tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זילברשטיין ניהל את המעבדות המרכזיות מאז הקמת המדינה ומי שניהל את מחלקת המעבדות לבריאות הציבור של משרד הבריאות, מאז הקמתה בשנת 1959. בתקופת ניהולו הרחיב את שטחי הפעילות של המעבדות והקים את השלוחות בתל אביב, חיפה ובאר שבע.
זילברשטיין היה חבר הוועד המנהל של ההסתדרות הרפואית בישראל.
שנים רבות כיהן כיושב ראש ארגון רופאי המדינה.
בשנת 1957 הוענק לזילברשטיין תואר פרופסור מ-מכון רוברט קוך בברלין.
בשנת 1963 הוענקה לזילברשטיין המדליה על שם קלמנט ממכון פסטר בפריז.
היה בין מייסדי האגודה המיקרוביולוגיה הישראלית יחד עם פרופ' ישראל יעקב קליגלר, פרופ' אריה ליאו אוליצקי, פרופ' יוסף גורביץ, ד"ר אריך קלופשטוק, פרופ' מנפרד אשנר ואחרים.
זילברשטיין היה בין המייסדים של עמותת מלר"ז המועצה הציבורית למניעת רעש וזיהום אוויר (מלר"ז) (ע"ר)) ביחד עם שופט עליון צבי ברנזון וח"כ שמחה ארליך ולימים לאחר מכן נשאר חבר בה.
זילברשטיין התעניין במוזיקה קלאסית ויהודית והיה בין מקימי "רננות" המכון למוזיקה יהודית.
בשנת 2000 הוענק לזילברשטיין תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן
הצלת ציוד וחומרי רפואה של המעבדות המרכזיות בירושלים
בימי שלהי המנדט הבריטי על ארץ ישראל, הייתה העיר ירושלים נתונה במצור ובמצוקה.
לשניים, בעת ההיא, היו המעבדות המרכזיות משוכנות בבניין הטורקי העתיק, בתוך שכונת מחנה יהודה.
עובדי המעבדות האנגלים והערבים לא הופיעו יותר לעבודה, אולם היהודים המשיכו במילוי התפקידים החיוניים שהיו מוטלים עליהם.
מתוקף היותו של זילברשטיין הרופא היחיד במקום והאחראי על עבודת המעבדות, הגיעה אליו הוראה מאת ראשי מחלקת הבריאות המנדטורית להעביר את כל מלאי התרכיבים (חיסונים) השונים (תרכיבים נגד כלבת, אבעבועות רוח, טיפוס וכיו"ב), שהוכנו במעבדות ושהיו מאוחסנים בהן, לשטח הערבי בעיר העתיקה.
אנשי שלוש המחתרות - ההגנה, האצ"ל והלח"י - השתלטו על מקומות משמר בגגות הבתים שמסביב לבנין המעבדות, כדי למנוע ואפילו בכוח הזרוע כל ניסיון להוציא חומרים וכלים מן
אל ראשי מחלקת הבריאות העביר זילברשטיין סירוב מוחלט ותקיף לדרישותיהם, וכך ניצל מלאי התרכיבים לצרכיי האוכלוסייה היהודית
"דרכי מברלין לירושלים מזכרונותיי פרופ' ורנר זילברשטיין", 1999 עריכה: נהרי אביבה.
דברי פיוט והגות מספרו של זילברשטיין
ורנר הייזר היה צייר, חרט, שרטט ופרופסור גרמני.
הוא היה פרופסור לאמנות ב"אקדמיה לאמנות בדיסלדורף" בין השנים 1926 עד 1937, והוסר מתפקידו על ידי הנאצים בגלל הגדרתו כ"אמן מנוון".
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא בנה מחדש את האקדמיה, ושימש כמנהלה בין השנים 1946 עד שנת 1949.
ורנר הייזר נולד ב-11 בנובמבר 1880 בגומרסבאך, גרמניה, ליוגני הוסטרמן ופרנץ אוגן הוזר.
כשהייזר היה בן שנה, אביו ברח עם אשת שכנו, והיגר לטקסס ושינה את שמו לאוגן קיילר.
כתוצאה מבעיות משפחתיות, נשלח ורנר הייזר להתגורר אצל משפחת אביו בבון, גרמניה.
הוא למד בתיכון בבון ובזיגבורג.
הוא למד ב "בית הספר לאמנויות יישומיות" בדרזדן וב"האקדמיה לאמנות" בדיסלדורף אצל פטר יאנסן, אדולף מאנשן ואדוארד גרהרדט.
ב־11 באוקטובר 1907 התחתן בדיסלדורף עם מירה סון-רטל, בתו של הצייר קרל רודולף זון.
יחד נולדו להם שני ילדים, קלאוס הייזר ואורסולה בנסר.
בסביבות 1907 נסע ורנר הייזר לרומא ונפגש עם האמנים קרל הופר, הרמן הלר ומוריס סטרן.
בשנת 1919, הייזר היה אחד מהאמנים הראשונים בקבוצת האמנים הצעירים של ריינלנד, לצד היינריך נאון, אדולף אוזרסקי, ארתור קאופמן, קרלו מנסה, וולטר אופי, והאדריכל וילהלם קרייס.
בשנת 1926 הוא מונה כפרופסור לרישום באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
בין תלמידיו היו הרברט זאנגס, אלזה הארני, ג'ורג' מייסטרמן, קספר וולטר ראו.
בין השנים 1927 עד 1937, גרמניה חוותה התחזקות ועלייה לשלטון של המפלגה הנאצית.
בשנת 1927 הוקמה החברה הלאומית-סוציאליסטית לתרבות גרמנית במטרה לעצור את "השחתת האמנות" וליידע את העם על הקשר בין גזע לאמנות באמצעות תיאוריות גזעניות פסבדו-מדעיות.
החל משנת 1933 תייגה הקבוצה יצירות אמנות ואמנים מודרניים כ"יהודים", "מנוונים" ו"בולשביקים".
בשנת 1937 טיהרו הפקידים הנאצים את המוזיאונים הגרמניים והסירו את יצירות האמנות שנחשבה כמנוונת וקיימו תערוכה מיוחדת של היצירה בשם "אנטרטט קונסט" "האמנות המנוונת" שהציגה 650 יצירות אמנות ועברה ברחבי גרמניה, והייתה פופולרי בקרב הצופים.
הייזר היה אחד האמנים בתערוכה והוא תויג כ"מנוון".
באותה שנה, 1937, לא הוארכה עבודתו כפרופסור.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שהה בתחילה בסאנרי-סור-מר, בצרפת, ואחריה שהה באלגאו וברייסגאו.
בשנת 1943 הופצץ ביתו בדיסלדורף, והרס את עבודות האמנות שלו ואת אוסף האמנות שלו.
הוא עקב אחרי נדודי משפחתו עד 1945. לאחר סיום המלחמה, חזר לדיסלדורף וב-1 בנובמבר 1945 הוא התחיל את עבודתו.
הוא מונה למנהל האקדמיה לאמנות בדיסלדורף ב-7 בינואר 1946, וב-31 בינואר 1946 נבנה בית הספר ונפתח מחדש.
ורנר הייזר נפטר מאי ספיקת לב בדיסלדורף ב-11 ביוני 1964 ונקבר בבית העלמין נורדפרידוף דיסלדורף.
בתו אורסולה בנסר (1915–2001) הייתה ציירת, והיא נישאה לצלם וולטר בנסר.
עבודתו כלולה באוספים שונים, כולל ספריית הקונגרס.
ורנר האהן (בהולנדית: Warner Lloyd Hahn; נולד ב-15 ביוני 1992) הוא כדורגלן סורינאמי, המשחק בעמדת השוער בהמארבי.
האהן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של אלכסנדריה 66, ממנה עבר לספרטה רוטרדם ובגיל 16 הצטרף לאקדמיה של אייאקס.
בקיץ , האהן חתם לשלוש שנים בקבוצה הבוגרת, אך מעולם לא זכה להכלל בסגל הקבוצה הבוגרת ועם תום החוזה שוחרר מהמועדון.
בקיץ , האהן התאמן בנאק ברדה, אך חתם לשנתיים בדורדרכט מהליגה ההולנדית השנייה.
ב-10 באוגוסט, האהן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד אמן.
בפברואר , נפצע בכתף ונעדר כחודשיים מהמגרשים.
היכולת הטובה שגילה האהן בתחילת עונת , הוא זכה להתעניינות באוטרכט, דן האג, סלטיק וניוקאסל יונייטד.
בדצמבר , האהן חתם לשלוש שנים בפיינורד והוא הצטרף אליה עם סיום העונה.
ב-1 בספטמבר 2014, הושאל לזוולה.
ב-13 בספטמבר, האהן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 1–3 נגד פ.ס.וו.
האהן, נבחר לשחקן העונה של האוהדים.
בסיום העונה, האהן חזר לפיינורד כשוער שני.
בינואר , האהן חתם על חוזה לשלוש וחצי שנים במועדון.
כעבור כמה שבועות, קרע את הרצועה הצולבת במהלך משחק נגד צעירי פיינורד.
ב-21 בדצמבר 2016, האהן הושאל לאקסלסיור רוטרדם, עד לסיום העונה.
ב-12 ביוני 2017, האהן חתם לשלוש שנים בהירנפיין, במקומו של ארווין מולדר, שעשה את הדרך ההפוכה.
ב-13 באוגוסט, האהן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד חרונינגן אך הוחלף כעבור 9 דקות, עקב פציעה.
בנובמבר, חזר לשער הירנפיין אך בדצמבר ירד לספסל וסיים את העונה עם 9 הופעות בלבד.
בעונת , האהן חזר להרכב הירנפיין ושיחק בכל משחקי הקבוצה.
בינואר , איבד את מקומו בהרכ בשנית ובסיום העונה עזב את הירנפיין.
את עונת , האהן התחיל כשחקן וחפשי וב-29 בדצמבר 2020, חתם באנדרלכט מליגת העל הבלגית עד לסיום העונה.
ב-9 בפברואר 2022 האהן חתם בגטבורג מליגת העל השוודית.
לקראת עונת חתם בקיוטו סאנגה מליגת העל היפנית, במדיה לא זכה לדקות משחק.
ב-17 ביולי 2024 חתם בהמארבי מליגת העל השוודית.
האהן הוא בן להורים ממוצא סורינאמי ואף מחזיק בדרכון סורינאמי ומשום כך רשאי לייצג את שתי הנבחרות.
בצעירותו, האהן שיחק בכל הנבחרות הצעירות של הולנד.
בשנת , בוטל החוק הסורינאמי, שאסר על שחקנים עם דרכון כפול לשחק בנבחרת, דבר שאפשר להאהן לייצג את סורינאם.
ב-25 במרץ 2021, האהן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–3 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
ורנר יונק היה גנרל גרמני בלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה והמפקד של פיקוד האוויר עיראק.
הוא טען ל-5 ניצחונות מהאוויר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
יונק נולד במגדבורג, פרובינציית סקסוניה, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית, ב-28 בדצמבר 1895. הוא התעניין בתעופה לפני מלחמת העולם הראשונה, ולמד לטוס בשנת 1913. עם זאת, הוא נכנס לשירות צבאי כקצין ארטילריה עם תחילת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1916 הוא הוצב במחלקת התעופה ה-33 של כוחות האוויר.
באוקטובר 1916, בזמן ששכוחות האוויר הפך לשירות האוויר הגרמני, הועבר יונק לטייסת הקרב ה-8. הוא השיג את הניצחון האווירי הראשון שלו ב-24 באפריל 1917, הפלת FE.2d בריטי מזרחית לאיפר.
הוא מונה למפקד הטייסת ב-4 באפריל 1918 ונשאר בתפקידו עד סוף המלחמה.
יונק נפצע שלוש פעמים והפיל ארבעה מטוסי ספאד בצפון צרפת לפני שביתת הנשק.
חמשת הניצחונות שלו הפכו אותו לאלוף הפלות.
שלוש הפציעות שלו העניקו לו אות הפציעה בכסף.
ורנר יונק היה אחד המדריכים בבית הספר הסודי לטייסי קרב של הלופטוואפה בברית המועצות בין השנים 1925–1928. יונק השתתף גם בתחרות המטוסים הבינלאומית הראשונה של FAI, ובתחרויות השלישית והרביעית 1929 (מקום 27) אתגר 1932 (מקום 14) ואתגר 1934 (מקום 6).
בשנת 1934 הצטרף ללופטוואפה בדרגת מיור.
בין השנים 1938–1939 הוא פיקד על טייסת הקרב ה-334 בדרגת אוברסט-לויטננט.
תפקידו הידוע ביותר של יונק במלחמת העולם השנייה היה פיקוד על כוחות האוויר עיראק, הרכיב האווירי של המטה המיוחד F, משלחת צבאית שנשלחה לעיראק במאי 1941 כדי לסייע לממשלת המורדים של ראשיד עלי לאחר שהדיחו את המשטר הפרו-בריטי בחודש הקודם.
ב-29 במאי הם נסוגו מהארץ.
בהמשך המלחמה הוא הוביל כוחות בלחימה נגד כוחות בעלות הברית בנורמנדי, וב-9 ביוני 1944 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בשנת 1960 הוא מונה ליו"ר הכבוד של Gemeinschaft der Jagdflieger, התאחדות טייסי הקרב.
ב-6 באוגוסט 1976 מת יונק בביתו במינכן.
ורנר ברגנגרין היה סופר גרמני, יליד ליבוניה.
ורנר ברגנגרין נולד בשנת 1892 בעיר ריגה שבלטביה, אז בפלך ליבוניה, באימפריה הרוסית כבנם השני של הרופא הגרמני-בלטי ממוצא שוודי פאול אמיל ברגנגרין (1945-1861), בן למשפחה מן המעמד האריסטוקרטי, ושל אשתו, הלנה פון בטליכר.
האב, המודאג ממדיניות ההתבוללות - הרוסיפיקציה - שקודמה בתחום החינוך על ידי שלטונות רוסיה, החליט לשלוח את הבן לגרמניה.
עם זאת, ברגנגרין הרגיש קשור כל חייו לנוף מכורתו.
בשנים 1903–1908 התחנך ברגנגרין בקתרינאום בליבק, בשנים 1908–1910 בגימנסיית פוליפינום של מרבורג
ובשנת 1910 התחיל לימודי תאולוגיה לותרנית באוניברסיטת פיליפס במרבורג.
במהרה החליף את מגמת הלימודים לשפות גרמאניות ולהיסטוריה של האמנות.
בשנת 1910 נרשם כחבר באחוות "נורמניה", אגודת סטודנטים במרבורג.
אגודה זו הפכה בשנים 1927–1928 ל"קורפוס" שנודע כ"קונוונט הבוגרים של רודולשטאדט".
המשיך לימודיו באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן של מינכן אך לא סיים עם דיפלומה.
בימי מלחמת העולם הראשונה בשנים 1914–1918 התגייס ברגנגרין כמתנדב וכלוטננט בכוחות הגרמנים שכבשו את הארצות הבלטיות.
בהשפעת רצח קרובי משפחה על ידי הלוחמים הבולשוויקים בשנת 1919 הצטרף ברגנגרין לצבא האצולה הבלטית ה-Baltische Landeswehr שנלחם בצבא האדום.
ב-4 באוקטובר 1919 התחתן ברגנגרין במרבורג עם שרלוטה הנזל (1990-1896), בתו של המתמטיקאי קורט הנזל, אחות המשפטן אלברט הנזל, נינתם של הצייר וילהלם הנזל ושל פאני הנזל, אחות המלחין היהודי פליקס מנדלסון-ברתולדי ונכדתו של משה מנדלסון.
החל מ-1920 עבד ברגנגרין כעיתונאי וב-1922 נסע לברלין, שם ניהל את כתב העת "Ost-Informationen".
באותה שנה פרסם בעיתון " פרנקפורטר צייטונג" את הרומן שלו עם קווים אוטוביוגרפיים Das Gesetz des Atum
מאוחר יותר התכחש לחיבור זה
ב-1925 התמנה לעורך ראשי של " Baltische Blätter".
הוא חי כסופר עצמאי במינכן ובברלין, בה הצטרף לחוג הספרותי של המו"ל ויקטור אוטו שטומפס והוצאתו לאור "ראבנפרסה".
את החוג פקדו גם הפילוסוף ז'אן גבסר (במקור - הנס גבסר) שייסד את ההוצאה לאור, הורסט לאנגה, ואודה שפר, לזמן קצר יואכים מאס, ואלטר אושילבסקי, הרמן קאזאק, רוברט זייץ, ינס היימרייך, רולף בונגס, ורנר הלוויג ואברהרד מקל.
ברגנגרין פרסם מאמרים במגזין הספרות "Der weiße Rabe" ("העורב הלבן") שהוצא לאור בשנים 1932–1934 על ידי שטומפס בהוצאה לאור "Rabenpresse".
ברגנגרין נמנה באותה תקופה לאחד הסופרים הצעירים של מה שנקרא "המהפכה השמרנית".
פרסם, בין השאר, בהוצאות לאור ימניות כמו הוצאת פרונדסברג (Frundsberg Verlag) או .Verlag Tradition Wilhelm Kolk.
בסוף שנת 1922 שני ספרים שלו הופיעו בהוצאת גאורג מילר.
כמו חברו ריינהולד שניידר, נרתע ברגנגרין מהאידאולוגיה הנאצית.
הוא דגל בעמדה לאומית-שמרנית, אבל על יסודות נוצריים-הומניסטיים.
הרקע המשפחתי - אשתו נחשבה ל"בת-תערובת יהודייה" (מישלינג) בגלל סבתה היהודייה (גרטרוד לבית האהן - 1866–1954) וגם המוצא היהודי של סבתא-רבתא מצד אביה - גרם גם הוא לברגנגרין להיות מרוחק מהנאציזם, אם כי לא העז להתבטא באופן גלוי נגדו.
הרומן הכי מוצלח שלו, "הטירן הגדול והחצר" משנת 1935 נמכר במיליון עותקים והובן על ידי מבקרי המשטר כרמז להתחשבנות מוסתרת עם המשטר.
לעומת זאת עיתון המפלגה הנאצית "פלקישר באובכטר שיבח את היצירה כ"רומן גדול על מנהיג"
הרומן שימש להפקת סרט קולנוע ומחזה ותורגם לחמש עשרה שפות.
כעבור שנה, בשנת 1936 המיר ברגנגרין את דתו יחד עם אשתו לנצרות הרומית-קתולית אצל קפלן הסטודנטים לשעבר, יוהנס פינסק.
ב-1937 הסופר סולק מאגודת הסופרים של הרייך (Reichsschrifttumskammer) בנימוק ש"אינך מתאים לעזור בבניית התרבות הגרמנית על ידי פרסומיך הספרותיים".
בדו"ח של "המשרד הראשי להערכות פוליטיות" (Gaupersonalamt) במינכן נאמר: "לא הוא ולא ילדיו הם חברים בארגון מפלגתי כלשהו.
הוא ומשפחתו אינם משתמשים בברכה הגרמנית "הייל היטלר".
עד כמה שידוע אינו מנוי על אף עיתון נאציונל-סוציאליסטי.
יש גם לציין שהוא מחובר חזק לשייכות דתית".
עם זאת, קיבל ברגנגרין "היתר מיוחד קבוע" לפרסם.
אולם קובץ השירים "Der eternal Kaiser" (1937) משנת והרומן " Am Himmel wie auf Erden" (1940) נאסרו, כולל להפצה ברדיו או ההקראה.
כמה שירים ביקורתיים מתוך קובץ השירים "Der eternal Kaiser" הופצו בהעתקה מיד ליד או פורסמו בכתב העת המונרכיסטי "Weiße Blättern" במהדורות קטנות.
בשנת 1942 אחרי שביתו במינכן נהרס בהפצצות האוויריות, עבר ברגנגרין לגור באכנקירך בטירול.
אחרי סיום מלחמת העולם השנייה במאי 1945 סבר ברגנגרין ש"איש אינו יכול להגיד שלא ידע דבר על הזוועות...
מה שקרה במחנות הריכוז כל אחד ידע, אם לא עשה מאמץ ממש לעצום עיניים ולהחריש אוזניים"
בשנת 1946 היגר ברגנגרין לשווייץ ואחר כך התגורר למשך שנתיים ברומא.
החל משנת 1958 ועד סוף חייו חי בגרמניה המערבית בבאדן-באדן.
ב-1952 הופיע ספרו המוכר ביותר שאחרי המלחמה "Der letzte Rittmeister (1952) שבו הביע ספקנות לגבי ההפתחויות שבתקופה שלאחר המלחמה.
דיבר, בין היתר, על "עידן התעשייה" ועל "סטנרדיזציה של ההתנהגות".
הוא דגל בעקרונות שמרניים כמו "דבקות במסורת" אם כי לא הטיף להיצמדות נוקשה בדגם זה מול המציאות העכשווית.
מנישואיו עם שרלוטה לבית הנזל נולדו ארבעה ילדים: אולף (שנפטר בינקותו), לואיזה נינו לימים האקלסברגר (ילידת 1924), מריה לימים שיצה-ברגנגרין (2020-1928) ואלכסנדר ברגנבגרין (יליד 1930).
בנו של אלכסנדר, מקסימיליאן ברגנגרין נודע כמבקר ספרות.
1927: Das Kaiserreich in Trümmern ("האימפריה בחורבות"), רומן היסטורי
1935: הטירן הגדול והמשפט ("Das Großtyrann und das Gericht"); על איטליה בימי הרנסאנס
1937: הקיסר הנצחי ("Der ewige Kaiser"); - שירים - פורסמו באוסטריה בלי שם המחבר
ורנר ברגנגרין ומדיה אומנותית אחרת
שירו An die Völker der Erde הולחן בצרפת על ידי נורברט גלאנצברג
ורנר הנס ארהרד הוא סופר ומרצה אמריקאי.
נודע כגורו של שיפור עצמי ובהקמת רשת סמינרי האימון האישי אֶסְט (ראשי התיבות Erhard Seminars Training) שפעלה בין השנים 1971–1984.
ארהרד פרש מעסקיו בשנת 1991 ומכר את הקניין הרוחני שלו לעובדי העסק ששינו את שם המותג למה שמוכר בתור חברת "לנדמרק אדיוקיישן".
במשך השנים הרצה באוניברסיטאות רבות ברחבי העולם והשפיע על רבים, בהם: רוברט קיוסאקי ובנג'מין זנדר.
גם הסרט "הקוסם" של ג'ואל שומאכר משנת 1978 מושפע מאוד מתורתו של ארהרד.
ורנר בוכהולץ (24 באוקטובר 1922 - 11 ביולי 2019) היה מדען מחשב גרמני-אמריקאי.
ביוני 1956 טבע את המונח "בית" שמייצג יחידת מידע דיגיטלי.
בשנת 1990 הוכר כחלוץ בתחום המחשבים על ידי IEEE.
ורנר בוכהולץ נולד ב-24 באוקטובר 1922 בדטמולד, גרמניה, לאלזה וליוליוס שהיה סוחר.
בעקבות האנטישמיות הגוברת בדטמולד, ב-1936 עברה המשפחה לקלן.
בשנת 1938 הצליח ורנר לעבור לאנגליה בקינדר-טרנספורט, שם למד בבית הספר, בעוד שאחיו קארל הלמוט היגר לארצות הברית.
בגלל איום הפלישה במאי 1940, הוחזק ורנר במעצר יחד עם סטודנטים פליטים אחרים על ידי הבריטים, ולאחר מכן נשלח לקנדה.
בעזרת הקהילה היהודית בטורונטו, הוא שוחרר ב-1941. באותה השנה החל בוכהולץ החל ללמוד הנדסת חשמל באוניברסיטת טורונטו, והשלים את הדוקטורט בהנדסת חשמל בארצות הברית במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
בשנת 1954 קיבל בוכהולץ אזרחות אמריקאית.
אביו יוליוס נספה ב-1942 ואמו אלזה נספתה ב-1944 במחנה ריכוז בליצמנשטדט (לודז' של היום).
בשנת 1949 הצטרף וורנר בוכהולץ ל-IBM, והיה חבר בצוות שתכנן את IBM 701 , מחשב העל הראשון של IBM שהיה מבוסס על טרנזיסטורים.
מאוחר יותר עבר לצוות שתכנן את IBM 7030 Stretch .
עבודתו כללה קביעת סטנדרט בתחום קידוד תווים במערכות מחשוב.
ב-1956 טבע את המונח "בית", המייצג את כמות הנתונים הקטנה ביותר שמחשב יכול לעבד.
בשנת 1962 פרסם ספר על פרויקט Stretch.
באותה השנה הוענק לו פרס חלוץ המחשב מטעם IEEE.
בוכהולץ עבד במשך 40 שנים ב-IBM בפוקיפסי, ניו יורק, שם השתתף בפיתוח המחשב.
ורנר יוליוס מַארְך היה אדריכל גרמני ומפקד בורמאכט, שעיצב את האצטדיון האולימפי של ברלין ב-1936, ואת רוב הפארק האולימפי מסביבו.
כמו כן עיצב גם את הקארינהאל, אחוזתו של הרמן גרינג.
מארך זכה במדליית זהב לאומנות ובמדליית כסף לאדריכלות באולימפיאדת ברלין (1936).
ורנר מארך היה בנו של אוטו מארך (1845–1913) ואחיו של ולטר מארך, שניהם אדריכלים גרמנים ידועים.
הוא נולד בשרלוטנבורג ונפטר בברלין.
לקראת אולימפיאדת הקיץ 1936 בגרמניה, יצר מרץ את יצירתו המפורסמת ביותר, האצטדיון האולימפי של ברלין, שהיה באתר הבנייה של אצטדיון דויטשה, אצטדיון שעיצב אביו, אוטו מארך, לשימוש באולימפיאדת הקיץ של 1916 (שהיו מאוחר יותר בוטל לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה).
לא ברור אם מארך הושפע להשתמש בעיצוב שמרני יותר כדי להתאים לטעם הנאצי (לטענתו של אלברט שפר), או שמא מארך הגה ארכיטקטורה מפוארת וסוחפת שצפה את רוח הרייך השלישי.
האצטדיון, בעל קיבולת של 74,228, הוא אחד מאתרי הספורט הגדולים של גרמניה ושימש הן עבור מונדיאל 1974 והן מונדיאל 2006. הוא גם יצר תוכניות לאצטדיון הזנטרל.
הוא עיצב את קארינהול, ביתו הכפרי בסגנון בקתת הציד של הרמן גרינג ליד ברלין.
במהלך 1956 עד 1960 תכנן את האצטדיון הבינלאומי של קהיר במצרים.
מעוצב כאצטדיון רב תכליתי לספורט האולימפי, הוא משמש בעיקר כמקום למשחקי כדורגל.
יחד עם אחיו וולטר זכה ורנר מארך במדליית זהב בתחרויות האמנות באולימפיאדת הקיץ 1936.
הפורום האולימפי בברלין (1926-36), ברלין
אחוזת הציד קארינהאל (עבור הרמן גרינג, 1933)
בניין שגרירות יוגוסלביה בברלין (1938-39)
שחזור קתדרלת מינדן (מינדנר דום, 1946-57)
שחזור בית העירייה של מינדן (1946-54)
שיקום הכנסייה השלישית (1951-52), גוטרסלו
קתדרלת פטרוס הקדוש (1953), בילפלד
אובר-לויטננט (סגן) ורנר פון האפטן היה קצין הוורמאכט אשר השתתף בקשר העשרים ביולי.
קשר זה נועד להפיל את משטרם של אדולף היטלר והמפלגה הנאצית בגרמניה הנאצית בעת מלחמת העולם השנייה.
פון האפטן נולד ב-9 באוקטובר 1908 בברלין להנס פון האפטן, קצין צבא שהיה לאחר מכן לנשיא ארכיון המדינה.
למד משפטים בעירו ולאחר מכן עבד בבנק בהמבורג עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, אז גויס לוורמאכט.
בשנת 1943 בעת שהחלים מפציעה קשה שנפצע בחזית המזרחית, קיבל מינוי לשלישו של קלאוס שנק פון שטאופנברג, קולונל בצבא שהיה מראשי הקושרים כנגד היטלר.
בחודש יוני 1944, קיבלו השניים תפקידים במטהו של הגנרל פרידריך פרום, אשר היה מפקד "צבא המולדת", חיל מילואים שנועד להגן על שטחי הרייך במקרים כגון התקוממות של עובדי הכפיה.
שטאופנברג ניצל תפקיד זה על מנת לקדם את תוכניות הקשר, ומטהו של הגנרל פרום הפך למרכזו של הקשר.
ביום 20 ביולי 1944, ליווה האפטן את שטאופנברג למטהו של היטלר בפרוסיה המזרחית המכונה "וולף שאנצה" או מאורת הזאב.
שם סייע האפטן לשטאופנברג בהטמנת הפצצה שנועדה להרוג את היטלר.
השנים הספיקו לצפות מרחוק בפיצוץ, בטרם יצאו במטוס לברלין, שם לקח שטאופנברג את הפיקוד על הקשר.
בסופו של דבר, הקשר נכשל, והאפטן, ביחד עם שטאופנברג, אוברסט (אלוף-משנה) אלברכט ריטר פון מרץ פון קירנהיים, והגנרל פרידריך אולבריכט, נעצרו בידי הגנרל פרידריך פרום, אשר היה להוט להוציאם להורג, הן כדי להראות כמי שדיכא את הקשר, והן כדי להסתיר את העובדה שמטהו היה מרכז לתנועת הקושרים.
פרום הכריז כי כינס בית דין צבאי אשר דן את הארבעה למוות.
ניתנה להם הזדמנות לכתוב מכתב למשפחתם, ולאחר מכן הוצאו הארבעה אל קיר ליד משרד ההגנה הגרמני במקום הקרוי "בנדלר-שטראסה" (כיום "שטאופנברג-שטראסה"), ושם נורו למוות.
ורסאי היא עיר הסמוכה לפריז שבצרפת.
בעבר הייתה עיר הבירה הלא רשמית של צרפת, וכיום היא פרוור של פריז ועיר בעלת חשיבות אדמיניסטרטיבית.
העיר היא עיר הבירה של מחוז (département) איוולין (Yvelines).
אף שפריז הייתה בירת צרפת דה יורה, וארמון המלך הרשמי היה ארמון הלובר, ורסאי הייתה דה פקטו עיר הבירה של ממלכת צרפת בין מאי 1682 (החודש בו עבר לואי ה-14 להתגורר בארמון ורסאי) לספטמבר 1715 - זמן מותו של לואי ה-14 והחזרת הבירה לפריז.
ביוני 1722 חזרה הבירה להיות ורסאי, עת שהמלך לואי ה-15 שב להתגורר בארמון ורסאי, והיא שימשה כבירה עד אוקטובר 1789, עת נאלץ לואי ה-16 בלחץ ההמון הפריזאי לשוב לפריז.
ורסאי הפכה לבירת צרפת ממרץ 1871 (בשל העובדה שעל פריז השתלטה הקומונה הפריזאית), ועד נובמבר 1879.
השם ורסאי מופיע לראשונה במסמכים משנת 1038. בסוף המאה ה-11 היו במקום כפר חקלאי קטן וכנסייה, ששכנו סביב טירה.
מיקומו של הכפר על אם הדרך בין פריז לנורמנדי הביא לשגשוגו.
בסוף המאה ה-14, עם תום מלחמת מאה השנים, ובעקבות המגפה השחורה, התגוררו בכפר רק כ-100 תושבים.
בשנת 1561 קיבל מארשל דה לומני, הלורד של ורסאי, רישיון להקים בעיר שוק מדי יום חמישי, וכן ארבעה ירידים בשנה.
ירידים ושווקים אלה אפשרו את הפיתוח הכלכלי של העיר.
בשנת 1622 קנה מלך צרפת, לואי ה-13, יער בקרבת העיר, למטרות צייד.
בשנת 1624 הורה לפיליבר לה רוי לבנות במקום "טירת צייד קטנה", עשויה לבנים.
בשנת 1661 החל לואי ה-14 לבנות במקום את ארמון ורסאי.
ב-22 במאי 1671 הכריז המלך כי כל אחד יכול לקבל בחינם אדמה לבניה בעיר, ובלבד שהוא עומד בשני תנאים:
מס של 5 סול ישולם מדי שנה;
הבית ייבנה לפי תוכניות האדריכל המלכותי, במטרה לבנות עיר בעלת מראה סימטרי; גגות העיר יהיו נמוכים מחצר השיש של ארמון ורסאי, כדי שדבר לא יחסום את הנוף מהארמון.
בניית הארמון וחלוקת האדמות הביאו לגידול באוכלוסיית הכפר.
בשנת 1715 התגוררו בוורסאי 30,000 תושבים, בשנת 1744 הגיע מספר התושבים ל-37,000, ובשנת 1789 ל-50,000; ורסאי הפכה לעיר הרביעית בגודלה בצרפת, ומהגדולות בערי אירופה.
ב-5 במאי 1789 נפגשו בעיר חברי שלושת המעמדות, וב-20 ביוני נשבעו חברי המעמד השלישי את שבועת מגרשי הטניס, אשר הובילה לביטול מועצת החקיקה הלאומית, ולביטול הפאודליזם בצרפת בליל 4 באוגוסט 1789. על כן ניתן לומר, שהמהפכה הצרפתית החלה למעשה בוורסאי.
ב-5 באוקטובר 1789 הגיע מפריז המון זועם לארמון, ולמחרת הכריח את משפחת המלוכה לעבור לפריז.
בעקבות אירועי המהפכה, הצטמצמה אוכלוסיית העיר מ-50,000 ל-28,000 נפש (בשנת 1824), ומרבית הרכוש ואוצרות הארמון נמכרו.
נפוליאון לן בארמון ורסאי לילה אחד, והארמון נשאר עזוב עד שהמלך לואי פיליפ הפך אותו למוזיאון ב-1837.
במהלך מלחמת פרוסיה צרפת בשנת 1870 נערכו קרבות לא הרחק מן העיר, והעיר נכבשה.
ב-18 בינואר 1871 הכריז הצבא הגרמני בארמון ורסאי על הקמת האימפריה הגרמנית ועל הכתרתו של מלך פרוסיה, וילהלם הראשון, לקיסר גרמניה, באולם המראות.
בשל אירועי הקומונה הפריזאית עברה ממשלת צרפת לוורסאי עד שהמרד דוכא.
בשנת 1901 השתווה מספר התושבים של בעיר למספרם בשנת 1790. לפי סקר שנערך בשנת 1901 התגוררו בעיר 54,982 תושבים.
עם תום מלחמת העולם הראשונה נחתם בארמון הסכם ורסאי.
כיום מהווה העיר פרוור של פריז, אשר מרבית תושביו מתפרנסים מתיירות, או מיוממים לעבודתם בפריז.
ב־18 בינואר 1871 הוקמה האימפריה הגרמנית בארמון ורסאי שנכבש על ידי פרוסיה.
ב־28 ביוני 1919 נחתם בארמון ורסאי חוזה ורסאי, לסיום מלחמת העולם הראשונה.
ב־17 ביוני 1939 בוצעה מחוץ לכלא סן פייר, ברחוב ז'ורז' קלמנסו (Georges Clémenceau), ההוצאה להורג הפומבית האחרונה בצרפת.
הנידון למוות היה אז'ן ויידמן (Eugene Weidmann), רוצחם המורשע של שישה בני אדם.
ורסאי ממוקמת 17 ק"מ דרומית מערבית לפריז, בגובה שבין 130 ל-140 מטרים מעל פני הים.
העיר מוקפת על ידי גבעות מיוערות.
שטחה של העיר ורסאי הוא 26.18 קמ"ר, ונכון לשנת 1999 צפיפות האוכלוסין בעיר הייתה 3,275 נפשות לקמ"ר.
לעיר, שתוכננה בטרם בנייתה, יש רחובות סימטריים וישרים.
העיר שימשה מודל לחיקוי בעת תכנונה של העיר וושינגטון.
השדרה המרכזית בעיר, "שדרת פריז" (צרפתית - Avenue de Paris), היא השדרה הארוכה והרחבה בעולם.
(המרחק בין חזיתות הבתים במקומות מסוימים הוא 120 מטר)
בוורסאי נמצא ארמון ורסאי, הכולל ארמונות וגנים מפוארים, שהוקמו על ידי לואי ה-14 מלך צרפת.
הארמון והגנים הוכרזו על ידי אונסק"ו בשנת 1979 כאתר מורשת עולמית.
מול הארמון ממוקמות שתי האורוות המלכותיות, האורווה הצפונית מכילה מוזיאון לכרכרות.
במקביל לרחוב מרשל ז'ופר (Maréchal Joffre), מדרום לארמון, ממוקם גן הירקות המלכותי על פני כמה מאות דונמים.
בגן זה אפשר לראות "עצים מהונדסים" בצורות שונות, שנועדו להקל על גנני המלך לקטוף את הפירות והירקות ששימשו לבישול ארוחותיו.
בית הספר הגבוה לאדריכלות של ורסאי ממוקם מול ארמון ורסאי, ויש בו מרכז לאמנות עכשווית ותצוגות מתחלפות בנושאי אדריכלות.
ורנר מגנוס מקסימיליאן פון בראון היה מדען טילים גרמני, חבר במפלגה הנאצית וקצין באס אס, שהופקד על תוכנית ה-V-2, הטיל הבליסטי הראשון.
בסוף המלחמה גויס על ידי ארצות הברית והצטרף לנאס"א.
הוא התקדם לדרגת מנהל ומהנדס בכיר ונטל חלק מרכזי במרוץ לחלל ובתוכנית אפולו, שהביאה לבסוף את האדם לירח.
פון בראון נזכר הן כמדען מבריק הן כשותף לפשעי מלחמה.
כיום משתמשים בשמו של ורנר בראון לצורך פיתוח תאוריות קונספירציה, בראשן הטענה שהנחיתה על הירח הייתה הונאה של נאס"א.
אביו של ורנר פון בראון, מגנוס פרייהר פון בראון, היה עובד בשירות המדינה בימי הקיסרות, קריירה שהבטיחה למשפחה איכות חיים של מעמד הביניים הגבוהה ופרנסה טובה.
ורנר פון בראון גדל בסביבה מיוחסת זו עם חינוך גאוותני בכל הנוגע למורשת משפחתו, חינוך שהשפיע על התנהגותו ואופיו לאורך חייו.
נולד בעיר וירז'יסק (וירשיץ בגרמנית), בפרובינציית פוזן, שהיה שייכת באותה תקופה לגרמניה אך סופחה בשנת 1920 לתוך הרפובליקה הפולנית השנייה.
כבר כשהיה ילד העניקה לו אימו טלסקופ, וסקרנותו לכל הקשור באסטרונומיה ובתחום החלל לא הרפתה ממנו כל חייו.
בשנותיו המוקדמות בבית הספר היסודי, פון בראון לא הצטיין במיוחד במתמטיקה ובפיזיקה.
כל זה השתנה כשקרא ספר מאת חלוץ הפיתוח הרקטי האוסטרו-הונגרי הרמן אוברט – 'הרקטה אל החלל הפלנטרי' (Die Rakete zu den Planetenräumen).
פון בראון הצעיר טען מאוחר יותר כי התאהב בחלום לנסוע לחלל.
הוא התחיל להשקיע בלימודי מתמטיקה, פיזיקה, כימיה ואסטרונומיה בהתלהבות.
כמו משפחות גרמניות רבות אחרות, גם משפחתו היגרה אל גרמניה לאחר שוירז'יסק הוחזרה לפולין ב-1920 במסגרת חוזה ורסאי.
מקום מושבה החדש נקבע בברלין.
בגיל 13 גרם לפיצוץ גדול בעת שירה עגלת צעצוע, שאליה חיבר מספר זיקוקין די-נור.
העגלה עפה למרחק של כמה בלוקים ועלתה באש.
פון בראון הצעיר הוחזק במעצר על ידי המשטרה, עד אשר אביו הגיע לאסוף אותו.
היה גבר נאה מאוד והרבה לצאת עם נשים רבות בצעירותו.
במהלך לימודיו בברלין, הוא נראה לעיתים קרובות עם שתי חברות בו זמנית.
ב-1930 הצטרף למכון הטכנולוגי של ברלין.
ב"אגודת טיסות החלל" הוא חבר להרמן אוברט וסייע לו בתכנון טיל בעל מנוע דלק נוזלי.
אחר כך קיבל משרה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
בשנת 1931, החל ללמוד להטיס דאונים, ולקח שיעורים פרטיים בגרונאו, שלזיה.
מאוחר יותר הפך לטייס מיומן, בסופו של דבר הטיס הכל, החל ממטוסי קרב ועד מסוקים.
המטרה שלו לטוס יום אחד בחלל חמקה ממנו.
בגרונאו בראון פגש לראשונה והתיידד עם האנה רייטש, לימים טייסת ניסוי מפורסמת של הרייך השלישי.
הוא השלים דוקטורט בפיזיקה בשנת 1934. אך הכישרון המרכזי שלו לא נגע להנדסה או למדע אלא בניהול הנדסי.
הוא התמחה בניהול ארגוני הנדסה גדולים.
הוא היה משכיל, ג'נטלמן וכריזמטי.
הוא עורר אמון באנשים רבים ורבים נהו אחריו.
רבים מעובדיו שיבחו אותו לימים והרעיפו עליו מחמאות.
בגיל 25 הוא הוביל צוות של 400 מהנדסים ועבדו תחתיו 5,000 אנשים כשהיה בן 30. בסוף שנת 1934 קבוצתו של פון בראון שיגרה בהצלחה זוג טילים שהגיעו לגובה של למעלה מ-2.4 קילומטר.
באותו זמן לא הייתה אגודת טילים גרמנית כלשהי, מאחר ש"אגודת טיסות החלל" התמוטטה, וניסויים בטילים נאסרו בידי המשטר הדיקטטורי החדש לאחר עליית הנאצים לשלטון.
פון בראון הושפע מחלוצי הנדסה ואווירונאוטיקה בני זמנו, בעיקר אישים כגון אוברט ואוגוסט פיקאר.
השכלתו התבססה על לימודים גבוהים באוניברסיטת הומבולדט אך בנוסף לכך גם באוניברסיטה הטכנית של ברלין ובמכון הטכנולוגי של ציריך היושבים בשווייץ.
לדברי ההיסטוריון נורמן דייוויס , בראון יכול היה לקדם את פעילותו בתחום הפיתוח הרקטי הודות לפרצה בהגבלות הצבאיות על גרמניה שהוטלו לפי חוזה ורסאי, לפיה רקטות לא נכללו ברשימת כלי הנשק שנאסר על גרמניה לפתח.
בראון עלה בשורות הפיקוד במערכת המדינית-תעשייתית שהקים המשטר הנאצי.
עד 1937 הוא התמנה למנהל הטכני של תוכנית טילים סודית של הוורמאכט, הצבא הגרמני, וניהל מאות עובדים, באותה שנה שבה הצטרף למפלגה הנאצית.
הוא היה חבר רשמי של המפלגה הנאצית ונשא תג חבר מפלגה.
מאוחר יותר קיבל דרגת רס"ן בשורות האס אס.
קולונל ולטר דורנברגר חזה בהדגמה של רקטה ניסויית שפותחה על ידי פון בראון, ואף על פי שיכולותיה היו די מוגבלות, התרשם והציע לפון בראון להמשיך את הפיתוח תחת הנהלה צבאית.
פון בראון הסכים להצעה ובשנת 1934 הושגה הצלחה בשיגור רקטת A-2 – דגם לא גדול של רקטה המונעת על ידי אתנול וחמצן נוזלי.
לאחר ההצלחה עם טיל A-2, החלה הקבוצה של פון בראון לפתח את הטילים A-3 כמו גם A-4 (לימים הרקטה V-2).
פיתוח הטיל הבליסטי הראשון: V-2
בשנת 1938 הוצע לו על ידי המשטר לפתח טילים במסגרת צבאית.
ההצעה כללה משכורת נדיבה ותנאים נוחים.
במתקן גדול בכפר פנמינדה בצפון מזרח גרמניה, על חופו של הים הבלטי, שקד פון בראון לצדו של מהנדס הטילים ולטר דורנברגר על פיתוח רקטת ה-A-4 ארוכת הטווח, וטיל על קולי נגד מטוסים שנקרא "וואסרפאל".
ב-1942, שלוש שנים לתוך מלחמת העולם השנייה, הוא הוביל את פרויקט הטילים הבליסטיים הראשון בעולם, הוא A-4. הוא עדיין היה רק בן 30 עם השלמת הפיתוח.
פון בראון התנגד בבחינת עמדותיו האישיות לשימוש בטילים למטרות נשק ומלחמה.
ב-1943 החליט היטלר להשתמש בטילי ה-A-4 כ"טילי נקמה" והביע תקווה שהטילים יעזרו לשנות את מהלך המלחמה לטובתה של גרמניה.
הקבוצה מצאה את עצמה מייצרת המוני טילי A-4 במטרה לשגרם על לונדון.
בסופו של דבר הושקו מעל 3,000 טילי V-2 נגד מטרות בבריטניה (עיקרם כוונו לאנגליה), בלגיה, צרפת והולנד (יותר טילי V-2 פגעו באנטוורפן (1,610) בבלגיה מאשר בלונדון (1,358)).
לפי ההערכות 8,000 אנשים, רובם באנטוורפן ובלונדון, נהרגו בהתקפות V-2. עוד 12,000 איש או יותר, רובם אסירי מחנות עבודה, מתו כתוצאה מתנאי העבודה והמחייה הנוראיים במפעלי הפיתוח במיטלוורק שהיה למחנה עבודה בתורינגיה.
על אף העובדה שלפון בראון לא הייתה שליטה ישירה על מיטלוורק, הוא היה מודע היטב למצב העגום שם ובמחנה הריכוז מיטלבאו-דורה, כמו גם מחנה העבודה התת-קרקעי שפעל מתחת למתקן הפיתוח פנמינדה.
בניגוד לטענות שונות של מעורבים במשטר ובצבא שאם הוורמאכט היה משיג את ידו על רקטות V-2 מוקדם יותר, זה היה משנה את מהלך המלחמה, השפעתו הייתה מינורית.
למעשה, פיתוח הרקטות V-2 היה דרך יקרה במיוחד להטיל פצצה נושאת טון אחד של חומר נפץ על עיר אויב.
הרקטות הביאו כאמור להרג של 8,000 אזרחים וחיילים של בעלות הברית בין ספטמבר 1944 למרץ 1945, בעוד שבעלות הברית מצידן השתמשו, בעזרת עליונות אווירית, בהפצצות אסטרטגיות מדי יום ולילה.
ה־V-2 היה פריצת דרך מהפכנית בהנדסה רקטית, אך הוא הגיע מוקדם מדי – בהתחשב בטכנולוגיית השיגור שלו – בשביל להיות נשק יעיל.
נדרשו ראשי נפץ גרעיניים, מנועי רקטות גדולים יותר ומערכות הנחיה טובות בהרבה כדי להפוך את הטיל הבליסטי לאיום עולמי במהלך המלחמה הקרה.
טילי ה-V-2 יוצרו בתנאים מחפירים, במפעלי עבודת כפייה תת-קרקעיים שבפיקוח האס אס.
במפעלים הועבדו זרים, רבים מהם אסירי מלחמה ממדינות מזרח אירופה.
העבודה המייסרת במפעל הביאה למותם של למעלה מ-12,000 עובדי כפייה.
פון בראון נראה לכאורה במפעלים אלה שבמיטלבאו-דורה (במרכז גרמניה), שם הוא היה עד לערמות של גופות מתים.
אין שום ראייה לכך שהוא ניסה למחות על ההרג של אותם אנשים.
לאחר זמן אף התגלו מסמכים סודיים המצביעים על כך שבחר אישית אסירים לעבודות כפייה (עובדות אלו הוסתרו מפני הציבור האמריקני לאחר שנתגלו).
מאוחר יותר בחייו אמר שהתבייש במה שראו עיניו.
לפי עדותו שלו מקומות הלינה התת-קרקעיים האלה היו "מחרידים".
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, כשהעלה ספקות בדלתיים סגורות לגבי המערכת שעבורה הוא פועל, הוא נותר נאמן לצבא.
כפי שהוכח מהדברים שאמר לחוקריו האמריקאים לאחר המלחמה, תפיסת עולמו די תאמה את האידאולוגיה הנאצית.
אף על פי כן הוא העלה ספקות לקראת סוף המלחמה אך מחוסר יכולת להשפיע על מהלך האירועים יישר קו עם המשטר.
לאחר המלחמה, כמו רבים אחרים, פון בראון אמר, "לא ידעתי על השואה".
בסוף חייו, בשנות ה-60 וה-70, הוא אכן הביע חרטה במכתבים על אסירי מחנות הריכוז שפעלו תחתיו בעבודות כפייה.
לצד זאת פון בראון מעולם לא קיבל על עצמו אחריות אישית.
הוא ניסה להסתיר את הפרקים השחורים בפעילותו בגרמניה.
בשנות החמישים, כשזכה לתהילה בארצות הברית, הוא נתבקש לספק מידע על שירותו את המשטר הנאצי.
הוא ערך מספר ראיונות וזיכרונות בהם לא הזכיר כי פנמינדה פעל כמחנה עבודה.
כמו כן נמנע מלהזכיר את חלקו בשירות ה-SS.
הממשלה האמריקאית תרמה לו בהסתרת מידע זה מהציבור הרחב דרך צנזורה עקב הצורך בשירותיו.
האס אס והגסטאפו עצרו את פון בראון בעוון פשעים כנגד המדינה.
חטאו היה שנהג לדבר על בניית טילים שיקיפו את כדור הארץ ואולי אף יגיעו עד לירח.
נראה שלדעת השלטונות הוא פשע בהתעסקות יתרה ברעיונות חסרי חשיבות, היתוליים כביכול, במקום שיתרכז בבניית טילים גדולים וקטלניים יותר עבור מכונת המלחמה הנאצית.
בנוסף, היה חשד שפון בראון אהד את הקומוניזם, ושהוא תכנן לברוח לבריטניה עם התוכניות למטוס שיטיס V-2. היינריך הימלר, רַייכְסְפִיהְרֶר אס אס, ואחד מפקידיו המהימנים ביותר של היטלר, הורה לעצור אותו, לפי עדותו של פון בראון עצמו.
עמיתו דורנברגר שכנע את האס אס ואת הגסטאפו לשחרר את פון בראון בטענה שבלעדיו לא ניתן יהיה לייצר טילי V-2 נוספים, שהיו נחוצים מאוד בעיניו של היטלר.
עוד התערב לצד פון בראון שר החימוש אלברט שפר.
הוא בילה שבועיים במאסר לפני ששוחרר כדי להמשיך בעבודתו על ה-V-2.
משחזר לפנמינדה מיהר פון בראון לכנס את צוות התכנון וביקש מהם להחליט איך ולמי הם ייכנעו.
מרבית המדענים פחדו מהסובייטים, לא התרשמו מצרפתים, ואילו לבריטים לא היה מספיק כסף על מנת לממן תוכנית טילים.
כשהסובייטים התקרבו לפנמינדה, חזר פון בראון עם צוותו למרכז הייצור של טילי ה-V-2 בעזרת מסמכים מזויפים.
ב-1 באפריל 1945, בעקבות התקדמות האמריקאים אל עבר מפעלי הייצור, הועלו פון בראון וצוותו (כ-500 איש) על רכבת שיעדה היה הרי האלפים.
בסוף המלחמה, לאחר היוודע דבר התאבדותו של היטלר בפיהררבונקר בברלין, הורו מפקדי האס אס מפורשות להרוג את המהנדסים הגרמנים על מנת שלא יפלו בשבי.
בסופו של דבר, הקבוצה מצאה חייל אמריקאי ונכנעה לו.
האמריקאים, בהבינם את חשיבות המהנדסים הללו, אספו את טילי ה-V-2 הנותרים וחלקיהם.
לאחר מכן פוצצו את אתרי הייצור שלהם.
הטילים הועמסו עם כל חלקיהם על גבי 300 רכבות שהובילו אותם לארצות הברית.
מרבית קבוצתו של פון בראון נשבתה על ידי הסובייטים.
ב-20 ביוני 1945, אישר מזכיר המדינה האמריקאי, אדוארד סטטיניוס, את העברת מומחי הטילים הגרמניים של פון בראון לארצות הברית.
ההעברה נודעה בשם מבצע פייפרקליפ בגלל מספרם הגדול של הגרמנים אשר מוקמו בחיל החימוש.
הם נחתו בארצות הברית בבסיס חיל האוויר שבניוקסל, דרומית לווילמינגטון, דלאוור.
לאחר מכן הוטסו לבוסטון, ונלקחו בסירה למוצב של שירות המודיעין האמריקאי בפורט סטרונג, בנמל בוסטון.
מאוחר יותר הועברה הקבוצה, למעט פון בראון, למרילנד, שם סיווגו את המסמכים מפנמינדה.
מסמכים אלו היו אמורים לאפשר למדענים להמשיך את ניסויי הטילים במקום בו הפסיקו בשעה שעזבו את גרמניה.
לבסוף הועברו פון בראון ו-126 עמיתיו מפנמינדה לביתם החדש בפורט בליס, טקסס, שהיה מתקן צבאי גדול צפונית לאל פאסו.
הם מצאו את עצמם במצב מוזר כשהחלו את חייהם החדשים באמריקה.
מכיוון שלא יכלו לעזוב את פורט בליס ללא ליווי צבאי, לעיתים הם התייחסו לעצמם כ"אסירי שלום".
בפורט בליס הם אימנו צוותים צבאיים, תעשייתיים ואוניברסיטאיים בשיטות הייצור והטיפול המורכבות של רקטות ושל טילים מונחים.
בנוסף, הם עזרו בליטוש, הרכבת ושיגור טילי V-2 שהובלו באוניות מגרמניה לניו מקסיקו.
הם גם חקרו את הפוטנציאל העתידי של הטילים לשימושי צבא ומחקר.
בעת הזו שלח פון בראון בדואר הצעת נישואין לבת-דודתו הראשונה, מריה פון קירסטרופ בת ה-18. השניים התחתנו ב-1947, ולפון בראון נולדה בתו הראשונה, איריס.
ב-1950 הועברו פון בראון וקבוצתו להאנטסוויל, אלבמה, שם התגורר כ-20 שנה.
בין 1950 ל-1956 הוביל פון בראון את קבוצת הפיתוח הצבאית של מחסני הנשק ברדסטון, במסגרת תכנון הטיל שכונה מאוחר יותר "טיל הרדסטון".
פון בראון חלם על עולם שבו יעשה שימוש בטילים למטרות שלום בלבד.
כחלק מחזון זה הוא פרסם בשנת 1952 במגזין "קולייר" את הרעיון להקים תחנת חלל.
התחנה תהיה בקוטר של 250 רגל (76 מטרים), תחוג במסלול בגובה של 1,075 מיל (1,730 ק"מ), ותסתובב סביב עצמה על מנת לייצר "כבידה מלאכותית".
הוא האמין שתחנת החלל עשויה להיות נקודת קפיצה טובה למסעות עתידיים לירח.
בנוסף, עבד פון בראון בשיתוף פעולה עם וולט דיסני ושימש כמנהל הטכני של שלוש סדרות טלוויזיה אודות חקר החלל.
במרוצת השנים המשיך פון בראון בעבודתו הרצופה עם דיסני, בתקווה שמעורבותו בתעשיית הסרטים המשגשגת של דיסני תביא להגברת המודעות והעניין בקרב הציבור לגבי עתיד תוכניות החלל.
קבוצתו של פון בראון, שעבדה עבור הסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים, פיתחה את המשגר ג'ונו 1, דגם משופר של טיל הרדסטון.
ב-31 בינואר 1958 היה זה הטיל ששיגר בהצלחה את אקספלורר 1, הלוויין המערבי הראשון.
האירוע סימן את לידתה של תוכנית החלל האמריקאית.
ב-1960 חנכה נאס"א את מרכז טיסות החלל מרשל, בהאנטסוויל, אלבמה, והעבירה את פון בראון וקבוצת הפיתוח שלו מהסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים לנאס"א.
פון בראון היה המנהל הראשון של מרכז מרשל וכיהן בתפקיד זה במשך עשור, מיולי 1960 עד פברואר 1970. התוכנית הגדולה הראשונה של מרכז מרשל הייתה פיתוח משגרי הסטורן, שהיו מסוגלים לשאת אסטרונאוטים אל הירח.
חלומו לסייע למין האנושי לדרוך על הירח, הפך למציאות ב-16 ביולי 1969, כשטיל סטורן 5, פרי פיתוחו של מרכז מרשל, שיגר את צוות האסטרונאוטים של אפולו 11 לירח.
ב-1970 עברו פון בראון ומשפחתו לוושינגטון הבירה.
הוא מונה לממלא מקום מנהל התכנון במטה נאס"א.
משנסתיימה תוכנית אפולו נתגלעו חילוקי דעות בין פון בראון לשאר ראשי נאס"א, מה שהוביל לפרישתו ביוני 1972. הוא הפך לסגן נשיא תעשיות "פיירצ'יילד" בג'רמנטאון, מרילנד, שם הוא פעל רבות בהקמתו ובקידומו של 'מכון החלל הלאומי', שלימים נקרא אגודת החלל הלאומית.
בשיא עשייתו נודע לפון בראון כי לקה במחלת הסרטן.
אף על פי שעבר ניתוח, התפשט הסרטן.
ב-16 ביוני 1977 מת ורנר פון בראון באלכסנדריה שבווירג'יניה, ונקבר שם בבית הקברות אייווי היל.
לאחר מותו, קיבל את פרס רוברט היינליין.
המחלוקת לגבי עבודתו של פון בראון במהלך מלחמת העולם השנייה תועדה בשיר על ידי הסאטיריקן טום לרר, שתיאר אותו כ"אדם שנאמנותו נשלטת על ידי התועלת".
מקובל לחשוב שדמותו של פון בראון היוותה את אחד ממקורות ההשראה לדמותו של דוקטור סטריינג'לאב, בסרט בעל אותו השם של סטנלי קובריק.
מייקל שייבון השתמש בדמותו של פון בראון כדמות מרכזית בעלילת ספרו אור ירח.
דמותו של פון בראון גם הוצגה בסדרת ההיסטוריה החלופית "עבור כל האנושות".
על שמו של בראון מחלקת אגודת החלל הלאומית בכל שנתיים את פרס ורנר פון בראון.
הסופרת האוסטרלית קלי רימר ברומן ההיסטורי "הרעיה הגרמניה", מתארת את הדילמות המרכזיות ביישום מבצע "מהדק הנייר" ומעידה כי הקריירה של גיבור הספר יורגן, תואמת באופן רופף לקריירה של ורנר פון בראון .
ורנר פון היידנסטם (בשוודית: Carl Gustaf Verner von Heidenstam; 6 ביולי 1859 – 20 במאי 1940) היה משורר, סופר ופילוסוף שוודי, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1916.
היידנסטם היה בן למשפחת אצילים שמוצאה משלזוויג-הולשטיין שבגרמניה.
הוא השתלם באיטליה בציור ומשנת 1881 היה תלמיד באקדמיה לאמנות בפריז.
לאחר נדודים בארצות אירופה הדרומית, באסיה הקטנה ובמצרים, שב ללימודיו בפריז וכעבור שנתיים חזר לשוודיה בשנת 1887.
היידנסטם הפך לסמל הרומנטיקה הלאומית השוודית והגן עליה בפולמוסים עם חסידי הנטורליזם של סטרינדברג.
בשנת 1916 הוענק לו פרס נובל לספרות "לאות הכרה בחשיבותו כנציג תקופה חדשה באמנות".
דרכי נדודים ושנות נדודים 1888, קובץ שירים ראשון, שדגל בהחייאת הרומנטיקה.
אנדימיון 1889 הספר הראשון בפרוזה
הנס אלינוס 1892, נכתב בחלקו בחרוזים.
קארל ה-12 וחייליו 1898, רומן היסטורי.
רעיונות ותמונות 1899, דברי הגות.
סנקט יירן והדרקון 1900, קובץ סיפורים קצרים.
פולקונגים, שעסק בראשית הנצרות בשוודיה.
ימים ומאורעות 1909, דברי הגות.
ורנר פון בְּלוֹמברג , היה שר המלחמה של גרמניה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
נולד בפומרניה (כיום בפולין) לאֵמה ואמיל פון בלומברג, קצין בצבא הפרוסי.
הוא למד בבית ספר צבאי בקרבת ברלין וב-1897 החל בקריירה צבאית כסגן ברגימנט הרובאים ה-73 (הנובר - הנסיך אלברכט, נסיך פרוסיה).
בשנים 1907–1910 עבר הכשרה באקדמיה הצבאית בברלין והוצב בסיומה במטה הכללי.
בשנת 1911 קודם לדרגת האופטמן.
במלחמת העולם הראשונה שימש בתחילה כקצין מטה של דיוויזיית המילואים ה-19, והשתתף עמה בין היתר בקרב על המארן ובקרב ורדן.
בשנת 1916 קודם לדרגת מיור ושימש כקצין המטה הבכיר בהארמייה השביעית.
על תרומתו במלחמה בחזית המערבית זכה לעיטור פור לה מריט.
לאחר המלחמה טיפס בתפקידי הפיקוד הצבאיים ובשנת 1925 התמנה כראש המחלקה להכשרת חיילים במשרד ההגנה.
בשנים 1929–1933 שימש כמפקד הדיוויזיה ה-1, וכמפקד הצבאי העליון של פרוסיה המזרחית.
פון בלומברג סבר שעל מנת שגרמניה תשיג את מעמדה הראוי בקרב העמים נחוצה מלחמת עולם נוספת.
בשנת 1928 ביקר בברית המועצות לצורך הרחבת הסיוע הצבאי לסובייטים והתיאום הביטחוני עמם.
ביקור זה חיזק את השקפותיו שהדרך הטובה ביותר לגייס את כל משאבי המדינה ולהכין את החברה למלחמה טוטלית היא הפיכת גרמניה לדיקטטורה.
בביקורו בארצות הברית ב-1931 הביע עמדות פרו-נאציות ועשה כך גם כראש המשלחת הצבאית הגרמנית לוועדה הבינלאומית לפירוק החימוש בז'נבה.
בשנים 1932–1933. השקפותיו של פון בלומברג ייצגו גם חלק נרחב מצמרת הוורמאכט.
עוד בטרם עלה היטלר לשלטון בינואר 1933, מינה הנשיא פאול פון הינדנבורג את פון בלומברג לשר ההגנה (המינוי נעשה בניגוד לחוקי רפובליקת ויימאר).
למרות שבתחילה יחסיו של פון בלומברג עם ארנסט רהם והאס אה היו טובים, המצב השתנה כאשר רהם שאף למיזוג הוורמאכט לתוך האס אה דבר זה עמד בניגוד גמור להשקפותיו של פון בלומברג.
המצב החמיר עם צירופו של רהם לממשלה.
פון בלומברג רצה להוכיח את נאמנותו של הוורמאכט לעקרונות הנאצים ויזם בתחילת 1934 חוק שלפיו כל היהודים בצבא שוחררו לאלתר תוך שלילת דרגותיהם.
בנוסף, שכנע את היטלר שעליו להיפטר מרהם ומהאס אה כדי לזכות בתמיכת הצבא.
היטלר שוכנע וחיסל את צמרת האס אה ביולי 1934, באירוע שכונה ליל הסכינים הארוכות.
פון בלומברג לא הגיב כלל, למרות רציחתם של שני קצינים בכירים באירוע, קורט פון שלייכר ופרדיננד פון ברדוב.
לאחר מותו של פון הינדנבורג באוגוסט אותה שנה, חייב בלומברג את כל חיילי הצבא להישבע אמונים להיטלר.
בשנת 1935, כאשר הפך משרד ההגנה למשרד המלחמה, נתמנה בלומברג לשר המלחמה וגם למפקד העליון של הכוחות המזוינים, מינוי שהיה לצנינים בעיני מתחריו ובפרט בעיני הימלר וגרינג.
בשנת 1936 קודם לדרגת גנרלפלדמרשל.
בסוף ינואר 1937 הצטרף למפלגה הנאצית וקיבל את "עיטור הזהב" מטעמה.
בנובמבר 1937 השתתף פון בלומברג בוועידת הוסבאך והביע את הסתייגותו מתוכניתו של היטלר ליציאה קרובה של גרמניה למלחמה.
בספטמבר 1937 פגש בלומברג בברלין אישה צעירה (בת 26) בשם ארנה גרון (Erna Gruhn), מזכירה בעיסוקה,
באותה עת, היה בלומברג אלמן בן 60 ואב לחמישה ילדים בוגרים.
הוא החליט להתחתן איתה, ופנה בסוף 1937 לגרינג לקבל את ברכתו, כיוון שהנהלים לנישואי חיילים, אותם הקשיח פון בלומברג בעצמו, לא איפשרו לזוג להנשא.
גרינג אישר את הנישואים ואף שלח חתן מיועד אחר לתפקיד מחוץ לגרמניה.
גרינג והיטלר נכחו בטקס החתונה הצנוע שנערך ב-12 בינואר 1938 במשרד המלחמה וגרינג שימש בה כשושבין.
זמן קצר לאחר מכן החלו להופיע שמועות על עברה המפוקפק של הכלה; הסתבר שהיה לה תיק במשטרת ברלין, היא הואשמה בזנות ואף הצטלמה בצילומים פורנוגרפיים.
מפקד משטרת ברלין, הרוזן פון הלדורף, העביר את התיק לגרינג והלה העבירו להיטלר בחפץ לב.
היטלר היה המום וחשש שיוודע שפילדמרשל גרמני התחתן עם זונה.
הוא ביקש מבלומברג להתגרש וכאשר סירב, איים עליו גרינג בפרסום עברה ברבים.
פון בלומברג נאלץ להתפטר מתפקידו כשר בסוף ינואר 1938. כאקט אחרון של נאמנות הוא המליץ על היטלר כיורשו בתפקיד.
ימים ספורים לאחר מכן אף שוחרר מן הוורמאכט.
פרשה זו, המכונה פרשת בלומברג-פריטש, על שמו של בלומברג, ומחליפו בתפקיד ורנר פון פריטש, שעד מהרה הסתבך אף הוא בשערורייה דומה ופוטר, מסמנת את השתלטותו האישית של היטלר על הוורמאכט.
ב-4 בפברואר נכנס היטלר לתפקידו של פון בלומברג.
בלומברג יצא עם אשתו לירח דבש מורחב בקאפרי שבאיטליה וקיבל מענק פרישה של חמישים אלף מארקים ופנסיה של פלדמרשל, בעוד שבציבור פורסם שפרישתו נבעה מסיבות בריאות.
הוא ניסה לחזור פעם אחת לצבא אחרי פרישתו, הוא שלח להיטלר מכתב שבו הוא מבטיח להתגרש מאשתו אם היטלר יחזיר אותו לתפקידו, היטלר דחה את הצעתו.
לאחר שובם מאיטליה התיישבו בלומברג ואשתו בעיר הקיט הבאווארית באד ויזה וחיו בה באלמוניות.
בשנת 1945 נתפס בלומברג על ידי בעלות הברית, בחשד לביצוע פשעי מלחמה הושם במעצר והעיד במסגרת משפטי נירנברג.
בפברואר 1946 אובחן כחולה בסרטן המעי הגס.
בשבועות חייו האחרונים היה שרוי בדיכאון וסירב לאכול.
ורנר פון בלומברג מת בנירנברג ב-14 במרץ 1946 ונקבר בקבר לא מסומן ללא טקס.
מאוחר יותר, גופתו נשרפה, ואפרו נטמן בביתו שבבאד ויזה.
פון בלומברג היה נשוי פעמיים.
מרעייתו הראשונה, שרלוט הלמיך (נישאו ב-1904, נפטרה ב-1932), נולדו לו חמישה ילדים.
תומאס לודוויג וֶרנֶר פְרַיְיהֶר פון פְרִיטְש היה המפקד העליון של צבא היבשה הגרמני (ה-OKH) בשנים 1935 – 1938. הדחתו בידי היטלר בעקבות הפללתו בשערוריית מין מפוקפקת, סימנה את אחד השלבים בהשתלטותו של היטלר על הוורמאכט, שסללה את הדרך אל מלחמת העולם השנייה.
תומאס לודוויג ורנר פרייהר פון פריטש (Thomas Ludwig Werner Freiherr von Fritsch) נולד בטירת בנראת (Benrath) בשנת 1880. הוא התגייס לצבא בגיל 18 וזכה לתשומת לב אנשי המטה הכללי בשל כישוריו.
בשנת 1911 מונה לחבר המטה הכללי, ועודו בדרגת אובר-לויטננט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עלה בסולם הדרגות, וקיבל תפקידים בעלי חשיבות.
לאחר המלחמה היה לאחד מ-100,000 אנשי הקבע שנותרו לשרת ברייכסווהר.
בשנת 1931 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-1, ובשנת 1932 מונה למפקד הדיוויזיה ה-3 והועלה לדרגת גנרל לויטננט.
עם עליית הנאצים לשלטון לא ראה פריטש בעין יפה את הברוטליות שלהם ואת הדיכוי של זכויות האזרח, אך לא ביקר את השלטון בפומבי.
כאיש הרייכסווהר, אשר על מנת להתגבר על מגבלות הסכם ורסאי קיים קשרים הדוקים עם הצבא האדום, חשש כי היטלר יגרום למלחמה עם ברית המועצות.
בשנת 1934 קיבל פריטש מינוי במטה ה-OKH, הפיקוד העליון על צבא היבשה הגרמני, ובשנת 1935 קיבל את הפיקוד על גוף זה.
בשנים מוקדמות אלו של הרייך השלישי היה ה-OKH מעין מטה כללי (שקיומו נאסר על גרמניה בהסכם ורסאי).
מעל ראש ה-OKH עמד שר המלחמה, שהיה אף הוא גנרל בקבע.
שר המלחמה בתקופה זו היה ורנר פון בלומברג, אשר נתן את ידו להיטלר, וסייע לו בחימושה של גרמניה ובהכנתה למלחמה.
בשנת 1937 נכח פריטש בוועידת הוסבאך בה הודיע היטלר לגנרלים שלו באופן מפורט כי בכוונתו לצאת למלחמה תוקפנית.
פריטש נחרד מכך, שכן ידע כי בשלב זה אין הצבא מוכן להתמודדות מן הסוג עליו דיבר היטלר.
לאחר ועידת הוסבאך הבין היטלר כי עליו להשתלט על הוורמאכט ולהכניעו לרצונו, אם ברצונו לצאת למלחמה.
בתחילה היה עליו להיפטר מבלומברג, שכן זה, על אף ששיתף עמו פעולה, היה אדם חזק ונחוש בעל רצון משלו.
במקרה התברר כי כלתו של בלומברג, מזכירה בשם אירנה גרון, עבדה בעבר כזונה.
היטלר השתמש בפרט מידע זה על מנת לפטר את בלומברג.
הבא אחריו בסולם הדרגות היה פריטש, אשר אמור היה להתמנות בינואר 1938 לתפקיד שר המלחמה במקום בלומברג.
הימלר והיידריך העבירו להרמן גרינג מסמכים לפיהם קיים פריטש מגעים הומוסקסואלים, בניגוד לסעיף 175 לקוד הפלילי הגרמני, וכי מזה שנים נסחט על ידי אדם בשם היינץ שמידט בשל כך.
פריטש עומת עם שמידט בלשכתו של הפיהרר והכחיש את העניין מכל וכל.
העובדה כי מעולם לא נישא, שכן העדיף להתרכז בקריירה שלו כחייל, לא עמדה לזכותו.
הוא פוטר מהשירות בבושת פנים ב-4 בפברואר 1938, והוחלף כראש ה-OKH בידי ולטר פון בראוכיטש, עליו המליץ כמחליפו.
בשל "התנהגותו הבלתי הולמת", הועמד פריטש ב-18 במרץ 1938 בפני "בית דין של כבוד", בו שימש הרמן גרינג כנשיא, וזוכה מכל אשמה, שכן הסתבר כי המדובר ב"טעות בזיהוי", אך לא מונה לתפקיד שר המלחמה.
במקום זאת הודיע היטלר, ביום בו פיטר את פריטש, כי הוא לוקח את הפיקוד על הצבא באופן אישי.
"פרשת בלומברג פריטש" הובילה להשתלטותו של היטלר על הצבא, אך גם פקחה את עיניהם של רבים מכת הקצינים שפיקדה על הוורמאכט לאופיו של היטלר, ולכך שהיטלר, ועמו הימלר והיידריך, הם אנשים חסרי מעצורים שינקטו בכל צעד שיקדם את מטרותיהם.
יש האומרים כי כבר בעת הדחתו של פריטש החלו המגעים בינו ובין הגנרל לודוויג בק, על הפלתו של היטלר והחלפתו במשטר צבאי.
מכל מקום, היה זה מאורע מעצב בתודעת מפקדי הוורמאכט, וקו ישיר מוביל בינו ובין קשר העשרים ביולי, שהתרחש כשש שנים לאחר מכן, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ועם פלישת גרמניה הנאצית לפולין התנדב פון פריטש לשרת ברגימנט הארטילריה הישן שלו.
הוא נפצע במבואות ורשה ב-22 בספטמבר 1939 ומת כעבור זמן קצר.
הוא נקבר כעבור ארבעה ימים בהלויה ממלכתית בברלין.
ויליאם שיירר בספריו "יומן ברלין" ו"עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי" מתאר את פריטש, אותו הכיר אישית, כאנטי נאצי מושבע.
על מותו של פריטש הוא כותב כי פצעיו היו חמורים, אך לא קטלניים, אך הוא סירב לקבל טיפול, והדבר הביא למותו.
ורנר קראפט היה ספרן, חוקר ספרות, סופר ומשורר ישראלי בשפה הגרמנית.
העביר את רוב שנותיו בירושלים שאליה נמלט מאימי הנאצים.
קראפט נולד בבראונשוויג שבגרמניה בשנת 1896. כשהיה בן 5 עברה המשפחה להנובר, שבה גדל ובה השלים את לימודיו בגימנסיה על שם לייבניץ.
אחר כך פנה ללימודים בברלין, שם הכיר בשנת 1915 את ולטר בנימין וגרשום שלום שאיתם עמד בקשר מתמשך לסירוגין.
לאחר שירות צבאי במלחמת העולם הראשונה במחנה לפגועי הלם קרב בקרבת הנובר, המשיך בשנת 1919 את לימודיו בהמבורג ובפרייבורג בתחום הספרות הגרמנית, ספרות השפות הלטיניות ופילוסופיה.
בשנת 1920 החל בלימודי ספרנות, בשנת 1922 התחתן ובשנים 1922 עד 1926 עבד בספרייה הלאומית הגרמנית בלייפציג.
בשנת 1925 השלים את עבודת הדוקטורט על מוטיב האפיפיורית יוהנה בספרות הגרמנית.
בשנת 1928 התקבל למשרת יועץ ב"ספרייה המחוזית המלכותית לשעבר" (כיום ספריית גוטפריד לייבניץ) בעיר ילדותו הנובר, שם התגורר עם אשתו ושני ילדיו.
בתקופה זו הכיר גם את אלזה לסקר-שילר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, פוטר ממשרתו בשל יהדותו, ולאחר מסע נדודים הגיע בשנת 1934 לירושלים והתגורר ברחוב אלפסי, שבה חי עד מותו בשנת 1991 כסופר, משורר ומסאי בשפה הגרמנית.
עד שנת 1955 הועסק קראפט במוסדות ירושלמים שונים כספרן (במכון לתרבות צרפת, ברשות העתיקות, כעורך בהוצאת שוקן ועוד).
במהלך שהותו בארץ ישראל המנדטורית, ואחר כך במדינת ישראל, נותר נאמן לתרבות ולשפה הגרמנית ולא התערה מעולם בתרבות העברית שבתוכה ישב.
עם חוג ידידיו בירושלים (במיוחד בשכונת רחביה, בה התגורר) ובתל אביב נמנו אינטלקטואלים בולטים כמו מרטין בובר, אלזה לסקר-שילר, אריה לודוויג שטראוס, גרשום שלום ועקיבא ארנסט סימון.
שמר על קשר הדוק עם אנשי רוח שונים בכל רחבי אירופה, וכתב במוסף התרבות וספרות של העיתון Neue Zürcher Zeitung.
שירתו התפרסמה בכתבי עת אירופיים שונים.
לאחר מותה של אלזה לסקר-שילר ערך ופרסם את המחזה האחרון שכתבה בירושלים "אניואני".
בשנת 1987, פרסם 56 מכתבים שכתב לו גרשום שלום.
לאחר שפרסם רומן ניסיוני בשם Der Wirrwarr ("הבלבול"), פרסם קראפט אוטוביוגרפיה בשם Spiegelung der Jugend ("השתקפות הנעורים").
מעבר לכך פרסם בעיקר קובצי שירה.
כחוקר ספרות התמקד בעיקר בגתה - נושא שליווה אותו כל חייו - אך גם בקרל קראוס וביוצרים שונים מהמודרנה הווינאית.
פרסם מעל 30 ספרים, ובהם מונוגרפיות שהוקדשו ליצירותיהם של היינריך היינה, רודולף בורכארט, שטפן גאורגה, הוגו פון הופמנסתאל, פרנץ קפקא ואחרים.
קראפט נפטר בירושלים ב-1991, בגיל 95. נקבר בקיבוץ צרעה.
אשתו, אֶרנָה לבית הלה (אחותה של טוני הלה), שלה נישא ב-1922, האריכה חיים אחריו בירושלים עד שנת 1996.
בתו עליזה, ממייסדי קיבוץ צרעה שבמועצה אזורית מטה יהודה, נישאה ליואב תיבון (פפרמן), שכיהן כראש מועצה אזורית גיזו ואחר-כך כסגן ראש מועצה אזורית מטה יהודה (ובנם של ד"ר עמנואל פפרמן, ממייסדי הספרייה הלאומית, וד"ר יוֹלָן אֶדליץ-פֶפֶרמן (Edlitz-Pfefferman), מרצה לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית בירושלים, מהמרצות הראשונות לכימיה באוניברסיטה זו).
בנה, נכדו של קראפט, הוא האלוף נעם תיבון.
בנו הבכור של קראפט, שאול קריב (במקור - פאול קספר), נולד ב-1923 וסיים בשנת 1946 את המחזור הראשון של "בית הספר לדיפלומטים" שליד המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שהכשיר דיפלומטים של המדינה בדרך.
בשנת 1949 התחיל לשרת במשרד החוץ ומילא תפקידים בארץ ובחוץ-לארץ והמשיך ברציפות עד שנת 1988 שבה פרש לגמלאות.
הוא שירת בוושינגטון, תאילנד, גוואטמלה וכיהן כשגריר בקובה, פנמה ונפאל.
נפטר בשנת 2004. נינו של קרפט הוא העיתונאי אמיר תיבון.
גרמניה מולדתו, שממנה נמלט, העניקה לו החל בשנות השישים כמה פרסים:
פרס האקדמיה הבווארית לאמנויות, 1966
פרס זיגמונד פרויד של האקדמיה הגרמנית לשפה ולספרות בדארמשטט, 1971
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת פרייבורג, 1975
מדליית וילהלם היינזה של האקדמיה לאמנויות ולמדעים של מיינץ, 1987
מלגה לאמנים של סקסוניה תחתית, 1990
בעברית ראה אור רק ספר אחד של קראפט:
מלסינג עד קפקא, תרגם, ערך והקדים מבוא טוביה ריבנר, תל אביב, ספרית פועלים, 1988.
ורנר פנטון (בדנית: Verner Panton; 13 בפברואר 1926 – 5 בספטמבר 1998) היה מעצב פנים ומעצב תעשייתי דני.
עבודתו פורצת הדרך, החל משנות השישים של המאה ה-20, השתמשה במגוון חומרים חדשניים לתקופתו ובצורות אמנותיות רדיקליות.
פנטון נולד בשנת 1926 בברהסבורג (Brahesborg-Gamtofte) שבאי פונן (Fünen), דנמרק.
בין השנים 1944-1945 עשה את שירותו הצבאי באודנסה.
במקביל החל ללמוד הנדסת בנייה באוניברסיטה הטכנית בעיר.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1947. בין השנים 1947-1951 למד אדריכלות באקדמיה הממלכתית לאמנויות בקופנהגן (Det Kongelige Danske Kunstakademi).
ב-1950 נשא לאישה את טובי קאמפ (Tove Kemp), בתו החורגת של המעצב פול הנינגסן (Poul Henningsen), נישואים שהחזיקו זמן קצר בלבד.
בין השנים 1950-1952 עבד פנטון במשרדו של המעצב ארנה יאקובסן, שנודע בעיצוב ריהוט חדשני.
ב-1955, לאחר שפתח משרד עצמאי, הושקה סדרת הריהוט הראשונה בעיצובו "כיסא הרווק" (Bachelor-Chair) בידי חברת פריץ הנסון (Fritz Hansen).
ב-1957 עיצב פנטון "בית סופשבוע" (Weekend house) - מבנה טרומי, בעל גג קמור, העשוי עץ ומתכת.
המבנה סימן את ענינו של פנטון בחיפוש אחר פתרונות סביבתיים מודולריים.
בין הביטויים המעניינים של חיפוש זה היו מערכת ריהוט מתנפחת (1960 העשויה מיריעות פלסטיק.
"נוף פנימי" (Landscaped interior; 1965-1967) - מערכת ריהוט הניתנת לסידור מחדש ו"מגדל מגורים" (Living Tower; 1968-1969) - מערכת ישיבה סביבתית עשויה פוליאוריטן מוקצף.