tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדבר גרם למדינת ויסקונסין להציע בשנת 1875 פרס של כ־10,000 דולר (שווה ערך ל-$277,455 בשנת 2023) לאדם הראשון שייצר תחליף לשימוש בסוסים ובעלי חיים אחרים להנעה, במהירות ממוצעת של יותר מ-8 קמ"ש, לטווח שמעל ל-320 ק"מ.
ההצעה הובילה למירוץ הרכב הראשון מעיר לעיר בארצות הברית, שהחל ב-16 ביולי 1878 בגרין ביי שבוויסקונסין, והסתיים בבירת ויסקונסין – מדיסון.
המסלול של המירוץ עבר בערים אפלטון, אושקוש, , , ו.
שבעה כלי רכב נרשמו לתחרות, אך רק שניים התחרו בפועל, ויצאו מגרין ביי ומאושקוש.
הרכב מגרין ביי היה מהיר יותר, אך התקלקל לפני השלמת המירוץ.
יוצרי הרכב מאושקוש סיימו מסלול נסיעה של 323 ק"מ בתוך 33 שעות ו-27 דקות, במהירות ממוצעת של 9.7 קמ"ש.
בשנת 1879 העניק להם בית המחוקקים מחצית מהפרס.
רכבי כביש וקרונות רכבת המונעים על ידי קיטור הגיעו לשיא התפתחותם בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, עם דוודים בעלי יכולת חימום מהירה, ועם תכנון של מנועים יעילים.
גם מנועים של בעירה פנימית התפתחו במידה ניכרת במהלך מלחמת העולם הראשונה, והפכו לקלים יותר לתפעול ולאמינים יותר.
הפיתוח של מנוע הדיזל המהיר משנת 1930 החל להחליף את מנוע הקיטור עבור קרונות, תהליך שהואץ בבריטניה על ידי שינויי מס שהפכו את קרונות הקיטור ללא כלכליים בן לילה.
אף על פי שכמה מפתחים המשיכו עם מנוע הקיטור, לא התרחשו התפתחויות משמעותיות בייצור מכוניות קיטור לאחר הופעת הדגם , שיוצר עד לשנת 1931.
בשנות ה-50 הייתה התעניינות בהנעת מכוניות (ומטוסים) באמצעות טורבינות קיטור המופעלות באמצעות כורים גרעיניים קטנים.
אולם הדבר לא בא לכדי ביצוע בגלל חששות מפני הסכנות הטמונות בטכנולוגיית הביקוע הגרעיני.
בשנת 1828 בנה הממציא ההונגרי מכונית מדגם זעיר שהופעלה על ידי מנוע חשמלי שהמציא.
הנפח מוורמונט, שהמציא את המנוע זרם ישר (DC) החשמלי האמריקני הראשון, התקין בשנת 1834 את המנוע שלו בדגם של מכונית קטנה, אותה הפעיל על מסילה מעגלית קצרה עם מתח חשמלי.
בשנת 1835 ייצרו פרופסור מהעיר חרונינגן שבהולנד, ועוזרו כריסטופר בֶּקֶר מכונית חשמלית בגודל קטן, המופעלת על ידי סוללה חד פעמית, שאינה ניתנת להטענה.
בהמשך הושגה התקדמות, כשבשנת 1838 בנה הסקוטי קטר חשמלי שהגיע למהירות של 4 מייל בשעה (6.4 קמ"ש).
בשנת 1840 נרשם פטנט באנגליה על שימוש במסילות כמוליכי זרם חשמלי.
פטנטים אמריקאים דומים נרשמו בשנת 1847.
המקורות מצביעים על המצאות שונות כמכונית החשמלית הראשונה.
בין השנים 1832 ל-1839 (לא ברורה השנה המדויקת), המציא מסקוטלנד דגם גולמי של כרכרה המופעלת על ידי סוללה חד פעמית.
בנובמבר 1881, הדגים הממציא הצרפתי גוסטב מכונית תלת גלגלית המונעת על ידי חשמל ב.
הממציא האנגלי , שהיה אחראי על חידושים בהנעה החשמלית, כמו חישמול הרכבת התחתית של לונדון, רכבות חשמליות עיליות בליברפול ובברמינגהאם, וכן שימוש בדלק ללא עשן, בנה מכונית חשמלית בלונדון בשנת 1884, תוך שימוש בסוללות נטענות בעלות קיבולת גבוהה יותר.
עם זאת, אחרים רואים בדגם משנת 1888, של הממציא הגרמני , כמכונית החשמלית הראשונה בפועל.
מכוניות חשמליות נהנו מפופולריות בין סוף המאה ה-19 לתחילת המאה ה-20 כאשר חשמל היה בין השיטות המועדפות להנעת רכב.
הגברת החששות מההשפעה הסביבתית של מכוניות בנזין, מחירי בנזין גבוהים יותר, שיפורים בטכנולוגיית הסוללות והסיכוי להגעה לשיא תפוקת הנפט הביאו לעניין מחודש במכוניות חשמליות, הנתפסות כידידותיות יותר לסביבה וזולות יותר לתחזוקה והפעלה, למרות עלויות ראשוניות גבוהות.
המחסור בדלקים מתאימים היווה מכשול לניסיונות המוקדמים להשתמש במנועי בעירה פנימית, לכן כמה מהמנועים המוקדמים ביותר השתמשו בתערובות גז.
בשנת 1806 בנה המהנדס השווייצרי מנוע המופעל על ידי בעירה פנימית של תערובת מימן וחמצן.
בשנת 1826 ערך האנגלי סמואל בראון בדיקה למנוע הבעירה הפנימית שלו, שהונע במימן, כשהשתמש בו כדי להניע רכב במעלה גבעת שוטרז שבדרום מזרח לונדון.
מכוניתו של , עם מנוע חד צילינדרי שפעל על גז מימן, ערכה נסיעת מבחן מפריז ל ב-1860, ועברה כ-9 ק"מ בשלוש שעות.
גרסה מאוחרת יותר של הדגם הונעה על ידי .
ניקולאוס אוטו ו פיתחו מנוע בנזין ב-1867. בהמשך, בשנת 1870 בערך, הוסיך הממציא זיגפריד מרכוס מווינה לעגלת יד פשוטה מנוע בנזין, מה שהפך אותו לאדם הראשון שהניע כלי רכב באמצעות בנזין, הידוע כיום כ"מכונית מרקוס הראשונה".
המכונית השנייה שלו, שנבנתה ופעלה בשנת 1875, על פי כמה מקורות, הייתה המכונית הראשונה שהייתה מונעת בבנזין.
כיום היא שוכנת במוזיאון הטכני של וינה.
(אם כי מחקר מאוחר יותר העלה כי הרכב נבנה בשנים 1888–1889).
ב-1883 רשם מרקוס פטנט גרמני על מערכת הצתה במתח נמוך מסוג מגנטו.
אף על פי שבמהלך חייו הוא הוכר כיוצר המכונית, הנאצים כמעט מחקו את מעמדו זה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מכיוון שמרקוס היה ממוצא יהודי, משרד התעמולה הנאצי הורה להשמיד את יצירתו, למחוק את שמו מספרי הלימוד העתידיים, ולהסיר את האנדרטאות הפומביות שלו.
בשנת 1938 ראה ג'ון ניקסון מ"הטיימס" בפיתוח של מרקוס כפיתוח ניסיוני, בניגוד לקרל בנץ שקידם את הרעיון לייצור בפועל של מכוניות בייצור המוני.
ניקסון טען כי, למעשה, המכונית של מרקוס לא הייתה מעשית לשימוש בפועל.
בשנת 1885 בנה בנץ את המכונית הראשונה שלו, בנץ פטנט-מוטורוואגן (Benz Patent Motorcar), במנהיים.
המכונית נחשבת למכונית המודרנית הראשונה – מכונית שהייתה פרקטית וניתנה לשיווק לשימוש יום-יומי – ולראשונה שיוצרה בייצור סדרתי.
בנץ קיבל פטנט לרכבו ב-29 בינואר 1886, והחל את הייצור הראשון של המכוניות ב-1888, לאחר שאשתו – ברטה בנץ – הוכיחה כי המכונית מעשית לשימוש בפועל, כשנסעה עם המכונית את הנסיעה הראשונה שלה למרחק ארוך.
בשנת 2008 נסללה דרך הזיכרון של ברטה בנץ להנצחת האירוע.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1889, תכננו גוטליב דיימלר ו וילהלם בשטוטגרט מרכב ייעודי שתוכנן עבור רכב, בניגוד לכרכרה רתומה לסוס המצוידת במנוע, כפי שהיה לפני כן.
בשנת 1891 בנה רכב תלת גלגלי ב באוהיו, שנהרס בשריפה באותה שנה.
באותו זמן בנה הנרי ניידיג כלי רכב שנע על ארבעה גלגלים בעיר אלנטאון שבפנסילבניה.
בממלכה המאוחדת נבנתה בלונדון המכונית הארבעה גלגלית הראשונה המונעת בבנזין על ידי בשנת 1892. דגם אחר נוצר בברמינגהאם בשנת 1895 על ידי פרדריק לנצ'סטר, שגם רשם פטנט על בלם הדיסק.
המתנע החשמלי הראשון הותקן בדגם המכונית ארנולד, שהייתה מבוססת על דגם קודם בשם , שנבנה בקנט בין 1895 ל-1898.
, מהעיר שבקוויבק, בנה מכונית בנזין חד-צילינדרית בשנת 1896, בה נהג במשך ארבע שנים, תוך התעלמות מאיומים של פקידי עירייה במעצר בשל "תעלוליו המטורפים".
העידנים השונים בפיתוח והמצאת המכונית
כרכרה ללא סוסים, או העידן הוותיק
האמריקאי הגיש בקשה לרישום פטנט ב-8 במאי 1879 על מנוע ועל שימוש בו כמכונית בעלת ארבעה גלגלים.
בהמשך הוא הגיש שורה של תיקונים לבקשתו, שהאריכו את ההליך המשפטי והביאו לעיכוב של 16 שנים לפני שהפטנט ניתן בפועל ב-5 בנובמבר 1895. סלדן סיפק רישיון לרוב יצרניות הרכב האמריקאיות הגדולות לשימוש בפטנט, תמורת גביית עמלה על כל מכונית שייצרו.
חברת פורד נלחמה מול רישום הפטנט בבית המשפט, ובסופו של דבר זכתה בערעור.
הנרי פורד העיד שהפטנט גרם למעשה לעיכוב הפיתוח, במקום לעודד אותו.
המכוניות הראשונות יוצרו על ידי קרל בנץ בשנת 1888 בגרמניה, ובצרפת, תחת רישיון מבנץ, על ידי אמיל רוג'ר.
היו עוד רבים אחרים, כולל יצרני תלת-אופן: רודולף אֶג, ו.
בולי, שהשתמש במנוע בגודל של 650 סמ"ק שתכנן בעצמו, אִפְשר לנהגו להגיע למהירות ממוצעת של 45 קמ"ש במרוץ פריז-טורוויל שנערך ב-1897.  עד לשנת 1900, החל ייצור המוני של מכוניות בצרפת ובארצות הברית.
החברה הראשונה שהוקמה באופן בלעדי לייצור מכוניות הייתה בצרפת.
היא הייתה גם הראשונה שהציגה מנוע עם ארבעה צילינדרים.
החברה נוסדה בשנת 1889. שנתיים אחר כך נוסדה חברת פיג'ו.
בתחילת המאה העשרים תעשיית הרכב החלה להמריא במערב אירופה, במיוחד בצרפת, שם יוצרו כ־30,204 מכוניות בשנת 1903, שהיוו כ־48.8 אחוזים מייצור הרכב העולמי באותה שנה.
ברחבי צפון ארצות הברית ערכו מכונאים ניסויים שונים של אבות טיפוס.
בשנת 1893 הקימו האחים ו את חברת Company בעיר ספרינגפילד שבמדינת מסצ'וסטס, שהייתה לחברת ייצור הרכב האמריקאית הראשונה.
חברת , שנוסדה בשנת 1897, הכניסה לייצור חידושים רבים, שנמצאים בשימוש עד ימינו.
אולדס וחברת אולדסמוביל היו אלה ששלטו באותו עידן על שוק הייצור, עם הדגם Oldsmobile Curved Dash.
בהמשך פיתחה חברת את המכונית השנייה בעולם שיוצרה בייצור המוני, כשייצרה כ-1,500 מכוניות מדגם , שהיוו שישית מכל המכוניות שהיו בארצות הברית באותה תקופה.
בהמשך, בשנת 1902, יוצר הדגם ווינטון, של חברת קאדילק, ומכוניות אלו, יחד עם מכוניות של חברת פורד יוצרו באלפים.
האחים סטודבייקר מהעיר סאות' בנד שבמדינת אינדיאנה,, שהיו היצרנים המובילים בעולם של כלי רכב רתומים לסוסים, עברו לייצור של מכוניות חשמליות ב-1902, ולייצור של מנועי בנזין ב-1904. הייצור של כלי רכב רתומים לסוסים נמשך, במקביל, עד שהופסק בשנת 1919.
בשנת 1897 יוצרה המכונית הראשונה במרכז אירופה, ה-NW פרזידנט, על ידי חברה אוסטרו-הונגרית בשם Nesselsdorfer Wagenbau, המוכרת מ-1919 בשם טטרה.
בשנת 1898 יישם התעשיין לואי רנו בחברת , ייצור של מכוניות עם גל הינע קבוע ועם דיפרנציאל.
באותה תקופה החדשנות הייתה מהירה, והתקדמה ללא סטנדרטים ברורים לחלקים השונים של הרכב; לדוגמה, מכוניות רבות יוצרו עם היגוי באמצעות ידית הגה, ואחרות באמצעות גלגל.
במהלך שנת 1903 נקבע תקן בשם Rambler לגלגל ההגה, ומקום הנהג הועבר לצד השמאלי של הרכב.
הנעת השרשרת בציר ההינע הייתה דומיננטית באותו זמן.
בלמי תוף הוצגו על ידי רנו בשנת 1902.  בשנה שלאחר מכן, בנה המתכנן ההולנדי ג'ייקובוס ספייקר את מכונית המירוץ הראשונה עם הנעה בארבעה גלגלים, אם כי היא מעולם לא השתתפה בפועל בתחרות.
רק בשנת 1965 החל שימוש במכונית ייצור בהנעת ארבעה גלגלים, בדגם Jensen FF.
ב-22 ביולי 1894 התקיים המרוץ המוטורי פריז-רואן, שמתואר לעיתים כמירוץ המוטורי התחרותי הראשון בעולם.
בתוך כמה שנים, מאות יצרנים ברחבי העולם המערבי השתמשו בטכנולוגיות רבות ומגוונות.
מכוניות יוצרו עם הנעות קיטור, חשמל ובנזין, עד שמנועי הבנזין הגיעו לדומיננטיות בעשור השני של המאה ה-20.
לאורך עידן המכוניות הוותיקות, הרכב נתפס יותר כחידוש תאורטי מאשר כלי לשימוש בפועל.
התקלות היו תכופות, קשה היה להשיג דלק, כבישים המתאימים לנסיעה היו מועטים, והחדשנות המהירה גרמה לכך שבתוך שנה מכונית התיישנה והפכה לכמעט חסרת ערך.
הרכב הוכר כשימושי לאחר הנסיעה שערכה ברטה בנץ ב-1888, כשנסעה יותר מ-80 ק"מ בין הערים מנהיים לפפורצהיים, כדי להעלות את המודעות לפוטנציאל של כלי הרכב שיצר בעלה, קארל בנץ, ולאחר הנסיעה הטרנס-יבשתית המוצלחת של ברחבי ארצות הברית בשנת 1903 במכונית וינטון.
תקופת הפליז (או האדוארד) נמשכה בערך משנת 1905 עד 1914 ותחילת מלחמת העולם הראשונה.
מקובל לכנות אותה התקופה האדוארדית, אם כי בארצות הברית היא ידועה לעיתים קרובות כעידן הפליז, בגלל השימוש הנרחב בפליז בכלי רכב בתקופה זו.
בעידן זה, חלה ירידה בפיתוחים הניסיוניים השונים, והחל תהליך של סטנדריזציה כשיוצרו מכוניות סטנדרטיות עם מנוע בעירה פנימית קדמי, הנעה אחורית, ותיבת הילוכים.
לאורך תקופה זו התפתחות טכנולוגיית הרכב הייתה מהירה, כשההתפתחויות העיקריות כללו את מערכת ההצתה החשמלית, מערכת מתלים לכל גלגל בנפרד, ובלמים לארבעת הגלגלים.
כמו כן היה שימוש נרחב בבלמי קפיץ עלים כמתלים, וכן ההילוכים אומצו באופן נרחב.
עם זאת, הגדרות המהירות היו שונות בין הרכבים.
בשנת 1908 נערך מרוץ מכוניות, בו השתתפו קבוצות גרמניות, צרפתיות, איטלקיות ואמריקניות שיצאו מניו יורק ב-12 בפברואר 1908. שלושה מתחרים בלבד הגיעו לפריז.
הדגם תומאס פלייר, מתוצרת ארצות הברית, עם הנהג ניצח במירוץ כשעבר 35,000 ק"מ בתוך 169 ימים.
עידן הווינטג' נמשך מסוף מלחמת העולם הראשונה (1918) ועד לקריסת וול סטריט בסוף 1929. במהלך תקופה זו הפכה המכונית עם המנוע הקדמי לדומיננטית, כאשר המכוניות הסגורות התפשטו והפכו לנורמה המקובלת.
בעוד שבשנת 1919 90 אחוז מהמכוניות שנמכרו היו פתוחות, הרי שעד 1929 הגיע שיעורן של הסגורות לכ-90 אחוזים.
הפיתוח של מנוע הבעירה הפנימית נמשך בקצב מהיר, עם מנועים מרובי שסתומים וגל זיזים עליון, ומנועים בעלי 8, 12, ואף 16 צילינדרים.
בשנת 1919 הומצא הבלם ההידראולי על ידי (מייסד חברת לוקהיד).
שלוש שנים מאוחר יותר המציא הרמן ריזלר את תיבת ההילוכים האוטומטית הראשונה, בעלת תיבת הילוכים פלנטרית עם שני הילוכים, ממיר מומנט ומצמד, אם כי אלו נכנסו לייצור בפועל רק בשנת 1940. בסוף אותו עידן הומצאה בצרפת הזכוכית המחוסמת, הסטנדרטית בחלונות הצד של היום.
בשנים אלו, ובשיתוף התעשיינים הגדולים בארצות הברית ובהם דופונט, נקבעו קטגוריות הרכב שבעצם חילקו בין יצרני המכוניות נתחי שוק תוך סיווגו בעלות על רכב כמיתוג הקשור לשיוך לסטטוס חברתי מסוים.
וזאת מעצם האפשרות לרכישת סוג הרכב המדובר ותשלום מחירו.
בשנים אלו שולבו גם תוספות עופרת לנפט המכוניות על ידי תעשייני הרכב והנפט וזאת במטרה להקטין את תוחלת חיי המדף של מנועי המכונית ובכך לייצר רווח נוסף ממכירת חלקי חילוף.
העידן הקלאסי החל עם השפל הגדול בשנת 1930, והסתיים עם ההתאוששות לאחר מלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו מכוניות עם מרכבים סגורים לגמרי החלו לשלוט במכירות, כאשר סגנון המרכב החדש של הסאלון/סדאן אף כלל תא מטען לאחסון.
עד שנות ה-30 הומצאה רוב הטכנולוגיה המכנית המשמשת במכוניות של ימינו, אם כי כמה רעיונות "הומצאו מחדש" מאוחר יותר ונזקפו לזכות אחרים.
לדוגמה, ההנעה הקדמית הוצגה על ידי אנדרה סיטרואן עם השקת הדגם סיטרואן טראקסיון אוואנט (Traction Avant) ב-1934, אף על פי שיוצרה מספר שנים קודם לכן, ושולבה בדגמים שונים.
כך היה הדבר גם עם המתלים העצמאיים שפותחו תחילה על ידי Amédée Bollée בשנת 1873, והגיעו לייצור רק בשנת 1933, כשלאחר מכן הרעיון אומץ גם על ידי יצרניות רכב אחרות.
בשנת 1930 ירד מספרם של יצרני הרכב בחדות ככל שהתעשייה התגבשה והתעצבה, בין היתר הודות להשפעות השפל הגדול.
העידן שלאחר מלחמת העולם השנייה
תכנון וייצור המכוניות יצאו לבסוף מהאוריינטציה הצבאית ומצל המלחמה בשנת 1949. באותה השנה הוצגו מנועי שמונה צילינדרים עם יחס דחיסה גבוה ודגמים מודרניים של חברת אולדסמוביל וקאדילאק (משנת 1909 חלק מג'נרל מוטורס, GM).
לאורך שנות ה-50, כוח המנוע ומהירויות הרכב עלו, העיצובים הפכו אינטגרטיביים ואומנותיים יותר, ומכוניות יוצרו ושווקו ברחבי העולם בהמוניהן.
דגם המיני של והדגם פיאט 500 הוצגו באירופה.
הייצור של הדגם הפופולרי – פולקסווגן חיפושית נמשך לאחר מלחמת העולם השנייה ואף יוצא למדינות אחרות, כולל ארצות הברית.
במקביל, הציגה את המכונית הקומפקטית המודרנית המוצלחת הראשונה שיוצרה בארצות הברית, בדגם .
השווקים באירופה התרחבו עם הופעתן של מכוניות חדשות בגודל קטן, כמו גם מכוניות הגראן טוריסמו היקרות (GT), לדוגמה הדגם .
השוק השתנה בשנות ה-60, כאשר יצרניות הרכב האמריקאיות המכונות "שלוש הגדולות" החלו להתמודד עם תחרות ממכוניות מיובאות: היצרניות האירופאיות אימצו טכנולוגיות מתקדמות, ויפן התגלתה כאומה מייצרת רכב.
חברות יפניות החלו, מאמצע שנות ה-60, לייצא לרחבי העולם כמה מהמכוניות הפופולריות יותר שלהן ביפן.
כמו, טויוטה קורולה, טויוטה קורונה, ניסאן סאני ו.
ההצלחה של דגמי ה־Rambler בגודל קומפקטי של אמריקן מוטורס דרבנה את GM ופורד להציג מכוניות מוקטנות משלהן ב-1960. ביצועי המנועים הפכו למוקד שיווק על ידי יצרניות רכב אמריקאיות – כשהוצגו, לדוגמה, ב"מכוניות השרירים" של אותה תקופה.
בשנת 1964, המכונית פורד מוסטנג יצרה פלח שוק חדש, שנקרא מכונית הפוני (בהתאם לדגם באותו השם).
דגמים חדשים שהתחרו עם המוסטנג כללו את שברולט קמארו, ופלימות' ברקודה.
פיתוחים טכנולוגיים חדשים כללו שימוש נרחב במתלים עצמאיים, אימוץ נרחב יותר של מערכת הזרקת דלק, והתמקדות גוברת בבטיחות בתכנון הרכב.
החידושים במהלך שנות ה-60 כללו את מנוע הוואנקל של NSU, טורבינת הגז ומגדש הטורבו שיוצרו בתחילה על ידי ג'נרל מוטורס, אומצו בהמשך על ידי BMW וסאאב, ולאחר מכן הוכנסו לייצור לשוק ההמוני במהלך שנות ה-80 על ידי קרייזלר.
מאזדה המשיכה לפתח את מנוע הוואנקל שלה, אם כי בעלי רישיונות אחרים שהיו למנוע, כולל מרצדס בנץ ו-GM, מעולם לא הביאו אותו לייצור בגלל בעיות הנדסה וייצור וכן בגלל צריכת הדלק הגבוהה שלו, שהיוותה גורם משמעותי לאחר משבר הנפט של 1973.
שנות ה-70 היו שנים סוערות בעולם הרכב, עם אירועים בולטים שעיצבו מחדש את התעשייה, כמו משבר הנפט של 1973, בקרת פליטת רכב, דרישות בטיחות מחמירות יותר, הגדלת היצוא על ידי יצרניות הרכב היפניות והאירופיות, כמו גם צמיחה באינפלציה והרעת הכלכלה במדינות רבות.
הפופולריות של מכוניות קטנות יותר גדלה.
באותה תקופה פותח בארצות הברית הסאבקומפקט, עם הצגת הדגם AMC גרמלין, ואחריו בדגמים שברולט וגה ופורד פינטו.
מרכב הסטיישן היה לפופולרי, כמו גם גידול במכירות של רכבי שטח בעלי הנעת ארבעה גלגלים.לקראת סוף המאה ה-20 איבדו חלקית "שלוש הגדולות" בארצות הברית (GM, פורד וקרייזלר) את מעמדן המוביל.
יפן הפכה למובילה בייצור מכוניות למשך זמן מה, כשבהמשך מכוניות החלו להיות מיוצרות בהמוניהן במדינות חדשות באסיה, במזרח אירופה ובמדינות נוספות.
העידן המודרני מוגדר בדרך כלל כ-40 השנים האחרונות.
בעידן זה הייתה הגברת הסטנדרטיזציה, שיתוף פלטפורמות בין דגמים, תכנון בעזרת מחשב – להפחתת עלויות וזמן פיתוח, ושל שימוש הולך וגובר באלקטרוניקה, הן לניהול מערכות הרכב, והן למערכות הבידור.
כמה התפתחויות עכשוויות הן התפשטות ההנעה הקדמית והנעה לכל הגלגלים, ואימוץ מנוע הדיזל.
מבני המרכב השתנו גם הם בעידן המודרני, עם שלושה סוגים עיקריים: האצ'בק, סדאן ורכב SUV.
בהמשך יצאה פלטפורמת הקרוסאובר, פלטפורמה ספורטיבית, ודגם המיניוואן.
המשבר הפיננסי של 2007–2008 חתך כמעט בשליש את מכירות הרכב הקל של קרייזלר, טויוטה, פורד וניסאן, וכרבע מהמכירות של הונדה, ושביעית מהמכירות של ג'נרל מוטורס.
מאז 2009, סין הפכה ליצרנית הרכב הגדולה בעולם.
מלבד ייצור המכוניות הגובר באסיה ובמדינות אחרות, חלה צמיחה בקבוצות תאגידיות רב לאומיות, המייצרות מכוניות שחולקות פלטפורמות זהות בין מדינות שונות, וכן במיתוג או מיתוג מחדש בהתאם לקהל היעד בשווקים השונים.
היסטוריה של היהודים הוא ספר היסטורי משנת 1987 מאת ההיסטוריון הבריטי פול ג'ונסון.
הספר סוקר את תולדות העם היהודי מימי המקרא ועד לעת החדשה, ובוחן את התפתחות התרבות, הדת והזהות היהודית.
ג'ונסון מציג את תרומת היהודים לתרבות העולמית, עוקב אחר תהליכי הגלות והקמת מרכזים יהודיים בתפוצות, ומתייחס לאתגרים ולרדיפות שעמדו בפניהם לאורך הדורות.
הוא משלב ניתוח היסטורי עם הרהורים פילוסופיים על משמעות ההיסטוריה היהודית ועל מקומה בסיפור האנושי הרחב.
הספר זכה לתהודה רחבה, תורגם לשפות רבות, ועורר דיונים ערים בקרב קוראים והיסטוריונים בשל סגנונו הנגיש והפרספקטיבה הייחודית של ג'ונסון, שלעיתים שנויה במחלוקת.
הספר יצא במהדורה עברית בשנת 2022 על ידי הוצאת סלע מאיר.
את ההקדמה למהדורה העברית כתב בנימין נתניהו.
פול ג'ונסון, היסטוריון ועיתונאי, ידוע בעבודותיו על היסטוריה וציוויליזציה, כולל הספרים זמנים מודרניים (1983), והיסטוריה של הנצרות (1976).
בספר היסטוריה של היהודים, ג'ונסון שואף לספק נרטיב מקיף של ההיסטוריה היהודית מראשית מקורותיה ועד המאה ה-20, תוך שהוא מאזן בין מחקר אקדמי לכתיבה סיפורית נגישה.
הספר מחולק למספר חלקים כרונולוגיים, המכסים תקופות מפתח בהיסטוריה היהודית:
ג'ונסון מתאר בהרחבה את העברים המוקדמים ואת התהוותם בתקופת הברונזה המאוחרת, בהתבסס על הנרטיבים התנ"כיים ומסיים במלחמת בבל–יהודה.
הוא פותח בעיר חברון, הקיימת בוודאות מבחינה היסטורית, גם אם האמונה שאברהם קבור בה נחשבת, לדעת חוקרים מסוימים, למיתוס.
עבור ג'ונסון, העובדה שיהודים גרים בחברון עד היום היא ביטוי ל"עקשנות יהודית" הנמשכת זה 4,000 שנה.
בהמשך, הוא מציג את פרעה מרנפתח כשליט המצרי בתקופת יציאת מצרים, ומזכיר את ההשערה ששמו מופיע בכתובת מרנפתח המתוארכת לסוף המאה ה-13 לפנה"ס.
בעוד שרוב המחקר המודרני מסופק לגבי היסטוריות אירועי ספר יהושע, ג'ונסון רואה בו מקור בעל מהימנות מסוימת המתאר את כניסת בני ישראל לארץ.
הוא גם מדגיש את קיומה של מונרכיה מאוחדת בתקופת שאול, איש-בושת, דוד ושלמה, תוך ציון שייתכן שהמקרא מגזים בתיאורי עוצמתה.
הספר ממשיך לתקופה שבה היו היהודים תחת שלטונות עולמיים שונים: פרס, יוון ורומא.
ג'ונסון סוקר את התפתחות הרעיון המשיחי, את התגייסות המכבים במרד החשמונאים, את הספרות האפוקליפטית (כגון ספר חנוך וספר דניאל) המבטאת תחושות משבר ותקומה, ואת תקופת הורדוס, המייצג שילוב של שלטון יהודי בחסות הרומאים.
בהמשך, הוא מתייחס לישו ולראשית הנצרות, תוך שימת דגש על פעילותו של פאולוס (שאול התרסי) בהפצת האמונה הנוצרית.
פרק מרכזי מוקדש למלחמות היהודים-רומאים (66–73 לספירה) ולמרד בר כוכבא (132–135 לספירה), שהובילו לחורבן בית המקדש השני ולהתפזרות הקהילות היהודיות.
ג'ונסון מסביר כיצד מעברים אלה הביאו לעליית היהדות הרבנית ולפיצול הסופי בין היהדות לנצרות.
ג'ונסון מקשר בין רעיונותיו של אוגוסטינוס, שביקש להגדיר את מקומם של היהודים בתוך החברה הנוצרית האנטי-יהודית, לבין המציאות שבה הכנסייה האימפריאלית הפעילה לעיתים קרובות כוח נגד מיעוטים דתיים.
הוא בוחן את יחסם של שליטים נוצריים בארצות אירופה ואת יחסי המוסלמים עם יהודים בארצות האסלאם ודעותיו של מוחמד על היהודים, תוך הדגשת שלבי דו-קיום ופריחה תרבותית (לדוגמה, בספרד המוסלמית) לעומת תקופות של רדיפות וגירושים (כמו גירוש יהודי אנגליה וצרפת).
כמו כן, הספר מציג את ההבדלים בין עולמן של קהילות אשכנז באירופה המרכזית והצפונית לבין עולם יהדות ספרד והמזרח.
ג'ונסון מתעכב על השפעת תנועת ההשכלה ועל תהליכי האמנציפציה שהעניקו בהדרגה ליהודים זכויות אזרחיות באירופה.
הוא מתייחס לרפורמציה הפרוטסטנטית ולהגות של ברוך שפינוזה, שבמידה רבה ערערו על המסגרת הדתית המסורתית ופתחו צוהר למחשבה ביקורתית חדשה.
בתוך כך, הוא מזכיר את האכזבה שגרם משיח השקר שבתאי צבי ואת השפעתה על החברה היהודית, וכן את תהליך התפרקותם של הגטאות היהודיים אשר השתנה מקהילה לקהילה בהתאם למבנה השלטוני והתרבותי המקומי.
ג'ונסון מביא סקירה מקיפה של הציונות כתנועה לאומית שנועדה להבטיח ליהודים עצמאות מדינית; הוא מתאר את התפתחות הסכסוך הישראלי-פלסטיני עד שנת 1987, כולל התגברות המתח בין הקהילה היהודית ליישוב הערבי בארץ ישראל.
בהמשך, עוסק הספר בעליית הנאציזם ובשואה, ומדגיש את השפעת אירועים אלה על הצורך בהקמת מדינה יהודית.
ג'ונסון מתאר את הקמת מדינת ישראל ב-1948, את התבססותה לנוכח המלחמות האזוריות, ומתייחס לתוכנית הנשק הגרעיני הישראלית ולמשמעות האסטרטגית שלה.
בכך, הוא מסיים בתיאור התקופה המעצבת של העולם היהודי המודרני והשינויים הגדולים שעברו על יהודים ברחבי העולם במהלך המאה ה-20.
לאורך הספר, ג'ונסון בוחן גם את התרומה היהודית לתחומי הפילוסופיה, המדע, הכלכלה והפוליטיקה, תוך הדגשה על מקומן המרכזי בעיצוב תרבות המערב.
הספר "היסטוריה של היהודים" זכה לשבחים בזכות נגישותו והיקפו הרחב.
מבקרים מסוימים ציינו לשבח את סגנון הכתיבה המרתק של ג'ונסון ואת יכולתו לשלב נושאים היסטוריים מורכבים.
בהקדמה למהדורה העברית כתב בנימין נתניהו: "ספרו של ג'ונסון הוא יצירה מרתקת שמספקת תמונה סדורה ובהירה של תולדות האומה." עם זאת הוסיף ביקורת על כך שאינו מסכים עם כל טיעוניו של ג'ונסון.
כדוגמה לכך הוא מסביר שבעיני ג'ונסון אנשי האצ"ל ובראשם מנחם בגין מוגדרים על ידו כ"טרוריסטים", טענה שנתניהו אינו מסכים איתה.בביקורת של קירקוס ריוויוז מודגשת גישתו האוהדת של ג'ונסון להיסטוריה היהודית וההתמקדות שלו בהשפעות חיצוניות שעיצבו את חיי היהודים.
הביקורת אף משבחת את התייחסותו ל"עלייתה של ישראל המודרנית."
ביקורת נוספת עולה במאמרו של ארתור הרצברג ב"ניו יורק טיימס", המציין: "בלתי נמנע שמי שאינו מומחה וניזון אך ורק ממקורות משניים, יטעה לעיתים בפרטי מידע.
כך, אין כל ראיה שישו היה תלמידו של הלל (והתאריכים שבהם חיו השניים הופכים זאת לבלתי סביר לחלוטין)." למרות זאת, הרצברג מגדיר את הספר כ"הישג ראוי לציון" ומדגיש את תרומתו בהצגת המסע ההיסטורי של העם היהודי.
גם במאמר של ההיסטוריון מרטין גילברט הספר זכה להתייחסות חיובית, הרואה בו תזכורת חשובה לתרומתם של היהודים לאורך ארבעת אלפי שנות קיומם.
עם זאת, גילברט מעלה ביקורת "חבל, כך נראה לי, שבפרק על השואה ג'ונסון מציג את תגובת היהודים כייחודית להם.
במגזין אפוק נכתב ש"הספר אינו חף מטעויות.
למשל, "היהודים הם העם היחיד בעולם שיש בבעלותו תיעוד היסטורי […] המאפשר לו להתחקות אחר מקורותיו בזמנים רחוקים מאוד".
מה לגבי תרבויות עתיקות כמו סין או מצרים?
או הטענה שישוע היה תלמידו של הלל, שאין לה סימוכין.
מעבר לכך, הוא מעניין ביותר גם למי שבקי היטב בהיסטוריה היהודית."
חוקרים נוספים ביקרו את הספר בשל הכללות אקראיות וחוסר העמקה בנושאים מסוימים.
בביקורת בעיתון "הארץ" כתב עופר אדרת שהספר לוקה בטעויות חמורות ולא תמיד מבחין בין עיקר לטפל.
הספר שימש כמקור דיון בנושאי זהות יהודית, חוסן היסטורי והתפוצה היהודית.
הוא צוטט במחקרים אקדמיים, ולעיתים קרובות מומלץ לקוראים המחפשים סקירה רחבה אך נגישה של ההיסטוריה היהודית.
הוצאת הרפר קולינס, המו"ל, מתארת את הספר כ"סקירה מקיפה של 4,000 שנות היסטוריה יהודית," ומדגישה את מעמדו ברשימת רבי־המכר הלאומית.
אש התורה, אתר חינוכי יהודי, ציין את הערצתו העמוקה של ג'ונסון להתמדה היהודית ולהשפעתם על הציוויליזציה.
הוא הדגיש כי החוסן, החדשנות והתרומה המוסרית של העם היהודי עיצבו את ההיסטוריה העולמית באופנים עמוקים.
ג'ונסון מצוטט כאומר: "אין עם שהתעקש יותר מהיהודים על כך שלהיסטוריה יש מטרה ושהאנושות נועדה ליעד." נקודת המבט שלו מנוגדת לזו של היסטוריונים חילונים רבים, שכן הוא מייחס את הישרדותם והשפעתם של היהודים לתחושת ייעוד חזקה וערכים אתיים.
מחוך הוא פריט לבוש אופנתי הנלבש מתחת לבגדים, ומטרתו לעצב את פלג הגוף העליון על פי צו האופנה.
המחוך היה פריט חובה בלבושן של נשות המעמד העליון באירופה במשך 400 שנה, מתקופת הרנסאנס ועד מלחמת העולם הראשונה וביבשת אמריקה מהמאה ה-17 ועד למלחמת העולם הראשונה.
אופנת המחוך התפתחה במקביל לאופנת השמלות וכחלק בלתי נפרד ממנה והוכתבה על ידי צורת החצאיות והמחשופים.
אורך המחוכים השתנה לסירוגין ממחוכים שהסתיימו בקו המותן, למחוכים קצרים שהסתיימו מייד מתחת לחזה ועד למחוכים ארוכים שכיסו את הירכיים ואף הגיעו כמעט עד הברכיים.
המחוכים אפשרו לנשים לעצב את פלג גופן העליון בצורת שעון חול, שהייתה אופנתית בתחילת המאה ה-19, בצורת האות S שנכנסה לאופנה בתחילת המאה ה-20, או ליצור "דמות נערית" ארוכה וצרה שנכנסה לאופנה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוחלף המחוך בשילוב של חזייה וחגורת בטן.
חברות ביגוד תחתון עדיין מייצרות צורות שונות של מחוכים גם במאה ה-21, בעיקר בהקשר לשמלות ערב ושמלות כלה וכפריט לבוש הנלבש באירועים שונים.
על פי אתר האקדמיה ללשון העברית המילה מחוך הופיעה ב"מילון המלבושים" כבר בשנת 1913.
סבורים כי המילה מחוך גזורה מהמילה הארמית "חוכא " שפירושה שחוק, אך גם זנות.
חז"ל השתמשו במילה מחוך לתיאור פריט לבוש לא צנוע המעצב את הגוף בצורה המאוררת גיחוך:
בבלי, מסכת שבת – דף סד, עמוד א
מקור המחוך באיטליה, משם הובא לחצר המלוכה בצרפת על ידי קטרינה דה מדיצ'י בשנת 1500.
במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 הפכו המחוכים לאופנת חובה בקרב נשות החברה הגבוהה באירופה.
המחוכים עוצבו בצורת חרוט שקודקודו פונה כלפי מטה במטרה ליצור קו מותן דק, לשטח את החזה, ולהוות ניגוד בין פלג הגוף העליון הנוקשה לבין שפע החצאיות שכיסו את פלג הגוף התחתון.
המחוך של תחילת המאה ה-16 היה עשוי משכבות בד מודבקות בדבק לצורך חיזוק, ונקשר מאחורה באמצעות שרוכים.
הוא כלל כתפיות בחלקו העליון ופיסות בד נוקשה בחלקו התחתון שתפקידן לתמוך בחצאית המתרחבת במותניים.
תפקיד המחוך היה לשטח את הבטן ואת החזה תוך הבלטת החזה באזור המחשוף.
בעידן האליזבתני (1558–1603) התחיל השימוש במזיפות לווייתן (הלוחות הקרניים באמצעותם הלוויתן מסנן את מזונו) שכונו בשפה העממית "עצמות לווייתן", לחיזוק המחוך.
בקדמת המחוך הותקנה תומכה , לוחית עץ, מתכת או שנהב, מעוגלת בשתי קצותיה שרוחבה מספר סנטימטרים ואורכה כאורך המחוך, שתפקידה לייצר חזית ישרה ולהבליט או לשטח את החזה, על פי צו האופנה.
לעיתים התומכות נתפרו בתוך המחוך ולעיתים הוחדרו לתוך כיסים פנימיים, שנוצרו במיוחד לצורך זה, כדי לאפשר את שליפתן.
בשנת 1680 דרש המלך לואי ה-14 לעצב דגם של "שמלת חצר" שהפכה ללבוש הרשמי של נשות החצר ושל נשים שהשתתפו באירועים בחצרות המלוכה בכל רחבי אירופה.
חלקה העליון של השמלה שימש בעצמו כמחוך נוקשה, עם כל התמיכות והחיזוקים הנחוצים ליצירת צורת הגוף האופנתית.
הוא נסגר מאחור באמצעות שרוכים.
המחשוף הנמוך חשף את הכתפיים, והשרוולים העשויים שכבות של תחרה חוברו לשמלה באמצעות שרוכים.
כחלק מהזרם הנאו-קלסי שרווח באירופה בין השנים 1795–1820, התפתחה בתקופת האימפריה הצרפתית הראשונה (1804 – 1814) אופנת שמלות בעלות קו מותן גבוה, שהתחיל מייד מתחת לקו החזה, וחצאיות משוחררות באורך הקרסול.
גזרה זאת שזוהתה עם ז'וזפין דה בוארנה, אשתו הראשונה של נפוליאון בונפרט, הבליטה את החזה והסתירה את כל קווי הגוף האחרים.
כתוצאה מכך התפתחו מחוכים קצרים שתמכו בחזה ויצרו אשליה של קו מותן גבוה.
התקופה הוויקטוריאנית בבריטניה (1837 – 1901) התאפיינה בחידושים רבים בתחום התעשייה והאומנות אשר השפיעו גם על האופנה הנשית.
המחוך של התקופה הוויקטוריאנית התאפיין בהיעדר כתפיות, הקטנה משמעותית של היקף המותניים לעיצוב פלג הגוף העליון בצורת "שעון חול", ובנייה באמצעות רצועות אנכיות.
בין השנים 1860 – 1870 נכנסו לתחום המחוכים שינויים רבים.
השימוש במכונות תפירה אפשר ייצור מחוכים זולים יותר, שהיו בהישג ידן של נשים ממעמדות נמוכים יותר.
רוב המחוכים נתפרו במפעלים וכל שלב בוצע על ידי קבוצת אנשים אחרת.
משנת 1820 ועד לסוף המאה נכנסו לשוק לולאות מתכת שהקלו על השחלת השרוכים ועל הידוקם, סוגרים וכפתורים ממתכת, חומרים אלסטיים, ועצמות הלווייתן הוחלפו בהדרגה בתומכות פלדה.
חצאית הקרינולינה, שנכנסה לאופנה בשנת 1850, יצרה קו מותן צר יותר, לכן המחוכים הפכו פחות הדוקים והדגישו יותר את הירכיים.
בשנת 1848, הוציא באמריקה אדם בשם ג'וסף קופר פטנט על מחוך בעל רכיסה קדמית, אותו אפשר היה לפשוט מבלי להתיר את קשירת השרוכים בחלק האחורי, דבר שהקל על השימוש בו.
הדבר הושג על ידי פיצול התומכה הקדמית והוספת קרסים ממתכת לצורך הסגירה.
בשנת 1860, יצרן מחוכים בריטי בשם אדווין אייזוד פיתח שיטה ליצירת מחוכים קשיחים יותר, שצורתם עוצבה מראש על פי דרישות האופנה, על ידי ייבוש המחוך המעומלן על בובת הדגמה עשויה נחושת ומחוממות בקיטור.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19, מחשופי שמלות הערב הלכו והתרחבו, דבר שחייב ויתור על כתפיות המחוך.
המאפיינים החדשים כללו רכיסה הדוקה יותר ליצירת צורת "שעון חול" מודגשת יותר, לוחיות תמיכה קדמיות בצורת כף, שהוכנסו לשימוש בשנת 1870 במטרה לעצב את הבטן.
כדי להשיג את הצורה הרצויה, המחוכים היו בנויים משבעה עד שלושה עשר חלקים שונים, גזורים מאריג כותנה טוויל חזק , תוך שימוש בשורות אנכיות של לוחיות תמיכה.
עד שנת 1870 איבדה הקרינולינה בהדרגה מרוחבה ופינתה את מקומה לקרינולט , חצאית בעלת שובל ארוך ושופע שנתמך באמצעות חישוקי מתכת אחוריים או, מאוחר יותר, כריות מסוגים שונים מחוברות למחוך, שכונו "ישבן מלאכותי" .
בשנת 1884 יצא לשוק מחוך שתוכנן על ידי רופאה בשם אינז גָשֶה-סרוט .
המחוך שינה את היציבה ואת צורך פלג הגוף העליון של הנשים מצורת "שעון חול" לצורה דמוית האות S ללא צורך בהוספת עזרים מבניים אחוריים.
בשל כך, נודע המחוך בשם "בעל חזית שטוחה" או "בעל צורך S".
כרופאה, אינז גָשֶה-סרוט הכירה בחשיבות חופש התנועה באזור בית החזה, תוך שמירה על אזור הבטן.
המחוך שתוכנן על ידה תמך בבטן והרים אותה, במקום לדחוס אותה פנימה ומטה, ושחרר את הלחץ על הסרעפת ועל איברים נשיים חיוניים.
בשנת 1888, החברה הבריטית Aertex הוציאה לשוק מחוכים שנתפרו מבד רשת נושם עשוי כותנה שהיו קרירים בקיץ וחמים בחורף.
התקופה האדוארדית התחילה בשנת 1901, עם מותה של המלכה ויקטוריה ועלייתו לכס המלוכה של בנה אדוארד השביעי והסתיימה ארבע שנים אחרי פטירתו, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914. התקופה האדוארדית חופפת ל"תקופה היפה" בצרפת ובאירופה, שהתחילה בשנת 1871 והסתיימה בשנת 1914.
מהפכת הלבוש הנשי, שהתחילה בסוף המאה ה-19, התעצמה בתחילת המאה ה-20.החצאיות, ללא עזרים מבניים, הפכו פשוטות יותר ופחות מגבילות.
האופנה שיקפה את רעיונות תנועת "האישה החדשה" שדגלה בשינוי מעמד האישה.
נשים עסקו בספורט, למדו באוניברסיטאות והיו לרופאות, עורכות דין, עיתונאיות ועוד, על כן התחילו לאמץ קווי לבוש משוחררים יותר ואף גבריים.
החל משנת 1907 הוקדשה פחות תשומת לב להיקף המותניים.
לצורך יצירת דמות ארוכה וצרה, המחוך התחיל מייד מתחת לקו החזה וירד בהדרגה לאורך הירכיים.
בשנת 1912 המחוכים הגיעו קרוב לברכיים, דבר שהקשה מאוד על הישיבה.
החזיות התחילו להופיע בשנת 1910 וחגורות בטן אלסטיות נכנסו לשימוש הנשים בשנת 1911. בשנת 1914 רשמה מרי פלפס ג'ייקובס, משוררת ומוציאה לאור אמריקאית, פטנט על המצאת חזייה, אותה מכרה תחת השם קארס קרוסבי.
השימוש בחזייה הגיע לשיאו במלחמת העולם הראשונה כאשר ממשלת ארצות הברית דרשה מנשים להפסיק לרכוש מחוכים כדי לחסוך בפלדה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הצטרפו הנשים למעגל העבודה בתעשייה הכבדה, בחקלאות, בבתי החולים ואף בתחבורה הציבורית, תפקידים שדרשו חופש תנועה רב יותר מזה שהתירו המחוכים הנוקשים והשמלות הארוכות.
אורך החצאית התקצר בהדרגה, הופיעו שמלות בעלות רכיסה קדמית באמצעות כפתורים והשימוש בחזייה וחגורת בטן הפך לנורמה חברתית מקובלת בכל שעות היום.
בתחילת המאה ה-20, עם הופעת שפע של דגמים חדשים, הפכה שמלה זאת לפריט חובה במלתחתן של נשים מכל שכבות החברה ואיתה תם עידן המחוכים.
ההיסטוריה של כתב עוקבת אחר התפתחותן של מערכות כתב ואחר השפעת השימוש במערכות הכתב ובנגזרותיהן, כגון אוריינות ותרבות ספרותית, על המבנה החברתי.
כל המצאה של מערכת כתב חדשה התבססה על מערכת פרוטו-כתב קיימת אשר, בשל השימוש בסמלים אידיאוגרפיים וזכירתיים, לא הצליחה לתעד באופן מלא את הדקדוק ואת אוצר המילים של השפה הנכתבת, אלא רק לקודד מידע באופן כללי ולא מדויק.
לא כל מערכות הפרוטו-כתב הידועות התפתחו למערכות כתב ומנגד, לא ניתן לומר בוודאות מה היה המקור להתפתחות כל אחת ממערכות הכתב המתקדמות
השימוש המוקדם ביותר בכתב כלל תיעוד עסקאות חקלאיות וחוזים.
מאוחר יותר נכנס השימש בכתב לתחומי הכלכלה, הדת, הממשל והחוק.
השימוש בכתב אפשר את הפצת הידע הקשור לתחומים אלה ובמקביל את מרכוז הכוח הפוליטי.
מערכות כתב חייבות לעמוד בשלוש דרישות בסיסיות: להיות בעלות מטרה או משמעות, להשתמש בסמלים מיוחדים אותם אפשר להטביע על מצע כלשהו, להשתמש בסמלים המתייחסים באופן חד ערכי למרכיב מוגדר של השפה המדוברת.
בניגוד למערכות הכתב, מערכות המשמשות בסמלים לצורך תקשורת, כגון שפת הסימנים, קרטוגרפיה, ונוסחאות מתמטיות או כימיות, אינן מצריכות ידע בשפה לצורך הבנת המידע המועבר על ידן.
נורמות הכתיבה מתפתחות לאט יותר מנורמות הדיבור.
כפועל יוצא, השפה הכתובה משמרת צורות דיבור גם לאחר שאלה אינן בשימוש עוד בשפה המדוברת.
לפני המאה ה-20 סברו החוקרים שהכתב הראשון היה כתב היתדות שהומצא בשומר העתיקה, ומשם הוא התפשט לשאר העולם במסגרת חילופי התרבות (דיפוזיוניזם).
לדעתם, טכנולוגיה כה מיוחדת סביר יותר כי נרכשה דרך חשיפה במסגרת פעילות מסחרית מאשר כי הומצאה באופן בלתי תלוי במקומות שונים, ולתמיכה בתאוריה זאת הביאו את סיפור מגדל בבל.
חקר התרבויות הפרה-קולומביאניות במֶסוֹ-אמריקה קבע באופן חד משמעי שהכתב הומצא באופן בלתי תלוי על ידי תרבויות שונות: במסופוטמיה בשנת 3400  לפנה"ס בקרוב, במצרים בשנת 3250 לפנה"ס בקרוב, בסין לפני שנת 1250 לפנ"הס ובמסו-אמריקה לפני שנת 1 לספירה.
בחפירות באזור Jiahu בצפון סין נמצאו שריונות צב שתוארכו לאלף השביעי לפנה"ס עליהם חקוקים סימנים.
חפצים עליהם פרוטו-כתב השייך לתרבות וינצ'ה (אנ') המתוארכים בין האלף החמישי לאלף השישי לפנה"ס התגלו בדרום-מזרח אירופה.
פטרוגליפים שהתגלו במערב אוסטרליה, כאשר העתיק ביניהם מלפני 40000 – 50000 שנים, נמצאו תואמים למסרים חקוקים על מקלות עץ שהיו בשימוש האוכלוסייה האבוריגינית.
תרבות עמק האינדוס (2600 – 2000 לפנה"ס) יצרה פרוטו-כתב שלא פוענח עדיין.
כתב היתדות התפתח בדרום מסופוטמיה בסוף האלף הרביעי לפנה"ס לצורך עריכת חשבונות.
כתב היתדות הקדום תיאר בתחילה ערכים מספריים.
בהמשך נוצרו פיקטוגרמות שתיארו את החפץ שנספר.
כלי הכתיבה היה מקלון באמצעותו נוצרו צורות שונות בתוך לוחית חמר.
במאה ה-29 לפנה"ס הומצאו רכיבי כתב פונטי שייצגו הברות של השפה השומרית.
שיטת כתב זאת אומצה החל מהמאה ה-26 לפנה"ס על ידי האכדים ששפתם החליפה את השפה השומרית בדרום מסופוטמיה.
בהמשך אומץ כתב היתדות על ידי השפה החורית, החתית, האוגריתית והפרסית הקדומה.
כתב החרטומים התפתח במצריים העתיקה והיה בשימוש בין 3250 לפנה"ס ל-400 לספירה.
הוא מבוסס על שילוב של לוגוגרמות (סימנים שכל אחד מהם מייצג מילה שלמה) וסימנים אלפביתיים (שכל אחד מהם מייצג עיצור או תנועה).
יש חוקרים הסבורים כי כתב החרטומים הופיע מעט אחרי הכתב השומרי וכי הרעיון לבטא מילים בכתב הובא למצריים ממסופוטמיה.
חוקרים אחרים סבורים שלא קיימים מספיק ממצאים לתמיכה בתאוריה זאת וכי כתב החרטומים התפתח במצריים באופן בלתי תלוי.
הצורות הראשונות של ההירוגליפים נכללו בכתובות ששימשו כעיטורים, תעמולה, או כלי עזר בטקסים דתיים.
הכנת כתובות אלה דרשה זמן רב ומיומנות והייתה נתונה רק בידי קומץ של אנשים נבחרים.
באלף השלישי לפנה"ס התפתח הכתב המחובר המצרי הקרוי כתב הייראטי שהיה בשימוש כלל האוכלוסייה.
הוא נכתב בדיו אדומה על פפירוס באמצעות מברשת קנה.
במאה השביעית שלפני הספירה התפתח כתב מצרי שלישי, הכתב הדֶמוֹטִי, בו נכתבו טקסטים חילוניים לשימוש יומיומי.
כתב זה היה בשימוש למשך יותר מאלף שנה, תקופה בה עבר שינויים רבים.
הוא נכתב ונקרא מימין לשמאל, בניגוד לכתב החרטומים אותו אפשר היה לכתוב מלמעלה למטה, מימין לשמאל או משמאל לימין.
הכתב הפרוטו-סינאי פותח בשנת 1800 לפנה"ס בקרוב, על ידי פועלים בחצי האי סיני לצורך כתיבת שפות שמיות מערביות.
כתב זה, שאימץ עקרונות וסימנים מכתב החרטומים, היה מבוסס על אוסף של סימנים גרפיים שיצגו עיצורים ותנועות בשפות השמיות המערביות.
הכתב לא פוענח ונראה שהשימוש בו היה מועט.
לקראת סופה של תקופת הברונזה התפצל הכתב הפרוטו-סינאי לכתב הפרוטו-כנעני (1400 לפנה"ס), כתב גבל והכתב הדרום-ערבי העתיק (1200 לפנה"ס).
הכתב הפרוטו-כנעני יחד עם כתב גבל שימשו בסיס לפיתוח הכתב האוגרי (1300 לפנה"ס).
הכתב האוגרי היה כתב יתדות אלפביתי מסוג אַבְּגַ'ד בו כל הסימנים משמשים לסימון עיצורים, וסימון התנועות נעשה באופן עקיף, אם בכלל.
באלפאבת האוגרי היו 30 סימנים.
השימוש בו נפסק בתקופת המעבר בין תקופת הברונזה המאוחרת לתקופת הברזל.
כתב נוסף שנגזר מהכתב הפרוטו-סינאי הוא הכתב הפניקי (1050 לפנה"ס).
זהו כתב יתדות מסוג אַבְּגַ'ד המבוסס על 22 סימנים המייצגים עיצורים שנכתב באופן קבוע מימין לשמאל.
כתב זה שימש לכתיבת השפה הפיניקים ושפות כנעניות אחרות ביניהן עברית וארמית עתיקה.
הפניקים, שהצטיינו כסוחרים ימיים, הקימו מושבות ותחנות מסחר לאורך חופי הים התיכון, שהגדולה ביניהן, קרתגו בצפון אפריקה, הגיעה לשיא כוחה במאה השביעית לפנה"ס.
בשל עליונותם הכלכלית, הסוחרים הפניקים הפיצו את מערכת הכתב שלהם בין התרבויות האחרות במסופוטמיה, במצרים וביוון.
שתי נגזרות של האלפאבית הפניקי השפיעו עמוקות על ההיסטוריה של הכתב: האלפאבית הארמי והאלפאבית היווני.
הכתב ההירוגליפי האנטולי התפתח באופן בלתי תלוי באזור מערב אנטוליה ב-1300 לפנה"ס לצורך כתיבת טקסטים בשפה הלווית והחיתית.
ההירוגליפים דומים להירוגליפים המצריים אך לא נגזרו מהם ולא ידוע על שימושים דתיים בכתב זה.
הכתב הסיני הוא כתב לוגוגרפי המשמש לכתיבת שפות סיניות.
הממצאים הקדומים ביותר של כתב זה הם עצמות ניחוש ששימשו בפולחן ניבוי עתידות וכלי ברונזה מתקופת שושלת שאנג המאוחרת (1200 – 1050 לפנה"ס).
בתקופת הברונזה היו בשימוש התרבויות באגן הים האגאי (התרבות המיקנית באזור יוון והתרבות המינואית באזור כרתים) מספר מערכות כתב לוגוגרפיות והברתיות:
בכרתים התפתח בין השנים 1700 – 2100 לפנה"ס  כתב הירוגליפים
בין השנים 1450 – 1800 לפנה"ס התפתח בכרתים, באיים האגאיים ובלקוניה (אנ') הכתב הלינארי א'
בין השנים 1200 – 1450 לפנה"ס התפתח בקנוסוס באי כרתים, בפילוס, במיקנה, בתבאי ובטירינס הכתב הליניארי ב'
כתבים אלה יצאו מכלל שימוש מאות שנים לפני שהפניקים הביאו לאזור את מערכת הכתב שלהם.
במס-אמריקה התגלו חמש עשרה מערכות כתב.
מוסכם בין החוקרים שמערכות כתב אלה התפתחו באופן עצמאי, ללא כל קשר למערכות הכתב שהתפתחו באירופה או באסיה.
המערכת המתועדת ביותר והמוכרת ביותר היא מערכת הכתב שפותחה על ידי תרבות המאיה.
הכתובות העתיקות ביותר בכתב המאיה שהתגלו הן מהמאה השלישית לפנה"ס.
מערכת כתב זאת השתמשה בשילוב סימנים המייצגים מושגים וסימנים לייצוג עיצורים.
בנוסף לכך הייתה מערכת סימנים מיוחדת לייצוג מספרים.
המעבר מתקופת הברונזה לתקופת הברזל התרחש בזמנים שונים באזורים השונים של כדור הארץ, לכן מעבר זה מוגדר על ידי הארכאולוגים באופן מקומי בהסתמך על ממצאים המעידים על החלפת כלי הברונזה בכלי ברזל.
בעוד שתקופת הברזל התחילה באנטוליה או בדרום מזרח אירופה בשנת 1300 לפנה"ס, במזרח הקרוב הקדום המעבר התרחש במהלך המאה ה-12 לפנה"ס ומשם הטכנולוגיה התפשטה לאזור אגן הים התיכון ודרום אסיה עד המאה ה-11 לפנה"ס.
בצפון אירופה התחילה תקופת הברזל רק במאה החמישית לפנה"ס ויש אזורים בעולם בהם בוצע מעבר ישיר מתקופת האבו לתקופת הברזל.
החל מהמאה התשיעית לפנה"ס אפשר היה למצוא נגזרות של האלפבית הפניקי אצל תרבויות שונות בצפון אפריקה ובדרום אירופה, כאשר החשובים ביניהם היו האלפבית היווני והאלפבית הארמי.
היוונים היו הראשונים שהכניסו לשימוש סימנים המייצגים תנועות.
מערכת הכתב היוונית הייתה המקור לפיתוח מספר מערכות כתב באירופה במאות הראשונות לספירה , כגון הכתב הלטיני, הרוני, הגותי והקירילי.
האלפבית הארמי השפיע על פיתוח מערכת הכתב הבראהמי בהודו ועל הכתב העברי המרובע, הכתב הערבי והכתב הסורי.
ההיסטוריה של האלפבית היווני התחילה במאה השמינית לפנה"ס, כאשר היוונים אימצו את האלפבית הפניקי לשימושם.
אותיות האלפבית היווני דומות באופן כללי לאותיות הפניקיות וסודרו על פי אותו סדר אלפבתי.
האלפבית היווני היה הראשון שהשתמש בסימנים לייצוג התנועות, ובשנת 500 לפנה"ס התחילו היוונים לכתוב משמאל לימין.
החל מהמאה השמינית לפנה"ס התחילו היוונים, שאוכלוסייתם גדלה, להתפשט באגן הים התיכון, ים מרמרה והים השחור לצורך מסחר אך גם לצורך הקמת יישובים חדשים.
המושבות היווניות שהוקמו עקב כך היו ערי מדינה עצמאיות.
במאה הרביעית לפנה"ס המשיכה השפה היוונית להתפשט מיוון ועד הודו בעקבות כיבושיו של אלכסנדר הגדול (336–323 לפנה"ס) והעפילה בחשיבותה על השפה הפרסית לאחר נפילתה של האימפריה הפרסית.
התרבות ההלניסטית, שנוצרה באגן המזרחי של הים התיכון בתקופה ההלניסטית ( 323 לפנה"ס – 30 לספירה), כתוצאה משילוב תרבות יוון העתיקה עם תרבויות המזרח הקדום, כגון תרבות מצרים העתיקה, התרבות הפרסית העתיקה ותרבויות נוספות, המשיכה לקדם ולשמר את מעמדה של השפה יוונית כשפה בין-לאומית.
כיבוש הממלכות ההלניסטיות על ידי הרפובליקה הרומית בין המאה השנייה למאה הראשונה לפנה"ס, סימן את סופה של התקופה ההלניסטית, אך למרות עליונותה הצבאית של רומא, היוונית נשארה השפה הספרותית, המדעית ואדמיניסטרטיבית באימפריה הרומית המתהווה, כאשר מלומדים רומאים רבים היו דו-לשוניים.
במאה הרביעית לספירה, איבדה היוונית את הדומיננטיות בכנסייה, במדעים ובאמנות, לטובתה של הלטינית, שינוי זה בהיקף תפוצתה של הלטינית נבע מגדילתן והתבססותן של הפרובינקיות המערביות.
האלפבית הלטיני פותח בחצי האי האיטלקי במאה השביעית לפנה"ס על ידי הלטינים משילוב בין האלפבית היווני המערבי לאלפבית האטרוסקי, תוך ביצוע שינויים ותוספות לצורך התאמה פונטית לשפתם.
האלפבית הלטיני הגיע לצורתו המודרנית במאה הראשונה לספירה.
כל מערכות הכתב המשמשות לכתיבת השפות האירופיות נגזרו מהאלפבית היווני, כאשר השכיחה ביניהן היא זאת המשתמשת באלפבית הלטיני.
היסטוריה של הקולנוע היא העיסוק בהתפתחותו של הקולנוע בהיבטים ההיסטוריים, הסוציולוגיים, האמנותיים, התרבותיים והטכנולוגיים.
כבר מראשיתו היה הקולנוע תחום רחב השפעה ובעל מספר תפקידים חברתיים, ובינם גם תפקידי הוראה וחינוך.
הקולנוע הוא גם ענף יצירה אמנותית עצמאית, בעלת מאפיינים ייחודיים.
בה בעת, הקולנוע הוא אחד מאמצעי תקשורת המונים הוותיקים, וכן גם אמצעי בידור פופולרי.
ההתקדמות האמנותית והתרבותית של הקולנוע, הייתה פעמים רבות תלויה בחידושים טכנולוגיים או באירועים היסטוריים, שתרמו כל אחד בתורו להתפתחות התחום.
ההיסטוריה המוקדמת של הקולנוע והתבססות מאפייניו המרכזיים, התרחשה לרוב באירופה ובארצות הברית, אולם, עשייה קולנועית הייתה מאז ומעולם בכל רחבי העולם, והשפה הקולנועית נבנתה והשתכללה על ידי יוצרי קולנוע רבים ומגוונים, מתרבויות שונות ומדינות שונות.
תעשיית הסרטים של הוליווד הייתה ועודנה גורם משמעותי בתעשיית הקולנוע העולמית ומהווה מרכיב דומיננטי בהיסטוריה של התחום.
חלק ממאפייניו של הקולנוע, כפי שאנו רואים אותו כיום – הושרשו לפעמים בשל סוגיות פוליטיות וחברתיות הקשורות בהיסטוריה של ארצות הברית, ומהוות חלק אינטגרלי בתולדות היצירה הקולנועית.
מכיוון שהקולנוע כבר בימיו הראשונים שימש ויועד גם לבידור ההמונים, התקיים שיח על האופנים בהם הוא משפיע על החברה, או על השיטות בהן ניתן לרתום אותו להבניה של דעת הקהל.
שלהי המאה ה־19 וראשית המאה ה־20: ראשית הקולנוע והקולנוע המוקדם
הבסיס להמצאת הקולנוע הוא בשלל טכנולוגיות והמצאות חדישות, רבות מהן בתחום הצילום: ממציאים שונים ברחבי העולם התחרו זה בזה על יצירת תצלומים חדים ומדויקים יותר, כמו גם על פישוט והוזלת תהליכי הצילום.
אולם המצאת הקולנוע היא בשל פיתוח היכולת ליצור אשליה של תמונה נעה.
המכשירים הראשונים שאפשרו זאת, היו בעיקרם לשעשוע ובידור, כמו הקינטוסקופ, פנס הקסם והפנקיסטיסקופ, וכבר אז נטעו את היסודות הבידוריים של ענף הקולנוע.
עם זאת, חלק מפיתוחיו הראשונים של הקולנוע זכו לראות אור לראשונה דווקא בקונטקסט מדעי או מדעי-פופולרי, וגם זה אינו מקרי: תחילת ימיו של הקולנוע לוו במתח בין עניין מדעי וקוריוזיות בידורית.
אדוארד מויברידג' (1830–1904) היה החלוץ ליצור תמונה נעה מאוסף של תמונות סטילס.
בשנת 1872 ניסה איש העסקים לילנד סטנפורד, מושל מדינת קליפורניה לשעבר לפתור את החידה העתיקה בנוגע לתנועת הסוסים – האם ישנו רגע בדהרת הסוס בו עוזבות כל פרסותיו את הקרקע והוא אינו נוגע באדמה.
לפתרון הבעיה, הניח מויברידג' סוללת מצלמות שצילמו סוס דוהר.
לצפייה בתמונות פיתח את הזואופרקסיסקופ, שאפשר להריץ אותן במהירות זו אחר זו.
1895: צרפת – ההקרנה של האחים לומייר
האחים לומייר (לואי ז'אן, 1864–1948; אוגוסט מארי לואי ניקולא, 1862–1954) נולדו ליד העיירה בזנסון שבצרפת, אך גדלו בעיר ליון.
המהפכה של האחים לומייר, נבעה אפוא לא מהטכנולוגיה שפיתחו, אלא בשל השימושים פורצי דרך בהמצאות של אותה העת.
ראשית, הם היו הראשונים לצאת ולהסריט במרחב הציבורי, ושנית, את הסרטים שצילמו, הם הקרינו על פני מסך מול קהל, הן קהל של מבקרי כנסים מדעיים והן, החל משלב מסוים, מול קהל משלם.
האירוע המכונן של המדיום החדש היה ב־28 בדצמבר 1895, כאשר האחים לומייר הקרינו בבית קפה בפריז מול קהל מזדמן ומשלם מספר סרטים קצרים, בני כדקה, כולם מעשה ידי צמד האחים, בין הסרטים שהוקרנו אז ניתן למנות את "יציאה ממפעלי לומייר" ו"סעודת התינוקת".
הסרטים הראשונים של האחים לומייר היו דומים באופיים ולבשו צורה של הסרטה בלונג שוט של סיטואציות יום יומיות.
אגדה אורבנית ידועה (וככל הנראה שגויה) בעולם הקולנוע קשורה בסרט "רכבת נכנסת לתחנה".
על פי הסיפור, כאשר הסרט הוצג לראשונה, הקהל חש כל כך מאוים על ידי התמונה המרגשת של רכבת בגודל טבעי, כשהיא מגיעה ישירות לעברם, עד כדי כך שחלק מהאנשים ברחו ממקומם.
על אף שסביר כי הסיפור לא נכון, הוא מצליח להעביר משהו מעוצמת הפלא שהיווה עבור הקהל המוקדם המדיום הוויזואלי הזה.
כחלוצי אומנות הקולנוע, ביססו האחים לומייר את השפה האמנותית החדשה שרק החלה להתעצב.
ההשפעות הראשונות על הראינוע נבעו מהאמנויות שהיו קיימות באותה העת; מצד אחד, אמנויות הציור והצילום השפיעו על השפה הוויזואלית של הסרטים הקצרים בבניית הפרספקטיבה, ויצירת עומק של הדמויות והעצמים בפריים.
מצד שני, עוד לא התחדדו ההבדלים בין הראינוע ובין התיאטרון ובעיקר תיאטרון הוודוויל בו שולבו רבים מהסרטים), כשבדומה לאמנות הבמה, נחשבו האירועים מחוץ לטווח הצילום "מאחורי הקלעים".
ועל אף שטכנית ניתן היה להזיז את המצלמה אל דמות שנעה מחוץ לטווח התמונה, תפיסתית הדבר לא נעשה.
השראות עיצוביות נוספות הגיעו מהעיתונות, ובעיקר העיתונות הסנסציונית.
התוצר, לפחות בהשוואה לסרטיו של אדיסון, שם דגש על בנייה נרטיבית מלאה יותר, כשסרט לומיירי עקב אחר פעולה או רעיון קצר מתחילתו ועד סופו.
על כן יש הטוענים שהאחים לומייר חשבו קולנועית משלב מוקדם.
ארצות הברית – תומאס אדיסון
בארצות הברית, בשנת 1893, הציג הממציא תומאס אדיסון, יחד עם עוזרו ויליאם קנדי דיקסון, את הקינטוסקופ; מכשיר אשר באמצעותו ניתן היה לצפות בסרטים על ידי השחלת מטבע והצפייה נעשתה באמצעות "תיבת הצצה" – קופסה מלבנית שהכילה את מנגנון ההקרנה, כאשר הצופה ראה את הסרט דרך עדשת זכוכית בראש המכשיר.
צילום התמונות לקינטוסקופ נעשה גם הוא על ידי המצאה משותפת של השניים – הקינטוגרף; מכשיר שאפשר לצלם רצף תמונות במהירות רבה.
אדיסון אמנם הקדים את האחים לומייר בפיתוח מצלמת הקולנוע הראשונה והמקרן הראשון, אך בשל קשיים ברישום הפטנט מחוץ לארצות הברית, עקפו אותו האחים לומייר בטכנולוגיה רווחית יותר.
בנוסף, הקינטוסקופ של אדיסון אפשר לצופה אחד בכל פעם לצפות בסרט, והקרנה פומבית לא הייתה אפשרות בטכנולוגיה שיצר.
רק לאחר הצלחת הסינמטוגרף של האחים לומייר עבר אדיסון, בעיקר באמצעות עבודתו של דיקסון לפני שזה עזב את החברה, לפתח טכנולוגיה חלופית שאפשרה הקרנה פומבית.
אדיסון ראה בקולנוע בעיקר כלי שעשוע, ובזה התמקדה מרבית עבודתו; אולם בחידושיו ובמעשיו השפיע על עתיד הקולנוע כולו.
מבחינת השפה הוויזואלית, סרטיו של אדיסון היו גם הם קצרים מאוד ובעלי שוט אחד; אולם החידוש בסרטיו היה חיפוש היכולות הייחודיות של מצלמת הקולנוע וניסיון ליצירת אפקטים מיוחדים.
בדרך זאת למשל, החלה להיבנות תשתית תפיסתית על היכולת של הקולנוע לשחק בחלל ובזמן – שלא כבתיאטרון לדוגמה.
אדיסון גם היה הראשון שהשתמש בפורמט של 35 מ"מ לסרט הצילום, שהפך לפורמט הסטנדרטי והמקובל.
בהמשך, התנהלותו של אדיסון בהיבט הכלכלי והמשפטי – גם תהיה המניע להגירה של העוסקים בתחומי הקולנוע מניו ליורק לאזור לאס אנג'לס, ולהקמתה של הוליווד.
לבסוף, אדיסון היה גם הראשון להקים אולפן לצילום סרטים, גם אם בעיקר מכיוון שפיתוחיו הראשוניים הקשו מאוד על צילום בחוץ בשל גודל המצלמה ואופן תפעולה המסורבל.
בין הסרטים שהפיק בתקופה זו, ניתן למנות את הנשיקה (1896), חייו של כבאי אמריקאי (1903) ושוד הרכבת הגדול (1903), כששני האחרונים בוימו על ידי אדווין סטנטון פורטר, לו שמור תפקיד מפתח בצמיחת הקולנוע האמריקני.
הקולנוע המוקדם – קולנוע האטרקציות
הקולנוע לא צמח מן המוכן עם סט של נורמות אסתטיות וגם לא עם בסיס של קונבנציות מוסכמות על הכלל.
הוא צמח כצורה של בידור קוריוזי, אחת ממגוון של צורות בידור ויזואליות בתרבות הפופולרית של סוף המאה התשע עשרה.
הרעיון של "ללכת לראות סרט" עוד לא היה קיים, והקרנות של סרטים ראשונים שולבו במופעים גדולים יותר, מופעים שלא פעם שילבו קריינות ומוזיקה.
בתחילת ימי הקולנוע רוב הסרטים היו סרטי "אקטואליה", כלומר סרטים שהציגו סצנות לא בדיוניות, למשל סיפורי מסע של הצלמים או סרטים שתכליתם להציג מקומות ואנשים "אקזוטיים" או אפילו, החל משלב מוקדם יחסית, סרטי חדשות.
גם סרטים שהציגו דמויות ומקומות מפורסמים היו פופולריים, למשל ערים גדולות או אנשי מלוכה.
כך גם לגבי אירועי ספורט ותהלוכות משמעותיות.
סרטי אקטואליה מכל הסוגים הללו חלקו מספר תכונות משותפות: הם צולמו באמצעות מצלמה על חצובה, שמוקמה רחוק מספיק כדי לראות ולקלוט את כלל הגוף האנושי (ולרוב מעט מעל ומתחת למצולמים, למשל חלקים מהרצפה).
לרוב, עצם הצילום ולכידת התנועה היו האטרקציה המרכזית, ולא נדירים המקרים בהם הקהל הוקסם בעיקר מתנועת האלמנטים שברקע הפריים, למשל תנועת העלים ברקע הסרט "סעודת התינוקת".
עם זאת, קולנוע שבימינו ייקרא "בדיוני" נכח בקולנוע המוקדם כבר מהרגע הראשון, למשל בסרט של האחים לומייר "הגנן המשקה מושקה" שהציג סצנה מבוימת על גנן ועוזרו או בסרט "הנשיקה" של אדיסון שהציג נשיקה מבוימת בין בני זוג.
סרטים אלה אופיינו במשחק תאטרלי, אך מעבר לכך דמו מאוד לסרטי האקטואליה, כולל אי הנעה של המצלמה ומרחקי צילום.
בהתאם, ההבחנה בין הז'אנרים ככל הנראה לא נכחה אז באותם מונחים.
עד 1903, פחות או יותר, רוב הסרטים שיצאו להפצה ולהקרנה אופיינו במבנה בן שוט יחיד שאורכו כאורך הסרט (בערך דקה).
מ-1903 ועד 1907, פחות או יותר, ניתן להבחין בעלייה מהירה באורך הסרטים, ולהתחלה של התרחקות מתבנית האטרקציה.
ועדיין, המבנה של שוט לסצנה נשמר.
לאחר שההתלהבות הראשונית מאטרקציית התנועה החלה להתפוגג, החלה תנועה לעבר קולנוע שהדגש בו נרטיבי יותר.
ז'ורז' מלייס משמש כסמן מעבר.
ז'ורז' מלייס – פיתוח הקולנוע הנרטיבי
ז'ורז' מלייס (1861–1938) החל את דרכו כקוסם, מומחה באשליות, במקור תוך לקיחת השראה מהודיני.
בעוד סרטי הראינוע הראשונים היו צילומי סרטי אקטואליה בודדים, מלייס השתמש בכלי החדש כדי לספר סיפור כדרך הרגל.
מלייס היה הרפתקן ויצירתי, ושכלל את השימוש בראינוע במגוון צורות: הסרטים שלו כללו תפאורות ססגוניות במקום צילומים ריאליסטיים של המציאות, הם גם כללו אפקטים מיוחדים ופעלולי מצלמה.
הסיפורים היו סיפורי מדע בדיוני ופנטזיה, והיו אף סרטים שצבע בצבע.
הצילום של מלייס, עם זאת, היה בדומה לסרטים של האחים לומייר – לונג שוט של המתרחש ללא תנועת מצלמה ועם עריכה מינימלית בתוך הסצנה (בדומה לצפייה בהצגת תיאטרון, אך עם הבדלים ניכרים בתוך כך), אולם החידוש בסרטיו היה החיבור בין הסצנות כדי ליצור סיפור.
חידוש נוסף שלו היה בשימוש בנרטיבים מורכבים יחסית כדי לייצר בסיס לטריקים שלו, מה שזיכה את סרטיו בתווית של "סרטי טריקים" והשפיע מאוד על בניית קומדיות עתידיות כמסגרת לשלב בה סלאפסטיק, כפי שאפשר לראות למשל אצל צ'פלין, קיטון ולויד.
לבסוף, מלייס נחשב לראשון שיצר סרט פוליטי שמטרתו להשפיע על דעת הקהל, בסרטו על פרשיית דרייפוס בה הקפיד על דמיון רב בין השחקנים לבין האישים ההיסטוריים שאותם ביקש לדמות.
הקולנוע המוקדם, ולמעשה עד מלחמת העולם הראשונה, הובל בידי מספר חברות הפצה צרפתיות, אליהן יצטרפו מאוחר יותר איטליה וארצות הברית.
אחד הביטויים המובהקים ביותר לכך הוא שבמדינות רבות בעולם היה זה הקולנוע הצרפתי שהגיע ראשון.
צרפת, ובהמשך גם איטליה, נדרשו לפנות ולהסתמך על השוק הבין-לאומי משלב מוקדם מאוד, בעיקר מכיוון שהשוק המקומי שלהן היה קטן לעין שיעור מהשוק האמריקני, למשל.
בתוך כך, המודל הכלכלי היה עדיין מודל של מכירת עותקים מהסרטים וחוקי זכויות יוצרים חלו בשלב זה רק על טכנולוגיית הצילום, בשונה מעל הסרטים עצמם.
שילוב האלמנטים הללו הביא לפרקטיקה של העתקה הדדית כל אולפן מסרטי חבריו.
זו הייתה תעשייה מאו גלובלית, אבל זו גם הייתה תעשייה שהתקשתה לשמור על היקפי הרווח של תחילת דרכה.
קולנוע של אינטגרציה נרטיבית – תחילת תקופת הראינוע
עד סביבות אמצע העשור הראשון למאה העשרים הקולנוע הסתמך בעיקר על היכרות חוץ דיאגטית עם היצירה המוצגת, או, במקרים אחרים, על מפרש חיצוני שמציג כל סרט ולעיתים קרובות גם מסביר אותו תוך כדי התרחשותו.
כך, למשל, סרטים על יצירות ספרותיות מפורסמות הציגו את רגעי השיא באופן ויזואלי, אך נעדרו את רגעי הקישור ועל כן בהיעדר עזרה חיצונית או היכרות מוקדמת לא ניתן היה להבין אותם.
מרגע ששככה ההתלהבות, עם זאת, הקולנוע המוקדם נקלע למשבר: כיצד למכור עוד עותקים מסרטים?
כניסיון התמודדות, פנו יוצרי הקולנוע ואולפנים (אז המונחים היו קרובים בהרבה מבימינו) לשים את הדגש על הקולנוע כמספר סיפורים.
אולם כאן הם נתקלו במגבלה: הקולנוע המוקדם חסר את הקונבנציות והכלים שיעזרו לו לספר סיפורים שניתנים להבנה בלעדי מציג סרטים.
לכן, לאורך מספר רב של שנים, הקולנוע המוקדם החל להתחלף בהליך גילוי מחודש ששילב כתוביות אמצע וסוגים חדשים של עריכה (עריכת המשכיות למשל) מתוך מטרה להקל על הקהל לעקוב אחרי המתרחש.
הליך זה התבסס לא אחת על מעין דיאלוג בין האולפנים והחברות לבין המוסד החדש של ביקורת הקולנוע.
שתיים מדמויות המפתח בתהליך הזה, גם אם לא הבלעדיות (גם לאסכולת ברייטון שמור מקום מרכזי בתהליך), היו פורטר וגריפית המוקדם (תקופת סרטיו בחברת ביוגראף בין 1906–1908 בה ביים למעלה ממאתיים סרטים).
בתקופה זו של אינטגרציה נרטיבית גם עלה מאוד אורך הסרטים, התקבלה ההבנה שיחידת הבסיס הקולנועית אינה הסצנה אלא השוט, ובעיקרון רוב הדקדוק הקולנועי כבר היה מבוסס בסופה.