tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשרד המרכזי לדיכוי סחר בבני אדם (OCRTEH);
המשרד המרכזי למלחמה בסחר ברכוש תרבותי (OCBC);
במשרד המרכזי לדיכוי סחר לא חוקי בסמים (OCRTIS);
המשרד המרכזי לדיכוי פשע כלכלי חמור (OCRGDF) שכולל גופים, כמו:
הגדוד הלאומי למחקר וחקירה (BRIFN)
הפלטפורמה לזיהוי נכסים פליליים (PIAC);
המשרד המרכזי למלחמה בפשע טכנולוגיות, תקשורת ומידע (OCLCTIC), הכולל בין השאר את:
היחידה המרכזית להונאה וזיוף (BCRCCP)
המשרד המרכזי למניעת זיוף מטבעות (OCRFM) שכולל את:
הגדוד המרכזי לדיכוי זיוף תעשייתי ואמנותי (BCRCIA);
המשרד המרכזי למניעת אלימות בבני אדם (OCRVP);
הגדוד הלאומי לחקירות כלכליות (BNEE);
הגדוד הלאומי למלחמה בפשע המאורגן בקורסיקה (BNLCOC);
השירות הבינמשרדי לסיוע טכני (SIAT)
אחראית למניעת טרור לאומי ובינלאומי, לרבות בתחומים כלכליים וכולל את:
החטיבה הלאומית לדיכוי הטרור הבינלאומי (OCRVP)
החטיבה הלאומית לדיכוי טרור בדלני
החטיבה הלאומית לתיעוד פלילי ותיאום טכני משטרתי
האגף לאסטרטגיה, הערכה ומשאבים (SDRES)
תת-מחלקה למלחמה בפשעי מחשב (SDLC), נוסדה ב-2014.
המין הנמלט הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1960 שצולם בשחור-לבן בבימוי של סידני לומט עם מרלון ברנדו, אנה מניאני וג'ואן וודוורד בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי טנסי ויליאמס ומיד רוברטס, והוא מבוסס על המחזה אורפאוס בשאול (Orpheus Descending) שהועלה בברודוויי ב-1957, והוא שכתוב של מחזה של ויליאמס בשם Battle of Angels משנת 1940 שלא הוצג.
הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בסן סבסטיאן, סידני לומט זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר וג'ואן וודוורד בפרס השחקנית הטובה ביותר.
ב-1990 הופק סרט טלוויזיה "אורפאוס בשאול" המבוסס על אותו מחזה, עם ונסה רדגרייב בתפקיד הראשי.
ולנטין ("ואל") קסבייר (מרלון ברנדו) הוא גיטריסט נווד שכינויו הוא "עור נחש" בשל המעיל מעור נחש שהוא לובש כל הזמן.
הוא מגורש מניו אורלינס לאחר שגרם למהומה ונזק באחד הבארים.
בליל גשם הוא מגיע לעיירה קטנה.
הוא דופק על דלתו של בית מואר ופותחת לו וי טאלבוט (מורין סטייפלטון), אשתו של השריף המקומי.
למרות שוואל הוא זר היא לא פוחדת ממנו, מציעה לו לינה ומראה לו את ציוריה.
השריף טאלבוט (רוברט ארמסטרונג) חוזר לביתו וגוער בה על שהכניסה זר לביתם.
ואל אומר לה שהוא מחפש עבודה והיא מביאה אותו לחנות הכלבו המנוהלת על ידי ליידי טוראנס (אנה מניאני).
ליידי נשואה לגייב טוראנס (ויקטור ג'ורי) שהוא זקן הסובל מסרטן מתקדם ושוכב כל הזמן מטופל על ידי אחות סיעודית.
ליידי מסכימה לאחר היסוס לקבל את ואל לעבודה כי היא נמשכת אליו.
בחנות מסתובבת גם קרול קוטרר (ג'ואן וודוורד), אלכוהוליסטית ונימפומנית, וכמו שאר הנשים היא נמשכת לוואל אך הוא דוחה אותה.
רק בפני ליידי הוא לא יכול לעמוד.
ליידי מספרת לוואל כי לאביה היה גן גדול ומסעדה, אך תושבי העיירה שרפו אותם לאחר שמכר אלכוהול לכושים ואביה נספה בשריפה.
ואל מכניס חיים חדשים לחייה של ליידי לאחר שמתברר לה שהיא בהריון מוואל.
החנות משגשגת והם בונים סמוך לה מגדנייה גדולה.
גייב חושד כל הזמן בכך שאשתו בוגדת בו עם ואל.
באחת מהמריבות ביניהם הוא מודה שהיה בין אלו ששרפו את הגן של אביה.
הוא ביחסים טובים עם השריף שגם הוא אינו סובל את ואל ונותן לו אולטימטום לעזוב את העיירה.
לפני הפתיחה שורף גייב את המגדנייה ויורה בליידי למוות.
ואל נכנס למגדנייה, אבל הכבאים שהוזעקו על ידי השריף מונעים ממנו בהוראתו לצאת משם על ידי זרמי מים עזים שהם מתיזים לעברו והוא נשרף.
קרול מסתובבת בין ההריסות, מוצאת את מעיל עור הנחש ואומרת כי "כל מין נמלט משאיר סימן לזה שאחריו".
המין היפה הוא סרט דרמה תקופתית רומנטית משנת 2004 בבימויו של ריצ'רד אייר.
התסריט של ג'פרי הטצ'ר אשר מבוסס על מחזהו בעל אותו השם, נכתב בהשראת דמותו של שחקן התיאטרון בן המאה ה-17, אדוארד קיינסטון, אשר סיפור חייו תועד בפירוט ביומניו של סר סמואל פפיס.
העלילה מתרחשת על רקע הרסטורציה האנגלית בתקופת שלטונו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה.
נד קיינסטון (בילי קרודופ) הוא אחד משחקני התיאטרון המובילים של תקופתו המפורסם בשל גילומן של דמויות נשיות ומזוהה במיוחד עם דמותה של דסדמונה ב"אותלו".
המלבישה הנאמנה שלו, מריה (קלייר דיינס), שואפת לשחק בתיאטרון לגיטימי אבל הדבר אסור בגלל חוק שנחקק על ידי הפוריטנים לפני הרסטורציה של בית סטיוארט.
במקום זאת, היא מופיעה בהפקות בפאב מקומי תחת שם בדוי - מרגרט יוז.
הופעותיה הלא חוקיות והרעיון של משחק נשים בציבור, מושך את תשומת הלב של סר צ'ארלס סדלי (ריצ'רד גריפית'ס), אשר מציע את חסותו כפטרון של האמנות.
בסופו של דבר, היא מוצגת ומופיעה בפני המלך צ'ארלס השני (רופרט אוורט).
באותו מעמד, נוכח גם קיינסטון, אשר הוזמן כחברו של הדוכס מבקינגהאם (מאהבו בחשאי).
למחרת, מריה מנסה להבחן לתיאטרון הרשמי של המנהל-שחקן תומאס בטרטון, אך קיינסטון טוען שהיא לא מספיק טובה, לועג לה ולרעיון הופעת נשים על הבמה.
נל גווין (זואי טאפר), שחקנית שאפתנית ופילגשו של צ'ארלס השני, שומעת בחשאי את דבריו של קיינסטון וכנקמה מפתה את המלך להוציא צו האוסר על גברים לשחק תפקידי נשים בתיאטרון.
הדבר מוביל לפרץ של הופעת שחקניות בתפקידי נשים בתיאטראות ולפיטוריו של קיינסטון המתקשה לגלם תפקיד גברי.
קיינסטון, שעבר דרך ארוכה והכשרה מאומצת כדי לשחק תפקידים נשיים, מנסה להתנחם אצל מאהבו, ג'ורג' וילרס, דוכס בקינגהאם (בן צ'פלין), אך זה האחרון מודיע על אירוסיו ומבהיר לנד שהוא לא הומוסקסקואל וכי נמשך רק לדמותו הנשית של קיינסטון.
קיינסטון מאבד את מעמדו בחברה הלונדונית כאשר בנוסף לאיבוד משרתו, נפוצות שמועות גם על יחסיו עם דוכס בקינגהאם.
הוא מדרדר להופעות גסות כזמר דראג קווין במסבאות מפוקפקות, בעוד הקריירה של מריה משגשגת.
מריה, שמאוהבת בקיינסטון על אף זהותו המינית המעורפלת, מנסה לשקם אותו.
הוא טוען שאין יופי בתפקידי גברים וכי הפספוס שלו בתפקיד דסדמונה היה בביצוע סצנת המוות כי לא יכל לתת ליופי למות.
היא מסבירה לו כי אישה הייתה נלחמת ולא מקבלת את המוות בהכנעה.
היא עוזרת לו להתאמן בגילום דמות גברית כדי שיוכל לשוב לשחק.
כאשר נקראת מריה לשחק לראשונה את דסדמונה ב"אותלו" במסגרת הופעה בפני המלך, היא נכנסת לפאניקה וחבריה מפצירים בקיינסטון לאמן אותה.
קיינסטון משנה את קצב חילופי הדברים במחזה וגורם לדרמטיות.
רגע לפני ההופעה, הוא מבקש להחליף את בטרטון בתפקיד "המורי" (אותלו).
כאשר ההצגה מגיעה לסצנת המוות, קיינסטון חונק את מריה בצורה אכזרית והיא נשארת מעולפת למספר דקות על הבמה.
קיינסטון והשחקנים האחרים ממשיכים לשחק תוך כדי מחשבה שהוא באמת הרג אותה ונותנים הופעה מצוינת.
בסופו של דבר, מריה קמה ומשתחווה לקהל ולמלך שמריעים לה ולקיינסטון בתשואות על משחק יוצא דופן.
המלך מבטל את הצו ומתיר לכולם לשחק בכל התפקידים.
בילי קרודופ בתפקיד נד קיינסטון
קלייר דיינס בתפקיד מריה / מרגרט יוז
טום וילקינסון בתפקיד תומאס בטרטון
רופרט אוורט, בתפקיד צ'ארלס השני, מלך אנגליה
זואי טאפר בתפקיד נל גווין, פילגשו של המלך
ריצ'רד גריפית'ס בתפקיד סר צ'ארלס סדלי
יו בונוויל בתפקיד סמיואל פיפס
בן צ'פלין, בתפקיד ג'ורג' וילרס, דוכס בקינגהאם ה-2.
אדוארד פוקס בתפקיד סר אדוארד הייד, רוזן קלרנדון ה-1
אליס איב בתפקיד גברת פריין
סטיבן מרקוס, בתפקיד תומאס קוקרל
טום הולנדר בתפקיד סר פיטר ללי
אמנם הסרט מתבסס על עובדה היסטורית – שחקנית התיאטרון האנגלית הראשונה, ששמה לא ידוע, שיחקה את דסדמונה – אך מופיעים בו גם מספר אי דיוקים היסטוריים.
נל גווין מוצגת בתור פילגשו של המלך, אשר לאחר מכן הופכת להיות שחקנית, אך במציאות היא כבר הייתה אשת תיאטרון ידועה, כאשר צ'ארלס השני פגש אותה.
הסצנה שבה מריה וקינסטון משחקים בסגנון נטורליסטי היא אנכרוניסטית, שכן זרם אמנותי זה לא פותח עד המאה ה-19.
הסצנות צולמו בקולג' הצי המלכותי בגריניץ' ובאולפני שפרטון בסארי.
על פי הערותיו של המעצב האמנותי ג'ים קליי על גרסת ה-DVD של הסרט, עקב מיעוטה שלארכיטקטורה מתקופת הרסטורציה בלונדון והתיעוד המינימלי של התקופה, הוא נדרש להשתמש בדמיון שלו ביצירת מבנים וסמטאות.
התלבושות עוצבו על ידי טים הטלי.
12 גופים שונים היו מעורבים בייצורן, כולל הלהקה השייקספירית המלכותית והתיאטרון המלכותי הלאומי.
בכורת הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים טרייבקה במאי 2004, לפני היציאה לאקרנים בבריטניה.
הסרט הוצג אף בפסטיבל הסרטים של דוביל, בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו ובפסטיבל הקולנוע הבריטי של דינאר, לפני הגעתו למסכים של בתי הקולנוע בניו-יורק.
ברולינג סטון, נתן פיטר טרוורס לסרט דירוג של שלושה כוכבים מתוך ארבעה אפשריים וכינה אותו: "כיף וולגרי.
משחק החלפת התפקידים בין המינים מדגיש תקופה זו ונותן לה חיים כאן ועכשיו."
בסן פרנסיסקו כרוניקל, כתבה קרלה מאייר : "הסרט אמנם בקושי מתאים לקרודופ, שהופעתו מראה שהוא עצמו היה מבולבל אם זו קומדיה או דרמה אך מראהו מלוטש צבעי החום-אדמדם מענג את העין ובמיטבו, הסרט מצליח ללכוד את המתח וה"חשמל" של אחורי הקלעים בתיאטרון.
המין היפה יכול להיחשב כיצירת בת של שייקספיר מאוהב, וגם זה בעצמו, למרבה הצער, לוקה בחוסר חינניות ורוח המנוגדת לטבעו של מי שהוא אמור לייצג"
הסרט זכה בפרס הקהל לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של קיימברידג', תויג על ידי המועצה הארצית של הביקורת על מצוינות בתחום הקולנוע וכונה הסרט הנצפה ביותר של השנה על ידי חברת מבקרי הקולנוע של פיניקס.
המינהל הלאומי למלחמה בשחיתות (ברומנית: Direcţia Naţională Anticorupţie; בראשי תיבות: DNA), לשעבר, משרד התביעה למלחמה בשחיתות (ברומנית: Parchetul Naţional Anticorupţie) היא סוכנות ממשלתית ברומניה שמטרתה למנוע, לחקור ולהעמיד לדין עברייני שחיתות.
המינהל עוסק במאבק בשחיתות הציבורית ובסמכותו לחקור את כל פקידי הממשלה והבכירים בממשל הרומני.
הסוכנות הוקמה בשנת 2002 על ידי פקודת החירום מס' 43/2002 של ממשלת רומניה.
הוא נקרא בתחילה בשם "המשרד הלאומי למלחמה בשחיתות" (Parchetul Național Anticorupție) ומאוקטובר 2005 עד מרץ 2006 נקרא בשם "המחלקה הלאומית למלחמה בשחיתות", שניהם פעלו כארגונים אוטונומיים בעלי קשר ל.
מודל הפעילות של הארגון שאב את השראתו מגופים מקבילים בספרד, נורווגיה ובלגיה.
המינהל מנוהל על ידי ראש הארגון ולצידו תובע ו-2 סגנים, שמוצעים כמועמדים מטעם שר וממונים על ידי נשיא רומניה.
החל משנת 2013, המינהל חקר בהצלחה אלפי מקרים של שחיתות לאורך כל הקשת הפוליטית ונחשב לאחד הגופים האמינים בממשל הרומני.
המינהל הלאומי למודיעין צבאי אסטרטגי (בספרדית: Dirección Nacional de Inteligencia Estratégica Militar, בראשי תיבות DNIEM) הוא גוף ממשלתי בארגנטינה הפועל כסוכנות הביון הצבאית וכחלק ממערך הביון הלאומי, שנוצר בשנת 2001 בהתאם לחוק הרפורמה במודיעין מספר 25.520. מבחינה מבנית הגוף כפוף למשרד ההגנה.
המנהל הנוכחי הוא גוסטבו סיביליה המחליף בתפקיד את קרלוס אניבל אגילר (Carlos Aníbal Aguilar), שמונה בצו נשיאותי D 1624/2005. בשנת 2010 שאת ההגנה נילדה גארה נאלצה לקבל את התפטרותו של אגילר.
בשנת 2012 בעקבות שערוריית העיכוב של הפריגטה ARA Libertad (Q-2) בגאנה, ראש המודיעין הצבאי, לורדס פואנטה אוליברה, התפטרה מתפקידה.
המשימה העיקרית שלו היא לייצר מודיעין אסטרטגי צבאי וניתוח מודיעין.
על שירותי המודיעין של צבא ארגנטינה מוטלת העבודה של הפקת מודיעין אסטרטגי, מבצעי וטקטי לצורך תכנון פעולות צבאיות, כמו גם גיבוש תוכנית המודיעין האסטרטגית-לאומית.
המינהל הלאומי למודיעין (בספרדית: Dirección Nacional de Inteligencia, או DINI) היא סוכנות הביון של פרו.
הסוכנות אחראית לאיסוף מודיעין צבאי, מודיעין משטרתי וסיכול ריגול.
ב-27 בינואר 1960, שירות המודיעין הלאומי הוקם כשירות הביון והביטחון בפרו.
בעקבות השערוריות שלוו את השירות בתקופת נשיאותו של אלברטו פוג'ימורי, השירות פורק בנובמבר 2000. ב-4 בינואר 2006, הוקם המינהל הלאומי למודיעין (DINI).
על פי הסיפור המקראי של בריאת העולם, המים העליונים (בלשון המקרא: המים אשר מעל לרקיע) הם מים שנמצאים מעל לרקיע, והובדלו על ידי אלוהים מ"המים התחתונים" ביום השני מששת ימי בראשית.
בתורה לא נאמר למה משמשים המים העליונים, אולם בחז"ל ישנן דעות שהגשם מגיע ממים אלו.
גם בבבל הקדומה האמינו שמעל הרקיע קיים מאגר מים שממנו יורד הגשם.
בסיפור הבריאה המקראי מתואר כי הרקיע נברא כדי להבדיל בין המים העליונים למים התחתונים:
תיאור הפרדת המים הוא המשך לתיאור המקראי שלפיו ביום הראשון של הבריאה היה העולם מכוסה כולו במים ורק 'רוח אלוהים' ריחפה מעליהם.
ביום השני הופרדו חלק מהמים על ידי הרקיע שנברא בתוכם, וביום השלישי נאספו המים שנשארו למטה אל הים.
המים העליונים נזכרים גם בספר תהילים , וכן לפי חלק מהפרשנים בפסוק .
לשיטה אחת בחז"ל המים העליונים נסמכים על הרקיע כפשוטו של מקרא, גם אנשי דור הפלגה מתוארים בחז"ל כמי שהאמינו שהמים העליונים ייפלו בהיעדר רקיע, לפי שיטה זו מתפרשת המילה שמיים – שא מים, על שם שהם נושאים את המים העליונים.
לשיטה אחרת בחז"ל יש מרחק בין המים העליונים לבין הרקיע והם תלויים ועומדים מעל הרקיע ב'גזירת מלך'.
מחלוקת נוספת ישנה בחז"ל, האם מקור הגשם הוא מהמים העליונים, או ממי האוקיינוס.
המים העליונים מתוארים בחז"ל כזכרים והתחתונים כנקבות.
בקרב פרשני המקרא מספר גישות להבנת מהותם של "המים העליונים":
בשם רס"ג כתבו כי הוא מפרש את המקרא כפשוטו, לדבריו ישנו גוף כדורי בחלל אוויר העולם שמעליו נמצאים המים העליונים, אך בני האדם אינם מרגישים בהם.
הרמב"ם כתב שהמים העליונים שונים במהותם מהמים התחתונים ואינם מים רגילים, וההבדלה בין מים למים לא הייתה רק במקומם אלא בטבעם.
האברבנאל ביאר שלדבריו החלק התחתון של האוויר הוא הרקיע וחלק האוויר שמעליו הוא המים העליונים ששם נולד הגשם.
המים התחתונים הם מים בפועל והמים העליונים הם מים "בכח".
פירוש זה מבוסס על שיטת אריסטו בספרו אותות השמים שחילק את האוויר לשלושה חלקים.
הרב יצחק בן יוסף הישראלי כתב שהמים העליונים הם כינוי ל"עצם השמים וכל צבאם", והמים התחתונים הם "גופים השפלים ההווים והנפסדים".
הרב יצחק אברבנאל כתב שהמים העליונים הם השמים העליונים, והתורה העלימה את הש' כדי להעלים את מהות המים העליונים.
הרב אליעזר אשכנזי כתב שהרקיע הוא הארץ, המים התחתונים הם מי התהום, (וכמו שנאמר "לְרֹקַע הָאָרֶץ עַל הַמָּיִם") והמים העליונים הם מי הימים והנהרות הנראים לעין.
לדבריו פירוש הכתוב "וַיִּקְרָא אֱלֹהִים לָרָקִיעַ שָׁמָיִם" הוא שהבורא החליף את שמו של הרקיע העליון ל"שמים" כדי להבדיל את שמו מהרקיעה התחתונה שהיא הארץ.
הרלב"ג כתב שהמים העליונים הם כינוי ל"גשם בלתי שומר תמונתו" שנמצא בין הגלגלים.
הרמב"ן כתב ש"העניין הוא מסתרי התורה...
והפירוש אסור ליודעיו וכל שכן אלינו".
פרשנות מודרנית מזהה את המים העליונים עם המים שמחוץ לכדור הארץ .
בספרי הקבלה היהודית קיימת הקבלה בין המים העליונים והתחתונים למושגים הקבליים "מיין דוכרין" ו"מיין נוקבין" (מארמית: מים זכרים ומים נקבות), הרקיע מקביל לספירת יסוד שמבדילה ביניהם.
בכל זיווג, הנקבה שלמטה מעלה מיין נוקבין ומעוררת את הזכר להמשיך מיין דוכרין.
המין החזק הוא סרט ביוגרפי אמריקני מסוג דרמה משפטית משנת 2018, המבוסס על חייה ותיקיה הראשונים של שופטת בית המשפט העליון רות ביידר גינסבורג.
הסרט בבימויה של מימי לדר, נכתב על ידי דניאל סטיפלמן.
מככבים בו בתפקידים הראשיים: פליסיטי ג'ונס בתפקיד גינסבורג, יחד עם ארמי האמר, ג'סטין ת'רו, ג'ק ריינור וקיילי ספייני.
בתפקידי משנה: סם ווטרסטון וקתי בייטס.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט הייתה בפסטיבל AFI - מכון הסרטים האמריקאי ב־8 בנובמבר 2018, והוא יצא לבתי הקולנוע בארצות הברית ב־25 בדצמבר 2018, בהפצתה של חברת Focus Features.
הסרט זכה לביקורות חיוביות בדרך כלל מהמבקרים, שהכירו בסרט כ"סרט קלוקל מעט עם כוונות טובות מאוד", ושיבחו את ביצועי המשחק של פליסיטי ג'ונס.
רות ביידר גינסבורג היא סטודנטית שנה א' בבית הספר למשפטים בהרווארד.
כאשר מתגלה כי בעלה מרטין גינסבורג, סטודנט שנה ב' באותה התוכנית, חולה בסרטן, רות משתתפת גם בשיעורים שלו בנוסף לשלה, רושמת הערות ומתמללת הרצאות תוך כדי טיפול במרטין החולה ובביתם הפעוטה ג'יין.
שנתיים אחר כך מרטין, שמחלת הסרטן שלו מוגדרת בהפוגה, נשכר על ידי משרד עורכי-דין בניו יורק.
רות עותרת לארווין גריסוולד, דיקן בית הספר למשפטים בהרווארד, כדי לאפשר לה לסיים את התואר במשפטים בהרווארד בכך שתיקח שיעורי השלמה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק, אך הוא מתעקש להמשיך לדבוק במה שהיה אותה תקופה המדיניות של אוניברסיטת הרווארד ומסרב לבקשתה, ולכן היא עוברת לאוניברסיטת קולומביה.
אף על פי שסיימה את לימודיה כראשונה בכיתה שלה, היא לא מצליחה למצוא משרה באף משרד עורכי דין, מכיוון שהחברות אליהן היא פונה מסרבות להעסיק אישה.
היא לוקחת עבודה כמרצה מן המניין בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ראטגרס, ומלמדת "החוק ואפליה בין המינים".
בשנת 1970 מביא מרטין לידיעתה של רות את המקרה של מוריץ נגד נציבות המיסים, תיק בדיני מיסים.
צ'ארלס מוריץ הוא גבר המתגורר בדנוור שנאלץ להעסיק אחות שתעזור לו לטפל באמו המזדקנת כדי שהוא עצמו יוכל להמשיך לעבוד.
למוריץ נשללה האפשרות של ניכוי מס עבור הטיפול הסיעודי מכיוון שבאותה עת סעיף 214 לחוק ההכנסות הפנימיות הגביל את הניכוי באופן ספציפי ל"אישה, אלמנה או גרושה, או בעל שאשתו נכה או דיירת במוסד".
בית המשפט קבע כי מוריץ, רווק שמעולם לא התחתן, לא היה זכאי לניכוי.
רות רואה במקרה זה הזדמנות להתחיל לאתגר את החוקים הרבים שנחקקו במהלך השנים המניחים שהגברים יעבדו כדי לספק את הצרכים הכלכליים של המשפחה, והנשים יישארו בבית ויטפלו בבעל ובילדים.
היא מאמינה שאם ניתן לקבוע פסק דין תקדימי לפיו גבר מופלה באופן בלתי הוגן על בסיס מינו, ניתן יהיה בעתיד להזכיר את התקדים הזה גם בתיקים המאתגרים חוקים המפלים נשים והיא סבורה כי לבית המשפט לערעורים, המורכב כולו משופטים גברים, יהיה קל יותר להזדהות עם מערער גבר.
רות נפגשת עם מל וולף ממחלקת ה-ACLU (האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות) כדי לנסות לגייס את עזרתו, אך הוא מסרב לבקשתה.
רות טסה לדנוור כדי להיפגש עם מוריץ עצמו, שמסכים לתת לגינזבורגים ול-ACLU לייצג אותו פרו בונו לאחר שרות משכנעת אותו שלמשפט הזה יכולה להיות בעתיד תועלת למיליוני אנשים.
רות נפגשת עם עורכת הדין דורותי קניון ומנסה לרתום אותה לעניין אך בתחילה קניון מתייחסת בקרירות לרעיון.
לאחר שהיא קוראת את טיוטת התקציר, קניון נפגשת עם וולף במשרדו ומשכנעת אותו לקחת את התיק.
וולף ובני הזוג גינזבורג מגישים ערעור על הסירוב שקיבל מוריץ לבית הדין לערעורים.
פרקליט משרד המשפטים ג'יימס ה.
בוזארט מבקש להיות הסנגור הראשי של ההגנה.
הוא מבצע חיפוש ממוחשב כדי למצוא את כל סעיפי החוק האמריקאי העוסקים במגדר.
ההגנה שלו תטען שאם סעיף 214 ייפסק כבלתי חוקתי, זה יפתח את הדלת ויאתגר את כל החוקים המגדריים של אמריקה.
רות, שאין לה ניסיון באולם בית המשפט, מתקשה להצליח בדיון בבית המשפט.
וולף משכנע אותה לתת למרטין להוביל את הטיעון בנוגע לחוק המס, כאשר רות עולה אחריו עם הטיעונים העולים מהתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
הממשלה מציעה למוריץ הסדר של דולר אחד.
רות מציגה הצעה נגדית: הממשלה תשלם למוריץ את הסכום שאמורים היו לנכות לו, וגם תצהיר כי מוריץ לא עשה שום דבר רע, וגם תתעד ברשומות כי החלק המבוסס על מגדר בסעיף 214 אינו חוקתי.
הממשלה דוחה את ההצעה הזו בגלל יסוד החוקתיות.
בשלב הדיון בעל-פה בבית הדין לערעורים, מרטין לוקח יותר מהזמן הקצוב של הצוות שלהם מכפי שהתכוון.
רות עצבנית אך מעלה כמה טיעוני-מפתח מרכזיים, ושומרת ארבע דקות מזמנה לשלב הסתירה.
בוזארט ממסגר את טיעוני הצד שלו כ"מגינים על אורח החיים האמריקני", ומרמז כי הגינזבורגים ו-ACLU רוצים "שינוי חברתי קיצוני" ואולי מוריץ "פשוט לא רוצה לשלם את המיסים שלו".
בשלב הסתירה, רות הרבה יותר בטוחה בעצמה.
היא טוענת שתפקידים חברתיים שהיו קיימים לפני מאה שנה, או אפילו לפני עשרים שנה, כבר אינם עוד רלוונטיים.
היא לא מבקשת מבית המשפט לשנות את החברה, אלא לשמור על החוק מעודכן בהתאם לשינויים החברתיים שכבר התרחשו.
להתנגדותה של שופטת כי החוקה אינה מכילה את המילה "אישה", רות מגיבה נמרצות כי החוקה גם אינה מכילה את המילה "חירות" .
מחוץ לבית המשפט, בטרם ניתן השיפוט הסופי, וולף, מוריץ והגינזבורגים חוגגים את זה, שגם אם ינצחו וגם אם יפסידו, רות מצאה סוף סוף את קולה כעורכת דין.
הכותרות שעולות בסצנת הסיום של הסרט מצביעות על כך שבית הדין לערעורים פסק פה אחד לטובתו של מוריץ.
רות המשיכה בתחום וייסדה את פרויקט זכויות הנשים ב-ACLU, ששלל רבים מהחוקים המבוססים על מגדר שזיהה בוזארט, ובשנת 1993 הצביע הסנאט ברוב של 96 על 3 כדי שגינצבורג תהפוך לשופטת של בית המשפט העליון בארצות הברית.
בסצנת הסיום מצולמת רות גינזבורג האמיתית שעולה במדרגות בניין בית המשפט העליון.
קורט הפיק את הסרט באמצעות חברת Participant Media.
ב־18 ביולי 2017, מגזין Deadline Hollywood דיווח כי הסרט יבוים על ידי מימי לדר.
ההפקה החלה בסוף 2017 במונטריאול, וצוות השחקנים אויש סופית באוקטובר גם על ידי ג'סטין ת'רו, קתי בייטס, סם ווטרסטון, ג'ק ריינור, סטיבן רוט וקיילי ספייני, עם תחילת הצילומים.
התסריט נכתב בידי דניאל סטיפלמן, אחיינה של גינזבורג.
הוא נכלל ברשימת ה-blacklist לשנת 2014 לתסריטים הטובים ביותר שלא הופקו במהלך השנה.
שמה של נטלי פורטמן נקשר בעבר למשחק בתפקיד גינזבורג.
ב־18 ביולי 2017, "דדליין" דווח שג'ונס תשחק בתפקיד גינזבורג בסרט.
ב־7 בספטמבר 2017 לוהק האמר לגלם את בעלה של רות מרטין.
את הקאסט השלימו ג'סטין ת'רו, קתי בייטס, סם ווטרסטון, ג'ק ריינור, סטיבן רוט וקיילי ספייני, שהצטרפו באוקטובר עם תחילת הצילומים.
באפריל 2018 הוכרז כי גינזבורג תופיע בתפקיד קטן.
הסרט אמור היה לצאת לאקרנים על ידי חברת פוקוס ב־9 בנובמבר 2018, אך היציאה הרחבה לאקרנים נדחתה ל־11 בינואר 2019, והפצה מוגבלת שלו בקולנועים החלה ב-25 בדצמבר 2018. הקרנת הבכורה העולמית של הסרט הייתה בפסטיבל של מכון הסרטים האמריקאי ב-8 בנובמבר 2018.
הטריילר הראשון לסרט עלה לראשונה ב־16 ביולי 2018. הטריילר ספג ביקורות בגלל סצנה בה נראית גינזבורג אומרת לשופט כי המילה "חירות" אינה מופיעה בחוקת ארצות הברית ; המילה מופיעה בתיקון הראשון לחוקה.
התסריטאי דניאל שטיפלמן, בתגובה לביקורות, הצהיר כי מטרת הדיאלוג הייתה להראות שהחוקה, כמו המדינה בכללותה, תמיד הייתה פתוחה לשיפורים.
ב־21 בספטמבר 2018, הקליטה הזמרת קשה את השיר "כאן בא השינוי" כסינגל עצמאי, אולם הוא לא נכלל בפסקול הסרט.
המין החזק גרף הכנסות בסך 24.6 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, ו-13.2 מיליון דולר בארצות אחרות, בסכום כולל של 37.9 מיליון דולר.
הסרט גרף 442,000 מיליון דולר "מוצקים" מהקרנות ב-33 תיאטראות ביום הקרנות הבכורה של הסרט בקולנועים, 25 בדצמבר.
זה המשיך להכנסות ברוטו של 690 אלף דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו, ולסכום כולל של 1.5 מיליון דולר במהלך ששת הימים הראשונים בו הוקרן בקולנועים.
בסוף השבוע של ה-11–13 בינואר, סוף השבוע הראשון בו יצא הסרט לקולנועים בתפוצה רחבה, הרוויח הסרט 6.2 מיליון דולר מ-1,923 תיאטראות, וסיים במקום השישי בקופות.
בסוף השבוע השני ליציאתו, ההכנסות מההקרנות ירדו ב-35%, ל-4 מיליון דולר, וסיים במקום העשירי.
קהלים שנדגמו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון ממוצע של "A" בסולם של +F-A, ובשירות מחקר הסרטים "PostTrak" דווח כי צופי הקולנוע העניקו לסרט ציון חיובי כולל של 94% וכ-62% נתנו לסרט "המלצה מוחלטת".
הנרטיבים ההיסטוריים הם במיטבם כאשר הם מגיעים לעורר שיאים של סקרנות וגם מספקים אותה...".
בעיתון הארץ כתב אורי קליין: "(...) "המין החזק" הוא ביוגרפיה קולנועית חסרת השראה המבקשת לעורר השראה דרך דמותה מעוררת ההשראה של גינסבורג.
הוא לא מצליח לעשות זאת.
אפשר לצפות בסרט בעניין מסוים הן בשל הדמות שניצבת במרכזו והן בשל תיאור הנפתולים המשפטיים שליוו את המשפט הראשון שהיא הייתה מעורבת בו.
אך הסרט בכללותו אינו מצליח להעביר את ייחודיותה האישיותית של האשה הזעירה הזאת, שגובהה הוא מעט יותר ממטר וחצי.
גינסבורג העולה מתוך הסרט היא אשה רצינית, נחושה ואמיצה, אבל איפה השובבנות שאפיינה אותה כל חייה?
האם סטיפלמן ולדר סברו ששובבנות עלולה לפגוע בדימוי של גינסבורג שהם ביקשו לעצב בסרט ולהחליש את המסר הפמיניסטי־ההיסטורי?".
בטיימאאוט כתבה מבקרת הקולנוע יעל שוב כי הסרט "מתעורר לחיים דווקא כשגינסבורג לוקחת על עצמה לטפל בתיק משמים למדי של גבר שבקשתו להחזר מיסים נדחתה בשל היותו רווק.
(...) מבחינה קולנועית הסרט שווה לערך בוויקיפדיה, רק עם פחות פרטים.
המסר הפחות משומש שעולה ממנו הוא שמאחורי כל פמיניסטית מצליחה (במקרה שהיא נשואה) עומד גבר חתיך שמוכן להניח את האגו שלו בצד וללבוש סינר כשצריך.
זה ממש חיובי ונחמד וחבל שבין ג'ונס והאמר אין כימיה ניכרת לעין.
בפעם היחידה שהם נכנסים למיטה המצלמה בורחת הצידה, כמו בסרטים של פעם, לפני השינויים הרדיקליים המדוברים".
המינה ליזה הוא רומן קצר מאת אורלי קסטל-בלום המתאר את מסעה של מינה, המספרת, עקרת בית מהרצליה, וקרובת משפחתה, פלורה, לעולם פנטסטי שנבנה באמצעות כישרון הכתיבה של מינה.
הרומן יצא לאור בשנת 1995 בסדרת "כותרים" של כתר הוצאה לאור.
בחלקו הראשון, 'אקספוזיציה', מוצגות הדמויות מנקודת מבטה של מינה: עובד, בעלה, המפרנס העיקרי של הבית.
שלושת ילדיה, שלהם היא דואגת במסירות ופלורה, קרובת משפחה של עובד, שניזונה מאכילת התסריטים שמינה כתבה בעברה ושמרה במגירה.
כאשר היא מחליטה להתעמת איתה בנוגע לגילוי זה היא חושפת את האמת, פלורה אוכלת יצירות כתובות למחייתה, ותסריטיה של מינה הם הטובים ביותר עבורה.
מינה מסרבת לשתף פעולה עם הסיפור המופרך שמספרת לה קרובתה, אך הנזק שנגרם לפלורה כיוון שאינה אוכלת משפיע על המשפחה לרעה.
בחלקו השני של הספר, 'המסע', פלורה חושדת שאהובה, מפקד משטרת השנים, נמצא בסכנה ולכן היא מחליטה לצאת לעולם בו הוא נמצא כדי להציל אותו.
פלורה מחליטה לצאת למסע בעולם פנטסטי וקובעת שמינה תצטרף אליה על מנת לספק לה מזון (כלומר תסריטים) במהלכו.
הממד אליו הן מגיעות הוא ממד זמן בלתי מוגדר.
העולם הזה מורכב משניות אכזריות ושניות טובות, מאזור שהוא ההפרש בין המציאות לאשליה וההפרש בין האשליה למציאות, וממשטרת השנים שאחראית על סדר הזמנים ועל התנהלותו התקינה של הזמן בעולם.
האנשים ממשטרת השנים ניזונים מאכילת תסריטים.
המסע בעולם הזה מוביל את פלורה ומינה בין אזורי זמן שונים, בהם הן מתמודדות עם אגם של 'שטויות במיץ עגבניות' שמעכב אותן בדרכן, נהג אוטובוס שרוצה לקחת את חייהן, וארוחה רבת משתתפים בה מינה בודה את משמעות שמה והקשרו לציור המפורסם של לאונרדו דה וינצ'י - "המונה ליזה".
באותה ארוחה היא מגלה את דמותן של הנשים במרחב הזמן הזה - התסריטאיות.
התסריטאיות אינן כותבות מבחירה, אלא הן כלואות בתפקיד זה של כתיבת תסריטים ומנסות להוביל מחאה לשחרורן.
פלורה ומינה מתפצלות כאשר פלורה הולכת להלווייתו של אהובה, מפקד משטרת השנים, שנרצח על ידי הסגן שלו, ומינה מנסה להשיגה.
במפגשן פלורה מזהירה את מינה ומבקשת ממנה לברוח.
מינה מגלה שכתיבת התסריט האולטימטיבי תוביל לחנק של קוראיו, ובכך התסריטאיות יוכלו לנצח את אנשי הממד שמשעבדים אותן ואוכלים את כתביהן.
מינה, בעל-כורחה, מצטרפת למועדון התסריטאיות וצריכה גם היא להיענות לדרישות של כתיבת התסריטים.
היא בורחת ומגיעה למסיבת מינויו של סגן מפקד משטרת השנים.
שם היא פוגשת את פלורה.
בטקס ההחלפה אמורה להתרחש טרגדיה שבה הוא ישקה את פלורה בתמצית תסריטים שתשנה את חייה ולאחר מכן יהרוג את כל התסריטאיות.
פלורה אוסרת עליה להציל את התסריטאיות, אך מינה מצליחה לעצור את סגן המפקד ולהציל אותן.
לאחר מכן, מינה ופלורה שבות לביתן.
בחלק השלישי והקצר ביותר, 'השיבה הביתה' מינה חוזרת לשגרה ובוחנת מחדש את נוף חייה היומיומי.
היא חוזרת לתפקידה כעקרת בית הדואגת לילדיה: "צ'יפס לזאת, גזירות לזה, ריצ'רץ' לזה, ולסדר ולסדר ולסדר".
עובד כועס עליה על שהמרתה את פיה של פלורה והצילה את התסריטאיות.
הוא יוצא מהבית ל"כמה שעות טובות" ובהיעדרו פלורה מגלה למינה שהיה מעורב בעסקים מפוקפקים, שקע בחובות ואלו הובילו לחיסולו.
פלורה נפטרת, עובד שב לביתו (מתברר שלא חוסל) ומינה מאחלת לעצמה חיים רגועים ושלווים בחיק משפחתה.
מינה היא עקרת בית מהרצליה, בת 38, נשואה לעובד ואם לשלושה ילדים (בת 12, בן 7 ובן 3).
עסקה בכתיבת תסריטים כתחביב, אותו זנחה לטובת הטיפול והדאגה לסובביה.
כך, למשל, היא מתארת את פעילותה: "אחרי שסיימתי להטעין את מדיח הכלים בתחמושת שלו, ואחרי שניקיתי את השולחן ואת מה שנפל מתחת לו, זחלתי ואספתי את מה שהיה, וניגבתי את הרצפה, והכנסתי את הסירים החמימים למקרר, וגם התכופפתי באותה הזדמנות וסידרתי את המקרר, וזרקתי החוצה גבינת קממבר שהשחירה ..."
מינה מופתעת לגלות שפלורה ניזונה מאכילת ניירות, אך עובד ידע על כך עוד לפני שפלורה באה להתגורר אתם.
מינה יוצאת למסע פלורה, בניגוד לרצונה.
פלורה, שאוכלת את תסריטיה, מחייבת אותה להצטרף למסע על מנת לספק לה מזון.
המשבר העיקרי איתו מתמודדת מינה הוא הפרידה מילדיה, והם אלו שיניעו אותה לסיים את המסע על מנת לשוב אליהם.
במסע היא נאלצת לכתוב תסריטים בניגוד לרצונה וכדי להציל את פלורה, התסריטאיות וגם את חייה שלה.
פלורה בנבנישתי היא קרובת משפחה של עובד.
עברה לגור אתו ועם מינה לאחר שאמו, שאצלה התגוררה, נהרגה בתאונת דרכים.
פלורה נולדה בשנת 1792 בכרתים, בגיל שלוש עברה ליוון ובשנת 1934 עלתה לארץ ישראל.
היא אוכלת יצירות כתובות למחייתה.
בעבר ניהלה קשר רומנטי עם מפקד משטרת השנים ובעקבותיו היא יוצאת למסע עם מינה.
פלורה מרדימה את ילדיה של מינה על מנת שתצא איתה למסע ותספק לה תסריטים במהלכו.
בשעה שפלורה עומדת בפני סגן מפקד משטרת השנים בעת מינויו, היא מנחה את מינה מה לעשות, אך מינה מגלה שמטרותיה אינן טהורות.
היא לא רוצה לנקום בסגן על שהרג את אהובה, אלא רוצה שיקוי תסריטים שיכול להעניק לה חיי נצח.
מינה מחבלת ברעיונה והן חוזרות לממד המציאות, שם פלורה נפטרת בגיל 203, חודש ושבע שעות.
עובד הוא בעלה של מינה.
הוא יבואן, ולפרנסתו "הוא רק היה עושה שלוש ארבע 'מכות' גדולות בשנה שהיו מתחזקות את העסק והבית, ובערך עשרה ניסיונות שהיו מעלים חרס." פלורה בת ה-203, העוברת במשפחתו מדור לדור, יקרה מאוד ללבו.
לאחר שפלורה ומינה שבות לביתן בתום מסען, פלורה מגלה למינה כי "עובד התחבר לכנופיות.
הסתבך, בגלל אבא שלו המורה לטבע.
הוא התחייב בפני ראשי הכנופיות לפני עשור, שהוא יביא להם את הצפנים הכמוסים ביותר."
התסריטאיות הן הנשים בעולם הפנטסטי, שנכפה עליהן לכתוב תסריטים שיספקו מזון לאנשי משטרת השנים.
כל הנשים נדרשות לכתוב תסריטים או ללכת ללמוד כיצד לכתוב תסריטים.
שגרת חייהן כוללת כתיבת תסריטים במערה חשוכה ולינה בסירות קטנות הנמצאות בנהר סמוך למערה.
קיימות מחלוקות ביניהן כיצד לנצח את מי שמשעבד אותן לכתיבה: האם באמצעות תסריטים מרובי פרטים או כאלה בעלי קו עלילה חד וברור.
חורטות על עצים את סלוגן מחאתן: 'ישוחררו התסריטאיות'.
התסריטאיות לא זוכות לראות את הסרטים שמופקים מכתיבתן.
הן נעזרות במינה על מנת לפרוץ את המעגל שבו הן נמצאות.
בזכותה הן ניצלות ממותן הצפוי בעת מינויו של סגן מפקד משטרת השנים.
מושא אהבתה של פלורה, שאיתו היא מתקשרת באמצעות תדר מיוחד להם.
החשש לחייו מוביל ליציאתן של פלורה ומינה למסע אליו.
הוא בן למעלה מאלף שנים ואהוד בקרב אנשי ממד הזמן בו הוא נמצא.
הסגן שלו רוצח אותו ועם מותו הוא צפוי להחליף אותו.
בטקס ההחלפה הקוראים מגלים שהסגן מכור לתמצית תסריטים ובעת מינויו הוא צפוי לקבל את פלורה, אהובת מפקדו, ולעשות בה כרצונו ולאחר מכן להרוג את התסריטאיות.
מינה עוסקת בכתיבה כתחביב ואופן כתיבתה את הסיפור מביע ביקורת על חשיבות היצירה הכתובה.
מינה כתבה תסריטים למגירה, והם סיפקו מזון לפלורה שחייבה את מינה לחדש את תחביבה ולעסוק בו בניגוד לרצונה.
דמותן של התסריטאיות מבטאת גם היא ביקורת כלפי תסריטים, שכל ייעודם הוא להשביע את האנשים הבכירים.
בסיפור מתייחסים לכתיבה ולמילים כ'שטות' בשני מקרים: בראשון פלורה מבקשת ממינה בתחילת הסיפור ובסופו לומר 'איזו שטות' שדרכה הן יעברו בין הממדים, ובשני פלורה מבקשת ממינה שתכתוב 'סתם' תסריטים, דיאלוגים על מנת שישביעו אותה, ללא כל חשיבות או משמעות לתוכן שלהם.
צורת כתיבתה של אורלי קסטל-בלום מציגה את עולמה הפנימי, את מחשבותיה ודעותיה של מינה כרצף מחשבות.
בספר משולבות פה ושם מילים באנגלית או בצרפתית, מה שמקנה תחושה טבעית של שיחה שגרתית השוזרת בתוכה ביטויים בשפות אלה.
שפת כתיבתה של קסטל-בלום ביצירה זו נקראת שפה רזה, המעבר בין הפניה של הדוברת לקורא, לבין מחשבותיה ותהיותיה כלפי עצמה הוא מעבר מהיר ולא חד.
הסיפור מתקיים בשני ממדים: ממד 'המציאות', בית משפחתם של מינה ועובד בהרצליה, וממד 'הזמן' שהוא העולם הפנטסטי.
פלורה המבוגרת ואוכלת התסריטים חיה בממד המציאות, חיה בעולם האמיתי, אם כי היא עצמה פנטזיה מוחלטת.
העולם הפנטסטי בא לידי ביטוי בתיאורים כגון אגם שעשוי מ'שטויות במיץ עגבניות', אוטובוס שנוסע ללא נהג, ושניות העלולות לפגוע בדמויות.
במהלך המעבר בין הממדים הדמויות הן אותן דמויות, מינה ופלורה מובילות את הסיפור כאשר הוא מתרחש בהרצליה וכאשר הוא מתרחש בממד הזמן.
האוכל בסיפור הוא בעל חשיבות רבה בממד המציאותי ובממד הפנטסטי.
הסממן הפנטסטי הראשון הוא אכילת התסריטים על ידי פלורה.
מינה רואה את עצמה אחראית לספק אוכל לכל סובביה.
כאשר היא אוספת את ילדיה וחבריהם היא טרודה מהאוכל שתיתן להם, כאשר היא מגלה שפלורה לא אוכלת מהאוכל שלה היא טרודה גם כן, ועם שיבתה הביתה מהמסע הדבר הראשון שהיא עושה הוא להכין אוכל לילדיה, כל אחד לפי רצונו.
בהיעדרה, אחת הדאגות המרכזיות שלה היא בכל הנוגע למזון של עובד ושלושת ילדיה.
התסריטאיות כותבות תסריטים שמשמשים מזון לאנשים בממד הפנטסטי.
בנוסף, הפעולה החברתית העיקרית בה מינה לוקחת חלק, וגם מציגה צדדים חיובים ומעצמים בדמותה, היא בארוחה המפוארת בממד הפנטסטי.
האוכל מוצג כגורם מאחד, מעודד, מנחם וכמניע המרכזי של הסיפור.
"המינה ליזה" הוא סיפור מסע - הוא מתאר את מסעה של מינה אל העולם של משטרת השנים.
בהתאם לכך, הוא בנוי במבנה הקלאסי של סיפור מסע: חלק ראשון, "אקספוזיציה", שבו מוצגות הדמויות; חלק מרכזי, "המסע", שבו מתואר מסען של מינה ופלורה אל העולם של משטרת השנים; וחלק שלישי, קצר ביותר (בן שני פרקים בלבד, לעומת 14 פרקים בחלק הראשון ו-11 פרקים בחלק השני), "השיבה הביתה".
דינה חרובי וטלילה קוש זהר מציינות שאין זה סיפור מסע שגרתי:
האקספוזיציה חושפת גיבורה (ולא גיבור), או נכון יותר אנטי-גיבורה, שמייחלת לאפרוריות חייה.
גם בחלק השני יש שינוי ביחס לחוקי הז'אנר.
במקום גיבור שיוצא למסע ביוזמתו, עובר שינוי – תהליך חניכה והתבגרות, טרנספורמציה נפשית ורוחנית, מתגבר על בעיות ומכשולים – ומנצח (או נכשל, אם הוא גיבור טראגי), מינה יוצאת למסע למרות שהיא "לא מעוניינת לצאת לשום מסע, גם לא של יום אחד" (74).
כך גם בחלק השלישי: מינה לא מתקבלת כגיבורה כשהיא 'שבה הביתה', למרות ההצלחות שלה במסע.
מינה עקרת בית בורגנית שמתגוררת בהרצליה ונוסעת ברכבה הגדול, יוצרת שגרה סביב הקרובים אליה.
כהן מתאר את אורלי קסטל-בלום כ'צפונית מזרחית', בתיאור זה הוא כולל את דמותה הבורגנית, אך גם את מה שהוא מתאר כחוצפה מזרחית שמאופיינת בבוטות ובאומץ שהוא רואה בדמותה של מינה.
קסטל-בלום משירה את זהותה העדתית של מינה עמומה.
עם זאת היא משתמשת בשפה נמוכה שמנסה ליצור דמות עממית.
השמות של הדמויות המרכזיות נחשבים שמות מזרחיים: מינה, עובד ופלורה.
העמימות העדתית בשילוב עם מגורים במרכז הארץ, מתאר ביקורת רחבה: על הבורגנות, על המעמדות ועל הפערים החברתיים.
מינה נמצאת במערכת יחסים אלימה, מסוכנת לה.
מתואר שהיא עושה בשביל עובד כל מה שהוא מבקש, כולל שיתוף פעולה עם פלורה, קרובת משפחתו, שלוקחת את מינה למסע משונה וקשה המסכן אותה.
מינה לא מתפתחת במהלך הסיפור.
היא עסקה בריצוי סביבתה והיא חוזרת לאחר המסע להמשיך לרצות את סביבתה.
עדה צמח העירה שבנוסף מינה "היא גם אישה כותבת, אישה תסריטאית.
יתר על כן, תסריטאית שבה קודמת למהות עקרת בית, שסיגלה לעצמה."
בסיפור מוצגות שתי נשים: מינה ופלורה.
שתי הדמויות הנשיות שונות זו מזו ומעצבות זו את דמותה של זו.
מינה מצייתת לבעלה עובד, בעוד שפלורה היא המצווה עליו כיצד ומתי לפעול.
מינה דואגת כל הזמן לסביבתה, בעוד שפלורה לא דואגת לאף אחד מלבד לעצמה.
דינה חרובי וטלילה קוש זהר מציינות:
קסטל בלום מצביעה על מציאות עגומה של היצירה הנשית שתלויה מצד אחד ברצון טוב של גברים שרק הם יכולים להוציא אותה לאור, ומצד שני בנשים סביב, שכמו פלורה מכרסמות ליטראלית ומטאפורית ביצירה שלהן.
בנוסף לכך היוצרות עצמן, כמו מינה, אינן מאמינות ביכולות שלהן ומזהות את עצמן כ"קטנות" ואת היצירה שלהן כבנאלית.
לצורת כתיבתה של קסטל-בלום יש משמעות רבה, הן בהצגת הדמויות והן בביקורת שהיא מעבירה דרכן.
התסריטים אותם מינה כותבת היו במגירה בתחילת הסיפור, ונראה כי ישובו אליה בסופו.
אין בסיפור שינוי משמעותי עבור חייה של מינה.
פלורה אמנם מתה, אך עובד עדיין נשוי לאישה שהוא שולט בה ומינה עצמה חוזרת לחייה, לילדיה ולשגרה הפשוטה שלה.
ובניגוד לכל דמות אישה כנועה שבסיפורי האגדות פורשת כנפיים ומגשימה את עצמה, נראה שאין מתאים יותר מאשר לתאר אותה כמי שבסוף כל הדרמה בחייה, חיה 'באושר ועושר עד עצם היום הזה'.
אך גם 'אושר ועושר' זה נועד להשתיקה.
נועד על מנת להנמיך את קולה ולהחזיר את השגרה למי המנוחות אליהם היא שייכת.
היא אינה רואה בעיסוק בכתיבה מקצוע לגיטימי.
לאורך כל הסיפור הקוראים לא חשופים ליצירותיה של מינה.
כתיבתה של מינה אינה העיקר, אלא הדיבור על הכתיבה הוא שמלווה את כל הסיפור.
גם כאשר היא כותבת על מנת לשנות את גורל הסיפור אין התייחסות לתוכן.
נראה שקסטל-בלום בוחרת לתאר דווקא את הפעולות הרגילות של האישה.
היא אינה מקדשת את כתביה למעמד ספרותי מסוים.
היא כותבת על שגרה, על חיים, על הדברים הפחות יפים והפחות מסופרים, כי הם הטבעיים ובאמצעותם היא מבקרת את המבקרים הספרותיים שאומדים יצירה בהתאם להתאמתה לקורפוס ספרותי מסוים.
חוקרת הספרות אירית אהרוני מציגה מקורות השראה אחדים לרומן "המינה ליזה".
מקור השראה ראשון הוא מיתוס הגיבור, הקובע את מבנה הספר:
קסטל-בלום בונה את הנובלה משלושה פרקים החופפים למבנהו המוכר של מיתוס הגיבור - אקספוזיציה, מסע ושיבה.
היא הופכת את הגיבור לגיבורה, משנה את מינו ל"מינה", מפצלת את דמותה ה"גיבורית" (חלק מהתחנות מבוצעות על-ידי פלורה, חלקן על-ידי מינה וחלקן על-ידי שתיהן), ושולחת אותה לדרך זהה כמעט בתחנותיה לדרכו של הגיבור.
המניע ליציאה לדרך הוא הזמן - "סגן מפקד משטרת השנים רצח את מפקד משטרת השנים" (אורלי קסטל-בלום, המינה ליזה, הוצאת כתר ,1995, עמי 74) - העובר כחוט השני בכל מרד אקזיסטנציאליסטי של כל גיבור הנלחם בגורל ובאלים בכל עלילה טרגית.
השילוב בין שלושת היסודות - גבורה, גבריות וזמן - מזמן נוסחה ברורה ומוכרת זה מכבר, המגדירה את הגיבור כגבר השולט בזמן (בחיים ובמוות) או את הגבר כגיבור הזמן.
שינוי המרכיב הבסיסי של המיתוס מגבר לגברת אינו בגדר שינוי מין זעיר ובלתי-מחייב, אלא יש בו משום הצהרת כוונות החורגות הרבה מעבר למיתוס הבסיסי.
מקור השראה נוסף הוא סיפורו של יחזקאל הנביא, שאהרוני מוצאת ברומן הרמזים אחדים אליו.
בספר יחזקאל מתאר הנביא: .
בדומה לכך, פלורה ניזונה מהתסריטים שכותבת מינה.
פלורה, הנביאה, החוזה את העתיד, מקבלת את המגילות מידי מינה, אלת התסריטים (יש לשים לב, שהנביא והאל שניהם שינו את מינם), אולם אינה מרוצה מטעמם של אלו, והיא מתלוננת על איכותם וקוראת להם "לוקשים" (שם, עמי 69).
האירוניה בהשוואה לסיפור יחזקאל היא, שמינה אינה יודעת בתחילה כי תסריטיה נבלעים על-ידי פלורה (האל יודע שהוא מאכיל את הנביא), ובכך שהנביא יודע הרבה יותר מאשר האל המאכיל אותו.
מקור השראה שלישי הוא הסיפור "אליס בארץ הפלאות": "מינה היא מין־עליסה או מיני־עליסה בארץ הפלאות, הנאלצת לנטוש את מסעותיה הקטנים והיומיומיים עם הילדים לטובת מסע גדול שאינה מעוניינת בו.
היא יוצאת למסע "בחור בזמן" (שם, עמי 78) ועוברת הרפתקאות שונות ומשונות המזכירות את מסעה של עליסה המקורית." ניצה דורי מרחיבה בנושא זה ומציגה שלל זיקות בין שני הסיפורים.
המינה ליזה במכלול יצירותיה של אורלי קסטל-בלום
ביצירותיה של אורלי קסטל-בלום נשמעים קולות מחאה בנושאים חברתיים שונים.
בספרה 'היכן אני נמצאת' (1990) מתוארת אישה גרושה שמתגוררת בצפון תל אביב וחיה חיי בורגנות.
מרחבה הכלכלי מתערער בעקבות הגירושים וכך גם הביקורת כלפיו וכלפי האזור בו היא גרה נוכחת בכתוב.
'דולי סיטי' (1992) יוצא מהמרחב הבורגני המוכר למרחב דיסטופי ומציג התמודדות מורכבת עם גידול ילדים.
נושאים אלו קיימים ב'מינה ליזה', אך בהיפוכם, המרחב הבטוח והפשוט הוא המרחב הביתי והילדים הם ההתעסקות, אך גם הנחת והשלווה.
בספרה 'סיפורים בלתי רצוניים' (1993) מתפתחים ניצנים של מחאות אותן היא מרחיבה בספריה המאוחרים יותר.
בסיפור קצר נוסף 'אלף שקל לסיפור', מובעת ביקורת כלפי ערך הכתיבה ומשמעותו.
הדוברת, ששמה אורלי, כשמה של הסופרת, מציעה לכתוב סיפור בשבוע עבור אלף שקלים, אך עורכי העיתונים אינם מקבלים אותה.
האחד משיב "אני לא צריך זווית ספרותית על מציאות ברורה", מה שמאפיין את דמותה של מינה המספרת לנו רק את האירועים הכוללים שמירה על סדר וניקיון בבית ובחיים של הקרובים לה.
עורך נוסף טוען בפניה שהכתיבה היא פורקן עבורה ולא הצורך שלו, ולכן הוא מסרב לשכור את שירותיה.
בסיפור זה פלורה צריכה את כתיבתה של מינה.
הכתיבה שהייתה פורקן הופכת לעול.
באגד הסיפורים הקצרים של קסטל-בלום מופיע גם הסיפור 'הסופרת כזונת צמרת' שמשתייך לתופעת הארספואטיקה ומתאר אישה שכותבת באמצעות הפרשות גופה.
התיאורים הגרפיים ומעוררי הסלידה נכללים בכתיבה הייחודית של קסטל-בלום ומביעים בדרכם החריגה דעה נחרצת על הכתיבה - היא לא אחרת מאשר הפרשה של אדם שאינו מצליח להתבטא באופן אחר.
בספרים נוספים שלה משולבת השפה העברית והאנגלית יחד וכתיבתה בכולם היא כלשון הדיבור, בשפה רזה ובמשלב לשוני נמוך.
יצירותיה של קסטל-בלום עוסקות בדמות האישה.
קסטל-בלום מציגה את דמות האישה בנקודות משמעותיות בחייה: בהקמת ביתה ופירוקו ובמתח שבין הגשמה עצמית לריצוי הסביבה.
בספריה שקדמו ל'מינה ליזה' נכח העיסוק בנישואים, בגירושים ובגידול ילדים.
ב'מינה ליזה' העיסוק בכתיבה הוא המרכז, הרצון והצורך של מינה לכתוב הוא במרכז ודמותה אכן נאמנה לדמות הנשית המתפתחת בספריה של קסטל-בלום והיא נאמנה לבעלה ולילדיה, אך תחביבה משמש כמניע עלילה, גם אם הקוראים לא זוכים לחזות בפירותיו.
מסיפורים במרחב המסגרת התרבותית המוכרת לקוראים, מסגרת של הקמת בית והגשמת רצונות משותפים, נראה שגם הדמויות בספריה של אורלי קסטל-בלום מתרחבות ממסגרות אלו והופכות לצורכות תרבות עבור עצמן.
המינהל הראשי לביטחון כלכלי ומלחמה בשחיתות הוא מחלקה של משרד הפנים של הפדרציה הרוסית, האחראי לפיתוח ויישום מדיניות המדינה והרגולציה המשפטית בתחום הביטחון הכלכלי של המדינה ומאבק בשחיתות שלטונית.
המחלקה מהווה יחידה עצמאית של המנגנון המרכזי של משרד הפנים והיא הגוף המרכזי למאבק בפשעי כלכלה ומיסים.
זיהוי איומים על הביטחון הכלכלי של המדינה, פיתוח אמצעים לנטרולם;
השתתפות בהקמת תוכניות יעד פדרליות, תכנון שוטף וארוך טווח בתחום זה;
ארגון זיהוי, מניעה, דיכוי וגילוי של פשעים בין-אזוריים, בינלאומיים כלכליים ועבירות מס באזורי עדיפות במשק, פשעים נגד המדינה תוך פגיעה באיכות השירות הציבורי;
ארגון זיהוי, מניעה, דיכוי וגילוי של פשעי כלכלה מסוכנים ביותר הגורמים לתהודה ציבורית רבה;
ארגון אמצעי חיפוש מניעה והפעלת אמצעי הגנה על כל צורות הרכוש מפני פגיעות פליליות על מנת להבטיח תנאים נוחים לפיתוח יזמות והשקעות;
ארגון בדיקות וביקורות תיעודיות במטרה לזהות, לדכא ולחשוף פשעים כלכליים בעלי אופי בינלאומי ובין-אזורי בשיתוף פעולה עם השירות הפדרלי לפיקוח פיננסי;
מאבק נגד לגליזציה של כסף או רכוש אחר שהושג באמצעים פליליים;
השתתפות במסגרת כישוריה בארגון המאבק במימון טרור, קיצוניות ופעילויות בלתי חוקיות אחרות.
יום הקמת יחידות הביטחון הכלכליות במשרד הפנים של רוסיה נחשב ב-16 במרץ 1937, אז בהוראת הנ.ק.ו.ד.
של ברית המועצות מספר 0018 כחלק ממינהל המיליציה הראשי הוקם האגף למאבק בגנבת רכוש סוציאליסטי (ОБХСС בראשי תיבות).
מבנה ושם יחידות הביטחון הכלכליות של גופי הפנים השתנו שוב ושוב.
בשנת 2003 קלט משרד הפנים של רוסיה יחידות למאבק בפשעי מיסים שהוקמו על בסיס שירות משטרת המס הפדרלית לשעבר, שהוקם ב-18 במרץ 1992.
בשנת 2014 נעצרו כמה מנהלי אגפים של המחלקה ונידונו לשנות מאסר שונות בשנת 2017 בבית המשפט העירוני של מוסקבה.
הבכירים הואשמו ביצירת קבוצת פשע מאורגן, במטרה לעודד שוחד, ניצול לרעה של סמכותם וארגון לובי לא חוקי של אינטרסים מסחריים של חברות בשליטתם.
בשל כך, המחלקה סופגת ביקורת רבה על אי יעילותה.
המינהל המרכזי לסטטיסטיקה (רוסית: Центральное статистическое управление) הייתה סוכנות ממשלתית סובייטית שגבתה נתונים סטטיסטיים והתקיימה משנת 1918 עד 1987, עת שמה שונה והיא הפכה בהמשך לשירות הפדרלי לסטטיסטיקה ממלכתית.
המינהל הוקם ב-25 בינואר 1918 על בסיס צו ממשלתי על סטטיסטיקות מדינה, במקומן של המועצה הסטטיסטית והוועדה הסטטיסטית המרכזית תחת משרד הפנים שהיו קיימים קודם לכן בתקופת האימפריה הרוסית.
- 1931 - המגזר הכלכלי והסטטיסטי של הוועדה לתכנון המדינה של ברית המועצות
1931 - מגזר החשבונאות הלאומית של ועדת התכנון הממלכתית של ברית המועצות
1931–1941 - המינהל המרכזי לחשבונאות כלכלית לאומית של ועדת התכנון הממלכתית של ברית המועצות
1941–1948 - המינהל המרכזי לסטטיסטיקה של הוועדה לתכנון המדינה של ברית המועצות
1948–1987 - הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה תחת מועצת השרים של ברית המועצות
1987–1991 - הוועדה הממלכתית לסטטיסטיקה של ברית המועצות
מבין שמונה מנהיגי הסוכנות הסטטיסטית הסובייטית בין 1918 ל-1941, חמישה נורו בשנים 39–1937: אוסינסקי, מינאייב, מיליוטין, קראבל, ורמניצ'ב.
המינהל הראשי הראשון של הק.ג.ב של ברית המועצות (Пе́рвое гла́вное управле́ние КГБ СССР) היא יחידה מבנית של הוועדה לביטחון המדינה בברית המועצות, שהייתה אחראית על המודיעין החיצוני ושימשה בפועל כסוכנות הביון הסובייטית ממרץ 1954 עד נובמבר 1991.
היעדר מידע מהימן על תוכניותיהם וכוונותיהם של אויבי הרבים של הרפובליקה הסובייטית, שהתיישבו מחוץ לגבולותיה, שלל מההנהגה את האפשרות לקבל החלטות נכונות, בעיקר בתחום מדיניות החוץ, שקבעו מראש את הופעתה באביב 1920 של יחידה חדשה במחלקה המיוחדת של צ'קה: מחלקת החוץ.
לאחר התבוסה במלחמה עם פולין החליט הפוליטביורו של הוועד המרכזי של המפלגה הבולשביקית לארגן מחדש את המודיעין: ועדה הוקמה בראשות ראש הצ'קה דז'רז'ינסקי, שעל בסיסה ב-20 בדצמבר 1920 נחתם צו מספר 169 על הקמת מחלקת החוץ של הצ'קה (Иностранный отдел, ИНО), שהייתה, לסוכנות הביון האזרחית הראשונה בתולדות רוסיה.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 המינהל ערך "מבצע שלג" שייתכן והשפיע על יחסי יפן-ארצות הברית ותחילת המלחמה בין המדינות.
בשנת 1947 הארגון ערך "מבצע קרב" במהלכו הובאו לברית המועצות נתונים טכניים של חימוש מתקדם מאיטליה.
20 בדצמבר 1920 - מחלקת החוץ (INO) של הצ'קה אורגנה תחת הנ.ק.ו.ד.
6 בפברואר 1922 - המחלקה הועברה לאחריות ג.פ.או.
2 בנובמבר 1923 - הוקמה מחלקת החוץ של או.ג.פ.או.
10 ביולי 1934 - ביון החוץ הועבר למחלקה השביעית במינהל הראשי לביטחון המדינה של הנ.ק.ו.ד.
יולי 1939 - בשל ארגון מחדש, המודיעין הועבר למחלקה החמישית של המינהל הראשי לביטחון המדינה
פברואר 1941 - הוקם מינהל 1 הקומיסריון העממי לביטחון המדינה של ברית המועצות, המופקד על ניהול מודיעין זר
אפריל 1943 - המודיעין מרוכז במנהלת I של הקומיסריון העממי לביטחון המדינה של ברית המועצות
מרץ 1946 - נוצרה המנהל הראשון של המשרד לביטחון המדינה של ברית המועצות, שעסק במודיעין זר
1947 - התקבלה החלטה להקמת ועדת המודיעין (КИ) תחת מועצת השרים של ברית המועצות המשלבת את המודיעין האזרחי והצבאי.
פברואר 1949 - ועדת המודיעין של מועצת השרים של ברית המועצות מועברת לאחריות משרד החוץ.
בינואר 1952 הוקם המינהל הראשי הראשון של המשרד לביטחון המדינה של ברית המועצות
מרץ 1953 - המינהל הראשי הראשון פוצל
מרץ 1954 - ביון חוץ מועבר לאחריות המינהל הראשי הראשון של הוועדה לביטחון המדינה תחת מועצת השרים של ברית המועצות
על כלל מחלקותיו הופך לארגון עצמאי שאינו כפוף למועצת השרים.
ב־25 בנובמבר 1991, על פי צו נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, אושרה "האמנה הזמנית על שירון הביון המרכזי של ברית המועצות", אשר פירטה את תפקידי השירות, מנהלה, מעמד עובדי השירות ונושאים אחרים בפעילותו.
של ברית המועצות לשירות הביטחון הבין-רפובליקני, שירות הביון המרכזי והוועדה להגנת גבולות המדינה של ברית המועצות בחוק האחרון של ברית המועצות - "אודות ארגון מחדש של גופי ביטחון המדינה".
לאחר קריסת ברית המועצות בדצמבר 1991 - שירות הביון המרכזי אורגן מחדש כשירות ביון החוץ של רוסיה.
העובדים הבולטים של הארגון בתקופת ברית המועצות נקלטו בשרותי הביון הרוסי ורובם כמו איוואן גרומאקוב המשיכו לכהן בתפקידם.
פוליטיקאים רוסים רבים שירתו במינהל זה ובהם ולדימיר פוטין, סרגיי איבנוב, סרגיי נארישקין, ולדימיר יאקונין.
מינהל P (תכנון וניתוח מבצעי)
מינהל T (בינה מדעית וטכנית)
מינהל מידע מודיעיני (ניתוח והערכה)
מינהל RT ("מודיעין מהשטח" - פעולות בשטח ברית המועצות)
שירות A של המינהל השמיני (שירותי הצפנה)
מחלקת בריטניה הגדולה, אוסטרליה, אפריקה, ניו זילנד, סקנדינביה
מחלקת מזרח גרמניה, מערב גרמניה, אוסטריה
מחלקת מדינות בנלוקס, צרפת, ספרד, פורטוגל, שווייץ, יוון, איטליה, יוגוסלביה, אלבניה, רומניה
מחלקת סין, וייטנאם, לאוס, קמבודיה, צפון קוריאה
מחלקת תאילנד, אינדונזיה, יפן, מלזיה, סינגפור, פיליפינים
מחלקת מדינות לא-ערביות במזרח התיכון, אפגניסטן, איראן
מחלקת מדינות דוברות אנגלית באפריקה
מחלקת מדינות דוברות צרפתית באפריקה
מחלקת קשרים עם מדינות סוציאליסטיות
מחלקת יירוט אלקטרוני ופעולות נגד שירותי הצפנה במדינות המערב
מחלקת הודו, סרי לנקה, פקיסטן, נפאל, בנגלדש, בורמה
מחלקת קשרים עם מדינות מתפתחות
יבגני פרימקוב (30 בספטמבר–6 בנובמבר 1991)
המינהל הראשי השני של הק.ג.ב.
(Второе гла́вное управле́ние КГБ СССР) הייתה יחידה מבנית של הוועדה לביטחון המדינה של ברית המועצות, האחראית לסיכול ריגול ותפקדה בפועל כשירות ביטחון הפנים של ברית המועצות ממרץ 1954 עד דצמבר 1991, עת הוחלפה על ידי שירות הביטחון הבין-רפובליקני וסוכנות הביטחון הפדרלית.
בשנת 1941 על הריגול הנגדי הייתה אחראית המנהלה השנייה של הנ.ק.ו.ד..
בהמשך, כאשר הוקם הקומיסריון העממי לביטחון המדינה פעלה המנהלה השנייה בארגון כגוף ביטחון הפנים, שכלל לא רק את המנהלה השנייה (ריגול נגדי), אלא גם את המנהלה השלישית (החשאית-פוליטית) של הנ.ק.ו.ד.
זה היה ב-1943. בשנת 1946 אורגנה מחדש המנהלה השנייה למנהלה הראשית השנייה של הארגון, שכונה כבר המשרד לביטחון המדינה.
בשנת 1953, אוחדו מינהל 1 ו-2 לגוף אחד בשם מנהלת המודיעין הראשית של מינהל הביון הראשי ומשרד ביטחון המדינה של ברית המועצות.
עם זאת, התברר עד מהרה כי איחוד מבנים כמו מודיעין וריגול נגדי אינו רווחי בשל אופיו המסורבל ביותר של מנגנון כזה.
האגפים פוצלו, אך הם מוזגו אל תוך גופים גדולים יותר - משרד הפנים והמשרד לביטחון המדינה.
הריגול הנגדי הפך למינהל הראשי הראשון והחליף את המודיעין.
שנה לאחר מכן נוצר הק.ג.ב.
ותפקידי ריגול נגדי הועברו לאחריות המינהל הראשי השני שנותר גוף הריגול הנגדי העיקרי בברית המועצות עד להתפרקותה.
המחלקה השביעית (לוחמה בטרור) (בניגוד למחלקה השביעית של המנהלה החמישית, עבודתה התבססה על מעקב אחר ערוצי הכניסה של אזרחים זרים למדינה ומניעה של טרוריסטים להשתמש בכיסוי המשימות הקבועות של מדינות זרות)
המחלקה השמינית (זרים בברית המועצות)
המחלקה העשירית (אבטחת דיפלומטים ומעקב חיצוני)
בשנת 1955 הפכה המחלקה העשירית למחלקה לפיקוח חיצוני והגנה על הסגל הדיפלומטי.
לאחר רפורמת שלפין, שכתוצאה ממנה נכללו במינהל השני, מנהל 4, 5 ו-6 של הק.ג.ב.
שש המחלקות הראשונות נותרו זהות, השאר קיבלו צורה זו:
המחלקה השמינית (עלונים אנטי-סובייטיים ומכתבים אנונימיים)
המחלקה העשירית (זרים המגיעים לברית המועצות דרך מוסדות המדע והתרבות ללמוד באוניברסיטאות;)
המחלקה ה-11 (אנשי דת ולאומנים בורגניים)
המחלקה ה-16 (הברחות ועסקאות מטבע בלתי חוקיות)
בהמשך, התרחשו שינויים מבניים רבים, בפרט, חלק מהמחלקות בוטלו, אך לאחר מכן שוחזרו תחת אותם שמות, אך עם יעדים שונים, נוצרה מחלקה 5 נפרדת על בסיס כמה מחלקות.
כתוצאה מהרפורמות, המינהל הראשי השני נראה כך, בשנות השמונים:
מחלקה 2 (בריטניה, קנדה, מדינות סקנדינביה)
מחלקה 4 (יפן, דרום מזרח אסיה)
מחלקה 5 (אסיה, אפריקה, מזרח תיכון)
המחלקה השישית (ריגול נגדי בערוץ השהייה קצרה של זרים בברית המועצות)
המחלקה העשירית (הברחות ועסקאות מטבע בלתי חוקיות)
מחלקה ה-12 (משרד החוץ, האוניברסיטה הדיפלומטית)
מחלקה 13 (מאבק בבגידה ליווי אזרחים סובייטים בחו"ל)
המחלקה ה-17 (יחסים עוינים בחו"ל)
המחלקה ה-18 (ניהול חטיבות אזוריות)
מחלקה 19 (פיקוח על שגרירויות המדינות הקפיטליסטיות)
מחלקה 20 (תיאום ריגול נגדי של סוכנויות ביטחון במדינות סוציאליסטיות)
מכון המחקר "תחזית" (בעיות מידע)
המינהל הלאומי לפיתוח האוויר והחלל היא סוכנות החלל הרשמית של קוריאה הצפונית, המחליפה את הוועדה הקוריאנית לטכנולוגיית החלל (KCST).
הבסיס הנוכחי לפעילותה של הוא החוק לפיתוח חלל, שעבר בשנת 2013 במושב השביעי של אספת העם העליונה.
החוק קובע את העקרונות הצפון-קוריאנים של התפתחות החלל, קובע ציות לעקרונות האידאולוגיה של ג'וצ'ה וכן את המטרה לפתור בעיות מדעיות וטכנולוגיות של המרחב לשיפור הכלכלה, המדע והטכנולוגיה.
החוק גם מסדיר את עמדת המינהל ואת עקרונות האבטחה והמחקר ביחס לשיגור הלוויין.
החוק קורא לשיתוף פעולה עם ארגונים בין-לאומיים ומדינות אחרות, עקרון השוויון והתועלת ההדדית, כיבוד המשפט הבין-לאומי והתקנות הבין-לאומיות על החלל.
החוק מתנגד למיליטריזציה של החלל.
בשנת 1980, KCST, סוכנות החלל המבצעת של צפון קוריאה, החלה במחקר ופיתוח במטרה לייצר ולהציב לווייני תקשורת, לווייני תצפית קרקע ולווייני תצפית מזג אוויר.
סוכנות זו נקראה בשם הוועדה הקוראנית לטכנולוגיית חלל.
לוגו המינהל מורכב מגלובוס כחול כהה ובו המילה Kukgaujugaebalkuk (מינהל פיתוח חלל לאומי) באותיות קוריאניות לבנות בתחתית, DPRK (הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה) באותיות תכלת בחלקה העליון, קבוצת הכוכבים של הדובה הגדולה, NADA באותיות לבנות באמצע, ושתי טבעות בצבע כחול בהיר המסמלות מסלולי לוויין והכוונה למיקום כל מסלולי הלוויינים.
הלוגו מתואר כמייצג את "אופיו, משימתו, עמדתו וסיכוי הפיתוח" של הסוכנות.
הדובה נועדה לסמל ולהאדיר את קוריאה כמעצמת חלל.
התקשורת המערבית הצביעה על כך שהלוגו דומה ברובו ללוגו של נאס"א – שניהם עם גלובוס כחול, אותיות לבנות, כוכבים וטבעות.
המינהל הווטרינרי של משרד הפנים של האימפריה הרוסית היה גוף של משרד הפנים של האימפריה הרוסית שהוקם באפריל 1901 בסנקט פטרבורג.
מטהו היה ממוקם בכיכר תיאטרלניה מספר 3 וכבש חלקית את בניין הקונסרבטוריון.
מניעת מחלות מידבקות בחיות בית ובעלי חיים
ארגון בתי חולים וטרינריים, בתי ספר ומעבדות
איסוף מידע על המצב הווטרינרי והסניטרי של פרובינציות האימפריה הרוסית
עריכת הוראות עבור עבודת הווטרינרים
עריכת דו"חות על ייצוא מוצרים לבעלי חיים ובעלי חיים מחוץ למדינה
פיתוח אמצעים לשימור מוצרי בשר מתכלים
איסוף דו"חות על אחוז איסוף הבקר לפי מחוזות האימפריה
בשנת 1917 הועבר המינהל הווטרינרי של משרד הפנים למינהל המפקח הרפואי הראשי של משרד הפנים.
בשנת 1918 הוקמה המחלקה הווטרינרית תחת הקומיסריון העממי לענייני פנים ברפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית הפדרטיבית הרוסית, שפורק לבסוף בשנת 1919.
מדענים וזואטולוגים מפורסמים ששירתו במינהל הווטרינרי במשרד הפנים
ולנטין נגורסקי – אפיזואטולוג, מהדר החקיקה הווטרינרית הראשונה בנושא מאבק ומניעת אפיזואטיקה ברוסיה.
ארקדי רייבסקי – מדען-אפיזואטולוג, מארגן מעבדות בקטריולוגיות רבות.
יבגני דז'ונקובסקי – פרוטוזואולוג, הקים לראשונה את הגורם הסיבתי של תיאילריוזיס בבקר.
סרגיי גרינצר – וטרינר, מחבר היצירה "המצב הנוכחי של העניינים הווטרינריים ברוסיה".
פרופסור ניקולאי מיכין – ראש המחלקה בשנת 1917.
המימון של חזבאללה מגיע בעיקר מחברות עסקים לבנוניות, מדינות אסלאמיות בהן איראן, קטר ומדינות נוספות בעולם ואף בעזרת לבנונים שעובדים בעסקי יהלומי הדמים באפריקה ופעילי הארגון שעוסקים בהלבנת הון וסחר בסמים.
לטענת חזבאללה, מקור ההכנסה העיקרי שלהם הוא מתיקי השקעות ותרומות כספיות שהם מקבלים ממוסלמים מרחבי העולם.
מנגד, מרבית מדינות המערב טוענות כי חזבאללה מקבל את מרבית המימון הכספי, את ההכשרה הצבאית, הנשק והסיוע הדיפולמטי מאיראן וסוריה.
על פי אותם גורמים, איראן העבירה לחזבאללה כ-400 מיליון דולרים בין השנים 1983 ל-1989, אך המצב השתנה בעקבות בעיות כלכליות אם כי איראן עדיין מממנת את הארגון, הן כסיוע הומניטרי והן ליעדים אחים.
בנובמבר 2014 פרסם המגזין פורבס-ישראל מחקר מקיף על פיו מייצר ארגון חזבאללה כחצי מיליארד דולר בממוצע מדי שנה מפעילותו הכלכלית ומדורג במקום ה-4 מבין ארגוני הטרור בעולם מבחינת הכנסות שנתיות.
על פי התחקיר מעבירה איראן לחזבאללה כ-250 מיליון דולר, כ-50% מסך הכנסות הארגון.