tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני תחילת ההצגה הצהירה דה פיליפ בפני הקהל: "אינכם בודדים.
בתל אביב לא שכחו אתכם." מחוסר מקומות לינה בעיר נאלצה כל הלהקה לצאת לכיוון תל אביב עם תום ההצגה.
בעת הקמתה לא היה לאופרה מבנה משלה, על פי סיכום עם תיאטרון "הבימה" הופיעה האופרה רק בימי ג' בערב באולמה של זו.
גם מחסן התלבושות של האופרה שכן בבית הבימה.
בשאר הימים נערכו חזרות והופעות בערים אחרות בארץ, בעיקר בירושלים ובחיפה.
בשל גירעון כספי וסכסוך ממושך עם הבימה על השימוש באולם וגובה דמי השכירות הפסיקה האופרה את הופעותיה בתחילת מאי 1954. בעקבות הגירעון, לא שולמו משכורות לעובדים במשך תקופה ארוכה.
בתחילת שנות ה-50 יצר האמן פאול לוי את התפאורות לאופרות "כרמן", "פאוסט" ו"היתומה" (אופרה של ולדימיר רביקוב (Rebikov), לברית של הלל ברגמן-אביחנן).
האופרה אף הביאה לראשונה זמר אורח מחו"ל - את זמר הבס רפאל אריה (יהודי בולגרי) מלה סקאלה.
עד לסגירתה העלתה האופרה 18 אופרות ואופרטות שונות.
שר החינוך הקים בינואר 1955 ועדת חקירה ממשלתית, שכללה את גרשון אגרון, ידידיה אדמון וד"ר שפירא, על מנת לאפשר את חידוש פעילות האופרה.
במרץ 1957 רצתה האופרה להקים שני צריפים - לחזרות ולתפאורה ליד רח' בלוך, אולם עיריית תל אביב התנגדה למהלך זה.
בתקופה בה האופרה לא הציגה נאלצו כמה משחקניה למצוא לעצמם משרות מחוץ לישראל.
ביולי 1957 הודיעה דה-פיליפ במסיבת עיתונאים שהאופרה תחזור לפעילות בסתיו ותחל בעריכת חזרות באולם ברחוב מנדלשטם 12. בינואר 1958 רכש חוג ידידי האופרה את בניין קולנוע קסם לשעבר עבור האופרה.
מחצית מן הסכום מימנה המדינה.
במאי 1958, החלה האופרה בהופעותיה במשכן הקבע החדש שלה - בניין קולנוע קסם בצומת הרחובות הרברט סמואל ואלנבי בתל אביב - כיום כיכר הכנסת.
במקום בו עמד בניין האופרה עומד כיום מגדל האופרה.
הצגת הבכורה של האופרה "פאוסט" (של שארל גונו) הועלתה במעמד נשיא המדינה יצחק בן-צבי.
באוגוסט אותה שנה, העלתה האופרה את הצגת הבכורה של האופרה העברית "אלכסנדרה", שכתב מנחם אבידום ללברית של אהרן אשמן.
בתחילת שנות השישים אירחה האופרה זמרים בינלאומיים בתחילת דרכם.
אחד מהם, הטנור פלסידו דומינגו, הגיע לתל אביב ב-1962, ושהה בעיר כשלוש שנים.
הוא הופיע ב-12 תפקידים שונים, ובין היתר בתפקיד שמשון הגיבור באופרה "שמשון ודלילה".
מסופר כי התגלע סכסוך כספי בין דומינגו להנהלת האופרה.
למרות הדומיננטיות של דה פיליפ, הייתה האופרה הישראלית שרויה במשך שנים בגירעונות כספיים, על רקע היעדר תקציב ממלכתי ראוי, ולא עלה בידה להגיע למעמד בינלאומי מקביל לזה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בנוסף, נמתחה גם ביקורת על איכות ההפקות שהעלתה.
בעקבות פטירתה של דה פיליפ ביולי 1978, המצב החמיר.
האופרה הביאה את אלכסנדרו סימברגר מרומניה, ששימש בעבר כמנהל האופרה הלאומית הרומנית, לשמש כבמאי.
הוא החזיק במשרה זו עד סגירת האופרה.
בתקופתו הועלו יותר אופרטות מבעבר עקב ניסיונו בבימוי בתחום זה.
בסוף יוני 1982, בתום עונת ההצגות, נסגרה האופרה לאחר שהמועצה לאמנות ליד משרד החינוך החליטה להפסיק את התמיכה בה.
ההצגה האחרונה שהועלתה הייתה המחזמר "אוקלהומה".
האופרה נסגרה סופית באוגוסט 1982. מנהל המועצה הישראלית לתרבות ואמנות, אבנר שלו, הבטיח עם הסגירה שיוקם גוף חדש "אנסמבל אופראי", שיהיה מצומצם בהיקפו ויפעל בשיתוף עם התזמורת הקאמרית הישראלית.
בפועל הוקמה "האופרה הישראלית החדשה" רק כעבור מספר שנים.
במהלך השנים שימשו באופרה המנצחים הבאים:
האופל (באנגלית "The shadow rising"),הוא הספר הרביעי מתוך סדרת הפנטזיה מחזור כישור הזמן מאת רוברט ג'ורדן.
בגרסה המתורגמת לעברית הוא מחולק לשני כרכים: עם עלות השחר, והאופל.
זה הספר היחיד בסדרה ללא פרולוג.
רנד מוכיח לכולם שהוא הדרקון שנולד שוב, עם החזיקו בקלנדור.
מגיני האבן ורוב האיאלים מאמינים לו.
בלב האבן ישנו מאגר של טראנגרילים וביניהם דלת שהעובר בה מקבל תשובות.
מאט עובר ושואל למה יש לו פיסות של זכרונות עם חורים.
הוא מקבל תשובה ללכת לרוהידין.
למרות שהאיאלים האמינו לרנד, מתברר שהמושיע המוזכר אצלם בנבואות "זה שבא עם השחר" צריך לעבור מבחן נוסף, לפני שהשבטים יאמינו בו, כניסה לרוהידין.
החבורה יוצאת לשממות איאל עם אגוין ומוריין.
ובמקביל נינאב ואליין הולכות למצוא את האג'ה השחורה, שלפי הראיות הלכו לטנצ'יקו.
רנד מקבל על ידיו קעקועי דרקון, המוכיחים שהוא הבא עם השחר.
מאט מקבל זכרונות, חנית שחורה וטראנגריל-מדליון בעל צורת ראש שועל.
מאוחר יותר הוא מגלה שהמדליון מגן עליו מפני סאידר.
כאשר הם יוצאים מתפתח סכסוך בינם לבין קולדין משבט השאידו.
אלאידה ארויהאן, מהאג'ה האדומה, יחד עם רוב המועצה, מדיחה את סיואן סנצ'ה מכס האמירלין ואת ליאן שריף מסגנותה, ומשתקת אותן מסאידר.
הן בורחות עם מין ולוגיין (הדרקון הכוזב שנותק מסאידין) מטאר וולון.
מאוחר יותר מתברר שכל האג'ה הכחולה וחלק משאר האאס סדאי שאינן מהאג'ה האדומה הצטרפו לבריחה.
רוכלים וביניהם להטוטן בשם ג'אסין נאטל באים לשממה ומציגים את רוכלותם לחבורה ולאיאלים.
מאט מספר כבדרך אגב לג'אסין שברוהידין יש אנגרילים וטראנגרילים.
פרין הולך בינתיים לשני נהרות ונלחם שם נגד טרולוקים, לכאורה עם הגלימות הלבנות, אולם הם עומדים בצד ולא עושים כלום.
אליין ונינאב מתמודדות עם האג'ה השחורה בטנצ'יקו וכמעט הורגות את מוגהדין.
הן לוקחות מהן אדאם שאמור לפעול על גבר.
סיואן, כאחות מהאג'ה הכחולה לשעבר (האג'ה שידועה כבעלת רשתות הריגול הגדולות ביותר), מצליחה לגלות להיכן נמלטו האחיות הכחולות ותומכיהן: סלידר, כפר נטוש שבו נולדה האמירלין ה"כחולה" הראשונה.
בדרך לשם לוגיין שורף בטעות אסם, ושלוש הנשים נשפטות בגללו לאחר שברח.
השופט, לורד גארת בריין, גנרל אנדורי לשעבר, משלם במקומם את דמי האסם אבל דורש מהן לשלם לו בעבודה.
בהמשך היום לוגיין מחלץ אותן, והן ממשיכות לכיוון סלידר, כשגארת הממורמר בעקבותיהם עם הגדוד שלו.
במקביל השבטים האיאלים מתכנסים ורנד מכריז על עצמו כזה שבא עם השחר בפני האיאלים, אך במפתיע קולדין מכריז על עצמו גם כזה שבא עם השחר, ובני שבטו תומכים בו.
מלחמה נפתחת בין השאידו לבין שאר האיאלים.
לנפיר מופיעה ומגנה על רנד.
היא מספרת לו שאסמודין (שהוא בעצם הלהטוטן ג'אסין נאטל) הלך לרוהידין.
מסתבר שכשמאט סיפר לו בטעות על החפצים שראו שם אסמודין החליט לחפש אותם.
דו-קרב מתפתח ביניהם ורנד מנתק את אסמודין מכבליו אל אדון האופל.
כעת גם אסמודין פגיע בפני השיגעון.
הוא מתחנן בפני לנפיר שתעזור לו, אבל היא תומכת ברנד.
היא חוסמת חלקית את אסמודין כדי שלא יעשה שטויות.
רנד חוזר לשממה ושומע שהשאידו הלכו בלי להכיר בו.
אסמודין מתחיל ללמד את רנד.
האופרה הישראלית תל אביב-יפו נוסדה בשנת 1985 ופועלת בתל אביב, בהעלאת מופעי אופרה, מחול ומוזיקה.
בשנים הראשונות להקמתה נשאה את השם האופרה הישראלית החדשה, כדי להבדיל בינה ובין להקת האופרה הישראלית, שפעלה בשנים 1947–1982.
עד שנת 1982 פעלה בישראל להקת האופרה הישראלית, שהוקמה על ידי זמרת האופרה האמריקאית אדיס דה פיליפ עם קום המדינה.
עם השנים, ולאחר מותה של דה פליפ, הוחלט על סגירת האופרה עקב רמה אמנותית נמוכה, מיעוט קהל ומחסור במשאבים.
סגירת האופרה הישראלית לוותה במהלך של מנהל המועצה הישראלית לתרבות ואמנות שליד משרד החינוך, אבנר שלו, להקמת גוף אופראי חדש.
הוחלט שבתחילת הדרך הגוף החדש ישתף פעולה עם התזמורת הקאמרית הישראלית והתיאטרון הקאמרי.
המנצחת ובמאית האופרה שרה קולדוול, הוזמנה לשמש כיועצת להקמת הגוף החדש.
באפריל 1983 חזרה קולדוול לישראל, לאחר שהתבקשה להפיק את האופרה הראשונה של האנסמבל החדש, "טוסקה".
ב-19 ביוני 1983, הוכרז רשמית על הקמת האופרה החדשה, מתקציב משרד החינוך וקרן תל אביב-יפו לפיתוח, בתמיכתו של שלמה להט, שכיהן באותו זמן כראש עיריית תל אביב-יפו וגם כחבר במועצת האופרה.
בשנת 2006 קיבלה האופרה תמיכה נוספת מהמועצה לתרבות ולאמנות בסכום של כ-17 מיליון שקלים.
ניהול האופרה היום נעשה באמצעות עמותת האופרה הישראלית (ע"ר).
בשנת 2021 עמד תקציב בית האופרה על כ-63 מיליון שקלים.
תמיכת המדינה הגיע ל כ-28 מיליון שקלים, תמיכת עיריית תל אביב יפו עמדה על כ-14 מיליון שקלים.
הכנסות עצמאיות ממכירת כרטיסים, השכרות אולם המופעים, תמיכות נוספות ותרומות עמדו על כ-18 מיליון שקלים נוספים.
עלות שכרו השנתי של מנכ"ל האופרה עמד על כ-505 אלף שקלים.
שכר שנתי לסמנכ"ל כ-360 אלף ש"ח, ושכרו השנתי של המנהל הטכני עמד על כ-270 אלף שקלים.
נכון לשנת 2021 העסיקה האופרה 438 עובדים}.
בימיה הראשונים של האופרה התארחו המופעים באולם התיאטרון הקאמרי, ובאולמות נוספים.
משכן הקבע הראשון של האופרה הישראלית החדשה היה בתיאטרון נגה בשדרות ירושלים ביפו.
ב-1994 עברה האופרה לביתה החדש במשכן לאמנויות הבמה בשדרות שאול המלך שבעיר, שתוכנן על-ידי האדריכל יעקב רכטר.
באוקטובר 2016, נקרא בית האופרה על שמו של שלמה להט (צ'יץ') (ראש העירייה השמיני של תל אביב-יפו).
לרגל ציון חגיגות ה-30 להיווסדה הוחלט להשמיט את "החדשה" משם הארגון, ולשנות את שמו ל"האופרה הישראלית תל אביב - יפו".
בשם זה מופיעה היום האופרה הישראלית בארץ וברחבי העולם
טלי ברש גוטליב (2024 - ממשיכה)
הפקות מגוונות שיוצרו על ידי בכירי במאי האופרה בעולם, מועלות מאז הקמתה בשפת המקור, ולימים עם כתוביות בעברית ובאנגלית.
רוב הפקות האופרה הישראלית מאז היוסדה מתורגמות בכתוביות על ידי המתרגם ישראל אובל.
מעונת 1987/88 החל בית האופרה להעלות הפקות מקוריות.
הראשונה בהן הייתה דידו ואניאס מאת הנרי פרסל.
דידו ואניאס - אופרה מתקופת הבארוק מאת הנרי פרסל.
מנצח: יואב תלמי, במאי: חנן שניר, עיצוב תפאורה: דוד שריר.
התזמורת הקאמרית הישראלית, ההפקה הוצגה באולם תיאטרון הקאמרי שברחוב דיזנגוף, והתיאטרון היה שותף להפקה.
מרבית הרפרטואר של האופרה הישראלית בנוי על מיטב האופרות ברפרטואר העולמי.
עם זאת, מאז ייסודה ביצעה האופרה מספר הפקות של אופרות ישראליות שהוזמנו במיוחד על ידה.
מסע לפוליפוניה מאת ריצ'רד פרבר.
יצירה שנכתבה במקור בגרמנית על ידי המלחין הישראלי, והועלתה בבכורה עולמית בשטוטגרט גרמניה.
הוצגה בתיאטרון נגה, בשירה בשפה העברית, בשנת 1993.
יוסף מאת יוסף טל וישראל אלירז.
האופרה הישראלית ובעברית הראשונה שהוצגה במשכן לאומנויות הבמה, בשנת 1995. באופרה מוצגת חווית ההגירה של מלחין היצירה.
הבן יקיר לי מאת חיים פרמונט ותלמה אליגון-רוז.
אופרה קאמרית לארבעה זמרים, העוסקת בשכול הישראלי.
הופעות הבכורה של האופרה באולם רבקה קראון, בתיאטרון ירושלים.
במסגרת פסטיבל ישראל בשנת 2000.
אלפא ואומגה מאת גיל שוחט לליברית מאת דורי מנור ואנה הרמן.
מנצח גארי ברטיני, במאי דייוויד אולדן.
הצגת הבכורה התקיימה בינואר 2001.
מסע אל תום האלף מאת יוסף ברדנשווילי וא.ב.
יהושע, המבוססת על ספרו של האחרון.
מנצח אשר פיש, במאי עמרי ניצן.
הצגת הבכורה התקיימה בעונת 2005. ההפקה חזרה לבמת האופרה הישראלית גם בעונת 8–2007. סיפורו של הסוחר היהודי בן עטר היוצא למסע ארוך מביתו שבטנג'יר אל לב ליבה של אירופה כדי לשכנע את יהודי אירופה לתת לו ולחיות לפי המסורת שלו, עם שתי נשותיו.
הילד חולם מאת גיל שוחט על פי המחזה של חנוך לוין,
האדונית והרוכל מאת חיים פרמונט לליברית של צוריה להב לפי סיפורו של שי עגנון.
שיץ מאת חנוך לוין בביצוע אופראי שכתב יוני רכטר לפי ליברית של מולי מלצר.
תיאודור מאת יונתן כנען לליברית של עידו ריקלין.
האופרה מציגה שתי אפיזודות מחייו של בנימין זאב הרצל כסטודנט בווינה, המתקבל ל"אלביה", אגודת סטודנטים לאומנית פרו-גרמנית יחד עם חברו היהודי פאול.
ואפיזודה נוספת בחייו הבוגרים כאשר הוא מסקר בפריז את משפט דרייפוס בזמן שנישואיו האומללים לז'ולי עולים על שרטון.
האופרה מציגה את ההתמודדות עם גילויי אנטישמיות שמטלטלים את עולמו, עד שבסופו של דבר מתמלא הרצל הבוגר בחזון חדש – הקמת מדינה לעם היהודי.
הנשים מספר בראשית מספרות את סיפורן.
התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון משמשת כתזמורת הבית של האופרה מאז שנת 1989.
נכון לשנת 2016, היו לאופרה הישראלית כ-18,000 מנויים.
אגודת הידידים מלווה את האופרה הישראלית החדשה מתחילת דרכה ותומכת בפעילותה המגוונת.
חברי אגודת הידידים נהנים מכרטיסי כניסה להצגות הבכורה של האופרה (כולל תוכניה לכל הפקת אופרה), ומהזמנות למגוון אירועים ופעילויות כגון צפייה בחזרות, מפגשים מיוחדים עם אמני האופרה, קבלות פנים בערבי בכורות, קונצרטים ביתיים ועוד.
בית הספר "מיתר אופרה סטודיו"
בית ספר עיוני/מעשי לטיפוח עתודת זמרי אופרה ישראלים, שסיימו את לימודיהם באקדמיה למוסיקה מוכרת, ונמצאים על סף ראשית הקריירה שלהם.
תוכניות הלימוד מבוססות על הרחבת הניסיון והקניית ידע מוזיקלי/דרמטי ברמה האישית, ובעיקר על התנסות בעבודה אופראית כאנסמבל, והופעה בדרך קבע בהפקות האופרה הישראלית.
המנהל המוזיקלי של "מיתר אופרה סטודיו" הוא דוד זבה.
האופרה מקיימת קשר הדוק עם הקהילה במגוון דרכים.
מפגשים מותאמים לקבוצות שונות בקהילה במטרה לחשוף אותן לאופרה, העלאת הפקה אופראית בימתית מלאה, שבמרכזה אנשים מהקהילה, סדנאות וסיורים.
בנוסף, הועלו מופעי חוץ בפארק הירקון, ללא תשלום, כמו טוסקה בפארק (קיץ 2017), נבוקו בפארק (אוגוסט 2018), אירועים, שמשכו קהל רב, גם כ-100,00 צופים באירוע.
האופרה הארצישראלית הייתה מוסד תרבות ישראלית הראשון מסוגו שפעל בארץ ישראל בתקופת המנדט, בשנים 1923–1940. ב-1917, עם היוודע דבר הצהרת בלפור, החליט המוזיקאי הרוסי מרדכי גולינקין, מנצח בבית האופרה בסנקט פטרבורג, להגשים חלום – הקמת בית אופרה עברי.
הוא אסף כספים בקונצרט מיוחד שארגן, שבו הושרה התקווה בעברית.
האופרה בניהולו נוסדה בתל אביב, למרות כוונתו המקורית להקימה בירושלים, ב-28 ביולי 1923, תחת השם אופרה ארץ-ישראלית.
הצגת הבכורה הייתה האופרה לה טרוויאטה מאת ורדי, שהועלתה בקולנוע עדן, בניצוחו של גולינקין.
בהופעות הראשונות הופיעה האופרה באולמות קולנוע, בהיעדר מתקן מתאים יותר.
את להקת הבלט של האופרה ניהלה הרקדנית רינה ניקובה שעלתה לישראל ב-1924. אחד הסולנים בלהקת הבלט היה הרקדן דוד בריינין.
בתו של גולינקין, שרה, שימשה כפסנתרנית החזרות.
את התפאורות צייר הצייר הירושלמי שמואל מיכל מלניק.
על התמודדותו עם האיחורים הכרוניים של הצופים סיפר גולינקין:
ב-1924 הפיק בית האופרה את האופרה "היהודיה", והעלה אותה גם בירושלים.
נציג הוותיקן טען כי תלבושתו של הקרדינל ותוכן הליברית מהווים פגיעה בנצרות.
גולינקין נכנע לדרישות איש הדת ושינה בהתאם לדרישותיו.
המשורר אורי צבי גרינברג יצא בהתקפה חריפה כנגד הכניעה וכינה אותה "סטירת לחי ליישוב העברי".
במשך 4 שנים עמד גולינקין בראש האופרה, ובשנים אלו העלה לא פחות מ-17 הפקות, כשהבולטות בהן: פאוסט מאת שארל גונו, כרמן, שמשון ודלילה, אאידה, רוסלקה וההוגנוטים, וזאת על רקע קשיי תקציב שהלכו והעמיקו, עד שבסוף 1927 אזלו המקורות הכספיים.
החזן משה רודינוב ורעייתו זמרת הסופרן רות לויאש נמנו על הסולנים.
הם היגרו לארצות הברית והשתקעו בניו יורק ב-1928. צבי ג'וריני היה סולן נוסף שהמשיך בפעילות בתל אביב.
וכך כתב גולינקין ב-1926 לעיריית תל אביב:
בשנת 1927 נסע גולינקין למסע גיוס כספים בארצות הברית ובמערב אירופה.
משחזר ארצה, לאחר קרוב לשנתיים, לא הצליחה האופרה שלו לחזור לימיה כקדם.
עקב עזיבתם של רוב הזמרים לארצותיהם, בעקבות מאורעות תרפ"ט 1929, קיימה האופרה פעילות דלילה.
בשנות השלושים ארגן גולינקין את הלהקה האופראית מחדש והשיג אולם למופעיה – אולם קולנוע מוגרבי.
הזמרת המצליחה מרים רפ-ינובסקה עלתה לארץ מגרמניה והצטרפה לאופרה כסולנית (הופיעה, בין השאר, בתפקיד הראשי ב"לה טרוויאטה").
באמצעים דלים הפיקה האופרה בעיקר את ההצגות "ברון הצוענים", "דמון" ו"הספר מסביליה".
המנצח אוטו לוסטיג הצטרף לאופרה בשנת 1940.
שירת הברבור של האופרה הארץ ישראלית הייתה האופרה "היהודיה" מאת הלוי, שהועלתה ב-1940 באולם קולנוע מוגרבי.
בפברואר 1941 הקימו משה שלוש, מרק לברי וגאורג זינגר את "האופרה הארצישראלית העממית".
האופרה הלאומית של פריז היא להקת האופרה הראשונה במעלה בצרפת.
היא מעלה הפקות באופרה בסטיליה ובאופרה גרנייה בפריז.
עוד בתי אופרה בפריז הם "תיאטר דה שאטאלה", תאטר דה לה ויל, אופרה קומיק ו"תיאטרון שאנז אליזה".
המלך לואי הארבעה-עשר נתן כתב הרשאה לז'אן-בטיסט לולי להקים בשנת 1672 את האקדמיה המלכותית למוזיקה (Académie Royale de Musique), המוסד הגדול לאמנות התיאטרון, המקיף אופרה, בלט ומוזיקה.
אף כי לאופרה הייתה להקה משלה עם הקמתה ב-1669, הבלט של אותן שנים היה לא יותר משלוחה שלה, והתפתחותו לצורה עצמאית של אמנויות הבימה הייתה שמורה עדיין לעתיד.
מכל מקום, לואי הארבעה-עשר, אחד האדריכלים הגדולים של הבלט בתקופת הבארוק (צורת האמנות שתתפתח ביום מן הימים לבלט הקלאסי), ייסד את בית הספר לבלט בשנת 1661 כאקדמיה המלכותית למחול (Académie Royale de Danse).
משנת 1671 עד מות לולי ב-1687 היה בית הספר בניהולו של אמן המחול הגדול פייר בושאן, האיש שקבע את חמש הפוזיציות של הרגליים.
בשנת 1694 הועלתה הצגה שנכתבה על ידי אליזבת קלוד ז'אקה דה לה גר, האופרה הראשונה שנכתבה על ידי אישה.
בשנת 1713 הציג לואי הארבעה-עשר את להקת האופרה כמוסד ממלכתי, הכולל להקת בית של רקדנים מקצועיים, שנודעה בשם בלט האופרה של פריז (Le Ballet de l'Opéra).
ממועד זה עד לחנוכת האופרה גרנייה ב-1875, עברה האקדמיה המלכותית למוזיקה דרך 13 תיאטראות ראשיים, שרובם נשרפו כליל.
כל אולמות התיאטרון הללו, בלי קשר לשמות ה"רשמיים" יותר שניתנו להם, נודעו בשם הכולל "האופרה של פריז".
ב-29 באוקטובר 1873 נהרס ביתה הישן של האופרה של פריז, שנודע בשם "תיאטרון האקדמיה המלכותית למוזיקה" (Théâtre de l'Académie Royale de Musique) ובו שכנה מאז 1821, בשריפה, שהשתוללה במקום במשך 27 שעות ופריז כולה שקעה ביאוש.
בשנת 1875 עברה להקת האופרה אל ארמון גרנייה החדש, שתוכנן כחלק מעבודות השיקום הגדולות בפריז בתקופת הקיסרות השנייה של הקיסר נפוליאון השלישי.
הלהקה בחרה באופרה בסטיליה כתיאטרון הראשי שלה עם סיום בנייתו בשנת 1989.
כיום המנהל המוזיקלי של האופרה הוא גוסטאבו דודאמל.
האופרה הארצישראלית העממית הייתה להקת האופרה היחידה שפעלה בארץ ישראל בשנים 1941–1947, בתקופת המנדט הבריטי (לפניה פעלה "האופרה הארצישראלית" בשנים 1923–1940 ובסוף שנת 1947 הוקמה "האופרה הישראלית").
האופרה הארצישראלית העממית הוקמה בפברואר 1941 על ידי מרק לברי וגאורג זינגר.
חבריה התארגנו על בסיס קואופרטיבי וכללו שלושה מנצחים ובמאים, 10 סולנים, 36 נגני תזמורת, 10 רקדניות ומקהלה בת שמונה זמרים.
על חברי הקואופרטיב נמנו גם 15 עובדים טכניים.
הרקדנית מיה ארבטובה שימשה ככוריאוגרפית.
מרדכי גולינקין, מייסד האופרה הארצישראלית, לא נכלל בקואופרטיב, אלא עבד באופרה על תקן של "מנצח כבוד".
בין הסולנים נמנו יוספה שוקן, פאולו גורין, יהודה הר-מלח, חנה זמיר, אברהם פלדמן ויוסף גולנד.
חלק מן ההצגות הועלו בקולנוע מוגרבי.
כדי להתמודד עם המצוקה הכלכלית שבה הייתה האופרה נתונה, הוחלט בנובמבר 1942 על הקמת "חוג ידידי האופרה", שמטרתו העיקרית הייתה לרכז משאבים כספיים למימון מיזמים אומנותיים ואמור היה לשמש גשר בין האופרה לבין הציבור.
על חברי החוג נמנו אישי ציבור מרבדים שונים, ביניהם אריה שנקר, יהודה מצב טוקטלי, האחים זכי ומשה שלוש ואחרים.
על חברי הוועד הפועל של החוג נמנה גם שמחה אבן-זהר.
גולת הכותרת של אופרה זו הייתה הפקתה של האופרה העברית הראשונה, "דן השומר" (שהלחין מרק לברי, בבימויו של משה הלוי), בשנת 1945.
בנובמבר אותה שנה הגיעה לארץ זמרת הסופרן אדיס דה פיליפ, והיא הופיעה באופרה החל מדצמבר 1945 ועד יוני 1946. את הכנסותיה מן ההופעות תרמה לקופת האופרה.
בדצמבר אותה שנה ערכה גם קונצרט מיוחד בבזל, בעת כינוסו של הקונגרס הציוני ה-22, למען האופרה.
בין ההפקות הנוספות שהעלתה האופרה ניתן למנות את "לה טראוויאטה" ו"לה בוהם".
האופרה העממית נאלצה להפסיק את פעילותה עקב קשיים כלכליים בתחילת 1947. במהלך פעילותה העלתה 18 אופרות ואופרטות שונות בפני קהל של יותר מ-150 אלף צופים.
האופרה הלאומית של לטביה (בלטבית: LNO, Latvijas Nacionālā Opera) שוכנת בריגה, בירת לטביה.
להקת האופרה כוללת את הבלט הלאומי, המקהלה הלאומית והתזמורת הלאומית של לטביה.
בריגה פעל תיאטרון דובר גרמנית, שהוצגו בו גם הפקות אופרה ובלט, משנת 1782. משנת 1863 שכן תיאטרון זה בבית התיאטרון העירוני של ריגה.
הניסיון הראשון ליצור אופרה לטבית לאומית נעשה ב-1893, עם הצגת "שעת הרוחות" ("Spoku stunda") של יקאבס אוזולס (Jēkabs Ozols).
האופרה הלטבית נוסדה בשנת 1912, אך במהלך מלחמת העולם הראשונה פונו חברי הלהקה לרוסיה.
ב-1918 חידשה האופרה את פעולתה בהנהגת יאזפס ויטולס (Jāzeps Vītols), מייסד האקדמיה למוזיקה של לטביה.
הצגת הבכורה, ב-23 בינואר 1919, הייתה ההולנדי המעופף של ריכרד וגנר.
משנת 1944, אחרי כיבוש לטביה וצירופה לברית המועצות שונה שם הלהקה ל"האופרה הממלכתית ותיאטרון הבלט הלטביים של ברית המועצות".
ב-1990 חזרה האופרה לשמה הקודם, אך תוך זמן קצר נסגר הבניין לצורך שיפוצים והלהקה עברה למשכן זמני.
בשנת 1995 נחנך בית האופרה המשופץ בהצגת באופרה "אש ולילה" (Uguns un nakts) של יאניס מדינש (Jānis Mediņš).
בית האופרה הלאומית נבנה בשנת 1863. האדריכל לודוויג בונשטדט מסנקט פטרבורג תכנן אותו כתיאטרון העירוני בשפה הגרמנית.
הבניין שוקם ושופץ פעמים אחדות: בין 1882 ל-1887 (בעקבות שרפה בשנת 1882), בשנים 1957–1958 וב-1991–1995, לאחר נפילת ברית המועצות והכרזת העצמאות של לטביה.
אגף מודרני נוסף בשנת 2001 ובו אולם בן 300 מושבים.
ריכרד וגנר היה מנהל מוזיקלי בריגה מ-1837 עד 1839, לפני הקמת בית האופרה הנוכחי.
אוטו לוהזה היה לקאפלמייסטר הראשון בבית האופרה כשזה היה התיאטרון הגרמני, בשנת 1889.
האופוזיציה השמאלית הוא מונח שמאגד בתוכו קבוצות פוליטיות בתוך המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 וגם ברוסיה מאז התפרקות ברית המועצות.
מנהיג הקבוצות בתחילת המאה היה לאון טרוצקי ותומכיו היו כריסטיאן רקובסקי, קארל ראדק, אדולף יופה ותקופה מסוימת גריגורי זינובייב, לב קמנייב, נאדז'דה קרופסקיה ורבים נוספים.
מאז 1990 אופוזיציה זו מיוצגת על ידי מפלגות, תנועות וארגוני שמאל רוסים כמו המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית, רוסיה הוגנת ואחרים.
הוויכוח היה בין תומכי לאון טרוצקי וחותמי "הצהרת 46" מצד אחד לבין תומכי יוסיף סטלין, גריגורי זינובייב, לב קמנייב מנגד.
במחצית 1923 הכלכלה הסובייטית הייתה במשבר קשה.
כתוצאה מכך החל גל שביתות ברחבי מדינת הפועלים.
ב-8 באוקטובר 1923 לאון טרוצקי הוציא פניה לחברי הוועד המרכזי עם תיאור הבעיות בכלכלה ודרישה להתחיל בניהול מתוכנן של המשק ותחילת תיעוש המדינה.
הוא ציין שהפוליטביורו לקח על עצמו מציאת פתרון לכל הבעיות במדינה.
לדעתו הדבר הביא לקבלת החלטות לא שקולות שעומדות ביסוד המשבר הנוכחי.
ב-15 באוקטובר הגיעה לפוליטביורו הצהרה של 46 חברי מפלגה ותיקים שהתלוננו על העדר חופש הביטוי במפלגה.
בישיבת הוועד המרכזי של המפלגה שהתקיימה במהלך אוקטובר, הצהרה זו הועלתה לדיון והוגדרה כמסוכנת ואנטי-מהפכנית.
עם זאת, לא היה ניתן לעצור את הוויכוח שפרץ לסניפי המפלגה, ולכן ב-7 בנובמבר 1923 גריגורי זינובייב פרסם מאמר מערכת בעיתון פראבדה.
בהמשך העיתון פרסם מאמרים גם של מתנגדי הקו הרשמי של המפלגה.
ב-5 בדצמבר 1923, בישיבה של הפוליטביורו, התקבלה החלטה שתמכה ברוב סעיפי מכתב של טרוצקי וב"הצהרת 46".
אומנם טרוצקי הבין מייד שהרוב המפלגתי לא מתכוון ליישם את ההחלטה ורק "זרק עצם" לאופוזיציה בעייתית.
בדצמבר 1923 הוא פרסם בפראבדה סדרת מאמרים בשם "הנתיב החדש".
במאמרים אלו הוא ניסה לשכנע שחופש הביטוי פנים-מפלגתי מהווה תנאי להמשך קיום השלטון וניהול המשק.
במקביל בישיבות סניפי המפלגה נערכו דיונים קולניים בנושאים השנויים במחלוקת ונערכו הצבעות.
תוצאות ההצבעות אינן ידועות עד היום.
ניתן לשער שהתוצאות לא תאמו את ציפיות הרוב המפלגתי והשלישייה השולטת בראשות יוסיף סטלין.
ידוע שבסניפי המפלגה במוסקבה לטרוצקי ותומכיו היו כ-30% בהצבעות.
בינואר 1924 התכנסה הוועידה ה-13 של המפלגה.
בוועידה זו דעות האופוזיציה שהוצגו על ידי לאון טרוצקי, קארל ראדק, גאורגי פיאטקוב ותומכיהם הוכרזו כאנטי-מהפכניות ונקבע שהן לא עולות בקנה אחד עם החלטת המפלגה על העדר סיעות.
הוויכוח הסתיים בהפסד של טרוצקי ובהמשך ירידת השפעתו על הפוליטיקה הסובייטית.
בסתיו 1924 פרסם לאון טרוצקי את המאמר "שיעורי אוקטובר", בו תיאר את הוויכוח הפנים מפלגתי במהלך ההכנות למהפכת אוקטובר.
הוא הגדיל את תפקידו במהלך זה וכן תיאר בהרחבה ויכוחים שהיו לולדימיר לנין עם חברי ההנהגה הנוכחית ובמיוחד עם לב קמנייב וגריגורי זינובייב.
בתגובה למאמר זה, ניקולאי בוכארין פרסם את מאמרו "איך לא צריך לכתוב היסטוריה של מהפכה".
גם חברי מפלגה אחרים שהיו עדים למהלך המהפכה פרסמו מאמרים שבהם הביעו ביקורת על התיאור שנתן טרוצקי במאמרו.
בינואר 1925 הכריזה ישיבת הוועד המרכזי על המאמר של טרוצקי כמסוכן וכלא תואם את העובדות.
הפסד זה של טרוצקי הקטין עוד יותר את השפעתו על הפוליטיקה הסובייטית.
תומכי שלישיית סטלין-זינובייב-קמנייב החלו לארגן ישיבות קדם לישיבות פוליטביורו, בהן היו מגיעים להסכמות על הנושאים החשובים במטרה להגיע לפוליטביורו בעמדה משותפת ואחידה.
באפריל 1925, במהלך הוועידה ה-14 של המפלגה, אלכסיי ריקוב, שהיה יושב ראש מועצות הקומיסרים העממיים (ראש הממשלה), נשא נאום בו הציע מדיניות חדשה בהקשר לאיכרים.
הוצע להפחית את המיסים ב-40%, לתת אפשרות לשכירת אדמות וכו'.
הוא ציין שהמדיניות החדשה תביא לחלוקת הכפר ל"עשירים יותר" ול"עניים יותר", אך טען שבמשטר הסובייטי אין בכך סכנה של ממש.
במקביל לכך, יוסיף סטלין פיתח תאוריה חדשה לפיה ניתן לבנות משטר סוציאליסטי במדינה בודדת, זאת בניגוד לדעה של לאון טרוצקי.
תאוריות אלו הביאו לפיצול בשלישייה השולטת ולהתרחקות של יוסיף סטלין מלב קמנייב וגריגורי זינובייב.
הדבר הביא לעליה של "האופוזיציה החדשה" שהתבססה בעיקר על הסניף הלנינגרדי של המפלגה.
עמדות הסיעה מצאו ביטוי ב"מסמך ה-4" (זינובייב, קמנייב, גריגורי סוקולניקוב ונאדז'דה קרופסקיה).
בדצמבר 1925 התקיים הכנס ה-14 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
יוסיף סטלין נתן לראשונה דיווח פוליטי וגריגורי זינובייב נתן דיווח מקביל ובו תיאור עמדות האופוזיציה.
לאחר ויכוח נוקב הוחלט ברוב קולות לדחות את עמדות האופוזיציה.
זינובייב וקמנייב סולקו מתפקידיהם בסניפי המפלגה במוסקבה ובלנינגרד ולא חזרו בהמשך לעמדות מפתח במפלגה ובממסד הסובייטי.
במהלך שנת 1926 תומכי לאון טרוצקי התאחדו עם פעילי האופוזיציה החדשה ועם קבוצת אופוזיציה מגאורגיה.
13 חברי הוועד המרכזי חתמו על עצומה בה ציינו שביורוקרטיזציה של המנגנון המפלגתי מהווה סיבה למשבר מפלגתי.
עם זאת, במהלך ישיבות הפוליטביורו ביוני ואוקטובר 1926, נציגי האופוזיציה הובסו בהצבעות; כתוצאה מכך, טרוצקי, קמנייב וזינובייב הוצאו משורות הפוליטביורו.
בסתיו 1927 התקיימו הכנות לכנס המפלגתי.
הוועד המרכזי סירב לאפשר את פרסום דעות האופוזיציה והיה צורך להפיץ את המסמכים בצורה לא לגאלית.
במקרים רבים, נציגי אופוזיציה לא הורשו להשתתף בישיבות המפלגה.
באוקטובר 1927 סולקו תומכי האופוזיציה האחרונים מהוועד המרכזי, ובנובמבר 1927 טרוצקי, זינובייב וקמנייב הוצאו משורות המפלגה.
ב-7 בנובמבר 1927 תומכי האופוזיציה ניסו לארגן הפגנות שפוזרו בכוח על ידי השלטונות.
בדצמבר 1927, הכנס ה-15 של המפלגה הכריז על דעות האופוזיציה כבלתי מקובלות ו-75 מפעיליה הוצאו משורות המפלגה.
זמן קצר לאחר מכן הוצאו משורות המפלגה עוד 8,000 תומכי האופוזיציה.
במהלך שנת 1928 הוגלו אלפי פעילים לאזורים מרוחקים של המדינה.
בפברואר 1929 גורש לאון טרוצקי מברית המועצות.
במהלך הטיהורים הגדולים, כל ראשי האופוזיציה ורוב תומכיה הוצאו להורג או נשלחו לשנות מעצר רבות.
האופטימיסט הרציונלי - למה המאה ה-21 תהיה טובה יותר?
הוא ספר מדע פופולרי משנת 2010 שנכתב על ידי הזואולוג האנגלי מאט רידלי.
הספר מתמקד בעיקר ביתרונות של מסחר של סחורות ושירותים בין בני אדם.
רידלי טוען כי תכונה זו, היא הגורם לשגשוג האנושי.
בנוסף, הוא טוען כי ככל שקבוצות מתמחות במיוחד בתחום מסוים ישנו יותר מסחר ויותר שגשוג.
כמו כן, רידלי יוצא כנגד הסברה הרווחת בעולם המערבי כי העולם נמצא בשפל חסר תקדים בכל התחומים.
רידלי מראה כי תוחלת החיים מעולם לא הייתה גבוהה יותר, האלימות והמלחמות בשפל גדול יותר והשגשוג הכלכלי רחב יותר בכל שכבות האוכלוסייה.
רידלי קידם את רעיונותיו של ספרו בהרצאה בוועידת TED.
הספר קיבל ביקורות מצוינות ביניהן ביקורת של ביל גייטס אשר כתב ביקורת חיובית אך עם זאת טען כי בספר קיים ייצוג חסר לסיכוני אסון עולמיים.
האופה מברלין הוא סרט קולנוע דרמטי להט"בי ישראלי משנת 2017 אותו כתב וביים אופיר ראול גרייצר.
בסרט מככבים טים קלקהוף, רוי מילר, שרה אדלר, זהר שטראוס וסנדרה שדה.
הסרט הופק בתמיכת המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים וקרן יהושע רבינוביץ' לאמנויות תל אביב – פרויקט קולנוע.
הבכורה העולמית של הסרט הייתה בפסטיבל קרלובי וארי במסגרת התחרות הרשמית.
בטקס פרסי אופיר לשנת 2018 היה הסרט מועמד ל-9 פרסי אופיר והיה לזוכה הגדול של הטקס לאחר שזכה ב-7 פרסים, לרבות עבור הסרט העלילתי הטוב ביותר.
המפיק הישראלי-אמריקאי אורי סינגר רכש את הזכויות להפקת עיבוד הוליוודי לסרט.
תומאס (טים קלקהוף) הוא אופה בבית קפה בברלין המתאהב בלקוח חוזר - אורן (רוי מילר), ישראלי המתגורר בירושלים, נשוי ואב לילד, העובד בתאגיד ישראלי-גרמני ומגיע לברלין אחת לחודש לצורכי עבודתו.
הרומן בין השניים נגדע כאשר אורן נהרג בתאונת דרכים.
האובדן מוביל את תומאס למסע בירושלים בעקבות זיכרונות אהובו ואל בית הקפה הירושלמי המנוהל על ידי ענת (שרה אדלר), אלמנתו של אורן.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות טים קלקהוף תומאס אופה הומוסקסואל מברלין, המנהל רומן עם אורן רוי מילר אורן ישראלי נשוי מירושלים, המנהל רומן עם תומאס שרה אדלר ענת אלמנתו של אורן זהר שטראוס מוטי אחיו של אורן סנדרה שדה חנה אמא של אורן ומוטי
"האופציה הירדנית" היא כינויין של כמה חלופות וגישות שונות שעלו ממלחמת ששת הימים ועד היום למציאת פתרון לבעיית הסכסוך הישראלי-פלסטיני בשטחי יהודה ושומרון בדמות הסדר עם ירדן.
ראשיתה של "האופציה הירדנית" כמענה אסטרטגי לסכסוך הישראלי-פלסטיני נטועה ביוני 1967, עם החלת השלטון הישראלי ביהודה ושומרון שהיו עד אז תחת ריבונות ממלכת ירדן.
מעמדה של האופציה הירדנית ידע תמורות משמעותיות ונקודות מפנה היסטוריות, כאשר במוקדן ניצבו הסכם לונדון מ-1987 בין שר החוץ שמעון פרס לבין חוסיין מלך ירדן, ומהלך הפוך של "ניתוק הזיקה", עליו הכריז המלך שנה לאחר מכן.
למרות שינויים אלו, התפיסה המשיכה להדהד בשיח המדיני גם בעשורים המאוחרים יותר.
חוקרים ואנליסטים כדוגמת ד"ר דן שיפטן, סבר פלוצקר ועלי שיהאבי המשיכו לבחון את היתכנותה, כאשר שיהאבי אף הציע מודל של הרחבת הממלכה ההאשמית לשטחי הגדה תחת השם "הממלכה ההאשמית של פלסטין".
רעיונות אלו עוררו אמנם התנגדות עזה בעולם הערבי, אך זכו לתמיכה מצד גורמים ציוניים בתפוצות, אשר ראו בכך הזדמנות למינוף עוצמתה של ישראל לצורך הכרעה סופית של הסכסוך.
האופציה הירדנית נתפסה כחלופה המועדפת על ממשלות ישראל, ובעיקר על תנועת העבודה, במשך עשורים רבים בשל השילוב בין שיקולים ביטחוניים, דמוגרפיים ופוליטיים.
בבסיס התפיסה עמד הרעיון שירדן היא "המדינה הפלסטינית" בפועל, ושניהול הסכסוך מול ישות מדינית יציבה וריבונית עדיף לאין שיעור על פני משא ומתן עם ארגוני שחרור לאומיים כמו אש"ף.
ישראל ראתה בבית המלוכה ההאשמי גורם שמרן, פרגמטי ומייצב, החולק איתה אינטרס משותף בבלימת הלאומיות הפלסטינית הרדיקלית ובמניעת הקמת מדינה עצמאית נוספת בין הירדן לים, מדינה שעלולה הייתה להפוך לבסיס לטרור או לגרור את האזור לקיצוניות דתית ולאומנית.
מבחינה דמוגרפית וטריטוריאלית, האופציה הירדנית אפשרה לישראל לשאוף לפתרון של "פשרה טריטוריאלית" על בסיס תוכנית אלון.
המטרה הייתה להחזיר את מרבית האוכלוסייה הפלסטינית ביהודה ושומרון לשליטה ירדנית, ובכך להימנע מהצורך להעניק להם אזרחות ישראלית, מה שהיה מאיים על הרוב היהודי, או להחזיק בהם תחת ממשל צבאי נצחי.
השארת האחריות האזרחית והביטחונית בידי עמאן נתפסה כדרך היחידה לשמור על גבולות בני-הגנה לאורך בקעת הירדן, תוך היפרדות מהאוכלוסייה הערבית.
בנוסף, הקשר החשאי והמתמשך בין הנהגת המדינה למלך חוסיין יצר יחסי אמון ויכולת תיאום שלא היו קיימים עם אף גורם פלסטיני אחר.
ישראל העדיפה להתנהל מול "כתובת" ברורה בעלת צבא סדיר ומנגנוני אכיפה, המסוגלת לאכוף הסכמים ולשמור על השקט בגבול הארוך ביותר שלה.
העדפה זו הגיעה לשיאה בניסיונות להגיע להסכמות מדיניות, כמו הסכם לונדון ב-1987, מתוך אמונה שרק ירדן תוכל להוות משקל נגד ללגיטימציה הבינלאומית של אש"ף, ולהציע פתרון שיבטיח את צרכיה האסטרטגיים של ישראל לטווח ארוך.
האופטמן היא מילה בגרמנית המתורגמת בדרך כלל כקפטן בצבאות הגרמני, האוסטרי, והשווייצרי.
הדרגה היא שוות ערך לדרגת קפטן בצבא הבריטי ובצבא ארצות הברית, והיא מדורגת כ-OF-2 בנאט"ו.
אפשר להשוותה כשוות ערך לדרגת סרן בצה"ל.
כיום Haupt משמעותה 'ראשית', אולם במקור משמעותה הייתה 'ראש', כלומר Hauptmann מילולית פירושה "האדם הראש", שהוא גם השורש האטימולוגי של קפטן (מלטינית caput, 'ראש').
באופן כללי יותר, המילה יכולה לשמש לציון ראש של כל קבוצת אנשים באופן היררכי, על פי רוב, כמילה מורכבת.
לדוגמה, Feuerwehrhauptmann משמעותה הקפטן של מכבי אש, ואילו Räuberhauptmann מציין מנהיג של כנופיית שודדים.
בסקסוניה במהלך רפובליקת ויימאר, את התארים Kreishauptmann ו-Amtshauptmann נשאו עובדי מדינה בכירים.
Hauptmann (מגרמנית גבוהה מוקדמת Heubtmann) מזוהה עם המילה השוודית hövitsman, אשר גם משמעותה במקור הייתה "האדם הראש" או "האדם בראש", והיא קשורה קשר הדוק לhövding, כלומר "מנהיג".
מאז ימי הביניים, שני התארים שימשו למנהיגי מדינה, יותר מאשר אנשי צבא.
Heubtmann יכול להיות גם מקורו האטימולוגי של התואר "הֶטמן", המשמש במרכז ובמזרח אירופה.
על דרגות הכתף (צבא היבשה, חיל האוויר) יש שלושה כוכבי כסף.
הדרגה מקבילה לדרגת קפיטן-לויטננט בדויטשה מרינה, ובמהלך מלחמת העולם השנייה דרגת אס אס האופטשטורמפיהרר הייתה שוות ערך להאופטמן.
האופטשטורמפיהרר הייתה דרגה של המפלגה הנאצית שהייתה בשימוש בארגוני האס אס, ה-NSKK וה-NSFK, והייתה שוות ערך לדרגת האופטמן בוורמאכט וכן לקפטן בצבאות זרים.
דרגת האופטשטורמפיהרר התפתחה מדרגת שטורמהאופטפיהרר, שהייתה דרגה של האס אה (SA).
אנשי האס אס השתמשו בדרגת שטורמהאופטפיהרר מ-1930 עד 1934, אולם בעקבות ליל הסכינים הארוכות, שונה שם הדרגה להאופטשטורמפיהרר, למרות שסמליה נשארו אותו הדבר.
שטורמהאופטפיהרר נשארה דרגת SA עד 1945.
חלק מחברי האס אס הידועים לשמצה ביותר החזיקו בדרגת האופטשטורמפיהרר.
טלאי הצווארון של האופטשטורמפיהרר כלל שלושה כוכבים ושני פסי כסף, מרוכזים בצווארון השמאלי של מדי האס אס.
בנוסף, כללו המדים דרגות כתף של האופטמן.
האופטשטורמפיהרר הייתה זוטרה משטורמבאנפיהרר ובכירה מאובר-שטורמפיהרר.
דרגה זוטרהאובר-שטורמפיהררדרגות האס אסהאופטשטורמפיהררבכיר דרגהשטורמבאנפיהרר
האופרה הלאומית הרומנית בבוקרשט (ברומנית: Opera Naţională București) הוא אחד מבתי האופרה והבלט הלאומיים של רומניה.
המקום נחנך בשנת 1919 וב-1953 הועבר למשכנו הנוכחי אשר ממוקם במערב העיר.
האופרה הראשונה שהוצגה בו הייתה פיק דאם מאת צ'ייקובסקי ומופע הבלט הראשון שהועלה בו היה קופליה.
האודיטוריום מכיל 952 מקומות ישיבה.
האופציה הביסקסואלית (מאנגלית: The Bisexual Option) הוא ספר שנכתב ב-1978 על ידי הפסיכיאטר האמריקאי פריץ קליין.
המהדורה השנייה של הספר יצאה ב-1993. הספר נחשב לאחת מהעבודות הראשונות על ביסקסואליות בדיסציפלינה של מחקרים קוויריים .
הספר אומר ומראה כי ביסקסואליות קיימת וכי אנשים עשויים להתאים לרצף של נטייה מינית זו.
הספר גם מסייע להסביר מי הם ביסקסואלים ולמה יש להם בעיות בקהילות הטרוסקסואליות, הומוסקסואליות ולסביות.
האופיוזאורוס (שם מדעי: Hauffiosaurus; מילולית: "הזוחל של האוף", על שם מוזיאון האוף שבבאדן-וירטמברג, גרמניה) הוא סוג של זוחל ימי ממשפחת הפליוזאוריים שחי לפני 180–182 מיליון שנה מהיום במשך תחילת היורה.
המאובנים שלו התגלו בגרמניה ובחבל יורקשייר שבבריטניה.
סוג זה תואר לראשונה בידי פרנק אוקפי ב-2001. חלק מהמינים הועברו מהסוג מקרופלטה.
יצור ימי זה היה קרובו של הליופלרודון הענקי, אך אורכו הגיע ל-3.4 עד ל-4.8 מטר ואורך הגולגולת הגיע ל-43 ס"מ.
היו לו סנפירים רחבים שאיתם נע ביעילות במים, זנב שטוח מאחוריו וצוואר ארוך עם ראש רחב מלא בשיניים מחודדות והמצח היה בעל בליטה קדמית.
הוא דמה במראה לפלסיוזאורוס, אשר נמצא באזורים דומים.
מזונו העיקרי של זוחל זה היה דגים ורכיכות.
האופה והיפה היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת הקומדיה הרומנטית והדרמה שפותחה על ידי דיקן גאורגריס ושודרה ברשת ABC ב-13 באפריל 2020. הסדרה היא עיבוד לסדרה הישראלית "להיות איתה".
הגרסה האמריקאית פותחה בשיתוף פעולה עם אבי ניר, אלון שטרוצמן, אסי עזר ורחל קפלן.
חטיבת הטלוויזיה של אולפני יוניברסל הפיקה את הסדרה.
ביוני 2020, "ABC" הודיעה על ביטולה של הסדרה לאחר עונה אחת בלבד בעקבות מדרוג נמוך.
ויקטור ראסוק - דניאל גרסיה, אופה בעסק של משפחתו, מאפיית רפאל, שפותח ברומן עם דוגמנית העל נועה המילטון.
נטלי קלי - נועה המילטון, דוגמנית ויזמית אוסטרלית מפורסמת שנמשכת לדניאל.
דן בוקטינסקי - לואיס, המנהל האישי של נועה המבקש להגן על תדמיתה בכל מחיר.
דייוויד דל ריו - מתאו גרסיה, אחיו הצעיר של דניאל ודי ג'יי המכונה MC קובאנו.
מישל ויינטמילה - ונסה, מתווכת וגרושתו של דניאל.
בליסה אסקובדו - נטלי, אחותם הקטנה של דניאל ומתאו, שיש לה ציפיות גבוהות מהוריה.
ליסה וידאל - מארי גרסיה, אמה של דניאל, מתאו ונטלי.
קרלוס גומז - רפאל גרסיה, אביהם של דניאל, מתאו ונטלי והבעלים של מאפיית רפאל.
האופוזיציה הרוסית או האופוזיציה לפוטין הוא כינויה של תנועת ההתנגדות לממשלתו של הנשיא ולדימיר פוטין ברוסיה בין מפלגות האופוזיציה הפרלמנטרית בדומה הממלכתית לבין ארגוני האופוזיציה השונים שאינם האופוזיציה הממסדית.
בעוד הראשונים נתפסים ברובם כנאמנים פחות או יותר לממשלה ולפוטין, האחרונים מתנגדים לממשלה ובעיקר אינם מיוצגים בגופים ממשלתיים.
המפלגות הגדולות הנחשבות לחלק מהאופוזיציה הלא-ממסדית הם יאבלוקו ומפלגת החופש העממי, יחד עם מפלגת רוסיה של העתיד הלא רשומה.
קבוצות אופוזיציה בולטות אחרות כללו את המועצה לתיאום האופוזיציה הרוסית (2012–2013) ורוסיה האחרת (2006–2011) וכן ארגונים לא ממשלתיים שונים.
תומכי האופוזיציה משתנים מבחינת האידאולוגיה הפוליטית והם כוללים מליברלים וסוציאליסטים ועד ללאומנים ומונרכיסטים כמו גם אישים א-פוליטיים.
הם מאוחדים בעיקר בהתנגדותם לנשיא פוטין והשחיתות בממשל הפדרלי.
עם זאת, חוסר אחדות בתוך האופוזיציה מפריע לביצור מעמדה.
יתר על כן, חברי האופוזיציה המובילים הפכו למטרות לאלימות, כולל התנקשויות והטרדות, שלטענתם ניתן לייחס לממשלתו של ולדימיר פוטין.
אנשי האופוזיציה טוענים גם כי הועברו מספר חוקים ואמצעים אחרים שננקטו על ידי ממשלתו של הנשיא פוטין כדי למנוע מהם הצלחה בבחירות.
מרבית ארגוני האופוזיציה שאינם תלויים בקרמלין נתקלים בחוק מגביל בנושא מפלגות פוליטיות, סירובים לרישום על ידי משרד המשפטים, צנזורה בתקשורת ההמונים ובעיקר בערוצי טלוויזיה פדרליים.
לדברי ולדימיר ריז'קוב, "בארבע השנים האחרונות (כלומר משנת 2007) מסיבה" פורמלית זהה "נדחו רישום של תשע מפלגות פוליטיות - משמאל לימין.
ולא נרשמה אף מפלגה חדשה.
ברוסיה המודרנית זה לא אפשרי".
כתב הגרדיאן לוק הארדינג ציין כי במהלך שנות האלפיים לאומנים רוסים וקבוצות אולטרה-לאומניות היו אולי האופוזיציה הימנית המשמעותית ביותר לממשלת פוטין.
מאז 2012 על המפגינים בעד בחירות הוגנות הוחל המונח "האופוזיציה של הסרט הלבן", כאשר הם ענדו סרטים לבנים כסמל.
הפצת דיווחים נגד פוטין: האופוזיציה הרוסית ובייחוד אלכסיי נבלני פרסמו כמה דיווחים על הנשיא שנועדו לערער את המוניטין שלו.
בנוסף, נערכות סדרות קטנות יותר של פעולות.
לדוגמה, במוסקבה באביב 2012 נערכה סדרה של פלאש מוב בכינוי "הכיכר הלבנה", כאשר מפגינים עברו בכיכר האדומה עם סרטים לבנים, בסוף האביב והקיץ, הם ארגנו את צעדות מחאה כסולידריות עם אסירים פוליטיים.
כמה מאנשי האופוזיציה, למשל, רב-אמן השחמט גארי קספרוב, אמרו כי אין בחירות ברוסיה של פוטין, וכי השתתפות בהליך המכונה "בחירות" רק נותנת לגיטימציה למשטר.
מצד שני, חלק קטן מהליברלים (כמו מפלגת "הבחירה הדמוקרטית") רואים בבחירות את הכלי העיקרי להשגת יעדיהם הפוליטיים.
האופוזיציה הממסדית תומכת גם בהשתתפות בבחירות.
אסטרטגיה-31 הייתה סדרת מחאות אזרחיות לתמיכה בזכות לאספה שלווה ברוסיה שמובטחת בסעיף 31 לחוקה הרוסית.
מאז 31 ביולי 2009 נערכו ההפגנות במוסקבה בכיכר טריומפאלניה ב-31 בכל חודש שבו 31 יום.
אסטרטגיה 31 הונהגה על ידי הסופר אדוארד לימונוב ופעילת זכויות האדם ליודמילה אלכסייבה.
החל מ-5 בדצמבר 2011, יום לאחר הבחירות לדומה, פרצו הפגנות פוליטיות מסיביות של אזרחים רוסים שלא הסכימו לתוצאות "הבחירות" הללו.
הזינוק הנוכחי בעצרות האופוזיציה ההמוניות כונה בכמה פרסומים בשם "מהפכת השלג".
העצרות הללו נמשכו במהלך הקמפיין לבחירת נשיא רוסיה ולאחר 4 במרץ 2012 בבחירות לנשיאות, בהן פוטין זכה רשמית בסיבוב הראשון.
המפגינים טענו שהבחירות לוו בהפרות של חוק הבחירות והונאה נרחבת.
אחת הסיסמאות העיקריות של רוב המוחים הייתה "בעד בחירות הוגנות!" וסרט לבן נבחר כסמל להפגנות.
החל באביב 2012 נערכו צעדות של מיליונים.
נאומי המשתתפים היו נגד פוטין ונגד הממשל.
"צעדת המיליונים" ב-6 במאי 2012 בגישה אל כיכר בולוטנאיה פוזרה על ידי המשטרה.
בפרשת כיכר בולוטנאיה 17 אנשים הואשמו בביצוע אלימות נגד שוטרים (12 מהם בכלא).
מספר רב של פעילי זכויות אדם ומנהיגי הקהילה הכריזו על העצורים כחפים מפשע וכי המשטרה היא האחראית לעימותים.
להפגנה ב-15 בדצמבר 2012, יום השנה למחאה ההמונית נגד הבחירות, המארגנים לא הצליחו להסכים עם הרשויות וההשתתפות הייתה נמוכה מהמצופה.
כמה אלפי אנשים התכנסו ללא כרזות בכיכר לוביאנקה במוסקבה והניחו פרחים על אבן סולובצקי.
2014: הפגנות נגד המלחמה באוקראינה
בשנת 2014, חברי האופוזיציה הרוסית קיימו הפגנות נגד המלחמה באופוזיציה להתערבות צבאית רוסית באוקראינה בעקבות המהפכה האוקראינית בשנת 2014 ומשבר קרים.
מחאת צעדת השלום התקיימה במוסקבה ב-15 במרץ, יום לפני משאל העם בקרים.
ההפגנות היו הגדולות ברוסיה מאז ההפגנות ב-2011. רויטרס דיווחו ש-30,000 איש השתתפו בעצרת נגד המלחמה ב-15 במרץ.
ב-26 במרץ 2017, הפגנות נגד שחיתות לכאורה בממשלת רוסיה התקיימו במקביל בערים רבות ברחבי המדינה.
ההפגנות החלו לאחר צאת הסרט "הוא לא דימון בשבילכם" מאת הקרן למאבק בשחיתות של אלכסיי נבלני, שחשפה לכאורה שחיתות ושוחד בהם היה מעורב דמיטרי מדבדב.
סקר לבאדה באפריל 2017 מצא כי 45% מהרוסים שנשאלו תמכו בהתפטרותו של ראש הממשלה דמיטרי מדבדב, 33% מהנשאלים התנגדו.
ניוזוויק דיווח כי "סקר דעת קהל של מרכז לבאדה שבמוסקבה הצביע על כך ש-38% מהרוסים תומכים בהפגנות וכי 67% מחזיקים את פוטין באחריות אישית לשחיתות ברמה גבוהה."
סקר לבאדה במאי 2017 מצא כי 58% מהרוסים שנשאלו תמכו בהפגנות, ואילו 23% אמרו כי הם לא מסתייגים מהן.
מיולי 2018, כמעט בכל סוף שבוע, נערכו עצרות מחאה והפגנות נגד העלאת גיל הפרישה המתוכנן.
אירועים כאלה התרחשו כמעט בכל הערים הגדולות ברחבי רוסיה, כולל נובוסיבירסק, סנקט פטרבורג ומוסקבה.
אירועים אלה תואמו על ידי כל מפלגות האופוזיציה עם תפקידם המוביל של הקומוניסטים.
גם איגודים מקצועיים וכמה פוליטיקאים בודדים (ביניהם נבלני) פעלו כמארגני המחאות.
בשל הכוונה להוריד את גיל הפרישה דרסטית דווח על צניחה בפופולריות של הנשיא ולדימיר פוטין וראש הממשלה דמיטרי מדבדב.
ביולי 2018 רק 49% הודו כי יצביעו בעד פוטין אם הבחירות לנשיאות היו מתקיימות באותו הרגע (בזמן שבמהלך הבחירות במרץ 2018 הוא קיבל 76,7% תמיכה).
במחצית הראשונה של 2019 התקיימו כ-863 הפגנות ברחבי רוסיה.
מיולי 2019 החלו במוסקבה עצרות מחאה מתוך דרישה לאפשר למועמדי האופוזיציה להתמודד בבחירות לדומה העירונית של מוסקבה.
העצרת שנערכה ב-20 ביולי הייתה הגדולה ביותר מאז 2012. העצרת ב-27 ביולי קבעה שיא במספר העצורים ואלימות המשטרה.
עצרת מ-10 באוגוסט גברה על עצרת 27 ביולי, כשמקורות האופוזיציה מדווחים על 50–60 אלף משתתפים.
ב-9 ביולי 2020 נעצר המושל הפופולרי של מחוז חברובסק, סרגיי פורגאל, שהביס את מועמד מפלגת רוסיה המאוחדת של פוטין בבחירות שנתיים קודם לכן אך הודח ונעצר במוסקבה.
פורגאל נעצר 15 שנה לאחר פשעים לכאורה הואשם בהם.
מדי יום מאז 11 ביוני נערכות הפגנות המוניות במחוז חברובסק לתמיכה בפורגאל.
ב-25 ביולי 2020, לפי הערכות, עשרות אלפי אנשים השתתפו בעצרת השלישית הגדולה בחברובסק.
ההפגנות כללו קריאות "החוצה עם פוטין!", "זה המחוז שלנו", "פורגאל היה הבחירה שלנו" או "בושה ל-LDPR" ו"בושה לקרמלין!".
בסקר של מרכז לבאדה שנערך בתאריכים 24 עד 25 ביולי 2020, 45% מהרוסים שנשאלו ראו את ההפגנות בחיוב, 26% הגיבו באופן נייטרלי ורק 17% ראו אותן באור שלילי.
ב-23 בינואר 2021 נערכו הפגנות המוניות ברחבי רוסיה לתמיכה באיש האופוזיציה אלכסיי נבלני, שעוכב לאחר שחזר לרוסיה ב-17 בינואר בעקבות הרעלתו ואז נכלא.
כמה ימים לפני ההפגנות פורסמה חקירה של נבלני והקרן למאבק בשחיתות שלו שהאשימה את פוטין בשחיתות.
הסרטון צבר 70 מיליון צפיות תוך מספר ימים.
2022: תנועת ההתנגדות לפלישה הרוסית לאוקראינה
בפברואר 2022 החלו הפגנות רבות ברחבי רוסיה נגד הפלישה הרוסית לאוקראינה ונגד משטר פוטין.
בשלב הראשוני ההתנגדות הורכבה ממחאות שקטות יחסית, אך קמו גם יוזמות לפתוח במחאות אלימות נגד המשטר בעקבות השלכות הסנקציות שהוטלו על המדינה, במלחמה שרבים מהציבור הרוסי אינם תומכים בה.
לאחר הפלישה לאוקראינה קמו גופים מזוינים שמטרתם להפיל את משטר פוטין, כך לטענת חבר הדומה לשעבר איליה פונומריוב הוא בקשר עם "הצבא הרפובליקני הלאומי" (Национальная республиканская армия), המהווה חלק מתנועת הפרטיזנים בבלארוס וברוסיה שהיה מעורב ברציחתה של דריה דוגינה, לטענתו.
עם זאת, לא ברור אם אותו "צבא רפובליקני לאומי" הוא גוף אמיתי או המצאתו של פונומאריוב, מאחר שארגוני אופוזיציה רוסיים החרימו אותו.
המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית
האופוזיציה הרוסית ובייחוד האופוזיציה הלא-ממסדית מפרסמת את מרבית תכניה באתרי אינטרנט ואמצעי התקשורת הידועים ביותר הם גם העיתון נובאיה גאזטה וערוץ הטלוויזיה הפרטי גשם (שב־2021 הוכרז על ידי הרשויות כ"סוכן זר", גוף שממומן על ידי גורמים מחוץ לרוסיה).
12 שלא מסכימים (2009), ספר עיון מאת ולרי פאניושקין
רוסיה של פוטין (2003, מהודרה עברית ב-2009) מאת אנה פוליטקובסקיה
זו העיר שלנו (2007) בבימוי אלכסנדר שצ'רבנוב
המהפכה שלא הייתה (2008) בבימוי אליונה פולונינה
קדנציה (2018), בבימוי אלכסנדר רסטורגויב
נבאלני (2022), בבימוי דניאל רוהר
האופרה הלאומית ההולנדית (בהולנדית: De Nationale Opera בעבר De Nederlandse Opera או DNO) היא להקת אופרה הולנדית שביתה באמסטרדם, ארצות השפלה.
יש לה בית משותף עם להקת הבלט הלאומי ההולנדי: בניין הסטופרה, שעוצב על ידי האדריכלים צס דאם ווילהלם הולצבאור ונפתח ב-1986.
להקת האופרה ההולנדית קמה זמן קצר אחרי תום מלחמת העולם השנייה כלהקה קבועה רפרטוארית.
מושבה הראשון היה סטאדססכואובורך, תיאטרון fin de siècle בליידספליין באמסטרדם.
היא ערכה באותה תקופה סיורי הופעות ברחבי ארצות השפלה, במיוחד בערים אמסטרדם, האג, רוטרדם ואוטרכט.
ב-1964 שינתה הלהקה את שמה ל De Nederlandse Operastichting - "קרן האופרה ההולנדית".
היא אימצה אז גישה עונתית, כשהזמינה סולנים וצוותים אמנותיים עבור כל הפקה.
החזרות ומופעי הבכורה התקיימו ב"צירקוסתיאטר" ברובע סכוונינגן של האג.
ב-17 בנובמבר 1965 הלהקה הציגה את הפקתה הראשונה, אביר הוורד מאת ריכרד שטראוס.
ב-1986 עברה לבניינה החדש - "התיאטרון למוזיקה של אמסטרדם" על האמסטל, הידוע כ"סטופרה", אותו חלקה עם להקת הבלט הלאומי ההולנדי.
לאחר מכן היא נקראה De Nederlandse Opera (DNO) כלומר, האופרה ההולנדית .
ב-2014 התמזגה עם להקת הבלט הלאומי ושינתה את שמה ל "אופרה הלאומית והבלט ההולנדיים" - Nationale Opera en Ballet.
לרשות האופרה ההולנדית עומדים מקהלה משלה, בת ששים זמרים וכן צוות טכני בן 260 עובדים.
באופן היסטורי אין ללהקת האופרה תזמורת בית משלה, כשהיא נעזרת בשירותיהן של תזמורות שונות בהולנד, לרבות התזמורת הפילהרמונית ההולנדית (NPO), התזמורת הקאמרית ההולנדית (NKO), תזמורת קונצרטחבאו המלכותית, התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם, תזמורת הרדיו הפילהרמונית של הולנד, התזמורת רזידנציה של האג והאנסמבל אסקו/שנברג.
האופרה הלאומית ההולנדית מפיקה בממוצע אחת עשרה הפקות בשנה.
בעוד שמרבית מופעיה מתקיימים בבניין ה"סטופרה", הלהקה מופיעה גם בסטאדססכואובורך, בתיאטרון קארה המלכותי, ובאתר התעשייה וסטרגזפבריק באמסטרדם.
למשך שנים רבות, הפקתה בחודש יוני היא חלק מפסטיבל הולנד בהשתתפות תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית.
האופרה ההולנדית השאילה הפקות שלה לפורומים חשובים לאופרה בעולם כמו מטרופוליטן אופרה, האקדמיה למוזיקה של ברוקלין, פסטיבל המרכז לינקולן בניו יורק, פסטיבל זלצבורג או פסטיבל אדלייד באוסטרליה.
בשנים 1998–2018 המנהל האמנותי של האופרה ההולנדית היה הבמאי פייר אודי.
החל מ-2018 את מקומו ירשה סופי דה לינט.
בשנים 1987–2012 כיהנה כמנלת אדמיניסטרטיבית טרוזה לודר.
עד 2020 ניהלה את מניהלת האופרה והבלט המאוחדים אלס ואן דר פלאס.
החל מ-2021 התמנה כמנהל אדמיניסטרטיבי סטיין סכונדרוורד.
בשנים 1986–1999 מנצח ראשי של האופרה היה הרטמוט הנכן שכיהן במקביל גם כמנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית ההולנדית.
בהמשך הוא כיהן כמנצח אורח ראשי באופרה.
בשנים 2011–2020 כיהן מרק אלברכט כמנצח ראשי משותף גם לאופרה הלאומית וגם לתזמורת הפילהרמונית ההולנדית.
משום כך בתקופה זו התזמורת הפילהרמונית ההולנדית הפכה כמעט למעין תזמורת בית של האופרה.
החל משנת 2021 לורנצו ויוטי התמנה כמנצח הראשי החדש של האופרה.
2016 - פרס להקת האופרה של השנה - בלונדון
האופק האבוד הוא סרט פנטזיה אמריקאי משנת 1937, בבימויו של פרנק קפרה.
התסריט מאת רוברט ריסקי מבוסס על הרומן מאת ג'יימס הילטון, ומספר את סיפורו של דיפלומט בריטי הנמלט מסין יחד עם קבוצת מערביים נוספים.
לאחר שהמטוס שלהם מתרסק בטיבט, הם מוצאים מקלט בעמק נסתר בשם שנגרי-לה, מקום אוטופי שבו הזמן כמעט ועומד מלכת, והתושבים חיים בשלום ובהרמוניה.
רוברט "בוב" קונווי (רונלד קולמן), דיפלומט בריטי, מוביל קבוצת פליטים מערביים במטוס הנמלט מאזור מלחמה בסין.
לאחר שהמטוס נחטף ומתרסק בהרי ההימלאיה, הניצולים מוצאים את עצמם בעמק מבודד וקסום בשם שנגרי-לה.
בעמק זה, התושבים חיים חיים ארוכים ושלווים, מנותקים מהעולם החיצון.
במהלך שהותם, קונווי מתחיל להטיל ספק בערכים ובשאיפות שהנחו אותו עד כה, וניצב בפני החלטה האם להישאר בשנגרי-לה או לשוב לעולם שממנו הגיע.
התפאורה המורכבת שעיצב סטיבן גוסון זיכתה אותו בפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר, בעוד ג'ין האבליק וג'ין מילפורד חלקו ביניהם את פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, אך הפסיד לחייו של אמיל זולא.
וורנר היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, אך הפסיד לג'וזף שילדקראוט על תפקידו בחייו של אמיל זולא.
למרות שהמלחין דימיטרי טיומקין הלחין את הפסקול, המועמדות לפרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר ניתנה למוריס סטולוף, ראש מחלקת המוזיקה של אולפני קולומביה.
הזכייה בפרס הייתה של צ'ארלס פרווין מסרטי יוניברסל עבור הסרט מאה גברים ובחורה.
ליבדארי היה מועמד לפרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר, אך הפסיד לתומאס מולטון עבור הסרט ההוריקן.
קולמן היה מועמד לפרס אוסקר לעוזר הבמאי הטוב ביותר, אך הפסיד לרוברט וב על עבודתו בסרט בשיקגו העתיקה.
זו הייתה השנה האחרונה שבה הוענק פרס אוסקר בקטגוריה זו.
הופמן, בעל רשת בתי קולנוע במרכז העיר דנוור, קולורדו, בנה בשנת 1937 העתק של המנזר המופיע בסרט כבית מגוריו הפרטי וקרא לו "שאנגרי-לה".
בסיפור הקצר "תשעת מיליארד השמות של אלוהים" מאת ארתור סי.
קלארק משנת 1953, המתרחש בלמסרי טיבטי, הדמויות מכנות את המקום "שאנגרי-לה" ומתייחסות לראש הלמסרי בכינוי "סם ג'אפה", על שם השחקן בסרט.
הרלן אליסון מתייחס לסרט בפרשנות טלוויזיונית משנת 1995 לתוכנית Sci-Fi Buzz, שבה הוא מביע תסכול ממה שהוא רואה כאוריינות תרבותית הולכת ופוחתת.
מספר שניות מתוך הסרט מופיעות בפרק הפתיחה של העונה השביעית של הסדרה מד מן כאשר הדמות דון דרייפר צופה בשידור לילי מאוחר של כותרות הפתיחה של הסרט בזמן ביקורו אצל אשתו מייגן בקליפורניה.
כמה סצנות מהסרט, המתארות את רגעי ההתרסקות של המטוס, שולבו בסרטון האנימציה A Wish for Wings That Work.
ברצועת קומיקס של פינאטס מאת צ'ארלס מ.
שולץ שפורסמה ב-20 בפברואר 1974, הדמות וודסטוק משחק טריוויה עם סנופי ושואלת: "מי היה הטייס של המטוס שלקח את רונלד קולמן לשאנגרי-לה ב-אופק אבוד?"
האופוזיציה הסורית הייתה שם כולל לכל הארגונים המהפכניים שהתנגדו לשלטון הבעת' של בשאר אל-אסד בזמן מלחמת האזרחים.
הקבוצות באופוזיציה הסורית התחילו לפעול כתנועות של אזרחים רגילים בזמן ההפגנות ההמוניות נגד שלטון הבעת'.
צבא סוריה החופשי היה הכוח החמוש המרכזי של המהפכה בתחילת המלחמה, אבל עם הזמן הוא נחלש והתפצל עד שב-2015 כמעט לא נשאר ממנו דבר.
עד שנת 2021, היא'ת תחריר א-שאם הפכה לפלג החמוש החזק ביותר באופוזיציה הסורית.
ביולי 2011, כאשר המצב הפך למלחמת אזרחים, עריקים מכוחות המזוינים הסוריים הקימו את צבא סוריה החופשי.
באוגוסט 2011, קבוצות מתנגדי משטר שפעלו מחו"ל הקימו קואליציה בשם המועצה הלאומית הסורית.
ארגון רחב יותר, הקואליציה הלאומית הסורית, הוקם בנובמבר 2012. אף על פי שהקבוצות שבסיסן בחו"ל יצרו קשר עם אלו בסוריה, האופוזיציה הסורית סבלה במהלך כל הסכסוך ממאבקים פנימיים ומחוסר מנהיגות מאוחדת, כמו גם מחוסר סיוע זר ככל שהמלחמה הגיעה למבוי סתום.
בשנת 2013 הקימה הקואליציה הלאומית הסורית את ממשלת המעבר הסורית, שפעלה תחילה כממשלה גולה, ומשנת 2015, באזורים מסוימים בסוריה.
משנת 2016, ממשלת המעבר הסורית היה נוכח באזורים הכבושים על ידי טורקיה, בעוד שהמועצה הלאומית הסורית פעלה מאיסטנבול.
בשנת 2017, הקבוצה האסלאמית "היאת תחריר א-שאם", שאינה קשורה למועצה הלאומית של סוריה, הקימה את ממשלת ההצלה הסורית באזורים שבשליטתה.
שתי ממשלות האופוזיציה פעלו כמעין-מדינות.
בין הכוחות המזוינים של המורדים במהלך מלחמת האזרחים נמנו הצבא הלאומי הסורי הנתמך על ידי טורקיה, חזית השחרור הסורית, החזית הלאומית לשחרור, החזית הדרומית, חדר המבצעים הדרומי וצבא החופשי הסורי הנתמך על ידי ארצות הברית (שנקרא בעבר צבא הקומנדו המהפכני).
קבוצות נוספות שקראו תיגר על שלטונו של בשאר אל-אסד במהלך מלחמת האזרחים היו כורדיסטן הסורית (רוג'בה).
וארגון הג'יהאדיסטי המכונה המדינה האסלאמית שהיא הקבוצה האחרונה שנבדלת בדרך כלל מהאופוזיציה, שעימה היא הייתה מסוכסכת.
ב-27 בנובמבר 2024, ארגון "חיאת תחריר א-שאם" וקואליציה של קבוצות אופוזיציה חמושות בסוריה פתחו במתקפות של האופוזיציה הסורית שהובילו לנפילת משטר אסד לאחר 11 ימי לחימה.
ממשלת ההצלה הסורית, שהובלה על ידי היאת תחריר א-שאם, הפכה לבסיס לממשלת המעבר של סוריה.
במהלך ועידת הניצחון במהפכה הסורית, שנערכה בדמשק ב-29 בינואר 2025, הוכרז רשמית על פירוקן של מספר קבוצות מהפכניות חמושות ומיזוגן לתוך הכוחות הצבאיים הסוריים.
באירוע מינה הפיקוד הכללי הסורי את אחמד א-שרע, מנהיג היאת תחריר א-שאם לשעבר, לנשיא סוריה ל.
האופוזיציה האיראנית מורכבת מהקבוצות המתנגדות לממשלת איראן.
היא כוללת קבוצות מגוונות אידאולוגית, כולל רפובליקנים, מונרכיסטים, סוציאליסטים, קומוניסטים, בדלנים, תומכי דמוקרטיה פרלמנטרית, כורדים ואסלאמיסטים.
בתקופת ההפיכה באיראן (1953), רבים מאנשי הדת השיעים החלו להתנגד לממשלת איראן החילונית.
לדוגמה, האייתוללה ותומכיו ארגנו סדרת הפגנות נגד הרפורמות הליברליות של מוחמד מוסאדק.
ביולי 1953, כאשר מוסאדק ביקש הארכה לסמכויות החירום שלו, "...
חברי דת במג'לס שתמכו בקשאני עזבו את קואליציית החזית הלאומית והקימו את הסיעה האסלאמית..."
ב-1963, איראן השיקה את המהפכה הלבנה, סדרת רפורמות רחבות היקף למודרניזציה אגרסיבית של המדינה.
דבר זה עורר עוינות בקרב העולמא בראשות רוחאללה ח'ומייני, מנהיג המהפכה האסלאמית העתידית של 1979, שהתנגד לשחיקת בסיסי הכוח המסורתיים שלהם.
בסופו של דבר, השאה גירש את חומייני ב-1964, אך הוא חזר לטהראן ב-1979 לאחר שהשאה ברח מאיראן.
לאחר המהפכה האיראנית וסיום שלטונה של השושלת הפהלווית ב-1979, התגבשה התנגדות למשטר החדש.
במהלך יום האישה הבין-לאומי ב-1979, פרצו הפגנות המוניות נגד חג'אב בטהראן בשל כוונת המשטר לקבוע את לבישתו כחובה לנשים בציבור.
ב-14 ביוני 1980 הוציא רוחאללה ח'ומייני צו שמטרתו "לטהר" את ההשכלה הגבוהה על ידי הסרת אלמנטים מערביים, ליברליים ושמאליים, במה שהוביל לסגירת אוניברסיטאות, איסור על קיומם של איגודי סטודנטים וכיבוש אלים בקמפוסים.
במקביל, המוג'אהדין ח'לק (MEK) החל לצבור פופולריות בקרב סטודנטים באוניברסיטה.
במהלך המהפכה התרבותית באיראן, אנשי דת קידמו מדיניות של אסלאמיזציה של החברה האיראנית, כולל גירוש אקדמאים ביקורתיים, דיכוי קבוצות פוליטיות חילוניות ורדיפה של אינטלקטואלים ואמנים.
הצעדים האלה עוררו הפגנות רחבות היקף ברחבי המדינה.