tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניקול ורגס (קייט בוקס) - מזכירתו של קליבר המתאהבת בברני זמן קצר לפני נישואיה לאחר.
בכל פרק בארבע העונות הראשונות של הסדרה מטפל קליבר, בעזרתם של ברני וניקול, בסוגיה משפטית - בדרך כלל חילוץ ממעצר או ממאסר של מי שאשמתו ברורה ונראה כבלתי ניתן לחילוץ.
דוגמה מהפרק הראשון בסדרה: כלכלן נודע הואשם ברצח, לאחר שהתברר שהוא קניבל שאכל אדם אחר.
קליבר מוכיח שהאדם שנאכל התאבד מרצונו קודם שנאכל, ולכן בוטלה אשמת הרצח.
בנוסף למרכיב זה, שבו כל פרק הוא עצמאי, בדרך כלל ללא קשר לפרקים קודמים, מוצגים לאורך הסדרה נושאים נוספים, שבהם יש התפתחות בעלילה:
חיי ההוללות של קליבר, המתבטאים בחובות ההימורים שלו ובקשריו המזדמנים עם נשים.
חיי האהבה המורכבים של יתר גיבורי הסדרה: ברני, סקרלט, דייוויד, מליסה, ונדי, פיניגן ועוד.
הצגה סאטירית של הממשל האוסטרלי (שרים וחברי הפרלמנט).
בסוף העונה הרביעית קליבר מודח מלשכת עורכי הדין ונבחר לסנאט האוסטרלי.
העונה החמישית שונה מקודמותיה, והיא בעיקר סאטירה על הממשל האוסטרלי, אך גם בה מוצגות משפחתו המורכבת של קליבר וההוללות שלו.
רייצ'ל רנה ראסל , היא סופרת ילדים ועורכת דין אמריקאית שקנתה את פרסומה בזכות סדרת הספרים המצליחה שכתבה "יומני החנונית".
היא נולדה וגדלה בעיר הקטנה סנט ג'וזף של חוף ימת מישיגן, הבכורה למשפחה שבה חמישה ילדים: שתי אחיות, ותאומים.
בשנת 2009 יצא לאור הספר הראשון מסדרת "יומני החנונית".
הסדרה מתארת את חיי היומיום של הדמות הראשית, ניקי מקסוול.
ניקי נאבקת להשתלב בחטיבת הביניים ולשרוד אותה.
הסדרה כתובה בפורמט של יומן, וכוללת ציורים, קומיקס והערות נחמדות.
יומני החנונית מבוססים על חוויותיהן של שתיהן, ארין וניקי בבית הספר.
הבת הגדולה, ארין, עזרה בכתיבה, והבת הקטנה ניקי, עזרה באיורים ומפה בא השם "ניקי"בשביל הסדרה.
רייצ'ל רנה ראסל התגרשה מבעלה הראשון באפריל 2009. כיום מתגוררת בצפון וירג'יניה.
כריסטינה מריה רידר הידוע בשם הבמה רייקה (Rykka), היא זמר קנדית–שווייצרי.
רידר נולדה בעיר ונקובר, בפרובינציה קולומביה הבריטית שבקנדה.
בגיל 15 למדה לנגן בגיטרה והיה משתתףת בפסטיבלים מקומיים.
לאחר סיום לימודיה בקולג' עבר לטורונטו שם הקליטה את אלבומו הראשון "Straight Line" שיצא בשנת 2010. בשנה בה הושק האלבום בשווייץ הופיעה רידר תחת שם הבמה "כריסטינה מריה" (Christina Maria).
רייקה הופיע בטלוויזיה השווייצרית ובגרמניה.
עם יציאת אלבומה "Kodiak" התפרסמה הזמרת תחת שם הבמה "רייקה" (המשמש אותו כיום).
בשנת 2016 השתתףה בתחרות לבחירת הנציג השווייצרי (Die grosse Entscheidungs Show) לתחרות האירוויזיון של אותה שנה, מול חמישה מתחרים מטעם רשות השידור דוברת הגרמנית SRF/RTR שמתוכם היא ושני מתחרים נוספים העפילו לסיבוב הגמר.
בגמר שהתקיים ב־13 בפברואר השתתפו המעפילים משלוש רשויות השידור של שווייץ (הגרמנית: SRF/RTR, הצרפתית: RTS, האיטלקית: RSI).
בתום ההצבעה רייקה זכה בגמר עם השיר "The Last Of Our Kind" (האחרון מסוגנו) וייצגה את שווייץ באירוויזיון 2016. בחצי הגמר השני של האירוויזיון שהתקיים ב־12 במאי, הופיע רייקה שלישית בסדר ההופעות, וכשל בניסיונה להעפיל אל הגמר לאחר שסייםה במקום האחרון.
רייקה היא יליד קנדה השלישית המייצג את שווייץ בתולדות התחרות.
רייקה יצאה מהארון כא־בינארי ומשתמש בלשון פנייה they/them (בעברית לשון פנייה מעורבת).
רייצ'ל אטלנטה סטרלינג היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
סטרלינג הייתה מועמדת פעמיים לפרס אוליבייה על עבודתה בתיאטרון.
היא גילמה את ננסי אסטלי בדרמה "לגעת בקטיפה" של ה-BBC, ושיחקה בתפקיד מילי בסדרה "חוג בלצ'לי" של ITV.
היא בתם של השחקנית דיאנה ריג ומפיק התיאטרון ארצ'יבלד סטרלינג.
הוריה התחתנו ב-1982 והתגרשו ב-1990. מצד אביה מוצא המשפחה הוא מקהילה בסקוטלנד בשם לקרופט קרוב לעיר סטרלינג.
סטרלינג למדה בווייקומב אבי סקול.
היא סיימה תואר BA בהיסטוריה באוניברסיטת אדינבורו, שם שיחקה עם להקת התיאטרון של אוניברסיטת אדינבורו.
הופעת הבכורה החשובה של סטרלינג על במת התיאטרון הייתה ב-1996 בתפקיד דזדמונה בהפקה של התיאטרון הלאומי לנוער של המחזה "אותלו" בתיאטרון ארטס לצדו של צ'ואיטל אג'יופור בתפקיד הראשי.
שנה לאחר מכן, שוב בתיאטרון ארטס, שיחקה בתפקיד אוליב בגרסה הנשית של המחזה "הזוג המוזר".
ב-1998 גילמה את קייט במחזה "רוקדים בלונאסה" עבור NYT בתיאטרון ארטס.
עוד שיחקה בתפקידים מגוונים במחזות כגון "Helpless" מאת דאסטי יוז (דונמאר ורהאוס, 2000), במחזה "אישה ללא חשיבות" (תיאטרון היימרקט, 2003), "Anna in the Tropics" (תיאטרון המפסטד, 2004), וב"טמבורליין" (בריסטול אולד ויק ובמרכז האמנויות ברביקן, 2005).
בעקבות אמה שיחקה בדמות בתו של ליונהארט בגרסה של התיאטרון המלכותי הלאומי למחזה "Theatre of Blood" (ב-2005).
ב-2006 שיחקה סטרלינג בדמות הלנה בהפקה מחודשת של פיטר גיל של המחזה "הבט אחורה בזעם" בתיאטרון המלכותי בבאת'.
ב-2007 הופיעה בתפקיד ילנה בגרסה של דייוויד מאמט למחזה "הדוד וניה", ובתפקיד קתרינה במחזה "אילוף הסוררת".
ב-2009 כיכבה סטרלינג במחזה "The Priory" בבימויו של ג'רמי הרין בתיאטרון רויאל קורט.
על הופעתה בדמות הלנה הייתה מועמדת לפרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה.
ב-2010 שיחקה בתפקיד הלנה בהפקה של פיטר הול של "חלום ליל קיץ" בתיאטרון רוז בקינגסטון.
סטרלינג כיכבה בדמות ליידי צ'ילטרן בהפקה מ-2010 של המחזה "בעל אידיאלי" בתיאטרון וודוויל, שגם עליו הייתה מועמדת לפרס אוליבייה.
באפריל 2012 שיחקה בתפקיד סילביה לצדם של מארק גאטיס, טוביאס מנזיס וננסי קרול במחזה "The Recruiting Officer" בהפקה עטורת שבחים של דונמאר ורהאוס בבימויו של ג'וזי רורק.
בקולנוע הופיעה סטרלינג לראשונה בסרט הקומדיה הבריטי "Still Crazy" משנת 1998.
הופעות נוספות שלה בקולנוע כוללים את הסרטים "מייבי בייבי", ו-"Redemption Road" (מ-2001), "שותף לפשע" (יחד עם קילי הוז שכיכבה לצדה בסרט "לגעת בקטיפה"), "חיים אחרים" (לצדה של השחקנית נטשה ליטל), "ניצחון האהבה" (עם מירה סורבינו), בתפקיד מרי ג'ונס בסרט "לדוג סלמון בתימן", ובדמות אנה בסרט "שלגייה והצייד".
בשנת 2000 הופיעה סטרילינג לראשונה בטלוויזיה במיני-סדרה "In the Beginning" של NBC, עיבוד לספר בראשית.
סטירינג גילמה את רבקה הצעירה, לצדה של אמה, דיאנה ריג, שגילמה את רבקה המבוגרת.
התפקיד הבולט הבא בטלוויזיה היה בדמות נאן אסטלי בסדרת הדרמה של ה-BBC משנת 2002 עיבוד לרומן "לגעת בקטיפה".
ב-2011 כיכבה סטרלינג בעיבוד של ה-BBC לרומן "נשים אוהבות" מאת ד.
היא גילמה את מילי בשתי עונות של סדרת המתח "חוג בלצ'לי" של רשת ITV ב-2012 וב-2014.
ב-2013 הופיעה סטרלינג בפרק "The Crimson Horror" בסדרה "דוקטור הו" לצדם של דיאנה ריג, מאט סמית וג'נה-לואיז קולמן.
הפרק נכתב על ידי מארק גאטיס במיוחד עבור סטרלינג ועבור אמה, וזו הייתה הפעם הראשונה שבו שיחקו האם והבת יחד.
הפרק שודר ב-4 במאי 2013 כחלק מהעונה השביעית של הסדרה.
ב-2014 גילמה סטרלינג את קייט וילקינסון במיני-סדרת ריגול המתרחשת על רקע המלחמה הקרה בשם "המשחק".
עוד באותה שנה שיחקה בדרמה קומית בשם "Detectorists" בדמות בקי, שהיא בתחילה החברה ואחר כך אשתו של אנדי (בגילומו של מקנזי קרוק).
סטרלינג הופיעה כאורחת בתוכנית הבישול של BBC1 בשם "Saturday Kitchen Live" ששודרה ב-1 במרץ 2014.
ב-2015 שיחקה סטרלינג בדמות ארבלה יאונט, אשתו הבזבזנית של בנקאי, במיני-סדרה בת שלושה חלקים בשם "קפיטל" המבוססת על רומן באותו שם מאת ג'ון לנקסטר.
בספטמבר 2016 הופיעה סטרלינג בתוכנית "University Challenge at Christmas" כחלק מצוות של נציגים בולטים מהאוניברסיטה בה למדה, אוניברסיטת אדינבורו.
סטרלינג מדי פעם מראיינת בתוכנית אירוח של רדיו 4 בשם "Loose Ends".
בדצמבר 2012 הגישה את התוכנית "Stage Door".
היא גם כתבה טור על מסעדות במגזין "דיפלומט".
בדצמבר 2011 השתתפה סטרלינג בקריאת הנובלה "מזמור חג המולד" מאת דיקנס על מדרגות קתדרלת סנט פול בלונדון.
ב-2014 התארחה סטרלינג בתוכנית הרדיו של ה-BBC בשם "Midweek" יחד עם ליבי פורבס, רוג'ר בניסטר וקווין ווריק.
היא מנוסה ברכיבה על סוסים ובקפיצות ראווה.
עד 2012 הייתה סטרלינג מאורסת לשחקן אוליבר כריס, שאיתו התחילה לצאת ב-2007. ב-3 ביוני 2016 התחתנה עם המוזיקאי גאי גארווי.
רייצ'ל טלליי היא במאית ומפיקת קולנוע אמריקאית-בריטית.
היא גם פרופסור לקולנוע באוניברסיטת קולומביה הבריטית.
טלליי נולדה בשיקגו להורים פול ופרודנס, שניהם אנגלים.
המשפחה עברה לבולטימור כשטלליי הייתה בת 4, לשם עבודתו של אביה, שהיה חוקר סרטן.
כשהייתה בשנות העשרה לחייה, המשפחה התגוררה שנתיים באנגליה.
את לימודי התואר הראשון השלימה טלליי באוניברסיטת ייל, שם למדה מתמטיקה.
בייל היא גם ניהלה את אגודת הקולנוע.
אחרי הלימודים החלה טלליי לעבוד כמתכנתת, באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בתקופה זו פגשה את הבמאי ג'ון ווטרס, ודרכו זכתה לממש את העניין שלה בעולם הקולנוע, והתחילה לעבוד בסרטים שלו כעוזרת הפקה.
בשנות התשעים המוקדמות נישאה למפיק הקולנוע הבריטי רופרט הארווי.
ג'ון ווטרס כיהן על טקס הנישואים (הוא כומר מוסמך מטעם כנסיית Universal Life).
טלליי מספרת שווטרס וחברי הצוות המלווים אותו (ה-Dreamlanders) הפכו את החתונה להפקה כמו הסרטים שלהם - אירוע "מופרע וכייפי".
הסרט הראשון שעבדה בו טלליי היה "פוליאסטר" (1981), בכיכובה של דיוויין.
סרטים נוספים שעבדה בהם לצד ווטרס כמפיקה כוללים את "היירספריי" (1988) ו"נער שוליים" (1990).
עד מהרה היא השיגה עבודה באולפני ניו ליין סינמה, תחילה כחשבונאית על אף שהיא מודה שלא ידעה חשבונאות, אך עד מהרה התקדמה לעבודת הפקה והחלה לעבוד בסרטי פרדי קרוגר.
היא השתמשה בכישורי המחשב שלה כדי לשפר את האפקטים המיוחדים בסרטים, מבלי להעלות את העלויות.
עם תחילת עבודתה בסדרת סרטים זו גם פתחה במערכת יחסים עם ראש האולפן, רוברט שיי, והיחסים הגיעו לסיומם עם הבכורה שלה כבמאית, בסרט האחרון בסדרה, "פרדי מת: הסיוט האחרון" (1991).
היא הייתה האישה-הבמאית הראשונה והיחידה בסדרת הסרטים.
למרות היכרותה המעמיקה וארוכת השנים עם סרטי פרדי קרוגר, במהלך עבודתה על "פרדי מת", טלליי קיבלה שורת מזכרים פנימיים מן ההפקה שמורים לה לא להיות "נשית" או "רגישה מדי" ביצירת הסרט.
טלליי טוענת שגישה זו ליוותה אותה לאורך כל הקריירה שלה, ושיתרה מכך, גם ההזדמנויות שלה צומצמו בשל מגדרה; היא מציינת שכל הבמאים האחרים בסדרת פרדי קרוגר המשיכו לפרויקטים גדולים אחרים מטעם אולפנים, והיא היחידה שלא קיבלה הצעה כזו.
הסרט הבא שלה היה סרט מדע בדיוני אינדי בשם Ghost in the Machine.
ב-1995, בהיעדר הצעות מאולפנים מרכזיים, טלליי החליטה לקחת את גורלה לידיים שלה, וקנתה את הזכויות לקומיקס "נערת הטנק", וביימה את הסרט באותו השם (באנגלית; בעברית הסרט הופץ בשם "פצצה על טנק").
הפקת הסרט פגשה בבעיות ואתגרים מתחילתה: ב-1995 הרעיון של סרט פעולה עם גיבורה אישה היה חדשני בפני עצמו, ו"נערת הטנק" הייתה דמות אנטי-ממסדית, מינית, ופרועה, מה שהרתיע אולפנים לחתום על הפקת הסרט.
לבסוף MGM החליטו להפיקו, אך המנהל שחתם על העסקה עזב, ומשם ההפקה התדרדרה.
האולפן לא ידע כיצד להתמודד עם התכנים הבוטים והחתרנים של הסרט, כולל סצנות עם עשרות דילדואים כקישוט חדר, ויחסים בין הגיבורה האנושית ל"מרטש" בוגה – חבר בקבוצת חיילים שהם תוצאה של מניפולציה גנטית, חצי בני אדם וחצי קנגורו.
התוצאה הייתה סרט בלתי קוהרנטי, לא חתרני כפי שיועד, ולא "מכובד" כרצון האולפן.
הסרט קיבל ביקורות שליליות, והיה לכישלון בקופה.
במהלך השנים, הסרט צבר סטטוס של סרט קאלט, ואף הואדר כסרט פמיניסטי פורץ דרך.
אך הצלחה זו באה מאוחר יותר.
גם כאן טלליי מציינת את הסטנדרט הכפול ביחס למגדר: "כל כך הרבה גברים נכשלים ומקבלים הזדמנות נוספת.
אני לא קיבלתי כזו," היא אמרה.
"הייתי לגמרי ולחלוטין ב'כלא הוליווד'".
גם המורה הרוחני שלה ג'ון ווטרס הסכים שמדובר בעניין מגדרי: "אני כמובן נכשלתי הרבה פעמים, ותמיד קיבלתי הזדמנות נוספת".
בציינו גם שחלק מהבעיה הייתה שטלליי לא רצתה לייצר סרטים שנחשבו כ"נשיים" אלא סרטי פעולה, אימה, ומדע בדיוני - "סרטים שגברים היו רוצים לביים," לדבריו.
בינתיים, כישלון הסרט השפיע לרעה על המשך הקריירה של טלליי.
עד אותו מעמד, היא נחשבה לבמאית מבטיחה עם קריירה בנסיקה.
אך אחרי "נערת הטנק", היא התקשתה למצוא עבודה.
היא חזרה לאנגליה ועבדה שם בבימוי תוכניות טלוויזיה, ביניהם דרמות ותוכניות ילדים.
לאחר זמן מה, בתחילת שנות ה-2000, התחילה לקבל הצעות בימוי והפקה גם בארצות הברית.
בין התוכניות שביימה הן "אלי מקביל", "על טבעי" ו-"פשע מן העבר".
גם כאן, טלליי מעידה כי נאמר לה פעמים רבות שהיא לא מקבלת עבודות בשל היותה אישה, ו"הצוותים והשחקנים פשוט לא אוהבים לעבוד עם במאיות".
עם זאת, המעבר לטלוויזיה הוכיח את עצמו לאורך זמן, וטלליי מצאה את עצמה מביימת סדרות מובילות, כשהמשמעותיות מביניהם, עבורה, הם דוקטור הו ושרלוק.
טלליי מספרת שמאז שהחידוש של "דוקטור הו" ב-2005, היא רצתה לעבוד בסדרה.
היא קיבלה את מבוקשה, וביימה את פרקי הסיום של עונה 8, "מים אפלים" ו"מוות בגן עדן", ובכך הייתה לאישה הראשונה לביים פרק סיום בסדרה.
הפרקים בביומה זכו לתשבחות, בעיקר בשל האיכות הקולנועית שלהם.
היא חזרה לביים את פרקי הסיום גם בעונה 9, "מתנה משמיים" ו-"Hell Bent"—כאשר האחרון זכה לביקורות הטובות ביותר מכל הפרקים בהיסטוריה בת 54 השנים של התוכנית.
גם ב-2017 ביימה טלליי שאת פרקטי הסיום של עונה 10 ("World Enough and Time" and "The Doctor Falls") וכן את ספיישל חג המולד.
בשל הפרקים המשמעותיים שביימה בעונות של הדוקטור השנים עשר, לעיתים קרובות נזקף לזכותה של טלליי "עיצוב עידן פיטר קפלדי".
הכותב הראשי ומפיק הסדרה, סטיבן מופאט, תיאר את עבודתה של טלליי ב"דוקטור הו" כ"שוברת את המודל העסקי" שלפיו בטלוויזיה הבמאי חשוב פחות מן הכותב (בניגוד לקולנוע, שם הבמאי הוא היוצר העיקרי).
פרקים של "דוקטור הו" בבימויה של טלליי חוברו לסרט באורך מלא, והוקרנו בבתי קולנוע.
מופאט כל כך התרשם מעבודתה של טלליי, שהוא הביא אותה לביים שם בסדרה "שרלוק".
גם כאן זכתה לשבחים, ושמה נמצא ברשימת הבמאים המצליחים של התקופה.
ועם זאת, טלליי אומרת שעדיין היא מקבלת פחות הצעות מבמאים אחרים שביימו באותן שתי הסדרות.
בנוסף לעבודתה כבמאית, טלליי היא חברת סגל באוניברסיטת קולומביה הבריטית, שבוונקובר, שם היא מלמדת קולנוע.
ביוני 2016, זכתה טלליי בפרס "אשת השנה" בטקס פרסי Women in Film + Television Vancouver.
סרטה האחרון הוא "On the Farm" (הופץ גם בשם "Unclaimed"), סרט מבוסס סיפור אמיתי, על רציחתן של כמעט 50 נשים על ידי רוצח סדרתי שהצליח להערים על המשטרה ומערכת החוק בוונקובר למשך תקופה ארוכה.
שנה סרט במאית מפיקה תסריטאית הערות1988היירספרייסיוט ברחוב אלם 4: אדון החלומות1990נער שוליים1991פרדי מת: הסיוט האחרון1993Ghost in the Machine1995פצצה על טנק1997The Borrowers2003A Tale of Two Wivesסרט טלוויזיה2006The Wind in the Willows2012Hannah's Law2016Unclaimed
שנה תוכנית תפקיד הערות 1997 Band of Gold במאית Episodes:
רייצ'ל מוריסון היא צלמת קולנוע ובמאית אמריקאית.
מוריסון נולדה וגדלה בקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
היא סיימה תואר ראשון בקולנוע וצילום מאוניברסיטת ניו יורק.
ב-2006 סיימה לימודי תואר שני (MFA) בצילום קולנוע במכון הסרטים האמריקאי.
ב-2006 הייתה מועמדת לפרס אמי לצילום דוקומנטרי על עבודתה בסרט התיעודי "Rikers High" אודות בית ספר תיכון בתוך תחומי בית הסוהר רייקרז.
ב-2013 זכתה בפרס קודאק לחזון על הישגים יוצאי דופן בצילום ושיתוף פעולה עם נשים נוספות בתעשייה.
ב-2015 הייתה מועמדת לפרס אמי על צילום הסרט "?What Happened, Miss Simone".
סרט הקולנוע העלילתי הארוך בו שימשה צלמת ראשית היה "Sound of My Voice", של הקולנוע זאל באטמנגלי מ-2011. ב-2013 צילמה את הסרט "תחנת פרוטוויל" של הבמאי ראיין קוגלר.
היא שיתפה פעולה עם קוגלר גם בסרט "הפנתר השחור".
ב-2018 הייתה לאישה הראשונה שמועמדת לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, על עבודתה בסרט הקולנוע "פרחים בבוץ".
כבמאית ביימה פרקים בסדרות הטלוויזיה קוונטיקו, פשע אמריקאי, Hightown, תוכנית הבוקר, "סיפור פשע אמריקאי: מוניקה לוינסקי" ו"תוצרת בית" (אנ').
בשנת 2024 ביימה את סרטה הראשון "האש שבפנים" (אנ') על פי תסריט מאת בארי ג'נקינס.
מוריסון נשואה לבת זוגה ואם לבן ובת.
עבודות בולטות כצלמת טלוויזיה וקולנוע
תחנת פרוטוויל - סרט קולנוע, 2013
פרחים בבוץ - סרט קולנוע, 2017
הפנתר השחור - סרט קולנוע, 2018
רייצ'ל פילד (19 בספטמבר 1894 - 15 במרץ 1942) הייתה סופרת אמריקאית, משוררת וסופרת-ילדים, פרסמה 25 ספרים.
סיפרה הידוע ביותר הוא "היטי, מאה שנותיה הראשונות" שזכה במדליית ניוברי.
מבין ספריה תורגמו לעברית רק שניים: "הבלדה על מרגריט לדו" (תרגום: גליה הירש) ו-"הכלב לץ" (תרגום: ירדנה הדס).
רייצ'ל פילד נולדה וגדלה בסקוטברידג', מסצ'וסטס.
אביה, דייוויד דודלי פילד, היה כומר וסופר.
העבודה הראשונה שפרסמה הייתה חיבור בשם "הליכת חורף" שהתפרסם במגזין סנט.
ניקולס בהיותה בת 16. היא למדה בבית הספר התיכון רדקליף שם לימד אותה כתיבה ג'ורג' פירס בייקר .
בשנת 1935 פילד נישאה לארתור ס.
פרדסון, שהיה גם השותף שלה לכתיבת הספר "לראות את עצמנו" שיצא בשנת 1937. בשנת 1938 עובד אחד ממחזותיה לסרט בשם האוויר הלונדונדרי .
פילד גם הצליחה כסופרת מבוגרים ברבי המכר "יציאה מהדעת" שיצא לאור ב-1935, "כל זה וגן עדן גם" שיצא לאור ב-1938 והספר "ועכשיו מחר" שיצא לאור ב-1942. הם עובדו לסרטים בשנים 1947, 1940 ו-1944 (בהתאם).
כתבה עבור הסרט פנטזיה (סרט) מילים לגרסה של השיר "אווה מריה" מאת פרנץ שוברט.
עברה להוליווד, שם התגוררה עם בעלה וביתה.
רייצ'ל פילד נפטרה ב-15 במרץ 1942 מדלקת ריאות לאחר ניתוח.
רייצ'ל מוואנזה היא שחקנית קונגולזית.
דמותה הידועה ביותר היא קומונה, מהסרט "מכשפת מלחמה" שיצא בשנת 2012. לפני שהשתתפה בסרט, היא הייתה חסר בית וגרה ברחובות העיר קינשאסה.
רייצ'ל מוואנזה נולדה בשנת 1997 בעיר מבוג'י-מאיי שנמצאת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
היא האחות השלישית מבין ששת אחיה, והיא בילתה את רוב ילדותה במחוז קאסאיי .
עקב בעיה כלכלית, אביה שלח את אמה ואחיה לקינשאסה כשהייתה בת שמונה, והבטיח לחזור אליהם מאוחר יותר.
בקינשאסה, הילדים כבר לא למדו בבית ספר.
מוואנזה הואשמה בכישוף על ידי נביא שקר, שהאשים אותה בדברים הרעים שקראו למשפחתה, בנוסף הוא אמר שהיא צריכה לעבור גירוש שדים.
בסופו של דבר, נזרקה מוואנזה לרחוב.
מוואנזה בילתה כמה שנים ברחוב עד שהשתתפה בסרט "מכשפת מלחמה".
לאחר מכן, היא עברה למונטריאול, שם היא למדה בבית ספר "אקול לוסיין-פאגה" (École Lucien-Pagé) וחייה עם משפחתו של אן מארי גלינאס, מפיק הסרט "מכשפת מלחמה".
מוואנזה לוהקה לסרט "מכשפת מלחמה" לאחר שהבמאי קים נגוין והמפיקים פייר אבן ומארי-קלוד פולן ראו אותה בסרט דוקומנטרי על ילדי הרחוב של קינשאסה.
עקב חוסר החינוך שלה, היא לא ידעה איך לקרוא ולכתוב שהיא השתתפה בסרט.
בזכות ההשתתפות שלה בסרט, היא הרוויחה כסף ללימודים ולמגורים.
בפברואר 2013, היא השתתפה באוסקר, עבור הסרט הטוב ביותר בשפה זרה.
במהלך הביקור שלה בארצות הברית היא קודמה בעבודה.
במהלך הקריירה, מוואנזה זכתה במספר פרסים: השחקנית הטובה ביותר מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, פסטיבל הסרטים טרייבקה ומעגל המבקרים בוונקובר .
מאוחר יותר, כתבה מוואנזה ספר בשם "Survivre pour voir ce jour" (בתרגום חופשי לעברית "תשרוד בשביל לראות את היום הזה"), המתאר את ילדותה וחוויותיה בתקווה שזה יעורר השראה לצעירים, ובנוסף יביא תשומת לב ל-20,000 הילדים שחיים הרחובות של קינשאסה.
רייצ'ל ריי קלר היא שחקנית אמריקאית, אשר ידועה בין היתר מתפקידיה הטלוויזיוניים בתור סימון גרהארט בסדרה "פארגו" (2017), בזכות תפקידה בתור סידני "סיד" בארט בסדרה "לגיון" (2017–2019), בתור לינדה קולקנה בסדרה "ג'ון הנבל" (2020), ובתור סמנת'ה בסדרה "טוקיו וייס" (2022–הווה).
קלר נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, לאם נוצרייה ולאב יהודי.
היא למדה בקונסרבטוריון סיינט פול לאמנויות הבמה, ובשנת 2014 סיימה לימודי תואר ראשון בחוג לאמנויות של אוניברסיטת קרנגי מלון בפיטסבורג, פנסילבניה.
בשנת 2012 ביצעה את טביעת הרגל שלה במשחק כאשר שיחקה בשני סרטים קצרים: "I Still Adore You" ו"Flutter".
תפקידיה הראשונים בטלוויזיה היו בשנת 2015, כשהשתתפה כאורחת בסדרות הטלוויזיה "המנטליסט" ו"על טבעי".
באותה שנה שיחקה גם בשבעה פרקים של עונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה "פארגו", בתפקיד סימון גרהארדט.
בשנים 2017–2019 שיחקה בתפקיד הנשי הראשי בסדרה "לגיון" (המבוססת על דמויות של אקס-מן) ברשת FX, וגילמה את סידני "סיד" בארט למשך 3 עונות.
בשנת 2018 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "Write When You Get Work", בתור רות' דאפי.
בשנת 2019 שיחקה בשתי הפקות מקוריות של שירות הזרמת המדיה "נטפליקס"; בסדרת הדרמה "עולם חדש" בתור קסנדרה פרסמן ולאחר מכן בסרט המדע הבדיוני "בצל הירח" (אנ') לצד מייקל סי הול.
בשנת 2020 שיחקה בתפקיד מרכזי בתור לינדה קולקנה בעונה השנייה של סדרת האנתולוגיה-פשע אמיתי "ג'ון הנבל" של רשת הטלוויזיה USA.
בשנת 2022 החלה לגילם את דמותה של סמנת'ה פורטר בסדרת הדרמה והפשע "טוקיו וייס" ברשת HBO Max, והיא מבוססת על סיפור אמיתי שיצא כספר בשם זהה משנת 2009 מאת ג'ייק אדלשטיין.
באותה שנה גילמה את סוניה בסרט הדרמה-קומי "איש ושמו אוטו" (אנ') בבימויו של הבמאי הגרמני-שוודי מארק פורסטר (אנ') לפי תסריט מאת דייוויד מגי (אנ').
זהו גרסה מחודשת של הסרט השוודי "איש ושמו אובה" (אנ') משנת 2015, אשר הוא עצמו מבוסס על הרומן באותו שם (אנ') מ-2012 מאת פרדריק בקמן.
הסרט אשר זכה לביקורות חיובות לרוב מצד המבקרים, יצא לאקרנים בבכורה ב-29 בדצמבר 2022.
+שנהסרטתפקידהערות2014Hollidaysburgטורי2018Write When You Get Workרות' דאפי2019בצל הירח (אנ')ג'ין2022איש ושמו אוטו (אנ')סוניה2023בוצ'רס קרוסינג (אנ')פרנסיןChestnutטיילרTBAThe First Sealג'סיקה ולארדי
+שנהסדרהתפקידהערות2015המנטליסטאןפרק: "White Orchids"על טבעיהאחות מת'יאספרק: "Paint It Black"פארגוסימון גרהארט7 פרקים2017–2019לגיוןסידני "סיד" בארטתפקיד ראשי (3 עונות); 27 פרקים2019עולם חדשקסנדרה פרסמן3 פרקים2020ג'ון הנבללינדה קולקנהתפקיד ראשי (עונה 2); 8 פרקים2022–הווהטוקיו וייססמנת'ה פורטרתפקיד ראשי; 8 פרקים
רייצ'ל דומניקה סקודרי ריי היא אשת עסקים וידוענית אמריקאית בתחום הבישול והכתיבה.
היא מארחת בתוכנית הלייף סטייל היומית שלה בטלוויזיה, ומופיעה בערוץ האוכל האמריקאי בתוכניתה "ארוחות ב-30 דקות".
מבין תוכניות הטלוויזיה בהנחייתה שודרה בישראל בשנת 2009 התכנית "רייצל ריי מארחת".
ריי הנחתה תוכניות טלוויזיה נוספות העוסקות בבישול - טיולים בעולם ואוכל, לאכול בטיול ב-40 דולר ליום, תוכנית ריאליטי נושאת פרסים העוסקת בתחרות בישול בהשתתפות ידוענים ותחרות ריאליטי בה ילדים מבשלים.
ריי כתבה מספר ספרי בישול המבוססים על הקונספט "ארוחות ב-30 דקות" והשיקה מגזין בשם "כל יום עם רייצ'ל ריי".
בשנת 2006 זכתה ריי בשלושה פרסי אמי בתחום התוכניות היומיות עבור תוכניתה "ארוחות ב-30 דקות".
רייצ'ל דומניקה ריי נולדה בגלנס פולס, ניו-יורק.
אמה ממוצא סיציליאני ואביה צרפתי-סקוטי-וולשי.
כאשר הייתה בת שמונה עברה משפחתה ללייק ג'ורג', ניו-יורק.
אמה ניהלה שם את מסעדת מלון האוורד ג'ונסון.
בשנת 1995 עברה ריי לעיר ניו-יורק עצמה.
תחילה עבדה בחנות הממתקים בכלבו מייסיס, אך כאשר הציעו לה קידום לתפקיד קניינית, עזבה את מייסיס והחלה לעבוד במעדניית גורמה ניו-יורקית ידועה בשם "אגתה וּוָלנטינה".
בהמשך, חזרה ריי ללייק ג'ורג וניהלה שם פאב באחד מבתי המלון באזור.
לאחר מכן הועסקה כקניינית בחנות גורמה באולבני.
ריי מייחסת את רעיון "ארוחות ב-30 דקות" לניסיון שצברה בעבודתה בחנות באולבני שבה פגשה לקוחות שלא אהבו לבשל.
היא לימדה קורס בו הדגימה כיצד מכינים ארוחות בפחות משלושים דקות.
בעקבות הצלחת הקורס "ארוחות ב-30 דקות" הציעו לה מנהלי תחנת השידור המקומית של רשת הטלוויזיה CBS להופיע ברצועת הבישול השבועית במהדורת החדשות שלהם.
הופעותיה שם, יחד עם תוכנית רדיו מקומית ויציאתו לאור של ספרה הראשון, הובילו אותה בשנת 2001 לפינה משלה בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית המפורסמת "Today" (היום) של רשת הטלוויזיה NBC, וחוזה עם ערוץ האוכל האמריקאי.
ריי מתמחה בסגנון בישול "מהיר וקל", ומלמדת מתכונים פשוטים רבים שלדבריה ניתן להכינם ב-30 דקות או פחות, אם כי המבקרים טוענים שההגדרה שלה לגבי "מהיר וקל" אינה כוללת את זמן ההכנה.
ריי טוענת כי סגנון הבישול שלה מושפע מסבה הסיציליאני מצד אמה, ואביה שמוצאו מקייג'ון (קבוצה אתנית ותרבותית בדרום לואיזיאנה).
היא משתמשת במרכיבים כגון עשבי תיבול טריים, שום וציר עוף כדי להגביר טעמים בתבשיליה, ומאמינה שמדידה מדויקת "גורעת מחוויית הבישול היצירתי והמדהים".
במקום זאת היא מעדיפה שימוש בהערכת כמויות דוגמת "חצי כף יד" .
למבקרי טכניקות הבישול המקוצרות שלה, ריי מגיבה, "אין לי שום תואר רשמי.
אני לא הוסמכתי לאף עבודה שהייתה לי אי פעם".
בנוסף היא טוענת שוב ושוב, "אני לא שפית."
ריי טבעה מספר מטבעות לשון העוסקים בבישול.
ביניהם יוחס לה הקיצור EVOO ל-Extra-Virgin Olive Oil שהתווסף בשנת 2007 למילון אוקספורד האמריקני כקיצור קביל לביטוי שמן זית כתית מעולה.
אחת ההתמחויות של ריי היא הכנת המבורגרים.
היא הקדישה לנושא את אחד מספריה "ספר הבורגר" שפורסם ב 2012.
בשנת 2006 השיקה ריי את Yum-O!
ארגון ללא כוונת רווח שמשימתו היא "לעודד ילדים ומשפחותיהם לפתח מערכות יחסים בריאות עם אוכל ובישול", באמצעות הדרכת משפחות כיצד לבשל, הזנת ילדים רעבים ומימון תוכניות חינוך לבישול.
רייצ'ל מישל ניקולס היא עיתונאית ספורט, מנחה ברשת ESPN.
היא מארחת תוכנית דיונים בערוץ ה-NBA בשם "The Jump"; בימי חול ב-ESPN, היא מכסה חדשות וסיפורים מרחבי הליגה, כולל פאנל של אנליסטים ושחקני NBA.
ניקולס נולדה כרייצ'ל מישל אלכסנדר.
היא בוגרת של בית הספר התיכון וינסטון צ'רצ'יל בפוטומק, מרילנד (סיימה בשנת 1991) וסיימה את לימודיה בבית הספר לעיתונאות מדיל מאוניברסיטת נורת'ווסטרן בשנת 1995.
ניקולס החלה את דרכה כעיתונאית ספורט בשנות התשעים, וכתבה לראשונה בעמוד הספורט של "פורט לודרדייל סאן-סנטינל" (1995–1996) לפני שעברה לסקר את וושינגטון קפיטלס מליגת NHL עבור הוושינגטון פוסט (1996–2004).
היא הצטרפה ל-ESPN בשנת 2004, שם הפכה לחלק קבוע בתוכנית "SportsCenter", "בספירה לאחור של יום ראשון של NFL" ובתוכנית "ספירה לאחור של יום שני בלילה", כמו גם בתוכניות קבועות של NFL ו-NBA.
ניקולס הייתה גם כתבת של התכנית E: 60 ועבדה ככתבת במספר שידורי פוטבול.
בשנת 2013 עזבה את ESPN לטובת עבודה ברשת CNN והחלה לארח את התכנית "Unguarded, בהנחייתה, מאוקטובר אותה שנה.
ספורטס אילוסטרייטד כינתה את ניקולס "עיתונאית הספורט המשפיעה והבולטת במדינה" והיא זכתה לשבחים רבים על שאלותיה הקשות נגד נציב ה-NFL רוג'ר גודל בעקבות שערוריית ריי רייס וכמו כן על כך שהתעמתה עם המתאגרף פלויד מייוות'ר על ההיסטוריה שלו של אלימות במשפחה.
באותה תקופה עבדה ניקולס גם בפאנל של ה-NBA של טרנר ספורט בתוכנית TNT בשנים 2013–2016 ועבדה גם בעונה הסדירה וגם במשחקי הפלייאוף.
מאז חזרתה ל-ESPN ב-2016, היא מנחה את התכנית "Jump" כתוכנית דיונים יומית על ה-NBA.
בשנת 2019 היא נבחרה כמארחת התכנית NBA Saturday Primetime ב-ABC ואת גמר ה-NBA ברשת ABC.
היא גם הפכה למארחת אורחת חוזרת בפודקאסט "Pardon My Take" וכן בתוכנית הטלוויזיה "Pardon the Interruption".
היא הוכתרה על ידי "אסקווייר כאחת ה"נשים שאנחנו אוהבים" וההוליווד ריפורטר דירג אותה כאחת מ"עשרת הקולות החזקים ביותר בתקשורת הספורט".
ניקולס נשואה לבמאי מקס ניקולס, בנו של במאי הקולנוע מייק ניקולס.
הם נישאו בטקס יהודי בוונציה בשנת 2001. נולדו להם זוג תאומות.
יש לה גם אח אחד גדול ואח צעיר.
רייצ'ל לילנד לוין היא רופאת ילדים יהודיה-אמריקאית שכיהנה כעוזרת מזכיר הבריאות ושירותי האנוש האמריקאי, קודם לכן כיהנה כמזכירת הבריאות של מדינת פנסילבניה.
היא משמשת במקביל פרופסורית לרפואת ילדים ופסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
היא שימשה כרופאה הכללית של פנסילבניה (2015–2017) ומזכירת הבריאות של פנסילבניה (2017–2021).
היא אחת מקומץ פקידי ממשל טרנסג'נדרים גלויים בארצות הברית.
ב-19 בינואר 2021 הכריז הנשיא הנבחר ג'ו ביידן שלוין תכהן כעוזרת מזכיר הבריאות של ארצות הברית, תחת חבייר ביסרה.
עם אישור מינויה בסנאט, נהייתה לוין לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית שמכהנת בתפקיד פדרלי שעבר אישורו של הסנאט.
לוין נולדה וגדלה בעיירה וייקפילד שבמסצ'וסטס בשם ריצ'רד, למשפחה יהודית.
היא למדה בבית ספר של יום ראשון יהודי ועשתה בר מצווה.
היא בוגרת תואר ראשון מהרווארד ודוקטור לרפואה מאוניברסיטת טוליין.
בשנים 1988–1993 עבדה בבית החולים מאונט סיני שבניו יורק וסיימה התמחות ברפואת ילדים והתמחות-על במתבגרים.
בשנת 1993 עברה לוין ממנהטן למרכז פנסילבניה והצטרפה לצוות בית הספר לרפואה של אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה (פן סטייט) שבהרשי.
היא הקימה את המחלקה לרפואת מתבגרים ואת היחידה להפרעות אכילה.
בשנים 2015–2017 שימשה בתפקיד הרופאה הכללית של פנסילבניה.
ביולי 2017 מושל פנסילבניה טום וולף מינה אותה למזכירת הבריאות של המדינה באישור של כל חברי הסנאט של המדינה.
לוין כיהנה כחברת דירקטוריון בארגון "שוויון פנסילבניה", שעיסוקו בשוויון זכויות ללהט"ב.
ב-24 במרץ 2021 אישר הסנאט של ארצות הברית את מינויה לעוזרת מזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית.
מדובר באישור המינוי הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית של אדם טרנסג'נדר כלשהו למשרה פדרלית.
האישור עבר בתמיכתם של 52 סנאטורים מול 48 שהתנגדו.
באוקטובר 2021 מונתה לאדמירל (4 כוכבים) כראש שירות בריאות הציבור.
סיימה את תפקידה לאחר כניסתו של דונלד טראמפ לכהונה כנשיא ארצות הברית בפעם השנייה.
לוין הייתה נשואה למרתה פיזלי ולזוג שני ילדים, דייוויד ודיאנה.
בשנת 2011 עברה לוין את השינוי המגדרי והפכה מגבר לאישה, וב-2013 התגרשו בני הזוג.
היא מספרת כי נהגה להופיע במחזמר ולדבריה יש לה "בריטון נחמד מאוד" והיא "לא הצליחה ללמוד לשיר אלט".
רייצ'ל אן זגלר היא שחקנית וזמרת אמריקאית, זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי לשנת 2021 על תפקידה בסרט "סיפור הפרברים".
זגלר נולדה ביישוב האקנסק, בניו ג'רזי ב-3 במאי 2001, בתם של ג'ינה וקרייג זגלר.
סבתה מצד אמה היגרה מברנקייה, קולומביה, לארצות הברית בשנות ה-60. אביה ממוצא פולני.
לטענתה, היא נקראה על שם הדמות רייצ'ל גרין מסדרת הטלוויזיה "חברים".
יש לה אחות גדולה בשם ג'קלין.
היא גדלה בקליפטון, ניו ג'רזי, שם התמודדה עם אפליה גזעית בילדותה בשל מוצאה האתני המעורב.
בגיל ארבע, זגלר ראתה את המופע הראשון שלה בברודוויי, היפה והחיה.
תפקיד המשחק הראשון שלה הגיע כשהייתה בת 12, כשגילמה את שפרינצה בהפקה מקומית של "כנר על הגג".
אז היא החליטה שהיא רוצה להיות שחקנית, אז היא התחילה לקחת שיעורי קול ומשחק.
במהלך שנות נעוריה כיכבה זגלר בהפקות תיאטרון מקומיות שונות, בין היתר בתפקיד סרינה ב"לא רק בלונדינית", קוזט ב"עלובי החיים", אריאל ב"בת הים הקטנה" ובל ב"היפה והחיה".
לזגלר ערוץ יוטיוב פעיל מאז חודש אוגוסט 2015 בו היא מפרסמת תכנים אישיים כמו ולוגים וגרסאות כיסוי לשירים שונים.
בשנת 2021 הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Let Me Try".
זגלר ביצעה את הופעת הבכורה הקולנועית שלה כמריה בסרטו של סטיבן ספילברג, "סיפור הפרברים", לצד אנסל אלגורט ב-2021. היא נבחרה על ידי ספילברג מתוך כשלושים אלף נשים ונערות שהגישו מועמדות לתפקיד לאחר שספילברג פרסם הודעת ליהוק בחשבון הטוויטר שלו.
תפקידה זכה לשבחים והיא זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
ב-25 בפברואר 2021 פורסם כי זגלר הצטרפה לצוות השחקנים של סרט ההמשך לסרט גיבורי-העל מבית DC "שהאזאם!
זגלר דיבבה את הדמות הראשית בסרט ההנפשה המוזיקלי "תחת כישוף".
בשנת 2023 עלה הסרט בכיכובה "משחקי הרעב: בלדה לנחשים וציפורי שיר", פריקוול של הסרט משחקי הרעב.
בסרט היא משחקת את לוסי גריי ביירד, הדמות הנשית הראשית.
מאוקטובר 2024 ועד פברואר 2025, זגלר גילמה את יוליה בהפקה מחודשת של "רומיאו ויוליה" בבימוי סם גולד, שעלתה בברודוויי.
במחזה, גולד משלב אלמנטים של תרבות דור ה-Z, עם התמקדות במוזיקה עדכנית ותחושת מודרניות, אך הטקסט נשמר כפי שנכתב במקור על ידי שייקספיר.
ההצגה מלווה במוזיקה של ג'ק אנטונוף.
במרץ 2025, זגלר גילמה את דמותה של שלגיה בחידוש הלייב אקשן הקולנועי לסרט "שלגיה ושבעת הגמדים" של דיסני לצד גל גדות.
הסרט נכשל בקופות: הרוויח 43 מיליון דולר בארצות הברית ו-87 מיליון דולר בעולם בסוף השבוע הראשון, לעומת תקציב של כ-350 מיליון דולר.
באותו החודש הוכרז כי זגלר תגלם את אווה פרון במחזמר "אוויטה" שיעלה בלונדון, בבימויו של ג'יימי לויד.
זו הייתה הופעת הבכורה שלה בוסט אנד והיא תהיה בין הכוכבות בעלות השכר הגבוה ביותר על בימת לונדון בעונה זו.
ההצגה עלתה בתיאטרון London Palladium למשך 12 שבועות, בין ה-14 ביוני ל-6 בספטמבר 2025.
באפריל 2025 פורסם כי זגלר תככב בסרט דרמה קומית בשם "She Gets It From Me" לצידה של מריסה טומיי, בסרט היא תגלם את ניקי.
זגלר זכתה להכרה ציבורית רחבה בעקבות תפקידה הראשי בעיבוד הקולנועי של סטיבן ספילברג ל"סיפור הפרברים", תפקיד שהביא לה זכייה בפרס גלובוס הזהב.
עם זאת, לצד ההצלחה המקצועית, הקריירה של זגלר לוותה גם במחלוקות ציבוריות והתמודדויות תקשורתיות אשר עיצבו את תדמיתה הציבורית כשנויה במחלוקת.
לאורך השנים, זגלר ספגה ביקורת במגוון הקשרים – החל מאירועים הקשורים לתעשיית הקולנוע וכלה בהתבטאויות פוליטיות.
באחת התקריות המתוקשרות ביותר, נחשף כי לא הוזמנה לטקס פרסי אוסקר ה-94 על אף השתתפותה בסרט מועמד.
חשיפת היעדרה עוררה דיון ציבורי נרחב בנוגע לייצוג שחקנים צעירים ממוצא אתני מגוון.
בעקבות הביקורת הציבורית, נקבע לה מקום כמגישה בטקס לאחר התאמות בלוח הזמנים שלה.
בהמשך הקריירה שלה, זגלר השתתפה בפרויקטים נוספים, בהם הסרט "שהאזאם!
2: זעם האלים", שבחירתה להשתתף בו עוררה הערות מצד המבקרים, אשר טענו כי בחרה בו משיקולים כלכליים.
בנוסף, היא הביעה מספר עמדות פומביות בנושאי גזענות, סקסיזם, זכויות עובדים, ובפרט דיברה על הצורך להגן על שחקנים מהשימוש בטכנולוגיות של בינה מלאכותית, תוך התייחסות לניסיונה האישי בעת צילומי אפקטים לסרט.
במהלך הפקת הסרט "שלגיה", בו גילמה את הדמות הראשית, הפכה זגלר לנושא לדיון ציבורי נרחב.
ליהוקה לתפקיד עורר התנגדות מצד חלק מהקהל בשל מוצאה הקולומביאני, והיא מצדה הביעה גאווה על ייצוג לטיני לדמות הקלאסית.
בנוסף, התבטאותה בנוגע לגרסה המקורית של הסרט, אותה תיארה כ"מיושנת" ו"ממוקדת יתר על המידה בסיפור אהבה", עוררה ביקורת נוספת מצד מעריצים שמרנים.
זגלר ציינה כי בגרסה החדשה של הסרט, שלגיה אינה שואפת ל"אהבת אמת" אלא להגשמה עצמית ולהנהגה, מה שנתפס כפרשנות מודרנית לתפקיד הנשי, אך גם עורר מחלוקת.
לקראת צאת הסרט, פרסמה זגלר פוסט ברשת החברתית X בו הוסיפה לאחר פרסום הטריילר את המשפט "ותמיד זכרו, תשוחרר פלסטין".
הפוסט עורר תגובות רבות, הן מצד תומכים והן מצד מבקרים, והוביל לפניית דיסני אל מנהליה ולשיחה עם המפיק מארק פלאט.
החברה דרשה ממנה לעבוד עם יועץ מדיה שיאשר את פרסומיה, בקשה שזגלר נענתה לה.
בעקבות הפרסום, דיסני נאלצה לספק אבטחה נוספת לשחקנית הישראלית גל גדות, המגלמת את המלכה המרשעת, לאחר איומים שהופנו כלפיה.
זגלר לא הסירה את הפוסט והתייחסה לנושא בריאיון מאוחר יותר, בו ציינה כי היא רואה חשיבות בשימוש בפלטפורמה שלה לצרכים הומניטריים.
הפרסומים והעימותים הציבוריים סביב זגלר גרמו לאולפני דיסני לשקול את המשך שיתופה בפרויקט "שלגיה" ואף הועלו טענות לפיהן שקלו להחליפה במהלך הצילומים.
עם זאת, זגלר השלימה את תפקידה, וקיבלה ביקורות חיוביות על הופעתה, גם כאשר הסרט עצמו זכה לביקורות מעורבות וכישלון בקופות.
לאחר ביקורת ציבורית, פרסמה התנצלות בה הביעה חרטה על תוכן הפוסט, והדגישה את מחויבותה לשיח חיובי ומכיל יותר.
למרות הביקורת הציבורית והתדמית הבעייתית שנוצרה לה בעיני חלק מהציבור והתקשורת, זגלר זכתה גם לתמיכה נרחבת מקולגות, עיתונאים וקהל מעריצים.
מעל 50 עיתונאים חתמו על מכתב גינוי נגד כתבה שפורסמה ב-Variety שחשפה את המחלוקות מאחורי הקלעים, תוך טענה שמדובר בניסיון להטיל על זגלר את האחריות לכישלון הסרט בשל דעותיה האישיות ולהפוך אותה ל"שעיר לעזאזל".
החל מתחילת שנת 2021, זגלר נמצאת במערכת יחסים עם השחקן ג'וש אנדרס ריברה, ששיחק עמה תחילה בסרט "סיפור הפרברים", ומאוחר יותר השניים גם כיכבו יחדיו בסרט "משחקי הרעב: בלדה לנחשים וציפורי שיר".
2: זעם האליםאנתיאהמשחקי הרעב: בלדה לנחשים וציפורי שירלוסי גריי ביירד2024באג 2000 (אנ')לורהתחת כישוףהנסיכה אליאןדיבוב2025שלגיהשלגיהShe Gets It From Meניקי
שנההצגהתפקידמיקוםהפניות2024–2025רומיאו ויוליהיוליהתיאטרון Circle in the Square, תיאטראות ברודוויי2025אוויטהאווה פרוןתיאטרון London Palladium, ווסט אנד
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאההפניות2021פרסי מועצת ביקורת הקולנוע האמריקניתהשחקנית הטובה ביותרסיפור הפרבריםאיגוד מבקרי הקולנוע של וושינגטון די.
ב-14 בדצמבר 2021, AP News כינתה את זגלר כ"אחד מהבדרנים פורצי הדרך של 2021".
זגלר נכללה ברשימת פורבס 30Under30 לשנת 2022 של מגזין "Forbes" האמריקני.
זגלר הייתה חלק מקטע "לזכרם" בטקס פרסי גראמי ה-64 לכבוד מלחין הקולנוע שהלך לעולמו סטיבן סונדהיים, לצד בן פלאט, סינתיה אריבו ולסלי אודום ג'וניור.
רייצ'ל מלווין היא שחקנית אמריקאית.
מוכרת בעיקר בשל תפקידה בסדרת טלוויזיה "ימי חיינו" ובהמשכו "טיפשים בלי הפסקה 2".
רייצ'ל מלווין נולדה באלמהרסט, אילינוי.
כאשר היא הייתה בת ארבע המשפחה עברה לפיניקס שבאריזונה והיא גדלה שם.
בשנת 2003 היא סיימה לימודי בית הספר ועברה ללוס אנג'לס ללימודי משחק.
בשנת 2005 שיחקה בסרט אימה "בו".
בהמשך היא שיחקה בסדרה "ימי חיינו".
על תפקידה בסדרה זו היא הייתה מועמדת לקבלת פרס אמי.
ב-2014 מלווין שיחקה ב"טיפשים בלי הפסקה 2".
בשנת 2016 היא השתתפה בעונה האחרונה של "אוקוורד".
רייצ'ל מלווין ממשיכה לשחק בסרטים וסדרות טלוויזיה.
ראיקוֹ גְרְליץ' (בקרואטית: Rajko Grlić; נולד ב-2 בספטמבר 1947) הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי אמריקאי ממוצא קרואטי.
הוא פרופסור לתאוריה קולנועית באוניברסיטת אוהיו ומנהל אמנותי של פסטיבל הסרטים של מוטובון במוטובון, קרואטיה.
גרליץ' נולד בשנת 1947 בזאגרב, ברפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה, ביוגוסלביה.
אביו היה דנקו גרליץ', פילוסוף קרואטי מרקסיסטי בולט, וממייסדי כתב העת פראקסיס.
משפחתו של גרליץ' מצד אביו הגיעה לזאגרב מהיער השחור, גרמניה במאה ה-19, ושמה המקורי היה גֶרְליך, ואילו אמו אֶווה (לבית יזרעאל), עיתונאית, מתרגמת, וסופרת, היא ממשפחה יהודית מסרייבו.
(בעלה הראשון, רודולף, נרצח בידי האוסטאשה).
גרליץ' הוא בוגר הפקולטה לקולנוע של האקדמיה לאמנויות הבמה של פראג (FAMU), ולמד שם במקביל לאמיר קוסטוריצה, במאי הקולנוע הסרבי.
במהלך מלחמת העצמאות הקרואטית עקר גרליץ' לארצות הברית.
בשנת 2017 חתם גרליץ' על ההצהרה בדבר השפה המשותפת של הקרואטים, הסרבים, הבוסנים, והמונטנגרים.
בשנת 1984 זכה גרליץ' ב"זירת הזהב לבמאי הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים בפולה, עבור הסרט "במלתעות החיים", על פי ספרה של דובראבקה אוגרשיץ'.
בשנת 2010 זכה בפרס זה שנית, עבור הסרט "רק בינינו".
בשנת 1989 זכה בפרס הגדול בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטוקיו עבור הסרט "אותו קיץ של ורדים לבנים".
בשנת 2017 זכה בפרס ולדימיר נאזור למפעל חיים.
באותה שנה זכה גם ב"זירת הזהב לתסריטאי הטוב ביותר" בפסטיבל פולה.
רייצ'ל קאסק היא סופרת בריטית.
היא כותבת רומנים, ספרי עיון, סיפורים קצרים ומאמרים.
קאסק נולדה בססקטון, קנדה, להורים בריטים בשנת 1967. בשנות ילדותה המוקדמת התגוררה המשפחה בלוס אנג'לס ובשנת 1974 עברה לאנגליה.
משפחתה הייתה קתולית אמידה, וקאסק התחנכה במנזר סנט מרי בקיימברידג'.
בהמשך היא למדה ספרות באוקספורד.
ספרה הראשון, Saving Agnes, ראה אור כשהיא הייתה בת 26 ומאז היא כותבת בשטף.
הרומן הראשון של רייצ'ל קאסק Saving Agnes, (1993), זכה בפרס וייטברד לספר ביכורים.
התמות המרכזיות שהופיעו בו - נשיות וסאטירה חברתית - המשיכו להעסיק אותה ונותרו מרכזיות ביצירתה גם במהלך העשור הבא.
על ספרה The Country Life היא זכתה בפרס סומסרט מוהם לשנת 1998. ב־2003 נכללה קאסק ברשימת עשרים הסופרים הבריטים הצעירים הטובים ביותר של כתב העת גרנטה.
קאסק החלה להתעניין בבעיות האינהרנטיות למבנה הרומן העוסק בחוויותיהן של נשים, התעניינות שהניבה את ספרי העיון A Life's Work, ממואר על אמהוּת שפורסם ב־2001, והספר Aftermath מ־2012, שתיעד את נישואיה לצלם אדריאן קלארק ואת גירושיהם.
בשנת 2015 ראה אור ספרה קווי מתאר, הראשון מתוך טרילוגיה.
שלושת הספרים, שאפשר לקרוא בסדר לא כרונולוגי ובמנותק זה מזה, עוסקים ברובם בסופרת פיי, ששמה מוזכר רק פעם אחת בכל רומן, המתעדת שיחות שלה עם אחרים, מפגשים ואירועים מינוריים לכאורה.