tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתוך התוכנית שצורפה לדו"ח של Hallward, אנו למדים שבנוסף לנאום בכנסיית הקבר התקיימו ביקורים בכנסיית המולד, בבית לחם, במסגד עומר, בנהר הירדן ועוד מספר אתרים.
כן התקיימו מספר מפגשים רוחניים בהם דנו במשמעות הדתית של ה"אויכריסט".
הקונגרס התקיים במנזר הפרנציסקני ובין המשתתפים החשובים הארכיבישוף היווני קתולי יוסף, הפטריארך פיאבי, הקרדינל דוטרלו וראש הקסטודיה הפרנציסקנית של ארץ הקודש קאסטלמדה (Castlemada).
זמן רב הוקדש לכנסיות המזרחיות, שדובריהם דיברו ארוכות.
מטרת הקונגרס הייתה לקרב הזרמים השונים של הכנסייה הקתולית במזרח ויחד עם זאת ניתנה הבטחה שאין כוונה להחליף את הפולחן הייחודי של הכנסיות המזרחיות בפולחן הקתולי.
סגן הקונסול מסיים את הדיווח באמרו שלקונגרס אין משמעות פוליטית אם כי הוא מציין שמעמדה המיוחד של צרפת בארץ ישראל נשמר.
הקונגרס הסתיים ב-21 במאי 1893 ואת נאום הסיום נשא הקרדינל לנגניה.
ב-25 במאי 1893 נערכה ארוחה חגיגית על ידי הקרדינל, שאליה הוזמנו נציגי כל הקונסוליות.
הקרדינל לנג'יה ניהל במהלך הקונגרס שיחות עם הבישופים המזרחיים, עם הפטריארך היווני גראסימוב ועם הבישופים הסורים והקופטים, כשחלק מהפגישות התקיים בכנסיית סנטה אנה, הנמצאת בדרך הייסורים (ויה דולורוזה).
הקהילות הלא קתוליות התייחסו לקונגרס בצורה קורקטית ומנומסת.
בעת הגעת הקרדינל לארץ היוונים קבלו אותן באופן חגיגי בכנסיית הקבר, הארמנים קבלו אותו בצורה מכובדת הבישוף הסורי יעקוביטי מירושלים והבישוף הקופטי נפגשו עם הקרדינל והפגינו כלפיו רגשי ידידות (פגישה זאת התקיימה כאילו במקרה).
הקונגרס חיזק את מעמדם של ראשי הכנסיות המזרחיות.
הבישוף דוטרלו, ראש הוועדה המארגנת, דווח לוותיקן על התקרבות בין הכנסייה היוונית - האורתודוקסית ולכנסיות המזרחיות.
האפיפיור אמר בפגישה עם הקרדינל לנג'ניה לאחר הקונגרס, שהוא סבור שהכנסיות המזרחיות צריכות להמשיך בפולחן הייחודי שלהם.
האפיפיור קבע, גם מתוך התחשבות ברוסים, שאינו רוצה להתקרב יתר על המידה ליוונים - אורתודוקסים.
עיקר הביקורת של הקרדינל הייתה מכוונת דווקא נגד הפטריארך הלטיני פיאבי, שבו ראה יריב קשה, וכן הייתה לו הסתייגות מסוימת מהפרנציסקנים.
פיאבי היה מרוצה ממהלך הקונגרס, אך חשש מכך שהוא מעלה את יוקרת צרפת.
הכומר הגרמני שמיץ דווח בעיתון Der heilige land, שהקונגרס העלה את קרן הצרפתים.
בעקבות הקונגרס החליט ראש המסדר הפרנציסקני ברומא, האיטלקי קנאלי (Canali), לערוך ביקור בא"י, לאחר שמזה מאות שנים לא נערך ביקור כזה.
הוא הגיע שבוע לאחר סיום הקונגרס והקונסול הצרפתי היה סבור שהביקור נועד לאזן את השפעתם הגוברת של הצרפתים.
מיד לאחר הקונגרס השתררה מתיחות בין צרפת לרוסיה ביחס לארץ ישראל וזאת בשל פגיעה בסטטוס קוו בבית לחם על ידי כומר רוסי, ורצח של פרנציסקני על ידי מדריך תיירים רוסים.
עם זאת, פעל הקונסול הצרפתי אצל עמיתו הרוסי ארסנייב והודיע לו, שליוזמי הקונגרס אין כל כוונות אנטי רוסיות.
הנציג האפוסטולי בבגדד דווח על התעוררות גדולה אצל הנסטוריאנים בעיראק וקורדיסטן והיעקוביטים בסוריה.
ב-1895 דווח הפטריארך גריגוריוס על חזרה בתשובה של אלפי נוצרים.
בTimes- הלונדוני פורסם ב-13 יוני 1893, דהיינו כ-3 שבועות לאחר סיום הקונגרס מאמר סיכום מפי כתב העיתון בווינה.
העיתון מציין, שהאפיפיור רוצה לקרב את הכנסיות המערביות לכנסיות המזרחיות הלא קתוליות מחד, ולחזק מעמדם של הצרפתים במזרח הקרוב מאידך.
הממשלה הצרפתית שלחה יחידות של הצי הצרפתי המוצב ליד חופי סוריה להפליג לארץ ישראל.
ברומא הגזימו בפרשנות כאילו חלה התקרבות אמיתיות בין הכנסיות במערב לבין הכנסיות במזרח ואין שנוי משמעותי ביחסי מערב ומזרח.
הקונגרס הראה פעם נוספת את הקשר החזק בין הוותיקן וצרפת, שתחת חסותה נמצאות רבות מהמשלחות הקתוליות במזרח.
הברית בין הוותיקן וצרפת היא פרי עבודתו של הקרדינל לביג'רי המנוח, מייסד מסדר האחים הלבנים.
אלפונס אלונסו, בן לאחת המשפחות הקתוליות הקשורות בקסטודיה הפרנציסקנית, פרסם בשנת 1902 חוברת בת 226 עמודים, שיוחדה כולה לקונגרס וכתב, שלקונגרס הייתה השפעה מזיקה, היות שהכפיפה את המטרות הרוחניות של הקונגרס למען קידום אינטרסים פוליטיים של הצרפתים.
במאמר בביטאון הרוסי של החברה האמפריאלית לא"י נאמר, שהקונגרס היה במהותו צרפתי, שפר את מעמדה של צרפת באזור, הפגין זלזול בזרמים המזרחיים ולא הביא לשפור ביחסים עם הזרם היווני.
אותה דעה מביע גם פדאפודולוס בספרו על תולדות הכנסייה היוונית בירושלים.
בין היתר, תוצאות נוספות של הקונגרס:
הוקמה הפטריארכיה באלכסנדריה כדי לסייע לקופטים בהקמת סמינרים לכנסיות המזרחיים (כמו בסנטה אנה בירושלים).
בקושטא הוקמו ליוונים ולסלבים סמינרים מזרחים כדוגמת זה שהוקם בסנטה אנה בירושלים.
במצרים הוקם סמינר לקופטים, בארץ ישראל לכנסייה הסורית ובאדרינפול לבולגרים.
כן הוקם מרכז יווני קתולי בקושטא והוקמו מכללות ברומא ובאתונה.
הוקמו מרכזים קתולים בטורקיה, יוון, הונגריה, אמריקה לחברי הכנסיות המזרחים.
הקונגרס בעיתונות העברית של אותה התקופה
ב־30 באפריל 1893, פרסם עיתונו של בן-יהודה "הצבי" את הידיעה הבאה:
שבוע לאחר מכן כותב העיתון, שחלק מהשיירה הקתולית הגדולה - כשמונים איש - כבר באו הנה, והחלק היותר גדול - כארבע מאות איש - הלכו לחיפה ומשם שבו ובאו במסילת ברזל לעירנו אתמול ביום החמישי לפנות ערב.
בתוך הבאים יש דם הארשוך של המרוניתים וראש העדות של העם הזה.
ביום השבת או ביום ראשון צריכים לבוא עוד כחמש מאות איש קתוליים מכל העמים והארצות.
האספה הקתולית הכללית תהיה בעירנו היום, י"א באפריל (צ"ל 13 במאי), הוא יום בשבוע הבא.
גם מאלכסנדריה בא הכומר הארמני, האב פטרוס אפליאן לעמר על האספה את האוק (ראש הכמרים) של הארמנים הקתולים במצרים.
שבוע לאחר מכן ב-12 במאי 1893 מופיעה בעיתון ה"חבצלת", שעורכו היה יהושע פרומקין וביטא את הדעות של היישוב הישן, ידיעה קצרה:
בן-יהודה נתן באותו יום בעיתונו סקירה רחבה וכתב:
הדווח האחרון בעיתונו של בן יהודה הופיע כעשרה ימים לאחר מכן:
הקומנדו המייללים היא קבוצה בדיונית שהופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הקבוצה הופיעה לראשונה בחוברת Sgt.
Fury and his Howling Commandos #1 ממאי 1964, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
הקבוצה הורכבה בעיקר מחיילים לשעבר וסוכני S.H.I.E.L.D, פרט לצוות מיוחד של S.H.I.E.L.D שהורכב ברובו מיצורים על-טבעיים.
הקבוצה המקורית כללה את ניק פיורי, דאם דאם דוגאן, גייב ג'ונס וחיילים רבים אחרים.
בנוסף לקבוצה המקורית, הוקמו שתי קבוצות נפרדות: קבוצה תחת השגחתה של סוכנות S.H.I.E.L.D, וקבוצה אחרת שהוקמה מסוכני S.H.I.E.L.D שסירבו להצטרף לארגון H.A.M.M.E.R של נורמן אוסבורן ומסוכני H.A.M.M.E.R עריקים.
הקבוצה המקורית הוקמה בימי מלחמת העולם השנייה, ונלחמה ארגון הידרה המרושע ובמדינות הציר.
הקבוצה המקורית נלחמה לצד קפטן אמריקה ובאקי בארנס.
קומנדו אחר הוא צוות חיסול שנשלח לחסל את המעניש, ואחר הוא צוות שני של סוכנות S.H.I.E.L.D.
הקבוצה הופיעה בסרט הלייב אקשן "קפטן אמריקה", שם כללה את סטיב רוג'רס, באקי ברנס, דאם דאם דוגאן, גייב ג'ונס, ג'ים מוריטה, ג'יימס מונטגומרי פלאשוורת' וז'ק דרניר.
הקומנדו המייללים של S.H.I.E.L.D הופיע באולטימייט ספיידרמן: סדרת האנימציה, וכלל את בלייד, זאב הלילה, המומיה החי, הדבר האנושי, המפלצת של פרנקנשטיין והאיש הבלתי נראה.
הקומנדו המקורי הופיע באקס-מן: סדרת האנימציה ובוולברין והאקס-מן.
סטן לי אמר כי הסדרה היא תוצר התערבות שלו עם מרטין גודמן, שטען כי הוא וג'ק קירבי יוכלו למכור הרצת קומיקס אפילו עם הכותרת הגרועה ביותר שהם יכולים להמציא.
לי הרחיב טענה זו בראיון משנת 2007:
מאייר הקומיקס ג'ון סוורין נזכר, כי ג'ק קירבי ביקש ממנו לעזור בהרצת קומיקס "המתקיימת באירופה בימי מלחמת העולם השניה; הגיבור של ההרצה יהיה חייל מוזר המעשן סיגר, סוג של קיד קומנדו מבוגר".
ההרצה עוקבת אחר יחידה מובחרת במלחמת העולם השנייה שהוצבה באנגליה, וזכתה לכינוי "הקומנדו המייללים".
תחת הנהגתו של קפטן סאם סויר, סמל ניק פיורי הוביל את היחידה המושלבת מבחינה גזעית ואתנית.
בשנות ה-60 המוקדמות, לי היה חייב לשלוח תזכורת למפריד הצבע במפעל הדפוס, כדי לאשר שגייב ג'ונס הוא אפרו-אמריקאי.
הסדרה רצה במשך 167 חוברות, וסימן אינדיקציית זכויות היוצרים היה רק Sgt.Fury לאור הכותרת הארוכה.
לאחר שבע חוברות באיורו של ג'ק קירבי, המאייר דיק איירס החל לאייר את חוברות ההרצה ושתי חוברות שנתיות.
ג'ון סוורין הצטרף מאוחר יותר, ובחוברות #44-#46 השתתפו גם טום סאטון והרב טרימפ.
הצוות רוי תומאס וגארי פרידריך החליפו את לי ככותב.
דיק איירס ציין, כי סטן לי עזב את הקומנדו המייללים לטובת ז'אנר גיבורי-העל שצבר תאוצה, והפך את מארוול קומיקס לרווחית יותר.
אף על פי שהסדרה התמקדה במלחמת העולם השנייה, יחידת הקומנדו לחמה גם במלחמת וייטנאם.
האמנות של איירס במיטבה כללה איורי תקריב עדינים, המעורבבים עם משבצות גדולות, ולעיתים סיפקה מעין סינמסקופ לכותב.
ההרצה רצה במקביל לשתי סדרות דומות: "קפטן סאבאג' והפושטים", ו"קומבט קלי".
להרצה יצאו שבע חוברות שנתיות, כשבחוברת השנייה הקומנדו נכח בפלישה לנורמנדי, וברביעית היה פלאשבק בו מתואר הקרב על הבליטה.
בחוברת Nick Fury's Howling Commandos #1 מדצמבר 2005, שנכתבה על ידי קית' גיפן ואוירה על ידי אדוארדו פרנסיסקו, מוקם צוות חדש של הקומנדו המייללים.
הקוסם רב העוצמה מרלין מוצא את עצמו נרדף על ידי סוכנות S.H.I.E.L.D, והופך את בריטניה לארץ הלקוחה מסיפורי פנטזיה.
יחידת קומנדו מייללים חדשה של S.H.I.E.L.D, המורכבת בעיקר מיצורים על-טבעייים כשטאנה, בלייד וזאב הלילה, עוצרת אותו.
כינויה הלא-רשמי של הקבוצה הוא יחידת הבלימה העל-טבעית של S.H.I.E.L.D.
בחוברת Secret Warriors #4 מיולי 2009, שנכתבה על ידי בריאן מייקל בנדיס ואוירה על ידי ג'ונתן היקמן, מוצג צוות נוסף של הקומנדו המייללים.
לאחר פירוק סוכנות S.H.I.E.L.D בסוף אירועי פלישה סודית, רוב סוכני S.H.I.E.L.D קיבלו הזדמנות להצטרף לארגון H.A.M.M.E.R המחליף של נורמן אוסבורן, אך לא כולם הצטרפו.
סוכני S.H.I.E.L.D שסירבו להצטרף יצרו צוות של הקומנדו המייללים משלהם, כחברה צבאית פרטית, וניסתה להיות סלקטיבית.
כאשר ניק פיורי יצר קשר עם גלגול זה של הקומנדו המייללים, הוא הציע להם לתקוף יחד עם צוות הלוחמים הסודיים שלו את ארגון H.A.M.M.E.R, כשהיעד הראשון שלהם הוא נושאת המטוסים המרחפת של הארגון.
לאחר הקרב, שכלל תקיפה של ארגון הידרה, רוב סוכני H.A.M.M.E.R ערקו לשורות הקומנדו החדש, שפורק בחוברת Secret Warriors #28 מספטמבר 2011.
צוות חיסול להשכרה זה כולל את סיידוינדר, הרובי האדום ומאיירס, אשר קיבלו על עצמם כל משימה שהיא וכתוצאה מכך חבר הצוות באזקיל נהרג.
הם הושכרו לחסל את המעניש בלוס אנג'לס, והשתמשו בבעל הברית שלו טאגס כפיתיון ונלחמו בו ברכבת תחתית.
המעניש הביס אותם, אך נפצע בגבו מקליע.
כאשר החלו להשתמש בשאר קרוביו כפיתיון, הם הצליחו ללכוד אותו אך המעניש שכנע את מנהיגם לשחרר אותו.
במהלך אירועי "מלחמות סודיות", הם שכנעו את המעניש למלא משימה בתיכרית, בה נהרג אך נראה בחיים לאחר שחזור ארץ-616.
סוכן S.H.I.E.L.D פיל קולסון הרכיב צוות על-טבעי חדש של הקומנדו המייללים, וזאת לאחר שמגפה מיסטית הפכה את רוב המין האנושי לחסרי הבינה.
הקבוצה כוללת את המפלצת של פרנקנשטיין, המומיה החי, יצור-אדם וזומבי.
הם התעמתו עם דורמאמו והביסו אותו, אך נלכדו במימד האפל.
לאחר אירועי "מלחמות סודיות", מארוול קומיקס מתכננת לפרסם הרצה המתמקדת בקבוצה זו בכתיבת פרנק ברבייר ובאיורו של ברנט סקונובר אך בעלת חברי קבוצה חדשים, והם גוגאם, היט-מאנקי, יצור-אדם, מאנפיביאן, זאב הלילה, דאם דאם דוגאן, אלזה בלודסטון וגרסה צעירה של אבומיניישן.
גרסאות אחרות של הקומנדו המייללים
בחוברת Ultimate X-Men #65 מינואר 2006, כחלק מיקום אולטימייט מארוול, מופיע צוות של הקומנדו המייללים בהנהגתו של ניק פיורי, הנלחם לצד וולברין והאקס-מן נגד אחוות המוטאנטים.
קומנדו אחר של ניק פיורי הורכב מהמעניש, פלקון, דאם דאם דוגאן, הרקולס, דני "הרוח" קטץ'/איש המכונה, אביגיל בראנד, אמיל בלונסקי וסטאטור.
הקונגרס ה-113 של ארצות הברית התכנס בוושינגטון די.
במהלך כהונתו החזיקה הסיעה הדמוקרטית ברוב בסנאט והסיעה הרפובליקנית החזיקה ברוב בבית הנבחרים.
הקונגרס סבל במהלך כהונתו מאהדה ציבורית מהנמוכה בתולדות המוסד.
כך, בסקר חברת גאלופ באוגוסט 2014 הביעו רק 13% מהנשאלים שביעות רצון מעבודת הקונגרס ו-83% הביעו אי שביעות רצון ממנה – השיעור הגבוה ביותר מאז החל איסוף הנתונים מסקרים אלו ב-1974.
435 חברים בבית הנבחרים, שנבחרו בבחירות לקונגרס ב-2012. חלוקת המושבים בבית הנבחרים למדינות ארצות הברית נעשתה על פי תוצאות מפקד האוכלוסין שנערך ב-2010.
100 סנאטורים, ש-33 מהם נבחרו בבחירות לקונגרס ב-2012. 34 סנאטורים שנבחרו בבחירות ב-2010 ו-33 שנבחרו בבחירות ב-2008 הוסיפו לכהן בסנאט.
שישה חברים ללא זכות הצבעה המייצגים את האזורים המבודדים ואת מחוז קולומביה.
בעת התכנסותו היו בקונגרס 43 חברים אפריקאים אמריקאים (כולם למעט אחד חברי בית הנבחרים).
כמו כן היה בו שיא של כל הזמנים במספר הנשים (100) והלהט"ב (8) המכהנים.
בקונגרס נכללו 32 יהודים – 10 סנאטורים ו-22 חברי בית הנבחרים.
19% מחברי הקונגרס שירתו בכוחות המזוינים של ארצות הברית, בהשוואה לשיא של 80% ב-1977.
בסנאט נכללו עם התכנסותו 53 חברים מהמפלגה הדמוקרטית, 45 חברים מהמפלגה הרפובליקנית ושני חברים עצמאיים (החוברים לדמוקרטים).
נשיא הסנאט: ג'ו ביידן (סגן נשיא ארצות הברית, דמוקרט)
הנשיא הזמני של הסנאט: פטריק ליהי (דמוקרט)
מנהיג הרוב: הארי ריד (דמוקרט)
מנהיג המיעוט: מיץ' מקונל (רפובליקני)
בבית הנבחרים נכללו עם התכנסותו 234 חברים מהמפלגה הרפובליקנית, 201 חברים מהמפלגה הדמוקרטית.
יושב ראש בית הנבחרים: ג'ון ביינר (רפובליקני)
אריק קנטור (רפובליקני) (עד 1 באוגוסט 2014)
מנהיגת המיעוט: ננסי פלוסי (דמוקרטית)
אירועים מרכזיים בתקופת כהונת הקונגרס
3 בינואר 2013 - פתיחת המושב הראשון של הקונגרס (הסתיים ב-26 בדצמבר 2013) ובחירת יושב ראש בית הנבחרים.
4 בינואר 2013 - מושב משותף של שני בתי הקונגרס לשם ספירת קולות חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 והכרזה על הנשיא וסגן הנשיא הנבחרים.
20-21 בינואר 2013 - השבעת הנשיא ברק אובמה וסגנו ג'ו ביידן לכהונה שנייה .
12 בפברואר 2013 - מושב משותף של שני בתי הקונגרס לכבוד נאום מצב האומה השנתי.
1 עד 17 באוקטובר 2013 - השבתת הממשל בארצות הברית לאחר שהקונגרס לא קיבל את חוק התקציב לשנת 2013–2014.
3 באוקטובר 2013 - תקרית ירי ליד בניין הקפיטול.
3 בינואר 2014 - פתיחת המושב השני של הקונגרס (הסתיים ב-16 בדצמבר 2014).
28 בפברואר 2014 - מושב משותף של שני בתי הקונגרס לכבוד נאום מצב האומה השנתי.
הקונגרס ה-114 של ארצות הברית, התכנס בוושינגטון ב-6 בינואר 2015 וסיים את כהונתו עם כינוס הקונגרס ה-115 ב-3 בינואר 2017. הסיעה הרפובליקנית החזיקה ברוב בסנאט (אותו נטלה מידי המפלגה הדמוקרטית בעקבות הבחירות ב-2014) וברוב בבית הנבחרים.
435 חברים בבית הנבחרים, שנבחרו בבחירות לקונגרס ב-2014. חלוקת המושבים בבית הנבחרים למדינות ארצות הברית נעשתה על פי תוצאות מפקד האוכלוסין שנערך ב-2010.
100 סנאטורים, ש-33 מהם נבחרו בבחירות לקונגרס ב-2014. 34 סנאטורים שנבחרו בבחירות ב-2010 ו-33 שנבחרו בבחירות ב-2012 מוסיפים לכהן בסנאט.
בסנאט נכללו 54 חברים מהמפלגה הרפובליקנית, 44 חברים מהמפלגה הדמוקרטית ושני חברים עצמאים (החוברים עם הדמוקרטים).
הנשיא הזמני של הסנאט: אורין האץ' (רפובליקני)
נשיא זמני אמריטוס: פטריק לייהי (דמוקרט)
מנהיג הרוב: מיץ' מקונל (רפובליקני)
מנהיג המיעוט: הארי ריד (דמוקרט)
בבית הנבחרים נכללו 247 חברים מהמפלגה הרפובליקנית, 188 חברים מהמפלגה הדמוקרטית.
יושב ראש בית הנבחרים: פול ראיין (רפובליקני) החליף באוקטובר 2015 את ג'ון ביינר
מנהיג הרוב: קווין מקארתי (רפובליקני)
6 בינואר 2015 - פתיחת המושב הראשון של הקונגרס ובחירת יושב ראש בית הנבחרים.
20 בינואר 2015 - מושב משותף של שני בתי הקונגרס לכבוד נאום מצב האומה השנתי.
3 במרץ 2015 - נאום ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בפני מליאת הקונגרס.
הוא הוזמן לנאום על ידי יושב ראש בית הנבחרים ביינר ללא התייעצות עם הנשיא ברק אובמה.
25 במרץ 2015 - נשיא אפגניסטן אשרף גאני אחמדזאי נואם בפני מושב משותף של הקונגרס.
29 באפריל 2015 - ראש ממשלת יפן שינזו אבה נואם בפני מושב משותף של הקונגרס, הנאום הראשון של מנהיג יפני.
22 במאי 2015 - נתקבל חוק בחינת ההסכם הגרעיני עם אירן שהוגש על ידי הסנאטורים בוב קורקר ובן קרדין.
17 בספטמבר 2015 - תם פרק הזמן על פי חוק קורקר-קרדין, בו הייתה לקונגרס הזכות לבחון את הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, וההסכם נכנס לתוקפו.
24 בספטמבר 2015 - האפיפיור פרנציסקוס ערך נאום היסטורי בפני מליאה משותפת של שני בתי הקונגרס.
בנאום נכחו גם שופטי בית המשפט העליון וחברי הקבינט הנשיאותי.
היה זה הנאום הראשון בקונגרס בו נאם אפיפיור.
25 בספטמבר 2015- ג'ון ביינר הודיע כי יתפטר מתפקיד יו"ר בית הנבחרים בסוף אוקטובר.
קווין מקארתי, המועמד שנראה כיורשו המובטח הודיע שלא יתמודד.
29 באוקטובר 2015 - פול ראיין נבחר לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים ברוב של 236 קולות (54.3%)
12 בינואר 2016 - נאום מצב האומה 2016. נאום מצב האומה האחרון של הנשיא ברק אובמה.
8 ביוני 2016 - ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי נואם בפני מושב משותף של הקונגרס.
הקומפלקס הצבאי-תעשייתי הוא כינוי למערכת היחסים המדינית-כלכלית בין בית המחוקקים, כוחות הביטחון ותעשיות הנשק שתומכות בהם.
יחסים אלה כוללים תרומות פוליטיות, אישורים מהדרג הפוליטי לרכש צבאי, שדלנות ומנגנון פיקוח על התעשיות.
הגדרה רחבה יותר של המונח כוללת את כל רשת החוזים ותזרים הכספים והמשאבים בין תאגידי התעשיות הביטחוניות, משרד ההגנה, הרשות המחוקקת והרשות המבצעת.
בכל מדינה בה קיימת תעשייה צבאית ניתן לזהות קומפלקס צבאי-תעשייתי, אך בארצות הברית זכה הביטוי לתפוצה רחבה במיוחד עקב נאום הפרידה של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר ב-17 בינואר 1961, בו הזהיר את הציבור מהסכנה הטמונה באינטרסים המשותפים לתעשיות הביטחוניות ולאנשי הצבא במערכת הביטחון.
ארצות הברית הייתה אז המדינה בעלת תקציב הביטחון הגבוה ביותר בעולם, ומאז התקציב אף גדל.
התיאום בין גורמי שלטון, גורמי צבא ותעשיית הנשק החל במאה ה-19. לפני כן, במשך מאות שנים, תעשיות צבאיות כמו מפעלים לייצור נשק או אוניות היו בבעלות ממשלתית מלאה.
במאה ה-19 הוחדרו טכנולוגיות חדשניות לכלי הנשק, בתחילה נשק אוטומטי וספינות מלחמה, ומאוחר יותר רכב קרבי משוריין, מטוסי קרב וטילים.
הצורך בחדשנות זו גרם לממשלות רבות לשלב חברות פרטיות בתעשיות הנשק, לטובת המאמץ המלחמתי.
מערכת יחסים זו סימנה את תחילתו של הקומפלקס הצבאי-תעשייתי.
בבריטניה, צרפת וגרמניה הוחש התיאום בין הגורמים בעקבות מלחמות גדולות באותה עת, בעיקר מלחמת צרפת–פרוסיה ומלחמת קרים, ולאחר מכן בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
אחרי המלחמה מדינות אלו החדירו טכנולוגיות נוספות לשימושים צבאיים, וחיזקו את מערכות היחסים בין הגורמים בקומפלקס.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הואץ תהליך ההתחמשות, והצטרפו אליו גם יפן וארצות הברית.
בתקופה זו הוכפלו ההוצאות הצבאיות באירופה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחריה שוב זינקו ההוצאות הצבאיות, ובין השאר כללו תוכניות מחקר כמו פרויקט מנהטן, שבו מספר מעצמות שיתפו פעולה לפיתוח נשק גרעיני.
גם המלחמה הקרה כללה מרוץ חימוש תמידי בין המעצמות, ארצות הברית וברית המועצות, שהצריך רכש צבאי מתמשך.
על רקע זה מצא לנכון נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר להעלות את נושא ההצטיידות הצבאית לתודעה הציבורית בנאום הפרידה שלו.
ההוצאה הצבאית השנתית של ארצות הברית היוותה ב-2010 כ-47% מההוצאות הצבאיות הכוללת בעולם, וב-2014 היוותה כ-34%.
ניתוח משנת 1962 מראה כי תעשיות הנשק אכן גדלו באופן חריג בתקופה שבין מלחמת העולם השנייה לנאום אייזנהאואר, ובעיקר עלה כוחן של החברות בואינג, ג'נרל דיינמיקס ולוקהיד קורפוריישן.
בשנת 1977, בעקבות מלחמת וייטנאם, חלה ירידת מה בכוחו של הקומפלקס הצבאי-תעשייתי, לאחר שנשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר הכריז על מדיניות חדשה שמטרתה "להתנתק מהעבר הצבאי של אמריקה." אולם לאחר קרטר נבחר רונלד רייגן לנשיאות, וכוחו של הקומפלקס הצבאי-תעשייתי בארצות הברית שב לשגשג.
חוקרים זיהו קומפלקס צבאי-תעשייתי כבר בתקופת גרמניה הנאצית.
אחד החוקרים, דניאל גרן, כתב בשנת 1936 ספר בשם "פשיזם ועסקים גדולים" ובו תיאר את תמיכת ממשלת גרמניה הפשיסטית בתעשיית הנשק, ומחקר משנת 1942 מראה כיצד תרמה מערכת יחסים זו לעליית הנאציזם.
בארצות הברית כבר ב-1944 הזהיר איש מדעי המדינה פרידריך האייק מהתעצמות התעשיות הצבאיות שלא-לצורך עקב שילוב מפקדים צבאיים בתפקידים שלטוניים.
בזמן נאום אייזנהאואר היו שני הקשרים עיקריים שבהם השתמשו בביטוי.
הראשון היה מלחמת וייטנאם, שמתנגדיה השתמשו בביטוי לעיתים קרובות, בטענה שהקומפלקס הצבאי-תעשייתי מזין את העימות.
השני היה המלחמה הקרה, עליה כתב ג'ורג' קנאן: "גם אם ברית המועצות הייתה שוקעת יום אחד בקרקעית האוקיינוס, הקומפלקס הצבאי-תעשייתי האמריקאי היה נשאר ללא שינוי משמעותי, עד שאויב אחר היה צץ.
כל אפשרות אחרת עלולה לשתק את הכלכלה האמריקאית."
השימוש במושג על ידי אייזנהאואר
השימוש במושג "הקומפלקס הצבאי-תעשייתי" הפך לנפוץ לאחר נאום הפרידה לאומה של אייזנהאואר.
דווייט אייזנהאואר היה איש צבא רוב חייו.
הוא היה גנרל הצבא של ארצות הברית, פיקד על הפלישה לאירופה במלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן היה נשיא ארצות הברית בימיה הראשונים של המלחמה הקרה.
בנאום הפרידה לאומה שנשא ב-17 בינואר 1961 הוא התייחס לסכנה שהתפתחותו של קומפלקס צבאי-תעשייתי יכולה להביא על ארצות הברית, והזהיר מפניה:
אייזנהאואר התכוון לסכנה הטמונה באינטרסים המשותפים לתעשיות הביטחוניות ולאנשי הצבא ומערכת הביטחון.
לדבריו, שיקולי הקומפלקס הצבאי-תעשייתי לא תמיד עולים בקנה אחד עם עקרונות הדמוקרטיה, החופש והשלום שארצות הברית חרתה על דגלה.
בטיוטות הראשונות של הנאום אייזנהאואר השתמש בביטוי "הקומפלקס המלחמתי-תעשייתי", ולאחר מכן בביטוי "הקומפלקס הצבאי-תעשייתי-שלטוני", בו התכוון לומר שגם בית המחוקקים האמריקאי הוא חלק מהמנגנון.
בנוסח הסופי בחר שלא להתעמת עם חברי בית הנבחרים והשמיט את אזכור הקונגרס בביטוי.
במשך השנים, טוענים עיתונאים, פרשנים ואקטיביסטים, דאג הקומפלקס הצבאי-תעשייתי לכך שארצות הברית תישאר כל העת במצב של מלחמה, כי מלחמה מתמדת פירושה גידול מתמיד בהוצאות הביטחוניות, מימון קבוע לפרויקטי פיתוח וצמיחה ברווחים.
בעשור האחרון יותר מהוכפל תקציב הפנטגון, ליותר מ-700 מיליארד דולר.
מכון המחקר השוודי לשלום (SIPRI) חוקר ומפרסם דו"חות על ההוצאות הצבאיות בעולם.
על פי הדו"ח לסיכום שנת 2014, סך ההוצאות הצבאיות בעולם עמד על 1.776 טריליון דולר אמריקני.
כ-34% מסכום זה הוצא על ידי ארצות הברית.
כמו כן צוין שם כי התעשיות הביטחוניות תורמות כספים רבים לחברי הקונגרס של ארצות הברית.
מלחמות ישראל גרמו להוצאות ביטחון גדולות הנדרשות על מנת להגן על אזרחי המדינה.
גם בשנים שבין המלחמות הוקדשו משאבים רבים לצורכי ביטחון.
בשנים שבין מלחמת העצמאות למלחמת ששת הימים הוציאה ישראל בממוצע קרוב ל-10% מהתל"ג (תוצר לאומי גולמי) על ביטחון, ובשנים שלאחר מכן הוציאה כ-20-25% על ביטחון.
בשנות השבעים הגיעו הוצאות הביטחון לשיא, ועמדו על כשליש מסך התוצר.
בשנת 2014 הוצאות הביטחון היוו כ-8% מהתל"ג, אחוז גבוה בהרבה מהמקובל בארצות אחרות.
לפי פרסומי מכון המחקר השוודי לשלום, ישראל נמצאת במקום השמיני בעולם בדירוג הוצאות הביטחון ביחס לתל"ג.
לאחר התפוצצות בועת הדוט-קום בישראל בסוף שנות ה-90, תעשיות רבות הוסבו למוצרים ביטחוניים, וביתר שאת לאחר פיגועי 11 בספטמבר, עם התגברות הביקוש העולמי לאמצעי אבטחה.
נעמי קליין טוענת בספרה "דוקטרינת ההלם" שחלק מאמצעי הביטחון משמשים את צה"ל במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני, המהווה "כר ניסוי נרחב" למוצרים אלו.
על פי דן בבלי, כ-200 אלף איש מועסקים בישראל בשירותי הביטחון, ועוד כ-100 אלף עוסקים בשירותים, ייצור וייצוא ביטחוניים.
ביחד הם מהווים כ-10% מכוח העבודה הפעיל במדינה.
לפי פרסומי מכון המחקר השוודי לשלום, בשנת 2014 עמדה ישראל במקום השלישי בהוצאות הביטחוניות בעולם, ביחס למספר תושביה.
נתונים אלה מראים שכל אזרח ישראל מימן בשנה זו ב-1,882 דולרים את הוצאות הביטחון של מדינתו.
יש הטוענים שתעשיות אלו מעוניינות בקיפאון התהליך המדיני על מנת להמשיך לשגשג.
גם על פי גיא רולניק, תקציב ביטחון של כ-20 מיליארד דולר גורם לחוסר עניין בהתקדמות תהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
הוא מוסיף שגם אצל הפלסטינים קיימת תעשיית תרומות ענקית של מיליארדי דולרים, שמעורבים בה המנהיגות הפלסטינית, אנשי עסקים פלסטינים המקורבים לשלטון, ועמותות רבות שמקבלות כסף מהאיחוד האירופי ומארצות הברית - וכל אלה יכולות להיחשב כחלק מ"קומפלקס" שמנציח את הסכסוך.
לדבריו, זו "גרסה ישראלית-פלסטינית" לקומפלקס צבאי-תעשייתי המשלבת את איומי המלחמה והטרור יחד עם תהליך השלום.
הקונגרס ה-115 של ארצות הברית התכנס בוושינגטון ב-3 בינואר 2017. כהונתו הסתיימה עם כינוס הקונגרס ה-116 ב-3 בינואר 2019.
המפלגה הרפובליקנית החזיקה ברוב בסנאט וברוב בבית הנבחרים (מאז נטלה אותם מידי המפלגה הדמוקרטית בעקבות הבחירות ב-2014 וב-2010, בהתאמה).
כהונת הקונגרס ה-115 חופפת לשתי השנים הראשונות בכהונתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
435 חברים בבית הנבחרים, שנבחרו בבחירות לקונגרס ב-2016. חלוקת המושבים בבית הנבחרים למדינות ארצות הברית נעשתה על פי תוצאות מפקד האוכלוסין שנערך ב-2010.
100 סנאטורים, ש-34 מהם נבחרו בבחירות לקונגרס ב-2016. 33 סנאטורים שנבחרו בבחירות ב-2012 ו-33 שנבחרו בבחירות ב-2014 מוסיפים לכהן בסנאט.
הקונגרס ה-115 היה המגוון ביותר עד אותה עת מבחינה גזעית ומגדרית.
הוא כלל 104 נשים, מהם שיא של 21 נשים בסנאט.
בקונגרס כיהנו 102 בני מיעוטים כולל שיא של 38 היספנים, שיא של 49 אפרו-אמריקאים ושיא של 15 אסייתים-אמריקאים.
מבחינת זהות דתית, הקונגרס כלל רוב של חברים נוצרים, 30 חברים יהודים, שני מוסלמים, שלושה הינדים ושלושה בודהיסטים.
בסנאט נכללים 52 חברים מהמפלגה הרפובליקנית, 46 חברים מהמפלגה הדמוקרטית ושני עצמאים
עד 20 בינואר 2017 – ג'ו ביידן (סגן נשיא ארצות הברית, דמוקרט)
מ-20 בינואר 2017 – מייק פנס (סגן נשיא ארצות הברית, רפובליקני)
הנשיא הזמני של הסנאט: אורין האץ'
בבית הנבחרים נכללים 241 חברים מהמפלגה הרפובליקנית, 194 חברים מהמפלגה הדמוקרטית.
יושב ראש בית הנבחרים: פול ראיין
5 בינואר 2017 – בית הנבחרים מגנה את החלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם, המגנה את ההתנחלויות.
6 בינואר 2017 – מושב משותף של שני בתי הקונגרס לספירת קולות חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות ב-2016.
20 בינואר 2017 – כניסת הנשיא ה-45 דונלד טראמפ וסגן הנשיא ה-48 מייק פנס לתפקידיהם.
הקונגרס הבין-לאומי השני לחינוך חירשים (International Congress on Education of the Deaf, בראשי תיבות ICED) הוא קונגרס בין-לאומי של מחנכי חירשים שנערך במילאנו באיטליה מ-6 עד 11 בספטמבר 1880, ומוכר יותר בשמות קונגרס מילאנו (Milan Congress) וכנס מילאנו (Milan Conference).
קדם לו הקונגרס הבין-לאומי הראשון שנערך בפריז בשנת 1878.
בקונגרס נכחו 256 איש, מתוכם ארבעה חירשים מסמנים.
בקונגרס הוחלט אחרי דיונים, כי עדיף לחירשים חינוך בדיבור בלבד (חינוך אוראלי) על פני חינוך בשפת הסימנים, ויצאה הוראה האוסרת על שימוש בשפת הסימנים בבית הספר.
אחרי יציאת ההוראה ב-1880, עברו בתי ספר באירופה ובארצות הברית לשימוש בדיבור ללא שפת סימנים, כשיטת חינוך לחירשים.
על שיטת חינוך זו הובעה התנצלות רשמית על ידי הוועד המנהל בקונגרס הבינלאומי ה-21 לחינוך חירשים שהתקיים בוונקובר בקנדה ב-18–22 ביולי 2010, והקונגרס ה-21 הכיר באיסור השימוש בשפת הסימנים כאפליה וכהפרה של זכויות האדם והחוקה.
לפני הקונגרס, דנו אלכסנדר גרהם בל ו, ביעילות של חינוך אוראלי בלבד מול חינוך בשפת הסימנים כתקשורת חזותית.
שניהם היו דמויות בולטות בחינוך חירשים בארצות הברית, ודיון זה הגיע לשיאו בקונגרס מילאנו, שהעביר שמונה החלטות הנוגעות לחינוך חירשים .
בקונגרס השתתפו מחנכים משבע מדינות לפחות.
מארצות הברית הגיעו חמישה צירים, ובהשתתפות כוללת היו 164 צירים.
הוועדה שתכננה את הקונגרס הייתה אגודת פרייר של צרפת, שהתנגדה לשפת סימנים ובחרה נציגים שתמכו בחינוך אוראלי.
ראשי האגודה היו הבנקאים ואילי הרכבת יצחק ויוג'ין פרייר, בנו ונכדו של יעקב פרייר, המורה הראשון לחירשים בצרפת ומתנגד לשפת הסימנים.
אגודת פרייר תמכה בחינוך האוראלי, וארגנה את קונגרס מילאנו במטרה לאסור על שפת הסימנים.
היא השיגה תוצאה זו על ידי בחירה מדוקדקת של המוזמנים, עידוד תגובות שליליות לתומכים בשפת הסימנים ושבחים לתומכים בשיטה האוראלית.
יותר ממחצית המוזמנים היו ידועים, ורוב ההחלטות, אם לא כולן, היו לטובת השיטה האוראלית.
הן נכתבו בנוסח שתמך בשיטה האוראלית, כמו: "בהתחשב בעליונות הדיבור על שפת הסימנים בשיקום החירש-אילם בחברה, ובמתן ידע מושכל יותר לשפה, יש להעדיף את השיטה האוראלית על שפת הסימנים בחינוך והדרכה של החרשים-אילמים" (כך במקור).
בקונגרס היו 164 צירים ממדינות שונות, ביניהם רק אחד היה חירש, ג'יימס דניסון ממשלחת גלאודט האמריקנית.
בראש הכנס עמד אב המנזר ג'וליו טרה.
מדינה מספר הצירים איטליה 87 בריטניה 55 ארצות הברית 5 צרפת 5 שוודיה ונורווגיה 3 בלגיה 1 גרמניה 1
ההתפלגות של שאר המדינות והצירים אינה ידועה.
הקונגרס נערך במכון הטכני המלכותי בסנטה מרתה, מילאנו.
בקונגרס הציגו 12 דוברים את דעותיהם בנושאים הקשורים לחינוך חרשים.
תשעה מבין שנים עשר הדוברים הציגו חוות דעת של מומחים שתמכו בשיטה האוראלית, ושלושת האחרים, האחים גלאודט וריצ'רד אליוט, מורה מאנגליה, תמכו בשימוש בשפת הסימנים.
1. הקונגרס, בהתייחס לעליונות הבלתי מעורערת של הדיבור על פני סימנים בשיקום החירשים-אילמים בחברה, ובהענקת ידע מקיף יותר בשפה, מצהיר כי יש להעדיף את השיטה האוראלית על פני שיטת הסימנים בחינוך ובהדרכת חירשים-אילמים.
2. הקונגרס, בהתייחס לכך ששימוש משולב של דיבור עם סימנים פוגע במבטא, בקריאת שפתיים ובדיוק של רעיונות, מצהיר כי יש להעדיף את השיטה האוראלית הטהורה.
3. בהתייחס לכך שמספר רב של חירשים ואילמים אינו מקבל את היתרון שבחינוך, בשל חוסר יכולתם של משפחות ומוסדות, מומלץ שהממשלות תנקוטנה בצעדים הדרושים על מנת שכל החירשים והאילמים יוכלו להתחנך.
4. בהתייחס לכך שהוראת החירשים המדברים בשיטה האוראלית הטהורה, צריכה להידמות ככל האפשר לזו של השומעים ומדברים, מצהיר הקונגרס:
א) כי האמצעי הטבעי והיעיל ביותר, שבו עשוי החירש המדבר לרכוש את ידיעת השפה, הוא השיטה ה"אינטואיטיבית", כלומר תחילה על ידי דיבור, ולאחר מכן על ידי כתיבת העצמים והעובדות המונחים לנגד עיני התלמידים.
ב) שבתקופה הראשונה או האימהית, צריך להוביל את החירש-אילם להתבוננות בצורות דקדוקיות באמצעות דוגמאות ותרגילים מעשיים, וכי בתקופה השנייה צריך לעזור לו להסיק מדוגמאות אלו את הכללים הדקדוקיים, המתבטאים בפשטות ובהירות מרבית.
ג) שספרים, הכתובים במילים ובתחביר הידועים לתלמיד, יכולים להיות בידיו בכל עת.
5. עקב הדרישה לספרות מבוססת על מנת לסייע בהתפתחות ההדרגתית והמתקדמת של השפה, מומלץ שמורי השיטה האוראלית יפרסמו עבודות מיוחדות על הנושא.
6. בהתייחס לתוצאות שהתקבלו ממחקרים רבים על חירשים ואילמים בכל מצב ובכל גיל, זמן רב אחרי שעזבו את בית הספר, ואשר ענו נכון ובמבטא מספיק ברור על שאלות בנושאים שונים, והצליחו לקרוא את שפתי החוקרים בקלות רבה, מצהיר הקונגרס:
א) כי חירשים ואילמים שחונכו בשיטה האוראלית הטהורה, אינם שוכחים אחרי יציאתם מבית הספר את הידע שרכשו בו, אך עדיין צריך לפתחו על ידי שיחה וקריאה, שנעשו קלים כל כך עבורם.
ב) כי בשיחתם עם שומעים, הם משתמשים בדיבור בלבד.
ג) כי דיבור וקריאת שפתיים, הרחוקים מלהיות אבודים, מתפתחים על ידי תרגול.
7. בהתייחס לכך שלחינוך חרשים ואילמים בדיבור יש דרישות מיוחדות, ובהתייחס לכך שרוב המורים המומחים לחירשים-אילמים נמצאים בהסכמה כללית, מצהיר הקונגרס:
א) כי הגיל המתאים ביותר לכניסת ילד חירש לבית הספר הוא בין שמונה לעשר שנים.
ב) כי משך הלימודים בבית הספר צריך להיות לפחות שבע שנים, אך עדיף שהלימודים יימשכו שמונה שנים.
ג) כי שום מורה אינו יכול ללמד ביעילות בשיטה האוראלית הטהורה כיתה שבה יש יותר מעשרה ילדים.
8. בהתייחס לכך שיישום השיטה האוראלית הטהורה במוסדות שבהם היא טרם הופעלה, צריך להיעשות ללא כישלון, בהדרגה ותוך כדי התקדמות, ממליץ הקונגרס:
א) כי תלמידים חדשים שהתקבלו לבית הספר צריכים להיות בכיתה שלהם בלבד, שבה ניתן ללמד בדיבור.
ב) כי תלמידים אלה יופרדו לחלוטין מתלמידים אחרים, על מנת שילמדו באמצעות דיבור, ושאר התלמידים ישלימו את לימודיהם על ידי סימנים.
ג) כי כל שנה תוקם כיתה חדשה לתלמידים מדברים, עד שהתלמידים הוותיקים, הלומדים באמצעות סימנים, ישלימו את השכלתם.
את האופוזיציה של הקונגרס ייצגו צירי ארצות הברית ובריטניה, שהתנגדו לשימוש בשיטה האוראלית כדרך היחידה לחינוך, אך מאמציהם בקונגרס לא צלחו.
אדוארד גלאודט ותומאס גלאודט היו בין המתנגדים שנלחמו בשיטה האוראלית.
אחרי החלטות הקונגרס, וידא גלאודט שארצות הברית לא תעבור לשיטה האוראלית בלבד, על ידי מתן אפשרות לתלמידי תיכון להשתמש בשפת הסימנים במוסדות לחירשים ועל ידי הקמת מכללת גלאודט, שהפכה לאוניברסיטת גלאודט, כאוניברסיטה שבה נעשה שימוש מלא בשפת הסימנים.
בתגובה לקונגרס מילאנו, הוקמה של ארצות הברית, והקדישה את פעולותיה לשימור שפת הסימנים האמריקאית.
ביקורת על הקונגרס הופיעה בציור של מרי תורנלי (Mary Thornley) בשנת 1994: "מילאנו, איטליה 1880", שבו כיתת יורים מכוונת רובים אל האותיות ASL (שפת הסימנים האמריקאית), המתחילות להיסדק מהירי, אך לא נהרסות לחלוטין.
הציור היה וריאציה על ציור "שלושה במאי 1808" של פרנסיסקו דה גויה, שתיאר הוצאה להורג של מורדים ספרדים על ידי חיילים צרפתיים בזמן כיבוש חצי האי האיברי על ידי צבא נפוליאון.
"תרבות החירשים מכילה היסטוריה אכזרית.
אני מרגישה שההיסטוריה היא חלק חשוב מאוד בתרבות של הקבוצה, ולכן כללתי אותה בתערוכה שלי", אמרה תורנלי.
ביולי 2010 פתחה הוועדה המארגנת של ה-ICED את הקונגרס הבינלאומי ה-21 לחינוך חירשים בוונקובר, קנדה, עם דחייה גורפת של כל החלטות ה-ICED במילאנו משנת 1880.
הקונגרס ה-116 של ארצות הברית התכנס בוושינגטון ב-3 בינואר 2019. הוא סיים את כהונתו עם כינוס הקונגרס ה-117 ב-3 בינואר 2021.
כהונת הקונגרס ה-116 חופפת לשתי השנים האחרונות בכהונתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
המפלגה הרפובליקנית החזיקה בקונגרס זה ברוב בסנאט והמפלגה הדמוקרטית החזיקה ברוב בבית הנבחרים לראשונה מאז הקונגרס ה-111.
435 חברים בבית הנבחרים, שנבחרו בבחירות לקונגרס ב-2018. חלוקת המושבים בבית הנבחרים למדינות ארצות הברית נעשתה על פי תוצאות מפקד האוכלוסין שנערך ב-2010.
100 סנאטורים, ש-33 מהם נבחרו בבחירות לקונגרס ב-2018. 33 סנאטורים שנבחרו בבחירות ב-2014 ו-34 שנבחרו בבחירות ב-2016 יוסיפו לכהן בסנאט.
נשיא הסנאט: מייק פנס (סגן נשיא ארצות הברית, רפובליקני)
הנשיא הזמני של הסנאט: צ'אק גראסלי (רפובליקני)
מנהיג המיעוט: צ'אק שומר (דמוקרט)
יושב ראש בית הנבחרים: ננסי פלוסי (דמוקרטית)
מנהיג הרוב: סטני הוייר (דמוקרט)
מנהיג המיעוט: קווין מקארתי (רפובליקני)
הקונגרס האסלאמי העולמי כונס בירושלים בדצמבר 1931, לבקשתם של חג' אמין אל-חוסייני, המופתי הגדול של ירושלים, ומולאנה שווכת עלי , מנהיג ועדת הח'ליפות ההודית.
בקיץ 1922 ניסה אמין אל-חוסייני לכונן ארגון אסלאמי עולמי להגנת פלסטין הערבית והמקומות הקדושים לאסלאם שמצויים בה, אולם הוא נכשל.
ב-26 ביוני אותה שנה, מיד לאחר פרסום דו"ח ועדת הכותל, 18 מנהיגים ערבים, ובהם מוסא כאט'ם אל-חוסייני, אמין אל-חוסייני, חברי הוועד הפועל הערבי ואנשי דת מוסלמים, החליטו לשלוח מכתבים למלכים ולנסיכים המוסלמים ולמנהיגי המוסלמים בהודו, ולבקש את סיועם בהגנה על "אל-בוראק" (הכותל המערבי) ומסגד אל-אקצא.
המועצה המוסלמית העליונה אשרה את ההצעה והסמיכה את נשיאה, אמין אל-חוסייני, לשלוח הזמנות לקונגרס עולמי שייערך בירושלים.
שווכת עלי, שהיה שותף פעיל בארגון הקונגרס, קיבל ב-4 בספטמבר את הזכות להיות הראשון שיודיע בפומבי על עריכתו.
את עיקר הנטל הכספי של עריכתו, לקחה על עצמה ועדת הח'ליפות ההודית, שעלי עמד בראשה.
בשל השתתפותו של שווכת עלי בייסוד הוועידה, חשש פואד הראשון, מלך מצרים, שהקונגרס יביע את תמיכתו בהחייאת הח'ליפות העות'מאנית, בזמן שהוא עצמו טען לכתר הח'ליפות.
מלבד זאת, העולמא של אוניברסיטת אל-אזהר היוקרתית בקהיר התנגדו לרעיון הקמת אוניברסיטה אסלאמית בירושלים, שתבטל את מעמדם הבלעדי בתחום.
עקב כך, יצא אל-חוסייני למצרים כדי לשכנע את חצר המלוכה שרעיון החייאת הח'ליפות הוא המצאה יהודית.
בחודשים אוקטובר–דצמבר, בזמן ההכנות לוועידה, ניהלה האופוזיציה מסע חריף נגד המופתי.
לעיתונאים יהודים, גם אלה מהם שייצגו עיתונים אירופיים ואמריקניים גדולים, לא ניתנה רשות כניסה לוועידה.
בתגובה לפניות העיתונאי גרשון אגרונסקי, השיב ג'מאל אל-חוסייני בשם הוועד המכין כי לחברים היהודים של אגודת העיתונאים הזרים לא תינתן רשות כניסה, משום שהם מסלפים כל עניין מוסלמי וערבי.
בוועידה השתתפו לבסוף 130 צירים מ-22 מדינות – כמעט כל העולם האסלאמי, למעט טורקיה.
המשלחת הגדולה ביותר הייתה הפלסטינית, המארחת, שכללה כ-50 איש, כולם מקרב תומכי החוסיינים, ובכללם מייסדי מפלגת אל-איסתקלאל.
ב-6 בדצמבר 1931 בערב, הוזמנו כל האורחים למסגד אל-אקצא, ביקור שהוסרט על ידי חברה מצרית והונצח בראינוע המקומי.
ב-7 בדצמבר נפתח כינוס הוועידה.
אל-חוסייני נבחר ליושב ראש הוועד הפועל של הוועידה.
הוא פתח את הקונגרס בנאום פוליטי ארוך, שהתמקד בסכנה המאיימת על המקומות הקדושים לאסלאם ועל פלסטין הערבית, מ"הקמת מולדת לאומית ציונית על האדמה הערבית המוסלמית הקדושה".
אחריו נאמו כעשרה צירים, בהם שניים ממצרים, שניים מעיראק ואחד מטוניס, שדיבר בארבע שפות: ערבית, טורקית, הינדוסטנית וניב הודי נוסף.
הנואמים עמדו בעיקר על הגנת המקומות הקדושים לאסלאם ובייחוד על הכותל המערבי.
הצירים קמו ונשבעו שכל המוסלמים יגנו על המקומות הקדושים לאסלאם עד טיפת דמם האחרונה.
הקונגרס בחר ועד פועל בן 25 חברים ואמין אל-חוסייני נבחר לנשיאו.
בין היתר, הצליח המופתי לבלום החלטות אנטי נוצריות שהעלו נציגי איראן ובכך מנע פיצול בין מוסלמים ונוצרים בתנועה הלאומית הפלסטינית.
הקונגרס קרא למדינות מוסלמיות להימנע מסחר עם היישוב היהודי בארץ ישראל.
הוא החליט כי "הציונות היא תוקפנות הפוגעת ברווחת המוסלמים, וכי היא במישרין או בעקיפין מנשלת מוסלמים משליטתם על אדמות מוסלמיות ומקומות קדושים מוסלמים".
הוועידה הסתיימה ב-17 בדצמבר 1931.
האופוזיציה ארגנה ועידה נגדית, "ועידת האומה המוסלמית הפלסטינית" ("מואתמר אל-אומה אל-אסלאמיה אל-פלסטיניה"), בהשתתפות כאלף איש, שסירבה להכיר בוועידה של אל-חוסייני ובנשיאותו.
ועידה זו נערכה במלון המלך דוד בירושלים, בהנהגתם של פח'רי נשאשיבי, עומר צלאח אל-בארגותי ואסעד אל-שוקיירי, ובהשתתפות מאות נכבדים מוסלמים מכל הארץ.
הקונגרס של המופתי נתפס באופן נרחב כניסיון שלו להעצים את יוקרתו לקראת הצעה לתפקיד הח'ליף.
תפקיד זה נותר פנוי מאז שקונגרס פאן-אסלאמי במכה בשנת 1926 לא הצליח להסכים על מועמד מתאים להחליף את המלך חוסיין בן עלי מחג'אז.
משפחת נשאשיבי, יריבתה של משפחת חוסייני, עזרה להבטיח את כישלונו של המופתי בהצעתו לח'ליפות.
החלטותיו המעשיות של הקונגרס לא הוגשמו, בשל הכישלון באיסוף כספים.
לא הוקמה אוניברסיטה אסלאמית ובשנות ה-30 וה-40 לא נערך קונגרס אסלאמי כללי נוסף.
אולם מבחינת אמין אל-חוסייני, הקונגרס היה הצלחה.
מבחינה אישית, הוא עצמו נשא עתה תואר נוסף, "נשיא הקונגרס האסלאמי הכללי", שהעניק לו מעמד מרכזי בעולם המוסלמי ובמישור הבינלאומי.
מבחינה לאומית, הוא הצליח להעמיד את הנושא הפלסטיני במרכז הדיונים ולקרב אליו את העולם המוסלמי.
מנקודה זו ואילך, נהגו המוסלמים בהודו ובארצות אחרות לקבל בכינוסיהם הפוליטיים החלטות תמיכה במאבק הפלסטיני ולמסור אותן לממשלת בריטניה.
האירוע חיזק את העוינות לציונות בקרב פקידי שלטון בריטים.
כך למשל, השרים הבריטים לענייני הודו, בעלת המיעוט המוסלמי הגדול, החלו לנקוט מעתה עמדה אנטי-ציונית.
הקומסומולץ המוסקבאי הוא עיתון יומי במוסקבה עם תפוצה המתקרבת למיליון ומכסה בעיקר חדשות וידיעות כלליות.
העיתון נוסד בשנת 1919 והוא נחשב כיום לעיתון הנוטה לפרסם ידיעות סנסציוניות או פרובוקטיביות על הפוליטיקה והחברה הרוסית.
בין השאר, העיתון היה הראשון להפיץ את השמועה לפיה ולדימיר פוטין מנהל מערכת יחסים עם הספורטאית והפוליטיקאית אלינה קבאייבה.
העיתון זכה לפרודיה ספרותית כשהופיע כעיתון מרכזי בסדרת הספרים של בוריס אקונין "תיבת פנדורין".
בסדרה העיתון מוזכר בשם "הבוגומולץ המוסקבאי".
העיתון פורסם לראשונה על ידי ועדת מוסקבה של הקומסומול ב-11 בדצמבר 1919 בשם הקומונאר הצעיר (ברוסית, "Юный коммунар").
במהלך השנים הבאות העיתון שינה את שמו מספר פעמים, כך מספר חודשים לאחר הגיליון הראשון הוא נקרה יונושסקאיה פראבדה .
בשנת 1924, לאחר מותו של לנין, שמו שונה למולודוי לנינץ .
העיתון קיבל את שמו הנוכחי בספטמבר 1929.
בשנים 1931–1939 הפסיקה העיתון לפרסם.
הוא קם לתחייה בשנת 1940 אך לא לזמן רב: המלחמה קטעה את הפרסום שוב באוגוסט 1941. ההוצאה לאור התחדשה רק ב-2 באוקטובר 1945. עד 1990 שימש כשופר עיריית מוסקבה והוועדה המוסקבאית של הליגה הקומוניסטית הצעירה הלניניסטית.
בשנת 1991, עם גל ההפרטה, צוות העורכים השתלט על מערכת העיתון.
מאז 1983 משמש פאבל גוסב כעורך ראשי.
העיתון מתמחה בפרסום חומרים חברתיים ופוליטיים אקטואליים, סקרים כלכליים, חדשות עירוניות, ידיעות עירוניות ומידע מגוון.
העיתון ידוע גם כמארח את מצעד הלהיטים הוותיק ביותר ברוסיה - זבוקובאיה דורוז'קה .
הוא נוסד בסתיו 1975 על ידי ארתור גספריאן ופורסם מדי חודש בעיתון מאז 1977. המצעד נקרא גם פרסי ZD, הוא מכיל להיטים רוסים ובינלאומיים כאחד.
מאז 2003 הוא מוצג בטקס באולמות קונצרטים ונחשב לאחד מפרסי המוזיקה הרוסית הגדולים והחשובים.
על פי סקר שנערך במאי 2004 על ידי מרכז לבדה, 9% מהרוסים ו-33% מהמוסקבאים שהגיבו קראו את העיתון "פחות או יותר באופן קבוע".
הקונגרגציה של דוקטרינת האמונה הוא הגוף העתיק והחשוב ביותר מבין תשע הקוריות הרומאיות, האחראי על פיקוח על האורתודוקסיה וטהרת הדוקטרינה והמוסר שהובאו בכנסייה הרומית הקתולית.
החוקה האפוסטולית של יוחנן פאולוס השני "Pastor Bonus" מ-28 ביוני 1988 קובעת: החובה, המתאימה לקונגרגציה של דוקטרינת האמונה, היא לקדם ולשמור על תורת האמונה והמוסר ברחבי העולם הקתולי: מסיבה זו, כל דבר הקשור בכל דרך שהיא לשאלות של אמונה, הן בתחום שיפוטו.
בראשה עומד החשמן לואיס לדאריה פרר והמזכיר הוא הארכיבישוף ג'אקומו מורנדי.
הקונגרגציה הקדושה העליונה של האינקוויזיציה הרומית והעולמית (1542–1908);
הקונגרציה הקדושה העליונה של הלשכה הקדושה (1908–1965);
הקונגרציה הקדושה של תורת האמונה (1965–1983);
הקונגרציה של דוקטרינת האמונה (מאז 1983)
מקורותיה של הקונגרגציה של דוקטרינת האמונה מגיעים אחורה עד לנציבות החשמנים שהקים פאולוס השלישי ב-21 ביולי 1542 (בולה Licet ab initio) כדי לפקח על טוהר האמונה לפני הפצת רעיונות הרפורמציה והפרוטסטנטיות.
האפיפיור סיקסטוס החמישי בחוקה האפוסטולית של Immensa Aeterni Dei מ-22 בינואר 1588 העניק לגוף מעמד של קונגרגציה רומית והכפיף אותה ישירות לאפיפיור.
הוא נקרא הקונגרציה הקדושה העליונה של האינקוויזיציה הרומית והעולמית , שהיה אחראי לחקר הכפירה, הפילוג והפשעים נגד מוסר (האינקוויזיציה).
למרות הכינוי "עולמית", למעשה, תחום השיפוט שלה היה רק במדינת האפיפיור.
האפיפיור פיוס העשירי בחוקה האפוסטולית של Sapienti Consilio מ-29 ביוני 1908 הפך את הגוף לקונגרגציה הקדושה העליונה של הלשכה הקדושה והפקיד בידיה את משימות הפיקוח על האורתודוקסיה של הדוגמה הכנסייתית, ומאז 1917 - גם להרכיב את רשימת הספרים האסורים (עד 1917 הייתה מעורבת בזה קונגרגציה מיוחדת של הרשימה).
את הרפורמה הבאה ביצע האפיפיור פאולוס השישי (בבולה motu proprio מ-7 בדצמבר 1965 Integrae servandae).
לאור החלטות מועצת הוותיקן השנייה, נשלל ממנה מעמד מיוחס ובראשה עמד קרדינל-פרפרקט (ולא חשמן, כפי שהיה בעבר) ואז קיבלה את שמה המודרני "הקונגרגציה של דוקטרינת האמונה".
משנת 1981 עד 2005 עמד בראשה החשמן יוזף רצינגר, לימים האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר.
הקונגרס ה-117 של ארצות הברית התכנס בוושינגטון ב-3 בינואר 2021. הוא סיים את כהונתו עם כינוס הקונגרס ה-118 ב-3 בינואר 2023.
כהונת הקונגרס ה-117 הייתה חופפת לשנתיים הראשונות בכהונתו של הנשיא הנבחר של ארצות הברית, ג'ו ביידן.
3 בינואר 2021 – מתפזר הקונגרס ה-116 של ארצות הברית וחברי הקונגרס מושבים לתפקידם מחדש, ובכך מתחיל הקונגרס ה-117 את התכנסותו.
5 בינואר 2021 – הסבבים המכריעים בבחירות המיוחדות ובבחירות הרגילות לסנאט של ארצות הברית בג'ורג'יה נערכים, ובשניהם מנצחים מועמדי המפלגה הדמוקרטית.
6 בינואר 2021 – ההסתערות על הקפיטול: אספסוף זועם של תומכי הנשיא היוצא דונלד טראמפ מסתערים על מתחם הקפיטול של ארצות הברית, בכוונה לשבש את ספירת קולות חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 ואישור ניצחונו של ג'ו ביידן בבחירות.
עם רדת הלילה שב הסדר בקפיטול על כנו והקונגס אישר את ניצחון ביידן ב-03:00 ב-7 בינואר.
13 בינואר 2021 – בית הנבחרים מדיח בפעם השנייה את הנשיא דונלד טראמפ על שהסית להמרדה ולהתקוממות בעת ההסתערות על הקפיטול.
20 בינואר 2021 – נערכת ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית.
20 בינואר 2021 – עם השבעתה של סגנית נשיא ארצות הברית קמלה האריס ושל שלושת סנאטורים הדמוקרטים ג'ון אוסוף, רפאל וורנוק ואלכס פדייה — הדמוקרטים משתלטים לאחר 6 שנים על הרוב בסנאט של ארצות הברית בשעה שהסנאט מפוצל שווה בשווה ביחס של 50-50.
25 בינואר 2021 – בית הנבחרים שולח באופן רשמי את סעיפי ההדחה של טראמפ אל הסנאט.
3 בפברואר 2021 – הסנאט מעביר את החלטה המארגנת עצמו, מה שאִפשר לדמוקרטים לשבת בראשות ועדות הסנאט ולסנאטורים החדשים ליטול את מקומם בוועדות השונות.
4 בפברואר 2021 – ברוב של 199–230 מדיח בית הנבחרים את חברת הקונגרס מרג'ורי טיילור גרין מחברויותיה בוועדת התקציב ובוועדת החינוך והעבודה.
9-13 בפברואר – משפט ההדחה השני של דונלד טראמפ.
22 באפריל 2021 – ברוב של 208–216 מחליט בית הנבחרים להפוך את וושינגטון די.
28 באפריל 2021 – הנשיא ביידן נואם בפני מושב משותף של בני בתי הקונגרס.
12 במאי 2021 – הרפובליקנים בבית הנבחרים מדיחים את ליז צ'ייני מתפקידה כיו"ר הסיעה הרפובליקנית, בשל ביקורתה הנחרצת נגד הנשיא לשעבר טראמפ והתנגדותה לניסיונותיו משוללי-הבסיס לערער על תוצאות בחירות 2020.
14 במאי 2021 – אליס סטפניק נבחרת בידי עמיתיה הרפובליקנים להחליף את צ'ייני.
17 ביוני 2021 – Juneteenth ממוסד כחג הלאומי הפדרלי הראשון מאז 1983.
1 במרץ 2022 – הנשיא ג'ו ביידן נושא את נאום מצב האומה לשנת 2022 בפני שני בתי הקונגרס.
29 במרץ 2022 – ארון קבורתו של דון יאנג, שהיה החבר הוותיק ביותר בבית הנבחרים מאז 2017 ונציגה היחיד של אלסקה מאז 1973, מוצב במשכן הקפיטול.
7 באפריל 2022 – הסנאט מאשר את מינויה של קטנג'י בראון ג'קסון לשופטת בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
9 ביוני 2022 – ועדת בית הנבחרים המיוחדת לחקירת ההסתערות על הקפיטול מקיימת את השימוע הראשון בסדרת שימועי קיץ החוקרים את האירועים.
24 ביוני 2022 – בית המשפט העליון של ארצות הברית מכונן את פסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון, ומבטל את פסק דין רו נגד וייד ההיסטורי.
27 ביולי 2022 – הסנאט מעגן בחקיקה מימון בסך 280 מיליארד דולר אמריקני לקידום מחקר וייצור של מוליכים למחצה, בחקיקה הנקראת "CHIPS and Science Act", כחלק ממאבקי הכוחות של ארצות הברית מול סין.
27 ביולי 2022 – הסנאטור ג'ו מנצ'ין, לשון המאזניים בסנאט במהלך הקונגרס ה-117, מגיע להסכמות עם מנהיג הרוב הדמוקרטי צ'אק שומר לחקיקה מחדש של אג'נדת הבריאות, המיסוי והאקלים של ממשל ביידן.
ארצות הברית מחסלת את איימן א-זוואהירי, מנהיג ארגון הטרור אל-קאעדה.
4 באוגוסט 2022 – ברוב של 95 תומכים מול מתנגד אחד, הסנאט מאשרר את צירופן של פינלנד ושוודיה לנאט"ו.
7 באוגוסט 2022 – הסנאט מחוקק את חוק צמצום האינפלציה ברוב של 51-50, כסגנית הנשיא קמלה האריס שוברת את השוויון לטובת הדמוקרטים.
8 באוגוסט 2022 – ה-FBI פושט על מאר-א-לאגו, אחוזתו של הנשיא לשעבר דונלד טראמפ.
12 באוגוסט 2022 – חוק צמצום האינפלציה מתקבל ברוב של 220 תומכים מול 207 מתנגדים.
16 באוגוסט 2022 – הנשיא ביידן חותם על חוק צמצום האינפלציה.
13 בספטמבר 2022 – עם השבעתה של מרי פלטולה לבית הנבחרים, לראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית ישנם חברי קונגרס ילידיים אינדיאניים, אלסקניים והוואיים.
6 באוקטובר 2022 – הנשיא ביידן חונן כל עבירות של החזקת מריחואנה, ומורה למזכיר הבריאות ושירותי האנוש חבייר ביסרה ולתובע הכללי מריק גרלנד לבחון מחדש את מעמדה של המריחואנה בחוק הפדרלי.
9 בדצמבר 2022 – הסנאטורית קירסטן סינמה נוטשת את המפלגה הדמוקרטית והופכת לעצמאית, ומערערת את מאזן הכוחות השברירי בין כה וכה בסנאט.
21 בדצמבר 2022 — נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי נואם בפני ישיבה משותפת של שני בתי הקונגרס.
29 בדצמבר 2022 – הנשיא ביידן חותם על חוק ההקצבות המגובשות לשנת הכספים 2023, המקציב לממשל הפדרלי 1.7 טריליון דולר למימוש אג'נדת הממשל.
3 בינואר 2023 – הקונגרס ה-117 מתפזר, ובמקומו מתכנס הקונגרס ה-118 של ארצות הברית.
לרשימת חברי הקונגרס ראו חברי הקונגרס ה-117 של ארצות הברית
435 חברים בבית הנבחרים, שנבחרו בבחירות לקונגרס ב-2020. חלוקת המושבים בבית הנבחרים למדינות ארצות הברית נעשתה על פי תוצאות מפקד האוכלוסין שנערך ב-2010
100 סנאטורים, ש-35 מהם נבחרו בבחירות לקונגרס ב-2020, 32 סנאטורים שנבחרו בבחירות ב-2016 ו-33 שנבחרו בבחירות ב-2018 יוסיפו לכהן בסנאט.
ראו חברי הסנאט של ארצות הברית.
+חילופי גברי בסנאט של ארצות הבריתמדינהחבר הקונגרס העוזבסיבהמחליףתאריך כניסתו של המחליף לתפקידאיןכהונתו של הסנאטור דייוויד פרדו תמה ב-3 בינואר 2021, מיד עם התפזרות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, בטרם נבחר מחליפו בסיבוב שני (Runoff).
יורשו בתפקיד נבחר ב-5 בינואר 2021.ג'ון אוסוף20 בינואר 2021קמלה האריסהתפטרה כדי להישבע לתפקידה כסגנית נשיא ארצות הברית.
מחליפהּ מונה למלא את מקומה ב-20 בינואר 2021 עד לסיום כהונתה בסנאט.אלכס פדייה20 בינואר 2021קלי לפלרהסנאטורית לפלר מונתה לתקופת כהונה זמנית בסנאט, והפסידה בבחירות מיוחדות לאיוש שארית תקופת הכהונה.
מחליפהּ נבחר ב-5 בינואר למלא את שארית הכהונה שתומה ב-3 בינואר 2023.רפאל וורנוק20 בינואר 2021
+חילופי גברי בבית הנבחרים של ארצות הבריתמדינהמס' מחוז הקונגרסחבר הקונגרס העוזבסיבהמחליףתאריך כניסתו של המחליף לתפקיד22איןכהונתו של אנתוני ברינדיסי תמה ב-3 בינואר 2021, עם התפזרות הקונגרס ה-116. כיוון שתוצאות הבחירות בנובמבר 2020 עמדו במחלוקת, נותר המחוז ללא ייצוג.
ב-5 בפברואר 2021 הכריז שופט על זהות המנצח.קלודיה טני11 בפברואר 20215איןלוק לטלו נבחר בנובמבר 2020 להחליף את ראלף אברהם כנציג מחוז הקונגרס החמישי בלואיזיאנה, אך נפטר ימים אחדים טרם השבעתו בשל מחלת הקורונה.
בחירות מיוחדות נערכו ב-20 במרץ 2021.ג'וליה לטלו14 באפריל 20212סדריק ריצ'מונדריצ'מונד מונה בידי הנשיא הנבחר ג'ו ביידן ליועץ בכיר לנשיא ארצות הברית ולמנהל המשרד לקשרי ציבור בבית הלבן, ולשם כך התפטר מבית הנבחרים.
בחירות מיוחדות נערכו ב-20 במרץ 2021, והסיבוב המכריע התקיים ב-24 באפריל.טרוי קרטר11 במאי 20216רון רייטרייט נפטר בעודו מכהן ממחלת נגיף קורונה 2019.
בחירות מיוחדות התקיימו ב-1 במאי 2021, והסיבוב השני נקבע ליום 27 ביולי.ג'ייק אלזי30 ביולי 202111מרשה פאדג'פאדג' התפטרה לאחר אישור מינויה למזכירת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית.
בחירות מיוחדות התקיימו ב-2 בנובמבר 2021.שונטל בראון4 בנובמבר 20211דב האלנדהאלנד התפטרה לאחר אישור מינויה למזכירת הפנים של ארצות הברית.
בחירות מיוחדות התקיימו ב-1 ביוני 2021.מלאני סטנסברי14 ביוני 202120אלסי הייסטינגסהייסטינגס נפטר ב-6 באפריל 2021.
בחירות מיוחדות נערכו ב-11 בינואר 2022.שילה שרפילוס-מקורמיק18 בינואר 202215סטיב סטייברזסטייברז התפטר ב-16 במאי 2021 לשם כניסתו לתפקיד נשיא ומנהל כללי בלשכת המסחר של אוהיו.
ב-21 בנובמבר 2021 התקיימו בחירות מיוחדות למילוי מקומו.מייק קרי4 בנובמבר 202122דווין נונסהתפטר ב-1 בינואר 2022 לשם כניסתו לתפקיד מנכ"ל "Trump Media & Technology Group".
בחירות מיוחדות נערכו ב-7 ביוני 2022.קוני קונוויי14 ביוני 20221ג'ים הגדורןנפטר ב-17 בפברואר 2022.
בחירות מיוחדות נערכו ב-9 באוגוסט 2022.בראד פינסטאד12 באוגוסט 2022מחוז כללידון יאנגנפטר ב-18 במרץ 2022.
בחירות מיוחדות התקיימו ב-16 באוגוסט 2022.מרי פלטולה13 בספטמבר 202234פילמון ולהולה הודיע ב-24 במרץ 2022 כי בכוונתו להתפטר מבית הנבחרים בטרם יסיים את כהונתו לשם עבודתו החדשה במשרד עורכי דין.
בחירות מיוחדות התקיימו בתאריך 14 ביוני 2022.מיירה פלורס21 ביוני 20221ג'ף פורטנבריפורטנברי התפטר ב-31 במרץ 2022 לאחר שהורשע בשלוש עבירות פדרליות משהואשם בקבלת תרומות בלתי-חוקיות לקמפיין שלו.
בחירות מיוחדות התקיימו ב-28 ביוני 2022.מייק פלאד12 ביולי 202223טום רידריד התפטר ב-10 במאי 2022 לאחר שכבר הודיע כי אין בכוונתו להתמודד לכהונה נוספת בנובמבר אותה שנה, ובנוסף על האשמות בדבר הטרדה מינית מצדו.
בחירות מיוחדות התקיימו ב-23 באוגוסט 2022.ג'ו סמפולינסקי13 בספטמבר 202219אנטוניו דלגאדודלגאדו התפטר מבית הנבחרים ב-25 במאי 2022 לאחר שמונה לסגנה של מושלת ניו יורק קת'י הוקול.
בחירות מיוחדות התקיימו ב-23 באוגוסט 2022.פט ראיין13 בספטמבר 20222ג'קי ואלורסקיואלורסקי נהרגה בתאונת דרכים ב-3 באוגוסט 2022.
באטרפילדהתפטר ב-30 בדצמבר 2022 בעקבות מעברו לתחום השדלנות.18מייק דוילהתפטר ב-31 בדצמבר 2022 לשם תחילת עבודתו במשרד עורכי הדין "K&L Gates".
נשיא הסנאט: עד 20 בינואר 2021: סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס; אחר כך סגנית הנשיא הנבחרת קמלה האריס.
הנשיא הזמני של הסנאט: פטריק לייהי
יושב ראש בית הנבחרים: ננסי פלוסי
הקונגרס ה-118 של ארצות הברית היה ההתכנסות של הרשות המחוקקת בממשל הפדרלי של ארצות הברית, המורכבת מהסנאט של ארצות הברית ומבית הנבחרים של ארצות הברית, מ-3 בינואר 2023 עד 3 בינואר 2025.
בבחירות אמצע הכהונה ב-2022, המפלגה הרפובליקנית זכתה ברוב בבית הנבחרים ביחס של 222–213, ולראשונה מאז הקונגרס ה-115, בעוד המפלגה הדמוקרטית זכתה במושב אחד בסנאט, שם כבר נהנתה מרוב קטן, מה שהעניק לה שליטה ביחס של 51–49 (עם סיעה בת 48 דמוקרטים ושלושה עצמאים).
עם זכיית הרפובליקנים ברוב בבית הנבחרים, הקונגרס ה-118 הקיץ את השליטה המשולשת של הדמוקרטים בבית הלבן, בסנאט, ובבית הנבחרים.
בקונגרס זה נרשמו מספר נקודות ציון היסטוריות.
לראשונה נבחרה אישה לנשיאה הזמנית של הסנאט – פטי מארי.
האקים ג'פריס נבחר למנהיג המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים – האפרו-אמריקאי הראשון בתפקיד מנהיג מיעוט או רוב בקונגרס.
דיק דרבין, מצליף הסיעה הדמוקרטית בסנאט מאז ינואר 2005, ומיץ' מקונל, מנהיג הסיעה הרפובליקנית בסנאט מאז ינואר 2007, הם המנהיגים הוותיקים ביותר בהיסטוריה של הסנאט.
בקונגרס גם ישנו המספר הגבוה ביותר של עצמאיים מאז אשרור התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, בעקבות התפלגותו של ג'ו מנצ'ין מהסיעה הדמוקרטית בסנאט.
הקונגרס ה-118 התאפיין כקונגרס חסר יעילות באופן ייחודי, כאשר האירועים הבולטים בו הצביעו על חוסר תפקוד פוליטי.
מקרים רבים שבהם הגיעו למבוי סתום, במיוחד בבית הנבחרים הרפובליקני בו הרוב הסיעתי נפגע פעמים תכופות בעקבות מחלוקות אידאולוגיות בין חבריה, הביאו לכך שבקונגרס ה-118 הועברה הכמות הנמוכה ביותר של חוקים לשנה הראשונה במושב מאז ממשל ריצ'רד ניקסון, וכנראה אי-פעם.
המושב הלא-יעיל הפחית את המוטיבציה של מחוקקים ותיקים רבים, כאשר חמישה יושבי ראש ועדות הכריזו על התפטרותם לפני התפזרות הקונגרס, ושלושה מהם עוד היו כשירים להיבחר מחדש לעמדותיהם לו תזכה המפלגה הרפובליקנית ברוב בבחירות 2025.
ג'ונסון קידם עוד ארבע החלטות מתמשכות דו-מפלגתיות מנובמבר 2023 עד מרץ 2024 כדי למנוע השבתות.
לאחר הצבעה שנויה במחלוקת בנושא סיוע חוץ, הצעה להדחת ג'ונסון נבלמה בתמיכה דו-מפלגתית.
7 בינואר 2023 – נבחר הרפובליקני קווין מקארתי לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים בסבב ההצבעה ה-15 – מספר ההצבעות הרב ביותר לבחירת יושב הראש מאז 1859.
7 בפברואר 2023 – נאום מצב האומה של ג'ו ביידן.
29 בספטמבר 2023 – נפטרת הסנאטורית דיאן פיינסטיין.
3 באוקטובר 2023 – הודח מקארתי מתפקיד יושב הראש לאחר שמספר חברים מהמפלגה הרפובליקנית הצביעו בעד הדחתו ביחד עם כל חברי המפלגה הדמוקרטית.
במקומו מונה כיושב ראש זמני פטריק מקהנרי.
25 באוקטובר – נבחר מייק ג'ונסון לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר 4 סבבי הצבעה בהם אף מועמד לא קיבל את הרוב הדרוש ומועמדים אחרים מטעם המפלגה הרפובליקנית פרשו מהמירוץ בטרם הצבעה כי לא הצליחו להשיג את הרוב הדרוש.
13 בנובמבר – נשבע לתפקיד חבר בית הנבחרים גייב אמו לייצג את מחוז הבחירה הראשון של רוד איילנד, לאחר שנבחר בבחירות מיוחד שבוע לפני כן, עקב פרישתו של חבר הנבחרים דייוויד סיסליני בחודש יוני.
אמו הוא האפרו-אמריקאי הראשון המייצג את רוד איילנד בבית הנבחרים.