tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשמורה קיימים מרכזי מבקרים שמספקים סיורים מודרכים ושיט במעבורות, כבר מ-1968. כמו כן, קיימות כ-150 בקתות להשכרה, חלקן במקומות מרוחקים שניתן להגיע אליהם רק ברגל, בסירה או במטוס ימי.
בנוסף, פתוחים לציבור אתרי צפייה בדובים ו-15 חניוני לילה.
היער הלאומי הוא פרויקט סביבתי להקמת יער, הנערך במרכז אנגליה.
במסגרת הפרויקט ניטעים עצים בתוך שטח של 520 קילומטרים מרובעים במחוזות לסטרשייר, דרבישייר וסטפורדשייר, במטרה ליצור יער לאומי חדש על ידי עירוב של שטחי חורש עתיקים עם נטיעות חדשות.
שטח היער משתרע מפאתי לסטר במזרח ועד ברטון שעל נהר טרנט (Burton-upon-Trent) במערב, ומיועד לחבר בין היערות העתיקים נידווד (Needwood) וצ'ארנווד (Charnwood).
מטרת הפרויקט היא להסב כשליש משטח הפרויקט (135 קילומטרים מרובעים) ליער, בין השאר על ידי שכנוע בעלי הקרקעות בו לשנות את ייעודן.
מטרה נוספת של הפרויקט היא להגביר את התיירות באזור ולהגדיל את מספר מקומות התעסוקה הקשורים אליו.
הפרויקט החל ב-1990, ועד אוקטובר 2012 ניטעו במסגרתו 8 מיליון עצים, שמקצתם הם כבר עצים בוגרים בני למעלה מעשרים שנה.
העצים שניטעו שילשו את שטחי החורש מכלל מתחם הפרויקט מ-6% ל-18%.
85% מן העצים הניטעים הם ממינים רחבי עלים שהם מינים ילידים באנגליה.
הם כוללים בין השאר אלון אנגלי, מילה, צפצפה, אורן שחור ואורן סקוטי.
בתחומי היער הלאומי נמצאים שני מרכזי מבקרים וכן מספר רב של אתרי תיירות אחרים, לרבות תעלת אשבי (Ashby), טירת אשבי דה לה זוש (Ashby de la Zouch Castle), פארק ביקון היל (Beacon Hill), אגמי קרוקסאל (Croxall), בית מלבורן (Melbourne Hall) ומשתלת הזיכרון הלאומית.
הפרויקט מוצא לפועל על ידי חברת היער הלאומי, חברה ללא כוונת רווח שהוקמה ב-1995. היא נתמכת על ידי משרד הסביבה, המזון והכפרים של בריטניה.
היער הלאומי אומפקווה הוא יער לאומי של ארצות הברית המכסה שטח בן 3,979 קמ"ר ברכס קסקייד בדרום מדינת אורגון במחוזות דאגלס, ליין וג'קסון, וגובל בפארק הלאומי קרייטר לייק.
היער מחולק מנהלית לארבעה אזורים: קוטג' גרוב (Cottage Grove – "פרדס הבקתה"), דיימונד לייק (Diamond Lake – "אגם היהלום"), נורת אומפקווה (North Umpqua – "צפון אומפקווה") וטילר (Tiller).
היער מנוהל על ידי שירות היערות של ארצות הברית, כשהמשרד המנהל את היער שוכן ברוזברג.
אבותיהם הקדמונים של בני שבטי האומפקווה (Umpqua), המולאלה (Molalla) הדרומיים, היונקאלה (Yoncalla) ו"חבורת קאו קריק של אינדיאנים משבט אומפקווה" (Cow Creek Band of Umpqua Tribe of Indians) חיו באזור לפני שהר הגעש מזאמה התפרץ תוך יצירת קרייטר לייק לפני כ-7,000 שנים.
שבטי האינדיאנים הועברו לשמורות ב-1856. ככל שמתיישבים ממוצא אירופאי רכשו את אדמות השמורות, השבטים התפצלו למשפחות שהפכו לחקלאים וחוואים בעמק אומפקווה.
למילה "אומפקווה" קיימים שני תרגומים: "מים רועמים" ו"מעבר למים".
היער הלאומי אומפקווה הוקם בחקיקה של הקונגרס של ארצות הברית ב-2 ביולי 1907. עובדי שירות היערות החלו לסלול שבילים, לבנות גשרים, להילחם בשריפות, לנטר מרעה בקר ולבנות מגדלי צפייה.
ב-1925 החלו פעולות של כרייה במכרות וחטיבת עצים.
חיל השימור האזרחי היה פעיל ביער הלאומי אומפקווה בבניית כבישים, גשרים ומתקני נופש בשנות ה-30 של המאה ה-20.
חורשות של צוגה מערבית (Tsuga heterophylla), אשוחים, אשוח דאגלס וארזים מתחלפות ביערות מעורבים של מחטניים ועצי רחבי עלים הצומחים בגובה נמוך.
עמקים של יער ראשוני של אורן הזפת וחורשות של אלונים מפרידים בין הרים דוגמת הר תיאלסן (Mount Thielsen, גובה 2,799 מטרים) והר ביילי (Mount Bailey, גובה 2,549 מטרים).
תוואי נוף גאולוגיים ראויים לציון ביער הם סלעים געשיים מונוליתיים דמויי צריחים מבזלת ומאנדסיט בעלי שמות ציוריים דוגמת "סלע העיט" (Eagle Rock), "סלע העכסן" (Rattlesnake Rock) ו"האיש הזקן" (Old Man).
מחקר שנערך ביער ב-1993 העריך שסך כל השטח של יערות ראשוניים ביער הוא 2,166 קילומטרים רבועים.
שמתוכם 333 קילומטרים רבועים הם יערות של צוגה הררית (Tsuga mertensiana).
היער הלאומי אומפקווה הוא משכנם של 250 מינים של בעלי חיים.
יונקים גדולים כדוגמת איילים קנדיים, איילים, דובים שחורים אמריקניים פומות ההרים, סנאים, שועלים, דביבונים מצויים ועטלפים נתמכים על ידי בתי הגידול המגוונים של היער.
מדי פעם ניתן לצפות ביער בעופות דורסים דוגמת דורסי לילה, עיטים שלכים ואפילו בזים נודדים.
מינים שונים של סלמון וטרוטה שוחים, ניזונים ומתרבים בנהרות ובנחלים שביער.
פעילויות נופש נפוצות בקיץ ביער הלאומי אומפקווה כוללות: הליכה, קמפינג, שיט, רכיבה על סוסים, אופני הרים, טיפוס מצוקים, ציד, ודיג.
פעילויות נופש נפוצות בחורף סקי נורדי וסקי במורד, כמו גם בהליכה בשלג ואופנועי שלג.
ב-1988 קבע חוק הנהרות של אורגון (Oregon Omnibus Wild and Scenic Rivers Act) חלק מנהר צפון אומפקווה (North Umpqua River) כנהר נופי ופראי.
42 קילומטרים של הנהר זורמים דרך היער.
הכביש המכונה "הכביש הצדדי הנופי הלאומי רוג-אומפקווה" (Rogue-Umpqua National Scenic Byway) משתרע לאורך של 279 קילומטרים דרך היער הלאומי הנהר רוג – סיסקיו והיער הלאומי אומפקווה, כמו דרך הנפות של מדפורד ורוזברג בשטחים השייכים ללשכת ניהול הקרקעות ואדמות פרטיות.
בתוך היער הלאומי אומפקווה שלושה אזורי טבע בראשיתיים מוכרים רשמית שהם חלק מהמערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי:
בולדר קריק (Boulder Creek Wilderness) – אזור טבע בראשיתי המשתרע על 77 קמ"ר כ-80 קילומטרים מהעיר רוזברג.
אזור פופולרי בבולדר קריק הוא "מרפסת האורן" (Pine Bench) אזור שטוח הצופה על ערוץ בולדר.
מרפסת האורן הוא חורשה של אורני זפת עתיקים.
באביב 1996 כלתה אש 67 קמ"ר משטח בולדר קריק.
שרפה נוספת ב-2008 כלתה שוב את מרבית השטח.
רוג-אומפקווה דיווייד (Rogue-Umpqua Divide Wilderness) - אזור טבע בראשיתי המשתרע על 130 קמ"ר שמתוכם 106.6 קמ"ר בתחומי היער הלאומי אומפקווה (כ-17% מהשטח משתרעים בשטח היער הלאומי הנהר רוג-סיסקיו).
שטח זה שוכן כ-130 קילומטרים מזרחית לרוזברג ומפריד בין אגני הניקוז של הנהרות רוג ואומפקווה.
השטח כולל אחו תת-אלפיני ויערות ראשוניים.
הר תיאלסן (Mount Thielsen Wilderness) - אזור טבע בראשיתי המשתרע על 223 קמ"ר שמתוכם 87.38 קמ"ר שוכנים בתחומי היער הלאומי אומפקווה (השאר שוכנים בתחומי היער הלאומי פרימונט-וינמה והיער הלאומי דשוטס.
שטח זה שוכן כ-130 קילומטרים מזרחית לרוזברג וצמוד לפארק הלאומי קרייטר לייק.
זהו השטח הפתוח הגדול ביותר בתחומי היער הלאומי אומפקווה.
הר תיאלסן (2,799 מטרים) נוצר באותה פעילות געשית שיצרה את קרייטר לייק וכמה מהשבילים נסללו מעל שכבת פומיס עמוקה שהושקעה כשהר מזאמה התפרץ.
שביל הרכס הפסיפי עובר באמצע שטח זה.
היער הלאומי הנהר רוג – סיסקיו הוא יער לאומי של ארצות הברית שהוקם ב-2004 ממיזוג היער הלאומי הנהר רוג והיער הלאומי סיסקיו.
היער משתרע בין פסגות רכס קסקייד להרי סיסקיו על שטח בן 6,973 קמ"ר בדרום מדינת אורגון וצפון קליפורניה בארצות הברית.
היער שוכן במחוזות קוס, קארי, דאגלס, ג'קסון, ג'וזפין וקלאמת באורגון, ובמחוזות דל נורטה וסיסקיו בקליפורניה.
היער מנוהל על ידי שירות היערות של ארצות הברית, כשהמשרד המנהל את היער שוכן במדפורד באורגון.
החלק שהיה פעם היער הלאומי הנהר רוג שוכן בחמישה מחוזות בדרום אורגון וצפון קליפורניה.
המחוזות, בסדר גודל שטח יורד, הם: ג'קסון, קלאמת, דאגלס, סיסקיו (המחוז היחיד בקליפורניה) וג'וזפין.
משרדי שומרי היערות המקומיים שוכנים בעיירות אשלנד (Ashland), ביוט פולס (Butte Falls), גרנטס פאס (Grants Pass), ג'קסונוויל (Jacksonville) ופרוספקט (Prospect) באורגון.
החלק שהיה פעם היער הלאומי סיסקיו שוכן בארבעה מחוזות בדרום מערב אורגון וצפון מערב קליפורניה.
המחוזות, בסדר גודל שטח יורד, הם: קרי, ג'וזפין וקוס באורגון ודל נורטה בקליפורניה.
משרדי שומרי היערות המקומיים שוכנים בעיירות קייב ג'נקשן (Cave Junction), גולד ביץ' (Gold Beach) ופאורס (Powers) באורגון.
מרבית היער הלאומי הוא הררי וכולל חלקים מדרום רכס הרי החוף של אורגון, הרי קלאמת ורכס קסקייד.
הנהר הגדול ביותר ביער הלאומי הוא נהר רוג שמקורו ברכס קסקייד.
הוא זורם דרך הרי קלאמת ורכס החוף.
הנהר אילינוי הוא יובל עיקרי של הנהר רוג בהרי קלאמת, בעוד שהנהרות סיקסס (Sixes), אלק (Elk), פיסטול (Pistol), צ'טקו (Chetco), וינצ'וק (Winchuck) מנקזים את ונשפכים ישר לאוקיינוס השקט.
היער הלאומי סיסקיו נוסד ב-5 באוקטובר 1906. ב-1 ביולי 1908 סופח אליו היער הלאומי קוקיל (Coquille National Forest) ושטחים נוספים.
היער הלאומי הנהר רוג החל ב-28 בספטמבר 1893 עם יצירת שמורת היער אשלנד (Ashland Forest Reserve) על ידי משרד הקרקעות הכללי (General Land Office, אחד הגופים שקדם ללשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית).
האדמות הועברו לרשות שירות היערות ב-1906, והוא הפך ליער לאומי ב-4 במרץ 1907. ב-1 ביולי 1908 מוזגו הקרקעות של אשלנד עם הקרקעות של היערות הלאומיים: קסקייד, קלאמת וסיסקיו על מנת ליצור את היער הלאומי קרייטר (Crater National Forest).
חלק מהיער הלאומי פאולינה (Paulina National Forest) צורף ליער ב-18 ביולי 1915, וב-9 ביולי 1932 שונה שם היער לנהר רוג.
ב-2002 כילתה שרפה שכונתה שריפת ביסקיט (Biscuit Fire, על שם ערוץ הביסקיט) קרוב ל-2,000 קילומטרים רבועים ביער הלאומי, כולל מרבית אזור הטבע הבראשיתי קלמיופסיס (Kalmiopsis Wilderness).
ב-9 בספטמבר 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, הטיל מטוס ימי יפני ששוגר מהצוללת I-25 שתי פצצות תבערה על הר אמילי ביער הלאומי סיסקיו במטרה ליצור שרפת יער.
השרפה כובתה על ידי צוותים של שירות היערות.
אירוע זה כונה "פשיטת האוויר של צופה השריפות" (Lookout Air Raid) והיה זה המקרה הראשון והיחיד שבו הייתה הפצצה אווירית על שטח ארצות הברית היבשתית (כלומר 48 המדינות).
ביער הלאומי יש מקבץ חורשות של יערות ראשוניים, כולל המינים ממשפחת הברושיים, ואשוח דאגלס באזור הטבע הבראשיתי קופר סלמון (Copper Salmon Wilderness).
סקר שנערך ב-1993 העריך כי סך כל שטחם של היערות הראשוניים ביער היה 1,397 קילומטרים רבועים.
בין העצים הבולטים מיני האלון Quercus douglasii (באנגלית Blue oak, אלון כחול) ואלון צהוב-קשקשים (Quercus chrysolepis, באנגלית Canyon live oak) הגדלים ביער הלאומי סיסקיו.
האלון הכחול הוא מין אנדמי לקליפורניה והחורשות המבודדות של העץ ביער הלאומי הם האזור הצפוני ביותר שבו הוא גדל טבעי, מחוז דל נורטה.
האורן הגבוה ביותר בעולם הוא עץ אורן זפת שגובהו 81.79 מטרים הגדל ביער הלאומי.
בתוך היער הלאומי הנהר רוג-סיסקיו שמונה אזורי טבע בראשיתי מוכרים רשמית שהם חלק מהמערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי:
היער הלאומי דשוטס הוא יער לאומי של ארצות הברית המכסה שטח בן 6,462 קמ"ר על המורדות המזרחיים של רכס קסקייד במרכז מדינת אורגון במחוזות דשוטס, קלאמת, לייק וג'פרסון.
היער מנוהל על ידי שירות היערות של ארצות הברית, כשהמשרד המנהל את היער שוכן בבנד.
היער הלאומי דשוטס הוקם ביולי 1908 על חלקים מרכס ההרים הכחולים, רכס קסקייד והיער הלאומי פרימונט.
ב-1911 הופרדו חלקים מהיער הלאומי דשוטס על מנת להקים את היער הלאומי אוצ'וקו (Ochoco National Forest), והיער הלאומי פאולינה (Paulina National Forest), וחלקים מהיערות הלאומיים קסקייד ואורגון נוספו לדשוטס.
ב-1915 הושבו אדמות היער הלאומי פאולינה ליער הלאומי דשוטס.
מחקר של שירות היערות מ-1993 העריך ש-1,409 קילומטרים רבועים משטח היער הם יערות ראשוניים.
בתחומי היער שוכן המונומנט הגעשי הלאומי ניוברי (Newberry National Volcanic Monument), חרוטי אפר, קילוחי לבה וצינורות לבה.
בסך הכול כלולים בתחומי היער הלאומי דשוטס כ-250 מערות.
כמו כן כלולים בתוך שטח היער חמישה אזורי טבע בראשיתי מוכרים רשמית שהם חלק מהמערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי, שישה נהרות מוגנים, אזור הנופש אורגון קסקייד, ואזור השימור מטוליוס (Metolius Conservation Area).
היער מנוהל על ידי שירות היערות של ארצות הברית, כשהמשרד המנהל את היער שוכן בבנד, כשיש משרדים של שומרי היערות מקומיים בבנד, בנקודת היישוב קרסנט (Crescent) ובעיירה סיסטרס (Sisters).
פעילויות נופש קיציות נפוצות ביער הלאומי דשוטס כוללות: הליכה, קמפינג, שיט, דיג, צפייה בחיות הבר, רכיבה על סוסים, אופני הרים שעבורם יש מערכת מפותח של שבילים.
בחורף אפשר לעשות סקי על מורדות הר בצ'לור (Mount Bachelor), הר געש שכבתי ברכס קסקייד, שגובהו 2,764 מטרים מעל פני הים.
בתוך היער הלאומי דשוטס חמישה אזורי טבע בראשיתי מוכרים רשמית שהם חלק מהמערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי.
כולם משותפים מנהלית עם יערות לאומיים שכנים:
דיאמונד פיק (Diamond Peak Wilderness, מילולית "פסגת היהלום") – בשותפות עם היער הלאומי וילאמט (Willamette National Forest)
מאונט ג'פרסון (Mount Jefferson Wilderness, מילולית "הר ג'פרסון") – שוכן בעיקר ביער הלאומי וילאמט ובחלקו ביער הלאומי הר הוד (Mount Hood National Forest)
מאונט תיאלסן (Mount Thielsen Wilderness, מילולית "הר תיאלסן") – מרביתו ביער הלאומי וינמה (46.99%), או ביער הלאומי אומפקווה (40.36%)
מאונט וושינגטון (Mount Washington Wilderness, מילולית "הר וושינגטון") – שוכן בעיקר ביער הלאומי וילאמט
תרי סיסטרס (Three Sisters Wilderness, מילולית "שלוש אחיות") – שוכן בעיקר ביער הלאומי וילאמט
היער הלאומי וילאמט הוא יער לאומי של ארצות הברית במרכז מדינת אורגון בארצות הברית, המשתרע על שטח בן 6,790 קמ"ר ברכס קסקייד, אחד היערות הלאומיים הגדולים ביותר בארצות הברית.
מעל ל-1,540 קילומטרים רבועים משטח היער מוגדרים רשמית כאזור טבע בראשיתי המנוהלים על ידי המערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי, והם כוללים שבע פסגות עיקריות.
כמו כן מוגדרים כמה נהרות העוברים ביער כנהרות פראיים ונופיים לאומיים.
היער קרוי על שם נהר הווילאמט, שמקור מימיו ביער.
היער מנוהל על ידי שירות היערות של ארצות הברית, כשהמשרד המנהל את היער שוכן ביוג'ין.
משרדים נוספים של שומרי היער שוכנים ביישובים מקנזי ברידג' (McKenzie Bridge), מיל סיטי (Mill City), וסטפיר (Westfir) וסוויט הום (Sweet Home).
היער נמצא במרכז מחלוקת ציבורית בין תעשיית העץ לתומכי איכות הסביבה בנושא ההגנה על תת-המין הצפוני של לילית מנוקדת (Strix occidentalis caurina) המצוי בסיכון.
תומכי איכות הסביבה טוענים כי חלקים גדולים מהיער בוראו במשך שנים רבים תוך כדי יצירת איום על בעלי חיים מוגן בחוק פדרלי.
מנהלי תעשיית העץ טוענים כי היער מסוגל לספק תעסוקה לחוטבי עצים ובמקביל לשמש גם כבית גידול לחיות הבר.
מאפריל 1994 נקבע המדיניות כלפי היער באמצעות "תוכנית היער של צפון מערב" (Northwest Forest Plan), המגבילה, אבל לא אוסרת, כריתת עצים בבית הגידול של הלילית המנוקדת.
למרות המחאות מתבצעת ביער כריתת עצים נרחבת, ואפשר לראות תוך כדי נסיעה ביער שטחים רבים שבוראו.
היער משתרע לאורך 160 קילומטרים לאורך המורדות המערביים של רכס קסקייד במערב אורגון.
הוא משתרע מאזור הר ג'פרסון, מזרחית לסיילם ועד לרכס קלאפויה (Calapooya Ridge) המשמש קו פרשת המים בין אגני הניקוז של הנהרות וילאמט ואומפקווה.
מרבית היער (כ-61%) שוכן בתחומי מחוז ליין, אבל שטחים נרחבים נוספים מהיער שוכנים במחוזות לין, דאגלס ומריון, כמו גם שטחים קטנים במחוזות קלקאמאס וג'פרסון.
גובה היער נע בין 460 מטרים מעל פני הים בקצה המערבי של היער עד כמעט 3,200 מטרים בפסגת הר ג'פרסון, הפסגה השנייה בגובהה באורגון.
שבע פסגות מרכזיות של רכס הקסקייד שוכנות בתחומי היער: הר ג'פרסון, הר וושינגטון, ג'ק בעל שלוש אצבעות (Three Fingered Jack), פסגת דיאמונד (Diamond Peak) ושלוש אחיות (Three Sisters).
כמו כן שוכנים בתחומי היער כמה אגמי הרים גבוהים.
הנהרות מקנזי (McKenzie) והמזלג הצפוני והדרומי של נהר הווילאמט (North Fork Middle Fork Willamette River) מוגדרים נהרות פראיים ונופיים.
על היער הלאומי וילאמט יורדים בשנה בין 2,000 ל-3,800 מילימטרים משקעים שמקורם בזרם אוויר לח מהאוקיינוס השקט שנתקל בהתקררות אדיאבטית כשהוא מתרומם מעל רכס קסקייד.
מרבית המשקעים יורדים בצורת שלג, המצטבר במקומות הגבוהים מאוקטובר עד אפריל.
הגשם והשלג שנמס מתנקזים לנהרות מקנזי (McKenzie), וילאמט וסנטיאם (Santiam), הזורמים מהיער ומספקים מי שתייה באיכות גבוהה לערים יוג'ין, סיילם, קורוואליס ואולבני.
בתחומי היער זורמים מעל ל-2,400 קילומטרים של נהרות ונחלים ויש בו מעל ל-375 אגמים.
מין העץ הדומיננטי בעיר הוא אשוח דאגלס, העץ הרשמי של מדינת אורגון.
אשוח דאגלס הוא מקור חשוב לעץ בארצות הברית.
היער כולל חורשות של יערות ראשוניים, בהם עצים בגובה מעל ל-90 מטרים, בין העצים הגבוהים ביותר בעולם, כשקוטר גזעם יכול לנוע בין מטר ל-2.5 מטרים.
מחקר של שירות היערות מ-1993 העריך שסך גודל השטח של יערות ראשוניים בתחומי היער הוא 2,407 קילומטרים רבועים.
מעל לתריסר מיני מחטניים אחרים נפוצים ביער וכוללים: ארז אדום מערבי (Thuja plicata), קלוצדרוס מפושק (Calocedrus decurrens), טקסוס פסיפי (Taxus brevifolia), אורן לבן מערבי (Pinus monticola), אורן הזפת (Pinus ponderosa), צוגה מערבית (Tsuga heterophylla), צוגה הררית (Tsuga mertensiana) וכמה מינים של אשוח.
היער הלאומי וילאמט הוא ביתם של למעלה מ-300 מינים של דגים וחיות בר, כולל תת-המין הצפוני של הלילית המנוקדת, עיטם לבן-ראש, אלתית גמלונית, טרוטת השור, נברן אדום גב דרומי (Myodes gapperi), גרגרן ומינים נוספים של בעלי חיים בסיכון.
ראשיתו של היער הלאומי וילאמט בספטמבר 1893 בהכרזה של גרובר קליבלנד, נשיא ארצות הברית.
הכרזה זו באה בתגובה למספר עצומות מאזרחים בני המקום שדרשו להגן על רכס קסקייד.
שמורת היער רכס קסקייד השתרעה מנהר הקולומביה כמעט עד הגבול עם מדינת קליפורניה.
בין 1893 ל-1897 נוהלה שמורת יער קסקייד בעיקר כשמורת טבע.
"חוק ההקצבות האזרחיות השונות" (Sundry Civil Appropriations Act) הקצה כספים לניהול שמורות היער הלאומיות וקבע מטרות ניהול.
מטרות ניהול אלו כללו: "...וידוא תנאים נוחים לזרימת נחלים, ולהבטיח אספקה שוטפת של עץ לשימושם ולתועלתם של אזרחי ארצות הברית", הגנה על היערות בפני חורבן משריפה וביזה, ופיתוח משאבי מינרלים, בין שאר הסעיפים.
החוק הוביל לקביעת גבולות שמורת היער, מינוי מפקחים, וחלוקת היער לחלקות בפיקוחם של שומרי יערות.
בין שומרי היערות הראשונים הנודעים של האזור שעתיד היה להיות היער הלאומי וילאמט היו אדי מוריס (Addie Morris) וסיי בינגהאם (Cy Bingham).
ב-1908 חולקה שמורת היער קסקייד לארבע יערות לאומיים: היער הלאומי אורגון (Oregon National Forest), היער הלאומי קסקייד, (Oregon National Forest) היער הלאומי אומפקווה והיער הלאומי קרייטר (Crater National Forest).
ב-1911 הוקם היער הלאומי סנטיאם (Santiam National Forest) מחלקים מהיער הלאומי אורגון והיער הלאומי קסקייד.
היער הלאומי דשוטס נוצר מהחלקים המתנקזים לנהר דשוטס.
ב-1933 אוחדו היער הלאומי סנטיאם והיער הלאומי קסקייד על מנת ליצור את היער הלאומי וילאמט.
התקופה בין 1905 ל-1933 אופיינה במנהל מבוזר של היער במערב רכס הקסקייד.
הגבולות המנהליים של היערות והחלקות הפנימיות נקבעו בצורה מדויקת יותר.
שירות היערות עשה מאמצים לטפח יחסים עם הקהילות המקומיות ועם החברות שהשתמשו ביער.
הייתה זו תקופה של תכנון נרחב של פעילויות נופש במערב הקסקייד.
הוקם ארגון להתמודדות עם שריפות.
נקבעו זיכיונות לכרייה, והחלה מכירה סיטונאית גדולה של קורות עצים ליד היישובים דטרויט ואוקרידג' באורגון.
במהלך השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה הפך היער הלאומי וילאמט לנציג של הממשל הפדרלי בקהילות של מערב הקסקייד.
נעשו מאמצים לשפר את התעסוקה ותנאי הכלכלה באמצעות חיל השימור האזרחי ובאמצעות יבולים מיערנות בת קיימא.
במהלך מלחמת העולם השנייה, גבר קצב כריתת העצים מווילאמט במטרה לסייע למאמץ המלחמתי.
השנים בין 1945 ל-1970 התאפיינו ביערנות וניהול יער אינטנסיביים.
בתקופה זו חל גידול דרמטי בשימוש ביער לנופש, במכירת עצים, בניית סכרים, הקמת אתרי קמפינג, והשגחה על חיות הבר.
זיכיונות למכרות נבדקו ביתר קפדנות.
צומצם מרעה בקר באדמות היער ולמעשה הופסק לחלוטין בתקופה זו.
ב-12 באוקטובר 1962 התחוללה סופה עזה שזכתה לכינוי "סופת יום קולומבוס של 1962" שגרמה לנפילה של עצים בנפח 330,000 מטרים מעוקבים והעצים מילאו את הנהרות.
שנתיים אחר כך ב-1964 פגע קשה ביער השיטפון של שבוע חג המולד של 1964. שישה אתרי קמפינג נהרסו לחלוטין, ושבעה אחרים ניזוקו קשה.
כבישים, גשרים וסוללות אבדו גם הם.
חקיקת חוק אזורי הטבע הבראשיתי מוקדם יותר באותה שנה יצרה אזורי טבע בראשיתי חדשים ומחלוקת בנוגע לניהול השטחים החדשים.
תקופה זו מתאפיינת גם בהקמת התנועה למען הסביבה ובגידולה.
תנועה זו ידועה בעיקר בשל המחלוקת סביב שביל פרנץ' פיט (French Pete Trail) ב"אזור הטבע הבראשיתי של שלוש האחיות" (Three Sisters Wilderness).
ההיסטוריה של שירות היערות והיער הלאומי וילאמט אחרי 1970 התאפיינה בשינויים דרמטיים ובמחלוקות סוערות.
מכירת העץ מווילאמט נמשכו בכמות של 1,800,000 מטרים מעוקבים מדי שנה במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. עם זאת המחיר של העץ ירד פלאים וגרם לתעשיות עץ לפשוט רגל בתחילת שנות ה-80. העצים שלא נכרתו בתחילת שנות ה-80 נמכרו מחדש במחצית השנייה של העשור.
חוק "סעיף 318" שהתקבל קונגרס של ארצות הברית הגדיל את כמות העץ שנמכרה מווילאמט בשנות ה-90 לקרוב ל-2,400,000 מטרים מעוקבים.
לאחר מכן, הצטמצמו מאוד כמויות העץ שנמכרו.
התוכנית שונתה ב-1993 בעקבות "התוכנית ליער הצפון מערבי" (Northwest Forest Plan).
ב-1997 הייתה כמות העץ המתוכננת למכירה מווילאמט 310,000 מטרים מעוקבים.
כחמישית משטח היער הלאומי וילאמט (1,541 קילומטרים רבועים) מוגדרים רשמית כאזורי טבע בראשיתי, חלק מהמערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי, חלקם משמרים יערות ראשוניים:
דיאמונד פיק (Diamond Peak Wilderness, מילולית "פסגת היהלום") – 212 קמ"ר, רובו שוכן ביער הלאומי דשוטס
מנז'רי (Menagerie Wilderness, מילולית "גן חיות") – 20 קמ"ר
מאונט ג'פרסון (Mount Jefferson Wilderness, מילולית "הר ג'פרסון") – 450 קמ"ר בשותפות עם היער הלאומי הר הוד והיער הלאומי דשוטס
מאונט וושינגטון (Mount Washington Wilderness, מילולית "הר וושינגטון") – 213 קמ"ר, בשותפות עם היער הלאומי דשוטס
אופאל קריק (Opal Creek Wilderness, מילולית "ערוץ האופאל") – 82 קמ"ר
תרי סיסטרס (Three Sisters Wilderness, מילולית "שלוש אחיות") – 981 קמ"ר בשותפות עם היער הלאומי דשוטס
וולדו לייק (Waldo Lake Wilderness, מילולית "אגם וולדו") – 150 קמ"ר
היעלמות סירת השבעה התרחשה בחודש נובמבר 1952. שתי סירות מפרש ועליהן חניכי קורס של חיל הים הישראלי הפליגו במשימת אימונים מנמל חיפה.
אחת הסירות נסחפה אל חופי לבנון ושמונת אנשיה נשבו.
הסירה השנייה נעלמה בלב ים על שבעת אנשיה.
הם הוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
ב-19 בנובמבר 1952 אחר הצהריים הפליגו מנמל חיפה שתי סירות מפרש דו-תורניות של חיל הים במשימת אימונים לחניכי קורס ימאות מתקדם.
על סיפון הסירה "רבקה" נמצאו שמונה חיילים ועל סיפון הסירה "מנחם" נמצאו שבעה.
על שתי הסירות פיקדו חוגרים.
הצוותים כללו ימאים מוסמכים וחניכים לשעבר של אגודות נוער ימיות.
משימת צוותי הסירות הייתה להפליג דרומה ולהגיע לנמל תל אביב ב-23 בנובמבר.
שתי הסירות צוידו במכשירי אלחוט, שאפשרו קיום תקשורת ביניהן, אך לא עם החוף.
הסירות יצאו מהנמל בהוראת מפקד הסירה "רבקה", שהיה בכיר מעמיתו בסירה "מנחם".
לאחר שיצאו מהנמל ופנו דרומה נתקלו שתי הסירות ברוח חזקה.
תורן אחד של "רבקה" נשבר ואנשיה הטילו עוגן צף.
הם התקשרו באלחוט ל"מנחם", שאנשיה מסרו שגם הם הטילו עוגן צף.
הייתה זו ההתקשרות האחרונה בין שתי הסירות ועם הסירה "מנחם".
על פי הנוהל שנהג אז לא היה על הסירות ליצור קשר עם החוף אלא בקרבת יעדן.
ב-23 בנובמבר, משלא הגיעו הסירות לנמל תל אביב, החלו חיפושים אחריהן באמצעות מטוסים וכלי שיט.
גם מטוסים בריטים ואמריקאים השתתפו בחיפושים, אך הסירות ואנשיהן לא נמצאו.
לאחר מספר ימים מההיעלמות התברר כי הסירה "רבקה" הטלטלה בים עד 22 בנובמבר ואז הגיעה לחוף העיירה ג'וניה בלבנון, צפונית לביירות.
ב-8 בדצמבר הוחזרו הם והסירה לישראל תמורת שחרור אוניה לבנונית וצוותה שהוחזקו בישראל.
בחיל הים מונתה ועדת חקירה לחקירת היעלמות הסירה "מנחם".
התברר כי ב-19 בנובמבר לא התאים מזג האוויר להפלגה.
אז פנו מפקד בית הספר לימאות בבסיס חיפה ומפקד הסירה "רבקה" לתחנה המטאורולוגית בנמל חיפה.
נאמר להם כי מזג האוויר אמור להירגע למחרת.
מפקד הקורס טען בפני ועדת החקירה כי הורה למפקדי הסירות להפליג למחרת בבוקר.
מפקדה של "רבקה" טען לעומת זאת כי מפקד הקורס הורה לו ולמפקד "מנחם" להפליג כאשר מזג האוויר יאפשר זאת.
לא ניתן היה לגבות את גרסתו של מפקדה של "מנחם", שנעלם עמה בים.
באמצעות ועדת שביתת הנשק ישראל–סוריה נעשתה פנייה אל סוריה על מנת לברר אם הסירה השנייה ואנשיה הגיעו שמה.
ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון זימן ללשכתו את הורי שבעת החיילים הנעדרים והודיע להם על אבדנם.
חיל הים המשיך בחיפושים עד שהגיע למסקנה כי אין בכך טעם.
אז הודיע מפקד החיל על כך למשפחות בכתב.
במשך שנים האמינו משפחות הנעדרים שהם עדיין בחיים וכלואים בסוריה.
רק לאחר מלחמת ששת הימים הוצבו מצבות לזכרם בחלקת הנעדרים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
שמותיהם הונצחו גם ביד לחללי חיל הים באשדוד.
חניכי קורס הימאות פוצלו לשתי קבוצות, שמונה חיילים הפליגו בסירה "רבקה", בפיקודו של סמ"ר בן עמי לוינהרץ, ושבעה חיילים בסירה "מנחם" בפיקודו של רב"ט יעקב ברודשטיין.
על ההפלגה פיקד סמ"ר בן עמי לוינהרץ.
שמונת חיילי הסירה "רבקה", שנשבו והוחזרו, היו: בן עמי לוינהרץ (המפקד), אריה הדס, יוסף מחלוף, יוסף גרשטיין, בנימין סטריקובסקי, נחמן ספקטור, יעקב כהן ומרדכי כהן.
שבעת חיילי הסירה "מנחם" שנעלמה: יעקב ברודשטיין (המפקד), אברהם בן פורת, שמואל גרבר, ראובן דגני, עמרם (עמוס) סעדון, יצחק פרושוביץ ויעקב שחר.
הם הוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע ומצבה לזכרם הוקמה בחלקת הנעדרים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
כמו כן, שמותיהם הונצחו ביד לחללי חיל הים באשדוד.
יום מותם נקבע ל-ה' בכסלו ה'תשי"ג, 23 בנובמבר 1952. כל הנעדרים הועלו לדרגת רב-טוראי.
היעלמות חברי הקונגרס האמריקאים באלסקה התרחשה ב-16 באוקטובר 1972. מטוס קל שבו היו ארבעה אנשים, ביניהם שני חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מהמפלגה הדמוקרטית, נעלם בדרכו בין נמלי התעופה של אנקורג' וג'ונו במדינת אלסקה.
למרות חיפושים נרחבים לא נמצא זכר למטוס ולנוסעיו.
הייל בוגס (1914–1972) היה חבר בית הנבחרים מטעם המחוז השני של לואיזיאנה.
הוא כיהן בקונגרס ברציפות מ-1947. ב-1971 נבחר לשמש כמנהיג סיעת הרוב בבית הנבחרים, תפקיד שהוא השני בחשיבותו בסיעה לאחר יושב ראש הבית.
ניק בגיץ' (1932–1972) היה חבר בית הנבחרים מטעם אלסקה.
הוא נבחר לכהונתו ב-1970. שניהם היו חברי המפלגה הדמוקרטית.
לקראת הבחירות לקונגרס בנובמבר 1972 יצא בוגס לאלסקה על מנת לסייע לבגיץ' במסע הבחירות במחוז הבחירה שלו, שבו התמודד בקרב צמוד עם מתחרהו הרפובליקאי.
בבוקר ה-16 באוקטובר עלו השניים על סיפונו של מטוס קל בנמל התעופה של העיר אנקורג' בדרכם לעיר ג'ונו.
נלווה אליהם עוזרו של בגיץ'.
המטוס, מדגם ססנה 310C, יוצר בשנת 1959 ונמצא בבעלות חברת פאן אלסקה איירווייז.
הוא הוטס על ידי הטייס הראשי של החברה.
משך הטיסה הצפוי היה 3.5 שעות.
המטוס יצא לדרכו בשעה 09:00. בשעה 13:15 הודיע נמל התעופה בג'ונו שהמטוס לא הגיע ליעדו.
אז החלו חיפושים אחרי המטוס.
מבצע החיפוש וההצלה שנערך היה נרחב וממושך.
השתתפו בו מעל 400 כלי טיס של משמר החופים, הצי, חיל האוויר וצבא ארצות הברית.
נסרקו השטחים לאורך נתיבו המתוכנן של המטוס ונתיבים חלופיים, אך לא נמצא כל סימן וזכר למטוס ולנוסעיו.
החיפושים הופסקו לאחר 39 ימים.
האירוע נחקר על ידי המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה, אשר לא הצליחה לקבוע את הגורם להיעלמות.
המטוס היה מחויב על פי חוק לשאת משואת איכון אלחוטית למקרה חירום, שהייתה אמורה לסייע באיתור שרידי המטוס.
במהלך החקירה התגלה שמכשיר האיכון שהיה אמור להיות על גבי המטוס נמצא במטוס אחר.
עד ראייה העיד שראה בתיקו של טייס המטוס שנעלם מכשיר דומה למכשיר האיכון.
בוגס ובגיץ' ניצחו בבחירות נובמבר 1972 במחוזות הבחירה שלהם, בהיעדרם.
בסוף דצמבר הכריז בית משפט על מותם של ארבעת יושבי המטוס.
בעקבות זאת נערכו בחירות מיוחדות לאיוש מושביהם של שני חברי בית הנבחרים.
בשנים שלאחר האירוע הועלתה הטענה שהיעלמותם של בוגס ובגיץ' לא נבעה מתאונה אלא ממעשה מכוון, כלומר רצח.
תאוריית קשר שהופצה במשך זמן מה טענה כי ההתרסקות הייתה מכוונת והוסתרה על ידי ה-FBI, במיוחד על ידי ג'יי אדגר הובר, שהיה מעורב במאבק כוחות עם הייל בוגס.
העיתונאי ג'ון וולזאק (Jon Walczak) חקר את הפרשה ופרסם את ממצאיו בפודקאסט בשנת 2020.
היעלמות באסלאם השיעי הוא מונח המתייחס לאמונה שהמהדי, צאצא הנביא מוחמד, נולד ונעלם ויום אחד יחזור וימלא את העולם בצדק ושלום.
הקבוצות שמאמינות בכך נבדלות זו מזו בעמדתן באשר להמשכיות של האימאמות, ולכן בעמדתן לגבי איזה אינדיבידואל הוא המהדי הנעלם, כאשר הזרם השיעי הגדול ביותר מאמין כי הוא חוג'ט-אללה מוחמד אבן אל-חסן אל-מהדי, האמאם השנים עשר.
האמאם הנעלם עדיין נחשב ל"אימאם של העידן", המחזיק בסמכות על הקהילה, ואמור להדריך את המאמינים ואת קהילת השיעים, ולהגן עליהם.
השיעה התריסרי, הזרם השיעי הגדול ביותר, מאמין כי האמאם השנים עשר, מוחמד אל-מהדי, החל ב"היעלמות הקטנה" בשנת 874, במהלכה הוא תקשר עם הקהילה השיעית דרך ארבעת הנציגים.
ההיעלמות הקטנה מתייחסת לתקופה שבמהלכה, לפי השיעה התריסרית, שמר האימאם הנעלם על קשר עם חסידיו באמצעות ארבעה נציגים .
במהלך תקופה זו, שנמשכה בין 874 ל-941, הנציגים שימשו כמתווכים בינו לבין חסידיו.
השיעים מאמינים כי בשנת 873 הוסתר האמאם ה-12 מרשויות הח'ליפות העבאסית כאמצעי זהירות לאחר מות אביו, האמאם האחד עשר, חסן אל-עסכרי.
מקום הימצאו נחשף רק למעטים בודדים: ארבעה מקורבים לאביו, המכונים ארבעת הנציגים.
כאשר המאמינים התמודדו עם קושי הם היו כותבים את חששותיהם ושולחים אותם לנציגי האימאם הנעלם.
הנציג היה מקבל את החלטת האימאם, תומך בה בחותמתו ובחתימתו, ומחזיר אותה לגורמים הנוגעים בדבר.
הנציגים אספו גם צדקות זכאה וחומס בשמו.
עבור השיעה, הרעיון להתייעץ עם אימאם נעלם לא היה משהו חדש, מכיוון ששני האימאמים הקודמים לעיתים נפגשו עם חסידיהם מאחורי וילון.
נציגים בשיעה לא החלו רק לאחר היעלמות האימאם ה-12. לטענת התריסריים, במצב הקשה שנגרם על ידי העבאסים במאה ה-8, ג'עפר א-צאדק היה הראשון לבסס את מערכת התקשורת באמצעות נציגים בקהילה השיעית.
עד לזמנו של מוחמד א-תקי במאה ה-9, השיעים נקטו בגישה של תקייה כדי לקחת חלק בממשל.
מימי עלי א-רידא, האימאמים היו תחת פיקוח ישיר של הרשויות, והקשר הישיר בין האימאם לקהילה נותק.
המצב הביא לגדילה בקיום התפקיד של נציגים.
הנציגים קיבלו על עצמם משימות של אימאמים כדי לשחררם מלחץ העבאסים.
לאחר היעלמות האימאם ה-12, המסורת השיעית גורסת כי פעלו ארבעה נציגים בזה אחר זה:
אבו אל-קאסים אל-חוסיין בן רוח אל-נאוובאכתי (916–937)
בשנת 941 הודיע הנציג הרביעי, אל-סאמרי, על מידע מהאימאם כי הוא ימות בקרוב ובכך הנציגות תסתיים, ותחל "ההיעלמות הגדולה".
הוא נפטר שישה ימים לאחר מכן, ומאז התריסריים ממשיכים לחכות להופעתו המחודשת של המהדי.
באותה שנה מתו גם רבים מלומדי השיעים הבולטים כמו עלי אבן באבאווי קומי ומוחמד בן יעקוב אל-קלייני.
מציינת את החלק השני והארוך יותר של ההיעלמות, שנמשך עד ימינו.
השיעה מאמינה, בהתבסס על הודעתו על ערש דווי של הנציג הרביעי, כי האמאם הנעלם החליט שלא למנות נציג נוסף.
לפיכך, מותו של אל-סאמרי סימן את תחילת ההיעלמות הגדולה.
על פי המכתב האחרון של חוג'ג'ט-אללה אל-מהדי לעלי בן מוחמד אל-סאמרי: מיום מותך [הנציג האחרון] תתחיל תקופת הנסתרות העיקרית שלי.
מעתה, אף אחד לא יראה אותי, אלא עד שאללה יראה אותי.
ההופעה החוזרת שלי תתרחש לאחר תקופה ארוכה מאוד שבה אנשים יימאסו לחכות ואלה שחלשים באמונתם יאמרו: מה!
האם הוא עדיין חי?" בנוגע להדרכת חסידיו בזמן היעדרותו, דווח כי הוא אמר: "התייחס למוסרים של אמירותינו, מפני שהם הם 'החוג'ה' שלי (הוכחה) עבורכם!
ואני החוג'ה של אללה אליהם."
לפני עליית הח'ליפות הפאטימית, קבוצה קטנה של איסמעילים, הקרמטים, האמינו שמוחמד בן איסמאעיל נעלם ועל כן כונו "השביעיים" כסימן לאמונתם בשבעה אימאמים בלבד, כאשר אביו של מוחמד איסמאעיל הוא האחרון מביניהם עד חזרתו.
הקרמטים קיבלו אסיר פרסי בשם אבו פדל אל-איספהאני, שטען כי הוא צאצאם של קיסרים, בתור מוחמד בן איסמאעיל החוזר וגם בתור המהדי.
הקרמטים השתוללו באלימות בכל רחבי המזרח התיכון במאה ה-10, כאשר שיא מסע הדמים שלהם היה גניבת האבן השחורה מן הכעבה במכה ב-930. לאחר בואו של המהדי הם שינו את הקיבלה שלהם מהכעבה אל אשף בהשפעת הזורואסטרים.
לאחר החזרתה של האבן השחורה בשנת 951 ותבוסתם על ידי העבאסים בשנת 976 הם אט אט נעלמו וכבר אין להם חסידים.
באיסמאעיליזם הניזרי מאמינים כי אין היעלמות כלל, מפני שהאע'א חאן הרביעי, הנסיך שאה כרים אל-חוסייני, הוא האימאם ה-49 של התקופה.
הם מאמינים כי סמכותו של האימאם המודרני אינה שונה מסמכותו של עלי, האימאם הראשון; כיום הוא מספק הדרכה לניזארים בנושאים גשמיים ורוחניים.
כמה חוקרים, ביניהם ברנרד לואיס, מציינים כי הרעיון של אימאם נעלם לא היה חדש בשנת 873, אלא שהוא היה מאפיין חוזר בהיסטוריה של השיעית.
דוגמאות לכך כוללות מקרים של מוחמד אבן אל-חנפיה (על פי הקייסים), מוחמד אל-נאפס אל-זכייה, מוסא אל-כאט'ם (על פי השיעה הוואקיפית), מוחמד בן קאסים (אל-עלוי), יחיא בן אומאר ומוחמד בן עלי אל-חדי.
הדרוזים מאמינים כי האמאם אל-חכים באמר אללה, ח'ליף של השושלת הפאטמית במצרים, נעלם בשנת 1021 והמשיכו אותו ארבעת הדעי, המייסדים של הכת הדרוזית אשר השאירו את המנהיגות למנהיג שנקרא בהא אלדין.
הדרוזים סירבו להכיר ביורשו של אל-חכים כאימאם, אך קיבלו אותו כחליף.
האמונה הדרוזית התפצלה עוד יותר מאיסמעיליזם כאשר פיתחה תורות ייחודיות שלעיתים קרובות מסווגות אותה כנפרדת מהאיסמאעליזם וגם מהאסלאם, וביניהן האמונה שאל-חכים באמר אללה היה האל בהתגלמותו.
באמונה הבהאית, הרואה את הבאב כממלא את הנבואה האסלאמית של אל-מהדי, בהאא' אללה ועבד אל-בהאא' ראו בסיפור ההיעלמות של האמאם השנים עשר באמונה התריסרי כבדייה שהגו כמה מהשיעים המובילים כדי לשמור על האחידות וההמשכיות של התנועות השיעיות לאחר מותו של האמאם ה-11, חסן אל-אסקרי.
הבהאים מאמינים כי סייד עלי מוחמד שיראזי, המכונה הבאב, הוא האמאם השנים עשר המובטח, המהדי, שכבר ביצע את הופעתו והגשים את כל הנבואות.
ג'ון דייוויד גוש היה נער שעבד בחלוקת עיתונים בדה מוין, איווה שנעלם בין 6:00 ל-7:00 בבוקר יום ראשון, 5 בספטמבר 1982. ההנחה הרווחת היא שג'וני נחטף.
נכון ל-2022, לא בוצעו שום מעצרים והחקירה נותרה פתוחה.
אימו, נורין גוש, טוענת שג'וני נמלט מחוטפיו וביקר אותה עם אנשים נוספים בלתי מזוהים ב-1997. היא טוענת שבנה אמר לה שהוא היה קורבן לארגון פדופיליה שזרק אותו כשהתבגר ולאחר מכן, מפחד לחייו, חי תחת זהות בדויה.
אביו של ג'וני, ג'ון, התגרש מנורין ב-1993, ערער בפומבי על נכונות המקרה.
רבים אחרים משערים שהביקור אכן קרה, אך שהמבקר היה מתחזה.
הרשויות טרם הצליחו לאתר את מיקומו של ג'וני או לאמת את טענת נורין, וגורלו ממשיך להיות קשור לספקולציות, תאוריות קשר ומחלוקות.
פרשת ההיעלמות עלתה שוב לעניין הציבור ב-2006 כשאימו מצאה תמונות על פתח ביתה וטענה שהם של בנה החטוף שצולם בזמן השבי.
התמונות מציגות ילדים קשורים על מיטה מלוכלכת.
חלק מהילדים זוהו כשייכים למקרה אחר בפלורידה, מלבד ילד אחד שמעולם לא זוהה.
אימו מתעקשת שמדובר בבנה ג'וני.
תמונתו של ג'וני הייתה מן הראשונות בארצות הברית שפורסמו על קרטוני חלב כחלק מקמפיין לאיתור ילדים נעדרים.
היער הוא סרט אימה על טבעי אמריקאי משנת 2016. הסרט בוים על ידי והתסריט שלו נכתב על ידי , ושרה קורנוול.
בסרט מככבים נטלי דורמר, טיילור קיני, ואואן מאקן.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-8 בינואר 2016 בהפצת .
הסרט קיבל ביקורות שליליות ממבקרים, אך למרות זאת הרוויח 37.6 מיליון דולר לעומת 10 מיליון דולר שהושקעו ביצירתו.
רוב עלילת הסרט מתרחשת בתוך ומסביב ל, יער הממוקם מדרום להר פוג'י שביפן ונודע כאתר פופולרי אליו אנשים מגיעים כדי לשים קץ לחייהם.
שרה פרייס היא אישה אמריקאית המקבלת שיחת טלפון משוטר ביפן המבשר לה שאחותה התאומה ג'ס מתה לאחר שאנשים הבחינו בה נכנסת לאוקיגאהרה.
למרות דאגותיו של ארוסה רוב, שרה מחליטה לטוס ליפן ומגיעה לבית המלון בו ג'ס לנה טרם כניסתה ליער.
בבית המלון, שרה פוגשת עיתונאי בשם איידן.
השניים שותים ביחד ושרה מספרת לו על מותם של הוריה.
במציאות, אביה של שרה וג'ס רצח את אמן ולאחר מכן התאבד, אך שרה מספרת לאיידן שנהג שיכור פגע בהוריה.
בשעת מותם, ג'ס ראתה את גופות ההורים, אך שרה לא.
איידן מזמין את שרה להיכנס ליער ביחד עם מדריך יפני בשם מיצ'י במטרה למצוא את ג'ס.
כאשר השלושה נכנסים לאוקיגאהרה, מיצ'י מסביר לשרה שג'ס ככל הנראה שמה קץ לחיה, אולם שרה דוחה את הטענה ומסבירה למיצ'י שבעקבות היותן תאומות, שרה מסוגלת "להרגיש" שג'ס עדיין בחיים.
בתוך היער, השלישייה מוצאת אוהל צהוב ששרה מזהה ששייך לג'ס.
עם רדת השמש, מיצ'י מציע להשאיר לג'ס פתק ולחזור למחרת, אך שרה רוצה להישאר ביער ואיידן מציע להישאר איתה.
במהלך הלילה שרה שומעת קול בוקע מהשיחים.
מאמינה שזאת ג'ס, שרה רצה אל תוך היער במטרה למצוא אותה.
שרה פוגשת בנערה יפנית בשם הושיקו שאומרת שהיא מכירה את ג'ס.
הושיקו מפצירה בשרה לא לסמוך על איידן ובורחת.
שרה מנסה לרדוף אחרי הושיקו, אך מאבדת אותה.
בבוקר שלמחרת, איידן ושרה מאבדים את דרכם ביער.
במהלך הליכתם, החשדנות של שרה כלפי איידן גוברת והיא מפצירה בו לתת לה את הטלפון הסלולרי שלו, בו היא מוצאת תמונה של ג'ס.
איידן מכחיש שהוא מכיר את ג'ס, אך שרה בורחת ממנו ורצה אל תוך היער לבדה.
שרה שומעת קולות שמפצירים בה להסתובב, אך מנסה להתעלם מהם עד אשר הקולות מתחזקים.
שרה מסתובבת ומגלה מאחוריה גופה תלויה על אחד העצים ובורחת מהמקום בבהלה.
במהלך מנוסתה, שרה נופלת לתוך בור ביער ומאבדת את הכרתה.
שרה מתעוררת ומגלה מערה תת-קרקעית ואת הושיקו בתוכה.
מתברר שהושיקו היא אונריו (רוח נקמנית יפנית).
הושיקו משתנה למול שרה והופכת לגרסה מפלצתית של עצמה ושרה נסה ממנה לתוך מערה תת-קרקעית, בה היא מוצאת מצלמת שקופיות.
דרך המצלמה, שרה חוזה בגופות הוריה ובאביה משתנה למפלצת.
איידן מוצא את שרה, עוזר לה לצאת מהבור והשניים מתפייסים וממשיכים בדרכם.
בינתיים, רוב מגיע אל אוקיגאהרה ומחפש אחר שרה ביחד עם מיצ'י וחוליית חיפוש.
איידן לוקח את שרה לבקתה ישנה של שומרי יערות אותה הוא גילה בזמן שחיפש אחריה.
שרה שומעת את קולה של ג'ס בוקע מתוך המרתף הנעול בבקתה ומוצאת פתק שרומז שאיידן כלא את ג'ס במרתף.
שרה, שמשוכנעת שאיידן תקף את אחותה, הורגת את איידן בעזרת סכין מטבח.
לאחר שאיידן מת, שרה מבינה שאיידן דיבר אמת ושהתמונה בטלפון שלו, הקולות שהיא שמעה והפתק היו בסך הכל הזיה שהיא חוותה.
בתוך המרתף בבקתה, שרה חווה הזיה וחיה מחדש את הלילה שבו הוריה מתו.
הרוח של אביה מנסה לתקוף את שרה ותופס אותה בזרועה, אולם שרה מצליחה לקטוע את אצבעותיו בעזרת סכין ובורחת מהבקתה.
במנוסתה, שרה רואה את ג'ס רצה לכיוון האורות שבוקעים מחוליית החיפוש.
שרה מנסה לקרוא לאחותה, אך ג'ס לא שומעת אותה.
שרה מבינה שהבריחה שלה מהבקתה הייתה בסך הכל הזיה וכאשר שרה קטעה את אצבעות הרוח של אביה, היא בעצם חתכה את ורידיה בצורה עמוקה והיא עדיין במרתף, מתה מפצעיה.
לפתע, רוחות נקמניות בוקעות מהאדמה ומושכות את שרה לקרקע.
ג'ס, שמתברר שהיא חיה, מחולצת על ידי רוב וחוליית החיפוש ומסבירה לרוב שהיא כבר לא מסוגלת "להרגיש" את אחותה ומסיקה שהיא מתה.
בזמן שחוליית החיפוש עוזבת את היער, מיצ'י מבחין בדמות מוצללת בתוך היער המתבררת להיות שרה שהפכה לרוח בעצמה.
נטלי דורמר – שרה וג'ס פירס.
אקיקו איווסה – מורה בבית ספר.
גויר קיבל השראה ליצירת הסרט לאחר שקרא ערך בוויקיפדיה על יער אוקיגאהרה.
מופתע שאף אחד לא יצר שום סרט על היער עד כה, גויר כתב תקציר לסרט.
לאחר שגויר הציג את הרעיון בפגישה שיווקית, זאדה הראה התלהבות והסכים לקחת חלק בפרויקט.
זאדה התלהב מהרעיון מכיוון ש"יער המתאבדים" הוא מקום אמיתי ביפן והחל לקרוא וללמוד על המקום, כולל צפייה בסרט דוקומנטרי שנעשה עליו.
טרם התחלת הצילומים, זאדה נסע ליער וציין "שהוא לא היה יכול לעשות סרט על מקום אמיתי מבלי שהוא ביקר בו קודם לכן".
זאדה תיאר את המקום כ"מקום מפחיד לגמרי שלא רציתי להעביר בו את הלילה".
באוקטובר 2014 דווח שנטלי דורמר הצטרפה לצוות השחקנים.
באפריל 2015 דווח שטיילור קיני הצטרף גם הוא.
דורמר התרגשה לשחק שתי דמויות שונות בסרט ובעקבות זאת הסכימה לקחת בו חלק וציינה "זה מוזר ששחקן מגלם שתי דמויות שונות בסרט ומשחק בעצם מול עצמו.
זה קשה לקבל החלטות כשרה בזמן שאני לא מכירה עדיין את דמותה של ג'ס.
אין שום שחקן למולי שיכול להגיב לי ולכן חשוב להיות מסונכרנים".
קיני הסביר שהוא הסכים לשחק בסרט בגלל העלילה שלו והמיקום שבו הוא מתרחש.
"היכולת לשחק את איידן ולהרגיש את הקשר שלו לדמותה של שרה".
קיני ציין שהוא חיפש תפקיד "יותר מחושב מאשר דמות בסרטי סלאשרים" בדומה לסרט "הניצוץ".
צילומי הסרט החלו ב-17 במאי 2015 בטוקיו שביפן.
מכיוון שהרשויות ביפן אסרו על הכניסה ליער, הצוות צילם ביער הסמוך ל שבסרביה.
בגלל תנאי מזג האוויר הקשים בסרביה, חלק מהצילומים בוצעו בחללים סגורים.
במאי 2014, חברת ההפצה רכשה את הזכויות להפצת הסרט.
הסרט עלה לאקרנים ב-8 בינואר 2016 בארצות הברית.
הסרט יצא בגרסאות DVD ו-Blu-Ray ב-12 באפריל 2016.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 10% טריות על סמך 136 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 34/100 על סמך 30 ביקורות.
למרות הביקורות השליליות, הסרט נחשב כהצלחה קופתית והכניס 37.6 מיליון דולר לעומת 10 מיליון דולר שהושקעו ביצירתו.
הסרט עורר מחלוקת בשל ההתייחסות "מזלזלת" לנושא ההתאבדויות ביפן וכחוסר כבוד כלפי אלו שמצאו את מותם ביער.
מבקר הסרטים כתב על הסרט שהוא "סרט דבילי שידוע לשמצה בזכות הגזענות, חוסר ההומור והפיכתה של נטלי דורמר, כוכבת "משחקי הכס" לתאומות שההבדל היחידי ביניהן הוא צבע השיער שלהן".
עלילת הסרט הושוותה לספר הקומיקס "יער המתאבדים" משנת 2011 שעלילתו מתרחשת גם היא ביער אוקיגאהרה.
במרחב היישובי של מצפה רמון משוטטים יעלים נוביים.
התופעה מתרחשת גם ביישובים אחרים ב ובמדבר יהודה, כדוגמת מדרשת בן-גוריון, שדה בוקר ועין גדי.
למרות שהפכו היעלים למין מתפרץ באזורים אלו, עם הזמן הם גם הפכו לחלק מאורח החיים ביישוב ולמעין אטרקציה תיירותית, והתקבעו כאחד מסמלי המועצה.
יש מהתיירים המגיעים למקום שמאכילים את היעלים, על אף האיסור על כך.
נוכחתם של היעלים במרחב היישובי מסכנת את היעלים עצמם בהרעלות מזון, התקפות כלבי בר, דריסות, הסתבכות בגדרות ועוד.
כמו כן, לעיתים מסבים היעלים המשוטטים נזק כאשר הם מטפסים על מכוניות.
על מנת לנסות ולהגן על היעלים, בשנת 2015 יזמה עמותת קשת את הקמת "סיירת יעל" הפועלת להסברה, חינוך, מניעה וניקיון.
במסגרת המיזם, הושק קמפיין חוצות הכולל עשרות שלטים לאורך טיילת המכתש ומוקדי התיירות, וכן מדבקות על גבי פחי אשפה.
בינואר 2021, נמצאו ארבעה יעלים מתים במצפה רמון, כשסיבת מותם לא הייתה ברורה.
החשד הראשוני היה שמדובר בהרעלה.
ביוני 2022, נמצאו ארבעה יעלים מתים בשטח היישוב, כשסיבת מותם לא הייתה ברורה, אך גם כאן היה החשד שמדובר בהרעלה.
בעיבוד אותות ובאלקטרוניקה, היענות תדרים או תגובת תדר () של מערכת היא מדד כמותי של הגודל והמופע של פלט המערכת כפונקציה של תדר הכניסה.
היענות התדרים נמצאת בשימוש נרחב בתכנון ובניתוח של מערכות, כגון מערכות שמע ובקרה, מכיוון שהיא מפשטת את הניתוח המתמטי על ידי הפיכה של משוואות דיפרנציאליות למשוואות אלגבריות.
עבור מערכת שמע, היענות התדרים מסייעת להפחתת עיוותים על ידי רכיבים (כמו מיקרופונים, מגברים ורמקולים) שיספקו היענות שטוחה (אחידה) ככל האפשר על פני רוחב הפס של המערכת.
במערכות בקרה, כמו מערכת בקרת שיוט ברכב, היענות התדרים משמשת להערכת יציבות המערכת, לעיתים קרובות באמצעות כלים כמו עקומת בודה.
מסננים אנלוגיים ודיגיטליים משמשים בדרך כלל ליצירת מערכות עם היענות תדרים מסוימת.
היענות התדרים מתארת מערכות בתחום התדר, בדיוק כפי שהתגובה להלם מאפיינת מערכות בתחום הזמן.
במערכות ליניאריות (או כקירוב למערכת אמיתית תוך הזנחת תכונות לא-ליניאריות מסדר שני ומעלה), כל אחת מהתגובות מתארת באופן מלא את המערכת, כך שקיים קשר חד-חד-ערכי ביניהן.
באופן ספציפי, היענות התדרים היא התמרת פורייה של התגובה להלם במערכות רציפות או במערכות בדידות.
הדבר מפשט את הניתוח של מערכות מדורגות, כמו מגברים רב-דרגיים, מכיוון שניתן לחשב את היענות המערכת הכוללת באמצעות הכפלת היענויות התדרים של הדרגות הבודדות, במקום לבצע קונבולציה של התגובות להלם בתחום הזמן).
במערכות ליניאריות, היענות התדרים קשורה בקשר הדוק לפונקציית התמסורת, שהיא התמרת לפלס של התגובה להלם.
שתי אלה שקולות כאשר החלק הממשי של המשתנה המורכב של פונקציית התמסורת שווה לאפס.
מדידת היענות התדרים כוללת בדרך כלל עירור של המערכת באמצעות אות כניסה ומדידה של אות המוצא המתקבל, חישוב ספקטרום התדרים של שני האותות (לרוב באמצעות התמרת פורייה מהירה לאותות בדידים), והשוואת ההבדלים כדי לזהות את השפעת המערכת.
במערכות ליניאריות, טווח התדרים של אות הכניסה צריך לכסות את טווח התדרים הרצוי כדי לקבל אפיון מלא של היענות התדרים.
ישנן מספר שיטות למדידת היענות תדרים בהתאם לאות הקלט:
שימוש בסינוסואידים בעלי משרעת קבועה והגדלת התדר בהדרגה, תוך השוואת המשרעת והפרש המופע של הפלט ביחס לקלט.
סריקת התדר חייבת להיות אטית מספיק כדי לאפשר למערכת להגיע למצב יציב בכל תדר.
שימוש באות הלם וחישוב התמרת פורייה של תגובת המערכת להלם.
שימוש באות רעש לבן סטציונרי במובן הרחב על פני פרק זמן ממושך וחישוב התמרת פורייה של תגובת המערכת.
בשיטה זו, יש להשתמש בצפיפות הספקטרית הצולבת (ולא בצפיפות ההספק הספקטרית), אם נדרש מידע פאזה.
היענות התדרים מאופיינת על ידי הגודל, הנמדד בדרך כלל בדציבלים (dB) או כגודל משרעת כללי של המשתנה התלוי, והמופע, הנמדד ברדיאנים או במעלות כפונקציה של התדר, אשר יכול להיות מוצג ביחידות רדיאנים לשנייה או הרץ (Hz) או כשבר של תדר הדגימה.
ישנם שלושה סוגים נפוצים של גרפים להצגת היענות תדרים:
עקומת בודה מציגה את הגודל והמופע כפונקציה של התדר בשני גרפים מלבניים נפרדים.
עקומת נייקוויסט מציגה את הגודל והמופע באופן פרמטרי כפונקציה של התדר בהצגה קוטבית.
עקומת ניקולס מציגה את הגודל והמופע באופן פרמטרי כפונקציה של התדר בפורמט מלבני.
בתכנון מערכות בקרה, ניתן להשתמש בכל אחד מסוגי הגרפים כדי להעריך יציבות חוג סגור ושולי יציבות (stability margins) מהיענות התדרים בחוג פתוח.
ביישומים רבים בתחום התדר, תגובת המופע פחות חשובה ותגובת הגודל של עקומת בודה עשויה להיות כל מה שנדרש.
במערכות ספרתיות, כגון מסננים ספרתיים, היענות התדרים מכילה לעיתים קרובות אונה מרכזית ראשית עם אונות משנה מחזוריות מרובות, כתוצאה מדליפה ספקטרית הנגרמת על ידי תהליכים דיגיטליים כגון דגימה והכפלה בחלון (windowing).
אם המערכת מתנהגת באופן לא ליניארי, ניתוח ליניארי בתחום התדר לא יחשוף את כל תכונותיה הלא-ליניאריות.
כדי להתגבר על מגבלות אלו, פותחו פונקציות היענות תדרים מוכללות ופונקציות היענות תדרים לא ליניארית של פלט, המאפשרות ניתוח של השפעות דינמיות לא ליניאריות.
שיטות אלו יכולות לחשוף תופעות לא ליניאריות כמו תהודה, אפנון הדדי (Intermodulation) והעברת אנרגיה.
בתחום השמע, היענות תדרים מתייחסת לרוב למגברים אלקטרוניים, מיקרופונים ורמקולים.
בתחום הרדיו, המונח משמש למדידת היענות התדרים של כבלים קואקסיאליים, כבלי זוג שזור, ציוד למיתוג וידאו, התקני תקשורת אלחוטיים ומערכות אנטנות.
בתחום התת-שמעי (Infrasonic), מדידות היענות התדרים משמשות לניתוח רעידות אדמה (סייסמולוגיה) ואלקטרואנצפלוגרפיה (גלי מוח).
עקומות היענות תדרים משמשות לעיתים קרובות להערכת הדיוק של רכיבים ומערכות אלקטרוניות.
כאשר מערכת או רכיב משחזרים את כל טווח התדרים הרצוי ללא הגברה או הנחתה של תחום מסוים, אומרים שיש להם היענות תדרים שטוחה.
במקרה אחר, ניתן להשתמש במשטח היענות התדרים תלת־ממדי כדי להמחיש את תכונותיה.
דרישות היענות התדרים משתנות בהתאם ליישום.
עבור אודיו איכותי (high fidelity audio), מגברים נדרשים לספק היענות תדרים שטוחה בטווח של 20-20,000 הרץ לפחות, עם סְבולת (tolerance) של ±0.1 dB באזור התדרים הבינוניים (סביב 1 קילו־הרץ).
לעומת זאת, במערכות טלפוניה, די בטווח תדרים של 400-4,000 הרץ, עם סבולת של ±1 dB, שכן טווח זה מספיק להעברת דיבור בצורה ברורה.
לאחר מדידת היענות התדרים של מערכת (למשל, כתגובה להלם), ניתן לשחזר את מאפייניה בדיוק רב באמצעות מסנן ספרתי, בתנאי שהמערכת היא ליניארית ובלתי תלויה בזמן (מערכת LTI).
באופן דומה, אם מערכת מסוימת מציגה היענות תדרים גרועה, ניתן לסנן את האותות במסננים ספרתיים או אנלוגיים כדי לתקן את הליקויים לפני ההשמעה.
צורת עקומת היענות התדרים חשובה מאוד במיוחד בטכנולוגיות להגנה מפני חסימות אלקטרוניות כגון במערכות מכ"ם, תקשורת ויישומים נוספים הדורשים דיוק גבוה.
ניתוח היענות התדרים משמש גם בביולוגיה, כגון זיהוי הורמזיס בתגובות חוזרות עם דינמיקות של תהליכים מנוגדים, או לאופטימיזציה של משטרי טיפול תרופתי באמצעות ניתוח הקשר בין מינון לתגובה.
לארס יואכים מיטנק הוא אזרח גרמני שנעלם בנסיבות מסתוריות בבולגריה בשנת 2014. היעלמותו הפכה לאחת מהמקרים המפורסמים ביותר בעולם של אנשים שנעלמו בנסיבות מסתוריות, וגררה לאחריה השערות רבות: ממחלת נפש פתאומית ועד תיאוריות קונספירציה.
לארס מיטנק נולד וגדל בגרמניה.
ביולי 2014, בגיל 28, נסע עם חבריו לחופשת קיץ בעיר ורנה שעל חוף הים השחור בבולגריה.
במהלך החופשה, נקלע מיטנק לעימות עם קבוצת אוהדי כדורגל מקומיים, וכתוצאה מכך סבל מפציעה קלה.
בעקבות הפציעה, רופא המליץ לו להימנע מטיסות למשך מספר ימים נוספים, ולכן חבריו חזרו לגרמניה בלעדיו, בעוד מיטנק נותר לבדו בבולגריה להמשך טיפול רפואי.
ב-8 ביולי 2014, הגיע מיטנק לשדה התעופה על מנת לטוס חזרה לגרמניה.
הוא ביקר קודם לכן אצל רופא בשדה התעופה, אשר אישר כי הוא כשיר לטיסה.
במהלך שהותו במרפאה, התנהג מיטנק בצורה מבוהלת ופרנואידית: הוא עזב בפתאומיות את המרפאה, נמלט מהבניין בריצה, תועד במצלמות האבטחה כשהוא רץ דרך שדה התעופה ומטפס מעל גדר.
מאז אותו רגע, מיטנק לא נראה שוב לעולם, ומקום הימצאו נותר בלתי ידוע.
הרשויות בבולגריה ובגרמניה פתחו בחקירה מקיפה, אך כל המאמצים לאתר את מיטנק לא העלו דבר.
אך הועלו השערות שונות לגבי היעלמותו.
למרות זאת, משפחתו של מיטנק, ובעיקר אמו, ממשיכים לחפש אחריו ואף פתחו קמפיינים בינלאומיים למציאתו.
היעלמותו של מיטנק זכתה לתשומת לב רחבה בתקשורת הבינלאומית והפכה לנושא לכתבות, פודקאסטים, סרטונים ביוטיוב וסדרות דוקומנטריות.
קטע הווידאו ממצלמות האבטחה שבו הוא נראה בורח נחשב לאחד מתיעודי ההיעלמות המסתוריים שיש.
היעלמות מפציץ הלנקסטר בים התיכון התרחשה ב-4 באוקטובר 1945. מפציץ מדגם אברו לנקסטר של חיל האוויר המלכותי שנמצא במשימה של הטסת אנשי צבא מבריטניה לאיטליה אבד בשמי הים התיכון ועקבותיו לא התגלו מעולם.
באסון ניספו כל 25 יושבי המטוס.
מטוס הלנקסטר, ששירת בטייסת 103 של חיל האוויר המלכותי, השתתף במבצע של הטסת אנשי צבא בין איטליה והמזרח התיכון לבריטניה (Operation Dodge).
המטוס, שנמצאו בו ששה אנשי צוות ו-19 נוסעות, המריא לדרכו מבריטניה בלויית מטוס נוסף שנשא אף הוא נוסעים.
המטוס המריא מבסיסו בשעה 00:30 בדרכו לנאפולי שבאיטליה.
זמן מה לאחר ששני המטוסים חצו את קו החוף של צרפת ממערב למרסיי אל שמי הים התיכון התקבלה במטוס השני תשדורת מן המטוס הראשון.
נאמר בה כי ארעה בו תקלת מנוע וכי הוא חוזר על עקבותיו ופונה לעבר מרסיי.
לא הגיעה ממנו תשדורת נוספת, ובשעה 04:40 ראו אנשי הצוות של המטוס השני התפוצצות במרחק.
המטוס הראשון לא הגיע ליעדו בנאפולי.
מקום התרסקותו המשוער היה כ-50 קילומטר מצפון-מערב לאי קורסיקה.
חיפושים אחרי המטוס הנעדר ויושביו לא העלו דבר ועקבותיהם לא התגלו עוד.
19 הנוסעות שעל טיפוס המטוס היו אחיות וחיילות, שרובן שירתו בחיל העזר לנשים.
הן נמצאו בדרכן לאיטליה לאחר חופשה בארצן.
היער ההרקיני היה יער עתיק שהשתרע על פני מרכז אירופה ומערב אירופה מצפון צרפת דרך דרום גרמניה עד הרי הקרפטים.
עם זאת, גבולותיו המדויקים של אותו היער לוטים בערפל.
לדברי סופרי העת העתיקה שהתגוררו באירופה, היער ההרקיני סימל את גבולה הצפוני של אותה היבשת.
אותם הסופרים עשויים לסייע בפתרון שאלת גבולותיו של אותו היער.
כך, למשל, ניתן להסיק מדבריהם כי היער השחור בגרמניה סימל את גבולו המערבי של אותו היער, וכן שביער נכללו מסיבים רבים שמוקמו מערבית לנהר הריין.
מספר חוקרים סבורים כי האטימולוגיה של הכינוי "הרקיני" המופיע בשמו של היער שאולה מכינויו של אל הסער במיתולוגיה פרוטו-הודו-אירופית פֶּרְקְוּנוּס, תוך השפעה ממעתק הגאים החל בשפות קלטיות, שבו העיצור של האות פ"א דגושה (/p/) הופך לזה של ה"א (/h/).
היפאטיה הייתה מתמטיקאית, פילוסופית ואסטרונומית יווניה ניאופלטונית, שפעלה באלכסנדריה שבמצרים.
היפאטיה הייתה בתו ותלמידתו של ת'און , איש המוזיאון של אלכסנדריה.
בשנת 391 הרס תאופילוס , הפטריארך של אלכסנדריה, את כל המקדשים הפגניים, כחלק מהשתלטותה של הנצרות על אלכסנדריה.
היפאטיה הייתה עדה למאבק בין הפגנים והנוצרים המתונים לבין הנוצרים הדוגמטיים, שבו דרשו הנוצרים הדוגמטיים ביעור כל זכר לפגניות.
היפאטיה עצמה הייתה פגנית, אך זכתה גם להערכתם של הנוצרים המתונים.
היפאטיה עסקה בהוראת פילוסופיה ומתמטיקה באלכסנדריה.
היא לא נישאה ולהצעות הנישואים שקיבלה ענתה שהיא "מאורסת לאמת".
סופר עליה כי דחתה מחזר על ידי הצגת מטפחת מוכתמת בדם וסת ובאומרה כי אין דבר יפה בתאוות בשר.
בשנת 412 הגיע לאלכסנדריה פטריארך חדש בשם קירילוס, כשהוא נחוש בדעתו לבער את הפגניות והנאופלטוניזם מהעיר.
השליט הרומאי של העיר היה אורסטס ובינו לבין קירילוס התנהל מאבק כוח על השליטה בעיר.
היפאטיה, שהייתה ידידתו של אורסטס, עסקה בפילוסופיה והייתה פגנית, נקלעה למאבק זה.
בשנת 415 נרצחה היפאטיה כחלק ממאבק הכוחות בין אורסטס וקירילוס.
כיום ישנם רק שני חיבורים המתארים את מותה של היפאטיה, חיבורו של סוקרטס מקונסטנטינופול וחיבורו של יוחנן מניקיו :
חיבורו של סוקרטס מקונסטנטינופול נכתב זמן קצר לאחר מותה של היפאטיה ובו נטען שהיא נרצחה על ידי הנוצרים עקב חלקה במאבק בין המושל הרומי לבישוף.
סוקרטס כתב שקבוצה של נוצרים שבראשה עמד אדם בשם פטר חטפו את היפאטיה כדי למנוע ממנה לייעץ למושל הרומי ואז רצחו אותה.
סוקרטס כתב שהם התעללו בה ורצחו אותה בעזרת צדפות (אבל הדעות חלוקות בקשר לכתוב מפני שהמילה צדפות ביוונית, שפת החיבור, יכולה להתפרש גם כרעפים) לאחר מכן הם כרתו את גפיה ולבסוף שרפו את שרידי גופתה.
על פי סוקרטס מותה עורר זעם באוכלוסייה הלא נוצרית של אלכסנדריה והם החלו בפרעות כלפיהם.
חיבורו של יוחנן מניקיו נכתב זמן רב לאחר הרצח (ב-650 לספירה) ובו המחבר מתאר בצורה דמונית את המושל הרומי והיפאטיה.
בחיבור זה נכתב שהיפאטיה עסקה בכישוף וזימון שדים ולפי המתואר בו היא נגררה ברחבי אלכסנדריה על ידי המון נוצרי זועם עד שמתה.
פעולה זו נעשתה כתגובה לפרעות באוכלוסייה הנוצרית שהיא והמושל הרומי עודדו.
החיבור של יוחנן נחשב לפחות אמין ומדויק.
בין יצירותיה של היפאטיה, שאבדו כולן, היו פירוש לספרו של דיופנטוס, "אריתמטיקה", פירוש לספרו של אפולוניוס על החרוט והערות על עבודתו של תלמי.
במאות ה-18 וה-19 נחשב מותה של היפאטיה כמסמל את סוף תקופת הזוהר של המתמטיקה, הפילוסופיה והמדע היווני.
דמותה ומותה הטראגי שבו את דמיונם של היסטוריונים וסופרים מן העולם העתיק ועד לימינו.
במיוחד נעשה שימוש בסיפור מותה לצורך תקיפת הכנסייה הנוצרית.
במאה ה-18 כתב הוגה-הדעות האירי, ג'ון טולנד, מאמר התקפה חריף כנגד הכנסייה הקתולית, המתבסס כולו על סיפור רציחתה של היפאטיה.
צ'ארלס קינגסלי האנגלי חיבר בשנת 1853 ביוגרפיה בשם "היפאטיה", המספרת את תולדות חייה.
על פי טענתו (נטולת הסימוכין) של המדען קארל סייגן, היפאטיה הייתה הספרנית הראשית האחרונה של הספרייה הגדולה באלכסנדריה.
הסופר והחוקר המצרי יוסף זיידאן פרסם ב-2008 רומן היסטורי בשם "עזאזל" (Azazīl), שבו הוא מתאר את הסכסוכים הדתיים שהיו בתקופתה.
חלק נכבד מן הספר מוקדש לסיפורה של היפאטיה.
הספר הותקף על ידי חוגים נוצריים.
בשנת 2009 יצא לאקרנים הסרט אגורא, עיבוד קולנועי חופשי לסיפור חייה (בכיכובה של רייצ'ל וייס).
על שמה קרוי כתב העת הפמיניסטי היפאטיה שנוסד בשנות ה-80 של המאה ה-20.
היפאטיה, בגילומה של ליסה קודרו, מופיעה כדמות שנמצאת ב"מקום הטוב" בסדרה המקום הטוב.
במשחק המחשב "סיוויליזיישן 6" (civilization VI) היא "מדענית דגולה" (great scientist).
בספרה של מרגרט אטווד, "תועות בזמן" מופיע סיפור קצר בשם "סיבת המוות: קונכיית צדפה", העוסק במותה של היפאטיה.
היפ-הופ (מאנגלית: Hip-hop), או לחלופין ראפ (מאנגלית: Rap), הוא ז'אנר מוזיקלי המשתייך למוזיקה השחורה.
ז'אנר זה התפתח בדרום ברונקס שבניו יורק במהלך שנות ה-70 מתוך תרבות ההיפ הופ ומהווה את אחד מיסודותיה.