tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איסבל בישופ הייתה ציירת וגרפיקאית אמריקאית, אשר נודעה בזכות ציוריה של נשים עובדות, נוודים ותלמידים.
לעיתים היא אף גלפה וחרטה בהתבסס על הציורים שלה.
סגנון האמנות בתקופתה היה ריאליזם חברתי, והיא פיתחה טכניקה ריאליסטית משלה.
היא זכתה במספר פרסים מהאקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות על עבודותיה בשנים 1943 ו-1987, ואף הייתה האישה הראשונה לכהן כסגנית הנשיא באקדמיה זו.
בנוסף, הוענק לה פרס על הישגים יוצאים מן הכלל בתחום האמנות על ידי ג'ימי קרטר בתקופת כהונתו כנשיא ארצות הברית בשנת 1979.
בישופ נולדה במשפחה אינטלקטואלית: שני הוריה היו חוקרים ואנשי חינוך.
רסמן בישופ, היה איש חינוך ולימד לטינית ויוונית.
אמה הייתה סופרז'יסטית ופמיניסטית שרצתה להיות סופרת, אך לא הצליחה כיוון שמעולם לא התפרסמו כתיבותיה.
לאיסבל היו שני זוגות אחים תאומים בוגרים.
כשהייתה בת 15, החלה ללמוד בבית ספר "וויקר" לאמנות גבוהה, שם פיתחה את העניין שלה באמנות.
בגיל 16, עברה בישופ לניו יורק בעזרתו הכלכלית של אותו דוד של אביה, על מנת ללמוד איור ועיצוב בבית הספר של ניו יורק לעיצוב יישומי לנשים, והתגוררה באכסניה של גב' ווילד עבור נשים צעירות בצד המזרחי של ניו -יורק.
בשנת 1918 היא החלה להתעניין בסגנון המודרניזם, טרנד שהחל בשנת 1913, והחליטה לנטוש את תחום האיור על מנת להיכנס לעולם האמנות הגבוהה.
בין השנים 1922–1924, בישופ השתתפה בקורסים בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק.
ראשית, היא למדה עם המודרניסט מקס ובר ולאחר מכן עם הצייר הריאליסטי קנת' האייס מילר.
ב-9 באוגוסט 1934, בגיל 32, איסבל נישאה להרולד ג.
לזוג נולד ילד בשם רמסן (על שם אביה של איסבל), ב-6 באפריל 1940. ד"ר וולף מת ב-21 פברואר, 1962 לאחר 28 שנות נישואין.
בישופ עברה בגיל נעוריה לניו יורק על מנת ללמוד איור, אך בשנות ה-20 היא עזבה את התחום לטובת אמנות הציור.
ב-1934 היא פתחה סטודיו משלה ב"כיכר יוניון" שבמנהטן, שם עבדה לשארית חייה, ואליו נסעה בכל יום מביתה בריברדייל שבניו יורק.
ציוריה מציגים את גאות ושפל החיים ברחובות ניו יורק, כפי שניתן לראות מחלון הקומה הרביעית שלה.
בישופ צפתה ותיעדה בציוריה את הפעילות היומיומית של הנכים ואת אנשי מעמד הפועלים של העיר, והדימויים שלה לכדו רגעים חולפים של אנשים שהולכים ומפטפטים.
עבודתה בסוג אמנות זה תמיד הייתה לה חשובה.
היא הושפעה מרעיונות תבנית וקומפוזיציה של האמנים מנטניה, פיירו דלה פרנצ'סקה ושארדן.
בשנות ה-30 ובזכות דמויותיה המצוירות, זכתה איסבל בהכרה כאחת הריאליסטים העירוניים הבולטים של "בית הספר הרחוב הארבעה-עשר".
מושג זה מתייחס לקבוצה של ציירים מניו יורק, שבמשך שנות ה-20 וה-30 המשיכה במסורת שהחלה בדור קודם של תיאורים מציאותיים של חיי היומיום.
בשנת 1935 החלה ללמד בליגת הסטודנטים לאמנות, שם למדה כעשור לפני כן, וב-1937 הייתה האישה הראשונה שעבדה במשרה מלאה כחברת צוות.
בשנת 1946 הפכה לסגנית הנשיא באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומכתבים.
גם כאן, פרצה דרך והייתה האישה הראשונה לעבוד בתפקיד כזה.
בשנים מאוחרות יותר (שנות ה-50–60), בישופ שילבה בציוריה עירום נשי עם ציור של קבוצות דמויות בתנועה.
עבודותיה העידו על פניה המשתנים של כיכר יוניון במהלך השנים, מהתקופה שלאחר השפל של שנות השלושים, ועד למפגיני המלחמה ולסטודנטים משנות ה-60 וה- 70.
בגיל 72 בישופ קיימה את התערוכה הרטרוספקטיבית הראשונה שלה במוזיאון הוויטני לאמנות אמריקאית בניו יורק.
בשנת 1979, הנשיא ג'ימי קרטר העניק לבישופ את פרס האמנויות על הישג יוצא דופן בעבודתה.
בשנת 1982 קיבלה את פרס מושלי בית הספר סקווהגן לציור ופיסול.
בשנת 1987, הוענקה לה מדליית זהב של האקדמיה האמריקאית והמכון לאמנויות ומכתבים.
בישופ הכירה את סיפורם של ורגיליוס ודנטה דרך אמה, שלמדה איטלקית על מנת לתרגם את ספרו של דנטה לאנגלית.
לדבריה, היא קיבלה השראה מקריאתה בתרגומם של הטקסטים "down-to-earth" ו"unpoetical" מתוך הפואמה "התופת" של דנטה, גרסה שהתמקדה בפרטי היום-יום של העולם התחתון.
היא קשרה בין המוני נפשות רגילות המתעמתות עם דנטה וורגיליוס בגיהנום לבין המוני בני האדם שעברו מדי יום ביוניון סקוור בשעת העומס.
Two Girls -1935, שמן וטמפרה על מסוניט, מוזיאון מטרופולין.
זו אחת היצירות הידועות ביותר של בישופ.
השלמת הציור והופעתו בגלריות ארכו יותר משנה.
יצירה זו התבססה על שני מכרות בכיכר יוניון, והיא ביקשה ללכוד את האינטראקציה ביניהן.
השלווה שהציור משדר והזוהר החמים מטשטשים את הנסיבות הכלכליות הקודרות של השפל הגדול בשנות ה-30.
Encounter -1940, שמן וטמפרה על מסוניט, מוזיאון לאמנות סנט לואיס
בציור המכונה "מפגש", בישופ המשיכה את הקו הסגנוני של יצירות מרובות שלה- לכידת סצנה של אינטראקציה בין גבר ואישה ברחוב בעיר.
התיאור שלה על האישה כזקופה ובטוחה, מתקרבת לגבר ותומכת בו כנגד קיר, מדגים איך בישופ הבינה את התפקידים המגדריים השונים כבר באותה תקופה.
Tidying Up -1941, שמן על מסוניט, מוזיאון אינדיאנפוליס לאמנות
ביצירה זו, אישה צעירה, כנראה עובדת משרד, בעיצומה של בדיקת שינייה במראת כיס לאחר מריחת אודם.
חוסר החן בבדיקה העצמית תואם את הריאליזם של בישופ ואת התעניינותה בחיי היומיום של נשים עובדות.
בישופ ראתה נשים עובדות כחלק מהמסורת האמריקנית של קידום הנשים.
היא השתמשה בתנועות מכחול גסות ובתנועה הפיזית של הדמות כדי לבטא את ההתקדמות החברתית הזו.
איסבל נטיווידאד דיאס איוסו (בספרדית: Isabel Natividad Díaz Ayuso ; נולדה ב-17 באוקטובר 1978) היא פוליטיקאית ספרדייה המשמשת כנשיאת הקהילה האוטונומית של מדריד.
היא חברת המפלגה העממית (PP), ונשיאת סניף מדריד.
היא הייתה המועמדת האזורית לנשיאות קהילת מדריד לקראת הבחירות האזוריות בשנת 2019. למרות שמפלגתה הפסידה בבחירות האזוריות לראשונה מאז שחזור הדמוקרטיה בספרד, היא נבחרה לימים לנשיאה על ידי אספת מדריד .
תקופת הכהונה שלה מהווה שיא מכמה בחינות: בחירתה הייתה הפעם הראשונה שהאזור מנוהל על ידי ממשלת קואליציה וזו הפעם הראשונה שבה ימין קיצוני, המיוצג על ידי מפלגת ווקס, תמך בהקמת ממשלה אזורית במדריד.
תחת הנהגתה, הסניף האזורי של המפלגה העממית השיג הן את התוצאה הגרועה ביותר שלו (בשנת 2019) והן את התוצאה הטובה ביותר שלו אי פעם (בשנת 2023) מבחינת מספר הקולות.
נולדה ב-17 באוקטובר 1978 במדריד ברובע צ'מברי.
הוריה עסקו בסחר במוצרים רפואיים ואורתופדיים.
היא בעלת תואר בעיתונאות מאוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד ותואר שני בתקשורת פוליטית.
איוסו הייתה נשואה במשך ארבע שנים והתגרשה.
בן זוגה בשנים 2020-2016 היה חיירו אלונסו.
בן זוגה הנוכחי הוא אלברטו גונזלס אמדור.
איוסו הוטבלה כקתולית אך הפכה לחסרת דת בגיל תשע לאחר מות סבה.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה בספרד, היא הודיעה ב-16 במרץ 2020 כי היא נבדקה חיובית למחלה, בעקבות כך, היא חזרה לאמונה הקתולית, והדגישה את החשיבות בראיית אנשים מתפללים לשלומה.
יחד עם אחיה, היא בעלת עסק ניהול נכסים שירשה מאביה ושנכון ל-2021 לא היה פעיל.
הצטרפה למפלגה העממית (PP) ב-2005, כאשר פבלו קאסדו היה נשיא תנועת "הדורות החדשים" של המפלגה במדריד.
בשנת 2006 היא נשכרה על ידי אלפרדו פראדה, שר המשפטים והפנים של ממשלת קהילת מדריד, למחלקת העיתונות שלו, וזכתה באמון של אספרנסה אגירה - נשיאת הקהילה האוטונומית של מדריד באותה עת וחברת המפלגה העממית.
היא התמחתה בתקשורת פוליטית, ניהלה את התחום הדיגיטלי של מפלגת ה-PP, ולקחה על עצמה את האחריות על הקמפיין הדיגיטלי של כריסטינה סיפואנטס בבחירות לקהילה האוטונומית במדריד בשנת 2015, בהן ניצחה סיפואנטס באופן בולט.
היא הייתה מועמדת ברשימת המפלגה העממית (PP) לבחירות לאספת מדריד התשיעית ב-2011, אך לא נבחרה כחברת פרלמנט באותה עת.
היא נכנסה לבית המחוקקים התשיעי של הפרלמנט האזורי ב-15 ביולי 2011, ומילאה את המושב הפנוי שנוצר עקב התפטרותה של אנגרסיה הידלגו .
היא נבחרה שנית ב-2015 לאספת מדריד ה-10. במהלכה, היא שימשה כסגנית דוברת סיעתה, תפקיד אותו נטשה כאשר מונתה לסגנית יועצת הנשיאות לענייני משפט של הממשלה האזורית.
בינואר 2019, מינה אותה נשיא מפלגת ה-PP, פבלו קאסדו, לעמוד בראש המפלגה בבחירות האזוריות במדריד בשנת 2019. בבחירות אלו, ב-26 במאי 2019, רשימת ה-PP השיגה 22.23% מהקולות ו-30 מושבים בלבד; הרשימה השנייה במספר הקולות אחרי מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE), עם 27.31% מהקולות ו-37 מושבים.
נשיאת הקהילה האוטונומית של מדריד
ממשלת מדריד הראשונה של איוסו
איוסו הושבעה לתפקיד נשיאת הממשלה האזורית ב-14 באוגוסט, עם 68 קולות בעד (חברי הסיעות של המפלגה העממית, מפלגת האזרחים ומפלגת ווקס) ו-64 נגד.
ב-1 בדצמבר 2020, חנכה איוסו את בית החולים איזבל זנדל , שנבנה תוך 100 יום כמענה לטיפול במגפת הקורונה במדריד, שזכה לשבחים מממשלתה, אך ספג ביקורת קשה מהאופוזיציה על חריגת עלויות הבנייה והשימוש בו כ"קמפיין פרסומי".
לאחר שוך הסופה פילומנה בינואר 2021, ביקרה האופוזיציה את תפקוד ממשלתה, והאשימה אותה ב"חוסר מוכנות" לאירועים שנגרמו על ידי הסופה, שפגעה קשות בתשתיות ובפארקים באזור, וכן לכדה אזרחים רבים מהאזור למשך לילה שלם על הכביש, כאשר שלג הגיע לנקודות מסוימות לעומק של יותר מ-50 סנטימטרים.
שישה חודשים לאחר השבעתה לנשיאת קהילת מדריד, הגיעה מגפת הקורונה לספרד, ובעוצמה חזקה במיוחד — בקהילת מדריד.
כמו כן, היא אימצה אמצעי הגנה בתחבורה הציבורית, והפחתות מס בתשלום מס עסקים (IAE) ומס רכוש (IBI) עבור פנאי, מלונות ומקומות מסחר, סוכנויות נסיעות וחנויות גדולות, בתנאי שישמרו על משרות העובדים עד סוף השנה.
פעילות משרדי השירותים הקהילתיים לאזרח הושעתה, ועודדה עבודה מרחוק.
לאור הרוויה של שירותי בתי החולים, ממשלתה של איוסו השתמשה במתחם החירום IFEMA כבית חולים חירום, שסיפק 5,500 מיטות אשפוז על מנת לטפל בכל החולים.
בית החולים IFEMA נבנה בזמן שיא, פחות משבועיים, והרעיון של בית החולים לחירום הוליד את בית החולים העתידי זנדל, שנחנך מספר חודשים לאחר מכן.
מלונות במדריד שימשו גם כן לטיפול בחולים בדרגת מחלה נמוכה.
איוסו הפסיקה להופיע בפני אספת מדריד ב-5 במרץ 2020, ואולם הפרלמנט נסגר ליותר מחודש.
איוסו ספגה ביקורת על כך שסיפקה מסכות מגן FFP2 ו-FFP3 באיכות גבוהה לאזרחי קהילת מדריד בחינם, ונטען שהדבר שגרם לכך שמסכות מסוג זה הפכו לנדירות בבתי חולים - מאוחר יותר נמצא שגם בתי החולים היו מצוידים היטב בציוד זה.
במאי 2020, במהלך מגפת הקורונה בספרד, התפטרה מנהלת הבריאות הציבורית שלה, יולנדה פואנטס, מתפקידה, לאחר שהתנגדה להחלטתה של איוסו לבקש את המעבר משלב 0 לשלב 1 של הסגר, משום שהדבר לא התבסס על "קריטריונים בריאותיים", עמדה שלפי הדיווחים איוסו נקטה בה לאחר פגישה עם אנשי עסקים.
איוסו התנגדה לבקשת שותפתה לקואליציה, מפלגת האזרחים, שהצבא יתערב בהסגר ובטיפול בבתי אבות.
עם זאת, הצבא עשה זאת, בניגוד לקריטריונים שהציבה, ומצא גופות ואנשים "במצבים קיצוניים ובתנאים סניטריים ירודים".
באוקטובר 2020, אלברטו ריירו, השר האזורי האחראי על בתי אבות, הודיע על התפטרותו, ואיחל לאיוסו "הצלחה במשימה שלפניה".
הוא גם ציין כי "אחדות המוסדות היא הדרך המוצלחת ביותר להביס את הנגיף", ומתח ביקורת על העימות בין הממשל האזורי והלאומי.
עם זאת, שישה ימים לאחר מכן, אישרה הממשלה המרכזית את מצב החרום בקהילת מדריד לאחר שיחות שלא צלחו ועימותים בין דיאז איוסו לראש הממשלה פדרו סאנצ'ס.
ב-20 באוקטובר 2020, שני פקידי בריאות בממשל איוסו (מנהל מוקד ראשי ומנהל בתי החולים) הגישו את התפטרותם.
ב-10 במרץ 2021, בעקבות הודעה של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE) ושל מפלגת האזרחים (Cs) על הפלת ממשלת המפלגה העממית בקהילה האוטונומית מורסיה, היא הודיעה על פירוק הברית של המפלגה העממית באזור מדריד והכריזה על בחירות בזק בקהילת מדריד שתוכננו ל-4 במאי.
עם זאת, גם ה-PSOE וגם מפלגת מאס מדריד העלו הצעות אי אמון בניסיון לסכל את המהלך של איוסו.
היא אישרה רפורמת מס באפריל 2021 שבה ירד מס העיזבון והמתנות.
בעקבות ניצחון מפלגתה בבחירות במאי, היא הצליחה להקים ממשלה חדשה של המפלגה העממית של קהילת מדריד בתמיכה חיצונית של מפלגת ווקס, לאחר שעמיתיה לשעבר ממפלגת האזרחים לא הצליחו להשיג ולו מושב אחד.
ממשלת מדריד השנייה בראשות איוסו
בפברואר 2022, חשפה התקשורת הספרדית כי המפלגה העממית של דיאס איוסו עשתה ניסיונות חוזרים ונשנים לרגל אחריה באופן בלתי חוקי בתקווה להשיג מידע רגיש, ולמנוע ממנה מרוץ להשתלטות על הסניף של המפלגה במדריד בדרך של סחיטה.
נטען כי הנהגת המפלגה העממית התקרבה לטענות, שלא פורסמו, לפיהן אחיה של איוסו היה מעורב ברכישת ציוד רפואי בשווי 1.5 מיליון אירו על ידי ממשלתה בשיא מגפת הקורונה באפריל 2020 בספרד.
כאשר נחשפה הפרשה, הגיבה דיאס איוסו בטענה שהעסקאות של אחיה בוצעו על פי החוק ולא קיבלו יחס מיוחד, תוך שהיא מאשימה בפומבי את בכירי מפלגתה בקשירת קשר נגדה.
השערורייה נחתמה עם התפטרותם של נשיא מפלגת ה-PP, פבלו קאסדו, וסגן הנשיא גרסיה אגאה.
איוסו עצמה הצליחה לשרוד, יחסית ללא פגע, וקיבלה עידוד במאבקה על הנהגת המפלגה במדריד.
ב-13 בנובמבר 2022 נאספו במדריד בין 200,000 ל-670,000 מפגינים, כדי להגן על מערכת הבריאות הציבורית באזור ונגד רפורמה שהוצעה במגזר.
ההפגנה כוונה נגד מדיניות הבריאות של דיאס איוסו, שניסתה לפתח שותפויות ציבוריות-פרטיות ולבצע ארגון מחדש של מערכת הטיפול הקהילתית.
לטענת האיגודים, שירותים אלה נמצאו תחת לחץ מזה מספר שנים, עקב מחסור במשאבים ובכוח אדם, וניהול אזורי לקוי.
ממשלת מדריד השלישית בראשות איוסו
לאחר הבחירות האזוריות במדריד בסוף מאי 2023, השיגה המפלגה העממית בראשות דיאס איוסו רוב מוחלט (בפעם הראשונה תחת הנהגתה), דבר שאפשר לה למשול לראשונה ללא צורך במפלגת הימין הקיצוני ווקס.
איוסו היא נאו-ליברלית בנושאים כלכליים.
היא תוארה כפופוליסטית על ידי מספר עיתונים בינלאומיים, כולל פוליטיקו, הגרדיאן והטיימס.
לאחר שעלתה כמועמדת למנהיגות המפלגה העממית כשנשאה נאום חריף, קרוב בעמדותיו לאלו של חוסה מריה אסנאר, אספרנסה אגירה ופבלו קאסדו, היא הצהירה שהיא "ליד ווקס, לא נגדו".
במאי 2021, היא הצהירה כי "כשהם קוראים לך פשיסט אתה יודע שאתה עושה משהו נכון".
באפריל 2021, היא הצהירה כי היא והמפלגה העממית "הסכימו על סוגיות מהותיות" עם מפלגת הימין הקיצוני ווקס ו"זה ימשיך להיות המצב".
בשנת 2023, היא קראה לאסור את המפלגה הלאומנית הבסקית EH Bildu , בטענה כי "אט"א (שהיה ארגון טרור) עדיין חיה" במפלגה.
היא טענה כי מזכ"ל פודמוס לשעבר, פבלו איגלסיאס טוריון, "נולד מרע, כדי לעשות רע".
חלק מעמדותיה והערותיה גרמו למתיחות ביחסים עם שותפותיה בממשלה, סיודאדנוס, דבר שהוביל לבחירות מוקדמות.
כמה ממבקריה השוו אותה לנשיא ארצות הברית הנוכחי דונלד טראמפ.
באפריל 2019, כשהייתה כבר מועמדת לנשיאות קהילת מדריד, היא הציעה שילדים שנהרו אך טרם נולדו ייחשבו כחברים ביחידות משפחתיות לצורך הגשת בקשה לסיוע סוציאלי או למקומות בבתי ספר.
היא לא הבהירה האם סיוע זה יישמר במקרה שהתינוק לא ייוולד.
בפברואר 2020, היא הצהירה כי חוק הלהט"ב של קהילת מדריד שאושר על ידי קודמתה בתפקיד - שהייתה גם היא שייכת למפלגה העממית, ושהיא עצמה הצביעה בעדו - הוא תוצאה של "פרוגרסיביזם עריץ" וכי, אם זה היה תלוי בה, "יהיה צורך לבטל סעיפים מסוימים".
במהלך ויכוח סוער עם רוסיו מונסטריו , נשיאת ווקס מדריד, איוסו הצהירה כי היא אינה רוצה לבטל את חוק הלהט"ב או כל חוק חברתי אחר.
במקום זאת, היא טענה כי היא מאמינה שניתן "לשפר" חוקים אלה.
בדצמבר 2023, ממשלתה של איוסו אישרה רפורמות בחוקי הלהט"ב האזוריים שביטלו את העונשים על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית, והפכה לרשות השיפוט הראשונה באירופה שעשתה זאת.
איוסו הצטרפה לשורה של פוליטיקאים, כולל ראש ממשלת ספרד הסוציאליסטי, פדרו סאנצ'ס, שדחו את הדרישה להתנצלות על הקולוניאליזם הספרדי מצד נשיא מקסיקו, אנדרס מנואל לופס אוברדור.
איוסו האשימה את נשיא מקסיקו בהסתה ל"אינדיגניזם שהוא הקומוניזם החדש", ומאוחר יותר אמרה שתנועות ילידיות ברחבי אמריקה הלטינית מקדמות "רוויזיה פשטנית של ההיסטוריה הספרדית", הרס "מורשתה של ספרד באמריקה...
[כגון] ערבוב ומיזוג של תרבויות שיצרו קשרים אטלנטיים כה חזקים", וכי ספרד "לקחה את הספרדית ואת...
הקתוליות, ולכן את הציוויליזציה והחופש, ליבשת אמריקה".
היא גם לא הסכימה עם הצהרתו של האפיפיור פרנציסקוס, לפיה הכנסייה הקתולית צריכה לבקש סליחה על מעשיה במקסיקו.
בנוגע לשינויי האקלים, טוענת איוסו שהם "תמיד היו קיימים" ודחתה את "הטענות האפוקליפטיות" כחלק מ"מזימה קומוניסטית".
באפריל 2019, היא טענה שפקקי התנועה הליליים הם "סימן ההיכר" של העיר מדריד, והתאבלה על היעלמותם עם הקמת אזור פליטות נמוך במרכז מדריד.
מאוחר יותר, בראיון לעיתון "אל פאיס", היא הבהירה כי "...
אני אוהבת את חיי הלילה כאן, חייתי אותם בעוצמה.
אני שונאת פקקי תנועה: אני שונאת אותם.
אני פשוט מתגעגעת לחיי הלילה האלה וכולם הבינו למה התכוונתי".
בנוגע להפלות מלאכותיות, היא הצהירה את הדברים הבאים: "אני לא יודעת אם זו זכות, יש חופש לעשות זאת, אבל זה לא דבר שצריך לחגוג."
בשנת 2020, הגנה איוסו על המלך לשעבר חואן קרלוס הראשון, בקשר עם חשדות לכאורה לשחיתות, וקבעה כי "החוק שווה לכולם, אך לא כולנו שווים בפני החוק", ואמרה כי הוא אינו "סתם אזרח נוסף", דבר שיצר מחלוקת שכן רמז לכך שהמלך לשעבר, כיוון שהוא מלך, זכאי שהחוק יחול עליו בצורה שונה.
ב-2022, היא הצהירה כי המלך לשעבר אינו צריך לתת הסברים למעשיו הבלתי חוקיים לכאורה, ואמרה "הסברים למה?
בשנת 2021, בקשר עם החנינות שהעניקה ממשלתו המרכזית של פדרו סאנצ'ס למנהיגי תנועת העצמאות הקטלאנית, שאלה איוסו: "מה המלך מתכוון לעשות?
האם הוא מתכוון לחתום על החנינות הללו?
האם הם יהפכו אותו לשותף לכך?" ורמזה כי המלך עלול לסרב לחתום עליהן.
מנהיג מפלגתה, פבלו קאסדו, תיקן את דבריה, ואיוסו עצמה הצהירה מאוחר יותר כי המלך "לא היה שותף לשום דבר".
בפברואר 2025, הציגה איוסו את ויקטוריה פדריקה דה מרישלר י בורבון , נכדתו של המלך חואן קרלוס הראשון, ככוכבת כרזה של יריד קרבות השוורים בסן איסידרו, והבטיחה לסבה, הגולה באבו דאבי בחשד לשחיתות, כי "הוא חסר מאוד": "הוא אהוב מאוד במדריד".
RTVE בהקשר הזה היא, ללא ספק, השבויה ביותר על ידי הפוליטיזציה המבישה של כל דבר ציבורי שנעשה על ידי ממשלתה.
סימפטום של חולשה וניוון, של המשטר.".
בתגובה להאשמות שנשמעו במאי 2025 באספת מדריד מצד חברת מפלגת מאס מדריד, מנואלה ברגרוט , על כך שישראל מבצעת ברצועת עזה "רצח עם", אמרה איוסו: "רצח עם הוא השמדה שיטתית או חיסול של קבוצה אנושית מסיבות של גזע, מוצא אתני, דת, פוליטיקה או לאום.
וכאן היחידים שדיברו על רצח עם הם את והבוסית שלך, כשהיא קראה להשמדת ישראל מהנהר ועד הים.
כמובן, אז היא לבשה את הצעיף שלה, את הקרדיגן שלה, והלכה לצלם סלפי בוותיקן [...] ומה עושות הרשויות הפלסטיניות כדי להגן על עמן?
במדינות רבות, נשים מנועות מהשתתפות באולימפיאדה.
האם ניסיתם להחרים אותן בשלב כלשהו?
כמובן שלא, כי הבעיה שלהן היא אותה בעיה כתמיד: אנטישמיות.".
בספטמבר 2025, בעקבות הפסקת הקטע האחרון של מרוץ וואלטה אספניה 2025 שנערך ברחובות מדריד, עקב מחאות של מפגינים פרו-פלסטינים על השתתפותה של קבוצת ישראל - פרמייר טק במרוץ, תיארה איוסו את ההפגנות כיוצרות למדריד "תדמית של סרייבו במלחמה".
קודם לכן, היא ביקרה את הקבוצה הישראלית וקיבלה את פניה, ולאחר מה שקרה, הודיעה כי תעניק את מדליית הזהב של קהילת מדריד לוואלטה אספניה ואת המדליה הבינלאומית למנצח המרוץ יונאס וינגגור.
בספטמבר 2025, מספר בתי ספר בקהילת מדריד קיבלו הוראות בעל פה ממשרד החינוך להסיר סמלי תמיכה בפלסטין, כגון דגלים או פעילויות קשורות, ולמרות שאיסבל דיאס איוסו הכחישה שהוציאה הוראה רשמית לעשות זאת, היא תמכה בפומבי באיסור: "אני מבקשת שיפסיקו לבצע אינדוקטרינציה בכיתות".
עם זאת, איוסו עצמה קידמה בבתי הספר קמפיינים של סולידריות עם אוקראינה על רקע הפלישה הרוסית לאוקראינה.
איסאק לבוביץ' אסכנזי היה צייר רוסי יהודי בסגנון אקדמי, שנודע בעיקר בסצנות ההיסטוריות והתנ"כיות שלו.
הוא נולד למשפחה של סוחרים יהודים חסידיים עשירים, בעלי מסורת רבנית ארוכה.
השכלתו המוקדמת הייתה בעלת אופי דתי לחלוטין.
אף על פי כן, הוריו הבחינו בכישרון ובאהבתו לציור והחליטו לעודד אותו בעיסוק זה.
כשהיה בן ארבע עשרה, הוא החל בשיעורים באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרסבורג.
רישומיו הראשונים זכו לשבחים מהפסל, מרק אנטוקולסקי, והוא הפך שם לתלמיד קבוע ב-1874. אף שהמדריך העיקרי שלו היה פאבל צ'יסטיאקוב, אנטוקולסקי המשיך להיות המנטור שלו לאורך כל לימודיו.
נאמן לאמונותיו, הוא עתר לאקדמיה לאפשר לו לעבוד ביום ראשון, ולא בשבת.
הוא זכה במספר מדליות כסף וזכה בשתי מדליות זהב; על תיאורו של אברהם המגרש את הגר ובנה ישמעאל (1878) ועל "הזונה לפני ישו" (1879).
בשנת 1880 הוענק לו התואר "אמן, מחלקה ראשונה" וקיבל מלגה לנסיעות לאירופה למשך ארבע שנים.
הוא ביקר באיטליה, גרמניה ואוסטריה, שם עבד עם הנס מקארט בווינה.
בהיותו באיטליה, למד את ציורי המאסטרים הישנים והפיק בד גדול של משה במדבר, מה שזיכה אותו בתואר "חבר אקדמיה" מהאקדמיה הקיסרית.
ב-1885 חזר לסנט פטרסבורג והיה נשוי הוא המשיך להתמקד בנושאים יהודיים, בעיקר מהברית הישנה, ובשנת 1900 הפיק את אחת מיצירותיו הידועות ביותר: "קהלת".
למרות מידה מסוימת של קושי כלכלי, הוא מעולם לא קיבל עבודות שעמדו בסתירה לאמונותיו.
הוא בדרך כלל ערך מחקר רב בספריות ובמוזיאונים כדי להבטיח שעבודותיו מדויקות מבחינה היסטורית.
אולם משום מה, יצירותיו לא היו פופולריות בקרב יהודי רוסיה העשירים, שהיו נראים כקהלו הטבעי, ונמכרו טוב יותר באירופה, ובמיוחד בארצות הברית.
איסאק (יצחק) סיגל (נולד ב-31 במרץ 1927) הוא מדען יהודי-אוקראיני בתחום שריפת דלק והגנה על אטמוספירת כדור הארץ מפני זיהום תעשייתי.
סיגל מכהן כראש המחלקה של מכון הגז של NASU - האקדמיה הלאומית למדע של אוקראינה.
סיגל נולד בעיירה ויניצה ליעקב, שהיה מהנדס חשמל, ולגוסטה לבית שטרנברג שעבדה כמורה.
למד באוניברסיטה הטכנית בקייב עד 1948. בהמשך השלים לימודי דוקטורט.
הוא עסק במחקר בתחום שריפת דלק והיה שותף לפיתוח התקנים שבהמשך הותקנו בכל רחבי ברית המועצות וסיפקו חום לבתי מגורים.
על תרומתו לפיתוח הנדסה הוענקו לו מספר עיטורים אוקראינים.
בשנת 2012 קיבל סיגל את "פרס אוקראינה למדע והנדסה" עם מדענים נוספים ובהם יוסיף מיסאק, על תרומתם לפיתוח דוודים לתחנות כוח.
סיגל קודם לדרגת פרופסור ועסק בהדרכת דוקטורים במכון בו עבד.
במהלך עבודתו פרסם מאות מאמרים, כתב 14 ספרים ורשם 60 פטנטים על המצאותיו.
סיגל נשוי לאלה, אורתופדית ילדים ותינוקות, ואב לאלכסנדר.
איסבל בארֶטו דה קסטרו (Isabel Barreto de Castro; 1567 – 3 בספטמבר 1612) הייתה יורדת ים שירשה את מעמדו של בעלה כמושלת איי שלמה ונודעה כאישה הראשונה בתולדות הספנות שפיקדה על שייטת ספינות.
איסבל בארטו נולדה בלימה במלכות המשנה של פרו.
בגיל שמונה-עשרה הושׂאה לאלווארו דה מַנדֶניה, מגלה הארצות הספרדי, שעמד בראש המשלחת לאוקיינוס השקט וגילה ב-1568 את איי שלמה.
בעזרת הנדוניה שלה אלווארו רכש וצייד שתי ספינות גליאון, ובכך הבטיח את תמיכתו של מלך ספרד במשלחת חדשה לגילוי ארצות בדרום האוקיינוס השקט.
כעשור לאחר נישואיה, שלא התברכו בפרי בטן, הצטרפה בארטו למשלחת בפיקוד בעלה.
המשלחת, שהפליגה מנמל קייאו ביוני 1595 בארבע ספינות, מנתה 378 גברים, רובם ספנים ואנשי צבא, ועימם נשים וילדים.
למסע הצטרפו גם בני משפחתה של איסבל, בהם שלושת אחיה – לורנצו, לואי ודייגו, אחותה מריאנה והגיס לוֹֹפֶּה דה וֶגָה שמוּנה לקברניט הגליאון השני (האלמירנטה), "סנטה איסבל".
מטרות המשלחת, מלבד גילוי ארצות חדשות וניכוס אוצרותיהן, היו התיישבות ספרדית וניצור הילידים.
ב-21 ביולי 1595 נחת מנדניה באי פאטו היווא, אחד הדרומיים בקבוצת האיים שלהם קרא בשם "איי מרקיז מנדוסה" לכבוד פטרונו, , המשנה למלך השולט על מלכות המשנה של פרו.
ב-7 בספטמבר אבד הקשר עם הגליאון השני (האלמירנטה).
מנדניה הגיע ב-8 בספטמבר לננדו (), הגדול בקבוצת איי סנטה קרוס , שם נקבע בסיסהּ של המשלחת, שם נערך ניסיון ההתיישבות ושם נחרץ גורלה.
היחסים עם הילידים, שהיו בתחילה תקינים, נעכרו.
כלכלת הקיום הדלה באיים לא היה בה כדי לספק את אנשי המשלחת.
הפרות הסדר של החיילים הספרדים, שנכזבו ממציאת אוצרות, וההוצאה להורג של מפקדם הביאו את המשלחת עד משבר.
מנדניה, כרבים מאנשיו, חלה במלריה ומת ב-18 באוקטובר.
בצוואתו מינה את אשתו למושלת האיים שגילה.
את גיסו, לורנצו בארטו, מינה למפקד הימי של המשלחת.
הסמכות למנות לו מחליף כרצונו הוענקה לאלווארו דה מנדניה בכתב המינוי שלו מטעם פליפה השני, מלך ספרד.
לורנצו מת בתוך זמן קצר, ולאיסבל בארטו נמסר גם הפיקוד הימי.
אחרי ניסיונות שלא צלחו לאתר את האי סן קריסטובל , שמנדניה נחת בו במסעו הראשון ב-1568, וכן למצוא את הגליאון שנעלם, ואחרי מותם של 47 אנשים בתוך חודש אחד, הוחלט לזנוח את תוכנית ההתיישבות ולהפליג לפיליפינים בתקווה לשוב לאֵזור בכוחות מחודשים.
המסע הימי בפיקודה של איסבל בארטו החל ב-18 בנובמבר 1595. הנווט הראשי פדרו פרננדש דה קיירוש, לעדותו, המליץ לוותר על שתי הספינות הקטנות, הפריגטה והגאליוט, ולרכז את הספנים הבריאים בספינת הדגל, אך המלצתו נפלה על אוזניים ערלות.
ב-11 בפברואר 1596, אחרי שנים-עשר שבועות של הפלגה רצופת אסונות, הגיעו למנילה שורדי המשלחת, כרבע ממספר הנפשות שיצאו לדרך, בספינת הדגל "סן חרונימו".
במהלך ההפלגה מננדו נעלמה הפריגטה שנשאה את שרידיו של מנדניה.
הגאליוט, שנעלמה אף היא, הצליחה להגיע לקצה הדרומי של מינדנאו ימים ספורים אחרי כן.
במשך ההפלגה, עשו המחלות והמחסור במזון, בעיקר במים לשתייה, שַׁמות בנוסעים.
דונה איסבל בארטו התקבלה בכבוד רב במנילה, בירת איי הודו המזרחית הספרדיים, ובתוך חודשים ספורים נישאה לפרננדו דה קסטרו, דודנו של מושל הפיליפינים.
בדצמבר 1596 הפליגה בספינתה "סן חרונימו" ובלוויית קיירוש, חצתה את האוקיינוס השקט מזרחה בנתיב הגליאון של מנילה לאקפולקו שבמקסיקו ומשם שבה לפרו.
בשנים שלאחר מכן המשיכה לתבוע, ללא הצלחה, הכרה במעמדה כמושלת איי שלמה יחד עם בעלה, שמכוח נישואיו לה נעשה לפי חוק שותף למעמדה ולקנייניה.
בארטו מתה ב-1612 בעיר המכרות קסטרוֹוִירֵינה שבלב פרו, זמן קצר אחרי שבעלה מונה למושל המחוז.
בצוואתה ביקשה להיקבר במנזר סנטה קלרה בלימה שבו דרה אחת מאחיותיה.
לא נמצאו תיעוד או ציון לקברה.
איסבל בארטו על פי קיירוש
קורות המשלחת, שבהמשך דרכהּ עמדה בראשהּ איסבל בארטו, ידועות מתוך דיווחיו של הנווט הראשי, הפורטוגזי פדרו פרננדש דה קיירוש.
הכרוניקה שלו נועדה ככל הנראה לחזק את עתירותיו להרשאה ולתמיכה במשלחת שיזם לגילוי ארצות בדרום האוקיינוס השקט.
קטעים מועטים מהכרוניקה שלו פורסמו עוד ב-1625 באסופות של סמיואל פרצ'ס.
כתבי הכרוניקה המורחבת נמצאו במחצית השנייה של המאה ה-19 בארכיון המלכותי במדריד והם נערכו ופורסמו בדפוס ב-1876. תרגום לאנגלית ראה אור ב-1904 בהוצאת אגודת האקלוט בלונדון תחת הכותרת "מסעות פדרו פרננדס דה קירוס, 1595–1606".
העדויות על התנהלותה של איסבל בארטו מצויות רק בנרטיב של קיירוש.
בארטו תוארה בהן כ"בעלת אופי גברי, סמכותי ועיקש, הכופה את רצונה העריץ".
היא הואשמה באכזריות ללא מידה.
בעת הסכסוך עם הקולונל מנריקה, מפקד הכוח הצבאי של המשלחת, נשמעה אומרת לדה מנדניה כי "אם לא תהרוג אותו – אני אעשה זאת".
אחרי שקיבלה את סמכויות ראש המשלחת במות בעלה, בארטו פקדה על הוצאה להורג של מלחים שלא נשמעו להוראותיה.
במהלך ההפלגה סירבה לחלוק את המזון שעמד לרשותה עם הרעבים וכמו כן השתמשה במים המעטים כדי לכבס את בגדיה בעוד הנוסעים גוועים בצמא.
על פי הנרטיב של קיירוש נהגה לצאת לסיפון "עדויה בפנינים לבנות ובתחרה ללא רבב".
התנהלותה האנוכית והיהירה של בארטו מהווה, לפי קיירוש, אחד הגורמים לאסונה של המשלחת.
בקריאה של הכרוניקה שלו מתוך גישות ביקורתיות עכשוויות, בארטו מצטיירת כבעלת יכולת מנהיגות, שהצליחה, בתנאים בלתי אפשריים, לקיים משמעת ברזל בקרב צוות גברים קשוחים ונכונים למרוד.
נחישותה ניכרת בהמשך חייה ומעשיה.
היא לא הרפתה מתביעתה לאשש את הוראותיו של מנדניה בצוואתו ולהכיר בזכויות שירשה ממנו באיי הודו המזרחית הספרדיים.
לפי המסופר אף נסעה לספרד להציג את תביעתה בפני המלך החדש פליפה השלישי.
המלך לא נעתר לאיסבל בארטו והזכות למסעות תגלית והתיישבות באוקיינוס השקט הוענקה לקיירוש שהתחרה בה.
קורות המשלחת תוארו ברומן של הסופר הבריטי רוברט גרייבס בספרו מ-1949 "איים של איוולת" .
גרייבס, לדבריו, התבסס על הכרוניקה של קיירוש בתרגומהּ לאנגלית מ-1904 וכן על מקורהּ שבספרדית, אך הוסיף פרטי עלילה בדיוניים שאינם עושים חסד עם איסבל בארטו.
הסופר האמריקאי ג'יימס מיצ'נר ייחד לה פרק בקובץ סיפורים שפרסם ב-1956, "נבלים בגן עדן" , וגם הוא כאחרים חזר על הנרטיב בכרוניקה של קיירוש.
יצחק (איסאק) יוסיפוביץ שוורץ (רוסית: Исаак Иосифович Шварц; 13 במאי 1923 – 27 בדצמבר 2009) היה מלחין סובייטי-רוסי יהודי.
אמן העם של הפדרציה הרוסית (1996), חתן פרס המדינה של רוסיה, זוכה שלוש פעמים בפרס הסרט ניקה.
שוורץ חיבר מוזיקה ל-35 הצגות ו-125 סרטים, וכן יצירות סימפוניות, שני בלטים, קונצ'רטו לכינור, וכו'.
הוא זכה לפופולריות רחבה ולהכרה כמלחין סרטים, עד כדי כך שלעיתים קרובות הקהל זכר את המנגינות שלו טוב יותר מהסרטים עצמם.
שוורץ נודע בעיקר בזכות המוזיקה שלו בסרטים של סרגיי סולוביוב וולדימיר מוטיל.
שיאי עבודתו של שוורץ היו המוזיקה לסרטים "שמש לבנה של המדבר", "האחים קרמזוב", "מנהל התחנה", "מאה ימים אחרי הילדות", "כוכב האושר שובה הלב", "דרסו אוזאלה", "מנגינות הלילה הלבן", "נישואים חוקיים"..
יצחק שוורץ נולד ברומני (כיום בחבל סומי באוקראינה) למשפחה יהודית אינטליגנטית, בה הוטבעה אהבת קריאה ומוזיקה בו ובאחיותיו הגדולות סופיה ומריה.
בתחילת המאה ה-20 סבו מצד אביו עבר למחוז פולטבה מהמדינות הבלטיות.
בשנת 1930 עברה משפחת שוורץ ללנינגרד, שם התגוררה במרכז העיר ליד נייבסקי פרוספקט.
שוורץ, שלא נחשב למחונן במיוחד במשפחה בהשוואה לסופיה ובעיקר מריה, החל ללמוד בבית לחינוך אמנותי לילדים בכיתת הפסנתר.
מעט מאוחר יותר, הוא קיבל שיעורים מפרופסור ליאוניד ניקולייב.
ב-1935, בגיל 12, זכה שוורץ בתחרות לכישרונות צעירים באולם הגדול של הפילהרמונית של לנינגרד.
עם זאת, כפי שציין שוורץ בעצמו, הוא לא קיבל חינוך מוזיקלי אקדמי יסודי בילדותו.
באביב 1936, יצחק בן ה-13 שיחק בסרט "קונצרט בטהובן".
הוא השתתף בסצנה של שליחת חבר לתחרות מוזיקה בתחנת הרכבת של מוסקבה בלנינגרד.
העננים מעל משפחת שוורץ החלו להתעבות לאחר רצח קירוב, שהפך לאות לתחילת הדיכוי בלנינגרד.
בדצמבר 1936, האב, שיצחק אהב מאוד, בלשן של ערבית, פרופסור בפקולטה הפילולוגית של אוניברסיטת לנינגרד, יוסף שוורץ (1889–1938), נעצר על ידי ה-נ.ק.ו.ד.
מרוב צער התייפח שוורץ הבן מדי לילה במשך חודשים רבים.
לאחר מכן, האב הורשע על פי סעיף 58 הידוע לשמצה של הקוד הפלילי והוגלה למחנות, שם ב-4 באפריל 1938 הוא נידון למוות וב-11 באפריל נורה במגדאן.
כל חייו זכר שוורץ את הפגישה האחרונה עם אביו לפני שהועבר לכלא מחוץ ללנינגרד.
בקיץ 1937, משפחת שוורץ, לאחר שאיבדה את כל רכושה, כולל פסנתר וספרייה, גורשה מלנינגרד לקירגיזסטן.
שם היא התיישבה בבית עם גג אדוב.
אמו של יצחק, רחל ברגר (1891–1970), בוגרת המכון המסחרי בקייב, שלימדה מתמטיקה, ספרות ורוסית בבית הספר, קיבלה עבודה כתופרת במפעל בגדים.
יצחק בן הארבע עשרה החל לתת שיעורי פסנתר פרטיים לילדי פקידים מקומיים.
האחות הגדולה סופיה, סטודנטית בקונסרבטוריון, בהיותה פסנתרנית מוכשרת, הכירה ליצחק את יצירותיהם של מוצרט, בטהובן, צ'ייקובסקי, ביזה וקלאסיקות נוספות.
מילדות, שוורץ העריך מאוד את המנגינה ביצירה מוזיקלית - יפה, בהירה ובלתי נשכחת.
בשנת 1938, בבירת קירגיזסטן פרונזה, החל שוורץ לקבל שיעורי קומפוזיציה מהמורה ולדימיר פרה.
בקולנוע הקיץ של פרונזה לפני המלחמה, יצחק ניגן בפסנתר ליווי מוזיקלי מאולתר לסרטים אילמים.
שם, לאחר הסרט " ארבעים ואחת ", שחקן הקולנוע איוון קובל-סמבוסקי שם לב לצעיר המוזיקלי וחזה לו עתיד גדול.
מאוחר יותר קשרו חוקרים את החוש המיוחד של שוורץ לקולנוע לעבודת הנעורים שלו כפסנתרן.
לפני המלחמה עבד שוורץ כמלווה בתיאטרון הקירגיזי הממלכתי.
בתחילת המלחמה הפטריוטית הגדולה, הוביל שוורץ את המקהלה והתזמורת של אנסמבל הזמר והמחול של הצבא האדום של המחוז הצבאי של פרונזה.
לאחר הגיוס, הוא היה חבלן בחזית.
באביב 1942 נפצע מפגז ליד חרקוב.
הוא החלים בבית חולים באלמה-אתא.
ב-1943 נישא שוורץ בן ה-20 לחברת ילדותו ונעוריו, הפסנתרנית סוניה פולונסקי.
עד מהרה נולדה בתו היחידה גלינה.
בשנת 1945, שוורץ בן ה-22 חזר ללנינגרד לאחר ששוחרר מהצבא, ובסיועו של דמיטרי שוסטקוביץ', נכנס לקונסרבטוריון לנינגרד.
הדקאן אמר, לאחר שהקשיב לנגינתו: "אתה יודע, זה לא נורא כמו שזה נראה!" שוורץ היה בכיתתו של בוריס אראפוב, אך הוא השתתף גם בשיעוריו של שוסטקוביץ', שהיה מהראשונים שהעריכו את כישוריו כמלחין.
באותן שנים החינוך בקונסרבטוריון היה בתשלום, אך הסטודנט המוכשר, עם משפחה וילד, מסיבות שאינן ידועות לו, שוחרר מהאגרה.
רק ב-1960, בבכורה של הבלט של שוורץ "הערב שלפני", העיד הרקטור ששוסטקוביץ' שילם בסתר על חינוכו של שוורץ.
במהלך שנות לימודיו, שוורץ, כמו שוסטקוביץ', הואשם על ידי רשויות המפלגה ב"פורמליזם במוזיקה", אך סירב בתוקף לדרישה לגנות בפומבי את המנטור שלו.
בקיץ 1946 למד שוורץ לנגן באקורדיון, ולאחר שסיים את שנתו הראשונה בקונסרבטוריון, החל לצאת מדי שנה לחופשות ועבודות לאזור הציורי סיברסקאיה על גדות נהר האורדז' בפרוורים הדרומיים הרחוקים של לנינגרד.
שם ניגן בבתי נופש, בקייטנות לילדים וברחבות ריקודים, וכן לימד מוזיקה לילדים.
עם זאת, שוורץ לא הפך לאחר מכן למורה למוזיקה, הוא לא יצר בית ספר משלו לקומפוזיציה, מומחים אינם מחשיבים אף אחד כתלמידו, והמתנה המלודית המיוחדת שלו כמלחין סרטים נותרה ייחודית, אחת מסוגה.
ב-1954 כתב שוורץ את יצירתו המרכזית הראשונה, סימפוניה בפה מינור.
הסימפוניה הביאה למלחין המתהווה את הצלחתו הבולטת הראשונה.
הלחן של הסימפוניה קשור באופן אורגני לפאתוס של שירי המונים סובייטים ועם מוזיקת עם.
הבכורה התקיימה ב-6 בנובמבר 1954, מאז בוצעה היצירה פעמים רבות באולם הגדול של הפילהרמונית של לנינגרד.
בשנת 1955 בוצעה הסימפוניה במליאת כל האיחוד השמיני של מועצת המנהלים של איגוד המלחינים של ברית המועצות, בה התקבלה שוורץ לשורותיה.
בשנת 1956 הציע גאורגי טובסטונוגוב לשוורץ לכתוב מוזיקה למחזה האידיוט.
על המלחין עמדה המשימה לקשר את המוזיקה למכלול אורגני עם הדרמטורגיה של דוסטויבסקי.
לאחר החוויה המוצלחת הראשונה, שוורץ כתב את המוזיקה להצגה "צרה משכל " המבוססת על הקומדיה של גריבוידוב, ובסך הכל הלחין לשש הצגות בתיאטרון הדרמה הבולשוי.
בסך הכל כתב מוזיקה ל-35 הופעות.
בשנות ה-50 כתב שוורץ את "פתיח הנוער" לתזמורת סימפונית, שני בלטים - "הערב שלפני" (1960) ו"ארץ הפלאות" (1967), בבימויו של ל.
יעקובסון בתיאטרון האופרה והבלט ע"ש קירוב.
ב-1958 החלה פעילותו הפורה של שוורץ בקולנוע, שהפכה לעיקרית ביצירתו.
לדברי המבקרים, המוזיקה שלו לסרטים מלאה בחמלה, מתנה נדירה להזדהות גם עם דמויות על המסך וגם עם הקהל, טוב לב ואהבת אדם.
שוורץ עצמו כינה רגישות וסנטימנטליות כאיכויות הייחודיות של המוזיקה והלחן שלו - הוא ראה תכונות אלו כהכרחיות באמנות, אך במתינות, "בגבולות הטעם".
שוורץ הוא מחבר המוזיקה של יותר מ-125 סרטים, ביניהם יש יצירות מופת מוכרות של הקולנוע הרוסי והעולמי.
ההצלחה הגדולה ביותר ליוותה את המלחין בסרטים של מוטיל וסולוביוב.
הז'אנר האהוב על שוורץ היה מלודרמות רומנטיות.
האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר (1976) הוענק לסרט הסובייטי-יפני "דרסו אוזאלה" (במאי אקירה קורוסאווה), עם המוזיקה של שוורץ.
בהגיעו לברית המועצות, קורוסאווה למד קטעים של סרטים עם מוזיקה של מלחינים סובייטים שונים, בחר בשוורץ בגלל האלגנטיות של "מנהל התחנה" שהדהימה אותו.
שלוש פעמים זכה שוורץ בפרס הסרט "ניקה" של האקדמיה הרוסית לקולנוע.
המלחין קיבל אותו לראשונה בשנת 1993 עבור המוזיקה לסרטים המלך הלבן, המלכה האדומה ולונה פארק.
בפעם השנייה - בשנת 2001 למוזיקה רומנטית ולרומן המבוסס על פסוקיו של טימור זולפיקרוב למלודרמה האמנותית "תשמע אם יורד גשם".
בפעם השלישית - ב-2002 למוזיקה לסרט "אישה פראית" - עיבוד למחזה מאת אוסטרובסקי.
שוורץ עצמו, בסוף הקריירה שלו כמלחין קולנוע, כינה את המוזיקה לסרטים "מנהל התחנה" ו"כוכב האושר הכובש" ליצירותיו האהובות.
משנת 1964 ועד סוף ימיו, במשך יותר מ-45 שנים, חי ועבד שוורץ בביתו בכפר סיברסקי (תחנת הרכבת סיברסקיה, 70 ק"מ מסנט פטרסבורג) שבמחוז גצ'ינה של אזור לנינגרד.
כאן ביקרו את שוורץ ולדימיר ויסוצקי, אנדריי מירונוב, אקירה קורוסאווה, זינובי גרדט, אינוקנטי סמוקטונובסקי, סרגיי סולוביוב, יוסף ברודסקי, בולאט אוקודז'בה, ולדימיר מוטיל, אלכסיי בטאלוב, אולג בסילשווילי ועוד הרבה אמנים וחברים.
שוורץ מיעט לצאת ללנינגרד (סנט פטרסבורג), שם הייתה לו דירה.
ב-1979 התחתן המלחין בן ה-56 עם מעריצה בת 20, אנטונינה נגורנאיה, איתה חי באושר במשך 30 שנה.
יצחק שוורץ מת בשנתו בסיברסקי ב-27 בדצמבר 2009 בשבע וחצי בערב, כאשר נשכב לנמנם לאחר שעבד בפסנתר.
הוא נקבר ב-30 בדצמבר 2009 בסנט פטרבורג.
על פי צוואתו של המלחין, הלווייתו התקיימה בהתאם לטקס ההלוויה היהודי.
אחד מרבני הקהילה הדתית היהודית בסנט פטרבורג נשא את תפילת הקדיש מעל ארונו של שוורץ.
אשתו הראשונה (מ-1943 עד אמצע שנות ה-60) הייתה הפסנתרנית סוניה פולונסקי.
היא ובתם גלינה לפשובה (נ' 1944) עלו לישראל ב-1989. הנכדים סיריל ומגדה, והנינים גרים בישראל.
מאז 1979 נשוי לאנטונינה נגורנאיה (נ' 1959), כלכלנית.
מאז 2011 היא מנהלת בית הזיכרון-מוזיאון שוורץ בכפר סיברסקי.
אמן העם של הפדרציה הרוסית (1996)
פרס המדינה של הפדרציה הרוסית בתחום הספרות והאמנות לשנת 1997 (6 ביוני 1998) - על הסרט העלילתי "שמש לבנה של המדבר"
חתן פרס לאמנות - על אוסף ייחודי של רומנים המבוססים על שירים של משוררים רוסים מהמאות ה-19-20 (2000)
עטור כבוד "למען המולדת" (2003) - על תרומה רבה לפיתוח האמנות הרוסית.
בשנת 2003 זכה שוורץ בתואר אזרח כבוד של מחוז לנינגרד.
בשנת 2003 הוענק לו פרס נשיא הפדרציה הרוסית בתחום הספרות והאמנות.
למוזיקה הטובה ביותר לסרט 2001
למוזיקה הטובה ביותר עבור הסרט משנת 2002
קונצ'רטו לתזמורת בשבעה פרקים "כוכבים צהובים" ("פורים-שפיל בגטו").
"מחשבה על המולדת", קנטטה על פסוקים מאת א.
צ'פורוב לבס, מקהלה ותזמורת סימפונית בשלושה חלקים
"חייל וסופת שלגים", בלדה לבריטון ותזמורת
1956 - "האידיוט" על פי הרומן מאת דוסטויבסקי (תיאטרון הדרמה של בולשוי)
1961 - "לא מרכינים את הראש" בתסריט של דאגלס וסמית' (תיאטרון הדרמה של בולשוי)
1962 - "צרה משכל" מאת גריבוידוב (תיאטרון הדרמה של בולשוי)
1964 - "עוד פעם על אהבה" מאת רדז'ינסקי (תיאטרון הדרמה של בולשוי)
1970 - המשמר השלישי מאת קפרלוב וטומנוב (תיאטרון הדרמה של בולשוי)
1985 - "די פשטות לכל חכם" מאת אוסטרובסקי (תיאטרון הדרמה של בולשוי)
איסאק דה בנקוֹלֶה הוא שחקן צרפתי-אמריקאי שנולד בחוף השנהב.
איסאק דה בנקולה נולד בשם זכארי בנקולה באביג'אן, חוף השנהב למשפחה ממוצא יורובי שהגיעה מבנין.
בשנת 1975 הוא עבר לפריז להשלמת לימודיו.
בהמשך הוא למד לתואר שני בפיזיקה ומתמטיקה והוציא רישיון טייס.
בהמלצת במאי קולנוע צרפתי הוא למד משחק והחל להופיע בתיאטרון.
הסרט הראשון בהשתתפותו היה Asphalt Warriors שצולם בשנת 1984. בשנת 1986 הוא שיחק בסרט Black Mic-Mac וקיבל על תפקידו את פרס סזאר "לשחקן המבטיח ביותר".
בעקבות הצלחה זו הוא פתח בקריירת משחק.
דה בנקולה שיחק במספר סרטים של ג'ים ג'ארמוש כולל "מונית לילה", "גוסט דוג: דרכו של סמוראי".
בשנת 1997 הוא עבר לארצות הברית.
בנוסף לקולנוע דה בנקולה שיחק במספר סדרות טלוויזיה כולל "הסופרנוס" ו-"24"
בשנת 2005 שיחק בסרט "מנדרליי".
בשנת 2006 שיחק בסרט "קזינו רויאל".
בשנת 2008 שיחק בסרט "קרב בסיאטל".
בשנת 2014 שיחק ב-Where the Road Runs Out, שהיה הסרט הראשון שצולם בגינאה המשוונית.
בשנת 2018 שיחק דה בנקולה בסרט גיבורי העל "הפנתר השחור" מבית מארוול קומיקס.
בשנת 2021 הוא שיחק בעונתה השנייה של הסדרה "הסנדק של הארלם".
בשנת 2022 שיחק בסרט "הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח" מבית מארוול קומיקס ובקומדיה הרומנטית "האנשים שאנחנו שונאים בחתונה" של אמזון פריים וידאו.
בשנת 2024 גילם את גורדון בסרט הדרמה ההיסטורי "הברוטליסט" של בריידי קורביי.
בשנת 2025 שיחק במיני-סדרת הפשע "משימה" מבית "HBO".
על פעילותו בקולנוע הוא התקבל ללגיון הכבוד בשנת 2007.
בשנים 2000–2003 היה נשוי לקסנדרה וילסון.
איסאק (יצחק) הירש גרינוולד (בשוודית: Isaac Hirsche Grünewald; 2 בספטמבר 1889, סטוקהולם, שוודיה – 22 במאי 1946, אוסלו, נורווגיה) היה צייר אקספרסיוניסטי יהודי-שוודי, מתלמידיו של אנרי מאטיס.
דמות מרכזית בדור הראשון של המודרניסטים השוודים.
גרינוולד נולד בסטוקהולם למשפחה יהודית שהיגרה מרוסיה.
בשנים 1905–1908 למד בבית ספר לאמנות בעירו, ובגיל 19 נסע לפריז והחל בלימודיו באקדמיה של מאטיס .
ב-1909 הציג את עבודותיו בתערוכת קבוצת אמנים סקנדינביים שנודעו בכינוי "הצעירים" ("De Unga").
את הציירת בת ארצו סיגריד ירטן הכיר בפריז והם נישאו ב-1911. שניהם מוערכים כמי שהביאו את האמנות המודרנית לשוודיה.
גרינוולד היה בראשית דרכו מוקד למחלוקת ציבורית בשל סטייתו מהנורמות הקלאסיות והרומנטיות השגורות.
למרות, ואולי בגלל, מעמדו כחלוץ ומנהיג המודרניזם השוודי בימיו, הושמץ ברמזים לכך שלא השיג את הצלחתו בדרך הישר.
הלעיזו עליו שהוא "חקיין של מאטיס כאמן וגאון בזכות עצמו כאיש עסקים".
מלבד זאת שימש גרינוולד מושא להלעגה אנטישמית.
בשנות ה-20 החל גרינוולד לקצור הצלחות כלכליות.
הוא יצר תפאורות לאופרה המלכותית השוודית ועסק בעיצוב במה להצגות תיאטרון.
ב-1925–1926 עיטר בציוריו את הקירות והתקרה באולם המשני בבית הקונצרטים של סטוקהולם.
ב-1928 נמסרה לידיו מלאכת עיטור הקירות בחדר הישיבות המרכזי ב"ארמון הגפרורים" בלב סטוקהולם.
ב-1926 התקבל כחבר באקדמיה המלכותית השוודית לאמנויות .
יצירותיו של גרינוולד הוצגו בתחרות האמנות באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
בשנים 1932–1942 שימש כפרופסור באקדמיה המלכותית לאמנויות של שוודיה וב-1941 פתח בית ספר לאמנות משלו.
במהלך חייו חיבר מאמרים רבים בנושאי אמנות.
ב-1945 הוענקה לו מידי מלך שוודיה "מדליית הנסיך אויגן" בתחום הציור, וזאת בשנה הראשונה לקיום העיטור.
לפי נתוני יצירותיו של גרינוולד, מבין המודרניסטים, מניבות לסוחרי האמנות את הרווחים השנתיים הגדולים ביותר.
במכירה הפומבית באביב 2009 בבית המכירות השוודי "בוקובסקיס" נמכר ציור של גרינוולד, מהידועים פחות, ב-2.65 מיליוני קרונות (כ-340 אלף דולרים אמריקנים ב-2009).
אשתו סיגריד ירטן סבלה מבעיות נפשיות שהביאו לאשפוזה לתקופות ממושכות.
גרינוולד התגרש ממנה ב-1937 ונישא בשנית לאמנית מרטה גרונדל (Märta Grundell).
בני הזוג נהרגו ב-1946 בתאונת מטוס סמוך לאוסלו.
גרינוולד נקבר בחלקה היהודית בבית הקברות הצפוני בסטוקהולם ואשתו נקברה לצידו.
איסאק פומרנצ'וק היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
פומרנצ'וק נולד בשנת 1913 בוורשה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בפולין) למשפחה יהודית.
אביו היה מהנדס, יליד ברסט ואמו הייתה רופאת שיניים מוורשה.
בעקבות קרבות מלחמת העולם הראשונה ושינויים מדיניים שחלו באזור המשפחה עברה לרוסטוב על דון בשנת 1918. בשנת 1925 פומרנצ'וק סיים לימודים בבית ספר מקצועי ליד מפעל בו עבד אביו.
בשנת 1931 הוא התחיל ללמוד כימיה במכון להשכלה גבוהה בעיר איוואנובו ובשנה שנייה של הלימודים עבר למכון הפוליטכני של לנינגרד אותו סיים בשנת 1936.
פומרנצ'וק עבר לחרקיב בו התחיל לעבוד במכון מחקר אצל לב לנדאו.
הוא היה בין הראשונים שעברו אצלו בחינה בפיזיקה תאורטית.
בשנת 1937 ביחד עם אלכסנדר אחיעזר הוא כתב מאמר על חקר פוטונים.
בשנת 1937 בעקבות רדיפות שעבר לנדאו פומרנצ'וק סולק משורות הקומסומול לאור קשריו עם לנדאו.
הוא עבר למוסקבה בו סיים עבודת תואר שלישי.
פומרנצצ'וק נקלט בעבודה במכון לפיזיקה של אקדמיה של ברית המועצות למדעים.
בשנת 1940 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
בשנים 1940–1943 פומרנצ'וק עבד במכון לבדב לפיזיקה ובהמשך עד לשנת 1946 במכון קורצ'טוב.
בשנים 1940–1941 ביחד עם איסאי גורביץ' נעשו חישובים שבהמשך היו בסיס לבניית כור גרעיני סובייטי ראשון.
על עבודות בתחום פיזיקה גרעינית בשנת 1950 הוענק לפומרנצ'וק פרס ברית המועצות.
בשנת 1950 הוא חזה באופן תאורטי תופעה שלאחר גילויה בשנת 1957 קיבלה שם "תופעת פומרנצ'וק".
בסוף שנות ה-40/תחילת שנות ה-50 ביחד עם יבגני פיינברג ואחיעזר פותחה תאוריה בתחום חלקיקים.
בשנת 1958 הוא ניסח "תאורמת פומרנצ'וק".
ביחד עם לב לנדאו הם תיארו תופעה שבהמשך נקראה הופעת פומרנצ'וק-לנדאו-מגדל והתגלתה בניסוי על ידי מדענים אמריקאים בשנת 1994.
במקביל לעבודה מחקרית פומרנצ'וק היה מלמד באוניברסיטה להנדסה ופיזיקה.
בשנת 1964 פומרנצ'וק נבחר כחבר באקדמיה של ברית המועצות למדעים.
בשנת 1954 הוענק לו עיטור הדגל האדום של העמל.
הוא קיבל עיטור לנין ופעמיים פרס ברית המועצות.
פומרנצ'וק חתם על "מכתב 300" בגנות פעילות של טרופים ליסנקו.
פומרנצ'וק נפטר מסרטן בשנת 1985.
החל משנת 1985 מוענק על בסיס שנתי "פרס על שם פומרנצ'וק" על מחקרים בתחום פיזיקה תאורטית.
איסאק חלטניקוב היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
איסאק חלטניקוב נולד בשנת 1919 בדניפרו שבאוקראינה למשפחה יהודית.
בשנת 1941 הוא סיים לימודי פיזיקה באוניברסיטה מקומית.
במקביל ללימודים הוא התחיל לעבור בחינות בפיזיקה תאורטית אצל לב לנדאו שהזמין אותו לעבוד על תואר שלישי בהדרכתו.
מיד לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות חלטניקוב התגייס לשורות הצבא האדום.
הוא נשלח ללימודים באקדמיה צבאית ולאחר מכן שירת כקצין ביחידות נ"מ.
בתום המלחמה שוחרר מן הצבא בדרגת קפיטן.
לאחר שחרור מהצבא חלטניקוב החל לעבוד במכון לבעיות פיזיקליות של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
הוא היה עובד המכון עד לשנת 1965.
בשנת 1952 חלטניקוב סיים עבודת תואר שלישי.
חלטניקוב היה חבר בצוות שעבד על פצצה גרעינית סובייטית ועל פעילותו בתחום קיבל פרס ברית המועצות.
חלטניקוב החל לעבוד בתחום נוזל קוונטי ופרסם מספר מאמרים תוך שיתוף פעולה עם לב לנדאו ואלכסיי אבריקוסוב.
בשנת 1965 חלטניקוב הועמד בראש מכון לפיזיקה תאורטית על שם לנדאו.
בתחום תורת היחסות הכללית וקוסמולוגיה ביחד עם יבגני ליפשיץ הוא פיתח נוסחאות לסינגולריות כבידתית.
בשנת 1984 חלטניקוב נבחר לאקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1994 לחברה המלכותית.
חלטניקוב היה מלמד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה וכיהן בו בתפקיד פרופסור.
על פעילותו לקידום המדע לחלטניקוב הוענקו מספר עיטורים של ברית המועצות ורוסיה.
חלטניקוב נפטר בשנת 2021 בגיל 101.
איסאק קיקואין היה פיזיקאי יהודי סובייטי, מומחה בפיזיקה גרעינית.
איסאק קיקואין נולד בשנת 1908 בזאגר (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בליטא למשפחה יהודית.
אביו היה מורה בבית ספר יהודי בעיירה.
בשנת 1915 כאשר חזית מלחמת העולם הראשונה התקרבה לאזור המשפחה עברה לפסקוב.
בעיר זו הם התגוררו שנים רבות.
אביו נפטר בשנת 1940 ואמו נרצחה על ידי הנאצים כאשר פסקוב נכבשה על ידם.
קיקואין סיים לימודי בית ספר, למד בבית ספר לטכנאים וקיבל הסמכת מודד.
בשנת 1925 הוא התחיל לימודי פיזיקה במכון הפוליטכני בלנינגרד.
עוד בהיותו סטודנט קיקואין החל לפרסם תוצאות ניסויים שביצע.
לאחר סיום הלימודים הוא נותר במכון בו למד.
בשנת 1930 הוא נשלח להשתלמות לגרמניה והולנד.
בחזרה לברית המועצות קיקואין החל ללמד במוסדות להשכלה גבוהה בלנינגרד.
בשנת 1933 קיקואין גילה תופעה חדשה במוליכי למחצה שנקראת כיום "תופעת קיקואין-נוסקוב".
הוא התחיל לעבוד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה.
בשנת 1935 לאחר הקמת מכון לפיזיקה בסברדלובסק הוא עבר למקום עבודה החדש.
הוא היה מלמד באוניברסיטה טכנית בעיר וכיהן כפרופסור.
לאחר תחילת קרבות מלחמת העולם השנייה קיקואין החל לבצע מחקרים בתחומים שתמחו במאמץ המלחמתי.
בשנת 1943 הוא התחיל לעבוד על הפרויקט הגרעיני של ברית המועצות.
הוא היה המוביל בפרויקט בניית מתקנים להעשרת אורניום שנבנו באזור.
לאחר הקמת "מכון קורצ'טוב" קיקואין עבר למכון והחל משנת 1960 היה סגן מנהל המכון.
החל משנת 1945 היה פרופסור באוניברסיטה הלאומית למחקר גרעיני במוסקבה, בשנת 1959 הוא עבר לאוניברסיטת מוסקבה בה היה פרופסור עד לשנת 1977.
בשנת 1953 נבחר לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1969 היה בין המייסדים של ירחון למדע פופולרי "קוונט" שיוצא לאור גם כיום.
קיקואין נכנס לתחום כתיבת ספר לימוד וכתב כמה ספרי לימוד לפיזיקה עבור בתי הספר (ביחד עם אחיו).
הוא קידם את הקמת האולימפיאדות לפיזיקה והעביר החלטה שזוכי התחרות יתקבלו למוסדות להשכלה גבוהה ללא מבחנים.
על תרומתו לקידום המדע וטכנולוגיה בתחום הגרעין, הוענקו לו עיטורים רבים כולל עיטור לנין (7 פעמים), גיבור העמל הסוציאליסטי (פעמיים), פרס ברית המועצות (6 פעמים), פרס לנין ועוד.
קיקואין נפטר בשנת 1984 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.
בשנת 1991 יצא לאור ספר על חייו.
איסאק מינץ היה היסטוריון סובייטי ממוצא יהודי.
הוא התמחה בהיסטוריה של ברית המועצות.
מינץ נולד בשנת 1896 בכפר קריניצ'קי (אז בפלך יקטרינוסלב של האימפריה הרוסית, כיום במחוז דנפרופטרובסק של אוקראינה) למשפחה יהודית.
באפריל 1917 הוא התקבל לשורות מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה מינץ היה קומיסר ביחידות של הצבא האדום.
לאחר שחרור מהצבא מינץ למד היסטוריה במכון להכנת סגל למוסדות להשכלה גבוהה בתחום מרקסיזם ונושאים סמוכים ("מכון לפרופסורים אדומים").
לאחר סיום הלימודים בשנת 1926 מינץ החל ללמד היסטוריה.
בשנת 1931 מינץ היה מזכר המערכת להכנת ספר "היסטוריה של מלחמת האזרחים בברית המועצות".
משנת 1932 ועד לשנת 1949 מינץ היה מלמד במוסדות להשכלה גבוהה במוסקבה לרבות באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1941 הוא הועמד בראש ועדה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות לכתיבת ספר על היסטוריה של המלחמה.
בהזמנת יוסיף סטלין הוא הכין ספר "צבא ברית המועצות" הספר פורסם ותורגם למספר שפות.
בהמשך הוחלט שהוא לא תואם את עמדת המפלגה בנושא.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 מינץ היה קורבן של המאבק נגד קוסמופוליטיות.
הוא סולק מתפקידיו והואשם בגרימת נזק לחקר היסטוריה בברית המועצות.
למרות זאת, בתקופת הכנת משפט הרופאים מינץ פעל באופן אקטיבי להחתמת יהודים בולטים על המכתב בגנות הרופאים העצורים.
לאחר פטירת סטלין הוחזר מינץ בהדרגה לתפקידים בולטים במערכת.
הוא היה יושב ראש ועדה להכנת "היסטוריה של מהפכת אוקטובר" ויועץ ליצירת סדרת טלוויזיה "ביוגרפיה שלנו" לקראת יובל 60 של ברית המועצות.
לפי עדות של תלמידו גנריך יופה כל בקשה של פעיל במנגנון המפלגתי הייתה חוק לביצוע אצל מינץ.
למרות התפקיד הגבוה הוא פחד מפעולת תגמול מצד המפלגה.
בתקופת סטלין למינץ הוענק פרס ברית המועצות פעמים עבור ספריו ובשנת 1946 הוא התקבל לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנות ה-70 הוא קיבל פרס לנין ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי על סדרת ספרים "היסטוריה של מהפכת אוקטובר" ב-3 כרכים.
בנוסף לכך הוא קיבל מספר עיטורים.
איסאק פוסטובסקי (בפולנית: Исаак Яковлевич Постовский (17 במרץ 1898, אודסה - 21 בנובמבר 1980, סברדלובסק) היה כימאי סובייטי ממוצא יהודי.
הוא התמחה בתעשייה לייצור תרופות.
איסאק פוסטובסקי נולד בשנת 1898 באודסה (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
בתחילת המאה ה-20 לאור התגברות אנטישמיות באזור המשפחה עברה לגרמניה בה גדל פוסטובסקי.
בשנת 1924 פוסטובסקי סיים לימודי כימיה ב והמשיך לתואר שלישי בהדרכת הנס פישר.
לאחר סיום תואר שלישי פוסטובסקי קיבל הזמנה לעבור לברית המועצות.
בשנת 1926 פוסטובסקי הגיע לסברדלובסק והחל ללמד כימיה אורגנית באוניברסיטה מקומית.
זמן קצר לאחר הגעתו אליו הצטרפה אשתו שהייתה ממוצא גרמני.
הוא כיהן כראש קתדרה לכימיה אורגנית ומשנת 1933 כיהן כפרופסור.
בשנת 1940 הוא קיבל תואר "דוקטור למדעים" ללא הכנת עבודת פוסט-דוקטורט ספציפי.
לאחר תחילת קרבות מלחמת העולם השנייה פוסטובסקי עבד על פיתוח תהליכים ליצירת תרופות.
אשתו, כיתר אזרחים בעלי מוצא גרמני נשלחה לעבודות כפייה.
פוסטובסקי הצהיר שהיא צריכה להיות ולעבוד לידו או שהוא ייסע למחנה בו היא הוצבה לעבודות כפייה.
בעקבות כך היא שוחררה וחזרה לסברדלובסק.
על עבודות לפיתוח תהליכים לייצור תרופות לפוסטובסקי הוענק פרס ברית המועצות פעמיים (1946 ו-1952), עיטור לנין, עיטור הדגל האדום של העמל ועיטורים נוספים.
הוא פרסם כ-400 מאמרים מדעיים ולזכותו נרשמו כ-70 פטנטים.
בשנת 1970 הוא התקבל כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות
פוסטובסקי נפטר בשנת 1980 ונטמן בסברדלובסק.
לזכרו הסניף של אוראל של האקדמיה למדעים הרוסית מעניק פרס החל משנת 2010.
איסאק קיטאיגורודסקי היה כימאי יהודי סובייטי, שפיתח סוגי זכוכית חדשים.
איסאק קיטאיגורודסקי נולד בשנת 1888 בקרמנצ'וג (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
בשנת 1910 הוא סיים לימודי הנדסה וכימיה במכון הפוליטכני בקייב.
לאחר סיום הלימודים הוא עבד במפעלי לייצור זכוכית במוסקבה.
לאחר מהפכת אוקטובר קיטאיגורודסקי נשאר במוסקבה.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא נסע למספר מדינות אירופה ולמד שיטות חדשות לייצור זכוכית.
בשנת 1926 קיטאיגורודסקי החל ללמד במכון לטכנולוגיית כימיה במוסקבה.
הוא הקים קתדרה חדשה ובשנת 1933 התמנה לפרופסור.
הוא עבד במכון זה עד לשנת 1965.
קיטאיגורודסקי היה מומחה לטכנולוגיה לייצור זכוכית ופיתח סוגי זכוכית בעלי אופי מיוחד.
בין היתר הוא פיתח זכוכית שמתאימה להתקנה בתא הטייס של מטוסי קרב.
זכוכית זאת היא שקופה ובעלת חוזק מיוחד.
כמו כן הוא פיתח זכוכית שמנוצלת לבניית טלסקופים.
על פעילות בתחום מומחיותו לקיטאיגורודסקי הוענק פעמיים פרס ברית המועצות (1941 ו-1950), פרס לנין (1963) ומספר עיטורים לרבות עיטור לנין.
כמו כן הוא קיבל פרסים ועיטורים נוספים.
קיטאיגורודסקי פרסם מספר ספרים בנושא של טכנולוגיות לייצור זכוכית.
לקיטאיגורודסקי היה בן אלכסנדר - פרופסור לפיזיקה
קיטאיגורודסקי נפטר בשנת 1965 במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה לצד אשתו.
איסאק ברוק היה מהנדס יהודי סובייטי.
בראשותו נבנו מחשבים שהחלו לפעול בשנת 1951.
איסאק ברוק נולד בשנת 1902 במינסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס למשפחה יהודית.
אביו עבד בבית החרושת לייצור סיגריות.
לאחר סיום בית ספר ברוק החל ללמוד הנדסת חשמל ב.
הוא סיים את הלימודים בשנת 1926 והחל לעבוד בתחום החשמל במוסקבה.
בספטמבר 1930 הוא עבר לחרקיב ועבד במפעל ייצור מכונות חשמל.
הוא היה אחראי על ביצוע חישובים הנדרשים לתכנון מכונות חשמל חדשות.
בשנת 1934 ברוק חזר למוסקבה ובשת 1935 התחיל לעבוד במכון לאנרגיה בראשות גלב קרז'יז'אנובסקי.
בעבודה במכון הוא עשה חישובי יציבות של מערכות חשמל.
הוא עשה עבודת תואר שלישי ופוסט-דוקטורט (1937) בנושא.
לצורך ביצוע חישובים נדרשים ברוק בנה מחשבים אנלוגיים.
על הישגיו בתחום בשנת 1939 ברוק נבחר לחבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ברוק פיתח מערכת בקרת ירי למטוסי קרב.
בשנת 1948 לברית המועצות הגיעו ידיעות על בניית מחשב בארצות הברית.
ברוק הקים צוות שהחל לפעול בתחום ובשנת 1951 המחשב הראשון החל לפעול.
בהמשך הצוות בנה מחשבים נוספים.
ברוק הועמד בראש המעבדה שהייתה אחראית לתחום והחל משנת 1958 היה מנהל מכון למחשבים שפיתח מחשבים שפעלו בזמן אמת.
ברוק כתב מספר ספרים בנושא התמחותו ובבעלותו היו 30 פטנטים.
לברוק הוענקו מספר עיטורים של ברית המועצות.
איסאק קזרנובסקי היה סובייטי ממוצא יהודי.
איסקא קזרנובסקי נולד בשנת 1890 במיקולייב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה למשפחה יהודית.
אביו היה פקיד ואמו עבדה בעיסוי.
בשנת 1891 אביו נפטר ומשפחה עברה לאודסה ובשנת 1900 לשווייץ.
בצעירותו הוא שיחק בקבוצת כדורגל "יאנג בויז ברן".
בשנת 1908 קזרנובסקי סיים לימודי בית ספר בציריך ובשנת 1914 סיים לימודי כימיה באוניברסיטת ציריך.
בשנת 1917, לאחר מהפכת פברואר, קזרנובסקי חזר לרוסיה ובשנת 1922 הגיע למוסקבה.
בהזמנת אלכסיי באך הוא התחיל לעבוד במכון לכימיה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1930 הוא התחיל ללמד באוניברסיטת מוסקבה בה כיהן בדרגת פרופסור.
בשנת 1936 הוא קיבל תואר "דוקטור למדעים" ובשנת 1939 התקבל כחבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
קזרנובסקי התמחה בכימיה אי-אורגנית וייצור חומרים שונים.
הוא פיתח שיטה לטיהור אוויר שמכשירים שנבנו על בסיסה הותקנו בצוללות הצי הסובייטי.
על פעילות לקידום המדע לקזרנובסקי הוענק פרס ברית המועצות (1941) ומספר עיטורים.
קזרנובסקי נפטר בשנת 1981 ונטמן בבית העלמין קונצבסקויה.
איסאק רבינוביץ' היה מהנדס סובייטי.
הוא התמחה בתחום חישובי חוזק של קונסטרוקציות.
איסאק רבינוביץ' נולד בשנת 1886 במוהילב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס) למשפחת יהודית.
רבינוביץ' החל ללמוד באוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן.
בגלל השתתפות בפעולות נגד השלטון הוא סולק מהלימודים ונאסר אליו ללמוד במוסד להשכלה גבוהה אחר.
רבינוביץ' סיים את הלימודים בשנת 1918, בתקופת רוסיה סובייטית לאחר מהפכת אוקטובר.
משנת 1918 ועד ל-1932 רבינוביץ' עבד במכון לחקר הנדסי של משרד התחבורה ובמקביל היה מלמד במוסדות להשכלה גבוהה במוסקבה.
בשנת 1932 הוא החל ללמד באקדמיה להנדסה צבאית כקצין.
במקביל הוא היה מלמד במכון להנדסת בנייה במוסקבה.