tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התאוששות דרמטית זו גרמה לשחקנים רבים להיעזר בשיטה, והבוהמה האנגלית אימצה את אלכסנדר לחיקה.
ב-1910 הוציא אלכסנדר לאור את ספרו הראשון "המורשת העליונה של האדם" (Man's Supreme Inheritance), שבעקבותיו זכה לפרסום רב באנגליה.
שנות מלחמת העולם הראשונה בארצות הברית
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נשא אלכסנדר לאישה את אדית' יאנג (Edith Young), עבר לארצות הברית והמשיך שם בהוראת שיטתו.
שיטתו זכתה לפרסום רב בעזרת שני פילוסופים ידועים: ויליאם ג'יימס וג'ון דיואי, שהכירו את אלכסנדר וסייעו לו בהפצת השיטה.
ב-1918, לאחר תאונה שקרתה לאחיו, חזר אלכסנדר לאנגליה.
הוא ואשתו אדית' אמצו את אחייניתם לבת.
אלכסנדר זכה שוב לפרסום באנגליה בזכות רופאים ידועים שהמליצו על שיטתו בהרצאותיהם ובפרסומיהם המקצועיים.
ב-1923 הוציא אלכסנדר את ספרו השני "בקרה מודעת ובונה של הפרט" (Constructive Conscious Control of the Individual), העוסק בחינוך ובעקרונות השיטה שפיתח.
ב-1924 יסד אלכסנדר את "בית הספר הקטן" שכלל שמונה תלמידים עם מוגבלויות שונות.
בבית ספר זה למדו וישמו התלמידים את שיטת אלכסנדר בנוסף ללימוד המקצועות הרגילים.
ב-1924 פרסם רודולף מאגנוס, פיזיולוג מאוניברסיטת אוטרכט בהולנד, מחקר המראה כי ישנו מנגנון מרכזי השולט במכניזם של היציבה.
מנגנון זה נמצא באזור גזע המוח ומושפע מאופן ייצוב הראש על הצוואר.
למרות שמחקר זה נעשה על חיות בלבד, מיהרו הרופאים שתמכו בשיטת אלכסנדר לפרסם ממצא מדעי זה כתמיכה בגילויו של אלכסנדר.
מאז החל אלכסנדר לכנות מנגנון זה בשם "בקרה ראשונית" (Primary Control).
ב-1930 הציע ג'ון דיואי לאלכסנדר לערוך מחקר מדעי על השיטה, בסיועו הכספי והאקדמי.
אלכסנדר סירב, מחשש שתוך כדי המחקר תאבד המהות של השיטה והוא יצטרך לחלוק את תגליתו עם אנשים נוספים.
הוא טען שהטכניקה קשה להבנה, מסובכת ודורשת אבחנה דקה ומדויקת כדי להבינה.
למרות הקשיים המשיך אלכסנדר לקשור קשרים עם הצמרת החברתית.
עם תלמידיו של אלכסנדר באותה התקופה נמנו הסופר אלדוס האקסלי, המחזאי ג'ורג' ברנרד שאו והפוליטיקאי סטפורד קריפס.
ב-1931 פתח אלכסנדר את הקורס הראשון להכשרת מורים לפי שיטתו.
ב-1932 יצא לאור ספרו השלישי של אלכסנדר "השימוש בעצמי" (The use of the self).
שנות מלחמת העולם השנייה בארצות הברית
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 עברו אלכסנדר ובית הספר הקטן, על 13 תלמידיו, לארצות הברית ל-Stow שליד בוסטון.
כמו כן נפתח קורס להכשרת מורים ובו 4 תלמידים.
ב-1942 יצא לאור ספרו הרביעי של אלכסנדר "הקבוע האוניברסלי של החיים" (The universal constant in living).
ב-1943 חזר אלכסנדר לאנגליה והמשיך ללמד.
הגנה על השיטה בבית המשפט בדרום אפריקה
Jokl), רופא מדרום אפריקה שהתמחה בחינוך גופני, מאמר שבו טען ששיטת אלכסנדר היא שקרית, שרלטנית ודומה לרפואת אליל.
אלכסנדר הגיש תביעה משפטית נגדו.
ב-1948 לקה אלכסנדר בשני שטפי דם במוח.
למרות שלא יכול היה לנסוע לדרום אפריקה להגן על שיטתו במשפט, פסק הדין זיכה אותו וקבע כי שיטת אלכסנדר אכן יכולה לשפר את הבריאות ולמנוע מחלות.
אלכסנדר התאושש ממחלתו תוך פחות משנה, מצבו השתפר והוא לימד עד למותו ב-1955.
פרדריק ג'ורג' פול ג'וניור היה סופר ועורך מדע בדיוני אמריקני.
בשנים 1959–1969 ערך את המגזין "Galaxy", ומגזין האחות שלו – "If", וזכה בפרס הוגו עבור "If" במשך שלוש שנים רצופות.
כתיבתו גם זיכתה אותו בשלושה פרסי הוגו, ופרסי נבולה מרובים.
פול הוא בר הסמכא של האנציקלופדיה בריטניקה לנושא הקיסר הרומי טיבריוס.
ב-1993 היה הסופר ה-12 שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
את ילדותו המוקדמות בילה פול במקומות רבים.
אביו (מרקע גרמני-נוצרי) החזיק במשרות רבות ושונות, ומשפחתו התגוררה במקומות כמו טקסס, קליפורניה, ניו מקסיקו, ואזור תעלת פנמה.
כשהיה פול בן שבע, השתקעה משפחתו בברוקלין.
הוא למד בתיכון ברוקלין טק היוקרתי, והתחבר עם אייזק אסימוב הצעיר, שהתגורר גם הוא בברוקלין.
פול לא סיים את הלימודים בתיכון ועזב את בית הספר בגיל 17, כדי למצוא עבודה בתקופת השפל הגדול.
ב-1936 הצטרף פול למפלגה הקומוניסטית, אך עזב אותה ב-1939 טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה בטענה שסטלין מסוכן לעולם כמו היטלר.
בדומה לאסימוב וסופרי מדע בדיוני אחרים, היה גם פול חבר ב"קבוצת העתידנים" של ניו יורק.
אשתו הראשונה, לזלי פרי, הייתה גם היא חברה ב"קבוצת העתידנים".
ב-1948 נישא לג'ודית מריל, דמות חשובה בעולם המדע הבדיוני, ולשניים נולדה בת.
עד מותו היה פול נשוי לעורכת המדע הבדיוני והאקדמאית אליזבת' אן האל.
הוא היה חבר ושותף לסיריל מ.
קורנבלות', עמו כתב מספר סיפורים וספרים, ביניהם סאטירה דיסטופית אודות עולם הנשלט על ידי סוכנויות פרסום, סוחרי החלל (לאחר מותו של קורנבלות', פול כתב ספר המשך, בשם "מלחמות הסוחרים").
כמה מסיפוריו הקצרים נודעו בשל ההשקפה הסאטירית שלהם על תרבות הצריכה והפרסום בשנות ה-50 וה-60: "The Wizard of Pung's Corner", בו חומרה צבאית ראוותנית ומורכבת יתר על המידה מתגלה כחסרת תועלת מול חוואים עם רובי ציד; ו-"The Tunnel Under the World", בו קהילה שלמה מוחזקת בשבי על ידי חוקרי פרסום.
באמצע שנות ה-70 אסף ספרים וערך אותם עבור הוצאת "Bantam", שפורסמו תחת הכותרת "Frederik Pohl Selections"; הידועים ביותר היו Dhalgren של סמואל ר.
דלייני, ו-The Female Man של ג'ואנה ראס.
במקביל, התפרסם מחדש פול בתקופה זו כסופר בזכות עצמו, עם ספרים כמו "קיבורג", ו"סדרת היצ'י".
עבודתו כללה לא רק מדע בדיוני, אלא גם כתבות ל"פלייבוי", ול-"Family Circle".
סוחרי החלל (עם סיריל מ.
קורנבלות') - יצא בישראל בהוצאת מסדה, 1978, בתרגומו של עמוס גפן.
שער – יצא בישראל בהוצאת עם עובד, 1979, בתרגומו של עמנואל לוטם.
סף האירוע - יצא בישראל בהוצאת עם עובד, 1982, בתרגומו של עמנואל לוטם.
מפגש היצ'י - יצא בישראל בהוצאת עם עובד, 1987, בתרגומו של עמנואל לוטם.
זאב זאב (עם סיריל מ.
קורנבלות') - יצא בישראל בהוצאת עם עובד, 1980, בתרגומו של יקותיאל שיינבאום.
ג'ם - יצא בישראל בספרית מעריב, 1981, בתרגומו של עמוס רגב.
Man Plus - יצא בישראל בשם קיבורג - יצא בישראל בהוצאת זמורה ביתן מודן (ספרית מעריב), 1988, בתרגומו של יעקב שקד.
יצא בשם יותר מאדם בהוצאת עם עובד, בתרגום מיכאל תמרי.
פרדריק סודי היה כימאי אנגלי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1921, "על עבודתו בכימיה של יסודות רדיואקטיביים ומחקריו בתחום האיזוטופים".
סודי למד באיסטבורן קולג', והמשיך בלימודיו בקולג' האוניברסיטאי של ויילס באבריסטווית' ובקולג' מרטון, אוניברסיטת אוקספורד.
הוא עבד כחוקר באוקספורד מ-1898 עד 1900. סודי נישא לויניפורד ביילבי ב-1908.
ב-1900 היה למדגים בכימיה באוניברסיטת מק'גיל במונטריאול שבקנדה, שם עבד עם ארנסט רתרפורד בתחום הרדיואקטיביות.
הוא ורת'רפורד הבינו כי ההתנהגות האנומלית של יסודות רדיואקטיביים נגרמת על ידי דעיכתם ליסודות אחרים.
דעיכה זו הפיקה גם קרינת אלפא, בטא, וגמא.
כאשר הרדיואקטיביות התגלתה לראשונה, איש לא ידע לבטח מה גרם לה.
עבודתם הקפדנית של סודי ורת'רפורד הוכיחה כי התרחשה התמרה אטומית.
סודי פרסם מספר ספרים ומאמרים שסייעו לפופולריזציה של ההבנה החדשה של הרדיואקטיביות.
אלה היוו השראה לספרו של ה.ג.
הספר מתאר מלחמה בעתיד הרחוק, בה פצצות אטום מוטלות ממטוסים.
הספר ידוע גם בשם "המלחמה האחרונה", ובו קם מן הכאוס עולם שוחר שלום.
בספרו של סודי, "Wealth, Virtual Wealth and Debt", הוא משבח את הספר "העולם יוצא לחופשי".
הוא אומר גם כי נראה שתהליכים אטומיים מספקים את אנרגיית הכוכבים.
ב-1903, בשיתוף פעולה עם ויליאם רמזי ביוניברסיטי קולג' לונדון, סודי אימת כי דעיכה של רדיום מפיקה הליום.
בין 1904 ל-1914 עבד סודי כמרצה באוניברסיטת גלאזגו, ושם הראה כי אורניום דועך לרדיום.
שם גם הראה כי ליסוד רדיואקטיבי תיתכן יותר ממסה אטומית אחת, אף על פי שתכונותיו הכימיות לא ישתנו; עובדה זו הובילה למושג האיזוטופ.
בשלב מאוחר יותר, הראה סודי כי גם ליסודות לא-רדיואקטיביים יכולים להיות מספר איזוטופים.
בנוסף הראה כי אטום יורד שני מקומות במספרו האטומי בדעיכת אלפא, ועולה מקום אחר בדעיכת בטא.
היה זה שלב מהותי לקראת הבנת היחסים בין משפחות של יסודות רדיואקטיביים.
ב-1914 קיבל מינוי באוניברסיטת אברדין, שם עבד על מחקר הקשור למלחמת העולם הראשונה.
ב-1919 עבר לאוניברסיטת אוקספורד, ועד שנת 1936 ארגן מחדש את כל המעבדות ותוכניות הלימוד בכימיה.
ב-1921 קיבל פרס נובל לכימיה על עבודתו בתחום הדעיכה הרדיואקטיבית, ובמיוחד על ניסוח תיאורית האיזוטופים.
סודי התעניין גם בטכנוקרטיה ובתנועת האשראי החברתי, כפי שמראים ספריו "Wealth, Virtual Wealth and Debt" משנת 1926 ו-"Money versus Man" מ-1933.
פרדריק פאסי היה כלכלן ומדינאי צרפתי שתמך בחופש הסחר ובפציפיזם.
נולד בפריז בשנת 1822 לפליקס פאסי, שלחם בקרב ווטרלו, ולמארי-לואיז-פאולין פאסי.
בשנת 1867 ייסד ליגה בינלאומית למען השלום, וב-1870 את האגודה למען בוררות בין העמים.
הוא פעל למען פירוק החימוש ולמען בוררות בין-לאומית.
בזכות פעולותיו קיבל פאסי יחד עם ז'אן אנרי דינן, את פרס נובל לשלום הראשון בשנת 1901.
פרדריק תאודור פרילינגהייזן היה משפטן אמריקאי, שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי.
פרילינגהייזן נולד במילסטון, ניו ג'רזי למשפחת פרלינגהויסן.
אביו נפטר בילדותו והוא אומץ על ידי דודו תאודור פרילינגהייזן, שכיהן כסנאטור מטעם ניו ג'רזי, מועמד המפלגה הוויגית למשרת סגן נשיא ארצות הברית והיה התובע הכללי של מדינת ניו ג'רזי.
סבו, על שמו הוא נקרא, כיהן גם הוא כסנאטור והיה חבר הקונגרס הקונטיננטלי.
בשנת 1836 סיים פרילינגהייזן את לימודיו בראטגרס קולג' ובשנת 1839 סיים לימודי משפטים והחל לעבוד במשרד של דודו.
פרילינגהייזן עסק בעריכת דין, בין היתר, עבור חברת הרכבות של ניו ג'רזי וחברות מסחריות גדולות אחרות.
בשנים 1861–1867 כיהן פרילינגהייזן כתובע הכללי של מדינת ניו ג'רזי.
במקביל, בשנת 1866, הוא מונה על ידי מושל המדינה לסנאטור וכיהן בסנאט עד 1869. בשנת 1870 בחר בו הנשיא יוליסס גרנט לשמש שגריר ארצות הברית באנגליה, אך פרילינגהייזן דחה את ההצעה.
בשנים 1871–1877 הוא כיהן בשנית כסנאטור ונבחר לעמוד בראשות ועדת החוץ, אשר דנה באותה עת בדרישות הפיצויים של ממשלת ארצות הברית מממשלת בריטניה.
כמו כן הוא היה בין המתנגדים הבולטים למדיניות תקופת השיקום שהנהיג הנשיא אנדרו ג'ונסון.
פרילינגהייזן נמנה עם חבר האלקטורים שקבע את תוצאות הבחירות לנשיאות ב-1876. בשנים 1881–1885 הוא כיהן כמזכיר המדינה בממשלתו של הנשיא צ'סטר ארתור.
לאחר מכן שב לניו ג'רזי ונפטר כשלושה חודשים לאחר סיום תפקידו.
פרדריק פנימור פורסט, ג'וניור היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי שהופיע במספר סרטים חשובים בסוף שנות ה-70 והיה מועמד לפרס אוסקר.
פורסט נולד בווקסהאצ'י (Waxahachie) שבטקסס, ומגיל צעיר שאף להיות לשחקן.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה הנוצרית של טקסס, ושירות צבאי, עבר לניו יורק, ושם החל את דרכו המקצועית.
פורסט הופיע באוף ברודוויי ובסרטי שוליים.
הוא החל להופיע בסרטים ממסדיים.
בשנת 1972 הופיע בסרט "When the legends Die" ("כשהאגדות מתות"), סרטו של הבמאי סטיוארט מילר, המבוסס על ספרו של האל בורלנד באותו שם מ-1963 המספר על אינדיאני צעיר בן שבט היוט העובר מסלול חניכה אצל בוקר מזדקן (ריצ'רד ויידמארק) המפעיל קרקס רודיאו נודד.
תפקיד זה הקנה לו מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
בשנים שלאחר מכן הופיע פורסט במספר סרטים חשובים, בתפקידי משנה.
בסרטו של פרנסיס פורד קופולה "השיחה" (1974) שיחק צעיר המעורב במזימת רצח, שאת שיחותיו מקליט אמן האזנות (ג'ין הקמן).
תפקידים נוספים בהם שיחק בשנים אלו היו תפקיד משנה בסרטו של ארתור פן "דו-קרב במיזורי" (1976) ותפקידו של לי הארווי אוסוואלד בסרט הטלוויזיה "רובי ואוסוואלד" בשנת 1978.
שנת 1979 הייתה שנת השיא בקריירה של פורסט.
בשנה זו יצא לאקרנים סרטו של קופולה, "אפוקליפסה עכשיו", שצולם כשנתיים קודם בפיליפינים.
בסרט זה שיחק פורסט את ה"שף", קייג'ון מניו אורלינס המצטרף לקפטיין וילארד (מרטין שין) במסעו במעלה נהר הנאנג.
תפקיד נוסף אותו שיחק באותה שנה היה תפקידו של יוסטון דאייר, מאהבה של מרי רוז פוסטר (בט מידלר) בסרט "רוז" שעוצב על פי חייה של ג'ניס ג'ופלין.
תפקיד זה הקנה לו מועמדות לפרס אוסקר ולפרס גלובוס הזהב.
בשנת 1982 היה פורסט מעורב בשני פרויקטים כושלים של קופולה, שהביאו, למעשה, לדעיכת כוכבו כשחקן הוליוודי מוביל.
"האמט" היה ניסיון של קופולה לשתף פעולה כמפיק עם הבמאי הגרמני וים ונדרס.
בסרט שיחק פורסט את התפקיד הראשי, סופר המתח דשיל האמט.
חילוקי דעות אומנותיים, ומריבה מתוקשרת בין קופולה לוונדרס, הביאו ליצירת מוצר שהיה לכישלון ביקורתי וקופתי.
אך חמור מכך היה כישלון "אחד מהלב", ניסיונו של קופולה ליצור סרט מוזיקלי, בו הופיע פורסט בתפקיד הראשי לצד טרי גאר.
הסרט חרג מגבולות התקציב והתסריט, ולאחר שקופולה השקיע בו את כל הונו, כשל בקופות, והביא את קופולה אל סף פשיטת רגל.
הסרט היווה נקודת מפנה שלילית בקריירה של המעורבים בו.
לאחר כישלונות אלו המשיך פורסט במשחק בקולנוע, והופיע בתפקידי משנה בסרטים כ"טאקר: האיש והחלום" של קופולה משנת 1988, "תיבת הנגינה" של קוסטה גברס (1989), "שני הג'ייקים" (סרט ההמשך לצ'יינהטאון) (1990) כמו גם בסרטו של אמן המתח האיטלקי דאריו ארג'נטו "טראומה" (1993).
במקביל פיתח פורסט קריירה טלוויזיונית, והופיע בעיקר במיני סדרות כ"יונה בודדה" (1989) ו"האזרח קוהן" (1992).
הוא הופיע באחד התפקידים הראשיים בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "רחוב ג'אמפ 21", בעונתה הראשונה (1987), בה התגלה השחקן ג'וני דפ.
פורסט היה נשוי לשחקנית מרילו הנר בין השנים 1980–1982.
פרדריק פורסיית' היה סופר בריטי בתחום ספרות המתח.
רוב ספריו עוסקים ביחסים בין-לאומיים, בריגול ובתרחישים צבאיים ומדיניים דמיוניים.
בין ספריו המפורסמים: "נשיא על הכוונת", "תיק אודסה", "כלבי המלחמה" ו"אגרוף האל".
בנוסף הגיש סדרות כמו חיילים: היסטוריה של לוחמים בקרב, ואחרים.
פרדריק פורסיית נולד בעיר אשפורד, במחוז קנט שבדרום מזרח אנגליה.
לאחר סיום בית ספר תיכון, למד כשנה באוניברסיטת גרנדה שבספרד.
בשנת 1956 התגייס לצבא הבריטי והוכשר להיות טייס בחיל האוויר המלכותי.
לאחר שחרורו מן השרות הצבאי בשנת 1958, השלים את לימודיו באוניברסיטה בפקולטה לעיתונאות.
בשנת 1961 החל לעבוד ככתב בסוכנות הידיעות רויטרס, ובשנת 1965 עבר לעבוד ככתב חוץ עבור ה-BBC.
בקיץ 1967 נשלח לניגריה, כדי לסקר את המלחמה שניהל הממשל הניגרי כנגד המורדים בחבל ביאפרה.
הוא שהה שם מספר חודשים, ולאחר חזרתו לאנגליה פוטר מה-BBC, בעקבות האשמות שלכאורה נתן סיוע למורדים, ואף פיברק כתבות לטובת המורדים.
בשנת 1969 חזר לניגריה, הפעם ככתב עצמאי, כדי לאסוף חומר לספרו הראשון - "The Biafara story", ספר דוקומנטרי שמתאר בפירוט את מהלך מלחמת האזרחים בניגריה.
בשנת 1971 יצא לאור הרומן הראשון שלו - "נשיא על הכוונת" (The Day of the Jackal).
הספר המתאר את ניסיון ההתנקשות של מתנקש בודד, שנשכר על ידי המחתרת OAS, בחייו של נשיא צרפת שארל דה-גול.
הספר הפך לרב-מכר ואף זכה בפרס על שם אדגר אלן פו לספרי מתח בשנת 1972. בשנת 1973 עובד הספר לסרט נשיא על הכוונת בבימויו של פרד זינמן.
הטרוריסט איליץ' רמירס סאנצ'ס זכה לכינוי התן, ככינויו של גיבור הספר, על ידי העיתונות הבינלאומית, משום הדמיון בדרכי פעולתו וחמקנותו שהזכירו את אלו של המתנקש מהספר.
ספרו השני של פורסיית, "תיק אודסה", זכה להצלחה דומה לזו של ספרו הראשון; הוא נמכר בעותקים רבים, ועובד לסרט בכיכובם של ג'ון ווייט ומקסימיליאן של.
הספר מתאר את מאבקו של עיתונאי גרמני צעיר בארגון סודי של פושעי מלחמה נאצים בתחילת שנות ה-60.
בספרו השלישי, "כלבי המלחמה" מגולל פורסיית סיפורה של קבוצת שכירי חרב, שנשכרת על ידי תאגיד כרייה בריטי, כדי לבצע הפיכה צבאית במדינה באפריקה.
המטרה – להשליט בה ממשלת בובות, שתסכים להעביר את זכויות הכרייה של פלטינה לתאגיד הבריטי.
בשנת 1981 עובד הספר לסרט בכיכובו של כריסטופר ווקן.
בשנת 2010 עובד ספרו "הפנטום ממנהטן" - שמהווה המשך למחזמר "פנטום האופרה" - למחזמר בשם "האהבה לעולם לא מתה".
בשנת 2012 הוענק לו פרס "פגיון היהלום" למפעל חיים בתחום ספרות המתח מטעם איגוד סופרי המתח.
בספטמבר 2016 פרש מכתיבת ספרי מתח, אך בשנת 2018 פרסם ספר מתח נוסף, "השועל" (טרם תורגם לעברית).
ב-9 ביוני 2025 מת בביתו שבמחוז בקינגהאמשייר.
אין חזרה - אוסף סיפורים קצרים.
הברירה השטנית (1979), תרגם אריה חשביה, הוצאת שוקן, 1980.
הפרוטוקול הרביעי (1984), תרגם אריה חשביה, הוצאת שוקן, 1985.
המניפסט השחור, תרגם אריה חשביה, הוצאת נירם, 1997.
הפנטום ממנהטן (1999), תרגם אריה חשביה, הוצאת נירם, 2000.
פרדריק ארתור סטנלי, רוזן דרבי ה-16 , שנודע גם כלורד סטנלי מפרסטון (Lord Stanley of Preston), היה פוליטיקאי בריטי שכיהן כשר המלחמה, שר המושבות, המושל הכללי של קנדה, השישי מאז איחוד קנדה וראש עיריית ליברפול.
בתפקיד המושל הכללי של קנדה יזם סטנלי מתן גביע, אותו תרם, לאלופת ההוקי קרח השנתית של קנדה – גביע הקרוי כיום על שמו, גביע סטנלי, ומוענק כיום לאלופת ליגת ה-NHL.
בכך הפך הלורד סטנלי לחלק חשוב בתרבות קנדה ובהיסטוריה של משחק ההוקי קרח.
ביוגרפיה מוקדמת ותחילת הקריירה הפוליטית
סטנלי היה בנו של אדוארד סמית-סטנלי, שהיה ראש ממשלת בריטניה בשלוש קדנציות שונות.
הוא התחנך בבית הספר הפרטי היוקרתי איטון קולג' ובמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
בין 1862 ל-1865 שירת במשמר הגרנדירים, הרגימנט הראשון בבכירותו בחיל הרגלים בצבא הבריטי.
סטנלי עזב את הצבא למען קריירה פוליטית, ושימש חבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה השמרנית בין 1865 ל-1886. בממשלת בריטניה שימש במגוון תפקידים: הלורד הראשון של האדמירליות (1868), מזכיר כספי של משרד המלחמה (1874–1878), שר המלחמה (מקביל לשר ההגנה של ימינו, 1878–1880) ושר המושבות (1885–1886).
ב-1886 הפך לברון סטנלי מפרסטון.
שימש גם כנשיא לשכת המסחר (מקביל לשר העסקים, היוזמה והכישורים בבריטניה של ימינו, 1886–1888) בטרם מונה להיות המושל הכללי של קנדה.
סטנלי מונה להיות המושל הכללי של קנדה והמפקד העליון של אי הנסיך אדוארד ב-1 במאי 1888. בעת כהונתו סייר רבות לאורכה ולרוחבה של קנדה, פגש את תושבי האומות הראשונות ואת המתיישבים החדשים.
הוא העריך במיוחד את ערכי הטבע של קנדה, אותם למד להכיר בסיוריו.
בביקורו במערב קנדה ב-1889 חנך בעיר ונקובר את הפארק העירוני הגדול הקרוי היום על שמו, פארק סטנלי.
סטנלי היה מושל בעל מעמד שהעניקה לו המלכה ויקטוריה שאיפשר לו להעניק חנינות ולהמתיק עונשם של עבריינים, כולל עונש גופני – סמכות שלא ניתנה אוטומטית למושל הכללי.
הוא שמר בקנאות על אופייה הא-פוליטי של משרת המושל, למשל כשסירב לבטל חוק של קוויבק שאיפשר מתן פיצוי מכספי הפרובינציה למסדר הישועי על אדמה שניתנה לו ממלך צרפת.
הפרובינציות האחרות דרשו מסטנלי להשתמש בסמכותו ולבטל את החוק, אותו ראו כהעדפה לא ראויה של הכנסייה הקתולית – אולם סטנלי סירב.
בניו ובתו של הלורד סטנלי היו שחקני הוקי קרח, וכתוצאה מכך הפכו הלורד ואשתו, ליידי קונסטנס סטנלי, לאוהדים נלהבים של הענף.
ב-1892 תרם הלורד סטנלי גביע על מנת להעניקו מדי שנה לאלופת ההוקי קרח של קנדה.
הגביע, הנקרא כיום גביע סטנלי על שמו של הלורד, הוענק לראשונה ב-1893 ויועד לקבוצות חובבניות.
ב-1909, עם התפתחותו של ההוקי קרח המקצועני, החלו מתחרות קבוצות מקצועניות על הגביע.
ב-1926 הפך הגביע לנחלתה הבלעדית של ליגת ה-NHL שהפכה לליגת ההוקי קרח המקצוענית העיקרית של צפון אמריקה.
מאז ועד היום מוענק הגביע מדי שנה לזוכה באליפות ה-NHL.
גביע סטנלי נחשב כיום לאחד מהסמלים החשובים של תרבות קנדה, הן זו הספורטיבית והן הכללית (על אף שעל הגביע מתחרות גם קבוצות מארצות הברית המשחקות ב-NHL).
סטנלי זכה בעקבות כך להתקבל כחבר בהיכל התהילה של ההוקי קרח ב-1945, שנת היווסדו של ההיכל.
סטנלי עמד לסיים את תפקידו בקנדה בנובמבר 1893, אולם סיום תפקידו הוקדם עקב מות אחיו הבוגר – רוזן דרבי ה-15. סטנלי ירש את תוארו של אחיו והפך לרוזן דרבי ה-16, ושב לאנגליה ב-15 ביולי 1893.
התפקיד הבכיר ביותר שאותו מילא לאחר שובו מקנדה היה ראש עיריית ליברפול, בין 1895 ל-1896. כשאוניברסיטת ליברפול הפכה לאוניברסיטה עצמאית ב-1903, כיהן סטנלי כנשיא הראשון שלה.
עקב העובדה שיזם ותרם את גביע סטנלי, הפך הלורד סטנלי עצמו לסמל תרבות בקנדה, שהוקי קרח הוא ענף הספורט החשוב ביותר בה ואחד משני ענפי הספורט הלאומיים הרשמיים.
גביע סטנלי נחשב היום למורשת החשובה ביותר שהותיר אחריו הלורד סטנלי בקנדה.
הפארק העירוני הגדול של ונקובר, אותו חנך סטנלי בסיורו במערב קנדה ב-1889, קרוי היום פארק סטנלי על שמו.
פארקים על שמו קיימים גם בליברפול, שבה שימש ראש עיר, ובבלקפול שמטעם המחוז בו היא נמצאת שימש כחבר פרלמנט בתחילת דרכו הפוליטית.
בפארק הקרוי על שמו בליברפול היה מיועד לקום אצטדיון סטנלי פארק, אצטדיונה העתידי של קבוצת הכדורגל ליברפול, אך התוכניות להקמתו נגנזו בסופו של דבר.
מטפס ההרים אדוארד וימפר, שהתפרסם כמטפס הראשון שטיפס על המטרהורן, קרא על שמו את פסגת סטנלי הנמצאת בדרום קולומביה הבריטית, לאחר שהיה הראשון לטפס גם עליה.
פרדריק פילד , היה חוקר מקרא בריטי.
נולד בלונדון ולמד בטריניטי קולג', שבאוניברסיטת קיימברידג'.
לאחר הסמכתו לכמורה בשנת 1828 החל במחקר תאולוגי על אבות הכנסייה הנוצרית.
בשנת 1839 עבר לגור בסאפוק, ובשנת 1842 בנורפוק, שם שימש ככומר.
בשנת 1863 התפטר ממשרתו והשתקע בנוריץ', על מנת להקדיש את כל זמנו למחקר ההקספלה.
במסגרת מחקרו על אבות הכנסייה הנוצרית פרסם בשנת 1839 במהדורה מדעית חיבור על כריסוסטום, Homiliae in Matthaeum ("דרשות על הבשורה על-פי מתי").
מספר שנים לאחר מכן ערך חיבור נוסף של מחבר זה, "דרשות על איגרות פאולוס".
חיבורו הידוע ביותר הוא המהדורה המונומנטלית של ההקספלה לאוריגנס, אשר יצאה באוקספורד בין השנים 1867 ו-1875, אותה ביסס על הקטעים שנשתמרו מחיבור זה ועל עדות הסירו-הקספלה.
שנים ספורות לפני מותו פרסם "הערות על מבחר קטעים מן הברית החדשה ביוונית" (1881).
ספר זה נדפס שנית לאחר מותו, עם תוספות, בשנת 1899.
פרדריק סוואן היה נגן עוגב כנסייה וקונצרטים ומנצח מקהלות אמריקאי.
סוואן כיהן כנשיא איגוד נגני העוגב האמריקאי בשנים 2002–2008. במהלך הקריירה ארוכת-השנים שלו, בת למעלה מיובל, ניגן סוואן על רוב עוגבי הצינורות הנודעים בעולם והקליט מספר רב של תקליטורים.
סוואן, אחד מחשובי נגני העוגב באמריקה של המאה ה-20 ושל תחילת המאה ה-21, היה נגן עוגב אמריטוס של קריסטל קתדרלה ושל "כנסיית הקהילה הראשונה" בלוס אנג'לס.
סוואן התגורר בפאלם דזרט שבקליפורניה, וכיהן כנגן הבית של כנסיית סנט מרגרט מ-2001 עד מותו ב-2022, וכן שימש כנגן ומורה אמן לעוגב באוניברסיטת רדלנדס קודם לפרישתו ב-2018.
פרדריק סוואן נולד בלואיסבורג, וירג'יניה המערבית.
כבנו של הבישוף המתודיסטי תאודור מ.
סוואן, החל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל חמש, אצל נגן העוגב בכנסייה המתודיסטית בווינצ'סטר, וירג'יניה, שם כיהן אביו ככומר בשנים 1937 עד 1943. בראיון בשנים הבאות סיפר, שמקלדת העוגב הפנטה אותו ממבט ראשון ועד מהרה התחיל לקבל שיעורי נגינה בעוגב.
בגיל עשר החל סוואן לנגן בעוגב הכנסייה בטקסי התפילה, כאשר מורו מת באופן פתאומי.
אחיו הבכור של סוואן, אדגר, גם הוא נגן עוגב, נהרג בראשית מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1943 עברה משפחת סוואן לסטאונטון, וירג'יניה, ופרדריק המשיך ללמוד אצל העוגבאי ד"ר קרל ברומאן, פרופסור למוזיקה בקולג' מרי בלדווין.
השיעורים התקיימו על עוגב "אמונס הווארד" בכנסיית טריניטי האפיסקופאלית.
אחרי סיום בית הספר התיכון בסטאונטון, שם ליוה בפסנתר את מקהלת בית הספר, למד סוואן באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנת 1952 קיבל תואר מוסמך למוזיקה מאוניברסיטת נורת'ווסטרן ובשנת 1954 קיבל תואר מוסמך למוזיקת קודש מבית הספר של הסמינר התאולוגי בניו יורק.
סוואן מילא תפקיד מרכזי בחיי המוזיקה בכנסיית ריברסייד המפורסמת בניו יורק, משנת 1952 עד 1982, תחילה כנגן עוגב מחליף (1952-57), אחר כך כנגן עוגב (1957-65) לצד וירג'יל פוקס, עד לפרישתו של פוקס בשנת 1964. בין 1966 ל-1982 כיהן סוואן כנגן עוגב, מנצח מקהלה ומנהל מוזיקלי בריברסייד.
החל בשנת 1982, היה סוואן נגן עוגב ומנהל מוזיקלי בקתדרלת קריסטל בגרדן גרוב, קליפורניה.
בתקופת כהונתו בקתדרלת קריסטל (1982-98) נחשב על דעת רבים כנגן העוגב הנצפה ביותר בעולם, כיון שמיליונים בכל עיר גדולה ביותר מ-165 ארצות ברחבי העולם ראו ושמעו אותו מדי שבוע בטקסי התפילה ששודרו בטלוויזיה.
לאחר זאת כיהן סוואן כנגן העוגב של כנסיית הקהילה הראשונה (First Congregational Church) בלוס אנג'לס בין 1998 ל-2001, שם ניגן באחד עוגבי הכנסייה הגדולים בעולם.
הכלי אדיר הממדים היה מצויד ביותר מ-20,000 צינורות נפרדים.
כעוגבאי קונצרטים בעל שם עולמי, הרבה להופיע ברסיטלים בצפון אמריקה, אירופה והמזרח הרחוק.
באחת מעונות הקונצרטים, לא מכבר, ניגן סוואן ביותר מ-40 רסיטלים בצפון אמריקה ובשני סיורי קונצרטים באירופה, שכללו הופעות מיוחדות בקתדרלת נוטרדאם בפריז, בקתדרלת סנט פול בלונדון ובקתדרלה של פאסאו בגרמניה.
ב-30 בספטמבר 2004 ניגן סוואן בקונצרט החגיגי לחנוכת העוגב בן 6,125 הצינורות של התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס באולם הקונצרטים על שם וולט דיסני.
כעבור חודש ניגן בעוגב הצינורות הגדול ביותר בברמודה, בכנסייה האנגליקנית באי.
סוואן נמנה עם סגל המורים בסמינר התאולוגי למוזיקת קודש בניו יורק ובמכללה להוראה של אוניברסיטת קולומביה ובמשך עשר שנים עמד בראש מחלקת העוגב של בית הספר מנהטן למוזיקה.
בימים אלה הוא נגן הבית ומורה אמן לעוגב באוניברסיטת רדלנדס בקליפורניה.
נשיאות איגוד נגני העוגב האמריקאי
בשנת 2002 נבחר סוואן לנשיא איגוד נגני העוגב האמריקאי (AGO).
הוא נבחר שוב בשנת 2006 לתקופת כהונה שלישית של שנתיים כנשיא הארגון בן 25,000 החברים.
בשנת 2002 העניק לו סניף ניו יורק של AGO את התואר "המבצע הבינלאומי של השנה".
ב-13 באפריל 2008 הכתיר אותו האיגוד ברסיטל חגיגי בכנסיית הקהילה הראשונה בלוס אנג'לס בתואר "נסיך הכתר של מלך כלי הנגינה" על "שירות מסור...
ב-1 ביולי 2008 החליפה איילין גנטנר את סוואן בתפקיד נשיאת איגוד נגני העוגב האמריקאי.
בוועידה הארצית של האיגוד, ביולי 2010, בוושינגטון הבירה, קיבל סוואן את "פרס אדוארד האנסן" על הנהגה מצטיינת מאת סגן הנשיא, ג'ון ווקר (נגן עוגב).
יצירותיו של סוואן שיצאו לאור כוללות את Let the Whole Creation Cry ו"נעימה לחצוצרה ברה מז'ור" (1991), לצד עיבודים לעוגב של מזמורי תפילה נודעים כמו חסד מופלא, How Great Thou Art, Fairest Lord Jesus ו-O God Our Help in Ages Past.
הקלטות של יצירות לעוגב ולמקהלה
פרדריק פאסיוס (בפינית: Fredrik Pacius, בגרמנית: Friedrich Pacius; 19 במרץ 1809 – 8 בינואר 1891) היה מנצח, מלחין וכנר גרמני שחי ופעל בעיקר בפינלנד.
הלחן שלו הפך ברבות הימים להמנון של פינלנד, אסטוניה וליבוניה.
בזכות פועלו בפינלנד נחשב בעיני רבים ל"אבי המוזיקה הפינית".
נולד בהמבורג למריה מרגרטה שומאכר וליוהאן קונראד פאציוס, סוחר יינות.
ככל הנראה מקור משפחתו של אביו הוא בפירנצה שבאיטליה.
בנעוריו הצטיין בנגינה, ציור ושפות וסיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הומניסטית בעיר.
הוא למד מוזיקה בקאסל אצל לואי שפור ומוריץ האופטמן.
לאחר לימודיו עבד ככנר בתזמורת המלכותית בסטוקהולם.
בשנת 1834 הוזמן לאוניברסיטת הלסינקי לשמש שם כמורה למוזיקה.
בפועל שימש כמנהל המוזיקלי שם עד שנת 1869, בה יצא לגמלאות.
בשנת 1842 נישא לנינה מרטין.
בתקופת עבודתו באוניברסיטת הלסינקי עשה רבות לקידום החיים המוזיקליים בפינלנד, בין השאר הקים מקהלת סטודנטים ותזמורת סימפונית שם.
בשנת 1848 הלחין שיר למקהלה בשם "ארצנו" (Vårt land) למילים של המלחין הפיני ממוצא שוודי לודוויג רונברג.
יצירתו של רונברג "הצוער שטאל" (Fänrik Ståls sägner), שבה נכלל השיר, היא אוסף של סיפורים ושירים מן המלחמה הפינית והמוטיב העיקרי בהם הוא האהבה למולדת המאחדת את כל שכבות העם וגורמת לכולם להירתם למטרה אחת בלא כל מניעים אנוכיים.
הלחן הוא עיבוד מוזיקלי לשיר סטודנטים גרמני בשם "האפיפיור והסולטאן" (Papst und Sultan).
בשנת 1852 כתב את האופרה הפינית הראשונה, "מסע הציד של המלך קארל" (Kung Karls Jakt) ללברית בשפה השוודית של זכריס טופליוס.
בשנת 1860 כתב את האופרה השנייה שלו, "הנסיכה הקפריסאית" (Prinsessan av Cypern), גם היא ללברית של זכריס טופליוס.
ב-1866 כתב את "לורליי", האופרה השלישית שלו, ללברית של המשורר הגרמני עמנואל גייבל (Emanuel Geibel).
לאחר צאתו לגמלאות עבר פאסיוס עם משפחתו בשנת 1871 לגרמניה.
בתקופה זו ניסה להתפרסם בגרמניה ובמערב אירופה אולם ללא הצלחה.
כיוון שמרכז חייו נותר בפינלנד ושם גם זכה להכרה, החליט ב-1874 לשוב לפינלנד.
פרדריק פאסיוס נפטר בהלסינקי ונטמן בבית העלמין היאטניאמי (Hietaniemi) בעיר.
את השיר "ארצנו" תרגם לראשונה לפינית החוקר יוליוס קרון (Julius Krohn), פיני ממוצא גרמני, בשנת 1867. בהתבסס על תרגום זה יצר המשורר פאבו קאיאנדר (Paavo Cajander) בשנת 1889 את הגרסה הרשמית להמנון פינלנד.
יוהאן וולדמאר יאנסן תרגם את "ארצנו" לאסטונית ב-1869 בשם "מולדתי, האושר והשמחה שלי" (באסטונית: Mu isamaa, mu õnn ja rõõm) והוא הושר לראשונה כיצירה מקהלתית בפסטיבל הזמר הראשון של אסטוניה באותה שנה.
עד מהרה הפך השיר לסמל התחייה הלאומית באסטוניה.
בשנת 1895 הוסר הלוט מעל פסל לזכרו בפארק קאיסניאמי (Kaisaniemi) בהלסינקי.
הלחן של פאסיוס אומץ בחוק כהמנון הלאומי של אסטוניה בשנת 1920 ושוב בשנת 1990.
בשנות ה-40 הופק בפינלנד סרט על חייו.
משנת 1991 מעניקה אוניברסיטת הלסינקי פרס שנתי על שמו לאדם או ארגון שהתבלטו בפועלם המוזיקלי בפינלנד.
פרדריק סלומון היה בריגדיר גנרל (עם דרגת ייצוג זמנית של מייג'ור גנרל) בצבא הצפון במלחמת האזרחים האמריקנית.
הגנרל היהודי הראשון בצבא ארצות הברית.
אחד מארבעת האחים היהודים סלומון, אשר שניים מהם היו גנרלים בצבא ארצות הברית (פרדריק וצ'ארלס סלומון) ואחד מושל מדינת ויסקונסין (אדוארד סלומון) (הרביעי היה סרג'נט הרמן סלומון).
ארבעת האחים סלומון (ועוד שתי אחיות) נולדו בפרוסיה, בעיירה סטרובק (Stroebeck), שליד הלברשטאדט, כיום במדינת סקסוניה-אנהלט שבמזרח גרמניה.
ההורים היו זוג יהודי גרמני, כריסטוף סלומון (1786–1872) ודורותיאה לבית קלסמן (1793–1871).
פרדריק סלומון היה בנו השני.
משסיים בית ספר תיכון הפך פרדריק סלומון למודד קרקעות ממשלתי והתגייס לחיל התותחנים בצבא הפרוסי, בו שירתו גם מודדים מסוגים שונים.
במסגרת זו הוא הגיע עד לדרגת לוטננט.
השתחרר מהצבא, והחל ללמוד בבית הספר לארכיטקטורה בברלין, שם כבר למד אותה עת אחיו הצעיר אדוארד.
כמו סטודנטים רבים תמכו השניים בצד הדמוקרטי בהפגנות הסוערות של "אביב העמים" בברלין.
בסוף 1848, עם דיכוי מרד הפועלים והסטודנטים בברלין ודיכוי מהפכת "אביב העמים" בגרמניה בכלל, ברח סלומון מברלין לארצות הברית ואילו אדוארד סיים תואר בהיסטוריה כעבור שנה ואז עזב אף הוא את ברלין והיגר לארצות הברית.
גם אחיהם הבכור צ'ארלס השתחרר מהצבא הפרוסי בעקבות דיכוי "אביב העמים" והצטרף לפרדריק ולאדוארד.
סלומון השתקע בעיירה מניטוואק שבויסקונסין וחזר לעסוק במשך כ-13 שנים במקצועו כמודד קרקעות ולאחר מכן רשם קרקעות ממשלתי ומהנדס עבור חברת הרכבות.
במהלך תקופה זו, הצטרפו אליו גם אדוארד, שעבד תחילה אצלו ואחר כך פנה ללימודי משפטים במילווקי, וצ'ארלס, אשר הפך להיות מודד ורשם קרקעות גם הוא, בעיר סנט לואיס, מיזורי.
ב-1855 הביאו שלושת האחים למניטוואק את הוריהם, כריסטוף ודורותיאה סלומון, יחד עם שאר המשפחה.
ב-1853 נישא סלומון לאשתו הראשונה, מת'ילד לבית אבל (1834–1867), יהודיה ילידת גרמניה אף היא.
נולדו להם שישה ילדים, שהבכור בהם נפטר בילדותו, בן ארבע בלבד.
מת'ילד סלומון נפטרה 13 יום לאחר לידת בתה הצעירה, שנקראה אף היא מת'ילד, על שמה.
ב-1869, שנתיים לאחר הפטירה, נישא סלומון בשנית, לאחותה הבכורה של מת'ילד, הנרייטה (1824–1905).
הנרייטה התאלמנה ב-1865, ארבע שנים קודם לכן, מבעלה הראשון צ'ארלס קוהן (1818–1865), שהיה בשעתו שר האוצר של מדינת ויסקונסין.
ב-1 במאי 1861, עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית התנדבו סלומון ואחיו הבכור צ'ארלס סלומון, לצבא הצפון, לרגימנט החמישי של מיזורי (סדר גודל של בין גדוד לחטיבה בערך).
סלומון קיבל דרגת לוטננט ראשון וכעבור שבועיים בלבד קפטן.
אחיו הבכור צ'ארלס נבחר על ידי מתנדבי הרגימנט למפקדו בדרגת קולונל.
סלומון לחם במסגרת הרגימנט של אחיו כבר בקרבות הראשונים של המלחמה, למול "חיל המשמר של מיזורי" שצידד בדרום, בחזית של דרום מערב מיזורי.
הקרב הראשון שלהם היה מעין היתקלות יותר מקרב, בקרתגו, מיזורי ב-5 ביולי 1861 ואחר כך לחם הרגימנט בקרב קל יחסית בדאג ספרינגס ב-2 באוגוסט.
שמונה ימים אחרי קרב זה השתתף סלומון לראשונה, תחת פיקודו של אחיו, באחד הקרבות הגדולים הראשונים של המלחמה, הקרב בוילסון קריק ב-10 באוגוסט 1861, קרב שמכונה לעיתים "קרב בול ראן של המערב".
שני הצדדים הלוחמים ספגו בקרב זה מאות אבדות ובסופו היה זה הצפון שהפסיד.
עם תום הקרב בוילסון קריק, ולאור הצלחתו האישית בו, הועבר סלומון מיחידתו המקורית במיזורי, הועלה לדרגת קולונל ומונה על ידי מושל ויסקונסין דאז, אלכסנדר רנדל, למפקדו של "רגימנט חיל הרגלים המתנדבים התשיעי של ויסקונסין" (9th Wisconsin Volunteer Infantry Regiment).
הרגימנט היה בשלבי הקמה באותה עת ומשסיים סלומון את מלאכת ארגונו הוא מנה כאלף לוחמים, רובם מיוצאי גרמניה כמו סלומון עצמו.
הרגימנט החדש נכנס לפעילות מלאה בצבא הצפון החל מאוקטובר 1861, והועבר בינואר 1862 לקנזס, שם הפך לחלק מהבריגדה השנייה (סדר גודל של מעל חטיבה - בערך 5,000 לוחמים).
סלומון מונה למפקדה, בעוד אחיו צ'ארלס מקבל את הפיקוד על הרגימנט שלו, במקומו.
בכך התחלפו האחים ביניהם בתפקידי הפיקוד, כאשר צ'ארלס הבכור, שהיה המפקד ברגימנט החמישי של מיזורי, הופך כעת לפקודו של אחיו הצעיר.
הבריגדה כולה סופחה לכוח משימתי, שנשלח להילחם בחזית המערבית, באזור אוקלהומה, תחת פיקודו של קולונל בשם ויליאם ויר (William Weer).
הכוח של ויר זכה תחילה להישגים, בעיקר למול האינדיאנים משבט צ'רוקי, שתמכו אותה עת בקונפדרציית הדרום, אולם מהר מאוד התדרדר מצבו בשל ניתוק דרכי האספקה ובשל נוהגו של ויר לשתות לשוכרה.
בשלב מסוים, תוך כדי הקרבות עם האינדיאנים ולנוכח מצבו הקשה של הכוח, התארגנו קציניו ביניהם, הדיחו את מפקדם קולונל ויר, ומינו את סלומון במקומו.
היה זה סלומון שהחזיר את הכוח המשימתי כולו, בשלום, לבסיסו בפורט סקוט.
גנרל בלאנט, מפקד החזית באותה עת שפט את סלומון בגין הדחת ויר תוך כדי קרב, זיכה אותו וב-16 ביוני 1862 מינה אותו הנשיא אברהם לינקולן, גם באופן פורמלי, למפקד כוח המשימה במקומו של קולונל ויר, תוך שהוא מעלה את סלומון לדרגת בריגדיר גנרל.
ההעלאה בדרגה אושרה על ידי הסנאט ב-10 ביולי 1862. קולונל ויר לא הודח לחלוטין, אלא הוצב מתחת סלומון, כאחד מקציניו הכפופים לו.
בכך הפך סלומון לגנרל היהודי הראשון בצבא ארצות הברית.
היחיד שקדם לו בדרגה המקבילה לשלו בצי האמריקאי היה אוריה לוי, שמונה עוד ב-1860 לקומודור, דרגה שהחל מ-1985 קרויה בצי האמריקאי אדמירל אחורי (כוכב אחד).
בספטמבר 1862 הוצב בריגדיר גנרל סלומון בראש הבריגדה הראשונה בצבא קנזס, לחם בקרב הראשון בניוטוניה, ואחר כך הוביל את יחידתו בקרב בקיין היל, ארקנסו, ב-28 בנובמבר, ובפריירי גרוב ב-7 בדצמבר.
הוא הועבר בהמשך מפעם לפעם מיחידה אחת לאחרת, לפי צורכי המלחמה והשתתף בקרבות רבים בחזית המערבית בעיקר, עד תום המלחמה.
אחד הקרבות החשובים שלו היה הקרב על הגנת העיר הלנה, ארקנסו, ב-4 ביולי 1863. סלומון הצליח להחזיק מעמד ולהדוף צבא מורדים בסדר גודל של כ-18,000 לוחמים תחת פיקודו של הגנרל הדרומי תיאופילוס הולמס, כשלרשותו של סלומון היו רק 3,000 מלוחמי הצפון.
ניצחונו בקרב זה הבטיח לצפון את השליטה בכל מזרח ארקנסו.
קרב הגנה חשוב אחר שלו התנהל במשך כחמישה שבועות ושיאו היה ב-30 באפריל 1864 בג'נקינס פרי, ארקנסו (Battle of Jenkins' Ferry).
הבריגדה של סלומון היוותה כוח מגן אחורי על כוחותיו של גנרל סטיל, שנסוגו מפני כוח דרומי עדיף.
סלומון הציב את כוחותיו, כ-5,000 איש, בנקודת מעבר בשם ג'נקינס פרי, על פני נהר סלין ועצר שם כוח דרומי בסדר גודל של כ-20,000 לוחמים, שרדפו אחרי כוחותיו של הגנרל סטיל.
כוחותיו של סלומון ספגו אבדות של כשליש מהכוח המקורי, אך אפשרו לסטיל להגיע מהעמדה חסרת יכולת ההגנה בה היה, בקמדן, ארקנסו, אל ליטל רוק המוגנת.
במרץ 1865, סמוך לפני תום המלחמה העלה הנשיא לינקולן את סלומון, אמנם בדרגת ייצוג בלבד, למייג'ור גנרל.
הוא השתחרר מהשרות ב-24 באוגוסט 1865.
סלומון לא חזר לאחר המלחמה לוויסקונסין, אלא השתקע במיזורי, שם המשיך בעבודתו האזרחית המקורית כמודד, מהנדס ורשם קרקעות ממשלתי.
ב-1867 נפטרה אשתו מת'ילד וכעבור שנתיים הוא נישא בשנית, לאחותה הבוגרת יותר, שהתאלמנה אף היא, הנרייטה.
בפברואר 1877 מונה לרשם הקרקעות והאחראי על המדידות (Surveyor General) של יוטה ועבר לסולט לייק סיטי, יוטה.
כעבור עשרים שנה נפטר ונקבר שם.
ב-1927 הקימה עיריית מניטוואק, ויסקונסין מצבת גרניט בחצר בית המשפט בתחומה, "יד" לזכרו ולזכרם של שלושת אחיו.
פרדריק נורת', הרוזן השני מגילופורד היה מדינאי בריטי מהמפלגה הטורית שכיהן כראש ממשלת בריטניה בין השנים 1770 עד 1782 ובתקופה זו הנהיג את בריטניה במשך רובה של מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
כמו כן הוא מילא שורה של תפקידים בממשלה כמו שר הפנים ושר האוצר.
פרדריק נורת' נולד בלונדון ב-13 באפריל 1732 בבית משפחתו שליד רחוב פיקדילי, אם כי את רוב ימי ילדותו ונעוריו בילה באחוזה במחוז אוקספורדשייר.
אביו שימש כלורד חדר השינה (Lord of the Bedchamber) של פרדריק, נסיך ויילס אשר היה הסנדק של פרדריק.
נורת' היה צאצאו של רוזן סנדוויץ' הראשון וכן קרוב משפחה לסמיואל פיפס ולג'ון סטיוארט, הרוזן מביוט.
בתקופה מסוימת היו לו יחסים סוערים עם אביו, אך הם היו מאוד קרובים זה לזה.
בשנותיו הראשונות לא הייתה משפחתו עשירה, אך מצבם השתפר ב-1735 כאשר אביו קיבל ירושה מבן דודו.
אימו של פרדריק, ליידי לוסי מונטגיו, מתה ב-1734 ואביו נישא בשנית אך התאלמן שוב ב-1745 כאשר פרדריק היה בין 13. אחד מאחיו החורגים היה הלורד דרטמות' (Dartmouth) והשניים נותרו ידידים קרובים במשך כל ימי חייהם.
נורת' התחנך באיטון קולג' בין השנים 1742-1748 ולמד בקולג' טריניטי באוקספורד ממנו קיבל תואר שני ב-1750. לאחר שעזב את אוקספורד, הוא סייר באירופה במסגרת "הטיול הגדול" יחד עם דרטמות'.
הוא ביקר בלייפציג, שם למד באוניברסיטת לייפציג וכן בווינה, במילאנו, בפריז ושב לבריטניה ב-1753.
ב-15 באפריל 1754 נבחר נורת' בן ה-23 לפרלמנט כנציג מחוז הבחירה של בנברי (Banbury).
הוא שירת כחבר פרלמנט מ-1754 ועד 1790 והצטרף לממשלה כלורד של האוצר (Lord of the Treasury) ב-2 ביוני 1759 במסגרת הקואליציה של ניוקאסל-פיט.
עד מהרה זכה במוניטין של איש מנהל ופרלמנטר טוב וזכה לחיבה מצדם של עמיתיו.
אף על פי שבתחילת הקריירה שלו החשיב את עצמו כוויגי, הוא לא היה מקורב לאף אחד מהסיעות הוויגיות בפרלמנט ולרבים מבני הדור היה זה ברור שאהדתו נתונה לטורים.
בנובמבר 1763 נבחר לנאום בשם הממשלה בעניינו של ג'ון וילקס, חבר פרלמנט שרבים חשו שהוא השמיץ הן את ראש הממשלה והן את המלך בהוצאה מיוחדת של עיתונו "הבריטי הצפוני" (The North Briton).
הצעתו של נורת' שווילקס יורחק מבית הנבחרים התקבלה ברוב של 273 תומכים מול 111 מתנגדים.
ההחלטה על הרחקתו של וילקס התקבלה כבר בהיעדרו, שכן הוא נמלט לצרפת לאחר שהשתתף בדו-קרב.
כאשר הממשלה הונהגה בידי המנהיג הוויגי רב העוצמה הלורד רוקינגהם ב-1765, התפטר נורת' מתפקידו ותקופה מסוימת שירת כחבר פרלמנט מן השורה.
הוא סירב להצעתו של רוקינגהם לחזור לממשלה, בעיקר בשל חששו להיות מקושר לחוגי האצולה הוויגית העשירה ששלטה בממשלה.
נורת' שב לכהן בממשלה כאשר הקים פיט ממשלה שנייה ב-1766, התמנה לתפקיד גזבר הצבא והתקבל גם למועצה המלכותית.
כאשר התרופפה בריאותו של פיט ניהל את הממשלה בפועל אוגוסטוס פיצרוי, דוכס גרפטון כשנורת' משמש כאחד משריו הבכירים.
בדצמבר 1767 מונה נורת' לשר האוצר ועם התפטרותו של הנרי סימור מתפקיד מנהיג בית הנבחרים, מונה נורת' תחתיו כתפקיד נוסף.
בתפקידיו אלה המשיך לכהן בממשלת יורשו של פיט, הדוכס מגרפטון.
כאשר התפטר גרפטון, הרכיב נורת' ממשלה שהחלה לכהן ב-28 בינואר 1770 שרי ממשלתו ותומכיו היו ידועים כטורים, אף שהם לא התאגדו בצורה רשמית ורבים מהם היו בעבר וויגים.
בריטניה הייתה אז מדינה שנחלה ניצחון במלחמת שבע השנים שלאחריה הגיע שטח האימפריה הבריטית הראשונה לשיא כאשר השתלטה בריטניה על טריטוריות בכמה יבשות.
הנסיבות אילצו את נורת' להשאיר חברים רבים מהממשלה הקודמת בתפקידיהם, למרות חוסר ההסכמה שלו איתם.
בניגוד לרבים מקודמיו, היו לנורת' יחסים טובים עם המלך ג'ורג' השלישי, בעיקר עקב דעותיהם הפטריוטיות המשותפות ושאיפתם לחיים פרטיים בעלי צביון הגון.
ממשלתו של נורת' נחלה הצלחה כאשר התמודדה עם ניסיונה של ספרד לכבוש את איי פוקלנד ב-1770 וכמעט ופרצה מלחמה בין שתי המדינות.
הן צרפת והן ספרד לא היו שבעות רצון מהדומיננטיות של בריטניה בעקבות ניצחונה במלחמת שבע השנים.
כוחות ספרדים השתלטו על יישוב בריטי באיים וגרשו משם את חיל המצב הבריטי.
היה זה שלב ראשון במה שנראה אז כתוכנית משותפת של צרפת וספרד לפלישה לבריטניה.
אף על פי כן לואי החמישה עשר, מלך צרפת לא האמין שארצו מוכנה למלחמה ולנוכח יכולת ההתגייסות המסיבית של הצי המלכותי הבריטי, הוא כפה על הספרדים לסגת.
לואי פיטר את ראש ממשלתו הניצי שהוביל את התמיכה במלחמה ובפלישה לבריטניה.
יוקרתה של ממשלת בריטניה והתמיכה הציבורית בה עלתה כתוצאה מהתקרית.
הם הצליחו לתקוע טריז בין צרפת לבין ספרד וכוחו של הצי המלכותי הופגן לעיני כל.
למרות זאת ספג נורת' ביקורת על כך שהתקרית גרמה לו לשאננות ולאמונה שהמעצמות האירופאיות לא תתערבנה בענייניה הקולוניאליים של בריטניה.
הפרשה היוותה ניגוד לכישלונה של קודמתה במניעת הסיפוח הצרפתי של הרפובליקה הקורסיקנית, בעלת ברית של בריטניה, שנתיים קודם לכן.
בהסתמכו על הפופולריות שלו, ניצל נורת' את הזדמנות ומינה את הלורד סנדוויץ' כלורד הראשון של האדמירליות.
עיקר תשומת לבה של ממשלתו של נורת' התמקדה בבעיות שהחלו להיווצר במושבות בצפון אמריקה שמאוחר יותר הפכו למלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בעקבות מסיבת התה של בוסטון, הציע נורת' כמה צעדים תחיקתיים שנועדו להעניש את תושבי בוסטון.
צעדים אלה נודעו כחוקי הכפייה.
על ידי פיזורו של הממשל בבוסטון וניתוקה מהסחר, קיווה נורת' לשמור על השקט ולדכא את רוח המרד של אנשי המושבה.
תחת זאת הציתו צעדים אלו את אש המרד במסצ'וסטס ובשאר המושבות והובילו לפרוץ הקרבות בלקסינגטון ובקונקורד.
למרות ההצלחות לכבוש את ניו יורק ואת פילדלפיה לא היו הבריטים מסוגלים להבטיח ניצחון החלטי.
ב-1778 הצטרפו הצרפתים למלחמה כבעלי ברית של האמריקנים וב-1779 עשו כן הספרדים.
שנה לאחר מכן הצטרפה גם הרפובליקה ההולנדית והבריטים מצאו עצמם נלחמים במלחמה גלובלית בארבע יבשות ללא בעל ברית של ממש לצדם.
לאחר 1778 העבירו הבריטים את המאמץ העיקרי שלהם להגן על שלטונם באיי הודו המערבית, שעושרם של מטעי קנה הסוכר שם היו חשובים לבריטים יותר מאשר שלוש עשרה המושבות.
ב-1779 ניצבה בריטניה מול האפשרות של פלישה צרפתית-ספרדית רבתי, אך כוח הפלישה היה כישלון.
כמה יוזמות שלום הסתיימו בכישלון וניסיון לנהל משא ומתן נפרד לשלום עם ספרד נחל אכזבה.
לצרותיה של בריטניה נוספה גם הליגה הנייטרלית המזוינת הראשונה שנוצרה כדי לעמוד מול אסטרטגיית הסגר הבריטית, שהיוותה איום לאספקה הבריטית שעברה דרך הים הבלטי.
עקב מחסור חמור בכוח אדם, העבירה ממשלת נורת' חוק שאפשר לקתולים לשרת בצבא.
צעד זה גרם לפרץ רגשות אנטי-קתוליים שהובילו לפריצתן של מהומות גורדון ב-1780. במשך שבוע הייתה לונדון בשליטתם של ההמונים עד אשר הוטל משטר צבאי על העיר.
למרות זאת החל מצבה של בריטניה בצפון אמריקה להשתפר, בעקבות כישלון ההתקפה המשותפת לאמריקנים ולצרפתים על ניופורט ובעקבות ההצלחה הבריטית במצור על צ'ארלסטון.
בשנים 1780 ו-1781 עלתה התמיכה בפרלמנט בממשלתו של נורת'.
נורת' היה ראש הממשלה הראשון בבריטניה שאולץ לסיים את תפקידו עקב הצעת אי אמון: הוא התפטר ב-20 במרץ 1782 על רקע התבוסה הבריטית בקרב יורקטאון שנה קודם לכן.
בניסיון לסיים את המלחמה, הציע תוכנית פיוס שלפיה בריטניה תבטל את כל החוקים אם אנשי המושבות יפסיקו את הלחימה.
אלה האחרונים דחו את התוכנית, שכן שאיפתם בשלב זה כבר הייתה עצמאות מלאה.
התפטרותו של נורת' באה בהפתעה והוא הגיש אותה בראשיתו של דיון בבית הנבחרים שבו תכננו חברי האופוזיציה לתקוף אותו שוב.
באפריל 1782 הועלתה הצעה בממשלתו של ויליאם פטי שנורת' יעמוד למשפט ציבורי על הדרך בה ניהל את המלחמה, אך ההצעה ירדה בסופו של דבר מסדר היום.
ב-1782 נטתה הכף במלחמה לטובה של בריטניה עקב שורה של ניצחונות בזירה הימית שאירעו בעיקר עקב כך שאומצו הגישות של נורת' ושל סנדוויץ'.
ניצחונו של הצי המלכותי בקרב איי לה סנט אירע זמן קצר לאחר נפילת ממשלתו של נורת'.
באופן דומה החזיקה גיברלטר מעמד למרות כל התחזיות השליליות.
נורת' היה מאוד ביקורתי ביחסו לתנאים שהשיגה ממשלתו של פטי בהרגישו שהמעיטו ביכולת ניהול המשא ומתן של בריטניה.
באפריל 1783 חזר נורת' לממשלה כשר הפנים במסגרת ברית עם המנהיג הוויגי הרדיקאלי צ'ארלס ג'יימס פוקס שהייתה ידועה גם בשם קואליציית פוקס-נורת' אשר הקימה את הממשלה בראשותו של ויליאם קוונדיש, הדוכס מפורטלנד.
המלך ג'ורג' השלישי, שסלד מפוקס אשר היה בעל נטיות רפובליקניות, לא סלח לנורת' על "בגידתו" זו ולאחר נפילת הממשלה לא חזר לכהן בתפקיד ממשלתי כלשהו.
אחד ההישגים הבולטים של הקואליציה הייתה החתימה על חוזה פריז ב-1783, שסיים באופן רשמי את מלחמת העצמאות האמריקנית.
הציפיות שראש הממשלה החדש ויליאם פיט הבן יחזיק מעמד לזמן ממושך היו נמוכות ונורת', שהיה מבקר חריף של הממשלה, עדיין השתעשע באפשרות שיחזור לכהן במשרה רמה כלשהי.
תקוותו זו נחלה אכזבה, שכן פיט שלט בזירה הפוליטית בבריטניה במשך שני העשורים הבאים והותיר את נורת' ואת פוקס במדבר הפוליטי.
נורת' סיים את תפקידו כחבר פרלמנט ב-1790 עקב העיוורון שלקה בו, זמן קצר לאחר שירש מאביו את תואר הרוזן מגילפורד.
הוא בילה את שנותיו האחרונות בבית הלורדים.
נורת' מת בלונדון ונקבר בכנסיית כל הקדושים בוורקסטון (Wroxton) שבאוקספורדשייר, בסמוך לאחוזת משפחתו.
בנו, ג'ורג' נורת' נבחר לפרלמנט מטעם אותו מחוז בחירה ועם מות אביו ירש את תוארו.
פרדריק סאונד הוא מצר ים בארכיפלג אלכסנדר שבאלסקה פאנהנדל (Alaska Panhandle), ארצות הברית, המפריד בין יבשת פאנהנדל והאי אדמירליות (Admiralty Island) מצפון לבין האיים קופריאנוף (Kupreanof Island) וקויו (Kuiu Island) מדרום (וגם בין חופו המזרחי של האי קופריאנוף ממערב לבין יבשת פאנהנדל ממזרח).
המצר מקשר בין מצר צ'טהאם (Chatham Strait) שממערב לו לבין דראי סטרייט (Dry Strait) שמדרום-מזרח לו.
מפליגות בו מעבורות של שירות המעבורות של אלסקה (Alaska Marine Highway) וספינות תענוגות, והוא נחשב למקום צפייה פופולרי בלווייתנים (בעיקר הלווייתן גדול-הסנפיר) בעתות הקיץ.
הסאונד נקרא על ידי ימאי אנגלי ומגלה ארצות ג'ורג' ונקובר על שמו של הנסיך פרדריק, בנו של המלך ג'ורג' השלישי.
פרדריק הילסבורג סורנסן (בדנית: Frederik Hillesborg Sørensen, נולד ב-14 באפריל 1992 בקופנהגן שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק כבלם בטרנאנה מהסרייה ב' באיטליה.
בשנת 2007 הצטרף לקבוצת הנוער של קבוצת לינגבי.
באוגוסט 2010 חתם בקבוצת יובנטוס, כחלק מתוכנית פיתוח הנוער של הקבוצה.
בעקבות פציעותיהם של לאונרדו רינאדו וזדנק גריגרה צורף לסגל הקבוצה הבוגרת.
ב-23 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד בולוניה.
בעקבות הצטיינותו זכה להיות חלק מהסגל הפותח הקבוע לאורך המחצית השנייה של העונה.
משחקו הטוב ביותר היה הדרבי מול אינטר מילאנו בו הצליח לנטרל את סמואל אטו לאורך כל המשחק וגם בישל את שער הניצחון של קבוצתו.
במאי 2011 נרכש על ידי יובנטוס וחתם על חוזה לארבע עונות.
בפתיחת עונת 2011/12 מיעט לקבל דקות משחק ובינואר 2012 הועבר לבולוניה.
במהלך העונה שיחק רק בשלושה משחקי ליגה, אך הפך לשחקן משמעותי בעונה לאחר מכן, בה שותף ב-25 משחקים.
את עונת 2013/2014 סיימה בולוניה במקום ה-19 וסורנסון חזר ליובנטוס.
באוגוסט 2014 החל להתאמן בקבוצת לידס יונייטד האנגלית, אליה היה אמור להיות מושאל.
אי הסכמות בין סוכנו ובין בעלי הקבוצה הובילו לביטול ההשאלה.
באוגוסט הושאל לעונה להלאס ורונה, במדיה שותף בעשרה משחקים.
ביולי 2015, לאחר סיום עונת ההשאלה נמכר סורנסון לפ.צ.
קלן תמורת 2.5 מיליון אירו וחתם על חוזה ל-4 עונות.
בקיץ 2019 הושאל סורנסן מקלן ליאנג בויז ברן לעונה אחת.
הוא שותף בשלושה משחקים בלבד ובינואר 2021 שוחרר מהקבוצה.
לאחר השחרור חתם בקבוצת פסקארה מהליגה השנייה באיטליה.
סורנסון רשם 15 הופעות בנבחרת הצעירה (עד גיל 21) של דנמרק.
הוא נכלל בסגל לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21, אך לא שיחק עקב פציעה.
ביוני 2015 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת למשחק ידידות מול נבחרת מונטנגרו.
סר פרדריק ניקולס ויליאם מקראקן (; 18 באוגוסט 1859 - 8 באוגוסט 1949) היה לוטננט גנרל בצבא בריטניה אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
מקראקן נולד ב-18 באוגוסט 1859 במחוז קנט שבאימפריה הבריטית.
הוא למד באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, וב-1879 התגייס לצבא בריטניה והוצב כלוטננט משנה ברגימנט הרגלים ה-49. בהמשך הועבר לרגימנט ברקשייר, ובשנה שלאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט.
ב-1882 לחם במלחמה האנגלו-מצרית, וב-1884 הועלה לדרגת קפטן.
ב-1885 לחם במהלך המלחמה המהדית כנגד כוחותיו של מוחמד אחמד בסודאן, ועל חלקו בקרב טורפיק אוזכר בשדרים הרשמיים, והוענקה לו דרגת כבוד של מייג'ור.
לקראת סוף השנה לחם גם בקרב גיניס.
באפריל 1892 הוצב בברבדוס, וב-1897 הפכה דרגת המייג'ור שלו לקבועה.
עם פרוץ מלחמת הבורים ב-1899, הוא לחם עם הגדוד הראשון של רגימנט ברקשייר, וב-1901 מונה למפקד הגדוד השני ברגימנט.
ב-1902 מונה למפקד חיל מצב אשר כלל כמה גדודים.
על חלקו במהלך המלחמה, הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל וקיבל את אות השירות המצוין.
ב-1905 הוא קיבל דרגת כבוד של קולונל, ופיקד על הגדוד ה-2 ברגימנט ברקשייר עד 1907. הוא הוצב למשך מפר שנים בהודו, וב-1911 הועבר לאירלנד.
ב-1912 הוענקה לו דרגת כבוד של בריגדיר, והוא קיבל פיקוד על החטיבה השביעית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה מקראקן מפקד חטיבת הרגלים השביעית.
הבריגדה שלו נכללה במסגרת הדיוויזיה ה-3 אשר הייתה חלק מהקורפוס ה-2 של חיל המשלוח הבריטי.
הבריגדה נשלחה לחזית המערבית, והשתתפה בקרב לה קאטו אשר הסתיים בניצחון גרמני.
הבריגדה כיסתה את נסיגת הקורפוס ה-2 במהלך הנסיגה הגדולה למארן.
אדמונד אלנבי - מפקד חיל הפרשים של חיל המשלוח, התרשם מאוד מתפקודו של מקראקן, ובהמלצתו הוא הועלה באוקטובר לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקח חיל הרגלים בחיל המשלוח.
ב-1915 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-15 (הסקוטית).
בניגוד לפיקודו המעולה על החטיבה השביעית, פיקודו על הדיוויזיה ה-15 היה לקוי.
אחד המשקיפים תיאר אותו כ"חלש ועצלן".
הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך קרב לוס, הקרב על הסום וקרב אראס.
ביוני 1917 מונה למפקד הקורפוס ה-13, הוא פיקד על הקורפוס עד מרץ 1918 עת מונה למפקד הפיקוד הסקוטי.
ב-1922 פרש מהצבא בדרגת לוטננט גנרל.
הוא נפטר ב-8 באוגוסט 1949, עשרה ימים לפני יום הולדתו ה-90.
ב-1887 נישא לאן יוסטון גלובר, אשר ילדה לו בן ושתי בנות.
פדילה הוא קצין בדימוס בדרגת מייג'ור גנרל בחיל הנחתים של ארצות הברית.
כיהן כנשיא האוניברסיטה לביטחון לאומי.
פדילה נולד בטורחון שבספרד, בן לאב ששירת כקצין בחיל האוויר של ארצות הברית.
ב-1982 סיים תואר ראשון בגאוגרפיה מאוניברסיטת מזרח קרולינה וב-1983 התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית.
שירת כמפקד מחלקה, מפקד פלוגה ושליש בגדוד השלישי של רגימנט המרינס השישי.
שימש מפקד פלוגה רובאית ומפקד פלוגה מסייעת בגדוד השלישי של רגימנט הנחתים התשיעי.
קצין מבצעים בדיוויזיית הנחתים הראשונה ומפקד הגדוד הראשון ברגימנט הנחתים החמישי.
בתקופת פיקודו השתתף הגדוד במלחמת עיראק והיה הכוח הקרקעי הקונבנציונלי הראשון שפלש למדינה, הוא השתלט על אזור שדות הנפט ברומליה שבסמוך לגבול עם כווית ובהמשך הוטלה עליו המשימה לכבוש את ארמון הנשיאות של סדאם חוסיין בבגדאד.
תפקידים נוספים כללו שירות באגף התכנון ובאגף המשאבים של המטות המשולבים, מפקד כוח הנחתים על ספינת האספקה "Canopus", מפקד בית הספר לחי"ר-מערב וראש מטה פיקוד פיתוח הלוחמה של הנחתים בבסיס קוונטיקו.
באוגוסט 2009 קודם לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד בסיס הטירונים של הנחתים באי פריס שבקרוליינה הדרומית.
ביולי 2011 מונה למפקד דיוויזיית הנחתים השלישית המוצבת באוקינאווה שביפן.
ביולי 2013 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה לראש אגף תוכניות, מדיניות ומבצעים במטה חיל הנחתים.
בנובמבר 2014 מונה לנשיא האוניברסיטה לביטחון לאומי וכיהן בתפקיד עד ספטמבר 2017. לאחר מכן מונה לראש מנהלת יכולות אינטגרציה משולבות במחלקת פיתוח הלוחמה והאינטגרציה של חיל הנחתים.
פדילה בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר, בוגר המכללה למטה של הכוחות המזוינים ובעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי.
פרדריק וילהלם פון אוטר (בשוודית: Fredrik Wilhelm von Otter; 11 באפריל 1833 – 9 במרץ 1910) היה פרייהר, קצין צי ופוליטיקאי שוודי שכיהן כראש ממשלת שוודיה בין השנים 1900 – 1902.
אוטר נולד באחוזת פימסטרה שבחבל וסטרייטלנד כבן למשפחת אצולה עשירה.
בגיל 17 הוא התקבל כלוטננט משנה לצי המלכותי השוודי, אך כל תקופת שירותו הוא לא קודם.
בין השנים 1857 – 1861 הוא שירת בצי המלכותי הבריטי והשתתף במערכות כנגד שודדי ים בים סין הדרומי.
ב-1868 הוא לקח חלק באחת ממשלחותיו של אדולף אריק נורדנשלד אל הקוטב הצפוני כמפקד ספינת המשלחת "סופיה".
ב-1872 הוא קודם לדרגת קומנדר ומונה לשלישו הצבאי של נסיך הכתר אוסקר, דוכס אסטריֶטלנד והמשיך לשמש בתפקיד זה גם לאחר שבהמשך אותה שנה עלה הנסיך לכס המלוכה כמלך אוסקר השני.
ב-1874 קודם אוטר לדרגת קפטן ומונה להיות שר הצי בממשלה במקומו של מייג'ור גנרל אברהם ליונהוביד.
הוא שימש בתפקיד זה עד להתפטרות ממשלתו של לואיס ירד דה יר ב-1880, אז הוא מונה לתפקיד מנהל מספנת הצי בקרלסקרונה.
ב-1884 הוא קודם לדרגת קומודור, ב-1892 לדרגת תת-אדמירל וב-1900 לדרגת אדמירל.
במקביל הוא ייצג מחוז בלקינה בבית העליון של הריקסדאג (הפרלמנט השוודי) בין השנים 1891 – 1899 ואת קרלסקרונה בבית התחתון בין השנים 1900 – 1902.
לאחר התפטרותו של אריק גוסטב בוסטרם ב-1900 מתפקידו כראש הממשלה, הוצע לאוטר התפקיד על ידי המלך והוא הרכיב ממשלה שכיהנה במשך שנתיים.
כראש ממשלה נשא אוטר באחריות לתהליכי שינוי במערכת הצבאית ולביטולה הסופי של מערכת ההקצאה" (indelningsverket, לגיוס חיילים לצבא), שהונהגה על ידי המלך קרל האחד עשר יותר ממאתיים שנה קודם לכן.
בהקשר לארגון מחדש של המערכת הצבאית הונהגה מערכת מיסוי פרוגרסיבי חדשה.
לאחר סיום מושב הפרלמנט ביולי 1902 התפטר אוטר מתפקידו והוחלף בקודמו בתפקיד, בוסטורם.
הסיבה העיקרית להתפטרותו הייתה כישלונו של הריקסדאג בהעברת הצעת החוק לזכויות ההצבעה.
אוטר בילה את שנותיו האחרונות באחוזתו שליד קרלסקרונה.
פרדריק פלמר היה מהנדס בריטי שתכנן את נמל חיפה.
פרדריק פלמר נולד בקרמרת'נשייר בויילס.
בשנים 1877 עד 1879 היה שוליה בחברת רכבות.
משנת 1883 היה לעוזר מהנדס באותה חברה, בהמשך נתמנה לעוזר מהנדס בחברת הרכבות של מזרח הודו .
בשנת 1889 קודם לתפקיד מהנדס בחברה זו.
לאחר מכן התמנה למהנדס הראשי של נמל כלכותה.
בין השנים 1917 ל-1930 תכנן מספר ב-Isle of Dogs, על גדות נהר התמזה בלונדון.
בזמן מלחמת העולם הראשונה פעל פלמר במסגרת מיניסטריון החימוש הבריטי וכן שימש כמהנדס יועץ של מיניסטריון התעופה, והחברה שבניהולו, שנקראה "המכון של המהנדסים האזרחיים" (the Institution of Civil Engineers), קיבלה מעמד של חברת ייעוץ למיניסטריון המלחמה.
לאחר המלחמה פעלה החברה בהקמת גשרים בלונדון ובקנדה.
בשנת 1919 כתב הגנרל אדמונד אלנבי לממשלת בריטניה שאם בריטניה תקבל מנדט על ארץ ישראל כי אז תהיה הקמת נמל עמוק מים בחיפה כה חשובה שכדאי כבר עתה לבצע סקר מקדים.
בהתאם לכך הוחל בעבודה מקדימה ובשנת 1922 פרדריק פלמר מטעם חברת בניית הנמלים "רנדל, פלמר וטריטון" (RENDEL PALMER & TRITTON) סקר את חופי הארץ לפי בקשת שלטונות המנדט הבריטי ואישר כי חיפה היא המקום המתאים ביותר לנמל עמוק מים.
תוכניות הנמל אושרו בשנת 1925 ושנה לאחר מכן אישר הפרלמנט הבריטי מלווה, שמתוכו הוקצו מיליון ורבע לירות שטרלינג לבניית הנמל.
הליכי מימוש המלווה וסיבות פוליטיות בארץ ישראל ובבריטניה גרמו לדחיית תחילת העבודה על הנמל עד לשנת 1927. עד אז היה במקום רק מעגן החוף, שנבנה על ידי העות'מאנים בשנת 1905 ליד אזור תחנת הרכבת.
הפתיחה תוכננה כטקס רשמי בנוכחות מוזמנים רבים מנכבדי הארץ יהודים וערבים, אך בגלל מאורעות אוקטובר 1933 שפרצו ביפו ב-27 באוקטובר והסתיימו בחללים משני הצדדים, החליטו מתכנני הטקס לבטל את החגיגות ולהסתפק בטקס רשמי ומצומצם.
פרדריק פלמר לא האריך ימים לאחר מכן ונפטר בשנת 1934. על שמו נקראה הכניסההראשית לנמל (בשעתו) והרחוב המוליך אליה: "שער פלמר".