tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המפעל כלל עשרה משחים כולל משחק כדורמים, אחד לזכרו של כל נופל.
במפעל השתתפו שחייני "מכבי" מרחבי הארץ.
"ברית עולם" הוא שיר שנכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי מתי כספי, שגם ביצע אותו במקור.
השיר הוא שיר אהבה שכתב אהוד מנור לאשתו עפרה פוקס בעת ששהו בניו יורק, זמן קצר לאחר נישואיהם.
ראשיתו של השיר הוא במנגינה ללא מלל שהלחין מתי כספי לסרט "חגיגה בסנוקר", שיצא בשנת 1975.
בשנת 1976 הוזמן כספי להופיע ב"חגיגת הזמר" שהחליפה באותה שנה את פסטיבל הזמר והפזמון.
היה זה מופע שאינו תחרותי.
לצורך האירוע כספי הלחין חלק נוסף לשיר, והגיש אותו לאהוד מנור, שהתאים את השיר שכתב כעשור לפני כן, ללחנו של כספי.
בחגיגת הזמר ביצע כל אמן שני שירים: שיר מוכר של האמן ושיר חדש.
כספי ביצע את שירו "אליעזר בן יהודה" כשיר המוכר, ואת "ברית עולם" כשיר החדש.
השיר נכלל באלבומו השני של כספי שנקרא בשמו ויצא ב-1976, וידוע גם בשם "הפעמון", על שום תמונת פעמון ביתי המופיעה על גבי עטיפת התקליט.
במצעד השבועי של רשת ג' הגיע השיר למקום השני, ובמצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשל"ו (1976) הגיע השיר למקום ה-15. כמו כן, במצעד שירי אהוד מנור הגיע השיר למקום השביעי, וב"מצעד של המדינה" שנערך בשנת 2009 (ה'תש"ע) הגיע למקום ה-33.
השיר נודע גם בביצוע של בעז שרעבי, שהקליט אותו עבור אלבומו החמישי "משאלה" שיצא בשנת 1987.
אחד מספרי שיריו של כספי ובו תווים של פזמוניו נקרא בשם "ברית עולם" ויצא ב-1980. אלבום אוסף משירי אהוד מנור נקרא אף הוא בשם זה.
באותה שנה הקליטה חוה אלברשטיין את גרסתה לשיר, והכלילה אותה באלבומה ה-23, "שיר במתנה".
בשנת 2004 ביצע הזמר הראל סקעת את השיר במסגרת סבב האודישנים השני של התכנית "כוכב נולד".
"ברית עולם" נחשב לאחד משירי הכניסה לחופה הפופולריים ביותר בישראל.
ברית יוסף יצחק הוא ארגון חסד יהודי בינלאומי העוסק במילת יהודים בכל גיל בחינם.
הארגון הוקם בשנת ה'תשמ"ט על ידי ירון עמית בעקבות גל עלייה שהחל מברית המועצות.
הרב עמית קיבל פנייה בבקשה לסייע בארגון שבע בריתות מילה עבור עולים חדשים, שהגיעו לישראל.
הוא ערך מגבית בקבר יוסף, עבור תשלום לרופא ומימון לחדר ניתוח.
לאחר כשבוע שוב התבקש לארגן בריתות וכך המשיך בארגון.
לארגון מוהלים ורופאים מומחים בכל העולם אשר מבצעים בריתות מילה לפי ההלכה היהודית.
הארגון גם מבצע תיקוני ברית מילה שבוצעו שלא כהלכה, אל הארגון מופנים נימולים בכל גיל על ידי רופאים ומוהלים לשם ביצוע תיקון ברית.
בשנת תשע"ג (2013) פרסם הארגון שרבים מיהודי קהילת שיראז שבאיראן נימולו בקטנותם שלא כהלכה ולכן נחשבים כערלים.
נכון לשנת תשפ"א (2021) ביצע הארגון למעלה מ-74,000 בריתות מילה בלמעלה מ-500 ערים בישראל וברחבי העולם.
הנימול המבוגר ביותר שנמול במסגרת הארגון - היה יהודי בן תשעים ושתיים שנים.
בשנת תשע"ח הוציא הארגון את הספר "נפלאות הברית" המספר על הקמת הארגון וסיפורי ניסים שאירעו במסגרת פעילות ארגון 'ברית יוסף יצחק' שנקרא על שם רבי יוסף יצחק שניאורסון.
בנוסף לכך הוציא הארגון את הספר "נפלאות הצדיקים" (שני כרכים), בו יש סיפורים על גדולי ישראל לפי ימי פטירתם.
וכמו כן הוציאו את הספר "נפלאות הנשיאים", בו יש סיפורים על נשיאי חסידות חב"ד ועל גדולי החסידות הכללית (חלקים רבים מן הספר הם תמלול של שיעורים של הרב יצחק גינזבורג, הכוללים מספר סיפורים ומסודרים לפי הספירות).
ברית יעקב ולבן היא אירוע מקראי המופיע בפרשת ויצא בספר בראשית.
לאחר שיעקב ברח מלבן, עם רחל ולאה, לבן הארמי רודף אחריו ומשיג אותו בהר הגלעד.
הוא כועס על יעקב, שברח ממנו בלי להודיע לו ועל שגנב לו את אלוהיו (התרפים).
לבסוף, לבן מחפש בכלי יעקב ולא מוצא את התרפים והם כורתים ביניהם ברית שלום, ומקימים גל-עד לזיכרון עולם.
לבן קורא למצבה בשם הארמי יְגַר שָׂהֲדוּתָא, ויעקב קורא לו גלעד.
לאחר מכן לבן חוזר לביתו ויעקב ממשיך בדרכו לארץ כנען.
מעלה הרעיון לכריתת הברית היה לבן, שאמר:
את אזכור האלים של כל אחד מהצדדים במסגרת כריתת ברית ניתן להשוות לנוכחות אלים בכריתת בריתות במזרח הקדום בתקופת הברונזה, כפי שמתועדות בארכיון מרי.
הספורנו מסביר שלבן הציע ליעקב לעשות ברית לאור כך שבפסוק מ"ג לבן אומר ליעקב שהכל שלו והוא לא רוצה להזיק להם.
רש"י מסביר שהקב"ה יהיה לעד.
הרמב"ן מסביר שהעובר על הברית, יתקיימו בו הקללות שהן בעצמן העדות ועל כן הרים יעקב מצבה.
ברית יצחק ואבימלך הוא סיפור מקראי אודות הברית בין יצחק לאבימלך מלך גרר.
סיפור זה ממשיך את סיפור ירידת יצחק לגרר המסופר ב.
בסיפור רואה אבימלך את יצחק "מצחק" עם רבקה, אף על פי שיצחק טען שהיא אחותו.
אבימלך כועס על יצחק שלא דיבר אמת.
לאחר מכן, רבים רועי יצחק עם רועי אבימלך על הבארות שחפרו (הריב על הבארות).
לאחר מכן עולה יצחק לבאר שבע, עבדיו חופרים באר נוספת ויצחק קורא לה "שבעה", על שם העיר באר שבע.
בסופו של דבר מגיע אבימלך בעצמו במשלחת כבוד אל יצחק ומבקש לכרות עמו ברית, יצחק עורך לכבודם משתה, הם נשבעים איש לאחיו ונפרדים לשלום.
סיפור זה מקביל לסיפור ברית אברהם ואבימלך המופיע ב.
סיפור ברית יצחק ואבימלך הוא סיפור אטיולוגי הבא להסביר את שמה של העיר באר שבע.
בעקבות רעב בארץ כנען, ועקב רצונו של יצחק לרדת למצרים כאברהם אביו, ה' התגלה בנבואה ליצחק, ואמר לו ללכת לגרר ובמקום למצרים, כנראה בשל היחסים הטובים שהיו בין השליט לאביו:
יצחק הלך אל אבימלך מלך פלשתים לארץ גרר, כמו שה' ציווה אותו בנבואה.
כשאבימלך מלך פלשתים השקיף מהחלון הוא ראה את יצחק מצחק (לשון תשמיש) עם רבקה אשתו.
יצחק הצטדק באומרו כי שיקר מחשש שמא יהרגוהו, כדי לשאת אותה, ואבימלך קיבל את התנצלותו ולאחר תוכחה נוספת: "מַה זֹּאת עָשִׂיתָ לָּנוּ?
כִּמְעַט שָׁכַב אַחַד הָעָם (לפי רש"י הכוונה למיוחד שבעם, שזה המלך) אֶת אִשְׁתֶּךָ, וְהֵבֵאתָ עָלֵינוּ אָשָׁם.", הודיע ברבים שליצחק יש הגנה מלכותית, ומי שיפגע בו ובאשתו יומת.
לאחר המעשה אבימלך לקח אותו תחת חסותו וציווה את עמו הפלשתים "הנוגע באיש הזה ובאשתו מות יומת".
עקב עמידתו בניסיון ואי עזיבתו את הארץ, ה' ברך את יצחק בזריעתו אפילו שהיה שנת רעב, ויצא לו מהקרקע מאה שערים (לפי רש"י כפול מאה ממה שראוי לצאת מהקרקע הזו, ולפי רבי יוסף בכור שור המספר "מאה" אינו בדווקא).
ועקב כך הוא התפרסם ושמו גדל בגרר.
היה ליצחק מקנה צאן, ומקנה בקר, ועבודה רבה (הכוונה שפועלו רב), ועקב כך הפלשתים קנאו בו.
בעקבות קנאתם הם סתמו את כל הבארות שעבדי אברהם אביו חפרו כשהיה בגרר ויצחק חידש אותם ומלאום עפר, בנימוק שזה יעודד גייסות לבוא לגרר.
כשאבימלך ראה את זה הוא ניסה למנוע את המריבה וביקש מיצחק ללכת מגרר בנימוק ש"עצמת ממנו מאד".
יצחק קיבל את דברי אבימלך ועבר לנחל גרר, שהיה רחוק מהעיר.
יצחק שב לחפור את בארות המים שחפרו עבדי אביו בימי אברהם אביו ופלשתים סתמום אחרי מות אברהם, ולאחר ששב וחפר קרא להן שמות כשמות שאביו קרא להם, בנוסף עבדי יצחק חפרו ומצאו עוד באר בנחל.
בעקבות מציאת הבאר רועי גרר רבו עם רועי יצחק למי שייך המים.
יצחק לא רצה לריב, ולכן קרא שם הבאר "עשק" על שם שהתעשקו עמו, ועבר למקום אחר.
לאחר שהתאקלם שם עבדיו חפרו עוד באר אחרת ורועי גרר ריבו גם עליה, יצחק קרא שם הבאר "שטנה", ועבר בשנית למקום אחר.
במקום השלישי עבדיו חפרו באר ופה כבר לא רבו עליה כי זה היה רחוק מאוד, ולכן קרא את שמה "רחבות" על שם שעכשיו ה' הרחיב לו.
אחרי הסיפור הזה יצחק עלה לבאר שבע כי פחד מהפלשתים, יצחק בנה שם מזבח כדי שיהיה לו נבואה, וה' התגלה אליו ואמר לו שלא יפחד "אנכי אלהי אברהם אביך אל תירא כי אתך אנכי וברכתיך והרביתי את זרעך בעבור אברהם עבדי".
עבדיו כרו בבאר שבע באר בשם "שבועה" על שם הברית והשבועה שכרת עם אבימלך.
לאחר שיצחק מתעשר וגורם לקנאת הפלשתים, אבימלך מבקש ממנו ללכת מאיתם ולמעשה מגרש אותו.
לאחר מספר מריבות על בארות בין יצחק לאנשי אבימלך, אבימלך עם פיכול שר צבאו ואחוזת רעהו הטוב, מופיע אצל יצחק ומבקש לתקן את יחסיהם, ולכרות ברית גם עם יצחק כשם שכרת ברית עם אברהם (ברית אברהם ואבימלך'), כי ראו שאלוהים היה עמו.
באותו יום אמרו לו עבדיו כי מצאו באר:
הקשר והבדלים בין ירידת יצחק לגרר לירידת אברהם למצרים ולגרר
מחבר המדרש הגדול טען בהתייחסו לזה שיצחק התמודד עם אותם מצבים שאברהם אביו התמודד אתם ש"כל מה שאירע לאברהם, אירע ליצחק".
עקב הדמיון אלישע שפי כותב ש"עלילות חייו (של יצחק) אינן כמעט אלא חזרה רפויה על חלק מעלילות אביו...
התיאורים בסיפור יצחק כה חיוורים, עד כי חוקרים רבים רואים בו רק העתק מלאכותי מסיפורי אברהם".
עם זאת משה דוד קאסוטו טוען שמטבע הדברים סיפורי יצחק קשורים לסיפורי אביו "בדין הוא שיהיו מאורעות חייו של יצחק מעורים בתחילה במאורעות של אביו ואחר כך במאורעות חייו של בנו".
ועל כן "לא היה אפשר להימנע מכך שבסיפור האבות מופיע יצחק כבנו של אביו או כאביו של בנו, ופחות מכך כדמות עצמאית שאינה תלויה באחרת".
סיפור ירידת יצחק לגרר זהה לסיפור ירידת אברהם למצרים ולסיפור ירידת אברהם לגרר, יצחק, כמו אביו, נודד בגלל הרעב, מגיע לאותם המקומות, מתווכח עם אבימלך על עניין המים ואחר כך כורת עמו ברית.
המקרא עצמו מעיד על הדמיון והזיקה שבין יצחק לאברהם בכמה מישורים בפרשה זו:
הרעב – "ויהי רעב בארץ מלבד הרעב הראשון אשר היה בימי אברהם" (בראשית כ"ו, א).
השבועה על ירושת הארץ – "גור בארץ הזאת...
והקמתי את השבעה אשר נשבעתי לאברהם אביך" (שם, ג).
חפירות הבארות – "ויחפר את בארות המים אשר חפרו בימי אברהם אביו" (שם, יח).
שמות זהים לבארות – "ויקרא להן שמות כשמות אשר קרא להן אביו" (שם, שם).
הברכה ליצחק – "וברכתיך והרביתי את זרעך בעבור אברהם עבדי" (שם, כד).
אלהי יצחק הוא אלהי אברהם – "וירא אליו ה'...
ויאמר אנכי אלהי אברהם אביך" (שם, כה).
אך עדיין קיימים מספר הבדלים ביניהם:
בירידת אברהם למצרים ולגרר שרה נלקחת לבית המלך, בניגוד לירידת יצחק לגרר שם רבקה נשארת בבית יצחק.
אבימלך מגלה שהיא אשת יצחק עוד לפני שהיא נלקחת לבית המלך, באברהם היא הגיעה לפרעה.
בסיפור של אברהם הקב"ה מתערב ומזהיר את פרעה שהוא ימות בעקבות לקיחת האישה, וכשאברהם אצל אבימלך הוא פוגע (נגעים).
לעומת זאת, במקרה של יצחק אין התערבות אלוקית.
בסיפור יצחק אין ניסיון, רבקה לא נמצאת במצוקה, המלך מגלה רק לאחר זמן (כי ארכו לו שם הימים) שרבקה שוהה עם יצחק וממילא נראה שהיא אשתו.
לעומת זאת בסיפורי אברהם הגילוי ששרה היא אשת אברהם מופיע כאשר שרה נמצאת בבית המלך ושורה במצוקה.
בשני הסיפורים של אברהם, הוא מתעשר מהמלך, לעומת בסיפור יצחק אין לו רווח כלכלי מהמלך.
הבדלים אלו נובעים מכך ששרה נלקחה בפועל, לעומת רבקה שלא נלקחה.
יצחק מתיישב לזרוע בארץ, וברכת ה' חלה על היבול בשדהו, בעוד ברכת ה' לאברהם "בכל" (בראשית כ"ד, א) מתפרשת לפי דרך הפשט, על המקנה, על כסף וזהב, על עבדים ושפחות, ועל גמלים וחמורים, וכולם ניידים ומהלכים.
ההתיישבות בארץ מופיעה כאן כקיום מצוות ה', כעיקר הסיפור, קיום הבטחת ה' לאברהם.
ברית התאבדות היא תוכנית מוסכמת בין שני אנשים או יותר המחליטים להתאבד יחד.
התוכנית עשויה להיות למות ביחד, או בנפרד ובתזמון קרוב.
בריתות התאבדות הן מושג מוכר ב.
הן התרחשו לאורך ההיסטוריה, כמו הסכם ההתאבדות בין רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה לברונית מרי וטסרה בפרשת מאיירלינג, וגם זכו להתייחסות בספרות.
בשונה מהתאבדות המונית, שבמסגרתה מספר גדול של אנשים מתאבדים יחד מאותה סיבה אידאולוגית, לעיתים קרובות בהקשר דתי, פוליטי, צבאי או חצי-צבאי, ברית התאבדות נוטה להתייחס לקבוצות קטנות ולמניעים לא אידאולוגיים, אלא רומנטיים, חברתיים או פליליים.
ברית ההתאבדות הראשונה המתועדת כתוצאה מקשר באינטרנט אירעה בפברואר 2000, כשגבר נורווגי ואישה אוסטרית זינקו אל מותם מצוק כס המטיף שבנורווגיה.
חוקרים מעריכים כי בשנת 2003 מתו ביפן 34 אנשים בבריתות התאבדות, אך מספרם טיפס ל-55 ו-91 בשנים 2004 ו-2005 בהתאמה.
חוקרים הבחינו גם כי בשונה מבריתות התאבדות לאורך ההיסטוריה, שכללו בעיקר אנשים מבוגרים הקשורים זה לזה עם היסטוריה של הפרעות נפשיות, בריתות התאבדות ברחבי האינטרנט כוללות בעיקר צעירים שלעיתים זרים לחלוטין זה לזה, והמאפיין המשותף לרובם הוא דיכאון קליני.
קיימים פורומים אינטרנטיים המאפשרים לגולשים לדון בשיטות התאבדות שונות באופן גלוי ופתוח, ואף לחפש שותפים לברית התאבדות.
בְּרִיתּ שַׁלוֹם הייתה תנועה יהודית שהוקמה בשנת 1925 על ידי קבוצת אינטלקטואלים יהודים, ודגלה בהקמת אוטונומיה דו-לאומית שבה יהנו הערבים והיהודים משוויון זכויות מלא תחת המנדט הבריטי, במטרה להביא להקמת מדינה דו-לאומית עצמאית בארץ ישראל.
חברי ברית שלום ראו חשיבות לאומית רבה בתחיית התרבות העברית והתרבות הערבית כאחד, כדי ליצור הבנות המבוססות על המכנה המשותף ההיסטורי בין התרבויות.
רבים מאנשי "ברית שלום" ראו באחד העם מנהיג ומורה דרך רוחני.
לדידם השאיפות הציוניות היו צריכות להתגשם בתקומת תרבות יהודית חדשה שיכולה להתפתח רק בארץ ישראל.
הם שאפו להגיע להסכם התיישבות עם ערביי ארץ ישראל תוך התייחסות לעובדה שהיהודים כאומה באים להתיישב בארץ שקודם לכן הרוב המכריע של תושביה היה ערבי.
חברי "ברית שלום" סברו, שככל שהזמן חולף, ערביי ארץ ישראל מתבצרים בהתנגדות לציונות ולכן יש להגיע איתם להסכמים ולהבנות.
על רקע זה יש הרואים בתנועה זו את המבשרת של תנועות השלום הישראליות.
חברי הקבוצה ראו את עצמם ציוניים אמיתיים, מכיוון שכתבי הרצל מדברים במפורש על דו-קיום בין יהודים וערבים בארץ ישראל.
חברי הקבוצה רמזו כי השימוש של הציונות ובכיריה (למשל, דוד בן-גוריון בהמשך) בהרצל ומשנתו היה מטעה.
משמע, האתוס הציוני לגבי הרצל הסתפק בהצהרותיו אודות בית לאומי ליהודים בארץ ישראל, אך התעלם משאר חזונו של הרצל בהקשר ליחס לבני המקום ולאומיותם.
זאב ז'בוטינסקי כינה את אנשי ברית שלום "קאמישע פיגורען" (דמויות קומיות), והכריז שברית שלום איננה תנועה ציונית.
אגודת ברית שלום דגלה בשוויון מדיני בין שתי הקהילות, היהודית והערבית, וזאת על אף הפער הדמוגרפי הגדול ביניהן (בתקופה זו היו בארץ ישראל כ-800 אלף ערבים ורק כ-160 אלף יהודים).
ב-1930 פרסמה האגודה מנשר שקרא לכינון מדינה דו-לאומית אחת בארץ ישראל, שכל אחד משני העמים המרכיבים אותה יהיה חופשי לנהל את ענייניו הפנימיים.
כמה מחברי האגודה אף היו מוכנים להסתפק במעמד קבע של מיעוט יהודי במדינה כזו.
במחצית השנייה של שנות ה-20 פעילות האגודה הייתה מצומצמת ורעיונותיה הועברו בעיקר באמצעות ביטאונה "שאיפותינו".
האגודה לא פעלה כלל בקרב הערבים.
היא עשתה ניסיון לקיים שיעורי ערב ללימוד השפה הערבית, אך הוא לא החזיק מעמד זמן רב.
האגודה מנתה כמה עשרות חברים בלבד, כולם יהודים: כ-60 בארץ ישראל וכתריסר בחוץ לארץ.
לאחר שרובו של הקונגרס היהודי דחה את תפישותיה ושאף להקמת מדינה יהודית ריבונית שלא תחת המנדט הבריטי, הפכה התנועה לגורם שולי בציונות.
בשנת 1933 התנועה התפרקה בשל התנגדות עזה כלפיה ביישוב היהודי ובשל פרישה של חברים רבים ממנה וחילוקי דעות עזים בין הנותרים.
מרטין בובר הגדיר את חברי האגודה "שמרים המחפשים את הבצק".
בעקבות ההתפרקות הוקמו מספר ארגונים, ביניהם קדמה מזרחה, העל, "הליגה להתקרבות ושיתוף יהודי-ערבי", אשר דגלו גם הם בתפיסה דומה לגבי הפתרון של הסכסוך היהודי ערבי.
בראשית שנת 1942, אחרי שיצאה נגד ברית שלום בעבר, הודיעה תנועת השומר הצעיר ותנועת הליגה הסוציאליסטית על הצטרפותם לליגה.
וביולי 1942 נחתם הסכם למצע והנחות יסוד מוסכמות על התנועה המאוחדת, שכלל שלושה סעיפים: נקבע שהרעיון הציוני הוא אבן היסוד של הליגה ולפיכך הליגה שואפת לעלייה גדולה, המוגבלת מטבעה על פי יכולת הקליטה הכלכלית של הארץ.
בְּרָכָה היא תפילה קצרה שנאמרת לפני קיום מצווה, וכן בזמן מועד או חוויה יוצאת-דופן בחייו של אדם.
כמו כן ישנה חובה הלכתית, לברך קודם האכילה ולאחריה.
הברכה כוללת את המילים "ברוך אתה ה'", ומכילה דברי שבח, הודאה או בקשה לה'.
מדאורייתא, ישנה חובה לברך רק שתי ברכות:
ברכת המזון: מדאורייתא חובה לברך לאחר האכילה כפי שמופיעה בתורה: "ואכלת ושבעת וברכת את ה' אלוהיך על הארץ הטובה אשר נתן לך".
אמנם החובה מן התורה היא רק כאשר האדם אוכל כמות משביעה, אולם האוכל כמות שאינה משביעה – אינו חייב לברך ברכת המזון אלא מדרבנן.
ברכות התורה: לדעת פוסקים רבים, ישנה חובה מן התורה לברך ברכת המצוות קודם לימוד תורה.
השורש 'ברך' נמצא בתנ"ך פעם ראשונה ב.
שאר הברכות הן מדברי חכמים, והן תוקנו על ידי עזרא הסופר ובית דינו, הלוא הם אנשי כנסת הגדולה.
גם הברכות שמקורן מהתורה – נוסחן נקבע על ידי אנשי כנסת הגדולה.
ברכות הנהנין מבוססות על הסברא ש'אסור לו לאדם להנות מהעולם הזה בלא ברכה'.
לפי תקנה המיוחסת לדוד המלך חובה לברך בכל יום מאה ברכות.
ביום חול, אין צורך במאמץ מיוחד כדי לקיים תקנה זו, שכן מניין הברכות שבסדר התפילה הוא קרוב לתשעים, ובתוספת ברכות הנהנין – קל להגיע למאה ברכות.
אולם בשבת וימים טובים, שבתפילת העמידה שלהם ישנם רק שבע ברכות בלבד, על מנת להגיע למאה ברכות יש להוסיף ברכות שונות כגון על מאכלים ועל בשמים.
לפי הרמב"ם, הברכות נחלקות לשלוש קבוצות:
ברכות הנהנין – ברכות שבח והודאה לבורא על הנאות חושיות – על המזון (לפני האכילה ולאחריה) ועל ריחות בשמים.
ברכות המצוות – ברכות הנאמרות טרם עשיית מצווה, על מנת להודות לה' על התורה והמצוות שנתן.
ברכות שבח, הודאה ובקשה – ברכות שבהם משבחים את ה' ומודים לו על האופן שבו הוא מנהיג את העולם ואת עם ישראל.
לפי הרמב"ם, ברכות אלה נתקנו כדי "לזכור את הבורא תמיד וליראה ממנו".
ברכות השבח וההודאה כוללות את הברכות הבאות:
ברכות הראייה – ברכות על ראיית תופעות טבע, כגון ברקים ורעמים, ים והרים; על ראיית מקומות מיוחדים, כגון מקום שנעשו בו נסים לעם ישראל; על ראיית חבר לאחר זמן ממושך; ועוד.
ברכות השחר שנאמרות לאחר ההשכמה בבוקר.
ברכות התפילה – הברכות המרכיבות את תפילת שמונה עשרה, ברכות קריאת שמע, ועוד.
ברכת שהחיינו – ברכה המבטאת התחדשות מזמן לזמן.
נאמרת בחגים או על דבר חדש, כגון בגד או פרי חדש.
ברכת הטוב והמטיב – נאמרת על אירוע משמח הנעשה לכמה אנשים.
ברכת הגומל – נאמרת לאחר הצלה מסכנה.
ברכת "ברוך דיין האמת" – נאמרת על בשורה רעה.
מספר פירושים למשמעות המילה ברכה, ולתפקידו של המברך:
לפי ספר החינוך, הברכה היא שבח מאת הנברא המודה שה' הוא 'ברוך', כלומר: מבורך ו"כל הברכות כלולות בו והוא מלך עליהם לשלחם (לחלק אותן) על כל אשר יחפוץ".
וכן לפי הרד"ק בספר השורשים, מלשון שבח ותהילה.
דעת הרשב"א בתשובותיו, ברכה מלשון "בריכות מים".
הברכה היא תפילה לריבוי שפע מאת האל לעולם.
גם רבי חיים מוולוז'ין בספר נפש החיים, ביאר בצורה דומה, מלשון תוספת וריבוי.
רבינו בחיי הביא פירוש נוסף בשם ספר הבהיר, לפיו ברכה היא מלשון ברך.
לפי זה הברכה היא שבח לה' על כך ש"כל ברך כורע לו".
מבואר בחסידות כי ברכה היא מלשון "המבריך את הגפן בארץ".
כלומר, ברכה היא הברכה והמשכה של שפע א-לקי מלמעלה למטה, כשם שהמבריך את הגפן מבריך וממשיך ענף מהגפן ארצה.
הברייתא במסכת ברכות קובעת כי .
לכלל זה יש ארבעה יוצאים מן הכלל: ברכת הפירות וברכת המצוות, ברכה הסמוכה לחברתה (רצף של שתי ברכות או יותר), ברכה אחרונה של קריאת שמע וברכת הטוב והמטיב.
הראשונים סיפקו הסברים שונים למקרים החריגים.
על סמך דברי המשנה והתוספתא במסכת ברכות פסק הרמב"ם: "מקום שהתקינו לחתום בברוך אינו רשאי שלא לחתום, ומקום שהתקינו שלא לחתום אינו רשאי לחתום, מקום שהתקינו שלא לפתוח בברוך אינו רשאי לפתוח, מקום שהתקינו לפתוח אינו רשאי שלא לפתוח".
מלבד התוכן המיוחד לברכות רבות קיימת פתיחה כללית: "ברוך אתה אדוני אלוהינו מלך העולם" – פתיחה המכונה "שם ומלכות".
בשולחן ערוך נפסק על סמך דברי רב ורבי יוחנן במסכת ברכות: "כל ברכה שאין בה הזכרת שם ומלכות אינה ברכה".
כלומר, אין מקיימים את חובת הברכה אם הנוסח אינו כולל את אמירת שם ה' והזכרת מלכותו – "מלך העולם".
לכלל זה קיימים כמה חריגים, כגון ברכות תפילת שמונה עשרה, ברכת אלוהי נשמה וברכה מעין שבע שבהן לכאורה אין ציון למלכות ה' בעולם.
בתוספות ובבית יוסף הובאו הסברים להשמטה בברכות אלו.
על סמך דבריהם כתב המגן אברהם שגם במקרים אחרים בהם נמצא נוסח של ברכה ללא שם ומלכות, אין להניח שמדובר בטעות, אלא יש למצוא את הסיבה לכך.
נוסחים נוספים שבהם התקיים דיון בפוסקים לגבי חוסר אזכור שם ומלכות הם: תפילת הדרך, נוסח ההבדלה "ברוך המבדיל בין קודש לחול" שנאמר במוצאי שבת וברכת הזימון.
לעיתים, כאשר קיים ספק האם יש חובה לברך ברכה כלשהי או לא, העדיפו הפוסקים להכריע שלא לברך על מנת להימנע מחשש של ברכה לבטלה, ובמקום זאת הציעו לומר את נוסח הברכה ללא הזכרת שם ומלכות.
במסכת ברכות נחלקו התנאים רבי מאיר ורבי יוסי לגבי מי ששינה ואמר נוסח אחר מכפי שתיקנו חכמים: "ראה פת ואמר כמה נאה פת זו ברוך המקום שבראה יצא, ראה תאנה ואמר כמה נאה תאנה זו ברוך המקום שבראה יצא, דברי ר' מאיר.
ר' יוסי אומר, כל המשנה ממטבע שטבעו חכמים בברכות לא יצא ידי חובתו".
בהלכות ברכות סיכם הרמב"ם: כלומר, לכתחילה אין לשנות כלל מהנוסח המקובל שאותו תיקנו חכמים, אך בדיעבד מי שבירך בנוסח שונה, ואפילו בלשון חול, אם הזכיר שם ומלכות ואמר את עיקר העניין עליו נסובה הברכה, יצא ידי חובתו ואינו צריך לחזור ולברך.
ההשלכות של סוגיה זאת נוגעות הן לאמירת הברכה בנוסח שונה או בלשון שאינה לשון הקודש, והן להחסרת או הוספת מילים בתוך נוסח הברכה (דבר שהיה מצוי בקהילות שנהגו לומר פיוטים בברכות קריאת שמע).
רבי יוסף קארו פסק בשולחן ערוך שאם במקום "ברכת הזן", הברכה הראשונה בברכת המזון, אמר בארמית: "בריך רחמנא מלכא מריה דהאי פיתא" – יצא ידי חובתו, כיוון שהזכיר שם ומלכות ואמר את עיקר עניין הברכה.
לדעה זו גם דברי המשנה "מקום שאמרו...לחתום – אינו רשאי שלא לחתום" נאמרו רק לכתחילה, אמנם לדעה הנוספת שהובאה בשולחן ערוך צריך גם לחתום ב"בריך רחמנא דזן כולא".
לגבי אמירת פיוטים באמצע ברכות קריאת שמע פסק השולחן ערוך שעדיף להימנע מלאומרם, ואילו הרמ"א כתב שאין איסור בדבר וציין שכך המנהג המקובל.
המשנה ברורה הסביר את דברי הרמ"א על פי הרשב"א שסבר כי האיסור לשנות ממטבע שטבעו חכמים מתייחס רק לפתיחה ולחתימה בברוך או לנושאים עקרוניים שיש להזכיר בברכה, אך אין איסור להאריך או לקצר בברכה ולשנות מנוסחה, ואפילו לכתחילה.
נוסח הברכה פותח בלשון נוכח, "ברוך אתה ה'", וממשיך בלשון נסתר, "אשר קדשנו", "שהכל נהיה בדברו" וכדומה.
הראשונים הסבירו זאת בכך שהקב"ה נגלה ונסתר, נגלה מצד מעשיו ונסתר מצד אמיתת מציאותו, ולכן פותחים בלשון נוכח, כדיבור ישיר עם מי שנוכחותו ברורה ומוחשית, וממשיכים בלשון נסתר לקבוע בליבנו שלמרות שמציאותו ברורה, מהותו נסתרת ונעלמת.
לאחר כל ברכה, נוהגים השומעים לענות אמן.
משמעות הדבר היא הסכמה לברכה – כעין "אמת" – כתרגומה של המילה מארמית, או "הלוואי" – כתפילה להתקיימות הברכה.
לעניית אמן מיוחסת חשיבות רבה, עד כדי אמירתו של רבי יוסי: "גדול העונה אמן יותר מן המברך".
אסור לברך ברכה כאשר אין חובה הלכתית לברך ברכה זו.
איסור זה נובע מכך שבברכה האדם מזכיר את שם ה', ואסור לעשות זאת ללא צורך.
יש הסוברים שאיסור זה הוא מן התורה (רמב"ם, שולחן ערוך), ויש הסוברים שהוא מדרבנן (תוספות, רא"ש).
רוב הברכות נאמרות "עובר לעשייתן" – כלומר לפני המעשה.
משום כך ישנן הלכות לגבי הפסק האסור, עד שהמעשה יסתיים, או לכל הפחות יתחיל.
הדבר מפורסם בברכת נטילת ידיים, אך מוכר גם בברכות נוספות, כמו הנחת תפילין, או תקיעת שופר (אשר מרגע הברכות ועד גמר מאה התקיעות נוהגים שלא לדבר).
ברכה היא פעולה של תקשורת אשר בה בני אדם, מתוך כוונה, מביאים לידיעת הזולת את נוכחותם, מפגינים תשומת לב או מציינים סוג של מערכת יחסים או סטטוס חברתי בין פרטים או בין קבוצות של אנשים שבאים לידי מגע זה עם זה.
ברכה יכולה להיות גם איחול בעת פרידה.
בעוד מנהגי הברכה הם תלויים מאוד במצב ובתרבות, ועשויים להיות שונים אף בקרב אותה התרבות בהתאם לסטטוס החברתי או למערכת היחסים, הרי שהם קיימים בכל תרבויות האדם הידועות.
ניתן להביע ברכות הן באמצעות מחווה פיזית והן באמצעות דיבור, ולעיתים קרובות הן משלבות בין השניים.
ברכה עשויה לכלול ביטוי רשמי, נשיקה פשוטה, לחיצת יד או חיבוק.
אופן קיום הברכה נקבע על פי כללי התנהגות חברתיים וכמו כן, על פי מערכת היחסים של האנשים.
מעבר לברכה רשמית, שעשויה לכלול הכרה מילולית, ולעיתים לחיצת יד – הבעות פנים, מחוות, שפת גוף וקשר עין עשויים גם הם לסמן איזו ברכה מצופה.
מחוות הן הסימן הברור ביותר.
למשל, על ידי כך שמברכים בן אדם עם זרועות פתוחות, ניתן להבין בדרך כלל שישנה ציפייה לחיבוק.
לעומת זאת, ניתן לפרש זרועות חבוקות כסימן לעוינות.
הבעות פנים, שפת גוף וקשר עין משקפים רגשות ואת רמת העניין.
פנים קודרות, גרירת רגליים ומבט מושפל משדרים חוסר עניין, בעוד שחיוך וגישה עליזה היא סימן לקבלת הזולת.
בכל התרבויות אנשים מברכים זה את זה כאות להערכה, חיבה, חברות והערצה.
בעוד לחיצות ידיים, חיבוקים, קידות, הנהונים וחיכוכי אף הם כולם ברכות מקובלות, הרי שהברכה הנפוצה ביותר היא נשיקה או נשיקות על הלחי.
נשיקה על הלחי ועל היד נפוצה ביותר באירופה ובאמריקה הלטינית והפכה לברכה הסטנדרטית בדרום אירופה.
בתחילת מפגש עם אדם, וכן בפגישה מקרית או רגעית, נהוגה אמירת שלום הדדית.
ברכת "שלום" היא ככל הנראה גרסה מקוצרת של הביטוי "שלום עליך\עליכם" המוכר בכמה מהשפות השמיות, כשכבר בתנ"ך מצוי ביטוי השאילה - "השלום לך?" שנענה ב"שלום".
מובא בתלמוד הבבלי - "אמר רבי יהושע בן לוי שלשה דברים עשו בית דין של מטה והסכימו בית דין של מעלה על ידם...
ושאילת שלום בשם שכתוב (רות ב, ד) והנה בועז בא מבית לחם ויאמר לקוצרים ה' עמכם ויאמרו לו יברכך ה' ", וביארו הראשונים שזהו המקור לכך שחייב אדם לברך את חברו בשם ה', וכתבו עוד שמכאן אנו שואלים זה את זה כשנפגשים ב'שלום' שהרי הוא שמו של ה'.
וכל כך חשוב היחס הטוב והסברת הפנים בברכת 'שלום' בעת המפגש, עד שאמרו בתלמוד "אמר רבי חלבו אמר רב הונא כל שיודע בחברו שהוא רגיל ליתן לו שלום, יקדים לו שלום, שנאמר (תהלים לד, טו) בקש שלום ורדפהו".
להתראות - בסיומו של מפגש עם אדם.
כיום בעברית ישראלית מוחלף לעיתים ב"ביי" (סלנג, מאנגלית).
בוקר טוב - בשעות הבוקר, כתחליף ל"שלום".
צהריים טובים - בשעות הצהריים, כתחליף ל"שלום".
ערב טוב - בשעות הערב, כתחליף ל"שלום".
לילה טוב - בשעות הלילה, כתחליף ל"להתראות".
שבוע טוב - כשמסתיים שבת במוצ"ש, תחילת שבוע.
יום טוב וכל טוב - ברכת פרידה, בכל שעות היום.
שיהיה לך יום נפלא - עברות, שנוצר בשלהי המאה העשרים, של הביטוי האנגלי Have a nice day.
משמש בין השאר נותני שירות כברכת פרידה מלקוחותיהם.
מזל טוב - נאמרת לאדם שחוגג מאורע משמח, כגון הולדת ילד, חתונה, בר מצווה, יום הולדת או אירוע משמח אחר.
עד מאה ועשרים - ברכה לאריכות ימים, נאמרת במיוחד בימי הולדת.
בשעה טובה - בצאת לדרך חדשה, כמו במעבר דירה או בעת לקיחת משרה חדשה.
ניתן גם לברך אחרי שמאורע שהיה מצופה במשך זמן רב התרחש.
לפעמים הברכה היא ספציפית וממוקדת בצרכי המתברך, כמו: "בהצלחה במבחן", "בקרוב אצלכם" (נאמר למשל בחתונות לרווקים ובאירועי ברית מילה לזוגות שאינם הורים או המצפים ללידה), "רפואה שלמה" וכיוצא בזה.
ברכות מסוימות אפשר להחוות באמצעות מחוות גופניות.
כך כף יד מונפת למעלה משמשת ברוב המקרים כברכת שלום.
גם לחיצת יד והצדעה עשויות להוות ברכת שלום.
בתרבויות מסוימות נשיקה על הלחי משמשת כברכת שלום וכברכת פרידה.
לעיתים אין המברך מציין את ברכתו במפורש, אלא שולח, למשל, "צרור ברכות ואיחולים".
ניתן גם לברך צד שלישי, באמצעות הביטוי "דרישת שלום" (מקובל גם השימוש בקיצור ד"ש).
באירועים שונים, הן שמחות אישיות והן חגים, מקובלת גם ברכה שאינה פנים אל פנים, באמצעות הטלפון, כרטיס ברכה, אימייל או מסרון.
לקבוצות חברתיות שונות יש ברכות המקובלות בתוך הקבוצה כחלק מהז'רגון הפנימי.
כך למשל שחקני תיאטרון מברכים ב"שבור רגל" ברצונם לאחל הצלחה בהצגה.
לבני נוער יש ביטויי סלנג המתחלפים תדירות לברכות מפגש ופרידה.
בני נוער בישראל נהגו לברך, בין השאר, "צ'או" (מאיטלקית), "סלאמאת" (מערבית), "להִת'" (קיצור של "להתראות"), "יאללה ביי" (צירוף של ערבית ואנגלית).
בין יהודים מקובלים איחולים וברכות הבאים על רקע אופיו של החג או הזמן:
שבת שלום (ביידיש: גוט שבּת (מבטאים: שאַבּעס\shabes) - איחול הנאמר בשבת עצמה, וביום שישי לפני כניסת השבת.
יש המשתמשים בו גם כברכת פרידה בסוף יום חמישי.
שבוע טוב (מיידיש: א גוטע וואך) - נאמר במוצאי שבת (יש המאחלים אותו לאחר ההבדלה).
יש המשתמשים בו גם בתחילת יום ראשון, כתחליף ל"שלום".
חודש טוב - ברכה הנאמרת בראש חודש, כתחליף ל"שלום".
נאמרת לעיתים גם לאחר ברכת לבנה כתחליף לשבוע טוב.
מועדים לשמחה או מועד טוב (ביידיש: א גוטן מועד) - בחול המועד, או במועדים וחגים כנוסח הקידוש בחגים.
מקור הברכה בקידוש לשלשה רגלים.
התשובה המקובלת היא "חגים וזמנים לששון" (מאותו המקור).
חג שמח (ביידיש: א גוטן יום טוב; תרגום מילולי: "חג טוב") - ברכה זו נאמרת בערבי חגים ובחגים בתחילת מפגש וכברכת פרידה.
ייתכן שהמקור לאיחול המשלב "שמחה" דווקא ב"חג", הוא מהפסוק .
מועד טוב ומבורך - ברכה מקבילה ל'חג שמח', שהייתה נהוגה אצל יהודי תוניסיה, אף לאחר עלייתם לארץ.
תזכו לשנים רבות – ברכה הנאמרת במוצאי יום טוב האחרון של החג כגון בסוכות, ונפוצה בקרב עדות הספרדים.
התשובה המקובלת היא "נעימות וטובות".
תזכו לשנים רבות ולמועדים טובים - ברכה המקובלת בקרב בני תימן ונאמרת בדרך כלל לאחר תפילת יום טוב ולפני סעודת החג, התשובה המקובלת היא: "בחייך ובאורך ימיך הטובים"
קיץ/חורף בריא (מיידיש: א געזונטע זומער/ווינטער) – ברכה הנאמרת במוצאי החגים: במוצאי פסח או שבועות על הקיץ, ובמוצאי סוכות על החורף
פורים שמח (מיידיש: א פרייליכן פורים) – בפורים.
"תרבחו ותסעדו" - היא ברכה המקובלת בחגיגת ליל המימונה, שחל במוצאי שביעי של פסח בקרב קהילת יהודי מרוקו.
מקובל לפרש את הביטוי כ"תרוויחו ותצליחו", אך פירוש זה מוטעה.
הטעות צמחה בקרב מרוקאים שנולדו בארץ, אשר מפרשים את הברכה כהזמנה לאורחים ליהנות משפע המזון.
הברכה הנכונה היא "תרווחו ותסעדו" ומשמעותה, שיהיה לכם רווח (רווחה) ואחר כך תוכלו גם לתת סעד (עזרה לזולת).
הברכה המקורית לא מתייחסת לאוכל אלא לרעיון חברתי, על אף שמבטאים אותו בצורת ארוחה חגיגית, אליה מוזמנים אורחים רבים.
פסח כשר ושמח – בפסח, איחול המבטא את ריבוי הלכות הכשרות בחג הפסח.
כתיבה וחתימה טובה - איחול הניתן בחודש אלול ובעשרת ימי תשובה.
ביהדות מקובל שדינו של אדם נכתב בראש השנה ונחתם ביום הכיפורים, אך ניתנת ארכה לתיקון עד להושענה רבה.
הילכך, נהוג, כל עוד מעשה הכתיבה לא הסתיים, להזכיר את הכתיבה והחתימה בברכה.
חתימה טובה - איחול הניתן בעשרת ימי תשובה, בציפייה לחתימה שתקרה ביום הכיפורים.
גמר חתימה טובה - גם הוא איחול הניתן בעשרת ימי תשובה.
ישנם המשתמשים באיחול זה אף לאחר יום הכיפורים, עד היום השביעי של חג-הסוכות, שנקרא 'הושענה רבה', משום שישנן דעות שזהו היום שבו נגמר סופית דין העולם.
שנה טובה (מיידיש: א גוט יאר) - בקרב דוברי יידיש מקובל גם במשך כל השנה, אך האיחול הוא במיוחד לראש השנה, ובפרט בקרב דוברי עברית שכמעט ואינם משתמשים באיחול זה במשך כל השנה.
שירבו זכויותינו כרימון - בראש השנה, פירושו, שנזכה לעשות מצוות רבות כמספר גרעיני הרימון (מספר רב).
בדרך כלל יהודים דתיים משתמשים באיחול זה.
ביידיש, בעיקר אצל תנועת החסידות: א גוט קוויטל, על פי הביטוי הארמי "פיתקא טבא" - איחול הנאמר ביום הושענא רבא.
הכוונה: על פי הספרות החסידית, שביום זה נשלחים כביכול פסקי הדין שנכתבו ונחתמו בימי עשרת ימי תשובה, ליעדם.
על כך האיחול שיזכה המתברך למברק שבו פסק דין טוב.
לשנה טובה תכתב ותחתם - ברכה הנאמרת בדרך כלל בראש השנה לאחר תפילת ערבית, כאשר הנוכחים נפרדים או לאחר ההגעה לבית לסעודת החג.
תכתב בספר החיים ובספר הזיכרון - ברכה המקובלת בקרב יהדות תימן המקבילה לברכות אחרות הנאמרות בראש השנה וביום כיפור, נהוג שהרב או זקן המתפללים מברכים את הקהל בצאתם מבית הכנסת והציבור עונים לו: ואתה תכתב בספר סליחה ומחילה וכפרה (יש המשיבים באותו מטבע "ואתה תכתב בספר החיים ובספר הזיכרון").
בְּרִית עָרֵי הָנזֶה בתחילתה זו הייתה ברית של קבוצות סוחרים (גילדות) אשר התאגדו כדי להתגונן מפני פיראטים.
בשלב שני זו הייתה התארגנות של ערי מדינה בצפון גרמניה ובאגן הים הבלטי, אשר התאגדו מסוף המאה ה-12, בעיקר מטעמים של הגנה על דרכי המסחר והשגת זכויות יתר באזורים איתם סחרו.
בשיא ימי הביניים חלה התפתחות נרחבת של הכלכלה באזור צפון גרמניה ובאזור הבלטי כחלק של המהפכה המסחרית.
באותם אזורים התקיימה התפתחות עירונית, שבאה לידי ביטוי בגידול האוכלוסייה ובפריחת התעשייה.
בשל כך התעורר הצורך באספקת חומרי גלם והרחבת אספקת מזון.
מזרח ודרום האגן הבלטי סיפקו עודפי מזון וחומרי גלם לתעשייה: דגנים, שעווה, דבש, פשתן, עץ, זפת, פחם ואשלג.
כנגד זאת, מהמערב למזרח, אל התושבים הסלביים, עברו בדים ותוצרי תעשייה אחרים.בעקבות הכלכלה המתפתחת נוסדו ערים רבות, רובן גרמניות, כמו ליבק, ויסמר, ריגה, דאנציג (גדנסק) ועוד.
הסוחרים בערים אלו עברו במסעותיהם מרחקים גדולים וזכו לרווחים נאים.
עושרם העניק להם כוח כלכלי ופוליטי משמעותי בעריהם.
על מנת לחזק את מעמדם, סוחרים התאגדו ויצרו בריתות, בשמן הגרמני Hanse.
מטרת הבריתות הייתה לשמור על דרכי המסחר, על המחירים, על זכויות היתר שהושגו ולמנוע חדירתם של מתחרים.
השם הנזה הופיע לראשונה בכתובים בתוך מסמך רשמי בשנת 1267, אך המונח היה בשימוש גם לפני כן.
גילדות של סוחרים ממוצא גרמני חברו לקבוצות גדולות יותר (Hansa) במטרה לסחור מעבר לים ובייחוד עם האזור הבלטי המזרחי, הפחות מפותח.
משמעות השם "הנזה" היא קבוצה גדולה, חבורה, ב.
במקרה זה הכוונה לקבוצות (גילדות) של סוחרים שפעלו רחוק ממקום מגוריהם.
בהמשך, ההתארגנות הפכה לברית של ערים, על בסיס אינטרסים כלכליים משותפים.
העיר ויסבי, מהאי השוודי גוטלנד, שימשה כמרכז למסחר עם האגן הבלטי המזרחי כ-100 שנה לפני הקמת התאגדויות הנזה.
לשם כך ויסבי הקימה שלוחה בנובגורוד (היום וליקי נובגורוד ברוסיה).
כאשר הצטרפו סוחרים גרמנים, הם קיימו את המסחר עם נובגורוד בשמה ובתנאיה של גוטלנד.
מספרם של סוחרים אלה הלך וגדל בהתמדה והעניק חשיבות רבה לויסבי..
המצב השתנה עם התפתחות העיר ליבק בצפון גרמניה.
ליבק הוקמה בשנת 1159, על ידי היינריך, דוכס סקסוניה ובשנת 1227 קיבלה מעמד של "עיר קיסרית", עם זכויות לניהול עצמאי.
תודות למיקומה הגאוגרפי בחיבור בין הים הצפוני לים הבלטי, הפכה ליבק לעיר מובילה במסחר עם השטחים בצפון ובמזרח האגן הבלטי וצמצמה את חשיבותה של ויסבי.
בשנת 1173 סוחרי ליבק קיבלו לראשונה זכויות יתר במסחר עם שוודיה.
בהמשך, ליבק יזמה שותפות עם העיר המבורג, אשר שלטה בדרכי המסחר במלח.
זו הייתה ההנזה הראשונה של ערים והיא קיבלה זכויות יתר מהנרי השלישי מלך אנגליה באמצע המאה ה-13. בשנת 1282 הצטרפה אליהן ההנזה של קלן, לה היו זכויות דומות מאז תקופת מלכותו של הנרי השני.
כך נוצרה מושבת הנזה רבת עוצמה בלונדון..
בתקופה הראשונה של פעילות הברית, ההזדמנויות העסקיות היו מרובות כל כך עד שלא היה צורך במדיניות מגבילה ולא במונופולים.
בעקבות פעילות המסחר הענפה באזור, מתיישבים גרמנים הקימו ערים רבות בקרבת החוף הבלטי.
בין הערים הללו ניתן למנות את דנציג, טורון, טאלין, ריגה ועוד.
הערים הצטרפו לברית והיו כפופות לחוקי ליבק.
במקביל הוקמו ארבע , בנובגורוד, לונדון, ברוז' וברגן (בריגן).
ההתיישבות הגרמנית בתחנות אלו נשאה אופי של שכונות עצמאיות, שהיו נתונות למרות ההנזה ולא לשלטון המקומי.
בקונטור של ברגן חיו במשך כל השנה כ-1000 סוחרים גרמנים ובחודשי הקיץ הצטרפו אליהם 1000 תושבים נוספים, שהיו ספנים ומבקרים.
בתחנות אלו היו תשתיות מסחר כמו מחסנים, מאזני שקילה ומשרדים וגם מבני מגורים, אולמות כינוס וכנסייה והחיים נוהלו על פי תקנות מחמירות.
תחנות מסחר קטנות יותר התקיימו בערי הנמל מפורטוגל ועד רוסיה ומפינלנד עד הים התיכון.
במאה ה-14 התגברה ההתנגדות של הסוחרים המקומיים וקטן היקף המסחר.
כדי להגן על השווקים הישנים כנגד התחרות המתהווה ולשמור על הזכויות העודפות אשר הושגו במהלך השנים, התעורר הצורך באמצעים נוקשים.
לשם כך, בשנת 1366, גובשה רשמית ברית של ערים גרמניות, כמעבר מבריתות בין גילדות הסוחרים מערים שונות לברית בין הערים עצמן.
חברות בברית הנזה הייתה מותנית במספר תנאים: העיר המועמדת הייתה חייבת להיות עיר גרמנית, עצמאית ובעלת יכולת ורצון לעמוד בתשלומים שהוטלו על חברי הברית.
מילוי התנאים הללו היקנו לסוחרי העיר זכויות בתחום הגנה על ביטחונם האישי, חופש מעבר והנחות במכס.
גם הערים שהצטרפו במועד מאוחר יותר היו כפופות לחוקי ליבק.
היו אלה חוקים משותפים, להגנת הסוחרים ורכושם ולפעילות משותפת.
הם כללו איסור מלחמות בין ערים של הברית, חזית אחידה נגד אויב משותף ואיסור על שיתוף זרים בעסקים.
העונש נגד עיר שעברה על חוקים אלה היה ביטול חברותה בברית.
צעד זה נחשב עונש חמור והוא אומנם הופעל מספר פעמים.
לדוגמה, העיר ברמן הוצאה מהברית בשנת 1275 והתקבלה חזרה, על פי בקשתה, רק בשנת 1358.
ברית הנזה העדיפה לנהל מדיניות של שלום, אשר הועילה למסחר, אך היו גם מקרים בהן היא נקטה בפעולות חריפות, כמו במלחמה נגד דנמרק.
ב-1361–1362 מלך דנמרק, ואלדרמר הרביעי אטרדג, כבש את האי השוודי גוטלאנד ואת ויסבי, עיר שהשתייכה להנזה, ואיים על זכויות הדייג של ההנזה בברגן ובמצר ארסונד.
נציגי הברית נפגשו בקלן והקימו איחוד צבאי, אשר כלל ערי הנזה וגם כמה ערים הולנדיות שלא היו חברות הנזה.
במסגרת הוסדרו ההיבטים הכלכליים של המלחמה המתוכננת ונקבעה מכסת הספינות והצוותים שתשלח כל עיר למלחמה.
במלחמה נגד דנמרק השתתפו גם שוודיה ונורווגיה.
המלך ואלדמר הובס ובשנת 1370 נאלץ לחתום על , שהעניק לברית זכויות רבות.
היו גם פעולות עונשין אחרות, כמו ההסגר על פלנדריה בשנים 1358-1360.
במאה ה-15 החלה שקיעתה ההדרגתית של הברית כתוצאה משינויים בינלאומיים.
בלחץ הסוחרים המקומיים, מלכי אנגליה בטלו מספר פעמים את זכויות היתר של הברית ובשנים 1468–1473 ניהלה זו מלחמה נגד אנגליה, מתוך ניסיון לשמר את הזכויות.
בשנת 1598 המלכה אליזבת הראשונה שלחה כח צבאי לים הבלטי והוא הביס את הצי של ברית הנזה.
בעקבות כך נסגר הקונטור של לונדון וסוחרי הברית גורשו מאנגליה.
בסוף המאה ה-15 התפרק סופית הקונטור של נובגורוד, אחרי שאיוון השלישי כבש את העיר.
גופים מקומיים שהחלו להיווצר בדנמרק, פולין ורוסיה העלו על נס את האינטרסים המקומיים.
ערי הברית הדרומיות נפרדו מהצפוניות וערי הולנד הפכו לגוף עצמאי.
התחרות בין סוחרים בערים שונות גברה ואיתה גברו העימותים בין הסוחרים לגילדות האומנים.
באזורים אחרים של אירופה קמו בריתות כלכליות מתחרות לברית הנזה.
בראשית ימי הנזה עיקר המעבר מהאזור הבלטי אל הים הצפוני נעשה דרך מעבר בו שלטו המבורג ובעיקר ליבק, ולכן ערים אלו היו המוקד של המסחר באזור.
החל במאה ה-14, גם ספינות אנגליות וגם ספינות הולנדיות העדיפו את המעבר הימי דרך מצר סונד.
במאה ה-15 הסוחרים האנגלים וההולנדים השתלטו על המסחר באזור הבלטי, תוך שדחקו משם את הסוחרים הגרמנים.
בעידן התגליות המסחר האירופי עבר לדגם חדש, בו פותחו דרכי מסחר ושיתופים חדשים.
בעקבות השינויים הללו, קבוצות בתוך ברית הנזה פיתחו אינטרסים שונים ושיתוף הפעולה בתוך הברית נפגע.
ב-1669, בהתכנסות האחרונה בליבק, נותרו בה רק שש ערים.
ברית ערי הנזה קידמה את הסחר הימי באזור הים הבלטי והים הצפוני והפכה אותו לבטוח יותר.
היא העמידה מגדלורים ומצופי הכוונה, הכשירה נווטים, פיתחה את אוניות המטען הנקראות קוג ובעיקר נלחמה בפיראטים שפעלו באזור.
היא מילאה תפקיד חשוב בפיתוח הסחר הבינלאומי, עם היבטים הקיימים עד ימינו כמו שותפויות עסקיות, עסקי הון, הנהלת חשבונות ועוד.
הברית הביאה לפיתוחם של חבלי ארץ נידחים כנורווגיה והאזור הבלטי המזרחי, עם דגש על נובגורוד.
עד הופעת הברית, המסחר הבינלאומי התמקד במוצרי מותרות כמו תבלינים, פרוות, משי וכדומה.
ברית הנזה הוסיפה את תחום חומרי הגלם כמו עצים וזפת.
מבחינה פוליטית, השפיעה ברית הנזה רבות על מניעת האבסולוטיזם בגרמניה, היות שערי הברית שמרו על אי תלות פוליטית וכלכלית באצולה הפאודלית הגרמנית ובמלכי סקנדינביה.
מצד שני, בערים לא גרמניות, סוחרי הברית קיימו קשרים מסחריים בלבד עם התושבים המקומיים, ובשאר התחומים היה נתק מוחלט ומכוון.
כתוצאה מכך, התושבים המקומיים לא קודמו ולא רכשו מניסיונם של חברי הנזה.
המצב שנוצר הוליד קנאה ועוינות.
העושר, שהיה תוצר של המסחר הפורח, לא חלחל אל השכבות הנמוכות, אך גם הן נהנו מתקופות ארוכות של שלווה ויציבות.
יש הרואים בברית הנזה את הגלגול הראשוני של האיחוד האירופי.
ב-1980, בעיר ההולנדית זוולה נוסד איגוד ערים חדש בשם הנזה.
האיגוד פתוח לכל עיר שהייתה חלק מברית הנזה המקורית או שהתקיימה בו תחנת מסחר של הנזה.
מטרתו להחיות את המורשת התרבותית המשותפת ולפעול בשיתוף פעולה למען אירופה מאוחדת ושלווה.
הארגון המחודש מקיף כמעט 200 ערים ב-16 מדינות, רובן באזור החוף של צפון אירופה והוא אחד מארגוני הערים הוולונטריים הגדולים בעולם.
חלק גדול מהערים השותפות מוכרזות כאתרי מורשת עולמית.
נושאי שיתוף הפעולה הם תיירות, תרבות וקיימות.
בכל שנה נחגג יום הנזה, כאשר אחת הערים נבחרת כעיר מארחת.
בשנת 2023 התקיים יום הנזה ה-43. העיר המארחת הייתה טורון שבפולין.
את המילה הנזה ניתן לפגוש באחד המותגים בני ימינו והוא לופטהנזה, (לופט= אוויר), שהיא חברת תעופה גרמנית.
ברית קְיַיחְטָה הייתה הסכם שנחתם בעיר קייחטה (Кя́хта) בשנת 1727 בין האימפריה הרוסית וסין, ובו הגיעו שתי המעצמות לפשרה ונרשם ניסיון להסדרת יחסים בין הצדדים.
ההיסטוריה של הסכסוך הסיני-רוסי הוא במידה רבה ההיסטוריה של שתי השושלות ששלטו במדינות אלה מהמאה ה-17 ועד למאה ה-20, בחפיפה כמעט מלאה: בסין, שושלת צ'ינג המנצ'ורית (1644-1912) וברוסיה, שושלת רומנוב (1613-1917).
הסכסוך הראשון בין שתי המעצמות אירע כבר ב-1628, בעימות על טריטוריית הבוריאט (כיום בשטח מונגוליה).
סכסוך זה נמשך למעשה עד לפיצול הסיני-סובייטי בשנות ה-60 של המאה ה-20.
בין השנים 1682-1689 התפתח הסכסוך למלחמה ממשית, בעקבות עליית המנצ'ורים לשלטון בסין ב-1644 ופתיחת חזית אנטי-רוסית בעמק אמור.
ב-1685 עברו הסינים ממגננה למתקפה, ותקפו את המחוז אלבאזין, שהיה בשליטה רוסית.
בעשור השלישי של המאה ה-18 היו שרויות שתי השושלות בחוסר יציבות פוליטית בעקבות עלייתם של שני שליטים חדשים: הצארינה קתרינה הראשונה ברוסיה והקיסר יונג-צ'אנג בסין, שהיו שניהם נואשים בניסיון להצליח בזירה הבינלאומית החשובה להם (אירופה עבור הרוסים, מרכז אסיה עבור המנצ'ורים).
סאבה ולדיסלאביץ' נתמנה לשגריר מטעם הצארינה, וב-14 ביוני 1727 נחתם הסכם גבול סמוך לנהר בורה, שנודע בשם "הסכם בורה".
ב-27 באוקטובר של אותה שנה חתמו הרוסים והסינים על הסכם שקבע את היחסים ביניהם והיווה למעשה הסכם נורמליזציה זמני.
הסכם זה נקרא בשם "ברית קייחטה", משום שהגדיר את הגבול בין הנהרות קייחטה וארגון, וכלל בתוכו את כל סעיפי הסכם בורה.
הסכם נוסף שקבע סופית את הגבול נחתם ב-1858, ונקרא הסכם אייגון.
הסכם קייחטה כולל בתוכו 11 סעיפים, הנוגעים לכל תחומי יחסי החוץ בין סין לרוסיה:
סעיפים 1 ו-11 הצהירו כי בין המדינות ישרור שלום תמידי ויחסי ידידות, והגדירו את יישומו של ההסכם.
סעיף 2 דן בחילופי שבויים, וקבע כי הגבול יקבע על פי הסכם בורה, פרט לאזור נהר אוב, שגורלו ייקבע בהמשך.
סעיפים 3 ו-7 הגדירו את הגבול בין המדינות, ולמעשה גם את גבולה של מונגוליה.
סעיף 4 הגדירו את יחסי המסחר בין המדינות, ומהווה את עיקרו של ההסכם.
סעיף 5 קבע הקמת מוסד רוסי דתי בפקינג.
סעיפים 6 ו-9 הגדירו את היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
סעיפים 8 ו-10 קבעו את יישובם של סכסוכי טריטוריה עתידיים.
הברך (בעברית גם: אַרְכֻּבָּה) (TA: Articulatio genus) היא מפרק ברגל המחבר בין עצם הירך לשוקה.
הברך נושאת במרבית משקל הגוף ונעה פעמים רבות במהלך פעילות ולכן נפוצות בה פגיעות חריפות כגון פציעה ברצועה הצולבת הקדמית ופגיעות עקב תנועות חזיריות, בנוסף להתפתחות דלקת מפרקים ניוונית.
פגיעות אלו ואחרות עלולות להתרחש בעת פיתול, שינויי כיוון או נפילות בלתי מבוקרות לאחר קפיצה.
הברך היא מפרק סינוביאלי המסווג כמפרק ציר, כאשר בנוסף לתנועה הצירית, קיימת יכולת מוגבלת לסיבוב במפרק.
הברך מורכבת למעשה משני מפרקים: מפרק הירך-שוק, מורכב משתי בליטות בשם עלי (Condylus) על עצם הירך, שכל אחת מהן מתחברת במפרק אליפטי לשקע מתאים בשוקה.
בין כל עלי לשקע, נמצא מניסקוס.
המפרק השני, מפרק הירך-פיקה, מחבר בין הפיקה, עצם ססמואידית, לשקע מתאים בקדמת עצם הירך.
הפיקה נעה בתנועות החלקה, מעלה ומטה.
החלל המפרקי של הברך הוא הגדול ביותר בגוף, והוא מכיל הכי הרבה נוזל.
החלל נמצא בין שלוש העצמות שמשתתפות במפרק, כאשר המיניסקוסים נמצאים בתוך החלל ומוקפים נוזל סינוביאלי.
בקופסית המפרק תומכים מלפנים גיד הפיקה וגיד השריר הארבע ראשי.
מאחור היא מתחברת מעל לעילית העלי של הירך ומתחת לעלי של השוקה.
בברך שני מניסקוסים או סהרונים שצורתם חצי סהר, הנקראים הלטרלי (צידי) והמדיאלי (תיכוני).
המניסקוסים שטוחים יותר בחלקם הפנימי ועבים יותר בחיצוני.
הם מעמיקים את שני השקעים במשטח העליון של השוקה, ומשפרים את התאמתם לעלי של עצם הירך.
למניסקוסים תפקידים נוספים כמשככי הזעזועים של הברך ובמנגנון הנעילה של הברך.
מבחינה מבנית שני המיניסקוסים מעט שונים זה מזה – המדיאלי גדול יותר וסגלגל יותר, ובעל תנועה פחותה מאחר שהוא מתחבר לקופסית המפרק, לרצועה העקיפה התיכונה, בעוד שהלטראלי עגול יותר, קטן יותר ובעל תנועה חופשית יותר.
רצועה צולבת קדמית (Ligamentum cruciatum anterius וגם ACL) - מתחילה בחלק האחורי של הירך ומתחברת לקדמת השוקה.
היא מונעת החלקה של השוקה לפנים
רצועה צולבת אחורית (Ligamentum cruciatum posterius וגם PCL) - מתחילה בחלק הקדמי של הירך, ומתחברת לחלק האחורי של השוקה, היא מונעת החלקה של השוקה לאחור.
הרצועה העקיפה הצידית (Ligamentum collaterale fibulare וגם LCL) - ממוקמת בצד הברך, בחלק הצידי.
נמשכת מעצם הירך עד לראש השוקית.
רצועה עגולה שלא נקשרת למיניסקוס.
שומרת על יציבות לטרלית - מדיאלית
הרצועה העקיפה התיכונה (Ligamentum collaterale tibiale וגם MCL) - ממוקמת בצד הברך, בחלק התיכון.
נמשכת מעצם הירך עד לשוקה.
רצועה שטוחה יחסית שסיביה מתחברים למיניסקוס התיכון.
רצועות נוספות במפרק הן רצועת החבק המלוכסנת (Ligamentum popliteum obliquum) ורצועת בית הברך הקשתית (Ligamentum popliteum arcuatum), שתיהן מחזקות את חלקה האחורי של קופסית המפרק.
ורצועת הברך הרוחבית (Ligamentum transversum genus) המקשרת בין חלקם הקדמי של שני המניסקוסים.
את השרירים המניעים את הברך, אפשר לחלק לשתי קבוצות עיקריות:
פושטי הברך - השריר הארבע ראשי
כופפי הברך - שרירי מיתר הברך הכוללים את שריר הירך הדו ראשי, השריר החצי קרומי ואת השריר החצי גידי.
שתי קבוצות אלו מהוות יחד את מרבית מסת השרירים בירך.
שרירים נוספים, הממוקמים בשוק, משפיעים על תנועת הברך: שריר הסובך (ה"תאומים") ושריר בית הברך (popliteus).
לשריר בית הברך תפקיד מרכזי בפתיחת מנגנון הנעילה של הברך.
התנועות האפשריות במפרק הברך הן כפיפה ופשיטה ומעט סיבוב חיצוני ופנימי.
הרצועות והמניסקוסים, בשילוב מערך שרירי הברך, לא מאפשרים תנועות נוספות במפרק.
ברכה היא מנהג דתי שמהותו הענקת מזל טוב, באמצעות מחווה מילולית או גופנית.
לברכה של צדיק מייחסים מאמיניו וחסידיו משמעות מיוחדת.
הם מאמינים כי קרבתו אל האלוהים מעניקה כוח לברכתו והיא מסוגלת לשנות את גורלו של האדם ולבטל את רוע מזלו.
הברכה הראשונה שבה אדם מברך אדם אחר היא ברכת נח לשם וליפת בניו.
ברכה ידועה נוספת היא ברכת יצחק ליעקב () שלקח את הברכה במרמה ולאחר מכן גם לעשו שביקש מאביו שיברכנו גם.
ברכה נוספת היא ברכת יעקב לבניו ולבני יוסף.
ברכה נוספת היא ברכת משה את יהושע בן נון וסמיכת ידו עליו.
ביהדות רווחת האמונה כי בכוחו של דיבור הפה להטיב או להרע - על ידי ברכה או קללה:
לכל אדם ולכל יהודי, מיוחס כוח בפיו לברך ולקלל: וכן .
ומובא בתלמודתניא, אמר רבי ישמעאל בן אלישע: פעם אחת נכנסתי להקטיר קטורת לפני ולפנים, וראיתי אכתריאל יה ה' צבאות שהוא יושב על כיסא רם ונשא ואמר לי: ישמעאל בני, ברכני!
– אמרתי לו: יהי רצון מלפניך שיכבשו רחמיך את כעסך ויגולו רחמיך על מדותיך ותתנהג עם בניך במדת הרחמים ותכנס להם לפנים משורת הדין, ונענע לי בראשו.
וקמשמע לן (ומשמיע לנו – לומדים מכאן) שלא תהא ברכת הדיוט קלה בעיניך (שכן עם כל גדולתו של רבי ישמעאל הוא נחשב כהדיוט בפני הבורא).
ברכות ביהדות נאמרות בהזדמנויות שונות גם בין אדם לאדם כאיחול, אך מיחסים לה משמעות דתית.
ישנה תקנת חז"ל שמיוחסת לסנהדרין בתקופת בועז(תקופת השופטים) שאדם ישאל בשלומו של חברו בשם דווקא (שמו של השם) אחד המקורות לכך הוא במשנה:
כיום לא נהוג להזכיר את השם המפורש בשיחת חולין, שלום נחשב אחד משמותיו של השם ומשתמשים בו, וכן משתמשים בביטוים כגון "בעזרת השם", "השם יעזור" וכדומה.
חשיבות הכוונה הטובה של המברך
חז"ל מייחסים לאדם שהוא בעל עין טובה ובעל אהדה לאחרים כוח גדול יותר בברכתו ולהפך "טוב עין הוא יבורך (משלי) אל תקרי יבורך אלה יברך" (מסכת סוטה, ל"ח, ע"ב).
עניין חשיבות האהבה בברכה מודגש במיוחד בברכת הכהנים, עליה הכהנים מברכים לפני "ברוך אתה...לברך את עמו ישראל באהבה".
חז"ל מזהירים מלהתברך מכהן 'צר עין' (שעינו רעה בטוב אחרים) ופוסלים ברכה של כהן ששונא חלק מהציבור או אפילו שהציבור שונא אותו וכך מובא בספר הזוהר "..כהן שמברך בעין טובה ברכתו מתקיימת ושאינו מברך בעין טובה...אל תרצו ממנו ברכה כלל".
במסכת אבות ישנה השוואה בין אברהם המברך בעל העין הטובה אל מול בלעם צר העין שמיוחס לו כח לקלל.
על פי האמונה הרווחת, אף שלכל אדם יש כוח ברכה, עולה עליו מעלת ברכתו של הצדיק:
(המשך דברי ספר החינוך, שם)
ואכן בעם ישראל מייחסים כוח לברכותיהם של רבנים צדיקים, וקיים מנהג ללכת אליהם כדי להתברך מפיהם, במיוחד בענייני בריאות ופרנסה.
בתורת החסידות יש התייחסות רבה לכוח ברכתו של הצדיק, המשמש כביכול כצינור בין הקדוש ברוך הוא לאדם להורדת שפע.
את שמות האנשים שעליהם מבוקשת הברכה כותבים החסידים על פתק ("קוויטל"), אותו הם מוסרים לאדמו"ר.
בדרך כלל הם מצרפים ל"קוויטל" סכום כסף, המכונה "פדיון נפש".
על פי האמונה החסידית, לכסף שנמסר לאדמו"ר יש השפעה סגולית להתקיימות ברכתו.
בימינו התרחבה מאוד תופעת הברכות הניתנות על ידי רבנים.
במערכות בחירות נעשה שימוש בברכות רבנים תוך הבטחה לישועה ולפרנסה, כדי למשוך אנשים להצביע למפלגה מסוימת.
בעקבות זאת תוקן חוק הבחירות לכנסת, ונקבע בו כי "המשדל אדם להצביע או להימנע מלהצביע, בכלל או בעד רשימת מועמדים מסוימת, בדרך של ...
הבטחה להעניק ברכה" דינו מאסר חמש שנים.
ארגוני צדקה מרבים לעשות שימוש בברכות רבנים כדי לעודד תרומות לארגוניהם.
נשמעת ביקורת על כך בטענה כי נעשה שימוש מופרז באמצעי זה, ויש בו ניצול לרעה של אנשים בזמן מצוקה.
בשנים האחרונות התרבו האנשים המציגים עצמם כצדיקים ומעניקים ברכות תמורת סכומי כסף.
על פי ההערכה, "תעשיית הברכות" מגלגלת מאות מיליוני שקלים בשנה.
בשל כוחה של הברכה, במסורת היהודית ישנן הזדמנויות שונות שבהן נהוג לברך את חברו.
ישנה מצווה מן התורה על הכהנים לברך את העם, כיום הזמן לכך הוא בבית הכנסת בבוקר – בחזרת שליח הציבור בתפילת שחרית ומוסף.
בליל שבת וביום כיפור ההורים (או האב) מברכים את בניהם.
אחד הזמנים המיוחדים ביותר הוא לפני הסתלקות מן העולם, כפי שמובא בתורה: בספר בראשית מובאות ברכות יצחק לבניו וברכת יעקב לבניו לפני מותם, ובסוף ספר דברים מובאת ברכת משה לבני ישראל לפני מותו.
הסיבה לזמנים מיוחדים אלו, משום שאז מתעלים האנשים ומחשבתם טהורה והם מתקדשים בקדושה יתרה, ולכן יש ערך גדול לברכתם באותה עת.
נהוג לברך את חברו בעת שיש התחלה חשובה כגון הולדת בן, בר מצווה או בת מצווה, יום הולדת וכדומה, מתוך רצון שמה שמתחיל יהיה טוב ומוצלח ומתוך אמונה ש"הכל הולך אחר ההתחלה", במיוחד מיחסים חשיבות לברכה לחתן וכלה, כמובא במגילת רות:
גם כאן מקובל שהאב מברך את ילדיו.
המקור לכך מהמקרא הוא מהברכה שברכו בתואל ולבן הארמי את רבקה קודם נישואיה ליצחק: .
יש אמונה שיש כוח גדול, כברכת גדולי הצדיקים, בברכתם של החתן והכלה עצמם, ובמיוחד תחת החופה.
אחד הטעמים לכך משום שיום החופה הוא יום מחילת עוונות והם נעשים כ"ברייה חדשה", כמובא בתלמוד ירושלמי: "חתן מוחלין לו על כל עוונותיו" (מסכת ביכורים, פרק ג', הלכה ב').
דוגמה נוספת לכך היא "ברכת האורח" הנאמרת בברכת המזון על ידי האורח בעבור בעל הבית.
כוח רב מיוחס גם לברכה הנאמרת דווקא על ידי ציבור, כדוגמת "מי שברך" הנאמרת עבור מי שעלה לתורה, חולים, חיילי צה"ל ועוד.
בנצרות האורתודוקסית, כאשר כומר מברך, הוא מחזיק את אצבעות יד ימין באופן שיוצר את האותיות IC XC שהן צירוף המבטא את קיצור שמו של ישו ביוונית, באותיות לטיניות (ביוונית – ΙΗΣΟΥΣ ΧΡΙΣΤΟΣ – ישו הנוצרי.
האות הראשונה והאחרונה בכל אחת המילים).
ברית שְמַלְקָלְדֶן היא ברית שנכרתה ב-27 בפברואר 1531 בעיר שמלקלדן (תורינגיה), בין הנסיכים שתמכו בתנועה הפרוטסטנטית.
הברית החלה כברית לאחר תחילת הרפורמציה, אך ראשיה פעלו לפירור האימפריה הרומית הקדושה באמצעותה.
שלא כמו בריתות קודמות דומות (למשל ברית טורגאו), למדינות ברית שמלקלדן היו צבאות אשר יגנו על האינטרסים הדתיים והפוליטיים שלהן.
המניע העיקרי לכריתת הברית היה כישלון אספת הממלכה באאוגסבורג אשר נסתה לפשר בין המחנות ולהשכין שלום בגרמניה.
ראשי הברית היו הנסיך הבוחר (קורפירסט) יוהאן פרידריך מסקסוניה, שהיה פטרונו של מרטין לותר, ופיליפ הראשון, רוזן הסן.
מטרתם הייתה למשוך לברית זו גם את הנסיך הבוחר יואכים השני מברנדנבורג, שלמרות שנטה לתמוך בתנועה הפרוטסטנטית, הוא לא היה כה קנאי לדת החדשה, וטרם הביע תמיכה רשמית בלותר.
החל מ-1535 הוחלט לקבל לברית כל מדינה שמתחייבת לעקרונות אאוגסבורג.
במשך שנות פעילותם הצליחו ראשי הברית לצרף אליה כמה וכמה נסיכים וערים חופשיות, בין הבולטים ניתן למנות את הנסיך מוירטמברג ואת הברית השוואבית, שלרשותה עמד צבא לא קטן.
מדינות נוספות בברית היו אנהלט, פומרניה והערים הקיסריות החופשיות של אאוגסבורג, הנובר, פרנקפורט וקמפטן.
בשנת 1532 נכנסה צרפת של פרנסואה הראשון לברית, למרות שלא הייתה פרוטסטנטית, כדי להחליש את אויבה, הקיסר קרל החמישי, הקתולי האדוק.
לאחר כניעתה של צרפת לגרמניה, ב-1544, התחייבה צרפת לצאת מן הברית.
הברית חודשה ב-1536, בתגובה ליוזמתו של האפיפיור פאולוס השלישי לכנס ועידת כמרים כללית, שבה לא יכלו הפרוטסטנטים לתת אמון.
בת ברית נוספת, החל מ-1538, הייתה דנמרק.
ב-1539 הצליחו למשוך אליה גם את הנסיך הבוחר של ברנדנבורג.
דנמרק חתמה על הסכם עם האימפריה הרומית הקדושה, לפיו המלך כריסטיאן השלישי לא יתקוף את האימפריה.
ב-1545 הצטרף לברית פרידריך השלישי ("האדוק"), הנסיך הבוחר של פפאלץ, שהמיר דתו והפך לפרוטסטנטי.
הבטחת ההגנה לפרידריך השלישי גרמה בהמשך לפרוץ המלחמה השמלקלדית (1546) ולחיסולה של הברית.
ברית שלושת הקיסרים הייתה ברית שהתגבשה בשנת 1873 בין קיסרי האימפריה הגרמנית, אוסטריה־הונגריה והאימפריה הרוסית, שהיו המדינות החזקות ביותר במזרח ובמרכז אירופה באותה תקופה.
המגעים לקראת הברית וחתימתה התקיימו במהלך התערוכה העולמית של וינה.
מנהיגי מדינות הברית באותה תקופה היו וילהלם הראשון (גרמניה), פרנץ יוזף הראשון (אוסטריה־הונגריה) ואלכסנדר השני (רוסיה).
מנהיגים אלה היו שמרנים בהשקפת עולמם והם עמדו מנגד למנהיגים הליברליים ממערב אירופה כגון פטריס דה מק-מהון, נשיא צרפת וויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
יש הטוענים כי בטווח הארוך הברית גרמה לתחילת מלחמת העולם הראשונה וכי מטרתה הייתה להביע עמדה נגד הליברליות ההולכת וגוברת של ממשלות המערב.
הברית הוקמה לאחר איחוד גרמניה על ידי פרוסיה, ולאחר תבוסתה של צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה.
ב־22 באוקטובר 1873 ביסמרק ניהל משא ומתן בין קיסרי גרמניה, אוסטריה־הונגריה ורוסיה, לאחר ועדת שנברון (ב־6 ביוני, אותה שנה) בין רוסיה ואוסטריה־הונגריה.
הברית הייתה ניסיון לשחזר את הברית הקדושה מ־1815 ולפעול כחומת מגן מפני תנועות רדיקליות במרכז ומזרח אירופה.
השמרנים בשלוש המדינות הללו היו מודאגים מהכוח העולה של הליברליזם ולפיכך הקימו את הברית שתגן על צורת המשטר שלהם.
אף על פי שהברית לא היוותה ברית רשמית, היא התייחסה לסוציאליזם, ובמידה רבה יותר לרפובליקניזם, כאל דברים גרועים מאוד (המשטר בצרפת באותה תקופה היה רפובליקני).
ביסמרק הנהיג את הברית לעיתים קרובות כשהברית נעמדה מול אתגרים קשים של מאזן כוחות בין המעצמות החברות ובאירופה בכלל.
העיקרון המנחה במדיניותו היה מניעת מלחמה ושמירת המצב הקיים.
למרות הניצחון הגרמני במלחמה הפרנקו־פרוסית בשנים 1870–1871, האלימות עודנה נשארה טרייה בזכרונה של המדינה הגרמנית החדשה לאחר איחודה.
מה שגרם לגרמניה לתפוס עמדת התגוננות מפני מלחמה נוספת עם צרפת, וניסיון מתמיד להגביל את כוחה.
הברית נבעה מהעיקרון המנחה את מדיניות החוץ של אוטו פון ביסמרק - שימור על בידודה של צרפת במידת האפשר, תוך חיזוק הקשרים עם אוסטריה־הונגריה, זאת כדי להימנע מתרחיש של לחימה בשתי חזיתות, מול רוסיה מצד אחד וצרפת בצד השני.
לפי הקואליציה, תנועות רדיקליות וסוציאליסטיות כגון הסתדרות הפועלים הבינלאומית היוו לאיום מרכזי כלפי יציבותן הפנימית ועליונותן האזורית במזרח ומרכז אירופה.
המעצמות החברות בברית שתפו פעולה באופן מתמיד כדי למנוע את התפשטותה והשפעתה באזור.
הברית נעמדה מול משבר כאשר התקוממות בולגרית במזרח אירופה נגד נוכחתם של כוחות עות'מאנים, ספגה דיכוי ואכזריות קשה מצד הכוחות.
התיעוד מעת הסופר האנגלי אדווין אגס מתאר מחזות קשים מהתקרית שהשאירו קוראים בריטים בהלם.