tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני עלייתו ביקש את ברכתו של רבי אברהם מרדכי אלתר ("האמרי אמת") להחלטתו, אך הוא התנגד לרעיון וביקש ממנו לא להתחבר לחילונים החיים בארץ ישראל.
וכך נכתב במכתב ששלח האמרי אמת לאדמו"ר מאוסטרובצה "והגם שהבטיח כי לא יתחבר עם חפשיים, הלוואי שיהיה אמת, וכפי הנשמע אינו כן".
למרות דברי האדמו"ר מגור החליט רבי יחזקאל טאוב לעלות לארץ ישראל בחודש אדר בשנת תרפ"ה.
בדצמבר 1925 נבחר לאספת הנבחרים השנייה, מטעם רשימת "אחדות הבונים (הפועל המזרחי המאוחד)".
ביחד עם חסידיו הקים את "נחלת יעקב".
לאחר כמה שנים התאחדו חסידי יבלונה עם קבוצת חסידים בראשות האדמו"ר ישראל אליעזר הופשטיין מקוז'ניץ (ה"עבודת אליעזר") וביחד הקימו את כפר חסידים.
בשנת תרפ"ז הצטרפה לכפר, קבוצת מתיישבים של הפועל המזרחי שעברה מכפר אוריה לחזק את ההתיישבות בכפר חסידים
עם ר' יחזקאל עלו 45 משפחות, משפחות נוספות התכוונו לעלות בהמשך.
חסידיו של ר' יחזקאל התיישבו, בשלוש נקודות: שייח' אבריק, חרת'יה (בין אזור שער העמקים כיום, לבין שביל נחל קישון), חרב'ג (בין כפר חסידים כיום, לבין שביל נחל קישון).
החסידים שעלו נתקלו בבעיות רוחניות וגשמיות.
אחד מאנשי הנוער העובד והלומד אשר בא לסייע בבניית הרפתות בכפר החל להטיף את שיטתו בקרב החסידים שהתיישבו במקום.
החסידים הרגישו שהוא הורס את הצביון הרוחני בכפר, אך כאשר באו לר' יחזקאל וביקשו ממנו שיגרש אותו מהכפר, סירב הרב לבקשה בצטטו את דברי האדמו"ר אברהם יעקב מדרוהוביץ' (שהיה שותף פעיל בהקמת הכפר): "באהבת חינם תיבנה ארצנו".
הטפותיו האידאולוגיות של אותו פועל השפיעו על המתיישבים החסידים וחלק מהם פרקו עול תורה ומצוות.
לבסוף התחתן הפועל עם אחייניתו של ר' יחזקאל, בתו של ר' יוסף חיים ונחוצקר.
באותה תקופה חלו החסידים במחלת המלריה שנגרמה עקב הביצות בנחל קישון הסמוך, ילדים רבים ואנשים צעירים מתו.
בשנת תרפ"ז ר' יחזקאל נסע לארצות הברית על מנת לגייס כספים לשם המשך בניית הכפר, לפני נסיעתו עלו לירושלים משפחות חסידי יבלונה, וביקשו מהרב אברהם יצחק הכהן קוק שידאג שלא יינתן אישור נסיעה לרבם אך עקב המצב הכלכלי הקשה שם, ר' יחזקאל חזר בידיים ריקות.
בשנת ה'תרפ"ח הוא נפרד מאשתו וזו חזרה לפולין.
לאחר תקופה קצרה ר' יחזקאל הגה רעיון שהחסידים יתגוררו בקריית חרושת, שאת אדמותיה רכש, ויעבדו בחיפה הסמוכה, ואכן החסידים גילו עניין רב ברעיון ואף רכשו מגרשים לצורך העניין.
בשנת תרצ"ד הניח ר' יחזקאל את אבן הפינה להקמת קריית חרושת.
אך בשנת תרצ"ו פרצו מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט והדרכים לחיפה נחסמו.
החסידים שכעסו על ר' יחזקאל ביקשו את כספם בחזרה, אך ר' יחזקאל לא יכול היה להשיב את כספם לאחר שהסתבך בהלוואות שלקח.
לאחר מכן עזב ר' יחזקאל את הארץ ונסע לארצות הברית.
שם התרחק מן הדת, שינה את שמו לג'ורג' נייגל והתיישב בלוס אנג'לס.
במלחמת העולם השנייה התנדב במספנה של הצבא האמריקני בהמשך הפך לקבלן ונפל כלכלית מספר פעמים.
לאחר זמן התקרב לחוגים היהודיים במקום ואף התחיל לבקר בבית הכנסת המקומי.
נרשם ללימודי פסיכולוגיה באוניברסיטה והתגורר במעונות הסטודנטים וגם התנדב במוסד לחולי נפש.
אחיינו יעקב כספי, נפל בקרב שיירת הל"ה בגוש עציון.
אחייניתו היא הסופרת פנינה כספי.
בערוב ימיו, בשנת ה'תשמ"א, חזר לכפר חסידים.
שב לקיים אורח חיים דתי, הניח תפילין, והעביר שיעורי תורה.
כאשר חזר וראה כפר שוקד ופורח, אמר: "זה הדבר הטוב שעשיתי בחיי".
ר' יחזקאל נפטר בי"ג באייר ה'תשמ"ו, ונטמן על יד חסידיו מגשימי דרכו בחלקת החסידים הראשונים מייסדי הכפר, בבית העלמין בכפר חסידים.
מתחת למצבתו נכתבה אמרתו המפורסמת בשם האדמו"ר מדרוהוביץ': "באהבת חינם תיבנה ארצנו".
ב-2019 הועלה הצגה על קורות חייו בשם "האדמו"ר האחרון – אודיסאה חסידית" מאת אנסמבל תקוע והמשורר יורם ניסינוביץ'.
יחזקאל דב דָנין (סוכובולסקי; 1868, ביאליסטוק – 30 בדצמבר 1945, תל אביב) היה יזם, סוחר, תעשיין, פעיל ציוני, מראשוני אחוזת בית.
נולד בעיר ביאליסטוק שבפולין (אז באימפריה הרוסית), ועלה לארץ ישראל בגיל 18. זמן קצר עבד כפועל חקלאי בראשון לציון והיה חבר (1887) בהתארגנות הראשונה של פועלים יהודים יחד עם אבא רומנוב, אברהם אייזנברג ויהודה גרזובסקי (גור).
האגודה פעלה זמן קצר עד שחוסלה עקב האשמתה בליבוי יצרים במושבה כנגד פקידי הברון רוטשילד.
לאחר מכן השתקע ביפו, פתח בה בית מסחר למזון ועסק גם בייצוא שקדים, שמן זית, דבש וענבים ממושבות העלייה הראשונה.
גם אחיו עסקו בפעילות ציונית.
אחיו דוד היה איש חיבת ציון ומזכירו של הרב שמואל מוהליבר, אחיו צבי גדליהו היה פועל חקלאי, ממייסדי מפלגת הפועל הצעיר, הסתדרות העובדים הכללית ותנועת המושבים ואחותו תמימה הייתה מראשונות הגננות בארץ ישראל וממייסדי הפועל הצעיר.
יחזקאל סוכובולסקי ויתר על נתינותו הרוסית ו"התעתמן" (כלומר: קיבל על עצמו נתינות של האימפריה העות'מאנית), דבר שאיפשר לו לרשום על שמו נדל"ן בארץ ישראל, אשר נרכש על ידי יהודים בעלי נתינות זרה.
בין היתר רשם על שמו אדמות בראשון לציון, ברחובות ובחדרה, שעל חלק ניכר מהן ניטעו פרדסים.
סוכובולסקי נישא לרחל בת יהושע ילין, ושינה את שם משפחתם ל"דנין".
ביתו ברחוב רזיאל היה בית הכנסת אורחים ושימש כלשכת עבודה ומידע, שאליה הגיעו עולי העלייה השנייה והתקבלו מיד עם רדתם מהאונייה בנמל יפו.
ביתו שימש גם כבית-ועד לראשי היישוב.
בבית זה נוסדה ספריית שער ציון, לשכת ארץ ישראל של ארגון בני ברית והסניף הארץ ישראלי של אגודת "בני משה".
בבית דיברו עברית בהברה ספרדית, ודנין ואשתו היו מראשוני "הוועד להשלטת השפה העברית" בעת מלחמת השפות.
יחד עם נתן קייזרמן וב.
רבינוביץ פתחו בבית גם גן ילדים (שהיה גן הילדים העברי השני או השלישי, לאחר גן הילדים בראשון לציון וגן הילדים של חסיה סוקניק בירושלים).
בשנת 1902 נבחר דנין על ידי בנימין זאב הרצל לרכז את מכירת "השקל הציוני" (המס שזיכה את משלמו בזכות הצבעה בקונגרס הציוני העולמי) ואת מניות אוצר התיישבות היהודים, הבנק למימון הפעילות הציונית בארץ ישראל.
בשנת 1903 כיהן כציר בכנסייה הארצישראלית שהתכנסה בזכרון יעקב במטרה להוות את ה"פרלמנט" של יהודי ארץ ישראל.
במסגרות פעילות שונות גיבש עם גיסו דוד ילין את הרעיון להקים שכונות יהודיות מחוץ ליפו, בדגם היציאה מהחומות הירושלמית.
בשנת 1907 היו דנין ורחל אשתו – יחד עם מאיר דיזנגוף, עקיבא אריה ויס, יצחק חיותמן ודוד סמילנסקי – בין חמש משפחות המייסדים של אחוזת בית, הפרוור העברי הצפוני של יפו, שעתיד היה להפוך לעיר תל אביב.
בהגרלת המגרשים לאחוזת בית הגריל דנין מגרש בצומת הרחובות ליליינבלום והרצל, ובנה בו את ביתו בעבודה עברית.
לאחר הקמת תל אביב השתתף כיזם או כשותף בבתי חרושת ביפו (מכונות ויציקה "שטיין", ספירט, בשמים ועוד), בזכרון יעקב (שימורים) ובמוצא (רעפים), ואף עסק בגידול טבק.
את פעולותיו מימן על ידי "בנק קרדיט גומלין" שהקים וניהל, אשר סייע לפיתוח התעשייה היהודית.
במלחמת העולם הראשונה גורש על משפחתו מתל אביב, ולאחר המלחמה חזרו לביתם ברחוב הרצל.
נפטר בתל אביב ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
בני הזוג דנין עומדים במרכז ספרה של רבקה אלפר, "קורות משפחה אחת".
לזוג דנין נולדו: משה, חנה, דבורה, שולמית, ציפורה, שרח, דן, חירם, עזרא.
בנם הצעיר של הזוג דנין, אהרון, היה הילד הראשון שנולד בתל אביב, וכונה "הבן הבכור של תל אביב".
בנו, עזרא דנין, היה איש הש"י – שירות הידיעות של ארגון "ההגנה" בתקופת היישוב – ויועץ לענייני ערבים במשרד החוץ בתקופת המדינה.
אהרון היה מנהל סניף המשרד הארצישראלי בצפת ועסק ברכישת קרקעות מערבים לטובת התיישבות יהודית.
נכדו, הבוטנאי אבינעם דנין, הוא בנו של חירם.
נינו, נכדו של דן, הוא רוברט (רוב) דנין, שהיה ראש הדסק הישראלי בסטייט-דפרטמנט, עוזרו של טוני בלייר כשליח הקוורטט לענייני המזרח התיכון, וראש המשלחת של הקוורטט בירושלים.
הרב יחזקאל דאום (י' בכסלו ה'תש"ב, 1 בדצמבר 1941 – ז' בתמוז ה'תשנ"ג, 26 ביוני 1993) כיהן כרבו של המושב רמת מגשימים, וכר"מ בישיבת הגולן.
לצד פעילותו בגולן שימש כרב הראשון של תנובה, וכן מונה בזמנו ליו"ר ועדת השמיטה של הרבנות הראשית.
בתפקידיו יצר סטנדרטים חדשים בנושא הכשרות ושיפר את רמת הכשרות בארץ בתחומים שונים.
יחזקאל דאום נולד במושבה מגדיאל כבן בכור לחנוך, חקלאי ומורה, ולפנינה.
סבו, שמואל יונה דאום (1881–1953), יליד קאליש, שהיה סוחר ומעסקני "המזרחי" בוורשה עם היווסדה, עלה לארץ ישראל בשנת תרפ"ו (1924) ועלה על הקרקע עם ראשוני המתיישבים במגדיאל.
הבית שבנה היה הראשון במושבה.
יחזקאל גדל במשפחה חקלאית המחנכת לאהבת הארץ.
בצעירותו למד במדרשיית נועם, ולאחר מכן עבר ללמוד בישיבת מרכז הרב שם למד שנים רבות, ונמנה עם תלמידי הרב אברהם אלקנה שפירא.
במשך לימודיו ב"מרכז" התגייס לצה"ל שם שירת כמדריך נוער בגדנ"ע.
התגורר בירושלים עד לאחר מלחמת יום הכיפורים, ואז עבר להתגורר עם משפחתו ברמת הגולן.
הוא אף הקים עם חבריו את הכולל ברמת הגולן.
כיהן כרבה של רמת מגשימים, שימש כר"מ בישיבת הגולן וכן היה רבם של תנובה, יקב רמת הגולן ומלון כינר.
בעת שלימד בישיבת הגולן, בשנת ה'תשמ"ז, התעוררה בעיה עם מחלבת "תל יוסף".
המחלוקת בעניין התפתחה והיה חשש להסרת הכשרות מהמחלבה.
בעקבות כך החליטה הנהלת תנובה למנות רב לחברה, אך הציבה תנאי: שיהיה הרב איש חקלאות, כדי שיהיה בקי בכל שלבי הייצור.
הרב דאום הוצע כמועמד, ובמינויו תמכה הרבנות הראשית.
בעקבות לחץ תושבי רמת מגשימים נשאר לכהן גם כרב המושב.
בשאלות כבדות המשקל של המושב היה מתייעץ עם הרב אברהם אלקנה שפירא והרב מרדכי אליהו.
נפטר מהתקף לב בגיל 51 בז' בתמוז ה'תשנ"ג, והובא למנוחות בבית העלמין האזורי של חיספין – רמת מגשימים.
היה נשוי לרחל, אחותו של הרב יעקב רוז'ה.
הרב שי דאום, ר"מ בישיבת עוד יוסף חי ורב קהילת 'אור הצפון' בתל אביב.
פרופ' חיים שקד, נשיא מכללת חמדת הדרום.
חתנו הוא הרב ישי סמואל ראש מחלקת הכשרות ברמת הגולן, ר"מ בישיבת חיספין ורב המושב יונתן.
הרב דאום היה בן דודם של הרב אהרן דאום ושל פרופ' תמר אלאור.
יחזקאל המאירי (16 באפריל 1934 – 21 בפברואר 1989) היה דור חמישי לבני צפת, סופר, עיתונאי ומייסד מוזיאון בית המאירי, שהפך למפעל חיים במשך 30 שנה.
המאירי היה דור חמישי בארץ למשפחתו שהגיעה לצפת מאירן, אחרי רעידת האדמה בשנת 1837. מגיל 16 שימש כתב בשבועון הילדים של העיתון ידיעות אחרונות, וסיפר לילדים מסיפורי צפת.
משנת 1953 שימש כתב מן המניין בעיתון ידיעות אחרונות, וכן ברשת הרדיו קול ישראל, ככתב הרדיו בצפון הארץ.
בדרכו המיוחדת סיפר המאירי על התרחשויות שונות ביישובי הצפון בגבול הצפון, ונגע בסיפורים אישיים.
המאירי הנחה תוכניות רדיו בנושא צפת, ויש האומרים כי בהן נולד הביטוי: "זקני צפת".
בשנות ה-60 ספרה לו מכרה על היעלמותו של ראובן ליבס והוא סייע לה באיתור עדות שליבס נמצא בכלא תדמור בסוריה.
לאחר שחרורו של ליבס ישב איתו המאירי לשמוע את סיפורו, אותו כתב בספר שבויי סוריה.
ספרים נוספים שכתב היו על מלחמת ששת הימים ברמת הגולן ועל מלחמת העצמאות ("צפת בצבת").
במשך 30 שנה עסק המאירי בשיקום ושיחזור מערכות מבנים בעיר העתיקה בצפת, והקים את מוזיאון בית המאירי בצפת, המוקדש למאתים שנות היסטוריה של העיר.
נפטר בשנת 1989, לאחר שזכה לראות את חלום חייו, בדמות המוזיאון לחקר תולדות היישוב היהודי בצפת, מתגשם.
לאחר פטירתו הוקדש חדר מיוחד במוזיאון להנצחת האיש ועשייתו המגוונת.
הובא למנוחות בבית העלמין היהודי העתיק של צפת.
משני עברי הרמה, הוצאת א.
צפת בצבת : צפת במצור ובקרב תש"ח, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1988
שבויי סוריה א', הוצאת בוסתן, 1974
שבויי סוריה ב לתדמור ובחזרה, הוצאת מודן
בתי כנסת בצפת - קורות, אמונות ודמויות, הוצאת בית המאירי, ה'תשמ"ב
מאורעות הדמים אב תרפ"ט - אב תשל"ט, חמישים שנה לטבח בצפת, הוצאת בית המאירי, ה'תשמ"א
רבי יחזקאל הלוי הולשטוק (ה'תרמ"ז, 1886 - עשרה בטבת ה'תש"ג, 13 בדצמבר 1942) היה האדמו"ר השני מאוסטרובצה ובנו של מייסד החסידות, ר' מאיר יחיאל.
היה מגדולי חסידיו של רבי דוד משה פרידמן, האדמו"ר מצ'ורטקוב.
נולד בסקרנביץ שבפולין לרחל מרים ולרב מאיר יחיאל הולשטוק, הרבי הראשון מאוסטרובצה.
למד מפי אביו ומאוחר יותר מרבי דוד משה מצ'ורטקוב.
בגיל 18 נישא לביילה מירל, בתו מזיווג שני של רבי נפתלי הורוביץ, האדמו"ר ממעליץ.
כשש שנים היה סמוך על שולחן חותנו.
בה'תרע"א (1911), התמנה לרבה של העיירה אינובלודז' שבמחוז לודז', ולאחר 10 שנים עבר לכהן כרבה של נאשלסק הסמוכה לוורשה.
כבר באותה תקופה נודע כצדיק.
עם פטירת אביו עבר למלא את מקומו באוסטרובצה כאב"ד וכאדמו"ר.
הקים שם את ישיבת "בית מאיר" על שם אביו שבה למדו כמאה בחורים.
לישיבה נפתחו סניפים גם בוורשה, לודז' וצ'נסטחוב.
מאמרים שלו התפרסמו בכתב עת יגדיל תורה.
בעת כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית באלול תרצ"ט (ספטמבר 1939) שהה בוורשה.
באמצע שנת ת"ש (1940), לאחר ריכוז יהודי ורשה בגטו, החזירו אותו חסידיו בחשאי לאוסטרובצה במכונית של הצלב האדום.
כשהחל הרצח ההמוני של יהודים בא עם מניין יהודים למצבת קברו של אביו והניח שם פתק שבו כתב כי הוא מצפה שאביו יעמוד לפני כיסא הכבוד ויבקש רחמים על עם ישראל הנמצא בסכנה.
אסף עם חסידיו את ספרי התורה מבתי הכנסת בעיר וקברו אותם.
הגרמנים התעללו בו וגילחו חצי מזקנו.
סירב לשתף פעולה עם היודנראט המקומי.
חסידיו הבריחו אל העיירה סנדומייז' שבה שימש כרב העיר בנו, הרב אברהם יצחק.
מסופר כי עסקני העיר הצליחו להשפיע על הבישוף שיסתיר את הרבנים בביתו.
הלה הסכים, אולם האב ובנו סירבו לנטוש את בני הקהילה.
בטבת תש"ג דרש הגסטפו להסגיר את הרבי, אחרת יישרפו 200 מיהודי העיירה וחייהם של אלפים נוספים יהיו בסכנה.
בתגובה אמר: "מוטב אהיה אני קורבן הקהל ולא להפך".
הוא טבל במקווה ובעלות השחר אמר סליחות ווידוי והתכונן למות על קידוש השם.
בעשרה בטבת בשעה תשע בבוקר באו הנאצים להוציאו להורג וירו בו למוות סמוך לקיר בית הכנסת, כשהוא קורא שמע ישראל.
עשרים יהודים שהציעו עצמם למיתה במקומו, אולצו לחפור קבר אחים לעצמם, ונורו לתוכו.
הרבי מאוסטרובצה הובא לקבר ישראל וכחודש אחריו נרצחו גם שבעת ילדיו.
הרבי התכוון להוציא את חידושיו בשם "מראה יחזקאל", אך מרבית כתביו אבדו.
המעט ששרד יצא לאור בשם "קדשי יחזקאל" וצורף לספר "מאיר עיני חכמים" הכולל את חידושי אביו ויצא בידי תלמידו, הרב יחיאל ראובן מנדלבוים.
בראש הכתבים הודפסה קינה עליו מאת תלמידו הרב חיים יצחק וולגלרנטר שנרצח בסוף המלחמה בידי הפולנים.
בין היתר כתב: "העידו בו תלמידיו שלא איקלע מעולם קושיא שהציעו לפניו שלא יעמידה על בוריה על אתר".
בנוסף, הרב נפתלי הלברשטאם הוציא את ספר רמזי מאיר, הכולל חידושים ממנו ומאביו, שיצא לאור בניו יורק בתשכ"א.
רבי יעקב (נולד 1904), חתנו של רבי נתן נחום הכהן רבינוביץ האדמו"ר מקרימילוב.
רבי אלימלך (נולד בתרס"ה, 1905), חתנו של רבי יוסף קאליש מאמשינוב.
ניהל את הישיבה באוסטרובצה ואחר כך כיהן כרב של גראבוב ושל נשלסק.
רבי אברהם יצחק, חתנו של רבי ישעיהו אנגלרד רבה של סוסנוביץ.
שימש כרבה של מונדזיו'ב על מקום חותנו.
רבי חיים, חתנו של רבי יצחק מנחם מנדל דנציגר מאלכסנדר.
נרצח יחד עם אשתו ובנם.
רבי נפתלי, חתנו של האדמו"ר מפוריסוב.
עוד נרצחו בשואה: בניו אליעזר ומנחם מנדל ובתו היחידה דבורה.
יחזקאל הַרְמֶלֶך (נולד ב-12 בספטמבר 1932) הוא פוליטיקאי ומנהל ישראלי, שכיהן כראש עיריית רחובות בין השנים 1978–1989 ועמד בראש מספר רב של ועדות ציבוריות בישראל.
נולד בפולין למשה ודבורה קניגסברג.
בשנת 1935, בהיותו בן שלוש, עלה עם משפחתו לישראל.
היה מדריך ומפקד מכבי צעיר, ספורטאי אתלטיקה קלה, הוקי, כדור-יד, כדורסל וכדורגל.
במלחמת העצמאות היה מפקד הנוער ברחובות.
הרמלך היה חניך מצטיין בקורס בחיל התותחנים.
בראשית 1950 הוא צורף לקבוצת הכדורגל הבוגרת של מכבי רחובות, בה שיחק כבלם, חלוץ מרכזי ומגן.
ב-1954 שיחק בנבחרת הכדור-יד במשחקיה בהולנד ובאותה שנה שיחק גם בנבחרת הכדורגל של מכבי ישראל במשחקיה באנגליה.
בסוף 1954 הוא נפצע בברכו בהתנגשות עם שחקן אחר ונמנע ממנו מאז לשחק כדורגל.
מתחילת שנות ה-60 היה הרמלך מנהל קופת חולים עממית ברחובות.
בשנת 1967 מונה הרמלך למנהל הכללי של קופת חולים עממית.
בין השנים 1974–1978 כיהן כמנכ"ל קופת חולים מאוחדת, שנוצרה על ידו כתוצאה מאיחוד קופת חולים עממית עם קופת חולים של הציונים הכלליים.
ביולי 1978 בעקבות הכוונה להעמיד את ראש עיריית רחובות, שמואל רכטמן לדין, עלה שמו של הרמלך כמועמד לראשות עיריית רחובות.
בסוף אוגוסט 1978 נפגש הרמלך עם שמחה ארליך ומשה ניסים והסכים להיות מועמד הליכוד לראשות עיריית רחובות אם יורשה לו להרכיב את הרשימה למועצה.
חברי תנועת החרות בחרו בהרמלך פה אחד להיות מועמדם והוא הוביל את רשימת הליכוד, למרות שהליברלים בקשו למנות את שוקי פורר לתפקיד.
בבחירות זכה הרמלך לרוב של 63%.
עם כניסתו לתפקיד הוא הורה על הקפאת תוספות השכר על אחזקת רכב ושעות נוספות לצורך בדיקה ומניעת תשלומים פקיטיביים, ולמרות חששות העובדים זכה לתמיכתם.
לאחר מספר חודשים הוא פיטר את מהנדס העיר.
הרמלך הוביל לביטול חוק העזר שדרש רישוי אופניים במטרה לעודד רכיבה על אופניים בעיר.
בבחירות בשנת 1983 זכה הרמלך ל-39% מהקולות בסיבוב הראשון ובסיבוב השני קיבל 55% מהקולות.
בסוף 1980 הציע מודעי להרמלך לשמש כמנכ"ל חברת החשמל, אך הוא דחה את ההצעה.
בהמשך הוא מונה ליו"ר דירקטוריון חברת החשמל לישראל, אך פרש מהתפקיד בתחילת 1982 בנימוק שהוא צריך להקדיש יותר זמן לתפקידו כראש עיריית רחובות.
עם זאת, המשיך הרמלך לכהן בדירקטוריון החברה.
הוא נמנע בהצבעה על מינוי יצחק חופי למנכ"ל בנימוק שהמינוי נעשה ללא התייעצות עם הדירקטוריון ששמע עליו בכלי התקשורת.
בין השנים 1989–1992 היה הרמלך מנכ"ל משרד הכלכלה והתכנון, ובין השנים 1992–1995 היה ראש המינהלה לפרויקטים לאומיים במשרד ראש הממשלה יצחק רבין, במסגרת זו קידם הקמתם של מחלפים רבים בכבישי ישראל והיה ראש מינהלת פרויקט הביוב הארצי.
היה חבר מועצות המנהלים של מכון ויצמן למדע, בנק לאומי לישראל, מנרב אחזקות, בנק דיסקונט לישראל ואפריקה ישראל להשקעות.
הרמלך היה יו"ר על"ה העמותה למען המבוגר רחובות (2009-2018), מקים בית על"ה.
בנוסף היה הרמלך חבר הוועדה לבדיקת מס רכוש וחבר ועדת טנה שפניץ (הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות).
כן עמד הרמלך בראש הפרויקט להעברת מפעלי התעשייה הצבאית מאזורים צפופי אוכלוסין, פרויקט הטיפול הנקודתי "מפנה 97" לטיפול ביישובי הנגב והגליל והרחבתם ותוכנית "עידוד 99" לטיפול נקודתי של משרד התעשייה והמסחר ב-21 יישובים באזורי עדיפות לאומית.
הרמלך היה פעיל בהנהלת מכבי ובשנת 1972 היה מחזיק תיק הנכסים ומונה מטעם מכבי ליו"ר ועדת טניס שולחן.
בשנת 1973 הוא נבחר לנשיאות איגוד הכדורסל.
הרמלך היה חבר בוועד האולימפי ובשנת 1980 היה הנציג היחיד של מכבי שהצביע בעד השתתפות באולימפיאדת מוסקבה.
הרמלך היה יו"ר מרכז מכבי ישראל (בין השנים 1983–1997) ויו"ר ההתאחדות לספורט בישראל.
היה חבר בוועד האולימפי בישראל וחבר המועצה להסדר ההימורים בספורט.
הרמלך היה חבר הציונים הכלליים ובשנת 1961 היה ממקימי המפלגה הליברלית הישראלית.
בראשית שנות ה-80 הוא השתייך לסיעתו של יצחק מודעי והיה מועמדה ליו"ר מרכז המפלגה.
בשנות ה-2000 היה פעיל במפלגת קדימה.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה-120 ברשימת קדימה.
בשנת 1955 התחתן הרמלך עם שולמית לבית זינגר, שהייתה חניכה שלו במכבי הצעיר.
יחזקאל טלר (נולד ב-18 באוגוסט 1938) הוא איש חינוך ישראלי ומומחה בינלאומי בעבודה סוציאלית ובשיקום; ממקימי אוניברסיטת חיפה והמרכז האקדמי כרמל, סגן-יו"ר המועצה להשכלה גבוהה, פרופסור אמריטוס בבית הספר לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת חיפה ונשיאה-לשעבר של המכללה האקדמית גורדון.
ממרץ 2024 מכהן כנשיא המכללה האקדמית צפת.
יחזקאל טלר נולד בטרנופול שבפולין.
הוא נינו של ר' אהרון מרקוס, מחוקריה של תנועת החסידות, של הספרות העברית ומראשוני התנועה הציונית בגליציה.
סבו, יהודה מרקוס, הלך בעקבות אביו.
בתו של יהודה, חנה מרקוס-טלר-בנט היא אמו של טלר.
חנה שרדה את השואה לאחר שהסתתרה תקופת-מה בביתו של רופא נאצי, ידיד אישי של הצורר הנס פרנק, מושל פולין הכבושה.
בעלה, משה טלר, עונה ונרצח במרתפי הגסטפו בקרקוב בשנת 1942. ילדיה, נחמה ויחזקאל, שרדו את השואה ועלו לארץ ישראל עם אימם בשנת 1947.
טלר הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים, מוסמך מאוניברסיטת קאנט וד"ר מטעם אוניברסיטת פיטסבורג לייעוץ שיקומי.
שירת בצה"ל כקצין בריאות נפש.
בשנים 1968–2008 שימש טלר בתפקידי הוראה, מחקר וניהול באוניברסיטת חיפה.
בין היתר, היה ראש בית הספר לעבודה סוציאלית (1987-1982) וראש החוג לבריאות נפש קהילתית (2005–2008).
כמו כן שימש כחבר בסנאט האוניברסיטה, כממונה על המשמעת, ובתפקידים נוספים.
במקביל היה פעיל בתפקידים ממלכתיים רבים כמומחה לשיקום (ניצולי שואה, נכים וכדומה) וכאיש ציבור.
כך, הוא כיהן בהתנדבות, עד אמצע 2015, כחבר הוועד המנהל של הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל ולתקופה מסוימת, אף כממלא-מקום יו"ר הקרן.
שימש כסגן-יו"ר המועצה להשכלה גבוהה בשנים 2002–2007. בשנים 2008–2011 עמד בראש המרכז האקדמי כרמל שבקמפוס הנמל.
מספטמבר 2011 ועד אוקטובר 2023 שימש נשיא מכללת גורדון לחינוך.
במרץ 2024 מונה לנשיא המכללה האקדמית צפת.
פרופסור טלר היה חבר בוועדת השופטים לבחירת הזוכים בפרס ישראל על "מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה" בשנת ה'תשס"ה (2005), יו"ר הוועדה לבחירת הזוכה בפרס בה'תשס"ז (2007) ויו"ר הוועדה לבחירת הזוכה בפרס ישראל בתחום חקר החינוך לשנת ה'תשע"ז (2017).
ב-2013 הוענק לו אות "יקיר העיר חיפה" בגין פעילותו הקהילתית והחברתית.
הוא היה נשוי לאביבה טלר, עד לפטירתה באוגוסט 2023. לזוג שני בנים ובת.
שיקום נפגעי נפש בקהילה: תפיסות, מגמות ויישום בארצות העולם המערבי, ירושלים: משרד הבריאות, 2000
התמודדות המשפחה עם ילד חריג, ירושלים: מכון סאלד, 2001
(עורך), בדרך למעלה: פרקים בבריאות נפש קהילתית, חיפה: אחוה, 2008
יחזקאל חרלף נולד בבקלרובה (Bakałarzewo), פלך סובאלק (Powiat suwalski) האימפריה הרוסית (פולין), ליעקב, מצאצאי הגר"א, ואמו פייגה חנה בלאוס הייתה מצאצאי ר' ישראל מסלנט, מייסד שיטת המוסר בליטא.
אביו יעקב, שהיה רב העדה האשכנזית בטביליסי, נמלט מבקלרובה לטביליסי והתיישב שם.
יחזקאל חרלף למד בישיבות סובאלק, סלונים, נובהרדוק ולידא.
לאחר מכן למד בבית ספר למסחר בטביליסי והיה מורה בגימנסיה עברית בטיפליס.
את פעילותו הציבורית החל עוד בהיותו בגאורגיה.
היה ראש הסתדרות צעירי ציון בקווקז שמרכזה היה בטביליסי.
בדו"ח שמסר חרלף למערכת "הפועל הצעיר" (ט"ו 4 עצ' 12-13) הוא כתב כי לאחר הפרוד בצעירי ציון הודיע סניפי צעירי ציון בגאורגיה לחרקוב שהם רואים את עצמם חלק מצעירי ציון ולא ישמעו למרכז החרקובי.
עובדה שהייתה לה משמעות חשובה לאור מקומה המיוחד של התנועה הציונית בגאורגיה בשנים 1919-1921 כחוליה המקשרת היחידה בין התנועה הציונית באירופה לבין רוסיה.
חרלף היה גם חבר הוועד הציוני ליהודי גאורגיה, חבר הנהלת הוועד הלאומי ליהודי טיפליס, ציר לוועידה הציונית הכל-רוסית ולוועידת צעירי ציון בפטרוגראד 1917.
עם עלייתו עבד כפועל בחקלאות ובבניין.
בשנת 1923 התיישב בחיפה ועסק בראיית חשבון ופעילות ציבורית.
בשנת 1925 נשא לאישה את דבורה בת ברוך רובינשטיין (1901-1991), ממשפחה ציונית ידועה .
הוא היה פעיל בחיי ציבור הפועלים בארץ כראש קבוצת קווקז-טורקסטן, ציר לוועידות הפועל הצעיר וחבר מועצתה, בא כח המרכז החקלאי במגדיאל והסביבה, ציר לוועידות השנייה והשלישית של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל וחבר מועצתה וממייסדי קואופרטיב התחבורה "חבר" (בפברואר 1934) בחיפה ומנהלו.
חרלף היה חבר הוועד הפועל והמזכירות של מועצת פועלי חיפה, רואה חשבון וחבר הנהלת ועד קריית חיים בשנותיו הראשונות.
כחבר הנהלת קריית חיים תמך חרלף בקבוצה שהתנגדה לאנטי-דתיים בפרשת סתימת הדלתות.
המחלוקת, שהחלה ב-1932, התגלעה בעניין התנגדות להקמת בית כנסת ביישוב.
במחלוקת היו מעורבים גם רבה הראשי של חיפה, הרב מרכוס, ראשי הוועד הלאומי, הרבנים זאב גולד ומאיר ברלין וברל כצנלסון.
בשיאה של הפרשה, בראש השנה ה'תרצ"ה, סתמו חברי הקבוצה האנטי-דתית את דלתות בית העם כדי למנוע את כניסת המתפללים, וזאת למרות שהצעת חרלף להיענות לבקשה זכתה ברוב גדול במועצת העיר, קודם לכן.
התערבותו של חרלף יחד עם אריה אפרת, שהיו חברי ההנהלה, הביאה לפשרה כאשר הדתיים שוכנעו להקים את בית הכנסת ברחוב הראשונים (במקום רחוב הגדוד העברי שהיה רחוב ראשי).
סגן המזכיר הראשי של קהילת חיפה.
חבר הוועד הפועל של המוסד ללשון ולתרבות.
במלחמת העצמאות התמנה למזכיר ועדת המצב, שדאגה לפליטים יהודים.
היה פעיל בתנועת הפועל הצעיר ובהמשך במפא"י ושימש מזכיר מועצת פועלי חדרה.
ניהל את לשכת הגיוס של חיפה בזמן מלחמת העולם השנייה.
נחטף ונפצע בידי חברי אצ"ל (1944) כתגובה על פעולת ההגנה נגד משתמטים.
במשך שנים רבות היה פעיל בבית משפט השלום העברי ועד פירוקו של מוסד זה שימש סגן יושב ראש מחוז חיפה.
נפטר בחיפה ב-ה' באדר תש"ט ב-6 במרץ 1949 ונקבר בחוף הכרמל.
רחוב יחזקאל (חרל"פ) שבשכונת רמות רמז בחיפה נקרא על שמו.
פרסם מאמרים ב"הפועל הצעיר" וב"דבר".
הוא אביהם של עמירם חרלף ואראלה.
הרב יחזקאל יוסף הלוי אשלג (כ"ו בניסן תרצ"ו, אפריל 1936 - ד' באב ה'תשע"ו, 8 באוגוסט 2016) היה אדמו"ר מאשלג בבני ברק.
מקובל, נכדו ומפיץ תורתו של הרב יהודה לייב אשלג בעל "הסולם".
נולד בארץ ישראל, בנו הבכור של הרב שלמה בנימין אשלג ונכדו של הרב יהודה לייב אשלג, בעל הסולם.
למד בישיבת שפת אמת בירושלים.
התכתב עם סבו בעניין עריכת הספר "מסורת הזוהר", שאותו ערך רבי יחזקאל עוד בחיי סבו.
שימש את סבו בשנותיו האחרונות, ולאחר פטירתו עמד לימינו של אביו הרב שלמה בנימין שהקים בית מדרש וישיבה ברחוב שד"ל בבני ברק.
לאחר פטירת אביו בז' בכסלו תשמ"ד, התמנה בנו הגדול הרב יחזקאל יוסף והקים בית מדרש ברחוב אבן עזרא בבני ברק, בבית מדרשו מתקיימים מסגרות לימוד ש"ס והלכה לאורך כל שעות היום וכן "כולל ערב" ללימוד תורת בעל הסולם.
רבי יחזקאל ערך והוציא לאור את סדרת הספרים המושתתת על פירוש הסולם: "זהר על תהילים", "זהר על משלי", "זהר על שיר השירים", "זהר על קהלת", "זהר על מועדים", "זהר על נישואין" ו"זהר על ברית מילה".
כמו כן הוציא לאור את ספר "אדרא זוטא קדישא" עם פירוש הסולם, וספר נוסף מכתב יד של בעל הסולם הנקרא "פתח השער".
הספרים יצאו לאור בהוצאת מכון "עטרת שלמה" בני ברק.
נפטר בד' באב תשע"ו ונקבר בהר המנוחות ירושלים.
במהלך ההלוויה הוכתר בנו הגדול הרב יהודה לייב אשלג, לממלא מקומו.
בשנת ה'תשי"ט (1959) נישא ללאה, בתו של הרב שמאי גינזבורג, מחבר סדרת הספרים "אמרי שמאי".
בנו הרב יהודה לייב אשלג, ממלא מקום אביו באדמו"רות.
כיהן כרב בית המדרש בבני ברק וראש "כולל ערב" לתורת בעל הסולם.
כתב את הקונטרסים "בני היכלא" בתורת הקבלה, חיבר ביאור מקיף על הקדמות בעל הסולם, וכן "ביאור עיון" על פירוש הסולם על הזוהר.
בנו השני הרב אליהו ישראל אשלג הוא רב בית המדרש בבני ברק, ונשיא כוללי 'עיטור רבנים' ללימוד תורת הנגלה והנסתר.
בעבר כיהן כמשגיח ור"מ בישיבת "חוג חת"ם סופר".
הרב יוסף צלר, ראש ישיבת רוז'ין-סדיגורה בבני ברק,
הרב יעקב צבי ערבליך ר"מ בישיבות טשערנאביל ובאבוב,
הרב אליהו חיים קוריץ ראש קהילת פינסק קארלין בבני ברק,
הרב שמואל אלעזר - בנו של הרב לוי יצחק הלפרין ראש מכון הטכנולוגי להלכה,
הרב ישראל ספרין בנו של האדמו"ר מקומרנה בית שמש,
והרב חיים משה לרנר, מלומדי כולל חזו"א בבני ברק.
הרב שלמה בנימין הלפרין דיין בבית הדין הרבני
'זוהר על תהילים' עם פירוש הסולם
'זוהר על מועדים' עם פירוש הסולם
'זוהר על משלי' עם פירוש הסולם
'זוהר על שיר השירים' עם פירוש הסולם
'זוהר על קהלת' עם פירוש הסולם
'זוהר על ענייני שבת' עם פירוש הסולם
'זוהר על נישואין' עם פירוש הסולם
'זוהר על ברית מילה' עם פירוש הסולם
'אדרא זוטא קדישא' עם פירוש הסולם
'פתח השער', מכתב יד של בעל הסולם
ספר הליקוטים, מכת"י בעל הסולם
יחזקאל חליפה (נולד ב-5 במאי 1964) הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל בריצות למרחקים בינוניים, בריצות למרחקים ארוכים ובריצות שדה.
הוא השיאן הישראלי הנוכחי (2013) בריצת 5000 מטר באולם ובעל מדליית ארד מהמכביה השתים עשרה (1985).
הוא שיאן ישראל הבינלאומי הנוכחי (2013) בריצת 2000 מטר.
חליפה נולד וגדל במושב בית עזרא.
הוא בן דוד, של האחיות זהבה שמואלי ומזל שלום, אתלטיות מצטיינות.
הוא התאמן בקבוצת איילות בהדרכת איליה בר זאב ואחר כך בקבוצת מכבי תל אביב.
כבר בהיותו בן 14 וחצי רץ לראשונה את מרתון טבריה.
הוא למד באוניברסיטת קלמסון שבארצות הברית.
במרוץ הקפת התבור (11 ק"מ) ה-32 ע"ש יצחק שדה שנערך ב-7 באפריל 1984 זכה חליפה במדליית זהב בתוצאה של 38.50 דקות, לפני ז'קי קרדון מצרפת (39:49 דקות) ואביב כהנא (40:05 דקות).
שבוע לאחר מכן, ב-12 באפריל 1984 נחטף חליפה על ידי ארבעה צעירים פלסטינים חמושים בסכינים, שבאו מרצועת עזה, מאוטובוס בקו 300 של "אגד", שנסע מתל אביב לאשקלון ביחד עם יתר נוסעי האוטובוס.
בהיותו חייל לובש מדי צה"ל, הוא וחייל נוסף, הפכו במהרה למטרה של המחבלים שאיימו עליהם בסכינים.
בהמשך, הצליח לחלץ את עצמו, לאחר שקפץ דרך חלון האוטובוס אותו פתח.
במהלך הקפיצה והבריחה הוא נפגע מכדור אקדח שריסק את כף ידו ונאלץ לעובר ניתוח.
כחודש לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בהדר יוסף ב-7 ביולי הוא זכה במדליית ארד בריצת 5000 מטר בשיא אישי חדש של 14:21.85 דוקת, התוצאה השלישית בטיבה של אתלט ישראלי באותה העת, אחרי אריה גמליאל (14:08.70 דקות) ויהודה צדוק (14:20.79 דקות).
בתחרות הכנה שנערכה בהדר יוסף ב-1 באוגוסט אותה שנה הוא ניצח בריצת 2000 מטר בשיא ישראלי בינלאומי חדש של 5:19.6 דקות.
במרוץ חצי מרתון שנערך בווטפורד שבאנגליה ב-3 בפברואר 1985 זכה חליפה במדליית ארד בשיא אישי חדש של 1:06:53 שעות, התוצאה השנייה בטיבה של אתלט ישראלי באותה העת.
באליפות ישראל שנערכה ב-6 ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בשיא אישי חדש של 14:09.23 דקות, לפני אריה גמליאל (14:09.47 דקות) ושם טוב סבג (14:26.71 דקות).
שבועיים לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה השתים עשרה שנערכה בהדר יוסף ביולי אותה שנה זכה חליפה במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:21.89 דקות, אחרי לארי גרין מארצות הברית (14:12.72 דקות) ואריה גמליאל (14:13.33 דקות).
בתחרות שנערכה באולם בגיינסוויל ב-6 במרץ 1988 זכה חליפה במדליית כסף בריצת 3000 מטר בשיא אישי חדש של 7:59.83 דקות ובכך היה לאתלט הישראלי השני שירד מגבול 8 דקות בריצה זו.
חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה בדרהאם שבאנגליה ב-23 באפריל הוא זכה במדליית זהב בריצת 10000 מטר בשיאי אישי חדש של 28:56.80 דקות ובכך היה לאתלט הישראלי השני שירד מגבול 29 דקות בריצה זו.
בתחרות שנערכה באולם בג'ונסון סיטי, טנסי שבארצות הברית ב-4 במרץ 1989 זכה חליפה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בשיא ישראלי חדש באולם של 13:49.22 דקות (הנוכחי 2013), לפני דב קרמר שקבע אף הוא שיא אישי חדש של 13:51.58 דקות ובכך קבע את התוצאה השלישית בטיבה של אתלט ישראל באותה העת.
באליפות ישראל שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:21.89 דקות.
יחזקאל חי אַלבֶּיג (לעיתים נכתב אל-ביג; באנגלית: Ezekiel Hai Albeg; 16 בספטמבר 1909 – 7 במאי 1995) היה משורר ופייטן ממוצא יהודי-בגדאדי.
יחזקאל חי בן עזרא אלביג נולד בשנת 1909 בבגדאד.
בילדותו למד בתלמוד תורה צלאת מנדלי.
בשנת 1920 החל ללמוד בבית המדרש בית זלכה, הישיבה המפורסמת של בגדאד.
בשנת 1925, כשהיה בן 15, עלה לארץ ישראל עם משפחתו, שהתיישבה בירושלים, שם למד בישיבת פורת יוסף ונסמך לרבנות.
כמו כן הוכשר כשוחט ומוהל.
בשנות ה-30 כיהן כחבר בוועד העדה הבבלית בארץ ישראל.
למרות אהבתו לארץ ישראל, הנידונה ברבים משיריו, עזב בשנת 1937 את הארץ, שהה ארבעה חודשים באלכסנדריה שבמצרים, ומשם המשיך לניו יורק.
את כאב הנדידה תיאר בשירו "וגלות מְנָתי", אחד משיריו המפורסמים ביותר.
בארצות הברית שימש בהתחלה במשך שבע שנים כעורך בהוצאת הספרים "Hebrew Publishing Company", ואחר כך עבד כחזן בברוקלין בבתי כנסת של יוצאי חלב.
במלחמת העולם השנייה שר בערבית לתחנת רדיו של NBC במסגרת שידורי תעמולה אנטי-נאציים לעולם הערבי.
בהמשך חייו עבר ללוס אנג'לס, שם נפטר בשנת 1995, בגיל 85.
לאורך כל חייו חיבר שירת חול וקודש בעברית בהשראת שירת ימי הביניים של יהדות ספרד, שאליה נמשך מגיל צעיר.
בהקדמה לספרו "מארם נהרים עד ירושלים" (תשכ"ג) גולל אלביג את סיפור היכרותו עם שירת ספרד:
בהמשך הכיר אלביג גם את מלאכת כתיבת המקאמה דרך היצירות שאליהן נחשף בעודו במצרים:
את ספר שיריו הראשון, "רינת יחזקאל", הוציא לאור בירושלים בגיל 17 בלבד, בשנת 1927, בתמיכתו של תורם אלמוני.
במהלך חייו הוציא לאור עוד שישה ספרי שירה, בהם חיבורים מסוג מקאמה, שירי חול ופיוטים.
כמה משיריו הולחנו לצלילי מנגינות ידועות מהעולם הערבי ובמיוחד ממצרים.
את רוב שיריו קיבץ מחדש בספרו "דיואן" (לוס אנג'לס תשמ"ג) בן ה-640 עמודים.
לאחר מות אשתו בשנת 1983 מיעט לכתוב עוד שירים.
בנוסף לשירים פרי עטו, אלביג גם ערך ופרסם בארצות הברית מספר מחזורים וסידורים.
דיואן : <קבץ חרוזים, שירים ופזמונים>, Encino, CA.
עשרה ראשונים: חרוז ושירה, Encino, CA : E.
מארם נהרים לירושלים, הוצאת שמעון עזרא הכהן, התשכ"ג - 1963.
הרב יחזקאל איזידור (אדוארד) דוקקעס היה רב, אפיגרף, גנאלוג והיסטוריון שפעל באלטונה שבהמבורג.
נולד בסלפצ'ני (Szelepcsény) שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בסלובקיה), בנם של הסוחרים יוסף וטרזה דוקקעס.
כשהיה ילד עבר עם הוריו לעיר וינה, בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, ושם למד בבית ספר ציבורי.
לאחר סיום לימודיו, בשנת 1881, עבר לישיבת פרשבורג, שבראשה עמד אז הרב שמחה בונם סופר, ה"שבט סופר", ולמד שם.
אחד מחבריו ללימודים היה הרב יוסף צבי דושינסקי.
לאחר עשר שנות לימודים בישיבה, שבה נסמך לרבנות, בשנת 1891 עבר לאלטונה, שאז עוד הייתה יישוב נפרד, והיה מרבני הבית המדרש ("קלויז") מייסודו של הנדיב יששכר בר הכהן.
כמו כן היה דיין בבית הדין בעיר.
אחרי תקופת ניסיון קצרה בראש בית המדרש נסע לווינה, שם פגש באווה (חווה), בתו של משה זקסל מבוסקוביצה, ונשאה לאישה.
בשנים 1891–1939 לימד ב"קלויז" והיה עוזר הרב מרדכי עמרם הירש ודיין באלטונה, וב-1906 מונה לרבו הראשי של בית המדרש.
בימי מלחמת העולם הראשונה היה רב צבאי, ודאג לחיילים היהודים ששירתו באזורו, לאוכל כשר, לאישור לשבות בחגים ובמועדים ולהקמת בתי תפילה.
כן היה באותה העת ממלא מקומו של רבה הראשי של אלטונה ושל רבה הראשי של שלזוויג-הולשטיין.
בשנת 1936 הפך רבה של אלטונה, הרב יוסף צבי קרליבך, לרבה של כל קהילת המבורג, ודוקקעס קיבל על עצמו לזמן קצר את מילוי תפקיד רבה של אלטונה.
יחד עם הרב יעקב ב.
כהן והרב הראשי הנבחר תאודור וייס (Theodor Weisz) עמד בראש בית הדין.
מלבד הוראה בבית המדרש, דיינות והנהגת הקהילה, עסק בנושאים נוספים.
הוא היה מוהל מומחה, ומל תינוקות רבים ברחבי אלטונה, המבורג וערים שכנות.
כן היה מסדר קידושין, ראש חברת ביקור חולים, ראש ה"חברה קדישא" באלטונה, מפקח כשרות וחבר בוועדה לעזרה סוציאלית.
בנוסף לפעילות בהנהגת קהילת אלטונה פרסם ספרים, ומאמרים בכתבי עת, בלוחות שנה ובשנתונים בשפה הגרמנית.
בין כתבי העת והשנתונים שבהם יצאו מאמריו: "Jahrbuch der Jüdisch-Literarischen Gesellschaft" (ספר-השנה של החברה היהודית-ספרותית) ו-"Jahrbuch für die jüdischen Gemeinden Schleswig-Holsteins und der Hansestädte" (ספר-שנה עבור הקהילה היהודית בשלזוויג הולשטיין ובערי ההאנזה).
בשנת תרס"ג (1903) יצא ספרו הראשון, "אִוָה לְְמוֹשָׁב", ובו תולדות רבני קהילות אה"ו (אלטונה, המבורג, ואנדסבק).
שלמה בובר, חוקר המדרשים, הוסיף על הספר הערות משלו.
חמש שנים אחר כך, בשנת תרס"ח (1908), הוציא את ספרו השני – "חכמי אה"ו".
ספר זה, שהוא ספר ההמשך ל"אוה למושב", כולל גם הוא ביוגרפיות, 145 במספר, ובהן תולדותיהם ופעולותיהם של רבני, דייני, פייטני שלוש הקהילות הנזכרות.
שני הספרים פרסמו את שמו כאחד מגדולי חוקרי תולדות הרבנות.
בספרים אלו כלל פעמים רבות תמלול של הכתוב על מצבותיהם של הרבנים אותם חקר, מבתי הקברות היהודיים בהמבורג אלטונה ואוטנזן .
עבודותיו בנושא כתובות עבריות היו פורצות דרך.
הוא עסק באופן אינטנסיבי בגנאלוגיה יהודית וכתב עבור בני הקהילות היהודיות באלטונה ובהמבורג אילנות יוחסין מפורטים, שחלקם נשתמרו בארכיון העיר המבורג.
את המשפחות היהודיות הוותיקות בערים חקר בספרו "Zur Geschichte und Genealogie der ersten Familien der hochdeutschen Israeliten-Gemeinden in Hamburg-Altona" (לתולדות ולחקר היוחסין של המשפחות הראשונות של הקהילות היהודיות בהמבורג-אלטונה) שיצא בשנת 1915. משפחות בודדות חקר בספריו "Familiengeschichte des Rabbi Lase Berlin in Hamburg" (תולדות משפחת הרב לאזי ברלין בהמבורג) ו-"Warburg-Familie.
היה חבר בחברה לחקר משפחות יהודיות (Gesellschaft für Jüdische Familienforschung) ופרסם מאמרים בכתב העת שלה.
לאחר ליל הבדולח ב-1938 הגיש דוקקעס בקשת הגירה לרשויות גרמניה הנאצית, ובה ביקש לעבור להולנד, ממנה תכנן לנסוע לניו יורק שבארצות הברית.
ב-31 בדצמבר 1938 היגר הרב דוקקעס להולנד.
באחת מגלויותיו האחרונות כתב כי עליו להגיע לבית החולים היהודי באמסטרדם.
בשנת 1943 נשלח על ידי כובשי הולנד הגרמנים למחנה המעבר וסטרבורק, ומשם הועבר ב-1944 למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
באושוויץ נרצח דוקקעס, והוא בן 75, בתאריך 6 במרץ 1944.
בתו חנה נישאה לרב ההולנדי גאורג דה לנגה (Georg de Lange), וגם היא נשלחה ב-1943 לווסטרבורק, ומאוחר יותר לסוביבור, שם נרצחו היא ובעלה מעט לאחר הגעתם.
שניים מילדיו האחרים של יחזקאל, אסתר ויהודה, עלו לארץ ישראל שבשלטון המנדט הבריטי בשנת 1936, ובן נוסף, מיכאל, היגר בשנת 1938 לארגנטינה.
בנו מרדכי חי כבר משנת 1924 בארצות הברית.
מאז 2004 מופיעה לפני ביתו באלטונה, ברחוב בירנאצקי (Biernatzkistraße) 14, שטולפרשטיין ("אבן נגף").
דוקקעס מוזכר ומונצח פעמים רבות בסביבות בית הקברות היהודי באלטונה.
ב-2 באוגוסט 2012, בנוכחות רב העיר, הונחה אבן נגף נוספת לזכרו של דוקקעס בכניסה לבית הקברות.
דוקקעס מונצח גם במרכז המבקרים של בית הקברות – ששמו "בית אדוארד דוקקעס" (Eduard-Duckesz-Haus) ונפתח ב-2007. דרך הנצחה נוספת היא הספרייה במקום, שנקראת "ספריית אדוארד דוקקעס".
מאז 2010 מממנת קרן הרמן רמטסמה את מלגת החקר ע"ש אדוארד דוקקעס, שבראשה עומד כעת הבלשן מיכאל שטודמונד-הלוי במכון לתולדות יהודי גרמניה (Institut für die Geschichte der deutschen Juden) בהמבורג.
בשנת 2016 בחרה עיריית המבורג לקרוא על שמו של דוקקעס רחוב במרכז אלטונה.
מאז 2012 מעניקים כל שנתיים המכון לתולדות יהודי גרמניה ומלגת החקר ע"ש אדוארד דוקקעס את "פרס אדוארד דוקקעס" לחוקרים בתחומי מדעי היהדות.
2012 – דב כהן, אוניברסיטת בר-אילן
2019 – טניה מריה גארסיה ארוואלו, גרנדה
2021 – אליזבט גידה, ברלין
2023 – יוליה שניידווינד, מינכן
יחזקאל גרין (27 בפברואר 1925 – 9 בנובמבר 1948) היה ספורטאי ישראלי.
אלוף ישראל (1945) ושיאן ישראל בריצת 200 מטר.
הוא נהרג במלחמת העצמאות בקרב לכיבוש משטרת עיראק סווידאן.
יחזקאל גרין נולד כבן הצעיר לאחיו אברהם ושתי אחיותיו, בשכונת נוה שלום בתל אביב, בבית סבו: יחזקאל גרין, שהיה ממנהיגי הקהילה היהודית ביפו וממייסדי העיר תל אביב.
הוא למד בבית הספר אליאנס תל אביב ואחר כך בבית ספר מקצועי.
הוא הצטיין במסגרות, מכונאות ומספנה.
בכל לבו נמשך אחרי ימאות והתמחה בענפיה: בניין סירות, ספינות, חתירה בים, כמלח, כדייג וכהגאי ואף הסיע נוסעים בסירות מנוע בירקון.
בשנת 1945 החל לעובד בחברת החשמל.
גרין הלך בעקבות אחיו הבכור, אברהם, שהיה אתלט מצטיין, אלוף ושיאן ישראל בהטלת כידון, בהדיפת כדור ברזל ובקרב חמש.
יחזקאל היה ספורטאי רב גוני והתעסק בשיט, אגרוף, כדורגל ואתלטיקה קלה, אליה התמסר משנת 1945.
באליפות ארץ ישראל שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב במאי 1945 הוא זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר בשיא חדש של 23.0 שניות, לפני אליהו אטרמן (23.2 שניות).
הוא שיפר את שיאו בן 6 השנים של סיריל אמפי (23.1 שניות).
שיאו זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי יהודה גבאי (22.8 שניות).
באליפות ארץ ישראל שנערכה בתחילת מאי 1948, השתתפו כ-100 אתלטים מ"הפועל" ומ"מכבי".
מדליות זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.1 שניות, לפני יצחק כספי ממכבי נתניה (24.5 שניות) ובריצת 400 מטר בתוצאה של 53.9 שניות, לפני מ.
מגלי מהפועל תל אביב (56.1 שניות).
מדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.7 שניות, אחרי יצחק כספי (11.2 שניות).
הוא היה חבר ההגנה מנעוריו והשתתף בהגנה על משקי עמק חפר בשעת המצור הבריטי לאחר "השבת השחורה" (29 ביוני 1946) ואף נעצר למשך כחודש ימים.
הוא התגייס לצה"ל ושרת בחטיבה 8. במלחמת העצמאות הוא השתתף בקרבות רבים.
בקרב הקשה על עיראק אל-מנשיה הוא חיפה על נסיגת חיל הרגלים וכך הציל חיי חיילים רבים.
הוא השתתף בפריצת הדרך לנגב ובכיבוש באר שבע.
ב-ז' בחשוון תש"ט (9 בנובמבר 1949) הוא נהרג בקרב לכיבוש משטרת עיראק סווידאן, כשהזחל"ם שלו תקף את בניין המשטרה ונפגע מפגז חודר שריון.
הוא נקבר בבית הקברות הצבאי בכפר ורבורג.
במשך שנים רבות נערכה אליפות אתלטיקה ארצית לזכרו.
רבי יחזקאל הלוי גְרוּבְּנֶר (גרובנער; ט"ו בתמוז תרע"ח, 1918 – י"ד בתמוז ה'תשס"ט, 6 ביולי 2009) היה רב ופוסק אמריקאי יליד פולין.
נולד בכשאנוב לשמעון זימל – יצרן טקסטיל בקרקוב מחסידי ראדומסק, ולרחל לבית שטאפלר מצאצאי הרמ"א.
למד בישיבת "כתר תורה" שהקים רבו האדמו"ר מראדומסק רבי שלמה חנוך רבינוביץ.
היה לתלמיד מובהק של רבי דוד משה רבינוביץ, ראש רשת הישיבות "כתר תורה".
הוסמך להוראה על ידי רבי זאב וולף נוסנבוים מדרוהוביטש.
בתקופה זו התכתב גם עם הרוגאצ'ובר.
עם הכיבוש הנאצי של פולין במלחמת העולם השנייה נמלט לרוסיה, וכמו פליטים אחרים מפולין הוגלה לסיביר, שם שהה במחנות ריכוז.
לאחר מכן שוחרר ושהה בסמרקנד.
עם תום המלחמה כיהן כרב בולבז'יך.
בתקופה זו למד אצלו הרב יעקב אריה אלתר בנערותו בעת שהותו בקרלסבאד.
משם עבר לדטרויט שבמישיגן וכיהן בה כרב וכראש ישיבה של "ישיבת חכמי לובלין" בדטרויט עשרות שנים.
היה פעיל מאד בענייני הרבנות בעיר בתפקידו כמנהל ועד הרבנים.
נודע גם בהתנגדותו ההלכתית לעישון סיגריות.
פרסם מאמרים ותשובות הלכתיות רבות בכתבי עת וקבצים תורניים.
היה פעיל מאוד בתנועת אגודת ישראל בארצות הברית.
שמר על קשרי ידידות והערצה עם רבי מנחם מנדל שניאורסון, האדמו"ר מלובביץ'.
נפטר בלייקווד ונקבר בירושלים בהר הזיתים.
ספרו שו"ת "כנסת יחזקאל" עוסק רבות בנושאי רפואה והלכה.
נשא את רויזל לבית שלאף.
חתנו הרב אברהם יצחק סורוצקין - ראש ישיבת טלז-קליבלנד וראש מתיבתא דלייקווד, וחבר מועצת גדולי התורה של ארצות הברית.
בנו של רבי ברוך סורוצקין.
חתנו הרב משה מרדכי לאווי.
הרב יחזקאל שלמה הכהן היה רב ומקובל פרסי-צפתי.
נולד ביזד, עלה לישראל בסביבות 1850. מתואר בספרות כ"מקובל ואיש חסיד בעל מדרגה", "איש מופת", "מחבר לילה ויום בלימוד ובקבלה".
ש"י עגנון בספרו אלו ואלו מספר מספר סיפורים אודותיו, הוא מסיים ואומר: "עוד סיפורים הרבה שמעתי מספרים על חכם יחזקאל הכהן, את ששמעתי ממגידי אמת כתבתי".
בי"ג בחשוון תרי"ב יצא למסע לעבר הור ההר - קבר אהרון הכהן, מספר רבנים ניסו להניעו מלצאת בשל הסכנות בדרך אך הוא לא שמע אליהם.
הוא לווה על ידי בן דודו ו"בֵּיתּוֹ" הכינוי ביתו לא ברור וייתכן שהוא מתייחס לאחיינו רבי ישמעאל הכהן או לאחרים.
נשתמר תיאור מהמסע אשר נתפרסם על ידי חיים שלם בקתדרה.
מספר שנים לאחר מכן עבר למירון.
בכתביו נרמז שיצא מצפת בתרל"ב, לפי עגנון הוא הגיע למירון "בשנות בינה" (= גיל 40), במקום אחר הוא כותב שחי 27 שנים במירון.
בתרמ"ד כבר היה בוודאות במירון והחל לעסוק בשיפוץ קבר רשב"י בשנה זו הוא פרסם מכתב לציבור בו הוא מגייס תרומות לשיפוץ הרצפה בקבר.
בניו הם רבי ציון ורבי יצחק מקובלים אף הם.
רבי יחזקאל חוגי עבודי (תרנ"ג - ט' בחשוון תשמ"ה, נובמבר 1984) היה רבה של בצרה ולאחר עלותו לישראל רבה של אור יהודה.
נולד ליצחק ורימה בבגדאד אחיו היו רבי סלמן חוגי עבודי רבה של בגדאד ורבי משה רבה של אל-חלה.
למד אצל רבי יהודה פתיה.
במלחמת העולם הראשונה גויס בכפייה לצבא העות'מאני ונשבה בידי מדינות ההסכמה.
חזר לבגדאד והחל למסור שיעורים בבית זילכה ובישיבת מאיר אליהו, שימש כחבר בית הדין לערעורים בבגדאד.
בתש"ה, לאחר פטירת רבי אליהו עובדיה מונה לרב הראשי של בצרה.
לדברי אחיו רבי סלמן הנהיג את הקהילה תקופה של שלושים שנה.
לאחר עלותו לישראל בתשי"א שימש כרב מעברות סקיה וכפר עאנה ולאחר מכן מונה לרב הראשי הראשון של אור יהודה.
חתום על כרזה נגד ניתוחי מתים ונגד גיוס נשים לצה"ל.
על שמו רחוב באור יהודה.
נולד בירושלים בשנת 1907, דור שלישי בארץ ישראל.
בן לרבקה לבית בן טובים ויצחק מרדכי סחרוב שהיה סוחר עצים.
נכדם של הרב יחזקאל סחרוב ושל יצחק אייזיק בן-טובים, איש העלייה הראשונה.
היו לו שלושה אחים נוספים: ישראל, אליהו ואהרון, אשר המשיכו את עסקי האב ופיתחו אותם, ושתי אחיות: זהובית ומרים.
בשנות השלושים למד בלונדון בבית הספר הגבוה לכלכלה, אולם לא סיים את לימודיו שכן גויס לפעילות רכישת נשק להגנה באירופה.
בין השנים 1936–1940 שימש מזכירו של חיים ויצמן.
בין השנים 1941–1946 שירת ב כמפקד פלוגת תובלה בדרגת מייג'ור וזכה להערכה רבה מצד פקודיו.
במסגרת תפקידו זה השתתף בקרבות בצפון אפריקה, בקרב אלעלמיין ובפלישת כוחות בנות הברית לאיטליה ולאוסטריה בה פעל בארגון עלייתם של ניצולי מחנות המוות לארץ ישראל.
לאחר שהשתחרר מהצבא הבריטי עבד בסוכנות היהודית, במחלקה המדינית עד שנת 1947, כאשר הטיל עליו ראש הממשלה דוד בן-גוריון לתכנן את הקמת משטרת ישראל העתידית.
ביום 14 במאי 1948 מונה למפקח הכללי הראשון של משטרת ישראל.
אז גם נדרש על ידי בן-גוריון להסב את שמו לעברית, והוא בחר לעברת את סחרוב לסהר.
בתקופת שירותו כמפכ"ל גובשה מדיניות המשטרה ונקבעה המסגרת הבסיסית של משטרת ישראל כפי שהיא קיימת עד היום.
בתפקיד המפכ"ל הוא כיהן עד סוף מאי 1958.
כמתנת פרידה ניטע "יער יחזקאל סהר" שכלל 10,000 עצים.
שוטרים תרמו 6,000 לירות (לירה מכל שוטר) וסהר תרם 4,000 לירות.
לאחר עזיבתו את המשטרה מונה סהר כשגריר ישראל באוסטריה, תפקיד שמילא עד שנת 1960.
במהלך משפט הדיבה, שהגיש עמוס בן-גוריון, סגנו במשטרה, נגד שורת המתנדבים, העיד סהר מטעמו.
עדות זו ספגה ביקורת קשה מצד בית המשפט העליון, ובעקבותיה הוא חזר לארץ מתפקידו באוסטריה.
הוא הועמד לדין באשמת עדות שקר, הורשע ונידון לקנס ולמאסר על תנאי.
באוקטובר 1968 זכה לחנינה מנשיא המדינה זלמן שזר.
לאחר מכן פנה סהר לעסקים.
אחרי מלחמת ששת הימים עסק בתיווך קרקעות ביהודה ושומרון.
סהר היה אספן אמנות ויודאיקה נודע, תמך באמנים ישראלים אשר עם רבים מהם היה מיודד, ויזם את הקמתו בחיפה של מוזיאון הצייר היהודי-צרפתי מאנה כץ, כמו כן היה גם זמר, משיריו: "יפים הלילות בכנען", "מכורתי", "שה וגדי" ו"שירת החליל".
יחזקאל סהר נשא לאישה את דינה לבית גינזבורג ולהם שלושה בנים.
בינואר 2002 נקרא המטה הארצי של משטרת ישראל בירושלים על שמו.
סיפור חיי, אוטוביוגרפיה, הוצאת מערכות, 1992.
יחזקאל נפשי (נולד ב-24 בנובמבר 1977) הוא משורר וסופר ישראלי.
בגיל 17 פרסם לראשונה סיפורים בכתבי-עת לפנטזיה כגון "WIZ" , "המכשף האחרון" ואחרים, כשהוא משתמש לעיתים בשמות בדויים.
בגיל 20 אושפז למשך שנה וחצי עקב מום מולד נדיר ובעת שהותו בבית החולים כתב את ספרו "עכשיו פתיחה" (הוצאת גוונים).
שיריו תורגמו לערבית, להינדי, לצרפתית, לאנגלית, לגרמנית ולרוסית .
משיריו הולחנו על ידי זמרים שונים כדן תורן, אייל גזית, יסמין אבן, אביגיל כהן ועוד.
שירו "בשעה שהחפצים" הולחן בידי הזמר א.ב דן, ועלה כקליפ בערוץ מוזיקה 24.
במרץ 2013, ראה אור הכרך הראשון "בנפול עלי מורא שמים" מן הטרילוגיה "פני עצמי" בהוצאת עמדה.
נפשי ערך סדרת ערבי ספרות בהייניקן הבימה קלאב בשם "דו"ח על מצב האדם" שבה משתלבים משוררים וסופרים, וכן מוזיקאים כמו ירמי קפלן, דן תורן, דודי לוי ואחרים.
כמו כן הוא משמש כעורך ראשי לסדרת התערוכות "שיח משוררים" שמציגה אחת ל-3 חודשים כשישה משוררים ותיקים וצעירים.
ב-2011 השתתף בפרויקט המוזיקלי "לחשים" של יסמין אבן.
בשנת 2014 הוציא לאור את ספר שיריו השני, "הערך הקיים מיילל בחשיכה" בהוצאת עמדה.
ביוני 2014 מונה לעורך פינת השיר היומית במעריב.
בשנת 2015 הוציא לאור את כרך ב' מן הטרילוגיה "פני עצמי", "אדם צועד בשוך הלילה, ממית את גופו ונשמתו ממריאה אל על" בהוצאת עמדה.
כמו כן באותה שנה מונה נפשי לערוך את פרויקט שירה ומשוררים בפתח תקווה, פרויקט המציג משירי משוררים על גבי מכוונים תנועה ברחבי העיר, אשר עולה מדי חודש יולי, חודש הקריאה.
בשנת 2018 מונה לחבר בוועדת השופטים של פרס ברנר לספרות.
בשנה זו היה מושא התחקיר של העיתונאית טלי חרותי-סובר, ממנו עלה כי בדה פרטים בקורות חייו.
לדוגמה, בביוגרפיה של נפשי נטען כי הוא זכה ב"פרס קרן אייזנברג" על ספרו הראשון; עם זאת, התברר כי קרן אייזנברג אינה מעניקה פרסים ספרותיים.
"עכשיו פתיחה" הוא ספר שיריו הראשון של נפשי אשר ראה אור במהדורה ראשונה בשנת בהוצאת "גוונים" 2003, לאחר שנפשי שב משהייה בת ארבע שנים בחו"ל כנווד שמתקיים יד-לפה.
בספר ניכרים רישומיו של נפשי מן המזרח וממסעותיו.
אולם חלקו הראשון של הספר דן בנושא צעידתו של האדם החולה לקראת הלא נודע.
אולם קיימים רישומים של נפשי כנער צעיר המתהלך סומא ברחובות תל אביב ומתרשם מנופיה לאחר שהגיע מן הקיבוץ (קיבוץ נחשונים), בעוד הוא פוגש בתושביה על כל גוניהם כמו הזונות, הזבנים, הנערים בכיכר המזרקה, ועוד.
"פני עצמי", כרך א', או בשמו השני "בנפול עליי מורא שמיים", הוא הרומן הראשון פרי עטו של נפשי.
הספר ראה אור לראשונה במרץ 2013 בהוצאת עמדה, ובמאי כבר הגיע למהדורה שלישית.
חלק זה מגולל את סיפורו של נער הנולד עם מום נדיר בגופו, שנפלט ממסגרות של בית-הספר ומשפחה, ונאלץ לחוות את תקופת הילדוּת והנערות כמתבונן מן הצד.
בגיל 18, לאחר שמסרבים לגייסו, הוא גומר אומר בלבו להיכנס לסדרת ניתוחים ולאחריהם להפוך אולי ל"אחד האדם".
סדרת הניתוחים אורכת כשנתיים בקירוב, ומביאה אותו עד סף הייאוש, וזאת בעוד האנשים עימם גדל בדיוק מתחילים את חייהם.
לאחר מכן הוא מחליט "לפצות עצמו" ויוצא למסע חובק עולם בין יבשות, הרפתקאות, גילויים וחוויות מיניות, נפשיות ורליגיוזיות, שלבסוף מבהירים לו היטב מהו מקומו בחברה האנושית, ובעצם ביקום כולו.
לכל אורך המסע אנו נחשפים לנפש ספרותית, המוצאת את פיסות אושרה המועט בספרים ובכתבי תאולוגיה, בשירה ובפרוזה, ביצירה, ומנהלת קונפליקט תמידי בין המילים לחיים עצמם, בין נטייתה הטבעית להתבודדות וסגפנות, אל מול הצורך לקחת חלק בחברה האנושית ולחוות את החיים כפי שמצופה.
"פני עצמי" הוא בעצם, במובן מסוים, סיפורם של כל הבודדים, הנידחים של המציאות האנושית, אלו שהחיים אילצו אותם לחיות בצללי ההוויה והם תרים ללא לאות אחר המשמעות הקיומית המסתתרת מאחורי רובדי החיים עצמם, בגרעין מאחורי הגרעין, אינם מתפשרים עם הנורמות החברתיות, ותוך כדי כך מטהרים את עצמם.
"הערך הקיים מיילל בחשכה" (2014)
"הערך הקיים מיילל בחשכה" הוא ספר שיריו השני, אשר ראה אור בפברואר 2014, בהוצאת עמדה, ובמהדורה שנייה כחודש ימים לאחר מכן.
בספר שירים עם נגיעות מטא-פיזיות ותאולוגיה רבה, עדות לשינויים שחלו בנפשי, עם זיקה לימיו בבית החולים (שם שהה שנתיים בקירוב).
נפשי לא זונח את האידיאליזציה של האיזה בספר זה, ובאופן כללי במרביתו מתאר את מכלול עולמו הרוחני והשקפת עולמו הפנימי.
למעשה, כל מהותו של ספר זה הוא מסעו של האדם על עבר האלוהים השוכן בקרבו.
חלקה השני של הטרילוגיה "פני עצמי" : "אדם צועד בשוך הלילה, ממית את גופו ונשמתו ממריאה אל על"; מספר בעצם על הכניסה לבית-החולים למשך כשנה-וחצי, ואשר בו עבר נפשי 4 ניתוחים מרתוניים אשר הצילו את חייו, לרבות כל המסקנות אשר באו עם זאת.
הוא מספר על ההליכים עצמם, ורגעי השבירה אשר היו בלתי נמנעים, על הכמיהה לשחרור ממאווי החומר והנסיקה אל מעל לכבלי הגוף השרוי במצוקתו, על ההבנה שעומדת מאחורי ההבנה עצמה, שהגוף הוא בעצם אינו אלא אלגוריה לנשמת האדם.
הוא מספר על פניו של האלוהים, אלו אשר נשקפים בבירור דווקא מן הגיהנום עצמו.
על אנשים אשר הכיר בביה"ח, כאלו שחוו חוויות דומות לשלו, וכיצד שהיו מסייעים אחד לשני.
בכלל, חלק זה מתאר את החיים בביה"ח כמיקרוקוסמוס, עולם בפני עצמו המתנהל שלא בכפוף לחוקים אשר מחוצה לכתליו.
חלק זה מתאר צום בכורח של כ-10 ימים, ואת כל אשר מתווסף לאדם בהיותו שרוי במצב נפש שכזה, כלומר, מה שמתרחש בנפשו פנימה וכיצד זה בא לידי ביטוי באדם שהוא הופך להיות לאחר-מכן.
מדובר בטרילוגיה סוחפת המתארת את מכלול עולמו הרוחני של נפשי והשקפת עולמו הפנימי לצד אירועים אוטוביוגרפיים מחייו, מהם צמחו שיריו הידועים.
החל מלידה עם מום פיזי נדיר ומחלה שליוותה אותו עד לבגרותו, כניסה למשך שנתיים למתחם בית-חולים, לצד עבודות עפר בקיבוץ וכלה בנדודים לחו"ל וחיים בתנאים של מהיד-לפה.
כל זאת לצד תובנות עשירות והערות על ואל החיים, איבוד ומציאה עצמית.
נפשי לוקח את הקורא לעבר מקורותיו הרוחניים, ומדבר בעוז על דור היוצרים בו גדל ועל דור היוצרים שעיצבו את התרבות הישראלית.
קיימים בו נופים ותיאורים של אתרים היסטוריים הן מאירופה וכלה במזרח הרחוק, רגעי קושי בהם לא היה לנפשי כסף למזון{שלא לדבר על מקום לינה או מקלחת}, על לינה בגנים ציבוריים, תוך חלום של להפוך משורר ידוע-שם יום אחד וכתיבה באישון לילה.
הוא מספר על עשיית כסף בעורמה אשר מאופיינת אך ליורדי-דרכים, תוך הרצון העז לשמור על כל אשר הוא קדוש בעיניו ושגיא, זאת-אומרת על הנשמה.
כל החלקים כולם משקפים את עולמו הרוחני של נפשי ואת ראייתו לפְּנֵי הדברים, כלומר בהשתוממות, כלומר באיזה נופך של קסם.
בחלק זה מובאים קטעים שהם אינם אלא פרצי תודעה והתבוננות בגרעין שמאחורי הגרעין עצמו.
החלק השלישי מתאר גם את שיבתו ארצה של נפשי ומאגד בתוכו את סגירת המעגל של שני החלקים הראשונים.
רבי יחזקאל לנדא (לעיתים: סג"ל לנדא; י"ח בחשוון ה'תע"ד, 7 בנובמבר 1713 – י"ז באייר ה'תקנ"ג, 29 באפריל 1793) היה רב יהודי פולני רב העיר פראג, ומגדולי פוסקי ההלכה במאה ה-18 ונודע בכינויים "נודע ביהודה", "צל"ח" ו"דגול מרבבה" על שם ספריו.
נולד בעיר אפטא שבפולין, בן למשפחת לנדא המיוחסת לרש"י.
אביו היה הקצין (תואר כבוד) הרב יהודה סג"ל לנדא, שהיה פרנס קהילת אפטא ומנהיג (תואר) בוועד ארבע ארצות, בנו השלישי של צבי הירש לנדא שהיה אף הוא פרנס קהילת אפטא ונכדו של ר' יצחק חריף דיין באפטא ובקראקא.
אמו חיה הייתה בתו של רבי אליעזר, אב"ד בעיר דובנא בן רבי יששכר בער בן רבי השיל מקראקא.
בילדותו למד תלמוד בבלי עם אביו, וכבר בתקופה זו פלפל בתורה עם רבה של אפטא, רבי משה יעקב.
עד גיל אחת עשרה למד אצל רבי יצחק אייזיק סג"ל מלודמיר, ובגיל בר מצווה נסע ללמוד בקלויז בברודי.
למד גם תנ"ך ומפרשיו, קבלה ופילוסופיה יהודית.
בספריו מורגש ידע מתמטי בסיסי ולפי הביוגרף שלו, שלמה וינד, למד בתקופה זו גם דקדוק עברי, גרמנית, מתמטיקה והיסטוריה של ימי הביניים.
בגיל 18 נישא לליבא בת הגביר יעקב'קה מדובנה.
הזוג התגורר תקופה קצרה בדובנה וכעבור זמן מה עבר עם משפחת האישה לברודי.
הוא חזר ללמוד בבית המדרש שם עם קבוצה מחבריו, והיה מגיע לביתו רק בשבתות.
בגיל עשרים (ה'תצ"ד, 1734) התמנה כאב"ד באחד מארבעת בתי הדין שפעלו בעיר ברודי.
הוא החזיק במשרה זו עשר שנים.
יש הטוענים כי פסיקה שלו נגד אשתו של גביר העיר שנחשדה בפרשיית ניאוף חמורה והלשנה של הגביר כנגדו שבאה בעקבות פסיקתו הם שאילצו אותו לעזוב את העיר.
יחד עמו עזבו גם שני הדיינים הנוספים שתמכו בפסקו: רבי מאיר מרגליות, מחבר הספר "מאיר נתיבים", ורבי אברהם גרשון מקיטוב, גיסו של הבעל שם טוב.
למשך תקופה קצרה שב לבית חותנו בדובנה, אך מספר חודשים לאחר מכן קיבל (ה'תק"ה, 1745) מינוי כרב ואב"ד של יאמפול.
יסד שם ישיבה שמשכה תלמידים רבים והחל להתפרסם כפוסק הלכה.
הוא התקין תקנות בענייני הקהילה ובסידור החברה קדישא, המתועדות בפנקס הקהילה שנכתב על ידו.
בשנת ה'תקט"ו, 1755, קיבל את הרבנות בקהילת פראג, וכיהן בתפקיד זה עד מותו בי"ז באייר תקנ"ג (1793).
עוד לפני שבא לפראג התפרסם כפוסק בעל שיעור קומה והחל לכתוב תשובות בהלכה.
בזמן המחלוקת הגדולה בין רבי יעקב עמדין ורבי יהונתן אייבשיץ, שבה האשים הראשון את האחרון בשבתאות בגלל הקמעות שכתב, ניסה להגן על הרב אייבשיץ.
הוא טען שהקמעות מזויפים וקרא לשני הצדדים להשקיט את המחלוקת על ידי משיכת הקמיעות והחזרתן, הכחשה פומבית של הרב אייבשיץ לכתבים שבתאיים שפורסמו לכאורה בשמו והכרזה על התנגדותו לשבתאות ודעותיה.
מאוחר יותר פעל הרב יחזקאל לנדא בתקיפות נגד הרב אייבשיץ ונראה שאכן השתכנע בשבתאותו על אף שחששו ל"כבוד התורה" מנע ממנו לצאת נגדו בבוטות.
הוא הותקף בידי הרב עמדין על פשרנותו.
כרב העיר פראג התקין הרב לנדא תקנות וייסד ישיבה בה היה מוסר ארבעה שיעורים בכל יום, שניים בגמרא ושניים בשולחן ערוך.
הוא החזיק בקשרים טובים עם שלטונות בוהמיה, כולל עם המלכה מריה תרזה.
כשגזרו השלטונות גיוס חובה על היהודים ב-1789, עודד את המתגייסים וחיזק את רוחם, וכך גם בזמן מלחמת שבע השנים קראו לו תלמידיו להימלט מפראג, אך הוא לא רצה לעזוב את הקהילה, וערך תפילה מיוחדת עבור בית המלוכה, שבה קרא לנאמנות לקיסרית מריה תרזה.
בשנת ה'תקל"ב (1772) פרצה שרפה ששרפה את ביתו יחד עם כתביו.
לאחר מכן החל לפרסם את חידושיו בשם "ציון לנפש חיה" (צל"ח), על שם אמו מרת חיה, וכן פסקים בהלכה בשם "נודע ביהודה", על שם אביו, רבי יהודה.
לעת זקנותו בשנת ה'תקמ"ד (לאחר שנפטרה אשתו), העביר את תפקיד ראש הישיבה לבנו רבי שמואל סגל לנדא שגם החליף את אביו ברבנות בעיר פראג לאחר מות אביו.