tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המקורות "הפנימיים" הללו הם חיקוקים, תקדימים וספרי מלומדים מפורסמים, שגם הם עיינו וביססו את מסקנותיהם על מקורות "פנימיים" דומים.
ביטוי לתרומתו של פרוקצ'יה בסוגה משפטית זו הוא ספרו "דיני פשיטת רגל והחקיקה האזרחית בישראל".
דיני פשיטת רגל והחקיקה האזרחית בישראל
צוטט מאות פעמים בבתי המשפט בישראל, בספר זה מנתח המחבר את המערכת המורכבת של חיובים השוררת במצבים של חדלות פירעון, בין האדם או התאגיד חדל הפירעון לבין נושיו, ובין הנושים לבין עצמם.
מצב חדלות הפירעון מחייב את המעיין בו להתעמק ביסודות המשפט הפרטי לסוגיהם (כגון דיני חוזים, נזיקין וקניין) כתנאי לחלוקה צודקת ויעילה של משאבים שלא די בהם כדי לספק את תביעותיהם של כל הנושים.
אפשר להדגים זאת בדוגמה הפשוטה הבאה: נניח כי רכושו של החייב שווה 500 ₪, אך יש לו עשרה נושים שכל אחד מהם זכאי לתשלום של 100 ₪.
בתנאים רגילים, היה כל נושה מקבל מחצית מחובו, ואילו המחצית השנייה הייתה יורדת לטמיון.
עתה נניח כי 100 ₪ מתוך מכלול רכושו של החייב (שהוא, כאמור, 500 ₪), מבוסס על הלוואה שפושט הרגל הלווה לאחד מן הנושים ושטרם נפרעה.
אותו אדם הוא, אם כן, גם נושה וגם חייב של פושט הרגל.
האם יותר לאותו אדם לקזז את שני החובות (החוב שהוא חב לפושט הרגל והחוב שפושט הרגל חב לו)?
אם יעשה כן, יימחקו שני החובות המקוזזים.
כרגיל, קיזוז מעין זה הוא דבר שבשיגרה.
כדי לפתור שאלה זו באופן ראוי יש להתעמק בהבנת מושג החיוב, מהות הקיזוז, וההבחנה הלא פשוטה בין חוב מובטח לחוב לא מובטח.
בסוף שנות השבעים של המאה העשרים הצטרף פרוקצ'יה לתנועת הניתוח הכלכלי של המשפט שהייתה אז בחיתוליה, ונתפסה על ידי שושביני המשפט העיקריים כ"דבר כפירה".
פרוקצ'יה היה הראשון בישראל שהחל לפרסם מסות משפטיות במתודולוגיה הכלכלית, והעמיד דורות של תלמידים ותלמידי תלמידים עד שהייתה לזרם מוביל בתאוריה המשפטית, כאשר רבים מטובי החוקרים מבססים את עיקר עבודתם על מתודולוגיה זו.
בשנת 1982 הטילה הממשלה על פרוקצ'יה לכתוב טיוטה לחוק חברות חדש למדינת ישראל.
הטיוטה שחיבר היא טיוטת חוק החברות היחידה בעולם המבוססת בעיקרה על הגישה הכלכלית למשפט, והיא המעניקה לחוק צביון מיוחד, המעמיד אותו בשורה הראשונה של דברי חקיקה מודרניים בתחום דיני החברות.
לאחר שנים רבות של דיונים בוועדות שונות (כולל "ועדת ברק" לדיון בטיוטת חוק החברות, ועדת שרים לחקיקה וועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת) שינתה הטיוטה את פניה והפכה לחוק החברות, התשנ"ט-1999.
בשנת 2005 עמד בראש ועדת פרוקצ'יה, שמונתה לבחינת פעולתן של זירות חלופיות למסחר בניירות ערך בישראל.
ועדה זו בחנה את התופעה החדשה של היווצרות זירות אלקטרוניות למסחר בניירות ערך, המתחרות עם הבורסות "הרשמיות" (כמו, למשל, הבורסה לניירות ערך בתל אביב בע"מ, או בורסות זרות, כגון הנאסד"ק).
הוועדה המליצה על עידוד התחרות בשוק הבורסות, ועל כן על מדיניות ליברלית יותר בתחום רישוי זירות המסחר האלטרנטיביות, אך גם על שורה של צעדים רגולטוריים שתכליתם להבטיח את יציבות הזירות ואת הגינות המסחר בהן.
הצעתו הייתה לפרק ז-3 בחוק ניירות ערך, שכותרתו היא "זירת סוחר לחשבונו העצמי".
פרוקצ'יה פירש את עיקרי תורתו שהובילה ליצירת החוק החדש בספר רב היקף, "דיני חברות חדשים לישראל".
דיני החברות בישראל מבוססים על רעיונות אלה.
החברה לדעת פרוקצ'יה היא מעין פקעת חוזית אשר נועדה ליצור מעין פסיפס של מערכות חוזיות הקיימות בתוך התאגיד בין בעלי המניות לעצמם, בינם לבין המנהלים, בינם לבין הדירקטורים, בין כל אחד מאלה לספקים, לעובדים, ללקוחות ובמידה מסוימת גם בין כל אלה לבין הציבור בכללותו.
הדוגמה הידועה ביותר היא היחס בין המשקיעים לבין המנהלים של החברה.
כפי שכבר צוין בספרות לפני שנים רבות, פונקציית המטרה של המנהלים אינה בהכרח זהה לזו של המשקיעים, ולכן קיים חשש שינצלו את שליטתם כדי להסיט עושר מן המשקיעים אל עצמם.
אילו עשו כן, המשקיעים היו מדירים רגליהם משוק ההון וכך היה נשמט הבסיס לעצם קיומו.
תכליתם של דיני החברות למשטר בעיה זו (המכונה "בעיית הנציג") שבין המנהלים לבין המשקיעים, ובצידה בעיות נציג נוספות שחייה של החברה המודרנית שזורים בהן.
מישטור זה יכול שייעשה באמצעות תמריצים שוקיים, אך לעיתים אין מנוס גם מרגולציה הנוקטת בדרכים ארגוניות ומשפטיות.
ספרו של פרוקצ'יה מתווה את הדרכים הראויות להתגבר על הבעיה ולאפשר חיים תאגידיים צודקים ומשגשגים.
הפרק השלישי בעבודתו של פרוקצ'יה הוא בתפר שבין משפט לבין תרבות.
הנחת העבודה הבסיסית של חוקרי המשפט ותרבות (בזרם שפרופסור פרוקצ'יה משתייך אליו) היא כי בהיותו של המשפט פרי רוחו של האדם, אין הוא יכול להיות מיוצר אלא בדמותו ובצלמו של היוצר, דמות הנטועה בתוך תשתית תרבותית הייחודית לקבוצת ההתייחסות של היוצר.
קבוצת ההתייחסות הזו יכול שתהיה מורכבת ממרכיבים פילוסופיים, אמוניים ולשוניים, אך גם להיות מושפעת מרבדי תרבות אחרים, כמו ספרות מוזיקה ותיאטרון, פולקלור וגם יצרים, מנהגים לוקאליים ואמונות תפלות.
מי שמקבל הנחת עבודה בסיסית זו חייב להודות כי אין דרך טובה להבין את המשפט, את יעדיו ואת הצפי להתפתחותו בעתיד, במנותק מן הרקע התרבותי המעצב את תמונת עולמם של יוצרי המשפט.
הספר הבא מבטא את עמדותיו של פרוקצ'יה באשר ליחס בין תרבותו של היוצר לבין יצירתו המשפטית.
הספר ראה אור בשנת 2007 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג',
הספר משווה בין תרבותה של רוסיה לבין תרבות המערב, ומסביר באמצעות השוואה זו את ההבדלים הניכרים בשיטות המשפט של השיטות הללו (למשל, תרבות חוזית, מסחרית ותאגידית מפותחת במערב אל מול תרבות שונה לחלוטין הדוחה את רעיונות המשפט המסחרי ברוסיה לדורותיה).
הגישה המקובלת היא כי תרבותה החוזית והתאגידית של רוסיה היא מנוונת כתוצאה מן האידאולוגיה המרקסיסטית ששללה את הקניין הפרטי, ולפיכך גם את הכלים המשפטיים להיווצרותו.
ספרו של פרוקצ'יה יוצא חוצץ נגד גישה זו.
לדעתו רוסיה מעולם לא אימצה אל חיקה את רעיונות הקפיטליזם הנאור כפי שהתפתחו במערב, גם באלף השנה שקדמו למהפכת אוקטובר וגם בימינו אנו ממש.
העולם המערבי פיתח, החל מן התקופה שקדמה במעט לרנסאנס, שורה של רעיונות ששימשו בסיס אידאולוגי לכיבוד חוזים ולתרבות שוק, אך רעיונות אלה, אף שהיו מוכרים על אדמת רוסיה, לא הכו בה שורש, ורבים מהם אפילו נתפסו כדברי כפירה בעיקר.
גם תפיסת המציאות בשתי התרבויות היא שונה במהותה.
המהפכה המדעית והנכונות לתקף היגדים באמצעים שכליים ואמפיריים, שרווחו במערב, לא נקלטו על אדמת רוסיה עד תקופה מאוד מאוחרת.
גם מהפכת הדפוס, ועוד יותר מזה, עצם התרבות הכתובה, הגיעו לרוסיה בשלבים מאוחרים של ההיסטוריה.
פרוקצ'יה מראה בספרו איך כל המשתנים האלה עיצבו בצורה שונה את יחסן של שתי התרבויות אל מושגי החוזה, ההבטחה, התאגיד והשוק.
המסקנה המעשית העולה מן הניתוח דלעיל היא שרוסיה איננה "כלכלת מעבר" (economy in transition) העתידה לצאת בקרוב מן המשבר שפקד אותה עקב קריסת הקומוניזם.
התרבות הרוסית עתיקת היומין לא השתנתה כלל בתקופה הקומוניסטית, ולכן הסתפחותה של רוסיה אל משפחת כלכלות השוק היא הרבה יותר מורכבת ממה שנדמה בעיון שטחי.
מחקרו הנוכחי של פרוקצ'יה משלב בין הגישה הכלכלית למשפט לבין תחום המשפט ותרבות, תוך התחקות אחרי התהליכים המשבריים שפקדו את כלכלת המערב בעשור השני של המאה העשרים ואחת.
פרוקצ'יה מקצה כעשירית מזמנו לייצוג לקוחות פרטיים.
בין היתר ייצג את ממשלת ישראל, המוסדות הלאומיים, ההסתדרות הכללית, תנועות התיישבותיות (קיבוצים ומושבים), כל אחד מחמשת הבנקים הגדולים, חברות ביטוח, הבורסה לניירות ערך בתל אביב, קונצרנים ועשרות חברות ציבוריות ופרטיות גדולות.
בשנות השמונים פרסם פרוקצ'יה דוח הקרוי על שמו, שנכתב על ידי צוות של משפטנים, המטיל ספק בשיטות חישוב הריביות והעמלות של הבנקים בישראל, בעיקר ביחס לחובות ההתיישבות העובדת.
דוח זה איים על יציבותם של הבנקים ונגמר במה שמכונה "הסדר חובות הקיבוצים" אשר הזרים דם חדש (במימון הבנקים והממשלה) להתיישבות העובדת, ואיפשר את התאוששותה מן המשבר של שנות האינפלציה הדוהרת.
מבחינה פוליטית פעל רבות בהתנדבות להגנה על זכויות האדם ועל שלטון החוק, הן בתוך הקו הירוק והן בשטחים המוחזקים על ידי צה"ל.
היה חבר מועצת רצ בשנים 1984–1994 והתמודד ברשימתה לכנסת בבחירות לכנסת העשירית.
כיהן כיושב ראש הנהלת בצלם בשנים 1989–1990. כיום חבר פרוקצ'יה במועצה של הקרן החדשה לישראל.
לאחר הכרעת בית המשפט העליון בעד ההתנחלות מצפה כרמים פרסם בהארץ מאמר ביקורת.
פרוקצ'יה חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023), ונמנה עם מייסדי התנועה הדמוקרטית האזרחית.
זכויות הנכים בישראל: בעיות יסוד.
בשיתוף עם אריה ל' מילר.
זכויות הנכים בישראל: הצעות לקראת רפורמה.
בשיתוף עם דוד קרצמר ואריה ל' מילר, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים - הפקולטה למשפטים - המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הרי סאקר, (1979).
דיני פשיטת רגל והחקיקה האזרחית בישראל.
ירושלים: המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הרי סאקר - הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית, תשמ"ד 1984.
דיני חברות חדשים בישראל: דין נוהג, דין רצוי והדרך לחקיקה.
ירושלים: המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש סאקר - הפקולטה למשפטים - האוניברסיטה העברית, תשמ"ט 1989.
אוריאל צימֶר (בכתיב יידי: צימער, כתב גם תחת שמות העט ש.
גיטלין; כ' בכסלו ה'תרפ"א, 1 בדצמבר 1920 – ט' בכסלו ה'תשכ"ב, 17 בנובמבר 1961) היה הוגה דעות ועיתונאי חרדי, שעבד כמתרגם באו"ם ובחסידות חב"ד ונודע כמתנגד חריף לציונות.
את דעותיו פרסם בחוברת "יהדות התורה והמדינה".
נולד לאברהם וגיטל צימר בווינה בירת אוסטריה.
בדצמבר 1934, זמן מה לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה עם הוריו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה בחיפה, שם למד בבית הספר הריאלי.
לאחר מכן, כשעברו הוריו לתל אביב, המשיך את לימודיו בגימנסיה הרצליה.
חברו לספסל הלימודים היה משה שמיר.
בצעירותו התאפיין במעברים מהירים מאידאולוגיה לאידאולוגיה.
תחילה היה מרקסיסט נלהב, ולאחר מכן הפך לציוני נלהב, בתחילה כמדיני ולאחר מכן כמעשי.
צימר למד מזרחנות ב ובמקביל למד בעצמו שפות.
הוא התגורר ליד שכונת מאה שערים, ובעקבות התעניינותו בחוגים החרדים הקנאים הפך לחרדי נלהב.
בתחילה השתייך למפלגת אגודת ישראל, ולאחר מכן הפך למתנגד קיצוני לציונות ולמדינת ישראל.
בתש"ב נשא לאישה את רייזל למשפחת שישא, מילדי טהראן.
לאחר חתונתם התגוררו בשכונת שערי חסד בירושלים.
בשנים 1948–1949 היה אחראי מערכת העיתון היומי "היומן" של אגודת ישראל הירושלמית, שעורכיו היו מזוהים עם פאג"י, ולאחר מכן ערך את ביטאון פאג"י "הקול".
בתשי"ב נזקק לטיפול רפואי בארצות הברית ונסע לשם עם רעייתו.
כשהגיע לניו יורק נכנס לרבי מנחם מנדל שניאורסון, האדמו"ר מחב"ד לפגישה ("יחידות") של ארבע שעות.
האדמו"ר קרא לו לנצל את כישרונות הכתיבה שלו.
צימר תרגם לשפות שונות את "המכתבים הכלליים" שכתב האדמו"ר לכלל היהודים בעולם לפני חגים.
בשנת ה'תשי"ט כתב, על פי הוראת האדמו"ר, תחת שם העט "א.
גיטלין", את החוברת "יהדות התורה והמדינה", ובה עמדתו ביחס לציונות ולמדינה.
צימר שימש כעורך הראשון של "דער איד", שבועון ביידיש שנקנה בהמשך בידי חסידות סאטמר.
בשנותיו האחרונות עבד צימר כמתרגם, הן עבור האו"ם והן עבור חב"ד.
הוא שלט ב-17 שפות: עברית, ערבית, יידיש, אנגלית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, ספרדית, הולנדית, פורטוגזית, רוסית, פולנית, צ'כית, רומנית, הונגרית, טורקית ופרסית.
היה מיודד עם מזכ"לי האו"ם טריגווה לי ודאג המרשלד, שאמר לו כי הוא "או"ם שלם", בשל השפות הרבות שבהן שלט.
צימר התגורר בויליאמסבורג שבברוקלין, ניו יורק.
הוא נפטר לאחרי מחלה ממושכת בט' בכסלו ה'תשכ"ב (1961) בלונדון ונקבר שם, לא הותיר אחריו צאצאים.
רעייתו נישאה בשנית לרב יצחק טוביה וייס, דיין באנטוורפן, ולאחר מכן גאב"ד העדה החרדית בירושלים.
בשנת 1964 הוקם על שמו "שיכון אוריאל" ליד שכונת סנהדריה בירושלים וב-1973 נקרא על שמו רחוב בירושלים.
אחותו היא השחקנית רות פרחי.
א' גיטלין [=אוריאל צימר], יהדות התורה והמדינה: בירור רעיוני בשאלת היחס לציונות ולמדינה, עם קצת פרקי היסטוריא מן העבר הקרוב, ברוקלין – ירושלים: מערכת הקול, תשי"ט.
יעקב רוזנהים, רעיונות במוסר והשקפה, ירושלים: המרכז לספרות חרדית בארץ ישראל, תש"ז
תרגום ליידיש של ספר התניא, ברוקלין תשט"ו-תשי"ח
כתבי הרב הירש: כתבים נבחרים; תורגם על ידי אוריאל צימר, ירושלים: ספערא, תש"ח (הופיע כרך אחד)
נ[תן] בירנבוים, עם השם; תרגם מגרמנית: אוריאל צימר, תל אביב: נצח ('כל כתבי נתן בירנבוים'), תש"ח
אוריאל פייגה (נולד בשנת 1959) הוא מדען מחשב ישראלי ופרופסור במחלקה למתמטיקה שימושית ומדעי המחשב במכון ויצמן.
זוכה פרס גדל לשנת 2001.
פייגה נולד בירושלים וגדל ברחובות.
הוא בוגר תואר ראשון במדעי המחשב מהטכניון (1980).
הוא למד לתואר שני (1987) ודוקטורט (1990), שניהם ממכון ויצמן ובהנחיית עדי שמיר.
אחר כך המשיך ללימודי פוסט דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון (1991-1990) ובמרכז המחקר של IBM בארצות הברית (1992-1991).
בשנת 1992 הצטרף לסגל המחלקה למתמטיקה שימושית ומדעי המחשב במכון ויצמן.
היה שותף בפיתוח פרוטוקול פייגה-פיאט-שמיר.
בשנת 2001 זכה בפרס גדל על עבודתו בנושא משפט ה-PCP והשלכותיו באלגוריתמי קירוב.
אחיו, מיכאל פייגה, היה סוציולוג ישראלי שנרצח בפיגוע הירי במתחם שרונה.
אוריאל שלומי (נולד ב-1955 בתל אביב) הוא זמר מוזיקה מזרחית.
אוריאל שלומי נולד למשפחה מהעדה התימנית, וגדל בשכונת התקווה בתל אביב.
שלומי עזב את ביתו בגיל 17, והחל לעבוד כימאי בספינת "צים".
במהלך אחת ההפלגות למערב אפריקה, הוא עלה לבמה לשיר בעידוד חבריו, ואז החליט כי ברצונו להיות זמר.
לאחר שעבד בספינה במשך כ-4 שנים, החל את הקריירה המקצועית שלו כזמר והופיע תחילה במועדונים ובאירועים.
ב-1985 יצא בחברת התקליטים של "האחים ראובני" אלבום הבכורה שלו, "אל המחר"".
ציון שרעבי, שלמה כישור וציון שחורי כתבו את מילות השירים, רובם ללחנים יווניים.
חיים חדד והגיטריסט משה בן-משה ('בן-מוש') עיבדו, ובין שירי האלבום בלטו "אלוהיי מדוע בעולם" (שחודש בסוף שנות ה-80 על ידי נתי לוי), "לילה מלילות" ו"שיר עצוב".
אלבומו השני, "רקדנית הבטן" (מילים: ויויאן מוגרבי (תוהמי)), יצא בשנת 1986. יגאל חרד עיבד חלק משירי האלבום.
אוריאל היה אחד ממעריציו הגדולים של זוהר ארגוב עמו הקליט אלבום דואטים בשנת 1987.
ב-1987 הוציא את אלבומו השלישי: "אבינו שבשמיים", אז גם הקים את להקת "פעמי המזרח" עימה הופיע.
ב-1989 יצא לאור אלבומו הרביעי "שירי נשמה" שכלל מחרוזות של שירים ים-תיכוניים וישראלים דוגמת: "רותי" ('לי כל גל נושא מזכרת'), "אני אוהב אותך לאה" ,"לו יהי", "הכניסיני תחת כנפך" ו"יצאנו אט" בעיבודים של יעקב למאי.
האלבום זכה להצלחה מסחרית כבירה, אך מאידך להתעלמות תקשורתית, שהייתה אחד הגורמים המרכזיים להחלטתו להפחית בפעילותו המוזיקלית.
ב-1991 הוציא את האלבום "סניוריטה שכלל לחנים יוונים, טורקיים, וכן 3 שירים מקוריים שכתבו והלחינו רוני אחיאל ויאיר אליאס.
ראובן ('רובי') בן-שמעון עיבד את שירי האלבום.
ב-1994, בעקבות פנייה של היוצר רוני אחיאל, הקליט את השיר "חנית" לבקשת הוריה של חנית קיקוס, בטרם נמצאה גופתה.
בעקבות השיר, הוציא שלומי אלבום שלם בשם "אם את שומעת תעני" בעיבודו של בצלאל גלעדי.
שלומי חזר לשיר, בעידודו של הזמר אבי פרץ, בסוף שנות ה-90 והוציא בפברואר 2003 את אלבומו "אני שר אני קיים".
האלבום כלל 9 שירים, פרי עטם של פרץ, יוסי גיספן, דורון דוידסקו, רוני אחיאל, אביחי מליחי, עופר לב, ראובן אלוני ועוד.
לצידם ביצע שלומי שני חידושים: מחרוזת משירי ג'ו עמר (הכוללת את השירים "אמא" ו"העני") והשיר "כשהיינו ילדים" (מילים: אורי אסף, לחן: משה וילנסקי).
אבי פרץ ורונן רחמני הפיקו מוזיקלית את שירי האלבום.
מאז חזר להופיע, וביצע דואטים עם מיטב זמרי המוזיקה המזרחית, ביניהם אייל גולן ותמיר גל.
ב-2010 הוציא את הסינגל 'זיכרון רחוק' שכתב והלחין ראובן אלוני.
ב-2012, הוציא את הסינגל "טעם לחיים" שכתב אלירן צור והלחין רביב רם בן מנחם.
במרץ 2018 שחרר אוריאל ביצוע מחודש לשירו המפורסם "פסנתר" בו אירח את הזמר הוותיק נתי לוי, על העיבוד המחודש אחראי יוני טלבי כשאת מילות השיר כתב אסף אטדגי, והלחין גוסטו.
אוריאל עקביא (יעקבוביץ) (נכתב גם עקביה; 19 בדצמבר 1911 – 22 בינואר 1997) היה מחנך, פסיכולוג וסופר ישראלי.
בנו של אברהם אריה עקביא.
עקביא נולד בעיר ורשה שבפולין הרוסית, בנו של הסופר, המתרגם וחוקר הלוח העברי אברהם אריה עקביא, ובתיה פייגה, בתו של שחקן התיאטרון היידי יעקב ציפיס.
התחנך בגן ילדים עברי באודסה ובגימנסיה עברית "אסכולה" בוורשה, וסיים את לימודיו בשנת 1928.
ב-1929 עלה לארץ ישראל, ובשנת 1933 סיים לימודי מוסמך במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1937 הוסמך להוראה והשתלם בפדגוגיה רפואית ובפסיכולוגיה באוניברסיטת ניו יורק, לצורך טיפול פרטני בילדים עם קשיי לימוד וחינוך.
בתקופת המרד הערבי הגדול כתב בעיתוני "הארץ" ו"דבר" וייסד "בית ספר עירוני לנוער" עבור נערים עובדים מטעם עיריית תל אביב.
בשנת 1940 נישא למרגלית, בתו של דב ספיר.
בני הזוג היו הורים לשלושה ילדים: רוני, נעמן ועדן.
במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, שירת במשך שלוש שנים, מהן מסוף שנת 1943 כקצין.
במלחמת העצמאות עבד במכון הפסיכוטכני הצבאי ובהוראה למתנדבים שהגיעו מחו"ל.
בסיום המלחמה יסד וניהל בית ספר עממי בלוד, ולאחר מכן נתמנה למורה וסגן מנהל בבית ספר בשכונת יד אליהו בתל אביב.
היה חבר הוועד הפועל של ארגון המורים הכלליים, מנהל שירותי הנוער בעיריית תל אביב וחבר בהנהלת בית המדרש למורים בתל אביב.
עקביא הרבה לכתוב מאמרים בעיתונות פדגוגית בנושאי חינוך, הוראה וטיפול אינדיבידואלי לתלמידים המתקשים בלמידה.
בעבודתו התייחס לשימוש בציור כאמצעי טיפולי, בייחוד בעבודה עם ילדים, עבורם הוא מהווה קשר ראשוני שאינו מאיים ואינו מצריך הבעה מילולית של תחושותיהם.
בנוסף, לדבריו, הציור מאפשר לגלות דברים שהמטופל אינו בהכרח מודע אליהם או אל חשיבותם.
הרצה בנושאי חינוך ופסיכולוגיה במוסדות בישראל ומחוצה לה.
כתב ספרי שירה, סיפורת ותרגום משפות אירופיות ומיפנית.
פרסם ספרי לימוד ומדריכים להורים במקצועות הפסיכולוגיה, החינוך וההוראה, ומקראות להוראת השפה העברית, גאוגרפיה והיסטוריה.
בין ספריו, כתב מילון שימושי למונחים בפסיכולוגיה, "פרקים בפסיכולוגיה שימושית" (1953), וערך את כרך ד' באנציקלופדיה מעיין (1951).
כתחביב אסף קמעות ופסלונים, שהציג בדירתו שבצפון תל אביב.
עקביא נפטר ב-1997, בגיל 87. אלמנתו מרגלית נפטרה ב-2001 ונקברה לצדו בבית העלמין ירקון.
מיד לאחר שחרורו מהצבא הבריטי בשנת 1945 שימש כמחנך כיתה בבית-ספר לדוגמה בצפון תל אביב.
תלמידיו אהבו את יכולתו לתקשר אתם כאחד מהם, אך שמרו על כבודו כמחנך מסור שראוי להישמע וללמוד ממנו.
אחד מתלמידיו באותן שנים היה הסופר והאמן עמוס אריכא שעמד איתו בקשר חברי גם בבגרותו והעריך את סגולותיו כסופר מובהק לבני הנעורים.
ארצות ועמים: ספר קריאה ועבודה בכתיבת-הארץ, תל אביב: יזרעאל, 1939–1952.
משחקי למוד, יחד עם מרגלית עקביא, תל אביב: יזרעאל, 1949.
ספר הפרפראות: שאלות, משחקים, חידות, בדיחות ומהתלות, תל אביב: י' שרברק, תש"י 1950.
פרקים בפסיכולוגיה שימושית, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, תשי"ג 1953.
איך מצליחים בלמודים?: שיטות הלמידה היעילות ביותר ...
לתלמידי בתי הספר התיכוניים והגבוהים, תל אביב: י' שרברק, תשט"ו 1955.
מדריך חנוכי: להורים ומורים, תל אביב: י' שרברק, 1956.
סמלים: שירים, תל אביב: יזרעאל, תשכ"ב 1962.
ליצן הקיסר: ספור היסטורי, תל אביב: י' צ'צ'יק, תשכ"ג 1963.
חרב היונה: ספור היסטורי מימי הבית השני, תל אביב: יזרעאל, תשכ"ה 1965.
איך בוחנים תלמידים: ומעריכים את הישגיהם בלימודים: דפי הדרכה למורים, תל אביב: יזרעאל, תשכ"ז 1966.
הלכות בפסיכולוגיה: ממצאי מחקרים בפסיכולוגיה חדישה על פי מקורות שונים, תל אביב: יזרעאל, תשכ"ז 1966.
הכלב הצוחק: פרשת חייו וחכמתו של דיוגנס הכלבי, סיפור היסטורי, תל אביב: ישרעאל, תשכ"ו 1966.
למד כיצד ללמוד: הרקע הפסיכולוגי והיסודות החינוכיים של למידה יעילה, תל אביב: י' שרברק, תשכ"ו 1966.
מדוע אתה מתנהג ככה?: מיכניזמים חיוביים ושליליים של הסתגלות והתגוננות פסיכולוגיות, תל אביב: יזרעאל, תשכ"ז 1966.
איזה טיפוס אתה?: בצירוף שאלונים פסיכולוגיים, תורות טיפוסים למיניהן, תל אביב: יזרעאל, תשכ"ח 1968.
דע את עצמך: מחקרים בפסיכולוגיה המודרנית, תל אביב: יזרעאל, 1970.
מצאי הלומד: שאלון אבחני לזהוי סיבות של פיגור בלימודים ולהכרת טיפוסי לומדים, למניעיהם הפריטים נקלטו ממקורות שונים, תל אביב: חמו"ל, תש"ל 1970.
שחק בעברית: משחקים ללימוד העברית ללא קריאה וללא כתיבה, יחד עם מרגלית עקביא, תל אביב: יזרעאל, תשל"ב 1972.
פסיכולוגיה תעזר לך!: פרשיות בפסיכולוגיה שימושית, תל אביב: יזרעאל, תשל"ג 1973.
חידושים בפסיכולוגיה, תל אביב: יזרעאל, תשל"ה 1974.
עיר הגמדים: ספורי קסמים, תל אביב: יזרעאל, תשל"ו 1976.
צחוק זה לא צחוק: הפסיכולוגיה של ההומור, תל אביב: יזרעאל, תשל"ח 1978.
כרש ברדי, הכובשים הראשונים: ספור מימי יהושע בן נון, תל אביב: יזרעאל, 1937.
כרש ברדי, שמש בגבעון דום: ספור מימי יהושע בן נון, תל אביב: יזרעאל, 1938. (ההמשך של "הכובשים הראשונים")
זמורת דֻבדבנים: אנתולוגיה של שירים יפניים קלסיים, תל אביב: אוצר המורה, תשכ"א 1960.
עולם הטללים: אנתולוגיה, תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ב 1962.
שירי אהבה יפניים: אנתולוגיה של שירים יפניים קלסיים, תל אביב: מחברות לספרות בשיתוף עם א' לוין-אפשטין, 1972.
סנריו: שירים יפניים, תל אביב: חמו"ל, תשל"ה 1975.
סקורא: אנתולוגיה יפנית, תל אביב: יזרעאל, תשל"ט 1978.
האדם בתבל, כרך ד' בתוך אנציקלופדיה מעין, תל אביב: י' שרברק, תש"ט-1959. בעריכתו של זלמן אריאל
מקראה פדגוגית ספרותית: למכינות הפדגוגיות, יחד עם מיכאל הנדל, תל אביב: אוצר המורה, תשכ"א 1961.
לך בהצלחה: אמרות חכמים להצלחה בחיים, תל אביב?: ספר לכל, 1995.
בישראל קיימות שלוש קהילות אוריגמי, המקיימות פעילות שוטפת.
שיאה של הפעילות הוא הכנס שנתי, בו נוטלים חלק אורחים מרחבי העולם.
בקהילה חברים אמנים יוצרים המתמחים בעיצוב מקורי של דגמים, ואמנים מבצעים המתמחים בקיפול דגמים של יוצרים אחרים.
הקשר הישראלי עם אוריגמי התחיל כנראה בהולנד.
בשנת 1955, ערך פליקס טיקוטין, מגדולי האספנים והסוחרים באמנות יפנית במאה העשרים, תערוכה מוזיאונית בהולנד לאקירה יושיזאווה, המאסטר היפני הדגול שהחיה את תחום האוריגמי.
ליושיזאווה הייתה זאת התערוכה הראשונה מחוץ למדינתו.
ההתכתבות עם יושיזאווה והרעיון למצוא עבורו תערוכה באירופה היו יוזמות של הפוקלוריסט גרשון לגמן.
באותה שנה הגיע טיקוטין, שהיה יהודי, לישראל, והחליט על הקמת מוזיאון לאמנות יפנית על שמו בעיר חיפה.
ב-1960 פתח ה"מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית" את דלתותיו.
החברות בין טיקוטין ויושיזאווה גברה, ובעקבותיה השאיל המאסטר מספר יצירות לנציג של המוזיאון שביקר ביפן.
כך יצא שדווקא בישראל, כבר בתחילת שנות השבעים, ניתן היה לצפות, בתצוגות לא פורמליות במוזיאון טיקוטין, בעבודות שהיו אז בשיא האמנותי של האוריגמי.
מאוחר יותר, כאות הכרה לחברות בין השניים, השאילה אלמנתו של יושיזאווה מספר עבודות של המאסטר לתערוכה הבינלאומית "אוצרות עולם האוריגמי" שהתקיימה ב-2007 במוזיאון טיקוטין.
בסוף שנות השישים התחילו להופיע בישראל גם ספרי הוראות באוריגמי, קודם באנגלית ובסוף השבעים אף בעברית.
בתרגום לעברית הושמטו מספר דגמים בעלי אופי נוצרי מהספרים.
קהילת האוריגמי הרשמית הראשונה בישראל הוקמה ביוזמת רוזלי יבנין ועדנה ברוך.
יבנין היא בתה של ליליאן אופנהיימר, המייסדת של The Origami Center of America, שלימים הפך ל-OrigamiUSA.
יבנין היה תפקיד חשוב גם בהקמת ארגון האוריגמי הבריטי, British Origami Society, ואירחה בביתה את המפגשים הראשונים של הארגון.
יבנין וברוך נהגו לערוך כבר באמצע שנות ה-80 סדנאות לחובבי אוריגמי בביתה של יבנין בירושלים.
בשנת 1987 הצטרף ליבנין עידן שוורץ, אמן אוריגמי ישראלי, שהיה תלמידה של אופנהיימר בארצות הברית, והחל אף הוא לקיים סדנאות ברחבי ישראל.
ההתארגנות הפכה ל"אגודת האוריגמי הישראלי" (Israeli Origami Society ) ב-1991. האגודה קמה ללא מטרות רווח, בעקבות ביקור באירופה של ליליאן אופנהיימר (בגיל 92) בליווי בתה, רוזלי.
לאחר מכן, המשיכו גם לבקר בישראל, שם גרה רוזלי.
ביקור זה היה ההשראה להקמת האגודה.
הפגישה הראשונה נערכה ב-8 באפריל 1991, בביתה של יבנין.
כחודש לאחר מכן, ב-21 במאי, התקיימה הפגישה הראשונה של סניף הוד השרון של האגודה.
בשנת 1992 החלה מירי גולן את פעילותה בישראל בתחום האוריגמי ולימדה בבתי ספר וגני ילדים ברחבי ישראל.
בשנת 1993 ייסדה את המרכז הישראלי לאוריגמי (לימים המרכז הישראלי לאמנות האוריגמי), וכתבה סדרת חוברות להוראת האוריגמי בת שמונה ספרים בשיתוף עם פול ג'קסון.
בשנת 1993 הצטרפה אורלי מרום הראל ל"אגודת האוריגמי הישראלי" מתוך כוונה לארגן סוכה מקושטת בבית הנשיא.
בעקבות זאת נרשמה האגודה כעמותה בשנת 1994. בסופו של דבר, הוקמה הסוכה במסגרת חגיגות של עיריית כרמיאל ובשיתופה.
בשנת 1994 הקימה מרום הראל בשת"פ עם חברת אייר פראנס ומכללת שנקר בחסות פרופ' אמוץ וינברג (נשיא מכללת שנקר דאז), את התערוכה הראשונה לאופנה וטקסטיל ברוח האוריגמי, משילובים חדשניים של חמרים וקיפולים של בד ונייר.
בשנת 2000, עלה לישראל פול ג'קסון, אמן אוריגמי בריטי, בעקבות נישואיו לגולן.
ג'קסון וגולן הוציאו מספר ספרי אוריגמי בעברית, שחלקם ראו אור גם בגרסה אנגלית.
מועדון החובבים של המרכז הישראלי לאמנות האוריגמי הוקם בשנת 2000, ביוזמתו של גיל גבעוני.
בתחילת פעילות מועדון החובבים, הפיק המרכז גם עיתון בשם "הכל קיפולים", לו היו שלושה גליונות.
לאחר 5 שנים (מאז 2008) בהן ניהל אילן גריבי את מועדון החובבים של המרכז הישראלי לאמנות האוריגמי, הקים בשנת 2013 יחד עם סעדיה שטרנברג (היוזם) וגדי וישנה את ארגון אואזיס - ארגון אמני האוריגמי בישראל (OASIS - Origami ArtistS of ISrael).
הארגון מפיק מגזין חודשי מאז 2015.
ניתן למצוא אוריגמי בתוכניות לגני ילדים, בתי ספר יסודיים, מרכזי מחוננים ובאקדמיה.
התוכניות מתמקדות בלימוד גאומטריה בדרכים שונות.
יתרונו של האוריגמי בכך שהוא ממחיש את הצורות המופשטות לכדי משהו ממשי, שניתן להחזיק ביד.
מירי גולן פיתחה תוכנית ייחודית ללימוד גאומטריה דרך אוריגמי.
התוכנית נלמדה ב-75 בתי ספר במגזר היהודי והערבי ונלמדת גם בימים אלו.
בשנת 2012 הצטרף לפיתוח התוכנית ד"ר ג'וני אוברמן וביחד הם כתבו תוכנית מתוקשבת למורים למתמטיקה וגננות ללימוד גאומטריה באמצעות אמנות האוריגמי.
התוכנית הכשירה כ-150 מורים לגננות להוראת התוכנית.
ב-2007 פרסם גיא פז ספר שנקרא אקפלה: גילוי עובדות גאומטריות ותרגולן בעזרת קיפולי נייר.
הספר מטפל בעזרת קיפולי נייר בחלקים נרחבים של הגאומטריה האיאוקלידית, למעט מעגלים, החל בחומר הבסיסי הנלמד בבית-הספר וכלה במשפטיה היפים והפחות ידועים.
המיקוד הוא בגאומטריה תלת־ממדית, המתמקדת בצורות דוגמת קובייה, פירמידה וכדומה.
חלק מהתוכניות משתמשות באוריגמי כגל נושא ללימוד יצירתיות או חשיבה מדעית.
ניתן להזכיר את הקורס למחוננים (מכיתה ג' ועד חטיבת הביניים) של איתי הכהן, "לצאת מהריבוע" המבוסס על הקשר בין עשיית אוריגמי, בעיקר מודולרי, שמאפשר חזרתיות - לבין היכרות, הפנמה ועיבוד של מושגים מתמטיים וגאומטריים.
אילן גריבי לימד תוכנית לילדים מחוננים במרכז טכנו דע דור סת בגבעת אולגה, במשך חמש שנים (2010–2015) שהתמקדה בחשיבה יצירתית דרך אוריגמי וחשיבה מדעית דרך אוריגמי.
אוריגמי משמש את מחלקות העיצוב השונות, תקשורת חזותית; עיצוב תעשייתי; עיצוב אפנה ועיצוב פנים.
ומאפשר לימוד והבנה של מבניות, חוזק מבני, מניפולציות על משטחים, צורניות, חמריות ועוד.
בין המרצים בישראל אפשר להזכיר את פול ג'קסון, המלמד אוריגמי בכלל המחלקות בשנקר; ואילן גריבי, המלמד קורס "אוריגמי למעצבים תעשייתיים" במחלקה לעיצוב תעשייתי במכון הטכנולוגי בחולון.
האגודה הישראלית לאמנות האוריגמי (Israeli Origami Art Society)
הוקמה ב-1991 על ידי רוזלי יבנין ועדנה ברוך.
האגודה קיימה סדנאות ותערוכות במקומות שונים בישראל.
האגודה מתנהלת כיום על ידי עדנה ברוך, ומקיימת מפגשים אחת לחודש בירושלים.
האגודה הוציאה בעבר, במשך שנים רבות, עלון אוריגמי דו לשוני, שכלל תיאור ותיעוד הפעילויות, וכן הוראות לדגמים.
המרכז נוסד ב-1993 כחברה עסקית, על ידי מירי גולן.
כחלק מפעילותו, הוא הקים בשנת 2000 מועדון חובבים שנוהל על ידי גיל גבעוני.
המועדון המקיים מפגש אחת לחודשיים, למבוגרים ולילדים.
פעילות מועדון החובבים מנוהלת על ידי אחד מחברי המרכז.
אחת לשנתיים מקיים המרכז כנס בינלאומי לאוריגמי עם אורחים מחו"ל.
2004 - עין גדי, אורחת הכבוד האמנית טומוקו פוסה מיפן.
2005 - עין גב, אורח הכבוד האמן דייב בריל מאנגליה.
2007 - קיבוץ צאלים, האמן ג'ון מונטרול ארצות הברית.
2008 - ירושלים, האמן אריק ג'ואזל מצרפת.
2010 - ירושלים, האמן דייוויד מיטשל מאנגליה
2012 - ירושלים, האמנית מיוקי קוואמורה מיפן.
2014 - ירושלים, פרופסור ג'ון מיטאני מיפן, הרמן מריאנו מישראל.
2016 - ירושלים, ד"ר רוברט לאנג מארצות הברית, יהודה פלד מישראל.
2018 - מעלה החמישה, ג´רמי שפר מארצות הברית.
המרכז מקיים פסטיבלים ותערוכות אוריגמי בישראל.
בשנת 2013 יסדו סעדיה שטרנברג, גדי וישנה ואילן גריבי את אואזיס - ארגון אמני האוריגמי בישראל (OASIS - Origami ArtistS of ISrael).
הארגון שינה את שמו ל"אוריגמישראל" ב-2016 ונרשם כעמותה ללא כוונת רווח.
חזון הארגון הוא להפוך את ישראל למרכז אוריגמי פעיל, עם נוכחות בקהילה הבינלאומית, הנשען על גוף חזק של יוצרים מקוריים בתחום.
נכון ל-2017, הארגון כולל כתשעים חברים פעילים והוא מקיים תערוכות, מפגשים אחת לחודשיים וכן כנס שנתי.
2014 - עין גדי, אורח הכבוד ברני פייטון מארצות הברית.
2015 - גנוסר, אורח הכבוד פרנצ'סקו מנצ'יני מאיטליה.
2016 - גנוסר, אורחי הכבוד פדריקו סקלמברה מאיטליה, ניקולא טרי מצרפת, בן גולדברגר מישראל.
2017 - גנוסר, אורחי הכבוד ניויאאן הונג קואנג מווייטנאם, דאשה סברובה משווייץ, ואיתי בוקע מישראל.
2018 - גנוסר, אורחי הכבוד רומן דיאז מאורוגוואי, פאולו בשטה מאיטליה, והרמן מריאנו מישראל.
הארגון מקיים פעילויות לציבור הרחב ותערוכות אוריגמי בישראל.
הארגון מריץ חוג אוריגמי הנקרא "דור העתיד" לילדים מוכשרים.
הארגון מפרסם מידעון אחת לחודש, הכולל הוראות לדגמים, קישורים לאתרים מעניינים וחדשות.
פול ג'קסון - בשנות ה-80 ערך את מגזין האוריגמי של ארגון האוריגמי הבריטי (BOS).
כתב ספרי אוריגמי רבים וספרים למעצבים.
אצר תערוכות אוריגמי ונייר בישראל.
עלה לישראל בשנת 2000. נשוי למירי גולן.
מירי גולן - הקימה ומנהלת את המרכז הישראלי לאוריגמי.
ממפתחי תוכנית אוריגמטריה להוראת גאומטריה באמצעות אוריגמי.
אילן גריבי - ממייסדי אוריגמישראל, מחבר ספרי אוריגמי, מרצה לאוריגמי, אוצר.
ד"ר סעדיה שטרנברג - ממייסדי אוריגמישראל, מרצה לאוריגמי, אוצר.
1994 - תערוכה לאופנה וטקסטיל ברוח האוריגמי.
אוצרת אורלי מרום הראל (בחסות מכללת שנקר) .
אוצר ומציג - פול ג´קסון.
גלריית איאוס מושבה גרמנית חיפה; גלריית חנקין חולון (2002).
אוצר ומציג - ד"ר סעדיה שטרנברג.
תערוכת יחיד לאמנית טומוקו פוסה.
2005 - "שינויים גאומטריים", אוצר פול ג´קסון.
תערוכת יחיד של האמן דייב בריל מאנגליה.
בית הצייר אהרון כהנא, רמת גן.
2007 - "אוצרות עולם האוריגמי".
אוצרים ד"ר סעדיה שטרנברג וגב' גלית דה-וריז.
2009 - "אמנות קיפולי הנייר" - אוצרת - פיוטה אונגר ויתקין.
מציגים הרמן מריאנו ואילן גריבי, שילוב של מחזוריגמי (גריבי) וחיות (מריאנו).
אילן גריבי, תערוכת יחיד, מנורות אוריגמי.
אילן גריבי, טל פרנק, לאה שבס.
2014 - "עולמות של נייר", אוצר אילן גריבי.
סשה ניורנברג ואייל ראובני (מודולאר וחיות).
2014 - "אמני אוריגמי מיפן" אוצר: פול ג'קסון, אמנים שונים.
2015 - "אוריגמי ישראלי" - אוצר ד"ר סעדיה שטרנברג, אמנים שונים מקהילת אוריגמישראל.
גלריית בית מאירוב, חולון; גלריית "סימן שאלה" קיבוץ עמיר.
2015 - "קימוטי נייר - קיפולי נייר - חיתוכי נייר", אוצר - פול ג'קסון.
אמנים מכל העולם וישראל, מוזיאון יפו לעתיקות.
2016 - "חיות הפרא של נחום גוטמן וחברים".
אוצרים: משה אש ותמנע אש-בינימוב, האמן אייל ראובני הציג מגוון דגמים.
מוזיאון האדם והחי, רמת גן.
ד"ר סעדיה שטרנברג (אמן) אילן גריבי (עיצוב).
יצרני ומשווקי נייר אוריגמי בישראל
"חן אוריגמי" - יושב בצפת, מייצר דפים בגדלים 10 ס"מ ועד 25 ס"מ, וכן בגודל "תשיעית".
"המרכז הישראלי לאמנות האוריגמי" - יושב ברמת גן, מייצר דפים בגדלים 15 ס"מ ו-22 ס"מ במספר גוונים וכן בעלי תבנית קישוטית.
אוריגמי 1 (1978), רוברט הארבין
אוריגמי 2 (1979), רוברט הארבין
אוריגמי 3 (1980), רוברט הארבין
אוריגמי 4 (1982), רוברט הארבין
אוריגמי בקלי קלות (2011), קוניהיקו קאסאהארה
אוריגמי תעופה : אוריגמי - מהנאה צרופה ועד מדע אמיתי, איג'י נקמורה
ספרים וחוברות של יוצרים ישראליים
צעדים ראשונים אוריגאמי (חוברות 1–8), מירי גולן ופול ג'קסון
קיפולי קישוטים וכרטיסי ברכה, מירי גולן ופול ג'קסון
קיפולי קופסאות ועיצוב אריזות, מירי גולן ופול ג'קסון
קיפולי מפיות, מירי גולן ופול ג'קסון
אוריגאמי - גן חיות מקיפולי נייר, מירי גולן ופול ג'קסון
אוריגאמי - צעצועים מקיפולי נייר, מירי גולן ופול ג'קסון
טכניקות קיפול למעצבים, פול ג'קסון
קל לקפל אוריגמי למתחילים, יעל רוטנברג
אוריגמי וחברים - סדרת חוברות, ציפור פרומקין, בעז פיין
אקפלה: גילוי עובדות גאומטריות ותרגולן בעזרת קיפולי נייר (2007), גיא פז
נולד ב-1907 בברטיסלאבה שב (סלובקיה של ימינו).
תחילה הוכשר כמהנדס בשווייץ, ולאחר מכן הרחיב את השכלתו ולמד שלוש שנים נוספות (1930–1933) באקדמיה לאמנויות בווינה אצל האדריכל פטר ברנס – מחשובי האדריכלים המודרניסטים, שבמשרדו עבדו גדולי האדריכלים במאה ה-20 (מפעל AEG נחשב עד היום ליעד תיירות חובה לאדריכלים בסמוך לברלין).
לאחר מכן עבד בסטודיו של האדריכל האוסטרי אוסקר שטרנד, שם התמחה בעיצוב פנים ורהיטים.
ב-1933 עלה שילר לארץ ישראל, ותוך זמן קצר הצליח להשתלב בשוק העבודה המקומי, לאחר שקיבל לידיו את תכנון "רמת הנדיב".
תחילה התגורר ברחובות, ובתקופה זו בנה ברחבי היישוב כמו גם בקיבוץ גן שלמה.
לאחר שנתיים שוב עקר ממקומו ועבר לתל אביב.
ב-1961 השלים את בנייתו של בניין טרובוביץ, הבניין הראשון שהוקם בקמפוס אוניברסיטת תל אביב ברמת אביב המשמש את הפקולטה למשפטים.
שנים אחדות לאחר מכן הוזמן לתכנן את אגף ספריית משפטים הסמוך לבניין.
נפטר ב-1992 ונטמן בבית הקברות בקבוצת שילר.
אשתו הילדה נפטרה שלוש שנים אחריו, ונטמנה לצדו.
בנו הוא גבריאל שילר, אגרונום.
בית הכנסת ובית תרבות בקבוצת שילר (גן שלמה)
בית צילה - בית תרבות בקיבוץ מעלה החמישה
רמת הנדיב וחלקת קבר משפחת רוטשילד, זכרון יעקב
בניין טרובוביץ, אוניברסיטת תל אביב
בניין מכון זיו, מכון ויצמן למדע (בשיתוף ישראל דיקר ואבא אלחנני)
חלקת חברי השומר, בית הקברות כפר גלעדי - תל חי
בית השומר, קיבוץ כפר גלעדי
אנדרטת שער הברון בפתח תקווה
בית הלן קלר, שדרות יד לבנים, יד אליהו, תל אביב
אוריבה פראלטה מורונס (בספרדית: Oribe Peralta Morones; נולד ב-12 בינואר 1984) הוא כדורגלן עבר מקסיקני ששיחק בעמדת החלוץ.
ייצג את נבחרת מקסיקו במונדיאל 2014 ו-2018.
ב-22 בפברואר 2003 פראלטה ערך את הופעת הבכורה שלו ככדורגלן מקצועי, בקבוצת מורליה, כאשר נכנס כמחליף במחצית השנייה של משחק הליגה נגד קלוב אמריקה.
את הופעתו השנייה בקבוצה ערך במשחק נגד קרוס אסול.
לאחר שתי הופעות בלבד במורליה, פראלטה עבר ללאון.
במדי לאון הוא כבש 8 שערים ב-33 הופעות, וסייע למועדון לסיים במקום הראשון בליגת המשנה המקסיקנית בעונת 2004 קלאוסורה ולהעפיל לליגת העל המקסיקנית.
בשנת 2004 פראלטה עבר למונטריי.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הוא ערך בתבוסה 6-2 לטיגרס.
במשחקו השני במונטריי כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 0-3 על קרוס אסול.
בעונת 2004 אפרטורה הוא כבש חמישה שערים ב-22 הופעות ליגה, וסייע לקבוצתו להעפיל לגמר הליגה המקסיקנית, שם הפסידה 3-1 לטיגרס בסיכום שני משחקי הגמר.
בשנת 2005 פראלטה הושאל לתקופה קצרה לגוודלחרה.
בתקופה זו הוא שיחק בארבעה משחקי גביע ליברטדורס ולא הופיע בליגה.
במהלך כל התקופה ששיחק במונטריי פראלטה הופיע ב-64 משחקים, בהם כבש 11 שערים.
בשנת 2006 פראלטה עבר לסנטוס לגונה.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך במשחק נגד מונטריי, קבוצתו לראשונה.
במשחק זה גם כבש את שער הבכורה שלו בסנטוס לגונה.
ב-2009 פראלטה הושאל לצ'יאפס לעונה אחת.
בעונה זו הוא כבש 12 שערים ב-35 הופעות.
לאחר עונתו המוצלחת בצ'יאפס פראלטה חזר לסנטוס לגונה.
במהלך עונותיו בלגונה הוא היה החלוץ העיקרי של הקבוצה וכבש 97 שערים ב-264 הופעות.
בתקופתו בקבוצה הוא זכה איתה ב-2 אליפויות מקסיקו, ב-2008 קלאוסורה וב-2012 קלאוסורה.
בשנת 2013 נבחר לשחקן השנה בצפון ומרכז אמריקה.
ב-13 במאי 2014 פראלטה נמכר לקלוב אמריקה.
על אף שסכום ההעברה המדויק לא היה ידוע, דווח כי עמד על 10 מיליון דולר אמריקני, העסקה היקרה ביותר בתולדות הליגה המקסיקנית.
ב-18 ביוני 2019 חזר פראלטה לגוודלחרה לאחר 14 שנה, וחתם לשנתיים.
בינואר 2022 הודיע על פרישה ממשחק.
ב-9 במרץ 2005 פראלטה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת מקסיקו במשחק ידידות נגד .
הוא זומן לסגל מקסיקו לקופה אמריקה 2011 ולמשחקים הפאן-אמריקאיים ב-2011. במשחקים הפאן-אמריקאיים מקסיקו זכתה במדליית זהב ופראלטה סיים כמלך שערי טורניר הכדורגל, עם 6 שערים.
פראלטה זומן לסגל מקסיקו לאולימפיאדת לונדון ב-2012. במשחק הגמר, מול , פראלטה כבש שני שערים, הראשון 29 שניות משריקת פתיחת המשחק, וסייע למקסיקו לזכות במדליית זהב בטורניר זה.
בסך הכל כבש ארבעה משחקים בטורניר.
פראלטה לא זומן לסגל מקסיקו לגביע הקונפדרציות 2013 ולגביע הזהב 2013 עקב פציעה.
לעומת זאת, הוא זומן לסגל נבחרתו למונדיאל 2014. הוא כבש את שערו היחיד בטורניר במשחק הראשון של מקסיקו בניצחון 0-1 על .
פראלטה זומן לסגל גביע הזהב 2015, בטורניר כבש שלושער נגד בניצחון 6-0, ושער נוסף בגמר בניצחון 3-1 נגד , שהעניק את הזכייה בטורניר.
ליגת העל המקסיקנית: (קלאוסורה), (קלאוסורה)
ליגת האלופות של CONCACAF: ,
גביע הזהב של CONCACAF: 2015
החלוץ הטוב ביותר בליגה המקסיקנית: (אפרטורה), (קלאוסורה)
השחקן המצטיין בליגה המקסיקנית: (קלאוסורה)
השחקן המצטיין בליגת האלופות של CONCACAF:
מלך השערים בליגת האלופות של CONCACAF: , 2014/2015
שחקן השנה בצפון ומרכז אמריקה:
אוריאק היא עיר המשמשת כבירת מחוז קנטל בדרום-מערב חבל אוברן-רון-אלפ.
העיר שוכנת על גדות נהר הז'ורדן (Jordanne), אחד מיובליו של נהר הסר (Cère), כ-560 ק"מ דרומית לפריז וכ-223 ק"מ צפונית לטולוז.
מקור שם העיר הוא מלטינית: Aureliacum – הבית של אורליוס, וקיומה של העיר מן התקופה הגאלו-רומאית מוצג היטב בשרידי המקדש Fanum d'Aron מן המאה ה-1 שהתגלו בקרבת העיר.
ההשערה היא כי מקור העיר, בדומה לערים רבות, באופידום שהוקם על פסגת ההר הסמוך.
עם תום הכיבוש הרומאי התפשט היישוב אל המישור הסמוך לו, אך עם שקיעת האימפריה הרומית חזר היישוב והתבצר במחצית הדרך בין היישוב הרומי העתיק והיישוב הגאלי-רומי המאוחר יותר, מיקום בו נמצאת העיר כיום.
ההיסטוריה המתועדת של העיר מתחילה ב-856, כאשר ז'רלד מאורליאק, בנו של אציל בשם זהה, נולד בטירה שבעיר.
ב-885 ז'רלד הקים בעיר מנזר בנדיקטיני, מנזר בו למד מלומד בן העיר בשם גרבר, מי שכיהן מאוחר יותר כאפיפיור הצרפתי הראשון תחת השם סילבסטר השני.
ז'רלד מת ב-910, אולם השפעתו על העיר ואופיה נמשכה שנים רבות לאחר מכן, כך לדוגמה שימש שמו כשם הניתן לילד בעת ההטבלה לנצרות.
במהלך מלחמות הדת בצרפת נכבשה העיר, בעקבות בגידה, על ידי הפרוטסטנטים.
המנזר נבזז והספרייה שבו נשרפה כולה.
במפקד הראשון שנערך לתושבי העיר, בשנת 1759, נמנו בעיר 6,268 תושבים בלבד, אולם בעקבות בניית מסילת הרכבת לעיר ב-1866, התפתחה העיר משמעותית.
אוריבי (שם מדעי: Ourebia ourebi; מוכר גם כאורביג'י באפריקאנס), הוא מין יחיד בסוג של אנטילופה בינונית דמוית צבי החי ברחבי יבשת אפריקה.
תואר לראשונה בשנת 1783 על ידי אוגוסט וילהלם צימרמן.
זהו המין הגדול ביותר בשבט אנטילופות סבך, ויש לו דמיון לצבי במידות גופו מאשר לאנטילופות ננסיות כדוגמת הדוקרן.
האנטילופה הדומה ביותר לאוריבי היא הארבע קרן החי בדרום אסיה וזהה אליו כמעט לחלוטין במידות גוף וצבע פרווה, ובמידה פחותה גם לדוקרן הסטינבוק החי באפריקה.
מלבדם יש פרסתנים נוספים הדומים לו כדלקמן.
האוריבי הוא אחד האנטילופות הנפוצות באפריקה, אך אוכלוסייתו יורדת ברוב האזורים.
האוריבי חופף כמעט בכל חלקי התפוצה שלו עם קודו משורטט.
האוריבי מתאפיין בזוג קרניים קצרות יחסית לצבאים, אם כי הן הארוכות ביותר ממיני אנטילופות הסבך.
המבנה של הקרניים אופייני לאנטילופות הקטנות: הקרן צומחת מעלה באלכסון או ישר כאות "I", עם זווית מקושתת מעט לאחור שנעדרת פעמים רבות.
מיקום הקרניים הוא בצידי המצח, ובמרחק ניכר מהעיניים והאוזניים.
המרחק בין הקרניים זהה לחלוטין בדרך כלל, ולעיתים רחוקות יש הבדל מזערי בין הבסיס לקצוות.
הקרניים אמנם דקות מאוד ביחס לצבאים, בובאלים או ראמים, אך למרות זאת יש עדיין הבדל ניכר בין העובי של הבסיס לעובי קצוות.
קרני האוריבי מתאפיינות בסביבות 6–14 טבעות בינוניות ובולטות, שזהו המספר הרב ביותר מבין אטילופות הסבך.
האוריבי גם דומה יותר למיני הצבאים בכך שאין זה נדיר שקרניו יהיו מחורצות כמעט לכל אורכם; למרות זאת שכיח יותר הוא שהקרניים מחורצות רק באזור הבסיס ושאר הקרן חלקה לגמרי.
הקרניים חדות מאוד בדומה לדוקרנים ולדיקדיקים.
צבע הקרניים מגוון למדי וכולל שחור עמוק, שחור כחלחל, חלודה כהה\בהיר, אפור כהה ואפרפר; במקרים שהקרן בצבע בהיר השפיצים יהיו כהים יותר, אך נפוץ יותר הוא שהקרן בצבע אחיד.
הזכרים הם היחידים שמצמיחים קרניים, ומלבד הבדל זה הזכרים והנקבות זהים לחלוטין.
הפרווה של האוריבי קצרה ודקה ומסייעת לו להתמודד עם האקלים האפריקני החם.
צבע הפרווה משתנה מאוד על פני התפוצה הרחבה שלו, כמו גם בין תת-המינים הרבים.
הצבעים העיקריים הם כדלהלן: הגב והעורף משתנים בין חום אדמדם בהיר\כהה\ערמוני, לחום צהבהב\חולי\זהוב, כתמתם-אפרסק\תפוז ואפילו חום בורדו, כשהחלקים התחתונים כצדדי הבטן הגרון והשוקיים יהיו בדרך כלל בהירים ונוטים לגווני צהבהב או חול.
כמעט כל אחד מהצבעים שנזכרו לעיל עלול להיות אחיד בכל הפרווה.
באוכלוסיות מסוימות יש לנקבות כתמים קטנים וצהבהבים דמוי פסים על הגב.
המותניים, העכוז, הגחון והחזה בצבע לבן בוהק.
הרגליים מתחלקות בין צהבהב או חולי בצד החיצוני, ללבנבן קרמי בצד הפנימי.
הזנב בצבע אדמדם כהה עד חום שוקולד בצד העליון, ולבנבן בצד התחתון.
צבע ראשו של האוריבי צהבהב קרמי, ויש לו מספר סימוני פנים כדלהלן: המצח והחוטם בצבע חום אדמדם כהה, ותלוי בדרך כלל בצבע הכללי של הפרווה.
מעל העיניים יש גבות לבנות בולטות בצורת חצי סהר, וניתן להבדילו על פיהם מאנטילופות אחרות.
סמוך לעיניים יש חריצים שחורים בולטים הממלאים את רוב החלל בין העין לפה ונראים כקפלים, ומתחת לאוזניים יש מעין שומות גדולות ושחורות; שניהם משמשים כבלוטות ריח.
לנקבות במקום הקרניים יש כתם משולש שחור במצח, ולעיתים רחוקות הוא נמצא גם אצל הזכרים.
השפתיים, הסנטר והחלק העליון של הגרון לבנים, והם יוצרים כתם דמוי סינר.
האוזניים מתחלקות בין צבע צהבהב בצד החיצוני ללבנבן בצד הפנימי; בצד החיצוני יש גם כתמים שחורים.
גופו של האוריבי ארוך יחסית, ויש לו צוואר ארוך ודק ביחס לגוף; הצוואר תומך בראש גדול למדי, והוא בעל מבנה מקושת בדומה לראשי הצביונים.
הרגליים ארוכות ודקיקות, וכיון שהאחוריות ארוכות יותר מהקדמיות פלג גופו האחורי גבוה במעט מהקדמי ונותן לו מראה כפוף.
עם זאת, זה אינו בולט כל כך כאנטילופות סבך אחרות כדוגמת צבי הסלעים או אנטילופה ננסית.
העיניים גדולות ובולטות בצבע שחור, והאף גדול ועגלגל כשל האייל ובצבעו שחור.
האוזניים שלו עגלגלות ורחבות, הפה דק, וזנבו קצרצר עד כדי כך שלעיתים אינו נגלה לעיני הרואה.
הפרסות קצרות ודקות, בצבע שחור או אפרפר.
ההבדלים בין הזכרים לנקבות קלושים למדי, ומתבטאים בעיקר בנוכחות הקרניים וגודל בלוטות הריח.
מידות הגוף של האוריבי:גובה הכתפיים: 70-55 ס"מ.
לאוריבי יש 13 תת-מינים כדלהלן:
עם זאת, רק שני תת-מינים נמצאים ברשימה האדומה של IUCN: אוריבי הגארד ואוריבי קנייתי.
ארבע קרן (Tetracerus guadricornis), פרסתן אסייתי ייחודי מתת-משפחת הפרים, בעל דמיון רב לאוריבי במידות גוף, סימוני פנים וצבע פרווה.
גם הוא חי באזורים סבוכים ופעיל ביחידות או בזוגות, והאקולוגיה של השניים דומה למדי.
לארבע קרן כשמו יש תכונה ייחודית של שני זוגות קרניים, אם כי כיוון שהם ישרות כשל האוריבי ומסתכמות פעמים רבות בזוג אחד אין זה זיהוי גורף.
ניתן להבדיל ביניהם על ידי הסימנים הבאים כדלהלן: הפרווה של הארבע קרן עבה בדרך כלל יותר משל האוריבי והיא לרוב בצבע אחיד.
הצוואר שלו קצר יותר, וזנבו גדול משל האוריבי.
ראשו משולש לעומת הראש המקושת של האוריבי.
אין לו גבות לבנות מעל העיניים או עיגולים שחורים בצידי האוזניים.
הארבע קרן נפוץ בהודו ונפאל.
צביון הסבך (Sylvicapra grimmia), פרסתן אפריקני מתת-משפחת הצביונים, שחופף עם האוריבי בכל חלקי התפוצה, ודומה לו באנטומיה ובאקולוגיה.
צבע פרוותו בדרך כלל אפרפר, אולם זה משתנה לאדמדם וצהבהב על פני התפוצה הרחבה שלו.
נבדל מהאוריבי כדלהלן: יש לו פס שחור בולט מהמצח עד לחוטם, קרניו ישרות וקטנות, וציץ שיער מזדקר לו מהמצח.
זנבו ארוך ופרוותו שעירה יותר משל האוריבי.
הוא קטן במקצת מהאוריבי ופלג גופו האחורי גבוה בצורה ניכרת מהקדמי.
יש לו אף גדול ושחור המזכיר את אף הבקר.
נפוץ כמעט בכל רחבי אפריקה שמדרום לסהרה.
דוקרן הסטינבוק (Raphicerus Campestris), פרסתן קטן אף הוא מתת-משפחת הצבאים, שדומה למדי לאוריבי במידות גופו ובצבעי פרוותו.
גם לו גבות לבנות בולטות מעל העיניים, וקרניים קצרות וישרות.
הוא נבדל מהאוריבי כדלהלן: סביב העף יש לו כתם שחור משולש ובולט שנעדר אצל האוריבי; אין לו כתם שחור בצידי האוזניים.
ראשו קצר יותר ומשולש, אוזניו גדולות מאוד יחסית לגופו וצווארו קצר למדי.
הוא נמוך במקצת מהאוריבי וקרניו קצרות לעומתו.
מבנה גופו דקיק וקליל יותר.
דוקרן הסטינבוק חופף עם האוריבי בעיקר באזורים הדרומיים והמזרחיים של אפריקה.
צבי סוף מצוי (Redunca arundinum), פרסתן אפריקני גדול יחסית מתת-משפחת צבאי הסוף, שהפרטים הצעירים והמתבגרים שלו דומים למדי לאוריבי.
הקרניים שלו מעוקלות אמנם, אך לצעירים הן ישרות כשפיץ.
גם לצבי הסוף יש עיגולים שחורים בידי האוזניים לעיתים קרובות, והפרווה שלו דומה לאוריבי אך היא גסה וארוכה יותר.
ההבדלים העיקריים הם: לצבי הסוף כתמים לבנים דהויים בצידי העיניים לעומת הגבות הברורות של האוריבי.
האוזניים שלו גדולות יותר, וזנבו ארוך, רחב ובולט.
צווארו קצר ורחב, וראשו ואפו גדולים יותר.
צבי סוף זה חופף עם האוריבי ברוב האזורים, אך הוא מצוי גם בגבון וקונגו.
אייל הפאמפאס ( Ozotoceros bezoarticus), פרסתן דרום אמריקני בינוני ממשפחת האיילים, שהזכרים והנקבות הצעירים שלו דומים מאוד לאוריבי.
לזכרים הבוגרים קרן בעלת 3 סיעופים.
גם הוא דומה לאוריבי באקולוגיה.
ניתן להבדיל ביניהם כדלהלן: לאייל הפמפס משקפיים לבנים סביב העיניים לעומת הגבות של האוריבי.
הזנב שלו ארוך ובולט ביחס לאוריבי אם כי קצר לעומת איילים רבים.
האוזניים שלו גדולות יותר ומשולשות.
הפנים שלו הופכות לכהות ככל שהוא מתבגר.
אין לו עיגולים שחורים בצידי האוזניים.
האוריבי נפוץ בחלקים נרחבים מאפריקה שמדרום לסהרה.
הוא נמצא גם על שפת ביצות, וימות, ובאגני הניקוז של נהרות.
התפוצה שלו נעצרת במדבר סהרה מצפון, האזורים הצחיחים של קרן אפריקה במזרח, יערות העננים במרכז, ומדבר קלאהרי ומישורי ה"קארו הגדול" בדרום ובמערב.
ההעדפה העיקרית שלו היא לאזור עם עשבים קצרים וגבוהים לסירוגין המשמשים לאכילה ולמסתור בשעת סכנה.
הטמפרטורות בתחומי תפוצתו 20–40 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת נעה על פני התפוצה בין 250 ל-2,500 מילימטר לשנה.
האוריבי הוא בעל חיים הפעיל בכל שעות היום, עם שיא של פעילות בשעות הבוקר והערב ומנוחה בשעות הצהריים החמות.
האוריבי מעדיף שילוב של צמחייה גבוהה ונמוכה בשל הטבע שלו; כאשר יש סכנה באזור הוא מסתתר בתוך הצמחייה העבותה בדומה למיני אנטילופות הסבך, ופרוותו הצהבהבה המתמזגת עם העשבים הגבוהים מספקת לו הסוואה מצוינת עד שהוא כמעט בלתי נראה.
במקרה והטרף ממשיך להתקרב אליו הוא יחכה לרגע האחרון, ואז יתן זינוק לגובה על ארבעת הרגליים בבת אחת כשהם פשוטות לאורך (מכונה "סוטינג"), תוך כדי הנפת החלק האחורי הלבן של זנבו להזהיר את שאר האוריבים שבאזור בדומה לאייל פרדי לבן-זנב.
אופן הריצה שלו הוא מספר צעדים ואז זינוק "סוטינג" לסירוגין במהירות של 40–50 קמ"ש.
כאשר האוריבי נבהל הוא פולט גם שריקה צורמנית המשמשת אף היא כאות אזהרה.
האוריבי פעיל על פי רוב בבדידות או בזוגות, ולעיתים ניתן לראות קבוצות רופפות של עד 7 פרטים - בדרך כלל באזורי מרעה לאחר השריפות העונתיות.
קבוצות אלו הן חסרות לכידות, ובמקרה שהם נבהלים או מאוימים על ידי טורף הם נפוצים לכל עבר.
כל זוג זכר ונקבה תופס לעצמו טריטוריה בגודל 30–100 דונם, ומגן עליו מפני פולשים מאותו המין אך לא ממיני אנטילופות אחרות.
שניהם תוחמים את השטח על ידי ערימות גללים, הפרשות מבלוטות הריח באוזניים ובעיניים, וכן על ידי נגיסת ראשי הגבעולים.
חלק גדול מזמנם הם מבלים בסיור ובסיון השטח.
האוריבים מתקשרים ביניהם על ידי שריקות נמוכות והפרשת ריח.
הטריטוריה גם עלולה לכלול זכר ומספר נקבות (עד 3 בדרך כלל), אך מלבד נקבה אחת האחרות אינן נשארות לצמיתות בטריטוריה והן מבלות גם בשטחים של אוריבים נוספים.
עובדה יוצאת דופן שלא נצפתה אצל אנטילופות ננסיות אחרות, היא שמספר זכרים באזורים מסוימים עשויים להגן במשותף על הטריטוריה.
המעמד שלהם אינו שווה, ותמיד ישנו אחד דומיננטי ואחרים הכפופים לו.
עונת הרבייה יוצרת חיכוכים בין הזכרים הללו כשהזכרים הכפופים אינם מקבלים גישה לנקבות ולעיתים בוגדים בזכר השליט, אך בדרך כלל הם נשארים מאוחדים למרות זאת, בהתחשב בכך שההגנה השיתופית מאריכה את תקופת הכהונה הטריטוריאלית שלהם.
צפיפות האוכלוסייה המשוערת היא 0.4 פרטים לקמ"ר מדולדל במשאבי טבע, ו-10–45 פרטים לקמ"ר של מרעה טרופי עשיר בצמחייה.
בשל גודלו הקטן, הטורפים של האוריבי מגוונים למדי; הבוגרים מאוימים על ידי אריה, נמר, ברדלס, צבוע, זאב טלוא, קרקל, חתול זהוב אפריקני, תנין ופיתוניים, והעופרים מאוימים גם על ידי עיט, נץ, תן, בבון, גירית הדבש, סרוואל, חתול בר, זבד אפריקאי, גחן מצוי, וטורפים קטנים אחרים.
האוריבי הוא יונק צמחוני, ותזונתו מבוססת על דשא טרי וירוק בעונות הגשמים, אך בעונה היבשה הוא ניזון ממספר רב של צמחים ושיחים.
התזונה שלו כוללת לפחות 11 סוגים של עשבי תיבול שונים, ועלים מ-7 סוגים של עצים.
לעיתים הוא מזיק לגידולים חקלאיים כמו חיטה ושיבולת-שועל הדומים למזונו הטבעי.
הוא גם זקוק למינרלים באופן קבוע, ויבקר אחת לשלושה ימים באתרי ליקוק מלח.
האוריבי הוא אחד מבעלי החיים הנהנים מהשריפות הענקיות שבעונה היבשה; לאחר שוך הלהבות, האוריבי מגיע לאזור החרוך לצד פרסתנים נוספים כדי ליהנות מהצמיחה של עשבים חדשים.
עם זאת, האש גם מזיקה לו בכך שהיא מבערת אזורי סבך המשמשים לו כמסתור.
האוריבי מקבל את מרבית הלחות הנדרשת לו ממזונו, ומשום כך הוא אינו תלוי כל כך במים.
הרבייה עלולה להימשך כל השנה ללא עונה מוגדרת, אך שיאה הוא בחודשי אוקטובר-נובמבר.
הזכר מתרבה עם 1–3 נקבות שנמצאות איתו בטריטוריה.
ההריון נמשך 6–7 חודשים לאחריהם נולד עופר אחד ולעיתים שניים; ההמלטות עלולות להתרחש במשך כל השנה, אך השיא הוא בעונת הגשמים שאז יש שפע במזון וצמחייה עבותה.
העופרים שוהים בצמחייה העבותה ללא תנועה זמן רב מהרגיל - 10-8 שבועות בדרך כלל, ואימם נמצאת בקרבת מקום ומניקה אותם מספר פעמים ביום.
צבעו של העופר בהיר במקצת משל הבוגרים, והוא דומה מאוד לעופרים של קובוס המשקפיים וקובוס שחור רגל.
העופרים מתפתחים בקצב מהיר מאוד, ולאחר שנה הם כבר כמעט מגיעים לגודלם המלא.
הם נגמלים לאחר 4–5 חודשים ומגיעים לבגרות לאחר 10 חודשים לנקבה ו-14 חודשים לזכר.
תוחלת החיים של האוריבי היא 8–12 שנים בטבע ועד 14 שנים בשבי.
האוריבי מסווג על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל אוכלוסייה גדולה ביותר ש-50% ממנה נמצאת באזורים מוגנים בעלי מגמה יציבה, אם כי אוכלוסיות מחוץ לאזורים מוגנים פוחתות בהדרגה כפי שקורה לתת-המין אוריבי האגרד שמסווג במצב פגיע (VU).
אם המגמות הנוכחיות יימשכו, כמה מהאוכלוסיות השוליות של האוריבי עשויות להגיע להכחדה מוחלטת כדוגמת אוריבי קנייתי במרכז קניה שמסווג כנכחד''' (EX) או ההכחדה של אנטילופה זאת מבורונדי.
עם זאת, מצב השימור הכולל של המין נשאר עדיין משביע רצון כל עוד הוא ממשיך להתקיים באוכלוסיות בריאות ויציבות במספר רב של אזורים מוגנים ושמורות ציד, ובאזורים עם נוכחות אנושית נמוכה.
האוריבי נעלם מחלקים רבים בטווח שלו על ידי התפשטות חקלאות אנושית, תחרות עם בעלי חיים מקומיים, הריגה על ידי כלבי בית, תפיסה במלכודות, וציד נרחב לבשר.
דוגמה חמורה למשל היא בפארק הלאומי קומואה בחוף השנהב, שבו האוריבי חווה ירידה של כ-92% בין שנת 1978 ל-1998 בעיקר בשל ציד בלתי חוקי.
למרות זאת, האוריבי עדיין מראה עמידות רבה לציד בחלקים מסוימים של הטווח שלו, אם כי לא במידה גמישה כל כך כשל קודו משורטט וצביון הסבך.
האוכלוסיות שלו הופכות להיות יותר ויותר מפוצלות והוא נעדר בהדרגה מאזורים מיושבים בצפיפות.
ההפצה ושפע הפרטים מצויים בעיקר באזורים מוגנים או שהם צפיפות האוכלוסייה האנושית נמוכה.
אוריבי הגארד מצוי בשמורת בוני-דודורי בקניה ובפארק הלאומי בוש בוש בסומליה, אך אין מידע זמין על מצבו הנוכחי בפארקים.
אומדן האוכלוסייה העולמי של האוריבי הוא 750,000 פרטים.
אוֹריאלה ווייט (6 בדצמבר 1949 – 2 ביוני 1994) הייתה שחקנית ורקדנית ישראלית.
ווייט גדלה בחיפה מגיל 13, שם סיימה את תיכון עירוני ה'.
היא למדה משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב, בעלת תואר ראשון בספרות מאוניברסיטת תל אביב.
ב-1979 נסעה לפריז ולמדה פנטומימה ותנועה אצל ז'אק לקוק ואטיין דקרו.
הייתה נשואה לאזרח בריטי לתקופה קצרה, לאחר מכן לאדריכל חיפאי, וילדה את בתה היחידה.
מלבד משחק וריקוד, כתבה טורים בנושאים שונים בעיתון, וכן הייתה זמן קצר קריינית טלוויזיה.
ווייט נפטרה ממחלת הסרטן ב-2 ביוני 1994, בת 44 במותה.
ווייט שיחקה בהצגות אחדות בתיאטרון הקאמרי ("כרגע לא פנוי"), רקדה בלהקת המחול של אושרה אלקיים ובלהקת ענבל.
"שוד הטלפונים הגדול" - צילה, 1972
"מיליונר בצרות" - תפקיד נשי ראשי, גילה פרסמן, 1978
"ספיחס" - גילמה סמלת בשרשרת החיול, שמומו ויודלה מנסים להתחיל איתה, 1982
"שלגיה" - 1987 בהפקת קנון גרופ
אוריאנה סבטיני (; נולדה ב-19 באפריל 1996 בבואנוס איירס) היא שחקנית וזמרת ארגנטינאית.
היא ידועה בשל תפקידה בסדרה "אליאדוס" שהפיקה כריס מורנה.
סבטיני היא בתם של אוסוולדו סבטיני ושל השחקנית קתרין פלופ.
דודתה היא טניסאית העבר גבריאלה סבטיני.
היא החלה את הקריירה מגיל צעיר ולמדה שירה ומשחק בתיאטרון ושנה באקדמיה לקולנוע בניו יורק.
סבטיני החלה את הקריירה שלה בשנת 2011, כששיחקה בסדרה "porque yo te amo" (כי אני אוהב אותך) בתפקיד רוסיו.
בשנת 2012 החלה להצטלם לסדרה "אליאדוס" בהפקת כריס מורנה ושיחקה את אסול.
העונה הראשונה עלתה ב-2013. ב-2014 השתתפה בתוכנית אירוח יחד עם חבריה לסדרה ג'ני מרטינס ומריאל פרוקסי.
באותה שנה עלתה העונה השנייה של הסדרה.
בסיומה עלה המחזמר על פי הסדרה בגראן רקס.
באותה שנה השתתפה בתוכנית של "הפנים שלך נשמעות לי".
בשנת 2016 שיחקה בסדרה "מי זה מי" בתפקיד כריסטי.
בשנת 2018 גילמה את אלינה במותחן הפשע "הנערה הנעדרת" בכיכובה של לואיסנה לופילטו.
במהלך צילומי הסדרה "אליאדוס" היא הייתה בזוגיות עם השחקן חוליאן סרנו המגלם את פרנקו.
בשנת 2018 נכנסה סבטיני לזוגיות עם הכדורגלן הארגנטינאי וקשר מועדון הכדורגל רומא, פאולו דיבאלה.
שנהסדרהתפקידערוץ2011בגלל שאני אוהב אותךרוסיוCanal 102013–2014אליאדוסאסולTelefe / Fox2014הפנים שלך נשמעות ליעצמה/Katy Perry/Aino Jawo/Christina AguileraTelefe2016מי זה מיכריסטי RWTelemundo2019Secreto bien guardadoאמליה פרז קייבמיני-סדרה ב-CINE.AR
אוריאל שטוק נולד בירושלים בשנת 1934, לעולים מגרמניה בשנת 1933. גדל בשכונת רחביה ובשנת 1952 סיים את לימודיו בגימנסיה העברית רחביה.
הוא היה פעיל בשבט מצדה של תנועת הנוער הצופים בירושלים.
בין השנים 1952–1956 למד הנדסה אזרחית בטכניון, במסגרת העתודה האקדמית של צה"ל, וסיים תואר ראשון בהנדסה אזרחית (B.Sc) בהצטיינות.
בשנים 1956–1960 שירת בצה"ל כקצין במפקדת קצין הנדסה ראשי, ולאחר תום שירות החובה, המשיך כאזרח עובד צה"ל והיה אחראי לתכנון פרויקטים בצה"ל, בתעשייה האווירית ובמערכת הביטחון.
בין הפרויקטים שתכנן היה גשר קל מיוחד ששימש את סיירת מטכ"ל לחציית הירדן.
בשנת 1960 ייסד את חברת אינג' א.
שטוק בע"מ תכנון והנדסה, במסגרתה פעל כמהנדס בנין, כקונסטרוקטור, כמנהל פרויקטים, מפקח ויועץ עד למותו.
פרויקטים מרכזיים להם היה שותף בתכנון: החוף הצפוני של אילת, חוף ים המלח ואתר המרפא, יפו העתיקה, עכו העתיקה, הגליל המערבי, ימין משה בירושלים וחוף ת"א, כולל הטיילת ושוברי הגלים.
לאחר מלחמת ששת הימים עסק בפיתוח אתר הסקי בחרמון, צפון מזרח הכנרת, מפרץ נעמה, חוף די זהב וחוף נביעות.
בשנים 1978–1983 כיהן כיהן כיו"ר לשכת המהנדסים.
במקביל לעבודתו סיים בטכניון תואר שני בהנדסה אזרחית (M.Sc) בהצטיינות והוסמך כאינג'ינר.
בשנים 1960–1967 עבד כמרצה מן החוץ בטכניון.
שטוק פעל כבורר מקצועי בבוררויות בתחום ההנדסה.