tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאור התחושה הזו ובהתחשב בתרומה הקטנה שהאדם מסוגל להעניק, ייתכן כי הוא ינטרל את הרגש שהתעורר בו ויחוש כי אין טעם לסייע.
אשמה: ההתייחסות לקורבן מזוהה נעשית לאחר שהמקרה התרחש.
כתוצאה מכך, אנשים ירגישו יותר אשמה ואחריות במקרים אלו.
לעומת זאת, בחשיפה לקורבנות סטטיסטיים אנשים חשים פחות אשמה מכיוון שבלתי אפשרי עבורם לקבל אחריות על כל הטרגדיות שעלולות להתרחש.
ייצוגיות: אנשים חשים דאגה כלפי קורבנות כאשר קבוצת השייכות שלהם נהיית קטנה יותר.
כך לדוגמה, מחלה שהורגת מאה אנשים מתוך מאה נחשבת כאסון, אך מחלה שהורגת מאה אנשים בכל המדינה נתפסת כמטרידה פחות.
קורבנות מזוהים מייצגים את האחוז הגבוה ביותר של ריכוז סיכון, מפני שהם הופכים להיות קבוצת הייצוג של עצמם.
לכן, קיים סיכוי גדול יותר שאנשים יתרמו לקורבנות מזוהים.
אמפתיה היא המנגנון האידיאלי לתכונת האלטרואיזם – המוטיבציה לעזור לקורבן והנכונות לתרום לו, בעקבות התגובה שלנו לכאבו של אחר, צרה או מצוקה.
תנאי הכרחי להתעוררות של אמפתיה הוא אימוץ נקודת מבטו של האחר, כלומר: היכולת לדמיין איך האדם תופס את המצב וכיצד הוא מרגיש כתוצאה מכך.
נמצא כי בני האדם נוטים לאמץ את נקודת מבטו של האחר כאשר הקורבן שהם רואים מזוהה לעומת מצב בו הוא אינו מזוהה.
לפיכך, סביר כי לאור קורבן מזוהה תתעורר אמפתיה רבה יותר שתייצר נכונות לתרום ולסייע לו.
קטגוריזציה חברתית היא שייכות הקורבן לקבוצה חברתית כלשהי והשתייכות התורם הפוטנציאלי לאותה קבוצה או לקבוצה אחרת.
הנכונות לעזור לאחר מושפעת מקטגוריזציה חברתית, כך שאנשים נוטים לעזור לאלה שהם תופסים כדומים להם בכלל ובשעת חירום, כולל אסונות טבע, בפרט.
במחקר שבחן האם השפעת הייחודיות של קורבנות מזוהים קיימת גם מעבר לגבולות של קבוצת שייכות, נמצא כי תפיסת נקודת המבט ותחושות הכאב תלויות במרחק הפסיכולוגי הקיים בין התורם לבין הקורבן.
כך, שככל שהמרחק הפסיכולוגי עולה, התורם יאמץ פחות את נקודת מבטו של הקורבן ויעבד את המידע ברמה מופשטת יותר.
בהתאם לכך, בעוד שמקרים של קורבנות השייכים לקבוצה החברתית של תורמים מעובדים באופן רגשי, מקרים של קורבנות שאינם קרובים לתורמים פסיכולוגית מעובדים באופן מופשט ומעוררים פחות אמפתיה.
בסדרת מחקרים נמצא כי הזדהות עם הקורבן מובילה להגדלת העזרה רק כאשר הקורבן הוא אדם בודד שנתפס כשייך לקבוצה החברתית של התורם.
כלומר, אנשים נדיבים יותר כאשר הקורבן יחיד, מזוהה ושייך לקבוצת הלאום שלהם.
מכאן שישנה השפעה רגשית ישירה שמעורבת בתהליכי קבלת החלטות ומשליכה על תגובות התנהגותיות.
באופן ספציפי, אנשים מסוגלים לחוות הזדהות עם אדם שאינו מוכר או קשור ישירות אליהם.
עם זאת, אלטרואיזם הוא אמנם בעל עוצמה רבה אך מוגבל לסוגי אינטראקציות מסוימות בעולם.
עזרה ליחיד מול עזרה לקבוצה
אפקט הקורבן המזוהה תקף רק לאינדיבידואלים מזוהים ולא לקבוצת אנשים.
כלומר, קבוצת קורבנות מזוהים אינה מעוררת יותר רצון לסייע מקבוצת אנשים שאינם מזוהים.
במחקר שאלו משתתפים כמה כסף הם היו מוכנים לתרום לילד חולה אנוש או לקבוצה של שמונה ילדים חולים.
מצאו כי בעוד שפרטי זיהוי של הילד הגדילו את סכום התרומה, זיהוי של קבוצת ילדים לא הגדיל.
זאת משום שקבוצת קורבנות נתפסת כיותר רחוקה פסיכולוגית מקורבן בודד ולכן אינה מעוררת תחושת אמפתיה דומה.
הטרמה רגשית לעומת הטרמה רציונלית
על פי ההיגיון, הדבר הנכון ביותר הוא לסייע למספר גדול של אנשים ולתרום בהתאם להיקף הבעיה ושיעורה.
עם זאת, אפקט הקורבן המזוהה מציג תופעה בה אנשים תורמים לקורבן יחיד בשל הרגש העוצמתי שמתעורר בהם.
במחקר שבחן את ההשפעה של חשיבה רציונלית לעומת חשיבה רגשית נמצא כי בעוד שהפעלה מכוונת של רגשות (הטרמה רגשית) עודדה תרומה רבה יותר לקורבן המזוהה על פני קורבנות סטטיסטיים; הפעלה מכוונת של ההיגיון (הטרמה רציונלית) עודדה תרומה נמוכה בשני המקרים.
כלומר, הפעלה של ההיגיון מפחיתה את היכולת לחוש חמלה ולהתנהג בצורה פחות אכפתית ואלטרואיסטית.
אפקט המסגור (לעיתים נקרא גם "הטיית המסגור") הוא הטיה קוגניטיבית, לפיה אנשים מקבלים החלטות בהתבסס על הדרך בה הוצגו בפניהם האפשרויות השונות, בסמנטיקה חיובית או שלילית; למשל רווח או הפסד.
תהליכי קבלת החלטות אצל אנשים מושפעים מהדרך בה הוצג בפניהם המידע.
אפקט המסגור הוא הנטייה להסיק מסקנות שונות מאותו המידע, בהתאם למקור ממנו התקבל המידע, או הדרך בה הוא התקבל.
אנשים נוטים להימנע מסיכונים, כאשר מוצג בפניהם מסגור חיובי, אך נוטים לקחת סיכונים כאשר מוצג בפניהם מסגור שלילי.
רווח והפסד מוגדרים כתרחיש המתאר את התוצאות (למשל, אובדן חיים או הצלת חיים, חולים במחלות שונות שמקבלים או לא מקבלים טיפול ועוד).
תורת הערך מראה כי הפסד הוא משמעותי יותר מאשר הרווח המקביל, מאחר שרווח בטוח (אפקט הוודאות ואפקט פסבדו-וודאות) יהיה מועדף על רווח הסתברותי, והפסד הסתברותי יהיה מועדף על הפסד מוגדר.
אחת הסכנות באפקט המסגור היא החשש מכך שאנשים לרוב מקבלים אפשרויות בהקשר של רק אחת משתי המסגרות.
התפיסה מסייעת בפיתוח הבנה של מסגור בתוך תנועות חברתיות, וכן בגיבוש דעות פוליטיות במקרים בהם ספין תקשורתי ממלא חלק משמעותי בסקרי דעת קהל הבנויים כך שיעודדו תגובות מועילות עבור הארגון שהזמין את הסקר.
יש טענה שהשימוש בטכניקה מערער את האמינות של הסקרים הפוליטיים האלו.
ההשפעה מצטמצמת, או אפילו מבוטלת לחלוטין, אם מידע אמין מספיק מסופק לאנשים.
אפקט המסגור הוכיח באופן עקבי את אחת ההטיות הגדולות ביותר בקבלת ההחלטות.
באופן כללי, הרגישות להשפעת אפקט המסגור עולה עם הגיל.
ההבדלים בגיל חשובים במיוחד כאשר בוחנים החלטות בתחום טיפול רפואי והחלטות כלכליות.
עם זאת, אפקט המסגור נוטה להיעלם כאשר נתקלים בו בשפה שנייה.
הסבר אפשרי להיעלמות זו הוא ששפה שנייה מספקת מרחק קוגניטיבי ורגשי רב יותר משפת האם.
שפה זרה גם פחות מעובדת אוטומטית מאשר שפת אם, מה שמוביל להפעלת יותר שיקול דעת, דבר שיכול להשפיע על קבלת ההחלטות, וכתוצאה מכך החלטות מתקבלות בצורה שיטתית יותר.
אפקט המסגור בתהליכי קבלת ההחלטות מתחזק כאשר גיל הילד עולה.
הסיבה לכך היא בחלקה מאחר שהנמקה איכותית עולה עם הגיל.
בעוד שאצל ילדים בגיל הרך הנטייה היא לקבל החלטות על בסיס מאפיינים כמותיים, כגון הסתברות של תוצאה, אצל ילדים בגילאי בית ספר יסודי ומתבגרים עולה הסיכוי שההחלטות יתקבלו על בסיס מאפיינים איכותיים, והם לרוב יבחרו באפשרות הבטוחה במיסגור הרווח ובאפשרות המסוכנת במיסגור ההפסד, ללא תלות בהסתברויות.
העלייה בחשיבה האיכותית קשורה לעלייה בחשיבה מבוססת-"גיסט" המתרחשת לאורך החיים.
עם זאת, הנמקה איכותית, כמו גם רגישות לאפקט המסגור, חזקים פחות אצל מתבגרים ביחס לאנשים בוגרים ומתבגרים, יותר ממבוגרים, נוטים לבחור את האפשרות המסוכנת יותר בתרחישי רווח כמו גם בתרחישי הפסד נתונים.
הסבר אפשרי לנטייתם של מתבגרים לבחירות מסוכנות יותר הוא שאין להם מספיק ניסיון בעולם האמיתי עם השלכות שליליות, ולכן הם נוטים להסתמך יתר על המידה על הערכה מודעת של סיכון ורווח תוך התמקדות במידע ופרטים ספציפיים או בניתוח כמותי.
פעולה זו מפחיתה את השפעת אפקט המסגור ומובילה לעקביות רבה יותר במסגרות של תרחיש נתון.
ילדים בגילאי 10 עד 12 נוטים יותר לקחת סיכונים ולהראות את השפעת אפקט המסגור, בעוד שילדים צעירים יותר חשבו רק על ההבדלים הכמותיים בין שתי אפשרויות שהוצגו בפניהם.
סביר יותר שבוגרים צעירים יתפתו יותר בקלות ממבוגרים על ידי לקיחת סיכונים כאשר הציגו בפניהם ניסויים עם מסגור של הפסד.
במחקרים רבים שבדקו סטודנטים לתואר ראשון, החוקרים מצאו כי הסטודנטים נוטים יותר להעדיף אופציות שמוסגרו להם באופן חיובי.
לדוגמה, הם נטו יותר ליהנות מבשר שהוגדר כבשר 75% רזה, לעומת בשר שהוגדר כבשר 25% שמן, או להשתמש בקונדומים שהוגדרו כבעלי יעילות של 95% לעומת אלו שהוגדרו כבעלי סיכון של 5% לכישלון.
בוגרים צעירים רגישים במיוחד להשפעות אפקט המסגור כאשר מוצגת בפניהם בעיה לא מוגדרת שבה אין תשובה נכונה ולא-נכונה, ועליהם לקבוע באופן שרירותי איזה מידע הם מוצאים כרלוונטי.
לדוגמה, סטודנטים לתואר ראשון מוכנים יותר לרכוש פריט כגון כרטיס לסרט לאחר אובדן סכום השווה לעלותו של הפריט הזה, מאשר לאחר אובדן של הפריט עצמו.
חוקרים טוענים כי אפקט המסגור נוטה להיות גדול יותר בקרב מבוגרים מאשר בקרב בוגרים צעירים או מתבגרים.
טענה זו עשויה להיות תוצאה של הטיה שלילית מוגברת אך על פי מספר מקורות הטיות השליליות למעשה יורדות עם הגיל.
סיבה אפשרית נוספת היא שלאנשים מבוגרים יש פחות משאבים קוגניטיביים העומדים לרשותם, והם נוטים יותר לבחור באסטרטגיות קוגניטיביות פחות כאשר הם מתמודדים עם תהליכי קבלת החלטות.
הם נוטים יותר להסתמך על מידע נגיש ללא קשר אם המידע הזה רלוונטי כדי לקבל את ההחלטה העומדת על הפרק.
מספר מחקרים הראו כי אנשים צעירים יותר יקבלו החלטות פחות מוטות מאשר המבוגרים מהם, משום שהם מבססים את בחירתם על פרשנויות של דפוסי אירועים ויכולים להתבסס יותר על אסטרטגיות קבלת החלטות הדורשות משאבים קוגניטיביים כמו מיומנויות עבודה-זיכרון.
אנשים מבוגרים לעומת זאת, נוטים לקבל החלטות על בסיס תגובות מיידיות לרווח והפסד.
מחסור במשאבים קוגניטיביים אצל אנשים מבוגרים, כמו למשל גמישות באסטרטגיות של קבלת ההחלטות, עלול לגרום לאנשים מבוגרים להיות מושפעים ממסגור רגשי יותר מאשר מבוגרים צעירים או מתבגרים.
בנוסף, כאשר אנשים מתבגרים, הם נוטים לקבל החלטות מהר יותר מאשר עמיתים צעירים יותר שלהם.
זה משמעותי מאחר שבעת שאדם מבוגר מתבקש לקבל החלטה, סביר שההחלטה שיקבל תהיה מושפעת פחות מהסביבה ואותו אדם יבצע הערכה מחדש של ההחלטה המקורית שלו.
לעובדה שיש עלייה בהשפעה של אפקט המסגור בקרב אנשים מבוגרים ישנן השלכות חשובות, במיוחד בהקשרים רפואיים.
אנשים מבוגרים מושפעים במידה רבה מהכללה או החרגה של פרטים שאינם רלוונטיים.
למבוגרים יכולה להיות נטייה לקבל החלטות רפואיות חשובות בהתבסס על הדרך בה הציגו בפניהם הרופאים את שתי האפשרויות העומדות בפניהם, יותר מאשר לקבל החלטה לאחר ששקלו בעצמם את ההבדלים המשמעותיים בין האפשרויות.
כאשר שוקלים טיפולים שונים למחלת הסרטן, המסגרת בה מוצגות אפשרויות הטיפול השונות בפני המטופל יכולה להשפיע ולהטות את ההתמקדות מההישרדות לטווח קצר עד ארוך במסגור שלילי וחיובי, בהתאמה.
כאשר מציגים בפני מטופל טיפולים אפשריים ומתארים לו אותם במונחים חיוביים, שליליים או נייטרליים, מבוגרים נוטים יותר להסכים לטיפול מסוים כאשר הוא מתואר באופן חיובי מאשר להסכים לאותו טיפול כאשר הוא מתואר באופן נייטרלי או שלילי.
בנוסף, מסגור לעיתים קרובות יכול להוביל לחוסר עקביות בבחירה: כאשר משנים את תכונות התיאור לאחר שאדם כבר ביצע החלטה, יכול לגרום לאותו אדם לשנות את הבחירה הראשונית שעשה ולבחור באפשרות אחרת.
כמו כן, אנשים מבוגרים נוטים לזכור טוב יותר פרטים שנמסרו להם בצורת הצהרה חיובית מאשר אלו שנמסרו בצורה שלילית.
זה הודגם על ידי הצהרות של קשישים על בעיות בריאות שלהם.
עמוס טברסקי ודניאל כהנמן בחנו כיצד ניסוחים שונים השפיעו על תגובות משתתפים לבחירה במצב היפותטי של חיים ומוות בשנת 1981.
המשתתפים במחקר התבקשו לבחור בין שני טיפולים שונים עבור 600 איש שנפגעו ממחלה קטלנית:
טיפול מסוג א' צפוי היה לגרום לכ 400 מקרי מוות, בעוד שלטיפול מסוג ב' היה סיכוי של 33% שאיש לא ימות, אבל סיכון של 66% שכולם ימותו.
בחירה זו הוצגה במסגרת המחקר לנחקרים במסגור חיובי (כלומר: כמה אנשים יחיו) או במסגור שלילי (כלומר: כמה אנשים ימותו).
מסגור טיפול מסוג א' טיפול מסוג ב' חיובי מציל חיים של 200 איש 33% סיכוי להציל את כל 600 האנשים, 66% סיכוי שאף אחד לא יינצל שלילי 400 אנשים ימותו 33% סיכוי שלא ימותו אנשים, סבירות של 66% שכל ה 600 ימותו
טיפול א' נבחר על ידי 72% מהנחקרים כאשר הוצג במסגור חיובי ("מציל חיים של 200 איש") ואילו כאשר הוצג במסגור שלילי ("400 אנשים ימותו") רק 22% מהנחקרים בחרו בו.
אפקט זה הופיע גם בהקשרים אחרים:
93% מתלמידי דוקטורט ביצעו רישום מוקדם ללימודים, כאשר הודגש בפניהם שעל רישום מאוחר יהיה עליהם לשלם קנס, בעוד שרק 67% מהתלמידים ביצעו רישום מוקדם כאשר הודגש בפניהם שיש הנחה על רישום מוקדם.
62% מהאנשים לא הסכימו עם "גינוי פומבי של הדמוקרטיה", אך רק 46% מהאנשים הסכימו כי נכון "לאסור על גינוי פומבי של הדמוקרטיה".
יותר אנשים יתמכו במדיניות כלכלית אם שיעור התעסוקה יהיה מודגש יותר מאשר שיעור האבטלה.
נטען כי מעצר קדם-משפטי עשוי להגביר את נכונותו של הנאשם לקבל עסקת טיעון, שכן המאסר, במקום החופש, יהיה קו הבסיס שלו, והודאה באשמה תיתפס אצל הנאשם כמה שיביא לשחרורו המוקדם ולא כמעשה שיכניס אותו לכלא.
בלוגיקה, אקסטנסיונליות דורשת ש"שתי נוסחאות אשר יש להן את אותו ערך-אמת על הקצאות-האמת להיות חלופות הדדיות במשפט המכיל אחת מנוסחאות אלה" במילים פשוטות, אובייקטים שיש להם את אותן התכונות החיצוניות הם זהים.
על פי עיקרון זה, החל בתהליכי קבלת החלטות, קבלת החלטה בפתרון בעיה לא צריכה להיות מושפעת מהדרך בה מתוארת הבעיה.
לדוגמה, תיאורים שונים של אותה החלטה לא אמורים להביא להחלטות שונות, בשל עקרון ההרחבה.
אם החלטות מתקבלות על בסיס נתוני-מידע לא רלוונטיים כפי שתואר, זה נקרא הפרת אקסטנסיונליות.
מחקריהם של טברסקי וכהנמן זכו לביקורת מאוחרת יותר על כך שההבדלים בין האופציות בשני התרחישים מינוריים מידי.
מאחר שהתיאור של טיפול א' במסגרת החיובית אינו קובע במפורש כי 400 בני אדם ימותו, וגם תיאור הטיפול מסוג א' במסגרת השלילית לא קובע במפורש כי 200 בני אדם יחיו, ההסתברות שתוצאות אלו יתקבלו ב 100% היא רק מרומזת.
משמעות זו היא ברורה רק אם ניתנו לנחקר שתי האפשרויות, בניגוד למצב זה בו הנחקרים שהשתתפו בניסוי קיבלו רק את אחת מהאפשרויות, החיובית או השלילית.
במקרה שלהם, ניתן להניח שעם מסגור חיובי, על ידי בחירה בטיפול א', ההסתברות שיינצלו יותר מ 200 אנשים היא גדולה מאפס.
בהתאמה, אם תוצג לנחקרים רק אפשרות המסגור השלילי, ניתן להניח כי על ידי בחירה באפשרות א', ההסתברות ליותר מ -400 איש מתים גדולה מאפס.
על פי הנחות אלו, אכן יהיה זה הגיוני שהמשיבים יבחרו באפשרות א' ולא באפשרות ב' כאשר יציגו להם את המסגור החיובי, ובאפשרות ב' כאשר יציגו להם את המסגור השלילי, מאחר ששתי המסגרות במקרה של טיפול א' אינן ניתנות להחלפה הדדית.
במילים אחרות, את ההצהרה "200 איש יינצלו מתוך 600" אינה ניתנת להחלפה הדדית עם ההצהרה "400 איש מתוך 600 ימותו".
אפקט המבט הכולל הוא שינוי קוגניטיבי במצב המודעות, שדווח על ידי מספר אסטרונאוטים וקוסמונאוטים כאשר התבוננו בכדור הארץ מהחלל.
האפקט מתייחס לחוויית הצפייה בכדור הארץ ממקור ראשון, שבו הוא נתפס ככדור קטן ושברירי, "תלוי בריק החלל", מוגן וניזון מאטמוספירה דקה כנייר.
מהחלל, גבולות לאומיים נעלמים, והסכסוכים שמפלגים את בני האדם הופכים לפחות חשובים.
הצורך ליצור חברה בין-כוכבית, עם רצון מאוחד להגן על "הנקודה הכחולה החיוורת" הזו הופך לברור והכרחי.
אסטנרואטים רבים, ביניהם ראסל שוויקארט, אדגר מיטשל, סקוט קלי, ג'יימס אירווין וכריס הדפילד, דיווחו על כך שחוו את האפקט.
בתורת האלקטרומגנטיות, אפקט הקרום הוא הנטייה של זרמי חילופין (AC) להיות מפולגים בתוך המוליך הנושא אותם באופן כזה שצפיפות הזרם החשמלי היא גבוהה ביותר בסמוך לפני השטח של המוליך, ופוחתת עם הגידול בעומק בתוך המוליך.
הזרם החשמלי נע בעיקר ב"קרום" של המוליך, בתוך שכבה דקה שממוקמת בין פני השטח שלו למפלס מסוים, שרוחבה מכונה עומק הקרום.
קיים יחס הפוך בין תדירות זרם החילופין לבין עובי שכבת ה"קרום" כך שככל שתדירות זרם החילופין עולה, כך הופכת שכבת ה"קרום" לדקה יותר.
כלומר, ככל שעולה תדירות זרם החילופין כך הולך וקטן שטח החתך של המוליך שדרכו מתקדם רוב הזרם.
לכן, במוליך בעובי נתון, ההתנגדות החשמלית האפקטיבית גדלה עם תדירות זרם החילופין המועבר דרכו.
כמקרי קצה ניתן לבחון מצב בו תדירות זרם החילופין היא 0 ומקרה בו התדירות היא אינסופית:
כאשר תדירות זרם החילופין היא 0 – זהו מצב של זרם ישר.
במצב זה לא קיים "קרום" וההולכה מתבצעת באופן אחיד לכל עומק החתך במוליך, כך שהתנגדות המוליך היא הקטנה ביותר.
כאשר תדירות זרם החילופין היא אינסופית – זהו מצב תאורטי שבו ה"קרום" דק כל-כך כך שלמעשה הוא איננו קיים ולא מתאפשרת הולכה.
במצב זה התנגדות המוליך היא אינסופית.
בצורה מעט פשטנית ניתן לומר שהתופעה נגרמת על ידי זרמי מערבולת מנוגדים המושרים על ידי השדה המגנטי המשתנה הנגרם כתוצאה מזרם החילופין.
לדוגמה, בזרם חילופין בתדירות 60 הרץ הזורם בנחושת, עומק הקרום הוא בערך 8.5 מילימטר.
בתדירויות גבוהות יותר עומק הקרום קטן בהרבה.
מכיוון שהמשוואות המתארות חדירת גל אלקטרומגנטי לתווך מוליך זהות לאלו שמתארות את פילוג השדה החשמלי עבור זרם חילופין בקו תמסורת (את שני המקרים מתארות משוואות מקסוול בתווך בעל מוליכות), לעיתים קרובות מתייחסים במינוח מאוחד לשני המקרים, ולכן מתארים את התנהגות זרם החילופין באפקט הקרום באמצעות מושגים מתורת הגלים.
מוליכים, שמיוצרים בדרך כלל בצורה של תילים, יכולים לשמש כדי לממסר אנרגיה או אותות חשמליים באמצעות זרם חילופין הזורם דרכם.
נושאי המטען החשמלי שמרכיבים את הזרם הזה, כמעט תמיד אלקטרונים, מונעים על ידי שדה חשמלי.
זרם חילופין בתוך המוליך יוצר שדה מגנטי משתנה בתוך ומחוץ למוליך; כאשר צפיפות הזרם במוליך משתנה, השדה המגנטי הנלווה אליו גם משתנה.
לפי חוק פאראדיי השינוי בשדה המגנטי הזה יוצר בתורו שדה חשמלי שמתנגד לשינוי בצפיפות הזרם.
השדה החשמלי המנוגד הזה מכונה "כוח אלקטרו מניע מנוגד" (back EMF).
הכוח האלקטרומניע המנוגד הוא חזק ביותר במרכז המוליך, ולכן מקזז את השדה החשמלי החיצוני במידה הרבה ביותר במרכזו.
באיור משמאל מתוארים קווי השדה המגנטי על ידי המעגלים הכחולים, ו"זרמי המערבולת" המושרים על ידי השדה החשמלי הנגרם משינוי השדה המגנטי מיוצגים על ידי המעגלים האדומים.
מנקודת מבט שקולה ניתן לומר שהשדה המגנטי המשתנה יוצר שדה חשמלי ערבולי, מה שבא לידי ביטוי בגרדיאנט רדיאלי של השדה החשמלי.
זרם חילופין עשוי גם להיות מושרה במוליך עקב שדה מגנטי חיצוני המשתנה בזמן, בהתאם לחוק ההשראה.
גל אלקטרומגנטי הפוגע במוליך כזה יפיק בדרך כלל זרם כזה; זה מסביר את ההחזרה של גלים אלקטרומגנטיים ממתכות.
ללא קשר לכוח המניע, צפיפות הזרם תהיה גבוהה ביותר על שפת המוליך, עם עוצמה מופחתת בפנים המוליך.
הדעיכה בעוצמת הזרם נקראת אפקט הקרום, ועומק הקרום הוא מדד לעומק שבו צפיפות הזרם קטנה פי מערכו בסמוך לפני השטח.
מעל 98% מהזרם יזרום בשכבה חיצונית שעוביה 4 פעמים עומק הקרום.
התנהגות זאת שונה מזאת של זרם ישר אשר בדרך כלל מתפלג בצורה אחידה על פני חתך הרוחב של התיל.
האפקט תואר לראשונה במאמר של הוראס לם (Horace Lamb) מ-1883 עבור המקרה של מוליכים כדוריים, וב-1885 הוכלל למוליכים מכל צורה שהיא על ידי אוליבר הביסייד.
לאפקט הקרום יש השלכות מעשיות בניתוח ותכנון של מעגלים חשמליים בתדרי רדיו ומיקרו, כמו גם קווי תמסורת ואנטנות.
הוא חשוב גם בתדירויות בעלות ערכים של 50–60 הרץ - טווח התואם את התדירות הסטנדרטית ברשתות אספקות חשמל.
אף על פי שהמונח "אפקט הקרום" מקושר ליישומים שקשורים בתמסורת של זרמים חשמליים, "עומק הקרום" מתאר גם את הדעיכה המעריכית של שדות חשמליים ומגנטיים, כמו גם את צפיפות הזרמים המושרים, בתוך חומר בו פוגע גל אלקטרומגנטי מישורי בזווית ישרה.
עבור שימושים אלו, לפעמים נקרא עומק הקרום בשם עומק החדירה.
ניתן לגזור משוואה דיפרנציאלית חלקית לצפיפות הזרם לפי המרחק מציר התיל והזמן בעזרת חוק אמפר וחוק פאראדיי.
נתייחס כעת לצפיפות הזרם ולשדה המגנטי .
עבור מסלול מעגלי שהמישור עליו הוא נח מאונך לציר ה־ (בקואורדינטות גליליות), לפי חוק אמפר המתוקן מתקיים:
ניתן לפתח את אגף ימין:
כמו כן, ניתן לפתח את אגף שמאל:
ולכן לפי חוק אמפר המתוקן:
לאחר גזירת שני האגפים לפי , יתקבל:
האיבר נקרא צפיפות זרם ההעתקה, והוא זניח כאשר תדירות זרם החילופין קטנה.
בטקסטים רבים על אפקט הקרום מזניחים איבר זה, דבר שמפשט מאוד את החישובים, אולם כאן ניצמד לפיתוח הכללי ביותר.
ניתן לפתח את הנגזרת באגף ימין בהתאם לכלל לייבניץ ולקבל:
כעת נגזור את המשוואה הדיפרנציאלית לשדה המגנטי שהתקבלה לפי הזמן ויתקבל:
לפי חוק פאראדיי, השדה החשמלי המושרה על ידי השינויים בשדה המגנטי מקיים:
כאשר הוא העומק מתחת לפני השטח של המוליך.
לפיכך ניתן להחליף את המשוואה הדיפרנציאלית האחרונה במשוואה:
לפי חוק אוהם הזרם החופשי מקיים:
כאשר היא מקדם ההתנגדות החשמלית ו- הוא השדה החשמלי הכולל (סכום השדה האלקטרו מניע והשדה המושרה המנוגד).
שילוב כל המשוואות מאפשר לגזור את המשוואה הדיפרנציאלית החלקית הבאה:
כדי לפתור את המשוואה, נניח תחילה שעובי שכבת הקרום קטן בכמה סדרי גודל מרדיוס התיל .
ההנחה הזאת שקולה להנחה שהתיל מישורי, ומסומנת ב- (כך שגליליות התיל אינה משמעותית).
לפי הנחה זאת מותר להזניח את האיבר השני באגף שמאל (אם הנחה זאת אינה תקפה הפתרונות מורכבים יותר ומערבים פונקציות בסל), ולכן המשוואה הדיפרנציאלית החלקית המתקבלת היא:
המשוואה הזאת היא משוואת הגלים (עם איבר אי-הומוגני) ולכן הפתרונות למשוואה הדיפרנציאלית הם מהצורה:
כאשר הוא הערך המקסימלי של הזרם על שפת המוליך (בעומק אפס), הוא מספר הגל, ו- היא התדירות של זרם החילופין ( הוא היחידה המדומה).
הצבת הפתרון במשוואה הדיפרנציאלית לזרם מניבה את יחס הנפיצה המרוכב:
החלק הממשי של מספר הגל (שנרשמו ) מייצג את התדירות המרחבית של הגל (מכיוון שהתדירות קבועה עבור גל נתון, החלק הממשי של מספר הגל קובע את מהירות התקדמותו בתווך המוליך) ואילו החלק המדומה מייצג את הדעיכה של הגל בתווך המוליך.
מהוצאת שורש ריבועי מאגף ימין (תוך לקיחת הענף המתאים שלו) ופישוט הביטויים מקבלים את הנוסחאות הבאות לחלק הממשי והמדומה של :
כאשר הוא מספר הגל בריק.
ניתן לראות שבגבול התדירויות הנמוכות () החלק הממשי של מספר הגל מקיים:
כאשר היא מהירות התקדמות הגל האלקטרומגנטי בתווך המוליך.
כפי שניתן לראות מהנוסחה, אורך הגל במוליך קצר בהרבה מאורך הגל בריק, או באופן שקול, מהירות המופע במוליך איטית בהרבה ממהירות האור בריק.
לדוגמה, לגל רדיו בתדר 1 מגה הרץ יש אורך גל בריק של בערך 300 מטרים, בעוד שבנחושת, אורך הגל מצטמצם לכדי 0.5 מילימטרים ולמהירות מופע של 500 מטרים לשנייה בלבד.
כתוצאה מחוק סנל וממהירות המופע המזערית במוליך, כל גל אלקטרומגנטי הנכנס למוליך, אפילו בזווית פגיעה גבוהה, יישבר בכיוון הניצב לפני השטח של המוליך.
לעומת זאת, בגבול התדירויות הגבוהות () מתקיים:
תוצאה זו תואמת את האינטואיציה שבעבור תדרים גבוהים במיוחד המוליכות של התווך אינה משמעותית בהפחתת מהירות הגל, כי הזרם החשמלי המתפתח בתוכו אינו מצליח "להגיב" לשדה האלקטרומגנטי המתנודד במהירות; לכן, רק המקדם הדיאלקטרי היחסי והפרמביליות המגנטית היחסית של המוליך מצמצמים את מהירות הגל.
היבט חשוב נוסף של הפתרון לחדירת גל למוליך הוא העובדה שבשונה מגל אלקטרומגנטי בתווך דיאלקטרי, שם השדה החשמלי והמגנטי שלו מתואמים ומצויים באותה פאזה, במוליך נוצר הפרש פאזה בין השדה החשמלי והמגנטי.
ניחוש מושכל של פתרון מהצורה עבור החלק המגנטי של הגל, כאשר הפאזה של השדה המגנטי ביחס לשדה החשמלי, מאפשר, בעזרת שימוש בפתרון שהתקבל עבור צפיפות הזרם, להגיע למסקנה שמתקיים הקשר:
הפאזה היחסית מתקבלת אז מהשוואת הארגומנטים של המספרים המרוכבים משני האגפים; הצבת מאפשרת להגיע לנוסחה:
ממנה עולה שהפאזה היחסית היא:
בפרט, בגבול התדירויות הנמוכות עולה שטנגנס הפאזה היחסית נתון על ידי היחס בין החלק הממשי לחלק המדומה של מספר הגל:
ומכאן שבעבור מוליכים טובים (לגביהם קירוב התדירויות הנמוכות תקף ברוב התדרים המעשיים) הפרש הפאזה בין השדה החשמלי והמגנטי הוא בקירוב טוב מאוד 45 מעלות (שכן החלק והממשי והמדומה של משתווים בגבול זה).
עומק הקרום מוגדר להיות העומק שבו משרעת הגל דועכת ל- מערכה על פני השטח, או באופן שקול כאשר מתקיים:
מהצבת הביטוי שנמצא ל- ניתן לפיכך לבטא את עומק הקרום האופייני כפונקציה של התדירות, הפרמאביליות המגנטית בחומר, המקדם הדיאלקטרי, וההתנגדות החשמלית הסגולית:
בתדירויות שנמוכות בהרבה מ- הגודל שבתוך הרדיקל הימני קרוב לאחד, והנוסחה לעומק הקרום מקבלת את הצורה הנוחה יותר:
נוסחה זאת תקפה בתדירויות שרחוקות מתדירויות תהודה אטומיות או מולקולריות טבעיות של החומר ממנו עשוי המוליך (תדירויות עבורן ל- יש חלק מדומה גדול, מה שמוביל לתהודות חזקות) ונמוכות בהרבה מתדירות הפלזמה (התלויה בצפיפות האלקטרונים החופשיים במוליך) ומההופכי של משך הזמן הממוצע בין התנגשויות של אלקטרוני ההולכה.
במוליכים טובים כמו מתכות כל התנאים הללו מתקיימים לפחות עד לתחום תדירויות גלי המיקרו, מה שמצדיק את הנוסחה.
לדוגמה, במקרה של נחושת, הנוסחה תהיה תקפה עד לתדירויות של הרץ.
אף על פי כן, במוליכים "גרועים", ובתדירויות גבוהות מספיק, הרדיקל הימני גדל.
בתדירויות גבוהות בהרבה מ-, עומק הקרום שואף לערך האסימפטוטי:
חריגה זאת מן ההתנהגות הנפוצה יותר מתרחשת רק עבור חומרים בעלי מוליכות נמוכה מאוד ובתדירויות כאלו שאורך הגל בריק לא גדול בהרבה מעומק הקרום עצמו.
לדוגמה, סיליקון לא מאולח הוא מוליך גרוע ויש לו עומק קרום של בערך 40 מטרים בתדירות של 100kHz (אורך גל 3 קילומטרים).
אם מגדילים את התדירות אל תוך תחום המגה-הרץ, עומק הקרום שלו לעולם אינו יורד מתחת לערך האסימפטוטי של 11 מטרים.
המסקנה היא שבעבור מוליכים מוצקים גרועים, כמו סיליקון לא מאולח, אפקט הקרום לא צריך להילקח בחשבון במרבית החישובים המעשיים, במובן שאין תלות של ההתנגדות בתדירות זרם החילופין.
כאשר עומק הקרום לא קטן בהשוואה לרדיוס התיל, צפיפות הזרם ניתנת לתיאור במונחי פונקציות בסל.
נראה זאת - בהנחת תדירויות נמוכות מספיק מותר להזניח את איבר זרם ההעתקה, כך שמשוואת הזרם בתיל גלילי מקבלת את הצורה:
משוואה זאת היא משוואת החום בקואורדינטות גליליות הנתונה לתנאי שפה מחזוריים בזמן, כלומר היא מקיימת:
נתאר את התלות הזמנית של צפיפות הזרם דרך הצגתה המרוכבת, .
שימוש בעובדה ש- מאפשר להביא את המשוואה לצורה הבאה:
זוהי משוואת בסל מרוכבת, שפתרונה הוא פונקציית בסל מרוכבת:
- הוא המרחק מציר התיל הגלילי,
- הוא פאזור צפיפות הזרם במרחק r מציר התיל,
- הוא פאזור צפיפות הזרם בפני השטח של התיל,
- היא פונקציית בסל מהסוג הראשון, מסדר 0,
- הוא מספר הגל המרוכב במוליך.
מכיוון ש- מרוכב, פונקציות בסל גם הן מרוכבות.
המשרעת והפאזה של צפיפות הזרם משתנות עם העומק.
אפקט המעודדת הוא הטיה קוגניטיבית, הגורמת לאנשים לחשוב שאנשים יפים יותר כאשר הם נמצאים בקבוצה יותר מבנפרד.
את הביטוי טבעה בנובמבר 2008 הדמות ברני סטינסון מסדרת הטלוויזיה "איך פגשתי את אמא".
ברני מראה בפני חבריו קבוצת נשים שנראית בתחילה מושכת, אך כשמסתכלים על כל אחת בנפרד מתברר שהן לא מושכות כפי שחשבו בתחילה.
ב-2013 ערכו אדוארד וול ודרק ווקר חמישה מחקרים המשתתפים שבהם דירגו המשתתפים את האטרקטיביות של פרצופים של גברים ונשים כאשר הם מוצגים בתמונה קבוצתית ובתמונה פרטנית, לפי סדר התמונות באופן אקראי.
האנשים שצולמו קיבלו ציונים גבוהים יותר עבור התמונות הקבוצתיות שלהם.
האפקט מתרחש בכל קבוצת מגדר וגיל, כשהוא נבדק בקבוצת גברים בלבד, נשים בלבד ומעורבת, ומתרחש באותה מידה בקבוצות גדולות וקטנות.
המשתתפים במחקרים הסתכלו יותר על האנשים האטרקטיביים מאשר על האנשים הלא מושכים בקבוצה.
ההשפעה אינה מתרחשת מכיוון שתמונות קבוצתיות מעוררות רושם שלאנשים יש אינטליגנציה חברתית או רגשית יותר: זה הוכח כמקרה על ידי מחקר שהשתמש בתמונות אינדיבידואליות המקובצות יחד בתמונה יחידה, ולא תמונות שצולמו של אנשים בקבוצה.
וול ו-ווקר הסבירו כי האפקט מתרחש עקב יחסי גומלין של שלוש תופעות קוגניטיביות:
מערכת הראיה לוקחת מדגם מייצג מתוך הפרצופים בקבוצה.
צורת התפיסה של המוח את היחידים מוטה כלפי הממוצע.
הפרצופים הממוצעים הופכים לאטרקטיביים יותר משום שהמוח מתעלם מהפרצופים היפים פחות.
כאשר שלוש התופעות הללו קורות יחד, הפנים האינדיבידואליות ייראו אטרקטיביות יותר בקבוצה, מכיוון שהן נראות דומות יותר לפרצוף הקבוצתי הממוצע, שהוא אטרקטיבי יותר מהפרצוף האישי של כל אחד בנפרד.
ב-2015 נערך מחקר נוסף שהציג תוצאות דומות, אם כי מסקנתם הייתה שהאפקט קורה כי האדם נוטה להתעלם באופן סלקטיבי מפרצופים יפים פחות שנמצאים בתוך קבוצה.
מחקר נוסף שנערך ב-2015 הניב תוצאות לא חד-משמעיות על קיום האפקט, אך צוות המחקר שיער כי הדבר עשוי להיות נובע מהבדלים תרבותיים, מכיוון שהמחקר בוצע ביפן.
אפקט השכונה הוא מונח במדעי החברה הבוחן את ההשפעה הישירה והעקיפה של השכונה על התנהגויות הפרט.
המונח מופיע בעיקר במחקרים העוסקים בשאלה כיצד מאפייני הקהילה משפיעים על סיכויי החיים של תושביה.
שכונה היא יחידת מגורים עירונית בעלת מאפיינים חברתיים, אדריכליים וגאוגרפיים אחידים.
לרוב, גודלה נע סביב מרחק הליכה, ויכול להשתנות מבניינים בודדים עד למספר רב של רחובות.
שכונה עשויה להוות טריטוריה חברתית שרוויה במשמעויות חברתיות (קשרי שכנות, מוקדי הזדהות, סמלי סטטוס ומוקד של שירותים ועוד).
אפקט השכונה בודק את הקשר בין המבנה הפיסי של השכונה למבנה הקהילתי בשכונה, זאת משום שקהילה בהגדרתה היא מספר אנשים החולקים אזור מגורים, אמונות, אינטרסים, פעילויות או עניינים אחרים, אשר מגדירים את המשותף ביניהם ואת המפריד בינם לבין האחרים.
לקהילה יתרונות רבים המשפיעים על החברים בה, לדוגמה, פעולה קהילתית יעילה תסייע להם להתפתחות אישית ומשותפת טובה יותר.
על אף שאפקט השכונה היה ידוע ונלמד כבר מראשית המאה ה-20, התחום נעשה פופולרי רק לאחר פרסום הספר "The Truly Disadantaged" של הסוציולוג ויליאם ג'וליוס וילסון בשנת 1987.
שכונות עשויות להשפיע על סיכויי החיים של תושביהן יותר ממאפייניהם האישיים.
ההשפעות באות לידי ביטוי במגוון מאפייני חיים כמו הישגי ילדים במערכת החינוך, שיעורי נשירה מבתי ספר, התנהגויות סיכוניות, מעורבות בפלילים, הדרה חברתית, מקומות תעסוקה ועוד.
במהלך 25 האחרונות, נעשו מחקרים רבים אשר בחנו השפעות הנעשות על ידי השכונה על חיי תושביהן.
בשנת 1987, פרסם ויליאם ג'וליוס וילסון את ספרו "The Truly Disadantaged" בו ייחס את עליית העוני בשכונות ה"שחורות" לאחר 1970 לשני גורמים עיקריים:
שינוי כלכלי-תעסוקתי: הפיכת הערים הגדולות מ"מרכזי עיבוד טובין" ל"מרכזי עיבוד מידע" גרמה לאובדן מקומות עבודה במפעלי ייצור בערים הגדולות.
ענפי הצמיחה דרשו מועסקים עם השכלה גבוהה יותר והמשרות שדרשו רמת השכלה נמוכה יותר עברו לפרברים.
שינוי חברתי: עזיבתן של משפחות שחורות מהמעמד הבינוני ומעלה את השכונות השחורות לנוכח השינוי הכלכלי שהחל להיות מורגש.
יציאתם החלישה עוד יותר את השכונות וכל רובד ציבורי חברתי בשכונות הידרדר הן ברמת החינוך, הביטחון והמסחר.
לטענתו, כתוצאה משני גורמים אלה התרכז העוני בשכונות השחורות והוביל למערך של בעיות חברתיות, אלימות, מחוסרי בית ועבודה וכדומה.
פרויקטים שכונתיים או עירוניים הפסיקו לפעול בשכונות אלה, ורק פליירים "איך לצאת מהגטו" היו פזורים ברחובות.
אם בעבר כללו השכונות ה"שחורות" את כל השחורים לכל סוגיהם הן החברתי והן הכלכלי, בשנות ה-80 הפכו שכונות אלה ל"גטו" של השחורים העניים.
מחקר נוסף בחן את ההבדלים במידת השפעתה של השכונה על תושביה בשלבי החיים השונים.
החוקרות הלן וטרנר חילקו את שלבי החיים לגיל הרך, גילאי יסודי, בני נוער ובוגרים ומצאו כי קיימת השפעה שונה בכל שלב.
בגיל הרך והיסודי עשויה השכונה להשפיע על תנאים התפתחותיים, רגשיים ושכלתניים.
ההשפעה המשמעותית ביותר היא בגיל ההתבגרות בו מבלים פחות עם בני המשפחה ויותר עם חברים.
ההשפעה של השכונה על מבוגרים שונה מהשפעתה על ילדים ובני נוער.
בגיל זה השכונה משחקת תפקיד קטן יותר בעיצוב הערכים וההתנהגות, אולם משפיעה יותר על נגישות התושבים לשירותים, למידע ולהזדמנויות כלכליות.
המחקר העלה כי השפעתה של שכונה על משפחות והורים קטנה יותר בעיקר בתחומי הכנסה, מעמד סוציו-אקונומי והשכלה וכן כי רמת ההשפעה על משפחות ויחידים משתנה ויש כאלה הרגישים יותר להשפעת השכונה מאשר אחרים.
אפקט השכונה על אופן הצבעה בבחירות
במחקר שנערך כדי לבחון את השפעת השכונה על נטיותיו של התושב להצביע, נמצא כי השפעת השכונה מגדירה את נטייתו של תושב האם להצביע ולמי להצביע.
החלטתו של אדם נקבעת לפי המגמה הכללית של תושבי שכונתו.
קונצנזוס זה נוצר על ידי הקשרים האישיים והחברתיים שהאדם יוצר בסביבתו.
לפיכך, אנשים שמחליפים דעות מצביעים באותו אופן וכן עמדות הרוב דומיננטיות יותר ממה שהסטטיסטיקה הסוציו-אקונומית של פרטים באזור מסוים מציגה.
מחקר נוסף שבדק את ההשפעה השכונתית בהקשר של התנהגות פוליטית בחן כיצד אנשים מתקשרים ומצא כי השפעת השכונה משפיעה יותר על נטיות ההצבעה בבחירות מאשר השפעת עמדת המשפחה.
מחקר שנערך בישראל בשנת 2012 בחן את ההשפעות החברתיות של הקמת שכונות חדשות ואת מערכת היחסים בינן לבין שכונות ותיקות (משנות ה-50 וה-60) באותן הערים.
ממצאי המחקר מאפשרים להבין טוב יותר את האופן בו הקמה של שכונות חדשות משפיעה על תהליכים חברתיים, פיזיים וכלכליים בשכונות הוותיקות.
לצורך המחקר, נבחרו שבעה יישובים בהם נבחרו שכונה חדשה ושכונה וותיקה (לדוגמה, השכונה החדשה 'רמת הנשיא' והשכונה הוותיקה 'נווה דוד' בחיפה) כבסיס להשוואה ולבחינת התהליכים שחלו בהן בשישה תחומים:
המצב הפיזי: בחינת חזיתות מבני המגורים, איכות המרחב הציבורי, מבני ציבור ושטחים פתוחים.
קיים פער בדימוי ובמראה המרחב הציבורי על ידי חזית המבנים מייצר את התדמית הנמוכה של השכונה הוותיקה אל מול התדמית המטופחת והאיכותית של השכונה החדשה.
שירותים חינוכיים-חברתיים: מבני הציבור, מרכזי תרבות, מתקני ספורט ומתנ"סים הקיימים בכל שכונה, יש הבדל בנראות, באיכות ובכמות הפעילות הקיימת בכל שכונה.
בנוסף, בבתי הספר החדשים קיימות תוכניות לימוד ייחודיות בניגוד לשכונות הוותיקות שיש תוכניות לימוד סטנדרטיות בלבד.
הפרדה פיזית בין השכונות: השכונות החדשות נבנות תוך הפרדה מרחבית ופיזית ברורה מהשכונות הוותיקות.
פערים חברתיים כלכליים: בחינת מצב האשכול החברתי-כלכלי של התושבים.
פערים בהיבטים של תעסוקה, הרכב דמוגרפי, רמה חברתית כלכלית ורמת השכלה.
בשכונות הוותיקות יש ירידה חדה ברמה החברתית הכלכלית של התושבים.
יציבות מול הידרדרות: השכונות החדשות מאופיינות ביציבות מתמשכת משנת הקמתן ועד היום.
המעמד הסוציו-כלכלי שלהן ללא שינוי ואף בעליה.
לעומת זאת השכונות הוותיקות מאופיינות בהתדרדרות במדדים אלה, מעמדן החברתי-כלכלי במגמת ירידה מתמדת והרכב הגילאים מאופיין בהזדקנות כללית.
הגירה פנים עירונית: השכונות החדשות "שואבות" תושבים מהשכונות הוותיקות ומעוררות תופעה של הגירה פנים עירונית משכונות וותיקות אל שכונות חדשות.
ממצאי המחקר היו ברורים והמחישו את השפעתו של אפקט השכונה על תושבי השכונה – הקמת שכונות חדשות מחלישה שכונות וותיקות באותה העיר, להלן הממצאים:
הידרדרות מהירה וכוללת של השכונות הוותיקות (לדוגמה, מחירי הדיור, הכנסה, חזות).
הסטה של המשאבים העירוניים לכיוון השכונות החדשות (לדוגמה, רמת השקעה ותחזוקה של המרחב ובמוסדות הציבוריים, תכנים חברתיים)
החרפת ההידרדרות החברתית-כלכלית של השכונות הוותיקות.
תהליך של הגירת תושבים בעיקר צעירים ובעלי יכולת מחוץ לשכונות הוותיקות.
במחקר נמצא כי כלל התושבים היו מודעים לפערים הגדולים בין השכונות הוותיקות לחלשות בכלל הממצאים שצוינו, עם זאת, לא ננקטו צעדים לשינוי המצב.
ניתן לומר כי אפקט השכונה משפיע באופן מובהק על סיכוי החיים ועל מאפייניהם של תושבי השכונה, כאשר השכונה משפיעה על תושביה והשפעות מבחוץ משפיעות על השכונה.
אחת הדוגמאות הבולטות היא מיזם שיקום שכונות שמטרתו לחולל שינוי חברתי.
בישראל מיזם שיקום שכונות מאופיין בהתייחסותו לתנאים הסביבתיים ולאנשים כאחד.
במסגרתו שוקמו כ-160 אזורי מצוקה בישראל, מתוך הרצון לשנות ולשפר את המצב החברתי בהם.
מיזם שיקום שכונות מגדיר שינוי חברתי בשני אופנים: הראשון - השינוי מתחיל באנשים, כלומר שינוי באישיות או באמונות הוא תנאי הכרחי לשינוי חברתי.
השני (לפי מקס וובר) - השינוי מתחיל בתנאים חברתיים.
כלומר, בשל שינויים בתנאי הסביבה, יפעלו אנשים להגדלת משאביהם (לדוגמה גובה הכנסתם).
הפרויקט הופעל על ידי משרד השיכון והבינוי, פעילותו נעשתה בשלושה אופנים מרכזיים: שיקום תשתיות פיזיות בבתים ובמרחב הציבורי בשכונות, השקעה כספית בתחומי חינוך, רווחה ובריאות, והימנעות מפינוי תושבים מבתיהם ושיתופם בקבלת החלטות בשכונה.
המיזם תרם תרומה ניכרת להשגת מטרותיו בכך שהועברו יותר משאבים לאוכלוסיית היעד שלו ושופרו השירותים שהיא מקבלת: רוב שכונות הפרויקט השיגו יציבות מבחינת גודל אוכלוסייתן, ואף הוכיחו את כוחן במשיכת אוכלוסייה חדשה, שכוללת צעירים ומשכילים רבים, יחסית לוותיקים.
עם זאת, ברוב המקרים לא הצליח המיזם לגרום למוביליות חברתית של פרטים ולא לשפר שיפור ממשי את המעמד החברתי של התושבים ושל שכונותיהם.
ייתכן שנוכח העובדה שרמת חייהן של השכבות העליונות כישראל עולה בהתמדה, הרי מניעת התרחבות הפער בין "אלה שיש להם" ל''אלה שאין להם" וייצוב שכונותיהם של האחרונים - יכולים אף הם להיחשב להישג.
אפקט המכל המלא חלקית (או אפקט השטח החופשי באנגלית: Free surface effect) הוא תופעה מוכרת בתחום הספנות, שנגרמת בגלל מכלים גדולים מלאים חלקית בנוזל.
כאשר ספינה שעליה מכל מלא חלקית נוטה על צידה בגלל ים סוער, העמסת מטען או מסיבה אחרת, הנוזל שבמכל מתאסף בצד אחד שלו, כתוצאה מזה משתנה מרכז הכובד של הספינה, והיא עלולה לאבד יציבות ולהתהפך בתוך דקות.
כל עוד המכל כמעט מלא או כמעט ריק, תזוזת הנוזל שבתוכו אינה גורמת לשינוי משמעותי במרכז הכובד של הספינה, ולא מהווה סכנה.
מקובל שמכל שבו עד 10% נוזל או מעל 90% נוזל, הוא בטוח להובלה.
אפקט המכל המלא חלקית הוא משמעותי גם במשאיות להובלת נוזלים, וכן במטוסים, במיוחד מטוסי כיבוי שנושאים כמות גדולה של מים.
יציבות ספינה היא היכולת שלה להתיישר מעצמה אחרי נטייה.
שני כוחות חיצוניים פועלים על ספינה, האחד כוח הכובד שפועל כלפי מטה, והשני כוח הציפה שפועל כלפי מעלה, והוא שווה למשקל המים שהספינה דוחה (חוק ארכימדס).
לצורך חישוב, נכון להתייחס לכוח הכובד כאילו הוא פועל על נקודת מרכז הכובד של הספינה, וכוח הציפה פועל על מרכז הציפה שהוא מרכז הכובד של המים שהספינה דוחה.
כלי שיט צפים נמצאים במצב מיושר כאשר כוח הכובד וכוח הציפה נמצאים על אותו אנך ומאזנים זה את זה - איור 1.
עד זווית מסוימת - תלוי בצורת כלי השיט ובמטען שעליו - נטייה הצדה של הספינה מתוקנת מעצמה על ידי מומנט שנוצר בגלל התזוזה של מרכז הציפה, והספינה מתיישרת - איור 2. לעומת זה במכל שאינו מלא הנוזל מצטבר בצד השקוע וגורם להקטנת המומנט המיישר - איור 3.
ספינה עם מכל נוזלים מלא (בכתום).
G - מרכז הכובד של ספינה
B - מרכז הציפה שהוא מרכז הכובד של המים שהספינה דחתה
g - מרכז הכובד של הנוזל במכל.
כשהספינה מיושרת כל המרכזים נמצאים על אנך אחד, וכוח הציפה שווה לכוח הכובד.
M - המטא-סנטר של הספינה, והמרחק G-M הוא גובה המטא-סנטר שמשמש מדד ליציבות הספינה.איור 2
ספינה עם מכל נוזלים מלא נוטה ב-20 מעלות.
מרכז הכובד של הספינה - G לא השתנה, אבל מרכז הציפה B1 הוסט לצד השקוע היותר ששם רוב נפח המים שהספינה דחתה.
במצב כזה כוח הציפה יוצר מומנט שמיישר את הספינה.
הקו G-Z נקרא "מומנט היישור" או "הזרוע המיישרת".איור 3
ספינה עם מכל נוזלים מלא חלקית נוטה ב-20 מעלות.
מרכז הכובד של הנוזל שבמכל הוסט ל-g1, כתוצאה מכך הוסט מרכז הכובד של הספינה כולה ל-G1, וכתוצאה מכך המומנט המיישר G1-Z1 נעשה קטן יותר.
Gv הוא מרכז הכובד הווירטואלי המתוקן בגלל תזוזת מרכז הכובד של הספינה, וגובה המטא-סנטר התקצר והוא Gv-M בלבד, כלומר יציבות הספינה קטנה.
גודל התזוזה של מרכז הכובד נקרא מומנט המכל המלא חלקית או מומנט השטח החופשי (free surface moment).
מומנט זה מחושב בזמן התכנון לגבי כל מכל, הוא תלוי בממדי המכל, במומנט ההתמד של שטח המכל (מומנט שני של שטח), וכן בצפיפות הנוזל שבמכל וצפיפות המים בהם הספינה שטה.
בזמן תנועת גלגול (הטייה לצדדים) מומנט ההתמד של מכל מלבני הוא:
כאשר הוא אורך המכל ו- הוא הרוחב.
התיקון במרכז הכובד של הספינה G-Gv:
כאשר הוא צפיפות הנוזל במכל, ו- הוא נפח המים שהספינה דחתה.
אם כך רוחב המכל הוא המשתנה העיקרי המשפיע על השינוי במומנט השטח החופשי.
מסיבה זו מכלים צרים עדיפים על מכלים רחבים, ובמכליות המכלים מחולקים משני צדי הספינה ונמשכים לכל אורכה.
מומנט השטח החופשי של הספינה הוא סיכום המומנטים בכל המכלים שעל הספינה, כולל מכלי דלק, מכלי מי נטל, מכלי מים מותפלים וכן הלאה.
המטא-סנטר הוא נקודת המפגש בין אנך שעולה ממרכז הציפה לכיוון פני הים לבין קו האמצע של הספינה (איור 2).
הגובה המטא-סנטרי G-M הוא המרחק בין מרכז הכובד של הספינה למטא-סנטר.
גובה זה קטן וגדל יחד עם הזרוע המיישרת G-Z, והוא משמש כמדד ליציבות הספינה בכל רגע.
הגובה המטא-סנטרי משתנה עם תנודות הספינה, ועם השתנות המטען שעליה שמזיז את מרכז הכובד שלה.
מתכנני ספינות משרטטים גרף שמראה את היחס בין זווית הנטייה לבין הגובה המטא-סנטרי או לבין הזרוע המיישרת.
ככל שהגובה המטא-סנטרי ארוך יותר הספינה יציבה יותר ותתיישר אחרי ההטיות הצידה.
עם זאת, מטא-סנטר גבוה גורם לכך שתנועות גלגול של הספינה (תנודות לצדדים) מתוקנות בחוזקה והטלטולים המהירים גורמים אי נוחות לאנשים שעל הספינה ועשויים לפגוע במטען ובמכשור.
לכן יש לאזן בין יציבות לנוחות, גובה מטא סנטר נע בין 0.5 מטר ל-8 מטר.
אותם חישובים קיימים לגבי היציבות האורכית של הספינה, בהשפעה של התנדנדות חרטום הספינה מעלה ומטה (תנועת עלרוד), אך המטא-סנטר האורכי הוא כה גבוה, שהתהפכות כלי שיט עקב תנועת עלרוד היא נדירה מאד.
תופעה נוספת שקורית במכלים מלאים חלקית היא התגעשות הנוזל בגלל תנודות הספינה בים סוער (באנגלית sloshing).
מאות טונות של נוזל שניטחות שוב ושוב בקירות המכל יוצרות לחצים חוזרים עצומים, שללא אמצעי הגנה יגרמו להתעייפות החומר וסדקים בתאים.
כדי למתן את התופעה מתקינים בתוך המכלים חוצצים בצורות שונות (באנגלית baffles).
בחוצצים יש חורים ומעברים לנוזל, הם לא נועדו לבלום את הזרימה מצד לצד, אלא להאט אותה ולמתן את ההתגעשות על הדפנות.
חוצצים אלה אינם מונעים את אפקט המכל המלא חלקית.
מכליות הן אוניות שמיועדות להובלת נוזלים, הן מטבען מועדות להשפעת אפקט המכל המלא חלקית ומתוכננות כדי להפחית ככל האפשר את התופעה.
מהנוסחה לחישוב מומנט השטח החופשי נובע שלרוחב המכלים יש השפעה מכרעת על המומנט בעת הטיה הצידה של הספינה - הרוחב מועלה בחזקה שלישית.
לכן עדיפים תאים צרים וארוכים משני צדי האוניה, על פני מכל המשתרע לרוחב הספינה.
על פי תקנות הבטיחות הימית על הקפטן לוודא שמספר התאים המלאים חלקית הוא מינימלי.
בעת שיט מכלים של מי נטל חייבים להיות כמעט מלאים או כמעט ריקים.
אוניות צובר מובילות חומרים יבשים בתוך תאי ענק (holds) שנמצאים מתחת לסיפון.
הן אינן ייעודיות לחומר מסוים, ומובילות חומרים בתפזורת כגון דגנים, פחם ועפרות, וגם חלקי ברזל, כבלים, וכל מוצר שכלכלי להוביל אותו בתוך התאים.
בניגוד למכליות, באוניות צובר התאים אינם מחולקים והם ממוקמים לרוחב הספינה.
כמה מהחומרים המסוכנים להובלה בים אינם נפיצים או רעילים, אלה עפרות סלעיות כתושות כגון עפרת ברזל, עפרת ניקל, ועפרת בוקסיט שהיא המקור הראשי בעולם לאלומינום.
הסכנה הטמונה בהם נובעת מתופעת ההתנזלות.
התנזלות קורית בחומרים גרגיריים כשהם מכילים לחות, ובעקבות לחץ עליהם המים שנמצאים בין הגרגרים צפים מעלה והחומר כולו הופך לבוצה.
כאשר ספינה עוברת בים גועש, הטלטולים של מסת החומר הגדולה בין דפנות התא יוצרים לחץ רב על החומר והוא עשוי להתנזל.
כשזה קורה, נכנס לפעולה אפקט המכל המלא חלקית ומסכן את האוניה.
מסיבה זו הוכנסו תקנות המגבילות את תכולת הלחות בחומרים בתפזורת ל-10%.
ב-2015 טבעה אוניית הצובר 'באלק יופיטר' בעת שנשאה 46,400 טון בוקסיט (עפרת אלומיניום) ממלזיה שהיו מיועדים לסין.
מתוך 19 אנשי הצוות שהיו עליה ניצל רק אחד.
באמצע דצמבר 2014 האוניה העמיסה בוקסיט בנמל במלזיה.
ההעמסה התעכבה ונמשכה שבועיים עקב הפסקות בגלל מזג אוויר גשום במיוחד, ובחלק מהזמן העפרה הייתה חשופה לגשם על הרציף.
בהצהרת המטען שסיפקה חברת ההובלה בים לבעלי האוניה נכתב שרמת הלחות בבוקסיט היא בשיעור 10%.
לעומת זה בבדיקת מעבדה שבוצעה לבקשת היצואן, נמצא שהלחות בעפרה עומדת על 21.3%, אלא שתוצאות הבדיקה הזאת לא היו מיועדות לקפטן ולא הגיעו אליו.
ב-30 בדצמבר, בעת שהספינה הייתה מול חופי וייטנאם החלה באזור סופה טרופית, מזג האוויר החמיר והאוניה התחילה להיטלטל בחוזקה.
בבוקר ה-2 בינואר הספינה נטתה בזווית של 45 מעלות לצד starboard של הספינה (ימין ושמאל בכלי שיט) ולא התיישרה.
הושמעה אזעקת חירום בספינה, והצוות נקרא להגיע לסירת ההצלה בצד ה port side של הספינה.
כעבור כ-20 דקות מרגע שהושמעה האזעקה הספינה טבעה.
היחיד שנותר בחיים כדי לספר על מה שהתרחש היה הטבח הראשי, שיחד עם הקפטן דרכם אל סירת ההצלה נחסמה בגלל נטיית האוניה, הם קפצו למים בצד השני, ורק הטבח נמשה חי על ידי כוחות הצלה.
הספינה טבעה, אך על אף המחסור בראיות פיזיות מסקנת התחקיר הייתה שהתנזלות הבוקסיט ואפקט המכל המלא חלקית גרמו לנטייה הקטלנית של הספינה על צידה.
בין 2009 ל-2018 נספו 101 יורדי ים בגלל התנזלות עפרה באוניות צובר.
אחוז המים בחומר נבדק בעזרת מכשיר מיוחד.
מבחן הפחית הוא שיטה מאולתרת לבדיקה, שצוות הספינה יכול לבצע כדי להתרשם מבטיחות החומר.
על פי ההוראות יש למלא פחית כדי מחציתה בחומר הנבדק ולהטיח אותה 25 פעמים על משטח קשה מגובה של 20 סנטימטר.
אם התהוותה לחות על פני החומר הוא חשוד, ויש לבדוק אותו במעבדה.
אפקט הפיצה הוא מושג במדעי הדת ובסוציולוגיה המתאר תופעה בה רכיבים מתרבותה של אומה או עם משתנים או מתקבלים במידה רבה יותר במקומות אחרים, ואז חוזרים מחדש לתרבות המקור שלהם.
וכן הדרך בה ההבנה העצמית של קהילה מושפעת ממקורות זרים (או מוטלת עליהם, או מיובאת מהם).
שמות נוספים לתופעה הם "לולאת משוב הרמנויטית" (hermeneutical feedback loop), "ריתוך מחדש לתרבות" (re-enculturation) ו"אוריאנטליזם עצמי" (self-orientalization).
המונח "אפקט הפיצה" נטבע על ידי נזיר הינדי שנולד באוסטריה והפך לפרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת סירקיוז, אג'הננדה ברהאטי, שכתב את הדברים הבאים ב-1970, בהתבסס על ניתוחו של התופעה הזו:
הדוגמאות המקוריות שניתנו על ידי אג'הננדה ברהאטי עסקו בעיקר בפופולריות ובמעמד:
סרטי טרילוגיית אפו של סטיאג'יט ריי, שהיו כישלונות בהודו לפני שזכו בפרסים במערב ונחשבו מחדש כקלאסיקות של הקולנוע ההודי
הפופולריות בהודו של תנועות כמו אלה של מהרישי מהש יוגי בהתבסס על פופולריותם במערב הפופולריות של יוגה פוזית בהודו, כמה גורוים, ומערכות ותורות הודיות אחרות בעקבות פופולריותם במערב
המעמד הנשגב של הבהגווד גיטה בהינדואיזם, שם, למרות שהיא תמיד נחשבה לחשובה מאוד, רק זכתה לפרומיננטיותה הנוכחית בעקבות ניסיונות מערביים לזהות ספר קנוני ולכנותו "התנ"ך ההינדי"
באופן דומה, הבודהיזם המודרני או "הבודהיזם הפרוטסטנטי" פותח על ידי מערביים שלפי החוקר סטפן ג'נקינס, "טעו בחשיבתם שזהו מוצר ילידי של סרי לנקה", והם בתורם השפיעו על הבודהיסט הסרי לנקי אנגריקה דהארמפאלה, שיחד עם חברת התאוסופיה, היה גורם מרכזי בהפצת הבודהיזם גם בהודו וגם במערב.
השפעת תרגומים של חברת הטקסטים הפאלי שבבריטניה על הבודהיזם בדרום אסיה.
תרבות הצ'ולו היא המצאה של צ'יקנוס בקליפורניה, במיוחד לוס אנג'לס.
כיום, אופנת הצ'ולוס מוצאת את דרכה למקסיקו בצורה מחודשת.
תהלוכת יום המתים בעיר מקסיקו הושראה מאירוע בסרט ג'יימס בונד "ספקטר", שהיה אירוע בדיוני כשהסרט יוצר.
יצירה מפירות לפת הייתה מנהג חג ההלואין באירלנד ובחלקים מבריטניה הגדולה.
מהגרים אירים הביאו את המסורת הזו איתם לארצות הברית, והתאימו אותה לשימוש בדלעות ילידיות במקום לפת.
במרוצת הזמן, החלו להשתמש בדלעות במקום לפת ליצירת פרצופים באירלנד ובבריטניה הגדולה.
יום פטריק הקדוש, והמצעדים הקשורים בו, הופכו לראשונה לאירועים חגיגיים על ידי אירים אמריקאים; למעשה, דבלין לא קיימה מצעד ליום פטריק הקדוש עד 1931. התחייה של המוזיקה המסורתית האירית של שנות ה-60 וה-70 החלה באמריקה.
המחשבה הדתית של אבן רושד (אברואס), שנלקחה על ידי אירופאים של המאה ה-19 כמו ארנסט רנן, ובכך שבה לפופולריות במהלך ה"נהדה", הרנסאנס האסלאמי.
האנליסט מארק סדגוויק כתב שהטרור האיסלאמיסטי, ובמיוחד התאבדות במטען נפץ, יכולים להיחשב כדוגמאות, המתחילות כפרשנויות בודדות של המושג שהיד, או השהדה, ואז מיובאות מחדש לעולם המוסלמי הרחב.
טפניאקי, סגנון בישול המושפע מהמערב שנוצר ביפן והפך פופולרי בארצות הברית.
מוזיקת סלסה: הלהקות הראשונות של סלסה היו בעיקר פוארטו ריקנים שעברו לניו יורק בשנות ה-30.
האו צ'יו ג'ואן, רומן סיני.
סוגים נוספים של אפקט הפיצה
החוקר יורן בורופ כתב על "אפקט הפיצה ההפוך", כאשר שינוי של חברה אחת בתרבות אחרת מתחדש על ידי אותה חברה, כגון פילוסופים אירופאים כולל מרטין היידגר "שנראה כי הושפעו מאוד ממחשבה מזרחית - מחשבה מזרחית שהוצגה דרך עיניים 'פרוטסטנטיות' או 'מערביות'.
התהפוכה הזו אינה תופעה ייחודית במדעי הדת, שם פרשנויות, פרשנויות מחודשות והמצאות נחשבות לתכונות נפוצות של הדת."
סטפן ג'נקינס ציין שתופעת המשוב החוזר יכולה להמשיך ולחזור; כמו במקרה של הפיצה, חזרת הפיצה לאיטליה שוב השפיעה על המטבח האמריקאי: "תיירים אמריקאים אוהבי פיצה, שבאו לאיטליה במיליונים, חיפשו פיצה איטלקית אותנטית.
האיטלקים, בתגובה לביקוש זה, פיתחו פיצריות כדי לענות על ציפיות אמריקאיות.
שמחים עם הגילוי של 'פיצה איטלקית אותנטית', האמריקאים לאחר מכן פיתחו רשתות של פיצריות 'איטלקיות אותנטיות' עם תנורי לבנים.
כך, האמריקאים פגשו את השתקפותם באחר ושמחו.
ג'ים דאגלס, בקיא בתזה של ברהאטי, יישם אותה על מוזיקת הבלוז שנוצרה בארצות הברית לפני 1960. מוזיקת הבלוז של אמנים אפרו-אמריקאים כמו רוברט ג'ונסון, מאדי ווטרס וכו' הגיעה לאנגליה, שם נתקבלה בחום על ידי מוזיקאים רוק.
לאחר מכן, בלוז זה, בעיטור מחודש, חזר לארצות הברית על ידי הרולינג סטונס, קרים, לד זפלין וכו' בסוף שנות ה-60, שם הוא נתקבל בחום על ידי אמריקאים (שמעולם לא שמעו על רוברט ג'ונסון וכו').
מאוחר יותר, חלק מהאמריקאים הללו גילו את שורשי הבלוז הבריטי-רוק בהקלטות של אמני הבלוז האמריקאים המקוריים.
חלק מהם, שהושפעו מהפלישה הבריטית, המשיכו להקים להקות רוק גאראז', שלאחר מכן השפיעו על גל הפאנק הראשון בבריטניה.
אפקט החשיפה הבלעדי (Mere-exposure effect) הוא תופעה פסיכולוגית שבה אנשים נוטים לפתח חיבה או דחייה כלפי אובייקטים או אנשים רק משום שהם נחשפו אליהם באופן חוזר.
בפסיכולוגיה חברתית, תופעה זו נקראת לעיתים גם "עקרון ההיכרות".
האפקט הוכח במגוון תחומים, כולל מילים, סמלים סיניים, ציורים, תמונות של פרצופים, צורות גאומטריות וצלילים.
מחקרים על משיכה בין-אישית מראים שככל שאדם נחשף לאדם אחר בתדירות גבוהה יותר, כך גדלים סיכוייו למצוא חן בעיניו.
האפקט נמצא בשימוש בתחומים רבים, כמו פרסום, כלכלה והתנהגות צרכנית.
המחקר מצביע על כך שהאפקט יכול לעורר חיבה גם ללא הכרה מודעת, ושהשפעתו ניכרת יותר כאשר מדובר בגירויים חדשים ולא מוכרים.
החוקר הידוע ביותר שעסק באפקט החשיפה הבלעדי הוא רוברט זַ'יונְץ (Zajonc) שהבחין שהחשיפה הראשונית לגירוי חדש מעוררת תגובת פחד או הימנעות, אך עם החשיפות הבאות תגובת הפחד מתמעטת והעניין בגירוי גובר, עד שהאורגניזם מתחיל לפתח חיבה כלפי אותו גירוי.
ניסויים בשנות ה-60 עד ה-90
במהלך שנות ה-60, זַ'יונְץ ערך סדרת ניסויים במעבדה שהראו שחשיפה לגירוי מוכר גרמה למשתתפים לדרג אותו כחיובי יותר לעומת גירויים דומים שהם לא נחשפו אליהם קודם.
הוא מצא תוצאות דומות גם לגבי חיבה ונעימות כלפי צורות גאומטריות, תמונות של הבעות פנים, מילים חסרות משמעות ודמויות סימבוליות.
בשנת 1980, זַ'יונְץ הציע את השערת הקדימות הרגשית (Affective Primacy Hypothesis), שלפיה תגובות רגשיות, כמו חיבה, נוצרות עם מינימום קלט חושי, וללא תהליכים קוגניטיביים מקדימים.
בניסוייו, הוא הציג למשתתפים גירויים חוזרים בפרקי זמן קצרים מספיק כך שלא יזהו אותם במודע, אך הם עדיין הראו העדפה כלפיהם.
ניסוי נוסף השתמש בביצי תרנגולות שהושמעו להן צלילים טרם בקיעתן.
לאחר הבקיעה, כל קבוצה של אפרוחים העדיפה את הצליל ששמעה לפני כן.
ניסוי נוסף חשף משתתפים לדמויות סיניות וביקש מהם לדרג האם הן מייצגות קונוטציות חיוביות או שליליות.
המשתתפים דירגו את הדמויות שראו בעבר באופן חיובי יותר.
אפקט זה הופק גם כאשר הגירויים נחשפו לתקופות זמן קצרות מאוד שלא ניתן היה לתפוס אותם במודע.
אפקט המיקום הסדרתי הוא הנטייה של אדם להיזכר בפריטים הראשונים והאחרונים בסדרה בצורה הטובה ביותר בעוד שהפריטים האמצעיים נזכרים בצורה הגרועה ביותר.
המונח נטבע על ידי הרמן אבינגהאוס באמצעות מחקרים שביצע על עצמו, והוא מתייחס לממצא שדיוק הזכירה משתנה כפונקציה של מיקום הפריט ברשימת מחקר.
כאשר מתבקשים להיזכר ברשימת פריטים בכל סדר שהוא (זכירה חופשית), אנשים נוטים להתחיל בשליפה בסוף הרשימה, ולזכור את הפריטים הללו בצורה הטובה ביותר (אפקט העדכניות).
מבין פריטי הרשימה המוקדמים יותר, הפריטים הראשונים נזכרים בתדירות גבוהה יותר מהפריטים האמצעיים (אפקט הראשוניות).
אחת הסיבות המוצעות לאפקט הראשוניות היא שהפריטים המוקדמים מאוחסנים בצורה היעילה ביותר בזיכרון לטווח ארוך בגלל כמות העיבוד הגדולה יותר המוקדשת להם.
(ניתן לחזור על פריט הרשימה הראשון בפני עצמו; יש לחזור על השני יחד עם הראשון, על השלישי יחד עם הראשון והשני, וכן הלאה).
אפקט הראשוניות מצטמצם כאשר פריטים מוצגים במהירות ומתעצם כאשר מוצגים באיטיות (גורמים המפחיתים ומשפרים את העיבוד של כל פריט בדרך לאחסון קבוע).
נמצא כי רשימות הצגה ארוכות יותר מפחיתות את אפקט הראשוניות.
סיבה תאורטית אחת לאפקט העדכניות היא שפריטים אלה עדיין קיימים בזיכרון העבודה כאשר מתבקשים לשלוף אותם.
הפריטים שאינם מרוויחים מאף אחד מהאפקטים (הראשוניות והעדכניות) הלא הם הפריטים האמצעיים, נזכרים בצורה הגרועה ביותר.
הסבר נוסף לאפקט העדכניות קשור להקשר הזמני: אם נבדק מיד לאחר החזרה, ההקשר הזמני הנוכחי יכול לשמש כרמז לאחזור, במצב זה פריטים עדכניים יותר נשלפים בסבירות גבוהה יותר בהשוואה לפריטים שנלמדו בהקשר זמני אחר (מוקדם יותר ברשימה).
אפקט העדכניות מצטמצם כאשר ניתנת משימה ביניים.
משימה כזו הכוללת זיכרון עבודה, מהווה פעילות הסחת דעת אם אורכה עולה על 15–30 שניות ויכולה לבטל את אפקט העדכניות.
בנוסף, אם היזכרות מגיעה מיד לאחר המבחן, אפקט העדכניות עקבי ללא קשר לאורך הרשימה הנלמדת, או לקצב ההצגה.
אנשים הסובלים מאמנזיה עם יכולת ירודה ליצור זיכרונות קבועים לטווח ארוך אינם מראים אפקט ראשוניות, אך כן מראים אפקט עדכניות אם הזכירה מתרחשת מיד לאחר הצגת הרשימה.
אנשים עם מחלת אלצהיימר מפגינים אפקט ראשוניות מופחת אך אינם מראים אפקט עדכניות בזכירה.
בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה, אפקט הראשוניות (הידוע גם כהטיית הראשוניות) הוא הטיה קוגניטיבית הגורמת לנבדק לזכור מידע ראשוני המוצג טוב יותר מאשר מידע המוצג בהמשך.
לדוגמה, נבדק שקורא רשימה ארוכה מספיק של מילים נוטה יותר לזכור מילים מתחילת הרשימה מאשר מילים מאמצעיתה.
חוקרים רבים ניסו להסביר תופעה זו באמצעות מבחני זכירה חופשית.
קולוצ'יה, גמבוז וברנדימונטה (2011) מסבירים זיכרון חופשי כניסיון של משתתפים לזכור מידע ללא כל הנחיה.
בכמה ניסויים בסוף המאה ה-20, צוין כי משתתפים שידעו שהם עומדים להיבחן על סמך רשימה שהוצגה להם, חזרו על פריטים: כאשר הוצגו פריטים, המשתתפים חזרו על פריטים אלה לעצמם, וככל שהוצגו פריטים חדשים, המשתתפים המשיכו לחזור על פריטים קודמים יחד עם הפריטים החדשים יותר.
הוכח כי לאפקט הראשוניות הייתה השפעה גדולה יותר על הזיכרון כאשר היה זמן רב יותר בין הצגת הפריטים, כך שלמשתתפים הייתה הזדמנות גדולה יותר לחזור על פריטים קודמים.
"חזרה גלויה" הייתה טכניקה שנועדה לבחון את דפוסי החזרה של המשתתפים.
בניסוי שהשתמש בטכניקה זו, המשתתפים התבקשו לדקלם בקול רם את הפריטים שעולים בראשם.
בדרך זו, הנסיין הצליח לראות שהמשתתפים חזרו על פריטים קודמים יותר מאשר על פריטים באמצע הרשימה, וכך חזרו עליהם בתדירות גבוהה יותר ויכלו לזכור טוב יותר את הפריטים הראשוניים מאשר את הפריטים האמצעיים בהמשך.
בניסוי נוסף, של ברודי ומרדוק, נמצא כי אפקט העדכניות אחראי חלקית לאפקט הראשוניות.
בניסוי שלהם, הם השתמשו גם בטכניקת "החזרה הגלויה" ומצאו כי בנוסף לחזרה על פריטים קודמים יותר מאשר על פריטים מאוחרים יותר, המשתתפים חזרו על פריטים קודמים בהמשך הרשימה.
בדרך זו, פריטים קודמים היו קרובים יותר לתקופת הבדיקה מבחינת חזרה כך שניתן להסביר את זכירתם בצורה חלקית על ידי אפקט העדכניות.
בשנת 2013, מחקר הראה כי אפקט הראשוניות בולט גם בקבלת החלטות המבוססות על ניסיון בפרדיגמת בחירה חוזרת, תהליך למידה המכונה גם התניה אופרנטית.
המחברים הראו כי מיוחסת חשיבות לערך הגמול הראשון על התנהגות עוקבת, תופעה שהם כינו כ"ראשוניות התוצאה".
במחקר אחר, המשתתפים קיבלו אחד משני משפטים.
לדוגמה, אחד מהם יכל לקבל את המשפט הבא: "סטיב הוא חכם, חרוץ, ביקורתי, אימפולסיבי וקנאי" והשני קיבל משפט שונה במעט: "סטיב הוא קנאי, אימפולסיבי, ביקורתי, חרוץ וחכם".
שני משפטים אלה מכילים את אותו המידע.
הראשון פותח בתכונות חיוביות בהתחלה בעוד שהשני פותח בתכונות שליליות.
החוקרים מצאו שהנבדקים העריכו את סטיב בצורה חיובית יותר כאשר ניתן להם המשפט הראשון, בהשוואה למשפט שני.
ישנן שתי קבוצות מסורתיות של תיאוריות המסבירות את אפקט העדכניות.
מודלים אלה מניחים שפריטי לימוד המופיעים אחרונים נשלפים ממאגר זיכרון לטווח קצר (STS) הנגיש מאוד בזיכרון האנושי.