tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנזק הנגרם לציוד עשוי להיות יקר לתיקון, ובנוסף לו נגרם נזק כלכלי נוסף עקב עיכוב/עצירה באספקת החשמל לתחנת הייצור.
בתהליך ההקמה של פרויקט הפקת אנרגיית גלי ים נעשה שימוש במערכות של כבלים, טורבינות ועוד.
הציוד כולו ממוקם על פני ומתחת לפני הים.
ציוד זה עלול לגרום לנזק, לזיהום ימי ולפגיעה בסביבה האקולוגית הימית, במקרה של תקלות או דליפה של חומרים מזהמים אל הסביבה הימית.
Eco wave power היא חברה ישראלית שנוסדה בתל אביב בשנת 2011. החברה פיתחה טכנולוגיה חדשנית ומתקדמת להפקת אנרגיה מגלי ים ויש לה 17 פטנטים ופטנטים ברישום.
בשנת 2014 הקימה את פרויקט המו"פ הראשון שלה בנמל יפו.
בספטמבר 2015 הוכר הפרויקט כ"מתקן חלוץ" על ידי המדענית הראשית של משרד התשתיות הלאומיות, האנרגיה ומשאבי המים.
בשנת 2016, הקימה החברה את תחנת הכוח הראשונה שלה שמחוברת לרשת החשמל בגיברלטר.
התחנה הוקמה במימון חלקי של האיחוד האירופי.
בשנת 2018 זכתה החברה במענק של משרד האנרגיה לצורך הקמת תחנה חדשה בנמל יפו, בהספק מותקן של 100 קילוואט, ולחיבורה לרשת החשמל הארצית.
בדצמבר 2024 דווח על השקת התחנה בנמל יפו.
אנטואן אנרי בֶּקֵרֶל היה פיזיקאי צרפתי ממגלי הרדיואקטיביות, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1903 (במשותף עם מארי קירי ופייר קירי), על גילויו את הרדיואקטיביות הספונטנית.
על שמו נקראת יחידת המידה לרדיואקטיביות בקרל.
בקרל נולד בפריז למשפחה בת ארבעה דורות של מדענים, בקרל היה השלישי.
הוא למד מדעים באקול פוליטקניק והנדסה ב-École des Ponts et Chaussées.
בשנת 1892 היה לשלישי ממשפחתו שכיהן כיושב ראש הוועדה לפיזיקה שבמוזיאון הלאומי למדעי הטבע.
בשנת 1894 התמנה למהנדס הראשי במחלקה לגשרים וכבישים.
בשנת 1896 בקרל גילה במקרה את תופעת הרדיואקטיביות, שהיא דוגמה מפורסמת לסרנדיפיות, בזמן שחקר את תופעת הזרחורנות במלחי אורניום.
בקרל התעניין זה זמן רב בתופעת הזרחורנות, פליטת אור בצבע אחד מגוף שנחשף לאור מצבע אחר.
בתחילת 1896 בעת ההתרגשות לאחר גילויים של קרני הרנטגן על ידי וילהלם רנטגן, חשב בקרל שחומרים זרחניים כמלחי אורניום יכולים לפלוט קרינה בדומה לקרינת רנטגן כאשר הם מוארים באור השמש, וערך מספר ניסויים על מנת לאשש טענה זו.
במאי 1896 לאחר שערך ניסויים שמערבים מלחי אורניום לא זרחניים, בקרל הגיע להסבר הנכון, כלומר שהקרינה החודרת מגיעה מהאורניום עצמו ללא שום צורך בעירור ממקור אנרגיה חיצוני.
לאחר מחקר ממושך בנושא הרדיואקטיביות הוא גילה את היסוד הרדיואקטיבי תוריום ותמך בשני החוקרים מארי קירי ופייר קירי שגילו את היסודות פולוניום ורדיום.
בין הפרסים הרבים שזכה, ניתן למנות את מדליית רמפורד, בה זכה בשנת 1900, כמו כן זכה בתואר קצין בלגיון הכבוד.
בשנת 1903 זכה בפרס נובל לפיזיקה על גילויו בתחום הרדיואקטיביות.
באותה שנה זכו גם פייר קירי ומארי קירי בפרס, בזכות מחקריהם שהתאפשרו בשל תגליותיו של בקרל עצמו.
בשנת 1908 נבחר למזכיר קבוע של האקדמיה הצרפתית למדעים, אך נפטר מהתקף לב באותה שנה, בגיל 55.
האסטרואיד 6914 Becquerel נקרא על שמו.
סבו הוא אנטואן סזאר בקרל שהיה חוקר פיזיקה.
אביו, אלכסנדר אדמונד בקרל, היה גם הוא חוקר פיזיקה ודודו, לואי אלפרד בקרל היה רופא.
נישא בנישואין ראשונים ב-1877 ללוסי זואה ז'אמין (Lucie Zoé Jamin 1878-1857) ובנישואין שניים ב-1890 ללואיז דזירה לורה (Louise Désirée Lorieux 1945-1864).
נולד לו ילד אחד, ז'אן בקרל .
אַנרי לואי בֶּרגסון היה פילוסוף יהודי-צרפתי משפיע במחצית הראשונה של המאה ה-20. חתן פרס נובל לספרות לשנת 1927.
ברגסון נולד בפריז כנצר למשפחת יהודים מפולין.
הוא נצר לשמואל זביטקובר, גבריאל ברגסון , בר (ברק) ברגסון ותמר'ל ברגסון.
אמו הייתה בת למשפחה יהודית-אנגלית, ואת ילדותו המוקדמת העביר בלונדון.
לפני גיל תשע, הוריו עברו לצרפת, וברגסון הפך לאזרח צרפת ושלט בשתי שפות אם – אנגלית וצרפתית.
חייו של ברגסון היו חיים שקטים וחסרי תהפוכות, ונקודות הציון העיקריות בחייו היו הפרסום של ארבע יצירותיו החשובות, הראשונה ב-1889, "זמן ובחירה חופשית" (נקראה גם: "מסה על הנתונים הבלתי אמצעיים של התודעה").
הפרסומים האחרים: "חומר וזיכרון" ב-1896, "התפתחות יוצרת" ב-1907 ולבסוף "שני מקורות למוסר ודת" ב-1932.
ברגסון למד בין השנים 1868–1878 בבית הספר התיכון (ליסֶה) פונטאן שבפריז, (כיום שמו קונדורסה).
בעת לימודיו קיבל פרס על עבודתו המדעית.
פרס נוסף קיבל ב-1877, כשהיה בן 18, על פתרון בעיה מתמטית.
הפתרון פורסם שנה לאחר מכן ב"אנאל דה מתמטיק", והיווה את פרסומו הראשון של ברגסון.
לאחר התלבטות אם לעסוק במדעי הרוח או במדעי הטבע בחר ברגסון במדעי הרוח.
כשהיה בן 19 התקבל לאקול נורמל סופרייר, וב-1881 קיבל רישיון הוראה בחינוך הציבורי.
באותה שנה קיבל עבודה כמורה בבית הספר התיכון דוד ד'אנז'ה בעיר אנז'ה.
כעבור שנתיים התקבל כמורה קבוע בבית הספר התיכון בלז פסקל בקלרמון-פראן.
שנה לאחר הגיעו לשם הראה ברגסון את יכולתו במדעי הרוח בפרסום מהדורה מעולה של מובאות מלוקרציוס, עם מחקר ביקורתי של הטקסט והפילוסופיה של המשורר (1884), חיבור שהמהדורות החוזרות שלו היו ראיה מספיקה לחשיבותו בחינוך הקלאסי בצרפת.
בזמן שלימד והרצה בחלק זה של הארץ (חבל אוברן), מצא ברגסון זמן ללימוד עצמאי וליצירה מקורית.
הוא היה עסוק בכתיבת מאמרו "זמן ובחירה חופשית" (Essai sur les données immédiates de la conscience), מאמר שהגיש כעבודת דוקטורט לפקולטה למדעי הרוח של הסורבון ב-1889. החיבור פורסם באותה שנה על ידי פליקס אלקאן, מוציא לאור פריזאי, בסדרתו "ספריית פילוסופיה עכשווית".
ברגסון הקדיש את "זמן ובחירה חופשית" לז'יל לשלייה (Jules Lachelier; 1832–1918), אז שר החינוך הציבורי, תלמידו של פליקס רבסון (1813–1900) ומחבר יצירה פילוסופית על יסוד האינדוקציה (Du fondement de l'induction, 1871).
לשלייה השתדל "להחליף כוח בכל מקום באינרציה, חיים במוות וחירות בפטליזם".
(ברגסון היה חייב הרבה לשני המורים הללו של אקול נורמל סופריור.
השוו את נאום ההספד שלו על רבסון, שמת בשנת 1900).
לפי לואי דה ברויי, ה"זמן ובחירה חופשית" מקדימים בארבעים שנה את הרעיונות של נילס בוהר וורנר הייזנברג על הפרשנות הפיזיקלית של מכניקת הגלים.
כשברגסון חזר לפריז, ולאחר שלימד במשך כמה חודשים ב"קולז' רולן", קיבל מינוי בבית הספר התיכון היוקרתי ביותר "אנרי קאטר" (אנרי הרביעי), שם לימד במשך שמונה שנים.
ב-1896 פרסם את חיבורו הגדול השני, "חומר וזיכרון", חיבור מורכב ומבריק החוקר את פעולתו של המוח, עורך ניתוח של התחושה והזיכרון, ומגיע לבחינה של בעיות הקשר בין הגוף לשכל.
ברגסון עסק במחקר במשך שנים לפני פרסום כל אחד משלושת חיבוריו הגדולים.
הדבר אמור בעיקר לגבי "חומר וזיכרון", שבו הוא מפגין היכרות מעמיקה עם המחקר הפתולוגי של זמנו, שחלק גדול ממנו נעשה בצרפת עצמה.
ב-1898 מונה ברגסון למרצה (Maître de conférences) במקום שבו למד, "אקול נורמל סופריור", ולאחר מכן קיבל משרת פרופסור.
בשנת 1900 היה לפרופסור בקולז' דה פראנס היוקרתי, שבו קיבל את הקתדרה לפילוסופיה יוונית.
בקונגרס הבינלאומי הראשון לפילוסופיה, שנערך בפריז בחמשת הימים הראשונים של אוגוסט 1900, הרצה ברגסון הרצאה קצרה אך חשובה, "מקורות פסיכולוגיים לאמונה בחוקי הסיבתיות".
ב-1901 פרסם פליקס אלקאן חיבור שהתפרסם קודם לכן ב"ריביו דה פרי", שכותרתו "הצחוק", אחת מהיצירות החשובות ביותר של ברגסון.
מאמר זה על המשמעות של ההומור בוסס על הרצאה שהעביר זמן רב קודם לכן באוברגן.
לימוד המאמר חיוני להבנה את תובנות החיים של ברגסון, וגם הפסקאות העוסקות בתפקידה של האמנות בחיים חשובות.
ב-1901 נבחר ברגסון לאקדמיה למדעי הרוח והמדינה (Académie des Sciences Morales et Politiques), ונעשה לחבר המוסד.
ב-1903 הוא כתב ל"רבו דה מטאפיזיק א דה מורל" (Revue de métaphysique et de morale) מאמר חשוב שכותרתו "הקדמה למטאפיזיקה".
בשנת 1904, אחרי פטירה של גבריאל דה טארד הוא קיבל מינוי ראש קתדרה של פילוסופיה מודרנית.
החיבור השלישי שלו, "אבולוציה יוצרת", הופיע ב-1907, והוא ספרו החשוב ביותר ומן התרומות המשמעותיות ביותר להבנה הפילוסופית של האבולוציה.
עד 1918 יצאו 21 מהדורות של ספר זה, הוא תרם מאוד להגברת הפופולריות שלו בעולם האקדמי ובציבור הרחב.
ב-24 יולי 1918 בטקס הנחת אבן הפינה בהר הצופים לאוניברסיטה העברית הצהיר הלורד ארתור ג'יימס בלפור בנאומו: " אלברט איינשטיין, זיגמונד פרויד ואנרי ברגסון הם שלושת היהודים אשר השפיעו ביותר על ההגות והתרבות המודרנית".
גם הרב קוק הזכירו בכתביו ושאב השראה מרעיונותיו.
ברגסון המשיך לעבוד במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואף פרסם את דעותיו לגביה.
לאחר המלחמה הוא קיבץ את מאמריו לשני כרכים.
ב-1927 זכה ברגסון בפרס נובל לספרות.
בזמן שלטון וישי, הוא העדיף לדחות את כל הכיבודים שקיבל בעבר, כדי שאף הוא יחשף לחוקים האנטישמיים שממשלת וישי העבירה נגד היהודים.
ברוח גישה זו הוא נמנע מלהמיר את דתו לקתוליות, אף שרצה לעשות זאת, כדי להפגין סולידריות עם אחיו היהודים.
ברגסון נפטר בחודש ינואר 1941 מדלקת ריאות בה לקה ימים ספורים לאחר שנאלץ לעמוד מספר שעות בתור, כשהוא בן 81, לצורך רישומו כיהודי בפריז הכבושה בידי הנאצים.
במותו, ערך כומר קתולי את טקס הקבורה (באישור מיוחד של ארכיבישוף פריז), על פי בקשתו בצוואתו.
הוא קבור בבית הקברות של העיר גארש (Garches) שליד פריז.
בספרו "מסה על הנתונים הבלתי אמצעיים של התודעה" (1892), גילה ברגסון את אופן ההכרה האינטואיטיבי המצוי באמצע בין השכל לבין התפיסה, או בין השכל לאינסטינקט (1907), והגדיר סוג חדש של זמן שכינה משך (la durée), ששונה מהזמן הפיזיקלי שהגדיר איינשטיין, שהוא פריסה של רציפות לחלקים במרחב וחיבורם בשיטת הראינוע.
זמן הפיזיקה לא יכול להכיל יצירה.
בספרו "ההתפתחות היוצרת" מ-1907, המשיך ברגסון לפתח את מושג ה"משך" כמושג יסוד בהתפתחות עולם החי.
ברגסון טבע את המושג "אלאן ויטל", כוח החיים.
מענף הקיברנטיקה יצאו מושגים דוגמת חוכמת ההמונים, אינטליגנציה קולקטיבית ואמרגנציה.
ייתכן כי מה שברגסון חשב ל"כוח החיים", אינו אלא מה שמיוחס בהמשך לתורת הרשתות ככוח חברתי (מושג בו הרבה להשתמש דורקהיים בן זמנו של ברגסון), או כוח הנחיל, "אלאן סוסיאל".
מאידך ייתכן כי חוכמת ההמונים אינה אלא אינטואיציית ההמונים, המושרית על ידי הכוח החברתי.
אצל אדמונד הוסרל (יליד אותה שנה כמו ברגסון ודורקהיים), ריבוי התופעות מאוחד על ידי התודעה.
אצל ברגסון זה הפוך, התודעה היא ריבוי.
ברגסון חולק על קאנט, שמתייחס לזמן ולמרחב באותו מישור.
לדעת ברגסון הזמן של קאנט אינו אלא מרחב, בסופו של דבר.
הזמן שקיים במישור שונה מהמרחב, הוא משך.
הנתונים המיידיים של התודעה הם משכיים, ואילו הנתונים של הפיזיקה הם מרחביים.
במשך אין אירועים סמוכים במרחב, לכן אין בו סיבתיות מכנית.
לכן בפיזיקה יש סיבתיות ואין חופש רצון, ואילו בתודעה יש חופש רצון.
בפיזיקה יש ריבוי כמותי, אבל בתודעה אין ריבוי כמותי, אלא ריבוי איכותי.
ריבוי כמותי הוא בין דברים הומוגניים, שרק מיקומם השונה במרחב מבדיל ביניהם.
לכן ניתן לסמן אותם באינדקסים .
ריבוי איכותי הוא בין דברים הטרוגניים, שנפרשים במשך ולא במרחב.
ריבוי והטרוגניות יכולים להתקיים גם לא "זה ליד זה", אלא זה בתוך זה.
זה קורה בשמיעה, בריח, בטעם ובמישוש.
מאמר על הנתונים המידיים של התודעה (1892)
יצירתו הגדולה הראשונה של ברגסון, ונושאו העיקרי הוא בעיית חירות האדם.
אולם כדי להגיע לדיונו הישיר בבעיה זו עובר ברגסון דרך ניתוחים, תובנות ורעיונות בתחומי עיון שונים ומגוונים.
כאן עולים רעיונותיו המרכזיים החשובים – כגון מושג המֶשֶך, מושג הריבוי האיכותי, מושג האינטואיציה ומושג ההתפתחות – אשר אותם יוסיף לפתח בכתביו הבאים.
הספר מחולק לשלושה פרקים, כאשר שני הפרקים הראשונים משמשים כמעין הקדמה מושגית לדיון בפרק השלישי.
הפרק הראשון - "על האינטנסיביות של המצבים הפסיכולוגיים" - עוסק בהגדרת האינטנסיביות של מצבי התודעה הפנימיים השונים, ומראה כיצד אופיים נבדל ממאפייני העולם החיצוני והמרחבי.
הפרק השני - "ריבוי מצבי התודעה: מושג המשך" - עוסק במושג המשך והסברתו.
המשך הוא מושג שתובע אמרי, אשר מגדיר את הזמן כטהור שמקורו נמצא בפנימיותו האישית של האני.
מבחינת ברגסון, האני העמוק של סובייקט נמצא במשך שהוא התהוותם של ריבוי מצבי תודעה אשר חודרים זה לזה ואינם מובחנים זה מזה בצורה מרחבית.
הפרק השלישי והאחרון - "על ארגון מצבי התודעה: החירות" - עוסק דרך המושגים שהוצגו בפרקים הקודמים בבעיית החירות.
שם ברגסון מציג את תפיסת החירות שלו דרך האינטנסיביות והזמן, וטוען כי פעולה של סובייקט תהיה חופשית אם היא משקפת ומכילה בתוכה את כוליותו שהיא ריבוי-מצבי התודעה שלו במשך.
כשאנו שמים את עצמנו במקום האחר, אנו יכולים גם להרגיש את הכאב שלו.
אבל אז אנחנו נכנסים לקונפליקט, בין רגש הפחד מהיפגעות מהכאב שלו, לבין רגש הפחד של הבדידות, דהיינו שאם לא נעזור לו, אז גם לא יעזרו לנו כשנצטרך.
לפי ברגסון הפחד מהבדידות מצד אחד והפחד מהכאב מצד שני, הן צורות לא מפותחות של רחמים.
צורה מפותחת של רחמים היא הצורך לעזור לאחר, כדי לאזן את הטבע הבלתי צודק, בלי צורך בתמורה.
דהיינו, הפחד מהבדידות מוביל לסימפתיה על אף הפחד מהכאב, וזה מוביל לענווה.
כל ששת הרגשות הללו לא מקיימים ביניהם יחסי סמיכות מרחבית ביניהם, אלא הם אינטרפנטרביליים (חודרים/משתלבים) זה לזה.
הם גם לא שוללים זה את זה.
במשך אין סמיכות מרחבית, ולא שלילה (לוינס על השלילה כביטוי לסופיות של הטוטליות, של הידבקות השולל מהנשלל.
זאת לעומת האינסוף שבו האחר הוא לא שלילה אלא שונות).
הריבוי האיכותי הוא לכן: הטרוגני (לא הומוגני), ספקטרלי-רציף (בלי גבולות חדים, לא בינארי), חודר-הדדית (interpenetrating) ומתפתח.
הזיכרון הוא ריבוי הטרוגני, שבו רגע ב' תמיד מוסיף לרגע א', דהיינו שהזיכרון תופח בצורה לא הפיכה.
ספקטרום הצבעים מדגים את האינטרפנטרביליות (אבל תוך התעלמות מהתכונות המרחביות).
מוזיקה ממחישה גם היא את ההטרוגניות האיכותית של התודעה.
בבחינת היחס בין הסימפוניה כפי שהיא נשמעת בתודעת האדם, לבין התווים הבודדים שלכאורה מרכיבים אותה, מבחינים בחדירת התווים זה לתוך זה.
מכאן מגיע ברגסון למסקנה שקיים שוני איכותי בין הסימפוניה לתווים.
תנועת הקפיץ היא אינדביזיבילית (בלתי ניתנת לחלוקה) ואינטרפנטרטיבית.
הנחיל והלהקה והרשת כקפיץ, שעליהם פועלת החוקיות של עקומת הS.
בשני מקורות, עמוד 25 ברגסון מתאר את שני סוגי המוסר והדת, כסוג אחד של משיכה (ציות למקור סמכות מלכד) וסוג אחד של דחייה (חריגה מהסמכות או מהקולקטיב).
הטרגוניות איכותית של חוויות נפשיות
נהוג לראות באירועים נפשיים ככאלו שניתן להשוותם במונחי גודל, כפי שמובע למשל בהתייחסות לרעש אחד כחזק מרעש אחר, או בהתייחסות להנאה אחת כחזקה ועמוקה יותר ("גדולה יותר") מהנאה אחרת.
תפיסות אלו רווחות ב"הגיון הבריא" (common sense), וכמו כן, לפי ברגסון, עומדות בתשתית הרעיונית של הפסיכופיזיקה - ענף בפסיכולוגיה, העוסק ביחס שבין הגירויים הפיזיים להם נחשף האדם, במונחים כמותיים, לבין התחושות הפסיכולוגיות המתעוררות אצלו כתוצאה מחשיפה זו.
ברגסון דוחה תפיסה זו, מאחר שחוויות שמתחייסים אליהן כפשוטות, אינן אלא הפשטות של חוויה ממשית מורכבת מכדי לתאר ובעלת אופי ייחודי.
לדוגמה, תחושת כאב באצבע מחתך נייר שונה מזו שנגרמת מדקירת מחט, ושתיהן שונות מתחושת עקצוץ באצבע שאולי נגרמה לקורא בעת קריאת שורות אלה.
השוני בין חוויות אלו אינו כמותי, אלא איכותי - נוגע לאופי החוויה.
בנוסף, ברגסון דוחה את כרעיון את עצם האפשרות של חזרה של חוויות נפשיות.
ראשית, בגלל שהחוויה משוקעת כל-כולה בחוויות "המקיפות אותה", אשר מהוות חלק ממנה.
במילים אחרות, החוויה הנפשית המלאה היא הוליסטית, מורכבת באופן בלתי מופרד מהחוויות הנפשיות הנחוות במקביל.
שנית, לפי ברגסון, אפילו עצם החזרתיות-לכאורה של החוויה משנה את טבעה.
לדוגמה, ראייה של אובייקט בפעם הראשונה וראייתו בפעם השנייה שונות מהותית זו מזו, בעקבות ההבדל בין היכרות ראשונית לבין זיהוי.
מכאן שהחוויה הנפשית האנושית מתרחשת במימד הטרוגני - המשך, ולא במימד הומוגני - המרחב.
ברגסון מציע הסברים שונים לשאלת מקור הבלבול שרואה אופי כמותי בתהליכים נפשיים איכותיים.
עבור אירועים נפשיים שמייצגים את העולם החיצון באופן כלשהו, למשל כאב הנובע מגירוי מסוים, שמיעת צלילים ממקור חיצוני וכדומה, השכל מסדר את התופעות באופן סידורי/אורדינלי בהתאם לשינוי כמותי מוערך הקשור במקורה החיצוני של התופעה.
נוסף על כך, ברגסון מציין שזיהוי המצב הנפשי עם כמות וחזרתיות, כמורכבות ממרכיבים משותפים, קשור בין היתר בשימוש בשפה ובחיי החברה.
אלה לא מאפשרים להביע מעבר ל"חלקי חוויות", ובכך מסלפים את החוויות הנפשיות הממשיות שהן הוליסטיות מטבען.
מאפייני האינטואיציה, בהשוואה לתפיסה, לשכל ולאינסטינקט
היא תפיסת התנועה במשך מאחדות אמורפית לריבוי עם צורה ומובחנות.
האינטואיציה היא ראיית האובייקט מבפנים ולא מבחוץ.
חשבו על ההבדל בין לראות כדור מבחוץ (התופעות), לבין להיכנס לחדר בצורת כדור (הממשות).
היא התנסות בריבוי איכותי הטרוגני ואינטרפנטרבילי, כמו ספקטרום הצבעים.
בספקטרום הצבעים אין הפרדה חדה בין הצבעים, אלא הפרדה דיפוזית.
כך בין אינטואיציה ושכל אין הפרדה חדה אלא אינטרפנטרביליות.
החיות מחוסרות אינטליגנציה, אך חזקות באינסטינקט.
האדם חזק באינטליגנציה אך חלש באינסטינקט.
החיתוך בספקטרום אינטליגנציה-אינסטינקט, הוא האינטואיציה.
דהיינו זה פיתוח של שרידי האינסטינקט האנושי שנותרו באינטליגנציה האנושית.
בהמשך נראה כיצד המחקרים במאה ה-21 של כהנמן (אודות מערכת 1 או אינטואיציה), ושל גלדוול (אודות בלינק, או קליק), הם הליכה על הגבול או החיתוך בין השכל לפרצפציה.
אינטואיציה היא דה-דיכוטומיזציה, ומעבר לספקטרומטיזציה.
דה-דיכומטיזציה זו תבטל את הוויכוחים המסורתיים בין אידיאליזם למטריאליזם ובין רציונליזם לאמפיריציזם.
בכל חומר יש דימוי (אימג' בשפה של ברגסון) במובן הברקליאני, ובכל נפש יש יצוגים (רפרזנטציות בשפה של ברגסון).
הפער בין גוף ונפש הוא לא דיכוטומי אלא ספקטרלי.
זה דומה לשופנאוור שכותב על העולם כרצון וכייצוג.
זה מאוד קרוב לתפיסתו של לייבניץ שרואה את ההבדל בין חומר ורוח כהבדלי דרגה ולא כדיכוטומיה.
זה דומה גם לאינסופי שדיקארט מוצא בתוך האגו הסופי, כמו גם לתפיסתו של שפינוזה, שלפיה הגוף והנפש הם שני תארים מתוך אינסוף התארים של האל העצם.
קאנט ופרמנידס לעומת זאת מבליטים את האחדות כי הם כלואים בתוך הריבוי הכמותי ההומוגני, בעוד שברגסון מבליט את השוני כי הוא פתוח גם לריבוי האיכותי ההטרוגני.
בעוד שבאינטואיציה, אנו תופסים אובייקטים כמכלול, ובשכל אנו מפרקים ומרכיבים אותם.
הרי שתפיסה היא לא הרכבה של חלקי האובייקט, אלא הפחתה של חלקים רבים, כדי לתפוס רק את החלק הרלוונטי לפעולה המעשית.
כשאני נכנס לאוטו ורוצה לנסוע, אני לא רואה את כל חלקי המכונית, אלא רק את ההגה ועוד מספר מועט של חלקים (אני "שם בסוגריים" את שאר חלקי המכונית הלא רלוונטיים, בשפת הוסרל.
אני מתייחס לשאר חלקי המכונית בצורה קדם-מודעת ואוטומטית, בשפת היידגר).
אולם בעוד שסילוק פרצפטואלי נובע ממגבלות המרחב החומרי והמעשי, הרי שסילוק אינטואיטיבי תופס מהויות כי אינו מוגבל מרחבית, אלא רק על ידי המשך.
באמצעות החלק ניתן להבין את השלם, אך באמצעות הסימפטום לא תמיד ניתן להגיע לגורם.
הוא כמו לחתוך עוף לקוביות (ריבוי הומוגני כמותי חד) ואחר כך לחבר אותו מחדש.
האינטואיציה היא כמו לחתוך עוף לפי המהות שלו (ריבוי הטרוגני איכותי ואינטרפנטרבילי): כנפיים לחוד, פולקס לחוד, וכו'.
ח, הזיכרון הוא הייצוג הכי ישיר של המשך, כי לזיכרון אין יצוג מרחבי.
הזיכרון גם קרוב לתפיסה הלא-ראייתית מוכוונת המרחב.
הפרצפציה של צלילים, של טעמים ושל ריחות (פרוסט, וטעם עוגת המדליין ב"בעקבות הזמן האבוד"), אינה מרחבית, אלא משכית ונבנית רק על מצע הזיכרון.
לפי התפיסה הספקטרומאלית האינטרפנטראבילית, חומר וזיכרון אינם ניגודים דיכוטומיים.
בחומר יש אימאג'ים (שופנהאוור יגיד "אימאג'ים של הרצון").
האימאג'ים והרפרזנטציות הם הממשק בין החומר לזיכרון, בין המרחב למשך, בין הגוף והנפש.
הזיכרון פועל כמו עדשת הטלסקופ.
הזכרונות שבתוך הזיכרון הם כמו דמויות רחוקות שנראות מטושטשות ובדרגת רזולוציה נמוכה.
כשאנו מתאמצים לזכור משהו, אנו מפעילים מעין סיבוב של עדשת הטלסקופ של מנגנון הזיכרון, כדי להפוך את הזיכרון הרחוק למשהו ממוקד בהווה.
פרצפציה היא כמו הרכבת תמונה נעה מתוך הרבה תמונות סטילס, בטכניקת הקולנוע.
אינטואיציה היא כמו הבנת הפואנטה של קליפ וידאו.
פרצפציה היא אינדוקציה חושית (הרכבת תמונה כוללת מתוך פרטים).
תנועה היא אינדוקציה מוטורית (הרכבת פעולה כמו נסיעה ברכב, מתוך תנועות חלקיות של לחיצה על דוושת הדלק, סיבוב ההגה, וכו').
אינטואיציה היא דדוקציה חושית, כמו ענן של המון אנשים מרחוק, שכשמתקרבים אליהם מתחילים לזהות פרטים.
גם באבולוציה מכניסטית דרוויניסטית, וגם באבולוציה תכליתית לאמארקיאנית, אין יצירתיות, כי הן מבוססות על דיפרנציאציה חומרית במרחב, ולא במשך.
בתכליתיות, המטרה נתונה כבר בהמשך הדרך.
במכניזם סיבתי המטרה ניתנת לפני היציאה לדרך.
אבל בשני המקרים יש דרך מרחבית.
באבולוציה ברגסונית (כמו בעצם הסובייקטיבי והאימננטי ההגליאני) המניע קיים במשך.
לא הסיבה ולא התכלית הם הגורמים המפתחים.
אלא במשך, הסובייקט "מפתח את עצמו לדעת".
במחקרים החדשניים של ראשית המאה ה-21 אודות רשתות חברתיות מבני אדם ועד חיידקים, תמיד יש התארגנות העצמית, יש אמרגנציה אימננטית.
השלם גדול מסכום חלקיו, או לפחות שונה מהם.
התפרצויות המוניות כמו אירועי העולם הערבי בשנת 2011, ומפולות בבורסה, מוסברות על ידי מנדבלרוט והמתמטיקה הפרקטלית, לא כתוצאה של אירועים סיבתיים ליניאריים אקסטרינסיים, אלא כאמרגנצייה ותפיחה של תהליכים כאוטיים אינטרינזיים.
אפילו היקום והתנהגותו במפץ הגדול מוסברים על ידי תהליכים אינטרינסיים שבהם "היקום הוא מחשב קוונטי שמחשב את עצמו לדעת" (גודין, 2007).
ברגסון הגיע ללונדון ב-1908, וביקר אצל ויליאם ג'יימס, הפילוסוף האמריקאי מאוניברסיטת הרווארד, שהיה מבוגר מברגסון ב-17 שנה, ועזר מאוד בהסבת תשומת לב הקהל האנגלו-אמריקאי לפרופסור הצרפתי.
פגישה זו הייתה מעניינת ואנו מוצאים את התרשמותו של ברגסון במכתביו: "אדם כה צנוע, אך גאון כל כך מבחינה אינטלקטואלית!
יש לי תחושה חזקה, כי הנטייה שהוא התמקד בה היא שתגבר, וכי התקופה הנוכחית תהיה נקודת מפנה בהיסטוריה של הפילוסופיה".
יש קשרים ברורים בין יצירתו של ג'יימס לזו של ברגסון, וייתכן כי ברגסון שאב מג'יימס, לדוגמה ממאמר של ג'יימס הטוען כי המחשבה היא שטף של הכרה, שהשכל מעוות על ידי הכנסתו לתבניות של מושגים.
אך ברגסון טען כי הוא לא קרא את מאמר זה כלל, וכנראה ששני ההוגים פיתחו את הגותם באופן עצמאי עד סוף המאה.
אף ששניהם הסכימו לגבי דחיית המתודה האינטלקטואלית, והמחשבה שלוגיקה היא המדד היחיד שאליו יש לפנות, שני ההוגים אינם כה דומים אחד לשני כפי שנראה, ומושגים מטפיזיים רבים במשנתו של ברגסון לא היו מובנים לג'יימס.
כמו כן, ברגסון לא היה פרגמטיסט כלל, בניגוד לג'יימס.
בשנים הבאות הגיע ברגסון לארצות הברית ולאנגליה והרצה שם, וספריו תורגמו לשפות רבות.
ב-1914 נבחר לחבר באקדמיה הצרפתית.
הוא גם מונה לנשיא של ה"אקדמי דה סיינס מוראל א פוליטיק".
ברגסון העמיד תלמידים שונים רבים, ובצרפת תנועות כמו נאו-קתוליות ומודרניזם מצד אחד, וסינדיקליזם מצד שני, ניסו להשתמש ברעיונות המרכזיים של הגותו.
כמו כן הגותו נוכסה על ידי הוגים מרקסיסטים וסוציאליסטיים, ונטען כי סוף סוף יש הרמוניה בין הפילוסופיה האישית למהפכה החברתית.
כמו כן, תנועות דתיות ליברליות התעניינו בהגותו, אף שמוסדות דתיים שמרניים יותר, כמו הכנסייה הקתולית, שהכניסה את ספריו של ברגסון ל"אינדקס הספרים האסורים" (1 ביוני 1914), בעקבות השקפותיו הדרוויניסטיות.
המשנה הפילוסופית של ברגסון עוסקת בטווח רחב של נושאים, המקיפים היבטים רבים של היקום והקיום האינדיבידואלי והחברתי.
עם זאת, נראה שניתן לכנס את מכלול הנושאים לשני צירי-יסוד המרכיבים את היקום והקיום.
את הדיון המרוכז והשלם ביותר על שני הצירים אפשר למצוא בספרו "ההתפתחות היוצרת".
על-פי ברגסון, היקום בכללו מורכב משתי תנועות הפכיות, השונות זו מזו כמעט בכל מובן אפשרי: האחת "עולה" והשנייה "יורדת".
התנועה השנייה - היורדת - היא של גופים שתופסים מקום במרחב.
גופים אלה יכולים להתחבר ולהרכיב גוף גדול יותר, או להפך - להתפרק מגוף גדול אחד לגופים קטנים, אך תמיד אלה גופים שניתן לדון בהם במונחים של מרחב.
החוק השולט בתנועתו של ציר זה ידוע כהחוק השני של התרמודינמיקה, או האנטרופיה.
תנועה זו היא היותר נגישה ומוכרת לנו, משום שהיא ניתנת לאנליזה באמצעות היכולות המנטאליות שלנו והפרוצדורות המדעיות.
ברגסון משווה את צורת הפעולה של היכולות המנטאליות למעין מנגנון של ראינוע: סדרת מצבים מובחנים, שההשתנות שלהם או החיבור ביניהם יוצר אשליה של תנועה - מעין רצף של תמונות בודדות שמתחלפות זו בזו.
היכולות המנטאליות מצליחות לתפוס ולנתח את היקום רק באופן חלקי: מרחב שחלים בו שינויים של גופים גאומטריים שמתלכדים, מתפרקים, משנים מקום וכדומה.
התנועה מהסוג הראשון - ה"עולה" - כמעט וחומקת מאיתנו לגמרי, משום שאינה תואמת את צורת פעולתן של היכולות המנטאליות.
היא נגישה לנו בעיקר באמצעות החוויה והאינטואיציה.
החיים, התנועה או התנופה שלהם (elan vital), היצירה, הזמן וההתפתחות - אלה הם חלק ממאפייניה של תנועת יסוד שאינה מתרחשת במרחב ואינה כפופה לחוקי הפיזיקה והמדע.
כביכול, מתקיימת מעבר למציאות המוכרת לנו באמצעות החושים והשכל מציאות אחרת - הממשות - שנגלית, או נחווית על ידינו, רק לרגעים חטופים ולא צפויים.
תנועה זו של הממשי במפגשה עם הגופים החומריים, יוצרת את הגופים החיים (האורגניזמים), משכללת בהדרגה את המורכבות שלהם (האבולוציה) ובכך משיגה לעצמה יותר חרות.
משנתו של ברגסון בפרספקטיבה של הפילוסופיה והמדע
במסגרת הפילוסופיה בכלל, והפילוסופיה המערבית בפרט, המשנה של ברגסון היא ייחודית ויוצאת דופן.
להיבטים שונים שלה יש אומנם הדים במשנות רבות אחרות, למשל - בדרכי חשיבה במזרח הרחוק, ובמיסטיקה (המימד הרוחני של הקיום), אצל ניטשה (האפולינאי והדיוניסי), אצל שפינוזה (היש הכולל ותאריו) ועוד.
כתפיסה כוללת ועקבית, המעמידה את היקום והקיום על שתי תנועות הפכיות, הציב ברגסון תזה מקורית ומאתגרת.
בחשיבה המדעית אפשר לזהות שני מדענים שקרובים ברעיונותיהם לברגסון: קלוד ברנאר (1878-1813) ודייוויד בוהם (1992-1917).
ברגסון, שפעל - תקופת דור או שניים לאחר ברנאר, הכיר היטב את עבודתו, וגם הרצה וכתב עליה.
אין לדעת אם רעיונותיו של ברגסון הושפעו במישרין מאלה של ברנאר, או שהוא רק מצא בהם תמיכה לאלה שלו.
על כל פנים, בכתיבתו נשען ברגסון על מושג "הסביבה הפנימית" של ברנאר, ועל האבולוציה של המורכבות ההולכת וגדלה של הסביבה הפנימית, שמאפשרת חרות הולכת וגדלה.
אפשר לומר, שברגסון פיתח רעיון שאת הגרעין שלו ניתן למצוא בעבודה של ברנאר.
נראה שבוהם, שפעל כדור או שניים לאחר ברגסון, לא הכיר את העבודה שלו.
בדומה לברגסון, הוא מבחין בין התפישה הפרגמנטרית המאפיינת את החשיבה המדעית (והייתה הכרחית להתפתחות המדעית), לבין מציאות מקיפה יותר.
בדומה לברגסון, מאמין גם בוהם בקיומו של סוג נוסף של סדר, שלם ובלתי מחולק, הפועל מתחת לפני השטח (implicate order).
זהו סדר שהוא גם תנועה מקיפה כל, שמקורה במפץ הגדול.
אך בשונה מברגסון, ועל סמך היכרות מעמיקה של התורות הפיזיקליות המודרניות, בוהם משוכנע שניתן לחקור תנועה זו ואת הסדירויות שלה בכלים מדעיים ומתמטיים.
הצחוק, תרגם יעקב לוי, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תרצ"ח 1938.
הצחוק - מסה על משמעות הממד הקומי, תרגמה תרזה טיר-אפלרויט, הוצאת כרמל, 2019.
כתבי הנרי ברגסון, תל אביב: לגבולם בהשתתפות מוסד ביאליק; מסדה.
כרך א: אנרגיה רוחנית, תרגם מצרפתית יעקב לוי; מבוא מאת מ' בובר, תש"ד 1944.
כרך ב: מבוא למטפיזיקה, האפשרי והממשי, האינטואיציה הפילוסופית, תרגם מצרפתית יעקב לוי; מבוא מאת פליכס ולטש, תש"ז 1947.
מחשבה ותנועה: מסות והרצאות, תרגם מצרפתית יעקב לוי, ירושלים: לגבולם, מוסד ביאליק על ידי מסדה, 1953.
ההתפתחות היוצרת, תרגם מצרפתית יוסף אור, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, תשל"ה 1974.
מסה על הנתונים הבלתי אמצעיים של התודעה, תרגם מצרפתית יוסף אור, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"ז 1977.
מאמר על הנתונים המידיים של התודעה, תרגם רואי בן בשט, רסלינג, 2017
אנרי (מלוקסמבורגית: Henri vu Lëtzebuerg; נולד ב-16 באפריל 1955) הוא איש אצולה ששימש בתור הדוכס הגדול של לוקסמבורג במשך 25 שנים.
אנרי נולד ב-16 באפריל 1955 לז'אן, נסיך הכתר של לוקסמבורג ולז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה, בתם של לאופולד השלישי, מלך הבלגים ואסטריד משוודיה, מלכת הבלגים.
אנרי הוא אחיינו של אלברט השני, מלך הבלגים, ודודנו מדרגה שמינית של פליפה השישי, מלך ספרד, וסנדקיו היו דודיו אלברט, נסיך ליאז' ומארי גבריאל, רוזנת הולשטיין-לדרבורג.
ב-12 בנובמבר 1964 ויתרה סבתו שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג על תפקידה, ואביו עלה לשלטון במקומה, ואילו אנרי מונה ליורש העצר.
בצעירותו התחנך אנרי בלוקסמבורג ובצרפת, שם סיים לימודי תואר ראשון בשנת 1974, ובשנת 1980 סיים תואר במדע המדינה באוניברסיטת ז'נבה בשווייץ.
בנוסף אנרי קיבל גם הכשרה צבאית באקדמיה הצבאית המלכותית בבריטניה.
במהלך לימודיו בז'נבה, נפגש אנרי עם מריה תרזה מסטרה מקובה, שהייתה גם סטודנטית למדע המדינה, וב-14 בפברואר 1981 נישאו השניים.
ב-1980 מונה אנרי לחבר במועצת המדינה, וב-4 במרץ 1998 מונה לממלא מקומו של אביו, תוך שהוא ממלא את רוב תפקידיו.
ב-7 באוקטובר 2000 התפטר אביו ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג מתפקידו, ואנרי עלה לשלטון במקומו.
ב-2 בדצמבר 2008 סירב אנרי לאשרר חוק חדש על המתת חסד, אשר אושר מוקדם יותר באותה השנה על ידי בית הנבחרים.
חתימתו של אנרי נדרשה על פי החוקה על מנת שהחוק ייכנס לתוקף.
בעקבות סירובו הכריז ראש הממשלה, ז'אן קלוד יונקר, כי ייקבע תיקון חוקתי לפיו חתימת הדוכס הגדול אינה נדרשת לאישור החוקים, ואכן בית הנבחרים אישר תיקון לחוקה, ולפיה הדוכס הגדול לא נדרש לאשרר את החוקים, אלא רק לפרסם אותם.
על אף שתפקידיו של אנרי הם בעיקר יצוגיים, עם זאת, הוא שומר על הסמכות החוקתית למנות את ראש הממשלה והממשלה, לפזר את בית הנבחרים, לחוקק חוקים ולהסמיך שגרירים.
כמו כן אנרי מייצג את לוקסמבורג ביחסי החוץ, והוא עורך ביקורים במדינות רבות ברחבי העולם.
אנרי הוא המפקד העליון של צבא לוקסמבורג, שבו הוא מחזיק בדרגת גנרל, ובנוסף יש לו דרגת כבוד של מייג'ור ברגימנט ה-RAF הבריטי.
אנרי הוא חבר הוועד האולימפי הבינלאומי, חבר קרן מנטור (שהוקמה על ידי ארגון הבריאות העולמי) ומנהל קרן צ'ארלס דרווין לאיי גלאפגוס.
אנרי גר עם משפחתו בטירת ברג בלוקסמבורג, ובנוסף יש לו בית נופש בקאבאסון, ליד בורמס-לה-מימוזה בדרום צרפת.
ב-14 בפברואר 1981 התחתן אנרי עם מריה תרזה מסטרה ממנה נולדו לו 5 ילדים:
גיום, נסיך הכתר של לוקסמבורג (נולד ב-1981)
פליקס, נסיך לוקסמבורג (נולד ב-1984)
לואי, נסיך לוקסמבורג (נולד ב-1986)
אלכסנדרה, נסיכת לוקסמבורג (נולדה ב-1991)
סבסטיאן, נסיך לוקסמבורג (נולד ב-1992)
אנרי אדואר טרסקה היה מהנדס מכונות צרפתי ופרופסור ב-Conservatoire National des Arts et Métiers בפריז.
טרסקה הוא מייסד תורת הפלסטיות (דפורמציה בלתי הפיכה), שאותה חקר בסדרת ניסויים מבריקים שהחלו ב-1864.
קריטריון טרסקה הוא אחד משני קריטריוני הכשל הנפוצים ביותר כיום לחומרים משיכים.
הקריטריון מתבסס על הקביעה כי כשל נגרם כתוצאה ממאמצי גזירה: כשל מתרחש כאשר מאמץ הגזירה הראשי הגבוה ביותר, בערכו המוחלט, מגיע לערך קריטי: , כאשר מגדירים: .
אנרון הייתה חברת אנרגיה אמריקנית, שפשטה רגל ב-2001, ולאחר קריסתה התברר שבכיריה הונו את המשקיעים והעובדים במשך שנים, ודוחותיה הכספיים היו כוזבים.
מטה החברה היה ממוקם ביוסטון שבטקסס.
אנרון נוסדה ממיזוגן של שתי חברות להולכת גז, "יוסטון נצ'ורל גז" ו"אינטרנורת" מנברסקה ב-1985. קנת' ליי, מונה למנכ"ל החברה הממוזגת, והוא החליט לשנות את פעילותה.
במקום לעסוק רק בהולכה ומכירה של גז, הוא החליט לעסוק בתחום המסחר בסחורות, בתחום חדש שהתפתח באותה עת, קנייה ומכירה של חוזים עתידיים של חשמל וגז טבעי, בדומה למסחר בשוק הסחורות, דוגמת מסחר בחיטה או קפה.
בביצוע התוכנית נעזר ליי בחבר ותיק, ג'פרי סקילינג, מחברת הייעוץ מקינזי ושות'.
סקילינג ניצל את הדרגולציה (הסרת אסדרה; הסרת פיקוח) של שוקי הגז הטבעי בארצות הברית (עד שנות ה-80 היה המסחר בגז טבעי נתון תחת פיקוח הדוק), כדי לפתח פעילות המבוססת על ניצול הפרשי מחיר ללא צורך להשקיע בהקמה של נכסים מוחשיים, כמו צינורות גז.
אנרון, עסקה באופן פעיל בשכנוע הממשל הפדרלי להסיר את הפיקוח על המסחר, כך שצרכניות הגז יוכלו לחפש את היצרניות הזולות ביותר והיצרניות יוכלו להציע גז לכל הצרכניות.
כשנפתח השוק לתחרות, התאפיינו המחירים בתנודות חריפות.
בתגובה פיתחה אנרון מוצרים חדשים שאפשרו לצרכנים לקבל אספקת גז ארוכת-טווח במחיר קבוע מראש.
ב-1990 עזב סקילינג את מקינזי והתמנה לראש אנרון פייננס קורפוריישן, חטיבה שהקימה החברה במיוחד עבורו.
החברה צמחה במהירות בשנות התשעים, והפכה לשחקנית הגדולה ביותר בשוקי האנרגיה.
במידה רבה הודות לכך שבתחילת שנות ה-90 הוסר הפיקוח גם מהשוק הסיטונאי לחשמל, בלחץ אנרון וחברות אנרגיה אחרות.
ליצרניות חשמל עצמאיות חדשות הותר לבנות תחנות כוח ולמכור חשמל.
כמות החשמל שבה סחרו חברות ההולכה, יצרניות החשמל החדשות וחברות שיווק החשמל גדלה במהירות.
אנרון פעלה בשוק זה על ידי חתימת הסכמים לרכישת חשמל ומכירתו ללקוחותיה באמצעות הסכמים ארוכי-טווח.
אנרון כמעט לא ייצרה אנרגיה בעצמה, אלא שימשה בעיקר כמתווכת.
לפני קריסתה העסיקה אנרון כ-29,000 עובדים והייתה אחת החברות הגדולות בעולם בתחומי החשמל, הגז הטבעי, ייצור הנייר והתקשורת.
לפי דיווחיה, הכנסות החברה עמדו בשנת 2000 על כ-101 מיליארד דולרים.
מגזין פורצ'ן הכתיר אותה כ"חברה החדשנית ביותר בארצות הברית" במשך שש שנים רצופות.
בסוף שנת 2001 קרסה החברה בפשיטת הרגל שהייתה אחת הגדולות בכל הזמנים, כ-65.5 מיליארד דולר.
נכון ל-2013, היא מדורגת כפשיטת הרגל השישית בגודלה בתולדות ארצות הברית.
התגלה כי החברה דיווחה על מאזנים שקריים לאורך זמן ובאופן שיטתי ומונחה מלמעלה, יצרה תרמית חשבונאית מתוכננת ומתוחכמת.
מחיר המניה צנח תוך כמה שבועות משיא של קרוב לתשעים דולר לסנטים ספורים.
בבדיקה לאחור התגלה גם, כי בכירים בחברה סחרו במניות על בסיס מידע פנים, עבירה חמורה ביותר בארצות הברית.
אנרון הסבה למשקיעים הפסדים של יותר מ-60 מיליארד דולר וכמו כן, נמחקו מיליארדי דולרים מכספי הפנסיה של עובדי החברה.
בעקבות השערורייה הוגשו תביעות נגד בכירי החברה.
חלק מהדירקטורים בחברה יישבו את התביעה נגדם על ידי תשלום סכומי כסף משמעותיים מכיסם הפרטי.
קנת' ליי, המנכ"ל ולשעבר יו"ר החברה, וג'פרי סקילינג, המנכ"ל לשעבר, נשפטו על חלקם בפרשה.
בנוסף נתבע ליי גם על ידי ה-SEC (הרשות לניירות ערך של ארצות הברית) בסכום של כתשעים מיליון דולר.
ליי טען לחפותו בחלק מהסעיפים בטענה שהסובבים אותו הוליכוהו שולל.
ב-25 במאי 2006 הורשע ליי בכל ששת סעיפי האישום שבהם הואשם.
סקילינג הורשע ב-19 מתוך 28 סעיפי אישום.
ליי נפטר ב-5 ביולי 2006 מהתקף לב בטרם נגזר דינו.
סקילינג נדון ל-24 שנות מאסר וכן חויב להחזיר לקרן הפנסיה של אנרון עשרים ושישה מיליון דולר מכיסו.
עם זאת, במקרה של סקילינג שימש הסעיף שלגביו התייחסה פסיקת בית המשפט רק לסעיף אחד מתוך ה-19 שבהם הורשע.
עונשו הופחת לבסוף ב-2013 ב-10 שנים.
תאגיד רואי החשבון ארתור אנדרסן, שהיה אחד הגדולים והמובילים בתחומו, פורק מכיוון שחתם על המאזנים מבלי לגלות את התרמית בהם.
אנרון יצאה מפשיטת הרגל בנובמבר 2004. ב-7 בספטמבר 2006 מכרה אנרון את חברת הבת פריזמה אנרג'י, הישות העסקית האחרונה שנותרה בידה, לחברת אשמור אנרג'י.
המילה אנרון הפכה בעקבות השערורייה למילה נרדפת לתרמית זדונית ולשחיתות תאגידית.
שערוריית אנרון הייתה המרכזית בשורת פרשיות שהניעו את המחוקק האמריקאי לנסח חוק שיגביר את הפיקוח והבקרה הפנימיים על הדיווח הכספי, חוק סרבנס-אוקסלי.
יזמי החוק היו הסנטור פול סרבנס ונציג בית הנבחרים מייק אוקסלי והוא עבר ברוב גדול בסנאט ובבית הנבחרים.
בפברואר 2019, השתחרר ג'פרי סקילינג לאחר סיום ריצוי עונשו.
בוועידה הכלכלית למזרח התיכון וצפון אפריקה שנערכה בעמאן בירת ירדן באוקטובר 1995, נחתם מזכר הבנות בין ממשלת ישראל לחברת אנרון, בדבר מכירת גז טבעי מקטר לישראל.
מכירת גז הייתה חלק מתוכנית לגיוון מקורות האנרגיה של ישראל ומעבר לייצור חשמל מגז במקום פחם.
את היוזמה הובילה רבקה מארק שהייתה מנכ"לית החטיבה הבינלאומית של החברה.
חברת אנרון שימשה כמתווכת בעסקה והייתה אמורה לקבל אחוזים מכל משלוח גז כדמי תיווך.
היוזמה נכשלה בגלל התנגדות משרד האוצר ופקידי משרד האנרגיה עקב מחירו הגבוה של הגז בעסקה.
אחר כך פעלה להקים בירדן תחנת כוח שתספק חשמל במשותף לישראל וירדן ותופעל בעזרת גז טבעי מקטר ניסיון שנכשל אף הוא.
בשנת 1999 זכתה אנרון במכרז לבנות תחנת כוח בעזה והחזיקה 30% מחברת החשמל עזה שהוקמה באות עת.
בנייתה עוד לא הושלמה כאשר החל הליך פשיטת הרגל של החברה ב-2002. במסגרת הליך פשיטת הרגל נמכרה התחנה.
"אַנְרִי גְּרָאס אַ-דְּיֶיה" , הידועה גם בשם "גְּרֵייט הֶרִי" (Great Harry), הייתה אוניית מפרשים מלחמתית מסוג קאראק של הצי האנגלי במאה ה-16. היא הייתה בת זמנה של קאראק מפורסמת אחרת, מרי רוז, אך גדולה ממנה.
לצוּר החרטום הגדול שהתנשא בחלקה הקדמי היו ארבעה סיפונים, ולצור הירכתיים – שניים.
מספרים כי המלך הנרי השמיני הורה על בנייתה לאחר שנתקנא ב"מייקל" (Michael) הסקוטית שהושקה ב-1511.
"גרייט הרי" נבנתה במספנה המלכותית בווּלִיץ' בשנים 1512-1514, ולאחר בניית הגוף הותקנה לשיט במספנת הצי בארית' (Erith).
היא הייתה אחת האוניות הראשונות שאשנבי תותחים (gunports) נקבעו בדפנותיה.
חימושה כלל עשרים תותחי ברונזה כבדים חדישים.
בסך הכל הוצבו באונייה 43 תותחים כבדים ו-141 תותחים קלים סובבים (swivel guns).
"גרייט הרי" הייתה האונייה הדו-סיפונית האנגלית הראשונה, ובזמן השקתה נחשבה לאוניית המלחמה הגדולה והחזקה ביותר באירופה.
עד מהרה נתברר כי לאונייה מרכז כובד גבוה מדי.
היא היטלטלה מאוד בים סוער ויציבותה הרעועה השפיעה על דיוק הירי ועל ביצועיה כאוניית מלחמה.
כדי לתקן ליקויים אלה פורקה ונבנתה מחדש ב-1536, באותה שנה ממש בה נבנתה מחדש גם ה"מרי רוז", וגובהה מעל קו המים הוקטן.
תפוסתה לאחר השינוי עמדה על 1000 טון, היא נשאה 151 כלי ירי מגדלים שונים, כולל 21 תותחי ברונזה, ומצבת צוותה הוקטנה ל-700-800 איש.
יתרה מכך, הותקן בה מערך מעטה חדשני שכלל ארבעה תרנים ועל כל אחד שלושה מפרשים; שני התרנים הקדמיים נשאו מפרש ראשי, מפרש עילי ומפרש על־עילי רוחביים ושני התרנים האחוריים נשאו חמישה מפרשים לטיניים.
מערך זה הקל על ניהוג המפרשים וחילק את המאמצים שהפעילה הרוח על גוף האונייה בצורה שווה יותר.
התוצאה הייתה תוספת מהירות ויכולת תמרון, שאפשרו לה לירות מטחי דופן כבדים ביעילות רבה משקודם.
על מראה האונייה אנו יודעים ממקור אחד בלבד – איור במגילת אנתוני.
ההיסטוריה הקרבית של "אנרי גראס א-דייה" הייתה דלה למדי.
היא השתתפה בקרב סולנט נגד צי פלישה צרפתי ב-1545, הקרב בו טבעה "מרי רוז".
כפי הנראה מילאה בו תפקיד דיפלומטי בעיקר, כאשר הסיעה את הנרי השמיני לפגישה עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת, בקן דה דרא דור (Camp du Drap d'Or) שבצרפת.
לאחר שעלה אדוארד השישי על כס המלוכה ב-1547 הוחלף שמה של האונייה והיא נשאה את שמו.
גורלה אינו ידוע; אפשר שנשרפה ואבדה ב-1533 בווליץ', או אולי סיימה את חייה על גדת התמזה כגווה שאין בה כל חפץ.
מסורת נהוגה בצי המלכותי הבריטי להפגין נוכחות (showing the flag) בערי נמל וחוף כדי להרים את מוראל הצי.
מקורה, כך אומרים, בטקס תפילה שנערך ב-1514 בברדסטו צ'פל (Bradstowe Chapel) אשר בברודסטיירס, בו נטלו חלק אנשי הצוות של "אנרי גראס א-דייה", כשאונייתם - החדישה והגדולה ביותר בציו של המלך – עוגנת בסמוך.
אנרי גסטו , מרסיי היה נוירולוג צרפתי.
אנרי גסטו למד נוירולוגיה ונוירואנטומיה באוניברסיטת מרסיי.
הוא סיים את לימודי הרפואה ב-1945 וב-1953 התמנה להיות מנהל המעבדות הנוירוביולוגיות.
הוא מונה לפרופסור לפתולוגיה אנטומית ב-1954 ולמנהל המרכז האזורי לילדים אפילפטיים ב-1960. ב- 1967 מונה לדיקן בית הספר לרפואה באוניברסיטת מרסיי.
ב-1973 הוקמה עבורו הקתדרה לנוירופיזיולוגיה קלינית, משרה בה החזיק עד פרישתו ב-1984. מ-1957 עד 1968 הוא היה המזכיר הכללי של הליגה הבינלאומית נגד אפילפסיה
תחומי המחקר העיקריים שלו היו האלקטרואנצפלוגרם ותפקודי המוח באפילפסיה.
גסטו התעניין מאוד בסמיולוגיה של פרכוסים.
התעניינות זו הביאה אותו לעסוק במיון סוגי הפרכוסים שהתפרסם על ידי הליגה נגד אפילפסיה ב- 1981. הוא עסק רבות באפילפסיה פוטוסנסיטיבית.
וגם בפרכוסים אפילפטיים שנגרמים על ידי הפחדה.
במחקריו הוא הסתמך על בסיס רחב באנטומיה וכך, כשהומצא מכשיר הטומוגרפיה ממוחשבת, הוא ניצל אותו מייד לצורך המחקרים שלו.
גסטו יסד את הקולוקיום של מרסיי שנעשה לפורום מרכזי בחקר האפילפסיה.
קיבל את פרס מונתיון של האקדמיה למדעים הצרפתית (Prix Monthyon) ודוקטורטים לשם כבוד מאוניברסיטאות בולוניה, לייז', אוטווה, ושאנגחאי.
היה חבר של כבוד באקדמיה האמריקאית לנוירולוגיה, חבר באקדמיה המלכותית הבלגית לרפואה ובאקדמיה הלאומית הרפואית בבואנוס איירס
תסמונת לנוקס-גסטו: תסמונת אפילפטית שמתחילה בילדות שבה בולטים במיוחד פרכוסים מיוקלוניים בלילה, הנדת ראש ואירועי נפילה.
אנרי ברביס היה סופר, פובליציסט, ועורך.
ברביס נולד ב-1873 בצרפת, באנייר-סיר-סן, קרוב לפריז, כאמצעי מבין שלושה ילדים ובן יחיד.
אביו, אדריין ברביס, עיתונאי ומבקר תיאטרון צרפתי, בוגר לימודי תאולוגיה בז'נבה היה צאצא למשפחה פרוטסטנטית מהרי סוון בדרום צרפת ולאם אנגלייה, אן ברביס לבית בנסון, הוא התייתם מאמו לפני שמלאו לו שלוש שנים, ואז עבר לגור עם אביו ברובע מונמארטר בפריז.
ברביס למד בבית ספר קלוויניסטי בפריז.
בשנים 1891-1884 למד ב"מכללת רולן", בה היו לו מורים דגולים כמו סטפאן מלארמה, פייר ז'נה ואנרי ברגסון.
אחרי מבחני הבגרות בספרות ובמדעים, למד ברביס בסורבון לתואר ראשון בספרות.
זכה בתחרות שירה של העיתון "ל'אקו דה פארי", אז בניהולו של קטול מנדס.
הכרותו עם מרסל שווב ועם מנדס פתחה בפניו את דלתות החוגים הסימבוליסטים.
בשנים 1894-1893 שירת ברביס בצבא בקומפיין וב-1898 התחתן עם אחת הבנות של קטול מנדס ושל המלחינה אוגוסטה הולמס, אליון מנדס (Helyonne Mendès).
בשנת 1914, בגיל 41, התגייס בהתלהבות לצבא הצרפתי, כדי להשתתף במלחמת העולם הראשונה ושירת בחזית במשך 17 חודשים, עד סוף 1915.
ברביוס פרסם כבר ב-1908 את הנובלה L'Enfer (התופת) אך לפרסום זכה ב-1916, לאחר פרסום הרומן Le Feu (האש), המבוססת על ניסיונו בשדה הקרב.
עבור רומן זה זכה בפרס גונקור היוקרתי.
ב-1918 נסע לברית המועצות, שם הצטרף למפלגה הבולשביקית.
ב-1923 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית ובהמשך היה פעיל מאוד בקידום התעמולה והמטרות הקומוניסטיים.
ב-1927 נערך במוסקבה קונגרס של ידידי ברית המועצות וברביס השתתף בו.
ב-1928 ייסד שבועון בינלאומי בשם Monde ועמד בראשו עד מותו ב-1935.
ב-1932 הוא עמד בראש הקונגרס העולמי נגד מלחמה אימפריאליסטית, שנערך באמסטרדם.
ב-1933 הוא עמד בראש הוועד העולמי נגד מלחמה ופשיזם.
ברביס היה ממעריצי לב טרוצקי ואף הקדיש לו ספר, אך לאחר שטרוצקי הודח מתפקידיו תקף אותו ברביס, הצטרף לתעמולתו של סטלין וכתב ביוגרפיה של סטלין.
ברביס הוביל מתקפה חריפה נגד פנאיט איסטרטי, לאחר שזה פרסם את ספרו וידוי עבור מנוצחים ובו ביקורת על הנעשה בברית המועצות.
הסופר לקה בדלקת ראות ב-1935 בזמן אחד מביקוריו החוזרים בברית המועצות, התאשפז בבית החולים של הקרמלין והלך לעולמו במוסקבה.
גופתו הובלה לצרפת ונקברה בבית החולים פר לשז בפריז.
אנרי בארביס - יומן מלחמה - (מכתבים מהחזית) - ספרי משלט - הוצאת ספריית הפועלים (1949)
הקדמה לספרו של מרסל אוליבייה "ספרטקוס"
אנרי ברביס בספרים ובמדיה אמנותית אחרת
רחל המשוררת - ממאמר על ספרו "האור" (Clarté)
"חיבה" (Tendresse) - מונו-אופרה לקול של אישה ותזמורת קאמרית - מאת גארא גאראייב - 1972 - לפי המחזה של ברביס
בדצמבר 1936 גדוד שהיה חלק מהבריגדה הבינלאומית ה-14 בצבא הרפובליקני נקרא לכבודו "הגדוד אנרי ברביס".
באתר טירת איסי באיסי לה מולינו בצרפת קיים פארק על שמו.
גנרל אנרי גיזאן (Henri Guisan; 21 באוקטובר 1874 - 7 באפריל 1960) היה גנרל שווייצרי, אשר פיקד על צבא שווייץ במהלך מלחמת העולם השנייה.
תוכנית ההגנה שהכין לארצו ורוח ההתנגדות שהפיח בתושביה היו בין הגורמים שהרתיעו את גרמניה הנאצית מלפלוש לשווייץ במהלך המלחמה.
גיזאן נולד בעיירה מזייר (Mézières) בקנטון וו, באזור דובר הצרפתית שבמערב שווייץ.
בגיל 20 התגייס לצבא ארצו, הוסמך לקצין והוצב בחיל התותחנים.
הוא התקדם בתפקידיו ובשנת 1920 הועלה לדרגת קולונל.
גיזאן, כמו רבים מקציני צבא שווייץ בתקופתו, הצטרף לפדרציה הפטריוטית השווייצרית (Schweizerischer Vaterländischer Verband - SVV), ארגון ימין שנטה לאנטישמיות ולפרו-נאציזם.
ב-28 באוגוסט 1939, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, החליטה אספת הברית של שווייץ לבחור בגנרל.
על פי חוקת שווייץ דרגה זו הייתה שמורה למינויים בעתות חירום ומלחמה בלבד.
כעבור יומיים בחרה אספת הברית המאוחדת (שני בתי אספת הברית בשבתם יחד) בגיזאן בן ה-65 לגנרל - האדם הרביעי בלבד בתולדות שווייץ שהועלה לדרגה זו.
לגיזאן ניתנה המשימה להגן על עצמאותה של שווייץ ולשמור על שלמותה הטריטוריאלית.
משימתו הייתה קשה: שווייץ הייתה מכותרת משלושה עברים על ידי גרמניה ובעלת בריתה איטליה, ומצבה עוד החמיר לאחר תבוסת צרפת לפני גרמניה באביב 1940. צבא שווייץ כולל חיילי מילואים מנה אמנם כ-430,000 איש, אך חימושו נפל בהרבה מזה של צבא גרמניה.
ממשלת שווייץ, שהיו בה תומכים לצרפת מזה ולגרמניה מזה, נטתה למדיניות של נייטרליות ללא נטילת סיכונים.
גיזאן לעומת זאת אימץ עמדה שדגלה בנכונות להתנגדות נחושה לפלישה גרמנית.
ב-25 ביולי 1940, לאחר תום המערכה על צרפת, נערך כינוס של כל קציני צבא שווייץ באחו ריטלי (Rütli) שעל שפת אגם לוצרן.
היה זה אתר פטריוטי לאומי שווייצרי, שבו נערכה שבועת ריטלי
המיתית שהביאה להקמת הקונפדרציה השווייצרית הישנה בשנת 1307. גיזאן פנה בנאום היסטורי אל קציניו, אשר הכה גלים גם בקרב הציבור הרחב בשווייץ.
הוא הבהיר כי שווייץ תשיב מלחמה לפלישה גרמנית לשטחה בכל אמצעי שיעמוד לרשותה וכי לא תסכים להיכנע.
גיזאן פיתח את תוכנית המבצר הלאומי (Schweizer Reduit).
לפיה במקרה של פלישה גרמנית לשטח שווייץ ייסוג צבא שווייץ כבר בשלב מוקדם להרי האלפים המתמשכים לאורך מרכז המדינה, יתבצר בהם ויתמיד בהתנגדותו במשך זמן רב ככל האפשר, בין השאר באמצעות מלחמת גרילה מאחורי קווי הגרמנים המתקדמים בעזרת האוכלוסייה האזרחית השווייצרית.
התגוננות בהרי האלפים השווייצריים הייתה גם קוטעת את קווי התחבורה בין גרמניה לבין איטליה שעברו דרכם.
מטרתו האסטרטגית של גיזאן הייתה להרתיע את גרמניה כליל מפלישה לשווייץ על ידי האיום לגרום לה למלחמה ממושכת ולאבדות כבדות.
אסטרטגיה זו הוכיחה את עצמה, שכן הגם שגרמניה הכינה תוכנית לפלישה לשווייץ (מבצע טננבאום), היא מעולם לא מימשה אותה.
ב-20 באוגוסט 1945 פרש גיזאן מתפקידו כמפקד צבא שווייץ, לאחר שמילא את המשימה שהוטלה עליו.
בזכות הנהגתו בימי המלחמה ורוח ההתנגדות שהפיח בצבא ובאזרחים היה גיזאן לגיבור לאומי בארצו.
לאחר מותו ב-1960 השתתפו 300,000 איש במצעד ההלוויה שלו ברחובות לוזאן.
הוא נקבר בעיירה פויי (Pully) הסמוכה.
ביתו של גיזאן בפויי משמש כיום את מרכז גנרל גיזאן.
אחדים מחדרי הבית שומרו ומשמשים כמוזיאון.
פסלים של גיזאן הוקמו בערים ויישובים רבים בשווייץ.
הראשון שבהם נחנך בלוזאן ב-27 במאי 1967 בנוכחות קהל של 70 אלף איש.
במקומות רבים אחרים נקראו על שמו רחובות, כיכרות ורציפים על גדות אגמים.
לוח זיכרון לגיזאן נקבע בשנת 2010 בבית הקברות פובאצקי בוורשה שבפולין.
מארש צבאי על שם גיזאן הולחן כבר בשנת 1939.
האסטרואיד 1960 Guisan, שנתגלה בשנת 1973, נקרא על שמו.
אנרי אבולקר היה פרופסור לרפואה ופוליטיקאי יהודי-אלג'יראי.
כיהן כנשיא השלוחה האלג'יראית של "המפלגה הרדיקלית" הצרפתית, כסגן ראש עיריית אלג'יר ועמד בראש "הפדרציה הציונית של אלג'יריה" במשך כשלושה עשורים.
קיבל את מדליית ההתנגדות על פעילותו במהלך מלחמת העולם השנייה.
אנרי אבולקר נולד באלג'יר בשנת 1876, למשפחה יהודית-אלג'יראית מיוחסת.
סבו היה ר' שמואל אבולקר, רב ודיין, שילדיו היו מהיהודים האלג'יראים הראשונים שלמדו רפואה בצרפת.
ר' שמואל אבולקר עלה לארץ ישראל בשנת 1890 ונפטר לאחר מספר שנים, בעוד אנרי המשיך במסורת הוריו ונסע ללימודי רפואה בפריז.
הוא השלים את הדיסרטציה שלו ברפואה בשנת 1899. מאוחר יותר, בשנת 1927, הוא ביקר בארץ ישראל ואיתר את קבר סבו בהר הזיתים (שנהרס מאוחר יותר על ידי הירדנים).
בשנת 1908 נישא לברת בנישו, סופרת ומשוררת, מראשונות הסופרות שפרסמו את יצירותיהן באלג'יריה.
לבני הזוג היו שלושה ילדים: קולט אבולקר-מוסקט, מרסל וז'וזה אבולקר.
בזמן מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא צרפת כרופא ואף נפצע בקרב, פציעה שליוותה אותו בהמשך חייו.
על תפקודו במלחמה קיבל את אות לגיון הכבוד.
בשנת 1915 היה ממייסדי "הוועד האלג'יראי למחקרים חברתיים" (Comité Algérien d'Études Sociales; 1915-1921), שנועד לחקור את הסיבות לאנטישמיות באלג'יריה הצרפתית וכיצד ניתן להילחם בה.
הארגון הדגיש את נאמנותם של היהודים לצרפת והתרומה של היהודים למאבק המלחמתי במלחמת העולם הראשונה וכך ניסה לשלול את התעמולה האנטישמית שהציגה את היהודים בתור גורם לא-נאמן.
אחד ההישגים של הארגון היה לשכנע את הסתדרות הסטודנטים האלג'יראית הכללית לבטל את האיסור על הצטרפות חברים יהודים.
מבחינה פוליטית אבולקר היה חבר במפלגה הרדיקלית, מפלגת מרכז ליברלית צרפתית ותיקה, וכיהן לתקופה כנשיא השלוחה המקומית שלה.
אבולקר היה הנציג האלג'יראי של העיתון הציוני ל'אווניר אילוסטרה שיצא לאור בקזבלנקה, והיה האחראי להפצתו באלג'יריה ופעל במישורים ציבוריים נוספים למען הציונות וגיוס כספים לקרן היסוד.
הוא היה היושב ראש של "הפדרציה הציונית של אלג'יריה" למשך למעלה משלושה עשורים (1925-1957), עד פטירתו.
לצד פעילותו הציבורית, אבולקר זכה למוניטין רב כרופא וכמנתח, וכיהן כראש המחלקה לרפואת אף אוזן גרון בבית החולים מוסטפא באלג'יר ובמקביל כפרופסור בפקולטה לרפואה באוניברסיטת אלג'יר ופרסם ספרים ומאמרים בתחום.
בשנת 1936 היה מעורב בהקמה מחדש של "הוועד היהודי-אלג'יראי למחקרים חברתיים" (Le Comité Juif Algérien d'Etudes Sociales) וכיהן כנשיאו.
כמו קודמו, הוועד פעל כדי להאבק באנטישמיות באלג'יריה הצרפתית, שהקצינה בשנים שהובילו למלחמת העולם השנייה.
המאורעות שדחפו להקמה מחדש של הוועד היו פרעות קונסטנטין של שנת 1934, בהן נרצחו עשרות יהודים על ידי המון מוסלמי לאחר שיהודי הואשם בהעלבת האסלאם.
בין יתר הישגיו של הוועד בתקופה זו, הוא הצליח למסד את הזכות של יהודים לבעלות על אדמה חקלאית, להקנות לסוחרים יהודים הגנה בבתי המשפט המסחריים הצרפתיים, ולהחזיר ליהודים בקהילת סידי בל-עבאס את זכות ההצבעה שלהם לבחירות המוניציפליות, לאחר ששמותיהם נמחקו מרשימת הבוחרים על ידי ראש העיר האנטישמי.
בשנות מלחמת העולם השנייה, כאשר אלג'יריה הצרפתית הייתה נתונה לשליטתו של משטר וישי, פרופ' אבולקר פוטר ממשרתו באוניברסיטת אלג'יר בעקבות חוקי הגזע שהונהגו על ידי משטר וישי.
הוא השמיע קול פומבי נגד הפגיעה ההולכת והגוברת בזכויותיהם של היהודים באלג'יריה, שהתבטאה בשלילת אזרחותם הצרפתית והטלת סנקציות עליהם בכל תחומי החיים, ובמקביל היה מעורב גם בפעילות המחתרתית נגד משטר וישי שהונהגה על ידי בנו, ז'וזה אבולקר.
ביתו של פרופ' אבולקר הפך למפקדה הראשית של ארגון המחתרת באלג'יר, וממנו הדיפלומט האמריקאי רוברט מרפי העביר מסרים חשאיים לבעלות הברית ערב הפלישה של כוחות הברית לאלג'יריה במבצע לפיד.
בעזרת המחתרת שהונהגה על ידי ז'וזה אבולקר הצליחו הכוחות האמריקאים לכבוש את אלג'יר ללא התנגדות.
עם זאת, האמריקאים הותירו בפועל את ניהול אלג'יר בידי אנשי משטר וישי, ובדצמבר 1942, לאחר ההתנקשות באדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, פרופ' אנרי אבולקר נעצר ונכלא במחנה מעצר בלאגוואט ביחד עם רבים מאנשי המחתרת היהודית.
הוא היה כלוא במחנה למעלה מחודשיים, על אף גילו המבוגר והפציעה שליוותה אותו מאז מלחמת העולם הראשונה (בגינה נאלץ להיעזר במקל הליכה).
רק לאחר שהפרשיה קיבלה הד בתקשורת האמריקאית והבריטית נציגי בעלות הברית התערבו כדי לשחררו מהמחנה.
מספר חודשים לאחר מכן, בשנת 1943, הוא חזר לפעילות ציבורית ומונה לנשיא "הוועד לעזרה וסיוע" (Comité d'Aide et d'Assistance) - ארגון שעבד בשיתוף עם הג'וינט העולמי לסייע לאלפי הפליטים היהודים מאירופה שנמלטו לאלג'יריה מפני השואה.
על פועלו בזמן מלחמת העולם השנייה קיבל את אות "מדליית ההתנגדות" (Medaille de la Résistance ) מממשלת צרפת.
גם בנו ז'וזה ובתו קולט (שלימים עלתה לישראל) קיבלו אותות כבוד על פועלם במלחמה.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה פרופ' אבולקר המשיך בפעילות ציבורית, וחזר לכהן כחבר במועצה המוניציפלית של אלג'יר, תפקיד שבו כיהן לפני המלחמה.
כמו כן הוא המשיך בפעילות ציונית למען מדינת ישראל הצעירה כראש הפדרציה הציונית באלג'יריה בשאיפה לקרב את יהדות אלג'יריה לישראל ולרכך את העוינות לישראל בקרב האוכלוסייה המוסלמית.
לצד נאמנות מוחלטת לצרפת, הוא הרבה להדגיש את תרומתם של היהודים באלג'יריה הצרפתית למאבק על זכויותיה הלגיטימיות של האוכלוסייה המוסלמית.
פרופ' אבולקר נפטר בשנת 1957, שנים אחדות לפני נסיגת צרפת מאלג'יריה ובריחת שארית הקהילה היהודית העתיקה מהמדינה.
אנרי ברטולי היה כלכלן צרפתי שהתמחה בהיסטוריה של המחשבה הכלכלית וכן חסיד אומות העולם.
לפני מלחמת העולם השנייה וכן בתקופת השלטון הגרמני בצרפת היה ברטולי סטודנט למשפטים בליון ופעיל בארגון הנוער הנוצרי העובד .
פעילותו בתקופת מלחמת העולם השנייה
ברטולי הזדהה עם מאבקו של הכומר פייר שאייה למען היהודים והתיידד עם סטודנטים יהודיים באוניברסיטה בה למד.
בשנת 1943 נעצרה רנה מורל, אחת מידידותיו של ברטולי, על ידי הגסטפו ונשלחה למחנה הריכוז דראנסי עם אמה.
ברטולי הגיע לפריז עם ארוסה של מורל וטען בפני אנשי הגסטפו שהידידה היא נוצרייה מזה דורות.
כדי להשיג את שחרורה של מורל יצר ברטולי קשר עם הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים, מפקדת הצבא הגרמני בצרפת ובכירים בכנסייה הקתולית בצרפת שהגנו על יהודים.
הכומר אנרי מנרדה (Henri Ménardais) הציג תעודות טבילה מזויפות לפיהן הייתה מורל נוצרייה וכך גם הוריה.
ברטולי הגיע עם התעודות למחנה דראנסי והציגן בפני פקידי הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים במקום.
אלה השתכנעו והורו על שחרורן של מורל ואמה.
ברטולי היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת פנתאון-סורבון בפריז.
בכתביו הרבים ביטא מחשבה הומניסטית וסוציאליסטית, עסק בשאלת הרעב העולמי ובפערים הכלכליים, שטען שפוגעים בחברה, וניסה לעגן מחשבה חברתית ביסודות כלכליים.
הוא הושפע בין היתר מהאנציקליקה "Rerum novarum" של האפיפיור לאו השלושה-עשר, מסוף המאה ה-19, בה הושמעה קריאה לצדק חברתי.
בשנת 1998 הוכר ברטולי על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
גנרל אנרי ז'וזף אז'ן גוּרוֹ היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה היה הנציב הצרפתי הראשון של סוריה ולבנון.
גורו נולד ב-16 ביוני 1867, בפריז, בירת הקיסרות הצרפתית השנייה.
החלטתו להתגייס לצבא צרפת נבעה, כמו אצל רבים מבני דורו, מתוצאותיה של מלחמת צרפת–פרוסיה.
בשנת 1880 נכנס ללמוד באקדמיה הצבאית סן-סיר.
סיים את לימודיו בשנת 1890 ובשנת 1894 הוצב בסודאן.
לחם בקרבות נגד אימפריית ואסולו.
התפרסם כמפקד יעיל עם מזל, כאשר ב-29 בספטמבר 1898 לכדו חייליו את מנהיג האימפריה סאמורי טורה.
לכידתו של סאמורי הפכה את גורו לדמות ידועה ומהוללת בצרפת.
בשנת 1907 הועלה לדרגת קולונל.
בשנת 1911 הועלה לדרגת גנרל של בריגדה, והועבר למרוקו הצרפתית.
ב-1914 מונה למפקד כל הכוחות הצרפתיים במרוקו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר גורו לצרפת, ופיקד על הבריגדה המרוקאית הרביעית.
ב-17 בספטמבר 1914 הוא קיבל פיקוד על הדיוויזיה העשירית, ופיקד עליה עד 22 בינואר 1915. לאחר מכן מונה למפקד הקורפוס הקולוניאלי, ופיקד עליו עד 29 באפריל של אותה שנה.
לאחר מכן הוא מונה למפקד חיל המשלוח הצרפתי לדרדנלים , ופיקד עליו במהלך מערכת גליפולי.
ב-30 ביוני 1915 הוא נפצע, ואיבד את ידו הימנית.
ב-1 ביוני 1917 קיבל פיקוד על הארמייה הראשונה.
פיקודו על ארמייה זו היה קצר ימים, וב-15 ביוני 1917 קיבל פיקוד על הארמייה הרביעית.
גורו פיקד על הארמייה הרביעית במהלך בלימת מתקפת האביב הגרמנית, ובכלל זה הקרב השני על המארן.
ב-11 בנובמבר הוא נכנס בראש הארמייה שלו אל שטרסבורג, והפיל רפובליקה סובייטית שקמה בה.
הארמייה שלו פורקה עם סיום המלחמה ב-8 באוקטובר 1919.
הנציב העליון של סוריה ולבנון
ב-20 באוקטובר 1919 נשלח גורו למזרח התיכון, כנציב עליון של סוריה ומפקד צבא הלבאנט, כוח מיוחד שהיה אמור לאכוף את תוצאות הסכם סייקס–פיקו מבחינת צרפת.
ביוצאו אמר שאינו בא להקים ממשל צרפתי במזרח התיכון אלא לעזור לתושבי המקום להקים ממשלה עצמאית.
גורו הגיע לנמל ביירות עם מטהו ב-21 בנובמבר 1919.
אל מול ההגירה הגדולה מלבנון לאחר מלחמת העולם הראשונה, גורו קרא לתושבי לבנון להישאר בארצם שעוד עתידה לשגשג הודות לעזרת הצרפתים.