tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיתוף הפעולה עם איזבל בסרט זה מגיע כמה שנים לאחר ששיחק איתה בסרט ג'ינג'ר סנאפס בו הוא גילם את סאם, סוחר סמים מקומי שנקשר לחייהן של אחיות פיצג'רלד.
בשנת 2012 כיכבה בסרט American Mary, בו גילמה סטודנטית לרפואה המתמחה בניתוחים לא־קונבנציונליים.
תפקידה זכה לשבחי הביקורת וחיזק את מעמדה כשחקנית מוערכת בז'אנר האימה.
היא הופיעה גם בסדרת הטלוויזיה חניבעל בתפקיד מרגו ורגר.
פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל Screamfest (2012) על תפקידה ב־American Mary.
איזבל חיה בקנדה, שומרת על פרטיות רבה ואינה מרבה להיחשף לתקשורת.
שנהשם הסרטתפקידהערות1989Immediate Familyילדת יום הולדתהופעת בכורה (כ־Katie Murray)1992Knight Movesאריקה סנדרסון1998Disturbing Behaviorלינדזי קלארק2000Ginger Snapsג'ינג'ר פיצג'רלדתפקיד ראשי2001Bonesטיה2002Insomniaטניה פרנק2003Freddy vs.
קתרין דנב היא שחקנית קולנוע, זמרת, דוגמנית ומפיקה צרפתייה, זוכת פרס אריה הזהב על מפעל חיים לשנת 2022.
דנב נולדה בפריז בשם קתרין דורליאק, בת להורים שחקני במה: מוריס דורליאק ואשתו רנה דנב.
לדנב שתי אחיות: השחקנית פרנסואז דורליאק (1942–1967) וסילבי דורליאק ובנוסף אחות למחצה בשם דניאל.
השם דנב היה שם הנעורים של אמה של קתרין.
היא בחרה בשם משפחה זה לשמש כשם הבמה שלה, על מנת להבדיל את עצמה מאחיותיה.
דנב התחנכה בבתי ספר קתוליים.
דנב הייתה נשואה לצלם הבריטי דייוויד ביילי בין השנים 1965 ל-1972.
לדנב שני ילדים, כריסטיאן ואדים מבמאי הקולנוע רוז'ה ואדים וקיארה מסטרויאני מהשחקן מרצ'לו מסטרויאני.
בינואר 2018 הייתה קתרין דנב בין מאה החותמות על מכתב שהתפרסם בעיתון 'לה מונד' היוצא נגד תנועת ה"MeToo" והאופן בו היא השפיעה על מעמדה של האישה, תפיסת המיניות והיחסים בין גברים ונשים.
דנב החלה את קריירת המשחק שלה עוד כנערה.
בשנת 1957 היא שיחקה בתפקיד קטן בסרטו של אנדרה הונובל, Les Collégiennes יחד עם אחותה הצעירה סילבי, שהייתה שחקנית בילדותה כמו גם אחותה למחצה דניאל.
לאחר מכן הופיעה דנב בכמה סרטים של הבמאי רוז'ה ואדים.
בשנת 1960 שיחקה בסרט בשם: L'Homme à femmes, שם ראה אותה הבמאי ז'אק דמי, שלאחר מכן יהיה אחראי לפריצתה כשחקנית.
פריצת הדרך שלה חלה באמצע שנות השישים, כאשר שיחקה בסרט "מטריות שרבורג" בבימויו של ז'אק דמי (1964) ואחר כך ב"רתיעה" של רומן פולנסקי (1965) וב"יפהפית היום" של לואיס בוניואל (1967).
סרטים אלו הפכו אותה לכוכבת בזכות עצמה, ואפשרו לה להחלץ מתדמית אחותה הקטנה של פרנסואז דורליאק, תדמית שגרמה לה במקור לצבוע את שיערה לבלונדיני ולאמץ את שם משפחתה של אמה.
השתיים כיכבו בצוותא בסרט מצליח נוסף בבימויו של דמי, העלמות מרושפור (1967), שהוסרט זמן לא רב לפני מותה הטרגי של דורליאק בתאונת דרכים.
ב-1968 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "מאיירלינג" לצדו של עומר שריף.
קתרין דנב המשיכה לקריירת משחק מצליחה הנמשכת גם במאה ה-21, כשתפקידיה הבולטים ביותר הם של נשים יפות ומרוחקות.
בשנת 2016 שיחקה לצד רוד פאראדו בסרט "עומד זקוף".
דנב הופיעה בעירום פעמיים במגזין פלייבוי (ב 1963 וב 1965).
בשנת 1986 דנב השיקה את הבושם שלה - Deneuve.
בשנים 1985–1989, תמונתה שימשה כדי לייצג את מריאן, דמות אלגורית שמקורה במהפכה הצרפתית ומסמלת את החירות והתבונה.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 דנב שימשה כפרזנטורית של הבושם שאנל מספר 5, וגרמה לעלייה חדה במכירות הבושם בארצות הברית, עד כדי כך, שהעיתונות האמריקנית שנשבתה בקסמה, העניקה לה את התואר: האישה האלגנטית ביותר בעולם.
בשנת 1983 חברת אמריקן הום פרודקטס שכרה את שירותיה כדי לייצג את קו מכירות הקוסמטיקה שלה.
הצלם ריצ'רד אבדון צילם את הפרויקט הזה.
בשנת 1992, היא נעשתה הפרזנטורית של קו מוצרי טיפוח העור של סן-לורן.
בשנת 2001 היא נבחרה לייצג את הפנים החדשים של לוריאל פריז.
בשנת 2006 היא נבחרה להיות ההשראה של חברת מאק קוסמטיקס.
בשנת 2007 היא החלה להופיע בפרסומות חדשות למזוודות של חברת לואי ויטון.
במרץ 2013 היא נבחרה על ידי הגרדיאן לאחת מהמתלבשות הטובות ביותר מעל גיל 50.
בשנת 2021 שיחקה בסרט הדרמה "בשלווה" של הבמאית עמנואל ברקוט הסרט הוקרן בבכורה ב-6 ביולי 2021.
דנב הייתה גם מעצבת של משקפיים, נעליים, כרטיסי ברכה ועוד.
רוקדת בחשכה - במאי: לארס פון טרייר (2001)
המטרו האחרון - במאי: פרנסואה טריפו (1980)
יפהפיית היום - במאי: לואיס בוניואל (1967)
העלמות מרושפור - במאי: ז'אק דמי (1967)
רתיעה - במאי: רומן פולנסקי (1965)
קתרין הואוטן הפבורן הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית.
הקריירה של הפבורן כגברת הראשונה של הוליווד ארכה כ-60 שנה.
היא שיחקה במגוון רחב של סגנונות קולנועיים; מקומדיות מטורפות עד דרמות.
במרוצת השנים היא זכתה בארבעה פרסי אוסקר, יותר מכל שחקן אחר.
דמויותיה של הפבורן אופיינו כנשים חזקות ועצמאיות עם פגיעות נסתרת.
הפבורן נולדה וגדלה במדינת קונטיקט שבארצות הברית למשפחה מבוססת.
היא החלה ללמוד משחק במכללה.
לאחר ארבע שנים של משחק בתיאטרון ובברודוויי היא החלה לשחק בסרטים בהוליווד.
שנותיה הראשונות שם היו מוצלחות והיא אף זכתה בפרס אוסקר על סרטה השלישי, "תהילת בוקר" (1933).
אולם לאחר מספר כישלונות כלכליים היא הוגדרה כ-"box office poison" (בתרגום לעברית: רעל לקופות).
למרות זאת הפבורן חתמה חוזה עם חברת ההפקה "RKO" והיא קנתה את זכויות הסרט "סיפור פילדלפיה" (1940) שבו היא התעקשה לשחק בתפקיד הראשי.
בשנות ה-40 היא חתמה חוזה עם חברת ההפקה "מטרו גולדווין מאייר", שם שיתפה פעולה עם השחקן ושותפה לחיים, ספנסר טרייסי, במשך כ-25 שנה.
הפבורן איתגרה את עצמה במשחק במגוון רחב של דמויות ספרותיות.
היא אימצה תדמית של רווקה זקנה בסרטים כמו "מלכה אפריקאית" (1951).
בשנות ה-70 היא החלה לשחק בסרטי טלוויזיה והופעתה האחרונה הייתה בשנת 1994 בגיל 87. לאחר תקופה של אי-פעילות ומחלה ממושכת הפבורן נפטרה בשנת 2003 בגיל 96.
הפבורן נודעה בדעתנותה, עצמאותה ובדעותיה הפמיניסטיות.
לדוגמה, היא החלה ללבוש מכנסיים בשנות ה-40 וה-50, עוד לפני שאופנה זו הייתה מקובלת על נשים.
היא אף הוגדרה כ"אישה המודרנית" של המאה העשרים.
היא נישאה בצעירותה אך מאז היא לא נישאה שנית.
מערכת היחסים שלה עם ספנסר טרייסי הייתה נסתרת מהציבור.
ב-1999, מכון הסרטים האמריקאי דירג אותה כשחקנית הטובה ביותר בכל הזמנים.
הפבורן נולדה בהרטפורד קונטיקט ב-12 במאי 1907. היא השנייה מבין שישה ילדים.
הוריה היו תומאס נורבל הפבורן (1879–1962), אורולוג מבית החולים של הרטפורד, וקתרין מרתה הוגהטון (1878–1951), פעילה פמיניסטית.
שני הוריה היו פעילים חברתיים; אביה היה ממקימי איגוד הבריאות הסוציאלי האמריקאי ואימה הייתה פעילה באיגוד מתן זכויות הצבעה לנשים ובתנועה לזכות האישה על גופה ביחד עם פעילות פמיניסטיות כמו מרגרט סנגר.
הוריה חינכו את ילדיהם לדבר בזכות עצמם ולהתבטא בכל נושא.
הפבורן דורבנה לנקוט ביד עצמאית כאשר הקהילה של משפחתה מתחה ביקורת על הוריה.
בשחרותה הפבורן נהגה לקרוא לעצמה "ג'ימי" ולקצוץ את שיערה בתספורת של בנים.
תומאס הפבורן דרבן את ילדיו לעסוק בפעילויות ספורטיביות וכך הפבורן החלה לעסוק בגולף ובשחייה.
בנוסף כבר בילדותה היא החלה לאהוב סרטים והיא הייתה מבקרת בקולנוע לעיתים תכופות.
באפריל 1921 הפבורן מצאה את גופתו של אחיה ששם קץ לחייו במהלך ביקור חברים בגריניץ' וילג'.
משפחתה טענה שמותו של אחיה נבע מניסוי שכשל וסירבה לקבל את העובדה שהוא התאבד.
הפבורן החלה להסתגר והיא אף נשרה מבית ספרה.
במשך שנים רבות היא נהגה לחגוג את יום הולדתה בשל אחיה (ב-8 בנובמבר), ויום הולדתה המקורי נחשף רק בשנת 1991 באוטוביוגרפיה "Me: Stories of My Life".
בשנת 1924 הפבורן החלה ללמוד במכללת ברין מאר שבפאתי פילדלפיה.
היא לא רצתה ללמוד שם אך היא נרשמה למכללה עקב בקשותיה של אימה.
הפבורן לא הסתדרה עם המטלות ועם חבריה לספסל הלימודים.
אולם כאשר נודע שבשביל להתקבל לחוג התיאטרון עליה לשפר את ציוניה היא החלה להשתפר בלימודים.
הפבורן החלה לשחק במחזות כמו "The Woman in the Moon" שעליו היא קיבלה ביקורות מהללות.
היא סיימה תואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה ביוני 1928.
הפבורן הייתה נחושה למצוא עבודה כשחקנית ויום לאחר סיום לימודיה היא עזבה לבולטימור.
היא הצטרפה לתיאטרונו של אדווין קנוף.
בתיאטרון היא שיחקה במחזה "The Czarina" שזיכה אותה בביקורות חיוביות.
אולם היא לא הצליחה במחזות הבאים עקב קולה הגבוה.
לכן היא עזבה את התיאטרון ועברה לניו יורק במטרה ללמוד פיתוח קול.
בניו יורק קנוף הציע להפבורן את התפקיד הראשי במחזה "The Big Pond".
הופעתה הייתה כושלת והיא פוטרה.
היא הצטרפה למחזהו של ארתור הופקינס, "These Days", שגם כשל.
אולם הופקינס ליהק אותה לתפקיד הראשי ב-"Holiday".
הפבורן דחתה את התפקיד כיוון שהיא החליטה לזנוח את מקצועה לטובת נישואיה עם לודלאו אודג'ן סמית'.
אך לבסוף היא נעתרה לבקשתו של הופקינס עקב כמיהתה למשחק.
הפבורן ויתרה על תפקיד במחזה של תיאטרון הגילדה לטובת תפקיד ראשי ב-"Death Takes a Holiday" שלבסוף היא פוטרה ממנו.
היא חזרה לתיאטרון הגילדה עם משכורת מינימום לתפקיד ב-"A Month in the Country".
באביב 1930 היא הצטרפה לתיאטרון במסצ'וסטס, אך היא עזבה אותו לטובת לימודי משחק פרטיים.
בתחילת 1931 היא לוהקה ל-"Art and Mrs.
אך התסריטאי פיטר אותה עקב חוסר ביטחונה העצמי.
לבסוף כאשר הוא לא מצא מחליפה הוא החזיר אותה וההצגה הצליחה.
בקיץ 1931 פיליפ ברי הציע לה להשתתף במחזהו החדש "The Animal Kingdom" לצד לסלי האווארד.
למרות רצונה העז להשתתף במחזה האווארד לא חיבב אותה ולכן היא פוטרה.
המאורע פגם לה בביטחון העצמי.
היא קיבלה תפקיד משני, אך במהלך החזרות הוצע לה תפקיד ראשי ב-"The Warrior's Husband".
הופעתה של הפבורן ב-"The Warrior's Husband" זיכתה אותה בביקורות מהללות וחשיפה גדולה.
ההופעה עלתה ב-11 במרץ 1932 בברודוויי.
ההצגה רצה במשך כשלושה חודשים.
במהלך הרצת ההצגה "The Warrior's Husband" סוכן הוליוודי בשם לילאנד הייוורד איתר אותה והציע לה לגשת למבחן בד של הסרט "A Bill of Divorcement" של חברת ההפקה "RKO".
אף על פי שהפבורן לא הייתה מרוצה ממבחן הבד הבמאי ג'ורג' קיוקור התרשם לטובה ממנה.
בתמורה לקבלת התפקיד הפבורן דרשה שכר של 1,500 דולר לשבוע.
חרף היותה שחקנית לא מוכרת קיוקור עודד את אולפן ההפקה לשכור אותה.
סלזניק סיפר שהאולפן לקח סיכון עצום בללהק שחקנית שונה ולא מוכרת כהפבורן.
הפבורן הגיעה להוליווד ביולי 1932. היא הצטלמה ל-"A Bill of Divorcement" לצד ג'ון ברימור.
הסרט לא זכה להצלחה אך הפבורן קיבלה ביקורות מהללות.
בעקבות כך חברת ההפקה "RKO" האריכה את החוזה איתה לטווח ארוך.
קיוקור והפבורן נעשו חברים קרובים ועמיתים, והם שיתפו פעולה בעשרה סרטים.
סרטה השני של הפבורן "Christopher Strong" (1933) זכה לביקורות פושרות, אך היא זכתה לביקורות טובות על הופעתה.
סרטה השלישי "תהילת בוקר" שיצא גם באותה שנה זיכה אותה בביקורות מהללות וזכייה בפרס האוסקר הראשון שלה.
היא שכנעה את המפיק פנדרו ברמן שילהק אותה לתפקיד בסרט.
אף על פי שהפבורן לא נכחה בטקס האוסקר שבו היא קיבלה את הפרס - דבר שהיא התמידה איתו במהלך כל הקריירה שלה - היא הייתה מרוצה מהזכייה.
בנוסף באותה שנה היא גילמה את ג'ו בסרט "נשים קטנות".
הסרט היה הצלחה כלכלית אדירה ונחשב לאחד הלהיטים הגדולים ביותר של אותה תקופה.
הפבורן זכתה בפרס פסטיבל הסרטים של ונציה לשחקנית הטובה ביותר על סרט זה.
בסוף שנת 1933 הפבורן כבר זכתה להצלחה עצומה, אך היא השתוקקה לשוב לתיאטרון.
היא נעתרה להצעתו של ג'אד האריס לשחק במחזהו "The Lake" במשכורת נמוכה.
בנוסף היא הופיעה בסרט "Spitfire" (1934) בתור נערה חסרת השכלה.
הסרט והופעתה של הפבורן בפרט זכו לביקורות קוטלות.
המחזה "The Lake" הוצג לראשונה בוושינגטון די.
בימויו הגרוע של האריס ערער על ביטחונה העצמי של הפבורן.
למרות זאת האריס העביר את ההצגה לניו יורק ללא הכנה מוקדמת והפבורן נקטלה בביקורות.
בעקבות זאת מכירות ההצגה ירדו.
האריס החליט להעביר שוב את ההצגה לשיקגו למורת רוחה של הפבורן, והיא שילמה לו 14,000 דולר כדי שהיא תוכל לצאת מההפקה.
אחרי הכישלונות ב-"Spitfire" וב-"The Lake" אולפן ההפקה "RKO" ליהק אותה לסרט "The Little Minister" (1934) המבוסס על ספרו של ג'יימס מתיו ברי במטרה לשחזר את הצלחתה של הפבורן מ"נשים קטנות".
אולם הסרט היה כישלון כלכלי.
לאחר מכן היא שיחקה לצד שארל בואייה בסרט "Break of Hearts" (1935) שגם נחל אכזבה.
באותה שנה לאחר שלושה סרטים רצופים כושלים הפבורן שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "אליס אדמס".
הסרט מתאר נערה העולה בסולם החברתי.
הסרט זכה להצלחה מרובה, והפבורן זכתה למועמדות שנייה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בנוסף הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
לאחר הסרט "אליס אדמס" הפבורן שיחקה בארבעה סרטים כושלים ברצף; "Sylvia Scarlett" (1935) בבימויו של ג'ורג' קיוקור ולצד קרי גרנט, "מרי מלכת סקוטלנד" (1936) בתור מרי, מלכת הסקוטים ובבימויו של ג'ון פורד, "A Woman Rebels" ו-"Quality Street" (שניהם מ-1937).
מלבד הכישלון הכלכלי תדמיתה של הפבורן דעכה.
היא סבלה מיחסים מורכבים עם התקשורת.
היא סירבה להתראיין ורבים כינו אותה "קתרין היהירה".
בנוסף הציבור לא אהב את לבושה הגברי והיא הפכה לאחת מהאישים השנואים ביותר בהוליווד.
היא החליטה לעזוב את הוליווד ולשחק בהצגה "ג'יין אייר".
אולם למרות הצלחת ההצגה היא החליטה לא לקחת אותה לברודוויי עקב החשש מכישלון.
לקראת שנת 1936 היא ניסתה לקבל את התפקיד של סקרלט או'הרה בסרט "חלף עם הרוח" (1939).
אולם היא לא קיבלה את התפקיד כיוון שהמפיק דייוויד או.
סלזניק טען שהיא לא מספיק מושכת והוא לא יכול לדמיין את רט באטלר רודף אחריה במשך שתים עשרה שנה.
בסרטה הבא "דלת הבמה" (1937) היא שיחקה לצד ג'ינג'ר רוג'רס.
בסרט היא גילמה נערה עשירה המנסה להיות שחקנית.
הביקורות המוקדמות על הסרט היללו את הפבורן, והיא קיבלה משכורת גבוהה משל רוג'רס.
יתרה מזאת הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
אולם הסרט לא היווה הצלחה כלכלית כמו שהאולפנים ציפו.
הפבורן השתתפה בסרט הקומדיה של הווארד הוקס "צער גידול חיות" (1938) שזיכה אותה בביקורות מהללות עקב תפקידה הקומי.
אולם הסרט נחל אכזבה בקופות ורבים טוענים שזה נבע עקב הסלידה הציבורית מהפבורן.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות אך נכשל כלכלית.
לאחר הכישלונות הרבים הפבורן הוגדרה ביחד עם שחקנים כמו פרד אסטר, ג'ואן קרופורד, מיי וסט, דולורס דל ריו ומרלן דיטריך כ-"Box Office Poison" (בעברית: רעל לקופות), כינוי הניתן לשחקנים שהשתתפו במספר רב של סרטים כושלים.
אולפן ההפקה "RKO" הציע לה להשתתף בבי מובי "Mother Carey's Chickens".
בעקבות זאת הפבורן החליטה לנטוש את האולפן ולשלם 75,000 דולר כדי לצאת מהחוזה.
לאחר מכן היא השתתפה בסרט "חופשה" (1938) של "סרטי קולומביה" לצד קרי גרנט.
לאחר הדעיכה המתמשכת בקריירה של הפבורן היא החליטה להשתתף בהצגתו החדשה של פיליפ בארי "סיפור פילדלפיה".
הווארד יוז, חברה הקרוב באותה תקופה, קנה את זכויות ההצגה להפקת סרט.
הוא חשב שזה עשוי לעזור להפבורן.
ההצגה עלתה במרץ 1939, והיא זכתה להצלחה כלכלית וביקורות מהללות.
לאחר ההצלחה המסחררת אולפני הפקה רבים פנו להפבורן במטרה להפיק את הסרט.
היא בחרה להפיק אותו באולפני "מטרו גולדווין מאייר" שבזמנו נחשבו לטובים ביותר.
הפבורן רצתה ללהק את קלארק גייבל וספנסר טרייסי, אך שניהם היו עסוקים בפרויקטים אחרים.
לבסוף קרי גרנט וג'יימס סטיוארט לוהקו לתפקידים הראשיים.
בסצנת הפתיחה של הסרט דמותם של גרנט והפבורן מתקוטטים וגרנט דוחף את הפבורן על הרצפה.
הפבורן הסבירה שהיא הסכימה לעשות את הסצנה הזאת כיוון שהיא ידעה שקהל רצה לראות אותה על הרצפה וכך היא תוכל לעורר סימפתיה ואהדה.
הסרט זכה להצלחה ענקית והוא אף שבר שיאים באולם המוזיקה רדיו סיטי.
המבקרים אף שינו את יחסם כלפי הפבורן והם החמיאו לה על הופעתה.
הפבורן צברה את מועמדותה השלישית לפרס האוסקר וזכייה בפרס מבקרי ניו יורק לשחקנית הטובה ביותר.
הפבורן קידמה גם את סרטה הבא "אשת השנה" (1942).
הרעיון לסרט הובא לה על ידי גארסון קאנין והיא הביאה את התסריט למפיק מ"מטרו גולדווין מאייר", ג'וזף ל.
הפבורן דרשה כ-250,000 דולר עבורה ועבור כותבי הסרט.
בנוסף היא ביקשה שספנסר טרייסי והבמאי ג'ורג' סטיבנס ישתתפו בפרויקט.
הסרט זכה להצלחה ענקית והפבורן קיבלה את המועמדות הרביעית שלה לפרס האוסקר.
עקב ההצלחות של סרטיה האחרונים אולפני "מטרו גולדווין מאייר" חתמו עם הפבורן חוזה לטווח ארוך.
בשנת 1942 הפבורן חזרה לשחק במחזה בשם "Without Love" של פיליפ ברי.
למרות הביקורות הפושרות ההצגה הייתה הצלחה כלכלית בעקבות הפופולריות של הפבורן.
באותה שנה אולפני "מטרו גולדווין מאייר" ליהקו את הפבורן וטרייסי לסרט "Keeper of the Flame".
הסרט היה מותחן בעל תעמולה אנטי פאשיסטית.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות, אך הוא היווה הצלחה כלכלית.
מאז צילומי הסרט "אשת השנה" הפבורן וטרייסי ניהלו מערכת יחסים רומנטית.
ובמהלך שנות ה-40 הפבורן מיעטה להופיע בסרטים ובמחזות מפאת רצונה לעזור לטרייסי להתגבר על בעיות השתייה ובעיות השינה שלו.
בשנת 1943 היא הופיעה בהופעת קמע בסרט הכוכבים "Stage Door Canteen".
שנה לאחר מכן היא שיחקה בתפקיד ראשי בסרט המלחמה "Dragon Seed" בתור איכרית סינית.
למרות התלהבותה מהפרויקט הסרט נחל כישלון.
בשנת 1945 הפבורן ויתרה על תפקיד בסרט "חוד התער" לטובת הסרט "Without Love" לצד טרייסי.
הסרט היה הצלחה כלכלית עצומה.
הופעתה הבאה של הפבורן הייתה בסרט האפל "Undercurrent" (1946) לצד רוברט טיילור ורוברט מיצ'ם.
שנה לאחר מכן היא התאחדה עם טרייסי בסרט "The Sea of Grass".
כמו שני הסרטים הקודמים שלה ושל טרייסי הסרט קיבל ביקורות פושרות, אך הוא זכה להצלחה כלכלית מרשימה.
באותה שנה היא גילמה את קלרה שומאן בסרט "Song of Love".
לאחר מכן הפבורן התקשתה למצוא עבודה עקב צייד המכשפות בהוליווד.
הפרויקט הבא של הפבורן היה סרטו של פרנק קפרה "מצב האומה" (1948) שבו היא החליפה כמה ימים לפני הצילומים את קלודט קולבר.
בסרט היא שוב שיחקה לצד טרייסי.
הסרט היווה הן הצלחה כלכלית והן הצלחה ביקורתית.
שנה לאחר מכן הפבורן וטרייסי שיחקו יחדיו בסרט "צלע האדם".
כמו ב"אשת השנה" גם בסרט זה היה מאבק בין המינים.
הסרט נכתב על ידי גארסון קאנין ורות גורדון במיוחד עבור הצמד.
בסרט הם גילמו שני עורכי דין נשואים הנמצאים משני צידי המשפט.
הסרט זכה להצלחה עצומה ולביקורות מהללות והוא הפך לסרט המצליח ביותר של השניים עד לאותה שנה.
החל משנות ה-50 הפבורן לקחה כמה סיכונים מקצועיים, והקריירה שלה צברה תאוצה בעוד ששחקניות בנות גילה החלו לדעוך.
בשנת 1950 היא גילמה את רוזלינדה במחזה השייקספירי "כטוב בעיניכם".
המחזה הוצג לראשונה בתיאטרון בניו יורק והוא רץ כ-148 פעמים.
למרות הביקורות המעורבות על ההצגה הפבורן זכתה לביקורות חיוביות על לקיחת הסיכון בבחירת תפקיד כזה.
בשנת 1951 היא השתתפה בסרט "מלכה אפריקאית", ולראשונה היא השתתפה בסרט שצולם בטכניקת הטכניקולור.
היא גילמה את רוז סוויר, רווקה זקנה הגרה במושבה במזרח אפריקה הגרמנית עם אחיה הכומר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
רוב הסרט צולם בקונגו הבלגית ובמהלך צילומי הסרט הפבורן אף חלתה.
הסרט יצא לאקרנים בסוף השנה וזכה לביקורות מהללות והצלחה קופתית מרשימה.
הפבורן זכתה במועמדות חמישית לפרס האוסקר.
בנוסף הסרט היה הראשון מאז "סיפור פילדלפיה" שהפבורן זכתה להצלחה ללא ספנסר טרייסי.
שנה לאחר מכן היא שבה לשחק לצד טרייסי בסרט הספורט "פאט ומייק" שנכתב על ידי קאנין וגורדון.
קאנין שאב השראה לסרט כשהוא צפה בהפבורן משחקת טניס.
הסרט זכה להצלחה מרובה והפבורן הגדירה אותו כסרט האהוב ביותר עליה מבין הסרטים שהיא עשתה בשיתוף עם טרייסי.
היא גם זכתה במועמדות לפרס גלובוס הזהב.
בקיץ 1952 היא הופיעה במחזהו של ג'ורג' ברנרד שו, "המיליונרית", בלונדון.
הפבורן שגדלה על מחזותיו של שו התרגשה להשתתף בהצגה.
היא עבדה קשה במשך שנתיים להפיק את הפרויקט.
ההצגה הגיעה לברודוויי באותה שנה באוקטובר.
היא גם ניסתה לעבד את המחזה לסרט, אך הדבר נמנע ממנה.
הפבורן הופיעה בסרטים של גדולי הבמאים של זמנה: ג'ורג' קיוקור ("צלע האדם" - 1949), ג'ון פורד ("מרי, מלכת סקוטלנד" - 1936), הווארד הוקס ("צער גידול חיות" - 1938), וינסנט מינלי ("מתחת לזרם" - 1946) ועוד רבים וטובים.
הפבורן היא האישה היחידה שזכתה בארבעה פרסי אוסקר:
הפבורן זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן (1962, עבור "מסע ארוך אל תוך הלילה", בפרס ה"אמי" (1975) ובפרס באפט"א הבריטי, אך בפרס גלובוס הזהב לא זכתה מעולם, על אף 7 המועמדויות שלה לפרס זה.
זכתה בפרס גילדת שחקני המסך למפעל חיים ב-1980. שלושת סרטיה האחרונים נעשו כולם ב-1994 (ומתוכם שני סרטי טלוויזיה).
הייתה עשרות שנים בת זוגו של ספנסר טרייסי, ואף הופיעה איתו במספר לא מועט של סרטים -"אשת השנה" "ללא אהבה", "פאט ומייק", "צלע האדם", ועוד כולל סרטו האחרון של טרייסי - "נחש מי בא לסעוד?".
בנוסף השפיעה רבות על האופנה בתקופתה- סוף שנות ה-40 תחילת ה-50, כשלבשה מכנסיים בסרטיה וגם ביום יום, כאמירה פמיניסטית.
בשנת 1994 ג'ילמה את ג'יני בהופעת המשחק האחרונה שלה בסרט "סיפור של אהבה".
ב-2005 גילמה השחקנית קייט בלאנשט את דמותה של הפבורן בסרט "הטייס".
הפבורן הלכה לעולמה ב־2003 בגיל 96, לאחר מאבק במחלה קשה.
הפבורן זכתה בארבעה פרסי אוסקר, יותר מכל שחקן או שחקנית אחרים.
היא הייתה מועמדת שתים עשרה פעמים לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, שיא שרק מריל סטריפ הצליחה לעקוף.
הפבורן גם מחזיקה בשיא של משך הזמן הרב ביותר בין המועמדות הראשונה לאחרונה לפרס האוסקר - כארבעים ושמונה שנים.
בנוסף היא זכתה בשני פרסי באפט"א, פרס אמי, שתי מועמדויות לפרס טוני, שמונה מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, פרסים מפסטיבל הקולנוע בקאן ופסטיבל הסרטים של ונציה ועוד רבים אחרים.
היא זכתה בפרס גילדת שחקני המסך למפעל חיים בשנת 1979 ובפרס מרכז קנדי בשנת 1990.
האקדמיה האמריקאית לקולנוע העניקה להפבורן שתים עשרה מועמדויות לפרס אוסקר על הסרטים הבאים:
טקס פרסי אוסקר ה-6 (1934): השחקנית הטובה ביותר, זכייה - "תהילת בוקר"
טקס פרסי אוסקר ה-8 (1936): השחקנית הטובה ביותר, מועמדות - "אליס אדמס" (הפסידה לבטי דייוויס על "מסוכנת")
טקס פרסי אוסקר ה-13 (1941): השחקנית הטובה ביותר, מועמדות - "סיפור פילדלפיה" (הפסידה לג'ינג'ר רוג'רס על "קיטי פויל")
טקס פרסי אוסקר ה-15 (1943): השחקנית הטובה ביותר, מועמדות - "אשת השנה" (הפסידה לגריר גרסון על "גברת מיניבר")
טקס פרסי אוסקר ה-24 (1952): השחקנית הטובה ביותר, מועמדות - "מלכה אפריקאית" (הפסידה לוויוויאן לי על "חשמלית ושמה תשוקה")
טקס פרסי אוסקר ה-28 (1956): השחקנית הטובה ביותר, מועמדות - "חופשה בוונציה" (הפסידה לאנה מניאני על "השושנה המקועקעת")
טקס פרסי אוסקר ה-29 (1957): השחקנית הטובה ביותר, מועמדות - "מוריד הגשם" (הפסידה לאינגריד ברגמן על "אנסטסיה")
טקס פרסי אוסקר ה-32 (1960): השחקנית הטובה ביותר, מועמדות - "פתאום, בקיץ האחרון" (הפסידה לסימון סיניורה על "מקום בצמרת")
טקס פרסי אוסקר ה-35 (1963): השחקנית הטובה ביותר, מועמדות - "מסע ארוך לתוך הלילה" (הפסידה לאן בנקרופט על "בעל הנס")
טקס פרסי אוסקר ה-40 (1968): השחקנית הטובה ביותר, זכייה - "נחש מי בא לסעוד"
טקס פרסי אוסקר ה-41 (1969): השחקנית הטובה ביותר, זכייה - "אריה בחורף" (ביחד עם ברברה סטרייסנד על "מצחיקונת")
טקס פרסי אוסקר ה-54 (1982): השחקנית הטובה ביותר, זכייה - "האגם המוזהב"
במהלך קריירה שהתפרסה במשך כשישים ושש שנים הפבורן הופיעה בארבעים וארבעה סרטים, שמונה סרטי טלוויזיה ושלושים ושלושה מחזות.
היא שיחקה במגוון רחב של סוגי סרטים כמו קומדיות מטורפות, מלודרמות ודרמות תקופתיות.
היא הופיעה בתיאטרון משנות ה-20 עד שנות ה-80 במאה העשרים במחזמרים, מחזות של שייקספיר, מחזות של שו וכדומה.
קתרין הווארד (Catherine Howard; בין 1520 ו-1525 – 13 בפברואר 1542) הייתה מלכת אנגליה לזמן קצר כאשתו החמישית של המלך הנרי השמיני.
שלטונה של קתרין כמלכה ארך פחות משנה.
בנובמבר 1541 הודחה מתוארה, ובפברואר 1542 הוצאה להורג בעוון בגידה.
האשמות נגדה כללו ניאוף עם בן דודה הרחוק, תומאס קולפפר.
קתרין נולדה בלמבת' בשנת 1523 או בסביבותיה, אם כי התאריך המדויק אינו ידוע.
תאריך זה נקבע באופן משוער על בסיס צוואות של בני משפחה, סדר הלידה הידוע שלה ושל אחיה כפי שמופיע ברישומים היסטוריים שונים, וכן טווח הגילאים של הנשים שהיו בשירותה.
היא הייתה בתו של הלורד אדמונד הווארד, ונכדתו של הדוכס השני מנורפוק ולפיכך הייתה בת דודה של אן בולין (אביה היה אח של אמא של אן בולין – אליזבת הווארד – שניהם האחים של תומאס הווארד הדוכס מנורפוק).
אביה של קתרין, אדמונד, היה גאוותן ובזבזן, תכונות שהובילו לעימותים עם המלך ולאירועים נוספים שגרמו בהדרגה לבעיות עבורו ועבור משפחתו.
הוא פיתח התמכרות להימורים, אשר גרמה לאיום מתמיד במאסר בכלא.
בשל כך, הוא נאלץ להסתתר במספר הזדמנויות.
התקופה הקשה ביותר עבור המשפחה התרחשה בין השנים 1524 ל-1531, תקופה אשר מתכתבת עם לידתה וילדותה המוקדמת של קתרין.
אביה קיבל הצבה בקאלה בשנת 1531 וקתרין נשלחה להתגורר בביתה של סבתה החורגת הדוכסית מנורפוק.
הדוכסית ניהלה בית גדול ובו משרתים ומלווים רבים ובילתה את רוב זמנה בחצר המלוכה, זו הסיבה שקתרין גדלה לבדה כמעט ללא שום השגחה מצד סבתה לגבי לימודיה והכשרתה כבת למשפחת אצולה מן המעמד העליון.
ב-1539 בזכות קשריה המשפחתיים, ובפרט בזכות דודה, תומאס הווארד, דוכס נורפוק, קתרין הצטרפה לחצרה של אן מקלווה, אשתו הרביעית של המלך הנרי השמיני.
כנערה צעירה ויפה משכה קתרין במהירות את תשומת לבם של רבים בחצר, ביניהם המלך הנרי השמיני עצמו ותומאס קולפפר.
בשלביה המוקדמים של תקופתה בחצר, טרם הגעתה של אן, נראה כי המלך הנרי מצא בקתרין עניין רומנטי.
פלירטוטים גלויים בין השניים היו שכיחים, אך אין עדויות ברורות לקשר אינטימי משמעותי באותה תקופה.
במקביל להתקרבותה למלך, קתרין הווארד פיתחה מערכת יחסים מורכבת עם תומאס קולפפר, אחד מבני הלוויה של הנרי שהיה אף בן דודה (מצד אימה).
קולפפר, שמשך אליו את קתרין, הביע את רגשותיו כלפיה והציע לה נישואים.
עם זאת, עדויות מאוחרות מצביעות על כך שרגשותיו של קולפפר כלפי קתרין היו מורכבים ונעו בין אהבה לתאווה.
קתרין, מצידה, דחתה את הצעותיו והעדיפה לשמור על מרחק מסוים.
לנוכח דחייתה, קולפפר פנה לנשים אחרות בחצר המלכה.
עלייתה של קתרין הווארד לחצר המלוכה נבעה משילוב של גורמים: חוסר שביעות רצונו של המלך הנרי השמיני מאן, כישלונו של תומאס קרומוול למצוא להנרי כלה חלופית, ושאיפותיה של משפחת הווארד לשחזר את השפעתה הפוליטית.
עם התעצמות עניינו של המלך הנרי בקתרין, גברה השפעתו של הדוכס מנורפוק בחצר.
נעוריה, יופיה וחיוניותה של קתרין משכו את תשומת לבו של המלך, שהיה מבוגר ממנה בהרבה.
הנרי השמיני התבטא כי מעולם לא פגש אישה כה מרתקת.
כעדות לכך, ניתן לציין את המתנות הנדיבות שהעניק לקתרין זמן קצר לאחר הגעתה לחצר, ביניהן אדמות ובדים יקרים.
המענק הראשון המתועד רשמית ניתן לקתרין ב-24 באפריל 1540. בחצר המלוכה, קתרין הכירה את בתו של הנרי השמיני, הנסיכה מרי, והפכה לחברתה.
זמן קצר לאחר ביטול נישואיו של הנרי לאן, ב-28 ביולי 1540, נשא המלך את קתרין לאישה.
נישואים אלה עוררו מחלוקת ציבורית, הן בשל גילה הצעיר של קתרין והן בשל קשרי משפחה קרובים בינה לאן בולין, אשתו השנייה של המלך שהוצאה להורג.
הנרי, כך נראה, התעורר לחיים לאחר נישואיו והחל משכים קום שוב ויוצא לציד, והחל לאכול פחות על מנת למצוא חן בעיני אשתו הצעירה.
אך קתרין, שהייתה נערה מתבגרת לא הייתה יכולה להתרצות לבעל מבוגר ממנה בשלושים ושתיים שנה, שמן להחריד, אשר ברגלו פצע פתוח ממנו נדף ריח ריקבון; בתמימותה פנתה קתרין למאהבים.
היא החלה רומן עם תומאס קולפפר, השניים נעזרו בליידי רוצ'פורד (אלמנתו של ג'ורג' בולין, אחיה של אן שהוצא להורג באשמת ניאוף עם אחותו), והיא הבריחה את קולפפר לחדרה של המלכה בכל הזדמנות.
במשך הזמן החלו מתגלים פרטי ילדותה המופקרת של קתרין, והחלה חקירה בנושא.
באותו זמן קיבלה קתרין את פרנסיס דרהם לשירותה כמזכירה הפרטי, דבר שהחשיד אותה – לאחר שהתגלה דבר הרומן ביניהם.
קתרין נעצרה והושמה במעצר בית.
לאחר חקירה מאומצת גילו כי קתרין בגדה במלך עם קולפפר והיא נשלחה למצודת לונדון, שם חיכתה למשפטה.
דרהם וקולפפר הוצאו להורג בטייברן ב-10 בדצמבר 1541. קתרין נמצאה אשמה בניאוף ובגידה במלך, והוצאה להורג ב-13 בפברואר 1542 בטאוור גרין.
יחד עימה הוצאה להורג ליידי רוצ'פורד.
אין דיוקן מאומת מתקופת חייה של קתרין הווארד.
לא נמצאו עדויות תיעודיות המעידות על הזמנת דיוקן רשמי שלה.
שתי מיניאטורות שנוצרו על ידי האמן הנס הולביין הצעיר זוהו במשך שנים רבות כשייכות לקתרין הווארד, אך זיהוי זה אינו מבוסס על ראיות מוצקות ונתון במחלוקת בקרב ההיסטוריונים.
במיניאטורות המיוחסות לקתרין הווארד, היא מתוארת כשהיא עונדת תליון הדומה לתליון המופיע בדיוקן של ג'יין סימור מאת הנס הולביין.
תליון זה מופיע גם בדיוקנאות נוספים של מלכות מבית טיודור, ביניהם דיוקן של המלכה קתרין פאר ודיוקן של ג'יין סימור.
קתרין זיטה-ג'ונס היא שחקנית ולשית.
מוכרת בזכות הרבגוניות שלה, היא זכתה לשבחים שונים, כולל פרס אוסקר, פרס באפט"א ופרס טוני.
ב-2010 היא מונתה למפקדת במסדר האימפריה הבריטית (CBE) על עבודתה הקולנועית וההומניטרית.
לאחר מספר תפקידים בסרטים בריטיים, היא ביססה את עצמה בהוליווד עם תפקידים בסרטים כמו "המסכה של זורו" (1998) של מרטין קמפבל ו"מילכוד" (1999).
זיטה-ג'ונס זכתה לשבחי הביקורות על הופעותיה כאישה הרה נקמנית בסרטו של סטיבן סודרברג "טראפיק" (2000), וכזמרת רצחנית בסרט המוזיקלי של רוב מרשל, "שיקגו" (2002), עבורו זכתה בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
היא שיחקה בהמשך בסרטים בעלי פרופיל גבוה, כולל הקומדיה השחורה של האחים כהן "אכזריות בלתי נסבלת" (2003), סרט השוד של סטיבן סודרברג "אושן 12" (2004), הקומדיה של סטיבן ספילברג "טרמינל" (2004) והקומדיה הרומנטית "אהבה בתפריט" (2007).
היא אף שיחקה בתיאטרון וגילמה שחקנית מזדקנת בהפקה של ברודוויי "מוזיקת לילה זעירה" (2009), וזכתה עליו בפרס טוני.
זיטה-ג'ונס עבדה לסירוגין בעשור שלאחר מכן, כיכבה בסרטים "תופעות לוואי" (2013), "רד 2" (2013) ובסרטו של אוליבר פארקר "הצבא של אבא" (אנ') (2016).
היא לקחה על עצמה תפקידי משנה בטלוויזיה, וגילמה את אוליביה דה הבילנד בסדרה "אויבות" (2017) ואת מורטישה אדמס בסדרה האימה של טים ברטון "ונסדיי" (2022-הווה).
קתרין זיטה ג'ונס נולדה ב-25 בספטמבר 1969 בסוונסי, דרום ויילס, הממלכה המאוחדת, בתם של דייוויד ג'ונס, הבעלים של מפעל לממתקים, ושל פטרישיה (לבית פייר), תופרת.
אביה וולשי ואמה ממוצא אירי קתולי.
היא נקראה על שם סבתותיה, זיטה ג'ונס (שנגזר משמה של ספינה שסבא רבא שלה הפליג בה) וקתרין פייר.
יש לה אח גדול, דייוויד, ואח צעיר, לינדון, שעבד כנציג מכירות לפני שעבר להפקות סרטים.
היא גדלה במחוז מאמבלס (אנ') בסוונסי.
מכיוון שזטה-ג'ונס הייתה ילדה היפראקטיבית, אמה שלחה אותה לבית הספר לריקוד של הייזל ג'ונסון כשהייתה בת ארבע.
היא התחנכה בבית הספר דאמברטון, בית ספר פרטי בסוונסי.
המשפחה באה מרקע צנוע, אך הונם השתפר כאשר זכו ב-100,000 פאונד בתחרות בינגו, ובכך אפשרו להם לשלם עבור שיעורי הריקוד והבלט של בתם.
זיטה-ג'ונס השתתפה במופעי במה בבית הספר מגיל צעיר וזכתה לתשומת לב תקשורתית מקומית כאשר הביצוע שלה לשיר של שירלי באסי זכה בתחרות כישרונות אזורית.
כחלק מלהקת מחול, היא נסעה באופן שגרתי ללונדון, שם עברה אודישן לתפקידים בתיאטרון.
בגיל תשע, זטה-ג'ונס נבחרה לגלם את יולי, אחת הבנות היתומות בהפקה המקורית של ווסט אנד של המחזמר "אנני", ובשנות העשרה המוקדמות שלה, היא הפכה לאלופת המדינה בריקודי סטפס.
ב-1981 היא שיחקה בתפקיד הראשי של אנני בהפקת המחזמר של סוונסי.
שנתיים מאוחר יותר, היא שיחקה את התפקיד הראשי של טלולה בהפקה של ווסט אנד למחזמר "באגסי מלון".
כשהייתה בת חמש עשרה, זטה-ג'ונס עזבה את בית הספר והחליטה לגור בלונדון כדי להמשיך בקריירת משחק במשרה מלאה.
קתרין זיטה-ג'ונס החלה להופיע על במה כבר בילדותה, תפקידה הראשון היה במחזמר "אנני".
בגיל 14 הופיעה במחזמר "באגסי מלון", ובגיל 17 השתתפה בהפקה הלונדונית של "רחוב ה-42".
בשנת 1990 הבמאי פיליפ דה ברוקה ליהק אותה לתפקיד שהרזאד בסרטו "אלף לילה ולילה".
בבריטניה התפרסמה בתחילת שנות ה-90 בזכות הופעתה בסדרת הטלוויזיה המצליחה "The Darling Buds of May" המבוססת על ספרי אייץ'.
שיחקה בהפקה של "תחת חורש חלב" בבימויו של אנתוני הופקינס.
ב-1992 שיחקה בסרט "כריסטופר קולומבוס" בתפקיד אשתו של קולומבוס.
ב-1994 גילמה את דמותה של יוסטסיה ויי בסרט הטלוויזיה "שובו של הבן" לפי רומן של תומאס הרדי ובסדרה "שביל הגחלים" של קתרין קוקסון.
הקריירה ההוליוודית שלה החלה ב-1996 בסרט "הפנטום", ובאותה שנה הופיעה גם בסדרת הטלוויזיה "טיטניק".
הפריצה הקולנועית שלה הייתה ב-1998 כשהופיעה בסרט "המסכה של זורו" ואחר כך בסרט "מילכוד".
בשנת 2000 שיחקה בסרטים "טראפיק" ו"נאמנות גבוהה".
בשנת 2001 כיכבה בסרט , לצד ג'וליה רוברטס, בילי קריסטל וג'ון קיוזאק, קומדיה רומנטית העוסקת במשבר חיי נישואין ועוקצת את תעשיית הראיונות ויחסי הציבור ההוליוודית.
בשנת 2002 דווח כי חתמה על חוזה להשתתפות בתשעה סרטים, תמורת סכום שמוערך ב-80 מיליון דולר.
בכך הייתה לשחקנית הבריטית בעלת השכר הגבוה ביותר עד אז.
בשנת 2003 זכתה בפרס אוסקר על משחקה בגרסה הקולנועית של המחזמר "שיקגו", בסרט באו לידי ביטוי כשרונותיה כזמרת ורקדנית.
היא הייתה גם מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה זה.
בשנת 2004 כיכבה בסרט שובר הקופות "אושן 12", סרט המשך לסרט "אושן 11" שיצא 3 שנים קודם לכן.
בשנת 2005 כיכבה בסרט ההמשך של המסיכה של זורו" - "האגדה של זורו".
בשנת 2007 כיכבה בקומדיה הרומנטית "אהבה בתפריט".
בשנת 2009 כיכבה במחזמר "מוזיקת לילה זעירה" ("A Little Night Music") על בימת ברודוויי.
בשנת 2017 התארחה בסדרת האתנולוגיה "אויבות", שנוצרה ונכתבה על ידי ראיין מרפי, בדמותה של אוליביה דה הבילנד.
בשנת 2018 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "סנדקית הקוקאין".
בסרט גילמה זיטה ג'ונס את ברונית הסמים הקולומביאנית גריסלדה בלנקו.
בשנת 2022 שיחקה בתפקיד אורח את מורטישה אדמס בסדרה האימה של טים ברטון "ונסדיי", ששודרה בנטפליקס.
בשנת 2025 שבה לגלם את הדמות, הפעם בתפקיד יותר בולט.
השתתפה באלבום הקונספט של ג'ף ויין, "סיפורו של ספרטקוס", ומתוכו הוציאה תקליטון ראשון, "For All Time".
בשנת 2009 דורגה כשחקנית העשירה בבריטניה, עם הון מוערך בסך 170 מיליון ליש"ט.
בשנת 2010 קיבלה תואר כבוד מפקדת במסדר האימפריה הבריטית, באותה שנה גם חלה בעלה מייקל דאגלס בסרטן הלשון אך החלים.
באפריל 2011 אשפזה עצמה מרצון במוסד פסיכיאטרי, כדי לטפל בהפרעה דו־קוטבית.
בתחילת שנות ה-90, היא ניהלה מערכות יחסים עם איש הטלוויזיה ג'ון לסלי (אנ'), הזמר דייוויד אסקס (אנ') וכוכב הפופ מיק האקנל (אנ') שזכו לפרסום רב על ידי העיתונות הבריטית.
באמצע שנות ה-90, היא גם הייתה מאורסת לזמן קצר לשחקן הסקוטי אנגוס מק'פיידן.
זיטה-ג'ונס פגשה את השחקן האמריקאי מייקל דאגלס, שעמו היא חולקת את יום הולדתה והמבוגר ממנה בעשרים וחמש שנים, בפסטיבל הסרטים האמריקאים דווויל (אנ') בצרפת באוגוסט 1998, לאחר שהוצגו על ידי דני דה ויטו.
הם התארסו ב-31 בדצמבר 1999, ונישאו במלון פלאזה בניו יורק ב-18 בנובמבר 2000 לאחר שהגירושים של דאגלס הושלמו.
הטקס המתוקשר, שעלותו נאמדת ב-1.5 מיליון ליש"ט, סומן על ידי ה-BBC כ"חתונת השנה".
הם חתמו על עסקה של מיליון פאונד עם המגזין לפרסם תמונות בלעדיות של האירוע.
למרות זאת, עיתונאי של המגזין צילם בחשאי תמונות של הטקס, ובני הזוג תבעו בהצלחה את הפרסום על פגיעה בפרטיות.
יש להם שני ילדים: הבן, דילן מייקל (נולד באוגוסט 2000) והבת, קאריס זיטה (נולדה באפריל 2003).
המשפחה התגוררה בברמודה עד 2009, ונכון לשנת 2016, מתגוררת באזור הכפרי של מדינת ניו יורק.
יש להם גם אחוזת חוף בעיירה ואלדמוסה (אנ') באי מיורקה שבספרד.
בשנת 2013, לאחר 13 שנות נישואים, נפרדו זיטה-ג'ונס ודאגלס.
באוקטובר באותה שנה החליטו לנסות לשקם את מערכת היחסים.
קתרין דה ראמבוייה הייתה אשת חברה, מארחת החוג הספרותי "אוטל דה ראמבוייה".
דה ראמבוייה נולדה ברומא והוטבלה בשם קתרין דה ויוון (Catherine de Vivonne), בתם של ז'אן דה ויוון, שהיה שגריר צרפת למדינת האפיפיור, ושל יוליה סאבלי, שהייתה בת למשפחת אצולה איטלקית.
בהיותה בת 12 בלבד נישאה לשארל דאנז'אן, מאוחר יותר מרקיז דה ראמבוייה, שהיה בעל מעמד גבוה בחצרותיהם של אנרי הרביעי ושל לואי השלושה עשר, מלכי צרפת.
המרקיזה הצעירה מאסה בתככי חצר המלכות, ואחר לידת בתה יוליה ב-1607, החלה לקיים חוג ספרותי בבית אביה, שהיה בסמוך לארמון הלובר בפריז, ושמאוחר יותר נקרא "הוטל דה ראמבוייה".
ב-1618 היא שיפצה את הבית בסגנון איטלקי על מנת שיתאים לקבל את פני אורחיה.
דה ראמבוייה התעניינה באמנות, בספרות ובהיסטוריה, ושלטה במספר שפות.
המשורר ז'אן שאפלן כתב: "כאן מדברים בחוכמה ובהיגיון, ואין עוד מקום בעולם כולו שבו קיים טעם טוב יותר." לחוג ספרותי זה, שבו השיחה הפכה לאמנות, הייתה השפעה גדולה על השפה והספרות הצרפתית.
זה היה הגרעין שממנו צמחה האקדמיה הצרפתית, ושבו התפתחו עקרונות הטעם הטוב בספרות.
במחזה "הענוגות הנלעגות" (1659) מלגלג מולייר על מנהגיהן של הנשים שהשתתפו בחוג זה, ובמחזה "הנשים החכמות" הוא כותב: "הנשים של ימינו רוצות לכתוב ולהפוך לסופרות." לאמתו של דבר, הנשים בחוג זה הנעימו את השיחה, בלטו יותר מאשר בכל חוג אחר, והעלו את מעמד האישה בחברה הצרפתית.
בשנים 1648-1653 התחוללו בפריז מרידות נגד בית המלוכה הצרפתי, ורבים מחברי החוג של קתרין דה ראמבוייה הושמו במעצר או נמלטו מן העיר.
למרות זאת, החוג המשיך להתקיים במתכונת מצומצמת עד מותה ב-1665.
קתרין מארי הייגל היא שחקנית, מפיקת קולנוע ודוגמנית אמריקאית.
התפרסמה בתפקידה בתור איזבל אוונס בסדרת המדע-בדיוני "רוזוול" (2002–1999), ולאחר מכן בתור ד"ר איזבל "איזי" סטיבנס בסדרת הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי" (2010–2005), תפקיד שהקנה לה פרס אמי ושתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב.
מוכרת גם בשל תפקידה בתור סמנת'ה וילר בדרמה המשפטית "Suits" (2019–2018) ובסדרת הדרמה של נטפליקס "פיירפליי ליין" (2021–2023) בתור טולי הארט.
בקולנוע היא מוכרת בזכות כיכובה בסרטי הקולנוע "הדייט שתקע אותי", "27 שמלות", "האמת המכוערת", "קילרים", "חיים כמו שמכירים", "סילבסטר בניו יורק" ו"החתונה הגדולה".
אביה, פול הייגל, מנהל פיננסי וממשפחה קתולית.
אמה, ננסי (לבית אנגלהרדט), אמרגנית וממשפחה לותרנית.
הצעירה מתוך ארבעה אחים, כאשר אחותה מג מאומצת.
התגוררה בווירג'יניה ובדנוור לפני שהמשפחה השתקעה בניו כנען, קונטיקט.
שם, עברו לבית חווה גדול בסגנון ויקטוריאני עתיק בו בילתה את רוב ילדותה.
ב-1986 נפגע אחיה הגדול ג'ייסון בתאונת דרכים ומת מפצעיו.
לאחר שהרופא החליט שמוחו נפגע נתרמו איבריו על ידי המשפחה.
כתוצאה מכך הייגל תומכת נלהבת של תרומת איברים.
בעקבות מותו המירו הוריה של הייגל את הזרם של דתם לכנסייה המורמונית, ועל פי אמונה זו התחנכה.
כשהייתה הייגל בת תשע, דודתה ביקרה את המשפחה והחליטה לצלם כמה תמונות של הייגל.
לאחר שחזרה לביתה בניו יורק, דודתה שלחה את התמונות לכמה סוכנויות דוגמנות בהסכמת הוריה.
כעבור כמה שבועות נרשמה הייגל בסוכנות דוגמנות.
כמעט מיד נבחרה לדגמן במגזין פרסום.
הפרסומת הראשונה שהייתה לה בטלוויזיה הייתה לדגני הבוקר צ'יריוס.
קריירת המשחק שלה התחילה כאשר הייתה בת 13, בשנת 1992 שיחקה בסרט "הלילה הזה" לצידן של ג'ולייט לואיס ואלייזה דושקו.
ב-1994 שיחקה בפעם הראשונה בתפקיד ראשי בקומדיה "אבי הוא הגיבור".
במהלך תקופה זו הייגל עוד למדה בתיכון ושילבה את הקולנוע והדוגמנות יחד עם לימודיה.
ב-1995, שיחקה הייגל בסרט "מצור 2" כאחייניתו של סטיבן סיגל.
ב-1996, התגרשו הוריה של הייגל, ואמה חלתה בסרטן.
בנוסף, היא שיחקה בסרט "Wish Upon A Star" באותה שנה.
ב-1997, לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, עברה הייגל עם אמה ללוס אנג'לס, ואמהּ הפכה למנהלת האישית שלה.
ב-1998, שיחקה הייגל במחזה של ויליאם שייקספיר, "הסערה".
ב-1999, היא הצטרפה לצוות השחקנים הראשי של תוכנית הטלוויזיה "רוזוול", בה היא גילמה את החייזרית איזבל אוואנס.
ב-2005 נבחרה הייגל לתפקיד ד"ר איזבל (איזי) סטיבנס, בסדרה "האנטומיה של גריי".
על תפקידה זכתה בפרס אמי, והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
ב-2007 שיחקה הייגל בסרט שובר הקופות "הדייט שתקע אותי", בתפקיד ראשי וביסס את מעמדה כשחקנית נחשבת.
ב-2008, יצאה הקומדיה הרומנטית בכיכובה, "27 שמלות", לצדו של ג'יימס מרסדן.
בקיץ 2009 יצאה לבתי הקולנוע קומדיה רומנטית חדשה בכיכובה של הייגל - "האמת המכוערת", בה היא משחקת לצדו של ג'רארד באטלר.
גם סרט זה הפך לשובר קופות.
בקיץ 2010 יצאה לבתי הקולנוע קומדיה חדשה בכיכובה של הייגל - "קילרים".
באותה שנה שיחקה בדרמה הקומית "חיים כמו שמכירים" לצד ג'וש דוהאמל.
ב-2014 דיבבה את דמותה של אנדי בסרט האנימציה "שודדי הפיצוחים" וב-2017 שבה לדבב אותה בסרט "שודדי הפיצוחים 2: טבעי להשתגע".
באותה שנה שיחקה בסרט המתח "בלתי נשכח" בתפקיד ראשי.
בנוסף, שיחקה תפקיד ראשי בתור סיידי אליס בסדרת הדרמה "ספק סביר" שבוטלה באותה השנה.
בשנת 2021 החלה לשחק בתפקיד הראשי של סדרת הדרמה של נטפליקס "פיירפליי ליין", בו שחקה את טולי הארט.
ביוני 2006 התארסה לזמר ג'וש קלי, לאחר שהכירה אותו שנה קודם לכן כאשר השתתפה בקליפ שלו "Only You".
ב-23 בדצמבר 2007 השניים נישאו.
הזוג מתגורר בעיר אוקלי, יוטה.
בספטמבר 2009 אימצו בני הזוג תינוקת קוריאנית בת עשרה חודשים.
היא נולדה עם מום בלב ועברה ניתוח לב פתוח לפני שאומצה על ידי הייגל וקלי.
באפריל 2012 הם אימצו בת נוספת, מארצות הברית.
ב-20 בדצמבר 2016 נולד בנם הביולוגי הראשון.
גיסה של הייגל הוא הזמר צ'ארלס קלי, חבר בלהקת ליידי אנטבלום.
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה בסדרת דרמה (אנ') (2007)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה (2007,2008)2014–2015State of Affairsצ'ארלסטון טאקרתפקיד ראשי; 13 פרקים2017ספק סבירסאדי אליס2018–2019Suitsסמנת'ה וילרתפקיד ראשי (עונות 9–8); 26 פרקים2021–2023פיירפליי לייןטולי הארטתפקיד ראשי; 26 פרקים
גם מפיקה בפועלTBAWoodhullויקטוריה וודהולמיני-סדרה עתידית
קתרין הארדוויק היא במאית קולנוע אמריקאית.
הארדוויק נולדה בקמרון, שבטקסס, לג'מי אלברטה וג'ון בנג'מין הארדוויק, לאחר שסיימה את לימודיה בטקסס, זכתה בפרס על סרט קצר שביימה הנקרא "Puppy Does the Gumbo".
הארדוויק החלה את הקריירה שלה כאדריכלית.
בין השאר יצרה את מיצב "The Four Ladies of Hollywood" ("ארבע הגברות של הוליווד") הממוקם בקצה שדרות הוליווד, חוגג את הגיוון האתני של נשות הוליווד וכולל פסלי כסף של דולרס דל ריו, דורותי דנדרידג', מיי וסט ואנה מיי וונג.
בשנות ה-90 היא החלה לעבוד גם כמעצבת אומנותית בסרטים שונים כמו: "מצבה", "פצצה על טנק", "שני ימים באל איי", "בני הניוטון" ו"שלושה מלכים" ובשנת 2001 היא שיתפה פעולה עם הבמאי קמרון קרואו והשחקן טום קרוז בסרט "ונילה סקיי".
סרטה הראשון של הארדוויק הוא הסרט "שלוש עשרה" אשר בוים בשנת 2003. הארדוויק וניקי ריד שיתפו פעולה בכתיבת התסריט לסרט אשר משקף את חייה של ריד בגיל 13].
בשנת 2005 היא ביימה את הסרט "שליטי דוגטאון" המספר על תרבות הסקייטבורד, בשנת 2006 ביימה את הסרט "The Nativity Story" ובשנת 2008 ביימה את הסרט "דמדומים", אשר מבוסס על רב המכר של סטפני מאייר "דמדומים".
בשנת 2011 ביימה ויצרה את הסרט "ירח אדום", המבוסס על המעשייה המפורסמת "כיפה אדומה" של האחים גרים.
בשנת 2013 ביימה את סרט הדרמה האירוטי "פלאש" בכיכובם של אמילי בראונינג וקאם ג'יגנדה.
קתרין הריסון היא סופרת אמריקאית.
גדלה בלוס אנג'לס, קליפורניה, אצל הורי אמה.
סבתה הייתה יהודיה, ואמה התנצרה בהגיעה לבגרות.
הריסון בוגרת תואר ראשון מאוניברסיטת סטנפורד באנגלית ותולדות האמנות ב-1982, ותואר שני באמנות (Master of Fine Arts) מאוניברסיטת איווה ב-1987.
ב-1997 זכתה לפרסום עת יצא ספרה "הנשיקה", אשר לו בסיס אוטוביוגרפי.
בספר מתארת הריסון את התפתחותו של קשר רגשי ומיני בינה לבין אביה, שהחל בהיותה בת 20. קשר זה של גילוי עריות בינה לאביה, אותו פגשה פעמים ספורות לפני גיל 20, נמשך ארבע שנים.
הריסון הושפעה מסיפורי סבתה על חוויותיה בשאנגחאי שבסין, בה התגוררה עד 1920. בשנת 2000 פרסמה רומן העוסק בסוגיות הקשורות במסורת הסינית של כריכת כפות רגליהן של ילדות סיניות לשם הצרתן באופן מלאכותי, כחלק מאידיאל היופי הנהוג במסורת זו.
תאוריה של הריסון אודות כיסא הקשירה האכזרי של הילדות, וכן תיאורי מין בוטה בספרה, עוררו ביקורת בקרב הסינים.
ב-2002 יצא ספרה "אישה, כלב, ים", רומן אודות מדען אמריקאי המגיע ב-1915 לאזור שומם באלסקה, כדי להקים תחנה מטאורולוגית.
הספר נכתב בהשראת חוויותיו של סבה באלסקה, בה עבד בצעירותו.
ספר זה הצליח מסחרית פחות מקודמיו.
הריסון מרצה בנושא כתיבת זכרונות במסגרת מכללת האנטר באוניברסיטה העירונית של ניו יורק.
נשואה לקולין הריסון, סופר ועורך ספרותי, ולזוג שלושה ילדים.
הנשיקה (1997) - יצא בעברית ב-1998 (תרגום: עתליה זילבר), הוצאת עם עובד
כיסא הקשירה (2000) - יצא בעברית ב-2001 (תרגום: אלינוער ברגר), הוצאת עם עובד
אישה כלב ים (2002) - יצא בעברית ב-2005 (תרגום: סמדר מילוא), הוצאת עם עובד
קתרין גרייסון הייתה זמרת אופרה (סופרן קולורטורה) ושחקנית קולנוע אמריקאית.
הופיעה בעיקר במחזות זמר בהפקת אולפני MGM בשנות הארבעים, בסרטים "Thousands Cheer" ו"הרימו עוגן" לצד ג'ין קלי ופרנק סינטרה ו"ספינת השעשועים" ו"נשקיני קייט" לצד הווארד קיל.
בשנות השישים הופיעה במחזות זמר בתיאטרון בהם הפקת "קאמלוט" בברודוויי בין 1962 ל-1964. כמו כן כיכבה בהפקות-קיץ של מספר בתי אופרה בתפקידים הראשיים בלה בוהם, לה טרוויאטה, מאדאם באטרפליי ואורפאוס בשאול.
נולדה בשם זלמה קתרין אליזבת הדריק (Zelma Kathryn Elisabeth Hedrick) בצפון קרוליינה.
כשקתרין הייתה בת כ-12 עברה המשפחה לסנט לואיס, מיזורי וקתרין החלה ללמוד פיתוח קול בבית האופרה העירוני ובבית האופרה של שיקגו.
ב-1940 גילה אותה סוכן של MGM בפסטיבל מוזיקלי וב-1941 לוהקה לסרט "Andy Hardy's Private Secretary" בו הופיעה במספר אירועים מוזיקליים עם מיקי רוני.
שנה לאחר מכן הופיעה בסרטים "The Vanishing Virginian", "Rio Rita" (בתפקיד הראשי, לצד אבוט וקוסטלו) ו-"Seven Sweethearts", כולם עיבודים קולנועיים למחזות זמר.
ב-1943 הופיעה בסרט Thousands Cheer בבימויו של ג'ורג' סידני, סרט שנועד להעלאת המורל של חיילי צבא ארצות הברית, לצד ג'ין קלי ומיקי רוני.
בשנתיים לאחר מכן התגייסה לבידור חיילים והופעות בתחנות רדיו צבאיות.
ב-1945 חזרה להופיע על הבד בסרט הרימו עוגן גם הוא בבימויו של ג'ורג' סידני, כצלע הנשית לצד פרנק סינטרה וג'ין קלי.
כן הופיעה בתפקידי אורח כזמרת בסרטים "שגיונות זיגפלד" ו"עוד תעלה תזרח השמש" (לצד סינטרה וג'ודי גרלנד).
לאור הצלחת סרטים אלה ניסו מנהלי MGM ליצור מסינטרה וגרייסון צמד וליהקו אותם יחדיו לסרטים הכושלים "זה קרה בברוקלין" (1947) ו"The Kissing Bandit" (1948).
השילוב בין קולו של סינטרה לקולה האופראי של גרייסון נחשב ללא מוצלח בלשון המעטה.
ב-1949 לוהקה לצד מריו לנצה, שקולו והופעתו התאימו לה יותר, לסרט "נשיקת חצות".
ב-1950 הופיעה שוב לצד לנצה בסרט "הזמיר מניו אורלינס".
השיר אותו שרה בסרט, Be My Love, היה מועמד לפרס אוסקר.
ב-1951 הופיעה בהפקת הסרט "ספינת השעשועים", שהיה שובר קופות, לצד הווארד קיל ואווה גרדנר.
באותה שנה הופיעה לצד קיל בסרט "Lovely to Look At", עיבוד לסרטם של פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס "רוברטה" מ-1935. ב-1953 הופיעה בפעם האחרונה לצידו של קיל בסרט "נשקיני קייט".
לאחר מכן פרשה ממשחק בסרטים.
לאחר שפרשה עברה להופיע על הבמות במחזות זמר כ"ספינת השעשועים", "נשקיני קייט" ו"האלמנה העליזה".
בין השנים 1962 ל-1964 החליפה את ג'ולי אנדרוז ב"קאמלוט" בברודוויי.
במקביל הופיעה בהפקות-קיץ של בתי אופרה.
למרות רצונה העז, מעולם לא הוזמנה לשיר במטרופוליטן אופרה.
קתרין טייט היא שחקנית, סופרת וקומיקאית אנגלייה.
היא זכתה בפרסים רבים על תוכנית המערכונים שלה "המופע של קתרין טייט", והייתה מועמדת לפרס אמי הבינלאומי ולשבעה פרסי באפט"א.
בעקבות הצלחתה גילמה את דמותה של דונה נובל בסדרה "דוקטור הו".
טייט נולדה בבלומסברי שבלונדון וגדלה בברונסוויק סנטר.
אמה, ג'וזפין, הייתה בעלת חנות פרחים.
לדברי טייט היא ביססה את הדמות "מרגרט" מתוך "המופע של קתרין טייט" על האם.
היא לא הכירה את אביה שעזב את הבית בילדותה, וגדלה בסביבה נשית עם אמה, סבתה והסנדקים שלה.
בילדותה סבלה טייט מהפרעה טורדנית-כפייתית שהתבטאה באסוציאציות מילוליות.
היא למדה בבית ספר הקתולי סיינט ג'וזף בשכונת הולברן ובבית ספר התיכון לבנות "נוטרדאם" שבסאות'וורק.
כבר בגיל העשרה ידעה שהיא רוצה לפתח קריירה כשחקנית, ולכן נשלחה בגיל 16 ללמוד בבית הספר הקתולי הסלזיאני בשכונת בטרסי, שהיו בו התנאים הדרושים ללימודי משחק.
היא עזבה את התיכון מבלי שעברה את בחינות הסיום.
במשך ארבע שנים ניסתה להתקבל לבית הספר למשחק שבאוניברסיטת לונדון, והצליחה בפעם הרביעית.
היא למדה שם שלוש שנים ועד גיל 26 התגוררה בהולברן ובבלומסברי.
לפני כן התקבלה לבית הספר לתיאטרון "סילביה יאנג" אך עזבה אחרי שבוע.
הופעותיה הראשונות בטלוויזיה היו בסדרות דרמה כמו "The Bill" ו-"London's Burning".
ב-1996 החלה להופיע כסטנדאפיסטית, והשתתפה בסדרות קומיות כגון "המופע של הארי היל", "Barking", "That Peter Kay Thing" והיה לה תפקיד בסדרה "Men Behaving Badly".
ב-1998 החלה לכתוב לתוכנית "Barking" ולככב בה.
זו הייתה תוכנית מערכונים ששודרה מאוחר בלילה בערוץ 4. בין האורחים בתוכנית היו השחקנים, שאז עדיין לא היו ידועים, כגון דייוויד ואליאמס, פיטר קיי ומקנזי קרוק.
אחר כך בשנת 2000 השתתפה במופע "New Bits" של הקומיקאי לי מק בפסטיבל הקולנוע של אדינובורו.
ב-2001 חזרה והופיעה בפסטיבל בתוכנית יחיד משלה.
בהמשך הופיעה בתוכנית המערכונים "Big Train" ובסדרה הקומית "Attention Scum".
בעקבות תשומת הלב שמשכה באדינבורו היא קיבלה תפקיד בסיטקום "Wild West" לצידה של דון פרנץ'.
בתיאטרון הופיעה טייט עם "הלהקה השייקספירית המלכותית" ובתיאטרון הלאומי.
במחזה "משרתם של שני אדונים" שיחקה בתפקיד סמרלדינה, ותפקיד נוסף היה לה במחזה של ויליאם קונגריב "דרכו של עולם".
ג'פרי פרקינס מה-BBC עודד אותה לפתח רעיונות לדמויות משלה, ובמיוחד את הדמות של הנערה לורן אלישה משיקה קופר (Lauren Cooper), צ'אבית גסת-רוח בת 16. ב-2004 קיבלה תוכנית משלה "המופע של קתרין טייט" שהופקה על ידי פרקינס, ושודרה בערוץ BBC Two.
את המערכונים לתוכנית כתבה בשיתוף פעולה עם דרן ליטן (Derren Litten) והסדרה שודרה במשך שלוש עונות.
הדמויות המפורסמות בסדרה הן לורן קופר בת העשרה, הסבתא הקוקנית ג'ואני "נאן" טיילר והג'ורדית הטרחנית והמתרימה לענייני צדקה אזוטריים ג'ורג'י.
את ההשראה לדמות הסבתא נאן קיבלה מביקוריה בבתי זקנים כשלמדה בבית ספר למשחק.
על משחקה בעונה הראשונה של התוכנית זכתה ב"פרס הקומדיה הבריטית" כשחקנית החדשה הטובה ביותר.
בעקבות הצלחת הסדרה הופיעה טייט בתוכנית הצדקה "קומיק ריליף" בדמות לורן יחד עם חבר להקת הבנים מקפליי.
בנובמבר 2005 השתתפה במערכון בתוכנית "ילדים נזקקים" תוכנית צדקה שנתית של ה-BBC.
המערכון היה שילוב של אופרת הסבון "איסטאנדרס" ו"המופע של קתרין טייט", ובו הופיעו דמויות ידועות מ"איסטאנדרס" וקתרין בדמות לורן.
היא גילמה את הדמות גם בתוכנית ה-77 של "Royal Variety Performance", בהופעה זו פנתה אל המלכה אליזבת שישבה בתא המלכותי באמרות הכנף של הדמות ("האם אני מוטרדת"?
בהיגוי צ'אבי כבד; האיות הזה נכנס למילון אוקספורד בהשפעת התוכנית).
על העונה השנייה של הסדרה זכתה טייט ב"פרס הקומדיה הבריטית" לשחקנית הקומית הטובה ביותר.
בסוף 2005 הופיעה טייט בסדרת הדרמה "הצוואה" על פי הרומן "בית קדרות" מאת הסופר צ'ארלס דיקנס.
ב-2005 חזרה טייט להופיע על במת התיאטרון לראשונה מאז הופעותיה עם ה"רויאל שייקספיר קומפני", בהפקה מחודשת של המחזה לצידם של שרה פאוול, לזלי מנוויל, ספרון בורוז וכוכב הסדרה "חברים" דייוויד שווימר.
העונה השלישית של "המופע של קתרין טייט" שודרה בשנת 2006 וזכתה בפרס "National Television Award" כקומדיה הפופולרית ביותר של השנה.
לאמרת הכנף של הדמות לורן קופר "bovvered" (שיבוש מכוון של bothered, "מוטרדת") הייתה השפעה רבה על התרבות הפופולרית, וכונתה "מילת השנה", והוכנסה ל"מילון אוקספורד".
ב-2006 גילמה טייט את הדמות של דונה נובל בפרק ספיישל חג המולד של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
בפרק "הכלה הנמלטת" היא מגלמת דמות של אישה בלבוש כלה שמופיעה לפתע בטארדיס החללית של הדוקטור.
עוד ב-2006 השתתפה בשלושה סרטי קולנוע "שאלת הפתיחה", "שישים ושש" ו"ניחוח של סקס".
מאוחר יותר הופיעה בתפקיד הראשי בסרט "Mrs.
ב-2007 שיחקה בעיבוד טלוויזיוני לרומן "The Bad Mother's Handbook" יחד עם אן ריד.
למרות שהיו שמועות שהעונה השלישית של "המופע של קתרין טייט" תהיה העונה האחרונה, גם טייט וגם ב-BBC לא שללו אפשרות שיצולמו פרקים נוספים בסדרה.
בחג המולד של 2007 שודר פרק ספיישל שגרר ביקורת על כמות הקללות שבו, ועל כך שמשפחה קתולית מצפון אירלנד (במסגרת סדרת מערכונים קבועה על צעיר היוצא מהארון במשפחה באלסטר, ומופתע מהתלהבות אמו ושכניו אוהדי הצבא האירי הרפובליקני) תוארה כאוהדת טרוריסטים.
במשך השנים הייתה טייט מועמדת ארבע פעמים לפרס באפטה על תפקידה בתוכנית ובכללם פרס על "ההופעה הקומית הטובה ביותר".
ב-2008 חזרה טייט ל"דוקטור הו" ולתפקידה כדונה נובל, הפעם כמלווה של הדוקטור העשירי (דייוויד טננט) לאורך העונה הרביעית של הסדרה המחודשת.
שידור הסדרה בהפקת ראסל טי דייוויס החל ב-5 באפריל ונמשכה 13 שבועות.
בטקס הפרסים "TV Quick Awards", הצביעו עבור טייט כשחקנית הטובה ביותר בתפקיד המלווה של הדוקטור.
היא שבה וגילמה את דונה נובל בספיישל בן שני החלקים, "קץ הזמן", ששודר בחג המולד של שנת 2009.
ב-2008 כיכבה במחזה "Under The Blue Sky" מאת דייוויד אלדריג' בתיאטרון "הדוכס מיורק" בלונדון בו גילמה דמות של מורה למתמטיקה מופקרת.
ב-2009 יצרה פרק אחד שהוא ספין אוף מתוכנית המערכונים שלה, שהדמות היחידה בתוכנית הייתה "נאן".
נאן גילמה את דמותו של סקרוג', בגילומו של דייוויד טננט, הפוגש שלוש רוחות רפאים.
ב-2010 הופיעה טייט בסרט "מסעות גוליבר" בתפקיד המלכה איזבל של ליליפוט.
ב-2011 שוב הופיעה על הבמה במחזה "מהומה רבה על לא דבר" בתיאטרון וינדהמ'ס (Wyndham's Theatre).
על תפקידה במחזה כביאטריס, זכתה לפרס ברודוויי וורלד (BroadwayWorld UK) כשחקנית ראשית הטובה ביותר.
בעונה השביעית של הסדרה "המשרד" היא הופיעה בפרק הסיום כשחקנית אורחת בתפקיד נלי ברטרם.
היא חזרה לגלם את אותו תפקיד גם בעונה השמינית והתשיעית של הסדרה.
ב-2013 כיכבה טייט בקומדיית המצבים של ה-BBC "עושים בית ספר" לצידם של דייוויד ואליאמס ופיליפ גלניסטר.
בן זוגה לשעבר של טייט היה מנהל הבמה טוויג קלארק.
לשניים יש בת אחת משותפת, ארין, שנולדה בינואר 2003. המשפחה גרה בריצ'מונד שעל התמזה.
בני הזוג נפרדו בקיץ 2011.
מאז אוגוסט 2006 טייט תומכת בארגון הצדקה "Laura Crane Youth Cancer Trust".
ב-2011 השתתפה בלוח השנה של הארגון.
היא סבלה מדיכאון סב לידתי ממנו התאוששה רק אחרי צילומי העונה השנייה של "המופע של קתרין טייט".
מדי פעם היא סובלת גם מהתקפי חרדה.
בתפקיד עצמה אורחת 2011–2013 המשרד The Office נלי ברטרם 37 פרקים 2013 קומבה Khumba הכבשה נורה דיבוב 2013– עושים בית ספר Big School מיז שרה פוסטרן2014 Catherine Tate's Nan ג'ואני טיילור Nativity 3: Dude, Where's My Donkey?
סופי או'דונל 2015 Unity קריינות דוקומנטריה SuperBob תרזה 2021 משפחה בהחלפה 2 Monster Family 2 באבה יאגה דיבוב2022 סבתא בהפרעה (אנ') The Nan Movie ג'ואני טיילור גם תסריטאית תא לחץ Hard Cell אנג'י תפקיד ראשי; 6 פרקים
גם יוצרת ותסריטאית2023 Queen of Oz הנסיכה ג'ורג'יאנה תפקיד ראשי; 6 פרקים
גם יוצרת, תסריטאית ומפיקה בפועלמרוץ החיות הגדול Rally Road Racers ג'וני דיבוב 2025 חיילי שמנת (אנ') Going Dutch ד"ר קטיה ואן דר הוף 7 פרקים
קפטן קתרין ג'יינוויי היא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים".
כקפטן ספינת החלל וויאג'ר היא הייתה הדמות הראשית בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", ומאוחר יותר, אדמירל צי הכוכבים, כפי שניתן לראות בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: נמסיס" (2002) ובסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: פרודיג'י" (2021).
ג'יינוויי הייתה האישה היחידה בתפקיד קפטן שהיא דמות ראשית בסדרת "מסע בין כוכבים", עד לעונתה הרביעית של "מסע בין כוכבים: דיסקברי".
את דמותה מגלמת השחקנית קייט מאלגרו.
במקור, שמה של הדמות תוכנן להיות "אליזבת ג'יינוויי", על שם הסופרת המפורסמת באותו השם.
עם זאת, לאחר שהשחקנית הקנדית ז'נבייב בוז'ולד לוהקה, היא ביקשה כי שמה של הדמות ישונה ל-"ניקול ג'יינוויי".
בוז'ולד, אשר הייתה עם ניסיון קודם בעיקר בסרטי קולנוע, הייתה לא מוכנה ללוח הזמנים שנדרש בסדרת טלוויזיה, וסירבה להעניק ראיונות לתקשורת.
היא פרשה ביום הצילומים השני של "Caretaker", פרק הפיילוט של הסדרה.
השחקנית האמריקאית קייט מאלגרו, אשר קודם לכן נבחנה לתפקיד זה, הובאה בחזרה.
היא הציעה שהשם הפרטי של הדמות ישתנה ל-"קתרין", והמפיקים הסכימו לכך.
השחקניות ארין גריי וצ'לסי פילד גם כן נבחנו לתפקיד.
עיר הולדתה של ג'יינוויי היא בלומינגטון, אינדיאנה.