tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1874, קיש מונה לרב הצבאי הראשון במילואים של , וארגן את המבנה בזמן שלום של רבנות צבאית יהודית באוסטריה.
ב-1 באפריל 1886 מונה לרב של בית הכנסת מייזל בעיר הולדתו פראג.
הוא כיהן בתפקיד זה עד מותו.
כרב הצבאי הראשון, הוא הפך למורה לדת ממלכתי בגימנסיה שטפאנס (Stefans-Gymnasium) הגרמנית בפראג ב-1900, ב-1909 הפך למפקח על החינוך הדתי.
פגישתו עם הקיסר פרנץ יוזף
אירוע יוצא דופן בחייו של אלכסנדר קיש היה מפגש עם פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה בשנת 1899, שהתקיים לכבוד שירותו בן 25 השנים כרב צבאי בצבא הקיסרי והמלכותי.
זמן קצר קודם לכן, היו פרעות חמורות נגד האוכלוסייה היהודית בעקבות עלילת הדם בעיירה פולנה בבוהמיה.
במהלך המפגש עם הקיסר, הזכיר קיש את התקריות הללו.
הקיסר אמר את המשפט ההיסטורי: "Ich bin sehr empört über diese Rohheiten" ("אני מאוד מתקומם מהגסות הזאת").
דחיית האנטישמיות הזו על ידי הקייזר, שהקייזר התיר במפורש לפרסם אותה לבקשת קיש, עוררה סערה אדירה בעיתונות של המלוכה האוסטרו-הונגרית והייתה שם נושא שנדון בהרחבה במשך שבועות.
אירוע זה מצא הד עז גם בעיתונות העולמית.
עם אשתו שרלוט, לבית פולאטשק (Polatschek), הוא גידל ארבעה ילדים: הבנים קורט קיש, מוציא לאור שהיגר לארצות הברית ושינה את שמו לגידו ברונו, גידו קיש, פרופסור למשפטים, ברונו קיש, פרופסור לרפואה, והבת מארי רות (תרזה) [מיצי] קיש-קירשנברגר, עורכת דין.
Gallen am 22. September 1881 stattgehabten Festbankett" ("נאום ארוחת הערב במשתה שנערך לכבוד חנוכת בית הכנסת בסנט גאלן ב-22 בספטמבר 1881"), ציריך 1881
קטעים גותיים הכלולים בספריית החצר בווינה"), פראג 1902
אלכסנדר קימל היה סופר ומשורר יהודי אמריקאי שכתב על השואה של יהודי אירופה במלחמת העולם השנייה.
קימל הוא ניצול שואה ששרד כילד את גטו רוהאטין ועבודות פרך בגליציה בפולין ולאחר מכן התחבא ביערות ובמחבואים עם משפחתו.
נודע בעיקר עקב כתביו ושיריו על חיי הקהילה היהודית בגטו ועל קורותיו כילד בעת מלחמת העולם השנייה.
קימל נולד בסביבות שנת 1927 בעיר פודהייצה (פולנית: Podhajce.
אנגלית: Pidhaitsi) במחוז טרנופול בגליציה המזרחית בפולין.
בעיר הייתה קהילה יהודית ענפה שרובה הושמדה בשואה כולל רבים מבני משפחתו המורחבת.
במלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש עירו על ידי הסובייטים, הוא ברח כילד עם הוריו ואחותו מעירו לעיר רוהאטין.
לאחר פלישת הנאצים הוא שהה בגטו רוהאטין.
בגטו הוא אולץ לבצע עבודות פרך ולעסוק, בין השאר, בפינוי לקברי המונים של גופות יהודים שנרצחו.
הוא ניצל מאקציות והצליח להתחבא בעת איסוף של יהודים למשלוחים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
אימו מתה בגטו והוא, אביו ואחותו ברחו מהגטו כחודש לפני השמדתו על ידי הנאצים ועוזריהם בשנת 1943. הם הצליחו להסתתר ביערות ובחוות אצל מקומיים שעזרו להם עד שחרור האזור על ידי הצבא האדום.
לאחר המלחמה עזבה המשפחה לדנמרק ולאחר מכן לארצות הברית.
קימל חזר לבדו ללמוד הנדסה בפולין בעיר ורוצלב.
הוא התחתן בפולין בשנת 1956 ולאחר מכן הגיע מפולין עם אשתו לישראל.
מאוחר יותר עבר לניו יורק בארצות הברית.
לאחר המעבר לארצות הברית נולדו לו שני ילדים.
הוא פעל במשך מספר עשורים בארצות הברית לתיעוד השואה בפולין ולזיכרון וחינוך בעזרת הרצאות, ראיונות וכתיבה של שירים, סיפורים ומחזות.
נפטר בגיל 91 מדלקת ריאות בשנת 2018 בניו ג'רזי.
קימל פרסם סיפורים המתארים את החיים בגטו ובמסתור.
סיפוריו מציגים דמויות שונות בקהילה היהודית ואת הקשיים שהיהודים חוו.
בנוסף הוא מתאר את האינטראקציה עם הסביבה המקומית שהורכבה מפולנים ואוקראינים.
הוא תיעד את חייהם של ילדים בשואה.
כתיבתו של קימל עסקה במספר נושאים מרכזיים דוגמת גבורה ועמידה מול רשע, התנהגות אנושית מול המוות, הישרדות וגורל, טוב מול הרע ואופיו של האדם.
בסיפור הנקרא הקדיש הראשון שלי קימל תיאר את נחישותו להילחם בנאצים של יהודי צעיר מהעיר רוהאטין לו הוא קרה ווילי הבלתי מנוצח.
בסיפור הוא מתאר את קורותיו של ווילי (ווילוש) בלך שהצליח לברוח מרכבת שיעדה תאי הגזים במחנה ההשמדה בלז'ץ.
מתואר איך בעזרת כוח פיזי רב שניחן בו, למרות שאצבעותיו זלגו דם, פירק את קיר הקרון ואפשר לעצמו ולאחרים לקפוץ מהרכבת.
הוריו ואחיותיו נרצחו אך בלך שרד במהלך השנים בגטו, ביערות ובבונקרים בתקווה להצטרף ללחימה בנאצים ולחזות בנפילת ברלין ומותו של היטלר.
לאחר שחרור העיר רוהאטין על ידי הצבא האדום הוא הצטרף כחייל לכוחות בעלות הברית והשתתף בקרבות רבים בדרך לברלין.
הוא השתתף בקרב על ברלין וראה בנפילת הרייך השלישי.
הוא נהרג בעת אירועי הירי האחרונים בברלין כנראה לאחר החתימה על כניעת גרמניה הנאצית ב-9 במאי 1945.
הסופר מציג במאמר ששמו הערות אוטוביוגרפיות ובמאמרים נוספים את החיים בגטו לפני השמדתו ובמהלך האקציות למשלוחים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
הוא מתאר את הניסיונות של יהודים להמשיך בחייהם למרות הקושי לשרוד והמוות היום יומי.
הוא מתאר את חייהם של צעירים שבדומה לבני גילם התאהבו, ניסו לשמוח, משפחות שהוקמו וילדים שנולדו.
אירועים שמחים ועצובים שליוו את הקהילה דוגמת קונצרט שבסופו נוגנה נעימת התקווה.
כמו כן הוא מתאר את התנהגותם של היהודים לפני העלייה לרכבות למחנה ההשמדה.
מוצגות התגובות למצב של דמויות שונות בקהילה דוגמת אלו שוויתרו, הנחושים לשרוד שהתחבאו בבונקרים, יהודים שמתו בעודם נלחמים ועוד.
בנוסף הוא מתאר את הקשיים להתנהג כבני אדם תחת המאבק להישרדות בתנאי רעב ומחלות.
הוא מזכיר את תחושת האשמה והבושה שליוותה אותו במשך עשרות שנים על שהשיב ריקם את בקשת שכנו לפרוסת לחם כי הוא עצמו היה מורעב.
השכן מת מספר שבועות לאחר מכן וקימל לא יכול היה להפסיק לחשוב על מותו.
לעולם לא נשכח – אושוויץ.
כתביו של קימל על השואה מוצגים באתרים של מספר מוסדות אקדמיים ובמוסדות חינוך אחרים ושימשו במחקר אקדמי..
שיריו הוקראו בטקסים שונים כגון טקס בהשתתפות נציג הצבא הישראלי, בבסיס חיל האוויר היל בארצות הברית וטקס בחיל הים האמריקאי שם נקראה התפילה לזכר נרצחי השואה ובטקסים לזכר השואה שהתקיימו בבריטניה בקתדרלת ריפון ובעיר בקינגהאם בהשתתפות מאות ילדים.
אלכסנדר קמפבל היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אוהיו.
קמפבל נולד ב, וירג'יניה, ארצות הברית ולאחר מכן עבר למזרח טנסי ולקנטקי יחד עם הוריו.
לאחר שלמד רפואה ב עבר קמפבל לאוהיו בשנת 1803, וכעבור שנה ל.
מ-1807 היה חבר בית הנבחרים של אוהיו עד לשנת 1809, כאשר החליט לייצג את מדינתו בסנאט.
כאלקטור הצביע בעד ג'יימס מונרו ב-1820 ובעד ויליאם הנרי הריסון ב-1836.
אלכסנדר קיטאיגורודסקי היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
אלכסנדר קיטאיגורודסקי נולד בשנת 1914 במוסקבה למשפחה יהודית.
אביו היה איסאק קיטאיגורודסקי, מומחה לטכנולוגיית זכוכית.
קיטאיגורודסקי סיים לימודי בית ספר בגיל 16 והחל לעבוד במפעל בהרי אורל.
בשנת 1935 קיטאיגורודסקי סיים לימודי פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה.
הוא החל ללמד במוסדות להשכלה גבוהה במוסקבה.
במקביל הוא עבד במעבדה של מכון לחקר רפואה.
בשנת 1939 הוא סיים לימודי תואר שלישי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה קיטאיגורודסקי פונה לחלקים הפנימיים של ברית המועצות.
הוא עבר לאופה בה היה מלמד באוניברסיטה ונתן ייעוץ למפעל ביטחוני.
בשנת 1944 קיטאיגורודסקי חזר למוסקבה והחל לעבוד במכון לכימיה אורגנית של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1946 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
בשנת 1954 הוא מונה למנהל מעבדה וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1985. במקביל הוא היה פרופסור וראש קתדרה של מכון למורים בקולומנה.
בתחום זה הוא כתב מספר ספרים ופיתח שיטות מחקר חדשות.
על פעילותו הוענקו לו מספר פרסים.
קיטאיגורודסקי הדריך 40 עבודות תואר שלישי ו-10 עבודות פוסט-דוקטורט.
קיאיגורודסקי נתן הרצעות בתחום מדע פופולרי וכתב מספר ספרים בנושא שזכו להצלחה.
כמו כן הוא פעל בתחום פסבדו מדע ופרסם מספר מחקרים בנושא.
הוא טען שכותבי ספרי מדע בדיוני מפתחים בציבור אמונה באפשרויות שונות הקשורות לפסבדו מדע.
קיטאיגורודסקי נפטר בשנת 1985 בקולומנה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה לצד אביו וקרובי משפחה אחרים.
אלכסנדר קנטורוב (Alexandre Kantorow, נולד ב-20 במאי 1997) הוא פסנתרן צרפתי ממוצא יהודי.
ב-2019 היה הזוכה הצרפתי הראשון של תחרות צ'ייקובסקי במוסקבה.
הוא זכה בפרס הראשון, במדליית זהב וב"גראן פרי"
קנטורוב נולד ב-1997 בקלרמון פראן במשפחת מוזיקאים.
אביו הוא הכנר והמנצח ז'אן-ז'אק קנטורוב, מייסד תזמורת אוברן, ואמו היא גם כן כנרת.
בגיל שנתיים עבר עם המשפחה למונמורנסי, על יד פריז.
קנטורוב התחיל ללמוד פסנתר בגיל חמש בקונסרבטוריון של פונטואז (ואל ד'ואז) אצל דומיניק קים.
בגיל שמונה נרשם לקונסרבטוריון של הרובע האחד עשר של פריז.
בגיל 11 היה תלמיד מצטיין אצל פייר-אלן וולנודא, שזכה ב-1983 בפרס ראשון בהתחרות על שם המלכה אליזבת בבלגיה.
המשיך להשתלם אצל איגור לאזקו בסקולה קנטורום בפריז וכן אצל פרנק בראלה והרוקו אואדה.
רק בימי לימודיו בתיכון ראסין בפריז החליט להקדיש את עצמו לקריירה מוזיקלית.
בגיל 16 קנטורוב הוזמן לנגן עם סינפוניה ורסוביה בפסטיבל "לה פול ז'ורנה" בנאנט ומאז הופיע קנטורוב בפסטיבלים כמו הפסטיבל בלה רוק-אנטרון, פסטיבל שופן בפריז, ופסטיבל "פיאנו או ז'קובן" בטולוז.
בגיל 17 ניגן בחנוכת האולם חדש "פילרמוני" בפריז עם תזמורת פאדלו מול 2,500 מאזינים.
בגיל 18 ניגן רסיטל באודיטוריום הקרן לואי וויטון
בהמשך הופיע קנטורוב באולמות הקונצרטים הגדולים בעולם כולל קונצרטהאוס של ברלין, קונצרטחבאו באמסטרדם, ב"בוזאר" בבריסל.
קנטורוב השתלם מאוחר יותר אצל רנה שרשבסקאיה באקול נורמל דה מוזיק בפריז.
ב- 2019 הוא זכה בפרס הראשון, במדליית זהב וב"גראן פרי" בתחרות הבינלאומית צ'ייקובסקי ה-16. הוא היה הפינליסט היחיד בתחרות שניגן את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 בסול מז'ור של צ'ייקובסקי וניגן גם את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 בסי במול מז'ור של ברהמס.
לקנטורוב יש הרבה תחביבים - טניס, שחייה, קריאה, סרטי קולנוע, שמיעת מוזיקת ג'אז ורוק, משחק פוקר וכו'.
בטקס הפתיחה של אולימפיאדת פריז 2024 ב-26 ביולי 2024 ניגן קנטורוב בגשם בפסרלת לאופולד סדאר סנגור את הקטע "משחקי מים" מאת מוריס ראוול
2019 - הפרס הראשון ומדליית זהב ו"גראן פרי" לפסנתר בתחרות צ'ייקוסבקי ה-16 במוסקבה
פברואר 2020 - הפרס "ויקטואר דה לה מוזיק" לנגן סולן על הקלטת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 5 "המצרי" מאת קאמי סן-סנס
2024 - שוב פרס "ויקטואר דה לה מוזיק"
2014 - סונטות צרפתיות, קאמי שוויאר, סונטה מס.8 בסול מינור, גבריאל פורה - סונטה מס.1, אנדרה ז'דאלז' - סונטה מס.1, ז'אן-ז'אק קנטורוב, כינור, אלכסנדר קנטורוב - פסנתר - CD NoMadMusic
2014, 2017 - פרנץ ליסט -קונצ'רטי מס.1 ו-2 לפסנתר ולתזמורת, קונצ'רטו "הקללה"; אלכסנדר קנטורוב - פסנתר, תזמורת סיפונייטה טאפיולה בניצוח ז'אל-ז'אק קנטורוב CD Sello BIS
בסגנון רוסי - רחמנינוב, סונטה מס.1, צ'ייקובסקי - מדיטציה, עבר רחוק, סקרצו בסגנון רוסי, סטרבינסקי - ציפור האש, מילי בלקירב - איסלאמיי " Islamey - אלכסנדר קנטורוב - פסנתר,
5,4,3, "מצרים" - אלכסנדר קנטורוב - פסנתר, עם תזמורת טאפיולה סינפונייטה, בניצוח ז'אן-ז'אק קנטורוב, sello CD BIS (2018, 2019).
יוהנס ברהמס רפסודיה 1, בלה ברטוק רפסודיה, פרנץ ליסט - רפסודיה הונגרית מס.11 - .'' SACD BIS 2020 ; "דיאפאזון" - Classica Choc Or
2021 - יוהנס ברהמס - סונטה לפסנתר מס.3, שאקון (יוהאן סבסטיאן באך);ארבע בלדות - BIS
2022 - קאמי סן-סנס - קונצ'רטי צס.1 ו-2; אפריקה; עוגת חתונה; אלגרו אפאסיונאטו; רפסודיה של אוברן - אלכסנדר קנטורוב - פסנתר - עם תזמורת טאפיולה סינפונייטה, בניצוח ז'אן-ז'אק קנטורוב.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' קינשצ'ק הוא דיפלומט רוסי.
קינשצ'ק סיים את לימודיו ב ב-1988, והמשיך לעבוד במשרד החוץ הרוסי.
משנת 2006 שימש כסגן מנהל מחלקת המזרח התיכון וצפון אפריקה במשרד החוץ הרוסי.
ב-28 בינואר 2008 מונה על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לשגריר רוסיה בכווית.
בין 22 בדצמבר 2014 ל-29 באוקטובר 2018 שימש השגריר רוסיה בסוריה.
מאז 30 בנובמבר 2018 הוא מנהל מחלקת המזרח התיכון וצפון אפריקה במשרד החוץ.
אלכסנדר (אלכס) קרינסקי (ב' באייר ה'ת"ש, 10 במאי 1940 – א' בסיוון ה'תשכ"ז, 9 ביוני 1967) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור המופת לאחר נפילתו במלחמת ששת הימים.
קרינסקי נולד בווילנה שבליטא לחוה ולנחום, במהלך מלחמת העולם השנייה.
כשהיה בן חצי שנה הוגלו הוריו לסיביר ונשלחו למחנה עבודה.
עם סיום המלחמה שבה המשפחה לפולין, וכשאלכסנדר היה בן שש עלתה לארץ ישראל.
קרינסקי התחנך בטבעון, בקריית עמל וב שבחיפה.
עם סיום לימודיו, ביולי 1958, התגייס לצה"ל.
תחילה שירת כמפקד כיתה בחטיבת גולני ואחר כך היה, בין היתר, מפקד מחלקה במבצע חרגול.
במלחמת ששת הימים לחם קרינסקי בחזית הסורית והשתתף בקרב תל פאחר.
קרינסקי נקבר בבית הקברות הצבאי בחיפה.
אלכסנדר סטיבנס קליי היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה.
קליי נולד ב-25 בספטמבר 1853 בעיר פאודר ספרינגס שבג'ורג'יה, ובשנת 1875 השלים את לימודיו במכללת הוואסי שבטנסי.
בשנת 1877 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בעיר מרייטה שבג'ורג'יה.
הוא כיהן במועצת העיר מרייטה בשנים 1880 ו־1881.
בשנים 1884–1887 ובשנים 1889–1890 כיהן קליי כחבר בבית הנבחרים של ג'ורג'יה, ואף כיהן כיו"ר זמני של הבית בשנים 1886–1887 ו־1889–1890. לאחר מכן כיהן כחבר הסנאט של ג'ורג'יה בשנים 1892–1894, ובשתי שנות כהונתו האחרונות שימש כנשיא הסנאט.
בשנת 1896 נבחר לסנאט של ארצות הברית, ונבחר מחדש פעמיים נוספות (בשנים 1902 ו־1908).
כסנאטור כיהן כיו"ר ועדת התביעות מתקופת המהפכה, וכן היה חבר בוועדה לזכות הבחירה לנשים.
קליי נפטר באטלנטה ב-13 בנובמבר 1910, בעודו מכהן בסנאט, ונקבר בבית הקברות העירוני במרייטה.
ג'וזף טרל מונה להשלמת יתרת כהונתו.
אחד מבניו היה הגנרל לושיוס קליי, ובנו השני היה יוג'ין הרברט קליי.
שני נכדיו היו הגנרל והגנרל .
אלכסנדר פטרוביץ' קז'דאן היה ביזנטיניסט סובייטי-אמריקאי.
בין פרסומיו החשובים נמנה מילון ביזנטיום של אוקספורד, יצירה אנציקלופדית מקיפה בת שלושה כרכים המכילה מעל 5,000 ערכים.
קז'דאן נולד למשפחה יהודית אמידה; אביו, פיוטר ישראלביץ' קז'דאן (נולד בשם פסח אפרס), היה תעשיין בתחום העור והכימיה, ואמו הייתה אנה לבית פרומסון.
הוא גדל במוסקבה אצל סבו מצד אמו, תמרה פרומסון, שהיה חבר באליטה היהודית של רוסטוב על הדון בתקופת האימפריה הרוסית.
בעת לימודיו בבית הספר בשנים 1934–1935 פרסם שירים במגזין הילדים "פיונרסקאיה פראבדה".
החל משנת 1939 למד היסטוריה באוניברסיטת מוסקבה.
יוזמה סובייטית לאחר המלחמה להחיות את לימודי הביזנטיניסטיקה בשפה הרוסית הובילה את קז'דאן לכתוב עבודת דוקטורט על ההיסטוריה האגררית של האימפריה הביזנטית המאוחרת, עליה הגן בשנת 1946 ופורסמה ב-1952.
המאבק נגד קוסמופוליטיות שהושק בברית המועצות בסוף 1946 מנע ככל הנראה את קידומו של קז'דאן באקדמיה למדעים.
במקום זאת, הוא החזיק בשורה של משרות הוראה אקדמיות במכון הפדגוגי של איוואנובו (1947–1949), במכון הפדגוגי של טולה (1949–1952) ובמכון הפדגוגי של וליקייה לוקי (1953–1956), משם יצר קשר עם חוקרי ביזנטיניסטיקה במערב.
הוא השלים את עבודת הדוקטור למדעים בטולה, אך קיבל את התואר רק ב-1961, עיכוב אותו תלה בעימותיו עם הביזנטיניסטים הסובייטים ילנה ליפשיץ, מיטרופן לבצ'נקו וזינאידה אודלצובה.
בשנת 1956 השיג קז'דאן משרה במכון להיסטוריה עולמית של האקדמיה למדעים של ברית המועצות במוסקבה, שם נשאר עד עזיבתו את ברית המועצות ב-1978.
לאחר שבנו הדתי, המתמטיקאי דוד קשדן, קיבל משרה באוניברסיטת הרווארד והיגר לארצות הברית ב-1975, החל קז'דאן לחוות קשיים מקצועיים בברית המועצות; אשתו, רימה (מוסיה), פוטרה מעבודתה בהוצאת הספרים "פרוגרס", לקז'דאן נמסר כי לא יורשה לבקר את משפחתו בארצות הברית, והצנזורה על עבודותיו מצד הממסד האקדמי הסובייטי גברה.
באוקטובר 1978 עזבו קז'דאן ואשתו את ברית המועצות לאחר שקיבלו אשרת הגירה לישראל.
קז'דאן הרצה לתקופה קצרה באוניברסיטת וינה, בקולז' דה פראנס ובאוניברסיטת ברמינגהאם לפני שעבר לארצות הברית.
בפברואר 1979 הגיעו הוא ואשתו לדמברטון אוקס, מרכז ללימודי ביזנטיניסטיקה בוושינגטון די.
סי., שם שימש כחוקר בכיר עד מותו.
קז'דאן היה חוקר פורה לאורך הקריירה שלו בברית המועצות, ופרסם בסך הכול 555 ספרים, מאמרים וביקורות (כולל תרגומים לשפות זרות).
מאמרו משנת 1954, "הערים הביזנטיות במאות ה-7–11", שפורסם בכתב העת "סובייטסקיה ארכאולוגיה" (ארכאולוגיה סובייטית), טען על בסיס ממצאים ארכאולוגיים ונומיסמטיים כי המאה השביעית היוותה שבר משמעותי בחברה העירונית של האימפריה הביזנטית.
תזה זו התקבלה בהרחבה במחצית השנייה של המאה ה-20 והובילה למחקר אינטנסיבי על חוסר הרציפות בהיסטוריה הביזנטית ולדחייה של התפיסה הקודמת שראתה באימפריה הביזנטית של ימי הביניים שריד קפוא של שלהי העת העתיקה.
פרסומיו של קז'דאן הוסרו מהמחזור לאחר הגירתו לארצות הברית.
תלמידיו הרוסים כוללים את מיכאיל ביביקוב, סרגיי איוואנוב ואיגור צ'יצ'ורוב.
פרסומיו הגדולים הראשונים של קז'דאן באנגלית היו שיתופי פעולה: "אנשים וכוח בביזנטיון" (1982), מחקר רחב יריעה על החברה הביזנטית, שנכתב יחד עם ג'יילס קונסטבל; "מחקרים בספרות הביזנטית" (1984) עם סיימון פרנקלין; ו"שינוי בתרבות הביזנטית במאות ה-11 וה-12" (1985) עם אן וורטון אפשטיין.
הפרויקט הגדול ביותר שלו בשפה האנגלית היה אף הוא מאמץ שיתופי אדיר: מילון ביזנטיום של אוקספורד (1991), בעריכתו של קז'דאן, היה עבודת הייעץ הראשונה מסוגה שפורסמה אי פעם, והוא נותר נקודת מוצא חיונית לכל תחומי הביזנטיניסטיקה.
ככל שקז'דאן הרגיש בנוח יותר עם השפה האנגלית, קצב הפרסומים שלו חזר להשתוות לזה של שנותיו ברוסיה.
מחקריו המאוחרים מתאפיינים בעיקר בהתעניינות גוברת בספרות ביזנטית, ובפרט בהגיוגרפיה.
בכתביו המאוחרים הציע לחפש את שורשי הטוטליטריזם הרוסי והמזרח-אירופי בביזנטיום.
ב-1997. מותו קטע את עבודתו על "היסטוריה של הספרות הביזנטית"; עם זאת, הכרך הראשון של עבודה זו (המכסה את התקופה שבין 650 ל-850) יצא לאור ב-1999, והשני (לתקופה שבין 850 ל-1000) פורסם ב-2006.
אלכסנדר "אליק" קליגסברג (י"ד בסיוון ה'תש"ג, 27 ביוני 1943 – כ"ו באייר ה'תשכ"ז, 5 ביוני 1967) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור המופת לאחר נפילתו במלחמת ששת הימים.
קליגסברג נולד בחיפה לאריה ולרבקה.
למד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ובתיכון עירוני א' בתל אביב.
את לימודיו התיכוניים סיים בהצטיינות.
הוא התנדב לחטיבת הצנחנים ונשלח לקורס קצינים, אותו סיים גם כן בהצטיינות.
עם סיום הקורס נשלח להדריך קורס מ"כים ולהיות מפקד מחלקה בחטיבת גולני.
הוא סיים את שירותו בדרגת סגן והחל ללמוד ב.
במלחמת ששת הימים נקרא למילואים.
ביום הראשון למלחמה נתקל באויב בח'אן יונס אחרי הליכה של 16 קילומטרים.
הוא נפצע בקרב אך המשיך להילחם ואף השמיד עמדת אויב בעזרת רימון יד.
נקבר בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
לאחר נפילתו הוענק לו צל"ש אלוף פיקוד הדרום.
ב-2017 הומר הצל"ש בעיטור המופת.
אלכסנדר פיודורוביץ' קֶרֶנסקי (; 22 באפריל (על פי הלוח היוליאני; 4 במאי על פי הלוח הגרגוריאני) 1881 – 11 ביוני 1970) היה פוליטיקאי רוסי, חבר במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית שכיהן כראש הממשלה השני של ממשלת המעבר הרוסית לאחר מהפכת פברואר, והודח על ידי הבולשביקים במהפכת אוקטובר.
קרנסקי נולד בסימבירסק (כיום אוליאנובסק), לפיודור קרנסקי שהיה מנהל בית ספר, ובין השאר לימד את ולדימיר איליץ' לנין, יריבו הגדול לימים, בגימנסיה בעיר.
קרנסקי קיבל תואר בעריכת דין מאוניברסיטת סנקט פטרבורג ב־1904. כעורך דין הוא הגן לעיתים קרובות על מהפכנים אנטי-צאריים, מתוך אהדה למניעיהם.
ב־1905 נאסר באשמת השתייכות לקבוצה סוציאליסטית לוחמנית.
הוא נבחר לדומה (בית הנבחרים הרוסי) הרביעית ב־1912 כחבר מפלגת הטרודוביקים.
קרנסקי היה נואם מבריק ומנהיג פרלמנטרי מוכשר, ונהיה חבר במועצת המעבר של הדומה כסוציאליסט-מהפכן ומנהיג של האופוזיציה הסוציאליסטית למשטרו של הצאר ניקולאי השני.
קרנסקי היה אחד ממנהיגי הבונים החופשיים הפוליטיים ברוסיה, ובשנים 1915–1916 תפקד כמזכיר מועצת הבונים הרוסית העליונה.
קרנסקי היה אחד ממנהיגיה הבולטים של מהפכת פברואר ב־1917 והוא התמנה לתפקיד סגן־יושב־הראש של סובייט פטרוגרד (מועצת הפועלים).
כשקמה ממשלת המעבר תפקד בתחילה כשר המשפטים.
לאחר מכן נתמנה לשר המלחמה והצי במאי, והשקיע מאמצים ניכרים בארגון מתקפת יוני, שנכשלה.
ביולי 1917, בעקבות משבר יולי, התמנה לראש הממשלה במקום גאורגי לבוב.
בעייתו העיקרית של קרנסקי בשלטון הייתה שרוסיה הייתה מותשת לאחר שלוש שנות לחימה במלחמת העולם הראשונה, ואזרחי רוסיה לא רצו דבר מלבד שלום.
לנין והמפלגה הבולשביקית שלו הבטיחו "שלום, אדמה ולחם" על פי השיטה הקומוניסטית, והצבא היה בתהליכי התפרקות בשל עריקתם ההמונית של אלה מהחיילים שהיו פועלים ואיכרים.
אך קרנסקי ושאר המנהיגים הפוליטיים חשו עצמם מחויבים לבעלות-בריתה של רוסיה, וחששו, בצדק, כי גרמניה תדרוש שטחים עצומים מרוסיה תמורת הסכם שלום.
סירובו של קרנסקי לפרוש מהמלחמה הביא עליו את מפלתו.
לאחר ניסיון ההפיכה הכושל של פרשת קורנילוב באוגוסט והתפטרות השרים, מינה עצמו קרנסקי גם כמפקד העליון של הצבא במקום הגנרל קורנילוב.
במעמדו זה ארגן את הממשלה מחדש, והכריז על רוסיה כרפובליקה דמוקרטית.
במהלך פרשת קורנילוב חימש קרנסקי את פועלי פטרוגרד (כיום שוב סנקט פטרבורג) הבירה, אך במהלך אוקטובר רוב הפועלים האלו עברו לצד הבולשביקים.
לנין פעל בנחישות כדי להפיל את ממשלתו של קרנסקי לפני שזו תקבל לגיטימציה בבחירות לאספה מכוננת.
וכך, ב־25 באוקטובר (7 בנובמבר בלוח הגרגוריאני) תפסו הבולשביקים את מוסדות השלטון במה שנודע כמהפכת אוקטובר.
קרנסקי הצליח להימלט מהבולשביקים ועבר לפסקוב, שם אסף כוח של כחמשת אלפים קוזאקים בפיקודו של גנרל פיוטר קרסנוב.
קרנסקי קיווה בעזרתם לכבוש מחדש את הבירה.
הקוזאקים כבשו את צארסקויה סלו ("כפר הצאר"), אך לאור נחיתות מספרית לא התקדמו.
בסופו של דבר, בהשפעת התועמלנים הקומוניסטים הודיעו הקוזאקים על כך, שהם מסרבים להילחם בבולשביקים.
לאחר כישלון המתקפה על פטרוגרד נסע קרנסקי לעיר נובוצ'רקסק שבדרום רוסיה.
שם ניסה לשב להיפגש עם גנרל אלכסיי קלדין, אטאמן הקוזקים של הדון.
לאחר מכן נסע חזרה צפונה, לנובגורוד.
בינואר 1918 הגיע בחשאי לפטרוגרד, במטרה להשתתף בכינוס הראשון של האספה המכוננת הרוסית.
הנהגת מפלגת הסוציאליסטים המהפכנים (אליה השתייך) לחצה עליו לא להגיע לאספה.
בהמשך עבר קרנסקי למוסקבה, שם התגורר בביתם של מתנגדי המשטר הקומוניסטי.
לאחר פרוץ מרד הלגיון הצ'כוסלובקי החלו מעצרים המוניים במוסקבה.
קרנסקי נאלץ לעזוב את העיר, כדי לא להיעצר.
הוא עזב את רוסיה תחת זהות בדויה של קצין סרבי.
הוא הגיע ללונדון, שם נפגש עם ראש הממשלה הבריטי דייוויד לויד ג'ורג'.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הוא ניסה לשכנע את ממשלת צרפת לתת סיוע צבאי לדירקטוריון המנהלי של המדינה הרוסית, אשר הוקם בעיר אופה במזרח רוסיה.
אך, לאחר שאלכסנדר קולצ'אק ביצע הפיכה צבאית והדיח את חברי הדירקטוריון מהשלטון - החל קרנסקי לשכנע את הצרפתים להפסיק את הסיוע.
קרנסקי התגורר בפריז עד 1940, והיה מעורב בריבים הבלתי פוסקים בין המנהיגים הרוסים הדמוקרטיים הגולים.
כשהגרמנים כבשו את צרפת במלחמת העולם השנייה, הוא ברח לארצות הברית שם חי עד מותו.
כשהנאצים פלש לברית המועצות ב־1941, הציע קרנסקי את עזרתו לסטלין אך לא נענה.
במקום זאת הוא שידר ברוסית כתמיכה במאמץ המלחמה.
לאחר המלחמה הוא ארגן קבוצה שנקראה "הארגון לשחרור רוסיה", אך זו השיגה מעט תמיכה.
קרנסקי התיישב בסופו של דבר בניו יורק אך בילה חלק ניכר מזמנו במכון הובר באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה, שם השתמש וגם תרם לגנזך הענקי של המכון העוסק בהיסטוריה של רוסיה, ושם גם הרצה.
הוא כתב ושידר באופן נרחב על הפוליטיקה וההיסטוריה של רוסיה.
עבודותיו העיקריות הן, בין השאר: "הקדמה לבולשביזם" (1919), "הקטסטרופה" (1927), "צליבתה של החירות" (1934) ו"רוסיה ונקודת המפנה של ההיסטוריה" (1966).
בשנת 1968 ניסה קרנסקי לקבל אשרה לביקור בברית המועצות.
לצורך כך הוא אפילו הסכים (כתנאי לקבלת האשרה) לשאת בברית המועצות נאום בשבחו של השלטון המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות.
אך, בעקבות הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה בוטלו כל ההסכמות מצד שלטונות ברית המועצות בדבר מתן אשרת כניסה לקרנסקי.
אלכסנדר קרנסקי נפטר בניו יורק ב־1970, בגיל 89, אחד מאחרוני המשתתפים באירועי 1917. הכנסיות האורתודוקסיות המקומיות סירבו לקבור את קרנסקי כיוון שראו בו במידה רבה אחראי לנפילתה של רוסיה בידי הבולשביקים.
גם כנסייה סרבית אורתודוקסית סירבה.
גופתו הוטסה ללונדון, שם התגורר אחד מבניו.
אלכסנדר קרנסקי נקבר בבית עלמין לא-דתי בלונדון.
לאלכסנדר קרנסקי היו שלוש אחיות ואחד אחד.
אחיו נרצח על ידי חיילי הצבא האדום בטשקנט ב-1919. אחת מאחיותיו נשארה ברוסיה לאחר המהפכה הבולשביקית - היא הוצאה להורג ב-1938, במהלך הטיהורים הגדולים.
בשנת 1904 התחתן קרנסקי עם אולגה ברנובסקי, בתו של גנרל בצבא הרוסי.
אולג קרנסקי היה מהנדס אזרחי ומתכנן גשרים ידוע בבריטניה ובאוסטרליה.
בני הזוג קרנסקי התגרשו בשנות ה-30. בשנת 1939 התחתן אלכסנדר קרנסקי עם העיתונאית לידיה טריטון, אשר הייתה כתבת של עיתון אוסטרלי בצרפת.
בשנת 1946 היא מתה ממחלת הסרטן.
נכדו של אלכסנדר קרנסקי, אולג קרנסקי הבן, שיחק את סבו בסרט אדומים.
אלכסנדר רופא (רופאר (רוֹיְפֶר); נולד ב-29 ביוני 1932 בפיזה, איטליה) הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים בקתדרה למדעי היהדות.
מחקריו עוסקים בתולדות נוסח המקרא, תולדות הספרות המקראית ותולדות אמונת ישראל בתקופת המקרא.
אלכסנדר רוֹיְפֶר נולד ב-1932 בפיזה שבאיטליה לד"ר ג'ורג'ו (צבי גֶרְשׁ) רופאר (רוֹיְפֶר) (1900–1938), שהגיע לאיטליה מבסרביה, ולמטילדה לבית גאליקי (Gallichi), יהודייה איטלקייה.
אביו היה פעיל ציוני, ולאחר כהונתו של אריה ליאונה קארפי כנציב בית"ר באיטליה, מילא האב תפקיד זה בשנתיים האחרונות לחייו.
במסגרת תפקידו כנציב בית"ר באיטליה היה צבי רופאר אחראי גם על בית הספר הימי של בית"ר בצ'יוויטווקיה (Civitavecchia).
בית הספר הכשיר חובלים, וצבי רופאר יזם את הקמתה של מגמת דיג ואף רכש מכספו שתי ספינות דיג.
לפני מותו, בקיץ 1938, ציווה לאשתו לקחת את הילדים ולעלות לארץ ישראל.
בסתיו 1939 הגיעה המשפחה ארצה.
את רוב לימודיו עשה רופא בארץ ישראל: בתי ספר יסודיים בתל אביב, רמתיים, רמת גן; ובגימנסיה "אהל שם" ברמת גן.
היה חניך ומדריך בתנועת הצופים.
עבר הכשרה חקלאית בקריית ענבים.
בצבא שירת בחטיבת ירושלים והשתתף במלחמת ששת-הימים.
בשנת 1951 נרשם ללימודים במקרא ובהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית.
למד מקרא אצל מ"ד קאסוטו, יחזקאל קויפמן, יצחק אריה זליגמן, ש' טלמון, מאיר וייס, מ' הרן, ש"א ליונשטם; היסטוריה של תקופת המקרא עם ב' מזר, אברהם מלמט; אשורולוגיה עם חיים תדמור; לשון עברית עם נ"ה טור-סיני, י' קוטשר, ז' בן-חיים, ש' מורג; מדע הדתות עם דוד פלוסר, רי"צ ורבלובסקי.
כתב עבודת דוקטור בנושא "האמונה במלאכים במקרא" בהדרכת י"א זליגמן והוסמך בשנת 1970.
כן הוזמן להרצאות אורח באוניברסיטאות: תל אביב, בר-אילן, רומא, פיזה, טורינו, האוניברסיטה הקתולית (מילאנו), ונציה, קטאניה (סיציליה), הסורבון (פריז), גטינגן, מרבורג וטיבינגן (גרמניה), קולומביה (ניו יורק), ברנדייס (מסצ'וסטס), אינדיאנה (בלומינגטון).
רופא פרש מן ההוראה באוניברסיטה העברית בשנת 2000 בדרגת פרופסור מן המניין.
שימש פעמיים כראש החוג למקרא וכן שימש יועץ אקדמי מטעם האוניברסיטה העברית לבית הספר להשתלמות מורים בתל אביב.
בין השנים תש"ם–תשמ"ו ערך את סדרת המחקרים "עיונים במקרא ובתקופתו", כרכים א'–ד'.
בין השנים תשנ"ה–תשס"ט ערך את כתב העת "טקסטוס", מחקרי מפעל המקרא של האוניברסיטה העברית, כרכים י"ח–כ"ד.
בשנת 1954 נשא לאישה את אסתר קֶסְלֶר.
נולדו להם ארבעה ילדים, נכדים ונינים.
תחום ההתמחות של אלכסנדר רופא הוא משולש: תולדות נוסח המקרא, תולדות הספרות המקראית ותולדות אמונת ישראל בתקופת המקרא.
במחקריו הוא שואף לאינטגרציה של שלושת התחומים הללו, משום שכל אחד מהם נבנה מתובנות שהושגו בתחומים האחרים.
מקורה של אמונת המלאכים בישראל
ספרו הראשון האמונה במלאכים בישראל (עבודת הדוקטור) מנסה לברר עד כמה האמונה במלאכים היא ניסיון 'לתרגם' מסורות פוליתאיסטיות עתיקות אל מושגיה של אמונה באל אחד.
כך למשל האל הכנעני רשף, שעדיין נזכר בשירות מקראיות, הפך לשליח של ה' ונקרא 'מלאך המשחית'; והאל 'ביתאל', הנזכר גם מחוץ לישראל, ממשיך להתגלות במקום בית-אל, אך נקרא מכאן אילך 'מלאך' סתם.
זהו כנראה אחד מפניה של 'תורת המלאכים' העתיקה בישראל, בתקופת בית ראשון.
שרידים של אמונה פוליתאיסטית כזו ניכרים, למשל, בתרגום השבעים ל ול ו-.
אך סופרים מאוחרים "תרגמו" את האלים למלאכים.
המוצא הפוליתאיסטי של האמונה במלאכים מסביר את ההתנגדות לאמונה זו, התנגדות המתבטאת בעיקר בהשתקה ומאפיינת את שתי האסכולות הגדולות בספרות התורה ובספרי נביאים – האסכולה המשנה-תורתית והאסכולה הכוהנית.
מהן קיבלו אחרונים בימי בית שני – קהלת והצדוקים.
בד בבד צמחה בימיהם תורת מלאכים מפותחת אצל החוגים האפוקליפטיים.
הנושא אמונת ישראל ונוסח המקרא המשיך להעסיק את א' רופא, ובמשך השנים הקדיש לכך מאמרים לא מעטים.
השאלה היא, כיצד השפיעו התמורות באמונת ישראל בימי בית ראשון ובית שני על מסירת נוסח המקרא.
זוהי שאלה שכבר העסיקה חוקרים בעמנו בדורות הקודמים, כגון אברהם גייגר ויצחק אריה זליגמן, והיא מהווה כר נרחב לחקירה.
בין הנושאים שרופא כתב עליהם ייזכרו:
(1) תיקוני הנוסח שנעשו בגלל עיקרון ייחוד הפולחן
(2) התוספות ששולבו לכתובים כדי להטעים את מקומה של התורה
(3) ניפוי השם 'צבאות' משמו של ה'
(4) מחיקת המצבה שהייתה "שנואה על הבנים"
(5)'תיקוני האהבה', כלומר תיקונים שבאו לשלול את האפשרות שה' שונא את ישראל
(6) התיקונים משום כבודם של גדולי ישראל וגנותם של מתנגדיו.
חקירת התיקונים הללו מביאה להבנה מקיפה יותר של אמונותיהם של הסופרים שהעתיקו את ספרי המקרא מיד עם היווצרם ובדורות שאחרי כן.
היבט אחר בביקורת נוסח המקרא הוא בקו התפר בין ביקורת הנוסח לתולדות הספרות המקראית.
רופא הטעים ששני תחומים אלה תלויים זה בזה.
בחקירתו את נוסח המקרא, מחזיק רופא בעמדה שבביקורת הנוסח אין כללים נוקשים, שכוחם יפה תמיד.
כך, לדעת רופא, אסור להיתפס לכלל של "הגרסה הקצרה היא העדיפה" כאילו הוא תקף בכל מקום.
הסופרים האחרונים, מעתיקי ספרי המקרא, היו מתוחכמים דיים.
אמנם לפעמים גיבבו על הכתוב תוספות, אבל פעמים אחרות קיצרו את ההרצאה שלפניהם מטעמים ספרותיים או אידאולוגיים.
אכן, בסיפור דוד וגלית () יש שיקולים מצד תולדות הספרות ותולדות הלשון להעדיף את הנוסח הארוך של נוסח המסורה על הנוסח הקצר המשתקף מתרגום השבעים.
בספר ירמיה המצב מורכב יותר: יש מקרים שהנוסח הקצר, שהיה המצע של תרגום השבעים, קרוב יותר למקור, אך במקרים רבים הנוסח הקצר הוא תוצאה של פעולות עיבוד של המסרנים, על פי תפיסותיהם הספרותיות וההיסטוריות והשקפותיהם התאולוגיות.
בסוגיה זו חלק רופא על עמדותיו של עמיתו עמנואל טוב.
חקר האמונות והדעות הביא את רופא לזהות את היסודות המדרשיים המשניים בעדי הנוסח של המקרא.
אלה ניכרים בגלוסותֱ קצרות שבהן טיפל: בכתב יד מקומראן, בנוסח המסורה, בתרגום השבעים.
אולם מלבדם הראה רופא שלפעמים העיבוד המדרשי מקיף יותר ומגמותיו - ההלכתיות, האגדיות והפרשניות - מתפרסות על ספר שלם.
זהו המקרה של כתב היד מקומראן המכונה 4QSama.
רופא זיהה את היסודות המדרשיים השונים בכתב יד זה והטעים שהצטברותם היתרה מוציאה אותו מחזקתו כ"ספר שמואל", ונכון יותר לראות בו "מדרש שמואל".
בכך חלק על פרנק קרוס ותלמידיו מאסכולת הארוורד.
השערת התעודות וחיבורם של ספרי התורה.
כאשר חקר את האמונה במלאכים, טען רופא כי אין מקום לערער על קיומן של האסכולות הגדולות שבתורה – ספר דברים וספר כוהנים.
ואולם במה שנוגע לחומר הסיפורי המרובה צריך להשתחרר מן השבלונה המחלקת אותו כולו בין ארבע תעודות.
דוגמה מאלפת מצויה בספר בלעם ( – ).
לאחר עיון ממושך הסיק רופא, שהסיפור לא נוצר על ידי הרכבתן יחדיו של שתי תעודות, ס"י ו-ס"א (J, E) האגדה על בלעם צמחה צמיחה אורגאנית והדרגתית; ראשיתה ב"נאומים" שבפרק כ"ד, ואילו הנדבך האחרון שבה הוא סיפור "המלאך, בלעם והאתון", המבקש לבזות את הנביא הנכרי שלא ראה את שראתה בהמתו.
כן הדבר לגבי "סיפור אירוסי רבקה" ().
בחקירה מפורטת מדגים רופא, שאין זה מיצירתו של ס"י, (J) אלא הוא תעודה עצמאית.
זוהי פרדיגמה, סיפור מופת, מתקופה מאוחרת, הבא ללמד לקח לעדת שבי-ציון.
(על סיפורים כאלה עיינו עוד להלן.)
סיפורי הנביאים: הסיפורת הנבואית במקרא – סוגיה ותולדותיה: בספר זה סיכם רופא בעשרה פרקים שמונה-עשרה שנה של עיון, בין השנים תשכ"ד ותשמ"ב.
זהו ניסיון ראשון במחקר המקרא להקיף את כלל הסיפורים על הנביאים, להבחין בהם סוגים שונים (כגון לגנדה, ביוגרפיה, היסטוריוגרפיה, פרבולה), לתאר את מוצאו ואת התפתחותו של כל סוג ואת שעת היווצרם של הסוגים הללו.
הלגנדה, למשל, נוצרה בקרב מעריציו של אלישע, בסוף המאה השמינית לפסה"נ; הפרבולה נוצרה כאשר תלמידי הנביאים החלו להתווכח על טיב שליחותו של הנביא ועל תכונותיו של דבר ה' שבפיו.
קרוב לוודאי ששעת הופעתה הייתה בתחילת בית-שני.
פסגת היצירה הספרותית על הנביאים היא האפופיה על אליהו ומלחמת ה' בבעל; בשלביה האחרונים תיארה הסיפורת הנבואית את גיבוריה כעדי אמונה (מרטירים), המלמדים לעולם כולו שה' הוא אלוהי אמת.
הוויכוח התאולוגי על מהות הנבואה.
תכונותיו של דבר ה' העסיקו רבות את תלמידי הנביאים במאות השישית והחמישית לפסה"נ.
האם דבר ה' מתקיים תמיד?
השאלה עלתה בתוספת על חוק הנביא (), בעריכה המשנה-תורתית של ספר מלכים, וכנגדם בספר יונה, בעריכה המשנה-תורתית של ספר ירמיה, בעיבודים של ספר יחזקאל ().
שני נביאים בתקופה זו, ישעיהו השני וישעיהו השלישי, נקטו בשאלת טיבו של דבר ה' עמדות מנוגדות.
זיהוין של עמדות אלה הביא את רופא למסקנה שיש לתקן את החלוקה המקובלת במחקר בין דבריהם של שני הנביאים הללו, ויש לתחום אותם כדלקמן: ישעיהו השני – פרקים מ'-נ"ג, ישעיהו השלישי – פרקים נ"ד-ס"ו.
בכיוון זה כבר הורה, בסוף המאה התשע-עשרה, החוקר ההולנדי אברהם קינן.
ספרו מבוא לספר דברים צמח מן ההוראה באוניברסיטה העברית.
תחילתו הייתה ברשימות שנכתבו עבור הסטודנטים בשנת תשל"ד, אחרי מלחמת יום כיפור, משום שגם המורה גם התלמידים נעדרו הרבה מן הכיתות.
מבוא זה מנסה לברר את תוכני ספר דברים ואת מבנהו, באשר הוא כולל בעיקרו שתי בריתות: ברית חורב (ד' 44 –כ"ח 68 + ל' 1 - 10) והברית בארץ מואב (כ"ח 69 – ל' 20).
לזו האחרונה יש דמיון צורני לבריתות המדיניות, בעיקר החיתיות, מן האלף השני לפסה"נ.
אולם החקירה של רופא איננה השוואתית בעיקרה, אלא היסטורית-פנימית.
סתירות, כפילויות והבדלי סגנון מאפשרים לחשוף את הרבדים השונים שבספר, למן 'חומר המורשה' שהיה לפני המחברים, דרך שלבי החקיקה השונים, לפני הרפורמה של יאשיהו ובזמנה, ועד התוספות וההשלמות הפרשניות האחרונות, בימי בית שני.
המבוא מאשש את המסקנה, שכבר עלתה במחקר, כי מוצאה הראשון של האסכולה המשנה-תורתית הוא במרכז הפולחני העתיק שנתקיים בשכם.
בספר מבוא לספרות המקרא השקיע רופא כארבע-עשרה שנות עבודה (תשנ"ב – תשס"ו).
זהו ספר המבוא הראשון שנכתב עברית ברמה אקדמית, בידי מחבר אחד, מאז המבוא של מ"צ סגל מלפני שישים וכמה שנים; ומצד מגמתו הביקורתית קדמו לו רק ספריהם של רובשוב-סולוביטשיק וברנפלד שנתפרסמו בברלין לפני למעלה משמונים שנה.
הספר מנסה לקדם את הבנת תולדות ספרות המקרא אצל הציבור המשכיל והתלמידים הבאים ללמוד מקרא באוניברסיטאות הישראליות.
מטיבו של ספר מבוא אין בו שאיפה לחידושים, אלא רק ניסיון לתאר את הבעיות של הדיסציפלינה ואת השיטות הרווחות בה.
מבוא זה מתייחד בכך, שאין הוא מציע לקורא את מסקנות מדע המקרא בחינת 'כזה ראה וקדש', אלא מסביר את הדרך שבה הלך המחקר עד שהגיע למסקנותיו.
בחלק העוסק בספרות הנבואה, למשל, הועמדו לדיון שאלות עקרוניות, כגון, האם הוסיפו תלמידי הנביאים על דברי מוריהם?
ובמה היא נבדלת מן הנבואה?
בחלק הדן בשירה המזמורית יוחדו דיונים לשיטותיהם של גונקל, מאיר וייס וא"ל שטראוס.
לצד סיכום דבריהם והדגמתם, הוסיף עליהם רופא דברי הסתייגות וביקורת.
בספר יש חידוש אחד מובהק לעומת ספרי המבוא שנתפרסמו בשפות האירופאיות, זהו הפרק על הסיפורת המאוחרת (חלק ב', פרק ד').
כאן קיבץ רופא את ממצאיו מחקירות קודמות: סימנים של חיבור מאוחר מעידים שהסיפורים על אירוסי רבקה (בראשית כ"ד), על כרם נבות (מל"א כ"א), על דינה בשכם (בראשית ל"ד), על דוד וגלית (שמ"א י"ז) ועל מצור שומרון (מל"א כ') נתחברו בתחילת בית שני.
הם מלמדים על לבטיה וציפיותיה של עדת שבי-ציון בתקופה הפרסית.
לפי רופא, ממצאים האלה תורמים לערער את השערת התעודות בתורה ואת ההשערה הרווחת על החיבור המשנה-תורתי המקיף מדברים א' ועד סוף ספר מלכים.
יצירת הספרות המקראית היא יותר מגוונת והתפרסה על תקופת זמן ארוכה יותר ממה שהיה ועודנו מקובל במחקר המקרא.
האמונה במלאכים בישראל בתקופת בית ראשון לאור מסורות מקראיות, עבודת דוקטור בהדרכת: פרופ' י"א זליגמן, הוגשה לסנאט האוניברסיטה העברית באפריל 1969, אושרה במרץ 1970, פורסמה במהדורת שכפול של 100 עותקים; הדפסה שנייה מתוקנת: ירושלים (הוצאת מקור בע"מ) תשל"ט.
מבוא לספר דברים, חלק ראשון, הוצאת אקדמון, ירושלים תשל"ה, (88 עמודים); הדפסה שנייה מתוקנת: תשל"ז; הדפסה שלישית: תשמ"א.
מבוא לספר דברים, חלק ראשון ופרקי המשך, הוצאת אקדמון, ירושלים תשמ"ח.
ספר בלעם (במדבר כ"ב, ב – כ"ד, כה): עיון בשיטות הביקורת ובתולדות הספרות והאמונה במקרא, הוצאת סימור, ירושלים תש"ם.
סיפורי הנביאים; הסיפורת הנבואית במקרא, סוגיה ותולדותיה, הוצאת מאגנס, ירושלים תשמ"ג, (192 עמודים); מהדורה שנייה מתוקנת ומעובדת: הוצאת מאגנס, ירושלים תשמ"ו.
מבוא לספרות הנבואה, ירושלים (אקדמון) תשנ"ב, 99 עמ'.
מבוא לחיבור התורה, ירושלים (אקדמון) התשנ"ד, 141 עמ'.
מבוא לספרות ההיסטורית שבמקרא, ירושלים (כרמל) תשס"א, 115 עמ'.
מבוא לשירה המזמורית ולספרות החכמה שבמקרא, ירושלים (כרמל) תשס"ד, 171 עמ'.
מבוא לספרות המקרא, ירושלים (כרמל) תשס"ו, 502 עמ'; הדפסה שנייה מתוקנת: תשס"ז; הדפסה שלישית מתוקנת: 2012.
אמונת ישראל ונוסח המקרא - תיקונים בנוסחי המקרא לאור תולדות אמונת ישראל, הוצאת כרמל, 2018.
ספר זיכרון לאריה ל' קארפי – קובץ מחקרים לתולדות היהודים באיטליה, בעריכת איתיאל מילאנו, דניאל קארפי, אלכסנדר רופא, ירושלים (מוסד שלמה מאיר) תשכ"ז, 160 עמ' (עברית) 319 עמ' (איטלקית).
עיונים במקרא ובתקופתו, ב' : טליה רודין-אוברסקי, מאלוני ממרא עד סדום, ירושלים (סימור) תשמ"ב, 156 עמ'.
ספר יצחק אריה זליגמן – מאמרים במקרא ובעולם העתיק, ערכו יאיר זקוביץ ואלכסנדר רופא, ירושלים (א' רובינשטיין) תשמ"ג - תשמ"ה, כרכים א-ב (עברית), כרך ג' (לועזית), 572 + 346 עמ'.
עיונים במקרא ובתקופתו, ד' : N.
טקסטוס, מחקרי מפעל המקרא של האוניברסיטה העברית.
אלכסנדר יעקובלביץ' רוזנבאום הוא זמר-יוצר (בארד) ופוליטיקאי רוסי-יהודי מסנקט פטרבורג.
רוזנבאום נולד בלנינגרד במשפחה יהודית, הוריו היו רופאים.
רוזנבאום למד בבית הספר לרפואה ע"ש פבלוב בלנינגרד בין 1968 ל-1974, ולאחר מכן עבד כרופא בשירות העזרה הראשונה בעירו.
למד פסנתר וכוריאוגרפיה בהיכל התרבות ע"ש סרגיי קירוב.
לאחר מספר שנים בהן עבד כרופא, עבר לתחום השירה והחל להופיע כזמר מקצועי.
הוא החל להופיע עם שיריו בשנת 1983, עם הופעתו ב-14 באוקטובר של אותה שנה בהיכל התרבות של משרד הפנים הרוסי ע"ש דזרז'ינסקי.
בצעירותו, המיר את דתו מיהדות לנצרות.
שיריו מתחילת דרכו של רוזנבאום עוסקים בעולם הפשע ברוסיה ובאודסה של שנות ה-20, ובין היתר במאפיה היהודית שם.
שירים נוספים עוסקים בהיסטוריה הרוסית, בין היתר בקוזאקים, בצוענים וכו'.
שיריו הידועים ביותר הם "ולס בוסטון" (Вальс-бостон) ו-"גופ-סטופ" (Гоп-стоп).
בסך הכל חיבר רוזנבאום מעל 1,000 שירים.
בשנת 2011 הוא הוציא אלבום משותף עם גרגורי לפס.
רוזנבאום היה חבר בדומה הרוסית מטעם סיעת רוסיה המאוחדת בדומה הרביעית, בין השנים 2003 ו-2007. בישראל הביע רוזנבאום תמיכה במפלגת ישראל ביתנו, ואף שינה את שירו "ירושלים" כך שיכיל מילים בעברית, וצילם וידאו קליפ לשיר בעיר העתיקה, שכולל בתוכו את אביגדור ליברמן ונערי מפלגתו.
אלכסנדר רמתי (נולד בשם: דוד סולומונוביץ' גרינברג ב-20 בדצמבר 1921 - 18 בפברואר 2006) היה סופר, במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע ושחקן יהודי-אמריקאי, אשר נולד בפולין.
אלכסנדר רמתי נולד בברסט ליטובסק שבפולין בשנת 1920. במהלך מלחמת העולם השנייה שהה בארץ ישראל ככתב של השבועון "טיים".
במהלך המלחמה רמתי ליווה את המחנה השמיני אשר לחם באיטליה.
במהלך התקדמות המחנה השמיני רמתי הגיע ביוני 1944 לאסיזי (ר' להלן).
בהמשך חייו עבר להוליווד, שם עסק בכתיבת רומנים ותסריטים, ולאחר מכן עבר לעסוק בבימוי.
בשנת 1966 כתב את התסריט וביים את הסרט "מורדי האור" (Sands of Beersheba), שעלילתו מתרחשת במהלך מלחמת העצמאות.
בסרט מככב השיר "רכב אש" בביצועה של שושנה דמארי,שכתבה במיוחד עבורו המשוררת נעמי שמר.
התסריט מבוסס על ספרו של רמתי, Rebel Against the Light, שיצא לאור ב-1960. כן השתתף בכתיבת התסריטים לסרטיו של מנחם גולן, "מבצע קהיר" (יחד עם רפאל נוסבאום) ופורטונה (יחד עם וולדיה סמיטיוב ויוסף גרוס).
בשנת 1968 כתב את התסריט וביים את הסרט "הנואשים" (The Desperate Ones), שבו השתתפו מקסימיליאן של, אירן פאפאס, ראף ואלונה, תיאודור ביקל ורמתי עצמו.
התסריט מבוסס על ספרו של רמתי, Beyond the Mountains, שיצא לאור ב-1958.
בשנת 1985 כתב את התסריט וביים את הסרט "המחתרת באסיזי" (The Assisi Underground) על פי ספרו בשם זה, שעסק בפעילותה של המחתרת באסיזי.
בסרט השתתפו בן קרוס, ג'יימס מייסון, מקסימיליאן של, אירן פאפאס ורמתי עצמו.
התסריט מבוסס על ספרו של רמתי בעל אותו שם, שיצא לאור ב-1978.
בשנת 1988 כתב את התסריט וביים את הסרט הדובר פולנית "והכינורות חדלו לנגן" (I skrzypce przestaly grac) בכיכובם של הורסט בוכהולץ ומאיה רמתי, בתו של אלכסנדר רמתי.
נשא לאישה את דידי זוננפלד, שהופיעה כשחקנית באחדים מסרטיו.
לזוג נולדה בת אחת בשם מאיה, שהופיעה בשניים מסרטיו.
נפטר בשנת 2006 במונטרה שבשווייץ.
אלכסנדר רואב (הולנדית: Alexander Rueb; 27 בדצמבר 1882, האג - 2 בפברואר 1959) היה עורך דין, דיפלומט ושחמטאי הולנדי.
רואב ייצג את הולנד באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית הראשונה שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז, הן כשחקן שצבר 5 נקודות (+3-4=4) (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), והן כנציג המשלחת ההולנדית למשחקים.
רואב הוא אחד מהמייסדים של איגוד השחמט הבינלאומי פיד"ה, ונבחר להיות הנשיא הראשון של האיגוד בשנת 1924. החליף אותו בשנת 1949 פולקה רוגרד.
ספריית השחמט העשירה והידועה שלו נהרסה על ידי פצצות בשנת 1945, אך לאחר מלחמת העולם השנייה רואב שיקם אותה.
האוסף מוצב כיום בספרייה של אוניברסיטת אמסטרדם.
לרואב היה תפקיד חשוב בתחום האטיודים, סיומי שחמט.
הוא פרסם שתי סדרות ספרים שבכל אחת חמישה כרכים, De Schaakstudie ו-Bronnen van de Schaakstudie.
בשנת 1951 פיד"ה העניקה לו דרגת שופט בינלאומי ליצירות שחמט.
אלכסנדר ריבאק (בבלארוסית: Алякса́ндр І́гаравіч Рыба́к, בנורווגית: Alexander Rybak; נולד ב-13 במאי 1986) הוא זמר, כנר, שחקן ומלחין בלארוסי-נורווגי.
ריבאק ייצג את נורווגיה באירוויזיון פעמיים; באירוויזיון 2009 עם השיר "Fairytale" וזכה במקום הראשון, ובאירוויזיון 2018 עם השיר "That's How You 'Write a Song" וסיים במקום ה-15 בגמר.
אלכסנדר ריבאק נולד בבלארוס (בעת שהייתה חלק מברית המועצות).
כשהיה בן ארבע עבר עם משפחתו לנורווגיה, שם חי את רוב חייו.
ריבאק החל לנגן מגיל 5, וכיום הוא מנגן בכינור ובפסנתר.
אמו, נטליה ולנטינובנה, היא פסנתרנית מפורסמת, ואביו, איגור אלכסנדרוביץ' ריבאק, הוא כנר מפורסם בנורווגיה.
ריבאק זכה בפרס "Anders Jahres Culture Prize" בשנת 2004. הוא השתתף בגרסה הנורווגית ל"כוכב נולד" שם הצליח להגיע לשלושת הפיינליסטים, וב-2006 זכה בתחרות הכישרונות Kjempesjansen, המקבילה הנורווגית ל"הדבר הגדול הבא".
ב-2007 גילם ריבאק את הכנר מאוסלו בסרט "כנר על הגג".
בזכות תפקידו זה, זכה בפרס האדפריסן.
ריבאק כיכב גם בסרט "יוהאן" של הבמאי גרטאה סלומונסן, לצד הדוגמנית איילר לי.
ריבאק זכה בתחרות נורווגית מקומית ונשלח לייצג את נורווגיה באירוויזיון 2009 עם השיר "אגדה" (Fairytale), שזכה ב-71.3% מקולות הבוחרים, אותו כתב והלחין בעצמו.
את ההשראה לשיר קיבל ממוזיקת הפולק הרוסית-נורווגית.
את השיר ליווה ריקוד עם טקסי אקרובטי מסוג האלינג (halling), לפי מסורת עתיקת יומין של נורווגיה.
את הריקוד ביצעו חברי הלהקה המפורסמת "פריקאר".
בנורווגיה זכה השיר לביקורות טובות והמגזין דאגבלאדט העניק לו את הציון "6 מתוך 6".
לאחר שעלה משלב חצי-הגמר לשלב הגמר של תחרות האירוויזיון, זכה ריבאק במקום הראשון עם 387 נקודות.
בעת חלוקת הנקודות, אף מדינה לא פסחה על נורווגיה והיא קיבלה נקודות מכולן.
בכך שבר את שיאה של לורדי באירוויזיון 2006 בשיא הנקודות של כל הזמנים.
נוסף על כך, ההפרש שבין ריבאק לבין יוהאנה, אשר הגיעה למקום השני, עמד על 169 נקודות, ובכך שבר ריבאק גם את שיאה של קתרינה והגלים באירוויזיון 1997, בהפרש הגדול ביותר בין המקום הראשון לשני.
בנוסף לזכייתו באירוויזיון, זכה ריבאק גם ב"פרס התקשורת ע"ש מרסל בזנסון" עבור השיר שביצע בתחרות, הודות לבחירה בו על ידי אמצעי התקשורת הרשמיים שסיקרו את תחרות האירוויזיון באותה שנה.
ב-29 במאי 2009, ימים ספורים לאחר שובו של ריבאק לארצו מתחרות האירוויזיון בה זכה, החל להימכר אלבום הבכורה שלו "Fairytales".
באוקטובר 2012 סיפר ריבאק, במהלך הופעה בקישינב, כי זה שלוש שנים מטרידה אותו ללא הפסק נערה מישראל, אשר חוזרת ומטלפנת אליו כמעט מדי יום, גם לאחר שהחליף מספר טלפון.
הנערה אף הגיעה לנורווגיה במטרה למצוא אותו.
לאור הטרדה מאיימת זו, חיבר ריבאק את השיר "עזבי אותי" (Leave Me Alone).
בשנת 2015 ניסה ריבאק לחזור לאירוויזיון ככותב.
במולדתו בלארוס הוקדשה לו תוכנית ריאליטי, שבמהלכה חיפש בנות ללהקה בשם "מילקי".
ללהקה זאת הוא כתב שיר עבור קדם-האירוויזיון הבלארוסי.
השיר, "Accent", הגיע בקדם האירוויזיון למקום הרביעי בלבד.
בשנת 2018 נבחר ריבאק בשנית לייצג את נורווגיה באירוויזיון, עם השיר "That's How You 'Write a Song".
ב-10 במאי הופיע ריבאק בחצי-הגמר השני של האירוויזיון, ובסופו העפיל לשלב הגמר עם הכי הרבה נקודות מבין משתתפי חצי הגמר השני, אך סיים את התחרות במקום ה-15.
בשנת 2020 הופיע בהופעת קמאו בסרט הקומי "תחרות הזמר של האירוויזיון: סיפורה של Fire Saga" בכיכובו של ויל פרל.
אלכסנדר ולדימירוביץ' רוצקוי הוא מדינאי ופוליטיקאי רוסי, שהתפרסם כסגן נשיא רוסיה הראשון והיחיד (1991–1993) וכיהן לאחר מכן כמושל מחוז קורסק בשנים 1996–2000.
אלכסנדר רוצקוי נולד ב-1947 בעיר פרוסקורוב באוקראינה הסובייטית למשפחה בעלת מסורת צבאית.
סבו, אלכסנדר איוואנוביץ' רוצקוי, שירת בחיל מסילות הברזל הרוסי.
אביו, ולדימיר אלכסנדרוביץ' רוצקוי (1924–1991) שירת כקצין בחיל השריון של הצבא האדום (דרגתו האחרונה - סגן-אלוף).
ולדימיר רוצקוי נטל חלק במלחמת העולם השנייה, השתתף בכיבוש ברלין.
אמו, זינאידה יוסיפובנה, למדה בבית הספר לטכנאים ועבדה במגזר הציבורי.
כל ילדותו של אלכסנדר רוצקוי עברה בעיירות בקרבת בסיסי הצבא ששירת בהם אביו.
רוצקוי המשיך במסורת הצבאית המשפחתית.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר בשנת 1964 ולמד לימודי ערב תוך כדי עבודה כמכונאי מטוסים בשדות תעופה צבאיים.
בעקבות מעבר המשפחה לעיר לבוב בשל פרישתו של אביו מהצבא, הוא עבד במפעל.
ב-1966 נקרא לשירות חובה בכוחות המזוינים הסובייטיים.
באותה תקופה הוריו עברו להתגורר לקורסק.
בנובמבר 1966 החל את שירותו הסדיר צבא האדום בעיר בקאנסק, חבל קרסנויארסק, שם קיבל הכשרה של מקלען אווירי.
ב-1967 התקבל ללימודים בבית הספר לטיס בברנאול, אותו סיים ב-1971. עד שנת 1977 שירת בבית הספר לטיס בעיר בבוריסגלבק.
היה מדריך טיס, מפקד גף וסגן מפקד טייסת.
ב-1980 סיים את האקדמיה האווירית הצבאית ע"ש יורי גגארין ונשלח לגרמניה המזרחית לשרת בכוחות הסובייטים שהיו מוצבים שם.
הוא שירת ביחידת מפציצי סוחוי Su-25.
מ-1985 עד 1988 רוצקוי השתתף במבצעים צבאיים כחלק מהכוח הסובייטי באפגניסטן.
הוא היה מפקד כנף תקיפה אווירי של הארמייה ה-40 וביצע גיחות אוויריות עם המפציץ סוחוי Su-25. בתקופת המלחמה הוא ביצע סך הכול 428 גיחות אוויריות.
ב-6 באפריל 1986 מטוסו הופל על ידי טיל כתף FIM-43 רד-איי בקרב על בסיס ג'ווארה והוא נפצע קשה.
עם שחרורו מאשפוז נאסר עליו לטוס והוא היה לסגן ראש המרכז להכנה צבאית של חיל האוויר של ברית המועצות בעיר ליפצק.
ב-13 ביוני אותה שנה התפרסמו זכרונותיו לראשונה בעיתונות.
לאחר אימון קצר שב לחזית באפגניסטן ב-1988 והיה סגן מפקד כוחות חיל האוויר של הארמייה ה-40. ב-4 באוגוסט 1988 שוב הופל מטוסו, הפעם בידי מטוס 16-F של חיל האוויר הפקיסטני.
הוא נלכד על ידי המוג'הדין ונחקר על ידי המודיעין הפקיסטני.
כעבור שבועיים הוחזר לברית המועצות על ידי פקיסטן במסגרת עסקת החלפת שבויים.
לאחר חזרתו מהשבי הוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות.
בשנים 1988–1990 - למד באקדמיה צבאית של המטה הכללי.
לאחר סיום הלימודים מונה למפקד מרכז להכשרת טייסים בעיר ליפצק.
באוגוסט 1991 הועלה לדרגת גנרל.
כחייל מוערך פופולרי, הוא נבחר על ידי בוריס ילצין כמועמד לתפקיד סגן נשיא רוסיה בבחירות הנשיאותיות.
הוא היה סגן הנשיא מיולי 1991 ועד אוקטובר 1993. כסגן הנשיא הוא קרא להענקת עצמאות לחבלים טרנסניסטריה וחצי האי קרים במולדובה ואוקראינה בהתאמה.
בעת הלחימה בדרום אוסטיה הוא התקשר לנשיא גאורגיה אדוארד שווארדנדזה ואיים להפציץ מהאוויר את טביליסי.
המשבר החוקתי של שנת 1993
במהלך שנת 1992, החל רוצקוי להשמיע את קולו כאופוזיציה לילצין לרפורמות הכלכליות של יגור גאידר ורפורמות פנימיות של הנשיא.
הוא הועמד בראש ועדה למלחמה בשחיתות.
לטענותיו הוא גילה שמקורבים רבים של הנשיא ילצין מעורבים בתהליכים לא תקינים ואף איים להעביר את החומר לפרקליטות.
כתוצאה מכך, תפקידו בראש הוועדה הופסק.
במהלך דצמבר 1992 היה בשליחות בפקיסטן במטרה להביא לשחרור שבוים רוסים.
הוא השיג רשימות של שבוים אך לא הצליח לקדם את שחרורם.
במרץ 1993, ההתנגדות גברה כאשר הפרלמנט הרוסי, אספת נבחר העם, ניסתה לפטר את ילצין באמצעות הצבעת אי אמון וחודשים אחר כך נחקר אלכסנדר רוצקוי בעצמו על ידי נציגי ממשל ילצין שהאשימוהו בשחיתות.
בספטמבר 1993 ילצין קיצץ את סמכויות סגן הנשיא, אלא שבית הדין החוקתי הצהיר כי הצווים הנשיאותיים נוגדים את החוקה.
בהמשך אותו החודש ילצין פיזר את הפרלמנט.
בסוף החודש הגיע רוצקוי אל הפרלמנט והכריז כי הוא ממלא מקום נשיא רוסיה, הוא נשבע את השבועה הנשיאותית והוסיף: "אני נוטל את סמכויות הנשיא.
הצווים הנשיאותיים של ילצין נוגדים את החוקה".
נשיאותו הזמנית של רוצקוי, אף שהייתה חוקתית, לא הוכרה מחוץ לגבולות רוסיה, שבועיים לאחר מכן, אלימות שיסעה את העיר מוסקבה לגזרים כאשר בניין הפרלמנט הרוסי הופצץ על ידי טנקים של צבא רוסיה שצידד בנשיא ילצין.
רוצקוי היה עצור בכלא לפורטובו עד פברואר 1994, כאשר הוא ומשתתפים נוספים (ביניהם יו"ר הפרלמנט רוסלאן חסבולטוב) במרד כנגד הנשיא זכו לחנינה מידי הדומה הממלכתית, שזה אך נוסדה.
מיד עם שחרורו הוא הקים תנועה מפלגתית חדשה בשם "דרז'בה" (מעצמה), שנחלה כישלון בבחירות הפרלמנטריות ב-1995 ולא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות לנשיא רוסיה 1996 הודיע על תמיכתו במועמד הקומוניסט גנאדי זיוגאנוב.
באותה שנה הוא נבחר לעמוד בראש מחוז קורסק והיה מושל המחוז עד שנת 2000. פעילותו בראש המחוז ספגה ביקורת רבה.
הוא העמיד בתפקידי מפתח בני המשפחה.
תוך מספר שנים מספר אנשי מפתח בממשל המקומי הואשמו בשחיתות ונשפטו.
בבחירות למושל שהתקיימו בשנת 2000 נפסל מהשתתפות מספר ימים לפני קיום ההצבעה.
ב-2003 ניסה להתמודד בבחירות הפרלמנטריות לדומה, אך מועמדותו נפסלה.
ב-2007 היה ליושב ראש דירקטוריון מפעל הצמנט במחוז וורונז' ובמאי 2013 היה לחבר במועצה החברתית של ועדת החקירות של רוסיה והיה גם חבר בארגון החברתי "הוועדה לתמיכה ברפורמות הנשיאותיות".
רוצקוי תמך בסיפוח חצי האי קרים ובקיץ 2014 ניסה להתמודד בבחירות למושלות מחוז קורסק אך מועמדותו נפסלה.
ב-2015 נטל חלק בהקמת "מפלגת התעשייה והחקלאות המאוחדת".
הוא התמודד בבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2016 מטעם מפלגת "הפטריוטים של רוסיה", שלא הצליחה לעבור את אחוז החסימה ונותרה מחוץ לפרלמנט.
אלכסנדר איליץ רודימצב היה מפקד מצטיין בשורות הצבא האדום במלחמת העולם השנייה, שהתפרסם במהלך קרב סטלינגרד כמפקד דיוויזיית המשמר ה-13, וזכה פעמיים בעיטור גיבור ברית המועצות.
רודימצב נולד במחוז אורנבורג ברוסיה בשנת 1905. בשנות ה-20 הוא התגייס לשורות הצבא האדום.
בשנים 1936-1937 נשלח רודימצב לספרד כיועץ צבאי בכיר לצבא ספרד הרפובליקנית, במסגרת הסיוע הצבאי שהגישה ברית המועצות לצד הרפובליקני במהלך מלחמת האזרחים בספרד, וזכה בעיטור גיבור ברית המועצות על הצטיינותו במשימה זו.
בשלבי הפתיחה של המתקפה הגרמנית על ברית המועצות (מבצע ברברוסה) שימש קולונל רודימצב במפקד חטיבה ולאחר מכן כמפקד הקורפוס המוטס ה-3 באוקראינה המערבית.
בספטמבר 1941 הצליח חלק מהקורפוס שבפיקודו להיחלץ מהכיתור הגרמני של הכוחות הסובייטיים באזור קייב, ובראשית נובמבר הוקמה דיוויזיית הרובאים ה-87 משרידי הקורפוס תחת פיקודו של רודימצב.
בינואר 1942 קיבלה היחידה את עיטור הדגל האדום על הצטיינותה בקרבות ושמה שונה לדיוויזיית המשמר ה-13. במאי 1942 השתתפה הדיוויזיה במתקפה הסובייטית הכושלת באזור חרקוב (קרב חרקוב השני).
במהלך המתקפה היא הצליחה להדוף התקפות נגד גרמניות עזות, אך ספגה אבדות כבדות מאוד והוצאה מקו החזית לצורך ארגון מחדש.
על הצטיינותו בלחימה באזור חרקוב הועלה רודימצב לדרגת מיור גנרל.
ב-13 בספטמבר 1942 נשלחה דיוויזיית המשמר ה-13, בהוראה ישירה מהסטאבקה, לחצות את נהר הוולגה ולתגבר את כוחות הארמייה ה-62 בעיר סטלינגרד, שהותקפו על ידי כוחות גרמניים עדיפים.
הדיוויזיה ספגה אבדות נוראות, אך הצליחה לבלום את המתקפה הגרמנית במרכז סטלינגרד, ולהדוף אותם מהשטח השולט החיוני בגבעת מאמייב.
עמידת הגבורה של הדיוויזיה מנעה את נפילת סטלינגרד לידי הגרמנים כבר באמצע ספטמבר, ואיפשרה לארמייה ה-62 לייצב את מערך ההגנה שלה ולקבל תגבורות נוספות.
חייליו של רודימצב העריצו אותו בזכות אומץ ליבו, ושאבו השראה ממנהיגותו ומהדוגמה האישית שלו.
במהלך החודשים הבאים הגנו שרידי הדיוויזיה על האגף השמאלי של הארמייה ה-62, מצפון לערוץ נהר צאריצה, ולאחר שהכוחות הסובייטיים עברו למתקפה באזור סטלינגרד נטלו חלק במבצע לחיסול הכוחות הגרמניים בכיס סטלינגרד.
רודימצב, שהתפרסם בברית המועצות בעקבות התפקיד שמילא במהלך קרב סטלינגרד, קיבל בפעם השנייה את עיטור גיבור ברית המועצות על הצטיינותו בקרב.
לאחר תום המערכה באזור סטלינגרד התמנה רודימצב למפקד קורפוס המשמר ה-32, שכלל את הדיוויזיה המקורית שלו.
הקורפוס היווה חלק מארמיית המשמר החמישית, וביולי 1943 מילא תפקיד חשוב בבלימת המתקפה הגרמנית על הגזרה הדרומית של בליטת קורסק במסגרת קרב קורסק.
בשלבים המאוחרים יותר של המלחמה נגד גרמניה הנאצית, השתתף הקורפוס בהתקדמות אל נהר הדנייפר ובמבצעים של הצבא הסובייטי בצפון אוקראינה, במרכז פולין ובגרמניה.
כחלק מהחזית האוקראינית ה-1 השתתף הקורפוס במתקפה הסובייטית הסופית על ברלין (קרב ברלין) והצטיין שוב במהלך הלחימה.
רודימצב המשיך לפקד על הקורפוס עד תום המלחמה.
בתום המלחמה למד רודימצב באקדמיה צבאית של המטה הכללי.
בתום לימודיו, בשנת 1947 מונה למפקד קורפוס המשמר ה-11. בשנת 1951 מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי הצפון-סיבירי.
בשנת 1953 נשלח לאלבניה כנספח צבאי וכיועץ ראשי לרמטכ"ל צבא אלבניה.
בשנת 1956 שב לברית המועצות.
לאחר שובו - חזר לתפקידו במחוז הצפון-סיבירי.
בשנת 1960 מונה למפקד ארמיית המשמר הראשונה.
בשנת 1966 עבר להיות יועץ לצוות המפקחים הכלליים של משרד ההגנה- תפקיד שניתן בדרך כלל לגנרלים שפרשו משירות פעיל.
אלכסנדר רודימצב התגורר במוסקבה, כתב ספרי זיכרונות ונובלה עלילתית אחת.
הוא מת ב-13 באפריל 1977. נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
אלכסנדר רוברט ג'ונסטון היה פקיד קולוניאלי בריטי אשר כיהן בפועל כמנהלן (administrator) בהונג קונג והיה בפועל מושל המושבה.
בשנת 1854 התקבל כחבר בחברה המלכותית בשל מחקריו על הטבע של סין.
ג'ונסטון נולד בקולומבו שבציילון (כיום סרי לנקה) והיה בנו השלישי של סר אלכסנדר ג'ונסטון, השופט הראשי של המושבה בריטית.
בשנת 1828 עבר למאוריציוס כפקיד קולוניאלי בריטי, ושירת בה עד 1833.
בין השנים 1833–1834 שימש כמזכירו הפרטי של בן דודו, ויליאם נאפייר, אשר כיהן כממונה הראשי על הסחר עם סין.
נאפייר נפטר באוקטובר 1834, והוחלף על ידי ג'ון פרנסיס דייוויס, וג'ונסטון הועסק על ידיו כמזכיר ועדת הסחר עם סין.
לאחר פרישתו של דייוויס בינואר 1835 מונה ג'ונסטון לתפקיד השליש לממונה על הסחר עם סין, ובנובמבר 1836 מונה לתפקיד המשנה לממונה.
ב-1837 כאשר בוטל התפקיד מונה ג'ונסטון לתפקיד סגן הממונה על הסחר.
ב-22 ביוני 1841 הצטרף ג'ונסטון לכוח החלוץ הבריטי במסגרת מלחמת האופיום הראשונה ולאחריה מונה לתפקיד המנהלן בפועל (acting administrator) של הונג קונג, תפקיד בו כיהן עד דצמבר 1841.
ב-10 באוגוסט 1841 עת הגיע סר הנרי פוטינגר לסין, הוא הורה לג'ונסטון להמשיך בתפקידו כמנהלן בפועל.