tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמת הדמויות של אסקלנטה אינה הדוגמה המוקדמת ביותר הידועה שהודפסה בספר אירופי: דוגמאות מוקדמות יותר שפורסמו הופיעו באוסף מכתבים ישועיים מאסיה שהודפס בפורטוגל בשנת 1570; עם זאת, אלה הגיעו מהתרבות היפנית ולא הסינית.
הדוגמאות של אסקאלנטה השפיעו בהמשך:
האטלס של אברהם אורטליוס תיאטרום אורביס טררום (מהדורת 1584), שם הופיעו דוגמאות אלה בטקסט הקצר המלווה את מפת סין של לואיס יורגה דה ברבודה.
ההיסטוריה של מנדוסה (1585), שהפרק שלו על הכתיבה הסינית מבוסס על אסקאלנטה.
כיוון שהדמויות שניתנו על ידי אסקאלנטה (ושוחזרו נאמנה על ידי ברבודה ומנדוזה) הן מעוותות למדי, היה דיון לא מבוטל בקרב פרשנים ומתרגמים של יצירותיהם באשר לצורתם המקורית.
ברנרדו לינו קסטרו פאס ואסקונסלוס (בפורטוגזית: Bernardo Lino Castro Paes Vasconcelos; נולד ב-10 ביולי 1979) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת החלוץ.
ואסקונסלוס, התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות בליגות הנמוכות.
בקיץ , ואסקונסלוס הצטרף לקבוצת המילואים של בנפיקה ליסבון.
בעונת , ואסקונסלוס הצטרף לאלברקה עמה רשם עלייה לליגת העל הפורטוגלית אחרי עונה אחת של היעדרות.
בינואר , ואסקונסלוס חתם בוואלבייק ההולנדית, קבוצתו הראשונה מחוץ לפורטוגל.
בקיץ , ואסקונסלוס חתם בלייריה.
בקיץ , ואסקונסלוס חתם באשטוריל.
בקיץ , ואסקונסלוס חתם באפופ קיניראס מליגת העל הקפריסאית, במדיה שיחק שלוש עונות למעט חצי עונה בה הושאל לאומוניה ניקוסיה.
בקיץ , ואסקונסלוס חתם בא.א.פ.
בקיץ , ואסקונסלוס הצטרף להפועל באר שבע מליגת העל.
לקראת חלון העברות של ינואר , חזר לפאפוס.
בקדנציה זו, רשם 7 שערים ב-14 הופעות, אך קבוצתו ירדה לליגה השנייה.
ביוני , ואסקונסלוס חתם באלקי לרנקה.
בעונתו היחידה בלרנקה, סיים עם 18 שערים והוכתר למלך שערי הליגה.
בינואר , ואסקונסלוס חתם בזבישה בידגושץ' מליגת העל הפולנית, ממנה עבר לדוקסה קאטוקופיה.
ואסקונסלוס סיים את הקריירה שלו באוריינטל הפורטוגזית.
ברנרדו בואונטלנטי (באיטלקית: Bernardo Buontalenti; סביב 1531 – יוני 1608), כינויו של ברנרדו דלה ג'ירנדולה (Bernardo Delle Girandole), היה אדריכל, מעצב במות, מהנדס צבאי ואמן איטלקי שפעל במאה ה-16 בטוסקנה עבור בית מדיצ'י.
הוא איבד את קרוביו בשיטפון בשנת 1547, כך שקוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה דאג לו.
הוא החל לשרת את השליטים מבית מדיצ'י עוד כנער ונשאר איתם כל ימי חייו.
אומרים שהוא קיבל הדרכה בציור מ ואניולו ברונזינו, בפיסול ממיכלאנג'לו, באדריכלות מג'ורג'ו וזארי ולמד ציור מיניאטורי אצל .
הוא הכין כמה מיניאטורות עבור פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, בנו של קוזימו הראשון.
יותר מצייר הוא ידוע כאדריכל; בתפקיד זה הוא הועסק רבות בעיצוב ביצורים, וילות וגנים ונחשב לאחד האדריכלים החשובים ביותר של התקופה המנייריסטית.
הוא גם היה מכונאי גדול, ומתמטיקאי מעולה.
בשנת 1562 הוא ליווה את פרנצ'סקו במסעו לספרד.
עבודתו הראשונה הידועה היא משנת 1568, בפירנצה.
הישגיו העיקריים כוללים את הפרויקט לעיר החדשה ליבורנו, עיטור פאלאצו פיטי וגני בובולי עם המערה המלאכותית המפורסמת, כמו גם וילה די פראטולינו שמעט מאוד נותר ממנה כיום, למעט פסל ענק מאת ג'אמבולוניה, המייצג את הקולוסוס של האפנינים.
וילה די פראטולינו, הייתה אחת מהווילות שבואונטלנטי תכנן עבור משפחת מדיצ'י, חלק מאתר המורשת עולמית הווילות והגנים של משפחת מדיצ'י בטוסקנה.
הווילות האחרות הן: וילה לה מאג'יה ווילה די ארטימינו, ומייחסים לו גם את תכנון וילה לה פטראיה, וילה די צ'רטו גווידי ווילה מדיצ'י די סראווצה.
מיומנויותיו של בואונטלנטי כמהנדס צבאי מוצגות על ידי ביצורי נמל ליבורנו, מצודת בלוודרה בפירנצה, חומות העיר של פיסטויה, גרוסטו, פראטו, (האי אלבה) ונאפולי.
הוא גם שכלל עיצובים לתותחים, והמציא סוג חדש של רימון תבערה.
בארמון אופיצי של פירנצה הוא בנה במת חצר נהדרת, שבה במהלך חורף 1585–1586 הוצגו חגיגות נהדרות תחת ניהולו.
הוא עיצב תלבושות עבור המופעים הספקטקולריים שנערכו עבור בית מדיצ'י.
הוא היה גם ממציא בתחום שימור קרח ולזכותו נזקפה ההמצאה שקדמה לגלידה המודרנית של פירנצה.
למרות הצלחותיו, פזרנותו הובילה את בואונטלנטי להרס כלכלי.
הוא שרד בחייו המאוחרים בזכות קצבה שניתנה לו על ידי הדוכס הגדול של טוסקנה.
אחד התיאטראות שבנה בואונטלנטי היה תיאטרון בלדראצ'ה (Baldracca).
זה היה אחד התיאטראות העתיקים ביותר בפירנצה.
הוא היה פתוח מאז 1576. באותה תקופה היה בואונטלנטי אדריכל החצר של משפחת מדיצ'י.
אולם התיאטרון אינו כמו כל תיאטרון מודרני אחר.
בתיאטרון בלדראצ'ה הבמה הייתה מוגבהת רק במעט, והקהל היה צריך לעמוד או לשבת על ספסלים ארוכים כדי לצפות בהופעה החיה.
בואונטלנטי כלל גם תא ביציע עם סורגים, שבו ישבו הצופים מהמשפחות האצילות.
הסורגים אפשרו לצופים לראות אך לא להיראות.
עם זאת, התיאטרון לא היה פופולרי במיוחד והפך לספרייה של גלריית אופיצי.
תיאטרון אחר שבנה בואונטלנטי היה תיאטרון מדיצ'י שהוא בנה עבור פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
הוא עבד על התיאטרון בין השנים 1576 - 1586. בשנת 1589 נאלץ בואונטלנטי לשנות את הקישוטים כדי לייצג את סמכותו של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
מבנה האולם נוצר בהשראת תיאטראות עתיקים קלאסיים.
בואונטלנטי כלל גם רצפה משופעת שאפשרה לקהל לראות טוב יותר.
עם זאת, כאשר חצר השלטון עברה לאדם אחר האולם הושאר מאחור.
בואונטלנטי היה מעורב בתכנון תיאטראות בארוקיים אחרים.
הוא עזר בעיצוב מנגנונים מכניים לתפעול הבמות להופעות ספציפיות.
הוא גם עיצב תלבושות אלגוריות רבות לתיאטרון מדיצ'י.
כמו כן הוא סידר תצוגות זיקוקים להופעות מרהיבות.
ברנרדו רדין ולוורדה (בספרדית: Bernardo Redín Valverde; נולד ב-26 בפברואר 1963) הוא כדורגלן עבר קולומביאני, ששיחק בעמדת הקשר והחלוץ.
שיחק בנבחרת והשתתף במונדיאל 1990, שם כבש שני שערים.
יצר ביחד עם קרלוס ולדרמה את אחד הצמדים הטובים בהיסטוריה של הכדורגל הקולומביאני כששיחקו יחדיו בדפורטיבו קאלי.
כיום רדין עוזר מאמן של המאמן ריינלדו רואדה בנבחרת .
החל לשחק בדפורטיבו קאלי ב-1981 במשך 8 עונות, כאשר הטובות שבהן היו ביחד עם קרלוס ולדרמה, שהצטרף לקבוצה ב-1985 ושיחק שם עד 1987. אף על פי שהם לא הובילו את קאלי לאליפות, הם יצרו את אחד הצמדים הטובים שנראו בכדורגל הקולומביאני ואף הביאו זאת גם לנבחרת.
רדין עזב את דפורטיבו ב-1989 וניסה את מזלו באירופה בצסק"א סופיה הבולגרית אך חזר כעבור שנה.
הוא הצטרף דווקא לאמריקה קאלי, היריבה העירונית של דפורטיבו.
שם שיחק 4 שנים וזכה באליפות בשנת 1992 לצד שחקנים כמו לאונל אלברס, פרדי רינקון והרולד לוסאנו.
לאחר מכן החליף קבוצה כמעט בכל שנה, כאשר התואר השני שלו היה בבוליביה כשחקנה של אוריינטה פטרולרו, שם זכה באליפות ב-2001.
רדין הספיק לשחק 40 משחקים במדים הלאומיים, בין השנים 1987–1991 וכבש חמישה שערים - שניים מהם במונדיאל 1990. במשחק הראשון באותו טורניר שיחקה מול וניצחה 0–2, כאשר רדין כובש את השער הראשון בנגיחה אחרי הגבהה של לאונל אלברס וקרלוס ולדרמה כובש את השני.
בשמינית הגמר שיחקה הנבחרת מול והפסידה 1–2 לאחר הארכה, כשרדין רק מצמק את התוצאה 4 דקות מהסיום.
הוא שיחק גם בשלושה טורנירי קופה אמריקה בין 1987–1991 וכבש את השער לזכות שהפסידה בחצי גמר הקופה אמריקה 1987 2-1 ל.
לרדין אין קריירת אימון מרשימה במיוחד עד כה ואינו הצליח להטביע חותם כמאמן ראשי.
אימן בין היתר את דפורטיבו קאלי, אמריקה קאלי, דפורטיבו פאסטו ואתלטיקו בוקרמנגה.
כשריינלדו רואדה מונה ב-2015 כמאמנה של אתלטיקו נסיונל, רדין מונה כעוזרו ויחד הובילו השניים את הקבוצה לזכייה באליפות קולומביה, קופה ליברטדורס, הגביע הקולומביאני, הסופרליגה והרקופה.
אחר כך עבר עם רואדה להיות עוזרו גם בפלמנגו וגם בנבחרת צ'ילה, כאשר רדין מאמן הנבחרות הצעירות.
אליפות קולומביה (2015 פינליססיון), (2017 אפרטורה)
ברנרדו דאדי (באיטלקית: Bernardo Daddi, כונה בלטינית גם "ברנרדו מפירנצה" - Bernardus Florentinus או Bernardus de Florentia; סביבות 1280 – 1348) היה צייר איטלקי, נציג אמנות הרנסאנס המוקדמת ואחד מחשובי הציירים של פירנצה בדורו.
נמנה עם אותם האמנים שתרמו למהפכת הרנסאנס באמנות, שהשתחררה ממוסכמות הדור הקודם של האמנים הגותיים, על ידי יצירת קומפוזיציות שנועדו להשיג ייצוגים יותר ריאליסטיים של המציאות.
הצליח במיוחד ביצירותיו קטנות-הממדים ותרם להתפתחות המזבחות הניידים, דגמים שזכו בהמשך לפופולריות רבה.
תאריך הולדתו של דאדי נותר בלתי ידוע.
ייתכן כי נולד בפירנצה בסביבות השנים 1280–1290. שמו הוזכר לראשונה בשנת 1312 בפנקס גילדת הרופאים והרוקחים (Arte dei Medici e Speziali) של פירנצה (אליה הצטרפו גם מוכרי הצבעים, ציירים, מוכרי משי ומקצועות נוספים).
אביו, דאדו די סימונה, חי בזמנו ביישוב סאלטו בעמק מוג'לו, קרוב לפוליצ'אנו, בורגו סן לורנצו.
ייתכן כי דאדי היה תלמיד של ג'וטו די בונדונה.
סגנונו נגזר מהסגנון המאוחר של ג'וטו.
לתמונותיו המוקדמות קיימת זיקה לממשיכי מסורתו של ג'וטו כגון מאסטרו די סנטה צ'צ'יליה ואמנים פלורנטינים אחרים מן הרבע הראשון של המאה ה-14. סגנונו ביצירותיו המאוחרות מתוחכם מאוד ויש בו השפעה מסוימת של מאזו די בנקו.
ככל הנראה הפעיל דאדי סטודיו גדול, ומספר גדול של ציורים בסגנונו יצאו מבית ייצורו הודות להשתתפותם של תלמידיו ועוזריו.
דאדי התמקד במוטיבים דתיים ובמבזחות ניידים.
פנלים אחדים פרי ידו מוצגים בגלריה הלאומית לאמנות ובמוזיאון וולטרס לאמנות.
בפינקטוקה של מוזיאוני הוותיקן נשמר "מות הקדושים של סטפנוס הקדוש", פרדלה (pradella) עם שמונה פנלים מסביבות שנת 1345.
על אף מיומנותו הרבה, האלגנטיות הלירית שלו נפגמה משהו על ידי נוקשות אקדמית ומכנית מסוימת.
יצירתו הראשונה הוודאית הייתה "טריפטיכון ממנזר כל הקדושים" משנת 1328 שנשמרה בגלריית אופיצי.
באותה תקופה ככל הנראה ביצע עבודות, כמה מהן - פרסקואים - בבזיליקת סנטה קרוצ'ה, בה קישט את קפלת פולצ'י עם ציורים על "סיפורי הקדושים סטפנוס ולאורנטיוס".
בהשוואה ל"סטילמות" האופייניות לאמנותו של ג'וטו, ציוריו של דאדי מעודנים יותר, ייתכן בהשפעת האמנות האריסטוקרטית יותר של ציירי סיינה (שהייתה גם לטעמה של המעמד הבורגני הגבוה) כמו אמברוג'ו לורנצטי.
השימוש המורכב והמטופח בצבעים ובקווים הלכו והפכו לאפיונים הדומיננטיים הניתנים בנקל לזיהוי ביצירותיו המאוחרות.
"הכתרת הבתולה" (L'Incoronazione della Vergine) פאנל מרשים וחגיגי משנת 1344 עבור כנסיית סנטה מריה נובלה בפירנצה נחשבת ליצירת מופת ולאחת מפסגות האמנות הכנסייתית במאה ה-14.
על הפוליפטיכון שנועד לכנסיית סן ג'ורג'ו ברובאלה בבאניו א ריפולי מצוינת שנת 1348 שהיא שנת מותו של האמן.
ייתכן כי נפל קרבן למגפת הדבר.
תעודה מפירנצה מ-1348 מזיינת אותו כמישהו שאינו עוד בין החיים.
התפוקה האמנותית של ברנרדו דאדי הייתה גדולה מאוד וזיכתה אותו בפרסום רב בתקופתו.
אחרי מותו של ג'וטו עמד דאדי, ככל הנראה, בראש הסטודיו לציור החשוב ביותר בפירנצה.
פרט ליצירות המעטות שחתם עליהן, קטלוג היצירות המיוחסות לו כולל ברובו ציורים שזוהו כשלו על ידי מבקרי האומנות.
בכל מקרה כמעט בלתי אפשרי להבחין בין תמונות שיצר במו ידיו לבין אלו של עוזריו ותלמידיו בסטודיו.
San Pietro e san Bartolomeo, ("פטרוס הקדוש וברטולומאוס הקדוש") - באוסף פרטי בפראטו
Annunciazione con due angeli ("הבשורה עם שני מלאכים") - במוזיאון הלובר בפריז
פרסקואים -Storie di san Lorenzo e di santo Stefano ("סיפורם של לאורנטיוס הקדוש וסטפנוס הקדוש"), בקפלה פולצ'י (או קפלת בראלדי או קפלת בארדי די ליברטה) בבזיליקת סנטה קרוצ'ה בפירנצה
Martirio di santo Stefano (מות הקדושים של סטפנוס הקדוש)
Martirio di san Lorenzo (מות הקדושים של לאורנטיוס הקדוש)
הפאנל המרכזי: Madonna del Magnificat (מדונה של מגניפיקט),פריט מספר 174 בפינקטוקה ותיקנה.
Santa Maria Maddalena (מרים המגדלית הקדושה) - באופף פרטי בניו יורק
San Giovanni Evangelista (יוחנן הקדוש כותב הבשורה) פריט מס.
Santa Caterina d'Alessandria e donatore (קתרינה הקדושה מאלכסנדריה ותורם מתפלל) בחזית הנגדית, בקתדרלה סנטה מריה דל פיורה בפירנצה
Santo vescovo in trono (הבישוף הקדוש על כס המכלות) פריט מס.
188 במוזיאון פש באז'קסיו, קורסיקה
Altarolo Kress (חלק למזבח מאוסף קרס) עם Madonna in trono, angeli e santi ("מדונה על כס המלכות בין מלאכים וקדושים") פריט 1952.5.61 (K1718) בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון
טריפטיכון עם Incoronazione di Maria Vergine tra angeli e santi ("הכתרת מרים הבתולה בין מלאכים וקדושים", Natività (מולד) ו- Crocifissione (צליבה) - פריט 1064 בגמלדה-גאלרי בברלין
הטריפטיכון אוניסאנטי" (טריפטיכון כל הקדושים) עם La Madonna con Bambino, san Matteo Evangelista e san Nicola di Bari (המדונה עם הילד) ומתי כותב הבשורה וניקולאוס הקדוש מבארי, חתום ומתוארך ב-1328 - פריט 3073 - במוזיאון אופיצי בפירנצה
Madonna con Bambino (מדונה עם הילד) באוסף טיסן-בורנמיסה, המוזיאון הלאומי לאומנות של קטלוניה, ברצלונה
San Michele arcangelo - (המלאך הראשי מיכאל הקדוש), בכנסיית סן מיקלה בקרספינה
Santa Caterina d'Alessandria (קתרינה הקדושה מאלכסנדריה) באוסף פרטי בניו יורק
San Giovanni Battista e Santa Maria Maddalena (הקדוש יוחנן המטביל ומרים המגדלית הקדושה) במוזיאון העירוני של אלטומונטה, קוזנצה, בקלבריה
Crocifisso (צלב) פריט 771, במוזיאון ברדיני בפירנצה
המוזיאון העירוני בפראטו, כנסיית ברנאבה הקדוש
Storie della Sacra Cintola, סיפורים על החגורה הקדושה, הכן (פרדלו) של פולפטיכון בקתדרלת פראטו - 1338-1337, במוזיאון העירוני בפראטו (מוזיאון של בניין הפרטוריה)
Madonna col Bambino (המדונה עם הילד) - הפאנל המרכזי, נפריט 1979.26 - קרן שרה קמפבל בלאפר, ביוסטון
Sant'Elena e santo vescovo (הלנה הקדושה ובישוף קדוש), באוסף פרטי בברגמו
San Giovanni Evangelista (יוחנן הקדוש כותב הבשורה), פריט 14–39, במוזיאון נלסון-אטקינס לאמנות בקנזס סיטי, מיזורי
San Lorenzo (לאורנטיוס הקדוש), פריט 726 בפינקוטקה של בררה במילאנו
San Giacomo Maggiore (הקדוש יעקב הגדול), מוזיאון וילה קניולה בגצאדה סקיאנו,
San Zanobi ) (זנוביוס הקדוש), פריט 8345, בגלריית אופיצי, פירנצה
Altarolo (חלק ממזבח) עם Madonna con Bambino in trono e santi, episodi della vita di san Nicola di Bari, Natività e Crocifissione (המדונה עם הילד על כיסא מלכות וקדושים, פרקים מחיי ניקולאוס הקדוש מבארי, המולד והצליבה, תוארך 1333, מוזיאון ביגאלו, פירנצה
Madonna col Bambino, angeli e santi (המדונה עם הילד, מלאכים וקדושים), חתום BERNARDUS DE FLORENTIA ומתוארך 1334, במוזיאון אופיצי
Polittico di San Pancrazio (הפוליפטיכון של פנקרטיוס הקודש) - בסביבות 1335, פריט 8345, מוזיאון אופיצי, פירנצה
Trittico: Madonna con Bambino in trono e santi (טריפטיכון:המדונה עם הילד על כיסא מלכות וקדושים), פריט P.1978. PG 81.1, תוארך ב-1338, גלריית קורטולד, לונדון
Madonna con Bambino (המדונה עם הילד), אוסף ברנסון, המרכז הרווארד לחקר הרנסאנס האיטלקי, וילה טאטי, פירנצה
Incoronazione di Maria Vergine tra angeli e santi (הכתרת הבתולה מרים בין מלאכים וקדושים), פריט 3449, גלריית האקדמיה, פירנצה,
Otto riquadri di predella con Storie di santo Stefano (שמונה פאנלים של פרדלה עם תולדות סטפנוס הקדוש, פריטים 147-148-149-150, 160-161- 158-159, במוזיאוני הוותיקן.
Cinque scomparti di predella con Storie di santa Reparata (חמשה פאנלים לפרדלה, עם תולדות רפראטה הקדושה) באוסף גב' פול פשר, בריסל, מוזיאון ולראף-ריכארץ בקלן, מוזיאון מטרופוליטן בניו יורק,Crocifisso con i dolenti e storie della Passione - צלב עם אבלים וסיפורי הפסיון, בגלריה של האקדמיה בפירנצה
Polittico con la Madonna con Bambino in trono e santi - פוליפטיך עם המדונה והילד על כיסא המלכות עם הקדושים - תוארך ב-1344 ונחתם.
פירנצה, בזיליקת סנטה מריה נובלה בקפלת הספרדים (cappellone degli Spagnoli)
Madonna col Bambino (המדונה עם הילד) בכנסיית אורסנמיקלה, פירנצה, 1347
Polittico con la Crocifissione di Cristo e santi - פוליפטיך עם צליבת ישו וקדושים - עבור כנסיית סן ג'ורג'ו א רובאלה, 1438, כיום בלונדון, בגלריית קורטולד, פריט 1966 GP 82 (הפרדלה פוזרה במוזיאונים שונים)
Madonna in trono col Bambino (מדונה על כס המלכות עם הילד), כנסיית סן פטרוס בלקורה (סיגנה) 1330
San Giovanni Battista (הקדוש יוחנן המטביל), המוזיאון העירוני אמדאו ליה, בלה ספציה - 1320
Incoronazione della Vergine (הכתרת הבתולה) - 1340 - בגלריה הלאומית, לונדון, כ-1340
ברנרדו דאדי במדיה אמנותית אחרת
דאדי מוזכר ב"Trecentonovelle" ("שלוש מאות הנובלות") מאת פרנקו סאקטי (1400-1335) כאחד מטובי הממשיכים של ג'וטו.
ג'ורג'ו וזארי בספרו "חיי האמנים" (1568, 1550) בפרק "חיי יאקופו די קזנטינו" מזכיר את דאדי בקושי ומציין בטעות שהיה תלמיד של ספינלו ארטינו (ייתכן ההפך היה נכון) ושמת ב-1380. וזארי הכיר רק את הפרסקואים של דאדי בבזיליקת סנטה קרוצ'ה.
ברנדה ברונוביץ' (בקרואטית: Bernarda Brunović; נולדה ב-1993), ידועה גם בשמה הפרטי ברנרדה ובשם הבמה שלה ברנרדה ברונו, היא זמרת-יוצרת עיוורת ממוצא קרואטי-שווייצרי.
ב-11 בדצמבר 2010, ברונוביץ' התמודדה בקדם השווייצרי לאירוויזיון 2011, עם השיר "Confidence".
היא זכתה במקום השני עם 13.36 אחוזי הצבעה, ולא זכתה לייצג את שווייץ בתחרות.
בין השנים 2014–2017, ברונוביץ' הוציאה מספר שירים בשפה הקרואטית דוגמת "Gdje da" ו-"Ti i ja".
בשנת 2018, ברונוביץ' השתתפה בעונה השמינית של "The Voice גרמניה", שם הודחה בשלב חצי הגמר.
בשנת 2019, השתתפה בקדם הקרואטי לאירוויזיון 2019, עם השיר "I Believe in True Love", וזכתה במקום השישי עם תשע נקודות.ב-13 בפברואר 2021, ברונוביץ' השתתפה בקדם הקרואטי לאירוויזיון 2021 עם השיר "Colors".
אף על פי שהייתה מועמדת פוטנציאלית לזכייה, היא הגיעה במקום השביעי עם 99 נקודות.
ברנשטיין - הפרטיזן האחרון הוא סרט דוקו-דרמה ישראלי, בהפקת תאגיד השידור כאן 11, המבוסס על מאורעות חייו של לאוניד ברנשטיין בתקופת מלחמת העולם השנייה, בעת שלחם בנאצים כחייל בצבא האדום וכפרטיזן.
הסרט נע בין תיעוד דוקומנטרי של ברנשטיין המבוגר (הסרט צולם כשהוא כבר בן למעלה מ-90) וקטעים מתוך ספרי האוטוביוגרפיה שכתב ובין האירועים בחייו בשנות המלחמה.
הסרט נפתח בסצנת קרב בגזרת קייב, בעת מתקפת הבליץ קריג הגרמנית על רוסיה בשנת 1941 בתחילת מבצע ברברוסה.
לאוניד (ירוסלב קוצ'רנקו) הוא קצין בדרגת סגן המשרת בגדוד מקלעים המוצב במקום בניסיון לבלום את פלישת הגרמנים.
בקרב זה נוחל הצבא האדום תבוסה וליאוניד המעולף והפצוע נותר בשדה הקרב בין החיילים ההרוגים.
לאחר זמן מה הוא מתעורר מעלפונו וצועד לעבר כפר סמוך שם אוסף אותו איכר מקומי לביתו יחד עם חיילים נוספים שמצאו מקלט במקום.
לאחר מספר ימים עוזב ברנשטיין את הכפר וצועד בשלג ליער במטרה להצטרף לפרטיזנים הנמצאים בו.
לאוניד מסתיר את זהותו היהודית מחבריו הפרטיזנים ומאמץ את השם ולדימיר ואסילייב ולמעט מפקד הגדוד איש אינו יודע שהוא יהודי.
בשנת 1943, לקראת מבצע צליחת נהר הדנייפר ושחרור מערב אוקראינה, מקבלים הפרטיזנים פקודה להכין את השטח להגעת כוחות הצבא האדום.
לאוניד יוזם מבצע בעורף האויב שמטרתו לאתר את מפות הביצורים הגרמניים בעברו השני של הנהר.
במהלך שהותם ביער חוליית פרטיזנים יוצאת ללא רשותו לכפר סמוך לגנוב אוכל ואחד מהם אונס אישה מקומית, לאוניד פוקד להוציא את חברי החוליה להורג.
בשנת 1944 שולח צ'רצ'יל מברק סודי לסטלין בו הוא מבקש את עזרתו באיתור מפעל טילים סודי בפולין בו מייצרים הגרמנים את טילי ה־V2 המתקדמים.
ברנשטיין והפרטיזנים שלו נשלחים למשימה.
הם צונחים בשטח שבשליטה גרמנית וצועדים 100 קילומטר לכיוון היעד.
בדרכם הם מוצאים מחנה שבויים הרוס ובו ניצול המספר להם שהועסק בכפייה באתר פיתוח הטילים.
הפרטיזנים מתקשים לפרוץ את טבעת האבטחה הגרמנית שסביב המפעל והם מתמקמים ביער ומנסים לאתר את מיקומו המדויק באמצעות סיורים ומודיעין.
לבסוף הוגה ברנשטיין רעיון: הוא שולח אזרחים לכל הדרכים המקיפות את המפעל ומסמן את מיקומי המחסומים הגרמניים ומכך הוא מסיק היכן הוא נמצא.
באותו זמן מגיעה אליו ידיעה מודיענית על טיהור שמתכוונים לעשות הנאצים בשבויים יהודיים והוא מחליט להוציא פעולה לחיסול הגרמנים.
הפעולה מצליחה אולם ברנשטיין מאבד מספר חיילים והוא בעצמו נפצע.
סצנת הסיום של הסרט משלבת תיעוד ממשי מתוך הלווייתו של ברנשטיין בבית הקברות בקרית אתא עם נאום שברנשטיין הצעיר נושא בפני היהודים אותם שחרר זה עתה.
בנאום הוא אומר: "אני מפקד גדוד הפרטיזנים על שם פוז'ארסקי, השער פתוח.
אלה שיבחרו להישאר יקבלו נשק.
יכול להיות שזה החופש האמיתי.
הרי לא כולם נועדו להיות לוחמים, אבל כולנו נולדנו להיות חופשיים.
אדם חופשי בוחר בעצמו כיצד לחיות וכיצד למות.
אנחנו נפרדים היום מאחינו ואחיותינו לנשק.
מחברינו הקרובים ביותר, שמסרו את נפשם, כדי שאחרים יוכלו להמשיך לחיות.
כל העולם חב להם כעת חוב אינסופי.
מכבודנו ומחובותינו לשמור על זכרם, למען אלה שיבואו אחרינו ולמען אלה שיבואו אחריהם.
השם שלי הוא לאוניד ברנשטיין אני אחד מכם.
גם על החולצה שלי היה צריך להיות תפור טלאי צהוב.
וגם אני עשיתי את הבחירה שלי.
ייתכן מאוד שבקרוב, אולי כבר מחר חיינו יגיעו לסופם.
אבל לא המוות חשוב אלא מי אנחנו נהיה כשנפגוש אותו."
ברנרדינו לואיש משאדו גימראיש (בפורטוגזית: Bernardino Luís Machado Guimarães; 28 במרץ 1851 – 29 באפריל 1944) היה מנהיג פוליטי מרכזי בפורטוגל במאה ה-20 המוקדמת.
משאדו היה ממנהיגיה של הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה וכיהן כנשיא פורטוגל ה-3 וה-8 (בין 1915 ל-1917 ובין 1925 ל-1926).
כמו כן כיהן משאדו כראש ממשלה לשתי קדנציות לא רציפות בתקופת הרפובליקה הראשונה והיה לנשיאה האחרון לפני נפילת המשטר הרפובליקני במהפכת ה-28 במאי בפורטוגל שהעלתה לשלטון את הדיקטטורה הלאומית.
משאדו נולד בריו דה ז'ניירו, האימפריה הברזילאית, והיגר בצעירותו עם משפחתו לפורטוגל.
היה פרופסור באוניברסיטת קוימברה, ובהמשך עבר בשנת 1879 אל ליסבון, ממלכת פורטוגל.
משאדו נבחר פעמיים ללשכת העמיתים המלכותית כנציג האוניברסיטה (1890, 1894).
הוא גם היה שר התשתיות הציבוריות (1893) ויצר את בית הדין הראשון לתיקי פועלים בפורטוגל.
בשנת 1902, לאחר שדגל ברפובליקניות, הוא נבחר לנשיא מועצת המנהלים של המפלגה הרפובליקנית.
עם הפלת המלוכה (1910), כיהן כשר החוץ (1910–1911), סגן האספה המכוננת וסנאטור (1911), וכשר (לימים תפקיד שהומר לשגריר) ברפובליקה הברזילאית הראשונה (1912).
משאדו יצא לגלות, אך בשנת 1940 הורשה לשוב לביתו בידי ראש הממשלה הרודני, אנטוניו דה אוליביירה סלזאר.
בֶּרנַרְדוֹ בֶּלוֹטוֹ (באיטלקית: Bernardo Bellotto; 30 בינואר 1721 – 17 בנובמבר 1780) היה צייר נוף עירוני איטלקי (באיטלקית: vedutista), ויוצר הדפסים בתצריב, הידוע בזכות ציורי הנוף של ערי אירופה שלו – דרזדן, וינה, טורינו וורשה.
הוא היה תלמידו ואחיינו של קאנאלטו (כינויו של ג'ובאני אנטוניו קאנאלה) הנודע ולפעמים השתמש בשמו המהולל של האחרון, וחתם בתור ברנרדו קאנאלטו.
בגרמניה ובפולין קרא לעצמו בלוטו בשמו של דודו קאנאלטו.
זה גרם לבלבול מסוים, אולם עבודתו של בלוטו קודרת יותר בצבעה מזו של קאנאלטו וסגנון הציור שלו של עננים וצללים מקרב אותו לציור ההולנדי.
הסגנון של בלוטו התאפיין בייצוג מפורט של נופים אדריכליים וטבעיים, ובאיכות הספציפית של התאורה של כל מקום.
סביר שבלוטו, ואומנים ונציאנים אחרים של הוודוטה, השתמשו בקמרה אובסקורה כדי להשיג דיוק מעולה של נופים עירוניים.
בלוטו נולד בוונציה, בנם של לורנצו אנטוניו בלוטו (Lorenzo Antonio Bellotto) ופיורנצה קאנאלה (Fiorenza Canal), אחותו של קאנאלטו המפורסם, ולמד בבית המלאכה של דודו.
בשנת 1742 הוא עבר לרומא, שם ציור ודוטה של אותה עיר.
בשנים 1744 ו-1745 הוא נסע לצפון איטליה, שוב צייר ודוטה של כל עיר.
בין היתר עבד עבור קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה מבית סבויה.
מ-1747 עד 1758 עבר לדרזדן, בעקבות הזמנה של אוגוסט השלישי, מלך פולין.
הוא יצר ציורים של הערים דרזדן ופירנה וסביבותיהן.
כיום הציורים הללו משמרים זיכרון של יופייה לשעבר של דרזדן, שנהרסה בהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה.
המוניטין הבינלאומי שלו גדל, ובשנת 1758 הוא נענה להזמנה מהקיסרית מריה תרזה להגיע לווינה, שם צייר נופים של המונומנטים של העיר.
בשנת 1761 עזב בלוטו את וינה ועבר למינכן, שם שהה כמעט שנה.
במכתב לבת דודתה מריה אנטוניה, דוכסית בוואריה, שיבחה הקיסרית מריה תרזה את ההישגים האמנותיים של בלוטו בחצר הווינאית.
מסיבה זאת, הוא נשכר על ידי המשפחה השלטת של בוואריה להכין ציורים.
הוא צייר נוף פנורמי של מינכן ושתי וודוטות של ארמון נימפנבורג עבור מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה.
בסוף 1761, חזר בלוטו לדרזדן.
כאשר אוגוסט השלישי, מלך פולין, שהיה גם הנסיך הבוחר של סקסוניה, שבדרך כלל התגורר בדרזדן, מת ב-1763, הפכה עבודתו של בלוטו פחות חשובה בדרזדן.
כתוצאה מכך, הוא עזב את דרזדן כדי לחפש עבודה בסנקט פטרבורג בחצרה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
אולם בדרכו לסנקט פטרבורג, קיבל בלוטו ב-1764 הזמנה מהמלך החדש של פולין סטניסלאב פוניאטובסקי להיות צייר החצר שלו בוורשה מ-1768.
כאן הוא נשאר כ-16 שנים, למשך שארית חייו, כצייר החצר של המלך, עבורו צייר נופים רבים של הבירה הפולנית וסביבותיה עבור הטירה המלכותית בוורשה, השלמה לציורים ההיסטוריים הגדולים שהוזמנו על ידי פוניאטובסקי מ.
ההזמנות הראשוניות שלו כללו עיטור מצויר של בין השנים 1767 ל-1770, שחדר עבודה שבו צויר קמרון מדומה הוא הדוגמה היחידה שנשתמרה לעיטור רב שאבד ב-1784 במהלך הפיכת הטירה לקסרקטין צבאי.
בשנת 1769 הצייר ובנו לורנצו (1744–1770) השלימו משימה מלכותית גדולה נוספת - ארבע עשרה נופים של רומא העתיקה והאפיפיורית, המבוססים על אוסף התצריבים של ג'ובאני בטיסטה פיראנזי שכותרתם Vedute di Roma (תמונות נוף של רומא).
האוסף התפזר בתחילת המאה התשע עשרה וכיום ניתן לצפות בציורים השונים במוזיאונים שונים ברוסיה – "הפורום הרומי כפי שניתן לראות מגבעת הקפיטולין לדרום-מזרח ופיאצה דלה רוטונדה עם הפנתאון" (מוזיאון לאומנויות יפות במוסקבה), "נוף של פיאצה נאבונה (מוזיאון המדינה בגורקי), נוף של בזיליקת סנטה מריה מג'ורה (מוזיאון לאמנות בחברובסק) ובאוספים פרטיים.
ציוריו של ורשה, 26 ודוטות שצוירו בשנים 1770–80 כדי לייפות את מה שנקרא חדר פנורמה (לימים חדר קאנאלטו) בטירה המלכותית בוורשה ולאחר מכן הועברו לרוסיה, הוחזרו לממשלת פולין ב-1921 שימשו בבנייה מחדש של העיר לאחר הרס כמעט מוחלט על ידי חיילים גרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
ציוריו המוקדמים של בלוטו נושאים מאפיינים בולטים של סגנונו של דודו, והפכו אישיים ומיוחדים יותר בשנים מאוחרות יותר עם השראה ברורה של ציור נוף הולנדי עם צביר עננים, צללים ועלווה עשירה.
הצבע שלו קר יותר ומאופיין באפור פלדה.
התקופה האחרונה של עבודתו של האמן מוערכת כנבדלת מהשלבים המוקדמים יותר תוך דגש על מיידיות ההתבוננות, חתירה לטיפול גנרי בדמויות שאינן העיקר בציור הנוף (staffage), יכולת ללכוד את אווירת המקום ושינוי גלוי בציורים שלו שהופכים צבעוניים יותר עם גוונים חמים יותר.
בפעם הראשונה הוא גם לקח על עצמו לצייר נושאים היסטוריים, כולל "הכתרתו של סטניסלב אוגוסט" (1778) למלך ו"כניסתו של יז'י אוסולינסקי לרומא ב-1633" (1779) בהזמנת .
בלוטו יצר אסכולה של ציור שהמשיכה ופותחה מאוחר יותר על ידי זיגמונט פוגל ומרצ'ין זלסקי.
ברנרדו בלוטו מת בוורשה בשנת 1780 ונקבר בכנסיית הקפוצ'ינים ברחוב מיודובה .
לאחיו הצעיר קראו פייטרו בלוטו (1725 - בערך 1805) ולאחר שיתוף פעולה עם קאנאלטו ואחיו, עבר לצרפת, שם נודע כ"לה סייר קנאלטי"(le Sieur Canalety) ו"פייטרו בלוטי די קנאלטי" (Pietro Bellotti di Caneletty).
ססאר ברנרדו ארבאלו דה לאון (בספרדית: César Bernardo Arévalo de León; נולד ב-7 באוקטובר 1958) הוא פוליטיקאי ודיפלומט גואטמלי, המשמש כנשיא גואטמלה ה־52 במספר.
הוא כיהן בעבר כשגריר גואטמלה בספרד.
בנו של חואן חוסה ארבאלו, נשיא גואטמלה בין השנים 1945–1951, ושל אשתו השנייה, מרגריטה דה לאון.
בעת לידתו, המשפחה התגוררה באורוגוואי בשל ההפיכה הפרו-מערבית שהתרחשה במדינה (בסיוע של ה־CIA כחלק ממבצע PBSUCCESS).
המשפחה עזבה את אורוגוואי כאשר הוא היה בן פחות משנתיים ומשם עברה לוונצואלה ולאחר מכן למקסיקו ולצ'ילה.
לארץ מולדתו, גואטמלה, הגיע לראשונה רק כשהיה בן 15, שם למד בבית ספר קתולי פרטי בגואטמלה סיטי.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, החל ללמוד סוציולוגיה באוניברסיטה העברית בישראל ולאחר מכן המשיך לדוקטורט בפילוסופיה ובאנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת אוטרכט בהולנד.
ארבאלו הצטרף לשירות החוץ במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 ובין השנים 1984 ל-1986 כיהן כקונסול בשגרירות גואטמלה בישראל.
בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 כיהן בשלל תפקידים במשרד החוץ של גואטמלה, ב-1994 מונה לסגן שר החוץ ושנה לאחר מכן, ב-1995, מונה לשגריר גואטמלה בספרד.
ב-1996 התפטר מתפקידו ועזב את עבודתו בשירות החוץ.
ב-2015, השתתף בהפגנות שקראו להתפטרותו של אוטו פרס מולינה, זמן קצר לאחר תחילת המחאה, ארבאלו היה חלק מקבוצת אינטלקטואלים שהקימו את צוות החשיבה סמילה שהפך תוך זמן קצר למפלגת מובימיינטו סמילה.
בבחירות שנערכו ב-2019 נבחר ארבאלו לקונגרס ונכנס לתפקידו ב-14 בינואר 2020. הוא כיהן במספר ועדות והנהיג את סיעתו בקונגרס.
ב-22 בינואר 2023 הכריזה מפלגת מובימיינטו סמילה כי ארבאלו הוא מועמד המפלגה בבחירות לנשיאות הקרובות.
הוא נרשם רשמית כמועמד ב-16 בפברואר 2023. הקמפיין של ארבאלו התמקד בעיקר בהבטחה לטיפול בשחיתות, להחזרת הביטחון לרחובות ובמלחמה בשינוי האקלים.
במאי-יוני 2023 סקרים שנערכו הראו כי התמיכה בארבאלו מזערית ונעה סביב 2% בלבד אך בסיבוב הראשון של הבחירות, שנערך ב-25 ביוני, ארבאלו הגיע למקום השני לאחר שזכה ב-600,000 קולות, והגעתו למקום השני תוארה על ידי התקשורת המקומית והעולמית כ"הפתעה".
לאחר שאף מתמודד לא זכה ב-50% מהקולות בבחירות לנשיאות, הוכרז כי ייערך סיבוב שני ב-20 באוגוסט, בין שני המתמודדים המובילים – ארבאלו והמועמדת סנדרה טורס (אשתו של הנשיא לשעבר, אלווארו קולום).
עם זאת, אישור התוצאות התעכב לאחר ערעור שנוי במחלוקת שהוגש לבית המשפט לחוקה על ידי תשע מפלגות ימניות, כולל מפלגת השלטון, ואמוס, בטענה ל"אי סדרים" ו"הונאת בחירות" לטובת ארבאלו ודרשו לערוך את הבחירות מחדש.
בית המשפט הורה לבצע בדיקת חוזרת של תוצאות הבחירות, אך לא נמצאו ממצאים חריגים.
בית המשפט דחה את הערעור של המפלגה על החלטה זאת, והסמיך את בית המשפט העליון לבדוק ולנסח את תוצאות הבחירות מחדש.
ב-12 ביולי קבע בית המשפט העליון את תוצאות הבחירות באופן רשמי: הוכרז על השעייתה של מפלגת סמילה עקב חשד לזיוף חתימות במהלך הקמת המפלגה ב-2017. ארבאלו הצהיר בראיון ל-CNN כי הוא יערער על ההשעיה בטענה שלבית המשפט אין מספיק ראיות כדי להוציא את הצו.
יום לאחר ההשעיה, בית המשפט לחוקה ביטל את השעייתה של המפלגה, מה שאפשר למפלגה ולארבאלו לרוץ כמועמדה בסיבוב השני של הבחירות.
בסיבוב השני של הבחירות, שנערך ב-20 באוגוסט, ניצח ארבאלו וגרף כ-60.9% מהקולות.
הוא נכנס לתפקידו כנשיא גואטמלה ה־52 ב-15 בינואר 2024.
ב-1983 הוא נישא לאזרחית ארגנטינאית טרזה לפין גנמן; הם נפרדו בשנת 1992. שנה לאחר מכן, ארבאלו נישא לאווה ריברה פיגוארואה, דיפלומטית עמיתה, איתה יש לו שתי בנות.
מאז 2011, ארבאלו נשוי ללוקרסיה פיינדו.
בנוסף לשפת האם הספרדית, ארבאלו מדבר אנגלית, עברית, צרפתית ופורטוגזית.
בֶּרְנַרְדִים רִיבֵּיירוּ (בפורטוגזית: Bernardim Ribeiro; ) היה משורר וסופר פורטוגלי מתקופת הרנסאנס.
אביו, דמיאו ריביירו, היה מעורב בקשר נגד ז'ואאו השני, מלך פורטוגל ב-1484, ונאלץ לברוח לקסטיליה, בעוד ברנרדים הצעיר ואימו מצאו מקלט אצל קרוביהם אנטוניו ואינש זגאלו בקינטה דוש לובוש, ליד סינטרה.
כאשר עלה מנואל הראשון לכס המלכות הפורטוגזי ב-1495, הוא טיהר מאשמה את המשפחות שנרדפו על ידי קודמו, וריביירו האב היה מסוגל לעזוב את מקום גלותו ולחזור לטוראו.
בינתיים, דונה אינש נישאה לבעל קרקעות עשירה של , ובשנת 1503 היא זומנה לחצר המלוכה ומונתה לאחת המטפלות באינפנטה ביאטריש.
ריביירו התלווה אליה, ובאמצעות השפעתה לקח אותו המלך תחת חסותו ושלח אותו לאוניברסיטת ליסבון, שם למד בשנים 1506 עד 1512. כשקיבל את התואר במשפטים, העטיר לו המלך חסד נוסף בכך שמינה אותו לתפקיד Escrivão da Câmara, או מזכיר, ומאוחר יותר בכך שהעניק לו את המדים של .
הקריירה של ריביירו כמשורר החלה עם בואו לחצר המלוכה, ואת החרוזים המוקדמים שלו ניתן למצוא ב-Cancioneiro Geral ("ספר שירים כללי") של המשורר .
הוא השתתף ב-Serões do Paço ("ערבי הארמון") ההיסטוריים, או בידורי הערב של הארמון, אשר כללו בעיקר אלתורים פיוטיים.
שם הוא נפגש, וזכה לידידותם של המשוררים ו, שהפכו לחבריו הספרותיים ולאנשי סודו של הרומן שניהל, שהסתיים באכזבה מרה ובטרגדיה.
ריביירו הגה מוקדם תשוקה עזה לבת דודתו, דונה ג'ואנה זגאלו, בתה של דונה אינש שפרשה עליו את חסותה כשאביו יצא לגלות.
עם זאת, משפחתה התנגדה לנישואיה לזמר ובעל חלומות עם מעט אמצעים וסיכויים דלים להתעשר, ולבסוף אילצה אותה להתחתן עם גבר עשיר, אחד פרו גאטו.
כשהאחרון מת זמן קצר לאחר מכן, פרשה ג'ואנה לבית בכפר, שם נפוצה שמועות כי ריביירו נהג לבקר אותה, ובשנת 1521 היא נכנסה להתבודד במנזר קלרה הקדושה באשטרמוש, שם מתה כעבור כמה שנים.
נטען כי התנהגותו של ריביירו גרמה לשערורייה שהובילה את המלך לשלול ממנו את תפקידו ולהגלייתו.
ריביירו שפך את לבו בחמישה , הקדומים ביותר בפורטוגזית, שנכתבו בחריזה הפופולרית בת 8 ההברות; ועכשיו, חסר תקווה לעתיד ושבור רוחו, החליט לנסוע לאיטליה, ארץ המובטחת עבור המשורר.
ניתן לתרגם את הכותרת כעלמה וצנועה, והיא נחשבת לאחת הדוגמאות הטובות ביותר לסוגת הרומנטיקה הפסטורלית בספרות הרנסאנס.
כאשר חזר הביתה ב-1524, המלך החדש, ז'ואאו השלישי, החזיר אותו לתפקידו הקודם, ומסופר שהוא ביקר ביקור אחרון אצל אהובתו במנזר קלרה הקדושה ומצא אותה בהתקף טירוף.
מאותה תקופה הדרדרו כוחותיו הנפשיים.
בערך בשנת 1534 הוא סבל ממחלה ארוכה, והוא המשיך להתדרדר עד מותו.
הוא לא היה מסוגל למלא את חובות תפקידו, ובשנת 1549 העניק לו המלך גמלה עבור תמיכתו.
הוא לא חי זמן רב כדי ליהנות מזה, שכן בשנת 1552 הוא מת בבית החולים בליסבון.
ה-Menina e Moça הודפס רק לאחר מותו של ריביירו, ולאחר מכן לראשונה בפרארה בשנת 1554. עם הופעתו עורר הספר סנסציה כזו שקריאתו נאסרה, משום שהוא חשף טרגדיה משפחתית שהאלגוריה לא הצליחה להסתיר.
הוא מחולק לשני חלקים, הראשון שבהם הוא בהחלט יצירתו של ריביירו.
עם זאת, הדעות חלוקות לגבי השני.
מהדורה אחת של החלק הראשון נעשתה על ידי ד"ר ז'וזה פסניה (אופורטו, 1891), ומהדורה עדכנית יותר נעשתה ב-2012. חרוזיו של ריביירו, כולל חמשת האקלוגים שלו, הודפסו מחדש במהדורה מוגבלת על ידי ד"ר שאווייר דה קוניה (ליסבון, 1886).
ברנרדו ספולוודה אמור (בספרדית: Bernardo Sepúlveda Amor; נולד ב-14 בדצמבר 1941) הוא דיפלומט ומשפטן מקסיקני.
הוא היה שר החוץ של מקסיקו בשנות ה-80 תחת הנשיא מיגל דה לה מדריד ושופט בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ).
ברנרדו נולד במקסיקו סיטי, שם למד משפטים באוניברסיטה האוטונומית הלאומית של מקסיקו .
לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שני, והתמחה במשפט בין-לאומי פומבי בבריטניה (1966).
בהמשך קיבל תואר פרופסור למשפט בינלאומי.
מ-16 במרץ עד 30 בנובמבר 1982, הוא שימש כשגריר מקסיקו בוושינגטון.
מ-1989 עד 1993, שימש כשגריר מקסיקו בבריטניה .
בין שני התפקידים הדיפלומטיים הללו, מדצמבר 1982 עד 1988, שימש כשר החוץ של מקסיקו תחת נשיא מקסיקו מיגל דה לה מדריד.
בשנת 1984 הוענק לו פרס נסיך אסטוריאס.
בשנה שלאחר מכן, ארגון אונסק"ו העניק לו את פרס סימון בוליבר .
בשנת 1996, הוא נבחר לכהן בוועדה למשפט בינלאומי של האו"ם.
הוא נבחר מחדש לאותו תפקיד בשנת 2001. ב-7 בנובמבר 2005 הוא נבחר לכהן כשופט בבית הדין הבינלאומי לצדק לתקופה של תשע שנים.
בשנת 2012, נבחר ספולוודה אמור על ידי שופטי בית הדין הבינלאומי לסגן נשיא בין הדין, לכהונה של שלוש שנים החל מ-6 בפברואר 2012.
בשנת 2017, מונה ספולוודה אמור ליו"ר מועצת המנהלים של Altán Redes , קונסורציום תקשורת מקסיקני.
ברנשטיין היא עירייה בסקסוניה, גרמניה, בהרי עפרה.
היישוב ממוקם בהרי עפרה התיכוניים בגובה של כ-710 מטרים מעל פני הים, על גבול גרמניה-צ'כיה בעמק פלבאך.
הפסגה הגבוהה ביותר היא הר ברנשטיין בגובה 898 מטר מעל פני הים.
היישוב ברנשטיין נוסד במחצית הראשונה של המאה ה-16. קיים הזכור תיעודי ראשון מ-1525 עם השם Pernstein.
בשנת 1834 קיבל הכפר ברנשטיין מעמד של שוק.
באותה תקופה הכפר היה עדיין תחת שליטתה של מועצת העיר אנאברג.
בְּרֶסְט (בעבר נקראה בְּרֶסְט לִיטוֹבְסְק; בלארוסית: Брэст, לעיתים גם Бе́расьце או Бярэ́сьце; רוסית: Брест; יידיש: בְּרִיסְק ובעבר בריסק דליטא; פולנית: Brześć ובעבר Brześć Litewski; ליטאית: Brestas) היא עיר בדרום-מערב בלארוס ובירת המחוז הקרוי על שמה.
העיר שוכנת על גבול פולין (צמודה לעיירה טרספול) ובקרבת הגבול עם אוקראינה, במרחק של כ-330 ק"מ דרום-מערבית לבירה מינסק.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023 מתגוררים בעיר 342,461 תושבים, והיא העיר השישית בגודלה במדינה (אחרי מינסק, הומל, ויטבסק, גרודנו ומוהילב).
ב-1918 נחתם בעיר חוזה ברסט-ליטובסק, חוזה שלום בין רוסיה, שעברה את מהפכת אוקטובר, למעצמות המרכז.
החוזה הביא לעצמאות פולין, לטביה, ליטא, אסטוניה, פינלנד ואוקראינה.
בין מלחמות העולם הייתה העיר בתחום פולין, ונמנו בה כ-25,000 יהודים, כמחצית מתושביה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כבש הוורמאכט את ברסט ב-14 בספטמבר 1939. על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נמסרה העיר לרוסים ב-23 בספטמבר 1939 במצעד צבאי משותף עליו פיקדו הגנרלים היינץ גודריאן וסמיון קריבושיין.
ב-22 ביוני 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, לאחר שהייתה ליישוב הסובייטי הראשון שהותקף במבצע ברברוסה.
מבצר ברסט ליטובסק החזיק מעמד עד 30 ביוני 1941.
בימים הראשונים לכיבוש, נרצחו בעיר כ-5,000 גברים יהודים.
בסתיו 1941 רוכזו יהודי העיר הנותרים בשני גטאות, בהם התפתחו תנאי רעב קשים, והיהודים שהצטופפו בהם הצטוו לענוד טלאי צהוב.
לשם הובאו גם יהודי הסביבה לרבות מצ'רנווצ'יצה.
מגטאות אלו הועברו יהודי העיר ב-15 באוקטובר 1942 לתחנת הרכבת בעיר, ממנה הוסעו לתחנת ברונה גורה, שם נרצחו כולם.
היהודים שנתפסו מסתתרים בגטאות, נרצחו במקום.
בפברואר 2019 התגלה בעיר בור ירי, ובו שרידיהם של יותר מ-1,200 יהודים שנרצחו בידי הנאצים.
ב-28 ביולי 1944 שחרר הצבא האדום את העיר.
לעיר שבו 14 יהודים בלבד.
על גבורת מגיני העיר אל מול הצבא הגרמני המתקרב זכתה מצודת העיר בתואר מבצר-גיבור ברית המועצות, והייתה לאתר היחיד שאינו עיר שזוכה במדליה מסוג זה.
בתום מלחמת העולם השנייה עברה העיר לתחומי הרפובליקה של בלארוס במסגרת ברית המועצות.
עם האישים היהודים המפורסמים שנולדו בברסט נמנים ראש ממשלת ישראל בעבר מנחם בגין, חבר הכנסת יעקב חזן, הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן, הרב איסר יהודה אונטרמן והשושלת הרבנית לבית סולובייצ'יק.
כמו כן אביו של אריאל שרון, שמואל שיינרמן, נולד בעיר ונמלט ממנה לגאורגיה ומאוחר יותר לארץ ישראל בזמן מלחמת העולם הראשונה.
בין רבני העיר: הרב יואל סירקיש - הב"ח, הרב יעקב מאיר פאדווא, מהרי"ל דיסקין, רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק ה"בית הלוי", בנו הרב חיים סולובייצ'יק ואחריו רבה האחרון של העיר, בנו הרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
לצידם של שני הרבנים האחרונים, כיהן כדומו"צ הרב שמחה זליג ריגר.
עם עלייתו של הרב יצחק זאב ארצה בתחילת מלחמת העולם השנייה, מסר שיעורים במקום מושבו בירושלים, וכך נוצר הבסיס לישיבת בריסק שפועלת כיום בראשות בנו ונכדיו.
באוקטובר 2014 פרסם העיתון דיילי מייל כתבה על מאות מצבות מבית הקברות היהודי העתיק שהתגלו במהלך חפירות לבניין קניון בעיר, ובעקבותיו התברר שהתגלו כבר למעלה מאלף חמש מאות מצבות פזורות בבתים ובבניינים בעיר והם שמשו לאחר השואה ובתקופת השלטון הסובייטי לבניה ברחבי העיר.
על חורבות בית הכנסת הגדול בבריסק נבנה קולנוע ובמרתפיו ניתן להבחין בהריסות בית הכנסת.
ליד המבצר של בריסק נבנתה אנדרטה לזכר הנופלים במלחמת העולם השנייה (כולל יהודים).
לידה רוכזו המצבות שנאספו בבית הקברות היהודי וברחובות בריסק.
בשנת 2019 נתגלו בקבר אחים בעיר גופות רבות של יהודים שנרצחו בשואה בירי בראשם ונקברו בבור, ומיקומם לא היה ידוע קודם.
הקבר הגדול התגלה בפברואר 2019, במהלך עבודות בנייה בעיר, אז לא הייתה ברורה כמות הקרבנות.
עם פתיחתו בחודש מאי 2019 נספרו 1,214 גופות.
רב העיר הרב חיים רבינוביץ התבקש על ידי ראש העיר להעבירם לקבר אחים מחוץ לעיר.
זהותם היהודית של הנרצחים הייתה ניכרת, השלדים היו לבושים בבגדים יהודים דתיים אופייניים לתקופה, וכן בשרידי כובעים לגברים, ובכיסויי ראש לנשים.
שליח חב"ד ורב העיר מטעם הממשלה הוא הרב חיים רבינוביץ, יליד ירושלים, הפועל בעיר מאז 2003 מטעם ארגון 'אור אבנר' וארגון הקהילות היהודיות בחבר העמים.
הוא מפעיל בית כנסת, גן ילדים ובית תמחוי, בשנת תשע"ט הוא רכש את בית הכנסת "הקדש שול".
ברסינוסטרואידים (באנגלית ביחיד: Brassinosteroid; בקיצור: BR) הם משפחה של תרכובות אורגניות המשמשות כהורמונים צמחיים.
הברסינוסטרואידים הם ההורמונים הצמחיים האחרונים שהתגלו.
קיומם הוכח לראשונה ב-1970; ב-1979 בּוּדד ההורמון העיקרי במשפחה, ברסינוליד (Brassinolide), ומבנהו הובהר באמצעות קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן.
קיומם של הברסינוסטרואידים הובחן לראשונה בגרגרי אבקה של צמח הקנולה; שמו המדעי של הצמח, Brassica napus, נתן לברסינוסטרואידים את שמם (אם כי בתחילה הם נקראו ברסינים (Brassins)).
ב-1979 בודדו 4 מיליגרם של ברסינוליד מ-227 קילוגרם של אבקת קנולה.
מבחינה כימית הברסינוסטרואידים הם ליפידים סטרוליים הקרובים מאוד במבנם לתרכובות ולהורמונים מעולם החי, כגון כולסטרול, אסטרוגן וטסטוסטרון.
אחת מארבע הטבעות בברסינוסטרואידים קשורה לאטום חמצן נוסף (אשר אינו קיים בסטרולים מעולם החי), דבר ההופך את הטבעת ללקטון (אסטר טבעתי).
ברסינוסטרואידים הם ההורמונים הצמחיים היחידים הדומים במבנם להורמונים בבעלי חיים.
עד לשנת 2003 התגלו כ-60 ברסינוסטרואידים בכ-30 משפחות שונות של צמחים, בעיקר צמחי זרע, אך גם בצמחים נחותים יותר ובאצות ירוקות.
הברסינוסטרואידים נמצאים בכמויות מועטות כמעט בכל חלקי הצמח.
הם מעודדים התארכות הגבעול, הבשלת זרעים וסינתזת אתילן; הם מונעים נשירת עלים ומעכבים את צמיחת השורש; והם מעורבים בגרביטרופיזם (תגובת איברי הצמח לכוח המשיכה) ובוויסות של גנים רבים הקשורים להתפתחות הצמח, למטבוליזם שלו ולהתמיינות תאיו.
ברנשים וחלומות היה מחזמר ישראלי.
המחזמר עלה לבמות בשנת 1981 בבימויו של צדי צרפתי, בניהולו המוזיקלי של אלדד שרים, בעריכת אבי קורן ובהפקתם של דוד ברנמן ואבי סרוטניק.
המחזמר מבוסס על שירים מוכרים בתרגום לעברית מתוך מחזות הזמר: "קברט", "סיפור הפרברים", "משחקי הפיג'מה", "ברנשים וחתיכות", "אירמה לה דוס", "צ'יריטי המתוקה", "הלו, דולי!", "גברתי הנאווה", "ניו יורק ניו יורק", "פורגי ובס" ו"אוליבר!".
את הגרסאות העבריות לשירים כתבו אבי קורן, דן אלמגור וחיים חפר.
תחילה התבקשו המפיקים להעלות מופע בידור במיוחד עבור עובדי התעשייה האווירית, אך תוך כדי התגבשות המופע הוחלט להמשיך להציגו גם לאחר 10 ההופעות הקנויות מראש.
הוא הוצג בהיכל התרבות בתל אביב במשך 52 שבועות ברציפות, ובכך שבר שיא ישראלי.
בריאיון ליגאל רביד בערוץ הראשון סיפר צרפתי כי בכל ערב השתרכו תורים בקופות היכל התרבות.
בשל התפאורה המורכבת לא התאפשר למפיקים לצאת לסיבוב הופעות מחוץ לתל אביב, ובשל כך המופע צולם על ידי הטלוויזיה הישראלית באולפני הרצליה ושודר בערוץ הראשון.
בזכות המופע התגלו אביב גלעדי שהיה המפיק בפועל והפך לימים לאחד המפיקים הגדולים בישראל (בהפקה הכיר גלעדי את חנה לסלאו ונישא לה בהמשך) וגם מעצב התלבושות יובל כספין שהייתה זו עבודתו הראשונה.
המופע הורכב בעיקר משירים ולצדם קטעי קישור מעטים שהעביר אילי גורליצקי.
"ברנשים וחלומות" זכה בפרס כינור דוד לשנת 1981 כמופע הבידור המצליח בישראל.
לאחר המופע חברו ברק גליל, עירית ענבי וירון חדד אל ורדה גורן בלהקת "קסם" שהוקמה ב-1982 ופעלה עד 1985.
בְּרֶסְלַב (באוקראינית: Брацлав או Браслав, מבוטא "בְּרַצְלַוו" ו"בְּרַסְלַוו", בהתאמה; פולנית: Bracław; יידיש: בראַסלעוו) היא עיירה השוכנת בקרבת נהר הבוג הדרומי בדרום-מזרח פודוליה, בנפת נמירוב שבמחוז ויניצה באוקראינה.
העיר, שבימי הביניים ובתחילת העת החדשה הייתה מרכז אזורי חשוב, שקעה ואיבדה את השפעתה במהלך המאות ה-19 וה-20.בשנת 1926 מנתה אוכלוסיית העיירה 7,842 נפש..
האזכור הכתוב הראשון של ברסלב מתוארך לשנת 1362. העיר זכתה לזכויות מגדבורג ב-1564.
ברסלב השתייכה לדוכסות הגדולה של ליטא עד לאיחוד לובלין בשנת 1569, אז הפכה למרכז וויוודת ברצלב באיחוד הפולני-ליטאי, והיוותה מוצב הגנה חשוב.
בעת מרד חמלניצקי בשנת 1648, הפכה ברסלב לעיר במדינה הקוזאקית, בחסות צאר רוסיה.
בחוזה אנדרוסובו בשנת 1667, הושבה העיר לפולין.
לאחר החלוקה השנייה של פולין בשנת 1793 הפכה העיר לחלק מן האימפריה הרוסית, יחד עם יתר הגדה הימנית של אוקראינה (השטח שממערב לנהר דנייפר).
תחת השלטון הרוסי הייתה ברסלב מרכז אוייזד בפלך פודוליה.
מאחר שלא הייתה לעיר גישה למסילת ברזל, פחתו חשיבותה ואוכלוסייתה בהדרגה.
יהודים התחילו להתיישב בברסלב במהלך המאה ה-16. לפי רישומי גביית המיסים בעיר שנערכה בשנת 1616 היו בעיר 16 בתים בבעלות יהודית (מתוך כ-560 ).
במהלך מרד חמלניצקי נמלטו היהודים מן העיר ומצאו מקלט בערי הסביבה.
יהודים שבו להתגורר בעיר רק בשנת 1730. בשנת 1765 התגוררו בעיר כ-100 יהודים.
ערב חלוקה השנייה של פולין (והעברת ברסלב לידי האימפריה הרוסית) התגוררו בעיר 352 יהודים.
באותה תקופה פעל בעיר רבי נחמן מברסלב.
צמיחה כלכלית של האזור בסוף המאה ה-19 הביאה לעיר יהודים רבים.
בראשית המאה העשרים התגוררו בברסלב כ-6,000 יהודים – יותר ממחצית אוכלוסייתה.
בעיר פעלו שבעה בתי כנסת.
בעיר פעלה טחנת קמח גדולה, בבעלותו של יהודי בשם יעקב סוליטמן.
לאחר התפרקות האימפריה הרוסית ובמהלך מלחמת האזרחים סבלו יהודי העיר מפוגרומים בתלי פוסקים.
בינואר 1918, חיילי הצבא הרוסי, שנסוגו בפני הגרמנים, ערכו פוגרום ביהודי העיר.
בפוגרומים של כנופיות אוקראינים בין מאי 1919 לאפריל 1921 נרצחו בה יותר מ-450 יהודים.
כ- 600 ילדים יהודים הפכו ליתומים, 300 בתי יהודים נהרסו.
בעקבות הפרעות עזבו יהודים רבים את ברסלב.
נכון לשנת 1923 התגוררו בעיר כ-2000 יהודים (כשליש מכלל האוכלוסייה).
השלטון הקומוניסטי סגר את כל מוסדות הדת היהודים.
יחד עם זאת בעיר נפתח בית ספר יהודי, בו שפת הלימוד הייתה יידיש.
במהלך שנות ה-30 המשיכה האוכלוסייה היהודית של ברסלב להידלדל, בעיקר בשל עזיבת הצעירים, אשר עברו לערים מרכזיות בברית המועצות.
לפי מרשם האוכלוסין שנערך בשנת 1939 התגוררו בברסלב 1010 יהודים (כרבע מכלל האוכלוסייה).
הנאצים כבשו את ברסלב ב-22 ביולי 1941. רק יהודים מעטים הספיקו להימלט ממנה לפני הכיבוש.
העיירה נכללה בתחום הכיבוש הרומני.
בספטמבר 1941 הוקם בעיר גטו.
לעיר הובאו גם יהודים מרומניה.
בינואר 1942 הועברו רוב היהודים למחנה הריכוז פצ'ורה.
באוגוסט 1942 הוקמו בברסלב שני מחנות עבודה גרמניים.
מפעם לפעם נעשו במחנות סלקציות, אך בסוף 1943 עדיין נותרו בהם עובדים יהודים.
במרץ 1944 שחרר הצבא האדום את העיר.
בעת השחרור נותרו בעיר כ-200 יהודים מקומיים וכ-30 יהודים מרומניה.
לאחר המלחמה התגוררו בעיר כמה מאות יהודים, מספרם ירד בהתמדה.
מרביתם עזבו בתחילת שנות ה-90. האזכור האחרון לנוכחות יהודית בעיר הוא משנת 1998, אז התקיימה בעיר קהילה של כ-40 יהודים, קשישים כולם.
ברנשים וחתיכות הוא סרט מוזיקלי שהופק באולפני MGM בשנת 1955. הסרט בוים בידי ג'וזף ל.
הסיפור מבוסס על המחזמר "ברנשים וחתיכות" שכתב והלחין פרנק לאוסר, שהועלה לראשונה בברודוויי ב-1950. התסריט הוא עיבוד לשני סיפורים קצרים של דיימון ראניון, "האידיאל של מיס שרה בראון" ו"לחץ דם".
שלושה מהשירים שמופיעים בסרט, "Pet Me Poppa", "(Your Eyes Are the Eyes of) A Woman in Love", ו "Adelaide" ונכתבו בידי פרנק לאוסר, במיוחד לגרסה הקולנועית, והשיר האחרון נכתב במיוחד עבור פרנק סינטרה.
נתן דטרויט (פרנק סינטרה) מנהל מקום מפגש ותיק וקבוע למשחקי קובייה (בלתי חוקיים) בניו יורק של סוף שנות ה-40. הוא נקלע לקשיים כלכליים ומחפש מקום מפגש חדש למשחקי קובייה בסכומים גדולים, זאת אף על פי שקצין המשטרה החטטן ברנינגן נחוש בדעתו לעצור את המשחקים הבלתי חוקיים האלה.
נתן והחבורה המלוכדת סביבו, "נייסלי-נייסלי" ג'ונסון (סטובי קאין) ובני "סאות'סטריט" (ג'וני סילבר), נחושים באותה המידה לארגן את המשחק.
בגלל שהמשטרה תמיד בסביבה, לא נותרת לנתן ברירה והוא בוחר במקום שנקרא המוסך של בילטמור, שבעליו דורש 1,000 דולר במזומן ומראש.
נתן, שמרושש עד כדי כך שאינו יכול להרשות לעצמו אפילו לקנות מתנה לחברתו מיס אדלייד (ויוויאן בלאין), ארוסתו מזה ארבע עשרה שנים, רואה מוצא מהסבך הכלכלי שלו, כאשר הוא שומע כי סקיי מסטרסון (מרלון ברנדו), מהמר הידוע בנטייתו להמר בסכומים בלתי רגילים, סועד צהריים במסעדה סמוכה.
לאחר שנתן נכשל בניסיונו לשכנע את סקיי להמר על מה מכרה מינדי (בעלת המסעדה) יותר יום קודם לכן, עוגות גבינה או שטרודל, הוא מקבל רעיון כאשר סקיי מתרברב כי הוא יכול לקחת כל בחורה שירצה איתו להוואנה למחרת היום.
כאשר הוא רואה ברקע השיחה את תזמורת המיסיון חולפת בנגינה, הוא מתערב עם סקיי על 1,000 דולר, כי לא יוכל לשכנע את מנהיגת המיסיון, סמלת שרה בראון (ג'ין סימונס).
על אף שסקיי מאוכזב על כך שנפל פתי להתערבות לא מוצלחת, הוא הולך אל המיסיון שם הוא פוגש את שרה ודודה ומצהיר כי הוא חוטא המעוניין לחזור בתשובה.
שרה נמשכת לסקיי, אך חושדת בכוונותיו האמיתיות.
לאחר שהוא שומע כי המיסיון סובל מבעיות למשוך חוטאים אליו, הוא מבטיח לשרה שישיג לה שנים עשר חוטאים לתפילת החצות בעוד שני לילות, אם היא תסכים לצאת עמו למסעדה בלילה למחרת.
שרה מסרבת, אך סקיי מסרב להפר את הבטחתו ואומר לה כי הוא יאסוף אותה למחרת בצהריים, כי המסעדה החביבה עליו נמצאת בהוואנה.
באותו הלילה, במועדון, מספרת אדלייד, הרקדנית הכוכבת הראשית, לנתן כי היא תקבל העלאה במשכורת ותרוויח מספיק כסף כדי שהם יוכלו להתחתן.
אדלייד מפעילה לחץ על נתן, כאשר היא מספרת לו כי אמא שלה חושבת כי הם נשואים כבר שנים.
באותו רגע, מטיחה רקדנית אחרת במועדון בנתן כי הוא משך את חברה לחיים להשתתף במשחקי הקובייה שלו, ואדלייד צורחת עליו לצאת מהחדר.
למחרת היום, ג'נרל קארטרייט, המפקח של שרה במיסיון, מספר לה כי הארגון החליט לסגור את הסניף בניו יורק וזאת מכיוון שאין הוא מושך חוטאים.
בדיוק באותו זמן מגיע סקיי ומבקש מהגנרל לתת לשרה 36 שעות כדי להוכיח כי המיסיון כן מושך חוטאים.
בתמיכתו של דודה, שרה מקבלת את הבטחתו של סקיי, ואומרת לגנרל כי היא יכולה להבטיח לו שיהיו לפחות תריסר חוטאים במפגש התפילה שיערך למחרת בחצות.
כאשר השניים נמצאים בהאוונה, התנהגותה המהוגנת של שרה משתנה, לאחר שסקיי הזמין כמה משקאות חלב ובהם רום.
במועדון הלילה, היא וסקיי מרבים לדבר על אהבה ולאחר מכן מתחילים להתנשק.
במועדון אחר, כאשר אישה קובנית מתחילה לפלרטט עם סקיי וגוררת אותו אחריה אל רחבת הריקודים, היא ושרה מתחילות במריבה שהופכת במהירות לקטטה המונית.
מאוחר יותר, כאשר שרה מתפכחת, היא מודה כי נהנתה, ולאחר שהוא מספר לה על ההתערבות, היא אומרת כי לא אכפת לה מכך.
לאחר שסקיי ושרה חוזרים לניו יורק מעט לפני הזריחה, הם שומעים בקרבת המיסיון את סירנות המשטרה, נייסלי-נייסלי מתפרץ לתוך המיסיון, ומזהיר עשרות מהמרים, שנמלטים החוצה מהחדר האחורי במיסיון, מתחמקים בקושי מקצין המשטרה ברנינגן ומכוח המשטרה שעימו.
ברנינגן הזועם, מאשים את שרה כי ידעה על קיומו של המשחק.
שרה, מפנה אצבע מאשימה כלפי סקיי, ואף על פי שהיא טועה, סקיי מסרב להכחיש זאת.
למחרת בלילה סקיי מגיע למועדון הלילה "הקופסה החמה" ורואה שם את "נייסלי-נייסלי", שמקונן כי עליו לספר לאדלייד, שתוכנית הבריחה שלה ושל נתן כדי להתחתן מבוטלת.
סקיי מתנדב לספר לאדלייד, שיודעת כי נתן אינו מגיע בגלל משחק קוביות.
סקיי מנסה לגלות סימפתיה, אך עוזב כאשר היא נוזפת בו שהוא ידע איך היא מרגישה ביום שבו הוא יתאהב באישה הלא נכונה.
במיסיון, דודה של שרה מנסה לשכנע אותה כי לסקיי לא הייתה כל ידיעה על משחק הקובייה שהתרחש במקום, אך היא מודה כי היא מודאגת שיום אחד יהיה זה סקיי שימלט כך מפני המשטרה.
באותו הזמן, סקיי ונייסלי-נייסלי מגיעים אל המיסיון ומזכירים לה על ההבטחה שהוא נתן לה.
היא אומרת לסקיי כי עתה הם שווים ואין הוא חייב לעמוד במילתו ועוזבת את המקום, אך דודה של שרה, היודע כי שרה מאוהבת בסקיי, אומר לסקיי כי הוא חייב למלא אחר הבטחתו אחרת יוודע בכל העיר כי אין הוא אדם העומד במילתו.
בינתיים, בביבים של העיר נמשך משחק הקוביה כבר למעלה מעשרים וארבע שעות.
נתן וחבריו מעוניינים לפרוש, אך המאפיונר הידוע לשמצה מדטרויט, איתו הם משחקים מאיים עליהם, ומתעקש שימשיכו לשחק, עם הקוביות שלו, עד שיזכה בכל הפסדיו, 25.000 דולר.
המאפיונר זוכה בכל כספו בחזרה ואף בעמלה של נתן.
כעת מגיע סקיי, ולאחר שנתן אגרוף למאפיונר הוא מציע התערבות גדולה, הוא יכסה את כל חובותיו של נתן ועוד יוסיף 1,000 דולר לכל מהמר אם הוא יפסיד, אך אם ינצח כולם ילוו אותו למיסיון לתפילת הלילה, כל זה בהטלת קוביות אחת ויחידה.
סקיי זוכה, וכולם מלווים אותו אל תפילת החצות.
בדרכו לשם ממהר נתן אל אדלייד, הוא מבטיח לה כי הוא אוהב אותה, אך כאשר הוא אומר כי אינו יכול לברוח כדי להתחתן באותו הרגע ועוזב, היא מתעטשת ומייבבת.
בחצות, שרה מספרת לגנרל קארטרייט כי היא נכשלה, בדיוק כאשר כל ה"חוטאים" מגיעים עם סקיי, סקיי מבקש משרה בבוטות את הבטחתו בחזרה ועוזב, לא לפני שהוא מבקש מנתן לשמור על הבטחתו בסוד מפני האחרים בזמן התפילה.
כאשר קארטרייט מבקש מהם עדות על חטאיהם, הבחורים מדברים בחוסר רצון על משחקי הקוביה שלהם, עד שנייסלי-נייסלי קם על רגליו ומבקש מחילה אמיתית.
כאשר בראנינגן מגיע, הוא מספר לקארטרייט כי משחקי הקוביה התקיימו במיסיון עצמו לילה קודם, אך שרה משקרת כשהיא אומרת כי זה מעולם לא היה.
נתן מספר לשרה בפרטיות על ההתערבות בינו ובין סקיי ומוסיף כי סקיי שילם את 1,000 הדולר לאחר שאמר כי שרה לא נסעה עמו להאוונה, ושרה רצה לחפש את סקיי.
זמן קצר לאחר מכן מתחתנת אדלייד עם נתן ושרה מתחתנת עם סקיי בכיכר טיימס, המקושטת לחתונה הכפולה.
פרנק סינטרה - נתן דיטרויט
מרלון ברנדו - סקיי מסטרסון
ג'ין סימונס - האחות שרה בראון
ויויאן בליין - מיס אדלייד
ברסטו היא עיר במחוז סן ברנרדינו שבמדינת קליפורניה, ארצות הברית.
לפי מפקד האוכלוסין העירוני שנערך בשנת 2007 חיו בעיר 24,600 תושבים.
ברסטו היא מרכז תחבורתי חשוב בדרום-מזרח מדינת קליפורניה, אזור הנקרא אימפריית המטרופולין הפנימי המתפרס על שטח מחוזות סן ברנרדינו ואימפריאל.
כבישים חשובים כמו: כביש 66 הידוע, כביש בין-מדינתי 40 החוצה את ארצות הברית ממערב למזרח וכביש בין-מדינתי 15 המוביל למדינת נבדה עוברים דרך העיר.
בעיר נמצאת גם תחנת מיון רכבות גדולה, אחת הגדולות בדרום קליפורניה השייכת לחברת הרכבת BNSF.
בעיר עוברות רכבות של יוניון פסיפיק בדרכן מלוס אנג'לס לסולט לייק סיטי, יוטה ומסילה של BNSF בדרכה לשיקגו.
אחוז גבוה מתושבי העיר הם אנשי צבא וזאת משום שסביב העיר ישנם מספר בסיסי צבא גדולים כגון בסיס של חיל הנחתים.
מדי שנה עוברים בברסטו מטיילים רבים מאזור לוס אנג'לס ודרום קליפורניה הנעים מזרחה לכיוון לאס וגאס והלאה.
על כן העיר מלאה במוזיאונים ומרכזי מבקרים כגון: המרכז לחקר המדבר, מוזיאון עמק נהר מוהאבי, מוזיאון הרכבות של מערב אמריקה ומוזיאון הרכבים של כביש 66. דבר נוסף המאפיין את העיר היא כמות רבה של ציורי קיר המספרים את ההיסטוריה של האזור בעיקר ברחוב המרכזי של ברסטו.
מדי יום יוצאים מספר סיורים מודרכים ברחוב הראשי בהם מספרים את ההיסטוריה של כל ציור קיר.
בקרבת העיר ישנם מספר אתרים של נאס"א וביניהם מרכז גולדסטון לתקשורת חלל עמוק.
ברסטו הוכרזה רשמית כעיר ב-30 בספטמבר 1947, אך ההתיישבות במקום החלה כבר בשנות ה-40 של המאה ה-19 על ידי מתיישבים מורמונים ומחפשים אחר זהב במכרות באזור.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 התגלה כסף רב במכרות מה שגרם לעוד אנשים להגיע ולנסות את מזלם במקום.
באותו הזמן בערך החלה להיבנות מסילת רכבת על מנת להעביר את התפוקה לכל רחבי ארצות הברית.
בשנת 1883 בנתה חברת סאות'רן פסיפיק מסילת רכבת מהעיירה מוהאבי בקליפורניה לנידלס השוכנת במזרח המדינה, על גדותיו של נהר הקולורדו.
השם ניתן לעיר על שמו של אחד ממתכנני מסילות הרכבות באזור שהיה הבעלים של מסילת סנטה פה.
עד היום אחוז גבוה מהכלכלה מבוסס על התחבורה.
האקלים בברסטו הוא חם בקיץ וקריר בחורף.
הטמפרטורות הממוצעות בקיץ הן 38 מעלות צלזיוס, ובחורף 1- מעלות צלזיוס, כאשר הבקרים מאוד קרים ביחס לדרום קליפורניה.
ישנם שני מוסדות להשכלה גבוה בברסטו: האוניברסיטה הקהילתית של ברסטו וקמפוס של אוניברסיטת פארק, אוניברסיטה פרטית שהקמפוס הראשי שלה ממוקם במדינת מיזורי.
סטאד ברסטואה 29 , הידועה בשם הקיצור ברסט (Brest), היא קבוצת כדורגל מהעיר ברסט, המשחקת בליגת העל הצרפתית.
המועדון נוסד בשנת 1903 בעקבות מיזוג של חמש קבוצות.