tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זווית האור המקסימלית לשידור אור לתוך הסיב ללא איבוד נקראת המפתח הנומרי.
שתי השכבות החיצוניות הן שכבות מגן אשר אליהן האור לא חודר.
מטרתן להגן על הסיב מפני שריטות ופגיעות נוספות ולשמור על האור בתוך הליבה.
הסיב מוצב בין משדר למקלט.
תפקיד המשדר הוא לתרגם אות חשמלי לאות אופטי שיועבר בסיב, ואילו תפקיד המקלט הוא לתרגם את האות האופטי לאות חשמלי בחזרה (מאחר שלא ניתן להציג ישירות את האות האופטי והוא משמש לנשיאת המידע בלבד).
בלפרוסקופיה, המשדר נמצא בצד של המצלמה הזעירה ואילו המקלט בצד השני של הסיב.
השימוש בסיבים אופטיים בלפרוסקופיה נועד להפקת תמונה או וידאו מתוך גוף האדם.
הרופא יכול להכניס דרך אחד החורים צרור סיבים, אשר חלקם נושאים אור לתוך האזור אותו נרצה לראות בבירור וחלקם נושאים אור שמוחזר מפני האיברים הפנימיים.
באופן זה הרופא יכול לראות תמונות ברורות וחדות מתוך הגוף, אשר ינחו אותו בעת ביצוע ניתוח או יאפשרו לו לאבחן מחלות.
מקור האור במצלמה האנדוסקופית, מסופק על ידי שימוש בנורת LED ידידותיות לסביבה, אשר חוסכות באנרגיה.
בעבר נעשה שימוש בנורות להט, הצורכות אנרגיה רבה ומייצרת פסולת סביבתית מסוכנת.
יתרון נוסף בנורות אלה, הוא שהן מכילות טכנולוגיית Safelight המסייעת להפחית את הסיכון לפציעת המטופל והצוות המנתח.
אם במהלך הניתוח המתקן שעליו נמצאת הנורה ניתק מהכבל, הנורה מפסיקה להאיר בעזרת טכנולוגיית Safelight, כך שהצג בו צופה המנתח הופך שחור.
הגדרות פלט האור ניתנות לשליטה על ידי הצוות, עלות ההפעלה נמוכה ומתאפשרת הגברת בטיחות הפרוצדורה עבור המנותח ועבור הצוות המנתח.
מקור האור מהווה חלק מהותי בהדמיה האנדוסקופית, וזו נקודת המוצא של שרשרת ההדמיה.
איכות מצלמות ה-HD תלויה במאפייני הביצועים של מקור האור.
לפיכך, נעשה שימוש במקור אור בעל ביצועים גבוהים עם עוצמה רבה כדי להבטיח תאורה נאותה במהלך הפרוצדורה.
על התאורה להבטיח תכונות צבעוניות מציאותיות והצגת תמונה מבריקה.
מקור האור צריך לשלב בהירות וניגודיות מספקות על מנת לאפשר למנתחים להבדיל רקמות בריאות מרקמות חשודות הדורשות טיפול.
יתר על כן, במהלך ההליך הטיפולי, על מקור האור להאיר כראוי את שדה הניתוח כדי לאפשר למנתח לצפות בבירור מבנים אנטומיים דרך הצג ולשלוט במכשירים כירורגיים בעדינות רבה.
אנדוסקופיה מסוג HD בדרך כלל מציבה דרישות גבוהות יותר למקורות אור כירורגיים, לעומת אנדוסקופיה סטנדרטית (SD).
כדי לקבל תמונות אנדוסקופיות מסוג HD חדות וברורות ברזולוציה מעולה, יש לספק תאורה אופטימלית.
מצלמות HD הן בעלות רגישות נמוכה יותר בשל גודל פיקסל קטן יותר, מומלץ לעיתים קרובות להשתמש במקור אור חזק של 300W (וולט) Xeon.
כיום משתמשים בסוג ניתוח זה כדי לכרות כיס מרה, לתקן בקעים מסוגים שונים כגון בקע סרעפתי, בקע טבורי ואף בכירורגיה אונקולוגית.
היתרונות של ניתוח לפרוסקופי הם גדולים, שכן יש צלקות זעירות המונעות התפתחות של בקעים בצלקות בעתיד, זמן ההתאוששות מהיר יחסית לניתוח בטן פתוח, ונוסף על כך חלל הבטן לא נחשף לאוויר והסיכון לזיהום פוחת.
לפרוסקופיה משמשת לזיהוי ואבחון כאבים באזור הבטן והאגן.
במקרים רבים, בעיות בבטן ובאגן יכולות להיות מאובחנות על ידי טכניקות דימות כגון אולטרסאונד, CT, וסריקת MRI.
לפרוסקופיה מתבצעת כאשר בדיקות לא פולשניות אלה לא מספקות מספיק מידע או תובנות לגבי האבחנה.
בנוסף, לעיתים יבצעו שימוש בלפרוסקופיה על מנת לקחת ביופסיה או דגימה מרקמה מאיבר מסוים בחלל הבטן או האגן.
הרופא יכול להמליץ על לפרוסקופיה על מנת לבחון את האיברים הבאים:
אגן ואיברי הרבייה: אנדומטריוזיס, הריונות אקטופיים, ציסטות בשחלה, אי פוריות באישה, אשך טמיר, מחלה דלקתית של האגן.
באמצעות צפייה באיברים אלו במכשיר הלפרוסקופ יוכל הרופא לאבחן- גוש או גידול, נוזלים בחלל, מחלות כבד, יעילות של טיפול ושלבי התקדמות של סרטן.
סוגי סרטן שניתן לאבחן באמצעות לפרוסקופיה:
סרטן בכיס המרה וצינורות המרה.
יתרון נוסף הוא שהרופא יוכל לבצע התערבות באופן מיידי לאחר האבחון על מנת לסייע במהרה בטיפול.
עם התפשטות נגיף הקורונה, עלו חששות הנוגעים להעברת הנגיף בין מטופלים עקב פרוצדורות רפואיות פולשניות, לרבות לפרוסקופיה ושימוש ברובוטים במהלך ניתוח.
מקור חששות אלו נובע מההבנה כי וירוס COVID-19 הוא RNA, אשר יכול להימצא בין היתר בצואה ובשכבת המוקוזה שבמערכת העיכול.
ניפוח חלל הבטן באוויר (פחמן דו-חמצני) עלול לגרום לנידוף של הווירוס באוויר שבבטן, אשר עלול לצאת מאותם פתחים המשמשים להכנסת כלי הניתוח לחלל הבטן.
יתר על כן, בשל התנדפות הווירוס בחלל הבטן, הוא עלול להימצא על גבי אותם כלים המשמשים לניתוח, שישמשו גם לניתוחים הבאים.
לפקוניקו (יוונית Λευκόνοικο ; טורקית Lefkonuk או ) היא עיירה במישור מסוריה בקפריסין בשליטת צפון קפריסין.
העירה היא מקום הולדתו של המשורר הלאומי הקפריסאי וסיליס מיכאליידס וידועה ביצור תחרה.
בסיס גצ'יטקאלה של חיל האוויר הטורקי נמצא ליד לפקוניקו.
ב-1909 נוסדה הקואופרציה הראשונה בקפריסין בלפקוניקו
ב-1955 בהפגנה אנטי בריטית שרפו תלמידים את סניף הדואר בעיר.
קנס קולקטיבי של 2,000 דולר הוטל על תושבי לפקוניקו ומושל קפריסין הורה על עוצר 24 שעות ביממה עד התשלום.
ב-1990 נבנה בסיס גצ'יטקאלה ליד העיירה.
לפני 1960 התגוררו בלפקוניקו קפריסאים יוונים וקפריסאים טורקיים שהיו המיעוט.
הקפריסאים הטורקים נמלטו מהעיירה בשנות החירום למעט משפחה בת שלוש נפשות.
ב-1974 עקרו הקפריסאים היוונים לדרום האי בפלישה הטורקית לקפריסין.
לפקוניקו אוכלסה מחדש על ידי הטורקים הקפריסאים מ-Kofinou ובסמוך ל-Artemi, שננטש.
בשעתו היישוב השמיני המאוכלס ביותר ברובע פמגוסטה וה- 32 בכל קפריסין.
מועדון הספורט Geçitkale Günay Spor Kulubu הקפריסאי הטורקי נוסד ב 1955. קבוצת הנשים Geçitkale הוקמה ב-2012 ומשחקת כיום בליגה העליונה של CTFA Women League.
ביוני 2018, לאחר מאמצים ארוכים, לפקוניקו הצטרפה לבסוף לרשת Cittaslow וקיבל את תעודה רשמית ודגל במהלך האספה הכללית.
לפקוניקו זכתה בתואר Cittaslow הרביעי ב- צפון קפריסין.
בניית הכנסייה מתוארכת למאה ה -12. בכנסייה יש ארקייד בצד הדרומי ומעבר כפול עם תא בפינה הדרומית-מערבית.
בכנסייה יש ציור של ארכנג'לוס מיכאל המכסה קיר.
הכנסייה שופצה על ידי האיחוד האירופי במסגרת תוכנית מורשת תרבות שמיישמת הנציבות האירופית באמצעות UNDP.
עבודות השיפוץ החלו באוקטובר 2016 והסתיימו באוקטובר 2017. בעלות כוללת של 430,000 אירו.
"לפנים" (נכתב באותיות מרווחות "ל פ נ י ם") הוא אלבום האולפן השלישי של הראפר והזמר הישראלי עטר מיינר.
האלבום יצא לאור ב-28 באוגוסט 2022, על ידי חברת התקליטים יהלום בהפקתו של מיינר.
באלבום מתארחים שיר דוד גדסי, מעיין ליניק, עדן דרסו, טדי נגוסה, נרקיס, אסקר, מישל שמעונוב, נופר סלמאן וצוקוש.
ב-20 בדצמבר 2021, לאחר סיבוב הופעות בן שנה עבור האלבום "לילה טוב", מיינר הודיע על לקיחת פסק זמן מהופעות עבור יצירת אלבומו השלישי.
ב-3 בינואר 2022, הוא פרסם בסטורי ברשת החברתית "Instagram" את פרטי האלבום העתידי.
כמה חודשים אחר כך, ב-10 באפריל, הוא הודיע כי האלבום ייצא לאור בא' באלול ה'תשפ"ב, ה-28 באוגוסט 2022.
לֶפֶּנְסְקי וִיר (בסרבית קירילית: Лепенски Вир), הממוקם בסרביה, הוא אתר ארכאולוגי חשוב של תרבות שערי הברזל המזוליתית של חבל הבלקן.
הנתונים העדכניים ביותר של רדיו-פחמן ו-AMS מצביעים על כך שהכרונולוגיה של לפנסקי ויר משתרעת על פני 9500/7200-6000 לפני הספירה.
ישנה מחלוקת לגבי מתי החלה ההתיישבות והתרבות של לפנסקי ויר, אך הנתונים העדכניים ביותר מצביעים על כך שזה היה בין 7200–9500 לפני הספירה.
האדריכלות בשלב המאוחר של לפנסקי ויר (6300–6000 לפני הספירה) החלה לפתח מבנים טרפזים ייחודיים ופיסול מונומנטלי.
אתר לפנסקי ויר מורכב מיישוב אחד גדול עם כעשרה כפרי לווין.
במקום נמצאו פסלי דגים רבים ושרידים אדריכליים ייחודיים.
הארכאולוג דרגוסלאב סרייוביץ' , אשר חקר לראשונה את האתר, אמר כי פסלים כה גדולים כל כך מוקדם בהיסטוריה האנושית, והפתרונות הארכיטקטוניים המקוריים, מגדירים את לפנסקי ויר כשלב ספציפי ומוקדם מאוד בהתפתחות התרבות הפרהיסטורית האירופית.
האתר בלט ברמת השימור יוצאת הדופן שלו ובאיכות יוצאת הדופן של חפציו.
מכיוון שהיישוב היה קבוע ומתוכנן, עם חיי חברה מאורגנים, האדריכל Hristivoje Pavlović תייג את לפנסקי ויר כ"העיר הראשונה באירופה".
הפארק הלאומי Đerdap , הכולל את לפנסקי ויר, הוקם ב-1974. ב-10 ביולי 2020, האזור הרחב יותר של הפארק הוגדר כגיאופארק עולמי של אונסק"ו .
מלבד ערוץ שערי הברזל, פארק הגאוגרפי העולמי של אונסק"ו Đerdap כולל חלקים ממסיבי ההרים מרוץ' (Miroč) וקוצ'אז' (Kučaj), עם שטח כולל של 1,330 קילומטרים רבועיים, והיה הייעוד הראשון כזה בסרביה.
"לפעמים אני מאושר" הוא אלבום האולפן הרביעי של עמיר לב, אשר יצא בשנת 2004. האלבום כולל, בין היתר, את השירים "פריז", "ותינוק", "אל תדאגי", "לאן נעלם הים" (בו התארח בגיטרה יוני בלוך) ו"אוקטובר" (בו התארחה אפרת גוש).
לפקינג וחזרה הוא סרט שהופק בשנת 1962 בהפקה צרפתית, איטלקית, יוגוסלבית, מצרית ואפגנית על מסעו של מרקו פולו אל קובלאי חאן בסין.
הסרט נוצר בבימוי משותף של , דני דה לה פטלייה, ונואל הווארד, במאי אמריקאי, וב-1965 יצא לבתי הקולנוע.
הכותב, המפיק והבמאי הצרפתי ראול לוי, שבשנת 1956 הפיק את "ואלוהים ברא את האישה" של רוז'ה ואדים, שהפך את בריז'יט בארדו לכוכבת ולסמל מין בינלאומי, תכנן ב-1962 להפיק את הסרט עם הבמאי כריסטיאן ז'אק, ועם השחקן אלן דלון, שנועד לגלם את מרקו פולו.
עקב טעויות בהפקה, נשרו הבמאי והשחקן הראשי.
דני דה לה פטלייה קיבל את הבימוי, והתפקיד הראשי ניתן להורסט בוכהולץ, שגילם את צ'יקו בשבעת המופלאים.
הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-6 באוגוסט 1965, אבל היה כישלון קופתי.
לוי נקלע לחובות כבדים, והחברה שלו ג'נה הפקות פשטה רגל.
לוי והמרשל טיטו ניהלו תביעות הדדיות על זכויותיהם בסרט, אחרי השימוש הרב שעשה לוי באולפנים היוגוסלביים הזולים, ותשלומי שכר יומי לשחקנים לפי הזמן ששיחקו על הסט, כאשר גם חלק מהשחקנים שיכתבו את התסריט.
בסוף דצמבר 1966 שלח לוי יד בנפשו בסן טרופה.
בשנת 1271 ברפובליקה של ונציה (מסוף המאה ה-18, ונציה), נותרו בסין מזה שבע שנים האחים פולו, ניקולו (מאסימו ג'ירוטי, שחקן איטלקי) ומתאו (מיקה אורלוביץ', שחקן יוגוסלבי-סרבי), סוחרים ידועים מוונציה.
מרקו פולו (בוכהולץ), בנו של ניקולו, חיכה להם כשהוא לומד בוונציה בהדרכת החכם אקרמן (אורסון ולס).
כשניקולו ומתאו חזרו מסין, נתפסה סחורתם על ידי הביזנטים, ולא נותרו להם אמצעים לשלם לנושים שלהם.
בידי ניקולו נותר מכתב אישי מהקיסר המונגולי קובלאי חאן אל האפיפיור גרגוריוס העשירי ברומא (גידו אלברטי), הקורא לו לשלוח למונגוליה מאה כמרים להטיף לנצרות לנתיניו.
בתמורה הציע קובלאי חאן לאפיפיור לכבוש מחדש את הקבר הקדוש בירושלים.
מרקו קיבל מהאפיפיור את המשימה, בהנחה שלשליח צעיר יש סיכוי טוב להגיע לסין.
מרקו פולו נסע עם אביו ודודו מוונציה לארץ ישראל, והם פגשו את שייח' עלא הו, "הרוח המדברית" (עומר שריף), שעימו היו ביחסים טובים.
מרקו נפרד מאביו ומדודו, הצטרפו אליו שני אבירים של האפיפיור, והוא נשא עימו צלוחית שמן מהקבר הקדוש כדי למסור אותה לקובלאי חאן.
מרקו ומלוויו נתפסו על ידי מאמינים של שייח' ההרים, רשיד א-דין סנאן (אקים טמירוף), מנהיג כת רצחנית המבצעת התנקשויות.
האבירים נהרגו, אחד מהם בעינויים, ומרקו, שהשייח' רצה לגייסו לצבא מתנקשיו, שוחרר מהצינוק אחרי השתדלות עלא הו אצל השייח'.
מרקו המשיך במסעו כדי למצוא את קרוביו, מצא את טאהא (מנסורה ריהאי), מורת דרך שהתאהבה בו, ובזכותה הגיע לסמרקנד.
האישה עם השוט מדרום רוסיה (אלזה מרטינלי), רוצחת שעקבה אחריו כל הדרך, פיתתה אותו אך גם הצילה אותו ממארב שכירי חרב של הנסיך נייאם (רוברט חוסיין), בנו של קובלאי חאן ושונא הזרים, שבו נלכדו ניקולו ומתאו.
גם היא נפגעה מאחור על ידי אחד ממקורביה לשעבר, ומרקו נאלץ להמשיך לבדו, כשהוא חוצה את מדבר גובי ואת הרי ההימלאיה ללב סין.
כשתש כוחו, הוא נאסף על ידי נזירים בודהיסטים.
במנזר הבודהיסטי פגש מרקו את הנסיכה גוגטין (לין סו מון), שהחליטה לנסוע אל קובלאי חאן, אחרי שהכריז כמדיניות הרגעה בין השליטים המונגולים לסינים הכפופים להם, כי יבחר כלה סינית מכל רחבי סין, ונסיכות צעירות ויפות נסעו לבירה.
כדי להגיע לחצר החאן, הצטרף מרקו לשיירת הנסיכה, והם התאהבו זה בזה במסע הארוך.
בהגיעו לארמון הקיסרי, נכלא מרקו על ידי נייאם, כי העז להרים את מבטו אל הנסיכה.
גוגטין סיפרה לחאן על זהות האסיר, והוא ציווה לשחררו.
מרקו התחבב עליו, והיה עד לתחרות "מיס סין" שנועדה לספק קיסרית לקיסר.
החצר הקיסרית נחלקה לשני פלגים, כי נייאם לא היה שותף לפוליטיקה של אביו, ורצה שהמונגולים ימשיכו להילחם כדי לכבוש את כל העולם.
אחרי הודעת הקיסר על נישואיו, פנה נייאם בגלוי נגד אביו.
לפי עצת מרקו, שראה את השימוש באבק שרפה בסין, עצרה סוללה של זיקוקין די-נור שנורו במטח ארטילרי את ההתקפה של פרשי נייאם, והוא, פצוע קשה, מת בזרועות אביו.
אף על פי שמשימתו הושלמה, נשאר מרקו 17 שנים בסין, שריתקה אותו, ושב לוונציה 25 שנים אחרי יציאתו ממנה.
על שנותיו בסין כתב את הספר "מסעות המזרח".
, מגזין קולנוע גרמני שיצא לאור מאז 1948, פרסם: "סרט הרפתקאות רחב ומורכב […] בחירת וחיבור הפרקים אינם מספקים באופן עקבי; חולשות דרמטורגיות מפחיתות מהמתח.
באתר דורג הסרט בציון 3.6 מתוך 10.
"לפני שנשתגע" הוא סינגל הבכורה של הזמרת הישראלית מאיה אברהם.
את השיר הוציאה בנובמבר 2005 לאור חברת התקליטים הליקון, והוא נכלל כרצועה הרביעית באלבום הבכורה שלה, רק רצית אהבה.
"לפני שנשתגע" נכתב על ידי הנרי והופק על ידי נדב ביטון ורן אביב.
ב-10 בנובמבר 2005 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב"פינה לשיפוטכם".
בשבוע שלאחר מכן נכנס למצעד במקום ה-22. ב-8 בדצמבר עלה לשיאו במקום השלישי.
לבסוף, ב-26 בינואר 2006 יצא מהדירוג השבועי לאחר תשעה שבועות צעידה רצופה.
לפני שהקפה יתקרר (ביפנית: コーヒーが冷めないうちに, Kōhī ga Samenai Uchi ni) הוא רומן מאת הסופר היפני טוֹשיקאזוּ קאוואגוּצ'י.
הספר מספר על בית קפה בטוקיו שבו לקוחות בית הקפה יכולים לנוע בזמן, כל עוד הם חוזרים להווה לפני שהקפה שלהם מתקרר.
הסיפור נכתב במקור כמחזה בשנת 2010, ולאחר מכן עובד לרומן ב-2015. הוא תורגם לאנגלית בשנת 2019, ומאז תורגם לשפות נוספות.
בנוסף, הספר עובד לסרט בשם Cafe Funiculi Funicula (אנ') בשנת 2018.
בסמטה צדדית בטוקיו שוכן בית קפה בשם Funiculi Funicula.
הרומן מספר את סיפוריהם של צוות בית הקפה, בעיקר הבריסטה קאזו, וארבעה לקוחות שונים.
הלקוחה הראשונה היא אשת עסקים בשם פומיקו שמנסה לתקן את מערכת היחסים שלה עם החבר שלה לאחר שעזב את יפן לעבודה בארצות הברית.
הלקוחה השנייה, אחות בית חולים בשם קוהטאקי, מנסה למצוא מכתב שכתב בעלה חולה האלצהיימר.
הלקוחה השלישית היא בעלת בר בשם היראי, שמנסה ליזום שיחה עם אחותה, אשר ממנה ניסתה להימנע כל הזמן.
הלקוחה הרביעית היא קיי, אחת מבעלי בית הקפה, שמנסה להגיע לעתיד כדי לדבר עם בתה שטרם נולדה.
באמצעות סיפוריהן של ארבע הדמויות, המחבר מעביר את המסר שלא ניתן לשנות את העבר, אך העתיד נותר פתוח ומלא באפשרויות.
Before the Coffee Gets Cold: Tales from the Cafe - פורסם ביפן בשנת 2017, תורגם לעברית בשם "סיפורים מבית הקפה"
Before Your Memory Fades, פורסם ב-2018. תורגם לעברית בשם: לפני שהזיכרון דועך.
לפרום את הקשת בענן: המדע, האשליה ותשוקת הפליאה הוא ספר מדע פופולרי משנת 1998 מאת הביולוג האבולוציוני ריצ'רד דוקינס, העוסק ביחסים בין מדע לאמנויות מנקודת מבטו של מדען.
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת מעריב - הד ארצי, בשנת 2001 בתרגומו של עמנואל לוטם.
דוקינס מתייחס לתפיסה השגויה לפיה מדע ואמנות סותרים זה את זה.
הוא הונע לכך על ידי תגובות לספריו "הגן האנוכיי" ו"השען העיוור" שבהן קוראים התרעמו על תפיסת העולם הנטורליסטית שלו, וראו בה מניעת משמעות מהחיים.
דוקינס הרגיש צורך להסביר שכמדען, הוא ראה את העולם כמקום מלא פלאים ומקור להנאה.
התענוג הזה לא היה למרות, אלא משום שהוא אינו מניח כגורם פעיל את הפעולות הבלתי מוסברות של אל או כח על טבעי אלא את חוקי הטבע המוכרים למדע.
דוקינס טוען שאינו מודאג אם המדע יכול להוכיח או לא שגורלו האולטימטיבי של הקוסמוס חסר תכלית: אנו חיים את חיינו ללא קשר ברמה "אנושית", על פי שאיפות ותפיסות שבאות באופן טבעי יותר.
לכן, אין לחשוש מהמדע כמעין "שמיכה רטובה" קוסמולוגית.
למעשה, אלה שמחפשים יופי או שירה בקוסמולוגיה שלהם אינם צריכים לפנות אל העל-נורמלי או אפילו בהכרח להגביל את עצמם אל המסתורי: המדע עצמו, העסק של פתירת תעלומות, הוא יפה ופיוטי.
דוקינס פותח בשורות: "אנחנו הולכים למות, וזה הופך אותנו לברי מזל.
רוב האנשים לעולם לא ימותו כי הם לעולם לא יוולדו.
האנשים הפוטנציאליים שהיו יכולים להיות כאן במקומי, אבל שלמעשה לעולם לא יראו את אור היום, היום עולים במספרם על גרגרי החול של מדבריות ערב.
אין ספק שרוחות הרפאים שטרם נולדו כוללות משוררים גדולים יותר מקיטס, מדענים גדולים יותר מניוטון.
אנו יודעים זאת מכיוון שקבוצת האנשים האפשריים המתאפשרת על ידי ה-DNA שלנו עולה במספר באופן כה מאסיבי ביחס לקבוצת האנשים האמיתיים.
בשיני הסיכויים המטריפים האלה, אתה ואני, בבינוניות שלנו, נמצאים כאן.
אנו המעטים מיוחסים, שזכינו בלוטו של לידה כנגד כל הסיכויים, איך אנחנו מעיזים להתבכיין על חזרתנו הבלתי נמנעת לאותו מצב קודם שהרוב המכריע מעולם לא יצא ממנו?"
הפרק הראשון מתאר מספר דרכים שבהן היקום נראה יפה ופיוטי כאשר מסתכלים עליו בצורה מדעית.
עם זאת, הוא מציג תחילה סיבה נוספת לאמץ את המדע.
הזמן והמרחב הם עצומים, ולכן ההסתברות שהקורא הגיע לחיות כאן ועכשיו, בניגוד לזמן או מקום אחר, היא קלושה.
חשוב יותר, ההסתברות שהקורא יתקיים בכלל הייתה קלושה עוד יותר: המבנה הנכון של האטומים היה צריך להתיישר ביקום.
בהתחשב עד כמה הנסיבות הללו מיוחדות, הדבר ה"אצילי" לעשות הוא להשתמש בכמה עשורים של חיי אדם כדי להבין את היקום הזה.
במקום פשוט להרגיש מחובר לטבע, צריך להתעלות מעל "חומר ההרדמה של ההיכרות" הזה ולהתבונן ביקום באופן מדעי.
פרק זה מתאר סיבה שלישית לאמץ את המדע (השתיים הראשונות הן יופי וחובה): שיפור הביצועים של האדם באמנויות.
המדע מוצג לעיתים קרובות בפומבי בפורמט מתורגם, "מטמטם" כדי להתאים לשפה ולרעיונות הקיימים של לא מדענים.
זה נותן שירות רע לציבור, שמסוגל להעריך את יופיו של היקום עד כמה שמדען יכול.
התקשורת המוצלחת של מדע לא מופרך משפרת, לא מבלבלת, את האמנויות; אחרי הכל, משוררים (שם נרדף של דוקינס לאמנים) ומדענים מונעים מרוח דומה של פליאה.
לכן עלינו להיאבק בסטריאוטיפ לפיו המדע הוא קשה, לא מגניב ואינו שימושי עבור האדם הפשוט.
דוקינס טוען כי לימוד תופעה, כמו פרח לדוגמה, אינו יכול לגרוע מיופיה.
ראשית, כמה מדענים, כמו ריצ'רד פיינמן, מסוגלים להעריך את האסתטיקה של הפרח בזמן שהם עוסקים במחקר שלהם.
שנית, התעלומות שהמדע מגלה מובילות לתעלומות חדשות ומרגשות יותר; לדוגמה, הממצאים של הבוטניקה עשויים להוביל אותנו לתהות לגבי פעולתה של תודעת הזבוב.
לפי דוקינס, ההשפעה הזו של ריבוי תעלומות צריכה לספק גם את מי שחושב שהבנה מדעית מנוגדת לאסתטיקה, למשל.
אנשים שמסכימים עם איינשטיין ש"הדבר הכי יפה שאנחנו יכולים לחוות הוא המסתורי".
לראיה, שאר הפרק דן במדע ובתעלומות החדשות והיפות שבאו בעקבות "התנתקות" הקשת של ניוטון למשל ההסבר שלו על ההשפעות הפריזמטיות של אוויר לח .
פרק זה מציע ראיות נוספות לכך שהמדע הוא כיף ופיוטי, על ידי חקר גלי קול, שירת ציפורים ותופעות בתדר נמוך כמו מטוטלת והכחדות המוניות תקופתיות.
סיבה רביעית לאמץ את המדע היא שהוא יכול לסייע במתן צדק בבית משפט, באמצעות טביעת אצבע של DNA או אפילו באמצעות נימוקים סטטיסטיים פשוטים.
כולם צריכים ללמוד את אומנות הערכת ההסתברות של המדען, כדי לקבל החלטות טובות יותר.
פרק זה בוחן את מה שדוקינס מחשיב ככשלים באסטרולוגיה, דת, קסם וטענות לגבי ביקורים של חייזרים.
נדונים גם האמינות והקריטריון של דיווד יום.
דוקינס מתאר כיצד צירופי מקרים מדהימים הם שכיחים הרבה יותר ממה שאנו עשויים לחשוב, ולפעמים, כאשר מפרשים אותם יתר על המידה, הם מובילים למסקנות שגויות.
מבחני מובהקות סטטיסטית יכולים לעזור לקבוע אילו דפוסים הם בעלי משמעות.
סמלים מעוננים ענקיים של רומנטיקה גבוהה
בניגוד ל"שירה מאגיסטראלית" (שם משתמשים במטאפורות ושפה יפה לתיאור המוכר), "שירת אישונים" (pupillary poetry) משתמשת בדימויים פואטיים כדי לסייע בחשיבה של מדען על האקזוטי (למשל שקול "להיות" אלקטרון באופן זמני).
למרות שזה שימושי, כמה מחברים לוקחים את שירת האישונים רחוק מדי, ו"שיכורים ממטאפורה", הם מייצרים "מדע רע"; כלומר מסייעים להניח תיאוריות שגויות.
זה מופעל על ידי הנטייה הטבעית של האנושות לחפש ייצוגים.
גנים מתחרים זה בזה, אבל זה מתרחש בהקשר של שיתוף פעולה, כפי שמוצג בדוגמאות של מיטוכונדריה, חיידקים וטרמיטים.
שני סוגים של שיתוף פעולה הם התאמה משותפת (התאמה בו-זמנית של חלקים שונים של אורגניזם, כגון צבע פרחים וסימוני פרחים), ואבולוציה משותפת (שני מינים משתנים יחד; למשל מהירות הריצה של טורף וטרף עשויה לעלות יחד במעין של מרוץ חימוש).
הגוף של כל אורגניזם מספק רמזים לגבי בית הגידול שלו.
הגנים מאפשרים לשחזר תמונה של מגוון דרכי החיים שחווה המין; במובן זה ה-DNA יפעל כ-"ארכיון דיגיטלי" פלימפססטי אילו רק ניתן היה להבין במלואו את שפת הקידוד שלו.
סוף הפרק דן בגנטיקה המוזרה של קוקיות.
המוח דומה למחשב חזק, שיוצר מעין מציאות וירטואלית למודל כלכלי של הסביבה.
דנים במעגלים עצביים, ונערכת השוואה בין מוחות וגנים: אם כי בטווחי זמן שונים, שניהם מתעדים את העבר של הסביבה כדי לעזור לאורגניזם לבצע את הפעולות האופטימליות בעתיד (החזוי).
הגידול העצום הבו-זמניים בחומרה ובתוכנה של המאה ה-20 הם יחד דוגמה למה שדוקינס מכנה "קו-אבולוציה מאכילה עצמית".
אירוע דומה התרחש על פני טווח זמן ארוך יותר (מיליוני שנים) כאשר המוח והמוח של אבותינו השתפרו במקביל במהירות רבה.
חמישה טריגרים אפשריים לשיפור זה היו: שפה, קריאת מפות, בליסטיות, ממים ומטאפורות/אנלוגיות.
שתי הפסקאות האחרונות של בלון הנפש מסתיימות באמירה שבני אדם הם החיה היחידה עם תחושת מטרה בחיים, ושמטרה זו צריכה להיות בניית מודל מקיף של אופן פעולת היקום.
לפתות את דוקטור לואיס הוא סרט קולנוע קנדי דובר צרפתית מסוגת קומדיה משנת 2003, בבימויו של ז'אן-פרנסואה פוליו על פי תסריט שכתב קן סקוט.
הסרט מתרחש בכפר דייגים נידח ועני בקוויבק, שכדי להיבחר כמקום להקמת מפעל חדש שיציל אותו כלכלית עליו לשכנע רופא לעבור לכפר הנידח כתושב קבע.
סנט-מרי-לה-מודרן הוא כפר דייגים (בדיוני) בקוויבק, שבעבר היה כפר משגשג – אך עם דעיכתה של תעשיית הדייג הפך הכפר, כמו כפרים שכנים הדומים לו, למוכה אבטלה.
תושבי הכפר כולם חיים מקיצבת אבטלה, כולל ראש המועצה של הכפר שלבסוף עוזב את הכפר על מנת לעבוד כשוטר במונטריאול.
לתושבי הכפר נודע על חברת פלסטיקה המתעתדת להקים מפעל באחד מכפרי האזור.
הם מבינים כי הכפר שיזכה במפעל יינצל מכליה כלכלית, ומחליטים לעשות הכל על מנת שהמפעל יוקם בסנט-מרי-לה-מודרן.
לאחר שהם פונים לרופאים רבים ולא זוכים להתייחסות, נעצרת מכוניתו של דוקטור כריסטופר לואיס, מנתח פלסטי תושב מונטריאול, על ידי שוטר בעיר.
השוטר מוצא כמות קטנה של סמים במכוניתו של לואיס; מתברר שהשוטר הוא ראש מועצת סנט-מרי-לה-מודרן לשעבר, וכשמתברר לו שמדובר ברופא הוא מסכים לא לעצור את לואיס בתנאי שיגיע לכפר ויגור שם למשך חודש.
תושבי הכפר, בהנהגתו של ראש המועצה החדש ז'רמן לסאז' – שכמו שאר תושבי הכפר הוא למעשה מובטל החי מקצבה - מבינים שיש להם חודש אחד לשכנע את לואיס לעבור לכפר באופן קבוע על מנת לעמוד בתנאי המהותי להקמת המפעל.
מפעילות מרכזת הטלפון בכפר מאזינות לטלפון של לואיס, ותושבי הכפר לומדים על תחביביו ומעמידים פנים שהם חולקים איתו את אותם תחביבים: קריקט – ענף ספורט שאינו פופולרי בקנדה, ולמעשה תושבי הכפר אינם יודעים עליו דבר ומשתעממים ממנו; ומוזיקת ג'אז פיוז'ן, שתושבי הכפר ששומעים אותה שונאים אותה.
כשלואיס יוצא לדוג, צולל אחד התושבים אל חכתו ומצמיד אליה דגים קנויים על מנת שיצא מרוצה ממסע הדיג; אנרי ז'ירו, הבנקאי הכנוע וחסר הביטחון של הכפר שלמעשה עבודתו היחידה היא לחלק את דמי האבטלה לתושבים, מפזר בדרכו של לואיס סכומי כסף קטנים על מנת שימצא אותם כביכול במקרה.
לואיס מגלה עניין באיב בושמאן, עובדת סניף הדואר של הכפר; איב דוחה את חיזוריו, כיוון שמההאזנות לטלפון שלו ידוע לה שיש לו בת זוג במונטריאול.
במקביל, אנרי מנסה להשיג מהבנק שבו הוא עובד הלוואה עבור הכפר, כדי לשלם לבעלי המפעל את הסכום הנדרש - אך הבנק מסרב להלוות לכפר את הכסף כיוון שלכפר אין בטוחות כנגד ההלוואה.
לאחר שהמנהלת שלו בבנק שוטחת בפניו את טיעוניה, ומזלזלת בעבודתו כשהיא אומרת לו שהוא משול לכספומט – כינוי שבו מכנים אותו גם תושבי הכפר המזלזלים בו - מחליט אנרי לאשר את ההלוואה בעצמו למרות שהוא יודע שבכך יאבד את עבודתו.
על ידי כך הוא מקבל מחדש את הערכתם של התושבים.
כאשר בעלי המפעל המיועד מגיע לביקור בכפר, מדלגים תושבי הכפר ממקום למקום במקביל למסלול ביקורו על מנת לשכנע אותו שמספר התושבים בכפר גדול בהרבה ממספרם בפועל.
כאשר נודע ללואיס שבת הזוג שהותיר מאחוריו במונטריאול מנהלת רומן עם חברו הטוב, הוא מודיע על רצונו להישאר בכפר כיוון שאנשי הכפר הם אנשי אמת שאינם מרמים ואינם משקרים.
אך כשלואיס הפגוע משוחח עם איב, שסלדה כל הזמן ממסכת השקרים שבהם השתמשו תושבי הכפר כדי לשכנע את לואיס להישאר, היא מגלה לו את האמת על הכפר ותושביו, על השקרים שסיפרו לו ועל ההאזנה לטלפון שלו.
לואיס הנסער מתעמת עם ז'רמן.
ז'רמן מתוודה על השקרים, ושוטח את מניעיו לפני לואיס כשהוא מספר לו על מצבו הכלכלי הנואש של הכפר ועל מאמציו להשיג את הקמת המפעל ולהינצל.
כשלואיס שואל את ז'רמן אם במידה שיישאר בכפר ז'רמן ילמד קריקט, עונה ז'רמן בפסקנות "לא!" ולואיס משתכנע שהפעם אמרו לו את האמת, ומחליט להישאר בכפר בכל זאת.
באפילוג לסרט מתגלה שהמפעל אכן הוקם בסנט-מרי-לה-מודרן; הכפר ניצל, התושבים זכו מחדש בפרנסה ובגאווה, ולואיס, שעדיין נדחה בחיזוריו אחרי איב, אומר לעצמו שאין בעיה - יש לו עוד 5 שנים לשכנע אותה להיענות לו.
לסרט נעשו גרסאות נוספות במקומות שונים בעולם ובשפות שונות.
גרסה קנדית נוספת, דוברת אנגלית, יצאה לאור ב-2013. בסרט מככבים טיילור קיטש כדוקטור לואיס וברנדן גליסון כראש מועצת הכפר, מקבילו של ז'רמן מהסרט המקורי.
מיקום העלילה הועתק לפרובינציית ניופאונדלנד ולברדור דוברת האנגלית.
גרסה צרפתית יצאה לאור ב-2015, כשעלילת הסרט מתרחשת בכפר נידח בהרי הפירנאים.
גרסה איטלקית יצאה לאור ב-2016, כשעלילת הסרט מתרחשת בכפר במחוז בזיליקטה שבדרום איטליה.
גרסה דוברת ספרדית יצאה לאור ברשת נטפליקס ב-2023, בכיכובה של יאליצה אפאריסיו בתפקיד אנה - מקבילתה של איב בושמאן מהסרט המקורי.
דויד בוטאן – דוקטור כריסטופר לואיס
ריימונד בושאר – ז'רמן לסאז'
בנואה בריאר – אנרי ז'ירו
פייר קולאן – איבון, תושב הכפר
לוסי לורייה – איב בושמאן
הסרט זכה בפרס אהוב הקהל בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-2004. הוא זכה גם בפרס ג'יני לצילום, והיה מועמד ל-10 פרסים נוספים כולל הסרט הטוב, הבמאי, התסריט, השחקן הראשי (ריימונד בושאר) ושחקן המשנה (בנואה בריאר).
הוא זכה גם בשישה פרסי ז'וטרה (כיום "פרסי גאלה קבק סינמה"), טקס הפרסים השנתי של תעשיית הקולנוע בקוויבק.
"לפעמים זו אהבה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין, ונכלל באלבומה "התבהרות".
את השיר הוציאה לאור ביולי 1978 חברת התקליטים CBS ישראל.
"לפעמים זו אהבה" נכתב על ידי רחל שפירא ללחן שחיבר מיקי גבריאלוב.
על הפקתו המוזיקלית היה אחראי נטאלה מסארה , מעבד איטלקי.
השיר מתאר את המורכבות והרבגוניות של אהבה בתוך נוף אורבני, אפלולי וטעון.
דרך תמונות של לילה חורפי, קריין ברדיו ועיר המתוחה, נרקמת אווירה של עצבות וגעגוע.
האישה מתבוננת בעצמה ובחייה, ומחפשת נחמה בזיכרונות ובמילים.
במקביל מוצגת העיר כשדה של קונפליקטים: תשוקות, חטאים, תקווה ופחד משתלבים ומתנגשים בה.
ב-31 ביולי 1978 נכנס למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום ה-23. ב-16 באוקטובר עלה למקום הראשון, שם שהה שבוע אחד.
לבסוף, ב-4 בדצמבר יצא מהדירוג השבועי לאחר 16 שבועות צעידה רצופה.
לפני שהלילה יורד הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי משנת 2000, בבימויו של ג'וליאן שנאבל, המבוסס על האוטוביוגרפיה מאת המשורר והסופר הקובני רינלדו ארנס.
בסרט מככב חאווייר ברדם בתפקיד הראשי, לצד שחקנים נוספים כמו ג'וני דפ, שון פן ואוליבייה מרטינז.
הסרט מתאר את חייו של ארנאס, מילדותו בקובה, דרך הצטרפותו למהפכה הקובנית, ועד רדיפתו בשל נטיותיו המיניות וכתיבתו החתרנית, ולבסוף הגירתו לארצות הברית.
הסרט הופק בתקציב של 20 מיליון דולר, והכניס כ-8.5 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט עוקב אחר חייו של ריינלדו ארנאס, שנולד בשנת 1943 בקובה.
חאווייר ברדם – ריינלדו ארנאס, הסופר והמשורר הקובני
ג'וני דפ – בון בון / ויקטור, דמויות כפולות המייצגות דראג קווין וקצין משטרה.
שון פן – קוקו סאנצ'ז, נהג משאית המציע סיוע לארנאס.
אוליבייה מרטינז – לזארו גומז קארילס, חבר קרוב ושותפו של ארנאס.
הסרט "לפני שהלילה יורד" זכה לביקורות חיוביות.
באתר Rotten Tomatoes הוא קיבל ציון של 73% המבוסס על 86 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הסרט מציג הופעה מרשימה של חוויאר ברדם, המעניקה עומק לדמותו של ריינלדו ארנאס." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 85 מתוך 100, המבוסס על 31 ביקורות, המעיד על "שבחים אוניברסליים".
ההופעה של ברדם זכתה לשבחים מיוחדים, והוא היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו זה.
"לפני שהכל נרדם" הוא אלבום משותף בין הזמרת-יוצרת עלמה גוב והמוזיקאי אבנר טואג.
האלבום יצא לאור ב-10 במרץ 2025 וכולל 11 רצועות.
עלמה גוב ציינה שהחיבור המוזיקלי עם אבנר טואג מאפשר לה להשמיע את קולה בצורה חדשה, והעבודה המשותפת מוציאה ממנה צדדים אחרים.
אבנר הוסיף שהחיבור ביניהם היה מיידי, והיצירה המשותפת אינה נשמעת כשיר של אחד מהם בלבד, אלא כיצירה משותפת של שניהם.
במרץ 2023 יצא לאור הסינגל הראשון מתוך הפרויקט, "שוב לצאת (לעבוד)".
יומיים לאחר צאתו עלה קליפ נלווה אליו ביוטיוב.
בינואר 2025, יצא לאור הסינגל "סיבה להמשיך", שעוסק באהבה ושיברון לב בצל המלחמה, ומשקף את המשבר בצל מלחמת חרבות ברזל לצד הצהרה על אהבה.
המלודיה מאופיינת בסגנון פולק שקט, מלווה בצלילי גיטרה אקוסטית וצ'לו, המעניקים אווירה נוגה ומלנכולית.
בפברואר 2025, יצא לאור הסינגל "לפני שהכל נרדם", שיר הנושא מתוך האלבום בצירוף וידאו קליפ נלווה.
גל שניידרמסר – הפקה מוזיקלית (6)
מאור אלוש – מיקס ומאסטרינג (כל הרצועות), תופים (5,11)
ניר קליינר – תופים (2)
לפרק את האשרים (במקור: Deconstructing the Ushers) הוא סרט מסוג דרמה קומית אשר צולם בישראל וארצות הברית משנת 2019 בבימויו של אמיר ראג'פורקר ובכיכובם של רוברטו פולק, עידו מוסרי, עירית ענבי, מיקי ברקן, גבריאל אפריה ואיאן פוטר.
שלושה סיפורים הקשורים לבני משפחת אשר לדורותיהם.
בסיפור הראשון, קשיש (רוברטו פולק) הרוצה להחזיר שעון לנינו של חברו הטוב שנהרג במלחמה, נלחם בפושע (עידו מוסרי) שגנב לו את השעון.
בשני, אישה הדוגלת באמת (מיקי ברקן), נלחמת ברצון של אחיה (אבישי כהן) לתת לאחותה הגוססת תעודת דוקטורט מזויפת.
ובשלישי, רבי (גבבריאל אפריה) שבחורה בה חשק "נלקחה" על ידי חברו (אכלס סימונס), מתמודד עם הרצון להחזירה בעזרת סודו האפל של חברו.
שם השחקן/ית שם הדמות רוברטו פולקוינקי עירית ענבידברהעידו מוסריבנימיקי ברקןאליאורה/אריאלהגבריאל אפריהוולףאיאן פוטראלןאבישי כהןאבנראלכס סימונסמקס
שנה פרס קטגוריה תוצאה 2019 חצי גמר פסטיבל הקולנוע של ג'ירונה הסרט הטוב ביותר 2019 Dadasaheb Phalke International Film Festival הסרט הטוב ביותר
לציטין (מיוונית - lekithos חלמון הביצה.
קרוי גם פוספטידיל כולין) הוא פוספוליפיד המהווה חומר חיוני לחיים.
זוהי קבוצת מולקולות שומנית, המגינה על ממברנות התאים ואף מהווה חלק מהם.
תכונתו כמסיס במים בצידו האחד ומסיס בשומן בצידו האחר וכך מסיס במים ובשומן גם יחד, מאפשרת לו לפעול כמתחלב המאפשר מיזוג שומן ומים באותו חומר.
בתעשיית המזון נהוג לעשות שימוש בלציטין במיני מזונות רבים כגון: שוקולד, מיני מאפה, גלידות, מיונז, גבינה צהובה, ממתקים ועוד.
בחומרים מוספים למזון הוא שייך לקבוצת חומרים מתחלבים.
לציטין מהווה מקור טוב לחומר המזין כולין.
הלציטין מצוי בחי ובצומח וניתן למיצוי ממקורות כמו חלמון ביצים, סויה, לפתית ועוד.
לֶצ'חוּמי (בגאורגית: ლეჩხუმი) הוא חבל ארץ היסטורי קטן במערב גאורגיה.
גבולותיו: סוואנתי מצפון, רצ'ה ממזרח, אימרתי מדרום וסמגרלו ממערב.
החבל משתרע על השטחים לאורך קטע זרימתם האמצעי של הנהרות ריוני וצחניסצקאלי ועל ערוץ נהר לַגָּ'נוּרָה .
הלצ'חומים, תושבי המחוז הם אחת הקבוצות האתניות שמרכיבות את העם הגאורגי ודוברים בניב מקומי של גאורגית.
בחלוקה המנהלתית של גאורגיה אחרי עצמאותה ב-1991, לצ'חומי צורף אל חבל רצ'ה שממזרחו ואל חלקו הדרומי של שכנו הצפוני סוואנתי (סוואנתי תחתית) ליצירת המחוז רצ'ה-לצ'חומי וסוואנתי תחתית.
בתחומו של מחוז זה, לצ'חומי משתרעת על נפת צאגרי ועל חלק מן השטחים של נפת אמברולאורי (שרובו רצ'אי).
שטחים דרומיים יותר של החבל כלולים בנפת צק'לטובו שבמחוז אימרתי.
בעת העתיקה ובראשית ימי-הביניים היה לצ'חומי ידוע בשם תאקוורי, ואילו במקורות ביזנטיים נקרא סקימניה.
בנוסף לכך, תאקוורי היה גם שמה של הנסיכות המשותפת לרצ'ה וללצ'חומי, נסיכות תאקוורי, שהייתה חלק מממלכת אגריסי שבמערב גאורגיה.
במאה ה-8 נסיכות תקוורי התפרקה לדוכסיות תקוורה, רצ'ה ואוקריבי (שהיו כולן חלק מממלכת אגריסי); בהמשך, דוכסות תקוורי, שהחלה להיקרא לצ'חומי, השיגה עצמאות.
במאה ה-11 לצ'חומי הצטרפה לממלכה הגאורגית המאוחדת; לצ'חומי הוכפף במשך קיומה של הממלכה לדוכסויות אחרות במערבה - תחילה לדוכסות סוואנתי ולאחר מכן לרצ'ה.
עם התפרקותה של הממלכה הגאורגית המאוחדת במאה ה-15, חבל צ'חומי סופח לממלכת אימרתי שנוסדה אז במערב גאורגיה; לצ'חומי נחשבה לנחלה אישית של מלכי אימרתי.
ב-1704 הוא הצליח להביא להכרזתו של נכדו, בז'אן, לדוכס סמגרלו; בז'אן עבר לסמגרלו ואימץ לעצמו את שם המשפחה של שושלת הדוכסים המגרלית - דדיאני.
עם השתלטותה של משפחת צ'יכובאני על דוסכות סמגרלו, לצ'חומי ניתקה סופית מממלכת אימרתי וצורפה לדוכסות זו באופן בלתי-אמצעי.
מלך אימרתי סולומון השני (1810-1792), שרצה לאחד את כל מערב גאורגיה תחת שלטונו, ניסה להשיב לממלכתו גם את הדוכסות של סמגרלו.
שושלת דאדיאני המגרלית, שבאותה תקופה הונהגה על ידי צאצאיו של קַציַה הלצ'חומי, הגיבה בכך שבשנת 1803 חתמה עם האימפריה הרוסית על הסכם, שהפך אותה לבת-חסותו של הצאר.
כאשר סולומון השני התמיד במאמציו לספח את דוסכות סמגרלו (ולצ'חומי בתוכה), הרוסים ניצלו את הקרע הפנימי בקרב הגאורגים, העניקו סיוע צבאי למגרלים ובשנת 1810 אף כבשו את ממלכת אימרתי.
הדוכסות של סמגרלו המשיכה להתקיים תחת החסות הרוסית עד 1857 וסייעה לאימפריה הרוסית להשתלט על חבלים אחרים במערב גאורגיה.
ב-1857, כאשר הדוכסות מיצתה את תפקידה, הרוסים ביטלו אותה והפכו לשליטים הבלתי-אמצעיים של סמגרלו.
כך הפך לצ'חומי, יחד עם סמגרלו, לחלק מן האימפריה הרוסית.
אחרי תום השליטה הרוסית והסובייטית בגאורגיה ב-1991, לצ'חומי הוא חלק מן גאורגיה.
לק ציפורניים הוא ציפוי קוסמטי הנמרח על ציפורני אצבעות כפות הידיים והרגליים, בדרך כלל לנוי.
צביעת לק ציפורניים היא לעיתים חלק מטיפולי מניקור ופדיקור.
צביעת ציפורניים החלה כנראה כבר לפני כ-5,000 שנה בתרבות המצרית והסינית.
הסינים נהגו להכין לכה מתערובת של גומי ערבי, חלבון ביצה, ג'לטין ודונג.
עוד עשו שימוש בתערובות של עלי כותרת ורדים, סחלבים ואלום (גופרת אשלגן האלומיניום).
הותרת תערובת זו על הציפורניים במשך הלילה מותירה אותן צבועות בגוון הנע בין ורוד לאדום.
המצרים השתמשו בחומרי צבע כדי לצבוע את ציפורניהם וכן את קצות אצבעותיהם.
חומר הצבע בו השתמשו היה בגוון אדמדם-חום והופק מצמח החינה.
היום, יש שעדיין עושים שימוש בצמח זה כדי לצבוע ציורים דמויי כתובת קעקע על העור.
לא ידוע הרבה על התפתחות צביעת הציפורניים מאז אותה תקופה קדומה ועד לתחילת המאה ה-19. בתחילת המאה ה-19 נפוץ המנהג של צביעת הציפורניים בצבע שמן אדום שהוברק אחר כך בעזרת פיסת עור.
הרצון להשיג מראה מבריק של הציפורן הצבועה המשיך למאה ה-20. בשנות ה-20 של המאה ה-20, פיתוח צבע לק מבריק למכוניות עורר השראה בפיתוח צבע לק לציפורניים.
צבען ומצבן של ציפורני האישה היווה שנים ארוכות סימן למעמדה החברתי.
כיוון שבנות המעמד הנמוך עסקו בדרך כלל בעבודות גופניות בידיהן, טיפוח ידיים וציפורניים היו בגדר מותרות לנשים אלה.
ציפורניים מטופחות היו סימן היכר לנשים מן המעמד הגבוה.
רוב מוצרי הלק לציפורניים מורכבים מניטרוצלולוזה, שתפקידה ליצור את שכבת הברק, המומסת בממס (לרוב אצטון או כוהל), חומרים המגבירים את גמישות הלק (Plasticizers), שרף פולימר, וחומרים שמייצבים את התכשיר ומאפשרים הומוגניות ומריחה אחידה.
בלק שאינו שקוף נוסף לתמיסה גם פיגמנט צבעוני.
בעבר, מוצרי הלק לציפורניים הכילו פורמלין, שהוא חומר רעיל ביותר הידוע כחומר מסרטן העלול לגרום לנזקים עצביים בגוף.
כיום הוא מופיע בעיקר כשאריות זניחות ביותר כחלק מתהליך הייצור של שרף הפולימר.
הסרת הלק מתבצעת באמצעות אצטון, שידוע כמסיר מצוין ושעלול לגרום לתגובות יובש או גירוי בלבד.
ישנם תחליפים אשר ידועים כמסירי לק נטולי אצטון או שמכילים אצטון בכמות נמוכה.
מסירי לק אלה נחשבים יעילים ונעימים לשימוש בגלל ריחם, אך יעילותם לרוב פחותה מאשר האצטון, ולעיתים אף ייתכנו מצבים של תגובה אלרגית לחלק מהמרכיבים שבהם.
לק ציפורניים מושם בדרך כלל על ידי נשים, על ציפורני אצבעות הידיים והרגליים.
צבעי הלק המסורתיים הם אדום, ורוד וגווני עור בהיר (nude), אף-על-פי שלק נמכר היום במגוון רחב ביותר של צבעים.
יש הטוענים כי הסרט "ספרות זולה" החל באמצע שנות ה-90 גל אופנה של צבע לק אדום כהה.
זאת לאחר שאומה תורמן צבעה ציפורניה בסרט בצבע "אדום שחור" (Rouge Noir) של שאנל.
לק ציפורניים שחור או בצבע כהה אחר, אופנתי מאוד בתרבויות הנוער הגותית והפאנק מאז שנות ה-70.
יש אף גברים הנוהגים לצבוע בלק את ציפורניהם, בהם סטיבן טיילר סולן להקת אירוסמית' וקירק האמט גיטריסט להקת מטאליקה.
קיימים סוגי לק לציפורניים שיצרניהם טוענים כי הם יכולים לעודד את צמיחת הציפורן, או להפסיק כסיסת ציפורניים וכן סוגי לק היפואלרגניים, וזאת בגין תגובות אלרגיות, שעלולות להופיע לשימוש בלק, אשר הנפוצה בהן היא נסיגת עור הציפורן.
בשנים האחרונות גובר השימוש בלק מחומר ג'ל.
בניגוד ללק הרגיל, הג'ל עמיד יותר ומחזיק מעמד על הציפורן כשלושה שבועות.
לג'ל תופעות לוואי רבות בשימוש לא נכון.
נפת לצ'ה (באיטלקית: Provincia di Lecce) היא נפה בדרומו של מחוז פוליה שבאיטליה.
היא גובלת בנפת ברינדיזי בצפון-מזרח, בנפת טאראנטו בצפון-מערב בים האדריאטי במזרח ובים היוני בדרום-מערב.
לֶק (באלבנית: Leku ; סימון לפי תקן ISO 4217: ALL) הוא ההילך החוקי של אלבניה.
הלק האלבני מחולק תאורטית ל-100 קינדרקה אולם אין במחזור מטבעות או שטרות של קינדרקה.
מטבע הלק המודרני הוא הגרסה השלישית של המטבע.
הגרסה הראשונה הונפקה בשנת 1926. בשנת 1965 המטבע עבר רענון והתחדש (הגרסה השנייה).
והגרסה הנוכחית משמשת מאז 1996.
לק ננה (בתאית: เล็ก นานา; 1924 - 1 באפריל 2010) היה איש עסקים ופוליטיקאי תאילנדי.
ננה היה פעיל המפלגה הדמוקרטית וחבר הוועד הפועל של המפלגה.
בשנת 1975 מונה לסגן שר החוץ וכיהן בתפקיד כשנה.
לאחר מכן מונה לקונסול כבוד כללי בתאילנד של עיראק.
בתפקיד זה החזיק עד 1981 ולאחריו המשיך לעסוק בייצוא סחורות מעיראק.
בדצמבר 1982 נמצאה במשרדו פצצה חבלנית שהביאה למות אדם, פציעתם של עשרים נוספים וגרמה לדליקה גדולה.
בין אפריל 1982 לאפריל 1986 כיהן כמזכיר המפלגה הדמוקרטית.
שנים רבות היה חבר הפרלמנט.
בשנת 1985 מונה ננה לשר המדע והטכנולוגיה.
עסקיו הפרטיים הקיפו רכוש נדל"ני רב.
ננה היה בעל בניינים רבים ברובע המסחרי של בנגקוק.
חלק מהאדמות בבעלותו נתרמו על ידו, בין היתר לצורך הקמת פארק לאומי, בית חולים ולבניין מטה המפלגה הדמוקרטית.
בשנות חייו האחרונות היה חבר הוועדה המייעצת העליונה במוסדות המפלגה.
ננה, בן הדת המוסלמית, היה חבר הוועד האיסלאמי המרכזי בתאילנד.
במותו הקצה מלך תאילנד אדמה לצורך קבורתו במסגד מקומי.
לָצָרוּס (אליעזר) גַיְיגֶר היה פילולוג יהודי-גרמני.
לצרוס (אליעזר) גייגר נולד בשנת 1829 בעיר החופשית פרנקפורט (חלק מהאיחוד הגרמני).
אביו, שלמה זלמן גייגר, היה אחיו הבכור של אברהם גייגר ודיין בקהילה היהודית בפרנקפורט.
גייגר החל את לימודי העברית בגיל צעיר מאוד, בהדרכת אביו.
בראשית דרכו עבד מספר שנים כשוליה של מוכר ספרים בעיר מיינץ, אולם עד מהרה מאס בעולם העסקים.
הוא שב לפרנקפורט, וכשהוא מונע על ידי צימאונו הרב לידע סיים את לימודיו בגימנסיה, ומשם המשיך ללימודי פילולוגיה קלאסית באוניברסיטאות מרבורג, היידלברג ובון.
ב-1851 השתקע שוב בעיר הולדתו פרנקפורט, והקדיש עצמו ללימוד ומחקר בבלשנות ובפילוסופיה.
כבר ב-1852, בהיותו בן 23, פצח גייגר בעבודה המרכזית שלה הקדיש את חייו: Ursprung und Entwickelung der menschlichen Sprache und Vernunft ("מקורן והתפתחותן של השפה והתבונה האנושיות", שטוטגרט, 1868–1872, 2 כרכים).
פרסומו הראשון, כעבור 13 שנה, היה Über Umfang und Quelle der erfahrungsfreien Erkenntniss ("על היקפה ומקורותיה של ההכרה שטרם הניסיון", פרנקפורט, 1865).
גייגר החל לפרסם את הממצאים העיקריים שעלו ממחקרו בכותר הפופולרי יותר Der Ursprung der Sprache ("מקורה של השפה", שטוטגרט, 1869; מהדורה שנייה 1878).
ואולם, בטרם היה בידו לסיים את עבודתו, הוא חלה במחלת לב וכעבור זמן קצר נפטר, ב-1870. הכרך השני, שהכיל פרגמנטים ממחקרו, פורסם לאחר מותו על ידי אחיו אלפרד גייגר (שם, 1872; מהדורה שנייה, 1899).
הרצאותיו של גייגר פורסמו אף הן על ידי אחיו בקובץ Zur Entwicklungsgeschichte der Menschheit ("על ההיסטוריה של התפתחות המין האנושי", שם, 1871; מהדורה שנייה, 1878), ותורגמו לאנגלית על ידי דויד אשר בשם History of the Development of the Human Race (לונדון, 1880).
בניגוד לדודו הנודע הרב אברהם גייגר, אביה הרוחני של היהדות הרפורמית, לצרוס גייגר השתייך לחוג האורתודוקסי והיה מתנגד מר לדרכו של אחי אביו.
הוא לחם בעוז בהזדמנויות רבות נגד מנהיגי ההשכלה.
כשבית הכנסת הישן של פרנקפורט הוחלף בבניין מודרני יותר ובו עוגב, פרסם גייגר פמפלט תחת הכותרת "Terzinen bei dem Falle der Synagoge zu Frankfurt am Main" ("טֶרְצִינות לנפילתו של בית הכנסת בפרנקפורט", פרנקפורט, 1854), שבו הביע את עצבונו הרב.
משנת 1861 ועד מותו עבד גייגר כמורה בגימנסיה היהודית "פִילַנְתְרוֹפּין" (Philanthropin) בפרנקפורט.
בחוברת Über deutsche Schriftsprache und Grammatik mit besonderer Rücksicht auf deutsche Schulen ("על השפה הכתובה והדקדוק הגרמניים, בדגש מיוחד על בתי הספר הגרמניים", שם, 1870) ביטא את השקפותיו בסוגיות פדגוגיות שונות.
לצרוס גייגר נפטר בפרנקפורט בג' באלול ה'תר"ל, 1870, בגיל 41, ונקבר יומים לאחר מכן.
אביו ר' שלמה זלמן הספיד אותו והביא את הספדו לדפוס.
השקפתו על ההיסטוריה של השפה האנושית
עוד לפני פרסומיו של צ'ארלס דרווין הגיע גייגר למסקנה שהאבולוציה שולטת בטבע.
בכל מקרה, גייגר היה הראשון שהחיל את תורת האבולוציה על תחומי השכל והשפה.
במחקרו חיפש גייגר, בדומה להיימן שטיינטל (Steinthal), מתודה פסיכולוגית-פילוסופית שניתן להחיל על הבלשנות.
לפי גייגר, השפה אינה התנוונות, אלא אבולוציה, התפתחות; היא מתחילה במבעים זניחים כמו צעקות וקריאות (מה שמכנה גייגר "Sprachschrei").
ממנה ובה, על פי החוק האוניברסלי של הסיבתיות, מתפתחת התבונה, לא מהצליל והאוזן, כי אם מהאור והעין.
במשך פרק זמן ארוך, צלילן של המילים ומשמעותן השתנו והתבחנו עד שהגיעו לכדי קיום עצמאי.
אם נלך אחורה לאורך ההיסטוריה של התפתחות זאת נגיע בוודאות למצב עניינים שבו האדם כלל לא חשב.
כלומר, בנקודת זמן כלשהי, המין האנושי היה במצב דומה לזה של בעלי חיים – נטול דיבור, חסר ישע, ללא דת, אמנות או מוסר.
לצ'ו (בהונגרית: Lecsó, בצ'כית וסלובקית Lečo, בפולנית Leczo ובגרמנית Letscho) או לֶצ'וֹ-הַק הוא תבשיל ירקות מהקלאסיקה ההונגרית, שדומה מאוד בהרכב ובצורת ההכנה לשקשוקה הצפון אפריקאית.
ההבדל הבולט הוא שבמתכון הבסיסי אין ביצה.
בגרסת הלצ'ו הכוללת ביצה, הביצה מקופלת (מקושקשת) פנימה בשונה משקשוקה, בה הביצה מתבשלת בשלמותה (עין).
עוד תבשיל דומה הוא ל-Peperonata מהמטבח האיטלקי.
המתכון הבסיסי של לצ'ו מכיל בצל, עגבניות בשלות, פלפלים ירוקים בהירים (ולעיתים גם אדומים או צהובים), מלח ופפריקה, יש המוסיפים שום, או אזוב תרבותי.
באזורים מסוימים בהונגריה מוסיפים ללצ'ו קותלי חזיר מטוגנים בשמן.
לעיתים מגישים את הלצ'ו על בסיס של אורז (Rizses lecsó), עם בצקניות (נוֹקֶדְלֶי), או אפילו לבדו, אבל בהונגריה הלצ'ו הוא לפעמים המנה העיקרית, כאשר לעיתים מוסיפים לו יין ונקניקיה הונגרית (Lecsókolbász).
באוסטריה הלצ'ו מוגש כתוספת לנקניקיות או בשר צלוי על הגריל.
לצוד פילים הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת הקומדיה של התסריטאי והבמאי רשף לוי, שיצא להקרנה בבתי הקולנוע ב-4 ביולי 2013.
הסרט, שעלילתו מתרחשת בירושלים, עוסק בתוכנית של יונתן וסבו לשדוד בנק לשם פתרון בעיותיהם הכספיות.
יונתן (גיל בלנק) בן ה-12 סובל מגמגום קל ומהתעללות של חבריו ללימודים.
דניאל (צביקה הדר), אביו של יונתן, היה אחראי אבטחה בסניף בנק, ונפטר לפתע במהלך משמרתו כאשר יונתן לצדו.
הבנק סירב לשלם למשפחה פיצויים או להפעיל את חברת הביטוח בגלל ה"אותיות הקטנות" בחוזה.
האם, דורית (יעל אבקסיס), שנותרה שרויה בעוני, נענית לחיזוריו של מנהל סניף הבנק, דדי עטיה (משה איבגי), שנתן לה תמיכה כלכלית, ואת יונתן היא משאירה בהשגחתו של אליהו (ששון גבאי), סבו מצד אביו.
עקב סכסוך בין הסב לבין דניאל בנו, עצם קיומו של הסב נודע ליונתן רק אחרי מות אביו.
בצעירותו היה הסב לוחם בלח"י, ובמסגרת זו שדד בנקים כדי לממן את פעילות הארגון.
הסב שוהה בבית אבות יחד עם חברו מימי הלח"י ניק (מוני מושונוב), ועם אשתו רודה (רינה שיינפלד), השרויה בתרדמת.
מייקל (פטריק סטיוארט), אחיה של רודה, הוא לורד אנגלי חסר כול, המנסה ללא הצלחה להתפרנס למחייתו כשחקן.
דורית מודיעה לו טלפונית על מצבה של רודה, והוא מגיע ארצה ומצטרף לבית האבות.
ניסיון שוד ראשון משתבש, לאחר שניק בהתרגשותו שיבש כליל את התוכנית.
אליהו חוזר לשוד נוסף, המוכתר בהצלחה.
שחקןתפקיד גיל בלנק יונתן, "ילד מתבגר, מחונן ביותר אך נטול יכולות חברתיות " ששון גבאי אליהו, סבא של יונתן.
דמותו מבוססת על אביו של רשף לוי.
מוני מושונוב ניק, חברו של אליהו, "קשיש נרגן בבית אבות ירושלמי, שמתגעגע לימים שבהם היה ברור לו מי זה מי, מי הטוב ומי הרע, מי הגבר ומי האישה, מה מותר ומה אסור, ולא העולם המבלבל והמבולבל שלתוכו הוא הזדקן, בו כל החוקים השתנו".
צביקה הדר דניאל, אביו של יונתן אשר מת בתחילת הסרט.
משה איבגי דדי עטיה,"מנהל בנק תחמן, אך משתוקק לאהבה" תיקי דיין מנהלת בית אבות "חנפנית" רינה שיינפלד רודה, סבתו של יונתן השרויה בקומה.
לתפקידי הדיירים בבית האבות לוהקו אחדים מוותיקי הקולנוע הישראלי, ובהם שושיק שני, צבי שיסל, אלכס פלג ועזרא דגן.
בתחילת תהליך ההפקה, תפקידו של פטריק סטיוארט יועד לשחקן הבריטי וחבר קבוצת מונטי פייתון, ג'ון קליז.
לפני תחילת ההפקה הודיע קליז להפקה שלא יוכל להשתתף בסרט עקב אירוע לב שעבר.
רשף לוי פנה לפטריק סטיוארט, וכשהאחרון הסכים להשתתף בסרט, התסריט עבר עריכה על מנת להתאים את הדמות לסטיוארט.
הסרט נבחר לפתוח את פסטיבל הקולנוע ירושלים 2013.
רשף לוי סיפר כי דמותו של אליהו מבוססת על דמותו של אביו, שנקרא גם הוא אליהו.
דעות מבקרי הקולנוע חלוקות ביחס לאיכותו של הסרט.
הסרט ספג ביקורת שלילית מרוב המבקרים הבולטים:
בתוך "לצוד פילים", סרטו השני של רשף לוי, שפתח אתמול את פסטיבל הקולנוע בירושלים ועלה ברחבי הארץ, חבוי הניסיון לעסוק בנושאים כגון יתמות ואובדן, אשמה וכעס, זיקנה, קשייה ואכזבותיה ואף ביקורת אקטואלית בנוגע לאטימות הממסד הכלכלי לנוכח מצוקת הפרט.
אך נושאים אלה חבויים כה עמוק בבלילה הקולנועית התמוהה והמביכה שאפילו הניסיון לעסוק בהם בצורה רצינית נדמה כלא רציני.
העלילה מתפזרת לכיוונים רבים כל כך לכן אין לסרט מבנה ומרכז שיחזיק אותו.
מה שנראה על הבד הוא אוסף של סצנות שמתחברות זו לזו באופן מסורבל ומאולץ, חסר קצב ובעיקר חן.
לכן הסרט אינו מצליח לעורר אפילו מידה מועטה של הזדהות, מתח, עניין ורגש.
הצחוקים נעדרים, אלא אם כן נענים לבדיחות עבשות על קשישים.
אם אי פעם ג'ון קליז היה זקוק לאירוע לב, זה היה במקרה של "לצוד פילים" - מסרטי הקומדיה הישראלים המופרכים והגרועים ביותר שנראו על המסך מאז הסרט "טעות במספר" של זאב רווח משנת 1979. הרעיון, יש לציין – דווקא סביר...
בפועל מדובר בתסריט מרושל וחסר הגיון, שכולל פלאשבקים קדימה, אחורה והצידה; דיאלוגים מביכים שאף אחד מהדוברים לא מאמין להם; תכנון דמיוני ומביך של שוד בלתי אפשרי, שגם גיבור הסרט בן ה-12 לא היה מעלה על הדעת וניסיון כושל ללהטט בין קומדיה לבין דרמה מרגשת.
תוסיפו לזה גם קטעי מחזמר (?!) ותקבלו עדר פילים שועט לעבר הקהל.
כמעט דבר, למרבה הצער, לא עובד בסרטו החדש של רשף לוי, "לצוד פילים".
כקומדיה חמה ואנושית, הסרט מתקשה להצחיק ולרגש; כסרט שוד, הוא מקרטע ולא מותח; וכסאטירה חברתית - לחלוטין לא קולע.
וחבל, כי לסרט הזה היה פוטנציאל להיות להיט קופתי מענג של ממש.
"לצוד פילים", סרטו החדש של רשף לוי, שפתח השבוע את פסטיבל הקולנוע בירושלים וגם יצא למסכים ברחבי הארץ, הוא סרט די מבאס.
עד שכבר עושים קומדיה, משיגים עבורה תקציב הפקה רציני ומלהקים אותה במיטב השחקנים הישראלים פלוס כוכב אחד מאנגליה, ממש כואב הלב על כך שהיא חייבת להיות מבוססת על רעיון מקרטע ותסריט חצי אפוי, שמדדה בסרבול עצום לאורך קרוב לשעתיים, ובסוף לא מגיעה לשום מקום.
למזלו של רשף לוי, קשה ליפול יותר מדי נמוך עם שחקנים כל-כך משובחים, שנראים כאילו הם נהנים להשתטות, ומצילים את הסרט מקריסה טוטאלית.
הקונספט של שלושה זקנים וילד שודדים בנק כרקע לסיפור קירוב לבבות בין סבא לנכד הוא התחלה נהדרת לקומדיה פרועה.
הבעיה היא שלוי מנסה להעמיס על סרטו כל כך הרבה רעיונות שבסופו של דבר התוצאה מאוד לא אחידה.
רגעים מצחיקים וכובשים מתחלפים ברגעים מביכים ונמוכים עד מאוד.
קטעים שובי לב ותמימים (משחק שחמט בין סבא לנכד) מתחלפים בקטעים סקסיסטיים, אינפנטיליים ומעליבים (כולל החפצה מטרידה של רותם זיסמן כהן).
כתיבה תסריטאית מושחזת (תכנון שוד הבנק) מתחלפת ברשלנות חובבנית (סיפור מסגרת "כמו תיעודי" שלא מוסיף, סצנת פתיחה שלא מסתדרת עם העלילה, דמויות משנה קרטוניות של נשים וסוף בנאלי ומופרך).
מבקרים אחדים העניקו לסרט ביקורת חיובית, וחלקם אף מתלהבת:
סרטו של רשף לוי, שפתח את פסטיבל ירושלים האחרון, דווקא גרם לאלפים ליהנות, להתרגש ולצחוק...
הקאסט מושלם (גם אם לא אחיד), הדיאלוגים עשויים בקפידה, הבחירה בירושלים עושה חסד עם העיר שהפכה בעל כורחה לתפאורה ל"סרטי סכסוך" מקומיים, והצילום וההפקה ברמה גבוהה.
לוי מעז, כשם שעשה ב"הבורר" או ב"אהבה קולומביאנית", לרוץ עם הפנטזיה, לזרום עם המופרכות, וכשהקומיות מחייבת – גם לא להיצמד בהכרח לדרישות המציאות.
הוא מעדיף לסחרר את העלילה במקום להתמקד בצילום פוקוס איטי וחודרני שנהוג כל כך במקומותינו, ובעיקר מספק הרבה הומור.
"תתאהבו בסרט" - רשף לוי עשה אחלה סרט.
קומדיית פשע קלילה, קצבית ומצחיקה, שהיא גם משל חכם על משחק, התבגרות, זקנה ואהבה.
"לצוד פילים" הוא סרט שבראש ובראשונה מכיל כמות נהדרת של פאנצ'ים מצוינים ובדיחות טובות.
הוויכוח סביב ביקורתו של אורי קליין
כאמור, מבקר הקולנוע של "הארץ", אורי קליין יצא בביקורת שלילית על הסרט.
בצעד יוצא דופן רשף לוי יצא בהתקפה על קליין בעמוד הפייסבוק שלו, והאשים את קליין בכתיבה אלימה ובנטייה רבת שנים "לקטול" כל סרט ישראלי מרגש או מצחיק.
על צעד זה של לוי נמתחה ביקורת בעולם העיתונות.
פרופ' ענר פרמינגר הצטרף ליוצר רשף לוי, נגד ביקורתו של קליין, והאשים אף הוא את קליין באלימות.
אחרי שציטט את דברי קליין, ובהם: "הסרט אינו מצליח לעורר אפילו מידה מועטה של הזדהות", טען שהמבקר הוא יומרני, והזכיר את כינויו "האזרח קליין", כתב:
סרטו של רשף לוי, שפתח את פסטיבל ירושלים האחרון, דווקא גרם לאלפים ליהנות, להתרגש ולצחוק.
למי שמכירים את הכתיבה של אורי קליין, שמבוססות על נוסחאות ביקורתיות ואוסף קלישאות, קל להבין מאין נובעת האלימות שלו.
מן הצד השני, ד"ר בני בן-דוד צידד בקליין, ודחה את התנגדותו של פרמינגר לביקורת.
הסרט הוא קומדיית פשע, שבמרכזה שוד בנק, אך הוא נוגע בנושאים נוספים.
מבקר הקולנוע אורי קליין ציין שבסרט "חבוי הניסיון לעסוק בנושאים כגון יתמות ואובדן, אשמה וכעס, זיקנה, קשייה ואכזבותיה ואף ביקורת אקטואלית בנוגע לאטימות הממסד הכלכלי לנוכח מצוקת הפרט".
נושא מרכזי בסרט הוא היחסים בין בני המשפחה:
במרכז הסרט נמצאים היחסים בין הסבא אליהו לנכדו יונתן, יחסים שתחילתם בהתעלמות מוחלטת, כך שיונתן כלל לא ידע שסבו בחיים, והמשכם בקשר הדוק, המוביל את השניים לשותפות בשוד.
בין הסב לנכד נמצא האב, דניאל.
בין דניאל לאביו שררה שנאה, שגרמה לנתק מוחלט ביניהם.
מקורותיה של שנאה זו אינם מתוארים בסרט.
בין דניאל לבנו שררה קרבה - השניים מבלים יחד ומשוחחים על חייהם.
לאחר שדניאל מאבד את הכרתו עושה יונתן מאמץ עילאי להציל את חייו, אך ללא הצלחה.
בסצנה קומית בתחילת הסרט מתקיים ויכוח בין דניאל ודורית, הוריו של יונתן, על מי מהם מוטלת החובה לחנך את הילד.
לאחר מותו של דניאל נותרים דורית ויונתן לבדם.
קשיי הפרנסה והרצון באהבה חדשה גורמים לדורית להתנתק במידה רבה מבנה, והיא מוסרת אותו להשגחתו של סבו.
יונתן אינו רואה בעין יפה את הקשרים המתהדקים בין אמו, דורית, ובין דדי עטיה, מנהל סניף הבנק שבו מצא דניאל, אביו של יונתן, את מותו.
מייקל, דודו של דניאל, הצופה ביונתן, מעיר שמצבו דומה לזה של המלט, שאמו נישאה לרוצח אביו.
אף שרודה, אשתו של אליהו, שרויה בתרדמת, אהבתו אליה עזה, והוא לא מוכן לשקול המתת חסד שלה.
ראשיתה של אהבה זו בנסיבות לא שגרתיות: השניים נפגשו בעת שאליהו שדד בנק שבו רודה עבדה כפקידה.
אל רודה השרויה בתרדמת מגיע מאנגליה אחיה מייקל, ספק מאהבתו אותה וספק מהרצון לזכות בחלק מהעיזבון שתותיר אחריה.
מייקל הוא בנו של לורד עשיר, אך הוא עצמו חסר פרוטה, לאחר שאביו הדיר אותו מכל נכסיו, משום שכעס על החלטתו להיות שחקן.
פרופ' ענר פרמינגר העיר על כך: "במרכז הקומדיה "לצוד פילים" יחסי הורים ילדים על פני שלושה דורות במשפחה מסובכת, שמגלמת בתוכה חלק ניכר מפיצולי הזהויות והישויות של החברה הישראלית".
חלק ניכר מהסרט מתרחש בבית אבות בירושלים.
עם זאת, חרף מגבלותיהם יוצאים שלושה מדיירי בית האבות לשוד בנק, ומצליחים בו.
דמותן של הנשים בסרט רחוקה מלהיות מחמיאה, הן מוצגות כתלויות בגברים, עלובות, ומשת"פיות עם הממסד הגברי.
דורית, מיד לאחר שהתאלמנה, ממהרת להיפטר מבנה ולהעבירו לאחריות חמיהּ, והיא נענית לחיזוריו, ובעיקר לכספו, של מנהל הבנק.
סיגי, עובדת סיעוד בבית האבות, המתלבשת ומתנהגת בבוטות מינית מוחצנת ומפתה, היא מושא הערותיהם הוולגריות של הזקנים, המתגוררים שם.
היא גם מוצגת כמי שלכאורה אינה מודעת כלל למעמדה הנמוך ("לא הבנתי כלום"), אך מתברר שהיא מנצלת את גירוי הגברים, על מנת ללמד את בנה היחיד אנגלית.
שתי האמהות בסרט אינן מהוות השראה לבניהן.
כל דבריה של דורית הן התנצלויות, וסיגי מדברת אל בנה בפקודות קצרות ובגסות.
האהבה מוצגת בעיקר מצד הגברים, לבן ולנכד, וכן אהבה חוזרת לאב ולסב, ואף לדוד.
אישה שלישית היא רודה, השרויה בתרדמת, ורוקדת עם בעלה האוהב האוחז בה בעל כרחה והיא "תלויה בו" תרתי משמע.
דמויות נשיות נוספות הן המזכירות והפקידות בבנק, אשר עומדות דום או מבצעות את פקודות מנהל הבנק והפקידים הבכירים, או מודיעות בשמם הודעות לקהל.
רוח המחאה החברתית, שהתקיימה בישראל טרם הפקת הסרט ובמהלך הפקתו, ניכרת בסרט.
לדברי מבקר הקולנוע מרט פרחומובסקי, "בלב 'לצוד פילים' עומד חוסר הנחת הכלכלי-חברתי בישראל בשנים האחרונות".
הסרט מציג את הבנק כגוף חמדן ונצלן, המקפח את שאיריו של דניאל, שנפטר בעת עבודתו בבנק (ובמידה מסוימת - עקב עבודתו), ומונע מהם פיצויים בנימוק שכך כתוב ב"אותיות הקטנות".
במנהל סניף הבנק, דדי עטיה, מתקיים מאמרו של הלל הזקן, "על דאטפת אטפוך", ובסוף הסרט הוא מאבד את משרתו ללא פיצויים, אף זאת עקב "האותיות הקטנות".
בהצגה זו מתעלם הסרט מזכויות המוקנות לעובדים במסגרת חוקי מדינת ישראל, כגון קצבת תלויים הניתנת לשאירים של נפגע עבודה או פנסיית שאירים הניתנת כחלק מהביטוח הפנסיוני שחובה לבטח בו כל עובד, ומציג את שאיריו של דניאל כחסרי כל.
בעיה חברתית נוספת מוצגת דרך ניק, שראייתו נפגמת אך מחוסר תקציב לא ניתן לטפל בפתרון הבעיה.
שתי בעיות אלה הן מניע עיקרי לשוד הבנק, המוצג בסרט לא כפשע הנובע מתאוות בצע, אלא כדרך פרטית להגשמת צדק חברתי.
במסגרת הסרט הקהל מצטרף באהדתו ל"נקמה" ב"רשעים" - הבנק נשדד, הזקנים מצליחים להראות לעולם ולנכד את כוחם, מנהל הבנק בא על עונשו, האישה הדפוקה וחסרת ההשכלה בסופו של דבר מתבררת כשומרת על כבודה, דואגת לבנה, וביודעין "מכניסה חיים" בדמיונם של קבוצת זקנים אשמאים, תוך כדי חיבה אמיתית ביניהם.
המנקה העלובה היא זו המובילה את הלורד האנגלי לפתרון אופן השוד.
הפקידים הטפשים, ואנשי הביטחון הנוקשים נופלים בפח.