tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חתשפסות חגגה את חג הסד שלה בתבאי, אך היא עשתה זאת על ידי ספירת הזמן שבו הייתה רעייתו של בעלה, וכמה מחקרים עדכניים מצביעים על כך שהיא אכן הפעילה סמכות השמורה בדרך כלל לפרעונים בתקופת מלכותו, ובכך פעלה כשליט שותף ולא כאשתו המלכותית הגדולה.
עם מותו של בעלה, הגבר הזכאי היחיד במשפחת המלוכה היה בן חורג ואחיין שלה, שהיה עדיין ילד.
זמן קצר לאחר שנישאה היא הוכתרה לפרעה.
אחנתון ערך שינויים רבים במנהגי הדת כדי להפחית את השפעתם של כוהני אמון-רע, שאותם ראה כמושחתים.
ייתכן שהרפורמציה הדתית שלו החלה עם החלטתו לחגוג את חג הסד הראשון שלו בשנתו המלכותית השלישית.
ייתכן שמטרתו הייתה להשיג יתרון מול המקדש החזק, שכן חג סד היה יובל מלכותי שנועד לחזק את כוחותיו האלוהיים של פרעה ואת מנהיגותו הדתית.
במקביל העביר אחנתון גם את בירת מצרים לתל אל עמרנה.
הוא קבע את תל-אל-עמארנה כבסיס לפולחן היחיד של האל אתון, פעולה חסרת תקדים שיכולה להסביר מדוע ירצה לאחד כוח דתי ופוליטי, זאת בניגוד לאביו, אמנחותפ השלישי, שהדגיש את הסטטוס קוו הפוליתאיסטי בחג סד שלו.
פסטיבלי סד עדיין נחגגו על ידי מלכים מאוחרים יותר מהתקופה הלובית כמו שושנק השלישי, שושנק החמישי, אוסורקון הראשון, שחגג את חג הסד השני שלו בשנתו ה-33, ואוסורקון השני, שבנה מקדש מסיבי בבובסטיס עם שער גרניט אדום מעוטר כדי להנציח את חג הסד שלו.
חג יהודי בתטואן הוא ציור מאת הצייר הצרפתי אלפרד דהודנק, המתאר חגיגה של הקהילה היהודית בעיר תטואן שבמרוקו.
הציור נוצר בשנת 1865 ומתעד את חיי היהודים בצפון אפריקה במהלך המאה ה-19.
הציור מציג קבוצה של יהודים בחגיגת חג דתי, כנראה פורים או מימונה, כפי שניתן להסיק מהאווירה החגיגית ומהלבוש המסורתי של המשתתפים.
הדמויות עוטות בגדים צבעוניים, חלקם בתלבושות יהודיות מסורתיות, ומשתתפות בריקודים ובמוזיקה.
היצירה מדגישה את אופייה הרב-תרבותי של תטואן, שבה התקיימה קהילת יהודי תטואן המפוארת תחת שלטון מרוקו.
תטואן הייתה מרכז יהודי חשוב בתקופה זו, ובעיר התקיימה קהילה יהודית מגובשת עם מסורות ייחודיות.
הציור משקף את חיי היהודים תחת שלטון הסולטאן המרוקאי, המתיר להם חופש דתי תוך כדי קיומם של הגבלות מסוימות.
דהודנק ידוע בסגנונו הריאליסטי, והוא מרבה לצייר סצנות אוריינטליסטיות.
הציור מאופיין בפרטים מדויקים ובתיאור נאמן של חיי היום-יום.
השימוש בצבעים חמים ותיאור מפורט של הביגוד והמבעים מעניקים תחושת חיות לסצנה.
היצירה מהווה תיעוד חשוב של חיי הקהילה היהודית במרוקו במאה ה-19. היצירה משתלבת בתנועה האוריינטליסטית שהייתה פופולרית באירופה, אשר ביקשה להציג את תרבויות המזרח בצורה אקזוטית ולעיתים רומנטית.
היצירה מהווה מקור היסטורי חשוב להבנת חיי היהודים בצפון אפריקה בתקופה הקולוניאלית.
השיר "חג לי" (ידוע גם בשם "איזה חג לי", על פי שורת הפתיחה) הוא שיר שכתבה לאה נאור והלחין משה וילנסקי, ושימש כשיר פתיחה עבור סדרת תוכניות הטלוויזיה לילדים, "חג לי".
השיר מתוך תוכנית הטלוויזיה, יצא לאור לראשונה באלבום "חג לי תקליט ראשון, ראש השנה, סוכות", בהוצאת הד ארצי, בשנת 1974.
"חג לי" הייתה סדרת תוכניות טלוויזיה שכללה סיפורים ושירים לחגי ישראל.
התוכנית עלתה בטלוויזיה החינוכית הישראלית בראש השנה תשל"ד-1973. התכנית השנייה לחג הסוכות שודרה בזמן מלחמת יום הכיפורים, ואילו התוכניות לחנוכה, ט"ו בשבט ופורים בוטלו עקב המלחמה.
התכנית חזרה בערב פסח, ושודרו התוכניות לפסח, יום העצמאות וחג השבועות, והתכנית האחרונה לראש השנה שנת תשל"ה.
שיר הפתיחה "חג לי", הופיע בתחילת כל תוכנית ובוצע על ידי זמרים שונים בכל פעם.
בין משתתפי התוכנית היו שלמה ארצי, אושיק לוי, שלישיית "שוקולד, מנטה, מסטיק" שכללה את ירדנה ארזי, רותי הולצמן ותמי עזריה (שהוחלפה מאוחר יותר על ידי לאה לופטין), עמוס טל שיר, ריקי גל, אלי מנטבר, אסתר כץ, שולה חן, מיכל טל, חנן יובל, וניצה שאול.
בעקבות הצלחתה של תוכנית הטלוויזיה "חג לי", יצאו לאור מרבית השירים והסיפורים לחגים בארבע חוברות צבעוניות, בליווי איורים מאת אלונה פרנקל.
מאוחר יותר נכללו כל החוברות בספר "חג לי", שיצא לאור במספר מהדורות, בתחילה בהוצאת "מסדה" ומאוחר יותר בהוצאת "מודן".
חג השופרות הוא ציור שמן מאת האמן הפולני אלכסנדר גיירימסקי, שנוצר בשנת 1890 במינכן.
היצירה מתארת סצנה מחיי יהודי ורשה במהלך ראש השנה, חג המכונה גם "חג השופרות".
זוהי אחת משלוש גרסאות שצייר גיירימסקי בנושא זה: הראשונה נוצרה בשנת 1884 ונמצאת כיום בהמוזיאון הלאומי בוורשה; השנייה, גדולה יותר, נחשבת כעת כיצירה שאבדה; והשלישית, הקטנה מביניהן, שמורה כיום באוסף המוזיאון הלאומי בקרקוב ומוצגת בגלריית האמנות הפולנית של המאה ה־19 בבית הסוחרים (סוקייניצה) בכיכר המרכזית של העיר.
הציור עוסק בפולחן הדתי של ראש השנה היהודי - היום הראשון בלוח השנה העברי, המקביל לראש השנה בלוח השנה הנוצרי.
החג מציין את בריאת היקום ומהווה תזכורת לדין האלוהי.
בטקסי התפילה נוהגים להשליך את החטאים אל המים, תוך תקיעה בשופר העשוי מקרן איל או תיש.
גיירימסקי מתאר את האירוע בגישה ריאליסטית וללא אנקדוטה סיפורית, תוך שימת דגש על אפקטים של אור וצבע.
הדמויות ממוקמות בשולי הקומפוזיציה, בתוך נוף עגמומי, והשקט שבטבע תואם את הריכוז והשלווה של המתפללים.
המשחק בין אור וצל בשעת דמדומים נועד לחשוף את סוד השפעת האור על צורות וצבעים בסביבה.
אף שהקומפוזיציה נראית כאוטית ואקראית, היא נבנתה בתכנון מדוקדק.
הצבעוניות הכהה והמצומצמת כוללת מעברים עדינים בין ערכים, והיא תורמת לאווירה המרומזת של היצירה.
חג השופרות משתייך לסגנון הריאליזם המאוחר, עם השפעות של אימפרסיוניזם פולני וסממנים ראשוניים של סימבוליזם.
הוא מייצג שלב מתקדם ביצירתו של גיירימסקי, אשר ביקש לחקור את הקשרים בין אור, צבע והבעה רגשית תוך תיעוד חיי קהילה יהודית בפרובינציה פולנית באופן פיוטי ומכבד.
"חג המשק" הוא שיר מאת עילי בוטנר והילדים החדשים, שיצא לאור ב-2 בספטמבר 2025. השיר נכתב והולחן על ידי בוטנר והוא עוסק בזיכרונות ילדותו בקיבוץ עין כרמל, תוך שילוב התייחסות לאירועי טבח שבעה באוקטובר.
השיר הושמע לראשונה בתחנות רדיו אזוריות ובליווי קליפ המורכב מקטעי ארכיון של חגי משק בקיבוצים שונים.
"חג המשק" נכתב מנקודת מבטו של בוטנר כנער בן 13, המתבונן בילדותו בקיבוץ מנקודת מבט בוגרת ונוסטלגית.
השיר נולד מתוך כמיהה לעבר התמימות והקהילתיות שאפיינו את חגי המשק בקיבוצים, חגים שנחשבו לסמלי שייכות וגאווה קיבוצית.
עם זאת, בוטנר חיבר את הזיכרונות ההם למציאות העכשווית של ישראל שלאחר טבח שבעה באוקטובר, שהשפיעה עליו באופן אישי ורגשי.
בוטנר תיאר את השיר כ"שיר זיכרון על קהילה, על המקומות שמעצבים אותנו וגם על האחריות שלנו לא לשכוח ולעשות הכל כדי שהחיים ינצחו".
לדבריו, כתיבתו נבעה מהמפגש שבין זיכרונות ילדותו לבין כאבו של ההווה, ומהרצון להנציח את ערכי הקהילה והתקווה בתוך מציאות של אובדן.
השיר מתאר את ההתרגשות של ימי חג המשק בקיבוץ: חזרות על במה קטנה, חדר אוכל מואר, עוגות פשוטות וחבורת נערים המתכוננים להופעה.
עם זאת, תחת הנוסטלגיה שזורה תחושת אובדן: השיר נכתב מתוך מודעות לכך ש"עוד מעט תתחיל המלחמה", ביטוי המשקף את השבר שבין עבר של תום להווה של כאב.
הקליפ הנלווה לשיר מורכב מקטעי ארכיון אותנטיים של חגי משק שנערכו מקיבוצים שונים בארץ.
שילוב הצילומים ההיסטוריים עם שירת הילדים החדשים יוצר חיבור בין דורות, בין קיבוץ עין כרמל של ילדותו של בוטנר לבין הקיבוצים של ימינו.
הביקורת על "חג המשק" מאת יוסי חרסונסקי הדגישה את אופיו הכפול של השיר כיצירה אישית וקולקטיבית כאחד.
חרסונסקי תיאר את השיר כ"שיר מרגש, אישי וקולקטיבי כאחד, המשלב נוסטלגיה קיבוצית עם מלחמה – שני עולמות שמתחברים כאן באופן מכוון, כמעט בלתי נמנע".
לדבריו, בוטנר מצליח לזקק זיכרון ילדות אינטימי ולשלבו בהקשר לאומי טעון, כאשר השילוב בין תמונות פסטורליות של קיבוץ ובין אזכורי מלחמה יוצר מתח רגשי מתמשך בין עבר להווה.
הוא ציין כי השורה "עוד מעט תתחיל המלחמה" מהווה נקודת שבר מרכזית, ההופכת את הזיכרון הקיבוצי מאידיליה נוסטלגית לעדות על אובדן קבוע.
חרסונסקי כתב כי עוצמתו של השיר טמונה במבנהו הדואלי: מצד אחד, תיאורים ציוריים ועדינים של חיי קיבוץ ושלווה כפרית, ומצד אחר, ביטויים של כאב ותחושת חוסר שלמות.
הוא ראה ב"חג המשק" ניסיון אמנותי כן לעמת בין הדור שחווה את הילדות הקיבוצית לבין הדור הנוכחי, הנושא את זיכרון המלחמה כחלק מהווייתו.
במישור המוזיקלי, ציין את העיבוד הנוגה של גיא דאן ואת השילוב הקולי של הילדים החדשים, היוצרים רעננות דורית וממד רגשי נוסף.
לדבריו, השיר מצליח להישאר פשוט ונגיש, אך טעון במשמעות ובאסתטיקה בוגרת, המייחדת את בוטנר כיוצר בעל רגישות חברתית ופיוטית.
חגב נודד (שם מדעי: Locusta migratoria) הוא חרק, מין יחיד בסוגו ממשפחת החגביים.
חגב בוגר יכול להגיע לאורך של 60 מילימטר.
הוא בעל חיים צמחוני ובעל תפוצה עולמית רחבה פרט לאזורי הקוטב הקרים.
מנגנון ההתפתחות שלו הוא גלגול חסר.
בהטלה אחת מטיל כ־10-15 ביצים.
אפשר למצוא אותו בטבע בשני מופעים:
מופע בודד (מצוי יותר) – גדל בצפיפות נמוכה ומסוגל לפתח מגוון צבעים בהתאם ללחות.
בלחות גבוהה החגב יפתח צבע ירוק ובנמוכה צבע המתאים לסביבתו, מצהוב בהיר דרך אדמדם, חום, אפור ועד שחור.
להקה (נדיר יותר) – מופע המוני בו תחת תנאי אקלים מסוימים מאות מיליוני פרטים מתלהקים יחד ומכסים שטחים גדולים.
בעברית מכונה תופעה זו בשם ארבה.
בצורת הארבה חלים בחגבים שינויים פיזיולוגיים והתנהגותיים: הם מפתחים תבנית צבע אחידה: שחור עם כתמים אדמדמים, שאינה תלויה בתנאי הסביבה.
כמות הביצים שמטילה נקבת הארבה גדול יותר מזו שמטילה נקבה של הצורה הבודדת.
להקות עצומות של חגבים נודדות יחדיו כדי למצוא מקורות מזון חדשים.
נדידתם מתקיימת בשעות הבוקר המאוחרות ובשעות הערב המוקדמות.
הארבה גורם לנזקים עצומים בשטחי חקלאות ולצמחיה הטבעית.
החגבים מהווים מקור עם אחוז חלבוני גבוה מאוד, סיבים תזונתיים, ויכולים לשמש כמשפרי טעם.
חַגְבָאִים (שם מדעי: Orthoptera) היא סדרה של חרקים בעלי גלגול חסר.
אלו חרקים בינוניים עד גדולים לרוב החיים בין הצמחייה הקרקעית ולעיתים מתחפרים באדמה.
הם ידועים בעיקר במבנה רגליהם האחוריות העוזרות לרובם לנתר.
החגבים הם בעלי חזה קדמי גדול, גוף מוארך בעל גפיים חזקות וארוכות ורגליהם האחוריות חזקות וגדולות ומיועדות לניתור.
הם בעלי שני זוגות כנפיים אחוריות גדולות ועוד זוג קרומיות כנפיים קדמיות צרות וקשיחות.
לחלק מבני הסדרה אין כנפיים או שכנפיהם קצרות והם אינם מעופפים.
החגבאים הם לרוב בעלי איברי קול ואיברי שמע מפותחים והם בעלי עיניים גדולות ומורכבות ולסתות חיצוניות חזקות המתאימות ללעיסה מתמדת.
בקצה בטנם ישנו צינור הטלת ביצים, אותם הם מחדירים לתוך צמחים.
החגבים הם מבין הגדולים והכבדים שבחרקים, כשהגדולים מביניהם הם חגבי וטה מהסוג Deinacrida, המגיעים לאורך 70 מ"מ ולמשקל 71 גרם.
מרבית החגבים הם צמחוניים או אוכלי רקב, בעוד חלקם אוכלי כל ואף טורפים.
לעיתים חלק מהחגבים מתרבים בשיטפון הקרוי ארבה וגורמים לנזקים כבדים לסביבתם, בייחוד באזורים יבשים.
החגבים מהווים מקור עם אחוז חלבוני גבוה מאוד, סיבים תזונתיים, ויכולים לשמש כמשפרי טעם, ובתור קמח.
היתרון הגדול של חגבים כמקור חלבוני הוא בטביעת רגל פחמנית ונזק אקולוגי במידה משמעותית פחותה לעומת בקר, שכן הם צורכים פחות שטח, מים ומשאבים (עקיפים וישירים לגידול) אחרים להפקת אותה כמות חלבון.
מבחינת כשרותית החגבים מוגדרים ככשרים.
חגבים הם החרקים היחידים ואף השרצים היחידים המוגדרים ככשרים לאכילה ליהודים וחלאל למוסלמים.
יש לציין שרק 4 סוגים של חגבים הותרו לאכילה ליהודים.
חֲגוֹר הוא מושב במועצה אזורית דרום השרון, השוכן בין ראש העין לכפר סבא.
המושב נוסד בשנת 1949 כמושב שיתופי על ידי יוצאי גדוד 9 של הפלמ"ח, ועולים חדשים, בייחוד מבולגריה ואיראן.
בעבר תחום העיסוק המרכזי היה חקלאות.
במושב ישנו מועדון נוער, מועדון חוגים, בית עם, בית כנסת, צרכנייה, גן ילדים, קופת חולים, ספרייה, בריכת שחייה ומגרשי טניס.
ילדי המושב לומדים במספר בתי ספר שונים באזור השרון ("מתן", "צופית" שעבר לבית ברל).
תלמידי חטיבת הביניים ותלמידי התיכון לומדים בבית חינוך ירקון שנמצא ליד מושב נווה ירק במתחם המועצה האזורית דרום השרון.
במושב הוקם מרכז מיחזור לצורך הגברת המודעות לשמירה על איכות הסביבה בקרב הילדים והנוער.
ממושב זה יצאו קצינים רבים, הבולטים שבהם הם שני הרמטכ"לים לשעבר, גבי אשכנזי ודני חלוץ.
בשנת 1954 קבעה ועדת השמות הממשלתית את השם חגור למושב.
הגרעין המייסד של המושב כלל יוצאי בולגריה, אנשי גח"ל, שקבלו הכשרה בנהלל.
המושב נוסד בנובמבר 1949. הקמת המושב תוארה במאי 1951:
"לחבל ארץ זה הגיעו 7 בחורים משוחררי צה"ל אשר הוקסמו מנוף המקום.
...הציבו מספר אהלים צבאיים ויקראו למקום גדוד 9, בו שרתו במלחמת השחרור.
חלוצים אלה ברובם יוצאי ארצות הבלקן עמדו בעקשנותם ובהעמידם את המוסדות בפני עובדה קיימת הצליחו להשיג מהמוסדות את שלשת הצריפים הראשונים - הגרעין לנקודה החדשה.
שלשת אלפים דונם העמדו לרשותם.
הצליח להתגבש במקום גרעין של עשרות צעירים וצעירות אשר הפכו תוך תקופה קצרה למשפחות".
במסגרת תנועת מן העיר אל הכפר פעלה תנועת המושבים בסוף 1952 להביא למושב 30 משפחות נוספות.
חגורה, בתחום ההלבשה, היא רצועה עשויה עור או אריג עבה המשמשת להצמדת המכנסיים למותני הלובש.
או להצמדת שמלה או חצאית למותני אישה.
ניתן להכליל חגורה כפריט לבוש, ורכישתה על פי רוב נעשית בחנויות בגדים.
אנשים בכל העולם משתמשים בחגורה הן כפריט שימושי המסייע ללבישת פריטי לבוש הגדולים או רחבים על גופו של הלובש, והן כאביזר אופנה המופיע לעיתים בגרסאות צבעוניות או מסוגננות עם פאייטים או ניטים.
בעבר נהגו להשתמש בחגורה למלקות, לרוב כדי להשליט משמעת ולהלקות בה ילדיםאו משרתים שהתנהגותם הייתה לא ראויה.
נוהג זה אינו רווח עוד בעולם המערבי.
בלבישת חגורה עם חליפה נהוג להתאים את צבע החגורה לצבע הנעליים.
אל קצה אחד של החגורה מחובר אבזם ובקצה השני, בגוף החגורה, מחוררים מספר חורים שאליהם משחילים את הלשונית של האבזם.
לעיתים מוחלפים החורים והאבזם במערכת רכיסה שונה, למשל צמדן.
בעולם המערבי נהוג להשחיל חגורות גברים נגד כיוון השעון (כך שהאבזם בצד שמאל) וחגורות נשים בכיוון ההפוך.
הלולאה המשמשת להשחלת החגורה נקראת תּוֹבָר.
נשים נוהגות ללבוש לעיתים גם חגורות מבד או מחוטים מלופפים שנקשרות למותניהן.
קיים תיעוד של שימוש בחגורות מאז תקופת הברונזה.
במהלך ההיסטוריה היה השימוש בחגורה שכיח יותר אצל גברים, אולם קיימות דוגמאות רבות של שימוש על ידי נשים.
בעת החדשה, עם השינוי בגזרת המכנסיים המקובלת והמעבר לקו מכנסיים נמוך יותר, רווח השימוש בחגורות החל משנות ה-20 של המאה ה-20. כיום אנשים רבים חוגרים חגורות למותניהם ובעיקר בלבוש רשמי או כחלק ממדים סדורים - כמו צבא, משטרה ועוד.
קיימות חגורות שלהן שימוש מיוחד:
חגורה (אמנות לחימה) - אבנט בצבע מסוים המשקף את רמת מיומנותו של הלוחם.
חגורת כלים - חגורה שבה לולאות רבות המשמשות לתליית כלי עבודה.
חגורה כזו נפוצה אצל טכנאים, חיילים ועובדים טכניים הזקוקים לנגישות גבוהה של כלי עבודתם.
חגורת בטיחות - חגורה המרסנת את תזוזת הנוסעים בכלי רכב ומונעת את נפילתם במקרה של תאונת דרכים.
חגורה זו נמצאת בכל כלי הרכב התקניים.
חגורת צניעות - התקן שמטרתו למנוע קיום יחסי מין.
חגורת כסף - מיועדת בעיקר לתיירים
בספר מלכים א' כ' יא מצוין שאחאב מלך יהודה אמר לבן הדד מלך ארם: 'אל יתהלל חוגר כמפתח'.
דן אלמגור כתב שיר בשם 'הידוק החגורה'השיר הולחן על ידי רוני וייס והתפרסם בביצועו של שמעון ישראלי.
דודו פארוק כתב שיר בשם 'חגורה שחורה'.
על פי ההלכה, בזמן תפילה מחויבים גברים לחגור חגורה כדי ליצור חלוקה בין הראש והלב של האדם לבין הערווה.
ההלכה קובעת כי החובה היא רק בתפילה ואילו בשאר דברים שבקדושה מספיקה חציצה כל שהיא.
בזמננו שאנשים רבים הולכים ללא חגורה, אין חובה גמורה לחגור לתפילה ומדובר במנהג חסידות בלבד, וזה הטעם שחסידים מהדרים וחוגרים עצמם בחגורה מיוחדת לתפילה (גרטל).
חג שמח, מיסטר לורנס הוא סרט משנת 1983 בבימוי נאגיסה אושימה, בהפקת ג'רמי תומאס ובכיכוב דייוויד בואי, טום קונטי, ריושי סאקאמוטו וטקאשי קיטאנו.
התסריט נכתב על ידי אושימה ופול מאיירסברג, בהתבסס על חוויותיו במלחמת העולם השנייה כשבוי מלחמה של הסופר לורנס ון דר פוסט שיצאו לאור בחיבוריו The Seed and the Sower (משנת 1963) ו-The Night of the New Moon (משנת 1970).
המוזיקאי ריושי סאקאמוטו, ששיחק בסרט, כתב אף את הפסקול שלו.
הסרט עוסק במערכות-היחסים בין ארבעה גברים במחנה שבויים יפני במהלך מלחמת העולם השנייה - ג'ק סליארס (בואי), שבוי מרדן בעל סוד אפל; קפטן יונוי (סאקאמוטו), מפקדו הצעיר של המחנה; ג'ון לורנס (קונטי), קולונל בריטי שחי ביפן ודובר יפנית שוטפת; וסמל הארה (קיטאנו), עמו מפתח לורנס מערכת-יחסים ייחודית.
אנשיו של קפטן יונוי מאמינים שסליארס הוא השטן שנשלח להשחית את נפשו של הקפטן ועל כן יש לחסלו כדי לשמר את הסדר הקיים.
יונוי עצמו מכנה את סליארס שד ואכן אפשר לראות בסליארס את אויבה של ההומוסקסואליות המדוכאת של הקפטן.
באותה המידה אפשר לראותו כאל, המשחרר את יונוי מדיכוי זה.
זהותו של סליארס נחקרת דרך-קבע לאורך הסרט.
הסרט עוסק בדרכי-התקשורת בין תרבויות שונות.
לורנס הוא היחיד שמסוגל לתקשר בפועל עם המפקדים היפניים, אך מפקדם של השבויים הבריטיים, קולונל היקסלי, רואה את הקשרים שטווה לורנס עם היפנים כבגידה.
לכל תרבות קוד ההתנהגות שלה, שאין בני השנייה מסוגלים להבינו לגמרי.
לורנס מהווה את הגשר המחפה על פער זה.
מניעים פסיכולוגיים ופסיכואנליטיים לדרך התנהגותם של אנשים בימי מלחמה, נבחנים אף הם בקפידה.
הן ריושי סאקאמוטו והן דייוויד בואי היו כוכבי-על בתרבויותיהם הם.
תחושה חזקה של זהות לאומית נבנית בסרט.
בסרט עצמו בעיקר נקודת המבט הבריטית זוכה להופיע, בניגוד ללאומיותו היפנית של הבמאי.
הסרט מהווה עיסוק ללא משוא פנים בתקשורת בין-תרבותית ובכוחו השליט של היצר והאופנים הרבים והבלתי-צפויים בהם הוא עשוי להתבטא.
חג מולד שחור הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2006, אשר בוים ונכתב על ידי גלן מורגן, במאי הסרט יעד סופי ויעד סופי 3. הסרט הוא חידוש לסרט בעל אותו שם משנת 1974. פסקול הסרט הולחן על ידי שירלי ווקר, אשר מתה חודש לפני יציאת הסרט.
בקנדה הסרט הוגבל לילדים מתחת לגיל 18, בשל האלימות הרבה שיש בסרט, האימה הרבה שבעלילה, סקס ושימוש במילים גסות.
עלילת הסרט מתרחשת בחג המולד ומספרת את סיפורו של בילי לנז, ילד צעיר אשר נולד עם מחלת כבד נדירה, אשר הותירה את עורו צהוב, מה שגרם לאמו לדחות אותו ולהתעלל בו.
יום אחד, בערב חג המולד, אמו של בילי הורגת את אביו לנגד עיניו, יחד עם אהובה וקוברת אותו במחסן ביתם.
לאחר שהרגה את אביו, היא נועלת את בילי בעליית הגג למשך כמה שנים.
לילה אחד, אמו של בילי אונסת אותו מכיוון שמאהבה היה עקר, ונכנסת להיריון מבילי, ומולידה בת בשם אגנס.
לאחר 15 שנה, בילי נמלט מעליית הגג, רוצח באכזריות את אמו ואת בעלה, ואוכל את בשרם.
כתוצאה מכך הוא נכלא בבית משוגעים.
בהווה, תשע סטודנטיות אשר חוגגות יחד עם אם הבית שלהן, גברת מק, את חג המולד בבית משפחת לנז, מוצאות את עצמן מוטרדות על ידי מאיים מסתורי, אשר מצלצל אליהן ומטריד אותן.
לאחר שאחת מהבנות נמצאת מתה, הן מתחילות להירצח באכזריות יחד עם בני זוגן.
לבסוף, קלי פרסלי, גיבורת הסרט, מגלה את הרוצח שמסתבר שזאת אגנס, בתו של בילי.
בו הזמן, בילי מגיע, ושלושתם מנהלים מריבה אכזרית, שנגמרת בשריפה קטלנית, שכתוצאה מכך, האחים נהרגים, וקלי נשלחת לביה"ח יחד עם לי, ניצולה נוספת, שסובלת מפציעות קלות.
בבית החולים, מתגלה שאגנס שרדה את השריפה, ורוצחת את לי על ידי שבירת צווארה.
דקות ספורות לאחר מכן, קלי חוזרת לחדרה לאחר שעברה בדיקות רפואיות ומגלה את אגנס.
אך לפני שזו מספיקה לרצוח אותה, קלי מצליחה להפעיל את מכשיר הדפיברילטור ומחשמלת את פניה של אגנס, ובכך מביסה אותה אחת ולתמיד.
קייטי קסידי - קלי פרסלי
מישל טרכטנברג - מליסה קיט
מרי אליזבת' וינסטד - הת'ר פיצג'רלד
אוליבר האדסון - קייל לנגטון
לייסי שאברט - דיינה מטיס
קריסטן קלוק - לי קולבי
אנדרה מרטין - גברת ברברה מק
יאן-קאי קריסטל לואו - לורן האנון
דין פריס - אגנס לנז (גיל 22)
רוברט מן - בילי לנז (גיל 35)
ג'סיקה הארמון - מייגן הלמס
ליילה סבסטה - קלייר קרוסבי
חג עליית מרים הוא חג נוצרי המסמן את עליית מרים, אמו של ישו, השמימה.
הוא נקבע בשנת 1950 על ידי האפיפיור פיוס ה-12, ונחוג על ידי נוצרים המשתייכים לכנסייה הקתולית והאורתודוקסית בתאריכים קבועים.
העולם הנוצרי מציין מדי שנה בחודש אוגוסט את עליית מרים השמימה.
תאריך החג בכל הכנסיות הוא 15 באוגוסט, אם כי הוא חל בפועל בזמנים שונים בשל הבדלי לוחות השנה.
הכנסיות שמשתמשות בלוח השנה היוליאני מציינות את החג ביום המקביל לתאריכים 25–28 אוגוסט בלוח השנה הגרגוריאני.
כנסיות אלה כוללות את הכנסייה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, הכנסיות האורתודוקסיות של רוסיה, גאורגיה, סרביה ופולין, הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית ואדוקי האמונה הישנה.
שאר הכנסיות האורתודוקסיות חוגגות אותו ב-15 באוגוסט לפי לוח השנה הנאו-יוליאני.
כנסיות אלה כוללות את הכנסייה האורתודוקסית היוונית של קונסטנטינופול, הכנסיות האורתודוקסיות של יוון, בולגריה, רומניה ואחרות.
הכנסיות הקתוליות חוגגות את החג ב-15 באוגוסט לפי לוח השנה הגרגוריאני.
הקתולים בארץ ישראל עורכים טקסים בגת שמנים ב-14 וב-15 באוגוסט.
האורתודוקסים עורכים טקסים ב-25 וב-28 באוגוסט.
אור לבוקר 25 באוגוסט, נערכת תהלוכת איקונת מרים, אירוע המסמל כעין "לוויה" וקבורה סמלית לקראת עלייתה השמימה.
האיקונה שמורה לאורך השנה במנזר גת שמנים היווני – המטוכיון מול כנסיית הקבר.
עם שחר ב-25 באוגוסט נערך במקום טקס הוצאת האיקונה למסע "הלווייתה".
האיקונה נישאת על ידי איש דת יווני ממונה מטעם הפטריארכיה.
בשעה חמש בדיוק נעה התהלוכה מלווה במאות נזירים, נזירות, צלייניות וצליינים, נרות, צרורות ריחן, זרי פרחים ועמודי שושן צחור בידיהם ומזמורים בפיהם, התהלוכה נעה בסמטאות העיר העתיקה הדוממות, מרחוב בית הבד, לויה דולורוזה ולשער האריות.
עם זריחה יוצאת התהלוכה לעבר כנסיית קבר מרים, בעמק הקדרון, המואר באור זריחה מעל הר הזיתים, גדושה באלפי נרות, והמוני מאמינים הבאים לראות, לגעת ולנשק את האיקונה, ולזחול תחת אפיריון העץ שעליו ניצבת האיקונה לצד קפלת הקבורה.
חג שמח עם שרק הוא סרט טלוויזיה קצר משנת 2007, שיצא מספר חודשים לאחר סרט הקולנוע השלישי בסדרה, ומהווה מעין סרט המשך שלו.
הסרט, באורך 21 דקות, שודר ברשת ABC כ"ספיישל" לקראת חג המולד, ובאותה שנה שודר גם בבריטניה.
לקראת חג המולד של שנת 2008 הסרט הועלה למכירה ב-iTunes, ולקראת חג המולד של שנת 2009 הוא שודר שוב ברשת ABC.
סרט הטלוויזיה דובב על ידי אותם שחקני קולנוע שדיבבו את הדמויות הראשיות בסדרת סרטי "שרק".
חודשים רבים לפני חג המולד, חמור מתחיל להציק לשרק בנוגע להכנות לחג, אך שרק מסביר לו שהוא לא מכיר את החג ולא מתכוון לחגוג כי "עוגים לא חוגגים חגים".
בערב לפני החג מגלה שרק כי פיונה, שנולדה כאנושית, דווקא מתרגשת לקראת החג ומצפה לחגוג יחד עם ילדיהם הקטנים, ומבין שהוא יצטרך לאלתר חגיגה.
שרק משיג עותק של ספר בשם "חג המולד לכפריים", שבו מוסברים מנהגי החג, ומכין את הבית לקראת חגיגה צנועה עם פיונה והילדים.
אלא שחמור מגיע לביתם ללא הזמנה יחד עם ילדיו החמורים-דרקונים, ואחריו מגיעים חבריו של שרק - החתול במגפיים, ג'ינג'י, פינוקיו, הזאב, החזירים והעכברים.
הם מספרים גרסאות משלהם לסיפור החג, יוצרים כאוס בבית וגורמים לשרק להרגיש לא בנוח, עד שהוא מגרש אותם מהבית.
פיונה יוצאת מהבית כדי להתנצל בפני החברים על התנהגותו של שרק.
שרק מתנצל בפני כולם ומסביר שהוא לא מכיר את החג ושהוא ציפה לחגיגה אינטימית עם משפחתו.
כולם מתפייסים ושרק מספר את הגרסה שלו לסיפור החג, עם "אוגר קלאוס" - סנטה קלאוס העוג, שרוכב בשמיים ומוסיף לירח אוזני עוג הדומות לאלו של שרק.
שרק (מייק מאיירס): עוג ירוק שרוצה לחגוג את חג המולד רק עם משפחתו.
חמור (אדי מרפי): חמור פטפטן שהביא את כל חבריו של שרק לביתו ושרק לא רצה את זה בכלל.
פיונה (קמרון דיאז): אשתו של שרק.
חג סירות הדרקון, הידוע גם בשם חג דואן-וו (בפין-יין Duānwǔ Jié ובסינית 端午节), הוא חג מסורתי שנחוג בסין העממית, טאיוואן, סינגפור ומלזיה.
ב-2008 הוא הוכר כחג ציבורי בסין העממית לראשונה מאז שנות הארבעים.
חג סירות הדרקון הוא אחד החגים הראשיים בלוח השנה הסיני.
החג נחוג כל שנה ביום החמישי של החודש החמישי על פי לוח השנה הסיני, ולכן אין לו תאריך קבוע בלוח הגרגוריאני.
על פי רוב יחול החג בסוף חודש יוני, אולם ב-2013, למשל, חל החג ב-12 ביוני.
הפסטיבל נערך לזכר המשורר הסיני צ'ו יואן (Qu Yuan בפין-יין ובסינית 屈原), שעל פי המסורת התאבד בשנת 278 לפנה"ס, כשקפץ לנהר במחאה על השחיתות שפשתה סביב בתקופתו.
תושבי המקום יצאו לחפש את גופתו שנסחפה, והשתמשו בסירות בצורת דרקון על מנת להפחיד את הדגים ולמנוע מהם לאכול את גופת המשורר.
במהלך החג נהוג לבקר באגם דונג-טינג (Dòngtíng Hú בפין-יין ובסינית 洞庭湖) שבדרום מחוז חונאן, שם לפי המסורת נסחפה גופת צ'ו יואן.
במהלך החג מתמלא האגם בסירות צבעוניות בצורות דרקונים ובמאות אלפי מבקרים.
המאכל המזוהה ביותר עם החג הוא דזונג-דזה, מעין ממתק אורז דביק ממולא בשעועית אדומה ועטוף בעלי במבוק.
חיגור הוא פעולה של הסרת רצועה מהקליפה של העץ בכל היקפו ויצירת טבעת סביב הגזע.
המטרה העיקרית בביצוע פעולה היא העלאת כמות הפרי, כתוצאה מהשארת המוטמעים הנוצרים בפוטוסינתזה בחלק העליון של העץ.
שם משתמשים בשיטה זו כדי למשוך לעץ שבו נעשתה פעולת החגור את החרקים והציפורים ולמנוע מהם להגיע ולפגוע בעצים אחרים מסביב.
עצים משתמשים בשני סוגי רקמות נפרדות להובלת מים וחומרים מזינים: העצה, למים וחומרים מומסים מהקרקע כלפי מעלה, והשיפה, המובילה בעיקר חומרים שהם תוצרי פוטוסינתזה, כלפי מטה.
בתהליך החגור מסירים רצועה מהשיפה ונעצר מעבר סוכרים והורמונים מהעלים לשורשים.
העצה של העץ לא נפגעת ולכן העץ יכול להעביר מים ומינרלים מהשורשים לעלים.
בעצים בריאים, עיקר השיקום הוא על ידי הצמחת צינורות שיפה חדשים.
חג נַבִּי שוּעֵייבּ הוא חג דרוזי אשר נמשך ארבעה ימים בין התאריכים 25 באפריל ל-28 באפריל במתחם נבי שועייב בכפר חיטין שמעל הכנרת.
היום הראשון מיועד לקיום תפילות על ידי דתיים בלבד ושלושת הימים הנותרים מיועדים לכלל העדה.
הנביא שועייב מזוהה עם יתרו חותן משה, המוכר גם בכינויים נוספים (רעואל, פוטיאל, חבר).
לפי המסורת, הוא נולד בחצי האי ערב, נדד ברחבי הסהר הפורה בהטפה לצדק ולאמונה מונותאיסטית, נקבר במקום פטירתו.
לטענתם יתרו לא התגייר ונשמתו התגלגלה לנביא שועייב, בו הם רואים אבי הדת.
במדינת ישראל רשאים עובדים דרוזים להיעדר מעבודתם במהלך ימי החג מבלי ששכרם ייפגע.
לפי המסורת הדרוזית, הנביא שועייב הוא אבי הנביאים ושליח האל, לא היה ולא יהיה נביא גדול ממנו.
על עניין זיהויו עם יתרו יש שתי מסורות סותרות.
מסורת אחת מסתמכת על ההשקפה הדתית, שאין הנביאים מתחתנים ועל אחת כמה וכמה הנביא שועייב, שלא נישא מעולם לאישה ולא הייתה לו בת.
מסורת זו מנמקת את הקרבה בין שועייב למשה בנישואי האחרון עם בת קרוביו של הנביא שועייב.
המסורת השנייה מאשרת את זיהויו של יתרו עם שועייב ורואה בו את חותנו של משה ואבי ציפורה.
הדרוזים בדרך כלל חוגגים רק חג אחד ושמו עיד אל-אדחא.
העדה הדרוזית בישראל בהנהגת שייח' אמין טריף, לעומת זאת, העניקה לתקופה מעמד מיוחד, הרואה אותו כזיארה, יום חג.
בתי ספר הפועלים בישראל תחת מערכת החינוך הדרוזית סגורים לתקופת החג, ואילו חיילים דרוזיים בצה"ל מקבלים בתקופה זו ימי חופש.
הקהילה כולה, ולא רק הדרוזים הדתיים בישראל, חוגגים זיארה זו.
אל חגיגות החג מגיעים מנהיגים דתיים רבים מכל הדתות בישראל וכן מנהיגים פוליטיים ולעיתים אף ראשי ממשלות באים לברך את הקהילה הדרוזית בישראל במהלך החגיגות שלהם על במקאם אל-נבי שועייב.
מנהיגים או שייח'ים דתיים מהר הכרמל, הגליל ורמת הגולן מנצלים את ההזדמנות הזו כדי לדון בנושאים דתיים.
לפי המסורת הדרוזית, טביעת רגלו השמאלית של שועייב נראית באתר הקבר והדרוזים מציינים שם את החג במשך מאות שנים.
העולים לרגל נוהגים ליצוק שמן לתוך טביעת הרגל ולמשוח את השמן על גופם כברכה להצלחה ולמזל טוב.
במהלך החג נערכות חגיגות המוניות במתחם ומנהיגי העדה נאספים לדון בסוגיות דתיות.
במקור לדרוזים לא היה תאריך קבוע לעלייה לרגל.
כאשר הכירה ממשלת ישראל בחגים הדרוזיים באופן רשמי, תאריכי החג נקבעו בימים שבין ה-25 באפריל ל-28 באפריל.
מאז 1967, דרוזים מרמת הגולן יכולים לבקר במתחם נבי שועייב בחופשיות והם גם מעורבים בחגיגות.
דרוזים סוריים מחוץ לגולן לעומת זאת, מעולם לא היו מעורבים בחגיגות עד ל־14 במרץ 2025 עלו למקום 100 אנשי דת דרוזים מסוריה בעת ביקור מיוחד של אנשי דת דרוזים מסוריה במקומות קדושים בישראל.
וכן ב־25 באפריל הורשו להיכנס מעל ל־600 חכמי דת נוספים לרגל חג הנביא שועייב.
הדרוזים בלבנון לעיתים רחוקות מבקרים במקדש.
עם זאת, בשנת 1982, בתקופת השליטה הישראלית בדרום לבנון, קבוצת דרוזים מלבנון נענתה לבקשת השייח' אמין טריף לבוא ולבקר.
בעקבות הסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994, לדרוזים ירדניים מותר לבוא לבקר במקדש לאורך כל השנה, והביקורים שלהם אינם מוגבלים לתקופת החג.
"חג פורים" הוא שיר ילדים עממי שמח שהושר במסיבות חג פורים על ידי החלוצים, והפך לשיר ילדים נפוץ בישראל המושר בפורים.
מילות השיר נכתבו על ידי לוין קיפניס, והלחן הוא קיצור של ניגון הקפה שביעית של חסידות בויאן.
חג מילת ישו הוא חג נוצרי לזכר מילתו של ישו ביום השמיני לחייו כפי שנהוג בחברה היהודית.
החג מצוין ב, ב, ב, בחלק מהכנסיות הפרוטסטנטיות ובעבר גם ב.
בחלק מהכנסיות מושם דגש על הכרזת שמו של ישו בפומבי ביום זה, ולכן החג נקרא לעיתים גם "חג שמו הקדוש של ישו".
החג חל ב-1 בינואר, אך מתקיים בפועל בזמנים שונים בהתאם ללוח השנה של כל כנסייה.
ברית המילה של ישו מתוארת ב ב: .
באירוע זה, שמונה ימים לאחר הלידה, קיבל ישו את שמו באופן רשמי.
באופן מסורתי מקובל לראות במילת ישו את הפעם הראשונה שבה נשפך דמו והחל תהליך הגאולה של האדם, וכן הצגת אנושיותו של ישו והעובדה שהיה יהודי וציית לחוק המקראי.
כך הוסבר ביצירה הפופולרית מהמאה ה-14, "מקראת הזהב".
בציורים רבים מתוארת המילה כאילו התקיימה בבית המקדש, למרות שהתקיימה בבית פרטי, לפי הברית החדשה.
יום החג מופיע ב-1 בינואר בלוח השנה הליטורגית של הכנסייה הביזנטית והכנסיות האורתודוקסיות.
עם זאת, מכיוון שהן מקפידות על לוח השנה הביזנטי, החג מתקיים במקביל לתאריך 14 בינואר בלוח הגרגוריאני.
החג נחוג במשך כל הלילה.
הוא מתחיל בשעות הערב של 31 בדצמבר.
מזמורי חג משולבים עם מזמורים לכבוד בזיליוס הגדול.
לאחר התפילה האלוהית, למחרת בבוקר, כנסיות רוסיות חוגגות לעיתים קרובות את השנה החדשה בטקס תפילה למען ברכתו של אלוהים עבור התחלת השנה האזרחית חדשה (נוצרים ביזנטים מנציחים את תחילת השנה הכנסייתית החדשה ב-1 בספטמבר).
בשלב מוקדם חגגה הכנסייה ברומא ביום 1 בינואר חג זה בשם "יום השנה (Natale) של אם האלוהים".
על חג זה האפילו "חג הבשורה" ו"חג עליית מרים" שאומצו מהכנסייה הביזנטית של קונסטנטינופול בתחילת המאה ה-7. 1 בינואר החל להיות רק יום חג היום השמיני של לידתו של ישו, ובו, על פי הכתוב בלוקס 21:1, הילד נימול וניתן שמו, "ישוע".
במאה ה-13 או ה-14 החלו לחגוג ברומא, בספרד ובגאליה את חג מילת האל, כאשר הדגש הושם על אמו של ישו ועל לידתו, לא על מילתו.
הטפותיו של ברנרדינו מסיינה מהמאה ה-15 הובילו ב-1721 ליצירת חג נפרד על שמו של ישו, "חג שמו הקדוש של ישו" .
בלוח השנה הרומאי צוין 1 בינואר בין השנים 1568–1960 כ"ברית המילה של אלוהים והיום השמיני שלאחר המולד".
כיום זהו יום חג למרים, אם ישו ויום השנה השמיני ללידת ישו.
בשנת 1960 שינה האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה את שם החג ל"היום השמיני של לידת ישו".
במכתב אפיפיורי משנת 1969, Mysterii Paschalis, נקבע ש-1 בינואר הוא "יום המולד של האדון", יום קדושת מרים, אם ישו, ויום קדושתו של שמו של ישו, וכך הושמט יום ברית המילה של ישו מלוח החגים הקתוליים.
יום זה נחגג על ידי כמה כנסיות אנגליקניות.
בקהילות אנגליקניות נהוגה חגיגת היום הזה כיום ברית המילה של ישו.
ספר התפילות האנגליקני מציין יום זה בהתאם, כיום ברית המילה של ישו.
מאז 2000, הכנסייה האנגליקנית מציינת יום זה כ"יום מתן השם וברית המילה של ישוע המשיח".
בספר התפילות משנת 1979 של הכנסייה האפיסקופלית בארצות הברית, יום זה הוא יום חג, ושמו הוא "שמו הקדוש של אדוננו ישוע המשיח".
יום זה נחגג על ידי כמעט כל הכנסיות הלותרניות.
מכיוון שמדובר בחגיגה לכבוד המשיח הקשורה ישירות לקטעים בברית החדשה (בעיקר לוקס, 2:21), משתה ברית המילה של ישו נשמר על ידי הכנסיות של הרפורמציה הלותרנית.
נוהג זה נשאר ברוב הליטורגיה הלותרנית עד היום.
מרטין לותר נשא לפחות דרשה אחת בנושא יום חג זה.
עד שנות ה-70 המאוחרות, ספרי שירה והמנונות לותרניים הכילו מספר מזמורים הקשורים לנושא זה.
חג ציבורי הוא חג שנקבע על פי חוק, אשר אוסר על עבודה במגזר הפרטי והציבורי במדינה באותם הימים במהלך השנה.
מדינות ריבוניות נוהגות לקיים חגים על סמך אירועים בעלי חשיבות להיסטוריה שלהם, כגון חגים לאומיים.
לדוגמה, באוסטרליה חוגגים את יום אוסטרליה.
החגים הציבוריים משתנים ממדינה למדינה, ועשויים להשתנות משנה לשנה.
נפאל היא המדינה עם המספר הרב ביותר של חגים ציבוריים לאורך השנה (36 ימים לאורך השנה מוגדרים בנפאל כחגים ציבוריים), אף על פי כן, בנפאל יש שישה ימי עבודה בשבוע.
הודו מדורגת במקום השני עם 21 ימים המוקדשים לחגים ציבוריים, בעוד שקולומביה והפיליפינים נמצאים במקום השלישי כאשר בכל אחת מהן יש 18 ימים המוקדשים לחגים ציבוריים.
החגים הציבוריים מוקדשים בדרך כלל לחגיגת אירוע היסטורי משמעותי, או חגיגה דתית כמו חג הדיוואלי אשר נחוג בנפאל ובהודו.
חג מולד שחור הוא סרט אימה פסיכולוגי קנדי משנת 1974, שהופק ובוים על ידי בוב קלארק, ונכתב על ידי א.
בסרט מככבים אוליביה האסי, קייר דוליה, מרגו קידר, אנדריאה מרטין, מריאן ולדמן וג'ון סקסון, והוא עוסק בקבוצה של אחיות סיעודיות מתלמדות שמקבלות שיחות טלפון מטרידות ומאיימות, ובסופו של דבר נרצחות על ידי רוצח פסיכופת הפולש לבית האחווה שלהם במהלך ליל חג המולד.
כשהוא קיבל השראה רבה מהאגדה האורבנית "השמרטפית והאיש מלמעלה" ומסדרה של מעשי רצח שבוצעו באזור ווסטמאונט במונטריאול, קוויבק, מור כתב את התסריט לסרט בשם "Stop Me".
יוצרי הסרט עשו שינויים רבים בתסריט, בעיקר המעבר לסביבה אוניברסיטאית עם סטודנטים מתבגרים.
הסרט צולם בטורונטו במהלך שנת 1974 עם תקציב משוער של 620,000 דולר, והופץ על ידי אולפני האחים וורנר בצפון אמריקה.
הסרט עלה לאקרנים ב-11 באוקטובר 1974 בקנדה וב-20 בדצמבר בארצות הברית בשם Silent Night, Evil Night.
עם יציאתו לאקרנים, הסרט זכה לביקורות מעורבות, אך מאז זכה לשבחים קריטיים ולמעמד של סרט קאלט, כאשר היסטוריוני הקולנוע מציינים אותו כאחד מסרטי הסלאשר הראשונים ביותר שעלו על מסך הקולנוע.
הסרט גם זכה לשבחים על הצלחתו להגיע לסיום העלילה מבלי לחשוף את זהות האנטגוניסט שלו במהלכו.
בנוסף, הסרט שימש כהשראה עבור סרטו של ג'ון קרפנטר, "ליל המסכות", שיצא בשנת 1978. בנוסף לזכייתו במעמד של סרט קאלט, הסרט זכה לעיבוד ספרותי שנכתב על ידי הסופר לי הייס בשנת 1976.
הסרט נפתח מנקודת מבטו של גבר, הנמצא מחוץ למסך ומטפס אל עליית הגג של בית אחווה טיפוסי בזמן שדיירות הבית חוגגות במסיבה לקראת חג המולד.
אחת הנערות, ג'ס, עונה לשיחת טלפון מגונה מאדם לא יציב מבחינה נפשית, במהלכה נרמז כי זו לא הפעם הראשונה בה הוא מתקשר לבית האחווה.
ג'ס וחברותיה מקשיבות לשיחה בעוד המתקשר האלמוני צועק ומקלל אותן בטלפון.
כאשר אחת הנערות, ברב, הידועה בהתנהגותה הפראית, לוקחת את הטלפון מג'ס, היא מקניטה את המתקשר, שמבטיח להרוג אותה.
לאחר סיום השיחה, ברב מתווכחת עם חברתה, קלייר הריסון, שמרמזת שייתכן והמטלפן הוא אנס סדרתי.
קלייר חוזרת לחדר השינה שלה כדי לסיים את אריזת בגדיה לקראת חופשת חג המולד, אך שם ממתין לה הגבר האלמוני, שחונק אותה באמצעות שקית ניילון ולוקח את גופתה אל עליית הגג.
למחרת בבוקר, מר הריסון מגיע לאוניברסיטה על מנת לאסוף את בתו, אך כאשר היא מבוששת מלבוא.
הוא עושה את דרכו במהירות אל בית האחווה, שם אם הבית, גברת מקנרי, מופתעת לגלות ממנו שקלייר נעדרת.
בינתיים, ג'ס פוגשת את בן זוגה, סטודנט נוירוטי למוזיקה בשם פיטר.
ג'ס חושפת בפניו שהיא בהריון, אך מתכננת להפיל את התינוק.
בעיר, מר הריסון, בליווי ברב ואחת הבנות האחרות, פיליס קרלסון, מנסים לדווח על היעדרותה של קלייר; ובמקביל ג'ס מספרת לבן זוגה של קלייר, כריס, על היעלמותה הפתאומית של קלייר.
השניים מגלים כי נערה מקומית אחרת בשם ג'ניס קוואייף נעלמה גם היא בדרכה הביתה מהאוניברסיטה.
לאחר שהם משכנעים את ברב השיכורה לשוב למיטתה, מר הריסון, כריס, ג'ס ופיליס יוצאים לחפש את ג'ניס בפארק סמוך, שם היא נעלמה לכאורה, בתקווה להופעת סימן כלשהו לקלייר.
בינתיים, גברת מקנרי מתכוונת לעזוב ולנסוע לבית של אחותה, אך מפותה אל עליית הגג, שם היא מגלה את גופתה של קלייר והרוצח משליך וו של עגורן לתוך פניה, תולה והורג אותה.
בפארק, גופתה המושחתת של ג'ניס נמצאת על ידי המשטרה וג'ס חוזרת אל הבית, אף על פי שהחיפוש אחר קלייר ממשיך.
בבית, ג'ס עונה לעוד שיחת טלפון מגונה ומחליטה להגיש תלונה למשטרה.
פיטר מפתיע אותה ומנסה לשכנע אותה להינשא למען תינוקם המשותף, אך ג'ס מסרבת בתוקף והוא עוזב בסערת רגשות.
עד מהרה, קבוצה של ילדי מקהלה מגיעה למפתן דלת הבית כדי לשיר את מזמורי חג המולד המסורתיים, ומסיחים את דעתה של ג'ס בזמן שהרוצח נכנס לחדרה של ברב ורוצח אותה עם פסלון זכוכית; אך צעקותיה של בארב לעזרה נבלעים בקול שירתם של הילדים המזמרים.
לאחר שמקהלת הילדים עוזבת, ג'ס מקבלת עוד שיחת טלפון מטרידה, בה המתקשר חוזר על חלק מהוויכוח שלה עם פיטר.
סגן פולר, שהגיע בינתיים לבית האחווה על מנת לרשום את תלונתה של ג'ס, טוען שייתכן שפיטר הוא האחראי, בשל ידיעתו של המתקשר על הוויכוח ועל מצבו של פיטר, אך ג'ס מפקפקת בטענה זו.
רגעים ספורים לאחר מכן, פיליס נכנסת לחדרה של ברב, שם הרוצח ממתין לה ורוצח אותה חוץ למסך.
ג'ס מקבלת שיחת טלפון מגונה נוספת, בה הרוצח רומז על איזשהו מקרה בין שני ילדים בשם אגנס ובילי.
הפעם, השיחה נמשכת מספיק זמן כדי לאתר את מקורה, וסמל נאש מורה לג'ס לעזוב את הבית באופן מיידי לאחר שמתגלה שהשיחה באה מתוך הבית עצמו.
מודאגת לשלומן של ברב ופיליס, ג'ס מחמשת את עצמה עם מחתה ועולה לקומה השנייה, שם היא מגלה את גופותיהן המושחתות של ברב ופיליס.
הרוצח מופיע ורודף אחר ג'ס לאורך הבית; וג'ס נועלת את עצמה במרתף.
פיטר מופיע מחוץ לאחד החלונות ומנפץ את החלון כדי להגיע לג'ס, שדוקרת אותו עם המחתה מתוך מחשבה שהוא הרוצח.
המשטרה מגיעה כעבור כמה רגעים בעקבות צרחותיה של ג'ס, ומוצאים אותה במרתף כשהיא בקושי בהכרה, לצד גופתו המדממת של פיטר.
השוטרים משכיבים את ג'ס לישון ומנהלים דיון על הרציחות, תוך כדי חוסר ידיעה מוחלט לכך שגופותיהן של קלייר ושל גברת מקנרי עדיין נמצאות בעליית הגג.
לאחר מכן, השוטרים עוזבים בזמן שג'ס נשארת לנוח לבדה בבית, עם שוטר ששומר בחוץ.
בסצנת הסיום, הרוצח יוצא מעליית הגג בזמן שג'ס ישנה בחדר הסמוך.
הטלפון של הבית מתחיל לצלצל, וגורלה של ג'ס נשאר בסימן שאלה עבור הצופה.
רוי מור כתב את התסריט עבור הסרט, שאז נקרא "Stop Me" על פי האגדה האורבנית "הבייביסיטר והגבר במעלה המדרגות".
מור גם טען כי הוא שאב השראה מסדרה של מקרי רצח שהתרחשו במהלך עונת החגים באזור ווסטמאונט במונטריאול, קוויבק.
מפיקי הסרט, הארווי שרמן וריצ'רד שוטן, ביקשו מהתסריטאי טימותי בונד לכתוב מחדש את התסריט כך שיתרחש באוניברסיטה.
קלארק, שהרגיש שהתסריט המקורי היה פשוט מדי, עשה מספר שינויים בדיאלוגים בין הדמויות השונות, ושילב גם אלמנטים הומוריסטיים בסרט, בייחוד בדמויותיהן של ברב וגברת מקנרי, שקלארק ביסס על דודתו.
קלארק הרגיש שתלמידי הקולג' והתיכון לא ילכדו את "כל תחושת המציאות" בסרט אמריקאי, ומשכך הוא התכוון ללכוד את "פיקחותם" של הצעירים המתבגרים: "סטודנטים - אפילו בשנת 1974 - הם אנשים פיקחים.
לא הכל זה ביקיני, שמיכות חוף ובינגו".
אוליביה האסי, שכבר זכתה לתהילה בינלאומית על תפקידה כיוליה ב"רומיאו ויוליה" מאת פרנקו זפירלי, הסכימה להשתתף בסרט לאחר שנאמר לה שהיא "תעשה סרט בקנדה שירוויח הרבה כסף".
קלארק חיפש את השחקן קייר דוליה שיגלם את דמותו של פיטר לאחר שהופיע כדייב באומן בסרט "2001: אודיסיאה בחלל".
דמותה של גברת מקנרי הוצעה לבטי דייוויס, אך היא דחתה את ההצעה.
מרגו קידר לוהקה לדמותה של ברב, ואמרה שהיא נמשכה אל הדמות "כי היא הייתה פרועה וחסרת שליטה", ולא "דמות ראשית קונבנציונלית".
לגילום דמותה של קלייר הריסון, שרציחתה מתניע את עלילת הסרט, לוהקה לין גריפין, ילידת טורונטו, אחרי שאמה, שהייתה גם סוכנת הליהוק שלה באותה העת, השיגה לה אודישן.
במקור, דמותה של פיליס קרלסון הוצעה לגילדה רדנר, שהסכימה לגלם את הדמות, אך נאלצה לעזוב חודש לפני תחילת הצילומים בגלל התחייבותה הקודמות לסאטרדיי נייט לייב, והוחלפה באנדריאה מרטין.
אדמונד או'בריאן לוהק במקור לדמותו של סגן פולר, אך עם הגעתו לסט, המפיקים הבינו שהוא לא יוכל למלא את חובותיו הנדרשות בשל בריאותו הרופפת (שנבעה ממחלת אלצהיימר).
ג'ון סקסון, שקרא את התסריט קודם לכן, קיבל שיחת טלפון מהמפיקים, שהציעו לו את התפקיד; סקסון הסכים לקבל את התפקיד, והיה צריך להגיע לטורונטו מניו יורק בתוך יומיים על מנת להתחיל את הצילומים.
הסרט צולם בטורונטו במהלך החורף של שנת 1973-74; הבית המוצג בסרט התגלה על ידי קלארק בזמן שסייר עבור חיפוש לוקיישנים, ובעליו הסכימו להחכיר לו את הבית עבור ההפקה.
חלק מהסרט גם צולם בקמפוס של אוניברסיטת טורונטו.
לדבריו של ג'ון סקסון, קלארק צייר בקפידה סטוריבורד עם צילומי מפתח, שהוא הביא לסט של הסרט כל יום: "אני יכול להבין בדיוק למה חשבתי שהוא נזקק, ולמה הסצנה נזקקה".
בסרט מופיעים סצנות מנקודת מבטו של בילי / הרוצח.
סצנות אלו צולמו באמצעות שימוש במתקן שתוכנן על ידי מפעיל המצלמה, ברט דאנק, אשר היה מחובר ראשו של דאנק בזמן שהוא טיפס על הקיר של הבית.
סצנת מותה של גריפין, שצולמה במצלמת כף יד בארון אמיתי, הושלמה תוך מספר מועט של טייקים.
לדברי גריפין, ההפתעה שדמותה חווה, מכיוון שגיחתו של הרוצח מהארון הייתה אמיתית.
מאוחר יותר, השחקנית נזכרה ושיתפה ש"זה היה הלם מוחלט כי לא ידעתי למתי לצפות שהוא יקפוץ החוצה!" הסצנות בהן גופתה של קלייר בכיסא הנדנדה מופיעה, חייבו את השחקנית ללבוש שקית פלסטיק אמיתית על ראשה לפרקי זמן ממושכים.
למרות זאת, גריפין סיפרה שהיא התמודדה בקלות יחסית עם מצב זה: "הייתי למעשה, ועודנו, שחיינית די טובה מספיק כדי שאוכל לעצור את הנשימה שלי במשך זמן רב, וגם אני יכולה לפקוח את העיניים למשך זמן רב מבלי למצמץ".
כשהיא שיתפה את זכרונותיה מתקופת הצילומים, מרגו קידר אמרה שהתקופה הייתה "כיפית.
באמת התחברתי לאנדריאה מרטין בזמן שצילמנו בטורונטו ובאונטריו.
אוליביה האסי הייתה קצת מוזרה.
היא הייתה אובססיבית לרעיון להתאהב בפול מקרטני דרך המדיום שלה.
קצת הקשנו עליה בגלל דברים כאלו".
המלחין של הסרט, קארל זיטרר, אמר בראיון כי הוא יצר את המוזיקה המסתורית המופיעה לאורך הסרט על ידי קשירת מזלגות, מסרקים וסכינים על מיתרי הפסנתר על מנת לעקם את צליל המפתחות של הכלי.
זיטרר גם אמר שהוא עיוות את הצליל עוד יותר על ידי הקלטתה באמצעות קלטת אודיו והאטת הקול.
הקולות עבור שיחות הטלפון המטרידות בוצעו על ידי שחקנים רבים, כולל השחקן ניק מנקוזו והבמאי בוב קלארק.
מנקוזו סיפר בראיון שהוא עמד על ראשו במהלך ההקלטה במטרה לדחוס את בית החזה שלו ולגרום לקולו להישמע מטורף יותר.
במהלך ההכנות בשנת 1974 ליציאת הסרט לאקרנים באמריקה, מנהלי אולפני "האחים וורנר" ביקשו מקלארק רשות לשנות את סצנת הסיום לסצנה בה בן זוגה של קלייר, כריס, מופיע מול ג'ס ואומר: "אגנס, אל תספרי להם מה עשינו", לפני שהורג אותה; אבל קלארק התעקש לשמור על הסוף המעורפל המקורי.
הסרט יצא לאקרנים ב-11 באוקטובר 1974 בקנדה תחת הפצתה של "Ambassador Film Distributors".
בארצות הברית, הסרט יצא לאקרנים תחת הפצתם של אולפני האחים וורנר החליטו להפיץ את הסרט במקביל לעונת חג המולד, ב-20 בדצמבר 1974. אולפני האחים וורנר החליטו לשנות את שם הסרט ל"לילה שקט, לילה מרושע" ("Silent Night, Evil Night"), מחשש ששם הסרט המקורי יטעה את קהל הצופים לחשוב שמדובר בסרט בלאקספלויטיישן.
האולפנים החזירו את שם הסרט המקורי לאחר ההפצה הראשונית עבור ההקרנות העתידיות.
באוקטובר 1975, הסרט הוקרן בניו יורק ובשיקגו, וכמו כן גם ב-19 בתי קולנוע בלוס אנג'לס, שם הוא זכה להצלחה קופתית.
הצלחה זו הביאה את אולפני האחים וורנר להפיץ את הסרט ב-70 תיאטראות בכל רחבי הארץ בתקופת ליל כל הקדושים, אך אז הסרט גרף בממוצע יומי רק 700 דולר ליום בכל אולם קולנוע, מה שגרם לאולפני האחים וורנר להפסיק את ההפצה בדצמבר של אותה השנה.
הסרט הוקרן בעבר תחת שמו החלופי, "לילה שקט, לילה מרושע", בווירג'יניה ביולי 1975.
כאשר הסרט הופץ בבריטניה, המועצה הבריטית לסיווג סרטים צינזרה מספר משפטים בעלי אופי מיני הנאמרים במהלך שיחת הטלפון המגונה הראשונה.
הסרט, בשם "זר בבית" ("Stranger in the House"), התעתד לעלות לשידור בכורה בטלוויזיה במוצאי שבת, 28 בינואר 1978, ברשת "NBC".
שבועיים לפני שידור הבכורה שלה, בוצע רצח כפול בבית האחווה "צ'י אומגה" בקמפוס של אוניברסיטת פלורידה סטייט בטלהאסי.
לאחר מכן, הרוצח הלך לחדר סמוך לבית האחווה ותקף באלימות שתי סטודנטיות ששרדו.
מאוחר יותר, הרוצח זוהה כטד בנדי, והוא הוצא להורג ב-24 בינואר 1989.
ימים ספורים לפני הקרנת הסרט בפלורידה, מושל פלורידה, ראובין אזובין, פנה לנשיא "NBC", רוברט מלהולנד, וביקש שהסרט לא יוקרן בשל נושאי הסרט הדומים לאירוע הרצח הכפול.
ביום שלישי, 24 בינואר, NBC-TV נתנה לכמה מהחברות המסונפות לה בפלורידה, ג'ורג'יה ואלבמה, את האפשרות להקרין את הסרט "דוק סאבג': איש הברונזה", במקום את "זר בבית":
הסרט הופץ על גבי תקליטורי DVD מספר פעמים בצפון אמריקה.
מהדורת יום השנה ה-25 הופצה בקנדה ב-6 בנובמבר 2001 על ידי חברת "Critical Mass".
מהדורה זו הכילה רק את הטריילר התיאטרלי כקטע בונוס.
בשנה שלאחר מכן, ב-3 בדצמבר 2002, הוציאה "Critical Mass" את מהדורת האספנים של הסרט על גבי DVD עם סרטי תעודה, שני טרקי פרשנויות וכרזות ארט לסרט באנגלית ובצרפתית הניתנות להחלפה.
ב-5 בדצמבר 2006, "Critical Mass" הפיצה תקליטור שלישי מסוג "מהדורה מיוחדת" עם פרשנות מחודשת, שתי סצנות מקוריות עם טרקים חדשים שנחשפו, סרט תיעודי חדש על יצירת הסרט וראיונות עם צוות ההפקה.
מהדורה זו הופצה על גבי תקליטור של Blu-ray ב-11 בנובמבר 2008.
זמן קצר לאחר יום השנה ה-40 של הסרט, חברת "Anchor Bay" הפיצה תקליטורים של Blu-ray ו-DVD בקנדה, שנקראו "מהדורת האבל של העונה".
מהדורה זו הופצה על גבי תקליטורי Blu-ray ו-DVD ב-24 בנובמבר 2015.
בארצות הברית, חברת "Scream Factory" הפיצה את הסרט במהדורת אספנים בטכנולוגיית Blu-ray ב-13 בדצמבר 2016 עם תוספות חדשות.
"Scream Factory" אספה את כל חומרי הבונוס מהמהדורות הקודמות והכלילה אותן במהדורת האספנים.
בהפצתו הראשונה, הסרט זכה לביקורות מעורבות.
ויילר מ"הניו יורק טיימס" כינה את הסרט "סיפור בלשי שמעלה את השאלה לשם מה הוא נוצר בכלל".
המגזין "וראייטי" קרא לסרט "סרט רציחות מלא דם וחסרת טעם המנצל אלימות מיותרת בבית אחווה אוניברסיטאי המנוהל על ידי אלכוהוליסטית ורקדנית לשעבר בצורה בלתי סבירה.
סיפורו האטי והמעוקל כרוך במתקשר טלפוני גס המתענג מהריגת הנערות בזו אחר זו, אפילו את אם הבית האומללה".
ג'ין סיסקל מ"שיקגו טריביון" נתן לסרט כוכב וחצי מתוך ארבעה כוכבים וקרא לזה סרט שגרתי שבולט רק בגלל התפקידים העלובים ששחקניות מוכשרות נאלצים לגלם בסרטים".
קווין תומאס מ"לוס אנג'לס טיימס" כתב: "לפני שהיא מגזימה בצורה מטורפת עם סיום מתחמק, חג מולד שחור (שנפתח היום בתיאטראות נבחרים) הוא סרט אימה קטן וחכם סטייל תוצרת-קנדה, שמטעה לחלוטין...
אולי ייתכן שהיוצרים פשוט לא הצליחו להבין איך לסיים את זה".
על פי אתר הביקורות "Rotten Tomatoes", הסרט קיבל אחוז חיוביות של 71%, בהתבסס על 31 ביקורות, והקונצנזוס אמר עליו: "הסלאשר הנדיר עם מספיק האינטליגנציה כדי להקל את המתח בין ההתפרצויות המדממות, חג מולד שחור מציע צפייה בחופשה מהנה עבור מעריצי הסוגה".
היידי מרטינוזי מ-"Film Threat" קראה לסרט "חדשני" ושיבחה את השחקניות הראשיות, אוליביה האסי ומרגו קידר.
האתר "TV Guide" העניק לסרט שלושה מתוך ארבעה כוכבים, וכתב: "אף על פי שההקפדה הסטנדרטית הוגנת, החומר מוגבה במידת מה באמצעות טיפולו המיומן של קלארק בכלי העלילה, כמו שיחות הטלפון הגסות מהרוצח לנערות באמצעות הטלפון בקומה העליונה וטוויסט הסיום שמטופל היטב, מה שמספק הלם אמיתי".
הסופר ומבקר הקולנוע ליאונרד מלטין העניק לסרט שניים וחצי מתוך ארבעה כוכבים אפשריים (דירוגו השכיח ביותר), וכינה אותו "מוזר", אך גם שיבח את משחקה של קידר כבעלת חשיבות.
מדריך הסרטים "Time Out" ציין כי הסרט "מעביר נתח טוב של מתח בסגנון המיושן".
1976: מועמדות - סרט האימה הטוב ביותר.
1975: זכייה - עריכת הסאונד הטובה ביותר בסרט, קנת' הילי-ריי.
1975: זכייה - הביצועים הטובים ביותר של שחקנית ראשית, מרגו קידר.
1975: מועמדות - הסרט הטוב ביותר.
1976: מועמדות - סהרט הטוב ביותר, א.
שנים לאחר יציאתו לאקרנים, הסרט זכה למעמד קאלט והיה אחד מסרטי הסלאשר הראשונים שהוצגו בקולנוע.
הסרט היווה השפעה והשראה רבה עבור סרטי סלאשר רבים שיצאו לאחר מכן, שהגדול והמפורסם מביניהם הוא סרטו של ג'ון קרפנטר, "ליל המסכות", (שכנראה קיבל השראה מדבריו של קלארק על רעיון לסרט המשך).
בערוץ "בראבו", הסרט דורג במקום ה-87 במיני הסדרה הדוקומנטרית שלה, "100 הרגעים המפחידים ביותר בסרטי אימה".
במהלך הראיון שלה בדוקומנטרי, אוליביה האסי חשפה שכאשר היא פגשה את סטיב מרטין בפעם הראשונה, הוא אמר לה שהיא מככבת באחד הסרטים האהובים עליו בכל הזמנים, ומכיוון שהיא חשבה בתחילה שהוא מתכוון ל"רומיאו וליוליה", היא הופתעה כשמרטין אמר שמדובר ב"חג מולד שחור" ושהוא ראה את הסרט המדובר 27 פעמים.
בשנת 1976, הסופר לי הייס עיבד את הסרט לרומן ספרותי באורך מלא.
הסרט זכה לשני עיבודים מחודשים.
העיבוד המחודש הראשון בוים על ידי הבמאי גלן מורגן ויצא לאקרנים ב-25 בדצמבר 2006. העיבוד בוסס באופן רופף על הסרט המקורי, והכיל הרבה יותר תוכן גרפי והתמקד בעברו של בילי.
אנדריאה מרטין הייתה השחקנית המקורית היחידה שהופיעה בסרט, ובוב קלארק, במאי הסרט המקורי, שימש כמפיק בפועל.
בשנת 2019, אולפני "בלאמהאוס הפקות" הכריזו על הפקת עיבוד מחודש שני.
הבמאית סופיה טקאל עתידה לביים את הסרט וג'ייסון בלום, בן קוסגרוב ואדם הנדריקס יפיקו אותו.
התסריט נכתב על ידי אפריל וולף וטקאל.
בגרסה המחודשת יככבו אימוג'ן פוטס בתפקיד הראשי, לצדם של אליז שאנון, בריטני או'גריידי, לילי דונויו וקיילב אברהרדט.
הסרט יופץ על ידי "סרטי יוניברסל" ועתיד לצאת לאקרנים ב-13 בדצמבר 2019, שיחול ביום שישי ה-13. הפקת הסרט תצולם בעיקר באזור אוניברסיטת אוטגו בניו זילנד.
חג מולד לבן הוא סרט מוזיקלי אמריקאי עם מוזיקה ושירים של אירווינג ברלין, בבימויו של מייקל קורטיז עם בינג קרוסבי, דני קיי, רוזמרי קלוני וורה-אלן בתפקידים הראשיים.
שיר הנושא חג מולד לבן מנוגן ומושר בתחילת הסרט ובסופו.
שיר זה בוצע על ידי בינג קרוסבי בסרט Holiday Inn (1942) והיה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
שירתה של ורה-אלן שהיא שחקנית ורקדנית, מדובבת על ידי רוזמרי קלוני.
באחד מקטעי הריקוד המרכזיים היא רוקדת עם ג'ורג' צ'קיריס.
נושא חג המולד מופיע לכל אורך הסרט ולכן הוא שייך ל"סרטי חג המולד" המשודרים
בעיקר בחג זה בעולם הנוצרי.
הסרט צולם בצבעי טכניקולור והיה הראשון שצולם בשיטת מסך רחב שנקראה VistaVision.
ערב חג המולד, 1944, לוחמי דיוויזיה 151 מתכנסים כאשר תותחים רועמים ברקע.
על הבמה מופיעים קפטן בוב ואלאס (בינג קרוסבי) וטוראי פיל דייוויס (דני קיי).
בוב שר את חג מולד לבן.
בסוף ההופעה מגיע המפקד האהוב שלהם מייג'ור גנרל בוורלי (דין ג'אגר) שעומד לעזוב אותם.
כולם מצדיעים לו ושרים "The Old Man".
כשהם מתפזרים מתחילה הפגזה עזה.
קיר קורס ליד בוב ופיל גורר אותו משם ומציל אותו ברגע האחרון, תוך כדי כך הוא נפגע בזרוע ומאושפז.
בוב מבקר אותו ופיל מראה לו שיר שכתב ומציע להופיע ביחד בניו יורק.
בוב מהסס אבל אינו יכול לסרב למי שהציל אותו.
לאחר המלחמה הם מופיעים כזוג בניו יורק, מצליחים מאוד ומתפרסמים.
בוב שקוע כולו בעבודה ופיל מודאג מחברו שאינו מתעניין בבחורות.
כאשר מגיע מכתב מלוחם לשעבר ביחידה כי שתי אחיותיו מופיעות במועדון הלילה "נובלו", משכנע פיל את בוב להגיע למועדון.
האחיות היינס, בטי (רוזמרי קלוני) וג'ודי (ורה-אלן), מופיעות בשיר "Sisters" ומוצאות חן בעיני בוב ופיל.
בוב נמשך לבטי ופיל לג'ודי.
בטי מספרת להם כי הן מרוששות וכי בעל הדירה מחפש אותן בגלל חוב.
הן צריכות לנסוע לורמונט כדי להופיע שם בערב חג המולד.
פיל עוזר להן לברוח ומצייד אותן בכרטיסי נסיעה ברכבת ולאחר שהן עוזבות במהירות הוא ובוב מצטרפים אליהן ברכבת.
הם מגיעים למלון Pine Tree אבל אמה, מנהלת המלון (מרי ויקס), מודיעה להם שהיות ולא ירד שלג אין אורחים ואין להם אפשרות לממן את ההופעה.
הם מתכוונים לעזוב עד שמגיע בעל המלון ומסתבר שזה גנרל בוורלי שהשקיע את כל חסכונותיו במקום ועומד לאבד אותם.
בו במקום מחליטים בוב ופיל מתוך הערכתם לגנרל להביא את כל ההפקה שלהם מניו יורק על אף שמדובר בהפסד כספי.
הוא מתקשר למפיק טלוויזיה כדי לשדר את המופע.
המפיק אומר לו שזו תהיה גם פרסומת חינם לטובתו אבל בוב אומר שהוא אינו מעוניין בפרסומת.
אמה שומעת רק חצי שיחה ומודיעה לבטי שכל מטרת ההופעה היא לפרסם את בוב ופיל.
בטי כועסת, עוזבת את המקום ונוסעת להופיע בניו יורק.
בוב מגיע להופעתה אך לא מצליח לשכנע אותה לחזור.
רק לאחר שהיא צופה בטלוויזיה בבוב שמכריז כי מטרת ההופעה היא לאסוף את לוחמי הדיוויזיה להופעה למען הגנרל, היא משתכנעת לחזור.
בינתיים פיל עושה עצמו כנפגע ברגל ונזקק לעזרת הגנרל, כל זה כדי שהגנרל לא יצפה בבוב בטלוויזיה.
לקראת ההופעה מתכנסים מרחבי ארצות הברית לוחמי הדיוויזיה עם בנות זוגם.
הם לבושים במדי צבא ואמה מסלקת את כל בגדי הגנרל ומשאירה לו רק את בגדיו הצבאיים.
הגנרל יורד להופעה ופתאום רואה את כל חייליו לשעבר מצדיעים לו כפי שהיה בטקס הפרידה שלו ב-1944.
פתאום מתחיל לרדת שלג ובוב, פיל, בטי וג'ודי בלוויות רקדנים, שרים את "חג מולד שמח" לכבוד הגנרל.
חגוארס דה קורדובה סוסיאדד אנונימה (בספרדית: Jaguares de Córdoba Fútbol Club S.
A) הוא מועדון כדורגל קולומביאני מהעיר מונטריה שבמחוז קורדובה.
המועדון נחשב לאחד הצעירים במדינה ונוסד ב-24 בדצמבר 2012, כאשר משחקו הראשון היה ב-3 בפברואר 2013 מול ריאל קרטחנה.
הקבוצה משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון חרגוואי, בעל קיבולת של 12,000 צופים.
חגוארס נוסדה באופן רשמי ב-24 בדצמבר 2012, אך למעשה לקחה את מקומה של קבוצה שהייתה קיימת בשם סוקרה פוטבול קלוב.
בתמיכת עיריית מונטריה ומושל מחוז קורדובה, הגיעו להסכם עם ראשי קבוצת סוקרה על העברת הקבוצה לעיר מונטריה ושינוי שמה לחגוארס.
זו לא הייתה ההעברה הראשונה, שכן הבעלים והנשיא של חגוארס, נלסון סוטו דוקה, היה לפני 20 שנים גם הבעלים של קבוצת חירארדוט פוטבול קלוב, שעברה לשלושה מקומות שונים ונקראה דפורטס פלמירה, פאסיפיקו פוטבול קלוב וסוקרה פוטבול קלוב לפני שהפכה לחגוארס דה קורדובה.
את הבכורה שלה ערכה חגוארס ב-3 בפברואר מול קבוצת ריאל קרטחנה וניצחה אותה 1–2 לעיני 8,000 צופים שהגיעו לאצטדיון חרגוואי.
היא אומנם השיגה שני ניצחונות, אבל זה לא היה מספיק בשביל להעפיל לגמר.
עלייה לליגה הבכירה כבר אחרי שנתיים
המאמן סוארס המשיך לעוד שנה והוכיח את עצמו.
בכל הסמסטר השיגה הקבוצה 41 נקודות, 27 בבית ו-14 בחוץ.
בטורניר האפרטורה של 2014, הגיעה הקבוצה לגמר מול אמריקה קאלי.
במשחק הראשון בבית הביסה את אמריקה 1–4 ובמשחק הגומלין באצטדיון פסקוואל גררו, סיימה בתיקו 1-1 שנתן לה את התואר בסמסטר הראשון אחרי שנה אחת בלבד מהרגע שנוסדה.
במשחק הגמר של השנה, התמודדה מול דפורטס קינדיו, הקבוצה שזכתה בטורניר הקלאוסורה, על הזכות להעפיל ישירות לליגה הבכירה.
במשחק הראשון בחוץ באצטדיון סנטנריו, הפסידה חגוארס 0–2. על מנת להעפיל הייתה צריכה לנצח בגומלין בשלושה שערים ויצרה ציפייה גדולה אצל האוהדים, שמילאו את האצטדיון בחראגוואי.
לאחר 90 דקות וכשנותרה ב-10 שחקנים, ניצחה חגוארס 0–3 ועלתה לראשונה לליגה הבכירה תוך שהיא זוכה באליפות הליגה השנייה לאחר שנתיים שהמועדון קיים.
בעונתה הראשונה בליגה הבכירה רשמה חגוארס טורניר לא רע באפרטורה, שכלל תוצאות תיקו מול דפורטיבו קאלי, מיונאריוס ואינדפנדיינטה מדיין ובסופו של דבר סיימה במקום ה-15 עם 21 נקודות, תחת המאמן קרלוס קסטרו.
הבעיה הייתה בטורניר הקלאוסורה, כאשר הקבוצה ניצחה במחזור הפתיחה את דפורטיבו קאלי, אבל התחילה ברצף תוצאות שליליות שרמו להחלפת המאמן קסטרו בחורחה לואיס ברנל, שגם הוא לא הועיל והקבוצה סיימה במקום ה-20 עם 10 נקודות בלבד וירידה חזרה לליגה השנייה לאחר עונה אחת.
העונה הטובה ביותר והשתתפות בטורניר יבשתי
ב-2017 תחת המאמן יוברט בודהרט רשמה חגוארס את הטורניר הטוב ביותר בתולדותיה עד כה.
היא פתחה את העונה עם שרשרת ניצחונות על קבוצות היסטוריות כמו אמריקה קאלי, ג'וניור ברנקייה, אינדפנדיינטה סנטה פה ומיונאריוס.
רשמה תוצאות תיקו מול אונסה קלדס ודפורטיבו קאלי.