tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לסרט הופקו 3 סרטי המשך; המובחר שבמובחרים 2 (1993), המובחר שבמובחרים 3, והמובחר שבמובחרים 4.
העלילה סובבת סביב נבחרת הקראטה הלאומית של ארצות הברית, שמתכוננת לתחרות אמנויות הלחימה האולטימטיבית, "אולימפיאדת הקראטה" המכונה "אליפות העולם בקראטה".
הסיפור עוקב אחר קבוצה של אמני לחימה מוכשרים שמגיעים מרקעים מגוונים ובעלי מוטיבציות שונות.
הצוות כולל את אלכס גריידי, שנפצע כמה שנים קודם לכן בתחרות ומשתוקק לחזור להתחרות, טומי לי, קוריאני-אמריקאי שרוצה לכבד את מורשת אחיו, טרוויס בריקלי, ספורטאי שחצן אך מיומן, וירג'יל קלר, אמריקאי הדוגל בבודהיזם, וסוני גראסו, אמריקאי-איטלקי.
בהדרכת מאמנו הנבון והמנוסה, פרנק קוזו, הקבוצה עוברת מסכת אימונים מפרכת כדי להתכונן לאליפות הקרובה.
עם הזמן, הדמויות מתמודדות עם אתגרים פיזיים ונפשיים כאחד, דוחפות את עצמן לגבולותיהן כדי לשפר את כישוריהן ולהתגבר על מכשולים אישיים.
במהלך ההכשרה, חברי הצוות מפתחים אחווה ולומדים את הערך של עבודת צוות.
הם עוברים אימון פיזי קפדני, מתרגלים טכניקות אינטנסיביות של אמנויות לחימה ועוסקים בהכנה מנטלית כדי לשפר את המיקוד והמשמעת שלהם.
במהלך הסרט, הדמויות ובראשן אלכס וטומי מתמודדות לא רק עם אתגרים פיזיים אלא גם קונפליקטים פנימיים, דוחפים את עצמן לגבולותיהן הן נפשית והן פיזית.
הסרט מגיע לשיאו בעימות שיא בין הצוותים של ארצות הברית וקוריאה על אדמות קוריאה, שבו הדמויות חייבות להתעמת עם הפחדים שלהן ולהוכיח את ערכן כאמני לחימה.
בטורניר אמנויות לחימה בינלאומי בקליפורניה נבחרים לנבחרת הלאומית לקראטה; אלכסנדר גריידי, אלמן ואב מפורטלנד, אורגון נבחר לייצג את ארצות הברית של אמריק אלכס היה כוכב עולה בעולם אמנויות הלחימה, אך הוא סבל מפציעה בכתף שאילצה אותו לפרוש.
כמו כן נבחרו לצוות טומי לי, מדריך אמנויות לחימה מיומן מאוד מפרזנו, קליפורניה; טראוויס בריקלי, לוחם חצוף במיוחד עם פתיל קצר ממיאמי, פלורידה; וירג'יל קלר, בודהיסט אדוק מפרובידנס, רוד איילנד; וסוני גראסו, לוחם רחוב מדטרויט, מישיגן.
העלילה מתמקדת באימוניהם למול צוות קוריאני.כדי לחזק את הקונפליקט המרכזי, הסרט מבצע פישוט עלילתי: במקום להציג סדרה של קרבות מול יריבים רבים מכל העולם, הכל מתנקז מראש למפגש זה, מה שמגביר את הדרמה והמתח.
למרות שהצוות האמריקאי מאומן על ידי המאמן הוותיק פרנק קוזו, סיכוייהם לזכות כמעט ואינם קיימים, שכן הקוריאנים מתאמנים כל השנה, נהנים מתמיכה כספית מלאה מהאומה שלהם, ולפחות בהזדמנות אחת - הרגו מתחרה בזירה.
כדי לנצח, הם יצטרכו להיות הטובים ביותר מבחינה טכנית, פיזית ומנטלית.
כשהאימונים מתחילים, הצוות מתקשה להתחבר כשטראוויס מעורר מהומות.
לאור הלחץ, הצוות האמריקאי שוכר עוזרת מאמן שנייה, קתרין ווייד, שהגישה הרוחנית שלה לאימונים מתנגשת עם טכניקות האימון המחמירות יותר של קוזו.
טומי מוטרד כאשר יריבו מתגלה כדיי האן פארק, הלוחם הטוב ביותר של נבחרת קוריאה ואמן הלחימה הוותיק שהיה אחראי להריגת אחיו של טומי דייוויד לי בטורניר דומה.
קוזו מקווה שהרצון של טומי לנקמה ייתן לו את התוקפנות הדרושה כדי לנצח, בעוד ווייד מודאג יותר ממצבו הנפשי של טומי.
עם הזמן והאימונים, הצוות מתחיל להתחבר ולזכות בכבוד אחד של השני.
קוזו מגרש את אלכס מהצוות משום ששבר את משטר האימונים הנוקשה כדי לבקר את בנו, שנפגע ממכונית; מאוחר יותר, טומי עוזב לאחר שהפיל את וירג'יל עם בעיטת ספינינג חזקה במהלך האימון בשל מצבו הנפשי המעורער שגורם לו להיות לא מאוזן באימונים.
קרוע בין רצונו לנקמה לבין הפחד, טומי מתוודה בפני אלכס על פחדו להילחם בדי האן, אך אלכס מפציר בו בתוקף לעשות את הדבר הנכון ולהתמודד מול רוצח אחיו.
טראוויס והאחרים משכנעים את קוזו להחזיר את אלכס לתפקיד, וטומי מצטרף בסופו של דבר לצוות לאחר ששינה את דעתו.
בשני הסיבובים הראשונים של הטורניר, סוני ווירג'יל נוצחו על ידי יריביהם הקוריאנים יונג קים והאן צ'ו.
טראוויס עושה כמיטב יכולתו כדי לעודד את הקבוצה עם הגישה האיתנה שלו, נקודה אחר נקודה עם מקבילו הקוריאני, טונג סונג מון, אבל מובס בתחרות שובר שוויון.
אלכס מוביל מול יריבו, סא ג'ין קוון, אבל לוקח בעיטת גרזן הרסנית לכתפו הפצועה לצאת ממקומה.
במקום לוותר, הוא מפציר בטומי "להחזיר" את הכתף למקומה ומחדש את הקרב, בסופו של דבר מביס את יריבו בזרוע אחת ומנצח בסיבוב.
לבסוף, טומי מתמודד עם דיי האן.
לאחר התחלה מהוססת, ידו של טומי על העליונה והוא מוסר סדרת מכות שמאלצת את די האן להתגונן.
כשהסיבוב מתקרב לסיומו, טומי הביא את הקבוצה האמריקאית למרחק של שתי נקודות מניצחון מוחלט, ודי האן בקושי יכול לעמוד.
טומי מתכונן לסיים את הקרב, אך בידיעה שדיי האן לא ישרוד את ההתקפה, מאמניו וחבריו לקבוצה מפצירים בפניו להפסיק.
טומי מהסס ונותן לשעון לפעול, מציל את חייו של דיי האן אך מוותר על הניצחון הכולל.
קוזו מנחם את טומי לאחר מכן, אומר לו, "ניצחת את הקרב הזה.
אל תשכח את זה לעולם".
בטקס הענקת המדליות, דיי האן ניגש באופן בלתי צפוי לטומי ומשבח אותו על מעשהו המכובד.
הוא מתנצל בדמעות על מותו של אחיו של טומי, ובתמורה מציע את עצמו כאח.
טומי מקבל את התנצלותו, ודיי האן מניח את המדליה שלו על צווארו של טומי לפני ששני הגברים מתחבקים.
סא ג'ין קוון ניגש אל אלכס ומצהיר על הערצתו ארוכת השנים כלפיו כלוחם, לפני שהוא גם מוסר את המדליה שלו.
שאר חברי צוות קוריאה הולכים בעקבותיהם, ומעניקים את המדליות שלהם ליריביהם האמריקאים.
אלכס גריידי (בגילומו של אריק רוברטס): אלכס הוא לוחם מסור ואלוף קראטה לשעבר שפרש לאחר פציעת כתף חמורה, ומכונאי רכב בהווה.
הוא נבחר להיות חלק מנבחרת הקראטה הלאומית של ארצות הברית למרות פציעתו.
אלכס מחפש להוכיח את עצמו כאמן לחימה למרות פציעתו ומשמש חבר נאמן ומסור לטומי, שחולק איתו חדר במתחם האימונים.
טומי לי (בגילומו של פיליפ ריי): טומי הוא לוחם קוריאני-אמריקאי שמצטרף לנבחרת הקראטה הלאומית של ארצות הברית כדי לכבד את מורשת אחיו.
הוא ממושמע, מיומן ומסור מאוד לאמנויות לחימה.
טומי מייצג גשר בין התרבות האמריקאית לקוריאנית, שכן יש לו כבוד עמוק למורשת הקוריאנית שלו תוך שהוא מחבק את זהותו האמריקאית.
טומי משמש כחבר טוב לאלכס, וחולק איתו חדר במתחם האימונים.
טראוויס בריקלי (בגילומו של כריס פן): טרוויס הוא לוחם מיומן וחובב נשים מושבע.
מאוד בטוח בעצמו ומשדר כריזמה.
הוא מצטייר בתחילה כיהיר ובעל ביטחון עצמי מופרז, אך בסופו של דבר לומד את הערך של עבודת צוות וענווה.
טראוויס מספק הפוגה קומית לאורך הסרט.
סוני גראסו (בגילומו של דייוויד ארגסטה): סוני הוא אמריקאי ממוצא איטלקי וחבר בנבחרת הקראטה הלאומית של ארצות הברית.
וירג'יל קלר (בגילומו של ג'ון דיי): וירג'יל הוא בודהיסט אדוק וחבר בנבחרת הקראטה.
המאמן פרנק קוזו (בגילומו של ג'יימס ארל ג'ונס): המאמן קוזו הוא מנטור חכם ומנוסה שמוביל ומאמן את נבחרת הקראטה הלאומית של ארצות הברית.
הוא מאתגר את חברי הצוות למצות את הפוטנציאל שלהם, הן פיזית והן נפשית.
המאמן קוזו משרה משמעת, אחדות והחשיבות של אימוץ הכוח הפנימי של האדם.
קתרין ווייד (בגילומה של סאלי קירקלנד): קתרין היא פסיכולוגית ספורט שמובאת לסייע לנבחרת הקראטה הלאומית של ארצות הברית.
היא מעניקה הדרכה ותמיכה נפשית לחברי הצוות, עוזרת להם להתגבר על המכשולים האישיים שלהם ולשפר את המיקוד המנטלי שלהם.
וולטר גריידי (בגילומו של עדן גרוס): וולטר הוא בנו הצעיר של אלכס גריידי, שמעריץ את אביו וחולק איתו קשר הדוק.
למרות שאינה דמות מרכזית בסרט, נוכחותו של וולטר מוסיפה עומק למוטיבציה של אלכס להצליח ולהיות מודל לחיקוי עבור בנו.
השחקנים שמגלמים את טומי לי (פיליפ ריי), ודיי האן פארק (סימון ריי), שהרג את אחיו של טומי בסרט, הם אחים בחיים האמיתיים ושניהם אמני לחימה.
בשנת 1980 ייצג פיליפ ריי את נבחרת הטאקוונדו של ארצות הברית מול נבחרת דרום קוריאה באליפויות משחקי אסיה.
ייצוג זה היווה את הבסיס לתסריט שלו לסרט "המובחר שבמובחרים" .
השחקן שגילם את טראוויס בריקלי, כריס פן, הוא בעל חגורה שחורה בקראטה.
השחקן שגילם אלכסנדר גריידי, אריק רוברטס, למד את אמנויות הלחימה טאקוונדו וג'ו ג'וטסו.
התחרות המתוארת היא שיאו של טורניר קבוצתי בינלאומי במגע מלא (Full-Contact Martial Arts), הנערך באצטדיון ג'מסיל שבקוריאה כאירוע מסורתי ובעל חשיבות לאומית.
אף שהספורט המרכזי שמוזכר ושעומד בבסיס המורשת הוא טאקוונדו (Tae Kwon Do), חוקי התחרות נוטים לאופי של אמנויות לחימה משולבות (MMA) בדיוני, המאפשרות שילוב נרחב של סגנונות כגון קראטה, ג'ודו וקיקבוקסינג.
הקרבות, המתנהלים בסבבים קצובים, מתאפיינים באגרסיביות ובדרישה גבוהה לנקודות או לנוקאאוט.
הלוחמים הפגינו מגוון טכניקות מכל הסגנונות:
בעיטות אוויריות ומורכבות הן מרכז הקרבות, כגון בעיטת סיבוב אחורית בקפיצה (Jump Spinning Back Kick) שהובילה להפלת לוחמים, וכן בעיטות סהר פנימיות (Inside Crescent Kick) ובעיטות עקב מסתובבות (Spinning Heel Kick) – כולם סימני היכר של הטאקוונדו.
טכניקות ידיים נוקשות שאולות מקראטה או קיקבוקסינג נכנסו לפעולה, כולל מכות כמו מכת קצה כף היד ("Ridge Hand") ומכת אגרוף אחורית אווירית ("Aerial Back Knuckle").
מגע אלים ואסור: האופי הקיצוני של הטורניר התיר שימוש במכות קשות שאסורות בדרך כלל בספורט, כמו מרפק לעמוד השדרה.
עם זאת, כללי המשחק עדיין הכירו בגבולות מסוימים, ומהלכים כמו בעיטה למפשעה ספגו אזהרות רשמיות מצד השופטים.
הנבחרת נקראת "נבחרת הקראטה", אבל הסרט משתמש בטאקוונדו ובמתחם ג'מסיל (אולימפיאדת 1988) כדי לרומם את הדרמה, תוך הדגשת אמנות הלחימה הקוריאנית.
הסרט משלב את אמנויות הלחימה השונות באימונים, אך בשיא העלילה הוא מציג בעיקר טאקוונדו.
יוצרי הסרט בחרו, כנראה, להשתמש במינוח הכללי והמוכר של "קראטה" כדי לגייס ספורטאים ממגוון רקעים ולהדגיש את הצורך בלוחם ה"משולב" (MMA) הפיקטיבי, מבלי להכביד על הצופים במונחים הספציפיים והכללים של הטאיקוון דו.
עלילת הסרט מבססת אירוע זה על פורמט של "טורניר הזמנה" (Invitational), שבו קוריאה המארחת בוחרת באופן ספציפי את יריבתה.
פורמט זה יוצר יריבות דרמטית של "מזרח מול מערב" באמצעות ספורט.
במציאות של סוף שנות ה-80, קוריאה אכן אירחה מפגשים ספורטיביים דו-צדדיים (כגון אירועי ידידות צבאיים), אך לא קיימה טורניר הזמנה רשמי בקנה מידה עולמי ובחשיבות כזו כנגד נבחרת יחידה.
באותה תקופה, המאמץ הלאומי הקוריאני התמקד בהצגת הטאקוונדו כספורט רב-לאומי לגיטימי, בעיקר דרך פורמטים רשמיים ורחבים יותר כגון אולימפיאדת סיאול 1988. אירועי טאיקוון דו או אמנויות לחימה אחרות שאורגנו על ידי קוריאה באותה תקופה כאירוע "הזמנה" או "ידידות" התקיימו בעיקר במסגרת הצבאית (ROK-U.S.
Army Friendship Combat Taekwondo Exhibition) או תצוגות קטנות יותר, ונועדו לחזק את הקשרים הדיפלומטיים והצבאיים בין המדינות.
אירועים אלו היו קיימים והיו דו-צדדיים, אך לא התקיימו בקנה המידה ובחשיבות של "אליפות עולם" קולנועית באולם ג'מסיל העצום.
כמו כן, הקרבות התנהלו לפי כללי טאיקוון דו ספורטיביים מוגבלים, והם היו מופרדים לחלוטין מתחרויות אמנויות לחימה משולבות (MMA), שלא התפתחו לפורמט גלובלי עד אמצע שנות ה-90. לכן, הטורניר, על אף שהוא מציג אימוני קרוס-טריינינג (קיקבוקסינג, ג'ודו), הוא למעשה בדיון קולנועי אנכרוניסטי המשתמש במושג ה"הזמנתי" כדי להגביר את המתח.
המובחר שבמובחרים 2 הוא סרט אמנויות לחימה אמריקאי משנת 1993 בבימויו של רוברט רדלר.
הסרט הוא סרט המשך לסרט "המובחר שבמובחרים" משנת 1989, ומככבים בו אריק רוברטס, פיליפ ריי וכריס פן.
הסרט עוקב אחר שלושה מחברי קבוצת הלוחמים האמריקאים לאחר שובם מהתחרות הקודמת בקוריאה, טומי לי (פיליפ ריי), אלכס גריידי (אריק רוברטס), וטרוויס בריקלי (כריסטופר פן).
הסרט מתאר עולם אפל של קרבות רחוב מחתרתיים המנוהלים על ידי ארגון פשע בזירה תת-קרקעית סודית.
אחד הלוחמים לוחם בזירה זו ונהרג בידי מתמודד בלתי מנוצח ואכזר, ברקוס (ראלף מולר).
חבריו נחושים לנקום את מותו ויוצאים למסע עקוב מדם שמעמיד את כישוריהם במבחן הקשה ביותר.
בדרכם הם נעזרים בלוחמים אחרים, לומדים טכניקות חדשות ומתמודדים עם קשיים רבים.
זוהי מלחמה אישית נגד ארגון פשיעה חסר מעצורים וסיפור על נקמה, נחישות וידידות, המתרחש בעולם אפל שבו רק החזק שורד.
לאחר שחזרו הביתה מדרום קוריאה, שלושה מחברי נבחרת ארצות הברית הקימו סטודיו לאמנויות לחימה בלאס וגאס.
טראוויס בריקלי מתחרה בחשאי ב"הקולוסיאום", זירת לחימה תת-קרקעית אכזרית בניהולו של וולדון מרדאנו (וויין ניוטון), שבן חסותו גוסטב ברקוס הוא הבעלים של המקום והאלוף הבלתי מנוצח.
בדרך כלל מתמודד חייב להביס שלושה מה"גלדיאטורים" שלו כדי להתמודד עם ברקוס, אבל טראוויס מאתגר את ברקוס באופן מוחלט.
משועשע מהיהירות של טראוויס, וולדון ממלא את רצונו.
בנו בן האחת-עשרה של אלכס גריידי, וולטר (עדן גרוס), מתחיל להתאמן לקראת קבלת החגורה השחורה שלו, אך נכשל.
לאחר שאביו נושא נאום נלהב המשבח את בנו על בגרותו, וולטר מבטל את הבייביסיטר שלו.
אלכס מתעקש שוולטר ילווה את טראוויס לליגת הבאולינג שהוא מתחרה בה, אלא שבכוונתו של טראוויס להתחרות בברקוס באותו ערב.
טרוויס מגלה את סודו לוולטר, שסוחט את טרוויס לתת לו לצפות בקרב עם ברקוס.
ברקוס מכה את טראוויס, שובר את צווארו, והורג אותו.
וולטר רץ הביתה ומזעיק את אביו ואת טומי לי, ויחד הם ממשיכים למועדון הריקודים המשמש כחזית לקולוסיאום.
הם מרומים על ידי וולדון, שטוען שטרוויס עזב את הקולוסיאום בכוחות עצמו.
טומי מחפש בעיר עד שהמשטרה מוצאת את גופתו של טראוויס צפה בנהר יחד עם מכוניתו ההרוסה, אירוע שהמשטרה מפרשת כתאונת דרכים.
אלכס וטומי חוזרים למועדון ומתעמתים עם ברקוס, שמודה שהרג את טראוויס.
במהלך העימות, אגרוף של טומי בפניו של ברקוס גורם לברקוס להתרסק במראה ומצלק את לחיו.
לאחר מכן האבטחה מגיעה, מה שמאלץ את אלכס וטומי להילחם בדרכם לצאת מהבניין.
לאחר מכן ברקוס דן את אלכס ואת בנו למוות, אך מורה לאנשיו של וולדון להחזיר את טומי בחיים.
בהלוויה של טרוויס, אלכס וטומי מופתעים מהופעתם של דה-האן פארק, יריבו הוותיק של טומי מדרום קוריאה, שהפך לאחיו המאומץ.
דיי האן אסיר תודה לטומי על כך שחס על חייו, ומתחייב לעזרתו להביא את רוצחו של טראוויס לדין, הצעה שלה טומי מסרב בנימוס.
אלכס מבקש את עזרתו של חברתו סו מקאולי (מג פוסטר), שעובדת כשדרנית ספורט בתחנת החדשות המקומית, כדי לחקור ולהוציא את הרצח של טראוויס לאור.
אך ללא הוכחה מהותית לפשע, היא אומרת לו בצער שאינה יכולה לעשות זאת.
בעודו רוכב על אופניו הביתה מבית הספר, וולטר מלווה במכונית שחורה.
הוא חוזר הביתה כדי להזהיר את אביו ואת טומי, אך הם מותקפים על ידי קבוצת גברים חמושים.
לאחר שהדפו אותם, הם אורזים ויוצאים מהעיר לחפש מקלט אצל סבתו האינדיאנית של טומי לי.
שם הם נתקלים בדודו של טומי ג'יימס לי, לוחם מבטיח לשעבר שהקריירה שלו נהרסה עקב התנגשות עם ברקוס.
בטענה שהוא יודע איך להביס אותו, ג'יימס מתחיל לאמן את אלכס וטומי.
האימונים שלהם מופרעים כאשר אנשיו של וולדון תוקפים אותם ומאיימים עליהם.
ג'יימס מנסה להתערב אך נורה למוות.
בעוד טומי נאלץ להיכנס למסוק הממתין, אלכס והאחרים נשלחים חזרה אל הבית.
בזמן שאנשיו של וולדון מתכוננים להוציא אותם להורג ולפוצץ את הבית, וולטר מספק הסחת דעת שמאפשרת לאלכס להכריע את היורה.
סבתו של טומי מנחה את אלכס לירות ארבע יריות כדי לסמן את מותם, ובשלב זה הבריונים הציתו את שביל הבנזין, וגרמו לפיצוץ אדיר.
לאחר שיצא מהמרתף ללא פגע, אלכס עוזב את וולטר עם סו, ואז מגייס את דיי-האן וחבריו הקוריאנים סא-ג'ין קוון ויונג קים כדי להסתער על הקולוסיאום ולהציל את טומי.
בקולוסיאום, טומי נלחם את דרכו דרך הגלדיאטורים הכוללים מתאגרף בריטי המכונה "הפטיש", המתאבק היווני סטברוס והלוחם המונגולי חאן (מיונג קו קים), ולבסוף זוכה בזכות להילחם בברקוס, הקרב אינו מוכרע באופן מוחלט אך בשלב מסוים ברקוס מצליח להתגבר על טומי.
בעוד ברקוס מתכונן לסיים לשבור את מפרקתו של טומי, אלכס פורץ לזירה, נוכחותו מעניקה לטומי הסחת דעת.
מטח בעיטות שולח את ברקוס אל הרצפה, וטומי מזהיר אותו להישאר למטה.
ברקוס מעמיד פנים בתחילה שנכנע, אך לא נענה לבקשתו של טומי ומסתער עליו בשנית מאחורי גבו בעודו עוזב את הזירה, מה שלא משאיר לטומי ברירה אלא לשבור את צווארו.
כשהאלוף שלו מובס, וולדון מכריז על טומי כבעלים החדש של הקולוסיאום ומזמין אותו לומר כמה מילים לקהל.
טומי לוקח את המיקרופון ומכריז שהקולוסיאום סגור.
כאשר וולדון מוחה, אלכס משתיק אותו עם מרפק לפנים.
אלכס וטומי עוזבים את הזירה ומכבים את האורות.
המובלעת הבריטית בחיפה הייתה מובלעת שנותרה בשליטה בריטית לאחר תום המנדט הבריטי בחצות שבין 14 ל־15 במאי 1948 ועד לתום פינויה ב־30 ביוני 1948.
ב־20 בספטמבר 1947, לאחר שוועדת אוסנקו"פ הודיעה כי רוב המדינות החברות תומכות בחלוקה, החליטה ממשלת הממלכה המאוחדת על יציאתה מארץ ישראל.
ב־29 בנובמבר 1947 אישרה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את תוכנית החלוקה, וב־4 בדצמבר הודיעה בריטניה כי המנדט יתום ב־15 במאי 1948 וכי צבא בריטניה יצא מארץ ישראל עד 1 באוגוסט 1948.
עם ההחלטה על הפינוי הוצבה בחיפה, שהייתה למוקד חשוב בתוכניות הפינוי הבריטי דרך נמל חיפה, הדיוויזיה המוטסת השישית, היחידה המובחרת ביותר שעמדה לראשות הממשל הבריטי.
בראשית אפריל יצאה מפקדת הדיוויזיה את הארץ.
בפברואר 1948 הורה הנציב העליון אלן גורדון קנינגהם להעביר את משפחות אנשי המנהל הבריטי שהמתינו בחיפה לבתי מלון בשפרעם או בג'נין, מחשש שאנשי האצ"ל ינסו לפגוע בהם.
במקביל עברה מפקדת הצבא הבריטי מירושלים לסטלה מאריס שבחיפה.
במרץ הוציא מפקד הצבא חוק האוסר על עליית נוסעים בנמל חיפה.
ב־19 באפריל החלו הבריטים בהערכות מחודשת בחיפה, שנמשכה עד בוקר 21 בו.
מפקד הכוח הבריטי חיפה, גנרל יו צ'ארלס סטוקוול, הודיע קודם לכן לשני הצדדים על כוונת הצבא הבריטי להיערך מחדש, אך הניח כי כוחות ההגנה המאורגנים יותר ישתלטו על העיר.
הערכות מחדש זו הייתה למעשה ויתור על השליטה בעיר פרט למובלעות החשובות לבריטים.
הקרב על חיפה נמשך עד 22 באפריל, ובסיומו שלטו כוחות ההגנה בעיר.
גם לאחר סיומו הרשמי של המנדט המשיכו הבריטים להחזיק במובלעת צבאית דרומית לחיפה במחנות באזור טירה (טירת כרמל), בשדה תעופה רמת דוד, בשדה התעופה בחיפה ובנמל חיפה.
על פי הערכה של ה־CIA מ־5 במאי 1948, עד לפקיעתו הרשמית של המנדט לא יוותרו בשטח המנדט מעל 20,000 חיילים בריטים ומספרם קרוב ל־15,000.
בעקבות תום המנדט הבריטי בחצות שבין 14 ל־15 במאי פקע מעמד השלטון הבריטי.
קודם לכן, ב־12 במאי, הכריז המפקד העליון של הצבא הבריטי בארץ, גנרל גורדון הולמס אלכסנדר מקמילן, על "אזור כיבוש צבאי" ברצועה מנקודה דרומית לעכו, עבור ברמת דוד וטול כרם ומשם מזרחה למסילת הרכבת עד לרפיח שעל גבול מצרים, כשהרצועה מחריגה את רצועת החוף מנתניה ועד איסדוד.
על פי ההכרזה, לא יתערב הצבא הבריטי בפעולות אזרחים, וההכרזה נועדה רק הבטחת הצבא הבריטי וציודו.
ב־17 במאי צומצם שטח הכיבוש לאזור חיפה בלבד, כשהוא פונה מכפר ברוך מערבה לכיוון עתלית.
ב-22 במאי 1948 תקפו ספיטפיירים מצרים את שדה התעופה ברמת דוד בהנחה מוטעית שהבריטים פינו אותו.
כעבור כחצי שעה הופיעה להקה של ארבעה ספיטפיירים מצרים, אך הפעם קדמו אותם הבריטים באוויר ובקרב האווירי שהתחולל, הופלו שני ספיטפיירים מצרים ונגרם נזק לשניים אחרים.
ב־23 במאי 1948 הועבר בסיס רמת דוד מידי חיל האוויר המלכותי לידי חיל האוויר הישראלי.
ב־27 מאי 1948 פונה מחנה המעצר בעתלית.
97 אסירים ועצירים יהודים שהיו בו שוחררו ו־12 אסירים הועברו לכלא הבריטי בבת גלים.
ב־28 במאי 1948 אסר גנרל גורדון הולמס אלכסנדר מקמילן את עגינת אוניות נושאים ואוניות נושאות ציוד מלחמתי באזור שבשליטה בריטית.
ב־8 ביוני הועבר מפעל מים של הצבא הבריטי בנחל אורן שליד עתלית לרשות עיריית חיפה.
ב־11 ביוני הוצא אזור רמת דוד משטח המובלעת.
ב־15 ביוני החלו הבריטים לפנות את מחנותיהם באזור א-טירה, שהייתה עדיין בשליטה ערבית.
הבריטים ביקשו להעביר את המחנות לידי הכוחות הערביים, אך כוח צה"לי תפס את אחד מהם.
ב־16 ביוני, במהלך קרבות עשרת הימים, נכבשה א־טירה עצמה בידי כוחות צה"ל לצד כפר לאם ואל-סרפנד.
מחנה קורדני שבקריית מוצקין פונה אף הוא ב־15 ביוני.
בתי המלאכה של חיל ההנדסה המלכותי בטירה ומחנה קורדני נרכשו לידי מדינת ישראל.
ב־21 ביוני יצאו אחרוני השוטרים הבריטים את חיפה, ומשטרת המנדט התפרקה.
25 שוטרים נותרו כמאבטחיו של הקונסול הבריטי בעיר.
ב-28 ביוני הועברו מחנות א-טירה מידי כוחות האו"ם לידי ישראל.
ב־29 ביוני פונה האזור המוגן ברחוב המלכים.
ב־30 ביוני 1948 הושלם פינוי המובלעת והיא הועברה לידי כוחות מדינת ישראל.
במהלך הלילה פונה נמל התעופה חיפה, הכרמל הצרפתי ומחנה בת גלים.
בשעה 8:00 הועבר נמל חיפה לידי הכוחות העבריים, וכשעה מאוחר יותר הועבר מבנה המשטרה הבריטית לנציג של האו"ם, שמסר אותו לברוך גופר, ממלא מקום מפקד משטרת חיפה.
בשעה 12:00 הונף דגל ישראל מעל בניין מנהלת הנמל.
עיריית חיפה הכינה ארוחת צהריים חגיגית לכבוד מקמילן במלון ציון, אך זה נעדר ממנה במחאה על גניבת שלושה טנקי קרומוול מחנייתם ליד נמל התעופה בלילה הקודם.
מקמילן שהה בימים האחרונים קודם סיום הפינוי על אוניית חיל הים המלכותי מחשש לביטחונו, וירד בצהרי היום לטקס קצר במזח בנוכחות הקונסול הבריטי בחיפה סירל מריוט (Mariot), בו הורד דגל הממלכה המאוחדת לקול תרועת חצוצרה בודדת.
מקמילן הכריז רשמית כי ב־1 ביוני 1948 יחדלו כוחות בריטיים מלהחזיק בכל חלק מארץ ישראל.
לאחר פינוי המובלעת נותר בחיפה הקונסול הבריטי, שישב במתחם בתי הזיקוק בחיפה.
לדברי בני מוריס, המובלעות עיכבו את פינוי שארית תושביה הערביים של חיפה לאזורים מוגדרים.
לאחר יציאת הצבא הבריטי מהעיר ביוני הועברו ערביי העיר לוואדי ניסנאס.
המו"לים היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוג סדרה דוקומנטרית שעלתה לשידור ב־30 באוקטובר 2024 בערוץ כאן 11.
הסדרה נוצרה על ידי העיתונאי עמרי אסנהיים והבמאי גלעד טוקטלי.
הסדרה בת חמשת הפרקים מציגה את השפעתם של כלי התקשורת בתחום העיתונות מאז הקמת המדינה.
מטרתה על פי היוצרים היא לחשוף את אחורי הקלעים של העיתונות בישראל, המשפחות השולטות בה ויחסי ההון-שלטון שהתפתחו לאורך השנים: החל מהקרע ב"ידיעות אחרונות, שהוליד את "מעריב", דרך גילויים חדשים בפרשת האזנות הסתר - ועד פרשת תיק 2000.
באירוע ההשקה של הסדרה אמר היוצר עמרי אסנהיים: "המו"לים" כאמור, היא אחת ההוכחות מדוע חייבים לשמר על שידור ציבורי עצמאי ולא לנסות לפגע בו או להלך עליו אימים.
בוודאי שיש מה לתקן, לשפר וליעל, אך חובה לעשות זאת תוך גלוי מקצועיות, יושרה, הקפדה על מתן ביטוי למגוון דעות בשיח הישראלי, חופש העיתונות, הביטוי והיצירה ובעיקר עצמאות (...)".
הסדרה זכתה לבקורות מהללות ואחוזי צפייה גבוהים.
זכתה בפרס תאגיד השידור הציבורי לתוכן ישראלי מצטיין לשנת 2025.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024סדרת תעודהבימוי בסדרה תיעודיתגלעד טוקטליצילום בסדרה תיעודיתדנור גלזרעריכת תמונה בסדרה תיעודיתליגל מור וגלעד טוקטליתחקיר בסדרה תיעודיתדורון גלעזר, רותי יובל, טליה אלוני, הגר אלרואי ודניאלה רייסהקלטה ועיצוב פסקול בסדרה תיעודיתעמוס ציפורי ומני אסיקנד
המהפכה התרבותית כללה לעיתים אלימות בהשתלטות על קמפוסים של אוניברסיטאות, שכן בהשכלה הגבוהה באיראן היו כוחות חילוניים ושמאלניים רבים שהתנגדו למדינה האסלאמית של האייתוללה חומייני באיראן.
השם הרשמי בו השתמשה הרפובליקה האסלאמית הוא "מהפכה תרבותית".
המהפכה נוהלה תחילה בידי מטה המהפכה התרבותית ומאוחר יותר בידי המועצה העליונה של המהפכה התרבותית.
בתחילה נסגרו האוניברסיטאות למשך שלוש שנים (1980–1983) ולאחר פתיחתן מחדש נאסרו ספרים רבים ואלפי סטודנטים ומרצים סולקו ממוסדות הלימוד.
ההתנגדות לשליטת האסלאמיסטים באוניברסיטאות לא צלחה ברובה.
מספר הסטודנטים או אנשי הסגל שנהרגו אינו ידוע.
הצנזורה של הממשלה פגעה בחירות, בהשכלה ובפרנסה של רבים, והנחיתה מכה קשה לחייה התרבותיים והאינטלקטואליים ולהישגיה של איראן, היא תרמה להגירתם של מורים וטכנוקרטים רבים.
אובדן זה של מיומנויות וכוח אדם מקצועי פגע בכלכלת איראן.
המהפכה שמה קץ למוסד המלוכה, שהתקיים כאלפיים וחמש מאות שנה, והקימה במקומו רפובליקה אסלאמית.
לראשונה בתולדות איראן והאזור עלו אנשי דת לשלטון.
בתקופת שלטון השאה הצטבר זעם ותסכול ציבורים שונים ושל קבוצות מנוגדות והם תועלו בהדרגה להתנגדות למשטר השאה שזוהה עם שחיתות ועם כניעה לחומרנות המערב.
הזעם והתסכול התחברו במרחב הפוליטי להגותם של חכמי דת קנאים בדרישה לבניית משטר חדש.
בתחילת 1979 השאה ברח וחומייני שהוגלה מאיראן, שב אליה.
הוא מיקד את תקוות ההמונים לשינוי, ומשחוללו את המהפכה היה למנהיגה הרוחני הבלתי מעורער.
מתחת לדמות מנהיג העל נבנה ממסד חדש ובו כמה וכמה מוקדי כוח, שלל יריבויות.
רוב בני האליטות הישנות סולקו, והעילית החדשה כללה אנשי דת, טכנוקרטים משורות המעמד הבינוני הנמוך, ורבים מפשוטי העם שהמהפכה פתחה להם שותפות במנהל.
ח'ומייני ואנשיו סברו כי האסלאם יוביל לפריחה כלכלית אך נוצר המשבר הכלכלי שאף הוחמר בשל המלחמה עם עיראק ובעקבות העימות החריף שיזם המשטר עם ארצות הברית, שגרר עיצומים כלכליים.
עם עליית ח'ומייני לשלטון אולצו הדור הצעיר והמשכיל, הסטודנטים, אנשי השמאל והליברלים, שוחרי החיים הבורגניים הפתוחים ושוחרי החיים הדתיים המתונים לוותר על ערכיהם, על אורחות חייהם ועל יכולת ההשפעה שלהם.
המשטר גייס בני פריפריה וצעירים מהשכבות הנמוכות של טהרן למשמרות המהפכה, לחוליות אכיפת מוסר ולפלוגות אלימות להבטחת המשטר, שנקראו "בַּסיג'".
אנשי גופים אלה הטילו מורא וכפו את אורח החיים שהכתיבו אנשי הדת.
בשנים הראשונות של המהפכה, נשרפו בתי קולנוע או נסגרו, ונאסרה מוזיקת פופ איראנית ומערבית, אם כי הותרו מוזיקה קלאסית איראנית ומערבית ומוזיקה עממית איראנית.
המרחב ציבורי הופרד באופן מוחלט לפי מגדר, ונאכפו קודי לבוש לגברים ונשים, כאשר על נשים הוטלו הגבלות מחמירות בהרבה.
הצנזורה יושמה בקפדנות, ומוסדות החינוך נדרשו לתעדף חינוך דתי, תוך מתן אפשרות למיעוטים דתיים מוכרים לשלב את לימודי דתם.
בתחום המדעי-חינוכי ח'ומייני ואנשיו הגדירו את האוניברסיטאות של ימי השאה שלוחות של האימפריאליזם והתיימרו להשתית את המדע על למדנות הלכתית דתית.
בשנים הראשונות הם דיכאו את מוסדות האקדמיה, את הפרופסורים ואת תלמידיהם, אבל הצורך הקיומי שלא לפגר בתחום הטכנולוגי הכתיב פשרה.
מאז פברואר 1979, ואף קודם לכן, היו האוניברסיטאות באיראן זירות מרכזיות לדיונים פוליטיים ואידאולוגיים.
הדיכוי המכוון כלפי האקדמיה נבע מההיסטוריה של בתי הספר והאוניברסיטאות האיראניות ששימשו כמוקדי אופוזיציה פוליטית, במיוחד בתחילת שלטונו של רזא שאה.
לאחר המהפכה נגד השאה, נותרו האוניברסיטאות בשליטת סטודנטים ומרצים חילונים ורדיקלים, והן נתפסו כ"מעוז של חופש".
המדינה ניהלה את המוסדות מלמעלה, אך הסטודנטים שלטו בכיתות.
עם שובו לאיראן, שיבח רוחאללה חומייני את פעילי הסטודנטים על התנגדותם לשאה.
הייתה נוכחות מתמדת, בקמפוסים ומחוצה להם, של אמצעי פיקוח, הלשנה ושליטה.
המגע החברתי בין בנות לבנים מחוץ לקמפוסים המשיך להתקיים על פי רוב במחתרת, כמו למשל דרך האינטרנט.
משמרות צניעות מטעם המשטר כפו נורמות אלה בקשיחות מרבית.
בחודשים הראשונים שלאחר המהפכה, החזיקה מפלגת הרפובליקה האסלאמית (IRP) בהשפעה משמעותית באוניברסיטאות, וזכתה בעמדה דומיננטית בבחירות הסטודנטים.
בתחילת 1980 ניצחו בבחירות אלו קבוצות שמאל, ובהן מפלגת ה־MEK, את ה-IRP.
במהלך קמפיין הבחירות, זיהתה מועצת המהפכה את האוניברסיטאות כמרכזים של פעילות נגד-מהפכנית.
חומייני טען כי "כל הבעיות העיקריות של חמישים השנים האחרונות" יכולות להיות קשורות לאוניברסיטאות, שלטענתו היוו קרקע פורייה ל"נגיף המערביות", שהופץ על ידי אקדמאים, ליברלים ואינטלקטואלים אחרים.
ב-18 באפריל 1980, לאחר תפילות יום שישי, נשא חומייני נאום בו תקף בחריפות את האוניברסיטאות: "איננו חוששים מסנקציות כלכליות או מהתערבות צבאית.
אנו חוששים מאוניברסיטאות מערביות ומהכשרת צעירינו בהתאם לאינטרסים של המערב או המזרח." דבריו נחשבים כמה שהיווה אות להתקפה שבוצעה באותו ערב על בית הספר להכשרת מורים בטהרן בידי תומכיו, אנשי החזבאללה.
כנופיות חמושות תקפו את הקמפוסים, סטודנט אחד עבר לינץ', ועל פי הדיווחי כתב בריטי, הקמפוס נראה כמו "אזור קרב".
למחרת פשטו אנשי חזבאללה על משרדי ארגוני סטודנטים שמאליים באוניברסיטת שיראז.
כ-300 סטודנטים נזקקו לטיפול בבית חולים.
תקיפות כלפי קבוצות סטודנטים התרחשו גם באוניברסיטאות משהד ואספהאן ונמשכו ב-21 באפריל.
ב-22 באפריל היו תקיפות באוניברסיטאות באהוואז ובראשט.
למעלה מ-20 בני אדם איבדו את חייהם בעימותים אלה באוניברסיטאות.
האוניברסיטאות נסגרו זמן קצר לאחר העימות לצורך תהליך איסאלמיזציה, ולא נפתחו מחדש במשך שנתיים נוספות.
בתקופה זו הוקמה "המועצה למהפכה תרבותית" שביצעה טיהורים נרחבים של סטודנטים ומרצים שנחשבו כלא נאמנים למשטר האסלאמי.
הנושא המרכזי של התנועה היה טיהור האוניברסיטאות ומערכת החינוך מהשפעות זרות.
במכתבו המקורי כתב חומייני: "שחררו את עצמכם מכל "-איזם" ו"-יסט" השייכים למזרח ולמערב.
היו עצמאיים ואל תצפו לעזרה כלשהי מהזרים."
לאחר סגירת האוניברסיטאות ב-12 ביוני 1980, פרסם חומייני מכתב בו נכתב: "הצורך במהפכה תרבותית, שהיא עניין אסלאמי ודרישה של האומה המוסלמית, הוכר זה זמן־מה, אולם עד כה לא נעשה כל מאמץ אפקטיבי להיענות לצורך זה.
האומה המוסלמית, ובייחוד הסטודנטים המסורים והמאמינים, מודאגים וחוששים ממזימותיהם של קושרים, אשר מתגלות מפעם לפעם.
האומה המוסלמית חוששת, שמא תוחמץ חלילה ההזדמנות ולא יינקטו צעדים חיוביים, והתרבות תישאר כפי שהייתה בימי המשטר המושחת, כאשר פקידים משכילים העמידו מרכזים חשובים אלה לרשות הקולוניאליסטים.
המשך האסון הזה, שהוא למרבה הצער יעדם של כמה מהקבוצות המכוונות כלפי חוץ, ינחית מכה קשה על המהפכה האסלאמית ועל הרפובליקה האסלאמית, וכל אדישות כלפי סוגיה חיונית זו תהווה בגידה חמורה באסלאם ובמדינה האסלאמית".
"הוועדה לאסלאמיזציה של אוניברסיטאות" ביצעה את המשימה על ידי הבטחת "אווירה אסלאמית" בכל תחום לימוד, מהנדסה ועד מדעי הרוח.
המטה מחק קורסים מסוימים, כגון מוזיקה, והגדיר אותו כ"ידע כוזב", ווועדות הגיעו למסקנות דומות בנוגע לכל מקצועות מדעי הרוח, כגון משפטים, מדעי המדינה, כלכלה, פסיכולוגיה, חינוך וסוציולוגיה.
בשלביה הראשונים, הוועדה כללה אנשי אקדמיה כמו עבדול-כרים סורוש, שלימים הפך למבקר חריף של הנתיב הסמכותני בו צעדה הרפובליקה האסלאמית.
מהפכת 1979 העניקה כוח למספר חכמי דת שהוטל עליהם להגדיר מחדש את מדיניות החינוך והתקשורת במסגרת האסלאמית החדשה.
לאחר פתיחת המוסדות מחדש, נמשכו הטיהורים חמש שנים נוספות, עם התמקדות מיוחדת על "אויבי האסלאם".
הסטודנטים עברו סינון בידי ועדות, ואלה שנמצאו בלתי מתאימים לא הורשו להמשיך בלימודיהם.
כך למשל, סטודנטים בתוכנית להכשרת מרצים באוניברסיטאות, "נדרשו להיות מוסלמים שומרי מצוות, להצהיר על נאמנותם לדוקטרינת שלטון ההלכה (ולאיית אל פקיה).
לא-מוסלמים נדרשו להימנע מהתנהגות "פוגענית כלפי מוסלמים", והודחו מכל תחומי הלימוד מלבד חשבונאות ושפות זרות".
בתוך פרק זמן קצר סולקו כ־700 פרופסורים מן האוניברסיטאות ומוסדות האקדמיה באיראן.
בשנת 1981, החלו המונים בטהרן ובמחוזות אחרים לתקוף באופן אקראי קמפוסים של אוניברסיטאות.
הם הכו ופצעו סטודנטים, גירשו אנשי שמאל ממשרדיהם ומבסיסים צבאיים למחצה, ובהמשך השתלטו על הקמפוסים.
מחוץ לאוניברסיטאות, המהפכה התרבותית השפיעה על כמה דמויות תרבות ומדע שאינן אקדמיות שגונו בפומבי, ועל שידורי הרדיו והטלוויזיה האיראניים, שהוגבלו לתוכניות דתיות ורשמיות.
נכון לשנת 2004 מועצת המהפכה התרבותית, שהוקמה בצו של חומייני, ממשיכה להכתיב את מדיניות ההשכלה הגבוהה במטרה להבטיח שילוב מוחלט בין דת לידע, כחלק מהתפיסה שהאוניברסיטה היא זרוע של המדינה האסלאמית.
למרות שבשלהי שנות ה-80 בעקבות מצב כלכלי קשה לאחר המלחמה עם עיראק, החלה מדיניות של "הקלה" שאפשרה לנשים לשוב למרבית תחומי הלימוד וצמצמה את ההפרדה המגדרית עקב אילוצי משאבים, המוסדות נדרשים להישאר נאמנים לקו האידאולוגי והפוליטי של השלטון.
המאבק נמשך כאשר סטודנטים ומרצים חסרי חופש אקדמי מאתגרים את השליטה המדינתית וקוראים להפרדת הדת מהמדינה, בעוד המנגנונים הממשלתיים מוסיפים לפקח על נאמנות הסגל והסטודנטים
בחירת אחמדינז'אד לנשיא איראן בשנת 2005 והפיכתו לראש המועצה הובילה לפיטורים או להוצאה לגמלאות בכפייה של חברי סגל ותיקים והחלפתם בפרופסורים צעירים יותר הנאמנים יותר לרפובליקה האסלאמית.
סטודנטים רבים הוטרדו ולעיתים נכלאו בשל כתיבה או התבטאות נגד הממשלה ומדיניותה.
קבלת סטודנטים מחדש הותנתה בבדיקת נאמנות פוליטית, והונהגו מכסות קבלה לאנשי כוחות הביטחון ולמשפחות חללי מלחמה כדי ליצור בסיס תמיכה למשטר בתוך האוניברסיטה.
המהפכה הובילה לחיסול החופש האקדמי ולפירוק ארגוני סטודנטים עצמאיים.
אגודות סטודנטים מוסלמיות מונו לרגל אחר עמיתיהן ואחר המרצים.
גירוש סטודנטים ופרופסורים בהאים מאוניברסיטאות
לאחר המהפכה התרבותית, גורשו כל הסטודנטים והמרצים הבהאים מאוניברסיטאות המדינה.
מאז, נמנעה ממועמדים בהאים האפשרות להירשם ללימודים אקדמיים או להיות מועסקים כחברי סגל באוניברסיטאות.
על פי הנחיה סודית של המועצה העליונה של המהפכה התרבותית בנוגע לבהאים, "יש לנהוג אליהם באופן שיחסום את קידומם והתפתחותם".
בנוסף, "הן בשלב הקבלה והן במהלך הלימודים, בכל מקרה שבו נקבע שמישהו הוא בהאי, יש לגרשו מהאוניברסיטה".
למרות שהנחיה זו מסווגת, בשנת 2018 התייחס אליה בית המשפט המנהלי לצדק, כאשר פסק כי תלונתו של תלמיד בהאי שגורש אינה תקפה, וקבע כי "אזרחים בהאים, נוסף על היותם מנועים מלהיות מועסקים במוסדות ממשלתיים, אף נשללת מהם הזכות להשכלה באיראן".
המהפכה התרבותית איחדה את בתי הספר התאולוגיים בקום עם האוניברסיטאות הממלכתיות, ולמשך תקופה הובאו מורים חילונים לקום.
לכך הייתה תוצאה בלתי צפויה: חשיפתם של סטודנטים רבים בקום למחשבה מערבית, כך שניתן למצוא "חכמי דת ומורים לתאולוגיה בעלי ידע מסוים במחשבה ופילוסופיה מערבית עכשווית".
היבט נוסף היה עזיבתם של מורים, מהנדסים, כלכלנים, רופאים וטכנוקרטים רבים את איראן כדי להימלט מהמהפכה התרבותית.
המהפכה השיגה את מטרתה לסלק מהאוניברסיטאות השפעה מערבית, אך היא החלישה מאוד את איראן בתחומי המדע והטכנולוגיה הנדרשים לפיתוח.
היבט נוסף של המהפכה התרבותית היה קמפיין נוקשה למאבק בסמים.
בין יוני 1981 למרץ 1982, ביצעה ממשלת איראן את הטבח הפוליטי הגדול ביותר בתולדות המדינה.
אירוע זה התרחש כחלק מהמהפכה התרבותית באיראן שהוכרזה על ידי רוחאללה חומייני ב-14 ביוני 1980, במטרה לטהר את החברה האיראנית מאלמנטים לא-אסלאמיים.
המטרה העיקרית של קמפיין דתי זה הייתה לחסל אלמנטים "אנטי-אסלאמיים" ממוסדות ציבוריים, ובמיוחד קומוניסטים וחברי מפלגת המוג'אהדין ח'לק, מפלגת האופוזיציה הגדולה יותר, ולטהר את ההשכלה הגבוהה על ידי הסרת אלמנטים מערביים, ליברליים ושמאלניים.
קמפיין זה הוביל לסגירה כפויה של אוניברסיטאות בין השנים 1980 ל-1983. האייתוללה חומייני ראה במוסדות אלה מוקדים של "שחיתות" ו"מעוזים ומפקדות מבצעיות של הקומוניסטים".
כתוצאה מכך, המהפכה התרבותית האסלאמית כללה דיכוי שיטתי של אינטלקטואלים מהשמאל, מעצרים נרחבים ורדיפת פעילים פוליטיים, והוצאות להורג פומביות של כמה מרקסיסטים.
סגירת אוניברסיטאות, איסור על אגודות סטודנטים והשתלטות אלימה על קמפוסים.
אנשי דת שיעים הנהיגו מדיניות של אסלאמיזציה של החברה האיראנית, כולל חובת לבישת חיג'אב לנשים, סילוק אקדמאים ביקורתיים, דיכוי קבוצות פוליטיות חילוניות ורדיפת אינטלקטואלים ואמנים.
על פי רישומים רשמיים, ממשלת איראן תייגה את כל יריביה הפוליטיים כ"מוהרבים", "מופסידים", "מתנגדים", "צבועים", "טרוריסטים", "כופרים" או שכירי חרב פרו-מערביים.
האלימות בחסות המשטר לא כוונה כלפי קבוצה אחת בלבד אלא נועדה לחסל קשת רחבה של אידאולוגיות פוליטיות שיכלו להוות עבורו איום.
אלה כללו ליברלים, לאומנים, מיעוטים אתניים, קומוניסטים, חברי מוג'אהדין-ח'לק, סוציאליסטים, סוציאל-דמוקרטים, מונרכיסטים ובני הדת הבהאית.
מטה המהפכה התרבותית הוקם ב-12 ביוני 1980 על ידי האייתוללה חומייני, והוטל עליו לוודא שמדיניות התרבות באוניברסיטאות תתבסס על האסלאם, שהפרופסורים הנבחרים יהיו "יעילים, מחויבים וערניים", ולטפל בנושאים אחרים הרלוונטיים למהפכה האקדמית האסלאמית.
פעילות זו נמשכה על ידי מועצת המהפכה התרבותית העליונה בשנת 1984. היא קיבלה את הלגיטימציה שלה מצו שניתן ב-9 בדצמבר 1984 על ידי מייסד הרפובליקה האסלאמית.
המועצה תוארה כ"גוף העליון לקביעת מדיניות ולקבלת החלטות בנוגע לפעילויות תרבותיות, חינוכיות ומחקריות במסגרת המדיניות הכללית של המערכת, ואשר החלטותיה נחשבות מחייבות".
הגוף אינו מעוגן בחוקה אלא "הוקם בנסיבות מיוחדות ששררו בשלבים המוקדמים של המהפכה".
קבוצה זו, שמנתה שבעה חברים בשנים 83–1980, התרחבה ל־17 חברים בשנת 1984, ו־36 חברים בשנת 1999. היא נועדה לגבש ולארגן את כלל מדיניות התרבות של המדינה.
מוחמד ח'אתמי מונה לחבר במועצה העליונה למהפכה התרבותית בשנת 199 ולראש המועצה בשנת 1997. מחמוד אחמדינז'אד מונה לראש המועצה בשנת 2005 במקום ח'אתמי.
עלי ח'אמנהאי מפקח על המועצה.
המועצה הייתה פעילה בדיכוי תנועת הסטודנטים בשנים 1983–1989, אסרה על פרסום ספרים רבים וטיהרה אלפי סטודנטים ומרצים.
היא שולטת בענייני האוניברסיטאות והסטודנטים שלומדים בהן, על ידי פיקוח על בחירת המועמדים ללימודים ושליטה בהקמת מוסדות אקדמיים.
מאז 2001, דרשה המועצה לעיתים קרובות, שליטה מדינתית מלאה או סינון ממשלתי של האינטרנט, כדי למנוע הפצת חילול הקודש, עלבונות כלפי המנהיג העליון של איראן, התנגדות לחוקה, יצירת "פסימיות וייאוש בקרב העם בנוגע ללגיטימיות וליעילותה של המערכת [האסלאמית]", ותכנים פוגעניים דומים.
המובן מאליו הוא הסכת (פודקאסט) ישראלי המספר על מנהגים ועובדות שנראים לנו כחברה מובנים מאליהם, אבל בעצם הם לא.
עורך ומגיש ההסכת, דורון פישלר, הוא מרצה, מבקר קולנוע לשעבר, וכותב הספר "אני יכול להסביר: מדריך למבקר בכדור הארץ".
ההסכת עלה לאוויר ב-2 באפריל 2017 וירד ב-5 ביוני 2018, וקיימים בו 20 פרקים.
כל פרק עוסק בנושא אחר שנראה מובן מאליו, ומסביר למה הוא כלל לא כזה (כגון GPS, כסף וימי הולדת).
ההגשה בפרקים היא בסגנון הומוריסטי, כולל אפקטים קוליים ומוזיקה מתאימה.
בתחילת 2018 (תוך כדי העונה השנייה) קיים פישלר מספר הרצאות שמבוססות על ההסכת, בשם "המובן מאLive".
המוגלובין הוא מבנה (קומפלקס) חלבוני אורגנו-מתכתי שתפקידו העיקרי הוא נשיאת חמצן אל תאי הגוף במערכת הדם.
ההמוגלובין בנוי מארבע יחידות חלבוניות (פוליפפטידיות) הקשורות כל אחת ליון ברזל שבקבוצת הם (Heme) בקשר קואורדינטיבי.
ההמוגלובין מצוי בתאי דם אדומים של בעלי חוליות וברקמות של חלק מחסרי חוליות.
בתאי דם אדומים של יונקים אין גרעין תא, וקומפלקסי ההמוגלובין מהווים אחוז גבוה מהמסה הכללית שלהם.
ההמוגלובין נושא חמצן מהריאות או הזימים לכל חלקי הגוף, כמו השרירים, שם משתחרר החמצן.
בנוסף, להמוגלובין תפקיד חשוב במנגנון הובלת גזים שהם תוצרי לוואי רעילים בנשימה תאית.
שמו של ההמוגלובין נובע משני המבנים הכימיים המרכיבים אותו: קבוצה פרוסטטית הם, שהיא מולקולה לא-חלבונית המורכבת ממבנה טבעתי שבמרכזו אטום ברזל ומוקף בארבעה אטומי חנקן, וגלובין, חלבון גלובולרי שבתוכו משובץ ההם בקשר קואורדינאטיבי.
האינטראקציה בין מולקולת החמצן לאטום הברזל בקבוצת ההם דרך אינטראקציות אלקטרוסטטיות מתאפשרת בגלל האופי המרחבי של המולקולה ופיזור המטען עליה.
הסוג הנפוץ ביותר ביונקים: מולקולת המוגלובין שמורכבת מארבע יחידות גלובין הקשורות האחת לשנייה, ומארבע קבוצות הם המצויות בתוך יחידות אלו.
כל קבוצת הם יכולה לקשור מולקולת חמצן אחת ולכן מולקולת המוגלובין אחת בעלת פוטנציאל קשירה של עד ארבע מולקולות חמצן.
הסינתזה של המוגלובין נעשית דרך סדרה של מסלולים מורכבים.
מולקולת ההם בחלקה מסונתזת במיטוכונדריה ובציטוזול של תא אדום לא בוגר, בעוד שחלבון הגלובין מסונתז על ידי הריבוזומים החופשיים בציטוזול.
הבניה של החלבון השלם בתא ממשיכה דרך מסלולים במח העצמות שעוברים התאים האדומים עצמם.
בשלבים הללו יש עיבוד בגרעין התא בתאי דם אדומים של יונקים, אך לא במינים רבים של עופות לדוגמה.
העיבוד וההרכבה של החלבון ממשיכים גם לאחר איבוד הגרעין.
כאשר התאים האדומים נהרסים כפונקציה של זמן מחצית חיים או עקב הריסה רנדומלית, או בעקבות פקטור לתפקוד לקוי, ההמוגלובין מתפרק ומתחיל תהליך מחזור שבו מפורקת טבעת ההם.
הברזל מוסע על ידי חלבונים המכונים טרנספרינים למח העצמות, שם נעשה בו שימוש חוזר ליצירת ההמוגלובין בתאים האדומים.
שארית קבוצות ההם, משמשת כבסיס ליצירת בילירובין המופרש לכיס המרה כמלחי מרה , המגיעים למעי הדק ומשמשים כחומרים מְתַחלבים בתהליך הפרוק האנזימטי של שומנים על ידי האנזים ליפאז המופרש למעי הדק מבלוטת הלבלב.
הבילירובין נותן לצואה את צבעה החום.
ההמוגלובין קושר ומשחרר חמצן בסביבות שונות, כפונקציה של תנאים שונים: חומציות, ריכוזים, וכדומה.
הדרישה לחמצן בשרירים, במוח וביתר רקמות הגוף גבוהה לצורך יצירת אנרגיה במעגל קרבס.
לכן צריך שלאנזים תהיה יכולת שחרור גבוהה - ובמקביל יכולת קישור גבוהה לפסולת הגזית של הנשימה התאית.
בהגיעו שוב לריאות התנאים משתנים וכן גם העדיפות בקישור: קישור חמצן והעברתו לרקמות לצורך יצירת אנרגיה, ושחרור פחמן דו-חמצני כתוצר לוואי בתהליך יצירת האנרגיה.
תפקידו העיקרי של ההמוגלובין הוא יצירת קשרים רופפים, בלתי יציבים והפיכים, עם החמצן שנקשר בריאות, והעברתו באמצעות זרם הדם אל כל תאי הגוף.
מהתאים נושא ההמוגלובין בחזרה אל הריאות חלק מהפחמן הדו-חמצני (~15-20%) וכן אטומי מימן - שאחראי לאיזון רמת החומציות ברקמות.
החמצן נקשר אל אטום הברזל של קבוצות ההם בהמוגלובין, בעוד הפחמן הדו-חמצני נקשר לקצה האמיני, כי קרבמיד ואטומי המימן יוצרים אינטראקציות באתרי קישור אחרים בחלבון.
קבוצות ההם מהוות רק ארבעה אחוזים מהמסה של מולקולת ההמוגלובין.
חלבוני הגלובין תורמים ליצירת מבנה מרחבי המאפשר קשירה יעילה של הגזים אל אטום הברזל, כמו כן המבנה החלבוני מניע את חמצון הברזל שבקבוצת ההם.
מכאן חשיבותו של מבנה מרחבי שלם של החלבון.
ממצא נוסף שתומך בהנחה זו הוא העובדה שקבוצות הם עצמאיות אינן מסוגלות לקשור חמצן באופן ספונטני.
ההמוגלובין בנוי מארבע תת-יחידות, אשר נמצאות בטבע בכמה מופעים דומים.
בקומפלקס ההמוגלובין המצוי ביותר בגוף האדם הבוגר יש שתי תתי יחידות חלבוניות מסוג α ושתיים נוספות מסוג β, אך קיימים בטבע מופעים נוספים לתתי היחידות החלבוניות מלבד α ו-β.
ההבדל בין המופעים השונים נוצר מהחלפת כמה חומצות אמינו אשר הבדלי תפקודם זניח לפעילות תת-היחידה.
המשותף לכל המופעים הוא מספר סלילי אלפה, המקושרים בחלקים ללא מבנה שניוני מוגדר.
כמו כן החלק הקושר בין תת-היחידה החלבונית לקבוצת ההם הוא חומצת האמינו היסטדין.
ציר הקשר בין חומצת אמינו זו ליון הברזל הוא מאונך למשטח מולקולת ההם, זאת בזכות המבנה המרחבי האוקטהדרלי של יון הברזל.
על ציר זה נקשר גם החמצן האטמוספירי בכיפוף מסוים הנובע מהאלקטרונים הבלתי קושרים של החמצן כפי שאפשר לראות בתרשים לקמן.
בהיעדר קישור לחמצן אטמוספירי תמצא במקום מולקולת מים אשר מעניקה למולקולה יציבות.
מבחינה תרמודינמית יון הברזל יכול להיקשר מלבד לחמצן אטמוספירי למספר מולקולות נוספות בכללם למולקולת פחמן דו-חמצני וגם למולקולת פחמן חד-חמצני, והגלובין מכיל מספר אתרי קישור נוספים מלבד יון הברזל.
המבנה המרחבי של הגלובין מאלץ קישור זוויתי של הליגנד אל קבוצת ההם.
זווית זו באמצעות אילוץ היקשרות במיקום מרחבי מאוד ספציפי הופכת את הזיקתיות של פחמן חד-חמצני לאטום הברזל לקטנה יותר ובכך מפחיתה את קשירתו, לעומת זאת החמצן באופן טבעי נקשר בכיפוף כך שהשפעת ההפרעה הסטרית על הזיקה של החמצן היא זניחה.
הקטנת הזיקתיות לפחמן חד-חמצני היא תכונה חשובה זאת כיוון שהקשר של הפחמן החד-חמצני ליון הברזל הוא מאוד יציב, ונמצא בזיקה של פי 20,000 מזיקתו של חמצן אטמוספירי, ולכן ברגע שהוא נוצר הוא יכול להשבית את פעולת ההמוגלובין לזמן רב.
המוגלובין כנשא חמצן צריך להיות בעל יכולת לשנות בהתאם לתפקיד את הזיקה לחמצן, זאת כיוון שמלבד לשאת את החמצן הוא גם צריך לשחרר אותו.
במינוח ביוכימי נאמר שעל ההמוגלובין להיות חלבון אלוסטרי.
היקשרות של מולקולות בצורה המשנה את הזיקתיות של ההמוגלובין למולקולות אחרות נקראת היקשרות קואופרטיבית.
אחת המולקולות הנקשרות קואופרטיבית להמוגלובין היא הליגנד עצמו, קרי חמצן אטמוספירי.
כלומר בעת קישור של מולקולת חמצן לאחת מתתי היחידות של ההמוגלובין, הזיקה של ההמוגלובין לחמצן עולה בעקבות שינוי מבני של ההמוגלובין.
כמו כן רמת החומציות של הסביבה בה נמצא ההמוגלובין ומולקולות נוספות משפיעות על רמת הזיקתיות.
להמוגלובין עצמו מוגדרים שני מצבים מבניים עיקריים בהם הוא יכול להימצא, המבטאים את רמת הזיקתיות שלו לחמצן - מצב T (מתוח - tense) בעל זיקתיות נמוכה לחמצן ומצב R (רגוע - relaxed) בעל זיקתיות גבוהה לחמצן.
מעבר ממצב T ל-R בעקבות היקשרות חמצן
נתבונן בתת-יחידת המוגלובין מסוימת, כאשר אין יון הברזל קשור לליגנד, אזי הקישור עם ההיסטדין מושך את הברזל לכיוון השרשרת החלבונית מחוץ למולקולת ההם.
כאשר מולקולת החמצן נקשרת מצידו השני של הברזל, ההיסטדין יחד עם השרשרת החלבונית נמשך מעט לכיוון מולקולת ההם, כך שיון הברזל לאחר הקישור נמצא על מישור מולקולת ההם.
דבר זה גורם לשבירת קשרי מימן בין חלקי ההמוגלובין השונים, ומשנה מבנית את תצורת הקומפלקס כולו.
שינוי זה מגביר את הזיקה של הקומפלקס לחמצן.
המולקולה 2,3-ביספוספוגליצרט (BPG) היא מולקולה אורגנית אשר נקשרת בין שתי תת-יחידות בטא כאשר הוא נמצא בקונפורמציית T.
המולקולה כפי שאפשר לראות באיור משמאל מכילה מטען שלילי וחומצות אמינו חיוביות הנמצאות באתר האלסטרי שלו ממסכות את המטען הזה באמצעות שיירים צדיים חיוביים.
קישור זה מייצב את מצב ה-T ולכן ה-BPG משרה את קונפורמציית T ומשפיע על כל הטטרמר בבת אחת.
כאשר יש מחסור בחמצן כגון בהרים גבוהים מאוד, הגוף מגביר את ייצור ה-BPG ובכך גורם לשחרור רב יותר של חמצן ברקמות.
עם זאת עיקר השפעתו של ה-BPG מתבטאת ברקמות, אך כאשר יש ריכוז גבוה של חמצן כמו בריאות השפעתו של BPG על הקונפורמציה פוחתת.
תיאור כמותי של תפוסת ההמוגלובין בשיווי משקל
כאשר האינטראקציה בין אתרי הנשיאה השונים חיובית באופן מקסימלי, דהיינו כל אתרי הנשיאה מלאים אם התרחש קישור בין הליגנד לנשא, המשוואה המתארת את תפוסת נשא בעל n אתרי נשיאה בריאקציית קישור ליגנד היא:
כאשר P מייצג את הנשא, L מסמן את הליגנד, PLn מייצג את הנשא רווי ב-n מקומות.
לפיכך קבוע שיווי המשקל יהיה של הריאקציה יהיה:
נגדיר להיות אחוז הנשאים התפוסים מסך כל הנשאים:
נקשר את תטא לקבוע שיווי המשקל באמצעות כמה פעולות אלגבריות פשוטות:
מהוצאת לוג על שני האגפים וסידור המשוואה נקבל את המשוואה הבאה:
עם זאת בטבע לרוב איננו מוצאים אינטראקציה חיובית באופן מקסימלי.
על כן יש לעדכן את המשוואה לפי מידת ההשפעה של היקשרות הליגנד על שאר מקומות הקישור של הנשא.
החוקר ארצ'יבלד היל החליף את n בפקטור חדש בשם מקדם היל המסומן ב- כמבטא את מידה זו.
כאשר הדבר מעיד על כך שלהיקשרות ליגנד לנשא אין השפעה על שאר מקומות הקישור בנשא.
כאשר הדבר מעיד על הפרעה להיקשרות נוספת של ליגנדים לאותו הנשא.
כאשר הדבר מעיד על עידוד היקשרויות נוספות לאותו הנשא.
ישנו חסם עליון על מידת האינטראקציה האפשרית של , זאת משום שכמות האתרים בהם ניתן לקשור ליגנדים היא סופית ושווה ל-.
כמו שהוזכר לעיל אחד המאפיינים המשפיעים על האפיניות של ההמוגלובין לחמצן הוא רמת החומציות בסביבת ההמוגלובין.
נמצא כי כאשר יש חומציות גבוהה נקשרות מולקולות מימן לחומצות האמינו המרכיבות את תתי יחידות החלבוניות, ובכך יורדת הזיקתיות של ההמוגלובין לחמצן.
ברקמות יש חומציות גבוהה יחסית לסביבה הריאתית, דבר זה מאפשר את שחרור החמצן דווקא ברקמות המטרה, ואת קשירת החמצן ביתר שאת בריאות.
מולקולה נוספת היכולה להגיב עם ההמוגלובין היא פחמן דו-חמצני.
כל חלבון מכיל שני קצוות, אחד פחמני, הנקרא הקצה הקרבונילי, ואחד המכיל קבוצת אמין, שנקרא הקצה האמיני.
כמו כן הוא יכול להיקשר אל הקצה האמיני של תת-יחידת המוגלובין כקבוצת קרבומט , ליצור קשרי מלח ובכך לייצב את מצב T.
בנוסף לייצוב בעזרת גשרי מלח, בריאקצייה בה הוא נקשר לקצה האמיני משתחרר פרוטון, דבר שבאמצעות אפקט בוהר מגדיל עוד יותר את היציבות של מצב T.
בנוסף לזאת הפחמן הדו-חמצני המופרש מהרקמות יכול גם להגיב עם מים באמצעות האנזים קרבוניק אנהידרז וליצור ביקרבונט ויון מימן המעלה גם הוא את החומציות.
פחמן דו-חמצני נפוץ לרוב ברקמות וריכוזו בדם עולה בעת מאמץ.
תהליך זה רצוי כיוון שבעת מאמץ יש צורך בפליטת חמצן רבה יותר ברקמות, וריאקציה זו גורמת להורדת הזיקה לחמצן ובכך לפליטתו ברקמה.
שם המחלה נובע מצורתם האופיינית של תאי הדם האדומים.
רמות תקינות של המוגלובין אצל גברים הן 12 עד 18 גרם לדציליטר, ואצל נשים - 12 עד 16 גרם לדציליטר.
רמת המוגלובין נמוכה (אנמיה) עשויה לנבוע מאי ייצור, או אי תפקוד, או עודף פירוק של המוגלובין, כמו גם מבעיות שונות בתאי הדם האדומים:
מחסור באריתרופויאטין (Erythropoietin), הורמון המווסת את ייצור תאי הדם האדומים (מחלה משנית למחלת כליות)
תזונה לקויה: מחסור באחד או יותר מהרכיבים הבאים: ברזל, ויטמין B12, חומצה פולית או ויטמין B6, או תת-תזונה כללית
אנמיה חרמשית (מחלה תורשתית המחסלת תאי דם אדומים)
רמת המוגלובין גבוהה יכולה לנבוע ממגורים במקומות גבוהים, מעישון, או מהתייבשות - הגורמת לרמה גבוהה כוזבת של המוגלובין, שמתאזנת עם צריכת נוזלים נאותה.
סיבות אחרות לכך, פחות נפוצות, הן מחלות ריאה מתקדמות, גידולים מסוימים ועוד.
הַמּוֹדִיעַ הוא עיתון חרדי יומי שהוקם בי"ח באלול ה'תש"י (1950) על ידי יצחק מאיר לוין, נשיא אגודת ישראל העולמית.
המודיע הוא העיתון החרדי הוותיק ביותר בישראל והוא הביטאון של מפלגת אגודת ישראל.
שמו של העיתון משמר עיתון בשם זהה שהופיע בשנים 1910–1915 בפולטבה בעריכת הרב אליהו עקיבא רבינוביץ'.
עורכי העיתון הם ישראל שניידר ויצחק מתתיהו טננבוים.
העיתון הוקם ביוזמת הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל, הגוף העליון של תנועת אגודת ישראל העולמית, ומאז נמצא בבעלותו.
בתחילת דרכו של העיתון היה בנו של הרב לוין, יהודה לייב לוין, העורך הראשי.
העיתון הודפס תחילה במרתף בשכונת מאה שערים וסבל מקשיים כלכליים.
הוא העסיק תחילה כתב אחד, ובהמשך רכש טלפרינטר והיה מנוי לשירות הידיעות של סוכנות הידיעות "עתי"ם" ו"רויטרס".
בשנת 1958 מינו לוין ובנו את חיים משה קנופף למנהל אדמיניסטרטיבי של העיתון, לצד עורכי העיתון משה עקיבה דרוק וישראל שפיגל.
קשיי התקציב של העיתון הביאו להפיכתו ל"חברה בע"מ" ו-49% ממנו נמכרו לעובדי העיתון.
לאחר פטירת העורך הראשון ב-1979 הוחלט למנות את קנופף, דרוק ושפיגל לעורכים ראשיים במעמד שווה, המייצגים את שלושת מוקדי הכוח המרכזיים באגודת ישראל אז.
לימים, פרש שפיגל נציגו של הרב שך ועבר ליתד נאמן הליטאי, ואילו דרוק, שהיה מנאמני מנחם פרוש, נפטר.
קנופף, איש חסידות גור, נותר כעורך ומנהל יחיד.
עם השנים, מונה בנו אלעזר לסמנכ"ל העיתון, ולימים למנכ"ל.
בשנות השמונים החלה אגודת ישראל בארצות הברית להוציא שבועון באנגלית, שגם שמו "המודיע".
משנת 2003 הפך העיתון ליומון.
שלוש מהדורות שבועיות באנגלית מתפרסמות בישראל, באנגליה ובאוסטרליה.
עורכת "המודיע" באנגלית מיום היווסדו היא רות ליכטנשטיין, נכדתו של מייסד "המודיע" בישראל ובתו של העורך הראשון.
בשנת 2007 השיק העיתון שבועון בצרפתית שהופץ בכ-350 נקודות מכירה בפריז, במרסיי, בליון ובשטרסבורג, וכן בישראל במרכזי מגורים של יוצאי צרפת ודוברי צרפתית.
השבועון הופץ באמצעות חברת בר שיווק והפצה.
המטרה הייתה להתחרות בעיתונים היהודים בצרפת שהם פרו-ציוניים.
העיתון שינה את שמו אחר כך ל"הגשר" ונמכר למשקיע צרפתי ב-2016, לאחר שסבל מקשיים כלכליים.
העיתון נתפס בעיני רבים כמשויך לחסידות גור משום שברוב השנים הוא נערך בידי אנשי חסידות זו.
טענות דומות הביאו להקמת עיתון חסידי מתחרה, המבשר, בשנת 2009.
בשנת 2014 נקלע העיתון לקשיים כלכליים ונעשו ניסיונות למכרו.
הוא ניצל מסגירה באמצעות כספים שגייס יעקב ליצמן, לבסוף נמכר למנכ"ל העיתון אלעזר קנופף, שהיה חבר בעמותה, ולמחותנו איש העסקים חיים שכטר, שניהם חסידי גור.
ביולי 2019 הודח קנופף בשל ניהול בלתי תקין, לאחר שדו"ח של רשם העמותות דרש זאת כתנאי להמשך קיום העמותה.
באוגוסט 2020 הגיש רשם העמותות בקשה לפירוק העמותה המפעילה את העיתון, בשל ליקויים חמורים בהתנהלותה.
ביוני 2021, פורסם כי שני עוזרים של יעקב ליצמן חשודים בקבלת שוחד תמורת קידום אינטרסים של חברות, בין היתר השוחד כלל לכאורה רכישת מודעות ב"המודיע", במטרה לסייע לו כלכלית.
סיסמת העיתון היא "העיתון היומי של היהדות החרדית".
העיתון מכוון על ידי ועדת רבנים.
בנוסף למאפיינים הרגילים של העיתונות החרדית מתאפיין המודיע בסגנון סולידי, הנמנע בדרך כלל מאזכור תככים פוליטיים, ובשמרנות, בין היתר יצא בשנת 2007 נגד השימוש במחשב אישי בחברה החרדית.
העיתון נוקט קו מחמיר בענייני צניעות.
תמונות נשים אינן מתפרסמות בו, וכן שמות פרטיים.
בעקבות הפיצול בחסידות גור העיתון נמנע מלפרסם מודעות מאורסים של חברי קהילת פני מנחם.
באוגוסט 2023, לאחר שבקשתו לפרסם מודעת מאורסים בעיתון סורבה, עתר שלמה אלבוים (אחיינו של הרב שאול אלתר) לבית המשפט.
לטענת העיתון מאחר שקיימת ישיבת 'פני מנחם' בחסידות גור מדובר בפגיעה בכך שקהילת פני מנחם עושה שימוש באותו שם.
בעקבות הפשרה שהושגה בהוראת בית המשפט המודעה פורסמה ובמקום שם הישיבה הופיעה כתובתה.
בנוסף, צורפה הבהרה לפיה המודעה הוכנסה ונוסחה על ידי ערכאות.
במקרה נוסף נמנע העיתון לפרסם מודעות הקשורות לסכסוך.
בסוף השבוע יש לעיתון מוסף אקטואלי, עם דיווחים נרחבים ופרשנויות פוליטיות, וכן מוסף תורני, כמו גם מוסף לילדים.
המוסף השבועי לנשים בשם "קראט" מצורף לעיתון ביום חמישי.
במאי 1985 דווח כי "המודיע", שהיה אז העיתון החרדי היומי היחיד, מודפס בכ-9,000 גליונות ביום, ומגיע לכ-50 אלף קוראים.
על פי סקר TGI משנת 2016, שיעור חשיפה של העיתון עומד על 16.3% מהציבור החרדי בעיתוני אמצע השבוע ו-16.2% בסוף השבוע.
המודל הגאוצנטרי הוא מודל של היקום או של מערכת השמש, המציב את הארץ במרכזו.
גרסאות שונות של מודל זה משלו בכיפה מזמנו של אפלטון במאה ה-4 לפנה"ס ועד לתחילת המאה ה-17 בעקבות המהפכה הקופרניקאית.
שתי תצפיות תמכו ברעיון שכדור הארץ הוא מרכז היקום.
ראשית, מכל מקום על פני כדור הארץ, נראה שהשמש מסתובבת סביב כדור הארץ פעם ביממה, ומכאן המחשבה שהבדל בין יום ללילה נעוץ בתנועה זו.
בעוד שלירח ולכוכבי הלכת יש תנועות משלהם, נראה שגם הם מסתובבים סביב כדור הארץ בערך פעם ביממה.
נראה היה גם ששאר הכוכבים קבועים על כדור שמימי המסתובב פעם ביממה סביב ציר דרך הקטבים הגאוגרפיים של כדור הארץ.
שנית, נדמה שכדור הארץ אינו זז מנקודת המבט של צופה אל כדור הארץ; הוא מרגיש מוצק, יציב ונייח.
בעקבות המהפכה הקופרניקאית, אסטרונומים טוענים שהמודל הגאוצנטרי שגוי מכמה טעמים (למרות שמדובר עדיין בתיאוריה):
החילופים בין היום והלילה בכדור הארץ לא נגרמים בגלל תנועת השמש מסביב לכדור הארץ פעם ב-24 שעות, אלא משום שכדור הארץ סב על צירו.
הדבר יוצר אשליה אופטית כאילו הכוכבים, השמש, והירח סבים סביב כדור הארץ.
בנוסף לסירבול התיאורי-גרפי של מסלולי התנועה והמהירויות של הפלנטות סביב כדור הארץ הנייח, הסבר מכני שלהם (באמצעות כוחות) מחייב אימוץ של כוחות מדומים מלאכותיים, אשר ינטרלו את תנועת השמש סביב כדור הארץ.
כיוון שהשמש כבדה בערך פי 300,000 מכדור הארץ, תאוצתה קטנה פי 300,000; לכן במודל גאוצנטרי, בו דווקא השמש זזה ולא כדור הארץ, כל שאר הפלנטות שמקיפות את השמש חייבות לנוע במסלול סביב מוקד משתנה, ולכן צריך להכניס למודל באופן מגושם כוחות מדומים שיאלצו תנועות שכאלה.
בקנה מידה גדול יותר, גם מערכת השמש נמצאת הרחק ממרכז הגלקסיה שלנו, שביל החלב, ומיקום הגלקסיה בעצמה ביחס ליקום חסר ייחוד כלשהו (כיום מקובל שליקום אין בכלל מרכז).
הנחות תאולוגיות רבות שהיו מלוות למודל המדעי של תלמי התבררו כלא נכונות.
לדוגמה כדור הארץ אינו הכוכב היחיד שיש סביבו ירח, הירח נראה לנו גדול אך הדבר נובע מפאת המרחק הקצר שבו הוא נמצא.
כוכבים הם גדולים בהרבה מהירח וחלקם גדולים בהרבה מהשמש.
כוכבים רבים הם עתיקים מהשמש, ולמעשה נוכחות של יסודות כבדים כדור הארץ מוסברת על ידי נוקליאוסינתזה כוכבית בכוכבים עתיקים יותר.
במאה ה-4 לפני הספירה, האסטרונום אריסטרכוס מסאמוס הציג מודל הליוצנטרי של מערכת השמש.
אך מודל זה נדחה לטובת המודל הגאוצנטרי של אריסטו.
במאה השנייה לספירה שוכלל המודל הגאוצנטרי על ידי תלמי, שאפשר דיוק רב יותר בהתאמה לתצפיות על כוכבי הלכת.
במאה ה-3 אומצה התאוריה האריסטוטלית והתלמאית על ידי הכנסייה הקתולית.
מודל זה נשאר המודל המקובל עד פרסום עבודתם של 3 חוקרים.
בשנת 1543, פורסם ספרו של ניקולאוס קופרניקוס, "על תנועת גרמי השמיים" שהציג מחדש מודל הליוצנטרי של מערכת השמש.
ב-1609 יוהאנס קפלר פרסם את ספרו "אסטרונומיה נובה" בשנת 1609, שמבוסס תצפיות שערך טיכו ברהה.
קפלר ביסס את המודל ההליוצנטרי מבחינה מתמטית באמצעות שלושה חוקים, המכונים חוקי קפלר והדגים כיצד כוכבי הלכבת ובכללם כדור הארץ נעים באליפסה סביב השמש.
בשנת 1632, כשהוא בן 70 פרסם גליליי את הספר "דיאלוג על שתי מערכות עולם".
הספר קעקע את עמדות הכנסייה.
הדבר גרר עימות עם הכנסייה ובעקבותיו נשפט גליליי ונידון למעצר בית.