tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השתתף במלחמה האנגלו-בורמזית השלישית, בקרבות בצפון הודו במהלך המשחק הגדול ובמלחמת העולם הראשונה במהלכה לחם במערכת גליפולי ובמערכה על סיני וארץ ישראל.
היה מפקד רגימנט, בריגדה ודיוויזיה.
ב-1920 עמד בראש ועדת פיילין שחקרה את מאורעות תר"פ בארץ ישראל.
פיילין נולד ב-1864 באדינבורו (סקוטלנד).
אביו שירת בצבא הודו הבריטית בדרגת לוטננט גנרל.
בנעוריו למד בתיכון קליפטון שבעיר בריסטול.
לאחר לימודיו ויתר על לימודים צבאיים באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט והתגיייס לצבא כחייל לא סדיר.
בינואר 1884 התגייס פיילין לצבא בריטניה והוצב כלוטננט בבטליון השלישי של רגימנט הפוסיליירים הוולשי המלכותי (כיום חלק מהרגימנט הוולשי המלכותי).
ב-1886 צורף לצבא כחייל מן המניין בבטליון השני של רגימנט הרגלים צ'שייר .
ב-1885 הפליג פיילין, עם יחידתו, להודו שם השתתף, בנובמבר אותה שנה, במלחמה האנגלו-בורמזית השלישית שהביאה לסיפוח בורמה על ידי בריטניה.
ב-1888 צורף לסגל של צבא הודו הבריטית והוצב ברגימנט הסיקים ה-14 "פרוזפור" של המלך ג'ורג'" .
במסגרת יחידה זו יצא לצפון מערב הודו שם שירת בין 1888 ל-1898. במהלך תקופה זו נלחם עם יחידתו נגד שבטים מקומיים באזור פקיסטן ואפגניסטן במסגרת המשחק הגדול.
ב-1899 הוצב לרגימנט הרובאים המתנדבים של כלכותא שם שירת עד 1904 כשבסיום תקופת שירות זו הועלה לדרגת מייג'ור.
ב-1912 הועלה פיילין לדרגת לוטננט קולונל ומונה למפקד רגימנט הסיקים ה-15 "לודהיאנה"
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מונה פיילין למפקד רגימנט הסיקים ה-14 "פרוזפור" של המלך ג'ורג'" בו שירת כקצין ב-1888. הרגימנט נשלח למצרים שם הוכפף לפיקוד של הבריגדה ההודית ה-29 .
בפברואר 1915 השתתף פיילין, עם הרגימנט שלו, בקרב הראשון על תעלת סואץ כנגד הצבא העות'מאני במסגרת המערכה על תעלת סואץ במלחמת העולם הראשונה.
בקרב זה ניצחו הבריטים את הטורקים.
באפריל 1915 נשלח פיילין עם הבריגדה ה-29 למערכת גליפולי וב-25 באפריל השתתף בנחיתה בכף הלאס והשתתף עם הבריגדה בקרב קיריתיה השני וקרב קיריתיה השלישי .
בעוד שבקרב השני הייתה הבריגדה עתודה הרי בקרב השלישי הייתה בחזית הלחימה.
הרגימנט ה-14 בפיקודו סבל מנפגעים רבים ובסופו של הקרב נסוג.
בתחילת אוגוסט אותה שנה השתתף הרגימנט בנחיתה הכוחות הבריטים במפרץ אנזא"ק שם השתתף בקרב סארי בייר .
גם בקרב זה סבל הרגימנט מנפגעים רבים מבלי שהצליח להשיג הכרעה במערכה.
בעקבות חוסר ההכרעה הפכה הלחימה למלחמת חפירות עד הפינוי מגליפולי בדצמבר 1915. במערכה זו סבל הרגימנט מ-264 חללים ו-840 פצועים.
במהלך מערכה זו (ספטמבר 1915) החליף פיילין את מפקד הבריגדה שנפצע והועלה לדרגת בריגדיר גנרל (זמני).
במהלך דצמבר 1915 וינואר 1916 פונו הכוחות הבריטים מגליפולי למצרים וביניהם גם פיילין והבריגדה ה-29. במהלך 1916 השתתף פיילין והדיוויזיה בקרבות המאוחרים של המערכה על תעלת סואץ במלחמת העולם הראשונה כשבתחילת 1917 מונה למפקד זירת דרום תעלת סואץ.
ביוני 1917 מונה פיילין למפקדה של הדיוויזיה ה-75 והועלה לדרגת מייג'ור גנרל (זמני).
דיוויזיה זו הוקמה באותה תקופה כשחלק מהבטליונים שלה היו יחידות אנגליות שהגיעו כתגבורת מהודו וחלק אחר מהבטליונים של הבריגדה ה-29 שפורקה.
הדיוויזיה ה-75 הוכפפה לקורפוס ה-21 בפיקודו של גנרל אדוארד באלפין.
במסגרת המערכה בסיני ובארץ ישראל השתתף פיילין יחד עם הדיוויזיה בקרבות הבאים:
קרב עזה השלישי (נובמבר 1917)
מרדף פלשת (נובמבר 1917) במהלכו כבשה הדיוויזיה את תחנת הצומת וכן הייתה מעורבת בקרב נבי סמואל
קרב מגידו (ספטמבר 1918) במהלכו תקפה הדיוויזיה ביצורים טורקים באזור טירה.
עם סיום קרב מגידו נשארה הדיוויזיה מאחור והוטלו עליה תפקידי שיקום התשתיות עד חתימת הסכם הכניעה של טורקיה באוקטובר 1918.
עם תום המלחמה נשארו פיילין והדיוויזיה בארץ ישראל כחיל משמר.
במרץ 1919 הוחזרה הדיוויזיה למצרים שם מונה פיילין למפקד מחוז הדלתה המזרחית כשתחת פיקודו הוצבו, בנוסף לדיוויזיה ה-75 גם יחידות נוספות.
במסגרת תפקידו זה היה פיילין אחראי לטיפול במהומות שפרצו במצרים והוא נשאר בתפקידו עד שנרגעו המהומות ביולי אותה שנה אז החל תהליך פירוק הדיוויזיה ה-75 שהסתיים באפריל 1920.
לאחר פירוק הדיוויזיה ה-75 מונה פיילין למפקדה של הדיוויזיה השלישית "לאהור" שהשתתפה אף היא במערכה בארץ ישראל.
פיילין פיקד על הדיוויזיה עד פרישתו משירות צבאי ב-1921. לאחר פרישתו מונה לקולונל של כבוד ברגימנט הסיקים ה-14 בה החל את שירותו.
ב-1920 מונה פיילין לעמוד בראש ועדת פיילין שהוקמה על ידי השלטונות הבריטים בארץ ישראל כדי לחקור את מאורעות תר"פ.
דו"ח הוועדה הצביע על אשמת כלל הגופים המעורבים באירועים (הצבא הבריטי, הפיקוד הערבי וההנהגה הציונית) ואף קבע שזאב ז'בוטינסקי וחאג' אמין אל-חוסייני יושמו במאסר.
במועד פרסום הדו"ח החל כבר המנדט הבריטי ומונה נציב אזרחי בארץ ישראל (סר הרברט סמואל) שחיפש פשרות ושחרר את האסורים.
1918 - "עמית" במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש
1919 - "אביר" במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש
ב-1899 נישא פיילין לדיאמנטין הארייט (Diamantine Harriet) לבית אליוט.
ב-1934 נפטרה דיאמנטין וב-1935 נישא פיילין בשנית לגלדיס לבית לאוו.
פיילין גר בעיר החוף הובה (ליד ברייטון) במחוז ססקס שבדרום אנגליה.
הוא נפטר ב-1937 ונקבר בבית הקברות של הובה.
פיליפ נואל פטיט הוא פילוסוף ותאורטיקן מדיני אירי.
הוא פרופסור באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת הלאומית של אוסטרליה.
פטיט למד באוניברסיטה הלאומית של אירלנד במיינות' ולדוקטורט באוניברסיטת המלכה בבלפסט.
הוא היה מרצה באוניברסיטת קולג' דבלין, עמית מחקר באוניברסיטת קיימברידג' ופרופסור באוניברסיטת ברדפורד.
הוא היה פרופסור עמית לתיאוריה חברתית ופוליטית בבית הספר למחקר למדעי החברה, האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה לפני שהפך לפרופסור אורח לפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה במשך חמש שנים, ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת פרינסטון.
הוא זוכה באותות הוכרה ופרסים רבים בהם תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטה הלאומית של אירלנד.
הוא היה הנואם המרכזי בכנס בוגרי אוניברסיטת טורונטו.
ב-2009 הוא נבחר כעמית של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, וב-2013 לעמית של האקדמיה הבריטית.
הוא גם היה מלגת גוגנהיים.
בפילוסופיה הפוליטית שלו, פטיט מקדם גרסה של מודרנית של רפובליקניזם שנקראת רפובליקניזם אזרחי (civic republicanism).
השאלה היסודית של הגישה הרפובליקנית המודרנית היא: "האם הכפייה שמעוגנת בחוק בהכרח מגבילה או פוגעת בחופש?".
פטיט מעלה את השאלה הזו בצורה חריפה ביותר, בחיפושו אחר חוק שמתיישב באופן מלא עם החופש.
פטיט טוען שהחירות הרפובליקנית מהווה פתרון לבעיה כי היא מבוססת על "אי-שליטה" (non-domination) בעוד שהחופש בתפיסה הליברלית מבוסס על "אי-התערבות", כלומר מדובר בתפיסה שלישית של חירות, שחורגת מהחלוקה הקלאסית של ישעיה ברלין בין חירות שלילית לבין חירות חיובית.
המובן של חופש כאי-שליטה הוא רחב יותר מאי-ההתערבות, לא רק משום שהוא לא מפריע בביצוע פעולות, אלא מונע את הפוטנציאל להתערבות.
הדוגמה הפרדיגמטית של פטיט היא "העבד לאדון האדיב" -
גם אם האדון לא מתערב באופן אקטואלי בחיי העבד שלו, הפוטנציאל שיש לאדון להתערב פוגע בחופש של העבד שלו.
באופן כללי, פטיט גורס כי מסקנות מעיסוק בשאלות ובעיות בתחום אחד של הפילוסופיה לעיתים קרובות מספקות פתרונות מוכנים לבעיות מתחומים שונים לחלוטין.
דעות שהוא מגן עליהן בפילוסופיה שלהנפש מולידות את הפתרונות שהוא מציע לבעיות במטפיזיקה לגבי טבעו של הרצון החופשי, ולבעיות בפילוסופיה של מדעי החברה, ואלה מצידם מולידים את הפתרונות לבעיות בפילוסופיה מוסרית ופילוסופיה פוליטית.
ספרו Republicanism: A Theory of Freedom and Government (רפובליקניזם: תאוריה של חירות וממשל) סיפק את ההצדקה הבסיסית לרפורמות פוליטיות בספרד תחת חוסה לואיס רודריגס ספאטרו.
פטיט פירט את יחסיו עם זפאטרו בספרו Public Life: Civic Republicanism in Zapatero's Spain (פילוסופיה פוליטית בחיים הציבוריים: רפובליקניזם אזרחי בספרד של ספאטרו) שכתב יחד עם חוסה לואיס מרטי.
הקורפוס הפילוסופי שלו בכללותו היה נושא לשורה של חיבורים ביקורתיים שפורסמו ב-2007 תחת הכותרת: Common Minds: Themes from the Philosophy of Philip Pettit.
עמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים (2009)
חבר כבוד של האקדמיה המלכותית האירית (2010)
עמית מקביל של האקדמיה הבריטית (2013)
עמית באקדמיה למדעי החברה באוסטרליה (1987)
חבר בוועדה המדעית של Fundacion IDEAS
מלווה ממסדר אוסטרליה (AC) בתחרות יום הולדת המלכה 2017 (אוסטרליה)
פיליפ פרואסאן הוא שחקן גרמני.
פרואסאן נולד בבאד טלץ, בוואריה בגרמניה לאם גרמנייה ולאב צרפתי.
בתום לימודיו בתיכון, למד לתואר ראשון, אותו השלים ב-2015, כדי להתקדם מבחינה מקצועית.
אחרי התמחויות רבות בתחומים שונים בתעשיית הקולנוע, הוא נרשם ללימודי תיאטרון באוניברסיטת מינכן.
בספטמבר 2018 סיים פרואסאן את לימודי התיאטרון לפני הזמן במטרה להתחיל הכשרתו למשחק בבית הספר אוטו פאלקנברג במינכן.
בשנת 2017, שיחק פרואסאן בהפקת התיאטרון של אנג'ה סצילינסקי למחזה "Lilja-4-ever" שהוצג בתיאטרון "Junges Residenztheater" במינכן, שם רכש את הניסיון הראשון שלו כשחקן.
בשנת 2018 שיחק את "Catastrophe #6: Without subtitles in Times New Roman" מאת עם סמויל סטויאנוב ודניאל לינדנר שהוצג בקאמרשפילה של מינכן.
ביוני 2021 הוא השתתף בהפקת השנה של "המצעד הגדול" של המחזאי וולפרם לוץ, בבימויה של אן הברמהל וגם היא הוצגה בקאמרשפילה.
בסתיו 2020, הצטלם פרואסאן באי אמרום למותחן "האי השחור" שביים מיגל אלכסנדר.
בסרט, שיצא לאקרנים בנטפליקס באוגוסט 2021, שיחק את התפקיד הראשי של בוגר התיכון ג'ונאס הנסן, שלאחר מותם של הוריו מתגורר על אי בים הצפוני עם סבו, בגילומו של הנס זיסלר, שם הוא פוגש מורה לגרמנית הלנה (אליס דווייר).
בדצמבר 2020, פורסם כי פרואסאן לוהק לתפקיד ראשי בסדרה טלוויזיה של נטפליקס "הקיסרית".
בסדרה הוא מגלם את קיסר פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה לצד דוורים לינגנאו בתור אליזבת, נסיכת בוואריה.
בשנת 2024 פרואסאן חזר לשחק את הקיסר בעונה השנייה של "הקיסרית".
פיליפ פטרושב (בסרבית: Филип Петрушев; נולד ב-15 באפריל 2000) הוא כדורסלן סרבי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בדובאי מהליגה האדריאטית והיורוליג.
פטרושב נולד בבלגרד, סרביה, הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה והחל לשחק כדורסל במחלקות הנוער של הכוכב האדום ופרטיזן, שתיהן מבלגרד.
בשנת 2014, לאחר שסיים את בית ספר היסודי בסרביה, חתם פטרושב, שגובהו היה כבר למעלה משני מטרים, במחלקת הנוער של המועדון הספרדי סאסקי בסקוניה.
לאחר שעבר לגור ב שבחבל הבסקים החל פטרושב בן ה-14 לחיות חיים מובנים במערכת הנוער של המועדון: לגור עם שחקנים זרים אחרים בקבוצת הנוער, להשתתף בשיעורי בית הספר בבוקר ולהשתתף באימוני כדורסל אחר הצהריים.
בהתאם לשיטות האימון של המועדון, בנוסף לאימוני הקבוצה הוא השקיע זמן רב בעבודה פרטנית יומיומית, בעיקר חידוד עבודת רגליים בפוסט ותרגול זריקת וו.
בהתאם לעצות משפחתו, הוא החליט לעזוב את בסקוניה בקיץ 2016 בגיל 16 ברגע שהמועדון רצה שיהפוך למקצוען, מה שהיה כרוך בהפסקת השכלתו הפורמלית, הקדשת מלוא זמנו לכדורסל וככל הנראה השאלה למועדון קטן יותר בספרד.
פטרושב, שלא רצה להפסיק את לימודיו התיכוניים כחלק מהפיכתו למקצוען, חיפש דרך להמשיך את לימודיו ובו זמנית לעסוק בכדורסל, ומצא את הפתרון בתיכונים בארצות הברית.
לאחר ששיחק עם נבחרת הקדטים של סרביה באליפות אירופה עד גיל 16 2016 החל פטרושב בן ה-16 לשחק כדורסל תיכונים בארצות הברית באבון אולד פארמס, פנימייה לבנים בלבד באבון, קונטיקט.
לאחר שהגיע לקונטיקט עם פציעה בכף הרגל שספג באליפות אירופה פספס פטרושב את רוב העונה וצפה במשחקים מהספסל.
בתחילה התאכזב פטרושב מסגנון המשחק המהיר והלא מאורגן של הקבוצה, אך כשחזר לשחק הסתגל במהירות לסגנון השונה, העריך את הקצב המהיר שלו והחל להתמקד באתלטיות, בריווח המשחק ולקליעת שלשות, אלמנטים אליהם לא נחשף בבסקוניה ובנבחרת.
ביולי 2017, לקראת עונתו האחרונה בתיכונים, עבר פטרושב לאקדמיית מונטוורדה במונטוורדה, פלורידה, מכינה קדם אקדמית פרטית לספורטאי עילית בה למדו מספר שחקני NBA, כגון ג'ואל אמביד ובן סימונס.
באוגוסט 2017 השתתף במחנה כדורסל ללא גבולות אירופה ה-16 בנתניה, ישראל.
כששיחק במדי מונטוורדה, יחד עם אר.
בארט ואנדרו נמבהארד, רכש פטרושב מיד את אמונו של המאמן קווין בויל, שראה אותו כ מודרני שיכול לקלוע שלשות ולהתבלט כשחקן פנים-חוץ.
פטרושב השתתף במחנה הגלובלי של כדורסל ללא גבולות באל סגונדו, קליפורניה בפברואר 2018.
פטרושב היה מגויס ארבעה כוכבים על פי שירותי הגיוס הגדולים בארצות הברית.
הוא התחייב במקור לאוניברסיטת הרטפורד ב-24 באוקטובר 2016, אך ביטל את ההתחייבות ב-26 ביולי 2017. ב-22 באוקטובר 2017 הכריז פטרושב על מחויבותו לאוניברסיטת גונזגה, וב-8 בנובמבר חתם על כתב התחייבות ל"בולדוגס".
בתור רשם פטרושב ממוצעים של 6.5 נקודות ו-2.7 ריבאונדים למשחק, ונבחר לחמישיית הפרשמנים של אזור החוף המערבי ().
הוא קלע שיא קריירה של 25 נקודות בניצחון 110–60 על אוניברסיטת ארקנסו בפיין בלאף ב-9 בנובמבר 2019. ב-21 בדצמבר הוא רשם 24 נקודות ו-9 ריבאונדים בניצחון 112–77 על מזרח וושינגטון.
באמצע העונה הוא נכנס לרשימת המעקב לפרס ג'ון אר.
פטרושב נפצע בקרסול במשחק נגד אוניברסיטת בריגהאם יאנג ב-18 בינואר 2020, אך בסיום העונה הסדירה נבחר לשחקן השנה ב-WCC לאחר שהעמיד ממוצעים של 17.5 נקודות ושמונה ריבאונדים למשחק.
בסיום העונה הכריז פטרושב על מועמדותו לדראפט ה-NBA 2020, אך מאוחר יותר הסיר אותה.
ב-20 ביולי 2020 חתם פטרושב על החוזה המקצועני הראשון שלו, במגה לקס מליגת העל הסרבית.
הוא נבחר ל-MVP של חודש אוקטובר ב, ובסיום העונה זכה בפרס ה-MVP של הליגה האדריאטית, השחקן הצעיר המצטיין ומלך הסלים לעונת .
באוגוסט 2021, לאחר שנבחר בבחירה ה-50 בדראפט ה-NBA 2021 על ידי פילדלפיה 76', הצטרף פטרושב לקבוצה לליגת הקיץ.
ב-9 באוגוסט 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת הקיץ בניצחון 95–73 על דאלאס מאבריקס, בו רשם 5 נקודות, 4 ריבאונדים ו-3 חסימות ב-19 דקות.
ב-17 באוגוסט 2021 חתם פטרושב על חוזה לשנה באלופת היורוליג המכהנת, אנאדולו אפס מליגת העל הטורקית.
פטרושב החל את העונה טוב בהפסד במשחק הפתיחה של עונת היורוליג לריאל מדריד, הופעת הבכורה שלו ביורוליג, עם 17 נקודות ב-16 דקות עם 6 מ-8 מהשדה.
תפקידו של פטרושב הצטמצם במחצית השנייה של העונה הסדירה, כאשר הסנטרים הוותיקים טיבור פלייס ובראיינט דאנסטון נכנסו לכושר והמאמן ארגין אטאמן הסתמך יותר עליהם.
לאחר שלא קיבל ולו דקה אחת בארבעת המשחקים ברבע גמר הפלייאוף מול אולימפיה מילאנו, פטרושב לא קיבל זמן משחק גם בפיינל פור היורוליג בעיר הולדתו בלגרד, כאשר אפס שמרה בהצלחה על תואר היורוליג שלה.
לאחר שזומן לנבחרת סרביה לשני משחקי מוקדמות גביע העולם בכדורסל 2023 בסוף יוני ותחילת יולי 2022 (שיחק רק במשחק הראשון מול ללא נקודות ו-10 ריבאונדים), הצטרף פטרושב לפילדלפיה 76' לליגת הקיץ בלאס וגאס בשנה השנייה ברציפות.
הוא הביע רצון להצטרף לסיקסרס מיד, לאחר שהופיע בארבעה משחקי ליגת הקיץ עם ממוצעים של 5.5 נקודות ו-2.3 ריבאונדים, אך בשל ההערכות שהוא עדיין לא מוכן ל-NBA מבחינה פיזית, הוא לא הוחתם על ידי הקבוצה.
ב-19 ביולי 2022 חתם פטרושב בכוכב האדום בלגרד, וחזר למועדון היורוליג הסרבי לאחר ששיחק במחלקת הנוער של המועדון עד 2014.
ב-17 ביולי 2023 חתם פטרושב בפילדלפיה 76' מליגת ה-NBA.
פטרושב היה חבר בנבחרת סרביה עד גיל 16 שהשתתפה באליפויות אירופה לקדטים 2015 ו-2016.
פטרושב היה חבר בנבחרות סרביה עד גיל 18 שזכו באליפויות אירופה לנוער ב-2017 ו-2018. בשבעת משחקי טורניר 2017 הוא העמיד ממוצעים של 5.3 נקודות ו-3.4 ריבאונדים למשחק, וב-2018 העמיד ממוצעים של 21.0 נקודות, 8.7 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים למשחק בשבעה משחקים, כולל 29 נקודות, 8 ריבאונדים ו-3 אסיסטים בגמר.
בסיום הטורניר הוא סיים במקום השלישי בנקודות ובריבאונדים, ונבחר לחמישיית הטורניר.
פטרושב היה חבר בנבחרת סרביה שסיימה במקום השביעי בגביע העולם עד גיל 19 2019 בהרקליון, יוון.
במהלך שבעת משחקי הטורניר הוא העמיד ממוצעי דאבל דאבל של 19.3 נקודות, 10.1 ריבאונדים, 2.6 אסיסטים, 1.6 חטיפות ו-2.0 חסימות למשחק.
אחיו הצעיר, דייוויד, גם הוא כדורסלן, ששיחק עם נבחרת סרביה עד גיל 17 בגביע העולם בכדורסל עד גיל 17 2018.
פיליפ סנדלר (בהולנדית: Philippe Sandler; נולד ב-10 בפברואר 1997 באמסטרדם שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ניימכן מליגת העל ההולנדית.
סנדלר גדל במחלקת הנוער של אייאקס.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת זוולה מליגת העל ההולנדית, במדיה ערך 30 הופעות ליגה.
בשנת 2018 חתם סנדלר במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג, ממנה הושאל לאנדרלכט מליגת העל הבלגית ולטרואה מליגת העל הצרפתית.
ב-1 בפברואר 2022 חתם סנדלר עד לתום עונת 2021/2022 בפיינורד מליגת העל ההולנדית.
הוא ערך שתי הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-11 באוגוסט 2022 חתם סנדלר בניימכן מליגת העל ההולנדית.
סר פיליפ סידני (30 בנובמבר 1554 - 17 באוקטובר 1586) היה איש חצר אנגלי, משורר, מדינאי, חייל, מלומד, סופר ופטרון; מהאישים הבולטים של התקופה האליזבתנית.
נודע בעבור מחזור הסונטות "אסטרופיל וסטלה", החיבור "הגנה על השירה", תרגום ספר תהילים, והרומן הפסטורלי "ארקדיה"; ויותר מכך כשם נרדף לאידיאל הרומנטי של ג'נטלמן או אביר אנגלי.
פיליפ סידני נולד למשפחה אריסטוקרטית.
אביו סר הנרי סידני היה נשיא ווילס וסגן מושל אירלנד, ודודו יועץ קרוב של המלכה.
מילדותו יעדוהו לקריירה של מדינאי וחייל.
בילדותו למד בבית-הספר עם פולק גרוויל, מי שכעבור שנים היה לאיש-חצר, משורר, חברו הטוב, וביוגרף שלו.
לאחר שלוש שנות לימודים באוניברסיטת אוקספורד, טייל בשנים 1575-1572 באירופה כדי לשפר את ידיעותיו בלטינית, צרפתית, ואיטלקית.
אזי פגש אנשי ספר, ומדינאים אירופאים בכירים, למד ספרות והיסטוריה, והכיר את הנימוסים בארצות שונות.
בשנת 1575 הוצג בחצר המלכות של המלכה אליזבת.
בשנת 1577 התמנה לשגריר אנגליה בגרמניה.
באותה שנה, כחלק ממשחק פוליטי בין מלכי אירופה, הוצע לסידני כתרה של פולין, אותו דחה באומרו שהוא מעדיף להיות נתין של המלכה אליזבת מאשר שליט מעבר לים.
באנגליה, בשנת 1581, סידני כיהן כחבר בפרלמנט של שרוזבורי, ובשנת 1584 כחבר בפרלמנט של קנט.
בשנות ה-80 עסק בפעילויות דיפלומטיות שונות, בפעילויות נגד השאיפות של ספרד ונגד ההשפעה של האפיפיור, תמך במסעות לאמריקה, וחיבר יצירות ספרותיות.
בשנת 1580 שהה אצל אחותו, מרי סידני, רוזנת פמברוק, בבית וילטון.
אזי חיבר את הגרסה הראשונה של הרומן הפסטורלי "ארקדיה" כדי לשמח את אחותו.
מאוחר יותר התחיל לשכתב את יצירתו מתוך כוונה להפוך אותה ליצירה יותר יומרנית וכבדת-ראש.
בשנת 1582 חיבר את מחזור סונטות האהבה "אסטרופל וסטלה", בהשראת פנלופה דוורה, בתו של הרוזן מאסקס, אותה פגש לראשונה ב-1575 (מי שהייתה אמורה להיות אשתו, שידוך שלא יצא לפועל, ככל הנראה בגלל התמהמהותו).
בעקבות הסונטות של סידני, כמעט כל משורר אליזבתני חיבר מחזור סונטות אהבה.
באותה שנה חיבר את "הגנה על השירה", חיבור ביקורתי מבריק בעד השירה, שנחשב לחיבור הטוב ביותר שחובר על שירה באנגליה של המאה ה-16.
סידני היה איש אשכולות, מלומד שעסק בלימודים קשים על מנת להרחיק ממנו מלנכוליה, מאזן אותם בפעילויות אתלטיות כרכיבה על סוסים; אדם עם שאיפות אציליות.
הוא התכתב ושוחח עם מלומדים בתחומים שונים ועם אמנים.
כפטרון התומך באנשי ספר, עשרות כותבים אנגלים ואירופאים הקדישו לו את ספריהם, ביניהם המשוררים האנגלים אדמונד ספנסר, אברהם פרונס, ותומאס לודג'.
בשנת 1583 קיבל תואר אבירות על מנת שיוכל להשתתף בטקס שנערך לכבוד ידידו הנסיך ג'ון קזימיר.
סידני נשא לאישה את פרנסס, בתה של מזכיר המדינה של המלכה אליזבת, ונולדה להם בת אחת - אליזבת.
באותה שנה ביקר עם ג'ורדנו ברונו באוניברסיטת אוקספורד.
סידני ייסד עם פולק גרוויל, אדוארד דייר, אדמונד ספנסר, וגבריאל הרווי, את חבורת המשוררים "אראופגוס".
בשנת 1585 התמנה עם דודו, הרוזן של לייצ'סטר, למשרת מנהל האספקה של צבא הממלכה.
בנובמבר המלכה אליזבת החליטה לעזור להולנד במאבקה נגד ספרד, ושלחה להולנד כוח צבאי בפיקוד הרוזן של לייצ'סטר.
פיליפ סידני התמנה למושל של העיר פלשינג ולמפקד כוח פרשים.
במשך חודשים המלחמה נגד הספרדים לא צלחה, ולסידני היה קשה לשמור על המורל של חייליו שקיבלו משכורת דלה.
ביולי 1586 פיקד על התקפה מוצלחת על כוחות ספרדים וכבש את העיירה אקסל.
בספטמבר 1586 היה מהמפקדים של כוחות היבשה האנגלים בקרב על העיר זוטפן.
אף על פי שהחיילים הספרדים היו רבים במספרם מן החיילים אנגלים, סידני, שהוביל כוח של מאתיים פרשים, הצליח לפרוץ עם חייליו שלוש פעמים את קוי הצבא הספרדי.
במהלך הקרב נורה ברגלו, ולמרות ירכו המרוסקת, הצליח לרכב על סוסו ולהיחלץ משדה הקרב.
כששכב פצוע, צמא מאובדן הרבה דם, ביקש מים והביאו לו בקבוק מים, אך בראותו חייל פצוע אחר לוטש את עיניו אל הבקבוק, ויתר בשבילו על המים משום ש"צרכיו בכל זאת גדולים משלו".
סינדי נותח וטופל במשך עשרים וחמישה יום, במהלכם, למרות כאביו, שוחח עם חבריו על נושאים תאולוגים, ונפרד מהם בשיחות כנות ומרגשות, תוך שמתחרט בימיו האחרונים על מעשים רבים בחייו שנבעו לדבריו מיוהרה.
הוא נפטר מהזיהום שבפצעו ב-17 באוקטובר.
בפברואר 1587 פיליפ סינדי נקבר בקתדרלת סנט פול שבלונדון בהלוויה מפוארת.
הוא נחשב בתקופתו לאחד מגדולי המשוררים האליזבתנים, ולמי ששיקף בחייו את האידיאל של ג'נטלמן אנגלי ואת מיטב השאיפות של דורו.
כמעט כל משורר אנגלי חיבר שיר לזכרו, ביניהם הקינה "אסטרופיל" מאת אדמונד ספנסר; ואוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג', ומלומדים ברחבי אירופה, הוציאו לאור ספרים לזכרו.
דמותו של הנסיך ארתור, באפוס "מלכת הפיות" של ספנסר, מבוססת על סידני.
על מצבתו נכתב: "לאנגליה גופו, בשבילה גדל / להולנד דמו, על הגנתה נשפך / לשמיים נשמתו, לאמנויות תהילתו / לכל החיילים צערו, לעולם שמו הטוב".
הגברת של מאי (1578) - מחזה פסטורלי בן מערכה אחת.
אסטרופל וסטלה - מחזור סונטות אהבה שיצא לאור בשנת 1591. ממיטב מחזורי הסונטות האליזבתנים.
חובר בהשפעת הסונטות של פטרארקה.
ארקדיה - רומן פסטורלי לא גמור בפרוזה ובשירה, שיצא לאור בגרסאות שונות בשנים 1590, 1593, 1621. חובר בהשפעת הרומן "ארקדיה" של המשורר האיטלקי סנזארו (יצירה מרכזית בספרות האירופאית של המאה ה-16), תוך צירוף תוכן פוליטי של רומנסה אבירית לתוכן הפסטורלי.
"ארקדיה" של סידני שימש מקור השראה למחזאים ויליאם שייקספיר, ג'ון דיי, וג'יימס שירלי.
סמיואל ריצ'רדסון קרא לגיבורה של הרומן הראשון שלו "פמלה" על שם פמלה של סידני.
לדעת מילטון, "ארקדיה" של סידני ממיטב היצירות מסוגה.
לדעת ויליאם הזליט, המאמץ האינטלקטואלי המבוזבז ביותר אי פעם.
פוקס בורן, "ארקדיה" של סידני, על חסרונותיה, קרובה לרומן המודרני, בטווית העלילה ובדמויות מגוונות ומלאות, יותר מכל יצירה אנגלית שחוברה קודם לכן וזמן-מה לאחר מכן.
"ארקדיה" של סינדי הייתה מהיצירות האהובות על ק"ס לואיס.
מכל מקום, פולק גרוויל כתב שה"ארקדיה" של סידני, בתוכנה ובצורתה, נופלת הרבה מרוחו של מחברה.
הגנה על השירה - מהחיבורים הביקורתיים החשובים שחוברו באנגליה.
טוען ששירה יותר אפקטיבית מאשר היסטוריה או פילוסופיה.
תרגום ספר תהילים - תרגום חופשי של ספר תהילים בצורות שיר מגוונות (רוב התרגום חובר והושלם על ידי מרי סידני).
מיצירות המופת של הספרות האליזבתנית.
להלן מאפייני שירתו של סידני (לפי אלכסנדר גרוסארט):
תשוקה - רגשות חיים, תנועה, התעוררות של סימפתיה.
מחשבה - כתיבתו עצורה על ידי מחשבות עמוקות מדי לביטוי.
מה שנאמר רק רמז למה שלא נאמר.
פיליפ ג'ון סקיילר היה גנרל אמריקאי במלחמת העצמאות וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו יורק..
הוא נולד באולבני, פרובינציית ניו יורק, למשפחת סקיילר המשגשגת.
סקיילר לחם במלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
הוא זכה בבחירות לאספה הכללית של ניו יורק ב-1768 ולקונגרס הקונטיננטלי ב-1775. הוא תכנן את הפלישה של הצבא הקונטיננטלי לקוויבק ב-1775, אך בריאות לקויה אילצה אותו להאציל את הפיקוד על הפלישה לריצ'רד מונטגומרי.
הוא הכין את ההגנה של הצבא הקונטיננטלי למערכת סרטוגה ב-1777, אך הוחלף על ידי מייג'ור גנרל הורשיו גייטס כמפקד הכוחות הקונטיננטליים בזירה.
סקיילר התפטר מהצבא הקונטיננטלי ב-1779.
סקיילר כיהן בסנאט של מדינת ניו יורק במשך רוב שנות ה-80 של המאה ה-18 ותמך באשרור חוקת ארצות הברית.
הוא ייצג את ניו יורק בקונגרס הראשון של ארצות הברית אך הפסיד בבחירות לסנאט במדינתו ב-1791 לארון בר.
לאחר תקופה בסנאט של המדינה, הוא זכה שוב בבחירות לסנאט של ארצות הברית בשנת 1797, כשהוא קשור למפלגה הפדרליסטית.
הוא התפטר בשל בריאות לקויה בשנה שלאחר מכן.
הוא היה אביה של אליזבת' סקיילר המילטון וחותנו של שר האוצר אלכסנדר המילטון.
פיליפ ג'ון סקיילר נולד ב-20 בנובמבר 1733 באולבני שבפרובינציית ניו יורק, לקורנליה ואן קורטלנדט (1698–1762) וליוהנס ("ג'ון") סקיילר הבן (1697–1741), הדור השלישי למשפחת סקיילר ההולנדית באמריקה.
סבו מצד אמו היה סטפנוס ואן קורטלנדט, ראש העיר ה-17 של ניו יורק.
לפני שאביו מת בערב יום הולדתו השמיני, סקיילר למד בבית הספר הממלכתי באולבני.
לאחר מכן, הוא התחנך על ידי מורים באחוזת משפחת ואן קורטלנדט בניו רושל.
הוא שלט הן בהולנדית והן באנגלית מילדותו, ובשנת 1748 החל ללמוד אצל הכומר פיטר סטרופ בכנסייה הפרוטסטנטית הצרפתית ניו רושל, שם למד צרפתית ומתמטיקה.
בזמן שהותו בניו רושל הוא גם הצטרף למספר משלחות סחר בהן פגש מנהיגי אירוקוי ולמד לדבר בשפת המוהוק.
סקיילר הצטרף לכוחות הבריטיים בשנת 1755 במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, הקים פלוגה פרובינציאלית והופקד כקפטן שלה על ידי בן דודו, לוטננט מושל ג'יימס דלנסי.
ב-1756, הוא ליווה את הקצין הבריטי קולונל ג'ון ברדסטריט לאוסווגו, שם צבר ניסיון, שהסתיים כשהמוצב נפל בידי הצרפתים.
סקיילר השתתף בקרבות אגם ג'ורג', נהר אוסוגו, קרילון ופורט פרונטנק.
לאחר המלחמה, שלח ברדסטריט את סקיילר לאנגליה כדי להסדיר את תביעות ההחזר של ברדסטריט בגין הוצאות שנגרמו לו במהלך המאמץ המלחמתי, והוא נשאר באנגליה מ-1760 עד 1763. לאחר שחזר לאמריקה הבריטית הוא קיבל לידיו את הניהול של כמה חוות ומפעלים עסקיים בצפון מדינת ניו יורק, כולל מיזם עצים בסרטוגה.
בנוסף, סקיילר היה אחראי על בניית טחנת הפשתן הראשונה במושבות האמריקאיות.
סקיילר הפך לקולונל ומפקד של רגימנט מחוז מיליציה ב-1767. ב-1768 כיהן כחבר באספה של ניו יורק.
סקיילר נבחר לקונגרס הקונטיננטלי ב-1775 וכיהן עד שהתמנה למייג'ור גנרל של הצבא הקונטיננטלי ביוני.
הגנרל סקיילר קיבל את הפיקוד על המחלקה הצפונית ותכנן את הפלישה לקוויבק.
בריאותו הלקויה חייבה אותו להציב את ריצ'רד מונטגומרי בפיקוד על הפלישה.
בשנת 1777, הוא שוב שירת בקונגרס הקונטיננטלי.
לאחר שחזר לפיקוד המחלקה הצפונית בשנת 1777, סקיילר היה פעיל בהכנת הגנה מפני מערכת סרטוגה, חלק מאסטרטגיית "התקפת שלוש הזרועות" של הבריטים לנתק את המושבות האמריקאיות לשניים על ידי פלישה וכיבוש מדינת ניו יורק.
בקיץ 1777 הצעיד ג'ון בורגוין את כוחו הבריטי דרומה מקוויבק ודרך העמקים של אגמי שמפליין וג'ורג'.
בדרך הוא כיתר את חיל המצב הקולוניאלי הקטן שכבש את פורט טיקונדרוגה בחיבור של שני האגמים.
כאשר הגנרל סנט קלייר נטש את פורט טיקונדרוגה ביולי, הקונגרס החליף את סקיילר בגנרל הורשיו גייטס, שהאשים את סקיילר בהפרת חובתו.
בשנת 1778 עמדו סקיילר וארתור סנט קלייר בפני בית משפט לחקירה על אובדן טיקונדרוגה, ושניהם זוכו.
המתקפה הבריטית נבלמה בסופו של דבר על ידי הצבא הקונטיננטלי בפיקודם של גייטס ובנדיקט ארנולד בקרבות סרטוגה.
הניצחון ההוא, התבוסה הסיטונית הראשונה של כוח בריטי גדול, סימן נקודת מפנה במהפכה, שכן הוא שכנע את צרפת להיכנס למלחמה בצד האמריקאי.
כשסקיילר דרש משפט צבאי כדי להגיב על האשמותיו של גייטס, הוא זכה לצדק אך התפטר מהצבא ב-19 באפריל 1779. לאחר מכן כיהן בשני מושבים נוספים של הקונגרס הקונטיננטלי ב-1779 וב-1780.
כפוליטיקאי בולט ומנהיג פטריוטי בניו יורק, סקיילר היה יעד לניסיון חטיפה לא מוצלח, אשר הובל על ידי ג'ון וולדן מאיירס ב-7 באוגוסט 1781. סקיילר הצליח לפנות את אחוזת אולבני שלו לפני הגעת החוטפים.
סקיילר היה חבר מקורי באגודת ניו יורק של סינסינטי.
לאחר המלחמה, הוא הרחיב את אחוזת סרטוגה שלו לעשרות אלפי דונמים, והוסיף עבדים, חקלאים חוכרים, חנות וטחנות לקמח, פשתן ועצים.
הוא בנה מספר סקונרים על נהר ההדסון, וקרא לראשונה "סרטוגה".
לפי האגודה ההיסטורית של אחוזת סקיילר, היו כ-40 עבדים בין אחוזות אלבני וסרטוגה.
הוא היה חבר בסנאט של מדינת ניו יורק בין השנים 1780 ל-1784, ובמקביל היה המהנדס והמודד של מדינת ניו יורק בין השנים 1781 ל-1784. לאחר מכן חזר לסנאט הממלכתי מ-1786 עד 1790, שם תמך באופן פעיל באימוץ חוקת ארצות הברית.
על פי התנ"ך של משפחת סקיילר, ב-7 בספטמבר 1755, הוא התחתן עם קתרין ואן רנסלר (1734–1803) באולבני.
לפי התנ"ך הוא נקרא "פיליפ יוהנס סקיילר" והיא כונתה "קתרינה ואן רנסלר".
אנגלטייה הייתה בתו של רוברט ליווינגסטון הצעיר.
לפיליפ וקתרין היו 15 ילדים משותפים, שמונה מהם שרדו עד לבגרות, כולל:
אליזבת' סקיילר (1757–1854), שנישאה לאלכסנדר המילטון (1755/7–1804), לימים שר האוצר הראשון של ארצות הברית.
אליזבת הייתה שותפה להקמת בית היתומים הפרטי הראשון בניו יורק.
קורנליה סקיילר (1761–1762), תאומה לג'ון ברדסטריט הראשון.
ג'ון ברדסטריט סקיילר (1761–1761), תאום לקורנליה.
ג'ון ברדסטריט סקיילר (1765–1795), שנישא לאליזבת ואן רנסלר (1768–1841), אחותו של סטיבן ואן רנסלר השלישי שנישא לאחותו פגי.
פיליפ ג'רמיה סקיילר (1768–1835), שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית ונישא לשרה רוטסן; לאחר מותה ב-1805, הוא התחתן עם מרי אנה סוייר.
רנסלר סקיילר (1773–1847), שנישא לאליזבת טן ברוק, בתו של הגנרל אברהם טן ברוק.
קורנליה סקיילר (1776–1808), שנישאה לוושינגטון מורטון.
קתרין ואן רנסלר סקיילר (1781–1857), שנישאה תחילה לסמואל מלקולם (בנו של ויליאם מלקולם), ולאחר מכן לג'יימס קוקרן (1769–1848), בן דודה ובנם של ג'ון קוקרן וגרטרוד סקיילר, אחותו של פיליפ סקיילר.
ביתו הכפרי של סקיילר נהרס על ידי כוחותיו של הגנרל ג'ון בורגוין באוקטובר 1777. מאוחר יותר באותה שנה, הוא החל לבנות מחדש באותו אתר, שנמצא כעת בדרום סקיילרוויל, ניו יורק.
בית מאוחר יותר זה מתוחזק על ידי שירות הפארקים הלאומיים כחלק מהפארק ההיסטורי הלאומי סרטוגה, והוא פתוח לציבור.
סקיילר מת באחוזת סקיילר באלבני ב-18 בנובמבר 1804, ארבעה חודשים לאחר שחתנו, אלכסנדר המילטון, נהרג בדו-קרב ויומיים לפני יום הולדתו ה-71. הוא נקבר בבית הקברות הכפרי של אלבני במננדס, ניו יורק.
מיקומים גאוגרפיים ומבנים הנקראים לכבודו של סקיילר כוללים:
מחוז סקיילר, ניו יורק, כמו גם מחוז סקיילר, אילינוי, ומחוז סקיילר, מיזורי
פורט סקיילר, ביצור צבאי שהחלו בבנייתו בשנת 1833 בקצה צוואר Throggs בברונקס, בו שוכן כיום מוזיאון התעשייה הימית והמכללה הימית של אוניברסיטת המדינה של ניו יורק.
האקדמיה להישגים של פיליפ סקיילר (על שם סקיילר ובנו פיליפ) באולבני, ניו יורק (שינוי השם צפוי ב-2021)
סקיילר תואר על ידי ג'ון טראמבל בציורו משנת 1821 "כניעת גנרל בורגוין", התלוי ברוטונדת הקפיטול של ארצות הברית בוושינגטון הבירה.
מייג'ור גנרל פיליפ סקיילר, פסל ברונזה מאת הפסל ג'יי מאסי רינד, הוקם מחוץ לבית עיריית אלבני ב-1925. ביוני 2020, ראש עיריית אולבני, קתי שיהאן, חתמה על צו ביצוע להסרת הפסל ומסירתו ל"מוזיאון או מוסד אחר לתצוגה עתידית עם הקשר היסטורי מתאים", בשל בעלותו של סקיילר על עבדים.
הפסל התבקש למחרת על ידי ראש עיריית סקיילרוויל, ניו יורק, שהציע להעבירו לבית סקיילר.
בשעות הבוקר המוקדמות של 10 ביוני 2023, הפסל הוסר מהכן שלו לקרוואן והועבר למקום אחסון לא ידוע.
לאחר הסרת הפסל ב-10 ביוני 2023, התגלתה מתחתיו קפסולת זמן בקופסת מתכת אטומה.
פיליפ סמית היה אתלט יהודי-דרום אפריקאי.
אלוף המכביה השנייה (1935) בריצת 110 מטר משוכות.
פיליפ סטון היה שחקן אנגלי.
הוא נולד בלידס כבן זקונים למשפחה בת ארבעה ילדים.
בשנתיים האחרונות למלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר המלכותי.
ב-1947 החל את דרכו בעולם התיאטרון, וכ-13 שנים אחר כך, ב-1960, החל את דרכו בעולם הקולנוע.
מאז ועד למותו הופיע בעשרות סרטים וסדרות.
סטון ידוע בעיקר בזכות תפקידיו בסרטים "כדור הרעם", "הנשרים פשטו עם שחר", "התפוז המכני", "בארי לינדון", "מסע הארורים", "שר הטבעות", "הניצוץ", "פלאש גורדון", "אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור" ו"ארבע חתונות ולוויה אחת".
כמו כן הופיע, בין היתר, בסדרות "כן, אדוני השר", "Heartbeat", "Coronation Street" ו"סיפורי המסתורין של רות רנדל".
היה נשוי למרגרט עד למותה ב-1984. הוא נפטר בלונדון בגיל 79.
פיליפ סנגר היה איש עסקים יהודי אמריקאי, יליד בוואריה, ממייסדי רשת חנויות הכלבו סנגר שפעלה בעיקר בטקסס, לימים סנגר הריס.
פיליפ סנגר (במקור - פיליפ זנגר Sänger) נולד ב-1841 באוברנברייט על נהר מיין במחוז קיצינגרן בפרנקוניה התחתונה בממלכת בוואריה (שבקונפדרציה הגרמנית).
היה בנם השלישי מתוך עשרה ילדיהם של אליאס סנגר ובאבט לבית מנדלבאום הלר.
בני זנגר עסקו במסחר, מלאכות וגידול כרמים.
בגיל 16 ב-1856 היגר פיליפ לארצות הברית עם אחיו.
מניו יורק נסע לסוואנה,ג'ורג'יה לעבוד אצל בן דוד בשם דייוויד הלר.
הם קנו מהלר מצרכים ומכרו אותם לרוכלים ביישובי ג'ורג'יה.
בהמשך לסקר ליווה את סנגר לטקסס והפך לשותפו בעסקים.
ב 12 באוקטובר 1861 התגייס פיליפ סנגר לצבא הדרומי, של הקונפדרציה של מדינות אמריקה ולחם בשורות הרגימנט 32 של חיל הרגלים הדרומי, תחת פיקודו של הגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון.
בימי מלחמת האזרחים של ארצות הברית השתתף סנגר בקרבות בהגנה על הפורט ואגנר בדרום קרוליינה וב-20 בפברואר 1864 באושן פונד בפלורידה שבו נפצע קלות.
.חזר ללחימה בדצמבר 1864, השתתף בפינוי תושבי סוואנה, ב-19 במרץ 1865 לקח חלק בקרב בנטונוויל בצפון קרוליינה וב-26 באפריל 1865 נכנע יחד עם שאר הלוחמים.
בשובו לטקסס אחרי תום המלחמה חבר לאחיו הגדולים אייזק (1918-1837) ולהמן סנגר (1911-1838) שפתחו במקיני (טקסס) ובדיקייטר את חנויות סנגר הראשונות.
בשנים 1872-1866 הקימו האחים סנגר חנויות בתשה ערים נוספות לאורך מסלול פס ההרכבת המרכזי של טקסס: במיליקן, בריאן, הרן, קלוורט, ברמונד, קוס, גרואוזבק, קורסיקנה ובדאלאס.
פיליפ סנגר נחשב לדומיננטי שבין האחים.
ב-1867 יחד עם בן דודו, אשר מנדלבאום ניהל את החנות בקלוורט.
ב-1868 הוא התחתן עם בת דודתו, קורנליה מנדלבאום, בת של דודו בניו הייבן, קונטיקט שם התגוררו להמן ואייזק.
יחד עם להמן ניהל פיליפ גם את החנות בקורסיקנה תחת השם "ל.
סנגר" ובהמשך שכרו בניין בכיכר בית המנהל בדאלאס וקראו גם לאחיהם אלכסנדר (1925-1847) מסינסינטי.
ביולי 1872 פתחו את הכלבו שלהם בדאלאס.
פיליפ פיקח בעיקר על הפעילות הקמעונאית שהייתה מקור הכנסה העיקרי של המשפחה.
ב-1885 הוא בנה בית בדאלאס, שעליו כתבה לימים ה הסופרת עדנה פרבר: "כדאי לבקר בטקסס רק כדי לראות אותו".
פיליפ סנגר נפטר בפאסדינה, קליפורניה באפריל 1902.
הוא הובא לקבורה בבית העלמין היהודי עמנו-אל בדאלאס
סנגר היה פעיל בחיי הקהילה היהודית שהתהוותה בדאלאס.
בספטמבר 1875 יחד עם אחיו הצעיר אלכס נמנה עם 51 מייסדי קהילת עמנו-אל ונבחר יחד יחד איתו בוועד המנהל שלה.ב-1894-1889 כיהן כיושב ראש קהילת בית הכנסת עמנו-אל.
פיליפ ג'וזף סנדס הוא עורך דין בריטי-צרפתי יהודי, פרופסור למשפטים ומנהל המרכז לבתי דין וטריבונלים בינלאומיים ביוניברסיטי קולג' לונדון.
כמומחה למשפט בין-לאומי פומבי הוא מופיע כעורך־דין בפני בתי דין וטריבונלים בינלאומיים רבים, בהם בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ), בית הדין הבין-לאומי לחוקי הים, בית הדין האירופי לצדק, בית הדין האירופי לזכויות אדם ובית הדין הפלילי הבין-לאומי.
סנדס נמנה עם חבר הבוררים של המרכז הבינלאומי ליישוב סכסוכי השקעות (ICSID) ושל בית הדין לבוררות בספורט (CAS).[4]
הוא מחברם של שבעה־עשר ספרים על משפט בינלאומי.
סנדס שימש כנשיא ארגון English PEN מפברואר 2018 עד אפריל 2023, והיה חבר בוועד המנהל של פסטיבל הספרות והאמנויות היי בשנים 2018–2024.
סנדס נולד בלונדון ב-1960 להורים יהודים; אמו רות (לבית בוכהולץ) הייתה צרפתייה.
הוא התחנך בבית הספר University College School בהמפסטד, לונדון, ולמד משפטים בקורפוס כריסטי קולג' שבקיימברידג', שם סיים תואר ראשון במשפטים בשנת 1982, ובהמשך השלים בהצטיינות יתרה תואר שני שנה לאחר מכן.
לאחר שסיים את לימודיו לתארים מתקדמים בקיימברידג', סנדס בילה שנה כעמית מחקר אורח בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1984–1988 שימש עמית מחקר בקולג' St Catharine's שבקיימברידג', וכן במרכז המחקר למשפט בינלאומי של אוניברסיטת קיימברידג' (כיום מרכז לאוטרפכט למשפט בין-לאומי .
הוא החזיק גם במשרות אקדמיות ב־קינגס קולג' לונדון (1988–1993) ובבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים של אוניברסיטת לונדון (1993–2001).
בשנים 1993–2003 היה פרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק, והחזיק במשרות אורח בסורבון, באוניברסיטת מלבורן, אוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון, אוניברסיטת טורונטו, בית הספר למשפטים של בוסטון קולג' ואוניברסיטת לבוב.
בשנת 2019 מונה לפרופסור אורח למשפטים ע"ש סמואל וג'ודית פיזאר בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
נמנה עם מייסדי המרכז למשפט סביבתי בין-לאומי בשנת 1989[9] וממייסדי הפרויקט לבתי דין וטריבונלים בינלאומיים (Project on International Courts and Tribunals) בשנת 1997.
ב-1985 התקבל ללשכת עורכי הדין של אנגליה וויילס.
בשנת 2000 היה חבר מייסד של משרד עורכי הדין Matrix Chambers וב-2003 מונה ל־Queen's Counsel (QC) .
בשנת 2009 נבחר לחבר במידל טמפל.
באוקטובר 2022 הצטרף למשרד עורכי הדין .
פעל כעורך־דין במגוון רחב של תחומי משפט, כולל:
סכסוכי גבולות ימיים (בקריביים, באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט);
תביעות הקשורות למשאבי טבע, זיהום והערכות סביבתיות;
סוגיות הנוגעות לחסינות של ראשי מדינות מכהנים וקודמים בפני בתי דין לאומיים ובין-לאומיים;
תביעות הקשורות לשימוש בכוח, עינויים, רצח עם, זכות להגדרה עצמית והפרות זכויות אדם אחרות;
תביעות הקשורות להפרות דיני פלילים בינלאומיים.
שימש כעורך־דין בלמעלה מעשרים תיקים בבית הדין הבינלאומי לצדק, כולל פרקליט של איי שלמה; סכסוך גאורגיה נגד רוסיה (כפרקליט של גאורגיה); ציד לווייתנים באנטארקטיקה (כפרקליט של אוסטרליה); ההשלכות המשפטיות של ניתוק ארכיפלג צ'גוס ממאוריציוס ב־1965; וכפרקליט של גמביה.
הוא גם הוכשר לבוררות בין־מדינתית, כולל הסכסוך בין הפיליפינים וסין בסכסוכים טריטוריאליים בים סין הדרומי (כפרקליט של הפיליפינים).
לפני שמונה כמגשר ב־ICSID (מאז 2007), סנדס שימש כעורך־דין בתיקים של ICSID ותיקים נוספים בתחום ההשקעות.
כיום הוא יושב כבורר בסכסוכי השקעות ובסכסוכי ספורט (CAS).
בשנת 2005, ספרו של סנדס Lawless World עורר דיון משפטי וציבורי בבריטניה לגבי הלגיטימיות של מלחמת עיראק ב־2003. הספר דן במגוון נושאים, כולל משפט פינושה בלונדון (שבו ייצג סנדס את ארגון זכויות האדם Human Right Watch), הקמת בית הדין הפלילי הבינלאומי, המלחמה העולמית בטרור והקמת מתקן המעצר בגואנטנמו.
במהדורה השנייה של Lawless World (2006) חשף סנדס כי ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, אמר לנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש כי יתמוך בתוכניות ארצות הברית לפלוש לעיראק עוד לפני שבחן את הלגיטימיות המשפטית של הפלישה.
סנדס חשף מזכר מ־31 בינואר 2003 שתיאר פגישה בת שעתיים בין בלייר ובוש, שבמהלכה דן בוש באפשרות לפתות את כוחות סדאם חוסיין להפיל מטוס סיור לוקהיד U-2, פעולה שהייתה מביאה להפרת החלטות מועצת הביטחון של האו"ם.
המזכר חשף שבלייר אמר לבוש כי יתמוך בתוכניות ארצות הברית ללכת למלחמה גם בהיעדר החלטת מועצת ביטחון שנייה, דבר שנראה כסותר את ההבטחה שנתן בלייר בפרלמנט הבריטי זמן קצר לאחר מכן ב־25 בפברואר 2003. סנדס שמר על עמדתו כי אין בסיס במשפט הבינלאומי לפעולה צבאית בעיראק.
ספרו של סנדס משנת 2008, Torture Team, מפרט את תפקידם של עורכי דין בכירים בממשל בוש באישור עינויים במתקן המעצר בגואנטנמו.
בעקבות עבודתו על הספר, סנדס הוזמן למסור עדויות בעל פה ובכתב לפרלמנטים בבריטניה והולנד, וכן לבית הנבחרים והסנאט של ארצות הברית.
בשנת 2009, ג'יין מאייר דיווחה בשבועון "הניו יורקר" על תגובתו של סנדס לחדשות כי השופט הספרדי בלטסר גארסון קיבל בקשות להעמיד לדין שישה בכירים לשעבר בממשל בוש על פשעי מלחמה.
בשנים 2010–2012 שימש סנדס כחבר בוועדת ממשלת בריטניה לחוק זכויות האדם.
הדו"ח של הוועדה פורסם בדצמבר 2012. סנדס והברונית קנדי התנגדו לעמדת הרוב, והדעה המנוגדת שלהם ("In Defence of Rights") פורסמה ב־London Review of Books.
סנדס וקנדי הביעו דאגה כי התמיכה בחוק זכויות האדם בבריטניה נובעת מהרצון שהמדינה תפרוש מהאמנה האירופית לזכויות אדם.
במאמר ממאי 2015 טען סנדס כי תוכניות לחוק זכויות אדם בבריטניה עשויות להשאיר חלק מהאזרחים עם זכויות יותר מאחרים, וזה יהיה "לא תואם את הרעיון עצמו של זכויות אדם בסיסיות, שבה כל אדם מחזיק בזכויות מינימליות בסיסיות".
ב־17 בספטמבר 2015, נתן סנדס הרצאה פומבית בבית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת בנושא "שינויי אקלים ושלטון החוק: הכרעת העתיד במשפט בין-לאומי".
הוא הביע את דעתו כי החלטה של גוף שיפוטי בין-לאומי, כגון בית הדין הבין-לאומי לצדק, יכולה לסייע בפתרון המחלוקת המדעית בנושא שינויי האקלים ולהיות מוסמכת ובעלת תוקף משפטי.
בדצמבר 2015, סנדס (ועמיתיו ב־Matrix Chambers) ניסחו חוות דעת משפטית, עבור אמנסטי אינטרנשיונל, אוקספם ו־Saferworld, על לגיטימיות מכירת נשק מבריטניה לסעודיה.
חוות הדעת קבעה כי בהיתר העברת הנשק לסעודיה, ממשלת בריטניה פועלת בניגוד לחובותיה לפי האמנה לפיקוח על סחר בנשק, עמדת האיחוד האירופי על יצוא נשק ו־UK's Consolidated Criteria on Arms Exports.
ב־16 באפריל 2018 סנדס שיתף פעולה בכתיבת מאמר בעיתון "הטיימס", שבו טען כי לבריטניה לא היה בסיס משפטי מוסכם למתקפה המשולבת על דמשק וחומס.
בנובמבר 2020 פאנל של עורכי דין בינלאומיים בראשות סנדס ופלורנס מומבה החל לנסח הצעת חוק לפשע אקוסייד - השמדת מערכות אקולוגיות.
בפברואר 2024 טען סנדס בעד מדינה פלסטינית בחוות הדעת של בית הדין הבין-לאומי לצדק בנושא מדיניות ישראל בשטחים הפלסטיניים הכבושים.
הוא ציין כי "מדינה פלסטינית אינה תלויה באישור ישראל" וכי המשפט הבין-לאומי של זכות להגדרה עצמית מחייב מדינות חברות נוספות באו"ם "להביא לסיום מידי של הכיבוש הישראלי.
אין כסף, אין נשק, אין מסחר, אין כלום".
סנדס הוא כותב קבוע בעיתונים "פייננשל טיימס" ו"הגרדיאן", ותורם לעיתים ל־London Review of Books ול"ואניטי פייר".
סנדס מרבה להביע דעה בסוגיות של משפט בין-לאומי ותורם לתוכניות של ה־BBC, סקיי ניוז, CNN, אל-ג'זירה ותחנות רדיו וטלוויזיה לאומיות ברחבי העולם.
כתביו שימשו בסיס לארבע הפקות בימתיות שחקרו את ההשפעה הציבורית וההיסטורית של המשפט הבינלאומי:
Called to Account, חקירה מבוימת בסוגיות המשפטיות הקשורות למלחמת עיראק (הוצגה בתיאטרון טרייסיקל באפריל 2007);
קריאות מבוימות מתוך Torture Team (הוצגו בתיאטרון טרייסיקל ב־2009, בפסטיבל הֵיי ב־2010, ובתיאטרון לונג וורף ב־2011);
The Last Colony - הוצגה בשנת 2022 בפסטיבל אביניון ובפסטיבל הבינלאומי לספרות של אדינבורו.
ספרו East West Street: On the Origins of Genocide and Crimes against Humanity משנת 2016, תורגם לעשרים שפות, בהן עברית (רחוב מזרח מערב : על המקורות של ג'נוסייד ופשעים נגד האנושות, כנרת זמורה, 2019).
הסרט, שביים דייוויד אוונס, הוקרן בבכורה באפריל 2015 בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
הוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב־6 בנובמבר 2015 ובבריטניה ב־20 בנובמבר 2015.
סנדס כתב את התסריט ומופיע בסרט לצד שניים מבני בכירי המשטר הנאצי: ניקלאס פרנק (בנו של הנס פרנק, המושל הכללי של פולין הכבושה) והורסט פון וֵכטר (בנו של אוטו וכטר, מושל קרקוב שבפולין וגליציה שבאוקראינה).
הסרט התיעודי, שבוחן את הקשרים בין הבנים לאבותיהם, זכה בפרס יו"ר "יד ושם" בפסטיבל הקולנוע ירושלים והיה מועמד לפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של סטוקהולם ובטקס פרסי הקולנוע הבריטיים של איבנינג סטנדרד.
בשנת 2001 פרסם סנדס מבוא למהדורה של "המשפט" מאת פרנץ קפקא.
בשנת 2021 פרסם רדיו פראנס עשרה פודקאסטים אתו.
סנדס נשוי לנטליה שיפרין, בתו של אנדרה שיפרין, ולהם שלושה ילדים.
פיליפ שיידֵמן היה מדינאי גרמני, סוציאל-דמוקרט.
הקנצלר השני של רפובליקת ויימאר.
שיידמן נולד בעיר קאסל בגרמניה (אז בנסיכות הבוחר מהסן).
בצעירותו עבד כפועל דפוס וכמגיה, בטרם החל לעבוד כעיתונאי.
ב-1883 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, ועבד כעיתונאי וכעורך בעיתונים סוציאליסטים שונים.
בשנת 1903 נבחר לרייכסטאג, ועד מהרה הפך לאחד הקולות הבולטים שבקרב מנהיגי הסוציאליסטים, לצד פרידריך אברט והוגו האזה, עמו הנהיג את סיעת הסוציאל-דמוקרטים.
שיידמן צידד בכניסתה של גרמניה למלחמת העולם הראשונה.
הוויכוח על ההשתתפות במלחמה הוליך לפיצול המפלגה, ולפרישת סיעת ה"סוציאל-דמוקרטים העצמאים" אשר כללה אישים כקורט אייזנר.
שיידמן נותר איש סיעת הרוב, והמשיך בתמיכה במלחמה, אם כי קרא למשא ומתן להשגת הסכם שלום הוגן.
כאשר הכניס הנסיך מקס פון באדן את נציגי הסוציאל-דמוקרטים לממשלה, לקראת סופה של המלחמה, הצטרף אף שיידמן עמם, בתפקיד שר בלי תיק, באוקטובר 1918.
ב-9 בנובמבר 1918, הודיע פון באדן לממשלתו ההמומה על כך שהקייזר התפטר ונמלט לחו"ל, ועל התפטרותו של פון באדן עצמו מתפקיד הקאנצלר (ומסירתו לידי פרידריך אברט, הסוציאל-דמוקרט הראשון אשר שימש בתפקיד זה).
הממשלה החדשה הייתה אובדת עצות.
ברור היה כי גרמניה הובסה במלחמה, ועליה לקבל את תנאי הכניעה מבעלות הברית.
ברור היה כי כל ממשלה שתעשה צעדים בכיוון זה תסומן בידי חוגי הימין כבלתי לגיטימית וכ"בוגדת".
הייתה זו תחילתה של אגדת תקיעת הסכין בגב לפיה השתלטו השמאל והיהודים על ממשלת גרמניה, וגרמו לכניעה מחפירה, בעוד הצבא נלחם בעוז רוח בחזית.
היה זה תכסיס שקוף שנועד להטיל את האשמה כולה בכניעה על השמאל, על הדמוקרטיה ועל הליברלים.
מצד שני, עוד בטרם התפטר הקייזר הכריז קורט אייזנר על "רפובליקה סוציאליסטית" בבוואריה, וברחובות ברלין התגודדו המוני פועלים ממורמרים, המונהגים בידי ארגון שמאל קיצוני המכונה "הליגה הספרטקיסטית" אשר שם לו למטרה להכריז על "רפובליקה סובייטית גרמנית" בנוסח שהיה מוכר (ומטיל אימה) מברית המועצות שזה עתה קמה.
היה ברור כי אם לא תפעל הממשלה מהר ובנחישות, יהיו ימיה כימי ממשלתו של רודולף קרנסקי בברית המועצות - משטר ביניים בין מונרכיה אבסולוטית ודיקטטורה קומוניסטית.
לא כך רצו אברט ושיידמן להיכנס אל דפי ההיסטוריה.
בלחץ האירועים, בעוד הממשלה מכונסת בבניין הרייכסטאג, יצא שיידמן, מבלי שנועץ באיש מחבריו אל ההמון שהתכנס מחוץ לבניין והכריז על הקמת "רפובליקה גרמנית".
הכרזה היסטורית זו הייתה ערש לידתה של רפובליקת ויימאר, קצרת הימים והסוערת.
לאחר הכרזת הרפובליקה שימש שיידמן בתפקיד האחראי על האוצר בממשלת הביניים שהוקמה, ובפברואר 1919, התכנסה בוויימאר האספה הלאומית, ומינתה את אברט לנשיא, ואת שיידמן לקאנצלר.
ממשלתו הראשונה של שיידמן כללה גורמים מהמפלגה הסוציאליסטית (SPD), המפלגה הדמוקרטית (DDP), ומפלגת המרכז (ZENTRUM).
הממשלה החזיקה פחות מחמישה חודשים, והתמוטטה בטרם נחתם הסכם ורסאי, ששיידמן היה מראשי המתנגדים לו, ובטרם נחתמה חוקת הרפובליקה, שעל ניסוחה עבד שר הפנים בממשלה, הפרופסור הוגו פרויס.
שיידמן התפטר ב 20 ביוני 1919, על מנת שלא לחתום על הסכמי ורסאי, שכגרמנים רבים ראה בהם אך השפלה והתעללות בלתי ראויה בצד המובס במלחמה.
שוב לא שירת בממשלה, למרות שנותר פעיל בפוליטיקה, כראש העיר של קאסל, בין השנים 1920 עד 1925, ובמקביל כציר ברייכסטאג.
ב-4 ביוני 1922 ניצל שיידמן מניסיון התנקשות, שבוצע על ידי חוגי ימין קיצוני, אנשי הפרייקור לשעבר.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933, נמלט שיידמן לדנמרק, ושם מת בגלות, בשנת 1939.
פיליפ ג'ון-ויליאם קוֹקוּ (בהולנדית: Phillip John-William Cocu; נולד באיינדהובן, 29 באוקטובר 1970) הוא כדורגלן עבר הולנדי ומאמן כדורגל, המאמן את קבוצת ויטסה ארנהם.
קוקו היה שחקן בסגל נבחרת הולנד בה שיחק מ-1996 עד 2006.
אלקמאר, כשהיה בן 18. בהמשך הקריירה שיחק גם בפ.ס.וו.
בברצלונה נפצע והחמיץ עונה וחצי לאחר היתקלות ברגלו של חבייר זאנטי מאינטר מילאנו.
ב-2004 חזר לאיינדהובן, וב-2007 עבר לעונה בודדת לאל-ג'זירה.
כמאמן איינדהובן זכה קוקו ב-3 אליפויות.
ביוני 2018 מונה למאמן פנרבחצ'ה מהליגה הטורקית.
ב-28 באוקטובר פוטר מהקבוצה עקב הידרדרותה לתחתית הליגה.
ב-5 ביולי 2019 מונה קוקו למאמנה של דרבי קאונטי מליגת המשנה באנגליה.
ב-14 בנובמבר 2020 פוטר מתפקידו לאחר ניצחון אחד ב-11 משחקי ליגה.
בספטמבר 2022 מונה למאמנה של ויטסה ארנהם.
פיליפ מילטון רוֹת היה סופר יהודי-אמריקאי.
נחשב לאחד מבכירי הסופרים באמריקה.
רות גדל בניוארק, ניו ג'רזי כבן שני לבס והרמן רות, יהודים ממוצא גליציאני, בני דור ראשון באמריקה.
אחרי סיום בית הספר התיכון בגיל 16 המשיך בלימודיו באוניברסיטת באקנל והשלים תואר ראשון באנגלית.
משם עבר לאוניברסיטת שיקגו ללימודי תואר שני בספרות אנגלית, ועם סיום לימודיו עסק תקופה קצרה כמנחה בתוכנית הכתיבה היוצרת של האוניברסיטה.
הוא לימד באוניברסיטאות איווה, פרינסטון ופנסילבניה, שבה לימד ספרות השוואתית עד שפרש ב-1991.
בתקופת שהותו בשיקגו פגש רות את הסופר סול בלו, שהדריך אותו במשך תקופה קצרה, ואת מרגרט מרטינסון, שלימים נשא לאשה.
השניים נפרדו בשנת 1963, ומרטינסון נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1968, אך נישואיהם הכושלים הטביעו חותם חשוב על יצירתו הספרותית: מרטינסון הייתה השראה לדמויות הנשים באחדים מספריו של רות, בין היתר לדמותה של מורין טרנופול ב"חיי כגבר" ודמותה של מרי ג'יין ריד (הידועה גם בשם "הקופה") ב"מה מעיק על פורטנוי".
בין תקופת סיום לימודיו לפרסום ספרו הראשון ב-1959, שירת רות במשך שנתיים בצבא וכתב סיפורים קצרים ומאמרי ביקורת לכתבי עת שונים, כולל ביקורות סרטים למגזין "ניו ריפבליק".
ספרו הראשון, "היֵה שלום, קולומבוס", נובלה וחמישה סיפורים קצרים, זכה ב"פרס הספר הלאומי" היוקרתי לשנת 1960 ואחריו פרסם שני רומנים ארוכים וקודרים, "Letting Go " ו"כשהייתה ילדה טובה".
רק עם פרסום ספרו השלישי, "מה מעיק על פורטנוי", בשנת 1969, החל רות ליהנות מהצלחה מסחרית וביקורתית בקנה מידה גדול.
במהלך שנות ה-70 ניסה רות סגנונות כתיבה שונים, החל מסאטירה פוליטית ב"הכנופיה" וכלה בפנטזיה קפקאית ב"השד".
בסוף העשור יצר את בן-דמותו, נתן צוקרמן, המככב בשורת רומנים המאופיינים בנגיעה אישית מובהקת, שנכתבו בין השנים 1979 ו-1986. דמותו של צוקרמן מככבת ברומנים אלה כגיבור ראשי או כדמות המספר.
מבקרים נוהגים לסמן את תחילת תור הזהב של רות בשנת 1993 עם פרסום ספרו "מבצע שיילוק".
מאוחר יותר, ביצירת המופת הקומית משנת 1995, "התיאטרון של מיקי שבת", מציג רות את גיבורו התאוותני ביותר עד אז – מיקי שבת: קשיש, מפעיל בובות לשעבר, שבע קלון וחרפה.
בניגוד מוחלט לכך, בחלק הראשון של טרילוגיית צוקרמן השנייה, "פסטורלה אמריקאית", משנת 1997, מתמקד רות בחייו של כוכב האתלטיקה הווירטואוזי מניוארק, סימור ("השוודי") לבוב, ובטרגדיה הפוקדת אותו כשבתו הופכת טרוריסטית בעקבות מלחמת וייטנאם.
היה מיודד עם הסופר אהרון אפלפלד.
בנובמבר 2012 הודיע על פרישתו מכתיבה.
רות הוא הסופר האמריקאי המעוטר ביותר של זמנו.
שתיים מיצירות הסיפורת שלו זכו בפרס הספר הלאומי, שתיים אחרות הגיעו לשלב הגמר ושתיים זכו בפרסי חוג מבקרי הספרות הלאומי.
כמו כן זכה בשני פרסי (PEN/Faulkner) ובפרס פוליצר לסיפורת על הרומן "פסטורלה אמריקאית" משנת 1997. בשנת 2001 זכה בפרס פרנץ קפקא ובשנת 2002 זכה בפרס קרן הספרים הלאומית על תרומה חשובה לספרות האמריקאית ובפרס מדיסיס לסופר זר.
מבקר הספרות הרולד בלום הגדיר את רות כאחד מארבעת הסופרים הגדולים באמריקה שעדיין פעילים, יחד עם תומאס פינצ'ון, דון דלילו וקורמאק מקארתי.
ב-2011 זכה בפרס מאן בוקר הבינלאומי.
בראשית 2004 הודיעה אגודת פיליפ רות על הוצאה לאור של כתב העת למחקרי פיליפ רות, המוקדש ליצירתו.
הגיליון הראשון יצא לאור בסתיו 2004.
רות חי עד מותו באזור כפרי בקונטיקט.
הוא נישא לראשונה למרגרט מרטינסון, אולם נישואים אלו התפרקו ב-1963. אחר כך התחתן בשנית עם השחקנית קלייר בלום, והתגרש גם ממנה.
לאחר מכן חי עם אישה נוספת.
במהלך חייו הארוכים ניהל רות פרשיות אהבים (בדרך כלל קצרות) עם נשים רבות, ונתן לכך ביטוי בספריו.
הוא נודע כחבר מסור שסייע ותמך בחברים בעת צרה.
סדר הספרים ברשימה להלן על פי סדר יציאתם לאור בעברית.
שנת ההוצאה לאור המקורית – בסוגריים.
היה שלום קולומבוס (1959) - תרגם חיים גליקשטיין, הוצאת שוקן, תש"ל 1970.
שלום לך, קולומבוס - תרגם שאול לוין, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2010.
מה מעיק על פורטנוי (1969) - תרגם חיים גליקשטיין, הוצאת שוקן, תש"ל 1970.
מה מעיק על פורטנוי - תרגם אסף גברון, הוצאת זמורה ביתן, 2010.
סופר הצללים (1979) – תרגם חיים גליקשטיין, הוצאת זב"מ, תשמ"א 1981.
כשהייתה ילדה טובה (1967) – תרגמה ניצה בן-ארי, הוצאת זב"מ, תשמ"ז.
לקרוא את עצמי ואת האחרים (1976) – תרגמה דפנה לוי, הוצאת זמורה-ביתן, תשנ"א 1990.
העובדות: אוטוביוגרפיה של סופר (1988) – תרגמה דפנה לוי, הוצאת זמורה-ביתן, תשנ"ב 1992.
מבצע שיילוק: וידוי (1993) – תרגם דוד שחם, הוצאת זמורה-ביתן, תשנ"ט 1999.
התיאטרון של מיקי שבת (1995) – תרגם דוד שחם, הוצאת זמורה ביתן, תשס"ב 2002.
פסטורלה אמריקנית (1997) – תרגם דוד שחם, הוצאת זמורה ביתן, תשס"ב 2002.
הכתם האנושי (2000) – תרגם דוני ענבר, הוצאת זמורה ביתן, תשס"ג 2002.
התחתנתי עם קומוניסט (1998) – תרגמה שרה ריפין, הוצאת זמורה ביתן, תשס"ד 2004.
הקנוניה נגד אמריקה (2004) – תרגמה שרה ריפין, הוצאת זמורה ביתן, 2007.
ענייני עבודה - סופר, עמיתיו ועבודתם – תרגם אהוד תגרי, הוצאת זמורה ביתן, 2008.
החיה הגוועת (2001) – תרגם אמיר צוקרמן, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2010.
הרוח יוצא (2007) – תרגם אמיר צוקרמן, הוצאת זמורה ביתן, 2012.
שמונה מיצירותיו של רות עובדו לסרטים:
היה שלום קולומבוס, בבימויו של לארי פירס לפי תסריט מאת ארנולד שולמן (1969)
מה מעיק על פורטנוי, תסריט ובימוי: ארנסט להמן (1972)
הכתם האנושי, בבימויו של רוברט בנטון לפי תסריט מאת ניקולס מייר (2003)
אלגי, בבימויה של איזבל קושט לפי תסריט מאת ניקולס מייר (2008)
מפלה, בבימויו של בארי לוינסון לפי תסריט מאת באק הנרי ו-Michal Zebede (2014)
זעם, תסריט ובימוי: ג'יימס שמוס (2016)
פסטורלה אמריקנית, בבימויו של יואן מקגרגור לפי תסריט מאת ג'ון רומנו (2016)
הונאה, בבימויו של ארנו דפלשן לפי תסריט מאת ג'ולי פייר וארנו דפלשן (2021)
יוהאן פיליפ רייס היה מדען וממציא גרמני.
היה בין הראשונים שהמציאו את הטלפון, אך לא רשם פטנט על ההמצאה ולא הפיץ ברבים את פיתוחה.
על שמו נקרא טלפון רייס.
רייס נולד בגלנהאוזן שבגרמניה, בנם של מארי קתרין (גלקנר) וקארל זיגיסמונד רייס.
אביו השתייך לכנסייה האוונגליסטית הלותרנית.
בגיל ארבע נפטרה אמו, ורייס גודל על ידי סבתו, שהייתה אישה משכילה ורחבת אופקים שעודדה אותו ללמוד.
בגיל שש נשלח רייס לבית הספר המקומי של עיר הולדתו גלנהאוזן.
כאן כישרונותיו משכו את תשומת לב מוריו, שהמליצו לאביו להמשיך את השכלתו במכללה גבוהה יותר.
אביו נפטר לפני שלרייס מלאו עשר שנים.
סבתו ואפוטרופסיו שלחו אותו למוסד של גרנייה בעיר פרידריכסדורף, שם גילה עניין בשפות, ורכש שליטה הן בצרפתית והן באנגלית, וכן אוסף של ידע כללי מגוון מהספרייה.
בגיל 14 התקבל רייס למכללת האסל בפרנקפורט, שם למד לטינית ואיטלקית.
אהבה למדע התגלתה בו, ולאפוטרופוסיו הומלץ לשלוח אותו לבית הספר הפוליטכני של קרלסרוהה.
דודו רצה שיהפוך לסוחר, וב-1 במרץ 1850, רייס התמחה כסוחר צבעים במוסד של י.
הוא אמר לדודו שילמד את המקצוע שנבחר עבורו, אך ימשיך בלימודיו המועדפים ככל שיוכל.
בזמנו הפנוי הקדיש עצמו להתפתחות אישית – לקח שיעורים פרטיים במתמטיקה ופיזיקה, והשתתף בהרצאותיו של הפרופסור ר.
בוטגר בנושא מכניקה בבית הספר למסחר.
כאשר תקופת החניכה שלו הסתיימה, רייס למד במוסד של ד"ר פופה (Dr.
מכיוון שלא לימדו שם היסטוריה ולא גאוגרפיה, כמה מהתלמידים הסכימו ללמד זה את זה במקצועות אלה.
רייס לימד גאוגרפיה, והאמין שמצא את ייעודו האמיתי באמנות ההוראה.
הוא גם הפך לחבר באגודה הפיזיקלית של פרנקפורט.
בשנת 1855, השלים את שנת שירותו הצבאי בקאסל, ואז חזר לפרנקפורט כדי לקבל הסמכה כמורה למתמטיקה ומדעים באמצעות לימודים פרטיים והרצאות פומביות.
כוונתו הייתה לסיים את הכשרתו באוניברסיטת היידלברג, אך באביב 1858 ביקר את חברו הוותיק ומורו, הופרת' גרנייה (Hofrath Garnier), שהציע לו משרה במכון גרנייה.
ב-14 בספטמבר 1859 נישא רייס, וזמן קצר לאחר מכן עבר לפרידריכסדורף, כדי להתחיל את הקריירה החדשה שלו כמורה.
רייס נפטר בגיל 40 בלבד בעקבות מחלת ריאות קשה שפקדה אותו במהלך חצי השנה האחרונה לחייו, ככל הנראה סרטן ריאות שלא אובחן.
רייס דמיין שחשמל יכול להתפשט בחלל, כפי שיכול אור, ללא עזרת מוליך חומרי, והוא ביצע כמה ניסויים בנושא.
התוצאות תוארו במאמר, "על קרינת החשמל", אשר בשנת 1859 שלח בדואר לפרופסור פוגנדורף (Poggendorff) לצורך הכנסתו בכתב העת הידוע דאז "AnnalenderPhysik", ("שנתון הפיזיקה") אבל מאמרו נדחה.