tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובלה ההיסטורית של רוברט גרייבס "הרקולס, עמיתי למסע ההפלגה", טען גרייבס כי טנטלוס היה חבר בשבט פולש יווני, שנידון לייסוריו בטנטלוס בשל סירובו לדחות את ישויותיו האלוהיות הפטריארכליות לטובת גרסה מקומית של עשתרת.
סיפורו של טנטלוס מאשר ביתר תוקף כי קורבן אדם ורצח בן הם טאבו בתרבות היוונית הקלאסית העתיקה.
למרות זאת נראה שהוא מרמז כי קורבן אדם הוענק בעבר בזמנים קדומים, בייחוד לדמטר.
לחלופין טנטלוס עשוי להצטייר כדמות פרומתיאית, אשר חושפת סודות אלוהיים לבני אנוש.
הוא ניהל טקסים שכללו מוות מיסטי והמרת צורה.
הביתור שביצע בפלופס וההקמה לתחייה של פלופס עשויים להיחשב טקס שמאני אב־טיפוסי.
דמויות אחרות בעלות שם דומה
במיתולוגיה היוונית ישנן שתי דמויות נוספות ששמן טנטלוס.
שתיהן דמויות משניות ושתיהן צאצאיות של טנטלוס הנזכר לעיל.
נאמר כי לברוטיאס היה בן ושמו טנטלוס, ששלט בעיר פיסה שבפלופונסוס.
טנטלוס הלה היה בעלה הראשון של קליטמנסטרה.
רצח אותו אגממנון, מלך מיקנה, שהפך את קליטמנסטרה לאשתו.
טנטלוס השלישי היה בנו של תיאסתס, אשר נרצח בידי דודו אטראוס והוגש למאכל לאביו, תיאסתס, שלא חשד בדבר.
הפועל "tantalise" באנגלית נובע מן השם "טנטלוס", ופירושו – להתגרות, להתעלל, לעורר תקוות שווא או לקנטר.
באנגלית משמש המושג "טנטלוס" גם לתיאור משקאות המאוחסנים בבקבוקים, הפקוקים בחוזקה במנעולי ברזל, כאמצעי למנוע ממשרתים לגנוב ליקר מאדוניהם.
הבקבוקים עצמם, לעומת זאת, נותרים גלויים לעין כול.
גם היסוד הכימי טנטלום (סמל Ta, מספר אטומי 73) נקרא על שם טנטלוס המיתולוגי.
טנטלום הוא יסוד כימי שסמלו הכימי Ta ומספרו האטומי 73.
טנטלום הוא מתכת מעבר שצבעה אפור-כחול, עמידה מאוד בפני קורוזיה ומוליכה טובה מאוד של חשמל וחום.
בטמפרטורות הנמוכות מ-150 מעלות צלזיוס טנטלום חסין כמעט לחלוטין בפני חומרים כימיים ואפילו בפני מי מלך.
החומצה היחידה שיכולה לתקוף טנטלום היא חומצה פלואורית (HF).
השימוש העיקרי של טנטלום הוא בצורה של תחמוצת טנטלום, המשמשת בייצור רכיבים אלקטרוניים, בעיקר בתור התווך הדיאלקטרי בקבלים עבור ציוד אלקטרוני מסוגים שונים, כולל טלפונים סלולריים ומחשבים ניידים.
רכיבים אלקטרוניים נוספים המשתמשים בטנטלום הם מסננים, זיכרונות DRAM ומסכי LCD.
שימוש נוסף של טנטלום הוא בייצור סגסוגות בעלות נקודת התכה גבוהה במיוחד.
יחד עם מתכות אחרות, לטנטלום תפקיד בייצור קרבידים, סגסוגות-על לרכיבי מנועי סילון, חלקי טילים ועוד.
בתעשייה הכימית משמש הטנטלום לייצור מחליפי חום, בטנות כורים וצינורות.
בזכות עמידותו בפני חומרים רבים, טנטלום מתפקד כרכיב שתלים בגוף.
בשנת 1980 שימש 55% מהטנטלום לייצור קבלים אלקטרוליטיים, 30% לייצור חודים נוקשים לכלי עבודה כמו מקדחים, 9% לתעשייה הכימית ו-6% לסגסוגות בעלות נקודת התכה גבוהה במיוחד.
בין השנים 1910-1902 יוצרו נורות להט עם חוט להט מטנטלום, כחלופה יעילה לנורות להט עם חוט להט מפחם.
הטנטלום נתגלה על ידי הכימאי השוודי אנדרס אקברג (Anders Ekeberg) ב-1802, ובודד לראשונה על ידי הכימאי השוודי יונס יעקב ברצליוס (Jöns Berzelius).
רבים מבין הכימאים בתקופה זו האמינו כי ניוביום וטנטלום הם אותו יסוד, עד שב-1846 הפריד היינריך רוז את הטנטלום מהניוביום והוכיח שהם שונים.
מאוחר יותר, ב-1866, הציע מריגנאק שיטה יעילה להפריד ביניהם ונפתח הפתח לניצול תעשייתי של הטנטלום והניוביום.
החוקרים הראשונים הצליחו להפיק רק מתכת שאינה טהורה.
הראשון שהצליח לזקק טנטלום טהור היה ורנר פון בולטון (Werner von Bolton) ב-1903. תיילים מהמתכת טנטלום שימשו בנורות ליבון עד שהמתכת טונגסטן החליפה אותה בתפקיד זה.
מקור השם ליסוד הוא טנטלוס, אביה של ניובה, דמות מהמיתולוגיה היוונית, שנענש לאחר מותו לעמוד במים עד ברכיו כשפירות גדלים מעל ראשו.
טנטלום קרוי על שם טנטלוס בשל הקושי הניכר בזיקוקו.
בטבע, טנטלום מופיע בעיקר במינרלים כמו טנטליט Fe, Mn)Ta2O6), קולטן, אוקסניט וסמרסקיט.
המקורות העיקריים לטנטלום הם מחצבי קולטן ותוצרת לוואי מעיבוד של סיגי בדיל.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה קצב הייצור העולמי השנתי של טנטלום בין 700–1,000 טון.
לטנטלום אין בורסה מרכזית שבה הוא נסחר ועל כן קשה להעריך במדויק את מחירו.
באופן כללי הטנטליט נסחר סביב ה-40$ לק"ג אולם המחיר חווה מספר עליות תלולות וצניחות עוקבות: בסוף שנות ה-70, בשנת 1988 ובשנת 2000. עליות המחירים הביאו לחיסכון ולשימוש בתחליפים.
אוסטרליה היא המקור העיקרי למינרלים עשירים בתחמוצת טנטלום.
היצרן הגדול ביותר, "Sons of Gwalia", מפעיל באוסטרליה שני מכרות המספקים כ-50% מהתצרוכת העולמית לטנטלום.
את המינרלים המכילים טנטלום כורים גם בקנדה, בברזיל, בסין וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו (שבה מצויים כ-80% מהעתודות הידועות בעולם).
גם תאילנד ומלזיה הן יצואניות של מינרלי טנטלום, המתקבלים במדינות אלה כמוצר לוואי של תהליך הכרייה והפקת הבדיל.
עיקר האספקה מיבשת אפריקה מגיע מהאזורים המזרחיים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
מקומות נוספים שבהם כורים מינרלים עשירים בטנטלום הם אתיופיה, ניגריה, זימבבואה, מוזמביק, נמיביה, דרום אפריקה ומצרים.
טנטלום מתכתי אינו גורם לבעיות בשימוש מסחרי במעבדות, אך ישנן עדויות לכך שתרכובות טנטלום יכולות לגרום לגידולים בגוף ולכן יש לטפל בהן בהתאם.
למרות זאת, לטנטלום שימוש בהשתלות בגוף, מכיוון שהוא לא מגיב עם נוזלים בגוף.
טנזור המאמצים (נקרא גם טנזור המאמצים של קושי, על שם אוגוסטן לואי קושי) מתאר את המאמצים על פני קובייה קטנה של החומר הנתון בעומס חיצוני, שנהוג לייצגו על ידי מטריצה בת תשעה רכיבים (3 על 3).
טנזור המאמצים מרכז את מאמצי המתיחה, הלחיצה והגזירה, הפועלים על נקודה חומרית בגוף.
טנזור המאמצים מקשר בין וקטור כיוון באורך יחידה e לווקטור גרירה T(e) הפועל על מישור דמיוני הניצב ל-e:
מילולית, האיבר בטנזור מייצג את המאמץ המופעל בכיוון ציר j על פאה שהניצב לה מקביל לכיוון ציר i.
אם i=j (איבר על האלכסון הראשי) אז הווקטור הניצב לפאה וכיוון הכוח מתלכדים, ולכן זהו מאמץ נורמלי או מאמץ לחיצה/מתיחה.
אם i שונה מ-j האיבר מייצג כוח הפועל על פאה במקביל אליה, ולכן מייצג מאמץ גזירה.
לפי עקרון שימור התנע הזוויתי, על מנת שקובייה תימצא במנח קבוע במרחב צריך להתקיים שסכום המומנטים הפועלים עליה ביחס לנקודה שרירותית יהיה אפס, מה שמוביל למסקנה שטנזור המאמצים סימטרי, ולפיכך יש לו ששה רכיבי מאמץ בלתי תלויים, במקום תשעת המקוריים.
על מנת שהקובייה תימצא בשיווי משקל מכני (כלומר בעלת תאוצה קווית אפס) דרוש תנאי נוסף על ההשתנות המרחבית של טנזור המאמצים, המגלם את התנאי ששקול הכוחות מתאפס.
פורמלית, התנאי קובע ש-, כאשר הוא שקול הכוחות החיצוניים ליחידת נפח, הפועלים על הקובייה.
למשל, בגזירת משוואת שיווי המשקל ההידרוסטטי הכוח החיצוני הרלוונטי הוא כוח הכבידה.
טנזור המאמצים של קושי משמש בניתוח מאמצים גופים חומריים הנתונים למעוותים קטנים; זהו מושג מפתח בתאוריית האלסטיות הליניאריות.
עבור מעוותים גדולים יותר, המכונים גם מעוותים סופיים, מדדים מורכבים יותר נדרשים.
משווי משקל מקבלים מטריצה סימטרית ובה 6 רכיבים שונים.
טנזור המאמצים הוא טנזור סימטרי ותמיד אפשר להציג אותו כסכום של שני טנזורים סימטריים שהם:
טנזור ממוצע או מאמצים הידרוסטטי הכולל מאמצי מתיחה או לחיצה בלבד
טנזור מאמצי גזירה הכולל מאמצי גזירה בלבד.
התיאור הכללי של טנזור המאמצים נעשה באמצעות אינדקסים 1,2,3
את חוק הוק אפשר להציג באמצעות המינוח הזה של האינדקסים בצורה הבאה:
בתורת היחסות טנזור המאמצים הוא חלק מטנזור 4 על 4 הנקרא טנזור צפיפות האנרגיה או טנזור המאמץ-אנרגיה ומסומן (כאשר ): זהו טנזור סימטרי שכולל את צפיפות האנרגיה, שטף האנרגיה, תנע ואת טנזור מאמצים (תת-מערך בגודל 3 על 3).
טנזור זה מופיע במשוואת השדה של איינשטיין (כאשר הוא טנזור איינשטיין) המתארת את עקמומיות המרחב-זמן כתלות בהתפלגות צפיפות האנרגיה, המסה, התנע והלחץ במרחב-זמן.
טַנְטָא היא בירת מחוז אל-ע'רביה בצפון מצרים.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 597,694 בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה במחוז אל-ע'רביה (אחרי אל-מחלה אל-כוברא) ולתשיעית במצרים כולה.
העיר שוכנת בחצי דרך בין אלכסנדריה וקהיר, ומשמשת מרכז חקלאי גדול וצומת חשוב לרכבות במצרים.
בעיר אחת מן האוניברסיטאות החשובות במצרים.
בשל המיקום הגאוגרפי בשפך הנילוס, בעיר לא נותרו שרידים מתקופת הפרעונים, אלא רק מן התקופה האסלאמית ואילך.
ב-1882 התחולל בעיר קרב לכיבושה על ידי הכוחות הבריטים.
בעיר קיים גם שדה תעופה צבאי, אשר מעליו התחוללו קרבות אוויר במהלך מלחמת יום הכיפורים.
בטנטא הייתה קיימת קהילה יהודית מתקופות מוקדמות, אך מרבית חבריה עזבו לאלכסנדריה בתחילת המאה ה-18. כיום לא קיימת קהילה יהודית בעיר.
בין האתרים בטנטא, מסגד הנקרא על שמו של שיח' , שהקים ב מסדר סופי, ובו קברו.
עאטף עביד - לשעבר ראש ממשלת מצרים
עאטף צדקי - לשעבר ראש ממשלת מצרים
סיד נוסיר - מרים משקולות
פרופ' נאצר אבו זיד - חוקר הקוראן ומדעי האסלאם
הרב דוד נחמיאש - שימש כרב העיר במשך כארבעים שנה
טַנְטוּרָה היה כפר ערבי לחוף הים התיכון, ששכן בחלק הדרומי של חוף הכרמל, כחמישה קילומטרים מצפון-מערב לזכרון יעקב.
במלחמת העצמאות תושבי הכפר ברחו או גורשו ממנו, ובתי הכפר נהרסו.
טענה שלוחמי גדוד 33 של חטיבת אלכסנדרוני ביצעו טבח בתושבי הכפר בזמן המלחמה מעסיקה חוקרים עד ימינו.
השם "דור" או תל דור מוזכר בכתבים עתיקים רבים.
כאשר התיישבו היוונים במקום, הם שינו את שמו לשם "דורה", על שמו של דוריוס, מייסד שבט הדורים.
בשנת 1738 ביקר במקום ריצ'רד פוקוק, שכינה אותה "טורטורה".
על פי תיאורו זהו כפר קטן עם נמל לסירות גדולות.
ייתכן שהשם "טורטורה" הוא שיבוש של "תל דורה".
לפי המסורת המקומית יושבה טנטורה בקבוצת משפחות שהיגרה מהודו, ותושביה כינו אותה בשמות רבים, בהם דור, ד'רהמיה, דריהימיה, דרכימה, דרכמונה וטנטורה.
ייתכן שהשם "טנטורה" קשור לטנטור, כובע מחודד הדומה בצורתו לתל דור, או לתנור טנדורי שמקורו בהודו.
חשיבותה של טנטורה גדלה בימי דאהר אל עומר באמצע המאה ה-18. הוא הרחיב את הנמל הקטן ששימש ליצוא כותנה לאירופה.
בזמן מסע נפוליאון בארץ ישראל שימשה טנטורה כבסיס לאספקה לצבאו.
בנסיגתו אחרי המצור על עכו במאי 1799, חנה צבאו בטנטורה, והוא נאלץ להותיר בחולות ובים שבסביבתה את תותחי המצור הכבדים שלו.
צבאותיו הנסוגים של נפוליאון שרפו את הכפר, והוא נבנה מחדש; בשנת 1821 מתאר אותו הנוסע בקינגהאם ככפר קטן עם מעגן קטן וחאן.
נוסעים במחצית הראשונה של המאה ה-19 מתארים את טנטורה ככפר קטן, כ-30 עד 40 בתים, עם נמל וחאן.
במאה ה-19 שימש הנמל ליצוא אבטיחים למצרים (כמו עוד מספר נמלים במישור החוף).
בשנת 1839 חנו בטנטורה יהודית ומשה מונטיפיורי, במסעם צפונה לאורך החוף של ארץ ישראל.
בשנת 1848 הגיעה לטנטורה משלחת המחקר האמריקנית של ויליאם פרנסיס לינץ', וחבריה תיארו אותה כ"עיירה רבת-אוכלוסין ומשגשגת", שהנמל שלה "נוצר בידי שלושה או ארבעה איים".
הכפר היה אחד הגדולים בארץ בשלהי המאה ה–19, אז הוערכה אוכלוסייתו בכ–1,200 נפש; אנשי הסקר הבריטי מתארים כאן מעגן ומלון אורחים.
בשנת 1892 ייסד אדמונד רוטשילד מפעל זכוכית ("המזגגה") על שטח של 200 דונם שרכש בטנטורה ותכנן להקים בו אזור פיתוח נרחב.
בביקורו בארץ ישראל ב-1893 עגנה ספינתו של רוטשילד בטנטורה ומשם נסע לזכרון יעקב.
מאחר שמהחול המקומי ניתן להפיק רק זכוכית שחורה, שלא התאימה לבקבוקי היין, כשל מפעל הזכוכית, ומנהלו, מאיר דיזנגוף, עזב את הארץ.
המבנה ננטש והיה חסר גג במשך עשרות שנים.
החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 שופצה הקומה השנייה במבנה והגג נבנה מחדש.
כיום משמש המבנה כמוזיאון לארכאולוגיה ימית ולעתיקות תל דור הסמוך .
בשנת 1920 מסר ג'יימס דה רוטשילד לחברו מהגדוד העברי ד"ר מאיר גורביץ, ששימש יו"ר ועדת המים ביישוב, זיכיון על שטח של 200 דונם כולל המבנים הבנויים עליו, לשם הקמת כפר דייגים ליד נמל הדיג העתיק במפרץ.
המטרה הייתה ליישב כפרי דיג על ידי קבוצות דיג מקצועיות המורכבות מסובוטניקים שהגיעו מאסטרחן שברוסיה.
יוסף טרומפלדור היה שותף לתוכנית בשם תנועת החלוץ, ומטרתה הייתה ללמד עברים מהקווקז את תורת הדיג על ידי שילובם בקבוצות דיג מקצועיות לכיבוש העבודה בים ויישובם בכפרי דיג לאורך חופי הארץ בסמוך לנמלי ים עתיקים לשם פיתוחו הכלכלי של היישוב.
בימי המנדט הכפר היה שייך לנפת חיפה במחוז חיפה.
על פי סקר הכפרים 1945, בשנת 1945 שטחי אדמותיו הכולל היו 14,520 דונם עות'מאני, מהם 2051 דונם בבעלות יהודית, ומספר תושביו היה 1490 נפשות.
סמל המועצה המקומית היה דייג שולה דגים ברשת.
במהלך מלחמת העצמאות, ולאחר כיבוש חיפה הוחלט על כיבוש טנטורה.
טנטורה שימשה כבסיס ימי שדרכו זרמה אספקת נשק ותגבורות מלבנון לכפרים הערבים שבכרמל המערבי, עין ע'זאל, איג'זים וג'בע, שכונו "המשולש הקטן".
כפרים אלו תקפו את התחבורה היהודית בציר שבין חיפה לתל אביב וחסמו אותה.
גם טנטורה שלטה על ציר התנועה חיפה-תל אביב.
סיורים שנערכו בכפר גילו כי אנשי הכפר חמושים היטב.
בתחילת מאי המליץ הש"י על כיבוש הכפר בהקדם כיוון שביצוריו הלכו והשתפרו.
במהלך מבצע נמל כבשה חטיבת אלכסנדרוני את טנטורה.
מטרות המבצע היו "ביעור וטיהור הדרך המובילה מתל אביב לחיפה", וניתוק כפרי המשולש הקטן שבכרמל מנתיב אספקת הנשק המגיע מטנטורה שעל חוף הים ובידודם.
לפני ההתקפה על הכפר, ניסתה ה"הגנה" לשכנע את תושביו להיכנע ללא קרב, אולם נכבדי הכפר סירבו.
הם דחו את תנאי ה"הגנה" לכניעה, שכללו בין היתר את מסירת כל הנשק שבכפר והסגרת הלוחמים הלא-סדירים הלא-מקומיים.
בלילה שבין 22 ו-23 במאי 1948 תקף את הכפר גדוד 33 של חטיבת אלכסנדרוני.
בקרב הקצר נהרגו 13 מחיילי אלכסנדרוני ומעל 70 מקומיים.
עוד באפריל ובתחילת מאי 1948 נטשו את הכפר כ-45 משפחות אמידות.
לאחר כיבוש הכפר עקרו מרצונם או גורשו רוב תושביו (בין 500 ל-1200) לכפר השכן פוריידיס, שכבר נכנע קודם לכן, ואילו אחרים מתושביו עזבו למשולש הערבי שבצפון השומרון.
לפי בני מוריס, "ברור כי לפחות חלק מתושביו גורשו".
ב-31 במאי שאל שר המשטרה, בכור-שלום שטרית, את דוד בן-גוריון האם להעביר את הפליטים לטולכרם לנוכח הקשיים שנגרמים מהמשך שהייתם בפוריידיס.
באמצע יוני 1948 עדיין נמצאו בפוריידיס כ-1,200 מפליטי טנטורה.
ב-17 ביוני התכנסו אנשי מפ"ם מהאזור לדון בשאלת הגלייתם של הפליטים הללו לטולכרם.
על פי הדו"ח של יעקב אפשטיין, מכיוון שנאסר עליהם לחזור לבתיהם ואדמותיהם, ביקשו אנשי טנטורה עצמם לעבור לטולכרם ולבקשתם הצטרפו נכבדי פוריידיס בנימוק שאינם יכולים לכלכל את הפליטים.
ב-18 ביוני נמסרו 1086 מתושבי טנטורה בסיוע הצלב האדום לידי הצבא העיראקי ששיכן אותם בטולכרם.
רובם של פליטי טנטורה שמצאו מקלט בפוריידיס, גורשו בקיץ משטח המדינה היהודית, ובפוריידיס נשארו מהם רק כ-20 נשים וילדים, שאחר כך הצטרפו אליהם גם גברים שהיו עצורים בידי ישראל.
על אדמות הכפר הוקמו בשנת 1949 מושב דור וקיבוץ נחשולים.
מבנה בית הספר של הכפר משמש כיום את התחנה לחקר המדגה של משרד החקלאות.
כן נותר מבנה גדול בחוף דור, קבר שייח' בתוך כפר הנופש דור ומבנה בתוך מלון החוף בנחשולים.
טענות על טבח במלחמת העצמאות
בשנות התשעים כתב תדי כ"ץ, סטודנט לתואר שני בהיסטוריה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, עבודת גמר בהנחיית פרופ' קייס פירו תחת הכותרת "יציאת הערבים מכפרים למרגלות הכרמל הדרומי ב-1948".
בעבודה זו טען כ"ץ שחיילי חטיבת אלכסנדרוני ערכו טבח בתושבי הכפר טנטורה, והרגו כמאתיים גברים בלתי חמושים.
הוא נתבע לדין על ידי ותיקי החטיבה, בגין הוצאת לשון הרע.
הלוחמים לשעבר טענו כי האשמותיו, כאילו רצחו 200–250 כפריים בטנטורה, הן "דברי כזב זדוניים שפורסמו באיצטלה של מחקר מדעי" וכי עבודתו של כ"ץ היא בגדר עבודה של "שרלטן" והיא "חסרת ערך".
בהסכם פשרה נקבע שעל כ"ץ לחזור בו מההאשמה על טבח ולפרסם הודעת התנצלות לעיתונות.
כ"ץ חתם על ההודעה לעיתונות, בה אמר "לא התכוונתי לומר שהיה טבח בטנטורה, וגם כיום אני אומר שלא היה טבח בטנטורה".
כץ חזר בו מן ההסכם זמן קצר לאחר מכן בטענה כי חתם, כאשר היה "תחת לחץ של מכריו, וקרובי משפחתו, שטענו שהדיון מזיק לבריאותו", סירב לשלם בעבור פרסום ההתנצלות עליה חתם.
כ"ץ עתר בהמשך לבית המשפט העליון בניסיון לבטל את הסכם הפשרה, אך ערעורו נדחה.
להגנתו של כ"ץ נחלץ אילן פפה, שסייע לו בהכנת העבודה.
מעורבותו בפרשה גדלה אחרי שאוניברסיטת חיפה פסלה את העבודה, בהתאם למסקנותיה של ועדה אקדמית שמונתה לצורך העניין.
פפה המשיך להתעקש שמדובר בעבודה אמינה, המוכיחה את קיומו של הטבח.
הוא גם טען נגד הפסילה כי כ"ץ ביצע בתום לב מספר טעויות שאינן מהותיות ולכן אינן מצדיקות פסילה.
טענה זו עמדה בסתירה לקביעת הוועדה האקדמית שמדובר ב"פערים בדרגת חומרה גבוהה".
פפה עוד טען שהפסילה נעשתה ממניעים פוליטיים ואף האשים את אוניברסיטת חיפה בהתנכלות לחופש האקדמי שלו ושל תלמידו.
את לוחמי החטיבה התנדב לייצג עורך הדין גיורא ארדינסט, לבקשת חמיו, משה גרשוני, שהיה לוחם בחטיבה.
ממסמכים שפרסם בעיתון "מעריב" במאי 2005 עלה כי כ"ץ שינה את העדויות עליהן דיווח.
לדוגמה עדותו של עלי עבד אל-רחמן אלערג'רא (אבו פהמי), אמר "לא ראינו שהרגו אחרי שהרימו ידיים", בעוד שבעבודתו של כ"ץ (עמ' 119–120) הוא מצוטט כאילו אמר: "הנחנו את כלי הנשק ואותתנו שאנחנו נכנעים.
אז נכנסו החיילים היהודים לכפר וריכזו את כל הגברים...
תוך כדי כך הלכו חיילים עם מקלע 'ברן' ...
ומדי פעם ירו והרגו ופצעו אנשים".
הצוות המשפטי של ותיקי חטיבת אלכסנדרוני מסר לאוניברסיטת חיפה את ממצאיו לגבי העדויות עליהם ביסס כ"ץ את עבודתו, ובעקבות זאת החליטה האוניברסיטה לפסול את העבודה ולאפשר את הגשתה מחדש לאחר תיקון.
באפריל 2003 נפסלה גם עבודתו המתוקנת.
הפילוסוף פרופ' אסא כשר וההיסטוריון מאיר פעיל התנצלו בפני חטיבת אלכסנדרוני על שהאשימו אותם בפשע המלחמה וטענו שהוטעו על ידי העבודה של כ"ץ.
פרשת טנטורה לפי יואב גלבר
ההיסטוריון יואב גלבר דן בהרחבה בסיפור הטבח בטנטורה בספרו "קוממיות ונכבה" משנת 2004, ושולל את קיומו.
לטענתו, דיווח על הקרב שנמצא בארכיון צה"ל "סותר את העלילה על ביצוע טבח במקום".
הדו"ח נכתב על ידי יעקב אפשטיין ("יעקב המוכתר") מזכרון יעקב, אשר לדברי כ"ץ היה דווקא זה שהציל את מרבית תושבי הכפר מהטבח.
אפשטיין מייחס לעצמו לא את הצלת תושבי טנטורה, אלא את העברתם לפוריידיס, מרחק של מספר קילומטרים.
גלבר הראה גם שיש התאמה במספר הקורבנות שנפלו בהגנה על הכפר הן בדיווחו של יחיא מחמוד, בן למשפחה מטנטורה שתיאר את הקרב ואת כיבוש הכפר וגירוש תושביו בספרו "אל טנטורה", והן ברשומות צה"ל ודיווחי חטיבת אלכסנדרוני הטוענים כי 52 איש נהרגו בהגנה על הכפר.
מספר זה נתמך גם על ידי חישוב תנועת התושבים בכפר באותה תקופה.
גלבר מצא שמספר התושבים היה 1,490 (על בסיס סקר הכפרים המנדטורי מ-1945).
מאחר ש-1,086 תושבים הועברו לידי העיראקים על ידי הצלב האדום, 170 תושבים נשארו בפוריידיס, ו"קרוב ל-200 גברים נשלחו למכלאת השבויים", הרי שמספר ההרוגים בקרב נע בין 36 ל-60 בהתאם להערכה שמאמצים.
גלבר עוד טען כי סיפורי הטבח שסופר על ידי אנשי טנטורה נועדו לעורר אהדה ולהצדיק את נוכחותם בטולכרם – נוכחות שהכבידה על תושבי העיירה.
סיפוריהם התקבלו באי-אמון ובמשך 50 השנים הבאות "לא נכנס כיבוש טנטורה לפנתאון הפלסטיני של מעשי טבח לצד דיר יאסין...
ומקומות נוספים, עד שדלפה והופצה העבודה של כ"ץ.
כל ההתייחסויות הפלסטיניות לטבח שכאילו אירע בטנטורה...
פרשת טנטורה לפי בני מוריס
ההיסטוריון בני מוריס, המתמחה בכתיבה היסטורית בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי ובמיוחד הסכסוך הישראלי-פלסטיני והיווצרות בעיית הפליטים, כתב באריכות על טענות הטבח במאמר שכתב בתחילת 2004 והופיע בספרו "מדיר יאסין עד קמפ דייוויד" (2018).
כ"ץ סיפר לבני מוריס כי בראיונות שקיים עם ותיקי חטיבת אלכסנדרוני הכחישו רובם את ההאשמה שהתקיים שם טבח, אף שאחרים רמזו על "מעשים אפלים".
עם זאת, הוא לא הצליח למצוא בארכיונים מסמכים המתייחסים לטבח בטנטורה.
מספר עדים סיפרו לו כי מספר מעשי רצח בוצעו על ידי תושבי הכפרים הדרוזים באזור כנקמה.
מוריס סיכם את הבנתו את הפרשה הזו בכך שבהיעדר תיעוד יהיה קשה לפסוק אם אכן התקיים בכפר "טבח נרחב ושיטתי", אף שאין ספק שמדובר בפשעי מלחמה (על פי המינוח המודרני).
מוריס גם הדגיש את העובדה שהכפר יושב מחדש על ידי יהודים במהירות שיא ובתוך שישה ימים עלו על הקרקע מייסדי נחשולים.
עם זאת, מוריס קובע גם כי כישלונו של סטודנט בניסוח התזה אינו מעלה או מוריד בשאלת קיומו של טבח, וכי מראיונות שהוא עצמו ערך, אין לו ספק שבוצעו פשעי מלחמה.
מוריס הוסיף כי מניסיונו כחוקר "אם הייתה אש, העשן יופיע גם יופיע."
מוריס מעריך כי ספר זה היה הספר הראשון בו נמצא תיאור טבח "שיטתי בקנה מידה נרחב בטנטורה".
בשנת 1998 פרסם יחיא מחמוד אל-יחיא, מנכבדי הכפר שגלה לדמשק, ספר בשם "טנטורה - כפר שהרס הכיבוש הציוני" (الطنطورة - قرية دمرها الاحتلال الصهيوني) ובו הוא מתאר הוצאה להורג של חמישה צעירים ערבים שקברו גופות ומציין שבטנטורה נהרגו סך הכל 52 ערבים.
אולם על פי מוריס, יחיא "בשום מקום לא תיאר או אפילו הזכיר טבח שיטתי ומסיבי מהסוג שתיאר כץ".
על פי מוריס מעיון במסמכי ההגנה וצה"ל אין סימן לטבח נרחב כפי שכץ טען לו, אבל "התרחשו שם פשעי מלחמה".
הוא מספר כי שירות הידיעות האזין לשידורי הרדיו מרמאללה ושם דווח כי ערבייה שברחה מטנטורה מספרת כי היהודים אונסים נשים ערביות, אך לא צוין דבר לגבי הטבח.
מוריס רואה בכך שלא שודר דבר על טבח סימן לכך שלא היה הרג דומה בממדיו לטענות כץ.
מוריס מביא כראיה מסמכית בודדת למעשה זוועה יומן של חייל שנהרג מאוחר יותר, , שמספר ביומנו כי שתי חוליות שנשלחו לנטרל צלפים שהיו על גבעות, תפסו את הצלפים והוציאו אותם להורג בהיותם שבויים.
מקובסקי מסביר ביומנו כי ההורגים היו בעיקר "בחורים שהערבים רצחו, שחטו או עשו מעשים 'יפים' אחרים לבני ביתם או נפגעי היטלר", וכי הם נקמו בהם "את נקמתם הפרטית ואת נקמת חברינו שנפלו".
טענות פלסטיניות על טבח בכפר
ככלל לא הייתה פרשת טנטורה סיפור מרכזי באתוס הפלסטיני על הנכבה.
כך, למשל, בספר של וליד ח'אלדי All That Remains, הכולל את סיפוריהם ההיסטוריים של הכפרים הערביים שנהרסו במלחמת העצמאות, לא מוזכר הטבח כלל.
בעקבות התעוררות הפרשה בישראל כתב על הטבח מוסטפא אל-וואלי בכתב העת של המוסד ללימודי פלסטין כי הפרשה הושמטה בטעות.
אל-וואלי מתאר את הספר של חאג' מוחמד נימר אל־ח'טיב בצורה שונה מזו של מוריס בספר ואומר כי יש בו גם סיפור על קורבנות אונס שהגיעו לטיפול בבית החולים בשכם.
במהלך השנים, טענו פליטים מהכפר שהיו עדים לטבח שבוצע בעת כיבושו.
חלק מפליטי הכפר הגיעו לאחר חורבנו לכפר הסמוך פוריידיס, ולאחר חודש נכנס לשם צה"ל וגירש את רובם לטולכרם.
הטענות לטבח נפוצות בקרב תושבי הכפר.
טענות על הטבח נכללו גם בסרטה של ערב לוטפי "על גופותיהם" (على أجسادهم).
הסרט "איים בחוף" בכתיבתו ובימויו של יעוד לבנון (2003) הופק בהשראת פרשת טנטורה.
הסרט "טנטורה" והתעוררות הפולמוס מחדש
בינואר 2022 יצא סרטו של הבמאי אלון שוורץ "טנטורה", שפתח את פסטיבל הסרטים סאנדנס.
בסרט מושמעים קטעים מההקלטות שעליהן התבסס תדי כ"ץ, ומופיעים ראיונות עדכניים עם ותיקי חטיבת "אלכסנדרוני", ובהם תיאור למעשים קשים שבוצעו במהלך הקרב על טנטורה.
אלו פורשו בסרט כהודאה בטבח בהיקף של 200–250 חללים שבוצע לאחר הקרב.
במסגרת העדויות שהוצגו בסרט, ותיק החטיבה חיים לוין סיפר כי לאחר כיבוש הכפר חזה באחד מהחיילים יורה בגברים השבויים.
לוין סיפר כי הזדעזע מהירי, שלדבריו בוצע בדם קר.
הסרט החזיר לדיון הציבורי את טענותיו של תדי כ"ץ לקיומו של טבח ועורר פולמוס.
עו"ד גיורא ארדינסט, המשמש בהתנדבות כפרקליטה של עמותת אלכסנדרוני, טען שהסרט מוציא את דברי הלוחמים מהקשרם, ושלמעשה אין בו כל עדות חדשה וכל אישור לכך כי אכן התבצע טבח בטנטורה.
טֵנְזִין גְיָאטְסוֹ (בטיבטית: བསྟན་འཛིན་རྒྱ་མཚོ་; נולד ב-6 ביולי 1935) הוא הלָאמָה הארבעה-עשר והנוכחי, איש הדת הבכיר ביותר בבודהיזם הטיבטי ומנהיגם של מיליוני טיבטים ובודהיסטים-טיבטיים (זרמי הבודהיזם של טיבט) ברחבי העולם.
גיאטסו היה השליט האחרון של המדינה הטיבטית העצמאית טרם ההשתלטות הסינית עליה, והמשיך לעמוד בראש הממשלה הטיבטית הגולה עד שנת 2011, אז ויתר על תפקידיו הפוליטיים.
גיאטסו נחשב לכריזמטי, לנואם טוב (הוא שולט באנגלית) ולאישיות מוערכת בקרב הציבור.
הוא הדלאי לאמה הראשון שביקר במערב, ובין היתר גם בישראל.
במישור הפוליטי פעל לא רק נגד דיכוי הטיבטים, אלא גם להשכנת שלום במוקדי סכסוך שונים ברחבי העולם.
בשנת 1989 הוענק לגיאטסו פרס נובל לשלום על פועלו בתחום המאבק הלא-אלים לשחרור ארצו.
גיאטסו אימץ את רעיון הסאטיאגרהא, והוא מתנגד לפעולות אלימות נגד הכיבוש הסיני של טיבט.
הוא מעדיף מחאה דיפלומטית, הסברתית ורעיונית.
גולים מטיבט וצעירים טיבטים רבים אינם שותפים לגישתו הפציפיסטית ודבקותו באי-אלימות.
ממשלת סין העממית מחרימה את הדלאי לאמה ה-14 ומסרבת לחלוטין לשאת ולתת עמו, בשל היותו סמל למאבק לשחרור טיבט.
החזקה של כתבים, תמונות או סרטים הקשורים לדלאי לאמה מוגדרת כעבירה פלילית בכל שטחי הרפובליקה העממית של סין.
בודהיסטים טיבטים בדרך כלל מתייחסים אליו כ'קאנדאן', שפירושו פשוט 'נוכחות' או 'נוכחות עליונה'.
במדינות המערב גיאטסו מכונה לעיתים קרובות 'הוד קדושתו הדלאי לאמה'.
בסגנון זה הוא מכונה גם באתר האינטרנט הרשמי שלו.
בשנת 2014 צולם הסרט התיעודי "חוכמת האושר" על חייו.
הדלאי לאמה ה-14 נולד ב-6 ביולי 1935 בשם לַאמוֹ תוֹנְדַאפּ למשפחת איכרים טיבטית בכפר טַקְצֶר.
הוריו, צ'וֹקְיוֹנְג ודִיקִי צֶרִינְג (ཚེ་རིང), היו אמידים יחסית לכפר, והתפרנסו מגידולי שעורה, קטניות ותפוחי אדמה, ולעיתים גם מסחר בסוסים.
אחיו הבכור, טובטן ג'יגמה נורבו , היה לאמה.
הכפר טַקְצֶר, שבו נולד, שוכן במורדותיה הצפוניות של הרמה הטיבטית, והשתייך למחוז צ'ינגהאי של הרפובליקה הסינית; התגוררו בו אז כעשרים משפחות, רובן ממוצא טיבטי אך דוברות ניב של מנדרינית, שהיה שפת אמו של לַאמוֹ.
כשנה לפני לידתו הלך לעולמו טובטן גיאטסו, הדלאי לאמה ה-13 ושליט מדינת טיבט.
לפי האמונה בבודהיזם הטיבטי, לאחר מות הדלאי לאמה מתגלגלת נשמתו, שמקורה באוולוקיטשוורה, בילד טיבטי אחר שיורש את תפקידו, ולכן הודיע טובטן גיאטסו לפני שמת כי ממשיך דרכו יוולד בחבל צ'ינגהאי (שלא היה תחת שלטון טיבטי, אך יש בו אוכלוסייה טיבטית משמעותית).
לכן הפאנצ'ן לאמה דאז חיפש ילדים טיבטים באזור שעשויים להיות מועמדים לתפקיד, ובהנחייתו הגיעה בשנת 1937 משלחת נזירים טיבטים לכפר טקצר, שפגשה את לאמו תונדאפ בן השנתיים וזיהתה אותו בתור הדלאי לאמה החדש.
אז החל חינוכו של גיאטסו, על מנת להכשירו לתפקיד המנהיג הדתי והפוליטי של העם הטיבטי.
הוא בילה את ילדותו במנזרים בלהסה, שם למד את השפה והתרבות הטיבטית, אורח החיים כנזיר בודהיסטי, ואת תורות הבודהיזם והווג'ריאנה על בוריין.
כבעל התפקיד הבכיר ביותר בבודהיזם הטיבטי, נהוג היה עוד מהמאה ה-17 שהדלאי לאמה נעשה גם למנהיג הפוליטי של טיבט, שהייתה אז מדינה עצמאית שנשלטה על ידי אנשי דת בודהיסטים.
בשנות ה-40 משלו בטיבט עוצרים, בשל גילו הצעיר של גיאטסו, אך ב-17 בנובמבר 1950 הוכתר גיאטסו בן ה-15 על ידי ממשלת טיבט לראש המדינה ומנהיגה הרשמי.
באותם ימים עמדה עצמאות טיבט בפני איום: מלחמת האזרחים הסינית הסתיימה זה עתה בניצחונה של המפלגה הקומוניסטית, וזו החלה לקדם את החלת ריבונותה גם בטיבט, אותה ראתה כחלק מסין.
כחודש לפני כן עבר הצבא הסיני את גבול טיבט, וכבש את חבל קְהַאם חרף התנגדותו של הצבא הטיבטי, שהיה בנחיתות מספרית ולוגיסטית משמעותית, ולא יכול היה לבלום את הסינים.
הקהילה הבין-לאומית, ואפילו הפאנצ'ן לאמה, צידדו בסין.
עם עלייתו לשלטון הוציא גיאטסו משלחת לבייג'ינג, כדי לשאת ולתת עם ממשלת סין על גורלה של טיבט.
לימים סיפר גיאסטו כי בפני המשלחת הטיבטית הוצג הסכם מוכן מראש - הסכם שבע עשרה הנקודות - והם לא הורשו להציע בו שינויים כלשהם, או ליצור קשר עם שלטונות טיבט בלהסה.
ההסכם קבע שטיבט היא חלק מהרפובליקה העממית של סין, אך התיר לטיבטים לשמר אוטונומיה, והבטיח להשאיר את מעמד הדלאי לאמה על כנו.
ב-23 במאי 1951 חתם נציג טיבט בבייג'ינג על ההסכם, על דעת עצמו (שכן נמנעה ממנו תקשורת עם להסה), והממשל הטיבטי התלבט כיצד להגיב.
גיאטסו שקל לצאת לגלות, אך החליט שלא לנטוש את ארצו, וב-24 באוקטובר באותה שנה שלח הודעת טלגרף לבייג'ינג בה הודיע על תמיכתו בהסכם.
כתוצאה מכך נכנס הצבא הסיני ללהסה בלא קרב, אך מרבית הכוח הפוליטי בטיבט נותר בידי הלאמות.
אורח חייו של גיאטסו עצמו לא השתנה רבות, הוא נותר הריבון על טיבט והמשיך בלימודיו.
בשנת 1954 יצא גיאטסו לביקור בסין שנמשך כשנה, שם פגש את יושב-הראש מאו דזה-דונג, ייצג את טיבט בקונגרס הלאומי העממי, ואף נבחר לסגן יו"ר הוועדה המתמדת .
החל מ-1956 הוא היה ראש הוועדה להכנת המחוז האוטונומי הטיבטי.
ב-1959 סיים גיאטסו בן ה-23 את לימודיו, והוסמך כלְהַארַאמְפָּה (ལྷ་རམས་པའི), התואר הגבוה ביותר בבודהיזם הטיבטי, מקביל לדוקטור במערב.
ב-7 בפברואר 1959 הזמין נציג הממשל הסיני בטיבט את גיאטסו להופעה של להקת מחול טיבטית, שהייתה צפויה להתקיים בבסיס צבאי סיני בלהסה.
התפשטה שמועה שזוהי מזימה של השלטונות הסיניים לחטוף את גיאטסו.
בבוקר ה-10 במרץ התאסף קהל מחוץ לארמון הדלאי לאמה, במטרה להגן עליו ולמנוע ממנו להגיע להופעה, ותוך זמן קצר התפתח האירוע למרד של תושבי להסה נגד השלטון הסיני .
מתוך חשש לחייו, החליט גיאטסו להימלט מטיבט, והוא ברח מארמונו ב-17 במרץ, יחד עם בני משפחתו ואנשי ממשל בכירים.
ב-31 במרץ 1959 חצה גיאטסו את קו מקמהון והגיע להודו, שם הוא שוהה עד היום.
בהודו הקים את הממשלה הגולה של טיבט למען שחרור ארצו, והקפיד לשמר את התרבות והחינוך הטיבטיים בקרב עשרות אלפי הפליטים והגולים שליוו אותו.
הדלאי לאמה עצמו ורוב חסידיו מתגוררים במק'לאוד גאנג' , פרבר הנמצא במעלה הרכס מעל דרמסאלה, שלעיתים קרובות מכונה "להסה הקטנה" בשל הריכוז הגדול של מאמיניו וחסידיו בתחומו.
לאחר הקמת הממשלה הגולה והתאקלמותו בהודו, ניסה גיאטסו לשקם ולסייע לפליטים שהלכו אחריו להודו ולעם הטיבטי בכמה דרכים: בשנת 1959, מיד לאחר ההגעה להודו, הקים מערכת חינוך כדי ללמד את הנוער הטיבטי את שפתו, תרבותו, דתו ואת ההיסטוריה של טיבט.
לאחר מכן, הוקם "מכון לאומניות העם הטיבטי" ו"מרכז המחקרים הטיבטי הגבוה" שהייתה לאוניברסיטה הראשונה שפעלה בטיבט.
הוא תמך בבנייתם מחדש של כ-200 מנזרים ומקדשים כדי לשמר, לדבריו, את ההוראה והחינוך הבודהיסטי ואת אורח החיים הטיבטי.
לאחר זמן מה, כשראה שמאמציו הדיפלומטיים לשחרור טיבט אינם נושאים פירות, עתר גיאטסו לאו"ם כנגד כיבוש טיבט על ידי סין והחזקתה בידיה.
עתירתו נידונה בשלוש אספות - בשנת 1959, 1961 ו-1965. הערעור והדיון בדברו לא הניבו תוצאות של ממש, להוציא הכרזה של האו"ם בדבר דרישתו מסין לכבד את זכויות האדם של העם הטיבטי ולשקול את בקשתם לאוטונומיה שבראשה יוכל לעמוד הדלאי לאמה.
בשנת 1963 הכריז גיאטסו על חוקה דמוקרטית לטיבט, המבוססת על ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
בנוסף, נבחרו חברים לפרלמנט הטיבטי, במסגרת הממשלה הגולה הטיבטית, מתוך קהל הפליטים וחסידיו של גיאטסו.
הוא עצמו נבחר באופן דמוקרטי על ידי הפרלמנט הטיבטי.
ממשלת סין לא הכירה בכל המהלכים האלה, שכן על-פי עמדתה אין לגיאטסו השוהה בהודו שום סמכות על הנעשה בטיבט, הנשלטת בידי סין.
בקונגרס זכויות האדם שהתקיים בוושינגטון בשנת 1987, הציע גיאטסו תוכנית בת חמישה שלבים, שאיננה דורשת עצמאות מלאה אלא מתן אוטונומיה לחבל.
עיקרי התוכנית היו הפיכת אזור טיבט כולו לאזור שוחר שלום, וכן פירוז סין וארצות האזור מנשק גרעיני (על פי טענות שונות, סין משתמשת בטיבט כ"פח אשפה גרעיני" ומטמינה בה פסולת גרעינית מסוכנת).
הוא הציע אפשרות שסינים שיחפצו בכך, יוכלו לגור בטיבט.
התוכנית עסקה גם בכיבוד זכויות האדם משני הצדדים.
לפי התוכנית, לאחר שכל התנאים האלה ימולאו, ייערך משא ומתן ענייני בדבר עתיד טיבט.
תוכנית דומה הוצעה על ידו בשטרסבורג ב-15 ביוני 1988. התוכנית הראשונה נדחתה על ידי סין, ולבסוף ביטלה הממשלה הטיבטית הגולה את ההצעה השנייה ב-1991, לאחר שנראה כי אין סיכוי שהסינים יסכימו לדון בה.
באוקטובר 1991 פנה גיאטסו אל הממשלה הסינית בבקשה לחזור לטיבט, בטענה שהעם הטיבטי זקוק לו.
לאחר זמן מה ביטל את הבקשה, לנוכח חששו מהתפרעויות אלימות של טיבטים אם תידחה ההצעה.
נכון להיום, סין עודנה מסרבת לחזרת גיאטסו לארצו.
בשנת 1989 הוענק לטנזין גיאטסו פרס נובל לשלום על פועלו בקירוב לבבות ויישוב סכסוכים ברחבי העולם ועל מחאתו הלא-אלימה כנגד סין.
יושב ראש הוועדה שהחליטה על מתן הפרס אמר בנאומו כי "הדלאי לאמה ה-14, טנזין גיאטסו, הוא ממשיך דרכו הרוחני של מוהנדס קרמצ'נד גנדי".
ב-18 באפריל 2005 בחר ה"טיים מגזין" בגיאטסו כאחד מ-100 האישים המשפיעים ביותר בעולם.
בשנת 1995 הכריז גיאטסו על גנדן צ'ואקי ניאמה, בן ה-6 ותושב טיבט, כגלגול ה-11 של הפאנצ'ן לאמה (התואר השני בחשיבותו בבודהיזם הטיבטי).
כתחליף, בחרו הסינים את גיאנסיאן נורבו כפאנצ'ן לאמה מטעמם, אף שמרבית הטיבטים אינם מכירים בבחירה זו.
ב-6 ביולי 2005 חגג טנזין גיאטסו את יום הולדתו השבעים.
בחגיגות השתתפו יותר מ-10,000 פליטים טיבטים, נזירים, אנשי דת ואישים פוליטיים (כולל נשיא טאיוואן, צ'ן שואי-ביאן) וכן תיירים זרים שנאספו בביתו וסביב לו.
במרץ 2011 הודיע גיאטסו כי בכוונתו לפרוש מתפקידו כמנהיג הפוליטי של העם הטיבטי, ולהישאר בגדר סמכות רוחנית בלבד.
ב-27 באפריל 2011 נבחר כמנהיג הפוליטי החדש ראש ממשלת טיבט, לובסנג סנגאי.
גיאטסו היה לדלאי לאמה הראשון שביקר במדינות המערב וקיים עמן יחסים דיפלומטיים.
עד לתקופתו, הייתה טיבט סגורה כלפי העולם המודרני.
למרות זאת, מדינות רבות אינן מסכימות להזמינו לביקור רשמי או להיפגש אתו, בעיקר בשל חשש מהרעת היחסים עם סין, המפגינה את מורת רוחה לאחר כל ביקור רשמי שלו במדינות השונות.
החל משנת 1967, יזם הדלאי לאמה נסיעות וביקורים דיפלומטיים לארבעים ושש מדינות וחבלי ארץ שונים, חלקם במוקדי סכסוך.
מטרת רבים מהביקורים הללו הייתה להשכין שלום בסכסוכים בינלאומיים שונים.
הוא נועד יחד עם האפיפיור פאולוס השישי בותיקן בשנת 1973. בשנים שלאחר מכן, נפגש גיאטסו עם יוחנן פאולוס השני שש פעמים, החל משנת 1980 ועד 2003.
הוא נפגש עם הארכיבישוף מקנטרברי, ד"ר רוברט רוניס, ועם מנהיגים מהכנסייה האנגליקנית בלונדון.
בביקורו בלונדון גם נועד יחד עם מנהיגים יהודיים וקתולים.
יש לו ולממשלתו הגולה יחסים טובים גם עם הכנסייה האורתודוקסית.
במסגרת שהייתו הארוכה בהודו, גיבשו גיאטסו וממשלתו יחסים דיפלומטיים טובים עם מדינה זו.
בנוסף לכך, הוא נפגש בשנת 2001 עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
באופן לא רגיל, סירב גיאטסו לבקר בקוריאה הדרומית בשנת 2001. באותה שנה נפגש גיאטסו עם שגרירים סיניים ושוחח איתם על עתיד טיבט והסכסוך, בפגישה שזכתה לתמיכה בינלאומית.
עם זאת, לא סוכם בפגישה על הסכם אמיתי כלשהו או תחילת הידברות ממשית.
ב-15 ביולי 2005 שוחח הדלאי לאמה עם מנהיגי ה-G8 (קבוצת שמונת המדינות המתועשות הגדולות) בדבר דרכים לפתרון בעיות הרעב ברחבי העולם, בעיקר במדינות העולם השלישי.
הדלאי לאמה ביקר חמש פעמים במדינת ישראל.
ב-1990 החלו פעילים למען טיבט בישראל לנסות ולהביא אותו לביקור, אולם ממשלת סין התנגדה וכך גם ממשלות ישראל.
ב-1993 הורה יצחק רבין לשרי הממשלה שלא להיפגש עמו אם יבקר, וב-1994 הוא הגיע לישראל כאורח החברה להגנת הטבע וכצליין.
במהלך ביקורו בישראל, קיבל תואר כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים וביקר ביד ושם, אולם באף אחד מהאירועים שנלוו לביקור, לא השתתף נציג רשמי של ישראל.
עם זאת, בוועידה ה-40 של החברה להגנת הטבע באילת, לחץ הדלאי למה בפומבי את ידו של יוסי שריד, השר להגנת הסביבה, אולם שריד הדגיש כי מדובר בביקור פרטי והמפגש ביניהם אישי.
בשנת 1999 ביקר הדלאי לאמה פעמיים בישראל.
בחודש יוני ערך ביקור פרטי והשתתף בכנס בין-דתי של יהודים, מוסלמים, נוצרים, הינדו ושינטו.
ביקור זה אורגן על ידי עמותת ידידות אמריקנית והמועצה הבין-דתית בישראל, וגם במהלכו לא התקבל על ידי פקידים רשמיים או מנהיגים פוליטיים, עקב התנגדותה של סין.
בנובמבר אותה שנה הגיע שוב לישראל, אולם הפעם התקבל לפגישות אצל שר החינוך, יוסי שריד, ואצל יושב ראש הכנסת, אברהם בורג.
בביקור זה גם נפגש עם הרב עדין אבן ישראל, ורבנים נוספים.
ב-15 בפברואר 2006 הגיע לביקור שנמשך חמישה ימים, שבהם הטיף לסובלנות, הידברות, שמירת זכויות אדם, ויישוב הסכסוך הישראלי-פלסטיני בדרכי שלום.
ביקור זה, כמו שאר ביקוריו בישראל, לא היה ביקור רשמי, בגלל חששה של ישראל מפגיעת היחסים עם סין.
ב-10 ביוני 2010 הגיע הדלאי לאמה לביקור נוסף בן חמישה ימים בישראל.
הדלאי לאמה הנוכחי הוא בעל השפעה גדולה מאוד בקרב טיבטים ובודהיסטים בכל רחבי העולם.
למרות זאת, השקפותיו ודעותיו באשר לעניינים שונים השנויים במחלוקת אינן מייצגות את כלל הבודהיסטים או הטיבטים, ורבים מהם חולקים על דעתו.
משנת 1951 ועד בריחתו להודו ב-1959, תמך גיאטסו בתנועת ההתנגדות הטיבטית, שפעלה באופן אלים כנגד הסינים, וזאת בניגוד למשנתו המאוחרת התומכת באי-אלימות.
יש הטוענים שלא הייתה לו ברירה אחרת, משום שכל ניסיון להידברות עם סין עלה על שרטון.
אחיו נסע בשליחותו לקלימפונג (Kalimpong) שבהודו, ושם, בעזרת הממשלה ההודית וארצות הברית, ארגן את המחתרת כנגד סין וכן עסק בהברחת כלי נשק לתוך טיבט.
התנועה נאבקה בסינים וניסתה לבולמם מלהיכנס אל תוככי טיבט, אולם ללא הצלחה, והמחתרת התפרקה.
לאחר הצלחת הסינים כנגד המחתרת והבסתה, שינה גיאטסו את דרכו ומאז נעשה לפציפיסט התומך בפתרון דמוקרטי המושג בדרכי שלום, בתקווה שלבסוף יוביל לעצמאות טיבט ולהפיכתה לאוטונומיה.
גיאטסו מתנגד לשימוש ושימור נשק בלתי קונבנציונלי ותומך בפירוז כלל עולמי מנשק גרעיני.
כאמור, בשנת 1998 הוא הציע את תמיכתו בסין בתנאי שכל האזור, כולל סין עצמה, יפורז מנשק גרעיני.
גיאטסו גם מתנגד באופן כללי למלחמות, אך אין הוא מתנגד נחרצות לשימוש בכוח, בכל מצב.
לדעתו, מלחמות מסוימות צודקות ונכונות, משום שהן מקדמות את זכויות האדם ומשפרות את חיי האדם ואת הדמוקרטיה, למשל פעילות כוחות הברית במלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה וכן מלחמת אפגניסטן, ששחררה את אפגניסטן מעול הטליבאן.
כך גם לא יצא כנגד מלחמת עיראק, באומרו שכעת מוקדם מדי בשביל לקבוע האם המלחמה הייתה מוצדקת או לא והאם ארצות הברית סייעה בבניית דמוקרטיה באזור.
מעט לאחר שקנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל, החליטה לפתוח את ארצה לקליטת כשני מיליון מבקשי מקלט, אמר גיאטסו בריאיון ל"פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג": "אירופה - למשל גרמניה, לא יכולה להפוך למדינה ערבית.
יש יותר מדי פליטים באירופה".
בספטמבר 2018, בביקורו במאלמה שבשוודיה, אמר גיאטסו כי "אירופה שייכת לאירופים", וכי עליה לסייע לפליטים, אך רק באופן זמני, והם יצטרכו לחזור לארצות מוצאם כדי לסייע בבנייתן מחדש.
דבריו עוררו תגובות סוערות ברשתות החברתיות, ובתקשורת האשימו אותו בגזענות וצביעות.
ברוב הנושאים החברתיים נחשב הדלאי לאמה לליברל, יחסית לאנשי דת אחרים.
הוא ייסד והקים את "קרן הדלאי לאמה", שמטרתה לקדם שלום וערכי זכויות אדם, מוסר ודמוקרטיה ברחבי העולם.
גיאטסו הצהיר שהוא מאמין שהגילויים המדעיים המודרניים נכונים ומהימנים יותר מאשר העמדות הדתיות הישנות (בנושאים כגון בריאת העולם וכדומה).
לגבי הומוסקסואליות, אמר הדלאי לאמה כי "אם שני אנשים לא קיבלו על עצמם נדרי צניעות, אולם גם לא הזיקו לאף אחד, מדוע זה צריך להישמע ולעורר בעיות?" הוא מדגיש שוב ושוב שלדעתו, הומוסקסואליות צריכה להתקבל על ידי החברה ולא להידחות על ידה.
למרות זאת, אמר כי לדעתו, התנהגות הומוסקסואליות של בודהיסטים ונזירים היא בלתי ראויה.
לטענתו, אין בהתנהגות זו כל רע, אולם היא לא צריכה להיות אצל אנשי דת, כפי שהוא מסביר בספרו 'מעבר למוסכמות':
"הומוסקסואליות, בין אם היא בין גברים לגברים ובין אם בין נשים לנשים, אינה דבר רע בפני עצמה.
הדבר הרע הוא שימוש בדברים שונים כרקע להומוסקסואליות".
כשנשאל מה הוא חושב על העובדה שעמדותיו בנושא זה סותרות את כתבי הקודש, הוא אמר כי "יכול להיות, כי כמה מההוראות והחוקים הכתובים בכתבי הקודש נכתבו בהקשר היסטורי או תרבותי מסוים ואינם נכונים לכל מצב שהוא".
באשר להפלה מלאכותית, עמדתו המסורתית היא כי אסור לבצע הפלה, אולם עמדתו זו אינה מוחלטת, כפי שהסביר לעיתון הניו יורק טיימס (28 בנובמבר 1993):
"מנקודת המבט הבודהיסטית הפלה היא מעשה הרג שלילי, אך בימינו התרת ביצוע הפלה תלויה בפרטי המקרה: אם הילד שעתיד להיוולד יסבול מפיגור שכלי או יסבול מבעיות גנטיות שונות, או כאשר הלידה תגרום לבעיות רציניות מאוד אצל ההורה, יש מקום לשקול לבצע הפלה.
אני חושב שהפלה צריך לשלול או לאשר לפי התנאים".
ממשלת סין מציגה זה שנים רבות את פעילותו של גיאטסו כחתרנית ומסוכנת, ומנסה להפעיל את השפעתה על מנת למנוע את ביקוריו במדינות שונות, במטרה לבודד אותו.
הסינים טוענים כי גיאטסו מעוניין להחזיר את טיבט למשטר הפיאודלי הנוקשה שהיה קיים בה בטרם הכיבוש הסיני, ולהחיל מחדש את מערכת העונשין הטיבטית שכללה ענישה גופנית ועונש מוות.
כאשר ביקר גיאטסו בישראל, ב-1999 וב-2006, מתחה על כך ממשלת סין ביקורת חריפה.
סין גם מחתה על תמיכתו בעצמאות טאיוואן, שאותה הביע בזמן ביקורו במדינה בשנת 2001.
מנגד, טיבטים בדלנים קיצוניים יותר מוחים כנגד גישתו הפציפיסטית, וטוענים כי היא זו שהובילה לחוסר ההתקדמות במאבק לשחרור טיבט.
לשיטתם, על העם הטיבטי לפתוח במרד אלים כנגד הכיבוש הסיני, במטרה לגרשם מטיבט.
כמו כן, אינטלקטואלים טיבטים וכן אנשים מרחבי העולם, סבורים כי על העם הטיבטי לנטוש את השלטון המסורתי של הדלאי לאמה, ולעבור לשלטון דמוקרטי לגמרי, המנוהל על ידי חברי פרלמנט ואנשי ממשל ולא אנשי דת.
יש הטוענים כי גיאטסו נגוע בשחיתות, ולראיה מציגים כי בחודש אוקטובר 1998, הודה גיאטסו שקיבל 1.7 מיליוני דולרים במשך כל שנות ה-60 מסוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית, ה-CIA, כתמיכה ועידוד להתנגדותו לסין.
העיתונאי הבריטי כריסטופר היצ'נס פרסם בשנת 1988 כתבה ביקורתית כנגדו, שבה האשים אותו על כך שהוא תומך בהחזקת נשק גרעיני בידי הודו, אף שעמדתו היא כי יש לפרז נשק זה.
כן נמתחה ביקורת על הליברליות שלו ואמירותיו באשר לזנות, שלפיהן אין מדובר בתופעה פסולה כל כך.
בנוסף נמתחה ביקורת על כך שקיבל תרומה גדולה מאוד מכת האום שינריקיו, שהייתה אחראית להתקפת הסארין על הרכבת התחתית של טוקיו.
התרומה, למעשה, נתקבלה שנים אחדות לפני פיגוע הטרור.
באפריל 2023 פורסם בפייסבוק שבו נראה גיאטסו מטריד את ליידי גאגא לעיני המצלמות.
הוא מלטף את ברכיה ובהמשך נוגע בפניה כשניכרת מורת רוחה ואי הסכמתה לנעשה.
פציפיסטים שונים מחו על כך שלמרות התנגדותו למלחמות, הדלאי לאמה לא השמיע קולו נגד המלחמה בעיראק, לדבריהם מתוך רצונו שלא לפגוע ביחסיו עם מדינות המערב.
טנטליט הוא מינרל המורכב מברזל, מנגן ותחמוצות של טנטלום וניוביום.
לטנטליט מבנה דומה לקולומביט, אך הם נבדלים באחוז תחמוצת הטנטלום שהם מכילים.
בטנטליט 42%-84% תחמוצת טנטלום ו-2%-40% תחמוצת ניוביום, בעוד בקולומביט 5%-30% תחמוצת טנטלום ו-55-78% תחמוצת ניוביום.
טנטליט טהור שאינו מכיל ניוביום ומנגן יכיל 85.5% טנטלום ו-15.5% תחמוצת ברזל.
הבדל זה באחוזי הטנטלום מתבטא בעיקר בהבדל בין המשקל הסגוליים שלהם, כאשר לטנטליט יש משקל סגולי בסביבות 8.0+ הגבוה בהרבה מזה של הקולומביט הנע סביב 5.2. במרבצים שונים נמצאים הקולומביט והטנטליט בתערובת המכונה קולטן.
ניתן למצוא את שני המינרלים ביחד בפגמטיטים גרניטיים העשירים בליתיום ומינרלים זרחניים, כשהקולומביט מצוי בקצות הפגמטיט והטנטליט מצוי בעיקר בלב הפגמטיט.
צבע הטנטליט שחור עד חום.
גבישי טנטליט עשירים במנגן שקופים למחצה וצבעם חום.
בחלק מדגימות של טנטליט ניתן לזהות תופעות של מגנטיות חלשה או של כתמי צבע כחלחל זוהר.
למינרל טפיוליט יש אותו מבנה כימי (Fe, Mn)(Ta, Nb)2O6)) אבל המבנה הגאומטרי שלו הוא טטרגונלי בניגוד למבנה האורתורומבי של הטנטליט.
ניתן למצוא טנטליט בנמיביה, קנדה, מדגסקר, צפון אירופה, ומדינות ארצות הברית: מיין, קליפורניה, קולורדו, ווירג'יניה.
עתודות הטנטנליט הגדולות בעולם (52.1%) מצויות בברזיל.
נכון לשנת 2006 75% מכמות הטנטליט ששווקה בעולם באה מאוסטרליה.
השימוש העיקרי בטנטליט הוא להפקת טנטלום, מתכת המשמשת בעיקר בייצור רכיבים אלקטרוניים, בעיקר קבלים.
בין שימושי הטנטליט, מכירה בחנויות של מינרלים, ומחצב להפקת ניוביום, ייצור סגסוגות בעלות נקודת התכה גבוהה במיוחד.
יחד עם מתכות אחרות, לטנטלום תפקיד בייצור קרבידים, סגסוגות על לרכיבי מנועי סילון, חלקי טילים ועוד.
בזכות עמידותו בפני חומרים רבים, הטנטלום משמש גם כרכיב שתלים בגוף.
לטנטליט אין בורסה מרכזית בה הוא נסחר ועל כן קשה להעריך במדויק את מחירו.
באופן כללי הטנטליט נסחר סביב ה-40$ לק"ג אולם המחיר חווה מספר עליות תלולות וצניחות עוקבות: בסוף שנות ה-70, בשנת 1988 ובשנת 2000. עליות המחירים הביאו לירידה בשימוש בטנטלום על ידי חיסכון ושימוש בתחליפים.
טנזניט הוא מינרל שהוא אחת מהצורות בה מופיע בטבע המינרל זואיסיט (Ca2(Al.
OH)Al2(SiO4)3), מינרל השייך לקבוצת האפידוט.
הטנזניט נתגלה לראשונה בשנת 1967 בהרי מֵרֵלָני (Merelani קרויים גם מררני) בקרבת העיר ארושה שבצפון טנזניה.
לאחר ליטוש וחיתוך נוצרת מהטנזניט אבן חן יקרה ופופולרית, אם כי עמידותה, יחסית לאבני חן אחרות, נמוכה.
נטייתה של האבן להישבר מונעת לעיתים את האפשרות להשתמש בה כאבן חן לשיבוץ בטבעות.
הטנזניט ידוע בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) בולט באופן מיוחד, והוא מקבל גוון כחול ספיר, סגול, וירוק מרווה בהתאם לכיוון הגביש, תכונה המכונה טריכרואיזם (פליאוכרואיזם של שלושה צבעים).
עם זאת במרבית המקרים נוהגים לחמם את הטנזניט.
פעולה הגורמת להדגשת צבעו הכחול, אבל גם להחלשת תופעת הטריכרואיזם.
חייט יליד גואה בשם דה סוזה (de Souza), שהתגורר בארושה שבטנזניה ושעסק בזמנו החופשי בחיפוש זהב, מצא שברים שקופים של גבישי אבן חן שצבעם משתנה בין כחול עז לסגול על רכס הרים סמוך למררני, כ-70 קילומטרים דרומית מזרחית לארושה.
הוא החליט כי המינרל הוא אוליבין (ליתר דיוק פרידוט, אבן חן מאוליבין), אך לאחר בדיקה החליט שטעה וכי מדובר בדיומורטיריט, מינרל בצבע כחול שאיננו אבן חן.
זמן קצר אחר כך הראה דה סוזה את האבנים לג'ון סול (John Saul), גאולוג וסיטונאי של אבני חן שמושבו בניירובי, שבאותו הזמן עסק בכרייה של אבני אקוומרין באזור שסביב הר קניה.
סול, בעל תואר שלישי מ-MIT ושאחר־כך גילה את המרבצים הידועים של אבני האודם באזור טסאבו שבקניה, פסל את ההשערות כי האבנים הם דיומורטיריט או קורדיאריט ושלח את הדגימות לאביו, היימן סול, שהיה סגן נשיא ברשת חנויות האופנה סאקס בשדרה החמישית.
היימן סול הביא את הדגימות למכון הגמולוגי של אמריקה ששכן בבניין מול החנות ושם זיהו נכונה את אבן החן החדשה כצורה של זואיסיט.
זיהוי נכון נעשה במקביל גם על ידי מינרלוגים באוניברסיטת הרוורד, במוזיאון הבריטי ובאוניברסיטת היידלברג, אבל האדם הראשון שזיהה את האבנים בצורה נכונה היה איאן מקלאוד (Ian McCloud), גאולוג שעבד בשירות ממשלת טנזניה והתגורר בדודומה.
היימן סול נתן לתכשיטן ללטש שתיים מהדגימות והראה אותן להנרי פלאט (Henry Platt) מחברת התכשיטים הנודעת טיפאני, שמיד העריך את יופיין של אבני החן וטבע את השם "טנזניט" כרמז לארץ המוצא של האבן.
שתי אבנים אלו שובצו אחר־כך בטבעות.
השימוש בשם שיש בו רמז לארץ המוצא נחשב אמצעי פרסומת יעיל לשיווק אבן החן לציבור, והשם אכן דבק מאז באבן.
הפופולריות שצבר הטנזניט כאבן חן כיום היא בעיקר הודות למערכות השיווק של טיפאני.
עד היום אותר טנזניט טבעי במקום אחד בלבד בעולם, שטח של שמונה קילומטרים רבועים על רכס הרי מרלני, כ-16 קילומטרים דרומית לנמל התעופה הבינלאומי קילימנג'רו.
כריית הטנזניט כיום מכניסה לממשלת טנזניה כ-20 מיליון דולר בשנה.
האבנים המלוטשות נמכרות בעיקר בשוק האמריקני ומעריכים את סך כל מכירות הטנזניט המלוטש בארצות הברית בכ-500 מיליון דולר בשנה.
באוקטובר 2002 הכריז איגוד סוחרי אבני החן של אמריקה הידוע בראשי התיבות AGTA (American Gem Trade Association) על השינוי הראשון מזה 90 שנה ב"טבלה המודרנית של אבני הולדת" והכתיר את הטנזניט כאבן ההולדת של דצמבר.
ביוני 2003 חוקקה ממשלת טנזניה חוק שאסר על יצוא הטנזניט הבלתי מעובד להודו (כמו אבני חן רבות מבוצע חיתוך וליטוש הטנזניט בג'איפור).
האיסור הוסבר כניסיון לעודד פיתוח תעשיית עיבוד מקומית, ובכך לעודד את הכלכלה ולהגדיל את הרווחים.
איסור זה הוסר בהדרגה במהלך השנתיים לאחר הכרזתו, ומאז רק אבנים במשקל מעל 0.5 גרם מצויות תחת איסור זה.
להחלטה זו הייתה השפעה רצינית על העיר ג'איפור, שכן שליש מהיצוא השנתי של אבני החן שלה היו של טנזניט.
תעשיינים בעיר הביעו חשש שאיסור זה ייצור תקדים שיוביל את טנזניה לאסור את יצוא כל אבני החן הבלתי מעובדות, כולל תוצרת המדינה של טסאבוריט, יהלומים ואבני אודם.
באפריל 2005 הודיעה חברה בשם טנזניטוואן (TanzaniteOne) בע"מ, כי היא רכשה את השליטה על החלק ממרבץ הטנזניט המכונה "C-Block", כלומר גוש ג'(מרבץ הטנזניט מחולק לחמישה גושים).
במהלך השנה שלאחריה השתלטה החברה על שוק הטנזניט בסגנון בה שלט קונצרן דה בירס על שוק היהלומים.
החברה אף הגדילה את שליטתה על כל הטנזניט החדש שנכרה באמצעות רכישה של חלק גדול מהייצור המגיע מפעילות כרייה של כורים עצמאיים הפועלים באזור.
זו היא הפעם הראשונה שהמסחר באבן חן צבעונית נשלט בצורה כזו.
מחירי האבן הגולמית עלו בהתמדה במהלך השנים האחרונות ככל שהחברה חיזקה את שליטתה בשוק.
באוגוסט 2005 נתגלה גביש הטנזניט הגדול ביותר בגוש ג'.
בפברואר 2006 הודיעה החברה כי היא מקדמת מסע שיווק שיהפוך את הטנזניט ל"אבן הולדת" בהא הידיעה.
הם מתכוונים לשווק את אבן החן הנדירה כאבן שיש לתת לכל תינוק בעת הולדתו, על מנת לחגוג יצירת חיים חדשים.
מעבדה הצליחה לייצר חיקוי של טנזניט אותו היא משווקת תחת השם "טנזניק" (tanzanique).
האבן מחקה בנאמנות את צבעו של הטנזניט הקלאסי, אך אין לה את תכונת הפליאוכרואיזם הבולטת של הטנזניט.
טנזניט הוא צורה של המינרל זואיסיט בעוד שהטנזניק הוא צורה של פורסטריט (סוג של אוליבין).
חיקוי נוסף של הטנזניט שנעשה פופולרי לאחרונה הוא זירקוניה (אבן מלאכותית שמשמשת כתחליף ליהלום) שנצבעה בצבע המחקה את הגוון של האזוביון.
הערך הוא תרגום של הערך המקביל בוויקיפדיה האנגלית שהסתמך על:
הטנזימאט (טורקית Tanzimat, טורקית עות'מאנית تنظيمات - "ארגון מחדש") הייתה תקופה של התחדשות ורפורמה בתולדות האימפריה העות'מאנית, אשר החלה בשנת 1839 והסתיימה עם קבלתה של החוקה הראשונה ב-1876.
הוגי הטנזימאט היו הסולטאנים הליברלים מהמוט השני ואבדילמג'יט הראשון, וכן אנשי ממשל בעלי חינוך אירופי דוגמת אלי פאשה (Mehmed Emin Âli Paşa) ומידהט פאשה.
הם הכירו בכך שהממסד הדתי והצבאי הישן שוב לא התאים לצרכיה של האימפריה בעולם המודרני שהתהווה החל מראשית המאה ה-19, והרקע ממנו באו גרם לכך שחלק ניכר מהרפורמות חיקו תהליכים אירופיים קיימים.
מטרות הרפורמה היו יצירת מדינה ביורוקרטית ריכוזית (ולשם כך טיפוח הרפורמה ברישום קרקעות, מפקד אוכלוסין וכו') לשם גיוס משאבים שצבא מודרני צריך.
הרפורמות הקיפו תחומים רחבים כמו הממסד השלטוני, הממסד הצבאי, מערכת החינוך, וניסו להשיג את מטרתן באמצעות שינויים חקיקתיים והרחבת חירויות הפרט במדינה.
מטרה מדינית של הרפורמות הייתה לעודד זהות עות'מאנית בקרב בני הלאומים הרבים תושבי האימפריה ולבלום את התפתחות רעיונות הלאומיות והבדלנות בקרבם.
כפועל יוצא מכך ביקשו המחדשים לעצור את תהליך שקיעתה של האימפריה וצמצום גבולותיה.
מטרה עיקרית זו לא הושגה, אך תהליך המודרניזציה שעבר על האימפריה העות'מאנית, ועל טורקיה לאחריה, נחשב במידה רבה תוצר של תקופה זו ושל רעיונותיה.
ההצהרה מכונה גם "צו גילהאנה האט-אה שריף" (Gülhane Hatt-i-Șerif - "הצו הנשגב של ביתן הוורדים") שכן הוא נחתם בגן הוורדים בארמון טופקאפי.
בצו באה לידי ביטוי מדיניות חדשה שמאמצת האימפריה והיא העות'מאניזם, וזו באה לאחד בין נתיני האימפריה וליצור בסיס הזדהות משותף.
הדפסת שטרות הכסף הראשונים של האימפריה (1840), ארגון המערכת הפיננסית בהתאם לדגם הצרפתי והקמת מערכת לגביית מיסים.
ארגון מחדש של הצבא, הסדרת נוהלי הגיוס ותקופת השירות.
נקבע כי חייל יתגייס לתקופה קצובה בזמן שתוגבל בחמש שנים, ויתאפשר לו לקיים חיי משפחה במקביל (1843-1844).
בין היתר נקבע כי לא יחרץ גזר דין מוות על אדם ללא משפט.
הקמת האוניברסיטאות המודרניות הראשונות (1848).
השוואת זכויותיהם של לא-מוסלמים, כולל הזכות להתגייס לצבא, ביטול מס הגולגולת (1856) ויצירת מעמד אזרחי אחיד לכל תושבי המדינה ב-1869.
חוק הווילאייטים (1864) לארגון מחודש של מחוזות האימפריה.
הקמת הבורסה הראשונה באיסטנבול (1866).
קביעת כללים לשיפור השירות הציבורי ולשם קידום המסחר במדינה.
את הצו כתבו עובדי חצר הסולטאן, שהיו בוגרי מוסדות השכלה מערביים ובמיוחד צרפתים.
לכן, הגישה המקובלת במחקר היא כי הצו ניתן תחת השפעה מערבית.
עם זאת קיימת גישה נוגדת לפיה הצו ניתן מתוך השפעה פנימית שמקורה באדיקות לדת האסלאם.
תקופת הטנזימאט הגיעה לשיאה ולסיומה עם קבלת החוקה הראשונה ב-23 בנובמבר 1876. החוקה שכונתה "החוק הבסיסי" (Kanûn-ı Esâsî) העניקה חירויות פרט ושוויון לכל אזרחי האימפריה, ופתחה את "תקופת החוקה הראשונה" (Birinci Meşrûtiyet Devri) שנמשכה שנתיים בלבד, עד 1878, עת הושעתה והפרלמנט פוזר.
עם זאת, לטנזימאט היו השפעות מרחיקות לכת, ומדינאים מכל רחבי האימפריה חונכו במהלכה ולאחריה ברוח רעיונותיה.
רפורמות אטאטורק (Atatürk İnkılapları או Atatürk Devrimleri) שערך מוסטפא כמאל אטאטורק החל ב-1922 ועד מותו בשנת 1938, היו המשך ישיר ויישום של רעיונות הטנזימאט, והחידושים שהנהיג הביאו לשיא ולסיום את התהליך שעבר על האימפריה העות'מאנית משימור מוסדות העבר ועד נטייה לחדשנות והחלפתם בחדשים.
טנטריקס הוא משחק חשיבה אסטרטגי המבוסס על סריג משושה מופשט (אין לוח, מניחים את האריחים המשושים על השולחן).
כלי המשחק מורכבים מ-56 אריחים משושים שונים שכל אחד מהם כולל 3 קווים בצבעים שונים מתוך ארבעת הצבעים: אדום, צהוב, כחול וירוק.
כל אחד מהקווים מחבר בין שני קצוות של המשושה.
מטרת המשחק היא ליצור את הקו הארוך ביותר מהצבע שבו בחר השחקן לשחק (הניקוד הניתן על לולאה גדול פי שנים מהניקוד על קו באורך זהה).
כל שחקן בוחר שש אבני טנטריקס, האבנים מונחות עם הפנים כלפי מעלה כך שכל שחקן רואה את אבני המשחק של השחקנים האחרים.
השחקן הראשון מניח אבן כלשהי במרכז השולחן מתוך ששת האריחים שאצלו וקונה אריח אחר.
גם בהמשך המשחק, כל פעולה של הנחת אבן על הלוח מחייבת קניית אבן אחרת.
המשחק ממשיך בכיוון השעון, כשהשחקן הבא מתאים אבן משחק לזו שכבר נמצאת על השולחן, וכך הלאה.
"מיקום כפוי" הוא כל חלל ריק הנוצר בין לפחות שלוש אבני משחק.
תורו של כל שחקן מורכב משלושה שלבים:
הנחת אריח במקום חוקי על הלוח.
מילוי מיקומים כפויים (פעם נוספת).
במשחק ובכל הפאזלים, בכל מקום שיש מגע בין אבני טנטריקס, הצבעים של כל הקווים והלולאות חייבים להתאים בדיוק.
לדוגמה צבע אדום לצבע אדום, כחול לכחול וכן הלאה.
אסור ליצור מיקום כפוי אשר מובילים אליו שלושה קישורים מאותו צבע.
אסור להניח אבן רביעית המשיקה למיקום כפוי.
טנטרה היא השקפת עולם ודרך חיים שהתפתחה בהודו.
משמעות המונח הזה הוא: "אוסף של טכניקות משדות שונים המביאות להארה".
המושג הזה מתייחס גם לתפיסת העולם הטנטרית, לפיה "הכול קשור בהכול".
ריבוי הקשרים בין התופעות הסובבות אותנו ומערכת יחסי הגומלין ביניהם, יוצרים קשר מורכב בהרבה מהנראה לעין.
ומתוך כך, "מרחיב" את גבולות הפרט אל מעבר לסביבתו המיידית.
הטנטרה שמה דגש על הקשר בין הגוף לבין הנפש.
קיים קשר הדוק בין הטנטרה, היוגה והאיורוודה, אשר עושות שימוש בכלים וטכניקות משותפות.
קיימת סברה הטוענת ששלושתן צמחו ממקור קדום ראשוני אחד.
הטנטרה השפיעה רבות על ההינדואיזם, והבודהיזם שצמח בצפון הודו, אך עם הזמן התפשטה ונפוצה בדרום-מזרח אסיה, הודו וטיבט וקיבלה פיתוחים מקומיים אשר לעיתים נושאים השפעות זן, טאואיזם ובודהיזם טיבטי.
החל מהמאה ה-6 התפתחה הטנטרה במסגרת ההינדואיזם.
בתחילה הוא היה זרם סודי הידוע למתי מעט, אך עם הזמן הלך ונודע לציבור רחב יותר ויותר.
נאו-טנטרה, נאוטנטרה, נווה-טנטרה (בסנסקריט: नव, נווה משמעותה 'חדשה') או מיניות טנטרית, היא הפרשנות השגויה המודרנית והמערבית של הטנטרה הקשורה לתנועות וכתות דתיות חדשות.
זה כולל גם ניו אייג' וגם פרשנויות מערביות מודרניות למין טנטרי מסורתי הינדי ובודהיסטי.
חלק מתומכיו מתייחסים לטקסטים ועקרונות עתיקים ומסורתיים ורבים אחרים משתמשים בטנטרה כביטוי תופס ל"מיניות מקודשת/מודעת", ועשויים לשלב פרקטיקות לא שגרתיות ושנויות במחלוקת.
בנוסף, לא כל המרכיבים של שיטות הטנטרה ההודיות משמשים בניאוטנטרה, במיוחד ההסתמכות על גורו.
ביקורת נמתחה על סדנאות הנאו-טנטרה המתקיימות בישראל.
נטען כי בסדנאות אלה לא תמיד מתקיימת השגחה מספיקה מצד המורים על התנהגות המשתתפים, מה שהופך את הסדנה המערבת עירום ומיניות למרחב פרוץ בו יכולות להתקיים פגיעות מיניות.
כמו כן, דווח על לחץ חברתי להשתתף בפעילויות מיניות שונות אשר הביאו משתתפים לקחת חלק בסיטואציות מיניות מבלי שרצו בכך.
טנטור הוא מתחם נוצרי בדרום ירושלים.
טנטור ממוקם בקרבת השכונות גילה ובית צפאפא בדרך לבית לחם.
השם "טנטור", שפירושו בערבית כובע מחודד, ניתן למקום מאחר שהוא שוכן על גבעה בולטת.
בשנת 1869 רכש הרוזן ברנרד קבוגה, קונסול אוסטרו-הונגריה בירושלים את האדמות בסיוע מסדר אבירי מלטה.