tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקימוט האלפיני הוא אורוגנזה קדומה שיצרה את החגורה האלפידית – רצף אורוגני הכולל בין השאר את הרי האלפים, הרי היורה והפירנאים באירופה, את הרי האטלס בצפון-אפריקה, את הרי זגרוס, הרי אלבורז, הרי קופט והרי רוד באיראן וכן את הרי ההימלאיה במרכז אסיה.
בהרי אלבורז נמצאת הפסגה הגבוהה ביותר במזרח התיכון – פסגת הר הגעש דמאוונד שגובהו 5,610 מ'.
גם רצועת ההר בארץ ישראל היא למעשה חלק משני מהקימוט האלפיני, אך היא נמוכה בהשוואה לאזורי הקימוט האלפיני האחרים כי היא רחוקה ממוקד ההתנגשות.
הקימוט האלפיני צעיר יחסית, בן 60-70 מיליון שנה והוא נמצא עדיין בשלבי התהוות והתפתחות.
"הקינה על מות ישו" הוא ציור מאת הצייר האיטלקי, בן תקופת הרנסאנס, אנדראה מנטניה (Andrea Mantegna).
הציור מתאר את האבל של מרים, אם ישו ושל יוחנן בן זבדי על מותו של ישו לאחר צליבתו.
תאריך יצירתה של היצירה שנוי במחלוקת, והוא מתוארך לתקופה שבין השנים 1457-1501. הציור ידוע בזכות השימוש החדשני, לתקופתו, בפרספקטיבה קיצונית התורם לריאליזם של התיאור.
הציור, בגובה של 61 ס"מ וברוחב של 81 ס"מ, מתאר את גופתו של ישו המונחת על מיטה או לוח עבה וראשה שעון על כרית.
פלג גופו התחתון עטוף בסדין לבן.
לצד הגופה מתוארים ראשיהם של מרים ושל יוחנן בן זבדי, משליחיו של ישו.
מאנטניה בחר לתאר את ההתרחשות מנקודת מבט נמוכה במיוחד.
הצופה מביט על גופתו של ישו מבעד לכפות הרגלים ולאזור האגן המכוסה בבד.
הדבר נוצר בעזרת יצירת נקודת מגוז נמוכה, היוצרת קרבה בין הצופה לדמות.
כפות רגליו של ישו וידיו, הקרובות לצופה, מציגות את פצעי הצליבה ופניו של ישו מתוארות בריאליזם בולט.
בשונה מתיאורים בעלי נושא דומה מן התקופה ממעיט מאנטנייה בתיאור האבל של הדמויות מן הברית החדשה על ידי דחיקתן לשולי הקומפוזיציה.
הציור נמצא בסטודיו של מאנטניה לאחר מותו ונמכר כדי לשלם חובות.
הוא מוצג כיום בגלריה בררה לאמנות (Pinacoteca di Brera) במילאנו, איטליה.
הקיסרות הגרמנית הייתה אחת ממעצמות המרכז במהלך מלחמת העולם הראשונה, והעיקרית והחזקה שביניהן.
הקיסרות הגרמנית הייתה למעצמה צבאית בעלת צבא היבשה החזק ביותר באירופה, וצי מלחמתי שנפל בעוצמתו רק מן הבריטי.
מלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871, שסימנה את איחוד גרמניה, הביאה מורשת של טינה בין שתי המדינות בעקבות הסיפוח הגרמני של אלזס-לורן.
בפרוץ המלחמה, תקפה גרמניה את צרפת דרך לוקסמבורג ובלגיה (שבאותה תקופה הייתה מדינה נייטרלית).
כך הכריזה בריטניה מלחמה עליה, שאליה הצטרפו מדינות נוספות שהיו בעלות-בריתה ושלאחר מכן כונו מדינות ההסכמה.
ביוני 1919 נחתם חוזה ורסאי בו ספגה גרמניה סנקציות והשפלות עצומות בנוסף לחוב אדיר אותו ריצתה עד שנת 2010, כ-92 שנים לאחר סיום המלחמה (כולל הפסקה של 22 שנים).
בשנת 1870, בעקבות פרשת "מברק אמס", הכריזה צרפת מלחמה על פרוסיה.
אל פרוסיה הצטרפו כל מדינות הקונפדרציה הצפון-גרמנית ולאחר מספר קרבות נחלו הצרפתים תבוסה מוחצת.
נפוליאון השלישי נפל בשבי בקרב סדאן, פריז נכבשה ובאולם המראות שבארמון ורסאי הוכרז על איחוד גרמניה ומדינות הקונפדרציה הצפון-גרמנית התאחדו ויצרו את "הרייך השני" הדבר הביא למרמור רב בצרפת נגד גרמניה.
קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק התמיד במדיניות לפיה יש למנוע בכל מחיר ברית רוסית-צרפתית או בריטית-צרפתית נגד גרמניה.
שני הקיסרים הראשונים וילהלם הראשון ופרידריך השלישי הקשיבו לעצותיו, אולם בשנת 1888 מת פרידריך השלישי, ובנו וילהלם השני עלה לשלטון.
וילהלם היה עצמאי בהרבה מקודמיו; ביסמרק היה זהיר ומחושב, בעוד וילהלם העדיף פעולות ראוותניות ופזיזות.
בשנת 1890 התפטר ביסמרק, והוחלף בלאו פון קפריבי, שהוחלף כעבור ארבע שנים בכלודוויג, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט.
שני האחרונים היו למעשה בובות בידיו של וילהלם.
המפקד הכללי של כל חלקי הצבא חוץ מזה הבווארי, היה הקייזר (קיסר) שנעזר ב"לשכה הצבאית האימפריאלית הגרמנית" ופיקד בפועל דרך "משרד המלחמה" ודרך המטה הכללי.
ראש המטה הכללי הפך ליועץ הצבאי הראשי של הקייזר וכך, לדמות הצבאית החזקה ביותר באימפריה.
בוואריה שמרה על משרד מלחמה ומטכ"ל עצמאיים, אך הם היו מתואמים עם מקביליהם הגרמנים.
לאחר המלחמות הנפוליאוניות, עבר הצבא הפרוסי מהפכה יסודית.
במקום להסתמך בעיקר על היכולות הצבאיות האישיות של האצולה הגרמנית ששלטו בקצונה הצבאית, יזמו הפרוסים שינויים כדי להבטיח מצוינות בנהגה, בארגון ובתכנון בכל רמות הפיקוד.
אחת התוצאות החשובות היה מבנה המטכ"ל שחיפש כל הזמן כישרונות צבאיים בקרב בעלי הדרגות הנמוכות והשקיע בפיתוחם באקדמיות צבאיות ובצבירת ניסיון מעשי כאחראים על תכנון בדיוויזיות, בקורפוסים וביחידות גדולות יותר, עד למטכ"ל שהיה גוף התכנון הבכיר של הצבא.
אנשי המטכ"ל הפרוסי הוכיחו את עצמם בקרבות איחוד גרמניה וקיבלו תפקידי מפתח בצבא הגרמני.
מבנה הצבא בעתות שלום התבסס על אזורי פיקוד, גייסות, אוגדות ורגימנטים.
בזמן מלחמה, שלטו הפיקודים האזוריים על מפקדות הגייסות ועל היחידות הכפופות להם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נוצרה היררכיה פיקודית גבוהה יותר שנקראה קבוצת ארמיות.
הצי הקיסרי צמח מהצי הפרוסי וצי הקונפדרציה הצפון-גרמנית, והתקיים בין השנים 1871 ו-1919. ב-1897, בתמיכת הקייזר וילהלם השני, החל המיניסטר החדש של הצי, אדמירל אלפרד פון טירפיץ, בבניית צי מלחמתי מודרני הכולל אוניות מערכה וצוללות.
היחידות הראשונות של שירות האוויר הגרמני שהיו ידועות כ"פלוגות טייסי השדה" החזיקו בשישה מטוסים דו-מושביים והיו כפופות לפיקודים האזוריים.
במשך המלחמה השתנה הארגון באופן יסודי כדי להתאים עצמו לכלי הטיס, לתורות הלחימה, לטקטיקות ולצורכי יחידות השדה והארטילריה.
בתגובה לעליונות האווירית של מדינות ההסכמה ב-1916 החליט הפיקוד העליון הגרמני לערוך את היחידות ולחלקן בהתאם למשימות ההתמחות שלהן.
עיקר הדגש היה על מטוסי קרב חד מושביים במטרה להגיב לכוחות האוויר של צרפת ובריטניה.
שירות האוויר הקים "טייסות ציד" שמטרתן הייתה להפיל את מטוסי האויב ובכך הוגדר תפקיד חדש בתחום התעופה הצבאית שחרג מסיוע מודיעיני לכוחות הקרקע.
מספר המטוסים של שירות האוויר לפי הפדרציות שהרכיבו את הקיסרות הגרמנית היה: לפרוסיה - 67, לבוואריה - 10, לסקסוניה - 7 ולוירטמברג - 4. ב-24 ביוני 1917 הקים שירות האוויר כנף לוחמת ראשונה, ומנפרד פון ריכטהופן (הברון האדום) מונה למפקד על אחת הטייסות בה.
לאחר שנהרג בקרב ב-1918 נקראה הכנף על שמו בפקודת הקייזר וילהלם השני.
שירות האוויר הגרמני השתמש במגוון כלי טיס, בהם מטוסי קרב, כמו הפוקר DR.I והאלבטרוס, מטוסי תצפית וסיור, כפוקר איינדקר שדגמים מסוימים שלו שימשו גם למטרות קרב, ומפציצים, שחלקם היו מטוסים וחלקם ספינות אוויר.
בסיום המלחמה החזיק שירות האוויר הגרמני ב-2,709 מטוסי קו ראשון, 56 ספינות אוויר ו-186 כדורים פורחים.
סגל האווירייה כלל כ-4,500 איש.
במסגרת קיום חוזה ורסאי פורק שירות האוויר ומטוסיו הושמדו.
בתחילה, חשבו הגרמנים כי צרפת היא אויבתם הפוטנציאלית היחידה.
אולם, בשנת 1888 עבר השלטון הגרמני, מידיו של הקנצלר ביסמרק לידיו של הקייזר החדש וילהלם השני.
וילהלם פתח במשא ומתן לכריתת ברית דיפלומטית עם בריטניה.
אך למרות מספר רב של ניסיונות חוזרים להשגת הסכמה, נכשל המשא ומתן.
על פי הסכמי לונדון (הראשון והשני), היו מחויבות המעצמות האירופאיות כולן לשמור על ריבונותה ונייטרליותה של בלגיה.
דבר זה גרר את הגרמנים להניח כי במקרה של פלישה גרמנית לבלגיה, ייתכן שהבריטים יעמדו במילתם, ואכן יסייעו לבלגיה על ידי כניסה למלחמה.
לכן, נכללה בריטניה תמיד ברשימת האויבים הפוטנציאליים בתוכניות המטכ"ל הגרמני.
עם זאת, עם הזמן, ניתק וילהלם גם את קשריו עם רוסיה.
עובדה זו גרמה למטכ"ל הגרמני להחל לתכנן תוכנית שתתחשב גם ברוסיה כאויב אפשרי מן המזרח.
בתקופה זו ועד מלחמת העולם הראשונה היה המטכ"ל הגרמני יציב במידה רבה ורק שלושה רמטכ"לים התחלפו בו.
אחד מהם היה אלפרד פון שליפן, שכיהן במשך כ-15 שנה כרמטכ"ל הגרמני.
במהלך כהונתו הגה ופיתח שליפן תוכנית מלחמה התקפית נגד צרפת.
תוכנית זו תוכננה, נהגתה ושונתה על ידי שליפן לאורך כל כהונתו, ולימים נודעה כתוכנית שליפן.
לפי התוכנית נועד הצבא הגרמני להתמקד, בשלב הראשון של המלחמה, בהשגת ניצחון מהיר במערב במערכה נגד הצבא הצרפתי ובהכנעת צרפת, בטרם צבא האימפריה הרוסית יספיק להיערך למלחמה ולתקוף את פרוסיה המזרחית.
לאחר כניעת צרפת יוכל הצבא הגרמני להפנות את כוחותיו מזרחה, ולהכניע את רוסיה.
בדרך זו תוכל גרמניה להימנע מהסתבכות בלחימה בשתי חזיתות במקביל.
התוכנית צפתה שתוך 39 ימים, פריז תיפול לידי הגרמנים.
בבסיסה עמדה ההנחה, שגרמניה יכולה לפלוש לצרפת במהירות בטרם יושלם גיוס כוחות המילואים הצרפתים, להכריע את הצבא הצרפתי, ואז להעביר את כוחותיה לחזית המזרחית.
התוכנית התבססה על הפערים ביכולת הגיוס וניוד הכוחות של שלוש המעצמות (גרמניה, צרפת ורוסיה) - כאשר רוסיה נחשבה לאיטית מבין השלוש (בשל גודלה הגאוגרפי והפיגור של רשת הרכבות שלה).
שליפן הציע לנצל את יתרונות הצבא הגרמני במהירות גיוס כוחות המילואים ובניודם באמצעות רכבות, כדי להסתער על צפון-מערב צרפת דרך ארצות השפלה, תוך התעלמות מהנייטרליות של לוקסמבורג ובלגיה, לאגף את הכוחות העיקריים של הצבא הצרפתי ולתקוף אותם מעורפם.
הכוחות באגף הגרמני השמאלי (המזרחי), שהיו חלשים יחסית, נועדו לסגת במטרה למשוך את הכוח הצרפתי העיקרי להתקדם לתוך אלזס-לורן, בעוד הכוח הגרמני העיקרי, שרוכז באגף הימני (המערבי), נועד לכתר אותו מעורפו, ולכבוש את פריז.
שליפן שאף להשיג הכרעה מהירה במערכה נגד צרפת, באמצעות איגוף כפול של הצבא הצרפתי והשמדתו מעורפו.
חזרה על קרב קאנאי בקנה מידה ענק.
הוא לא ייחס חשיבות לכיבוש שטחים או מרכזי תעשייה, אלא קרא להתמקד בהשגת הכרעה מהירה של הצבא הצרפתי.
לאחר כיבוש צרפת, הציע פון שליפן להעביר את המאמצים הגרמנים לחזית המזרחית.
מן ההתחלה, ייחס שליפן חשיבות גדולה לתנועת האיגוף הרחבה מצפון, אשר תוביל לכיתור פריס מן המערב.
עם הזמן החל שליפן לייחס חשיבות גוברת והולכת למאמץ האיגוף והקצה יותר ויותר חיילים לארמייה הראשונה - זו שאמורה הייתה להיות המערבית ביותר, או הימנית ביותר מנקודת ראות גרמנית.
על כך מצוטט שליפן כאומר על ערש דווי - "חזקו את הכנף הימנית" ("Macht mir den rechten Flügel stark!").
שליפן עידכן בקביעות את פרטי תוכניתו, גם לאחר שפרש מהמטה הכללי ב-1905, אך יורשו הלמוט פון מולטקה (הצעיר) פגם בביצוע התוכנית ב-1914, בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כשהוא נמנע מלפלוש להולנד, ועל ידי כך החליש את האגף הימני הגרמני, ושמר על כוחות במזרח פרוסיה המאוימת.
התנגדות צרפתית עקשנית תרמה אף היא לכישלון התוכנית ב-1914.
סיבה אחרת מונה ההיסטוריון הצבאי מרטין ון קרפלד.
לטענתו, התוכנית נכשלה בגלל טעמים לוגיסטיים: השמדת קווי מסילות הברזל (אמצעי השינוע העיקרי בו השתמשו הגרמנים), כמו גם פקקי התנועה האדירים שנוצרו באזור בלגיה, הביאו לקריסת המבצע.
עם זאת, תוכנית משופרת של רעיונותיו של שליפן הוכיחה עצמה יעילה באותם שטחים, בכיבוש צרפת ב-1940 (מנשטיין - "תוכנית אבחת מגל" - Manstein's Sichelschnitt)
חודש אוגוסט 1914 התאפיין בתנועת כוחות גדולה בחזיתות רבות, כאשר כל אחד מהצדדים ניסה להכריע את המלחמה באופן מהיר.
פעולות גרמניה בראשית המלחמה התבססו על תוכנית שליפן על פיה יש להנחית מכה מוחצת על צרפת בטרם יספיק הצבא הרוסי להתארגן ולהגיע לחזית.
לשם כך כללה תוכנית שליפן מהלך איגוף שבו הצבאות הגרמנים פולשים לצרפת מצפון דרך בלגיה.
ב-2 באוגוסט החלה גרמניה בפלישה לצרפת דרך בלגיה ולוקסמבורג.
הגרמנים נתקלו בהתנגדות עזה ליד המבצרים של העיר הבלגית לייז', אך הצליחו להכריע אותם באמצעות ארטילריה כבדה.
בעקבות הפלישה הגרמנית לבלגיה הנייטרלית החליטה בריטניה להצטרף למלחמה לצדה של צרפת ושלחה את חיל המשלוח שלה לצרפת.
פעולות צרפת בראשית המלחמה התבססו על תוכנית מתאר כללית לריכוז וניוד כוחות שנודעה בשם 'תוכנית 17'.
התוכנית התבססה על הרעיון של התקפה בכל מחיר ועל ה"אלאן" (élan), רוח הגייסות של הצבא הצרפתי.
בהתאם לתוכנית החלו כוחות צרפתיים לפלוש לחבלי אלזס ולורן בתחילת אוגוסט ולהסיג את הכוחות הגרמניים לאחור.
במקביל בחזית המזרחית שני צבאות רוסיים, הארמייה הראשונה בפיקודו של פאול פון רננקמפף והארמייה השנייה בפיקודו של אלכסנדר סמסונוב, פלשו למזרח פרוסיה, מוקדם בהרבה מהצפי הגרמני, והביאו את ראש המטה הכללי הגרמני פון מולטקה לבצע את הסטייה הראשונה מתוכנית שליפן, בהעבירו כוחות מהחזית המערבית לחזית המזרחית.
ב-14 באוגוסט נפתחה סדרה של קרבות שכונו המערכה על הגבולות אשר הביאו לתפנית ביחסי הכוחות במלחמה.
ב-21 באוגוסט החל קרב הארדנים שבמסגרתו ניסו הצבאות הצרפתיים להבקיע את מרכז הכוחות הגרמניים דרך הרי הארדנים, אך ספגו אבדות קשות (כ-22,000 הרוגים) ונסוגו לאחור.
בחזית הצפונית החל הגנרל הצרפתי שארל לנרזאק להסיג את כוחותיו לאחור ובכך מנע את השמדתם על ידי הכוח הגרמני המאגף.
ב-20 וב-21 באוגוסט נערכו קרבות שרלואה ומונס בהם הצליחו הגרמנים להבקיע את קווי המגננה של הצרפתים ושל כוחות העזר הבריטים, אך כוחות בעלות הברית הספיקו לסגת בזמן ולהיחלץ מהשמדה.
התוצאה של המערכה על הגבולות הייתה שצרפת נאלצה לזנוח את אסטרטגיית ההתקפה בה דגלה מתחילת המלחמה, ולעבור למגננה, ובמקביל התברר לה ממדיו העצומים של הכוח הגרמני המאגף (על פי תוכנית שליפן).
ב-26 באוגוסט החל קרב טננברג במסגרתו הצליחו הכוחות הגרמניים בפיקודם של הגנרל פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף להדוף את הכוחות הרוסיים שפלשו למזרח פרוסיה.
הכוחות הגרמניים הצליחו תחילה לכתר את הארמייה השנייה של סמסונוב ב-26 באוגוסט ולהשמיד אותה, ושבוע לאחר מכן הצליחו הגרמנים בקרב הראשון על האגמים המזוריים לנצח גם את הארמייה הרוסית הראשונה ולהסיג אותה לאחור אל מחוץ לגבולות פרוסיה.
חרף הניצחונות הגרמניים המרשימים במערכה על הגבולות, לא הצליחו הכוחות הגרמניים המאגפים להשלים את כיתור הצבא הצרפתי.
במסגרת הקרב הראשון על המארן, שנערך בין 5 ל-12 בספטמבר 1914, הצליחו הצרפתים, בסיוע של סיורים מוטסים, לזהות פער בין שתי הארמיות הגרמניות הפולשות ולהחדיר דרכו את הכוחות של הארמייה החמישית הצרפתית בסיוע חיל המשלוח הבריטי.
ב-9 בספטמבר נראה היה כי הארמיות הגרמניות עומדות בפני כיתור והשמדה, אך הם הצליחו לסגת ולהתחפר צפונית לנהר האן.
עד אמצע ספטמבר ניסו הכוחות הצרפתיים והגרמניים לכתר זה את זה ממערב, במהלך שכונה המרוץ אל הים.
הניסיונות לא צלחו ושני הצדדים נאלצו לעבור לשלב של מלחמת חפירות.
חרף ההישגים הגרמניים המרשימים בשלב זה של המלחמה, כישלונה של תוכנית שליפן להשמיד את הצבא הצרפתי, הביא לכך שגרמניה נאלצה להתמודד עם מלחמה ארוכת טווח בשתי חזיתות בו-זמנית: במערב נגד צרפת ובריטניה ובמזרח נגד רוסיה.
1915 – הגנה במערב ומתקפה במזרח
בחזית המערבית נותרו הגרמנים במהלך שנת 1915 במגננה.
במאי 1915 פתחו הכוחות הגרמנים יחד עם הכוחות האוסטרו-הונגרים במתקפת גורליצה-טרנוב, שהחלה ב-1 במאי 1915 בסביבות הערים גורליצה וטרנוב, דרומית - מזרחית לקרקוב ומכאן שמה.
אוגוסט פון מקנזן ריכז את הפריצה לשטח צר באורך 35 ק"מ בין הערים האלה.
לאחר הפגזה ארטילריה כבדה הוא פרץ ב-2 במאי 1915 ותוך מספר ימים החלה הארמייה הרוסית השלישית להתמוטט.
ב-3 ביוני 1915 נכבש מבצר פשמישל ובאותו יום הורחבה המתקפה על ידי הכנסת ארמיות אוסטרו-הונגריות נוספות.
ב-17 ביוני 1915 נכבשה למברג (כיום-לבוב).
קווים כלליים אלו כמעט לא השתנו עד התמוטטות האימפריה הרוסית בשנת 1917.
בספטמבר פתחו מדינות ההסכמה במתקפה נוספת בחזית המערבית, עת הצרפתים תקפו בשמפאן והבריטים בלוס.
הם הצליחו להתקדם מספר מועט של קילומטרים עד שנאלצו לסגת לקו הקודם בהתקפת נגד של הגרמנים.
הקרב על הסום הביא להקטנת הלחץ הגרמני בקרב ורדן, משום שהגרמנים נאלצו להעביר חלק מכוחותיהם מוורדן, כדי לעמוד בפני ההתקפה הבריטית-צרפתית המשולבת בסום.
בקיץ 1916 נערכה בחזית המזרחית מתקפת ברוסילוב, אשר הייתה המתקפה הגדולה ביותר של הצבא הרוסי בחזית המזרחית.
היא נערכה בשטח אוקראינה - בתאריכים 4 ביוני עד 20 בספטמבר 1916. היא נקראה על שם אלכסיי ברוסילוב, גנרל רוסי, מפקד החזית הדרום-מערבית שיזם, תכנן את המתקפה והכניס שיטות צבאיות חדשות שתרמו להצלחת המתקפה.
המתקפה הייתה מוצלחת, והביאה לשבייתם של 200,000 חיילים אוסטרו-הונגרים.
בעקבות כך שלחו הגרמנים כוחות מהחזית המערבית למזרח, וביולי 1916 הצליח אלכסנדר פון לינסינגן לבלום את הרוסים בקרב קובל.
בחודש אוגוסט התחלף הפיקוד הגרמני בחזית המערבית, עת פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף תפסו את מקומו של פלקנהיין שהתפטר, ואילו לאופולד, נסיך בוואריה החליף את הינדנבורג בפיקוד העליון בחזית המזרחית.
במרץ 1917 הגיעו לשיאן ההפגנות בפטרוגרד בהתפטרותו של הצאר ניקולאי השני ומינויה של ממשלה זמנית חלשה, שלמעשה חלקה את כוחה עם הסובייט של פטרוגרד.
בעוד שמצבה של רוסיה בחזית הלך והדרדר התמידה הממשלה הזמנית במדיניות של המשך המלחמה, דבר שהביא לירידה גדולה בפופולריות שלה.
אי שביעות הרצון מהמלחמה שימשה יפה את המפלגה הבולשביקית, שהונהגה על ידי ולדימיר איליץ' לנין, וחיזקה אותה.
ניצחון הבולשביקים בנובמבר לווה בדצמבר שאחריו בשביתת נשק ובשיחות עם גרמניה.
בתחילה סירבו הבולשביקים להסכים לתנאים הגרמניים הקשים, אולם משחידשה גרמניה את המלחמה וצעדה ללא חת לאורך אוקראינה הסכימה הממשלה החדשה לחוזה ברסט-ליטובסק, ב-3 במרץ 1918, שהוציא את רוסיה מחוץ למלחמה, ואילץ אותה למסור למעצמות המרכז שטחים נרחבים, כולל פינלנד, הפרובינציות הבלטיות, פולין ואוקראינה.
ב-3 באוקטובר 1918 מונה האריסטוקרט הליברל מקס פון באדן לקנצלר גרמניה (ראש ממשלה).
מינויו של פון באדן היה כפי הנראה עקב המוניטין שלו כאדם מתון, המסוגל לנהל משא ומתן עם מדינות חוץ, וזאת לנוכח התבוסה במלחמה, שהייתה כבר עובדה מוגמרת בשלב זה.
קודמיו של פון באדן בתפקיד היו בובות של אילי המלחמה ששלטו בפועל בגרמניה - הגנרלים מן המטה הכללי ובראשם פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף.
פון באדן, בניגוד לקודמיו, החליט לגלות עצמאות, והכריז על שורת רפורמות ועל צעדים במישור מדיניות הפנים.
לראשונה הוקמה ממשלה שבה ישבו נציגים סוציאליסטים.
הקאנצלר הפך לאחראי בפני הרייכסטאג (הפרלמנט הגרמני) ונקבע שרק הוא יכול להכריז על מלחמה, שוחררו אסירים פוליטיים, ומשרת הקייזר (קיסר) הפכה לייצוגית בלבד.
אלא שצעדים אלו היו דלים ולא מספקים לנוכח התוהו ובוהו הפוליטי ששרר בגרמניה בתחילת נובמבר 1918, וכאשר התברר לציבור הגרמני כי תבוסתה הצבאית של גרמניה במלחמת העולם הראשונה בלתי נמנעת, פרצה המהפכה הגרמנית.
במהפכה הגרמנית השתתפו מהפכנים והוגי דעות מזרמים שונים, כמו רוזה לוקסמבורג, וילהלם פיק וקרל ליבקנכט.
ב-9 בנובמבר 1918 התפטר הקיסר ונמלט להולנד, ובעקבות כך הכריז פרידריך אברט על הקמת רפובליקת ויימאר.
יומיים לאחר חילופי השלטון, מול מצור ימי של צבאות בריטניה, צרפת וארצות הברית, רעב ותהפוכות פוליטיות מבית, השיגו הגנרלים שביתת נשק ובכך הביאו לסיום מלחמת העולם הראשונה.
חצי שנה מאוחר יותר, ב-28 ביוני 1919, חתמה גרמניה על חוזה ורסאי, שלא היה תוצאה של משא ומתן אלא הוכתב לגרמניה על ידי המדינות המנצחות במלחמה.
אף על פי שהכרזת המלחמה התקבלה בשמחה רבה בגרמניה, ובהצבעה פה אחד ברייכסטאג, התמשכות המלחמה גרמה לסבל רב לעם הגרמני.
התעשייה בסוף שנת 1914 הייתה בתוהו ובוהו, האבטלה זינקה בעוד שחלפו חודשים כדי לחזור לייצור רב של תחמושת.
בשנת 1916 קראה תוכנית הינדנבורג לגיוס כל המשאבים הכלכליים לייצור תותחים, פגזים ומקלעים, ובעקבות כך פעמוני הכנסיות וגגות הנחושת נלקחו לצורך ייצור תותחים ופגזים.
לגרמניה לא היו תוכניות לגייס את כלכלתה האזרחית למאמץ המלחמתי, ולא נעשו הכנות מלאי של מזון או אספקה קריטית, ולכן גרמניה נאלצה לאלתר במהירות.
עם פרוץ המלחמה, התפטר ולטר רתנאו היהודי מתפקידו כמנהל של קונצרן AEG (מפעל האלקטרוניקה הגדול שייסד אביו) כדי לשרת את גרמניה.
תחילה שימש רתנאו כמומחה במשרד המלחמה.
בשנים 1914 ו-1915, עמד בראש המינהל לכלכלת המלחמה בגרמניה, ובמהלך תפקידו הביא לייצור חומרים סינתטיים רבים, ולייעול ייצור המזון ברחבי גרמניה, אולם בשנת 1915 נאלץ להתפטר מתפקידו בשל מוצאו היהודי.
מצב העורף התדרדר במהירות, עם מחסור חמור במזון שדווח בכל האזורים העירוניים.
הסיבות לכך היו העברתם של כל כך הרבה חקלאים ועובדי מזון לצבא, בשילוב עם מערכת הרכבות העמוסה, מחסור בפחם והמצור הבריטי שהפחית את היבוא מחו"ל.
החורף של 1916–1917 היה ידוע כ"חורף הלפת", כי הירקות הקשים, שנאכלו בדרך כלל לבעלי חיים, שימשו אנשים כתחליף לתפוחי אדמה ובשר, שהיו נדירים יותר ויותר.
אלפי מטבחי מרק נפתחו כדי להאכיל את האנשים הרעבים, שרטנו כי האיכרים שומרים לעצמם את המזון.
אפילו הצבא נאלץ לקצץ את מנות המזון לחיילים, והמורל של האזרחים והחיילים המשיך לשקוע.
כמו כן, המחסור הגדול בפחם הביא לירידה בייצור האנרגיה, ובעקבות כך למותם של אזרחים רבים מקור.
כמו כן, צומצמה מאוד פעילות החשמליות, הופחתה תאורת הרחוב, ונוצר מחסור בסבון ובנייר.
כמו כן, רוב פעילות הטקסטיל שימשה לפעילות צבאית, ולכן נוצר מחסור בביגוד חם לאזרחים.
בשל גיוסם של חלק ניכר מהגברים, נשים רבות הועסקו בתעשייה, במפעלים, בבנקים ובעבודות פקידותיות.
כתוצאה מריבוי הנשים בעבודה, הועברו חוקים שהגנו על הנשים בעבודה.
מצב המזון בשנת 1918 היה טוב יותר, משום שהקציר היה טוב יותר, אך מחסור חמור נמשך, עם מחירים גבוהים, וחוסר מוחלט של תבלינים ופירות טריים.
מהגרים רבים נהרו לערים כדי לעבוד בתעשייה, מה שגרם לדיור צפוף.
צמצום אספקת הפחם השאירה את כולם בקור.
חיי היומיום כרוכים בשעות עבודה ארוכות, בבריאות ירודה ובבילוי מועט או ללא פנאי, חששות גוברים והולכים לביטחונם של יקיריהם בצבא ובמחנות שבויים.
האנשים שחזרו מן החזית היו אלה שנותרו נכים לצמיתות, מאחר שחיילים פצועים שהחלימו הוחזרו לשוחות.
כתוצאה מההסכם הגרמנים נאלצו לוותר למדינות שונות על כמעט 13 אחוזים משטחי האימפריה שלהם.
החלק ה"מוחרם" הגדול ביותר מגרמניה הוחזר לפולין, שתבעה את רוב השטחים שהיו בבעלותה לפני החלוקות של 1772–1795. פרובינציות אלה נבלעו על ידי גרמניה ב-1881; חלקן נקראו לעיתים בשם "המסדרון הפולני" בגלל מיקומן בין פרוסיה המזרחית לבין שאר גרמניה.
בריטניה וצרפת לקחו את מרבית הקולוניות של גרמניה ואת שטחי האימפריה העות'מאנית מחוץ לטורקיה כמנדטים מטעם חבר הלאומים.
כמו כן, נאלצה גרמניה לוותר על שטחים מסוימים לטובת בלגיה ודנמרק, ונאלצה להחזיר את אלזס-לורן לצרפת.
מתוך אוכלוסייה של 65 מיליון איש, ספגה גרמניה יותר משני מיליון הרוגים בסך הכל: מ-1.7 מיליון חיילים הרוגים, וכן מ-430,000 מקרי מוות של אזרחים עקב נסיבות המלחמה (במיוחד הסגר על גרמניה), וכן מכ-17,000 הרוגים באפריקה ובשאר המושבות ברחבי העולם.
יָאו (בסינית 堯, בפין-יין Yáo) (על פי המסורת מלך בשנים 2333-2234 לפנה"ס) היה שליט סיני אגדי, אחד משלושת המלכים וחמשת הקיסרים, וידוע גם בשם אדון טָאוטָאנְג (陶唐氏).
נודע גם בשם טָאנְג יָאו (唐堯).
מתואר לרוב כשליט-קדוש חכם ובעל מוסר מושלם.
חסידותו ושקדנותו של יאו שימשו דוגמה לקיסרים ומלכים בדורות מאוחרים יותר בסין.
בעת העתיקה התייחסו הסינים ליאו, לשון וליו' כדמויות היסטוריות, אולם היסטוריונים מודרניים מאמינים כי הם מייצגים מנהיגים של התאגדויות שבטיות אשר ייסדו מערכות שלטון היררכיות אחידות בתקופה בה עברה החברה הסינית למבנה של פיאודליה פטריארכלית.
בספר ההיסטוריה (הידוע גם בתור הקלאסיקה של ההיסטוריה), המהווה את אחד מחמש הקלאסיקות, עוסק הפרק הראשון ביָאו, שׁוּן ויוּ'.
על פי האגדות, יָאו נעשה למלך בגיל 20 ומת בגיל 119, והתפטר מן המלוכה על מנת ששׁוּן, אשר היה נשוי לשתי בנותיו של יָאו, יוכל לעלות לשלטון.
בין תרומותיו הרבות יאו נחשב למי שהמציא את משחק הגו, אשר לפי הכתוב היטיב את דרכיו של בנו הסורר והתאוותן דָאנְג'וּ (丹朱).
על פי המסורת הקונפוציאנית, כאשר נפטר יָאו ועם סיום שלוש שנות האבל כמנהג המקובל, שׁוּן הכריז על דָאנְג'וּ קיסר, אולם העם הכיר רק בשׁוּן כיורש הכתר.
ברשומות הבמבוק נמסר סיפור שונה: שׁוּן מרד וכלא את יאו עד למותו, בעוד שדָאנְג'וּ הוגלה ולאחר מכן הובס בידי שׁוּן.
הקיסר קוּ (בסינית מפושטת: 帝喾, בסינית מסורתית: 帝嚳, בפין-יין: Dì Kù.
לעיתים מתורגם כ"דִי קוּ"), אשר נודע גם בשם "אדון גָאושִׂין", היה שליט אגדי של סין, ואחד מחמשת הקיסרים.
סבו מצד אביו, שׂוֵ'אנְשְׂיָאו, היה בנה של לֵיידְזוּ, אשתו הראשית של הקיסר הצהוב.
אביו נקרא ג'יאוג'י, והיה בן דודו של הקיסר גְ'ווָאנְשׂוּ'.
מקורות עתיקים רבים טוענים כי הקיסר ג'וּ'ן (帝俊, אשר סגדו לו בימי שושלת שאנג) הוא למעשה הקיסר קוּ.
על פי הערכות הוא שלט בסביבות השנים 2436 לפנה"ס - 2366 לפנה"ס, אולם ישנן הערכות הנותנות שנים שונות.
עוד מילדותו היו הליכותיו ומוסריותו של הקיסר קוּ ידועים לשבח, וכן היה ידוע בחכמתו וכישרונו.
כשהיה בן 15 נבחר על ידי הקיסר גְ'ווָאנְשׂ'וּ להיות לו לעוזר, ומשקיבל משרה ניתנה לו לנחלה יוּאוּשִׂין (במחוז חנאן של היום).
לאחר שמת הקיסר גְ'ווָאנְשׂ'וּ עלה קוּ לשלטון והוא בן 30 שנה.
על פי המסורת, לאחר שהקיסר קוּ נעשה שליט הארץ, קבע את בָּוֹ כעיר הבירה, ונעשה לקיסר בסגולת העץ.
באותה תקופה התחזק אדון גונְגְגונג והתנגד בחריפות להעברת המלוכה אל קוּ.
בזעמו נגח גונְגְגונג בהר בּוּג'וֹאוּ (מילולית: "ההר האינסופי"), גרם לעמוד השמיים להישבר ולארץ לנטות לכיוון דרום-מזרח, ואף הנהיג מרד.
הקיסר קוּ הורה למפקח-על-האש לִי לאסוף חיילים ולדכא את המרד של גונְגְגונג, אך זה הובס ושב על עקבותיו.
הקיסר הוציא להורג את לִי, ומינה את אחיו הצעיר של לִי, ווּחְווֵי, למפקח-על-האש במקומו ושלח אותו שוב בראש צבא לטפל בגונְגְגונג.
לבסוף דוכא המרד וגונְגְגונג נהרג.
הקיסר קוּ שלט בארץ בהומניות, וחי חיים צנועים.
מראהו הפשוט, הרוגע המכובד שהפגין, ומוסריותו היו לשם דבר.
הוא הרעיף על רבים את חסדיו, את אנושיותו, וצבר מוניטין מעולה.
הוא הבין את סבלם של האנשים, והתייחס בשוויון לכל בני האדם.
הוא סירב לחטוא לעקרונות הטבע, התייחס בכבוד לפולחן הרוחות והשדים ולפולחני האדמה והשמיים, והתפלל לרוחות שייטיבו את דרכי כלל האנושות.
מאחר שהליכותיו ומוסריותו היו ללא רבב העם אהב וכיבד אותו, ובתקופת שלטונו החברה שגשגה, והאנשים היו שמחים ושלוים.
הקיסר קוּ ידע גם לרתום את כישרונם של אנשים: לכישורי ירי החצים של הקשת האגדי יִי לא היה אח ורע, והקיסר בחר בו לשמש שר הקשתים, והעניק לו קשת אדומה וחצים מעץ מיוחד.
ויִי אכן לא הכזיב, וכאשר מרדו שבטי הבָּאינָאן הוא דיכא אותם במכה אחת.
שְׂייֵן חֵיי ודְזְווֹ בּוּ הצטיינו בנגינה וביצירת כלי נגינה, אז הקיסר קוּ ציווה למנותם לשרי המוזיקה, ומאוחר יותר הם כתבו את מוזיקת "תשע ההרמוניות" המפורסמת בסין, והמציאו מספר כלי נגינה חדשים.
על פי המסורת הקיסר קוּ חי 105 שנים (ויש גרסאות שאומרות 92 שנים), ולאחר מותו נקבר באזור מחוז חנאן.
ליטף דום את העולם, נפשו קדושה ורוחו כנועה, למד לעומק את כל המקומות והבהיק אף יותר מן השמש."
לקיסר קוּ היו ארבע נשים, הראשית הייתה בת לשבט יוּאוּטָאי ונקראה גְ'יָאנְגְיְוֵּ'אן, והיא ילדה לו את צִ'י (棄) הידוע גם בתור הדוכס דוחן, אשר הוא אביה הקדמון של שושלת ג'ואו.
אשתו השנייה הייתה בת שבט יוּאסונְג ונקראה גְ'ייֵנדִי, היא ילדה את צ'י (契), אביה הקדמון של שושלת שאנג.
אשתו השלישית הייתה בת לשבט צֶ'נְפֶנְג ונקראה צִ'ינְגְדוּ, היא ילדה את פָאנְגְשׂוּ'ן.
אשתו הרביעית הייתה בת לשבט ג'וּ'דְזְה ונקראה צָ'אנְגיִי, היא ילדה את גְ'ה.
כאשר מת הקיסר קוּ, תפס גְ'ה את השלטון, אך לאחר תשע שנים התפטר לטובת פָאנְגְשׂוּ'ן, אשר נודע לבסוף בתור הקיסר יָאו.
שׁוּן (בסינית: 舜, בפין-יין: Shùn) הוא דמות אגדית סינית שלפי המסורת שלט בסין במאה ה-22 או ה-23 לפנה"ס, והוא נחשב לאחד מחמשת הקיסרים.
תקופת שלטונו, כחמישים שנה, הייתה מהארוכות בהיסטוריה הסינית.
קונפוציוס ראה בו מודל לשלטון נאור ויושרה.
שׁוּן נולד בשם יָאו צ'ונְגְחְווָה (姚重華), ונודע גם בכינויים אדון בעל-יוּ' (有虞氏), שׁוּן האדיר (大舜) ויוּ' שׁוּן (虞舜).
יוּ' (虞) הייתה נחלתו של שׁוּן, אותה קיבל מן הקיסר יָאו, ומכאן ההתייחסויות ליוּ' בכינויים השונים.
שׁוּן קיבל את המלוכה מיָאו כאשר היה בן 53, ונפטר בגיל 100, לאחר שמסר את השלטון ליוּ' (禹) אשר ייסד את שושלת שְׂיָה האגדית.
בירתו של שׁוּן הייתה בעיר פּוּבָּאן (蒲阪), בתחומי מחוז שָׁאנְשִׂי של היום.
במהלך שלטונו של יָאו, מונה שׁוּן לשר ההדרכה, מסדיר כללי, ואחראי ארבע הפסגות, והצליח להסדיר את כל הדורש ארגון בתוך שלוש שנים.
יָאו התרשם ממנו כל כך שהוא מינה את שׁוּן ליורשו.
שׁוּן דחה בתחילה את המשרה, על מנת לפנות מקום לראויים ממנו, אך לבסוף קיבל על עצמו את התפקיד.
לאחר שעלה לשלטון, העלה שׁוּן קורבנות לשָׁאנְגְדִי, כמו גם לגבעות ולנהרות ולקהל הרוחות.
אז יצא לסייר בכל רחבי הארץ, ובכל אחד מארבעת הכיוונים העלה עולה על פסגה מקודשת אחת (על הר טָאי, על הר חְוָאנְג, על הר חְווָה ועל הר חֶנְג), הקריב לגבעות ולנהרות, הסדיר את עונות השנה, את החודשים ואת הימים, קבע את מידות האורך והקיבול ואכף חוקים טקסיים.
שׁוּן חילק את הארץ לשנים עשר מחוזות, ובהם זבח על שתים עשרה גבעות, והעמיק את נתיב הנהרות.
שון נלחם בארבעה פורעי-חוק: הוא גירש את האחראי על העבודות למחוז מרוחק, הגלה את חְווָאן דוֹאוּ להר צ'ונְג, הגלה את שבטי הסָאן-מְיָאו לסָאן-וֵיי, ולבסוף המית את גוּן בהר יוּ' (הר הנוצה).
לאחר מכן מונה יוּ' לממונה על המיזמים ציבוריים, על מנת שיעצור את השיטפונות והסחף, ולאחר שנחל הצלחה בתפקידו מונה למפקח הכללי (ראש השרים).
יוּ' ציין כי הדוכס דוחן
, שְׂיֵה וגָאו יָאו ראויים ממנו לתפקיד, אך שׁוּן התעקש כי יישא בתפקיד.
את הדוכס דוחן מינה שׁוּן לאחראי על החקלאות, את שְׂיֵה מינה לאחראי על החינוך והתירבות, ואת גָאו יָאו מינה לאחראי על הענישה.
בהמשך מינה גם אחראי על העבודות הציבוריות, פקח טבע, שר טקסים, כרוז ואחראי על המוזיקה.
על פי הקלאסיקה של המסמכים, עלה שׁוּן לשלטון בגיל 30, שלט ביחד עם יָאו במשך 30 שנים, והמשיך לשלוט 50 שנים נוספות לאחר מותו של יָאו..
בתקופות מאוחרות יותר היללו הוגים קונפוציאניים את יָאו ושׁוּן כשליטים למופת.
שׁוּן נודע בעיקר בצניעותו ובהיותו עילוי בתחום של כיבוד אב ואם.
שם אמו של שׁוּן היה ווֹדֶנְג (握登), ומקום לידתו נקרא יָאושׂ'וּ (姚墟, מילולית: התל הנאה).
על פי האגדות אמו של שׁוּן נפטרה כאשר היה מאוד צעיר.
ואביו שהיה עיוור נישא בשנית לאחר מות אמו.
אמו החורגת של שׁוּן ילדה את שְׂיָאנְג (象), אחיו החורג, ואחות חורגת נוספת.
יחסם של האם החורגת והאח החורג אל שׁוּן היה מחפיר, והם הרבו לחייב אותו בביצוע מטלות הבית הקשות תוך שהם מספקים לו מזון וביגוד עלובים.
אביו של שׁוּן שהיה זקן ועיוור לא השית לבו למעשיו הטובים ותמיד הטיח בו האשמות.
ולמרות כל זאת, שׁוּן מעולם לא התלונן ותמיד התייחס לאביו, לאמו החורגת ולאחיו החורג בכבוד ובחיבה.
כאשר רק הגיע לבגרות, אמו גירשה אותו מן הבית, ושׁוּן נאלץ לקיים את עצמו.
ואולם בשל טבעו הרחום והמנהיגות הטבועה באופיו, בכל מקום אליו הלך התאגדו סביבו האנשים והוא הצליח לטעת בהם ערבות הדדית ויכולת להתאמץ.
כאשר ביקר שׁוּן לראשונה בכפר בו ייצרו כלי חרס, תוך פחות משנה נעשו הכדים יפים מאי פעם.
פעם הלך לכפר דייגים, בו היו האנשים נלחמים זה בזה על שטחי דיג בכזה להט שכבר היו פצועים והרוגים.
שׁוּן לימד אותם לחלוק ולהקצות משאבי דיג, ובמהרה שגשג הכפר והיריבויות שקעו.
בסוף ימיו של קיסר יָאו, הביע זה תרעומת על כך שתשעת בניו היו לא-יוצלחים, וכילו את ימיהם בתענוגות, הוללות ושתייה.
יָאו ביקש מיועציו להציע יורש הולם, ואלו סיפרו לו על שׁוּן.
יָאו, בחכמתו, לא קיבל את הסיפורים על שׁוּן כפשוטם, והוא החליט לבחון אותו.
הוא העניק לשׁוּן אזור למשול בו, והשיא לו את שתי בנותיו, עם נדוניה צנועה של בית חדש ומעט כסף.
על אף שקיבל משרה וכסף, המשיך שׁוּן לחיות חיים צנועים.
הוא עבד בשדה כל יום כפי שנהג תמיד, ואף הצליח להביא את שתי נשותיו, נסיכות שהתרגלו לחיי נוחות, לחיות בצניעות ולעבוד עם בני העם.
אך אמו ואחיו החורגים של שׁוּן נמלאו קנאה וזממו להרוג אותו.
פעם הצית האח, שְׂיָאנְג, אש באחד האסמים ושכנע את שׁוּן לעלות על גג כדי לכבות את האש, אך משעלה לקח שְׂיָאנְג את הסולם, כך ששׁוּן נלכד באסם הבוער.
ואולם שׁוּן קשר את בגדיו וכובעו לכדי מצנח וקפץ מן האסם בבטחה.
בפעם אחרת זממו שְׂיָאנְג והאם להשקות את שׁוּן לשוכרה, ואז להשליך אותו לבאר יבשה ולקבור אותו בחול ואבנים.
ואולם אחותו החורגת של שׁוּן, שמעולם לא תמכה בתככיהם של אחיה ואמה, סיפרה לנשותיו של שׁוּן על המזימה, וכך יכל שׁוּן להתכונן אליה מראש.
הוא העמיד פני שיכור, וכאשר נזרק לבאר כבר חיכתה לו שם מנהרה שחפר מראש כדי לברוח חזרה לפני האדמה.
כך שרד שׁוּן ניסיונות רבים לפגיעה בו.
ועדיין, מעולם לא הטיח האשמות באמו ואחיו, ותמיד סלח להם.
לבסוף הביעו האם והאח חרטה על מעשיהם הנפשעים, ושׁוּן סלח לשניהם בשמחה, ואף עזר לשְׂיָאנְג לקבל משרה.
שׁוּן אף הצליח להשפיע על תשעת בניו הלא-יוצלחים של יָאו כך שיהפכו לפרטים מועילים בחברה.
הקיסר יָאו התרשם מאוד מהישגיו הרבים של שׁוּן, ולפיכך בחר בו ליורש.
בירתו של יאו הייתה גִ'י (冀), שנמצאת בשטח שאנשי של היום.
שׁוּן ידוע גם בתור היוצר של המוזיקה שנקראת דָאשָׁאו (大韶, מילולית: "הרמוניה רבתי"), שמשלבת את תשעת כלי הנגינה הסיניים.
בשנה האחרונה לשלטונו של שׁוּן הוא החליט לתור את הארץ, במהלך אותו מסע חלה, ונפטר בפתאומיות ליד נהר שְׂיָאנְג (湘江).
שתי נשותיו מיהרו אליו מביתו, התייפחו ליד הנהר במשך ימים רבים, ודמעותיהן הפכו לדם והכתימו את צמחי הבמבוק שצמחו לצד הנהר.
מאותו יום נעשו צמחי הבמבוק שליד הנהר מוכתמים באדום, וזהו המקור לצמח הבמבוק המוכתם.
בצערן השליכו עצמן הנשים אל הנהר, וטבעו.
שׁוּן החשיב את בנו, שָׁאנְגְג'וּ'ן (商均), בלתי ראוי, ובחר ביוּ', מסדיר השיטפונות, ליורש.
רשומות הבמבוק הישנות והאן פיי משרטטים את דמותו של שׁוּן בצורה מאוד שונה.
מסופר אצלם כי הוא הדיח את יָאו בהפיכה, וכלא אותו עד למותו.
דָאנְג'וּ, בנו של יָאו ויורש העצר החוקי, גורש ולאחר מכן הובס בקרב.
לאחר מכן מרד יוּ' והביס את שׁוּן.
התיאור הזה גם זכה להתייחסות באחד משיריו של לִי בָּאי.
הסיפור הללו מציגים את שׁוּן כטוען לכתר בכוח הזרוע, ונצר למשפחת פושעים ששייכה עצמה לגְ'ווָאנשׂ'וּ, ובכך לזרע המלוכה.
רשומות הבמבוק החדשות מציגות בין השאר רשימת אירועים שאירעו במהלך שנות שלטונו של שׁוּן.
הַקֵּינִי, קַּיִן, בְּנֵי קֵינִי, או הַקִּינִים, הם שמות של קבוצה או קבוצות הנזכרות במקרא.
הם מופיעים באזכורים שונים בתור: אחד מעממי כנען, קבוצה הקשורה לבְנֵי חֹבָב חֹתֵן מֹשֶׁה (כלומר אולי ליתרו ולמדיינים), קבוצה שבטית בדרום יהודה, וכן אחת ממשפחות יהודה.
מקובל להניח שמדובר בשמות ובתיאורים שונים של אותה קבוצה וגלגוליה לאורך ההיסטוריה, ואשר שמותיה ותיאוריה השונים נובעים מהקשרים שונים של אזכורם לאורך תולדותיהם או בהתאם לקונטקסט של האזכור.
אפשר כי השם קני בכתובת מצרית מהתקופה הכנענית התיכונה שהתגלתה בדרום סיני, וכן שמות המקומות קינה ונחל קינה, הנזכרים באזור מגידו במקורות המצריים מהתקופה הכנענית המאוחרת, קשורים גם הם ליחידה זו.
בדרום הר יהודה התקיימה בתקופת המלוכה עיר מקראית בשם הַקַּיִן, ודרומה לה במזרח הנגב המקראי עיר בשם קִינָה; ואילו בצפון ארץ ישראל נזכרת תת-קבוצה של הקינים בשם חֶבֶר הַקֵּינִי.
המשמעות העיקרית של השם קיני בשפות שמיות מערביות היא חרש מתכת, ומקובל להניח שהם היו חרשי מתכת נודדים, לפחות בחלקם.
את מקומם של הקינים כחרשי מתכת נודדים לקחו בהמשך ההיסטוריה הצוענים שסיפקו שירות זה לכפרי ארץ ישראל בתקופה הטרום מודרנית, עד לשלהי המאה ה-19.
קין, הקיני, וחרשי המתכת הנודדים
בארמית ובסורית משמעות המילים קֵינִי וקִינָאָה היא חרש מתכת, לרבות צורף בזהב ובכסף, כפי שעולה ממקורות רבים; בערבית מילה דומה מציינת כל בעל מלאכה המעצב בצורה ובחומר.
מכל מקום מקובל כי המשמעות הראשונית היא חרש מתכת או נפח.
בחברות מסורתיות, יישובים קטנים לא יכלו להחזיק חרש מתכת משל עצמם שכן לא הייתה בהם די פרנסה עבורו.
לפיכך הייתה תופעה נפוצה בתרבויות רבות של חרשי מתכת נודדים אשר נעו ונדו בין יישובים ומאהלים שונים וסיפקו להם שירות חיוני זה.
לפי הנחה רווחת במחקר מקובל להניח כי לכך מתקשרות המסורות על קין הנע ונד בארץ, ועל "תּוּבַל קַיִן לֹטֵשׁ כָּל חֹרֵשׁ נְחֹשֶׁת וּבַרְזֶל".
לפי הסברה, על סמך אזכור אות קין בסיפור המקראי, בני הקיני הנודדים נשאו על גופם אות, שרטת או קעקוע, שזיהה אותם, וסימן זה על גוף הרוג חייב את בני קיני לנקום את דמו.
כדוגמאות לשבטי חרשי מתכת ואומנים נודדים כאלה מובאות במחקר גם עדויות מתקופות מאוחרות יותר.
השבטים הבדווים צְלֵיב וסוּנַה, שהיו חרשי מתכת ובעלי מלאכה מקצועיים גם בתחומים אחרים, נבדלו משבטי הבדווים האחרים ולא התערבו במלחמותיהם, והחברה הבדווית הגנה עליהם כדי שיוכלו להמשיך לתת שירותיהם אלו לכל.
יצוין כי בתקופה הביזנטית ובראשית ימי האסלאם נודע שבט בַּנוּ אל-קַיְן שנדד במדבריות ערב, עבר הירדן, סוריה ומסופוטמיה, אך לא ידוע אם שמם משקף את מקצועם הקדום של אבותיהם.
הקבוצה/ות המתוארת בערך זה נזכרת במקרא 12 פעמים, אשר מפורטות בסעיפים השונים של הערך.
זאת בנוסף לאזכור יחיד של העיר הקין ושל העיר קינה, ואזכורי הדמויות המקראיות קין ותּוּבַל קַיִן, שמות שכאמור מקובל לקשור עם קבוצה זאת.
"הַקֵּינִי" הוא הכינוי הנפוץ ביותר, 8 פעמים מתוך 12 האזכורים; 3 מתוך 8 האזכורים כלולים בצירוף "חבר הקיני".
"קַּיִן" כשם הקבוצה מוזכר פעמיים: בנאומו האחרון של בלעם כשם נרדף לקיני, ושוב בספר שופטים: .
"הַקִּינִים" מוזכרים פעם אחת בספר דברי הימים: .
המחקר הביקורתי אינו מקבל בהכרח את השתלשלות דברי ימי קבוצה זאת (או קבוצות אלה) לפי סדר ספרי המקרא או לפי הגנאלוגיה והכרונולוגיה המקראיים.
עם זאת, במקרה שלפנינו התמונה המחקרית נפרשת באופן דומה לזו המקראית.
הקיני נזכר פעם יחידה במקרא כאחד מעממי כנען: "אֶת הַקֵּינִי וְאֶת הַקְּנִזִּי וְאֵת הַקַּדְמֹנִי.
זוהי ספירה יחידאית של עשרת עממי כנען, במקום שבעת העממים כמקובל.
מדובר כאן בהבטחת ארץ כנען לאברהם בסיום מעמד ברית בין הבתרים, הבטחה המסתיימת ברשימת עמי הארץ המובטחת.
למעשה מדובר ברשימת שבעת העממים המקובלת, אלא שנוספו לפניה שלושה עממים: הַקֵּינִי, הַקְּנִזִּי וְהַקַּדְמֹנִי.
על הַקַּדְמֹנִי כמדבר קדם השוכן בין בבל לים הַקַּדְמֹנִי .
לעומת זאת, הקיני והקנזי שתיהן משפחות גדולות ומכובדות ביהודה של תקופת המלוכה.
מסתבר אם כן שכותב הרשימה הסתמך על מסורות בהן נמנו שתי יחידות אלה כנפרדות מיהודה בשלב קדום של תולדותיהן.
ואכן כך הוא הן לגבי הקֵינִי והן לגבי הַקְּנִזִּי, שהשתלבו ביהודה בעת התגבשותה של יחידה זו, אך לפי כל המסורות היו קיימים קודם לכן כיחידות נפרדות בפני עצמן.
מקובל כיום במחקר כי סיפורי האבות נכתבו רק בשלהי תקופת המלוכה או אף לאחריה, אולם משולבות בהם מסורות המשתרעות על פני טווח זמן נרחב.
המסורות על הקיני והקנזי כיחידות נפרדות מיהודה משקפות לפיכך את חלקו הקדום של טווח זמן זה.
השם "קני" מופיע חרות בכתב ההירוגליפי בכתובת מצרית מימי השושלת ה-12 המצרית, כלומר בערך בשנים 2000 עד 1800 לפנה"ס, כתובת אותה גילה סר פלינדרס פיטרי בסיני.
אם השם אכן קשור לקיני, כנראה שם של אדם כשאר השמות השמיים שבכתובת, הרי זו העדות המוקדמת ביותר על הקיני.
הופעתו בחצי האי סיני יכולה להיקשר לאזכורים של מסורות קדומות אודות הקיני, כפי שהשתמרו במקרא.
לקראת סיום מעשה בלעם במקרא הוא נושא דברו ומתנבא על שורת עמים או שבטים דרומיים ובהם מואב, אדום, עמלק, הַקֵּינִי, ועוד כמה אזכורים סתומים.
כב כִּי אִם יִהְיֶה לְבָעֵר קָיִן עַד מָה אַשּׁוּר תִּשְׁבֶּךָּ." דברים אלו והקשרם ממקמים את הקיני כאחד העמים או השבטים היושבים באזורים ההרריים של מדבריות הדרום, והדבר מתיישב עם הופעת "קני" בדרום סיני.
בשני אזכורים אחרים מופיע הַקֵּינִי/קַּיִן כקשור לחובב חותן משה, או שהוא עצמו (כלומר האב האפונימי של הקבוצה) הוא חותן משה:
סופו של הפסוק אינו ברור, ואחד מנסחי תרגום השבעים (נוסח N) קורא "את עמלק", אולי כפרשנות כיוון שידוע מהמשך הסיפור המקראי כי הקיני ישב ליד עמלק; אך ספק בדבר.
נחלקו החוקרים אם פסוק זה והפרק כולו הם חלק מן ההיסטוריה הדויטרונומיסטית, שנכתבה בשלהי תקופת המלוכה, או שמא קודם לכן.
כך או כך, ברור שמסורת קדומה יותר עמדה בפני כותב או עורך הפסוק.
חובב חותן משה הוא בנו של רעואל המדייני.
מקובל במחקר וכן בדברי חז"ל כי חובב הוא יתרו המדייני; כך או כך, הקישור לחובב קושר את הקיני למדיינים, אף הם עם הממוקם באזורים ההרריים של מדבריות הדרום, בצידו המזרחי של מפרץ אילת ומול הרי דרום סיני.
אולם בהמשך, הפסוק מ כבר מספר לנו כי בני קיני עלו אל מדבר יהודה ונגב ערד, אזור בו נמצאם מעתה ואילך.
בהנחה הסבירה כי עיר התמרים היא תמר המקראית, המזוהה באתר הארכאולוגי מצד חצבה, בערבה למרגלות נגב ערד, הרי לפנינו מסלולם מאזור מדיין דרך הערבה אל דרום יהודה.
למרות שעיקר אזכוריו הקדומים של הקיני הם בדרום הארץ, ישנה דעה כי קינים ישבו גם בצפון הארץ, ושמם משתקף בשמות המקומות קינה ונחל קינה, המופיעים במקורות מצריים מהתקופה הכנענית המאוחרת.
חֶבֶר הַקֵּינִי נזכר כמה מספר פעמים במעשה יעל וסיסרא, ב; .
מקובל שחבר הקיני הוא משפחה או קבוצה ("חבורה") מתוך הקינים, אולם יש המפרשים שהוא דמות מקראית, אדם ששמו חֶבֶר, אשר היה ראש בֵּית חֶבֶר הַקֵּינִי הנזכר שם.
כך או כך מדובר בקבוצת משנה אשר נפרדה מהקבוצה השבטית העיקרית של קַּיִן / בְּנֵי קֵינִי, ונדדה צפונה אל אזור עמק יזרעאל והגליל התחתון: "וְחֶבֶר הַקֵּינִי נִפְרָד מִקַּיִן מִבְּנֵי חֹבָב חֹתֵן מֹשֶׁה וַיֵּט אָהֳלוֹ עַד אֵלוֹן בצענים [בְּצַעֲנַנִּים] אֲשֶׁר אֶת קֶדֶשׁ".
אין לדעת מתי קרה הדבר ובאיזה מקום נפרד חבר הקיני מקין.
הדעת נותנת כי לאחר שעלו מהערבה לנגב המשיכה קבוצה זאת צפונה, כדרכם של חרשי המתכת הנודדים, ושל שבטי נוודים בכלל.
מאידך ישנה דעה כי קינים ישבו באזור זה כבר בתקופה קדומה יותר.
בכל מקרה, קיימה קבוצה זו קשרים עם כל תושבי האזור, בהיותה כנראה קבוצה מקצועית הנותנת שירותיה לכל.
אזכורי הקיני במקורות המתייחסים לתקופת ההתנחלות ועד למלוכה הקדומה ממקמים אותו מדרום ליהודה, או בחלקיה הדרומיים ביותר של יהודה, למעט אזכור חבר הקיני בצפון, שהוא יוצא דופן.
מקורות אלו נראים כמסורות מקומיות אמינות וקדומות, גם אם שולבו בהמשך בכתיבה היסטוריוגרפית מאוחרת, בעיקר ההיסטוריה הדויטרונומיסטית.
הקיני ישב תחילה בנגב המקראי, שהוא בקעת באר שבע / ערד וסביבותיהן.
אזור זה נחלק באותה תקופה, ובהמשך בתקופת המלוכה, בין תחומיהן של כמה יחידות שבטיות בולטות, לרבות נגב הקיני ונגב הירחמאלי.
נראה שנגב הקיני הוא נגב ערד אליו עלו הקינים מהערבה; לדעת בנימין מזר ייתכן כי המקדש שחשף יוחנן אהרוני במצודת תל ערד הוא קיני ביסודו.
ההופעה המקראית הראשונה של הקיני לאחר שהתיישב באזור זה, באה ממסורת המיוחסת לימי שאול, ואשר מקובל להניח כי אכן משקפת את אותה תקופה.
שאול יוצא למלחמה על עמלק, האויב העיקרי של יהודה מדרום, ושולח אל הקיני לאמור: "לְכוּ סֻּרוּ רְדוּ מִתּוֹךְ עֲמָלֵקִי פֶּן אֹסִפְךָ עִמּוֹ".
המקורות הבאים שלפנינו, החל מאלה המיוחסים לתקופת דוד ועד סוף תקופת המלוכה ואולי אף לאחריה, מתייחסים אל הקיני כמשפחה נכבדת ממשפחות יהודה.
בסיפורי דוד שיוכו של הקיני ליהודה אינו מצוין במפורש, אך הוא עולה בבירור מתוך הכתובים.
בעת שהותו של דוד אצל אכיש מלך גת, מסופר כי הוא פשט "אֶל הַגְּשׁוּרִי והגרזי [וְהַגִּזְרִי] וְהָעֲמָלֵקִי", כאשר לפחות העמלקי הוא אויב מובהק של יהודה; אולם דוד לא הותיר מהם איש בחיים, לבל ייוודע לאן פשט.
בהמשך הסיפור, כאשר העמלקי פשט על צקלג ודוד רדף אחריו והביסו, שלח דוד משלל העמלקי אל זקני יהודה במקומות שונים בהר יהודה ובנגב, לפי המשוער כדי לרכוש את אהדתם למימוש שאיפותיו בעתיד.
בין היתר שלח "לַאֲשֶׁר בְּעָרֵי הַיְּרַחְמְאֵלִי וְלַאֲשֶׁר בְּעָרֵי הַקֵּינִי", גם מכאן עולה שזקני הקיני, כמו שכניהם זקני הירחמאלי, נחשבו כחלק מיהודה.
לאחר המסורות על ימי דוד מופיעים הקיני והקינים בפשטות כאחת ממשפחות יהודה וממלכת יהודה, ככתוב ברשימות היחש של יהודה.
נהוג לשייך אליהם גם את הערים הקין וקינה אשר נזכרות ברשימת ערי יהודה; קינה נזכרת גם באוסטרקון שנתגלה בחפירות ערד.
ברשימת ערי יהודה, שהמחקר מתארך למחצית השנייה של תקופת המלוכה, כנראה ימי יאשיהו, נזכרת עיר בשם הַקַּיִן.
עיר זו שייכת לקבוצה 7 ברשימה, של יישובי ספר מדבר יהודה הדרומי.
מקובל להניח כי קבוצה 7 מייצגת בעיקר את התיישבות הקיני באזור זה, לצד הקנזי (קבוצה 5 ברשימה) והכְּלֵבִי (קבוצה 6).
העובדה כי מלכתחילה סופר על עליית הקיני אל "מִדְבַּר יְהוּדָה" מחזקת הנחה זו, לצד התיישבותו ב"נֶגֶב עֲרָד", היינו בבקעת באר שבע / ערד; ספר מדבר יהודה הדרומי והנגב המקראי המזרחי הם שני אזורים שכנים אשר אולי ראו בהם חלק מיחידה אחת.
ואכן בקבוצה 1 של אותה רשימה נזכרת עיר בשם קִינָה, בהקשר גאוגרפי של מזרח הנגב המקראי.
עיר זו נזכרת גם באוסטרקון משלהי ימי ממלכת יהודה, בו הצטוו מפקדי ערד לקחת קבוצת אנשים (ודאי לוחמים) מערד ומקינה ולשלוח אותם לעיר רמת נגב, "פן תבוא אדום שמה".
ברשימות היחש של יהודה אשר בספר דברי הימים, המשלבות מקורות שונים מתקופות שונות אך כנראה בעיקר מתקופת המלוכה, מופיע הפסוק הסתום: "וּמִשְׁפְּחוֹת סֹפְרִים ישבו [יֹשְׁבֵי] יַעְבֵּץ תִּרְעָתִים שִׁמְעָתִים שׂוּכָתִים הֵמָּה הַקִּינִים הַבָּאִים מֵחַמַּת אֲבִי בֵית רֵכָב", פסוק עליו נכתבו מחקרים רבים.
הפסוק, אם אינו שיבוש, מתאר כנראה משפחות סופרים מבין הקינים, בהקשר של יעבץ אשר אשר בדרום יהודה, בין אם בתור יעבץ, דמות מקראית שהיא אב אפונימי של בית אב נכבד ביהודה, ובין בתור יעבץ כחבל ארץ או יישוב באותו אזור, הקשור ודאי לבית האב המקראי ולדמות המקראית הכרוכה בו.
ישנה סברה לפיה יעבץ הוא אביהן של משפחות הסופרים, והוא עצמו נמנה עם הקיני.
אחרי תקופת המלוכה, הקיני אינו נזכר עוד במקורותינו.
תולדות הקיני וגלגוליו לאורך ההיסטוריה
סקירת מכלול המקורות על הקיני מראה כי מדובר ביחידה שבטית אשר אולי נחשבה בראשיתה כעם בפני עצמו; לפי המסורות המקראיות הקיני חי לצד המדייני בארץ מדיין או בסמוך לה, ושמא מעברו השני של מפרץ אילת, בהרי דרום סיני, כפי שעולה מהאזכור הקדום של 'קני' באזור זה.
מקובל להניח ששמה של יחידה זו מעיד על היותה, לפחות בחלקה, קבוצה של חרשי מתכת נודדים.
במקביל לתקופת ההתנחלות עלה הקיני צפונה, דרך הערבה, אל אזור הנגב המקראי המזרחי ודרום מדבר יהודה.
לפי המסורות המקראיות, באותה עת התפצלה ממנה יחידת המשנה של חבר הקיני, שעברה לעמק יזרעאל ולגליל התחתון; לפי השערה אחרת ראשית התיישבות הקיני באזור זה היא כבר בתקופה הכנענית המאוחרת.
הקיני שבדרום המשיך להתקיים בימי שאול לצד העמלקי, כיחידה שבטית נפרדת מיהודה, אך בניגוד לעמלקי לא הייתה עוינות בינו ובין יהודה.
לאחר מכן, מימי דוד ואילך, הקיני נחשב כחלק מיהודה, בתור אחת המשפחות העיקריות בה: לצד הקנזי, שתולדותיו דומות, וכן הירחמאלי, הכלבי והאפרתי.
תולדות הקיני עשויות לשקף תהליך בו קבוצות שונות ונפרדות, שקבוצת הקיני נמנית עליהן, התגבשו לכלל יחידה אחת, יהודה; יש חוקרים המניחים כי יהודה וישראל אכן התגבשו בתהליך כזה.
הקינטוש (Hackintosh) הוא הליך התקנת מערכת ההפעלה של אפל על מחשבים שאינם מתוצרתה של חברת אפל (לא בתוך מערכת הפעלה אחרת, כמו בווירטואליזציה).
מהלך זה החל לראשונה מגרסה 10.4, כשמחשבים מתוצרת אפל החלו להתבסס על מעבדים מתוצרת אינטל, ולא על מעבדי PowerPC (או, בקצרה, PPC), כפי שהיה נהוג לפני גרסה זו.
שם זה נובע מהצירוף מקינטוש (שמה המורחב של מערכת ההפעלה שאפל מייצרת) ושל המילה האק .
זאת מכיוון שמערכות ההקינטוש מהוות גרסה מיוחדת (או גרסה רגילה שכוללת התאמות כלשהן, דוגמת דרייברים מיוחדים לחומרת המחשב, או קרנל ספציפי) למחשבים שאינם מותאמים למערכת ההפעלה של אפל – macOS, על מנת שיפעלו בהם כמו במחשב אפל מן המניין.
בשנת 2015 יצאה גרסה המבוססת על גרסת 10.10 של macOS הנקראת Yosemite Zone.
כמו כן, בשנת 2017 הוציאה החברה הפצה המבוססת על macOS Sierra בגרסה 10.12.3.
בשנת 2018 יצאה גרסה המבוססת על macOS High Sierra בגרסה 10.13. בהמשך יצאה גם גרסת המבוססת על macOS Mojave, וכן אחת המבוססת על macOS Catalina בגרסה 10.15.
מפתח הפצות אלו עומד גם מאחורי פיתוח הכלי MacPwn, המאפשר התקנת גרסה מקורית של מק על מחשב רגיל (ולא באמצעות הפצות שונות).
מרבית הגרסאות נקראות עם שם המפתח בתחילה (לדוגמה Niresh Mojave), אך לעיתים ניתן למצוא גם שם אחר – שם גרסת מערכת ההפעלה בצירוף המילה Zone (לדוגמה: Yosemite Zone).
האתר נסגר ב-19 ביולי 2020 אך ההפצה עדיין קיימת ברשת וניתנת להורדה.
הפצה של OS X שהופצה עד היום ב-חמש גרסאות (החל מ-iATKOS M, המבוססת על Mac OS X Mavericks, ההפצות אינן בחינם) :
זוהי הפצה של OS X שקיימת עבור ארבע גרסאות של OS X:
עבור גרסת 10.6.2–10.6:Snow Leopard (את הגרסה ניתן לבחור בהתקנה מותאמת אישית, ניתנת אופציה לשדרוג).
גרסת 10.6.2:Snow Leopard (גרסת Server): מערכת הפעלה לשרתים.
להפצה זו אין גרסאות עבור גרסאות macOS חדשות.
לצד הפצות אלו היו בעבר הגרסאות שהוציא בעבר המפתח JaS והפצות נוספות דוגמת iDeneb, Kalyway ו-iPC.
הקינטוש למחשבים עם מעבדים של AMD
בניגוד לדעה הרווחת, ניתן להתקין את OS X גם על חלק מהמחשבים בעלי מעבדי AMD, אך הליך זה סבוך יותר מבמחשב עם מעבד אינטל (כאשר לא משתמשים בהפצות שנועדו למעבדים אלו).
הפצות כאלו הן למשל ההפצות של Hackintosh Zone (לשעבר Niresh), שרובן ככולן תומכות במעבדים אלו, או באמצעות שימוש בקרנלים מיוחדים.
כמו כן, במידה ורוצים לשדרג את המערכת, זהו דבר קשה גם כן (כיוון ששדרוג המערכת דרך ההגדרות, כמו בכל מחשב מק, לא יעבוד כראוי במחשבים מסוג זה), ועדיף לחכות לגרסה הבאה של הפצה מתאימה למעבדים אלו.
הקינטוש באמצעות גרסה מקורית של מק
התקנת macOS על מחשבי מק שלא נתמכים רשמית עוד
באמצעות כלים שונים, דוגמת אלו של המפתח dosdude1 או MacPostFactor, ניתן להתקין גרסאות של מערכת ההפעלה על מחשבי מק שכבר לא מקבלים עדכונים על ידי אפל.
אמנם מדובר בחומרה של אפל, אך לעיתים בשל עדכונים שונים שמחילה אפל ייתכן שהחומרה לא תיתמך לגמרי ויהיה צורך בשימוש בטלאי תוכנה שונים לשם קבלת מערכת הפעלה מתפקדת במלואה במידת האפשר.
במקרים מסוימים אף ייתכן כי עדיין תהיה חומרה שלא תיתמך, היות שאי אפשר לייצר טלאי תוכנה עבורה.
ניתן להתקין את macOS בווירטואליזציה באמצעות שימוש בתוכנות דוגמת VirtualBox, Vmare Player או Vware Workstation (למרות שאף אחת מהן אינה תומכת בכך באופן רשמי).
יצירת הקינטוש היא דבר המנוגד להסכמי הרישיון של אפל לגבי מערכת ההפעלה macOS, שלהם כל משתמש במערכת ההפעלה צריך להסכים לפני השימוש במערכת ההפעלה.
בכל הנוגע לשימוש בעותקים של מערכת ההפעלה (הן העותק המותקן על מחשב שנקנה והן עותק שמורד מהחנות של אפל), ישנה התייחסות אך ורק למחשבים מתוצרת אפל.
מעברה של אפל לשימוש במעבדי ARM במקום מעבדי אינטל עשוי להשפיע על תחום ההקינטוש, שכן המעבר למעבדי ARM מעיד גם על סיום התמיכה של אפל במחשבים עם מעבדי אינטל, במסגרת מעבר שאמור להימשך שנתיים.
עם זאת, בהשוואה למעבר ממעבדי PowerPC למעבדי אינטל בשנת 2005, התמיכה באלה הראשונים נמשכה עד לשנת 2009, ארבע שנים לאחר תחילת המעבר ושלוש שנים לאחר סיום מכירת מחשבים מבוססי PowerPC.
הקיסר הקטן הוא סרט פשע של האחים וורנר משנת 1931. הסרט מספר את סיפורו של פרחח שעולה בדרגות הפשע המאורגן ומגיע לראש סולם הדרגות.
הפושעים הקטנים סיזר אנריקו "ריקו" בנדלו (אדוארד ג'י רובינסון) וחברו ג'ו מאסארה (דאגלס פיירבנקס הבן) עוברים לשיקגו כדי לחפש את עושרם.
ריקו מצטרף לכנופיה של סאם ואטורי (סטנלי פילדס), בעוד ג'ו רוצה להיות רקדן.
אולגה (גלנדה פארל) הופכת לשותפת הריקודים שלו ולחברתו.
ג'ו מנסה להתרחק מהכנופיה ופעולותיה, אבל ריקו מאלץ אותו להשתתף בשוד של המועדון בו הוא עובד.
על אף ההוראות של מנהיג העולם התחתון "ביג בוי" (סידני בלקמר) להימנע משפיכות דמים, ריקו יורה למוות בנציב הפשע אלוין מקלור בזמן השוד, כאשר ג'ו הוא עד.
ריקו מאשים את סאם בהיותו רך מדי ומשתלט על הכנופיה.
מנהיג הכנופיה היריבה "ארני הקטן" סטורץ' (מארוסי בלק) מנסה לגרום למותו של ריקו, אך נכשל.
ריקו ופמלייתו מאלצים את ארני לעבור לדטרויט.
לבסוף ריקו מקבל שליטה על כל הפשע המאורגן בצפון שיקגו.
ריקו מתחיל לדאוג שג'ו יודע עליו יותר מדי.
הוא מפציר בו לשכוח את אולגה ולחזור לחיי הפשע.
ריקו מאיים להרוג את ג'ו ואולגה אם לא יעשו כדבריו, אבל ג'ו מסרב.
אולגה מתקשרת לשוטר פלרטי (תומאס ג'קסון) ומספרת שג'ו מוכן לדבר, רגע לפני שריקו ושכיר החרב שלו אוטרו מגיעים.
ריקו מופתע לגלות שהוא לא מצליח להרוג את ג'ו, וכשאוטרו מנסה לעשות זאת בעצמו ריקו פורק אותו מנשקו, אבל לא לפני שג'ו נפצע.
למשמע הירייה, פלרטי (השוטר) ושוטר נוסף רודפים אחרי אוטרו והורגים אותו.
פלרטי משתמש במידע שאולגה נתנה לו ומשמיד את ארגון הפשע של ריקו.
לבד ונואש, ריקו מתחבא באכסניה.
הוא מתרגז כאשר הוא מגלה שפלרטי כינה אותו פחדן בעיתונים, ובטיפשות רבה מתקשר למשטרה להודיע שהוא מגיע לחסל את פלרטי.
מקור השיחה מאותר ופלרטי מגיע ויורה בריקו למוות.
אדוארד ג'י רובינסון – סיזר אנריקו "ריקו" בנדלו
דאגלס פיירבנקס – ג'ו מאסארה
סידני בלקמר – "ביג בוי"
סטנלי פילדס – סאם ואטורי
מארוסי בלק – "ארני הקטן" סטורץ'
תומאס ג'קסון – השוטר פלרטי
הַקַּיִן הייתה עיר מקראית בנחלת שבט יהודה, הנזכרת פעם אחת בתנ"ך.
העיר נזכרת בספר יהושע, ברשימת ערי דרום הר חברון שבנחלת שבט יהודה: .
לאור ההקשר הגאוגרפי שבמקרא, הזיהוי המוצע לעיר הקדומה הוא בחורבה הסמוכה לאתר "נבי יקין", כשלושה ק"מ צפונית מזרחית לתל זיף.
בפפירוס נחל צאלים מס' 9 (הכתוב ארמית) ובפפירוס נחל צאלים מס' 69 (הכתוב יוונית), שמקורם כנראה במערת הסלע, ותקופתם ימי מרד בר כוכבא, נזכר מספר פעמים היישוב יקים, לצד זיף ואריסטובוליה.
לאור זאת, יש הסבורים כי שם היישוב המקראי נשתנה בתקופת בית שני ל"יקים", וכי השם השתמר עד ימינו בצורה "יקין".
גאו-דזו (בסינית מסורתית: 漢高祖; בפין-יין: Hàn Gāozǔ) היה קיסר סין, מייסד שושלת האן בשנת 202 לפנה"ס.
הוא נולד ב-שנת 256 לפנה"ס או בשנת 247 לפנה"ס בשם ליו-באנג, למשפחה כפרית.
מדובר במקרה נדיר בהיסטוריה הסינית, שבו קיסר נולד במקור ממשפחה כפרית.
לפי המיתוס של קיסרות האן, ליו-באנג הוא צאצא של הקיסר המיתי יאו, ושל הקיסר הצהוב.
טענה זו הייתה שכיחה בקרב משפחות אצולה בסין בעת העתיקה, במטרה לקבל לגיטימיות שלטונית קדושה.
משפחתו של ליו-באנג חיה בג'ונג-יאנג (中陽里), באזור הנקרא פנג (丰邑) במחוז פיי (沛郡) של מדינת צ'ו.
הוא נולד בשנים האחרונות של תקופת המדינות הלוחמות.
אין תיעוד לשמותיהם המקוריים של הוריו.
לפי הרשומות שמם היה "ליו טאיגונג" (劉太公; מילולית "אדון ליו הזקן") ו"ליו או" (劉媪; מילולית "גברת ליו הזקנה").
האגדה מספרת כי לפני הולדת ליו באנג נקלעה אמו לגשם עז, ונאלצה לתפוס מחסה תחת גשר.
באותו רגע הבריק ברק, והשמיים החשיכו.
אביו של ליו באנג יצא לחפש את אשתו, ומצא אותה כשדרקון מרחף מעליה.
היא הרתה וילדה את ליו באנג.
ברשומות ההיסטוריות, נכתב על ליו-באנג כי בצעירותו היה בחור ישיר, כריזמטי, נדיב ומאופק, אולם גילה עניין מועט בלימודים או בעבודה, ונטה להסתבך עם רשויות החוק.
הוא חי על חשבון אחיו הבכור, ולכן אין פלא שאביו נהג לכנותו "פרחח קטן".
בשלב מסוים נוצר קשר חברי בינו לבין השופט של מחוז וואי-חואנג - ג'אנג אר (張耳).
ליו-באנג חי בביתו של השופט, עד שהלה נאלץ לרדת למסתור, בעקבות כיבוש מדינת צ'וּ על ידי מדינת צ'ין.
בעקבות זאת חזר ליו-באנג למחוז הולדתו, ומונה לשריף המקומי של ביתן סישוואי (泗水亭) במחוז פיי השכנה.
שם עבד תחת הפיקח של ידידיו הקרובים שיאו חה וצ'או שן, אשר חיפו על התנהגותו העבריינית.
הודות לקשריו עם הפקידות המקומית ולמוניטין שצבר במחוז, הועבר לבירה שיין-יאנג לעבודת קורווה.
לוּ וואן, אציל עשיר ורב-השפעה שעקר לא מכבר ממחוז שאנפו למחוז פיי, ערך משתה חגיגי לנכבדי המקום.
שׂיאוֹ חה, שהופקד על איסוף מנחות האורחים, הכריז כי מי שמתנתו פחותה מאלף מטבעות, ייאלץ לשבת מחוץ לאולם.
ליוּ באנג הגיע למקום ללא פרוטה והצהיר: "אני מציע עשרת אלפים מטבעות".
אף ששׂיאו חה הזהיר כי מדובר בהתרסות ריקות, התרשם לו וואן עמוקות מליו באנג, והזמינו פנימה כאורח כבוד.
בשיחתם אמר לו וואן: עסקתי רבות בחיזוי עתידות, אך מעולם לא פגשתי באדם בעל סגולה ואישיות יוצאת דופן כשלו שלך.
לימים, השיא לו וואן את בתו, לוּ ז'י, לליו באנג.
לאחר נישואיהם ילדה לו ז'י את ליוּ יינג (לימים הקיסר חווי) ואת ביתו (לימים הנסיכה יואן של לו).
על ליו באנג הוטלה משימת ליווי האסירים להר לי כדי לבנות את המואוזוליאום של הקיסר הראשון.
כאשר כמה אסירים ברחו במהלך המסע, ליו באנג חשש לחייו משום שהעונש על הימלטות אסירים הוא עונש מוות.
הוא הניח לשאר האסירים לברוח ונהפך למבוקש נמלט.
חלק מהאסירים המשוחררים התרשמו מהתנהלותו והצטרפו אליו ביוזמתם.
לפי האגדה, הם נתקלו בנחש ענק שהרג כמה מהם בנשיפתו הרעילה.
ליו באנג, בעודו שיכור, קטל את הנחש באישון לילה ונתקל באישה זקנה בוכייה בצד הדרך בבוקר שלמחרת.
כאשר אנשיו של ליו באנג שאלו אותה על מה היא בוכה, היא ענתה, "בני, בנו של הקיסר הלבן, נהרג על ידי בנו של הקיסר האדום." לאחר מכן האישה נעלמה באופן מסתורי, אולם אנשיו של ליו באנג האמינו שדבריה מנבאים את גורלו של ליו באנג כשליט בעתיד.
האירוע הזה כונה "ההתקוממות של קטילת הנחש הלבן" (סינית: 斬白蛇起義).