tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט התיעודי בוחן מחדש את נסיבות מותה של ג'ונסון, ומכיר בתרומותיהן של ג'ונסון וסילביה ריברה לתנועת זכויות הלהט"ב המודרנית.
ג'ונסון וסילביה ריברה יונצחו בפסל ציבורי בניו יורק, לציון וחגיגת היווסדה של תנועת הגאווה המודרנית.
ככל הנראה האנדרטה תמוקם ברחוב בו נמצא ה"סטונוול אין" בו קרו המהומות ב-1969. בניו יורק ישנן שלוש אנדרטאות להט"ביות אחרות, וביניהן אנדרטת 'החזית לשחרור הלהט"ב' (Gay Liberation Front) במנהטן.
עם זאת, אנדרטה זו תהיה אחת האנדרטאות הראשונות שמוקדשת לפעילים/ות להט"ב.
היעד הוא להציב את האנדרטה כבר בשנת 2021.
מרשל ואן אלסטין הוא פרופסור באוניברסיטת בוסטון ועמית מחקר ב-"יוזמת MIT לחקר הכלכלה בעולם הדיגיטל".
מחקריו ועבודתו עוסקים רבות בנושא כלכלת המידע.
ואן אלסטין סיים תואר ראשון במדעי המחשב באוניברסיטת ייל, ותואר שני ודוקטורט במערכות מידע בבית הספר לניהול סלואן -MIT.
בין השנים 1997–2004 שימש כאסיסטנט-פרופסור באוניברסיטת מישיגן.
פרופסור ואן אלסטין הוא אחד מהמומחים המובילים בתחום המודלים העסקיים ברשת.
הוא מוביל מחקרים בתחום כלכלת המידע כגון שוקי התקשורת, הקניין הרוחני, ההשפעות החברתיות של הטכנולוגיה השפעות הפרודוקטיביות של המידע, ולימד ביותר מ-50 בתי ספר לעסקים ברחבי העולם.
ואן אלסטין תרם במחקרו להבנת שוקי המידע.
יחד עם שני דוקטורנטים מ-MIT לודר ו-וואש, הם היו הראשונים להראות כי הפעלת מנגנונים כלכליים ולא טכנולוגיים על דואר אלקטרוני, יוצרים מיון יותר מאשר כל מסנן לספאם.
מדובר בהחלת "איתות" ו-"מיסוך" אשר מקדמים תקשורת בעלת ערך על חשבון תקשורת בזבזנית.
מנגנון נוסף שעליו חשבו ואן אלסטיין עם לודר ו-וואש הוא מנגנון למניעת האסימטריה של המידע - אשר נותן לאנשים את המודעות לעלויות העברת המידע הלא שימושי ("תאוריית קונספט תשומת הלב בכלכלה" ).
יחד עם פרופ' ג'פרי ג'י פרקר , הוא תרם למחקר בתחום "רשתות דו-צדדיות" , וכן בתחום השפעות הרשת , אשר מסביר כיצד חברות יכולות לרכוש מידע במחיר אפסי.
תמחור מסובסד והשפעות רשת דו-צדדית יכולות לגרום לשווקים להיות נשלטים על ידי כמה חברות.
מאפיינים אלה, מעידים על אסטרטגיות של החברות והפעלת חוק ההגבלים העסקיים.
לעיתים תכופות הוא מוזמן להרצאות בכנסים בינלאומיים כדובר המרכזי, כמחבר וכבעל הפטנטים על אמצעי שמירת פרטיות התקשורת ומניעת דואר זבל.
הוא בעל ארבעה פטנטים רשומים:
ואן אלסטין שותף בפלטפורמת פסגה לאסטרטגיה אשר נערך מידי קיץ ב-MIT Media Labs.
לאחרונה יחד עם סינאן אראל חקר את השאלה של איזה מבני רשת חברתית מספקים גישה טובה יותר למידע חדשני.
ברשתות חברתיות, אנשים יכולים לאבטח מידע חדש על ידי גישור שתי רשתות שאינן קשורות האחת לשנייה בשום דרך.
מידע מגוון מתקבל מקשרים ומרשתות שבשליטה מרחוק.
יחד עם זאת, מידע מסוג זה בדרך כלל מתקבל בשיעור נמוך יותר מאשר המידע המתקבל מקשרים מקומיים.
למרות שהמידע המתקבל מקשרים מקומיים הוא בעל יתירות, ובשל כך ששיעור זרימת המידע כל כך גבוה אנו מקבלים מידע יותר חדיש.
אראל וואן אלסטין כינו את היתרון של מבנה מגוון יותר ביחס ליתרון גבוה יותר של זרימת המידע "הפער בין גיוון רשתות התקשורת ורוחב הפס".
הפער נובע מכך שרשתות מגוונות יותר, המתיימרות לספק מידע חדיש יותר מכילות בדרך כלל קשרים חלשים יותר, שבהם המידע הזורם הוא פחות חדש.
ואן אלסטין קיבל פרסים רבים ואותות כבוד:
2017 - פרס כבוד במחקר מהאקדמיה לניהול.
2016- פרס זהב הספר העסקי הטוב ביותר- מוציא לאור טאייוונס.
2015- מצוינות בהוראה (2015), סטודנטים לתואר שני MBA.
2014- פרס הנחיה וליווי סטודנטים בדוקטורט PHD.
2013- אות כבוד SBIR הקרן הלאומית למדע.
2012/2007- עמית מחקר של דייאן, אוניברסיטת בוסטון SMG.
2012- חדשנות וארגון המדעים, הקרן הלאומית למדע
2011- פרס NSF, כתיבת פטנט רשימת היתרים (white List)
2009- אות לכתיבה הטובה ביותר, ועידת MIT לספאם עם שרה זאטקו.
2009- פרס הוצאה לאור מיהוא מי באמריקה
2006- פרס ברודריק למחקר מצוינות, BU - בית הספר לניהול.
1996/2006- אות לכתיבה הטובה ביותר, כנס בינלאומי למערכות מידע.
2006- אות לכתיבה הטובה ביותר, כנס סנבלט (Sunbelt Conference).
1994- מענק יו הפמטון פרס MIT, למחקר חדשני.
1990- פרס וויליאם אל סטיוארט של אחד ממייסדי ה-MIT בשווי של כ-100 אלף דולר
ואן אלסטין הוא בנו של הפרופסור למשפטים האמריקאי והמומחה למשפט חוקתי ויליאם ואן אלסטין .
ב-7 בספטמבר 2010, באמצעות תמרון היימליך, הציל את חייו של הזמר רון קנולי , שנחנק בזמן ששהה במלון בוושינגטון הבירה.
רזולוציית הפלטפורמות: כיצד שווקים מרושתים משנים את פני הכלכלה ואיך לגרום להם לעבוד בשבילך Geoffrey G.
פתיחת פלטפורמות: כיצד, מתי ומדוע?
אסטרטגיות שווקים דו-צדדיים, Thomas R.
אפקט רשת דו-צדדית: תאוריה של עיצוב מוצר המידע, Geoffrey G.
השפעות פנימיות וחומרי מידע ללא תשלום, Geoffrey G.
לינהאן היא פסיכולוגית וחוקרת אמריקאית, מייסדת שיטת הטיפול הדיאלקטי-התנהגותי (DBT) לטיפול מבוסס ראיות באנשים הסובלים מהפרעת אישיות גבולית ומקשיי ויסות רגשי.
את שיטת הטיפול פיתחה לינהאן על סמך ניסיונה האישי עם ההפרעה, שעמה התמודדה בעצמה במשך שנים.
לינהאן מכהנת כפרופסור לפסיכולוגיה ופרופסור למדעי ההתנהגות והפסיכיאטריה באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל ארצות הברית, וכראש המרפאות לטיפול ומחקר בהביוריסטיים.
מחקרה עוסק בעיקר בהפרעת אישיות גבולית והטיפול בה, ובהשפעת מודלים התנהגותיים על נטייה לאובדנות ושימוש בסמים.
לינהאן נולדה וגדלה בטלסה שבאוקלהומה, ארצות הברית, הבת השלישית במשפחה בת שישה ילדים.
כילדה הייתה תלמידה מצטיינת והיטיבה לנגן בפסנתר, אך נחשבה בבית לילדה קשה ובעייתית, בניגוד ליתר אחיה.
בהיותה נערה שקעה במשבר נפשי קשה, בעקבותיו אושפזה במוסד פסיכיאטרי בגיל 17. ללינהאן היו נטיות אובדניות והתנהגויות של פגיעה עצמית קשה.
הרופאים אבחנו אותה בשעתו כחולת סכיזופרניה, והיא טופלה בתרופות נוגדות פסיכוזה, בשוקים חשמליים ובפסיכותרפיה פסיכודינאמית.
היא נשלחה על בסיס קבוע לחדר בידוד כדי למנוע ממנה פגיעה עצמית, ללא הועיל.
הטיפולים שעברה לא הביאו להטבה כלשהי במצבה הנפשי.
מאוחר יותר סיפרה לינהאן כי לדעתה, האבחנה שלה הייתה שגויה, וכי למעשה סבלה מהפרעת אישיות גבולית.
כאישה צעירה ביצעה לינהאן כמה ניסיונות אובדניים, אושפזה שוב, וחשה ייאוש כבד.
השינוי הופיע כאשר החלה לינהאן בתהליך של קבלה עצמית.
את מקור הכוח שאבה מאמונתה הנוצרית-קתולית, והגיעה לתובנות מסוימות ברגעים של חיבור רוחני דתי.
הנטייה האובדנית התקיימה כל עוד היה פער בין מי שהיא הייתה, לבין מי שרצתה ולא הצליחה להיות.
כאשר החלה לקבל את עצמה כפי שהיא, פחתו הפגיעה העצמית ודחף המוות.
לינהאן השלימה תואר ראשון (1968), תואר שני (1971) ודוקטורט בפסיכולוגיה (1972) באוניברסיטת לויולה (Loyola) בשיקגו.
את עבודת פוסט-הדוקטורט שלה עשתה בבאפלו, שם גם טיפלה במטופלים בסיכון אובדני.
החל מ-1977 היא חברה בסגל המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל.
היא מתגוררת בסיאטל עם בתה המאומצת וחתנה.
ביוני 2011 חשפה את סיפורה האישי בכתבה שהתפרסמה בעיתון הניו-יורק טיימס.
לינהאן פיתחה את שיטת הטיפול הדיאלקטי-התנהגותי (Dialectical behavior therapy, DBT) בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. הטיפול יועד בתחילה לנשים הסובלות מהפרעת אישיות גבולית ולאנשים עם נטייה אובדנית כרונית.
בהמשך הורחבה השיטה לטיפול בהפרעות נוספות שבמרכזן קשיי ויסות רגשי, ובהן דיכאון, הפרעות אכילה ושימוש בסמים.
הטיפול מבוסס על עקרונות הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי, המניע את המטופל לשינוי - שיפור כישורים בינאישיים והתנהגותיים ושיפור היכולת לוויסות רגשי, לצד עקרונות של קבלה עצמית, סובלנות למצוקה רגשית, וקשיבות (מיינדפולנס).
העקרונות הבסיסיים הם אלו שלינהאן מצאה כאפקטיביים עבור עצמה.
מחקרים שנעשו על ידי לינהאן וחוקרים אחרים, הצביעו על יעילות הטיפול הדיאלקטי-התנהגותי בהפחתת ניסיונות אובדניים, פגיעה עצמית ואשפוזים.
לינהאן פרסמה עשרות מאמרים בנושא טיפול בהפרעת אישיות גבולית וסימפטומים נלווים לה.
כמו כן פרסמה ספרים ומדריכי הוראות למטפלים בשיטת התרפיה הדיאלקטית התנהגותית.
"הפרעת אישיות גבולית - מדריך להקניית כישורים" - ספר למטפלים, יצא לאור בעברית בשנת 2006 בהוצאת 'אח'.
"לחיות חיים שראוי לחיותם" - יצא לאור בשנת 2025 בהוצאת 'עם עובד'.
מרשה נוגבאוור היא גיאופיזיקאית אמריקאית, הייתה נשיאת האיחוד האמריקאי לגיאופיזיקה ועבדה ובמעבדות החלל של נאס"א, התמחתה בפיזיקה של החלל ותרמה רבות למדעי החלל.
מרשה נוגבאוור נולדה בשנת 1932 בניו יורק, גדלה במשפחה המורכבת משלושה ילדים, הייתה הבכורה במשפחה, גדלה בפרוורים של ניו יורק ולאחר מכן במדינת ורמונט.
כאשר למדה בילדותה אריתמטיקה (חשבון בסיסי) העדיפה להבין דברים מאשר לשנן אותם (כמו שפות זרות), לכן היא למדה פיזיקה באוניברסיטה (על סמך התכתבות עם המדענית מתאריך 23/8/2018).
קיבלה תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת קורנל (Cornell University) בניו יורק, ותואר שני בפיזיקה מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין (University of Illinois at Urbana-Champaign) וקיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ניו המפשייר (University of New Hampshire).
היו לה תפקידים ניהוליים ופרויקטים רבים ב-JPL (המעבדה להנעה סילונית), נהלה את המחלקה לפיזיקה ופיזיקת החלל, וגם נהלה צוות המחקר מארינר מארק II, פרויקט מדען ריינג'רס 1 ו-2, ומשימת האסטרואיד פלייבי.
הייתה מדענית מובילה אשר חקרה משימות רבות עבור החלל.
והיא ייסדה את תפקיד סגן היו"ר למועצה אשר מייעצת לנשים הרוצות לעסוק ב-JPL (המעבדה להנעה סילונית).
גברת נוגבאוור שירתה בתפקידים בוועדות רבות עבור נאס"א והאקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), הייתה יו"ר הוועדה האקדמית לפיזיקה של השמש והחלל.
היא גם הייתה פעילה באיחוד האמריקאי לגיאופיזיקה (American Geophysical Union-AGU), מבין התפקידים שלה ב-AGU עבדה כעורכת ראשית בכתב העת Reviews of Geophysics (אשר עסקה בסקירה של נושאים שונים בגאופיזיקה) כמו כן הייתה נשיאה לאיחוד האמריקאי לגיאופיזיקה (1994-1996).
בשנת 1956 מרשה התחתנה לג'ראלד נוגבאוור האסטרופיזיקאי, והיו להם שתי בנות (קארול וליי).
המחקרים של מרשה הם בין הראשונים שמדדו את הרוח הסולרית בצורה חד משמעית, והיא התעניינה באופן אישי בפיזיקה של הרוח הסולרית ובאינטראקציה שלה עם שביט.
ובצעה גם מחקרים לבדיקת תנאים אקלימיים סביב השמש, למשל: איך הרוח הסולרית משפיעה על גשושית (חללית בלתי מאוישת).
אחד הפרויקטים של JPL (המעבדה להנעה סילונית) היה לתכנן ולייצר גשושית שתהיה מתאימה לשיגור ולאסיפת מידע במהלך תנועתה סביב השמש.
אחד המחקרים של מרשה בדק את הקשר בין השדה המגנטי הבין כוכבי ובין החלק היוני החיובי של הרוח הסולרית שנצפה על ידי הגשושית מרינר 2 .
ערכי עוצמת השדה וצפיפות הפלזמה היו גדולות מהרגיל על החזיתות של הרוחות הסולריים שזמן חייהם ארוך ומהירותם גבוהה.
במשך רוב תקופת התצפית, היחס בין צפיפות האנרגיה המגנטית לצפיפות האנרגיה של התנועות התרמיות של היונים החיוביים היה שווה לסדר גודל אחד.
מהירות הגלים המגנטו-הידרודינמיים: מהירות גלי אלפבן (אשר התגלו על ידי המדען האנס אלפבן) הייתה בדרך כלל בטווח של 30-100 ק"מ/שנייה.
במהלך תקופת המדידה, זרימת הרוח הסולארית על פני המעטפת המגנטית של כדור הארץ הייתה תמיד גדולה יותר ממהירות הפאזה של הגלים ההידרו-מגנטיים, וזה תנאי הכרחי לקיומה של קשת הידרו-מגנטית הנוצרת בין המפגש של הרוח הסולרית עם המעטפת המגנטית של כדור הארץ.
מרשה בלטה במומחיות הטכנית שלה בתכנון מכשירי חלל וניתוח נתונים המתקבלים מרוח השמש ומשביטים.
והייתה החוקרת הראשית של אנלייזר הפלזמה מרינר -2 שעשה את המדידות המדויקות הראשונות של רוח השמש.
והיא גם עבדה על מכשירים שמקיפים את כדור הארץ, חלקם הוקמו על הירח על ידי האסטרונאוטים של אפולו, ואחרים ששגרו אותם על ידי שביט האלי במשלחת ג'וטו האירופית.
מרשל אוויר היא דרגת הקצונה השלישית הגבוהה ביותר בחיל האוויר המלכותי (RAF).
מרשל אוויר היא דרגת שלושה כוכבים והיא מקבילה לדרגת תת-אדמירל בצי המלכותי הבריטי (RN) או לדרגת לוטננט גנרל בצבא הבריטי או בחיל הנחתים המלכותי (RM).
דרגת מרשל אוויר ראשי מקבילה לדרגת לוטננט גנרל בכוחות המזוינים של ארצות הברית ובכוחות המזוינים הקנדיים (CAF).
התואר מרשל כללי של צרפת, או בצורתו המקורית והמלאה המרשל הכללי של מחנות המלך וצבאותיו הוא תואר שנועד להבדיל בין מרשל צרפת (שהופקד על צבא אחד מצבאות המלך) לבין מפקד כל צבאות צרפת.
תואר זה ניתן כאשר תפקיד הגרנד-קונטאבל של צרפת (Grand Connétable de France) לא היה קיים.
במשך השנים החזיקו בתואר שישה אנשים:
חמשה נשאו בתואר תחת בית בורבון:
שארל דה גונטואה , דוכס בירון (1562 - 1602), הוצא להורג לבסוף בשל תוכניתו להדיח את אנרי הרביעי ולהפוך את עצמו למלך בורגונדי.
מפקד אחד קיבל את התואר, תחת שלטונו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים:
מרשה סו אייבינס היא אסטרונאוטית לשעבר בנאס"א.
מרשה סו אייבינס היא יהודייה-אמריקאית, שנולדה בבולטימור, שבמרילנד.
אייבינס היה רופא, ואמה הגב' הרייט גלייזר אייבינס גדלו בוולינגפורד, פנסילבניה .
אייבינס סיימה את תיכון נתר – פרובידנס שבפנסילבניה "Nether Providence High school" בשנת 1969. כשהייתה בת עשר, אייבינס הבינה שבהמשך חייה היא שואפת להיות אסטרונאוטית בנאס"א.
אייבינס היא בוגרת תואר במדעי הנדסת תעופה וחלל (BSC) באוניברסיטת קולורדו משנת 1973. ביולי 1974, החלה לעבוד בנאס"א במרכז החלל ע"ש ג'ונסון (Johnson space center).
תחילה, עבדה בנאס"א במחלקת תכנון רכבי חלל.
לאחר מכן, בשנת 1980 היא מונתה תחילה למהנדסת טיסה בתוכנית האימונים של מעבורת החלל, ובהמשך, בשל יכולותיה כטייסת במגוון נרחב של מטוסים, מונתה לתפקיד טייסת משנה במטוס גאלפסטרים 1, בטיסות מנהלתיות של נאס"א.
בשנת 1984 אייבינס סיימה את הכשרתה כאסטרונאוטית מומחית.
משימותיה כללו תמיכה בצוות במשימות ההמראה והנחיתה של רכב החלל, בחינת הבטיחות והאמינות של רכב החלל, ומשימות נוספות שכללו - שיפור תא הטייס, בניית תוכנת אימות, אחריות על התקשורת עם ספינת החלל, ותפקידי קרקע אחרים.
במהלך הקריירה שלה כאסטרונאוטית בנאס"א, השתתפה אייבינס בחמש משימות חלל.
אייבינס השתייכה לקבוצת אסטרונאוטים בנאס"א מספר 10 במחלקת מומחי המשימות.
אייבינס פרשה מנאס"א בשנת 2010 לאחר 37 שנות עבודה.
משימות החלל בהן נטלה חלק
אייבינס השתתפה בחמש משימות חלל:
STS-32 המשימה מספר 33 של נאס"א בתוכנית מעבורות החלל, שוגרה ממרכז החלל קנדי.
בנוסף, היא המשימה התשיעית של מעבורת החלל קולומביה.
המשימה נמשכה כעשרה ימים, בין 9–20 בינואר בשנת 1990. באותה התקופה משך זמן שכזה נחשב לארוך במיוחד.
STS-46 המשימה מספר 49 של נאס"א בתוכנית מעבורות החלל, שוגרה ממרכז החלל קנדי.
בנוסף, היא המשימה ה-12 של מעבורת החלל אטלנטיס.
המשימה נמשכה כשמונה ימים, מ-31 ביולי עד 8 באוגוסט בשנת 1992. בטיסה זו נערכה הבדיקה הראשונית על מכשיר ה- TSS.
STS-62 המשימה מספר 16 על מעבורת החלל קולומביה, שוגרה ממרכז החלל קנדי.
המשימה התמקדה במחקר של מיקרו-גרביטציה, ונמשכה כשבועיים, מ-4 במרץ עד 18 במרץ, בשנת 1994.
STS-81 המשימה מספר 18 של מעבורת החלל אטלנטיס, שוגרה ממרכז החלל קנדי.
המשימה נמשכה כעשרה ימים, מ-4 במרץ עד 18 במרץ 1994.
STS-98 המשימה השביעית לתחנת החלל הבינלאומית, במשימה זו המשיך הצוות בבניית תחנת החלל הבינלאומית.
המשימה נמשכה כ-12 ימים, מ-7 בפברואר עד 20 בפברואר בשנת 2001.
בסוף שנת 2010, אייבינס פרשה מנאס"א.
מרשון סקיטיף ברוקס הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת גואנגדונג סאות'רן טייגרס מליגת העל הסינית, בעמדת הקלע.
ברוקס נולד בעיר לונג ברנץ' שבניו ג'רזי, ובין השנים 2007–2011 למד בפרובידנס קולג' אשר בפרובידנס, רוד איילנד.
בשלוש עונותיו הראשונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 10.4 נקודות בממוצע למשחק, ובעונתו האחרונה פרץ עם ממוצעים של 24.6 נקודות, 7.0 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק; בכך היה סגן "מלך הסלים" של ליגת המכללות כולה, אחרי ג'ימר פרדט.
במשחק מול אוניברסיטת נוטרדאם ב-23 בפברואר 2011 השווה את שיא המועדון כאשר קלע 52 נקודות, בהפסד קבוצתו בתוצאה 93–94. בסיום אותה עונה נבחר לחמישיית העונה של מחוז "Big East".
בדראפט ה-NBA 2011 נבחר ברוקס בבחירה ה-25 על ידי בוסטון סלטיקס, ומיד נשלח בטרייד לניו ג'רזי נטס.
בעונתו הראשונה עם הנטס פתח ב-47 מתוך 56 המשחקים בהם שותף, העמיד ממוצעים של 12.6 נקודות, 3.6 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים למשחק, ונבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
בעונה העוקבת שימש כמחליפו מהספסל של ג'ו ג'ונסון, ותרם 5.4 נקודות למשחק בלבד.
במשחק מול קליבלנד קאבלירס ב-3 באפריל 2013 ניצל ברוקס את היעדרותו של ג'ונסון הפצוע, וקלע שיא קריירה של 27 נקודות.
ביולי 2013 הועבר יחד עם ג'רלד וולאס, כריס האמפריז, קית' בוגאנס, כריס ג'וזף ו-3 בחירות דראפט עתידיות בטרייד לבוסטון סלטיקס, בתמורה לקווין גארנט, פול פירס, ג'ייסון טרי ודי.
ב-15 בינואר 2014, לאחר עשרה משחקים בלבד עם הסלטיקס, נשלח עם ג'ורדן קרופורד לגולדן סטייט ווריורס, במסגרת טרייד משולש עם מיאמי היט.
כחודש לאחר מכן שלחו אותו הווריורס ללוס אנג'לס לייקרס, לצד קנט בייזמור, תמורת הרכז סטיב בלייק.
לכל אורך אותה עונה שותף ב-35 משחקים עם שלוש הקבוצות בהן שיחק, וקלע 4.5 נקודות בממוצע למשחק.
לקראת עונת חתם בקבוצת אולימפיה מילאנו, אשר השתתפה בליגת העל האיטלקית וביורוליג.
בעונתו היחידה בקבוצה הפסידה מילאנו מול דינמו סאסארי הן בחצי גמר הליגה האיטלקית (3–4), והן במשחק גמר הגביע האיטלקי (94–101), והודחה מהיורוליג בשלב ה"טופ-16".
ב-40 משחקיו בליגה האיטלקית קלע ברוקס 13.6 נקודות בממוצע למשחק, וב-24 משחקיו ביורוליג קלע 12.8 נקודות למשחק.
בקיץ 2015 חתם ברוקס בקבוצת ג'יאנגסו דראגונס מליגת העל הסינית, במדיה שיחק במשך 3 עונות.
בתקופתו עם הקבוצה השתתף ב-107 משחקים, וקלע 36.3 נקודות בממוצע למשחק.
במרץ 2018 חזר ברוקס לשחק ב-NBA, כאשר חתם על חוזה בממפיס גריזליס.
בשבעת משחקיו עם הגריזליס עד לסיום עונת הצטיין עם ממוצע של 20.1 נקודות למשחק.
בינואר 2019, לאחר 29 משחקים בעונת , הועבר עם ויין סלדן לשיקגו בולס, ממנה שוחרר מידית.
בפברואר 2019 חתם על חוזה בקבוצת גואנגדונג סאות'רן טייגרס הסינית.
מרשל ג'ול היה תעשיין, חלוץ טלגרפיה, יזם טלפוניה, חובב מסעות, ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל קונטיקט ה-44 וה-46, כשגריר ארצות הברית ברוסיה, כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, וכיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
מרשל, שניכר בעור ה"חרסינה" שלו, עיניו האפורות, וגבותויו הלבנות, נודע בכינוי "איש החרסינה" (Porcelain Man).
כמנהל הכללי של הדואר, ביצע ג'ול רפורמות והיה נחוש בדעתו לנקות את שירו הדואר משחיתות פנימית ומספסרות.
הוא סייע למזכיר האוצר בנג'מין בריסטו בחיסולה של "טבעת הוויסקי" ובהעמדתם לדין של אנשיה.
עם זאת, הנשיא גרנט נעשה חשדני בנוגע לנאמנותו של ג'ול לאחר שהוא פיטר את מנהל הדואר של בוסטון על רקע כתב ערבות שלא שילם עליו וביקש ממנו להתפטר.
ג'ול, יליד ניו המפשייר, היה בנו של בורסקאי.
לאחר שהתלמד בעסק הבורסקאות של אביו, עבר ג'ול לבוסטון, שם הוא למד את מלאכת הבורסקאות.
ב-1847 הוא עבר להרטפורד, שם הוא עבד בעסק של אביו.
לאחר מכן הוא פרש מעבודת הבורסקאות והיה לעובד טלגרפיה, ועבד בתחום זה בניו יורק, אוהיו וטנסי.
הוא היה חבר המפלגה הוויגית ותמך בבחירתו של זאכרי טיילור לנשיאות.
כתומך של טיילור, הוא עבר למיסיסיפי, שם הוא נבחר כמפקח הכללי של עובדי הטלגרפיה.
ב-1849 הוא שב לניו יורק, וב-1850 הוא שב לעסקי הבורסקאות של אביו ונכנס עמו לשותפות.
בשנים 1859–1860 הוא ערך מסע עסקים באירופה בהקשר לחברת הבורסקאות, ושב לארצות הברית עם פרוץ מלחמת האזרחים.
ב-1865 הוא שב לאירופה ומשם יצא למסע במצרים ובארץ ישראל.
לאחר ששב לארצות הברית, היה ג'ול לחבר המפלגה הרפובליקנית, וניסה להתמודד ב-1867 על מושב בסנאט של קונטיקט.
ב-1868 הוא ניסה להתמודד על משרת מושל קונטיקט, אך גם כאן נחל מפלה.
ב-1869 הוא התמודד שוב על תפקיד המושל והפעם נחל הצלחה וכיהן בתפקיד עד שהובס בבחירות של 1870. ב-1871 וב-1872 הוא נבחר מחדש כמושל וכיהן בתפקיד עד 1873. באותה שנה הוא מונה על ידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט כשגריר ארצות הברית ברוסיה, תפקיד בו הוא כיהן עד 1874, כאשר הוא מונה על ידי גרנט כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
בתפקיד זה הוא כיהן עד 1876, ובאותה שנה הוא היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ובשנים 1880–1883 הוא שימש כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
לאחר ששב לקונטיקט, הוא היה לסוחר אמיד, והשקיע בעיתון הרטפורד איוונינג פוסט ובחברת הטלפונים של דרום ניו אינגלנד.
הוא נפטר בניו הייבן שבקונטיקט ונטמן בבית הקברות סדר היל שבהרטפורד.
מרשל ג'ול נולד בווינצ'סטר, ניו המפשייר.
אביו, פליני ג'ול, היה יליד הרטפורד ובורסקאי פעיל.
אחיו הבכור היה הארווי ג'ול.
מרשל הצעיר קיבל חינוך בסיסי בבתי הספר הציבוריים במקום.
כבר מגיל צעיר הוא התלמד בעסקי הבורסקאות של אביו ועבד כפועל יומי עד לגיל 18. הוא עבר לווברן, מסצ'וסטס, שם הוא למד את מלאכת הבורסקאות.
לאחר מכן הוא שב לעסקי הבורסקאות של אביו בהרטפורד, שם הוא עבד במשך שנתיים.
ב-1847 הוא מאס בעבודת הבורסקאות, ומאחר שהוא ניחן בחוש עסקי מפותח, הוא למד את מקצוע הטלגרפיה תוך כדי עבודה בבוסטון, רוצ'סטר ואקרון.
כעובד טלגרפיה מיומן, הוא מונה כאחראי על קו הטלגרף של לואיוויל וניו אורלינס ועבד בקולומביה, טנסי.
ב-1848, כאשר עבד בטלגרפיה, החל ג'ול לגלות עניין בפוליטיקה והחל להזדהות עם המפלגה הוויגית.
הוא תמך במועמדותו של זאכרי טיילור לנשיאות.
בהמשך משכו אותו דעותיו הפוליטיות אל המפלגה הרפובליקנית שנוסדה באמצע שנות ה-50. ב-1849 הוא שב לצפון ונבחר כמפקח הראשי על קו הטלגרף שבין בוסטון לניו יורק וחי בניו יורק.
באותה תקופה התרחבו עסקי הבורסקאות של אביו באופן משמעותי.
בינואר 1850 עזב ג'ול את עבודת הטלגרפיה ושב להרטפורד כדי להיכנס לשותפות בעסק של אביו.
כמי שנחן בחוש עסקי טוב, הוא הרחיב את העסק בשמונה השנים הבאות וזכה למוניטין חיובי בקהילת הרטפורד.
בשנים 1852 – 1857 הוא נסע ברחבי ארצות הברית כדי לקדם את מוצרי העור של העסק.
בשנים 1859 – 1860 יצא ג'ול לאירופה כדי לקדם את עסק הבורסקאות המשפחתי.
ערב מלחמת האזרחים הוא רכש מלאי עור גדול שהציב את העסק בעמדה טובה לקבלת חוזים ממשלתיים.
במהלך המלחמה פרח העסק כאשר הוא היה שותף למאמצי המלחמתי של האיחוד.
עם תום המלחמה שב ג'ול לאירופה והמשיך במסעותיו במצרים ובארץ ישראל בשנים 1865 – 1867.
ב-1867 לאחר ששב ממסעותיו מעבר לים, התמודד ג'ול ללא הצלחה על מושב בסנאט של קונטיקט, לאחר שהצטרף לשורות המפלגה הרפובליקנית.
ב-1868 הוא התמודד, גם הפעם ללא הצלחה על משרת מושל קונטיקט.
ב-1869 הוא התמודד שוב על משרת המושל ונבחר, אך ב-1870 הוא הובס שוב.
ב-1871 הוא נבחר שוב כמושל והפעם הוא הצליח לכהן ברציפות שלוש תקופות כהונה בתפקיד עד 1873. במהלך כהונתו השנייה הזו בתפקיד, ערך אלכסיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ביקור בוושינגטון די.
ובהרטפורד, ובעת ביקורו שם הוא נפגש עם ג'ול במעון המושל.
הנסיך הגדול התרשם מהתקדמותו בחיים של ג'ול ואמר, "מה!
האם זו הדרך בה האמריקאים מתקדמים?
במאי 1873 מינה הנשיא יוליסס ס.
גרנט את ג'ול כשגריר ארצות הברית ברוסיה במקומו של ג'יימס לורנס אור.
ג'ול שירת בתפקיד עד דצמבר אותה שנה.
בעת כהונתו שם, התאהב נסיך ממשפחת המלוכה הרוסית באישה אמריקאית נשואה שביקרה בסנקט פטרבורג, והעניק לה מתכשיטי משפחתו.
ג'ול ערך חקירה בעניין ודאג שהאישה תשיב את התכשיטים למשפחת המלוכה.
ג'ול שהיה אדם חד הבחנה, הבחין שסחורות שלא יוצרו בארצות הברית נמכרו בשוקי רוסיה כמוצרים אמריקאים.
הוא פנה לממשלה רוסיה וציין בפניהם שמצב זה יגרום לנזק לסחר האמריקאי עם רוסיה, ובסופו של דבר עלה בידו להשיג חוזה שהגן על הסימנים המסחריים האמריקאים.
בעת שירותו ברוסיה, גילה ג'ול שהרוסים עשו שימוש בזפת שהופקה מעץ השדר לתעשיית הבורסקאות בהכנת מוצרי העור הרוסיים המיוחדים.
במקום לשמור את המידע הזה להפקת רווחים אישיים כבורסקאי, הוא שלח דוגמה מהזפת לארצות הברית ועיתוני ארצות הברית פרסמו את האופן בה מיוצר עור זה.
כהונתו של ג'ול כשגריר הסתיימה כאשר הוא נקרא על ידי הנשיא גרנט לקבל על עצמו את תפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
ג'ול העדיף תפקיד בבית על פני תפקיד בשירות החוץ.
שובו לארצות הברית היה הפתעה לציבור האמריקאי, שכן הוא שירת כשגריר במשך פחות משנה.
ב-1874 התפנה תפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בעקבות התפטרותו של ג'ון קרסוול.
הנשיא גרנט שאף שהתפקיד יעבור לתושב ניו אינגלנד וביולי אותה שנה מינה לתפקיד את ג'ול.
בשל מחויבותו של ג'ול לשירותו כשגריר ברוסיה והזמן שנדרש עד לשובו לארצות הברית, הוא לא היה יכול לקחת על עצמו את התפקיד החדש עד אוגוסט.
בזמן זה שימש בתפקיד עוזר המנהל הכללי של הדואר, ג'יימס ויליאם מרשל.
ג'ול נכנס לתפקידו כמנהל הכללי של הדואר במרץ רב.
כאדם שידע לחשוב על תאוריות רבות, הוא שאף לבצע רפורמות במחלקת הדואר, ולשים קץ לספסרות בחוזי דואר רווחיים שנודעו כ"נתיבי הכוכב" (Star Routes).
לאחר שעלה בידו ללמוד את האופן בו התנהלה מערכת הדואר באירופה, הוא היה המנהל הכללי הראשון של הדואר שייסד נתיב דואר קבוע מניו יורק לשיקגו.
ג'ול שאף שמערכת הדואר תתנהל כמו עסק ולא כמוסד שכפוף לנוהגי פטרונות.
בכל אופן, עד מהרה התנהלותו העסקית האתית והפרוגרסיבית גרמה לעימותים עם אלו שראו במתן חוזים לקווי דואר דרך להיטיב עם בעלי ברית פוליטיים.
הוא זימן ישיבות תכופות עם פקידי המחלקה כדי להעביר להם הנחיות בנוגע לרפורמות.
הוא נהג לומר לפקידיו, "אנחנו נערוך ניקיון במחלקה ונשתית אותה על בסיס עקרונות עסקיים".
הוא סייע למזכיר האוצר בנג'מין בריסטו לחסל את "טבעת הוויסקי" ולהעמיד לדין את אנשיה.
טבעת הוויסקי הייתה רשת שנועדה להעלמת מיסים של יצרני ויסקי שמעשיה גרמו למחלקת האוצר להפסדי כספים בשווי של מיליוני דולרים.
ג'ול גם תמך בשאיפותיו של בריסטו להתמודד על הנשיאות בבחירות לנשיאות של 1876.
הוותה אתגר לרפורמות של ג'ול בשירות הדואר.
במהלך כהונתו כמנהל הכללי של הדואר הובילו גורמים פוליטיים את הנשיא גרנט לאבד אמון בג'ול.
באחד המקרים פיטר ג'ול בספטמבר 1875 את מנהל הדואר של בוסטון, ויליאם ל.
ברט, על רקע כתב ערבות שהוא לא שילם עליו, והחליפו באדוארד טובי.
ברט, שלא הניח לעניין, נפגש פעמיים עם הנשיא כדי למחות על פיטוריו.
ג'ול ציין שאף על פי שברט היה מנהל דואר מוכשר, הוא נתן לו זמן רב, חמישה חודשים, כדי לשלם על הערבות.
אחד הברוקרים שהיה בעל נטייה פוליטית, הלין על כך שג'ול "ניהל את מחלקת הדואר כאילו היא הייתה מפעל".
לאחר ישיבת קבינט שהתקיימה ב-1876 ביקש הנשיא גרנט באופן פתאומי מג'ול להתפטר מבלי שנתן לכך הסבר.
ג'ול, שלא ביקש הסבר לדרישתו של הנשיא, היה בהל שכן הוא היה סמוך ובטוח באמון של הנשיא בו בישיבת הקבינט הקודמת.
גרנט, שחשד בכל חברי הקבינט שהוא היה משוכנע שהם בלתי נאמנים כלפיו, האמין שג'ול קשר קשר עם חבר קבינט נוסף, מזכיר האוצר בנג'מין בריסטו.
לאחר הדחתו בידי הנשיא גרנט, שב ג'ול להרטפורד, שקיבלה אותו בזרועות פתוחות.
הוא הקדיש את זמנו לעסק הבורסקאות שלו שקרטע בתקופת העדרתו.
באמצעות סדרת השקעות בעיתון "הרטורד איוונינג פוסט" וחברת הטלפונים של דרום ניו אינגלנד, היה ג'ול לאדם עשיר.
בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית, שהתקיימה ב-1876 בסינסינטי, הוצגה מועמדותו של ג'ול לנשיאות ארצות הברית על ידי המשלחת מקונטיקט.
גרנט בחר שלא להתמודד על כהונה נוספת ואף המפלגה לא בחרה בו למועמדות לכהונה שלישית.
ג'ול היה האדם הראשון מקונטיקט שמועמדותו לנשיאות הוצגה בוועידת המפלגה הרפובליקנית.
בסבב ההצבעה הראשון הוא קיבל 11 קולות, עשרה מתוכם מקונטיקט, ולאחר מכן הוסר שמו מרשימת המועמדים.
בנג'מין בריסטו התמודד גם הוא, ונחשב למועמד שנוי במחלוקת בשל פרשת "טבעת הוויסקי", שבו היו מעורבים פעילי מפלגה בולטים.
בסופו של דבר זכה רתרפורד הייז במועמדות המפלגה לאחר שגרף 284 קולות בסבב ההצבעה השביעי.
מועמדותו של ג'ול לסגן הנשיא הוגשה על ידי ס.
ראסל מטקסס, אך בסופו של דבר נבחר ויליאם א.
וילר שזכה ב-366 בסבב ההצבעה הראשון.
מועמדותו של ג'ול לתפקיד יושב ראש הוועידה על ידי המשלחת מקונטיקט, אך בסופו של דבר נבחר לתפקיד זכריה צ'נדלר.
ב-1879 קיבל ג'ול על עצמו לשמש כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית, תפקיד בו הוא שירת עד 1880. בבחירות לנשיאות של 1880, גישתו האנרגטית של ג'ול לפוליטיקה תרמה רבות לבחירתו לנשיאות של המועמד הרפובליקני ג'יימס גרפילד.
מרשל ג'ול נפטר כתוצאה מדלקת ריאות ב-10 בפברואר 1883 בניו הייבן.
הוא נטמן בבית הקברות סדר היל שבהרטפורד ארבעה ימים לאחר מכן.
דגלים על מבני ציבור ובתים הורדו לחצי התורן ובית המחוקקים של קונטיקט השעה את פעילותו באותו יום.
משמר המושל עמד לצידו של ארונו כאשר אלפים מתושבי קונטיקט עברו על פניו וכיבדו את זכרו של המושל לשעבר.
מכובדים רבים נכחו בטקס האשכבה, כולל בנג'מין בריסטו, המנהל הכללי של הדואר טימותי האו ומזכיר הצי ויליאם צ'אנדלר.
רעייתו של ג'ול, אסתר א.
דיקרסון ג'ול, נפטרה שבועיים אחריו ונטמנה לצדו.
בתו, ג'וזפין ג'ול דודג', הייתה אשת חינוך בולטת ומתנגדת לזכות בחירה לנשים.
מרשה לואיז פאדג' היא פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כמזכירת מחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית.
בשנים 2008–2021 הייתה חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-11 של מדינת אוהיו.
פאדג' הוכרזה ב-10 בדצמבר 2020 בידי ג'ו ביידן, הנשיא הנבחר של ארצות הברית, כמועמדותו למזכירת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית.
במרץ 2021 אישר הסנאט את מינויה לתפקיד.
פאדג' נולדה בקליבלנד שבאוהיו בשלהי אוקטובר 1952. בשנת 1971 השלימה את לימודיה התיכוניים בתיכון המרכזי של שייקר הייטס, וב-1975 קיבלה תואר ראשון בעסקים מאוניברסיטת אוהיו.
בשנת 1983 השלימה לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת המדינה של קליבלנד.
מיד לאחר לימודיה הגבוהים עבדה פאדג' כעוזרת משפטית ולמדה מחקר משפטי.
היא עבדה גם בפרקליטות הציבורית של מחוז קויאהוגה.
במהלך ימיה בסנגוריה הציבורית התמחתה בהיבטים עסקיים במסגרת תפקידה כמנהלת התקציב והכספים.
פאדג' עבדה גם כמבקרת במחלקת מיסוי עיזבונות ושימש מדי פעם כשופטת-אורחת וכשופט ראשי לבוררות.
מינואר 2000 עד 18 בנובמבר 2008 הייתה פאדג' ראש עיריית וורנסוויל הייטס, פרוור של קליבלנד בו האוכלוסייה היא בעיקר אפרו-אמריקאית ממעמד הביניים.
מסע הבחירות שלה מ-1999 היווה את התמודדותה הראשונה לתפקיד ציבורי כלשהו בחייה הפוליטיים.
היא הייתה האישה הראשונה לעמוד בראשות העיר והאפרו-אמריקאית הראשונה שמילאה תפקיד זה.
פאדג' שימשה כראשת הסגל של חברת הקונגרס סטפני טאבס ג'ונס במהלך כהונתה הראשונה של ג'ונס בקונגרס, במקביל להיותה ראש עיריית וורנסוויל הייטס.
כמו כן, היא הייתה חברה בחבר הנאמנים של הספרייה הציבורית בקליבלנד.
לאחר מותה של סטפני טאבס ג'ונס ב-20 באוגוסט 2008, נבחרה פאדג' בידי ועדה של מנהיגים דמוקרטים מקומיים להיות מועמדת המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס ה-11 של אוהיו בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בחירה זו הבטיחה לה מושב ב שכן מדובר במחוז בו האוכלוסייה האפרו-אמריקאית מרובה, ובמעוז דמוקרטי מובהק.
פאדג' ניצחה בבחירות הכלליות ב-4 בנובמבר והביסה את תומאס פקרק, מועמד המפלגה הרפובליקנית, עם 85 אחוז מקולות הבוחרים.
בבחירות ביניים שהתקיימו ב-18 בנובמבר נבחרה פאדג' למלא את תקופת כהונתה החמישית של טאבס ג'ונס המנוחה, ללא התנגדות.
היא הושבעה לתפקיד ב-19 בנובמבר 2008, מה שהעניק לה ותק של כמעט חודשיים יותר מאשר חברי הקונגרס שנבחרו במחזור הבחירות של 2008.
בשנים 2013–2015, במהלך הקונגרס ה-113 של ארצות הברית, הייתה יושבת ראש השדולה השחורה בקונגרס; היא החליפה בתפקיד את עמנואל קליוור, ולאחר התכנסות הקונגרס ה-114 החליף אותה ג'.
בשנת 2018, לאחר בחירות האמצע באותה השנה, שקלה פאדג' להתמודד לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית.
מאוחר יותר זנחה כוונה זו והביעה את תמיכתה בננסי פלוסי.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, פאדג' הצהירה על רצונה לשרת בממשלו של ג'ו ביידן כמזכירת החקלאות של ארצות הברית.
עם זאת, בחודש דצמבר 2020, דווח בעיתונות האמריקאית כי ביידן בחר בפאדג' כמזכירת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית.
ב-28 בינואר 2021 ניצבה פאדג' לשימוע בפני ועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים של הסנאט של ארצות הברית.
ב-4 בפברואר 2021 אישר יושב ראש הוועדה, שרוד בראון, את העברת מועומדותה של פאדג' למליאת הסנאט האמריקאי והוועדה אישרה את מועמדותה ברוב של 17 מול 7.
ב-10 במרץ 2021 אישר הסנאט האמריקאי באופן סופי את מינויה של פאדג' למזכירת השיכון והפיתוח העירוני, ברוב של 66 תומכים מול 34 מתנגדים.
פאדג' טרם הושבעה לתפקידה, וטקס השבעתה נוהל והתקיים בידי סגנית נשיא ארצות הברית קמלה האריס באופן מקוון לאחר מכן.
ב-22 במרץ 2024 הודיעה פאדג' על התפטרותה מהתפקיד, ובאותו היום סיימה את שירותה בממשל ביידן.
מרשל הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה משפטית-ביוגרפי משנת 2017, שבוימה על ידי רג'ינלד האדלין, ונכתבה על ידי מייקל וג'ייקוב קוסקוף.
בסרט מככב צ'דוויק בוסמן בתור ת'ארגוד מרשל, שופט בית המשפט העליון השחור הראשון.
הסרט מתמקד באחד התיקים הראשונים של מרשל, מדינת קונטיקט נגד ג'וזף ספל.
בסרט מככבים גם ג'וש גאד, קייט הדסון, דן סטיבנס, סטרלינג קיי בראון וג'יימס קרומוול.
בדצמבר 2015 הוכרז כי פרויקט ההפקה של הסרט יצא לפועל ובנוסף הוכרז על ליהוקו של בוסמן.
צילומי הסרט החלו בלוס-אנג'לס באמצע דצמבר 2015, אך לאחר זמן מה הצילומים עברו לבאפלו, מפלי הניאגרה, וניו-יורק.
הקרנת הבכורה של הסרט התרחשה באוניברסיטת הרווארד ב-20 בספטמבר 2017, והסרט יצא לארצות הברית על ידי "open road films" ב-13 באוקטובר 2017. הסרט קיבל ביקורות חיוביות ממבקרים, מרביתן על משחקו של בוסמן.
למרות זאת הסרט קיבל מספר רב של ביקורות שליליות על העדר העומק בעלילת הסרט והדמויות.
הסרט הכניס כ-10 מיליון דולר כאשר התקציב עבור הפקתו שקול ל-12 מיליון דולר.
בטקס פרסי אוסקר ה-90 התמודד הסרט על פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר עבור השיר "Stand Up for Something".
עלילתו של הסרט מתחילה באפריל 1941, בה מרשל ת'ארגוד עורך הדין, עבור האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים (NAACP), המסתובב ברחבי ארצות הברית ומייצג אנשים צבעוניים המואשמים בפשעים שלא ביצעו כתוצאה מגזענות.
מרשל נשלח לברידג'פורט, קונטיקט כדי להגן על ג'וסף ספל, נהג המואשם באונס על ידי מעסיקתו הלבנה אלינור סטרובינג, במקרה משפטי אשר הגיע לכותרות.
בברידג'פורט, אחיו של סאם פרידמן, עורך דין מקומי לענייני ביטוח, מטיל עליו בניגוד לרצונו לדאוג לכך שמרשל יתקבל בתור עורך דין במשפט.
השופט פוסטר מסרב ובסופו של דבר משנה את דעתו, אך אוסר עליו לדבר בזמן המשפט.
לכן, פרידמן נאלץ להיות היועץ מוביל במשפט.
ספל נשבע למרשל שמעולם לא הייתה לו אינטראקציה מינית עם סטרובינג אך רופא מעיד שמצא פיסות של עור מתחת לציפורני כפות ידיה של סטרובינג, בנוסף לחבטות.
מאוחר יותר בתהליך המשפט, סטרובינג מעידה שהייתה קשורה במושב האחורי של רכבה כאשר עצר שוטר את ספל.
לאחר קבלת המידע הזה, מתעמתים מרשל ופרידמן עם ספל שמודה כי אכן שיקר כאשר טען כי לא הייתה לו אינטראקציה מינית עם סטרובינג.
במשפט, ספל טוען כי החבורות על גופה של סטרובינג נעשו על ידי בעלה.
באותו הלילה הוא פגש את סטרובינג בחדרה כדי לדבר איתה בקשר לשכר שלו.
הוא מצא אותה בחדרה כאשר נראתה במצוקה ומוטרדת.
סטרובינג מבקשת ממנו שישכב איתה והוא נענה לבקשתה.
לאחר זמן מה סטרובינג נכנסת לפאניקה מהמחשבה על שיגלו על הרומן או שתיכנס להריון.
בניסיון להרגיע אותה, ספל מסיע אותה במכונית, אך סטרובינג נאלצת להתחבא כאשר שוטר עבר על פניהם.
לאחר שהוא עוזב את המקום, סטרובינג מכריחה את ספל לעצור את המכונית על גבי גשר שעברו על פניו, והיא יוצאת בכוונה לקפוץ מהגשר כדי להתאבד.
ספל מנסה להניא אותה מהמעשה, אך בסופו של דבר היא קופצת.
סטרובינג שורדת, ולאחר שהיא מטפסת בחזרה אל הכביש נהג משאית אוסף אותה.
היא מחליטה להמציא את הסיפור לפיו אנס אותה ספל כדי לחפות על העובדה שהרומן התקיים מרצונה החופשי ומיוזמתה.
לפני הכרעת הדין מרשל נאלץ לעזוב את ברידג'פורט ולילה לפני כן הוא ופרידמן מכינים את נאום הסיום שמועבר על ידי פרידמן לבדו.
פסק הדין הסופי שהוגש היה כי ספל אינו אשם.
פרידמן מודיע למרשל את החדשות דרך הטלפון, ומרשל ממשיך לתיק הבא שלו.
צ'אדוויק בוסמן בתור ת'ורגוד מרשל, שופט בית המשפט העליון האפרו-אמריקאי הראשון.
ג'וש גאד בתור סאם פרידמן.
קייט הדסון בתור אלינור סטרובינג.
דן סטיבנס בתור לורין וויליס.
ג'יימס קרומוול בתור השופט פוסטר.
סטרלינג קיי בראון בתור ג'וסף ספל.
קישה שארפ בתור ויויאן "באסטר" בוריי, אשתו של מרשל.
ג'ון מגארו בתור ארווין פרידמן.
רוג'ר גווינבר סמית' בתור וולטר פרנסואה וייט.
אנה אוריילי בתור גברת יוג'יניה ריצ'מונד.
ג'רמי בוב בתור ג'ון סטרובינג.
דריק בסקין בתור טד לנקסטר.
ג'סי סמולט בתור לנגסטון יוז.
רוזונדה תומאס בתור זורה ניל הרסטון.
בארט דוס בתור ברטה לנקסטר.
זנטה שאדוויק בתור אירנה לנקסטר.
ברנדן בורקה בתור קפטן בורקה.
מרינה סקוורצ'אטי בתור סטלה פרידמן.
הצילומים החלו בלוס אנג'לס באמצע דצמבר 2015, ולאחר מכן עברו לבופאלו בתחילת 2016, שם צילמו בעיריית באפלו, התחנה המרכזית, מכללת דיימן, אורקארד פארק, ומפלי הניאגרה.רג'ינלד האדלין ביים את הסרט לפי התסריט של מייקל קוסקוף ובנו של מייקל קוסקוף, ג'ייקוב קוסקוף.
החברה הסינית Super Hero Films מימנה את הסרטת שהופק על ידי פאולה וגנר דרך Chestnut Ridge Productions, יחד עם האדלין וג'ונתן סאנגר.
ההקרנה הראשונה של הסרט באוניברסיטת האוורד ב-20 בספטמברת 2017, ויצא לשאר מדינות ארצות הברית ב-13 באוקטובר 2017.
בארצות הברית ובקנדה, הסרט הוצא לאקרנים יחד עם "מזל טוב", "נקמה זרה" ו"פרופסור מרסטון ונשות החיל", הייה צפי שהסרט יכניס בין 3–4 מיליון דולר ברוטו מהקרנה ב-821 בתי קולנוע בסוף השבוע הראשון שלו.
בסופו של דבר הסרט הכניס 3 מיליון דולר.
בטקס פרסי אוסקר ה-90 התמודד הסרט על פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר עבור השיר "Stand Up for Something", השיר הטוב ביותר לפי בחירת המבקרים, פרס סטלייט לשיר המקורי הטוב ביותר.
הוא ניצח בקטגוריה האחרונה אך הפסיד את השתיים הראשונים לשיר "Remember Me" מהסרט "קוקו".
מרשה ליסה תומאסון סיקייס היא שחקנית אנגלייה המוכרת בעיקר עקב תפקידה כסוכנת ה-FBI דיאנה בריגן בסדרת הטלוויזיה "צווארון לבן".
נלסון נולדה במוסטון שבמנצ'סטר רבתי לאב אנגלי ואם ג'מייקנית.
היא למדה באוניברסיטה המטרופוליטנית של מנצ'סטר ומגיל 13 השתתפה בסדנאות תיאטרון באולדהאם.
בשנת 1997 קיבלה את תפקידה הבולט הראשון, כשהשתתפה בשמונה פרקים של סדרת הטלוויזיה הבריטית "Pie in the Sky" .
בשנים 1998–1999 שיחקה ב-20 פרקים של סדרת הטלוויזיה הבריטית "Where the Heart Is" .
בשנת 2002 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט האימה "Long Time Dead" .
בשנים 2003–2005 שיחקה בתפקיד מרכזי בשתי העונות הראשונות של סדרת הטלוויזיה "לאס וגאס", שכללו 47 פרקים.
בשנת 2003 שיחקה בתפקיד משני סרט קומדיית-האימה "האחוזה הרדופה" .
בשנת 2006 שיחקה בתפקיד מרכזי בסרט הקומדיה האמריקאי "קפאין" .
באותה שנה שיחקה גם בתפקיד משני בסרט טריפ קטלני .
בשנים 2007–2010 גילמה את נעמי דוריט בסדרת הטלוויזיה המצליחה "אבודים".
ב-2009 שיחקה בתפקיד מרכזי בסרט "סודות בים כחול 2: השונית" .
בשנים 2009–2014 גילמה את סוכנת ה-FBI דיאנה בריגן בשש העונות של סדרת הטלוויזיה המצליחה "צווארון לבן".
בשנת 2012 תרמה את קולה למשחק הווידאו "Hitman: Absolution".
בשנים 2017–2020 שיחקה בעונות 8–11 של סדרת הטלוויזיה "NCIS: לוס אנג'לס".
בשנת 2020 החלה לשחק במותחן הפוליטי "קוברה" של Sky 1 בתור פרנסין ברידג'
ב-5 באפריל 2009 נישאה תומאסון במאליבו לטכנאי התאורה קרייג סיקייס.
ביוני 2013 נולדה לזוג בת.
מרשה נורמן , היא תסריטאית, מחזאית וסופרת אמריקאית.
היא זכתה בפרס פוליצר לדרמה בשנת 1983 עבור המחזה שלה "לילה, אמא'" .
נורמן כתבה ספרים ושירים עבור הברודוויי כמו "סוד הגן הנעלם" .
נורמן נולדה בלואיוויל, קנטאקי, בשנת 1947. היא הבכורה מבין ארבעת ילדיהם של בילי וברטה וויליאם.
את ילדותה בילתה נורמן בקריאת ספרים, נגינה על פסנתר והשתתפות בתיאטרון.
מאוחר יותר, היא השתתפה בהפקות שנוסדו באותה תקופה של תיאטרון השחקנים של לואיוויל.
נורמן היא בעלת תואר במדעי הרוח.
את התואר קיבלה מהאוניברסיטת לואיוויל בשנת 1969.
לאחר סיום לימודייה התחלה נורמן לעבוד כעיתונאית, עסקה בכתיבת מאמרים וביקורות על ספרים, וכתיבת מחזות וסרטים עבור לואיוויל טיימס.
נורמן לימדה בבתי ספר ציבוריים בין השנים 1970-1973 ועבדה עבור הוועדה לאמנויות של קנטקי בין השנים 1973-1976.
לאחר מכן, החליטה נורמן לפנות לכתיבת מחזאים במשרה מלאה.
המחזה הראשון של נורמן (Getting out" 1977" ), נוצר בהשראת עבודתה בבית החולים המרכזי של המדינה, בזמן שהיא קיבלה את התואר השני שלה ב-UofL.
איגוד מבקרי התיאטרון האמריקאי הצביע על "Getting Out" למחזה החדש הטוב ביותר שהופק על ידי תיאטרון אזורי ולאחר מכן הוצג בניו יורק בתיאטרון דה ליס.
לאחר הצלחת המחזה הזה נורמן עברה לניו יורק.
נורמן זכתה בפרסים כגון פרס פוליצר, פרס טוני ב-1991 ופרס הדרמה דסק .
ב-1983 כתבה נורמן את "לילה, אמא", שזכה בפרס פוליצר.
ארבע שנים מאוחר יותר היא פרסמה את הרומן הראשון שלה, "מגדת העתידות," ואחריו "ארבע מחזות" ב-1988. היא כתבה רבות לטלוויזיה ולקולנוע.
נורמן עבדה בפקולטה של בית הספר ג'וליארד, אשר שוכן בניו יורק, כמנהלת שותפה של תוכנית המחזאים האמריקאית של ג'וליארד.
נורמן זכתה לכבוד בפסטיבל וויליאם אינג' בשנת 2011 בהישגים של התיאטרון האמריקאי.
היא עזבה את ג'וליארד בשנה האקדמית 2019-2020.
מרשה ג'ואן בראון הייתה מאיירת וסופרת אמריקאית.
במהלך חייה איירה וכתבה מעל 30 ספרי ילדים.
היא זכתה בשלוש מדליות קולדקוט, המוענקות למאיירת או למאייר ספרי הילדים הטובים ביותר בארצות הברית, ובשישה אותות קולדקוט להוקרה מאת איגוד הספריות האמריקאי.
כמו כן זכתה במדליית לורה אינגלס וילדר על תרומתה ארוכת השנים לתחום ספרות הילדים.
רבים מכותריה תורגמו לשפות שונות, ביניהן: אפריקאנס, גרמנית, יפנית, ספרדית וקוסה.
בראון ידועה כאחת ממאיירות ספרי הילדים המוערכות ביותר.
בראון נולדה ב-13 ביולי 1918 ברוצ'סטר שבניו יורק.
ב-1940 סיימה לימודי הוראה במכללה שמוכרת כיום כאוניברסיטת אולבני (University at Albany) והחלה לעבוד כמורה בתיכון.
ב-1943 ולמשך שש שנים, עבדה בחדר הילדים המרכזי בספריה הציבורית של ניו יורק.
ב-1946 ספרה הראשון – "הקרוסלה הזעירה" (The Little Carousel), אשר כתבה ואיירה, יצא לאור ב"סקריבנרס" (Scribner's).
בראון מתה ב-28 באפריל 2015, בלגונה הילס שבקליפורניה, מאי-ספיקת לב חמורה והותירה אחריה את ידידתה ועורכת ספריה, ג'נט לורנגר (Janet A.
ב-1969 קיבלה פרס שמוענק לבוגרות ובוגרים מצטיינים בתחומם מאת אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת אולבני.
ב-1972 קיבלה את מדליון אוניברסיטת דרום מיסיסיפי שמוענק מדי שנה במסגרת "פסטיבל ספרי הילדים" ליוצרת או ליוצר שהגיעו להישגים נכבדים בתחום ספרות הילדים.
ב-1976 הייתה מועמדת לפרס אנדרסן, המוענק מדי שנתיים ליוצרות ויוצרים אשר מכלול יצירותיהם הותיר חותם רב ערך בסוגת ספרות הילדים.
ב-1977 קיבלה את מדליית רג'ינה (Regina Medal) למצוינות המוענקת מדי שנה מאת איגוד הספריות הקתולי ליוצרת או יוצר שתרמו רבות וממושכות לתחום ספרות הילדים.
ב-1992 קיבלה את מדליית לורה אינגלס וילדר (כיום Children's Literature Legacy Award) מאת איגוד הספריות האמריקאי עבור תרומתה המשמעותית ורבת השנים לספרות ילדים.
בראון הייתה הראשונה שזכתה בשלוש מדליות קולדקוט, אשר מוענקות למאיירת או למאייר ספרי הילדים הטובים ביותר בארצות הברית, וכן קיבלה שישה אותות קולדקוט להוקרה מאת איגוד הספריות האמריקאי.
הספרים שבגינם זכתה במדליות מעוטרים בחותם זהוב, והספרים שזיכוה באות הוקרה מעוטרים בחותם כסוף.
ב-1955 "סינדרלה או נעל הזכוכית הקטנה" (Cinderella, or the Little Glass Slipper, 1954) שעיבדה ותרגמה מצרפתית, היה ספרה הראשון לזכות במדליית קולדקוט.
באיוריה השתמשה בראון בצבעים רגועים וקווים עדינים התואמים לאווירה במעשייה מאת שארל פרו.
ב-1962 "פעם עכבר..." (Once a Mouse..., 1961) שכתבה בהשראת משל הודי, היה ספרה השני לזכות במדליית קולדקוט.
באיור בעלי החיים והדמויות השתמשה בראון בשיטת חיתוכי העץ, אשר הייתה ידועה בה.
ב-1983 "צל" (Shadow, 1982) שעיבדה ותרגמה מצרפתית היה ספרה השלישי לזכות במדליית קולדקוט.
באיוריה השתמשה בראון בצבעוניות עזה וכהה התואמת לאווירה שתיאר בלז סנדרר בכתביו.
שישה מספריה זכו באות קולדקוט להוקרה, ביניהם "החתול במגפיים" (Puss in Boots, 1952) מאת שארל פרו, שעיבדה ותרגמה מצרפתית וכן "חייל הבדיל" (The Steadfast Tin Soldier, 1953) מאת הנס כריסטיאן אנדרסן.
מרשל ג'ייקוב בריקמן היה תסריטאי, במאי, מלחין, מחזאי וסופר יהודי-אמריקאי זוכה פרס אוסקר, אשר זכה להכרה בזכות תרומתו לתעשיית הקולנוע, הטלוויזיה והתיאטרון.
בריקמן שיתף פעולה עם וודי אלן על מספר סרטים מצליחים, ביניהם "הרומן שלי עם אנני" ו"מנהטן", ונודע גם בזכות כתיבתו למחזות זמר מצליחים כמו "ג'רזי בויז".
מרשל ג'ייקוב בריקמן נולד ב-25 באוגוסט 1939 בריו דה ז'ניירו, ברזיל, להורים אמריקאים, פאולין ואברם בריקמן.
אביו היה מהגר יהודי שברח מפולין בזמן עליית הנאצים, ומשפחתו חזרה לארצות הברית בשנת 1943. בריקמן גדל בשכונת פלטבוש שבברוקלין, ניו יורק, שם גדל ולמד לנגן בבנג'ו, גיטרה ומנדולינה.
הוא למד בתיכון הטכני של ברוקלין ולאחר מכן באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, תחילה במטרה להיות רופא אך שינה את תחום לימודיו למוזיקה.
בשנת 1962 הצטרף להרכב הפולק The Tarriers, לאחר שהוזמן על ידי חברו לכיתה לשעבר, אריק וייסברג.
אלבום בנג'ו שהקליטו יחד שימש בהמשך כרוב הפסקול של הסרט "גברים במלכודת".
לאחר פירוק הלהקה בשנת 1965, בריקמן הצטרף ללהקת ה-New Journeymen לצד ג'ון ומישל פיליפס, שהמשיכו להקים את להקת "The Mamas & the Papas".
בריקמן עזב את ה-New Journeymen והחל לכתוב לטלוויזיה בשנות ה-60, עבור תוכניות כמו "מצלמה נסתרת", "The Tonight Show" ו-"The Dick Cavett Show".
בתקופה זו פגש את וודי אלן, וביחד כתבו שלושה תסריטים מצליחים: "ישנוני" (1973), "הרומן שלי עם אנני" (1977), שזכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ו"מנהטן" (1979).
בריקמן גם כתב וביים מספר סרטים במהלך שנות ה-80, ביניהם "סיימון", "חולה אהבה" ו"פרויקט מנהטן".
בשנות ה-90 השתתף בכתיבת התסריט לסרט "תעלומת רצח במנהטן" (1993), שהתבסס על רעיון קודם שלו ושל אלן.
בריקמן היה שותף לכתיבת הספר של המחזמר "ג'רזי בויז" יחד עם ריק אליס, שעסק בלהקת "ארבע העונות" וזכה להצלחה רבה.
ב-2009 שיתף פעולה עם אליס שוב בכתיבת הספר למחזמר "משפחת אדמס".
בריקמן פרסם יצירות סאטיריות רבות ב"ניו יורקר", כולל "Who's Who in the Cast" ו-"The Recipes of Chairman Mao".
בשנת 1973 נישא לנינה פיינברג, שהייתה מפיקת טלוויזיה וערכה את שלושת הסרטים שביים, ולזוג נולדו שתי בנות.
בריקמן התגורר במנהטן ונפטר ב-29 בנובמבר 2024 בגיל 85.
מרשה האנט הייתה שחקנית אמריקאית בעלת קריירה שנמשכה כמעט 80 שנה.
היא נכללה ברשימה השחורה של הוליווד על ידי מנהלי אולפני הקולנוע בשנות ה-50 של המאה ה-20, במהלך תקופת המקארתיזם.
במהלך תקופת הרשימה השחורה, האנט פעלה למען מטרות הומניטריות, במיוחד במאבק ברעב בעולם, ובשנותיה המאוחרות תמכה במקלטים לחסרי בית, קידמה זכויות לנישואים חד-מיניים, העלתה מודעות לשינוי אקלים, ופעלה למען שלום במדינות העולם השלישי.
מרשה האנט נולדה ב-17 באוקטובר 1917 בשיקגו, אילינוי, והייתה הצעירה מבין שתי בנות.
הוריה היו ארל האנט, עורך דין שלימים שימש כמנהל במנהל הביטוח הלאומי, ומינאבל האנט, מורה לקול ואורגנית.
אחותה הבכורה, מרג'ורי, שהייתה מורה, נפטרה ב-2002. מרסיה שינתה מאוחר יותר את שמה הפרטי למרשה.
משפחת האנט עברה לניו יורק כשהייתה צעירה, והיא החלה להופיע בהצגות בית ספר ובאירועי כנסייה.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון לבנות הוראס מאן ב-1934, בגיל 16.
הוריה של האנט רצו שתמשיך ללימודים אקדמיים, אך האנט, שלא הצליחה למצוא "אף מכללה או אוניברסיטה בארץ שבה ניתן להתמחות בדרמה לפני השנה השלישית", החלה לעבוד כדוגמנית בסוכנות ג'ון פאוורס ולמדה משחק בבית הספר של תיאודורה אירווין.
עד 1935 היא הייתה אחת הדוגמניות המרוויחות ביותר.
במאי 1935 היא תכננה ללמוד משחק בהאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בבריטניה.
ב-1941, האנט חתמה על חוזה עם MGM, שם נשארה במשך שש השנים הבאות.
במהלך הצילומים של פריחה באבק, הבמאי מרווין לרוי שיבח את האנט על יכולת המשחק הכנה והמרגשת שלה.
בתקופה זו כיכבה ב-21 סרטים, כולל העונש (1941) לצד ליונל ברימור, פנמה האטי (1942) לצד אן סות'רן ורד סקלטון, הדרמה המלחמתית טייס מספר 5 (1943), שבה גילמה את אהובתו של פרנשו טון, ועמק ההחלטה (1945).
ב-1944 היא דורגה במקום השביעי ברשימת "כוכבי המחר" של מציגי קולנוע.
היא עברה מבחן בד לגלם את מלאני המילטון בחלף עם הרוח (1939), ונאמר לה על ידי דייוויד או.
סלזניק שתגלם את התפקיד, אך עליה "לשמור זאת בסוד לעת עתה".
שלושה ימים לאחר מכן, הוכרז כי אוליביה דה הבילנד לוהקה לתפקיד.
ב-1944, היא הופיעה באיש לא יימלט, סרט שנחשב כיום לראשון שעסק בשואה.
היא גילמה את מריה פצ'ירקובסקי, הארוסה הפולנייה של קצין נאצי גרמני בשם וילהלם גרים.
ב-1945, הוזמנה האנט להצטרף למועצת המנהלים של גילדת שחקני המסך.
מוטרדת מפעולותיה של הוועדה לפעילות אנטי-אמריקאית (HCUA), האנט ובעלה, התסריטאי רוברט פרסנל הבן, הצטרפו להוועדה לתיקון הראשון ב-1947. על פי דיווח של NPR, במלאת לה 100 שנים, היא הייתה החברה האחרונה שנותרה בחיים בקבוצה זו.
ב-26 באוקטובר אותה שנה, בגיל 30, השתתפה האנט בתוכנית הרדיו Hollywood Fights Back, תוכנית עטורת כוכבים שנכתבה בחלקה על ידי בעלה, במחאה על פעולות ה-HCUA.
ב-1950, האנט הוכרזה כחשודה כקומוניסטית או תומכת קומוניזם (יחד עם 151 שחקנים, סופרים ובמאים נוספים) בפרסום האנטי-קומוניסטי ערוצים אדומים.
לאחר פרסום ערוצים אדומים ב-1950, העבודה של האנט ופרסנל התמעטה משמעותית.
ב-2012 אמרה האנט: "העיר הפנתה לנו עורף.
הייתי המומה, פגועה, מזועזעת מכך שהעיתונות יכולה להיות כל כך מוטה בדעות קדומות."
לאחר הכללתה ברשימה השחורה ב-1950, האנט מצאה עבודה בעיקר בטלוויזיה ולא בקולנוע.
היא הופיעה במספר מועט של סרטים במהלך שמונה השנים הבאות.
במהלך ריאיון ב-1995, האנט הצהירה כי היא מאמינה שהמפיק ריצ'רד ג'.
קולינס היה בין האחראים להכללתה ברשימה השחורה.
ב-1957, הקריירה שלה החלה להתאושש.
היא הופיעה בשישה סרטים במהלך שלוש השנים הבאות, לפני שהכריזה על פרישה חלקית ב-1960.
לאחר פרישתה החלקית ב-1960, האנט הופיעה בתפקידים קטנים בחמישה סרטים ובתוכניות טלוויזיה רבות, כולל פרק בסדרת הדרמה הרפואית נקודת שבירה.
ב-1962, היא הופיעה בפרק העונה התשיעית של אקדחים מעשנים בשם "התהילה והבוץ".
ב-1967, היא גילמה תפקיד ראשי כדודה ססיל של קייטי בפרק של שלושת בניי בשם "הדודה שבאה לארוחת ערב".
ב-1971, היא הופיעה בסרט ג'וני שב משדה הקרב שנכתב על ידי חבר הרשימה השחורה דלטון טרמבו, בתפקיד אמו של הדמות הראשית, אותה גילם טימותי בוטומס.
הסרט זכה בגרנד פרי בפסטיבל קאן 1971. ב-8 בפברואר 1988, היא הופיעה בסדרה מסע בין כוכבים: הדור הבא בפרק "עונה קצרה מדי" בתור אן ג'יימסון, אשתו של אדמירל שנטל תרופה להפחתת גיל.
ב-1997, היא גילמה את אתל ת'ייר בהפקה של חברת התיאטרון סנטה סוזנה של המחזה על הבריכה הזהובה.
האנט גילמה את אליזבת ליונס בסרט Chloe's Prayer משנת 2006. ב-2008, היא הופיעה בסרט נואר קצר, The Grand Inquisitor, בתור הייזל רידי, אלמנתו האפשרית של אחד הרוצחים הסדרתיים הידועים לשמצה באמריקה שטרם נתפס.
ב-2013, האנט הציגה קליפ לשיר שכתבה 40 שנה קודם לכן, "Here's to All Who Love", העוסק באהבה ובנישואים חד-מיניים.
השיר, שבוצע על ידי שחקן אורח מסדרת גלי, ביל א.
הוא הוצג בסרט התיעודי Marsha Hunt's Sweet Adversity, העוסק בחייה.
הסרט התיעודי הוקרן לראשונה בפסטיבלי הקולנוע הבין-לאומיים של פאלם ספרינגס וסנטה ברברה בינואר 2015.
בגיל 99, באפריל 2017, האנט הופיעה בפומבי בפסטיבל הסרטים היהודי של לוס אנג'לס 2017 כדי לכבד את הישגיו של השחקן אדוארד אסנר.
האנט נישאה לבמאי ג'רי הופר, עוזר ראש מחלקת העריכה בפרמאונט שלימים הפך לבמאי, ב-23 בנובמבר 1938. הם התגרשו ב-1943.
האנט נישאה לבעלה השני, התסריטאי ומפיק הרדיו רוברט פרסנל הבן ב-10 בפברואר 1946. האנט הייתה בהיריון וחולה מאוד במהלך צילומי אולם קרנגי.
ילדה הביולוגי היחיד, בת שנולדה פגה, נולדה ב-1 ביולי 1947 ומתה למחרת.
היא ובעלה השני הפכו מאוחר יותר להורים אומנים.
האנט התגוררה בשכונת שרמן אוקס בלוס אנג'לס, בבית שבבעלותה מאז 1946. היא נפטרה שם מסיבות טבעיות ב-7 בספטמבר 2022, בגיל 104.
מרשל הרף אפלוויט ג'וניור היה מייסדה ומנהיגה של הכת האמריקאית "שער גן עדן" ואחראי להתאבדות ההמונית של 38 מחבריה ב-1997, התאבדות ההמונית הגדולה ביותר על אדמת ארצות הברית.
כבחור צעיר, אפלווייט למד במספר אוניברסיטאות ושירת בצבא ארצות הברית.
הוא עבד באוניברסיטת סנט תומאס ביוסטון עד שהתפטר ממנה ב-1970, בעקבות משבר נפשי.
מות אביו שנה לאחר מכן הביא אותו לדיכאון חמור.
ב-1972, אפלווייט פיתח חברות קרובה עם אחות צעירה בשם בוני נטלס, השניים דנו בהרחבה במיסטיקה והגיעו למסקנה שהם שליחי אלוהיים.
השניים הפעילו חנות ספרים ומרכז הוראה לזמן קצר ולאחר מכן החלו לנסוע ברחבי ארצות הברית כדי להפיץ את רעיונותיהם, ללא הצלחה.
באוגוסט 1974, אפלווייט נעצר בגין אי החזרת רכב שכור וריצה מאסר של חצי שנה בכלא.
לאורך מאסרו שיכלל ופיתח את רעיוניותיו התאולוגיים, תוך שמירה על קשר קרוב עם נטלס.
לאחר שחרורו של אפלווייט, הוא ונטלס נסעו לקליפורניה ואורגון, ובסופו של דבר צברו קבוצת חסידים מסורים.
הם סיפרו לחסידה כי צפויות לבקר אותם חייזרים.
אפלווייט הצהיר בתחילה כי הוא ועוקביו יעלו פיזית לחללית, שם גופם יעבור טרנספורמציה אך מאוחר יותר הוא הסביר למאמיניו כי גופם הוא בסך הכל השק של נשמותיהם, אשר מאוחר יותר יוכנסו לגופים חדשים.
רעיונות אלה באו לידי ביטוי ברטוריקה שנלקחה מאסכטולוגיה נוצרית, מתנועת העידן החדש ותרבות הפופ האמריקאית.
בסוף שנות ה-70 קיבלה הכת כסף רב, בו השתמשה למימון דיור והוצאות אחרות.
ב-1985 נטלס נפטרה והותירה את אפלווייט מיואש.
ב-1996 הכת קיבלה מידע על התקרבות שביט הייל-בופ לכדור הארץ.
בשילוב עם אמונתם בתיאוריות קשר אודות חללית מסתורית שנמצאת מאחורי השביט, הסיקו חברי הכת כי השביט מהווה את האמצעי שייקח את נשמותיהם למסע לכוכב לכת אחר", בעקבות אמונה זו חברי הכת ביצעו התאבדות המונית באחוזה שכורה במרץ 1997.
מרשל הרף אפלווייט ג'וניור היה בנם של מרשל הף אפלווייט האב ולואיז (לבית וינפילד).
היו לו שלושה אחים ואחיות.
אביו של אפלווייט, היה כומר פרסביטריאני והקנה לילדיו חינוך דתי מאוד לאורך ילדותיהם.
כבחור צעיר אפילוויט היה פעיל במספר ארגוני סטודנטים.
הוא סיים לימודי תואר ראשון בפילוסופיה ב-1952 ולאחר מכן נרשם לסמינר פרסביטריאני כדי ללמוד תאולוגיה, בתקווה להפוך לכומר.
הוא נישא לבחורה בשם אן פירס בערך באותה תקופה ומאוחר יותר נולדו להם שני ילדים, מארק וליין.
כבר בתחילת לימודיו בסמינר, אפלווייט החליט לעזוב את לימודיו כדי לפתח קריירה במוזיקה והפך למנהל המוזיקלי של כנסייה פרסביטריאנית בצפון קרוליינה.
הוא היה זמר בריטון והעריץ מוזיקת ספיריטואלז ואת יצירותיו של גאורג פרידריך הנדל.
בשנת 1954 התגייס אפלווייט לצבא ארצות הברית ושירת באוסטריה ובניו מקסיקו.
הוא עזב את הצבא ב-1956 ונרשם לאוניברסיטת קולורדו בבולדר, שם השלים לימודי תואר שני במוזיקה.
אפלווייט עבר לניו יורק בניסיון כושל להתחיל קריירת שירה מקצועית לאחר שסיים את לימודיו בקולורדו.
לאחר מכן לימד באוניברסיטת אלבמה אך איבד את משרתו לאחר שניהל קשר מיני עם אחד מהסטודנטים.
הוא נפרד מאשתו כשנודע לה על הרומן ב-1965 והם התגרשו שלוש שנים לאחר מכן.
כאשר אפלווייט גילה להוריו שהוא הומוסקסואל, אביו דחה אותו.
בשנת 1965, אפלווייט עבר ליוסטון כדי לכהן כיו"ר המחלקה למוזיקה באוניברסיטת סנט תומאס.
תלמידיו ראו בו נואם מרתק ומלביש אופנתי.
הוא גם הפך לזמר פופולרי באזור ושימש כמנהל מקהלה של כנסייה אפיסקופלית והופיע לצד האופרה של יוסטון.
ביוסטון, אפלווייט היה הומוסקסואל מוצהר אך במקביל ניהל מערכת יחסים עם אישה צעירה והיה במערכת יחסים מורכבת וסוערת עם משפחתה.
הוא התפטר מאוניברסיטת סנט תומאס ב-1970 לאחר שטען כי הוא סובל מדיכאון ובעיות רגשיות אחרו אך הסיבה האמיתית הייתה ככל הנראה נבעה מרומן נוסף בין אפלווייט לסטודנט.
נשיא האוניברסיטה סיפר לימים כי אפלווייט היה נראה לעיתים קרובות מבולבל ולא מאורגן לקראת סוף העסקתו.
ב-1971, אפלווייט עבר לזמן קצר לניו מקסיקו, שם ניהל מעדנייה.
הוא היה פופולרי בקרב הלקוחות אך החליט לחזור לטקסס מאוחר יותר באותה שנה.
אביו של אפלווייט נפטר בערך באותה תקופה, דבר שהשפיע לרעה על מצבו הנפשי והחמיר את הדיכאון ממנו סבל.
חובותיו הצטברו והוא החל ללוות כסף מחבריו.
היכרות עם נטלס ומסעות ראשונים
ב-1972, אפלוויט פגש את בוני נטלס, אחות שהתעניינה בתאולוגיה, השניים הפכו במהרה לחברים קרובים.
מאוחר יותר אפלוויט טען כי הרגיש שהוא מכיר את נטלס הרבה זמן והגיע למסקנה שהם נפגשו ב"חיים קודמים".