tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטרת הוועד הייתה לייצג את הקבוצות היהודיות האורתודוקסיות הלא ציוניות בעיר ירושלים, כעדה נפרדת שקראה לעצמה ה"עדה חרדית", בעוד ששאר הקבוצות היהודיות בעיר, הוצגו על ידי ועד העיר ליהודי ירושלים שהייתה בשליטת אנשי הישוב החדש.
כדי לזכות בגיבוי ותמיכה של גוף חזק ובעל אמצעים, הצטרפו אנשי "ועד העיר האשכנזי" לאגודת ישראל העולמית.
בראשית ימיה הונהגה במנדט הבריטי חוקת הקהילות, שקבעה כי לכל עדה בארץ זכות לניהול עצמי.
את היהודים ייצגה "כנסת ישראל".
כאשר הרבנות הראשית לארץ ישראל, בראשות הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הוכרה כסמכות הדתית עבור היהודים.
בגוף זה היה רוב גדול לציונים והציבור החרדי נחלק כיצד יש להתייחס לכנסת ישראל.
הרב יוסף חיים זוננפלד הוביל קו שתבע בידול מוחלט.
בשנת 1936 התאחדו בתי הדין של הפרושים ושל החסידים והוקם ארגון העדה החרדית, שתפס את מקומו של ועד העיר האשכנזי כארגון המיצג את החרדים הלא־ציונים בירושלים.
הארגון נרשם כאגודה עות'מאנית ונקרא - "העדה החרדית פרושים וחסידים ועד העיר לקהילת האשכנזים", ובשנת 2008 נרשם כעמותה ברשם העמותות במשרד המשפטים.
באותו הזמן פרשה גם אגודת ישראל מהארגון כנסת ישראל.
בשנת 1924 התמנה הרב משה בלוי לעמוד בראש ועד העיר האשכנזי.
ששימש במקביל כראש אגודת ישראל בארץ ישראל.
בעשר השנים שעמד בראש הוועד, נחשב הוועד לסניף הירושלמי של אגודת ישראל העולמית.
במהלך שנות העשרים התגברה העלייה לארץ ישראל של אנשי אגודת ישראל מפולין וממזרח אירופה.
העולים נקטו בגישה מתונה יותר מזו של בני היישוב הישן וההבדלים בין שתי הקבוצות שבתוך אגודת ישראל התעצמו.
בעוד בני היישוב הישן ביקשו לשמר את אורח החיים הישן והתנגדו בין השאר להקמת בתי ספר לבנות, הרי שהעולים מפולין ביקשו להקים בתי ספר בית יעקב.
הקרע הגדול בין הזרמים היה בשאלת יחסה של העדה החרדית עצמה אל המוסדות הציוניים, שהתגלע בחריפות לאחר מותו של הרב יוסף חיים זוננפלד.
עוד בחיי הרב זוננפלד עלתה שאלת השתתפות לבחירות לעירייה בשנת תרפ"ו.
בהמשך עלתה שוב השאלה בשנת תרצ"ה, בזמן הנהגתו של הרב יוסף צבי דושינסקי.
בשני המקרים תמכו ראשי העדה החרדית בהצבעה, ואילו הקנאים ורבני הונגריה התנגדו.
גם אגודת ישראל עצמה הייתה שסועה, וחילוקי דעות קשים שררו בין אגודת ישראל הירושלמית בראשות הרב בלוי, ובין אגודת ישראל העולמית בראשות ד"ר יצחק ברויאר מגרמניה והרב יצחק מאיר לוין.
חילוקי הדעות החריפים בין אנשי אגודת ישראל ואנשי היישוב הישן החריפו, וקבוצת קנאים מהעדה החרדית בראשות הרב עמרם בלוי, אחיו של משה בלוי, הקימו בשנת 1935 קבוצה חדשה בתוך העדה החרדית בשם "חברת החיים", אשר בשנת 1938 שינתה את שמה לנטורי קרתא.
בחודש טבת תש"ד (1944) התקיימה אספה של העדה החרדית בפתח תקווה, ובכינוס היה רוב גדול לאנשי אגודת ישראל מחוץ לארץ ותומכיהם.
לכינוס הוזמן הרב פנחס עפשטיין מרבני העדה החרדית, והיחס אליו היה שולי ומזלזל.
הרב עפשטיין ראה ביחס אליו פגיעה בכבודו ויצא מהכינוס באופן הפגנתי.
האירוע גרם למתח אדיר בין אגודת ישראל ובין קהילת נטורי קרתא.
בבחירות להנהגת 'העדה החרדית' שנערכו בשנת 1945 קיבלה סיעת 'נטורי קרתא' את רוב הקולות והשתלטה על הנהגת 'העדה החרדית'.
אנשי אגודת ישראל על כל פלגיהם פרשו סופית מהעדה החרדית.
עם כינונה של מדינת ישראל ולקראת הבחירות לאספה המכוננת התגלעה מחלוקת קשה בין אגודת ישראל לעדה החרדית, שכבר פעלה באותו הזמן כגוף נפרד.
העדה החרדית פרסמה כרוזים בהם היא אסרה על כל הסרים למרותה להצביע לבחירות מטעם מדינת ישראל.
בפועל, הגרעין הקשה של היישוב הישן היה מרוכז בירושלים, ואכן אז רוב החרדים שבעיר ירושלים לא השתתפו בהצבעה, ובהצבעות שלאחריה.
בשנת תשט"ז הגיע האדמו"ר מסאטמר לירושלים, כיוון שהאדמו"ר גם נקט באותה גישה מחמירה ביחס למדינת ישראל, וראה עין בעין עם העדה החרדית את הפעילות בהתמודדות עם המדינה, הוחלט כי האדמו"ר ישמש כנשיא העדה החרדית - תואר שניתן במיוחד לכבודו.
בנוסף לקהילות יוצאי הונגריה, שמטבע הדברים הושפעו מדעתו של הרבי מסאטמר, משתייכות גם קהילות ירושלמיות מבני היישוב הישן לעדה החרדית .
כיום חלוקת התפקידים בבד"ץ של העדה החרדית היא לפי גודלן וחשיבותן של הקהילות.
בשנת 2013 התגלעה מחלוקת בתוך העדה החרדית ביחס לגילוי מערות קבורה במתחם בנייה בבעלות משפחת גולובנציץ בבית שמש.
הגאב"ד הרב יצחק טוביה וייס ורוב חברי הבד"צ צידדו בעמדת ארגון אתרא קדישא שאלו הם קברי יהודים ואסרו את הבנייה אף על פי שמאות דירות כבר נמכרו לחרדים.
לעומתם, פסק הראב"ד הרב משה שטרנבוך כי אלו מערות של גויים.
המחלוקת הובילה לדרישה לעריכת בחירות להנהלת העדה, בנימוק שלקהילות "קהל פרושים" ו"ברסלב בירושלים" אין ייצוג בגוף זה.
על אף טענות אלו, בשנת תשע"ה חתמו רבני "קהל פרושים" על מכתב שאינם מעוניינים בחברי הנהלה.
לאחר דין ודברים הוחלט על הוספת חברי הנהלה חדשים מקהילת "ברסלב" ומ"קהל פרושים".
בהחלטה לאחר מאורעות תרפ"ט מחה בית הדין של העדה על כוונת ראשי היישוב להצהיר על בעלות הערבים על מתחם הכותל המערבי.
בהחלטה נאמר שהכותל המערבי שייך לכל עם ישראל, "בכל מקום שהם", ואיש אינו מוסמך לשום ויתור בשמם.
לדברי הבד"צ, "מוטב שיחתמו על ביטול הצהרת בלפור ולא ח"ו שלהם [הערבים] הבעלות על הכותל".
גאב"ד בית הדין של העדה החרדית הרב יוסף צבי דושינסקי הופיע בפני ועדת פיל ואמר ש"על יסוד ההכרה במציאות שפזורי עם התורה מרגישים את עצמם עוד היום כבנים של ארץ הקדושה ניתנה הצהרת בלפור".
ו"אין לבדוק כל אחד אם הוא חרדי או לא".
יש להסיר את כל ההגבלות הממשלתיות בעליה וברכישת קרקעות.
אמר הרב דושינסקי באוזני ראש הוועדה.
העדה החרדית מתנגדת לרעיון הציונות הן כיוון שהוגיה היו יהודים חילונים, והן משום שהם מאמינים כי עם ישראל יגאלו רק בביאת המשיח, והקדמת הגאולה היא חטא.
מצד שני הגישה הרשמית בעדה היא התנגדות לגילויי אהדה לפלסטינים, הפגנות תמיכה בהם והתרועעות עם מנהיגיהם, פעולות שמבצעים חלק מאנשי נטורי קרתא.
אנשי העדה עורכים הפגנות נגד חילולי שבת בפרהסיה הציבורית בישראל, וכן עמדו בראש מאבקים נגד הקמת הבריכה המעורבת הראשונה בירושלים, ונגד הפעלת בתי קולנוע בשבת (כמו קולנוע אדיסון), וכן ערכו הפגנות נגד חפירות ארכאולוגיות בקברים שהם רואים כחיטוטי שכבי.
מיעוט אנשי העדה מדבר יידיש, ודוגל בלא לדבר כמעט כלל עברית מודרנית, הנחשבת בעיניהם כשפתם של הציונים.
בני עדות המזרח שבהם מדברים ביניהם עברית.
חברי העדה החרדית מקפידים לא להשתתף בבחירות לכנסת והם רואים בכך איסור חמור.
דעה זו מבוארת מבין היתר בספרו של האדמו"ר מסאטמר ויואל משה.
העדה החרדית אוסרת גם על הצבעה בבחירות לרשויות המקומיות.
העדה סבורה אף שישנם איסורים הלכתיים בהצבעה עבור גוף שאינו כפוף לשמירת ההלכה, וכן בוחר נשים למשרות ציבוריות.
אנשי העדה החרדית מקפידים לא לקחת תקציבים ממשלתיים למוסדות חינוך, והם מחרימים מוסדות המקבלים תקציבים כאלה בגלוי.
לפי השקפת העדה החרדית זהו איסור חמור, משום שאינם מכירים במדינה ובשל החשש מהתערבות שלטונית בסדרי החינוך (הטעם השני הוא הסיבה שההתנגדות לגבי מוסדות חינוך יסודיים חריפה יותר לעומת ישיבות גדולות וכוללי אברכים).
ישיבות העדה החרדית אומנם אינן נתמכות בידי המדינה, אך מבקר המדינה מצא שרבים מתלמידיהן רשומים בישיבות אחרות, המקבלות תמיכה.
חלק מבני העדה החרדית מסרבים לקבל את שירותי הביטוח הלאומי בשל התנגדותם למדינה, אך באופן רשמי אין איסור על כך, הנימוק הוא שזהו החזר על דמי הביטוח שממילא מחויבים האזרחים לשלם.
העדה החרדית מורכבת מקבוצות וקהילות קטנות יותר, כיום ישנן מספר קהילות הרואות את עצמן ככפופות לעדה החרדית, מביניהם: קהילת סאטמר בישראל, חסידות תולדות אהרן, חסידות תולדות אברהם יצחק, חסידות דושינסקיא, קהל פרושים, חסידות משכנות הרועים, קהל חסידי ירושלים, הקהילה הוותיקה של ברסלב בירושלים, קהילת תפארת ירושלים, קהילת אנשי ירושלים.
קהילות בריסק קרובות לעדה החרדית ורבניהן משתתפים לעיתים בכינוסים של 'העדה' או חותמים על מודעות מטעמה, אך אנשי בריסק אינם משתייכים באופן רשמי לעדה.
מלבדן, רבים מהחרדים הירושלמים רואים את עצמם כפופים לעדה החרדית.
במספר קהילות אחרות חלק קטן מחברי הקהילה הם בעלי אוריינטציה לעדה החרדית, כמו חסידות רחמסטריווקא, חסידות פינסק קרלין וחסידות סלאנים.
לאחרונה, חסידות בוהוש מזדהה אף היא עם עמדות העדה החרדית.
חסידות בעלזא הייתה חלק מהעדה החרדית, עד שלאחר מאבקים החליט האדמו"ר רבי יששכר דב רוקח לפרוש ממנה בתחילת שנות השמונים.
הפרישה עוררה סערה גדולה, ועוד שנים רבות אחר כך התקיימה יריבות קשה בין הפלגים בעקבות הפיצול.
בעקבות הפיצול החרימו רבני העדה את מוסדות בעלזא, ובתגובה החרימו אנשי בעלז את מוסדות העדה וייסדו מערכת כשרות משלהם, בשם בד"ץ מחזיקי הדת.
גם חסידות קרלין-סטולין הייתה שייכת בעבר לעדה החרדית עד שפרשו בעקבות החלטת האדמו"ר מקרלין-סטולין לקחת תקציבים ממשרד החינוך למוסדות החינוך של החסידות.
חלק מהחסידים הקימו את "קהל חסידי ירושלים" שאימצה את מנהגי חסידות קרלין אך כפופה לבד"ץ העדה החרדית.
בעבר נמנו גם "קהל עדת ירושלים" בראשות הרב נתן יהודה לייב מינצברג על שורות בני העדה החרדית, אך אלו פרשו מהעדה בעקבות חילוקי דעות.
חלק מחברי הקהילה שסירבו לפרוש מהעדה החרדית והקימו לשם כך מסגרות אחרות, כמו "תפארת ירושלים" ו"אנשי ירושלים".
חלק נכבד מבני העדה מרוכזים באזור שכונות גאולה ומאה שערים בירושלים, אך ישנם רבים שיצאו לגור בשכונות אחרות כמו גבעת שאול, רמות, רמת שלמה ועזרת תורה.
ריבוי טבעי ומחסור במקומות מגורים זולים בירושלים הובילו להתפתחות של קהילות חדשות מחוץ לירושלים.
רוב בני הדור הצעיר של העדה החרדית מתגוררים בבית שמש.
בשכונות העיר ישנם בתי הוראה ומורי הוראה מטעם הבד"צ ומתגורר בה חבר הבד"צ הרב יהושע רוזנברגר, שהוא המנהיג בפועל של העדה במקום.
קהילות העדה מפעילות עשרות מוסדות חינוך לבנים ולבנות, כמו גם רשת כוללים עם מאות אברכים בנשיאות גאב"ד העדה.
ריכוזים קטנים יותר של אנשי העדה החרדית ישנם גם בבני ברק, באחוזת ברכפלד שבמודיעין עילית, באלעד, בחריש, טבריה, נוף הגליל וביתר עילית.
מבחינת הלבוש ניכרים רבים מאנשי העדה בכובע סמט שטוח ורחב תיתורה (הנקרא בסלנג יידישאי סוּפֶּר).
הנשים לובשות בגדים צנועים מאוד עם צבעים לא בולטים, ומקפידות לכסות את ראשן במטפחת הדוקה (ולא בפאה נוכרית).
חלק נכבד מחסידי העדה החרדית המשתייכים לחצרות חסידיות שונות נוהגים ללבוש את הלבוש המסורתי הירושלמי.
בעדה החרדית, אין זו נורמה מחייבת עבור הגברים לעסוק בלימוד תורה בכולל לאורך החיים.
הגברים יוצאים לעבוד בעבודות שונות שאינן דורשות השכלה אקדמית.
רבים מהם במלאכות הקשורות לדת, כגון סופר סת"ם, השגחת כשרות, שחיטה וכדומה, ומהם גם אנשי עסקים מצליחים.
עם השנים, כוחו של בית הדין נחלש עם הקמת בתי דין רבים נוספים, כמו בית דין צדק בני ברק שהוקם בתשכ"ח, בית הדין לממונות של המועצה הדתית בירושלים בשנת תשל"ח ועוד.
לאחר פטירתו ניטש ויכוח בין פלגים בעדה החרדית על אודות הכתרת הראב"ד הרב משה שטרנבוך לגאב"ד, ולכן באופן רשמי לא מכהן גאב"ד עד עתה.
כאמור, כיום מכהן בתפקיד הראב"ד הרב משה שטרנבוך.
הנהלת העדה החרדית עוסקת בענייניה השוטפים של הקהילה והיא ממנה דיינים חדשים נקראים גם "חברי הבד"ץ", את הראב"ד ואת הגאב"ד.
העדה החרדית מנהלת בסיוע סאטמר את "קרן ההצלה", שתפקידה לספק תמיכה למוסדות חינוך אשר אינם מקבלים תקציבים ממשרד החינוך, התמיכה מהווה סיוע אלטרנטיבי למוסדות החינוך.
הכשר הבד"ץ - ועד הכשרות
לבד"ץ "העדה החרדית" יש מוניטין בציבור הכללי בשל מערכת הכשרות הכפופה לו.
זהו גוף כשרות הגדול בישראל.
מערכת הכשרות אינה כפופה מבחינה ניהולית להנהלת העדה החרדית אלא לוועדה הנפרדת בשם "ועד הכשרות".
מערכת הכשרות מחולקת לשתי ועדות, בנוסף לוועד הכשרות, בניהולו של הרב גבריאל פפנהיים, שתחת סמכותו מפעלי מזון ומסעדות קיימת גם ועדה נוספת בשם ועד השחיטה, את הוועדה הקים הרב מאיר ברנדסדורפר בעקבות כשלים שהתעוררו במערך הכשרות בתחום השחיטה, תחת סמכותו של הוועד קיימת מערך השגחה על משחטות ומוצרי בשר כשר.
בשל ההשלכות הכלכליות שיש להסרת הכשר ממפעל לייצור מזון, מרכז ועד הכשרות של העדה החרדית כח רב
העדה החרדית מוציאה מעת לעת עדכונים לציבור הרחב באמצעות קול קורא ופאשקעווילים.
עם השנים נוסדו ביטאונות שמביאות את דבר העדה החרדית.
שבועון העדה המופץ באלפי עותקים.
שבועון "קהלא קדישא" - נוסד בשנת תשע"ה.
"מגזין ההשגחה" בו סקירה על מפעל הכשרות הגדול בעולם.
מערכת הכשרות מוציאה בערב פסח "מדריך הכשרות" מדי שנה.
בית הדין שהוקם ליהודים מעדות המזרח החולקים את אותה השקפה של עדה החרדית ביחס לממדינת ישראל ולציונות.
מספר המשתייכים ל"עדה החרדית הספרדית" מועט, אך בכנסים רבים של העדה החרדית מזמינים רב ספרדי (בדרך כלל הרב דוד בצרי או הרב יעקב משה הלל) שינאם בעברית לטובת אשכנזים וספרדים שאינם מבינים יידיש.
לזרם שייכים 'תלמוד תורה יעב"ץ' ו'תלמוד תורה קריית ספר', וכן בית הספר היסודי לבנות 'בנות יהודית'.
בבני ברק ישנם מוסדות "קדושת התורה" ו"עטרת יואל" תחת "מוסדות רבינו יואל", במימונם של חסידי סאטמר.
העדפה מתקנת (מכונה גם אפליה מתקנת) היא מתן עדיפות לאנשים על סמך השתייכותם לקבוצה מסוימת באוכלוסייה הנחשבת לחלשה יותר, על פני המשתייכים לקבוצות אשר נחשבות לחזקות יותר, במטרה להשוות פערים חברתיים, מתוך הנחה שהם ניתנים לתיקון.
אחת ההשקפות רואה בהעדפה המתקנת פיצוי קולקטיבי על אפליה ממנה הקבוצה החלשה סבלה בעבר או שהיא אף ממשיכה לסבול ממנה בהווה.
מתנגדי ההעדפה המתקנת רואים בה אפליה של אדם על סמך מוצאו או מינו.
בכל המקרים האלו יש הבחנה בין אדם שנמנה עם הקבוצה החזקה לזה שנמנה עם הקבוצה החלשה, כאשר האחרון מקבל יחס מועדף.
העדפה מתקנת מתבצעת בדרכים שונות, להלן שלוש הדרכים העיקריות:
שיטה זו היא הנפוצה ביותר ונחשבת למתונה מבין השיטות המקובלות כיוון שרק במקרים נדירים ישנו שוויון בין המועמדים.
העדפה בין "כמעט" שווים - כאשר בן הקבוצה המקופחת הוא פחות טוב באופן מועט מבן הקבוצה הלא מקופחת, גם אם השקלול הסופי של המקופח נמוך במעט מהמועדף, בכל זאת יקבל עדיפות בקבלה.
מכסָה - קביעת מכסה של הממונים.
כלומר, נקבע בדרג המחליט כי עד תאריך מסוים יש להגיע לייצוג מסוים של קבוצות, אחרת כפופים לסנקציות.
למשל, בחלוף שנתיים צריך ש-25% מסגל ההנהלה תהיינה נשים.
השיח הציבורי על העדפה מתקנת
העדפה מתקנת מהווה סוגיה קשה מבחינה תאורטית ופילוסופית ושנויה במחלוקת מבחינה משפטית ופוליטית.
מחד, נטען כי אם היא מופעלת כהלכה היא עשויה לתרום רבות לעידוד שוויון אם לא בתוצאות לפחות בהזדמנויות לשאר האוכלוסיות - ככה שלפרטי החברה השונים אין רק אותן זכויות משפטיות, במובן הטכני של המילה, אלא הם זכאים לשוויון הזדמנויות מלא ואמיתי בפועל.
יש מחקרים הטוענים כי בחברה שבה הונהגה אפליה קשה כלפי קבוצה חלשה, הרי שאי אפשר יהיה להגיע לשוויון אמיתי, בפרק זמן סביר, אלא אם תונהג העדפה מתקנת, לפרק זמן קצוב.
מאידך, מתנגדי ההעדפה המתקנת תוקפים אותה משתי זוויות שונות.
מצד אחד, יש הטוענים כי הבעיה עם ההעדפה המתקנת היא שהיא, בפשטות, מפלה.
כך למשל, נטען, כי ההעדפה המתקנת בקבלה לאוניברסיטאות בארצות הברית, גורמת לכך שלבן מוכשר לא יתקבל לאוניברסיטה, כי את מקומו יתפוס אפרו-אמריקאי, המוכשר ממנו פחות, רק בשל צבע עורו (השופט אנטונין סקאליה הוא מהדוברים הבולטים המעלים טיעון זה).
כלומר, אם, כמו שטענו מתנגדי ההפרדה הגזעית נגד אפרו-אמריקאים במשך שנים, החוקה אכן עיוורת לצבע העור של האזרח, הכיצד זה ניתן להשלים עם אפליה נגד לבנים?
מהזווית האחרת, יש הטוענים כי הבעיה עם ההעדפה המתקנת היא העובדה שהיא מנציחה את הסטראוטיפים נגד קבוצת המיעוט, ואף מעודדת שנאה נגדה (השופט קלרנס תומאס הוא מהדוברים הבולטים המעלים טיעון זה).
כך למשל, ההעדפה המתקנת למען אפרו-אמריקאים בקבלה לאוניברסיטאות בארצות הברית מחזקת את הרושם כי אדם שחור עור לא יכול להצליח בלימודים בכוחות עצמו, אלא צריך להיעזר בגורמים חיצוניים לשם כך.
כמו כן, הדבר יוצר פקפוק כלפי כל אפרו-אמריקאי מצליח, שכן לא ניתן לדעת אם הוא היה מצליח באותה מידה בהיעדר העדפה מתקנת.
התומכים בהעדפה מתקנת טוענים שהיא אינה אפליה מאחר שיש לה הצדקה עניינית וסטטיסטית (אפליה סטטיסטית).
לטענתם, לבנים נהנו ובמידה מסוימת עדיין נהנים מאפליה חברתית לטובתם וזה לא מעלה ספק באשר להישגים המרשימים שלהם.
באשר לטענות על אפליה גזענית נגד לבנים, תומכי העדפה מתקנת מציינים שלפי מחקרים מדיניות העדפה מתקנת מטיבה בעיקר עם נשים לבנות.
הפילוסוף קרל פופר לא התייחס ישירות למדיניות העדפה מתקנת, אך עקרונות הגותו בספרו "החברה הפתוחה ואויביה" מהווים בסיס לביקורת על מדיניות כזו.
פופר טען כי ניסיונות לכפות סדר חברתי עלולים להוביל לדיכוי ולפגיעה בחירות האישית.
הוא הביע התנגדות להנדסה חברתית המבוססת על אידיאלים כוללים, מתוך חשש שהם יפגעו בחירות האינדיבידואל.
לפי פרשנויות של כתביו, ניתן לטעון כי פופר היה מתנגד למדיניות העדפה מתקנת, שכן היא מייצגת כפייה חברתית שעלולה לפגוע בשוויון בפני החוק ובערכי החירות.
פרופסור ריצ'רד סנדר, חוקר משפטים וכלכלה מאוניברסיטת UCLA, מציג את ה-"Mismatch Hypothesis" (השערת חוסר ההתאמה) כביקורת על העדפה מתקנת.
סנדר טוען כי מדיניות זו עלולה לפגוע דווקא באנשים שהיא נועדה לעזור להם.
במחקריו על בתי ספר למשפטים, הראה כי סטודנטים שהתקבלו באמצעות העדפה מתקנת מתקשים לעמוד בדרישות הלימודים, ושיעורי הכישלון שלהם גבוהים יותר, במיוחד בבחינות הלשכה.
הוא סבור כי אותם סטודנטים היו יכולים להצליח יותר במוסדות פחות תובעניים, וכי העדפה מתקנת יוצרת פערים שמערערים את הצלחתם האקדמית והמקצועית.
הפילוסוף והכלכלן האמריקאי תומאס סואל מבקר בחריפות את מדיניות ההעדפה המתקנת, וטוען כי היא פוגעת בעיקרון השוויון האמיתי.
בספרו "Affirmative Action Around the World" הוא מציין שמדיניות זו מערערת את ערך ההישגים האישיים, יוצרת תלות בקבוצות מסוימות, ומחזקת סטריאוטיפים שליליים.
סואל מוסיף כי העדפה מתקנת אינה מטפלת בבעיות המבניות שגורמות לאי-שוויון, כמו חינוך ותשתיות, אלא יוצרת אפליה חדשה כלפי קבוצות אחרות.
הוא מסכם כי "הפתרון לבעיות חברתיות אינו בכפייה אלא ביצירת שוויון הזדמנויות אמיתי".
בארצות הברית, המונח העדפה מתקנת מתייחס למדיניות ממשלתית או פרטית שמעניקה יחס מיוחד לקבוצות מיעוט מוחלשות מבחינה היסטורית, בייחוד קבוצות גזע, קבוצות אתניות ונשים, במטרה למנוע אפליה או לתקן את השפעותיה בעבר.
שני תחומים מרכזיים בהם ננקטה מדיניות של העדפה מתקנת בארצות הברית הם השכלה ותעסוקה.
נושא ההעדפה המתקנת מעורר לעיתים קרובות מחלוקות משפטיות ופוליטיות בארצות הברית, כאשר, באופן היסטורי, מאז תקופת התנועה לזכויות האזרח, תומכי המפלגה הדמוקרטית נוטים יותר לתמוך במדיניות זו מאשר תומכי המפלגה הרפובליקנית.
בסקר של מרכז המחקר פיו מיוני 2023 נמצא ש-54% מהנשאלים שהגדירו עצמם כדמוקרטים חשבו שמדיניות העדפה מתקנת בקבלה למוסדות להשכלה גבוהה הופכת את ההליך להוגן יותר; לעומת זאת, 74% מהנשאלים שהזדהו כרפובליקנים ענו שהמדיניות הופכת את ההליך להוגן פחות.
[[קובץ:Commencement Speech at Howard University, 6-4-65. MP2265-66..webm|ממוזער|נאום של הנשיא לינדון ג'ונסון בטקס הענקת תארים באוניברסיטת הווארד, ב-4 ביוני 1965. הנאום נודע בתמיכתו בהעדפה מתקנת, בנימוק שהענקת חופש ושוויון הזמדנויות פורמליים אינה מספיקה.
ג'ונסון אמר (11:49 דק') בנאום כי "החירות היא הזכות לקחת חלק, לקחת חלק באופן מלא ושווה בחברה האמריקאית – להצביע, להחזיק בעבודה, להיכנס למרחב הציבורי, ללכת לבית הספר...
אבל חופש זה לא מספיק.
אתה לא מעלים את הצלקות שנצברו במשך מאות פשוט באומרך: 'עכשיו אתם חופשיים ללכת לאן שאתם רוצים, ולעשות מה שחשקה נפשכם ולהצביע על פי בחירתכם'.
אתה לא לוקח אדם שהיה כפות בשלשלאות, משחרר אותו, מביא אותו לנקודת הפתיחה של המירוץ, ואז אומר לו 'עכשיו אתה חופשי להתחרות עם כל האחרים'...
לכן, לא מספיק רק לפתוח את השערים להזמדנויות.
לכל האזרחים צריכה להיות היכולת לעבור דרך השערים האלה".{{הערה|Lyndon Johnson, Howard University Commencement Address (1965)}}|התחלה=700]
המושג "affirmative action" לא היה תמיד מזוהה עם העדפה מתקנת במשמעותה כיום.
מקורו הוא בתקופת הניו דיל, בטקסט של חוק וגנר , שכונן את הוועד הלאומי ליחסי עבודה , שם הוא התייחס לפעולות שמעסיקים מפלים יידרשו לנקוט.
ב-1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, הנשיא פרנקלין דלנו רוזוולט חתם על צו נשיאותי שמטרתו "לקדם השתתפות מלאה ושוויונית של כל העובדים בתעשיות ההגנה".
הצו לא עשה שימוש במונח "העדפה מתקנת", אך הוא נחשב להתקדמות משמעותית לקראת מדיניות מסוג זה.
הנשיא הראשון שהשתמש במונח במשמעותו הנוכחית הוא ג'ון פיצג'רלד קנדי, בצו נשיאותי מס' 10925, בו נכתב כי "קבלנים ממשלתיים ינקטו בפעולות חיוביות [affirmative action] כדי להבטיח...
שהיחס לעובדים בזמן העסקתם אינו מושפע מגזע, אמונה, צבע, או מוצא לאומי".
הנשיא לינדון ג'ונסון חתם ב-1965 על צו נשיאותי שהחליף והרחיב את זה של קנדי, עשה גם כן שימוש במונח "affirmartive action" ואף יצר משרד בתוך מחלקת העבודה של ארצות הברית, שתפקידו להבטיח אי-אפליה בהעסקת עובדים על ידי מעסיקים שעושים עסקים עם הממשל הפדרלי.
ג'ונסון התבטא רבות בזכות העדפה מתקנת ובתקופתו הפך המושג לשגור בדיונים על פוליטיקה בארצות הברית.
בשנת 1978 התקבלה פסיקה תקדימית של בית המשפט העליון ב"פסק הדין חבר הנאמנים של אוניברסיטת קליפורניה נגד באקה", שאישרה את חוקתיותה של העדפה מתקנת, אך אסרה על העדפה מתקנת באמצעות מכסות.
הפסיקה עסקה בבקשתו של אלן באקה, שנחשב לבן בארצות הברית, להתקבל לבית ספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, לאחר שנדחה, אף על פי שציוניו עלו על אלה של מועמדים שחורים שהתקבלו.
בית הספר לרפואה נקט בשיטה של מכסות למיעוטים, כך ש-16 מתוך 100 מקומות נשמרו למיעוטים.
בחוות הדעה המרכזית קבע לואיס פאוול שהשגת גיוון במוסדות לימוד מהווה אינטרס חשוב של המדינה, ולכן העדפה מתקנת היא חוקתית ועומדת המבחן המחמיר ביותר של בית המשפט , שבו יש לנקוט כאשר המדינה מקיימת מדיניות הקשורה לחלוקה לקבוצות גזע.
עם זאת, על פי דעת הרוב, לבית הספר מותר להתייחס לגזע כאחד הקריטריונים מבין רבים, אך השימוש ב"מכסות גזע" לצורך העדפה מתקנת אינו חוקתי.
בשנת 2003 נתן בית המשפט את החלטתו בשני פסקי דין במקביל, פסק דין גרוטר נ' בולינגר (Grutter v.
Bollinger; להלן "גרוטר") ופסק דין גרץ נגד בולינגר (Gratz v.
בשניהם נידונו תוכניות להעדפה מתקנת באוניברסיטת מישיגן.
בית המשפט קבע שתוכנית אחת, זו שנידונה בגרוטר, היא חוקתית, ואילו השנייה, זו שנידונה בגרץ, אינה חוקתית.
שני השופטים המכריעים בפסקי דין אלו היו סנדרה דיי או'קונור וסטיבן ברייר, שתמכו בדעת הרוב בשני התיקים.
התוכנית שנידונה בגרץ העניקה נקודות בונוס אוטומטית למתמודדים מקבוצות מיעוט, והשפוטים קבעו שהליך זה אינו עומד במבחן המחמיר של בית המשפט.
מנגד, התוכנית שנידונה בגרוטר התייחסה למועמדים באופן הוליסטי יותר, תוך התייחסות לגזע כאחד מבין פרמטרים רבים שעומדים למבחן, ובית המשפט קבע שהליך זה הוא חוקתי.
הפסיקה חידדה את הדרישות המשפטיות ממוסדות לימוד שרוצים להנהיג העדפה מתקנת, ובעקבותיה, עד 2023, ניסו מוסדות לימוד להנהיג תוכניות העדפה מתקנת הוליסטיות, שאינן "עיוורות" לגזע, אך גם אינן מעניקות יתרון אוטומטי למועמדים מגזע מסוים על פני מועמדים מגזע אחר.
מקרה אחר הוא עתירתן של אביגיל פישר ושירלי שימוביץ, אמריקאיות לבנות, אשר בשנת 2009 תבעו את אוניברסיטת טקסס אחרי שלא התקבלו ללימודים.
לדברי פישר, הסיבה שנדחתה הייתה העדפה מתקנת והרקע היה גזעי בלבד.
בשנת 2016, ברוב של 4–3 שופטים (אלנה קגן פסלה את עצמה מהשתתפות בתיק בעקבות מעורבותה בו קודם לכן כפרליקטת המדינה של ארצות הברית ואנטונין סקאליה נפטר זמן קצר לפני ההחלטה), פסק בית המשפט העליון שאוניברסיטת טקסס רשאית לבחון מועמדים על פי שיקולים הוליסטיים, לרבות שימוש בהעדפה מתקנת.
בפסק דין שניתן ב-29 ביוני 2023 קבע בית המשפט העליון ברוב של 6 שופטים מול 3, שתוכניות העדפה מתקנת באוניברסיטאות אוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת קרוליינה הצפונית אינה חוקתית ומפרה את התיקון ה-14 לחוקה.
כל שישה השופטים שתמכו בדעת הרוב מונו על ידי נשיאים רפובליקניים והשלוש שהתנגדו מונו על ידי נשיאים דמוקרטיים.
בדעת הרוב, שכתב נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון רוברטס, לא נאמר במפורש כי הפסיקה החדשה מבטלת את פסק דין גרוטר.
עם זאת, בחוות הדעה המסכימה שכתב קלארנס תומאס נכתב כי "לכל דבר ועניין, גרוטר בוטל".
השופטת סוניה סוטומאיור כתבה בדעת המיעוט שכתבה שפסק הדין "מתחפש" להחלה של הדין הקיים אך למעשה מבטל את פסק הדין גרוטר.
פרשנים, והשופטים עצמם, חלוקים בשאלה האם הפסיקה מ-2023 מבטלת לחלוטין את האפשרות להעדפה מתקנת בהקשר של גזע בקבלה למוסדות לימוד, ובעוד שברור כי למוסדות לימוד אין אפשרות להתייחס למידע משאלונים הממיינים על פי השתייכות לקבוצות גזע, ייתכן שהם יכולים להתייחס למאמרים של מגישי בקשות הדנים בהשתייכות זו.
רוברטס כתב בדעת הרוב ש"כפי שכל הצדדים מסכימים, אין להתייחס לדבר בהחלטה זו כאיסור על אוניברסיטאות לשקול את הדיון של מגיש בקשה לגבי האופן בו גזע השפיע על חייו או חייה, יהיה זה בגלל אפליה, השראה, או כל דבר אחר".
סוטומאיור כתבה שהצהרה זו של בית המשפט היא ניסיון "לשים ליפסטיק על חזיר".
עם זאת, סוטומאיור כתבה שההחלטה משאירה מקום לשיקולים הוליסטיים בקבלה ללימודים מבלי להשתמש במיון סטודנטים לפי גזע, וש"על אוניברסיטאות להמשיך ככל יכולתן להשתמש בכלים שעומדים לרשותן לגיוס וקבלה של תלמידים מרקעים שונים בהתבסס על פקטורים שבהם החלטת בית המשפט אינה נוגעת ולא יכולה לגעת".
בתגובה, רוברטס הוסיף לחוות דעתו הערה לפיה "על אף ההצהרות המנוגדות של דעת המיעוט, אוניברסיטאות לא יכולות פשוט לכונן, באמצעות מאמרים של מגישי בקשות קבלה ואמצעים אחרים, את המשטר שקבענו היום כי הוא אינו חוקי".
בנציבות שירות המדינה קיימות חמש הגדרות מרכזיות לקבוצות כלפיהן יש לדאוג לייצוג הולם, דרך העדפה מתקנת:
בפועל, הקבוצות העיקריות שבהן התמקד החוק הישראלי בנושא זה הם נשים, ובמידה פחותה ערביי ישראל ונכים.
עוד נקבע בחוק שיש להעדיף נשים על פני גברים באיוש תפקידי דירקטורים בחברות הממשלתיות, עד להשגת ביטוי הולם לייצוגם של בני שני המינים.
בשנת 2000 תיקנה הכנסת את חוק החברות הממשלתיות והוסיפה דרישה להבטחת ייצוג הולם לערביי ישראל בתפקידים בכירים במגזר הציבורי.
בית המשפט העליון נתן מספר פסקי דין התומכים עקרונית בהעדפה מתקנת כלפי ערביי ישראל.
ועדת אור שחקרה את ההפגנות האלימות שערכו קבוצות מערביי ישראל באוקטובר 2000, שבמהלכן 13 מהם נורו למוות על ידי משטרת ישראל (אירועי אוקטובר 2000), המליצה גם היא לפעול ביתר תוקף להשגת שוויון עבורם, גם באמצעות הפעלת העדפה מתקנת אגרסיבית יותר כלפי קבוצה זו.
גם בתחום זה פעל בית המשפט העליון בעצמו, ובשנת 2004 מונה שופט ערבי ראשון, סלים ג'ובראן, לשופט בית משפט זה, לאחר מאמצים מרובים מצד הנשיא אהרן ברק למצוא מועמד ערבי מתאים לתפקיד ולאחר שניסיונות כאלה נכשלו בעבר.
סעיף 3 לחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, שכותרתו "העדפה מתקנת" קובע: "אין רואים כהפליה פסולה פעולה שנועדה לתקן הפליה קודמת או קיימת של אנשים עם מוגבלות או שנועדה לקדם את השוויון של אנשים עם מוגבלות".
בספטמבר 2014 פורסם צו הרחבה לעידוד והגברת התעסוקה של אנשים עם מוגבלות, ולפיו נדרש כל מעסיק המעסיק 100 עובדים או יותר לדאוג שלפחות 3% מעובדיו יהיו אנשים עם מוגבלות.
המדינה מסבסדת את העסקתם באמצעות מענקי עבודה לבעלי שכר מינימום מותאם.
העובד הציוני היא תנועת התיישבות שנוסדה בארץ ישראל ככל הנראה כבר בשלהי 1932 שכן כבר בינואר שנת 1933 היא התמודדה כסיעה בבחירות לוועידת ההסתדרות.
סיעת העובד הציוני נוסדה על ידי חברי תנועת הנוער הציוני.
העובד הציוני ראתה עצמה כחלק מהמחנה של הציונים הכלליים, ולמרות שלא ראתה עצמה כחלק מהמחנה הסוציאליסטי, היא פעלה לאור ערכי תנועת העבודה.
תנועת "העובד הציוני" נחשבה גם לחלק מתנועת העבודה באגפה הימני.
היא פעלה בעיקר כסיעה בהסתדרות.
בשנת 1948, לקחה חלק בהקמת המפלגה הפרוגרסיבית.
תנועת "הציונות הכללית" הצמיחה מספר תנועות נוער, בהם "הנוער הציוני".
בסופה של העלייה הרביעית נוצר בגליציה גרעין חלוצי שהשתוקק להקים בארץ ישראל קבוצה עצמאית.
ראשוני העולים מתנועת "הנוער הציוני" עלו לארץ בתחילת שנות ה-30. היא הייתה קבוצה מאורגנת, שהתיישבה במחנה עבודה ליד פתח תקווה.
בעקבות מאורעות תרפ"ט, שרר בארץ מחסור בעבודה והתקיימו מאבקים בין ארגוני הפועלים על כיבוש כל מקום עבודה פנוי.
חברי הקבוצה עברו קשיים וייסורי קליטה, שהיו מנת חלקם של כל הקבוצות במושבות, אולם הם שאבו את כוחם מהכרת שליחותם כלפי התנועה בגולה – לשמש לעולים החדשים מסגרת לקליטתם.
כמו כן הם רצו להוכיח את זכות קיומו של סוג חדש במחנה העבודה, עובד ציוני-כללי, תוך הבלטת הייחוד שבהשקפת עולמו ושאל דמות זו יתחנכו אלפי החברים בגולה.
חברי "הנוער הציוני" ראו כחובתם להצטרף להסתדרות הכללית, אך דרשו מהארגון אוטונומיה רעיונית מלאה, לרבות הכרה בזכותם להתנגד לאחד במאי כחג העבודה ולהנפת הדגל האדום.
עליית הנוער הציוני גברה במסגרת גל העלייה החמישית והם תרמו לבניית מושבות חדשות כמו: נס-ציונה, כפר סבא ויבנאל.
באותו זמן התאגדו בערים צעירים רבים הקרובים ברוחם לנוער הציוני.
בשנים 1934–1935 התפלגו שורותיו של "הנוער הציוני" לציוני א – התאחדות הציונים הכלליים, חסידי רעיון של הסתדרות עובדים מאוחדת, ולציוני ב' – ברית הציונים הכלליים, אשר דגלו בדרך נפרדת לעובדים הציונים הכלליים.
העובדים הציוניים-הכלליים שהשתייכו להסתדרות ראו צורך להתלכד ולהניח יסוד לסיעה מאורגנת בהסתדרות.
לשם כך נקראו ב-22 בנובמבר 1935 לכינוס כללי של חברים ברעננה, שם נאמו מנהיגי התנועה משה קול (קולודני) ודניאל טנא (טננבוים).
בכינוס השתתף באופן פעיל ברל כצנלסון, שהשמיע את דעתו על בעיות שונות שהועלו בו.
כך קמה סיעת העובדים הציונים הכלליים בהסתדרות - "העובד הציוני".
כפי שהראתה ההיסטוריונית נעמי שילוח בספרה "מרכז הולך ונעלם" (2001), "הציונים הכלליים" היו מפולגים בין אגף "אזרחי" (ימין) לאגף "מתקדם" (שמאל).
"העובד הציוני" השתייך לצד השמאלי ופעל כחלק מהאגף "המתקדם" של הציונים הכלליים.
הכינוס הכללי של החברים החליט, כי הסיעה כיחידה שלמה אינה משתייכת לאף גוף פוליטי ציוני-כללי כלשהו, אולם לחברים כפרטים ולקיבוצים הרשות להשתייך ולפעול בתוך המחנה הציוני-כללי.
כמו כן הוחלטו העקרונות הבאים:
חיזוק היסודות הלאומיים והחלוציים בעלייה, בפעולת ההתיישבות ובהכשרה הרוחנית והגופנית שלפני העלייה.
מלחמת הגנה וכיבוש על העבודה העברית.
שלום חברתי ומעמדי בארץ, שהוא תנאי עיקרי להחשת הגשמת הציונות.
במרוצת השנים הצליחה סיעת "העובד הציוני" להכות שורשים בהסתדרות ולהתפתח.
חברי התנועה ראו בהסתדרות מסגרת חיונית להקמת חברה עברית עובדת, להגנה על העובד, להגשמת הציונות ולבנין הארץ, אולם התנגדו לסוציאליזם ולמלחמת מעמדות.
בראש "העובד הציוני" עמד משה קול (קולודני), שהיה גם נציג התנועה בוועד הפועל של ההסתדרות ושימש אחראי על חלוקת העבודה.
הוא נבחר גם מטעם התנועה להנהלת הסוכנות היהודית ושימש בה כראש מחלקת עליית הנוער.
עד לראשית המאה ה-21 הקימה תנועת העובד הציוני 6 קיבוצים (אושה, תל יצחק, ניצנים, עין השלושה, כפר גליקסון והסוללים) וכ-30 מושבים, 5 מוסדות חינוך במסגרת ארגון "יסודות" ואת מכון משואה להוראת השואה.
קיבוצי התנועה היו מאורגנים תחילה במסגרת איחוד הקבוצות והקיבוצים עד למיזוגם לתק"ם ומאוחר יותר לתנועה הקיבוצית.
ואילו המושבים היו מאוגדים בתנועת המושבים של העובד הציוני.
הקיבוץ הראשון של התנועה היה אושה, שהוקם ב-7 בנובמבר 1937 על ידי חברי התנועה מפולין במסגרת התיישבות חומה ומגדל.
מפלגת "העובד הציוני" הייתה אחד משני המרכיבים העיקריים (יחד עם מפלגת "עלייה חדשה")
שיסדו את המפלגה הפרוגרסיבית עם הקמת המדינה ב-1948. בהסכם האיחוד סוכם כי "העובד הציוני" יהיה נציג המפלגה בהסתדרות.
משה קול היה יושב ראש המפלגה המאוחדת ושימש שר מטעמה.
"ברית הציונים הכלליים" הייתה מחדשת לפעמים את ניסיונה להקים ארגון נפרד – אך תמיד ללא הצלחה.
קצתם של חברי "הארגון" היו פורשים ממנו ומצטרפים לסיעת "העובד הציוני" בהסתדרות.
בסופו של דבר הצטרפו כל העובדים הציוניים הכלליים להסתדרות, והארגון הנפרד של העובדים הציוניים הכלליים חדל מלהתקיים.
התנועה השתתפה בבחירות להסתדרות בין השנים 1942–1959.
ב-1961 התאחדה "המפלגה הפרוגרסיבית" עם "הציונים הכלליים" למפלגה הליברלית, ובהסתדרות התאחדה סיעת "העובד הציוני" עם סיעת "איגוד העובדים הציונים הכלליים" בתוך מסגרתה של הסיעה הליברלית.
בשלב מאוחר יותר, בתאריך 16 במרץ 1965, התפצלה תנועה זו מן הליברלים והקימה את המפלגה הליברלית העצמאית שראשיה היו משה קול שר בממשלות ישראל, גדעון האוזנר ויצחק ארצי חברי כנסת.
צור מעון (ננטש, והגרעין המיישב ייסד את מבקיעים)
העדות הפלוויאנית הוא כינוי שניתן בתקופת הרנסאנס לטקסט המופיע בספר ה-18 בחיבורו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים".
טקסט זה מתאר את ישו כאדם חכם, ומתייחס אליו כמשיח אשר חולל נסים ואשר הופיע מחדש שלושה ימים לאחר צליבתו.
העדות היא ההתייחסות הלא-נוצרית המוקדמת ביותר לדמותו של ישו במאה הראשונה.
נוסף על כך, בתקופה המודרנית נחשבה העדות הפלוויאנית לעדות הלא-קאנונית היחידה לקיומו ההיסטורי של ישו, מה שהופך את יוספוס (יחד עם טקיטוס) לסופר החשוב ביותר, למעט כתבי הברית החדשה.
בעת העתיקה ובימי הביניים, הייתה העדות הפלוויאנית הפסקה המצוטטת ביותר מעבודותיו של יוספוס וכך סייעה לא מעט להפיכתו להיסטוריון בשפה היוונית המוכר ביותר בעולם המערבי הקדם-מודרני.
למעשה, ייתכן שזהו הטקסט הלא-קאנוני העתיק המדובר ביותר.
מאז ועד היום, הספרות על אודות העדות הפלוויאנית היא עצומה ושאלת המפתח היא המקוריות שלה (הייתכן שיוספוס פלאוויוס כתב פסקה כה אוהדת את הנצרות?).
לעדות הפלוויאנית תרומה גדולה לחקר ההיסטוריה, בשני צירים עיקריים:
ניתן להתייחס אליה כאל ברומטר של התפתחות אינטלקטואלית לאורך מאות שנים, לאור השימוש הרחב בה.
כיוון שהייתה כה שנויה במחלוקת, העדות הפלוויאנית מלמדת על התפתחות גישות ביקורתיות בחקר מקורות היסטוריים.
לפי עדות יוספוס עצמו, כתיבת הקדמוניות הושלמה בשנים 93–94 לספירה, בשנה ה-13 לשלטון הקיסר הרומי דומיטיאנוס.
משום שאין התייחסות לישו במלחמת היהודים שנכתבה בין השנים 70–79, סביר להניח שהעדות הפלוויאנית חוברה בטווח שבין השנים 80–94. לא ידוע לנו כל דבר נוסף על החיבור או המקור של העדות הפלוויאנית.
אמנם, יוספוס לא מפגין בשום מקום אחר השפעה של תאולוגיה נוצרית, אך מתייחס בשתי הזדמנויות אחרות לדמויות שהפכו מרכזיות בנצרות: ליעקב אחי ישו (קדמוניות 20.200. אך אין זה הכרחי שדברי יוספוס שם מתייחסים ליעקב אחי ישו) וליוחנן המטביל (קדמוניות 18.116-119).
עדות זו, אשר נכתבה על ידי כותב שאינו נוצרי וזמנה קרוב יחסית לזמן פעולתו של ישו (החיבור ראה אור בערך בשנת 94 לספירה), היא בעלת חשיבות רבה מנקודת מבט נוצרית.
העדויות על חייו ופעולתו של ישו עצמו ושל הדור הראשון של תלמידיו מופיעות אך ורק בספרות הנוצרית, בכתבי הבשורה.
אלו נכתבו דור או שניים לאחר מות ישו, כאשר תוכנם וסגנון כתיבתם הופך אותם לטקסטים שאינם היסטוריוגרפיים אובייקטיביים אלא משוחדים; לעומת זאת, הן יוספוס פלאוויוס עצמו (שאינו נוצרי), והן ספרו קדמוניות היהודים (המקובל כספר היסטורי), מהווים מקור חיצוני, לכאורה חסר-פניות, לאימות התפיסה הנוצרית.
הכותב הנוצרי הראשון שעליו ידוע שהשתמש בעדות הפלוויאנית הוא אוריגנס (מאבות הכנסייה הנוצרית, חי במאות 2–3 לספירה).
אוריגנס הצהיר שיוספוס לא היה רחוק מהאמת אך לא האמין בישו כמשיח.
ההקשר שבו אוריגנס התייחס לעדות הפלוויאנית הוא אפולוגטיקה נוצרית, בתגובה להאשמות כלפי ישו שהוא למד קסמים במצרים ושאמו היא אישה נואפת.
חשיבות התייחסותו של אוריגנס לעדות הפלוויאנית נובעת מכך שזו התייחסות מוקדמת מזו של אוסביוס ומכך שאפשר ומשתמע מדבריו שאוריגנס היה עד לעדות הפלוויאנית בנוסח שונה מזה המוכר בימינו.
טענת אוריגנס בנוגע לגישת יוספוס לנצרות מעידה על עדות פלוויאנית נייטרלית יותר מההצהרה הפשוטה בנוסח שהגיע לידינו, אולי אף שלילית כלפי הנצרות.
אוסביוס (נחשב לאבי ההיסטוריה הכנסייתית, הארכיבישוף של קיסריה, 339-265 לספירה), שהיה הנוצרי הראשון אחרי אוריגנס שהשתמש בכתבי יוספוס באופן נרחב, הגדיר את יוספוס כהיסטוריון יהודי וכלל בחיבוריו את העדות הפלוויאנית, בין השאר כדי להדגיש את העובדה שישו נרצח תחת שלטון פילאטוס.
הירונימוס (מאבות הכנסייה, 420-342 לספירה) ציטט את העדות הפלוויאנית בחיבורו "על אישים מפורסמים" (De Viris Ilustribus), שהיה למעשה רשימה ובה מידע על קדושים ומלומדים נוצרים וכן על יוספוס.
מטרת כתיבת הרשימה הזו הייתה ככל הנראה להרשים פגאנים ולמשוך אותם לחיק הנצרות.
פסאודו-הגסיפוס, בן המאה הרביעית לספירה, חיבר גרסה שונה מעט של העדות הפלוויאנית בעבודתו De excidio Hierosolymitano שנכתבה סביב 370 ונעשה בה שימוש למטרת ויכוח אנטי יהודי.
פסאודו-הגסיפוס טען שהעדות הפלוויאנית מהווה אישור לעוצמתו הנצחית של ישו.
טיראניוס רופינוס (חי בשנים 340–410 לספירה) תרגם את ההיסטוריה הכנסייתית של אוסביוס וכלל בתרגומו גם נוסח שונה במקצת של העדות הפלוויאנית.
סופרים נוצרים עתיקים רבים ציטטו את העדות הפלוויאנית ונראה שהציטוט הקדום ביותר של העדות הפלוויאנית כוון לפגאנים ולא ליהודים.
בימי הביניים, נעשה שימוש בעדות הפלוויאנית בעיקר במסגרת הפולמוס הנוצרי נגד היהדות.
למשל, במאה ה-12 היא צוטטה על ידי ג'ון מסליסבורי (John of Salisbury), סופר ובישוף אנגלי, כראיה לאלוהות ישו, שממנה יהודים התעלמו.
באופן דומה, אוטו מפרייזינג , היסטוריון מפורסם בן המאה ה-12, ציטט את העדות הפלוויאנית כדי להוכיח שהיהודים יודעים על ביאת ישו, אך עוינותם מעוורת אותם והם ממאנים להאמין.
רוג'ר בייקון (סביב Roger Bacon, 1294-1214) פילוסוף אנגלי, היה אחד המלומדים הבודדים בימי הביניים שהתייחס באופן ביקורתי לכתבי יוספוס.
עם זאת, בייקון התייחס לעדות הפלוויאנית כאל פסקה מקובלת על הדעת.
פיטר מבלויס (סביב Peter of Blois, 1211- 1135.), משורר ודיפלומט צרפתי, ציטט את העדות הפלוויאנית בחיבורו האפולוגטי Contra Perfidia Judaeorum משום שכך התאפשר לו לאשר את עוצמת האמונה הנוצרית שעליה יש עדויות אפילו בכתבים יהודיים.
דון יצחק אברבנאל (1508-1437), פילוסוף, פרשן מקרא, ממנהיגי היהדות בתקופת גירוש ספרד, הביע ספק בנוגע למקוריות העדות הפלוויאנית, גם לאור העובדה שאין פסקה מקבילה בספר יוסיפון, ספר שהחשיב ככל הנראה לעבודה מקורית של יוספוס.
מהתייחסותו של הרב מנשה בן ישראל (1657-1604), דרשן, פעיל למען יהודי התפוצות, מייסד הדפוס הראשון באמסטרדם, עולה כי מלומדים יהודיים בני זמנו מחשיבים את ספר יוסיפון לעבודה מקורית של יוספוס ואילו העדות הפלוויאנית נחשבה לזיוף, אולם קביעה זו לא נומקה.
שאלת המקוריות - גישות עיקריות
ניתן להצביע על 3 גישות עיקריות בדיון אודות מקוריות העדות הפלוויאנית שהחל בראשית העת החדשה ולא תם עד היום:
גישה לפיה העדות הפלוויאנית היא זיוף מוחלט ולא נכתבה על ידי יוספוס.
גישה שמקבלת את מקוריות העדות הפלוויאנית בגרסתה המוכרת לנו, ללא שינויים ותוספות.
גישת ביניים, בה חוקרים שונים מקבלים חלקים שונים מהעדות הפלוויאנית ושוללים חלקים אחרים ממנה.
חוקרים שתומכים בגישה זו מנסים לשחזר את הנוסח האותנטי של העדות הפלוויאנית ולזהות רבדים בטקסט.
מבין החוקרים המחזיקים בגישת הביניים, יש הסבורים שהעדות הפלוויאנית המקורית הייתה נייטרלית יותר מזו שלפנינו ביחסה לישו.
חוקרים אלה נוטים להשמיט את המשפט "אם אפשר לקרוא לו אדם" וכן את המעמד המשיחי של ישו ותחייתו כעבור 3 ימים.
לעומתם, חוקרים אחרים חושבים שהעדות הפלוויאנית הייתה שלילית כלפי ישו, והייתה למעשה ההוקעה היהודית הראשונה של הנצרות.
במקור טוענים שהוא הוצג בה כמהפכן או כרמאי.
אפשרות זו מספקת הסבר לטענתו של אוריגנס שיוספוס לא קיבל את הנצרות.
למשל, ארנסט באמל (Ernst Bammel) טוען שמספר שינויים בטקסט (למשל, במקום "והוא משך אחריו יהודים רבים", יש לקרוא "והוא פיתה יהודים רבים", במקום "אלה שאהבוהו", "אלה שהשלו את עצמם") מקרבים אותו יותר להקשר שבו הוא נמצא בספר קדמוניות.
מיקום העדות בספר 18 בקדמוניות
הסיבה לערבובו של יוספוס בספר 18, בקטע 18.55-89 אירועים משנת 26–36, כלומר נציבות פילאטוס ביהודה, עם אירועים משנת 19 - גירוש היהודים מרומא - אינה ברורה.
להלן סדר המאורעות בקדמוניות 18.55-89:
פילאטוס מנסה להכניס צלמים לירושלים, 18.55-59- פילאטוס העביר את צבאו מקיסריה לירושלים למשך החורף, כדי לבטל את חוקי היהדות.
הצבא הכניס צלמים בדמות הקיסר לירושלים ללא ידיעת ההמון, בשעת לילה.
עם היוודע הדבר, המונים נהרו לקיסריה והפצירו בפילאטוס להוציא את הצלמים מירושלים.
משסרב בטענה כי צעד זה יפגע בקיסר, המשיכו בהפצרותיהם והצהירו כי הם מעדיפים למות על קידוש חוקי דתם.
פילאטוס נרגש מעקשותם והורה להשיב את הצלמים מירושלים חזרה לקיסריה.
פילאטוס משקיע חלק מאוצר המקדש באמת מים, 18.60-62 - פילאטוס החליט על בניית אמת מים לירושלים מכספי אוצר המקדש, רבבת יהודים התנגדו למהלך ודרשו את ביטולו.
חלק מהקהל אף השתמש במילים פוגעניות ולאחר שהיהודים לא נעתרו לבקשת פילאטוס להפסיק בהתנגדותם צבאו קם עליהם ונהג בהם באלימות מוגזמת.
משום שהיהודים לא היו חמושים ותוקפיהם כן, במהלך המתקפה יהודים רבים נהרגו ואחרים נפצעו וברחו.
הסיפור של מונדוס ופאולינה, 18.65-80 - פאולינה הרומאית, בעלת ייחוס וממון, נשואה לסאטורנינוס שמידותיו טובות כמידותיה.
דקיוס מונדוס, פרש בכיר, התאהב בה ומשום שדחתה את מתנותיו התחזקה אהבתו עד שהציע לה עשרים ריבוא דראכמות אטיות תמורת משכב אחד.
לאחר שסירבה, דקיוס נעצב מאוד והחליט לגרום לעצמו מיתת רעב.
אולם, שפחתו המשוחררת ושוחרת המזימות אידי עודדה אותו וגרמה לו לקוות שהיא תצליח לזווג בינו לבין פאולינה.
המחיר בו נקבה אידי היה חמישה ריבואות בלבד, אותן נתנה לכהנים במקדש איסיס, משום שידעה שפאולינה כרוכה אחרי דת זו.
הכהנים במקדש איסיס הסכימו לשתף עמה פעולה וזקן הכהנים קרא לפאולינה למקדש, משום שאַנוּבּיס התאהב בה.
פאולינה התגאתה בהזמנה זו וסיפרה עליה לחברותיה ולבעלה, שהסכים לכך משום שידע שאשתו אשה צנועה.
משהגיעה למקדש, שהתה בחדר שהוצאו ממנו הנרות ושכבה עם מונדוס - שהתחבא בו - במשך כל הלילה.
בבוקר, סיפרה פאולינה את קורות הלילה לבעלה ולחברותיה, שהתפלאו על כך משום שחשבו אותה לצנועה.
כעבור שלושה ימים מן המעשה, פגש מונדוס את פאולינה והתוודה באוזניה על התחזותו לאַנוּבּיס כדי לשכב עמה.
פאולינה מוכת התדהמה סיפרה את הדבר לבעלה וביקשה ממנו לסייע לה.
סאטורנינוס פנה לקיסר טיבריוס, שתלה את כהני מקדש איסיס ואת אידי השפחה המשוחררת, הרס את מקדש איסיס, השליך את פסלה לנהר וגזר על מונדוס גלות, שכן מעשיו נבעו מאהבה.
הסיפור של פולביה 18.81-84 - יהודי שנמלט מארצו משום שפשע וחשש מהעונש הגיע לרומא ובה העמיד פני מפרש חכמה בחוקי משה וצירף אליו שלושה אנשים בעלי מידות כשלו.
הארבעה פיתו את פולביה, גיורת מיוחסת שביקרה אצלם, לשלוח ארגמן וזהב לבית המקדש בירושלים.
משקיבלו את החפצים שיועדו למשלוח השתמשו בהם לצרכיהם וביזבזום.
בעלה של פולביה, סאטורנינוס, סיפר את הדבר לטיבריוס, שציווה לגרש את כל היהודים מרומא.
לצבא גויסו ארבעת אלפים יהודים שנשלחו לסרדיניה.
האנשים שסירבו להתגייס מטעמי דת נענשו.
כך גורשו היהודים מהעיר בגלל רשעותם של ארבעה אנשים.
סיבות אפשריות למיקום העדות הפלוויאנית
מכיוון שהפסקה על ישו הייתה במקור אנטי נוצרית.
יוספוס מכחיש את לידת הבתולין באמצעות הסיפור על מונדוס ופאולינה, בהשפעת התכסיס של נקטנבו (Nectanebo II) על אולימפיאס, אמו של אלכסנדר הגדול.
מיד עם המעבר לפאולינה ופולוויה כותב יוספוס: "ובאותם הימים הסעיר דבר מה נורא אחר את היהודים...".
מ"הסעיר" מסיק פאר (Clyde Pharr) שבתיאור המקורי על ישו היו מתוארות מהומות שהתעוררו סביבו, ומצוות את ישו עם יהודה הגלילי שגם בגללו התעוררו מהומות, וגם מוזכר כסיבה לחורבן הבית.
הסבר יהודי לטענה הנוצרית על לידת הבתולה היה בלתי נמנע מרגע הופעת הנס.
בלאו הכי אין קשר רב בין הסיפורים המופיעים בקדמוניות 18.55-89 ולכן אין זה מפליא שהעדות הפלוויאנית מופיעה דווקא במיקום זה.
נורדן (Norden) טען שמדובר ברצף אירועי מהומות ולא ברצף כרונולוגי.
לכן, משום שבסיפור ישו לא מתוארת מהומה - הוא לא היה שם במקור.
בילדה (Bilde) טען גם הוא שהעדות הפלוויאנית היא גוף זר ביחס להקשר שבו היא נמצאת, אך פרש את ההקשר באופן שונה: לדידו, הנושא בקדמוניות 18.55-89 הוא הידרדרות ביחסים בין הרומאים ליהודים.
בהקשר זה, אין לעדות הפלוויאנית מקום ולכן היא לא הייתה שם במקור.
מיקום העדות הפלוויאנית עשוי להראות מגושם בתחילה, אך אין זה מוכיח בהכרח שמדובר באינטרפולציה.
כמו כן, על בסיס הראיות הידועות בימינו, אין לשלול את האפשרות שהעדות הפלוויאנית היא אכן לא בהקשרה, אולם יוספוס הוא זה שמיקם אותה בספר 18.
תחילת הדיון אודות מקוריות העדות
את הספקות הראשונים בנוגע למקוריות הטקסט, שנבעו מהעדר מקבילה בספר יוסיפון העברי, גרסה ערוכה מהמאה העשירית של כתבי יוספוס, העלו מלומדים נוצרים במחצית השנייה של המאה ה-16. ספר יוסיפון עורר דיון על האותנטיות של העדות הפלוויאנית רק במאה ה-16 משום שבתקופה זו היסטוריונים החלו להזדקק למקורות ידע נוספים.
אולם, עצם השימוש בתרגום מאוחר וערוך של כתבי יוספוס כמקור אמין ממנו ניתן ללמוד על הגרסה המקורית של העדות הפלוויאנית, מעיד על גישה פחות ביקורתית מזו הנהוגה בימינו.
ככל הנראה, האדם הלא יהודי הראשון שהשתתף בדיון אודות המקוריות של הטקסט הוא הקרדינל קיסר ברוניוס , קרדינל איטלקי והיסטוריון נוצרי, בשני כרכים של ההיסטוריה הכנסייתית האנטי-פרוטסטנטית בשנים 1588 ו-1590. ברוניוס כתב הגנה יוקדת על האותנטיות של העדות הפלוויאנית, אך לא ציין מי הטיל ספק באותנטיות שלה מלכתחילה.
החיבור הראשון שהטיל ספק באותנטיות של העדות פלוויאנית במפורש, ככל הידוע, הוא היסטוריה אנטי קתולית כנסייתית, שנכתבה כתגובה לפרסומיו של ברוניוס.
חיבור זה פורסם בשנת 1592 בטיבינגן על ידי איש דת לותרני בשם לוקאס אוסיאנדר (Lucas Osiander) .
למעשה, העדות הפלוויאנית הייתה רק דוגמה נוספת למקור לא אותנטי שבו השתמשו הרומאים הקתולים כדי לכתוב היסטוריה כנסייתית.
לסיכום, מעבודותיהם של ברוניוס ואוסיאנדר ניכר כי הטענות הראשונות נגד האותנטיות של העדות פלוויאנית נבעו מהנחות מקדימות וחשדות מסורתיים לגבי העוינות היהודית כלפי ישו ולא מראיות טקסטואליות - אותה הסיבה שגרמה למלומדים יהודיים מימי הביניים לדחות את הטקסט.
הדוגמה היחידה לשימוש בראיה טקסטואלית (ללא הנחות מקדימות) לטענה בנוגע לעדות הפלוויאנית בתקופה ההיא היא אבחנתו של לואי קאפל (1658-1585), פרוטסטנט צרפתי מלומד, שהפסקה לא מתאימה לטקסט שסביבה.
השפעת הרנסאנס על שאלת העדות הפלוויאנית
שאלת העדות הפלוויאנית קשורה גם לרנסאנס ולאקלים האינטלקטואלי ששרר בו.
אווירה זו עודדה מלומדים רבים להציע שטקסטים עתיקים רשמיים רבים הם למעשה זיוף (טענת הזייפן).
היסטוריוגרפיה שהושפעה מהרפורמציה והקונטרה-רפורמציה שאפה לבחון מחדש ולבטל טקסטים רבים שקידשה הכנסייה הימי ביניימית.
כמו כן, נעשה ניסיון לחפש אחר הנצרות המוקדמת ה"אמיתית", בניגוד לזו שהציגו היריבים, דהיינו הכנסייה הימי ביניימית.
היסטוריונים מהכנסייה הפרוטסטנטית-אפולוגטית הם אלה שתקפו את האותנטיות של כתבים באופן הנחרץ ביותר, וכך שכתבו את ההיסטוריה.
ויליאם ויסטון, איש דת, היסטוריון ומתמטיקאי אנגלי, הידוע גם כמתרגם הקלאסי של עבודות יוספוס, תרם רבות למחקר אודות העדות הפלוויאנית.
עוד לפני שסיים לתרגם את הקדמוניות, הטיל ויסטון בספק את מקוריות העדות הפלוויאנית, בחיבורו "Six Dissertations" (1734).
ויסטון טען שייתכן שיוספוס היה יהודי נוצרי והאמין שישו היה המשיח ובה בעת בן תמותה.
כמו כן, טען ויסטון שיוספוס כינה את ישו "המשיח" כדי להבדילו מאנשים אחרים שנקראו אז בשם "ישו".
בטענתו הייתה תובנה שחסרה לחוקרים לפניו, דהיינו שהיחסים בין יהודים ונוצרים בתקופת יוספוס לא היו מקוטבים כמו שהם נהיו לאחר מכן.
דעיכת הדיון סביב המקוריות של העדות הפלוויאנית
מאמצע המאה ה-17 עד לאמצע המאה ה-18, הוטל לראשונה ספק בהנחה שהטקסט נכתב על ידי יוספוס.
בסוף התקופה, הדיון נזנח משום שחוסר האותנטיות של העדות הפלוויאנית היה הדעה הרווחת במחקר, בעקבות עבודותיהם של טנקויליוס פבר (Tanaquilius Faber, 1672-1615) ולואי קאפל.
בתקופה זו, העוינות לטענות נוצריות התעצמה במחוזות מסוימים, עד שההנחה שהעדות הפלוויאנית אינה אותנטית הובילה להנחה שישו כלל לא היה קיים.
טיעונים בנוגע למקוריות העדות הפלוויאנית בתקופה המודרנית
מאפייני הדיון על העדות בתקופה המודרנית
בתקופה זו נעשו ניסיונות להוכיח לפחות אותנטיות חלקית של העדות הפלוויאנית באמצעות בחינת מקורות שנזנחו לזמן רב ונחשבו מחוץ להיסטוריוגרפיה המערבית.
מאפיין נוסף הוא מיקוד בכתבי עת אקדמיים, המשך מגמה שהחלה במאה ה-19. כמו כן, בניגוד למאות 16–17, בהן הדיון נעשה במסגרת חלופת מכתבים ובוויכוחים דתיים, במהלך המאה ה-20 הוויכוח החל להופיע בהערות של מהדורות כתבי אוריגנס, אוסביוס ולבסוף יוספוס.
העדות הפלוויאנית נמצאת בכל כתבי היד ביוונית ובכל התרגומים הלטיניים של יוספוס.
אף על פי שכתב היד העתיק ביותר המוכר לנו הוא מהמאה העשירית, העדות הפלוויאנית היוותה חלק מכתבי יוספוס כבר בתקופתו של אוסביוס והיא צוטטה על ידי הירונימוס ואחרים.
עם זאת, ייתכן שבמקור העדות הפלוויאנית הייתה שלילית יותר כלפי הנצרות.
יוספוס מתייחס במקום אחר (קדמוניות 20.200), בפסקה שנחשבת לפי הדעה הרווחת במחקר למקורית, ל"ישו הנ"ל", או "לידוע בשם ישו".
האופן שבו יעקב מוצג כאחי ישו מרמז על כך שכבר דובר על ישו במקום אחר בכתבי יוספוס, בו ניתן תיאור מלא יותר שלו.
אם יוספוס היה כותב הצהרה אנטי נוצרית, בסבירות גבוהה מאוד הנוצרים שאחראים על שימור עבודתו לא היו מאפשרים לכתביו לשרוד.
ייתכן שיהודי בסוף המאה הראשונה יהיה כמעט שווה נפש כלפי הנצרות.
ייתכן שהניסוח בקדמוניות 20.200 מרמז על כך שהיו כמה אנשים שנקראו ישו ולא על קיום טקסט אחר שנוגע לישו אצל יוספוס, אך קשה להאמין שיוספוס יכנה אדם בשם משיח מבלי להבהיר את השלכות קביעתו או להוסיף אנקדוטה שתבהיר את כוונתו.
בנוסף, חובת ההוכחה בטענת הזייפן היא על הטוען.
נשאלת השאלה, כיצד היה יכול זייפן להגיע לכל גרסאות העדות הפלוויאנית שהסתובבו בתקופה ההיא?
כתב היד הקדום ביותר בו נמצאת העדות הפלוויאנית שהגיע לידינו מתוארך למאה ה-11 ולכן יכול להיות שהוא נובע מכתב יד קדום יותר שאינו בנמצא בידי החוקרים ועבר אינטרפולציה .
מאפיינים כלליים בכתבי יוספוס שפוגמים באמינותם ובמקוריות העדות הפלוויאנית
כתביו תעמולתיים, עם מטרה מוגדרת יותר או פחות.
מחד גיסא, יוספוס הכיר במידת מה את כתבי יוון, מאידך גיסא -כתב בחסות השליטים הרומאים.
כמו כן, הוא היה יהודי פרושי, בן לשושלת החשמונאית, ממוצא כהני.
בנוסף היה יוספוס ככל הנראה גאה במוצאו ובמנהגי עמו ולכן היה לו הצורך להוכיח לעולם את טענותיו.
כמו כן, נראה כי יוספוס יוצא מגדרו כדי להימנע מלדון בדת החדשה.
התייחסויותיו הישירות לישו ולנצרות מועטות מאוד.
כראיה, הוא אינו משתמש במילה σωτήρ - מושיע (למעט בקדמוניות 18.63-64).
יתר על כן, בשום מקום יוספוס אינו מציין בכתביו את התקווה המשיחית, שהכרחית ביותר לצורך הבנת ההיסטוריה היהודית בתקופתו ובמיוחד מלחמת היהודים, עליה כתב כה הרבה.
1. אוריגנס, בן המאה ה-3, שהכיר את ספר 18 של הקדמוניות כיוון שציטט ממנו את הפסקה אודות יוחנן, הצהיר שיוספוס לא האמין בישו ומשיחיותו.
קיימת טענה כי סביר שאוריגנס טוען שיוספוס לא האמין בישו על בסיס הצהרה ישירה בכתבי יוספוס שהייתה קיימת ואבדה בנבכי ההיסטוריה.
ראיות טקסטואליות וסגנוניות בנוגע למקוריות העדות הפלוויאנית
שאלת סגנון העדות הפלוויאנית הניבה תשובות משני צידי המתרס.
מלומדים כ-Niese, Linck, Norden, Bilde, Birdsall קבעו שהסגנון הוא לא סגנונו של יוספוס, בעוד שהמלומדים Liempt, Reinach, Thackeray, Martin, Vermes, Meier טענו שהסגנון מעיד על דרגות שונות של מקוריות, כלומר שהעדות מקורית בחלקים רחבים יותר או פחות שלה.
גם מאפיין זה של העדות הפלוויאנית הוא מסובך, בעיקר לאור העובדה שהעדות הפלוויאנית כה קצרה.
הביטויים שמתארים את ישו כאדם חכם (σοφὸς ἀνήρ) וכעושה מעשים נפלאים (παραδόξων) מתאימים לסגנון של יוספוס, מופיעים במקומות אחרים בכתביו וככל הנראה הם אינם זיוף נוצרי.
בביטוי השני נרמז ייצוג עממי של ישו שמתאים לתיאורו בברית החדשה ובספרות הרבנית.
יש הטוענים שרבנים מכירים באפשרות של ביצוע ריפוי נסי בשם ישו, מבלי לאשר את השקפותיו הדתיות.
כמו כן, לומר שאדם הוא חכם זו המחמאה האולטימטיבית עבור יהודי בתקופה ההיא.
הביטוי ἀγαπήσαντες (האנשים הראשונים במעלה) כמעט שלא נמצא בשימוש אצל יוספוס בהקשר נוצרי.
ניתן למצוא מקבילה חלקית בקדמוניות 11.339.
אחת המילים הבעייתיות ביותר בעדות הפלוויאנית, χριστός (המשיח), נמצאת רק במקום אחד נוסף בכתבי יוספוס כפי שהגיעו אלינו, בפסקה אודות יעקב אחי ישו (קדמוניות 20.200).
לכן, קשה לדעת האם ההפניה בקדמוניות 20.200 היא לעדות הפלוויאנית משום מיעוט הראיות.
מהנתונים בנוגע לשפה ולסגנון בעדות הפלוויאנית שהיא כאמור קצרה מאוד קשה לקבוע באופן גורף האם העדות הפלוויאנית בצורתה הנוכחית היא המקורית או לא.
לעיתים החוקרים שטענו שמדובר בזיוף הדגישו חלקים מסיומים בפסקה והמעיטו בערכם של חלקים אחרים בה.
אחדים מהטוענים בעד זיוף מסכימים על כך שזהו זיוף מוצלח.
לעדות הפלוויאנית צורה מתומצתת וקצרנית, הופעת ישו מתוארת במינוח מעורפל (κατὰ τοῦτον τὸν χρόνον - ובאותו זמן), שאלת המיקום מעורפלת גם היא, בניגוד לתיאור האירועים שקדמו לעדות הפלוויאנית.
בנוסף, בעוד יוספוס מתאר בפרטי פרטים מי היה ישו (עושה מעשים נפלאים וכו') - הוא אינו מפרט בנוגע לחכמתו והשכלתו.
כמו כן, אין פירוט של מעשי הנסים של ישו, בניגוד לסיפור אודות חוני.
בסיפור מותו של ישו, אף על פי שישנה הצצה לתהליך שבמהלכו נידון ישו לצליבה, לא מצוינת האשמה שבגינה הובא בפני פילאטוס.
זאת ועוד, ההתייחסות לתחייתו של ישו גם היא מתומצתת מאוד והפסקה מסתיימת בהערה כמעט מופתעת על כך ששבט הנוצרים עדיין קיים.
האופי המקוצר וחסר הפרטים של העדות הפלוויאנית בנוסח המוכר לנו במאה ה-21, יכול להעיד על השמטה ותוספות שנעשו לטקסט אחר שהיה שם במקור.
בעייתיות נוספות שנובעת מתוכן העדות הפלוויאנית היא ההערות החיוביות בנוגע לישו, שאינן עולות בקנה אחד עם העובדה הידועה שיוספוס היה יהודי.
למשל, המשפטים "אם אפשר לקרוא לו אדם" ו"הוא היה המשיח" מעלים תהיות לגבי היהודי היכול לכתוב באור כה חיובי על ישו.
באואר (Bauer) טען שהעדות הפלוויאנית כולה היא אינטרפולציה נוצרית, או לפחות חלקה העיקרי ערוך, ושהשחזורים הנועזים יותר של עדות פלוויאנית מקורית הם האמינים יותר.
טענתו התבססה על אמונתו בכך שכל עוד אי אפשר להוכיח שהעדות הפלוויאנית לא נכתבה על ידי נוצרי, או נכתבה בהכרח על ידי יהודי לא נוצרי, יש להתייחס אליה כאל אינטרפולציה.
בדומה לו, שירר (Schürer) נקט בשיטה דומה ובניסיונו לשחזור העדות הפלוויאנית נותרו כה מעט מילים בעלות משמעות שהוא הגיע למסקנה שמדובר באינטרפולציה.
Vicent) הדגיש את האופי האירוני של העדות הפלוויאנית, באומרו כי לכל ביטוי בפסקה ניתן להבין הן באופן חיובי והן באופן שלילי, בהתאם להקשר של הקורא.
עוד טען ויסנט כי יוספוס התייחס באור שלילי לנצרות, אך השתמש בכתיבה דו משמעית זו משום שהיה ביחסים טובים הן עם הקיסר האנטי נוצרי דומיטיאנוס והן עם קרוב משפחתו הנוצרי או היהודי, פלביוס קלמנס.
ויסנט התייחס לכל משפט וביטוי בעדות הפלוויאנית ומנסה להראות את הפן החיובי והשלילי שלו.
מיעוט הפניות חיצוניות לעדות הפלוויאנית
כיצד ייתכן שלמרות ערכה הברור בראשית הנצרות, הן כנשק בפולמוסים עם יהודים שלא קיבלו את עול הנצרות והן כשריון אפולוגטי מול פגאנים, לא נעשה בה שימוש עד אוסביוס, בן המאה הרביעית?
בין כותבי העת העתיקה שלא הזכירו בכתביהם את העדות הפלוויאנית, ניתן למנות את יוסטינוס מרטיר, שסביר להניח שהיה משתמש בה בתגובתו להאשמת היהודי טריפון שהנצרות מבוססת על שמועה ושאם ישוע נולד וחי במקום כלשהו, הוא אינו ידוע.
כמו כן, כותבים ידועים אחרים בני העת העתיקה כמו תאופילוס מאנטיוכיה, מינוקיוס פליקס, אירנאיוס, קלמנס מאלכסנדריה, טרטוליאנוס ואוגוסטינוס לא ציינו את העדות הפלוויאנית בכתביהם.
לכל אחד מהם היו ככל הנראה הזדמנויות להתייחס לעדות הפלוויאנית אילו היו מודעים לקיומה, לכל הפחות בנוסח הידוע לנו.
עניין זה מפליא עוד יותר משום שחלקם ציטטו את עבודות יוספוס והשתמשו בהם בפולמוסים ובהקשרים אפולוגטיים.
תשובה אפשרית לשאלה זו היא שבקרב כותבים אלה היה קיים חשד בנוגע לעדות הפלוויאנית משום שהיו גרסאות של כתבי יוספוס שהעדות הפלוויאנית הופיעה בהן בנוסח שונה או לחלופין, בכלל לא הופיעה בהן עדות פלוויאנית.
יריבו ובן זמנו של יוספוס, יוסטוס איש טבריה, לא התייחס לישו ככל הנראה.
לאקר (Laqueur) טען שגרסה שנויה במחלוקת של קדמוניות היהודים הייתה נתונה למתקפה קשה ויעילה מצד יוסטוס איש טבריה.
ביאושו, פנה יוספוס לנוצרים, מתוך תקווה שאלה ישמרו את הקדמוניות שלו לדורות הבאים.
לכן, במהדורה שנייה שהייתה גם היא שנויה במחלוקת של קדמוניות היהודים, הכניס יוספוס את העדות הפלוויאנית, הצהרה של אמונה נוצרית בסיסית שקיבל מנוצרים וכתב במילותיו שלו.
להשערה זו אין מספיק ראיות שיתמכו בה ובנוסף היא אינה מסבירה מדוע יוספוס כתב כה מעט אודות ישו ואחיו.