tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1996 הוסדר מעמדו החוקי של תהליך הפונדקאות במדינת ישראל בחוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד), כך שזוגות חשוכי ילדים יוכלו להביא ילד לעולם הנושא את המטען הגנטי שלהם או של אחד מהם באמצעות אישה שתישא ברחמה את העובר.
תנאי מהותי בחוק הוא ניתוק הקשר בין היילוד לנושאת העובר עם הלידה.
האישה הנושאת את העובר אינה זוכה להגדרה חוקית "אם היילוד".
לאחר ניסיון של למעלה מעשור ובעקבות מקרים שהעלו סוגיות אשר לא באו על פתרונן בחוק, נוצר הד ציבורי בנושא ובשנת 2010 הוקמה ועדה ציבורית בראשות פרופסור שלמה מור-יוסף אשר בחנה את נושא הפריון וההולדה בארץ בכללותו.
הוועדה הגישה המלצותיה במאי 2012, ובין היתר המליצה על תיקון החוק והגדלת מעגל הזכאים.
בשנת 2010 חוקק חוק תרומת ביציות.
מטרת החוק ליתן מענה נורמטיבי לסוגיית תרומת ביציות בארץ; הסדרת זהות האישה התורמת והקשר בין התורמת לנתרמת.
תנאי בסיסי לקבלת תרומת ביצית הוא צורך רפואי מצידה של הנתרמת.
בנות הזוג ליאת משה (41) ודנה גליסקו (29) ניהלו קשר זוגי כ-10 שנים ונתנו לקשר זה תוקף חוזי.
ליאת ניסתה להביא צאצא לעולם מביציותיה שלה והנושא את המטען הגנטי שלה.
אולם, טיפולי הפוריות וההזרעות המלאכותיות לא צלחו.
בנות הזוג כמוצא אחרון, עקב גילה של ליאת והשפעת הגיל על איכות הביציות, בקשו כי תשאב ביצית מגופה של ליאת אשר תופרה מזרע של תורם אנונימי ותישתל ברחמה של דנה.
בדרך זו, יהיה הצאצא שיולד בעל קשר גנטי ופיזי לשתיהן יחד.
בקשתן סורבה על ידי משרד הבריאות מהנימוק שניתן לתרום ביצית רק לאישה שאינה מסוגלת להתעבר מביציותיה בשל בעיה רפואית או שבעיה רפואית אחרת מצדיקה שימוש בביציות שאינן שלה, ואין זה המקרה.
בהמשך פנו בנות הזוג לאחראית הארצית לתחום הפונדקאות ובקשו את אותה בקשה אך בדרך אחרת – ביקשו לאפשר לדנה לשמש כ"פונדקאית" ותישא ברחמה עובר מביצית מופרית של ליאת.
גם בקשה זו סורבה מהנימוק שחוק הפונדקאות הנוכחי מתיר רק ל"הורים מיועדים" שהם איש ואישה להתקשר בהסכם לנשיאת עוברים עם אם פונדקאית שהקשר בינה לבין היילוד מתנתק לאחר הלידה.
גילה של ליאת ("השעון הביולוגי"), והחשש שמא התמשכות ההליכים מול הרשויות ייפגעו באיכות הביציות בשל גילה של ליאת ובסיכויים לעובר בריא היוו "זרז" לבנות הזוג בפנייתן לבג"ץ והשיקול המרכזי לכך שבית המשפט העליון הזדרז לפסוק בעניין.
טענותיהן של ליאת משה ודנה גליסקו
בנות הזוג מבקשות להתיר להן להוציא לפועל את מבוקשן בישראל: לשאוב ביצית מגופה של ליאת, להפרות אותה מתרומת זרע ו"לשתול" הביצית המופרית בגופה של דנה.
בנות הזוג טוענות כי ההסדרים הקבועים בחוקים הרלוונטיים לעניינן פוגעים בזכותה של ליאת להורות גנטית ומפלים אותן לרעה לעומת בני זוג הטרוסקסואליים ולכן יש לבטל הוראות שונות והגדרות של מושגי יסוד הן בחוק ההסכמים לנשיאת עוברים והן בחוק תרומת ביציות.
דוגמה להגדרה מפלה לטענתן היא הגדרת המושג "הורים מיועדים" המוגדרת בחוק הסכמים לנשיאת עוברים כ"איש ואישה שהם בני זוג".
לטענת בנות הזוג, המדינה בהתנהלותה מתערבת באירוע אינטימי של תא משפחתי.
לדעתן "התערבות" המדינה באירועים אינטימיים בתא משפחתי דוגמת ההחלטה האם וכיצד להביא ילדים לעולם מהווה פגיעה בזכויותיהן הבסיסיות לאוטונומיה על גופן וזכותן להורות גנטית.
בנוסף, בנות הזוג טענו כי הדרישה בחוק תרומת ביציות לקיום "צורך רפואי" באישה הנתרמת פוגע בזכותן להורות ומנוגד למצב החוקי שהיה בארץ טרם נחקק חוק זה.
על פי המצב הקודם ניתן היה, בהתאם לתקנות בריאות העם לבצע את הפעולות הרפואיות שדרשו לצורך הפריית ביצית ושתילתה בגופה של בת זוג אך החקיקה משנת 2010 פגעה בזכות שהוקנתה להן לפני החקיקה החדשה.
בנות הזוג טענו לאפליה ופגיעה בזכויותיהן:
פגיעה בזכויותיהן "השליליות": "התערבות המדינה" באופן מעשי על ידי איסור בחוק על "הענקת ביצית" בין בנות זוג פוגעת בזכותן לאוטונומיה על גופן ופוגע בחופש הבחירה שלהן כיצד להביא ילד לעולם.
פגיעה בזכויותיהן "החיוביות": בני זוג הטרוסקסואלים נהנים מעזרה פעילה מהמדינה במימון וטכנולוגיה שהמדינה מעמידה לרשותם ומממנת לשם בהבאת ילד משותף לעולם.
במקרה שלהן, בנות זוג חד מיניים, המדינה מפלה ומונעת מהן את העזרה והמימון לצורך הבאת ילד משותף.
המדינה, המשיבה לעתירה, ביקשה לדחות את העתירה.
לטענת המדינה העתירה מעלה שאלות תקדימיות שהתשובות עליהן צריכות להינתן בחקיקה ראשית.
עם זאת, המדינה אינה עומדת בדרכן ומאפשרת לבנות הזוג לבצע את השתלת הביצית המופרית מחוץ לישראל.
המדינה טענה כי ההליך אותו רוצות העותרות לבצע יוצר הסדר חדש של "הורות משותפת גנטית-ביולוגית" אשר ראוי כי יעשה בחקיקה ראשית, בכנסת.
ההסדר המבוקש אינו תואם את מוסד הפונדקאות וחוק חוק הסכמים לנשיאת עוברים אשר אליו מפנות בנות הזוג כנימוק למבוקשן אינו רלוונטי למקרה הפרטי של בנות הזוג.
על כן אין להחיל חוק זה על ההסדר המבוקש על ידי בנות הזוג.
המדינה טענה עוד כי ההכרה ב"מסלול הפונדקאות" בנסיבות אלו, השונות מתכלית חוק זה, עלולות להביא למצב שבו תוכר האישה הפונדקאית כאם היילוד והדבר נוגד את תכלית החוק ומסכן את מערכת האיזונים הקיימת בחוק זה בין האם המיועדת לנושאת העובר.
בנוסף טענה המדינה כי חוק תרומת ביציות הוא חוק חדש יחסית ואין להתערב במגבלה לפיה תנאי לקבלת ביצית הוא צורך רפואי של הנתרמת ובכך מגשים החוק את תכליתו, לפיו, ביצית אינה "מוצר" ויש לשמור על בריאות האישה.
לטענת המשיבים, המחוקק נמנע באופן מכוון מלאפשר לוועדת החריגים על פי חוק לתרומת ביציות סמכויות נרחבות, אף שעמדה בפניו אפשרות מעין זו, ולכן בית המשפט אינו יכול להעניק לוועדה סמכויות שהמחוקק בחר לשלול ממנה.
המדינה, המשיבה בעתירה, אינה חולקת על טענת העותרות כי הזכות להורות היא זכות חוקתית אך לשיטת המשיבה ההגנה החוקתית המבססת את ההגנה על הזכות להורות היא על "גרעין" הזכות להורות בהקשר עם היכולת להביא ילד לעולם ולא ביחס לדרך מסוימת להבאת ילד לעולם.
והואיל והעתירה מעלה סוגיות תקדימיות מורכבות הקשורות לפריון והולדה, על המחוקק בלבד לקבוע כללים, בהתבסס על הסכמות חברתיות ושיקולי מדיניות.
ואין זה מתפקידו של בית המשפט אלא מתפקידה של הכנסת לקבוע הסדר נורמטיבי חדש באמצעות חקיקה ראשית.
החלטת בית המשפט ניתנה ב-1 בספטמבר 2013 והנימוקים להחלטה פורסמו כשנה לאחר מכן, ב-18 בספטמבר 2014:
דעת הרוב של השופטים אשר גרוניס, מרים נאור, סלים ג'ובראן, אליקים רובינשטיין:
השופטים יצאו מנקודת הנחה כי הזכות להורות היא זכות יסוד חוקתית הנגזרת מהזכות החוקתית לכבוד האדם ויש בה היבטים שליליים (הגנת הפרט מפני הפגיעה בזכות) וחיוביים (הטלת חובה על המדינה לסייע לפרט על מנת להגשים הזכות).
לדעת הרוב, אין בעצם קיום "הזכות להורות" כדי לקבוע את אופן מימוש הזכות בדרך מסוימת בלבד.
לדעתם אין לראות ב"הורות גנטית" חזות הכל וישנן דרכים נוספות להגשמת "הזכות להורות".
בנוסף, שופטי הרוב קבעו כי מקום בו עמדת המחוקק ברורה, להבדיל משאלה פרשנית, אין בית המשפט יכול להתערב בחקיקה, גם אם המטרה לכאורה צודקת, ועל בית המשפט לפסוק בהתאם לחוק הקיים.
שופטי הרוב קבעו כי חוק הסכמים לנשיאת עוברים וחוק תרומת ביציות אינם חלים במקרה זה.
יתרה מכך, גם תקנות בריאות העם, לאחר חוק תרומת ביציות, אינן מתאימות במקרה זה ולכן אין דרך חוקית לסייע להן להגשים את מבוקשן בישראל.
השופטים נתנו דעתם באמרת אגב לעניין הגדרת "הורים מיועדים" בחוק הפונדקאות ונימקו כי גם אם במקרה הנדון תיקון ההגדרה של המושג "הורים מיועדים" אינו רלוונטי, נעשים הליכים לשינוי הנוסח והדבר מצדיק ריסון שיפוטי ואי התערבות.
דעת המיעוט של השופטים: עדנה ארבל, אסתר חיות, חנן מלצר.
לדעת שלושת שופטי המיעוט חוק הסכמים לנשיאת עוברים אינו רלוונטי במקרה זה ולכן אין מקום לבחון את ההסדרים החוקיים בו.
שלושת שופטי המיעוט הגיעו למסקנה זהה לפיה יש לאפשר לבנות הזוג להביא ילד משותף בדרך שבחרו.
נימוקי השופטים למסקנה היו שונים:
לדעת השופטת אסתר חיות, חוק תרומת ביציות בניסוחו הנוכחי, ובמיוחד בשל האיסור הפלילי בסעיף 41 לחוק ומבלי שקיים בו מנגנון הבוחן ומסדיר מקרים פרטניים, פוגע בזכויות העותרות להורות, לחיי משפחה ולאוטונומיה על גופן.
לדעת השופטת, קיים הכרח כי דברי חקיקה הקובעים איסורים פליליים גורפים בעידן משתנה (חברתית וטכנולוגית) צריכים לכלול מנגנון שיבחן, באופן פרטני, מקרים חריגים ויוצאי דופן.
חקיקה נוקשה וכוללנית אינה יכולה, מטבעה, לצפות המקרים המגוונים ועלולה להפוך אנשים נורמטיביים לעבריינים מבלי שיש בדבר כדי להגשים את תכלית החוק.
הפגיעה בזכויות העותרות בחוק תרומת ביצית אינה עומדת בדרישות המידתיות ב"פסקת ההגבלה" שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו
לדעת השופטת ניתן לרפא את החוק לתרומת ביציות בדרך של "קריאה לתוכו" סעיף משנה אשר יסמיך את ועדת החריגים לאשר תרומות בנסיבות חריגות מעין אלו.
לדעת השופטת עדנה ארבל, במקרה זה בנוסף לכך שחוק הסכמים לנשיאת עוברים אינו רלוונטי, אף החוק הנוסף אשר מכוחו פנו העותרות, החוק לתרומת ביציות, אינו רלוונטי.
וזאת מהטעם שאינו בא להסדיר וליתן פתרון למצבים דוגמת המקרה הזה.
לדעת השופטת ארבל, הזכות להורות ולזכות לשוויון הן זכויות יסוד ויש ליישם ההנחה כי על הסדר נורמטיבי, שמפורש או שנקבע, לתאום את עקרון השויון ולא להפלות.
נושא דוגמת זה המוצג כאן לא הוסדר בחקיקה ראשית או משנית ובהיעדר הסדרה כזו ובהיעדר הסדר האוסר זאת ובהיעדר פגיעה בצד שלישי או באינטרס אחר יטה בית משפט לאפשר שימוש בטכנולוגיה.
במקרה זה לדעת השופטת ארבל ניתן לעשות שימוש בתקנות בריאות העם (הפריה חוץ גופית), שלא בוטלו לאחר חקיקת חוק תרומת ביציות, כך שאישה עם ביציות תקינות שאינה יכולה לשאת הריון תבצע הפריה חוץ גופית והביצית המופרית תושתל בבת זוגה.
לדעת השופט חנן מלצר, טרם נחקק החוק נכתב בפרוטוקול ועדה לענייני חקיקה בכנסת, ביחס לסעיף 22(א)(2) לחוק, כי הסעיף מאפשר פתח טוב לזוגות נשים חד מיניים דבר המלמד על כוונת המחוקק.
בנוסף, מקבל את דרכיהן השונות של שתי שופטות המיעוט הנוספות.
לגישתו, הפתרון של שליחת אזרח ישראלי מחוץ לישראל לצורך הסדרת זכויותיו החוקיות אינו מידתי ויש לאפשר לבנות הזוג לבצע הפעולה בישראל.
בנוסף, יש להרחיב את סמכות ועדת החריגים בחוק תרומת ביציות למקרים כגון זה גם אם בהצעת החוק נפסלה הצעה זו, בהתבסס על ההנחה המוטעית שהנחתה את המחוקק לפסול את הסעיף המרחיב את סמכויות הוועדה, לפיה במידת הצורך בית המשפט יתערב.
הוחלט כאמור ברוב דחוק לדחות את בקשת העותרות בשל המצב החוקי הקיים במדינת ישראל נכון למועד הגשת העתירה.
עם זאת, נקבע כי אין מניעה לביצוע הליך הפונדקאות המבוקש על ידן מחוץ לישראל.
הפתרון למימוש הזכות להורות גנטית דווקא מחוץ לישראל הוא מידתי בנסיבות העניין.
יש לעגן בחקיקה ראשית את השימוש בטכניקות הולדה מלאכותיות.
המצב החוקי הקיים בישראל אינו מאפשר לבנות זוג להביא לעולם ילד משותף גנטית-ביולוגית בישראל.
לא ניתן לבצע בישראל השתלת ביצית מופרית בגופה של בת הזוג האחרת.
עם זאת, אין מניעה חוקית מלבצע פעולה זו של השתלת הביצית המופרית בגופה של בת הזוג מחוץ לישראל.
פסק הדין המחיש את המורכבות והמרקם העדין הקיים בהקשר עם התפתחות טכנולוגית, תמורות חברתיות, המצב החוקי הנתון ומקומה של הכנסת כרשות מחוקקת הנדרשת לפתור ולהתמודד עם השתנות החברה.
במהלך השנה שבין הכרעת בג"ץ לבין פרסום הנימוקים פורסם מאמר של חגי קלעי שהתייחס בין היתר להכרעת השופטים בבג"ץ ליאת משה.
במאמרו כינה המחבר את קהילת הלהט"ב כ"יחידה משפטית חשודה" הנדרשת באופן שיטתי להוכיח את התאמתה למודלים הטרונורמטיביים על מנת להימצא כשירה להורות.
קלעי ביקר את "המדיניות השיטתית" של בית המשפט – הכחשה של הפליה חוקתית ומחיקת הקשר של הפליית הקהילה הגאה.
הדבר הנעשה לטענתו על ידי הגבלת הדיון ל"מקרה ספציפי" בודד ולעיסוק משפטי ב"רובד המנהלי" בלבד.
"הגנטיקה", לטענת קלעי, משמשת "כלי כפול" לשליטה – מחד נדרשת על ידי בית משפט זיקה גנטית על מנת ליתן תוקף לאותה "משפחה חשודה" ומאידך שליטה של המדינה על המטען הגנטי של הפרט.
לדעתו פרשת ליאת משה היא דוגמה מובהקת ל"משטור גופני גנטי".
השופט רובינשטיין אשר נימק את דעת הרוב בבג"ץ ליאת משה התייחס למאמר בנימוקי פסק הדין: הודה כי בעיניו ההורות הגנטית בגדרי הפונדקאות היא העיקר, הפנה לדעה השונה של המחבר והוסיף כי אין בחוק סעיף סל המאפשר הורות משותפת מובנית מעקרא.
פסק דין זה ופסקי דין דומים לו והעוסקים במשפחה חד-מינית והקהילה הגאה בכלל, מקדמים חקיקה המבוססת על עקרון השוויון, דוגמת זכות גישה להתקשרות בהסכמים לצורך הבאת ילדים.
פסק הדין העלה לדיון ציבורי נושאים הקשורים עם הקמת "תא משפחתי": הצורך בהסדרה חקיקתית ברורה לעניין זכויות חברי הקהילה הגאה לקיים הורות גנטית ביולוגית.
חקיקה שתטפל הן בזכויות ה"שליליות" והן בזכויות ה"חיוביות" כך שמדינת ישראל לא תפגע בזכות להורות גנטית-ביולוגית ולא תפגע באוטונומיה על גופם ובנוסף, תאפשר ותממן הליך הפריה למשפחה גאה באופן שווה למשפחה הטרוסקסואלית.
לא הוגשו עתירות או בקשות דומות לבית המשפט וניכר כי הדיון המרכזי הוא ציבורי ומטרתו הסדרה חוקית שוויונית להורות שווה ואפשור הקמת תא משפחתי חד מיני.
עדיין לא הוגשה הצעת חוק אשר תסדיר האפשרות להורות גנטית-ביולוגית.
עם זאת, קיימת התרחשות חברתית בנושא ופנייה לשר הבריאות ליצמן שיפעל להסדרה חוקית.
בפסק דין בג"ץ 9232/01 "נח" ההתאחדות הישראלית של הארגונים להגנת בעלי חיים נגד היועץ המשפטי לממשלה ואחרים, נקבע על ידי בית המשפט הגבוה לצדק בשנת 2003 כי פיטום אווזים אסור בישראל.
פיטום אווזים הוא הליך חקלאי שמטרתו ייצור כבד מוגדל ושומני, שממנו מכינים את המאכל המכונה כבד אווז.
הליך הפיטום מתחיל כאשר האווז מגיע למשקל של כ־4 ק"ג, וגילו 8–10 שבועות.
במהלך הפיטום ניתן המזון לאווז בצורה כפויה, באמצעות הכנסת צינור לוושט, דחיסה בלחץ של מזון עשיר באנרגיה דרך הצינור, פעולה זו מבוצעת כמה פעמים ביום, כדי להביא לכך שהכבד יהיה שומני במיוחד.
כמות המזון הניתנת באופן כפוי עולה בהרבה על הכמות הנדרשת לקיומו הרגיל של האווז.
תקופת הפיטום נמשכת מספר שבועות, עד שהכבד מגיע לגודל האופטימלי.
בשלב הסופי ממדיו של הכבד עולים במספר מונים על גודלו הטבעי.
בשלבי הפיטום ניזון האווז אך ורק בצורה הכפויה, שתיית מים מתבצעת בדרך הטבעית.
תהליך הפיטום פוגע אף בכושר התנועה וביציבות של האווזים, התהליך הוא פוגעני, פולשני וגורם לסבל.
בישראל פעלו בענף גידול האווזים כמאה משקים משפחתיים, ארבעים וחמישה מהם עסקו בפיטום עצמו וכל השאר ברבייה של האווזים.
מדי שנה יוצרו בישראל מעל חמש מאות טון של כבד אווז לצריכה מקומית ולייצוא.
המחזור השנתי של הענף הסתכם בעשרות מיליוני שקלים.
נוסף על העוסקים בגידול היו מערכות נלוות של נותני שירותים, מכאן נובע שפרנסתן של מאות משפחות היו תלויות בענף חקלאי זה.
הענף פעל בישראל כארבעים שנה.
המגדלים השקיעו סכומי כסף גדולים בפיתוח ענף הפיטום.
חלק מן ההשקעה מומן על ידי משרד החקלאות שתמך ועודד את פיתוחו של הענף.
קיימות פרקטיקות חקלאיות אחרות המעוררות שאלות דומות למשל גידול עגלים ("עגל חלב"), גידול תרנגולות מטילות ביצים, גידול תרנגולות למאכל, גידול בקר לחלב.
מטרת התקנות שהותקנו על ידי שר החקלאות היא למנוע סבל מהאווזים בתהליך הפיטום לשם ייצור כבד אווז.
חוק צער בעלי חיים אוסר על התעללות והתאכזרות של אדם כלפי בעל חיים בכל דרך.
"נח" ההתאחדות הישראלית של הארגונים להגנת בע"ח היא ארגון הגג של הארגונים להגנה על בעלי החיים בישראל.
עמותת "נח" הגישה עתירה קודמת בשנת 1999 וביקשה מבית המשפט לצוות על שר החקלאות להתקין תקנות, מכוח סמכותו לפי חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים), לאסור הזנה כפויה של אווזים.
בעת שהעתירה הייתה תלויה בבית משפט הותקנו התקנות על ידי שר החקלאות, משכך, חזרה בה עמותת "נח" מעתירתה הקודמת על מנת להגיש עתירה חדשה, היא העתירה הנוכחית.
ההסדר שבתקנות אינו מעשי, אינו ניתן לאכיפה, ובפועל אינו נאכף.
היועץ המשפטי לממשלה, שר החקלאות, המועצה לענף הלול, החקלאים העוסקים בפיטום אווזים טענו כי:
1. הפרקטיקה של פיטום האווזים אינה בניגוד לחוק ועל כן אין לאסור אותה.
2. היה ותתקבל העתירה יביא הדבר לחיסולו של הענף החקלאי פיטום אווזים כולו.
3. פרקטיקת פיטום האווזים אינה מהווה התאכזרות לבעלי חיים והיא תואמת את הפרקטיקה הנהוגה במועצת אירופה והאיחוד האירופי.
4. מטרתן של התקנות – לצמצם את סבלם של האווזים במהלך פיטומם.
5. אין מקום שבית המשפט הגבוה לצדק יתערב בעניין זה.
העתירה נתקבלה ברוב דעות נגד דעתו של השופט אשר גרוניס.
ההחלטה בדבר בטלות תקנות צער בעלי חיים, תשס"א–2001 הושעתה והפכה מוחלטת שנים מאוחר יותר.
נקבע כי הוראות התקנות לעניין הליך פיטום האווזים בטלות, וכי הפרקטיקה של הלעטת האווזים על פי התקנות אסורה.
השופטת טובה שטרסברג-כהן והשופט אליעזר ריבלין בדעת רוב
החובה להגן על בעלי חיים מושרשת בדת היהודית, ומוטמעת בשיטת המשפט של ימינו מקדמת דנא.
הצורך להגן על בעלי חיים מהווה חלק מן התרבות ומהתחושה הפנימית ערכית בדבר החובה והצורך להגן על כל אשר נברא עלי אדמות ורוח חיים באפו.
"חברה נאורה נמדדת לא רק ביחסה לבני אדם אלא גם ביחסה לבעלי החיים".
קיימות מספר גישות בהגנה על בעלי חיים אך הגישה השולטת היא גישת הביניים המחפשת את נקודת האיזון בין ההגנה על בעלי החיים לבין צרכיו של האדם.
העקרונות המנחים את בית המשפט הם איזון בין זכותו של אדם המעוגנת בחוק יסוד לבין זכות אחרת, אם העקרונות והאינטרסים הם בעלי אופי ציבורי העשויים להצדיק פגיעה בזכות זו.
מבחני התכלית והמידתיות לא נועדו רק לשם הכרעה בשאלה אם הפגיעה באינטרס ההגנה על בעלי חיים היא מוצדקת ועל-כן חוקית, אלא גם לשם הגדרת היקפו של האינטרס עצמו, נאמר: "סבל וייסורים העשויים לבוא בגדרי התעללות אינם התעללות אם נעשו לתכלית המשקפת ערך חברתי ראוי".
החוק מוציא מתחולתו המתת בעל חיים לצורכי מאכל אדם, כמו גם העובדה כי חיית המשק נדונה להמתה בסיום תהליך הגידול, אך אין הדבר מתיר כי חייה יהיו רצופי סבל.
על כן היה צורך בכתיבת התקנות.
הגישה הרווחת בישראל ובניו זילנד דומה לחקיקה האירופית בכך שאינה מתעלמת מן הצורך לספק הגנה ורווחה לחיות משק המטופלות בפרקטיקות חקלאיות.
אין מחלוקת כי ענף פיטום האווזים גורם סבל לאווזים, וכי הוא ענף חקלאי שתכליתו ליצור מזון לאדם.
קיימות בעולם מדינות אשר נותנות משקל יתר לרווחת האווזים ואוסרות את הפרקטיקה, לעומת מדינות הנותנות משקל יתר לצורכי האדם ומתירות את הפרקטיקה.
פיטום האווזים לא נאסר בתקנות, אך נקבע בתקנות על איסור הפעלת מפטמת אווזים חדשה או הרחבת מפטמה קיימת.
במגמה להתחשב ב"צורכי החקלאות" תוך קיום החובה להגן על בעלי החיים מכילות התקנות כללים שנועדו לאפשר פיטום אווזים מבלי שתהווה התעללות, האסורה על-פי סעיף 2(א) בחוק.
התקנת התקנות נעשתה אפוא לצורך מציאת האיזון הראוי בין אינטרס ההגנה על בעלי החיים לבין "צורכי החקלאות", הנתפסים כצרכים הראויים להתחשבות.
השופטים סברו כי נפל פגם מהותי בתקנות שהתקין שר החקלאות ועל כן יש לבטלן.
חקיקת משנה של שר אינה חסינה בפני ביקורת שיפוטית אף אם קיבלה אישור מהכנסת, אם חקיקת משנה סוטה באופן מהותי מהגשמת מטרתו של החוק.
קיימת חובת התייחסות למצב החדש שנוצר בעקבות ביטול התקנות ואיסור הפרקטיקה לפיטום אווזים ויש לתת זמן למשיבים לבחון מחדש את הנושא על כל היבטיו בטרם ייכנס הביטול לתוקפו.
יש למנוע מצב שבו ייווצר "חלל חקיקתי" כתוצאה מביטול מידי של התקנות
תורת "הבטלות היחסית" או "התוצאה היחסית" משמשת ככלי של מדיניות משפטית שבו מפעיל בית המשפט "תוך התחשבות בנסיבותיו של המקרה הנתון ובחינת השלכותיהן האפשריות של ההכרעות החלופיות הבאות בחשבון – הכול במטרה להגיע, במידת האפשר, לתוצאה מעשית העושה צדק יחסי עם כלל הגורמים העלולים להיות מושפעים מן ההכרעה".
בית-המשפט יכול להצהיר כי ההסדר או ההוראה יהיו בטלים ממועד מסוים בעתיד, כפי שבית המשפט יקבע, ועד אז ההסדר או ההוראה, אף שהם פגומים, יישארו על כנם ובתוקפם.
הצהרה עתידית כזאת ניתנת, במקרים שהאיזון בין השיקולים השונים הכרוכים במקרה, ובהם השיקולים של שלטון החוק, טובת הציבור והנזק הצפוי לנוגעים בדבר, מוביל למסקנה כי ראוי שהמצב הקיים, אף שאינו חוקי, יימשך עוד פרק זמן מסוים, עד שיתוקן כנדרש.
זהו אחד הביטויים של תורת הבטלות היחסית".
השופטים בחנו את ההיבטים הרבים והגיעו למסקנה כי יש לקבל את העתירה, הוראות התקנות לעניין הליך פיטום האווזים בטלות, וכי הפרקטיקה של הלעטת האווזים ע"פ התקנות אסורה, עם זאת ההחלטה בדבר בטלות התקנות ואיסור השימוש בפרקטיקה האמורה תושעה.
השופטים נתנו תקופת מעבר שבה ידרשו בעלי העניין לבחון את המדיניות הראויה בהתאם להתפתחות הענף בעולם ולעקוב אחרי פעילות הוועדה האירופית.
אם הנושא יעלה שוב על הפרק, יאלץ המחוקק להתקין תקנות חדשות אשר יבטיחו שימוש באמצעים באופן שהסבל הנגרם לאווזים יופחת במידה משמעותית, ולגבש כללי פיקוח על תהליך הפיטום.
השופט א' גרוניס בדעת מיעוט
השופט גרוניס אינו מקבל את הטענה שפיטום אווזים הוא עינוי, התאכזרות או התעללות, בניגוד לסעיף 2(א) לחוק ואלו טיעוניו:
תהליך הפיטום אומנם גורם סבל לאווזים, אך קיים יחס ראוי בין האמצעי שהוא ההזנה הכפויה ובין התכלית שהיא ייצור מזון לאדם, ואפילו שמדובר במעדן גסטרונומי ולא במזון רגיל.
בעת חקיקת החוק היה ידוע על ענף פיטום אווזים ובכל זאת לא נקבעה הוראה ספציפית אשר אסרה אותו, לא הגיוני להפוך ענף חקלאי שלם לבלתי חוקי בקבלת העתירה.
אי אפשר לקבל שההוראה הכללית בסעיף 2(א) לחוק, האוסרת התעללות בבעלי חיים, כוללת גם איסור על פיטום אווזים כאשר אין בה הוראת מעבר, משום שאותם חקלאים יאלצו להתאים עצמם לדרישה החדשה או למצוא עיסוק אחר לפרנסתם על כן חייבת להיות תקופת מעבר.
החוק קובע מפורשות כי על שר החקלאות להתקין תקנות בהתאם לצורכי החקלאות.
בין צורכי החקלאות נמנים האינטרסים של החקלאים והאינטרסים של כלל הציבור בייצור מזון.
יש מספר רב של פרקטיקות דומות בתעשיית המזון מהחי, ואין זה הוגן שנאסור רק על הפרקטיקה הזו בעוד השאר ימשיכו להתקיים
מטיעוניו אלה הסיק השופט כי הפרקטיקה של פיטום האווזים חוקית ויש לדחות את העתירה, והוא אינו מצטרף לדעת חבריו השופטים.
בעקבות ביטול התקנות ואיסור הפרקטיקה של פיטום אווזים נסגר הענף החקלאי לייצור כבד אווז בישראל.
בתקופת המעבר היה על המחוקק לבחון מחדש את הנושא על כל היבטיו בטרם ייכנס הביטול לתוקפו.
בשנת 2008 פסק בית משפט השלום בחיפה גזר דין ראשון בישראל בעבירה פלילית על חוק צער בעלי חיים בשל פיטום אווזים.
בשנת 2013 אושר בקריאה טרומית בכנסת כי יאסר סחר בכבד שומני של אווזים שעברו פיטום והכוונה להרחיב לא רק את האיסור בפיטום אלה גם את המסחר והיבוא של כבד אווז אף אם פוטם מחוץ לישראל.
בג"ץ 6824/07 מנאע ואחרים נגד רשות המיסים ואחרים הוא פסק דין שניתן ביום 20 בדצמבר 2010 בבית המשפט הגבוה לצדק.
פסק הדין עוסק בזכויות לכבוד, לפרטיות, לחופש התנועה, להליך הוגן וגישה לערכאות ושימוש בסמכויות בהיעדר הוראה מפורשת בחקיקה.
במסגרת החוק והתקנות, למשטרת ישראל יש סמכות להקים מחסומי דרכים לצרכים מבצעיים.
בעבר לאחר בדיקת המשטרה את הנהגים, פרטיהם הועברו לנציגי רשות המיסים אשר נכחו אף הם במחסומים.
אם התברר בבדיקה כי האדם שנבדק חייב כספים לרשות המיסים, החוב נגבה לאלתר ובמזומן בידי נציגי רשות המיסים שנכחו במחסום המשטרתי.
לעיתים אף עוקל רכבו של החייב בו במקום אם לא עלה בידו לשלם.
כך קרה לד"ר עאדל מנאע אשר עוכב במחסום משטרתי ונדרש לשלם לרשות המיסים 7,400 ש"ח במזומן תוך חצי שעה ובצל איום שרכבו יעוקל.
בפסק הדין נקבע כי בעת שימוש במחסומי דרכים שמקימה המשטרה לצרכים מבצעיים, אסור להפעיל סמכות גבייה בלי סמכות מפורשת לכך בחוק.
שימוש כזה בגבייה מנהלית ברשות הרבים אסורה ופוגעת בזכויות אדם רבות ובהן: הזכות לכבוד, הזכות לפרטיות, חופש התנועה והזכות להליך הוגן וגישה לערכאות.
לרשות המיסים יש סמכות לגביית חובות מיסים מהאזרחים.
את הסמכות היא שואבת בעיקר מפקודת המיסים (גבייה) ותקנות משרדי הממשלה השונים.
סעיף 5(1)(ב) לפקודה מתיר אף להיכנס למקומות שאינם מוחזקים בידיו של החייב, כלומר, לחצרותיהם של אחרים.
אולם, הפקודה אינה דנה בסמכותה של רשות המיסים לקיים הליכי גבייה ברשות הרבים, קרי, במקומות ציבוריים.
בהיעדר סמכות מפורשת התלוו נציגי רשות המיסים בקביעות לשוטרים שהוצבו במחסומים שהוקמו לצורך ביטחוני או מבצעי.
במחסומים אלו, ביצעו נציגי רשות המיסים הליכי גבייה ועיקולים נגד אזרחים שנקלעו למחסום במקרה.
בשנת 2004, נדונה סוגיית קיומה או היעדרה של סמכות גביית חובות ברשות הרבים בכנסת ובבית המשפט.
בעת ההיא, שאלת הסמכות לא הגיעה להכרעה, כיוון שהמשטרה הסירה את המחסומים עוד טרם הסתיימו הדיונים המשפטיים.
על כן, העתירה בוטלה בהסכמת הצדדים.
במהלך שנת 2007, עוכב ד"ר מנאע במחסום משטרתי ופרטיו המזהים הועברו להמשך בדיקה על ידי נציג רשות המיסים לבחינת חובותיו לרשות המיסים.
ד"ר מנאע עתר לבית המשפט העליון בשבתו כבית דין גבוה לצדק, למתן צו מוחלט בסוגיית סמכות רשות המיסים לביצוע פעולות גבייה ברבים.
עתירתו של ד"ר מנאע מבוססת על עקרונות המשפט הישראלי.
בעת הפרת זכויות אדם הן בחקיקה ראשית והן בחקיקה משנית, בית המשפט רשאי לבטלן אם אינן עומדות בפסקת ההגבלה שמצויה בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו ובחוק יסוד: חופש העיסוק.
פסקת ההגבלה קובעת כי לא ניתן לפגוע בזכויות אדם "אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש".
בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו קיים גם סעיף שמירת הדינים הקובע כי הוראות אלה לא חלות על חוקים שחוקקו טרם חוקי היסוד.
אולם, בעקבות "המהפכה החוקתית", החלו בתי המשפט לפרש את החוקים (גם הקדומים לחוק) לאור העקרונות והערכים שהותוו בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו.
פקודת המיסים קודמת לחוקי היסוד אולם, גם בפסק דין מנאע, בית המשפט לקח לעצמו את הזכות יש לפרש לאור העקרונות והערכים שהותוו בחוקי היסוד זאת על אף סעיף שמירת הדינים.
בעת שד"ר מנאע נסע לעבודתו, הוא עוכב על ידי המשטרה במחסום.
השוטר שפנה אליו, לקח ממנו את פרטיו המזהים והעביר אותם לבדיקת גובה מס שנכח במחסום.
גובה המס הודיע למנאע כי עומד נגדו חוב במס רכוש.
את מחציתו של החוב, כ־7,400 ש"ח, עליו לשלם בתוך 30 דקות, שאם לא כן יעוקל רכבו.
הסבריו של מנאע בפני הגובה, כי העניין מצוי בהליך הסדר, לא התקבלו על ידי הגובה וכן נדחתה בקשתו לשלם את הסכום בשיק או באמצעות כרטיס אשראי.
כל זאת לעיניהם של עוברים ושבים.
ד"ר מנאע הלך ברגל לבנק, ומשך את סכום הכסף המבוקש.
רכבו עוכב במשך כשעתיים וחצי במחסום.
גודל העוולה התברר בחומרתו כשלושה שבועות לאחר מכן, כאשר הסתבר כי לד"ר מנאע עומדת זכות של 26,005 ש"ח ברשות המיסים.
אפליה פסולה – מרבית המחסומים מוקמים בשכונות פלסטיניות במזרח ירושלים.
מכאן שמרבית כלי הרכב העוברים במחסומים, נהוגים בידי תושבים ערבים ולכן מדובר באפליה פסולה.
על ידי משטרת ישראל – למשטרת ישראל קיימת הסמכות להקים מחסומים לצרכיה המבצעיים ואף להקים מחסומים בעבור רשויות ציבוריות אחרות.
במקרה דנן, מטרת הקמת המחסומים הרשמית הנה לצורכי משטרת ישראל.
עם זאת, דה פקטו, הקמת המחסומים הנה לגביית חובות ולא לצרכים מבצעיים או ביטחוניים, ולכן המשטרה חורגת מסמכותה.
יתר על כן, עצם העברת פרטי מעוכבים במחסום משוטרים לנציגי רשות המיסים מהווה חריגה מסמכות.
על ידי רשות המיסים – בסל הכלים של רשות המיסים קיים מגוון אמצעים לדרישת חוב כגון תפיסת מטלטלין בחצרותיהם והטלת עיצומים כספיים.
לרשות המיסים לא ניתנה הסמכה מפורשת בחוק להטלת מחסומים ועיכוב כלי רכב או חייבים ומכאן מקור החריגה מסמכות.
פגיעה בזכויות אדם – שיטת האכיפה פוגעת בזכויות של כבוד האדם, בזכות החירות, בחופש התנועה, בזכות לפרטיות ובזכות להליך הוגן.
אפליה פסולה – גובי רשות המס מצטרפים למחסומים משטרתיים ברחבי הארץ ללא הקשר אתני, לכן לא מתקיימת אפליה פסולה.
יתר על כן, הבדיקה הנה מדגמית ומבוצעת לפי צרכים ביטחוניים ובמידתיות.
על ידי משטרת ישראל – לשוטר המוצב במחסום מבצעי, קיימות סמכות העיכוב והסמכות לבקש מכל אדם המעוכב במחסום להזדהות וזאת כדי לאפשר למשטרה למלא את תפקידיה כדין.
בנוסף, נתוני תעודת הזהות אינם מהווים מידע פרטי, ולכן באפשרותו של שוטר להעביר את פרטיהם המזהים של נהג או נוסע המעוכבים במחסום לכל נציג של אחת מהרשויות הציבוריות אשר מצטרף למחסום.
על ידי רשות המיסים – לגובי המס סמכות לעקל מיטלטלין בשטח ציבורי ובכול מקום שבהם הם נתפסים.
כבוד האדם וחירותו – לגובי המס ניתן שיקול דעת רחב ומשקל הומניטרי רב.
יש לזכור שמדובר בסרבני תשלום בעלי חוב חלוט.
חופש התנועה – המחסומים אינם מחסומי גבייה ואנשי הגבייה מצטרפים רק למחסומים קיימים.
בדיקת נציגי הגבייה מבוצעת מבלי לגרום לעיכוב נוסף.
הזכות לפרטיות – אין מניעה ששוטר ימסור לנציגי רשות המיסים מספר תעודת זהות של כל אדם מפני שלא מדובר במידע פרטי.
ההרכב כלל שלושה שופטים: השופטת דורית ביניש-נשיאה, השופט מלצר והשופט פוגלמן שעיקרי פסק-הדין נכתבו על ידו.
טרם מתן פסק הדין, השופט מפרש את עקרון חוקיות המנהל ואת סמכות הרשות לפעול ברשות הרבים:
עיקרון חוקיות המנהל – מתייחס לשאלה האם מה שלא הותר הוא מבחינת אסור ויוצר חריגה מסמכות.
השופט קובע כי לא ניתן להצביע על הוראת חוק כללית שתתפרש כמקור ההסמכה.
הדרישה לקיום הסמכה מפורשת קדמה לחוק יסוד כבוד האדם וחירותו.
הפגיעה בזכות זו תהיה רק מכוח הסמכה מפורשת בו כפי שנקבע בבג"ץ העינויים.
ככל שמתקיימת פגיעה בזכות יסוד מרכזית יותר, כך תפורש ההסמכה בהקפדה יתרה ותידרש בחוק "הסמכה מפורשת".
סמכות הרשות לפעול ברשות הרבים – השופט ביקש לבחון האם נכונה טענת המדינה ופקודת המיסים מהווה מקור הסמכה לביצוע פעולות גבייה ועיקול במחסומים.
לפי פרשנות המדינה, עת שנתונה בידי רשות המיסים סמכות להיכנס לחצרו הפרטית של החייב או לחצרותיהם של אחרים לשם עיקול, קל וחומר כי ניתן להם האישור לעשות זו גם ברשות הרבים.
המחוקק בחר לציין חלק מסמכויות הפגיעה באופן מפורש ואילו חלק מהן כלל אינן מצוינות.
עניין זה מהווה פתח לפרשנות קונקלוסיבית.
על מנת להכריע מהי כוונת המחוקק במקרה זה, פוגלמן בוחן את תכלית החקיקה סובייקטיבית ואובייקטיבית.
לפי התכלית הסובייקטיבית עולה כי המחוקק ביקש הייתה להעמיד כלים נוספים בידיו של גובה המס.
היות שהסמכות לכניסה לחצרו של אדם הייתה קיימת גם לפני תיקון פקודת המיסים.
לכן, לא ניתן להצביע על תכלית סובייקטיבית של המחוקק.
התכלית האובייקטיבית היא גביית מס לצרכים ציבוריים.
מי שמתחמק מתשלום כזה פוגע בציבור.
שמירה על שלטון החוק מחייב את אכיפת החוק באופן שוויוני תוך גביית מס גם באמצעים כפי שנקטה המדינה.
הפרשנות המרחיבה והלשונית של החוק נותנת סמכות לאפשרות לעקל כלי רכב במחסום ועל אם הדרך.
גביית מיסים עלולה להיעשות על ידי שימוש באמצעים חריגים תוך פגיעה בזכויות של אנשים.
אפליה פסולה – השופט דחה את טענת ד"ר מנאע לגבי אפליה פסולה וקבע כי מטרת המחסומים היא ביטחונית.
משטרת ישראל – היות שנקבע כי המחסומים הוקמו לצורכים מבצעיים וביטחוניים, בית המשפט לא דן בסוגיית סמכות משטרת ישראל לבקשת פרטי הזדהות ועיכוב חייבים במחסומים.
רשות המיסים – פקודת המיסים מעניקה סמכויות נרחבות לגובי המס וביניהן פעולות המתירות פגיעה בזכויות יסוד.
לאור ריבוי סמכויות זה ואופיין הפוגעני, קיימת חובה לקיום תנאי הסמכות כלשונם וללא הרחבתן או חריגה מהן.
על פי פרשנות בית המשפט, פקודת המיסים אינה מקנה סמכויות גבייה במחסומי דרכים אשר מוקמים על ידי משטרת ישראל לצורכים מבצעיים.
פגיעה בזכויות אדם – השופט קובע כי פעולת גביית מיסים במחסומים משטרתיים המוקמים לצורך מבצעי, מהווה פגיעה בזכויות האדם לכבוד, חופש תנועה ופרטיות.
חומרת הפגיעה בזכויות האדם, הנה בעלת משקל רב יותר מן האינטרס הציבורי לגביית מיסים שוויונית:
הזכות לכבוד – כאשר בוחנים את תכליתה של זכות זו, עולה כי יש להגן על הפרט מפני פגיעה בכבוד, שבהיעדרו, אין משמעות להיות האדם יצור חופשי.
חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו קובע כי לאדם קיימת הזכות להגנה מפני ביוש, השפלה, ביזויו של אדם או להעמדתו במצב של חוסר אונים ולטובת רצונותיהם של האחרים.
הליך גבייה המבוצע על אם הדרך, לעיני כל, תוך עיכוב אזרחים במחסום שהוקם לצרכים ביטחוניים, פוגע בזכותם של האזרחים לכבוד.
בית המשפט קובע כי שיטת אכיפה זו עלולה ליצור עוול כפי שנגרם לד"ר מנאע.
ד"ר מנאע בויש והועמד על ידי נציגי רשות המיסים במצב של חוסר אונים.
הזכות לפרטיות – השופט בחן את הפגיעה לזכות בפרטיות בשני מישורים: המישור הראשון בוחן האם העברת מספר הזהות של האזרח מן השוטרים לנציגי רשות המיסים מהווה פגיעה בזכות.
לגבי סוגיה זו, בית המשפט ביקש להימנע מהכרעה והשאלה המשפטית נותרה בצריך עיון.
המישור השני בוחן האם עיקול הרכב ועיכוב הנהג ברשות הרבים מהווים פגיעה בזכות לפרטיות.
פוגלמן קובע כי בדרך זו נחשף האדם לציבור, בלי יכולת להתגונן והפגיעה בפרטיותו חורגת מעצם הליך הגבייה.
הזכות לחופש תנועה – לאדם עומדת הזכות לחופש תנועה.
זכות זו, עומדת בשורה הראשונה של זכויות האדם.
גם במקרה זה, כמו הזכות לפרטיות, קובע השופט כי הזכות לחופש תנועה גובר על האינטרס הציבורי לגביית מיסים.
השופט מוסיף ומדגיש כי מדובר בפגיעה ממשית בחופש התנועה וכי עיכוב הרכב מהווה מגבלה ממשית על יכולתו של ד"ר מנאע לנוע ממקום למקום.
בהתאם לסעיפים 67–69, 71 לחוק המעצרים, לא ניתן להגביל את חירות התנועה של אדם ללא בחינת חשד לביצועה של עבירה בת מעצר וזו אינה כוללת גביית מס.
זכות הטיעון להליך הוגן וגישה לערכאות – על רשות מנהלית להימנע מהחלטה הפוגעת בזכות או באינטרס מוגן של אדם.
לרשות יש חובה להתייחס בהגינות והזדמנות להשמיע גרסתו.
קיימת גם זכות לביקורת שיפוטיות אשר בדרך פעולה זאת נמנעים מהנישום אפשרות להגן על עצמו במיוחד מול רשות ממנהלית להבדיל מהחלטה שיפוטית.
חוק יסוד משק המדינה – החוק מעניק זכות חוקתית שלא לשלם מיסים דרישת ההסמכה המפורשת אם כך חייבת להתפרש בקפדנות.
השופטת מצטרפת לפסק דינו של השופט פוגלמן.
עם זאת, היא חולקת על ההיקש אותו ביצע השופט פוגלמן שפירש את מקור הסמכות על דרך קל וחומר.
לעומת השופט פוגלמן, היא סבורה כי אכיפה פוגענית מחייבת הסמכה מפורשת ולא ניתן להסיק מקל וחומר.
אף הוא, מצטרף לפסק הדין שנכתב על ידי השופט פוגלמן ומחדד, כי לטעמו, אין לפגוע בזכויות היסוד של האדם ללא הסמכה מפורשת.
סוף דבר, בית המשפט קובע כי שיטת גבייה, בה נציגי רשות המיסים, מצטרפים למחסומים משטרתיים הנפרסים למטרות ביטחוניות ומבצעיות פוגע בזכויות אדם ומבוצע בהיעדר סמכות.
מספר שנים לאחר מתן פסק הדין, הממשלה ביצעה תיקוני חקיקה וגיבשה מתווה הכולל שלושה אלמנטים שמטרתו לצמצם את הפגיעה בזכויות החייב, כפי שנקבע על ידי בית המשפט זאת, במטרה למתן את הסמכויות לעיקול כלי רכ ברשות הרבים באופן מידתי ומאוזן יותר.
אהרן ברק, נוהג לפרש את החוק באופן תכליתי.
בספרו, כבוד האדם – הזכות החוקתית ובנותיה (2014), הוא מבסס את פרשנותו לאופן ההכרעה בין הפגיעה באינטרס הציבורי ופגיעה בזכויות הפרט על פסק דין מנאע.
הוא קרא לתכונה זו, הקובעת כיצד יש להכריע – המבדיל בין גרעין לבין שוליים.
לפיו, ההבחנה הכרחית לעניין הצידוק להגבלה על זכות כבוד האדם.
המשך הספר דן בגבולות חופש התנועה.
בחוק יסוד: חופש התנועה, לא קיים אזכור אודות זכויות התנועה של האזרח בתוך גבולות ישראל.
אהרון ברק גורס כי על אף שאין בתוך גבולות המדינה הוראה מפורשת, אין לראות בכך הסדר שלילי ומבסס זאת בפסק דין מנאע.
פסק דין זה ניתן בעקבות פרסום מתווה הגז על ידי הממשלה.
המתווה פירט את כוונותיה של ממשלת ישראל להפעיל את האסדרה במשק הגז הטבעי בישראל.
המתווה הוכרז ב-16 באוגוסט 2015 בשמו הרשמי "המתווה להגדלת כמות הגז הטבעי המופקת משדה הגז הטבעי תמר ופיתוח מהיר של שדות הגז הטבעי לוויתן, כריש, תנין ושדות גז טבעי נוספים".
ישנם מספר מאגרים: מאגר תמר התגלה בשנת 2009 והתחיל לספק גז טבעי בשנת 2013. אחריו נתגלו מאגרים נוספים והגדולים מביניהם "תנין" ו-"לוויתן".
שניהם נמצאים בשטחים של הזכיינית "נובל אנרג'י", ומפותחים בשותפויות עם השותפויות "דלק קידוחים", "אבנר" ישראמקו ו-"רציו".
למתווה היו שתי גרסאות, הראשונה נפסלה על ידי בג"ץ ב-27 במרץ 2016, והשנייה הועברה לאחר שינויים ב-"סעיף היציבות"
המתווה הורכב מתשעה פרקים המפרטים את כוונות הממשלה לגבי ניהול משק הגז הטבעי.
במתווה פורטו פטורים מחובות חקוקות לזכייניות הקידוח, למשל "חוק ההגבלים העסקיים", "חוק הנפט" ועוד מספר חוקים, ובהם חוק הפוטר את הזכייניות מפיקוח ממשלתי על מחירי הגז.
מבין סעיפי המתווה שעוררו את מרב ההתנגדות למתווה היו "סעיף היציבות" ו"סעיף 52 לחוק ההגבלים העסקיים".
סעיף 52 לחוק ההגבלים העסקיים
לפי סעיף זה יכול שר הכלכלה לתת פטורים מהגבלים עסקיים "אם הוא סבור שהדבר דרוש מטעמים של מדיניות חוץ או ביטחון המדינה".
במקרה זה נועדו הפטורים לאפשר את המשך פיתוח משק הגז הישראלי ובעיקר את פיתוח שדות הגז "לוויתן", "כריש" ו"תנין".
אחת ההתנגדויות המשמעותיות למתווה הייתה הטענה שלא הייתה הצדקה להפעלת הסעיף ושהפטורים שהוצעו במתווה ניתנו ללא סמכות משפטית מספקת ועשויים לפגוע במעמדה המקצועי של הממשלה.
משמעותו של סעיף היציבות במתווה היא התחייבות שמונעת מהממשלה והכנסת הנוכחית והבאות לעשות שינויים בשורה של נושאים כגון חלקו של הציבור ברווחים של בעלי הזכויות מאגרי "תמר" ו"לוויתן", עדכון המחיר, המיסוי, כללי הגבלים עסקיים ועוד.
הצורך בסעיף נבע משינויי האסדרה הרבים שעברו על משק הגז המקומי מאז גילויי הגז הגדולים, ומטרתו הייתה ליצור וודאות באסדרה שתאפשר השקעות בפיתוח המאגרים ובחיפושם של חדשים.
בין הנימוקים לסעיף מופיע ההסבר כי אי התערבות של הממשלה או הכנסת יעודד השקעות של חברות בינלאומיות ומקומיות.
בגרסתו הראשונה נקבע שהממשלה לא תיזום חוקים לשינוי מהותי במיסוי רווחי הזכייניות במשך עשר שנים.
בפברואר 2016 התקיים דיון בבג"ץ בארבע עתירות שהוגשו נגד המתווה.
באופן חריג התייצב ראש הממשלה, בנימין נתניהו, למסירת תצהיר תמיכה במתווה.
במהלך הדיון הציע בג"ץ למדינה לעגן בחקיקה את סעיף היציבות הרגולטורית שבמתווה.
לאחר שבוע המדינה דחתה הצעה זו.
ב-27 במרץ 2016 פסק בג"ץ כי "הוחלט על ביטולו של מתווה הגז בשל פסקת היציבות (בלא שמצאנו מקום להתערבות שיפוטית בנושאים אחרים שעמדו על הפרק), תוך השעית הצהרת הבטלות לשנה כדי לאפשר הסדרה".
בעקבות כך אישרה הממשלה מתווה אלטרנטיבי, בו אין כבילה גורפת של הממשלות הבאות.
המרכז האקדמי למשפט ועסקים והעמותה לכלכלה בת קיימא (באמצעות עו"ד אפי מיכאלי)
התנועה לאיכות השלטון, אדם טבע ודין והפורום הישראלי לאנרגיה
בג"ץ חילק את טענות העותרים לשישה סעיפים מרכזיים:
רובן של העתירות כנגד סעיף היציבות התרכזו בטענה שאין לממשלה סמכות לכבול את סמכות הממשלה והכנסת הנוכחיות או את סמכויות הממשלות והכנסות העתידיות.
בתגובה שהגישה חברת נובל אנרג'י לעתירות נכתב ש"הטענות משתנות מפעם לפעם, אולם בבסיסן תפיסת עולם שלפיה טובת המדינה דורשת את הפקעת המאגרים מידי נובל ושותפיה."
נגד הפעלת סעיף 52 עלו מספר טיעונים.
ראשית טענו העותרים שישנה בעייתיות דמוקרטית בכך שמפעיל הסעיף מכהן בו בזמן כראש ממשלה, שר כלכלה ושר חוץ.
בנוסף טענו העותרות כי הפעלת הסעיף נובעת מצורך כלכלי שאינו הכרחי לביטחון המדינה או יחסי החוץ של ישראל.
טענה נוספת הייתה שניצבים מכשולים רבים בדרך לייצוא ומכיוון שאינו ודאי אי אפשר להשתמש בו כטיעון להפעלת הסעיף מסיבות שקשורות ליחסי חוץ.
בנוגע לחוק היציבות בית המשפט קבע, על דעת רוב חברי ההרכב (המשנה לנשיאה רובינשטיין, השופט ג'ובראן, השופטת חיות והשופט פוגלמן), כי "פסקת היציבות" במתווה, לפיה הממשלה מתחייבת שלא תחוקק כל חקיקה בניגוד לשלושה נושאים שפורטו במתווה ותתנגד לכל חקיקה כאמור במשך עשור, נקבעה בחוסר סמכות, ודינה להתבטל.
מנגד, בית המשפט קבע כי לא נמצא מקום להתערב בנושאים האחרים שעמדו על הפרק, תוך דחיית טענות העותרים בעניין הפעלת הסמכות לפי סעיף 52 לחוק ההגבלים העסקיים וכן טענותיהם ביחס להוראות המתווה בעניין ייצוא הגז, הפיקוח על המחירים והמיסוי.
בדעת המיעוט סברו כב' המשנה לנשיאה רובינשטיין וכב' השופט ג'ובראן, כי העברת מתווה הגז כולו בדרך של החלטת ממשלה, ולא בדרך של חקיקה ראשית של הכנסת, נעשתה בחוסר סמכות, ועל כן יש להורות על בטלות המתווה.
לעומתם, סברו בדעת הרוב כב' השופטת חיות, כב' השופט פוגלמן וכב' השופט סולברג כי לא הייתה מניעה, בנסיבות העניין, מלקבוע את מתווה הגז בהחלטת ממשלה, שכן למעט פרק היציבות כל יתר הפרקים נקבעו בסמכות.
בנוסף, סבר כב' השופט סולברג כי לא נפל פגם בהחלטת הממשלה לכבול את שיקול דעתה העתידי במסגרת "פסקת היציבות", ומשכך דין העתירות להידחות.
אשר לתוצאה, נקבע על דעת רוב חברי ההרכב (כב' המשנה לנשיאה רובינשטיין, כב' השופט ג'ובראן וכב' השופט פוגלמן) כי המתווה בכללותו יבוטל, אך הביטול יושהה לתקופה של שנה, על מנת לאפשר לממשלה לפעול להסדרת הסוגיה.
הבג"ץ מחדד באופן ברור את הגבולות בין הרשות המבצעת לרשות המחוקקת.
כבילת יכולת עתידית של הממשלה והכנסת מחקיקת חוקים ותקנות היא הפרה של עיקרון הפרדת הרשויות כיוון שהכנסת והממשלה הן נציגות העם והרוב בזמן נתון ולכן לא ניתן לכבול את ידי הממשלה והכנסת מהעתיד לבוא.
סעיף היציבות מונע מהכנסת והממשלה הנוכחיות והעתידיות להתערב בכל תחום במתווה למשך תקופה ארוכה טווח; הממשלה הנוכחית מוגבלת ביכולת שלה ומונעת גם מהממשלה והכנסת העתידיות לקבל החלטות בעתיד בהתאם למציאות המשתנה.
לא ניתן לכבול את מה שברשות הכנסת והממשלה למציאות שמשתנה במשך הזמן, וצריך לאפשר להן לפעול בהתאם למציאות הקיימת בזמן נתון.
מתווה הגז כחוזה רגולטורי וחשיבות פסק הדין
אחד החידושים הבולטים בבג"ץ מתווה הגז הוא הדיון ברגולציה הסכמית, וספציפית בחוזים רגולטוריים.
חוזה רגולטורי הוא תוצר של הסכמה בין רגולטור לתאגיד או עסק שעניינה הבנות הדדיות והחלפת תמורות שחלקן או כולן קשורות באסדרת פעילותו של התאגיד.
זהו הסדר הסכמי המתאפיין במתן הקלה רגולטורית על ידי הרגולטור, בתמורה לנטילת מחויבויות וולונטריות על ידי גורם פרטי מפוקח.
עניינו של ההסכם בגיבוש טיבה והיקפה של הרגולציה הייחודית שתחול על המפוקח הספציפי המהווה צד להסדר.
בבג"ץ מתווה הגז הכיר בית המשפט בכך שמערכת מורכבת של התחייבויות הדדיות בין המדינה ובין תאגידי הגז מהווה "חוזה רגולטורי" והחל בו דיון משפטי ראשוני (חיות, סולברג).
בפסק הדין ניכר כי כל השופטים מתייחסים למתווה הגז כ"רגולציה הסכמית".
במילותיו של השופט ג'ובראן: "עסקינן באסדרה מוסכמת בין המדינה לבין חברות הגז.
יוזכר, כי מתווה הגז כולו הוא תוצר של משא ומתן בין צוות קנדל לבין חברות הגז, תוך פשרות הדדיות מצד הצדדים למשא ומתן זה – מאפיין המקנה למתווה הגז אופי הסכמי מעין-חוזי מובהק".
השופט רובינשטיין ציין: "אין עסקינן בקבלת החלטה מינהלית 'נקייה', אלא בהחלטה שהיא תוצר של משא ומתן עם חברות הגז"; "החלטת הממשלה בענייננו עוצבה במידה רבה בדומה לחוזה של ממש, לאחר משא ומתן בין המדינה לחברות הגז".
אף השופטת חיות ציינה בפסק דינה כי "לאורך המתווה קיימות הוראות לא מעטות המנוסחות כתנאים בהסכם שהינם תולדה של מפגש רצונות בין הגורמים הרגולטוריים ובין חברות הגז [...] ומהיבט זה מתאפיין המתווה בסממנים של חוזה רגולטורי".
יש הטוענים כי פסק הדין מהווה קפיצת-דרך אדירה בדיני אסדרה בכלל ובדיני חוזים רגולטוריים בפרט וכי למעשה זהו פסק הדין החשוב ביותר באסדרה עד היום.
בג"ץ ישראל שייב נגד שר הביטחון או בשמו המלא "בג"ץ 144/50 ישראל שייב נגד שר הביטחון, מנהל אגף החינוך ומנהל בית הספר הריאלי מונטיפיורי" הוא החלטה שניתנה ב-1950 בעתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי ישראל אלדד שייב.
בג"ץ הוציא צו על תנאי המורה למנהל אגף החינוך במשרד החינוך והתרבות להסביר מדוע הוא מסרב להסיר את התנגדותו להעסקתו של שייב בבית הספר הריאלי על שם מונטיפיורי.
מאוחר יותר הומר הצו על תנאי לצו החלטי ברוב קולות, משום שנפסק שהוראת שר הביטחון שלא להעסיק את שייב היוותה חריגה מסמכותו.
בהערת אגב נדון לראשונה בבית המשפט בישראל חופש הביטוי של מורים בענייני פוליטיקה.
פסק הדין מהווה בסיס בהגנה על חופש העיסוק.
ד"ר ישראל שייב רכש את השכלתו ועבד כמורה במוסדות שונים בחו"ל.
נוסף על כך, הוא היה פעיל בבית"ר וכתב כתבות בנושאי הגות שונים לעיתונות היהודית בפולין.
לאחר עלייתו לארץ ישראל, בשנת 1941, התחיל ללמד בגימנסיה "בן יהודה" בתל אביב.
ב-1944 נעצר על ידי הבולשת הבריטית כחשוד בפעילות מחתרתית ונשלח למחנה המעצר בלטרון, כעבור שנתיים הצליח לברוח והמשיך להיות פעיל בלח"י עד לסיום המנדט.
לאחר קום המדינה ופירוק המחתרות ביקש שייב לחזור ללמד, אך עקב פעילותו במחתרת והשקפותיו הפוליטיות נדחה שוב ושוב על ידי מוסדות שונים.
כאשר פנה בבקשת עבודה אל מנהל בית הספר "מונטיפיורי", הוא התנה את קבלתו לתפקיד בכך שיקבל אישור ממשרד החינוך.
בתגובה לפנייתו, משרד החינוך לא אישר את העסקתו של שייב בנימוק:
כשפנה שייב למשרד הביטחון במטרה להבין מדוע קיימת ההתנגדות, תשובתו של שר הביטחון, דוד בן-גוריון, הייתה שאינו יכול לשמש כמורה כיוון שהוא מטיף בספרו ובעיתונו לשימוש בנשק נגד צה"ל והממשלה.
ד"ר שייב פנה להתייעץ עם ידידו המשורר אורי צבי גרינברג שפנה אל בן-גוריון ואמר לו כי:
לאחר שבן-גוריון המשיך לעמוד על דעתו ולסרב לתת לו אישור, הגיש ד"ר שייב עתירה לבג"ץ שבתגובה הוציא צו על תנאי למשרד החינוך.
לפי טענתו של שייב אין צידוק לכך שנאסר עליו לעבוד בבית הספר.
בנוסף טען שייב שאין לאסור על מורה ללמד רק על בסיס דעותיו הפוליטיות ופעילותו הפוליטית.
המשיבים טענו ששייב מסכן את מדינת ישראל בכך שהוא מטיף נגד צה"ל ובכך חותר תחת ביטחון המדינה.
בית המשפט קבע ברוב קולות שהתערבותו של שר הביטחון דוד בן-גוריון בהעסקתו של ד"ר ישראל שייב בבית הספר הראלי "מונטיפיורי" היוותה חריגה מתפקידו והיא בוצעה בלי סמכות חוקית ממשית.
בנוסף, הצו על תנאי שהוציא בג"ץ ב-14 בנובמבר 1951 בעניין זה נקבע כצו החלטי ברוב קולות.
תשלום הוצאות משפט ושכר טרחת עו"ד הוטל על מנהל משרד החינוך.
לאחר המשפט תבע שייב תביעת נזיקין ממשרד החינוך על הנזק הכלכלי שנגרם לו עקב הדחייה.
תביעתו לא התקבלה משום שבתקופה זו הרשות הממלכתית הייתה צריכה לאשר תביעות נגדה.
נוסף על כך שלא קיבל פיצויים, שייב לא התקבל לעבודה בבית הספר "מונטיפיורי" ואף לא במוסדות לימוד אחרים.
בזיכרונותיו הוא טען כי השופט אולשן אמר שלא לפרוטוקול לאחר קריאת פסק הדין:
בפסק הדין כתב השופט שניאור זלמן חשין כי הוא מקווה ש:
כשנתיים מאוחר יותר עוגנו דבריו אלה, בגרסה מתונה במידה ניכרת, בחוק חינוך ממלכתי סעיף 19:
פסקי הדין בהם מאוזכר הבג"ץ
מסקנות מפסיקתו של השופט חשין אוזכרו בפסקי דין רבים כתקדימים להחלטות שונות:
הפסיקה קבעה כי המונופול אינו מוצדק והוא פוגע בחופש העיסוק ועל כן המדינה נדרשה לבטלו.
בג"ץ נוסף שמזכיר את הפסיקה בעניין ההתייחסות לחופש העיסוק הוא בג"ץ 214/52 - שוחט נגד י.
נעשה ניסיון לפטר את שוחט, שהיה שוטר, על סמך התרשמות כללית של מפקד המחוז כי הוא "עושה רושם רע, מתרשל ומתחמק מתפקידו".
השופט פסק כי אין עילה לפטרו ולפגוע בחופש העיסוק שלו.
בבג"ץ שלמה מיטרני נגד שר התחבורה, מאזכר התובע את פסק הדין של שייב בהקשר לחריגת הרשות המבצעת מסמכויותיה.
בית המשפט קבע שכל עוד אין חוק מפורש המאפשר לרשות המבצעת להטיל הגבלות בדבר מה, הטלת הגבלות על ידי הרשות המבצעת היא עבירה על החוק.
בבג"ץ פריצקי נגד ממשלת ישראל ושר הפנים 6971-2/98 בבוא השופטים לדון בעקרון הפרדת הרשויות בישראל - בהקשר למקרה בו הממשלה מואשמת כי חרגה מסמכויותיה בחקיקה - מאוזכר גם פסק הדין של שייב כדוגמה לחריגת הרשות המבצעת מסמכותה.
בגץ מירון נגד שר העבודה (287/69) הייתה עתירה שהתנהלה בשנת 1969 בו הגיש הרב והדיין שמחה מירון עתירה כנגד שר העבודה הנוגעת להעסקת יהודים בשבת, על מנת לאפשר שידורי טלוויזיה.
בסיום הדיון הכריעו השופטים פה אחד נגד מירון ופסקו כי העסקת עובדים בשבת למען מטרה ציבורית היא קבילה, ובכך הביאו רוחות של שינוי במערכת החוק בישראל.
פסק הדין בעתירה זו נתפס כאקטיביזם שיפוטי.
ב-6 בנובמבר 1969 קיבלה מליאת רשות השידור החלטה לקיים שידורי טלוויזיה במשך כל ימות השבוע ולהפר לכאורה את הסטטוס-קוו בעניין עבודה בשבת.
על מנת לקיים החלטה זו פנתה רשות השידור למשרד העבודה בבקשה לקבל היתר הניתן על ידי ידידיה אהרונסון, מפקח בכיר במשרד העבודה שקיבל את ההחלטה לאחר הסכמה עם שר העבודה דאז, יוסף אהרון אלמוגי, כי אי-מתן ההיתר יפגע באינטרס הציבורי ועל כן ניתן להעסיק עובדים בשבת.
בעקבות היתר זה פנה הרב שמחה מירון אל בית המשפט העליון בבקשה לבטל את ההיתר הנ"ל.
זאת בטענה כי ההיתר פוגע בזכותו של חלק מהציבור הישראלי לקיים את אורח חייו ופוגע בחופש הדת והעבודה.
בעתירה שפט הרכב של חמישה שופטים בראשות נשיא בית המשפט העליון בזמנו, שמעון אגרנט, שאליו הצטרפו זוסמן, לנדוי, ברנזון וקיסטר.
טיעוניו של מירון התמקדו בכך כי ההיתר שניתן לרשות השידור על ידי שר העבודה ניתן שלא כדין וכי שידורי הטלוויזיה בשבת הופעלו על ידי רשות השידור שלא כחוק.
ההיתר ניתן לרשות השידור על ידי שר העבודה מתוך שיקולים זרים ולא מתוך רצון לשרת את האינטרס הציבורי, ומכאן הוא שההיתר אינו מממש מטרה זו ועל כן הוא פסול.
ההיתר פוגע בזכותו של הציבור הדתי שומר המצוות בישראל לקיים את יום השבת כראוי, הן לפי ההלכה והן מתוך תפקידו ומעמדו של יום השבת במדינת ישראל על ערכיו הסוציאליים החברתיים והדתיים, ופוגע באורח חייו וברגשותיו.
לדברי מירון: "חילול השבת בפומבי, במסגרת הממלכתית של הטלוויזיה הישראלית, פוגע קשות ברגשותיה של היהדות הדתית בישראל ובתפוצות והעותר בתוכה.....
ובוודאי שאין העותר חייב להשלים עמו כאשר חילול שבת זה נוגד גם את חוקי המדינה".
ההיתר מונע מעיתונאים בעלי רקע דתי לעבוד ברשות השידור מאחר שזו מחללת שבת בפומבי, ומכאן שההיתר פוגע בזכויות העיסוק.
טענות המשיבים לעתירה, שר העבודה ורשות השידור
ההיתר ניתן באופן חוקי בהתאם לסעיף 12 בחוק שעות עבודה ומנוחה (1951):
לפי חוק זה, שר העבודה רשאי להעביד עובד בתנאי שתעסוקה זו תורמת לציבור הכללי או מונעת מציבור כלשהו פגיעה במהלך חייהם.
לפיכך, היתר החוק חוקי ואף מומלץ משום שהוא תורם יותר לרווחת הציבור הכללי מאשר פוגע בו.
חמשת השופטים הצביעו פה כנגד עתירתו של מירון.
לגבי טענת מירון שיהודי שומר מצוות אינו יכול לעבוד ברשות השידור:
השופט קיסטר מוסיף שאם העותר היה מועסק ברשות השידור, יכול היה לטעון טענות מסוג זה, אך מכיוון שהוא לא מועסק ברשות השידור- טענותיו אינן קבילות.
לגבי טענתו ששידור הטלוויזיה בשבת פוגע בזכות יהודי שומר מצוות לשמור שבת:
השופט אגרנט שולל טענה זו משום שהרב שמחה מירון אינו מוסמך להגן על זכויות העובדים ברשות השידור.
לכן הוא אינו יכול לטעון שמעסיקים אותם בניגוד לחוק.
בנוסף, אם טענתו היא על כל העובדים שמועסקים בימי השבת, גם על זכיותיהם אינו מוסמך להגן ואינו מוסמך לתבוע מהמעסיקים לשנות את תנאי העסקתם, אשר ניתנו על פי צו ממשלתי.
השופט אגרנט קובע שהאינטרס של מירון להגן על זכויות העובדים הוא עקיף.
השופט אגרנט מוסיף, שקיום שידורי טלוויזיה אינו פוגע באפשרות לשמור שבת, מכיוון שאם קיים מקלט טלוויזיה בביתו של יהודי שומר שבת, הדבר היחיד שעליו לעשות הוא לא להדליק את המכשיר.
לכן המכשיר אינו מתפקד כפיתוי.
בעקבות פסק הדין נוצר קונצנזוס לגבי שידורי טלוויזיה בשבת במדינת ישראל, ומאז הטלוויזיה הישראלית משדרת שבעה ימים בשבוע, למרות האיסור ההלכתי.
במדינת ישראל הוגדר הערך "מדינה יהודית ודמוקרטית" כערך יסוד, הנתון לפרשנויות רבות מצד גורמים רבים.
בפסק הדין העדיף בית המשפט העליון את הצד הממלכתי והלאומי של עקרון יסוד זה על פני הצד ההלכתי, וכך גרם למהפכה בנושא התקשורת הציבורית.
מאז פסק דין זה, שידור ציבורי במשך השבוע הפך לנחלת הכלל ולחלק מחיי היומיום, וקידם את הזרמים החילוניים במדינת ישראל.
בג"ץ 98/54 אויגן לזרוביץ נגד המפקח על המזונות הוא פסק דין (מיום 3 בינואר 1956) בו הורה בג"ץ לבטל את ההחלטה להגביל גידול חזירים לאזור שבו מתגוררים לא יהודים, בנימוק שהיא חורגת ממטרת החוק שמכוחו ניתנה ההגבלה.
פקודת הפיקוח על המזונות, 1942, שהוצאה בתקופת מלחמת העולם השנייה לנוכח המחסור במזון שיצרה המלחמה, הסמיכה את המפקח על המזונות להוציא צווי פיקוח על כל סוגי המזון.
בשנת 1954 הוציא המפקח על המזון צו איסור גידול חזירים ללא אישורו.
לזרוביץ, שגידל חזירים, ביקש לקבל היתר, אך סורב בידי המפקח, ולכן עתר לבג"ץ.
המפקח טען כי הוא פעל בהתאם לשיקול הדעת הניתן לו בהוראות הפקודה.
בג"ץ ביטל את הצו, וקבע כי אמנם יש למפקח סמכויות על-פי הפקודה לפעול בהתאם לשיקול דעתו, אך מאחורי כל חוק יש רוח דברים.
אף שלשון פקודת הפיקוח על מזונות מאפשרת למפקח לתת צו זה, תכלית הפקודה אינה מתירה זאת, משום שתכלית הפקודה היא להסדיר חלוקה צודקת של מזון לאוכלוסייה, ואילו הצו של המפקח נבע מהרצון לצמצם את גידול החזיר, ממניעים דתיים בלבד, ובכך חרג מתכלית הפקודה.
בג"ץ 1715/97 לשכת מנהלי ההשקעות בישראל נ' שר האוצר, שניתן בשנת 1997, הוא פסק הדין הראשון שבו ביטל בית המשפט העליון הוראה בחוק של הכנסת מאז תחילת המהפכה החוקתית.
בפסק הדין ביטל בג"ץ סעיף בחוק הסדרת העיסוק בייעוץ השקעות ובניהול תיקי השקעות, עקב פגיעתו בחופש העיסוק, בניגוד ל לחוק יסוד: חופש העיסוק, וביקש מהכנסת לתקן אותו.
בשנת 1995 אושר בכנסת חוק הסדרת העיסוק בייעוץ השקעות ובניהול תיקי השקעות, העוסק בהסדרת העיסוק בייעוץ השקעות ובניהול תיקי השקעות, ונכנס לתוקף בשנת 1997. הצד העותר היה לשכת מנהלי ההשקעות אשר עבדו בניהול תיקי השקעות לפני חקיקת החוק.
אהרן ברק, נשיא בית המשפט העליון כתב את פסק הדין, ווההרכב קיבל את רוב טענות העותרים.
בעקבות פסק הדין תיקנה הכנסת את הסעיף שבוטל.
חוק הסדרת העיסוק בייעוץ השקעות ובניהול תיקי השקעות
חוק הסדרת העיסוק בייעוץ השקעות ובניהול תיקי השקעות הוא חוק שמסדיר את העיסוק בייעוץ השקעות ואת העיסוק בניהול תיקי השקעות, שפורסם ב"רשומות" ב-10 באוגוסט 1995 והוראותיו חלו גם על מנהלי תיקי השקעות שעסקו בכך בטרם נחקק החוק.
החוק מטיל חובות הוכחת אמון ונקיטה באמצעי זהירות על מנהל תיקי השקעות, ומסדיר טיפול במצבים של ניגוד עניינים ומתן תמריצים למנהל תיקי השקעות.
כמו כן, נקבעו בחוק הסדרים באשר לשמירה על סודיות, ולאופן ההחזקה והניהול של נכסי הלקוח ושל נכסי מנהל התיקים.
החוק קובע שקיימת חובת רישום של כל עסקה וחובת דיווח ללקוח ולרשויות.
בנוסף לכך נקבע בחוק שניהול תיקי השקעות מחויב ברישיון - בין אם הוא נעשה על ידי יחיד, ובין אם נעשה על ידי חברה.
עוד נקבע כי יחיד בעל רישיון לא יוכל לנהל תיקי השקעות, אלא אם הוא עובד בחברה שהיא בעלת רישיון לניהול תיקי השקעות.
על חברה המבקשת רישיון כמנהלת תיקים להיות בעלת הון עצמי בסכום שאינו נמוך משלוש מאות אלף ש"ח.
על מנהל תיקי השקעות הוטל איסור לנהל תיק השקעות עבור בן משפחתו או עבור תאגיד שהוא או בן משפחתו בעלי שליטה בו.
טענות העותרים - לשכת מנהלי ההשקעות בישראל
לשכת מנהלי ההשקעות בישראל פנתה לבג"ץ מטעמי פגיעה בחוק יסוד: חופש העיסוק.
טענתה הייתה שההסדרים הפוגעים כוללים בין היתר:
חיוב מנהלי תיקים לפעול אך ורק באמצעות חברה
התניית הפעולה באמצעות חברה בקיומו של הון עצמי גדול
הטלת איסור על מנהלי תיקי השקעות לנהל תיקי השקעות של עצמם, או של בני משפחתם
חיוב המבקשים לעסוק בניהול תיקי השקעות לעמוד בבחינות רישוי רבות וקשות, תוך שלילת האפשרות להכין עצמם כראוי לבחינות אלה
היעדר הוראות מעבר לפיהן הסדרי הרישוי ותנאיו לא יחולו על מי שניהלו תיקי השקעות בטרם נכנס החוק לתוקפו, תוך שלילת זכותם של אלה להמשיך ולעסוק במקצועם.
העותרים מבקשים לבטל, את הסדרים אלו.
טענת המשיבים - שר האוצר
את המדינה ייצגה עורכת הדין אסנת מנדל מפרקליטות המדינה.
לטענת המדינה, חופש העיסוק כזכות חוקתית נגזר מהאוטונומיה של הפרט והוא ביטוי להגדרתו העצמית של האדם.
באמצעות חופש העיסוק מעצב האדם את אישיותו ואת מעמדו ותורם למרקם החברתי.
כך על-פי ערכיה של מדינת ישראל כמדינה דמוקרטית.
עם כל זאת, יש לאזן בין חופש העיסוק לבין זכויות האדם האחרות, משיקולי טובת הציבור.
האיזון עם טובת הציבור מעוגן בפסקת ההגבלה של חוק יסוד: חופש העיסוק, הקובעת שפגיעה בחופש העיסוק יכולה להיעשות רק בחוק ההולם את ערכי מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש.
תחילה, בית המשפט הפריד את כותבי החוק מהחוק עצמו, כלומר קבע שאין צורך להזמין את כותבי החוק - חברי כנסת - לדיונים, אך אם יהיה צורך, יש להזמין את היועץ המשפטי לממשלה.
בדיון בית המשפט נקבע שהחוק אכן עומד בסתירה לסעיף "ההגבלה צריכה להיות במידה שאינה עולה על הנדרש" שמופיע בפסקת ההגבלה של חוק יסוד: חופש העיסוק.
פסק הדין קבע שהוראות ההחלה הנוגעות לבחינות שקבועות בחוק יועצי השקעות, אינן מידתיות ועל כן בטלות.
בעקבות זאת, מתבטלת חובת הבחינות של אלו שכבר עוסקים במקצוע.
בעניין האיסור לניהול תיק השקעות עבור בני משפחה, גורס פסק הדין כי הוא פוגע בחופש העיסוק, אך לא במידה העולה על הנדרש.
השופט אהרן ברק אמר כי ניגוד העניינים האפשרי מעמיד בפני מנהל תיקי השקעות פיתוי, וכנגד פיתוי זה, מותר למחוקק להטיל איסור מראש על הפעולה.
על המדינה הוטלו הוצאות המשפט על סך חמישים אלף ש"ח.
בג"ץ 1550/18 הפורום החילוני נ' שר הבריאות (מכונה גם "בג"ץ החמץ") הוא פסק דין מ-30 באפריל 2020 שבמסגרתו קבע בית המשפט העליון כי האיסור על הכנסת חמץ בפסח לבתי החולים אינו חוקתי, ועל כן בטל.
עוד קבע בית המשפט כי למאבטחים אין סמכות לבצע חיפוש בכליהם של הבאים לבית החולים, במטרה לאתר חמץ, שכן החיפוש בתיקים דורש מקור סמכות, והסמכות הניתנת למאבטחים מוגבלת לתכלית ביטחונית.
פסק הדין דן בעתירת עמותת הפורום החילוני, עמותת עדאלה ומספר אישים נוספים, נגד שר הבריאות וגורמים נוספים במערכת הבריאות, שביקשה לבטל את מדיניות איסור הכנסת החמץ לשטחי בתי החולים.