tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צניחת עפעף מסוג זה נובעת מהנתקות סיבי השריר ממרדד העפעף (הטרסוס), בשל הגיל.
היא עשויה להיות חד עינית או דו-עינית.
בעיה עצבית – שיתוק חלקי או מוחלט של העצב הקרניאלי השלישי (oculomotor) האחראי על השריר מעלה העפעף.
לעיתים הפגיעה היא בעצבוב המערכת האוטונומית, (תסמונת הורנר), או באזור החיבור עצב-שריר (מיאסטניה גראביס).
בעיה שרירית – צניחת העפעף הקשורה לבעיית שרירים מערכתית.
בין השאר ישנה גם חולשת השרירים בעפעפיים.
מצבים אלו דורשים בירור כללי לבירור סיבת הצניחה (כגון – Myotonic Dystrohpy).
חבלה – צניחת העפעף לאחר פגיעה בעפעף - עשויה לגרום לפגיעה בשריר, בעצבים או ברקמות העוטפות את האזור.
בעיה מכנית – בעיה של גוש המפריע לתנועתיות התקינה של העפעף, כמו גידול המכביד על משקל העפעף וסוגר אותו.
טיפול בפטוזיס של מבוגרים תלוי בגורמים השונים:
במקרה של רפיון השריר – הפתרון הוא בניתוח לחיבור מחדש של הסיבים שנותקו.
מדובר על ניתוח קצר ופשוט יחסית בהרדמה מקומית.
פעמים רבות מנתחים את שני הצדדים, גם כשהצניחה היא בצד אחד, כד למנוע צניחה בצד השני לאחר הניתוח.
בפטוזיס של בעיה עצבית או שרירית – לרוב הצניחה הוא דו צדדית, ויש לבצע בירור כללי לסיבת הצניחה.
לעיתים יש לשלב נוירולוג, אנדוקרינולוג או נוירואופטלמלוג בבירור זה.
לעיתים הטיפול הוא על ידי מתן תרופות לבעיה הבסיסית.
יש מקרים בהם התיקון הוא ניתוחי באחת מטכניקות הרמת העפעפיים, בהתאם למקרה.
בבעיה מכנית - הטיפול יהיה הסרת הנגע המפריע לפתיחת העפעף.
במקרה של חבלה - לרוב יש להמתין עד להחלמה מלאה מן המכה.
פעמים רבות ישנה התאוששות של תפקוד העפעף.
אם לאחר 3–4 חודשים אין שיפור, יש לשקול ניתוח לתיקון מנח העפעף.
צניחת עפעף המופיעה בזמן הלידה נובעת לרוב מפגם בתפקוד השריר האחראי על הרמת העפעף העליון – שריר הלבטור.
לעיתים הצניחה קלה ולעיתים חמורה עד לחוסר פתיחה מלא של העפעף.
מקרים אלו דורשים התייחסות מיוחדת, כיוון שחוסר חשיפה לראיה בשלושת החודשים הראשונים תגרום לעין עצלה.
לכן, במקרה שהעפעף מכסה את האישון ואת ציר הראייה, יש לנתח את העפעף אף בגיל שבועות ספורים.
מקרים אחרים הדורשים תיקון פטוזיס בגיל צעיר הם כאשר צניחת העפעף גורמת להפרעה ברפרקציה או אסטיגמטיזם (אי סדירות של קמירות הקרנית הגורמת לטשטוש ראיה) של העין, כלומר גורמת לשוני ב"מספר" בין העיניים, או שהדבר גורם למנח ראש לא תקין בשל הניסיון של התינוק לראות בעין עם העפעף הצנוח.
במקרים אחרים של צניחת עפעף מולדת, המטרת היא לשוות גובה ומראה שווה בין העיניים, ואז מומלץ לדחות את הניתוח לקראת גיל בית הספר- גיל 4 או 5 שנים.
ברוב המקרים הטיפול בצניחת עפעף יהיה ניתוחי.
ישנן מספר טכניקות לביצוע הניתוח.
ההחלטה על השיטה תלויה בסיבה לצניחת העפעף, לחומרת הצניחה, ולרמת תפקוד השריר מעלה העפעף.
לרוב מבוצע ניתוח בו מחברים את השריר לרקמה קשיחה של העפעף (טרסוס) ואז העפעף חוזר לגובה תקין.
במהלך הניתוח משווה המנתח את שתי העיניים לקבלת תוצאת סימטרית.
במקרים של פעילות ירודה של השריר המעלה, או במקרה של צניחה חמורה, יש לבצע קיצור ממשי של שריר הלבטור (האחראי על הרמת העפעף), דבר הגורם להרמת העפעף.
במקרה ששריר הלבטור חלש במיוחד, ניתן להשתיל שתל-מתלה המחבר את העפעף העליון לגבה וכך העפעף מורם על ידי הפעלת שרירי המצח.
ניתוח תיקון פטוזיס נמשך כ-30 עד 60 דקות, בהתחשב בסוג הניתוח.
הוא מבוצע בהרדמה כללית בתינוקות וילדים, ובהרדמה מקומית במבוגרים.
הניתוח אינו דורש אשפוז אלא השגחה קצרה, ולאחריה המטופל משתחרר.
בימים הראשונים יש לצפות לנפיחות, שטפי דם עוריים, קושי בסגירת העיניים, תחושת דמעת או יובש.
רוב התופעות קלות חולפות לאחר כשבוע, ולעיתים כלל לא מופיעות.
הטיפול הוא על ידי קומפרסים קרים ביומיים הראשונים.
כבר ביום הניתוח ניתן לראות שהעפעף מורם יותר, אם כי התוצאה הסופית של הניתוח נראית בבירור רק לאחר ההחלמה.
כשבוע לאחר הניתוח ניתן להסיר את התפרים החיצוניים, ואז ניתן להתרשם מהתוצאה.
בילדים ניתן להשתמש בתפרים שנספגים מעצמם, ואז אין צורך להוציאם.
לעיתים קיימת בצקת למשך עוד שבוע-שבועיים.
ניתוח לתיקון צניחת עפעפיים הוא לרוב ניתוח פשוט, עם אחוזי הצלחה גבוהים.
סיבוכי ניתוחי פטוזיס הם בעיקר אסימטריה, תיקון יתר או תת-תיקון וניתנים לרוב לתיקון פשוט.
דמעת ותחושת יובש הם לרוב זמניים וחולפים עם טיפול משלים.
מנתח לפלסטיקה של העין עובר הכשרה מלאה של רופא עיניים והתמחות על בניתוחי פלסטיקה של העפעפיים, ולכן יש לו מיומנות גבוהה במניעת הסיבוכים הנ"ל.
הכרה טובה של המבנים האנטומים של אזור העין והעפעפיים לפרטי פרטים וניסיון עשיר מבטיחים סבירות נמוכה של הסיבוכים, ואפשרות להתמודד עם הסיבוכים אם חלילה הם קורים.
צנטרולניים היא משפחה בסדרת חסרי הזנב.
בעוד שצבעם של מרבית המינים הוא ירוק, הבטן של מספר מינים שקופה (הסוג Hyalinobatrachium).
ניתן לראות את האיברים הפנימיים, כמו הלב, כבד ואיברי מערכת העיכול, הודות לשקיפות החלקית של העור בבטן.
מאפיין ייחודי זה הוא הסיבה לשמם האנגלי הנפוץ, Glass Frogs.
רוב חברי משפחת הצנטרולניים חיים בסביבה עצית, ונוטים לחיות בקרבת נהרות ונחלים.
מינים מסוימים חיים ביערות במרכז ודרום אמריקה בהם שוררים עננים נמוכים, וחלקם חיים ביערות גשם וביערות חצי-נשירים.
הביצים מוטלות על עלים, או על שיחים שעליהם תלויים מעל מקור מים.
בעקבות הימצאותו של טפיל המגיע לביצים מזבובים, מינים מסוימים מראים דאגה הורית כלפי הביצים, ושומרים על הביצים עד הבקיעה.
כאשר הראשן בוקע, הוא נכנס למים.
הראשנים בעלי זנב חזק, והם מותאמים לזרימת מים חזקה.
תפוצת הצנטרולניים היא יבשת אמריקה בלבד, ממערב מקסיקו ועד פנמה, דרך הרי האנדים מוונצואלה ועד בוליביה, כאשר ניתן למצוא מספר מינים באגני הנהרות האמזונאס והאורינוקו, אזור גויאנה, דרום מזרח ברזיל וצפון ארגנטינה.
הצנטרולניים חיים רק ביבשת אמריקה, ושם ניתן להתבלבל יחסית בקלות בינם ובין המינים הירוקים בסוג Eleutherodactylus, או בינם ובין המינים משפחת האילניתיים.
אף על פי כן, ניתן להבדיל בינם ובין האילניתיים לפי אופן מבטם: בעוד עיני האילניתיים מסתכלות למקומות שונים, עיני הצנטרולניים מכוונות שתיהן קדימה.
מיני אילניתיים אחדים הם בעלי בליטה דמוית-דורבן על העקבים שלהם, תכונה שאינה אופיינית לצנטרולניים.
המין הראשון מהמשפחה שנצפה היה Centrolene geckoideum ה"ענק", אשר התגלה ב-1872 במהלך דגימות שנלקחו בצפון-מזרח אקוודור.
בשנים שלאחר מכן, מספר הרפטולוגים (מומחים לתורת הזוחלים) תיארו מספר מינים אחרים במשפחה, אך לרוב קוטלגו תחת משפחת האילניתיים.
יצירת משפחת הצנטרולניים הוצעה על ידי אדוארד הריסון טיילור ב-1951. בין שנות ה-50 וה-70, רוב המינים של הצנטרולניים היו ידועים בתפוצתם במרכז אמריקה, ובמיוחד בקוסטה ריקה ובפנמה, שם עשו טיילור וחוקר נוסף עבודה מקיפה.
באותה עת, היה ידוע על מעט מינים בלבד החיים בדרום אמריקה.
ב-1973 פורסם ספר מקיף על הצנטרולניים באקוודור, ובו נטען כי שפע המינים שבמשפחת הצנטרולניים מרוכז באזור הרי האנדים.
תרומות אחרות לגילוי מיני הצנטרולניים נעשו בידי כמה וכמה חוקרים, וכך המינים הידועים למדע באזור מרכז אמריקה, ונצואלה, קולומביה, פרו ואקוודור הלך וגדל.
במהלך אותן שנים, המיון הטקסונומי של הצנטרולניים היה נתון במחלוקת.
למרות שארבעה סוגים קוטלגו תחת המשפחה הזו (Centrolene, Centrolenella, Cochranella, Teratohyla), הסידורים הטקסונומים היו לא שלמים, ואף לא מבוססים עבור מספר מינים.
ב-1991, אחרי רביזיה כוללת של המינים והמאפיינים הטקסונומיים, שני הרפטולוגים הציעו הצעה חדשה למיון טקסונומי של הצנטרולניים לפי עקרונות קלדיסטיים (על פי מאפיינים משותפים) והגדרת קבוצות מונופילטיות (מכילות פריט אחד).
אף על פי כן, קבוצה הטרוגנית אחת של מינים הושארה כפי שהיא תחת הסוג Cochranella, שהוגדר רק על ידי היעדר Humeral spine וכבד פקעתי.
מחקרים מולקולריים שנערכו לאחרונה הראו כי שלושת הסוגים במשפחת הצננטרולניים הם אינם מונופילטיים.
הסוג Centrolene הוא פרפילטי כלפי הסוג Cochranella, ומספר מינים מהסוג Hyalinobatrachium היו כנראה קשורים יותר לסוג Cochranella.
מכיוון שמצב של היעדר מונופילטיות בעייתי במיון טקסונומי, מספר הצעות הועלו לפתרון הבעיות.
כך לדוגמה, מאמר מדעי שראה אור ב-2006 ותיאר מינים חדשים מהסוג Centrolene באקוודור, העביר שני מינים בעייתיים מסוג אחד לסוג אחר.
שינויים אלו הפכו את אחד הסוגים למונופוליטי, אך טיבו של הסוג השני נותר בעינו.
שינויים נוספים יצטרכו להתבסס על ניתוחים מורפולוגיים ומולקולריים מקיפים, שכבר עתה נעשים על ידי מספר גורמים בארצות הברית ובאקוודור.
משפחת הצנטרולניים הייתה תחילה ענף קרוב למשפחת האילניתיים; ואולם, מחקרים פילוגנטיים הראו כי הצנטרולניים קרובים דווקא למשפחת הלפטודקטיליים.
סוג Hyalinobatrachium - בו צפרדע זכוכית לה פלמה
צנטרומר (בלועזית: centromere) הוא אזור בכרומוזום של יצורים אאוקריוטיים, אשר יש לו תפקיד בעל חשיבות רבה בזיווג של כרומוזומים הומולוגיים בעת חלוקת התא.
לצנטרומר יש תפקיד גם בבקרת גנים.
הצנטרומר הוא האזור שבו מתחברות כרומטידות אחיות האחת לשנייה, כשהכרומוזום מצוי במצבו המשוכפל, לקראת ובזמן חלוקת התא.
הצנטרומר הוא האזור שאליו נקשר כישור התא בעת חלוקת התא.
כישור התא מורכב מחלבונים סיביים המושכים את הכרומטידות לכיוונים מנוגדים, גורמים לניתוקן האחת מהשנייה ולנדידת כל אחת לעבר אחד מתאי הבת.
מכלול כישור התא והצנטרומר בזמן חלוקת התא קרוי קינטוכור.
הצנטרומר, למרות שמו (צנטרום בלטינית פירושו "מרכז") אינו נמצא בדרך כלל במרכז הכרומוזום; מיקומו מחלק את הכרומוזום לזרוע ארוכה (מסומנת באות q) ולזרוע קצרה (p).
פגמים בקוד הגנטי של הצנטרומר עלולים להוביל להיפרדות לא-תקינה של הכרומטידות בזמן חלוקת התא.
דבר זה גורם להיווצרות שני תאי בת בעלי פלואידיות (מספר העותקים של כל כרומוזום) שונה.
מספר פגמים גנטיים חמורים נגרמים כתוצאה מכך.
בתסמונת דאון, למשל, קיים עותק שלישי של כרומוזום מספר 21 בכל תאי הגוף.
הצנטרומר הוא אזור מיוחד בתוך הכרומוזום האאוקריוטי, אשר בזכותו מתאפשרת ההפרדה בין כרומטידות אחיות (כפולות של אותו כרומוזום).
בעזרתו מופרדות שתי הכרומטידות האחיות במהלך מיטוזה לשני תאי בת נפרדים.
הצנטרומר הוא אזור שאפשר לראות בתאי אאוקריוטים עילאיים.
הצד החיצוני של הצנטרומר הוא האתר בו קינטוכורים נבנים: הקינטוכור הוא שמאפשר את הקישור למיקרוטובולי (לצד ה+).
מתווכים לכידת מיקרוטובולי (בקצה +) ולכן מאפשרים את היישור של הכרומטידות לאורך הכישור במטפאזה.
תיקון של קישור לא טוב למיקרוטובולי.
מחזיקים את ה-checkpoint ולכן לא מאפשרים מעבר לשלב הבא לפני שכל הכרומוזומים מסודרים.
יצירת מתח בצנטרומר, מה שתורם להשתקת ה-checkpoint ולכן מעורר את האנאפזה.
יש שני סוגים של צנטרומרים באאוקריוטים:
צנטרומר נקודתי – point centromer: הקינטוכור נוצר על רצף דנ"א ספציפי של הצנטרומר, ולכן תלוי ברצף הדנ"א להיווצרותו.
צנטרומר מקומי – regional centromer: האזור הצנטרומרי מורכב ממקטע גדול בהרבה של דנ"א, אשר עליו נוצר קינטוכור גדול יותר משמעותית שקושר כמה סיבי מיקרוטובולי.
הקינטוכורים שנקשרים לצנטרומר מקומי לא תלויים ברצף דנ"א ספציפי לצורך הקישור
צנטרומר דיפיוזי: צנטרומר כזה הוא בעל קינטוכורים קושרי מיקרוטובולי המפוזרים לכל אורכו של הכרומוזום.
צנטריול הוא מבנה חלבוני המצוי בציטופלזמה של תאים ביולוגיים, בסמיכות לגרעין התא.
שני צנטריולים הסדורים בצורת האות L, מהווים את מרכז ארגון המיקרוטובולים (MTOC בפרוקריוטים) של התא, הצנטרוזום (באאוקריוטים) הצנטריול עשוי כצינור, המורכב מעשרים ושבעה מיקרוטובולים, הסדורים בתשע שלשות בהיקפו.
הצנטריולים מהווים את נקודת ההתחלה של המיקרוטובולים, סיבי הכישור של התא, המהווים חלק מהציטוסקלטון - השלד התאי.
לצנטריול תפקיד חשוב בחלוקת התא, בהעברת חלבונים תוך-תאית, בתנועת התא ובכל שאר התהליכים התאיים בהם מעורבים המיקרוטובולים.
המיקרוטובולים מעבירים חלבונים ומולקולות אחרות בתוך התא כשהם מקובצים בבועיות, הנישאות לאורך המיקרוטובולים באמצעות חלבוני עזר מוטוריים.
הצנטריולים מהווים בסיסי ונקודת התחלה בבניית המיקרוטובולים, בעוד ממברנת התא מהווה עבורם עוגן שני ונקודת קצה.
כך נוצרים מבנים רדיאליים, שבסיסם בצנטריולים.
בזמן חלוקת התא הצנטרוזום מכפיל עצמו, ושני עותקיו נעים לעבר קטבים מנוגדים בתא.
לאחר שהתמקמו בקטבים, שולחים הצנטריולים מיקרוטובולים הקושרים את הכרומוזומים באזור צר הנקרא קינטוכור, ומושכים אותם אל הקטבים, כך שכל קוטב יקבל בדיוק חצי מהחומר הגנטי, וממספר שווה של עותקים לכל כרומוזום.
תקלות בתהליך הקריטי הזה, עלולות לקרום לאנאפלואידיה - חוסר איזון במספר הכרומוזומים בתאי הבת, אשר בדרך-כלל תוצאותיה קטלניות או גורמות למחלות גנטיות קשות.
צנזורה על ספרים עבריים או זיקוק ספרים הייתה מנגנון צנזורה שאיפשר הדפסת ספרים עבריים ויהודיים, ובראשם התלמוד, בעולם הנוצרי תוך מחיקת קטעים, מילים ומשפטים מהם משתמעת פגיעה בנצרות, בישו ובחוקי המדינה.
ראשית הצנזורה באיטליה של המאה ה־16, כחלופה לשריפת התלמוד, ומבצעיה היו ברובם מומרים, בקיאים בעברית, שעבדו בשירות בתי דפוס ובמנגנונים ממשלתיים.
הדבר נעשה כתחמושת לטוענים הנוצרים בעת הוויכוחים בין מלומדים נוצרים ויהודים, שנערכו ברחבי העולם הנוצרי במטרה להוכיח את עליונות הנצרות.
לאחר שהיהודים הפסידו במשפט פריז, התבצעה אחת השריפות הגדולות הראשונות של ספרי תלמוד בכיכר העירייה של פריז.
בעקבות כך החלו היהודים לנקוט צנזורה עצמית פנימית בכתבי היד והחלו להשמיט דברים "משום דרכי שלום".
במקביל נמשכו גזירות שריפת ספרים במקביל לגזירות כנגד היהודים באופן כללי, לדברי החוקר אברהם מאיר הברמן: "כשגזרו אויביהם של ישראל גזירה על ישראל גזרו גם על ספריהם.
ידעו האויבים, כי הספר היא נשמתו של העם, ועם השמדת הגוף רצו להוציא גם את נשמתו".
הנוהג הבלתי שיטתי להשמיט דברים מתוך ספרים נמשך גם בראשית הדפוס.
כך נמחקו קטעים בתלמודים שנדפסו בדפוס משפחת שונצינו בוונציה, ובספרים שהודפסו בקושטא ובסלוניקי.
אולם המחיקה לא הייתה חלקה לחלוטין כיוון שהמדפיסים השאירו סימן ריק במקום המחיקה.
כך למשל במחזור תפילה "ארם צובא" שנדפס בוונציה בשנת ה'רפ"ז (1527) הושמטה המלה "הָרִשְׁעָה" ב"וּמַלְכוּת הָרִשְׁעָה מְהֵרָה תְעַקֵּר" בתפילת נעילה, ונשאר הניקוד בלבד.
באותה תקופה לא הייתה קיימת עדיין צנזורה רשמית לספרי דפוס.
מהפכת הדפוס שהביאה לתפוצת ספרים רחבה ללא תקדים ופעילות הקונטרה־רפורמציה בעיקר בקרב הישועים באיטליה הביאה לצורך כנסייתי למזער את כמות ספרי הכפירה.
אירוע השריפה הגדול ביותר התקיים בשנים 1553–1554 בוונציה.
עקב הלשנה שנבעה מסכסוך פנים־יהודי בעניין הדפסת "משנה תורה" של הרמב"ם, ערך האפיפיור מרקלוס השני ועדת בדיקה שמצאה שיש בתלמוד דברי הסתה נגד הנצרות.
בעקבות קביעה זו יצא צו מאת האפיפיור הקורא להשמיד ולשרוף את כל ספרי התלמוד, הבבלי והירושלמי.
הממונים על מלאכת איסוף הספרים אספו והחרימו בתוך כך גם ספרים עבריים רבים שאינם ספרי תלמוד.
מספר שנים אחר כך, בשנת ה'שי"ט (1559), החיל האפיפיור פאולוס הרביעי את גזירת שריפת התלמוד גם בקרמונה, שהייתה נתונה בתחילה תחת שלטון ספרדי ולא חלה בה הגזירה הראשונה.
בקרמונה נשרפו 12,000 ספרים עבריים.
רבני איטליה ניסו לבחון שיטה שתאפשר הדפסת ספרים, בניגוד לעולם כתבי היד, בהם נעשתה הצנזורה באופן בלתי שיטתי והפיקוח הכנסייתי היה פחות, בעולם הדפוס והקונטר־רפורמציה היה צורך באכיפה מסודרת ושיטתית.
ביום כ"א בתמוז ה'שי"ד התכנס הוועד הכללי של רבני איטליה ("מורשים") בפרארה והחליט כי שום ספר חדש לא יודפס, אלא בהסכמת שלושה רבנים מוסמכים.
הכוונה הייתה לבדוק את כתבי היד לפני הדפסתם, אם יש בהם דברים היכולים לעורר שנאה ליהודים.
במקביל, עקב זמינות הספרים והתעוררות למחקר מדעי ברוח הרנסאנס, התפתח עניין גובר והולך בספרים העבריים גם מצדם של מלומדים נוצרים, על מנת לעצור את הדפסתם של ספרים מסוכנים לאמונה הפיקה האינקוויזיציה את רשימת הספרים האסורים.
במסגרת ועידת טרנטו (1554) פורסם אינדקס טרידנטיאנוס (Index Tridentianus) שהגדיר שלוש רמות של ספרים אסורים בפרסום, ספרים לתיקון וספרים לפיקוח שכללו רשימות של ספרים אסורים ורשימות של קטעים מספרים קיימים שיש למחוק או לתקן.
האינדקס שימש בסיס לרשימת ספרים בפיקוח על אפיקורסות עד ימי לאו ה־13 ב־1897.
בעקבות פרסום האינדקס והסכמת ועד הרבנים באו היהודים לכלל הסכם עם השלטונות.
לפי ההסכם מונו "מזקקים", (מן המילה הלטינית expurgatio, זיקוק) היינו צנזורים, לשני תפקידים: האחד, בדיקת ספרים, כתבי יד וספרי דפוס ישנים והתאמתם לדרישות האינדקס והשני, ביצוע צנזורה על ספרים חדשים, לפני מסירתם לדפוס.
על הקהילות היהודיות הוטלה החובה לשלם את שכרם של הצנזורים.
הצנזורה החלה לפעול במתכונת זו ב־1555.
הצנזורים נהגו לחתום על עבודתם, וכך ניתן לעקוב אחר מלאכתם.
בשל רשלנות מצטברת, החמרות מקומיות וזמניות בעניין הצנזורה, ומשום המנהג היהודי להוסיף בכתב יד את המחוק, ניתן למצוא בספרים רבים צנזורה אחרי צנזורה, וניתן למצוא חתימות של ארבעה או חמישה צנזורים מזמנים שונים.
מנהג זה היה כרוך בקנס לא מבוטל, כדברי שד"ל:
כתשתית לצנזורה שיטתית כתב המלומד היהודי המומר דומניקו ג'רוזלימיטנו בסוף המאה ה־16 את ספר הזיקוק, חיבור מקיף שנועד לשמש כמדריך למצנזר.
עם השנים הלכה הרלוונטיות של ספר הזיקוק של ג'רוזלימיטנו ופחתה.
בשנת 1758 חיבר ג'יבאני אנטוניאו קוסטאנצי כללים חדשים לזיקוק ספרים עברים.
ספר זה נחשב על ידי הברמן לספר השימוש האחרון לזיקוק ספרים עבריים.
עם מעבר מרכז הכובד של הדפסת ספרים עבריים מאיטליה לרוסיה ולפולין, עבר גם מרכז הכובד של הצנזורה לארצות אלה.
במאה ה־19 התמקדה הצנזורה בארצות אלה יותר בהחמרה מול אמירות נגד השלטון והסדר הקיים מאשר אמירות נגד הדת.
כל הספרים שהודפסו ברוסיה נאלצו לעבור צנזורה שלטונית והצנזורה לספרים העבריים התבצעה על ידי יהודים דוברי עברית, שהיו בחלקם פקידי ממשל רשמיים.
הדבר נכון גם לגבי ספרות ועיתונות, לאו דווקא יהודית, שהתפרסמה באימפריה האוסטרית.
בשל החשש מצנזורה חיצונית (או איסור גמור על הדפסת או הפצת המהדורה), נקטו מדפיסים יהודיים בצנזורה עצמית, ולעיתים גם בהודעות הבהרה בולטות.
ולא כן העמים אשר בצלם אנו חוסים ומחויבים אנחנו להתפלל בשלומם ולדרוש את טובתם בכל לב".
בהתאם לפתרון זה לצימצום גנאי הגויים שבתלמוד אל הפגאניות הקדומה בלבד, הוחלפה באופן שיטתי לאורך התלמוד המילה 'גוי' (כשהיא באה בהקשר שלילי) במילה 'עובד כוכבים ומזלות', ובכך ביקשו בעצם להציל את הטקסט התלמודי מהחלטת מחיקה גורפת יותר מטעמה של הצנזורה הנוצרית.
[תיקון-פנימי שכיח זה, לא תמיד הועיל: כך במקרה של הרב והמו"ל התורני שבתי בס, שבית הדפוס העברי שלו בעיר דיהרנפורט במחצית השנייה של המאה ה-17 נרדף על ידי כמרים נוצרים, שהאשימו אותו בפעילות אנטי נוצרית.
הם טענו כי ראשי התיבות "עכו"ם" בספרים שהדפיס מכוונים דווקא ל"עובדי כריסטוס ומריה", והוא נכלא למשך כשלושה חודשים].
פרט לצנזור המילים "גויים" ו"נוכרים", גם מקומות בש"ס בהם הוזכר ישו או נרמז עליו נמחקו או רוקנו מתוכנם:
ב: "שלא יהא בן או תלמיד המקדיח תבשילו ברבים (כמו ישו הנוצרי)".
קטע המופיע ומצונזר גם מסנהדרין דף קי"ג.
ב: סיפור על המכשף בן סטדא שהוציא כשפים ממצרים, בהמשכו רמוז על ישו (לפחות לפי הצינזורה).
ב: לעג לברית החדשה ולשופט ששפט על פיה.
ב: סיפור עונשו של ישו בגיהנום.
ב - ': דף שלם על סוגיית "שור של ישראל שנגח שור של נכרי".
בדפוסים ישנים (כמו פרנקפורט ואמסטרדם) הדף "נחתך".
בדפוס וילנא המילה נכרי הוחלפה במילה כנעני.
ב, ו: 2 סיפורים על ישו ועוד סיפור על המכשף בן סטדא.
הסיפור בדף ק"ז מופיע גם בסוף מסכת סוטה דף מ"ז עמוד א', אם כי בדפוסי וילנא חדשים הסיפור מופיע במחיקת השם ישו.
במקומות רבים אחרים נעשו שינויים על ידי הצנזורה, וחלקם הובאו בדקדוקי סופרים ובהגהות במהדורת עוז והדר.
במהדורת תלמוד שטיינזלץ נוסח הפנים של התלמוד הוא ללא שינויי הצנזורה.
צנטרוזאורוס (שם מדעי: Centrosaurus; מילולית: "לטאה מחודדת") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים - הדינוזאורים בעלי הקרניים.
הצנטרוזאורוס חי באמריקה הצפונית בקרטיקון העליון.
שרידיו נתגלו בפארק הפרובינציאלי דינוזאור שבאלברטה, קנדה.
שמו מתייחס לקרניים או הזיזים שבלטו מעטרתו.
על שמו נקראת תת-המשפחה צנטרוזאורים.
הצנטרוזאורוס היה דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים.
ראשו היה גדול ועוטר בעטרה (frill) בעלת חלונות בעצם שמקצהה העליון בלטו שני זיזים קצרים שהזדקרו כלפי מעלה ושני זיזים ארוכים יותר שהתעקלו כלפי מטה.
לצנטרוזאורוס היו קרני גבה מנוונת אך קרן אף ארוכה יחסית, שלעיתים הייתה מעוקלת (או קדימה או אחורה).
אורכו היה כ-6 מטר ומשקלו כ-3 טון.
הצנטרוזאורוס היה צמחוני וניזון מצמחייה נמוכה.
הצנטרוזאורוס חי בעדרים ובאחד המקרים מצאו הפלאונטולוגים עדר שלם שנקבר והתאבן, כנראה כאשר ניסה לחצות נהר שלבסוף הציף אותם וגרם להם לטבוע.
אף שקרן האף הייתה יכולה לשמש כהגנה כנגד טורפים, נראה שעיקר שימושיה ושימוש העטרה היה לצרכים חברתיים בתוך העדר, כגון זיהוי בין-מיני או כדי לחזר אחרי בנות זוג.
בין המאובנים של צנטרוזאורוס נמצאה גם טביעת עור, כלומר: מעין "הדפס" או "תגליף" שהשאיר העור באבן וחושף את המרקם של העור.
מממצא זה, שציונו הוא AMNH 5427, עולה שלצרטופסיים, ולצנטרוזאורוס בפרט, היה עור מכוסה קשקשים האופייני לזוחלים.
המאובנים הראשונים של צנטרוזאורוס נתגלו לראשונה על ידי הפלאונטולוג לורנס למבה במצע שנחשף בנהר רד דיר שבאלברטה, קנדה.
מאוחר יותר נמצא מצע עצמות ענק בפארק הפרובינציאלי דינוזאור (גם באלברטה) ובו אלפי עצמות של מספר רב של פרטים, במצבי שימור שונים, שאף כללו שלדים שלמים.
המדענים שיערו שריכוז כזה של עצמות מעיד שהצנטרוזאורוס חי בעדרים גדולים ושמצע העצמות הענק נוצר כאשר עדר כזה ניסה לחצות נהר שהוצף והטביע כמעט את כולם.
מאוחר יותר נתגלה מצע עצמות גדול יותר, וכנראה הגדול ביותר שנתגלה אי-פעם, ליד העיר הילדה שבאלברטה.
הצנטרוזאורוס מופיע בסדרה הכוכב דינוזאור שם נראים עדרים שנודדים ובמהלך סופת גשמים העדרים הפכו לפגיעים כך שלהקת דספלטוזאורוסים מצליחה לטרוף כמה פרטים.
בנוסף הצנטרוזאורוס מופיע גם בסדרות פלאווורלד והדינוזאורים!
צֶנטוֹס (מפולנית: CENTOS, ראשי תיבות: Centrala Towarzystwa Opieki nad Sierotami, "מטה החברה לטיפול ביתומים") היה ארגון גג יהודי שאיגד אגודות לטיפול ביתומים יהודים.
הארגון פעל בפולין בין מלחמות העולם וכן במהלך מלחמת העולם השנייה.
הארגון נוסד ב-1924. בתקופת הכיבוש הנאצי בפולין צורף צנטוס ליס"ס וסייע ליהודים בגטאות ברחבי אזור הממשל האזרחי הגרמני.
הארגון קיים קייטנות קיץ למאות ילדים יהודים, בהם יתומים.
הארגון פעל גם בתחום ההכשרה המקצועית לנוער, קיים מטבחים ציבוריים וסייע באספקת בגדים לנזקקים.
צֶנטרָל–מרכז (בכתיב יידי: צענטראַל; בפולנית: Central) הייתה התאגדות הוצאה לאור יהודית בולטת שפעלה בשנים 1911–1914 ו-1923–1933 ומרכזה היה בעיר ורשה.
הוציאה ושיווקה ספרים (בעיקר ביידיש ובעברית) ברחבי העולם היהודי (אירופה, ארצות הברית וארץ ישראל).
בשנת 1911 קמו כמה מן המו"לים היידיים והעבריים הגדולים באימפריה הרוסית והחליטו לייסד סינדיקט הוצאה לאור.
כל חמשת המו"לים היו ליטאים וכולם תושבי ורשה, למעט שרברק, שישב בווילנה.
בהוצאה המאוחדת, שישבה ברח' נוֹבוֹליפּקי (Nowolipki) 7, ראו אור יצירותיהם של גדולי הסופרים, ההיסטוריונים והפדגוגים העבריים והיידיים, כמו גם סדרת ספרי ילדים, סדרת ספרי נוער וכן ספרי לימוד ומקראות.
מלבד ספרים הוציאה "צנטרל" דברי דפוס שונים, בהם לוח שנה שבו הופיעו ציורים בנושאים מקראיים, תצלומים של ארץ ישראל ואישים ידועים וכדומה, ואשר היה פופולרי ברחבי העולם היהודי במשך יותר מרבע מאה, וכן הגדות של פסח וכרטיסי "שנה טובה" אמנותיים שזכו להצלחה.
בשנת תרע"ג (1912) נוסדה במסגרת "צנטרל", ביוזמתם של בעלי "תושיה", בן אביגדור ויעקב ראמברג, חברת אחיספר להוצאת ספרים עבריים.
בראשית שנת 1914 לקחה ההוצאה תחת כנפיה את הוצאת היומון היידי הנפוץ "דער פריינד" (נקרא גם "דאָס לעבן") בוורשה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 נפסקה פעילות ההוצאה.
ביוני 1921 נפטר לידסקי, ובספטמבר הלך לעולמו גם בן-אביגדור (שלקוביץ).
שרברק רכש את "תושיה" ומיזג אותה לתוך הוצאתו, ובשנת 1922 העביר את בית המסחר והוצאת הספרים שלו מווילנה לוורשה, שהייתה עתה לבירת המדינה הפולנית החדשה.
בשנת 1923 התגבשו מחדש ההוצאה המאוחדת "צנטרל" והוצאת-הבת "אחיספר" בבעלותם של השותפים הנותרים: שימין, שרברק וקפלן.
בשנת 1928 פרסמה ההוצאה מהדורה חדשה של כל כתבי מנדלי מוכר ספרים (במהדורה הקודמת נפלו כמה שגיאות).
בסוף אותו עשור הוא הוציא לפועל, בהשפעת יעקב פיכמן, את המפעל המו"לי השאפתני ביותר של "צנטרל", שגם היה כרוך בהוצאה כספית עצומה – הוצאת תרגום עברי מלא ראשון של ספר ההיסטוריה המונומנטלי "דברי ימי ישראל" להיינריך (צבי) גרץ.
המהדורה, שראתה אור בהוצאה העברית "אחיספר" שעל יד "צנטרל", החלה להופיע בשנת תר"ץ-1930 בצורת חוברות שראו אור על בסיס שבועי, ולבסוף, עם סיומה בתרצ"א-1931, מנתה שישה כרכים (שהורכבו מכמה עשרות חוברות).
המהדורה נועדה להיות מפוארת ועממית כאחד: היא כללה יותר מ-600 איורים ותמונות, מהם כמה עשרות בצבע, והוא מנוקד כולו.
שימין הוא שמיין ובחר את מאות האיורים.
הפרויקט נועד להימשך שנה, שבמהלכה יקבל שיפר מ"צנטרל" שכר טרחה חודשי קבוע.
ההוצאה סבלה מהפסדים ניכרים על רקע המשבר הכלכלי העולמי, שפגע בפולין בכלל ובתושבי העיירות היהודיות בפרט, והצמצום בקניית הספרים היהודיים שחל בעקבותיו.
"צנטרל" הפסיקה את פעילותה ב-1933.
צנטרופומוס (שם מדעי: Centropomus) היא סוג של דגי גרם ימיים והסוג היחיד במשפחת הצנטרופומוסיים (Centropomidae) שבסדרת הדקראים, המקורבת ללטסיים ובעבר היו חלק מהמשפחה.
בסוג זה ישנם 12 מינים.
דגים אלה הם שוכני ימים טרופיים במערב האוקיינוס האטלנטי ובמזרח/מערב האוקיינוס השקט.
צורת דגים אלה מוארכת והם בעלי מספר סנפירים מצוייצים גבוהים לאורך גופם עם ראש קטן אך חוטם מוארך וכיסוי זימים הפונים מעלה.
העיניים גדולות והלסת מלאה שיניים חדות.
צבעם בדרך כלל כסוף עם כמה סנפירים צבעוניים יותר.
הם שוכנים במגוון אזורים משוניות אלמוגים, שפכי נהרות וביצות מנגרובים.
כל מיני הסוג הם טורפים של דגים אחרים ושל סרטנים.
גופם מותאם לתאוצה מהירה בעקבות טרף.
כמה מהמינים הגדולים הם יעד לדיג למטרת ספורט.
צנטרוסקימנוס אווסטוני (שם מדעי: Centroscymnus owstonii) הוא מין של כריש מצולות ממשפחת הישנוניים.
הוא מצוי במרבית האוקיינוסים הטרופיים, הסובטרופיים והממוזגים בכל העולם ובעיקר סביב חופי יפן, אוסטרליה, ניו זילנד וגם במפרץ מקסיקו.
הוא חי ונודד בעומקים גדולים אך סביב מדפי היבשה בעומק של 100–1,500 מטרים.
האורך המקסימלי של הכריש מגיע ל-121 סנטימטר.
צבעו שחור או חום כהה-שחור והוא בעל סנפירים קצרים ובשרניים ובטן גדולה ועגולה.
הזנב גבוה וחזק ובעל אונה אחת גבוהה מהשנייה ובעל זוג סנפירי גב בקצה הגב.
הזימים קטנים וקרובים לסנפירי החזה והראש קטן ופחוס ומופנה כלפי מעלה כשהעיניים הגדולות ממלאות את חלקו הקדמי והפה הקטן מופנה מטה.
הכריש בעל ראיית לילה מיוחדת העוזרת לו לראות בתנאי חשיכה.
זהו כריש נדיר שלא נראה לעיתים קרובות והוא התגלה לראשונה ב-1906 ביפן.
כיום הוא מצוי בסכנת הכחדה במצב "פגיע".
עם זאת בניו זילנד לא רואים בכריש מין מאוים.
צנטרוזאורים (שם מדעי: Centrosaurinae) היא תת-משפחה של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים אשר התקיימה בקרטיקון העליון מלפני 80.8 עד 66 מיליון שנה ונכחדה עם הכחדת הקרטיקון הגדולה.
הצנטרוזאורים היו נפוצים כמעט לכל אורך לרמידיה שכיום מהווה את החלק המערבי של אמריקה הצפונית.
צנטרוזאוריים חיו מצפון אלסקה ועד לצפון מקסיקו של ימינו, אך לשיא גיוונם הגיעו בצפון-מערב קנדה, בפרובינציה של אלברטה.
ייתכן שדרך מצר ברינג הם הגיעו גם לאסיה, דבר שאושש בגילוי המין סינוצרטופס.
הצנטרוזאורים היו דינוזאורים בינוניים עד גדולים באורך של .
חלקם היו גדולים כפיל אפריקני, אך רובם היו בגודל קרנף, אורך של כ- ומשקל של 2–5 טונות.
המאפיין העיקרי שלהם הוא העטרה נמוכה ומעוטרת בדוקרנים ארוכים הדומים לעלי כותרת של פרח, דבר שהגיע לשיא בסטירקוזאורוס.
הקרניים שלהם היו מגוונות: הפרימיטיביים שבהם היו בעלי קרני גבה מפותחות וקרני אף מנוונות, ואילו המאוחרים שבהם היו בעלי קרני גבה קצרות יחסית וקרן אף גדולה ומפותחת.
חלקם היו חסרי קרניים או רכס משוריין מעל העיניים.
במקום זה הם היו בעלי מבנה נוקשה יותר ורחב על אפם, וחלקם בעלי קרן אף ארוכה.
חלק מהמינים כמו הפכירינוזאורוס היו חסרי קרן על אפם, אם כי כמה חוקרים מניחים שהם גידלו קרן עשוית סיבים דמויי-שיער כמו לקרנפים.
הם היו בעלי מקור גדול שלעיתים היה בעל בסיס מוגבה וגבוה גם מעיניהם.
החרטום שלהם היה קצר ועמוק.
אצל מינים אלה הייתה דו-צורתיות זוויגית קטנה יותר מאצל קרוביהם, הכסמוזאורים.
ככל הנראה הם רעו בעדרים, אשר עזרו להם להתגונן מטורפים כמו טירנוזאוריים.
צניחה צבאית מגובה רב או צניחה חופשית צבאית (MFF) היא שיטה להצנחה טקטית של לוחמים או ציוד ממטוסי תובלה מגובה רב באמצעות צניחה חופשית.
בצניחה טקטית נעשה שימוש בשתי טכניקות: צניחת HALO (גובה רב – פתיחה נמוכה) וצניחת HAHO (גובה רב – פתיחה גבוהה).
בטכניקת HALO, הצנחן פותח את המצנח בגובה נמוך לאחר נפילה חופשית, ואילו בטכניקת HAHO, הצנחן פותח את המצנח בגובה רב לאחר שקפץ מהמטוס.
אף על פי שטכניקת HALO פותחה לראשונה לשימושים צבאיים בשנות השישים של המאה ה־20, כיום נעשה שימוש נרחב ביישומים שאינם צבאיים, כולל ספורט.
במבצעים צבאיים HALO משמשת גם להצנחת אספקה וגם להצנחת לוחמים, בעוד HAHO משמשת בדרך כלל אך ורק להצנחת לוחמים.
בצניחה טקטית טיפוסית הכוחות קופצים מגובה בין ל־.
גובה רב – פתיחה נמוכה HALO
מקורותיה של טכניקת HALO עוד בשנת 1960 כאשר חיל האוויר של ארצות הברית החל לערוך ניסויים על שרידות טייסים שנפלטו בגובה רב.
השימוש המבצעי הראשון היה במהלך מלחמת וייטנאם על ידי כוח מיוחד של פיקוד הסיוע הצבאי.
בהמשך, צוותי SEAL של חיל הים של ארצות הברית פיתחו את טכניקת HALO כך שתכלול הצנחת סירות.
הטכניקה משמשת להצנחת ציוד או כוח אדם מגובה רב, מעל טווח האיום של טילי קרקע-אוויר.
במקרה של ירי נ"מ בסמוך לאזור הצניחה, טכניקת HALO גם ממזערת את חשיפת הצנחן להיפגעות.
בצניחת HALO, מתבצעת צניחה חופשית לפרק זמן מוגדר, ופתיחת המצנח בגובה של עד 3,000 רגל בהתאם למשימה.
השילוב בין מהירות אנכית גבוהה, למהירות אופקית נמוכה מקשה על גילוי מכ"ם ומפחית את משך הזמן שמצנח ניתן לצפייה מהקרקע.
גובה רב – פתיחה גבוהה HAHO
טכניקת ה־HAHO מאפשרת ניהוג המצנח לטווחים גדולים של יותר מ־64 ק"מ וחדירה חשאית תוך ריחוף לעבר היעד.
היא פותחה בקומנדו הבריטי, והיא המשמשת באופן שגרתי בכוחות מיוחדים.
בצניחת HAHO הצנחן פותח את המצנח בגובה רב, 10–15 שניות לאחר הקפיצה מהמטוס בדרך כלל בגובה ומנהג את המצנח תוך כדי ניווט.
הצנחן יכול לנווט את המצנח במדויק לאזור הנחיתה הרצוי ולתקן את מסלולו בהתאם לרוח.
השיטה מאפשרת הצנחת דבוקה שתנחת במרוכז במקום אחד ובאופן חשאי.
כל סוגי טכניקות הצניחה מסוכנות, אך HALO / HAHO נושאים סיכונים מיוחדים.
בגבהים גבוהים (יותר מ־22,000 רגל, או 6,700 מטר), נדרש חמצן וחוסר עלול להוביל להיפוקסיה.
כמו כן, שינויי הלחץ המהירים בעת הצלילה עלולים להוביל למחלת דקומפרסיה.
לפי כך הצניחה מחייבת הכנה נשימתית (30–45 דקות) בה הקופץ נושם 100% חמצן על מנת לשטוף את החנקן מזרם הדם.
כמו כן, צנחן HALO משתמש בבקבוק חמצן במהלך הצניחה.
צניחת גובה רב קרבית ראשונה התרחשה במהלך מלחמת וייטנאם, כאשר צוות בן שישה אנשים בשם SOG Recon Team פלורידה צנח מ־5,500 מטר ללאוס.
בנובמבר 2001, צוות מצומצם של חיילים אמריקנים מפלגת הסיור של יחידת הריינג'רס צנח לאפגניסטן במטרה להקים מנחת מטוסים מאולתר.
בשנת 2002, לוחמי יחידת החילוץ של חיל האוויר האמריקאי ערכו קפיצת HALO באפגניסטן לחילוץ פצוע קשה בשירות האוויר המיוחד של אוסטרליה שהיה תקוע בשדה מוקשים.
בשנת 2009, במהלך הצלתו של קפטן ריצ'רד פיליפס מול חופי סומליה, צוות אריות הים ביצע צניחת לילה שכללה סירות הצלה לבני הערובה.
בשנת 2012, אריות הים חדרו בצניחה לסומליה כדי להציל שני בני ערובה המוחזקים על ידי פיראטים ליד העיירה אדוב.
באפריל 2020 ביצעו אנשי צבא מכוחות המוטסים הרוסיים, בפקודת שר ההגנה, סרגיי שויגו, את צניחת ה-HALO הראשונה בעולם מהגבול התחתון של הסטרטוספירה הארקטית בארכיפלג פרנץ יוזף לנד.
הצניחה הטקטית בצה"ל הוכרה כמבצעית בשנת 2016. ההכשרה מתבצעת בבית הספר לצניחה ביחידת מרום.
הקורס כולל כ־60 צניחות והוא מיועד ליחידות העילית בכוחות המיוחדים של צה"ל.
המבצע המוצלח הראשון בוצעה על ידי מומחי החילוץ עוד לפני הקמתה הרשמית בשנת 1991 באופה, אז היחידה פעלה כחלק ממשרד ההגנה.
בעזרת פיצוץ כיווני בוטל איום התמוטטות של צינור באורך 150 מטר שנשבר בשטח מפעל לייצור בנזן.
כתוצאה ממבצע הושלכה פסולת של כ-700 טון לשטח שנקבע מראש באמצעות פיצוץ מכוון.
פעולה זו נרשמה בספר השיאים של גינס.
מאז הקמתה ב-13 במרץ 1992 השתתפו אנשי היחידה בלמעלה מ-150 מבצעי חילוץ פדרליים ובינלאומיים גדולים.
במהלך תקופה זו ניצלו יותר מ-6.5 אלף איש ויותר מ-40 אלף איש קיבלו סיוע.
צנזורה על נושאי להט"ב קיימת בכמה מדינות ברחבי העולם.
קיימות צורות שונות לצנזורה שכזו, לרבות חוקי "no promo homo" באחדות ממדינות ארצות הברית, האיסור ברוסיה על "קידום זוגיות לא מסורתית", האיסור ההונגרי על "תוכן המציג או מקדם שינוי מין או הומוסקסואליות", וחוקים במדינות בעולם המוסלמי, כמו ערב הסעודית, פקיסטן ומלזיה האוסרים על הסברה הפוגעת במוסר האסלאמי.
סעיף 333ב' לחוק העונשין, כפי שתוקן ב-13 בפברואר 1982 בחוק מס' 04–82, אוסר על הפצה של כל דבר הנוגד "צניעות", שעונשה עד שנתיים בכלא וקנס של עד 2,000 דינר.
סעיף 333, שתוקן גם הוא ב-1982, אוסר על חשיפה מגונה של כל "מעשה הנוגד את סדרי הטבע עם אדם מאותו המין", שעונשה עד שלוש שנות מאסר וקנס של עד 10,000 דינר.
ב-31 בדצמבר 2015, מנהלת המדינה בענייני עיתונות, פרסום, רדיו, קולנוע וטלוויזיה (SARFT) של הרפובליקה העממית של סין הכריזה על חוק חדש שמחרים כל תוכנית טלוויזיה וסרט המתארים "מערכות יחסים לא נורמליות", ביניהן הומוסקסואליות.
כתוצאה מהחוק החדש, הופסק שידורן של סדרות רשת רבות ששודרו באותה תקופה, כמו Addicted ו-Go Princess Go .
שירותי סטרימינג מקוונים כדוגמת LETV ו-Tencent Video הסירו או צנזרו סדרות בהן מופיעות דמויות להט"ביות.
בשנת 2017 בוטל כנס להט"בי שתוכנן להתקיים בעיר שיאן, כאשר לדברי מארגני הכנס המשטרה עיכבה אותם ואיימה עליהם.
במרץ 2018, סרט הדרמה הלהט"בי "קרא לי בשמך" הוצא מרשימת הסרטים המשתתפים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בבייג'ינג .
רבים סברו כי מארגני הפסטיבל היו נתון ללחץ פוליטי לא לכלול את הסרט.
ב-14 באפריל 2018, הרשת החברתית הסינית Weibo, המקבילה לטוויטר, הודיעה על נקיטת אמצעים נגד תוכן להט"בי, בהתאם לחוק אבטחת האינטרנט של סין ותקנות ממשלתיות אחרות.
במאי 2018, איגוד השידור האירופי אסר על Mango TV, אחד ערוצי הטלוויזיה הנצפים ביותר בסין, מלשדר את גמר אירוויזיון 2018, לאחר שזה חתך מהשידור את הופעתו של הזמר האירי ראיין או'שונסי, במהלכו שני רקדנים גברים רקדו יחד על הבמה, וטשטשו את דגלי הגאווה שהופיעו במהלך ההופעה של שווייץ.
בשנת 2018, מספר ימים לפני היום הבינלאומי נגד הומופוביה, שתי נשים שענדו תגים בצבעי הקשת הותקפו והוכו על ידי מאבטחים בבייג'ינג.
זמן קצר לאחר התקיפה חברת האבטחה פיטרה את שלושת השומרים המעורבים.
בשנת 2016 נערכה לראשונה תחרות היופי הלהט"בית Mr.
Gay China, ללא תקריות מיוחדות.
בשנת 2018, מנחה האירוע ביטל באופן פסיבי את ההתקשרות שלו עם התחרות בכך שלא הגיב לפניות שקיבל.
בשנת 2019 בוטלה התחרות בהונג קונג לאחר שהקשר החל להחמיר בתחילת אוגוסט.
לא פורסמה הודעת צנזורה רשמית על התחרות, אבל כמה מאמרים האשימו את ממשלת סין באשר לביטולה.
באותה שנה, אישה שכתבה רומן הומוסקסואלי נידונה ל-10 שנים ו-6 חודשי מאסר בגין "הפרת חוקי תועבה".
ביוני 2021 הציגה ממשלת הונגריה הצעת חוק האוסרת על הצגה לקטינים של "כל תוכן שמציג או מקדם שינוי מין או הומוסקסואליות", בדומה לחוק הרוסי נגד תעמולה הומוסקסואלית.
ב-15 ביוני אישרה האספה הלאומית את החוק ברוב של 157-1. נשיא הונגריה יאנוש אדר חתם על הצעת החוק ב-23 ביוני.
17 מדינות החברות באיחוד האירופי (בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, דנמרק, אסטוניה, פינלנד, צרפת, גרמניה, אירלנד, ליטא, ספרד, שוודיה, לטביה, יוון, קפריסין, איטליה ואוסטריה) וכמה ארגוני זכויות להט"ב וזכויות אדם גינו את החוק וכינו אותו "הפרה של מגילת האיחוד האירופי לזכויות יסוד".
ב-23 בפברואר 2016, רשות השידור האינדונזית (KPI) פרסמה "חוזר לכל חברות השידור על גברים נשיים", האוסרת על הצגה של גיוון מיני ומגדרי בגברים על ידי חברות השידור.
באותו חודש, רשות השידור אסרה גם על תוכניות טלוויזיה ורדיו אשר "קידמו אורח חיים הומוסקסואלי" בטענה שהן מהוות הפרה של התקנים לשידור תוכניות משנת 2012.
ב-5 באוקטובר 2017, שר החינוך והמדע אנריקה ריירה חתם על החלטה האוסרת על שימוש בחומרים המתייחסים ל"תאוריה או אידאולוגיה מגדריות" במוסדות חינוך, ובתוך כך גם על דיון בנושאי להט"ב בתוך בתי ספר ציבוריים.
ריירה הצהיר מאוחר יותר כי יתנדב לשרוף בפומבי ספרים המכילים "אידאולוגיה מגדרית", בין היתר ספרים המעלים מודעות כלפי טרנסג'נדרים.
הוועדה האינטר-אמריקאית לזכויות אדם הביעה את דאגתה מההחלטה וציינה כי "אמצעים מסוג זה מייצגים הזנחה חמורה של חובת המדינה להגן על ילדים מכל צורה של אלימות ואפליה, בכל התחומים, ובמיוחד בבתי הספר".
ברוסיה, ה"חוק למטרת הגנה על ילדים מפני מידע הדוגל בהכחשת ערכי המשפחה המסורתיים" אושר פה אחד על ידי הדומה הממלכתית ב-11 ביוני 2013 (עם חבר פרלמנט אחד בלבד שנמנע - איליה פונומרב ), ונקבע בחוק על ידי הנשיא ולדימיר פוטין ב-30 ביוני 2013.
המטרה המוצהרת של ממשלת רוסיה בחוק היא למנוע מילדים להיחשף להומוסקסואליות, ובתוך כך תוכן המציג הומוסקסואליות כנורמה בחברה, בטענה שהיא סותרת את ערכי המשפחה המסורתיים.
החוק מהווה תיקון לחוק הגנת הילדים במדינה וקוד הפדרציה הרוסית לעבירות מנהליות, כדי להפוך הפצה של "תעמולה של קשרים מיניים לא מסורתיים" בקרב קטינים לעבירה שעונשה קנס.
הגדרה זו כוללת חומרים ש"מעוררים עניין" ביחסים כאלה; לגרום לקטינים "לגבש נטיות מיניות לא מסורתיות"; או "[להציג] רעיונות מעוותים לגבי הערך השווה של מערכות יחסים מסורתיות ולא-מסורתיות בחברה".
ניתן לאלץ עסקים וארגונים להפסיק את פעילותם באופן זמני אם יורשעו על פי החוק, ותושבים זרים עלולים להיענש במעצר של 15 יום וגירוש מהמדינה, או בתשלום קנס של עד 5,000 רובל וגירוש.
התמיכה של הקרמלין בחוק פנתה לימין הקיצוני הלאומני ברוסיה, וגם זכתה לתמיכה רחבה בקרב הציבור הרוסי והכנסייה האורתודוקסית הרוסית, כאשר 70% מהרוסים הם רשמית רוסים-אורתודוקסים.
החוק זכה לגינוי על ידי ועדת ונציה של מועצת אירופה (שרוסיה חברה בה), ועדת האו"ם לזכויות הילד וארגוני זכויות אדם כדוגמת אמנסטי אינטרנשיונל ו-Human Rights Watch.
החוק ספג ביקורת על הניסוח הכללי והמעורפל שלו (בין היתר לגבי הניסוח הרחב "מעוררים עניין" ו"בקרב קטינים"), שהמבקרים תיארו כאיסור אפקטיבי של קידום זכויות להט"ב והצגה של תרבות להט"בית בפומבי.
בנוסף, החוק זכה לגינויים על כך שהוביל לגידול באלימות הומופובית ולהצדקה שלה, בעוד גם השלכותיו ביחס לאולימפיאדת החורף 2014 שהייתה אמורה להתקיים באותה תקופה בסוצ'י היו גם סיבה לדאגה, שכן באמנה האולימפית נאסרות במפורש צורות שונות של אפליה.
סינגפור הטילה שורה של חוקים ותקנות המגבילים הצגה של נושאים להט"ביים במדיה.
הרשות לפיתוח מדיה של אינפוקום במדינה אוסרת על כל סרט, תוכנית טלוויזיה, פרסומת או משחק וידאו ש"מקדמים או מאדירים הומוסקסואליות", כאשר אם התוכן הוא "דיסקרטי ואינו חופשי" הוא יכול להיות מסווג כמוגבל עבור אנשים מגיל 18 ומעלה.
סרטים עשויים להיות מוגבלים גם מגיל 21 ומעלה אם הם עוסקים בעיקר בנישואים חד מיניים או בהורות להט"בית.
מספר מדינות בארצות הברית חוקקו חוקי "no promo homo" (בתרגום מילולי "בלי קידום של הומואים"), האוסרים או מגבילים אזכור או דיון בזהות הומוסקסואליות וטרנסג'נדרית בבתי ספר ציבוריים.
בתיאוריה, חוקים אלה חלים בעיקר על שיעורי חינוך מיני, אך ניתן להחיל אותם גם על חלקים אחרים בתוכניות הלימודים בבתי הספר וכן על פעילויות חוץ-לימודיות וקבוצות כגון בריתות הומו-סטרייטיות .
בחמש מדינות בארצות הברית קיימים חוקים אנטי-להט"ביים מפורשים בנוגע לתוכנית הלימודים: לואיזיאנה, מיסיסיפי, אוקלהומה וטקסס.
חוקים אלו דומים לסעיף 28 של חוק השלטון המקומי הבריטי משנת 1988, המבוטל כיום, אשר אסר על רשויות מקומיות "לקדם בכוונה הומוסקסואליות, לפרסם חומר מתוך כוונה לקדם הומוסקסואליות, או לקדם בכל בית ספר ממלכתי את ההיבט כי הומוסקסואליות היא מקובלת כמערכת יחסים משפחתית מדומה".
בין המדינות שביטלו את חוקי ה-no promo homo שלהן נמנות אלבמה (מאז 29 באפריל 2021), אריזונה (מאז 1 ביולי 2019), צפון קרוליינה (מאז 2006), דרום קרוליינה (מאז 12 במרץ 2020) ויוטה (מאז 1 ביולי 2017).
הוא בוטל בשנת 2002 על ידי "חוק התיקון לחוקים (הרפורמה בחוק ההומואים ולסביות)", אשר גם ביטל את החוקים שאסרו קידום התנהגות הומוסקסואלית במדיניות ציבורית ובמוסדות חינוך.
"סעיף 200" (Articolul 200 ברומנית) היה סעיף בחוק העונשין של רומניה שאסר בחוק על מערכות יחסים הומוסקסואליות.
הוא הוצג ב-1968 תחת משטרו הקומוניסטי של ניקולאה צ'אושסקו.
בלחץ מועצת אירופה, הוא תוקן ב-14 בנובמבר 1996, כאשר יחסי מין הומוסקסואליים בין שני מבוגרים בהסכמה הפכו חוקיים.
עם זאת, סעיף 200 המתוקן המשיך לאסור על מערכות יחסים חד-מיניות אם הן הוצגו בפומבי או גרמו ל"שערורייה ציבורית".
כמו כן, נשמר האיסור על קידום פעילויות הומוסקסואליות, כמו גם הקמת ארגונים המתמקדים בהומוסקסואלים (כולל ארגוני זכויות להט"ב).
הסעיף בוטל על ידי ממשלת נסטאסה ב-22 ביוני 2001.
בשנת 2001, ועדת האתיקה למידע ותקשורת של משרד המידע והתקשורת של קוריאה הדרומית החלה לצנזר תוכן להט"בי באינטרנט, אך היא הפסיקה את הנוהל בשנת 2003.
"סעיף 28" של חוק השלטון המקומי 1988 גרם להוספת "סעיף 2A" לחוק השלטון המקומי 1986, שהשפיע על אנגליה, ויילס וסקוטלנד.
התיקון חוקק ב-24 במאי 1988, וקבע כי רשות מקומית "לא תקדם בכוונה הומוסקסואליות או תפרסם חומר מתוך כוונה לקדם הומוסקסואליות" או "לקדם בכל בית ספר ממלכתי את ההיבט כי הומוסקסואליות היא מקובלת כמערכת יחסים משפחתית מדומה".
קיומו של החוק גרם לקבוצות רבות להפסיק או להגביל את פעילותן, או לצנזר את עצמן.
לדוגמה, מספר קבוצות תמיכה לסטודנטים וסטודנטיות לסביות, הומואים וביסקסואלים בבתי ספר ומכללות ברחבי בריטניה נסגרו עקב חששות של הצוות המשפטי של המועצות מהפרת החוק.
הסעיף בוטל ב-21 ביוני 2000 בסקוטלנד על ידי "חוק הסטנדרטים האתיים בחיים הציבוריים וכו' 2000", אחד מהצעות החוק הראשונות שנחקקו על ידי הפרלמנט הסקוטי החדש, וב-18 בנובמבר 2003 בשאר הממלכה המאוחדת לפי סעיף 122 של חוק השלטון המקומי 2003.
צנטרום אייר היא חברת תעופה זולה שבסיסה בטשקנט, אוזבקיסטן.
צנטרום אייר היא חברת תעופה פרטית באוזבקיסטן, המתמחה במתן הובלת נוסעים ומטענים, שהוקמה ב-18 בינואר 2023, כחלק מיוזמות ממשלה שמטרתן לשפר את איכות הנסיעות האוויריות עבור תושבי המדינה.
חברת התעופה מפעילה טיסות צ'רטר וטיסות סדירות ליעדים פנימיים ובינלאומיים.
ב-3 באפריל 2025 תחל החברה להפעיל 2 טיסות שבועיות בין נתב"ג לטשקנט.
צי ה-A320 הראשוני כולל את המסגרת YL-GET שנחכרה מחברת התעופה הליטאית GetJet איירליינס .
נכון ליולי 2024, צי החברה הורכב מהמטוסים הבאים:
+צי מטוסי צנטרום אייר כלי טיס בשירות הזמנות מושבים הערותאיירבוס A320-2003איירבוס A321neo2סה"כ5
צנעא היא העיר הגדולה בתימן.
על פי חוקת תימן, צנעא היא עיר הבירה, אם כי מקום מושבה של ממשלת תימן עבר לעדן, לשעבר בירת דרום תימן, לאחר כיבוש צנעא על ידי החות'ים.
עדן הוכרזה כבירה הזמנית על ידי נשיא תימן עבד רבו מנסור האדי במרץ 2015.
העיר היא בירת מחוז צנעא ומחולקת לעשר יחידות שלטוניות משניות.
היא אינה חלק מהמחוז מכיוון שהיא מהווה יחידה מנהלית נפרדת.
צנעא נוסדה במאה ה-2 לפנה"ס או במאה ה-1 לפנה"ס, כמצודה מבוצרת במפגשן של דרכי מסחר.
היא נשלטה על ידי ממלכות חמיר וסבא, והחל מהמאה ה-3 הייתה לבירתה של האחרונה.
היא הייתה מרכז דתי יהודי ונוצרי ונשלטה על יד ממלכת אקסום ועל ידי האימפריה הסאסאנית.
האסלאם הגיע לעיר בתחילת המאה ה-7 והיא הייתה למרכז חשוב להפצתו.
השליטה בעיר עברה פעמים רבות בין השבטים והשושלות המקומיות בתימן, והיא נכבשה גם על ידי הממלוכים והעות'מאנים.
מאז 1918 העיר היא חלק מתימן העצמאית, על גלגוליה השונים, ומשך רוב הזמן שימשה כבירתה.
מרכזה ההיסטורי של העיר הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1986, והיא נבחרה כבירת התרבות הערבית לשנת 2004. כיום העיר נמצאת תחת שליטתם של החות'ים.
העיר שוכנת על רמה בגובה של 2,206 מטר בלב הרי א-סרואת (جبال السروات) במרכז-מערב תימן.
מיקומה אסטרטגי במקום בו הרמה נעשית צרה, בצילם של מספר הרי בזלת, שהחשובים שבהם הם ג'בל נוקם (2,892 מטר) ממזרח וג'בל איבאן (3,194 מטר) מדרום.
היא נחשבת לאחת מערי הבירה הגבוהות בעולם.
האקלים בעיר הוא מדברי קר (Bwk בשיטת קפן) בשל גובהה הרב.
הטמפרטורות בעיר נוחות יחסית לאורך השנה, בהשוואה לחופי הים האדום ולשאר אזורי המדינה.
החורף, הסתיו והאביב בה נוחים ביום וקרים בלילה, עם ממוצע מינימום של 3 מעלות בלבד בינואר.
בקיץ חם ביום וקריר בלילה, עם ממוצע מינימום של 13.4 מעלות ביולי.
הטמפרטורה הממוצעת ביום בחודש נובמבר (החודש הקריר ביותר בשעות היום) עומדת על 20.3 מעלות, ובחודש יוני (החודש החמים ביותר) על 28.2 מעלות.
רוב הגשם יורד בעוצמה חזקה במשך זמן קצר בין אפריל למאי, ובין יולי לאוגוסט, כתוצאה מאפיק ים סוף המזרים לחות מהאזורים הטרופיים, ומשאריות של המונסון המזרח-אפריקאי בהתאמה.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת העומדת על 265 מילימטרים גבוהה יחסית לסיווג האקלים בשל מיקומה באזור הטרופי, ובשל משטר הגשמים בקיץ ובאביב שגורם לאידוי פוטנציאלי רב יותר.
על פי מסורת הדתות האברהמיות, צנעא הוקמה על ידי שם בן נח, לאחר מותו של נח.
צנעא היא אחת הערים העתיקות ביותר ששרדו בתימן ובחצי האי ערב, והיישוב בה החל במאה ה-2 או במאה ה-1 לפנה"ס, כאשר קמה בה מצודת ספר במערבה של ממלכת הסבאים.
שרידי המצודה, המכונה "קסר אלקליס", שוכנים בצדה המזרחי של העיר, וכיוון התפתחותה לאורך השנים היה ממנה לכיוון מערב.
המצודה ניצלה את מיקומה האסטרטגי של צנעא החולש על נתיב הסחר המוביל מים סוף במערב אל מאריב (مأرب), בירת הממלכה שבמזרח; ועל אחד מעורקיה של דרך הבשמים, שהובילה מדרום לצפון.
מצודה זו, שמשמעות שמה בערבית דרומית עתיקה הוא "מבוצרת היטב", העניקה לצנעא את שמה.
העיר נכבשה על ידי ממלכת חמיר בתקופת פריחתה הראשונה, אך ממלכת סבא שבה והשתלטה עליה.
במאה ה-3 קם בצנעא ארמון מלכותי, שכונה "ר'ומדאן", ולעיר היה מעמד של בירה שנייה לצדה של מאריב.
צורתו של הארמון הייתה כשל ריבוע, והוא נישא לגובה של שבע או עשר קומות.
לפי דיווחי היסטוריונים מוקדמים, כל אחד מקירותיו היה עשוי מאבן בצבע אחר - אדום, ירוק, שחור ולבן - ובארבע פינותיו ניצבו ארבעה פסלי אריות עשויים ארד.
עם תחילת התפשטותה של ממלכת חמיר השנייה בסוף המאה ה-3 וכיבושה את העיר בשנית, ירדה חשיבותה של צנעא כמרכז שלטוני.
החל בתחילת המאה ה-4 נסוגו הדתות הפוליתאיסטיות בתימן מפניהן של דתות מונתאיסטיות, וצנעא הייתה למרכז יהודי.
הנצרות חדרה גם היא לאזור לאחר הגעתה של משלחת מסיונרית נוצרית ששלח הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס בשנת 342. עם זאת היהדות שמרה על מעמדה ומלכי תימן נותרו יהודים משך מאתיים שנים נוספות.
עוד קיימות עדויות לקיומה של כת מונותאיסטית ערבית טרום-מוסלמית.
בשנת 525, בסוף מלכותו של מלך חמיר האחרון, יוסף ד'ו נואס, נכבשה צנעא על ידי ממלכת אקסום, אשר השליטה את הנצרות כדת המדינה.
המושל האקסומי התגורר בצנעא, ובעיר קמה קתדרלה שנבנתה על ידי שני אדריכלים שנשלחו על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס, ואשר שלח גם שיש ואבני פסיפס לשם כך.
אגדה הופצה כי ישו שהה בעיר בעת גלותו במדבר, וכי הקתדרלה הוקמה במקום בו עצר להתפלל.
אורכו של המבנה, שניצב על משטח מורם, הגיע ל-80 מטר, רוחבו עמד על 25 מטר והוא נשא כיפה מכוסה בפסיפס בקוטר של 14.5 מטר.
שלטון אקסום בעיר ארך 50 שנים בלבד, ובשנת 575 השתלטה עליה האימפריה הסאסאנית.
הנציב הסאסאני קבע את מושבו בארמון ר'ודמאן, וקיימות עדויות לקיומו של פולחן זורואסטרי כלשהו בעיר.
בשנת 628 התאסלם בדהאן, הנציב הסאסאני האחרון בצנעא, ובכך נפתח העידן המוסלמי בעיר.
בדהאן נותר לשלוט בעיר, ככל הנראה בברכתו של הנביא מוחמד, ובתקופה זו החלה העיר משנה את פניה, ורובע חדש החל קם מצפון וממערב לעיר.
המסגד הגדול הוקם סמוך ממערב לארמון ר'ומדאן, שנהרס זמן מה לאחר מכן, ככל הנראה במטרה למחוק את הבניינים המונומנטליים הקודמים בעיר.
גורל דומה פקד גם את הקתדרלה.
תחילה המשיכו הדתות האחרות להתקיים לצדו של האסלאם, אך לאחר מכן הייתה העיר למוקד להפצתה של הדת החדשה, והופעל לחץ על תושביה להתאסלם.
העיר נהנתה מתקופת שקט, אך כאשר עלי בן אבי טאלב מונה לח'ליף, צידדו תושביה במועאויה הראשון.
עלי כבש את העיר בכוח, ולאחר מכן שלטו בצנעא מושלים שמונו על ידי הח'ליף, תחילה על ידי בית אומיה, והחל בשנת 750 על ידי בית עבאס.
לפי ההיסטוריון אחמד א-ראזי מנתה אוכלוסיית העיר כ-70,000 איש בתחילת המאה ה-9. בשנת 847 הגיע שלטון הח'ליפות בעיר לסיומו, כאשר משפחת יעפורי המקומית השתלטה על העיר לאחר מצור, וביצרה אותה בחומה.
שלטונם של בני השושלת היעפורית נמשך כ-150 שנים, עד שנת 1004. תקופתם הייתה רצופת מאבקים שנמשכו גם לאחריהם, ובמהלכה צנחה אוכלוסיית העיר לשפל.
אירועים אלה באו לסופם רק ב-1047, עת נכבשה צנעא על ידי בני השושלת הסולייחית מזביד שנמנתה עם הזרם הפאטמי.
השלטון בעיר המשיך ועבר בין שבטים שונים, אך למרות זאת נראה כי הסדר הציבורי והשקט נשמרו.
ב-1173 החל סיפוחה של תימן אל ממלכתו של צלאח א-דין.
הוא שלח אליה את שני אחיו, בזה אחר זה, ואחד מהם השתלט על העיר בשנת 1189, קבע בה את בירתו והקים לעצמו ארמון שכונה "דאר א-סולטאן".
אולם המאבקים על השליטה בעיר נמשכו, עד שב-1228 התבססה בה השושלת הרסולית.
הרסולים שלטו במדינה ממעוזם בעיר תעיז, אך צנעא שמרה על מעמדה המרכזי.
תקופה זו התאפיינה במאבקים על השליטה בעיר בין הרסולים לבין השבטים הזיידים השיעים, ולבסוף ב-1323 הצליח האימאם הזיידי להשתלט על העיר.
בשנת 1515 נכנע מושל העיר למשלחת ששלחו הממלוכים המצרים אל תימן, והמדינה סופחה למדינה הממלוכית.
אולם כעבור שנה נכבשה מצרים בידי האימפריה העות'מאנית, ומשהגיעה הידיעה אל מפקדי הצבא הממלוכי בעיר, הם הכירו בריבונות העות'מאנית בה ועזבו אותה.
תושבי צנעא פנו לעזרת האימאם הזיידי, וזה נכנס אל העיר בראש כוחותיו ב-1517. ב-1527 הכתה בעיר מגפת דבר קשה שגבתה את חייהם של 11,000 איש.
שלטונם של הזיידים בעיר החזיק מעמד רק עד 1547, מועד בו אחד משומרי העיר הסגירה לצבא העות'מאני.
העות'מאנים בזזו את העיר והרגו 1,200 איש, אולם הזיידים לא אמרו נואש, וב-1626 הטילו מצור על העיר למשך שלוש שנים.
לבסוף נסוגו הטורקים מצנעא ובתוך שנים ספורות נוספות השתלטו הזיידים על כל תימן.
האימאמים הזיידים החזיקו בעיר עד אמצע המאה ה-19.
מספר אימאמים חלשים, ששלטו במדינה בזה אחר זה בראשית המאה ה-19, הביאו את העות'מאנים לכבוש את תימן בשנית.
ב-1849 הוצב חיל מצב טורקי בעיר, אך תושביה התקוממו והרגו את החיילים העות'מאנים.
המצב בעיר הידרדר לתוהו ובוהו מוחלט, שהוחמר עקב מלחמות בין-שבטיות, בצורת, ומגפת דבר, ולאחר עשרים שנים לערך הזמינו תושבי העיר את העות'מאנים לשוב אליה ולהשליט בה סדר.
העות'מאנים אכן שבו לעיר ב-1872, אך מרגע זה נאלצו להתמודד עם שבטי ההרים, שפתחו במלחמת גרילה נגדם.
ב-1874 מנתה אוכלוסיית העיר כ-20,000 תושבים בלבד, חמישית מהם יהודים, אולם היא שבה והתאוששה והגיעה לכ-50,000 איש בתחילת המאה ה-20. ב-1904 הטילו השבטים התימנים מצור על העיר, והדבר גרם לרעב ולמותה של כמחצית מהאוכלוסייה.
ב-1905 שוב הידרדרה אוכלוסיית צנעא לכ-20,000 איש בלבד.
הטורקים נסוגו אך שבו והשתלטו על העיר, ושוב הוטל עליה מצור של שבטי ההרים בשנת 1911. הפעם היה המצור קצר, והסכם שלום נחתם בין הצדדים היריבים.
לפי ההסכם חולקה תימן לשתי ישויות - האחת שכללה את צנעא בשליטת העות'מאנים, והאחרת בשליטתם של הזיידים.
אולם סדר זה היה קצר מועד, ולאחר מלחמת העולם הראשונה מסר המושל העות'מאני את העיר לידי האימאם, אשר קבע בה את בירת תימן העצמאית.
ב-1948 נרצח האימאם השליט, ובמאבק הירושה שפרץ לאחר מכן נגרמו לעיר ולבתיה נזקים כבדים.
בתים הועלו באש והשווקים נבזזו, והאימאם החדש העביר את בירתו לתעיז, שהחזיקה בתואר עד שנת 1962. שלטונם של האימאמים הזיידים בתימן הגיע לסיומו ב-1962, עת הוכרזה הרפובליקה הערבית של תימן, שבירתה צנעא.
עם זאת, מלחמת אזרחים שפרצה במדינה ונמשכה עד סוף 1969 הסבה נזקים נוספים לעיר ולמבניה.
מאז שמרה העיר על מעמדה כבירה, גם לאחר איחודן של דרום תימן וצפון תימן לרפובליקה של תימן.
בשנת 1972 התגלה במסגד בצנעא כתב יד של הקוראן, המתוארך לשנים 645–690 והנחשב לעותק הקוראן העתיק בעולם.
ב-21 בספטמבר 2014, במהלך מרד החות'ים, השתלטו המורדים החות'ים על צנעא.
לכן, מושב ממשלתו של עבד רבו מנסור האדי הועבר לעדן.
ב-19 בדצמבר 2024, תקף חיל האוויר הישראלי לראשונה בצנעא מטרות של השלטון החות'י בעיר.
העיר היא מרכזו של השלטון בתימן, אך מרכזה הכלכלי והפיננסי של המדינה עדיין שוכן בעדן.
כלכלת העיר נסמכת על שירותים, מסחר ותעשיית טקסטיל, והיא משמשת כמרכז לעורף החקלאי שסביבה.
עם זאת בשל ניצול לא מבוקר, הולך האקויפר ברמה בה שוכנת העיר ומתדלדל.
בנוסף, מנסה ממשלת תימן למתג את צנעא כיעד תיירותי.
בנמל התעופה הבינלאומי "א-רחאבה" (مطار الرحابة الدولي), הממוקם צפונית לעיר, מסלול טיסה בודד (18/36) באורך של 10,669 רגל (3,252 מטר).
השדה משמש כנמל הבית של חברת התעופה ימנייה (اليمنية), חברת הדגל של תימן, ויוצאות ממנו טיסות לרחבי תימן, המזרח התיכון ומזרח אפריקה, וכן למספר ערים מרכזיות באסיה ובאירופה.
מערכת הכבישים בתימן מצומצמת ומוזנחת, ודרכים טובות יוצאות מהבירה רק דרומה לעדן ומערבה לחופו של ים סוף.
בתימן אין תשתית או שירותי רכבת, והתחבורה הציבורית העירונית והבין-עירונית מבוססת על שירותי אוטובוסים, מוניות שירות ומוניות.
גידול האוכלוסייה בצנעא מהיר בשל הגירה פנימית מהאזורים הכפריים, ובשל הריבוי הטבעי במדינה שהוא אחד הגבוהים בעולם.
בעוד שבשנת 1905 הוערכה אוכלוסיית צנעא בכ-20,000 איש בלבד.
כל תושבי העיר הם מוסלמים, ואוכלוסיית מרכז תימן היא באופן מסורתי שיעית-זיידית, אם כי בעיר חיים גם סונים-שאפעים.
לפחות 100,000 מתושבי העיר שייכים לקבוצה חברתית המכונה "אל-אח'דאם" (الاخدام; יחיד "ח'אדם" خادم - "עבד"), או אפרו-ערבים.
מוצאה של קבוצה זו, שלה מאפיינים אפריקניים, מיוחס באופן עממי לשלטון האקסומי בעיר במאה ה-6, ולפי אמונה זו, עם הכיבוש הסאסאני נותרו צאצאיהם של האקסומים בתימן והיו למשרתים ולעבדים.
האל-אח'דאם מופלים לרעה מבחינה חברתית ותעסוקתית, והם מתגוררים בשכונות מצוקה ובתנאים קשים.
בצנעא מדברים בניב הצנעני של הערבית התימנית, הדומה לניבי הבדואים של חצי האי ערב.
"אוניברסיטת צנעא" (جامعة صنعاء) נוסדה בשנת 1970. היא הייתה האוניברסיטה הראשונה בתימן, והיא אחת משבע אוניברסיטאות ציבוריות במדינה.
בתחילה כללה רק שתי פקולטות - פקולטה לשריעה ולמשפטים ופקולטה לחינוך.
ב-1973 הוקמו פקולטות לאמנות ולמדעים וב-1975 למסחר ולכלכלה.
בשנת 2000 כללה האוניברסיטה 17 פקולטות, עשר מהן בבירה והיתר בערים אחרות ברחבי המדינה.
"אוניברסיטת אל-אימאן" (جامعة الإيمان - "אוניברסיטת האמונה") היא אוניברסיטה פרטית מוסלמית סונית, שנוסדה ב-1995 ובה כ-5,000 תלמידים.
המוסד ממומן על ידי חלק ממדינות המפרץ הפרסי ועל ידי ערב הסעודית, ונחשב למוקד לאידאולוגיה ולפעילות קיצונית, ובכלל זה נחשד גם בקשרים עם ארגוני טרור.
אף על פי שמו של המוסד, אין מדובר באוניברסיטה במובן המקובל של המילה, אלא במעין מדרסה מודרנית.
ל"אוניברסיטה הלבנונית הבינלאומית" (الجامعة اللبنانية الدولية) קמפוס בצנעא ובעדן.
בקמפוס פקולטות למדעי הרוקחות, להנדסה, למנהל עסקים, לאמנות ולמדעים, ושפת ההוראה בה היא אנגלית.
מוחמד אבן אידריס א-שאפעי (765-820), שביקר בעיר מספר פעמים, אמר עליה כי:
גם הנוסע הפרסי אחמד אבן רוסתה כתב לאחר שנת 903:
העיר העתיקה של צנעא מוקפת חומה והיו קבועים בה שבעה שערים, חלקם נהרסו לאורך השנים, אך הידוע בהם, "באב אל-ימן" ("שער תימן"), שרד.
בשנת 1982 התגוררו ברובע העתיק כ-45,000 תושבים, שחיו בצפיפות ובתנאים ירודים.
עוד סבלה העיר העתיקה ממלחמת האזרחים שהתרחשה בתימן בין השנים 1962–1969, מתנועה כבדה של כלי רכב, מבנייה לא מתוכננת של מבנים חדשים, ומבעיות קשות של הצפות וניקוז לקוי, שערערו את יסודות המבנים.
בשנת 1984 הקימה ממשלת תימן את "הארגון הכללי לשימור צנעא העתיקה".
למרות מצבה הקשה, הוכרזה העיר ההיסטורית כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו בשנת 1986, וזאת בזכות מאות המבנים המסורתיים שהשתמרו בה.
בין נימוקי ההכרזה נאמר כדלקמן:
הרובע שוחזר לבסוף בשנת 1995, פעולה שזכתה בפרס אגא חאן לאדריכלות.