של פיתוח בשטחים הפלסטיניים.
פולין השתתפה בהכשרת מספר דיפלומטים, שוטרים ושומרי גבול פלסטינים.
משמר הגבול הפולני הכשיר 72 שוטרים פלסטינים בשנת 2016.
הימנעות פולין בהחלטת העצרת הכללית בדצמבר 2017 הדוחה כל צעד לשינוי המצב בירושלים נובעת מההשקפה הפולנית כי ההצבעה בעד ההחלטה לא תקרב את הפתרון בין שני הצדדים.
יחסי הרשות הפלסטינית–כורדיסטן העיראקית הם היחסים הדו-צדדיים בין הרשות הפלסטינית לבין כורדיסטן העיראקית.
לרשות הפלסטינית יש קונסוליה כללית בארביל, ולכורדיסטן העיראקית אין כל ייצוג ברשות הפלסטינית.
הרשות הפלסטינית פתחה קונסוליה הכללית בארביל ב-29 בנובמבר 2011.
באפריל 2009 ביקר אבו מאזן בארביל ונפגש עם נשיא כורדיסטן העיראקית מסעוד בארזאני, והפך לראש המדינה הזר הראשון שביקר בכורדיסטן העיראקית.
למרות שסאיב עריקאת התנגד נחרצות לעצמאות הכורדית והתייחס אליה כאל "חרב מורעלת נגד הערבים" במהלך משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית ב-2017, נצ'ירוואן בארזאני שלח את תנחומיו לאחר מותו של עריקאת.
במהלך מלחמת חרבות ברזל ב־2023 הצהיר נצ'ירוואן ברזאני על תמיכתו במדינה פלסטינית עצמאית.כמו כן, בשנת 2023, אזור כורדיסטן שלח סיוע לעזה דרך מצרים.
באפריל 2012 הוזמנה הנבחרת הכורדית בכדורגל להשתתף בתחרות הפלסטינית הבינלאומית לכדורגל של 2012.
יחסי הרשות הפלסטינית–לוקסמבורג הם היחסים הבילטרליים בין הרשות הפלסטינית ללוקסמבורג.
נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס ביקר בלוקסמבורג ב-15 בפברואר 2015, ונפגש עם אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ובכירים בלוקסמבורג.
לוקסמבורג תומכת באונר"א ומגנה את ההתנחלויות.
לוקסמבורג הצביעה בעד החלטות על הרשות הפלסטינית בהזדמנויות רבות.
עם זאת, שר החוץ של לוקסמבורג ז'אן אסלבורן הצהיר על כוונתו להכיר במדינה פלסטינית ברגע שמעצמה אירופית גדולה תיקח את הובלת התהליך והפציר במדינות החברות באיחוד האירופי לעשות זאת גם.
ביוני 2020 לוקסמבורג קראה להכיר במדינה פלסטינית אם ישראל תספח את יהודה ושומרון.
באוגוסט 2020, שר החוץ של לוקסמבורג מתח ביקורת על הסכמתה של איחוד האמירויות הערביות לנרמל את יחסיה עם ישראל, ותיאר זאת כנטישה של הפלסטינים על ידי איחוד האמירויות הערביות.
הוא הוסיף כי לא ניתן להשיג שלום במזרח התיכון ללא פתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ב-30 ביולי 2025 בעקבות הוועידה הצרפתית - סעודית חתמה לוקסמבורג על הצהרה שבה הביעה נכונות להכיר במדינה פלסטינית בעצרת הכללית של האו"ם וב-22 בספטמבר 2025 הכריז ראש ממשלת לוקסמבורג, לוק פרידן על הכרה במדינה פלסטינית.
יחסי הרשות הפלסטינית–פרו הם היחסים הבילטרליים בין הרשות הפלסטינית לפרו.
פרו הכירה במדינה פלסטינית ב-24 בינואר 2011. שתיהן חברות בארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
לרשות הפלסטינית יש שגרירות בלימה.
בשנת 2014, נשיא פרו אויאנטה אומאלה ביקר ברשות הפלסטינית, נפגש עם נשיא הרשות מחמוד עבאס והניח זר על קברו של יאסר ערפאת במוקטעה.
יחסי הרשות הפלסטינית – נורווגיה הם היחסים הבילטרליים בין הרשות הלאומית הפלסטינית לממלכת נורווגיה.
נורווגיה הכירה במדינה פלסטינית ב-28 במאי 2024, ויש לה נציגות דיפלומטית בכפר א-ראם.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 נחשבה נורווגיה לפרו-ישראלית ביותר מבין המדינות הנורדיות: מפלגת העבודה הנורווגית, מפלגת השלטון באותה תקופה, החזיקה בעמדה פרו-ישראלית, ועבור רוב הנורווגים הלא-סוציאליסטים והנוצרים ייצגה המדינה היהודית החדשה את התגשמותן של נבואות הברית הישנה.
ב-1945 הכריזה מפלגת העבודה כי הקמת מדינה יהודית "אינה אפשרית ובלתי הוגנת", אך ב-1947 הצביעה נורווגיה, בה שלטה, בעד תוכנית החלוקה.
רוב הציבור הנורווגי תמך בישראל גם במהלך מלחמת סיני ומלחמת ששת הימים, אך עם מינויו של קנוט פרידנלונד ממפלגת העבודה לשר החוץ ב-1973 הוא מילא תפקיד מכריע בקידום דרישות פלסטיניות.
כך למשל, ב-1974 תמכה נורווגיה בנאומו של יושב ראש הארגון לשחרור פלסטין יאסר ערפאת ב, אך מאוחר יותר באותה שנה הצביעה נגד החלטה 3236, המכירה בזכותו של העם הפלסטיני להגדרה עצמית, והחלטה 3237, שהעניקה לאש"ף מעמד משקיף בעצרת הכללית.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 חלה התקרבות נוספת בין נורווגיה לאש"ף, כשב-1982 נפגש פרידנלונד עם ערפאת באופן לא רשמי ב-1989 נפגש עימו באופן רשמי שר החוץ תורוואלד סטולטנברג.
הסכמי אוסלו עד מלחמת חרבות ברזל
נורווגיה עזרה לתווך בהסכמי אוסלו בין ישראל לארגון לשחרור פלסטין, וההסכם הראשון אף נחתם בחשאי על ידי שמעון פרס ומחמוד עבאס בבירה אוסלו.
בספטמבר 1993 העבירו ישראל ואש"ף מכתבי הכרה הדדיים דרך שר החוץ הנורווגי יוהאן יורגן הולסט, וב-1994 נבחרו על ידי ועדת נובל הנורווגית מובילי ההסכם, יצחק רבין, פרס וערפאת, לקבל את פרס נובל לשלום.
עד 2007 הייתה לנורווגיה שגרירות בתוניסיה על מנת לתקשר טוב יותר עם מטה אש"ף ששכן בבירה תוניס.
בדצמבר 2010 שדרגה ממשלת נורווגיה את מעמדה של הנציגות הפלסטינית באוסלו מנציגות כללית למשלחת דיפלומטית וקראה להקים מדינה פלסטינית.
במרץ 2011 הצהיר שר החוץ יונס גר סטרה כי אם המשא ומתן עם ישראל ייכשל עד ספטמבר נורווגיה תכיר בפלסטין.
במאי 2017 הונצחה דלאל מוגרבי, חברת ארגון הטרור הפלסטיני פת"ח שהשתתפה בפיגוע כביש החוף, במרכז נשים בכפר בורקה שנבנה בסיוע ממשלת נורווגיה וארגון האו"ם לקידום והעצמת נשים.
בתגובה דרש שר החוץ הנורווגי בורגה ברנדה להחזיר את המימון הנורווגי לבניין ולהסיר ממנו את סמל המדינה.
במאי 2020 דחה הסטורטינג, הפרלמנט הנורווגי, הצעה למוצרים ישראליים המיוצרים ביהודה ושומרון, אך הצעה דומה אושרה ביוני 2022 בעקבות מדיניות האיחוד האירופי.
ב-27 באוקטובר 2023 הייתה נורווגיה אחת מ-121 המדינות שהצביעו בעד החלטה ES-10/21 של העצרת הכללית של האו"ם הקוראת להפסקת אש מיידית במלחמת חרבות ברזל.
בנובמבר דחה ראש ממשלת נורווגיה יונס גר סטרה את "התוקפנות הישראלית בעזה" והצהיר כי היא מפרה את דיני המלחמה הבין-לאומיים.
על אף חשיפת מעורבות עובדי אונר"א בטבח שבעה באוקטובר, המשיכה נורווגיה במימון הארגון.
בפברואר 2024 הוכרז כי נורווגיה תשמור על כספי המסים שגובה ישראל עבור הרשות הפלסטינית, בעקבות סירובו של שר האוצר בצלאל סמוטריץ' וממשלת ישראל להעביר לרשות כספים אלו.
ב-16 בנובמבר 2023 אישר הסטורטינג החלטה הקוראת לממשלה להיות מוכנה להכיר במדינה פלסטינית.
ב-22 במאי 2024 הודיעה נורווגיה, יחד עם ספרד ואירלנד, שתכיר בפלסטין, והיא הכירה בה רשמית ב-28 במאי.
יחסי פרגוואי – הרשות הפלסטינית הם היחסים הדיפלומטיים שבין פרגוואי לבין הרשות הפלסטינית.
בינואר 2011 משרד החוץ של פרגוואי הודיע על הכרה במדינה פלסטינית עצמאית בגבולות 1967. בכך, הפכה פרגוואי למדינה התשיעית בדרום אמריקה שמכירה במדינה הפלסטינית, לאחר ברזיל, ארגנטינה, אקוודור, בוליביה, גיאנה, צ'ילה, אורוגוואי ופרו.
בהודעה נמסר כי פרגוואי קוראת לישראל ולפלסטינים לחדש את המשא ומתן במטרה להגיע לשלום ולביטחון בשתי המדינות.
נשיא הרשות הפלסטינית, אבו מאזן, ושר החוץ, ריאד אל-מאלכי, בירכו על ההחלטה והדגישו את הקשרים המיוחדים הנרקמים בין פרגוואי לרשות הפלסטינית.
ב-19 באוגוסט 2019 פרגוואי הכריזה על חמאס וחזבאללה כארגוני טרור.
ההחלטה התקבלה לאחר פעילות מאומצת מצד ישראל מול שר החוץ של פרגוואי אנטוניו ריבס פלסיוס.
ההכרזה הגיעה בהפתעה, במיוחד לאור החלטתה של פרגוואי לסגור את השגרירות שלה בירושלים ולהחזירה לתל אביב בספטמבר של השנה הקודמת.
ב-16 באוגוסט 2023 פרגוואי הודיעה על פתיחת השגרירות שלה מחדש בירושלים לאחר חמש שנים מההחלטה להחזירה לתל אביב.
השגרירות בבירה ירושלים נפתחה לראשונה בהוראת נשיא פרגוואי דאז הוראסיו קארטס שנחשב לידיד ישראל.
בהודעה החדשה, שר החוץ הישראלי אלי כהן ונשיא פרגוואי הנכנס סנטיאגו פניה הודיעו כי פרגוואי תעביר את השגרירות מתל אביב לירושלים עוד השנה, וישראל תפתח מחדש את השגרירות שלה באסונסיון.
יחסי הרשות הפלסטינית–קפריסין מאופיינים בידידות קרובה ובברית פוליטית.
קפריסין הכירה ברשות הפלסטינית מיד לאחר הכרזתה.
לרשות הפלסטינית יש שגרירות בניקוסיה ולקפריסין יש נציגות ברמאללה.
ב-25 בינואר 1973 נהרג בפיצוץ מטען בחדרו נציג אש"ף בקפריסין עבד אל-חיר.
בינואר 2011, אישרה ממשלת קפריסין את הכרתה ברשות הפלסטינית משנת 1988, והוסיפה כי לא תכיר בשינויים כלשהם בגבולות 1967.
יחסי הרשות הפלסטינית – רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין הפדרציה הרוסית לבין הרשות הפלסטינית.
היחסים כוננו בשנת 1974, אז נפתחה במוסקבה נציגות של אש"ף.
הרשות הפלסטינית מחזיקה שגרירות בפדרציה הרוסית הנמצאת בנתיב קרופוטקינסקי 26, מוסקבה.
במקביל, רוסיה מחזיקה נציגות הממוקמת בעיר רמאללה.
בשנת 1947 החליטה ברית המועצות לתמוך בתוכנית החלוקה מנת להתנגד למדיניותה של בריטניה.
ב-14 במאי 1948, ביום סיום המנדט, הוכרזה הקמת מדינת ישראל, וב-15 במאי החלה פלישת יחידות סדירות של צבאות מחמש מדינות הליגה הערבית.
כתוצאה ממלחמת העצמאות לא הוקמה מדינה ערבית, והסתירות בין ירדן, מצרים וחברי הליגה הערבית האחרים הובילו לכך שסוגיית הקמת מדינה ערבית הוסרה למעשה מסדר היום, ורוב השטח שהוקצה על ידי האו"ם למען הקמתה – חולקה בין ירדן למצרים עד לתבוסתם במלחמת ששת הימים, אז הייתה בשליטת ישראל.
שיתוף הפעולה בין ברית המועצות לארגונים הפלסטינים החל לאחר תבוסת הערבים במלחמת ששת הימים, והוא התגבר במיוחד לאחר התקררות היחסים בין ברית המועצות ומצרים.
בשנת 1974 נפתח משרד אש"ף במוסקבה.
באמצע שנות ה-70 בבתי הספר המיוחדים של הק.ג.ב.
ומינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות ליד מוסקבה, אורנבורג, מיקולאייב וסימפרופול הוכשרו עשרות ערבים פלסטינים לאנשי פיקוד.
בשנת 1974 נענתה ברית המועצות לבקשתה של הנהגת החזית העממית לספק לה "ציוד טכני מיוחד וסוגים שונים של נשק קל." המשלוח הראשון הועבר ב-14 במאי 1975 במים הנייטרליים של מפרץ עדן "בכפוף לאמצעי זהירות קיצוניים".
עם תחילת מלחמת לבנון הראשונה, הצליח אש"ף, בסיוע סובייטי, לצבור כמות משמעותית של כלי נשק, כולל ארטילריה ארוכת טווח, משגרי רקטות ואקדחים נגד מטוסים.
לארגונים הפלסטיניים "היו מספר מספיק של מערכות טילים ניידות-אדם, טנקי T-34 ו-T-54, שלא לדבר על נשק קל אוטומטי".