tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במונדיאל 1934 צ'כוסלובקיה הגיעה עד לגמר בו הפסידה לאיטליה.
את שערו השני כבש במונדיאל 1938 נגד הולנד בניצחון 0–3 כשהוא כובש את השער הראשון בהארכה לאחר שמשחק זה הסתיים 0–0 בזמן הרגיל.
משחקו האחרון של קושטיאלק היה ב-22 באוקטובר 1939 נגד דנמרק והיה להופעתו ה-43 בסך.
יוזף שרמנטובסקי (בפולנית: Józef Szermentowski; 16 בפברואר 1833 – 6 בספטמבר 1876) היה צייר נוף פולני, שהושפע מאסכולת ברביזון.
בתחילה, מסיבות שאינן ברורות, הוא התגורר עם דודתו במנזר מקומי.
שם הוא הפגין לראשונה כישרון לציור.
מאוחר יותר הבחין בו אספן האמנות, טומאש זילינסקי, ויוזף שרמנטובסקי הלך להתגורר עימו בקיילצה.
שם הוא פגש את פרנצ'ישק קוסטבסקי, שנתן לו שיעורי רישום ראשונים ועזר לשכנע את אביו לתת לו להמשיך בקריירה באמנות.
בסיוע מסוים של זילינסקי, הוא נרשם לבית הספר לאמנויות יפות בוורשה, בו למד בין השנים 1853–1857, ולמד אצל קריסטיאן ברסלאואר ויוליוס קוסאק.
הוא גם לקח שיעורים פרטיים אצל וויצ'ך גרסון.
הוא גם מד אצל יאן פליקס פיברסקי.
לאחר 1856 התגורר בוולין, שם צייר באוויר הפתוח, וגם עבד בחברת ספינות קיטור, וסיפק קישוטים לספינות הנוסעים שלהן והשתתף בתערוכה הלאומית הראשונה לאמנויות יפות, בוורשה.
בשנת 1860 הוא קיבל מלגה ללמוד בפריז.
זמן קצר לאחר שהגיע הוא התיידד עם קפריאן קמיל נורוויד, שעזר לו לקבל עבודות.
שנתיים לאחר מכן בריאותו החלה להתדרדר אך לאחר שהצליח כלכלית הוא הצליח לנסוע לשווייץ למנוחה ולבילוי.
בשנת 1868 שב לפולין, שם הקים סטודיו בטטרה.
לאחר שלא קיבל תואר באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב, החליט לחזור לפריז.
עד מהרה הוא התחתן ונולד לו בן, אך הוא נכנס לדיכאון כאשר הילד נפטר.
הם נשארו בפריז במהלך המלחמה הצרפתית-פרוסית והקומונה הפריסאית.
לא היו לו כל פטרונים, עד מהרה הוא החל לסבול כלכלית ובריאותו החמירה בגלל רעב וקשיים אחרים.
אף שהיה לו בן נוסף וזכה במדליה בתערוכה בלונדון, הוא מעולם לא התאושש, פיזית או כלכלית, מה שהוביל למותו בטרם עת, בגיל ארבעים ושלוש.
יוזף רפאקי (בפולנית: Józef Rapacki; 19 במרץ 1871 – 31 בינואר 1929) היה צייר, גרפיקאי ושרטט פולני, יוצר נופים סנטימנטליים.
הוא הגיע ממשפחה ורשאית בנם של וינצ'נטי רפאקי ויוזפינה לבית הופמן, אחיהם של הונוראטה לשצ'ינסקה ווינסנטי רפאקי.
בגיל 14 החל ללמוד בכיתת הרישום של וויצ'ך גרסון בוורשה (1885), שם הבחינו בכישרונו בציור נוף.
לאחר שסיים קורס דו-שנתי אצל גרסון בשנת 1887, הוא נרשם ללימודי ציור בבית הספר לאמנויות יפות בקרקוב, שם למד מספר חודשים בהדרכת אמנים כמו איזידור ז'בלונסקי, פלוריאן סינק ופליקס שיינבסקי.
בשנת 1888 עזב את האוניברסיטה בקרקוב וחזר לוורשה, שם למד שוב אצל גרסון.
תקופת קרקוב בעבודתו של האמן מאופיינת בהשפעה חזקה של ציור בחוץ, כלומר לצייר נופים ישירות בטבע באוויר הפתוח.
כמו כן אימץ סגנון אמנותי מודרני על ידי סטניסלב ויטקביץ'.
באותה תקופה יצר רפאקי בעיקר ציורי שמן על בד, והנושאים הדומיננטיים בעבודותיו היו נופים וסצנות ז'אנריות.
החניכה השנייה עם וויצ'ך גרסון נמשכה פחות משנה, מכיוון שבשנת 1889 עזב רפאקי למינכן.
הוא בילה כשנתיים בבית הספר לאמנויות יפות במקום בהשגחת קונרד פהר.
במהלך שהותו במינכן, רכש כמה אלמנטים בסגנון בית הספר במינכן.
השפעות אלה הוצגו בציורים מאוחרים יותר – כמו זמצ'יסקו (הגרסה הראשונה משנת 1899, השנייה בשנת 1928), שהציגה נוף רומנטי של הטירה בחושך, או טחנה עתיקה (1911).
לאחר סיום לימודיו חזר הצייר לוורשה.
תקופה זו מאופיינת במסעות רבים, כולל לאיטליה, בה ביקר כנראה בשנת 1898. התוצאה היצירתית של נסיעות אלה הייתה ייצוגים רבים של נופים איטלקיים, כולל נוף לגנים ולאנדרטאות מקומיות.
לאחר שחזר לוורשה, החל רפאקי לעבוד עם עיתונים מקומיים רבים, בשנת 1898 עם פרסום רפרודוקציה של הטריפטיכון הפסטלי שלו "יום הפועל" במגזין Tygodnik Ilustrowany, עליו קיבל את הפרס הראשון בתחרות שערך יוזף קוריירוב.
בעקבות מחלת ראות שנדבק בה, בתחילת המאה העשרים החליט הצייר לעבור לקרקוב בשנת 1900 כדי לקבל אפשרות טובה יותר לערוך טיולים לאזורי מרפא בהרים.
בשנת 1907, יחד עם אשתו, גבריאלה, לבית פופובסקה, הוא עבר לאולשנקה, ליד סירארדוב, שם בנה בית.
האמן ניהל חיי חברה מלאים, מכיוון שהם גרו שם ליד קרובי משפחתו וציירים נוספים, חלקם הציירים הפולניים החשובים ביותר בסוף המאה ה-19.
רפאקי נפטר בגיל 58 כתוצאה מסיבוכים משפעת.
הוא נקבר בבית העלמין בפושצה מרינסקה.
שנות שהותו באולשנקה היו פוריות מאוד בעבודתו של רפאקי.
החשובים בציוריו הם שני מחזורי נוף: מארץ מזוביה.
נופי אולשנקה, לרוב מזוהים עם כרי דשא עצומים, וסבך, לרוב שקועים בערפל ורווים בקרני השמש הממוקמות נמוך מעל האופק (בזריחה או בשקיעה).
לפעמים הצייר כלל עצים בודדים בקומפוזיציות שלו המתארות את כרי הדשא, לרוב בסגנון אר נובו.
חלק מהנופים מאזורים נוספים במזוביה, כמו הוויסלה ליד ביילני (1903), נוצרו גם בסמוך לירארדוב.
הוא הקדיש תשומת לב רבה לכיבוש הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה ובעיתונות ורשה פורסמו רישומים רבים המתייחסים לאירועי 1915–1918.
עם זאת, מרבית עבודותיו של רפאקי הן נופים המתעדים בעיקר נופים מזוביים, לעיתים קרובות הוא תיאר ערפל, פני גופי מים, סבך, אור שמש מאיר את העננים.
פורטרט מילא תפקיד משני בעבודתו של רפאקי.
רוב האנשים המוצגים הם משפחת הצייר, אביו ואחיותיו.
הוא צייר דיוקנאות של אחותו הונוראטה לשצ'ינסקה כמה פעמים, ובין המתוארים היו גם דמויות מהאליטה האמנותית של ורשה.
הוא תיאר את עצמו כמה פעמים.
הוא השתתף בלפחות 15 תערוכות.
התערוכות הראשונות של עבודותיו התקיימו בסביבות 1888, השנה בה עזב את בית הספר לאמנויות יפות בקרקוב וחזר לסטודיו של גרסון.
בתחילה הציג את ציוריו בסלון אלכסנדר קריוולט ובחברה לעידוד אמנות.
משנת 1922 הציג עם קבוצת Pro arte אליה השתייך.
הוא גם הציג את עבודותיו בקרקוב, ברלין, בלבוב, בפריז.
בשנת 1927 קיבל תעודת כבוד מטעם האגודה לעידוד אומנויות על כל פעילותו האמנותית, ובשנת 1930 נערכה לזכרו תערוכה שלאחר המוות.
יוזפין סובודה הייתה ציירת פורטרטים אוסטרית.
היא הייתה אחת הציירות הפעילות ביותר בווינה.
יוזפין סובודה באה ממשפחת אמנים בווינה, היא הייתה בתם של צייר הדיוקנאות אדוארד סובודה (1814-1902) ואשתו השנייה יוזפין (לבית מולר; 1839-1906), ואחותו של הצייר רודולף סובודה הצעיר (1859–1914).
דודיה היו צייר הנוף ובעלי החיים רודולף סובודה (1819–1859) והמזרחן ליאופולד קרל מילר (1834-1892).
לאחר שיעורי הציור הראשונים שלה אצל אביה למדה בין השנים 1878–1886 בבית הספר שהיה בקשר הדוק עם המוזיאון האוסטרי המלכותי הקיסרי לאמנות ולתעשייה, בין השאר בניהולו של פרדיננד לאופברגר ויוליוס ויקטור ברגר.
קונסטנטין פון וורצבך כתב עליה באנציקלופדיה הביוגרפית של האימפריה של אוסטריה בשנת 1880: "עבודתה המצוינת מוצאת למכירה מהירה והאמנית היחידה בת ה-19, שיש לה תקווה גדולה."
עבודותיה של יוזפין סובודה היו בעיקר בצבעי מים, בעיקר דיוקנאות וסצנות ז'אנריות (פחות) וזוגיות.
משנת 1886 היא הייתה מיוצגת באופן קבוע בקונסטלרהאוס בווינה והשתתפה בתערוכות בהמבורג (1887), מינכן וברלין (1888).
תמונות שלה הוצגו גם בתערוכה העולמית בשיקגו 1893.
כנראה בהמלצת אחיה שעבד בבית המלוכה הבריטי כצייר, היא קיבלה את התואר ציירת החצר של המלכה ויקטוריה בשנת 1890.
לרוב רק במהלך חודשי הקיץ היא הייתה באנגליה עד שנת 1899. היא ציירה את משפחת המלוכה ואנשי החצר בצבעי מים רבים.
ציוריה עדיין נמצאים היום באוסף המלכותי בטירת וינדזור.
יוזפין סובודה קיבלה גם הזמנות רבות מחצר הקיסרות האוסטרית שסביב פרנץ יוזף הראשון ובתי אצולה אחרים, מה שהפך אותה לאחד מציירי הפורטרטים הפעילים ביותר בווינה.
חלק מיצירותיה נמצאות במוזיאון וינה וכן באוסף הגרפי של אלברטינה בווינה.
משנת 1886 היא הייתה חברה ב"אגודת האמנים האוסטרית".
יוזפין סובודה נותרה לא נשואה והתגוררה כל חייה בבית אביה "זום וולבאום", שנבנה בשנת 1818 על ידי אדריכל החצר קרל אהמן, שם היא החזיקה בירושות שלאחר מות אביה ואחיה רודולף.
היא נפטרה ב־27 באוקטובר 1924 בגיל 63 ונקברה ב־20 באוקטובר 1924 בקבר המשפחתי בבית העלמין המרכזי בווינה.
לאחר מותה, יוזפין סובודה נשכחה ונפלה לתהום הנשייה, בשנת 1995 הציגה דליה מילר את העבודות הקיימות שלה בקטלוג לציור בצבעי מים של האוסף המלכותי.
אבל רק בשנת 2004 התפרסמה ביוגרפיה על חייה ויצירתה על ידי הרברט זמן ( Herbert Zemen )
שמה הוזכר בעיקר בקשר לבני משפחות האמנים הסובודה וקרל מולר, מבלי להדגיש את ההיבט הגנאלוגי ולהיכנס ליצירה האמנותית משלה.
יוזף קרל שטילר היה צייר גרמני.
משנת 1820 ועד 1855 עבד כצייר החצר של מלכי בוואריה.
הוא ידוע בזכות הדיוקנאות הנאו-קלאסיציזם שלו, במיוחד בגלריית ארמון נימפנבורג במינכן.
נולד בעיר מיינץ למשפחה ותיקה של חרטים, ויוצרי כלים.
הוא קיבל הכשרה אמנותית מאביו, אוגוסט פרידריך שטילר (1736–1789).
לאחר מותו המוקדם של אביו, השלים יוזף קרל באופן אוטודידקטי את חניכותו והחל את דרכו כצייר מיניאטורות, שהיו יותר ויותר מבוקשות על ידי חוגים בורגניים.
לאחר שמיינץ נכבשה על ידי חיילים מהפכניים צרפתיים בשנת 1792, נדד שטילר בעקבות בית המלוכה המגורש של הנסיך-ארכיבישוף פרידריך קרל יוזף פון ארטל לאשפנבורג.
כאן נפגש עם הארכיבישוף מאוחר יותר קרל תיאודור אנטון מריה פון דלברג, שהפך לפטרון החשוב ביותר שלו.
בין השנים 1802 עד 1805 למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה בכיתת המאסטר של היינריך פיגר.
סגנון הדיוקנאות של שטילר עוצב במיוחד במהלך עבודתו באטלייה הפריזאית של פרנסואה ג'רארד, תלמידו של ז'אק-לואי דייוויד.
בשנת 1808 הוא ביסס את עצמו כצייר דיוקנאות עצמאי בעיר פרנקפורט ובשנת 1810 נסע לאיטליה.
משנת 1812 עבד בחצרו של המלך מקסימיליאן הראשון מבוואריה.
בשנת 1816 נסע שוב לווינה כדי לצייר את דיוקנו של הקיסר מאוסטריה.
בין פברואר לאפריל 1820 הוא עבד על דיוקנו של לודוויג ואן בטהובן, שהוא כנראה הציור הידוע ביותר של המלחין.
בשנת 1847 הוא צייר גם את דיוקנה של לולה מונטז, שהרומן שלה עם המלך לודוויג הראשון מבוואריה הביא להתפטרותו של המלך בשנה שלאחר מכן.
שטילר פרש בשנת 1855 ועבר לגור בביתו הכפרי .
הוא נפטר במינכן שלוש שנים לאחר מכן.
שטילר עבד בעיקר בשירות בית המלוכה בבוואריה.
הדמויות המצוירים בשלוס נימפנבורג, הוזמנו על ידי המלך לודוויג הראשון מבוואריה.
שטילר צייר את דיוקנותיהם של יוהאן וולפגנג פון גתה, פרידריך וילהלם יוזף פון שלינג, יוהאן לודוויג טייק ואלכסנדר פון הומבולדט.
המאפיין הבולט ביותר בדיוקנאות של שטילר הוא ההתמקדות המוחלטת שלו בישיבה.
תוספות דקורטיביות נותרות בחוץ, ואין שום דבר שמסיח את מבטו של הצופה.
שטילר השיג את הריכוז הזה באמצעות ניגודיות אור-כהה מכוון, שמעל לכל מדגישה במדויק את תווי הפנים האופיינים.
יוזף שוּרַאל (בצ'כית: Josef Šural; 30 במאי 1990 – 29 באפריל 2019) היה כדורגלן צ'כי ששיחק בעמדת החלוץ בנבחרת צ'כיה ובמספר קבוצות בצ'כיה ובטורקיה.
שוראל גדל במחלקת הנוער של זברויובקה ברנו מליגת העל הצ'כית, ושיחק במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 37 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
בחודש יוני 2021 חתם שוראל על חוזה לשלוש עונות בסלובן ליברץ, גם היא מליגת העל הצ'כית.
הוא שיחק במועדון במשך ארבע עונות וחצי, בהן ערך 113 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
הוא זכה עם המועדון פעם אחת באליפות צ'כיה ופעם אחת בגביע הצ'כי.
ב-13 בינואר 2016 חתם שוראל בספרטה פראג, גם היא מליגת העל הצ'כית.
הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן ערך 67 הופעות ליגה והבקיע 20 שערים.
בחודש ינואר 2019 חתם שוראל באלניהספור מליגת העל הטורקית.
ב-17 בינואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד קסימפאשה במסגרת הגביע הטורקי.
ב-20 בינואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 2-0 על סיוואספור במסגרת המחזור ה-18 לעונת .
ב-23 בפברואר הוא הבקיע את שערו היחיד במועדון, בניצחון 3-0 על קסימפאשה במסגרת המחזור ה-23 בליגה.
ב-6 באפריל ערך שוראל את הופעתו האחרונה במועדון, משחק הכדורגל האחרון ששיחק לפני מותו, בניצחון 1-0 על בורסאספור במסגרת המחזור ה-27 בליגה.
שוראל ערך תשע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-15 בנובמבר 2013 ערך שוראל את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'כיה, בניצחון 2-0 על נבחרת קנדה במשחק ידידות.
ב-13 באוקטובר 2015 הוא הבקיע את שערו היחיד במדי הנבחרת, בניצחון 3-2 על נבחרת הולנד במסגרת מוקדמות יורו 2016. שוראל היה חלק מסגל נבחרת צ'כיה בטורניר יורו 2016, ושיחק בכל משחקי שלב הבתים בטורניר, שלאחריהם הודחה נבחרתו.
בסך הכל ערך שוראל 20 הופעות במדי נבחרת צ'כיה.
שוראל נהרג ב-29 באפריל 2019 לאחר שנפצע באורח אנוש כאשר המיניבוס בו נסע עם שישה מחבריו לקבוצה התהפך כחמישה קילומטרים מאלניה.
שוראל וחבריו הובהלו לבית החולים מיד לאחר התאונה.
שוראל נפצע באורח אנוש, ומותו מפצעיו נקבע זמן קצר לאחר מכן.
יוזפשטאדט , רובע מספר 8 , הוא רובע בעיר וינה שבאוסטריה, אשר נוסד במקור ב-1850. יוזפשטאדט הוא אזור עירוני צפוף המכיל אזורי מגורים רבים.
הרובע נקרא על שם יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הרובע ממוקם במרכז וינה ומשתרע על פני 1.08 קמ"ר.
יוזפשטאדט הוא הרובע הקטן ביותר בווינה.
לאורך השנים יוזפשטאדט התפתחה לאזור מגורים של אוכלוסייה מהמעמד הבינוני.
רוב ראשי העיר של וינה חיו ברובע יוזפשטאדט בעבר, וכמו גם הנשיא לשעבר של אוסטריה.
משום שהרובע נמצא בסמוך לאוניברסיטת וינה, גרים בו גם סטודנטים רבים.
יוזף שמידט (בפולנית: Józef Szmidt; 28 במרץ 1935 – 29 ביולי 2024) היה אתלט פולני, פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (רומא 1960 וטוקיו 1964) ושיאן עולם (1960–1968) בקפיצה משולשת.
שמידט נולד ב-1935 בעיירה מיצ'וויץ' (Miechowice) שבקרבת העיר ביטום, פולין, אח לאדוארד שמידט , שייצג את פולין באולימפיאדת מלבורן בריצת 200 מטר.
בתקופה בה נולד שמידט היה האזור חלק מגרמניה ובעקבות שינויי הגבולות לאחר מלחמת העולם השנייה סופח השטח לפולין.
הקריירה הספורטיבית של שמידט נמשכה מ-1958 עד 1971. בנוסף להישגיו הבינלאומיים זכה שמידט 13 פעמים באליפות פולין בקפיצה משולשת.
כמו כן זכה בתחרויוית בקפיצה לרוחק.
ב-1975 עזבו שמידט ומשפחתו את פולין ועברו לגור בגרמניה המערבית אך חזרו לפולין ב-1992 ורכשו משק חקלאי בכפר זגוזד .
נפטר ביולי 2024 שבוע לאחר פטירת אשתו.
באליפות אירופה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא לאומי ובשיא אליפות חדש של 16.43 מטר, לפני אולג רייקובסקי מברית המועצות (16.02 מטר) ווילהלמור איינרסון מאיסלנד (16.00 מטר).
ב-5 באוגוסט קבע שיא עולם בקפיצה משולשת (17.03 מטר) בתחרות שנערכה בעיר אולשטין שבפולין.
הייתו זו הפעם הראשונה שספורטאי עבר את הרף של 17 מטר והיווה שיפור של 33 ס"מ משיאו של השיאן הקודם אולג פיודוסייב מברית המועצות.
השיא החזיק מעמד עד 1968 כשנשבר על ידי ג'יוזפה ג'נטילה במהלך אולימפיאדת מקסיקו סיטי.
באולימפיאדת רומא זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אולימפי חדש של 16.81 מטר, לפני ולדימיר גורייב (16.63 מטר) וויטולד קרייר (16.43 מטר), שניהם מברית המועצות.
נוסף לכך, הוא השתתף בריצת שליחים 4x100 מטר, אך הרביעייה הפולנית שקבעה את התוצאה השביעית בטיבה פסלה.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה זכה במדליית זהב בשיא אליפות חדש של 16.55 מטר, לפני ולדימיר גורייב (16.39 מטר) ואולג פיודוסייב (16.24 מטר).
באולימפיאדת טוקיו זכה בפעם השנייה בברציפות במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אליפות חדש של 16.85 מטר, לפני אולג פיודוסייב (16.58 מטר) וויקטור קרבצ'נקו מברית המועצות (16.57 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה הוא סיים במקום חמישי בתוצאה של 16.45 מטר.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי הוא סיים במקום שביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.89 מטר ולא הצליח להגן על תוארו.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד הוא סיים במקום 11 בתוצאה של 15.62 מטר, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 16.27 מטר.
שמידט נישא ללוצ'ה (Łucją) ולזוג נולדו שני ילדים, דריוס ובוריס.
בשנים 1960 ו-1964 זכה בתואר "ספורטאי השנה" בפולין.
ב-1970 יצא לאקרנים סרט על חייו של שמידט בו שיחק תפקיד ראשי (בבימויו של אנדז'יי טרזוס-ראסטביצקי).
הוא שימש כמפקד סמל באס אס, מפקח במספר מחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית ואחראי תברואה באושוויץ.
קלר נולד בשלזיה עילית לאב ששימש כמורה.
הוא עבר בחינה לנגרות ב-1921. החל משנת 1934 עבד כשוער לילה.
מ-1938 היה עוזר סמל בכלא ווהלאו .
משנת 1932 קלר היה חבר במפלגה הנאצית ובאלגמיינה אס אס.
הוא השתתף בתרגילים צבאיים בוורמאכט וקיבל הכשרה להיות חובש.
זמן קצר לפני תחילת המלחמה גויס לואפן אס אס.
באוגוסט 1939 הוא הועבר לבוכנוואלד כשומר, ולאחר מכן למחנה הריכוז דכאו כחלק מצוות רפואי.
בינואר 1941 הועלה לדרגת אונטרשארפירר והועבר לאושוויץ, שם עבד כסדרן רפואי במרפאת האסירים.
החל מ-1942 קלר הרג אנשים במרפאת האסירים על ידי הזרקות פנול ללב.
הוא הגה דרכים לייעל את מהירות תהליך ההרג, כמו ניסויים במיקום האסירים לפני ההזרקה.
קלר ערך מדי פעם סלקציות בעצמו, וכשהודיעו לו שרופא המחנה אינו זמין, קבע כי "היום אני רופא המחנה".
בשל תיאורים שונים שלו עומד על רקע גופות כשהוא "לובש מעיל לבן" או "סינר גומי ורוד וכפפות גומי" ו"מחזיק בידיו מזרק 20 סמ"ק עם מחט ארוכה", קלר תואר בתור "הקריקטורה האולטימטיבית של רופא אושוויץ הכל יכול".
לפי מה שסיפר ויטולד פילצקי "לא היו במרפאתו רק חולים או תשושים.
חלקם היו כאן רק בגלל שקלר לא אהב אותם והכניס אותם ל"רשימה השחורה".
קלר נהג לרצוח במחט שלו בלהט רב, עיניים מטורפות וחיוך סדיסטי, הוא הכה על הקיר לאחר הריגתו של כל קורבן.
בזמני, הוא טען שהרג ארבעה עשר אלף בני אדם והוא התפאר במספר זה בכל יום בהנאה רבה".
בשנת 1943 הפך קלר לאחראי תברואה באושוויץ.
כמטפל בציקלון בה, משימותיו כללו לא רק חיטוי מגורים ובגדים, אלא מעורבות ישירה בשליחה המונית של אסירים להמתה בגז.
הוא היה אחד האחראים להחדרת הגז.
הוא גם נכח בסלקציות בהן נשלחו חסרי יכולת לעבוד לתאי הגזים.
ב-20 באפריל 1943 זכה קלר בעיטור "צלב הצטיינות במלחמה" .
הוא הועבר לגלייביץ בשנת 1944 שם היה ראש בית החולים לאסירים.
עם פינוי אושוויץ, שמר קלר על אסירים שהועברו למחנה הריכוז גרוס-רוזן, ולאחר מכן פיקד על ידי יחידה קרבית של האס אס.
בתחילת מאי 1945 הוא נפל בשבי באוסטריה על ידי האמריקאים והוחזק עד 1948.
הוא חזר למשפחתו בבראונשווייג וחזר לעבוד כנגר.
באפריל 1960 הוציאה הפרקליטות של פרנקפורט צו מעצר שהוצא לפועל בספטמבר לאחר שנקבע בוודאות מקום הימצאו של קלר.
ב-19 באוגוסט 1965 הרשיע אותו בית המשפט ברצח ב-475 מקרים לפחות, בסיוע לרצח משותף של לפחות 2730 מקרים, וגזר עליו מאסר עולם בתוספת 15 שנים.
העד גלובאקי העיד בבית המשפט כי קלר הרג את נשים ששרדו את הטבח שבוצע בשאר הנשים לאחר ניסיון בריחה באמצעות הזרקת פנול.
בזמן שהיה בכלא, קלר התראיין לעיתונאי ויוצר הסרטים אבו דמנט.
כשדמנט דיבר על הכחשת השואה אמר קלר:
ב-25 בינואר 1988 הושעה עונשו של קלר על תנאי.
ב-10 ביוני, הוא נצטווה לרצות את היתרה על תנאי.
לאחר שבעה חודשי חופש, הוא מת בגיל 83.
יוזף קרליבך שוּלֶה הוא בית הספר היהודי היחידי בהמבורג, ומשמש את הקהילה היהודית.
הוא שוכן במקום בו פעל "בית הספר תלמוד תורה" (Talmud Tora Schule) אשר נסגר במהלך מלחמת העולם השנייה.
במקום ישנו מטבח כשר לחברי הקהילה ובו ממוקמים גם משרדי הקהילה.
לאחר שכבר היו בהמבורג בתי ספר יהודיים קטנים יותר, נוסד ב-1805 בית הספר "תלמוד תורה" כבית הספר היהודי למהדרין הראשון בהמבורג.
בית הספר סיפק בחינם ביגוד ומזון לתלמידיו.
מ-1821 עד 1849 היה המנהל אייזק ברנייס, שעשה רפורמה יסודית בבית הספר והנהיג גם מקצועות חילוניים.
מאז, גם גרמנית, גאוגרפיה והיסטוריה של הטבע היו בתוכנית הלימודים.
במהלך המאה ה-19 בית הספר התמקם ברחוב גרינדלהוף ושם הוא נמצא עד היום.
סגירת כל בתי הספר היהודיים בגרמניה ב-30 ביוני 1942 משמעה גם את סיום בית הספר תלמוד תורה.
רוב 28 המורים ולאחרונה 343 תלמידים שלמדו בבית הספר או לימדו בו בשנת 1942 גורשו ונפלו קורבן לשואה.
רק 76 תלמידים ושלושה מורים שרדו.
בשנת 2007, 65 שנים לאחר סגירת בית הספר תלמוד תורה, נפתח בית הספר בשמו החדש.
הוא קרוי על שם הרב והמחנך ד"ר יוסף צבי קרליבך (1883–1942), שהיה הרב הראשי האחרון של המבורג בתקופת מלחמת העולם השנייה, שימש כמחנך בבית הספר ונספה ב.
יוזף קרמולין (בצ'כית: Josef Kramolín; 11 באפריל 1730 – 27 באפריל 1802) היה צייר וישועי צ'כי.
הוא צייר בעיקר ציורי קיר בנושאים דתיים.
רישומי קהילת נימבורק מציגים תיעוד של הטבילה שלו ב-12 באפריל 1730. הוא הוטבל בשם יוזף קארל.
הוריו התיישבו דרך קבע בנימבורק.
קרמולין הונחה על ידי הוריו לקריירה בשירה, ובשנת 1743 עבד זמן קצר במקהלה בקתדרלה בפראג.
הוא גם גר במנזר בנדיקטיני בכנסייה.
הוא חזר לזמן קצר לנימבורק, ואז נסע לקוטנה הורה, ללמוד בסמינר בכנסייה כדי להשלים את השכלתו.
בקוטנה הורה הוא קיבל את יסודות אמנות הציור מהאמן ויט הרדליקה.
בשנת 1751 נפטרה אמו והוא חזר לנימבורק והפך לצייר.
מאוחר יותר עבר לפראג, שם הפך לחניך של פרנץ פאלקו, שעבד על ציורי הקיר בכנסיית סנט ניקולס הישועית בפראג.
מהניסיון שצבר למד לערבב צבעים ושכלל את סגנון הציור שלו.
בשלב זה, הוא קיבל את החוזה האישי הראשון שלו.
בשנת 1757 נסע לווינה, שם למד באקדמיה הקיסרית והמלכותית של ציירים, פסלים ואדריכלות.
באקדמיה של וינה הוא נשאר רק חודשים ספורים, ובאפריל של השנה שלאחר מכן התקבל כטירון במסדר הישועי בפראג.
בארכיון ניתן למצוא תיעוד על שהותו במסלול המסדר - בשנת 1758 נרשם כטירון בברנו.
בין השנים 1760 - 1770 הוא היה רשום כאח בקולג' בסנט קלמנט בעיר העתיקה של פראג (קלמנטינום), בשנת 1771 שוב בסנט ניקולס, ובשנת 1772 בחומוטוב.
בתקופה זו צייר בעיקר אדריכלות מזבח בכנסיות נזיריות.
הוא השתייך לדור של אמני הבארוק הצ'כיים המאוחרים.
ניתן למצוא כמה מיצירותיו ששרדו במריאנסקה טיניצה ובכנסיית עליית מרים הבתולה.
לאחר ביטול המסדר הישועי הפך לאמן עצמאי.
במהלך לימודיו הוא פגש את קתרין ווצ'רשיץ', איתה נסע לעיר הולדתה קרלובי וארי, והתחתן ב-2 במאי 1775. בקרלובי וארי הם קנו בית.
בשנת 1802 הפך לצייר שמועסק על ידי העיר.
הוא מת בקרלובי וארי מדלקת ריאות באפריל 1802.
יוזף קורנסקי (בצ'כית: Josef Kořenský; 26 ביולי 1847 – 8 באוקטובר 1938) היה חוקר ארצות, מחנך וסופר צ'כי.
הוא תיעד והפיץ ידע על המקומות בכדור הארץ, בחברה הצ'כית, בעיקר במחצית הראשונה של המאה ה-20.
קורנסקי נולד כילד שני מתוך חמישה ילדים בסושנו, במשפחה ענייה של איכרים.
מאז ילדותו הייתה לו תשוקה למוזיקה ולהיסטוריה של הטבע, שלא השתנתה במשך כל חייו.
הוא למד בפראג בתוכניות להכשרת מורים.
במהלך תקופה זו פגש מספר טיילים, ביניהם אמיל הולוב, והם נשארו חברים קרובים עד סוף חייהם.
בתור חוקר טבע נלהב, עבד קורנסקי גם במוזיאון פראג, שם סייע לאנטונין פריטש.
קריירת ההוראה שלו החלה בשנת 1867. הוא עבד כעוזר והמשיך כמורה בליטומישל בשנת 1871. בשנת 1874 מונה למורה בסמיחוב, פראג.
פראג הציעה לו הזדמנויות תרבותיות וחינוכיות שחיפש.
נסיעתו הגדולה הראשונה התקיימה בשנת 1872 במהלך שהותו בליטומישל.
הוא ביקר בהרי האלפים ואחריהם יצא לסיורים נוספים באירופה, שחזרו על עצמם כמעט בכל קיץ.
הוא ניצל את ההזדמנות של חופשות בית ספר בקיץ ובתמיכה הכספית של אנשים שונים ועמותות, יחד עם מועצת העיר סמיכוב, רשויות בתי הספר, משרד התרבות והחינוך של וינה ומוסדות אחרים.
כולם היו משוכנעים שמסעותיו של קורנסקי יביאו יתרונות באוספים של מוזיאונים ובידע שיוכל להעביר קורנסקי לא רק לילדים, אלא גם לקהל הרחב.
הוא ידע גרמנית, צרפתית ואנגלית, אך לא התקשה להבין גם שפות אחרות.
מסלול הטיול שלו היה תמיד ברור ומדויק ומסעותיו היו אימות של העובדות שכבר ידע ואסף.
הוא האמין שמורה צריך לנסוע כמה שיותר כדי לקבל מידע מושלם על המצב בארצות אחרות.
ניתן ללמד ילדים רק באמצעות חוויה אישית אמיתית.
במהלך הדרך, הוא ציין בקפידה את כל ההיבטים של עולם הטבע, כמו גם את כל המאפיינים של החיים הכלכליים, התרבותיים והדתיים של החברה.
כמורה, מטבע הדברים הוא הקדיש תשומת לב לחינוך בעמים שונים ידע שהעשיר את שיטת ההוראה שלו.
הוא סיים שני מסעות גדולים וארוכים ביותר במהלך חייו.
מסעו הראשון מסביב לעולם החל בשנת 1893, הוא היה מלווה על ידי חברו קארל רזנייק (1845–1914).
הם הפליגו מהנמל הגרמני ברמן, חצו את האוקיינוס האטלנטי כדי לבקר ביריד העולמי בשיקגו.
מטבע הדברים, הם ביקרו אתרים אמריקאים נוספים בדרך, למשל מפלי הניאגרה והפארק הלאומי ילוסטון.
הם המשיכו לכיוון האוקיינוס השקט ולאחר מכן ליפן על ספינת קיטור, עם עצירת ביניים קצרה בהוואי.
לסין והונג קונג הגיעו לאחר מכן, עם הפלגה ימית נוספת לחצי האי המלאי ויאווה לפני שחצו את האוקיינוס ההודי לציילון.
לאחר מכן הם המשיכו יבשתית לדרג'ילינג ומרגלי הרי ההימלאיה עברו למומבאי ובספינת קיטור לים האדום ולמצרים כדי ללמוד את ההיסטוריה המצרית העתיקה.
הם חזרו לפראג דרך טריאסטה ב-1894.הנסיעה הגדולה השנייה שלו התקיימה בשנים 1900–1901. הוא הפליג מנאפולי דרך תעלת סואץ לעדן ולקולומבו ולאחר מכן לפרת' האוסטרלית המערבית, אדלייד ודרך באלרט למלבורן.
יעדו הבא היה טסמניה וניו זילנד, עם דנידין, קרייסטצ'רץ' וולינגטון, שם פגש צייר צ'כי מפורסם גוטפריד לינדאואר (1839–1926), שצייר דיוקנאות של האוכלוסייה המאורית.
מאוקלנד הפליג לחקור את הארכיפלגים של אוקיאניה - טונגה, סמואה ופיג'י.
הוא חזר לאוסטרליה לסידני ולאחר מכן נסע ברכבת לבריסביין.
היעד הבא שלו היה האי סלבס, ואחריו יאווה, שם ביקר במתחם המקדשים של בורובודור ובערים בנדונג ובטאוויה.
לסינגפור, בנגקוק והונג קונג הוא הגיע בהמשך.
משם חזר ליפן האהובה עליו, קובי, טוקיו.
הוא נסע לקוריאה לאחר מכן לוולדיווסטוק ולאורך נהר האמור, ולאורך מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית דרך אירקוטסק לנובוסיבירסק.
לבסוף, מעבר להרי אוראל למוסקבה ופראג.
קורנסקי מעולם לא חקר שום חלק לא ידוע של העולם, למעשה, הוא תיאר בצורה יסודית את העולם הידוע, הוא תיווך את הידע לתלמידיו ולציבור הרחב.
הוא פרסם ספרים על מסעותיו, הם נכתבו במיוחד עבור צעירים, אבל השפיעו באופן חיובי על כלל האוכלוסייה.
הוא תרם רבות להרחבת האופקים של האומה הצ'כית, שהשתלבה באותה תקופה בהדרגה בעולם.
הוא היה חבר בוועדה המנהלית של המוזיאון הלאומי ובמספר מוסדות - כמו המכון המזרחי של צ'כוסלובקיה.
המחווה הגדולה ביותר למאמציו בתחום המדע הוענק ב-1927: דוקטור לשם כבוד למדעי הטבע של אוניברסיטת צ'ארלס.
בשנות ה-20 הוא היה הנוסע הראשון שהוזמן כאורח לשידורי הרדיו הצ'כי על בסיס קבוע.
יוֹזֶף שְׁקוֹדָה (בצ'כית: Joseph Škoda), או גם יוֹזֶף רִיטֶר פוֹן שְׁקוֹדָה היה רופא, פרופסור לרפואה ודרמטולוג אוסטרי ממוצא צ'כי.
יחד עם קרל פרייהר פון רוקיטנסקי, הוא היה מייסד .
שקודה נולד בפלזן , ממלכת בוהמיה, האימפריה האוסטרית, כבנו השני של מנעולן.
הוא למד בגימנסיה בפילזן, החל ללמוד באוניברסיטת וינה בשנת 1825, וקיבל תואר דוקטור לרפואה ב-10 ביולי 1831.
הוא שירת לראשונה בבוהמיה כרופא במהלך התפרצות הכולרה.
בשנים 1832–1838 שימש כרופא עוזר בבית החולים הכללי של וינה.
בשנת 1839 הוא היה של וינה לעניי קהילה.
ב-13 בפברואר 1840, בהמלצת לודוויג פרייהר פון טירקהיים, יושב ראש הוועדה הקיסרית לחינוך, הוא מונה לתפקיד ללא שכר בצידו של רופא ראשי במחלקה לשחפת שנפתחה זה עתה בבית החולים הכללי.
בשנת 1846, הודות לפעולותיו הנמרצות של קרל פון רוקיטנסקי, פרופסור לאנטומיה פתולוגית, שקודה מונה לפרופסור בקליניקה הרפואית, זאת בניגוד לרצון שאר חברי הסגל הרפואי.
בשנת 1848 הוא החל להרצות בגרמנית במקום בלטינית, והיה הפרופסור הראשון לעשות זאת.
ב-17 ביולי 1848, הוא נבחר כחבר פעיל בחטיבה המתמטית-פיזיקלית של .
בווינה, בשנת 1851, שקודה טיפל ב, נסיך-בישוף של מונטנגרו שסבל משחפת.
בשנת 1856, הוא נבחר לחבר באקדמיה לאופולדינה.
שקודה היה בין המעטים שהגנו על התאוריות של איגנץ זמלווייס.
בתחילת 1871, הוא פרש מכהונתו כפרופסור; המאורע נחגג על ידי הסטודנטים ותושבי וינה בתהלוכה גדולה לאור לפידים לכבודו.
רוקיטנסקי כינה אותו "אור ללומדים, מודל לשואפים, וסלע למתייאשים".
נטייתו המיטיבה של שקודה באה לידי ביטוי הטוב ביותר בכך שלמרות הכנסתו הגדולה ופשטות אורח חייו הידועה, הוא הותיר אחריו הון קטן יחסית, ובצוואתו הוריש סכומים למספר מוסדות צדקה.
יוזף שקודה היה דודו של התעשיין , מייסד מפעלי סקודה.
מעלתו הגדולה של שקודה טמונה בפיתוח שיטותיו לבדיקה גופנית לצורך אבחנה ברפואה.
גילוי שיטת אבחון ההקשה, שנעשה בשנת 1761 על ידי הרופא הווינאי (1722–1809), נשכח, והידע עליו הושב לתחייה לראשונה בשנת 1808 על ידי הצרפתי ז'אן-ניקולה קורביזר (1755–1821), רופא החצר של נפוליאון הראשון.
שקודה החל את מחקריו הקליניים בקשר הדוק לאנטומיה פתולוגית בעודו רופא עוזר בבית החולים, אך מנהליו לא הבינו את דרכו, ובשנת 1837, כעונש, העבירו אותו למחלקה לחולי נפש, בטענה שהמטופלים כעסו על בדיקותיו, ובמיוחד משיטת ההקשה.
österreichen Kaiserstaates" ("שנתונים רפואיים של הקיסרות האוסטרית המלכותית-קיסרית"), כללו:
יצירתו המרכזית של שקודה, שהייתה קטנה, אך ללא תחרות במשך שנים רבות לאחר מכן, "Abhandlung über die Perkussion und Auskultation" ("חיבור על ההקשה וההאזנה", וינה, 1839), פורסמה שוב ושוב ותורגמה לשפות זרות, ובכך ביססה את המוניטין העולמי שלו כמאבחן.
בשנת 1841, לאחר מסע מחקר לפריז, הוא יצר חטיבה נפרדת במחלקתו עבור מחלות עור, ובכך נתן את הדחיפה הראשונה לרה-ארגון הדרמטולוגיה על ידי .
בשנת 1848, לבקשת משרד החינוך, הוא ניסח מזכר בנושא רה-ארגון החינוך הרפואי, ומאוחר יותר עודד בעצותיו את הקמת המנהלה הגבוהה הנוכחית של .
בנוגע לטיפול רפואי, הוא הואשם לעיתים קרובות בכך שדגל ב"ניהיליזם" של אסכולת וינה.
למעשה, הטיפול שלו היה פשוט ביותר בניגוד למגוון הגדול של תרופות ששימשו באותה תקופה, אותן ראה כחסרות תועלת, שכן מניסיונו מחלות רבות נרפאו ללא תרופות, רק באמצעות השגחה רפואית מתאימה ותזונה נכונה.
מסירותו הרבה להוראה, כמות העבודה הגדולה שביצע כרופא, והופעתה המוקדמת של מחלת לב, הן כנראה הסיבות לכך שמשנת 1848 ואילך הוא פרסם פחות ופחות.
המאמרים המעטים שכתב משנת 1850 נמצאים בכתבי האקדמיה למדעים ובכתב העת של אגודת הרופאים בווינה, שהיה נשיא הכבוד שלה.
יוחאי בנקלר הוא פרופסור למשפטים המלמד באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
הוא נחשב, יחד עם לורנס לסיג, לאחד מהחלוצים ומהמשפיעים בתחום של זכויות אדם בעידן הדיגיטלי, קניין רוחני וזכויות יוצרים.
בנקלר נולד, גדל ולמד בגבעתיים.
למד משפטים באוניברסיטת תל אביב, ואחר כך באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1994, עם תום לימודיו, החל לעבוד במשרד עורכי דין פרטי ולאחר מכן שימש כעוזר משפטי לשופט בית המשפט העליון האמריקאי סטיבן ברייר בשנת 1995. בין השנים 1996–2003 שימש כפרופסור בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק ואחר כך עבר לסגל אוניברסיטת ייל.
בשנת 2007 הצטרף לבית הספר למשפטים של הרווארד, שם הוא מלמד ומשמש כמנהל משותף של מרכז ברקמן-קליין לאינטרנט ולחברה.
בשנת 2011 זכה ב"מענק לבעלי חזון" בסך מאה אלף דולר מטעם קרן פורד.
המחקר של בנקלר מתמקד בגישות מבוססות המונים לניהול משאבים בסביבות מרושתות.
הוא טבע את המונח "ייצור קבוצתי מבוסס המונים" לתאר את שיתופי הפעולה המבוססים על שיתוף מידע, בפרויקטים מהסוג של קוד פתוח וויקיפדיה.
הוא גם משתמש במונח "כלכלת מידע מרושת" לתאר "מערכת ייצור, הפצה וצריכה של מוצרי מידע המאופיינת בפעילות של יחידים, המופצת באמצעים לא שיווקיים ושאינם תלויים באסטרטגיות שיווק".
ספרו של בנקלר "עושרן של רשתות" בוחן את הדרכים בהן טכנולוגית מידע מאפשרת צורות שיתוף פעולה משמעותיות בעלות פוטנציאל להשלכות מהפכניות על הכלכלה והחברה.
ויקיפדיה, Creative Commons, תוכנות קוד פתוח והבלוגוספירה הן בין הדוגמאות עליהן מסתמך בנקלר.
(הספר "עושרן של רשתות" פורסם בעצמו תחת רישיון Creative Commons)
לדוגמה, בנקלר טוען כי בלוגים ואתרים דומים של תקשורת פעילה יכולים להוביל לתרבות יותר ביקורתית, עם יותר התבוננות עצמית, בה אזרחים מועצמים על ידי היכולת לפרסם את דעותיהם על מגוון רחב של נושאים.
חלק ניכר מהספר מוצג במונחים כלכליים, ובנקלר מעלה את האפשרות שתרבות בה מידע משותף בחופשיות יכולה להוכיח את עצמה כיותר יעילה מזו בה חדשנות מוגנת על ידי פטנטים וזכויות יוצרים, מאחר שהעלות השולית של שכפול מידע שואפת לאפס.
בנקלר מופיע בסרט התיעודי "Steal this Film" הזמין ברשת תחת רישיון Creative Commons.
הוא דן במגוון נושאים, בין היתר באופן בו שינויי העלויות בייצור סרטים ומוזיקה מאפשרים רבדים חדשים של יצירה.
בנקלר הוא תומך נלהב של ויקיליקס, והוא מתאר אותו כדוגמה מרכזית למדיה לא מסורתית המתפקדת ככלב שמירה ציבורי.
במאמר שכתב ב-2011 הוא משתמש בהשמצה ואישום של ויקיליקס מצד הממשלה כמקרה מחקר הממחיש את הצורך בהגנה משפטית חסונה למדיה עצמאית.
באוגוסט 2011 הרצה בנקלר בכנס ויקימניה שהתקיים באותה שנה בחיפה.
באותו חודש גם פרסם את ספרו "הפינגווין והלווייתן - ניצחון שיתוף הפעולה על האנוכיות".
בשנת 2014, פרסם בעברית את ספרו "הפינגווין והלווייתן: ניצחון שיתוף הפעולה על האנוכיות".
הספר הוא קריאת תיגר על מיתוס האנוכיות ועל הדרך שבה נתפס טבע האדם.
לטענתו המציאוּת מוכיחה שהקפיטליזם הקהילתי הערכי מנצח.
שהמוטיבציה העיקרית של בני האדם אינה אנוכיות ושאין גבול למה שניתן להשיג בעבודת צוות.
שתמריצים כספיים אינם חזות הכול.
האינטרנט מאפשר שיתוף המשתמשים, שיתוף פעולה לא למטרה כספית, שאחת הדוגמאות העיקריות שהוא מביא היא ויקיפדיה.
באוקטובר 2018 יצא לאור ספרו: Network Propaganda: Manipulation, Disinformation, and Radicalization in American Politics, העוסק בשינוי אופי התקשורת בארצות הברית על רקע בחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 והשנה הראשונה לכהונת דונלד טראמפ.
בנקלר פיתח את המודל של "יצירה של עמיתים המבוססת על מרחב משותף" (Commons based peer production), משמע, דרך ייצור שלישית המתרחשת בסביבה הדיגיטלית.
הסממן המרכזי של דרך ייצור זו הוא שיתוף פעולה של אינדיבידואלים בפרויקטים, אשר המוטיבציה לקיומם היא חברתית יותר מאשר דרישות של ארגונים או שווקים כלכליים.
על פי בנקלר, החל משנות ה-90 של המאה ה-20, מתרחשים שינויים בכל הקשור לאופן שבו מיוצר מידע.
לכן, נוצרים מודלים חדשים ליצירת מידע המאתגרים את הדומיננטיות של נושאי המשרות (Incumbents), על ידי שימוש במתנדבים המאמינים באלטרנטיבה החדשה שנוצרת.
הביטוי המרכזי לכך הוא תוכנות חופשיות כגנו/לינוקס ודומותיהן בהם מתנדבים מתארגנים שלא דרך מנגנוני השוק או היררכיה ניהולית, ושלא למטרות רווח.
כך גם מתחיל מאבק מצד חברות ותאגידים לשמירה, הגנה והרחבה של המושג זכויות יוצרים והון אינטלקטואלי.
בהתערבות מפורסמת משנת 2006, עם ניקולאס קאר, טען בנקלר כי עד שנת 2010, רוב האתרים הגדולים באינטרנט יהיו אלה המבוססים על תוכן שהתקבל משיתוף של המשתמשים, כדוגמת ויקיפדיה, יוטיוב, פליקר ו-Digg.
בספר זה, דן בנקלר ב"מהפכת האינטרנט" שלדבריו השפיעה באופן מהותי על עולמנו.
בין שאר הנושאים בהם עוסק בנקלר בספר, ניתן למצוא גם את התפתחותן של הקהילות הווירטואליות וקשרים בין הפרטים והקבוצות.
בספר ניתן למצוא גם התייחסות למספר מושגים חדשים, כדוגמת "יצירת ידע" (Information Production) אשר, לפי בנקלר, גורם לשינוי מהותי בארגונים - שינוי שהשפיע על הפן הכלכלי, התרבותי והחברתי של אנשים או פרטים מתוך קבוצה.
ב-"The wealth of Networks", בנקלר מדגיש שהקשרים הווירטואליים מתגבשים באופן ספונטני, ושעלייתם אינה נובעת בהכרח מחוקים או שיווק, אלא כפונקציה של מבנה האינטרנט והצורך האנושי שלנו לתקשר אחד עם השני.
בנוסף, בנקלר מתייחס למונח "כלכלת מידע" (Information Economy) ומסביר שקיימים שני שינויים מהותיים ב"כלכלה מתקדמת": הראשון, שייצור הפך מייצור של קניין מוחשי כדוגמת מכוניות וכדומה לסחורות מידע (קניין אינטלקטואלי) ושירותים (תוכנות, סרטים, וכך הלאה).
השני, כלים לתקשורת עוברים שינוי מגישת ההמונים (ABC evening news, Howard Stern on the radio ועוד) לגישת המחוברים (האינטרנט).
שני שינויים אלו מוכיחים לטענתו את המעבר מהמושג "The Industrial Information Economy" (כלכלת מידע התעשייתית) לעבר "Networked Information Economy" (כלכלת מידע מרושתת).
לטענת בנקלר אין לראות באינטרנט בהכרח איום על המשך קיום המדיה.
יוחנן בַּדֶר (19 באוגוסט 1901 – 16 ביוני 1994) היה עורך דין וחבר הכנסת מטעם תנועת החרות, גח"ל והליכוד.
יוחנן בדר, נולד בשם יאן בדר, בעיר קרקוב שבגליציה, שהייתה אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (בסוף נעוריו נכללה בתחומי פולין), ללאופולד (אריה) ולאוגניה לבית ברקשטיין.
למד בגימנסיה ממשלתית בעיר, ואחר כך למד משפטים באוניברסיטה היגלונית בקרקוב.
קיבל תואר דוקטור למשפטים והוסמך לעריכת דין.
בנעוריו היה חבר המפלגה הסוציאליסטית היהודית הבונד, לאחר מכן ב"השומר הצעיר".
היה עורך שבועון הנוער בפולנית "טריבונה נרודובה".
בספטמבר 1939, לאחר הפלישה הנאצית לפולין וחלוקתה בין גרמניה הנאצית לברית המועצות לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, עבר בדר לאזור הכיבוש הסובייטי במזרח פולין.
בשנת 1940 נעצר ונידון לעבודת פרך בצפון רוסיה.
ב-1941 שוחרר בעקבות הסכם שיקורסקי–מייסקי, ובאוגוסט 1942 עזב את ברית המועצות עם צבא אנדרס.
בתקופת שהותו בברית המועצות התהדקה חברותו עם מנחם בגין, אותו הכיר עוד קודם מפולין.
בדצמבר 1943 עלה לארץ ישראל והצטרף לאצ"ל.
הצטרף למערכת עיתון "המשקיף", שהיה מזוהה עם התנועה הרוויזיוניסטית.
ב-1945 נעצר על ידי השלטונות הבריטיים והוחזק במחנה המעצר בלטרון עד מאי 1948.
בדר היה ממייסדי "תנועת החרות" (בשנת 1948), שהפכה ברבות הימים לתנועת הליכוד, עורכו הראשון של ביטאונה "חרות" (מ-1948 עד ל-1949), והיה חבר הכנסת מטעמה מהכנסת הראשונה ועד הכנסת השמינית.
הוא נודע בחריפות לשונו, והיטיב לעשות שימוש בכישרון הרטורי שלו בנאומיו בכנסת; כבעל השכלה רחבה נהג לעיתים רבות לתבל את נאומיו באמרות כנף וציטוטים של אישים היסטוריים.
לא פעם התבטא באיטלקית או בלטינית מעל במת הכנסת על מנת להוכיח את טענותיו.
יחד עם יו"ר תנועתו, מנחם בגין, נחשב בדר לאחד הנואמים המבריקים בקדנציות הראשונות של הכנסת.
עם הקמת תנועת החרות, ניסח לבקשת בגין הצעה לחוקה למדינת ישראל.
בדר התמחה בתחום הכלכלה, וריכז מטעם סיעתו את המאבק נגד התקציב של ממשלות מפא"י לדורותיהן.
זכורים במיוחד העימותים שלו תחילה עם אלעזר קפלן לאחר מכן עם מחליפו לוי אשכול, עת שכיהנו כשרי האוצר בממשלת בן-גוריון.
אשכול, אשר נודע אף הוא בחריפות לשונו, נהג להתנצח עם בדר שנה אחר שנה בסוגיית תקציב המדינה ונחשב לבר-פלוגתא שלו.
בדר לא הצליח לממש את חלומו ולהפוך לשר אוצר בממשלתו של מנחם בגין; בדיון על תקציב המדינה של שנת 1959 ייחל לכך כאשר פנה ליו"ר הכנסת, יוסף שפרינצק, באומרו .
ב-1964 נתמנה בדר לחבר המועצה המייעצת של בנק ישראל.
בכנסת השמינית מונה בדר ליו"ר הוועדה לענייני ביקורת המדינה הראשון.
בדר, שהיה חבר הכנסת עד הכנסת השמינית, הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים לפני הבחירות לכנסת ה-9 בשנת 1977, בהן התרחש "המהפך" שהעלה לשלטון את תנועת הליכוד, והוצב מועמד אחרון ברשימה.
מכיוון שכך, נותר מחוץ לממשלת בגין הראשונה.
בשנת 1979 יצא לאור ספרו "הכנסת ואני" (הוצאת ידיעות אחרונות-עידנים), שבו מספר בדר על פעילותו הפרלמנטרית הענפה ומביא ממקור ראשון מידע על פעילותה של הכנסת במשך 29 שנים.
בדר קיבל את עיטור יקיר רמת גן לשנת 1982.
נפטר ב-16 ביוני 1994 בביתו בשיכון ותיקים ברמת גן.
היה נשוי ללאורה, בתם של אלחנן ופרומט גרבשריפט.
על שמו רחובות ברמת גן ובבאר שבע.
אחת מפעולות החקיקה שבהן התפרסם בדר כחבר הכנסת הייתה החוק לשינוי שיטת חלוקת עודפי הקולות בבחירות לכנסת, שאותו יזם יחד עם אברהם עופר ממפא"י.
החוק המיטיב עם המפלגות הגדולות, שנקרא על שם יוזמיו חוק בדר-עופר, הוא תיקון מס' 5 לחוק הבחירות לכנסת [נוסח משולב], ה'תשכ"ט-1969, אשר התקבל בכנסת ב-4 באפריל 1973 והופעל לראשונה בבחירות לכנסת השמינית.
הכנסת ואני, ירושלים: עידנים, 1979
דרכי לציון, 1901–1948: אוטוביוגרפיה, ירושלים: הספרייה הציונית על יד ההסתדרות הציונית העולמית, תשנ"ט
אסופת מאמרים (העורך: יוסף קיסטר), ירושלים: מרכז למורשת ירושלים על שם זאב ז'בוטינסקי, תשס"ז-2006
יוחנן אהרוני (ט' בסיוון תרע"ט, 7 ביוני 1919, פרנקפורט על האודר, גרמניה – ט' באדר א' תשל"ו, 9 בפברואר 1976, תל אביב) היה מן הארכאולוגים הבולטים בישראל והקים את המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
הוא התמקד בעיקר בתחום הארכאולוגיה המקראית והגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל.
אהרוני נולד בשם יוחנן ארונהיים (Aronheim) בפרנקפורט על האודר שבגרמניה של ויימאר בשנת 1919 להיינריך אהרונהיים, עורך דין, ואויגניה לבית סימון.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 עלה לארץ ישראל.
היה תלמיד בית הספר הריאלי בחיפה, ובית הספר החקלאי מקוה ישראל.
לאחר סיום לימודיו היה ממקימי קיבוץ אלונים.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים והיה מתלמידיו של הארכאולוג בנימין מזר.
אהרוני הצטרף לצוות המרצים של האוניברסיטה העברית בשנת 1954, וקיבל תואר דוקטור במאי 1957. בשנת 1966 נתמנה פרופסור חבר במכון לארכאולוגיה.
בשנת 1968 עבר לאוניברסיטת תל אביב, בה שימש ראש החוג ללימודי המזרח התיכון הקדום עד מותו, ואף הקים את המכון לארכאולוגיה.
לאחר מלחמת ששת הימים נמנה עם התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
אהרוני החל את דרכו הארכאולוגית בביצוע סקרים ארכאולוגיים בגליל העליון, באזור הנגב, במדבר יהודה, ובבקעת באר שבע, עם דגש על תקופת בית ראשון.
הוא קבע ומיפה את ממצאי ההתנחלות של תקופת הברזל I ברחבי הארץ: בורות התנחלות, קנקני שפת הצווארון, ועוד.
בנוסף ניהל חפירות ברמת רחל, תל-ערד, תל באר שבע, תל חצור, תל לכיש, ועוד.
כמו כן השתתף בחפירת מערות בר כוכבא, וחקר דרכים עתיקות בנגב.
נפטר בתשיעי לפברואר 1976 ממחלת הסרטן.
נכדו, אורן אהרוני, הוא כתב כאן 11 וחדשות 2 בעברוונכדתו היא טל אהרוני מחברת סינופסיס.
מבחינת דרכו הארכאולוגית ניתן לראות את אהרוני כחלק מזרם הארכאולוגיה המקראית.
התייחסותו אל הממצא הארכאולוגי נבעה לרוב מתוך נקודת הייחוס המקראי, מתוך כוונה למצוא סימוכין בשטח לכתוב במקרא, ולהפך - למצוא בכתובים הוכחות לממצא זה או אחר בשטח.
ואולם, הסקרים שאותם הוביל הביאו אותו לתמוך בגרסת "ההתנחלות השקטה", גישה שלא נתמכה על ידי הממסד הארכאולוגי באותה תקופה.
יריבו הגדול יגאל ידין, איש "התלים הגדולים" (תל חצור, תל מגידו, תל גזר, ועוד) דגל בגרסת "הכיבוש המהיר" של שבטי ישראל, יחד עם רוב חוקרי הארכאולוגיה המקראית.
הוויכוח הפך עד מהרה לוויכוח בין-אקדמי, כשאוניברסיטת תל אביב מאמצת את גישת אהרוני, והאוניברסיטה העברית תומכת בגישה המסורתית.
כיום, בעקבות סקרים רבים שנערכו בכל רחבי הארץ, וכן בעקבות חפירות נוספות בתילים הגדולים, ספורים הם הארכאולוגים המחזיקים בגישת "הכיבוש המהיר".
התנחלות שבטי ישראל בגליל העליון, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1957.
א"י בתקופה הכנענית המאוחרת ובתקופת ההתנחלות הישראלית הוצאת מטכ"ל/ קצין חינוך ראשי, תשי"ט-1959.
בעקבות מלכים ומורדים, יוחנן אהרוני יחד עם ראובן (בנו) רוטנברג, הוצאת מסדה, 1960.
ארץ ישראל בתקופת המקרא - גאוגרפיה היסטורית, מוסד ביאליק, 1962.
(הספר הסרוק באתר הספרייה הלאומית).
זאת ארצי – פרקים בידיעת הארץ, מערכות, תשכ"ד (1964).
ארכאולוגיה של ארץ ישראל, שקמונה, 1978.
דרכים ואתרים, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"א-1971.
כתובות ערד, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ו-1976.
אטלס כרטא לתקופת המקרא, ירושלים: הוצאת כרטא, 1974.
תולדות ארץ ישראל, הוצאת משרד הביטחון, תל אביב 1986.
יוחאי בן-נון (17 בדצמבר 1924 – 6 ביוני 1994) היה מראשוני הלוחמים בחיל הים הישראלי ומפקדו השישי.
פיקד על יחידות קומנדו ימי בשלהי תקופת המנדט ובמלחמת העצמאות וזכה לאות גיבור ישראל.
לאחר קום המדינה היה בין מקימי שייטת 13 וראשון מפקדיה.
ייסד וניהל את החברה לחקר ימים ואגמים בישראל.
בן-נון נולד בחיפה לטובה ולבנימין פישמן.
אימו, בת למשפחת קרול מאנשי העלייה הראשונה, נולדה בפתח תקווה.
אביו נולד בדרום רוסיה ועלה לישראל בגיל שבע.
בגיל שנה עברה המשפחה לירושלים והתיישבה בשכונת בית הכרם שהוריו היו בין מייסדיה, ושהייתה אז שכונה מבודדת במערב העיר.
ילדותו ונעוריו עברו עליו בשכונת זו, לצד אחיו, אסף ושמואל.
כילד חווה בן-נון את מאורעות תרפ"ט כשהערבים בשכונתו תקפו את שכניהם היהודים.
זיכרון המאורעות השאיר חותם עמוק על בן-נון, והוא אף טען שזה היה אחד הדברים שהשפיעו על מעשיו בהמשך חייו.
בן-נון למד בבית הספר התיכון בבית הכרם, לימים בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה.
בזמן לימודיו, בימי מאורעות 1936–1939 (המרד הערבי הגדול) ביצע שמירות לילה בשכונת בית וגן, במחצבת צובה ובמעלה החמישה.
בשנת 1940 התחיל בן-נון להתאמן במסגרת "ההגנה", ובשנת 1942, עם סיום לימודיו, הצטרף לפלמ"ח, לפלוגה ו' (הירושלמית) בכפר גלעדי.
בן-נון נשלח להשתתף בקורס מפקדי כתות ארצי ראשון בביתן אהרון.
באמצע הקורס לקה בדלקת התוספתן ואושפז בבית חולים בילינסון.
אחרי שחרורו מבית החולים, בשעה שבן-נון השתקם בירושלים, הוא הצטרף לכוח הנוטרים, ועם סיום השיקום חזר לכוח הפלמ"ח שבכפר גלעדי.
ב-1943 השתתף, יחד עם עמוס חורב, בענישה בדרך של סירוס של אנס סדרתי ערבי.
הוא השתחרר מן הפלמ"ח בסוף שנת 1944, ותכנן להתחיל את לימודיו בתחום הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1945, במהלך חופשת השחרור שלו, פגש בן-נון באקראי את אברהם זכאי, מי שהיה מפקד הפלוגה הימית (פלי"ם) של הפלמ"ח, ששכנע את בן-נון להישאר בפלמ"ח ולהצטרף לכוח הימי, שבכפיפות למוסד לעלייה ב' החל להיערך באותה תקופה להעלות לארץ ישראל את שארית הפליטה מאירופה.
בן-נון עבר הכשרה ימית (קורס מפקדי סירות מס' 4) בקיבוץ שדות ים, שם שכן הבסיס הימי של הפלוגה.
מיד אחר כך השתתף בקורס מפקדי מחלקות בג'וערה שעליו פיקד יגאל ידין.
הקורס לא הגיע לסיומו כתוצאה מפעולת הפריצה למחנה עתלית, שבו הוחזקו מעפילים שנעצרו על ידי הבריטים.
לבן-נון ניתנה האחריות על כוח של ארבעים איש שהיה מופקד על שמירת הגדר המערבית של קיבוץ יגור שדרכו נועדו האסירים המשוחררים להיכנס.
בסוף שנת 1945, על פי הוראתו של אברהם זכאי, הקים בן-נון את החוליה לחבלה ימית שהייתה חלק מהפלוגה הימית.
החוליה פעלה עד לסוף שנת 1947 נגד ספינות משמר וספינות גירוש שהפעילו הבריטים כחלק מהמאבק בעלייה הבלתי לגלית לישראל.
במקביל המשיך בן-נון את הכשרתו הימית.
בין פעולותיה של החוליה לחבלה ימית ניתן למנות את הפיגוע בשתי ספינות משמר בריטיות שעגנו בנמל חיפה במסגרת ליל הרכבות.
כאשר באוגוסט 1946 הבריטים פתחו במבצע "איגלו" לגירוש מעפילים מישראל למחנות מעצר בקפריסין בן-נון וצוותו הצליחו לפגוע באוניות HMT Empire Rival בנמל חיפה, ו-HMT Ocean Vigour בקפריסין.
עם ההכרזה על תוכנית החלוקה הופסקה פעילות החוליה כנגד הבריטים והתפרקה.
בעקבות עיסוקו במאבק על ההעפלה ביקש בן נון ב-1945 מחיים גורי שיכתוב שיר על מאבק זה.
לבקשתו נכתב השיר נשוטה נשוטה המתאר את הזעם והתסכול שבגירוש מחופי הארץ לצד הביטחון וההבטחה לשוב אליה ואף לנקום בבריטים המגרשים.
בן-נון פיקד על פלוגת הנמל שפעלה בנמל חיפה.
הפלוגה הוקמה לאחר טבח בתי הזיקוק ב-30 בדצמבר 1947, ומטרתה הייתה להגן על הפועלים היהודים שהיוו מיעוט בנמל חיפה.
מכיוון שהבריטים שלטו עדיין בנמל, אנשי הפלוגה התחזו לפועלים ועסקו בחשאי בהבטחת שלומם של הפועלים היהודים ואימונם להגנה עצמית.
בן-נון פיקד על הפעולה לכיבוש הכפרים הערבים בלד א-שיח' וחוואסה, והשתתף בקרבות על חיפה.
בין המשימות האחרות שביצעה הפלוגה היו גם העברת נשק בדרך הים לגליל המערבי הנצור והשתלטות על ציוד צבאי, אספקה ואמצעי לחימה.
באפריל 1948 הצטרף בן-נון לכוחות הגדוד הרביעי של הפלמ"ח שפעלו באזור ירושלים, ומונה כסגנו של מפקד פלוגה ב', חיים (פוזה) פוזננסקי.
הוא השתתף בכיבוש בית סוריק, ובמהלך קרב נבי סמואל הכושל נפצע מכדור בראשו וכדור בירכו.
הוא חולץ מהשטח תחת אש, והועבר לבית חולים הדסה בירושלים, שפעל באותה עת כבית חולים מאולתר ברחוב הנביאים, מכיוון שבית החולים בהר הצופים כבר לא היה פעיל אחרי טבח שיירת הדסה.
במהלך החלמתו ירד בהפוגה הראשונה, ביוני 1948, ותוכנן להצטרף להפלגת אוניית רכש "הזקן" (מאסטרלה) עם תותחים שנרכשו בצ'כוסלובקיה.
בעקבות קרע שחל בין משטרו של המרשל טיטו לבין מדינות הגוש הסובייטי, לא הגיעו התותחים ליוגוסלביה, והאונייה הצטוותה להפליג לאיטליה.
בהגיעה ב-15 ביולי לנאפולי, הושבתה האונייה במסגרת שביתה כללית שפרצה בשל רצח מנהיג פועלים קומוניסטי.
בן-נון, שהבריא בינתיים, ביקש לחזור לישראל, ואנשי המוסד הטילו עליו להשיט לישראל את הספינה "אלבטרוס", שהייתה בעבר יאכטה פרטית של הצאר הרוסי, וניתנה במתנה על ידי ראש ממשלת איטליה אלצ'ידה דה גספרי לדוד בן-גוריון.
הספינה הגיעה לחיפה ב-15 באוגוסט 1948.
גרשון זק, שהיה מפקד השירות הימי, הציע לבן-נון להקים את יחידת הקומנדו הימי.
בסיס היחידה הוקם בנמל יפו, והתקבצו אליה ותיקי הפלי"ם ויוצאי הצבא הבריטי.
לרשות היחידה הועברו שש סירות נפץ מהירות שהצי המלכותי האיטלקי פיתח במהלך מלחמת העולם השנייה.
סירות הנפץ, שנשאו כ-300 ק"ג חומר נפץ כל אחת, היו יכולות להגיע למהירות של 35 קשר.
המפעיל הבודד שהפעילן היה אמור לכוון אותן לעבר ספינת האויב, ובמרחק של כ-100 מטר מהספינה לפלוט עצמו מהסירה.
אנשי היחידה החלו להתאמן בהפעלת הכלים בים כנרת בסיועו של המדריך האיטלקי פיורנצו קאפריוטי.
הטבעת האמיר פארוק ואות גיבור ישראל
עוד בטרם הספיקו הכוחות להשלים את שלב האימון הטכני על סירות הנפץ, התעורר צורך דחוף בהפעלתן המבצעית כחלק ממבצע יואב, כשתצפית אווירית גילתה שתי אוניות מלחמה מצריות עמוסות בציוד ובחיילים שעשו את דרכן לעבר חוף עזה.
הפעולה אושרה לפי הוראתו של דוד בן-גוריון, אף על פי שקודם לכן היא בוטלה עקב כניסתה של הפסקת האש השנייה לתוקף.
בליל 22 באוקטובר 1948 הגיעה אח"י מעוז מול חופי עזה, ועליה בן-נון ולוחמיו עם שלוש סירות נפץ, שכונו "סיגרים", וסירה רביעית שיועדה לסירת איסוף.
הכוונה הייתה לתקוף בעזרת סירות הנפץ את האמיר פארוק, אוניית הדגל של הצבא המצרי, ואת שולת המוקשים שהתלוותה אליה.
הסירה הראשונה תקפה, על פי התוכנית, את "האמיר פארוק", אך היות שהאנייה הייתה בתנועה, תקפה גם הסירה השנייה את "האמיר פארוק" במקום את שולת המוקשים.
במצב זה החליט בן-נון לתקוף עם סירתו את שולת המוקשים, שהחלה לסכן את סירת השילוח של סירות הנפץ, כשהתקדמה לעברה תוך כדי ירי מקלעים.
בשל תקלה במנגנון הפליטה שלו מהסירה, היה חשש שהוא עצמו ייפגע מהפיצוץ, אך למרות זאת החליט בן-נון להמשיך במשימה.
לבסוף, הצליח להשתחרר מהסירה ולקפוץ מעליה, רק כשהיה בטווח של כ-50 מטר משולת המוקשים במקום 100 מטר כמתוכנן.
הפגיעה גרמה נזק רב לשולת המוקשים.
למזלו, הוא לא נפגע מהפיצוץ ונאסף על ידי סירת האיסוף.
על פעולה זו הוענק ליוחאי בן-נון אות גיבור ישראל ב-17 ביולי 1949. הוא היה אחד משנים עשר לוחמי מלחמת העצמאות שעוטרו בעיטור גבוה זה.
עם סיום מלחמת העצמאות מונה בן-נון למפקד יחידת סירות הנפץ שהייתה מוצבת ביפו.
בסוף שנת 1949 הוחלט לאחד את יחידת סירות הנפץ בפיקודו של בן-נון עם יחידת הצוללים בפיקודו של יוסף דרור (יוסל'ה) שפעלה אז בשדות ים.
ב-1 בינואר 1950 הוקמה היחידה המאוחדת, ונקראה שייטת 13. בן-נון מונה למפקדה הראשון ואילו דרור מונה לסגנו.
היחידה הועברה לעתלית, ונעשו מאמצים גדולים לגייס צעירים לשורותיה.
לאחר המלחמה, בשנת 1949, נשא בן-נון לאישה את שיה, בתו של יצחק בן-יעקב, ממייסדי דגניה, מראשוני הטייסים ביישוב העברי וממייסדי חברת אווירון.
לזוג נולדו ארבע בנות: נועה, חמוטל, תמר ואפרת.
בספטמבר 1950 נשלח בן-נון לתקופת לימודים בארצות הברית.
העברתו מהפיקוד על שייטת 13 הייתה הרחקה שנעשתה על ידי הרמטכ"ל יגאל ידין, על רקע הרוח ה"פלמ"חניקית" הבלתי רשמית ששררה ביחידה.
בשנת 1954 סיים בן-נון בהצטיינות את לימודיו לתואר מהנדס וארכיטקט ימי במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
עם שובו לישראל מונה בן-נון לסגן מפקד אח"י מזנק (ק-32) שמפקדה היה מנחם כהן, ולאחר חודשים ספורים מונה למפקדה.
בינואר 1956 נשלח לליברפול שבבריטניה במטרה לקבל את הפיקוד על המשחתת אח"י יפו, שנרכשה יחד עם אחותה אח"י אילת, ולהכשיר אותה לקראת הבאתה לישראל.
לאחר גמר השיפוצים ואימוני ההיבנות בבריטניה, הגיעו המשחתות לישראל באביב 1956.
במלחמת סיני השתתף בן-נון בלכידת המשחתת המצרית איברהים אל אוול, שהפגיזה את חיפה.
כמפקד אח"י יפו (ק-42) תקף בן-נון את המשחתת המצרית יחד עם אח"י אילת, תוך שהוא מנצל את העובדה שטווח התותחים הישראליים עלה על זה של המצרים, וכתוצאה מכך הצליחו המשחתות הישראליות להימנע מפגיעת המצרים.
לאחר קרב של כשעה וחצי נפגעה המשחתת המצרית וניסתה לסגת לכיוון ביירות, אולם אח"י יפו חסמה את נתיב נסיגתה.
במקביל הותקפו המצרים על ידי שני מטוסי אוראגן של חיל האוויר הישראלי.
הדבר שבר את התנגדות המצרים, והם החלו לנטוש את ספינתם.
אח"י אילת השתלטה על המשחתת המצרית בעוד שאח"י יפו עסקה באיסוף המלחים המצריים שנטשו את אונייתם.
בפעולה נוספת במהלך מבצע סיני השתתפה אח"י יפו בהפגזת מוצבי הצבא המצרי ברפיח.
באוקטובר 1957 מונה בן-נון למפקד שייטת 13 בפעם השנייה, והמשיך בתפקיד זה עד מינויו למפקד חיל הים.
בן-נון קיבל את הפיקוד על חיל מהים מאלוף שמואל טנקוס ב-1 במרץ 1960, והועלה לדרגת אלוף.
כמו כן נמשך פיתוחו של הטיל גבריאל, הדגם הראשון של טילי ים-ים בשימוש החיל ואחד הראשונים בעולם.
בתחילת כהונתו קיים בן-נון תהליך חשיבה בו הגיע פיקוד חיל הים למסקנה שיש צורך בשדרוג הכוח הימי.
ביטחון ישראל בים אינו מאפשר להסתפק ביכולת הגנת החופים וביצוע מבצעים עלומים, אלא מפיתוח יכולות התקפיות שבהן משולב חיל הים במאמץ הכללי בעת מלחמה.
מניסיונו במלחמת העצמאות, רצה בן-נון בנשק שאינו מחייב מבצעי גבורה מיוחדים, ומניסיונו בקרב נגד איברהים אל אוול רצה בנשק שיכריע את הקרב מטווח רחוק ובזמן קצר.
המצאת הטיל המתביית איפשרה לנתק את הקשר הישיר בין עוצמה קרבית לגודל כלי השיט.
נוצרה אפשרות להשגת המטרה מבלי לחרוג ממסגרת תקציבית סבירה.
גובשה לחיל הים תפישת הפעלה חדשה, שמאוחר יותר נקראה "ספינות סער".
לפי הגדרתו של בן-נון, חיל הים "יצא למרחב" בהפעלת ספינות קטנות רבות, שיישאו חימוש מדויק היכול לפגוע מרחוק ולהכריע בזמן קצר את כלי השיט של האויב, הן ספינות הטילים.
תהליך הרכש וההצטיידות בספינות סער נדרש להיות קצר, ולקראת סוף כהונתו של בן-נון כמפקד חיל הים נחתם החוזה הראשון לבנייתן.
תפיסת ספינות הסער והמהירות בה יושמה הוכיחו את עצמן בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים.
חיל הים, שפעל ביוזמה התקפית, הצליח להביס את חיל הים המצרי ואת הצי הסורי, בקרבות שנערכו במימי החופים שלהם, ובכך לשבש את המצור על ישראל במזרח הים התיכון.
חופש התנועה שהושג בנתיבי השיט לישראל היה מרכיב חיוני בהחלטת ארצות הברית לאספקה בהישט.
דברי אלוף יוחאי בן-נון בדיון מטכ"ל בינואר 1963, בו הוחלט על פרויקט הסטי"לים:
עיקר כוחו של חיל הים יתבסס על דגם אחיד של ספינה מהירה, קטנת ממדים וזולה יחסית, אשר יקנה לה את היתרונות באים:
הספינה תהיה מסוגלת להתמודד עם משחתות וסטי"לים גם יחד, והודות למהירותה להכתיב את תנאי הקרב.
לספינה תהיה עצמאות אופרטיבית כספינה בודדת או כחלק מכוח משימה.
הספינה תהיה חמושה בטילים מונחים ובתותחים אוטומטיים דו תכליתיים מבוקרי מכ"ם.
היחס בין תותחים לטילים יהיה ניתן לשינוי בהתאם לאופי המשימות, וכן ניתן יהיה להרכיב כוחות משימה בצירופים שונים של חימוש.
מהירות - הספינה תוכל לנוע במהירות שיוט רצופה שתאפשר מעבר מהיר מאזור לאזור וריכוז כוח בנקודת הכרעה.
טווח ההפלגה יענה על כל משימה באגן המזרחי של הים התיכון.
כושר ימי - לספינה יהיה כושר שיט טוב בים סוער.
אפשרות למעבר לבנייתן בארץ, לאחר קליטת הסדרה הראשונה שתבנה בחו"ל.
בן-נון, בהיותו מפקד חיל הים, יזם פיתוח של כלי שיט נוסף - "אריה", דמוי טורפדו, שיהיה מונהג על ידי לוחם בודד.
ה"אריה" תוכנן להיות בעל טווח שיט גדול, המסוגל לפעול גם בתנאי ים קשים.
אולם עם פרישתו של בן-נון, שהיה היוזם והכוח המניע של הפרויקט, מהפיקוד על חיל הים, הוקפא המיזם ובוטל.
בשנת 1966 נענה בן-נון לפנייתו של ראש הממשלה לוי אשכול להקים את המכון לחקר ימים ואגמים.
בשנים 1968–1982 היה בן-נון מנהלו הראשון של המכון, ולאחר פרישתו שימש כיושב ראש מועצת המנהלים של המכון עד פטירתו.
במסגרת תפקידו במכון חתר בן-נון לפיתוח החקלאות הימית בישראל, לניצול יעיל של משאבי המים, והוא הניח את התשתית למחקר האוקיינוגרפי בישראל.
בשנותיו האחרונות עבד בקיבוצו, מעגן מיכאל, תחילה כאחראי על האחזקה ובהמשך כמנהל במפעל "צורון" (המייצר חלקי מתכת מדויקים).
אחר כך עבד ליד מכונת הזרקה במפעל "פלסאון" (המייצר מוצרי פלסטיק) ולבסוף היה אחראי על מערכת הבריאות בקיבוץ.
יוחאי בן-נון נפטר ב-1994 בעת ששהה בניו יורק בשליחות הקיבוץ והמכון לחקר ימים ואגמים, ונקבר במעגן מיכאל.
על שמו רחובות בחיפה ובירושלים.
עם שוך הקרבות לאחר מלחמת יום הכיפורים, הצטרף בן-נון לתנועת המחאה של מוטי אשכנזי ואסא קדמוני, "ישראל שלנו – התנועה לתמורה" שקראה להתפטרות הממשלה.
אולם עם הזמן נתגלעו חיכוכים בין בן נון לקדמוני ומחאתם דעכה.
בן-נון היה חבר במועצה לשלום ולביטחון.
הוא התנגד להמשך נוכחותה של ישראל בשטחים, ודגל בנסיגה מהם תוך ניסיון להגיע להסכם שלום עם הפלסטינים.