tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1912 עד 1920 הוא אימץ סגנון זוויתי הרבה יותר בחיתוכי העץ שלו והתנסה בפסלי עץ מגולפים.
במלחמת העולם הראשונה, שמידט-רוטלוף שימש כחייל בחזית המזרחית משנת 1915 עד 1918, אך חוויות אלה מעולם לא באו לידי ביטוי ביצירותיו.
בסוף המלחמה הוא הפך לחבר ב- Arbeitsrat für Kunst בברלין, שהייתה תנועה אנטי-אקדמית, סוציאליסטית של אמנים גרמנים במהלך המהפכה הגרמנית של 19–1918. הסגנון הזוויתי והניגודי של שמידט-רוטלוף נעשה צבעוני ומשוחרר יותר בתחילת שנות העשרים, ובאמצע שנות העשרים החל להתפתח בכיוון צורות שטוחות עם קווי מתאר עדינים.
באמצעות התפתחות זו הוא נותר מחויב לציור הנוף בכללותו.
התגמולים והכיבודים שקיבל שמידט-רוטלוף לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר האקספרסיוניזם זכה להכרה בגרמניה, נלקחו ממנו לאחר עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית.
הוא גורש מהאקדמיה הפרוסית לאמנויות בשנת 1933, שנתיים לאחר קבלתו.
בשנת 1937, נתפסו 608 מציוריו של שמידט-רוטלוף ממוזיאונים על ידי הנאצים וכמה מהם הוצגו בתערוכות של "אמנות מנוונת".
עד 1941 הוא גורש מאגודת הציירים ונאסר עליו לצייר.
חלק ניכר מעבודתו אבד בהרס הסטודיו שלו בברלין במלחמת העולם השנייה, לשם חזר לזמן קצר לאחר מכן כדי להתאושש.
המוניטין שלו שוקם בהדרגה לאחר המלחמה.
בשנת 1947 מונה שמידט-רוטלוף לפרופסור באוניברסיטת אמנויות בברלין-שרלוטנבורג, שם המשיך להשפיע על הדור החדש של האמנים הגרמנים.
תרומה שהתקבלה ממנו בשנת 1964 היוותה את הבסיס למוזיאון "דה ברוקה" במערב ברלין, שנפתח בשנת 1967 כמאגר של יצירות של חברי הקבוצה.
הוא היה אמן פורה, עם 300 חיתוכי עץ, 105 ליתוגרפיות, 70 תחריטים ו -78 הדפסים מסחריים שתוארו בקטלוג של רוזה שפיר.
הוא נפטר בברלין ב־10 באוגוסט 1976.
קרל רודק היה צייר נוף, ציור ימי ודיוקן גרמני.
אביו היה ליתוגרף ובשנת 1842 עברה משפחתו להמבורג כדי לפתוח עסק משלהם.
בין השנים 1863 עד 1866 למד בהדרכתו של ארנולד בוקלין, פרדיננד פאוולס ואלכסנדר מיכאליס בבית הספר של ויימאר.
לאחר מכן חזר לזמן קצר להמבורג בשנת 1869, בעקבות מחלת אביו.
נסע לברלין ללימודים נוספים ואז, בשנת 1871, חזר להמבורג, שם קנה מקום מגורים קבוע.
לאחר מות אביו הוא סגר את העסק הליתוגרפי והתמסר כולו לציור.
הוא מצא במהירות את הנושאים ליצירותיו.
בעיקר ציורי שמן או צבעי מים.
הוא תיאר את היער הגרמני, את הנוף של האלבה התחתונה ואת הנמל העתיק של המבורג והיה כל הזמן בדרכים עם ציוד ציור ורישום.
בשנת 1869 היה המבורגר קונסטווריין הלקוח הראשון שלו והמשיך לקנות את עבודותיו לאורך כל שנות השבעים.
הוא היה מיוצג בכל התערוכות הגדולות, כולל המבורג והנובר, ולאחר מכן בברלין, דרזדן ומינכן.
הוא הציג גם בווינה ובלונדון.
בשנים מאוחרות יותר הוא התעניין יותר ויותר בציור פורטרטים.
נסיעה לימודית הביאה אותו לנורווגיה.
יחד עם חברו קרל אוסטרלי הוא ביקר בהולנד, בלגיה ואנגליה, שם היו לו קרובי משפחה מנישואין.
(אחיו היה גיסו של הצייר האנגלי לורנס אלמה-טדמה.) כמקור הכנסה נוסף נתן שיעורים פרטיים בציור ורישום לצעירות מהמעמד הגבוה של המבורג.
תלמידיו כללו את האחיות מולי קרמר והלן קרמר, וכן את אשתו השנייה מריה האסטט (בתו של אדריכל מהמבורג) לה נישא בשנת 1888.
ב־14 באפריל 1909 הוא נפטר, גופתו נשרפה והכד הוצב בבית העלמין באולסדורף.
קרל רופרכט קרוינן היא דמות נבל-על בדיונית מתוך סדרת הקומיקס הלבוי, שיצר מייק מינולה.
בקומיקס היה קרוינן מדען אס אס נאצי חסר ייחוד, שמאפייניו הבולטים ביותר היה שהוא לבש תמיד מסיכת גז ובגד גוף מגן, שמיגנולה מייחס לתאונה מסוג כלשהי שעבר.
הבמאי גיירמו דל טורו יצר עבור הדמות ביוגרפיה מורחבת משמעותית, שהופיעה כנבל בעיבוד הקולנועי משנת 2004.
היסטוריון הקולנוע הגרמני פלוריאן אברס הקדיש פרק שלם מספרו בנושא נאציזם בתרבות הפופ המודרנית לדמותו של קרל רופרכט קרוינן.
הוא מציין את קטעי הפאזל האלגוריים ל – האיקונוגרפיה שמאחורי העיצוב של קרוינן, וכינה אותו סוג של גילום השואה.
מדען גרמני שעבד עבור הנאצים, וחבר באגודת תולה, ד"ר קרוינן הפך לאחד מבכירי המדענים של פרויקט ראגנרוק (שנועדה לייצר את נשק יום הדין כדי לנצח במלחמת העולם השנייה) ותלמידו הקרוב של גריגורי רספוטין, יחד עם אילזה הופשטיין וליאופולד קורץ.
הוא נכח עם רספוטין בטקס הסודי בסקוטלנד שהביא את הלבוי לעולם.
קרוינן, הופשטיין וקורץ הוקפאו בתוך בסיס נאצי חשאי, עד שהונשמו על ידי התעשיין רודריק זינקו, שפעל על פי הוראת רספוטין.
קרוינן חזר לעבוד על כמה מהפרויקטים הקודמים שלו, כולל הקמת "צבא אפוקליפסה" על ידי שילוב גופות עם רובוטיקה.
הוא גם שכנע את זינקו לשלוף את ראשו של עמיתו, הרמן פון קלמפט, מדרום אמריקה.
קרוינן שמר על חיבה לעמיתו, אם כי רספוטין דחה את קלמפ כבלתי מתאים לפרויקט ראגנרוק.
כשהופעל מחדש ראשו של קלמפט, הוא ניסה לשכנע את קרוינן לנטוש את תוכניתו של רספוטין להעיר את אוגדרו ג'האד – ובמקום זאת להשתמש בצבא כדי להשיב את עבודתו של קלמפט בדרום אמריקה.
שומע יתר על המידה, קורץ זעם ותקף את ראשו של קלמפט בצעקה: "רספוטין הוא האדון!" בבהלה תפס קרוינן סכין והרג את קורץ.
כשתוכניתם נכשלה, פגע רספוטין זועם בזינקו, שהתעוור.
משוטט סביב הוא לחץ בטעות על כפתור הרס עצמי בבסיס, והשמיד אותו לחלוטין.
למרות הופעותיו, קרוינן שרד והתעורר כעבור שנים עם ליאופולד קורץ כדי לסייע לאיסיה מרסטן לרכוש כלי שיט מידי BPRD.
קרוינן הניח שהגופה נועדה לרפוסטין לפני שנודע לו שמרסטן הוליך אותו שולל וביקש להחיות את הלהבה השחורה, וחמק מהכאוס שנוצר עם ראשו של קלמפט.
קרוינן נמצא זמן מה לאחר מכן על ידי ורווארה, שהעירה מחדש את פון קלמפט והזמינה את שני הגברים להצטרף למטרה שלה בבנייתם מחדש של פנדמוניום על כדור הארץ.
קרוינן נעשה ספקן יותר ויותר כלפי ורווארה, שבסופו של דבר שרפה אותו.
בעיבוד הקולנועי הראשון של הלבוי, הבמאי גילרמו דל טורו יצר עבור קרוינן ביוגרפיה מורחבת משמעותית המוזכרת בסדרת ספרי קומיקס באוגדן Hellboy: The Art of the Film ובתוספות המיוחדות של ה-DVD של הסרט.
קרל רופרכט קרוינן, שנולד בשנת 1897 במינכן, היה ילד פלא אופרה עם מאפיינים מלאכיים ושיער בלונדיני שסייר בבירות אירופה עד שהקריירה שלו הסתיימה ברגע שקולו העמיק עם תחילת ההתבגרות.
קרוינן הפגין סימפטומים של מזוכיזם כבר בגיל צעיר מאוד, ששילבו עם הפרפקציוניזם שלו לצורה קיצונית של "התמכרות כירורגית" מתוך תיעוב עצמי בשנות העשרה שלו שהובילו אותו לערוך ניסויים אכזריים על עצמו: הסרה כירורגית של עפעפיו, השפתיים וציפורני האצבעות שלו.
הוא גם תכנן מסכת גז צמודה לסינון חיידקים אותה לבש תמיד.
הוא גם די מיומן במכשירים מכניים והאמין שמיזוג בין מבנים מכניים לגופים חיים יסייע ביצירת שלמות.
אחת מהמצאותיו המוקדמות הייתה זמיר שעון ששר אריה של מוצרט בצורה מושלמת.
סייף מופתי, הוא התפרסם גם בזכות חרשות הלהב שלו ויצר חרבות משלו.
בשנת 1930 הוא פגש את רספוטין שקם לתחייה והפך במהרה לתלמידו הנאמן ביותר.
לאחר מכן הצטרף למפלגה הנאצית, ועלה במהירות בדרגות, הצטרף לאס אס בשנת 1933 והגיע לדרגת אוברשטורמבנפירר (לוטננט גנרל).
הוא קיבל את צלב הברזל על שירותיו לרייך השלישי, כולל סיור כמפקד מחנה הריכוז אושוויץ, שם שירת בהצטיינות.
קרוינן הפך לראש אגודת תולה, קבוצה של אריסטוקרטים גרמנים האובססיביים לתורת הנסתר.
הוא עזר להם להוביל את פרויקט ראגנרוק והנדס את מחולל הפורטל שהעלה את הלבוי באוקטובר 1944.
כאשר כוחות בעלות הברית הסתערו על האי מול חופי סקוטלנד, שם התרחש פרויקט ראגנרוק, הרג קרוינן כמה מהחיילים האמריקאים שתקפו את הבסיס, אך הוסח על ידי רימון שהושלך מתחת למכשיר הפורטל על ידי פרופסור טרבור ברוטנהולם הצעיר.
קרוינן ניסה למנוע את פיצוץ את הרימון, אך ידו השמאלית נפגעה, ומוט מחוזק בבטון שיפד אותו דרך בית החזה וניתק את עמוד השדרה.
זמן קצר לאחר מכן הוא נעלם.
לאחר היעלמותו, בשנת 1956, נמצא קבר לא מסומן ברומניה.
רישומי שיניים זיהו את השרידים כשייכים לקרוינן.
עם זאת, קרוינן הופיע שוב בשנת 2004. בזכות הכוחות הבלתי מוסברים של המדע והקסם השחור, קרוינן "תיקן" את עצמו ביד מכנית תותבת, מוט פלדה שהחליף את החלק השבור של עמוד השדרה שלו ולב שעון, המופעל באמצעות מפתח הרוח שהושתל בחזהו.
על ידי כיווץ המפתח הוא הצליח להגביר את המהירות והרפלקסים שלו.
לאחר עשרות שנים ארוכות, הדם בעורקיו התייבש לחלוטין והשאיר רק אבק והפך אותו כמעט לפגיע מירי.
הוא יכול היה גם לסובב את המפתח כדי ל"כבות" את גופו (תרתי משמע), כשהוא נשאר במצב רדום ונראה מת עד שיוחזר.
הוא השתמש בטכניקה מתעתעת זו כדי לחדור למטה BPRD.
לאחר שפצע קשות את הסוכן קליי, זייף את מותו שלו ושכב ליד קליי ושניהם הועברו למפקדה.
לאחר שנכנס פנימה, קרוינן הביא את רספוטין לשם, והרג באופן אישי את פרופסור ברוטנהולם הקשיש, לפני שנעלם עם רספוטין.
ה-BPRD עקבה אחר רספוטין למוזוליאום שלו בפרברי מוסקבה.
הלבוי נקם לכאורה את מותו של ברוטנהולם בכך שהשליך את קרוינן למלכודת דחיפה – בור מחודד שהוסתר מתחת לדלת מלכודת.
קרוינן נמחץ כאשר הלבוי הפיל עליו גלגל שיניים ענק.
לא ידוע אם קרוינן שרד זאת או לא.
מסכת הגז המרוסקת של קרוינן הופיעה מאוחר יותר בוויטרינה ב-BPRD בסרט הלבוי השני.
בתסריט של הסרט ההוא נכתבה סצנת אפילוג שתוכננה להוביל לסרט שלישי, אך נחתכה מסיבות תקציביות.
גרסת אנימציה של הסצנה מופיעה בתוספות המיוחדות של ה-DVD.
בפרשנות לסרט השני של הלבוי, קבע גם גיירמו דל טורו כי בסיפור המתוכנן של הסרט השלישי, קרוינן היה אמור לחלוק היסטוריה עם דמותו של יוהאן קראוס.
הדבר נרמז בסרט השני כאשר יוהאן נראה בוהה במחשבה עמוקה במסכתו של קרוינן בוויטרינה במהלך החלק בו הלבוי נמצא במחלקה.
גרסת הקומיקס של קרוינן היא מדען רגיל למדי, שנראה שיש לו הכשרה כירורגית כלשהי.
בסרט משנת 2004 ובפלאשבק מהסרט משנת 2019, מופיע קרוינן כשהראשון לובש מדי SS עם זוג קטאר (कटार), דמוי פגיון שהוסתר בשרוולים, קרוינן אוחז באקדח לוגר P08. בהופעותיו המאוחרות בסרט משנת 2004, הוא אוחז בזוג חרבות בסגנון טונפה יחד עם כמה פגיונות אחרים הקשורים לחליפתו.
השחקן הצ'כי לאדיסלב ברן גילם את קרוינן בעיבוד הקולנועי משנת 2004.
גילום זה שונה בתכלית מהקומיקס.
קרוינן, שהיה במקור דמות ענוגה, מוצג כאן כחייל רצחני לא אנושי שנאמן לרספוטין.
איות שמו האמצעי שונה גם מ-"Ruprect" ל-"Ruprecht".
קרוינן מופיע גם בסרט האתחול משנת 2019, כשגולם על ידי אילקו איליב.
קרל שווסיג היה צייר גרמני, חבר באגודת האמנים יונגה ריינלנד ובאופוזיציה בתקופה הנאצית.
קרל שווסיג היה בנו של כורה מזרח פרוסי שהיגר לאזור הרוהר ומאוחר יותר יצרן של מנורות.
עקב מחלות בילדותו, הוא סבל מעקמת עמוד השדרה ונותר נמוך מאוד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שימש כפקיד בצבא.
בתקופת הנאצים הוא נרדף ונכלא מספר פעמים.
בין השנים 1918 עד 1920 שווסיג למד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
הוא הצטרף לחוג סביב יוהאנה איי והתיידד במיוחד עם גרט ולהיים.
הוא הציג לראשונה בשנת 1921 עם קבוצת האמנים יונג ריינלנד בדיסלדורף.
יחד עם ולהיים ופטר לודויגס פרסם שוסיג את המגזין הפוליטי-סאטירי Die Peitsche, אשר יצא נגד הבדלים מעמדיים ומיליטריזם בציורים סאטיריים.
בשנת 1924 השתתף בתערוכה "הפרולטריון" Der Kampf שארגן ולהיים בקונסטהאלה.
בשנת 1928 היה שוסיג ממקימי ההפרדה הרנית.
בשנת 1930 הקים קרל שווסיג את סניף דיסלדורף של האסו יחד עם חבריו הציירים לודוויג, הנס קרליק, יולו לוין, קרל לאוטרבך והבמאי והשחקן ולפגנג לנגהוף.
במקביל, לנגהוף לקח על עצמו את ניהול קבוצת התיאטרון האגיטרופית, קבוצת תיאטרון חובבים קומוניסטית אליה השתייך גם הילאריוס גילג'.
וקרל שווסיג, שהיה חבר במפלגה הקומוניסטית של דיסלדורף.
לאחר שרפת הרייכסטאג השתתף שווסיג בייצור והפצה של עלונים וסיפק מחסה לנרדפים.
ב-11 ביולי 1933 הוא נעצר על ידי המשטרה והועבר למעצר.
שוסיג נחקר ועונה כאן במשך שלושה ימים כדי לגלות את שמות עמיתיו להתנגדות נגד הנאצים.
לאחר ארבעה ימים הוא הועבר למטה המשטרה כעבור ארבעה שבועות הועבר על ידי האס אס למטה הגסטאפו בדיסלדורף לצורך זיהויו.
לאחר מכן הוחזק במעצר לפני משפט עם הרשעה "הכנה לבגידה " הוא הוכנס לכלא וופרטל-בנדאל.
בנובמבר 1934 הוא שוחרר והיה תחת פיקוח המשטרה.
באביב 1935 הצליח שווסיג לברוח לבלגיה.
באנטוורפן הוא קיבל מקלט פוליטי והחל שוב בעבודה אמנותית.
הוא תיעד בתמונות את מה שקרה לו ולחבריו האסירים במרתף העינויים של המשטרה, והוא כתב את סיפורו.
בשנת 1935/1936 סיים את העבודה, מחזור של 48 רישומים בנושא.
אלה הוצגו מחוץ לגרמניה - בשנת 1936 בבריסל ובאמסטרדם, בשנת 1937 במוסקבה.
בשנת 1940 נעצר שוב במהלך פלישת הכוחות הגרמנים לאנטוורפן והועבר לדרום צרפת.
לאחר כליאתו במחנות סנט-קפריאן, מחנה דה גורס, נואה-מאוזאק ונקסון, החזיר אותו האס אס לגרמניה בשנת 1943, שם נכלא שוב מספר פעמים בשנים 1943 וב-1944. בשנת 1945 שווסיג שוחרר לבסוף זמן קצר לפני הפלישה האמריקאית.
בשנת 1945 חזר קרל שווסיג לדיסלדורף והשתתף בשיקום התרבותי.
בציורים ובתחריטים, בין היתר, הוא הציג את חוויותיו במעצר.
בשנת 1946 התחתן עם השחקנית הנלור מולר, עמה נולדו לו שלושה ילדים.
לאחר מותו, רכש המוזיאון בדיסלדורף את ציורו דיוקן עצמי בקרנבל.
קרל אנטון יוזף רוטמן היה צייר נוף גרמני והמפורסם ביותר במשפחת הציירים רוטמן.
רוטמן השתייך לחוג האמנים סביב לודוויג הראשון מבוואריה, שהזמין ציורי נוף גדולים אך ורק ממנו.
הוא ידוע בעיקר בזכות נופים מיתיים והרואיים.
רוטמן נולד בהיידלברג ב־11 בינואר 1797. שם קיבל את שיעורי הרישום הראשונים מאביו, , שלימד רישום באוניברסיטה בהיידלברג.
הוא התגבש בעיקר באמצעות חקר הטבע ויצירות מופת גדולות.
בתקופה האמנותית הראשונה שלו הוא צייר תופעות אטמוספיריות.
לאחר שהתבלט עם הציור של היידלברג בשקיעה (צבע מים) וטירת אלץ, התיישב במינכן בשנת 1822 והתמסר לנוף בוואריה.
כאן החלה תקופתו השנייה, ובשנת 1824 התחתן עם פרידריקה, בתו של דודו, פרידריך לודוויג פון סקל, ששימש כעובד בחצר המלכות.
באמצעות קשר זה הוא הכיר את המלך לודוויג הראשון מבוואריה, שבשנת 1826/27 מימן את מסעותיו באיטליה במטרה להרחיב את הרפרטואר שלו, שעד אז היה מורכב אך ורק מנופים גרמניים.
באיטליה, רוטמן עשה רישומים עבור 28 הנופים האיטלקיים בפרסקו אותם הוזמן לצייר במינכן.
מחזור הציורים האטלקי שהושלם בשנת 1833, נתן ביטוי חזותי לבריתו של לודוויג עם איטליה, והעלה את ז'אנר ציור הנוף לשיא כמו ציור ההיסטוריה - הנושא המועדף עם העמלות הגדולות האחרות של המלך לציור מונומנטלי.
לרוע המזל הפרסקו התדרדר בהשפעות מזג האויר.
התוכניות עבורם נמצאים בגלריה בדרמשטאדט.
בשנת 1834 נסע רוטמן ליוון כדי להתכונן להזמנה של לודוויג למחזור ציור שני.
כאן התחילה התקופה השלישית שלו - 23 הנופים הגדולים שהותקנו בסופו של דבר במוזיאון ניו פינאקוטק במינכן שנבנה בעת ההיא, שם הם קיבלו אולם משלהם.
קרל רוטמן נפטר ב־7 ביולי 1850 במינכן, בן 53 מסיבות שלא פורסמו.
הוא קבור באלטר סודריפהוף במינכן.
קרל רכלינג היה צייר ומאייר גרמני, הידוע בייצוגו נושאים צבאיים היסטוריים.
רכלינג נולד בסארבריקן, חלק ממחוז הריין הפרוסי, בנו של פרידריך רכלינג, עובד בית המשפט ואנגליקה סטול.
הוא למד בין השנים 1875–1880 באקדמיה לאמנויות בקרלסרוהה אצל לודוויג דס קודרס וארנסט הילדברנד ואחר כך באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
בהיותו בברלין, הוא היה תלמידו של הצייר אנטון פון ורנר, איתו השתתף ביצירת ציורים פנורמיים שונים כמו "דר שלאכט פון סדאן" ("קרב סדאן").
מאוחר יותר התפרסם בזכות עבודתו העצמאית של ציורים היסטוריים וצבאיים בתחילת המאה ה-19.
הוא נפטר ב־6 במאי 1920 בברלין.
בין היצירות המפורסמות ביותר של רכלינג בנושאים צבאיים ניתן למנות תיאורים שונים של סצנות קרב של ניצחונות צבא פרוסיה, במיוחד אלה במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה.
יחד עם גאורג קוך ואויגן בראכט צוירה פנורמה של קרב צ'אטנוגה בין עבודותיו.
הוא עבד בשיתוף פעולה עם ריכרד קנטל וולדמר פרידריך באיור שני ספרי ילדים פופולריים.
קרל קונסטנטין היינריך שטפק היה צייר ואמן גרפי גרמני.
הוא היה ידוע במיוחד בזכות ציוריו של סוסים וכלבים.
הוא היה בנו של "ג'נטלמן בעל אמצעים עצמאיים" שהתעניין באמנות.
עוד כשהיה בגימנסיה לקח שיעורים באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
בשנת 1837 הוא נכנס לכיתת אמן של צייר הסוסים פרנץ קרוגר ומאוחר יותר עבד בסטודיו של קרל יוזף בגס.
הוא נסע לפריז בשנת 1839, שם בילה חודשיים בלימודים אצל פול דלארוש והושפע מעבודתו של הוראס ורנה.
בין השנים 1840 עד 1842 התגורר באיטליה.
כשחזר התמסר בעיקר לציורי ציידים ובעלי חיים.
עם הזמן הוא התרכז יותר בסוסים: במנוחה, באימון, בעסקי ספורט וכו'.
בשנת 1864 המדינה הפרוסית רכשה את תמונה של סוסים עבור הגלריה הלאומית בברלין.
עם זאת הוא המשיך לצייר דיוקנאות בכל הגדלים וכן ציורים היסטוריים, ליטוגרפיות, תחריטים ואפילו כמה פסלי חיות ברונזה קטנות.
תלמידו, מקס ליברמן, נזכר כיצד שטפק ייצר דיוקנאות של סוסים ורוכבים, אותם מכר שהלקוחות לקחו אותם הביתה כשהם עדיין רטובים.
מראשית שנות ה-50 של המאה ה-19 הוא התמסר יותר להוראה.
בשנת 1859 הוא הפך לפרופסור באקדמיה הפרוסית, ובשנת 1880 מונה למנהל האוניברסיטה הקונסטיאקברג.
בין עבודותיו הידועות ביותר שאינן של בעלי חיים נמנים "הוצאתו להורג של רוברט בלום" בבריגיטנאו ומחזור של סצנות מההיסטוריה הפרוסית עבור גימנסיה בקוניגסברג.
הוא נפטר בפתאומיות, משבץ מוחי, ונקבר בבית הקברות הצרפתי בברלין.
מדליון הדיוקן של מצבתו נוצר על ידי הפסל פרידריך ריש, פרופסור מהאקדמיה לאמנות קניגסברג.
קרל אוגוסט רתיינס (גרמנית: Carl August Rathjens; ) היה גאוגרף גרמני, שתחומי העניין העיקריים שלו היו בהיסטוריוגרפיה, גאולוגיה ואתנוגרפיה של דרום ערב.
הוא ערך כמה ביקורים בתימן בשנים 1927, 1931, 1934 ו-1938. הוא נחשב לחוקר החשוב ביותר במחקר על תימן במאה ה-20. הוא תרם יותר מכל אחד אחר בביצוע מחקרים מדעיים ואתנוגרפיים, שהביאו למגוון רחב של ממצאים, והשאיר מעל 2500 פריטים אתנוגרפיים וכ -4,000 תצלומים (שקופיות (פוזיטיב) ותשלילים (נגטיב)) מדרום ערב.
נולד באלמסהורן, גרמניה למורה והחל את לימודיו האקדמיים בשנת 1906 באוניברסיטת המבורג, והמשיך את לימודיו האקדמיים באוניברסיטאות קיל, ברלין ומינכן בתחומים: גאוגרפיה, גאולוגיה, קרטוגרפיה, מטאורולוגיה, אסטרונומיה, בוטניקה, זואולוגיה, דמוגרפיה, סוציולוגיה וכלכלה.
רתיינס נסע למצרים כסטודנט גרמני צעיר לגאוגרפיה, גאולוגיה, אסטרונומיה, מטאורולוגיה וביולוגיה.
בהתראה קצרה, וללא תכנון, המשיך במסעו ונסע לאתיופיה בשנת 1908, וקיבל את הצעת חברו לבקר את דודו שכיהן שם ככומר.
במהלך שהותו במדינה זו, פגש את יהודי תיגראי בחבש וחקר את תולדותיהם, דתם ותרבותם.
בשנת 1911 סיים את הדוקטורט שלו אצל אריך פון דריגאלסקי עם התזה, Beiträge zur Landeskunde von Abessininen ("תרומות לחקר הגאוגרפיה של חבש"), בה הציע למנחה שלו לכתוב עבודת המשך בשם Die Juden in Abessinien, לקבלת תואר שיאפשר לו להדריך כפרופסור.
המחקר שלו על יהודי אתיופיה פורסם בשנת 1921. לאחר תקופה קצרה במכון הזואולוגי הממלכתי במינכן, עבד רתיינס בין השנים 1911 ל־1921 במכון הקולוניאלי של המבורג ואז עבד בארכיון הכלכלי העולמי (Welt Wirtschaftsarchive), עד לפיטוריו מטעמים פוליטיים בשנת 1933, עקב סירובו להצטרף למפלגה הנאצית.
במהלך שנות עבודתו בארכיון הכלכלי העולמי, היה מרצה גם במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת המבורג.
קרל רתיינס הלך לעולמו בשנת 1966 בהמבורג.
בשנת 1927 נסעו קרל רתיינס, הרמן פון ויסמן ומזרחן בשם אריקה אפיץ לג'דה, ערב הסעודית, במטרה לערוך סקר גאולוגי של אותה מדינה ולתעד את החי והצומח באזורים שבין ג'דה למכה.
בג'דה הזמין אותם דניאל ואן דר מיולן, שהיה דיפלומט וקונסול הולנדי בג'דה, להישאר בביתו בזמן שהמתינו לוויזה של המלך אבן סעוד.
תשובת המלך הגיעה אליהם לאחר עשרה ימים, בהם אסר עליהם במפורש להיכנס לתוך ארצו.
שלושת החוקרים היו מאוכזבים ומתוסכלים.
הם עזבו את ג'דה על ספינה שהביאה אותם למזרח אפריקה.
שם הם לא היו מעוניינים לחזור באותה תקופה לאירופה, לאחר שלא מילאו את משימתם.
לכן, הם החליטו לבקר בדרום ערב, שלא הייתה יעד בתכנון המקורי של מסעם.
רתיינס, עם שני בני ארצו, ירד מסירה שהביאה אותם לראשונה לתימן בשנת 1927. בהגיעם לחודיידה, קרל רתיינס כתב למשפחתו בהמבורג שכשהוא נכנס לתימן הוא "עזב את הציוויליזציה מאחוריו; אין בנקים, לא בתי מלון ולא שגרירויות.
אין מכוניות, וגם לא דרכי אספלט.
אין בית דואר בחודיידה; אפשר להשתמש בטלגרף רק בחודיידה ובצנעא.
ישנם רק שני בולים בשימוש במדינה והם אינם מוכרים במקומות אחרים מחוץ לתימן.
בבתים אין מים זורמים; וגם אין חשמל.
בבתי המשפחות כמעט ואין רהיטים.
המהפכה התעשייתית לא הגיעה למדינה הזו.
מרבית המוצרים מיוצרים בעבודת יד; אין שימוש במכונות ולא בכלים טכנולוגיים".
בהשוואה לאירופה, הוא הרגיש כאילו חזר בזמן לימי הביניים.
תימן הייתה מבחינתו כמו מסע בזמן של חמש מאות שנה לאחור.
כבר בביקורו הראשון התפתחו יחסים טובים עם המלך, האימאם יחיא חמיד אלדין (1864–1948) וחמשת בניו הגדולים, שכולם עבדו בשירות המדינה ושימשו כשרים, או לחלופין שימשו בתפקידים בכירים בבית המשפט.
רתיינס גם פיתח מערכת יחסים טובה עם ראש הממשלה, עבדאללה אל עמרי, איתו הוא תקשר באנגלית.
היה לו קשר טוב עם שר החוץ, מוחמד רגיב, איתו תקשר בצרפתית.
רתיינס ועמיתיו היו האורחים הרשמיים של האימאם יחיא.
הם שוכנו בבית ההארחה הרשמי בביר אל עזב, ליד הרובע היהודי בצנעא.
במכתביו לבני המשפחה ולחברים, הוא תיאר שוב ושוב כיצד הוא נהנה מאירוח המלך וחש שחייו בצנעא הם כמו פרק שנלקח מסיפורי אלף לילה ולילה .
רתיינס ושני עמיתיו הופקדו על החפירה הארכאולוגית הראשונה בתימן.
האימאם יחיא שלח את שלושת החוקרים הגרמנים לחוּקה (Huqqa) כדי לחפור קבר עתיק.
רתיינס לא הצליח לשכנע את האימאם ששלושתם אינם ארכאולוגים.
שלושת החוקרים הגרמנים יצאו לחוּקה ליד חגה (Hagga) עם משלחת של חמישים חיילים ומפקח.
בעזרת חמישים עובדים מקומיים הם חשפו קבר מהמאה השנייה לספירה.
רתיינס הניח כי בתימן, תחום הארכאולוגיה נמצא בחיתוליו וכי יש לפתח ולהרחיב אותו.
עם זאת, הוא טען כי המחקר צריך להיעשות בצורה מקצועית תוך שימוש בשיטות מדעיות.
מסיבה זו רתיינס ביקש מהאימאם יחיא להקים רשות עתיקות וכן מוזיאון בו ניתן לאחסן ולשמור על הממצאים הארכאולוגיים.
רתיינס גם הציע לאימאם להזמין מגרמניה צוות הכולל ארכאולוג ופילולוג לשפות שמיות עתיקות על מנת לפקח על החפירות, לתעד את הממצאים ולפענח את הכתובות בשיטות המדעיות המשמשות באירופה.
האימאם היה מוכן לבנות מוזיאון, אך לא הסכים להזמין חוקרים מומחים מאירופה.
רתיינס עצמו לימד שופט מקומי כיצד להעתיק כתובות ולתעד פריטים.
קאדי בשם סאדיק הועמד על ידי האימאם כמנהלו הראשון של המוזיאון הארכאולוגי.
היה זה המוזיאון הארכאולוגי הראשון בחצי האי ערב.
המוזיאון בעדן הבריטית הוקם עשור לאחר מכן.
לא הייתה זה ההישג היחיד שרתיינס הצליח להשיג.
אולם המוזיאון בצנעא לא תמיד היה פתוח.
קשיים פוליטיים וכלכליים גרמו לסגירתו.
במהלך מלחמת העולם השנייה המוזיאון נסגר, אך שוב נפתח לאחר המלחמה.
קלאודי פאיאן (Claudi Fayan) עבדה כרופאה בצנעא בתחילת שנות החמישים והיא יזמה את פתיחת המוזיאון מחדש, וכן פעלה לפתיחת מוזיאון אתנולוגי-תרבותי בצנעא.
המוזיאונים נסגרו שוב במהלך מלחמת האזרחים שפרצה בתימן בשנות השישים.
פיוטור גרז'יניביץ' (Fiotor Grazjenevitch), שנשלח לתימן מסנט פטרסבורג לעבוד בבית חולים בתעיז, התעניין גם הוא בארכאולוגיה של תימן והיה חלק ממשלחת רוסית שנשלחה לחפור כמה אתרים מצפון לצנעא.
הוא גם הפעיל לחץ לפתיחתו מחדש של המוזיאון הארכאולוגי בצנעא.
רתיינס נדהם מכך שלא קיים שום גוף ציבורי שיפקח על הסחר בשוד העתיקות בשווקים של צנעא, תעיז, חודיידה, עמראן, דמאר וצעדה.
הוא הבחין בסוחרים בשווקים שמכרו לתיירים פריטים עתיקים ללא חשש.
יתר על כן, הוא היה עד לשיחות עם סוחרים זרים ותיירים שהזמינו פריטים ספציפיים מאזור מסוים, ובכך גרמו לתושבים לחפור ולשדוד קברים עתיקים ואת האוצרות שהכילו ולהציע את הפריטים למכירה בשוק.
רתיינס היה משוכנע שצריך להפסיק את סחר העתיקות ושיש לתעד ולשמור את כל הממצאים והתגליות תחת פיקוח השלטונות במדינה.
בנוסף, רתיינס סבר כי על המורשת התרבותית הקדם-אסלאמית להיות חלק מתוכנית הלימודים בהיסטוריה בבתי הספר, ושיש ללמד את המקומיים אודותיה.
עקב כך, המליץ לאימאם יחיא לפרסם תקנה האוסרת על הוצאת עתיקות מהארץ.
ראש הממשלה ושר החוץ תמכו בדעתו והמליצו על כך לאימאם לטובת המדינה.
האימאם הסכים, ובשנת 1931 פרסם צו האוסר על מכירה וייצוא של עתיקות מבלי לקבל תחילה היתר בכתב.
יוזמה זו נתפסה כצעד חשוב גם בעיני גורמים נוספים באזור.
קרל רתיינס גם יזם הקמת תחנה מטאורולוגית.
האימאם הסכים לפרויקט שלו והציע לו להיות אחראי על הקמת התחנה.
הוא קיבל חמישים חיילים שיסייעו לו.
רתיינס התחיל בשרטוט התוכנית של הבניין, אך נאלץ לחפש עצים וחומרי בנייה נוספים במחוזות הרחוקים מצנעא ולהעביר אותם לעיר הבירה.
הוא הזמין קש לכיסוי גג המבנה מאזור חודיידה.
התחנה הוקמה תוך מספר חודשים בלבד.
תחנת Wetter Dienst ("השירות המטאורולוגי") בהמבורג תרמה מכשירי מדידה רבים שאותם הביא רתיינס לתימן.
בתחנה אספו רתיינס ותלמידיו נתונים על רוח, אקלים, טמפרטורות ומשקעים שלוש פעמים ביום.
התוצאות נשלחו באמצעות טלגרף לתחנת שירות מזג האוויר בהמבורג.
זה היה חידוש נוסף שהביא רתיינס לתימן ותרם למודרניזציה של המדינה.
על אף שרתיינס לא היה הראשון שאסף מידע על מזג האוויר והאקלים בתימן, ניתן לראות את עבודתו כחלוצית במובן זה שהמדינה יזמה ותמכה בה.
נתונים מסוג זה נאספו בעבר על ידי חוקר קודם, קרסטן ניבור, שבשנת 1763 מדד את הטמפרטורות והמשקעים בשבועות הראשונים שלו בתימן.
אדוארד גלזר, שבילה יותר זמן בצנעא וביקר בתימן בסוף המאה ה-19, הביא מגרמניה גם מכשירים למדידת הטמפרטורה, הלחות והמשקעים.
גלזר עשה זאת מהמרפסת של בית ההארחה בו התגורר.
בעוד שעבודתם של ניבור וגלזר בתחום זה הייתה חלוצית, משך עבודתם היה קצר ועל כן לא ניתן היה להשוות את נתוניהם לנתונים שהיו יכולים להיאסף במשך תקופה ארוכה יותר.
אולם תוכניתו של רתיינס הייתה שהעבודה בתחנה תימשך תקופה ארוכה.
לצורך כך, הוא הכשיר מספר מקומיים כדי שיאספו ויעבירו את הנתונים.
רתיינס היה לעזר גם בשיפור שירותי הדואר והתקשורת של תימן.
רתיינס הציע לאימאם יחיא לרשום את ארצו ב"איגוד הדואר והטלגרף הבינלאומי".
האימאם הורה למנהל הכללי בסניף הדואר של צנעא לסייע לו במאמצים אלה, בזמן שרתיינס נסע לברלין להזמין בולים חדשים שיוכרו גם מחוץ לתימן.
לאחר סיום ההכנות המקדימות לסניף הדואר החדש, הגיש רתיינס בקשה לצרף את תימן תחת חסות האימאם כחברה באיגוד הדואר והטלגרף הבינלאומי.
תימן הצטרפה לרשת התקשורת העולמית והפכה לחברה בשנת 1931, המדינה הראשונה בחצי האי ערב שעשתה זאת.
האימאם חיבב את קרל רתיינס וסמך עליו.
הוא ראה ברתיינס שגריר טוב של תימן באירופה.
האימאם התעניין בייבוא חיטה מאירופה, מכיוון שתימן סבלה מכמה שנים של רעב קשה.
הוא גם היה מעוניין מאוד בכך שרתיינס ישמש לו כיועץ לרכישת נשק באירופה, כמו גם מוצרים תעשייתיים אחרים שיעזרו במודרניזציה של ארצו.
רתיינס היה מעוניין מאוד בכך שגרמניה תפתח יחסי ידידות עם תימן וששתי המדינות ירחיבו את סחר החליפין ביניהן.
תימן הייתה מוטרדת מכיוון השלטונות הבריטיים בגבולה הדרומי והאימאם חשש שהבריטים יתקיפו יום אחד את ארצו.
בתנאים אלה עודד רתיינס את משרד החוץ הגרמני לחתום על הסכם הגנה הדדית עם תימן.
בתימן חקר רתיינס את המערכת הפוליטית והמשפטית של אנשי החצר, כולל המאפיינים הדמוגרפים של תימן, ויידע את קוראיו על המיעוטים שחיים במדינה, ועל מעמדם החברתי והמשפטי.
הוא הקדיש סקירה מיוחדת לקהילה היהודית בתימן, בספר שכותרתו "אדריכלות יהודית בצנעא, תימן", ספר המפרט את ההיסטוריה והתרבות בדור האחרון, הכולל את תיעוד המלאכות והתרבות החומרית של היהודים בצנעא.
רתיינס התעניין באופן אישי ביהודי תימן, צילם אותם וכתב על הרובע היהודי והארכיטקטורה שלו.
במהלך ביקורו של רתיינס אצל הרב הראשי (בשנת 1927 או בשנת 1931), הוא העתיק את שמות העיירות והכפרים שהתיישבו בהם יהודים בתימן מתוך רשימה שהרב העמיד לרשותו שנלקחה מרישומי המס, שעליהם הופקד הרב ועליהם נתן דין וחשבון למלך.
בסך הכל הוא מנה 371 קהילות יהודיות בתימן.
בנו של רתיינס, קרל רתיינס, הצעיר (1914–1994), היה גיאומורפולוג, שהתמחה בחקר קרחונים אלפיני והכיר היטב את המזרח, במיוחד את אפגניסטן.
האוסף של רתיינס כולל למעלה מ-2,500 פריטים אתנוגרפיים יהודיים.
הוא הציע לגברת הדסה קלברי-רוזנבליט מהסוכנות היהודית בארץ-ישראל לקנות ממנו את הפריטים שהיו מהם מספר עותקים.
היא העבירה את הצעתו לאוניברסיטה העברית שקנתה ממנו כמעט 2,000 פריטים.
רתיינס תרם רבות לשימור התרבות התימנית בקרב יהודי תימן בארץ ישראל.
בזכות פעילותו, התאפשר קיומן של תערוכות והרצאות על התרבות היהודית התימנית העשירה, תוך כדי הצגת התלבושות והתכשיטים.
באוסף שלו נמצאים כארבעת אלפים תצלומים (פוזיטיב ונגטיב), שהם האוסף החזותי הגדול ביותר שנעשה עד כה על ידי חוקר יחיד בתימן, ומתעדים את המדינה ואנשיה בתקופת שלטונו של האימאם יחיא חמיד אלדין ומתארים עולם ותרבות שכבר מזמן נעלמו ואינם עוד.
בביקוריו בתימן בשנים 1927, 1931, 1934 ו-1938, הוא אסף, העתיק או קנה מאות כתוֹבוֹת מהתקופה החימירית ותקופת האסלאם הקדומה, רכש עתיקות ואסף דוגמאות אתנוגרפיות בשווקים השונים ברחבי תימן.
הוא העמיס את האוסף שצבר על כ־100 גמלים והעביר אותו לחודיידה ומשם המטען נשלח להמבורג.
רתיינס גם ביקר בפרוטקטורט הבריטי בעדן ורכש שם עתיקות בשווי אלפי לירות.
מרבית פריטי האוסף שהביא מתימן מאוחסנים כיום במוזיאון האתנולוגיה בהמבורג (Museum für Völkerkunde Hamburg), ביניהם מאות כתובות מהתקופה החימירית והאסלאמית הקדומה, כתבי יד בערבית ובעברית ואלפי פריטים הקשורים לאתנוגרפיה ולתיעוד התרבות החומרית בתימן.
בשנת 1939 רכש שלמה זלמן שוקן (1877–1959) כ־800 חפצים מהאוסף האתנוגרפי של יהדות תימן, והשאיל למוזיאון בצלאל לאחר השתדלותם של אריך בראואר והדסה פרלמן-קלברי-רוזנבליט.
קרל דויד טולְמֵה רוּנְגֶה היה מתמטיקאי ופיזיקאי גרמני, שנודע בעיקר בזכות המצאת שיטת רונגה-קוטה.
רונגה בילה את שנותיו המוקדמות בהוואנה, שם אביו יוליוס כיהן כקונסול דנמרק.
אמו הייתה פאני שוורץ טולמה, בת למשפחה ממוצא הוגנוטי.
לאחר ששבו מקובה, עברה המשפחה לברמן, שם אביו נפטר בשנת 1864. השפה בה דיבר עם הוריו בבית הייתה אנגלית.
בשנת 1880 השלים רונגה את לימודי הדוקטורט במתמטיקה בברלין, שם היה לתלמידו של קרל ויירשטראס.
בשנת 1886, הוא קיבל מינוי כפרופסור באוניברסיטה הטכנית של הנובר.
בשנת 1904, ביוזמת פליקס קליין, הוצעה לרונגה משרה באוניברסיטת גטינגן, והוא אכן התקבל ופעל במוסד זה עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1925.
בתו אייריס הייתה למתמטיקאית אף היא, ובנו וילהלם היה ממפתחיו המוקדמים של המכ"ם.
בתו הנוספת נרינה (נינה) נישאה למתמטיקאי ריצ'רד קוראנט.
תחומי עיסוקו כללו מתמטיקה, ספקטרוסקופיה, גאודזיה ואסטרופיזיקה.
בראשית המאה ה-20 פרסם שיטה נומרית לפתרון משוואות דיפרנציאליות.
השיטה, שפותחה במקביל על ידי מרטין וילהלם קוטה, הפכה לאחת מהשיטות הנפוצות ביותר בתחום, ולימים נקראה שיטת רונגה-קוטה.
בנוסף, רונגה ידוע בשל תופעת רונגה אשר מתארת קושי בביצוע אינטרפולציה של פונקציות באמצעות נקודות מרווחות באופן שווה.
הוא ביצע עבודה ניסיונית בחקר של מספר יסודות (יחד עם היינריך קייזר) וכן התעניין ביישומי עבודה זו לצורך מחקר אסטרופיזיקלי.
רונגה העמיד דורות של חוקרים מהשורה הראשונה בפיזיקה ובמתמטיקה, הבולט שבהם הוא מקס בורן.
פסי שומאן-רונגה, פסי הבליעה הרציפים בחמצן מולקולרי נקראים על שמו ועל שם ויקטור שומאן
שיטת רונגה לפתרון משואות דיופנטיות
וקטור לפלס-רונגה-לנץ נקרא על שמו, על שם פייר-סימון לפלס ווילהלם לנץ, על אף שאיש מהם לא גילה אותו
קרל רוסוב (בצ'כית: Karel Rusov; 21 בנובמבר 1924 – 2013) היה איש צבא ופוליטיקאי צ'כוסלובקי.
שימש כראש המטה הכללי של צבא צ'כוסלובקיה בין 1968–1979, וכחבר המועצה הפדרלית בין 1971–1990.
רוסוב נולד בהורני אוייזד ב-21 בנובמבר 1924. הוא למד בבית ספר למנהל עסקים לפני שב-1945 התגייס לצבא צ'כוסלובקיה.
הוא למד באקדמיה הצבאית בהראניצה ובאקדמיה הצבאית פרונזה שבמוסקבה.
הוא מילא תפקידים בכירים במטה הכללי ושימש כמפקד הדיוויזיה הממונעת ה-2. ב-1960 הוא מונע למפקד הארמייה ה-1. ב-19 באפריל 1968 הוא מונה לראש המטה הכללי.
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, בעקבות האביב של פראג, פלשו צבאות ברית ורשה לצ'כוסלובקיה, וכבשו אותה תוך יום אחד.
הסובייטים החלו בתהליך "הנורמליזציה" שנועד להסדיר מחדש את היחסים בין צ'כוסלובקיה לברית המועצות.
בפועל, היה זה שם מכובס שנועד לכסות על טיהורים מסיביים בצמרת הצבא והפוליטיקה הצ'כוסלובקית.
רוסוב סומן כתומך נאמן של ברית המועצות, ולפיכך הפך לדמות חזקה ומשפיעה במפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית.
ב-1971 הוא הפך לחבר האספה הפדרלית.
ב-26 בנובמבר 1979 הוא סיים את תפקידו כרמטכ"ל, ומונה לסגן שר ההגנה.
ב-1989 הוא מונה לנספח צבאי בגרמניה המזרחית.
בעקבות מהפכת הקטיפה שסיימה את השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה, הוא עזב את הצבא.
קרל רינק () היה קצין בזרוע האס אס הנאצית אשר כיהן כסגן מפקד גטו קובנה.
למרות תפקידו הבכיר במשטר הנאצי, רינק היה מעורב בסדרת פעולות סמויות שתרמו להצלת עשרות יהודים מהשמדה.
רינק נולד בגרמניה למשפחה פרוטסטנטית.
מנעוריו הראה עניין רב בצבא ובמדיניות, ובסופו של דבר הצטרף ל ולאחר מכן לאס אס.
במהלך שירותו, רינק התמנה למספר תפקידים בכירים, אך מה שבלט ביותר היה תפקידו כקצין אחראי על בתי מלאכה בגטו קובנה.
בניגוד לרוב חבריו לאס-אס, רינק החל להציג ספקות מוסריות לגבי התוכנית הנאצית להשמדת היהודים.
בעקבות אהבה גדולה שהתפתחה בינו לבין אישה יהודייה, הוא החל לפעול בחשאי כדי להציל יהודים, והשתמש במעמדו הגבוה כדי להוציאם מגטאות ולספק להם מקלט זמני או דרכי בריחה.
רינק ניצל את יכולתו לגשת למידע מסווג ואת האמון שנתנו בו מפקדיו כדי לזייף מסמכים, לשחרר עצורים יהודים בטענות שקריות ולהעביר מזון ותרופות ליהודים שהתחבאו.
כמו כן, הוא השתמש ברשת קשרים רחבה של עוזרים ושותפים, לעיתים קרובות תוך סיכון רב לחייו ולקריירה שלו.
לאחר המלחמה, קרל רינק נתקל בבעיות רבות בניסיונותיו לשוב ולחיות חיים רגילים.
הוא נאלץ להתמודד עם האשמות של רצח ועם התעלמות מצד החברה בגרמניה הפוסט-נאצית, שלא הכירה או לא רצתה להכיר בפעולותיו להצלת יהודים.
למרות המאמצים של ניצולים ושל משפחתו לנקות את שמו, רינק לא זכה להכרה רחבה בזמן חייו.
היסטוריונים ומחקר מאוחר יותר החלו לחשוף ולתעד את סיפורו של רינק, הודות לעדויות של ניצולים ומסמכים שנמצאו בארכיונים.
הסיפורים על פעולותיו במהלך המלחמה חשפו דילמות מוסריות עמוקות והראו כיצד אפשר למצוא אנושיות גם בתוך האופל הכי עמוק.
קרל רינק נפטר בשנות ה-70 של המאה ה-20, מבלי לקבל הכרה רשמית על פעולותיו במהלך המלחמה.
קַרְל לוּדְוִיג רַיינְהַרְדט היה פילולוג קלאסי גרמני.
ריינהרדט נולד בדטמולד, וגדל בפרנקפורט, העיר שאליה נקרא אביו, הרפורמטור החינוכי , ב-1886 לשמש כראש הגימנסיה לסינג.
בפרנקפורט למד ריינהרדט הצעיר בגימנסיה גתה, בית ספר תיכון שנוסד ב-1897 על פי עקרונות Frankfurter Lehrplan ("תוכנית ההוראה של פרנקפורט") של אביו, ובניהולו בשנים 1897–1904.
קרל לודוויג היה נכדו של איש העסקים קרל יוהאן פרוידנברג, מייסד קבוצת פרוידנברג (Unternehmensgruppe Freudenberg).
ב-1905 החל ללמוד פילולוגיה קלאסית באוניברסיטת בון ובאוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
שם קיבל את הדוקטורט שלו ב-1910 בהדרכת .
עם סיום לימודיו לימד באוניברסיטאות בון, מרבורג והמבורג, עד שנקרא לאוניברסיטת פרנקפורט בשנת 1924. הוא נשאר שם עד שמונה לפרופסור לפילולוגיה קלאסית אמריטוס ב-1951, למעט השנים 1942–1945, כשהיה באוניברסיטת לייפציג.
הוא הפך לחבר קבוע ב בזמן שזומן ללייפציג.
בשנת 1937 צירפה אותו כחבר מן החוץ.
ריינהרדט נחשב לאחד ההלניסטים המובילים בתקופתו.
הוא אולי ידוע בעיקר בזכות מחקריו על פוסידוניוס, אך הוא גם כתב מונוגרפיות מקוריות ביותר על פילוסופים שקדמו לסוקרטס, אייסכילוס וסופוקלס.
אף על פי שהיה בעיקרו תלמידו של וילאמוביץ, תקופה מסוימת בצעירותו הוא נכנס להשפעה של פרידריך ניטשה וחוג השירה של שטפן גאורגה.
לכתביו הרבים, בתורם, הייתה השפעה עמוקה על מחשבתם של ארנסט קסירר, מרטין היידגר ו.
בשנת 1952 ריינהרדט צורף למסדר פור לה מריט ובשנת 1956 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פרנקפורט.
קַרְל שְׁטֶרְנְהַיים היה מחזאי ומחבר סיפורים קצרים גרמני ממוצא יהודי.
אחד מהנציגים הבולטים של האקספרסיוניזם הגרמני, הוא במיוחד כתב סאטירות על הרגישויות המוסריות של המעמד הביניים הגרמני המתפתח בתקופה הווילהלמינית.
שטרנהיים נולד בלייפציג, בנם של רוזה מאריה פלורה (לבית פרנקה) (1856–1908) וקרל יוליוס שטרנהיים (1852–1918), בנקאי.
הוריו נישאו שנתיים לאחר לידתו.
אביו היה יהודי, ואימו הייתה לותרנית ממשפחה ממעמד הפועלים.
בין השנים 1897–1902, הוא למד פילוסופיה, פסיכולוגיה ומשפטים לסירוגין באוניברסיטאות מינכן, גטינגן ולייפציג, אך מעולם לא סיים את לימודיו.
בשנת 1900, הוא החל לעבוד כסופר עצמאי בוויימאר, שם פגש ונשא לאישה את אשתו הראשונה, אויגניה האוט, באותה שנה.
נישואיהם הסתיימו בשנת 1906, ובשנת 1907 הוא נישא לסופרת (לבית באואר), עמה נולדו לו שני ילדים.
בתם, דורותיאה ("מוֹפְּסַה"), הייתה לוחמת מחתרת במהלך מלחמת העולם השנייה ונכלאה על ידי הנאצים במחנה הריכוז ראוונסבריק.
העושר שהביאה תיאה ממשפחתה העשירה בעלת המפעלים אפשר לזוג לבנות את "וילה בלמזון" במינכן.
כאן, שטרנהיים עבד בחברת אמנים עמיתים כמו , מקס ריינהרדט ופרנק ודקינד.
בשנת 1908, הוא שיתף פעולה עם כדי להשיק את כתב העת הספרותי האקספרסיוניסטי "", שפרסם את שמונת יצירות הפרוזה הראשונות של פרנץ קפקא.
הוא גם תרם מדי פעם לכתב העת האקספרסיוניסטי ".
בשנת 1912, הוא עבר עם משפחתו לבלגיה, ובשנת 1918 הם ברחו מהלחימה במלחמת העולם הראשונה ועברו זמנית לסנט מוריץ ו בשווייץ.
שטרנהיים ותיאה התגרשו בשנת 1927. נישואיו הבאים, לשחקנית ולזמרת , נערכו בשנת 1930 ונמשכו עד 1934, ולאחר מכן הוא חי עם הנרייטה קרבונרה.
שטרנהיים נפטר כתוצאה מדלקת ריאות ב (בריסל) במהלך מלחמת העולם השנייה ונקבר ב.
חוג ידידיו הבולטים של שטרנהיים כלל את גוטפריד בן, , , ולטר רתנאו, , ו.
בשנת 1915, שטרנהיים קיבל את עבור שלוש הנובלות שלו: "בוזקו", "נפוליאון" ו"שוהלין".
הוא תרם את כספי הפרס לפרנץ קפקא, שהיה עדיין ברובו לא מוכר באותה תקופה.
הרשויות הנאציות אסרו את יצירתו של שטרנהיים לא רק בגלל מוצאו היהודי החלקי אלא גם בגלל התקפותיו הקומיות החריפות על השחיתות המוסרית כפי שנתפסה על ידו של הבורגנות הגרמנית.
בהיותו מעריץ מוקדם של וינסנט ואן גוך, בשנת 1912 הוא השאיל מספר ציורים מאוספו לתערוכת האמנות הבינלאומית בקלן, הידועה בשם "זונדרבונד 1912".
ציורי ואן גוך שהושאלו על ידי שטרנהיים כללו את "טבע דומם עם קנקן קפה, כלים ופירות", "רחוב בסן-מארי", את "ל'ארלזיאן" ואת "כניסה לפארק הציבורי בארל".
יצירותיו של שטרנהיים נותרו פופולריות בגרמניה, אך הפקות שלהן בשפה האנגלית נדירות, במיוחד בבריטניה שם קיימת מסורת ארוכה של התעלמות ממחזות שלא נכתבו תחילה באנגלית או של עיבודם באופן המאבד כל ייחודיות תרבותית זרה.
חוקרים טענו גם שיצירותיו של שטרנהיים לעיתים קשות למכירה בשפות זרות בשוק בשל הקושי לסווג את סגנונו כשייך לתנועה ספציפית אחת.
כתוצאה מכך, מחזותיו של שטרנהיים הועלו לעיתים רחוקות באולמות מרכזיים.
סימס ואלכס קורבט ברצ'ר בתפקידים הראשיים בהתאמה.
בדצמבר 2018, עיבוד חדש לשלושה מהמחזות הקצרים מתוך "Aus dem bürgerlichen Heldenleben" ("מחיי הגבורה של הבורגנות") מאת דייוויד אייבס הוצג בבכורה ב בוושינגטון די.
"המכנסיים", "השותף" ו"הרווח" עובדו מתוך"Die Hose" (המכנסיים),"Der Snob" ("הסנוב") ו-"1913", והופקו עם כותרת המשנה "סצנות מחיי הגיבורים של מעמד הביניים".
דורון תבורי תרגם ארבעה מחזות פרי עטו של קרל שטרנהיים, ויזם וניהל פרויקט של הצגת המחזות בתיאטרון הבימה ב-1998. אלו ארבעה מתוך המחזור "מעלילות גבורת הבורגנים" שכתב האקספרסיוניסט הגרמני-יהודי, העוסקים בעלייתה של משפחה זעיר בורגנית לצמרת תעשיית הנשק, ערב מלחמת העולם הראשונה, ונפילתה לאחריה.
שטרנהיים היה סופר פורה מאוד.
בנוסף למספר רב של מחזות, הוא כתב נובלות ואת הרומן בן שני הכרכים "אירופה".
קַרְל שֶׁנְהֶר היה רופא, סופר ומחזאי אוסטרי.
קרל שנהר נולד ב-24 בפברואר 1867 בעיירה אקסמס והיה בנם של מריה זואיטנרס (נולדה ב-7 באפריל 1835 בלייבלפינג) והמורה הכפרי יוזף שנהר (נולד ב-12 באפריל 1836 באובשטייג ).
שנהר למד תחילה רפואה וקיבל תואר דוקטור לרפואה.
פריצת הדרך שלו כסופר התרחשה עם פרסום סיפורים הומוריסטיים שהתרחשו בעולם חיי היומיום הכפריים; כמחזאי עם הטרגדיה של האנשים הטובים שלו, "מגלפי העץ" (Die Bildschnitzer), שהוצגה בבכורה בשנת 1900 ב בווינה.
בין מחזותיו המצליחים ביותר נמנים "אמונה ומולדת" (Glaube und Heimat) (1910) ו"השטן הנקבה" (Der Weibsteufel) (1914).
הוא חווה את תנאי החיים הקשים של האנשים סביבו, במיוחד במהלך מלחמת העולם הראשונה, וכתב על נושאים אלה.
יצירותיו של שנהר כוללות מחאות נגד הכנסייה הקתולית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, הוא השתייך לאקדמיה הגרמנית לשירה (Deutschen Akademie der Dichtung), שהייתה מטוהרת פוליטית, ותת-מחלקה של .
ב-9 במאי 1933, דרמטורג הרייך תיאר את פעילותו הספרותית של שנהר בפלקישר באובכטר כ"יצירה אמיתית, יורדת אל העם".
בתקופה זו, שנהר כתב יצירות כמו "הדגל מתנופף" (Die Fahne weht) (1937).
לרגל משאל עם על האנשלוס של אוסטריה, הוא כתב את החרוזים הבאים באפריל 1938: "כעת אנו שוב מדינה אדירה, / כמו בימים עברו, / שאף עולם לא יוכל לקרוע לגזרים".
שנהר, שהיה נשוי ליהודייה (מלווינה, 1867–1956) על פי חוקי נירנברג הגזעניים, עדיין הורשה לכתוב; הוא נפטר בשנת 1943.
קרל שנהר קבור ב בבית הקברות המרכזי בווינה (קבוצה 14 C, מספר 11).
קרלהיינץ שטוקהאוזן היה מלחין גרמני מודרני שהתמקד במוזיקה אלקטרונית.
מגיל שבע גדל שטוקהאוזן באלטנבורג, שם החל ללמוד נגינה בפסנתר מנגן העוגב הפרוטסטנטי בקתדרלה של אלטנבורג, פרנץ יוזף קלוט.
הוא למד חינוך מוזיקלי ופסנתר בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן ומוזיקולוגיה, פילוסופיה ובלשנות גרמנית באוניברסיטת קלן (1947-1951).
בתקופת לימודיו עבד למחייתו כפסנתרן בארים ושוליה לקוסם נודד.
הוא רכש אומנם ידע ברמה המקובלת בהרמוניה וקונטרפונקט אצל הרמן שרדר, אבל רק ב-1950 פיתח עניין ממשי בהלחנה והתקבל בסוף השנה לשיעוריו של המלחין השווייצרי פרנק מרטן, שהחל אז בכהונה בת שבע שנים בקלן.
ב-1952-53 למד בפריז אצל אוליבייה מסייאן ואצל דריוס מיו ובמרץ 1953 עזב את פריז לעבוד כעוזרו של הרברט איימרט באולפן החדש למוזיקה אלקטרונית בקלן וב-1962 תפס את מקומו של איימרט כמנהל האולפן.
בשנים 1954 עד 1956 למד פונטיקה, אקוסטיקה ותאוריית המידע אצל ורנר מאייר-אפלר באוניברסיטת בון.
מ-1955 עד 1962 הוציא יחד עם איימרט את כתב העת רב ההשפעה Die Reihe ("השורה").
עם תום לימודיו החל בניסיונות רציניים להפיק צלילים אלקטרונים חדשים, על ידי עיוות קולות ורעשים.
לצורך העלאת המוזיקה שלו על תווים היה צריך לשנות את רישום התווים המקובל (החמשה) ופרטיטורת המוזיקה שלו נראית יותר כרישום של מיכשור חשמלי.
בשנת 1958 הכריז מסייאן עליו ועל פייר בולז כמבשרי העתיד (כמו שמאהלר אמר בשעתו על שנברג), ושטוקהאוזן אכן הוציא לפועל את הדברים, שאחרים הסתפקו בהטפה להם.
בעוד אולפנים אלקטרוניים אחרים הפיקו בעיקר רעשים, שריקות וחריקות שונות, שטוקהאוזן הפיק צלילים תרבותיים ומרתקים.
ביצירתו "שירת נעורים", ששודרה לראשונה בשנת 1956, עובר קולו של נער מקהלה אפנונים ושינויים על רקע פס אלקטרוני מקביל, כך שהצליל האלקטרוני דומה לקול אדם ולהפך.
הטקסט לקוח מספר דניאל ומשקף את הרגשת המלחין כאיש צעיר בכבשן בוער באש.
ארתור רובינשטיין הסתייג מאסכולת בולז-שטוקהאוזן, ואמר, אחרי מלחמת העולם השנייה:
אופיו היה קשה והיו חניכים שנטשו אותו משום שלא יכלו לשאת את יוהרתו וביטחונו המוחלט בצדקתו, תמיד ובכל מצב.
בשנותיו האחרונות מינה את עצמו למוציא לאור של יצירותיו ותבע בעלות על כל תמונה בעיתון ועל כל ריאיון מוקלט שלו.
התנהגות כזאת לא הייתה נסבלת אצל שום מלחין אחר, אבל הישגיו הראשוניים היו גבוהים כל כך, שמוזיקאים מתקדמים קיוו, שאם יניחו לו להתקדם בדרכו הוא ללא ביקורת, יחולל פריצת דרך נוספת.
ביצירה "קבוצות" (1959) פיצל את התזמורת הסימפונית לשלוש קבוצות, שמוקמו בחלקים שונים של האולם, כל קבוצה ומנצח מיוחד לה.
את הרעיון הזה נטל מסימפוניית התחייה של מאהלר, אבל פיתח אותו הרבה מעבר לכך, לפי מה שהתאים, לדעתו, למאזין המודרני.
בהמשך יצר את "מיקרופוניה 1" (1964), ששולבה בה אלקטרוניקה חיה ובה "ניגנו במיקרופון כמו בכלי מוזיקלי", בין שאר הכלים.
ב"מנטרה" לשני פסנתרנים (1970) חזר שטוקהאוזן למלודיה פשוטה של 13 תווים, המתקבצים כל פעם מחדש באופן סדרתי ב-13 מחזורים היפנוטיים.
דגש מיוחד מציין כל אחד מהתווים - סטקטו, טרמולו וכן הלאה.
שנינות ושמחת חיים מאפיינים את היצירה, הנחשבת לפסגת חידושיו של שטוקהאוזן.
מראשית שנות ה-70' ריכז שטוקהאוזן את מרצו ב"אור", מחזור של שבע אופרות, שכל אחד מהם מייצג אחד מימות השבוע.
שטוקהאוזן סבר, כי בעתיד "ימצאו המלחינים, שהרבה יותר מעניין לכתוב יצירה אחת לאורך חיים שלמים ולשלב כל דבר שהם עושים", דברים הנושאים רמז ברור לוגנר.
אבל אף לא אחד מחלקי המחזור לא נחל הצלחה והמחזור תואר, גם בפי מעריצי שטוקהאוזן, כ"הצגה של אגומניה כבירה", שהאחראי לה לא יוכל להפריד את שמו מן הטיפשות חסרת הבושה שבה.
התגובות למוזיקה של שטוקהאוזן היו מעורבות.
אופייה הייחודי התקבל לפעמים בהרמת גבה במקרה הקל ובשערוריה במקרה הקיצוני.
תרמו לכך גם ההוראות שנלוו ליצירותיו כגון: על המקהלה שמלווה את הלחן להשמיע קולות צורמים, לחרוק בשיניים, להשמיע קולות נביחה, להקיש בכלי צעצוע ועוד הוראות מוזרות שיצרו רושם שהמלחין מהתל בשומעיו.
עם זאת, מוזיקאים רבים הכירו בכישרונו של שטוקהאוזן וציינו אותו כמקור להשראה, ביניהם קרפטוורק, מיילס דייוויס, צ'ארלס מינגוס, הרבי הנקוק, פרנק זאפה, ביורק, חלוצות הקראוטרוק כמו פאוסט, נוי!, טנג'רין דרים ולהקת קאן שחבריה ארמין שמידט והולגר צ'וקאי, היו לתלמידיו, ואף הביטלס שאף צירפו את תמונתו לעטיפה המפורסמת של אלבומם Sgt.
ביצירה האחרונה במקום שירה אנושית נעשה סינתוז של קול אנושי, כשהמלחין דורש שהיצירה תושמע בו זמנית לתוך חמישה רמקולים, כדי שהמאזינים יקבלו אפקט רב-סטראופוני.
פרויקט מסובך נוסף שהגה היה "רביעיית ההליקופטר", אשר לשם ביצועה הועלו ארבעה חברי רביעיית מיתרים לארבעה מסוקים שונים המצוידים במסך טלוויזיה וקשר תמונה וקול ביניהם.
במהלך הטיסה ניגנו את הרביעייה שכתב, תוך כדי קשר עין ואוזן דרך מסכי הטלוויזיה.
שטוקהאוזן העלה את חידושיו בספרו שיצא בשנת 1978 בשם "על המוזיקה האלקטרונית והאינסטרומנטלית".
התפרסם בין השאר בעקבות התבטאויותיו על אירועי מגדלי התאומים (9/11) – שאותם כינה "יצירת האמנות הגדולה של כל הזמנים".
קרלו אַזליו צ'אמפי (באיטלקית: Carlo Azeglio Ciampi, 9 בדצמבר 1920 – 16 בספטמבר 2016) היה בנקאי ופוליטיקאי איטלקי.
צ'אמפי נולד בעיר ליבורנו שבאיטליה.
הוא רכש תואר בספרות בשנת 1941 מהסקולה נורמלה סופריורה די פיזה (הקולג' העליון של העיר פיזה), אחד ממוסדות החינוך הנחשבים ביותר באיטליה.
הוא המשיך בלימודיו ורכש תואר במשפטים מאוניברסיטת פיזה בשנת 1946. באותה שנה החל לעבוד בבנקה ד'איטליה - הבנק המרכזי של איטליה.
בשנת 1960 נקרא לשרת בהנהלה המרכזית של הבנק.
בהמשך הוא התקדם לדרגת מזכיר כללי בשנת 1973, סמנכ"ל ב-1976 ומנכ"ל ב-1978. באוקטובר 1979, הוא נבחר להיות נגיד בנקה ד'איטליה ונשיא האופיצ'ו איטליאנו קאמבי.
בין אפריל 1993 למאי 1994 כיהן כראש ממשלת איטליה, שהייתה בתקופתו ממשלה טכנוקרטית.
מאוחר יותר, כאשר כיהן כשר האוצר בין 1996 עד מאי 1999, הוא דאג לאימוץ מטבע האירו בארצו.
הוא נבחר לנשיא איטליה העשירי ב-18 במאי 1999, ושימש בתפקיד עד 15 במאי 2006, אז החליפו בתפקיד ג'ורג'ו נפוליטנו.
ב-5 במאי 2005 הוענק לו "פרס שארלמאן" של העיר אאכן.
ב-15 ביוני 2005 הוא זכה בתואר דוקטור של כבוד מ"אקול נורמל סופרייר" של פריז.
בזמן כהונתו היה צ'אמפי ראש המדינה המבוגר ביותר בעולם במשטר דמוקרטי.
קֶרַלָה (במלאיאלאם: കേരളം, Kēraḷaṁ) היא מדינה בדרום-מערב הודו.
היא גובלת בקרנאטקה ובטאמיל נאדו בצפון ובצפון-מזרח (בהתאמה) ובאוקיינוס ההודי ממערב.
האיים המלדיביים נמצאים מול חופה הדרומי, ואיי לקשאדוויפ מול חופה המערבי.
מדינת קרלה "עוטפת" את מאהה (Mahe) - מובלעת חוף קטנה - שהייתה בעבר מושבה צרפתית ושייכת כיום לטריטוריית האיחוד פודוצ'רי (בעבר פונדוצ'רי).
המילה קרלה מתועדת לראשונה כ-Keralaputo בכתובת סלע מהמאה ה-3 לפני הספירה.
באותה תקופה, אחת משלוש מדינות באזור נקראה צ'ראלם.
צ'רה וקרה הן גרסאות של אותה מילה.
המילה Cheral מתייחסת לשושלת הקדומה ביותר הידועה של מלכי קראלה והיא נגזרת מהמילה הפרוטו-טמילית-מלאיאלאם ל'אגם'.
קראלם עשוי לנבוע מהטמילית הקלאסית cherive-alam או chera alam.
אטימולוגיה עממית אחת שואבת את קראלה מהמילה המליאלמית kera 'עץ קוקוס' ו-Alam 'אדמה'; לפיכך, 'ארץ הקוקוסים', שהוא כינוי למדינה המשמשת את המקומיים בשל שפע עצי הקוקוס.
טקסט הסנסקריט המוקדם ביותר שהזכיר את קרלה כצ'רפאדהה הוא הטקסט הוודי המאוחר Aitareya Aranyaka.
קרלה מוזכרת גם ברמאיאנה ובמהבהרטה, שני האפוסים ההינדיים.
ה-Skanda Purana מזכיר את המשרד הכנסייתי של תאצ'ודיה קימל, המכונה Manikkam Keralar, שם נרדף לאלוהות של מקדש Koodalmanikyam.
מפת הסחר היוונית-רומית Periplus Maris Erythraei מתייחסת לקרלה כ-Celobotra.
קרלה נקראה לחלופין "מלבר" (מאלאבאר Maĺabar) בחוגי סחר החוץ.
מוקדם יותר, המונח "מלבר" שימש גם לציון Tulu Nadu ו-Kanyakumari השוכנות בסמיכות לקרלה בחוף הדרום מערבי של הודו.
תושבי מלבר היו ידועים בשם מלברים.
עד להגעתה של חברת הודו המזרחית, המונח מלבר שימש כשם כללי לקרלה, יחד עם המונח קרלה.
מתקופתו של קוסמס אינדיקופלאוסטס, המלחים הערבים נהגו לקרוא לקרלה בשם Male.
זה מזכיר פלפל אמפוריום בשם Male, אשר בבירור נתן את שמו למלאבר.
נהוג לחשוב שהשם Male מגיע מהמילה של שפת מלאיאלאם Mala ("גבעה").
אל-בירוני הוא הסופר הידוע הראשון שקרא למדינה הזו מלאבר.
מחברים כמו אבן חרדבה ואל-בלדהורי מזכירים ביצירותיהם את נמלי מלאבר.
הסופרים הערבים קראו למקום הזה מליבר, מניבר, מוליבר ומוניבר.
מלאבר מזכירה את המילה Malanad שפירושה ארץ הגבעות.
לפי ויליאם לוגן, המילה Malabar מגיעה משילוב של המילה המלאיתית Mala (גבעה) והמילה הפרסית/ערבית Barr (ארץ/יבשת).
באוגוסט 2023 האספה המחוקקת של קרלה העבירה הצעת חוק שמטרתה לשנות את שם המדינה ל"קרלם" כדי שהשם ייצג באופן מדויק יותר את השם במלאיאלאם.
על מנת לשנות את שם המדינה יש צורך שהפרלמנט ההודי יאשר זאת אף הוא.
מקרלה ייצאו פלפל שחור עוד לפני 5,000 שנה.
נמל קליקוט היה נמל בינלאומי במשך אלפי שנים, ממנו סחרו וממנו הפליגו ספנים בבלים, אשורים, מצרים, ערבים, סינים ועוד.
במשך חמש המאות הראשונות לספירה הייתה קרלה חלק מטאמילקאם.
במאה הראשונה לספירה הגיעו למקום יהודים, ועל פי מסורת נוצרית מקומית ביקר במקום תומאס הקדוש.
במהלך המאה השמינית הביאו סוחרים ערבים את האסלאם לאזור.
תחת שושלת קאשונדה, ששלטה מהמאה התשיעית עד המאה ה-11, היה ההינדואיזם לדת העיקרית באזור.
חופי מלבר היו גם מוקד משיכה לספנים אירופיים בשל התבלינים ובעיקר הפלפל השחור.
הכוח האירופי הראשון שהגיע לאזור היה משלחת פורטוגזית בראשות ואסקו דה גאמה בשנת 1498. הפורטוגזים הצליחו להביס את הסוחרים הערבים ששלטו בסחר בחופי מאלבר, אך ניסיונם לכפות את ריבונותם על הארץ כשל.
חברת הודו המזרחית ההולנדית גירשה את הפורטוגזים במהלך מלחמת הולנד–פורטוגל וסיפחה את השטח ל.
מרת'נדה ורמה, מייסד ממלכת טרוונקור, גירש את ההולנדים, אך הממלכה הפכה בהמשך לכפופה לנשיאות מדראס הבריטית.
עם עצמאות הודו ביוני 1947 הודיעה טרוונקור על עצמאותה, אך לאחר משא ומתן ממושך היא הצטרפה להודו ב-1 ביוני 1949, למדינת טרוונקור-קוצ'ין שאיחדה את ממלכות טרוונקור וקוצ'ין.
מדינת קרלה המודרנית קמה ב-1956, כשגבולות האזור שורטטו מחדש תחת חוק ארגון מחדש של המדינות, והשטחים דוברי טמילית בטרוונקור-קוצ'ין הועברו לטאמיל נאדו בעוד האזורים המלאיאלאמים במדרס הועברו לקרלה.
בבחירות הראשונות שנערכו במדינה ב־1957 זכתה המפלגה הקומוניסטית של הודו ברוב, וקרלה היא אחת המדינות הראשונות בעולם, אחרי סן מרינו, בהן נבחרה לשלטון מפלגה קומוניסטית באורח דמוקרטי.
נצחונה של המפלגה הושג, בין היתר, בגלל מעורבותה בקמפיין למען הקמת מדינת קרלה.
המפלגה הקומוניסטית של הודו, ולאחר הפיצול במפלגה בשנות הששים, המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית), והקונגרס הלאומי ההודי הן המפלגות העיקריות במדינה, והן מתחלפות בשלטון מבחירות לבחירות.
סקר בנושא השחיתות בהודו מטעם Transparency International, כבר ב-2005 וכן ב-2019, הכריז על קראלה כמדינה הכי פחות מושחתת בהודו.
השחיתות נתפסה כנמוכה ביותר בכל אחד-עשר מגזרי השירותים הציבוריים שנבדקו.
אינדקס שנת 2020 שפורסם על ידי Public Affairs Centre, India, קבע את קראלה כמדינה ההודית המנוהלת בצורה הטובה ביותר.
בשנת 2024 אירעה סדרת מפולות בוץ במחוז ואיאנאד (Wayanad), שגרמה למותם של מאות בני אדם ולנזק נרחב לתשתיות.
קרלה, השוכנת בין הים ההודי להרי הגהאט המערביים, יש בה מגוון טופוגרפיות ובהתאם גם מספר אזורי אקלים.
באזורים הגבוהים שורר מזג אוויר קריר ונעים ברוב תקופות השנה.
בין דצמבר לפברואר נמשך במדינה החורף, אף כי לא יורד בו גשם רב.
הקיץ נמשך מפברואר עד יוני.
בין מאי לספטמבר חלה עונת המונסון.
תקופת מונסון שנייה חלה בחודשים אוקטובר-נובמבר.
המדינה מהווה מוקד משיכה תיירותי בשל חופי הים והלגונות שלה, בתי הסירה, היוגה, שיטת הטיפול המסורתית האיור ודה והצמחייה הטרופית.
קרלה מגדלת את כמעט כל הפלפל השחור והגומי בהודו, ומקור תבלין ההל.
קרלה היא מדינת הקוקוס וזהו הגידול העיקרי בה.
במרום הרי הגהאט המערביים ובכללם באזור העיר מונאר, ישנם מטעי תה, קפה, וניל והל המיוצאים לכל העולם.
בקרלה גדלים 72 סוגי בננות.
המדינה היא גם אחת המדינות העשירות והמשכילות בהודו.
שיעור יודעי הקרוא וכתוב בה הוא הגבוה בהודו: כ-95%.
תוחלת החיים בה היא גם מהגבוהות בהודו- 75 לגברים ו-78 לנשים.
קרלה היא גם אחת המדינות היחידות בהן יש יותר נשים מגברים.
בקרלה מתגוררים כ-2.76% מאוכלוסיית הודו.
הצפיפות היא 859 נפש לקמ"ר- פי 2.3 יותר מהממוצע הארצי.
המדינה היא עם שיעור הצמיחה הקטן ביותר בהודו.
96.74% מאזרחי המדינה דוברי מלאיאלאם, 1.87% דוברי טמילית ו-1.39% דוברים שפות אחרות.
הבירה והעיר הגדולה ביותר בקרלה היא טירווננתאפורם, או בשמה הישן טריוונדרום, בה מתגוררים כ-657,000 בני אדם.
העיר השנייה היא קוצ'י (לשעבר קוצ'ין) בה מתגוררים כ-600,000 בני אדם.
האסלאם הגיע לקרלה דרך סוחרים ערבים במאה ה-7. המדינה מהווה את אחד המרכזים העיקריים של הנצרות בהודו.
לפי המסורת הנוצרית, הנצרות הגיע לאזור בשנת 52 עם הגעתו של תומאס הקדוש, אחד מ-12 השליחים של ישו.
האזור הוא מרכזה של קהילת הקנאניה הנוצרית.
עד המאה ה-20 התקיימה בקרלה גם קהילה יהודית - יהדות קוצ'ין, שרובה עלתה למדינת ישראל.
הבודהיזם היה דומיננטי באזור בימי אשוקה, אך התפוגג במהלך המאה ה-12.
במאה ה-14 יסד מַדהבה סאנגאמאגראמא את אסכולת קרלה שהקיפה בעיקר את תחומי המתמטיקה והאסטרונומיה, בעיר שנתנה שמה לאסכולה.
במסגרתה פעלו במשך כ-200 שנים מתמטיקאים בולטים בהם נילקנטה סומיאג'י.
לאור חוקת הודו, שיטת השלטון בקרלה היא דמוקרטיה פרלמנטרית וייצוגית.
הפרלמנט החד-ביתי מורכב מ-140 נציגים הנבחרים אחת לחמש שנים ב-140 מחוזות בחירה לפי השיטה הרובנית.
השר הראשי (ראש הרשות המבצעת וראש המדינה בפועל) הוא מנהיג המפלגה הגדולה\ קואליציית מפלגות בפרלמנט.
המושל הוא זה שממנה את הממשלה, בעזרתו של השר הראשי.
במדינה ישנן כשתי מפלגות דומיננטיות- הקונגרס הלאומי ההודי והמפלגה הקומוניסטית.
קרלה שולחת 20 נציגים ללוק סבהה (הבית התחתון של הפרלמנט הארצי) ו-9 נציגים לרג'יה סבהה (הבית העליון של הפרלמנט הארצי).
קרלו אלברטו קסטיליאנו (איטלקית: Carlo Alberto Castigliano; 9 בנובמבר 1847 - 25 באוקטובר 1884) היה מתמטיקאי, פיזיקאי ומהנדס איטלקי.
קסטיליאנו נולד בקאסטי בצפון מערב איטליה.
העבודה פורסמה בספר בשנת 1875 אבל לא זכתה מיד להערכה רבה על ידי המהנדסים.
בפרסום נוסף בשנת 1879 שכלל הוכחה מלאה זכתה השיטה של קסטיליאנו להכרה.
הספר נערך מחדש על ידי קולניטי ותורגם לאנגלית בשנת 1919 על ידי אי אס אנדרוס.
עם סיום הלימודים בטורין עבד בחברת מסילת הברזל של צפון איטליה והיה אחראי לעבודות אומנות, אחזקה ושירותים שם עבד עד יום מותו בגיל צעיר במילאנו.
קסטיליאנו ידוע בשל תרומתו לחוזק החומרים ותורת המבנים.
הוא פיתח את חוקי קסטיליאנו העוסקים בתזוזות ובכוחות של מבנים המתנהגים באופן אלסטי ליניארי.
חוקי קסטיליאנו עוסקים בנגזרות חלקיות של פונקציית אנרגיית המעוות של מבנים.
קסטיליאנו השתמש בשיטתו כדי לפתור בעיות של מבנים ובעיקר לפתרון מסבכים בהם הכוחות פועלים בצמתים המחברים את המוטות.
קסטיליאנו פיתח בעזרת החוק הראשון שלו את עקרון העבודה המועטה (באנגלית Least Work Principle) בעזרתו ניתן לפתור מסבכים מורכבים.