tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1935 עזב צרמלו את תפקיד הכבוד שלו בפרייבורג בשל אי הסכמתו עם הלך הרוחות הנאצי שם.
עם תום המלחמה שב לתפקידו (ב-1946) וחי בפרייבורג עד מותו.
ארנסט ריצ'מונד , אדריכל ואיש ממשל בריטי.
היועץ המדיני של הנציב העליון בימי ראשית המנדט הבריטי בארץ ישראל.
אויב מר של היישוב והציונות.
ארנסט טאטהאם ריצ'מונד נולד באנגליה בשנת 1874. בנו של הצייר הוויקטוריאני הנודע ויליאם בלייק ריצ'מונד.
בשנת 1895 הגיע למצרים לצורכי עבודה אמנותית הקשורה בהכנת ספר על אחד המקדשים הפרעוניים.
לאחר שנה נתמנה כחבר הוועדה לשימור אתרים בקהיר.
בשנים 1902–1903 סופח ריצ'מונד לחיל ההנדסה הבריטי במצרים, לבניית מחנות צבא.
במקביל שירת בין השנים 1900–1911 במינסטריון המצרי לעבודות ציבוריות ונתמנה למנהל המחלקה לבניין ערים ומבני ציבור.
בשנת 1911 פרש מתפקידו ושב לאנגליה כדי לשמש כאדריכל פרטי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הצטרף ריצ'מונד לשירות האמבולנסים הצבאי ושירת תקופה קצרה בבלגיה.
בהמשך אותה שנה נתמנה ריצ'מונד כאחראי להספקת רימוני יד לצבא.
לקראת סיום המלחמה נשלח ריצ'מונד על ידי הגנרל אדמונד אלנבי להכין עבורו סקר על מצב המבנים של מסגדי הר הבית ובמיוחד על מצב המבנה של כיפת הסלע.
פה החלו להתגלות הסימנים הראשונים לאהדתו של ריצ'מונד את הלאומנות הערבית.
לדבריו (כפי שכתב לאחר מכן) ציפו ממנו מי שמינו אותו למשימה זו כי מסקנתו תהיה שהמסגדים הוזנחו קשות, עד שאיבדו כל ערך והם עומדים בפני השחתה והרס "ועתידים להיות מוחלפים על ידי מקדשים רבי ערך יותר אולי לכבודה של דת אחרת".
אך לדבריו לא זו הייתה מסקנתו, הוא קבע כי מבני המסגדים יציבים ואיתנים.
בשנת 1919 שב ריצ'מונד לאנגליה כדי לשכנע את הממשלה להקציב אמצעים לתחזוקת המסגדים, דבר שלדבריו ישכנע את העולם המוסלמי, שהשקעת הממשלה הבריטית, תביא לידי חיזוק הידידות עם עולם זה.
כן סבר כי יהיה בכך כדי להפריך את החשש, כי היהודים, שקיבלו ב-1919 גישה חופשית לכותל המערבי, עומדים להקים מחדש את מקדש שלמה.
במהלך אותה שנה קיבל ריצ'מונד הזמנה מן הנציב העליון הרברט סמואל להצטרף לממשלת המנדט כדי להיות איש קשר בינה לבין האוכלוסייה המוסלמית.
ריצ'מונד נעתר לבקשה ונתמנה ליועץ מדיני לנציב העליון וליועץ פוליטי האחראי לענייני ערבים.
לתפקיד השני בחשיבותו בממשלת המנדט, מיד לאחר הנציב העליון, נתמנה בריגדיר גנרל וינדהאם דידס איש המודיעין הצבאי הבריטי במזרח התיכון, אוהד הציונות.
בראש המערכת המשפטית של ממשלת המנדט הועמד היהודי נורמן בנטוויץ', בן למשפחה ציונית באנגליה.
כנגד צמד זה עמד הצמד הפרו-ערבי ארנסט ריצ'מונד ורונלד סטורס מושל ירושלים, שניהם מתנגדים מושבעים של היישוב.
ריצ'מונד היה מומחה לתרבות האסלאם, פרו ערבי נלהב, שונא הציונות, ואנטישמי חריף, שלא טרח להעלים את השקפתו כי "ארץ ישראל היא ארץ מוסלמית וממשלתה צריכה להיות מוסלמית", ולא הסתיר את התנגדותו להגשמתה של הצהרת בלפור.
הישגו החשוב ביותר של ריצ'מונד היה בכך שהביא בשנת 1921 לבחירתו של חאג' אמין אל-חוסייני למופתי של ירושלים, למרות שהלה לא זכה ברוב הקולות בהצבעה.
במרוצת הזמן הפך ריצ'מונד לאחד היועצים הראשיים של החוסיינים.
בשנת 1922, לאחר תום מאורעות תרפ"א, משנתבררו לשלטונות המנדט כוחו של ארגון "ההגנה" ומידת החימוש שלו, החלו השלטונות לערוך חיפושים אחר מחסני הנשק של "ההגנה".
ארנסט ריצ'מונד כתב שטנה על "ההגנה" בו תיאר אותה כארגון סתר בולשביקי.
כשנמשך הקטרוג על "ההגנה" החליט הנציב העליון להפגיש את המקטרגים עם ראשי היישוב לשיחה גלויה.
בנוכחות הנציב העליון הרברט סמואל והמזכיר הראשי של ממשלת המנדט וינדהאם דידס, נפגשו ריצ'מונד ומפקד משטרת המנדט פרסי בראמלי (שונא היישוב גם הוא) עם קבוצה ממנהיגי היישוב ובהם ד"ר חיים ויצמן והקולונל פרדריק קיש.
הפגישה לא הביאה לכל תוצאה כשהמקטרגים חזרו בה על טענותיהם כי היהודים העולים לארץ ישראל הם סוכנים קומוניסטים.
בשנת 1924 התפטר ריצ'מונד מתפקידו ושב לאנגליה.
בשנת 1927 חזר לארץ ישראל ונתמנה למנהל מחלקת העתיקות המנדטורית.
ריצ'מונד מילא תפקיד זה במשך עשור עד שנת 1937, שבה פרש.
בכוונתו היה להשתקע באיטליה, אולם הוא זנח כוונה זו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ריצ'מונד שב לאנגליה, התגורר בעיר גלוסטרשייר, עסק בכתיבה וגילה עניין בכל המתרחש בארץ ישראל.
ארנסט ריצ'מונד מת בשנת 1955.
ארנסט כריסטוף פרידריך צינדל היה מכחיש השואה ונאו-נאצי גרמני.
הוא הועמד למשפט בקנדה על פרסום ספרות שנאה ובגרמניה באשמת הסתה לשנאה והכחשת השואה, בגינם נידון ב-2007 לחמש שנות מאסר.
ארנסט צינדל נולד בגרמניה בבאד וילדבאד אשר בחבל באדן-וירטמברג בשנת 1939. בשנת 1958, בהיותו בן 19, היגר לקנדה כדי לחמוק משירות צבאי בגרמניה.
ב-1960 נישא לז'אניק לרוש, אישה ממוצא קנדי-צרפתי, אותה הכיר בשיעור שפה בטורונטו.
בני הזוג עברו למונטריאול בשנת 1961, שם הכיר צינדל את הפשיסט הקנדי אדריאן ארכנד, אשר השפיע עליו רבות.
בשנות ה-60 וה-70 עבד בהוצאה לאור כמעצב גרפי עבור מספר מגזינים וכן החל לפרסם את דעותיו על הנאציזם והיהודים תחת שם העט כריסטוף פרידריך.
בשנת 1968 הצטרף למפלגה הליברלית של קנדה והתמודד מטעמה להנהגת המועצה הליברלית במטרה להילחם בדעות האנטי גרמניות בקנדה, אך פרש מההתמודדות לפני הבחירות.
בשנות ה-70 שימש צינדל כדובר של קבוצת מהגרים יוצאי גרמניה אשר מחו נגד הרגשות האנטי גרמניים בחברה הקנדית, וטענו שהם וילדיהם סובלים מאפליה.
הקריירה שלו כדובר הקבוצה הסתיימה בסוף שנות ה-70 כאשר הכתב מארק ברונוקובסקי חשף, כי צינדל פרסם חומרים אנטישמיים ופרו-נאציים תחת השם כריסטוף פרידריך.
בתקופה זו הפך לתומך מוכר בקבוצות ימין קיצוניות ונאו-נאציות.
בין היתר, בשלהי שנות ה-70 יזם מסיבות עיתונאים בהן מחה על שידור הסדרה "שואה" של NBC וטען כי הגרמנים מוצגים בסדרה באופן שגוי.
באותה שנה הקים בית הוצאה לאור פרטי, "פרסומי סמיזדט", על שם שיטה מחתרתית שהייתה נהוגה בברית המועצות לפרסום חומרים שנאסרו לפרסום על ידי הממשל.
ב-1993 קידם קמפיין נגד הקרנתו של הסרט "רשימת שינדלר" בטענה שהסרט מהווה הסתה נגד הגרמנים.
כאשר הסרט נאסר להקרנה בלבנון, בירדן, בפיליפינים ובמלזיה, הביע צינדל את סיפוקו מכך.
ב-8 במאי 1995 מעונו של צינדל בטורונטו הושחת וקבוצה בשם "תנועת ההתנגדות היהודית החמושה" לקחה על עצמה אחריות להשחתה.
על פי תחקיר של ה"טורונטו סאן", הקבוצה הייתה בעלת קשרים לליגה להגנה יהודית ולכהנא חי.
באותו החודש הותקף צינדל פעם נוספת כאשר פצצה הוטמנה ליד ביתו ונוטרלה על ידי המשטרה.
החקירה העלתה כי האחראי להטמנת הפצצה היה הפעיל לזכויות בעלי חיים דוויד בארבארש, אך החקירה הופסקה.
פרסומיו על הקשר בין הנאצים לעב"מים
כאשר צינדל הקים את בית ההוצאה לאור בשנת 1977, הוא פנה תחילה לקהילת חוקרי העב"מים, נושא שהיה אז בשיא הפופולריות שלו.
בפרסומיו כתב צינדל כי הצלחות המעופפות היו נשק נאצי סודי אשר שוגר מבסיס תת-קרקעי באנטארקטיקה.
צינדל פרסם מספר ספרים על הנושא, המפורסם בהם היה "צלחות מעופפות: נשק נאצי סודי?" (1978) וכן ספרים כגון "המשלחות הנאציות הסודיות לקוטב הדרומי" (1978) ו"היטלר והקוטב הדרומי" (1979).
בספריו טען כי לאחר המלחמה הנאצים נמלטו לקוטב הדרומי ושם פיתחו נשק סודי בדמות הצלחות המעופפות בתקווה לחזור ולהשתלט על העולם בעתיד.
על פי עדותו של פרנק מייל, חבר באגודת הסקפטיים האמריקאית , צינדל הודה בפניו כי הפרסומים על הקשר בין הנאצים לעב"מים נועדו למשוך קהל ובעצם לא היו אלא הונאה.
מילה טען כי צינדל אמר לו בשיחת טלפון "הבנתי שהצפון-אמריקאים לא מעוניינים ללמוד, הם רוצים בידור.
הספר הוא בשביל הכיף, כריכה עם תצלום של היטלר וצלחות מעופפות יוצאות מאנטארקטיקה היא הסיכוי לקבל זמן שידור בטלוויזיה וברדיו.
15 דקות מהתוכנית אני אדבר על הדברים האיזוטרים האלה ואז אני אתחיל לדבר על המדענים היהודיים במחנות הריכוז שעבדו על הנשק הסודי הזה וככה אני אדבר על מה שבאמת רציתי לדבר עליו."
מאז הקמתו הפך בית ההוצאה לאור של צינדל למקור פרסום עולמי של חומר פרו-נאצי, הכחשת השואה וחשיפת "פשעי הציונות".
דרך ההוצאה לאור פרסם צינדל ספרים כגון "האם באמת מתו שישה מיליון יהודים" ו"היטלר אותו אנו אוהבים, מדוע?", בו הציג את היטלר כאדם שוחר שלום.
פרסומי ההוצאה לאור נפוצו לארצות הברית, שבה היו להוצאה כ-29 אלף מנויים, כך נטען, ולמערב גרמניה, אליה הגיעו בין השנים 1978–1979 כ-200 משלוחים של חומר נאו-נאצי שמקורו באותה הוצאה לאור.
בין השנים 1981 ו-1982 שללה ממשלת קנדה מצינדל את הזכות להשתמש בשירותי הדואר, בטענה שהפיץ תעמולת שנאה, עבירה פלילית בקנדה.
לאחר מכן, הוא החל לשלוח חומרים מתיבת דואר בניו יורק, עד שהאיסור על דיוור בקנדה הוסר בינואר 1983. ב-1983 סבינה סיטון, ניצולת שואה ומייסדת "האגודה הקנדית לזכר השואה", הגישה תביעה נגד צינדל על הפצת חומר שקרי בספרו "האם באמת מתו שישה מיליון יהודים", ובשנת 1985 גם ממשלת אונטריו הצטרפה לתביעה.
צינדל הורשע בשנת 1985 ושוב ב-1988 לאחר שערער, ונידון ל-15 חודשי מאסר, אך זוכה בשנת 1992 על ידי בית המשפט העליון של קנדה, שקבע כי החוק הנוגע להפצת "ידיעות כוזבות" נוגד את חופש הביטוי ולכן אינו חוקתי.
המשפט ב-1988 נודע בציבור בשל עדותם של מכחישי השואה דייוויד אירווינג ופרד לוכטר.
בשנת 1985 העיד נגד צינדל חוקר השואה ראול הילברג, שסירב להעיד שוב ב-1988. בשנים שלאחר סיום המשפט, המשיך צינדל להפיץ את דעותיו ברשת האינטרנט.
בסוף שנות ה-90 החלה הוועדה הקנדית לזכויות אדם לחקור את פרסומיו באינטרנט, והוא הואשם בפרסום חומר אנטישמי.
בינואר 2000, לפני שהוועדה סיימה את חקירתה, עזב צינדל את קנדה והשתקע בסרוויל, טנסי בארצות הברית.
באותה תקופה גם התגרש בשנית (לאחר 18 חודשי נישואין לאיירין מרקרלי) ונישא בשלישית, לאינגריד רימלנד.
גירושו מארצות הברית ומקנדה ומאסרו בגרמניה
בשנת 2003 נעצר צינדל בארצות הברית בשל הפרת תנאי השהייה שלו ולאחר שבועיים גורש מהמדינה.
באותה שנה הוצא נגדו גם צו מעצר בגרמניה בשל פרסומי שנאה.
אף על פי שצינדל חי יותר מ-40 שנה בקנדה הוא לא קיבל אף פעם אזרחות קנדית, ובקשותיו לקבלת אזרחות נדחו במשך השנים מסיבות שלא פורסמו.
בעת הגעתו לקנדה ב-2003, הגיש בקשה להכיר בו כפליט, על מנת שלא ניתן יהיה להסגירו לגרמניה.
ב-2 במאי 2003 שר ההגירה הקנדי והתובע הכללי הגדירו את צינדל כאיום לביטחונם הלאומי של תושבי קנדה, בשל קשריו עם ראשי ארגונים ניאו נאצים אלימים כגון "האומות האריות".
צינדל נכלא בתחילה במתקן מעצר בטורונטו, אך שוחרר מאוחר יותר במהלך השימוע בעניין מעמדו בקנדה.
במהלך הדיונים, מנהיג אחת הקבוצות הניאו נאציות בקנדה, פול פרום, ניסה לארגן עצרות תמיכה בצינדל אך נכשל בשל התגייסות רחבה של תנועות נגד גזענות.
צינדל גורש לבסוף לגרמניה בהוראת בית המשפט בפברואר 2005. ב-1 במרץ, עם הגעתו לשדה התעופה בפרנקפורט, נעצר והועבר לכלא עד למשפטו.
צינדל הואשם ב-14 סעיפים של הפצת שנאה גזענית.
המשפט נמשך עד ל-15 בפברואר 2007. בנאום הסיכום במשפטו קרא צינדל להקים צוות בינלאומי של חוקרים שיבדוק את השואה, ואמר כי הוא עצמו יהיה מוכן להתנצל בפני הקורבנות אם יתברר כי הגרמנים אכן השתמשו בגז לצורך המתת יהודים.
בסיומו של המשפט נידון צינדל לחמש שנות מאסר ושוחרר מהכלא בשנת 2010 לאחר ריצוי עונשו, בהתחשב בכך שהמשפט החל ב-2005. עם שחרורו סורבה כניסתו לקנדה בהסתמך על הקביעה הקודמת אודות היותו סכנה לביטחון הלאומי של המדינה.
הוא השתקע בבית משפחתו בגרמניה והמשיך להפעיל את אתר האינטרנט שלו ולהעלות סרטונים לאתר YouTube.
מרק בונוקוסקי, כתב העיתון טורונטו סאן, פרסם כי אמו של צינדל הייתה ממוצא יהודי.
איירין מרקרלי, אשתו לשעבר, סיפרה לכתב העיתון כי החשש שבעורקיו זורם דם יהודי הטריד מאוד את צינדל, שנסע לחפש בארכיונים בגרמניה הוכחות לכך שהוא "ארי טהור", אך לא מצא אותן.
צינדל הגיב על הדברים הללו בריאיון לצדוק יחזקאלי מידיעות אחרונות בשנת 1997: "אם אתה מחפש מידע פוליטי, אבי היה סוציאל-דמוקרט ואימי הייתה אישה נוצרייה פשוטה.
אביה היה מארגן ועד העובדים בבוואריה ושמו הכניס אותו לצרות מפני שקראו לו איזידור מאייר והאנשים שלו קראו לו איזי ובגלל זה אנשים חשבו ש..."
יחזקאלי: " שהוא היה יהודי?"
צינדל: "לא, אני חושב שלא..."
יחזקאלי: "אתה בטוח שאין דם יהודי במשפחתך?"
צינדל מת בביתו בגרמניה מהתקף לב, ב-5 באוגוסט 2017. הוא הותיר אחריו שני ילדים ואת אלמנתו אינגריד רימלנד, שנפטרה מספר חודשים אחריו.
ארנסט קרנק היה מלחין ומנצח יליד אוסטריה ממוצא צ'כי; כל חייו עמד על כך, ששמו ייכתב "קרנק" ולא "קז'נק" (Křenek) ויבוטא בצורה הגרמנית ולא הצ'כית.
קרנק חקר את השימוש באטונאליות ובסגנונות מודרניים אחרים וכתב מספר ספרים, ביניהם "מוזיקה כאן ועכשיו" (1939), מחקר ביצירות יוהנס אוקכם (1953) ו"הקפת אופקים: (הרהורים על המוזיקה שלי)" (1974).
קרנק נולד בווינה ולמד שם ובברלין אצל פרנץ שרקר.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויס קרנק לצבא האוסטרי אבל הוצב בווינה, כך שיכול היה להמשיך בלימודי המוזיקה.
בשנת 1922 פגש את בתו של גוסטב מאהלר, אנה, ואת אמה, אלמה מאהלר, שביקשה מקרנק להשלים את הסימפוניה העשירית של בעלה המנוח.
קרנק עזר לערוך את הפרקים הראשון והשלישי אך לא הרחיק מעבר לזה.
ב-1924 נשא לאישה את אנה, אך התגרש ממנה עוד לפני תום השנה הראשונה לנישואים.
המוזיקה שלו נאסרה להשמעה בגרמניה הנאצית ונבלמה באוסטריה.
הוא היגר לארצות הברית בשנת 1938 ולימד שם מוזיקה באוניברסיטאות שונות, ביניהן אוניברסיטת המליין בסיינט פול שבמינסוטה, משנת 1942 עד 1947. קרנק קיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1945. בין תלמידיו ג'ורג' פרל ורוברט אריקסון.
קרנק מת בפאלם ספרינגס, קליפורניה.
קרנק משתמש במוזיקה שלו במגוון סגנונות.
יצירתו המוקדמת נכתבה בניב של שלהי הרומנטיקה, שניכרת בו השפעת מורו פרנץ שרקר.
בהמשך אימץ את האטונאליות, אבל ביקור בפריז, שבמהלכו התוודע אל יצירותיהם של איגור סטרווינסקי וקבוצת השישה, הביא אותו לסגל לעצמו את הסגנון הנאו-קלאסי.
האופרה שלו "ג'וני פוצח בשיר" (Jonny spielt auf) משנת 1926, שניכרת בה השפעת הג'אז, זכתה להצלחה רבה בתקופת חייו והוצגה בכל רחבי אירופה.
על אף מחאות הנאצים, נעשתה פופולרית כל כך, שסוג סיגריות, הנמכר עד היום באוסטריה, נקרא "ג'וני".
אז החל לכתוב בסגנון נאו-רומנטי, עם פרנץ שוברט כדגם.
דוגמה עיקרית לתקופה זו הוא "ספר מסעות מן האלפים האוסטרים".
משם עבר לחבר בשיטת שנים-עשר הטונים של ארנולד שנברג; האופרה "קארל החמישי" (1931-1933) נכתבה כולה בטכניקה זו, וכך גם רוב יצירותיו הבאות.
ב"קינות הנביא ירמיהו" (1941-42) שילב כתיבה בשנים-עשר טונים עם טכניקות הקונטרפונקט המודאלי של המאה ה-16. קרנק חיבר גם מוזיקה אלקטרונית ואליאטורית.
"אורפיאוס ואאורידיקה", אופוס 21 (1923)
Jonny spielt auf, (ג'וני פוצח בשיר) אופוס 45 (1925)
"ספר מסעות מן האלפים האוסטרים" (טקסט של המלחין), אופוס 62 (1929)
"ססטינה" (טקסט של המלחין), אופוס 161, סופרן ושמונה כלים (1957)
סימפוניה לכלי נשיפה מעץ וכלי הקשה, אופוס 34
סימפוניה "פאלאס אתנה", אופוס 137
קונצ'רטו לכינור מס' 1, אופוס 29
קונצ'רטו קטן לצ'מבלו, עוגב ותזמורת קאמרית, אופוס 88
קונצ'רטו לכינור, פסנתר ותזמורת קטנה, אופוס 124
קונצ'רטו לנבל ותזמורת קאמרית, אופוס 126
קונצ'רטו לכינור מס' 2, אופוס 140
קפריצ'ו לצ'לו ותזמורת, אופוס 145
קונצ'רטי לעוגב - אופוס 230 לעוגב ותזמורת מיתרים; אופוס 235 עם תזמורת מלאה.
רביעיית מיתרים מס' 1, אופוס 6
רביעיית מיתרים מס' 2, אופוס 8
רביעיית מיתרים מס' 3, אופוס 20
רביעיית מיתרים מס' 4, אופוס 24
רביעיית מיתרים מס' 5, אופוס 65 במי במול מז'ור
רביעיית מיתרים מס' 6, אופוס 78
רביעיית מיתרים מס' 7, אופוס 96
רביעיית מיתרים מס' 8, אופוס 233
מס' 1 אופוס 2 במי במול מז'ור
שתיים עם פסנתר (מס' 1 אופוס 3 בפה דיאז מינור, מס' 2 אופוס 99)
שתיים סולו (אופוס 33 ואופוס 115)
סרנדה לקלרינט ושלישיית מיתרים, אופוס 4
סוויטה לצ'לו סולו, אופוס 84
שלישיית מיתרים "פרוולה קורונה מוזיקליס: מנחה ליוהאן סבסטיאן באך", אופוס 122
שלישיית מיתרים ב-12 תחנות, אופוס 237
Orga-Nastro, אופוס 212, עוגב וסרט הקלטה
"הם ידעו מה רצונם", אופוס 227, קריין, אבוב, פסנתר, כלי הקשה וסרט הקלטה (1977)
ארנסט קסירר היה פילוסוף יהודי-גרמני נאו קאנטיאני ופנומנולוג.
ארנס קסירר נולד בברסלאו למשפחה יהודית.
למד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין, כיהודי התקשה לעלות בסולם הדרגות האוניברסיטאי וכיהן כמרצה זוטר באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין מ-1900 ועד 1919. במהלך תקופה זו דחה הצעה לבוא לאוניברסיטת הרווארד משום שארצות הברית נראתה לו רחוקה ומוזרה מדי.
בהמבורג היה מנחה הדוקטורט של ליאו שטראוס.
ב-1919 קיבל משרה בכירה כמרצה לפילוסופיה וראש קתדרה לפילוסופיה באוניברסיטת המבורג הצעירה.
ב-1929 נערך "הדיבייט בין קסירר להיידגר" בעיר דאבוס.
קסירר הרצה בהמבורג עד שנאלץ לפרוש ב-1933 עם עליית הנאצים לשלטון.
הוא עזב את גרמניה ועבר לאוקספורד, שם שהה עד 1935 ומשם עבר לגטבורג, שוודיה.
אף על פי שקיבל אזרחות שוודית החליט עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שהיא אינה בטוחה מספיק וב-1941 עבר לארצות הברית, שם ניסה להתקבל לאוניברסיטת הרווארד, אך זו דחתה אותו כיוון שדחה את הצעתה שלושים שנים קודם לכן.
לפיכך כיהן כפרופסור לפילוסופיה תחילה באוניברסיטת ייל ולאחר 1943 באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
קסירר נפטר ב-1945, בנו, היינץ קסירר היה גם הוא פילוסוף מוכר.
הפילוסופיה של הצורות הסמליות ומסה על האדם
ספרו החשוב ביותר של קסירר הוא "הפילוסופיה של הצורות הסמליות" () שיצא ב-3 כרכים בין השנים 1923–1929.
בשנת 1944 ריכז את תמצית תורתו בספר "מסה על האדם".
האדם, לפי קסירר, הוא "חיה סימבולית", בעוד שחיות תופסות את עולמן באמצעות אינסטינקט, האדם התבוני בונה את עולמו מבעד למבנים סמליים.
הוא ממשיך את הפילוסופיה של עמנואל קאנט הטוענת שהאדם אינו מסוגל לתפוס את העולם כפי שהוא אלא דרך מערכת של קטגוריות.
הקטגוריות עוברות אצל קסירר למערכות סימבוליות של לשון (שפה), מדע או אמנות.
בכך הוא מהווה חוליה חשובה בין הנאו-קנטיאניזם לסטרוקטורליזם ולסמיוטיקה.
בספרו האחרון, שיצא רק לאחר מותו, "המיתוס של המדינה" הוא מתחקה אחר מקורות השלטון הטוטליטרי ופשיסטי.
קסירר סבר שעידן הזהב של הפילוסופיה הפוליטית החל עם הפרה־סוקרטיים, מפני שאלו השתחררו מחשיבה מיתית ויצרו לראשונה תיאוריה רציונלית של המדינה.
אפלטון טבע את המושג של המדינה המנהלת על פי הצדק.
הסטואים הוסיפו שוויון מהותי של יצורי אנוש.
השקפות אלו שררו בימי הביניים עד שמקיאבלי הפריד אתיקה מפוליטיקה, ובכך הביא לתפישת המדינה המבוססת על כוח.
לאחר מכן, תאוריית הזכויות הטבעיות של עידן התבונה ותנועת ההשכלה סימלה שיבה לעקרונות הסטואיים בדבר שוויון וכבוד כל בני אנוש, שהגיעו למימושם במהפכה האמריקאית.
אך בשלהי המאה ה-18 התפתחה התנועה הרומנטית שהציבה בספק את הרציונליזם של תאוריית הזכויות הטבעיות, ולפי מושג ה"פולק" מקום ומעמד פוליטיים מבוססים על ההשתייכות לשבט.
בין הוגי המאה ה-20 הוא מאשים במיוחד אוסוולד שפנגלר ומרטין היידגר, ש"חוללו את התפנית לפטליזם בעולם המודרני שלנו".
המהדורות העיקריות של כתביו בתרגום לאנגלית
מסה על האדם: אקדמה לפילוסופיה של תרבות האדם, תרגמו יהודה לנדא ורפאל עמית, עם עובד, תשט"ו 1955.
ערכה החינוכי של האמנות, תרגם איתן בלום, מטאפורה 3, 1994.
מיתוס המדינה, תרגם חילי אטיה, הוצאת כרמל ירושלים, 2025.
ארנסט קונוואלד היה מנצח אוסטרי.
ארנסט קונוואלד נולד ומת בווינה.
הוא למד משפטים באוניברסיטת וינה וקיבל תואר דוקטור למשפטים בשנת 1891. כמו כן למד פסנתר אצל תאודור לשטיצקי והלחנה אצל הרמן גרדנר.
בקונסרבטוריון של לייפציג שבגרמניה למד אצל המלחין סלומון יאדאסזון.
קונוואלד כיהן כעוזר מנצח של הפילהרמונית של ברלין בשנים 1907 עד 1912. הוא ניצח על התזמורת הסימפונית של סינסינטי בשנים 1912 עד 1917 ועל פסטיבל מאי של סינסינטי בין 1914 ל-1917. גישתו לניצוח הייתה שונה מאוד מזו של קודמו בסינסינטי, לאופולד סטוקובסקי התוסס.
הרמן תומאן, ממשמיציו של סטוקובסקי, כתב בביקורת ב"סינסינטי אנקוויירר" שקונוואלד "...איננו רואה צורך לנקוט בתכסיסי וודוויל כדי לרצות את הקהל".
ביצועי בכורה בסינסינטי תחת שרביטו של קונוואלד כללו את הסימפוניה השלישית של מאהלר ואת סימפוניית האלפים של ריכרד שטראוס.
כמו כן ניצח על ההקלטה הראשונה של התזמורת, לחברת קולומביה, ב-13 בינואר 1917: הברקרולה מתוך סיפורי הופמן של ז'אק אופנבך.
כניסת אמריקה למלחמת העולם הראשונה הנחיתה מהלומה על הקריירה של המנצח האוסטרי בסינסינטי.
ב-17 בנובמבר 1917 תבעו "בנות המהפכה האמריקאית" מן הממונה על ביטחון הציבור בפיטסבורג לאסור על קונוואלד לנצח על תזמורתו בעירן.
שירות המרשלים של ארצות הברית עצר אותו ב-8 בדצמבר 1917 ושחרר אותו מן המעצר למחרת היום.
הוועד המנהל של התזמורת קיבל באותו זמן את התפטרותו ממשרת המנצח.
ב-12 בינואר 1918 הושם בהסגר בהתאם ל"חוק זרים עוינים" ונכלא בפורט אוגלתורפ בג'ורג'יה.
במחנה ההסגר הצטרף אליו מנצח אחר, קרל מוק, שנאסר ב-25 במרץ 1918. הראיה שעל פיה נשלח קונוואלד למעצר לא הובהרה מעולם במלואה, אבל ייתכן שניצוח על מוזיקה גרמנית וגאווה במולדתו נחשבו לגילויי תעמולה שלא בשעתם.
הוא ניצח על ההמנון האמריקאי לפני קונצרט אחרי שאמר לתזמורת ולקהל (שהיו בו גרמנים רבים), שאהדתו נתונה לארצו הוא.
המידע הזה צוין במזכר מיום 19 בדצמבר 1917 ששלח ג'.
אדגר הובר לתובע הכללי של ארצות הברית.
אחרי גירושו ניצח קונוואלד בקניגסברג (1920-27) ואחר על תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין (1928-31).
רשימת ביקורת על קונצרט בניצוחו עם הפילהרמונית של ניו יורק בפברואר 1906 תיארה אותו כ"לא מנצח דגול; לא כזה המצטיין ברגשות נעלים או בחוש דק לרבדים העמוקים במוזיקה; אבל הוא מנצח מוכשר, מבחינות רבות מנצח אינטליגנטי, מנצח עז ונמרץ".
ארנסט רייר היה מלחין אופרה ומבקר מוזיקה צרפתי.
אביו, שהיה נוטריון, לא התלהב מן הרעיון, שבנו יבחר בקריירה מוזיקלית, אך לא רצה לחסום בפניו את הדרך להגשמת שאיפותיו והתיר לו ללמוד בקונסרבטואר של פריז מגיל שש עד שש-עשרה.
בשנת 1839, כשמלאו לו 16, נסע לצפון אפריקה לעבוד אצל קרוב משפחה, שהיה רואה חשבון ראשי במשרד האוצר של אלג'יריה.
המשרה לא התאימה לרייר, שנטה להתייחס לעבודתו כלאחר יד ולא היה ממושמע.
מתוך מסמכים מנהליים עולה, שרייר כתב מאמרים וסיפורי נעורים רבים וחיבר קטעי מחול מקוריים.
כמה מיצירותיו המוקדמות זכו לפרסום מקומי ולביקורות חיוביות בעיתונות האלג'ירית.
בין יצירות אלה הייתה מיסה, שבוצעה בקתדרלה לכבוד ביקורו של הדוכס מאומל ב-1847.
רייר שב לפריז בעת מאורעות 1848. במהלך תקופה זו התוודע אל אנשי הבוהמה הפריזאית, בהם גוסטב פלובר ותאופיל גוטייה.
דודתו, לואיז פאראנק, פרופסור לפסנתר בקונסרבטואר של פריז ומלחינה מוכשרת, הנחתה את לימודי המוזיקה של רייר.
בשנת 1850 חיבר אודה סימפונית, שכללה קטעי מקהלה לטקסטים מאת גוטייה ובוצעה בתיאטרון האיטלקי.
כעבור ארבע שנים, ב-1854, חיבר אופרה במערכה אחת, "אדון וולפרם", ללברית של ז'וזף מרי.
הקטור ברליוז, מורה ומלחין, שמע את היצירה באופרה קומיק והתרשם מכישרונו של רייר.
הוא אמר, שלמוזיקה של המלחין ממרסיי "אין דבר וחצי דבר עם הגישה המעושה והרעועה משהו למוזיקה הרווחת בפריז [...].
במוזיקה שלו יש לב ויש בה דמיון."
בשנת 1858 חיבר בלט בשם "סאקונטאלה", שוב על פי סיפור מאת תאופיל גוטייה.
הבלט הוצג עשרים וארבע פעמים עד 1860.
בשנת 1861 חיבר רייר אופרה קומיק בשלוש מערכות ושש תמונות, "הפסל", שעלילתה נכתבה בהשראת אלף לילה ולילה, ללברית מאת מישל קארה וז'יל בארבייה.
הצגת הבכורה הייתה ב"תיאטר ליריק" בפריז ב-11 באפריל 1861. תוך פחות משנתיים הגיעה "הפסל" לשישים הצגות, הישג נכבד לתקופה.
יצירתו של רייר זכתה להכרה כלל-עולמית בשנת 1862 והמלחין ממרסיי היה לאביר לגיון הכבוד הצרפתי.
בה בשנה חיבר את "ארוסטראט" |(Érostrate), אופרה בשתי מערכות.
האופרה הוצגה באוגוסט 1862 בבאדן-באדן בחסות אישים רמי מעלה באירופה וזיכתה אותו בתואר "הנשר האדום" ממלכת פרוסיה.
לאחר זאת, מכל מקום, החלו המוניטין שלו לדעוך בהדרגה.
האופרה "ארוסטראט", אותה אופרה שזיכתה אותו בכבוד ויקר, נכשלה לחלוטין בפריז.
היא עלתה על הבמה שלוש פעמים בסך הכל ללא סיכוי להגיע להפקה באופרה של פריז.
המוכרת ביותר מבין חמש האופרות שלו היא "זיגורד" (1884); היא הייתה פופולרית מאוד בצרפת בהפקתה הראשונית שם (ביצוע הבכורה שלו היה בבריסל בתיאטר דה לה מונה בינואר 1884), ומדי פעם (אם כי לעיתים רחוקות) משיבים אותה לחיים.
האופרה מבוססת על האגדות הסקנדינביות של "סאגת אדה פולסונגה" (שירת הניבלונגים), אותו מקור שממנו לקח ריכרד וגנר את הלברית למחזור הטבעת שלו.
עם זאת, אין כל דמיון בין המוזיקה של "זיגורד" לזו שכתב וגנר.
רייר אומנם העריץ את וגנר, אך ביצירתו הושפע יותר ממדריכו הרוחני, הקטור ברליוז.
האזנה ל"זיגורד" מעלה בזיכרון את הטרויאנים או בנוונוטו צ'ליני, משום שהמוזיקה חדורה באותו הלך רוח הרואי המאפיין את יצירותיו של ברליוז.
האופרה האחרונה של רייר הייתה שלמבו (1890), המבוססת על הרומן של גוסטב פלובר.
האופרה זכתה ל-46 הצגות בין מאי לדצמבר 1892. היצירה חוברה שנים אחדות קודם לכן אבל נתקלה בהתנגדות ראשונית מצד חברי הנהלה, כמוה כ"זיגורד".
היא הוצגה לראשונה ב"תיאטר דה לה מונה" בבריסל ב-1890 וב"תיאטרון האמנויות" ברואן.
רייר, שהכנסותיו מן האופרות שלו לא הספיקו למחייתו, החליף את ברליוז כמבקר מוזיקה ב-Journal des débats; כמו כן עבד כספרן באקדמיה למוזיקה.
יצירותיו של רייר כוללות גם אודה סימפונית בשם "לה סלאם" לסופרן, טנור, בריטון, מקהלה ותזמורת ובלט בשם "סקונטאלה" (שהוא גם שמן של אוברטורה מפורסמת מאת קרל גולדמארק ואופרה מאת פרנקו אלפאנו.
רייר מת בלה לאבאנדו שבדרום צרפת, כ-60 קילומטרים מזרחית למרסיי.
ארנסט קרמר (גרמנית: Ernst Cramer; 28 בינואר 1913 – 19 בינואר 2010) היה עיתונאי גרמני-יהודי.
קרמר נולד באאוגסבורג שבגרמניה, בנו של מרטין קרמר, שהיה ב-1922 ממיסדי החברה הספרותית של אאוגסבורג יחד עם ברטולט ברכט.
ב-1933 היה ממיסדי תנועת הנוער הפדרלי הגרמני (Bund Deutsch-Jüdischer Jugend, תנועת נוער ציונית).
לאחר מכן היה קרמר עוזרו של ד"ר קורט בונדי, שהיה מנהל חוות הלימוד היהודית גרוס ברזן, חווה שהקימה הנציגות הארצית של יהודי גרמניה ב-1936 ובה הוכשרו בני נוער יהודים לעבודות חקלאיות לקראת עזיבתם את גרמניה עקב הרדיפות הנאציות.
ב-1938 נאסר קרמר במחנה הריכוז בוכנוואלד למשך כשישה שבועות והנאצים שחררו אותו בתנאי שיהגר מהמדינה.
הוא עזב לארצות הברית, שם עבד בחווה תקופה קצרה ולאחר מכן עבד באוניברסיטת סטנפורד.
גם אחותו הלן הצליחה לברוח לארצות הברית, אולם אביו, אמו ואחיו נרצחו בשואה.
קרמר הצטרף לצבא ארצות הברית ונשלח כחייל אמריקאי לאירופה בשנת 1942 שם השתתף בפלישה לנורמנדי ובשחרור מחנה הריכוז בוכנוואלד.
באפריל 1945, הצטרף לממשל הצבאי שהוקם בגרמניה לאחר המלחמה.
הוא החל לשמש בשנת 1948 כסגן עורך של כתב-עת שהפעילו הכוחות האמריקאים בשפה הגרמנית בשם Die Neue Zeitung עד לשנת 1954 ולאחר מכן עבד בסוכנות ידיעות.
בשנת 1958 הצטרף לבית ההוצאה לאור "אקסל שפרינגר" כסגן עורך של העיתון היומי Die Welt, והמשיך לעבוד בהוצאה זו עד ליום מותו.
לאחר מותו של שפרינגר מונה ליו"ר קרן אקסל שפרינגר.
בשנת 1994 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
ב-1996 קיבל את מדליית ליאו בק.
קרמר נישא למריאן אונטרמייר, בת עיר הולדתו והיה אב לשתי בנות.
נפטר ב-19 בינואר 2010 בברלין, עשרה ימים לפני יום הולדתו ה-97.
ארנסט קיצינגר היה היסטוריון וחוקר תולדות האמנות יהודי-אמריקאי יליד גרמניה.
תחום המחקר של קיצינגר היה אמנות של שלהי העת העתיקה ואמנות ביזנטית.
ארנסט קיצינגר נולד במינכן בשנת 1912 למשפחה יהודית-גרמנית משכילה.
אביו, וילהלם נתן קיצינגר, היה עורך דין ודודו היה ההיסטוריון ריכארד קראוטהיימר (Richard Krautheimer), שהתמחה באדריכלות ביזנטית.
בשנת 1931 החל קיצינגר ללמוד באוניברסיטת מינכן.
בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933, התעורר החשש להמשך לימודיו באוניברסיטה.
הוא השלים את התזה שלו, שעסקה בחקר ציורי קיר רומיים מן המאה ה-7 וה-8, במהירות יוצאת דופן.
בסתיו 1934 הגן על התזה שלו, ובהמשך אותה שנה עזב קיצינגר את גרמניה.
לאחר שעזב את גרמניה נסע קיצינגר לרומא.
לאחר מכן היגר לאנגליה, שם קיבל משרה במוזיאון הבריטי בלונדון.
הוא החל להתעניין באמנות אנגלו-סקסית ופרסם כמה מחקרים בנושא זה.
בין היתר סייע קיצינגר במחקר הממצאים מאתר סוטון הו (Sutton Hoo) שהחל להחפר בשנת 1939 במחוז סאפוק.
בשנת 1937 נסע קיצינגר למצרים ולאיסטנבול, שם החל לגבש את תפישתו אודות אמנות ימי הביניים המוקדמים כתופעה "עולמית".
ב-1940 הופיע ספרו הראשון "אמנות ימי הביניים המוקדמים במוזיאון הבריטי" (Early Medieval Art at the British Museum).
ספר זה לא רק הציג תיאור של הממצאים האמנותיים, אלא ניסה לתאר את השינוי והמעבר בין האמנות הקלאסית לזו של ימי הביניים.
ב-1940 גורש קיצינגר מאנגליה בשל אזרחותו הגרמנית.
הוא נמנה עם נוסעי האונייה דונירה ולאחר מסע תלאות לאוסטרליה, הוא נכלא במשך תשעה חודשים במחנה מעצר באוסטרליה, שם למד רוסית מאחד מעמיתיו הכלואים.
ב-1941 הצליח "מכון ורבורג" (Warburg Institute) להשיג את שחרורו.
הוא נסע לארצות הברית לוושינגטון די.
סי., שם הצטרף למכון המחקר דמברטון אוקס (Dumbarton Oaks).
המחקר שקיבל קיצינגר במכון עסק בשרידים הביזנטים בבלקן.
כתוצאה ממחקר זה פרסם ב-1946 חיבור מקיף על שרידי העיר סטובי (Stobi) שבמקדוניה.
בנוסף, החל לערוך סקר מקיף אודות הפסיפסים של ממלכת סיציליה הנורמנית שבסיציליה.
פרויקט זה העסיק את קיצינגר כל חייו ובשנת 1992 פרסם את מחקרו בן ששת הכרכים "I mosaici del periodo normanno in Sicilia" בנושא זה.
קיצינגר התקדם במכון במהירות יוצאת דופן.
ב-1946 הפך קיצינגר לעוזר פרופסור במכון.
בשנת 1951 התמנה לפרופסור-עמית וב-1955 למנהל המחקרים של המכון וב-1956 לפרופסור לאמנות ביזנטית וארכאולוגיה.
תחת הנהלתו הפך המכון למכון אקדמי מוביל בעולם בחקר האמנות הביזנטית.
בין פעולותיו היו קידום כתב העת של המכון, הקמת ספריית תצלומים והנחיה של חוקרים צעירים.
בנוסף, כיהן קיצינגר כפרופסור באוניברסיטת הרווארד, שם לימד עד לפרישתו, בשנת 1979.
בשנת 1976 ראה אור הספר "האמנות של ביזנטיון ושל המערב הימי-ביניימי" (The art of Byzantium and the medieval West) בשנת 1979 ראה אור ספרו החשוב "התהוותה של האמנות הביזנטית" ("Byzantine art in the making"), שנכתב כסדרת הרצאות שנשאו באוניברסיטת קיימברידג'.
בשני ספרים אלו הביע קיצינגר את העמדה כי חקר תולדות האמנות יכול לעשות שימוש בסגנון אמנותי ובתיאור בשינויים בסגנון, במידה רבה כתיאור תהליך דיאלקטי, באופן המקביל לשימוש באיקונוגרפיה ובמקורות טקסטואליים.
ארנסט רוברט גרוויץ (Ernst Robert Grawitz; 8 ביוני 1899 – 24 באפריל 1945) היה פושע מלחמה נאצי שהיה אחראי על ביצוע ניסויים אכזריים בבני אדם כששימש ראש הצלב האדום הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
גרוויץ נולד בשרלוטנבורג שבמערב ברלין ונתמנה כרופא הראשי באס אס, ב-1936 נתמנה לראש שירותי הבריאות של האס אס והועלה לדרגת אוברגרופנפיהרר; באותה העת נתמנה גם לראש הצלב האדום הגרמני.
אשתו, אילזה, הייתה בתו של אוברגרופנפיהרר וגנרל הוואפן אס אס זיגפריד טאוברט.
גרוויץ צבר ניסיון בהשמדת בני אדם בהיותו חלק מהקבוצה שעסקה בתוכנית T 4 (אותנסיה) באותה תקופה עסק גם בניסויים בלהט"ב.
ב-1941 לאחר שהתקבלה ההחלטה על הפתרון הסופי, גרוויץ הוא שיעץ להיינריך הימלר על השימוש בתאי הגזים, בעקבות הניסיון שנצבר בתוכנית T4 - אותנסיה.
בתוקף תפקידו כרופא ראשי של ה-SS, אישר גרוויץ באופן פרטני את כל הניסויים שנערכו באסירים במחנות הריכוז, והיה בעל התפקיד והרופא הבכיר ביותר שאחראי על ביצועם.
גרוויץ היה מעורב כמעט בכל הניסויים, בהם: עיקור נשים, ניסויי מילוט (בדיקת יכולת ההישרדות אצל אנשים בתנאי סביבה קשים, ניסויים שכללו הקפאת שבויי מלחמה ואסירי מחנות ריכוז במי קרח), ניסויי ריפוי (שכללו פגיעה מכוונת באנשים בגורמי מחלות, זיהומים, פצעי לוחמה כימית ועוד), בניגוד גמור ומוחלט לכללי האתיקה הרפואית.
במקביל גרוויץ היה גם ראש ארגון הצלב האדום הגרמני ובמסגרת זו אפשר שימוש בציוד השייך לצלב האדום להשמדת בני אדם ובכלל זה הבאת גז הציקלון B למחנות ההשמדה באמבולנסי הצלב האדום.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה באירופה, גרוויץ עבד כרופא בפיהררבונקר, משכנו של אדולף היטלר.
כאשר שמע גרוויץ שנאצים בכירים עוזבים את ברלין כדי לברוח מהצבא האדום ההולך וקרב, גרוויץ ביקש מהיטלר אישור לעזוב את הפיהררבונקר, והיטלר סירב לבקשה.
ב-1945 עם התקרבות הסובייטים, התפוצץ רימון בביתו של גרוויץ בבבלסברג והרג אותו, את אשתו ואת ילדיו.
נראה שמדובר היה במעשה התאבדות.
אירוע זה הוצג בשנת 2004 בסרט ההיסטורי "הנפילה".
הרב OC ד"ר אֶרְנֶסְט דוד קליין (Ernest David Klein; 26 ביולי 1899, סאטו מארה – 4 בפברואר 1983, טורונטו) היה בלשן פוליגלוט יהודי-קנדי ממוצא רומני, מחבר ספרים ורב.
עסק באטימולוגיה של מילים בעברית ובאנגלית.
נולד בסאטו מארה, במזרח האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בשטח רומניה).
בנו של הרב יצחק איגנאץ (Isaac Ignaz) קליין, שחיבר למעלה מעשרים ספרים רבניים.
אימו רחל (רוזה, Rose) קליין (שם משפחתה הקודם היה פרידריך, Friedrich) התייחסה לשושלת רבנית (נפטרה בסאטו מארה ב-1940).
ב-1920 הוסמך לרב, בעידוד אביו, ופנה ללמוד על הלשונות השמיות והרומאניות באוניברסיטת וינה.
כעבור חמש שנים, ב־1925, קיבל בה את הסמכתו לדוקטור לפילוסופיה.
משנת 1931 כיהן כרבהּ של העיירה נובה זמקי שבצ'כוסלובקיה (כיום בדרום-מערב סלובקיה) עד שנת 1938. ב-1935 נשא לאישה את אלה שאטין (Ella Schattin).
בשואה גורש קליין בידי הנאצים לאושוויץ בשנת 1944, ומשם הועבר למחנה הריכוז דכאו.
עם הגעת הצבא האמריקאי ב-29 באפריל 1945, ומששוחרר מחנה הריכוז, יצא לחופשי.
הוא חזר אל עיר מולדתו סאטו מארה (סאטמר), שבה היו חיי תרבות יהודיים שוקקים.
בשובו גילה כי חרבה העיר וכי אביו, אשתו, בנו יחידו (יוסף חיים ישראל, Joseph Hayyim Israel) ושתי אחיותיו נרצחו בשנה זו במחנה ההשמדה אושוויץ.
אחת משלוש אחיותיו, פאול חורבת' (?
Paul Horvath, שם נעוריה אליזבת' קליין, Elizabeth Klein), ובעלה הם היחידים ששרדו ממשפחתו.
היגר לצרפת והיה לרב בבית הכנסת "Rue de Montevideo" שבפריז בשנים 1950–1951.
ב־1951 היגר עם אחותו ובעלה לטורונטו שבקנדה (רחוב Barse מס' 119), ונבחר להיות רבה של קהילה קטנה של יהודים מהגרים דוברי הונגרית עד יום מותו.
קהילה זו, "בית יצחק" (Beth Yitshak), נקראה על שם אביו.
במקום מושבו החדש בקנדה עלה בידו של קליין לשקע את עצמו בחקר הלשונות, כעצתה של אחותו, שביקשה להקהות את צערו ומכאובו.
קליין פנה לחקר ההיסטוריה של השפה האנגלית, שפה שאהב והתפעל ממנה עוד מילדותו, והיה מקצה לעבודתו שישה ימים בשבוע, ובכל אחד מהם עבד עשר עד 11 שעות.
היות שבאנגלית נטועות השפעותיהן של לא פחות מ-40 לשונות, היה על קליין להיות בקיא בכולן, ובפרט בלשונות שכבר נכחדו (כמו יוונית עתיקה).
את ידיעותיו בעברית, ביידיש ובארמית רכש מתוקף היותו נער שגדל בבית יהודי, ובבית הספר למד גרמנית, לטינית ויוונית.
משיכתו לשפות ליוותה אותו בכל חייו: בהפסקות שבין השיעורים בבית הספר למד שפות בגפו; בן תשע ידע לדקלם את ספר תהלים בעל פה, ובן 15 שלט היטב ברזי השפה האנגלית רק בזכות ספרי הלימוד שקרא.
את שלושת מילוניו האטימולוגיים חיבר קליין בעליית הגג רחבת הידיים של בית הכנסת שהתגורר בו.
ב-1966 הוציא לאור את המילון האטימולוגי המקיף של הלשון האנגלית, המכיל כ-49 אלף רישומים, תוצאת 20 שנות מחקר.
במילון זה 750 מילים שמקורן שמי.
אחד החידושים במילון זה הוא שיטת התעתיק של מילים שמיות שפיתח, ובעזרתה התאפשר לקורא להעתיקן מחדש לכתב המקורי שלהן על כל תנועותיהן.
בעשר שנותיו האחרונות שקד על המילון האטימולוגי העברי-אנגלי המקיף (721 עמודים), בהיותו סמוך על שולחנו של ארתור מינדן (Arthur Minden, 1966–1910, משזה נפטר, נתנה אשתו ביאטריס מינדן, Beatrice Minden [לשעבר Spiegel], 1910–2009, את חסותה בשמו).
ספר זה, המכיל כ-30,000 ערכים ומנוסח בלשון קצרה ומדויקת, מקיף את העברית על כל תקופותיה ורבדיה (לרבות לשון ימי הביניים, הלשון המשנאית, והלשון הרבנית) ומשמש חוקרי שפה גם כיום.
המילון מציג במקרה של מחלוקת את כל הסברות למקור הערכים, מציין לעיתים מי טבע חידושים הכתובים בו ומרבה להשוות את המילים ואת שורשיהן לשאר השפות השמיות.
הוא מייחד ערכים לתחיליות ולסופיות, דן במקורן של מילים לועזיות שנקלטו בעברית ומצייר את התפתחות משמעותם ונטייתם של שורשים עבריים.
המילון אינו דן במימרות, תחת אותיות בערבית וביוונית הוא משתמש בתעתיק, והוא פרוס בשלושה טורים בכל עמוד.
אוניברסיטת חיפה נסתייעה בשירותיו של הטיפוגרף אריאל ורדי, אשר פתר בעיות סְדָר (שכן המילון מציג לכל אורכו מילים משפות שנכתבות בכיוונים שונים).
קליין לא הספיק להביא את המילון לידי גמר, ואת כתבי היד שהניח אחריו ערכו דב בנחורין והפרופ' אהרן דולגופולסקי בלִוויית המתרגם והעורך ברוך שׂראל, שקיבל עליו גם את עבודת ההכנה לדפוס – ובה הוסיף 2,500 ערכים שחסרו במילון, בעיקר מילים מודרניות.
הספר ראה אור ארבע שנים אחרי מותו של קליין.
בטרם מותו עמל קליין על מילון אטימולוגי למונחי רפואה, אולם פרסום זה לא הושלם ועל כן לא זכה לראות אור.
ב-1978 הוענק לו תואר קצין של מסדר קנדה.
על עבודתו קיבל שני תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות קנדיות.
אֶרְנְסְט יוליוס רֶמַאק היה נוירולוג יהודי-גרמני, בנו של הרופא, הזואולוג, הפיזיולוג והנוירולוג רוברט רמאק ואביו של המתמטיקאי רוברט רמאק.
רמאק, יליד ברלין, למד משנת 1867 באוניברסיטאות ברסלאו, ברלין, וירצבורג, שטרסבורג והיידלברג – שבהּ היה תלמידו של הנוירולוג וילהלם היינריך אֵרְבּ (Erb).
ב-1870–1871 נטל חלק במלחמה הצרפתית-פרוסית.
רמאק קיבל תואר דוקטור לרפואה, ועבד כאסיסטנט במחלקה למחלות עצבים בבית החולים שָׁרִיטֵה (Charité) בברלין מ-1873 עד 1875. רמאק ביסס את מעמדו כנוירופתולוג בבירת הקיסרות המתהווה; ב-1877 התמנה שם לפריבטדוצנט (privatdocent), וב-1893 לפרופסור.
יחד עם הנוירולוג היהודי-פולני אדווארד פלטאו (Flatau) פרסם רמאק מחקר חשוב על נויריטיס ופולינויריטיס, אשר נבחר על ידי קארל נותנאגל (Nothnagel) להיכלל ב"המדריך לפתולוגיה ותרפיה מיוחדות" (Handbuch der speziellen Pathologie und Therapie).
על שמו נקרא "רפלקס רמאק" – כפיפה כפית של שלוש הבהונות הראשונות, ולעיתים של כף הרגל, עם פשיטה של הברך, הנגרמת כתוצאה מליטוף השטח הקדמי העליון של הירך; רפלקס זה הוא סימן לפגיעה בחוט השדרה.
בנוסף, תרם רמאק יותר מ-50 מאמרים לכתבי עת מדעיים.
ארנסט קריק היה מורה גרמני ומחבר שנחשב, לצדו של אלפרד בוימלר, לפדגוג הבכיר ביותר של גרמניה בתקופת הרייך השלישי.
לאחר סיום בית הספר התיכון פנה קריק לסמינר המורים בקרלסרוהה.
לאחר מכאן פנה לעבוד כמורה בבית ספר היסודי.
כמורה הצביע קריק על הרוח המכניסטית והבירוקרטית שמושלת בבית הספר, תוך שהוא מבקר אותה בחומרה.
בשנת 1910 ראתה אור יצירתו הספרותית הראשונה, "Persönlichkeit und Kultur".
האחרון שבספריו היה "Philosophie der Erziehung", שנחשב אף לספרו החשוב ביותר.
בשל ספרו זה זכה קריק אף לתואר דוקטור מאוניברסיטת היידלברג.
לאחר ארבע שנים נוספות, שבמהלכן עבד ככותב חופשי, זכה למשרה באקדמיה הפדגוגית שבפרנקפורט על המיין.
עד סוף שנות העשרים הוא המיר את תפיסת החינוך הליברלית המסורתית, ששלטה בעת ההיא, בתפיסה חינוכית הקוראת תיגר על החינוך הפוליטי של הסוציאל-דמוקרטיה מן הצד האחד והכנסייה הקתולית מן הצד השני.
בשנת 1931 הצטרף כחבר לליגת המאבק האנטישמית למען התרבות הגרמנית (Antisemitischen Kampfbund für deutsche Kultur), שהייתה בעלת נטיות גרמניות לאומניות מובהקות.
במהלך נקודת ההיפוך של שנת 1931 כבר ביטא באופן מובהק קריאות בשבח הרייך השלישי.
שנה בלבד לאחר מכן, במהלך שנת 1932, הפך לחבר רשמי במפלגה הנציונל-סוציאליסטית ובארגון המורים הרשמי שלה (Nationalsozialistischen Lehrerbund).
באותה שנה, מסיבות נציונל-סוציאליסטיות פוליטיות פנימיות, הוא הושעה ממשרתו כפרופסור באוניברסיטה.
אחרי עלייתם לשלטון של הנאצים בגרמניה פעל קריק כרקטור ופרופסור לפדגוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת פרנקפורט.
באותו הזמן גם תפקד כעורך כתב העת "Volk im Werden" ("עם בהתהוות"), שראה אור בין השנים 1933 – 1934. בכתב העת הזה, שנתן ביטוי בעיקר לרעיונות נציונל-סוציאליסטיים בחינוך, פרסם קריק מאמרים רבים.
בשנת 1934 פנה קריק לאוניברסיטת היידלברג וזכה בה למשרה של מרצה לפדגוגיה ופילוסופיה.
החל משנת 1934 הוא הועסק גם בשירותי הביטחון של ה-SS בתחום הריגול המדעי.
מאפריל 1937 ועד אוקטובר 1938 הוא כיהן כרקטור באוניברסיטה, אלא שמחלוקת חריפה שהתעוררה בין רעיונותיו הפילוסופיים לבין חוקרי גזע שונים הובילה להתפטרותו לאלתר מכל משרותיו האקדמיות והמפלגתיות.
בשנת 1938 התפטר קריק אף משורות ה–SS, כשהוא נושא דרגה מכובדת של Obersturmbannführer.
את משרתו של קריק בהיידלברג החזיק רקיק עד סוף מלחמת העולם השנייה.
בנוסף הוא שימש כחבר כבוד במכון הממלכתי להיסטוריה של גרמניה החדשה (Reichsinstitut für Geschichte des Neuen Deutschlands) כמו גם כחבר בהנהגתו של ארגון המרצים הנאציונל-סוציאליסטי.
עם סיום מלחמת העולם השנייה הוא שוחרר על ידי הרשויות האמריקאיות משירותו בבית הספר התיכון, והוא אף נכלא, ומת בחודש מרץ שנת 1947.
אֶרנְסט לוי פרוֹידֶנטַל (Freudenthal; 24 ביוני 1905 – 22 ביולי 1977) היה רופא עיניים, ממייסדי קופת חולים מכבי, המזכ"ל הראשון של הקופה ולאחר מכן המנהל הכללי שלה.
היה פעיל בעירו בתנועת "המכבי הצעיר" ואף חבר הנהלת התנועה.
למד רפואה באוניברסיטאות ברלין, פרייבורג ולייפציג.
עבד בבית החולים האוניברסיטאי בהָאלֶה, והתמחה ברפואת עיניים, בשל הידיעות על הצורך ברופאי עיניים בארץ ישראל.
נישא לסטפניה (סטפי) אַנזוֹרגֶה (Ansorge), ולזוג נולדה בת.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלו פרוידנטל ורעייתו לארץ ישראל, והתיישבו בתל אביב.
במקביל לעבודתו כרופא עיניים ביפו, המשיך פרוידנטל בעסקנות הציונית: ב-1935 הוא השתתף בהקמת "ברית מכבים עתיד", ובאותה שנה נבחר כחבר הנשיאות של הסתדרות מכבי ישראל.
בשנת 1939 הגה עם קבוצה קטנה של רופאים ואנשי כלכלה יוצאי גרמניה, ובראשם ד"ר פליקס טיילהבר, את הרעיון של הקמת קופת חולים חדשה.
תנועת מכבי הצעיר, שבה היו פעילים בגרמניה, נתנה להם את ההשראה לבחירת השם.
ואכן, כשנה לאחר מכן נערכה האספה המייסדת של קופת החולים החדשה – קופת חולים מכבי.
פרוידנטל פתח את האספה המייסדת של קופת החולים בספטמבר 1940, בשם הוועדה הרפואית.
באותה אספה הוא נבחר למזכ"ל הקופה.
בראשית ימיה של הקופה הצעירה נקבע המטה שלה בדירתם הצנועה של הזוג פרוידנטל ברח' בית יוסף 25 בתל אביב: הפרוזדור שימש כחדר המתנה, ואת החדר שהוקצה לקבלת חולים חלקו שני רופאי העיניים - ד"ר פרוידנטל וד"ר גוטר.
המטבח הקטן היה למשרד הראשי של הקופה, ובכל יום אחר הצהרים הגיעו אליו הגובים כדי למסור את הכספים שגבו מהחברים ולדווח על עבודתם בגבייה ובגיוס חברים חדשים.
בשנת 1953 נבחר פרוידנטל למנהל הכללי של הקופה, ובתפקיד זה כיהן במשך 27 שנים.
ב-1974 העניקה לו אוניברסיטת האלה את התואר פרופסור.
בשנת 1977 מונה ליו"ר הנהלת הקופה, ומילא תפקיד זה מספר חודשים, עד מותו.
באותה שנה, זמן קצר לפני מותו, הוענק לו אות יקיר העיר תל אביב על פועלו ותרומתו לעיר.
ארנסט אדוארד קומר היה מתמטיקאי גרמני.
קומר נולד בזוראו, ברנדנבורג שבפרוסיה (היום בפולין).
בשנת 1831 קיבל תואר דוקטור למתמטיקה מאוניברסיטת האלה-ויטנברג.
כמומחה למתמטיקה שימושית אימן קציני צבא גרמניים בבליסטיקה.
לאחר מכן לימד כ-10 שנים בגימנסיה, שם השפיע על לאופולד קרונקר להפוך למתמטיקאי.
קומר פרש מהוראה וממתמטיקה בשנת 1890 ונפטר כשלוש שנים מאוחר יותר בברלין.
עם תלמידיו לתואר דוקטור נמנים: הרמן שוורץ, לזרוס פוקס, גאורג קנטור ופרדיננד גאורג פרובניוס.
ב-1847 פרסם גבריאל לאמה הוכחה למשפט האחרון של פרמה.
ההוכחה התבססה על פירוק לגורמים של המשוואה , מעל השדה הציקלוטומי מסדר p.
במהרה גילה ז'וזף ליוביל פער בהוכחה, שלאמה הניח שהשלמים בשדה מתפרקים באופן יחיד.
קומר הדגים שלא תמיד כך הדבר ולכן ההוכחה שגויה.
כדי שעבודתו של לאמה לא תרד לטמיון חיפש קומר תנאים שבהם פירוק יחיד אכן קיים.
בעבודה זו הניח קומר את התשתית לתורת המספרים האלגברית וממנה נולד המושג אידיאל, שהפך למרכזי באלגברה המודרנית.
קומר הצליח להוכיח שהמשפט האחרון של פרמה נכון לכל p שהוא ראשוני רגולרי, שמשערים שהם מהווים כ-60% מכלל הראשוניים.
בתוצאה זו השתמש כדי להוכיח שהמשפט האחרון של פרמה נכון לכל n עד 100.
בשנת 1975 יצאו לאור כל כתביו, בשני כרכים בעריכת אנדרה וייל.
קומר נישא לאוטילי מנדלסון, בתם של נתן מנדלסון והארייט איטזיג.
אוטילי הייתה דודניתם של פליקס מנדלסון-ברתולדי ואחותו רבקה, שהייתה נשואה למתמטיקאי יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה.
אשתו השנייה, ברטה, הייתה דודניתה של אוטילי.
לקומר היו בסך הכל 13 ילדים.
בתו מרי נישאה למתמטיקאי הרמן שוורץ.
ארנסט קינג היה מפקד צי ארצות הברית וראש המבצעים הימיים של הצי במלחמת העולם השנייה.
קינג למד באקדמיה הימית של ארצות הברית בשנים 1897–1901. בעת מלחמת ארצות הברית–ספרד שירת כצוער על הספינה "סן פרנסיסקו".
לאחר סיום לימודיו שירת כקצין זוטר בספינת המפוי "איגל" ובאוניות הקרב "אילינוי", "אלבמה", "ניו המפשיר" ו"סינסינטי".
ב-1914 השתתף בקרב על ורה קרוס כמפקד משחתת.
במלחמת העולם הראשונה שירת במטה של תת אדמירל הנרי מיו שהיה מפקד הצי האטלנטי.
על שירותו בתפקיד זה עוטר בצלב הצי.
ב-1919 מונה למפקד בית הספר הקדם ימי של הצי והכין עם עמיתיו תוכנית לשינוי דרכי האימונים בצי.
בשנים 1922–1925 עבר קינג השתלמות בצוללות ופיקד על בסיס הצוללות "ניו לונדון" בקונטיקט.
בינואר 1927 החל קורס טיס אותו סיים במאי.
הוא מונה למפקד נושאת המטוסים "רייט" ולאחר מכן למפקד בסיס האוויר של הצי בנורפוק (וירג'יניה).
ב-20 ביוני 1930 מונה למפקד נושאת המטוסים לקסינגטון.
ב-1932 למד במכללה ללוחמה ימית.
ב-1933–1936 עמד בראש המשרד לאווירונאוטיקה בדרגת אדמירל משנה.
ב-1938 הועלה לדרגת תת אדמירל ומונה כראש להק האוויר של הצי.
בפברואר 1941 התמנה למפקד השייטת האטלנטית והועלה לדרגת אדמירל.
ב-30 בדצמבר 1941 מונה למפקד העליון של הצי האמריקאי.
ב-18 במאי 1942 מונה גם למפקד המבצעים הימיים והיה היחידי שנשא בו בזמן בשני תפקידים אלה.
במלחמה היו לו חילוקי דעות עם הבריטים בנוגע לשיטת השיירות שהם הציעו.
ב-17 בנובמבר 1944 הועלה קינג לדרגת אדמירל צי (5 כוכבים).
ב-15 בדצמבר 1945 פרש מהשירות בצי.
בשנים 1946–1949 שימש כנשיא האגודה ההיסטורית של הצי.
ב-1950 נקרא שוב כדי לשמש יועץ למזכיר הצי.
נפטר ב-26 ביוני 1956 ונקבר בבית הקברות של האקדמיה הימית של ארצות הברית באנפוליס.
חצי האי קינג בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ארנסט קינג, בשל סיועו להכנת מבצע קפיצה לגובה.
ארנסט אוגוסט פרידריך רוסקה היה פיזיקאי גרמני שזכה בפרס נובל לפיזיקה ביחד עם היינריך רורר וגרד ביניג לשנת 1986. הוא זכה בפרס על עבודתו הבסיסית באופטיקת אלקטרונים, ועל תכנון מיקרוסקופ האלקטרונים הראשון.
ארנסט רוסקה נולד בהיידלברג שבגרמניה והיה הילד החמישי מתוך שבעה של הפרופסור יוליוס רוסקה ואשתו, אליזבת.
הוא קיבל חינוך והכוונה לעולם האקדמי במשפחתו.
בשנים 1925–1927 למד ארנסט באוניברסיטה במינכן ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטה בברלין.
בעוד היותו סטודנט בברלין התחיל לעסוק בטכנולוגיות הקשורות לוואקום ולמתח גבוה ובנוסף היה שותף לפיתוח של אוסצילוסקופ קרן קתודית.
את ההכשרה המעשית שלו הוא קיבל מ-Brown-Boveri & Co במנהיים ומ-Siemens & Halske Ltd בברלין.
כבר בזמן לימודיו הציע כי מיקרוסקופים שיעשו שימוש באלקטרונים, שהם בעלי אורך-גל קצר פי 1000 מזה של האור, יאפשרו עצמת הגדלה רבה יותר.
בשנת 1931 הראה שסליל מגנטי יכול לשמש כעדשת אלקטרונים, והשתמש במערך של סלילים מגנטיים כדי לבנות את המיקרוסקופ האלקטרוני הראשון בשנת 1933.
לאחר שסיים את הדוקטורט שלו בשנת 1933, המשיך לעסוק בתחום אופטיקת האלקטרונים ובשנת 1937 החל לעבוד עבור תאגיד סיממנס כמהנדס חשמל.
שם, היה מעורב בפיתוח מיקרוסקופ האלקטרונים הראשון שיוצר מסחרית בשנת 1939. נוסף לעבודתו בתחום המיקרוסקופים האלקטרונים בסימנס, עבד גם במכוני מדע נוספים ועודד את חברת סימנס להקים מעבדה לחוקרים אורחים.
הראשון לפעול במעבדה זו היה אחיו הרופא הלמוט רוסקה, שחקר את השימוש במיקרוסקופ האלקטרונים ברפואה ובביולוגיה.
לאחר שעזב את סימנס בשנת 1955, שימש כחבר הנהלה במכון פריץ האבר (Fritz Haber Institute) עד לשנת 1974. בו זמנית, עבד במכון זה וכיהן כפרופסור באוניברסיטה הטכנית של ברלין משנת 1957 ועד לפרישתו בשנת 1974.
בשנת 1960 זכה בפרס לסקר.
בשנת 1986, זכה במחצית מפרס נובל לפיזיקה על תרומתו המשמעותית לתחום אופטיקת האלקטרונים.
גרד ביניג והיינריך רורר חלקו ביניהם את החצי הנותר של הפרס בגין פיתוח המיקרוסקופ מנהור סורק.
רוסקה פרסם מעל ל-100 מאמרים מדעיים.
הוא נפטר ב-27 במאי 1988 בגיל 81 בברלין המערבית.
האסטרואיד שהתגלה על ידי מקס וולף, נקרא על שם אירמלה, אשתו של ארנסט רוסקה.
הבעיה שהביאה את רוסקה להמצאת מיקרוסקופ האלקטרונים הייתה שהרזולוציה והפרטים הנגלים במיקרוסקופ אור הם מוגבלים כאשר שמים את האובייקט תחת הגדלות גבוהות.
ההגבלה נובעת מאורכי הגל של קרן האור המשמשת להצגת האובייקט.
מאחר שבשנת 1920 הוכח שגלים של אלקטרונים קצרים פי 100,000 מגלי אור, שהם למעשה גלים של פוטונים, רוסקה הניח שאם אפשר יהיה למקד האלקטרונים בעזרת אובייקט כלשהו כמו שאפשר למקד אור בעזרת עדשה, אז בהגדלה גבוהה מאוד לאלקטרונים תהיה את היכולת לצפות ביותר פרטים מאשר באור.
כלומר, הרזולוציה של התמונה תהיה גבוהה יותר.
בשנת 1931 בנה רוסקה את עדשת האלקטרון הראשונה שהייתה בעצם אלקטרומגנט שיכול להתמקד בקרן של אלקטרונים באותה הצורה שבה עדשה יכולה להתמקד בקרן אור.
בשנת 1933 הצליח רוסקה לבנות את מיקרוסקופ האלקטרונים הראשון בעזרת שימוש במספר עדשות אלקטרונים.
המיקרוסקופ פעל כך שאלקטרונים עברו דרך פיסה דקה של האובייקט ואז פגעו במשטח ניאון ויצרו תמונה ברזולוציה טובה מאוד וניתנת להגדלה, עד פי 10 יותר מאשר במיקרוסקופ אור.
ארנסט פרידריך, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד היה דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד בין השנים 1764–1800.
ארנסט פרידריך נולד ב-8 במרץ 1724 בקובורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, לפרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ולאנה סופיה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטט, בתו של לודוויג פרידריך הראשון, נסיך שוורצבורג-רודולשטט.
ב-16 בספטמבר 1764 מת אביו פרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, וארנסט פרידריך עלה במקומו לשלטון.
עם עלותו לשלטון העביר ארנסט פרידריך את בירתו לקובורג.
בשנת 1773 חייב יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את ארנסט פרידריך לעבוד עם ועדה לסידור חובותיו, עקב החובות הגבוהים שהיו לדוכסות.
הוועדה פעלה בשטחי הדוכסות למעלה מ-30 שנים, עד לפירוק האימפריה הרומית הקדושה.
ב-8 בספטמבר 1800 מת ארנסט פרידריך, ובנו פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד עלה לשלטון במקומו.
ב-23 באפריל 1749 התחתן ארנסט פרידריך עם סופיה אנטוניה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, בתו של פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
ארנסט פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן היה דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן בין השנים 1745–1780.
ארנסט פרידריך נולד ב-10 ביוני 1727 בקניגסברג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, לארנסט פרידריך השני, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ולקרולינה, רוזנת ארבאך-פירסטנוי, בתו של פיליפ קרל, רוזן ארבאך-פירסטנוי.
בשנת 1745 מת אביו ארנסט פרידריך השני, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ובמקומו עלה ארנסט פרידריך לשלטון, תוך שאמו קרולינה, רוזנת ארבאך-פירסטנוי משמשת כעוצרת עד לשנת 1748.
ארנסט פרידריך נחשב אינטליגנטי, מוכשר, ואחד הנסיכים הנאים ביותר של זמנו.
הוא תרם ספרייה לעיר הילדבורגהאוזן, אך לבסוף הפזרנות המוגזמת שלו בחצרו, משכה את תשומת לבו של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1769 הוא מינה את שרלוטה אמליה, נסיכת הסן-פיליפסטאל לעוצרת הדוכסות, ולממונה על ענייני הכספים.
בשנת 1779 פרצה שריפת ענק בהילבורגהאוזן, ובשל כך עבר ארנסט פרידריך להתגורר בדירת הציד שלו בשטראופהיין.
ב-23 בספטמבר 1780 מת ארנסט פרידריך בשטראופהיין, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
ב-1 באוקטובר 1749 התחתן ארנסט פרידריך עם לואיזה, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן השישי, מלך דנמרק וסופיה מגדלנה מברנדנבורג-קולמבך, ממנה נולדה לו בת אחת:
ב-20 בינואר 1757 התחתן ארנסט פרידריך עם כריסטינה סופיה שרלוטה מברנדנבורג-ביירוית, בתם של פרידריך כריסטיאן, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית וויקטוריה שרלוטה מאנהלט-צייץ-הוים, ממנה נולדה לו בת אחת:
ב-1 ביולי 1758 התחתן ארנסט פרידריך עם ארנסטינה, נסיכת סקסוניה-ויימאר, בתם של ארנסט אוגוסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך וסופיה שרלוטה מברנדנבורג-ביירוית, ממנה היו לו 3 ילדים:
סופיה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן (1760–1776), התחתנה עם פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
כריסטינה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן (1761 -1790), התחתנה עם אויגן, נסיך סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
ארנסט פרידריך השני, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן (; 17 בדצמבר 1707 – 13 באוגוסט 1745), היה דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן בין השנים 1724–1745.
ארנסט פרידריך נולד ב-17 בדצמבר 1707 בהילדבורגהאוזן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן, לארנסט פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, וסופיה אלברטינה, רוזנת ארבאך-ארבאך, בתו של גאורג לודוויג, רוזן ארבאך-ארבאך.
בשנת 1722 טייל ארנסט פרידריך עם אחיו לודוויג פרידריך מסקסוניה-הילדבורגהאוזן בצרפת, ואף השתתפו בטקס ההכתרה של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
בשנת 1724 מת אביו ארנסט פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, וארנסט פרידריך עלה לשלטון במקומו, אולם אמו שימשה כעוצרת עד לשנת 1728. אמו ניסתה להפחית את הוצאות הדוכסות, ולמעט את החובות, אולם לא הצליחה לעשות זאת.
בשנת 1730 התיר ארנסט פרידריך ליהודים להתיישב בדוכסות, ובשנת 1732 קלט את היהודים שגורשו מזלצבורג.
בשנת 1733 ביקר ארנסט פרידריך בווינה בחצרו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וקיבל דרגת גנרלוואכטמייסטר.
בשנת 1743 קיבל ארנסט פרידריך פיקוד על רגימנט רגלים מקרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואף קיבל דרגת גנרלפלדצוגמייסטר.
ב-13 באוגוסט 1745 מת ארנסט פרידריך בהילדבורגהאוזן, ובנו ארנסט פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן עלה לשלטון במקומו.
ב-19 ביוני 1726 התחתן ארנסט פרידריך עם קרולינה, רוזנת ארבאך-פירסטנוי, בתם של פיליפ קרל, רוזן ארבאך-פירסטנוי וקרולינה אמליה מקונוביץ.
ארנסט פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן (1727–1780)
אמליה מסקסוניה-הילדבורגהאוזן (1732–1799), התחתנה עם לודוויג, נסיך הוהנלוהה-נוינשטיין-אהרינגן
ארנסט פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן (; 21 באוגוסט 1681 – 9 במרץ 1724), היה דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן בין השנים 1715–1724.
ארנסט פרידריך נולד ב-21 באוגוסט 1681 בגותה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג, לארנסט, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, וסופיה הנרייטה, רוזנת ולדק, בתו של גאורג פרידריך, נסיך ולדק.
בצעירותו טייל ארנסט פרידריך בהולנד, אנגליה וצרפת, ובשנת 1700 התגייס לצבא האימפריה הרומית הקדושה, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת הירושה הספרדית.
בשנת 1715 מת אביו ארנסט, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, וארנסט פרידריך עלה לשלטון במקומו.
ארנסט פרידריך ניסה לחקות את חצרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, אולם נקלע בעקבות כך לחובות עצומים.
בניסיון למגר את החוב, הטיל ארנסט פרידריך מיסים על התושבים, מה שגרם למרד נגדו בשנת 1717. לאחר מכן מכר ארנסט פרידריך לדוכסות סקסוניה-מיינינגן את מחוז קילמבורג, שניתן לו בנדוניה מאשתו, אולם מכיוון שזה נעשה ללא הסכמתה התבטלה המכירה, ובעקבות כך פרצה מלחמה עם סקסוניה-מיינינגן, שהובילה להרס הדוכסות.
ב-9 במרץ 1724 מת ארנסט פרידריך בהילדבורגהאוזן, ובנו ארנסט פרידריך השני, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן עלה לשלטון במקומו.
ב-4 בפברואר 1704 התחתן ארנסט פרידריך עם סופיה אלברטינה, רוזנת ארבאך-ארבאך, בתו של גאורג לודוויג, רוזן ארבאך-ארבאך.
לבני הזוג היו 14 ילדים:
ארנסט פרידריך השני, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן (1707–1745)
אליזבת אלברטינה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן (1713–1761), התחתנה עם הדוכס קרל לודוויג פרידריך ממקלנבורג, נסיך מירוב
ארנסט הרטוויג קנטורוביץ' (באנגלית ובגרמנית: Ernst Hartwig Kantorowicz; 3 במאי 1895 – 9 בספטמבר 1963) היה היסטוריון יהודי-גרמני-אמריקאי, שעסק במחשבה פוליטית ובתאולוגיה של ימי הביניים.
שני ספריו הידועים ביותר הם "פרידריך השני 1194–1250" שעוסק בפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (פורסם בגרמנית ב-1927), ו"שני הגופים של המלך: מחקר בתאולוגיה הפוליטית של ימי הביניים" (פורסם באנגלית ב-1957), העוסק באידאולוגיות של ימי הביניים והתקופה המודרנית המוקדמת, ובאופן בו אידאולוגיות אלה עיצבו תפיסות לגבי המלוכה והמדינה.
האחרון מבין שני ספרים אלה נחשב עד היום לספר חשוב ומשפיע בלימוד ההיסטוריה של ימי הביניים, ועורר עניין ומחלוקת גם בתחומים אחרים, כגון תאוריה ופילוסופיה פוליטית.