tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-29 בינואר, אזרח ירדני נהרג מירי של צה"ל בג'נין, וישראל הודיעה שלמחרת תעביר את הגופה לירדן.
בעיירה ענבתא לוחמים פשטו על מבנה ששומש על ידי גדוד ג'נין.
כ-10 שעות מאוחר יותר נהרגו שני המחבלים כאשר כוחות הסיירת כיתרו את המבנה שאליו עברו, וניהלו מולם קרב יריות לאורך חצי שעה.
ב-1 בפברואר, בצאת השבת ובלילה, סיכלו כלי טיס של צה"ל 3 חוליות טרור שנסעו בכלי רכב בדרכן לבצע פיגוע, בתקיפות נהרגו לפחות 5 מחבלים.
ב-2 בפברואר פרסם צה"ל כי במהלך המבצע נהרגו מעל ל-50 מחבלים, מהם 15 בתקיפות אוויריות.
באותו היום משרד הבריאות הפלסטיני הודיע כי אדם בן 73 נהרג מירי צה"ל בג'נין.
צה"ל הודה שנהרגו אזרחים "לא מעורבים" במהלך המבצע.
בנוסף באותו היום מאות מבנים נסרקו, 23 הושמדו ובעוד עשרות מבנים הכוחות הכינו הכנות לפוצץ עוד מבנים.
ב-3 בפברואר מצאו הכוחות באחד הבתים במחנה הפליטים ג'נין את הציוד האישי של סמ"ש שי גרמאי, שנהרגה מהתפוצצות מטען במחנה הפליטים ג'נין כשנה קודם לכן.
ב-7 בפברואר צה"ל הודיע שמרחב ג'נין הוכרע ושהמבצע יורחב למרחבים נוספים בנוסף לטולכרם ומחומש הכפרים.
ב-9 בפברואר צה"ל עצר את אחד מראשי חמאס בג'נין, עלאא' א-דין ביטאווי ביחד עם בכירים נוספים בגדוד ג'נין.
ב-23 בפברואר 2025 הצטרפו ללחימה במוקייבלה הסמוכה לג'נין שלושה טנקי מרכבה סימן 4מ של חטיבה 188, לראשונה מאז מבצע חומת מגן, יחד עם גדוד מחטיבת הנח"ל (שעד אז שירתה בעזה) ומיחידת דובדבן.
ב-4 במרץ 2025, מסתערבי מג"ב איו"ש הרגו את מפקד חמאס בג'נין איסר סעדי ומחבל נוסף.
ב-27 בינואר 2025 דווח כי עשרות מחבלים בטולכרם התחילו בהתארגנות במטרה לבצע מתקפת פתע ממחנה נור שמס שליד טולכרם, בהשראת 7/10. בתגובה לכך הרחיב צה"ל את המבצע גם לטולכרם.
בפתיחת המבצע צה"ל הרג בסיכול ממוקד מהאוויר את מפקד חמאס בנור שמס וראש התארגנות הטרור של חמאס בטולכרם.
ב-29 בינואר נלכדו בטולכרם 2 עזתים.
ב-20 בפברואר גדוד טולכרם הטמין מטעני חבלה ב-4 אוטובוסים בבת ים וחולון, 3 מהם התפוצצו אך לא היו פצועים.
בתגובה לכך שר הביטחון ישראל כ"ץ הורה להגביר את עוצמת הפעילות בטולכרם.
מחומש הכפרים הוא אזור בצפון בקעת הירדן, הכולל את הכפרים טובאס, תיאסיר, פארעה, טמון ועקאבה.
מחמת סמיכותו לג'נין, הפך האזור למוקד טרור מרכזי ביהודה ושומרון במהלך המלחמה.
ב-29 בינואר, שר הביטחון ישראל כ"ץ ביקר בג'נין, הודיע על הרחבת המבצע למחנות טרור נוספים ו"הכריז מלחמה" על המיליציות הפלסטיניות ביהודה ושומרון.
בערב, כלי טיס של חיל האוויר הישראלי תקף בהכוונה מודיעינית של שב"כ חוליית מחבלים חמושים במרחב טמון.
משרד הבריאות הפלסטיני דיווח על 10 הרוגים, בהם מפקד גדוד טמון של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
למחרת אישר צה"ל שבתקיפה נהרגו 10 מחבלים, בהם עומר בשאראת ומונתסר בני עודה שהשתתפו בפיצוץ המטען בטמון ב-20 בינואר שממנו נהרג רס"ל אביתר בן יהודה.
ב-2 בפברואר נכנסו כוחות צוות הקרב החטיבתי של חטיבת ביסלמ"ח לפעילות קרקעית במרחב הכפר טמון.
כמו כן הכוחות נכנסו גם למחנה הפליטים אל-פארעה.
ב-3 בפברואר במהלך הבוקר הוכנסו נגמ"שי איתן אל תוך טמון לראשונה מאז מבצע חומת מגן והכוחות השתלטו על הכפר.
ב-4 בפברואר מחבל התגנב במהלך הלילה למוצב צבאי בעיירה תיאסיר ובמארב הרג 2 חיילי מילואים, חדר למוצב, ניהל קרב יריות ארוך מול הכוח ששהה בו, ופצע 8 חיילים.
ב-10 ביוני, לוחמי ימ"מ, צה"ל ושב"כ חיסלו בטמון בהכוונה מודיעינית את ראיק בשאראת, ראש התארגנות הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בכפר, שהיה מעורב בתכנון וביצוע פיגועים נגד כוחות הביטחון ואזרחים ישראלים.
בשאראת היה אסיר ביטחוני בכלא הישראלי במשך תשע שנים ושוחרר במהלך שנת 2022, והיה מבוקש בידי צה"ל ושב"כ במשך כשנתיים.
בנוסף, נעצרו שני מחבלים נוספים הקשורים להתארגנות.
ב-9 בפברואר כוחות רבים התחילו להיכנס אל מחנה הפליטים נור שמס וצה"ל הודיע על הרחבת המבצע לאזורים נוספים.
במהלך הפעילות בעיירה דחפורים הרסו את הכבישים על מנת לחפש אחר מטענים.
שתי נשים פלסטיניות נהרגו בתקיפות צה"ל במחנה הפליטים בעיירה, אחת מהן הייתה בחודש השמיני להריונה וצוותי הרפואה לא הצליחו להציל את העובר.
בתחקיר הראשוני של צה"ל נטען כי האישה ההרה "הסתכלה בצורה מחשידה לעבר הקרקע".
היא לא הייתה חמושה, ולא נמצאו בסביבתה אמצעי לחימה שהיו עשויים להעיד כי ניסתה להטמין מטען חבלה.
ב-12 בפברואר הרגו לוחמי יחידת מגלן 3 מחבלים בנור שמס, לוחם מגלן אחד נפצע בינוני בחילופי האש.
למחרת פרסם צה"ל שבמבצע חומת ברזל נהרגו עד כה למעלה מ-60 מחבלים ונעצרו מעל 210 מבוקשים.
ב-23 בפברואר שר הביטחון ישראל כ"ץ אמר כי צה"ל השתלט על נור שמס ויישאר באזור.
ב-23 בפברואר כוחות חטיבת הנח"ל התחילו לפעול באזורי קבאטיה, סילת אל-חארית'יה ואל-יאמון שנמצאים ממערב לג'נין.
ב-25 בפברואר צה"ל הודיע שבשלושת הכפרים נעצרו עד כה 15 מחבלים ושהשב"כ מצא מטען של 100 קילוגרם.
ב-4 באוגוסט, פעלו לוחמי יחידת דובדבן, הימ"מ ושב"כ בקבאטיה לסיכול ולמעצר חוליית מחבלים שברחה ממחנה הפליטים ג'נין בעקבות המבצע לסיכול טרור בצפון השומרון ונוכחות כוחות צה"ל בג'נין.
הכוחות עצרו מחבל פעיל בחולייה יחד עם שניים מעוזריו לאחר שניסו להימלט מהכוח, ואיתרו רובה M16 ומחסנית.
במקביל לוחמי הימ"מ בהכוונת שב"כ פעלו בכפר מירכה וחיסלו את אחד ממחבלי החולייה.
במהלך המבצע פעל צה"ל גם בשכם ובסביבתה, במספר הזדמנויות.
ב-9 במאי 2025 לוחמי צה"ל, ימ"מ ושב"כ הרגו בבית בשכם את נור ביטאווי, ראש התארגנות הטרור של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בג'נין, שנחשב למבוקש הבכיר ביותר ביהודה ושומרון, מספר חודשים לאחר שזוהה על ידי כוחות הביטחון בורח מג'נין לעבר שכם בעקבות המבצע בצפון השומרון.
יחד איתו נהרג מחבל נוסף.
ב-10 ביוני 2025 כוחות הביטחון החלו במבצע לסיכול טרור בקסבה שבשכם.
במהלך היום, נסרקו יותר מ-250 מבנים, נעצרו שישה מבוקשים ואותרו והוחרמו נשק מאולתר מסוג קרלו ואמצעי לחימה נוספים.
בעת בידוק חשודים, שני מחבלים ניסו לחטוף את נשקו של אחד הלוחמים בכוח שפעל במרחב.
כתוצאה מניסיון חטיפת הנשק נפלטו מספר כדורים, שגרמו לפציעתם של לוחם צה"ל באורח בינוני ושלושה לוחמי צה"ל באורח קל.
הכוח חיסל את שני המחבלים.
ב-26 בינואר דיווח צה"ל שבמבצע נהרגו 15 מחבלים, נעצרו 30 חשודים והוחרמו מספר כלי נשק בהם שני מטולי RPG מאולתרים.
ב-4 בפברואר פרסם צה"ל כי במהלך המבצע נהרגו מעל ל-55 מחבלים ו-380 מחבלים נעצרו.
ב-23 בפברואר 2025 הודיע צה"ל שעד כה נהרגו 71 מחבלים במבצע.
ב-7 במאי 2025 פרסם צה"ל שמתחילת המבצע נהרגו למעלה מ-100 מחבלים ומעל 320 מבוקשים נעצרו, כ-450 אמצעי לחימה הוחרמו, מאות מטעני גחון ומטעני צינור הושמדו, ועשרות בתים ששימשו כמעבדות מטענים ואמצעי לחימה נהרסו.
על פי הערכות של עיריית ג'נין ושל אונר"א, מאז החל המבצע נהרסו כמעט לחלוטין כ-600 בתים במחנה הפליטים ג'נין, שהם כשליש מכלל הבתים בו, על מנת לאפשר דרכי גישה וחופש פעולה לכוחות הצבא.
עשרות פלסטינים נהרגו, רובם מחבלים, אך דובר צה"ל הודה שביניהם היו גם אזרחים "לא מעורבים".
כ-42 אלף פלסטינים נעקרו מבתיהם.
שר הביטחון ישראל כץ אישר את הדיווחים שלפיהם נעקרו 40 אלף מתושבי מחנות הפליטים, והצהיר שהנחה את צה"ל להישאר במחנות לתקופה של שנה ולמנוע חזרת תושבים.
במבצע נגרם הרס רב למחנה הפליטים ג'נין ורוב תושביו נטשו את בתיהם.
בית החולים הממשלתי במחנה נותק ממים ומחשמל, וחובר שוב רק לאחר מספר ימים.
במבצע נהרסו כמעט לחלוטין יותר מ-200 בתים במחנה הפליטים טולכרם.
בפברואר 2025 כמחצית מתושבי מחנה הפליטים עזבו את בתיהם, וחלקים נוספים מהאוכלוסייה נקראו להתפנות.
הרס מחנה הפליטים נור שמס
במבצע נהרסו כמעט לחלוטין יותר מ-150 בתים במחנה הפליטים נור שמס.
מבצע וֵלְהִיט היה קרב של הדיוויזיה השלישית הקנדית שהתחולל ב-1944 לשחרור העיר בולון-סור-מר בצפון צרפת מהשלטון הנאצי.
היעד העיקרי של המבצע היה נמל העיר שיועד להעברת אספקה לכוחות בעלות הברית והקרב נמשך מ-17 עד 22 בספטמבר ובסופו נכנעו כ-10,000 גרמנים שהתבצרו בעיר.
לשם כך בנו את החומה האטלנטית כשדגש מיוחד שמו על רצועת החוף מול חופי דובר, משם העריכו הגרמנים שתבוא הפלישה.
דגש זה בא לידי ביטוי בהקמת סוללות ארטילריה מבוטנות מחוץ לערים (כדוגמת סוללת טוד של תותחי 380 מ"מ שהוצבה בכף גרי-נז בין קאלה לבולון-סור-מר ובניית ביצורים בתוך הערים ובנמלי החוף (כדוגמת בולון-סור-מר, קאלה ודנקרק).
המטרה של הארטילריה הכבדה הייתה לא רק להגן על חופי צרפת אלא גם לתקוף הערכות צבאית בריטית לחופי בריטניה.
ביוני 1944 התחוללה הפלישה לנורמנדי ובעקבותיה נפתחה המערכה במערב אירופה שנועדה להרחיב ולבסס את ראש הגשר ולהדוף את הגרמנים למזרח צרפת.
כדי לתספק את הכוחות הנוחתים נבנה נמל מאלברי המלאכותי בחוף העיירה ארומאנש אולם לכל המפקדים היה ברור שנמל בודד זה אינו מספיק ואינו בטוח דיו ויש צורך להרחיב את ראש הגשר צפונה ודרומה כדי להשיג שליטה בנמלים טבעיים לאורך התעלה.
במסגרת תוכנית זו נכבשו, לאחר הפלישה, נמלים טבעיים כמו אויסטרהאם, לה האבר, דייפ, שרבור, סן-מלו, ברסט ואחרים.
כחלק מתנועת בעלות הברית בתוך צרפת מאזור נורמנדי לכוון מזרח וצפון מזרח, היוותה קבוצת הארמיות ה-21, בפיקודו של גנרל ברנרד לו מונטגומרי, את האגף השמאלי של כוחות בעלות הברית ויועדה לכבוש שטחים בצפון מערב צרפת ובהולנד.
הנמל הראשון שלכיבושו נערכו הקנדים היה נמל בולון-סור-מר והשם שניתן למבצע זה היה "ולהיט".
גם העיר וגם סביבתה מאופיינים בגבעות חוליות הגבוהות בכ-70 מטר מעל פני הים.
הגרמנים ניצלו זאת כדי להתבצר על הגבעות שמשלושת צדדיה של העיר כשבצידה הרביעי, הפונה מערבה, נמצא חוף ים.
את העיר חוצה נהר ליאן ששפכו נוצל לבניית נמל.
נמל זה העניק משנה חשיבות לכיבוש העיר על ידי בעלות הברית כדי להשתמש בו לפריקת סחורות עבור הכוחות הלוחמים.
הכוח הגרמני שהחזיק בעיר מנה כ-10,000 חיילים בפיקודו של גנרל-לויטננט פרדיננד היים.
חלק מכוח זה השתייך ליחידות ארטילריה שהחזיקו את סוללות התותחים של החומה האטלנטית, חלקם היו אנשי הלופטוואפה שתפעלו מערכות נ"מ וחלקם היו חיילי רגלים שהגנו על העיר והביצורים סביבה.
כמו במקומות אחרים, הפקודה שקיבל הכוח הגרמני בעיר היה להילחם עד מוות ולא להיכנע אולם מידע שהגיע לבעלות הברית מתושבי העיר, שהצליחו לצאת ממנה, ומאנשי תנועת ההתנגדות הצרפתית הצביע על כך שחיל המצב בעיר הורכב מחיילים באיכות נמוכה ובעלי מוטיבציה נמוכה.
כמו כן נמצא שמפקדיו של היים הנחיתו עליו תוכניות לביצור העיר וסביבתה אך לא סיפקו לו די חומרי עבודה ולא הציבו לצידו בעלי מקצוע כדי להוציא את התוכנית אל הפועל כך שבספטמבר 1944 רק חלק מהביצורים היו מוכנים.
בנוסף לביצורים המודרניים בהיקפה של בולון הסתמכו הגרמנים על החומות ההיסטוריות שהקיפו את מרכז עיר כחלק ממערך ההגנה.
מפקד הארמייה הראשונה הקנדית, הארי קריראר, הורה להדיוויזיה השלישית הקנדית ומפקדה, דניאל ספריי , לכבוש את בולון-סור-מר.
ספריי הקצה למשימה שתיים מתוך שלושת הבריגדות שלו: בריגדת הרגלים השמינית הקנדית ובריגדת הרגלים התשיעית הקנדית .
בנוסף תוגברה הדיוויזיה בכוחות שריון מיוחדים מדיוויזיית השריון ה-79 הבריטית.
מאחר שטרם הוחזרו לפעילות נמלים דרומיים לבולון-סור-מר (כמו נמל לה האבר ששוחרר ב-12 בספטמבר 1944 אך ניזוק וחזר לפעול רק ב-9 באוקטובר) נמתחו שיירות האספקה לכוחות הקנדיים מאזור הנחיתה בנורמנדי ודרומה לה, מרחק של כ-350 ק"מ.
מרחקים אלו השפיעו על תכנון הקרב מבחינת כמות ציוד ותחמושת שהוקצו לשתי הבריגדות.
לפי התוכנית, מועד תחילת המבצע היה 17 בספטמבר כששתי הבריגדות אמורות היו לתקוף את העיר ממזרח כשהבריגדה השמינית נעה מצפון לבריגדה התשיעית.
כמהלך מקדים לתקיפה העיקרית פעל אחד הרגימנטים של הבריגדה השמינית מצפון לעיר כדי לנטרל סוללת תותחים שהיוותה איום על הבריגדות.
בנוסף הפציצו מטוסי RAF את ביצורי הגרמנים כשלפי חקירות שבויים גרמנים לאחר הקרב הפצצות אלו היו לא מדויקות ולא גרמו נזק משמעותי לביצורי המגינים אך גרמו ליצירת מכתשים שהפריעו לתנועת כוח השריון המסייע.
ביום הקרבות הראשון, ב-17 בספטמבר, התקדמו הבריגדות הקנדיות מערבה לפי התוכנית תוך התגברות על שדות מוקשים וכיבוש מתחמים גרמנים מבוצרים.
בסוף היום הגיעו הכוחות לשולי העיר, כחמישה ק"מ מהנמל.
ב-18 בספטמבר התקדמה הבריגדה השמינית לכוון מרכז העיר ותקפה את טירת בולון-סור-מר החולשת על הנמל.
אש טנקים שהרסה את שערי העיר הביאה לכניעת החיילים הגרמנים שהחזיקו בטירה.
במקביל התקדמה הבריגדה התשיעית בחלקה הדרומי של העיר כדי לחצות את נהר ליאן אך הגרמנים פוצצו את הגשרים על הנהר ועיכבו בכך את התקדמות הקנדים ואילצו אותם להקים גשר זמני.
ב-19 בספטמבר המשיכה הבריגדה השמינית להשתלט על מרכז העיר כשרגימנט שלה התקדם לכוון צפון הנמל וכבש את "מבצר קרשה" שעל חוף הים מצפון לעיר.
במקביל התקדמה הבריגדה התשיעית בדרום העיר אך התעכבה ונאלצה להתמודד מול עמדה מבוצרת חזקה במערב העיר .
ב-20–21 בספטמבר המשיכה הבריגדה התשיעית להרחיב את אחיזתה במערב ודרום בולון כשבמקביל המשיכה הבריגדה השמינית בהרחבת אחיזתה במרכז העיר וצפונה.
ב-22 בספטמבר השלימה הבריגדה השמינית את כל משימותיה והכניעה את כל המוצבים הגרמנים בגזרתה.
הבריגדה התשיעית התמודדה עם שני מאחזים מבוצרים של הגרמנים.
בראשון ביניהם נכנעו המתבצרים לאחר שכרוז קרא להם ברמקולים להיכנע.
במאחז השני, בו התבצר גם מפקד חיל המשמר, פרדיננד היים, המשיך הירי על הקנדים ורק לאחר שהחל ירי טנקים קנדים על הביצורים הגרמנים הורה היים להשמיד את הארטילריה הגרמנית ולהיכנע.
בתום הקרבות נמנו בצד הקנדי כ-600 פצועים וחללים.
בצד הגרמני נמנו כ-500 פצועים וחללים וכ-9,500 חיילים נפלו בשבי.
מייד עם סיום המבצע החל צבא בריטניה בפינוי הנמל מהריסות ומוקשים והוא נפתח לפריקת אספקה ב-14 באוקטובר.
במסגרת מבצע פלוטו הושלמה ב-10 באוקטובר הנחת צינור דלק מתחת תעלת למאנש בין בולון בצרפת לדאנג'נס שבאנגליה.
הדיוויזיה השלישית הקנדית המשיכה מבולון צפונה ובמסגרת מבצע אנדרגו כבשה את קאלה וסביבתה והנגישה בכך נמל נוסף לטובת בעלות הברית.
היים שוחרר מהשבי ב-1948 וחי בגרמניה עד פטירתו ב-1971.
מבצע זקיף מזרחי () הוא מבצע של ארגון האמנה הצפון-אטלנטית (נאט"ו) להגנה על טריטוריית האגף המזרחי של הברית, בעקבות הפעלת סעיף 4 ל על ידי פולין בעקבות חדירת כטב"מים רוסיים למרחבה האווירי על רקע מלחמתה של רוסיה באוקראינה, ב-9–10 בספטמבר 2025. המבצע החל ב-12 בספטמבר, מבלי שנקבע תאריך לסיומו.
מטרת המבצע היא להגדיל את יכולתה של ברית נאט"ו להתמודד נגד איומים צבאיים רוסיים באוויר, בים וביבשה, ובפרט ליירוט כטב"מים רוסיים המפרים את המרחב האווירי של מדינות נאט"ו.
ב-14 בינואר 2025, נאט"ו פתחה במבצע "זקיף בלטי" לשם "הגברת הנוכחות הצבאית של נאט"ו ב ושיפור יכולת בעלות הברית להגיב לפעולות לערעור היציבות".
ראש ממשלת פולין, דונלד טוסק, ציין כי חדירת הכטב"מים הרוסיים לשטח המדינה הביאה את פולין הכי קרוב לעימות מזוין מאז מלחמת העולם השנייה, אך סייג ואמר כי פולין אינה במצב של מלחמה.
כמו כן, הוסיף שנאט"ו מבינה את חומרת המצב, אך גילויי הסולידריות מצד בעלות בריתה של פולין לא יספיקו וכי המדינה תזדקק לתמיכה רחבה יותר.
מזכ"ל נאט"ו, מארק רוטה, ציין כי חדירת הכטב"מים עודנה בחקירה, ואמר:
המבצע נערך בשלבים האחרונים של המלחמה, בין 28 ל-31 באוקטובר 1948, כ"ה עד כ"ח בתשרי תש"ט, ובמהלכו כבש צה"ל את מרכז הגליל העליון וחלקים מן הגליל התחתון, ובכך השתלטה ישראל על כל שטחו של הגליל, שחלקיו שטרם נכבשו עד אז היו מיועדים על פי תוכנית החלוקה למדינה הערבית.
כן כבש צה"ל, באופן זמני, חלקים מדרום לבנון.
מבצע הבזק, שנמשך כ-60 שעות, גרם ליציאה המונית של ערבים תושבי הגליל לכיוון לבנון.
בסוף יולי 1948 הכריזה מועצת הביטחון של האו"ם על הפסקת אש בין הכוחות הלוחמים בארץ ישראל (ההפוגה השנייה).
ההפוגה השנייה, כמו זו שקדמה לה, נוצלה על ידי ישראל להמשך הגיוס ההמוני ולארגון הכוחות הלוחמים.
ההפוגה שהופרה פעמים רבות באזורי הלחימה השונים נשמרה באופן יחסי בחזית הצפון על ידי הצבאות הסדירים, אך לא על ידי צבא ההצלה, שלמרות הפסקת האש המשיך להטריד את כוחות צה"ל בקווי המגע, את התחבורה ואת היישובים היהודיים.
מבחינה אסטרטגית, חזית הצפון הפכה למשנית, כאשר תשומת הלב המרכזית הופנתה לחזית המרכז ובעיקר לחזית הדרום.
באוקטובר 1948 עלה מחדש הצורך לפעולה צבאית בגליל, בעיקר בשל הרצון לסיים את המלחמה ולהסיר את הנטל הכלכלי והחברתי בהחזקת כ־100,000 מגויסים.
נוסף לזה, עמד על הפרק חידושם של הדיונים המדיניים באו"ם, ודוד בן-גוריון סבר שבדיונים אלו ייקבעו גבולותיה הסופיים של המדינה.
במפקדת חזית הצפון הוכנה כבר באוגוסט 1948 תוכנית כוללת למקרה של חידוש הקרבות.
הקטע שעסק בגליל כונה "חירם".
ביצוע התוכנית נדחה מספר פעמים, לעיתים תוך החזרת הכוחות לאחר שכבר החלו לנוע.
החל מאמצע אוקטובר התנהלו בדרום ובמרכז מבצעי יואב, ההר ויקב.
בחזית הצפון נשמר השקט היחסי, אך שידוריו של רדיו דמשק נעשו לוחמניים יותר ויותר.
ב־22 באוקטובר 1948 תקף צבא ההצלה באזור מנרה, כבש את משלטי שייח' עבד הסמוכים ונראה כמאיים לכבוש את מנרה ואת ההיאחזות החדשה יפתח.
כוח נוסף ירד לכיוון עמק החולה והחל לירות על התחבורה היהודית בעמק תוך שהוא מסרב להיענות לדרישת משקיפי האו"ם לסגת מהמשלטים שכבש.
למרות המתקפה, סירבו תחילה דוד בן-גוריון ויגאל ידין לאשר את המבצע הצבאי הכולל סמוך להכרזה על הפסקת האש בדרום, ואישרו רק התקפת נגד מוגבלת לכיבוש חוזר של המשלטים.
מבצע יעל שנערך למחרת נכשל, וחטיבת כרמלי ספגה אבדות קשות.
בשבוע שנותר עד לתחילת המבצע התחממה גזרת הצפון, כוחות צבא ההצלה הטרידו ביריות את מנרה ואת נוסעי כביש ראש פינה–מטולה, וחטיבת גולני תקפה עמדות של צבא ההצלה באזור עמק בית נטופה.
גם בתחום מערכי הכוחות חלו שינויים.
חטיבה 9, שסיימה את חלקה במבצע 'יואב', הוחזרה מחזית הדרום לצפון, חטיבה 7 הועברה מהגליל המערבי לצפת, הצבא הסורי תגבר את מערך ההגנה שלו ויחידות של צבא ההצלה עברו גם הן ממקום למקום.
כללית, נהנה צה"ל במבצע זה מיתרון מכריע, מה גם שהיוזמה הייתה בידיו.
לצבא ההצלה עמד היתרון של לחימה בקווים פנימיים, שהקלו עליו להעתיק כוחות מגזרה לגזרה במהירות.
יתרון נוסף של צבא ההצלה היה הצורך של צה"ל בכלל, וחזית הצפון בפרט, להקצות כוחות ותשומת לב מתמדת לקווי החזית מול צבאות ערב השונים.
הדבר הכתיב השתתפות מינורית יחסית של חטיבות גולני וכרמלי.
חטיבת גולני (חטיבה 1), בפיקוד נחום גולן, וחטיבת כרמלי (חטיבה 2), בפיקוד מקסים כהן, השתתפו במבצע שלא במלוא כוחן.
בנוסף צורפו לחטיבה 7 ולחטיבה 9 פלוגה צ'רקסית ופלוגה דרוזית, בהתאמה.
עיקר הפעילות, ובמיוחד כיבוש שטחי המפתח, הוטלו על חטיבות 7 ו־9, אשר היו משוחררות מהחזקת קטעי חזית.
משימות חטיבות גולני וכרמלי נשאו בעיקרן אופי הגנתי כנגד הצבאות העיראקי והסורי, בהתאמה, וכן ביצעו אותן חטיבות פעולות הטעיה והסחה שונות, או התקפות מקומיות, כעזר למבצעים העיקריים.
מספר גדודי חי"ם השתתפו אף הם במבצע, בין אם כחילות מצב, בין אם בפעולות הטעיה שונות, בין אם לצורך השתלטות על יעדים משניים.
חיל האוויר סייע בריכוך היעדים לפני כיבושם.
על המבצע פיקד משה כרמל, מפקד חזית הצפון.
צבא ההצלה בצפון הארץ מנה כ-3,000 לוחמים בשלוש חטיבות מוקטנות.
חטיבת הירמוכ הראשונה נערכה באזור סח'נין-מג'ד אל-כרום, כביש עכו–צפת (כביש 85 של ימינו), ודרומה עד בקעת בית נטופה.
חטיבת הירמוכ השנייה נערכה באזור סעסע, ג'יש, הר מירון ומלכיה.
חטיבת הירמוכ השלישית נערכה באזור תרשיחא.
לכל אחת מן החטיבות היו מספר תותחים ומספר משוריינים.
את ההפוגה השנייה ניצל צבא זה לצורך התארגנות, הבאת כוחות נוספים וביצור קווי הגנה בגליל בסיוע האוכלוסייה המקומית, בעיקר המוסלמית.
כן סייעו לצבא ההצלה כוחות ערביים מקומיים.
בהמשך, הצטרף לקרבות גם גדוד סורי, כסיוע לצבא ההצלה.
מטרת המבצע הוגדרה: "להשמיד את האויב שבכיס הגליל המרכזי, להשתלט על הגליל כולו ולהציב קו הגנה בגבול הצפוני של הארץ".
היה זה אחד המבצעים הגדולים והמורכבים במהלך מלחמת העצמאות בשל שילוב כוחות רבים שכללו יחידות חי"ר, יחידות ממונעות, וסיוע ארטילרי ואווירי, בגזרות מרוחקות זו מזו.
תוכנית המבצע כללה התקפה בשתי זרועות עיקריות.
מהלכו העיקרי של המבצע נע כתנועת מלקחיים שבה חטיבה 7 מתקדמת מצפת ותוקפת מכיוון מזרח עד לצומת סעסע, ובמקביל חטיבת עודד נעה מכיוון מערב גם היא לצומת סעסע (דרך תרשיחא וחורפיש).
המפגש בין שתי החטיבות אמור היה להכריע בסופו של דבר את הקרב.
בהתאם, חטיבה 7 הוסעה בחשאי, ערב המבצע, לאזור צפת, וגדוד 72 אמור היה לתקוף ולכבוש את אזור מירון.
כיבוש הכפר ופיצוץ הגשר הסמוך נועד לאבטח את עורפו של הכוח העיקרי של החטיבה, הגדוד המשוריין 79, בדרכו צפונה לכיבוש צפצאף וג'יש, ולמנוע זרימה אפשרית של תגבורות מאזור בקעת בית הכרם ובקעת סכנין.
יעדו הסופי של הגדוד המשוריין היה צומת סעסע ומשטרת סעסע הסמוכה, הנמצאים מערבה משם.
חטיבה 9, שנערכה באזור יחיעם וגעתון, אמורה הייתה לכבוש את תרשיחא, לאחר כיבוש מספר משלטים במבואותיה המערביים על ידי גדוד 92 של החטיבה.
גדוד 91 אמור היה לעבור דרך גדוד 92 ולכבוש את מבואותיה הדרומיים מערביים של תרשיחא.
במקביל היה על החטיבה לכבוש את מעיליא הסמוכה, והכוח הדרוזי אמור היה לכבוש את ינוח, תוך תאום עם תושביו, דרוזים אף הם.
במהלך בו-זמני לכל אלה, גדוד 11 אמור היה לפרוץ לעצמו דרך על הכביש הראשי לתרשיחא (כביש 89 של ימינו).
לאחר מכן, ולאחר שגדוד 11 יפרוץ לעצמו מעבר דרך הכביש, החטיבה הייתה אמורה לחבור עם חטיבה 7 באזור סעסע.
החבירה המתוכננת הייתה סוגרת את טבעת הכיתור סביב צבא ההצלה שבגליל, וחורצת את גורלו.
חטיבת כרמלי אמורה הייתה לבצע מספר התקפות הסחה בגזרתה, הגליל העליון המזרחי.
חטיבת גולני אמורה הייתה לפשוט על עיילבון, למטרות ריתוק, הסחה והטעיה.
בדומה, כוחות חי"ם ותותחנים אמורים היו לבצע ירי כבד ככל האפשר בגזרת סח'נין ומג'ד אל-כרום.
מבצע חירם החל בלילה שבין 28 ל־29 באוקטובר 1948. המבצע נפתח בהרעשה ארטילרית ובהפצצה מן האוויר של הכפרים סעסע, תרשיחא וסוחמאתא.
באותו ערב הופצצו גם ג'יש וצפצאף ובהמשך המבצע גם מלכיה וכפרים נוספים.
באותו לילה ערכה חטיבת גולני פשיטה על עיילבון, כוחות חי"ם ותותחנים פתחו באש בגזרתם, באזור סח'נין ומג'ד אל-כרום, וחטיבת כרמלי פעלה באופן דומה באזור אצבע הגליל.
כל אלה נעשו כדי למנוע מצבא ההצלה לזהות את המאמצים העיקריים של צה"ל.
חטיבה 7 יצאה מכיוון צפת וגדוד 72 של החטיבה תקף בלילה את מירון.
הניסיון הראשון נכשל, ורק לקראת בוקר בסיוע כוח משוריין נכבש הכפר.
הגשר הסמוך פוצץ על ידי מחלקה של חטיבת כרמלי, על מנת למנוע תנועת תגבורות ערביות.
מוקדם יותר באותו לילה כבש הכוח הצ'רקסי את קדיתא.
גדוד 79 החל לנוע עוד בטרם הסתיימה ההשתלטות על מירון, ועשה דרכו לעבר צפצאף, אשר נכבשה בשחר 29 בחודש.
בעוד חלק מן הגדוד נותר לטהר את צפצאף וסביבתה, כוח אחר של הגדוד, מחלקת זחל"מים, שתי מחלקות משוריינים, כיתת מרגמות 81 מ"מ וזחל"ם נושא תותח 20 מ"מ, נע אל ג'יש (גוש חלב).
ההתנגדות בג'יש, ובעיקר בסביבתה הקרובה, הייתה קשה מן הצפוי, וכוח האויב במקום, הגדול מן ההערכות המוקדמות, כלל גם שני משוריינים.
אלה האחרונים הושמדו על ידי תותח 20 מ"מ שנלווה לתוקפים.
מחלקת חי"ר, שסיימה את טיהור צפצאף, נשלחה לאגוף את ג'יש ממזרח, ובהדרגה החלה ההתנגדות של המגינים להישבר.
תוך כדי הקרב, חש למקום גדוד סורי, חלקו באוטובוסים, חלקו בכלי רכב אחרים, והוא הושמד עוד בטרם עמד על המתרחש.
תגבורות ערביות קטנות יותר, שניסו להגיע למקום, נבלמו.
בבוקר 30 באוקטובר נכבשה סעסע, היעד העיקרי של החטיבה ושל המבצע, כמעט ללא קרב.
כיבוש צומת סעסע, שהיה צומת הדרכים החיוני ביותר בגליל ההררי, אכן הביא להחלטת צבא ההצלה על נסיגה לעבר לבנון.
מסעסע המשיכה חטיבה 7 לכיוון צפון-מזרח, לעבר מלכיה, וכבשה אותה ב־31 באוקטובר, וכוחות החטיבה אף חצו מעט את גבול הלבנון באזור עייתרון שמעט מערבה למלכיה.
חטיבה 9 נערכה אף היא בהסתר ככל האפשר, בטרם יצאה אל יעדיה.
לשם כך נעזרה החטיבה בפעולות הסוואה והטעיה שונות.
החטיבה יצאה ב־28 באוקטובר בשעת ערב מכיוון נהריה לעבר תרשיחא.
במקביל, גדוד 11 של החטיבה יצא מא-נהר (כיום נתיב השיירה), ופילס לו דרך, תחת אש, בכביש המוביל אל תרשיחא, אשר היה גדוש במכשולים.
נסיגת גדוד 92 אילצה גם את גדוד 11 לסגת ב-09:00 בבוקר 29 לחודש, בטרם סיים את מלאכתו.
כוחות הגדוד הגיעו עד אותה העת למרחק כארבעה ק"מ מערבה לתרשיחא.
נסיגת גדוד 92 גרמה בעקיפין גם לכישלון בינוח (ר' להלן).
כיוון שכך, החליט מטה חזית הצפון להטיל את יהבו על המאמץ המזרחי (ר' למעלה).
בהמשך להחלטה זו, נשלח גדוד 92, מלבד הפלוגה המסייעת, לתגבר את חטיבה 7, והספיק לשמש כחיל מצב בסעסע ובבירעם לאחר שנכבשו.
כיבוש הכפר ינוח הוטל על הפלוגה הדרוזית תוך שיתוף פעולה עם תושבי הכפר הדרוזים.
הפלוגה, אשר יצאה מעמקא (כיום עמקה), הצליחה לחדור לכפר ולהדוף את כוח המשמר המקומי בסיוע התושבים הדרוזים.
אך לנוכח נסיגת חיילי חטיבה 9 מהמשלטים הסמוכים לתרשיחא חזר כוח המשמר לכפר ופתח בהתקפת נגד על הפלוגה הדרוזית שלא ידעה על פקודת הנסיגה.
למרות הסיכומים המוקדמים הצטרפו הדרוזים המקומיים אל לוחמי צבא ההצלה.
במהלך קרב הנסיגה הקשה נפלו 11 דרוזים מחיילי הפלוגה, וכן שני מפקדיה היהודים והרופא היהודי של הפלוגה.
השתתפות הדרוזים בקרב הפכה בעיני צה"ל והדרוזים שנפגעו בקרב מקור לטענה על בגידתם של הדרוזים תושבי ינוח, ששינו את עמדתם בעקבות התקפת הנגד של צבא ההצלה.
משה כרמל תיאר את הקרב הזה כ"מקרה בגידה מפתיע ומזעזע".
מאידך טענו אנשי הכפר שלא הבינו את המסר שהועבר אליהם.
בלילה הבא תקפה חטיבה 9 שנית את המשלטים שממערב לתרשיחא, הפעם באמצעות גדוד 91, ובהצלחה.
"גבעת העץ" נכבשה לאחר התנגדות קלה, ושאר המשלטים נעזבו על ידי הערבים.
הגדוד המשיך לעבר מעיליא והעיירה נכנעה לאחת הפלוגות של הגדוד.
באותו זמן, בקירוב, תרשיחא נכנעה לפלוגה אחרת של אותו גדוד.
בינתיים גדוד 11 המשיך בפריצת הכביש מן המקום שבו עצר בהתקפה הקודמת.
הכביש פונה עד השעה 08:00 בבוקר 30 באוקטובר.
עד ערבו של אותו יום הגדוד עשה דרכו לסעסע לחבירה עם כוחות חטיבה 7, והשלים בכך את פעולת המלקחיים שהביאה לניתוק של רוב המובלעת הערבית בגליל מלבנון.
כן כבש הגדוד את פסוטה, חורפיש, דיר אל-קאסי, סוחמאתא ועוד.
גדוד 91 המשיך וכבש את תרביח'א ואת איקרית.
הפלוגה המסייעת של גדוד 92 (שלא צורפה לחטיבה 7) עשתה דרכה אל פקיעין ופגשה בדרכה כוח מגולני שעלה מכיוון ראמה.
ב-31 באוקטובר אחר הצהריים טיהרה חטיבה 9 את כל האזור שבין קיבוץ אילון לכפר סעסע.
כך היה כביש הצפון כולו בידי צה"ל, מראש הנקרה במערב ועד מלכיה ומטולה במזרח.
לאחר עיכוב של 36 שעות נכבש גם הכפר ינוח.
במהלך המבצע ערכה חטיבת גולני פעולות הטעיה וריתוק באזור עיילבון.
רק בבוקר 30 באוקטובר נכבשה עיילבון לאחר קרב קשה.
במקביל לחטיבה 7 פעלה חטיבת כרמלי שתפקידה המרכזי היה לבלום מתקפה סורית אפשרית באזור מנרה ומשגב עם.
כן ערכה החטיבה, עם תחילת המבצע, מספר מבצעי הסחה והטעיה, כסיוע למאמץ העיקרי.
בהמשך המבצע, כוחות החטיבה חצו את הגבול לכיוון לבנון, כבשו 14 כפרים לבנוניים והגיעו עד נהר הליטאני.
לאחר כישלון ההתקפה הראשונה של חטיבה 7, כוחות החי"ם שבגזרת מג'ד אל-כרום וסח'נין קיבלו הוראה להגביר את לחצם.
אותם כוחות התקדמו לכיוון סח'נין ולאחר ניסיון התנגדות קצר, כבשו אותה עד בוקר 30 לחודש.
גם מג'ד אל-כרום נכנעה, וכוחות החי"ם המשיכו לכיוון דיר חנא וכפרים נוספים, אשר כולם נכנעו כמעט ללא התנגדות.
ב-29 באוקטובר, מספר התושבים שנמצא ב"כיס" שהוחזק בידי כוחותיו של קאוקג'י נאמד ב־50,000 עד 60,000 תושבים, כולל פליטים.
מבצע חירם הביא ליציאה המונית של ערבים תושבי ה"כיס".
רבים מהם נמלטו עוד לפני הגעת חיילי צה"ל לכפריהם.
רבים יצאו כדי להתרחק מהקרבות, ושהו בערוצים, בפרדסים ובמערות בסביבת כפריהם, מתוך כוונה לשוב אחר כך, אולם ברוב המקרים יחידות של צה"ל חסמו את דרכם ולא אפשרו להם לחזור לבתיהם.
היו גם תושבים שבחרו מרצון שלא לחזור לכפריהם, כדי לא לחיות תחת שלטון ישראלי.
כמחצית מתושבי ה"כיס" לפני המבצע, עברו ללבנון.
רוב המוסלמים תושבי ה"כיס" ברחו ללבנון, בעוד שרוב הנוצרים וכמעט כל הדרוזים והצ'רקסים נשארו במקומם.
לאחר המבצע הורה משה כרמל ליצור רצועה של חמישה ק"מ מדרום לגבול עם לבנון, נקייה מתושבים וכפרים ערבים.
ב־5 בנובמבר פונו תושבי הכפרים איקרית ובירעם תוך הבטחה שיוכלו בעתיד לשוב למקומם.
כעבור כמה ימים, הוחלט לעצור את המשך פינוי הכפרים, אך לא להחזיר את אלו שכבר פונו.
במהלך המבצע אירעו מספר מקרים של מעשי טבח והתעללות בתושבים מקומיים.
כבר במהלך מלחמת העצמאות נדרש היועץ המשפטי הראשון לממשלה, יעקב שמשון שפירא, לחקור את מעשי הטבח שבוצעו באוקטובר 1948 במהלך מבצע "חירם" על ידי חטיבות: כרמלי, גולני וחטיבה שבע.
מסקנותיו הוגשו לממשלה בדצמבר 1948. הממשלה דנה במסקנות אך הדו"ח והמסקנות נותרו חסויים עד היום, השנה ה-76 לעצמאות ישראל.
ההיסטוריון בני מוריס כותב שהחומר שנותר חסוי עוסק בגירוש, בהרס כפרים ערביים ובמעשי ביזה, שוד, אונס ורצח על ידי חיילי צה"ל.
עדויות מהימנות אחרות שמביא מוריס מלמדות כי כמעט בכל מעשי הטבח הייתה השתלשלות עניינים דומה: יחידה של צה"ל נכנסה לכפר, הורתה לכנס את הגברים, בחרה בין ארבעה עד לעשרות צעירים, העמידה אותם ליד קיר וירתה בהם, זאת למרות שבחלק מהכפרים כלל לא הייתה התנגדות.
עד כה לא נחשפה תעודה שמעידה על הוראה או הנחיה מרכזית.
להפך, חלקים שהותרו לפרסום בפרוטוקולים של ישיבות ממשלה במהלך המלחמה מגלים שְׁאַט נפש וזעזוע מהמעשים אבל ריבוי המעשים, דפוס הפעולה, והיעדר ענישה, מצביעים על מצב אמביוולנטי ביחס למוסר הלחימה.
לאחר כיבוש עיילבון נרצחו 14 מתושביו על ידי החיילים כנקמה על כך שראשיהם של שני חיילים ישראלים שנהרגו בקרב נכרתו ונישאו בתהלוכה.
ב־1 בנובמבר 1948, לאחר כיבוש הכפר חולא הלבנוני, ריכזו חיילי חטיבת כרמלי עשרות גברים ודחקו אותם לאחד הבתים.
לאחר מכן ירו עליהם ופוצצו את הבית, ובין 34 ל־58 גברים נהרגו.
מפקד הפלוגה האחראי הועמד לדין ונשפט לשבע שנות מאסר, אך בפועל הוא לא נאסר.
התקבלו תלונות ועדויות על מעשי טבח ואכזריות נוספים גם בסאלחה, צפצאף, ג'יש, בירעם וסעסע.
על פי הערכה, במבצע כולו נרצחו כמאתיים אזרחים ושבויים בכ־12 מקומות.
למרות מספר חקירות שנוהלו באשר למקרים אחרונים אלה, לא הועמד לדין אף חייל בעקבותיהן.
בני מוריס קובע כי לא הייתה החלטה או הוראה לצה"ל, של הממשלה או של ועדה שלה, במהלך המבצע או מיד לאחר סיומו, על גירוש האוכלוסייה הערבית מן השטחים שנכבשו במבצע.
כמו כן, הוא לא מצא שום עדות להוראות כלליות ברוח זו מצד מטה המבצע או החטיבות שהשתתפו בו לגדודים ולפלוגות שלהן.
מוריס מציין כי בדרך כלל כפרים שנלחמו נגד צה"ל במבצע חירם, התרוקנו מתושביהם, שלרוב נמלטו מתוך פחד מפני מעשי נקם, או שסירבו לחיות תחת שלטון ישראלי, ובחלק מן המקרים הם גורשו.
לעומת זאת, תושבי כפרים שנכנעו ללא קרב, לא פחדו מנקמה של צה"ל ולכן גם לא ברחו, והורשו בדרך כלל להישאר.
בדרך כלל, כפרים שהיו ברובם מוסלמים, נטו להשיב מלחמה ולסייע לצבא השחרור הערבי בפיקודו של קאוקג'י.
לעומתם, רוב הכפריים הנוצרים נטו להיכנע ללא קרב ונמנעו ממתן סיוע ליחידותיו של קאוקג'י.
מספר כפרים שאוכלוסייתם מעורבת, גילו התנגדות.
באלה נשארו רוב הנוצרים ואילו המוסלמים נמלטו או הוברחו.
הכפריים הדרוזים והצ'רקסים לא גילו שום התנגדות לצה"ל.
בתום המבצע, הגליל כולו היה בשליטת צה"ל, שייצב גם קו הגנה בגבול הצפון מול לבנון.
צבא ההצלה נעקר מארץ ישראל בכלל, ומן הגליל, בפרט.
לצה"ל היו 23 הרוגים, רובם בעת ניסיון כיבוש ינוח, וכן כ-60 פצועים.
אבדות הערבים היו כ-400 לוחמים שנהרגו (כמחציתם, ככל הנראה, אנשי הגדוד הסורי), כ-500 פצועים וכ-550 שבויים.
למרות ההצלחות הקרקעיות של המבצע, צבא ההצלה לא הושמד וברובו הצליח לברוח ללבנון.
לצורך הבריחה, קאוקג'י ניצל דרך צלבנית עתיקה שעברה בין מעיליא, סוחמאתא (ליד צוריאל), דיר אל-קאסי (כיום אלקוש) ומעבר לכביש הצפון, לכפר רמיש בלבנון.
צה"ל אומנם ידע על חלק מהדרך הזו, אך לא שיער שהיא עבירה לכלי רכב, ובושש לחסום אותה.
קאוקג'י הצליח להוציא דרכה את רוב צבאו עם חלק מן התותחים שלו.
הדרך כונתה לאחר מכן "דרך קאוקג'י".
אף על פי כן, צבא ההצלה פסק למעשה להיות כוח לוחם משמעותי.
כללית, מבצע זה סיים למעשה את מלחמת העצמאות בצפון.
במהלך הסכמי שביתת הנשק עם לבנון ועם סוריה, ישראל ניסתה להשתמש כקלף מיקוח בכפרים הלבנוניים שכבשה חטיבת כרמלי, אך ללא הועיל.
בסופו של דבר, כפרים אלה פונו ללא תנאי.
מבצע חמץ היה מבצע לכיבוש סביבתה של יפו במלחמת העצמאות על ידי חטיבות ההגנה: אלכסנדרוני, גבעתי וקרייתי.
במבצע זה נכבשו כפרים ועיירות ערביות בסביבת יפו במטרה לבודד את העיר ולגרום לנפילתה.
היישובים שנכבשו במבצע כללו את סלמה, סאקיה, כפר עאנה, יאזור, המחנה בתל ליטוינסקי ועוד.
המבצע החל ב-28 באפריל 1948, מעט לאחר התקפת האצ"ל על יפו, אשר הביאה להקדמת המבצע.
המבצע הוביל להסרת האיום הערבי על דרום תל אביב.
יפו עצמה לא נכבשה במבצע, אך במהלכו התגברה בריחה המונית של ערבים מיפו וסביבתה, והדבר הביא לבסוף לכניעת העיר ב-13 במאי.
מקור שמו של המבצע היא סמיכותו בזמן לפסח תש"ח.
יפו, בה חיו לפני המלחמה כ־90,000 תושבים ערבים, הייתה העיר הערבית הגדולה בישראל, ולה גבול ארוך למדי עם תל אביב וערים נוספות.
עם פרוץ החלק הראשון של מלחמת העצמאות, יום אחרי כ"ט בנובמבר, הותקפו שכונותיה ושכנותיה הדרומיות של תל אביב, רמת גן, בת ים, מקוה ישראל, ושכונות מולדת וגרין שבפאתי חולון בירי צלפים, מקלעים ומרגמות מעמדות של ערבים ביפו ובנותיה.
ירי זה קטל במהלך 5 החודשים שעברו עד למבצע, עשרות יהודים ופצע מאות.
הירי הצליח גם לשתק חלקים ניכרים מדרום תל אביב.
אלפי פליטים יהודים, שנטשו את בתיהם, שוכנו במוסדות ציבוריים ובבתי-ספר.
נוסף לנזקים אלה, נוכחות הכוחות הערבים והמתקפות ריתקו כוחות רבים של ההגנה שנדרשו לשם הגנת תל אביב והיישובים הסמוכים.
ב-8 בדצמבר התקיפו, כ-400 לוחמים ערביים, שיצאו מסלמה, בפיקודו של חסן סלאמה את שכונת התקווה.
עד ינואר 1948, היוו הכפרים הערביים אשר ממזרח ליפו, אל ח'ירייה, סקיה, יהודייה, יאזור וסלמה איום על התחבורה היהודית מתל אביב לחולון ומשם לירושלים ולמושבות הדרום בואכה נגב.
התחבורה שבה והותקפה מאבו כביר וא-ריש.
עקב כך הוסטה בינואר 48 התחבורה לנתיב חדש – דרך הביטחון, בשולי השכונות הדרומיות של תל אביב (כיום דרך בן-צבי).
דרך זו שימשה את תחבורת היישוב היהודי עד כיבוש האזור במבצע חמץ.
יפו לא יועדה להיות חלק מהמדינה היהודית על פי תוכנית החלוקה, אלא מובלעת ערבית ונמל לשימוש המדינה הערבית.
השיקול המדיני היה שלא לתקוף אזורים שנכללו במדינה הערבית המיועדת לפני סיום המנדט הבריטי.
בנוסף, שהה ביפו כוח בריטי, אשר לא ידוע היה איך ינהג במקרה של התקפה יהודית.
כוח זה גם שמר על דרך יפו-רמלה (כיום כביש 44, בקירוב) פתוחה, דבר שמנע ניתוק מוחלט של יפו.
לכך נוסף השיקול הצבאי שלא לתקוף את יפו חזיתית.
במקום זאת הוחלט לכבוש את כל הכפרים הערביים המקיפים את יפו, המשמשים גשר וקשר לאזורים ערביים אחרים בארץ, בהתאם לתוכנית ד'.
ההנחה הייתה שמצבה הגאוגרפי של העיר יחייבה להיכנע עם צאת הבריטים, לאחר שתמצא מכותרת, בשכנות לתל אביב הגדולה והמפותחת ממנה.
זו הייתה מטרת מבצע 'חמץ', אשר קיבל את שמו עם התקרב חג הפסח תש"ח.
ואכן, כחיזוק לאותה הנחה, כבר בחודשי המלחמה הראשונים החלה נטישה של תושבי יפו.
המצע למבצע "חמץ" הוצא על ידי המטכ"ל ב-22 באפריל, כחלק מתוכנית ד', שהתאפיינה בתפישה התקפית.
במקור תוכנית ד' תוכננה להיפתח לאחר יציאת הבריטים ואולם ביצועה הוקדם.
במסגרת תוכנית ד' החלו כוחות ה"הגנה", במחצית השנייה של אפריל, בסדרת קרבות להשתלטות על הערים המעורבות.
בין 18 ו-19 באפריל נכבשה טבריה, בין 21 ו-23 באפריל נכבשה חיפה, ובין 20 ו-30 באפריל נערכו הקרבות בירושלים במסגרת מבצע יבוסי.
לאור ניסיון הקרבות הללו הוחלט בדרג המדיני והצבאי, כי גם במרחב תל אביב יש לערוך מבצע השתלטות על השטח.
לנוכח התערבות כוחות צבא בריטיים מול כוחות ה"הגנה" בקרבות שיח' ג'ראח וברדאר (באזור ירושלים), הוחלט לבחור פעולה שלא תביא להתנגשות ישירה עם הצבא הבריטי, ולהימנע מהתקפה חזיתית על יפו.
מטרת המבצע הייתה "להקיף ולנתק לגמרי" את יפו מעורפה, בגוש רמלה-לוד, באמצעות השתלטות על שני הצירים המוליכים מיפו ותל אביב מזרחה:
ציר צפוני: יפו – כפר שלם – שדה התעופה – והעיר לוד – על ידי כיבוש מחנה תל ליטוינסקי (תל-השומר), אלחייריה (מסובים), העיירה סלמה (כפר-שלם), סקיה (אור-יהודה), כפר עאנה (נווה-מונוסון), ויהודיה (יהוד, שם שכנה מפקדתו של חסן מלאמה).
ציר דרומי: יפו – אזור – בית דגן והמשך לכיוון רמלה – על ידי כיבוש העיירה יאזור והכפר בית דג'ן.
ההנחה של פיקוד ה"הגנה" הייתה, כי ניתוק יפו מהעורף הערבי והטלת מצור עליה יביאו לנפילתה ללא קרב, לאחר הפינוי הבריטי, וכי אין טעם להסתבך בלחימה קשה בשטח בנוי, או בקרב עם הבריטים, כאשר קיימת חלופה טובה יותר.
שיקולים אלה קבעו את העקרונות למבצע "חמץ" – טיהור השטח מכוחות אויב ב"גישה עקיפה", באמצעות כיבוש יעדים משניים, שבהם אין לבריטים עניין, שיביאו לכיתור ונפילת היעד העיקרי – יפו.
מטרות נוספות של המבצע, באמצעות כיבוש אותם יישובים, היו חיזוק הקשר בין צפון הארץ לדרומה, שכן כפרים אלה, אם כי לא ניתקו את הדרך, יצרו צוואר בקבוק מבחינה זו.
פקודות המבצע כללו דרישה ל"טיהור השטח", והורו כי "תושבים אזרחיים של מקומות שנכבשו יורשו לעזוב את המקום אחרי שייערך אצלם חיפוש אחרי נשק", "יש להימנע מפגיעות בנשים וילדים ככל האפשר" וכי אין לבצע ביזה.
מאחר שהמבצע נערך בתחומיהן של שלוש מחטיבות ה"הגנה" ("אלכסנדרוני", "גבעתי" ו"קרייתי"), נקבע פיקוד אחיד בראשות מפקד חטיבת "אלכסנדרוני" דן אבן (אפשטיין).
מטה "חמץ" תכנן את כיתור יפו בשני שלבים:
בשלב ראשון תכבוש חטיבת "אלכסנדרוני" את השטחים הבאים: מחנה תל-ליטווינסקי והכפרים סאקיה וח'יריה, תוך ביצוע פעולת הסחה נגד ראש-העין.
חטיבת "קרייתי" תטריד את סלמה ואת השכונות הצפון-מזרחיות של יפו (אבו כביר, גבעת בית המטבחיים שמדרום-מערב לה, וכביש יפו-רמלה בקטע המערבי שלו), והשכונה הדרומית (ג'באליה), ותתבסס בשטחים שייכבשו במרחבה.
חטיבת "גבעתי" תכבוש את תל אלריש וסכנת-דרוויש ותפשוט על מטה הכוח הערבי ביפו (בית "ביבי" בצומת שדרות המלך ג'ורג' והכביש לג'באליה).
בו בזמן המשיך האצ"ל בפעילות שלו בצפון יפו (מנשיה) והטריד את מרכזה בירי מרגמות 3 אינץ'.
בשלב שני תכבוש חטיבת "אלכסנדרוני" את סלמה, חטיבת "קרייתי" תחזיק בשטחים שנכבשו בשלב א' ותתבסס בשטחים שייכבשו במרחבה, וחטיבת "גבעתי" תכבוש את יאזור.
כמפקד המבצע התמנה דן אבן, מפקד חטיבת אלכסנדרוני.
18 כוחות משנה משלוש חטיבות: 'אלכסנדרוני', גבעתי וקרייתי, אשר הייתה עדיין בשלבי מעבר מכוח חי"ם מחוזי לחטיבת חי"ש, נטלו חלק במבצע, ואלה מנו כ-1,600 חיילים.
כן עמדו לרשות כוח 'ההגנה' שישה משוריינים.
המבצע החל בלילה שבין 27 ו-28 באפריל.
ימים אחדים קודם המבצע הגיע לידי 'ההגנה' משלוח ראשון של תותחי 20 מ"מ, תותחי נ"מ אשר הוחלט להשתמש בארבעה מהם למטרות קרקעיות במבצע זה.
כן כלל הנשק המסייע ארבע מרגמות שלושה אינץ', שלוש מרגמות דווידקה וארבעה מקלעים כבדים.
ההתקפה הסופית של האצ"ל על מנשייה שביפו סייעה לכוחות 'ההגנה' בריתוק והסחת כוחות ערביים מן היעדים שנקבעו.
בסאקיה ובח'יריה היו כמה עשרות לוחמים מקומיים.
בנוסף, כ-30 לוחמים מן החוץ תגברו את ח'יריה.
גם בסלאמה וביאזור שהו כמה עשרות לוחמים מקומיים, ולאלה נוספו כ-50 לוחמים מן החוץ.
תל א-ריש, אשר חלש על מבואותיה המזרחיים של חולון, היה מבוצר היטב, והוחזק על ידי מספר כיתות של לוחמים ערבים.
אלה צוידו, בין היתר, במספר מקלעים ובמרגמות שני אינץ'.
מספרם הכולל של הלוחמים הערבים ביפו ובסביבתה עמד על כמה מאות, ובתוכם גדוד של צבא ההצלה בפיקודו של מישל עיסא, ובו כ-300 לוחמים, אשר ממש לפני המבצע, הסתננו אל יפו, ולרשותם שלושה משוריינים ושני תותחי 75 מ"מ.
אלה האחרונים הוצבו ביאזור והפגיזו את דרום תל אביב, תוך שהם גורמים למספר אבדות.
עם בואו, עיסא נטל את הפיקוד על יפו וסביבתה.
המפקד אותו החליף, נאג'ם אל-דין, סירב לקבל את מרותו, ועזב את יפו עם מספר דומה של לוחמים.
כיבוש מחנה תל ליטוינסקי (תל השומר) על ידי חטיבת אלכסנדרוני
המחנה הצבאי הבריטי בתל ליטוינסקי היווה נקודת מפתח חיונית.
המחנה שלט על דרך לוד שעברה מדרום לו וחיברה את יפו-סלמה-חיריה-כפר ענא ויהודיה, ושימשה עורק תחבורה חיוני לכפרים הערביים ששכנו לאורכו.
המחנה היה סמוך ליישובים היהודיים באזור: רמת גן, בני ברק, כפר אז"ר וקיבוץ אפעל.
היה חשש כי העברת המחנה הבריטי לידי הערבים, עלולה
הייתה להוות איום ממשי על כל יישובי גוש דן.
עם התקרב מועד הפינוי הבריטי מהארץ, החלו הערבים להכניס למחנה מספר רב של חמושים במסווה של עובדים.
הללו היו מתושבי הסביבה וכן אנשיו המאומנים של חסן סלמה מפקד הכוחות הערבים במחוז לוד.
הדבר בוצע בהעלמת עין של הבריטים.
התנהגות זו של הבריטים עוררה את דאגת פיקוד חטיבת אלכסנדרוני, כי הבריטים ימסרו את המחנה לערבים והתברר כי זו אכן כוונתם.
בעקבות כך יצא אל המחנה סיור של אנשי גדוד 33 של החטיבה, במסווה של עובדי חברת החשמל כדי לאסוף מודיעין ולהכין תוכנית לכיבושו.
ב-15 באפריל 1948, נכנסו כוחות של גדוד 33 בסדר גודל של פלוגה, בפורצם את גדרות המחנה מכיוון כפר אז"ר.
בשעת הצהריים התקבלו ידיעות על ריכוזים גדולים של כוחות ערבים שעלולים לבוא לסיוע.
פלוגה ב' מגדוד 32, הגיע לסייע לכוח במקום.
הקרב, שהתנהל מבית לבית, נמשך כל היום.
תגבורת של ערבים שהגיעו למקום נפגעה מירי דו-צדדי והתפזרה.
המחנה הגדול נכבש, פרט למובלעת צרה בדרום, שנכבשה מאוחר יותר, במבצע "חמץ".
במהלך הקרב נהרגו שלושה לוחמים עבריים וכחמישים ערבים.
כוחות האצ"ל תקפו ב-25 באפריל את יפו, הכוחות נתקלו בהתנגדות עזה מצד הערבים שגובתה בעזרה צבאית של כוחות בריטיים.
האצ"ל הצליח לכבוש את שכונת מנשייה, אשר היוותה 'אצבע' הבולטת לתוך תל אביב.
לאחר הכיבוש, נדרש האצ"ל על ידי הבריטים לפנות את השכונה, ובמשא ומתן בין האצ"ל לבין 'ההגנה' והבריטים סוכם, כי 'ההגנה' תיכנס לשכונה, הבריטים יקבלו את יפו תחת חסותם, והם יפרידו בין היהודים לערבים.
בעקבות התקפת האצ"ל, גברה מאוד הנטישה של תושבי יפו והכפרים, עד אשר העיר נכנעה ב-13 במאי 1948.
שעת ה-"ש", שנקבעה ל-27 באפריל בשעה 22:00, נדחתה בגלל עיכוב בפינוי שדה המוקשים בדרום מחנה תל ליטוינסקי.
לבסוף נקבעה זו לשעה 00:45 לאחר חצות, אור ל-28 באפריל.
בליל 28/27 באפריל החלה 'קרייתי' בפעולות הטרדה של העיירה סלאמה, ג'באליה (כיום גבעת עלייה), אבו כביר וגבעת בית המטבחיים שביפו.
בהמשך החטיבה סייעה בכיבוש סלאמה.
חטיבת 'אלכסנדרוני' וכיבוש אל-ח'ירייה וסלמה
חטיבת אלכסנדרוני הייתה הזרוע הצפונית של המלקחיים שנועדו לכתר את יפו, ומשימתה בשלב הראשון הייתה לנתק את הכביש סלמה-יהודיה על ידי כיבוש הכפרים חיריה וסקיה (אור יהודה של היום).
לאחר השלמת כיבוש החלק הדרומי של מחנה תל ליטוינסקי שחלקו הצפוני נכבש כבר ב-14 באפריל 1948. משימותיה של חטיבת אלכסנדרוני הוכתרו בהצלחה, והתקפות הנגד הערביות מכיוון סלמה ויהודייה נהדפו.
ב-25 באפריל כבשו חיילי אלכסנדרוני את הכפרים עאנה (בן כ-3,000 תושבים), וסאקיה (בן כ-1,000 תושבים), אשר נכבשה על ידי פלוגה מגדוד 33.
ב-28 באפריל כבש גדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני את הכפר אל-ח'ירייה.
לפי ההיסטוריון בני מוריס, הכפר נכבש ללא קרב, ותושביו "החלו לנוס בבהלה ברגע שטורי ההגנה קרבו או שמטחי האש שלה פגעו בכפרים".
סלמה היה היישוב הערבי הגדול ביותר שנכבש במבצע, כאשר במקור התגוררו בו מעל 6,730 תושבים.
כבר בדצמבר 1947 ביצעו כוחות של חטיבת גבעתי והפלמ"ח תקיפה כושלת על סלמה שכונתה "מבצע יהושע".
בחודשים שלאחר מכן בוצעו תקיפות נוספות של "ההגנה" על סלמה, למשל מבצע נזלת.
במשך תקופה זו המשיכו ערביי סלמה לירות לעבר שכונות יהודיות.
באפריל 1948 נערכו שתי התקפות נוספות של "ההגנה" על סלמה, שבעקבותיהן התגבר זרם התושבים הנמלטים מהעיירה.
ב-28 באפריל החלה חטיבת "קרייתי" של ההגנה להטריד את סלמה מכיוון מערב.
בעקבות פעילות "ההגנה" נמלטו תושבי הכפר ומגיניו לעבר יפו.
בליל 29 באפריל תקפו יחידות של חטיבת אלכסנדרוני את העיירה משני כיוונים שונים – כוח אחד נע מכיוון אל-ח'ירייה מערבה וכוח נוסף יצא מכיוון שכונת התקווה מזרחה, הכוחות התוקפים מצאו את סלמה ריקה מבני אדם וכבשו אותה.
יחידת המורכבת מסיירים ומחבלנים פשטה על הגשר שעל נחל איילון, פוצצה אותו וכך נותקה יפו מכיוון מזרח.
חמישה לוחמי חטיבת אלכסנדרוני נפלו במבצע, ועוד כמה נפצעו.
לערבים אבדו כ-50 לוחמים שנהרגו, ובח'יריה נהרגו גם שבעה אזרחים.
חטיבת 'גבעתי' בקרב תל א-ריש
בלילה, אור ל-28 באפריל, תקף כוח מקובץ מגדוד 52 של חטיבת גבעתי, בפיקודו של יעקב פרי (פרולוב), את תל א-ריש.
שממנו ירו הערבים על חולון.
הערבים ניצלו את יתרון הגובה של תל א-ריש, שחלש על סביבותיו מרום 44 מטרים, והציבו עליו שני מקלעים כבדים מדגם שפנדאו.
מטרת תקיפת המקום הייתה לפוצץ את הפילבוקס.
ההתקפה החלה בשעה 02:00 והתל נכבש במהרה ללא התנגדות ממשית.
אלה, לוחמים מצבא ההצלה, רוב גדודו של עיסא, התקדמו בשני צירים בחיפוי משוריין, והחלו מיד בהתקפת נגד חזקה על הכוחות שלא התבצרו כיאות.
הפקודה לא הגיעה, כנראה, עד לאנשי העמדה הקדמית ואנשיה נהרגו בקרב.
כוח גבעתי נסוג לכיוון מקוה ישראל באבדות כבדות – 21 הרוגים, בתוכם שבעה נעדרים, וכ-100 פצועים.
ב-2007 זוהו 5 נעדרים שנקברו בחמישה קברי אלמונים בבית הקברות נחלת יצחק.
שניים נוספים, עמוס דניאלי ויצחק קנדלר, לא אותרו עד היום.
לכוחות הערבים היו בקרב 30 הרוגים ו-62 פצועים.
כיבוש יאזור בידי לוחמי 'גבעתי'
העיירה יאזור השתרעה על פני שטח של 11,800 דונם ואוכלוסיית המקום לפני המלחמה עמדה על כ-4,000 תושבים.
החל מדצמבר 1947 היו תקריות שונות במקום, תושבי העיירה ירו על כלי רכב יהודים שחלפו במקום ואילו כוחות אצ"ל והגנה תקפו אותה.
ב-20 בפברואר תקפו כוחות ה"הגנה" והפלמ"ח את מפקדת אנשי חסן סלאמה ביאזור.
במהלך מבצע חמץ, ב-30 באפריל 1948 נכנס ליאזור כוח של חטיבת גבעתי וכבש אותה ללא התנגדות ממשית.
עם כיבוש המקום נטשו התושבים את יאזור ורובם ברחו למחנה הפליטים ברפיח.
צעדים אלה גרמו לכך שלמרות הכישלון בתל א-ריש, בכל זאת הודק המצור על יפו גם בגזרת 'גבעתי'.
מטה המבצע פורק ב-30 באפריל.
עם הפירוק, חטיבות 'גבעתי' ו'אלכסנדרוני' חזרו לגזרתן, ואילו 'קרייתי' נותרה במרחב תל אביב.
המבצע הביא להסרת האיומים המידיים על תל אביב.
כוחות 'ההגנה' בתל אביב, אשר השתחררו מעול ההגנה על עירם וסביבתה, יכולים היו להתפנות למשימות בחלקי הארץ השונים, ולכך נודעו השלכות אסטרטגיות מרחיקות לכת.
השפעה חשובה נוספת הייתה הידוק המצור על יפו ויצירת התנאים לנפילתה.
כמו כן גרם המבצע למנוסה של עשרות אלפי ערבים מיפו והכפרים שהקיפו אותה.
מצור על יפו, בריחת תושבים וכניעת העיר
ההנחת המבצע הייתה שכיתור יפו יביא לכניעת תושביה מבלי שיגרור התנגשות עם הכוחות הבריטיים והנחה זו התממשה.
המבצע הוביל לבריחת רוב התושבים הערבים של יפו.
למרות זאת רוב תושבי העיר נמלטו דרך הנמל והפליגו בעיקר לביירות ולעזה.
מאוכלוסייה של כ-70,000 ערבים לפני המלחמה נשארו בעיר כ-4,000 ערבים בלבד, 1,400 מהם גברים, מכל שכבות החברה.
ב-13 במאי, יום לפני הכרזת העצמאות, חתמו מנהיגי יפו על הסכם כניעה.
פתיחת הדרך העיקרית לישובי הדרום
ב-14 במאי, לאחר קרב קצר, נכבשה משטרת בית דג'ן; צומת זה נחשב כחיוני, ותפיסתו אפשרה פתיחה מחודשת של דרך המלך בין תל אביב ליישובי הדרום.
בריחת ערבים מיישובים נוספים בעקבות המבצע
התקדמות ההגנה וכיבוש סלמה ויאזור גרמה לנטישת כפרים נוספים באזור.
חלק מהיישובים נהרסו וחלקם יושבו בהמשך על ידי עולים יהודים.
עם נפילת יאזור נטשו הערבים גם את בית דג'אן, בו התגוררו לפני המלחמה כ-3,000 תושבים.
בסוף אפריל 1948 עברו אלה, בחסות המשטרה הבריטית, לרמלה, ונטישתם הושלמה ב-1 במאי.
על אדמות הכפר הוקמו בהמשך היישובים בית דגן, משמר השבעה, גנות, חמד וכן מספר שכונות של ראשון לציון.
בדיווח מ-30 באפריל נמסר כי תושבי יהודייה, כפר גדול בן כ-5,600 תושבים, עזבו את הכפר.
הכפר נכבש מאוחר יותר במבצע דני ב-10 ביולי 1948. על חורבות הכפר הוקמה העיר יהוד, ואדמותיו סופחו גם ליישובים סביון, מגשימים, גני תקוה וגני יהודה.
לזכר הנופלים בקרב תל א-ריש נקראת השכונה הסמוכה לתל בשם תל גיבורים בחולון.
על התל ליד הפילבוקס הוקם אתר הנצחה לנופלים בקרב זה.
בבית החולים שיבא בתל השומר הוקמה אנדרטה לנופלי חטיבת אלכסנדרוני במבצע חמץ.
בשכונת רמת חן ברמת גן נמצא רחוב מחץ על שם מבצע חמץ שבעקבותיו הוגדל שטח העיר.
בשכונת אפרים ברחובות, נקראו חמישה רחובות על שם חללי הקרב הרחובותים מחטיבת גבעתי: עמוס דניאלי (מקל"ן), יצחק קנדלר (מקל"ן), דוד כוכבי, חיים אורבך ויהושע לוסטיג.
בשכונת רחובות החדשה מונצח אליעזר פייג.
מבצע חץ שחור או פעולת עזה הוא פעולת תגמול שנערכה החל מ־28 בפברואר ועד ל־1 במרץ 1955 על ידי צה"ל ברצועת עזה, שהייתה באותה תקופה בשליטת מצרים.
המניע הרשמי לפעולה היה סדרת מעשי רצח ואלימות שביצעו מסתננים, ששיאם ברצח של תושב ישראלי ברחובות.
הרצח זעזע את המדינה בשל העובדה שהוא בוצע במרכז הארץ, כ־45 קילומטרים מגבול הרצועה.
בקרב חברי הממשלה הייתה תמימות דעים לגבי הצורך בתגובה.
הפעולה בוצעה על ידי כוחות מגדוד הצנחנים בפיקודו של אריאל שרון.
הפעולה התבצעה על פי הפקודה, אלא שבפועל התרחבה הרבה יותר.
המצרים מנו 37 הרוגים ו־31 פצועים.
לצה"ל היו שמונה הרוגים ושלושה־עשר פצועים.
זו הייתה פעולת התגמול הגדולה הראשונה, ואחת הראשונות שהופנתה במפורש נגד חיילים.
בניגוד לפעולות לפניה, פעולה זו פורסמה ברבים והיה ידוע איזו יחידה ביצעה אותה (אם כי צמרת צה"ל ניסתה למנוע את פרסום מספר ההרוגים).
שלושה ממשתתפי הפעולה קבלו את עיטור העוז לאחר שהוסב מצל"ש הרמטכ"ל: סעדיה אלקיים "סופאפו", שנהרג בפעולה, אהרן דוידי ועוזי עילם.
בפברואר 1955 גברה פעילות המודיעין המצרי באזור הרצועה.
ב-23 בפברואר פעלה חוליה מצרית בעומק ישראל, חדרה למתקן ממשלתי ליד ראשון-לציון ולקחה משם מסמכים מסווגים.
אנשי החוליה נתקלו ברוכב אופניים ליד רחובות והרגו אותו.
בדרכה חזרה נתקלה החוליה בסיור של צה"ל, ואחד מאנשיה נהרג.
בה בעת נמצאו על גופו של חייל מצרי, שנהרג בפעולה אחרת, דו"חות המודיעין שנאספו ברחבי הנגב על תנועת כלי רכב ישראליים.
הייתה זו ראייה כפולה לפעילות המודיעין המצרי בתוך מדינת ישראל.
שני האירועים האלה, אשר הותירו משקע כבד בציבור הישראלי, היו הסיבות המידיות למבצע.
שר הביטחון, דוד בן-גוריון, והרמטכ"ל, משה דיין, החליטו לחדור למחנה צבאי ליד עזה, לפוצץ אותו ואת מכון המים ותחנת הרכבת שלידו.
המבצע כלל הצבת מארבים וחיסול תגבורות מצריות.
הייתה זאת פעולה מורכבת עם מספר יעדים שתוכננה על ידי אריק שרון, אהרן דוידי ומפקדי הפלוגות.
גדוד 890 של הצנחנים, בפיקודו של שרון, התמחה בפעולות פשיטה וחדירה לשטחי אויב.
ב-27 בפברואר 1955 קיבל הגדוד פקודת התראה לפשיטה על מספר יעדים ברצועת עזה.
בפקודת המבצע, שכונה "חץ שחור", הופיע ארבע משימות:
המגמה: להגיב על פעולות הרצח והמודיעין שבסיסן ברצועה.
המטרה: לחדור למחנה צבאי ליד עזה, ולחבל במתקניו וכן לפוצץ את מכון המים ואת תחנת הרכבת.
לפגוע בחיילי אויב, אם הם מפריעים למשימה.
כוח א' היה בפיקודו של סעדיה אלקיים (סופפו), עם כוחות משנה בפיקודם של הלל, עוזי עילם וטיבי שפירא.
הכוח הורכב מלוחמי קורס מ"כים של פלוגה א', שהיו בעיקר בני משקים וקיבוצים, ואנשיה היו מיועדים לעבור קורס קצינים ולאייש את שלד הפיקוד של הצנחנים בעתיד.
תפקיד הכוח היה לכבוש את המחנה, להרוס את המבנים ולחבל במתקני מכון המים שלידו.
כוח ב' היה כוח עתודה בפיקוד משה ינוקא, ותפקידו לאבטח את אזור החדירה לתוך המוצבים המצרים כדי למנוע הפתעות מן העורף.
כוח ג' בפיקוד שמעון כהנר (קצ'ה) כלל את מחלקת הסיור של הגדוד.
תפקידה היה לחסום את כביש עזה-רפיח ולהשמיד כל תגבורת מצרית שתנסה להגיע למקום הפעולה מדרום.
את הכח סגר דני מט שהצטרף לכח החסימה אך לא פיקד עליו.
(כך ע"פ ספרו של קצ'ה "להיות אחד מרבים")
כוח ד', בפיקוד מוטה גור כלל את לוחמי פלוגה ד'.
הכוח חולק ל-3 כוחות משנה, בפיקודם של לוי חופש, דן ליף (ליפשיץ) ועמוס רודנר.
תפקיד הכוח היה לכבוש את תחנת הרכבת והמחנה שלידה.
כוח ה' היה בפיקודו של אברהם חלווה, רס"פ פלוגה ד'.
תפקיד הכוח היה להקים חסימה צפונית, ולהשמיד כל תגבורת מצרית שתנסה להגיע למקום הפעולה מצפון, וכן לשמש עתודה למקרה הסתבכות.
מחלקת ההדרכה במטכ"ל (מה"ד) צרפה למבצע את הקצינים מיכאל קרטן ודוד אלעזר (דדו).
בפקודת ההתראה שניתנה לגדוד הצנחנים לקראת פעולת הגמול העתידה צוינו מתקנים ביטחוניים מצריים חשובים ובבסיסי מסתננים.
מחנה חיל המצב המצרי שעל-יד תחנת הרכבת של העיר עזה – מחנה קטן שאורכו 150 מטר ורוחבו 50 מטר, השוכן כקילומטר צפונית לעזה, ממערב לכביש שחיבר בשעתו את עזה עם אשקלון.
בתצלומי אוויר שנמסרו למפקדת הגדוד נראו במחנה מספר צריפים, סככת מכונות, בסמוך לה מבנה דמוי מחסן וכן מספר אוהלים, רובם בחלקו הצפוני של המחנה.
הידיעות מסרו כי המחנה מואר בשעות הלילה.
מכון המים של העיר ניצב בעברו המזרחי של המחנה, סיפק מים למחנות הצבא וליישובים בסביבה ועל-פי הידיעות המוקדמות אף הוא מגודר.
בתחומו נראו שלושה מבני אבן, כמה אוהלי סיירים וצריף.
ממזרח למכון המים השתרע בית הקברות הצבאי הבריטי בעזה ומצפון לו היה נטוע פרדס גדול למדי.
תחנת הרכבת של עזה נמצאה דרומית מערבית למחנה, בתוך משולש של מסילות ברזל.
במרכז המשולש נראו מבנים רבים וצפופים: מחסנים, בנייני אבן וצריפים.
המחנה, מכון המים ותחנת הרכבת נמצאו כולם באזור שמצפון לשטח הבנוי של עזה.
מדרומו וממערבו של אזור היעדים השתרעו פרבריה הקיצוניים של עזה הבנויים בצפיפות רבה.
לעומת זאת, צידם הצפוני של היעדים היה דליל במבנים והגישה דרכו למחנה הייתה, יחסית, חופשית ממכשולים.
ממזרח, במישור שבין היעדים ובין גבול ישראל התנשאו גבעות נמוכות, דיונות חול קטנות.
על אלה, במקביל לגבול נמשך קו המוצבים המצרי, ברווחים של כמה מאות מטרים בין מוצב למוצב.
במחנה המצרי ישב על-פי הערכות כוח של החטיבה הפלסטינית בן שתי כיתות עד מחלקה.
יחידותיה השונות ישבו בקו המוצבים בגזרה הצפונית של רצועת עזה.
מפקדתה ישבה בח'אן יונס כשהיא מתוגברת על ידי פלוגה מ"חיל-הגמלים".
חלק מפלוגה זו אייש מוצבים מול יד-מרדכי וזיקים, בקו הצפוני של הרצועה, וחלק שמר על המתקנים בתחנת הרכבת ובמכון המים.
במוצבים שלאורך הגבול החזיקו כוחות בעוצמה מחלקתית, ובכל מוצב היה מקלע בינוני (מק"ב).
בחמישה מוצבים שבגזרת הפשיטה, ממול לכפר עזה, החזיקו המצרים, לפי המידע שהיה בידי הגדוד, כוחות בעוצמה של שתי מחלקות, ארבע כיתות, שלושה מק"בים ותשעה מקלעים קלים.
ברווחים שבין המוצבים נהגו לסייר פטרולים קטנים, בזמנים לא קבועים.
ידיעות נוספות מסרו, כי בעזה מוצבת פלוגה מן הגדוד השמיני, האחראי לגזרה הדרומית של הרצועה (מכיסופים דרומה).
מיקומה של הפלוגה לא היה ברור ולא מן הנמנע כי חלק ממנה נמצא בגזרת הפעולה.
כוחות ניכרים של צבא מצרים נמצאו רק בדרום הרצועה, בין נוסיראת ורפיח.
גדוד 890 פתח באיסוף נתוני מודיעין על היעדים השונים, אך היה מוגבל משני טעמים: ראשית, מועד ביצוע המשימה לא היה ידוע: אי אפשר היה לתכנן את איסוף המידע באופן שהידיעות על כל יעד תהיינה עדכניות שעה שתתקבל פקודת המבצע.
היה ברור, כי כאשר ייקבע היעד לפשיטה, יהיה צורך להשלים ולעדכן את הידיעות עליו, ממש בשעות האחרונות.
שנית, נאסר על הגדוד לבצע סיורים מוקדמים בשטח, מחשש שיתגלו.
הגבלות אלה אילצו את מפקדת הגדוד להסתפק, לפי שעה, באיסוף נתוני מודיעין כלליים על היעדים, מתוך המקורות שהיו לרשותה.
ידיעות על השטח, שהיו למפקדי גדוד הצנחנים מפעולות וסיורים קודמים בגזרה, תצלומי אוויר – לאו דווקא מעודכנים – ומפות.
ממחנה חיל המצב שליד תחנת הרכבת היה תרשים שנעשה עוד בימי הבריטים בשנת 1947.
המלצת המודיעין לבצע את הפריצה למחנה מצפון, הצד הדליל ביותר במבני מגורים, אושרה על דעת המג"ד.
שיקול נוסף היה שהתקרבות למחנה מצפון בשטח פתוח יחסית, יאפשר הבחנה טובה בתוואי קרקע בולטים ויקל על ההתמצאות בחשכה.
הצדדים האחרים נפסלו: הצד המזרחי – בית העלמין הצבאי הכביד על ההתקרבות, ומשום שלא היה רצוי לתקוף את מכון המים, הנמצא בצד זה, לפני תקיפת המחנה.
הצד הדרומי והמערבי – בנויים בצפיפות והיוו את כיווני הגישה הסבירים של תגבורת מצרית אפשרית.
שיקולים אלה של כיוון הגישה הצביעו על הפרדס שמצפון למחנה כמתאים לעמדת הערכות ובסיס קדמי לכוחות המסתערים, וכן לעמדת פיקוד קדמית, וזאת הודות להיותו תוואי בולט הנוח לזיהוי, שטח סגור שמעניק מסתור, שבו גם מבני אבן המעניקים מחסה.
תכונותיו אלה של הפרדס התאימו גם לצורכי התכנסות טובה לאחר ביצוע המשימה, וגם נקודת איסוף פצועים.
הערכת המודיעין הייתה כי הכוח במחנה מוערך בשתי מחלקות, אך סביר להניח כי רק חלק קטן ממנו – בעיקר השומרים – יספיק להיכנס לפעולה.
רוב האנשים בוודאי יהיו שקועים בשינה, וחלקם ייעדרו מטעמי חופשה.
המג"ד אמד את הכוח הנדרש לפשיטה על המחנה במחלקה.
החימוש האישי של הלוחמים היה תת-מקלע – הכלי המתאים ביותר ללוחמת לילה.
הצורך להתגבר על מבני בטון ואבן הביא להכללת כלי נשק נ"ט לחדירת ביצורים.
כמו כן, נקבעו לפי מבנה המתקנים המיועדים לפיצוץ כמויות חומרי הנפץ ומטעני הפריצה הדרושים להריסתם, וסוג המוקשים המתאים לחסימה.
בהתחשב בתנאי הפעולה החליט המג"ד שלא להפעיל נשק גדודי, על אף ההיתר שניתן לעשות זאת.