tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההפרעה שלו גם מונעת מהם להוליד ילדים כי הגנים של הנרי גורמים לעוברים שטרם נולדו לנסוע בזמן מחוץ לרחם.
הם מבקשים עזרה מרופא מפורסם, אך לאחר הפלות רבות, הנרי עובר ללא ידיעתה של קלייר ניתוח לחסימת צינור הזרע כדי לשים קץ לסבלם.
עם זאת, זמן קצר לאחר מכן, קלייר נכנסת להריון בפעם האחרונה - על ידי גרסה צעירה יותר של הנרי - ונושאת את התינוק להריון מלא.
לפני שהילד נולד, הנרי נוסע קדימה בזמן ונפגש בשמחה עם בתם, אלבה.
היא מספרת לו שגם היא נוסעת בזמן, אבל יש לה קצת יותר שליטה על מתי ואיפה היא נוסעת.
אלבה אומרת להנרי שהוא ימות כשהיא תהיה בת חמש, עובדה שהנרי מסתיר מקלייר.
אלבה מהעתיד מנסה להכין את הגרסה הצעירה שלה למותו של הנרי.
קלייר הרוסה לגלות את מותו של הנרי.
מאוחר יותר, הנרי נוסע בזמן ונורה בטעות על ידי אביה של קלייר, אשר צד איילים.
הנרי חוזר בזמן למות בזרועותיה של קלייר.
כעבור כמה שנים, הנרי הצעיר מבקר את אלבה וקלייר, נותן לקלייר תקווה שהוא עומד לבקר שוב, אם כי הוא אומר לה לא לבלות את חייה כשהיא מחכה לו, בתקווה שהמפגש הזה יספק סגירת מעגל ראויה לקלייר ולאלבה.
אריק באנה – בתפקיד הנרי דטאמבל, ספרן משיקגו
אלכס פריס – בתפקיד הנרי בן השש
רייצ'ל מקאדמס – בתפקיד קלייר אבשאייר-דטאמבל, אמנית
ברוקלין פרולקס – בתפקיד קלייר בת השש והשמונה
רון ליווינגסטון – בתפקיד גומז, ידידם של הנרי וקלייר וחברה של שאריס
ג'יין מקלין – בתפקיד שאריס, החברה הטובה ביותר של קלייר שותפתה לדירה
סטיבן טובולובסקי – בתפקיד ד"ר קנדריק
ארליס הווארד – בתפקיד ריצ'רד דטאמבל, אביו של הנרי, כנר מקצועי
היילי מק'קאן – בתפקיד אלבה דטאמבל בת התשע והעשר, בתם של הנרי וקלייר
טאטום מק'קאן – בתפקיד אלבה בת הארבע והחמש
מישל נולדן – בתפקיד אנט דטמבל, אמו של הנרי
מאגי קאסטל – בתפקיד אלישיה אבשייר, אחותה הצעירה של קלייר
פיונה ריד – בתפקיד לוסיל אבשייר, אמה של קלייר
פיליפ קרייג – בתפקיד פיליפ אבשייר, אביה של קלייר
בריאן ביסון – מארק אבשייר, אחיה של קלייר
הסרט קיבל ביקורות מעורבות באופן כללי ולציון 37% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 158 ביקורות.
אשת מנוח היא אמו של שמשון ואשתו של מנוח.
מלאך ה' מתגלה בפניה ומודיע כי תלד ילד אשר "נְזִיר אֱלֹהִים יִהְיֶה".
שלא כבסיפורי לידה אחרים בתנ"ך, ששמות הנשים נזכרים בהם, שמה של האישה לא נזכר.
מלאך האלוהים מתגלה אל האישה.
הוא אומר לה שהיא עקרה ובן ייוולד לה.
גם המספר מקדים ומספר כי היא עקרה.
מצד האם אין תגובה, לא על צורת ההתעברות ולא על יעודו של בנה.
ההבטחה לבן טומנת בחובה ציווים, אזהרות ובשורה על עתידו של הרך הנולד.
האישה תלד אם תשמור על ציווי הנזירות.
האישה ממהרת לתאר לבעלה כיצד נראה איש האלוהים.
היא מצטדקת באומרה שאת שמו לא שאלה ואת שמו לא מסר לה.
האישה משמיטה בתחילה את הגילוי "אַתְּ עֲקָרָה...
וְיָלַדְתְּ בֵּן" ומשלבת את פרשנותה לדברי המלאך.
האישה מספרת את בשורת הלידה: "הִנָּךְ הָרָה" ולאחר מכן ממשיכה ומספרת לבעלה על עתידו של הנער אשר יהיה נזיר אלוהים.
היא אינה מספרת לבעלה כי מורה, סכין, לא יעלה על ראשו, ומנגד מספרת על האיסורים החלים עליה.
גילוח שיער הוא אחד מהאיסורים החלים על הנזיר בחוקת הנזיר המופיעים בספר .
בניגוד לסיפור לידת שמואל בספר , בו האיסור לא ניתן מה' או שליחו, אלא בא ביוזמת חנה אם שמואל, בסיפור זה האיסורים ניתנו מה' וחלו גם על אימו בזמן הריונה, מפני ששמשון הוקדש טרם לידתו.
האישה מחסירה את הפרט החשוב הקשור להיותו מושיע, אך מוסיפה "עַד יוֹם מוֹתוֹ".
מנוח מתפלל לה' ומבקש כי איש האלוהים יופיע שוב, אך איש האלוהים מתגלה שוב רק לאישה.
האישה ממהרת לספר לבעלה ומשתמשת בצירוף "אֲשֶׁר בָּא בַיּוֹם אֵלָי".
צמד המילים "בא אל" בתנ"ך משמש פעמים רבות לתיאור יחסים מיניים.
איש האלוהים אינו משיב למנוח על שאלתו אלא חוזר על הדברים שאמר לאישה.
הסצנה מסתיימת בפחדו של מנוח מכך שראו את איש האלוהים.
תפקיד המרגיע את מי שנחרדו, לאחר שראו את פני האל, עובר מאלוהים אל האישה.
האישה אכן יולדת בן ונותנת לו את שמו, כנהוג בימים ההם (בדומה ללאה, רחל, חנה, שכנותיה של נעמי ועוד, שנותנות לבניהן את שמם).
בסיפורי לידה אחרים בתנ"ך שמות הנשים נזכרים, ואילו בסיפור זה נפקד שמה של האישה.
ניתן לשער שכוונת הסופר המקראי היא להמעיט בחשיבות המשפחה ולתת ביטוי יתר לבשורה האלוהית שקדמה ללידת שמשון.
חז"ל זיהו את אשת מנוח עם "הַצְלֶלְפּוֹנִי" הנזכרת ב בייחוסי משפחת כלב בן יפונה משבט יהודה: .
אחיה של הצללפוני היו יזרעאל, ישמא וידבש.
היא הוזכרה בשמה עם שאר אחיה ככל הנראה משום חשיבותה.
הרב חיים דב רבינוביץ (דעת סופרים) כותב:
במספר מדרשים מוסברת משמעות שמה של אשת מנוח:
"לפי שראתה במלאך – נקרא שמה הצללפוני: שהיא פונה [רואה] את המלאך, ואין צ'ל'ל' אלא מלאך.
ומדוע נאמר "הצלל" בשתי אותיות ל' – ולא אמר 'הצל-הצלפוני', שהרי המלאך נקרא צל ולא צלל?
אלא לפי ששתי פעמים נראה לה המלאך, אחת בעיר ואחת בשדה" (במדבר רבה י, ה)
"סדין עשתה ותמכור" זו הצללפוני, אמו של שמשון שהייתה דומה לאישה שאורגת וטווה בשוק, מפני שלא פרה ורבה.
"הייתה טווה ומוכרת בשוק ומגדלת את בנה, ולא עוד אלא, הייתה יושבת ודורשת עד שהצלילה התורה" (מדרש אשת חיל בתמ"ד – ב, קמט)
בקרב החולקים על זיהוי חז"ל הוצעו הצעות שונות לתיקון הנוסח, ובייחוד הוצע לחלק את השם "הצללפוני" לשני שמות של זכרים: "יהללאל" ו"צפוני" ולזהות את "יהללאל" עם איש ששמו כך, הנזכר ב – בלא ציון ייחוס.
אולם באשר לסברות אלו הועלו ספקות.
יש המפרשים "הצללפוני" כלשון הצל את פניי, כלומר, תן לצילך לכסות את פניי, פרוש עליי את חסותך.
לפי זה, השם מביע את בקשת העלמה המופנית אל האל.
על פי זיהוי זה, נקרא על שמה של אשת מנוח היישוב צלפון, אזור שבו נמצאים מספר מקומות ששמם קשור בשמשון, כגון בית שמש, צומת שמשון, צרעה ואשתאול.
גם זאב ז'בוטינסקי, ברומן "שמשון", אימץ את השם הצללפוני כשמה של אמו של שמשון.
"ויאמר לי: "הנך הרה", אבל מה שאמר לה: "הנה את עקרה" לא גילתה לו, שלא רצתה לגלות קלקולה" (במדבר רבה י, ה).
המונח 'קלקולה' מופיע פעמים רבות בתלמוד לעבירות שקשורות ביחסים שאינם כשרים כמו יחסי ניאוף ולכן מוסיף הדרשן כי "לא גילתה לו דבר עקרותה שלא רצתה לגלות דבר קילקולה".
לדעת יאירה אמית, מוטיב העקרות במקרא הוא רק אמצעי המועיד את התינוק הנולד שהולדתו באה בזכות האל ולכן המחבר המקראי ממעיט בהצגת האב.
הסיפור אצל יוסף בן מתתיהו
יוסף בן מתתיהו מוסיף בחיבורו "קדמוניות היהודים" עוד על יופייה.
הוא מספר כי האישה הייתה מפורסמת ביופייה ועלתה בכך על כל הנשים.
בן מתתיהו גם מתאר את מנוח כבעל קנאי "ללא מידה" ומייחס לו את החשד שהמפגש בין אשתו למלאך לא היה טהור.
בקדמוניות היהודים, האישה היא זו שמבקשת את המפגש השני עם המלאך בגלל קנאת בעלה במלאך.
אשתו כגופו הוא כלל הלכתי המדמה אשה לבעלה עד כדי שתידמה לו מבחינה דינית בתחומים מסוימים בהלכה.
האשה נחשבת כבעלה, שנאמר: (), [ועל זה אמרו חז"ל] והלא אשת דודו היא?
[ופסק הרמב"ם כי] לפיכך כל בעל שאתה פסול להעיד לו, כך אתה פסול להעיד לאשתו (, , ג).
גבולות הכלל במקרה של ריחוק דורות
כשנתרחקו הדורות עד דור שלישי, אין אומרים אשה כבעלה.
ולכן אפילו לדעת הסוברים שראשון בשלישי פסול להעיד (ראה ערך פסולי עדות), לאשתו הוא כשר, כגון משה מותר להעיד לאשת פינחס בן בנו של אהרן (מובא בתוספות ב, בדיבור המתחיל "רב").
לגבי כבוד אשתו ההנחיה היא שיכבד אותה יותר מאשר את גופו.
מנהג קהילות אשכנז שכל אחד מבני הבית מדליק נרות חנוכה, כדי לקיים את מצוות ההדלקה באופן של 'מהדרין מן המהדרין', אך אין הנשים הנשואות מדליקות, אלא אם כן נבצר מהבעל להדליק מסיבה כלשהי.
על מנהג זה תמה רבי אפרים הכהן, שכן על מנת להיות מהמהדרין מן המהדרין, לפי דעתם של הרמב"ם והרמ"א, שכשיטתם נהגו יהודי אשכנז, צריך להדליק נרות בהתאם למספר כל בני הבית כפול מספר ימי החנוכה שחלפו (כולל היום הנוכחי).
רבי אליהו שפירא יישב את המנהג בהתבסס על הכלל שאשתו של אדם כגופו, ולכן אישה נשואה אינה צריכה להדליק בעצמה מפני שאשתו כגופו וממילא נחשב לה הידור בהדלקת בעלה.
ואף אין הבעל והאישה נספרים כשני אנשים במניין בני הבית.
ראייה לחידושו מופיעה כבר בדברי מהרש"ל, הכותב שמספיק נר אחד עבור איש ואשתו.
אמנם יש מפקפקים בחידוש זה
במסכת כתובות (דף סה) דנה הגמרא על תשלומים המגיעים לבעל בגין נזקים הנגרמים לאשתו.
המשנה קבעה שכאשר אדם בייש אישה מגיעה תשלום ה"בושת" לבעלה.
יריקה על אדם נחשבת ככלל של "המבייש את חברו" שממנו לומדים למקרי בושת שונים.
פסק רב פפא שהיורק על בגד חברו אינו חייב לשלם בושת – יריקה המחייבת תשלום בושת חייבת לנגוע בגוף האדם.
לעומת זאת, כאשר יורקים על אשתו של אדם, הוא עצמו חש ביזיון.
הגמרא מנסה להשוות זאת למקרה אחר של בושה עקיפה, ודוחה ומבהירה: "אשתו גופֵיה הוואי" (תרגום: אשתו היא גופו).
ישנן כמה דעות בפוסקים לגבי גדר הכלל:
יש מהראשונים שסוברים שמן התורה אין אומרים אלא שאשה כבעלה, אבל לא אומרים שבעל כאשתו, אלא שמדרבנן עשאוהו גם כן כאשתו - המאירי על (בשם "יש אומרים").
יש סוברים שאף בעל כאשתו מן התורה, שאף הוא נלמד מהפסוק "דֹּדָתְךָ הִוא", שכשם שאישה כבעלה הוא הדין לבעל כאשתו - בעל המאור ומלחמות ומאירי על , וכן תורת חיים (שם).
יש סוברים שאף אשה כבעלה הוא מדרבנן, וכל שכן בעל כאשתו שהוא מדרבנן; כי "דֹּדָתְךָ הִוא" בעריות נאמר, ואין למדים עדות מעריות - שו"ת נודע ביהודה ב, אבן העזר עו'.
את'נס היא בירת מחוז קלארק במדינת ג'ורג'יה בארצות הברית.
העיר נמצאת בצפון-מזרח ג'ורג'יה, על גדות נהר אוקוני, ומתגוררים בה למעלה מ-100 אלף תושבים (נכון ל-2010).
במטרופולין שלה מתגוררים 192,541 תושבים (נכון ל-2010).
בסוף המאה ה-18 הייתה קיימת על גדות נהר אוקוני התיישבות קטנה בשם "סידר שולס" (Cedar Shoals).
ב-27 בינואר 1785 האספה הכללית של ג'ורג'יה העניקה אישור להקמת אוניברסיטת ג'ורג'יה, שהייתה האוניברסיטה הראשונה בארצות הברית במימון מדינתי.
עם זאת, רק ב-1801 חבר הנאמנים של האוניברסיטה בהנהגת אברהם בולדווין בחרה באתר בו תוקם האוניברסיטה, בקרבת סידר שולס.
ג'ון מילדג', אחד הנאמנים שהפך בהמשך למושל ג'ורג'יה, קנה בהמשך אותה שנה את האדמות בהן תוקם האוניברסיטה.
הוא קרא לאזור שמסביב לאדמות את'נס, על שם העיר אתונה ביוון (את'נס הוא שמה של אתונה באנגלית), שהייתה מושב האקדמיה האפלטונית בתקופת יוון העתיקה.
את'נס התפתחה יחד עם האוניברסיטה, וב-1806 היא קיבלה מעמד של עיירה.
בהמשך התפתחה באת'נס תעשיית עיבוד כותנה, והיא קושרה ברכבות לערים כדוגמת אוגוסטה.
באמצע המאה ה-19 הפכה את'נס לאחת הערים המרכזיות בג'ורג'יה.
העיר הייתה מרכז אספקה של צבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, אך היא לא נפגעה באופן משמעותי בעקבות תבוסת הדרום.
העיר המשיכה להתפתח במהלך תקופת השיקום, ואוכלוסייתה גדלה לאחר שעבדים משוחררים רבים התיישבו בה.
ההתפתחות נמשכה גם בסוף המאה ה-19 ובמאה ה-20.
העיר התפרסמה בזכות חברי להקת הרוק המצליחה .R.E.M שהכירו בה ושהחלו את דרכם בעיר.
בעיר נמצאת אוניברסיטת ג'ורג'יה, הוותיקה ביותר בג'ורג'יה ואחת החשובות ביותר בה.
כמו כן נמצאות בה המכללה הטכנית את'נס ומכללת פיידמונט.
את העיר משרת נמל התעופה את'נס בן אפס, הנמצא ממזרח למרכז העיר.
אֵשֶׁת פִּינְחָס היא דמות מקראית, אשת פנחס בנו של עלי הכהן.
שמה נפקד מן הכתובים וסיפורה מופיע ב.
אשת פנחס, מתה כאשר היא מתבשרת על מות פינחס בעלה.
לבנה ניתן השם אי כבוד המציין את מאורע שביית ארון הברית בידי פלשתים.
במדרש השם של בנה קיים קשר לגורל הארון והמחבר המקראי מדווח "כִּי נִלְקַח אֲרוֹן הָאֱלֹהִים".
במלחמה נגד פלשתים באבן העזר, נלקח ארון הברית בידי פלשתים.
לקיחת ארון האלוהים היא עונש על התנהגות חפני ופנחס בני עלי.
בעקבות עונש זה באים אסונות נוספים - מות עלי וכלתו.
כאשר שומעת אשת פינחס את השמועה על מות בעלה היא כורעת ללדת.
הנשים הניצבות עליה מעודדות אותה אך בלא הועיל.
מצודת דוד, מפרש כי: .
יוסף בן מתתיהו, בספרו קדמוניות היהודים, מסביר את השם שנתנה לבנה בתבוסת הצבא הישראלי: .
זיקת סיפור מות אשת פינחס לסיפור מות רחל
בין הסיפור על מות אשת פינחס לסיפור מותה של אשת יעקב, רחל ב קיימים קווים מקבילים והדמיון בין שני האירועים המספרים במות הנשים בולט לעין.
לידה קשה היא הגורמת למותן של שתי הנשים.
בניגוד לרחל בסיפור אשת פינחס, אין הבשורה על הולדת הבן משמחת.
יתרה מכך אין מי שישנה את שמו של הילד לשם חיובי יותר, כמו בסיפור בבראשית בו יעקב משנה את שם הרך הנולד מבן אוני, לשם חיובי יותר: בנימין.
כמו כן שמה של אשת פינחס אינה מצוין ואף לא מקום קבורתה.
למשמעות השם, אי כבוד, מקום מרכזי בסיפור.
ההסבר לשם מופיע פעמיים וזאת במטרה לכוון לגורל הארון.
על פי המסופר במקרא, פּוֹטִיפַר קנה את יוֹסֵף לעבד מיד הישמעאלים שקנו אותו במכירת יוֹסֵף.
לאחר תקופה שבה ראה פּוֹטִיפַר שיוֹסֵף עושה עבודתו נאמנה, וזוכה לברכת ה' בכל מעשה ידיו, החליט שיוֹסֵף ינהל לבדו את ענייני הבית.
אשתו, שנתנה עיניה ביוֹסֵף, ניצלה את העובדה שבעלה השאיר את יוֹסֵף לבדו בביתו כדי לפתותו לשכב עימה, אך יוֹסֵף סרב.
לבסוף ניצלה הזדמנות שביתה היה ריק מאנשים לזמן ממושך, ותפסה את יוֹסֵף בבגדו כדי לשדלו לשכב עימה.
משראה זאת יוסף מיהר לפשוט את הבגד שאחזה בו, וברח החוצה.על פי מדרש תנחומא, אשת פּוֹטִיפַר חשקה ביוֹסֵף בשל יופיו וכישרונותיו.
לאחר בריחתו של יוֹסֵף מניסיון הפיתוי שלה, היא נעלבה וכעסה על יוֹסֵף, וגם חששה שיספר את שעשתה ובעלה יעניש אותה קשות, לכן צעקה בקול רם כדי שבני ביתה ישובו, ואז סיפרה להם סיפור-כיסוי שיוֹסֵף ניסה לאנוס אותה, ובשעה שהחל לפשוט את בגדיו היא צעקה לעזרה, וכששמע זאת נמלט מהמקום.
כך, סברה, יוֹסֵף ייענש והיא תצא נקייה.
פּוֹטִיפַר האמין לאשתו, ובחמתו דאג ללכידתו של יוֹסֵף והשלכתו לבית הסוהר שהיה תחת אחריותו כשר הטבחים (האחראי על ההוצאה להורג).
לפי גרסה אחרת פּוֹטִיפַר ידע שאשתו משקרת, אך לא רצה להפליל את אשתו והחליט להשאיר את יוֹסֵף בכלא בזמן שיחשוב על כך.
אמנם גם בבית הסוהר המשיך ה' להשגיח על יוֹסֵף, והוא זכה ליחס מועדף מאת שר בית הסוהר, שהפקיד בידו את האחריות על האסירים.
במדרשי חז"ל ישנן דעות שונות האם אשת פּוֹטִיפַר הייתה מרשעת שבגדה בבעלה וניסתה לפתות את עבדו לנאוף עימה, או שמעשיה היו לשם מטרות חיוביות, אם כי מעשיה אינם רצויים.
ישנם מדרשים שאפיינו אותה כדמות שלילית: .
ויש שאפיינו אותה כדמות חיובית עם כוונות טובות ואף בחינה של רוח הקודש:
בשל הדמיון המילולי בין פּוֹטִיפַר לפּוֹטִיפֶרַע, יש מחז"ל המזהים את פּוֹטִיפַר כאביה של אָסְנַת, שהייתה עתידה להיות אשתו של יוֹסֵף:
המקור לדברי רש"י בתלמוד הבבלי:
לפי מדרש זה, מובא במדרש טעם לפיתוי שפיתתה אשת פּוֹטִיפַר את יוֹסֵף: .
אגדה מוסלמית גורסת כי שמה של אשת פּוֹטִיפַר הוא 'זוליכה'.
אמנם לאגדה זו אין אשרור במקורות היהודיים מלבד בספר הישר, שמשייך שם זה לאשת פּוֹטִיפַר.
אך דבריו לא התקבלו בקרב פרשני המקרא.
את'ל ווטרס הייתה זמרת ושחקנית אמריקאית.
ווטרס החלה את הקריירה בשנות ה-20 של המאה ה-20 בשירי בלוז, ובהמשך הייתה לאמנית ג'אז, מוזיקת פופ וביג בנד, והופיעה על בימות ברודוויי.
ווטרס הייתה השחקנית האפרו-אמריקאית השנייה שהייתה מועמדת לפרס אוסקר, אחרי האטי מקדניאל.
היא גם הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהייתה מועמדת לפרס אמי, בשנת 1962.
ווטרס נולדה בצ'סטר, פנסילבניה, כתוצאה מהאונס של אמה לואיס אנדרסון בעת שהייתה בערך בת 13 (מקורות מסוימים מציינים גיל גבוה מעט), על ידי ג'ון ווטרס, פסנתרן ומכר המשפחה שהיה ממעמד בינוני ורקע גזעי מעורב.
ווטרס לא היה מעורב בגידולה.
מעט לאחר שנולדה, נישאה אמה לנורמן הווארד, שעבד בהקמת מסילות רכבת.
אתל השתמשה בשם המשפחה הווארד כילדה, ובהמשך החלה להשתמש בשם אביה.
את ווטרס גידלה בעוני סבתה, סאלי אנדרסון, שעבדה כעקרת בית, יחד עם שתי דודותיה ודודה.
ווטרס עצמה נישאה בגיל 13, לבעל מתעלל, ותוך זמן קצר עזבה את חיי הנישואים ועברה לעבוד כמנקה בבית מלון בפילדלפיה.
בעקבות הופעה מקרית בבולטימור, שבה ביצעה שני שירים, החלה לעסוק בתחום הבידור, והצטרפה ללהקת וודוויל נודדת.
בהמשך עברה לאטלנטה, ועבדה במועדון שבו עבדה גם בסי סמית.
סמית דרשה שווטרס לא תשיר בלוז ותהווה תחרות מולה, ולכן החלה לשיר בלדות ושירים פופולריים.
ב-1919 עברה להארלם והייתה חלק מהרנסאנס של הארלם בשנות ה-20. ב-1919 השתתפה בהארלם בקומדיית הבלאקפייס Hello והופיעה במועדון Edmond's Cellar.
ב-1921 הייתה לאישה השחורה החמישית שהקליטה תקליט, בחברה הקטנה Cardinal Records.
לאחר מכן עברה ל-Black Swan Records, שם ליווה אותה מוזיקאי הג'אז פלטשר הנדרסון.
ב-1925 החלה להקליט בקולומביה רקורדס, והקליטה את הלהיט "Dinah", שנבחר ב-1998 להיכל התהילה של גראמי.
במקביל הופיעה בהופעות בברודוויי ובמופע הוודוויל המצליח של Keith Vaudeville Circuit.
ב-1929 החליטה את "Am I Blue?", שהופיע בפסקול הסרט On with the Snow, והיה ללהיט ואחד מהשירים המזוהים אתה.
בשנות ה-20 ווטרס הופיעה והקליטה עם להקות האנסמבל של ויל מריון קוק ולאבי אוסטין.
בהמשך הקריירה התפתחה יותר לכיוון של בלוז ושירי ברודוויי, והופיעה גם עם דיוק אלינגטון.
ב-1931 עזבה את קולומביה רקורדס.
ב-1933 הופיעה בסרט הסאטירי Rufus Jones for President לצד סמי דייוויס ג'וניור בן ה-8. בהמשך השנה הופיעה במחזה המוזיקלי המצליח של אירווינג ברלין בברודוויי As Thousands Cheer.
באותה תקופה הייתה בעלת המשכורת הגבוהה ביותר בברודוויי, מבין כלל האמנים.
ב-1939 הופיעה בתוכנית הטלוויזיה הראשונה שבמרכזה אמן אפרו-אמריקאי, בניגוד לאמונה הרווחת כי היה זה נט קינג קול היה הראשון שעשה זאת בתוכניתו מ-1956. "המופע של את'ל ווטרס", ששודר ברשת NBC, כלל הופעות דרמטיות מתוך המחזה שהפיקה בברודוויי Mamba's Daugthers.
ב-1942 הופיעה בסרט המוזיקלי Cabin in the Sky בבימויו של וינסנט מינלי.
בסוף שנות ה-40 חזרה לעבוד לצד פלטשר הנדרסון.
היא הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור הופעתה בסרט "פינקי" (1949), בבימויו של אליה קאזאן.
במקור היה אמור לביים את הסרט ג'ון פורד, אך הוא פרש בשל מחלוקות עם ווטרס.
ב-1950 זכתה בפרס איגוד מבקרי הדרמה של ניו יורק עבור הופעתה לצד ג'ולי האריס במחזה The Member of the Wedding.
ווטרס והאריס הופיעו בתפקידן במחזה בשנית בגרסה הקולנועית של המחזה ב-1952.
בשנותיה האחרונות הקריירה שלה הייתה בירידה, היא הופיעה לעיתים רחוקות וירדה מנכסיה.
בשנת 1950 היא חיברה את האוטוביוגרפיה His Eye Is on the Sparrow, שאף עובד בהמשך למחזה.
ווטרס הייתה דודה מדרגה שנייה של הזמרת קריסטל ווטרס .
אשתי המועדפת הללי האישה שלי הוא סרט קומדיה מטורפת אמריקאי משנת 1940 בבימויו של גרסון קאנין, עם קרי גרנט ואיירין דאן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי לאו מקארי וסם ובלה ספיבק לפי סיפור של הזוג ספיבק בהשראת הפואמה "חנוך ארדן" של אלפרד טניסון.
כמחווה קראו היוצרים לגיבור הסרט בשם ארדן.
מקארי ביים את קרי גרנט ואיירין דאן בסרט "האמת האיומה" (1937).
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר על הסיפור הטוב ביותר, פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר ופרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר.
ניק ארדן (קרי גרנט) הוא עורך דין מטופל בבן ובת שאשתו אלן (איירין דאן) נעלמה באוקיינוס השקט לפני שבע שנים.
לפי החוק הוא יכול לשאת אישה לאחר שבע שנים בהוראת שופט.
הוא מגיע עם ביאנקה (גייל פטריק) כדי לקבל את אישור של השופט (גרנוויל בייטס) לנישואים.
השופט מעיין במסמכים קובע כי אשתו מוכרזת כמתה מבחינה חוקית ומאשר את נישואיו.
הוא לוקח את אשתו לירח דבש ביוסמיטי.
באותו יום מגיעה אלן לאחר שנחלצה מהאי הבודד בו חיה שבע שנים.
הילדים לא מכירים אותה אבל חמותה (אן שומייקר) כן ובעצתה היא טסה ליוסמיטי ופוגשת בניק הנדהם.
ניק משתדל לא לגלות בינתיים את הסוד לביאנקה.
הוא נעלם ומתנהג מוזר וזה הורס לביאנקה את ירח הדבש והם חוזרים הביתה שם נמצאת גם אלן שמוצגת לביאנקה כ"ידידת המשפחה".
בינתיים מתברר לניק שאלן חיה על האי עם אדם בשם סטיבן ברקט (רנדולף סקוט).
הוא מאתר אותו ומגלה אדם חסון ויפה שאומר לו שעל האי הוא קרא לה "חווה" והיא קראה לו "אדם".
בינתיים ניק מתנהג מוזר לדעתה של ביאנקה והיא מזמינה לו פסיכיאטר (פדרו דה קורדובה) שמאבחן בעיה נפשית.
ניק נעצר באשמת ביגמיה והוא, ביאנקה, אלן וברקט מובאים לפני אותו שופט שאישר את הנישואים השניים וכעת הוא מבטל אותם.
ברקט מפציר באלן להתחתן איתו ולחזור לאי בו היו אבל היא קשורה לילדים ולאחר התלבטויות היא מגלה להם שהיא אמם ומתפייסת עם ניק.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותקרי גרנטניק ארדןארוסתו של בלנטייןאיירין דאןאלן ארדןאשתו הראשונה של ניקגייל פטריקביאנקהאשתו השנייה של ניקרנדולף סקוטסטיב ברקטידיד של אלןאן שומייקרסבתאאמא של ניקפדרו דה קורדובהד"ר קולמרפסיכיאטרגרנוויל בייטסשופט
אשתו של שומר גן החיות הוא סרט דרמה ביוגרפי צ'כי-בריטי-אמריקאי, בבימוי ניקי קארו, המבוסס על ספר מאת דיאן אקרמן באותו שם .
הסרט מתאר את סיפורם האמיתי של יאן ואנטונינה ז'בינסקי, שהסתירו יהודים בגן החיות בוורשה בניהולם במהלך הכיבוש הנאצי בפולין.
בסרט משחקים בתפקידים הראשיים ג'סיקה צ'סטיין ויוהאן הלדנברג.
ד"ר יאן ז'בינסקי (יוהאן הלדנברג) הוא מנהל גן החיות של ורשה, אחד הגדולים באירופה של שנות השלושים.
הוא מנהל את גן החיות בעזרת רעייתו אנטונינה (ג'סיקה צ'סטיין).
ב-1 בספטמבר 1939 מתחילה ההפצצה האווירית על ורשה והפלישה לפולין.
בני הזוג ז'בינסקי ובנם ריצ'רד (טימותי רדפורד ואחר כך, ואל מאלוקו) שורדים בקושי רב, וגן החיות נסגר למבקרים.
כאשר ההתנגדות הפולנית קורסת, ד"ר לוץ הק (דניאל בריהל), ראש גן החיות של ברלין, הזואולוג הראשי של אדולף היטלר ויריבו המקצועי של יאן, מבקר בגן החיות בזמן שיאן נעדר.
הוא מציע לשלוח את בעלי החיים היקרים לגן החיות בברלין עד לאחר המלחמה, ובהמשך חוזר עם חיילים נאצים כדי לירות בשאר החיות.
הוא מפתח עניין רומנטי באנטונינה.
יהודי ורשה נאלצים להיכנס לגטו ורשה.
חבריהם היהודים של הזוג ז'בינסקי, מאוריסי פרנקל (עדו גולדברג) ובת זוגו מגדה גרוס (אפרת דור), מחפשים מקום בטוח לאוסף החרקים של חבר.
בידיעה שהם יכולים להוציאה להורג בגין עזרה ליהודים, יאן ואנטונינה מחליטים להשתמש בגן החיות כדי להציל יהודים נוספים.
ג'סיקה צ'סטיין - אנטונינה ז'בינסקה
יוהאן הלדנברג - יאן ז'בינסקי
דניאל בריהל - לוץ הק
עדו גולדברג - מוריס פרנקל
ואל מלוקו - רי'צרד ז'בינסקי
טימותי רדפורד - ר'יצרד ז'בינסקי הצעיר
הסרט "אשתו של השומר החיות" מבוסס על ספרה של דיאן אקרמן באותו השם, שהתבסס רבות על יומניה של אנטונינה ז'בינסקה, שפורסמו בפולין בשם Ludzie i zwierzęta (בתרגום: "אנשים ובעלי חיים") (1968).
בהיבטים מרכזיים בהקשר ההיסטורי, התסריט עוקב מקרוב אחר סיפורם של אנטונינה ובעלה יאן.
שניהם ניהלו את גן החיות של ורשה.
אנטונינה עזרה לבעלה שהיה מנהל גן החיות.
בעלי חיים היו חלק מחיי משפחתם, וההרס שנבע מהמתקפה על ורשה ושיקום גן החיות שלאחר מכן מתועד היטב.
מתוארות פעולותיו של לוץ הק והניסויים שלו בבעלי החיים, אם כי היחסים האינטימיים של הגיבורה, אנטונינה והאנטגוניסט, הם מוגזמים.
עם זאת, התנגדות לכיבוש הנאצי ובסופו של דבר הצלתם של למעלה מ-300 יהודים מגטו ורשה תוארו במדויק.
אשתו של הנוסע בזמן היא סדרת דרמה רומנטית בריטית-אמריקאית, המבוססת על רומן באותו השם מאת אודרי ניפנגר, שנכתבה על ידי היוצר והתסריטאי סטיבן מופאט עבור רשת "HBO", בוימה על ידי הבמאי דייוויד נאטר ומככבים בה רוז לזלי ותיאו ג'יימס בתפקידים הראשיים.
הסדרה עלתה לשידור ב-15 במאי 2022. עם עלייתה לשידור, זכתה הסדרה לביקורות שליליות, וביולי 2022, נמסר על ביטולה לאחר עונה אחת.
בעקבות הביטול, פתחו מעריצי הסדרה עצומה להצלתה על ידי פנייה לשירותי הזרמת מדיה אחרות בבקשה לחדשה לעונות נוספות.
בדצמבר 2022, הוסרה הסדרה משירות "HBO Max" יחד עם סדרות נוספות, זאת בשל שינויים בתוכניות הסטרימינג בעקבות המיזוג של חברות ההפקה והתקשורת "וורנר מדיה" ו"דיסקברי".
הסדרה מתארת את השפעותיו של מסע בזמן על נישואיהם של הנרי דטאמבל וקלייר אבשייר ועל אהבתם העזה זה לזה, והסיפור מסופר משתי נקודות מבטיהם.
קלייר והנרי הם בני זוג המנסים לחיות חיים נורמליים, לעבוד בעבודות יציבות, ולהקים בית ומשפחה – אך על כל אלו מאפילה העובדה שהנרי סובל מפגם גנטי הגורם לו לנסוע בזמן באופן בלתי צפוי, ושהוא אינו יכול להימנע או לשלוט בכך.
בדומה לרומן עליו היא מבוססת, מעלה הסדרה שאלות לגבי דטרמיניזם, רצון חופשי וזהות.
רוז לזלי – קלייר אבשייר
קייטלין שורי – קלייר אבשייר, בצעירותה.
אוורלי מקדונלד – קלייר אבשייר, בצעירותה.
תיאו ג'יימס – הנרי דטאמבל
בריאן אלטמוס – הנרי דטאמבל, בצעירותו.
ג'ייסון דייוויד – הנרי דטאמבל, בצעירותו.
מייקל פארק – פיליפ אבשייר
ג'יימי ריי ניומן – לוסיל אבשייר
טיילור ריצ'רדסון – אלישיה אבשייר
פיטר גרהם – מארק אבשייר
קייט סיגל – אנט דטאמבל
ג'וש סטמברג – ריצ'רד דטאמבל
ב-31 ביולי 2018, הכריזה רשת "HBO" על הזמנת עיבוד טלוויזיוני המבוסס על הרומן "אשתו של הנוסע בזמן", ללא צורך בפיילוט.
עוד נמסר כי על כתיבת התסריט יופקד היוצר והתסריטאי סטיבן מופאט, וכי הסופרת אודרי ניפנגר, שכתבה את הרומן, תשמש כמפיקה בפועל לצדם של סו ורטו ובריאן מינצ'ין.
במאי 2021, נמסר כי על בימוי הסדרה יופקד הבמאי דייוויד נאטר.
בפברואר 2021, נמסר על ליהוקם של רוז לזלי ותיאו ג'יימס לגילום דמויותיהם של קלייר אבשייר והנרי דטאמבל.
באפריל 2021, נמסר על ליהוקם של דסמין בורגס ונטשה לופז לצוות השחקנים הראשי.
במאי 2021, נמסר על ליהוקם של קייטלין שורי, אוורלי מקדונל, מייקל פארק, ג'יימי ריי ניומן, טיילור ריצ'רדסון, פיטר גרהאם, בריאן אלטמוס, ג'ייסון דייוויד, קייט סיגל, ג'וש סטמברג, צ'לסי פריי, מרסיה דבוניס, ויל בריל וספנסר האוס לצוות השחקנים.
צילומי הסדרה החלו במאי 2021 בניו יורק.
אשתו השמינית של כחול הזקן הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1938, בהפקתו ובבימויו של ארנסט לוביטש, עם גרי קופר, קלודט קולברט ודייוויד ניבן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי צ'ארלס בראקט ובילי ווילדר והוא מבוסס על המחזה La huitième femme de Barbe -Bleue (אשתו השמינית של כחול הזקן) של המחזאי הצרפתי משנת 1921 השם מבוסס על הסיפור כחול הזקן של האחים גרים.
מייקל ברנדון (גרי קופר) הוא מיליונר אמריקאי המבלה את חופשתו בריביירה הצרפתית.
הוא נכנס לחנות בגדים ומבקש לרכוש רק חלק עליון של פיג'מה.
המוכר המפונפן מעביר את הבעיה לכמה דרגים עד לנשיא החברה ותשובתו שלילית.
לפתע כנסת לחנות בחורה נאה בשם ניקול (קלודט קולברט) ורוכשת את המכנסיים של הפיג'מה.
מייקל מתאהב בה מיד אך היא מסתלקת לא לפני שהיא מודיעה לו שאינה נשואה.
היא נותנת לו גם עצה איך להירדם - להקריא את האותיות צ'כוסלובקיה בהיפוך.
ניקול מבלה את זמנה בחוף הרייירה עם ידידה אלברט (דייוויד ניבן).
מייקל חוזר למלון ומוצא שם בחדר המיועד לו את המרקיז דה לואיסל (אדוארד אוורט הורטון) כשהוא לבוש במכנסי הפיג'מה שקנתה לו בתו.
מייקל מזהה את המכנסיים האלה ומיד מנסה להתחבב על ידי המרקיז שמסתבר שהוא מרושש.
מייקל מסכים לקנות ממנו אמבט מימי לואי ה-14 שלמעשה לא שווה דבר.
כעת יודע מייקל מי היא הבחורה.
הוא מוצא אותה בחוף הים ביחד עם אלברט שמסתבר שהוא עובד שלו.
אלברט מורחק מיד ומייקל מתחיל עם ניקול עד שהיא מסכימה לבקשתו להתחתן.
הקרובים מגיעים לטקס הנישואים ורק אז מגלה לה מייקל שהיא בעצם אשתו השמינית.
בתחילה רוצה ניקול לבטל את הנישואים אך היא מיד מתעשתת ומחליטה להתחתן אתו בתנאי שיחתום על הסכם טרום-נישואים שיקנה לה סכום של 100,000 דולר במקרה של גירושין, פי שניים מהסכום ששילם לגרושותיו.
מייקל מסכים והם מתחתנים ויוצאים לטיולים ברחבי אירופה.
ניקול מתרחקת ממנו ורוצה לאלף אותו.
מייקל רוצה ליישם את שיטתו של פטרוקיו באילוף הסוררת כלומר סטירות ומכות בישבנה אך היא מחזירה לו בהתאם.
לבסוף מביימת ניקול כאילו יש לה מחזר.
המחזר הזה הוא ידידה אלברט.
ניקול מקבלת 100,000 דולר וכעת היא עשירה.
מייקל מתמוטט נפשית ומאושפז במוסד כשהוא מלובש ב"חולצת משוגעים".
ניקול באה לבקר אותו, היא אומרת לו שהתאהבה בו ממבט ראשון וכי כעת היא עשירה אבל למרות זאת עדיין אוהבת אותו.
הוא מחייך, משחרר את עצמו מ"חולצת המשוגעים" ושניהם מתחבקים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותגרי קופרמייקל ברנדוןמיליונר אמריקאיקלודט קולברטניקול זה לואיסלדייוויד ניבןאלברטידיד של ניקולאדוארד אוורט הורטוןמרקיז דה לואיסלאבא של ניקול
הרולד את'ול לניגן פיוגארד היה מחזאי, סופר, שחקן ובמאי דרום אפריקאי שנחשב לגדול מחזאי דרום אפריקה.
המגזין טיים הכתיר את פיוגארד כבר ב-1985 בתואר "המחזאי הפעיל הגדול ביותר בעולם דובר האנגלית".
הוא נודע בעיקר בזכות מחזותיו הפוליטיים והנוקבים שיצאו כנגד משטר האפרטהייד, ובזכות הסרט זוכה האוסקר לשנת 2005 צוצי, בבימויו של גאווין הוד.
פיוגארד כתב יותר משלושים מחזות, ושימש כמרצה אורח לתסריטאות, משחק ובימוי במחלקה לתיאטרון ומחול באוניברסיטת קליפורניה, סן דייגו.
הוא זכה בפרסים רבים, בכלל זה אות מסדר איקהמנגה "על תרומתו המצוינת והישגיו בתיאטרון" מממשלת דרום אפריקה, וחברות כבוד של החברה המלכותית לספרות בבריטניה.
בשנת 2010 נקרא על שמו תיאטרון בעיר קייפטאון (שסגר את שעריו בזמן מגפת הקורונה ב-2021).
פיוגארד נולד במידלבורג, דרום אפריקה.
אמו, מרי (פוטגיטר), הייתה ממוצא אפריקנרי ואביו, הרולד פיוגארד, היה פסנתרן ג'אז ממוצא אירי, אנגלי וצרפתי.
בשנת 1935 עברה משפחתו לפורט אליזבת, שם החל ללמוד בבית ספרי יסודי בשנת 1938. בזכות מלגה שקיבל למד לימודים תיכוניים במכללה מקומית, ולאחר מכן המשיך ללימודי פילוסופיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת קייפטאון.
כמה חודשים לפני בחינות הגמר שלו ב-1953 עזב את הלימודים ויצא למסע טרמפים לצפון אפריקה, שלאחריו בילה שנתיים במזרח אסיה על סיפון ספינת קיטור.
את חוויותיו תיאר במחזה האוטוביוגרפי שלו מ-1999, "הנמר של הקפטן: ספר זיכרונות לבמה".
פרס אובי למחזה הזר הטוב ביותר על "בוסמן ולנה", 1971
שתי מועמדויות לפרס טוני עבור המחזה הטוב ביותר לשנת 1975 על "בנזי מת" ו"האי"
פרס איגוד המבקרים של ניו יורק למחזה הטוב ביותר לשנת 1981 על "A Lesson From Aloes"
פרס איגוד המבקרים של ניו יורק למחזה הזר הטוב ביותר לשנת 1981 על "הדרך למכה"
פרס "דרמה דסק" לשנת 1982 על "Master Harold...
פרס האיבנינג סטנדרד למחזה הטוב ביותר לשנת 1983 על "Master Harold...
פרס לוסיל לורטל על ההפקה המחודשת של "בוסמן ולנה", 1992
פרס אודי להפקת תיאטרון לשנת 1999 על "הדרך למכה"
פרס טוני על מפעל חיים, 2011
פיוגארד היה נשוי לסופרת והמשוררת שילה פיוגארד (לבית מאירינג).
השניים נישאו בספטמבר 1956, שנה לאחר שהכירו באוניברסיטת קייפטאון, והתגרשו בשנת 2015. בתם ליסה פיוגארד גם היא סופרת.
פיוגארד נישא בשנית בשנת 2016, בעיריית ניו יורק, לסופרת הדרום אפריקאית פאולה פורי.
נפטר ב-8 במרץ 2025. זמן קצר לאחר פטירתו, נפטר גם השחקן פרסלי צוואנגה, שכיכב בתפקיד הראשי בסרט צוצי.
קשר דם (תיאטרון אהל, תרגום מאיר ויזלטיר, 1964) (תיאטרון באר שבע, 1979)
אנשים חיים שם (בית צבי)
עבירת מוסר (תיאטרון נווה צדק)
שיר עמק (תיאטרון אלפא לאמנויות המופע), הפקה דו לשונית; עברית: טל יצחקי; ערבית: עדנאן טרבשה, 2022.
אשתו השנואה הוא רומן מאת הסופר העברי יהודה בורלא המתאר את חיי הנישואין המרים של משפחה יהודית ממוצא מזרחי בירושלים העות'מאנית, מסוף המאה ה-19 ועד לשנות המנדט הבריטי שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
יצירתו זו של בורלא, הנחשבת לאחת מיצירותיו הבולטות, מצטרפת ליצירותיו האחרות בתיאור העולם היהודי-ספרדי בירושלים באמצעים של הרומן האירופי-אשכנזי.
הספר נתפרסם תחילה בארבעה חלקים בהמשכים במאסף הספרותי "התקופה" בשנים 1923-1922 ויצא לאור כספר ב-1928 בהוצאת מצפה.
הספר יצא במהדורה חדשה ב-1952 בהוצאת עם עובד ושנית באותה הוצאה, במסגרת הספריה לעם, ב-1959. ב-1962 יצא לאור פעם נוספת בהוצאת מסדה, במסגרת כינוס כתבי יהודה בורלא בשמונה כרכים.
דַאוּד חדד (ובהמשך, כואג'ה דאוד) הוא בן למשפחה ספרדית שעלתה ממוגדור שבמרוקו.
הוא יתום מאביו, בן יחיד, וחי עם אימו התקיפה והבוטה מַסעוּדה.
דאוד למד בילדותו בתלמוד תורה ובשל עוני המשפחה גם במיסיון האנגלי, ומתפרנס בבחרותו (בן 20 בראשית הספר) ממכירת עופות וביצים בירושלים העתיקה.
דאוד שהוא גבוה ויפה מראה, מחפש כלה ונמשך אל מספר נערות אך אמו פוסלת את כל הכלות המוצאות חן בעיניו.
היא מבקשת להשיא לו את רחל, נערה מן היישוב היהודי בחברון, שאף היא יתומה מאביה ובת יחידה.
דאוד רואה בה נמוכה, כהה וכעורה ואינו נמשך אליה.
הוא מהסס ומתלבט רבות, אך משתכנע ושומע בקול אימו ונקבעים אירוסים.
אחרי החתונה גוברת בהדרגה שנאתו לאשתו.
דאוד עושה חיל בעסקיו, הוא מתחיל לעסוק במסחר ולבסוף קונה לו מקום של שולחני ועושה הון רב.
את הצלחתו הוא מייחס למזל שיש לנישואיו עם רחל.
אך את רחל הוא שונא ומתייחס אליה באלימות פיזית ומילולית.
בכל פעם שהוא פועל להשתחרר מנישואיו, מגיעה פגיעה זמנית בעסקיו, ומאשרת מבחינתו, שהגורל כופה עליו את אשתו ולכן, למרות שנאתו, הוא אינו מתגרש ממנה.
הוא מתאווה אל שכנותיו ומנסה אף לבגוד ברחל איתן, אך או שנדחה, או שנתפס על ידי רחל.
לאחר מותה של מסעודה שחייה עמהם, מגיעה מחברון לחיות בביתם אמה של רחל, שעד כה אף לא ביקרה בביתם בגלל איסורה של מסעודה.
במהלך השנים נולדים לדאוד ורחל שלושה ילדים:
אלברט - הבן הבכור, דומה לאביו שגם אוהבו ומטפחו.
בבגרותו מנסה אלברט להגן על אימו מאלימות אביו וגם נשבע לאביו שאם ייקח אישה אחרת או נוספת הוא ירצח אותה.
אלעזר - אחרי לידתו הקשה והסכנה לחיי אמו, שינו את שם רחל לווידה (חיה).
אלעזר המכונה לזר, דומה לרחל, שנוא על ידי אביו המעליבו ומגדפו ללא הרף וגדל לכן חסר ביטחון.
שרינה - ילדה עם מחשבה עצמאית, לומדת בבית ספר עברי וממשיכה ללמוד גם אחרי בית ספר יסודי ונמשכת לציונים.
דאוד רב עם אלברט בנו שאחרי שהות במצרים, נוסע למצוא את מזלו ולהשתקע באמריקה.
לאחר הפיוס במכתבים עם הבן, מקווה האב להצלחת עסקיו של אלברט באמריקה, כדי שייקח אליו את רחל וילדיה וישחרר אותו לנישואים חדשים.
לאחר כמה מהמורות, אלברט אכן עושה חיל בעסקיו וגם מתחתן בשיקגו עם אדל, אבל אז פורצת מלחמת העולם הראשונה ותוכניתו של דאוד נדחית.
הוא קונה בית גדול בקצה רחוב יפו, עם גן גדול ועם נוף.
אחרי המלחמה, כשבא הבן לבקר בירושלים עם אשתו ושלושת ילדיו, מתוארים ששת השבועות שלהם בבית ברחוב יפו כאתנחתא של שפיות ושמחה בבית.
דאוד מתפעל מכלתו הצעירה ומנכדיו, ותוך כדי כך נכנע לגורלו ומחליט כי יישאר עם רחל למרות שנאתו אליה.
אם בגלל שהוא כבר בשנות החמישים לחייו ואיחר את המועד, ואם בשביל כבודו של אלברט ומשפחתו.
הספר מסתיים כשרחל ושרינה חוזרות מטקס הנחת אבן הפינה לאוניברסיטה העברית (קיץ 1918).
דאוד מודיע להן על כניעתו לגורלו והן מגישות לו כוס מים קרים.
סביב לציר המרכזי של הרומן, עולמו של דאוד לאורך שלושים שנה, מתרקמות עלילות משנה.
יחסיהם של רחל ובן ציון כוהן - בן ציון כוהן ביקש את ידה של רחל לפני נישואיה, אך היא דחתה אותו כיוון שלא מצא חן בעיניה.
בן ציון הוא כותב מכתבים במקצועו ובעל קול ערב השר ומנגן בשמחות.
לאחר מספר שנים, במר לה בנישואיה, הולכת אליו רחל כדי שיכתוב מכתב לאמה בחברון ובמכתב היא מגוללת באמצעות בן ציון את כל ייסוריה.
מאז הם מתראים מדי פעם ומדברים.
רחל מתחרטת על כך שבצעירותה הלכה אחרי נטיית ליבה ודחתה את בן ציון.
בן ציון מקבל את הדין וסבור כי את הנעשה אין להשיב.
חיים ששון הוא צורף וחברו של דאוד שמדבר רבות על החיים והעולם מתוך התעניינותו בקריאת כף היד, בחישובי מזלות ובגימטריה.
דאוד מגלה לו את ליבו ואת רצונו להתגרש מאשתו, אך ששון משפיע עליו לשמור אמונים לרחל.
סופו שהשלטונות הטורקים עוצרים אותו בגין זיוף מטבעות והוא נידון ל-15 שנים בכלא, כולל עונש הצלפה בתחילת המאסר.
בתחילה דאוד מבקר אותו בכלא אך פוסק מכך וחיים ששון נשכח.
לאחר שחרורו אחרי 17 שנים, הוא מבקש מעט סיוע מדאוד, אך זה מתנכר לו.
בורלא החל לכתוב ב-1913 ועד 1920 התפרסמו סיפוריו בקובצי סיפורים שיצאו לאור וזכו לתשומת לב ולהערכה.
הספר נכתב, לפי עדותו של בורלא, במהלך 1920 בתקופה בה שהה עם אשתו וילדיו בדמשק כשליח ההסתדרות הציונית וכמנהל בתי הספר העבריים בעיר.
ככל הנראה, השתמש בורלא בסיפור באירועים ובדמויות מן המציאות.
בראיונות איתו סיפר כי איטה ילין פגשה את השולחני שעל פיו נבנתה דמות גיבור הסיפור (למרות שבורלא שינה את שמו, ידעו אנשי ירושלים במי מדובר) היא גידפה אותו על כך שהתעלל באשתו, כפי שלמדה מהסיפור.
דמות נוספת היא האישה השנואה.
בורלא ציין כי דמותה נבנתה על פי בת אחות אימו.
בראיונות שנערכו עם בורלא בשנות ה-40 ציין הסופר שבשנים הראשונות של כתיבתו הרגיש, שהוא "יכול וחייב לספר את חיי הספרדים ועדות המזרח" באופן שחווה והכיר אותם, ב"יריעת חיים רחבה" וזאת לאחר שנוכח, ש"היסוד האנושי משותף לכל העדות והזרמים.".
הסיפור מורכב מאפיזודות נפרדות אשר קשורות ומתארות את חוט העלילה המרכזי.
חלק מהאפיזודות רומזות לדו-ערכיות שברומן ובדמותו של הגיבור, שבו הפכים כמו הצלחה (מסחרית) וכישלון (אהבה ונישואים), גורל מול אופי ורציונליות ושל אחריות מוסרית מול השאיפה לשבור את האחריות הזו.
מתי מגד זיהה קיטוב בספריו של בורלא שבחלקם שולטת הריאליות ובחלקם הרומנטיקה.
הוא מוצא שסיפורו הראשון, "לונה" (שקובץ יחד עם "אשתו השנואה" במהדורות של "עם עובד") נוטה לריאליות בהיותו מתאר הווי חיים והוא רואה דמיון בכך ל"אשתו השנואה" שגם הוא עוסק בעיקר בתיאור ההווי כרקע לסיפור.
מירון מוצא גם שילוב מוטיבים של אגדות עם בסיפור, בדמות עני-טוב ועשיר-רע.
כל "המקרים המוצלחים" קורים בסמיכות לימי ציון כמו ציון יום נישואין ופדיון הבן, בעוד שכל מקרי הביש והאסונות קורים כשדאוד עומד בפני מתן הגט לאשתו.
גרשון שקד מצא כי גם תולדות המשפחה הם בעלי מוטיבים של סיפורי-עם.
אלו כוללים שלושה גירושין של האב ושלושה גירושין של האם ומות כל הבנים שנולדו עד הולדת הגיבור.
שקד סבר כי "לא הגיבור בלבד מאמין במהימנותה של חוקיות זו, אלא היא אינה רחוקה מחשיבתה של 'דמות המספר' וקרובה למדי לליבו של המחבר.".
הביקורת לכן רואה את הרומן כבעל מבנה הפתוח להסבר כפול, רציונלי-ריאליסטי, ואי־-רציונלי-עממי.
הביקורת הראשונה על "אשתו השנואה" הייתה של אשר ברש, מיד לאחר שנדפס הרומן בהמשכים ב"התקופה": "הוא בא ממקום שלא פיללו.
בורלא שמו, הרים ראש, והרי הוא עולה בסולם – ובאון.
ב'לוּנה' נתגלה המסתכל והרואה לנפש, ב'בלי כוכב' – המספר, ועתה, ב'אשתו השנואה' – האמן בחסד."לא הרבה אחריו כתב דב קמחי ביקורת: "בספרותנו שכחו כמעט תורה זו, הפשוטה: לספר.
זוהי המעלה העיקרית."בשנת 1927 היה שמעון הלקין מסויג במקצת מהיצירה ומאורח החיים שהיא מציגה: "החיים ה'ספרדיים־מזרחיים' נראים אמנם יותר בריאים, יותר פשוטים ותמימים.
אולם… זוהי פשטות שבעניות… הרבה מתרדמת המזרח מורגשת בחיים אלה, תרדמה כבדה, מטומטמת, ללא חזון וללא חלום."
במאמר משנת 1961 ניתחה מבקרת הספרות גיטה אבינור את אופן כתיבתו של בורלא בספר, באופן הבא:
לאחר מות בורלא, בשנת 1969, סיכם גרשון שקד כך: "כיבוש הארץ על ידי האנגלים ופתיחת האוניברסיטה העברית, ירידת הבנים לארצות הברית ומנהגי העדה אינם קיימים לשמם בסיפור, אלא אך ורק כדי לתת רקע של מקום וזמן לעולם הרגשות המעוצם שביקש להעלות.
במיטבו אין בורלא מספר אידאולוגי, 'ז'אנרי־עדתי' או 'פילוסופי', אלא מספר לתומו המעלה עולם של רגשות מעוצמים במצע עלילתי, שבו שולטים עדיין חוקי הנס והפלא."
את'ריל וייב הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של דארק וייב, רוק גותי, פוסט-פאנק ומוזיקת הגל החדש, שהתפתח בתחילת שנות ה-1980 בבריטניה.
יצירות הז'אנר, ובמיוחד אלו של קוקטו טווינס, השפיעו רבות על סצנת הדרים פופ והשוגייז הבריטית בסוף שנות ה-1980 ותחילת שנות ה-1990.
הז'אנר מאופיין בשימוש בצלילי מכונות תופים וגיטרה עמוסי אפקטים, המבוססים על הטונאליות של סולם מינורי, בייסלניי פוסט-פאנק, קצב מאופק (בין טמפו נמוך לבינוני) ושירה נשית במשלב גבוה (שלעיתים גם אופראי עם תוכן לירי שקשה לפענוח), שלעיתים שזורים אחד בשנה באסתטיקה רומנית ובדימויים פרה-רפאליטיים.
"את ואני והמלחמה הבאה" הוא "קברט סאטירי על המלחמה" מאת המחזאי הישראלי חנוך לוין, שהוצג לראשונה באוגוסט 1968, כשנה לאחר מלחמת ששת הימים.
המחזה מביע ביקורת סרקסטית על המלחמה, ערכיה ותוצאותיה.
היצירה מורכבת מארבעה עשר קטעים – חלק משוחקים וחלקם מושרים.
כמילות פתיחה ליצירה כותב לוין:
מסדר הניצחון של מלחמת 11 הדקות – אלוף בצבא נושא נאום לוחמני ואלים מול מגרש ריק מחיילים, אשר לא שבו מהמלחמה.
פרודיה על הספד של מפקד חטיבה 7 במלחמת ששת הימים, לחללי החטיבה במלחמה, שנודע בשם "אחי גיבורי התהילה".
הפרידה – דיאלוג של נער הנפרד מחברתו טרם צאתו למלחמה, בעוד זו האחרונה אינה מקשיבה לו כלל וכבר ממשיכה הלאה בחייה במחשבות.
כי גם במלחמה צודקת – שיר המדבר על כך שבמלחמה אין מנצחים אלא רק מפסידים.
מקס גוטמן פוגש את הזמרת בוליביה השמנה – דיאלוג בין אדם שלחם במלחמה לבין זמרת אקזוטית.
בדיאלוג זה מנסה לוין להצביע בדרך סמלית על כך שערכי ההרואיות והפטריוטיות של המלחמה מטשטשים בקרב האנשים את ההכרה בתוצאות ההרסניות שהיא טומנת בחובה.
ובבוקר נפלא – שיר על אודות מלחמה ומוות הכתוב בצורת פזמון קליל בהברות החוזרות על עצמן; כך בעצם מוחה לוין על זילות החיים בעיניי החברה.
הבן חוזר הביתה משדה הקרב – קטע של טקסט ומשחק דלילים אך נוקבים על אודות הכאב הנצור בלב החוזרים משדה הקרב.
שחמט – שיר הפותח במילים , שפשרו המצמרר, על אודות משחקם של שליטי הארצות באזרחים הפשוטים כבכלי שחמט, מתברר עם שורתו האחרונה.
שיר זה מוכר בביצועה של חוה אלברשטיין לאותה מנגינה שבה הושר בגרסת היצירה.
לאחר מכן הלחינו אותו ושרו אותו אבי טולדנו (באלבום המוקדש לשיריו של לוין) ויהודה פוליקר.
השיר נכתב למעשה קודם לקברט - עבור להקת בנות ורק לאחר מכן שולב בהצגה.
האלמנה רובינזון – קטע סאטירי על בעל ואישה הבאים לביתה של ידידתם ששכלה את בעלה חמש שנים קודם לכן.
הזוג שוקל כל מילה ובלבד שלא להזכיר לה את בעלה המת, בעוד זו מספרת להם כי היא נישאת מחדש.
לוין מנסה להעביר מסר לפיו המנטליות הישראלית מתרפקת על המלחמה והשכול ומנסה להנציח אותם.
שישה מרובעים – שישה שירים מחורזים בארבע שורות במבנה מרובעים (בדומה ל"מרובעים" או "רֻבעיאת" של עומר ח'יאם).
רובם ככולם קינות ציניות על תוצאותיה ההרסניות של המלחמה.
מקאמה לאלוף בום – מקאמה סרקסטית על האדרת הדרגות הצבאיות והפעולות ההרואיות בקרב.
שיר הטבח הגדודי – שיר גדוש תיאורי לוחמה ברוטאלית.
דואט "על מה נלחמנו?" – בדואט זה מנסים גברת פוקס ואדון גורביץ' לתת צידוקים למלחמה זה בפני זה, אך בעיקר בפני עצמם.
ביקור במקומות הקדושים אחרי המלחמה – שיר לויני טיפוסי קצרצר על אודות אדם המבקר במקומות הקדושים לו באמת (בית הכיסא).
את ואני והמלחמה הבאה – שיר שנתפרסם אף בזכות עצמו, על אודות נוכחותה של המלחמה בכל ההווייה הישראלית.
בשנת 2008 יצא השיר בביצוע המקורי באוסף השירים של לוין "כשתחשכנה עיניי".
בשנת 2024 הופיע השיר בסרט "המנצחים" בביצועה של יעל שטולמן.
חזרות על ההצגה נעשו באולם "צוותא", אך לקראת העלאת ההצגה פסלו מנהלי "צוותא" את ההצגה, והיא הועלתה לראשונה במועדון בר-ברים בתל אביב באוגוסט 1968 בבימויה של עדנה שביט.
חברי הלהקה כללו ארבעה מבוגרי החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב תחת עדנה שביט, בהם בת-שבע צייזלר וגד קינר (כשלעיתים החליף אותו יאיר רובין), המוזיקה לשירים נכתבה בידי אלכס כגן ובני נגרי, ועל ההפקה היה אמון דני טרץ'.
בהופעה מוקדמת בקיבוץ נצר סרני התחוללה שערורייה כשוותיקי הקיבוץ, שזעמו על תכניו של הקברט, פירקו את הבמה, צרחו על השחקנים ונהגו עמם באלימות.
עקב התגובות, מיתנה הבמאית עדנה שביט את ההצגה, הוציאה ממנה את אחד השירים שעוררו את הזעם הגדול ביותר, "בלדה על כיבוש הכותל המערבי", וביקשה מהשחקנים להופיע באופן רך יותר.
באוגוסט 1968 הועלתה הבכורה הרשמית במועדון "בר-ברים".
הביקורות היו רעות, הקהל מיעט להגיע, המופע ירד, חזר להופיע, ושוב ירד.
מוזיקה: אלכס כגן, בני נגרי
בהשתתפות: שפרה מילשטיין, בת-שבע צייזלר, רמי פלג, יאיר רובין/גד קינר
הוצגה מחדש, בשנים 2004 עד 2008, בהשתתפות המבצעים המקוריים: שפרה מילשטיין, רמי פלג, בת-שבע צייזלר, גד קינר, כשליד הפסנתר ברט ברמן.
בהרכב זה המחזה הוקלט ויצא על גבי תקליטור.
הסרט המוזיקלי "המנצחים" משנת 2024 מתייחס להצגה "את, אני והמלחמה הבאה" ולמופע הבכורה של ההצגה בקיבוץ נצר סירני, והסרט מסתיים בשיר הנושא של ההצגה.
חנוך לוין, "את ואני והמלחמה הבאה", בספרו: מה אכפת לציפור: סאטירות, מערכונים, פזמונים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1987.
את ואני והמלחמה הבאה (ישראל, 2004), בהשתתפות השחקנים/זמרים שפרה מילשטיין, רמי פלג, בת-שבע צייזלר, גד קינר והפסנתרן ברט ברמן.
אתא חברה לטקסטיל בע"מ הייתה מפעל תעשייתי מהראשונים בארץ ישראל, והפעילה רשת לשיווק תוצרתה.
המפעל נחשב עד שנות השבעים לגדול מסוגו בארץ ונסגר בשנת 1985. המותג הוקם מחדש בשנת 2016 והוא מפעיל חנויות בתל אביב, רמת השרון וחיפה.
אריך מולר רכש שטח בגודל 110 דונם במחיר 12.5 לא"י לדונם בדרום היישוב הקטן כופריתא (שמו שונה לאחר מכן ל"כפר עטה" וכיום מדובר בעיר קריית אתא).
בני משפחת מולר, אנשי טקסטיל מהעיר באבי שבצ'כוסלובקיה, עלו לישראל ובשנת 1934 החלו בבניית מפעל טקסטיל.
בחודשים מאי-יולי 1934, נקדחה בהצלחה באר מים בהדרכת המהנדס רייך מחיפה, שסייע גם ברכישת האדמה.
יחד עם המהנדס בורישנסקי וחבריו הוקם "בית הבאר" ונסלל כביש באורך 1,100 מטרים שחיבר אל האזור בו יוקם בית החרושת עם כביש חיפה-שפרעם, שיצר קשר ישיר בין אזור המפעל והעיר חיפה.
בחודשים אוגוסט-ספטמבר שלאחר סלילת הכביש, הונחו במקום קווי חשמל ותשתית לתקשורת טלפון.
בעוד הכנות אלו נערכות בארץ לאורך שנת 1934 ננקטו בצ'כוסלובקיה הצעדים ההכרחיים לקידום הרעיון בשלוש נקודות מרכזיות: המבנה, תוכנו וכוח האדם.
הקונסטרוקציות של המבנה הוזמנו במפעל "סקודה", הטובים באירופה בנושא זה.
בעיית המימון סודרה כאשר נחתם הסכם מיוחד לפיו יוקם המפעל כאשר "סקודה" משמשת כקבלן משני להקמה והושג אישור מיוחד לתשלום במטבע צ'כי.
גם המכונות הוזמנו בחו"ל ויובאו באותה דרך.
ברור היה כי אין כוח אדם מיומן בארץ וכי יש צורך להכשיר אנשים מתאימים.
ולכן, עוד בהיותם בצכ'וסלובקיה, הם פרסמו כרוזים בין הארגונים הציוניים במדינה, בקריאה לבוא אליהם ללמוד את עבודת הטקסטיל, לקבל סרטיפיקטים בתום ההכשרה, לעלות ארצה ולעבוד בחברת הבת המקומית שתוקם.
העובדים הראשונים מצ'כיה שהגיעו לשטח המפעל חיו בתנאי קומונה בצריף אחד בחצר המפעל.
הצריף חולק לתאים קטנים רבים, שהכילו את כולם - רווקים ומשפחות כאחד.
כשירותים שמשו שני תאים בסמוך לצריף, העומד על תילו עד היום.
הקשיים היו מרובים, אך מנגד, מעבר לכביש החדש שנסלל, נראו מבני בית החרושת שהולך ונבנה.
שמו של מפעל הטקסטיל נגזר משמו של הכפר הערבי שהיה במקום, כפר עטה, והמפעל נקרא על שם המקום - עטה ATA, וזאת בשל היות השם קצר, צלילו קליט וצורתו הסימטרית קלה לשרטוט גרפי.
הסופר ש"י עגנון הגיע לביקור בביתו של אריך מולר.
עגנון התעניין במשמעות השם "אתא".
הסבריו של מולר לא סיפקו אותו ולאחר מחשבה אמר: .
בשנת 1936, מנה המפעל 115 עובדים, רבים מהם היו חברי הקיבוצים באזור - משמר הים (כיום, קיבוץ אפק), עין המפרץ, כפר מסריק ואחרים.
בשנת 1938, מנה המפעל 205 עובדים וניהולו עבר לידי בן הדוד, הנס מולר, שעלה אז ארצה.
המפעל בשנות ה-40 של המאה ה-20
מלחמת העולם השנייה גרמה לנתק בין בית החרושת לחברת האם סקודה.
המפעל נאלץ לפעול באופן עצמאי, מצד שני הפכה "אתא" לספק הגדול ביותר של אוהלים, מדים, לבנים וגרביים לצבא הבריטי במזרח התיכון.
בזמן המלחמה הייתה ארץ ישראל מרכז חשוב לצבא הבריטי אשר הוצב להגן על המעבר להודו דרך תעלת סואץ.
התחבורה הימית (התחבורה האווירית טרם התפתחה) לצורך הובלת האספקה מבריטניה הייתה נתונה למתקפות הצוללות הגרמניות אשר שלטו על נתיבי התחבורה בים התיכון ופגעו שוב ושוב בצי הבריטי.
בשל כך צבאות בעלות הברית שחנו במזרח התיכון קיבלו את רוב אספקת המזון והביגוד ממפעלים בארץ ישראל.
הייתה זו תקופת צמיחה לתעשייה הארצישראלית ורוב מפעלי התעשייה הוותיקים הוקמו באותם הימים.
הנס ואריך מולר הקימו חברה-בת לשיווק התוצרת.
שמה של החברה היה "תטא".
לחברה היו חנויות בבעלותה וכן חנויות שהופעלו בזכיינות.
לזכיינים הוכתבה דרך התצוגה של המוצרים, כך שהתצוגה תהיה אחידה בכל רחבי הארץ.
כך, מראה חלונות הראווה של כל חנויות "תטא" היה אחיד.
בזכות בקרת האיכות של החברה וטיב השירות בחנויות, נהרו אליהם רבים והמכירות בהן שגשגו.
אתא העניקה לעובדיה הטבות סוציאליות רבות: בשטח המפעל הוקמה צרכניה שמכרה מוצרי מזון במחירים מוזלים, העובדים נהנו מבונוסים ונהנו גם הם מרווחי המפעל.
כדי להקל על האמהות העובדות הוקם בשנת 1942 גן לילדי העובדים.
בנוסף הקימה אתא שיכונים לפועלים - ראשית את "בתי חנה" ואחר מכן את גבעת אתא א', ב' ו-ג'.
שכונת "בתי חנה", שהוקמה בשנים 1935–1947, נקראה על שם אשתו הראשונה של הנס מולר.
המשתכנים הראשונים היו העולים מ"מכבי צעיר" שבאו עם אריך מולר, ובמשך הזמן התקבלו לשיכונים תושבים נוספים.
חלק גדול מהמתיישבים בשיכונים הגיע מקיבוצי הסביבה ומקריית חיים.
הם נבחרו בעיקר על פי עבודתם במפעל וזכו להתגורר במקום בעבור דמי שכירות סמליים, שכן לא עמד לרשותם הממון הנדרש לרכישת הבתים.
מנהלים ועובדים קיבלו שכר דומה.
האווירה הייתה אווירה משפחתית, משפחת עובדי "אתא".ב־1946 מנה המפעל 921 עובדים המפעל התרחב ומבנים נוספים הוקמו באזור כורדני (שטח עליו הוקם לימים הקריון).
עם הקמת המדינה והקמת צה"ל הפך המפעל לספק הביגוד הראשי שלו (מדים, גרביים, לבנים).
בנוסף רכש צה"ל מ"אתא" עשרות סוגי פריטים, בין הפריטים: אוהלים, אלונקות, רצועות למקלעים.
"אתא" היה המפעל הראשון שהעניק לעובדיו בונוס ובכך למעשה שיתפם ברווחיו.
בשנת 1949 מנה המפעל 1,128 עובדים, באותה שנה איבדה אתא את צביונה כחברה משפחתית בעקבות רכישת חלק נכבד ממניותיה על ידי חברת אפריקה-ישראל.
האווירה המשפחתית במפעל נעלמה ואת מקומה תפסו יחסי עבודה של עובד-מעביד.
"מיוחדים" קראו למנהלים אלו שנמנו ברובם על ותיקי המפעל ומקימיו.
הם נהנו מתנאי עבודה מיוחדים.
הנס מולר ניהל את המפעל בדרך פאטרנליסטית (בשיטת המרכוז).
הוא העניק לעובדיו תנאים טובים והיה מוכן לשלם שכר גבוה מן המקובל בארץ בענף הטקסטיל, כל זאת בתנאי שיוכל לנהלו ללא התערבות ועד עובדים, הסתדרות ואפילו תעשיינים עמיתים.
הוא הקים מטבח משוכלל וחדר אוכל לנוחיות העובדים וסירב לשתפם בניהולו.
הוא לא היה חבר בהסתדרות בעלי התעשייה ולפיכך סירב לקבל מהם תכתיבים
בין אריך מולר לבין בן דודו הנס פרצו חילוקי דעות והם נפרדו.
הנס מולר נותר לעמוד בראש הנהלת "אתא".
בסתיו אותה שנה פרש אריך מולר מההנהלה והקים מאוחר יותר מפעל לחוטי אריגה בנהריה ומפעל טקסטיל בקריית שמונה (מוליטן).
שנות ה-50 של המאה ה-20 - מוניטין ואיכות
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הפכה "אתא" גם לספק המרכזי של ביגוד לסקטור האזרחי במסגרת תוכנית הצנע.
כל משפחה בישראל הייתה מקבלת הקצבה של נקודות ובאמצעותם רכשה צורכי לבוש בחנויות הרשת (חלק מן החנויות היו בבעלות אתא והשאר פעלו בזיכיון).
בתחילה היצור התרכז בבגדי חאקי - הכובע המפורסם, מכנסים וחולצות אשר היוו שם נרדף לתוצרת אתא.
בגדים אלו נחשבו לבגדים המקובלים בחברה ומי שלבש בגדים אחרים נחשב לחריג, כלומר יהודי גלותי או סנוב.
לפי המקובל באותם הימים, היו בגדי עבודה בצבע כחול כהה, והם נקנו בדרך כלל תמורת תלושים שסיפקו מקומות העבודה.
בחנויות הוצעו החולצות למיניהן: הלבנות, התכלת והכחולות בהתאם לגוון החברתי ביישוב.
בתקופת הצנע למרות השפל הכלכלי, פרח המפעל.
תוצרתו נמכרה היטב בארץ וערך היצוא בשנת 1954 הגיע לסביבות מיליון דולר.
מחומר הגלם, הלוא הוא הכותנה, טוו חוטים, ארגו בדים ותפרו בגדים.
בשנת 1956 הוחל בייצור בדי קורדרוי והוכנסו חידושים רבים.
מעצבי אופנה נתנו את הטון ושינו את הקו הצנוע שאפיין עד אז את תוצרת "אתא" שנחשבה למעולה.
בחנויות "אתא" היו כל סוגי הביגוד הדרושים ולעיתים הייתה "אתא" משווקת בחנויותיה מוצרים של חברות אחרות, כמו גרביים של לודז'יה.
אך גם על אלה היא נטלה את האחריות לטיב ולא הפנתה את הלקוחות לספק.
בהמשך ייצרה "אתא" גם בגדים בסגנונות אחרים.
ידועים היו מכנסי הגברדין, אשר שימשו את הגברים לטקסים חגיגיים.
במודעות של "אתא" הוצגה ססמת החברה: "מסורת באיכות ותנופה באופנה".
על החלק הראשון של הסיסמה לא היו עוררים.
אשר לחלקה השני של הסיסמה, ל"אתא" הייתה בעיה: רמת החיים בארץ עלתה, דרישות האופנה הגיעו לרמה גבוהה יותר ו"אתא" לא התאימה את תוצרתה לכך.
רכישת בגדים ב"אתא "הייתה חלק מתהליך ההתערות של חלק מהעולים החדשים.
בתקופה מסוימת, היה נוהג אצל ילדים ונערים עולים חדשים ולעיתים גם אצל נערות, לקנות בלוויית תושב ותיק בחנות אתא את כל הביגוד הדרוש ליום חול, וחולצה לבנה לשבת.
באמצע שנות ה-50 החל המשק הישראלי לקבל שילומים מגרמניה.
באזורי הפיתוח בארץ, בעיקר בצפון ובדרום, הייתה אבטלה רבה.
שר המסחר והתעשייה דאז פנחס ספיר החליט לעודד הקמת מפעלי טקסטיל.
המפעלים היו עתירי עבודת יד והתאימו להעסקת עובדים רבים.
כתוצאה מכך גברה התחרות בענף ומצבה של "אתא" הורע.
בסוף שנות ה-50 הוקם קו לעיצוב וייצור בגדי נשים בשם "ספלנדיד מודל", אך לא זכה להצלחה רבה.
ב-1956 רצה הנס מולר, מנכ"ל אתא, לבצע פיטורי ייעול במפעל ולהגביל את עליית השכר.
באפריל 1956, החל סכסוך עבודה, כאשר עובדי המפעל דרשו תוספות שכר, מעבר לאלו שהנהלת המפעל הסכימה להן.
הסכסוך נמשך זמן רב ובמאי 1957 פרצה שביתה שעוררה הדים בכל הארץ.
בראש ועד העובדים עמד אלכס מנדל, שביתה נתמכה על ידי מועצת פועלי חיפה שבראשה עמד יוסף אלמוגי וראש הממשלה דוד בן-גוריון התערב בסכסוך.
בשנת 1962 נפטר מנהל המפעל, הנס מולר ולמשפחה היו קשיים בניהולו, לכן הוא נמכר לקבוצת משקיעים בראשות טיבור רוזנבאום, שמינתה את עמוס בן-גוריון לנהל את המפעל.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 מכרה ישראל לגרמניה מדים מתוצרת אתא.
עקב קריסת עסקיו של רוזנבאום ב-1974, מונה למפעל כונס נכסים שווייצרי שמכר אותו בשנת 1977 לחברה לישראל שהייתה אז בבעלות שאול אייזנברג.
בשנת 1980 החליף דוד ארבל את עמוס בן-גוריון בהנהלת המפעל והיה המנכ"ל האחרון בו עד סגירתו.
ביולי 1983, הודיעה רשת החנויות הבריטית מרקס אנד ספנסר, שתפסיק לרכוש את תוצרת המפעל.
רשת "מרקס אנד ספנסר" רכשה באותן שנים כ-85% מתוצרת המפעל, בעקבות זאת הודיע המפעל מיד על פיטורי 550 עובדים מתוך 2,600. יו"ר ונשיא מרקס אנד ספנסר מרקוס זיו היה ציוני תומך ישראל, אך איכות המוצרים של המפעל לא עמדה בסטנדרט של הרשת, לאחר שנים של חוסר השקעה בציוד מודרני במפעל.
בהמשך שנת 1983 ו-1984 המפעל הפסיד כ-1.5 מיליון דולר כל חודש, וביולי 1984 מלאי הכותנה שלו אזל והוא לא יכל לשלם על מלאי חדש.
שאול אייזנברג וממשלת ישראל מגיעים להסכם להזרמת הון בסך 10 מיליון דולר.
המפעל המשיך להפסיד, וניסיון מכירה שלו נכשל, מאחר שהציוד המיושן שלו הרתיע קונים פוטנציאלים.
ב-29 באוקטובר 1984 מונה למפעל כונס נכסים, שהתבקש לנסות להמשיך להפעיל אותו במתכונת מצומצמת.
בראשית 1985 החליטה הנהלת המפעל למכור אותו לקבוצת משקיעי נדל"ן בראשות מיכאל אלבין, לסגור אותו כמפעל ייצור ולפטר את עובדיו.
היה זה המפעל הגדול הראשון של חברת העובדים שעבר תהליך של הפרטה.
בתגובה פנה ועד העובדים בראשות פיני גרוב להסתדרות אך לא זכה לסיוע של ממש ולמעשה נתנה ההסתדרות בראשותו של ישראל קיסר "אור ירוק" לסגירת המפעל והתייצבה לצד המעסיקים ולא לצד הפועלים.
עקב כך התארגנו העובדים במסגרת "ועד 1 - מועצת ועדי העובדים", איגוד חליפי בראשות גרוב ובהדרכת מפ"ם יצאו למאבק ציבורי מר, שכלל התבצרות בחצר המפעל.
במסגרת המאבק טבע גרוב את הסיסמה: היום זה "אתא" - מחר זה אתה.
המאבק הסתיים אמנם בסגירת המפעל אך גם הפנה את עין התקשורת והציבור אל אזלת ידה של ההסתדרות ואל כוחה של ההתאגדות המקצועית מחוצה לה.
דמות המנהיג של גרוב ונאומיו היו לסמלו של המאבק והוא כונה בתקשורת "לך ואלנסה של הצפון".
בין היתר אמר עם סגירת המפעל: "זהו יום שחור לפועלי ישראל, שמשקף את חורבן היצירה ומסמל את תקומתה של קבוצה מתעשרת שעלתה לראש הסולם".
על שטח המפעל בכורדני הוקם הקריון, ועל שטח המפעל בקריית אתא הוקמה שכונת מגורים הכוללת מרכז מסחרי גדול.
לפני בניית השכונה נערך סקר שימור שקבע את חלק מהמבנים של המפעל, בהם צריף ישן אשר שימש למגורי הפועלים הראשונים של מפעל אתא, כמבנים לשימור.
כן נשאר מהמפעל מגדל המים, אשר סיפק מים לתעשיית הטקסטיל.
ב-2016 החזיר איש הקולנוע והפרסום שחר סגל לתחייה את מותג הבגדים "אתא", ביחד עם המעצבת יעל שנברגר.
ב 2025 הרשת מונה חמש חנויות: בתל אביב, רמת השרון וחיפה.
את הינך כרם (בגאורגית: შენ ხარ ვენახი, שֶן חַר וֶנאחי) הוא פיוט גאורגי מימי הביניים שנכתב על ידי דמטרה הראשון, מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת (1093-1156), והיה ההמנון של הממלכה הגאורגית המאוחדת.
הפיוט הוקדש לגאורגיה, לפטרונית של הבתולה מרים ותפילת הלל למרים בידי הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית-אפוסטלית.
הפיוט בוצע בעיקר על ידי מקהלה ללא כלי נגינה קלאסיים וללא המאפיין הקלאסי של מוזיקת המקהלה הגאורגית.
מבחינת הקומפוזיציה מאופיין הפיוט כפוליפונית מאוד ובעלת דמיון לרנסאנס הגאורגי המסורתי מסוף ימי הביניים.
מוֹרצ'י קֶתילי, אֶדֶנס שינה נֵרגוּלִי,
את הינך בכרם, מלבלבת מחדש.
עדינה ויפהפייה, נטועה בגן עדן,
(אלוהים קישט אותך, איש לא ראוי להילולים כמוך,)
את וָהֵב בסופה הוא ניב מקראי-חז"לי המשמש כהצהרה כי למרות חילוקי דעות חריפים בלימוד התורה, ניתן להישאר בידידות.