tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניסוי באוניברסיטת סטנפורד ניתח את האקוסטיקה של שמונה גברים (ארבעה סטרייטים וארבעה הומואים), שתועדו קוראים קטעי קריאה, דרך תפיסתם אותם על ידי המאזינים, והטיל על המאזינים הללו לסווג את הדוברים לפי תארים התואמים לסטריאוטיפים נפוצים בארצות הברית לגברים הומוסקסואליים.
המאזינים הצליחו בדרך כלל לזהות נכון את הנטייה המינית של הדוברים, ושיקפו בכך את הסטריאוטיפים.
עם זאת, לא היו הבדלים מובהקים סטטיסטית שהמאזינים זיהו, אם בכלל היו קיימים, בהתבסס על האינטונציה של הדוברים.
ממצאים אלה עומדים בקנה אחד גם עם מחקרים אחרים.
מחקר נוסף בחן את משכם של צלילים מסוימים (, , ואת הופעתם של ו ), תדירות התנועות המוטעמות, זמן ההופעה הקולית של עיצורים נשאבים חסרי קול, והשחרור של עיצורי סותמים סופיים.
המחקר מצא מתאם מסוים בין תכונות דיבור אלה לנטייה מינית, אך גם הדגיש את היקף המחקר הצר על מאפיינים פונטיים מסוימים בלבד.
חוקר השפה והמגדר רובין לקוף לא רק משווה בין מבטא גברי הומואי לדיבור נשי, אלא גם טוען שגברים הומואים מחקים אותן במכוון, ושחיקוי זה כולל שימוש מוגבר בסופרלטיבים, אינטונציה מוטה ושִׂפתוּת.
בלשנים מאוחרים העריכו מחדש את טענותיו של לקוף והגיעו למסקנה כי אפיונים אלה אינם עקביים עבור נשים, אלא משקפים סטריאוטיפים העשויים להיות בעלי משמעות וחשיבות חברתית אך שאינם תופסים באופן מלא את השימוש בשפה המגדרית בפועל.
הבלשן דייוויד קריסטל מצא מתאם בין השימוש בקרב גברים בקול "נשי" עם טווח מורחב של גובה הצליל, אפקטים של גליסנדו בין הברות מוטעמות, שימוש רב יותר בגווני ירידה-עלייה ועלייה-ירידה, נשימה קולנית וצרימות, ולעיתים מעבר לפלסט.
עם זאת, המחקר לא מצא שום אינטונציה או תכונות ייחודיות של דיבור הומואי.
כמה מאפיינים כאלה הוצגו כחיקוי דיבור של נשים וזכו לביקורת על פשטנות וגנאי כלפי נשים.
מחקר שנערך בקרב למעלה מ-300 משתתפים בלגים דוברי הולנדית, גברים ונשים, מצא "שכיחות גבוהה משמעותית" של מאפיין דמוי "שִׂפתוּת" בקרב גברים הומוסקסואלים בהשוואה לאוכלוסיות אחרות.
מספר מחקרים בחנו ואישרו אף הם מאפייני דיבור הומוסקסואליים בספרדית פורטוריקנית ובניבים אחרים של ספרדית בקריביים.
בשפה העברית עלה שהמקור ואימוץ המבטא אצל גברים בא מגדילה בסביבה נשית מגיל קטן ולכן עם קול עמוק אף יותר מנשים, בין סטרייטים להומוסקסואלים מורגש הבדל ניכר .
"מבטיח" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עדן חסון.
את השיר הוציאה חברת התקליטים שרית הפקות, ב-10 באוגוסט 2021, כסינגל מתוך אלבום 2. השיר נכתב והולחן על ידי חסון, והופק על ידי יעקב למאי.
נכון לנובמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-13 מיליון צפיות ביוטיוב.
אזורתאריך יציאהפורמטחברות תקליטיםעולם10 באוגוסט 2021הורדה דיגיטלית • סטרימינגשרית הפקות
"מבט מתל אביב אל גבעות רמת גן" או "מבט על גבעות רמת גן" (1924) הוא ציור נוף מאת הצייר הישראלי אריה לובין.
הציור מציג תיאור של הנוף באזור הגבעות של רמת גן.
העבודה נוצרה בסטודיו, כנראה על פי רישומים מקדימים.
במישור הקדמי מתוארים שני עצים על קרקע צהובה.
לאחריו מופיע נוף של שדות חקלאיים ולאריהם גבעות שלרגליהם יישוב קטן.
לובין משתמש אמנם בשפה מודרניסטית, אליה נחשף לובין בתקופת שהותו בפריז, עם זאת אופי הציור מתרחק מן האוונגרד האירופי בן התקופה.
סגנון דומה ניתן למצוא גם בדיוקן העצמי שיצר לובין באותה שנה.
בשנת 1982 הופיע הציור על בול בשווי 7 שקל ישן, כחלק מסדרת בולים מאוספי מוזיאון תל אביב.
מבטחי ישראל - פורום מפקדים לאומי היא עמותה ישראלית העוסקת בסוגיות ביטחוניות-מדיניות.
העמותה הוקמה בשנת 2015 על ידי עוזי דיין על מנת לקדם מסגרת שיח רעיונית שתבטא גישה מדינית-ביטחונית ותשמש במה לציבור הלאומי-ציוני בישראל.
חברי הפורום פועלים לגיבוש אסטרטגיה בתחום הביטחון הלאומי והסברתה בבית ובחו"ל ומקדמים מיזמים בתחום הביטחון הלאומי.
הפורום עוסק בביטחון הלאומי הישראלי בהגדרתו המורחבת, ומתמקד בתחומים הבאים:
דרכי מענה לאיום הבלתי קונבנציונלי והאיראני.
חינוך וזהות יהודית תרבותית ולאומית בישראל ובתפוצות.
הבטחת מעמדה וחיזוקה של ירושלים כבירת ישראל והעם היהודי.
היחסים הבינלאומיים של ישראל בדגש על מדיניות אזורית, היחסים עם ארצות הברית ואירופה.
חברי הפורום מגבשים ומפרסמים ניירות עמדה, מתראיינים בערוצי התקשורת ומקיימים ימי עיון, כנסים וסקרים במטרה להשפיע על סדר היום הישראלי ועל מקבלי ההחלטות.
הפרסומים מופצים באיגרת מידע לנרשמים ומשובצים באתר האינטרנט של הפורום.
בשנת 2020 גיבש הפורום מסמך עקרונות בהובלת הרב אבי גיסר ובו הוצעו ארבעה עקרונות מנחים לקיומו ולתפקודו הראוי של צבא ממלכתי בחברה מגוונת: הביטחון תחילה, כיבוד ערכי המשרתים, "הטוב המשותף", מוגנות וסובלנות.
המסמך הועבר לרמטכ"ל והופץ לציבור לדיון ציבורי.
בחודש יוני 2020 הוביל הפורום סיור לשומרון ובקעת הירדן לשגרירים בישראל.
הסיור נועד להצביע על הנושאים המובילים סביב תוכנית השלום של הנשיא טראמפ, להציג את חשיבות גבולות בני הגנה, הסכם השלום בין ישראל לירדן ושיתוף הפעולה כלכלי ישראלי-פלסטיני.
בנובמבר 2022 התקיים הכנס השנתי בעומר שעסק בנושא "קרקעות הלאום-ללאום" שימור, פיתוח וביטחון הנגב ובו הוצגו האתגרים והוצעו פתרונות לבעיית המשילות בנגב ובגליל.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר קראו חברי הפורום להקים את בית המשפט הצבאי בלוד המאפשר לקיים הליכים משפטיים מהירים ואף לגזור עונשי מוות.
מבט על דלפט, עם דוכן מוכר כלי נגינה הוא ציור שמן משנת 1652 מאת קרל פבריציוס המתאר נוף עירוני של דלפט.
נמצא באוסף הגלריה הלאומית בלונדון מאז 1922.
עיוות הפרספקטיבה הבלתי רגיל, הנראה במיוחד בצד ימין של הכנסייה, מרמז שייתכן כי הציור נועד להיות מוצג על משטח מעוגל בחלקה האחורי של "קופסת פרספקטיבה" (ולהיראות דרך חור הצצה), וכך ליצור אשליה של אנאמורפוזה.
פבריציוס מוזכר במסמכים בני תקופתו בהקשר של קופסאות פרספקטיבה.
המבט הוא על הכנסייה החדשה (Nieuwe Kerk) הפונה לבית העירייה ולמספר בתים, שאחד מהם עדיין קיים, בנקודה שבה תעלת אאודה לנגנדייק (Oude Langendijk) נפגשת עם ורואוונרכט (Vrouwenrecht).
גודל הבד, קטן במיוחד לנוף עירוני מסוגו, תומך גם הוא בהשערת קופסת הפרספקטיבה.
הנוף הוא של הכנסייה החדשה מול בניין העירייה וכמה בתים, אחד מהם עדיין קיים, בנקודה שבה תעלת Oude Langendijk פוגשת את Vrouwenrecht.
גודלו של הבד, קטן במיוחד עבור נוף עירוני מסוגו, תומך גם בהשערת הפרספקטיבה-קופסה.
אפשרות נוספת היא שפבריציוס עיצב את התמונה בעזרת עדשה כפולה קמורה, שכן אלו עלולות ליצור פרופורציות מעוותות בתבנית הדומה לאלו הנראים בציור.
עם זאת, ניתוחי חומר שבוצעו במהלך השימור מחזקים את האפשרות של תצוגת פרספקטיבה-קופסה.
סביר להניח שגוף הויולה בפינה השמאלית התחתונה היה אמור להיות מושלם על ידי חלק מצויר נפרד בתוך קופסת הפרספקטיבה.
וולטר לידטקה מציע שהקומפוזיציה הסופית, כפי שנצפית מחור ההצצה, הייתה אמורה להציג את הויולה ואת מקהלת הכנסייה החדשה בגודל דומה, ובכך להנגיד בין המרחב הקדוש של הכנסייה לבין עולם החושים המיוצג על ידי כלי הנגינה.
הלאוטה המצוירת בצידו השמאלי של מוכר הכלים, הופיעה בדרך כלל במאמרים על פרספקטיבה, כמו זה של אלברכט דירר, כהדגמה כיצד להקרין צורות עגולות ובלתי סדירות על משטחים שטוחים; לכן ייתכן שהוא מדגים מודעות עצמית מסוימת ליכולת טכנית מצד הצייר.
הכנסייה החדשה בדלפט ידועה גם בכך שהיא מכילה את אנדרטאות הקבר של וילם השותק ונסיכי אורנג' מאוחרים יותר; לכן הכנסייה הייתה אתר בעל משמעות פוליטית מובהקת במאה ה-17 ולאחר מכן.
מבט האלפיים יארד הוא שמו של ציור מאת הצייר הצבאי האמריקאי תומאס סי.
לי הציור נוצר בשנת 1944 לאחר קרב על פלליו.
הוא מציג דיוקן חזיתי של חייל מותש לאחר הקרב, שמבטו הקפוא והריק מעורר תחושת זעזוע עמוק ומשדר טלטלה נפשית קשה, כאילו חודר מבעד למתבונן.
הציור שפורסם לראשונה בשנת 1945 במגזין לייף תחת הכותרת "Marines Call It That 2,000 Yard Stare", אך נודע לימים בשם המקוצר "Two Thousand Yard Stare", הפך למונח שגור בשיח הציבורי, הצבאי והפסיכולוגי – המתאר את הבעת הפנים והמבט הלא ממוקד של חיילים טראומטיים ומותשים.
מבט זה נחשב לסימפטום מובהק של טראומת מלחמה, המזוהה כיום כהפרעת דחק פוסט-טראומטית.
באינטרנט הציור מזוהה בעיקר כמם אינטרנט.
המונח הפך למוכר בשנת 1944, כאשר מגזין Life פרסם רישום מאת הכתב והאמן תומאס סי.
לי, שנשא את הכותרת "Marines Call It That 2,000 Yard Stare" ("הנחתים קוראים לזה המבט של אלפיים יארד").
הרישום מתאר חייל צעיר מחיל הנחתים של ארצות הברית לאחר קרב פלליו, שהתרחש באותה שנה.
כיום שמור הרישום באוסף של מרכז ההיסטוריה הצבאית של צבא ארצות הברית, שבבסיס פורט לזלי ג'יי.
במאמרו Painting It, שפורסם לראשונה בשנת 1975 במגזין WWII, התייחס הסופר ג'יימס ג'ונס לאמנותו של תומאס סי.
לי שקדמה לסדרת הציורים מקרב פלליו כאל תעמולה שבוצעה באופן מצוין.
עם זאת, הוא תיאר את הציור "הנחתים קוראים לזה 'המבט של אלפיים יארד'" כמרגש – ביטוי להערכתו לעוצמה הרגשית והאותנטיות האנושית שהציור מצליח להעביר, על אף ההקשר התעמולתי של חלק מיצירתו של לי.
במאמר שפורסם בשנת 2016 במסגרת הבלוג "The Warblog" של "Warriors Publishing Group", התייחס קצין המארינס והיועץ הצבאי להפקות קולנוע וטלוויזיה דייל דיי לציור.
דיי ציין כי הציור משקף באופן חזותי את ההשפעה הפסיכולוגית של לחימה בקרב צמוד, ואת מגבלות הסיבולת האנושית בשדה הקרב.
הציור, לדבריו, מגלם את תסמונת "המבט הריק" המופיעה בקרב לוחמים שחוו טראומה קשה.
הוא תיאר כיצד נתקל בעצמו בחיילים בעלי הבעה דומה במהלך שירותו בדרום-מזרח אסיה, וציין כי הדמות בציור יכולה לייצג חייל מכל תקופה או זירת לחימה – בקוריאה, וייטנאם או עיראק.
דאי השתמש בציור כהשראה במהלך הפקת המיני-סדרה The Pacific של רשת HBO, בפרק שעסק בקרב פלליו.
הוא החזיק עותק של הציור על סט הצילומים על מנת להמחיש לצוות את תחושת השחיקה והטראומה שניסו להעביר.
הציור שנוצר לאחר קרב פלליו, פורסם בגיליון יוני 1945 של מגזין לייף והפך לאחד הדימויים המזוהים ביותר עם השלכותיה הנפשיות של לחימה.
הציור מתאר חייל נחתים מותש, הניצב לאחר קרבות ממושכים ומביע הבעת פנים קפואה וריקה – ביטוי לתגובה דיסוציאטיבית נפוצה בקרב לוחמים לאחר חשיפה ממושכת לטראומה.
בכיתוב שצורף לציור בגיליון לייף, כתב לי:
"הוא עזב את ארצות הברית לפני 31 חודשים.
הוא נפצע בקמפיין הראשון שלו...
שני שלישים מהפלוגה שלו נהרגו או נפצעו, אך הוא עדיין עומד.
וכך הוא יצא שוב לקרב הבוקר.
הביטוי "המבט של אלפיים יארד" אומץ בהמשך בשיח הרפואי, והפך לסמל חזותי של תסמונת פוסט־טראומטית (PTSD).
לאחר שנות פעילות רבות בעיראק ובאפגניסטן, ניכרת עלייה ניכרת במספר החיילים והחיילות האמריקאים שפנו לטיפול בעקבות טראומה נפשית, כשהציור של לי נותר דימוי מייצג של השפעות אלו.
לפי דו"ח של המכון לרפואה (Institute of Medicine), למעלה מ־500,000 יוצאי צבא פנו לפחות פעמיים לטיפול ב-PTSD בשנת 2012 בלבד.
הצורך בטיפול נפשי איכותי ומקיף בקרב יוצאי צבא נותר אתגר מרכזי למערכת הבריאות הצבאית והאזרחית כאחד.
מבחר מאמרים - צ'ארלס קראוטהמר הוא ספר עיון מאת העיתונאי והפרשן היהודי זוכה פרס פוליצר צ'ארלס קראוטהמר.
הספר כיכב בראש רשימת רבי־המכר של "הניו יורק טיימס" (עיון) במשך ארבעה שבועות, בינואר 2014.
הספר הוא אסופת מסות שכתב קראוטהמר במשך שלושים שנה והוא כולל מאמרים שפורסמו במקור ב"וושינגטון פוסט", "טיים", "ניו ריפבליק" ו"ויקלי סטנדרד".
הספר במהדורה האנגלית נפתח במבוא חדש מאת המחבר עצמו, ובמהדורה העברית, נפתח בהקדמה מאת שגיא ברמק, וכן הקדמה נוספת מאת מתיו קונטינטי ורק אז מאת המחבר עצמו.
אוסף המאמרים מחולק לארבעה חלקים: אישי, פוליטי, היסטורי וגלובלי.
לפי "National Review", הספר עוסק "בהכול – ממחקר בעוברים ועד רפורמה בקצבאות, מהופעת השביט האלי ועד כלבי בורדר קולי, מכריסטופר קולומבוס ועד מרטין לותר קינג, ממלחמת כטב"מים ועד דעיכה אמריקנית".
במהדורה העברית שלא תורגמה במלואה, אלא תורגמו רק חמישה מתוך שישה עשר פרקים, התוכן התמקד בפוליטיקה אמריקאית, ישראל, שמרנות, וכן כתבים יותר אישיים של המחבר, כגון מכתב פרידה על אחיו מרסל שנפטר, ועוד.
הספר שהה ברשימת רבי־המכר של "הניו יורק טיימס" למעלה מ־38 שבועות.
בינואר 2014 דורג במקום הראשון במשך ארבעה שבועות, ומכר יותר ממיליון עותקים.
ב"The American Spectator" טען אהרון גולדסטין כי הספר "אמור להיות בעל חשיבות", משום שלדבריו "הניתוח של קראוטהמר לסוגיות המרכזיות בשלושים השנים האחרונות היה לרוב נכון יותר משהיה שגוי".
הוא הדגיש גם את מסתו של קראוטהמר על האנדרטה לפרנקלין דלאנו רוזוולט, שבה התנגד להצגת FDR בכיסא גלגלים, והקביל זאת לשתיקתו של קראוטהמר בנוגע לשימושו האישי בכיסא גלגלים.
ב"The Washington Times" שיבח מייקל טאוב את הספר וכתב שהכתיבה "רעננה, אינטליגנטית, מרתקת ומעוררת מחשבה".
ב"Commentary" כינה פיטר ווהנר את הספר "אוסף נהדר, ולעיתים אף מרגש", והוסיף שקולו של קראוטהמר "חשוב מאוד".
הוא סיכם שהספר עוסק ב"חובות האזרחות בחברה חופשית".
גם ב"קירקוס ריוויוז" נכתב על הספר שאסופת המאמרים בו היא "אוסף נוצץ שמציג כל אחד מן התרומות הייחודיות באור מחודש."
מבט על מורנאו עם כנסייה הוא ציור מאת האמן הרוסי-גרמני וסילי קנדינסקי, שנוצר בשנת 1910. היצירה מתארת נוף מופשט למחצה של העיירה מורנאו שבבוואריה, ונתפסת כאחת מהעבודות המרכזיות של קנדינסקי בתקופת המעבר שלו מהאימפרסיוניזם לעבר הסגנון האקספרסיוניסטי המופשט.
הציור עמד במרכז פרשת השבה משפטית מתוקשרת, לאחר שנמצא כי הוא היה שייך בעבר לאספנית האמנות היהודייה יוהנה מרגרטה שטרן, שנרצחה באושוויץ במהלך השואה.
היצירה מציגה מראה צבעוני ומופשט של נוף כפרי בבוואריה, שבו ניתן לזהות את כנסיית העיירה מורנאו, גגות אדומים, שמיים כחולים ושדות מוריקים.
קנדינסקי משתמש בקווים מעוגלים ובכתמי צבע חזקים כדי לטשטש את הגבול בין המציאות החזותית לבין תחושת החוויה הרגשית שהנוף מעורר.
הקומפוזיציה משקפת את השאיפה של קנדינסקי לצקת "מוזיקליות" בציור ולבטא את עולמו הפנימי דרך הצבע והצורה.
זהו אחד מהציורים האחרונים שצייר האמן לפני פנייתו המלאה לאמנות מופשטת לחלוטין.
מיד לאחר יצירתו נרכש הציור על ידי בני הזוג זיגברט ויוהנה מרגרטה שטרן, יהודים גרמנים שהיו בעלי חברת טקסטיל מצליחה ואספני אמנות ידועים בברלין של שנות ה-20 של המאה ה-20. הם ניהלו חיי חברה עשירים, והיו קשורים לדמויות כגון אלברט איינשטיין ופרנץ קפקא.
לאחר מותו של זיגברט ב־1935, נמלטה יוהנה מרגרטה מגרמניה בשל רדיפות הנאצים, אך נלכדה בהולנד ונשלחה לאושוויץ, שם נרצחה ב־1944. הציור נעלם בזמן המלחמה, יחד עם אוסף האמנות הנרחב של המשפחה שכלל יצירות של רנואר, מונק, פיסארו ואחרים.
בשנת 1951 נרכש הציור על ידי מוזיאון ואן אבה בעיר איינדהובן שבהולנד, מידי סוחר בשם קארל לגאט.
אותו סוחר היה ידוע כמי ששיתף פעולה עם סוכנויות נאציות שהבריחו יצירות אמנות בשטחי הולנד הכבושה.
במשך יותר מ־70 שנה הוצג הציור באוסף הקבע של המוזיאון, ולא הוחזר ליורשים, אף על פי שנטען כי הגיע לידי המוזיאון בדרכים לא חוקיות.
במהלך השנים נפתחו תביעות רבות להשבת היצירה, אך ב־2018 דחתה ועדת ההשבה ההולנדית את התביעה בטענה שאין ראיות חותכות לכך שהציור היה שייך לשטרן-ליפמן לאחר עליית הנאצים לשלטון.
בספטמבר 2022, לאחר הופעת ראיות נוספות - כולל גלויה ישנה מהווילה המשפחתית שבה נראה הציור תלוי - הפכה ועדת ההשבה את החלטתה והורתה על השבת היצירה לצאצאיה של שטרן־ליפמן.
ההחלטה התבססה על העיקרון שלפיו בהיעדר ראיה למכירה מרצון של היצירה לפני הפלישה הנאצית, ניתן להניח שהיא נגזלה על רקע רדיפה.
בני המשפחה מסרו בהצהרה כי "הציור מסמל את זהותנו המשפחתית.
הוא היה תלוי בסלון בבית סבינו וסבתותינו...
החזרתו היא הכרה בעוול שעברנו."
לאחר ההשבה, החליטו היורשים להעמיד את הציור למכירה פומבית בבית המכירות סותבי'ס בלונדון.
המכירה נערכה ב־1 במרץ 2023, והציור הוערך בשווי של כ־45 מיליון דולר – סכום שהיה עשוי לשבור את שיא המחיר עבור ציור של קנדינסקי.
ההכנסות מהמכירה חולקו בין 13 יורשים שונים ממשפחת שטרן, וחלק מהסכום הוקדש למימון המשך החיפושים אחרי יצירות נוספות מהאוסף שנעלם.
הציור הוצג בתערוכות מקדימות בהונג קונג, ניו יורק ולונדון, והוסר מהאוסף המקוון של מוזיאון ואן אבה.
מבנה הארגון הוא שם כולל למערך מורכב ומוגדר היטב של תפקידים וקשרי הגומלין ביניהם.
המבנה משמש בסיס להגדרת אופי הפריסה של הפעילות הארגונית למחלקות, לתפקידים ולתחומי סמכויות והוא מנתב ותוחם באופן רשמי ומחייב את התנועה של אנשים וחומרים בארגון.
המבנה הארגוני חייב לתמוך באסטרטגיה העסקית של הארגון.
מבנים ארגוניים אמנם נועדו לתת מענה לשיקולי יעילות ותכליתיות בארגון, אולם הם מושפעים במידה לא מועטה גם משיקולים פוליטיים, תרבותיים, חברתיים ואישיים.
חלוקת משימות הארגון לתתי משימות.
במקום שהעבודה תיעשה על ידי אדם אחד, היא מחולקת למספר שלבים שמבוצעים על ידי אנשים שונים.
לעבודה בצורה כזו יתרונות רבים עבור הארגון.
ראשית, כל אדם נהיה מומחה בביצוע המטלה שלו ולומד לבצעה ביעילות ובצורה הטובה ביותר.
כמו כן, לארגון זול יותר להכשיר את אותו עובד לבצע מטלה אחת מסוימת מאשר ללמדו מס' רב של פעולות.
בנוסף, במקרים בהם חלק מן המטלות דורשות רמה גבוהה של מיומנות ויכולות בעוד אחרות אינן דורשות כישורים רבים, אין צורך לבזבז משאבים באופן שאנשים מוכשרים יבצעו מטלות פשוטות בהרבה מרמת הכישורים שלהם.
כמו כן, ישנו חיסכון של הזמן שהיה לוקח לעובדים לעבור בין המטלות השונות, במיוחד במקרים בהם כל תחנת עבודה דורשת מהעובד הכנה מסוימת.
החיסרון העיקרי הוא ההשפעה שיש לעבודה בצורה כזו על העובד.
אצל עובד שאחראי על חלק קטן ומצומצם מאוד של העבודה יכולה להתפתח תחושת "בורג קטן במערכת" שמלווה בתחושת תסכול רב, בנוסף לסממנים פיזיים שיכולים לנבוע מחזרה מתמשכת על אותה פעולה- תשישות, חוסר ריכוז, מתח ועוד.
במקרים כאלה איכות העבודה שמספק העובד עשויה להיפגע.
ארגונים רבים מבצעים צעדים למניעת תחושה זו אצל העובד, כגון הרחבה במעט של תחום הפעולה או ביצוע רוטציה של העובדים בין התפקידים בכל תקופת זמן מסוימת.
לאחר חלוקת משימות הארגון להתמחויות, יש לקבצן יחדיו ליחידות או לתתי יחידות שכל אחת תהיה אחראית על נתח מסוים מן המשימות.
כל אופן הקבצה של מכלול התפקידים בארגון לתתי יחידות יוצר תבנית ארגונית מסוג מסוים.
הקבצה על בסיס פונקציונליות (functional departmentalization)- לפי תבנית זו, יחידות המשנה מתפקדות כתת-מערכות ראשיות בארגון, לדוגמה: מחלקת כספים, שיווק, כוח אדם, ייצור, פיתוח ועוד.
גם יחידות אלו מחולקות לתת יחידות קטנות יותר באותו אופן.
הקבצה על בסיס מוצרים (product departmentalization)- כל יחידת משנה אחראית על כלל הפעילות הנדרשת לפיתוח מוצר או משפחת מוצרים מסוימת בארגון - מחקר, ייצור, אבטחת איכות, שיווק ומכירות, כספים, כ"א, תחזוקה ועוד.
לרוב, יחידות המשנה הראשיות הן חטיבות עצמאיות למחצה בארגון.
הקבצה על בסיס גאוגרפי (regional departmentalization) - ארגון זה פועל באמצעות יחידות משנה מקומיות המפוזרות בנקודות גאוגרפיות שונות.
כל יחידת משנה אחראית על אספקת המוצרים והשירותים של הארגון לאזור בו היא פועלת.
כך, ניתן להתאים את הפעילות הארגונית לסביבות השונות.
הקבצה על בסיס תהליכים (process departmentalization) - תבנית זו מתאימה בעיקר לארגונים יצרניים המפעילים תהליכים טוריים של פעילויות המתבצעות זו לאחר זו.
כאן, כל יחידה ארגונית מהווה שלב בתהליך השרשרת ומוסיפה נדבך נוסף על המוצר או השירות המופק.
הקבצה על בסיס לקוחות (client departmentalization) - בתבנית זו, כל יחידת משנה מתמקדת בפלח מסוים של השוק או של הלקוחות ומספקות לאותו פלח את מגוון שירותי הארגון.
בניגוד לתבניות אחרות, כאן היחידות בדרך כלל אינן מתפקדות כחטיבה עצמאית בארגון.
הקבצה על בסיס מומחיות (professional departmentalization) - יחידות המשנה בארגון מקובצות לפי תחום ההתמחות המקצועי של בעלי התפקידים ביחידה.
כל יחידה תורמת לארגון ידע ומיומנות ספציפיים ייחודיים לה.
גם כאן יחידות המשנה מחולקות לתתי יחידות קטנות בהתאם לתחום עיסוק צר ומעמיק יותר.
מגדירה את מספר הכפופים שיש למנהל בארגון ולפיכך קובעת גם את מספר דרגות ההיררכיה ומספר המנהלים בארגון.
ככל שמוטת השליטה רחבה יותר, הארגון יותר יעיל (בעקבות חיסכון בשכר מנהלים).
אולם, בנקודה מסוימת, מוטה רחבה מדי מורידה אפקטיביות ופוגעת בביצועי העובדים שסובלים מחוסר תמיכה ניהולית.
מוטת שליטה צרה אמנם מאפשרת למנהל לתת מענה מיטבי לכפופים לו, אולם שיטה זו יקרה ואינה משתלמת לארגון שכן נוספים עוד שלבים בהיררכיה, מצב שאף מקשה על התקשורת הרוחבית בארגון.
בנוסף, פיקוח צמוד מידי על העובד עשוי לפגוע באוטונומיה שלו, דבר אשר אינו מעודד יזמות, קבלת החלטות ונטילת סיכונים אישיים.
מרכוז מתייחס לדרגה בה קבלת ההחלטות מתרכזת בראשות אחת בארגון.
לדוגמה, ארגון הוא מאוד ממורכז כאשר ההנהלה הבכירה מקבלת את מרבית ההחלטות ללא התייעצות עם הדרגים הנמוכים יותר.
ביזור הוא פיזור סמכויות ההחלטה בין מנהלי הביניים בדרגים השונים.
זוהי מידת חופש הפעולה של תת-היחידות הארגוניות לנהל באופן עצמאי למדי את ענייניהן ולשאת באחריות לתוצאות.
עומק הביזור מגדיר את היקף הסמכויות של מנהלי הביניים להחליט על פעולות היחידות שהן עומדים בראשן.
רוחב הביזור הוא מגוון תחומי הפעולה בהם ניתנת סמכות קבלת ההחלטות למנהל.
לדוגמה, למנהל סמכויות בתחומי השיווק, כ"א, רכש, ייצור ועוד.
במקרה זה, הביזור יכול להיות מקבילי, כלומר היקף סמכויות זהה בכל אחד מן התחומים, או בררני- סמכויות שונות בתחומים שונים.
פורמליזציה (formalization, לפי האקדמיה ללשון העברית הַמְסָדָה) המידה בה תפקידים בארגון מוגדרים באופן סטנדרטי.
אם תפקיד הוא מאוד פורמלי, אזי לממלא התפקיד אין מקום לקבל החלטות באופן עצמאי בנוגע לאיך, מה ומתי יש לבצע את הדברים.
העובד מצופה לבצע את אותה הפעולה בדיוק באותו האופן ובהתאם להגדרה מראש.
בארגון פורמלי צפויים להיות תיאורי תפקיד מפורטים, חוקים ארגוניים רבים והגדרה מדויקת של תהליכים בארגון.
בארגון שאינו פורמלי, לעובדים יש חופש נרחב יחסית להכניס יצירתיות במילוי התפקיד.
יחס המנהל: היחס בין העובדים העוסקים בפעילויות פנים-ארגוניות לבין העובדים העוסקים ישירות בייצור התפוקות של הארגון.
גובה ההיררכיה: ככל שקיימים יותר שלבים בהיררכיה של ארגון (דיפרנציאציה אנכית), כך הוא נחשב גבוה (ומוטות השליטה שלו צרות), וככל שמספרם קטן כך הוא נחשב לשטוח (ומוטות השליטה שלו רחבות).
שרשרת פיקוד אחידה: שרשרת פיקוד בה לכל עובד יש רק ממונה אחד בלבד, וכל ממונה אחראי באופן בלעדי על תחום אחריותו (כדוגמת שרשרת פיקוד צבאית).
המבנה הארגוני הפשוט הוא בדרך כלל שטוח מבחינה היררכית וכולל לא יותר מ-2–3 רמות אנכיות.
כמו כן, במבנה זה ישנה דרגה נמוכה של הקבצה, מוטת שליטה רחבה, מרכוז סמכויות - בדרך כלל בידי אדם אחד אשר מקבל את ההחלטות בארגון ופורמליזציה נמוכה.
מבנה זה מתאים בעיקר לארגונים קטנים בהם הבעלים הוא גם מנהל הארגון, אולם הוא מיושם גם בארגונים גדולים יותר.
היתרון במבנה זה הוא בעיקר במהירות ובגמישות בקבלת החלטות ובביצוע שינויים, בעלות נמוכה של תחזוקה ובשקיפות.
עם זאת, כאשר מדובר בארגון גדול, עלות התחזוקה נעשית גדולה ולא משתלמת ונוצר עומס של מידע על מקבל ההחלטות.
כמו כן, חיסרון נוסף הוא הסיכון שבריכוז כל סמכות קבלת ההחלטות בבן אדם, שאם לא יתפקד כראוי, הארגון עשוי להיות בסכנת קיום ממשית.
מילת המפתח בארגון כזה היא סטנדרטיזציה.
מבנה זה מאופיין במשימות מאוד שגרתיות, חלוקת משימות להתמחויות, פורמליזציה וכללים נוקשים, הקבצה על בסיס פונקציונליות, מרכוז סמכויות ומוטת שליטה צרה.
היתרון העיקרי של מבנה זה הוא היכולת לבצע פעולות סטנדרטיות ביעילות רבה.
הפורמליזציה הרבה מהווה תחליף לדרישות כגון הפעלת שיקול דעת, חדשנות או ניסיון עבר מצד המנהלים ומאפשרת להעסיק מנהלי ביניים בעלי כישורים נמוכים יחסית אשר אינם עולים הרבה לארגון.
אחד החסרונות במבנה זה נובע מהיותו ארגון במבנה פונקציונלי, כלומר החלוקה לתת היחידות נעשית לפי תפקודים.
במצב זה למחלקות השונות יכולות להיות מטרות סותרות ועשוי להיווצר קונפליקט שיפגע במטרה הכללית של הארגון.
חיסרון נוסף של מבנה זה הוא הקושי במתן מענה לבעיות שאינן מוגדרות היטב.
לפיכך, כאשר יתרחש מקרה שלא היה צפוי מראש, העובדים בדרך כלל לא יידעו כיצד להתמודד איתו ובאיזה אופן לפתור את הבעיה.
מבנה זה משלב שתי צורות הקבצה: הקבצה על בסיס פונקציונליות והקבצה על בסיס מוצרים.
היתרון הוא שישנו פיזור של המומחיות של העובדים בתחום מסוים (במבנה הפונקציונלי) בין המוצרים השונים.
באופן זה נחסכים משאבים של כפילות מידע והכשרת מומחים נוספים עבור כל מוצר ואף נצברים הידע והניסיון עם הזמן.
כמו כן, מבנה זה מאפשר גמישות והתאמה מהירה לצורכי השוק, למשל בנייה מהירה של צוות כאשר קם הצורך בפיתוח מוצר חדש ופירוק הצוות בסיומו.
החיסרון העיקרי של מבנה זה הוא הקונפליקט שעשוי להיווצר אצל העובדים, שבמצב זה כפופים לשני מנהלים: מנהל המחלקה הפונקציונלית ומנהל המוצר, שלעיתים יכולים לפעול תחת מניעים שונים ואף סותרים.
מנהל בארגון מטריציוני חייב לדעת להפעיל השפעה ללא סמכות.
מבנה כוח האדם בארגון על פי מינצברג
בספרו The Structuring of Organizations שיצא לאור בשנת 1979, עסק הנרי מינצברג בהרחבה במבנה ארגוני.
על-פי מינצברג ניתן לחלק את כוח האדם בכל ארגון לחמישה תפקודים:
הצמרת האסטרטגית, היא ראשי מנהלי הארגון, ודוחפת לריכוזיות בארגון.
הליבה המבצעית, היא העובדים העוסקים ישירות בייצור תפוקות הארגון, ודוחפת להתמקצעות.
הקו התיכון, הוא האחראים השונים שתפקידם לגרום לליבה המבצעית לבצע את החלטות הצמרת האסטרטגית, ולהעביר משוב מהליבה המבצעית אליה, ודוחף לחלוקת הארגון לרכיביו.
הסגל הטכני הוא האחראי על הפעולות המאפשרות את עבודת הליבה המבצעית (פעולות כגון הדרכה, תחזוקת ציוד עבודה, אחריות על פנים מקצועיים של העבודה וכו'), ודוחף לסטנדרטיזציה.
הסגל המנהלתי הוא האחראי על ביצוע פעולות, הנחוצות באופן עקיף על-מנת לאפשר את הייצור (ארוחות, ביטחון, שכר וכו'), ודוחף לתיאום הדדי.
מינצברג מתאר חמישה סוגי השפעות ושינויים תהליכיים המתרחשים בארגון:
סמכות פורמלית: התחום בו ניתנת אחריות רשמית לממונים על עובדיהם, ונקבעים הבדלי המעמדות הרשמיים בארגון.
תיאור הסמכות הפורמלית נעשה באמצעות התרשים הארגוני או אורגאניגראם, בו כל עובד בארגון מתואר בריבוע, כך שככל שמעמדו הרשמי גבוה יותר כך עליון מקומו בתרשים, ובין כל ממונה לעובדיו נמתחים קווים.
פעילות מווסת: הפעילויות המרכיבות את תפקודו הפורמלי של הארגון, המחולקות לשלושה סוגים: פעילות העבודה המבצעית, פעילויות הניהול ופעילויות המטה.
תקשורת ישירה: חיבור בלתי פורמלי בין אנשים שונים בארגון, שאינה נגזרת מהיחסים הפורמליים שלהם אלא מהיכרותם האישית, אך מתייחסת אליהם (אמון רגשי בין ממונה לכפוף, פחד מכוחנות של בעל תפקיד מסוים, וכו').
לתקשורת הישירה בין העובדים השפעה רבה על תפקוד הארגון (גישת יחסי אנוש בניהול משימה דגש על תקשורת זו).
מצבי העבודה: קשרים ישירים ובלתי פורמליים הנוצרים בקבוצות עובדים כתוצר לוואי של עבודתם (קשרי ידידות, מפגשים בהפסקות וכו') קבוצות אלו נוצרות לרוב סביב העבודה המשותפת, וכן מתאפיינות בדרך-כלל בשוויון מעמדי ושונות בתחומי העיסוק.
החלטות אד הוק: קשרים פורמליים הנובעים מהצורך להחליט החלטות מסוימות על ידי מספר בעלי תפקידים שונים, ומחולקות לשלושה סוגי החלטות: תפעוליות, מנהלתיות ואסטרטגיות.
משאבי אנוש בארגון: צורת ההתייחסות לכוח האדם בארגון וניהולו
סמכות: יחסים חברתיים בהם לממונה בארגון יכולת לקבוע את מעשי הכפופים לו
אימפרסונליות: קיום הפרדה בין מהותו האנושית של אדם הפועל במערכת לבין דרישות המעמד ותפקוד שלו מצד המערכת
כלליות: (אוניברסליות) יצירת דפוסי פעולה פורמליים השואפים לניסוח מכליל של ההתרחשות האנושית והזנחה של הייחודיות של הגורמים השונים בה
הצרנה: (פורמליזציה) שימוש מערכתי בחוקים אימפרסונליים, כלליים, רשמיים, ברורים ומוחלטים
פעילות מווסת: הפעילויות המרכיבות את תפקודו הפורמלי של הארגון
עבודה מבצעית: העבודה שמטרתה לייצר באופן ישיר את התפוקות השונות של הארגון
ניהול: פעילויות פיקוח וקבלת החלטות המבוצעות על ידי המנהלים ומהוות מניע ישיר לכל המתרחש בארגון.
פעילויות מטה: פעילויות התומכות בהתנהלותו הסדירה של הארגון
האצלת סמכויות: (Delegation) מתן סמכות חלקית ממנהל למנהל משנה לקבוע חלק מהתנהלות המערכת ולתווך את הוראות המנהל לכפופיו, מתוקף תפקידו
ריכוז סמכויות: (concentration of authority) שיטת ניהול בה רוב ההחלטות מבוצעות בדרגים עליונים בהיררכיה
פיקוח ישיר: תיאום העבודה ישירות על ידי ממונה על העבודה, בעזרת מגע ישיר עם עובדיו, הנגזר מהבדלי המעמדות שביניהם
היררכיה: מדרגיות מעמדית של סמכות פורמלית במקום העבודה
היררכיה גבוהה: היררכיה בעלת מספר רב של שלבים
היררכיה שטוחה: היררכיה בעלת מספר מועט של שלבים
חלוקת עבודה: (דיפרנציאציה) התפלגות של העוסקים בארגון מסוים לתחומי עיסוק שונים
דיפרנציאציה אופקית: חלוקת עבודה בתוך שלב היררכי מסוים
דיפרנציאציה אנכית: חלוקת עבודה בין ממונים וכפופים
התמקצעות (או התמחות): (ספציאליזציה) התאמת מיומנויות ואופני חשיבה של עובדים לתפקידם
הבנייה: (Structuring) יצירת סדר רב על ידי שימוש בתפקידים ובנוהלי עבודה רבים
בירוקרטיה: תיאום רציונלי במערכות, המבוסס על הצרנה והבנייה
ביורוקרטיות: ארגונים גדולים בהם קיימת מידה גבוהה של בירוקרטיה
ביורוקרטים: (פקידים) בעלי תפקידים הפועלים באופן ביורוקרטי
תיוג (קטגוריזציה) - מיון המשימות השונות העומדות בפני הארגון והתגובות הניתנות להן למספר מצומצם של מודלים קבועים בלא התייחסות לייחודה של כל משימה
הרגלה: (רוטיניזציה) הפיכת פעילות ארגונית לחוזרת על עצמה
סטנדרטיזציה: תיאום העבודה על ידי קביעת כללי עבודה פורמליים ומוחלטים, אותן צריכים העובדים למלא
סטנדרטיזציה של התפוקה: קביעת מכסות התפוקה הנדרשת מכל עובד
סטנדרטיזציה של הכישורים: קביעת הכשרה מתאימה לתפקיד מסוים במסגרתה לומד העובד את כל הכללים הנקבעים כנחוצים לביצוע העבודה
סטנדרטיזציה של העבודה: קביעת נוהלי עבודה מוחלטים בהם צריכים העובדים לעמוד
תקשורת מנותבת: מערכת כללים פורמלית להעברת מידע והוראות בין חלקי המערכת, על בסיס חלוקת העבודה והאחריות בה
מבנה מכני: מבנה ארגון קשיח בו מידה רבה של הצרנה והבנייה
מבנה אורגני: מבנה ארגון גמיש בו ההבנייה וההצרנה מצומצמות
פיגור: פער הזמן שבין השתנות המציאות לבין הזמן הנדרש ליצירת דפוס פעולה פורמלי כתגובה למציאות זו
יחס המנהל: (Administrative ratio) היחס בין העובדים העוסקים בפעילויות פנים-ארגוניות לבין העובדים העוסקים ישירות בייצור התפוקות של הארגון.
מוטת שליטה: (Span of control) מספר האנשים הכפופים ישירות לממונה אחד
מוטת שליטה ארוכה: מוטת שליטה בה מספר רב של כפופים לאותו ממונה
מוטת שליטה קצרה: מוטת שליטה בה מספר מועט של כפופים לאותו ממונה
שרשרת פיקוד אחידה: (שרשרת פיקוד סקלרית) שרשרת פיקוד בה לכל עובד יש רק ממונה אחד בלבד, וכל ממונה אחראי באופן בלעדי על תחום אחריותו
תרשים ארגוני: (Organigram) תרשים המתאר את יחסי הכפיפות וחלוקת העבודה בארגון
צמרת האסטרטגית: (Strategic Apex) ההנהלה הראשית של הארגון
ליבה מבצעית: (Operation Core) העובדים העוסקים ישירות בייצור תפוקות הארגון
הקו התיכון: (Middle Line) האחראים השונים שתפקידם לגרום לליבה המבצעית לבצע את החלטות הצמרת האסטרטגית ולהעביר משוב מהליבה המבצעית אליה
סגל טכני: (Technostructure) העובדים האחראי על הפעולות המאפשרות את עבודת הליבה המבצעית
סגל מנהלתי: (Support Staff) הסגל האחראי על ביצוע פעולות הנחוצות באופן עקיף על-מנת לאפשר את הייצור
החלטות אד-הוק: קשרים פורמליים הנובעים מהצורך להחליט החלטות מסוימות על ידי מספר בעלי תפקידים שונים
החלטות אד-הוק תפעוליות: (operating decisions) החלטות הנוגעות לענייני הייצור באופן ישיר
החלטות אד-הוק מנהלתיות: (administrative decisions) החלטות המארגנות את העבודה ברמת היומיומית
החלטות אד-הוק אסטרטגיות: (strategic decision) החלטות ארוכות טווח ובעלות משמעות רבה לעתיד הארגון
פעילות ישירה: (פעילות בלתי-פורמלית) תקשורת ודפוסי פעולה בארגון, שאינם נגזרים מהיחסים הפורמליים
היראות: (visibility) מידת המודעות ליחסי הסמכות בארגון
מצבי העבודה: קבוצות חברתיות ישירות ובלתי פורמליות הנוצרות כתוצר לוואי של יחסי העבודה הפורמליים
תיאום הדדי: תיאום עבודה בין מספר מצומצם של עובדים, בעזרת שימוש בתקשורת ישירה ביניהם ובאופן שאינו מוכתב על ידי כללים פורמליים
דיספונקציות תופעות לא צפויות, לא מכוונות ולא רצויות של מערכות ביורוקרטיות
הון חברתי: (SOCIAL CAPITAL) באופן כללי ניתן לומר שההון מכיל את הממד של משאבי האנוש שבארגון, לא מדברים רק על האנשים אלא גם על הקשרים ביניהם או היחסים ביניהם או האינטראקציות וכדומה.
פעולות קולקטיביות, תיאום, אמון ותקשורת מבוססים על ההון החברתי ותלויים במידת פיתוחו.
ייחודיותו של ההון החברתי הוא בשייכותו לכולם, הדבר מביא לידי כך שאין בעלות על מה שעובר ביחסים, וההזדמנויות שעוברות ברשת נגישות לכולם וממילא ניתן למצות ביתר יעילות את המשאבים והפעילויות האחרות בארגון.
נקודת ההתייחסות היא כלפי רשת ותאוריות של רשת.
בכך עובר המוקד מהאדם הפרטי החי ועובד בארגון אל היחסים, אשר נתפסים כמשאב (resource) חשוב לצורך הפעולה החברתית.
ההגדרה המלאה של הון חברתי היא:
סכום היחסים והקשרים הפוטנציאלים או הקיימים שעוברים דרך רשת היחסים, וגם יוצאים ממנה, בקבוצה או ביחידים.
באלגברה מופשטת, מבנה אלגברי הוא מבנה מתמטי המורכב מקבוצה לא ריקה של איברים, בתוספת של פעולה, או מספר פעולות, המוגדרות על איברים אלו, המקיימות אקסיומות מסוימות.
מבנים אלגבריים נבדלים ממבנים מתמטיים אחרים (למשל מרחבים טופולוגיים, קבוצות סדורות ארכימדיות או מרחבי מידה) בכך שאקסיומות המבנה שלהן הן שפה מסדר ראשון המכילה אך ורק פונקציות (ולא יחסים).
מבנים אלגבריים מדגימים את ההפשטה וההכללה שהם נשמת אפה של המתמטיקה.
במסגרת הדיון במבנים אלגבריים נלקחים עצמים מתמטיים קונקרטיים, כגון המספרים השלמים או המספרים הממשיים, נבחנות תכונותיהם המופשטות ביותר, ותכונות אלה עוברות הכללה, כך שניתן לבחון באמצעותן מגוון רחב של עצמים מתמטיים שאף להם תכונות אלה.
בדרך זו אפשר למקד את תשומת הלב בתכונות המהותיות של העצם שאותו חוקרים, ולקבל תוצאות כלליות שיהיו ישימות גם במקרים אחרים.
כאשר אין חשש לבלבול, המבנה האלגברי מזוהה עם הקבוצה.
כך למשל, שבעוד שחבורה מוגדרת בדרך כלל כשלשה סדורה החבורה קרויה בפשטות "החבורה ".
לפעולות המוגדרות במבנה האלגברי קוראים בדרך כלל "כפל" או "חיבור" (כאשר הפעולה חילופית), משום שהאקסיומות כופות עליהן תכונות דומות לאלו של החיבור והכפל הרגילים.
עם זאת, לעיתים קרובות האיברים במבנה האלגברי אינם מספרים, וממילא הפעולות אינן הפעולות המספריות הרגילות.
להלן מספר מבנים אלגבריים ידועים:
מאגמה: קבוצה עם פעולה בינארית יחידה.
חבורה למחצה (או אגודה): מאגמה אסוציאטיבית.
מונואיד: חבורה למחצה עם איבר אדיש לפעולה.
חבורה: מונואיד שבו לכל איבר יש איבר הופכי.
חבורה אַבּלִית: חבורה חילופית, כלומר, פעולת הכפל מקיימת .
חוג: מבנה, שבו מוגדרות שתי פעולות: "חיבור" ו"כפל" (המתפלג ביחס לחיבור), שהוא חבורה אַבּלִית ביחס לחיבור ומונואיד ביחס לכפל.
שדה: חוג שבו האיברים השונים מהאפס (דהיינו מהאבר האדיש לחיבור) יוצרים חבורה אַבּלִית ביחס לכפל.
אלגברה בוליאנית: קבוצה עם שתי פעולות בינאריות המקיימת אקסיומות המזכירות את אקסיומות תחשיב הפסוקים.
מבנים אחרים כוללים שני מרכיבים:
מודול מעל חוג: חבורה אבלית עם פעולת כפל (כפל בסקלר) של אברי החוג באברי המודול.
מרחב וקטורי מעל שדה: מודול שהחוג מעליו הוא מוגדר הוא שדה.
אלגברה מעל חוג חלופי: מודול בעל מכפלה ביליניארית (ועל פי המקובל בוויקיפדיה העברית, אסוציאטיבית).
מבנה (בלועזית: סְטְרוּקְטוּרָה) הוא מערך של פריטים המסודר לפי כללים מוגדרים, בין אם הוא טבעי, למשל בגאולוגיה, ובין אם הוא יזום, למשל בהנדסה.
המושג מתייחס למערכת, ארגון, וכן לכל ישות המורכבת ממספר מרכיבים, וכולל את היחסים ההדדיים ביניהם, כפי שהם נצפים בכלי המחקר של המדעים.
מבנה יכול להיות מופשט, כגון מבנה חברתי, או מוחשי כגון מבנה אדריכלי או מבנה של חומר או של חלקיקיו.
במושג נעשה שימוש בכל ניסיון להבנה מדעית של תופעות ותאוריות, במדעי הרוח, מדעי החברה ומדעי הטבע.
מבנה מתמטי הוא קבוצה שעליה מוגדרות תכונות נוספות: כגון פעולה, פעולה בינארית, טופולוגיה, נורמה אלגברית, נורמה אנליטית וכדומה.
קבוצות בעלות אותו מבנה שניתן להתאים ביניהן באופן ששומר על המאפיינים המגדירים את המבנה נקראות איזומורפיות זו לזו.
במדעי המחשב מבנה נתונים הוא דרך לאחסן מידע במחשב, כך שניתן יהיה להשתמש בו ביעילות.
לעיתים קרובות מבנה נתונים יעיל יאפשר פעולתו של אלגוריתם.
מבנה נתונים מתוכנן היטב מאפשר ביצוען של פעולות חשובות, תוך שימוש בכמות נמוכה ככל האפשר של משאבי זמן וזיכרון, דהיינו מזעור של סיבוכיות הזמן וסיבוכיות המקום.
באדריכלות מבנה הוא כל גוף גדול מעשה ידי אדם המקובע אל האדמה ונוצר כתוצאה מבנייה.
בטבע קיימים גם מבנים שנוצרו על ידי חיות, כדוגמה תילי נמלים וטרמיטים וסכרי בונים.
כימיה היא המדע העוסק בתכונות החומר מהרמה האטומית עד לרמה המקרומוקולרית, בהרכבו, בשינויים החלים בו מההיבט הקינטי והתרמודינמי.
המבנה הכימי מתייחס לגאומטריה האטומית, הנובעת מאכלוס האורביטלים האטומים על ידי אלקטרונים, למבנה המולקולרי ולארגון הבין-מולקולרי של החומר.
במינרלוגיה וקריסטלוגרפיה, מבנה גבישי הוא הסידור היחידי של האטומים בגביש.
המבנה הגבישי מורכב מתא יחידה, שהוא מקבץ בסיסי של אטומים בעל מבנה פנימי התלוי ביסוד שלהם, וחוזר באופן מחזורי בסידור תלת־ממדי המרכיב סריג.
תכונות הסימטריה של הגביש מתוארות על ידי חבורה של סימטריות הזזה, המתאימות למבנה המחזורי בהנחה שהוא נמשך ללא הפרעה.
מבנה הגביש והסימטריה קובעים תכונות חשובות רבות של הגביש, לרבות קווי השבירה, רמת האנרגיה של אלקטרונים הזורמים בו, והתכונות האופטיות.
מבנה גאולוגי הוא קונפיגורציה גאומטרית של חומר סלעי ותוצר של היערכות סלעי קרום כדור הארץ במרחב תלת-ממדי כתוצאה מפעולתם של תהליכים גאולוגיים.
מבנים אלה מבטאים תכונות גאומטריות המאפשרות לתאר את צורתם, עיצובם ותפוצתם וכן את היחס בינם לבין מבנים אחרים בסביבתם.
מרבית הסלעים נוצרים כשהם ערוכים בשכבות אופקיות ואחרים נוצרים ללא מבנה שכבתי אלא יוצרים גושים מסיביים של מסלע.
במבנים ראשוניים אלה עשויים לחול תהליכים מאוחרים של קימוט, העתקה והסרה של חומר סלעי באמצעות בליה וסחיפה.
תוצריהם של תהליכים אלה ניכרים במבנים שניוניים, לדוגמה: קמט, העתק, סדק, אי התאמה, אגן מבני, גראבן, הורסט, גלישון ועוד.
בביולוגיה מבנים קיימים בכל רמה של ארגון, החל מהרמה האטומית והמולקולרית עד לרמת התא, הרקמה האיבר והאורגניזם החי, ומעבר לכך ברמת האוכלוסייה והמערכת האקולוגית.
לרוב, מבנה ברמה גבוהה יותר מורכב ממספר עותקים של מבנים ברמה נמוכה יותר.
מבנה חברתי הוא מושג המתייחס לישויות או קבוצות בעלות יחסים ברורים אחת כלפי השנייה, לתבניות התנהגות סבילות יחסית, וליחסים בתוך מערכות חברתיות, או למוסדות חברתיים ונורמות המוטמעים בתוך מערכות חברתיות, באופן בו הם מעצבים את התנהגותם של "השחקנים" הנמצאים בתוך אותן מערכות חברתיות.
דוגמה פשוטה למבנה חברתי הוא מבנה המשפחה.
המשפחה היא יחידה חברתית ובין חברי המשפחה מתפתחים יחסים ברורים על פי התפקידים השונים של כל אחד.
ראיית המבנה החברתי כ"מערכות יחסים בין ישויות או קבוצות נפרדות" או כ"תבניות התנהגות סבילות ויציבות יחסית של מערכות יחסים" מדגישה את הרעיון האומר כי החברה מקובצת לקבוצות הקשורות אחת לשנייה מבנית או למערכות של חוקים בעלי פונקציות, משמעויות ומטרות שונות.
דוגמה אחת למבנה חברתי היא הרעיון של "ריבוד חברתי", האומר כי החברה מופרדת לשכבות שונות בהתאם להבחנות חברתיות, כגון: מוצא אתני, מעמד ומגדר.
יחס חברתי הניתן לאנשים ממבנים חברתיים שונים יכול להיות מובן על ידי התייחסות למקום הופעתם בשכבות החברתיות.
אל מול התפיסות החברתיות הרואות את המבנה כבסיס לידע הסוציולוגי, ישנה תפיסה מנוגדת – "תפיסת הסוכנות".
בעיית המבנה והסוכנות כרוכה בשאלה האם יכול האדם לפעול באופן עצמאי ולבחור את פעולותיו באופן חופשי, ועד כמה הוא מוגבל על ידי גורמים מבניים כמעמד חברתי, דת, מגדר, מוצא אתני וכיוצא בזה.
המחלוקת סביב בעיית המבנה והסוכנות היא אחת המחלוקות העיקריות במדעי החברה כיום.
מבנה החברה בתאוריה של מרקס
המרקסיזם מבדיל בין "בסיס ממשי" שהוא הבסיס הכלכלי של יחסי הייצור בחברה, ובין "מבנה על" הנובע ממנו, שהוא האידאולוגיה: הפוליטית, הדתית, המשפטית והתרבותית השוררת בחברה.
על פי מרקס, אין למבנה העל השפעה אמיתית על המציאות החומרית, והוא מהווה בסיס ליצירת תודעה כוזבת.
גם לתאגיד, לדוגמת חברה בע"מ, מבנה, המתאר את ה"אורגנים" של התאגיד, סמכויותיהם ודרכי פעולתם.
חוק החברות הישראלי מתאר את האורגנים במילים אלו - "האורגנים של החברה הם האספה הכללית, הדירקטוריון, המנהל הכללי וכל מי שעל פי דין, או מכוח התקנון רואים את פעולתו בעניין פלוני כפעולת החברה לאותו עניין".
הבלשנות עוסקת במבנה השפה ונטיותיה, במבנה התחביר והמילה.
בבלשנות היסטורית, "מבנה עומק", הוא המבנה הראשוני שממנו נוצר המבנה הלשוני הגלוי.
ואילו, "מבנה שטח" הוא המבנה הלשוני כפי שהוא מובא בעל פה או בכתב.
מוזיקה היא אמנות שבבסיסה צלילים המושמעים במרווחים לאורך זמן.
המונח "מבנה מוזיקלי" מתייחס לשני נושאים קשורים:
סוג היצירה - לדוגמה, יצירה מוזיקלית יכולה להיות סימפוניה, קונצ'רטו, או סוג אחר.
מבנה היצירה עצמה - יצירה יכולה להיכתב בצורת סונאטה, פוגה, וצורות שונות נוספות.
בדיסציפלינות שונות במדעי הרוח, ובמידה מסוימת במדעי החברה, מחקר הטקסט, או המלל, הוא אבני הבניין הבניית המלל המחקרי.
מבנה המלל נמדד על פי מאפיינים שונים, כמו את סדר הבאת העניינים בהקשר הנושאי, הופעתם של שמות עצם והחזרה עליהם, ואופן השתלשלות הסיפר (הנרטיב) בגבולות הטקסט המוגדר.
אמות מידה אלו, מופנות כלפי כל טקסט, מקודש או "חילוני".
במינרלוגיה וקריסטלוגרפיה, מבנה גבישי הוא הסידור של האטומים בגביש.
המרחקים שבין תאי היחידה בכיוונים השונים הם הפרמטרים של הסריג.
תכונות הסימטריה של הגביש מתוארות על ידי חבורת ההזזות שלו, שהיא חבורה של סימטריות הזזה, המתאימות למבנה המחזורי בהנחה שהוא נמשך ללא הפרעה.
מבנה גבישי נמנה בקבוצת המבנים הכימיים, יחד עם קונפיגורציה אלקטרונית ומבנה מולקולרי.
את המבנה הגבישי מתארים בדרך כלל במונחי תא היחידה.
תא זה הוא מבנה מרחבי של אטומים, המרצפים את המרחב התלת-ממדי ומעצבים את הגביש, בדומה לאריח המרצף חדר גדול.
תא היחידה מתואר על ידי אינדקס מילר שלו (המאפיין את פרמטרי המרחק), האורך של צלעות התא, והזויות ביניהן.
את מיקומם של האטומים בתוך התא מודדים ביחס לנקודה קבועה בתוך הסריג, והם מתארים את המבנה הפנימי של התא עצמו.
לכל מבנה גבישי יש תא יחידה סטנדרטי, שהוא התא הקטן ביותר בעל הסימטריה המלאה של הגביש.
תא יחידה פרימיטיבי, שעשוי להיות קטן ממנו, הוא התא הקטן ביותר שניתן לרצף בסיבובים שלו את המרחב, ומכיל נקודת סריג אחת.
תא היחידה הפרימיטיבי עשוי להיות פחות סימטרי מתא היחידה הסטנדרטי - לדוגמה, בריצוף של המישור באמצעות ריבועים, משולש בגודל רבע (שלו רק סימטריה של שיקוף) הוא תא פרימיטיבי.
יש רק שבעה מבנים גבישיים אפשריים שהאטומים יכולים להסתדר בהם כדי למלא את כל החלל האינסופי, באופן שכל נקודות הסריג זהות זו לזו (אלו מבנים שפעולת חבורת הסימטריות עליהם היא טרנזיטיבית).
מיון של גבישים על-פי סימטריה
התכונה המגדירה ומבדילה גביש היא הסימטריה שלו, דהיינו, העובדה שפעולות מסוימות מותירות את הגביש ללא שינוי.
לדוגמה, סיבוב של גביש במאה ושמונים מעלות עשוי להביא לסידור אטומים זהה לסידור שלפני הסיבוב, ואם כך, הסיבוב נקרא "סימטריה" של הגביש.
בנוסף לסימטריות של סיבוב, לגביש יכולה להיות סימטריה של שיקוף, סימטריות של הזזה, וגם הרכבות של כל אלו.
הבנה של מבנה הגביש מושגת על ידי פענוח חבורת הסימטריות שלו.
המערכת הגבישית מקבצת מבנים גבישיים, על-פי תכונות מערכת הצירים המשמשת לתאר את הסריג שלהם.
כל מערכת גבישית כוללת שלושה צירים בסידור גאומטרי אופייני.
כאמור לעיל, יש רק שבע מערכות גבישיות.
הפשוטה, והסימטרית ביותר, היא המערכת הקובייתית, שהסימטריות שלה הן כשל קובייה (כלומר, 24 סימטריות סיבוביות).
המערכות הנוספות הן המשושה, הטטרגונלית, הרומבוהדרלית, האורתורומבית, המונוקלינית והטריקלינית.
כמה קריסטלוגרפים אינם מחשיבים את המבנה המשושה למערכת בזכות עצמה, אלא כחלק מן המערכת הטריגונלית.
המערכת הגבישית וסריג בראבה של הגביש מתארים את סימטריות ההזזה (הטהורות) של הגביש.
מערכות גבישים סריג: טריקליני מונוקליני פשוט ממורכז בסיס אורתורומבי פשוט ממורכז בסיס ממורכז גוף ממורכז פאה משושה רומבוהדרלי טטרגונליפשוט ממורכז גוף קובייתי פשוט ממורכז גוף ממורכז פאה
כאשר המערכת הגבישית משולבת עם אופן המרכוז של הסריג, מתקבל סריג בראבה.
אלו מתארים את הסידור הגאומטרי של נקודות הסריג, ולכן גם את כל המידע על סימטריות ההזזה של הגביש.
במרחב הדו-ממדי יש 5 סריגי בראבה אפשריים, ובמרחב התלת־ממדי יש 14 סריגי בראבה שונים זה מזה.
כל החומרים הגבישיים המוכרים (למעט גבישים למחצה, שאינם מחזוריים), שייכים לאחד הסריגים הללו.
הסריגים, ממוינים על-פי המערכת הגבישית שלהם, מופיעים בטבלה משמאל.
המבנה הגבישי מורכב מקבוצה נתונה של אטומים, הקרויה "בסיס", הממוקמת סביב לכל אחת מנקודות הסריג.
לפיכך, הקבוצה חוזרת שוב ושוב במרחב התלת-ממדי, כפי שקובע הסריג המתאים, שהוא אחד מ-14 סריגי בארויס.
סימטריות הסיבוב והשיקוף של הקבוצה מתוארות על ידי חבורת הסימטריות הנקודתית.
חבורת הסימטריה של הגביש מורכבת מכל ההעתקות של המרחב, המותירות את הגביש באותו מצב.
לחבורה זו יש שתי תת-חבורות חשובות: החבורה של כל הפעולות המותירות נקודה קבועה במקומה (דהיינו, סיבובים ושיקופים), והחבורה של ההזזות המעבירות נקודת סריג מסוימת לנקודות סריג אחרות.
חבורת הסימטריה הכללית, הקרויה גם "חבורת המרחב" של הגביש, מורכבת מסיבובים, שיקופים והזזות, או הרכבה של פעולות אלה זו אחר זו.
במרחב התלת-ממדי יש 230 חבורות מרחב שונות זו מזו.
בשנת 1984 התחוללה סערה בעולם הקריסטלוגרפיה, בעקבות פרסום מאמרו של פרופסור דן שכטמן מהטכניון על גבישים בעלי "סימטריה אסורה".
צורת הגביש שגילה שכטמן מכונה גביש כמו-מחזורי או קוואזי-גביש.
גבישים כמו-מחזוריים אינם מקיימים את חוקי "הסימטריה הגבישית הקלאסית", של מבנה גבישי מסודר בעל מחזוריות של אטומים לאורך המרחב, אלא מגלמים סוג חדש של סדר הנעדר מחזוריות בשלושה ממדים.
בעקבות תגלית זו נמצאו מאות גבישים חדשים, שנחשבו בעבר כבלתי אפשריים.
ב-5 באוקטובר 2011 הכריזה ועדת פרס נובל בסטוקהולם על זכייתו של דן שכטמן בפרס נובל לכימיה לשנת 2011 על גילוים של הגבישים הכמו–מחזוריים.
בניגוד לגבישים אידיאליים, המתוארים על-פי תאי היחידה שלהם והמבנה הסימטרי, לגבישים טבעיים יש פגמים ואי-סדירויות.
את הפגמים בגביש מקובל למיין בהתאם למימד שלהם.
לדוגמה, פגם נקודתי הקרוי היעדרות נגרם כתוצאה מאטום חסר בגביש, ואילו פגם נקודתי הקרוי חדירון נגרם שעה שאטום נדחף אל תוך חלל קטן במבנה הגבישי.
פגמים אלה קובעים עד כמה יהיו דומות התכונות החשמליות והמכניות של החומר לתכונותיו של הגביש התאורטי.
בפרט, הסטה של הסריג הגבישי מביא לכך ששברי הסטה יתרחשו בכח נמוך בהרבה מזה שנובע מן התאוריה.
עשרים מתוך 32 מחלקות הגבישים הן מחלקות פיאזואלקטריות, וגבישים השייכים למחלקות אלה מפיקים חשמל כאשר הם נלחצים.
למחלקות אלה אין מרכז סימטריה.
כל חומר מפתח פולריזציה דיאלקטרית כאשר פועל עליו שדה חשמלי, אבל חומר שפיזור המטען הטבעי שלו הוא פולרי אפילו בהיעדר שדה חיצוני, נקרא "חומר פולרי".
תכונה זו נקבעת באופן בלעדי על ידי המבנה הגבישי.
רק עשר מתוך 32 הקבוצות הן פולריות.
הגבישים הפולריים הם פירואלקטריים, ולכן נקראות לפעמים עשר המחלקות הפולריות "מחלקות פירואלקטריות".
יש כמה מבנים גבישיים, במיוחד דמויי הפרווסקיט, שיש להם התנהגות פרואלקטרית.
גביש פרואלקטרי דומה לפרומגנט בכך שהוא שומר על פולריות לאורך זמן.
כאשר מופעל על הגביש שדה חשמלי בעל עוצמה מספקת הוא מאמץ פולריות קבועה, שאותה אפשר להפוך על ידי שדה חזק מספיק בכיוון ההפוך.
אף על פי שחומרים אלה קרויים 'פרואלקטריים', תכונה זו נובעת מן המבנה הגבישי ולא מנוכחותה של מתכת פרואלקטרית.
לפי המסורת היהודית, היו לעם ישראל כמה וכמה סוגים של מקדשים במהלך ההיסטוריה – החל באוהל מועד ששימש את בני ישראל במדבר, דרך משכן שילה, שהיה עשויי מאבן ובד, ועד לבתי המקדש הראשון (מקדש שלמה) והשני (מקדש הורדוס).
בנוסף לאלו הנביא יחזקאל ניבא שיום יבוא ויוקם מקדש.
מקדשים אלו שונים אחד מן השני בהרבה מאוד ממאפייניהם האדריכליים, אך הם מקיימים תבנית בסיסית דומה.
לתפיסת הרמב"ם, מצוות בניין בית המקדש התקיימה בכל המקדשים האלה, ועל כן היא כוללת, לשיטתו, רק את המאפיינים הבסיסיים המשותפים לכולם.
מתוך דברי הפסוק מדברי הימים אשר בו מוסר דוד על תוכנית המקדש ():
כדי לאפשר את בנין הגזוזטרה בעזרת נשים המפרידה בין הנשים והגברים, נדרש הפסוק: .
כדי לאפשר את הרחבת מזבח העולה בעת בנין בית המקדש השני, נדרש הפסוק: .
דוגמה זו היא אף יותר קיצונית, שהרי בגמרא שם מובאת הדרשה כהוכחה שניתן להרחיב את אורך ורוחב המזבח לשישים אמות, אך רשאים בני אותו הדור ליצור מזבח קטן יותר, כפי צורכם.
על פי הרמב"ם, צורתו של בית שני הייתה סינתיזה בין מקדש שלמה הקדום, לבין מקדש יחזקאל העתידי.
נראה מדבריו שנבואת יחזקאל הייתה עמומה מדי, ועל כן נאלצו ליצור מעין כלאיים בין שני המקדשים.
המקורות לידיעת מבנה המקדשים השונים
על כמעט כל אחד מן המקדשים יש תיאור מפורט במקורות היהודיים, כאשר המקומות העיקריים בהם הם נידונים הם כדלהלן:
המשכן מתואר בתורה (ב ואילך).
קיים גם מקור קדום בחז"ל העוסק במבנה המשכן – ברייתא דמלאכת המשכן.
הבית הראשון מתואר בספר מלכים (א', פרקים –) וכן בדברי הימים (ב', פרקים –).
הבית השני מתואר במשנה, במסכת מידות.
ספר עזרא הוא המקור היחיד שנותן מידע על המקדש שבנו עולי בבל.
בספר יחזקאל (–) נמסר תיאור של המקדש העתידי, שלימים יכונה בית המקדש השלישי.
מקדשים שלא תוארו במקורות הם משכן שילה, וייתכן שגם מבנה בית המקדש השני היה שונה בתקופות מסוימות, כגון אחרי (או לפני) השיפוץ של הורדוס.
מעבר לאלה, ישנו דיון נרחב במקורות חז"ל המאוחרים יותר, שלעיתים הביאו מסורות שונות ולעיתים דנו מסברה.
על המשכן אין מקורות חיצוניים הדנים בו, ואף על המקדש הראשון לא ידוע תיאור ממקור שאינו יהודי.
עם זאת, באשר למקדש שלמה נעזרים החוקרים באדריכלות המקדשים של העולם העתיק, מתוך הנחה שייתכן שמקדש שלמה לא היה שונה באופן קיצוני מן המקדשים שבסביבה, בפרט לאור העובדה שאדריכליו היו פיניקים, למשל המקדשים שנמצאו באתר הארכאולוגי תל טאיינאט בדרום טורקיה ועין דארה בסוריה.
באשר לבית המקדש השני, קיים מקור חיצוני חשוב – ספריו של יוסף בן מתתיהו.
יוסף, שהיה כהן מירושלים וחי בסוף ימי בית שני, מסר בספריו תיאורים מפורטים על בניינו של הורדוס ועל השינויים שביצע לעומת המקדש שקדם לשיפוציו.
בספריו של יוסף יש גם פרטים על מקדש שלמה, אך במקרה זה פחות ברורה מהימנותו של המידע, וגדולים יותר הסיכויים שהוא החיל על מקדש זה דברים שהכיר מתקופתו.
מקור נוסף הוא הברית החדשה, אשר בה מתואר גם כן המקדש.
אמנם מכיוון שלא ברור התאריך שבו חוברו האוונגליונים השונים, מיוחס לה לרוב אמינות נמוכה יותר מזו של יוסף, שהכיר את המקדש אישית.
מקורות ארכאולוגיים אודות בתי המקדש נדירים.
מחזורי ההרס והבניה שעברו על הר הבית, יחד עם אי-ההיתכנות של ביצוע חפירות ארכאולוגיות בו מטעמים דתיים ופוליטיים, העלימו שרידים שיצביעו על המבנה הפנימי של המקדש.
עם זאת, נותרו החומות החיצוניות של מתחם הר הבית, שאינן מתקופת בית המקדש הראשון, אלא מימי החשמונאים והתקופה ההרודיאנית, ועוד ממצאים בודדים היכולים ללמד מעט יותר.
ניתן להכליל כאן גם את הממצא הטופוגרפי, באשר לגובה פני הקרקע על הר הבית ובסביבתו, אך גם ממצא זה לא יכול ללמד הרבה על מבנהו הפנימי של המקדש (להבדיל ממיקומו הגאוגרפי המדויק), וייתכן שהוא אף השתנה במהלך הדורות.
בשנת 2011 נמצא בחורבת קאיפה דגם מפורט חצוב באבן שתוארך לתקופת דוד ושלמה, ממלכת ישראל המאוחדת, וזוהה על ידי הארכאולוג יוסף גרפינקל עם בית המקדש הראשון.
בנוסף, חוקרים שונים מוצאים סימוכין למבנהו של בית המקדש הראשון באתרי מקדשים אחרים במרחב הסורו־כנעני שנחשפו באתרים ארכאולוגיים ומתוארכים לתקופת בית ראשון.
הדוגמאות המובהקות ביותר הן המקדש שנחשף בשנות ה-30 של המאה ה-20 בתל טאיינאט בדרום טורקיה והמקדש שנחשף במחצית השנייה של המאה ה-20 בעין דארה בצפון סוריה, כ-50 ק"מ צפון מערבית לקודם.
שני ממצאים אלה כוללים מבנה אורכי בן שלושה חללים ושני עמודים בכניסתו, בדומה לבית המקדש הישראלי.
האתר בעין דארה כולל מרכיבים אדריכליים ועיצוביים נוספים שייתכן ויכולים להסביר חלק מהמושגים בתיאור התנ"ך של מקדש שלמה, כגון צלעות, לולים, כרובים, חלוני שקופים אטומים ועוד.
הדמיון בין האתרים הללו למקדש הישראלי עשוי להתקשר גם לאזכור מעורבותם של הפיניקים בבניית המקדש (חירם מלך צור).
מטבע הדברים, המקורות הכתובים ניתנים לפרשנויות שונות ומגוונות, בפרט כאשר חסרים פרטים אדריכליים מרכזיים, או במקרים של מונחים טכניים שמשמעותם עמומה בעבורנו.
בעיות נוספות יוצרים סתירה בין המקורות השונים – בין מסורות שונות של חז"ל, או בין המקורות הפנים-יהודיים למקורות חיצוניים.
במקרים כאלה ישנם שיקולים שונים בקרב החוקרים, למי לייחס משקל ואמינות גדולים יותר, והאם לפעול בדרך של הרמוניזציה ותיאום המקורות, או בדרך של קבלת מקור אחד על פני משנהו.
מסיבה זו, המודלים והשרטוטים השונים שנערכו במרוצת הדורות, שונים לא במעט זה מזה.
עם זאת הספקות קיימים לרוב רק לגבי פרטים, ולא לגבי התיאור הכללי.
קודש הקודשים (נקרא גם 'הדביר', או 'לפני ולפנים').
זהו המקום המקודש ביותר, שבו שכן ארון הברית.
למקום זה לא נכנס אדם, למעט הכהן הגדול ביום הכיפורים.
ההיכל (שנקרא גם 'הקודש', או 'הבית החיצון') – מבנה בדרגת קדוּשה פחותה מקודש הקודשים, ואשר ממנו הפתח אל תוך קודש הקודשים.
בקודש נמצאו מזבח הזהב, השולחן והמנורה (השם 'ההיכל' עשוי להטעות, משום שהוא משמש גם כשם קולקטיבי למבנה כולו, ואף לשילוב של 'הקודש' ו'קודש הקודשים').
לפני ההיכל, ישנו מבוא בשם האולם.
כאמור לעיל, לעיתים, שלושת החלקים הללו יחד נקראים בשם 'היכל' (או 'אוהל מועד', במשכן), והם מהווים את "מבנה המקדש".
מסביב להיכל קיימת מחיצה, אשר מגדירה את השטח הכללי הנקרא עזרה (או 'חצר').
בעזרה נמצאו מזבח העולה, והכיור.
שטח העזרה נחשב למקודש פחות מן ההיכל, אולם הוא החלק החיצוני ביותר שעדיין מוגדר "מקדש".
סביב כלל מתחם זה (הקרוי 'מקדש'), נמצא שטח מקודש בדרגה פחותה יותר, אשר במשכן נקרא 'מחנה לויה' (שבו חנו בני לוי), ובמקדש הקבוע בירושלים נקרא הר הבית (עזרת הנשים, שהייתה החצר החיצונית של המקדש, נחשבת כחלק מ'מחנה לויה', אך לא ברור האם היא הייתה קיימת בכל המקדשים).
המשכן שלפי המסורת היהודית הוקם במדבר סיני לא היה בית אבנים, אלא אוהל; מכאן גם שמו הנוסף, 'אוהל מועד'.
לאוהל היה 'שלד' שעשוי מקורות עצי שיטים גדולות, שעמדו בתוך 'אדנים' מכסף, ואשר ניתנות לפירוק מהיר; על גבי הקרשים פרשו יריעות של בד ושל עורות שונים.
בתוך האוהל הייתה פרוכת, שהבדילה בין הקודש לקודש הקודשים.
מסביב לאוהל הייתה מחיצת נוספת, שיצרה את 'החצר' שמסביב לאוהל מועד.
בהיותו אוהל, לא היו במשכן דלתות.
כאמור, בין הקודש לקודש הקודשים הבדילה פרוכת, ועל פתח המשכן והחצר היה 'מסך הפתח' – יריעה המשמשת לסגירת הפתח, כבאוהל רגיל.
המשכן היה ניתן לפירוק ולהרכבה, לצורך נדודים ממקום למקום (על עבודה זו היו ממונים הלויים).
אורך חצר המשכן היה 100 אמות ורוחבה היה 50 אמות.
המחיצה שיצרה את החצר הייתה עשויה מ-60 עמודים בגובה 5 אמות, שציפוי ראשיהם כסף ואדניהם (בסיסי העמודים) עשויים גם מנחושת.
על העמודים היו תלויים קלעים מבד.
פתחה של החצר, ברוחב 20 אמה, היה בצד מזרח, ועליו היה תלוי מסך בד.
מזבח העולה שבתוך החצר היה קטן יחסית – 5 × 5 אמות בגובה 3 אמות.
המזבח היה עשוי נחושת והיה חלול, כך שניתן היה לטלטל אותו בקלות יחסית ממקום למקום, כמו את שאר המשכן וכליו.
את המזבח מלאו באדמה בכל פעם שהרכיבו את המשכן.
אורכו של מבנה המשכן היה 30 אמות, רוחבו 10 אמות, וגובהו 10 אמות.
המשכן חולק בתוכו על ידי הפרוכת.
החלק החיצוני, הקודש, היה בגודל של 10 × 20 אמות, החלק הפנימי, לקודש הקודשים, היה בגודל של 10 × 10 אמות.
המשכן היה מורכב מ-48 קרשי עצי שיטים – 20 בכל צד בצפון ובדרום ו-8 במערב.
את המזרח כיסה רק מסך; שלושה כיסויים שונים, של בדים ועורות, כיסו גם את שאר המשכן.
לא ידועים פרטים רבים על משכן שילה.
עם זאת, לפי דברי חז"ל, היו קירות משכן שילה עשויים מאבנים, עם כיסוי של יריעות (כמו באוהל) ולא תקרה, ולפי מקור אחד, אף עזרת הנשים הייתה קיימת במשכן שילה.
בכל השאר, נראה שהיה דמיון עקרוני בינו ובין המשכן.
עוד פחות מזה ידוע על משכן נוב ומשכן גבעון, שהיו קיימים כפי הנראה בין תקופת חורבן שילה למועד הקמת בית המקדש בירושלים.
מסתבר, עם זאת, שהם היו דומים למשכנות הקודמים, בהבדל ידוע אחד – ככל הנראה למשכנות אלו הייתה תקרת אבן.
מכאן, שייתכן שהיו שינויים מבניים נוספים.
עם זאת, מהפסוק , משמע שהמשכן בגבעון הכיל את העמודים והיריעות של משכן משה.