tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במתחם חניה תת-קרקעית בעלת ארבע מפלסים ליותר מ-300 מקומות חניה וחניה קרקעית שמורה ל -70 מקומות.
מ-12 במאי 2025 הגשר נסגר לשיפוצים עד 31 בדצמבר 2030. אחת הסיבות לכך היא בניית גורד שחקים בגובה 398 מטרים, ליד הגשר, וכן שיפוץ הגשר.
גשר בלאגובשצ'נסק—חייחה הוא גשר לכלי רכב החוצה את נהר אמור ומחבר את רוסיה לסין.
הגשר מחבר את העיר בלאגובשצ'נסק שברוסיה עם הנציבות העירונית חייחה שבסין.
אורך הגשר הוא 1,080 מטר, 540 מטר מכל צד, הרוסי והסיני.
עלויות הבנייה מרוסיה הסתכמו ב-13.6 מיליארד רובל, מהסינים (במונחי רובל) – 5.2 מיליארד רובל.
ב-10 ביוני 2022, רוסיה וסין פתחו את הגשר, אך הוא זמין רק לתנועת משאיות
גשר בראילה (ברומנית: Podul peste Dunăre de la Brăila), שמכונה גם בשם Golden Gate, הוא גשר תחבורתי תלוי באורך 1.974,30 מטרים, מעל נהר דנובה, בקרבת בראילה, ברומניה.
הגשר נחנך ביום 6 ביולי 2023 בנוכחות נשיא רומניה.
זה הגשר התלוי השלישי באורכו באירופה.
עלות הקמתו מוערכת ב-500 מיליוני יורו וצופים שניתן יהיה להשתמש בו 120 שנים.
הגשר נועד לתעבורת מכוניות, אך אפשרית גם תעבורת רוכבי אופניים והולכי רגל, אולם מעברם לא יורשה תמיד.
הגשר הוא בגובה 38 מטרים, גובה בו יש משמעות לפגעי מזג אוויר, ערפל, סופות, רוחות חזקות ובהתאם לכך יקבעו תנאי המעבר לרוכבי אופניים והולכי רגל.
הגשר מצויד במנגנונים אוטומטיים, שיעצרו את המעבר בו כאשר יהיה בכך סיכון.
גשר בריטניה הוא גשר קשתות דו-מפלסי המחבר את ויילס והאי הבריטי עם האי אנגלסי מעל למצר מנאי.
בהקמתו שימש גשר בריטניה את מסילת הרכבת להוליהד, בעוד גשר מנאי מצפון שימש לכלי רכב.
כיום, ומאז השלמת עבודות שיפוץ נרחבות ב-1971, משרת הגשר את כביש צפון ויילס המהיר ה-A55 במפלסו העליון (בעצמו חלק מהציר הבין לאומי ציר E22) ואת קו הרכבת של צפון ויילס במפלסו התחתון.
ב-30 בינואר 1826 נחנך גשר מנאי שתוכנן על ידי תומאס טלפורד לטובת הקמת כביש ה-A5 החדש אשר חיבר את לונדון להוליהד ומשם גם לדבלין.
הכביש החדש חצה את צפון ויילס והתבסס על הצורך שנוצר כתוצאה מחוק האיחוד של 1800 והייתרון בנתיב תחבורה יבשתית בין היבשת לבין נמל הוליהד (Holyhead) שהיה נמל הקשר לתחבורה הימית לאירלנד.
כחלק מהקמת התשתית היבשתית הוחלט גם לפתח נתיב רכבת שיחבר את הוליהד לרשת הרכבות הלאומית, תחילה תוכנן לשלב את מסילת הרכבת בגשר מנאי, אך לבסוף הוחלט לבנות גשר רכבת כ-1.6 קילומטרים דרומית לגשר מנאי.
רוברט סטיבנסון נבחר לתכנן את גשר בריטניה והעבודות עליו החלו ב-1846, הוא עוצב כגשר "צינור" מפלדה הנתמך על ידי שלושה מגדלי אבן.
ב-5 במרץ 1850 בניית הגשר הושלמה והושק ונכנס לשימוש באופן רשמי.
במרץ 1966 קיבל הגשר רישום מבנה מדרגה II כהקרה על הערך ההיסטורי והאדריכלי שלו, במאי 1970 שרפה שפרצה בגשר גרמה נזק רב לחלק מצינור הפלדה שהכיל את מסילת הברזל.
כתוצאה מהשריפה והצורך בשיקום נרחב, הוחלט להקים את הגשר בתצורת שני מפלסים ולהוסיף כך גם כביש לשימוש כלי רכב, לשם כך הוא תוכנן מחדש כגשר קשתות המשלב את עמודי האבן המקוריים.
ב-1972 נפתח המפלס התחתון של הגשר החדש לשימוש מסילת הרכבת, בשנים שלאחר מכן עבודת הפיתוח המשיכה להרחבת מפלס הרכבת כמו גם להקמת מפלס הכביש העליון, ב-1980 הושלמו העבודות על הגשר עם חיבורו לכביש ה-A55 (כביש צפון ויילס המהיר).
גשר בראוני הוא תהליך סטוכסטי רציף על קטע כך שלכל לכל בקטע יש לו התפלגות של תהליך וינר סטנדרטי המותנית בכך ש- .
כתוצאה מכך ומתקיים גם ש- כמעט בוודאות.
התוחלת של הגשר בכל במרווח היא אפס והשונות היא .
לכן, השונות הכי גדולה היא באמצע הקטע ושווה לאפס בקצוות.
השונות המשותפת של ו- היא .
בניגוד לתהליך וינר, התהליך אינו קבוע בזמן ותוספות זרות בגשר בראוני אינן בלתי תלויות.
גשר בראוני הוא תוצאה של משפט דונסקר בתחום .
הוא משמש גם ב בתחום ההסקה הסטטיסטית.
ייצוגים נוספים של גשר בראוני
אם הוא תהליך וינר סטנדרטי אז התהליך:
הוא גשר בראוני ומתקיימת אי-תלות בין ו- .
באופן שקול, אם הוא גשר בראוני ו- הוא משתנה מקרי נורמלי סטנדרטי בלתי תלוי ב- , אז התהליך
ניתן לייצג גשר בראוני כטור פורייה עם מקדמים סטוכסטיים:
כאשר הם משתנים מקריים נורמליים סטנדרטיים בלתי תלויים ושווי התפלגות .
גשר באב אל-קנטרה הוא גשר שנבנה מעל הקניון של נהר רומל בעיר קונסטנטין, אלג'יריה.
גשר זה, שתחילתו בתקופת האימפריה הרומית, נהרס ונבנה מחדש מספר פעמים לאורך ההיסטוריה כשהגשר הנוכחי נבנה ב-1952 ומשמש עדיין כדרך גישה לאזור העתיק של קונסטנטין.
העיר קונסטנטין הוקמה באלג'יריה בתחילת המאה השלישית בתקופת האימפריה הרומית, נקראה תחילה סירטא ובמהלך המאה הרביעית שונה שמה לקונסטנטין על שמו של קונסטנטינוס הגדול שהיה קיסר האימפריה הרומית.
העיר הוקמה על גדותיו התלולות נהר רומל שהגנו על העיר משני צידיה (הצפוני והמערבי).
ערוצו העמוק של הנהר אילץ את אנשי העיר להקים, החל מתקופת האימפריה הרומית, מספר רב של גשרים שחצו אותו.
גשרים אלו היוו, לא פעם, מוקד למלחמות ומתקפות על העיר וההערכה היא שבשלהי המאה ה-12 נהרס הגשר הרומי האחרון שהוביל אל העיר.
כיום קיימים שמונה גשרים מעל הערוץ (רובם חדשים) כשגשר באב אל-קנטרה הוא אחד מהם ונחשב לעתיק ביניהם והדרך שחוצה על גביו את הערוץ נחשבה בעבר לדרך הכניסה העיקרית לעיר.
להערכת ארכאולוגים במקום שבו בנוי כיום הגשר הנוכחי עמד בעבר גשר רומי שנהרס ב-1185. בעקבות הרס זה נבנה הגשר מחדש אך ב-1304 הוא נהרס בשנית.
ב-1771 מונה סלח ביי בן מוסטפא לשליט מחוז קונסטנטין.
ביי קידם פרויקטי בנייה רבים בעיר ובסביבתה ובין השאר מינה ב-1788 בנאי בלארי בשם ברתולומיאו לבנות מחדש את גשר באב אל-קנטרה.
ברתולומיאו החליט להתבסס על היסודות הרומיים של הגשר ולבנייתו השתמש באבנים מהריסות של אמפיתיאטרון רומי בעיר.
מבנה הגשר החדש היה שונה מעט ממבנה הגשר הרומי בכך שברתולומיאו צמצם את מספר הקשתות של הגשר הראשי לארבע וכן יצר גשר נוסף של שתי קשתות, 16 מטר מתחת לגשר הראשי שבעצם החזיקה אותו.
בנוסף, ניצל ברתולומיאו את בניית הגשר כדי לחדש תעלת מים שהעבירה מים מהרים שמצפון לעיר אל תוך העיר על גבי הגשר החדש תוך שימוש בטכניקת סיפון.
גובהו הכולל של הגשר היה כ-65 מטר.
ב-1830 החלה המערכה לכיבוש אלג'יריה על ידי צרפת.
כדי להגן על העיר בנו שליטיה שערים כפולים על הגשר שאפשרו את חסימת הגשר.
בנובמבר 1836 התחולל הקרב הראשון על העיר כשהנסיונות הצרפתים לפרוץ לעיר דרך שערי הגשר היוו את לב המערכה.
הקרבות נמשכו שלושה ימים במהלכם הצליחו מגיני העיר המוסלמים למנוע את כיבוש העיר ואילצו את הצרפתים לסגת צפונה לאחר שסבלו מכ-900 נפגעים.
האלג'יראים זינבו בכוחות הנסוגים וגרמו לעוד כ-1,000 נפגעים.
במרץ 1857 השלימו הצרפתים את כיבוש העיר כשבמהלך הקרב קרס הגשר.
ב-1860 החלה בנייה מחודשת של הגשר שהסתיימה ב-1863 כשחלקו המרכזי נבנה ממתכת בסגנון צרפתי.
הצרפתים שיפצו את הגשר בתחילת המאה ה-20.
ב-1951 קרסו חלקי ברזל מהגשר ומועצת העיר החלה בפרויקט מקיף של בנייה מחדש של חלקו המרכזי של הגשר.
הבנייה מחדש הסתיימה ב-1952 כששני שערים הוצבו בקצה הגשר.
המסגרת הפרויקט הורחב הגשר וכן הורחב מעבר הולכי הרגל.
פירושה המילולי של המילה אל-קנטרה הוא קשת או גשר.
נעשה שימוש במילה בשמות של מקומות כמו קנטרה במצרים, גשר קנטר בעמק בית שאן, עיר בלבנון ועוד.
המילה באב משמעותה שער ובמקרה הזה "שער הגשר" שמתייחס לשערים שחסמו את הגישה לגשר.
אורכו של הגשר הנוכחי כ-128 מטר וגובהו כ-125 מטר מתחתית הערוץ.
הוא בנוי על עמודים משני צידי הערוץ שבסיסם רומי.
לגשר 3 קשתות, שתיים משני צידי הגשר ואחת גדולה במרכזו שמפתחה כ-57 מטר.
במהלך חידוש הגשר במאה ה-20 הועברו שערי הגשר, שנבנו בתקופת השלטון הצרפתי, לקרבת הגשר ומוצגים שם כיום.
גשר ארקול הוא גשר קשת בודדת ממתכת שנבנה ב מעל נהר הסן, המחבר את האי איל דה לה סיטה לכיכר העירייה של פריז.
הגשר הראשון שנבנה בוסס על שתי קשתות, ולאחר כמה שנים הוחלף בגשר מתכת על קשת אחת.
הצורך לחבר את כיכר העירייה של פריז לאי איל דה לה סיטה התעורר כבר בתחילת המאה ה-19. ב-1828 הוחלט לבנות גשר במקום והמיזם נמסר לתכנונו של המהנדס מרק סגווין .
סגווין תכנן מעל הסן גשר תלוי להולכי רגל, עם שני מסלולים ברוחב 6 מטר כל אחד.
הגשר נתמך על ידי אי מלאכותי שנבנה באמצע הנהר.
לאחר בנייתו נקרא הגשר בשם "גשר בית העירייה" (Pont de l'Hôtel-de-Ville) ולאחר שנתיים שונה שמו ל"גשר ארקול".
עם התגברות נפח תנועת המכוניות שהגיעו לבית העירייה עלה הצורך בבניית גשר חדש.
ב-1854 נמסרה עבודת תכנון הגשר החדש למהנדסים אלפונס אודרי (Alphonse Oudry) ושותפו ניקולאס קדיאט (Nicolas Cadiat).
גשר המתכת החלופי שתכננו השניים היה הראשון בגשרי פריז שנבנה ללא תמיכה במרכזו.
מתכנני הגשר השיגו זאת על ידי שימוש בברזל מחושל, החזק יותר מהברזל היצוק שהיה הנפוץ יותר בצרפת לבניית גשרים.
גם מבנה הקשת הנמוך היה חדשני בעקבות שמוש במסבכים שחיזקו את מבנה הגשר.
זמן בניית הגשר היה כשלושה חודשים והוא נחנך ב-1856.
ב-1888 חלה תזוזה בגשר והעירייה נדרשה לבצע בו תיקון מקיף.
באוגוסט 1944, במהלך שחרור פריז, עברו על הגשר כוחות דיוויזיית השריון השנייה של צרפת בדרכם לכיבוש בית העירייה.
ב-1994 ביצעה עיריית פריז שיפוץ מקיף בגשר שכלל חיזוק, אטימה וצביעה.
קיימות שתי גרסאות למקור שם הגשר:
גרסה אחת קושרת את שם הגשר לקרב ארקולה שהתחולל ב-1796 בצפון איטליה כחלק מקרבות צרפת כנגד הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה.
בקרב זה הוביל נפוליאון בונפרטה, באופן אישי, את צבא צרפת כנגד צבאה של ממלכת הבסבורג תוך שהוא נושא את דגל צרפת בראש כוחותיו.
לב המערכה היה קרב על גשר ארקולה מדרום לורונה והניצחון הצרפתי במערכה הביא להנצחת הקרב בגשר בפריז.
גרסה אחרת טוענת שהגשר נקרא על שם מורד רפובליקני שהשתתף במהפכת יולי 1830. לפי גרסה זו, רץ אותו מורד להניף את דגל צרפת על הגשר ונורה, ומילותיו האחרונות היו "זכרו שקוראים לי ארקול".
כמו בגשרים נוספים הקיימים בלב פריז, גם מעקותיו של גשר ארקול משמשים לתליית "מנעולי אהבה".
גשר ברסי הוא גשר אבן החוצה את נהר הסן בפריז ומחבר את הרובע השנים עשר של פריז (בגדה הימנית) והרובע השלושה עשר של פריז (בגדה השמאלית).
הגשר, שאורכו כ-175 מטר, כולל שני גשרים לכלי רכב וביניהם גשר המשמש את קו 6 של המטרו.
גשר הרכבת מחבר את תחנת המטרו ברסי לתחנת קוואי דה לה גאר .
הגשר נקרא על שם אחת מהקומונות של פריז שהוקמה על שפת הסן ונקראה "ברסי" (Bercy) (כיום שכונה בפריז), אליה מוביל הגשר.
ב-1832 נבנה על הסן גשר תלוי שהחליף שירות מעבורות לחציית הנהר.
הגשר נקרא "גשר אורליאן" (pont d'Orléans) ונחנך בנוכחות מלך צרפת לואי פיליפ.
המעבר בגשר זה היה באגרה.
באמצע המאה ה-19 נמצא שהגשר אינו מתאים עוד למשקל כלי הרכב שעברו עליו והוחלט על בניית גשר חדש וב-1863 החלה הבנייה.
הפרויקט הסתיים ב-1864 ושמו שונה ל"גשר גאר" (pont de la Gare) על שם "רובע גאר" הסמוך .
הגשר החדש כלל חמש קשתות כשמפתח כל קשת 29 מטר.
פרויקט זה היה חלק מתוכנית אוסמן להתחדשות פריז שהוביל המתכנן העירוני ז'ורז'-אז'ן אוסמן בתמיכתו של נפוליאון השלישי.
לאחר מספר שנים שונה שם הגשר ל"גשר ברסי".
ב-1903 הורחב הגשר ב-5.5 מטר כדי לאפשר את מעבר קו 6 של המטרו.
ההרחבה התבצעה על ידי חיבור קורות שבלטו מהגשר ויצרו מצב של גשר לא סימטרי, כשקו המטרו עובר מחוץ לגשר המקורי ומעל לנהר על גבי ויאדוקט מוגבה מאבן, כך שנתיב המכוניות השתלב ברחובות פריז והויאדוקט איפשר את מעבר הרכבת מעל למפלס הרחוב.
ב-1986 נבחנה התנועה על הגשר והוחלט על יצירת מסלול תנועה נוסף בצידה השני של מסילת הרכבת, על ידי הרחבת הגשר ב-16 מטר (לרוחב כולל של כ-40 מטר).
עבודות התכנון נמסרו לאדריכל כריסטיאן לנגלואה שהתמחה בשיקום והרחבה של מבנים ישנים.
העבודות על הגשר החלו ב-1989 והגשר נחנך ב-1992. בניגוד לגשר המכוניות המקורי, שנבנה כולו מאבן, הגשר הנוסף נבנה מבטון וצופה באבן כדי לתת לו מראה דומה לגשר המקורי מ-1864.
גשר ברסי מוזכר בשיר הצרפתי הידוע תחת שמי פריז שהושר, בין השאר, על ידי איב מונטאן, ג'ולייט גרקו ואדית פיאף:
גשר ברודוויי הוא גשר מעלית על פני ההארלם ריבר ברובע מנהטן בעיר ניו יורק.
הוא מחבר בין השכונות אינווד באי מנהטן ומרבל היל ביבשת.
הגשר מורכב משני סיפונים: הסיפון התחתון נושא את רחוב ברודוויי, אשר מוגדר במיקום זה ככביש מס' 9 של ארצות הברית; הסיפון העליון נושא את קו השדרה השביעית של הרכבת התחתית של ניו יורק - קו מס' 1 (האדום) בעל 3 פסי רכבת.
האתר גושר בעבר באמצעות שני גשרים נפתחים מסתובבים רצופים: הראשון, שכונה גשר תעלת השייט של הארלם ריבר, נבנה בין השנים 1893 ל-1895, כדי לחצות את התעלה, שנבנתה כדי לעקוף יישור מתפתל של ספייטי דייבל קריק.
בעשור הראשון של המאה ה-20, בניית קו הרכבת התחתית הראשון בעיר, הפכה את הגשר המקורי למיושן, ומתחם דו קומתי שנקרא גשר רחוב 225, נבנה כדי להכיל את קו הרכבת התחתית מעל התנועה בכביש המהיר.
בין השנים 1905 ל-1906, הגשר השני הותקן, והגשר הראשון הועבר דרומה על ההארלם ריבר, והפך לגשר יוניברסיטי הייטס.
הגשר הנוכחי נבנה בין השנים 1957 ל-1962 כדי להחליף את הגשר השני.
הוא מכיל ערוץ שניתן לשוט בו ברוחב 93 מ', ומרווח אנכי של 41 מ' כשהגשר במצב פתוח, ושל 7.6 מ' כשהגשר במצב סגור.
אורכו של הגשר הוא 170 מ', כולל הגישות אליו.
טווח ההרמה מאפשר גובה של 93 מ', אם כי ניתן להגביה ל-41 מ'.
במצב סגור הוא בגובה 7.6 מ' מעל מים גבוהים ממוצעים.
הגשר מורכב משני מסבכי וורן.
טווח ההרמה נתמך על ידי מגדלי המעלית בכל קצה, המתנשאים לגובה של 49 מ' מעל המים הממוצעים.
טווח ההרמה תלוי בשני סטים של 12 כבלים בכל פינה.
כל כבל כרוך סביב משקולות נגד בכל קצה, בראש כל מגדל ועל הטווח.
ניתן להרים את הגשר על ידי כונן חשמלי אחד בכל מגדל.
ראשי מגדלי המעלית היו מחודדים כך שיהיו צמודים לחלק העליון של תוחלת ההרמה.
המפלס התחתון מכיל שני כבישים ומדרכות, אחד בכל אחד מהצדדים המערביים והמזרחיים.
כל הכבישים הם ברוחב 10 מ', והם בכיוון תנועה אחד בברודוויי, והמדרכות הן ברוחב של 2.4 מ'.
גדר הפרדה מפרידה בין שני הדרכים.
הגשר אמנם משמש נתיב לתנועה בין מנהטן לברונקס, אך הוא כולו במנהטן.
הקצה הדרומי של הגשר נמצא באינווד, מנהטן, ואילו הקצה הצפוני נמצא במרבל היל, מנהטן גם כן.
הגשר עובר גם מעל קו ההדסון של הרכבת המטרו-צפון בקצהו הצפוני.
המפלס התחתון משמש את קווי האוטובוס המקומיים Bx7 ו-Bx20, המופעלים על ידי MTA New York City Transit, ואת קו האוטובוס המהיר BxM1 המופעל על ידי חברת האוטובוסים MTA.
גשר גלאטה (בטורקית: Galata Köprüsü) הוא גשר באיסטנבול, החוצה את קרן הזהב ומחבר בין העיר העתיקה והעיר החדשה, שתיהן בצידה האירופי של איסטנבול.
לגשר חשיבות רבה בתרבות, בתיאטרון, בשירה ובספרות הטורקית החל מהמאה ה-19.
את הגשר הראשון במקום זה בנו הטורקים במהלך המצור העות'מאני על קונסטנטינופול, שהחל בשנת 1453 ונועד להביא לנפילתה.
בין השנים 1501–1503 הוכנו תוכניות לבנות גשר של קבע.
אחת התוכניות הוכנה על ידי לאונרדו דה וינצ'י, שתכנן גשר יחיד הנישא על ידי שני עמודים בכל קצה באורך 240 מטר.
בשל סיבות טכניות לא ניתן היה לבנות גשר זה, ומיכלאנג'לו הוזמן לתכנן את הגשר, אולם הוא דחה את בקשת השלטונות הטורקיים.
בראשית המאה ה-19 הורה הסולטאן מהמט השני להקים גשר מעל קרן הזהב.
הגשר נפתח ב-3 בספטמבר 1836 וחיבר בין אזאפקאפי לאונקפאני.
אנשי הצי הטורקי בנו את הגשר על סירות צפות, ואורכו היה בין 500 ל־540 מטרים.
הגשר נקרא בשם חָיְרָאטִייֶה - בטורקית "תמיכה".
גשר גלאטה הראשון נבנה בפתח קרן הזהב בשנת 1845 בידי אמו של הסולטאן אבדילמג'יט הראשון.
גשר זה היה ידוע בשם ג'יסר-אי ג'דיד (Cisr-i Cedid) או "הגשר החדש", להבדילו מן הגשר הישן יותר במעלה קרן הזהב אשר כונה ג'יסר-אי אטיק (Cisr-i Atik) - "הגשר העתיק".
לאחר בניית הגשר הורשו תושבי איסטנבול לעבור בו בחינם במשך שלושה ימים.
לאחר מכן הוטלה אגרה על החוצים אשר שולמה לקופת הצי.
האגרה נגבתה בין 25 בנובמבר 1845 ועד 31 במאי 1930, בידי גובי מס רשמיים שעמדו בשני צידי הגשר.
חינם: אנשי צבא ושלטון, כוחות כיבוי אש בתפקיד, אנשי כמורה.
100 פארות: כרכרות רתומות לסוסים.
3 פארות: כבש, עז או כל בעל חיים אחר.
הגשר הראשון הוחלף בשנת 1863 בגשר עץ נוסף שבנה את'ם פרטב פשה, במצוות הסולטאן אבדילאזיז לקראת ביקורו של נפוליאון השלישי באיסטנבול.
בשנת 1870 כרת הממשל העות'מאני חוזה עם החברה הצרפתית "Forges et Chantiers de la Mediteranée" להקמת גשר במקום, אך בשל פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה נדחתה הבנייה, וניתנה לחברה הבריטית "G.
Wells" ב-1872. העבודות הושלמו ב-1875. הגשר היה באורך 480 מטרים וברוחב 14 מטרים ונתמך על ידי 24 עמודים צפים.
עלות הבנייה הייתה 105,000 לירות זהב.
גשר זה הועבר בשנת 1912 במעלה קרן הזהב להחליף את גשר ג'יסר אי אטיק, ובמקומו נבנה גשר חדש.
הגשר הרביעי במקום נבנה בשנת 1912 על ידי החברה הגרמנית "MAN AG" עבור 350,000 לירות זהב.
היה זה גשר צף באורך 466 מטרים ורוחב 25 מטרים.
הגשר נפגע בשריפה ב-1992, והוזז ממקומו על מנת לבנות במקום גשר חדש.
את הגשר הנוכחי בנתה חברת הבנייה הטורקית STFA, ובנייתו הושלמה בדצמבר 1994. גשר זה הוא גשר מתרומם, הגדול בעולם.
אורכו 490 מטרים ואורך המפתח המתרומם 80 מטרים.
רוחבו 42 מטרים ויש עליו שלושה מסלולים לרכב ומדרכה לכל כיוון.
כמו כן חוצה את הגשר החשמלית המודרנית המקשרת בין רובע קבאטש ורובע בג'לר.
הגשר מוזכר בספרות הטורקית כנקודת חציה בין תרבויות, וכן מתואר בספרים רבים ובציורים בשל מיקומו והנוף הנשקף אליו וממנו.
גֶּשֶׁר הַבּוֹסְפוֹרוּס או גֶּשֶׁר הַבּוֹסְפוֹרוּס הָרִאשׁוֹן או באופן רשמי גשר קדושי 15 ביולי (בטורקית: Boğaziçi Köprüsü או 1. Boğaziçi Köprüsü או 15 Temmuz Şehitler Köprüsü) הוא גשר תלוי, המקשר בין הגדה האירופית של איסטנבול לגדה האסייתית, מעל מצר הבוספורוס.
הגשר מקשר בין אזור אורטאקוי (Ortaköy) בגדה האירופית לאזור ביילרביי (Beylerbeyi) בגדה האסייתית.
זהו גשר תלוי הנתמך על ידי שני מגדלים.
אורכו 1,510 מטרים ורוחבו 39 מטרים.
המרחק בין שני המגדלים הוא 1,074 מטרים (12 בגודלו בעולם).
גובה המגדלים מעל הכביש הוא 105 מטרים, וגובה הכביש מעל פני הים, 64 מטרים.
על הגשר שלושה מסלולי תנועה, מסלול חירום ומדרכה בכל כיוון.
בארבע השנים הראשונות לקיום הגשר הורשו הולכי רגל לחצותו, כיום תנועתם אסורה בשל מספר מקרי ההתאבדות הרבים מן הגשר, וכן משום חשש מפיגועי טרור.
בגלל עומסי התנועה המשתנים בשעות היממה (בבוקר בעיקר תנועה מהצד האסייתי לאירופי, ובערב תנועה הפוכה), מוקצים המסלולים לפי עומס התנועה.
בעומס תנועה רב שוקע הגשר כ-90 ס"מ במרכזו עקב משקל כלי הרכב.
כל יום חולפות בגשר כ-180,000 מכוניות.
ב-29 בדצמבר 1997 חצה את הגשר הרכב המיליארד מיום הקמתו.
גשר הבוספורוס השני נמצא כ-5 ק"מ מצפון לגשר זה.
ההחלטה לבניית הגשר התקבלה ב-1957 על ידי ראש ממשלת טורקיה דאז אדנאן מנדרס.
ב-1968 נבחרה לפרויקט חברה הבריטית פרימן פוקס ושות'.
הגשר תוכנן על ידי האדריכל הבריטי גילברט רוברטס.
הבנייה החלה בפברואר 1970. בטקס הפתיחה נכחו נשיא טורקיה ג'וודט סונאי וראש ממשלתה סוליימאן דמירל.
הבנייה בפועל בוצעה על ידי חברת אנקה הטורקית בשיתוף עם חברות בנייה אנגליות וגרמניות.
עלות הקמת הגשר: כ-200 מיליון דולר.
בבנייה שותפו 35 מהנדסים ו-400 פועלים, והיא הסתיימה ב-30 באוקטובר 1973, למחרת יובל ייסוד טורקיה.
הגשר נחנך על ידי נשיא טורקיה פהרי קורוטירק וראש ממשלתה נעים טאלו.
בשל כמות האנשים הרבה שניסתה לחצות את הגשר בתום בנייתו, החל הגשר לרעוד, וכוחות משטרה נאלצו לווסת את תנועת הקהל, למניעת נזקים לגשר.
גשר הבוספורוס הוא גשר אגרה.
האגרה נגבית בצידו האסייתי של הגשר, רק עבור נסיעה מהצד האירופי לאסייתי.
ב-1999 הותקנה בגשר מערכת תשלום אגרה אלקטרונית ממוחשבת, המחייבת מכוניות העוברות את הגשר (במסלולים מסוימים) באופן אוטומטי לפי מספר הרישוי.
מדי שנה, בחודש אוקטובר, נערך באיסטנבול מרתון אירואסיה המתחיל בחלקה האסייתי של איסטנבול, חוצה את הגשר ומסתיים בחלק האירופי של איסטנבול.
גשר ג'ורג' וושינגטון הוא גשר תלוי מעל נהר הדסון ומקשר בין האי מנהטן שבעיר ניו יורק, במדינת ניו יורק, לבין פורט לי שבמדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית.
בשנת 2016 עברו על הגשר 289,827 כלי רכב בממוצע ביממה, כ-106 מיליון כלי רכב בשנה.
עבודות הקמת הגשר החלו ב-21 באוקטובר 1927 על ידי רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי.
המהנדס אשר פיקח על הפרויקט היה אותמר אמאן.
הגשר נחנך ב-24 באוקטובר 1931 ונפתח לציבור למחרת.
במקור נקרא הגשר "גשר נהר הדסון" אולם שמו שונה על מנת לציין את שמו של ג'ורג' וושינגטון, הנשיא הראשון של ארצות הברית, אשר הגן על העיר ניו יורק מפני הכוחות הבריטיים שניסו לכבוש אותה בשנת 1776, במהלך המהפכה האמריקאית.
כוחותיו עשו זאת ממצודת וושינגטון, הנמצאת במנהטן, בקרבת הגשר, וממצודת לי, הנמצאת בקרבת הגשר בצד ניו ג'רזי.
בעת בניתו, היה זה הגשר התלוי הארוך בעולם.
אורך החלק התלוי של הגשר 1,067 מטרים - כפול מהגשר הקודם שהחזיק בשיא זה (גשר אמבסדור שאורכו 564 מטרים).
אורכו הכולל של הגשר 1,451 מטרים.
בעת הקמתו היו על הגשר שישה נתיבים.
בשנת 1946 נוספו לו שני נתיבים נוספים.
מפלס תחתון, שתוכנן על ידי אותמן אך לא נבנה בעת הקמת הגשר, נוסף בשנת 1962 ונפתח לציבור ב-29 באוגוסט אותה שנה.
הסיפון התחתון הוסיף שישה נתיבים נוספים.
כיום על הגשר 14 נתיבים והוא הגשר התלוי היחיד בעולם עם מספר נתיבים כה רב.
על פי תוכניתו של אותמן, היה הגשר אמור להיות מצופה בלוחות גרניט, אולם בשל קשיים תקציביים בתקופת השפל הכלכלי הגדול וכן משיקולים אסתטיים שהביע הציבור, הוחלט להשאיר את שלד הגשר חשוף.
בסיסי הגשר התלוי ניצבים על שתי גדותיו של הנהר: הבסיס המזרחי בניו יורק על בסיס תצורת סלע הקרויה "צפחת (שיסט) מנהטן" , והמערבי בניו ג'רזי על בסיס קבוצת סלעים הקרויה "חבורת ניוארק של אבני חול ופצלים".
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, נאסר צילום הגשר מחשש שהתצלומים יסייעו לטרוריסטים להזיק לגשר.
מהמגדל שנמצא בצד ניו ג'רזי של הגשר, נהוג להניף את דגל ארצות הברית הגדול בעולם.
אורכו של הדגל 27.43 מטרים, רוחב כל פס 1.5 מטרים, וקוטר כל כוכב 1.2 מטרים.
הדגל מונף מהגשר בחגים הלאומיים של ארצות הברית: יום מרטין לותר קינג, יום הנשיא, יום העצמאות של ארצות הברית, יום העבודה, יום קולומבוס ויום ותיקי המלחמות.
הגשר מחבר בין כביש בין-מדינתי 95 , דרך ראשית ארצות הברית 1 ודרך ראשית ארצות הברית 9 לדרך המהירה טרנס מנהטן שבאי מנהטן.
הגשר הופיע לראשונה בסרט "Ball of Fire" בשנת 1941. לאחר מכן הופיע בסרטים רבים נוספים, בהם הסרט "Cop Land" משנת 1997 שצולם בחלקו על הגשר שהיווה מוטיב חשוב בסרט.
בניית הגשר מתוארת בספר הילדים משנת 1942: "המגדלור האדום הקטן והגשר האפור הגדול: מאת הילדגאד סוויפט.
בו חושש המגדלור האדום הקטן כי בשל אורות הגשר יהפוך לבלתי נחוץ, אולם בסוף מובהר לו שאורות מגדלי הגשר נועדו למטוסים ולא לספינות.
אף שבספר הקומיקס "ספיידרמן" נחטפת חברתו של ספיידרמן על ידי הגובלין הירוק לראש המגדל שבגשר, בקומיקס צויר למעשה גשר ברוקלין ובסרט "ספיידרמן" מצולם גשר קווינסבורו.
המלחין ויליאם שומאן כתב את היצירה הקונצרטית "גשר ג'ורג' וושינגטון" בשנת 1950.
הגשר מופיע בספריו של סטיבן קינג "המגדל האפל".
גשר דיודות הוא מעגל אלקטרוני אנלוגי המורכב מארבע דיודות.
שימושו העיקרי של המעגל הוא ביישור מתח חשמלי - המרת מתח חילופין (AC) למתח ישר (DC).
גשר דיודות נקרא גם "גשר גרץ" על שם ממציאו, הפיזיקאי הגרמני לאו גרץ.
במערכות חשמל תלת-פאזי גשר ליישור מלא יהיה בעל 6 דיודות.
להלן סכמה חשמלית של המעגל:
אם נדמה את אות המבוא לפונקציה מתמטית, אז גשר הדיודות למעשה מבצע פעולת ערך מוחלט לאות המבוא, כלומר לא משנה מה כיוון המתח במבוא, הוא תמיד יהיה חיובי במוצא.
נביט בסכמת המעגל, כאשר הדק המבוא העליון חיובי הפוטנציאל החשמלי בו גבוה, לכן הדיודה מצד שמאל למעלה, שההדק החיובי שלה מחובר להדק המבוא החיובי, תהיה פעילה.
גם הדיודה מצד ימין למטה תהיה פעילה, מכיוון שההדק השלילי שלה מחובר להדק השלילי של המתח.
ניתן לראות את הקוטביות שנוצרת במוצא המעגל בסכמה הבאה:
כאשר ההדק העליון הוא השלילי והתחתון הוא החיובי, הדיודות שיהיו פעילות הן הדיודה בצד שמאל למטה, שההדק השלילי שלה מחובר להדק השלילי של המתח, והדיודה מצד ימין למעלה, שההדק החיובי שלה מחובר להדק החיובי של המתח.
ניתן לראות זאת בסכמה הבאה:
כפי שניתן לראות מהסכמות, הקוטביות שמתקבלת במוצא המעגל זהה בשני המקרים.
התוצאה הסופית של פעולת המעגל
אם נכניס מתח חילופין למעגל, בחלק המחזור החיובי המתח במוצא יהיה רגיל, אך בחלק המחזור השלילי הקוטביות שלו תתהפך, ויתקבל גל פועם.
ניתן לראות זאת בשרטוט בצד, בו מכניסים מתח סינוסואידי (כפי שקיים בשקעי החשמל בבתים) למעגל.
בחלק העליון של הגרף ניתן לראות אות סינוסואידי רגיל.
בגרף התחתון נראה האות שיוצא מגשר דיודות.
בגרף האמצעי ניתן לראות את המתח על כל אחת מהדיודות כפונקציה של הזמן, זוהי גם צורת המתח שמתקבלת במישר חצי גל.
אות המוצא של גשר הדיודות הוא עדיין סוג של גל, על מנת להשתמש במתח המוצא צריך למתן אותו על ידי שימוש בקבל ונגד.
בעת עליית הזרם הקבל יטען וכאשר הזרם ירד הקבל יפרוק את שטען וחוזר חלילה, כך נוצר מתח כמעט ישיר אחיד.
למתח המתקבל תהיה אדווה קלה שגודלה יקטן ככל שערכי הקבל או הנגד יגדלו.
על מנת לקבל מתח אחיד סופי יש צורך להשתמש במעגל חשמלי נוסף.
מיצב כזה עשוי להשתמש בדיודת זנר.
במכשירי טלפון קווי, מודמים וכדומה מופיע גשר כזה בכניסת המתח (אף על פי שההזנה היא במתח ישר), כדי לאפשר תפקוד המעגל ומניעת נזק, ללא תלות בקוטביות מתח ההזנה (באיזה צד הפלוס ובאיזה צד המינוס).
השם המקורי היה "גשר מעבורת תאצ'ר") הוא גשר כביש בפנמה הבנוי מעל לכניסה לתעלת פנמה מכיוון האוקיינוס השקט בבלבואה סמוך לפנמה סיטי בירת פנמה.
הגשר נבנה על ידי ארצות הברית בין 1959 ל-1962 בעלות של עשרים מיליון דולר, והיה הגשר הקבוע היחיד שחיבר בין יבשת צפון אמריקה ליבשת דרום אמריקה עד שנפתח גשר יובל המאה ב-2004.
גשר האמריקות הוא גשר קשת עם מיסעה תלויה (מהסוג הקרוי באנגלית Compression arch suspended-deck) הנסמך על מסבך קשתי לחוץ באורך כולל של 1,654 מטרים המתפרשים על פני 14 מִפְתָחִים (בין עמוד לעמוד) מירכה (בסיס גשר) לירכה.
אורך המפתח המרכזי (מעל לתעלה) הוא 344 מטרים ובקטע זה נתלה הכביש ממבנה הקשת.
הנקודה הגבוהה בגשר היא בגובה 117 מעל גובה פני הים.
גובה הגשר מעל לפני המים הוא 61.3 מטרים בשיא הגאות.
משני צדי הגשר יש סוללות גישה רחבות ומעבר להולכי רגל מכל צד.
בין שנת 1962 לשנת 2004 היה גשר האמריקות מרכיב חשוב בכביש חוצה אמריקה, נקודת החצייה הקבועה היחידה של תעלת פנמה ולכן גם החיבור הקבוע היחיד בין יבשות צפון ודרום אמריקה שנותקו מפתיחת התעלה ב-1914 ועד הקמת הגשר.
עד אז היו אמנם גשר כביש מסתובב שנבנה על מבני הסכרים בגטון (Gatún) וגשר רכבת/כביש מסתובב שנבנה במירפלורס (Miraflores) ב-1942, אך ניתן היה להשתמש בגשרים אלו רק כשהסכרים היו סגורים ונפח התנועה בהם היה מוגבל ביותר.
גשר האמריקות איבד את תואר הגשר הקבוע היחיד מעל לתעלת פנמה עם הקמת גשר יובל המאה ב-2004.
הגשר הוא מבנה מרשים והמקום הטוב ביותר לצפות בו הוא ממועדון היכטות של בלבואה, מקום בו נקשרות ספינות קטנות לפני או אחרי מעבר התעלה.
במשך כל היום והלילה עוברות ספינות רבות מתחת לגשר בדרכן אל תעלת פנמה או בצאתן ממנה.
כבר מתחילת המיזם הצרפתי לבניית התעלה היה ברור כי התעלה החדשה תפריד בין הערים קולון ופנמה סיטי לבין שאר מדינת פנמה.
סוגיה זו עלתה גם במהלך הקמת התעלה כשהיה צורך להשתמש בדוברות על מנת לשנע את העובדים מעבר לתעלה.
הצורך בצורת חצייה כלשהי התגבר לאחר פתיחת התעלה בשל הגידול במספר המכוניות ובניית כביש חדש למחוז צ'יריקואי במערב פנמה.
המחלקה ההנדסית של תעלת פנמה פתרה את הבעיה חלקית באוגוסט 1931 עם פתיחת שירות מעבורות שבו פעלו בתחילה שתי מעבורות "פרזידנטה אמאדור" ו"פרזידנט וושינגטון" ואחר־כך נוספו אליהן דוברות ששירתו בעיקר את הצבא האמריקאי.
ב-3 ביוני 1942 נחנך גשר כביש/רכבת בסכר מירפלרוס, אם כי ניתן היה להשתמש בו רק כאשר ספינות לא חצו קטע זה של התעלה.
עם זאת היה ברור כי נדרש פתרון משמעותי יותר.
על מנת להתמודד עם הגידול הגובר בתנועת כלי הרכב החוצים נוספה מעבורת נוספת, "פרזידנטה פוראס", בנובמבר 1942.
רעיון הגשר הקבוע מעל לתעלת פנמה היה בעדיפות גבוהה כבר מ-1923. ראשי מנהלת התעלה העלו את הנושא בפגישותיהם עם הממשל האמריקאי, שאזור התעלה היה בריבונותו.
ב-1955 התחייבה ארצות הברית בהסכם רמון-אייזנהאואר לבנות גשר קבוע מעל לתעלה.
החוזה בגובה 20 מיליון דולר הוענק לחברת ג'ון פ.
אבן הפינה הונחה ב-24 בדצמבר 1958 בטקס בו נכחו שגריר ארצות הברית ג'וליאן הרינגטון ונשיא פנמה ארנסטו דה לה גוארדיה נווארו.
הבנייה החלה ב-12 באוקטובר 1959 ונמשכה עד השלמת הגשר, שנתיים וחצי מאוחר יותר.
חנוכת הגשר התרחשה ב-12 באוקטובר 1962 בטקס רב־רושם.
היום החל בקונצרט של תזמורות הצבא האמריקאי, חיל האוויר האמריקאי והמשמר הלאומי של פנמה.
בהמשך הטקס נישאו נאומים ותפילות, הושמעה מוזיקה ונוגנו ההמנונים הלאומיים של שתי המדינות.
(איש קונגרס אמריקאי וחבר במנהלת התעלה) חתך את הסרט והנוכחים חצו את הגשר ברגל.
הטקס שודר בהרחבה ברשתות הרדיו והטלוויזיה.
אמצעי אבטחה מיוחדים ננקטו על מנת לטפל בקהל האנשים הרב שהשתתף בטקס.
לאחר שנפתח היה גשר האמריקות חלק חשוב מכביש חוצה אמריקה ועברו בו 9,500 כלי רכב מדי יום.
עם הזמן גדל מספר כלי הרכב החוצים ונכון ל-2004 עברו בו 35,000 כלי רכב ביום.
הגשר החל להוות צוואר בקבוק רציני בכביש חוצה אמריקה, דבר שהוביל לבניית גשר יובל המאה שכיום עובר דרכו כביש חוצה אמריקה.
לקראת הפעלת הגשר הונפק בול מיוחד.
הגשר היה קרוי בתחילה (בייחוד על ידי האמריקנים) "גשר מעבורת תאצ'ר", על שם המעבורת שחצתה את התעלה לפני הקמת הגשר על התעלה באותו נקודה.
המעבורת הייתה קרויה על שמו של מוריס תאצ'ר, חבר לשעבר בוועדת התעלה, שיזם את החקיקה שהביאה להשקת המעבורת.
תאצ'ר חתך את הסרט בטקס חנוכת הגשר.
שם זה לא היה מקובל על ממשלת פנמה.
זו העדיפה את השם "גשר האמריקות", ושם זה הפך לשם הרשמי בהחלטה של האספה הלאומית של פנמה ב-2 באוקטובר 1962, עשרה ימים לפני חנוכת הגשר.
נוסח ההחלטה שקיבלה האספה היה כדלהלן:
"הגשר מעל לתעלת פנמה ייקרא "גשר האמריקות".
השם האמור יהיה השם היחיד בשימוש עבור גשר זה.
פקידי ממשל פנמיים ידחו כל מסמך בו תהיה התייחסות אל הגשר בשם שונה מ"גשר האמריקות".
עותק מהחלטה זו, בתוספת הערה תואמת על סגנון, יועברו לכל גופי החקיקה בעולם, על מנת שכולם יקראו לגשר בשם בו בחרה אספת העם המכובדת, המייצגת את רצונו המפורש של העם בפנמה.
נחתם בעיר פנמה ביום שני לחודש אוקטובר שנת אלף תשע מאות שישים ושתיים.
במהלך טקס חנוכת הגשר אמר ג'ורג' בול, תת-שר החוץ האמריקאי, בנאומו: "כיום אנו יכולים לראות גשר זה כצעד חדש מזהיר בכיוון הגשמת חלום כביש חוצה אמריקה, שכיום הוא כמעט מציאות.
הגשר המפואר אותו אנו חונכים היום – שהוא באמת גשר של האמריקות – משלים את הקטע האחרון של הכביש מארצות הברית לפנמה."
גשר גרובנור , המכונה גם גשר הרכבת ויקטוריה , הוא גשר רכבת מעל נהר התמזה בלונדון.
הגשר נמצא בין גשר ווקסהול לבין גשר צ'לסי, ומקשר בין פימליקו וצ'לסי בגדה הצפונית של הנהר, לבין שכונת ניין אלמס ובאטרסי בגדה הדרומית של הנהר.
בסמוך לגשר נמצאים בית החולים המלכותי צ'לסי בגדה הצפונית של הנהר, ותחנת הכוח באטרסי ופארק באטרסי בגדה הדרומית.
הגשר מורכב משני גשרים שנבנו באמצע המאה ה-19. הגשר המזרחי נבנה עבור קו הרכבת לונדון-צ'טהם-דובר בין 1858 ו-1860 במטרה להוביל רכבות לתחנת ויקטוריה.
גשר זה היה גשר הרכבת הראשון שנבנה על התמזה באזור מרכז לונדון.
הגשר המערבי נבנה עבור קו הרכבת לונדון-ברייטון-החוף הדרומי זמן קצר לאחר מכן.
שני הגשרים נהרסו ונבנו מחדש מפלדה בין השנים 1963–1967.
גשר גליניקה הוא גשר בגרמניה מעל הנהר האפל , אשר מקשר בין ברלין לפוטסדאם.
הגשר נבנה בשנת 1907. בשנת 1945, לאחר שבעלות הברית חילקו ביניהן את העיר ברלין, הפך הגשר לנקודת גבול בין האזור האמריקאי (המערבי) לבין האזור הסובייטי (המזרחי).
במהלך המלחמה הקרה בוצעו על גשר גליניקה חילופי מרגלים בין ברית המועצות לארצות הברית, ובשל כך זכה גשר זה לכינוי "גשר המרגלים".
החלפה הראשונה בוצעה ב-10 בפברואר 1962, כאשר רודולף אבל, מרגל של הק.ג.ב.
אשר נתפס על ידי ה-FBI בארצות הברית, הוחלף תמורת פרנסיס גארי פאוורס, טייס מטוס ריגול אמריקאי שהופל בשמי ברית המועצות.
ההחלפה השנייה בוצעה ב-12 ביוני 1985, כאשר 23 סוכני ריגול אמריקאים, אשר נתפסו במזרח אירופה, הוחלפו תמורת 4 סוכנים סובייטים שנתפסו במערב.
ההחלפה השלישית בוצעה ב-11 בפברואר 1986, כאשר במסגרת עסקת חילופי מרגלים שוחרר אסיר ציון נתן שרנסקי.
לעומת החילופים הקודמים, אשר בוצעו בחשאי, החלפה זו בוצעה לאור מצלמות התקשורת.
שרנסקי התעקש להתריס כנגד ברית המועצות, ובניגוד להוראה שקיבל מהחייל ששחררו, לצעוד ישר – הוא חצה את הגשר בעקלתון.
בשנת 1990, לאחר איחוד גרמניה, חדל הגשר לשמש נקודת גבול והפך לגשר רגיל.
גשר האנחות (באיטלקית Ponte dei Sospiri) הוא גשר מקורה ידוע בוונציה המחבר בין ארמון הדוג'ה לבין בית הכלא העתיק של העיר ונמתח מעל תעלת פאלאצו (Rio di Palazzo ).
הגשר בן המאה ה-16 עשוי מאבן גיר לבנה ויוצר מסדרון סגור המחבר בין שני הבניינים.
הגשר תוכנן על ידי אנטוניו דה פונטה (Antonio da Ponte), שתכנן גם את גשר הריאלטו.
בקירות הגשר חלונות מכוסים בעיטורי אבן כבדים, המשמשים כסורגים.
האסירים שנשפטו למאסר בארמון הדוג'ה היו מובלים על הגשר אל הכלא חסר החלונות.
כינויו של הגשר הוענק לו במאה ה-19 על ידי לורד ביירון, שדמיין את אנחות הנידונים הזוכים להצצה אחרונה בעולם החיצון מבעד לחלונות המסורגים בדרכם לכלא.
השם "גשר האנחות" הוענק לגשרים נוספים בעולם, בהם גשרים בבריטניה , , , ספרד, גרמניה (Seufzerbrücke), הונגריה (Sóhajok Hídja), שוודיה ופרו .
גשר האקדמיה (איטלקית: Ponte dell'Accademia) הוא אחד מארבעת הגשרים החוצים את התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
הגשר נקרא על שם גלריית האקדמיה שנמצאת ברובע דורסודורו של העיר, ומקשר בין רובע דורסודורו לבין רובע סן מרקו.
היוזמה להקמת הגשר הועלתה לראשונה בשנת 1488. בשנת 1854 נבנה גשר מפלדה שתוכנן על ידי אלפרד נוויל.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 הוא פורק.
גשר האי רוזוולט הוא גשר מעלית אנכי בעיר ניו יורק, ארצות הברית המחבר בין רובע קווינס לאי רוזוולט ומגשר מעל התעלה המזרחית של האיסט ריבר.
הגשר הוא דרך הגישה היחידה לאי לכלי רכב והולכי רגל, שלא באמצעות תחבורה ציבורית.
בנייתו של הגשר החלה ב-17 במרס 1952 והוא נפתח בתאריך 18 במאי 1955. אז הוא נקרא גשר האי וולפייר.
עלות הגשר הייתה אז 6.5 מיליון דולר.
השם הוחלף לשמו הנוכחי רק בשנת 1973.
עד לבנייתו של הגשר, דרך גישה היחידה לאי בכלי רכב הייתה דרך מעלית על גשר קווינסבורו, שחוצה את האי רוזוולט בחלקו הדרומי.
אך אין ממנו כביש היורד אל האי.
למרות היותו גשר נפתח, הוא נפתח לעיתים רחוקות מכיוון שרוב האוניות הגדולות עוברות בתעלה המערבית לאי.
הסיבה לכך היא שהיות וזהו הגשר היחיד למעבר כלי רכב המקשר את האי עם הסביבה, עליו להיות פתוח כל הזמן למקרה חירום.
כשהגשר נפתח, הוא מספק לאניות 30 מ' של מרווח אנכי.
רוחבו 12 מ', ואורכו הכולל, כולל הגישות, הוא 877 מ'.
הטווח העיקרי, שרובו מעל המים, אורכו הוא 127 מ'.
עם זאת, מדי ספטמבר הגשר נפתח בעקבות העצרת הכללית של האומות המאוחדות אשר גורמת לסגירת התעלה המערבית מסיבות ביטחוניות.
הגשר בנוי משני נתיבים (אחד לכל כיוון) ומדרכה בחלקו הצפוני והוא נמתח לאורך 877 מטרים.
הגשר מספק גישה ישירה לחניון מוטורגייט, שתוכנן כדי למזער את תנועת כלי הרכב באי.
החניון הושלם ב-1974 ולאחר מכן הורחב ב-1990.
בשנת 2011 הושלם שיפוץ בן 4 שנים בגשר.
גשר הברזל הוא גשר החוצה את נהר סוורן, הגשר נמצא בעיירה איירונברידג' שבשרופשייר, הממלכה המאוחדת.
גשר הברזל הוא הגשר הראשון בעולם שנבנה מברזל יציקה, ונחשב למונומנט של תעשייה שהחלה באזור.
הגשר נבנה בשנת 1779 על מנת לחבר את העיירה התעשייתית עם עיירת המכרה הקטנה ועם המרכז התעשייתי המתפתח של קולברוקדייל.
העבודות לבניית הגשר הסתיימו ב-2 ביולי 1779, אך הוא נפתח רק ב-1 בינואר 1781.
גובהו של הגשר הוא כ-30 מטרים, אורכו כ-60 מטרים והוא שוקל כ-384 טון.
בשנת 1709 שרופשייר הפכה למרכז תעשייה ונהר סוורן שימש כנתיב המסחר, אך היה צורך בגשר שיחבר בין שני הצדדים ומצד שני יהיה גבוה מספיק כדי שספינות יוכלו לעבור מתחתיו.
בשנת 1773 האדריכל הציע לבנות גשר מברזל יציקה, אחרי ניסיונות עיצוב קודמים של גשרי עץ ואבן.
בשנת 1775 הוטל על להתחיל לבנות את הגשר, והוא נפתח ב-1781.
בחודש יולי 1783 נבנה קיר באורך של כ-32 מטר על מנת למנוע החלקה מהגשר לנהר.
ב-24 באוגוסט 1902, התמוטט מעקה באורך 9.1 מטר לנהר, אך הגשר המשיך להיות בשימוש כלי רכב והולכי רגל.
בשנת 1943 הגשר הוכרז כמונומנט בריטי רשום ונסגר לתנועת כלי רכב.
הגשר הוא חלק מאתר המורשת העולמית התרבותי של עמק איירונברידג', שהוכרז על ידי אונסק"ו בשנת 1986. לפי קריטריונים 1, 2, 4, 6.
גשר דונגהאי (בסינית 东海大桥) הוא גשר המחבר בין העיר שאנגחאי שבסין לבין נמל יאנגשאן שבאיי נפת שנגסה (של הנציבות העירונית במחוז ג'ג'יאנג) מדרום-מערב לעיר.
השם "דונגהאי" הוא שמו בסינית של ים סין המזרחי, בו ממוקם הגשר ("גשר ים סין המזרחי").
זהו הגשר הארוך ביותר בעולם הבנוי על פני מים.
אורכו הוא כ-32.45 קילומטר ורוחבו כ-31 מטר.
ב-29 בינואר 2014, הודיעו הרשויות שיש לבנות גשר מקביל בשל הגידול בדרישות התחבורה.
גשר האימפריה הוא אחד מהגשרים המפורסמים ביותר בווינה.
הגשר חוצה את נהר הדנובה ומחבר את הרובע ה-2 של וינה, לאופולדשטאדט, עם הרובע ה-22, דונאושטט.
הגשר הנוכחי נפתח לתנועה בשנת 1980. לגשר שישה נתיבים לכלי רכב, שני שבילי אופניים וגם מדרכות להולכי רגל.
מלבד זאת הגשר משמש גם למעבר של הרכבת התחתית של וינה.
על הגשר עוברים כ-50,000 כלי רכב מדי יום.
הגשר הראשון שהוקם במקום זה על הדנובה נבנה בין השנים 1872–1876 ונקרא על שמו של רודולף, נסיך הכתר האוסטרי.
הגשר נחנך רשמית ב-21 באוגוסט 1876. שמו של הגשר שונה לגשר האימפריה בשנת 1920, עם הפיכתה של אוסטריה לרפובליקה דמוקרטית.
בשנת 1930 הוחלט להקים גשר תלוי במקום הגשר הישן, כדי ליצור מקומות עבודה ולהתמודד עם האבטלה באוסטריה.
העבודות על הגשר התלוי נערכו בין השנים 1934–1937 והוא נפתח לתנועה ב-10 באוקטובר 1937. הגשר הכיל ארבעה נתיבי תנועה לכלי רכב, 2 קווי חשמליות ושבילי הליכה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה גשר האימפריה היחיד מבין הגשרים העוברים מעל הדנובה בווינה שלא ניזוק בצורה משמעותית.
החיילים הסובייטים הגיעו לווינה בזמן כדי למנוע את הריסתו על ידי הורמאכט, בעקבות כך כונה הגשר במשך תקופה מסוימת "גשר הצבא האדום".
הגשר עבר שיפוץ נוסף בין השנים 1948–1952.
ביום ראשון, 1 באוגוסט 1976, קרוב לשעה 5:00 בבוקר הגשר קרס ובן אדם אחד נהרג.
מלבד לגשר ניזוקו משאית ומספר ספינות.
נהג אוטובוס עירוני שנסע על הגשר באותו זמן הצליח לחלץ את עצמו בשלום, האוטובוס לא ניזוק בצורה משמעותית והמשיך לשמש עד 1989 וכיום הוא מוצג במוזיאון בווינה.
תוך זמן קצר הוקמו שני גשרים חלופיים כדי לאפשר את המשך תנועת הרכבים והחשמליות, הגשרים הללו שימשו במשך ארבע שנים.
תחרות בינלאומית הושקה לבחירת העיצוב של הגשר החדש ובה זכה פרויקט "יוהאן נסטרוי".
הבנייה החלה בשנת 1978 והגשר החדש נפתח בנובמבר 1980 תחת השם "גשר יוהאן נסטרוי" אך שם זה לא תפס.
המסלול של הרכבת התחתית של וינה נותב לראשונה על הגשר ב-3 בספטמבר 1982.
גשר האחדות או גשר האר"י הוא גשר בנתניה מעל כביש 2 ומסילת רכבת המחבר בין מערב העיר ומזרחה.
הגשר הוקם ב-2 בספטמבר 2002 באורך של כ-800 מטר בסכום של כ-35 מיליון שקל.
ליד הגשר הוקם גם מרכז מסחרי קטן ובו תחנת דלק, סופר-פארם סניף הבינלאומי, ויילו.
ב-20 בפברואר 2012, אישרה עיריית נתניה שגשר האחדות יתחבר לכביש 2. בדצמבר 2016 החלה עבודה על ההרחבה, אשר צפויה להסתיים בסביבות יולי 2018 וייעלה כ-40 מיליון שקל.
ב-14 בנובמבר 2018, נפתחה לתנועה הרמפה המזרחית מכביש החוף לכיוון צפון לתוך נתניה
ביולי 2019 החלו עבודות להקמת הרמפה המערבית בעלות של 37 מיליון ש"ח.
באוגוסט 2021 הרמפה המערבית נפתחה לתנועה לכביש החוף לכיוון דרום.
גשר האבן (במקדונית: Камен мост; באלבנית: Ura e gurit, בטורקית: Taşköprü) הוא גשר מעבר מעל הנהר וארדאר שבסקופיה, בירת מקדוניה הצפונית.
הגשר מוכר גם בשם גשר דושאן (במקדונית ובסרבית: Душанов мост) על שמו של סטפן אורוש הרביעי דושאן.
הגשר נחשב לסמל של סקופיה והוא היסוד העיקרי של שלט האצולה של העיר ושל דגל העיר .
הגשר מחבר את כיכר מקדוניה עם הבזאר הישן של העיר.
גשר האבן בנוי מגושי אבן מוצקים ונתמך על ידי עמודים יציבים המחוברים עם 12 קשתות חצי עגולות.
אורך הגשר הוא , ורוחבו הוא .
בית הקצינים, שהיה ליד הגשר, שוחזר לאחרונה.
גשר האבן הנוכחית נבנה על יסודות רומיים בחסותו של הסולטאן מהמט השני בין 1451 ל-1469. מרבית גשר האבן מקורו מהתקופה העות'מאנית, ולאורך כל מאות השנים, גשר האבן נפגע לרוב ואז תוקן.
ישנן עדויות היסטוריות שהוא סבל פעם במהלך רעידת האדמה הגדולה ב-1555, אשר פגעה או הרסה מאוד את ארבעת העמודים שלו.
שיפוצים של הגשר בוצעו באותה השנה.
כמה הוצאות להורג פומביות התרחשו גם על הגשר, כמו הוצאתו להורג של קרפוש ב-1689.
בזמן מלחמת העולם השנייה, ב-1944, הונחו על ידי הנאצים חומרי נפץ.
על פי בקשתם של יקירי העיר, הגרמנים ויתרו ברגע האחרון והגשר ניצל מהרס.
השחזור האחרון של הגשר החל ב-1994. השיפוצים האלו נמשכו למשך כשבע שנים.
בזמן שיפוצים אלו, אסור היה לאנשים לחצות את הגשר ועבור בעלי מלאכה רבים שעובדים בבזאר העתיק הסמוך לגשר הביא להשפעות כלכליות שליליות.
מגדל השמירה בצורת מחראב שוחזר ב-2008.
שני חלקים של סקופיה שסימלו את הניגודים העירוניים שלה: "עות'מאנים" או "מודרניים", "ההיסטורי" או "הסוציאליסטי", "האלבני" או "המקדוני" מפוצלים על ידי הנהר וארדאר ומחוברים זה לזה על ידי גשר האבן.
במאה ה-21, רוב המיעוטים בעיר הבירה רואים בגשר האבן כמייצג את הפיצול בין שני חלקיה של סקופיה.
גשר האמנות (במקדונית: Мост на уметноста) הוא גשר מעבר מעל הנהר וארדאר שבסקופיה, בירת מקדוניה הצפונית.
על הגשר, מונחות אנדרטאות רבים של אמנים מפורסמים במקדוניה הצפונית.
הגשר נבנה כחלק מהפרויקט סקופיה 2014 ועלותו הערך בכ-2.3 מיליון יורו.
בסך הכל יש 27 פסלים על הגשר, 13 מכל צד ואחד באמצע.
אורכו של הגשר הוא 83 מ' ורוחבו הוא 9.2 מ', כאשר החלק האמצעי מגיע עד ל-12 מ'.
גשר ג'ורג'ן - ואדו אויי (ברומנית Podul Giurgeni–Vadu Oii) הוא גשר מיועד לתנועת כלי רכב מעל נהר דנובה, ברומניה, בין היישובים ג'יורג'ן וואדו אויי.
הגשר באורך 1,456 מטרים וברוחב 17 מטרים.
המפתח המרבי בין עמודי התומך הוא בן 160 מטרים.
העבודות על הקמת הגשר התחילו באוגוסט 1966 וחנוכתו נערכה ב-22 בדצמבר 1970.
ביום 23 בדצמבר, בכל שנה, כלי הרכב, שמובילים עד 9 אנשים, פטורים מתשלום אגרת המעבר, כי יום זה מוכרז ל"יום הגשר".
גשר האינווליד הוא הגשר הנמוך ביותר מבין הגשרים שחוצים את נהר הסן בתחומי העיר פריז.
סיפורו של גשר האינווליד מתחיל בשנת 1821, כאשר המהנדס קלוד לואי מרי אנרי נאוויה הגה גשר שחצה את הסן ללא עמודי תמך, חידוש זה של נאוויה היה מהפכני מבחינה טכנולוגית.
בנייתו הגשר התלוי המוצע החלה ב-1824, הגשר היה אמור להיבנות מול האינווליד היכן שכיום ממוקם גשר אלכסנדר ה-3. נאוויה לא הוסיף טווח בטיחות לחישוביו, על אף שהחוזה לבניית הגשר היה נוקשה במיוחד.
אחריי שתוכניתו של נאוויה אושרה על ידי חברת השקעות פרטית, הקבלן לא היה יכול לשנות דברא בלי אישור, ולא היה אישור להצעה של שיפורים.
הגשר איבד את בטיחותו לאחר שנשברו המעגנות עקב הצטברות של סחף ותנועה נוספת עקב עצירת המים ליד התמכים.
הגשר נזקק לפירוק, ונאוויה הואשם בכך על ידי ועדה ממשלתית שקבעה שהוא שם את מבטחו במתמתיקה יתר על המידה.
נאוויה נראה בציבור בצורה שלילית, ואף הושווה אל בוני הגשרים הבריטים (עד שנת 1904 צרפת ובריטניה היו יריבות מרות).
הגשר התלוי משנת 1829 במיקומו החדש
לאחר שהושגה הסכמה בין הקבלן למשקיעים, חומרי הגלם הועברו לבניית גשרים אחרים, שיבנו על פי עיצובים של אלן דסז'ארדנס שנחשבו בעייני הציבור כפחות אלגנטיים מבחינה עיצובית.
בתגובה לתלונות על עיצובו של אלן דסז'ארדנס מצד האינווליד, השירותים הציבוריים החליטו להזיז את הגשר אל מורד הנהר.
לכן בשנת 1829 שני מהנדסים, דה וורז'ס וביארד דה לה וונגטרי, סיימו את הבנייה של גשר תלוי ראוי אשר נתמך על ידי שני עמודי תמך בסן ושלושה פורטיקים, כול אחד בגובה 20 מטר.
עקב שחיקה מרובה של הגשר, המעבר בו היה צריך להיות מוסדר משנת 1850 ואילך.
בשנת 1854, הרסו את גשר האינווליד בכדי שיוכלו לבנות גשר חדש לכבוד התערוכה העולמית של פריז לשנת 1855. פול מרטין גלושר דה לגליסרי ו ז'ולס סווארין השתמשו בעמודי התמך הקיימים של הגשר הקודם לו הוסיפו עמוד תמך מרכזי שמסביבו במתרה לבנות במקום הגשר התלוי גשר קשתות מלבנים.
את המזח החדש עיטרו פסלים בשני נושאים אלגוריים: ניצחון הארץ מאת ויקטור ויליין במעלה הנהר; הניצחון הימי מאת ז'ורז 'דיאבולט במורד הזרם, ואילו שני המזחים הישנים עוטרו בפסלים של גביעים צבאיים הנושאים את מעיל הנשק האימפריאלי, שניהם עבודתם של אסטיינקס-סבולה בוזיו.
חרף העובדה שהגשר חודש וחוזק, הוא עדיין שקע 25–30 סנטימטר ב-1878, ואיבד שתי קשתות במהלך החורף של 1880 (הקשתות שוחזרו עד סוף השנה ההיא).
אך מאז גשר האינווליד לא סבל מזנקים משמעותיים, והשיפוץ היחיד שבוצע בו היה הרחבת המדרכה בשנת 1956.
גשר דאן ממוריאל הוא גשר מעל נהר ההדסון במדינת ניו יורק, המחבר את בירתה אולבני ממערב, עם העיר רִינְסֶלֶר שממזרח לנהר.
את הגשר חוצים הכביש המדינתי מס' 9 והכביש המדינתי מספר 20 .
הגשר נקרא על שם טוראי פארקר פ.
דאן , תושב אולבני, שנהרג במלחמת העולם הראשונה בסמוך לסיומה, ועוטר בעיטור מדליית הכבוד, שהוא עיטור הגבורה הגבוה ביותר שניתן בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
נדיר למצוא בארצות הברית גשר חשוב וגדול שנקרא על שם של טוראי פשוט לכאורה.
בניית הגשר הנוכחי הושלמה בשנת 1969, והוא החליף את הגשר הישן יותר שנבנה בשנת 1933 ונשא את אותו שם.
לשניהם קדם גשר ישן יותר שנקרא גשר גרינבוש הראשון, אשר הוקם בתחילת שנת 1882. גשר זה היה בעל ציר מסתובב במרכזו, על מנת לאפשר מעבר ספינות בנהר.
הגשר בנוי על קורות פלדה והוא הגשר הדרומי ביותר החוצה את נהר ההדסון, שהמשתמשים בו פטורים מדמי מעבר בעת הכניסה אליו או היציאה ממנו.
את הגשר חוצים מדי יום כ-40,000 כלי רכב.
על הגשר, בצידו הצפוני, מסלול לרוכבי אופניים ולהולכי רגל.
מתחת לקצהו המזרחי של הגשר שוכן פארק ריברפרונט של רינסלר, ובזים נודדים נצפו מקננים מתחת לגשר מאז 1998. המשרד לשימור הסביבה של מדינת ניו יורק הקים מצלמת אינטרנט כדי לנטר אותם.
גשר הארכיבישוף הוא גשר שנבנה ב-1828 בפריז, מעל נהר הסן ומחבר את האי איל דה לה סיטה (ב) עם הרובע החמישי של פריז המשתרע מדרום לאי.
זהו גשר הצר ביותר בפריז למעבר רכב.
הגשר נבנה ב-1828 על ידי המהנדס Plouard כחלופה לגשר תלוי שהיה ליד האינווליד ונהרס.
הגשר נבנה מאבנים כשאורכו 68 מטר ורוחבו 17 מטר (מתוכם 11 מטר בשימוש לרכב, רוכבי אופניים והולכי רגל).
הגשר נשען על שני בסיסים שנבנו בתוך הסן והוא כולל שלוש קשתות כשמפתח הקשת המרכזית הוא 17 מטר ומפתח הקשתות הצדדיות 15 מטר כל אחת.
הגשר נקרא על שם מוסד הארכיבישופות של פריז שהתקיים בבניין מדרום לקתדרלה.
בסביבות 2008 החל להשתרש המנהג של זוגות אוהבים לתלות "מנעולי אהבה" על גשרי פריז כדי להביע את אהבתם.
הגשרים המרכזיים בו התמקדה פעילות זו היו גשר האמנויות וגשר סולפרינו .
ב-2014, בעקבות התמוטטות המעקה בגשר האומנויות בגלל משקל המנעולים, החליטה עיריית פריז לאסור תליית מנעולים על שני גשרים אלו והזוגות החלו לתלות את מנעולי האהבה שלהם על גשר הארכיבישוף השכן.
ב-2015 הורתה העירייה להסיר את מנעולי האהבה גם מגשר הארכיבישוף ולמנוע חיבור מנעולים נוספים על ידי הצמדת לוחות זכוכית מחוסמת למעקות.
המתכת שנאספה, במשקל של כ-20 טון, נמכרה למחזור ותמורתה הועברה למשפחות פליטים.
הגשר שימש כאתר צילום וכרקע במספר סרטים כמו איש הנצח (1986), ארסן לופן (2004), עלובי החיים (2012) ועוד.
גשר האבן (בוונציאנית Ponte Piéra) הוא הגשר העתיק ביותר בורונה מעל נהר אדיג'ה, היחיד שנותר מהתקופה הרומית.
לאחר ששרד מספר שיטפונות, הוא פוצץ במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי חיילים גרמנים נסוגים, ולאחר מכן נבנה מחדש על ידי הרכבה מחדש של האבנים שהוצאו מאפיק הנהר בטכניקות קימום.
הגשר ממוקם בנקודה שמאז התקופה הפרהיסטורית הווה נקודת מפגש בעלת חשיבות מכרעת בין נתיבי תעבורה שונים.
זו הייתה הסיבה ללידתה של העיר ורונה.
גשר עץ ראשון הוקם במהלך בנייתה של ויה פוסטומיה בשנת 148 לפנה"ס.
באותה נקודה הוקמה המצודה, שכן במקום זה הנהר מגיע לרוחב מינימלי של 92 מטר והזרם מגיע בהספק מופחת ולכן עוצמו פחותה, בשל הפיתול הגדול שעליו לעשות.
גשר העץ הוחלף בגשר האבן, ששתי הקשתות בגדה השמאלית שרדו בשלמותן, בנויות בשיטת אופוס קוואדרטום, עם כלונסאות מנסרות מסודרות.
לאחר שהפכה למושבה לטינית בשנת 89 לפני הספירה, העיר, שעמדה עד אז על גבעות סן פייטרו, נבנתה מחדש בתוך עיקול האדיג'ה על פי התוכניות האורתוגונליות הרומיות המחמירות, ומסיבה זו בדיוק הגשר, שנבנה לפני ביסוסה מחדש של העיר, אינו מכוון נכון ביחס לדקומאני של העיר, שנבנו מאוחר יותר מהגשר המונומנטלי.
בעידן הקיסרי, הגשר עבר כנראה שיקום, כפי שהדגימה נוכחות של אלוהות נהר מהמחצית השנייה של המאה ה-2, על האבן הראשה של הקשת השנייה משמאל.
באותה תקופה צויד הגשר, שבו היו בתי עץ רבים של אנשי סירות ופועלי טחינה, וכן חנויות וטברנות, במגדל שני שסגר את הגשר אל מחוץ לעיר.
בשנת 1503 התבצע שיפוץ נוסף שמטרתו להחליף לחלוטין את שתי הקשתות, הממוקמות בין שתי הקשתות הרומיות משמאל והסקאליגר מימין, באבן, מכיוון שהן נותרו מעץ בעקבות ההתמוטטות שעברו במאות הקודמות.
אולם במהלך העבודות, החלק שבבנייה קרס חלקית ולאחר מכן שוחזר המבנה בעץ.
ב-1508 ביקשה מועצת העיר לבסוף את פרא' ג'וקונדו לפקח על עבודות השחזור של החלקים הפגועים של הגשר הרומי, פרויקט שהחל רק ב-1520 ואשר תוך שנה הוביל לשיקום שתי הקשתות.
אשר הנזיר/ האדריכל שילב בהרמוניה עם שתי הקשתות הרומיות ששרדו, הממוקמות לכיוון הכפר.
בשנת 1801 נהרס המגדל שניצב לכיוון החוצה מהעיר, ותוך שנים ספורות סולקו מן הגשר הצריפים הרבים שנבנו במהלך פיתוחו, שכן הם נחשבו על ידי הממשל, כבלתי הולמים את ההוד של האנדרטה הרומית.
עם זאת, פונטה פייטרה סבל פגיעה קשה ביותר ב-24 באפריל 1945, כאשר פוצץ על ידי חיילים גרמנים נסוגים, פיצוץ שהותיר רק את הקשת לכיוון העיר שלמה.
פרופסור פיירו גזולה, המפקח על המונומנטים בורונה, שנתמך על ידי כל דעת הקהל, בחר לבנות מחדש את הגשר כפי שהיה והיכן שהיה, הודות לשיתוף הפעולה הטכני של האדריכל הוורוני ליברו צ'צ'יני ותרומתם המקצועית של היסטוריונים, ארכאולוגים, מהנדסים, פרופסורים באוניברסיטה ועוד מומחים וטכנאים שונים.
שלב קריאת הריבודים ההיסטוריים הדגיש את שלושת שלבי הבנייה: הרומי, מימי הביניים והוונציאני, כאשר הרומי היה מורכב מגושי אבן גדולים שעובדו בצורות גדולות חצובות גס, בעוד שהבניה של ימי הביניים והוונציאנית הייתה מבנה מעורב של גושי אבן ולבנים.
הוחלט לשחזר את הגשר על ידי שימוש חוזר ככל האפשר בחומר המקורי שחולץ מאפיק הנהר, גם אם התערבות קימום (אנסטילוזה) אמיתית לא הייתה אפשרית עקב אובדן של אלמנטים רבים, שהוחלפו באלמנטים דומים ככל האפשר.
במיוחד הורכבו מחדש 529 גושי אבן מקורית, בעוד ש-379 נוספים מוחזרו (מהאחרונים 169 הושגו עם זאת מהחומר המקורי המחודש); חלק גדול מהלבנים ששוחזרו לשיקום החלק מימי הביניים של הגשר מקורו מהריסות של מבנים עתיקים שהופצצו.
לאחר מכן נבנה הגשר מחדש על בסיס תיעוד גרפי וצילומי נרחב, תוך שימוש בשיטות הבנייה השונות שננקטו בתקופות השונות: העבודות, שהחלו ב-4 בפברואר 1957, הסתיימו ב-3 במרץ 1959.
הגשר הנוכחי, אורכו 92.80 מטר ורוחבו 7.20 מטר, כולל מדרכות ומעקות, בנוי מחמש קשתות באורכים שונים.
הכתף ושתי הקשתות הפונות לאזור הכפרי מתוארכים לתקופת הרומאים, הכתף הימנית עם המגדל מעל והקשת הסמוכה הם מתקופת סקאליגרה, בעוד שתי הקשתות הנותרות עם העגול המרכזי הגדול הן מהתקופה הוונציאנית.
החלק הרומי בנוי מגושי אבן גדולים מ־Valpolicella והקונסטרוקציה היא בשיטת אופוס קוואדרטום, טכניקת בנייה לפיה הבנייה הורכבה מגושים מקבילים המסודרים ללא טיט בשורות אופקיות, המוחזקות יחדיו על ידי מהדקי מתכת ומכשירים טכניים.
אולם הבנייה הסקאליג'רית והוונציאנית מורכבת בעיקר מלבנים עם חיבורי טיט סיד, גם אם הטבעת של הקשתות והעגול מחוזקים על ידי לוחות אבן שהובאו מאותו מקור לאלו הרומיים.
הגשר הרומי המקורי, המאופיין בהרמוניה וקומפקטיות מסוימת, חולק לארבעה מזחים ברוחב 3.50 מטר כל אחד, עם חמש קשתות עם טווחים של 15, 16, 16 ו-15 מטר בהתאמה, ובסך הכל 92 מטר, שזה בדיוק מרחק המפריד בין שתי גדות הנהר באותה נקודה.
"חלון" נפתח על "רגלי" הגשר על מנת להבטיח אפשרות זרימת המים במקרה של שיטפון ובמקביל לנקד באופן קצבי את רצף הקשתות, כמו עיטור.
גשר דֵבִּילִי֫ הוא גשר הולכי רגל קשתי מעל נהר הסן בפריז המחבר את הרובע השישה-עשר בגדה הימנית עם הרובע השביעי בגדה השמאלית.
הגשר עובר בין גשר ינה לגשר אלמה.
ב-1900 התקיימה בפריז התערוכה העולמית (אקספו) שמרכזה היה בפארק שאן דה מארס (בגדה הימנית), למרגלות מגדל אייפל.
כחלק מההכנות לאירוע וכדי להקל על קהל המבקרים להגיע לתערוכה מהגדה השמאלית הורה מנהל התערוכה, אלפרד פיקאר , לבנות גשר הולכי רגל זמני מעל הסן, בקרבת הפארק.
תכנון הגשר נמסר לאדריכל לואי-ז'אן רסאל , שתכנן גם את גשר אלכסנדר השלישי עבור יריד 1900 וכן את ויאדוקט אוסטרליץ.
ב-1906 הועתק הגשר ממקומו והוקם כגשר קבוע.
ב-1966 נכלל הגשר במרשם האתרים ההיסטוריים של צרפת .
ב-1991 שופץ הגשר, וב-1997 הוחלף מדרך הגשר בקורות עץ אפריקאי קשה.
הגשר הוא גשר קשת שנבנה מברזל ונשען על שתי תמיכות אבן השקועות בנהר הסן בקרבת גדותיו.
הקשת הכפולה של הגשר מחזיקה בתלייה את המסעה עליו נבנה המדרך להולכי הרגל.
שתי חצאי קשתות קצרות משני צידי הקשת הגדולה מקשרות את הגשר לגדות הנהר.
אורך הגשר 125 מטר, רוחבו 8 מטר וגובהו מעל הנהר 15 מטר.
אורך המפתח של הקשת המרכזית הוא 75 מטר ושל הקשתות הצדדיות 22.5 מטר.
הצורך להגביה את הגשר ממפלס הנהר הביא לכך שמדרך הגשר נמצא מעל מפלס הרחוב ולכן נבנו מדרגות המחברות את המדרך לרחוב.
עם הקמתו נקרא הגשר "שער התערוכה הצבאית" (passerelle de l'Exposition Militaire) מכיוון שהוביל הולכי רגל לאזור הצבאי של התערוכה הבין-לאומית.
בהמשך שונה שמו ל"גשר מגדבורג" (passerelle de Magdebourg) ולבסוף נקרא "גשר דבילי" על שם בריגדיר גנרל ז'אן לואי דבילי (1806-1763) שהשתתף במלחמות המהפכה הצרפתית וב ונהרג בגרמניה בקרב ינה-אאורשטדט בו ניצחו הצרפתים את הפרוסים.
ב-1989, זמן קצר לאחר נפילת חומת ברלין, נמצאה על הגשר גופה של סוכן חשאי של מזרח גרמניה.
בדיקה של גופי הביטחון של צרפת מצא שהגשר שימש לנקודת מפגש של המרגלים של מזרח גרמניה בתקופת המלחמה הקרה.
אחת הסצנות בסרט של בריאן דה פלמה מ-2002 צולמה על הגשר, ונטען שדה פלמה בחר באתר זה בעקבות פרשת המרגלים.
גשר גלנפינן הוא גשר רכבת מבטון שנבנה בתחילת המאה ה-20 ב עבור קו הרכבת של מערב ההיילנדס .
הגשר עובר מעל נהר פינן (River Finnan) מצפון לעיירה גלנפינן .
הגשר התפרסם כששימש אתר צילום עבור הרכבת להוגוורטס בסדרת סרטי הארי פוטר.
חברת הרכבת של מערב ההיילנדס החלה לבנות, באמצע המאה ה-19, קו רכבת שיחבר את העיר גלאזגו, במרכז סקוטלנד, לערים בחלקה הצפוני וביניהן פורט ויליאם, מאלייג ואובן.
הפרויקט נמסר לחברת "לוקאס ואירד" שהתמחתה בבניית תשתית בתחום התחבורה והנמלים ברחבי בריטניה.
מקטע הרכבת למאלייג (בו נמצא הגשר) הוא המשכה של המסילה לפורט ויליאם והעבודות במקטע זה נעצרו עקב חוסר תקציב.
דיונים בבית הנבחרים בנושא חוק מימון ציבורי לתשתיות תחבורה עיכבו את העבודות ורק ב-1896 התקבל החוק ונמצא המימון להשלמת הסלילה.
בתקופת אישור החוק הפסיקה כבר חברת הבנייה "לוקאס ואירד" את עבודתה באזור זה וחברת הרכבת של מערב ההיילנדס נדרשה למצוא חברה חלופית.
בסופו של דבר נמסרה עבודת הסלילה לחברות "רוברט מקאלפין ובניו" ו"סימפסון ווילסון" (Simpson & Wilson).
בינואר 1897, לאחר חתימת החוזים, חודשה העבודה במקטע הרכבת והוא נחנך ב-1 באפריל 1901.
גשר גלנפינן נמצא במקטע הרכבת בין פורט ויליאם למאלייג והוא נבנה כדי לחצות את נהר פינן (River Finnan) מצפון לעיירה גלנפינן .
במקטע זה הנהר והעמק סביבו רחבים דבר שהצריך גשר ארוך במיוחד.
בניית הגשר הושלמה באוקטובר 1898 והוא שימש את בוני המסילה להעברת ציוד וחומרי בנייה להמשך המסילה.
הגשר נבנה מבטון שנוצק לתוך תבניות ללא חיזוקי ברזל.
אורכו כ-380 מטר ורוחבו כ-5.5 מטר (המאפשר מעבר מסילה אחת בלבד).
לתמיכת הגשר נבנו 21 קשתות כשמפתח כל קשת כ-15 מטר.
גובה הגשר בנקודה הגבוהה ביותר (פני הנהר) הוא כ-30 מטר.
עלות בניית הגשר הייתה כ-19,000 ליש"ט.
קו הרכבת, העובר על הגשר, איפשר לייצא דגים מצפון סקוטלנד ובכך סייע לפתרון המשבר הכלכלי ולנטישת התושבים שפקד אזור זה במהלך המאה ה-19.
הגשר ומסילת הרכבת שעוברת עליו משמשים כיום למעבר רכבות הנוסעים של חברת הרכבות הסקוטית "סקוטרייל" .