tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם בתפילתו של יונה בעודו בבטן הדג שמזכיר את השאול: "מִבֶּטֶן שְׁאוֹל שִׁוַּעְתִּי" (יונה פרק ב', פסוק ג') שואבת התאולוגיה הנוצרית את הנבואה לתחייתו של ישו אחרי מותו.
ההקשר השני הוא הקריאה לחזרה בתשובה.
באופן יוצא דופן בתנ"ך, על פי המסופר בספר יונה, אנשי נינוה שמעו את תוכחתו של יונה וחזרו בתשובה על מעשיהם הרעים.
זאת בניגוד לבני ישראל ויהודה ששמעו את תוכחות הנביאים ולא הקשיבו.
ישו מוכיח את בני דורו ומשווה אותם לתושבי נינווה.
היהודים בני זמנו של ישו אינם רואים כי לפניהם עומד מי שהוא גדול מיונה.
הם אינם מזהים אותו ולכן יורשעו במשפט.
סיפור יונה, שבו גויים (אשורים) הם אלה שחזרו בתשובה מדגיש את הביקורת הנוצרית כלפי היהודים שלא הכירו את ישו ולא חזרו בתשובה.
ההקבלה החשובה ביותר של ישו ליונה היא הקריאה לגויים.
יונה מתייחד בכך שבין כל הנביאים, נקרא על ידי אלוהים לא לבני ישראל אלא דווקא לגויים, ויותר מכך לאויבי ישראל, האשורים.
בקרב תאולוגים נוצרים החלה להתפתח ההקבלה הזאת והשימוש ביונה כפרה-פיגורציה לישו.
השם יונה הוא גם שם של ציפור - מקביל לדמות רוח הקודש היורדת על ישו: "יֵשׁוּעַ נִטְבַּל וְעָלָה מִיָּד מִן הַמַּיִם.
יונה נרדם באוניה בזמן סערה.
גם ישו נרדם בסירה בכנרת בזמן הסערה: "הוּא נִכְנַס לַסִּירָה וְתַלְמִידָיו נִכְנְסוּ אַחֲרָיו.
יונה נצליח לגרום להשתקת הסערה על ידי הודאתו והשלכתו למים.
יונה קורא לגויים לחזרה בתשובה.
גם ישו מתחיל את השליחות בקרב הגויים מייד לאחר השתקת הסערה.
הוא מגיע על הגויים אשר בצד השני של הכנרת ומשחרר אדם משדים רבים ששכנו בתוכו.
הקריאה לכל העמים, ולא רק לישראל, מתחזקת בעיקר לאחר מותו ותחייתו של ישו: "אָמַר לָהֶם: "לְכוּ אֶל כָּל הָעוֹלָם וְהַכְרִיזוּ אֶת הַבְּשׂוֹרָה לְכָל הַבְּרִיאָה."
תאולוגים נוצרים עסקו בסיפור יונה מראשית הנצרות.
הירונימוס התייחס בחיוב לגישה הפטריוטית של יונה, שיותר מששונא את האשורים תושבי נינווה, דואג לגורל ישראל.
לעומתו אוגוסטינוס ומרטין לותר השתמשו בסיפור יונה כדי להדגיש את תפיסותיהם האנטישמיות.
הם מתייחסים ליונה, שאינו שומע בקול אלוהים בתחילת הסיפור, ומתלונן על משפט אלוהים בסופו, כדוגמה לדמות היהודי הטיפוסי שהוא קנאי מטיבו ואינו שומע בקול אלוהים.
בימי הביניים נפוץ קובץ פרשנויות לתנ"ך ולברית החדשה - "גלוסה אורדינריה", אשר הייתה החיבור החשוב ביותר בימי הביניים המאוחרים שמפרש את התנ"ך.
הפרשנות התאולוגית של דמותו של יונה כפרה-פיגורציה לישו ותפקידו בקריאה אל הגויים מודגשת מאוד בקובץ זה, ומשום כך הפכה דמותו של יונה לדמות אייקונית בכנסייה.
יונה הוא אחד מנביאי האסלאם המופיעים בקוראן.
ייתכן כי צורת שמו בערבית הגיעה ממקור אתיופי או יווני.
הוא מכונה גם "אדון הדג" (ذو النون, ד'ו א-נון).
סורה 10 בקוראן נקראת "סורת יונה" אף על פי שהוא נזכר בה רק בפסוק אחד (98).
הוא ניסה להתחמק משליחותו וברח אל הים.
הדג בלע אותו אך לאחר שהתפלל לאל, ניצל.
הוא מילא את שליחותו אל האנשים ובזכותו ניצלו חייהם.
סיפורי הנביאים מילאו את החסר בסיפור יונה.
אל-כסאאי מקדיש ליונה פרק נפרד המתחיל טרם לידתו.
מקורו של השם יונה הוא מהשורשים: י-נ-ה או א-נ-ה.
בשפה האוגריתית, פירושו של השורש י-נ-ה הוא מלמול ונהי.
שורש זה בתנ"ך נרדף לשורש א-ב-ל ומופעיו רבים בשירי קינה במקרא.
היונה אשר על שמה קרוי הנביא יונה היא עוף אשר היה נהוג להעלותו לקורבן.
היונה שימשה כחיה אשר מעלים לקורבן גם בתרבויות במזרח הקדום, כמו הפולחן לעשתרות.
כמו כן נתגלו צלמיות עליהן חקוקות תמונות יונים.
שם אביו של יונה, אמיתי, מגיע מהשורש א-מ-ת; ייתכן שהוא קיצור של שילוב של המילה "אמת" עם שם האל (כלומר, שם תאופורי), ומשמעותו שהאל דובר אמת, או נאמן לדבריו; צירוף דומה מופיע גם ב.
ישנן מספר מסורות מוסלמיות בדבר מקום קבורתו של יונה בן אמיתי.
מסורת אחת מזהה את קברו במסגד בעיירה חלחול השוכנת מצפון לעיר חברון.
המסורת היהודית דווקא מזהה במסגד זה את קבריהם של נתן הנביא וגד החוזה.
מסורת מוסלמית אחרת, שראשיתה עוד בתקופה הביזנטית, מזהה את קברו במסגד ביישוב משהד השוכן מצפון לנצרת.
למסורת זאת מעט יותר משקל מהמסורות האחרות שכן גם החוקרים נוטים לזהות את מיקומה של גת חפר, עירו של יונה, בכפר זה.
עולי הרגל והמקורות היהודיים מזהים את מקום מנוחתו במשהד.
זאב וילנאי כותב ב"מדריך הגליל" משנת 1954, כי קברו של יונה ידוע מהמאה ה-4. בימי הביניים היו יהודים רבים מבקרים בו ומשתטחים על קברו.
רבי פתחיה מרגנסבורג ביקר במקום בשנת 1180 וכותב על שומר הקבר: "וכשהיהודים באים הוא מקבל אותם בסבר פנים יפות, ואומר להם: יונה בן אמיתי יהודי היה.
לכך ראוי לכם לאכול משלו - ומאכיל הפירות ליהודים".
[[קובץ:1933 מסע תמרים לעיראק מוסול נינווה ליד קבר יונה הנביא - iבן ציון ישראל btm11296.jpeg|ממוזער|קבר יונה הנביא, 1933. בן ציון ישראל במסע לעיראק]]
הכפר נקרא "משהד", מהמילה "שאהיד" - שמובנה קדוש - על שם קברו הקדוש של יונה.
בקרבתו חורבה בשם: חירבת א-זרע - מקומה של גת-חפר המקראית.
מסורת נוצרית ביזנטית שאומצה על ידי המוסלמים, ממקמת את קברו של יונה הנביא בגבעת יונה בצפון אשדוד, גבעה שנמצאת דרומית לשפך של נחל לכיש ומשקיפה על נמל אשדוד.
קבר יונה מופיע כבר במפת מידבא מהמאה השישית לספירה.
בראש הגבעה ישנה מצבה שאמורה לייצג את הקבר.
על פי רוב הדעות אין קשר אמיתי בין המקום לקברו של יונה הנביא.
מסורות אחרות ממקמות את קבר יונה בן אמיתי דווקא מחוץ לגבולות ארץ ישראל.
מסורת טוענת שיונה נקבר בעיירה הלבנונית צרפנד, הלא היא העיר צרפת מימי המקרא.
לאחר מכן מסופר שאליהו החיה את בנה אך לא ניתן להבין מהמדרש האם יונה הוא בנה של האישה הצרפתית שהחיה אליהו או שמדובר בבן אחר.
מסורת אחרת ממקמת את קברו של יונה בסמוך לעיר מוסול בצפון עיראק (לא רחוק מהעיר מוסול מצויים שרידיה של העיר נינוה אליה נשלח יונה).
אחוזת הקבר ממוקמת הייתה ממוקמת במסגד בתל יונה ("נבי יונס"), הסמוך לשרידי החומה המערבית של העיר.
המקום מקודש הן לערביי המקום והן ליהודי עיראק וליהודי כורדיסטן, כמקום קברו של יונה.
ב-24 ביולי 2014 הרסו כוחות דאעש שהשתלטו על מוסול את מתחם הקבר והפכוהו לעיי חורבות.
רבי יונה ב"ר יהודה גרשון מווילנא (ריב"ג מווילנא) היה דיין בווילנה ומחבר פירוש לתוספתא לסדר זרעים ומועד.
נולד לרבי יהודה גרשון, דיין בווילנה.
הפירוש לסדר זרעים נדפס בווילנא בשנת תקנ"ט, ונדפס שוב בשנת תשס"ו בתלמוד הבבלי מהדורת עוז והדר תחת השם "ריב"ג מווילנא".
הפירוש לסדר מועד נדפס בדפוס וילנא על מסכת פסחים תחת השם "ליקוטים וחידושים", ועל מסכת שקלים תחת השם "ליקוטי חידושים", השאר נשאר בכתב יד.
יונה בן דוד (1927 - מאי 2016) היה איש בדיקות רכב, מייסד ויו"ר קומפיוטסט.
בן דוד היה מבעלי ומנהל מכון דינמומטר, שנפתח באוקטובר 1968, לבדיקת מכוניות, שגם ייצר ציוד בדיקה.
בשנות ה-70 פיתח מערכת ממוחשבת לבדיקת מכוניות שיוצאה ל-11 מדינות.
המערכת שנקראה VCT הכילה את הנתונים של יצרני המכוניות והשוותה אותם לנתוני הרכבים הנבדקים והתגאתה בבדיקת 56 רכיבים ברכב ב-12 דקות.
בשנת 1983 הקים את מכון קומפיוטסט לבדיקת מכוניות, אותו ניהל במשך שנים רבות.
המציא ורשם 6 פטנטים בנושא בדיקות רכב.
בשנת 2015 שיתף פעולה עם אמיר זיו אב בפיתוח מכשיר בדיקה ממוחשב לטנקים.
נפטר ב-15 במאי 2016 בגיל 89, והובא למנוחות בבית העלמין של יהוד-נווה מונוסון .
יונה (ז'אן) פישר (1871 – 14 בדצמבר 1929) היה יהלומן יהודי בלגי, נדבן, חבר הוועד הפועל הציוני ונשיא ציוני בלגיה והולנד.
יונה פישר נולד בקרקוב, פולין, בשנת 1871 לאביו, אברהם אבא, ולאמו שיינדל לבית וינר.
בשנת 1890 עקר משם לאנטוורפן, בלגיה.
שם, הפך לאחד מגדולי היהלומנים.
לאחר התבססותו העביר את כל משפחתו לאנטוורפן.
הוא החל להתעניין בציונות דרך אחיו אוסקר.
בהיותו אחד מתומכיו הנלהבים של הרצל, הוא התמסר לפעילות ציונית ושימש כנשיא ציוני בלגיה והולנד.
בין היתר היה מקורב למקס נורדאו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה אף היה חבר בהנהלתה.
בשנת 1907 ביקר לראשונה בארץ-ישראל.
את זיכרונותיו מן הביקור הוציא לאור כיומן בהוצאת "התקוה" באנטוורפן.
פישר נפטר בשנת 1929 באנטוורפן ונקבר בה.
בשנת 1932, אחיו אוסקר ומוריס פישר, בנו, ייסדו את המושבה כפר יונה לזכרו.
על אדמות שנקנו מערבים בקלקיליה.
אלמנתו, סופיה לבית לנדוי נפטרה בתאונת דרכים בניו יור בשנת 1945. בנוסף למוריס, שרלוט קפל ורחל דויטש.
העיר כפר יונה קרויה על שמו מאחר שאדמות היישוב נרכשו על ידי "קרן יונה פישר" שהקים.
הוא הונצח גם בשם רחוב ביישוב פרדסיה.
יונה (באיטלקית: Giona) הוא פסל שיש של הפסל לורנצו לוטי (לורנצטו), שפוסל בשנת 1520 ומתאר את יונה הנביא.
לורנצטו פיסל את היצירה על פי תכנונו של רפאל, האדריכל של הקפלה.
זהו הפסל היחיד אשר תוכנן על ידי רפאל ופוסל בהתאם לכוונותיו.
הפסל היה חלק מתוכנית האב המקורית של רפאל.
בהקשר זה סיפורו של יונה, שנבלע על ידי דג גדול והוצא ממנו כעבור שלושה ימים בפקודת האל, היה סמל להתגברות על המוות.
ישו עצמו אמר שהפרק הזה בתנ"ך הוא פרה-פיגורציה לתחייתו:
ג'ון שירמן הניח כי פסלו של יונה תוכנן עבור הגומחה מימין למזבח מכיוון שמקום זה הציע את הזווית הטובה ביותר לצפייה בקומפוזיציה.
הוא חשב שפסל אליהו יועד ככל הנראה לאחת משתי הגומחות ליד הכניסה.
לורנצטו כמעט סיים את העבודה בשנת 1520, ועבד "בכל הלהט, החריצות והעמל שבכוחו, כדי לקבל עליה קרדיט ולספק את רפאל", כלשונו של ג'ורג'ו וזארי בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
אלא שאז נפטרו אגוסטינו קיגי ורפאל, ומאוחר יותר גם אשתו של אגוסטינו ואחיו, העבודה נעצרה והפסל ומקבילו, פסלו של אליהו, נותרו בבית המלאכה של לורנצטו.
וזארי מתעד כך את הדברים: "יורשיו של אגוסטינו, תוך העדר כבוד, אפשרו לפסלים להישאר בסדנתו של לורנצטו במשך שנים ארוכות.
[...] לורנצטו הבין בעת הזו שהוא השחית את זמנו ומרצו לשווא".
לורנצטו נפטר בשנת 1541, אך כעשור לאחר מכן, בשנת 1552, שילם לורנצו ליאונה קיגי את החוב ליורשיו ושני הפסלים הוצבו לבסוף בקפלה, כשהם ממוקמים משני צידי הכניסה.
בין השנים 1652–1656 שיקם ברניני את הקפלה ויצר שני פסלים חדשים, דניאל והאריה וחבקוק והמלאך, כדי למלא את שתי הגומחות שנותרו ריקות.
אז הועבר פסל יונה למקומו הנוכחי, משמאל למזבח.
הפסל עשוי שיש קרארה בעל גוון צהבהב עדין.
החומר איכותי ביותר, ופירו ליגוריו טען כי הפסל מגולף מגוש שנפל ממקדש קסטור ופולוקס.
דמותו של יונה עירומה וצעירה, הוא יושב על הדג כשרגלו הימנית על הלסת התחתונה, ובידו השמאלית הוא מחזיק אריג מעל לראשו.
הוא בעל מראה ועמידה של מנצח.
המיקום הנוכחי של הפסל לא מיטיב עמו כי הוא נועד בבירור לצפייה משמאל.
רישום באוסף המלכותי הבריטי בווינדזור מראה אותו מזווית זו.
עדות נוספת היא ציור במסדרונות הוותיקן, שככל הנראה צויר על פי רישום של רפאל.
במקומו המיועד במקור, בו ככל הנראה מעולם לא הוצב, בגומחה מימין למזבח, יונה היה מביט מטה לכיוון פתח הקריפטה מתחת לקפלה מול המזבח (פתח אשר נסגר מאוחר יותר על ידי ברניני), ולעבר האורח הנכנס.
בהתחלה ברניני תכנן להעביר את הפסל למקומו המיועד במקור, כפי שתועד ברישום, אולם מאוחר יותר שינה את דעתו והעניק גומחה חשובה זו לפסלו המתאר את חבקוק.
הראש פוסל בהשראת פסל רומי עתיק של אנטינואוס, אהובו של אדריאנוס, שהתאבד במצרים.
מלבד קברי הפירמידה זהו רמז נוסף למצרים בקפלה, אם כי פחות ברור.
הראש זוהה לראשונה כאנטינואוס על ידי היסטוריון האמנות ג'ובאני פייטרו בלורי בשנת 1695. עם זאת, לא בטוח שרפאל ועוזריו זיהו את הפסל כאנטינואוס, וייתכן שהם פשוט העתיקו ראש עתיק ויפה לצורך הצגת יונה הצעיר.
באמצע המאה ה-16 היו לפחות 12 פסלים של אנטינואוס באוספים רומאים, אבל מיקומם בעשור השני של המאה ה-16 אינו ידוע.
יונה ברודקין (20 ביוני 1901 – 26 בפברואר 1985) היה קומוניסט ישראלי ולוחם ב במלחמת האזרחים בספרד.
ברודקין נולד ביפו בשנת 1901. למד בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב, והיה בין תלמידי הגימנסיה שגורשו מן העיר בידי השלטונות העות'מאניים במלחמת העולם הראשונה.
בבגרותו הצטרף ברודקין למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ), שהוקמה בשנת 1919. בדצמבר 1936 עזבו יונה ברודקין ואשתו רגינה (רבקה) את ארץ ישראל והיגרו לפריז, עקב הקושי במציאת עבודה בארץ, וכן בשל רדיפות הקומוניסטים בידי שלטונות המנדט הבריטי, שהוציאו צו מעצר נגד ברודקין.
ברודקין התנדב להילחם לצד הכוחות הרפובליקניים במלחמת האזרחים בספרד (1936–1939).
הוא נלחם בבריגדה ה-13, לצד מתנדבים אחרים מא"י-פלשתינה (מספרם הכולל של המתנדבים הארצישראלים מוערך ב-150–200).
הוא נלחם בגדוד "הקומונה הפריזאית" במסגרת הבריגדה הבינלאומית ה-14, הידועה בשם "בריגדת המרסייז", שרוב חבריה היו צרפתים ובלגים.
בפברואר 1937 השתתף הגדוד בקרב חרמה.
ברודקין נפצע בברכו בקרב והובהל לבית חולים, שם נאלץ הצוות הרפואי לקטוע את רגלו.
הוא אושפז בבית החולים במורסיה למשך כארבעה חודשים, ונותח מספר פעמים.
אחרי מלחמת האזרחים הציעה ברית המועצות לקבל לשטחה מתנדבים שנפצעו או חלו במהלך המלחמה, שברודקין היה ביניהם.
הוא נשלח לסנטוריום ללוחמי ספרד בפאתי מוסקבה, בו שהה לצד מתנדב ארצישראלי נוסף, פנחס חפץ.
ביוני 1941 פלשו מדינות הציר לברית המועצות, שנגררה למלחמת העולם השנייה.
בעקבות התקרבות החזית למוסקבה, פונו המתנדבים לשעבר לקירגיזסטן, שם שהו עד לסוף המלחמה.
ב-1953 היגרה רגינה ברודקין, שהייתה ילידת פולין, מישראל לוורשה, בתקווה להתאחד עם יונה.
היא הצטרפה למפלגה הקומוניסטית הפולנית, וסייעה לבעלה להגיש בקשה להגר למדינה.
הבקשה התקבלה כעבור מספר חודשים, והשניים התאחדו בוורשה במאי 1956. בפולין קיבל ברודקין קצבת נכות כגיבור מלחמת ספרד, וכן חלקת קרקע לעיבוד.
לאחר שנים בהן סירב הזוג לשוב לישראל גמלה בהם ההחלטה לחזור.
הסיבה המרכזית להחלטה הייתה גל האנטישמיות שפקד את פולין בעקבות מלחמת ששת הימים.
בשנת 1969 יונה ורגינה שבו לישראל והתגוררו בדירת סוכנות בחולון.
רגינה עבדה במשרדי ההפצה של העיתון ידיעות אחרונות, ואילו יונה הועסק בבדיקת כרטיסי טוטו.
לאחר מות אשתו בשנת 1981 יונה עבר לחיות בדיור מוגן בשכונת רמת אביב.
בשנת 1985 נפטר מדלקת ריאות.
בשנת 2020 פורסם בישראל הרומן הביוגרפי "לא המרחק לא הזמן" מאת עדי מרקוזה הס, המבוסס על חייהם של יונה ורגינה ברודקין.
יונה אמיתי (13 בפברואר 1947 – 16 באוקטובר 2021) היה פרופסור מן המניין מהמחלקה לניהול, אוניברסיטת בר-אילן; רופא מומחה ברפואת ילדים, טוקסיקולוגיה, פרמקולוגיה קלינית ובריאות הציבור.
כיהן כראש המחלקה לאם, לילד ולמתבגר במשרד הבריאות.
הוריו, אברהם אהרון (ארנסט) ורחל (רלי) ויג, עלו מרומניה ב-1944, בזמן מלחמת העולם השנייה והיו ממייסדי גבעת שמואל, שם נולד.
בגיל 12 המשפחה עברה לתל אביב.
למד בבית ספר תיכון עירוני תורני ב'-ג' צייטלין, תל אביב.
החל ללמוד רפואה בבולוניה, איטליה; המשיך ללמוד רפואה בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר, אוניברסיטת תל אביב וסיים את לימודיו בהצטיינות ב-1972.
במלחמת יום הכיפורים השתתף כרופא בזירת הדרום – בסיני ומעבר לתעלה והמשיך לשרת במילואים כרופא גדודי ורופא חטיבתי בדרגת רב-סרן בחיל השריון עד שמלאו לו 47. המשיך לשרת במילואים בהתנדבות כיועץ למפקדת קצין רפואה ראשי בתחום הטוקסיקולוגיה.
בשנים 1973–1978 התמחה ברפואת ילדים במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר ובשנים 1978–1999 עבד כרופא ילדים בכיר בבית החולים הדסה הר הצופים.
בשנים 1994–1998 עמד בראש החוג לרפואת ילדים בפקולטה לרפואה, הדסה, ירושלים.
נכלל שש פעמים ברשימת המורים המצטיינים של דקאן בית הספר לרפואה.
בשנים 1984–1986 השתלם בטוקסיקולוגיה בבית החולים לילדים, בוסטון, המסונף לבית הספר לרפואה של הרווארד.
בשנים 2000–2002 למד לתואר מוסמך בבריאות הציבור בבית הספר לבריאות הציבור של האוניברסיטה העברית והדסה.
ב-1997 התמנה לפרופסור חבר ברפואת ילדים באוניברסיטה העברית והדסה
וב-2011 התמנה לפרופסור מן המניין במחלקה לניהול (ניהול מערכות בריאות במגמת בריאות הציבור) באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1999–2008 אמיתי ניהל את המחלקה לאם, לילד ולמתבגר במשרד הבריאות והיה חבר הנהלת שירותי בריאות הציבור.
במסגרת זו היה לצד האחות האחראית על הסיעוד בבריאות הציבורית, האחראי על הפעלת כל טיפות החלב בישראל, שירותי הבריאות לתלמיד ושירות הבריאות של מוסדות החינוך המיוחד.
כחלק מפעילותו היה הסמכות האחראית במשרד הבריאות בתחום הרפואה המונעת לילדים בישראל וייצג את משרד הבריאות בוועדות הכנסת, בדיונים של המועצה הלאומית לפדיאטריה ובריאות הילד, ארגונים מקצועיים בישראל ומחוצה לה וארגון הבריאות העולמי.
במסגרת פעילותו הכניס לשימוש את הטיפול המונע בחומצה פולית לפני ההיריון ובשלבים הראשונים להיריון לשם מניעת מומים מולדים.
אמיתי הוביל מחקרים בתחום התפלת המים והשפעתה על בריאות הציבור והעלה לסדר היום הציבורי את החשיבות של הוספת המגנזיום למי השתייה.
במחקרים שביצעה קבוצת חוקרים בבר-אילן בהובלת אמיתי, נמצאה עלייה חדה בתמותה מאוטם שריר הלב ועלייה בתחלואה ממחלות לב באזורים שבהם מרב אספקת המים היא ממים מותפלים, בהשוואה לאזורים שמקבלים מים טבעיים.
אמיתי היה שותף לעריכת הספר "בריאות התלמיד – מידע שימושי" יחד עם ד"ר קנישקווי ומירה חונוביץ' ונמנה עם שלושת עורכי הספר "בריאות התינוק והפעוט – מידע שימושי לצוות טיפת חלב", יחד עם פרופ' אורקין וחונוביץ'.
הספר זכה לאות שרת הבריאות לחיבור איכות בתחום הבריאות.
שני הספרים כוללים כאלף עמודים והם ספרי הלימוד בתחום הרפואה המונעת בילדים החל בגיל הרך ועד גיל ההתבגרות.
בנוסף ל-25 שנות עבודתו בבתי חולים, אמיתי עבד שנים רבות כרופא ילדים במרפאות קהילתיות.
הוא היה רופא הילדים הראשון באלון מורה, השומרון.
עבד במרפאות קהילתיות עם ילדי הבדואים בסיני, שבטי האינדיאנים נבהו בארצות הברית, ובשנים 2005–2006 כיועץ טוקסיקולוגי מטעם ארגון הבריאות העולמי בטיפול בילדי הצוענים בקוסובו, שסבלו מהרעלת עופרת, בעקבות מלחמות הבלקן.
אמיתי שימש כיועץ לצוות הבינלאומי בטיפול בהרעלת העופרת בילדים בניגריה.
כיהן לצד ד"ר שלמה אלמוג כיו"ר ועדת המומחים לקביעת תקן צלילה לצוללי חיל הים בעקבות ועדת שמגר.
הוועדה פיתחה תקן צלילה שאומץ בידי מנכ"ל משרד הביטחון ב-2009 המאפשר לצוללני חיל הים לצלול בתנאים בטוחים.
היה חבר הוועד המנהל של בית הגלגלים בשנים 2003–2008 וחבר הוועד המנהל של המועצה הלאומית לשלום הילד.
היה מיוזמי ומייסדי החברה הישראלית לטוקסיקולוגיה וכיהן כנשיא החברה בשנים 1996–2002.
בשנים 2008–2012 היה יו"ר החברה הישראלית לרפואת ילדים אמבולטורית (חיפ"א).
בשנים 2010–2014 שימש כיו"ר הוועדה המדעית של הקונפדרציה האירופית של רופאי הילדים.
יונה אמיתי נפטר ב-16 באוקטובר 2021. הותיר אחריו אישה, ליאורה, וחמישה ילדים.
2007 – אות יקיר חיפ"א "על תרומתו החשובה לבריאות הילדים בישראל".
2006 – אות כבוד מנשיא איטליה: מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי.
בריאות התינוק והפעוט: מידע שימושי לצוות טיפת חלב / עורכים: יעקב אורקין, יונה אמיתי, מירה חונוביץ.
בריאות התלמיד - מידע שימושי / העורכים – בארי קנישקווי, יונה אמיתי, מירה חונוביץ.
ירושלים: משרד הבריאות - שירותי בריאות הציבור תשס"ג 2003
יונה הכבל התת-ימי של בזק בינלאומי הוא מערכת כבלי תקשורת תת-ימית בים התיכון המקשר בין תל אביב לבארי, איטליה.
המערכת, שאורכה 2,300 ק"מ, היא בבעלות מלאה של חברת בזק.
המערכת מוכנה לשירות מסחרי מאז ינואר 2012, ופועלת כיום באמצעות ערוצי 40G ויכולה לתמוך בערוצי 100G בעתיד, ובכך להגדיל הקיבולת של הכבל ליותר מ-12.8 טרה-ביט לשנייה (Tbit/s).
המערכת מבוססת על ציוד תקשורת של חברת אלקטל-לוסנט.
ביוני 2017 דווח כי הכבל נפגע פעמיים בחודשים האחרונים, חברת בזק הכחישה כי מדובר בחבלות מכוונות.
יונה ברון (בהונגרית: Báron Jónás; 23 בנובמבר 1845, ג'נג'ש – 17 באוגוסט 1911, בודפשט) היה רופא יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה.
יונה ברון נולד במשפחה יהודית.
אביו היה מזכיר הקהילה המקומית.
סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1864 ולמד רפואה הן בפשט והן בווינה וקיבל הסמכה כדוקטור לרפואה בשנת 1869.
מתמחה בבית החולים סנט רוקוש בפשט במרפאה לכירורגיה ובמחלקה לגינקולוגיה (1869–1870),
מתמחה לרופא מומחה בכירורגיה של בית החולים הכירורגי של אוניברסיטת בודפשט (1873–1874),
ראש המחלקה לכירורגיה בבית החולים היהודי בבודפשט (1874–1911).
פרופסור באוניברסיטת בודפשט לפתולוגיה ולרפואה של בקע (1879–1911).
התמחותו הייתה בניתוחים כלליים ובניתוחים אורתופדיים.
הוא היה גם פרופסור בעל שם בינלאומי לניתוחי בקע.
בשנת 1871 פורסמה עבודתו העיקרית על יסודות הפתולוגיה והרפואה הכירורגית.
זה היה ספר הלימוד הניתוחי המסכם הראשון בהונגריה.
ב-"השבועון הרפואי" (Orvosi Hetilap מ-1874)
ברון היה אדם אינטליגנטי מאוד, והאנקדוטות שלו ואמירותיו ההיתוליות לגבי העשייה הרפואית חיו בתודעה הציבורית במשך זמן רב גם לאחר מותו.
בנו, שאנדור ברון (1886–?), היה מנתח אורתופדי נודע, היה העורך של Therapy.
ד"ר יונה ברון הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
הוא כתב על פי ק' הייצמן.
יונה אושפיז (1908 – 12 באוקטובר 1970) היה תעשיין בארץ ישראל, שהקים את חברת "יונה אושפיז מנועי חשמל".
גם אשתו, יונה אושפיז, הייתה תעשיינית ויזמית.
עלה לארץ ישראל ב-1936 לאחר שסיים לימודי הנדסת חשמל ומכונות בגרנובל - צרפת.
מחלוצי התעשייה הארץ-ישראלית והישראלית בענפי המתכת והחשמל.
ב-1938 יזם והקים, פיתח וייצר מנועים חשמליים במסגרת חברת "יונה אושפיז מנועי חשמל".
עם הקמתה ובמהלך מלחמת העולם השנייה עיקר פעילות החברה היה במתן שירותים אלקטרו-מכניים, תיקון ושיפוץ מכונות וציוד חשמלי, מנועים וגנרטורים לרשויות המנדט הבריטי ולתעשייה הארץ-ישראלית.
בסוף שנות הארבעים הוחל בייצור מנועים חשמליים תלת פאזיים.
בשנת 1940 הכיר את יונה קוברינסקי, והם נישאו ב-1942. לאחר נישואיהם שניהם נשאו את אותו שם, יונה אושפיז.
פעילות החברה והיקף מוצריה נעשו במקביל להתפתחות התעשייה הישראלית לגווניה ולצרכיה השונים.
החברה עסקה, בין היתר, בבניית תחנות כוח עבור חברת החשמל לישראל, מערכות שאיבת המים עבור חברת חברת מקורות, ומתקנים שונים עבור בתי זיקוק לנפט, מתקני תעשייה כימית בנגב ובים המלח, מפעל נשר חיפה ומפעלי נייר אמריקאים ישראליים,
ב 1956 קיבל מדליית זהב של משרד התעשייה והמסחר - כהוקרה על היותו חלוץ ומבעלי היוזמה הראשונים של תעשיית החשמל בישראל.
יונה אושפיז נפטר באוקטובר 1970 ונטמן בבית העלמין בקרית שאול.
יונה אושפיז (יולי 1922 – 20 באפריל 2020) הייתה תעשיינית ישראלית, אשתו של התעשיין יונה אושפיז ומנהלת מפעל "יונה אושפיז מנועי חשמל" לייצור מנועים חשמליים, כלת פרס התעשייה (1977), ממדליקי המשואה ביום העצמאות (1985) ועמיתת כבוד של הטכניון (1994).
נולדה כבת זקונים לאהרן שמאי קוברינסקי ולרחל לבית סלוצקי, במשפחה בת ארבעה ילדים, בביאליסטוק, פולין, לשם ברחו הוריה בחוסר כל מיקטרינוסלב שבברית המועצות.
אחיה הוא אפרים בן ארצי, לימים, אלוף בצה"ל וראש אגף האפסנאות.
אביה, אהרן, הצליח לשקם עצמו כלכלית בפולין, והמשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1924. הוריה עברתו את שם המשפחה לבן ארצי.
ילדותה עברה עליה בתל אביב.
בשנת 1940 הכירה את יונה אושפיז, והם נישאו ב-1942. מאז נישואיה הייתה יונה אושפיז מעורבת בפעילות החברה שהקים בעלה, שכלל מפעל לייצור מנועי חשמל תעשייתיים.
ראשיתו של המפעל ב-1938 היה במתן שרותי תיקון למנועים וגנרטורים לתעשייה המקומית.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, החל המפעל בפיתוח, תכנון וייצור מנועי חשמל.
הפיתוח המואץ נעשה במקביל להתפתחות שחלה במשק הישראלי, כולל מגוון המוצרים וגודלם.
בשנות ה-50 וה-60 חל גידול משמעותי במערך תחנות הכוח של חברת החשמל, מערכות קדוחי מים של חברת מקורות, והקמתם של התעשיות הכימיות והפטרוכימיות.
השקעות אלו נדרשו לאספקה מקומית של ציוד חשמלי-מכני גדול ואמין מורכב.
החברה הייתה בין אלו שתרמו למשק הישראלי בראשית צעדיו בתחומים אלו.
בשנת 1950 לקה בעלה, יונה אושפיז, בהתקף לב, ובעת שהותו בבית החולים, לצד טיפולה בו, לקחה על עצמה אושפיז את הדאגה להמשך תפקודו של המפעל.
לאחר ההחלמה המשיכה לעבוד במפעל, כאשר מעורבותה בניהול השוטף הלכה וגברה.
לאחר פטירתו של בעלה באוקטובר 1970, נטלה על עצמה את ניהול החברה.
יונה אושפיז הייתה לאישה הראשונה שקיבלה את פרס התעשייה בישראל, באפריל 1977. במשך שנים רבות הייתה חברת בנשיאות התאחדות התעשיינים.
ב-1994 קבלה תואר עמית כבוד של הטכניון - המכון הטכנולוגי לישראל.
ב-2001 קיבלה אות הוקרה של תעשיית המתכת והחשמל אל אגוד התעשיות של התאחדות התעשיינים.
ב-2004 קיבלה אות הוקרה על מפעל חיים בתחום הנדסת החשמל מטעם משרד התשתיות הלאומיות.
ב-2006 קיבלה אזרחות כבוד של העיר חולון.
וב-2009 קיבלה את "אות יקיר התעשייה" על שם אריה שנקר.
ב-2013 קיבלה את אות יקירת הגמלאים בתעשייה.
רבי יונה ב"ר שלמה אבן בהלול היה פוסק הלכה ומשורר בן המאה השלוש עשרה שפעל בעיר מולינה דה-ארגון שבספרד.
חיבר ספר בשם מנחת קנאות שהוא קיצור בחרוזים של ספר משנה תורה לרמב"ם.
לא ידועים פרטים רבים על קורות חייו של רבי יונה והמעט שידוע הוא מפרטים שהוזכרו על ידו בספרו מנחת קנאות.
בצעירותו שהה רבי יונה לזמן מה בעיר קונקה, שם למד בישיבתו של רבי יונתן בן יעקב, תלמיד הרמ"ה.
רבי יונה העריך מאוד את חכמי קונקה ובספרו מנחת קנאות הוא מכנה אותם בתארים .
רבי יונה מספר שהוא למד גם מפי רבי יהודה זרובבל, שאותו הוא מכנה בתואר .
לא ידועים פרטים נוספים על חכם זה וכן לא ידוע היכן למד אצלו רבי יונה.
מקום מגוריו הקבוע של רבי יונה היה בעיר מולינה דה-ארגון שהייתה חלק מממלכת קסטיליה (והיום היא חלק מהקהילה האוטנומית קסטיליה לה-מנצ'ה שבספרד).
במקום אחד בספרו הוא מציין את שיעור הרביעית לפי המידות הנהוגות בעירו כניגוד לשיעור הרביעית על פי המידות הנהוגות בקונקה.
בשנת ה'יח (1258) חיבר רבי יונה את ספרו מנחת קנאות.
הספר הוא קיצור של ספר משנה תורה לרמב"ם, וכתוב כולו חרוזים, וחלקים ממנו אף כתובים במשקלים.
הסיבה לכתיבת הספר ולצורתו כפי שנומקה בידי רבי יונה עצמו היא - , כלומר מכיוון שרבי יונה ראה שלאנשים אין זמן וכוח ללמוד את כל ספר משנה תורה החליט לקצר את הספר וכדי להקל עליהם את הזיכרון החליט לכתוב את ההלכות בחרוזים ועם רמיזות לפסוקים.
רבי יונה הקדים לספר הקדמה ארוכה, שכמו הספר עצמו בנויה בחרוזים ומשקלים.
בהקדמתו הוא מתאר את המצב הרוחני הירוד בדורו וטוען שעד שהגיע ספר משנה תורה לספרד אנשים לא ידעו אפילו הלכות פשוטות וטעו בהרבה דברים ובזכות ספר משנה תורה מצב ידיעת התורה השתפר מאוד, ומביא כמה דוגמאות לטעויות הלכתיות נפוצות.
בהקדמה כלולים גם כמה שירי הלל על הרמב"ם וטענות נגד מתנגדיו.
רבי יונה מביא בהקדמתו גם סקירה קצרה על חכמי הדורות הקודמים שבה מוזכרים רס"ג, רש"י, רי"ף, ר"י מיגש והרמ"ה.
בסופה של הסקירה בא תיאור מפורט על רבו רבי יהונתן בן יעקב מקונקה, ולאחר הסקירה מובאות כמה דוגמאות למחלוקות שנפלו בין החכמים הקדמונים.
הספר מחולק ל-38 נושאים הלכתיים (כגון הלכות שבת, הלכות מילה, הלכות כלאיים וכדומה).
לכל נושא כתב רבי יונה שיר פתיחה שקול בן ארבע שורות ולאחר השיר מתחיל רבי יונה להרצות את ההלכות בחרוזים (אך ללא משקל), עם רמיזות מרובות לפסוקים, תוך הקפדה על כך שכל פסקה תסתיים בפסוק.
הנושאים אינם מסודרים לפי סדר המשנה תורה לרמב"ם ורבי יונה לא כתב מה העיקרון שהנחה אותו בקביעת סדר הנושאים אך לעיתים נותן רבי יונה הסברים מקומיים למה הקדים נושא פלוני לנושא אלמוני.
פרופסור שפיגל מעיר שבאופן כללי סדר הנושאים הוא על פי מעגל החיים של האדם אם כי ישנם מקרים יוצאים מן הכלל.
רבי יונה מציין ששם הספר מרמז על כך שהוא מנחה המוגשת כמתנה לרמב"ם ועל כך שהוא מקנא את קנאתו של הרמב"ם נגד המתנגדים לספריו.
בספר מנחת קנאות כלולים גם ענייני מוסר ומחשבה, בעיקר בתחילתו וסופו של כל נושא הלכתי, אך לעיתים גם באמצע נושא.
פרופסור יעקב שמואל שפיגל משער, שהסיבה שרבי יונה החליט לשלב עניינים אלו בספרו היא רצונו להוכיח את בני דורו ולשפר את המצב הרוחני בקסטיליה, מכיוון שעל פי עדות רבי יונה עצמו בהקדמת ספרו המצב הרוחני בקסטיליה בתקופתו היה בשפל המדרגה.
הספר שרד בכתב יד יחיד שהועתק בי' באדר ה'רל"ח על ידי מעתיק בשם משה.
החיבור פורסם במלואו בעריכת שפיגל בשנת תשפ"ו.
"יונה" הוא סרט ביוגרפי ישראלי שיצא לאקרנים בשנת 2014 בבימויו של ניר ברגמן, עם נעמי לבוב, שלום מיכאלשווילי, איתמר רוטשילד, תום חגי ומיכאל מושונוב בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ניר ברגמן ודיתה גרי, והוא מבוסס על הביוגרפיה של המשוררת יונה וולך של יגאל סרנה.
זה סרטה הראשון של נעמי לבוב.
האודישנים לסרט החלו מיד לאחר לימודיה בניסן נתיב.
לבוב מספרת בראיונות כי עשתה עבודת הכנה ממושכת לסרט, שכללה, בין היתר, שיחות עם המשורר רוני סומק, שהכיר היטב את וולך (קולו נשמע בסרט).
אבישי אביבי זכה בפרס אופיר לעיצוב האמנותי הטוב ביותר.
מיכל דור וענבל רוזנטל זכו בפרס אופיר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
נעמי לבוב הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
איילה בנגד הייתה מועמדת לפרס אופיר לעריכה הטובה ביותר.
ניר ברגמן היה מועמד לפרס אופיר לבמאי הטוב ביותר.
אבי בללי היה מועמד לפרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר.
קרין גבע הייתה מועמדת לפרס אופיר לאיפור הטוב ביותר.
לימור שמילה הייתה מועמדת לפרס אופיר לליהוק הטוב ביותר.
הסרט מתרכז בשנים 1964–1969 בהן החלה יונה לפרסם את שיריה, אושפזה במוסד פסיכיאטרי וטופלה ב-LSD.
בסרט יש פלשבקים רבים בהם היא חווה הזיות הקשורות בעיקר באביה, מיכאל, שנהרג במלחמת העצמאות כשהייתה בת ארבע.
שנת 1964, יונה וולך (נעמי לבוב), בת 20, גרה עם אמה אסתר (ליאת גורן).
היא אינה עובדת, מעשנת ללא הרף, כותבת שירים ונוסעת לקפה כסית בתל אביב כדי למצוא שם אנשים שיסכימו לפרסם את שיריה.
ב"כסית" היא פוגשת חבורה של משוררים צעירים ובראשם גבריאל מוקד (שלום מיכאלשווילי) שמתייחס אליה בקלות ראש, אך לבסוף מפרסם מספר משיריה בכתב עת הספרותי "עכשיו" אותו הוא עורך.
שם היא פוגשת משוררים צעירים נוספים - עמוס (מאיר ויזלטיר - איתמר רוטשילד), יאיר (יאיר הורביץ - מיכאל מושונוב), דוד (דוד אבידן - אסף סולומון), מקסים (מקסים גילן - יונה רוזנקיאר) ועוד.
יונה מקיימת יחסים עם עמוס (בעוד הוא נשוי עם ילדה) וגם עם יאיר.
הם מגובשים כמשוררים צעירים, מתפרעים בעת טקס חלוקת פרסים למשוררים, מפריעים למנחה (נסים קלדרון) ונעצרים.
יונה מקבלת נזיפות מאמה אסתר ומאחותה נירה (מיכל ורשאי).
יונה נמצאת במצב נפשי קשה ומאשפזת את עצמה מרצון במחלקה הפתוחה במרכז לבריאות הנפש טלביה.
הרופא המטפל ד"ר לוריא (אילן חזן) מהסס לתת לה תרופות שינה שיפגעו בכושר כתיבתה.
לבסוף הוא מחליט לתת לה טיפול ניסיוני ב-LSD, שגורם להזיות קשות.
היא רואה את אביה מתחת לגיליוטינה ואת ראשו הכרות.
את חוויותיה היא מחלקת עם עמוס במכתבים שהיא שולחת לו ללונדון.
יונה מתאהבת בטדיאוש (תום חגי), בנו של מאושפז, ומצבה משתפר.
היא משוחררת ועוברת לגור אתו במנזר נוטרדם.
טדיאוש מתכנן חתונה, אבל ברגע האחרון יונה מסרבת והוא זורק אותה מהחדר.
מוקד מגיש לה את ספר שיריה השני "שני גנים" והיא שמחה, אבל לאחר ביקורת קשה בעיתון "הארץ" היא מנסה להתאבד, ומאושפזת במחלקה הסגורה במרכז לבריאות הנפש, שם מטפל בה מנהל המרכז, ד"ר ויניק (סיני פתר).
היא מנסה להכתיב את שיריה לאח חזן (דוד אלוני), ולבסוף עומדת לפני ועדת שחרור מבית החולים, ומודיעה כי ברצונה להשתקם, להיות מורה להיסטוריה ויהדות ולכתוב רק בצורה מבוקרת.
כאן מסתיים הסרט כשברקע מושמע שירה "לא יכולתי לעשות כלום" בקולו של אילן וירצברג שהלחין את השיר.
מופיעה כתובית בה נכתב - "בקיץ 1985 נפטרה האם אסתר מפרקינסון והבת 3 חדשים אחריה מסרטן שד גרורתי.
מהיום שעזבה את המחלקה הסגורה לא חדלה לכתוב ולפרסם שירה והפכה בחייה לאחת המשוררות הגדולות שידעה הארץ.
לקראת סוף חייה כתבה גם שירי אהבה, בת 41 במותה".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותנעמי לבוביונה וולךשלום מיכאלשוויליגבריאל מוקדאיתמר רוטשילדעמוסמבוסס על דמותו של מאיר ויזלטירמיכאל מושונוביאיר הורביץתום חגיטדיאושליאת גורןאסתר וולךאמא של יונהמיכל ורשאינירה וולךאחותה של יונהאילן חזןד"ר לוריאפסיכיאטרסיני פתרהיינריך צבי ויניקאסף סולומוןדוד אבידןנסים קלדרוןמחלק פרסי שירהיונה רוזנקיארמקסים גילןדוד אלוניחזןאח במחלקה פסיכיאטרית
רבי יונה ב"ר יהודה הספרדי, היה שד"ר ירושלמי במחצית השנייה של המאה ה-10. הוא השד"ר הראשון, מאז תקופת התלמוד, ששמו וזהותו ידועים ואיגרת שליחותו נשתמרה בשלמותה.
למידע אודות שליחותו תרומה רבה לחקר מוסד השד"רות ומאפייניה עוד מתקופתו.
אברהם יערי סבור שהשליח היה מיהודי ספרד שעלו באותה תקופה והתיישבו בירושלים או רמלה.
בנוסף, קיימת אגרת של רב שלמה בן יהודה גאון (שהיה ראש ישיבת גאון יעקב בירושלים בשנים 1025–1051) המאזכרת את אזהר הספרדי ב"ר יונה.
שמחה אסף מזהה אותו כבנו של רבי יונה ב"ר יהודה.
לאור אריכות התיאורים שבאיגרת סובר יערי שהשליח נשלח למדינות רחוקות מאחר שהקהילות במדינות הסמוכות לארץ ישראל שמרו על קשר וידעו הנעשה בירושלים.
ואף באיגרת עצמה נאמר "ומרוב כובד החוב והריבית הוצרכנו לכתוב אל המקומות הרחוקות".
מאחר שידוע שבאותה תקופה, קהילות יהודי ספרד היו בין התורמים באופן קבוע ליהודים שבירושלים כפי שמוזכר למשל אודות ר' שמואל הנגיד, ומאחר ולשליח היה כנראה היכרות עם הקהילות שבספרד, סבור יערי שאחת מהארצות אליהם הגיע רבי יונה בשליחותו הייתה לספרד הרחוקה.
ומשום כך אין מן הנמנע שהגיע באותה מידה לארצות רחוקות אחרות ב-צרפת, אשכנז, צפון אפריקה ואף לממלכת הכוזרים אשר ידוע כבר אז על השפעה של היישוב היהודי בירושלים גם בארצות אלה.
עם זאת אין בידינו מידע על הארצות אליהם הגיע שד"ר זה בשליחותו.
מנהיגי היישוב היהודי בארץ ישראל שלחו לקראת בואו של השליח, וכן צירפו עם השליח איגרת בשמם לקהילות ישראל בתפוצות אליהם הגיע.
באיגרת מוזכר שמו "הרב יונה הזקן בן רבי יהודה הספרדי".
כבר באיגרת זו הגם שהיא מהמחצית השנייה של המאה העשירית, ניתן למצוא יסודות רבים שמאפיינים את איגרות השליחות הרבות המוכרות משנות המאה ה-16 ואילך.
בראש האיגרת מופיעים פסוקים בהם דברי שבח לירושלים עיר הקודש בראשם הפסוק-
האיגרת נפתחת בפנייה וכך ממשיכה האיגרת להביע בלשון צרה וצער בכל אותיות ה-אלף-בית את מצב התפוצות בגולה.
לאחר מכן מובעים דברי אמונה, ברכה וחיזוק מירושלים אליהם.
לאחר מכן מופיע תיאור אודות העיר ירושלים בימיהם ואודות מצב הקהילה היהודית שבעיר.
כמו כן מסופר כיצד נתחדש היישוב היהודי בירושלים לאחר שהערבים כבשוה.
במסגרת זו מתואר שהוטל על היהודים לנקות את מקום המקדש ובעבור זה הם רשאים להתפלל על שעריו.
כיצד קנו את הר הזיתים המשמש את היהודים להתכנסות לתפילה רבתי בהושענא רבא.
בהמשך האיגרת מוסבר הצורך בעזרה כספית בשל כובד המיסים המוטלים עליהם, ושממון רב נדרש לשם מתן שוחד לשלטונות, בכדי לשמור על האפשרות להתפלל בשערים ובהר הזיתים.
בנוסף הם מתארים את הסבל הרב של הקהילה בשל המלחמות התכופות הפוגעות בקהילה.
באיגרת מדגישים מנהיגי ירושלים כי אינם דורשים התמיכה לטובת אנשי ירושלים אלא שזו חובת האומה לטובת האומה כאשר יהודי ירושלים הם החלוצים השומרים בשמם עליה.
ועוד שאם חלילה תיפסק נוכחותם בירושלים יכחד היישוב היהודי בארץ ישראל כולה.
ובנוסף שהשלטונות ימנעו גם מעולי רגלים יהודיים לפקוד את מקום המקדש ואף היו כולאים את עולי הרגל על אי תשלום חובות היהודים באשר הם יהודים.
כך שהעזרה שאנשי הגולה מגישים היא למעשה עזרה לעצמם.
בסוף האיגרת הם מבקשים לקבל את השליח בספר פנים יפות ולא לעכבו יתר על המידה אצלם, וכן ללוותו ממקום למקום.
מאידך הם מבטיחים שהשליח יוסיף על דברי האיגרת ושייקח את שמות הנדיבים בכדי שיתברכו בתפילות הנישאות בהר הזיתים מול מקום המקדש.
אמנם שמות החתומים לא נשתמרו באיגרת אבל סבורים כי היא נשלחה חתומה על ידי גדולי חכמי ירושלים מאחר שהאיגרת נפתחת בהיגד: "שאו אחינו...
בשבעים ואחד ברורים..." וכפי שהיה מקובל באיגרות מאוחרות יותר.
מועד השליחות במדויק איננו ברור למרות שמופיע באיגרת תאריך לפי מנין השטרות המקביל לשנת 1157. זאת מפני שבחלקו של התאריך באיגרת, זיהו החוקרים התערבות של זייפנות אותם הם מייחסים ל-אברהם פירקוביץ'.
בנוסף התאריך איננו עולה בקנה אחד, עם הידוע על היישוב היהודי באותה תקופה וכן על השלטון בארץ.
יעקב מאן שיער שהיא נכתבה בשנת 1057. עם זאת לדעת בן-ציון דינור, האיגרת אף קדומה יותר ונכתבה בסביבות השנים 977 או 987 ולהשערה זו הצטרף גם שמחה אסף.
כאמור מאחר שהאיגרת הגיעה לידינו בשלמותה והיא משמשת כאב טיפוס לאיגרות שנשלחו במשך דורות רבים לאחריה נודעה לאיגרת חשיבות רבה.
אברהם יערי הביא אותה בשלמותה בספרו "שלוחי ארץ ישראל".
וכן באגרות ארץ ישראל בשם: "איגרת ראשי עדת ירושלים אל הגולה.
יונה (יונס) אקשטיין (1902 – 1971) היה איש עסקים יהודי מאוסטרליה, יליד סלובקיה שבתקופת השואה הציל פליטים יהודים.
יונס אקשטיין נולד ב-1902 בברטיסלאבה, סלובקיה לבנימין זאב ומרים לבית רוזנפלד.
הוא היה השביעי מבין תשעה אחים.
נישא ב-1937 למיכל (ואלי) הירש, ילידת מטרסדורף שבאוסטריה.
לזוג נולדו שני ילדים: טובה ב-1942 ובנימין זאב ב-1947. ב-1948 התכוונה המשפחה לעלות לארץ ישראל אך בגלל מלחמת העצמאות נחסמו הנמלים והמשפחה היגרה לאוסטרליה.
ב-1964 עלתה הבת טובה ארצה.
בגלל התלאות בזמן המלחמה חלה אקשטיין בסוכרת והרופאים נאלצו לכרות את רגליו.
נפטר ב־1971 במלבורן, אוסטרליה והובא למנוחות בירושלים.
אשתו מיכל נפטרה באוסטרליה ב-2010 והובאה אף היא למנוחות בירושלים.
ב-13 במרץ 1938 סופחה אוסטריה לרייך השלישי, מהלך הידוע בכינוי אנשלוס.
מספר ימים קודם לכן עלה לשלטון בממשלת מחוז בורגנלנד באוסטריה הנאצי ד"ר טוביאס פורטשי.
יום אחד בלבד אחרי האנשלוס, פורטשי הורה על גירוש כל יהודי המחוז ועל החרמת כל רכושם.
חלק מהיהודים נשלחו לווינה, אחרים נשלחו להונגריה והנותרים נשלחו במורד נהר הדנובה על גבי רפסודה לכיוון סלובקיה – ובכך היה בורגנלנד למחוז הראשון בכל הרייך שממנו גורשו יהודים.
הונגריה וסלובקיה לא הסכימו לקבל את היהודים הפליטים, ואלה נשלחו במורד הדנובה ונתקעו באי קטן באמצע הנהר סמוך לעיר ברטיסלאבה.
כששמע יונה על היהודים באי, הגיע אליהם במהרה, שיכן בביתו את הוריה של מיכל (ישראל ולאה הירש), וסייע למגורשים נוספים למצוא משכן אצל יהודים אחרים ברטיסלאבה.
יונה ומיכל גם ויתרו על הסרטיפיקטים שהיו בידיהם לטובת הוריה של מיכל, ואלה עלו לארץ ישראל.
התנדבות עם עצורי מחנות עבודה
במהלך המלחמה יצאה הוראה מאת ממשלת סלובקיה שלפיה על יהודי ברטיסלבה לעבור למחנה עבודה.
יונה ואחיו סמו התנדבו לעזור ליהודי ברטיסלבה לעבור למחנות, ובכך הצליחו, למעשה, לפתוח לעצמם דרך להעברת מידע, מזון וכל עזרה שהיא אל המחנות ומהמחנות.
הם בנו במחנות בתים עבור העקורים, ואף מונו להביא אוכל כשר לעצורי המחנות.
האוכל הוכן במטבח ציבורי של הקהילה היהודית.
אף שנאסר עליהם לדבר עם עצורי המחנות, יונה וסמו הבריחו מידע מן העצורים למשפחותיהם, מידע שלעיתים סייע למשפחות לשחרר את העצורים בשוחד.
יונה וסמו ידעו שהם מסתכנים בהוצאה להורג, ובכל זאת עשו זאת.
בסופו של דבר נתפס סמו כשהבריח מכתב ומיד נעצרו גם אשתו וילדיו והם נשלחו לאושוויץ שם נרצחו.
בשנים 1942–1943 עברו דרך סלובקיה ילדים פולנים יתומים, שהיו אמורים להמשיך להונגריה ומשם לארץ ישראל.
יונה, יחד עם יהודים נוספים, טיפל באלפיים ילדים כאלה.
רבים מהם קיבלו מחסה בביתו – הוא נתן להם מזון והחזיר אותם לקו הבריאות.
כשהדרך נראתה בטוחה, הוא העביר אותם למבריחי גבול שסייעו לילדים לעבור להונגריה.
יונה גם סייע לפליטים שהגיעו מפולין, והפך את ביתו למוקד סיוע לפליטים אלה.
מאוחר יותר נכתב עליו: "בקיץ 1943, כאשר הגיעו הפליטים הראשונים מאושוויץ, אתה היית היחיד שהכניס אותם לביתו וסיפק להם מחבוא כדי להצילם".
במהלך אותה תקופה עסק יונה גם בהסתרת יהודים.
הוא בנה מחסה בביתו, שהכיל מקום לכ-60 איש ודאג לכל צורכיהם כשמקביל סיפק אוכל מדי לילה ל-50 איש נוספים שהסתתרו בחדר תפילה בעיר.
הייתה זו תקופה קריטית, כי הגסטפו חשד שיש מחסה בסביבה, ואם היה יונה נתפס, סופו היה מר אך הוא אמר שהוא מעדיף להגיע לאושוויץ מאשר למסור 50 איש לגסטפו.
ביוני 1943 נעצר יונה על ידי חיילי אס אס ומשמרות הלינקה, שדרשו ממנו להסגיר ארבעה יהודים פולנים שהסתתרו בברטיסלאבה.
יונה סירב, וספג עינויים קשים.
גם מיכל, אשתו, נעצרה ונדרשה לגלות את מיקומם של הארבעה, אך גם היא סירבה למסור מידע, עברה עינויים קשים ולא נשברה.
ארבעת היהודים הפולנים ניצלו ושרדו את השואה.
מספר חודשים לאחר מכן הבינו יונה ומיכל שמסוכן מדי עבורם להמשיך להתגורר בביתם ולהחזיק פליטים במחסה שבנו, ולכן הם עזבו את ביתם ועברו להתגורר אצל משפחת פייאנקו הקתולית בעיר לאמץ'.
בשנת 1944 הגיעה שמועה שאפשר לחזור לברטיסלאבה בבטחה.
יונה ומיכל השאירו את בתם טובה אצל משפחת פייאנקו וחזרו לעיר.
עד מהרה התברר שהייתה זו מלכודת, ויונה ומיכל, יחד עם יהודים רבים אחרים, נתפסו ונשלחו לטרזיינשטט.
הם שוחררו מהמחנה בסוף המלחמה, במאי 1945.
לאחר המלחמה חזרה המשפחה לבית בו גרו בברטיסלבה והמשיכו לעזור לפליטים אולם פעילות זו הכעיסה את השלטונות הקומוניסטים ואקשטיין הרגיש מאויים והחל להתארגן לעלייה ארצה.
ב-1948 עזבה המשפחה את הבית ונסעה לפראג אולם דרכה לארץ ישראל נחסמה בגלל מלחמת העצמאות ולכן היגרו לאוסטרליה.
בשנים הבאות סייעה המשפחה רבות לקלוט משפחות ניצולי שואה שהיגרו לאוסטרליה וביניהן משפחת פייאנקו אצלה הסתתרו.
ב-1965 ביקר אקשטיין בישראל והתקבל בכבוד מלכים על ידי המשפחות אותן הציל.
בביקור הצהיר על כוונתו לעלות ארצה אולם ההחמרה במחלת הסכרת בה חלה אילצה את הרופאים לקטוע את שתי רגליו ובסופו של דבר נשאר באוסטרליה ונפטר בה.
במסגרת טקס יום השואה של המרכז העולמי של בני ברית וקרן קיימת לישראל, שנערך ביער הקדושים הסמוך לירושלים ב-2014 היווה סיפורו של אקשטיין את המוטיב המרכזי של הטקס.
בצפת נחנכה אנדרטה לזכר יהודים שהצילו יהודים ושמם של יונה ומיכל אקשטיין חקוק גם הוא בסלע.
יונה אנדרסון היא שחיינית אוסטרלית, פעמיים סגנית אלופת עולם (דוחה 2024) במשחה ל-50 מטר גב ובמשחה ל-100 מטר גב.
באליפות העולם לנוער שנערכה בספטמבר בנתניה, ישראל זכתה בארבע מדליות, שתי מדליות זהב ושתי מדליות כסף כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.01 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ומדליות כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.88 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב.
באליפות העולם שנערכה בפברואר בדוחה, קטר זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 59.12 שניות, אחרי קלייר קורזן מארצות הברית (58.29 שניות) ולפני אינגריד וילם מקנדה (59.18 שניות).
יונה וולך נולדה בכפר אונו (לימים קריית אונו) בשנת 1944 ל ואסתר וולך, שעלו מבסרביה, והיו ממייסדי היישוב.
אסתר, לבית גופמן, נולדה בשנת 1910 בעיירה חוטין.
מיכאל נולד בשנת 1912 בעיירה ליפקאני.
הוא נהרג במלחמת העצמאות בקרב על גבעת קולה, וכך גדלה וולך (ונפטרה) ברחוב הקרוי על שם אביה.
אחותה נירה נולדה בשנת 1938.
היא תוארה כנערה סוערת וחסרת מנוח, בוגרת מכפי גילה ובעלת נטייה למרדנות ולאקסהיביציוניזם.
היא סירבה להתנהג על פי המוסכמות המגדריות באותה תקופה, ואימצה לעצמה התנהגויות שנחשבו חריגות לנערה: היא קראה בשקיקה את מערבוני קרל מאי, עישנה סיגריות בשרשרת, התהלכה יחפה ובשיער מפוזר ומרושל, ונהגה ללבוש מכנסי ג'ינס גבריים, חולצה פרומת כפתורים, וכובע מצחייה.
הממסד החינוכי התקשה להתמודד איתה, והיא סולקה מתיכון חדש בסוף כיתה י'.
סמוך לסילוקה הרתה ועברה הפלה ראשונה.
בקיץ 1961, בגיל 17, החלה ללמוד במכון אבני לאמנות הציור והפיסול בתל אביב, מוסד שאהבה ושהגביר בה את דחף היצירה הלירית.
המשורר מקסים גילן הכיר את שיריה לעורך גבריאל מוקד, ובשנת 1964 פרסם את שיריה לראשונה בכתב העת "עכשיו".
לאחר מכן, באותה שנה, פרסם גילן את שיריה בכתב העת האוונגרדי "קילטרטן".
בגיל 21 התאשפזה וולך מרצונה במרכז לבריאות הנפש טלביה בירושלים, שם טופלה בין השאר בסם הפסיכדלי LSD, כפי שהיה מקובל בטיפול הפסיכיאטרי בשנות השישים.
את חוויותיה תיארה בשיריה, בהם השיר "אם תלך במסע אל אס די".
בסוף שנות השישים, בהן הגיעו לחברה הישראלית גישות חדשות למיניות ולשימוש בסמים, הייתה וולך דמות בולטת ויוצאת דופן, מה שבא לידי ביטוי גם בשירתה, המשחקת במגדר ובזהות מינית.
החל מ-1972 הייתה מקורבת לכתב העת "סימן קריאה" ולעורכו, מנחם פרי, שהוציא לאור שניים מספריה ואת המבחר "תת הכרה נפתחת כמו מניפה" שראה אור לאחר מותה.
וולך הייתה ממייסדי כתב העת "פשיטא", שביקש להכניס אל השירה את השפה היומיומית.
בשנת 1977 זכתה בפרס יצירה מטעם קרן תל אביב לספרות ואמנות.
בשנת 1978 זכתה וולך בפרס קוגל על ספרה "שירה".
בשנות העשרים והשלושים לחייה התגוררה בתל אביב, בין השאר בבית בסביבות רחוב בן-יהודה פינת רחוב גורדון.
החל משנת 1981 התגוררה עם בן זוגה, המוזיקאי יובל ריבלין, בלופט בשכונת נחלת יצחק.
באותה שנה התגלתה אצלה מחלת סרטן השד, שממנה נפטרה כארבע שנים אחר כך, כשהיא בת 41. כחודשיים בלבד לפני פטירתה שלה, נפטרה אימה, אותה סעדה עד מותה.
וולך נקברה בבית העלמין חולון.
וולך עסקה בנושאים חדשים חסרי קשר לזמן, למקום, לתרבות ולסביבה, ובנושאים מנותקי קונטקסט תרבותי, בניגוד לשירה המקובלת ולמשוררים שיצרו באותה העת, ואת אלו שילבה עם "שפת הרחוב" ולעיתים גם במילים גסות "אנטי-פואטיות".
בשורותיה, איגדה בדרכה הייחודית את הארכאי עם החדשני.
הקרע והַיַּתְמוּת היוו סימן היכר ומגדיר בזהותה ובידידותה עם יוצרים אחרים, כגון מאיר ויזלטיר ויאיר הורביץ.
וולך עסקה כביכול ב"טפל" התרבותי המקומי ש"לא נגע לאף אחד" אך היה זה קולו האישי של הפרט בחברה הישראלית, ובמובן האוניברסלי, במה שמוגדר כחברה הבורגנית-קפיטליסטית המתהווה.
וולך ידועה לציבור הרחב בזכות שימושה הנועז בארוטיות בשירה העברית המודרנית.
שיריה המוקדמים עסקו במיניות, בבדידות, בפחד, במוות ובשיגעון.
שיריה המאוחרים עסקו בהכרה, בגוף ונפש, בזהות וריבוי זהויות, בפאראפסיכולוגיה, בפמיניזם, בחולי, ובמוות חווייתי.
חדשנותה הביאה לה תהילה והכרה, ובעיקר קהל קוראים רחב, מעבר למעגל קוראי השירה הרגילים בעלי הטקסט היותר מאופק ועדין.
נושא נוסף הזוכה לעיסוק רב בשירתה של יונה וולך מתחילת כתיבתה ועד סופה, הוא חוויית הקורבנות, על כלל כל היבטיה.
יונה וולך יצרה קשר באמצעות עזה צבי מבקרת הספרות, עם המשוררת זלדה.
יונה ועזה סייעו לזלדה להוציא לאור את ספר שירייה פנאי בשנת 1967, לאחר שהשירים שקראה ריגשו אותה, אך הקשר ביניהן לא האריך ימים.
ב-1982 התפרסם בכתב העת הספרותי "עיתון 77" שירה של וולך, "תפילין", ועורר סערה ציבורית עזה, עקב נושאו, התפילין, תשמיש קדושה חשוב ביהדות, המוזכר בשיר בהקשר מיני פרובוקטיבי.
סגנית שר החינוך והתרבות, מרים גלזר-תעסה, כינתה את המשוררת "מופרעת" וכן: "בהמה מיוחמת (...) הייתי שמה אותה בפינה".
המשוררת החרדית זלדה, שהייתה מיודדת עם וולך ואף הופיעה עמה בצוותא בערבי הקראת שירה, ניתקה את הקשר עימה בעקבות פרסום השיר.
שלושה מנושאי שירתה של וולך מופיעים בהרחבה בספר שירתה זה.
האחד, הקיום האנושי ומצבי התודעה של האדם, או האומן, כמסמנים את משמעות החיים וכיווני החיים.
השני, המין והחוויה המינית, וולך מתארת שלל צורות של מיניות שלא בהכרח חוותה אותן, אלא שהיא טוענת להימצאן כחלק מהמיניות האנושית, וממקדת בשירתה את משמעותן בתוך התודעה העצמית וחוויית "האני".
בין קשת החוויות המיניות שמתארת וולך נמצאות הטרנס-מיניות, ההתעמרות בשותף או השותפה למעשה המיני, ובקצהּ האַל-מיניות.
בנוסף, וולך מנסה לצלם את המיניות מבעד להוויה היהודית-הישראלית כגון הדת והלכה; והשלישי, מצב הנפש, הטירוף והשפיות.
אם השפיות היא מצב הנפש הנכון או בריאות הנפש, הרי וולך מערערת על הקונקרטיות של כלליה המקובלים בתרבות המערב, או בכל תרבות אחרת, כאשר היא עלולה לפרוץ כניגוד בינה לבין האוטונומיה של חיי הנפש הפנימיים-העצמיים.
הדבר ממנו חוששת וולך יותר מכל הוא איבוד יכולת ההסתכלות וההתבוננות האישית והמיוחדת על המציאות, יכולת המתאפשרת רק על ידי הפרדה השואפת למוחלטת בינה לבין כל קבוצה תרבותית או רעיונית אחרת, שעם הצטרפות האדם אליה היא מאלצת אותו לאמץ את חוקיה ובכך להיבלע ולחדול מחשיבתו הביקורתית.
השקפה קיצונית, עקשנית וחסרת פשרות זו מובילה בהכרח לתחושת בדידות רבה, ואכן אחד מנושאי שיריה העיקריים הוא בדידות.
אולם קווי המתאר של שירתה מורכבים מדבר והיפוכו, עד כדי איפוס המשמעות כמצב תודעה שאין מנוס ממנו.
היא מתארת פראות מינית והתרת כל רסן או מעצור תרבותי, בדרך לסיפוק התשוקה.
אולם יחד עם החושניות המינית, מופיע האיון או הריקון של המין מערכו או תועלתו כאמצעי להנאה.
וכל זאת, כמקרה פרטי או דוגמה של חוויית הריקון וה"למעלה מזה" בכלל שירתה.
בשני הקצוות, התשוקה והדיכאון, היא ניצבת כמעידה על חוויותיה האישיות, שהיו ידועות למיליה הספרותי שהופקד על התקבלות שירתה, עורכי כתבי עת ספרותיים ועמיתים בחוג הקרוב אליה.
מקצת שיריה של וולך תורגמו לשפות זרות כגון: אנגלית, איטלקית ויידיש.
אנתולוגיה נרחבת של שיריה ראתה אור באספרנטו.
בן זוגה של וולך בזמן מותה, יובל ריבלין, המחזיק בעיזבונה, אסר בשנת 2000 על אקו"ם לעשות שימוש בשיריה שטרם הולחנו או תורגמו.
האיסור שהטיל ריבלין הושפע מייעוץ רבני שקיבל בעת התקרבותו לדת.
צעד זה עורר ביקורת רבה בקרב אנשי תרבות.
הפרשה עלתה לכותרות לאחר שהזמר ארי גורלי, חבר ההרכב "40 מעלות", גילה שהוא מנוע מלמכור תקליטור של שירי משוררים שהקליט ההרכב, היות שהופיעו בו גם שני שירים של וולך, שהזכויות עליהם היו שייכות לריבלין.
ריבלין חזר בו מהאיסור בתחילת יולי 2005.
שירו של רפי פרסקי "שפעת קלה" כתוב על שכנתו יונה וולך.
החמישייה הקאמרית עשתה שימוש בשירה של וולך "תותים" במערכון "הרס"ר המצטט", שבו מדקלם הרס"ר, בגילומו של רמי הויברגר, את השיר במלואו.
לאחר מותה, ספדה לה המשוררת דליה רביקוביץ שיר הספד: "את כבר לא מפריעה", וכן אזכרה אותה בשירה: "האהבה האמיתית אינה כפי שהיא נראית".
חלק ניכר משיריה של וולך הולחנו ובוצעו בחייה ולאחר מותה על ידי אמנים שונים, בהם גידי גוב, ערן צור, אביתר בנאי, נורית גלרון, דורית ראובני, רוקפור, ברי סחרוף, ירדנה ארזי, גלי עטרי, הילה רוח ותמר קפסוטו.
המוזיקאים אילן וירצברג ושמעון גלבץ העלו ב-1979 מופע משיריה, בשם "בציר טוב".
וולך עצמה הצטרפה לשניים לחלק מההופעות והקריאה שירים.
ממופע זה התפרסמו שירים כ"שיר קדמשנתי (סקס אחר)" ו"לא יכולתי לעשות כלום".
בשנת 2002 יצא התקליט בהוצאה מחודשת ובתוספת שירים חדשים.
המלחין המודרניסט אבל ארליך העלה יצירה המבוססת על טקסט של יונה וולך והלחנת שיריה.
יובל ריבלין, בן זוגה, הקליט בתחילת שנות השמונים (עוד בחייה) את שירה של וולך "אהובתי המתה", מתוך הקובץ "אור פרא".
במהלך שנות התשעים העלה המוזיקאי ערן צור, יחד עם רונה קינן, קורין אלאל, דנה אינטרנשיונל ואמנים נוספים, מופע משיריה של וולך, שהפך לאלבום "אתה חברה שלי".
ברמן ושרה מרב יהלום, "באשמת עצבים רפופים", שהלחין חיים רחמני וביצעה להקת קטב מרירי, "סבסטיאן" שהלחין חיים רחמני וביצע ההרכב אורסולה שוורץ, ואת "דובה גריזלית" שהלחינה וביצעה הילה רוח.
ב-1983 שירה של וולך "ד"ר למוסר" הוקלט בסגנון פּאנק על ידי הלהקה הירושלמית טי-זאק יא וואלדי, וב-2011 העלה אותו ליוטיוב חבר הלהקה רן כהן אהרונוב.
שירה "הבובה של גוגול" הולחן ובוצע על ידי תמר קפסוטו, ומגוון נגנים, ביניהם יוסי מזרחי ורועי ריק.
ב-2021 יצא לאור השיר "כאשר אינך משורר" בביצוע קרני פוסטל, טולה בן-ארי ומיכל ברלצקי כחלק מפרויקט "גורע וזורח".
בשנת 1997 התקיימה במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן התערוכה "פוטו יונה: צילומים בעקבות שירי יונה וולך" אותה אצרו רוני סומק ומאיר אהרונסון (קטלוג).
במרץ 2012 נחנך בקריית אונו גן פסלים על שמה.
יש בגן שלטים ציטוטים משיריה, וכן פסלים של יוצרים אחדים.
בשנת 2023 נחנך בהוד השרון רחוב על שמה.
בשנת 2012 פורסם סרטו של יאיר קדר "7 הסלילים של יונה וולך", במסגרת מיזם "העברים".
הסרט משתמש בהקלטות מקוריות מריאיון שקיימה עמה הילית ישורון בשבועות שלפני מותה.
בריאיון מדברת וולך רבות על הקשר המיסטי שלה עם אלוהים, נושא שלא הזדהתה איתו במהלך רוב חייה.
בתחילת 2014 הוקרנה בטלוויזיה בערוץ 8 סדרת הדוקו-דרמה "המקוללים" של היוצר חגי לוי.
אחד מחמשת הפרקים הוקדש לוולך, וגילמה אותה השחקנית נטע שפיגלמן.
בשנת 2014 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "יונה", של הבמאי ניר ברגמן והתסריטאית דיתה גרי ובכיכובה של נעמי לבוב, המבוסס על חייה של יונה וולך.
בשנת 2020 הועלה מערכון קומי מתוך הסדרה "היהודים באים" אודות יונה וולך והתמודדותה עם פקיד שומה.
וולך כתבה מחזה שלם אחד בלבד "ולדימיר ושולמית".
עותק שלו נמצא בספריית התיאטרון של אוניברסיטת ת"א.
היא כתבה גם מחזה משובץ שירים בשם "אור זרוע" שבו מסופר על פיראט אנטישמי שהופך לאוהב יהודים (יגאל סרנה, ביוגרפיה); המחזה נגנז.
היא החלה לכתוב כמה תמונות למחזה בשם "אנדרטה של צרעת".
הצגה מבוססת על תמונות אלו הועלה בפסטיבל תל אביב לשירה 2019. נוסף לאלה, היא כתבה מספר מערכונים, שגנוזים ב"מכון גנזים" בספריית בית אריאלה ת"א.
שני גנים, הוצאת דגה, 1969
שירה, תל אביב: הוצאת ספרי סימן קריאה: מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, 1976 – אוסף המכיל את 'דברים' ו'שני גנים', ושירים חדשים
אור פרא, הוצאת איכות, 1983
צורות, תל אביב: הוצאת ספרי סימן קריאה, 1985
מופע, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1985
שירים אחרונים, הוצאת 'ספרים, הוצאה לאור', 2007 – הספר כולל את ספרה "אור פרא", את שיריה שפורסמו ב"פיוט", ושישה שירים נוספים שטרם פורסמו.
זאת היונה, הוצאת הקיבוץ המאוחד/מודן, 2013. ספר שפורסם בעקבות סרטו של יאיר קדר.
הספר מאגד שירים נבחרים מכל התקופות, תמונות, וקטעים מיומנה של וולך.
כמו כן כולל הספר שירים שכתבה על ערש דווי במיטת יצועיה בבית החולים.
אנדרטה של צרעת: כל המחזות, הוצאת הבה לאור 2021, בעריכת עודד כרמלי ושני פוקר.
הספר מקבץ לראשונה את שלושת חלקי הטרילוגיה: "אנדרטה של צרעת 1", "אנדרטה של צרעת 2: יצחק ודבורה" ו"אנדרטה של צרעת 3: וולדימיר ושולמית".
המחזות נכתבו בין השנים 1965–1985 וכוללים גרסאות מוקדמות של כמה משיריה המפורסמים ביותר של וולך, בהם "לעולם לא אשמע את קולו המתוק של אלוהים", "תותים" ו"אתה חברה שלי".
שירים נוספים שובצו במחזות ולא פורסמו מעולם.
יונה וולך: השירים שמחוץ לספרים, הוצאת הבה להבא בשיתוף הספריה החדשה, 2023, בעריכת עודד כרמלי ושני פוקר.
הרב יונה יחיאל מצגר (נולד בכ"ג באב ה'תשי"ג, 4 באוגוסט 1953) הוא רב ישראלי שכיהן כרב הראשי האשכנזי לישראל בשנים 2003–2013. הרב מצגר היה מעורב במספר פרשיות פליליות.
בינואר 2017 הורשע בעבירות אחדות ובהן לקיחת שוחד, ונדון לשלוש וחצי שנות מאסר בפועל.
מצגר נולד בחיפה לאלימלך והינדה.
הוא למד בישיבה התיכונית בני עקיבא פרחי אהרון בקריית שמואל, ולאחר מכן בישיבת ההסדר כרם ביבנה.
הוא שירת בצה"ל בחטיבה 7 של חיל השריון כתותחן טנק בגדוד "עֹז 77", תחת פיקודו של אביגדור קהלני.
במלחמת יום הכיפורים נטל חלק בקרבות הבלימה בצפון רמת הגולן כנגד התקפות הצבא הסורי.
בהמשך עבר לשרת כרב צבאי והגיע לדרגת קצונה של סרן.
בתום אחת-עשרה שנים בישיבת כרם ביבנה, שבמהלכן הוסמך לרבנות והחל בלימודי דיינות, מונה מצגר לרב בית הכנסת "תפארת צבי" במרכז תל אביב והגדיר את עצמו "רב צפון תל אביב".
בתקופה זו היה עורך חופות מבוקש, בעיקר בקרב תושבי תל אביב.
בשנת 1988 כתב יחד עם עו"ד נחום לנגנטל, לימים ח"כ מטעם המפד"ל, את הספר "במעגלי החיים", העוסק במעגלי השנה והחיים היהודיים.
בשנת 1998 שללה ממנו מועצת הרבנות הראשית את תעודת הכושר לרב עיר בשל חשדות לעברות על ההלכה והחוק שהועלו נגדו.
לפי התלונות, חתם מצגר שלא כדין על כתובות, גבה כספים על עריכת חופות ועוד.
לבירור התלונות הוקמה ועדה של שלושה רבנים בראשות הרב הראשי, הרב אליהו בקשי דורון, שהחליטה להפסיק את החקירה ולהחזיר לו את תעודת הכושר לרב העיר, בתמורה לכך שיסיר את מועמדותו למשרת רב העיר תל אביב.
מנגד טען הרב מצגר כי רבנים רבים גובים כספים על עריכת חופות וכי החקירה נועדה לסכל את מועמדותו לתפקיד רב העיר.
מצגר פרסם סדרת ספרי שאלות ותשובות בשם "מים ההלכה" ו"כנפי יונה".
ספר השו"ת "מים ההלכה" זיכה אותו בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית לשנת תשמ"ט.
כן פרסם שו"ת בעניינים הקשורים למלחמת המפרץ הראשונה בשם "סופה במדבר".
בתשובותיו הוא מסתמך בעיקר על מקורות תשובות של רבנים שקדמו לו, לעיתים ללא מתן קרדיט נאות.
בהקדמתו לספריו מזכיר הרב מצגר את המשל על הדבורה המלקטת צוף מאחרים, אך עמלה מועיל יותר מאשר עמל העכביש, הטווה קוריו בעצמו.
ב-2001 נבחר מצגר לראשונה לחבר מועצת הרבנות הראשית.
הבחירות לתפקיד הרב הראשי לישראל בשנת 2003 נודעו כסוערות במיוחד.
על תפקיד הרב האשכנזי התמודדו הרב מצגר, הרב שלמה דיכובסקי והרב יעקב אריאל, כשמעליהם מרחפת ההצעה לאחד את תפקידי הרבנים הראשיים האשכנזי והספרדי.
בין היתר נתמכה מועמדותו של הרב מצגר על ידי הרב יוסף שלום אלישיב, נציגי מפלגת העבודה, נציגי מפלגת הליכוד וחלק מנציגי המפד"ל לגוף הבוחר לרבנים הראשיים.
הרב רא"ם הכהן וגיסו הרב אהרון הראל הביעו מחאה על מינויו של הרב מצגר.
בשנת 2003, בגיל 49, נבחר לתפקיד הרב הראשי האשכנזי לישראל.
מצגר היה מועמדם של החרדים וזכה לתמיכת הרב יוסף שלום אלישיב, על פני המועמדים הדתיים לאומיים הרב יעקב אריאל והרב שלמה דיכובסקי.
אישי ציבור דתיים טענו שהרב אלישיב תמך ברב הצעיר והבלתי בולט מבחינה תורנית על מנת לפגוע במעמד הרבנות הראשית.