tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפה ולא ביד, תל אביב: ציירי פה, חברי ארגון ציירי פה ורגל בישראל המסונף אל המרכז העולמי במדינת ליכטנשטיין, 1981. ("אודות ציירי פה בארץ ישראל")
'יבולו של יובל', נעמת (הירחון לאשה ולמשפחה) פברואר–מרץ 1984, 7–11.
שיינה קורנגולד, זכרונות; התרגום לעברית רבקה כצנלסון, תל אביב: אידפרס, (הקד' תשכ"ח).
(זיכרונותיה של אחותה של גולדה מאיר, שיינע קורנגולד)
רבקה בליין הרדינג דייוויס הייתה סופרת ועיתונאית אמריקאית, מחלוצות הריאליזם האמריקאי בספרות, פמיניסטית ומבקרת חברתית חריפה שהציגה בסיפוריה תמונות ביקורתיות וריאליסטיות מחייהם של אפריקאים אמריקאים, פועלים עניים ומנוצלים, מהגרים, ילידים אמריקאים ובעיקר נשים בנות מעמדות וקבוצות אלו.
יצירתה הידועה ביותר היא הסיפור הקצר או הנובלה "החיים במפעלי הברזל" (1861; Life in the Iron Mills), סיפור על רוח אמן בגוף של פועל מהגר מווילס העובד ללא עתיד וללא תקווה במפעל יציקת ברזל בווירג'יניה, "גיהנום מבעית וחסר מוצא של אש וברזל".
דייוויס נולדה בוושינגטון, פנסילבניה, בכורה בין חמישה ילדים.
בהיותה כבת חמש עברה המשפחה לווילינג שבווירג'יניה המערבית, עיר תעשייתית שהתפתחה למרכז מפעלי ברזל ופלדה, סביבה המופיעה רבות ביצירתה.
עד גיל 14 התחנכה בבית על ידי אמה, והרבתה לקרוא.
אחת הסופרות שהשפיעו עליה בגיל זה הייתה הרייט ביצ'ר סטו.
בגיל 14 עברה לחיות עם דודתה בעיר הולדתה וושינגטון והתחנכה בסמינר לנערות.
כאשר בגרה (בגיל 17 בשנת 1848), נשאה את נאום הסיום בשם בנות מחזורה.
לאחר סיום לימודיה חזרה לווילינג וחיה בבדידות עד לפרסום "החיים במפעלי הברזל" בכתב העת The Atlantic באפריל 1861.
הפרסום גרר תגובות נלהבות מקרב הקהילה הספרותית.
לואיזה מיי אלקוט וראלף וולדו אמרסון קראו לה "קול חדש ואמיץ" והעלו על נס את נכונותה לספר על חייהם של אנשים שקולם לא נשמע עד אז.
בעצת הסופר נתניאל הות'ורן, הוזמנה לפגוש את המו"ל ג'יימס תומאס פילדס ופרסמה סיפורים קצרים נוספים על חיי הפועלים.
ב-5 במרץ 1863 נישאה בפנסילבניה לעורך הדין למואל קלרק דייוויס (Lemuel Clarke Davis), שהתכתב עמה במהלך שנתיים, בנם הבכור ריצ'רד הרדינג דייוויס היה אף הוא לסופר ועיתונאי.
הרדינג דייוויס המשיכה לכתוב סיפורים וכתבות עיתונאיות והייתה עורכת העיתון "ניו יורק טריביון" (New-York Tribune).
בשנת 1892 פרסמה את הספר Silhouettes of American Life וב-1904 פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה Bits of Gossip.
נפטרה בגיל 79, בשנת 1910. אף על פי שפרסמה כ-500 סיפורים והייתה כותבת מוכרת בזמנה, נשכחה כמעט כליל לאחר מותה.
בראשית שנות השבעים גילתה הכותבת הפמיניסטית טילי אולסן (Tillie Olsen) את כתביה של הרדינג דייוויס ובשנת 1972 הוציאה לאור מחדש את "החיים במפעלי הברזל" עם הקדמה פרי עטה.
הדבר הוביל לגילוי מחודש של הרדינג דייוויס ומחקר יצירתה.
סגנונה של הרדינג דייוויס מוגדר כריאליסטי, ושמה מוזכר כחלוצת הריאליזם האמריקאי.
היא מציגה את קשיי החיים ללא מסווה ומתארת אותם באופן חי ופשוט.
סגנון זה משתלב עם זרם ה"צבע המקומי" (Local color) בספרות האמריקאית של התקופה ששמה דגש על תיאור חי של דמויות, מקומות, מבטאים, נוף ומנהגים בעלי ניחוח מקומי מובהק.
רבקה ווקר היא סופרת אמריקאית, חוקרת פמיניסטית בנושאים תרבותיים וחברתיים ממוצא מעורב: ווקר מגדירה את עצמה כ"שחורה לבנה ויהודיה".
היא אחת ממייסדות "הגל השלישי של הפמיניזם".
בגיל 25 הכריז עליה המגזין טיים כאחת מ-50 מנהיגי העתיד של אמריקה.
ווקר נולדה ב-1969 כרבקה לוונטל בג'קסון, מיסיסיפי, בתם של אליס ווקר, הסופרת האפרו-אמריקנית הידועה ומל לוונטל, עורך דין אמריקאי יהודי.
הוריה היו פעילים חברתיים בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית והאמינו שבכוחם לפעול למען שינוי חברתי - צדק, שוויון וחופש חברתיים.
אביה עבד בקרן ההגנה המשפטית של האגוד האמריקני לקידום אנשים צבעוניים (NAACP), בעוד אמה סופרת מפורסמת ("הצבע ארגמן"), כתבה על שחורים והחוויות שלהם.
עם עלייתו של "הכוח השחור" (Black Power) כוח מהפכני שדגל בפוליטיקה רדיקלית, "בני תערובת" נחשבו למוכתמים בדם המדכאים ולכן, אם "בן תערובת" רצה להשתייך למהפכה היה עליו להתאמץ ולהוכיח יותר מאשר אנשים שנולדו שחורים, עד כמה הוא שחור ונכון להיאבק.
אמה הצטרפה לקבוצת סופרות פמיניסטיות שחורות "אחוות נשים" ואחרי כשנה (כאשר ווקר הייתה בת 8) הוריה התגרשו.
ווקר בילתה את ילדותה בין בית אביה לבית אמה לסירוגין כל שנתיים.
היא עברה ביניהם ממיסיסיפי, לברוקלין, לסן פרנסיסקו, לרובע הברונקס, לפרברי ניו יורק ולוושינגטון.
היא עברה בין בתי ספר שונים וחברות שונות, ולכל מקום חדש נלווה הצורך לייצר זהות חדשה וניסיונות נואשים להשתלב: כלבנה או שחורה, כפורטוריקנית או יהודייה.
אביה נישא שנית והיא התחבטה ברגשות אשמה על חיבתה לאם החורגת שתמכה בה.
בגיל 14 היא עברה הפלה.
בגיל 15 היא נסעה לטיולים בארצות מחוץ לארצות הברית, חיה כלסבית, ובגיל 18 היא כתבה את מאמריה החברתיים הראשונים על צדק ושוויון חברתי.
אז גם החליטה לשנות את שם משפחתה מלוונטל לווקר, שם המשפחה של אמה.
ווקר סיימה תואר ראשון בהצטיינות באוניברסיטת ייל בשנת 1992.
בשנות ה-20 לחייה ניהלה ווקר מערכת יחסים עם המוזיקאית השחורה נדהגאוסלו מאשאל (Ndegeocello Meshell) והיא עזרה בגידול בנה.
נכון לשנת 2014 היא מתגוררת עם בן זוגה רנגדרול צ'ויין (Rangdrol Choyin), מורה בודהיסטי אפריקני - אמריקאי שאותו היא מכנה גלן, ובדצמבר 2004 ילדה את בנם, טנזין.
ווקר ייסדה ב-1997 את קרן "הגל השלישי" ארגון חברתי ללא כוונת רווח, במטרה לעודד נשים צעירות להיות מעורבות ופעילות בחברה גם בתפקידי ניהול והנהגה.
בסוף השנה הראשונה לפעילות הארגון היו רשומים כ-20,000 פעילים.
הקרן מעניקה מלגות ליחידים ולפרויקטים התומכים בנשים צעירות.
ווקר שימשה גם כעוזרת בעריכת מגזין מיס (.Ms) במשך שנים רבות.
מאמריה פורסמו במגזינים רבים כדוגמת: גליימור (Glamour), הרפרס בזאר, ציילד (Child), וייב (Vibe), אינטרוויו (Interview), אסנס (Essence), ומדמואזל (Mademoiselle).
היא התראיינה בסי אן אן וב-אם-טי-וי, והתפרסמה גם ב-הניו יורק טיימס, אסקווייר, שיקגו סאן טיימס, שמבהלה סאן (Shambala Sun) ובעיתונים נוספים בניו יורק.
ווקר גם התפרסמה בגיליון של הירחון פורטי אנדר 40 ("Forty Under 40") יוני/יולי 2009 כאחת מהאנשים המשפיעים גם מחוץ למדיה התקשורתית.
ווקר מרצה רבות על זהותה הרב תרבותית, על גבריות נאורה ובין דורית, על הגל השלישי של הפמיניזם, באוניברסיטאות ובכנסים ברחבי העולם.
היא גם מלמדת ומעבירה סדנאות כתיבה, ומייעצת בכתיבת פרוזה.
ווקר גם הופיעה בסרט צבעי השלטון (Primary Colors) בשנת 1998.
רבקה ווקר כתבה 7 ספרים, רק אחד מהם (שחורה לבנה ויהודיה) תורגם לעברית.
(1996) To Be Real: הספר עוסק ב: 'לאמר את האמת ובכך לשנות את פני הפמיניזם'
(2004) What Makes A Man: עשרים ושניים סופרים מדמיינים את העתיד
(2007) Baby Love: בחירה באימהות אחרי חיים של אמביוולנטיות
(2009) One Big Happy Familly: שמונה עשרה סופרים מדברים על סוגים שונים של אהבה מודרנית
(2011) Black Cool: One Thousand Streams of Blackness: הספר עוסק בזרמים השונים הקיימים בין האנשים "השחורים"
(2013) Ad'e: נובלה העוסקת בכוחה של האהבה ומגבלות הלב האנושי
ספרה האוטוביוגרפי "שחורה לבנה ויהודיה" תורגם לעברית.
בספר ווקר מתארת בכנות רבה את מאבקה להבין ולמצוא את מקומה בעולם.
היא נעה בין הוריה, בין תרבויות וסביבות מחיה שונות, בין הגזע השחור ללבן.
היא מוצאת את עצמה שחורה מדי עבור חבריה בסביבת אביה ולבנה מידי עבור דודיה מצד אמה.
היא גם עוברת מחיים כנערה יהודייה בוושינגטון לחיים כנערה שחורה בסן פרנסיסקו.
רבקה מרגישה לבד, מוזרה, זרה ואחרת.
כל חייה מלווה אותה התחושה: "ההורים שלי גידלו אותי להאמין שאני זכאית לכל מה שאפשר לקבל, בניגוד לרעיון שבשל היות אדם שחור, או אשה, או יהודי זה אומר שהוא צריך להסתפק בפחות במקום מה שהוא רוצה.
אבל הזיכרון לא נעלם, אני לובשת מסכה של שייכות, אבל מאחורי המסכה מסתתרת אמת מעוותת הרבה יותר: אני לא מתאימה, משהו לא בסדר איתי, אני לא נכונה"ובהמשך היא טוענת: "קשה מדי להיות המתווכת, זו שבאמצע, זאת שמשמשת כגשר בין שני עולמות".
בגיל 17 ווקר מתארת עצמה כאישה צעירה, מנוסה ואהובה, תלמידה מצטיינת, נשיאת בית הספר וכותבת מאמרים המתפרסמים בעיתון בית הספר, בשיא הבשלות, מתעניינת בפוליטיקה ונחושה להיות בצד הנכון של הסובלים מאי צדק חברתי.
היא מזיזה את שם משפחתה היהודי והלבן "לוונטל" לאמצע השם, ומוסיפה את שם משפחתה "ווקר" בסוף.
משהו שיקשור אותה באופן מוחשי ולנצח ליחסי אם ובת, ולשחורות.
היא מרגישה זהות עם האשה שבה ועם השחורות ואי הצדק הנעשה להן.
ווקר בהיותה נערה בת 17 נעה גם בין הדעות הפוליטיות השונות של הוריה.
אמה דוברת עבור הפלסטינים ואביה דובר בזכות ישראל.
ווקר גם נעה בין זכרונות המשפחות השונות.
לאחר סיום לימודיה היא בוחרת להיות "ילדת תנועה" ונלחמת למען זכויות נשים.
ווקר היא בת לאם מפורסמת שראתה בה חברה/שותפה למאבק הפמיניסטי, לצדק החברתי, וווקר אכן התחברה לכך ומצאה את ייעודה.
היא התפרסמה לראשונה כפמיניסטית בשנת 1991 בגיל 22 כשהיא פרסמה את מאמרה במגזין .Ms שכותרתו: "Becoming the Third Wave".
במאמרה, רבקה ווקר מבקרת את תוצאות משפט: אניטה היל (Anita Hil) נגד קלרנס תומאס (Clarence Thomas).
תומאס היה גבר ממוצא אפרו - אמריקאי, שופט פדרלי, שהיה מועמד להיות שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
תומאס הואשם בהטרדה מינית שקרתה לכאורה עשור לפני כן, כאשר אניטה היל עבדה כעוזרת שלו במחלקה לחינוך של ארצות הברית.
תומאס דחה את ההאשמות נגדו, ואחרי דיון נרחב, הסנאט הצביע ברוב דחוק של 52 קולות מול 48 קולות - בעדו.
ווקר השתמשה בדוגמה זו להוכחת הדיכוי של הקול הנשי.
היא הציגה את הרעיון של הגל השלישי הפמיניסטי והצהירה: "אני לא פמיניסטית פוסט-פמיניסטית, אני הגל השלישי".
ווקר הגדירה את פמיניזם הגל השלישי בסוף המאמר באומרה: "להיות פמיניסטית זה לעשות אינטגרציה של אידאולוגיה ושל שוויון עם העצמה נשית לתוך מארג החיים".
"להיות פמיניסטית זה לחפש ולמצוא בהירות אישית באמצע הרס שיטתי, להצטרף לאחוות נשים עם נשים, כאשר אנו כל כך מפולגות, להבין את מבני הכח במטרה לאתר אותם".
אחרי שהיא הצטרפה לקהילה הפמיניסטית ובלטה בה, ווקר לקחה חלק בייסוד "קרן הגל השלישי".
משימתו הראשונית של הארגון התבססה על מאמרה של ווקר, "למלא חלל במנהיגות של נשים צעירות ולגייס אנשים צעירים להיות מעורבים יותר מבחינה חברתית ופוליטית בקהילותיהם".
הקרן הוקמה בשנת 1997 ועדיין ממשיכה לתמוך בפעילים צעירים.
ב 1996 ערכה ווקר את הספר To Be Real העוסק ב: 'לאמר את האמת ולשנות את פני הפמיניזם'.
הספר מציע עשרים ושלש נקודות מבט, גישות וניסיונות מגוונים וחוויתיים, המאתגרים את הסטריאוטיפים על האמונות הפמיניסטיות שלנו כפי שהן.
היא מציעה לשאת ולתת על "המים העכורים" של תפקידי המגדר, על "הפוליטיקה של הזהויות הקיימת בגל השלישי של הפמיניזם, ועל הפמיניזם הכוחני הקיים עדיין גם הוא".
מטרתו של הספר היא להעריך מחדש את התנועה הפמיניסטית בהווה.
ב 2007 פרסמה ווקר את ספרה הנוגע ללב ביותר: Baby Love העוסק בבחירת אימהות אחרי שנים של אמביוולנטיות כלפיה.
בעבודה זו, ווקר מסבירה ומספרת על האמביוולנטיות שמנעה ממנה ללדת ילד במשך מספר שנים, ועל ההתגברות על תחושה זו.
לאחר מכן, היא מסבירה כיצד אימהות היא לא כמו "כל ברכה אחרת".
האמביוולנטיות שלה כלפי אימהות נבעה מהנטישה שחוותה מאמה כשהייתה פמיניסטית קיצונית.
ווקר טענה, כי ההזנחה של אמה הייתה מנהג נפוץ בקרב הפמיניסטיות של הגל השני.
הריחוק הזה היה לעיקרון של הפמיניזם מהגל השני, והוא היה לאחד העקרונות אותם ביקש לשנות "הגל השלישי".
בספר זה גם ווקר וגם נשים אחרות יכלו למצוא בו ביטוי לעצמן.
רבקה גלשטיין-לייפציג (נולדה ב-19 ביולי 1960 בחיפה) היא סופרת לילדים ומשוררת.
רבקה גדלה בהדר הכרמל והיא מתגוררת בחיפה.
היא בוגרת בית הספר הריאלי במגמת המזרחנות.
בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה בחוגים לספרות השוואתית ועברית, והיא בעלת תעודת הוראה.
למדה שנה ספרנות, וקיבלה תואר שני בחוג לספרות השוואתית.
עבדה במגוון תחומים: מוכרת ספרים, מורה לספרות, ספרנית ומזכירה.
עובדת בעיריית חיפה, בבית יד לבנים.
מלמדת סדנאות כתיבה לילדים בקריית שמונה ונצרת במסגרת פרויקט "סיפור נולד" ולמבוגרים במסגרת חוג פרטי, "נוצה וקסת".
פרסמה שירים בכתבי העת הליקון, שבו, גג, ובכתבי עת לילדים "כולנו" ו"פילון".
מאמרי ביקורת שלה פורסמו במעגלי קריאה של אוניברסיטת חיפה ובספרות ילדים ונוער של משרד החינוך.
גלשטיין היא חברת אגודת הסופרים העבריים מזה שנים רבות.
הייתה יו"ר הסניף המקומי של אגודת הסופרים חיפה, בשנים 2002-2005 בין כהונתו של צביקה שטרנפלד לבין כהונתה של רחל אשרוב.
ארגנה ערבי ספרות רבים ביניהם גם בקניון קסטרא בתקופת שבוע הספר.
ביצעה את פרויקט "שירה לבתי ספר", הפיקה וערכה את כרך ז' של הקובץ הספרותי "צפון".
גלשטיין זכתה ארבע פעמים במענק מטעם קרן תרבות חיפה.
הייתה בעצמה חברה ושופטת במשך מספר שנים, בוועדת המלגות של קרן תרבות חיפה, ביחד עם עמי יסעור, ופרופסור אדיר כהן.
נמנתה על קבוצת יוצרים שטיפח האגף לתרבות בעיריית חיפה, בהנהלת רבקה ביאליק בשנים 1989-1990. חברה בארגון הסופרים לילדים ולנוער.
גלשטיין זכתה בפרס ליס מילר לסיפורת מטעם אוניברסיטת חיפה ב-1993..
הספר זה לא אבא שלי מתאר ילדה המתביישת באביה, על רקע ניגוד רב הקיים בין שכונת הדר הכרמל לבין שכונת כרמל מרכזי.
בספר ילדה של היקום בולט טון מינורי האופייני לכתיבתה.
ניתן למצוא בו רגישות הניכרת גם בספרי הילדים שלה, במיוחד בשניים האחרונים.
ניכר רגש משפחתי, בולטת בשירים העדפת התמקדות במעגלים קרובים על פני חיטוט עצמי.
יש בו כמה שירים המתכתבים עם סרטים מפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ושירים בהשפעת היוגה.
העיר חיפה עולה בשני שירים של זיכרון ילדות בירידה במדרגות מהדר הכרמל לעיר התחתית ויסודות הווידוי, וכך גם החשיפה והנגיעה בכאב.
המוזיקה של הקונכייה, (תל אביב: עקד, תש"ן 1990)
הכרית עליה מונחים פניי, (ירושלים: הוצאת כרמל, תשנ"ח 1998)
מצב משפחתי, (חיפה: הוצאת פרדס, תשס"ו 2006)
ילדה של היקום, (הוצאת פרדס, חיפה, 2014)
מי גנב את השנה, (קרית-גת: דני ספרים, תשנ"ו 1996) איורים: פוליאק אירנה
הגמד של הפינה, (קרית-גת: דני ספרים, 1995) איורים: שרה בת-אור
מיקי כבר לא גרה כאן, (קרית-גת: דני ספרים, 2000) איורים: טובית אוריאל
מבחן רשל, (קריית גת: דני ספרים, 2001) איורים,: נורית צרפתי
זה לא אבא שלי, (קריית גת: דני ספרים, 2003) איורים: גליה לרך
רבקה יהב (נולדה ב-4 בספטמבר 1950) היא פסיכותרפיסטית ישראלית, פרופסור מן המניין (אמריטה מומחה) בבית הספר לעבודה סוציאלית עד 2023, הקימה והייתה ראש התוכנית ללימודי פסיכותרפיה פסיכואנליטית באוניברסיטת חיפה (1993-2003).
הקימה והייתה וראש המרכז הקליני הבינתחומי בפקולטה למדעי הרווחה והבריאות באוניברסיטת חיפה (2002-2023).
כלת פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות לשנת 2012.
רבקה יהב נולדה בחיפה בשנת 1950 לזינה ודב בורשטיין שעלו לארץ ישראל שנתיים קודם לכן באונייה "אקסודוס".
רבים מבני משפחתו של אביה, יליד גליציה שבפולין, נספו בשואה.
סבה מצד אמה, נהרג במלחמת העולם השנייה בזמן ששירת כחייל בצבא הרוסי.
בשנת 1954 נולד אחיה ירון, כיום מנהל חברת סיעוד.
למדה בתיכון חוגים בחיפה ושירתה בחיל המודיעין.
בנובמבר 1971 נישאה ל, סטודנט להנדסת מכונות בטכניון.
כשנתיים לאחר מכן, ב-17 באוקטובר 1973, במהלך צליחת תעלת סואץ במלחמת יום הכיפורים, נהרג סגן מונהייט מפגיעת פגז בדוברה עליה פיקד.
שלושה ימים אחר כך ילדה את בנה הבכור.
עם נישואיהם, כשביקש יהב לאמץ את בנה.
הזוג ניהל מאבק משפטי ואף הוביל, בהצעת חוק שאותה הגיש יהב, לשינוי בחוק השמות: "התיקון מאפשר לילדים מאומצים, בהם צאצאים של נופלים במערכות ישראל, לשמור על שם משפחת הוריהם, ובכך להזכיר ולהנציח את זכרם".
בשנת 1970 החלה יהב את לימודיה האקדמיים בבית הספר לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת חיפה.
יהב סיימה את לימודי תואר ראשון ב-1973, ואת לימודי מוסמך בעבודה סוציאלית בשנת 1978. עבודת התזה שלה עסקה ב"התנהגות אסרטיבית לקידום מנהיגות".
בין השנים 1987 ל-1990 למדה לימודי פסיכותרפיה בבית הספר לרפואה שליד בית החולים רמב"ם בחיפה.
את הלימודים לתואר שלישי סיימה בשנת 1996 בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת חיפה.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה ב"הילד נושא הסימפטום כמשמר התא המשפחתי".
במקביל עבדה יהב כעובדת סוציאלית ופסיכותרפיסטית במסגרות שונות.
יהב מנהלת החל משנת 2002 את המרכז הקליני הבין-תחומי שבאוניברסיטת חיפה.
בקיץ 2009 נבחרה ליו"ר האיגוד הישראלי לפסיכותרפיה, תפקיד בו כיהנה עד שנת 2013. יהב הייתה פרופסור מן המניין (מסלול מומחים) באוניברסיטת חיפה.
נשואה ואם לבן ושתי בנות, חיה בחיפה.
החל משנת 1982 עסקה יהב בהוראה וניהול תוכניות לימודים בשיטות שונות בפסיכותרפיה במחלקה ללימודי המשך בפקולטה למדעי הרווחה והבריאות שבאוניברסיטת חיפה, עד לשנת 1993 בה מונתה לתפקיד מנהלת היחידה.
בתפקיד זה, בו פעלה שש שנים עד שנת 1999, הקימה את התוכנית התלת-שנתית ללימודי פסיכותרפיה, תוכנית להנחיה קבוצתית (דו שנתית) ופיתחה תוכניות לימוד רבות ומגוונות בתחומי הטיפול, הרווחה והבריאות.
במקביל עסקה יהב במשך כל שנות פעילותה בהדרכת סטודנטים, עובדים ועמיתים והוראה כחברת הסגל האקדמי בבית הספר לעבודה סוציאלית.
בשנת 1994 הקימה יהב את התוכנית ללימודי פסיכותרפיה ושמשה כמנהלת אקדמית ויו"ר צוות היגוי בתוכנית תלת שנתית ללימודי פסיכותרפיה, המיועדת לבוגרי תואר שני ומעלה ועמדה בראשה עד שנת 2023. במהלך התקופה השיגה יהב עבור תוכנית זו את רישוי האיגוד הישראלי לפסיכותרפיה.
בשנת 2002 הקימה יהב את המרכז הקליני הבין-תחומי, ועמדה בראשו עד 2023. המרכז מעניק שירותים לקהילה ברמת הפרט, המשפחה, הקבוצה והארגון, בשיתוף החוגים להפרעות בתקשורת, ריפוי בעיסוק, בית-הספר לעבודה סוציאלית, פיזיותרפיה, וגרונטולוגיה שבאוניברסיטת חיפה.
הטיפולים ניתנים על ידי צוות רב מקצועי (קלינאי תקשורת, מרפאים בעיסוק, עובדים סוציאליים, פסיכולוגים, מטפלים באמנויות, ואנשי ייעוץ ארגוני), הנותנים מענה בראייה בין-תחומית לצורכי האבחון והטיפול של פונים מכל הגילים.
המרכז הקליני מתמחה במתן שירותים לקהל הרחב ובכללם לאוכלוסיות עם צרכים מיוחדים, וייחודו בהנגשת השירות למשפחות ממעמד סוציו–אקונומי נמוך.
במרכז פועלים המכון להפרעות בתקשורת, המכון האודיולוגי, המכון לריפוי בעיסוק, מכון קרטן לשימושי מחשב, המכון לפסיכותרפיה ומכון לאבחון קוגניטיבי.
משנות השמונים ניהלה תוכניות לימודים איכותיות ביחידה ללימודי חוץ של אוניברסיטת חיפה.
בתחילת דרכה המקצועית (1975 - 1973) עבדה יהב עם ילדים, נוער והוריהם באמצעות משחק, שיחות טיפוליות והדרכת הורים.
במשך 15 שנים, החל מ-1975, עבדה בשירות הפסיכולוגי של הטכניון, בו התמחתה בפסיכותרפיה במבוגרים צעירים עם בעיות שונות.
בין השנים 1978–1979 טיפלה בחולים המתגוררים בקהילה ובבני משפחותיהם, במסגרת המרפאה הפסיכיאטרית שבבית החולים רמב"ם.
בשנות השמונים, פתחה יהב קליניקה פרטית, בה עוסקת עד היום בפסיכותרפיה ובהדרכה.
נושאים מרכזיים בעבודתה המחקרית והטיפולית
יהב עוסקת רבות בחקר יחסי אהבה: ההבדל בין התאהבות לאהבה, השונות התרבותית של יחסי אהבה, ההבדל בין תלות לנתינה בקשרי אהבה, המנעד בין הפנטזיה למציאות, ההבדל בין התאהבות לאהבה, אהבות אובססיביות ועוד.
היא חוקרת את השאלה, האם אהבה שוכנת בפער שבין הכמיהה לבין סיפוקה, האם האהבה נמצאת בהיעדר או בהתגשמות?
בהיותה של אהבה מושג אניגמטי, מנסה המחקר להבין באמצעות שאלונים, ראיונות וניתוחי מקרה דפוסים חוזרים ואת מקורותיהם המצויים בילדות המוקדמת, בדפוסי התקשרות וביחסי אובייקט, הגורמים לאנשים מסוימים לבחור באובייקט שאינו מתאים, שאינו נמצא או אובייקט מתעלל, וממלאים את חיי הנפש שלהם בתחושות של תסכול ודכדוך.
עוד מנסה גוף הידע אותו מגבשת פרופ.
יהב לגשש אחר דרך לצאת מדפוסים הרסניים אלה לקראת יחסי אהבה מספקים.
לאורך שנות עבודתה יישמה יהב ידע זה בעבודתה טיפולית: החל משנת 1975 עבדה בשירות הפסיכולוגי לסטודנטים בטכניון, כפסיכותרפיסטית ליחידים זוגות וקבוצתית, בגישות פסיכודינמיות קוגניטיביות והתנהגותיות, והחל משנת 1980 במסגרת קליניקה פרטית.
ספרה העוסק ב"קשיים ביחסי אהבה" נכתב בשיתוף עם פרופ' אליעזר ויצטום, ראה אור בהוצאת אריה ניר בשנת 2022.
מודל הליווי ההתפתחותי שפיתחה יהב החל ב-2004, והוא מיושם ב-80 גנים ובמעונות היום של ויצו ונעמ"ת בחיפה, על ידי צוות רב מקצועי הכולל עובדות סוציאליות, קלינאיות תקשורת, מרפאות בעיסוק, פסיכולוגיות ומטפלות באמנות.
הפרויקט שנלמד על ידי גורמים בארץ ובעולם בכוונה ליישמו במקומות נוספים, זיכה את יהב בפרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות שאינה למטרת רווח כספי.
יהב הצליחה לגייס כספים לצורך פרויקט זה על מנת לבצע את הטיפולים בסביבה הטבעית, ללא סטיגמה, ולהנגיש את השירות לילדים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך ובכללם לילדים ממשפחות יוצאות אתיופיה, להם הותאם פרויקט ייחודי, המשתף מנהיגים קהילתיים מקרב יוצאי אתיופיה החיים בחיפה.
יהב הייתה מעורבת בפרויקט "הורים במרכז", פרויקט רב תחומי להורים וילדים בגילאי 0–6 עם "שותפות חיפה-בוסטון"
עבודה עם מבוגרים וילדים שחוו הפרעת דחק בעקבות מלחמה וטרור
בזמן מלחמת לבנון השנייה לאור מצב החירום ומצוקת התושבים, הקימה יהב "קו חם" לסיוע רגשי לנפגעי חרדה, אותו הפעילה בסיוע מטפלי המרכז הקליני הבינתחומי.
בעקבות מלחמת לבנון השנייה והידע שהצטבר אודות השפעתם של אירועי דחק בזמן מלחמה ופעולות טרור יזמה יהב והובילה פרויקט טיפולי ייחודי בילדים בני הקהילה האתיופית ופיתוח של מודלים התערבותיים לטיפול בילדים הגדלים בצילו של טרור מתמשך
עבודתה של יהב בתחום הפסיכותרפיה הטרום-לידתית מתבססת על גוף ידע אמפירי, המוכיח שהעובר הוא בעל יכולת לחוש ולזכור חוויות מהתקופה שבין רגע ההתעברות ועד הלידה.
משמעותם של ממצאים אלו היא, שלרשמים, שחווה אדם טרום לידתו, עשויים להיות השפעות מרחיקות לכת וארוכות טווח על התפתחותו ועל רווחתו הנפשית.
העבודה הטיפולית מתבצעת בשלב בו מתקבלת ההחלטה להביא ילד לעולם, ובזמן ההריון.
הידע מיושם בתמיכה נפשית ובסיוע ש"הוא בעל פוטנציאל תרפויטי עבור האם וכך גם עשוי להיות בעל השפעה על פרי ביטנה".
ב-2007 הקימה יהב פורום לקידום הפסיכולוגיה הפרה-נטאלית בישראל, והיא פועלת כיו"ר הפורום.
בשנת 2009 הוענק ליהב אות רקנאטי-צ'ייס-רשי ליזמות בעבודה סוציאלית, על היוזמה והיישום של פרויקט ליווי התפתחותי, המתמקד בזיהוי וטיפול מוקדם בבעיות רגשיות, התנהגותיות, לשוניות והתפתחותיות סנסור-מוטוריות בילדים בגילאי 3 - 6. פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות הוענק ליהב
כמו כן הוענקו ליהב תעודת הערכה מטעם החברה הרוסית לפסיכולוגיית הלידה והטרום-לידה (Russian Society of Prenatal and Perinatal Psychology and Medicine), ופרס ההוקרה של ויצו ל"נשים פורצות דרך".
בין השנים 1979–1990 הייתה יהב בין מקימי מרכז צוותא לתרבות מתקדמת בחיפה, ופעלה בהתנדבות כראש ועדת חברים וראש ועדת רפרטואר חיפה.
יהב שימשה בין השנים 2000 ל-2003 דיירקטורית בחברה לפיתוח עכו העתיקה.
החל מ-2001 צורפה יהב לפורום "חוקה בהסכמה" שהוקם על ידי "המכון הישראלי לדמוקרטיה" במטרה לגבש חוקה לישראל.
החל מ-7 באוקטובר 2023, מתנדבת למען משפחות שכולות במסגרת עמותת אור למשפחות.
רבקה חוואלס-ליכטנפלד (10 בפברואר 1928 – 23 בינואר 2017) הייתה שחמטאית ליטאית-ישראלית, ציירת וספרית וניצולת שואה.
זכתה באליפות וילנה לנשים ופעמיים באליפות ליטא לנשים.
אלופת ישראל לנשים השנייה (1957).
ייצגה את ישראל באליפות אסיה לנשים, שהתקיימה בחיפה ב-1958. מאמניה היו אלופי ליטא, יצחק ויסטנייצקי וזאב (אלכסנדר) מאכט.
רבקה חוולאס נולדה בווילנה לחוה לאה ברוסקין ולמשה חוולאס, יהודים אורתודוקסים, כרביעית מתוך חמישה אחים.
עלתה לישראל מווילנה יחד עם בעלה יוסף ליכטנפלד, לו נישאה בנישואים אזרחיים, בשנת 1955 והם היו מראשוני המתיישבים באשדוד ים.
לאחר שזכתה ב-1957 באליפות ישראל בשחמט והייתה גם לציירת ולדמות מוכרת, למדה ספּרות נשים על מנת לסייע לבעלה, בהתאם לבקשתו, במספרה שפתח בפחון במעברה בה התגוררו.
בתום לימודיה הפכה לספרית הראשונה באשדוד.
ליכטנפלד-חוולאס מעידה כי שנאה את עבודתה.
בשנת 1966 בעודם נשואים (ללא ילדים), יוסף היגר לבדו לוונקובר, קנדה.
בשנת 1973 תבעה רבקה בבית הדין הרבני באשדוד קבלת מזונות מבעלה בנפרד, אך בית הדין דחה את התביעה בטענה שלא נישאה כדת משה וישראל.
בשנת 1980 הגישה רבקה בשנית תביעה לבית הדין הרבני, שקבע כי רבקה יכולה להינשא מחדש, אך רק כעבור 11 שנה, בשנת 1991, שינה משרד הפנים את מעמדה האישי מ"נשואה" ל"גרושה".
1954 - זכתה במקום ראשון באליפות ליטא לנשים (לאחר שלוש פעמים שבהן מוקמה במקומות 4, 3 ו-2).
1955 - זכתה בפעם השנייה ברציפות באליפות ליטא לנשים.
1957 - זכתה באליפות ישראל הראשונה לנשים, שהתקיימה בבית סוקולוב בתל אביב לאחר שצברה 6.5 נקודות מ-7 אפשריות (נקודה יותר מסגניתה).
בתיכון בווילנה למדה ליכטנפלד ציור, דקורציה וקומפוזיציה.
עם עלייתה לישראל למדה ציור בבית הספר לאמנות קלישר בהדרכתו של הצייר אריה מרגושילסקי.
לאחר מכן השתלמה אצל אמנים בפריז, בעיקר לצידו של אחיה רפאל חוואלס.
יזמה בהתנדבות פרויקטים קהילתיים באשדוד, וביניהם ניוד של יצירותיה ושל אמנים אחרים למתנ"סים ולבתי ספר (פרויקט שפעיל עד היום בזכותה), עיצוב תפאורות והשתתפות בימי אמן בבתי ספר.
סגנונה אימפרסיוניסטי והיא מציירת נוף וטבע.
בשנת 2010 זכתה באות מפעל חיים בתחום האמנות במסגרת "אות מכחול הזהב" של עיריית אשדוד.
רבקה לזובסקי (נולדה ב-29 במאי 1946) היא חוקרת חינוך ישראלית, פרופסור לייעוץ חינוכי ולמידה במכללה האקדמית בית ברל ויו"ר תנועת ויצו העולמית לשעבר, פעילה לקידום ופיתוח מקצוע הייעוץ החינוכי בישראל ולקידום מעמד האישה.
לזובסקי נולדה במונטווידאו בירת אורוגוואי, וגדלה בשכונת מהגרים יהודים ניצולי שואה.
משפחתו של אביה היגרה לעיר בשנת 1905 מרוסיה, וסבה מצד האב היה ממקימי הקהילה היהודית במונטווידאו.
לאחר אירועי ליל הבדולח נמלטה משפחתה של אמה מווינה שבאוסטריה המסופחת לגרמניה הנאצית, והיגרה למונטווידאו בשנת 1939. סבתה מצד האם הייתה ממייסדות ארגון ויצו באורוגוואי.
הוריה נפגשו במונטווידאו, ולאחר שלוש שנות היכרות התחתנו וילדו שלושה ילדים.
אביה הפך לרופא השיניים היהודי הראשון באורוגוואי ואמה, שגדלה לתוך ארגון ויצו, הפכה לימים לנשיאת הארגון באורוגוואי.
לזובסקי למדה עברית בבית הספר היסודי במונטווידאו, ובגיל 16 סיימה סמינר למורות לשפה העברית.
כשנה לאחר מכן, נשלחה ללימודים במכון גולד בירושלים, והשתתפה בחידון התנ"ך כנציגת אורוגוואי.
בחידון היא פגשה את דוד בן-גוריון, ששכנע אותה להישאר בישראל ולעלות.
בזמן שהותה בישראל היא הכירה את אריה שלימים הפך לבעלה, אשר עבד במשרד אדריכלים, ולאחר שעלתה לישראל ב-1977 נישאו השניים.
לזובסקי סיימה תואר ראשון ושני בהצטיינות.
את התואר הראשון למדה בחוג לסוציולוגיה, ואת התואר השני עשתה כחלק מהמחזור הראשון בחוג לייעוץ חינוכי.
עם סיום לימודי התואר השני, הצטרפה לצוות ההוראה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, ובנתה את הייעוץ החינוכי במוסד.
13 שנים לאחר מכן, היא חזרה לאקדמיה ללימודי התואר השלישי, וכתבה את עבודת הדוקטורט על הכוון תלמידים במעבר לתיכון.
עם סיום לימודי התואר השלישי, היא הצטרפה לסגל ההוראה באקדמיה בחוג לייעוץ חינוכי ובקורסים למנהלים.
במקביל, היא חיברה ופיתחה את תוכנית הלימודים לתואר שני בייעוץ חינוכי במכללת בית ברל, ניהלה אותה, ושימשה כראש המגמה במשך 14 שנים.
במקביל לתפקידה כראש המגמה, היא ייסדה את אגודת היועצים החינוכיים בישראל, ונבחרה פעמיים לכהן כיושבת הראש של האגודה.
בנוסף, היא חיברה את קוד האתיקה המקצועית הראשון של היועצים החינוכיים בישראל, וחלקים מעבודת הדוקטורט שלה הופיעו באתיקה של החינוך.
כמו כן, היא יסדה וערכה את כתב העת המדעי "הייעוץ החינוכי".
בשנים 1991 ו-2004, היא קיבלה את "פרס הייעוץ", על תרומתה האקדמית והפרופסיונלית לקידום הייעוץ החינוכי בישראל.
לארגון ויצו היא הצטרפה לאחר שעלתה לישראל.
בשנות ה-90 היא שימשה כיו"ר ארגון חינוך ודור ההמשך, בהנהלה העולמית של הארגון.
משנת 2012 ועד ינואר 2020 כיהנה כיו"ר ויצו בהתנדבות.
מרחב ונחלה בייעוץ חינוכי : ספר יובל הח"י של המגמה לייעוץ חינוכי, 1998.
מבוך השמירה על סודיות בייעוץ חינוכי: תאוריה, מחקר ומעשה, 2010.
רבקה מאיירס היא שחיינית אמריקאית.
מאיירס, שנולדה עם תסמונת אשר והיא חירשת מלידה ובעלת לקות ראייה, מתחרה בעבור המשלחת האמריקאית והיא בעלת שש מדליות פאראלימפיות, מהן שלוש מדליות זהב.
בשנת 2015 נבחרה לשחיינית השנה הנכה של סווימינג וורלד.
מאיירס ערכה את הופעת הבכורה שלו ב ב בקטגוריית 13 לבעלי לקות ראייה וזכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, בתוצאה של 2:30.13 דקות, אחרי ואלרי גרנד-מייסון מקנדה, שקבעה שיא עולם חדש של 2:27.64 דקות ולפני בת ארצה קלי בצ'רר (2:30.36 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי, בתוצאה של 1:01.90 דקות, אחרי בצ'רר (59.56 שניות) וגרנד-מייסון (1:00.07 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 29.21 שניות, ובמשחה ל-100 מטר חזה בו שחתה בזמן של 1:25.97 דקות במקצה המוקדם לא הצליחה להעפיל למשחה הגמר.
ב היא זכתה בארבע מדליות פאראלימפיות, שלוש מדליות זהב ומדליית כסף אחת.
מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 1:03.25 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 4:19.59 דקות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:24.66 דקות.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.77 שניות, אחרי אנה סטסטנקו מאוקראינה (59.19 שניות).
רבקה ודמני-שאומן (נולדה בקפריסין, ב-13 בדצמבר 1948) הייתה סגנית יו"ר המועצה להשכלה גבוהה במשך קצת יותר משנה, ינואר 2016 – מרץ 2017. חברת המועצה מאז 2012. דוקטור לחינוך ומרצה בכירה למחשבים וטכנולוגיות מידע.
בעבר כיהנה כמשנה לנשיא סמינר הקיבוצים, נשיאת המכללה להוראת טכנולוגיה, חברת הנהלת פורום ראשי המכללות האקדמיות לחינוך, ראש בית הספר למוסמכים בסמינר הקיבוצים, חברת מועצת מערכת "גילוי דעת", כתב העת של סמינר הקיבוצים ומנהלת המרכז הטכנולוגי בתל אביב.
נולדה במחנות המעצר בקפריסין, בסוף 1948, בתם הבכורה של זוג ניצולי השואה, אשר שנה קודם לכן, באוקטובר 1947 עלו לארץ ישראל מרומניה, בספינת המעפילים "גאולה" וגורשו לקפריסין על ידי הבריטים.
האב, ישראל שאומן היה קומונר "בני עקיבא" ברומניה ולימים תעשיין מצטיין בעלי מפעל "נרות ישראל" בחיפה.
האם, עדינה לבית הכטלינגר הייתה בתו של אחד מראשי "הפועל המזרחי" בבוקובינה.
המשפחה הקטנה הגיעה מקפריסין לארץ בפברואר 1949, התיישבה ביפו וכאן גם נולד האח הצעיר של ודמני-שאומן, ספי שאומן, לימים סא"ל שנהרג במלחמת לבנון הראשונה.
ודמני-שאומן קיבלה חינוך דתי לאומי והייתה ב"בני עקיבא".
בוגרת אוניברסיטת תל אביב במדע המדינה וצרפתית (1971), מוסמכת האוניברסיטה בחינוך (1994) וקיבלה את הדוקטורט שלה בחינוך ב-2004, אף זאת מאוניברסיטת תל אביב.
עד לקבלת התואר השני הייתה מורה לצרפתית בתיכון עירוני ט' בתל אביב, מנהלת הייצוא במפעל פטרוכימי, ומרצה למחשבים במכללה למינהל.
ב-1995 מונתה לראש המכללה להוראת טכנולוגיה בתל אביב ובמקביל למנהלת המרכז הטכנולוגי בתל אביב, שני תפקידים בהם כיהנה במשך יותר מעשור שנים.
ב-2008 התאחדה המכללה שבראשותה עם סמינר הקיבוצים, וודמני-שאומן מונתה למשנה לראש סמינר הקיבוצים וראש בית הספר לאמנויות וטכנולוגיה ובית הספר למוסמכים, בסמינר.
במרץ 2012 מונתה על ידי שר החינוך גדעון סער, לחברה במועצה להשכלה גבוהה ובינואר 2016, משהודחה פרופסור חגית מסר-ירון, המליץ שר החינוך נפתלי בנט ומליאת המועצה מינתה את ודמני-שאומן במקומה, לסגנית יושב ראש המועצה.
תפקיד זה הוא התפקיד המקצועי הבכיר ביותר בהשכלה הגבוהה בישראל, כאשר יושב ראש המועצה הוא שר החינוך.
ב-9 במרץ 2017 החליטה ממשלת ישראל על פי המלצת שר החינוך בנט, לשוב ולמנותה לחברה גם במועצה ה-13 להשכלה גבוהה.
כסגן יו"ר המועצה מונה במקומה פרופסור אדו פרלמן.
ב-18 ביולי 2018 נמנתה עם חברי הוועדה לתכנון ולתקצוב שאישרו את הקמת הפקולטה לרפואה באוניברסיטת אריאל.
בדצמבר 2018 נודע כי ודמני-שאומן הצביעה בעד האישור בעת שהאוניברסיטה דנה באפשרות להעסיק אותה.
בפברואר 2019 קבע היועץ המשפטי לממשלה כי ודמני-שאומן הייתה שרויה בניגוד עניינים, והורה למל"ג לחזור על ההליך.
ודמני-שאומן היא אלמנתו של תדי ודמני (נפטר בשנת 2020, אחיו של יקי ודמני) ויש לה שלושה ילדים, בהם תא"ל אמיר ודמני, ראש מטה אגף כוח אדם בצה"ל.
רבקה דרמל (סלובנית: Rebeka Dremelj; נולדה ב-25 ביולי 1980 בברז'יצה, סלובניה) היא זמרת, דוגמנית, מעצבת אופנה, שחקנית, ומגישת טלוויזיה סלובנית.
נבחרה לייצג את סלובניה באירוויזיון 2008 שבבלגרד, סרביה עם השיר "Vrag naj vzame".
רבקה דרמל היא זמרת אשר זכתה במיס סלובניה 2001. דרמל השתתפה בתחרות מיס עולם 2001, בה היא זכתה במקום השני ובכך חתמה על חוזה עם סוני רקורדס לונדון.
דרמל ייצגה את סלובניה באירוויזיון 2008, שם לא הצליחה להעפיל לגמר.
רבקה ליפשיץ (15 בספטמבר 1929 – 1945?) הייתה נערה מתבגרת יהודייה פולנייה, שכתבה יומן אישי בעת שהותה בגטו לודז' בשואת יהודי פולין.
היא שרדה את הגירוש למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ-בירקנאו ובעקבותיה הועברה לגרוס-רוזן ועבודות כפייה במחנה המשנה בכריסטיאנסטאדט.
היא שרדה גם את צעדת המוות לברגן-בלזן, וזכתה לראות את שחרורה שם באפריל 1945. חולה מכדי לפנותה, היא הועברה לבית חולים בנינדורף, שם נפטרה.
יומנה, בן 112 עמודים, נכתב בין ה-3 באוקטובר 1943 לבין 12 באפריל 1944 בשפה הפולנית.
הוא תורגם לאנגלית על ידי מלגורזאטה מרקוף.
היומן פורסם לראשונה בארצות הברית בתחילת 2014, כ-70 שנה לאחר שנכתב.
רבקה הייתה הבכורה מבין ארבעת ילדיהם של יעקב אהרון (יענקל) ליפשיץ ומרים שרה לבית זלוור.
המשפחה נכלאה בגטו בלודז' לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
אמה מרים שרה טיפלה בילדים לבדה לאחר שבעלה ואביה של רבקה נפטר ב -2 ביוני 1941 בעקבות מכות מגרמנים שחטף ברחוב.
מרים שרה עצמה נפטרה ב־8 ביולי 1942 ממחלת ריאות ותת תזונה.
רבקה גורשה לאושוויץ באוגוסט 1944, יחד עם אחותה ציפורה ושלוש בנות דודות: אסטוסיה (אסתר), חנוסיה (חנה) ומיניה (מינה).
ציפורה אחותה הצעירה, נרצחה בתאי הגזים עם הגעתה.
רבקה נשלחה לעבודה בקומנדו הנשים.
לאחר מכן נשלחה עם שלוש בנות דודיה לגרוס-רוזן ונכלאה בכריסטיאנסטאדט בקרישטקוביצה, אחד משבעה מחנות המשנה לאסירות מפולין, הונגריה, צרפת, הולנד ובלגיה שעסקו בחפירת ביצורים נגד טנקים.
משם היא פונתה שוב בצעדת מוות לברגן-בלזן, שם שוחררה יחד עם אסתר, חנה (אשר נפטרה ביום השחרור) ומינה ב -15 באפריל 1945, כשהיא חולה.
ביולי 1945 הועברה רבקה ליפשיץ ממחנה העקורים ברגן-בלזן, דרך מחנה המעבר בליבק, לבית חולים בנינדורף, גרמניה, חולה אנושה.
את היומן מצאה הרופאה זינאידה ברזובסקיה באושוויץ-בירקנאו בתחילת שנת 1945. ברזובסקיה נמנתה על רופאי הצבא האדום ששחררו את המחנה.
רבקה כתבה ביומנה בפולנית, ביידיש ובעברית.
היומן תיאר את חייה של רבקה יום אחרי יום – את מחשבותיה, את חלומותיה ואת רגשותיה.
לאחר יותר מ-50 שנה, בהם נמצא היומן בידי ד"ר ברזובסקיה, מצאה אותו נכדתה אנה ברזובסקיה בין חפצים שהיו שייכים לאביה.
ביוני 2008, היומן הובא למרכז זיכרון השואה השוכן בסן-פרנסיסקו.
עובדי מרכז השואה זיהו את כותבת היומן בעזרת דף העד שמילאה מינה בויאר בשנת 1995. צוות חוקרים של יד ושם יצר קשר עם המשפחה דרך בתה של מינה, הדסה חלמיש.
את היומן העניקה נכדתה של ד"ר ברזובסקאיה למשפחה בשנת 2015. כעת הוא מאוחסן במוזיאון יד ושם בירושלים.
החלק האחרון ביומן מכיל את הקטעים הבאים שנכתבו בפולנית ספרותית; הם היו ההרהורים האחרונים של רבקה על יופיו של עולם הטבע בעת הצער:
רבקה גריכטר (1918 – 2005) הייתה מורה, סופרת, משוררת וציירת ישראלית.
גריכטר נולדה בשנת 1918 לגיטל ושמואל דנישבסקי, אשר נספו בשואה.
נישאה לפרופ' חיים בר גריכטר, שהיה רופא, מנהל המעבדות הראשי של משרד הבריאות, מדען וסופר.
היא נפטרה בשנת 2005 ונטמנה בהר המנוחות בירושלים.
גריכטר חיברה עשרות ספרים, ביניהם ספרי שירה וספרי ילדים ונוער:
רבקה גרבובסקי (1898 – 1962) הייתה מחלוצות ההתיישבות בגליל, בראש פינה ובמושבה משמר הירדן, סופרת, אוצרת שירה ומתעדת חיי היישוב העברי בגליל.
השתתפה בלחימה על משמר הירדן, שכלה את בעלה ושניים מבניה.
נפלה בשבי הסורי במלחמת השחרור וכונתה "אם השבויים".
נולדה במושבה ראש פינה בשנת 1898. הוריה היו אהרן דב פיינשטיין ושרה פיינשטיין לבית חלפון, מראשוני ראש פינה.
היא הייתה אחות ששית במשפחה בת תשעה ילדים.
למדה בבית הספר של שמחה וילקומיץ בראש פינה, וסיימה את לימודיה ב-1912, כשהייתה בת 14. לדבריה, בית הספר הנחיל לה את האהבה לשפה העברית.
שפתה הייתה עשירה והיא כתבה סיפורים, וכן אספה ולימדה את שירי התקופה.
בספרה "ראש פינה – זכרונות רבקה גרבובסקי" היא מספרת כיצד ב-1917 יצאה עם בני המשפחה מראש פינה לאיסוף לקט בשדות וקאס (חצור הגלילית).
היא מתארת בגוף ראשון את הקשיים בחייהן של נשים בראש פינה, שלצד עבודות החקלאות והפרחת השממה גם נשאו בעול אחזקת הבית והטיפול בילדים.
ילדות הופלו לעומת ילדים בבית הספר ובמקום שפה זרה שלמדו הבנים הן למדו תפירה.
ב-1921 נישאה לחיים גרבובסקי, בנו של מנחם גרבובסקי, השומר האגדי של ראש-פינה ונולדו להם חמישה ילדים: מנחם ב-1923, אהרן (ארה) ב-1924, ציפורה ב-1927, כרמי ב-1931, וחיים-מנחם (בובי) ב-1939. כמו רבים מבני הדור השני של העלייה הראשונה, לא נמצאה להם נחלה חקלאית למגורים ולפרנסה, שכן הנחלות עברו לבנים הבכורים בלבד.
הם התגוררו בעליית גג בראש פינה ואחר כך ביבנאל, במגדל ובנתניה כשחיים עובד כפועל שכיר.
ב-1931, הוזמנו רבקה וחיים גרבובסקי לגור במושבה הוותיקה משמר הירדן לאחר שמשפחה שהתגוררה שם נספתה בקדחת: "התפנתה איכרות והפיק"א החליטו שחיים הוא הראשון בתור להתנחלות".
הזוג הצעיר התערה במהירה בחיי המושבה והקים משק משגשג עם שדות חקלאיים וכרם, לול ורפת.
בימים עבדו כל בני המשפחה במשק ובלילות שמרו.
הם התמודדו מול קשיים כלכליים, מחלת הקדחת, מחסור במים זורמים ומאוחר יותר גם מול מתקפות חוזרות של כנופיות ערבים.
מותם של הבעל והבן הבכור
בתקופת המאורעות, ב-26 ביולי 1938, יצא חיים גרבובסקי עם הבן הבכור מנחם שהיה אז בן 15, להביא מים בחביות מהירדן.
בדרכם חזרה הותקפו על ידי ערבים.
חיים זינק אל בנו בניסיון לסוכך עליו מפני הקליעים אך איחר את המועד.
מנחם ספג פגיעה ישירה ומת במקום.
חיים עצמו ספג שמונה פגיעות ונפצע קשה.
בדרך לבית החולים הספיק לדווח שאחד התוקפים היה מוחמד אסד חאמד מהכפר עין זיתים והלה נעצר.
שאר התוקפים ברחו אל מעבר הירדן.
חיים מת מפצעיו באותו יום בבית החולים שוויצר בטבריה.
האב והבן נטמנו בקבר אחד בבית הקברות של משמר הירדן.
שלושה חודשים לאחר האירוע נולד לרבקה הבן החמישי, שנקרא חיים-מנחם על שם אביו ואחיו גם יחד.
רבקה המשיכה והחזיקה במשק ופרנסה את ארבעת הילדים בעבודה קשה, ללא ליאות.
ערב מלחמת השחרור ניצבה המושבה משמר הירדן בחזית מול הצבא הסורי.
מיקומה, מול המעבר היבשתי החוצה את נהר הירדן, הפך אותה ליעד בדרכו של הצבא הסורי לכבוש את הגליל.
שניים מילדי משפחת גרבובסקי, ציפורה והבן הצעיר חיים-מנחם, פונו מהיישוב, ובבית נשארו הבנים אהרון וכרמי.
רבקה התעקשה להישאר במשמר הירדן ביחד עם מגיני היישוב.
אחרי הכרזת המדינה, ב-15 במאי 1948 והכרזת המלחמה מצד מדינות ערב, התקדמו כוחות סוריים מרמת הגולן לעבר משמר הירדן.
פיקוד צה"ל, שניהל באותם ימים קרבות קשים לאורך כל הגבולות, שלח כוח תגבור מצומצם לסיוע לתושבים וכך התנהלו הקרבות על משמר הירדן כשמצד אחד ניצבו 50 מגינים מהצד הישראלי ומולם 3,000 חיילים סורים מצוידים בנשק כבד ובטנקים.
הסורים הפגיזו את היישוב הקטן ללא הרף וניסו לחדור אליו, והמגינים קיוו לשווא לבואה של תגבורת נוספת.
ביום חמישי, 10 ביוני 1948, התחולל הקרב האחרון במושבה משמר הירדן.
לאחר תשע שעות הצליח הצבא הסורי לכבוש את רוב שטחה של המושבה משמר הירדן.
רבקה הייתה בקו החזית ונפצעה במהלך ההפגזות..
הלחימה גבתה מרבקה מחיר אישי כבד.
במהלך אותו יום נפצע בנה אהרון (ארה) גרבובסקי ונשלח לבית חולים.
בן הזקונים כרמי גרבובסקי, שהיה בן 17, נהרג..
באותו יום נפלה המושבה משמר הירדן בידי הסורים ונהרסה.
15 מתושביה נהרגו, תשעה נמלטו, היתר נפלו בשבי הסורים.
כרמי גרבובסקי הובא לקבורה רק בינואר 1951, לאחר שנמצאו שרידי הגופה.
כשחדרו הכוחות הסורים למושבה, הסתתרה רבקה במחסן במשך שעות מבלי שהסורים מצאו אותה.
כשירד הלילה היא התגנבה החוצה, נעל אחת אבדה לה והיא חצתה שדות קוצים כשרגלה האחת יחפה, בניסיון לעבור את קווי האויב ולקרוא לעזרה.
היא התגלתה ונשבתה, וחזתה בביזה ובהרס שזרעו הסורים בבתי המתיישבים.
את הלילה היא עשתה בשוחה שנחפרה להגנה מפני הפגזות של כוחות ישראל.
עם בוקר לקחו אותה לחקירה בדמשק.
גרבובסקי צורפה אל 28 השבויים שנשלחו לכלא "אל מאזה" הסורי למשך קרוב לשנה.
בזכות דאגתה וסיועה לכלואים ולייצוגם בפני מפקדי הכלא, נודעה בכינוי "אם השבויים"..
כמה ימים לאחר השחרור נערכה לשבויים קבלת פנים בקיבוץ מחניים.
ראש המועצה האזורית גליל עליון אמר שם למשוחררים: 'בעמידתכם הצלתם את הגליל'".
לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק ביקשה גרבובסקי, יחד עם יתר שורדי המושבה, לחזור למשמר הירדן ולהקים את ביתה מהיסוד.
בנובמבר 1949 עלו התושבים לקרקע בלוויית קהל רב וערכו טקס חזרה הביתה.
אך מוסדות המדינה לא אפשרו את החזרה, בטענה כי על פי הסכמי שביתת הנשק מדובר בשטח מפורז.
גם כשהשטח חזר למדינת ישראל לא התאפשרה החזרה לקרקע, היות שאדמות משמר הירדן נמסרו לקיבוץ גדות בזמן שאנשי משמר הירדן היו בשבי.
כל מה שאפשרו להם היה לקבל פיצויים מהמדינה כדי לנסות ולרכוש נחלות חדשות.
שורדי המושבה ניהלו מאבק על גובה הפיצויים, אף על פי שהממשלה אישרה את "חוק הארנונה לפיצויי המלחמה" שהסדיר גביית מס מכלל הציבור לצורך פיצוי נפגעי המלחמה.
בתחילת 1956 הגיעה הפרשה לכותרות העיתונים, לאחר שהעיתונאי אריה גולדבלום ממעריב חשף את היחס המשפיל ו"הסדיסטי" לדבריו, לו זכו המתיישבים מפקידי האוצר.
הכנסת עסקה בנושא בדיון סוער.
ח"כ עזרא איכילוב מהציונים הכלליים אמר בדיון במליאת הכנסת: "אני שואל את כולכם, מכל המפלגות, בדבר אלמנתו של חיים גרבובסקי, שנאלצה להיות עכשיו עוזרת-בית.
אשה, שבמשך למעלה מששים שנה החזיקה רובה ביד, שמרה בלילות ועם זה חרשה, זרעה וקצרה.
אשה אשר שיכלה את בעלה בקרב, שיכלה את בנה הראשון בקרב בגליל העליון, שיכלה את בנה השני במלחמת העצמאות, ובמשך שמונה שנים טוענת האשה זו: אני רוצה להמשיך, נשארתי, שמרתי על כבודי ותפקיד חיי כאשה עבריה אף בשבי הערבים, ועתה מכריחים אותי להשיג פרנסה בדרך זו".
לאחר מאבק של שמונה שנים נאלצו מפוני משמר הירדן להסתפק בסכום זעום.
בריאיון שנים מאוחר יותר אמר הבן הצעיר חיים מנחם גרבובסקי: "היה לנו משק עשיר ומפואר, ומה קיבלנו?
סכום שהספיק לקנות דירת שני חדרים בשיכון בנתניה.
כשאמא שלי חישבה מה מגיע לה, מה היה לה במשק, היא הרגישה שהסכום גבוה מדי.
היא לא רצתה לדרוש כל-כך הרבה מהמדינה הצעירה, והחליטה לבקש סכום קטן הרבה יותר.
אתם חושבים שהיא קיבלה את הסכום הקטן הזה?
ערך הכסף ירד כל-כך, שהוא הפך לסכום פעוט, וגם על זה עוד התמקחו".
רבקה עברה להתגורר בנתניה, בקרבת קרובי משפחה - הבת ציפורה ומשפחתה, הבן אהרון שהחלים מפציעתו והתגייס לצבא והבן הצעיר חיים-מנחם.
סביב הבית היא טיפחה גינת ירק, נטעה עצי פרי וגידלה תרנגולות.
היא ביקשה לעבוד בתחום החינוך אך העבודה היחידה שנמצאה לה הייתה כמנקה בבית אבות מלב"ן בנתניה.
בסוף שנות החמישים חלתה רבקה ונאלצה לפרוש מעבודתה.
ב-1959 נפטר הבן אהרון ממחלה בגיל 35. גרבובסקי נפטרה ב-12 בינואר 1962 בגיל 64, בדלות ובחוסר כל.
היא נקברה לצד בנה אהרן בבית העלמין שיכון ותיקים בנתניה.
אפרים לפיד, כתב על גרבובסקי: "בסיפורה של המושבה משמר הירדן ראויה להערכה אישה אמיצה אחת, רבקה גרבובסקי, אשר לא זכתה להוקרה מתאימה בתולדות ביטחון ישראל.
היא שכלה ביום אחד את בעלה חיים ובנה הבכור בן ה-16 מנחם, שנרצחו בידי ערבים במאורעות תרצ"ח.
בעבודה מפרכת הפך המשק המשפחתי שלה לאחר המשגשגים במשמר הירדן.
גם במלחמת העצמאות לא נטשה את נחלתה.
במהלך הלחימה ראתה את בנה כרמי בן ה-19 לוחם בסורים ולמרבה הזוועה נופל מאש האויב.
היא נפלה בשבי הסורים וגם בכלא דמשק התגלתה כמנהיגה טבעית, הנהיגה את הבנות ועמדה בתוקף על זכויותיהן.
אפילו מפקדי הכלא הסוריים העריכו אותה והתייחסו אליה בכבוד רב".
עובד בן עמי ספד לרבקה גרבובסקי: "אף על פי שלא זכתה לתודת האומה ונתקבלה ביחס קשוח ובחוסר כבוד לגיבורים, עוד יבואו אלפי תלמידים לשאוב גבורה מדמותך".
"קשה לדרג מעשי גבורה ושיאים של גבורה.
אך כאשר אני בוחן כהיסטוריון את גיבורות ישראל שנכנסו לפנתיאון הלאומי, מניה שוחט, שרה אהרונסון, חנה סנש, חביבה רייק...
מתנשאת דמותה של רבקה גרבובסקי מעל לכולן.
זו גיבורה שמשלבת את גוברת הרוח עם גבורת הגוף.
חלוצה ציונית אידיאליסטית מגשימה את ההתיישבות באזור ספר נידח, שוכלת בעל ובן, אך ממשיכה להגשים למרות האבל והאסון, ולפעול בהגנה ובקרב על ביתה וגם נפילת הבן השני בקרב לעיניה לא שוברת את רוחה.
התנהגותה המופתית במבחן השבי הקשה רק מעצימה את גבורתה.
ראוי היה שקברה הצנוע של רבקה גרבובסקי יהפוך למקום עליה לרגל לכל תלמידי ותלמידות ישראל ולמרגלותיו ילמדו מהי דבקות באדמה, מהי הגשמה ציונית ומהו המחיר הכבד ששולם כדי לממש את תקומת ישראל בארצו".
מבלי שהתכוונה לכך, התגלתה רבקה כאוצרת אחד האוספים הנדירים של שירים עבריים בתחילת המאה ה-20. מחברת השירים שלה, אותם אספה בצעירותה בראש פינה, התגלתה בלבנון בשנות ה-80 של המאה ה-20, והיא מציגה תמונה מרתקת של השירים שבני הנוער אהבו לשיר באותן שנים.
המחברת שמורה ב אוסף המוזיקה וארכיון הצליל ב.
בספרה ראש פינה – זכרונות רבקה גרבובסקי, שנכתב בשנותיה האחרונות, תיארה המחברת את חיי היום יום של מתיישבי ראש פינה מסוף המאה ה-19 ועד 1919, סיום מלחמת העולם הראשונה.
בספר היא ציינה כי מטרתה היא להנציח את חיי מייסדי ראש פינה: "...
אנשים יקרים, עובדי אדמה, שלא חיפשו גדלות ...
לכבוד הוא לי לכתוב מה שאני יודעת וזוכרת עליהם, על אותם הורים ומורים המשתכחים, 'לעשות להם שם'" (עמ' 28).
רבקה פיינשטיין (עורכת), מחברת השירים, שנה לא ידועה.
רבקה גרבובסקי, ראש פינה - זכרונות רבקה גרבובסקי, עריכה מלכה ארגוב, הוצאת ספרים "אח", תש"ס.
רבקה גרבובסקי, שלושה ימים בסיון: סיפורה של איכרה ממשמר-הירדן, כינס וערך אהרן אבן-חן, תל אביב: חמו"ל, 1987.
רבקה ורדי (נולדה בכ"ב באדר ב' ה'תשל"ו, 24 במרץ 1976) היא מנהלת השלוחה החרדית של בצלאל ומקימתה.
נולדה בירושלים לרב ראובן ולדליה שרבני.
לאחר נישואיה החלה לעבוד בהוראה.
ולאחר מכן מונתה למנהלת תחום האמנות במנהל הקהילתי רוממה בירושלים.
"אמן" - מרכז אמנות לציבור החרדי
מרכז האמנות לציבור החרדי נפתח על ידי עיריית ירושלים בשיתוף מנהל קהילתי רוממה.
החל משנת 1997 ניהלה ורדי את מרכז האמנות לציבור ועמדה בראשו עד שנת 2020.
המרכז החל את דרכו בפעילות אמנותית קהילתית לכלל הציבור החרדי החל מהגיל הרך וכלה בגיל הזהב.
במסגרת זו נערכו עשרות פרויקטים לאוכלוסיות מיוחדות - נוער בסיכון, תשושי נפש ועוד, בתחומי האמנות השונים.
בשנת תשס"ב (2002) פתחה ורדי את החטיבה ללימודי תעודה, בה הוצע לראשונה לנשים חרדיות לימודים גבוהים באמנות, במחלקות צורפות, עיצוב פנים, צילום, קרמיקה ואמנות פלסטית.
בחטיבה זאת הוכשרו מדריכות אמנות אשר היוו קדר מרצות לפיתוח ולשגשוגה של החטיבה הקהילתית.
בחטיבה ללימודי תעודה למדו מדי שנה 200 סטודנטיות.
כחלק מפעילויות המתנ"ס התאימה את מיזם "אוטו-מנות" מטעם אגף אמנויות של עיריית ירושלים לציבור החרדי.
באמצעות המסגרת האמורה, ניידת האמנות אשר הכילה חומרים לסדנאות אמנות, הפיצה ורדי את בשורת האמנות בבתי ספר, בסמינרים ברחבי הערים החרדיות, וקיימה פעילויות אמנות למאות משתתפים מהקהילה החרדית.
קהל היעד העיקרי היה ילדים, נערות, מבוגרים, ותשושי נפש.
בשנת 2013 יזמה והקימה את ה"שלוחה חרדית של בצלאל", המעניק תואר ראשון לנשים חרדיות בתחומי האמנות והעיצוב.
התלמידות הם מכל המנעד של החברה החרדית.
המחלקות הראשונות שנפתחו היו אמנות וארכיטקטורה.
בשנת 2018 הוקמה מחלקה לתקשורת חזותית.
עד שנת 2019 פעלה השלוחה בשיתוף פעולה מלא בין אמן לבצלאל, וורדי ניהלה את שני המוסדות במקביל.
לאחר מכן פוצלו המוסדות, ורבקה ורדי עברה לנהל את השלוחה החרדית של בצלאל בלבד.
במקביל, בשנת 2013, לאחר מאמצים של ורדי, הקצתה עיריית ירושלים שטח להקמת קמפוס לאמנות לציבור החרדי בכנפי נשרים, נכון ל-2024 הקמפוס פעיל.
בשלוחה לומדות מדי שנה 200 סטודנטיות במחלקות השונות.
אמן והשלוחה החרדית של בצלאל מקיימים מדי שנה תערוכה בה מציגות בוגרות את יצירותיהן.
בין האמנים ששימשו כמורים במקום היו דליה אריאלי, מולי בן ששון, אלי פטל, יוחאי אברהמי, אריה קורצווייל ועוד רבים אחרים.
ב-2021 הפיק בית הנשיא תערוכה בנתב"ג בשם "חמסה עלינו".
בתערוכה הוצגה השלוחה החרדית של בצלאל כסמל לאמנות ואמונה.
ורדי נשואה ליעקב (משיב בישיבת קול תורה) ואם לשבעה ילדים.
בשנת 2010 הכניסה לביתה ילד אומנה.
אחיה של ורדי הם יהושע, ר"מ בישיבת קול תורה, יעקב, ראש ישיבת אוהל יוסף מאיר, ראש קיבוץ בישיבת לב אליהו ואלחנן ראש ישיבת לב אליהו הקטנה.
ב-2020 קיבלה את פרס "נבחרי ירושלים" בקטגוריה קידום צעירים מטעם קהילת נשארים בירושלים - JLM.
רבקה לוביץ (נולדה ב-13 בספטמבר 1960) היא פעילה פמיניסטית - דתייה, ממייסדות בית המדרש ניגון נשים.
היא טוענת רבנית, שפעלה שנים רבות בארגוני סיוע לנשים מסורבות גט ועגונות, עבדה ב"יד לאישה" וכיום עובדת "במרכז צדק לנשים".
עתה פעילותה הציבורית מתמקדת בבעיית הממזרות בישראל.
לוביץ נולדה בארצות הברית לפרופסור ישעיהו ליבמן, חתן פרס ישראל למדעי המדינה ולד"ר שרה ליבמן שלימדה באוניברסיטה הפתוחה.
בהיותה בת תשע, משפחתה עלתה לארץ, ולוביץ התחנכה במסגרות אורתודוקסיות ציוניות והייתה מדריכה בבני עקיבא.
לוביץ נשואה לרב רונן לוביץ, רב המושב ניר עציון.
היא התמחתה בהוראת יהדות במכללה ירושלים, ואת תוארה השני קיבלה באוניברסיטה העברית בהיסטוריה של עם ישראל.
בשנים 1989–1993 שהתה בדרום אפריקה, שם כיהן בעלה כרב קהילה בקייפטאון.
לימדה שם יהדות בחטיבת הביניים "הרצליה" והייתה פעילה בקבוצת נשים יהודיות, שעסקה בנושאים דתיים כגון מחיצה בבית הכנסת, בקבוצת נשים אפריקאיות וגם בארגון הבינלאומי W.C.R.P.
לוביץ הושפעה רבות מבלו גרינברג בעקבות ספרה "על נשים ויהדות: מבט מהמסורת" ואף השתתפה בשנת 1997 בכנס הראשון של ארגון Jewish Orthodox Feminist Alliance (JOFA).
הקימה בחיפה את קבוצת "ראש החודש" בה עסקו בשאלת מקומן של נשים ביהדות, למדו טקסטים הלכתיים והחלו לקיים טקסים חדשניים לנשים כגון קריאת מגילה לנשים ו"ליל סדר" פמיניסטי בראש חודש ניסן.
סדר זה מתקיים עד היום במדרשת ניגון נשים.
בנוסף, היא השתתפה בארגונים פמיניסטיים נשיים: אישה לאישה בחיפה וקולך.
לוביץ היא האישה הראשונה שפרסמה מאמר הלכתי בכתב העת תחומין.
במאמר טענה שההלכה אינה אוסרת על הנשים להתעטף בטלית ולאחוז בספר תורה.
כמו כן החלה לפרסם פרשנות לפסוקי התורה בסגנון מדרשי בזיקה פמיניסטית נשית.
בשנת 2000 לקחה חלק בייסוד בית המדרש 'ניגון נשים' במכללת אורנים.
בשנת 2001 סיימה קורס לטוענות רבניות באוניברסיטת בר-אילן וקיבלה רישיון טוען רבני.
עבדה בארגון יד לאישה ובמרכז צדק לנשים.
היא לימדה במת"ן חיפה ובבית מדרש לנשים במכללת שאנן.
בעבודתה במרכז צדק לנשים הקימה לוביץ את הפורום "דמעות העשוקים - פתרון לבעיית הממזרות", וכן את ההסכת (פודקאסט) "מבקרות ברבנות" אותו היא מגישה יחד עם עו"ד ניצן כספי שילוני.
באפריל 2020, במסגרת הרצאות בחסות "מרכז צדק לנשים", נתנה לוביץ שיעור שכותרתו: "האם משה רבנו היה ממזר?" הרצאה זו עוררה סערה רבה בציונות הדתית.
בעלה הרב רונן לוביץ פרסם תגובה משלו כנגד המבקרים.
רבקה לוביץ, ותלך לדרוש - מדרש נשי יוצר, המרכז לחקר האישה ביהדות ע"ש פניה גוטספלד הלר, ט.
אילן עורכת, אוניברסיטת בר־אילן, 2003 34 עמ'
רבקה לוביץ, מסוף העולם ועד סופו: מסע הייסורים של נשים בבית הדין הרבני, ישראל, משכל (ידיעות ספרים), 2017, 256 עמ'.
רבקה לוביץ, לילה בבית הדין, ישראל, פרדס הוצאה לאור, 2021, 126 עמ'.
מגוון כתבות באתר נאמני תורה ועבודה
רבקה לוביץ, איה מקומן של נשים?, ישראל, עמודים, תשנ"ז, עמ' 322–326.
רבקה לוביץ, האישה ביהדות, מהיכן ולאן?, כלביא יקום: עיון מחודש בעקרונות הציונות הדתית והאורתודוקסיה המודרנית, ירושלים תשנ"ט, עמ' 69–79
רבקה לוביץ, מדרשים פמיניסטיים, עין טובה: דו-שיח ופולמוס בתרבות ישראל, נ.
רבקה לוביץ, אישה ויהדותה, דעות 5 חלק א תשנ"ט, עמ' 8–11
רבקה לוביץ, קולן של נשים - מדרש יוצר, להיות אישה יהודייה, ט' כהן וע' לביא עורכות, כנס קולך, תשס"ה, עמ' 285–291
רבקה לוביץ, אם לא תדעי לך: נשים כותבות על זהות, נשיות ויהדות, י' ורטה עורך, הקיבוץ המאוחד, 2005, עמ' 63, 69, 87-105
רבקה לוביץ, הקורבן אשם - התיק נסגר כנס קולך העשירי תשע"ח
רבקה לוביץ, לשאלת תוקף קניין האישה בקידושין, אקדמות, לא, תשע"ט, עמ' 97–116
רבקה לוביץ, פמיניזם דתי כתיקון עולם מקור ראשון תש"פ
רבקה (בקי) דוהסון Dawson) היא אסטרונומית ואסטרופיזיקאית אמריקאית.
היא פרופסורית חברה באוניברסיטת פנסילבניה (Pennsylvania State University).
רוב מחקריה עוסקים בהיווצרות כוכבים מסוג "צדק חם".
דוהסון היא מהחוקרות המובילות בתחום, ואף הציעה תיאוריה על הדרך שבה הם נוצרים.
בשנת 2017 זכתה בפרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה על עבודתה ביצירת מודלים דינמיים של האינטראקציות בין כוכבי לכת במערכות שמש.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר, החלה דוהסון ללמוד במכללת ולסלי (Wellesley College) שבמסצ'וסטס.
בשנת 2009 קיבלה את התואר הראשון שלה באסטרופיזיקה בהצטיינות יתרה.
לאחר מכן עברה ללמוד באוניברסיטת הארוורד שבבוסטון.
בשנת 2011 קיבלה את התואר השני שלה באסטרונומיה, ובשנת 2013 השלימה את הדוקטורט שלה באסטרופיזיקה ואסטרונומיה.
לאחר מכן, החלה בעבודת מחקר ב-Miller Institute שבקליפורניה, לאחר שזכתה במענק .
שם פרסמה מספר מאמרים על הקשר בין מסלולם של כוכבי לכת מחוץ למערכת השמש שלנו לבין הרכבם הכימי.
היא המשיכה את מחקרה עד לסיומו ב-2015, ואז עברה לאוניברסיטת פנסילבניה שם ביצעה עבודת מחקר כעוזרת פרופסור עד יוני 2021, מועד בו קיבלה מינוי כפרופסורית חברה (Associate Professor).
דוהסון פרסמה מספר רב של מאמרים, כשהבולטים שבהם:
במהלך הקריירה שלה זכתה דהסון בפרסים רבים כשהחשובים מביניהם:
וורנר מטעם החברה האסטרונומית האמריקאית (2021)
אגף האגודה האמריקאית לאסטרונומיה למדע הפלנטרי פרס הרולד סי אורי (2020)
פרס בוק, המחלקה לאסטרונומיה באוניברסיטת הרווארד (2018)
פרס האקדמיה האמריקאית לאסטרונומיה פרס אנני ג'אמפ קאנון (2017)
פרס כבאי, המחלקה לאסטרונומיה באוניברסיטת הרווארד (2013)
פרס בלוק, מרכז אספן לפיזיקה (2013)
פרס נסיעות החברה האסטרונומית האמריקאית רודגר דוקסי (2013)
אגף האגודה האמריקאית לאסטרונומיה לאסטרונומיה דינמית, פרס מלגה לסטודנטים (2011)
האגודה האמריקאית לאסטרונומיה, הישגי אסטרונומיית הסטודנטים של צ'מבליס (2010)
פרס צ'ארלס דאנקן לאסטרונומיה, מכללת ולסלי (2009)
פרס פיליס פלמינג לפיזיקה, מכללת ולסלי (2009)
חברת בית הכבוד האקדמית הלאומית של פי ביתא קאפה (2009)
מחקר מדעי לאומי של סיגמא שי מכבד את החברה (2009)
רבקה הורן הייתה אמנית חזותית גרמנייה, הידועה בעיקר בעבודות מיצב, בימוי סרטים ופעולות אמנות גוף כמו "איינהורן" (חד קרן), מיצג הכולל חליפת גוף גדולת ממדים בעלת קרן אנכית על הראש.
הורן חיה ועבדה בפריז ובברלין.
רבקה הורן נולדה ב-24 במרץ 1944 במיכלשטדט הסה, גרמניה.
בילדותה למדה לצייר על ידי האומנת שלה.
החיים בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה השפיעו מאוד על אהבתה לציור.
היינו צריכים ללמוד צרפתית ואנגלית.
תמיד נסענו למקום אחר, דיברנו שפה אחרת.
אבל הייתה לי אומנת רומניה שלימדה אותי איך לצייר.
לא הייתי צריכה לצייר בגרמנית או צרפתית או אנגלית.
הורן בילתה את רוב ילדותה המאוחרת בפנימיות ובגיל תשע-עשרה מרדה נגד הוריה ללמוד כלכלה והחליטה במקום זאת ללמוד אמנות.
בשנת 1963 היא למדה באקדמיה לאמנויות יפות של המבורג.
שנה לאחר מכן, היא נאלצה לפרוש מבית הספר לאמנות בשל הרעלת ריאות חמורה.
"ב-1964 הייתי בת 20 והתגוררתי בברצלונה, באחד מאותם מלונות שבהם אתה שוכר חדרים לפי שעה.
עבדתי עם סיבי זכוכית, בלי מסכה, כי אף אחד לא אמר שזה מסוכן, ונהייתי מאוד חולה.
במשך שנה הייתי בבית הבראה.
לאחר שעזבה את בית ההבראה החלה הורן לעבוד עם חומרים רכים, ויצרה פסלים על רקע מחלתה והחלמתה הארוכה.
הורן חיה בהמבורג עד שנת 1971, בלונדון לתקופה קצרה (1971–1972), ומאז 1973 התגוררה בברלין.
הורן שייכת לדור אמנים גרמנים שזכו להצלחה בינלאומית בשנות ה-80. היא עוסקת באמנות גוף, אך עובדת במדיות מגוונות, כולל אמנות מיצג, מיצב, פיסול וקולנוע.
בנוסף, היא כותבת שירה, שלעיתים מושפעת מיצירתה, ובפעמים רבות היא שימשה השראה לעבודתה.
כשחזרה לאקדמיה של המבורג היא המשיכה ליצור עבודות דמויות פקעת, ולעבוד עם תוספות גוף מרופדות ותחבושות תותבות.
בסוף שנות השישים החלה ליצור אמנות מיצג והמשיכה להשתמש בהרחבות גופניות.
בשנת 1968 יצרה הורן את פסלי הגוף הראשונים שלה, בהם הצמידה חפצים וכלים לגוף, תוך התייחסות למגע בין אדם לסביבתו.
"איינהורן" (חד קרן) הוא אחת מעבודות המיצג הידועות ביותר של הורן: קרן ארוכה שמולבשת על ראשה, כותרת העבודה היא משחק מילים על שמה.