tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביו החייט היה ממוצא גליצאי ואמו ילידת הונגריה.
אביו נפטר ב-1915, כשהיה בן שש.
הוא החל בהתמחות כסוחר אריגים, אך לא עבד בתחום.
תחת זאת החליט להפוך לשחקן ולקח שיעורי משחק אצל השחקן האוסטרי ראול אסלן.
בזמן לימודיו התפרנס כטכנאי רדיו.
עם סיום הכשרתו אימץ לעצמו את שם הבמה "פטר שטורם".
הוא הצטרף לשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית לאחר שמלאו לו שמונה-עשרה שנים, ובהמשך הפך לחבר פעיל במפלגה הקומוניסטית האוסטרית, שהוצאה מחוץ לחוק על ידי הקנצלר אנגלברט דולפוס.
בשנת 1935 הורשע בבגידה ונשפט לשנתיים וחצי מאסר בכלא.
לבסוף ריצה שמונה-עשר חודשי מאסר בשני מתקני כליאה שונים.
בשנת 1936, סמוך לשחרורו, הצטרף לקבוצת קברט בווינה שנוהלה על ידי לאון אסקין.
נוסף לשטורם היו חברים בקבוצה שני שחקנים קומוניסטים נוספים, יורה זויפר ורוברט קליין לֶרק.
במאי 1938, לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, נעצר שטורם ונשלח למחנה הריכוז דכאו.
באוגוסט הועבר למחנה הריכוז בוכנוואלד, שם הוחזק בצריף יחד עם אמן הקברט המפורסם פריץ גרינבאום, וזכרונותיו הם המקור היחיד על ימיו האחרונים של הלה.
הוא תויג כאסיר פוליטי אוסטרי.
באפריל 1939 שוחרר מבוכנוואלד והורשה לצאת מגרמניה.
הוא היגר לאיטליה, שם שהה שלושה חודשים במילאנו.
בהמשך חצה באופן בלתי חוקי את הגבול לצרפת והתיישב במרסיי.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בחודש ספטמבר נכלא במחנה ריכוז קטן בצרפת – מחנה דה מיל.
ב-27 ביוני 1941, זמן קצר לאחר שצרפת נכנעה לגרמניה הנאצית, אסירי המחנה פונו לעיר באיון ברכבת, ושטורם הצליח להימלט.
הוא חי במרסיי עד אוגוסט 1942, אז גורש למחנה הריכוז דראנסי ובהמשך למחנה ההשמדה אושוויץ.
הוא הוצב במחנה העבודה בלכהמר שבאושוויץ, שם אולץ לעבוד כספר.
לעיתים נדירות, כאשר השומרים אפשרו זאת, השתתף בערבי תיאטרון.
בינואר 1945 אסירי המחנה הוצעדו בצעדת המוות לבוכנוואלד.
שטורם שרד את הצעדה וכתב על כך זמן קצר לאחר הגיעו לבוכנוואלד.
הוא חבר לארגון הקומוניסטי המחתרתי של המחנה.
בעודו במקום היה חלק מפלוגת הבינוי שבראשה עמד רוברט זיוורט.
במהלך השואה, אמו נרצחה באושוויץ.
שטורם חזר לווינה, שם המשיך בקריירת המשחק שלו ועבד כמגיש רדיו.
הוא הצטרף לאנסמבל של התיאטרון "סקאלה", שניצב בשטח הכיבוש הסובייטי בווינה והיה מזוהה עם קו קומוניסטי.
עם יציאתה של ברית המועצות מאוסטריה ב-1956 עבר לגרמניה המזרחית.
הוא התקבל לצוות הדויטשס תיאטר והרבה להופיע.
ב-1961 הוענק לו פרס האמנות של גרמניה המזרחית.
עד יום מותו היה מעורב בהנצחתם של קורבנות בוכנוואלד.
פטר שפר הוא פרופסור אמריטוס למדעי הדתות ומדעי היהדות באוניברסיטת פרינסטון.
פטר שפר נולד במילהיים על הרוהר, גרמניה.
הוא סיים לימודי דת באוניברסיטת בון ובשנת 1964 הגיע לישראל לשלוש שנות לימודי יהדות ושפות שמיות באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן השלים דוקטורט בפילוסופיה וביהדות בפרייבורג ובפרנקפורט.
הוא קתולי ודובר את השפה העברית.
בין השנים 1983 ל-2008 היה פרופסור ללימודי יהדות באוניברסיטה החופשית של ברלין.
משנת 1993 הוא עורך-שותף של הרבעון ללימודי יהדות (Jewish Studies Quarterly).
היה ראש התוכנית למדעי היהדות באוניברסיטת פרינסטון.
נושאי המחקר שלו כוללים היסטוריה יהודית בעת העתיקה המאוחרת, הדת והספרות של היהדות הרבנית, מיסטיקה יהודית, חכמת ישראל במאות ה-19 וה-20 ומאגיה יהודית.
זכה בפרס לייבניץ בגרמניה ובדצמבר 2006 זכה בפרס ההישג המצוין של קרן אנדרו וו.
מלון - הפרס הגבוה ביותר בארצות הברית ללימודים הומניים, ובכך הפך לחוקר היחיד בעולם שקיבל את שני הפרסים.
בסוף 2014 מונה להיות מנהל המוזיאון היהודי בברלין.
ביוני 2019 התפטר מתפקידו בעקבות סערה תקשורתית, לאחר שחשבון הטוויטר הרשמי של המוזיאון שיתף מאמר ביקורת נגד החלטת הפרלמנט הגרמני לגנות את תנועת ה-BDS.
פטר שפר, יודופוביה: גישות כלפי היהודים בעולם העתיק, ספריית הילל בן חיים למדעי היהדות, הוצאת הקיבוץ המאוחד; מאנגלית: להד לזר, 2010.
פטר שֶׁפֶר היה מדפיס גרמני בראשית מהפכת הדפוס.
צורף, עורך דין ומלווה בריבית.
שפר, יליד גרנסהיים, למד בפריז ועבד כמעתיק כתבי יד, התמחה במלאכת הדפוס המודרני בבית הדפוס של יוהאן גוטנברג והיה לעוזרו העיקרי.
לאחר השלמת הדפסת התנ"ך של גוטנברג ב-1455 העיד שפר לטובת יוהאן פוסט במשפט שניהל נגד גוטנברג, ולאחר העיקול שהוטל לפי דרישת פוסט על בית הדפוס של גוטנברג, חבר לפוסט והקים עמו את בית הדפוס של "שפר ופוסט".
פטר שפר נישא לכריסטינה, בתו היחידה של יוהאן פוסט, ובניהם המשיכו אחריו במלאכת הדפוס לתוך המחצית השנייה של המאה ה-16.
דמותו של שפר ניצבת לצד דמותם של פוסט וגוטנברג באנדרטת גוטנברג בפרנקפורט.
בעיר מולדתו גרנסהיים , הוצב פסל בדמותו, נושא בחיקו ספר.
מותג הבירה "שפר-הופר" () נקרא כך על שם ביתה הראשון של מבשלת השיכר המייצרת אותו ששכנה בביתו של שפר במיינץ (Mainzer Schöfferhof), דמותו של שפר משמשת למיתוג המוצר.
הרומן "שולייתו של גוטנברג" ("Gutenberg's Apprentice") של אליס כריסטי מ-2014 עוסק בגנבת קניינו הרוחני של גוטנברג בהמצאת הדפוס המודרני.
פטר קורץ הוא פוליטיקאי ומשפטן גרמני.
מכהן מ-2007 כראש עיריית מנהיים.
למד משפטים באוניברסיטאות היידלברג ומנהיים וקיבל את תואר הדוקטור שלו ב-1995 לאחר התמחות כשופט בבית דין לעניינים מנהליים.
קורץ, חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD, אס-פה-דה), שימש כחבר ההנהלה האזורית של המפלגה בבאדן-וירטמברג בין השנים 1995-2005. ב-17 ביוני 2007 נבחר כיורשו של ראש עיריית מנהיים, גרהרד וידר (אף הוא חבר ה-SPD).
קורץ נשוי ואב לשני ילדים.
פטר קירטן היה רוצח סדרתי גרמני שכונה "הערפד מדיסלדורף" וה"המפלצת מדיסלדורף", בגין סדרה של תקיפות מיניות ורציחות שביצע מפברואר עד נובמבר 1929 בעיר דיסלדורף.
בשנים שקדמו לרציחות קירטן צבר גיליון עבירות עשיר שכלל הצתות, גנבות וניסיון לרצח.
הוא אף הודה ברציחתה של ילדה בת 9 בשנת 1913 בעיר מולהיים על הריין.
הוא כונה הערפד או המפלצת מדיסלדורף מפני שרוב קורבנותיו נרצחו בעיר זו.
הוא זכה לכינוי "ערפד" מפני ששתה את דמו של ברבור מת בדצמבר 1929 וכן ניסה לשתות את דמם של קורבנות האנוש שלו.
פטר קירטן נולד למשפחה מוכת עוני ומתעללת בעיר מולהיים על הריין, הילד השלישי מבין 13 ילדים.
בתור ילד הוא חזה באביו האלכוהוליסט תוקף מינית את אמו ואת אחיותיו.
הוא היה מעורב בפשעים קטנים מגיל צעיר, ורוב חייו חי במנוסה.
זמן מה לאחר לכידתו הוא טען שביצע את הרצח הראשון שלו בגיל 9 בכך שהטביע שני ילדים צעירים ששחו עמו.
קירטן עבר עם משפחתו לדיסלדורף בשנת 1894, ומשנת 1899 נכנס לבתי כלא לתקופות קצרות בגין עבירות שונות, ביניהן הצתה וגנבה.
קירטן התקדם בדרגת האלימות שלו בדומה לרוצחים סדרתיים אחרים, החל לענות ולהרוג בעלי חיים ובהמשך רצח בני אדם.
את רציחתו הידועה הראשונה ביצע בשנת 1913 בעת פריצה לבית, קורבן הרצח הייתה ילדה בת 9 בשם כריסטין קליין.
הוא הצליח לחמוק מזירת הפשע מבלי להיתפס.
שרשרת הרציחות שלו נקטעה מכיוון שריצה עונש מאסר של 8 שנים בגין פריצות נוספות, וכן כך לא נכח באירועי מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1921 הוא שוחרר מהכלא ועבר לאלטנבורג, שם נשא אישה לאחר שנתיים.
בשנת 1925, הוא חזר עם אשתו לדיסלדורף והמשיך בביצוע רציחות שהובילו לבסוף ללכידתו, מאסרו והוצאתו להורג.
ב-2 בפברואר 1929 הוא תקף אישה וב-9 בפברואר הוא התעלל מינית בילדה בת 9 ורצח אותה.
ב-13 בפברואר הוא רצח מכונאי זקן בכך שדקרו 20 פעמים.
קירטן חדל מביצוע פשעים אלימים במשך חצי שנה, עד שב-11 באוגוסט הוא אנס ורצח אישה.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-21 באוגוסט הוא רצח שלושה אנשים בפרק זמן של רבע שעה בדקירות.
שלושה ימים לאחר מכן הוא רצח שתי ילדות, בנות 5 ו-14, ודקר אישה נוספת ב-25 באוגוסט.
ב-29 בספטמבר הוא אנס ורצח אישה, הקורבן שעבדה בתור משרתת הוכתה למוות במהלומות פטיש ביער מחוץ לעיר.
ב-11 באוקטובר הוא תקף אישה בפטיש, אנס אותה, והותיר אותה למות.
ב-25 באוקטובר הוא תקף שתי נשים בפטיש – שתיהן שרדו.
ב-7 בנובמבר הוא רצח ילדה בת 5; הרצח בוצע בחניקה ובדקירות מרובות עם מספריים.
בהזדמנויות שונות הוא שלח לעיתון המקומי או לתחנת המשטרה המקומית מפה ובה סומנו זירות הרצח של קורבנותיו.
מספר הקורבנות ושיטות הרצח השונות הטעו את החוקרים והם חשדו שמדובר בצמד או אפילו צוות של רוצחים הפועלים יחד.
רשימת החשודים של המשטרה כללה למעלה מ-900 חשודים פוטנציאליים.
הרצח שקירטן ביצע בנובמבר היה הרצח האחרון שלו, אם כי בין החודשים פברואר עד מרץ 1930 הוא תקף מספר אנשים בפטיש אך מבלי להרגם.
במאי, הוא ניגש לאישה צעירה בשם מריה בוטלייס, הוביל אותה לביתו ומשם לקח ואנס אותה ביער אך לא רצח אותה.
בוטלייס היא זו שהובילה את השוטרים אל ביתו.
הוא נמלט מהשוטרים, אבל התוודה בפני אשתו על מעשי הרצח ביודעו שזהותו ידועה למשטרה.
ב-24 במאי הוא אותר ונעצר.
קירטן אף הודה ששתה את דמה של לפחות אחת מקורבנותיו.
פטר קירטן הואשם בתשעה סעיפי רצח ובשבעה סעיפי ניסיון לרצח.
משפטו החל באפריל 1931. בתחילה הוא טען לחפותו אך לאחר מספר שבועות הודה באשמות.
בעודו מחכה להוצאה להורג, קירטן רואיין על ידי דוקטור קארל ברג, שתיעד את השיחות עמו וכתב ספר בשם "הסדיסט" בעקבות המפגשים.
קירטן ציין באוזני ברג שהמניע הראשי לביצוע הרציחות היה הנאה מינית.
מספר הדקירות השתנה מקורבן לקורבן מפני שמשך האורגזמה שהשיג ממעשה הרצח השתנה בכל פעם.
מראה הדם עורר את היצר המיני של קירטן כפי שהשתמע ממילותיו: "אמור לי - לאחר שייערף ראשי, האם אוכל עדיין לשמוע, ולו לזמן קצר, את הקול של דמי פורץ מגדם הצוואר שלי?
יהיה זה העונג שיסיים את כל התענוגות".
קירטן הוצא להורג באמצעות גיליוטינה ב-2 ביולי 1931 בעיר קלן.
פטר אמר לחוקרים שהמניע העיקרי לביצוע פשעיו היה "הרצון להתנקם בחברה המדכאת".
הוא לא הכחיש שהוא עשה שימוש מיני בקורבנותיו, אבל במהלך משפטיו הוא תמיד טען שהיצר המיני לא היה המניע העיקרי של מעשיו.
בשנת 1931, מדענים חקרו את מוחו של קירטן בניסיון להבין את האישיות שלו ואת התנהגותו.
ראשו נותח ויובש וכיום הוא מוצג במוזיאון "ריפלי תאמינו או לא" בוויסקונסין.
נאמר שסרטו של פריץ לאנג "M" משנת 1931, בה הגיבור הראשי הוא רוצח ילדים סדרתי שמשליט טרור בעיר גרמנית, מבוסס על חייו של קירטן, אך לאנג הכחיש טענה זו.
בשל קווי הדמיון הרבים בין הרוצח בסרט לבין קירטן, הסרט נקרא "הערפד מדיסלדורף" במדינות זרות, אם כי עלילת הסרט מתרחשת דווקא בברלין.
הזמר רנדי ניומן כתב שיר על קירטן שנקרא "בגרמניה לפני המלחמה" שנכלל באלבומו משנת 1977.
להקת הדום מטאל היפנית, "כנסיית הסבל" (Church of Misery), הוציאה שיר בשם "המפלצת מדיסלדורף" המבוסס עליו.
דמותו של פטר קירטן "הולידה" דמויות נוספות גם בסרטים אחרים, דוגמת הסרט "נורמלי" משנת 2009 של ג'וליוס סבצ'יק מסלובקיה, וכן הסרט "המלון הלבן" משנת 1981.
פטר שוויצר (Schweitzer; 1874–1922) היה מהנדס ואיש עסקים, פילנתרופ יהודי-אמריקאי, יושב ראש משרד קרן היסוד בארצות הברית.
בזכות סיועו ותרומתו נבנה ונוסד בטבריה בית החולים על שם שוויצר, אשר היה קרוי על שמו.
נולד בבאלטה פלך פודוליה, שבאימפריה הרוסית.
בילדותו קיבל חינוך עברי, בנעוריו עבר לאודסה לרכישת השכלה כללית.
בהמשך יצא לצרפת, ללימודי הנדסה שאותם השלים באוניברסיטת סורבון בפריז.
בשנת 1905 היגר לארצות הברית, הוא השתקע בניו יורק שבה עסק במקביל לניהול עסקיו, גם בפעילות ציונית ענפה.
שוויצר מונה לגזבר ההסתדרות הציונית האמריקאית, חבר הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית האמריקאית, חבר הוועד הכספי של ההסתדרות הציונית העולמית, חבר הוועד הפועל ויושב ראש ועד הפעולה של קרן היסוד.
בזמן היותו נתין האימפריה הרוסית תרגם שוויצר את הספר מדינת היהודים, מאת בנימין זאב הרצל.
בארצות הברית תרם שוויצר לעיתון פועלי ציון "די צייט".
בין השאר תמך בהוצאת ספרי שלום אש ב-12 כרכים.
שוויצר תרם בימי חייו לקרנות ציוניות יותר מ-400,000 דולר.
הוא תרם 40,000 דולר כ"מעשר" לקרן היסוד.
חיים ויצמן ונחום סוקולוב תיארוהו כ"וזיר הכספים היהודי".
שוויצר ורעייתו רבקה תרמו 25,000 דולר לבניית בית חולים בארץ ישראל, בטבריה.
אבן הפינה הונחה ב-1921 אך שוויצר נפטר ב-1922 ורעייתו רבקה נרתמה להשלים את המלאכה, כך הוקם על שמו, בית החולים על שם שוויצר.
שוויצר נפטר בגיל 48 כתוצאה מסיבוך של ניתוח מעי, שבוצע בבית החולים מאונט סיני בניו יורק.
הוא הניח אחריו את אשתו רבקה וחמשת ילדיהם.
בהלווייתו ספדו לו: השופט ג'וליאן מק, צבי הירש מסליאנסקי, לואי ליפסקי, שמריהו לוין ואחרים.
פטראנודוניים (שם מדעי: Pteranodontidae) היא משפחה של זוחלים מעופפים שחיו בתקופת הקרטיקון לפני 66–88 מיליון שנה, בסמוך להכחדת הדינוזאורים הגדולה.
מאובניהם התגלו באמריקה הצפונית והדרומית.
פטרוזאורים אלה בלטו בעיקר בכרבולת האחורית הגדולה שלהם שכנראה שימשה לאיזון.
כמו הפטרוזאורים הגדולים האחרים הם לא נפנפו בכנפיהם אלא דאו בדומה לנשרים וחסידות מודרניות.
הם עפו מעל הימים ושלו דגים במקורם הארוך.
לפטראנודוניים לא היו כלל שיניים.
פטרבורג העבריינית היא סדרת פשע בלשית רוסית, שהייתה אחת הסדרות הרוסיות המצליחות ביותר של תחילת שנות האלפיים.
הסדרה מבוססת באופן רופף על שמונה ספריו של אנדריי קונסטנטינוב.
שני החלקים הראשונים שודרו לראשונה במאי 2000 בערוץ NTV ובסך הכל הופקו עשר עונות, כאשר האחרונה שבהן שודרה בשנת 2007. הדמות היחידה שמופיעה בתשע עונות (למעט בחלק אחד), היא סגן אלוף קודאסוב שגולם על ידי יבגני סידיחין.
שיר הנושא של הסדרה הוא „העיר שאינה שם", מאת המשוררת רגינה ליסיץ והמלחין איגור קורנליוק , שהלחין את נעימת הנושא.
בחלק הראשון של הסדרה מופיע גם השיר אתה זר לי מאת טטיאנה בולנובה כשיר נושא משני.
על אף שאירועי הסדרה מוצגים כמתרחשים בסוף שנות השמונים עד תחילת שנות ה-90, בסדרה מופיעים חפצים אנכרוניסטיים כמו דגמי מכוניות, טלפונים ניידים, מחשבים אישיים, שילוט ומדיה שלא הייתה קיימת בשנים בהן הסדרה מתרחשת.
אפילו מצבות קבורה עם תאריכים מסוף שנות התשעים מופיעות בה.
יבגני סידיחין כסגן אלוף ניקיטה ניקיטיץ' קודאסוב (עונה 1–4, 6-10)
אלכסנדר דומוגרוב כעיתונאי אנדריי סרגין (אובנורסקי) (עונה 1–6)
לב בוריסוב בתפקיד ויקטור פאוולוביץ גובורוב (המכונה אנטיביוטיק) גנב בחוק (вор в законе) (עונה 1–6)
מיכאיל ראזומובסקי כבלש אלכסנדר זברב (עונה 4–7, 9)
אלכסנדר רומאנצוב כבנקאי ניקולאי נאומוב (עונה 4–7)
אנדריי טולובייב כניצב משנה במשטרת סנקט פטרבורג (מפקדו של קודאסוב ומלשינו של גובורוב) גנאדי וסחנוב (עונה 1–3, 5)
יאן צפניק כעיתונאי איגור ניקיפורוב, עמיתו של סרגין (עונה 3, 7-10)
אלכסנדר פסקוב בתפקיד ולדימיר נפדוב, איש עסקים וראש ארגון פשע (עונה 7–10)
יורי איצקוב בתפקיד ולנטין לוסב, המכונה סוחטיי (Сохатый), עבריין בכיר (עונה 7–10)
דמיטרי פבצוב בתפקיד סרגיי צ'לישצ'וב, בלש/פרקליט ואחר-כך עבריין שכונה עורך דין שחור (Адвокат Черный) (עונה 2)
אלכסיי סרבריאקוב בתפקיד אולג זוונצב, חבר ילדות של זוונצב ועבריין המכונה עורך דין לבן (עונה 2)
אולגה דרוזדובה / אנה סמוחינה בתפקיד יקתרינה זוונצבה (עונה 2)
קיריל לברוב בתפקיד יורי אלכסנדרוביץ' מיכייב, ראש ארגון פשע (עונה 1)
יבגניה קריוקובה בתפקיד לידיה פרוספובה, חוקרת (עונה 1)
ניתן לחלק את הסדרה לשני חלקים:
עונות 1 עד 6, ששוחררו בשנים 2000–2003, מתרחשות בשנות התשעים של המאה הקודמת, והיו נושאים הכוללים הפקרות ושחיתות של שודדים באכיפת החוק.
עונות 7 עד 10, שיצאו במהלך 2005–2007, כללו בעיקר דמויות חדשות, מתרחשות בתקופה המודרנית יותר והציגו נושאים שהיו מעורבים בעסקים גדולים.
עונות המבוססות על יצירותיו של קונסטנטינוב
נפילתו של אנטביוטיק (2001) - 8 פרקים
עונות המבוססות על יצירותיהם של סופרים אחרים
7. חלוקה מחודשת (2005) - 12 פרקים (התסריט נכתב על בסיס קונספט של אנדריי קונסטנטינוב
קונסטנטינוב אמר כי הסדרה כללה 7 חלקים ולא 10, מכיוון שלדעתו טרמינל, מעבר הולנדי ותשלום חוזר הופקו תוך הפרת זכויות יוצרים.
שלא כמו ה-DVD, הסרטים הללו שודרו ללא שימוש בשם הסדרה בכותרת, אם כי הכותרת הייתה רשומה במידע בערוץ.
פטרבורג העסקית הוא עיתון עסקי יומי בשפה הרוסית שיוצא לאור סנקט פטרבורג, רוסיה.
העיתון הוקם בשנת 1993 בסנקט פטרבורג והוא מספק חדשות הקשורות לעסקים וכספים בעיר ובפרבריה.
הבעלים של העיתון הוא קבוצת בוניר.
החל משנת 2006 היה אנדריי ארשוב העורך הראשי.
מקסים ואסיוקוב מונה לעורך הראשי של העיתון מאז 8 בדצמבר 2011.
בשנת 2011 הוכתר על ידי WAN/IFRA כמערכת החדשות הטובה ביותר במדיה החברתית.
פטר קארוי גולדמארק (בהונגרית: Goldmark Péter Károly; בודפשט, 2 בדצמבר 1906 – פורט צ'סטר, ניו יורק, 7 בדצמבר 1977) היה מהנדס ופיזיקאי יהודי-הונגרי-אמריקאי.
ג'רג' מרקס מנה גם אותו כאחד מאנשי המאדים (מדענים).
גולדמארק היה קרוב משפחתו של המלחין קרל גולדמארק.
הוא עצמו נמשך למוזיקה ובשנותיו המאוחרות נהנה לנגן עם בני גודמן, שגר בסמוך אליו.
הוריו היו שאנדור גולדמארק (1877–1965), סוחר ואֶמה שטיינר.
עם זאת, כשהיה תלמיד בתיכון בבודפשט, הוא הפתיע את מורו בידע ובכישורים שלו בפיזיקה.
לכן לא פלא שכאשר הוא ומשפחתו היגרו לווינה בשנת 1920 פנה גולדמארק לאוניברסיטה הטכנולוגית של וינה.
לאחר מכן המשיך את לימודיו בברלין, למד ועבד במכללה הטכנית של שרלוטנבורג אצל דניס גאבור שזיהה את כישרונו של החוקר הצעיר ודרבן אותו לביצוע מחקרים נוספים.
לפיכך חזר גולדמארק לווינה, שם כתב עבודת גמר בהנחיית פרופסור ארנסט מאך שכותרתה "שיטה חדשה לקביעת מהירות היונים" אותה הגיש לאקדמיה למדעים בווינה.
כבר אז התעניין מאוד בטלוויזיה שעדיין הייתה בחיתוליה.
בעקבות ניסויים ב-BBC, גולדמארק הרכיב מכשיר עם מסך של 2.5 × 3.8 ס"מ.
בעקבות הצלחתו הועסק בחברת Pye האנגלית, ולאחר שהות קצרה נוספת בווינה הפליג לניו יורק בשנת 1933. שם, בשנת 1936 הפך למועסק של חברת התקשורת CBS, לימים ראש מעבדת המחקר שלה, אחר כך מנכ"ל החברה, ולאחר כך סגן נשיא.
עד מהרה ויתר על הניסויים שלו בציוד טלוויזיה מכני ויצא לדרך חדשה.
הוא החל להתמודד עם מסכי טלוויזיה אלקטרוניים.
ב-4 בספטמבר 1940 הציג את המצאתו: טלוויזיה צבעונית.
במהלך מלחמת העולם השנייה (1939–1945) עסק בבעיות צבאיות טכניות ופתר את נושא "כיצד להפריע לפעילות ציוד המכ"ם הגרמני".
לאחר המלחמה שיכלל את הליך הטלוויזיה הצבעונית שלו שכבר התחיל לשמש בחקר החלל.
זה איפשר לראות את הרגעים של הצעדים הראשונים של המין האנושי על הירח ברחבי העולם.
הוא פיתח את התיאוריה והפרקטיקה של היישום הרפואי של הטלוויזיה, וזכה לפתח גם את תקליט האריך נגן.
הוא פתר בצורה מבריקה גם את "שימור" תמונות הטלוויזיה: השיטה שלו, EVR (הקלטת וידאו אלקטרו), נותרה שיטה מוכרת ופופולרית עד להפצת מכשירי הווידאו.
הוא כבר היה בשנתו ה-71, כאשר נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר העניק לו (יחד עם 14 מחבריו המדענים) את המדליה הלאומית למדעים, ההכרה האמריקאית הגבוהה ביותר לעבודה מדעית.
פטר קלנר (בצ'כית: Petr Kellner; 20 במאי 1964, צ'סקה ליפה – 27 במרץ 2021, אלסקה) היה איש עסקים ומיליארדר צ'כי.
בעת מותו בהתרסקות מסוק באלסקה, נחשב קלנר לאיש העשיר ביותר בצ'כיה, כמייסד ומחזיק הרוב המוחלט (98.93%) בבעלות קבוצת ההשקעות PPF , שהעניקה לו (נכון לנובמבר 2020) שווי נקי של 19 מיליארד דולר.
פטר רוסגר היה סופר ומשורר אוסטרי.
פטר רוסגר נולד למשפחת איכרים אוסטרים, הבכור מבין 7 ילדים.
המשפחה חיה בצניעות בבית חווה בשם Kluppeneggerhof בעיירה אלפל הנמצאת בתחום קריגלך, הממוקמת במחוז ברוק-מירצצושלאג, שטיריה.
בעקבות מצבה הכלכלי הירוד של משפחתו, רוסגר נאלץ להפסיק ללמוד בגיל צעיר ולעבוד לפרנסתו.
עקב מצבו הבריאותי לא היה יכול לעסוק בחקלאות, לכן הפך לחייט-נודד.
העבודה אפשרה לו לפגוש אנשים רבים ועוררה בו את הרצון לכתוב אודות מסעותיו.
הוא החל לכתוב בעיתון Tagespost שיצא לאור בגראץ.
עורך העיתון זיהה את כישרונו של רוסגר ועודד אותו להתקבל לאקדמיה למסחר ותעשייה בגראץ.
ספרו הראשון של רוסגר, סיפורים משטיריה, יצא לאור בשנת 1871.
בשנת 1873 נישא רוסגר לאנה פיכלר, שילדה שני ילדים והלכה לעולמה בעת הלידה השנייה, בשנת 1875. מאוחר יותר נישא רוסגר בשנית לאנה קנאור, ולהם נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1918 חזר רוסגר לעיירת מולדתו ושם הלך לעולמו ונטמן בבית הקברות המקומי, שם הוצב פסל לזכרו.
רוסגר היה משורר וסופר פורה, אשר כתב יצירות רבות, ביניהן:
מועמדות לפרס נובל לספרות (1911)
מועמדות לפרס נובל לספרות (1913)
מועמדות לפרס נובל לספרות (1918)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת וינה (1912)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת היידלברג (1903)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת גראץ (1917)
חברות כבוד בחברה המלכותית לספרות בלונדון (1907)
ב-27 ביולי 1943, במלאת 100 שנים להולדתו, הוציא שירות הבולים הגרמני בול לזכרו של רוסגר.
לזכרו של רוסגר הוצבו מספר פסלים, בין היתר בקריגלך, קפפנברג, גראץ, שטודקצינקן, שטיירמרק ובערים נוספות באוסטריה.
סרט הטלוויזיה הדוקומנטרי Peter Rosegger – Der Poet, der aus dem Walde kam שיצא בשנת 2013 הציג את דמותו של רוסגר, חייו ופועלו
בבית ילדותו הוקם מוזיאון לזכרו.
פרס פטר רוסגר לספרות ניתן החל משנת 1951 עד 1971 ולאחר מכן משנת 1985 והלאה.
בין הזוכים בפרס ניתן למנות את אילזה אייכינגר, מקס מל, מרגרט ויינהנדל, ארנסט האמר, הרברט זנד, הילדה שפיל, גרהרד רוט, וולפגנג באואר ומקס הופלר.
פטר שבצ'יק (בצ'כית: Petr Ševčík; נולד ב-4 במאי 1994) הוא כדורגלן צ'כי, המשחק בעמדת הקשר בפ.ק.
יבלונץ, בהשאלה מסלביה פראג ובנבחרת צ'כיה.
שבצ'יק החל לשחק כדורגל בעיירה קטנה בשם סופיקוביצה במחוז יסניק עד שעבר למחלקות הנוער של סיגמה אולומוץ.
במהלך שנת 2014 הוא יצא בהשאלה לקבוצת אופאבה ואת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אולומוץ ערך בשנת 2016. ביולי 2016, שבצ'יק עבר לסלובן ליברץ.
בינואר 2019, שבצ'יק עבר לסלביה פראג.
ב-18 באפריל של אותה השנה, הוא הבקיע צמד במשחק הגומלין של שלב רבע הגמר במסגרת הליגה האירופית מול צ'לסי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדים של הנבחרת הצ'כית ב-14 בנובמבר 2019 במשחק במסגרת מוקדמות יורו 2020 מול נבחרת קוסובו, שבו הוא החליף את לוקאש מאסופוסט בדקה ה-76. ב-12 ביוני 2024 זומן לסגל נבחרת צ'כיה ליורו 2024. בעקבות פציעה של מיכל סאדילק.
פטר קלן (במקור קליין, בהונגרית: Kelen Péter; בודפשט, 27 ביולי 1950) הוא זמר אופרה יהודי-הונגרי (טנור) זוכה פרס קושוט, זוכה פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול.
סבו של פטר קליין מצד אביו היה רב, אביו היה סוחר.
פטר היה תלמידו של רז'ה פלקי בקונסרבטוריון למוזיקה בלה בארטוק.
בעונת 1972–1973 היה בעל מלגה של בית האופרה של בודפשט, ואחר כך משנת 1973 היה זמר פרטי (פרילנס) של המוסד.
תפקידו הראשון היה אורונטה בלומברדים במסע הצלב הראשון של ג'וזפה ורדי.
בשנת 2000, המוסד הכיר באמנותו כ"חבר לנצח".
הוא פרש לגמלאות בשנת 2007. בהופעת הפרידה שלו שר את Cavaradossi בטוסקה של פוצ'יני.
הוא הופיע באופן קבוע בתפקידים ליריים וספינטו-טנור (ספינטו טנור הוא מונח קולי שמשמש לאפיון קול סופרן או טנור בעל משקל בין לירי לדרמטי שמסוגל להתמודד עם שיאים מוזיקליים גדולים באופרה במרווחי זמן מתונים) על במות אופרה באירופה.
הופיע מספר פעמים בלה סקאלה במילאנו וכן באופרה של וינה.
הוא גם עלה באופן קבוע על הפודיום כזמר אורטוריה.
קול הטנור, שלו נשמר רק מהקלטות בודדות.
עד מהרה התגבר על סגירותו הראשונית ושלט באופן מושלם במשחקו על הבמה.
הוא סיפק הופעות מוזיקליות ומשחק מושלם.
קליין גם נודע בכך שמעולם לא נתן ראיון ונמנע מכל פרסום מלבד הרצאות.
פרס הזיכרון לשודליק מריה (2015)
אמן מאסטר של בית האופרה הממלכתי ההונגרי (2010)
פטר קרמנס (בהולנדית: Peter Kerremans; נולד ב-2 בפברואר 1961) הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק בעמדת השוער.
קרמנס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל בום ובגיל 21 חתם בסראינג.
בקיץ חתם בגרמינל בירסחוט מליגת העל הבלגית.
בקיץ חתם בהפועל תל אביב מהליגה הראשונה בישראל בה שיחק שנה אחת.
בקיץ חזר לבלגיה וחתם בשרלרואה.
בעונתו הראשונה במועדון שיחק רק 7 הופעות בקבוצה, אך בעונתו השנייה חזר להרכב הקבוצה.
בסיום עונה זו פרש מכדורגל.
פטראשקו הטוב (ברומנית: Pătrașcu cel Bun, (מת ב־24 בדצמבר 1557), היה וויווד (שליט) של ולאכיה בשנים 1554–1557.
פטראשקו הוא בנו של ראדו הגדול.
הוא כונה "הטוב" כי בתקופת שלטונות לא היו רדיפות נגד האצולה.
בשנת 1554 הוא קיבל מסולימאן הראשון תפקיד של וויווד של ולאכיה במקום מירצ'ה הרועה שהיה אחיו.
בפקודת הטורקים בשנת 1556 הוא פלש לטרנסילבניה במטרה להחזיר לשלטון את ג'ון סיגיזמונד, מלך הונגריה.
ב-28 באוקטובר 1556 הוא היה בקלוז' ובחן את מצב בשטח.
מכיוון האזור לא היה שקט היה צורך בפעילות צבאית נוספת.
עקב מצב בריאותו הוא לא היה יכול להצטרף לצבא ועבר לאזור סיביו ובהמשך לבוקרשט בה נפטר בדצמבר 1557. הוא נטמן במנזר דאלו בקרבת טרגובישטה.
קיימת השערה שפטראשקו הורעל על ידי מושל סוקול שבעצמו רצה להיות שליט ולאכיה.
כאשר מירצ'ה הרועה קיבל את המינוי של וויווד והגיע לאזור, מושל סוקול עם בנו נמלטו לטרנסילבניה.
לפי חלק מההיסטוריונים פטרו צ'רצ'ל היה בנו והוא כיהן כשליט ולאכיה בשנים 1583–1588. לפי מסורות אחדות, בן נוסף מחוץ לנישואים שלו היה מיכאי האמיץ, שליט ולאכיה בשנים 1593–1601. אין ודאות שהשערה זו היא נכונה.
פטר קורנלי הוא כדורסלן צרפתי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר במונקו מליגת העל הצרפתית והיורוליג.
בגיל 15 הצטרף קורנלי לאקדמיית הנוער של לה-מאן סארת.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של לה מאן במהלך עונת 2013/14 ושיחק בקביעות בקבוצה ב-2014/15, בה זכה בפרס הכוכב העולה של ליגת העל הצרפתית.
ב-13 ביוני 2016 נרשם קורנלי לדראפט ה-NBA 2016, בו נבחר בבחירה ה-53 על ידי דנוור נאגטס והצטרף אליה לליגת הקיץ של ה-NBA.
הוא נשאר בלה מאן לעונת 2016/17, אך לאחר עונה מאכזבת, בה העמיד ממוצעים של 4.1 נקודות ו-2.9 ריבאונדים למשחק, הושאל למטרופוליטנס 92 ביוני 2017.
ב-20 ביוני 2019 חתם קורנלי בפו אורטז מליגת העל הצרפתית ושיחק במדיה במשך שתי עונות.
דנוור נאגטס וגרנד ראפידס גולד (2021–2022)
ב-17 בספטמבר 2021 חתם קורנלי על חוזה דו כיווני עם דנוור נאגטס, לפיו חילק את זמנו בין הנאגטס לקבוצת ליגת הפיתוח שלהם, גרנד ראפידס גולד.
ב-9 בינואר 2022 הוא נופה על ידי הנאגטס, וב-15 בינואר נרכש על ידי הגרנד ראפידס גולד.
ב-27 ביולי 2022 חזר קורנלי לאירופה וחתם בריאל מדריד מליגת ה-ACB הספרדית והיורוליג.
בעונת זכה עם הקבוצה באליפות היורוליג.
ב-19 ביוני 2023 חתם קורנלי לשלוש עונות במונקו מליגת העל הצרפתית והיורוליג.
קורנלי שיחק עבור הנבחרות הצעירות של צרפת בגביע העולם בכדורסל עד גיל 17 בליטא 2012, באליפות אירופה לנוער בלטביה 2013 ובאליפות אירופה לעתודה באיטליה 2015.
בטורניר הכדורסל באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה קורנלי עם נבחרת במדליית כסף לאחר הפסד בגמר ל.
אמו, פבלה זיגמונדובה, היא כדורסלנית עבר צ'כית, ואביו, מרסיאל, שיחק כדורסל בליגה הצרפתית השנייה.
אחותו של פטר, ג'ודי קורנלי-זיגמונדובה, שיחקה בנבחרות הצעירות של צרפת ובילתה ארבע שנים בקבוצת כדורסל המכללות של אוניברסיטת דייטון.
פטר קרדוש (במקור קסטנבאום, בהונגרית: Kardos Péter; בודפשט, 11 במאי 1936) הוא רב ראשי נאולוגי, חזן, העורך הראשי של כתב העת אוי אלט (הונגריה) של התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה.
פטר קסטנבאום נולד במשפחה יהודית אורתודוקסית ברחוב דוב 86 בבודפשט כבנם של שאנדור (שמחה) קסטנבאום, פקיד, ושל מרגיט וייס (1901–1987), סוחרת עתיקות.
מספטמבר 1942 למד בבית הספר היסודי ברחוב דוב.
אביו ניספה בשואה במחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
פטר למד להכיר את יסודות הליטורגיה במקהלת בית הכנסת ברחוב קזינצי בבודפשט.
בגיל ההתבגרות הוא היה תלמידו של יעקב גוטשל (Gottschal Jakab), מנצח ומלחין, ולאחר מכן למד את הסגנון האורתודוקסי אצל יוז'ף פיש (Fisch József).
סיים את לימודיו הגמנסיה היהודית ב-1954. בשנת 1958 - תוך הענות להזמנתו של אלכסנדר שייבר - הפך לתלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט וסיים במקביל את הכשרת החזנים.
מוריו היו, בין היתר, אלכסנדר שייבר, משה ריכטמן, שאמו סמרה, יוז'ף שווייצר, ובהכשרת החזנים זמר האופרה והחזן רז'ה פלקי ושאנדור סירוטה, החזן הראשי של בודה.
את לימודיו כחזן סיים ב-1962. הוא עבד כבעל קורא ולא לקח על עצמו תפקיד רב במשך עשר שנים.
בנוסף הוא עבד והתפרנס כמדריך תיירים, כיוון שדיבר מספר שפות.
קרדוש כיהן תחת הרב הראשי דאז לאסלו הוכברגר.
הוא קיבל סמיכה לרבנות ב-1971 ובשנה שלאחר מכן עבר לרובע זוגלו (רובע 14 של בודפשט), שם הוא פעיל מאז.
בית הכנסת דרך טקיי הוא מקום מושבו הקבוע.
לרגל ראש השנה ויום כיפור, על פי הזמנה, מילא תפקידי חזן ורב של בית הכנסת בוורשה מספר פעמים.
מאז 1973, הוא עובד במערכת של כתב העת אוי אלט, שהוא העורך הראשי שלו מאז 1991. בנובמבר 1985 נבחר לנשיא אגודת הרנבים הלאומית.
הוא שהה 15 חודשים בשוודיה כרב בשנים 1987–1988. קרדוש היה סגן נשיא אגודת הרנבים של התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה, הוא פרש משם בפברואר 2021.
קרדוש הוא משתתף קבוע בסדרת התוכניות "העולם בעיניים יהודיות" ( A Világ Zsidó Szemmel) ו"פלפול (Pilpul) של הטלוויזיה הקהילתית Heti TV.
הוא נשא לאישה את יהודית אקשטיין ב-1966. נולדו להם שני ילדים: אגנש ולאסלו.
(גביאנו דפוס והוצאה לאור בע"מ, 2014)
פרס מיקלוש רדנוטי נגד גזענות (2005)
פטר ראטקוב (בסרבית: Петар Ратков; נולד ב-18 באוגוסט 2003) הוא כדורגלן סרבי שמשחק בעמדת החלוץ ברד בול זלצבורג.
פטר ראטקוב נולד ב־18 באוגוסט 2003 בבלגרד.
ב-18 ביוני 2023, ראטקוב חתם ברד בול זלצבורג על חוזה לחמש שנים.
ב-14 באוקטובר 2023 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה, בהפסד 2-1 לנבחרת הונגריה במסגרת מוקדמות יורו 2024.
ראטקוב נכלל בסגל נבחרת סרביה לטורניר יורו 2024.
פטר קנולר (נולד ב-15 בפברואר 2008) הוא שחקן ישראלי.
קנולר הוא בנם של השחקנים אוהד קנולר ונועה רבן.
ב-2015 הופיע לראשונה בסרט "סיפור על אהבה וחושך" שיחק את אברהם.
ב-2016 השתתף בסדרת הדרמה "מסובך" בתפקיד רועי לוי.
ב-2018 שיחק בסדרת הדרמה של HOT "מלכות" גילם את יאן.
באותה השנה גם השתתף בסדרת הדרמה של Yes "המנצח" בתפקיד נח גמליאל הילד.
בנוסף באותה השנה גם השתתף בעונה השנייה של סדרת הדרמה של קשת 12 "כפולים".
ב-2020 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הקומית "הנחלה" ששודרה בקשת 12 גילם את דמותו של נחת פיילוט.
בשנים 2020־2023 השתתף בסדרת הטלוויזיה "ילדי בית העץ" ששודרה בכאן חינוכית בתפקיד גנדי.
ב-2023 השתתף בעונה השישית של סדרת הטלוויזיה הקומית "אבא מטפלת" בתפקיד אלמונד (אל).
באותה השנה הופיע בסרט "העיר הזאת" יואב רמז (מתרים).
ב-2024 השתתף בסדרת הטלוויזיה "המאבטחת" גילם את מילאן.
באותה השנה גם השתתף בעונה התשיעית של סדרת הטלוויזיה הקומית "הקלמרים" ששודרה ב־HOT VOD Young גילם את אורי.
בנוסף באותה השנה גם שיחק בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "מה הבעיה?" ששודרה בערוץ זום שיחק בתפקיד יונתן.
פטר קורדה' (בצ'כית: Petr Korda; נולד ב-23 בינואר 1968) הוא טניסאי עבר צ'כי ומאמן טניס אמריקאי.
פטר קורדה זכה בשני טורנירי גראנד סלאם, אחד בתחרות לגברים ואחד בתחרות לזוגות גברים.
בשיאו (1998) דורג במקום שני בעולם.
בתו, נלי, אלופה אולימפית (טוקיו 2020) בגולף.
פטר קורדה נולד פראג בשנת 1968. הוא התחיל להתאמן בגיל צעיר.
לצד סיריל סוק הם ניצחו בתחרות זוגות בנים באליפות צרפת הפתוחה.
בשנת 1987 קורדה החל לשחק כמקצוען.
בשנת 1992 קורדה הגיע למשחק הגמר של אליפות צרפת הפתוחה אך הפסיד משחק הגמר לפיט סמפראס.
הישג נוסף של קורדה היה ניצחון באליפות אוסטרליה הפתוחה 1998 כאשר הוא ניצח בגמר את מרסלו ריאס.
פטר קורדה השתתף בתחרויות זוגות גברים.
באליפות צרפת הפתוחה 1990 הוא שיחק לצד גוראן איוואנישביץ' והם הפסידו במשחק הגמר.
באליפות אוסטרליה הפתוחה 1996 הוא שיחק לצד סטפן אדברג והם ניצחו בתחרות.
פטר קורדה היה חבר של נבחרת גביע דייוויס של צ'כיה.
בסוף 1998 הוא לא עבר בדיקת סמים.
לאור התוצאה החיובית הוא קיבל עונש של השעיה ל-12 חודשים ושלילת פרסים כספיים שקיבל אחרי קיץ 1998 (מועד הבדיקה).
לאחר מאבק משפטי העונש נותר בתוקף.
לאחר סיום תקופת ההשעיה קורדה חזר להתחרות אך ללא הישגים שהיו לו בעבר.
לאחר הפרישה קורדה מתגורר בארצות הברית ומספר שנים היה מאמן.
פטרה היא עיר נבטית קדומה המפורסמת בארמונות הקבורה שלה החצובים באבן החול של הרי אדום, ומכאן שמה בעברית הסלע האדום.
לפני כן הייתה במקום עיר אדומית.
העיר הייתה בירת הנבטים ונבחרה ביוזמה פרטית כאחד משבעת פלאי תבל החדשים.
פטרה שוכנת בדרום ירדן, כמאה ק"מ צפונית לעקבה.
היא מכונה גם "העיר הוורודה" בפי התושבים המקומיים בשל גוון המסלע.
פטרה נמצאת בדרום ירדן בגובה של 885 מטר מעל פני הים.
הדרך המקובלת להגיע לפטרה היא מהכפר הסמוך ואדי מוסא דרך קניון ה"סיק".
הקניון עצמו צר למדי, ורוחבו אינו עולה על מטרים ספורים, בעוד שקירותיו מגיעים לגובה של כמאה מטרים.
צלעות הקניון עשויות אבן חול נובית בצבע אדמדם, ועל קירותיו ניתן למצוא תבליטים של אלים נבטים, כתבים ופסלים.
לאורך צלעות הקניון ניתן למצוא שרידים של אקוודוקטים שנועדו להעביר מים לעיר.
פטרה מפורסמת בזכות המבנים החצובים במורדות ההר שנשתמרו היטב עד ימינו.
הידוע מכולם הוא קבר מלכותי מפואר בשם "אוצר פרעה" (אלחזנה), שלצורך פיסולו הוזמנו אומנים מאלכסנדריה.
גובהו 33.77 מטר ורוחבו 24.90 מטר, והוא נחצב מלמעלה כלפי מטה.
את הרווח שבין העמודים הצדדיים מפארים פסלי ענק של רוכבי סוסים.
בשנת 1994 נפתח במקום "מוזיאון הנבטים" המתאר את חייהם ואת נדודיהם.
בשנת 2019 נפתח מוזיאון חדיש במרכז המבקרים באתר בתרומת ממשלת יפן, המציג ממצאים שונים שנמצאו באתר, כמו כן הסבר היסטורי על העיר פטרה והתרבות הנבטית.
בפטרה השתנו דגשים אמנותיים ודתיים, אולי בכיוון הסגנוני (כטענת מקנזי) ואולי בתהליך הפוך, בכיוון הנטורליסטי.
אולי הזרמים אף התקיימו במקביל זה לזה.
למשל, דמות איסיס מופיעה בפטרה במאה הראשונה לפני הספירה, ובגומחה אחרת מופיעה אלה שעיצובה אנתרופומורפי במאה הראשונה לספירה.
לא ברור אם כיוון ההתפתחות היה מריאליסטי למסוגנן.
ייתכן שמדובר בפעולה מקבילה של זרמים אמנותיים שונים: נון-פיגורטיביזם מול אנתרופומורפיזם, ולצדם הפשטות סגנוניות סימבוליסטיות.
קשה לעמוד על התפתחות ליניארית בכיוון של נטישת התיאור המצבתי הגולמי ואימוץ של תיאור אנתרופומורפי.
פטריך מציע שחלה תמורה דומה, מפיסול נון-פיגורטיבי לפיסול אנתרופומורפי בתיאור האלים בתקופת שלטונה של האימפריה הרומית בפטרה.
עם זאת, ייתכן שתהליך זה קדם לתקופת היותה של פטרה חלק מפרובינקיה ערביה של האימפריה הרומית, שכן הקשרים הנבטיים עם רומא היו מבוססים דיים כדי לאפשר תהליך כזה של השפעה אמנותית.
היצירה הנבטית המקורית בעבר הירדן עולה בכמותה על זו ההלניסטית.
חזיתות הקברים מטיפוס רומי בפטרה מונים כאחוז אחד מחזיתות הקברים בפטרה.
זו עדות לדומיננטיות של ההשפעות המזרחיות באדריכלות ובפיסול הנבטיים.
בפרטיה האדריכליים, החזנה היא מונומנט הלניסטי מובהק, ונבדלת בכך משאר חזיתות הקברים בפטרה, אך בחלק מהפרטים העיטוריים ניכרת השפעה מקומית.
ייתכן שלאמן האלכסנדרוני שפיסל את החזנה סייעו אמנים מקומיים.
בעבודתם במקביל, במשך שנים, על משטחים שונים, ייתכן שמיזגו השפעות שונות באותה יצירה, לבטח כשמדובר ביצירת-ענק כחזנה, גם אם היצירה היא תחת שרביטו של אמן אחד.
גם שהותו הממושכת בפטרה במשך מעשה היצירה לבטח חשפה את האמן להשפעות הסביבה.
"כשהעשירים נטו לתכנון מונומנטים של אמנות הלניסטית, אמנים מקומיים עדיין פסעו בעקבות מסורות המזרח בהחלטתם על ביצוע פרטים דקורטיביים".
עד העת האחרונה זוהתה פטרה כקדש המקראית.
הזיהוי התבסס על התרגום לארמית בו נקראה קדש בשם רקם וקדש ברנע בשם רקם גיאה או רקם גיעה: "מהלך חד עשר יומין מחורב אורח טורא דשעיר עד רקם גיאה" (תרגום אונקלוס על דברים א' ב: "אַחַד עָשָׂר יוֹם מֵחֹרֵב דֶּרֶךְ הַר שֵׂעִיר עַד קָדֵשׁ בַּרְנֵעַ").
יוסף בן מתתיהו המשיך את גלגול השם רקם לפטרה: "ורקם (מלך מדין), אשר שמו היה כשם העיר, המרכז והבירה של כל ערב, אשר עדיין נקראת על ידי האומה הערבית בשם א-רקם על שם המלך שבנה אותה.
מכאן שקדש היא פטרה, הסלע האדום בירדן.
('סלע' או 'צור' מתורגם ליוונית: πετρα - פטרה).
במקום אחר מציין יוסף בן מתתיהו שפטרה נקראה לפני לכן בשם "ארקי" או "ערקא".
בשנת 1840 חשבו החוקרים כי מצאו מיקום חדש לקדש לפי הדמיון בשם לעין גדייס בנגב.
אולם כשהתברר שאין קשר בין השמות ו"גדייס" היא "שוקת" בערבית, על שם השוקת שהייתה במקום, "העבירו" את המיקום לעין קודיראת הסמוכה ופטרה נעלמה מן התנ"ך.
עין קודיראת מסומנת במפות כקדש ברנע.
לפי המסורת הבדווית בפטרה, זה המקום בו הכה משה בסלע, כאן נקברה מרים, אחות משה, וכאן גם מת אהרון על הור ההר, ג'בל הרון בערבית.
הנחל העובר בפטרה נקרא ואדי מוסא, על שמו של משה רבנו, וכך גם שם העיר הסמוכה.
על ההר הגבוה ביותר באתר, הנקרא אום אל־ביארה, נמצא אתר העיר האדומית מתקופת הברזל.
פטרה הייתה לבירת הנבטים, לאחר שאלה השתלטו עליה במאה ה-3 לפנה"ס.
בעת העתיקה שימשה פטרה כצומת דרכים אזורי חשוב, אליה הגיעו אורחות גמלים של סוחרי קטורת ולבונה.
בשנת 106 נכבשה העיר על ידי הרומאים, והפכה לבירת פרובינקיה ערביה.
ההשפעה ההלניסטית והרומית ניכרת בשרידי מבניה המפוארים.
אחד המקורות החשובים להבנת עצמתה של העיר הוא הארכיון של בבתא אשר נחקר על ידי יגאל ידין והעיד על מרכזיותה של פטרה כבירה.
הארכיון כולל בעיקר מסמכים מסחריים ומשפטיים.
פטרה נכללה בנסיכות עבר הירדן הצלבנית ונקבעה כמושב ארכיבישוף , אחד מארבעה שכיהנו בממלכת ירושלים והיו כפופים לפטריארכיה הלטינית שלה.
מעמדה הכנסייתי בתקופה הצלבנית התבסס על מסורת הארכיבישופות של פטרה בפלשתינה טרטיה הביזנטית.
הצלבנים בנו ב-1115 מצודה קטנה בלב פטרה, על ראש הר חביס (جبل الحبيس).
הצליין תיטמאר שביקר במקום ב-1218 תיאר את המצודה כתל חורבות.
אין במקורות עדות על קרבות שהתחוללו בקרבתה, כגון בעת כיבוש האזור בידי צלאח א-דין ב-1788, לפיכך מניחים שהמצודה חרבה ברעידת האדמה של 1202. הצלבנים הקימו בקרבת פטרה את "מצודת ואדי מוסא" (قلعة الوعيرة) .
פטרה שבה לתודעת העולם המערבי לאחר שהנוסע והמזרחן השווייצרי יוהאן לודוויג בורקהרדט סייר במקום ב-1812.
ב-1985 הכריזה אונסק"ו על פטרה כאתר מורשת עולמית.
ב-7 ביולי 2007 נבחרה פטרה כאחד משבעת פלאי תבל החדשים.
ארכאולוגים ירדניים טוענים שבפטרה החלו הנבטים לבנות ולהתיישב, והשקיעו בה את העושר שצברו במסחר, ועם הכיבוש הרומי "חזר המקום לשקט המקורי.
ציפורים וחיות בר שבו ללכת ברחובות שפעם היו עמוסי תנועה, תעלות המים יבשו".
בהיסטוריוגרפיה הירדנית מוקדש מקום רב לממצאים המעידים על ההתיישבות בפטרה, לצד אזכור הממצאים המעידים על הפולחן בה.
הארכאולוג אברהם נגב ערער על פרשנות זו, בטענה שהממצאים המעידים על קבורה, פולחן והנצחה (מאות חזיתות הקברים, המקדשים) רבים בהרבה מאלו המעידים על מגורים.
בין 1924 ל-1947 טיילו בפטרה מטיילים ארץ-ישראלים ובהם יוסף ברסלבי, שהתפעם במיוחד מהמקום ותיאוריו משכו לשם רבים, זאב וילנאי, דב הוז, ארתור רופין, רחל ינאית בן-צבי, דוד בנבנישתי ואחרים שחיברו רשמי מסע נלהבים.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 ניסו צעירים בישראל לחצות את הגבול לשטח ירדן, אז מדינת אויב לישראל, כדי לטייל בפטרה.
רוב המטיילים - עשרה, מתוך שבעה עשר - נהרגו בדרך.
באותה תקופה נאסרה השמעת השיר "הסלע האדום" מאת חיים חפר, בביצוע אריק לביא, כדי לא לעודד מטיילים נוספים לסכן את חייהם.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 היו עוד כמה מקרים של חציית הגבול במטרה להגיע לפטרה.
ב-1952 יצאו לפטרה מפקד יחידה 30 חיים דים וסגנו אהרון קמארה.
במאי 1953 ביקרו בפטרה מאיר הר-ציון ורחל סבוראי.
מסעם נמשך ארבעה ימים, והם חזרו בשלום.
ב-27 באוגוסט 1953 יצאו מבאר מנוחה לפטרה חמישה צעירים: איתן מינץ, יעקב קלייפלד, גילה בן עקיבא, אריק מגר ומרים מונדרר.
הם נרצחו, ככל הנראה, כמה שעות לאחר שחצו את הגבול לירדן, ליד בניין משטרה בביר מדכור.
ב-6 באפריל 1956 יצאו מעין חצבה (שאז נקראה עין חוסוב) שניים: ודימיטרי ברמן.
השניים הגיעו לפטרה וסיירו בה, אך בדרכם חזרה נתקלו בחיילים ירדניים.
בקרב היריות שהתפתח נהרגו דרור לוי וכמה מהחיילים הירדניים.
דימיטרי ברמן הצליח לחזור לישראל.
ב-19 במרץ 1957 יצאו מהיאחזות עין רדיאן (לימים תיקרא יטבתה) ארבעה: , , ודן גלעד.
לא ברור האם הארבעה הצליחו להגיע לפטרה.
הם נתקלו בחיילים ירדניים כעשרה קילומטרים משם, וכל הארבעה נהרגו.
בקרב היריות נהרג כנראה גם בדווי אחד, ושני נפצע.
ב-20 בנובמבר 1957 יצאו מבאר מנוחה שניים: עמירם שי ו.
השניים נהרגו למחרת, 21 בנובמבר, במרחק של כ-8 קילומטרים מפטרה, שככל הנראה לא הצליחו להגיע אליה.
ירדן השיבה לישראל את גופות המטיילים שנורו בידי חיילים בדויים.
ב-1959 יצאו כושי רימון וויקטור פרידמן מאילת.
פרידמן התחפש לקצין או"ם ו"כושי" לנהגו הקולומביאני.
הם נהגו ברכב או"ם שנגנב על ידי רימון ממטה משקיפי האו"ם בארמון הנציב.
השניים הצליחו להגיע לפטרה ולסייר בה, ולאחר מכן החליטו להמשיך לרבת עמון.
בחזרה לארץ נעצרו השניים במחסום האו"ם, בצד הישראלי של הגבול, והועברו למשטרת ישראל.
שניהם נידונו לעונשי מאסר של כמה חודשים.
באוגוסט 1990 הלכו לפטרה שני נערים בני 17 מירושלים, חננאל שאר ישוב וליאור מזרחי.
הם יצאו בערב מכביש הערבה, והגיעו רגלית לפטרה לפנות בוקר.
הם סיירו באתרי פטרה יום שלם, בכסות של תיירים ואחר כך המשיכו לטייל בדרום ירדן במשך שלושה ימים.
בדרכם מעקבה במונית, כדי לחזור לישראל מאזור שומם בערבה, הם נעצרו במחסום צבאי ושוחררו אחרי שבועיים.
בנובמבר 1991 ניסו ערן קורן ועלי טהא להגיע לפטרה.
הם יצא מבאר מנוחה לפונדק של כושי רימון, ומשם ניסו לעבור לירדן.
לאחר שעלו על טרמפ נעצרו במחסום צבאי ירדני, ונעצרו.
הם שהו במעצר בירדן במשך 8 ימים, עד שהוחזרו לישראל.
באוגוסט 1993 חצה אופיר אקסלרוד את הגבול בדרכו לפטרה.
הוא הצליח להגיע לאתר ולסייר בו, ואז נסע לעקבה וטייל גם בה.
לאחר כשבוע שב לפטרה והחל ללכת מערבה, בדרכו חזרה.
הוא נעצר על ידי הצבא הירדני, ולאחר שבוע הוחזר לישראל.
האתר שימש כאתר הסרטה לסרט "אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון" שיצא בשנת 1989 בתור הכניסה למבנה שבו שכן הגביע הקדוש ולקליפ לשירו של מיקי גבריאלוב "בית וגיטרה" ששימש במקור בתור שיר פתיחה (עם מילים אחרות) לסדרה "פאפא" בכיכובו של זאב רווח.
פטרה יורגולסקו-יור (ברומנית: Petre Iorgulescu-Yor; 24 בינואר 1890, רמניקו סראט – 29 באפריל 1939, בוקרשט), צייר רומני.
יור היה צייר רומנטי, אשר עסק בהתמדה בחידוש אמצעי הביטוי שלו והצטיין בציורי נוף.
נראה היה שהוא "מאוהב" בנופי דוברוג'ה, בפרט בפן האוריינטלי שלהם.
פטרה יורגולסקו-יור נולד בעיירה רמניקו סראט למשפחה מבוססת.
היה אחד משלושת ילדיו של קונסטנטיון יורגולסקו, בעל אחוזות ופוליטיקאי, שכיהן כסגן ראש העיר, פרפקט, חבר בבית הנבחרים ובסנאט הרומני.
לאם הצייר, ויקטוריה, היו שורשים יווניים.
יורגולסקו-יור למד בבית ספר יסודי ברמניקו סראט, אחר כל בפנסיון שווייץ-טיירן בבוקרשט.
בשנים 1902–1909 למד בתיכון "מאתיי בסראב" בבוקרשט.
בשנת 1914 סיים פטרה יורגולסקו לימודי משפטים ביאשי.
בהתחלה עשה קריירה משפטית ופוליטית.
גאלאץ ובשנת 1917 היה חבר בפרלמנט הרומני.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה הוא עבר לפריז ולמד באקדמיה ז'וליאן.
בשנת 1920 הוא השתתף בתערוכה בפריז וזכה לביקורת חיובית.
בשנת 1927 הוא חזר לרומניה וצייר כפרים באזור סירט.
בשנת 1929 פטרה יורגולסקו-יור זכה במדליית זהב בתערוכה העולמית של ברצלונה.
בשנים 1933–1934 פטרה יורגולסקו-יור עבד בגלריה עירונית בבוקרשט.
הוא לקה בדיכאון ושם קץ לחיו בשנת 1939. לפי צוואתו גופתו נשרפה.
פטרה רומאן (רומנית: Petre Roman, נולד ב-22 ביולי 1946 בבוקרשט, רומניה) היה ראש ממשלת רומניה בין השנים 1989–1991, עד להדחתו בעקבות המינריאדה הרביעית, נשיא הסנאט הרומני בין השנים 1996–1999 ושר החוץ הרומני בשנים 1999–2000.
פטרה רומאן היה בין מייסדי חזית ההצלה הלאומית וב-1992 נבחר לעמוד בראש מפלגה זו.
אביו, וולטר רומאן (ששמו המקורי אֶרנו או ארנסט נוילנדר) היה קומוניסט רומני ידוע ממוצא יהודי.
אמו, הורטנסיה, הייתה פעילה קומוניסטית ספרדייה.
האב והאם נפגשו ונישאו במוסקבה.
בצעירותו של פטרה, נרקמו בינו ובין זויה צ'אושסקו יחסים שלא מצאו חן בעיני אלנה צ'אושסקו, בעיקר בגלל מוצאם הלא רומני של הוריו.
כדי להפרידם נשלח פטרה ללימודים בצרפת.
חרף עדויות על כך של אנשי סקוריטטה רומאן התכחש לכך וטען, שפגש את זויה רק מאוחר יותר, בצרפת, ויחסיה נקטעו בגלל התנגדותה של אלנה צ'אושסקו
פטרו כונה הצעיר משום שהיה בן 13 בלבד בעלייתו לשלטון.
הוא היה הבן של מירצ'ה החמישי (הרועה) ושל קיאז'נה, בתו של פטרו רארש ונכדתו של שטפן הגדול.
אחרי מותו של מירצ'ה הרועה, ב-21 בספטמבר 1559 בויארים גולים ניסו לקחת את השלטון מידי אלמנתו קיאז'נה ובנה.
בין התאריכים 25 בספטמבר 1559 ו-24 באוקטובר 1559 התקיימו שלושה קרבות בין צבא הגולים ובין לתומכי המשפחה של מירצ'ה הרועה.
בקרב הראשון בכפר רומנשט ניצחו הגולים, אולם בעימות השני בשרפטשט ידם של תומכי השליט המנוח הייתה על העליונה.
הקרב המכריע התנהל ביישוב בויאן (Boiani) ובו ניצח פטרו הצעיר, בתמיכת הטורקים.
ב-24 באוקטובר 1559 הוא קיבל את האישור להכתרתו מידי הסולטאן.
מתואר כבעל אופי רך ונוטה לאדיקות, פטרו הצעיר היה שונה מאביו.
בגלל גילו, רסני המדינה נמצאו בידי אמו, קיאז'נה, שהייתה מיומנת בניטרולן של הקנוניות של הטוענים השונים לכתר ושל הקובלנות שהועלו נגדה בפני הסולטאן על ידי הנסיך של טרנסילבניה, יאנוש ז'יגמונד.
בשנת 1563 השיאה קיאז'נה את בנה לאלנה קרפוביץ', בתו של הבאן של לוגוז' וקאראנסבש, מיקלוש קרפוביץ'.
אולם הנישואים התפרקו כעבור שלוש שנים והאלנה חזרה לבאנאט.
אחרי שסר חינה של קיאז'נה בעיני הטורקים, פטרו נקרא לאיסטנבול ונכלא.
הוא נפטר ב-19 באוגוסט 1569 בקוניה ונקבר שם בכנסיית הטרנספיגורציה.
גרוזה אשר נולד בכפר בצ'ייה Băcia במחוז הונדוארה Hunedoara בטרנסילבניה.
במהלך תקופת השפל ב-1933 ייסד בעיר דווה בטרנסילבניה מפלגת איכרים שמאלנית בשם "חזית החורשים" (Frontul Plugarilor) ב-1944 הצטרפה מפלגה זו ל"בלוק" בהנהגת המפלגה הקומוניסטית.
ב-6 במרץ 1945 מונה כראש ממשלת רומניה.
ממשלתו של גרוזה הייתה למעשה קואליצייה, אך חברי הממשלה הלא קומוניסטים היו למעשה "בובות" בשליטה קומוניסטית.
בין השנים 1952 - 1990 העיר שטיי Ştei במחוז ביהור בטרנסילבניה נקראה על שמו.
במרכז העיר דווה שבה פעל בעבר הוקם בעת השלטון הקומוניסטי פסל לזכרו.
ב-1945 פירקה המפלגה הקומוניסטית את "המשרד היהודי המרכזי" והחליפה אותו ב- "ועד היהודי הדמוקרטי" (CDE), צעד זה של ארגון הוועד היהודי מחדש המיט אסון על הקהילה היהודית שנטמעה בתעמולה הקומוניסטית.
מנהיגי יהדות רומניה עד אז, הרב הראשי ד"ר אלכסנדר שפרן והד"ר פילדרמן הוגדרו כאנטי-קומוניסטים ואולצו לעזוב את רומניה ב-1947. והרב ד"ר דוד משה רוזן מונה בראש הקהילה הארצית.
ב-1946 נשפטו שליט רומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה יון אנטונסקו ושר החוץ שלו מיכאי אנטונסקו על פשעי מלחמה ביניהם פשעים כנגד היהודים, ונגזר עליהם עונש מוות.
בתקופת שלטונו של גרוזה היגרו עשרות אלפי יהודים מרומניה בעיקר לישראל.
Aurelian; 1833–1909) היה פוליטיקאי רומני, שכיהן כחבר הפרלמנט הרומני, סנאטור וזמן קצר כראש ממשלת רומניה (מה-2 בדצמבר 1896 עד ל-12 באפריל 1897).
בין השנים 1856–1860 למד פטרה אאורליאן בבוקרשט ולאחר מכן למד אגרונומיה בצרפת.
לאחר חזרתו לרומניה, עבד כמהנדס במשרד לעבודות ציבוריות וכפרופסור בבית הספר החקלאי בפרברי בוקרשט.
בין השנים 1882–1884 כשר החקלאות והחינוך.
בשנת 1871 נבחר פטרה לאקדמיה הרומנית ובמקביל להיותו ראש ממשלה נבחר גם ב-1896 כנשיא האקדמיה.
פטרה נפטר בבוקרשט ב-24 בינואר 1909.
קארפ (ברומנית: ; 29 ביוני 1837 - 19 ביוני 1919) היה מדינאי רומני, שכיהן פעמיים כראש ממשלת רומניה.
קארפ נולד ב-1837 ביאשי, מולדובה למשפחת אצולה ידועה, המיוחסת למשפחות קוזדיני, רקוביצה וקוסטאקי.
אביו, פטראקה קארפ מילא את התפקיד של ספטאר ואחר כך של סטולניק גדול בחצר השליט ואמו סמדרנדה ראדול הייתה בת של יורגו ראדו, בויאר עשיר מדיאלו מארה, על יד ברלד.
בילדותו בילה קארפ את ימי החורף ביאשי ובקיץ באחוזת המשפחה בציבנשט.
למשפחה נולד בן נוסף שמת בלידה.
הוא נשלח בגיל 13 (ב-1850) להמשיך בלימודים בגימנסיה הצרפתית בברלין.
ב-1858 החל את לימודי המשפטים באוניברסיטת בון.
ב-1862 חזר למולדובה אשר התאחדה עם ולאכיה תחת שלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה.
ביחד עם המשורר ואסילה פוגור, מבקר הספרות טיטו מאיורסקו והסופרים תאודור רוסטי, גיסו של קוזה ויאקוב נגרוצי, הקים את האגודה הספרותית "ז'ונימיה" (Junimea).
דמותו באגודה הייתה דומיננטית אף על פי שלא הצטיין כסופר.
לאורך השנים, גם בשלהי המאה ה-19, נמנה פטרה קארפ עם הדמויות הציבוריות שהמשיכו לתמוך בהענקת זכויות שוות ליהודים ברומניה, בניגוד להלך הרוח של רוב האליטה הפוליטית והאינטלקטואלית הרומנית שהתנגדה לכך.
קארפ נכנס לשירות המדיני כפקיד בכיר בממשלתו השמרנית של ניקולאיה קרצולסקו.
לאחר מכן הצטרף לברית של השמרנים והליברלים כנגד שלטונו של קוזה, כאשר עמד יחד עם אחרים בראש ההפיכה של ה-22 בפברואר 1866.
מיד לאחר ההפיכה מילא, לצידם של פוליטיקאים אחרים, תפקיד של מזכיר הממשלה הזמנית.
במהלך שנות המלוכה הראשונות של קרול הראשון, מלך רומניה, שירת כשליח דיפלומטי באוסטרו הונגריה, גרמניה ואיטליה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה תמך קארפ בגרמניה ופעל למען השתתפותה של רומניה כבעלת בריתה, גישה שנדחתה לבסוף.
פטרה שניידר היא שחיינית עבר מזרח גרמנית.
אלופה אולימפית, אלופת עולם ושיאנית עולם שהתמחתה בחתירה ובמעורב אישי.
חשד כבד של שימוש באימרוץ לגבי הישגיה התברר בסופו של דבר כנכון לאחר הודעתה.
שניידר נולדה בקרל-מרקס-שטאדט, מזרח גרמניה.
היא התאמנה במועדון השחייה המקומי תחת הדרכתו של המאמן אברהרד מותס.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברלין בשנת 1978 זכתה שניידר במדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:48.56 דקות.
ראשונה הייתה השחיינית האמריקאית טרייסי קולקינס שקבעה שיא עולם חדש 4:40.83 דקות (שניידר וקולקינס המתחרה הגדולה שלה נולדו באותו היום בדיוק) בנוסף היא סיימה במקום החמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:17.67 דקות אחרי קולקינס שקבעה שיא עולם חדש נוסף בתוצאה של 2:14.07 דקות.
השיא העולמי הראשון שלה נקבע ב-30 במרץ 1980 בלנינגרד, ברית המועצות במשחה ל-400 מטר מעורב אישי 4:39.96 דקות, שיפור לשיאה של קולקינס 4:40.83 דקות.
השיא העולמי השני שלה נקבע ב-24 במאי אותה שנה במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.00 דקות, שוב שיפור לשיאה של קולקינס 2:13.69 דקות.
שלושה ימים מאוחר יותר היא שיפרה בשנית את השיא העולמי ב-400 מטר מעורב אישי 4:38.44 דקות ובכך הוכיחה שהיא מוכנה היטב למשחקים האולימפיים.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה שניידר במדליית זהב בפער עצום של יותר מ-10 שניות במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש של 4:36.29 דקות לפני שרון דייוויס מבריטניה (4:46.83 דקות) ואגנייצקה צ'ופק מפולין (4:48.17 דקות).
עקב החרם האמריקאי על המשחקים, נמנע ממנה להתחרות מול קולקינס.
היא זכתה גם במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:09.16 דקות אחרי בת ארצה אינס דירס (4:08.76 דקות) וכרמלה שמידט אף היא ממזרח גרמניה (4:10.86 דקות).
במשחקים אלו לא שחו את המשחה 200 מטר מעורב אישי בו היא החזיקה בשיא העולמי וכך נמנעה ממנה מדליית זהב נוספת.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בספליט יוגוסלביה 1981 זכתה שניידר במדליית זהב ב-400 מטר מעורב אישי (4:39.30 דקות) ובמדליית כסף ב-200 מטר מעורב אישי (2:13.49 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982 זכתה שניידר בשתי מדליות זהב.
במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש בתוצאה של 4:36.10 דקות (שיא זה החזיק מעמד 15 שנים), לפני בת ארצה קאתלין נורד (4:43.51 דקות) וקולקינס (4:44.64 דקות).
במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:11.79 דקות, לפני בת ארצה שיאנית העולם אוטה גווינגר (2:13.38 דקות) וקולקינס (2:15.91 דקות).
בנוסף, היא זכתה גם במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:10.08 דקות אחרי בת ארצה כרמלה שמידט (4:08.98 דקות) ולפני טיפני כהן מארצות הברית (4:11.85 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1983 זכתה שניידר במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:40.34 דקות.
הקריירה האולימפית שלה הסתיימה עקב החרם הנגדי של הגוש הקומוניסטי על אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), ושוב נמנע הקרב הספורטיבי בינה לבין קולקינס.
הקריירה הספורטיבית שלה הוכתמה, לאחר שהתברר שהיא כמו מרבית השחיינים ממזרח גרמניה השתמשו באימרוץ ובכך פגעו בעיקרון ההגינות בספורט כשקיבלו יתרון לא חוקי ולא הוגן.
בסך הכל שיפרה שניידר 5 פעמים את השיא העולמי.
במשחה ל-400 מטר מעורב אישי 4 פעמים ופעם אחת במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
היא שיפרה את השיא האירופי 8 פעמים.
שיאה העולמי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי 4:36.10 דקות החזיק מעמד 15 שנים עד שיאן צ'ן מסין קבעה 3:34.79 דקות.
שניידר זכתה פעמיים בתואר שחיינית השנה בעולם בשנים 1980, 1982 (נשלל שנים אחר כך בשל האימרוץ שניתן לספורטאים בגרמניה המזרחית).
בשנים 1979 ו-1980 היא זכתה בתואר שחיינית השנה באירופה.
בשנת 1989 זכתה שניידר להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
פטרונלה "פטרה" גריצ'ה ואן סטברן (בהולנדית: Petronella ("Petra") Grietje van Staveren; נולדה ב-2 ביוני 1966) היא שחיינית עבר מהולנד.
אלופה אולימפית במשחה ל-100 מטר חזה.
פטרה ואן סטברן נולדה בקאפן, מזרח הולנד.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בספליט, יוגוסלביה בשנת 1981 סיימה ואן סטברן במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:12.39 דקות.
המנצחת במשחה הייתה אוטה גווינגר ממזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש בתוצאה של 1:08.60 דקות.
במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב היא וחברותיה סיימו במקום רביעי בתוצאה של 4:14.13 דקות, המנצחת במשחה זה הייתה הרביעייה ממזרח גרמניה (4:09.92 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, אקוודור 1982 סיימה ואן סטברן יחד עם חברותיה במקום רביעי במשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:12.37 דקות, מאית השנייה איטי מברית המועצות שזכתה במדליית הארד (4:12.36 דקות), המנצחת במשחה זה הייתה הרביעייה ממזרח גרמניה (4:05.88 דקות), במדליית הכסף זכתה ארצות הברית (4:08.12 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:11.64 דקות, המנצחת במשחה זה הייתה גווינגר (1:09.14 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1983 זכתה ואן סטברן במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:12.78 דקות, אחרי מזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש (4:05.79 דקות) ולפני מערב גרמניה (4:13.25 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:10.79 דקות, המנצחת במשחה זה הייתה גווינגר שקבעה שיא עולם חדש (1:08.51 דקות) ובמקום שביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:36.14 דקות, המנצחת במשחה הייתה גווינגר (2:30.64 דקות).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה ואן סטברן במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:09.88 דקות, לפני אן אוטנברייט מקנדה (1:10.69 דקות), קתרין פוארו מצרפת (1:10.70 דקות) וטרייסי קולקינס האמריקאית (1:10.88 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום עשירי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:36.32 דקות.
במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב הרביעייה ההולנדית פסלה.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בסופיה, בולגריה 1985 סיימה ואן סטברן במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:12.39 דקות יחד עם אינגריד למפרר מבלגיה, המנצחת במשחה הייתה סילביה גרש ממזרח גרמניה (1:08.62 דקות).
פטרה סולומון (ברומנית: Petre Solomon, 15 בפברואר 1923 – 28 באוקטובר 1991) היה סופר ומתרגם יהודי-רומני, אביו של במאי הסרטים אלכסנדרו סולומון.
פטרה נולד בבוקרשט למשפחה יהודית גדולה ומשכילה הנוטה להתבוללות.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון למסחר "קולטורה" בתקופה בה היהודים סולקו ממוסדות הלימוד הכלליים, ונמנע ממנו להירשם לאוניברסיטה.
הוא למד ב"קולג'יו אונסקו", מוסד להשכלה גבוהה בבוקרשט שנועד ליהודים.
באפריל 1944 עלה לארץ ישראל ולמד אנגלית בחיפה, בקורסים שאורגנו על ידי אוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1946 שב לרומניה ונרשם ללימודי ספרות באוניברסיטת בוקרשט.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית, עבד בהוצאה לאור "הספר הרוסי" וכן בסוכנות הידיעות הממשלתית Agerpress.
ב-1952 סולק מעבודתו, ומהמפלגה בכלל - בגלל תקופת החיים שבילה בארץ ישראל.
את שיריו הראשונים פרסם בסתיו 1944 בכתב העת Orizont (אופק), והחל מ-1954 פרסם ספרי שירה וביוגרפיות ועבד כמתרגם מ/ואל השפה האנגלית.
לראשונה הוא תרגם לרומנית ולאנגלית את שירו של פאול צלאן "פוגת מוות", ובין שניהם התפתחה ידידות שנמשכה שנים רבות.
ב-2001 הפיק הבמאי אלכסנדרו סולומון (בנו של פטרה) סרט על הידידות בין השניים; שם הסרט מורכב ממשחק בהברות שמותיהם ביזמת צלאן עצמו: "Duo pentru paoloncel şi petronom" ('דואו לפאולונצ'ל ולפטרונום'), שמות המרמזים כביכול על כלי נגינה.
ב-1982 הוענק לו פרס התאחדות הסופרים הרומנית לתרגום.
פטרה נמצובה היא דוגמנית, מנחת טלוויזיה, ונדבנית צ'כית.
היא מייסדת הארגון Happy Hearts Fund ועומדת בראשו.
פטרה נמצובה נולדה בקרווינה, צ'כוסלובקיה, כיום צ'כיה, אביה היה בנאי ואמה מורה.
יש לה אחות ששמה אולגה.