tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כלי זה שימש בסין בתקופת שושלת ג'ואו ושושלת שאנג בפולחן לצורך מתן מנחה נוזלית.
לעיתים הכלים הם בעלי עיטורים זואומורפיים (בעלי דמויות חיות), בעיקר דמויות ינשופים.
יו ביון סו (בקוריאנית: 유병수; ) הוא כדורגלן דרום קוריאני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת צ'ון בורי מהליגה התאילנדית.
יו, יליד טגו, שיחק בשנים 2007 עד 2008 שיחק בקבוצת הנוער הונגיק יוניברסיטי.
ב-2009 הפך לשחקנה של אינצ'ון יונייטד.
לראשונה במדי הקבוצה ביון סו הופיע ב-3 במרץ 2009 במשחק נגד פוסן אייפארק והבקיע שער.
בעונת 2010 של ליגת העל הבקיע יו ביון סו 22 שערים ב-28 משחקים וזכה בתואר מלך השערים של העונה.
בשנת 2011 יו ביון סו ביצע מעבר לאל-הילאל הסעודית.
ב-2 העונות שלו במועדון הוא הבקיע 16 שערים ב-44 משחקים.
ב-22 ביוני 2013 ביון סו חתם ברוסטוב על חוזה ל-3 שנים.
ערך את משחק הבכורה שלו במדי הקבוצה ב-19 באוגוסט במשחק בית מול וולגה ניז'ני נובגורוד, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-81 והספיק להבקיע שער.
לזכותו של יו 3 הופעות במדי נבחרת קוריאה הדרומית.
מקום שלישי בגביע אסיה: 2011
מלך השערים של ליגת העל הקוריאנית: 2010
יו אס רובוטים ואנשים מכניים בע"מ היא חברת רובוטים בדיונית הפועלת ביצירות מאת אייזק אסימוב.
לפי אסימוב, החברה שומרת את שמה גם לאחר שארצות הברית כבר חדלה מלהתקיים וכדור הארץ נעשה לכפר גלובלי ומשמעותן של מדינות הלך ופג.
החברה הוקמה בשנת 1982 על ידי לורנס רוברטסון.
ד"ר סוזן קלווין הייתה הרובופסיכולוגית הראשונה שלהם, ובמשך שנים רבות הייתה גם הרובופסיכולוגית היחידה שלהם.
היא דמות ראשית ברבים מסיפוריו הקצרים של אסימוב, שם היא מתמודדת עם בעיות שונות אצל הרובוטים.
בסיפורי רובוטים אחרים מוזכרים גרגורי פאוול ומייקל דונובן, מהנדסי שטח של החברה, המנסים לאתר בעיות בעבודתם של רובוטים.
בנוסף לכך מוזכרים בסיפורים הקצרים גם אלפרד לנינג ופיטר בוגרט, מנהלי המחקר של התאגיד.
המקום הפיזי של החברה אינו ברור.
ככל הנראה מפעלים של החברה הוקמו בחלקים גדולים של העולם, אך לפי הסיפור "רובוט אל-76 תעה בדרכו", המפעל הראשי אמור להיות ממוקם בסקנקטדי, ניו יורק.
בסיפור לתפוס ארנבת, מופיע המוטו הלא רשמי של החברה: "אף עובד לא עושה את אותה טעות פעמיים, הוא מפוטר בפעם הראשונה".
רוברטסון ושותפיו מנסים כל הזמן להעלים את מה שנקרא "תסביך פרנקנשטיין", ולהוכיח לעולם שרובוטים לא מסוכנים.
למרות זאת בסיפור אחד קלווין מציגה גישה אחרת: לאפשר לאנשים לדעת מה הסכנה, וכך להגדיל את הריגוש שברובוטים, ולהפוך את הרובוטים ליותר פופולריים בציבור.
החברה הופיעה בסרט אני, רובוט, תחת השם "רובוטיקה ארצות הברית" (או .U.S.R).
לפי הסרט (שמתרחש בשנת 2035) החברה היא בת 15, והוקמה בשנת 2020 על ידי לורנס רוברטסון, אז איש עסקים צעיר, וד"ר אלפרד לנינג.
בשנת 2035, בה מתרחש הסרט, החברה היא החברה החזקה ביותר בארצות הברית והמטה שלה ממוקם בשיקגו.
יו אס-בנגלה איירליינס היא חברת תעופה בנגלית פרטית שבסיסה בנמל התעופה הבין-לאומי דאקה.
החברה היא חברת בת של קבוצת US-Bangla, מיזם משותף בין ארצות הברית לבנגלדש.
בנוסף לכך, מחזיקה במשרדים גם בארצות הברית, הודו, קנדה ותאילנד.
החברה נוסדה בשנת 2010 והחלה לתפעל טיסות ב-17 ביולי 2014. בתחילת דרכה, החלה החברה לתפעל טיסות פנימיות בלבד מבסיסה בנמל התעופה הבין-לאומי שאהג'לאל.
ביולי 2016 הכריזה החברה על רכישת 3 מטוסי בואינג 737-800 והפעלת קווים ליעדים בינלאומיים חדשים כגון דובאי וסינגפור.
נכון למרץ 2018 החברה טסה ליעדים הבאים:
ב-12 במרץ 2018 התרסק מטוס בומברדייה Q400 בטיסה 211 בנמל התעופה בקטמנדו בזמן הנחיתה.
51 מתוך 71 הנוסעים ואנשי הצוות על סיפון המטוס נספו.
יו אה אין (בקוריאנית: 유아인; ) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה דרום קוריאני.
הוא שיחק בסרטים וסדרות רבות וזכה במספר פרסי קולנוע דרום קוריאנים.
יו אה אין נולד בשם "אום הונג סיק" בדאיגו.
הוא עבר לסיאול והתחיל ללמוד משחק.
לאור הזמנה להשתתף בצילומי סרטים הוא עזב את הלימודים.
בהמשך הוא סיים לימודי תעודה ולמד באוניברסיטה.
בתחילת הקריירה יו א אין הצטלם בפרסומות.
בשנת 2006 הוא הצטלם בסרט Boys of Tomorrow.
על תפקיד זה הוא זכה בפרס בפסטיבל קולנוע בדרום קוריאה.
סרט זה הוצג בפסטיבל לוקרנו.
בהמשך הוא השתתף במספר סרטים אך ההצלחה הגדולה הגיע בסרט Sungkyunkwan Scandal.
בשנת 2015 הוא שיחק בסרט "Veteran" שזכה להצלחה מסחרית גדולה.
באותה שנה שיחק בדרמה ההיסטורית "The Throne"; אודות שושלת ג'וסון.
אין, אשר שיחק לצד השחקניות פארק סו-דאם ומון גון-יונג, גילם את דמותו של הנסיך סאדו, בנו של יאונג'ו, המלך ה-21 בשושלת.
הסרט זכה לשבחים ופרסים רבים, ואף נבחר לייצג את קוריאה-הדרומית בטקס האוסקר אך לא נכנס לרשימה הסופית.
בשנים 2015–2016 הוא כיכב בסדרה ההיסטורית "Six Flying Dragons" לצד שין סה-קיונג; עבור תפקידו בסדרה הוא זכה בפרס נוסף.
בשנת 2018 כיכב בסרט הדרמה "בערה", אשר הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן ואף היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
בשנת 2020 שיחק בסרט האימה "בחיים" שהופץ בנטפליקס, ובאותה שנה שיחק בסרט "קול הדממה", עליו זכה בפרס הדרקון הכחול לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 2021, החל לשחק בסדרת האימה והפשע "דין וגיהנום" מבית נטפליקס, בתפקיד של מנהיג כת.
יו אדווין סטריקלנד היה גאולוג אנגלי, אורניתולוג וחוקר טבע.
הוא הציע סדרת כללים למיון של אורגניזמים בזואולוגיה, המכונה קוד סטריקלנד, שבישר קודים מאוחרים יותר.
סטריקלנד נולד ב-2 במרץ 1811, ברייטון, יורקשייר.
הוא היה בנו השני של הנרי אוסטטיוס סטריקלנד, מגלוסטרשייר, ואשתו מרי, בתו של אדמונד קרטרייט, ממציא נול הכוח, מבוינטון.
כנער רכש תשוקה להיסטוריה של הטבע, ששלטה בחייו.
את השכלתו המוקדמת הוא קיבל ממורים פרטיים ובשנת 1829 נכנס לקולג' אוריל, באוקספורד.
הוא השתתף בהרצאות האנטומיות של ג'ון קיד והרצאותיו הגאולוגיות של ויליאם בקלנד והתעניין גם בזואולוגיה וגם בגאולוגיה.
הוא סיים תואר ראשון בשנת 1831 והמשיך לתואר השני שנה לאחר מכן.
הוא התחתן עם קתרין ג'רדין, בתו של סר ויליאם ג'רדין, בשנת 1845. היא ציירה רבים מהאיורים להמחשה מחקריו באורניתולוגיה.
כשחזר לביתו ליד טקסברי, החל לחקור את הגאולוגיה של עמק אבאסם (Evesham), תוך שהוא מוסר דיווחים לחברה הגאולוגית של לונדון (1833 – 1834).
הוא גם הקדיש תשומת לב רבה לאורניתולוגיה.
בהיכרות עם רודריק מורצ'יסון התוודע לויליאם ג'ון המילטון (1805 – 1867) וליווה אותו בשנת 1835 במסע דרך אסיה הקטנה, הבוספורוס, והאי זנטה.
לאחר מכן פרסם המילטון את תוצאות המסע וכן על מסעו לארמניה במחקריו באסיה הקטנה וארמניה (1842).
לאחר שובו בשנת 1836 הציג סטריקלנד בפני החברה הגאולוגית כמה מאמרים על הגאולוגיה של המחוזות בהם ביקר בדרום אירופה ובאסיה.
עם מורצ'יסון קרא לפני האגודה הגאולוגית מאמר חשוב אודות התצורות העליונות של מערכת אבן חול אדומה הצעירה בגלוסטרשייר ומקומות נוספים באנגליה (1840).
בכתבי עת אחרים הוא תיאר ממצאים מבריסטול ליד טקסברי.
כמו כן, סיכם תצפיות אורניתולוגיות לעיתון של החברה הזואולוגית.
הוא גם ערך את הדו"ח, בשנת 1842, של ועדה שמונתה על ידי האיגוד הבריטי לנסח את כללי המיון הזואולוגי.
דו"ח זה הוא הקוד הרשמי המוקדם ביותר של עקרון העדיפות, המייצג את התיאור המנחה הבסיסי השומר על יציבות המיון הביולוגי.
הוא היה ממקימי אגודת ריי, שהוקמה בשנת 1844, במטרה לפרסם מחקרים על ההיסטוריה של הטבע שלא ניתן היה לפרסם על ידי אגודות מדעיות או על ידי מוציאים לאור.
עבור חברה זו סטריקלנד הגדיל וערך את כתב היד של לואי אגאסי (Bibliography Zoologiae et Geologiae (1848).
בשנת 1845 ערך עם ג'יי בקמן מהדורה שנייה ומורחבת של מחקר הגאולוגיה של מורצ'יסון בצ'לטנהאם.
בשנת 1846 התיישב באוקספורד, ושנתיים לאחר מכן הוציא בשיתוף עם אלכסנדר גורדון מלוויל יצירה על עוף דודו ומשפחתו (1848).
בשנת 1850 התמנה לסגן ראש המחלקה בגאולוגיה באוקספורד, בעקבות מחלתו של וילאם בקלנד, ובשנת 1852 נבחר לעמית של החברה המלכותית.
בשנה שלאחר מכן, לאחר שהשתתף בישיבת האיגוד הבריטי, הוא הלך לבחון את השכבות הגאולוגיות במחשופים ליד רטפורד.
הוא ירד מהרכבת ונפגע על ידי רכבת אקספרס שהגיעה מהכיוון הנגדי.
הוא מת ביום 14 בספטמבר 1853, נקבר בכנסייה ליד טקסברי.
הספר שלו על אורניתולוגיה פורסם בשנת 1855. אוסף 6,000 הציפורים שלו עבר לקיימברידג' בשנת 1867. בזמן מסעו בשנת 1835, גילה ציפורים חדשות באי זנטה ובסביבת איזמיר במערב טורקיה.
שמו הונצח בשם ציפור אנדמית לצפון בורנאו, קופסיכוס כמו כן גם סוג של צדף - ברכיופוד סטריקלנדיה.
יו אלפרד באטלר היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה בין השנים 1941–1954.
יו באטלר נולד בחווה ליד בעיר מיזורי ואלי שבמערב מדינת איווה, בשלהי פברואר 1878. ב-1900 הוא סיים את לימודיו במכללת דוויין שבעיר קריטי בנברסקה, שם הקים ב-1897 את אחוות "אלפא אומגה".
באטלר עבד כמהנדס בניין ב"רכבת שיקגו, ברלינגטון וקווינסי" בשנים 1900–1908. הוא נכנס לפוליטיקה של ארצות הברית כחבר מועצת העירייה בקרטיס שבנברסקה, והיה חבר המועצה מ--1908 עד 1913. מאוחר יותר היה חבר מועצת החינוך של העיר אומהה.
במקביל, בין השנים 1908 עד 1940, עבד באטלר בטחינת קמח ובעסקי התבואה.
ב-1936 היה באטלר לחבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
ב-1940 עזב את הוועדה עם היבחרו לסנאט של ארצות הברית.
באטלר, ביחד עם עמיתו לייצוג נברסקה בסנאט קנת' ורי, נודע בעיקר בזכות התנגדותו העזה למעורבות אמריקאית בקהילה הבינלאומית, כולל כניסה למלחמת העולם השנייה, למלחמה הקרה ולמלחמת קוריאה.
הוא שיקוף את עמדת ההתבדלות בה נקטו תושבי נברסקה האמריקאים-גרמנים, שהיו מיעוט גדול במדינה זו.
הוא התנגד נמרצות לכל מתן הלוואות או סיוע חוץ לאירופה, כולל לתוכנית מרשל.
באטלר לא האמין כי ברית המועצות מאיימת על האינטרסים המדינתיים של נברסקה, והתנגד באופן נחרץ לדוקטרינת טרומן ולהקמת ארגון האמנה הצפון אטלנטית.
כמעט בכל תחום אפשרי של מדיניות ואידאולוגיה יצא באטלר חוצץ נגד נשיא ארצות הברית הארי טרומן.
באטלר נפטר בלילה של 1 ביולי 1954, בעודו מכהן בתפקיד, כתוצאה מאירוע מוחי שתקף אותו מוקדם יותר באותו היום.
קרוסבי, אז מושל מדינת נברסקה, מינה את סמואל ויליאמס ריינולדס למלא את מקומו של באטלר בסנאט.
אופלורי גופלה קרישנמורטי (9 ביולי 1918 – 22 במרץ 2007), הידוע בכינויו יו.ג'י קרישנמורטי או "יו.ג'י", הוא גורו ממוצא הודי אשר במשך כ-60 שנה היה במחלוקת עם אנשי ההארה הרוחנית.
חסידיו ראו בו כאדם "מואר", אולם יו.ג'י התייחס לעיתים קרובות למצב שבו היה שרוי במונח "המצב טבעי".
הוא טען שהתשוקה לחוות את ההארה רק דוחפת את האדם הרחק ממצבו הטבעי, וחיפוש אחר הארה הוא במהותו חיפוש אחר הנאה ואושר.
יו.ג'י ביטל את התודעה ובכך שלל את כל מערכות המחשבה והידע.
הוא סבר כי הקביעות שלו היא תולדה של חוויותיו והן לא ספקולטיביות.
הוא אינו בעל קשר דם למקבילו המפורסם, ג'ידו קרישנמורטי, על אף שהשניים נפגשו מספר פעמים.
רוב ערעוריו קשורים באופן ישיר לתורה של ג'ידו קרישנמורטי, כאשר יו.ג'י פירש מחדש את הוראתו, על ידי הפשטתה מתוכן פסיכולוגי, תוך הצגת הגורם הביולוגי כדי לתאר את האופן שבו גופו פועל.
יו.ג'י נולד ב שבנשיאות מדראס (כיום באנדרה פרדש, הודו), וגדל בעיירה הסמוכה, גודיוודה.
שבעה ימים לאחר לידתו נפטרה אימו והוא התחנך על ידי אביו.
סבו היה עורך דין ברהמיני עשיר, שפעל באגודה התאוסופית ולימים הפך יו.ג'י לחבר באגודה זו.
במהלך שנות נעוריו נהג לציין כי "ירש" את החברות באגודה התאוסופית מסבו.
במהלך אותה תקופה, חיפש יו.ג'י אחר "מוקשה" או "הארה רוחנית".
מגיל 14 ועד גיל 21 הוא אימץ לעצמו מיני סוגים של תרגילים רוחניים, נחוש לגלות האם "מוקשה" היא אפשרית.
רצונו היה להשיג את המצב הטבעי, ולשם כך שם לו למטרה להוכיח כי אנשים אשר "מימשו" את עצמם, לא יכולים לטעון כי נמצאים במצב הטבעי.
כחלק ממאמץ זה, חיפש בקנאות אחר אנשים שהיה גלום בהם "מימוש" שכזה.
יו.ג'י בילה שבעה קיצים בהימלאיה יחד עם סוואמי שיבננדה, בתרגול יוגה ומדיטציה.
עד מהרה גילה כי אותו אדם, בניגוד להצהרותיו באשר השגת אהרה באמצעות חיי סגפנות, חטא בסתר.
במהלך שנות העשרים לחייו, החל יו.ג'י ללמוד פסיכולוגיה, פילוסופיה, מיסטיקה ומדעים באוניברסיטת מדראס, אולם מעולם לא סיים את לימודיו.
בשנת 1939, בגיל 21, נפגש עם הגורו ראמנה מהארשי.
יו.ג'י שאל את ראמנה "האם אתה יכול לתת לי את הדבר הזה שנקרא מוקשה?" תשובתו של ראמנה הייתה "אני יכול לתת לך אותו, אבל האם אתה יכול לקבל אותו?".
תשובה זו שינתה לחלוטין את תפיסתו של יו.ג'י בנוגע ל"דרך הרוחנית" ולאלו המתרגלים אותה, ומאז לא שב לחפש שוב את ייעוצם של "מורים רוחניים" נוספים.
יו.ג'י נהג לומר שהתשובה של מהארשי – אותה הוא ראה כשחצנית – שמה אותו "חזרה על המסלול".
בשנת 1941, החל לעבוד באגודה התאוסופית, בספריה של צ'ארלס וובסטר ליאדבייטר.
זמן לא רב לאחר מכן החל במסע הרצאות בינלאומי בחסות האגודה, וביקר בנורווגיה, בלגיה, גרמניה וארצות הברית.
בחזרתו להודו נשא לאישה את קוסומה קומארי.
החתונה נערכה בשנת 1943, כאשר היה בן 25.
בין השנים 1947 ל-1953, נהג יו.ג'י להשתתף באופן קבוע בשיחות שערך ג'ידו קרישנמורטי במדראס, הודו, דבר אשר הוביל בסופו של דבר לדיאלוג ישיר עימו בשנת 1953. לשניים היו מפגשים כמעט יום יומיים לזמן מה, אולם אלה לא סיפקו לו תשובות לשאלותיו.
לבסוף, מפגשים אלה עצרו מלכת.
תיאור יחסיו עם ג'ידו בספרו "מסתורין הנאורות":
באותה התקופה טען יו.ג'י כי היה מסוקרן ותמים בנוגע תופעה המתמשכת של כוחות על טבעיים מסוימים.
בשנת 1955, יו.ג'י ומשפחתו טסו לארצות הברית על מנת לחפש טיפול רפואי לבנם הבכור, ונשארו להתגורר שם למשך חמש שנים.
בשנת 1961 היה יו.ג'י חסר כל, והחל לחוש תחילתן של תהפוכות שעתידות להתקיים בתוכו למשך שש השנים הבאות.
משפחתו חזרה להודו והוא מצא את עצמו נווד בלונדון.
במשך שלוש שנים הבאות חי כחסר בית עצל ברחובות.
חבריו חששו למצבו, אך בדיעבד הרגיש כי חייו היו טבעיים לחלוטין.
עם חמישה פני אחרונים בכיסו, פנה לכיוון מנזר ראמאקרישנה בלונדון, בו נתן לו הסוואמי כמה פרנקים שהספיקו לחדר במלון ללילה.
למחרת, החל לעבוד עבור מסדר ראמקרישנה, סידור שהחזיק כשלושה חודשים.
בטרם עזב את המיסיון השאיר מכתב לסוואמיג'י, בו כתב כי הפך לאדם חדש.
במקביל ג'ידו קרישנמורטי היה בלונדון ושני הקרישנמורטים חידשו את הקשר ביניהם.
ג'ידו ניסה לייעץ ליו.ג'י בנוגע לבעיותיו בחיי הנישואין, אבל יו.ג'י סירב לעזרתו.
בסופו של דבר השתכנע יו.ג'י להשתתף עימו בכמה מהרצאותיו בלונדון, אבל מצא אותן משעממות.
בשנת 1961 יו.ג'י החליט לסיים את יחסיו עם אשתו.
הנישואין שלהם לא היו מאושרים, ובאותו הזמן הוא תיאר את עצמו כ"מנותק" ממשפחתו, מבחינה רגשית ופיזית כאחד.
יו.ג'י עזב את לונדון ובילה שלושה חודשים בפריז, כשנותרו בכיסו 150 פרנקים אחרונים, עבר לשווייץ, שם היה בבעלותו חשבון בנק עם סכום צנוע.
לאחר שבועיים בלבד בז'נבה, לשלם את חשבון בית המלון בו שהה ותר אחר מקלט בשגרירות הודו.
הוא היה אדיש, חסר תקווה ותיאר את עצמו "כאדם מחוסל" – הוא ביקש את חזרתו להודו, אולם הרשות הקונסולרית סירבה לבקשתו.
עובדת שגרירות בשנות השישים לחייה, בשם ולנטין דה קרווין הציעה ליו.ג'י מקלט.
ולנטין ויו.ג'י הפכו לחברים טובים, והוא התגורר בביתה.
במשך השנים הבאות השאלות הנוגעות לנושא ההארה - או כל דבר אחר - לא עניינו אותו, והוא לא עשה דבר להמשך בירורם.
ב-1967, שוב טרוד בנוגע לסוגיית ההארה, רצה לדעת מה הוא אותו מצב טבעי, שאליו הגיעו לכאורה חכמים כמו גאוטמה הבודהה.
אותה עת נודע ליו.ג'י כי ג'ידו קרישנמורטי מתעדת לשאת נאום בסאנן.
במהלך אותה נאום תיאר ג'ידו את אותו מצב טבעי אלי השתוקק יו.ג'י להגיע, ולפתע הרגיש בליבו שמילותיו של ג'ידו מתייחסות אליו.
לאחר נאומו של ג'ידו קרישנמורטי, התבהר ליו.ג'י כי השאלה אותה שאל עד כה "מה הוא אותו מצב טבעי?" אינה נכונה, וכי השאלה "כיצד אדם יודע כי נמצא במצב הטבעי, המצב של בודהה?" היא השאלה הנכונה.
במשך מספר ימים לאחר נאומו של ג'ידו, יו.ג'י שוב הרהר בשאלה "איך אני יודע שאני 'במצב הטבעי' הזה?" אך ללא תשובה באופק.
בהמשך עם מימוש ההבנה כי לאותה שאלה אין תשובה, הוא סיפר כי התרחשה תגובה פיזית, כמו גם פסיכולוגית, לא צפויה.
היה זה 'פיצוץ' פתאומי בפנים, שפוצץ, כביכול, כל תא, כל עצב וכל בלוטה בגופו.
לאחר מכן הוא החל להתנסות במה שכינה "האסון", סדרת טרנספורמציות פיזיולוגיות ביזאריות שהתרחשו במהלך שבוע, והשפיעו על כל אחד מחושיו, ובסופו של דבר הביאו לחוויה בדמות מוות.
הוא תיאר זאת כ'אסון' מנקודת המבט של עינוי פיזי; כשהוא בחר בטרמינולוגיה הזו כדי לסתור את הדימוי של שינוי שאנשים האמינו שנלווה להארה רוחנית.
יו.ג'י לא יכול היה להסביר, ואף לא הסביר, את מקורן של חוויות האסון, כפי שהובא בספרו "הנפש היא מיתוס":
בתשובה לשאלות אלו, טען שהדבר התרחש "למרות" אותה ההתעסקות שקדמה לחיפושי ההארה.
הוא גם טען שהאסון לא היה קשור לחייו עד לאותה נקודה, או לחינוכו.
מספר פעמים הוא תיאר את האסון שקרה לו כעניין של מקריות, והוא התעקש שהוא לא יוכל, בשום דרך, להעביר את החוויה הזו לאף אחד אחר.
על פי יו.ג'י, ניתן להפריד את חייו לשניים – לפני ה"אסון" ולאחריו.
בתיאור חייו לאחר ה"אסון", הוא טען שתפקד לצמיתות במה שכינה "כמצב הטבעי" אשר לשיטתו הוא מצב של קיום חושי ספונטני, פיזי טהור, המאופיין באי-רציפות - אם כי לא בהיעדר - של מחשבה.
יו.גי' טען כי לאחר שמצא את עצמו במצב "הטבעי", הוא איבד את הידע והזיכרונות שהרגיש במהלך חייו והיה צריך ללמוד הכל מחדש, כאילו "הלוח נמחק כליל".
לאחר חוויית ה"אסון", יוג'י נהג לטוס לעיתים קרובות למדינות שונות ברחבי העולם, והיה מסרב לקיים דיונים רשמיים על הנושא.
עם זאת הוא דיבר בחופשיות עם חסידיו ואלו שביקשו לראות אותו.
הוא נשא את נאומו הציבורי הרשמי היחיד לאחר ה"אסון" בהודו בשנת 1972.
נגראג' שישב בשקט כל הזמן הזה אמר, "יו.ג'י, מה בדיוק אתה מנסה להעביר הלאה?" יו.ג'י השיב, "תלוי בך, לא בי.
נראה שאתה לא מבין את זה, אתה המדיום היחיד שדרכו אוכל לבטא את עצמי".
הפילוסופיה והסגנון הישיר והבלתי-מתפשר שלו גררו מידה של השמצה ומחלוקות לגבי "תורתו".
בקצה האחד, אלה שראו בו "כאדם מואר", ואילו אחרים אשר ראו בו לא יותר מאשר שרלטן.
הזעם התגבר ככל שספריו ומאמריו והפרשנות החדשה לפילוסופיה המפורשת שלו המשיכו להופיע.
כמה מהדיונים והראיונות הקבוצתיים עימו התפרסמו בספרים, או הועברו מילולית באתרים שונים.
מגוון של מסמכי שמע ווידאו נגישים באופן מקוון.
מרב עבודותיו תורגמו לשפות שונות, כולל לעברית.
יו.גי' היה ידוע בהעדפות הבריאות והתזונה הלא שגרתיות שלו.
הוא היה נושא עימו לאורך מסעותיו "מטבח נייד" במזוודה זעירה.
הוא צרך כמות רבה של מלח ושמנת, ואמר "שום ארוחה לא צריכה לקחת יותר מכמה דקות להכנה".
לאורך חייו יו.ג'י לא ביקר אצל רופאים ולא נטל תרופות, מתוך אמונה כי הגוף ידאג לעצמו.
לעיתים קרובות כאשר זכה למחמאות על מראהו הטוב בזקנתו, יו.ג'י היה מגיב ואומר "זה בגלל שאני לא אוכל אוכל בריא, אני לא לוקח ויטמינים ואני לא מתעמל!"
ב-22 במרץ 2007, נפטר בוולקרוסיה באיטליה.
הוא החליק ופצע את עצמו והיה מרותק למיטה שבעה שבועות לפני מותו.
שלושה מחבריו, כולל חסידו מזה שנים, מאהש בהאט, היו לצדו במותו.
בפברואר 2007 הוא הכתיב את נאומו האחרון, שנקרא "שירת הברבור שלי".
יו.ג'י ביקש שלא יתנהלו טקסים או טקסי לוויה עם מותו; כמו כן, הוא לא השאיר הוראות כיצד להיפטר מגופו.
למחרת נשרפה גופתו על ידי בהאט.
נאמן לפילוסופיה שלו, יו.ג'י לא רצה שיזכרו אותו לאחר מותו.
יו.ג'י טען כי אין שום הוראה ללמד ואין מה לשמר.
לשיטתו ההוראה מרמזת על דבר שניתן להשתמש בו כדי להביא לשינוי, על כן מה שנותר הוא רק הפרשנות של האדם לכך ושום דבר אחר.
מסיבה זו הסביר כי אין ולא יהיה שום זכות יוצרים על דבריו ולא יהיו לו כל טענות בהקשר זה.
יו.ג'י הדגיש את חוסר האפשרות ואת חוסר ההכרח של שינוי אנושי כלשהו, רדיקלי או שגרתי.
קביעות אלו, טען, אינן יכולות להיחשב כ-"הוראה" או דבר שנועד להשתמש בו כדי להביא לשינוי.
הוא התעקש שהגוף ומעשיו מושלמים, וגרס כי ניסיונות לשנות או לעצב את הגוף הן הפרות של השלום וההרמוניה שכבר קיימים בתוכו.
הנפש או העצמי או התודעה, הם ישות שהכחיש כבעלת קיום כלשהו, מורכבת מכלום מלבד "הדרישה" לחולל שינוי בעולם, בעצמה, או בשניהם.
לפיו התודעה העצמית האנושית אינה דבר, אלא תנועה, המאופיינת ב"חוסר ריצוי תמידי" ו"ההתעקשות הפשיסטית" על חשיבותה העצמית והישרדותה שלה.
יו.ג'י הכחיש את קיומו של מוח אינדיבידואלי.
עם זאת, הוא קיבל את המושג "מוח עולמי", שלדבריו הכיל את הצטברות מכלול הידע והניסיון של האדם.
הוא השתמש במונח "ספרת מחשבה" (אטמוספירה של מחשבות) באופן נרדף למונח "מוח עולמי".
הוא הצהיר כי בני האדם מאכלסים תחום מחשבה זה או את ספרת המחשבה וכי המוח האנושי פועל כמו אנטנה, ממיין ובוחר מחשבות על פי צרכיו.
יו.ג'י שייך את כל הניסיון האנושי הזה לתהליך המחשבה וכתוצאה ממנו.
התודעה העצמית או ה"אני" בבני אדם נולדים מתוך הצורך לתת ל"עצמי" המשכיות באמצעות ניצול מתמיד של המחשבה.
כאשר המשכיות זו נשברת, אפילו לשבריר שנייה, אחיזתה בגוף נשברת והגוף נופל לקצב הטבעי שלו.
המחשבה גם כן עוברת למקומה הטבעי ואינה יכולה להפריע או להשפיע על פעולת גוף האדם.
בהיעדר המשכיות כלשהי, המחשבות אשר מתעוררות - מתמוססות להן.
במצבו הטבעי, חושיו של הגוף מקבלים קיום עצמאי (שאינו מתואם על ידי כל "עצמי פנימי") והבלוטות חסרות הצינור (המתאימות למיקומן של הצ'אקרות ההינדיות) מופעלות מחדש.
יו.ג'י תיאר כיצד בלוטת האצטרובל, או צ'אקרת אג'נה, היא זו שמשתלטת על תפקוד הגוף במצב הטבעי, בניגוד למחשבה.
יו.ג'י טען בנוסף כי הסיבה שאנשים הגיעו אליו (ולגורואים) היא למצוא פתרונות לבעיות האמיתיות היומיומיות שלהם, או לפתרונות לבעיה מפוברקת, כלומר החיפוש אחר רוחניות והארה.
הוא התעקש כי חיפוש זה נגרם מצד הסביבה התרבותית, הדורשת התאמה של יחידים בזמן שהיא מציבה בו זמנית בתוכם את הרצון להיות מיוחדים.
לפיכך השגת ההארה נחשבת להשתקפות של "המומחיות" והייחודיות של האדם.
כתוצאה מכך, הרצון להארה מנוצל על ידי גורואים, מורים רוחניים ו"מוכרים של טובין מפוקפקים", שמתיימרים להציע דרכים שונות להגיע למטרה זו.
על פי יו.ג'י כל המתווכים האלה לא מספקים ולעולם לא יוכלו לספק את הסחורה, מכיוון שהמטרה עצמה (כלומר הארה) אינה ניתנת להשגה.
אתה מבין דברים סביבך בעזרת הידע שהושם בך.
אולי אתה זקוק לאמן כדי להסביר לך את האמנות המודרנית שלו, אבל אתה לא זקוק לעזרה של אף אחד כדי להבין פרח.
אתה יכול להתמודד עם כל דבר, אתה יכול לעשות הכול אם לא תבזבז את האנרגיה שלך בניסיון להשיג יעדים דמיוניים".
על פי יו.ג'י, "הדבר שמכונה מימוש עצמי, כביכול, הוא הגילוי בעצמך ועל ידי עצמך שאין עצמי לגלות.
זה יהיה דבר מזעזע מאוד מכיוון שהוא יתפוצץ בכל עצב, כל תא, אפילו התאים במח העצמות שלך".
"אני לא אנטי-רציונלי, פשוט לא הגיוני.
אתה יכול להסיק משמעות רציונלית ממה שאני אומר או עושה, אבל זו העשייה שלך ולא שלי".
הדמות ג'י-ג'יי ממיני הסדרה "קצה האגם", מבוססת על יו.ג'י.
יו בולטון ג'ונס היה צייר נוף אמריקאי.
הוא שיתף סטודיו עם אחיו פרנסיס קוטס ג'ונס למשך שארית חייו הארוכה.
הוא התפרסם בזכות תיאוריו הריאליסטיים של סצנות כפריות רגועות במזרח ארצות הברית בתקופות שונות בשנה.
יו בולטון ג'ונס נולד למשפחה מכובדת בבולטימור, מרילנד ב־20 באוקטובר 1848. הוריו היו יו בורג'ס ג'ונס ולורה אליזה בולטון.
אמו נולדה למשפחה שהגיעה לפנסילבניה עם ויליאם פן ומאוחר יותר עברה לבולטימור.
אביו היה מנהל בחברת ביטוח מקומית.
הוא למד במכללת האמנות של מכון מרילנד בבולטימור.
בין השנים 1865 - 1876 בילה ג'ונס חלק ניכר מזמנו בניו יורק, תוך שהוא שומר על בולטימור כמעונו.
בשנת 1865 לקח שיעורים בניו יורק ממעצבת האמנות קארי סמית' (1837–1911).
והושפע מאוד מפרדריק אדווין צ'רץ'.
ג'ונס החל להציג באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1867. הוא הפך לחבר קרוב של הצייר תומאס הובנדן (1840–1895) בניו יורק.
בשנת 1868 הקימו ג'ונס והובנדן סטודיו משותף בבולטימור.
בקיץ 1870 בילה ג'ונס ארבעה חודשים באירופה עם משפחתו.
הוא הציג סצנות מאנגליה ומאירלנד במכירת האמנים של בולטימור משנת 1871. הוא הצטרף לאגודת אולסטון של אמנים ואספנים בבולטימור עד 1872. את קיץ 1873 בילה ברישומים במרילנד ובווירג'יניה, ונסע ברכבת.
ציורו "קיץ ברכס הכחול" משנת 1874 הוצג באקדמיה הלאומית לעיצוב וזכה לשבחים רבים.
בשנת 1876 עזבו ג'ונס ואחיו הצעיר פרנסיס קוטס ג'ונס לביקור של ארבע שנים באירופה.
הם ביקרו בלונדון לפני שעברו לפונט-אבן שבבריטני.
את רוב זמנו בילה במושבת האמנים האמריקאים בפונט-אבן.
הוא צייר גם בספרד, אנגליה, איטליה ומרוקו.
יו בולטון ג'ונס חזר לבולטימור ביוני 1880 ומכר סט ציורים שלו במכירה פומבית.
לאחר מכן נסע לספרד ולצפון אפריקה לפני שחזר לניו יורק בשנת 1881. בניו יורק שיתף סטודיו עם אחיו הצעיר.
בשנת 1881 הפך ג'ונס לחבר באגודת האמנים האמריקאים, ובשנת 1883 נבחר לאקדמאי באקדמיה הלאומית לעיצוב.
הוא הצטרף לאגודה האמריקאית לצבעי מים (1882), למכון הלאומי לאמנויות ומכתבים ולמועדון הלאומי לאמנויות.
הוא גם לקח על עצמו את רוב העיטור הפנימי של הגלריה שהקים בסופו של דבר ברחוב השישים-ושבע במנהטן.
ג'ונס צייר באניסקאם, מסצ'וסטס בין השנים 1883–1889 עם ויליאם לאמב פיקנל ואחרים מהמושבה האמנים לשעבר פונט-אוון.
בשנת 1888 עברו האחים ג'ונס לבניין הסטודיו של קלינטון יחד עם אחותם לואיז צ'וב, שהתאלמנה.
ג'ונס נסע למערב ארצות הברית בסביבות 1890. הוא קנה קוטג' קיץ בדרום אגרמונט, מסצ'וסטס.
מבסיס זה הוא צייר את ברקשייר, וערך מסעות למרילנד ומערב וירג'יניה.
הוא זכה במדליות בתערוכות מרכזיות שונות בין השנים 1893–1915.
ההשפעה של פרדריק אדווין צ'רץ ואסכולת נהר ההדסון ניכרת בהתייחסותו לאור ובדיוק בתיאורי הטבע שלו.
הוא צייר את הנופים המשתנים בעונות השנה, בהרמוניה שלווה.
מחקריו המעודנים בסגנון אסכולת ברביזון זכו לשבחים, אך גם התעקשותו על דיוק בייצוג הטבע נחשפה לביקורת.
ציוריו המוקדמים מוארים באור בהיר ומפורטים בחדות, בעוד שיצירותיו המאוחרות היו שקטות יותר וליריות.
בעשורים האחרונים, עבודתו של ג'ונס הלכה והפכה מיושנת וחזרה על אותם נושאים.
בשנת 1884 הציג ג'ונס את התערוכה הראשונה של חברת הציירים בפסטלים.
הוא גם הציג במכון לאמנות בשיקגו, בחברה לאמנים אמריקאים (1902) ובגלריה לאמנות קורקורן (1907–1912).
הוא זכה בפרסים על עבודותיו בתערוכת הקולומבינית העולמית (שיקגו, 1893), התערוכות העולמיות (פריז, 1889, 1900), תערוכת רכישת לואיזיאנה (סנט לואיס, 1904) ותערוכת פנמה -פסיפיק הבינלאומית ( סן פרנסיסקו, 1915).
ציוריו של ג'ונס מוחזקים על ידי המוזיאון המטרופוליטן לאמנות, האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, הגלריה לאמנות קורקורן, מוזיאון ברוקלין ומוסד סמיתסוניאן.
אדמירל יו אוון-תומאס היה אדמירל הצי המלכותי במלחמת העולם הראשונה, שפיקד על שייטת אוניות המערכה החמישית במהלך קרב יוטלנד.
ב-22 במרץ 1882 הועלה אוון-תומאס לדרגת לוטננט משנה וב-31 בדצמבר 1884 ללוטננט.
ב-21 בינואר 1887 הועלה לדרגת קצין דגל בספינת הדגל של סר אלגרנון ליון אה"מ בלרופון והוצב בתחנת איי הודו המערביים, אך חלה בברמודה ונאלץ לחזור לבריטניה ב-20 בספטמבר.
ב-18 ביולי 1889, אוון-תומאס הוקצה לשרת על ספינת הקרב אה"מ קמפרדאון עד 10 בספטמבר לתמרונים השנתיים תחת קפטן ריצ'רד קינג.
חברו הנסיך ג'ורג' הצליח להשיג את הפיקוד על הסיירת המוגנת אה"מ מלמפוס לתמרונים הקרובים ב-1892 והבטיח את מינויו של אוון-תומאס לסגנו.
בהתנגשות של אה"מ ויקטוריה וקמפרדאון ב-22 ביוני 1893 מול חופי טריפולי, לבנון, איבד צי הים התיכון את ספינת הדגל שלו ואת המפקד העליון סר ג'ורג' טריון.
לורד מייקל קולמה-סימור נבחר לרשת את אדמירל טריון, ובאמצעות פנייתו של סר הוסקינס, אוון-תומאס מונה לקצין הדגל שלו.
אוון-תומאס יצא למלטה עם אדמירל קולמה-סימור בקיץ 1893, ועבר לספינת הדגל אה"מ ראמיליס ב-17 באוקטובר.
לאחר שנתיים הוא הועלה לדרגת קפטן ב-26 ביוני 1902 והועבר לאה"מ ויקטורי, שההשתייכה ישירות לאדמירליות בצי הבית.
בשנת 1908 קיבל אוון-תומאס את האחריות על אחת משש אוניות המערכה החדשות מסוג דרדנוט, אה"מ בלרופון, סוג חדש של אוניות שתוכנן על ידי לורד הים הראשון ג'ון פישר.
ביולי 1910 הוא קיבל את הפיקוד על מכללת הצי המלכותי בדארטמות' על סיפון אה"מ בריטניה.
ביולי 1912 הועלה אוון-תומאס לדרגת אדמירל משנה ובדצמבר 1913 מונה לסגן מפקד שייטת הסיירות הראשונה, צי הבית.
באוקטובר 1915, הוא מונה למפקד שייטת אוניות המערכה החמישית, שהורכבה מ-5 אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת, שהיו אוניות מערכה מהירת.
אה"מ ברהאם נבחרה כספינת הדגל של האדמירל.
ב-31 במאי 1916 הוא פיקד על שייטת אוניות המערכה החמישית כחלק מהכוח של דייוויד ביטי בקרב יוטלנד, ועל פעולותיו בקרב הוא קיבל את תואר אביר מפקד מסדר האמבט.
לאחר המלחמה התגלעו מחלוקות בינו לבין אדמירל ביטי על האחריות לכשלים שקרו בקרב יוטלנד.
ב-1 בינואר 1919 הוא מונה גם לאביר מפקד מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, ובשנת 1921 הוא מונה למפקד פיקוד נור.
בשנת 1924 הוא פרש מתפקידו, וב-3 ביוני 1924 הוא מונה לאביר הגדול של מסדר האמבט.
ב-30 באוגוסט 1928 מת אוון-תומאס בביתו בקופל, בדפורדשייר, אנגליה.
לוטננט גנרל סר יו ג'יימיסון אלס KCB, KCMG, KCVO, DSO היה קצין בריטי והמפקד הראשון של חיל הטנקים החדש שהוקם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
יו ג'יימיסון אלס, שנולד בהודו הבריטית ב-27 במאי 1880, היה בנו הצעיר של סר אדמונד אלס.
כשחזר לאנגליה, הוא התחנך בקליפטון קולג' ובאקדמיה הצבאית המלכותית, וולוויץ', ולאחר מכן הוסמך כלוטננט משנה ב-Royal Engineers ביוני 1899. הוא שירת בדרום אפריקה במהלך החלק האחרון של מלחמת הבורים השנייה ולאחר מכן לקח על עצמו תפקיד גדודי באלדרשוט.
בשנת 1913 הוא למד במכללת המטה, קמברלי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הוא הוצב במטה הדיוויזיה הרביעית ויצא לצרפת זמן קצר לאחר מכן.
הוא שירת בלה קאטו, ולאחר מכן השתתף בנסיגה לנהר הסן ובקרב הראשון על האן, שם נעצר הצבא הגרמני.
לאחר מכן עבר צפונה עם חיל המשלוח הבריטי (BEF) לפלנדריה, והשתתף בקרב ארמנטייר באוקטובר 1914. בפברואר 1915, הוא הועלה לדרגת מייג'ור ושירת כרס"ר החטיבה של חטיבה 10. הוא נפצע במהלך מתקפת הנגד של החטיבות, ב-25 באפריל 1915, במהלך קרב איפר השני.
באוגוסט 1915, לאחר שהחלים מפציעותיו, אלס היה אחד משלושה קצינים שנבחרו במיוחד על ידי הגנרל סר ויליאם רוברטסון, שנהיה זמן קצר לאחר מכן ראש המטה הכללי הקיסרי (CIGS), הראש המקצועי של הצבא הבריטי, לקשר עם הכוחות בחזית ולהעביר את המידע ישירות למפקדה הכללית הבריטית (GHQ).
בינואר 1916, כקצין מטכ"ל (GSO), נשלח אלס על ידי הגנרל סר דאגלס הייג, המפקד העליון (C-in-C) של ה-BEF בחזית המערבית, לחקור את הטנקים הראשונים או "זחלים" הנבנים באנגליה.
הוא השתתף בניסויים הראשונים של "אמא" ודיווח להייג על הצלחתו.
במהלך קיץ 1916, הוטל על אלס, שביוני זכה באות השירות המצוין (DSO), לדווח בחזרה מהסום, שם נעשה שימוש לראשונה בטנקים.
אלס, שהועלה לדרגה זמנית של קולונל, מונה לעמוד בראש הענף הכבד (יחידות הטנקים הראשונות) של קורפוס המקלעים בצרפת ב-29 בספטמבר 1916.
לאחר שראה את הטנקים זוכים להצלחה מועטה במהלך קרב פשנדל בגלל תנאי הקרקע הרטובים במיוחד של סתיו 1917, הוא לחץ על הייג להשתמש בכמות טנקים מסיבית על הקרקע היבשה והפתוחה יותר בקמברה.
ב-20 בנובמבר 1917 הוא הוביל באופן אישי 350 טנקים לקרב בקמברה בטנק סימן IV בשם הילדה, על שם דודה מועדפת.
אלס המשיך לפקד על חיל הטנקים עד לכניעתה של גרמניה בנובמבר 1918.
על שירותיו במהלך המלחמה הוענק לו עיטור מדליית השירות המצוין של הצבא על ידי ממשלת ארצות הברית.
לאחר המלחמה פיקד על מרכז ההדרכה של חיל הטנקים מ-1919 עד 1923 והיה מפקח חיל הטנקים במשרד המלחמה.
לאחר מכן פיקד על חטיבת הרגלים ה-9 שהוצבה במפקדת פיקוד המזרח כרמטכ"ל באוגוסט 1926. ב-1930 מונה למנהל האימונים הצבאיים במשרד המלחמה ולאחר מכן, ב-1933, הפך למפקד (GOC) דיוויזיית הרגלים ה-42 (מזרח לנקשייר), יחידה של הצבא הטריטוריאלי, למשך מספר חודשים.
באפריל 1934 מונה למאסטר גנרל בדרגת לוטננט גנרל; הוא היה גם ראש ענף המיכון ששירותו הקודם הפך אותו למתאים במיוחד.
הוא פרש ב-1938 והיה נציב ההגנה האזרחית של דרום מערב אנגליה במהלך מלחמת העולם השנייה.
אלס היה נשוי שלוש פעמים, שתי נשותיו הראשונות מתו לפניו.
יו אדוארדס הוא שדרן, עיתונאי ומנחה חדשות ולשי, שהורשע ב-2024 בעבירות מין.
אדוארדס היה המגיש הראשי של חדשות BBC בעשר (News at Ten) תוכנית החדשות המאוחרת של ה-BBC, למשך שני עשורים בין השנים 2003 ל-2023. הוא התפטר מה-BBC בשנת 2024, במהלך חקירה משטרתית נגדו על עבירות פורנוגרפיית ילדים בהן הודה באשמה.
לאורך תקופתו ב-BBC, אדוארדס הגיש סיקורים של אירועים ממלכתיים ובינלאומיים, ולעיתים הגיש בתוכניות חדשות ופוליטיקה אחרות בערוץ ואף בערוץ החדשות הבינלאומי BBC World News.
הוא הגיש סיקור של אירועים מלכותיים מרכזיים, כולל ההכרזה והסיקור של מותה והלווייתה הממלכתית של אליזבת השנייה וטקס הכתרת צ'ארלס השלישי וקמילה.
הוא הגיש גם את "החדשות בחמש" (News at Five), ששודר בין השנים 2006 ל-2020 והיה המגיש הראשי של סיקור הבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת 2019.
ביולי 2023, אדוארדס הושעה על ידי ה-BBC בעקבות טענות על התנהגות מינית בלתי הולמת שהועלו מתחקיר של הסאן.
משטרת דרום ויילס ומשטרת המטרופולין לא מצאו ראיות להתנהגות פלילית.
זמן קצר לאחר פרסום החשדות נגדו, אושפז אדוארדס בעקבות דיכאון ממנו סבל, והתפטר מתפקידו באפריל 2024. ביולי הוא הודה באשמה בשלושה סעיפי אישום של יצירת תמונות מגונות של ילדים באמצעות קבלתן במהלך צ'אטים מקוונים.
ב-16 בספטמבר 2024 הוא נידון לשישה חודשי מאסר על תנאי ונרשם במרשם עברייני המין.
יו אדוארדס נולד ב-18 באוגוסט 1961 בעיר ברידג'אנד שבוויילס, וגדל במשפחה דוברת ולשית בלנגנך ליד לנלי.
אביו, חיואל טייפי אדוארדס, היה פעיל במפלגת פלייד קמרי, סופר ואקדמאי, שכיהן כפרופסור לחקר הספרות הוולשית בקולג' האוניברסיטאי של סוונסי.
אמו, אירונה פרותרו, הייתה מורה במשך שלושה עשורים בבית ספר תיכון בל'אנל'י.
אדוארדס למד בבית הספר התיכון לבנים בל'אנל'י, לא התקבל להרטפורד קולדג' באוקספורד, וב-1983 סיים תואר ראשון בהצטיינות בצרפתית באוניברסיטת קארדיף.
לאחר מכן החל בלימודי תואר שני בצרפתית ימי-הביינים, לפני שפנה לעיתונות רדיו מקומית ובהמשך הצטרף ל-BBC.
בשנת 2018 השלים דוקטורט באוניברסיטת ויילס טריניטי סנט דייוויד על תולדות הקהילות הדתיות הלא-קונפורמיסטיות בל'אנל'י ובלונדון.
הקריירה של יו אדוארדס ב-BBC החלה ב-1984 כמתלמד חדשות, לאחר ניסיון קצר בתחנת הרדיו המסחרית Swansea Sound.
בשנת 1985 הצטרף לערוץ הטלוויזיה בשפה הוולשית S4C כעורך-משנה ומגיש התוכנית "חדשות שבע" (Newyddion Saith).
בשנת 1986 מונה לכתב הפרלמנטרי של BBC ויילס, וב-1988 קודם לכתב הפוליטי הבכיר בחדשות BBC.
בין השנים 1994–1998 שימש יושב ראש תוכנית האקטואליה "לכל אחד דעה" (Pawb a'i Farn) בערוץ S4C.
אדוארדס הוביל את סיקור ה-BBC במשאל העם על הדה-ולוציה בוויילס ב-1997 ובבחירות המקומיות באנגליה וויילס ב-1999.
אדוארדס הגיש את מהדורת חדשות BBC בשש בין 1994 ל-2003, תוכנית החדשות הנצפית ביותר בבריטניה באותה תקופה.
בינואר 2003 מונה למגיש הראשי של חדשות BBC בעשר, שידור הדגל של חדשות BBC.
בנוסף, הוביל סיקורים מיוחדים, כולל טקסי פתיחה וסיום באולימפיאדות בייג'ינג 2008 ולונדון 2012, ובמשחקי חבר העמים 2014. סיקר מערכות בחירות רבות בבריטניה ובעולם, כולל הבחירות בארצות הברית ב-2008 וההשבעה של ברק אובמה.
אדוארדס שימש גם ככתב פוליטי ראשי ודיווח במשך למעלה מ-14 שנים על נושאי פוליטיקה.
בין השנים 2006 ל-2020 הגיש את תוכנית חדשות BBC בחמש בערוץ החדשות של ה-BBC.
בין השידורים הבולטים שהוביל נמנים חתונתם של הנסיך ויליאם וקייט מידלטון (2011), יובל היהלום למלכות אליזבת השנייה (2012), מותו של נלסון מנדלה (2013), חתונתם של הארי ומייגן (2018), הבחירות הכלליות ב-2019, ומותו של הנסיך פיליפ (2021).
ב-8 בספטמבר 2022, אדוארדס הקריא את הודעת ארמון בקינגהאם על מותה של המלכה אליזבת השנייה והוביל את שידורי ההלוויה הממלכתית.
בינואר 2022 הצטרף לצוות מגישי התוכנית "ראשון בבוקר" (Bore Sul) ברדיו BBC ויילס.
מעבר לחדשות, אדוארדס הנחה סדרות תיעודיות על מוזיקה קלאסית, דת, ההיסטוריה של ויילס והשפה הוולשית (שפת האם שלו).
הוא זכה במספר פרסי BAFTA ויילס, כולל עבור "לחם גן העדן" (2005), והוביל את הסדרה "הסיפור של ויילס" (2012).
הופיע בקולו בפרק של דוקטור הו והשתתף בסרט סקייפול כעצמו.
עם השנים הפך לדמות תרבותית מרכזית בוויילס, זכה בתוארי כבוד ממוסדות אקדמיים והיה פעיל במוסדות ולשיים.
ב-2024 הוסר ממספר תפקידים ייצוגיים בעקבות פרשת ההטרדה המינית בה היה מעורב.
אדוארדס הרוויח במשך שנים בין 550,000 ל-600,000 ליש"ט בשנה כמגיש בכיר, אך שכרו הופחת בהתנדבות בעקבות ביקורת על פערי שכר מגדריים.
בשנותיו האחרונות כמגיש עד פרישתו מהתאגיד באפריל 2024, נחשב שכרו לגבוה ביותר מבין מגישי החדשות בבריטניה.
האשמות והרשעה בגין עבירות מין ופדופיליה
ב-7 ביולי 2023 פרסם העיתון הסאן כי מגיש בכיר ב-BBC שילם לנער למעלה מ-35,000 ליש"ט החל מגיל 17 תמורת "תמונות מגונות".
ההאשמות הגיעו מאמו ואביו החורג של הנער, אך עורך דינו של הנער טען כי לא התבצעה עבירה פלילית וכי הוא מנותק קשר עם אמו.
ב-12 ביולי, אשתו של אדוארדס חשפה כי הוא האיש המדובר, וכי הוא מאושפז בשל דיכאון.
משטרת המטרופולין הודיעה שלא נמצאה עילה לחקירה פלילית, והעיתון הבהיר כי לא טען כי אדוארדס ביצע פשע.
עם זאת, אדוארדס לא חזר לעבודה, ובינואר 2024 דווח כי מצבו הרפואי מונע ממנו לדון בעתידו ב-BBC.
ביולי 2024, לאחר הרשעתו בפלילים, טען הנער כי אדוארדס פיתה אותו מינית.
כמו כן, BBC הסירה את הופעותיו מהארכיון, ובוטלה אזכרתו בטקסים ציבוריים ובמרחבים פומביים.
באוגוסט 2024 ביקשה ממנו הרשת להחזיר יותר מ-200,000 ליש"ט ממשכורתו אשר קיבל לאחר מעצרו.
+שנהסרטתפקיד2012סקייפולהופעת קמע בתפקיד עצמו כמגיש חדשות
יו אייק שוט היה עורך עיתון אמריקאי, חלוץ בתחום השידור, ופוליטיקאי רפובליקני ממדינת וירג'יניה המערבית.
שוט נולד ב-3 בספטמבר 1866 בסטאונטון שבווירג'יניה, והחל את דרכו כשוליית דפוס.
הוא עבר לעיר בלופילד, וירג'יניה המערבית, שהייתה אז עיר מתפתחת, ונטל שליטה על Bluefield Daily Telegraph – עיתון הבוקר המרכזי בעיר.
באמצעות חברות קש, שלט גם בעיתון הערב המתחרה לכאורה, Mountain Sunset Review.
במקביל עסק בשירות הדואר ברכבות וכיהן במשך מספר שנים כפקיד הדואר הראשי – משרה שהייתה מינוי פוליטי שניתן על ידי נשיא ארצות הברית.
לאחר מכן לא התמודד לכהונה מלאה, אך כונה "סנאטור" עד סוף חייו.
שוט מת ב-12 באוקטובר 1953 בבלופילד שבווירג'יניה המערבית.
רישיון להפעלת תחנת הרדיו היחידה בבלופילד, שנשאה את אות הקריאה על פי ראשי התיבות שלו – WHIS.
בשנת 1948 ייסדו בניו, ג'ים ויו הבן, תחנת רדיו FM נלווית – WHIS-FM.
המיזם נסגר זמנית בשל מחסור במקלטי FM, אך פעל מחדש בהמשך (כיום נקרא WHAJ).
שליטתו בשני העיתונים המרכזיים ובתחנות הרדיו העיקריות הקנתה לו מונופול תקשורתי באזור.
עיתונו Bluefield Daily Telegraph היה בעל עמדות רפובליקניות מובהקות, בעוד תחנות הרדיו והטלוויזיה שהצטרפו בהמשך לא שימשו כבמות דעה פוליטיות.
בשנת 1955, לאחר מותו, קיבלו יורשיו – באישור חריג של רשות התקשורת הפדרלית (FCC) – רישיון להפעיל את תחנת הטלוויזיה היחידה בעיר, שגם היא נשאה את ראשי התיבות WHIS.
לאחר מאבקים משפטיים קבע בית המשפט העליון כי אין לאפשר לחברה אחת להחזיק בו־זמנית את תחנות ה־AM וה־FM המרכזיות, את תחנת הטלוויזיה היחידה ואת העיתון היומי היחיד בעיר.
תחנת הטלוויזיה נמכרה ושינתה את אות הקריאה ל־WVVA (1979).
תחנת הרדיו WHIS-AM ממשיכה לשאת את שמו, אף שגם היא נמכרה בהמשך.
בשנת 1984 הקים בנו הצעיר, יו אייק שוט הבן, את קרן יו אייק שוט הבן, במטרה לשפר את איכות החיים החברתית והכלכלית באזור הפעילות של עיתון Bluefield Daily Telegraph.
שוט הבן עבד בעיתון שהקים אביו במשך למעלה מ־60 שנה.
יו ג'ונסטון אנדרסון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-20 של מדינת מיין בין השנים 1844–1847. אנדרסון, איש המפלגה הדמוקרטית, כיהן טרם היבחרו למושל כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מיין בשנים 1837–1841.
אנדרסון נולד בעיירה ויסקאסט שבמחוז מיין, אז חלק ממסצ'וסטס, ב-10 במאי 1801. אביו של אנדרסון, ג'ון, היה יליד מחוז דאון שבאירלנד, וסבו (גם הוא בשם ג'ון אנדרסון) היה חבר בולט ומשפיע בקולוניה הפרוטסטנטית הסקוטית באותו אזור.
אביו היגר לארצות הברית בשנת 1789.
הוא התחנך בבתי הספר המקומיים שבעיר הולדתו, ובשנת 1815 עבר לבלפסט שבמיין ועבד שם כפקיד בעסק הסיטונאי של דודו.
ב-1832 נישא אנדרסון למרתה ג'.
דרומר, ולשניים נולדו ששה ילדים.
בשנת 1827 נבחר אנדרסון לתפקיד מזכיר בתי המשפט של מחוז וולדו.
עשור מאוחר יותר, ב-1837, נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מיין כנציג המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1840 בחר שלא להתמודד מחדש, וכהונתו בקונגרס תמה בראשית מרץ 1841. בין השנים 1844–1847 כיהן כמושל מיין.
בשנת 1880 פרש מהחיים הציבוריים ושב לפורטלנד, שם נפטר ב-31 במאי 1881.
יו ג'ון מונגו גרנט הוא שחקן ומפיק סרטים אנגלי.
זוכה פרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א.
גרנט נולד בבית החולים של המרסמית בלונדון, אנגליה, בנם השני של פינבולה סוזן (Fynvola Susan) ושל קפטן ג'יימס מורי גרנט.
לו אח גדול, ג'יימס גרנט, בנקאי.
הגנאלוג אנטוני אדולף (Antony Adolph) תיאר את משפחת גרנט כאנגלו-סקוטית, צאצאים של לוחמים, מקימי אימפריות, ולאריסטוקרטיה, צאצאים לוויליאם דרומונד, הוויקונט הרביעי של סטראטלן (William Drummond, 4th Viscount Strathallan).
גרנט הוא בן דוד שני של השחקן תומאס סאנגסטר אשר שיחק לצידו בסרט "אהבה זה כל הסיפור".
בשנת 1979 קיבל גרנט מלגת לימודים לניו קול'ג באוניברסיטת אוקספורד, ובהמשך השתתף בסרט "פריבילגיה" (Privileged) אשר הופק בשנת 1982 על ידי "קרן אוקספורד למימון סרטים" (Oxford University Film Foundation).
עם הזמן הצטרף גרנט לחברה הדרמטית של אוניברסיטת אוקספורד (Oxford University Dramatic Society), שם השתתף בהצגה הלילה השנים עשר של ויליאם שייקספיר.
גרנט שיחק עוד במספר סרטים נוספים בתחילת שנות התשעים, אך הסרט שפרסם אותו יותר מכל היה בשנת 1994 "ארבע חתונות ולוויה אחת" (Four Weddings and a Funeral), שם שיחק לצדה של השחקנית אנדי מקדואל (Andie MacDowell) ועליו קיבל את פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
תפקיד דומה עשה גם בשנת 1999 ב"נוטינג היל" (Notting Hill) לצידה של ג'וליה רוברטס.
ב-2012, דיבב את דמותו של קפטן פיראט בסרט האנימציה "פיראטים!" ושיחק בסרט "ענן אטלס".
בשנת 2017, שיחק בסרט "פדינגטון 2" בתור פניקס בוכאנאן.
שיחק את חבר הפרלמנט הבריטי, ג'רמי ת'ורפ, בסדרה "שערורייה אנגלית למדי".
ב-1987, החל גרנט לצאת עם השחקנית אליזבת הרלי.
ב-27 ביוני 1995 היה גרנט מעורב בשערורייה תקשורתית, כאשר נתפס בעת קיום מגע אוראלי עם יצאנית בשם דיוין בראון במכוניתו בשדרות הוליווד.
אירוע זה גרר בעקבותיו התנצלות ציבורית ופרידה מבת זוגו הדוגמנית והשחקנית אליזבת הרלי.
השניים חזרו לחיות יחד אך נפרדו מאוחר יותר שוב.
עם השנים נשארו השניים ידידים טובים, ושניהם רמזו כי הרלי תכננה ויזמה את הסקנדל על מנת ליצור עבור גרנט הזדמנות להתקבל בקרב האמריקאים, עקב שמועות עקשניות שגרנט הוא בעצם הומוסקסואל לא מוצהר.
אחרי הראיונות והסקירה התקשורתית הצליח גרנט להשתלב בארצות הברית בעיקר בעזרת בת זוגו הרלי המפיקה והופיע ב"Mickey Blue Eyes" ב-1999. הזוג נפרד במאי 2000. בשנת 2002, נולד להרלי בן וגרנט שימש כסנדק שלו.
אב לחמישה ילדים - שניים עם טינגלן הונג, בת זוגו לשעבר, ושלושה עם מפיקת הטלוויזיה השוודית אנה אברשטיין.
גרנט ואברשטיין נישאו במאי 2018.
בחורף 2019, נוכח גל האנטישמיות הגואה בבריטניה, התייצב גרנט לצד יהדות ארצו והוקיע נמרצות את האנטישמיות.
היית צריכה לדעת (2020) - בתפקיד: ג'ונתן פרייזר
המשטר (אנ') (2024) - בתפקיד: אדווארד קפלינגר
יו סמואל ג'ונסון (Hugh Samuel Johnson; 5 באוגוסט 1882 – 15 באפריל 1942) היה איש צבא ומנהלן ציבורי אמריקני.
ג'ונסון נולד בקנזס בשנת 1882. לאחר שסיים את האקדמיה הצבאית האמריקנית בשנת 1903, ג'ונסון הפך לקצין בצבא ארצות הברית.
ג'ונסון שירת תחת הגנרל ג'ון פרשינג במלחמה במקסיקו בשנת 1916.
כאשר נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה היה ג'ונסון בין מנסחי "חוק השירות הסלקטיבי" מכוחו מגייסים עד היום את חיילי ארצות הברית בזמן שלום.
בשנת 1918 קיבל ג'ונסון דרגת בריגדיר גנרל.
בשנת 1933 מונה ג'ונסון על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לעמוד בראש "מִנְהָל השיקום הלאומי" (NRA).
ה-NRA שימש חלק חשוב במדיניות הניו דיל של רוזוולט אשר נועדה להוציא את אמריקה מן השפל הגדול אליו נקלעה בשנת 1929. המנהל יצר כללים לתחרות הוגנת בתעשייה האמריקנית.
הוא נתן זכויות לעובדים ולפועלים, יצר מקומות תעסוקה, ודאג לאכיפת חוקי שעות העבודה המקסימליות והמינימליות.
בשנת 1935 הוכרזה פעילות ה-NRA כבלתי חוקתית על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית, בכך שהוא מפר את זכויות המדינות.
במסגרת פעילותו ב-NRA ארגן ג'ונסון אלפי עסקים על פי כללי "המסחר ההוגן" שיצר.
על מאמצים אלו הוכתר בשנת 1933 לאיש השנה של השבועון טיים.
ג'ונסון עבר לתפקיד ניהולי ב"מנהל לקידום העבודה" WPA - גוף שתפקידו היה ליצור מקומות עבודה, ואשר דאג לעבודות יזומות בהיקף לאומי.
לאחר פרישתו מה-WPA ניהל רשת עיתונים עד למותו בשנת 1942.
יו גריפית היה שחקן בריטי, זוכה פרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "בן חור".
גריפית' למד בבית ספר מקומי וניסה להתקבל ללימודים באוניברסיטה, אולם נכשל בבחינה באנגלית.
למרות זאת היה נחוש לעשות קריירה בבנקאות.
הוא נהייה לפקיד בנק ועבר להתגורר בלונדון כדי להתקרב לאפשרויות בתחום המשחק, שהיו אז דלות ביותר: ב-1939 הופיע בסרט טלוויזיה זניח ובסרט קולנוע ללא קרדיט.
בדיוק כשהחל להתקדם והתקבל ללימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, נקרא לשרת בצבא, בהודו ובמיאנמר בעת מלחמת העולם השנייה.
הוא חידש את קריירת המשחק שלו בשנת 1947. מאותה שנה ואילך הופיע גריפית' בשורה ארוכה של תפקידי משנה בסרטים בריטים.
ההזדמנות הגדולה שלו לפרוץ לחזית הבמה הגיעה ב-1953 כשכיכב לצד לורנס אוליבייה בסרט "אופרת הקבצן" (The Beggar's Opera).
יחד עם זאת, גם לאחר מכן המשיך להופיע בסרטים בריטיים בתפקידים משניים בלבד, וכך היה גם בסרט זוכה האוסקר "בן חור", בו גילם גריפית' את השיח' הערבי אידרים, שהשאיל ליהודה בן חור (צ'רלטון הסטון) ארבעה סוסים לקראת מרוץ המרכבות המפורסם.
תפקיד זה זיכה את גריפית' בפרס האוסקר לשחקן המשנה, והזניק את הקריירה שלו בן לילה.
הוא החל לככב בסרטים הוליוודיים ובהם "הבוגד שלא בגד" (1962), "אקסודוס" של אוטו פרמינגר, "המרד על הבאונטי" עם מרלון ברנדו, הסרט זוכה האוסקר "טום ג'ונס", בו קיבל מועמדות נוספת לאוסקר במול פלנדרס (1965) ובסרטו של ויליאם ויילר, "כיצד לגנוב מיליון".
ב-1968 כיכב בתפקיד פייגין בסרט נוסף שזכה באוסקר (שלישי במספר), "אוליבר!", על פי הרומן הנודע של צ'ארלס דיקנס.
לאחר מכן הופיע בדרמה "יום הדין" (The Fixer), על פי ספרו של ברנרד מלמוד, שעליו קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב ובסרט "אנקת גבהים" על פי הרומן של אמילי ברונטה.
ב-1972 הופיע לראשונה בחייו בתפקיד הראשי בסרט קולנוע.
היה זה בסרטו של הבמאי האיטלקי הנודע פייר פאולו פאזוליני, סיפורי קנטרברי.
במאי גדול אחר ביים אותו באותה שנה, רומן פולנסקי בסרטו "מה?", בו הופיע גריפית' לצד מרצ'לו מסטרויאני.
שנה אחר כך הופיע בסרטו האחרון של הזמר הבריטי קליף ריצ'רד שנקרא "Take Me High" משנת 1973. בשנת 1976 הוא שיחק ב"קשר הפסחא".
גריפית', שמרבית חייו התמודד עם בעיות אלכוהוליזם, נפטר ערירי במאי 1980, בלונדון, כתוצאה מהתקף לב.
היה מועמד לפרס הטוני על הופעתו בברודוויי במחזה "הבט הביתה, מלאך" של הסופר תומאס וולף.
הוא קיבל מועמדות לשחקן הראשי, בעוד שכשחקן קולנוע כיכב תמיד כשחקן משנה בלבד.
בטקס פרס גלובוס הזהב של פברואר 1969 גריפית' התחרה נגד עצמו בקטגוריית 'שחקן המשנה הטוב ביותר', כשהיה מועמד הן על "אוליבר!" והן על "יום הדין".
יו מרסטון הפנר היה איש עסקים אמריקאי והמייסד והעורך הראשי של מגזין "פלייבוי".
הפנר ייסד את המגזין בשנת 1953 ומאז הפך לאחת הדמויות הבולטות ביותר בעולם בתחום האירוטיקה (או פורנוגרפיה רכה).
הפנר התבלט גם כעיתונאי הדוגל בחופש מיני ובליברטיניזם, והצליח גם בזכות אידאולוגיה זו ויחסי ציבור טובים להביא את פלייבוי למעמד של מותג "מיינסטרים" אהוד ומקובל בארצות הברית וברחבי העולם.
הפנר נולד בשיקגו שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-מתודיסטית.
למד בתיכון שטיינמץ, ושירת ככתב צבאי בצבא ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן, למד פסיכולוגיה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
ב-1949 למד סמסטר אחד לקראת תואר מוסמך בסוציולוגיה באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
הפנר הפך למולטי-מיליונר בזכות מגזין פלייבוי.
הוא הרחיב את פעילותו לתחום הטלוויזיה כשיצר את התוכנית "הפנטהאוז של פלייבוי" (1959–1960), ואירח בה בדרנים, מוזיקאים ואנשי חברה.
התוכנית הייתה מהפכנית לזמנה, כי הראתה לבנים ושחורים מבלים יחד, ונתנה במה למוזיקאים שחורים מובילים.
לאחר פתיחת מועדון פלייבוי בשיקגו, רכש הפנר וילה ענקית במרכז שיקגו, והפך אותה ל"אחוזת פלייבוי".
הבית אירח מסיבות מסביב לשעון והתהדר בבריכת שחייה במרתף שתחתיתה שקופה והיושבים בבר יכלו לראות את השוחים בה.
הקומה העליונה של הבית הוקדשה להלנת "שפנפנות"- המלצריות של מועדון פלייבוי.
ב-1971 קנה הפנר אחוזה בשטח כ-20 דונם בלוס אנג'לס, והפך אותה ל"אחוזת פלייבוי מערב" - ששימשה כביתו הפרטי.
באחוזה נערכו מסיבות רבות ומתוקשרות, והיא הפכה לאחד הבתים הידועים ביותר בלוס אנג'לס, ולמרכז חשוב של החברה ההוליוודית.
בשנת 2008 שיחק בסרט הקומי "בית השפנפנות" בתפקיד עצמו.
בנוסף, בשנת 2009 שיחק בסרט הקומי "מיס מרץ" גם כן בתפקיד עצמו.
ב-2008 גילם את עצמו בפרק אחד בסדרה הקומית "תרגיע", בעונתה השישית.
ב-25 ביוני 1949 התחתן הפנר עם חברתו לאוניברסיטה מילדרד ויליאמס, שילדה לו את כריסטי הפנר (היום מנהלת חברת פלייבוי) ואת דייוויד.
לפני חתונתם סיפרה ויליאמס להפנר שהיה לה רומן, והוא תיאר רגע זה כ"רגע הכי הרסני בחיי".
הזוג התגרש ב-1959, אחרי עשר שנות נישואים.
אחרי הגירושין בילה הפנר עם נשים רבות (אלפים, על פי טענתו), וניהל קשרים עם מספר נשים במקביל.
לדבריו אף התנסה במין עם גברים.
ב-1985, בגיל 59, לקה הפנר בשבץ מוחי קל, ובעקבותיו מיתן מעט את חייו.
ב-1 ביולי 1989 הוא נישא לקימברלי קונראד, נערת השנה דאז של המגזין.
קונראד ילדה לו שני בנים, מרסטון גלן (1990) וקופר ברדפורד (1994).
הם נפרדו ב-1998, אך התגרשו רק במרץ 2010. מאז הפרידה ניהל הפנר מערכות יחסים שונות, ובשיאן היו לו שבע בנות זוג בעת ובעונה אחת.
בדצמבר 2010, בגיל 84, הודיע הפנר על כוונתו להינשא לחברתו קריסטל האריס, בת 24. ביוני 2011 הודיע שהחתונה בוטלה חמישה ימים לפני האירוע לאחר ריב בין השניים והזוג נפרד.
ביוני 2012 הודיעו כי הם חזרו לחיות ביחד ובינואר 2013 השניים התחתנו.
תוכנית הדוקו-ריאליטי "השפנפנות של יו" שודרה במשך שש עונות ב, בשנים 2005–2010, ותיארה את חייו באחוזת פלייבוי עם שלוש בנות זוג (ביניהן הולי מדיסון).
הופקה לה גם תוכניות ספין-אוף.
הפנר תמך במפלגה הדמוקרטית, ותרם לה כספים רבים.
לאורך שנותיו של ירחון פלייבוי היו מספר טענות ופרסומים על חוסר דאגה או אכפתיות כלפי נשים ושלומן הטוב ואף היו טענות על עבירות מין לרבות אונס, בעיקר כלפי מצולמות ירחוני פלייבוי שהצטלמו בירחון כדי לבצע פריצת דרך דרכו.
במודל מרילין מונרו, שאת כלל זכויות תמונותיה בעירום רכש הפנר טרם פריצתה, ופרסם אותן כשהפריצה החלה בירחון הראשון של פלייבוי, ולאחר שהשיגה חוזים על סרטיה הראשונים.
לאחר רכישת הזכויות לא היה למרלין אפשרות לבחירת התמונות שיופיעו, טשטושן או אף אפשרות לקבלת תמלוגים עליהן.
בשנת 2022 יצא מיני סדרת דוקו "הסודות של פלייבוי" בהן עובדות פלייבוי לשעבר הציגו את סיפורן בעניין עבירות מין שבוצעו כלפיהן באחוזת פלייבוי באפשור הדבר על ידי הפנר ואף על ידי הפנר עצמו.
בתגובה קופר הפנר, בנו של הפנר, החתים מאות על מכתב פתוח לגינוי "ההאשמות חסרות הבסיס" תוך תשבחות "אופיו הישר של הפנר, טוב ליבו יוצא הדופן ומסירותו למחשבה חופשית".
יו טרבור-רופר היה היסטוריון בריטי.
יו טרבור-רופר נולד באנגליה בשנת 1915. בוגר אוניברסיטת אוקספורד בשנת 1937. בשנת 1940 פרסם את ספרו הראשון אודות איש כנסייה מן המאה ה-16.
בימי מלחמת העולם השנייה שירת טרבור-רופר בשירותי המודיעין הצבאי והביון של בריטניה ונטל חלק במיזם שנועד לחדור לסודות המודיעין הגרמני.
בשירותו זה נתוודע אל איש שירותי הביון קים פילבי, שהיה מפקדו, אשר כעבור עשרים שנה נתגלה כבוגד שהעביר את סודות הביון הבריטי לברית המועצות.
טרבור-רופר כתב כעבור זמן כי חש במשהו לא תקין בהתנהגותו של פילבי וחש כי הוא מנסה לטרפד את ניסיונותיו של האדמירל וילהלם קנריס, ראש הביון הצבאי הגרמני, האבווהר, להגיע למשא ומתן עם ממשלת בריטניה.
כן חשד בו כי הוא קומוניסט לשעבר משום שהפריז, לדברי טרבור-רופר, בגילוי עמדה אנטי קומוניסטית פנטית.
לימים בשנת 1968 כתב טרבור-רופר ספר אודות בגידתו של פילבי בשם "פרשת פילבי: ריגול, בגידה והשירותים החשאיים".
חקירת ימיו האחרונים של היטלר
לאחר כניעת גרמניה הנאצית שלח טרבור-רופר על ידי הממשלה הבריטית לגרמניה בשנת 1945, לחקור טענות שהושמעו על ידי הסובייטים כי אדולף היטלר עדיין בחיים (כחלק מתאוריות הקשר על מותו של אדולף היטלר).
הוא ראיין את אנשי מטהו של היטלר ואת ניצולי הפיהררבונקר בברלין שבו הסתתר היטלר לקראת סוף המלחמה.
החומר שאסף היה היסוד לספרו "ימיו האחרונים של היטלר" שהוציא לאור בשנת 1947 ובו פירט את ממצאיו המאשרים את דבר התאבדותו של היטלר ב-30 באפריל 1945 בבונקר.
ספרו של הסופר הגרמני יואכים פסט "בתוך הבונקר של היטלר - 14 הימים האחרונים", שיצא לאור כשישה עשורים לאחר ספרו של טרבור-רופר (ועליו נתבסס הסרט הגרמני "הנפילה"), מפרט את אותן עובדות עצמן, אך מתוך גישה שיש בה קורטוב של אמפתיה להיטלר.
גילוי נוסף שהעלה טרבור-רופר בראיונותיו היה אודות מנהגו של היטלר להעביר לילות שלמים ללא שינה, כשהוא מסב יחד עם אנשי מטהו ובשעות רבות של מונולוג מביע את עמדותיו והשקפותיו על כל דבר שבעולם, פוליטיקה, דת, צבא, מוזיקה ואפילו מזון.
הדבר שימש נושא לספרו של טרבור-רופר "שיחות השולחן של היטלר", שמבוסס על שיחות השולחן של היטלר שיצא לאור בשנת 1953.
ספריו אלה של טרבור-רופר וכן ספרו "הוראות המלחמה של היטלר", שיצא לאור בשנת 1964, וכמו גם יומניו של יוזף גבלס שערך טרבור-רופר והקדים להם מבוא בשנת 1978, הוציאו לטרבור-רופר שם של מומחה ראשון במעלה להיסטוריה של גרמניה הנאצית ושל היטלר, וזאת בנוסף למומחיותו בהיסטוריה האנגלית.
בשנת 1957 נתמנה טרבור-רופר לפרופסור להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת אוקספורד, משרה בה כיהן במשך עשרים ושלוש השנים שלאחר מכן.
טרבור-רופר היה תומך של המפלגה השמרנית הבריטית והיה בעל דעות אנטי-קומוניסטיות מוצקות.
בשנת 1950 הוא השתתף בכנס שנערך בברלין של אנשי רוח אנטי-קומוניסטים ובהם ארתור קסטלר.
בכנס נוסד גוף שנקרא "הקונגרס לחופש תרבותי" שהוציא לאור כתב עת בשם "התקלות" (Encounter).
עיקר עיסוקו בהיסטוריה האנגלית היה בעניין מלחמת האזרחים האנגלית.
בעניין גרמניה הנאצית והיטלר, הביע טרבור-רופר דעות עצמאיות והרבה בחילוקי דעות עם היסטוריונים אחרים של התקופה הנאצית כאלן בולוק ואלן ג'ון פרסיבל טילור, מחבר הספר "שורשיה של מלחמת העולם השנייה".
אחת המחלוקות הייתה בשאלה הנוגעת לקיומה או להיעדרה של השקפת עולם אצל היטלר.
בולוק וטילור סברו כי היטלר היה הרפתקן-אופורטוניסטי, בעוד שטרבור-רופר סבר כי היטלר היה אידאולוג.
בשנת 1980, בגיל 67, נתמנה טרבור-רופר לעמוד בראש פטרהאוס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1979 הוענק לטרבור-רופר תואר האצולה ברון.
תחום מחקר נוסף וחשוב שבו עסק טרבור-רופר, ואשר עורר עליו את חמתם של היסטוריונים לא מעטים, היה ההיסטוריה הקדם-קולוניאלית של אפריקה.
טרבור-רופר האמין כי היסטוריה היא תלויית-כתב, כלומר בתרבויות שבהן לא התפתחה מערכת של כתב ואין בנמצא היסטוריה כתובה – אין היסטוריה כלל.
טרבור-רופר ייצג את הגישה ההיסטוריונית האירופוצנטרית שרווחה בעולם המערבי עד לאמצע המאה ה-20 ואשר לפיה אפריקה הייתה שרויה במצב סטאטי עד להופעת האדם הלבן.
הביטוי הבולט ביותר לגישה זו מופיע בדבריו משנת 1963 שהפכו ברבות השנים לסמל לגישה זו: "אפשר שבעתיד יהיה אפשר ללמד היסטוריה של אפריקה, אך כיום אין בכלל היסטוריה אפריקנית, ישנה רק היסטוריה של האירופאים באפריקה, ואילו השאר שרוי באפלה, ממש כמו אמריקה שלפני קולומבוס; ואפלה אינה נושא להיסטוריה...
אל לנו לשעשע עצמנו בהתפתלויות חסרות ערך של שבטים ברבריים בפינות ציוריות, אך לא רלוונטיות, של כדור הארץ".
קביעות אלו, לצד מאמר מאוחר יותר שבו כינה את אפריקה "נטולת היסטוריה", עוררו ביקורת מצד אפריקניסטים מחוגים שונים של האקדמיה.
כמו כן הן עוררו בקרב ההיסטוריונים דיון, הנמשך עד היום, באשר להגדרה "מהי היסטוריה" ובאשר לאלמנטים הנדרשים על-מנת לקבוע כי לחברה מסוימת ישנה היסטוריה.