tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגזר הדין קבע השופט אביחי דורון כי בשל השתתפות הנאשם במתווה הקלוקל ליטבינוף ישא בשלושה חודשי עבודות שירות, כן נקבע שיוטל עליו קלון, כך שהוא יאלץ להתפטר מתפקידו הציבורי שאליו נבחר למספר קדנציות לאורך 16 שנים.
בנימוקיו קבע השופט דורון כי: ""הנאשם לא היה שותף זניח, הוא לא 'נאנס' אלא השתתף במתווה הקלוקל" וכן "בחנתי את נטילת האחריות שלו, התנהגותו החיובית ותרומתו לחברה ונסיבות אישיות - אלו עומדות לקולא עבורו.
יש להתייחס גם לשיהוי הרב בהגשת הכתב האישום והשפעתו על עינוי הדין והפרסומים הרבים שאיתם הנאשם היה צריך להתמודד.
לכן יש להעמיד את העונש ברף התחתון"
ליטבינוף נשוי ואב לארבעה בנים.
דב ירמיה (24 באוקטובר 1914 – 30 בינואר 2016) היה פעיל שלום ישראלי, מוותיקי מפקדי "ההגנה" וצה"ל וממקימי רשות שמורות הטבע.
ירמיה נולד ב-1914 לדוד ירמנוביץ' ובלה לבית קובנר במושבה בית-גן (כיום חלק מיבנאל).
הוריו עלו לארץ מרוסיה ונמנו על חלוצי העלייה השנייה.
לאמו היה לפני נישואיה קשר רומנטי עם יוסף טרומפלדור.
ב-1920 עברה משפחתו למושב נהלל, שם התיידד עם משה דיין.
בבית הספר גילה כישרון מוזיקלי, הלחין מנגינות ולמד לנגן בכינור, באקורדיון ובמפוחית פה.
בגיל 15 אף זכה לנצח על מקהלת תלמידים.
בשנים 1933–1934 הלחין שירים שונים, ביניהם של רחל וזרובבל גלעד וכן שיר אחד לפחות, שאת מילותיו כתב – "אל הגליל".
ב-1929 התגייס ל"הגנה" והגן על נהלל במאורעות תרפ"ט.
במהלך המרד הערבי הגדול השתתף בפעולות של פלוגות הלילה של אורד וינגייט.
ב-1938 נמנה עם מקימי קיבוץ אילון ואף יצר את שמו כהלחם בין שמות העצים "אלה" ו"אלון".
השתתף בהקמת חניתה ואחר כך מונה למפקד הנקודה ולמוכתר האזור.
במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, שירת ביחידת תובלה ארצישראלית והשתתף בקרבות אפריקה והמזרח התיכון עד הפלישה לאיטליה ואחר כך לגרמניה.
עם תום המלחמה השתתף עם אנשי הפלמ"ח, ובעיקר הפלי"ם, בפעולות הבריחה וההעפלה של שארית הפליטה.
ב-1948 התגייס לצה"ל, ובמלחמת העצמאות שירת כמפקד פלוגה והשתתף בקרבות הגליל המערבי והמזרחי ובכיבוש נצרת.
בעת מבצע חירם שימש ירמיה סמג"ד בחטיבת כרמלי.
ב-31 באוקטובר וב-1 בנובמבר 1948 נרצחו עשרות שבויים ערבים בכפר הלבנוני חולא ממערב למנרה.
כאשר נודע לירמיה על טבח חולא שבוצע על ידי שני קצינים הוא הגיש נגדם תלונה והביא להרשעתו של המ"פ שמואל להיס ברצח.
במשך השנים פעל ירמיה למנוע מלהיס להתקדם מפני שותפותו בטבח חולא, אך ללא הצלחה.
אחרי המלחמה נשאר ירמיה בשירות והגיע לדרגת סגן-אלוף.
ביוני 1950 מונה למפקד חטיבה 3. הוא פרש מצה"ל בעקבות היותו חבר מפ"ם.
ב-1954 חזר לשירות קבע ומונה למפקד בה"ד 4. במהלך שירותו הקים את להקת פיקוד ההדרכה.
ב-1967 מונה על ידי אלוף פיקוד הצפון, דוד אלעזר, למפקד ההגנה המרחבית של קריית שמונה, ומאז שירת במילואים בהתנדבות.
ב-1974, למחרת אסון מעלות, הקים את המשמר האזרחי בנהריה.
לאחר חמישה שבועות השתתף עם אנשיו בחילופי האש שהתרחשו בזמן פיגוע על ידי מחבלים שחדרו לנהריה.
ב-1976, עם פתיחת הגדר הטובה, שירת במילואים ביחידת הממשל הצבאי.
במבצע ליטני שירת כקצין-מינהל ושירותים ביחידת הממשל, שהוסבה ליחידה לסיוע לאזרחים.
אחרי פרישתו לגמלאות ב-1979, עבד כרכז ביטחון במועצה האזורית געתון.
במלחמת שלום הגליל התנדב לשרת ביחידת הסיוע לאזרחים.
אחרי שהשתחרר פרסם ב"על המשמר" יומן בו הוא מתח ביקורת קשה על התנהגות צה"ל כלפי האוכלוסייה האזרחית הפלסטינית בלבנון.
בעקבות כך סולק משירות מילואים.
בשנת 1950, במסגרת כינוס קציני מפ"ם בגבעת חביבה, הטיף דב ירמיה לתפיסת השלטון בכוח והנהגת מהפכה קומוניסטית בישראל.
בספרה של הדסה מור, היא טענה שדב ירמיה ניסה לשכנע אותה להצטרף לקומוניזם "לפתע גיליתי כמה עמוק הוא שקוע בתזות הקומוניסטיות בהן הוא האמין" כתבה, וציינה ש"סטלין...
ירמיה היה פעיל במגזר הערבי מטעם מפ"ם והשתתף במאבק נגד הממשל הצבאי על ערביי ישראל.
מאבק שהחל בו כאשר סירב, בתום המלחמה, לקבל תפקיד של מושל צבאי בנצרת.
באמצע שנות ה-60 היה חבר בחוג להתקרבות יהודית-ערבית ומחה על שישראל אינה עושה די לספק שירותים בערבית.
ב-1965 היה ממקימי רשות שמורות הטבע במחוז הצפון, ועבד בה עד צאתו לגמלאות ב-1979.
לאחר מלחמת לבנון התפטר דב ירמיה מעבודתו כרכז ביטחון, ומאז הקדיש את כל זמנו למאבק ציבורי לעזרת פליטים פלסטינים.
הוא יזם את הקמת הוועדה הציבורית בגליל המערבי שמטרתה לעזור לפליטים במחנות צור וצידון.
כן היה פעיל מרכזי ב"שלום עכשיו" ובוועד נגד גזענות.
ב-1983 קיבל את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, המוענק מדי שנה על ידי האגודה לזכויות האזרח על תרומה מיוחדת לקידום זכויות האדם בישראל.
ב-1986 נמנה עם משלחת השמאל לדיאלוג עם אש"ף ברומניה.
ב-2011 יצא הסרט התיעודי "הציוני האחרון", אותו הפיק וביים אבי דבאח, בו ירמיה מספר על תולדותיו ומביע את דעתו על עתיד ישראל.
בזמן שירותו, עת פיקד על בסיס טירונים, הכיר ירמיה את הדסה מור, ששירתה בבסיס.
ירמיה התגרש מאשתו הראשונה, גרוניה, ואם שתי בנותיו הבוגרות, ונישא למור.
ב-1956 נולד להם הבן רז, לימים פרופסור ומנהל המעבדה לפסיכונוירואימונולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן הכירה מור את משה דיין דרך ירמיה.
ב-1958 למדה מור באוניברסיטה העברית.
באותה עת למד גם דיין באוניברסיטה ואילו ירמיה השתחרר מהשירות הצבאי וחזר לקיבוץ שריד עם בנו.
בין דיין למור התפתח קשר רומנטי ובעקבות זאת היחסים בין ירמיה לדיין עלו על שרטון.
לבסוף התגרשו ירמיה ומור ב-1958.
ירמיה נישא בשלישית למנוחה לבית יפה (בתו של אליעזר יפה; 1923–2017) בתחילת שנות ה-60.
השניים הכירו עוד מבית הספר היסודי בנהלל (הוא היה בכיתה ח' והיא בכיתה א').
השניים נפגשו שוב באיטליה ב-1945, כשמנוחה שרתה כאחות בבית חולים צבאי בריטי וכן ב-1948 במנרה.
בשנת 1961 נפגשו השניים שוב בנהלל ולאחר מכן פנתה מנוחה לירמיה במכתב והציעה שיתגוררו יחד ויקימו משפחה.
ירמיה שב באחרית ימיו לקיבוץ אילון, שם גם נפטר.
הוא הותיר אחריו את רעייתו השלישית, מנוחה, ושלושה ילדים.
דב ירמיה, יומן המלחמה שלי הקדמה: אריה לובה אליאב, נהריה: דב ירמיה, תשמ"ג 1983. (על מלחמת לבנון; ראה אור בתרגומים לאנגלית ולערבית)
דב ימיני (ט"ז בשבט תרכ"ו, 1866 – א' באב תרצ"ט, יולי 1939) היה מאישי הציבור הבולטים של פתח תקווה בראשיתה.
ימיני נולד בשם דב ליפשיץ בט"ז בשבט תרכ"ו בעיירה זבלודובה שליד ביאליסטוק (בזמנו באימפריה הרוסית, כיום בפולין) לבנימין נטע ויעל הינדא ליפשיץ.
בהיותו בן 16, לאחר שנות לימוד בישיבה, עלה לארץ ישראל עם אמו והתגורר בירושלים.
בשנת תרמ"ג 1883 עלה עם חבריו הביאליסטוקאים על אדמות פתח תקווה.
בהמשך ישב זמן מה ביהודיה שם היה אחראי על "ספרי האחוזה" וכמה שנים בירושלים.
בשנת תרמ"ז חזר לגור בקביעות בפתח תקווה.
במרתף ביתו פעל בשנות ה-90 של המאה ה-19 בית המלאכה לייצור רעפים של יוסף ברלוביץ.
נישא לרחל בת שלמה מרגלית.
בארץ ישראל שינה את שם משפחתו ליפשיץ לשם עברי (ימיני - בשל מסורת במשפחה שמקורה משבט בנימין), דבר שלא היה מקובל אז.
כן ויתר מרצונו על אזרחותו הרוסית, דבר שהצריך אותו אחר כך לשלוח את בנו בנימין לצבא העות'מאני.
בשנת 1928 התמנה לחבר המועצה הראשונה של פתח תקווה.
בלט בפעילותו למען צביונה של פתח תקווה כמושבה דתית.
ייסד בה את חברת "שומרי-שבת" ונלחם בהצגות בשבתות ובימי חול.
כמו כן נלחם במכירת חמץ בפסח בחנויות יהודים.
סייע בבנייתו של בית הכנסת הגדול במושבה ושימש בו גבאי ראשי שנים רבות.
שימש כראש ה"חברה קדישא" במושבה במשך כארבעים שנה והשתתף במוסדות חסד נוספים.
ימיני הקים וניהל את יקב "כורמי התקוה" – היקב הראשון בפתח תקווה, ששיווק יין גם לחו"ל.
הוא התגורר ברחוב מוהליבר פינת חובבי ציון, מול בית הכנסת הגדול שבו שימש כגבאי.
באותו מקום ניצבה גם חנות היין שלו, ובביתו נבנה סליק של האצ"ל.
כנתין עות'מאני נרשמו על שמו כל הקרקעות בפתח תקווה שבבעלות נתינים זרים.
כמו כן הוא ניהל את "ספרי האחוזה" (טאבו) ובעת מלחמת העולם כשנשקפה להם סכנה, קבר את הרשומות ביקב, וכך נשתמרו עד ימינו.
נפטר בא' באב תרצ"ט (1939) בירושלים ונקבר בהר הזיתים, על מצבתו נכתב: "פ"נ צדיק תמים מהבונים הראשונים של פתח תקווה יסד ועמד בראש כל מוסדות התורה והחסד ביתו הי' פתוח לרוחה גודר גדר ועומד בפרץ מסר את נפשו לבצור קדושת היהדות".
על שמו נקרא רחוב סמוך לתחנה המרכזית של פתח תקווה.
בנו ישראל-מיכאל נישא לבתה של גיטל דינוביץ.
בתו שרה נישאה לרב משה לייב שחור ואמו של בנימין שחור.
בית משפחת ימיני, ברחוב שפירא 10, נבנה על ידי דב ימיני עבור בנו הבכור בנימין-נטע באמצע שנות העשרים.
בבעלותו של בנימין-נטע היו 110 דונם, כיום אדמות שיכון המורים.
לאחר המלחמה ירדה משפחת ימיני מנכסיה והשטח נמכר.
הבית הוא היחיד בפתח תקווה שנבנה כולו מלבני סיליקט ולכן לא צופה בטיח.
הבית נחשב גדול במושגי הימים ההם וכלל ארבעה חדרים עם מרפסת מקורה בפרגולה.
בחצר הבית הייתה רפת שנבנתה מבטון כדי למנוע את גנבת הבקר על ידי ערבים, בקומה השנייה של הרפת נבנה אסם לאחסון התבואה.
בצד הרפת ניטעו עצים ונבנתה סוכת גפנים.
בסמוך לבית מספר 8, הצמוד לבית משפחת ימיני, עומד אחד מעצי האקליפטוס הלימוני היחידים בארץ.
במשך השנים נמכר הבית והיה בבעלות משפחת בכור, שהתגוררה בו.
החל מהעשור הראשון של שנות האלפיים, הבית לא היה מאוכלס והוא עמד בסכנת הריסה.
גורמים בעיריית פתח תקווה הכניסו את הבית לרשימת המבנים לשימור של עיריית פתח תקווה והוחל בתכנון שימורו.
השריפה כילתה את גג הרעפים המקורי וניזוקו ציורי הקיר המקוריים.
המבנה הוזכר בדו"ח של מבקר המדינה והמועצה לשימור אתרים פתחה בקשר עם היזם ועם עיריית פתח תקווה כדי למצוא פתרון לשימור המבנה.
ב-2009 החליטה ועדת התכנון המקומית של העירייה לאפשר ליזם לפרק את המבנה ולהעתיקו לחזית המגרש, למרות התנגדות המועצה לשימור מבנים.
בעקבות כך פורק הבית ונבנה מחדש שלושה מטרים מזרחה ממקומו המקורי, ותקרתו חודשה.
על שטח החצר הוקם מגדל מגורים כפול בן שמונה קומות.
המרפסת האחורית של הבית וכן הרפת והאסם לא שוחזרו.
בחזית המבנה ניטעו עצי פרי בתור שחזור הבוסתן.
ב-4 בספטמבר 2011 ערכה עיריית פתח תקווה טקס חנוכת הבית למבנה המשוחזר במעמד ראש העיר וצאצאי משפחת ימיני.
הרב דב כ"ץ (ב' בטבת תרס"ג, 1 בינואר 1903 - ט' בטבת תש"מ, 29 בדצמבר 1979) היה מנהל בתי הדין הרבניים, חוקר תנועת המוסר ומחבר סדרת "תנועת המוסר" על תולדותיה ואישיה.
נולד לרב יעקב כ"ץ, שכיהן כמשגיח בישיבת טלז.
בתחילת שנת תרפ"ה (1924) עלה לארץ ישראל.
בבחרותו למד בישיבת חברון שם היה אחראי על רכש ספרים עבור אוצר הספרים ואף הביא אליה ספרים מהישיבה בסלובודקה.
בתחילת שנות ה-30 נישא לאסתר, בתו של הרב זאב גולד, ממנהיגי תנועת המזרחי ומחותמי מגילת העצמאות.
לאחר נישואיו למד בישיבת היכל התלמוד בתל אביב, שבה למדו אברכים בוגרי ישיבת חברון.
במשך מספר שנים בשנות ה-40 שימש כר"מ ומנהל ישיבת תל אביב.
לאחר הקמת המדינה היה הרב הצבאי של אזור תל אביב.
לאחר פרישתו החל לעבוד במשרד הדתות, תחילה כיהן כמנהל המחלקה לרבנות ושיפוט רבני, ומשנת תשי"ז (1957) כמנהל בתי הדין הרבניים.
בתפקידו, יזם לראשונה את פרויקט תיעוד פסקי הדין, "פסקי דין רבניים".
הרב כ"ץ המשיך לכהן בתפקיד זה הרבה מעבר לגיל הפרישה משום שלא הושגה הסכמה בין שר הדתות והרבנים הראשיים על זהות מחליפו.
חקר את תנועת המוסר וחיבר את חמשת הספרים בסדרת "תנועת המוסר", המשמשים ספרי יסוד בנושא זה.
על סדרת ספריו זכה בפרס הרב קוק לשנת תשט"ו-תשי"ז.
כמו כן חיבר את הספר "פולמוס המוסר", העוסק בפולמוס שבין תומכי תנועת המוסר ומתנגדיה.
הרצה על תנועת המוסר בכנסים ובימי עיון, בישיבות ובמוסדות חינוך, גם מטעם משרד החינוך.
כמו כן פרסם עשרות מאמרים בנושא בבמות שונות.
אחר פטירתו כונסו מאמריו בספר "דברי הגות וראות".
היה מחותן כפול של הרב רפאל קוק, רבה של טבריה.
היה נשוי לאסתר (לבית גולד) ולהם שני בנים ושבע בנות:
הרב יעקב - מראשי ישיבת הכותל.
הרב יהושע - רבה האשכנזי של מעלה אדומים.
מאירה - אשת שמשון אפשטיין, רב בית הכנסת 'המגדל' בשכונת בית וגן בירושלים, ונכד הרב משה מרדכי אפשטיין.
יהודית - אשת הרב שלמה קוק, רבה של רחובות.
טובה - נשואה לשלמה פרידמן, התגוררו בימית ובנוה דקלים.
נעמי - אשת עו"ד יחזקאל רוטנברג, בנו של סמנכ"ל משרד הפנים לשעבר שכנא רותם-רוטנברג.
דבורה - אשת הרב משה שלזינגר, שכיהן שנים כר"מ בישיבה התיכונית בכפר מימון ובישיבת ההסדר בשדרות.
שרה - אשת הרב שמעון בר-נוי הרב הצבאי של מחוז ירושלים ורב קהילת יפה נוף בשכונת בית הכרם בירושלים.
שפרה - אשת יחזקאל כַהן, שלימד בת"ת המסורה בירושלים, גבאי ראשי בבית כנסת הרמב"ן.
דברי הגות וראות (2 כרכים)
פסקי הדין הרבניים (אחד עשר כרכים).
אור הצפון - שיחות הסבא מסלבודקה, שלושה כרכים; יחד עם רבי מאיר חדש.
ספר הזיכרון לקדושי ישיבת חברון כנסת ישראל, ירושלים תר"צ (ביחד עם הרב יצחק הוטנר)
רבי ישראל מסלנט (חוברת לבני הנעורים)
דב מורן (נולד ב-29 ביולי 1955) הוא יזם, משקיע הון סיכון, סופר ומרצה ישראלי.
מורן הוא ממציא הדיסק און קי.
נחשב לאחד מהאישים המשפיעים ביותר בעולם מתעשיית ההייטק הישראלי.
הוא המייסד של קרן ההון-סיכון, גרוב ונצ'רס, המנהלת כחצי מיליארד דולר.
נולד ברמת גן בשם דב מינץ כילד הצעיר מבין שני ילדים לזוג ניצולי שואה ילידי פולין, ברוך מינץ, יליד קרוסנו, ובינה לבית גבר, ילידת בלוניה.
למד בתיכון אהל שם, שירת בחיל הים הישראלי ושימש כמפקד מדור המיקרו-מעבדים של החיל.
סיים תואר ראשון בהנדסת חשמל ומחשבים בהצטיינות בטכניון.
ב-1989 הקים את חברת "אם-סיסטמס", שהייתה חלוצה בפיתוח התקני אחסון נתונים בפלאש, והיה מנכ"ל ויו"ר שלה.
עמד מאחורי שני הפיתוחים המרכזיים של החברה: זיכרונות ניידים, המכונים דיסק און קי, ורכיב זיכרון ששולב בטלפונים סלולריים (מובייל דיסק-און-צ'יפ).
פרט לכך פיתחה החברה כרטיסי SIM לטלפונים סלולריים.
ב-2001 הסתכמו מכירות החברה ב-45 מיליון דולר, וב-2006 הן נסקו לכמיליארד דולר.
באוגוסט 2006 נמכרה אם סיסטמס ליצרנית כרטיסי הזיכרון "סנדיסק", עבור 1.55 מיליארד דולר, ומורן קיבל מניות סנדיסק שהיו שוות אז כ-80 מיליון דולר.
ב-2007 הקים את חברת "מודו", שפיתחה טלפון סלולרי קטן ומודולרי שמתאפיין בפרסונליזציה של החומרה, שהגה מורן.
הטלפון הסלולרי של מודו הוכתר בתואר הטלפון הסלולרי הקל בעולם, והוא קבע שיא גינס עולמי.
עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 נתקלה החברה בקשיים לאחר שנכשלה בגיוס כסף מקרנות הון-סיכון וגופי השקעה אחרים.
במאי 2011 נמכרו כל הפטנטים של חברת מודו לגוגל ב-17 מיליון ש"ח - פחות מ-5 מיליון דולר.
פטנטים אלו היו הבסיס לפרויקט כושל של גוגל בשם פרויקט ארה - טלפון חכם מודולרי.
מורן כיהן גם כיו"ר טאואר סמיקונדקטור, מפתחת ויצרנית של מוליכים למחצה ומעגלים משולבים לתעשיית האלקטרוניקה.
בתקופת כהונתו הצליח מורן להביא את החברה שהייתה בקשיים לרווחיות תפעולית.
במקביל כיהן מורן גם כיו"ר Biomas, מפתחת תרופות חדשניות.
בשנת 2011 ייסד מורן מיזם עסקי בשם Comigo, הפועל בתחום חוויית הצפייה הטלוויזיונית.
בנוסף הוא המציא את "סמארט-טייפ" (Smartype), מקלדת עם מסך על ידי חברת "KEYVIEW" אותה ייסד יחד עם אורי בריזון, המשמש גם כמנכ"ל החברה.
מורן הוא משקיע בסטארט-אפים בשלב מוקדם (Seed).
השקיע בחברות שונות בתחומי בריאות דיגיטלית, מדיה, תקשורת, ואינטרנט של הדברים.
החל מ-2016 מכהן כשותף-מנהל בקרן ההון סיכון גרוב ונצ'רס, המתמקדת בהשקעות "טכנולוגיה עמוקה".
באוקטובר 2017 דווח כי הקרן גייסה 110 מיליון דולר.
מורן הגיש והמציא למעלה מ-40 פטנטים.
ב-2016 פרסם ספר "100 דלתות - מבוא ליזמות", בהוצאת ידיעות ספרים.
מראשית פעילותו שהחלה עם סיום התואר בטכניון בהצטיינות, מורן גרף הצלחה כשהוביל המצאות טכנולוגיות פורצות דרך, בעיקר בתחום החומרה.
הוא הוציא 40 פטנטים לעשרות ההמצאות להן אחראי, ובין הבולטות בניהן ניתן לציין את:
טלפון סלולרי של מודו - הקל בעולם (שיא גינס עולמי)
טלפון חכם מודולרי - בסיס לפרויקט גוגל
בינואר 2015, לאחר מספר שנים בהן מורן השקיע ותמך בחברות סטארטאפ כאנג'ל, הוא הקים במשותף את "Grove Ventures", קרן הון סיכון בהיקף שווי מתוכנן של 100 מיליון דולר.
הקרן יועדה להתמקד בהשקעות "טכנולוגיה עמוקה" (חומרה, מוליכים למחצה, בינה מלאכותית) וכן בביג דאטה, מחשוב ענן ו-IOT.
כחלק מאסטרטגיית הקרן, היא משקיעה בסטארטאפים בשלב ה-Seed, נכנסת כמשקיע מוסדי ראשון בשלביו המוקדמים של הסטאראפ, וממשיכה ללוות את החברה בכל סיבובי ההמשך תוך שמירה על החזקותיה.
תוך פחות משנתיים מהקמתה, באוקטובר 2017, הקרן גייסה מעל לסכום היעד, כ-110 מיליון דולר.
במסעותיו ברחבי העולם לאורך עשרות שנות תרומתו כיזם, מורן משתף יזמים לגבי תפיסת עולמו והעקרונות שאימץ כתוצאה מניסיונו הרב כיזם.
הוא ידוע כמי שמייעץ ליזמים לא להתייאש למרות התחרותיות והדרך הקשה שעומדת לפניהם, ובראיונותיו והרצאותיו הרבות הוא מספר על צעדים שהוכתרו כהצלחה ולאחר מכן התבררו כטעות, ואחרים שהוגדרו ככישלון - אך הובילו להישגים.
ב-2016 מורן איגד את סיפוריו ומסקנותיו לכדי ספר בשם "100 דלתות - מבוא ליזמות" בהוצאת ידיעות אחרונות.
הספר מכיל 100 פרקים בהם הוא מתאר את הדרך שהובילה אותו להיות יזם, על ילדותו, משפחתו ונקודות ראויות לציון שהשפיעו ועשויות להשפיע על כל יזם.
ב-2024 מורן פרסם ספר נוסף בשם "יעדות - ספר על מוזיקה, דלתות והחיים עצמם", גם הוא בהוצאת ידיעות אחרונות.
הספר עוסק במושג יעדות, שלפי מורן היא אורח חיים שמונחה על ידי חתירה מתמדת לבצע את ייעודנו כאן.
מורן זכה בפרסים ואותות הערכה רבים, בהם תואר יזם השנה ו"מנכ"ל השנה", וכן הוענקו לו תארים לשם כבוד.
באוקטובר 2012 זכה מורן בפרס הטכנולוגיה היוקרתי של קרן אדוארד ריין על המצאת הדיסק און קי, על סך 20 אלף יורו, ותרם אותו לטכניון.
הפרס נחשב ל"פרס נובל בעולם הטכנולוגיה והמיחשוב" .
הוא זכה בו לצד מפתח ה-GPS, פרופסור קולונל ברדפורד פרקינסון.
בשנת 2013 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה להנדסת רדיו, אלקטרוניקה ואוטומציה.
באותה השנה הוענק לו תואר לשם כבוד על ידי המרכז האקדמי שערי משפט וכן הוענק לו פרס על מפעל חיים על ידי אתר הטכנולוגיה הישראלי Geektime.
בשנת 2015 מורן קיבל יחד עם אמיר באן וסימון ליצין את פרס IEEE Reynold B.
בשנת 2016 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד על ידי הטכניון.
בשנת 2017 ועדת הבחירה של כנס iNNOVEX הכריזה על מורן כזוכה אות מוביל החדשנות הגלובלית לשנת 2017.
אותות הערכה נוספים: תואר לשם כבוד, HONORIS CAUSA מטעם המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט בהוד השרון; אחד מעשרת הישראלים המשפיעים ביותר בעולם ההייטק על פי מגזין פורבס ועוד רבים.
מעורבות חברתית ותמיכה בקהילת הסטארטאפ
דב מורן נחשב מהאישים בעלי ההשפעה הרבה ביותר בסצנת הסטארט אפים בישראל.
הוא מרצה מבוקש ומשקיע שאינו חס על זמנו וכספו כאשר מדובר בפוטנציאל מבטיח של חברת הייטק ישראלית.מורן מעורב במגוון מיזמים חברתיים וקהילתיים על בסיס התנדבותי שנועדו לתמוך בקהילת היזמים בישראל.
לאורך השנים הוא שימש כמנטור בתוכניות ופרויקטים מגוונים וכן מייעץ ליזמים בדרכים מגוונות.
כמו כן, הוא מדריך ומייעץ ליזמים במסגרות אקדמאיות (מרכז היזמות של הטכניון, מרכז היזמות במרכז הבינתחומי, מועדון היזמים בשנקר ועוד).
דב כהנא (נולד ב-1930) הוא רואה חשבון ישראלי, ששמו עלה לכותרות בזכות זכייתו בתובענה ייצוגית נגד חברת "כור תעשיות", בקשר למתן רווחים לבעלי המניות של חברת הבת שלה, "מכתשים אגן תעשיות".
כהנא נולד בטרנסילבניה שבמערב רומניה במשפחה חרדית, בן לרב חיים אריה כהנא.
משפחתו שרדה את השואה, והוא עלה לישראל בשנת 1951.
כהנא למד הנהלת חשבונות, ובישראל החל לעבוד בבנק אגרו-בנק.
למד חשבונאות בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה.
עבד במשרד רואי החשבון בבלי-מילנר.
בשנת 1960 עבר לעבוד כרואה חשבון בחברת "עלית", ובמקביל פתח משרד פרטי לראיית חשבון.
עם לקוחות המשרד, שבשיאו העסיק 25 עובדים, נמנו גם החברות עורק אינפורמיישן, AIG וקרגל.
כרואה החשבון של "עלית" הוביל ב 1973 תכנון מס שאפשר לבעלי השליטה ב"עלית" למכור את מניותיהם בבורסה ללא תשלום מס רווחי הון.
לסגירת פרצה זו נחקק סעיף 101 לפקודת מס הכנסה.
תכנון מס נוסף שלו, שעסק בדיווידנדים במפעל מאושר, אושר בבית המשפט העליון.
לאחר מות אשתו בשנת 1998, התמזג משרדו למשרד רואי החשבון קסלמן וקסלמן.
הוא פרש לגמלאות בשנת 2008.
היה פעיל בוועדותיה של לשכת רואי חשבון בישראל, בעיקר בוועדה לעקרונות חשבונאים.
עם עמיתו דב ספיר כתב חוברות לימוד לבחינות של לשכת רואי החשבון.
בהגיעו לגיל 80 תיארה אותו הלשכה כ"אחד האבות המייסדים של ראיית החשבון בישראל".
בשנת 1968 נמנה כהנא עם קבוצה של עובדי "עלית" שרכשו 40% ממניות חברת הכימיקלים "אגן".
חלקו של כהנא היא אחוז אחד.
לימים התמזגה "אגן" עם "מכתשים" להקמת "מכתשים אגן תעשיות", שבמהלך שנות ה-70 עברה לשליטתה של חברת "כור תעשיות".
בתחילת שנות ה-80 ביקשה "כור", בפעולה של איחוד סוגי מניות, לקבל פרמיית שליטה בשיעור 6% על המניות שבהחזקתה.
כהנא, שהתנגד לכך, הביא להורדת פרמיית השליטה ל-3%.
במהלך השנים עברה השליטה ב"כור תעשיות" לנוחי דנקנר, שבתחילת 2011 הגיע להסכם למכירת השליטה ב"מכתשים אגן" לחברת "כמצ'יינה", תוך קבלת פרמיית שליטה ל"כור".
כהנא סבר שפרמיית השליטה לכור מקפחת את בעלי המניות האחרים, והגיש תובענה ייצוגית באמצעות עו"ד יצחק אבירם.
ביוני 2011 התפשרו הצדדים, והוסכם ש"כור" תשלם לבעלי המניות האחרים סכום של 45 מיליון דולר.
זהו סכום הפשרה הגבוה ביותר שהושג בתובענה ייצוגית בישראל.
באוגוסט 2011 אישר בית המשפט המחוזי בתל אביב את הסכם הפשרה.
על זכייתו אמר כהנא: "אני פועל בתחום התביעות הייצוגיות 15 שנים וזו מלחמה עיקשת בבתי המשפט, בגופים גדולים ובניסיון לשכנע אותם שאנחנו באים לתקן.
לא הרבה פעמים זוכים בדברים גדולים וזה כיף שנותן הרבה אנרגיה להמשיך קדימה".
תובענה ייצוגית נוספת, אליה הצטרף כהנא לאחר שהוגשה על ידי אחרים, מופנית נגד אי די בי חברה לפיתוח, אף היא בשליטת נוחי דנקנר, שבהצעת רכש כפתה על כהנא למכור את מניותיו בה במחיר נמוך.
נישא בשנת 1960. כיום הוא אלמן, אב לשישה, ומתגורר בבני ברק.
פרופסור צבי כהנא, מומחה למשפט חוקתי שלימד באוניברסיטת המלכה בקינגסטון בקנדה ומלמד כיום בקריית אונו.
הרב מאיר כהנא, אב בית דין בבית הדין הרבני באשקלון ומלמד בישיבת ההסדר ירוחם ובישיבת ההסדר קריית שמונה.
גיסו הוא הרב פנחס מילר.
הרב דב אלן ליפמן (נולד ב-9 בספטמבר 1971, י"ט באלול ה'תשל"א) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת "יש עתיד".
נולד בסילבר ספרינג, מרילנד, ארצות הברית.
למד בתיכון היהודי המקומי, ולאחר מכן בישיבת מרכז התורה בירושלים במשך שנתיים.
הוסמך לרבנות בישיבת נר ישראל בבולטימור על ידי הרב יעקב ויינברג.
בעל תואר ראשון בתלמוד מישיבת נר ישראל בבולטימור ותואר שני בחינוך מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
ב-1994 היה ממייסדי הכולל הקהילתי בקליבלנד.
מ-1997 לימד בבתי ספר יהודיים בסילבר ספרינג.
בשנת 2004 עלה לישראל והתיישב בבית שמש.
בישראל שימש כמורה לתורה ומחשבת ישראל במספר ישיבות וסמינרים.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008 היה יועץ ומנהל הקמפיין של סגן ראש עיריית בית שמש.
נמנה עם פעילי המאבק נגד מה שלדעתו היה הקצנה והפליה דתית בבית שמש.
ב-2011 תמך בבית הספר "אורות בנות" בעיר, שקבוצת חרדים ביקשו למנוע את פתיחתו במשכנו החדש.
בשנת 2011 הצטרף לתנועת "עם שלם" וב-2012 פרש ממנה והצטרף למפלגת "יש עתיד".
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 שובץ במקום ה-17 ברשימתה, ונבחר.
הקים את "השדולה לקידום השתלבות חרדים בשוק העבודה" ועמד בראשה.
בבחירות לכנסת העשרים ב-2015 הוצב במקום ה-17 ברשימת יש עתיד, שקיבלה רק 11 מושבים ולא נכנס לכנסת.
לאחר מכן קיבל משרה ב, דבר שהביא להדחתו מתפקידו במפלגה.
במאי 2018 הודיע על פרישה מיש עתיד ומפעילות פוליטית מסיבות אישיות.
עומד בראש עמותת יד לעולים.
פרסם שלושה ספרים על יהדות בשפה האנגלית, ואחד מהם תורגם לעברית וצרפתית.
מפרסם טור שבועי במקומון "תמורה" בבית שמש ובשבועון ה-OU וכותב טורים בג'רוזלם פוסט וב-Times of Israel.
במאי 2021 דווח בהארץ על טענות על התנהגות לא הולמת והטרדה מינית של שתי נשים נגד ליפמן.
בחודש הבא דיווח "הארץ" כי פוטר מתפקידו.
נשוי להדס ואב לארבעה, גר בירושלים.
דב ליפֶּץ (1897 – 11 במאי 1990) היה מראשי המחנכים העבריים בליטא, פעיל ציוני ועברי, מנהל רשת "תרבות" בליטא, לאחר עלייתו לארץ ישראל מורה ומנהל בית ספר תיכון בתל אביב, מנהל "עם עובד" והמנהל-המייסד של הוצאת ספרים "עם הספר".
מיוזמי פרויקט הנצחת יהדות ליטא ומעורכי הספר.
דב בן אהרן ליפץ נולד בשנת 1897 בעיר קובנה, בירת פלך באימפריה הרוסית (ולימים "בירתה הזמנית" של ליטא העצמאית).
היה חניך בית ספר תיכון רוסי למסחר.
למד משפטים באוניברסיטאות חרקוב, סימפרופול וקובנה.
מנעוריו היה פעיל בתנועת הנוער העברי והציוני בליטא, ואחר כך ברוסיה.
שימש כיושב ראש מרכז תנועת צעירי ציון (צ"צ) ותנועת החלוץ בקרים (1920).
חזר לליטא, וזמן קצר לאחר היווסדה של הגימנסיה העברית בווילקומיר (הגימנסיה המתחרה לגימנסיה הריאלית היידית בעיר) ב-1922 כיהן כמנהלה עד שנת הלימודים 1924/25 (אז החליפו בתפקיד אהרן שלום פינצ'וק, שכיהן כמנהל שנה; ולאחריו בשנת הלימודים 1926/27–1929/30 ד"ר זלמן לובובסקי ליבאי; ובשנת הלימודים 1930/31–1932/33 ד"ר טוביה ליבוביץ אריאלי.
לאחר עלייתו של האחרון לארץ ישראל בקיץ 1933 וסיום שנת הלימודים האחרונה תחת כהונתו, התאחדו שתי הגימנסיות לגימנסיה עברית אחת בהנהלתו של ל' לאמפרט, שהיה קודם מנהל הגימנסיה היידית).
הגימנסיה העברית בווילקומיר נתמכה על ידי גופיה המרכזיים של רשת "תרבות" בקובנה, ומשך זמן מסוים על ידי היומון היידי הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי').
בשנים 1925–1933 היה ליפץ מנהל מרכז של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" בליטא.
היה מיוזמי הסטודיו הדרמטי העברי בקובנה.
בתקופה 1932–1933 ערך את השבועון של הרשת, "עולמנו".
ואחר כך מיוזמיה ומנהליה של ועד ה"ברית" בתל אביב במחצית הראשונה של שנות ה-30.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, ובשנים 1935–1947 שימש מורה ומנהל בית ספר תיכון פרטי בתל אביב.
בשנים 1947–1951 היה מנהל "עם עובד", הוצאת ספרים שנוסדה בשנת 1942 על ידי ההסתדרות הכללית ביוזמת ברל כצנלסון.
בשנת 1955 הקים את הוצאת ספרים בשם "עם הספר", אשר לימים היה בנו, אהרן אמיר, מנהלה הספרותי.
הוצאת ספרים פעלה בקומת הקרקע של "בית גרוס" ברחוב ביאליק 9, בבית שנבנה בשנת 1928 ונודע בסגנונו האקלקטי.
בהוצאת "עם הספר" הוציא אהרן אמיר את תרגומיו רחבי ההיקף מספריו של וינסטון צ'רצ'יל "מלחמת העולם השנייה" ו"קורות העמים דוברי האנגלית".
דב ליפץ היה מיוזמי מפעל הנצחת יהדות ליטא ועורכי הספר "יהדות ליטא".
דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ב: "היהודים בליטא מ-1918 עד 1941", תל אביב: עם הספר, תשל"ב ()
נולד בפולין, בנו של משה יצחק קריקסטינסקי.
למד בישיבת מיר, ישיבת כנסת ישראל (סלבודקה), בישיבת גרודנה ובישיבת טלז.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת חברון בחברון והיה מתלמידי הסבא מסלבודקה.
בפרעות תרפ"ט, שבהן נהרגו עשרות מתלמידי ישיבת חברון, שהה בירושלים וכך ניצל.
לאחר הפרעות שב לחו"ל ולמד בישיבת ראדין.
לפני נישואיו כיהן זמן קצר כרב של העיירה ילובקה בפולין.
נישא לפריידל, בתו של הרב יואל ברנצ'יק, מייסד רשת החינוך "תורה ודרך וארץ" בריגה.
סבה היה הרב בצלאל סמרניק, שעלה בסוף ימיו לארץ ישראל והתיישב בחברון, ונרצח במאורעות תרפ"ט.
בשנת 1932 עלה בשנית לארץ ישראל והתיישב בפתח תקווה.
היה מראשוני ישיבת היכל התלמוד, שהוקמה על ידי תלמידי הסבא מסלבודקה.
לאחר מכן היה מגרעין המייסדים של בית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה.
אשתו עבדה כמורה למקצועות תנ"ך ויהדות בפתח תקווה.
בשנת 1934 נפטר רבה הראשון של המושבה מגדיאל, שהוקמה עשור לפני כן, ותושבי המקום בחרו ברב מעייני לרב המושבה.
הוא עברת את שמו ל"מעייני".
היה מקורב לחזון איש ופעל בשליחותו.
הקים תלמוד תורה במגדיאל והיה פעיל מאוד בנושאי דת וחינוך תורני ביישוב החדש.
סייע למרכז הארצי לטהרת המשפחה שייסד הרב אפרים זלמן הלפרין.
בשנת 1937 היה ציר בכנסייה הגדולה השלישית מטעם אגודת ישראל בארץ ישראל.
בסוף שנות השלושים שהה בריגה בשליחות לטובת ענייני הדת בארץ ישראל.
בעקבות חילול יריעות של ספרי תורה בקיבוץ הבחרות הסוציאליסטית פעל הרב מעייני להוצאתן מן הקיבוץ ולהבאתן לקבורה.
בתקופת מלחמת העצמאות שהה בארצות הברית בשליחות ציבורית.
בעקבות המצב הביטחוני במגדיאל עזבו בני משפחתו את המושבה למשך תקופה ושהו בבני ברק בביתו של השופט ד"ר יצחק קיסטר.
הרב מעייני ניחן בחוש מוזיקלי.
הוא הלחין מספר לחנים, שלימים יצאו בדיסק, כשהם מושרים על ידי בנו הרב בצלאל מעייני.
נפטר בשנת 1952, בגיל 49. נקבר באוהל בבית הקברות במגדיאל.
לאחר פטירתו נקרא על שמו רחוב במגדיאל, בו התגורר ממלא מקומו ברבנות, הרב פרץ אריאל.
בנו, הרב בצלאל מעייני, כיהן כרבה של מגדיאל-הוד השרון.
בתו היא הבמאית והמחזאית רבקה מנוביץ (אמו של הרב יואל מנוביץ).
דב ינון (1916 - 15 ביולי 2001) היה פרשן קול ישראל לעניינים ערביים וממייסדי ענף מצרים באמ"ן מחקר.
ינון נולד בפיוטרקוב שבפולין ב-1916, בן לפיגה ויעקב ויינריב.
הוא עלה לארץ ישראל ב-1936, התגורר בעטרות, והיה נוטר וחבר בהגנה.
בשנים 1942–1945 שרת בבריגדה היהודית בצבא הבריטי ונפצע קשה מאוד ברגליו בחזית נהר הסניו.
לאחר מכן חזר לישראל ובין השנים 1948 ל-1964 שרת בצה"ל במחלקת המחקר באגף המודיעין כראש מדור (ואחר כך ענף) מצרים.
בשנת 1964 החל לשרת בשגרירות ישראל בוושינגטון כמזכיר ראשון והשתתף במשלחת ישראל לאו"ם.
לאחר מלחמת ששת הימים השתחרר מצה"ל ובספטמבר 1967 מונה לפרשן קול ישראל לענייני המזרח התיכון.
בתפקידו זה הוא ערך בסוף שנת 1967 סדרה על מדינות ערב ונודע בניתוחיו את אישיותו של נשיא מצרים נאצר ולאחריו סאדאת.
בהשראת דמותו כתב יוסי בנאי את המערכון "דב ערב" ששוחק על ידי הגשש החיוור.
ינון נפטר בשנת 2001, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
דב לוצקי (1952 – 23 בדצמבר 2016) היה שוטר בדרגת תת-ניצב, וגונדר בשירות בתי הסוהר.
כיהן כסגן מפקד מחוז הצפון במשטרת ישראל וראש אגף מבצעים וסגן ראש נציב בתי הסוהר.
בעל עיטור המופת על פועלו במלחמת יום הכיפורים.
בשנים 2012–2015 כיהן כמנכ"ל עיריית נצרת עילית.
לוצקי שירת בצה"ל כקצין בחיל השריון, במלחמת יום הכיפורים לחם עם כוח שריון בחזית רמת הגולן.
ב-21 באוקטובר 1973 נשלח על ידי מפקד גדוד השריון בו הוצב (אביגדור קהלני) לתל מרעי על מנת לתצפת על הכוחות הסורים שתקפו את כוחות צה"ל במובלעת.
לוצקי דיווח על תנועות הסורים תחת אש כבדה וסייע בתכנון והצלחת הקרב.
על פועלו עוטר על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור בעיטור המופת.
ב-1979 התגייס למשטרת ישראל וסיים בהצטיינות קורס קצינים.
פיקד על יחידת סיור ושימש דובר משטרת חיפה, פיקד על תחנת המשטרה בזכרון יעקב ופיקד על ימ"ר חיפה.
ב-1998 השלים לימודי תואר שני בניהול בשלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל.
שימש קצין אג"ם של מחוז הצפון בעת ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל ובמהלך מהומות אוקטובר 2000. כיהן כמפקד מרחב העמקים ומפקד מרחב הגליל.
ב-2005 מונה לראש מפקדת הדרכה וקצין חינוך ראשי באגף משאבי אנוש ושימש בתפקיד זה במהלך ההכנות וביצוע תוכנית ההתנתקות.
בתפקידו הבא כיהן כסגן מפקד מחוז הצפון.
ב-2008 עבר לשירות בתי הסוהר ומונה לראש אגף מבצעים וסגן ראש השירות בדרגת גונדר.
הוא כיהן בתפקיד זה במהלך השרפה בכרמל (2010), בה נספו 37 מאנשי השב"ס.
לאחר פרישתו מונה ב-2012 למנכ"ל עיריית נצרת עילית, בתפקיד זה שימש עד לשנת 2015.
נפטר ב-23 בדצמבבר 2016 בגיל 64, והובא למנוחות בבית העלמין שדה יהושע בחיפה .
דב מלניק (נולד בשנת 1978) הוא שחיין ישראלי.
אלוף ישראל ושיאן ישראל בעבר.
ייצג את ישראל בשתי אליפויות עולם בשחייה (פוקואוקה 2001 וברצלונה 2003).
לאחר פרישתו עסק בסחר בניירות ערך, ונשפט בארצות הברית באשמת סחר במידע פנים.
מלניק נולד וגדל בראשון לציון.
בהמשך עבר להתאמן בפנימיית המחוננים בשחייה במכון וינגייט בהדרכתו של לאוניד קאופמן.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בפרדוביצה צ'כיה באוגוסט 1994 סיים מלניק במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 16 של 2:21.18 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1995 זכה מלניק במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:21.36 דקות, אחרי ודים אלכסייב מהפועל ירושלים (2:21.11 דקות).
הוא למד תואר ראשון במנהל עסקים באוניברסיטת מינסוטה ושחה בהדרכתו של קלי קרמר ושחה עבור קבוצת הפועל ירושלים.
באליפות המכללות (NCAA) של ארצות הברית שנערכה במיניאפוליס שבמינסוטה ארצות הברית במרץ 2000 סיים מלניק במקום במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:12.63 דקות, במקום במשחה ל-100 מטר בתוצאה של 1:01.47 דקות ובמשחה ל-50 מטר חזה בשיא אישי חדש של 28.95 שניות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי סיים מלניק במקום 24 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:20.52 דקות ופעמיים במקום 29 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.71 דקות ובמשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.87 שניות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בפברואר 2003 קבע מלניק במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:11.39 דקות, שיפור לשיא בן ה-10 שנים של ודים אלכסייב (2:11.82 דקות).
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 סיים מלניק במקום 29 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:17.84 דקות ובמקום 40 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.78 שניות.
חודש לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בטגו שבקוריאה הדרומית הוא סיים במקום במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.38 דקות, במקום במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.08 דקות ובמקום במשחה ל-50 מטר לחזה בתוצאה של 29.82 שניות.
באליפות אירופה שנערכה במדריד שבספרד במאי 2004 סיים מלניק במקום 23 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.56 דקות, במקום 26 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.99 דקות ובמקום 24 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.43 שניות
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באינדיאנפוליס שבאינדיאנה ארצות הברית באוקטובר 2004 סיים מלניק במקום 19 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:14.49 שניות, במקום 27 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:02.49 שניות ובמקום 25 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.07 שניות.
בדצמבר 2004 פרש מלניק משחייה תחרותית והחל לעסקו בבנקאות.
באוקטובר 2020 נעצר מלניק בשווייץ והוסגר לארצות הברית, לאחר שרשות ניירות הערך האמריקנית הגישה נגדו ונגד שותפו תומר פיינגולד כתב אישום על שותפותם ברשת של הונאה בניירות ערך וסחר במידע פנים בין השנים 2017-2013 שהניבה להם רווחים של מיליוני דולרים.
ביוני 2021, מלניק הודה באחד האישומים.
דב מלניק הוא אחיו הבכור של דני מלניק אלוף ושיאן ישראל בשחייה בעבר.
הרב דב מאיר קרויזר (ר' בערל, כ"ו בניסן תרפ"ב, אפריל 1922 - ז' באב תשס"ז, יולי 2007) היה ראש ישיבה ירושלמי.
מחבר הספר "דבר המלך" על הרמב"ם.
נולד בירושלים, לרב אליהו צבי ולטייבא פייגא לבית אייזנשטיין.
אחיו היה הרב זונדל קרויזר, רב חרדי ירושלמי, ומחבר ספרי "אור החמה".
שמו ניתן לו בהוראת הרב יוסף חיים זוננפלד באומרו שה"בערל" (דב) יאיר כשמש.
למד בתלמוד תורה עץ חיים והיה מתלמידם של הרב אברהם חיים הקלמן והרב איסר זלמן מלצר.
בימי נערותו נפטר "הרוגוטשובר", והרב מלצר, ראש ישיבת עץ חיים, הספידו ואמר שעל כל אחד מוטלת החובה להיות "רוגטשובר קטן".
הרב קרויזר סיפר לימים שהספד זה השפיע על שקידתו בתורה.
הוא נודע בהתמדתו, ובימי בחרותו למד 18 שעות ביממה.
כישרון מיוחד היה לו לייצור גימטריות.
נישא לבאשע פייגא, בת יונה זאב צוובנר, צאצא של הרב אברהם שאג.
לאחר נישואיו היה אחד מעשרת התלמידים הראשונים של ישיבת מיר, יחד עם אחיו הרב זונדל.
הוא למד בקבוצה הירושלמית של הרב משה יהושע לנדא, הרב חיים ברים, הרב מנדל אטיק ואחיו.
בחבורה זו היה נהוג שמדי שבוע אומר אחד החברים חבורה.
בהוראת ראש הישיבה הרב אליעזר יהודה פינקל, היה הרב קרויזר ממלא המקום כשאחד החברים החסיר.
היה מקורב לרב זליג ראובן בנגיס, ושימש כבעל קורא בבית הכנסת שלו.
בשנת תשל"ח, הוזמן לכהן כראש ישיבת סקווירא בניו יורק, והרב חיים ברים, שכיהן עד אז כראש ישיבת סקווירא, החל לכהן כראש ישיבת פרשבורג.
ההדיר ספרים תורניים ועבד במכון הרי פישל.
הוא ההדיר את כתביו של הרב מיכאל פורשלאגר, תלמידו של ה"אבני נזר", אשר כתביו נחשבו לקשים וסבוכים, הן מבחינת קריאת ההגהות בכתב יד קטן והן מחמת קיצורם והיקפם בכל רחבי התורה.
בעקבות עבודה זו איבד את ראייתו ועבר ניתוחים להשבת ראייתו.
הוא היה חבר מערכת האנציקלופדיה התלמודית והשתתף בכתיבת ערכים רבים, ביניהם ערכי ה"חזקות" (המחזיקים יחד יותר מכרך שלם).
הוציא את ספרו "דבר המלך" בשנת תשכ"א.
ספר זה זכה לשבחים מהרב מטשעבין ומהרבי מסאטמר.
כמו כן הוציא פירוש למסכת עירובין, במהדורת סטנסיל, שלושה כרכים.
כמו כן פרסם מערכה בנושא עירובין בקובץ התורני "נועם".
הרב חיים דב מאיר רובמן (ה'תרנ"ה, 1895 בערך - ו' בכסלו ה'תשכ"ח, 8 בדצמבר 1967) היה ראש ישיבה ליטאי, חניך אסכולת קלם של תנועת המוסר, ראש ישיבת "אור תורה" בווילקומיר, מייסד וראש ישיבת תפארת ישראל ותפארת הכרמל בחיפה.
נולד בקובנה לזלאטע איטע והרב לייב רובמן, במשפחה מרובת ילדים וענייה.
בגיל צעיר למד בישיבתו של רבי צבי הירש לויתן בפרבר הקובנאי סלובודקה, בישיבת לומז'ה בפרילוקי אצל רבי אליעזר שולביץ וחתנו רבי יהושע זליג רוך.
בפרילוקי כינו אותו "מאיר חורולר" על שם העיירה הסמוכה חורול, אליה התגלגל עם משפחתו בתוך זרם פליטים מקובנה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה; היה לו מעמד מיוחד בין הבחורים, והוא עמד בראש קופת הגמ"ח בישיבה.
לאחר מכן למד ב"תלמוד תורה" בקלם אצל רבי נחום זאב זיו ורבי צבי הירש ברוידא.
בגיל 19 (1914 בערך) נקרא לכהן כראש ישיבה בישיבת "אור תורה" בווילקומיר.
נשא את שרה בלומה בת הדסה ויהודה יעקב וולק.
עם עליית הזוג לארץ ישראל בשנת תרפ"ה (1925) יסד בחיפה את ישיבת תפארת ישראל.
בשנת ה'תש"ח פעל למניעת הפעלת קו הרכבת בין קריית מוצקין לחיפה בשבתות, למרות שהרכבת המנדטורית פעלה בקו זה בשבתות, וקבע בכך את הסטטוס קוו בנושא זה.
לקראת פתיחת הכרמלית בסוף שנות ה-50, נאבק בהצלחה לקביעת העמדה הדתית שלא לאפשר הפעלה, אף לא חלקית, שלה בשבתות.
המאבק צלח, ואכן, הוחלט להחיל את הסכם הסטטוס קוו גם על הכרמלית, ובשונה ממערכת התחבורה הציבורית הפנימית בחיפה הפועלת במתכונת חלקית בשבתות, היא אינה פעילה.
בשנת תשכ"א (1961) יסד את ישיבת תפארת הכרמל כמוסד המשך לישיבתו.
ושנתיים לאחר מכן כחלק ממנה את ישיבת ירחי כלה.
היה מעורב בחייה הציבוריים של חיפה הדתית ונשא נאומים בעצרות וכנסים רבים, מאות משיחותיו המוסריות וההשקפתיות כינס בספרו "זיכרון מאיר" שנדפס בחמש מהדורות.
שרה בלומה רובמן (נפטרה בתשל"ט), רעייתו, הייתה אף היא נואמת מפורסמת בכינוסי נשים בקהילה הדתית בחיפה.
היה מפורסם באמרותיו השנונות ובהלצותיו, ותלמידיו מדגישים עובדה זו בזיכרונותיהם.
בחיפה היה מכונה "הראש ישיבה" בה"א הידיעה, בשל היותו מייסד הישיבה הראשונה בעיר שהשפיעה על צביונה של הקהילה הדתית.
הרב רובמן נפטר בחיפה בו' בכסלו ה'תשכ"ח, 8 בדצמבר 1967, ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה
אחותו נישאה לרב אליהו שלמה ליס, ששימש אף הוא כר"מ וראש ישיבה בישיבת תפארת ישראל ותפארת הכרמל.
בתו היחידה זהבה (גולדה) נישאה לרב רפאל שפירא שכיהן בחיי חמיו כראש ישיבה בישיבה הגבוהה "תפארת הכרמל", ועמד אחרי פטירתו בראש המוסדות.
דב מאיר קרינקין (19 באפריל 1867 - 21 באוגוסט 1931) מרופאי העיניים הראשונים בארץ-ישראל, רופא העיניים היחיד בתל אביב, ממייסדי הסתדרות הרופאים בארץ-ישראל.
קרינקין נולד בווילנה, ליטא, לרבי אברהם.
הוא קיבל חינוך דתי בנעוריו, למד בגימנסיה בסמולנסק וסיים בצריצין.
את לימודי הרפואה למד בקזאן, רוסיה..
בקזאן ייסד אגודה לאומית - עברית.
עבר השתלמות בווינה במשך כשנה וחצי.
חזר לרוסיה, וקיבל משרה ממשלתית באכטובה, פלך אסטרחן.
בשנת 1900 יצא לברלין להתמחות ברפואת עיניים.
בתום ההשתלמות חזר לקזאן, שם עבד כרופא עיניים.
פעל לפתיחת ספרייה עברית ובית ספר עברי בקזאן, נאסר על ידי השלטונות.
בגיל צעיר חלה בשחפת כרונית.
בשנת 1896 התחתן בצריצין, עם אחייניתו, חברת נעוריו, גרוניה.
בשנת 1911 עלה לארץ-ישראל, התיישב בתל אביב, שם עבד כרופא העיניים היחיד.
ב-11 בינואר 1912, (כ"א טבת תרע"ב) ייסדו פוחובסקי וקרינקין את "האגודה המדיצינית העברית ליפו ומחוז יפו" שלאחר זמן קצר שונה שמה ל"ההסתדרות הרפואית העברית בארץ-ישראל".
ב- 1914 השתתף בארגון ועידת הגרענת
בוועידה השתתפו 24 רופאים מרחבי הארץ, לאו דווקא רופאי עיניים, ובהם: משולם ליבונטין, אריה גולדברג, יהודה לייב פוחובסקי מיפו, אברהם אבושדיד, משה וולך, חנה ונפתלי וייץ, מרים נופך, אברהם טיכו, זאב ברין, אריה לייב שמעוני-מקלר, אריה פייגנבאום, אהרן יוסף ירמנס וקורבקוב מירושלים.
ב- 1916 הוגלה על ידי השלטון העות'מאני ביחד עם כל תושבי תל אביב למרחביה שבעמק יזרעאל, שם נולדה בעשרים ושש לאוקטובר 1917, בתו יפה קרינקין..
יפה הייתה היחידה שהגיעה לבגרות מאחד-עשר הצאצאים של הזוג.
ב- 1925 נוסדה "אגודת רופאי העיניים הארץ-ישראל", מושבה היה בתל אביב, והיא כללה 15 רופאי עיניים.
קרינקין נבחר ליושב ראש, הראשון..
בשנת 1930 החליפו בתפקיד אריה פייגנבאום.
גיסו אהרון זליג קרינקין היה בעל בית המרקחת הראשון בתל אביב, ברחוב הרצל 10, בית מרקחת "קרינקין"..
נפטר ב-1931, נטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
בשנותיו הראשונות בארץ-ישראל ערך קרינקין מחקר אפידמיולוגי לבדיקת תפוצת הגרענת.
המחקר נעשה על בסיס בדיקות של למעלה מ - 1700 חולי עיניים בני לאומיים ועדות שונים שהתגוררו בארץ-ישראל, וטופלו בהם בשנים 1912-1914. תוצאות המחקר הוצגו בוועידת הגרענת בשנת 1914.
ב-1917 ערכו ד"ר אברהם טיכו, ד"ר קרינקין, ד"ר אריה פייגנבאום ואחרים, בדיקות מיקרוסקופיות לאבחון מדויק של מחלת הגרענת.
הם בדקו 3,300 תלמידים בבתי הספר ברחבי הארץ,.
"מחלות העיניים המדבקות שבמצרים", זכרונות דברים של האגודה המדיצינית העברית 1912/1913.
"הגרענת בבתי הספר העבריים בארץ-ישראל ואמצעי המלחמה במחלה הזאת", יפו, תרע"ד, עמודים 20-22.
"הגרענת בארץ-ישראל על פי פרכסיסי הפרטי", פרק מתוך דו"ח ועדת הגרענת, בהוצאת תחנת הבריאות העברית, ירושלים, תרע"ו, עמודים 37-57)..
הרב דב מאיר אייזנשטיין (ה' בטבת ה'תרפ"ג, 24 בדצמבר 1922 - ו' בתשרי ה'תשס"ט, 5 באוקטובר 2008) היה למדן ירושלמי, חבר מערכות אוצר הפוסקים, אנציקלופדיה תלמודית ועוד.
נולד בירושלים, למרים וליהושע ליב אייזנשטיין, שהיה מלמד בישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים, שוחט ובודק, שליח ציבור ובעל קורא.
למד בתלמוד תורה מאה שערים, בישיבת חברון ובישיבת לומז'ה.
הרב אייזנשטיין היה חבר מערכת של אוצר הפוסקים, השתתף בכתיבת קובצי "כרם ציון" בענייני מצוות התלויות בארץ, וכחבר וראש המערכת של מכון הרב פרנק, ערך את חידושי רבו הרב איסר זלמן מלצר, ראש ישיבת עץ חיים, על סדר זרעים.
הרב אייזנשטיין השתתף בכתיבתם של כרכים י"ג–כ"ז באנציקלופדיה התלמודית.
במהלך שנותיו כתב אף מאמרים רבים שהתפרסמו בכתבי עת שונים, חלקם בעילום שמו.
לאחר פטירתו, בשנת תשע"ב (2012), הוציאה משפחתו תחת מכון הרב פרנק את הספר "נטעי אדם", בו מקובצים מאמריו בענייני זרעים, שבת ויום־טוב, ענייני המועדים, סוגיות הש"ס, מערכת תלמודית מקיפה (שנכתבה במקורה עבור אנציקלופדיה תלמודית) ועוד, המאמרים נערכו חלקית על ידי המו"לים.
דב ברנרד כהן (כינוי מחתרתי: "גונדר שמשון"; 28 בדצמבר 1915 - 4 במאי 1947) היה חבר תנועת בית"ר, סופר וכותב שירה, איש מחתרת ומפקד באצ"ל, במלחמת העולם השנייה היה לוחם ומפקד בחיל החפרים, הבאפס, הבריגדה היהודית.
לוחם ומפקד ביחידות מיוחדות בריטיות קומנדו 51, קבוצת החקירה המיוחדת SIG ו־SAS.
מפקד הח"ק (החיל הקרבי של האצ"ל) בפתח תקווה חבר חוליית התכנון של האצ"ל, פיקד ותכנן מבצעים באצ"ל.
בעת פיקודו על מבצע הפריצה לכלא עכו, נהרג כשחיפה על חייליו הנסוגים.
דב כהן נולד בעיירה הורודנקה (אז בפולין) עיר במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
דב גדל במשפחה משכילה והשלים בעיר הולדתו את לימודי בית ספר היסודי והתיכוני וגם למד עברית.
במקביל הצטרף לתנועת בית"ר שם מונה לסגן מפקד הסניף המקומי ולמפקד בית"ר הצעירה.
עם סיום לימודיו שירת בצבא פולין.
בתחילת 1938 הגיע לסוריה ומשם חצה את הגבול והצטרף לפלוגת בית"ר בראש פינה.
ביוני 1938 נרשם לאוניברסיטה העברית בירושלים ללימודי פילוסופיה בצד לימודיו באוניברסיטה המשיך פעילותו בבית"ר לפלוגת נחלת יצחק בקרבת ירושלים.
שירות בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה
ב-20 בדצמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס כהן לחיל החפרים המלכותי ובתחילת 1940 נשלח עם יחידתו לעיר רן בצרפת, שם עבדו בהנחת מסילת רכבת.
עם התקדמות הצבא הגרמני נסוגה היחידה לעיירת החוף סן-מלו ופונו לאנגליה.
לאחר חודשיים הוחזרו למזרח התיכון.
באוקטובר 1940 הקים לוטננט קולונל הנרי ג' קייטור את יחידת הקומנדו 51, על בסיס מתנדבים מחיילי חיל החפרים שפונו מסן-מלו וזאת לאור הרושם הרב שעשתה היחידה על הפיקוד הבריטי, כאשר התפנתה בסדר ובמשמעת, בניגוד לחיילי יחידות אחרות שנטשו את נשקם וברחו.
החיילים נלקחו לסדרת אימונים על שפת תעלת סואץ שבמצרים ועם סיומם נשלח הגדוד בו שירת כהן לאריתריאה.
היחידה השתתפה במערכה לסילוק האיטלקים מקרן אפריקה.
כהן לחם במספר רב של קרבות, ששיאם היה הקרב על קרן בפברואר-מרץ 1941, במהלכו נכבשה העיר קרן שבאריתריאה.
על לחימתו בקרב זכה כהן בציון לשבח.
עם התפרקות היחידה, עבר כהן לשרת באחת מפלוגות חיל הרגלים הארצישראלי (ה"באפס") בדרגת סמל.
כהן הדריך טירונים במשך שבועות אחדים בצריפין בתרגילי-סדר, אך לא מצא סיפוק בתפקידו.
בזכות הצטיינותו בלימודי הגרמנית עבר כהן להתנדב בקבוצת החקירה המיוחדת (SIG), יחידה שנבנתה ממתנדבים יהודים דוברי גרמנית, ברובם מארץ ישראל, ששירתו בחיל החפרים ובקומנדו 51. היחידה ערכה פשיטות חבלה וקומנדו כנגד כוחות מדינות הציר במהלך המערכה בצפון אפריקה תוך כדי התחזות לגרמנים.
היחידה פעלה תחת יחידת הSAS במדבר המערבי.
ב-1943, פוזרה היחידה וכהן נשלח חזרה ארצה וצורף לגדוד העברי השני של הבריגדה היהודית.
תחילה נשלח הגדוד למדבר המערבי, אך בינואר 1945 נשלח לגזרת נהר הסניו באיטליה.
בחזית זו מונה כהן למפקד מחלקת חבלנים ובתפקיד זה פינה מוקשים בדרכו של הגדוד לחציית נהר הסניו.
על פעילותו בזירה ועל אומץ ליבו עוטר כהן במדליה.
בשלהי המלחמה ולאחריה נטל כהן חלק בפעילות קבוצת חיילים מהבריגדה היהודית בראשות ישראל כרמי וחיים לסקוב, אשר נודעה בשם הנוקמים.
בעזרת קשריו של כרמי עם המודיעין הבריטי איתרה קציני גסטפו ואס אס ונקמה בהם.
הקבוצה, כללה יהודים יוצאי הבריגדה או שורות הפרטיזנים, ועם חבריה נמנו אבא קובנר, יצחק אבידב, רוברט גרוסמן, שלום גלעדי, מאיר זורע, שייקה וינברג ומשה קורפוביץ.
ביולי 1945 לאחר כיבוש איטליה עבר הגדוד לבלגיה והולנד (הצבא הבריטי אסר על חיילי הבריגדה את הכניסה לגרמניה, בשל חשש מפעולות נקם).
ובאמצעות ג'יפ צבאי נסע ברחבי אירופה, בהגיעו להורדנקה עיר הולדתו, גילה כי לא נותר בה שריד ממשפחתו.
(בהמשך התברר כי אחת מאחיותיו ניצלה).
כהן איתר ונקם בנאצים שסייעו ברצח משפחתו: בעירו מצא את כתבי אחיו מארק כהן ובהם תיאור של הנאצי שהיה אחראי על ההשמדת יהודי הורדנקה ולאחר חקירה וחיפוש ברחבי אירופה כהן מצאו והרגו.
כהן שירת בצבא הבריטי במשך שש שנים ושישים יום.
בדצמבר 1945 השתחרר כהן וחזר ארצה.
חיים לסקוב וישראל טל שהכירו את כהן מהבריגדה ניסו לגייסו להגנה ללא הצלחה.
תוך זמן קצר הצטרף לאצ"ל בפתח תקווה ובמהרה נהפך למפקד הח"ק בפתח תקווה.
תפקידו הפיקודי הראשון במסגרת האצ"ל היה הפיקוד על תקיפת שדה התעופה בלוד.
ב-25 בפברואר 1946 פשט כח האצ"ל בן 16 לוחמים על שדה התעופה.
הגשם והבוץ גרמו לאיחור בתוכנית הפעולה ואף על פי שהדי ההתפוצצויות מכיוון שדה התעופה בכפר סירקין העמידו את הבריטים בכוננות החליט כהן לבצע את המשימה.
הלוחמים חיבלו בשנאי מרכזי דבר שגרם לחלק גדול מהמחנה להיות באפילה שבחסותה זחלו החבלנים לעבר המטוסים.
החבלנים הניחו את המטענים במקומם אך הפעילות התגלתה לאורו של זרקור ממגדל הפיקוח שלא נותק מהחשמל.
מאות חיילים שהיו באותה עת בבית הקולנוע, פרצו משם למגוריהם כדי לתפוס את נשקם אך רותקו על ידי מקלעי האצ"ל.
לבסוף סיימו החבלנים את משימתם ונסוגו.
4 מטוסי "אנסון" ושבעה מטוסי סיור והושמדו.
לאחר פעולה זו צורף כהן למחלקת התכנון של הארגון בראשות איתן לבני.
ב-2 באפריל 1946 בפעולה שנועדה לחבל ברכבות בדרום הארץ.
פיקד כהן על הפעולה בתחנת הרכבת באשדוד.
לאחר השלמת המשימה נתגלו הלוחמים בנסיגה לאחר שצעדו 40 קלימוטר, הבריטים שפתחו עליהם באש וכיתרום.
שלושים ואחד מתוך שלושים ושלושת הלוחמים נעצרו.
כהן ועוד לוחם שהצטרף אליו הצליחו להימלט בזחילה דרך הכיתור הבריטי.
בעקבות התוצאות הקשות של פעולה זו החליט האצ"ל להגביר את תדירות פעולותיו כנגד הבריטים וכהן היה מהפעילים במערכה זו.
השבויים נשפטו ונשלחו לכלא בין השבויים היה איתן לבני.
על כהן הוטלה המשימה להוביל כוח לשחררם משביים והוא החל לתכנן את הפריצה לכלא ירושלים, ביצוע התכנית נדחה.
משום שהעצורים הועברו לכלא עכו.
בעקבות השינוי תוכננה הפריצה לכלא עכו ודב כהן נתמנה כמפקד הכוח.
ב-16 באפריל 1947 הוצאו להורג בתלייה עולי הגרדום, ארבעת לוחמי האצ"ל - דב גרונר, מרדכי אלקחי, אליעזר קשאני ויחיאל דרזנר בכלא עכו.
מספר ימים אחר כך הוחלט באצ"ל לתפוס בני ערובה בריטיים ולתלותם כדי להביא להפסקה ב"מדיניות הגרדומים" של הבריטים.
לילה אחד יצאה יחידה לרחוב הירקון בתל אביב כדי לתפוס קצינים בריטים שנהגו לבקר בבארים של בתי-המלון באזור.
מפקד הפעולה היה נחום סלונים.
היחידה מנתה את "גידי" (עמיחי פאגלין) ואשתו צפורה, יעקב עמרמי (ראש ה"דלק") ואשתו חוה, וכן את דב כהן והנהג, אהרון מזרחי.
היחידה חשבה לעזוב כי לא נמצאו בריטים אך חוה זיהתה אחד והזעיקה את האנשים, כהן שאל : "Who are you?" והאנגלי ענה לו: "I am an Englishman." האנגלי נלקח באיומי אקדח והעובר לאחד הפרדסים בקצה רחוב גורדון (גן הדסה) - שם אמורים היו לתלות אותו.
עמרמי חקר אותו תחילה וגילה ששמו היה ג'ק וילקינסון.
לדבריו רצה לטייל בארץ מכיוון שהוא יהודי המשרת בצבא הבריטי ושמו האמיתי הוא יעקב ולדמן.
כשהתברר לקצין הבריטי מה הולך לקרות התחיל לומר "קדיש" מתחילתו ועד סופו והוסיף פסוקים מתפילת "אדון עולם".
לאחר הדברים האלה, הבינו אנשי האצ"ל במה מדובר עמרמי התנצל בפני החטוף והוא הוחזר לבית המלון.
ב-4 במאי 1947 פיקד כהן על הפעולה.
מבצע לשחרור אסירי המחתרת שנכלאו שם.
מבצע הפריצה התבצע כמתוכנן אך במהלך הנסיגה נתקלו הנסוגים ביחידת צנחנים בריטית שהגנה על הכלא.
כהן חיפה על הנסוגים תוך שהוא יורה על החיילים הבריטים במקלע "ברן" עד שנפגע ונהרג.
כהן וששה חללי פעולה נוספים (בפעולה נפלו תשעה) הובאו לקבורה בבית הקברות של שבי ציון.בגלל השתייכותם הרוויזיוניסטית סירבו יישובים אחרים להביאם לקבורה בשטחם.
ב-1960 יצא לאקרנים הסרט אקסודוס ובו כלולה הפריצה לכלא עכו בהובלת איש ההגנה ארי בן כנען דבר שהכעיס את אנשי אצ"ל שטענו לסילוף ההיסטוריה.
אנדרטה בבית הקברות שבי ציון
דב מיזל נולד ב-כ"ד בניסן תרע"ו, 27 באפריל 1916, בעיר פרם שבהרי אורל, בגבולה המזרחי של רוסיה, לכיענה (לבית אהרונסון) ונחמן מייזל.
משפחות הוריו, מייזל ואהרונסון, חיו בקייב, בירת אוקראינה.
שני הסבים של דב היו רבנים שלקחו חלק פעיל בחיי הקהילה היהודית בעיר.
סבו, הרב שלמה הכהן אהרונסון שימש כרב הראשי של קייב בשנים 1906 עד 1921. לאחר המהפכה הסובייטית, חזרה משפחת מייזל לקייב ובשנת 1921 עברו לוורשה שבפולין.
אביו, נחמן מייזל, היה סופר ועורך כתבי עת ביידיש.
דב למד בבית הספר היסודי "בורוכוב" ובגימנסיה "חינוך".
בגיל 15 החליט דב לעלות לארץ ישראל.
סבו, הרב שלמה אהרונסון, שכיהן כרב הראשי האשכנזי של תל אביב, נתן לו את ברכתו ודב נרשם לבית הספר החקלאי מקווה ישראל.
דב למד את ענפי המשק החקלאי והצטרף לשורות ההגנה.
לקראת סיום לימודיו ב– 1935 נענה לקריאתו של אלכסנדר זייד להצטרף לקבוצת הרועים בשייח' אבריק, כדי ליישב ולשמור על האדמות שנרכשו בעמק יזרעאל בשנות ה-20 של המאה ה-20.
בשנת 1936 התגבש גרעין שנקרא "קבוצת הרועים של הנוער העובד" שיקרא לימים אלונים.
מהמחנה הזמני בקריית חרושת עברה הקבוצה לחצרו של אלכסנדר זייד בשל מאורעות תרצ"ו ומשם ב-1937 למחנה שהוקם ב"שייח' אבריק", כיום בשכונת קריית עמל שבטבעון, והשם שנבחר היה "אלונים".
ב-20 ביוני 1938 עלתה הקבוצה ל"קוסקוס טבעון" במסגרת חומה ומגדל, שם הונחה אבן הפינה ליישוב הקבע אלונים.
דב היה צלם חובב שתיעד את חיי הקבוצה על כל קורותיה.
לימים הפך התיעוד לארכיון המצולם של אלונים.
בשנת 1940 נענה מיזל לבקשתו של ברל כצנלסון וגויס למזכירות תנועת הנוער העובד והלומד במחלקת ההדרכה ובמערכת עיתון התנועה "במעלה".
דב התמסר באהבה לתפקיד וראה בו ייעוד ושליחות.
הוא הוסיף מדורים הפונים לנוער והתאים את גודל הדף המודפס כדי להגדיל את תפוצת העיתון.
מאז ועד יומו האחרון זכר חסד נעורים לעיתונות ולדפוס.
ב-1942 השתתף דב במסגרת תנועת הנוער העובד במסע הראשון של התנועה למצדה, שאורגן על ידי שמריה גוטמן ונקרא "סמינר מצדה".
מיזל לקח עימו את כתבי יוספוס פלביוס על מנת לקרוא בראש ההר את סיפור מצדה, וכן מצלמה שבאמצעותה תיעד את המסע.
בשנת 1948 טס לשליחות בארצות הברית יחד עם אשתו לוטי באור, מטעם תנועת "החלוץ".
מיזל ואשתו התגוררו בניו יורק והוא ניהל חוות הכשרה של התנועה.
גרעין בוגרי ההכשרה היו ממקימי קיבוץ כיסופים.
לאחר חזרתם לקיבוץ אלונים בשנת 1950 עבד כחצרן וכלולן.
בין השנים 1953 ו-1956 שהה מיזל בניו יורק לצורך טיפול רפואי בבנו ישראל, שחלה בפוליו.
בזמן שהותו למד הסרטה ועבד בקונסוליה בהוצאה לאור של פרסומי הקונסוליה.
בשנת 1959 ערך יחד עם המאייר גידי קייך את "הגדת כפר-גלעדי-אלונים" שהייתה הבסיס להגדה הקיבוצית לפסח של הקיבוץ המאוחד.
ההגדה עברה שינויים קטנים במהלך השנים ושימשה עשרות קיבוצים.
בשנת 1961 גויס דב לוועדת התרבות המרכזית של הקיבוץ המאוחד והיה חבר בה עד לשנת 1967. במסגרת זו ערך והביא לדפוס חומר רב בנושא החגים באמצעות תלקיטים, חוברות ותערוכות שהשפיעו רבות על התרבות ועל ארגון החגים בתנועה הקיבוצית.
בשנת 1978 הוקם מוזיאון בית התפוצות, ובשנים הקודמות להקמתו עבד מיזל בצוות המחקר של המוזיאון, לאחר שהוזמן על ידי אבא קובנר.
בין השנים 1984 ו-1987 עבד כעורך במוזיאון לוחמי הגטאות.
בשנת 1999 התקיים בביתו של דב באלונים מפגש איחוד של חלק מבוגרי "סמינר מצדה".
מיזל נפטר בכ"ז בשבט תשס"ו, 25 בפברואר 2006, והובא לקבורה באלונים.
דב מגן (ברצ'יק) (12 בדצמבר 1915 – 29 במרץ 2010) היה ממייסדי קיבוץ רמת השופט, מדריך ומפקד בפלי"ם, מפקד אוניות המעפילים 'ווג'ווד' ו'עצמאות', מדריך כ"ג יורדי הסירה.
ברל ליפשיץ, לימים דב מגן, נולד ב-12 בדצמבר שנת 1915 בליטא.
הצעיר שבאחים למשפחה אורתודוקסית מרובת ילדים.
אביו אריה ליפשיץ ייעד לו עתיד להיות רב.
למד בחיידר ובגיל ההתבגרות התעוררו בו שאלות וספקות על מהות חייו.
שם הצטרף לשומר הצעיר ולהכשרה לעלייה לארץ ישראל.
למורת רוחו של אביו עזב את הישיבה בפוניבז', בה למד, כדי לעלות לארץ ישראל.
בקיץ 1934 ניסה מגן להעפיל לארץ מנמל וארנה אשר בבולגריה באוניה ולוס (אוניית מעפילים) השנייה.
לאחר שלושה ניסיונות נפל להוריד את המעפילים בחופי ארץ ישראל, ולאחר שסבבה בים במשך כחודשיים, שבה ולוס לנמל סלוניקי.
מגן חזר לליטא ומשם עלה לארץ ישראל באופן חוקי.
מגן נמשך לים וגויס על ידי כתריאל יפה לפלוגה הימית של "הפועל" שהתאמנה בשפך הירקון.
בשנת 1936 עם פרוץ המאורעות, השתתף מגן בהקמת נמל תל אביב.
בו עבד עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
במהלך תקופה זו גויס לקורס הימי הראשון של ה"הגנה" ולאחר סיומו שימש כמדריך בקורס השני.
כשהוקם הפלמ"ח היה מגן מראשוני הפלוגה הימית וממדריכי השיט של כ"ג יורדי הסירה.
במהלך שנת 1943, בעת היותו מדריך בקורס מפקדי סירות של הפלי"ם בקיסריה כתב את הנוסח העברי לשיר הרוסי של אנדמן
במהלך מלחמת העולם השנייה סייע מגן לבריטים בפעולות אימון של יוונים ויוגוסלבים שברחו מארצם.
עם הקמת הפלי"ם ב־1943 ירד למחתרת ושימש כמאמן בשדות ים.
עם תום המלחמה נשלח לאיטליה כדי לתאם שם בין אנשי "החבורה" לבין אנשי הפלי"ם.
בשנת 1945 השתתף בקורס החובלים הראשון של הפלי"ם.
מגן היה בין המקבלים בחוף נהריה, כאשר האוניה חנה סנש (אוניית מעפילים) הורידה את מעפיליה.
בשנת 1946 פיקד על אוניית המעפילים יאשיה ווג'ווד יחד עם ישראל אוירבך, צבי כצנלסון והאלחוטאי משה ירושלמי.
על האוניה היו 1257 מעפילים.
בשנת 1947 פיקד מגן על עצמאות (אוניית מעפילים) שהביאה כ-7,500 מעפילים אך עוכבה בקפריסין.
עם פרוץ מלחמת העצמאות לקח חלק בתיקון והכשרת ספינות חיל הים הראשונות, לאחר מכן סייע בהקמת החברות שוהם וצים.
לאחר השתתפות במלחמת סיני סייע רבות לעלייה ממרוקו עד 1960, אז, יצא למילואים.
מגן היה מראשוני חיל הים, והמשיך בפעילות מיוחדות.
ממלחמת קדש עד 1960 פעל להעלאת יהודי צפון אפריקה בדרך הים.
בשנת 1961 כאשר האוניה אגוז טבעה בחופי מרוקו, נשלח מגן על ידי ראש ה"מוסד" לחקור את האסון, וכתב את הדו"ח על טביעתה.
בשנת 1942 הכיר את הניה והם התחתנו בתל אביב ושם נולד בנם גל.
מגן היה פעיל בהגנה ונעדר רבות מהבית.
בשנת 1943 הם הצטרפו לקיבוץ רמת השופט.
מגן עבד במפעל העץ של הקיבוץ.
בנו גל נפטר ממחלה בשנת 1995. השאיר את אלמנתו שולמית מגן ושתי בנות.
הן סעדו את דב מגן בשנותיו האחרונות.
מגן נפטר בקיבוצו רמת השופט ב-29 במרץ שנת 2010. ספד לו חברו שמואל טנקוס במילים הבאות: