tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-20 באוגוסט 1989 ביקשו שניים מהניצולים, אברהם שפירא וישראל פנסטר, אשר עלו לארץ, להכיר בירוסלבה לויצקה ובמשפחתה כחסידי אומות העולם.
ב-21 בספטמבר 1989 הוכרו ירוסלבה לויצקה ומשפחתה כחסידי אומות העולם.
היא קיבלה תעודת כבוד וניטע עץ לכבודה בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
סבה אלכסנדר לויצקי ואמה קטרזינה לויצקה הוכרו גם הם כחסידי אומות העולם.
בשנת 1995 היא זכתה באזרחות ישראלית, בקצבה ובמגורים בחיפה ומאז היא מתגוררת בבית הורים לקשישים בחיפה.
בינואר 2013 קיבלה ירוסלבה תעודת הוקרה מעמותת דורות ההמשך על פעילותה הנשגבת להצלת יהודים בתקופת השואה, על אומץ לב יוצא דופן בימים חשוכים, על אהבת האדם באשר הוא אדם.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של ירוסלבה ואותר מקום מגוריה.
אבן לכבודה הוצבה בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה בשכונת רמת אלון בחיפה.
בינואר 2025 לרגל יום הולדתה ה-90 הגיעו לבית ההורים שבו היא מתגוררת תלמידים מבית הספר בסמ"ת בחיפה, במסגרת פעילות משותפת עם המכון העירוני ללימודי השואה ומועדון רוטרי, כדי לחגוג לה עם פרחים ועוגות.
ירוסלב נאד (בסלובקית: Jaroslav Naď; נולד ב-21 במרץ 1981) הוא פוליטיקאי סלובקי ממפלגת אנשים רגילים ואישים עצמאיים.
נאד נולד בניטרה ב-21 במרץ 1981. בין השנים 1999–2004 סיים תואר שני במדעי המדינה בפקולטה למדעי המדינה ויחסים בינלאומיים של אוניברסיטת מאטיי בל בבאנסקה ביסטריצה.
כחלק מלימודיו התמחה במוסדות נאט"ו בבריסל ובמשרד ההגנה.
הוא למד בקורסים נוספים בתחום הביטחון והיחסים הבינלאומיים בארצות הברית, גרמניה ובלגיה.
בשנת 2018 השלים דוקטורט בביטחון לאומי ובין-לאומי באקדמיית הכוחות המזוינים על שם הגנרל מילאן רסטיסלאב שטפאניק.
בתחילת דרכו, נאד היה חבר במפלגת "כיוון - סוציאל-דמוקרטיה" אשר אביו היה אחד ממייסדיה.
עם זאת, כעבור כמה שנים הוא עבר מהפך פוליטי משמאל לימין ועזב את המפלגה.
עוד במהלך לימודיו באוניברסיטה, נאד עבד בארגונים הלא-ממשלתיים המרכז האירו-אטלנטי, והחברה הסלובקית למדיניות חוץ.
לאחר שסיים את לימודיו בשנים 2004 עד 2013 עבד במשרד ההגנה בתפקידים שונים, בין היתר כסגן מנהל המחלקה ליחסים בינלאומיים, מנהל לשכת מזכיר המדינה ויועצו, והמנהל הכללי של המדור למדיניות הגנה, יחסים בינלאומיים וחקיקה.
בין השנים 2012–2013 עבד כדיפלומט ושימש כראש מדור ההגנה במשלחת הקבועה של סלובקיה לנאט"ו ובנציגות הקבועה של סלובקיה באיחוד האירופי.
בשנים 2014–2015 עבד כסגן מנהל הארגון הלא ממשלתי גלובסק.
בשנים 2016–2018 עבד כדירקטור בארגון הלא-ממשלתי המכון הסלובקי למדיניות ביטחון.
ב-2018 הצטרף נאד למפלגת הימין אנשים רגילים ואישים עצמאיים.
הוא שימש כמומחה הביטחון של המפלגה במשך מספר שנים, ובמקביל פעל כפוליטיקאי עצמאי בזירה המקומית.
בדצמבר של אותה שנה הוא הפך לסגן ראש מועצת הכפר הרובה בורשה.
בפברואר 2020 הוא נבחר למועצה הלאומית מטעם המפלגה.
ב-21 במרץ של אותה שנה הוא מונה לשר ההגנה בממשלתו של איגור מטוביץ'.
ירוסלבאס ראקוויצ'יוס (בליטאית: Jaroslavas Rakevičius; 1904–1978) היה חסיד אומות העולם אשר הציל כעשרים משפחות יהודיות במהלך שואת יהודי ליטא על ידי גרמניה הנאצית.
בין האנשים שניצלו היה גם הילד אהרן ברק, לימים נשיא בית המשפט העליון של ישראל.
חלק מהניצולים הוברחו מתוך גטו קובנה על ידי ירוסלבאס ראקוויצ'יוס ובניו, שליוו את היהודים דרך ביערות עד לביתם בכפר קיידז'אי (Keidžiai), במרחק כמאה קילומטרים מקובנה.
בעזרת שכניהם הסתירו בני משפחת ראקוויצ'יוס את היהודים על לשחרור האזור בידי הצבא האדום.
ב-15 ביולי 1976 הכיר "יד ושם" בירוסלבאס ראקוויצ'יוס כחסיד אומות העולם.
ירוסלב שפילר (בצ'כית: Jaroslav Špillar; 11 באוקטובר 1869 – 20 בנובמבר 1917) היה אמן צ'כי שהתמחה בציור אתני.
הוא היה בנו של פקיד פיננסי.
גם אחיו קארל שפילר ורודולף שפילר הפכו לאמנים.
בשנת 1885, הוא הפך לאחד התלמידים הראשונים בבית הספר לאמנויות שימושיות בפראג, שם למד אצל פרנטישק ז'נישק ויאקוב שיקנדר.
לאחר מכן הוא בילה חמש שנים באקדמיה לאמנויות יפות עם מקסמיליאן פירנר.
בסיום לימודיו יצא למסע הלימודי המסורתי לאיטליה, וכן לכמה מקומות נוספים.
ב-1888 הוא החל להתעניין באזור מערב בוהמיה והתיישב שם ב-1891. בתחילה הוא התגורר בפוסטז'קוב, ולאחר מכן עבר לכפר הקטן טראבניקי.
מאוחר יותר (בשנת 1902), הוא בנה וילה ואירח סלבריטאים רבים.
בשנת 1904, הוא החל לגלות סימנים של הפרעה נפשית חמורה.
בסופו של דבר הוא נאלץ להיות מאושפז בבית החולים הפסיכיאטרי בדובז'אני, שם נפטר.
רוב ציוריו וחומרים אתנוגרפיים אחרים נשמרים בגלריה של האחים שפילר במוזיאון צ'ודסקה בדומז'ליצה.
ירוסלב צ'רמק (בצ'כית: Jaroslav Čermák; 1 באוגוסט 1830 – 23 באפריל 1878) היה צייר צ'כי הידוע בעיקר בזכות ציורי ההיסטוריה שלו.
רבים מציוריו נמצאים באוסף הגלריה הלאומית של פראג.
בילדותו סבל צ'רמק מפציעה בירך, ובשל סיבוכים שנוצרו הוא בילה חלק מילדותו צמוד למיטה.
תאונה זו שימשה כנראה השראה לתחילתו האמנותית, שכן בעודו במיטה, ללא אפשרות לזוז, הוא מצא עניין בציור.
ב-1847 ו- 1848, צ'רמק למד באקדמיה לאמנויות יפות בפראג כתלמידו של כריסטיאן רובן.
חלומו של צ'רמק היה להיות צייר היסטוריה; כיוון שהרגיש שהאימונים בפראג לא הספיקו, הוא נסע לאנטוורפן, שם למד אצל גוסטב וואפרס ולואי גאליט.
ב-1852 התיישב בפריז; עם זאת, הוא טייל ברחבי אירופה ולעיתים קרובות חזר למולדתו.
הוא ביקר לעיתים קרובות במונטנגרו, ובשנת 1862 לחם לצד ראשי הרצגובינה וחייליהם בהתקוממות הרצגובינה (1875–1877).
על אומץ ליבו בקרב הוענקה לו מדליה על ידי ניקולס הראשון ממונטנגרו.
אחד הרחובות בפודגוריצה נקרא על שמו.
ב-1874 תכנן ובנה בית משלו בפריז.
הוא הושפע מיצירתו של פטר פאול רובנס.
במהלך שהותו בפריז הוא נתקל באז'ן דלקרואה ובאלכסנדר-גבריאל דקאן והכיר את יצירותיהם.
רבים מציוריו תיארו סצנות מההיסטוריה הצ'כית; עם זאת, הוא התעניין גם בנושאים ממונטנגרו והרצגובינה העתיקה.
הוא היה תומך חשוב דרך האמנות בתחייה הלאומית הצ'כית, והשתתף באופן פעיל במאמצי האמנציפציה של צ'כים ומדינות קטנות אחרות באירופה.
נושאי יצירותיו נושאים חותמת של עמדה נגד בית המלוכה הבסבורג.
הוא צייר פורטרטים ויצירות ז'אנר בנוסף לציורי היסטוריה.
ירוסלב צ'רמק נפטר ב-23 באפריל 1878 בפריז.
שרידיו הועברו לפראג בשנת 1888. הוא קבור בבית הקברות אולשאני בפראג.
ירוסלב ווז'ניאק (בצ'כית: Jaroslav Vožniak; 26 באפריל 1933 – 12 במאי 2005) היה צייר ויוצר הדפסים צ'כי, חבר בקבוצת האמנים שמידרה (Šmidra).
ירוסלב ווז'ניאק הוכשר כליטוגרף בין השנים 1949 ו-1951. הוא סיים את לימודיו ב-1952 ובאותה שנה החל את לימודיו באקדמיה לאמנויות ומלאכה בפראג אצל פרופ' קארל סבולינסקי.
בשנת 1954 עבר לאקדמיה לאמנויות לסטודיו של פרופ' ולדימיר סילובסקי.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1959. משנת 1955 היה חבר בקבוצת Šmidra.
הוא הציג בתערוכת יחיד בשנת 1964, ובתערוכות משותפות פראג, 1965. במהלך הובלת הציורים לאחת התערוכות, ניגרם נזק לציור הגדול בשם "איקרוס" (1958-1959).
הציור הפגוע נמצא לאחר שנים רבות בעליית גג של בית, הוא שוחזר בשנים 2019–2020 והוצג בגלריה לאמנות מודרנית ברודניצה ב-2021.
בשנות ה-60 עד 1965 הוא עבד כשומר לילה באוסף הפסלים של הגלריה הלאומית בזברסלב.
לאחר 1965 שיתף פעולה עם האדריכל Jindřich Santar, שעבד בהכנת תערוכות (בין היתר לביתן הצ'כוסלובקי באקספו 58 בבריסל).
ב-1965 הציג ווז'ניאק גם בקרקוב, בסלון דה לה ז'ון פיינטור ובגלריה למברט בפריז.
באותה שנה זכה בשתי מדליות זהב על תרומתו לתערוכת התכשיטים הבין-לאומית.
במחצית השנייה של שנות ה-60 שיתף ווז'ניאק פעולה עם חברת התכשיטים Jablonec בבעלות המדינה וגם השתתף בתערוכה באקספו 67 במונטריאול.
בתחילת 1968–1969, הוא יצר עבור חברת התכשיטים סדרה מפורסמת של תכשיטים מודרניים, שהוצגו לראשונה בשוק התערוכות של ליברץ ואחר כך במונטריאול (1969).
ווז'ניאק ביקר מספר פעמים בפריז, שוודיה, לנינגרד ושהה פעמיים בקנדה.
בתקופת ה"נורמיזציה" לאחר השתלטות הקומוניסטים, היו לירוסלב ווז'ניאק בעיות עם המשטר החדש, גם בגלל בנו, שהיה המתופף של להקה מוזיקה מודרנית.
באותה תקופה עיצב דיפלומות וחומרים מודפסים אחרים, כרזות עבור הגלריה הלאומית והמכון לחינוך בריאות ואייר מספר ספרים.
כל חייו סבל מנרקולפסיה ונאלץ לקחת תרופות כדי להתרכז בעבודתו.
משנת 1980 הוא קיבל קצבת נכות עקב מצבו הבריאותי הקשה לאורך זמן.
לאחר 1989 ירוסלב ווז'ניאק, בניגוד לחבריו שמונו לפרופסורים באקדמיה, לא היה פעיל יותר בציבור.
אולם בזבראסלב נוצר סביבו מעין "בית ספר ווז'ניאק", שכלל בתו, חתנו וכלתו.
מערך הרישומים הנרחב של ווז'ניאק ל"קומדיה האלוהית" של דנטה ו"הברית החדשה" שנוצרו בין 1958 ל-1960, היה הניסיון המיוחד שלו לפרש נושאים מסורתיים בצורה מודרנית.
הדמויות מפושטות באופן קיצוני לסמל בצורת חרוט הנשלט על ידי עיניים גדולות ומוארות, הנוף מיוצג על ידי מדבר מסוגנן עם סלעים ועצי דקל.
השפעת הציורים מועצמת על ידי שימוש בצבעים מנוגדים וחדים.
כמה מוטיבים האופייניים ליצירות אחרות של ווז'ניאק מופיעים כאן - העין כמרכז הסצנה, סמל של המתבונן והעד, כמו גם סמל למראה הפנימי - סלעים מתפוררים כסמל כללי להתפוררות הערכים.
במקביל נוצרו רישומי צבעי מים בדיו, בעזרתם תיאר הצייר מעין אוסף של דמויות שנבחרו בחופשיות מהעולם האמיתי (ג'ינגיס חאן, קלאופטרה, ועוד).
בתחילת שנות ה-50 וה-60, פנה ווז'ניאק, כמו רוב חבריו, לציור מופשט, ויצר סדרה של קומפוזיציות אדומות שבהן חלקות הציור הופרעה על ידי התערבויות של חריטה ושריטות.
ציורים מופשטים עם רישום מפורט ווירטואוזי, שהמוטיבים שלהם בצורת צינורות ולהבי סכינים מתייחסים לעולם האמיתי.
מאוחר יותר הוא קבע כמה מהרישומים הללו במסגרות שחורות שהורכבו משברים של עיטורי עץ מגולפים ישנים ( 1963).
בתחילת שנות ה-90, ווז'ניאק חיפש שוב דרך להפשטה, תוך שהוא מתאים לשיטתו של פולוק באמצעות צבע סינתטי יצוק (הומאז' לג'קסון פולוק) 1991, 1994, 2003).
אולם העבודות שלו אינן נראות אקספרסיביות - הן כמעט מונוכרומטיות או מוגבלות למגוון גוונים של צהוב, ועקבות הצבע שנוצרו מהיציקה קרובים לרשת רגילה.
ווז'ניאק מתמקד רק באנרגיה ה"מופשטת" עצמה - עקבותיה, תיעודיה, הקליגרפיה, הזרימה הטקסית, ההרמוניה המרובדת והאפקט המדיטטיבי.
ירוסלב צ'יהאק (בצ'כית: Jaroslav Čihák; 24 ביולי 1891 - 30 באפריל 1944) היה מייג'ור גנרל בצ'כוסלובקי, אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
צ'יהאק נולד בקרטונוהי ב-24 ביולי 1891. ב-1912 הוא התנדב לשירות בן שנה אחת בצבא האוסטרו-הונגרי.
לאחר מכן הוא הועבר למילואים.
הוא החל לעבוד כפקיד בנק בעיר חרודים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא גויס לשירות פעיל.
הוא הועלה לדרגת לוטננט משנה, ומונה למפקד מחלקה.
הוא לחם בחזית המזרחית, נפצע פעמיים, ובספטמבר 1916 נפל בשבי הרוסי.
בשבי, הוא הצטרף ללגיונות הצ'כוסלובקיים שלחו לצד הצבא הרוסי למען עצמאות ארצם.
בעקבות מהפכת אוקטובר, לחמו הלגיונות לצד הצבא הלבן במלחמת האזרחים הרוסית.
לאחר סיום המלחמה, חזר צ'יהאק לצ'כוסלובקיה, שזכתה בינתיים בעצמאותה.
הוא הועלה לדרגת מאיור ומונה למפקד גדוד.
ב-1926 הוא החל ללמד באקדמיה הצבאית בפראג.
ב-1929 החל ללמד בבית הספר למפקדים בפראג.
בין 1931 ל-1939 הוא פיקד על גדודים שונים לפני שמונה למפקד בית הספר לחי"ר במילוביצה.
בעקבות הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה במרץ 1939, צ'יהאק הצטרף לארגון המחתרת "אובראנה נארודנה" ("הגנה על האומה").
בפברואר 1940, הצליחו הגרמנים לחסל את מרבית הנהגת הארגון, וצ'יהאק נאלץ להימלט לצרפת.
הוא הצטרף אל הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה, ומונה לסגן מפקד הדיוויזיה ה-1 של הצבא הצ'כוסלובקי הגולה.
יחד עם הדיוויזיה הוא השתתף קרבות נגד הגרמנים בצרפת.
לאחר נפילת צרפת, הוא נמלט יחד עם ההנהגה הצ'כוסלובקית לבריטניה.
בבריטניה, התארגן מחדש הצבא הצ'כוסלובקי הגולה, וצ'יהאק מונה לראש מטה משרד ההגנה - תפקיד שהפך אותו בפועל למפקד הצבא הצ'כוסלובקי הגולה.
הוא כיהן בתפקיד עד 13 בינואר 1941. בפברואר 1942 הוא מונה לחבר במועצת המדינה של הממשלה הגולה.
כמו כן, הוא שימש כיו"ר הצלב האדום הצ'כוסלובקי.
הוא נפטר בלונדון ב-30 באפריל 1944.
ירוסלב פרוחזקה (בצ'כית: Jaroslav Procházka; 26 ביוני 1897 – 7 באוגוסט 1980) היה איש צבא, בלשן והיסטוריון צ'כוסלובקי.
שימש כראש המטה הכללי של צבא צ'כוסלובקיה בין השנים 1950–1952, ולאחר מכן שימש כפרופסור לכלכלה ולמדע המדינה באוניברסיטת קארל בפראג, וכרקטור האוניברסיטה 1958–1966.
פרוחזקה נולד בפלזן ב-26 ביוני 1897. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא לחם במסגרת הלגיונות הצ'כוסלובקיים הן בחזית המזרחית והן בחזית המערבית.
ב-1925 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה.
ב-1931 הוא היגר לברית המועצות, שם תרגם לצ'כית את כתביהם של קרל מרקס וולדימיר איליץ' לנין.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא שימש כקצין חינוך ביחידות צ'כוסלובקיות שלחמו לצד הצבא האדום.
עם סיום המלחמה, הוא חזר למולדתו ומונה לראש מינהל החינוך וההשכלה הצבאית.
שלוש שנים לאחר מכן, הוא עבר לשמש כיועצו הפוליטי והמשפטי של הרמטכ"ל דאז לודביק סבובודה.
בפברואר 1948 השתלטו הקומוניסטים על צ'כוסלובקיה.
ב-26 באפריל 1950 מונה פרוחזקה לרמטכ"ל החדש.
במהלך כהונתו, עבר הצבא הצ'כוסלובקי ארגון מחדש על פי המודל של הצבא האדום.
קצינים שלא היו נאמנים דיים למשטר החדש סולקו מהצבא, ולפעמים אף הואשמו בבגידה ונידונו למאסר או למוות.
ב-31 בינואר 1952 הוא פרש מהתפקיד ועזב את הצבא.
פרוחזקה הפך לפרופסור לכלכלה ולמדע והמדינה באוניברסיטת קארל בפראג.
תחומי המחקר שלו היו תולדות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, תנועת העבודה הבינלאומית, ותולדות היחידות הצ'כוסלובקיות במהלך מלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1958–1966 שימש כרקטור האוניברסיטה.
הוא נפטר בפראג ב-7 באוגוסט 1980.
ירופאחה (בספרדית: Yerupajá) הוא הר קרחוני-עד שממוקם ברכס הרי הוואיוואש, במרכז פרו, אמריקה הדרומית.
זוהי הפסגה הגבוהה ביותר ברכס ההרים; גובהה 6,634 מ', מה שהופך אותה לשנייה בגובהה בפרו אחרי פסגת וסקראן, שהיא הגבוהה ביותר באגן האמזונס.
העלייה הראשונה לפסגתו של ירופאחה נעשתה בשנת 1950 על ידי ג'ים מקסוול ודייוויד הארה.
השם ירופאחה מגיע משפת קצ'ואה ופירושו "שחר לבן" (yuraq, לבן; pajaj, שחר).
ההר ממוקם על משולש הגבולות של המחוזות אנקאש, ואנוקו ולימה.
פסגת ההר היא הפסגה השנייה בגובהה בפרו, ומהפסגות הגבוהות בעולם.
קשה מאוד להגיע לפסגתו, בשל הקצוות והקירות הכמעט אנכיים שלו, מה שהיה הופך אותו לאידיאלי לתרגול של טיפוס הרים מקצועי, אילו לא היה בגובה כה רב.
מעטים הגיעו לפסגתו עד כה.
האקלים על פסגת ההר הוא אקלים אלפיני.
על הפסגה נמצאים קרחוני עד.
השילוב של קיום משקעים רבים ושל קור עד תמידי, גורם לסופות שלג קשות.
גובהו הרב מקשה על הנשימה אצל מטפסים שאינם מורגלים בכך.
במבט מרחוק, ירוחפה הוא ענק ביחס להרים המושלגים האחרים המרכיבים את רכס ההרים.
צידו המזרחי הוא התלול ביותר.
הקצוות המרשימים שלו נראים מכל רכסי הסביבה.
בצידו המערבי הוא מעוצב כגרזן שקצהו, שהוא הפסגה, דבר הנותן את הרושם כי הרקיע עובר דרכו וחצוי לשני חלקים של כחול אינסופי.
1950 - טיפוס על האגף הדרומי על ידי דייוויד הארה וג'יימס מקסוול.
1966 - טיפוס על הצד המערבי, מסלול לאורך 13 ימים על ידי לייף פטרסון (Leif Patterson) וחורחה פטרק (Jorge Peterek).
1968 - טיפוס מהצד הצפון מזרחי על ידי כריס ג'ונס ופול דיקס (הגיעו לפסגה, 30 ביולי), בתמיכת דין קאלדוול ורוג'ר הארט.
1979 - העלייה המקסיקנית הראשונה, על ידי נאבור קסטיו, אנטוניו קרמונה וויסנטה אינוחוסה.
ירוצ'ין (בפולנית: Jarocin) היא עיירה במערב-מרכז פולין, ובה 26,410 תושבים (נכון ל־31 בדצמבר 2021).
היא מהווה את בירתו המנהלית של מחוז ירוצ'ין ונמצאת בפרובינציית פולין גדול.
העיירה היא יישוב בעל היסטוריה ארוכה, אשר נוסד והוענקו לו זכויות עיר עוד במאה ה־13. בכיכר השוק שבעיר ניצב בית העירייה (ראטוש) שנבנה בין השנים 1799–1804, ושוכן בו המוזיאון האזורי של ירוצ'ין.
קהילה יהודית התקיימה בעיר עד שנות ה־20 של המאה ה־20, אז החלה עוינות גוברת מצד האוכלוסייה המקומית כלפי היהודים, שהתבטאה במהומות והתנגשויות תכופות.
בעקבות כך, יהודים רבים עזבו לערים גרמניות גדולות יותר.
בראשית שנות ה־30 נותרו בעיר כ־120 יהודים בלבד.
עם תחילת הכיבוש הגרמני בשנת 1939, גורשו יהודים אלה לפוזנן, ורובם נספו בגטאות או במחנות ריכוז באזורים המזרחיים של פולין.
לקהילה היהודית בירוצ'ין היה בית כנסת, שנבנה מחדש בשנות ה־40 של המאה ה-19 באתר בו נשרף קודמו.
העיירה זכתה לפרסום נרחב בשנות ה־80 של המאה ה־20 בזכות פסטיבל ירוצ'ין, שהיה אחד מפסטיבלי הרוק והפאנק הראשונים בפולין ובמדינות ברית ורשה, ואף באירופה כולה.
הפסטיבל הראשון נערך בשנת 1980.
האדמות של ירוצ'ין הוזכרו לראשונה במסמך משנת 1257 שהונפק על ידי הדוכס בולסלאב החסוד מדוכסות פולין הגדולה.
העיירה מוקמה בנקודת מפגש נוחה של דרכי מסחר מורוצלב לטורון ומפוזנן לקליש.
ירוצ'ין הייתה עיר פרטית של האצולה הפולנית, ושכנה מבחינה מנהלית במחוז קליש בפרובינציית פולין הגדולה של ממלכת פולין.
ירוצ'ין סופחה לממלכת פרוסיה במהלך החלוקה השנייה של פולין בשנת 1793, והשתייכה לפרובינציית פרוסיה הדרומית שהוקמה באותה שנה.
בשנים 1807–1813, בתקופת המלחמות הנפוליאוניות, נכללה העיר בדוכסות ורשה, אך לאחר מכן הוחזרה לשליטת פרוסיה.
החל משנת 1815 נכללה העיר בדוכסות הגדולה של פוזן, ומ-1848 בפרובינציית פוזן.
בשנת 1871 הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית.
בשנת 1889 נכללה במחוז ירוצ'ין (Jarotschin) שהוקם אז בפרובינציית פוזנן.
ירוצ'ין נטלה חלק במרד הגדול של פולין (1918–1919), והייתה לעיר הראשונה בפרובינציית פוזנן שבה הוקמה מועצת חיילים.
המורדים הפולנים תפסו את מחנה הצבא המקומי ואת מסילת הרכבת המרכזית בלילה שבין 8 ל-9 בנובמבר 1918 – ימים ספורים לפני הכרזת העצמאות של פולין ב-11 בנובמבר.
לאחר מכן נכללה העיר ברפובליקה הפולנית השנייה.
במרד נהרגו 42 מורדים פולנים מהעיר ירוצ'ין והכפרים הסמוכים.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם שימשה ירוצ'ין כעיר מחוז בוויבודיות פוזנן.
בשנת 1939, במהלך מלחמת העולם השנייה, סופחה ירוצ'ין על ידי גרמניה הנאצית ונכללה בפרובינציית רייכסגאו וארטלנד שזה עתה הוקמה, כחלק מנפת ירוצ'ין (Jarotschin).
פולנים שנעצרו במהלך אקציית האינטליגנציה נכלאו בבית הסוהר המקומי.
אזרחים פולנים רבים, במיוחד יהודים, גורשו מבתיהם ובמקומם יושבו גרמנים אתניים שהובאו ממדינות הבלטיות, ווהלין ובוקובינה, בהתאם למדיניות ה"לבנסראום" של המשטר הנאצי.
תושבים רבים אחרים נשלחו לעבודות כפייה בגרמניה.
הגרמנים השחיתו את האנדרטה שניצבה מעל קבר האחים של לוחמי מרד פולין הגדול (1918–1919) שנפלו בקרב.
מחנה מאסר לעבודות כפייה פעל בסמוך לעיר מינואר 1941 עד ינואר 1945. למרות זאת, פעלה בעיר תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה, ובכללה הארגון הצבאי החשאי (Tajna Organizacja Wojskowa) ומבנים של המדינה הפולנית במחתרת.
מספר חברי התנגדות נעצרו, נשפטו למוות על ידי שלטונות הכיבוש והוצאו להורג בעיר דרזדן בשנת 1943.
לאחר כיבוש האזור על ידי הצבא האדום ותום המלחמה בשנת 1945, הוחזרה ירוצ'ין לידי פולין.
עם זאת, המדינה נשלטה על ידי משטר קומוניסטי שנקבע בידי הסובייטים ונמשך עד לנפילת הקומוניזם בשנות ה-80. בשנת 1948 שוקמה מצבת זיכרון ללוחמים הפולנים שנפלה קורבן להשחתה.
בשנת 2016 הורחבו גבולות העיר במעט, כאשר חלק מהכפר בחורז'ב סופח לתחומה.
הרוחות הנפוצות ביותר בירוצ'ין מגיעות מהכיוון המערבי (כ-80%), עם מגמה לעלייה בתדירות הרוחות מדרום-מערב ובהמשך מדרום.
עוצמת הרוחות משתנה, כאשר הרוחות החזקות ביותר נושבות ממערב, בעיקר במהלך חודשי החורף.
הפרשי הטמפרטורות עונתיים נמוכים מהממוצע הארצי.
האביב והקיץ מתחילים מוקדם, ואילו החורף קצר ומתון.
אזור זה מאופיין בכמות המשקעים הנמוכה ביותר בפולין, עם ממוצע שנתי של כ־550 מ"מ.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 8.9 מעלות צלזיוס.
החודש הקר ביותר הוא ינואר, והחם ביותר הוא יולי.
על פי נתוני סוף שנת 2021, ירוצ'ין מדורגת במקום ה-14 במספר התושבים ובמקום ה-17 בצפיפות האוכלוסין במחוז פוזנן רבתי.
מאז הקמתה הייתה ירוצ'ין עיר מסחר.
במקום הצטלבו דרכי מסחר שהובילו מטרנוב לוורוצלב, וכן מפוזנן לקליש, עובדה שתרמה להתפתחות המסחר והעיסוקים בעיר.
התפתחות משמעותית חלה בסוף המאה ה־19, כאשר ירוצ'ין הפכה לצומת רכבות אזורי.
מספר התושבים בעיר שילש את עצמו והגיע לכ־6,250 נפש.
ירוצ'ין שוכנת בתחומי האזור הכלכלי המיוחד של ולבריך.
בעיר מצויים כ־500 דונמים של שטחים פתוחים להשקעות.
כמו כן, פועלות בעיר חברות מוניציפליות בתחומי ניהול משק המים והביוב, טיפול בפסולת ובנייה.
מרבית המפעלים התעשייתיים שוכנים בחלקה המערבי של העיר.
יהודים החלו להתיישב בירוצ'ין במחצית הראשונה של המאה ה-17; האזכור הראשון לקיומה של קהילה יהודית בירוצ'ין מתוארך לשנת 1669. היהודים הגיעו מערים סמוכות וכן מקאליש ופוזנן.
במשך המאות הבאות, עד שנות ה-60 של המאה ה-19, אוכלוסיית הקהילה היהודית התפתחה בהתמדה.
+ התפתחות האוכלוסייה היהודית בירוצ'ין שנה מספר יהודים אחוז מכלל
עם העלייה הדמוגרפית במאה ה-18, התפתח "הרחוב היהודי" הסמוך לשוק העיר.
הקהילָה החזיקה בבניין בית כנסת כבר בשנת 1686, שהיה ברחוב גוזייה; בית כנסת נוסף נבנה לפי נתונים מ-1752 ברחוב היהודי.
מאז המאה ה-17 פעל באזור גם חדר, מקווה ובור מים יהודי.
ב־21 במאי 1773 שריפה גדולה השמידה חלק ניכר מהעיר, כולל הרחוב היהודי והבית כנסת; נהרסו כ־20 בתים ועוד כ־40 מבנים ותכולה, בהם גם בית הכנסת, ששוקם לפני שנת 1793.
לאחר השריפה ב־1773, הבעלים יאן רדולינסקי הבטיח ליהודים תנאים נוחים להתיישבות, והגדיר גם דרישות תחזוקה: ניקוי רחוב וסילוק זבל פעם בשבוע.
בחוזה, שנחתם עם כל הקהילה, נקרא בין השאר: "על היהודים לא להפריע לפולחן הקתולי, לסגור בתיהם בזמן תהלוכות" – חתומים על החוזה גם מספר שמות יהודיים מקומיים, כגון: מיכאל לאוצררס פרנציג, מנאסייס מאסקה, אברהם איק (יצחקוביץ'), יעקב מרקוביץ', ועוד.
שיקום העיר לאחר השריפה התקדם במהירות: כבר ב־1775 תועדו 24 בתים של משפחות יהודיות.
בשנת 1777, לפי ביקורת כנסייתית, מתוך 467 תושבים היו 101 יהודים; ב־1784 נמנו 224 יהודים בעיר; ב־1787 מתוך 85 בתי מגורים, 31 היו בבעלות יהודית, מתוכם 24 בתים חדשים ו-7 "זקוקים לשיפוץ רב".
ב־1793 חיו בעיר 321 יהודים (33.3% מהאוכלוסייה), ובמסמכים מאותה שנה מצוינים כ־61 בעלי מלאכה, מתוכם 30 נוצרים ו-31 יהודים.
היהדות שלטה במספר ענפי מלאכה: ב־24 קצבים, 5 פרוותיים, ועוד סוחרים בענפי מתכת, חייטים, ספרים, מלחים, שוחטים ועוד.
חלק מן הקהילה עסק בשווקים: מסחר במלח, בשמן ובצמר כבשים, וחלק מהנשים במכירת דגן וקמח; יהודים רבים היו גם מלווים כסף.
רובם הפעילו את פעילותם עצמאית או בעבודה תחת גילדות יהודיות, ללא תלות בגילדות נוצריים.
ב־יוני 1833 הרשויות הפרוסיות פקדו על הגירה יהודית מאזורי הכפר לעיר, ותושבים רבים עברו לגור בירוצ'ין.
הקהילה היהודית נרתעה מהתמיכה באוכלוסייה המקומית הנוצרית, אך הופנתה כלפיהם חשד על רווחים גבוהה בהלוואות בריבית.
עם זאת, עם ירידת תמיכתם של מוסדות אשראי פולניים, רוב העשירים נותרו בעיר בעוד העניים נטו להישאר משום שלא יכלו לעזוב.
אבן היסוד לבית הכנסת הקיים בעיר הונחה על ידי ולדיסלב רדולינסקי ב־12 ביולי 1841. אין מידע על פנים המבנה.
בין השנים 1894–1896 רק יהודי אחד בעיר השתכר מעיבוד אדמה.
בקרב היהודים היו אז 12 חייטים, 6 קצבים, וכן בעלי מקצועות כמו כובען, ושען.
שירות דתי סופק על ידי רבנים רבים: בראשית היישוב – אהרן בן מרדכי צבי, מרדכי יצחק צבי בן שמעון, ישראל בן נחמן (מוכר כ"מורנו"), יוסף בן ישראל צבי, מנחם בן מרדכי חיים.
במחצית השנייה של המאה ה־19 הרבנים נטו לרפורמה מתונה ולא לשמרנות קיצונית.
עד 1842 כבר לא פעל בית מדרש, ועדיין לא נשאו דרשות בשפה הגרמנית.
הרבנים האחרונים לפני עזיבתם היו נחום יעקב גוטהלף (1817-1852), יעקב אורבאך (נפטר 1860), רוזנטל (הרב ופרמקלין) מ-1861, ו-S.
לאחר בלוך לא נשאר רב קהילה; מ־1 בספטמבר 1906 יהודי ירוצ'ין הועברו לסמכות הרבנית בקוזמין.
קהילת ירוצ'ין תמכה בארגונים יהודיים רשמיים במאה ה-19: החברה קדישא, העמותה היהודית לנשים, תלמוּד־תורה, והעמותה היהודית לעניים (גמ"ח).
ילדים ונוער יהודי למדו בבית ספר Volksschule (כללי) ובמסגרות דתיות של תלמוּד־תורה; בסוף המאה ה־19 ותחילת המאה ה-20 למדו במוסדות אלה כ-20–30 תלמידים בהתאמה.
בימי הרפובליקה הפולנית השנייה הקהילה כבר לא הייתה מסוגלת לספק כראוי את שירותיה הדתיים, וב־1932 הוגדרה כחלק מהרבנות היהודית בשְׁרוֹדָה וֶלְקופוֹלְסקָה, יחד עם קהילות נוספות מהמחוז.
בשנת 1939 הוערכה האוכלוסייה היהודית בכ-50 תושבים בלבד בירוצ'ין.
ב־22 באוקטובר 1939, הורו הנאצים לשלוח את 50 היהודים שבעיר ועוד 7 מבסביבתה, שהועברו לאחר מכן לגטו בלודז'.
לפי עדות הילנץ דונר, שאר יהודי המחוז הובאו לשוק ביום 9 בנובמבר 1939 וגורשו אל מעבר לגבולות המחוז.
ב־10 בנובמבר הודיע הלנרט אורלובסקי שהמחוז נקי מיהודים, ושהות יהודים תעמיד אותם לעונשים מחמירים.
לפי הקלטות, שניים בלבד מבני הקהילה שרדו את השואה: פישל דודק – סיפור הישרדותו לא ידוע; וחני בומגארט, בתו של סוחר ארתור בומגארט.
לפני המלחמה גרה חני עם משפחתה ברחוב היְשׁוּת הלאומית.
אחרי שהנאצים הגיעו נתנו לה רק 10 דקות לצאת מהדירה, והם הספיקו לקחת מעט בגדים ובְּרזנט.
בלודז' היא הועברה לגטו ברחוב Piotrkowska 120 – לבתים, ללא מים ושירותים.
קשישים רבים מתו ממחלת טיפוס ורעב.
בגטו חני סיימה תיכון ספרותי ועמדה לבגרות.
באוגוסט 1944 היא הועברה לאושוויץ־בירקנאו; שם נספו הוריה ואחיה פיטר.
לאחר מכן הועברה לקבוצת אסירים בברלין-נֵקאולן, עבדה במפעל קרופּה לבניית שעוני פצצות.
ב־1945 נשלחה למחנה ראוונסבריק אך במסגרת מבצע של הרוזן פולקה ברנדוט הגיעה לשוודיה ושרדה שם.
בית הכנסת בירוצ'ין שכן ברחוב מאווה (Mała).
בית הכנסת הראשון, שנבנה מעץ, הוקם בשנת 1686. בשנת 1773 הוא נשרף, אך נבנה מחדש זמן קצר לאחר מכן, שוב כבניין עץ.
בית הכנסת מלבנים נבנה בשנים 1841–1843 במקום בו עמד בית הכנסת מעץ שנשרף, בסיוע של בעל העיר, ולדיסלאב רדולינסקי (Władysław Radoliński).
במהלך מלחמת העולם השנייה חיללו הנאצים ועוזריהם את פנים המבנה, והוא לא שב עוד לשמש למטרות דתיות, מאחר שהקהילה היהודית של ירוצ'ין הושמדה.
לאחר המלחמה שימש הבניין ההרוס כמחסן.
בשנת 1949 הוסב לאולם ספורט ואולם טקסים של בית ספר.
בין השנים 1978–1985 עבר המבנה שיפוץ מקיף.
בית הכנסת בנוי מלבנים בצורת מלבן, וחלק מהעיצוב החיצוני שלו נשמר, כולל גומחות שהכילו בעבר חלונות גבוהים בצורת קשתות.
האתרים המרכזיים בירוצ'ין כוללים את ארמון רדולינסקי הישן והפארק הצמוד אליו, את "אסם הרוק הפולני" – מוזיאון המוקדש למוזיקת הרוק הפולנית, את ה"רינק" (כיכר השוק) שבה מבנים היסטוריים רבים, כולל בניין העירייה שבו שוכן גם המוזיאון ההיסטורי, וכן את כנסיית סנט מרטין ומספר אנדרטאות לזכר מרד פולין הגדולה.
לירוצ'ין קשרי ערים תאומות עם:
ירוסלימקה (באוקראינית: Єрусалимка), הייתה שכונה יהודית בעיר ויניצה, העיר הראשית של מחוז פודוליה באוקראינה.
השכונה הוקמה בסוף המאה ה-18 ונהרסה כליל בשנת 1942.
העיר ויניצה נמצאת במערבה של אוקראינה על שני גדות נהר הבוג הדרומי.
אזור פודוליה בו שוכנת העיר עבר תהפוכות שלטוניות רבות במהלך ההיסטוריה, אשר השפיעו רבות על האוכלוסייה היהודית שהתגוררה בתחומו.ויניצה הייתה ידועה כמרכז מדיני ומסחרי מאז המאה ה-14, כאשר נכללה באיחוד הפולני-ליטאי.
ב-1648 נכבשה על ידי מקסים קריבונוס, אחד ממפקד הקוזאקים של חמלניצקי, והייתה חלק מהמדינה הקוזאקית עד שנת 1654. בין השנים 1672–1699 הייתה בשליטת האימפריה העות'מאנית ולאחר מכן חזרה לשליטת האיחוד הפולני-ליטאי עד שנת 1793, כאשר עברה לתחומי האימפריה הרוסית עם החלוקה השנייה של האיחוד הפולני-ליטאי.
הרפובליקה האוקראינית, שנוסדה בשנת 1921, לימים הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, הייתה חלק מברית המועצות עד לפירוקה בשנת 1991.
בתחום המושב (1793–1917) התקיימו ביטוי התרבות של המיעוטים, כגון שפה, חינוך וקהילה ללא הפרעה.
השפה האוקראינית כמו גם היידיש הוכרו כשפות רשמיות והמוסדות הקהילתיים כגון בתי כנסת, כנסיות ובתי ספר הוכרו באופן רשמי.
ברפובליקה האוקראינית הסובייטית נקט השלטון מדיניות אידאולוגית אנטי-דתית מוצהרת: מוסדות דת נסגרו, פעילות דתית דוכאה, והדת הוגדרה כשריד בורגני.
במקביל, הלאומיות עוצבה מחדש במסגרת סובייטית: הותרו ביטויים תרבותיים לאומיים כל עוד נותקו מהדת, והוכפפו לנאמנות למשטר הקומוניסטי.
שפת הלימוד בכל בתי הספר הייתה רוסית והחינוך נועד לעצב "אדם סובייטי חדש" ולהחליש זהות דתית ולאומית עצמאית.
אפשר לראות בשנת 1922 כתחילת הקץ של החיים היהודיים בשכונת ירוסלימקה.
כאשר פלשה גרמניה לברית המועצות ביוני 1941, צפון מערב פודוליה, כולל העיר ויניצה, נכלל ב"נציבות הכללית של ווהלין ופודוליה" .
האַיְינְזַצְגְרוּפֶּן בסיועם של כוחות גרמניים סדירים והאוכלוסייה המקומית, טבחו באוכלוסייה היהודית באופן שיטתי עד סוף שנת 1942, כאשר הוחרבו כליל כל הקהילות היהודיות, כולל קהילת יהודי ויניצה.
הנאצים השתמשו בהריסות בתי שכונת ירוסלימקה כדי לבנות סוללות ודרכי גישה לגשרים שמעל נהר הבוג הדרומי.
בין השנים 1941–1943 התקיים בשכונת ירוסלימקה גטו בו הוחזקו כ-800 בעלי מלאכה יהודים, ביניהם נגרים, חבתנים, חייטים, צבעים ויוצרי מוצרי עור, שהושארו זמנית במקום כדי לעבוד עבור הצבא הגרמני.
במוזיאון ויניצה להיסטוריה מקומית נשמרים אלבומי תמונות בהן הונצחו על ידי התושבים המקומיים הרחובות הצרים והבתים בסגנונות השונים יחד עם תושבי הרובע העתיק ירוסלימקה.
מקורות נוספים באמצעותם אפשר לשחזר את מראה השכונה את אופייה, את תרבותה ואת תושביה הם אוספי האומנים המקומיים, בינים ציוריו של נתן אלטמן (1889–1970), סדרת הציורים "אגדות ירוסלימקה של ויניצה" של מיכאיל צלייביץ' לושק (באוקראינית: Лошак Михайло Цалевич) (2000–1919) וסדרת התחריטים של וסילי סילבסטרוב (באוקראינית: Василь Сильвестров) (1888–1937).
מחלקת השיווק והתיירות של עיריית ויניצה, בתמיכת קרן התרבות של אוקראינה, פיתחה סיור מודרך המחייה את ההיסטוריה של שכונת ירוסלימקה.
הנוכחות הראשונה של יהודים בעיר ויניצה מתועדת לשנת 1532. בפרעות ת"ח–ת"ט (1648) שנערכו ביהודים במהלך התקוממות הקוזאקים והצמיתים שהנהיג בוגדן חמלניצקי, נהרגו רבים מיהודים ויניצה.
שנים רבות לאחר מכן שבו היהודים והתיישבו במקום, אך שלוש מרידות הקוזאקים (היידמקים) שהתרחשו בשנים 1734, 1750 ו-1768 גרמו שוב סבל רב ואבידות קשות לאוכלוסייה היהודית.
עם סיפוחה של ויניצה לאימפריה הרוסית וצירופה לתחום המושב גדלה האוכלוסייה היהודית בקצב מהיר, מ-691 איש בשנת 1767 ל-3,882 איש בשנת 1847 וכ- 11,689 איש בשנת 1897 ובשנת 1926 חיו בשכונה 21,800 איש שהיוו כמחצית מאוכלוסיית העיר ויניצה.
השכונה היהודית ירוסלימקה הוקמה בסוף המאה ה-18 כשכונה של בעלי מלאכה.
התגוררו בה חייטים, סנדלרים, פרוונים, קצבים ונפחים, אך גם סוחרים, חנוונים ובעלי מפעלים עמידים.
קירות הבתים העתיקים בשכונת ירוסלימקה היו בנויים מעץ מחוסה משני הצדדים בתערובת של בוץ וקש.
תחילה נבנה בית בן שני חדרים, אך כאשר המשפחה גדלה נוספו חדרים ככל שהמקום אפשר.
קומת הקרע הייתה שקועה עד מחצית גובהה באדמה.
הכניסה הייתה בקומה העליונה ואליה הובילו מדרגות.
הגגות היו מכוסים בקש או בלוחות פח.
בניית הבתים והרחבתם נעשו ללא כל תכנון ראשוני, לכן במרוצת הזמן הפכה השכונה למבוך של סמטאות ובתים צפופים.
האוכלוסייה העמידה יותר עברה באופן הדרגתי לאזור הקרוב יותר למרכז העיר, לשכונת ירוסלימקה העליונה, שם נבנו בתי אבן בני שתי קומות מעל קומת קרקע בה פעלו לעיתים קרובות בתי עסק, בתי מלאכה וחנויות.
לכל הבתים היו מרפסות, חלקן לא מקורות שהותאמו לבניית סוכה.
הגגות המשופעים היו מכוסים ברעפים.
בתים אחדים היו בתי מידות שנמצאים בשימוש עד היום, דוגמת ביתו של התעשיין ברוך מויסביץ' לבוביץ', הבנוי בסגנון נאו-קלסי, בו פועלת תחנת הרדיו של העיר.
בשנת 1799 הותר ליהודי ירוסלימקה לסחור בשוק נובומיצקי (כיכר השוק) בימים קבועים מראש.
כיכר השוק שימשה כמרכז העסקים של השכונת.
בנוסף למוצרי מזון נמכרו בשוק גם מוצרים תעשייתיים ודברי מלאכה שונים.
בשנת 1885 הועבר השוק מכיכר השוק לכיכר קליצ'נסקה, בקצה השני של רחוב סובורנה.
השוק נסגר סופית בשנת 1931.
תלמוד התורה הראשון הוקם בשנת 1753 ברחוב ירוסלימקה ולמדו בו 40 תלמידים.
תלמוד התורה השני הוקם בשנת 1894 ולמדו בו 120 תלמידים.
בשנת 1909 היו רשומים שני בתי ספר פרטיים לבנות, בית ספר לבנים ובית ספר מקצועי.
במאה ה-19 נבנו גם בית חולים ובית תמחוי.
בתי הספר היהודיים בהם התקיימו הלימודים ביידיש נסגרו בשנת 1926 ובמקומם הוקמו בתי ספר בהם שפת הלימוד הייתה רוסית.
בתחילת המאה העשרים פעלו בירוסלימקה 13 בתי כנסת, רובם בתי כנסת קטנים שהוקמו בירוסלימקה התחתונה, האזור העתיק של השכונה.
היו אלה בתי כנסת של בעלי המלאכה, כגון בית הכנסת של העגלונים, בית הכנסת של האומנים ועוד.
בשנת 1731 מוזכר קיומו של בית הכנסת המרכזי (באוקראינית: головна синагога) מקהלתי ברחוב ירוסלימקה 6, בקרבת תלמוד התורה.
המבנה הראשוני היה בן שתי קומות הבנוי משילוב של לבנים בקומת הקרקע ועץ בקמה הראשונה, עם גימור טיח ללא כל עיטורים, בעל חלונות רבים וגג משופע גבוה מכוסה ברעפים.
במהלך השנים נוספו הרחבות באחד מצידי המבנה וגג הרעפים הוחלף בגג מפח.
בית הכנסת היה מוקף מצדו האחד בגדר לבנים.
בשנת 1924 כלל בית הכנסת שישה אולמות מרווחים שהיו יכולים להכיל אלף מתפללים.
בית הכנסת נהרס בשנות ה-30 של המאה ה-20.
באזור ירוסלימקה העליונה נבנו במימונם של יהודים אמידים שני בתי כנסת שקיימים עד היום:
בית הכנסת של רייכר (באוקראינית: Синагога Райхер) נבנה בשנת 1903 ברחוב צ'רבונוקרסטיבסקה 11 על פי תכנונו של אדריכל העיר גריגורי ארטינוב ובמימונו של ד"ר רייכר.
זהו בניין לבנים בן קומה אחת בסגנון נאו-גותי בעל חזית סימטרית, חלונות גבוהים וצרים ואולם מרכזי גבוה.
בשנת 1922 הולאם הבניין והוסב למרכז ספורט ובשנת 1945 שופץ מכספי מועדון הספורט ספרטאק.
בשנת 2025 פעל בו בית ספר אזורי לספורט לילדים ונוער.
הוא מוגדר מונומנט היסטורי ועומד לעבור שיפוץ נרחב במימון העירייה.
בית הכנסת של ליפשיץ (באוקראינית: Синанога Ліфшиця) נבנה בשנת 1887 ברחוב סובורנה 62 על ידי האדריכל ניקולאי גורדנין במימונו של אחד מתושבי העיר העמידים ששמו ליפשיץ.
המבנה הבנוי בסגנון נאו-מורי הוא בעל שתי קומות מעל קומת הקרקע אשר לה כניסה נפרדת.
המבנה הולאם בשנת 1927 והוסב למועדות על שם יוסיף סטלין.
בתקופת מלחמת העולם השנייה פעל במבנה תיאטרון ובתום המלחמה הועבר לשימושה של האגודה הפילהרמונית האזורית.
הבניין הוחזר לקהילה בשנת 1992, שופץ על ידי הקהילה והוחזר ליעודו המקורי.
קומת הקרקע מושכרת על ידי הקהילה לעסקים שונים.
חברת קדישה בויניצה הוקמה בשנת 1654.
בית הקברות היהודי הוקם בשנת 1727. בית הקברות מוקף חומה ויש בו 500 מצבות.
המצבה הישנה ביותר משנת 1829 והחדשה ביותר משנת 1941.
יְרוּשָׁלַיִם (; , נהגה אל־קֻדְס [משמעות מילולית: הקדושה או מקום הקודש]; או לחלופין أُورُشَلِيم, אוּרֻשַׁלִים) היא בירתה של מדינת ישראל, והעיר הגדולה ביותר בה.
היא שוכנת בהרי יהודה, על קו פרשת המים הארצי של ארץ ישראל, בין הים התיכון וים המלח, ברום ממוצע של 820 מטר מעל פני הים.
בירושלים שוכנים על פי חוק מוסדות הממשל של ישראל: הכנסת, בית המשפט העליון, משכן הנשיא, בית ראש הממשלה, המטה הארצי של המשטרה ורוב משרדי הממשלה.
נכון לסוף מאי 2024, מתגוררים בה כמיליון תושבים.
העיר מקודשת לשלוש הדתות האברהמיות: היהדות, הנצרות והאסלאם.
היא הייתה המרכז הדתי והמדיני של חיי העם היהודי בימי קדם: בה שכן בית המקדש, והיא הייתה בירת ממלכת יהודה תחת בית דוד ושוב בימי בית חשמונאי ובית הורדוס.
העיר שימשה מושא כמיהתו וכיסופיו של העם היהודי בגלות, והיא מוזכרת בהבלטה בסידור התפילה היהודי, בתפילות הנאמרות מדי יום, כמו תפילת שמונה עשרה וברכת המזון.
משום חשיבותה הדתית לשלוש הדתות המונותאיסטיות הייתה לאורך הדורות מוקד למאבקים ולסכסוכים.
ירושלים החלה כיישוב סמוך למעיין הגיחון, באתר המכונה כיום "עיר דוד", כבר ב, אם כי צביונה העירוני ניכר בעיקר מתקופת הברונזה התיכונה.
עד לאמצע תקופת הבית הראשון, ושוב עד אמצע תקופת הבית השני, היה מוקד היישוב בגבעה זו, וממנה התפשטה העיר אל הר ציון ואל תחומי העיר העתיקה של ימינו, בעוד שליבה המדיני והדתי של העיר שכן בהר הבית.
ערב חורבן ירושלים בשנת 70 לספירה הגיעה העיר לשיא גודלה ההיסטורי, שעמד בעינו עד לסוף המאה ה-19. בתקופה שבין שני מועדים אלה נתחמה ירושלים לשטח המוקף כיום בחומות העיר העתיקה, ורק בסוף המאה ה-19 החלה הקמתן של שכונות חדשות מחוץ לחומות.
בראשית המאה ה-21 מאכלסות שכונות אלו את הרוב המוחלט של תושבי העיר.
ב־1981 הוכרזה העיר העתיקה של ירושלים כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, וב־1982 היא נכנסה לרשימת האתרים בעולם הנמצאים בסיכון בשל מה שהארגון מכנה כ"חשש מאובדן משמעותי של אותנטיות היסטורית ומשמעות תרבותית, העדר מדיניות שימור והשפעות של תכנון העיר".
התעודות הראשונות שבהן נזכר שמהּ של ירושלים היו בכתבי המארות, במאה ה־20 לפנה"ס במצרים העתיקה, בהם מופיעה העיר תחת השם "אושאמם" (ꜣwšꜣmm), אשר נהגה ככל הנראה כ־"אוּרוּסַלִים" (ú-ru-sa-lim).
מחקרים עדכניים טוענים כי השם "אוּרוּסַלִים" מתבסס על האל שלם, אל השקיעה הכנעני ("אוּרוּסַלִים" מתורגם ל־"ביתו של שלם" ממצרית קדומה).
במאה ה־19 לפנה"ס, נחרט שם העיר על קערה, "רושלימום" (Ru-ša-lim-um), שמתורגם גם ממצרית עתיקה ל־"ביתו של שלום".
עם זאת, יש מחלוקת על האם הכוונה באל הכנעני "שלם" או במילה "שלום" ככוונה לעיר שבה "הושכנה שלום".
במכתבי אל-עמארנה מן המאה ה־14 לפנה"ס, הופיע שמהּ של העיר כ"אוּרוּסַלִים".
אזכור ארכאולוגי של המילה ירושלים בכתיב זה נמצא בחפירות ליד בנייני האומה בכניסה לעיר המודרנית, על עמוד אבן גלילי משלהי תקופת בית שני (המאה ה־1 לספירה), שם הוא מופיע בכתב עברי הדומה לזה של ימינו, וכן במגילת המלחמה, אחת ממגילות מדבר יהודה, אשר מתוארכת לאותה תקופה.
שמה של העיר ירושלים נגזר מהמילה שָׁלֵם, שהיא אחד משמותיה הקדומים של העיר, כפי שכתוב במקרא: .
בהתאם מקובל לפרש שמלכי־צדק, הנזכר בספר בראשית כמלך שָׁלֵם, היה למעשה מלך ירושלים.
בתנ"ך מופיע שם העיר כמעט תמיד בכתיב חסר, ירושלם, הרומז להגייה קדומה לשם, "יְרוּשְׁלֶם" (כמנוקד בפרקי הארמית שבספרי דניאל ועזרא); אך כאשר המילה מנוקדת, מופיע באופן חריג חיריק בין הלמ"ד למ"ם (יְרוּשָׁלִַם), המצביע על ההגייה המודרנית.
הכתיב ירושלים מופיע בתנ"ך בחמישה מקומות בלבד, אך נעשה לדומיננטי בלשון חז"ל, והוא המקובל בשפה העברית מאז ועד היום.
התחילית "יְרוּ" לקוחה מן השורש השמי י-ר-ה, שפירושו בעברית בת ימינו "ייסד", על פי הפסוק: .
לפיכך, על פי חקר המקרא, משמעות השם המקורית היא "ייסד שלם" או "הוליד שלם".
על פי מדרש שמתבסס על הפסוק , השם "ירושלים" הוא הלחם בסיסים של יִרְאֶה, השם שנתן לה אברהם, ושל שָׁלֵם, השם הקדום שנודעה בו העיר בימי מלכי־צדק.
לירושלים שמות רבים: על פי המדרש והמסורת היהודית – לעיר שבעים שמות שונים, המבטאים את חשיבותה ומעלותיה.
בדומה לארץ ישראל, המכונה בשם "הארץ", ובית המקדש, המכונה "הבית", גם ירושלים נזכרת במקורות בשם "העיר" עם ה"א הידיעה.
בתרגום השבעים, תרגום התנ"ך ליוונית עתיקה, תועתק שם ירושלים ל־"Ιερουσαλήμ" (יֶרוּסַלִים), ובמקורות יווניים עתיקים אחרים קיים גם הכתיב Ἱεροσόλυμα (הִייֶרוֹסוֹלִימָה).
פירוש המילה "הִייֶרוֹס" (ἱερός) ביוונית הוא "קדוש", ובשל מעמדה הדתי של ירושלים שמה פורש לעיתים קרובות בדרך זו.
בוולגטה, תרגום המקרא ללטינית, תועתק השם ל"הִייֶרוּסַלֶם" (Hierusalem), ובתרגום הפשיטתא לארמית סורית נקראת העיר "אוּרִשְׁלֶם" (ܐܽܘܪܺܫܠܶܡ).
שמהּ של ירושלים ברוב לשונות אירופה העכשוויות נגזר מהשם היווני או הלטיני, בשינויים פונטיים, המשתקפים גם בכתיב.
בשנת 130, לאחר שירושלים היהודית חרבה במרד הגדול, הקים הקיסר הרומי אדריאנוס על חורבותיה עיר רומית, לה נתן את השם הלטיני אַיְלִיָה קַפִּיטוֹלִינָה (Aelia Capitolina): "איליה" – על שם משפחתו, בית אַיְלִיָה (Gens Aelia), ו"קפיטולינה" מלשון קַפִּיטוֹלִינוּס (Capitolinus), אחד מתאריו של האל יופיטר.
השם הלטיני היה בשימוש במשך כל התקופה הרומית, ואף שהקיסר הנוצרי קונסטנטינוס החיה את שם ירושלים בצורתו היוונית (Ιερουσαλήμ), בירושלים הביזנטית שימשו שני השמות זה לצד זה.
אף בשנים הראשונות לאחר הכיבוש המוסלמי אף היה מקובל להשתמש בגרסה הערבית "איליא" (إيلياء), אך בחלוף הזמן השימוש בשם זה נעלם.
השם "אוּרְשַלִים" (أُورْشَلِّيم), שהוא שערוב של השם הארמי "אורשלם", ממשיך להתקיים בעיקר במגזר הערבי–נוצרי, וכך גם בתרגומי המקרא וכתבי הקודש הנוצריים לערבית.
השם הנפוץ ביותר לירושלים בערבית, בעיקר בקרב מוסלמים, הוא אַל-קֻדְס (القُدْس), שפירושו המילולי הוא "הקדושה".
שם זה התקבע במאה ה־12. בהקשרים דתיים אסלאמיים, מכונה ירושלים בערבית: القدس الشريف ("אַל-ק֫וּדְס אַ-שַׁרִ֫יף"), כלומר "ירושלים הנכבדת" או "ירושלים הנעלה".
במסמכים רשמיים של מדינת ישראל בערבית, בשילוט דרכים ובשידורי הרדיו והטלוויזיה הישראלים בערבית מוזכרים שני השמות האמורים יחד: "אורשלים אל-קדס" (أورشليم القدْس).
במקורות אסלאמיים מוקדמים מוזכרת העיר בשם "בַּ֫יְת אַלְמֻקַ֫דָס" (بيت المقدس), הנגזר מ"בית המקדש" העברי.
בשפה האנגלית נקראת העיר "Jerusalem" (נהגה "גֶ'רוּזַלֶם"), בהתבסס על הכתיב הלטיני Ierusalem, וברוב לשונות מערב אירופה העכשוויות מקובל כתיב דומה (אם כי ההגייה משתנה בהתאם לשפה).
ביוונית מודרנית שם העיר הוא "Ιεροσόλυμα" (הִייֶרוֹסוֹלִימָה), ברוסית: "Иерусалим" (יֶרוּסַלִים), ובארמנית: "Երուսաղեմ" (יֶרוּסַגֶֿם).
מהתקופה הכלקוליתית ועד תקופת הברונזה
על־פי ממצאים ארכאולוגיים, תחילת תקופת ההתיישבות בירושלים מתוארכת לתקופה הכלקוליתית, סביבות האלף ה־5 לפנה"ס.
בחפירות שנערכו ב־2009 בשכונות בקצה העיר, התגלו ממצאים ארכאולוגיים קדומים אף יותר, המתוארכים לתקופה הנאוליתית.
ממצאים אלה מעידים על התיישבות בעת העתיקה, באזור השוכן על הגבעה המכונה "עיר דוד".
ההתיישבות במקום זה נסמכה על הקרבה למעיין הגיחון, ששימש מקור מים לתושבי המקום, ונקודת ציון אסטרטגית החולשת על השטח הסובב אותה.
עם הפיכת העיר ליישוב קבע, ניצלו תושביה את תנאי השטח הטופוגרפיים ההרריים, הקשים לטיפוס, להגנה טבעית מפני כובשים.
ב־1909 התגלו באזור מעיין הגיחון, במחקר ארכאולוגי בראשות מונטגיו פארקר, שברי חרס שתוארכו לתקופת הברונזה הקדומה.
ממצאים אלה היוו עדות למגורים בסמוך למקום.
הפיכת ירושלים מיישוב ארעי לעיר קבע התרחשה, ככל הנראה, במהלך המאה ה־19 לפנה"ס.
בתקופת הברונזה המאוחרת, במהלך המאה ה־14 לפנה"ס, ביססה ירושלים את מעמדהּ כעיר־מדינה כנענית מבוצרת וחשובה.
על כך מעידים מכתבי אל-עמארנה, שבהם מוזכרת ירושלים פעמיים.
על פי המסופר במקרא, הייתה ירושלים עיר יבוסית עד לכיבושהּ בידי דוד המלך, שקבע בה את מרכז שלטונו.
בנו, שלמה המלך, בנה בה את בית המקדש הראשון.
ירושלים שכנה תחילה על הגבעה המזוהה כ"עיר דוד", ומאוחר יותר התפשטה משם צפונה להר הבית.
ב־597 לפנה"ס נכבשה ירושלים על ידי נבוכדנאצר השני, מלך האימפריה הנאו־בבלית.
אחרי ניסיון התמרדות של המלך צדקיהו כנגד אדוניו הבבלים, הטיל נְבוּכַדְנֶצַּר הַשֵּׁנִי מלך בבל מצור על העיר, וב־586 לפנה"ס כבש אותה.
כעבור כחודש החריב נְבוּזַרְאֲדָן, שר צבאו, את ירושלים וחולל את חורבן בית המקדש הראשון.
עם יציאת היהודים לגלות בבל מלאה ירושלים בני עמים מקומיים, בעיקר שומרונים (או כּוּתִים).
כשבעים שנה לאחר חורבן בית המקדש הראשון, עם עליית האימפריה הפרסית ופרסום הכרזת כורש ב־538 לפני הספירה, שוקמה והוכרזה ירושלים מחדש כבירת הפחווה ביהודה.
רבים מגולי בבל שבו אליה והקימו בה את בית המקדש השני.
גם לאחר השיבה המשיכו לשבת בה לא־יהודים, כמו הפיניקים.
ב־332 לפנה"ס כבש אלכסנדר מוקדון את יהודה ללא קרב והשליט בירושלים משטר כיבוש הלני (יווני).
משטר זה התאפיין בחקיקת חוקים דרקוניים ובאכיפתם על היהודים, בכללם כאלה הסותרים את עיקרי הדת היהודית, דוגמת הניסיון לכפות עליהם להמיר את דתם ולאכול מזונות שאינם כשרים.
כפייה זאת הובילה לפריצת מרד החשמונאים, ב־167 לפני הספירה.
בתום מרד זה, כבשה משפחת בית חשמונאי את יהודה מידי השלטון ההלני, ושלטה בירושלים עד כיבושהּ בשנת 63 לפני הספירה, בידי צבא האימפריה הרומית.
ב־37 לפני הספירה מינו הרומאים את הורדוס למלך יהודה מטעמם.
הורדוס הרחיב ופיאר את העיר ובנה בה את מקדש הורדוס.
ב־66 לספירה פרץ "המרד הגדול" נגד הרומאים.
מרד זה דוכא ביד קשה ב־69, עם הגעתו של טִיטוּס לשערי ירושלים, בראש צבא רומי גדול.
טיטוס כבש את העיר בשנת 70, שרף אותה וחולל את חורבן בית המקדש השני.
במהלך דיכוי המרד הגדול נהרגו וגורשו יהודים רבים.
העיר עברה טלטלה דמוגרפית והפכה למרכז שלטון רומי.
היא אוכלסה בעיקר בחיילי לגיונות הצבא הרומי ובבני לאומים אחרים.
מעט היהודים שנותרו בה התגוררו בהר ציון.
באותה עת החלה הנצרות להתפשט ברחבי ארץ ישראל, ובפרט בירושלים.
לאחר מרד בר כוכבא, שהתרחש בין השנים 132–135, התרוקנה ירושלים באופן כמעט מוחלט מתושביה היהודים, ומפרק זמן של כ־500 שנים לא הגיעו לידי החוקרים כמעט עדויות לקיום קהילה יהודית בה.
ירושלים עמדה בחורבנהּ עד תקופתו של הקיסר אדריאנוס, שהחל לבנותה מחדש ב־130 לספירה.
העיר נשאה צביון רומי, וכונתה אַיְלִיָה קַפִּיטוֹלִינָה.
השלטון הרומי בעיר אסר בהוראת הקיסר אדריאנוס על כניסת יהודים לתחומהּ.
ב־133 השתלטו מורדים יהודים בראשותו של בר כוכבא על ירושלים, בניסיון להפיל את השלטון הרומי.
המרד דוכא באכזריות בידי חיילי הצבא הרומי והעיר שבה לשליטה רומית ב־136 לספירה.
מעמדהּ הרם של העיר החל לדעוך החל מאמצע המאה השלישית, עם פינויו ההדרגתי של הלגיון העשירי פרטנסיס, שהיה מוצב בעיר.
החל מ־324 לספירה, עם הפיכת האימפריה הרומית לנוצרית (בתחילת התקופה הביזנטית בארץ ישראל), מלאה ירושלים אנשי דת ונזירים נוצְרים, במשך כ־300 שנה ויותר.
מימי הקיסר קונסטנטינוס, בראשית התקופה הביזנטית, עלתה קרנה של ירושלים כקדושה לנצרות, והיא הפכה למרכז דתי חשוב במהלך המאה הרביעית לספירה.
בהקשר זה נבנתה בעיר כנסיית הקבר וכנסיות נוספות אחרות.
כיבוש ירושלים בידי הפרסים ב־614, קטע זמנית את השלטון הנוצרי–הביזנטי בעיר.
ב־628 שבו הביזנטים לשלוט בירושלים למשך עשר שנים נוספות בלבד, עד לכיבושהּ הסופי בידי הערבים.
ב־636, לאחר המפלה הביזנטית בקרב הירמוך, הגיעו הערבים–מוסלמים לשערי ירושלים, שנפלה לידם לאחר מצור של שישה חודשים.
במסגרת הסכם הכניעה שנערך בין הכובשים הערבים לבין אזרחי העיר באותה העת, הובטח שלומם של הנוצרים וכן שלמות כנסיותיהם.
הח'ליף עבד אל-מלכ בנה ב־691 את כיפת הסלע על הר הבית.
ירושלים עברה לשלטון חליפות בית אומיה עד שנת 750, ולאחריו – לח'ליפות בית עבאס, עד 969. בשנה זאת, עברה ירושלים לידי הפאטימים.
המזרח התיכון וארץ ישראל בתוכו נכנסו לתקופה של אי יציבות, אותה ניצלו ב־1071 הסלג'וקים, אשר כבשו את ירושלים והחזיקו בה במשך תקופה קצרה.
הכיבוש הערבי–מוסלמי חולל בירושלים מהפך דמוגרפי: היישוב הנוצרי בה הצטמצם מאוד, והתרבו בה הן המוסלמים שהיגרו אליה מחצי האי ערב, והן היהודים, אשר הורשו לשוב אליה לאחר שנים ארוכות.
ב־1033 החריבה רעידת אדמה את חומות ירושלים הדרומיות.
בעטייה צומצם רכיב ההגנה של החומה, דרום העיר ננטש ותושביו היהודים נאלצו להעתיק מגוריהם לחלקהּ הצפוני של העיר.
עד 1099 הייתה רוב אוכלוסיית העיר ערבית, ובמקביל חיו בה קהילות יהודיות ונוצריות גדולות.
היישוב היהודי בירושלים התרכז בעיקר בהר ציון.
עם נפילת העיר בידי הצלבנים ב־1099, שבה ירושלים לשליטת הנוצרים למשך כמאה שנים, בשני פרקי זמן נפרדים: בין השנים 1099–1187, ושוב בשנים: 1229–1244.
במהלך שלטון הכיבוש הצלבני בירושלים נטבחו רוב יושביה היהודים והמוסלמים, והיא הפכה חלקית לעיר רפאים.
הצלבנים התקשו למלאהּ במאמינים נוצרים, ולשם כך עודדו עולי רגל נוצרים מארמניה וממזרח אירופה להגר אל העיר הנטושה.
הצלבנים פיתחו את מערך השווקים בעיר, ובהמשך חל גידול במספר תושביה הנוצריים.
מוסלמים ויהודים לא הורשו לגור בה, והם ביקרו שם לעיתים נדירות בלבד.
ב־1187 כבש צלאח א-דין את ירושלים, ורוב האוכלוסייה הנוצרית סולקה ממנה, מלבד קהילה נוצרית–מזרחית קטנה.
העיר קיבלה צביון מוסלמי למשך 700 השנים הבאות.
חלק ממשפחות האצולה המוסלמיות בירושלים, שהתיישבו בה באותה תקופה, שרדו עד ימינו אלה: משפחות חוסייני, נשאשיבי, ח'אלדי, דג'אני, נוסייבה ואחרות.
באביב 1219 חרבו חומות ירושלים, והעיר נותרה ב־316 השנים הבאות ללא חומות.
ב-1229, כחלק מהסכם יפו שבא לאחר מסע הצלב השישי, שבה העיר לשליטת הצלבנים, והם החזיקו בה עד שחרבה שוב ב־1244, הפעם מידי הח'וואריזמים.
ב־1260, בתום שלטון הח'וואריזמים, נפלה העיר בידי הממלוכים, שהשתלטו על הארץ והחזיקו בה עד 1516. בתקופת האימפריה הממלוכית הפכה ירושלים לעיר חסרת חשיבות אסטרטגית, המרוחקת מדרך הדואר.
הממלוכים בנו בה מבני שלטון ודת רבים, ביניהם ארמונות ומבנים מפוארים, ששימשו מרכזי לימוד לכתבי הקוראן.
תושבי ירושלים בעת ההיא היו ברובם עניים.
אף ליהודים, אשר הורשו לשוב לירושלים בראשית הכיבוש הממלוכי, לקח זמן רב להתבסס בה.
תיאורו של הרמב"ן, שביקר בירושלים ב־1267, מלמד כי הוא מצא בה כ־2,000 תושבים, מתוכם כ־300 נוצרים, ואילו היהודים היו מתי מעט: .
בהמשך גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר, ובהשפעת הספרות הערבית של התקופה החלה העיר להיקרא על שם בית מקדש: "בית אלמקדס".
בתקופה זאת נתקבע מעמדהּ של ירושלים בתודעה האסלאמית כעיר קודש, השלישית ברמת קדושתהּ, אחרי מכה ואל-מדינה.
במהלך המאה ה־15 החלה העיר העתיקה להתגבש בפורמט ארבעת הרבעים המוכרים לנו כיום.
רוב תושביה בעת ההיא היו מוסלמים.
מפקדי אוכלוסין שנערכו בעיר במאות ה־18 וה־19 העידו על גידול האוכלוסייה היהודית בעיר, בעוד חלקהּ של האוכלוסייה הנוצרית בה הלך ופחת.
ב־1517 נכבשה והארץ בידי האימפריה העות'מאנית.
הסולטאן סולימאן המפואר בנה סביב העיר את חומות ירושלים ובהן את שערי ירושלים ושיפץ בין היתר גם את מגדל דוד.
עם זאת, במהלך שקיעתהּ הממושכת של האימפריה העות'מאנית, התדרדר גם מצבהּ הכלכלי והדמוגרפי של ירושלים וחלקים גדולים של העיר העתיקה הפכו שוממים.
לאורך המאה ה־18 והמאה ה־19 החל היישוב היהודי להתעצם, ולקראת סוף המאה הוא מנה כ־11,000 נפש – הקהילה הגדולה ביותר בעיר.
חבורת רבי יהודה החסיד, בני יהדות אשכנז, אשר עלתה לארץ ישראל ב־1700, סולקה מן העיר עקב חוב כספי גדול לבנאים מוסלמים.
במקביל, מצבם הכלכלי של יהודי העיר השתפר בראשית המאה ה־19 הודות לעליית תלמידי הגר"א, בראשות רבי מנחם מנדל משקלוב, ובעיקר הודות לסיוע מצד משפחת רוטשילד; האחרונה פרעה את חובותיה של חבורת רבי יהודה החסיד, ואיפשרה לחבריה לשוב ולגור בירושלים בבטחה.
במאה ה־19 החלו המעצמות הקולוניאליות האירופאיות לגלות עניין בארץ ישראל בכלל, ובירושלים בפרט.
מחקרים ופרסומים שונים אודותיהן ראו אור והעלו את המודעות אליהן, בקשר לחשיבותן הדתית, התרבותית וההיסטורית.
בהמשך החלו המעצמות לבנות בעיר מוסדות דת ותרבות, חינוך, מחקר, בריאות ותיירות, וכן להציב בה קונסולים ואנשי דת מטעמן.
בתחילה בנו המעצמות את מבניהן בשטחים שבין החומות, ולאחר זמן מה גם מחוצה להן.
במחצית השנייה של המאה ה־19 גברה עוד יותר ההשפעה האירופאית.
הציבור הנוצרי בירושלים כלל ערבים, ילידי אירופה, תושבים ארעיים, ואנשי כמורה ודת.
היציאה מן החומות הקיפה גם את הציבור היהודי.
ב־1860 נוסדה השכונה היהודית משכנות שאננים בידי משה מונטיפיורי, והייתה לשכונה היהודית הראשונה שנבנתה מחוץ לחומות בירושלים.
אחריה נבנו שכונות יהודיות נוספות, בהן "שכונות חצר", השוכנות כיום במרכז העיר והיו אבני יסוד עבור העיר החדשה; בין היתר נבנו שכונת הבוכרים, מחנה ישראל, נחלת שבעה, בית דוד ומאה שערים.
בכתבה "בניינים ופרוורים חדשים", אשר התפרסמה בעיתון "המליץ", בי"ט באב תר"מ (1880), דווח כי "בירושלים הושלש מספר הבתים", והוצג בה תיאור מפורט אודות פלאי הבנייה:
ב־1917 עברה ירושלים לידי שלטון המנדט הבריטי, שקבע אותה כבירת ארץ ישראל וריכז בה את מוסדות שלטונו, בכללם: מקום מושבו של הנציב העליון, משרדי הממשלה, בית המשפט העליון ובית הסוהר המרכזי.
בעת ההיא, שימשה ירושלים כמרכז המדיני של היישוב היהודי והתנועה הציונית, ובה שוכנו המוסדות הלאומיים: ועד הצירים, הסוכנות היהודית לארץ ישראל, הוועד הלאומי, הקרן הקיימת לישראל וקרן היסוד.
נוסף על מוסדות אלה נבנתה גם האוניברסיטה העברית בירושלים, השוכנת על הר הצופים.
בכ"ט בנובמבר 1947, לאחר ההכרזה על חלוקת ארץ ישראל בעצרת האו"ם, פרצה מלחמת העצמאות.
על פי תוכנית החלוקה של האו"ם, אמורות היו ירושלים ובית לחם להיכלל באזור נייטרלי, תחת שליטה בין-לאומית.
אולם, שני הצדדים – הן היהודי והן הערבי – התעלמו ממנה, וחתרו כל אחד להגיע למצב של שליטה על העיר ועל סביבתהּ.
כוחות הלוחמים הערביים בעיר הורכבו מתושבים מקומיים, כמו גם מכוחות עזר של מתנדבים, שנשלחו אליה ממדינות ערב.
כוחות אלה כללו את "הלגיון הערבי", "האחים המוסלמים" וצבא סדיר ממצרים.
הערבים הטילו מצור על העיר, והפסיקו את אספקת המים לתושביה.
ההגנה על העיר ועל היישובים סביבה הופקדה בידי חטיבת עציוני, ואילו על הפרוזדור לירושלים הייתה אמונה חטיבת הראל של הפלמ"ח.
לאחר קרבות עזים ועקובים מדם, השכילו שיירות המשוריינים היהודיים לפרוץ את המצור שהוטל על העיר, תוך כדי שפילסו אליה דרך, באמצעותה סיפקו לתושביה מזון, מים וציוד.
בלטרון התנהלו בין הצדדים קרבות כבדים.
במסגרת מבצע נחשון נכבשו כפרים ערביים בדרך לירושלים, אך חרף זאת נחסמה הגישה לעיר הרמטית החל מסוף חודש אפריל, והעיר הייתה נתונה במצור.
במאי 1948 עזבו הבריטים את העיר והארץ, והמלחמה התעצמה.
העיר העתיקה נפלה בידי הלגיון הירדני, שהשתלט על מזרחהּ של העיר.
בד בבד, השתלט הכוח היהודי על השכונות הערביות במערבה של העיר, בכללן קטמון, טלביה ובקעה.
המצור על העיר נמשך עד פילוס דרך בּוּרְמָה החדשה, ביולי 1948, ומאז יכלו שיירות אספקת מזון וציוד לתושבי העיר, לנסוע אליה ברציפות ובביטחון יחסי.
בנובמבר 1948 הוכרזה הפסקת אש בעיר והמלחמה תמה.
שנה לאחר מכן, ב־5 בדצמבר 1949, הכריז דוד בן-גוריון על ירושלים כבירת ישראל.
הקו העירוני ("קו התפר") היה קו שביתת הנשק, כפי שסוכם בהסכמי רודוס, כקטע של הקו הירוק.
אורכו היה שבעה קילומטרים, והוא חילק את העיר בין מזרח ירושלים, שהייתה אז חלק מהממלכה הירדנית ההאשמית, ובין מערב ירושלים, שהייתה בשליטת מדינת ישראל.
משני צידי הקו פרסו הצדדים ביצורים ומכשולים, ובניינים שונים לאורכו שימשו כעמדות צבאיות.
כל העיר העתיקה, השכונות שמצפון לה, והר הזיתים נכללו בתחום השליטה הירדני.
מערב העיר, וכן מובלעת על הר הצופים בצפון–מזרחהּ של העיר – נכללו בתחום השליטה הישראלי.
באזור ארמון הנציב היה שטח מפורז, בשליטת האו"ם, והארמון עצמו נקבע כמטה משקיפי האו"ם.
שער מנדלבאום הפריד בין שני חלקי העיר, ודרכו ניתן היה לעבור מחציה האחד של העיר למשנהו.
המעבר נוהל על ידי אנשי מכס ישראליים וירדניים, שימש בעיקר למעבר דיפלומטים ואנשי או"ם, וכן למעבר צליינים נוצריים בחג המולד.
משער זה יצאה שיירת חיילים ושוטרים, דו־שבועית, לשם הגנה על המובלעת הישראלית בהר הצופים.
שכונות ירושלים המערבית שלאורך הקו היו לשכונות סְפָר, שאליהן צלפו מפעם לפעם חיילים ירדניים; על כן הן הפכו לשכונות מצוקה והתאפיינו בעוני.
עם שכונות אלה נמנו: שמואל הנביא, מאה שערים, מוסררה, ממילא וימין משה.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים ב־5 ביוני 1967, הפגיז הלגיון הערבי את ירושלים.
צה"ל הגיב בהשתלטות על מזרח העיר.
מאז מלחמת ששת הימים, נבנו שכונות רבות בשטח שנוסף לעיר (חלקן היו יישובים יהודיים אשר ננטשו במהלך מלחמת העצמאות).
כיום, חלק ניכר מהאוכלוסייה היהודית בירושלים מתגורר בשכונות אלה.
מאז שנות ה־90 של המאה ה־20 ניכרת מגמת התחרדות בירושלים.
מדי שנה, החל מאמצע שנות ה־90, יורד באופן עקבי מספר ילדיה היהודים החילונים, בעוד שאחוז ילדי האוכלוסייה החרדית עולה בהתמדה במהלך שנים אלה.
בשנת 2010 נרשמו לחינוך הממלכתי–חילוני 13% מכלל הנרשמים לכיתות א' בעיר, יהודים וערבים.
חלקהּ היחסי של האוכלוסייה הערבית–נוצרית בעיר יורד בשל הגירת תושבים ממנה, בפרט למדינות אחרות.
בעיר ניטש מאבק על צביונה הדתי.
בין המאבקים הבולטים בתחום זה: ההפגנות בכביש בר־אילן, ההתנגדות לבניית אצטדיון טדי בצפון העיר, פתיחת חניון קרתא בשבת וקיום אירועים בו.
במהלך האינתיפאדה הראשונה, אשר פרצה בשנת 1987 על ידי קבוצות פלסטיניות שונות, אירעו במזרח ירושלים ובשכונות על קו התפר ניסיונות חבלה והצתות כלי רכב.
במהלך האינתיפאדה השנייה, אשר פרצה בראשית המאה ה־21, אירעו בה פיגועי התאבדות קשים ובהם: הפיגוע במסעדת סבארו, הפיגוע בקפה מומנט, הפיגוע במדרחוב בן־יהודה, הפיגוע בשוק מחנה יהודה, הפיגוע בקפה הלל והפיגוע בקו 32א.
בעשור הראשון של המאה ה־21 פחתה הבנייה הפרברית בשולי העיר ומרכז העיר שופץ.
נוסף על אלה, הוקמה בה הרכבת הקלה, המשרתת עשרות אלפי אנשים מדי יום.
במהלך מבצע עמוד ענן, ב־2012, שוגרו לראשונה רקטות קרקע–קרקע מרצועת עזה לכיוון ירושלים, נשמעו בה אזעקות והתושבים נאלצו להיכנס למקלטים.