tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקיסר חיפש להשיג שליטה מעל הממשלות מקומיות על ידי שינוי האדמיניסטרציה המרכזית באדיס אבבה.
ולכן אתיופיה חולקה ליחידות מנהליות שהיו המחוז (טאקלאי יזאץ), מהם היו ארבעה עשר באמצע 1960, שלכל אחת מהם היה מושל שמונה בידי הקיסר.
כל מחוז נחלק שוב לתת מחוז (אווראג'אס), לנפות (וואראדאס), ותת נפה (מיקיטיל וואראדאס).
אף על פי שהמבנה באופן חיצוני דמה למדינה מודרנית, ההשפעה שלו במידה רבה הייתה על ידי העובדה שהאצילים החזיקו בתפקידים החשובים.
פקידים מחונכים וצעירים היו יותר מעוזרים למושלים כלליים.
אחרי מלחמת העולם השנייה מערכת היחסים עם בריטניה התדרדרו.
ב-1953 הקיסר פנה לארצות הברית לעזרה צבאית ותמיכה כלכלית.
אף על פי שתלות שלו בוושינגטון הייתה גדולה, היילה סלאסי גיוון את המקורות מהעזרה הבין-לאומית שלו, שכללה מדינות שונות כמו איטליה, סין, מערב גרמניה, טאיוואן, יוגוסלביה, שוודיה, וברית המועצות.
בעקבות מלחמת קוריאה, הקיסר היילה סלאסי שלח חיילים אתיופים לסייע לכוחות האו"ם במלחמה תחת פיקודו של הגנרל מאלאגאאטה באלי, כוחות אלו נלחמו בקרב קאגניו.
חיילי אתיופיה היו מסופחים לגדוד השבעי בצבא ארצות הברית, ונלחמו במספר קרבות כולל קרב על גבעת החזיר החוטב.
ב 1963, הקיסר ניהל הקמה של הארגון לאחדות אפריקה, עם בסיסו הממוקם באדיס אבבה.
ככל שיותר ויותר מדינות אפרקאיות החלו להשתחרר מהשלטון הקולוניאלי האירופאי וקיבלו את עצמאותם והצטרפו לארגון הוא נעשה חשוב.
ארגון זה שיחק תפקיד מרכזי יחד עם מודיבו קטה מאמלי, הם הצליחו לנהל משא ומתן, בין מרוקו ואלג'יריה והביאו לסוף הסכסוך בין שתי המדינות על גבולם המשותף.
מאמציו של היילה סלאסי להשיג שינוי מבלי לסכן את מעמדו וכוחו לא צלחו.
ב-13 בדצמבר 1960, בזמן שהקיסר שהה בברזיל, החלה הפיכה בראשותם של שלוש קבוצות: המפקד של שומרי הראש הקיסרי מנגיסטו ניואי, ונאמניו, כמה מפקידי הביטחון שכללו את המפכ"ל, ואינטלקטואלים רבים אחרים שכללו את גירמאם ניואי, אחיו של מנגיסטו ניואי.
ההפיכה הצליחה בבירה אדיס אבבה, וכשהמתקוממים אחזו ביורש העצר וביותר מעשרים שרי הקבינט ומנהיגי הממשלה האחרים.
תמיכתם של שומר הראש הקיסרי, חוט השדרה של המרד, הושגה בלי להודיע לגברים המגויסים או אפילו לרוב הקצינים שהיו המטרה של פעולות המתקוממים.
הכוונה המוכרזת של מנהיגי ההפיכה היה ההקמה של ממשלה שתשפר את המצב הסוציאלי והכלכלי, והייתה גם העמדה פוליטית של האוכלוסייה הכללית.
מנהיגי ההפיכה נכשלו בהשגת תמיכה פופולרית לפעולותיהם.
אף על פי שהסטודנטים באוניברסיטאות היו בעד ההפיכה, הצבא ויחידות חיל האוויר נשארו נאמנים לקיסר, שחזר לבירה ב-17 בדצמבר.
הפטריארך של הכנסייה, שהגדירה את המתקוממים כבוגדים אנטי-דתיים ולא נאמנים לקיסר, תמך בשומרי האמונים.
חרף כישלון ההפיכה, היא גרמה למונרכיה לחשוף את חולשותיה ולגרום לקיטוב המסורתיים כנגד הכוחות המודרניים.
מחוץ לאמהרה ולתיגראי שהם לב המדינה, שני האזורים המציגים את הבעיות הכי עקביות לשליטים של אתיופיה היו אריתריאה שנכנסה לפדרציה תחת החלטת האו"ם בשנת 1952 והאזור הסומלי אוגדן שסופח סופית לאתיופיה ב-1948.
האדמיניסטרציה הצבאית בריטית הסתיימה בספטמבר 1952 שעלתה בקנה אחד עם ההחלטה של העצרת הכללית של האו"ם ב-1952 והוחלפה על ידי ממשלה אריתראית עצמאית חדשה בהתאחדות פדרלית עם אתיופיה.
מדינות ערב ראו את אריתריאה ואוכלוסייתה המוסלמית הגדולה שלה כחלק מהעולם הערבי, ותמכו בהקמה של מדינה עצמאית.
המשלחת של האו"ם, שהגיעה לאריתריאה בפברואר 1950, אישרה לבסוף תוכנית כוללת לאיחוד עם אתיופיה.
בדצמבר העצרת כללית של או"ם אימץ תוכנית, עם התנאי שבריטניה, הכוח הנסוג, צריכה להקל את המאמצים של האו"ם ולצאת מהמושבה לכל המאוחר עד ה-15 בספטמבר 1952. האדמיניסטרציה הבריטית התקיימה עד ה-16 במרץ 1952 בבחירות לאספה הייצוגית האריתראית שמנתה שישים ושמונה חברים.
בגוף הזה, היו במידה שווה ייצוג של נוצרים ומוסלמים, וקיבלו את החוקה שקודמה על ידי הנציב של או"ם ב-10 ביולי.
ב-15 בספטמבר 1952 העצרת הכללית של האו"ם אישרה ואימצה ברוב של 47 מול עשרה מתנגדים את התוכנית, אריתריאה הייתה צריכה לחבור לאתיופיה במבנה פדרלי רופף מתחת לשלטונו של הקיסר היילה סלאסי אך עם אוטונומיה פנימית רחבה.
הממשלה הפדרלית, שמכל הבחינות הייתה הממשלה הקיסרית הקיימת, תשלוט בענייני חוץ, הגנה, סחר בן מדינות זרות, תחבורה.
הממשלה העצמי באריתריאה לעומת זאת ישלוט בעניינים ביתיים (כולל משטרה, אדמיניסטרציה מקומית, ותקציב) האזרחים יבחרו אספה לאומית אריתראית על המודל הפרלמנטארי.
המדינה תהיה בעלת מבנה מנהלי שיפוטי עצמאי.
כמעט מתחילתה של הפדרציה, הייצוג של הקיסר והסטאטוס הנפרד של השטח נהפכו להיות מתחת למערכת הפדרלית.
באוגוסט 1955 טאדלה באירה, האריתראי שהיה המנהל הראשי שנבחר על ידי האספה, התפטר תחת לחץ מהקיסר סלאסי, שהחליף את טאדלה עם מועמד משלו.
הוא הכריז על האמהרית כשפה הרשמית במקום ערבית וטיגריניה, סיים את השימוש בדגל האריתריאי והעביר מגוון רחב של עסקים מאריתריאה.
בנוסף לכך השלטון רדף מפלגות פוליטיות רבות, והעביר את הסמכות המנהלית העצמאית מהאזור לאמהרה שבאתיופיה.
לא די בכך פעולות אלו עוררו את הקונפליקט בין הנוצרים למוסלמים באזור.
בנובמבר 1962, רבים מחברי האספה הלאומית האריתריאית הואשמו בקבלת שוחד, הקיסר שינה את מעמדה של אריתריאה מאוטונומיה למחוז אתיופי.
כל זאת בעקבות מינוי ראס אסראט קאסה השמרני למושל המחוז, הקיסר הואשם בהלאמה פדרלית של השטח.
הביטול של הפדרציה גיבשה התנגדות חיצונית פנימית להתאחדות.
ב-1958 מספר אזרחים אריתראים הקימו את התנועה לשחרור אריתריאה (ELM) בקהיר.
הארגון הזה, אף על פי כן, ארגון זה נוטרל.
סיעה חדשה, החזית לשחרור אריתריאה (ELF), נולדה ב-1960. בתחילה הייתה תנועה מוסלמית.
בתחילת 1961, הארגון פנה למאבק מזוין ועד 1966 אתגר את כוחות צבא הקיסר ברחבי אריתריאה.
ביוני, 1970 ראש הליגה המוסלמית בזמנו, וסמאן סאלאה סאב, יצר את הארגון הארגון לשחרור פופולרי מכריח שהוביל ישירות למייסדים של החזית העממית לשחרור אריתריאה (EPLF) ב-1972. עד 1975 ה-EPLF מנתה יותר מ-10,000 חברים.
אף על פי כן, הגידול של ה-EPLF גרם לאסונות במיוחד בין 1972 ל-1974 כאשר מספר הפצועים היו מעל 1,200 נפש.
ב-1976 וסמאן איחד את החזית העממית לשחרור אריתריאה יחד עם הארגון לשחרור פופולרי מכריח ויצר את ה-ELF-PLF.
עד קריסת שלטונו של הקיסר האתיופי היילה סלאסי, ארגוני הגרילות החלו לשלוט בכל השטח עד 1977. הכוחות אתיופיים הוגבלו במידה רבה למרכזים עירוניים והשתלטו על הדרכים העיקריות רק ביום.
מתיחות גלויה בתיגראי הייתה במשך שנות המלכות של סלאסי ובייחוד ב-1943 תנועת התנגדות הייתה ידועה באתיופיה בשם וויאנה.
התנועה ניצלה את אי שביעות רצון הפופולרית נגד שלטון הקיסרים האמהרים אבל הייתה בעיקר מתנגדת לכלל הקיסרים שהיו תלויים בשלושה מקורות עיקריים של תמיכה במחוז זה.
האזור החצי פסטורלי של תיגראי המזרחית, שכלל את אזאבו וראיה, שהיו בנויים במבנה הסוציאלי של האורומו שהיו מאוימים על יד האצילות התיגראינית המקומית, שתפסה את העמדה שלהם וסכנה את כוחה של הממשלה המרכזית, והאחרונים היו האיכרים, שהרגישו פגועים והקימו מיליציות משלהם.
קיומו של הוויאנה היה קצר יחסית מ-22 במאי, ועד 14 באוקטובר 1943. אף על פי שהמתקוממים השיגו מעט ניצחונות מקומים בתחילה, הכוחות הקיסריים, שנתמכו על ידי חיל האוויר הבריטי החלו להתקיף אותם.
הנהגה צבאית ענייה, בשילוב עם מחלוקות בין מנהיגי המתקוממים, גרעה מהיעילות ומהמאמצים שלהם.
אחרי הסתיו של מאקאל, ב-14 באוקטובר 1943 למעשה כל התנגדות המאורגנת התמוטטה.
הממשלה גירשה או הסגירה את המנהיגים של המרד.
הקיסר לקח פעולות תגמול נגד איכרים שנחשדו בתמיכת וויאנה.
אף על פי שרזולוציה צבאית של הוואניה החזירה את הסמכות קיסרית לתיגראי, המידות הגסות שהיו השתמשו בעל ידי הצבאיות אתיופיות לעשות כל כך נוצרו מכעס של כלל הקיסרים.
הכעס של תושבי תיגראי היה כנגד שלטון האמהרים שמחזיקים בקיסרות כנגד טבעם כך לפי טענות הוואניה.
אחרי מותו של היילה סלאסי רגשות הבדלנות שוב צצו ברחבי תיגראי.
אוגדן הוא אזור חול רחב שחיים בו נוודים סומליים הנמשך מדרום מזרח הרמות הדרומיות של אתיופיה שכולל גם אזור מזרחי הידוע בשם האאד.
הכניסה של אתיופיה לתוך האזור של הסומלים הם כתוצאה מכיבושיו של מניליק השני בסוף המאה ה-19, הקיסר שביסס את הפעולות שלו בתביעות ישנות של ריבונות אתיופית.
ב-1945 היילה סלאסי, שפחד מהאפשרות של תמיכה בריטית למדינת סומלית עצמאית נפרדת שתכלול את אזור אוגדן, הקיסר טען על בעלות אתיופית על סומלילנד האיטלקית כ"פרובינציה האבודה".
אך בסומלילנד האיטלקית, ליגת הנוער הסומלית התנגדו לתביעה הזאת ודרשו איחוד של כל השטחים הסומליים למדינה אחת, כולל אלו שבאתיופיה.
אחרי שהבריטים פינו את אזור אוגדן ב-1948 קצינים אתיופיים השתלטו על העיר ג'ייגה, ודכאו את הפגנות שנוהלו על ידי ליגת הנוער הסומלית, שהממשלה הוציאה אל מחוץ לחוק.
ובאותו עת, אתיופיה ויתרה על תביעתה על סומלילנד האיטלקית מתוך יראת כבוד לאו"ם.
אך האתיופים הזכירו שממשל עצמי אינו מתאים לאיחוד בין סומלילנד האיטלקית לאתיופיה.
עם לידתה של הרפובליקה של סומליה ב-1960 באיחודשל סומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית, הארץ החדשה הכריזה במדיניות של סיפוח שטחים.
סומליה שמה תביעה לסיפוח אזורים בהם חיים סומליים כמו סומלילנד הצרפתית (שקיבלה עצמאות בשם ג'יבוטי ב-1977), הפינה הצפון מזרחית של קניה, ואוגדן.
האמנה האנגלו-אתיופית היא זו שקבעה את גבול אתיופיה בצפון-מזרח המדינה לאחר מלחמת העולם השנייה.
אף על פי כן, סומליה טענה שזה באופן לא הוגן על מנת להוציא את תושבי הארדארס בסומליה מאדמות רעיה עונתיות חיוניות בהאאד.
האאד למעשה הייתה חלק אינטגראלי של סומלילנד הבריטית, אף על פי שריבונות אתיופית הוכרה שם.
אחרי זה פורק ביתר אתיופיה, האדמיניסטרציה הצבאית הבריטית המשיכה לפקח את התחום מהערבות מזרחה ולא הוציאה מההאאד עד זה 1955. אפילו אז, הלחץ הבריטי על חשיבות האזור לסומליה לדרוש מאתיופיה להבטחה לגישה חינמית של סומליים לרעות אדמות באוגדן.
סומליה סירבה להכיר בכל אמנה כלשהי שמגדירה את גבולותיה לפני 1960 משום שגבולות אלו נקבעו על ידי אתיופיה והשלטון הקולוניאלי.
חרף הצורך לגשת לשדות מרעה לעדרים מקומיים, הממשלה הסומלית סירבה אפילו לאמנה הבריטית המבטיחה זכויות רועי הצאן הסומליים בהאאד כי זה יכל להוביל להכרה בריבונות אתיופית באזור.
כחצי שנה לאחר עצמאותה של סומליה, מקרים צבאיים קרו בין אתיופיים וסומאלי בגבולותיהם המשותפים.
העימותים החריפו שוב ב-1964 כאשר חיל האוויר האתיופי התקיף כפרים בתוך גבולות סומליה.
האיבה בין שתי המדינות הסתיימה בתיווכם של הארגון לאחדות אפריקה וסודאן.
אף על פי כן, סומליה המשיכה לקדם את שאיפותיה לסיפוח אוגדן על ידי תמיכה בחזית לשחרור מערב סומליה, קרי אוגדן.
תגליות נפט באזור עוררו את הסכסוך שוב ב-1973.
בתחילת 1974 אתיופיה נכנסה לתקופה של פעילות פוליטית וכלכלית ענפה, של שינויים סוציאליים, שהיו מלוות לעיתים קרובות באלימות רבה.
עימות בין כוחות מודרניים מסורתיים פרץ והפך את המצב הכלכלי פוליטי וסוציאלי של המדינה האתיופית לבלתי יציב.
ארבע עשרה שנותיו האחרונות של מלוכתו של היילה סלאסי העידו על גידול בהתנגדות לשלטון שלו.
אחרי המרד הכושל ב-1960, הקיסר חיפש לקבל מחדש את הנאמנות של אוהדי ההפיכה על ידי רפורמות חדשות.
במאמץ רב מענקי אדמה הוענקו לקציני צבא ומשטרה, למרות זאת תבנית עקבית כלכלית והתפתחות סוציאלית הופיעו.
ב-1966 יצאה תוכנית לעמת את הכוחות המסורתיים דרך הביצוע של מערכת מס מודרנית.
מובן בהצעה, שדרשה הרשמה של כל אדמה, שמטרתה הייתה להשמיד את הכוח של האצילות.
אבל כאשר הצעות מס מתקדמות הוגשו לבית הנבחרים בסוף 1960, הם ברובם נשללו על ידי החברים.
בית נבחרים ייצר מס ביבול חקלאי בנובמבר 1967 אבל בצורה רחבה שהייתה שונה מהצעת הממשלה.
אף על פי כן, בגוג'ם התנגדו באופן עז וחריף, וכל הפרובינציה התמרדה.
ב-1969 אחרי שנתיים של פעולה צבאית, הממשלה המרכזית הוציאה את החיילים שלה, הפסיקה אכיפה של המס, וביטלה כל פיגורים של מיסים חוזרים מ-1940.
מפלת הקיסר בגוג'אם עודדה התקוממויות על ידי בעלי קרקעות מחוזיים אחרים, אף על פי שלא באותו סולם.
אבל חוקים מחדשים להרשמת ולשינוי של מערכות יחסים של דייר של בעל הבית הייתה התנגדות יותר חריפה מצד הסגנים והסנאט.
ההצעות האלה היו בקונפליקט עד אמצע שנת 1970.
באותו הזמן הקיסר ציפה להתנגדות להשתנות, כוחות אחרים הפעילו ישירים או לחץ לא ישיר בעד רפורמה.
בתחילת 1965 הפגנות סטודנטים התמקדו על הצורך לבצע רפורמת אדמה ולפנות להשחתה ועלייה במחירים.
הפרעות איכרים, אף על פי שזה היה בסולם קטן, היו במיוחד מרובות בפרובינציות הדרומיות, היכן שהממשלה הקיסרית באופן מסורתי פיצתה את התומכים שלו עם מענקי אדמה.
אף על פי שאיגודי עובדים התארגנו ב-1962 הממשלה הגבילה פעילויות התאחדות.
ההתאחדות של איגודי העובדים האתיופיים (CELU) היו יותר מדי משועבדים לממשלה.
בציפייה לעם כזה ריבוי של בעיות, הקיסר המזדקן עזב את העניינים הבייתיהם לטובת ראש ממשלתו, אקלילה האבט ווולד (שהתמנה ב-1961), ופינה את תשומת הלב שלו לענייני חוץ.
רעב בצפון מזרח אתיופיה, בעיקר בוואלו, ובכמה חלקים בתיגראי מוערכים בכ-200,000 מתים בין השנים 1972–1973. על אף שאזור זה מפורסם בתוצרת החקלאית המקומית שלו, עם חוסר אוכל וסיכון לבצורות, גרם לאחד מהאסונות ומהבצורות הגרועות ביותר בהיסטוריה האפריקנית.
רבים בעולם טענו שהממשלה אינה עוזרת לאוכלוסייה מכיוון שמשתמשת בזה כנשק נגד האוכלוסייה המתקוממת המקומית, ניסיון להסתרת האמת על הרעב על ידי הממשלה הקיסרית תרם להתקוממות הפופולרית שהוליכה לנפילת הקיסר והעלייה של מנגיסטו היילה מריאם לשלטון.
כישלון הממשלה לבצע רפורמות כלכליות פוליטיות משמעותיות במשך כל ארבע-עשרה שנות שלטונה יחד עם העלייה באינפלציה, השחיתות, הרעב שהשפיע על כמה פרובינציות (במיוחד בוואלו ותיגראי) והוסתר מהקהילה הבין-לאומית, ואי שביעות הרצון הגדולה של קבוצות אינטרס עירוניות סיפקה את הרקע למהפכה המרקסיסטית שהחלה להתפתח.
הואיל והבסיס העירוני, של העילתה שקידם חופש ודמוקרטיה פרלמנטארית האי שקט שהתחיל בינואר של 1974 החל מתפשט לכיוון האוכלוסייה האזרחית הכללית בהתפרצות של אי שביעות רצון כללית בעם.
הצבא אתיופי ערב המהפכה התחלק למספר סייעות, הקיסר קידם את החלוקה הזאת על מנת למנוע מכל אדם או קבוצה שלא תצבור יותר מדי כוח.
בוגרי האוניברסיטאות הצבאיים וקציני האוניברסיטאות יצרו גם קבוצה ברורה בהתנגדות.
תנאי הצבא היה לעיתים קרובות תת-תקני, עם אנשי צוות מגויסים לעיתים קרובות שקיבלו משכורות נמוכות ואוכל בלתי-מספיק והספקות פגם.
אנשי צוות המגויסים וגם כמה בוגרי אוניברסיטה שבאו מהאזורים הכפריים, שסבלו בזמן זה מבצורת ארוכה ורעב חריף.
התפיסה הכללית הייתה שהממשלה המרכזית סירבה בכוונה לעזור ברעב המתחולל בצפון המדינה.
אי שביעות רצון הרבה ופופולרית של עניין זה, יצר אי שביעות רצון נפוצה בכלל רבים מן האוכלוסייה בעיקר בין שכבות הביניים, שרובם תמכו בקיסר מאז סוף מלחמת העולם השנייה.
המהפכה התחילה עם המרד של החטיבה הרביעית של הצבא בבנאגאל שהייתה ממוקמת בפרובינציה הדרומית של סידאמו ב-12 בינואר 1974. החיילים מחו על חוסר באוכל ומים, שהונהגו על ידי הקצינים הזוטרים שלהם, הם מרדו ולקחו כבן הערובה קצין בכיר, וביקשו פיצוי מהקיסר.
המבוי הסתום שבא לאחר-מכן קידם את ההתפשטות של אי שביעות הרצון ליחידות אחרות ברחבי הצבא, כולל אלו המוצבים באריתריאה.
שם, האוגדה השנייה המוצבת באסמרה החלה למרוד, וכלאה את מפקדיהם, והודיעו על התמיכה שלהם במורדים של החטיבה הרביעית בבנאגאל.
חיל הקשר, בסימפתיה עם ההתקוממויות, שידר מידע על האירועים לשאר יחידות הצבא.
בו בזמן, אי שביעות רצון כללית החלה לעלות בסימני התנגדות ברחבי הקיסרות האתיופית.
התנגדות להעלאת מחירי הדלק ותוכנית לימודים חדשה בבתי הספר, ומשכורות מורים נמוכים ונושאים נוספים, כל אלו החלו להתגבש עד לסוף חודש פברואר.
מורים, עובדים, ולבסוף סטודנטים כל אלו דורש משכורות גבוהות יותר ותנאים יותר טובים של עבודה וחינוך גם סיבות אחרות נוספות, כמו רפורמת אדמה והקלת הרעב בצפון.
כל אלו הקימו קבוצות חדשות שדרשו מערכת פוליטית חדשה.
מהומות בבירה אדיס אבבה והמרד הצבאי הממושך גרמו לבסוף להתפטרות של ראש הממשלה אקלילה.
אקלילה הוחלף על ידי ראש ממשלה חדש ב-28 בפברואר אריסטוקרט משוואה, בשם אנדאלקאטצ'אוו מקונן מונה לתפקיד, והיה לראש הממשלה האחרון וכיהן עד ה-22 ביולי 1974.
ב-5 במרץ הממשלה הודיעה על שינוי בחוקת 1955 השינוי היה שבית הנבחרים יכתוב אותה מחדש.
הממשלה החדשה קרוב לוודאי שיקפה את ההחלטה של היילה סלאסי להקטין את השינוי, הקבינט החדש, למשל, ייצג למעשה את כל האריסטוקרטיה האתיופית.
הוועדה החוקתית השמרנית שקמה ב-21 במרץ לא כללה נציגים של הקבוצות המתקוממות.
הממשלה החדשה לא הציגה רפורמות רציניות (אף על פי שהגדילה את המשכורת הצבאית לחיילים).
דוחה שינויים לא פופולריים במערכת החינוך והתחיל את חזרת המחיר ושליטה באינפלציה.
כתוצאה מכך אי שביעות הרצון החלה לדעוך עד שהתפרצה שוב.
מעט מאוד מהסיעות בצבא האתיופי שעדיין לא היו מרוצות מהממשלה החדשה החלו להתלונן שוב.
אלה כלל את שומר הראש הקיסרי תחת הקצינים הישנים, קבוצה של "קיצוני" הקצינים הזוטרים, ומספר יותר גדול של חיילים בינוניים וקציני משטרה החלו להתקבץ תחת אלוף-משנה אלאם זאווד טאסאמה, המפקד של החטיבה המוטסת שבסיסה באדיס אבבה.
בחודש מרץ, אלאם זאווד נעשה ראש לא פורמלי, בעקבות זאת הוקמה ועדה שנקראה הוועדה לתיאום הכוחות המזוינים (AFCC).
עם האישור של ראש הממשלה החדש, אלאם זאווד נעצר עם מספר גדול של קצינים ממורמרים מחיל אוויר שבדרך כלל טענו לתמיכתם בממשלה של אנדאלקאטצ'אוו.
ביוני, גוף של גברים שמנה כ-120 חברים כמעט כל הנציגים היו זוטרים ואלמוניים, גוף זה אורגן מחדש ואוחד עם הוועדה לתיאום הכוחות המזוינים, המשטרה וזרוע היבשה ונקרא ה"דרג".
ובחרו במנגיסטו היילה מריאם בתור היושב ראש של הארגון ואטנאפא אבאט כסגן היושב ראש.
אף על פי שבתחילה הדרג דגל בנאמנות לקיסר, הוא החל באופן מידי לעצור חברים מהאריסטוקרטיה, אנשי צבא וממשלה ששיתפו פעולה עם הקיסר ועם השלטון הישן.
אלוף-משנה אלאם זאווד טאסאמה שהיה המפקד של החטיבה המוטסת שהיה כלוא, ברח מפחד משלטון הדרג וממפקדו הצעיר הרדיקלי.
ביולי הדרג סחט חמישה ויתורים מהקיסר כולל שחרור כל האסירים הפוליטיים, פרסום וביצוע מהיר של החוקה החדשה, ביטוח שבית נבחרים יישים את הרפורמות הנ"ל, והבטחה שהדרג נתן לקיסר שייגבה אותו בכל הרמות של מבצע לאומי.
הדרג קידם אג'נדה לשינויים קיימים שהיו רחוקים מעל ומעבר מאז שהמהפכה התחילה בינואר, הדרג הכריזה על אתיופיה טיקדאם (אתיופיה ראשונה) שכיוון לפילוסופיה שלו.
באוגוסט, החוקה המתוקנת, שהייתה קשורה עוד למונרכיה החוקתית, נדחתה כאשר זה הועבר לאישור.
בהדרגה הדרג עצר את המפקד של שומר הראש הקיסרי, פיטר את מושלי האזורים, סגר את חשבונו הפרטי של הקיסר, והלאים את הארמון הקיסרי.
בסוף אוגוסט, הקיסר הואשם בכיסוי מכוון של הרעב בוואלו ובתיגראי.
הדרג באופן רשמי הדיח את היילה סלאסי ב-12 בספטמבר וכלא אותו.
הקיסר היה יותר מדי זקן על מנת להתנגד.
שלושה ימים לאחר מכן, הדרג הפך את עצמו למועצה הצבאית המנהלית הזמנית (PMAC) תחת היושב ראש אמן אנדום.
אתיופיאן איירליינס (באמהרית: የኢትዮጵያ አየር መንገድ; באנגלית: Ethiopian Airlines) היא חברת התעופה הלאומית של אתיופיה.
החברה היא הגדולה באפריקה בכמות הנוסעים, מספר היעדים, צי המטוסים, וברווחיות.
עם מעל 100 ערים שהיא משרתת היא ממוקמת רביעית בעולם במספר המדינות שאליהן היא טסה.
החברה ממוקמת במקום ה-37 בעולם בדירוג של שנת 2021.
בסיס החברה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי אדיס אבבה בולה וממנו היא מפעילה קווי תעופה מאדיס אבבה לכ-107 יעדים בינלאומיים ל-75 מדינות בצפון אמריקה, אסיה, אירופה ואפריקה, ול-23 יעדים ברחבי אתיופיה.
החברה מפעילה מועדון נוסע מתמיד בשם ShebaMiles (שבאמיילז), המקיים הסכם הדדיות לצבירה ולניצול מיילים עם ברית חברות התעופה סטאר אלייאנס מאז שנת 2007. לחברה גם שותפות קוד עם אייר אירופה ועם סינגפור איירליינס.
אתיופיאן איירליינס נמצאת בבעלות ממשלת אתיופיה ומעסיקה מעל 9,000 עובדים (2020).
לפי מדיניות החברה, במטוסי הסילון שלה רק מחלקת יוקרה אחת המכונה "קלאוד ניין" (Cloud nine).
אתיופיאן איירליינס הוקמה ב-30 בדצמבר 1945 והחלה בשירות סדיר בין אדיס אבבה לקהיר ב-8 באפריל 1946. בשנת 1958 החלה החברה להפעיל קו טיסה לפרנקפורט וב-1998 החלה בטיסות טראנס-אטלנטיות.
החברה זכתה בתואר "חברת התעופה הטובה באפריקה" בשנת 2003 והיא אחת החברות האפריקאיות היחידות השומרות על רווחיות.
בשנת 2005 הזמינה החברה עשרה מטוסי בואינג 787, והיא החלה לקבל אותם ב-14 באוגוסט 2012.
בין השנים 2011–2018 זכתה החברה לתואר "חברת התעופה הטובה ביותר באפריקה".
נכון לחודש יולי 2018, החברה הפעילה שתי טיסות יומיות בין נמל התעופה הבין-לאומי אדיס אבבה בולה לנמל התעופה בן-גוריון.
הטיסות בוצעו במטוסי בואינג 737–800 ובואינג 737-8MAX .אתיופיאן הייתה החברה הראשונה שהנחיתה את מטוס הבואינג 787 בישראל.
ב-15 בספטמבר 1988 נשאבו יונים למנוע מטוס בואינג 737 של החברה שהמריא בטיסה ET604 מבהר דר.
המטוס ניסה לשוב ולנחות בשדה התעופה, אך התרסק ו-31 מ-104 הנוסעים ואנשי הצוות במטוס מצאו את מותם באירוע.
ב-23 בנובמבר 1996 נחטף מטוס בואינג 767 של החברה שהיה בדרכו מאדיס אבבה לניירובי בטיסה ET961. החוטפים הורו לטייס לטוס לאוסטרליה אך הדלק במטוס אזל והוא ביצע נחיתת חירום בים כ-500 מטר מחופי מורוני בקומורו.
123 מ-175 האנשים שהיו במטוס, ביניהם גם ישראלים, מצאו את מותם באירוע.
למרות האבדות הכבדות מקובל שנחיתת החירום של הטייס שבוצעה על הצד הטוב ביותר, הצליחה להציל את חייהם של הניצולים.
ב-25 בינואר 2010 התרסק מטוס החברה מדגם בואינג 737 בים התיכון כ-3.5 קילומטרים מול חופי לבנון.
המטוס שהיה בטיסה ET409 מביירות לאדיס אבבה, המריא מנמל התעופה הבינלאומי רפיק אל-חרירי בשעה 02:35, והתרסק לאחר מספר דקות במרחק של כשמונה קילומטרים דרומית-מערבית לנמל התעופה.
עדי ראייה דיווחו כי המטוס עלה באש בטרם נפל אל הים.
על המטוס היו 82 נוסעים, 51 מהם לבנונים, 23 אתיופים והיתר בני לאומים שונים, וכן שמונה אנשי צוות.
ב-17 בפברואר 2014 המריא מטוס החברה מדגם בואינג 300–767 בטיסה ET702 מנמל התעופה הבינלאומי אדיס אבבה בולה לנמל התעופה לאונרדו דה וינצי-פיומיצ'ינו ברומא, אך כחצי שעה לאחר ההמראה, בעת שהטייס יצא לשירותים, נחטף המטוס בידי טייס המשנה.
המטוס נחת בנמל התעופה של ז'נבה, שם ביקש טייס המשנה מקלט מדיני.
טייס המשנה נעצר, וכל הנוסעים ואנשי הצוות שוחררו בשלום שעתיים לאחר הנחיתה.
ב-10 במרץ 2019 התרסק מטוס מדגם בואינג 737 MAX של החברה בטיסה 302 שהיה בדרכו לניירובי בירת קניה, כשעל סיפונו 157 בני אדם.
בעקבות כך ובעקבות התרסקות נוספת של מטוס מדגם זה, קורקעו ב-2019 מטוסי הבואינג 737-8MAX של החברה, שמאז הוסר.
תקופת הכיבוש היא תקופה, בהיסטוריה האתיופית שבה האימפריה האתיופית נכבשה על ידי איטליה במהלך המלחמה האיטלקית־אתיופית השנייה, הייתה תחת שלטון איטלקי, וקיסר אתיופיה היילה סלאסי נמצא בגלות.
לאחר הכיבוש הבריטי הפכה אתיופיה למדינת חסות בריטית, ולאחר מאבק דיפלומטי מתמשך עם בריטניה על חידוש הריבונות האתיופית, שני הצדדים חתמו על הסכם הריבונות האתיופית ב־1942, ובכך קיבלה אתיופיה את ריבונותה בחזרה.
לאיטליה היו שאיפות לכבוש את אתיופיה כבר קודם לכן, וב-1896 פלשה לאתיופיה ונחלה הפסד צורב לאתיופים במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה, הפסד שגרם למשבר בממשלת איטליה.
בתקופת מוסוליני פלישה איטלקית נוספת לאתיופיה הייתה מימוש המדיניות האימפריאליסטית הפשיסטית, ולוותה במעשי זוועה ופשעי מלחמה כגון שימוש בנשק כימי ומעשי טבח באוכלוסייה האזרחית.
מוסוליני חשק זה מכבר במדינה העצמאית ששכנה בין שתי המושבות האיטלקיות סומלילנד האיטלקית ואריתריאה.
הוא ניצל שעת כושר בינלאומית, בה צרפת הייתה זקוקה לתמיכתו, ובה חבר הלאומים נחשף בחולשתו, ובאוקטובר 1935 הורה על פלישה לאתיופיה, לאחר שתקרית גבול בדצמבר 1934 הביאה למתיחות בין הצדדים, וכל ניסיונות הפיוס נכשלו.
הכוחות האיטלקים באתיופיה היו בתחילה בפיקודו של המרשל אמיליו דה בונו, ומדצמבר 1935 בפיקודו של פייטרו באדוליו והשתמשו במגוון כלי נשק, פצצות ורימונים הטעונים בגז חרדל, הן נגד האוכלוסייה האזרחית והן כנגד הלוחמים מולם.
על אף שניסו להסתיר עובדה זו, היא נחשפה על ידי עיתונאים, משקיפים זרים, ואנשי הצלב האדום.
בתגובה לכך הפגיזו האיטלקים "בטעות" 19 פעמים מחנות של הצלב האדום באזור הלחימה.
במאי 1936 נכבשה אדיס אבבה והקיסר היילה סלאסי נמלט לגלות בירושלים ומשם לבריטניה.
מוסוליני הכריז על מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי כ"קיסר אתיופיה".
שטחי אריתריאה, סומלילנד האיטלקית ואתיופיה אוחדו לטריטוריה אחת בשם "מזרח אפריקה האיטלקית".
מוסוליני שרצה לנקום על חרפת עדווה ולמחוק את זכרה של האימפריה האתיופית החל לסלק את כל סמליה ההיסטוריים של אתיופיה.
הוא דרש להוריד את הפסל של מנליק השני ופסל של גור אריה יהודה.
מעמד של השפה האמהרית כשפה המדינה הרשמית ירד לטובת שפת האורומו והקאפית שנלמדו בבתי הספר באופן רשמי.
חמישה ימים לאחר הכיבוש האיטלקי של אדיס אבבה ב-5 במאי 1936, פורסם צו שגרם למעשה לפירוק סופי של אתיופיה כיחידה מדינית אחת, אשר עברה לריבונות מלאה של ממלכת איטליה.
האיטלקים החלו לבתר את אתיופיה למספר מחוזות על פי מוצא אתני, לרוב כמעין זכות להגדרה עצמית.
בראש כל מחוז עמד מושל, והמחוזות חולקו לנציבויות.
ביוני 1936 קבע מוסוליני חוק יסוד לאתיופיה הכבושה, מעיין צ'רטר או חוקה, שחילק את מזרח אפריקה האיטלקית לשישה מחוזות:
מחוז אמהרה נוצר מאיחוד מחוזות באגמדיר, וואלו, גוג'אם וצפון שאווה.
מחוז אריתריאה שאוחדה יחד עם מחוז תיגראי האתיופי.
מחוז הרר כוללת את כל השטח שמסביב לעיר.
גאלה וסידאמו נוצרה מאיחוד שטחי ארץ גאלה יחד עם קאפה שבדום מערב אתיופיה.
מחוז שאווה נוצרה משטחי ממלכת שאווה.
מחוז סומליה נוצרה מאיחוד סומלילנד האיטלקית ואוגדן.
התוכנית האיטלקית שנקראה "מקום בשמש" החלה לפעול.
תוכנית גדולה זו של מוסוליני כללה בינוי רב באתיופיה למען אוכלוסייה איטלקית עתידית, השאיפה של מוסוליני הייתה ליישב כעשרה מיליון איטלקים באתיופיה משום שבאיטליה ישנה 'אוכלוסיית עודף'.
תוכניות התנחלות היו בעיקר במרכז אתיופיה ומערבה, אך תוכניות אלו הוכיחו כישלון עגום.
השירותים הסוציאלים ושרותי הרווחה כוונו בעיקר לאוכלוסייה האיטלקית.
נבנו גם מספר בתי חולים חדשים, בעיקר לאירופאים.
בניסיון להצדיק את הפלישה לאתיופיה בעיני העולם, החלה איטליה בתוכניות גדולות של פיתוח.
המאבק בפטריוטים אתיופים העמיד קושי גדול בפני התוכניות, אך מוסוליני היה מוכן להשקיע אמצעים חדשים ורבים שיצדיקו את הפלישה.
תחילת הפיתוח הייתה בתשתיות כגון כבישים ורכבות.
ב-1936 כ-60,000 פועלים איטלקיים עבדו בפיתוח התשתיות והדרכים, וב-1939 מספרם פחת ל-12,000 פועלים איטלקים לצד כ-52,000 בני המקום.
רשת הדרכים הקדם מלחמתית האתיופית הייתה בעיקר באזור אדיס אבבה, האיטלקים הרחיבו את הרשת לנמלי הים שבשליטתם - מאסאווה, אסאב ומוגדישו.
עד כיבושה של אדיס אבבה גילה הפאשיזם האיטלקי עניין מועט בנושא הגזע, אך בעקבות הכיבוש החלה העיתונות האיטלקית להקדיש תשומת לב ניכרת לעניין.
באחד מהעיתונים האיטלקים ב-21 במאי 1936 הוכרז ש"האימפריה הפאשיסטית לא תהיה אימפריה מעורבת".
עיתונאים רבים טענו שיהיה קשה להפריד בין אוכלוסיית הילידים לבין המתנחלים האירופאים.
בחודשים הבאים נעשו אמצעי התקשורת באיטליה יותר ויותר גזענים, ודרשו ליישם הפרדה גזעית בכדי למנוע הידרדרות של הגזע האיטלקי.
בעקבות דרישות אלו החלה באיטליה חקיקה של סדרת חוקי הפרדה.
הראשון, שנחתם על ידי המלך האיטלקי, ויטוריו אמנואלה השלישי, ב-19 באפריל 1937, אסר על קשרי נישואים בין איטלקים וילידים.
הוצאו מספר פקודות המקיימות הפרדה גזעית ברמה עירונית, כגון הפרדה בתחבורה ציבורית, בבתי הספר ובבתי החולים.
אידאולוגית הגזע של גרמניה הנאצית השפיעה גם היא על איטליה, ובסתיו 1938 נוסד מגזין נוער שנקרא "ההגנה על הגזע".
ב-5 בספטמבר הוצא צו מלכותי אנטישמי, שמנע נישואים בין ארים איטלקיים ליהודים.
בהמשך נקבעו ב-29 ביוני מספר סנקציות על אנשים שיערבבו את דמם האיטלקי עם ילידי מזרח אפריקה.
גברים איטלקיים שהגיעו לאפריקה ללא נשים ונישאו לבנות המקום גורשו ונענשו על עבירה זו.
למרות היחס הגזעני אתיופים רבים שירתו בצבא הקולוניאלי, ולמדו את השפה והתרבות האיטלקית.
תוכניתו של מוסוליני לא התממשה.
המקורות המשמעותיים ביותר לעניין קורות יהודי אתיופיה בתקופת הכיבוש האיטלקי הם דו"ח שחיבר עו"ד קרלו אלברטו ויטרבו וכן מכתביו של מנהל בית הספר היהודי תאמרת עמנואל.
נוכח מקורות אלו, ובהתבסס על מאמרים שנכתבו בנושא, עולה כי במהלך הכיבוש הקולוניאלי הממשל האיטלקי לא גילה יחס עוין במיוחד כלפי יהודי אתיופיה או יהודי אריתריאה.
עם זאת, רבים מהיהודים הצטרפו לכוח גדעון - הכוח הקיסרי, ולתנועת הפטריוטים האתיופית.
חוקי הגזע שפורסמו באיטליה כוונו כנגד כל המיעוטים באתיופיה.
בשנת 1937 נהרגו בעיר בשם "מרווה" כ־33 יהודים, יחד עם כ־130 אתיופים שאינם יהודים, כעונש על הסכמות שבין המקומיים לבין מורד אתיופי.
לא נמצאו ראיות התומכות בטענות לפיהן הגיעו פקודות מרומא להוציא לפועל תוכנית להשמדת יהודי אתיופיה או כי חוסלו כ-44 ממנהיגי יהדות אתיופיה, שהואשמו בבגידה והמרדה, אולם ישנן ראיות לתעמולה אנטישמית שכוונה נגד היהודים באתיופיה.
לאחר השחרור, יהודים מאתיופיה פנו לקיסר היילה סילאסי בבקשה שיסייע ליהודים באירופה, אשר סבלו בשואה.
חרף ההתמוטטות הצבאית של אתיופיה ב-1935, פטריוטים אתיופים רבים המשיכו את המאבק כנגד הכיבוש האיטלקי.
הראשון היה ליג' היילה מארים מאמו מהעיר דברה ברהן.
היילה החל להילחם כנגד האיטלקים יום לפני שהגיעו לאדיס אבבה ב-4 במאי 1936, ובעקבות פעולתו זכה לכינוי ארבגנה הראשון.
בניסיון לדכא את ההתנגדות, רודולפו גרציאני, שזה עתה מונה למושל הכללי של מזרח אפריקה האיטלקית, הסכים עם מוסוליני שכל מתנגד יוצא להורג מידית וללא שום היסוס.
האתיופים שלא נרתעו מהצו המשיכו להילחם, ובחורף 1936 הוכנה תוכנית לשחרור אדיס אבבה.
ב-28 ביולי אותה שנה, תחת הדאג'זמץ אבררה קאסה, תקפו האתיופים את אזור שאווה מצפון-מערב, אך סופם שנהרגו מירי מטוסים.
חודש לאחר מכן, ב-26 באוגוסט, אחד מהגנרלים הבולטים של מנליק השני הדאג'זמץ באלצ'ה סאפו, שיגר התקפה על האיטלקים מדרום-מערב שאווה, אך גם כוחותיו הובסו הודות לשליטה האווירית האיטלקית בשמי אתיופיה.
חודש לאחר המתקפה המשיכו האתיופים להפגין התנגדות באזורים כגון סינג, שאווה, לסתה, צ'ארכהאר, יארגאלאם ועוד.
ב-19 בפברואר 1937 ניסו שני אריתראים, אברה דאבוץ' ומוגס אסגדום, להתנקש בחיי המושל האיטלקי גרציאני.
ניסיון ההתנקשות פתח תקופה חדשה במאבק, והאיטלקים הגיבו באלימות קשה: במשך שלושה ימים רצופים, בין 19 ו-21 בפברואר, נטבחו אלפי אתיופים בבירה אדיס אבבה.
שלושה חודשים לאחר מכן, ב-20 במאי, הורה גרציאני לטבוח בנזירי מנזר דברה ליבאנוס.
297 נזירים נטבחו על ידי האיטלקים בנוסף ל-129 כמרים שנורו כמה ימים לאחר מכן.
גרציאני שלח הודעה למוסוליני שכתב שבמנזר לא נשאר איש ושהוא דיכא את ההתנגדות.
למרות מעשי הטבח והרציחות האתיופים המשיכו בהתנגדותם.
במהלך חורף 1937 הובילו את המאבק הדאג'זמץ היילו קבדה בלסתה, הדאג'זמץ מנגשה בגוג'אם, וראס אבבה ארגאי בבלאי זלקה ושאווה.
לנוכח התמשכותה של ההתנגדות התיר מוסוליני לגרציאני להשתמש בכל האמצעים, כולל בגז.
גרציאני הגביר את שלטון הטרור, אך לא הצליח לדכא את המרד בשאווה, ולבסוף פתח במשא ומתן עם מנהיג הפטריוטים ראס אבבה ארגאי.
האתיופים ידעו שגורל המאבק תלוי במתרחש בין המעצמות באירופה, ולכן חתרו לסיוע אירופאי.
האתיופים היו חייבים להתאחד תחת שלושת המנהיגים השוואנים ליג' זאווד אספאוו, בלטה תקלה, וולדה הוואריט ושי-אלקה מספן סאלשי, ודרשו ממנהיגי הפטריוטים בגוג'אם להישמע להוראותיהם.
גרציאני בתגובה המשיך להילחם בשוואנים בתקיפות יתרה.
תנועת המרד המשיכה לפעול בעיקר בשאווה, באגמדיר וגוג'אם, אך נראה כי הייתה תמיכה מכל חלקי אתיופיה.
כמה מקבוצות הלוחמים הברוטאליות ביותר כללו עריקים אריתראים מהצבא הקולוניאלי האיטלקי.
התקיימה גם תנועות מחתרת באדיס אבבה ובמספר ערים אחרות, ביניהם המחתרת של וואסט ארבאגנה שסיפקה תרופות ומידע על תנועות אויב.
גם נשים אתיופיות רבות בלטו בתחום זה.
המשך ההתנגדות האתיופית היה הסיבה העיקרית לפיטוריו של גרציאני ומינויו של אמדיאו די סאבויה, דוכס ד'אוסטה וחבר בית המלוכה האיטלקי, ב-26 בדצמבר 1937. בפגישתו עם מפקד הכוחות האיטלקים באתיופיה שמע סאבויה כי חלקים נרחבים משאווה ואמהרה פרצו במרד ובהתנגדות מסיבית גם בדרום-מערב אתיופיה.
תנועות ההתנגדות לפולשים נתמכו על ידי הקיסר הגולה היילה סלאסי.
בן נינו של מנליק השני ליג' יוהנס ייאסו היה בין מנהיגי הפטריוטים ששלט על ערים רבות באתיופיה וידעו שאין בידיהם של הפטריוטים לכבוש את אתיופיה כולה.
עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה האיטלקים כשלו בנסיונותיהם לדכא את המרידות.
קונט כיאנו, בנו של מוסוליני שהיה גנרל בצבא איטליה באתיופיה, הצהיר ב-1 בינואר 1940 שמחוז אמהרה תחת שליטה מלאה של הפטריוטים, ו-65 גדודים איטלקים הוכרחו לסגת ממנו.
בחודש מאי כל מזרח אפריקה האיטלקית כבר הייתה תחת מרד.
המצב היה כל כך חמור עד שאמדיאו ייעץ למוסוליני להימנע מהצטרפות למלחמה האירופאית, שתביא לכיבוש אתיופיה על ידי בעלות הברית.
הגנרלים האיטלקים חששו שכניסת איטליה למלחמה לצד גרמניה תביא את צרפת ובריטניה לשלוח צבא לכיבוש אתיופיה, תוך העזרות צבאית ולוגיסטית מצד בפטריוטים האתיופים.
עם פרוץ המלחמה באירופה ב-3 בספטמבר 1939 נמנע מוסוליני מלערב את איטליה במלחמה, אף שהצהיר שאיטליה היא בעלת בריתה של גרמניה הנאצית, וכן היה במצב כוננות.
אחת הסיבות שנמנע מלהיכנס ללחימה שהייתה בתחילתה היא מניעת הצורך בלחימה עם צרפת ובריטניה ובכך להימנע מהתקפה של בעלות הברית במזרח אפריקה האיטלקית, היכן שמתקפותיהם של הפטריוטים האתיופיים היו מוצלחות כנגד הצבא האיטלקי.
אחרי הניצחון של היטלר על צרפת בקיץ 1940 מוסוליני החליט להשתתף בלחימה והכריז מלחמה על צרפת ובריטניה ב-10 ביוני 1940. הכניסה של איטליה למלחמה האירופאית גרמה לשמחה בקרב הפטריוטים האתיופיים שחיכו למפנה זה, הכניסה האיטלקית ללחימה גרמה לבריטניה לתמוך בפטריוטים ולזנוח את האימפריאליזם.
בריטניה שתמכה בכיבושה של עיר הנמל מאסאווה ובכך למעשה עודדה את האיטלקים להשתלט על אתיופיה בהסכמים כגון הסכם חלוקת אתיופיה מ-1906 והסכם הגבול של 1915 ולבסוף בכיבוש אתיופיה עצמה במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
כניסתה של איטליה ללחימה הכלל עלמית בקיץ 1940 סיכנה את השליטה הבריטית בים סוף שהיא הדרך להודו, קניה, סומלילנד הבריטית וסודאן בנוסף לכך האיטלקים ששלטו בלוב באותה התקופה סיכנו גם את השליטה הבריטית במצרים ובסודאן.
מרבית הלחימה באפריקה התרחשה בצד הים תיכוני.
הכוחות הלוחמים העיקריים היו איטליה וגרמניה כנגד בריטניה בתמיכת כוחות חבר העמים הבריטי (בעיקר מהודו ואוסטרליה) ולאחר מכן, כוחות אמריקאיים.
מערכה זו בצפון אפריקה התחלקה לשלושה חלקים: הראשונה - המערכה במדבר המערבי שהתרחשה במצרים ובלוב; השנייה - מבצע לפיד של הכוחות הבריטים והאמריקאיים שהתרחש במרוקו ואלג'יריה כנגד צרפת של וישי; והשלישית שהתרחשה בתוניסיה.
מחוץ לקרבות בים התיכון ובצפון אפריקה, היו גם קרבות נוספים כנגד צרפת של וישי במערב אפריקה הצרפתית (הקרב על דקר), באפריקה המשוונית הצרפתית (הקרב על גבון) ומדגסקר (הקרב על מדגסקר).
לפני תחילת מלחמת השחרור האתיופית כנגד האיטלקים ששלטו באתיופיה, אריתריאה וסומלילנד האיטלקית תחת השם מזרח אפריקה האיטלקית, פלשו האיטלקים למושבה הבריטית בסומלילנד ולאזורי הגבול בסודאן האנגלו-מצרית ומזרח אפריקה הבריטית.
כוחות הברית האימפריה הבריטית בריטניה הודו הבריטית סומלילנד הבריטית איחוד דרום אפריקה אנגלו-סודאן המצרית פלשתינה - ארץ ישראל מזרח אפריקה הבריטית מערב אפריקה הבריטית פדרציית רודוזיה וניאסלנד האימפריה הצרפתית צרפת החופשית האימפריה הבלגית קונגו הבלגית האימפריה האתיופית הכוח הקיסרי
התשובה הראשונית שהציבה בריטניה לאיטלקים במזרח אפריקה הייתה עזרה לפטריוטים הפועלים בגבול סודאן.
ציוד והספקה בריטים החלו להגיע בעיקר לגוג'אם, ארמצ'הו, ולקאית ובגמדר.
ב-23 ביוני 1940 הקיסר האתיופי הגולה היילה סלאסי הגיע מבריטניה לסודאן יחד עם כוח צבאי רחב.
בעקבות ההגעה של הקיסר רבים מאזרחי אתיופיה, שלא היו חלק מההתנגדות הפטריוטית, חשו נאמנות לקיסר והחלו להתמרד באופן כללי וגרמו לחיילים אתיופים ואריתראים שהתגייסו לצבא הקולוניאלי האיטלקי לערוק.
בחודשים שלאחר מכן הבריטים המשיכו לעזור לפטריוטים, וב-12 באוגוסט, כוח בריטי קטן נכנס לגוג'אם על מנת לעזור וליצור קשר עם הפטריוטים ולתכנן תוכניות תקיפה יחד עם תנועת ההתנגדות.
שיתוף הפעולה האתיופי-בריטי החל לקראת סוף ינואר 1941 כאשר כוחות בעלות הברית התחלקו לשלושה כוחות עיקריים שיתקפו יחד את מזרח אפריקה האיטלקית.
הכוח הראשון החל לתקוף ב-19 בינואר, כאשר חיילים הודיים ובריטיים עברו את הגבול מאנגלו-סודאן המצרית לתוך אריתריאה, כוחות אלו החלו במתקפה מהירה דרך העיר כרן לתוך צפונה של תיגראי.
הכוח השני תקף כ-500 קילומטרים דרומה.
כוח זה כלל כוח אתיופי הנקרא כוח גדעון שגובה עם חיילים סודאניים ובריטיים, שהובלו על ידי הקיסר הגולה היילה סלאסי, כוח זה יצר קשר עם הפטריוטים בגוג'אם והתקדם יחד איתם לעבר הנילוס הכחול בדרך לאדיס אבבה.
הכוח השלישי תקף כ-750 קילומטרים מדרום ב-24 בינואר יחד עם חיילים בריטים ודרום-אפריקניים שהחלו לנוע מקניה לתוך מחוז סומליה שבמזרח אפריקה האיטלקית, כוח זה חדר ראשונה לעיר מוגדישו לאחר מכן להרר ומשם התקדם לאדיס אבבה והתאסף שם ב-6 באפריל.
ההתקדמות של כוחות בעלות הברית אל עבר הבירה האתיופית אדיס אבבה נמשכה כ-6 חודשים.
הפטריוטים האתיופיים שיחקו תפקיד עיקרי תחת הכיבוש האיטלקי אך לא תפקדו ככוח העיקרי במלחמת השחרור, אחרי ארבע שנים של מאבק כנגד האיטלקים הפטריוטים עייפו.
הפטריוטים שקיבלו עזרה צבאית בריטית החלו לקחת את המתקפה לידיהם יחד עם גיבוי אווירי בריטי והתקדמו מגוג'אם אל עבר אדיס אבבה.
במקביל בשאווה המנהיג הפטריוטי ראס אבבה אראגאי, נלחם עם כל כוחותיו ברחבי האזור כולל העיר אדיס אבבה.
ב-4 באפריל כוחות דרום אפריקניים נכנסו לאדיס אבבה כאשר ההתנגדות האיטלקית בעיר קרסה.
הקיסר, יחד עם הפטריוטים, נכנסו לאדיס אבבה ב-5 במאי 1941 חמש שנים בדיוק מאז שהאיטלקים כבשו אותה ב-1936. לאחר מכן הפטריוטים ניקו את אתיופיה מכוחות איטלקים שנותרו מאפריל ועד 27 בנובמבר 1941 שבו התרחש הקרב האחרון של המלחמה קרב גונדר.
אתיופיה שכעת משוחררת מהאיטלקים הפשיסטים, נשארה עם חיילים קולוניאליים איטלקים רבים, התמוטטות כלכלית שיצרו בעיות עקריות למדינה המשוחררת.
נראה שמאמצי הקיסר לכונן מחדש שלטון יציב אבוד מכיוון שרבים מהמשכילים האתיופים שלפני הפלישה האיטלקית נהרגו כשהתנגדו לכובשים האיטלקים, לקיסר לא הייתה ברירה אלא להשתמש באלו שקיבלו חינוך איטלקי.
אחת מהבעיות הראשונות היו אי היכולת לאסוף מיסים ואי נכונות של כ-40,000 אזרחים איטלקיים לתמוך בשלטון ושעדיין דגלו באידאולוגיה גזענית.
כל שלוש הקבוצות קיבלו עמדות בממשלה החדשה.
מתחים בין הממשלה המרכזית והמחוזות נוצרו בשל שינוי החזרת המבנה המדיני והמחוזי ובלא התחשבות במחוזות אתניים לקבוצות האתניות באתיופיה.
האיטלקים ששיפרו את אתיופיה השאירו אחריהם דרכים וכבישים משופרים, תחנות רדיו בערים הראשיות שהעירו את חוש הפטריוטיות האתיופית.
הכוח הפוליטי של הממשלה המרכזית ושל הקיסר הייתה חזקה בגלל הגיבוי הצבאי שקיבל מהאימפריה הבריטית.
לאחר שהקיסר חזר לאדיס אבבה הייתה מתיחות בין האתיופים והבריטים.
שר החוץ הבריטי באותה התקופה אנתוני אידן הכריז ב-4 בפברואר 1941 שממשלתו "מקבלת את הדרישה למדינה אתיופית עצמאית ומכיר בהיילה סלאסי כקיסר האימפריה האתיופית".
אך הבריטים הפכו את אתיופיה למנהל השטחים שנכבשו מהאויב וראש המנהל היה פיליף מיצ'ל שיישב בניירובי.
האתיופים שכעסו על היחס לאתיופיה שהיה שונה כלפי מדינות אחרות ששוחררו על ידי הבריטים נכנסו למאבק פוליטי ודרשו שהבריטים יעניקו להם ריבונות מלאה ללא שום דיחוי, הבריטים הסכימו עם ריבונות אתיופית בעתיד ולא כעת ולראות איך המצב יתמשך באתיופיה.
העימות ראשון בשאלה הזאת קרה ב-11 במאי 1941 כאשר הקיסר מינה את הקבינט הראשון לאחר השחרור, הקצין הפוליטי הראשי באתיופיה מוריס לוש הודיע לקיסר שהוא לא יוכל לבצע פגישות קבינט עד שאתיופיה ואיטליה לא יחתמו על הסכם שלום.
אך בסופו של דבר הושגה פשרה שבה הקצין הבריטי הראשי יהיה נוכח בפגישות הקבינט.
אתיופיה כעת תחת שליטה כלכלית ופוליטית בריטית, הבריטים השתמשו בשטרלינג מזרח אפריקני כמטבע האתיופי, הייתה תלות אתיופית בבנק הבריטי, ובתאגידי התעופה הבריטים ולמעשה כל הכוח פוליטי היה בידיים של הצבא בריטי.
כמה פוליטיקאים בריטיים בתקופה זו ועד איחוד אתיופיה עם אריתריאה בשנת 1952 הציעו לחלק את אתיופיה.
בצפון היו תוכניות לאחד חלקים מתיגראי עם אזורי הגבול הסמוכים של אריתריאה וליצור מדינה חדשה תחת שליטה בריטית.
בדרום מזרח אתיופיה הממשלה הבריטית הציע לכלול את אוגדן יחד עם סומליה שנכבשה לא מכבר על ידי הבריטים וליצור סומליה גדולה תחת מנהל בריטי.
אך בריטניה הרשמית רצתה לחלק את אריתריאה, עם חלקה המערבי שיסופח לאנגלו-סודאן המצרית והחלק המזרחי לאתיופיה.
לאחר הרבה ויכוחים ועימותים דיפלומטיים הסכם אנגלו-אתיופי (ידוע גם כהסכם הריבונות האתיופית) נחתם ב-31 בינואר 1942. ההסכם הכיר באתיופיה כמדינה ריבונית-עצמאית והקיסר יוכל למנות את ממשלתו ללא מפריע למורת רוחם של הבריטים, למרות זאת הסכם זה הטיל מגבלות רבות על הריבונות האתיופית:
הקיסר יוכל להשתמש רק ביועצים בריטים.
השופטים בבתי הדין ימונו על ידי הבריטים.
שום יועץ זר אחר לא יוכל להיות בעל תפקיד ללא התייעצות עם הבריטים.
נציב בריטי יהיה אחראי על משטרת אתיופיה.
קציני משטרת אתיופיה יהיו כולם בריטים.
ימונה איש בריטי שיהיה אחראי על חקירות ובסמכותו לפרוס את הכוח הצבאי הבריטי באתיופיה (BMME) בכל מקום שיחפוץ.
הבריטים יהיו בעלי שליטה צבאית על אדיס אבבה והערים הראשיות באתיופיה.
כל המרחב האווירי של אתיופיה יהיה תחת שליטה בריטית.
צבא אתיופיה יאומן רק על ידי קציני צבא בריטניה.
תחנות הרדיו האתיופיות יהיו תחת שליטה בריטית.
מערכת הטלפון הארצית תהיה תחת פיקוח בריטי.
הבריטים ישלטו על תנועת הרכבות באתיופיה.
כל האסירים האיטלקים ימסרו לידי בריטניה שהם גם יהיו הגורם השופט.
שליטה בריטית מלאה בשטחי הסומלים אוגדן, האאד וקו הרכבת ג'יבוטי-אדיס אבבה.
האתיופים לא נשארו בידיים ריקות ועל פי ההסכם הבריטים יספקו לאתיופיה סובסידיה שנתית, בסך מיליון וחצי לירות שטרלינג לשנה הראשונה, מיליון לשנייה, חצי מיליון לשלישית ורבע מיליון לרביעית.
הסכם זה חותם את תקופת הכיבוש ואתיופיה עברה לשליטת הקיסר היילה סלאסי שימשיך במאמצי הקיסרים הקודמים בפיתוח אתיופיה, חזרה לאידאולוגיה של האימפריה האתיופית ומאמצים בלהיות שחקן מוביל במערכת האפריקנית.
אתיופיק (Ethiopiques) היא סדרת אלבומי מוזיקה של מוזיקאים מאתיופיה ומאריתריאה.
רבים מהתקליטורים בסדרה הם אלבומי אוסף של יצירות משנות השישים והשבעים של המאה העשרים, תקופה המכונה "תור הזהב של המוזיקה האתיופית".
עם זאת, מופיעות בה גם יצירות מסורתיות של קבוצות אתניות שונות באתיופיה, וכן הקלטות חדשות.
חברת התקליטים הפריזאית "Buda Musique", המתמחה במוזיקת עולם, החלה בהוצאת הסדרה בשנת 1997. עד ספטמבר 2007 יצאו עשרים ושלושה אלבומים בסדרה, בעריכת פרנסיס פלסטו, מחבר הספר "סווינג חבשי" (Abyssinie Swing).
פלסטו נמנע מלכלול בסדרה מוזיקת פופ מבוססת סינתיסייזרים, שפשטה באתיופיה במהלך שנות התשעים וזכתה לכינוי "הסרטן של המוזיקה האתיופית".
הסדרה תרמה להפצת סגנון הג'אז האתיופי (אתיו-ג'אז) לאזניים מערביות וזכתה לשבחים מאמנים כג'ון זורן, פטי סמית', אלביס קוסטלו ועוד.
בזכותה נוצרו שיתופי פעולה בין הלהקה האנרכיסטית ההולנדית The Ex לבין הסקסופוניסט האתיופי הנודע גטאצ'וו מקוריה, ובין הרכב הג'אז האמריקאי Either/Orchestra לבין נגן הוויברפון מולטו אסטטקה ורבים אחרים.
בשנת 2004 הוזמנו ה-Either/Orchestra לפסטיבל המוזיקה האתיופית באדיס אבבה, הופעה ראשונה של תזמורת ג'אז אמריקאית באתיופיה מאז ביקורו של דיוק אלינגטון בשנת 1973. ההופעה המוצלחת, בה התארחו המוזיקאים מולטו אסטטקה וגטטצ'ו מקוריה וזמרים נוספים, יצאה באלבום כפול מספר 20 בסדרת אתיופיק.
פסקול הסרט פרחים שבורים של ג'ים ג'ארמוש כולל רבים מלחניו של אסטטקה, שיצאו באלבום הרביעי בסדרה.
(1998) Ethiopiques Volume 4: Ethio Jazz & Musique Instrumentale, 1969-1974, Mulatu Astatke - מבחר מיצירותיו של נגן הוויברפון מולטו אסטטקה, אבי סגנון הג'אז האתיופי (אתיו-ג'אז)
(1999) Ethiopiques Volume 7: Ere Mela Mela, Mahmoud Ahmed - הוצאה מחודשת של אלבומו המצליח של מחמוד אחמד משנת 1975
אִתיאל עמיחי (2 בדצמבר 1925 – כ"ב בשבט תשכ"ג, 16 בפברואר 1963) היה ממלא מקום ראש מחלקת ההדרכה באגף המטה הכללי, מפקד מחוז ירושלים, ראש הג"א והנספח הצבאי באפריקה.
עמיחי נולד בסוף שנת 1925 במושב תל עדשים, בנם של יחיאל והניה עמיחי, מראשוני המתיישבים ביישוב.
בשנת 1942, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, התגייס לפלמ"ח ובליל הגשרים פיקד על כוח מהגדוד השני שפוצץ גשר מסילת ברזל על נחל הבשור שחיבר בין עזה לרפיח.
במלחמת העצמאות נטל חלק בקרבות חטיבת יפתח בצפון.
בתחילת אפריל היה נציג הפלמ"ח במפקדת מבצע נחשון ולאחר מכן היה קצין המבצעים של חטיבת הראל, תחת פיקודו של יצחק רבין בקרבות בגזרת ירושלים מאמצע אפריל ועד סוף מאי 1948. השתתף במבצע דני והיה מפקד הגדוד הראשון בקרב חירבת כוריכור.
במבצע גי"ס, בליל 27-28 ביולי 1948, כבש הגדוד שלו את אל-פאלוג'ה, אולם לאחר שנורתה עליהם אש מהמצרים ונודע לו שמשטרת עיראק אל-מנשייה לא נכבשה הוא החליט לסגת.
שני מ"פים שלו ניסו לערער על הפקודה, אך ניסיון ליצור קשר עם מפקד חטיבת יפתח נכשל והגדוד נסוג.
בעקבות הנסיגה הדיח המח"ט מולה כהן את עמיחי מפיקוד על הגדוד.
אסף שמחוני מונה במקומו וישעיהו גביש נתמנה לסגנו בהמשך המלחמה שימש עוזר קצין מבצעים בחזית הדרום, ובהמשך, כקצין מבצעים בחטיבת אלכסנדרוני.
אחיו הצעיר נהרג במלחמה, ב-14 בינואר 1948.
לאחר המלחמה היה מדריך בבית הספר הגבוה לטקטיקה ובשנת 1950 שימש כממלא מקום ראש מחלקת ההדרכה באגף המטה הכללי.
בשנים 1952–1954 כיהן כמפקד מחוז ירושלים, ולאחר מכן היה ראש מחלקה במטכ"ל.
ב-1 בפברואר 1956 נכנס לתפקיד ראש הג"א ועסק בריכוז סמכויות על הגורמים השונים והגברת התיאום בין גורמים צבאיים ואזרחיים שיש להם תפקיד בהגנת העורף.
בהמשך היה שליח באלג'יריה, אחראי על קבוצה של 28 קצינים מישראל שהגיעו כשליחים אל יהודי המקום.
נישא לאילת, בתו של המחנך יעקב ניב (המפקח הראשי של זרם העובדים, מנהל המרכז לחינוך של ההסתדרות ומפקח החינוך במחוז תל אביב), והיה אב לשלוש.
בשנת 1961 החל לכהן כנספח צה"ל ונציג משרד הביטחון באקרה, בירת גאנה.
לאחר כשנה עבר לאביג'אן, בירת חוף השנהב.
ב-16 בפברואר 1963 נהרג בתאונת דרכים עם אשתו ובתם בת החמש רוית.
ארונותיהם הוטסו לישראל והובאו לקבורה בהלוויה צבאית בבית קברות נחלת יצחק בהשתתפות בכירי משרד החוץ וצה"ל.
על שמו רחוב ברמלה ומדור אפריקה ואסיה בספריית המטכ"ל.
אתיופיה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מלבורן (1956).
היא נעדרה מאז מהמשחקים שלוש פעמים.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) הצטרפה לחרם שהובילו מדינות אפריקה במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד, שנבחרת הרוגבי שלה קיימה משחק עם נבחרת דרום אפריקה, בעת שבאחרונה היה נהוג משטר האפרטהייד.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) הצטרפה לחרם שהובילה ברית המועצות, וב-אולימפיאדת סיאול (1988) בשל מלחמת האזרחים שהתרחשה בה.
הספורטאים האתיופים זכו ב-62 מדליות, מהן 24 מדליות זהב.
מבין מדינות אפריקה, רק קניה ודרום אפריקה הגיעו להישגים גבוהים יותר.
כל המדליות הושגו בידי אתלטים שהתחרו בריצות למרחקים בינוניים וארוכים.
אתיופיה השתתפה גם בשתי אולימפיאדות חורף: אולימפיאדת טורינו (2006) ואולימפיאדת ונקובר (2010).
לשתיהן שלחה ספורטאי אחד, שהתחרה בסקי למרחקים, ולא הגיע להישגים משמעותיים.
השתתפותה של אתיופיה באולימפיאדת מלבורן הייתה סמלית בעיקרה, אך באולימפיאדת רומא (1960) היה אבבה ביקילה לאפריקאי השחור הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית, כשניצח בריצת המרתון.
ביקילה השלים את המרוץ כשהוא יחף, וגם קבע שיא עולם חדש (2:15:16.2 שעות).
באולימפיאדת טוקיו (1964) שחזר ביקילה את הישגו, גם הפעם תוך קביעת שיא עולם חדש (2:12:12.2 שעות), והיה לספורטאי הראשון בהיסטוריה שזוכה במרוץ בשתי אולימפיאדות ברציפות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) נפצע ביקילה במהלך המרוץ, ולא הצליח לזכות בתואר האולימפי בפעם השלישית.
עם זאת, ניצח בריצת המרתון אתלט אתיופי אחר, מאמו וולדה.
וולדה גם זכה במדליית הכסף בריצת 10000 מטר.
באולימפיאדת מינכן (1972) הסתפק וולדה במדליית הארד בריצת המרתון.
מירוטס איפטר זכה אף הוא במדליית ארד, בריצת 10000 מטר.
שמונה שנים אחר כך, באולימפיאדת מוסקבה (1980), ניצח איפטר הן בריצת 5000 מטר והן בריצת 10000 מטר.
באחרונה זכה אתיופי נוסף, מוחמד קדיר, במדליית ארד.
אשטו טורה זכה אף הוא במדליית ארד, בריצת 3000 מטר מכשולים.
12 שנים נוספות חלפו עד האולימפיאדה הבאה בה השתתפה אתיופיה במשחקים, אולימפיאדת ברצלונה (1992).
דרארטו טולו הייתה לאישה האתיופית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, לאחר שזכתה במדליית הזהב בריצת 10000 מטר.
פיטה בייסה זכה במדליית הארד בריצת 5000 מטר וסיים במקום התשיעי בריצת 10000 מטר.
אדיס אבבה זכה במדליית ארד בריצת 10000 מטר, ואילו וורקו ביקילה סיים במקום השישי בריצת 5000 מטר.
גם באולימפיאדת אטלנטה (1996) הייתה המנצחת בריצת המרתון אתיופית, פטומה רובה.
היילה גבריסלאסי ניצח בריצת 10000 מטר, תוך שהוא קובע שיא אולימפי חדש - 27:07.34 דקות.
אתיופית נוספת, גטה ואמי זכתה במדליית הארד במרוץ המקביל לנשים.
דרארטו טולו איבדה את תוארה במרוץ זה, וסיימה במקום הרביעי.
גם פיטה בייסה לא הצליח לשחזר את הישגו בריצת 5000 מטר, וסיים במקום העשירי.
באולימפיאדת סידני (2000) נרשמה עליית מדרגה בהישגי המשלחת האתיופית.
האתלטים האתיופים זכו בשמונה מדליות, בהן ארבע מדליות זהב, הישג שהיה שני באותם משחקים רק להישגי האתלטים האמריקאים.
היילה גבריסלאסי שמר על תוארו בריצת 10000 מטר, ואספה מזגבו זכה באותו מרוץ במדליית הארד.
גם בריצת המרתון חלקו ספורטאים אתיופים במקום הראשון והשלישי - גזאהגנה אברה זכה בזהב וטספאיה טולה בארד.
בריצת 5000 מטר ניצח מיליון וולדה.
פיטה בייסה סיים במקום הרביעי ודאגנה אלמו במקום השישי.
בריצת 1500 מטר בלט דניאל זגיה, שסיים במקום השישי.
בין הנשים בלטה דראטלו טולו, שהשיבה לעצמה את התואר האולימפי בריצת 10000 מטר, תוך קביעת שיא אולימפי חדש (30:17.49 דקות).
סגניתה במרוץ זה, גטה ואמי, זכתה גם במדליית ארד בריצת 5000 מטר.
באחרונה סיימו שתי רצות אתיופיות נוספות במקומות גבוהים - איילץ' וורקו במקום הרביעי וורקנש קידאנה במקום השביעי.
קוטרה דולצ'ה סיימה במקום הרביעי בריצת 1500 מטר, 6 מאיות השנייה בלבד אחרי גבריאלה סאבו שזכתה בארד.
בריצת המרתון בלטו אלפנש אלמו שסיימה במקום השישי ופטומה רובה, שאיבדה את תוארה והסתפקה במקום התשיעי.
גם באולימפיאדת אתונה (2004) הגיעה המשלחת האתיופית להישגים נאים - שבע מדליות, בהן שתי מדליות זהב.
קנניסה בקלה קבע שיא אולימפי חדש בריצת 10000 מטר (27:05.10 דקות), וזכה במדליית הכסף בריצת 5000 מטר, לאחר שב-50 המטרים האחרונים הצליח הישאם אל גרוז' לעקוף אותו.
סגנו של בקלה בריצת 10000 מטר היה סילשי סיהינה.
היילה גבריסלאסי התחרה אף הוא בריצת 10000 מטר, אך איבד את תוארו והסתפק במקום החמישי.
בריצת 5000 מטר בלטו אתיופים נוספים פרט לבקלה - גברה-רגזיאבהר גברמאריאם סיים במקום הרביעי ודג'נה ברהאנו סיים במקום החמישי.
בין הנשים בלטה מסרט דפאר, שניצחה בריצת 5000 מטר.
טירונש דיבאבה זכתה במדליית הארד במרוץ זה.
בריצת 10000 מטר דלקו שלוש אתיופיות אחר המנצחת הסינית שינג הוינה.
אג'גייהו דיבאבה (אחותה הבכורה של טירונש דיבאבה) זכתה במדליית הכסף, דרארטו טולו בארד וורקנש קידאנה סיימה במקום הרביעי.
בריצת המרתון הגיעה אלפנש אלמו למקום הרביעי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכו האתיופים בשבע מדליות, בהן ארבע מדליות זהב.
הרצים האתיופים ניצחו בריצות ל-5000 ול-10000 מטרים, הן במקצי הגברים והן במקצי הנשים.
קנניסה בקלה היה הרץ הראשון מזה 28 שנים שמנצח בשתי הריצות.
הוא עשה זאת תוך שקבע שיאים אולימפיים בשניהם (12:57.82 דקות ו-27:01.17 דקות, בהתאמה).
טירונש דיבאבה היא זו שניצחה בשני מקצי הנשים, והיא אף קבעה שיא אולימפי חדש בריצת 10000 מטר (29:54.66 דקות), שהיווה גם שיא אפריקה חדש.
סילשי סיהינה זכה במדליית כסף שנייה ברציפות בריצת 10000 מטר, מסרט דפאר שאיבדה את תוארה בריצת 5000 מטר לדיבאבה זכתה במדליית כסף, ואילו צגאי קבדה זכה במדליית ארד בריצת המרתון.
גם באולימפיאדת לונדון (2012) זכו האתיופים בשבע מדליות, שלוש מהן היו מדליות זהב.
בכל מדליות הזהב זכו נשים: טירונש דיבאבה שמרה על תוארה בריצת 10000 מטר, אך איבדה את התואר בריצת 5000 מטר למסרט דפאר, ששבה וניצחה לאחר 8 שנים.
דיבאבה זכתה במדליית הארד במירוץ זה.
במדליית הזהב השלישית זכתה רצת המרתון טיקי גלאנה.
אתלטית נוספת, סופיה אספה, זכתה במדליית הכסף בריצת 3000 מטר מכשולים.
דז'ן גברמסקל זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר, וטאריקה בקלה, אחיו הצעיר של קנניסה בקלה, זכה במדליית ארד בריצת 10000 מטר.
בקלה הבכור הסתפק במקום הרביעי במירוץ זה.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו האתיופים בשמונה מדליות, אך לראשונה מזה 24 שנים, רק אחת מהן הייתה מדליית זהב.
אלמז איינה הייתה זוכת מדליית הזהב, בריצת 10000 מטר, בה אף קבעה שיא עולם חדש (29:17.45 דקות).
האלופה היוצאת, טירונש דיבאבה, זכתה במדליית הארד במירוץ זה, וגלטה בורקה סיימה במקום השמיני.
בנוסף לניצחונה בריצת 10000 מטר זכתה איינה גם במדליית ארד בריצת 5000 מטר, מרוץ בו סנברה טפרי סיימה במקום החמישי.
בריצת 1500 מטר זכתה גנזבה דיבאבה, אחותה הצעירה של טירונש, במדליית הכסף, ואילו דאוויט סייאום סיימה במקום השמיני.
אתלטית נוספת הנושאת את השם דיבאבה (אך ללא קשר משפחתי לשתיים האחרות), מארה דיבאבה, זכתה במדליית הארד בריצת המרתון, וטירפי צגאייה סיימה במקום הרביעי.
בין הגברים בלט רץ המרתון פייסה לליסה, שזכה במדליית הכסף.
בעת שחצה את קו הסיום, ובמסיבת העיתונאים שנערכה לאחר מכן, החווה לליסה בידיו בצורת X, מחווה המסמלת מחאה נגד דיכויין האלים של הפגנות של בני האורומו באתיופיה.
בריצת ה-10000 מטר זכה טמיראט טולה במדליית הארד, וייגרם דמלאש סיים במקום הרביעי.
אתלט נוסף, האגוס גברהיווט, זכה במדליית הארד בריצת 5000 מטר.
אתיופיה השתתפה לראשונה ב בתל אביב (1968).
לאחר המשחקים בתל אביב נעדרה אתיופיה מהמשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972).
אחרי שתי הופעות נוספות חדלה אתיופיה את השתתפותה במשחקים עד המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004).
במשחקי החורף לא נטלה אתיופיה חלק מעולם.
המשלחת הראשונה שעלתה על שני ספורטאים אותה שלחה אתיופיה, הייתה גם המשלחת הראשונה אשר זכתה במדליה פאראלימפית.
אל המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) נשלחו ארבעה ספורטאים אתיופים והאתלט ונדייה פיקרה אינדבלו זכה במדליית הכסף בריצת 1500 מטר (קטגוריה T46) עם תוצאה של 3:50.87 דקות, שני רק לשיא עולם של אברהם טארביי הקנייתי שקבע 3:50.15 דקות.
אתי תבל (נולדה ב-28 באפריל 1985 בבאר שבע) היא מוזיקאית, מנצחת, מעבדת ונגנית אקורדיון ישראלית.
תבל היא בוגרת הקונסרבטוריון העירוני בבאר שבע באקורדיון אצל המורה והמנצח ויקטור דרנבוים ובפסנתר אצל רוזה מילמן.
התחילה וסיימה את שרותה הצבאי (2003 - 2005) במעמד של "מוזיקאית מצטיינת" כנגנית אקורדיון.
בין השנים 2003–2009 למדה תבל באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים לשלושה תארים שונים: 1. אמנויות הביצוע על אקורדיון כתלמידתו של אמיל אייבינדר 2. החוג להכשרת מורים למוזיקה בפקולטה לחינוך מוזיקלי 3. ניצוח וקומפוזיציה בפקולטה לקומפוזיציה, ניצוח וחינוך מוזיקלי.
במסגרת זו, הייתה תלמידתו של המאסטרו מנדי רודן לאורך כל שנות לימודיה.
בשנים 2008–2010 המשיכה תבל ללימודים מתקדמים והיא בעלת תואר שני במנהל עסקים בפקולטה לניהול שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2021 אושרה עבודת הדוקטורט שלה במנהל עסקים עם התמחות באסטרטגיה וניהול אלכ"רים והתמקדות בתורת ניהול מוסדות תרבות.
בעבודה זו, ובקודמות לה, היא מפרטת מודל כלכלי אפקטיבי לניהול מוסדות אלו.
החל משנת 2018 תבל היא חברת סגל ומרצה למימון בפקולטה לניהול שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב – תואר ראשון, תואר שני, קמפוס אילת, האקדמיה לטיס.
החל משנת 2019 היא מרצה וחברת סגל בחוג לחינוך מוזיקלי במכללת לוינסקי לחינוך.
תבל היא נגנית אקורדיון קלאסית, מנצחת ומעבדת ומשלבת ביצירתה סגנונות קלאסיים ואתניים.
כיהנה כמנצחת הבית, מעבדת וסולנית אקורדיון בתזמורת האנדלוסית הישראלית ובתזמורת ירושלים מזרח ומערב.
הופיעה כסולנית ומנצחת עם תזמורות בישראל ובהן: התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הסינפונייטה הישראלית באר שבע ותזמורת סימפונט רעננה.
תבל הופיעה כמו כן בבימות מוכרות מחוץ לישראל כמו מרכז לינקולן בניו יורק ותיאטרו קולון בבואנוס איירס.