tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יושבת ראש חבר העמים הברונית סקוטלנד מאסטל וראש הממשלה ליז טראס קראו מכתבי הקודש.
עוד תפילות נאמרו על ידי הכומר איאן גרינשילדס, נשיא האספה של כנסיית סקוטלנד; שֶרמֲרָה פלֵטשֶר, נציגת הכנסיות הכריזמטיות והפנקוסטליות; בישופית לונדון, מרת שרה מולאלי; נשיאת הכנסיות הלא-קונפורמיסטיות, גורדון קמרון; הארכיבישוף הקתולי מווסטמינסטר, וינסנט ניקולס והארכיבישוף מיורק סטיבן קוטרל.
הארכיבישוף מקנטרברי, ג'סטין ולבי, נשא דרשה.
בשעה 12:00, נשמע ההמנון הלאומי לאחר שתי דקות דומיה שסימנו את סיום הטקס.
בשעה 12:15, נלקח הארון בתהלוכה ממנזר וסטמינסטר לקשת ולינגטון על כרכרת התותחים הממלכתית שהובלה על ידי 98 מלחים של הצי המלכותי, בראשות המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה ואחריהם המלך ובני משפחת המלוכה.
הביג בן צילצל בכל דקה כשהתהלוכה המשיכה דרך כיכר הפרלמנט, וויטהול, מצעד משמר הסוסים, כביש משמר הסוסים, המול וגבעת החוקה ותותחים ירו מהייד פארק.
מקשת ולינגטון, הארון הועבר לרכב ההלוויות המלכותי לקראת הנסיעה לטירת וינדזור.
הרכב עזב את לונדון בשעה 13:00 והגיע לווינדזור בשעה 15:00, כשעבר דרך Queen's Gate, Cromwell Road וכבישים A4, A30 ו-A308.
החלק האחרון: הקבורה בטירת וינדזור
התהלוכה האחרונה החלה בדרך אלברט ודרך ה-Long Walk אל קפלת ג'ורג' הקדוש.
משפחת המלוכה הצטרפה לתהלוכה בטירת וינדזור, שבמהלכה צילצלו פעמונים ונורו מטחי כבוד מהמדשאה המזרחית של טירת וינדזור.
בתום התהלוכה הובא הארון לקפלת ג'ורג' הקדוש דרך המדרגות המערביות בליווי משמר כבוד שהורכב על ידי משמר הגרנדירים של הגדוד הראשון.
לאחר מכן, בשעה 16:00, נערך טקס אשכבה בקפלה, במהלכו ארונה הורד למרתף הקבורה המלכותי, בה שכן גם ארונו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
בשעה 19:30 נערך טקס הקבורה שהתקיים באגף ג'ורג' השישי שבקפלה, בנוכחות בני משפחת המלוכה בלבד, במהלכו ארונה של המלכה אליזבת נטמן עם ארונו של בעלה הנסיך פיליפ ועם הוריה ואחותה של המלכה.
בלוויה השתתפו אישים חשובים רבים מהעולם.
בטקס ההלוויה במנזר וסטמינסטר נכחו 500 ראשי מדינות ומכובדים זרים.
בשל מספר המושבים המצומצם, לוו ראשי המדינה רק בבני זוגם.
לקראת ההלוויה הממלכתית, ממשלת בריטניה פרסמה הנחיות לנכבדים שהוזמנו לאירוע ודחקה בהם להשתמש בטיסות מסחריות מכיוון שנמל התעופה לונדון הית'רו לא היה יכול להכיל את המספר העצום של טיסות פרטיות.
אלו שביקשו לטוס באופן פרטי קיבלו הוראה לנחות בשדות תעופה אחרים.
180 טיסות הושפעו מכך וכ-100 בוטלו בנמל התעופה הית'רו.
בנוסף, ההנחיה קראה לראשי מדינות ואורחים לא להשתמש במכוניות פרטיות לנסיעות ביום ההלוויה, במקום זאת ציינו שהאורחים יועברו לאתר נפרד בלונדון שבו הממשלה תספק הסעות עם רכבות מנקודת כינוס מרכזית למנזר וסטמינסטר.
עם זאת, כמה מנהיגים הגיעו ברכבם, משיקולי אבטחה.
כך נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, למשל, לא נסע באוטובוס; במקום זאת הוא הגיע למנזר וסטמינסטר במכונית השרד הנשיאותית.
כך גם, נשיא מדינת ישראל הגיע לאירוע באמצעות רכב פרטי.
מכובדים רבים נכחו בקבלת פנים של המלך בארמון בקינגהאם בערב ההלוויה, וכל האורחים הבינלאומיים הוזמנו להשתתף בקבלת פנים בהנחיית שר החוץ ג'יימס קלברלי לאחר טקס ההלוויה.
כ-10,000 שוטרים לקחו חלק באבטחת העיר לונדון, במה שתואר כ"מבצע הביטחוני הגדול ביותר שבוצע אי פעם" על ידי משטרת המטרופולין של לונדון.
שירות הביטחון MI5 וסוכנות הביון GCHQ עבדו בשיתוף פעולה עם יחידות לוחמה בטרור ומשטרת המטרופולין כדי לספק אבטחה להלוויה.
לצד חיילי משטרת הצי המלכותי והמשטרה הצבאית המלכותית ואנשי חיל האוויר המלכותי שהרכיבו צוות של 1,500 אנשי צבא.
השוטרים ויחידות כלבנים סיירו גם באזורים שונים בווינדזור.
שני אנשים נעצרו בסקוטלנד בגין עבירות של הסדר הציבורי לאחר שהפגינו נגד המלוכה במהלך אירועים הקשורים למותה של המלכה.
סגן עוזר מפכ"ל במשטרת המטרופולין אמר כי "לציבור יש בהחלט זכות מחאה והבהרנו זאת לכל השוטרים המעורבים במבצע השיטור יוצא הדופן הקיים כעת ונמשיך לעשות זאת".
מחאה שקטה התקיימה מחוץ לטירת קארדיף במהלך ביקורו של המלך בעיר הבירה של ויילס ב-16 בספטמבר.
בנוסף לכרזות הקוראות לביטול המלוכה, המפגינים החזיקו דגלים עם סמלו של אווין גלינדור.
המחאה הייתה בחלקה נגד ההכרזה המיידית של המלך החדש כי בנו הבכור ייקח את התואר הנסיך מוויילס.
היא הובלה על ידי קבוצות שונות של איגודים מקצועיים, רפובליקנים וקבוצות עצמאות וולשיות, תחת הדגל "דמוקרטיה אמיתית עכשיו".
פעילי זכויות אדם מחו על הזמנת נסיך הכתר של ערב הסעודית מוחמד בן סלמאן להלווייתה של אליזבת השנייה.
לפי הרשויות בבריטניה, כ-100,000 איש מילאו את אזורי הצפייה שהוקוצו לקהל הרחב, אך לפי הערכות אחרות כמיליון איש נכחו בהלוויה, ומיליארדים צפו בה בטלוויזיה וברשתות החברתיות.
הלווטיקה הוא גופן ללא תג (סריף) הנמצא בשימוש נרחב.
הגופן פותח במקור בשנת 1957 על ידי מעצבי הגופנים השווייצרים מקס מידינגר ואדוארד הופמן במטרה לספק חלופה מודרנית לגופנים הקיימים עם סריף.
הגופן נודע בתחילה בשם "Neue Haas Grotesk".
הגופן הושפע במיוחד מהגופן הנודע מהמאה ה-19 אקזידנץ-גרוטסק ומעיצובים גרמניים ושווייצרים אחרים.
בשנת 1960 חברת לינוטייפ פרסמה את הגופן ברחבי העולם תחת השם "Helvetica", שם אשר נגזר מהמילה הלטינית "Helvetia", שהוא השם ההיסטורי של שווייץ.
לאורך השנים פורסמו מגוון רחב של גרסאות לגופן במשקלים, רוחבים וגדלים שונים, וכמו כן גרסאות של הגופן באלפבית קירילי, עברי, יווני, יפני, קוריאני, הינדי, אורדו ווייטנאמי.
בשנת 2007 יצא לאקרנים הסרט התיעודי-עלילתי "Helvetica" בבימויו של גארי הוסטוויט העוסק בגופן הלווטיקה במקביל לציון 50 שנים לפרסום של הגופן ב-1957.
מגוון רחב של חברות רב לאומיות ומותגים בינלאומיים משתמשים בגופן בלוגו שלהם (במקרים מסוימים עם שינויים קלים).
בין אלה ניתן להזכיר את:
הגופן נמצא בשימוש נרחב על ידי הממשל האמריקני - לדוגמה טפסי מס ההכנסה הפדרליים משתמשים בגופן, וגם נאס"א השתמשה בגופן בכיתובים על מעבורות החלל.
באיחוד האירופי חברות הטבק נדרשות על פי חוק להשתמש בגופן באזהרות שמופיעות על מוצרי טבק כגון סיגריות.
הגופן נמצא בשימוש נרחב בענף התחבורה.
רשות התחבורה המטרופולינית של ניו יורק עושה שימוש נרחב בגופן בשילוט בניו יורק משנת 1989 ואילך.
הגופן נמצא גם בשימוש נרחב במערכת הרכבת התחתית של וושינגטון, במערכת הרכבת העילית של שיקגו, ובמערכת הרכבת התחתית של מדריד.
הלוויית חסן נסראללה התקיימה ב-23 בפברואר 2025 ברובע הדאחייה בביירות.
היא נערכה כחמישה חודשים לאחר שנהרג ב"מבצע סדר חדש", סיכול ממוקד של חיל האוויר הישראלי.
באותו מעמד נערכה גם הלוויית האשם ספי א-דין, יורשו כמזכ"ל חזבאללה, שחוסל בידי צה"ל כשבוע לאחר מינויו.
ב-8 באוקטובר 2023 הצטרף ארגון הטרור חזבאללה למערכה שפתחה חמאס נגד ישראל בטבח שבעה באוקטובר.
במשך כשנה של לחימה בעצימות נמוכה, הגבירה ישראל את תקיפותיה כנגד חזבאללה במבצע "חיצי הצפון".
במסגרת זאת, ב-27 בספטמבר 2024 חוסל מזכ"ל הארגון חסן נסראללה במבצע "סדר חדש" ברובע הדאחייה בביירות.
גופתו הוחזקה בקירור במשך מספר חודשים, עד שנקבע מועד הלווייתו ל-23 בפברואר 2025.
ההיערכות להלוויה ארכה חודשים, ונוהלה בידי ועדה עליונה שחולקה לעשר ועדות שונות.
הטקס נערך באצטדיון כמיל שמעון ספורט סיטי בביירות.
למרות הפסקת האש, נעים קאסם, יורשם בתפקיד של נסראללה וספי א-דין, לא נכח והעביר נאום מצולם ממקום מחבואו.
לצד ארונו של נסראללה הוצג גם ארונו של האשם ספי א-דין, שנקבר בכפר הולדתו דיר קאנון א-נהר.
בהלוויה נכחו משלחות מאיראן, עיראק ותימן.
לאחר הטקס צעד ההמון לעבר אתר הקבורה בדאחייה, סמוך לשדה התעופה.
במהלך הלווייה, ביצע חיל האוויר הישראלי מטס מעל האצטדיון באמצעות מטוסי F-15 ו-F-35 שטסו במבנה נמוך.
המטס נועד לשדר מסר הרתעתי של עליונות ישראלית, תוך הדגשה שחלק מהמטוסים השתתפו גם בחיסולו של נסראללה במבצע "סדר חדש".
מעבר המטוסים גרם לבהלה בקרב חלק מהמשתתפים, על אף ניסיונות חזבאללה להסתיר את האירוע.
במקביל, חיל האוויר תקף בדרום לבנון משגרי רקטות ואתרי טרור נוספים כחלק מהמאמץ הישראלי לבלימת איומים.
הלוויה חורפית היא קומדיה-טראגית מאת המחזאי הישראלי חנוך לוין, שנכתבה בשנת 1977 והועלתה לראשונה בשנת 1978. המחזה משלב תהייה פילוסופית, קומדיה של אבסורד, סאטירה משפחתית, ועיסוק בקונפליקט שבין החיים למוות.
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון הלאומי הבימה.
המחזה נכתב ובוים במקור על ידי לוין עצמו, והוצג לראשונה בתיאטרון הלאומי ב־9 באוקטובר 1978, במסגרת העונה הראשונה שהוביל דוד לוין, אחיו של הבמאי, כמנהל האומנותי של התיאטרון.
בהפקה המקורית השתתפו שחקנים מן השורה הראשונה, עם עיצוב במה ותלבושות של משה שטרנפלד ומוזיקה מאת פולדי שצמן.
במהלך החזרות חייב חנוך לוין את השחקנים להתעמל.
המחזה רץ במשך 39 הופעות.
הועלה בין היתר כחלק מהפקת תוכנית המשחק 'נוער הבימה' של התיאטרון הלאומי הבימה, בבימויה של חווה לוי-רוזלסקי.
המחזה עוקב אחר לצ'ק בוביצ'ק, רווק בגיל העמידה שאמו, אלטה בוביצ'ק, נפטרה.
לצ'ק מפרש את מילותיה האחרונות כצוואתה האחרונה- והיא שכל המשפחה תתכנס ללוויה.
אך בני דודיו, בראשות הדודה שרציה ומשפחתה, מסרבים לעצור את ההכנות הן הנפשיות והפיזיות, הקדחתניות לחתונת בתם ולווציה, שמתוכננת ליום שלמחרת.
כדי לא להגיע ללוויה, הם יוצאים למסע בריחה סוריאליסטי: בורחים מגגות, חוצים חופים, ועושים כל מאמץ לא לקבל את ההודעה על המוות – בזמן שלצ'ק מנסה נואשות להשיג אותם.
המחזה נע בין הטרגי לקומי, ומעלה שאלות על נוחות, משפחה, משמעות, מוות, ומידת האנושיות שבין החובה הרגשית לחיים עצמם.
לצ'ק בוביצ'ק – בנה של אלטה; הדמות הראשית.
אלטה בוביצ'ק – האם הנפטרת.
שרציה – דודתו של לצ'ק.
רשס – בעלה של שרציה.
ולווציה – בתם של שרציה ורשס, הכלה העתידית.
ציצקיבא – אימו של החתן.
דמויות נוספות – קרובי משפחה ו"אורחים" שממלאים את העולם הביזארי של לוין, לעיתים דמויות שטוחות-בכוונה או קריקטוריות, כבבואה של החברה.
"הלוויה חורפית" היא קומדיה אפלה המאופיינת בכתיבה אבסורדית ובשפה פיוטית, תוך שימוש במינימליזם בימתי – תפאורה בסיסית, מעברים חדים בין סצנות, ושימוש במוזיקה ותאורה להבלטת העולם הפנימי של הדמויות.
המחזה מאופיין, בדומה למחזות רבים אחרים של לוין, בשילוב בין גסות לכאב, ומתאר מצבים קיצוניים כדי להעמיד את הצופה בפני שאלות מוסריות, רגשיות ופילוסופיות.
מבקר התיאטרון מיכאל הנדלזלץ מתח ביקורת וטען כי המחזה פחות טוב ומהוקצע ממחזות קודמים של לוין, "לוין כתב והציג בפעם הזאת לא מפני שהיה לו מה לכתוב ולהציג אלא מפגי שהחוזה היה חתום והתיאטרון דרש ממנו לכתוב ולהציג".
משה בן שאול כתב עליו: "לוין, מהתל בנו, ואולי בו עצמו, מטיל בנו מום ברשות הרבים, מוציא־לאור את חטאינו ואת קטנוניותנו — ומתעסק באישים הקטנים...ההצגה בתחילתה מצחיקה מאוד.אחר־כך יש, לדעתי, 'נפילות'"
יש הטוענים כי חלק מההפקות נטו להדגיש את הצד הקומי על חשבון התהום הקיומית שמתחתיו, אך אחרות – ובמיוחד ההפקות שבוימו על ידי לוין עצמו – מצליחות לשלב את כל הרבדים יחד.
המחזה תורגם לשפות רבות, ביניהן צרפתית (כ-Funérailles d'hiver), אנגלית, גרמנית, וסינית קנטונזית.
הוא הועלה במסגרות פסטיבלים בינלאומיים, כולל הפקות באירופה ובמזרח אסיה.
הלוואת און-קול היא הלוואה שמעמיד בנק או גוף פיננסי ללווה, ללא מועד פירעון קבוע מראש.
החזרת ההלוואה מתבצעת "על פי דרישה", כלומר המלווה רשאי לדרוש את החזר הסכום המלא בכל עת.
ניתנת בדרך כלל ללקוחות עסקיים או מוסדיים בעלי איתנות פיננסית.
סכומי ההלוואה נעים מאלפי שקלים ועד מאות מיליוני שקלים.
הריבית נמוכה יחסית ולעיתים מוצמדת לריבית פריים.
ההלוואה משמשת בעיקר לניהול תזרים מזומנים קצר טווח.
הלוואות און-קול נפוצות בשווקים פיננסיים ברחבי העולם, ומשמשות חברות מסחריות, גופים פיננסיים ותאגידים.
במדינות שונות קיימות רגולציות שונות על סוג הלוואות זה.
בישראל נהוגות הלוואות און-קול בעיקר כלפי חברות ותאגידים גדולים.
לעיתים נעשה בהן שימוש לגישור תזרימי או מימון זמני לפרקי זמן של עד שנה.
חוקרים וכלי תקשורת העלו לאורך השנים טענות כי האפשרות של בנקים לדרוש פירעון מיידי מקנה להם כוח עודף מול לווים מוסדיים.
כך למשל, בסיקור פרשת החובות של ערוץ 10 מול בנק לאומי בשנת 2006, נטען כי לבנק הייתה יכולת להפעיל לחץ באמצעות מנגנון ההלוואות מן הסוג הזה.
הלוואות מהמוסדיים בישראל הן הלוואות הניתנות לחוסכים מתוך קרנות פנסיה, קופות גמל, קרנות השתלמות ופוליסות ביטוח עם חיסכון.
ההלוואה אינה כנגד הצבירה שלהם בקופות הפנסיוניות ולא ניתן לשעבד את החיסכון להלוואה.
ההלוואה היא חלק ממדיניות ההשקעה של המוסדיים.
מנגנון זה מאפשר לחוסכים לקבל אשראי בתנאים מועדפים יחסית לבנקים, ללא שעבוד החיסכון הפנסיוני.
בישראל, תחום ההלוואות הפנסיוניות התפתח בהדרגה מאז שנות ה־50 של המאה ה־20 ועד היום, ועבר שינויים רגולטוריים מהותיים.
קופות הגמל וקרנות הפנסיה הוקמו בישראל לצורך חיסכון לטווח ארוך.
במשך עשרות שנים מרבית נכסי החוסכים הופנו לאיגרות חוב ממשלתיות ייעודיות, ורק שיעור קטן הוקצה להשקעות אחרות, כולל הלוואות לעמיתים.
האפשרות למתן הלוואות נכללה כבר בתקנות מס הכנסה (1964), אך בפועל היקף האשראי היה מצומצם ביותר.
בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה החלו להתגבש בישראל קופות חיסכון ארוכות טווח, קרנות פנסיה, קופות גמל ופוליסות ביטוח מנהלים, אשר נוהלו על ידי גופים מוסדיים תחת פיקוח ממשלתי הדוק.
בתקופה זו התמקדו קובעי המדיניות בשמירה על יציבות פיננסית ועידוד החיסכון, ולכן הוטלו על הקופות הגבלות מחמירות בנוגע לאופן השקעת נכסיהן.
מרבית כספי החוסכים הופנו לאיגרות חוב ממשלתיות ייעודיות (המכונות "איגרות חוב מוכרות"), לעיתים בשיעור חובה של כ־80% מסך הנכסים, ורק חלק מצומצם הותר להשקעה באפיקים חופשיים יותר.
בתוך האפיקים המותרים נכלל גם מתן הלוואות, הן הלוואות בין־בנקאיות והן הלוואות לעמיתים – אך היקפן היחסי היה קטן ביותר בהשוואה להחזקות באיגרות חוב.
כך, בשנת 1969 הושקעו כ־16%–21% מנכסי מוסדות הגמל בהלוואות ופיקדונות, לעומת למעלה מ־60% שהושקעו באיגרות חוב ממשלתיות.
כבר בתקנות מס הכנסה משנת 1964, שהסדירו את ניהול קופות הגמל, נכללו סעיפים המתייחסים למתן הלוואות לעמיתים, לרבות מנגנון לניכוי תשלומי החזר הלוואה מחשבון העמית.
בכך הונחה התשתית החוקית הראשונית למתן הלוואות לחוסכים, אם כי בפועל נעשה שימוש מצומצם מאוד במנגנון זה.
גם ביטוחי המנהלים (פוליסות ביטוח חיים עם מרכיב חיסכון) פעלו תחת חוק הפיקוח על הביטוח, התשמ"א–1981, שאיפשר למפקח לקבוע הוראות לגבי הלוואות שמבטח רשאי לתת והגבלותיהן.
בכך ניתן מענה רגולטורי ראשוני גם לאפשרות מתן הלוואות במסגרת פוליסות ביטוח, בכפוף לפיקוח.
באופן כללי, בעשורים הראשונים לקיומן של קופות החיסכון, הלוואות ישירות למשקי בית מתוך כספי החיסכון הפנסיוני כמעט שלא התקיימו, והחוסכים נאלצו ברוב המקרים לפנות לבנקים לצורך אשראי לצריכה או לדיור.
שנות ה־80 התאפיינו בשינויים מהותיים בשוק ההון הישראלי, אשר השפיעו גם על תחום החיסכון הפנסיוני.
על רקע האינפלציה הגבוהה ותוכנית הייצוב הכלכלית של 1985, שונתה בהדרגה מדיניות הממשלה כלפי קופות הגמל והפנסיה.
בשנת 1988 נסגרו קופות הגמל הוותיקות שהבטיחו תשואה בריבית קבועה צמודת מדד בפני מצטרפים חדשים, מהלך שסימן מעבר ממודל של תשואה מובטחת למודל של תשואה התלויה בביצועי השוק.
צעד זה לווה בהרחבת חופש הפעולה של הקופות החדשות ביחס לקודמותיהן: בעוד שהקופות הוותיקות נדרשו להחזיק חלק ניכר מהנכסים באיגרות חוב ממשלתיות ייעודיות, הורשו הקופות החדשות להשקיע נתח גדול יותר בשוק החופשי, בכפוף לכללי השקעה שקבע משרד האוצר.
עם זאת, בתחום ההלוואות לעמיתים לא חל שינוי מהותי בעשור זה.
הלוואות לעמיתים היו מותרות עקרונית בהתאם לתקנות הקיימות, אך הוגבלו בכללים נוקשים.
כך, למשל, נאסר על קופת גמל להעמיד אשראי למעסיק שהוא עצמו עמית בקופה, או להשקיע בעסקיו של עמית, הגבלה שנועדה למנוע ניצול לרעה של כספי החיסכון בידי מעסיקים ובעלי שליטה.
בפועל, ההלוואות לחברי הקופות ניתנו במקרים מועטים בלבד, בעיקר כמקדמות על חשבון תגמולים או כהלוואות לדיור במסגרת מקום העבודה.
מרבית משקי הבית בישראל המשיכו בתקופה זו להסתמך על האשראי הבנקאי לצורכי צריכה ודיור, בעוד שכספי הפנסיה נותרו מושקעים במסלולים סולידיים ונעולים לטווח ארוך.
לקראת סוף שנות ה־80, ערב הרפורמות של העשור הבא, ניתן לומר כי הבסיס החוקי והרגולטורי למתן הלוואות מתוך חסכונות פנסיוניים כבר היה קיים, אולם נעשה בו שימוש מוגבל ביותר.
בשנות ה־90 חל תהליך של ליברליזציה הדרגתית בשוק ההון הישראלי, שהשפיע גם על תחום החיסכון הפנסיוני.
קרנות הפנסיה הוותיקות נסגרו בפני מצטרפים חדשים והוחלפו בקרנות פנסיה חדשות במתכונת צוברת.
שינוי זה לווה בהרחבת אפשרויות ההשקעה של קופות הגמל והפנסיה, אשר קיבלו חופש פעולה גדול יותר ביחס לעשורים הקודמים.
בתקופה זו החלו להופיע בדוחות הכספיים של הקופות סעיפים ייעודיים להלוואות לעמיתים, אם כי בהיקפים מצומצמים יחסית.
ההלוואות שימשו בעיקר כחלופה לפדיון מוקדם של החיסכון הפנסיוני, מתוך מטרה לאפשר לחוסכים לקבל אשראי מבלי לאבד את זכאותם להטבות מס ולזכויות פנסיוניות עתידיות.
המסגרת הרגולטורית אמנם אפשרה מתן הלוואות לעמיתים, אך הציבה מגבלות ברורות שנועדו למנוע ניצול לרעה של כספי החיסכון.
כך, למשל, נקבע כי לא תינתן הלוואה לעמית בתנאים החורגים מהמדיניות הכללית של הקופה, וכי הלוואות יינתנו באופן שיבטיח ניהול סולידי וזהיר של נכסי החוסכים.
לצד זאת, הדיון הציבורי והחקיקתי בשלהי העשור כלל גם את הצעת החוק להקמת קופות גמל אישיות (IRA).
בהצעה זו נקבע במפורש כי קופת IRA לא תהיה רשאית להעמיד הלוואות לעמיתיה, על מנת למנוע מצב שבו חוסך ילווה לעצמו את כספו במסווה של השקעה.
בסיכומו של עשור זה, ההלוואות הפנסיוניות התקיימו בישראל אך נותרו שוליות בהיקפן.
מרבית משקי הבית המשיכו להסתמך על האשראי הבנקאי, בעוד ההלוואות מהמוסדיים נתפסו בעיקר ככלי נקודתי לשמירה על החיסכון הקיים ולא כתחליף ממשי לשוק האשראי הבנקאי.
העשור הראשון של המאה ה־21 התאפיין בשינויים מרחיקי לכת ברגולציה של שוק ההון והחיסכון בישראל, אשר הובילו להרחבת מעורבותם של הגופים המוסדיים במתן אשראי למשקי בית.
בשנת 2005 נחקק חוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (קופות גמל), שהסדיר בחקיקה ראשית את מכלול פעילות קופות הגמל והעביר רשמית את סמכויות הפיקוח לידי אגף שוק ההון במשרד האוצר (ולימים רשות שוק ההון).
החוק קבע גם את סמכות הרגולטור לקבוע הוראות לגבי זכויות העמיתים לקבלת הלוואות.
במקביל, יושמה בשנת 2005 רפורמת בכר, ששינתה את מבנה הבעלות על קופות הגמל וקרנות הנאמנות: הבנקים נדרשו למכור את הקופות שבשליטתם, והניהול עבר לידי חברות ביטוח ובתי השקעות.
שינוי זה יצר תחרות מוגברת והגביר את התמריץ לפתח מקורות תשואה חדשים לכספי החוסכים.
באותן שנים התפתחו גם ההלוואות הפנסיוניות לעמיתים, אף שטרם הוסדרו בחוזר אחיד.
ההלוואות הועמדו כנגד שעבוד הקופה הפנסיונית.
ניתן היה ללוות עד 50% מכספי התגמולים (ללא מרכיב הפיצויים).
הזכאות נקבעה לאחר 36 הפקדות לפחות או שלוש שנות ותק בקופה.
שיעור הריבית עמד לרוב על 5%–6% לשנה.
הסביבה הכלכלית של תחילת העשור, שהתאפיינה בירידת ריבית (ובעקבות המשבר הפיננסי העולמי של 2008 אף בריביות שפל),עודדה את המוסדיים להרחיב את פעילותם בתחום ההלוואות.
לצד אשראי לעסקים גדולים ובינוניים,התפתח בהדרגה גם תחום ההלוואות למשקי בית.
בין השנים 2010 ל־2014 גדלה יתרת האשראי שהעמידו גופים מוסדיים למגזר הפרטי ביותר מ־220% והגיעה לכ־27 מיליארד ש"ח, מתוכם כ־8.6 מיליארד ש"ח למשקי בית.
ההלוואות לעמיתים ניתנו ברובן כחלופה לפדיון מוקדם: חוסך שבבעלותו כספים בקופת גמל, קרן השתלמות, קרן פנסיה או פוליסת חיסכון יכול היה לקבל הלוואה מהגוף המנהל כנגד שעבוד חלק מצבירתו.
מנגנון זה אפשר לחוסכים לנצל את חסכונותיהם כבטוחה ולקבל אשראי בריבית נמוכה יחסית, מבלי לפגוע בזכויות הפנסיוניות או לאבד את הטבות המס.
על אף היתרונות, המדיניות שונה בין הגופים המוסדיים ולא הייתה אחידה.
ההלוואות דרשו אישור של ועדות השקעות והיו כפופות לעקרונות זהירות, אך ללא הסדרה מפורטת מצד הרגולטור.
לקראת סוף העשור גבר הצורך ביצירת סטנדרט אחיד.
בשנת 2014 הוקמה ועדת גולדשמידט, שבחנה את אופן ההשקעה של גופים מוסדיים בהלוואות, בעיקר לעסקים קטנים ובינוניים,כחלק מהמגמה לעודד את האשראי החוץ־בנקאי.
הוועדה המליצה על צעדים לפתיחת השוק ולאיזון בין סיכונים להזדמנויות.
במקביל החל אגף שוק ההון לגבש טיוטות חוזרים להסדרת מתן הלוואות לעמיתים, שהבשילו בהמשך להסדרה רשמית בשנת 2016.
ניסיונות חברות הביטוח בתחום כרטיסי אשראי צרכני
לאחר יישום רפורמת בכר בשנת 2005, החלו חברות הביטוח בישראל לבחון אפשרות להיכנס לתחום האשראי הקמעוני, שנשלט באופן מסורתי בידי הבנקים.
היוזמות כללו מיזמים משותפים עם חברות כרטיסי אשראי ומתן הלוואות ישירות ללקוחות.
בשנת 2007 השיקה חברת הראל, בשיתוף עם ויזה כאל, מיזם כרטיסי אשראי ייעודי בשם "הראל רילקס", שנועד להיות מופץ באמצעות סוכני הביטוח ולספק אשראי צרכני ללקוחות החברה.
אף שהוצבו יעדים גבוהים, המיזם נסגר בשנת 2009 לאחר הנפקה מצומצמת של כ־10,000 כרטיסים בלבד.
חברות ביטוח נוספות ניסו להיכנס לתחום: הפניקס בחנה רכישת מניות בישראכרט, מגדל ביקשה לרכוש נתח בלאומי קארד, וכלל ביטוח הקימה מיזם משותף עם לאומי קארד.
בנוסף, כלל וביטוח ישיר העניקו הלוואות ייעודיות, בעיקר לרכישת כלי רכב ולמימון צרכני.
עם זאת, חלק מהעסקאות נחסמו על ידי הממונה על ההגבלים העסקיים בטענה לפגיעה בתחרות, ואחרות כשלו מסיבות תפעוליות וכלכליות.
הקשיים נבעו בין היתר מעלויות מימון גבוהות בהשוואה לבנקים, חוסר יתרון תחרותי במיתוג כרטיסי אשראי, ומגבלות רגולטוריות שמנעו מחברות הביטוח להשתמש בכספי קופות הגמל והפנסיה למתן אשראי קמעוני למשקי בית.
כתוצאה מכך, מרבית היוזמות נסגרו בתוך זמן קצר, וחברות הביטוח נותרו פעילות בעיקר בתחום מתן הלוואות לעמיתים כנגד החיסכון הפנסיוני, ולא פיתחו פעילות נרחבת בתחום האשראי הצרכני הכללי.
המסלקה הפנסיונית הוקמה ביוזמת רשות שוק ההון, ביטוח וחיסכון, והחלה לפעול בשנת 2016. המערכת מופעלת על ידי חברת "סוויפטנס", שהוקמה לצורך כך וזכתה במכרז של משרד האוצר, בהתבסס על מערכת מידע שפותחה בידי נס טכנולוגיות.
נוצר לראשונה מנגנון שקיפות שאיפשר למוסדיים ולעמיתים לראות את מלוא מבנה הקופות, וכתוצאה מכך גם את האפשרויות האמיתיות למתן אשראי.
מטרת המסלקה היא לייעל את העברת המידע והכספים בין כלל הגופים הפועלים בשוק החיסכון הפנסיוני, להפחית עלויות, ולהנגיש מידע פנסיוני לכלל האזרחים.
באמצעותה ניתן לקבל תמונת מצב עדכנית של כלל החסכונות הפנסיוניים, ולבצע פעולות כגון העברת כספים, משיכה ועדכון פרטים.
בנוסף,המעסיקים יכולים לבצע באמצעותה הפקדות עבור עובדיהם.
ייעול התהליכים: יצירת מערכת מרכזית להעברת מידע וסליקת כספים בין כלל הגורמים בשוק הפנסיוני.
הגברת יעילות ודיוק: שיפור התהליכים והקטנת טעויות בניהול כספי החיסכון.
הנגשת מידע: מתן אפשרות לכל אזרח לקבל תמונת מצב מלאה ומעודכנת של חסכונותיו, ובכך לאפשר ייעוץ פנסיוני אפקטיבי יותר.
הורדת עלויות: הפחתת העלויות הכרוכות בתהליכי סליקה והעברת מידע בין גופים מוסדיים.
שנת 2016 – החוזר הרגולטורי
בעשור השני של המאה ה־21 התחזק תפקידם של הגופים המוסדיים כשחקנים בשוק האשראי למשקי הבית.
לאחר הטמעת חוזר 2016 והסדרת הלוואות העמיתים,החלו המוסדיים לבחון כניסה רחבה יותר לתחומים נוספים של אשראי צרכני, מעבר לליבת ההלוואות לעמיתים.
בפברואר 2016 פרסמה רשות שוק ההון את חוזר "כללי השקעה", שבו נקבעו כללים מחייבים למתן אשראי לעמיתים:
איסור על גביית דמי טיפול.
איסור חילוט כספים בלתי נזילים.
קביעת מגבלות כמותיות: עד 80% בקופות נזילות, עד 30% בקופות לא נזילות, עד 50% בקרנות השתלמות לא נזילות.
חובה להקים ועדות אשראי בכל גוף מוסדי.
הרגולטורים והממשלה עודדו את כניסת המוסדיים לאשראי צרכני כחלק ממאמץ להגברת התחרות הפיננסית, להפחתת תלות הציבור בבנקים ולהוזלת יוקר האשראי.
צעד משמעותי היה תיקון כללי ההשקעה שאיפשר לגופים מוסדיים להשתתף במתן משכנתאות ומימון פרויקטי בנייה.
מספר חברות ביטוח גדולות החלו להציע משכנתאות ישירות ללווים פרטיים, ולעיתים שיתפו פעולה עם בנקים במתן אשראי משותף לקבלנים.
במקביל, איפשרה הרגולציה לגופים מוסדיים להעניק גם הלוואות צרכניות כלליות (שאינן כנגד חיסכון קיים), אם כי באופן מוגבל: נקבע כי התיק הכולל של הלוואות צרכניות שאינן לעמיתים או מבוטחים לא יעלה על חצי אחוז מסך נכסי המוסדי.
מגבלה זו נועדה לאפשר לגופים "לטעום" את התחום תוך צמצום חשיפה לסיכון.
חלק מהגופים הקימו זרועות אשראי ייעודיות או רכשו תיקי הלוואות קיימים כדי להרחיב פעילות זו.
למרות הצעדים הללו, התחרות מול הבנקים בשוק המשכנתאות נותרה מוגבלת.
הבנקים המשיכו לשלוט כמעט בלעדית באשראי לדיור, בין היתר בזכות יתרון תשתיתי ומערך סניפים רחב.
לעומת זאת, בתחום ההלוואות הצרכניות שלא לדיור חל גידול משמעותי: עד 2022 הגיע היקף האשראי הצרכני שהועמד על ידי גופים מוסדיים לכ־33 מיליארד ש"ח, כ־14% מסך האשראי במגזר משקי הבית הלא־דיורי.
הלוואות לעמיתים נותרו מוצר מפתח.
סכומי האשראי לעמיתים גדלו בהתמדה: מסך של כ־15 מיליארד ש"ח ב־2018 לכמעט 30 מיליארד ש"ח ב־2021. אף על פי שהיקף זה היווה חלק קטן מהנכסים המנוהלים, בחלק מהמוצרים, ובעיקר בקרנות השתלמות, שיעור ההלוואות מסך הנכסים היה גבוה יותר.
המוסדיים ראו בהלוואות לעמיתים השקעה אטרקטיבית בעידן של ריבית נמוכה, שכן הן נשענו על בטוחה מלאה מכספי העמית.
במקביל, מוצר ההלוואה שימש ככלי לשימור לקוחות: עמית שנזקק לנזילות קיבל מענה מבלי לפדות את החיסכון או לעבור לגוף מתחרה.
עם זאת, בעשור זה זוהתה תופעה של "גלגול הלוואות עמיתים", שבה חוסכים נטלו הלוואות על חשבון החיסכון, השתמשו בכספים לצריכה או להשקעות אחרות, ולאחר מכן חידשו את ההלוואה או לקחו חדשה, לעיתים תוך יצירת מינוף עודף.
דו"ח מבקר המדינה (2024)התריע כי כללי ההשקעה אינם מגבילים די הצורך את יכולת המינוף הזו, והמליץ לשקול הטלת מגבלות, למשל על מספר החידושים האפשריים או על שיעור מינוף מצטבר כדי למנוע פגיעה עתידית בחוסכים ובביצועי הקופות.
2019 ואילך: מאגר נתוני האשראי
כניסתו לתוקף של חוק מאגר נתוני אשראי, התשע"ו, 2016, סללה את הדרך להקמת מאגר נתוני האשראי הלאומי, המנוהל על ידי בנק ישראל.
המאגר אוסף מידע על התחייבויות אשראי של יחידים, כגון הלוואות, יתרות והחזרים, ממקורות שונים, בהם בנקים, חברות כרטיסי אשראי, חברות מימון חוץ־בנקאיות, רשויות וכונס הנכסים הרשמי.
הגברת התחרות: באמצעות שבירת הריכוזיות במידע על לקוחות, כך שכל הגופים הפיננסיים יוכלו להתחרות על תנאי האשראי.
הרחבת הנגישות לאשראי: איסוף המידע מאפשר הערכה מדויקת יותר של סיכוני אשראי, ומקל על אוכלוסיות שבעבר התקשו לקבל אשראי.
צמצום אפליה: שיתוף הנתונים מקטין את היתרון הבלעדי של גופים מסוימים ומונע קבלת החלטות על בסיס מידע חלקי.
שיפור מוסר התשלומים: הצרכנים מודעים לכך שהיסטוריית האשראי שלהם מתועדת, דבר המשפר את עמידתם בהתחייבויות.
אופן פעולת המאגר מבוסס על שלושה נדבכים עיקריים:
איסוף נתונים: בנק ישראל מרכז מידע שוטף מגופים פיננסיים ומרשויות.
שיתוף מידע: גופי אשראי, באמצעות לשכות אשראי פרטיות (כגון BDI ו־D&B), יכולים לקבל מידע על לקוח בהסכמתו, לצורך חיווי או דוח אשראי.
הנגשת מידע ללקוח: כל צרכן יכול לקבל דוח מידע אישי על נתוני האשראי שלו, אחת לשנה, ללא עלות.
הקמת המאגר בשנת 2019 אפשרה לגופים מוסדיים להיעזר במידע מרוכז ומקיף לצורך קבלת החלטות אשראי.
לראשונה ניתנה להם האפשרות להעריך בצורה מקצועית ושיטתית את יכולת ההחזר של לווים פרטיים, בדומה לבנקים.
המידע החדש תרם להתרחבות ניכרת של תחום האשראי הפנסיוני: מוסדיים יכלו להציע הלוואות לעמיתים תוך ניתוח סיכונים פרטני, ולצד זאת להיכנס גם לתחום ההלוואות הצרכניות הכלליות.
הלוואות מקופות פנסיוניות מהוות כלי מרכזי לשימור לקוחות: המוסדי מציע לעמית הלוואה בתנאים מועדפים כדי למנוע ממנו לפדות כספים מהחיסכון או לעבור לקופה מתחרה.
מנגנון זה הפך לחלק מהותי מהתחרות בין הגופים המוסדיים לבין הבנקים בשוק האשראי למשקי הבית.
העשור השלישי של המאה ה-21 נפתח עם המשך מגמת הגידול באשראי הצרכני במשק, בין היתר באמצעות הגופים המוסדיים, ועם עלייה במודעות לסיכוני חוב בעקבות משבר הקורונה.
בשנת 2020, לנוכח הזינוק בנטילת אשראי לצרכים שוטפים והחשש להעמקת החוב של משקי הבית, החלו הפיקוח על הבנקים בבנק ישראל ורשות שוק ההון במהלך משותף לתיאום רגולציה באשראי למשקי בית.
לראשונה נקבעו עקרונות צרכניים אחידים להתנהלות כלל נותני האשראי מול לקוחות פרטיים, במטרה למנוע "ארביטראז' רגולטורי" שבו גופים לא־בנקאיים פועלים תחת סטנדרטים מקלים יותר מהבנקים.
בנובמבר 2020 פרסמה רשות שוק ההון חוזר בשם "הוראות לניהול אשראי צרכני", אשר חייב את הגופים החוץ־בנקאיים להתנהל בהוגנות ולוודא שההלוואה מתאימה לצורכי הלקוח ולכושר ההחזר שלו.
החוזר הדגיש את הצורך למנוע שיווק אגרסיבי של הלוואות לאוכלוסיות מוחלשות, והטיל אחריות על דירקטוריון כל גוף לקבוע מדיניות אשראי צרכני ולפקח על יישומה.
במקביל, הפיקוח על הבנקים פרסם הוראות דומות לבנקים עצמם, ובכך נוצרה התכנסות של דרישות הפיקוח משני צידי השוק.
בשנים 2021–2022, עם היציאה ממשבר הקורונה, הואץ שוב קצב נטילת האשראי על ידי משקי הבית.
רשות שוק ההון עדכנה את החוזרים וההנחיות, ובדצמבר 2020 בוטל איסור שהיה קיים על מתן הלוואה לנושאי משרה או לסוכני ביטוח שהם עמיתים בקופה, במטרה לאפשר לעובדי הענף ליהנות מתנאים זהים לאלו של שאר החוסכים, תחת מגבלות למניעת ניגוד עניינים.
עוד קודם לכן, בשנת 2018, הוטמעה מערכת סליקה מרכזית לבדיקת שעבודים ויתרות, המבטיחה שכל הלוואה מובטחת בחיסכון נרשמת ומשוקפת לגוף המוסדי במקרה של ניוד קופה או משיכת כספים
נכון לאמצע העשור (2025 בקירוב), שוק ההלוואות הפנסיוניות מפותח בהרבה מאשר בעבר.
משקי הבית הישראלים נהנים ממגוון רחב של אפשרויות אשראי, מהבנקים, מחברות כרטיסי האשראי, מפלטפורמות P2P, וגם, במידה הולכת וגדלה, מקופות הגמל, קרנות ההשתלמות, קרנות הפנסיה ופוליסות החיסכון.
ההלוואות מקופות החיסכון הפנסיוני הפכו לאטרקטיביות במיוחד עבור בעלי חסכונות, בין היתר משום שהריביות נגזרות לרוב מפריים בתוספת מרווח נמוך או מהצמדה למדד, ללא עמלות פתיחה או פירעון מוקדם, כאשר הבטוחה היא החיסכון הקיים עצמו.
מצב זה יצר חלופה תחרותית שאיתגרה את הבנקים ותרמה להאטה מסוימת בקצב גידול האשראי הבנקאי למשקי הבית.
עם זאת, הוא העלה חשש בקרב הרגולטורים מפני מינוף יתר: האפשרות לקבל הלוואות נוחות כנגד חסכונות עלולה להוביל משקי בית לצבירת חובות שיפגעו ברווחתם העתידית.
בהתאם לכך, רשות שוק ההון ובנק ישראל מתמקדים בהידוק הפיקוח על הלוואות צרכניות, בשיתוף מידע באמצעות מאגר נתוני האשראי, ובקידום חינוך פיננסי לציבור לגבי הסיכונים הכרוכים בנטילת הלוואות על חשבון החיסכון הפנסיוני.
בשנת 2022 נחשפה פרשת סלייס: משווקים ניידו חוסכים לקופות IRA תוך הבטחת הלוואות בלון ל־10 שנים בריבית 1% קבועה, בעוד הריבית במשק עמדה על 4.75%.
ההלוואות ניתנו כנגד שעבוד מלא של החיסכון, בניגוד לתקנות רשות שוק ההון.
באמצעות מנגנון זה נוידו כ־550 מיליון ש"ח.
הפרשה נחשבת לאחת המרכזיות בתחום והובילה להידוק נוסף של הפיקוח.
הלוואה חוץ־בנקאית היא אשראי הניתן על־ידי גוף פיננסי שאינו בנק.
בישראל המונח מוגדר בחוק אשראי הוגן (2017) ובחקיקה קודמת כהעמדת הלוואה ליחידים או לעסקים על ידי "נותן אשראי חוץ־בנקאי", כלומר, חברה או מוסד שאין להם רישיון בנקאי מלא.
גופים כאלה כוללים בין היתר חברות ביטוח, בתי השקעות, חברות מימון פרטיות, פלטפורמות הלוואות בין־עמיתיות (P2P) וחברות כרטיסי אשראי.
המאפיין המרכזי של הלוואה חוץ־בנקאית הוא שהעמדת האשראי נעשית מחוץ למערכת הבנקאית המסורתית, אך בכפוף למגבלות הריבית והפיקוח הקבועות בחוק.
ראשיתו של שוק האשראי החוץ־בנקאי בארץ ישראל הייתה בתקופת המנדט הבריטי.
לצד המערכת הבנקאית שפעלה בארץ, התפתחו מנגנונים קהילתיים של הלוואות, בעיקר בצורת אגודות הלוואה וחיסכון קואופרטיביות וגמ"חים שפעלו במסגרות קהילתיות־דתיות.
אגודות אלה נועדו לספק אשראי זעיר לחברים, בעיקר למטרות קיומיות או לפיתוח עסקים קטנים.
דוגמאות לכך היו אגודות הלוואה במושבות החקלאיות, קרנות סיוע של ההסתדרות וקרנות גמילות חסדים שפעלו בקהילה החרדית.
הן שימשו תחליף לשוק האשראי המסודר שנשלט בעיקר בידי בנקים בריטיים וזרים.
בשנת 1934 נחקקה פקודת ההלוואות בריבית קצוצה, שנועדה להגביל גביית ריביות מופרזות.
הפקודה קבעה תקרה לריבית שניתן לגבות בהלוואות פרטיות, העניקה סמכות לבתי המשפט להפחית או לבטל ריבית מופרזת, וחייבה תיעוד בכתב.
בפועל הייתה האכיפה מוגבלת ומלווים פרטיים מצאו דרכים לעקוף את ההגבלות.
לאחר הקמת מדינת ישראל המשיך האשראי החוץ־בנקאי להיות מצומצם יחסית.
בשנת 1957 נחקק חוק הריבית, שהעניק לממשלה סמכות לקבוע תקרות ריבית.
עם זאת, החוק לא נאכף בעקביות, בין השאר על רקע רמות האינפלציה הגבוהות ששררו במשק.
במקביל, גייסה המדינה הון מהציבור באמצעות מלווה חובה, כלי חוב כפוי שבו נגבה אחוז מסוים מהכנסות האזרחים ונרשם כאיגרת חוב (אג"ח) ממשלתית, וכן באמצעות מלווה מתנדבים, שהיו אג"ח וולונטריות למימון התקציב ופיתוח התשתיות.
שני הכלים שימשו את הממשלה כמנגנון פיסקלי לגיוס הון, והם נחשבים לאג"ח ממשלתיות לכל דבר ולא לאשראי חוץ־בנקאי.
עם זאת, העובדה שהמערכת הבנקאית הייתה ריכוזית ומוגבלת בהעמדת אשראי למשקי בית ולעסקים קטנים יצרה ביקוש גובר למקורות מימון חלופיים לבנקים.
תופעה זו, שהלכה והתרחבה בשנות ה־70 וה־80, הובילה להתבססות השוק האפור ובהמשך לחקיקת חוק ההלוואות החוץ־בנקאיות בשנת 1993.
עם התגברות הביקוש לאשראי חוץ־בנקאי בשנות ה־70 וה־80 התרחב בישראל גם השוק האפור.
שוק זה מתאפיין במתן הלוואות פרטיות מחוץ למערכת הבנקאית, לעיתים ללא פיקוח או אישור מהרשויות.
ההלוואות ניתנות לרוב בריביות גבוהות ולעיתים תוך שימוש במסמכים בלתי תקינים, ובכך חורגות מהמותר בחוק.
למרות אי־חוקיותו, השוק האפור שימש פתרון חלופי בשל הקושי בקבלת אשראי מהבנקים, והציע זמינות מיידית של כספים.
כלכלנים מציינים כי יעילותו נבעה מהזרמת מזומנים מהירה למשק, ובמחקרים בינלאומיים הובאו דוגמאות – כגון הניסיון של ממשלת ונצואלה לדכא את השוק האפו, שהראו כי דיכוי מוחלט של שווקים לא־רשמיים עלול לפגוע ביציבות הכלכלית.
בישראל, השוק האפור הפך רלוונטי במיוחד לאוכלוסיות מודרות מהמערכת הבנקאית.
בחברה הערבית, הקושי לקבל הלוואות בנקאיות הביא במקרים רבים לפנייה לגורמי פשע כמקור אשראי, מה שיצר מעגלי חוב ותרם להתפרצות סכסוכים חמולתיים.
גם בתקופת מגפת הקורונה, כאשר עובדים רבים במגזר הלא־פורמלי נותרו ללא פרנסה, פנו רבים לשוק האפור לצורך הישרדות כלכלית.
מציאות זו החריפה את החובות והעמיקה את מעגל האלימות סביב גביית כספים.
חוק הסדרת הלוואות חוץ־בנקאיות (1993)
בשנת 1993 נחקק בישראל חוק הסדרת הלוואות חוץ־בנקאיות, שנועד להתמודד עם תופעת השוק האפור שהתפשטה בשנות ה־70 וה־80. החוק ביקש להסדיר את פעילות המלווים החוץ־בנקאיים, להבטיח שקיפות ולמנוע גביית ריביות נשך.
חובת חוזה בכתב: כל הלוואה חייבת להיחתם בהסכם מסודר בין המלווה ללווה.
גילוי נאות: על המלווה לפרט בכתב את סכום ההלוואה, שיעור הריבית, תנאי ההצמדה, גובה ההחזרים והעמלות הנלוות.
הגבלת ריבית פיגורים: נקבעה תקרה של 50% מעל שיעור הריבית הרגילה בהלוואה.
סנקציות פליליות ואזרחיות: הפרת החוק יכולה להביא לקנסות וגם לעונשי מאסר, לצד אפשרות ללווה לדרוש מבית המשפט ביטול או הפחתת ריבית מופרזת.
תחולה: החוק חל על כל מלווה שאינו בנק או תאגיד פיננסי מפוקח, ובפועל יצר לראשונה מסגרת חוקית לשוק זה.
החוק סימן את תחילתו של פיקוח ממוסד על השוק החוץ־בנקאי, אך לא קבע תקרת ריבית כוללת או מנגנון רישוי.
העשור הראשון של המאה ה־21 סימן שלב חדש בשוק החוץ־בנקאי בישראל:
כניסת חברות מימון פרטיות: חברות כמו אחים נאוי, פנינסולה ו־אמפא התמחו במתן אשראי עסקי, בעיקר בתחום ניכיון שיקים והלוואות קצרות מועד לעסקים קטנים ובינוניים.
חלקן הונפקו בבורסה והפכו גופים מוסדיים.
חדירת הגופים המוסדיים: חברות ביטוח ובתי השקעות החלו להעמיד אשראי בהיקפים גדולים, בעיקר לעסקים ולנדל"ן, מתוך כספי הפנסיה, הביטוח וההשקעות שהן מנהלות.
בכך נוצרה חלופה למערכת הבנקאית גם בהלוואות בהיקפים של עשרות ומאות מיליוני שקלים.
פלטפורמות פינטק: הופיעו חברות חדשות שהתמחו בהעמדת אשראי מבוסס טכנולוגיה, כגון טריא, BTB ופלטפורמות מימון המונים.
מודלים אלו אפשרו לאנשים פרטיים להשקיע כספים ישירות בהלוואות (P2P), אך בחלק מהמקרים נתקלו בקשיים בעתות משבר פיננסי.
התפתחויות אלו יצרו שוק מגוון יותר, עם שילוב של גופים מסחריים גדולים ומסורתיים לצד פלטפורמות חדשות.
במקביל, הן הגבירו את המודעות הציבורית לסיכונים הגלומים באשראי חוץ־בנקאי והניחו את הקרקע לרפורמות הרגולטוריות של שנות ה־2010.
בשנת 2005 יישמה הממשלה את המלצות ועדת בכר, שהובילו להפרדת קופות הגמל וקרנות הנאמנות מהבנקים והעברתם לניהול בתי השקעות.
צעד זה נועד לצמצם את כוחם של הבנקים בשוק ההון וליצור תחרות במערכת הפיננסית.
אחת התוצאות הייתה הצטברות כספים רבים בידי בתי ההשקעות והחברות המוסדיות, מה שאיפשר להן להיכנס בהיקף רחב גם לשוק האשראי החוץ־בנקאי.
כעשור לאחר מכן, יישמה הממשלה את המלצות ועדת שטרום שנועדו להגביר את התחרות באשראי הצרכני.
עיקר ההמלצות התמקדו בהפרדת חברות כרטיסי האשראי (ישראכרט, לאומי קארד – שהפכה למקס, וכאל) מהבנקים.
מהלך זה פתח את הדלת לכניסת גופים חדשים לשוק האשראי הצרכני החוץ־בנקאי והגביר את התחרות מול הבנקים על משקי בית.
בשנת 2016 נכנס לתוקף חוק נתוני אשראי שהקים מאגר מרכזי בבנק ישראל.
המאגר מאפשר לכל נותן אשראי, בנקאי וחוץ־בנקאי, גישה למידע פיננסי על לקוחות (בכפוף לאישורם) ולבצע הערכת סיכונים מדויקת יותר.
החוק נועד לשבור את יתרון המידע, שהיה עד אז בידי הבנקים בלבד, ובכך אפשר גם לשוק החוץ־בנקאי להתרחב ולתמחר אשראי בצורה מבוססת יותר.
עד לשנת 2017 פעל שוק ההלוואות החוץ־בנקאיות תחת חוק הסדרת הלוואות חוץ־בנקאיות (1993).
החוק אמנם חייב חוזה כתוב וגילוי נאות של תנאי ההלוואה, והגביל את שיעור ריבית הפיגורים, אך לא קבע נוסחה ברורה לריבית מֵרבית ולא דרש רישוי למלווים.
במצב זה היו מלווים חופשיים לגבות ריביות גבוהות מאוד, כל עוד שמרו על הצורה הפורמלית של חוזה, והפיקוח על השוק היה מוגבל.
בשנת 2017 נכנסו לתוקפן שתי רפורמות חקיקתיות מקבילות:
חוק הפיקוח על שירותים פיננסיים מוסדרים (נותני אשראי ושירותי תשלום)
קבע כי כל גוף המעניק הלוואות חוץ־בנקאיות חייב ברישיון "נותן אשראי חוץ־בנקאי" מטעם רשות שוק ההון.
חובת הרישוי הוחלה גם על חברות גדולות שכבר פעלו בשוק, במטרה ליצור שקיפות, להבטיח איתנות פיננסית, ולמנוע פעילות של מלווים שאינם עומדים בסטנדרטים מקצועיים.
חוק אשראי הוגן (תיקון לחוק 1993):
החליף את המודל הישן והכניס נוסחה קשיחה לריבית המרבית בהלוואות עד מיליון ש"ח:
בהלוואות קצרות מ־3 חודשים: ריבית מרבית = (ריבית בנק ישראל × 2) + 20%.
המגבלה חלה על עלות האשראי הכוללת: ריבית, הפרשי הצמדה, עמלות וכל חיוב נלווה.
נקבעה הבחנה בין הלוואות לצרכנים פרטיים (מוגבלות) לבין הלוואות עסקיות מעל מיליון ש"ח – שאינן כפופות לחוק ונקבעות במשא ומתן חופשי.
הורחבה תחולת החוק כך שיחול גם על הבנקים, ולא רק על גופים חוץ־בנקאיים.
הרפורמות של 2017סימנו מעבר ממודל מינימלי של "חוק חוזים מיוחד" למערכת של פיקוח ורישוי מלאים – עם מגבלות ריבית ברורות, דרישות שקיפות מחמירות ויכולת אכיפה נרחבת מצד הרגולטור.
בשנת 2022 פרסמה רשות שוק ההון ביטוח וחיסכון בשיתוף עם בנק ישראל, הוראה עדכנית המחייבת כל גוף המעניק אשראי חוץ־בנקאי להחזיק ברישיון "נותן אשראי חוץ־בנקאי".
ההוראה חלה לא רק על גופים חדשים שנכנסים לשוק, אלא גם על חברות גדולות ומבוססות שכבר פעלו בו במשך שנים.
מטרת ההוראה הייתה להדק את הפיקוח על כלל נותני האשראי החוץ־בנקאיים, להבטיח יציבות פיננסית ולמנוע פעילות של גופים שאינם עומדים בדרישות של איתנות הון, שקיפות ודיווח.
הדרישה לרישוי אחיד נועדה גם ליצור תנאי פעולה שווים לגופים מוסדיים, חברות מימון פרטיות ופלטפורמות פינטק.
הוראה זו סימנה מעבר מתקופה שבה השוק החוץ־בנקאי פעל במידה רבה של חופשיות, לעידן שבו כל פעילות בתחום חייבת לעמוד ברגולציה מפורטת, בדומה לעולם הבנקאי.
שוק האשראי החוץ־בנקאי מהווה נכון לעשור השלישי של המאה ה-21 כרבע מכלל האשראי במשק, וכולל מגוון של גופים ומודלים עסקיים.
שוק האשראי החוץ־בנקאי בישראל נמצא במגמת צמיחה משמעותית בעשור השלישי של המאה ה־21.
לפי דוח הממונה על שוק ההון, ביטוח וחיסכון, היקף הנכסים בתחום גדל ביותר מ־400% בין השנים 2019 ל־2022 – מ־5.33 מיליארד ש"ח לכ־28.57 מיליארד ש"ח.
במקביל, מספר החברות הציבוריות הפעילות בתחום כמעט הוכפל, מ־10 ל־21 חברות, דבר שהסביר את הגידול החד בהיקף הנכסים.
נתונים עדכניים יותר של הסוכנות לעסקים קטנים ובינוניים מצביעים על כך שהאשראי החוץ־בנקאי של החברות המדווחות (ללא חברות כרטיסי האשראי) עלה בשנת 2022 ב־11% והגיע ל־12.5 מיליארד ש"ח.
ברבעון הראשון של 2023 נרשמה ירידה קלה, והיקף האשראי עמד על כ־12 מיליארד ש"ח.
נתונים אלה משקפים את ההתרחבות המהירה של השוק לצד תנודתיות מסוימת, ומדגישים את חשיבותו ההולכת וגדלה כמקור מימון נוסף למשק הישראלי.
גופים מוסדיים וקרנות חוב פרטיות: חברות ביטוח(מגדל, כלל, הפניקס, מנורה) ובתי השקעות (מיטב דש, אלטשולר שחם) מעניקים הלוואות גדולות מכספי הפנסיה והחיסכון שבניהולם, לרוב מעל מיליון ש"ח, בעיקר ליזמי נדל"ן ולתאגידים.
לצידם פועלות קרנות חוב פרטיות המתמחות במימון נדל"ן ועסקים.
סוכנויות ביטוח: מאחר שלמוסדיים אין מערך שירות קמעונאי, הם נעזרים בסוכנויות ביטוח פרטיות להפצת הלוואות לציבור.
הסוכנויות מטפלות בהגשת בקשות, בהתנהלות מול המסלקה הפנסיונית, ולעיתים גם בערעור על החלטות מוסדיים.
למרות פיתוח אפליקציות דיגיטליות, במקרים מורכבים עדיין נדרש ליווי סוכן.
משכנתאות חוץ־בנקאיות: חברות כמו קרדיטו וקרן אקספו מעניקות משכנתאות קצרות טווח בריביות גבוהות; כלל משכנתאות מציעה הלוואות לטווח ארוך הדומות למודל הבנקאי.
קיימות גם הלוואות ל"משכנתא שנייה" ומשכנתאות הפוכות (בעיקר על ידי חברות ביטוח וקרדיטו).
הלוואות עסקיות דרך בתי השקעות: בתי השקעות נכנסו לתחום באמצעות חברות מתמחות כמו פיננסולה, שהעניקה אשראי לעסקים קטנים ובינוניים.
הלוואות חברתיות (P2P): פלטפורמות כגון טריא ובלנדר אפשרו לציבור להשקיע ישירות בהלוואות.
המודל נועד לייצר שקיפות ולהוזיל עלויות אשראי, אך חלק מהחברות קרסו בתקופות משבר ולא עמדו בהבטחות התשואה.
קרנות פילנתרופיות: קרנות שמגייסת תרומות והון מהציבור, כמו למשל קרן עוגן, שמעניקה הלוואות מוזלות וגם ללא ריבית כדי לסייע לאוכלוסיות מוחלשות ולעסקים קטנים.
חברות כרטיסי אשראי: בעקבות רפורמותועדת שטרום הפכו ישראכרט, מקס וכא"ל לגופים עצמאיים במתן אשראי חוץ־בנקאי, ומאז הן מעניקות הלוואות צרכניות בהיקפים של עשרות מיליארדי שקלים בשנה, ישירות באמצעות כרטיסי האשראי או העברות לחשבון.
שוק ההלוואות החוץ־בנקאיות בישראל מתפתח אך מתמודד גם עם קשיים ואתגרים משמעותיים.
בעשור השלישי של המאה ה-21 פשטו את הרגל מספר חברות ציבוריות שעסקו במתן אשראי חוץ־בנקאי, בהן יונט קרדיט ו-גיבוי אחזקות.
הקריסות העלו שאלות לגבי רמת הפיקוח על חברות מסוג זה, איתנותן הפיננסית ויכולתן לנהל סיכוני אשראי.
המשקיעים והלווים שנפגעו דרשו להגביר את הרגולציה ואת דרישות ההון העצמי.
הרגולטורים נדרשים לאזן בין שתי מטרות מרכזיות:
הגברת התחרות: פתיחת אפשרויות מימון חדשות מחוץ לבנקים, במטרה להוזיל את עלות האשראי לציבור.
שמירה על יציבות פיננסית והגנת הצרכן: מניעת סיכונים עודפים, חיזוק השקיפות והטלת דרישות רישוי מחמירות.
הדיון הציבורי והמקצועי מתמקד בשאלה האם הרגולציה הקיימת מספיקה כדי למנוע משברים נוספים בענף, או שמא נדרשים צעדים נוספים לפיקוח על קרנות חוב פרטיות ופלטפורמות פינטק.
פרשת סלייס (2022–2023) נחשבת לאחת הפרשות הגדולות בהיסטוריה של שוק האשראי החוץ־בנקאי בישראל.
בפרשה זו נעלמו כ־890 מיליון ש"ח מכספי חוסכים, לאחר שעמיתים נדרשו לנייד את הפנסיה שלהם לקופת גמל IRA של סלייס בתמורה להבטחת הלוואות חוץ־בנקאיות.
בפועל, חלק מהכספים נותבו לחשבונות בחו"ל.
הפרשה עוררה דיון ציבורי ורגולטורי רחב על הסיכונים הגלומים באשראי חוץ־בנקאי ועל הצורך בהגברת פיקוח על גופים מוסדיים וחברות השקעות.
שוק האשראי החוץ־בנקאי בישראל נושא השלכות כפולות על הכלכלה והחברה.
מצד אחד, הוא מהווה אלטרנטיבה מוסדרת המאפשרת גישה לאשראי גם לאוכלוסיות ועסקים שמתקשים לקבל מימון בנקאי, ובכך מרחיק חלק מהציבור מהצורך לפנות לשוק האפור הבלתי־חוקי.
הלוואות מוסדיות, כגון הלוואות כנגד חסכונות פנסיוניים, נחשבות לעיתים זולות אף מהאשראי הבנקאי, ובכך מספקות יתרון משמעותי ללווה.
מן הצד השני, חלק מצורות האשראי החוץ־בנקאי ניתנות בריביות גבוהות או בתנאים נוקשים יותר, במיוחד הלוואות מגופים פרטיים או משכנתאות חוץ־בנקאיות קצרות טווח.
מצב זה עלול להוביל לכניסה למעגלי חוב בקרב לווים מוחלשים, ובכך להעמיק פערים כלכליים וחברתיים.
הקושי בנגישות לאשראי מוסדי בולט במיוחד בחלקים מהחברה הערבית והבדואית, הן בצפון והן בדרום הארץ.
במקרים רבים, היעדר נגישות לבנקים הביא לפנייה לשוק האפור ולארגוני פשיעה כמקור אשראי חלופי.
תופעה זו יצרה מעגלי חוב אלימים, שהובילו לסכסוכים חמולתיים ולעלייה ניכרת במקרי האלימות הכלכלית.
מגמות אלו נחשבות לאחד מהגורמים המחריפים את בעיית האלימות בחברה הערבית והבדואית בשנים האחרונות.
הדיון הציבורי מתמקד באיזון הנדרש: הרחבת הגישה לאשראי זול ומפוקח מצד אחד, מול הצורך במניעת הידרדרות לחדלות פירעון וחשיפה לגורמי פשיעה מצד שני.
הלווה בוס היא סדרת רשת ואנימציה למבוגרים אמריקאית, שמשלבת אלמנטים של מחזות זמר וקומדיה שחורה.
הסדרה נוצרה על ידי ויויאן מדרנו.
הסדרה סובבת סביב הרפתקאותיהם הכושלות של עובדי שדו"ן, חברה בגיהנום המציעה שירותי התנקשות בעולם החיים.
הפיילוט יצא ביוטיוב ב-25 בנובמבר 2019, והפרק הראשון של הסדרה עלה לאקרנים ב-31 באוקטובר 2020. הלווה בוס מתרחשת באותו יקום בדיוני כמו "מלון הזבין".
הסדרה מופקת על ידי סטודיו SpindleHorse.
שתי העונות הראשונות שוחררו באופן בלעדי בערוץ יוטיוב של מדרנו.
באפריל 2025 הוכרז שהסדרה נרכשה על ידי אמזון ושתי העונות האחרונות שלה ישוחררו תחילה ב-פריים וידאו, וחודש לאחר מכן יועלו ביוטיוב.
גרסה מחודשת של הפיילוט, שנקרא "משימה אפס", יצאה בפריים וידאו ב-10 בספטמבר 2025, לצד גרסה מחודשת של שתי העונות הראשונות, עם אנימציה משופרת וללא צנזורה.
הסדרה עוקבת אחר עובדי שדו"ן ("שב דקה ונחסל"), חברת התנקשות המנוהלת על ידי שדונים בגיהנום.
חברי שדו"ן כוללים את בליצו (מבוטא "בליץ"), הבוס, מומחה הנשק מוקסי, השריר להשכרה מילי, ולונה, בתו המאומצת של בליצו שמשמשת כפקידת קבלה.
בעזרת ספר עתיק שהושג מסטולאס, שד מהארס גואטיה, הם מסוגלים ליצור שער לעולם האנושי כדי להתנקש באנשים לפי בקשתם של חוטאים שנשלחו לגיהנום לאחר מותם.
בליצו/בליץ (מדובב על ידי ברנדון רוג'רס) הוא שדון והמייסד האקסצנטרי והמוכשר-למחצה של חברת שדו"ן.
יש לו מערכת יחסים לסירוגין עם סטולאס, שד מהארס גואטיה ואחד מאצולת הגיהנום.
בליצו היה ליצן קרקס בנעוריו, אך לאחר שגרם בטעות לשריפה שהביאה למות אמו ולעיוות חברו הטוב ביותר פיזארולי, הוא עזב.
הטראומה שנגרמה מהאירוע הובילה אותו לסבול מאשמה וחוסר ביטחון, אותם הוא מסתיר עם אישיותו הגסה.
לונה, כלבת הגיהנום היא בתו המאומצת.
מוקסי (מדובב על ידי ריצ'רד סטיבן הורביץ') הוא שדון המשמש כמומחה הנשק של IMP, והוא נשוי למילי.
הוא החבר הרציונלי ביותר בחבורה ומתעצבן לעיתים קרובות מחוסר הבגרות של בליצו.
לאחר שוד שהשתבש, הוא פגש את בליצו בכלא והחליט לעבוד בשבילו לאחר שהשניים נמלטו.
מילי (מדובבת על ידי ויויאן ניקסון ) היא שדונית תוססת שמשמשת כשריר של חברת שדו"ן.
היא מגוננת מאוד על מוקסי, ולעיתים קרובות נכנסת להתקף זעם כשהוא נמצא בסכנה.
בעבר מילי הייתה מתנקשת בטבעת הזעם, היא נכנסה לקטטה עם בליצו לאחר שגנבה ממנו מטרה ובסופו של דבר גויסה אל החברה.
לונה (מדובבת על ידי אריקה לינדבק ) היא כלבת גיהנום עצבנית ופקידת הקבלה של שדו"ן.
היא אדישה כלפי סביבתה ומתנהגת בגסות רוח כלפי שאר הצוות, אף על פי שלעיתים היא מפגינה צד רך יותר.
היא בתו המאומצת של בליצו.
סטולאס (מדובב על ידי ברייס פינקהאם) הוא שד גואטיה דמוי ינשוף.
הוא חלק מאצולת הגיהנום ושדו"ן משיגים ממנו את היכולת לעבור לעולם האנושי.
יש לו מערכת יחסים מינית-רומנטית מורכבת עם בליצו.
הוא היה בנישואים מסודרים לסטלה, ויש לו בת בשם אוקטביה.
הוא מתגרש מסטלה לאחר שהתחיל את הרומן שלו עם בליצו.
פיזארולי (מדובב על ידי אלכס ברייטמן), או בקיצור פיז, הוא שדון דמוי ליצן, בן הזוג של אסמודאוס, וחבר ילדות של בליצו.
פיזארולי ובליצו היו חברים הכי טובים בצעירותם, אבל לאחר שבליצו גרם בשוגג לשריפה שעיוותה את פיז, הם נהפכו לאויבים.
השניים בסופו של דבר מתפייסים.
ורוסיקה מיידיי (מדובבת על ידי כריסטינה וי) סוקובוס והאקסית של בליצו.
היא כוכבת פופ מפורסמת בגיהנום ובכדור הארץ.
לה ולבליצו יש מערכת יחסים מרה לאחר פרידה מגעילה בין שניהם.
אוקטביה (מדובבת על ידי בארט ווילברט וויד), או בקיצור ויה, היא הבת המתבגרת של סטולאס וסטלה.
היא מוטרדת מבגידתו של אביה ומרגישה שהוא מעדיף את מערכת היחסים שלו עם בליצו על פניה.
וורטקס (מדובב על ידי ג'יימס מונרו איגלהארט) הוא כלב גיהנום שעובד כשומר הראש של ורוסיקה.
אסמודאוס (מדובב על ידי ג'יימס מונרו איגלהארט), הידוע גם כאוזי, הוא חטא התאווה.
הוא נמצא במערכת יחסים רומנטית עם פיזארולי.
בעל זבוב (מדובבת על ידי קשה ורושל דיאמנטה), ידועה גם בתור המלכה בי.
היא חטא הגרגרנות ונמצאת בזוגיות עם וורטקס.
סטלה (מדובבת על ידי ג'ורג'ינה ליהי) היא גרושתו המתעללת של סטולאס.
היא שוכרת מתנקש כדי לרצוח את סטולאס לאחר שגילתה שהוא בגד בה.
אנדראלפוס (מדובב על ידי ג'ייסון לה-שיה) הוא אחיה של סטלה וגיסו לשעבר של סטולאס.
הוא שד ערמומי שמנסה לגנוב את התואר והנכסים של סטולאס.
סטרייקר (מדובב על ידי נורמן רידוס בעונה 1 ועל ידי אדוארד בוסקו בעונה 2) הוא מתנקש שנשלח כדי להרוג את סטולאס על ידי אשתו.
יש לו שנאה עזה כלפי המעמד הגבוה.
קרימסון (מדובב על ידי ריצ'רד סטיבן הורביץ') הוא אביו המתעלל של מוקסי ובוס מאפיה.
סוכן 1 וסוכנת 2 (מדובבים על ידי מייקל רוקו ואריקה לוטרל בהתאמה) הם שני סוכנים אנושיים אך לא מוכשרים במיוחד שמנסים להגן על העולם האנושי משדים.
כ.ר.ו.ב הם קבוצת כרובים שמורכבת מקלטוס (דון ריוורה), קולין (ג'יידן ליברן) וקיני (ויויאן מדרנו).
מטרתם היא להגן על בני אדם לפי בקשה של נשמות בגן עדן.
הם הסתכסכו עם שדו"ן כשניסו להגן על מטרה שהם נשלחו להרוג.
גורשו מגן עדן לאחר שבטעות הרגו בן אדם.
שם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקוריהמשימה: אפסMission Zero10 בספטמבר 2025
מספר הפרק בסדרהמספר הפרק בעונהשם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי 11משפחה רצחניתMurder Family 31 באוקטובר 202022לו לו לנדLoo Loo Land9 בדצמבר 202033ים של צרותSpring Broken31 בינואר 202144כרו"בC.H.E.R.U.B14 במרץ 202155פסטיבל ירח הקצירThe Harvest Moon Festival30 באפריל 202166רודפי האמתTruth Seekers21 באוגוסט 202177אוזי'סOzzie's31 באוקטובר 202188המלכה ביQueen Bee24 ביוני 2023
מספר הפרק בסדרהמספר הפרק בעונהשם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי 91הקרקסThe Circus30 ביולי 2022102לראות כוכביםSeeing Stars19 באוקטובר 2022113אקסים ואקסטזותExes and Oohs11 במרץ 2023124רוח מערביתWestern Energy20 במאי 2023135מחנאים מדוכאיםUnhappy Campers8 ביולי 2023146אופסOops9 בספטמבר 2023157הספיישל המוזיקלי המדהים של ממון לאמצע העונה (בהשתתפות פיזארולי)Mammon's Magnificent Musical Mid-Season Special (Ft.
Fizzarolli)29 באוקטובר 2023168ליל הירח המלאThe Full Moon31 במאי 2024179סיבוב התנצלויותApology Tour22 ביוני 20241810דופקי הרוחותGhostf**kers31 באוקטובר 20241911רב-נבלThe Mastermind29 בנובמבר 20242012חג השאולדSinsmas21 בדצמבר 2024
הלוח הגרגוריאני או לוח השנה הגרגוריאני (קרוי גם לוח השנה האזרחי, הלוח הלועזי או הלוח הנוצרי, על מנת להבדילו מהלוח העברי) הוא לוח השנה שהונהג בצו האפיפיורי של האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר בשנת 1582, בהתבסס על הלוח היוליאני שהונהג על-ידי יוליוס קיסר, קנסור הרפובליקה הרומית.
הלוח הגרגוריאני משמש ברובן המכריע של מדינות העולם לקביעת מועדים "אזרחיים" (כלומר, כל מועד שלא-נובע באופן ישיר או עקיף מחגי הדת הנוצרית).
בכנסייה הקתולית ובכנסיות הפרוטסטנטיות הוא משמש גם לקביעת מועדים דתיים.
על ספירת השנים בלוח הגרגוריאני ראו בערך ספירת הנוצרים.
המעבר מהלוח היוליאני ללוח הגרגוריאני
יועציו של האפיפיור גרגוריוס ה-13 גילו כי הטבלאות, שנועדו לחישוב מועד חג הפסחא הנוצרי, אינן יעילות, כיוון שיום ההשתוות האביבית חל עשרה ימים לפני 21 במרץ.
חג הפסחא אמור לחול ביום הראשון בשבוע אחרי יום מילואו של הירח שחל אחרי 21 במרץ, הוא יום ההשתוות האביבית.
תצפיות במצפה האסטרונומי של הוותיקן, שנערכו בשנת 1582, הראו בבירור כי 21 במרץ חל 10 ימים אחרי שוויון היום והלילה.
לפתרון הבעיה מינה גרגוריוס ה-13 ועדה של תאולוגים ואסטרונומים, וזו הציעה מערכת שלפיה נקבעת השנה המעוברת, כמפורט להלן, כך שלפי הלוח החדש, האורך הממוצע של השנה התקצר, והתקרב מאוד לאורך הממוצע של שנת השמש ("השנה הטרופית").
המתכנן הראשי של לוח זה היה האסטרונום והמתמטיקאי כריסטופר קלאוויוס.
ב-24 בפברואר 1582 פרסם גרגוריוס ה-13 בולה אפיפיורית הקרויה על פי שתי המילים הראשונות שבה אינטר גרוויסימאס (Inter gravissimas) ועל פיה החליטה הכנסייה על מעבר ללוח החדש.
השינוי המשמעותי שנבע מהלוח החדש התרחש שמונה חודשים אחר־כך – היום שלמחרת 4 באוקטובר 1582 היה 15 באוקטובר.
ספירת ימי השבוע לא השתנתה.
להלן לוח משולב גרגוריאני-עברי, ובו שלושת החודשים האחרונים של שנת 1582, עבור מי שעבר להשתמש בלוח הגרגוריאני.
למחרת 4 באוקטובר התאריך היה 15 באוקטובר:
לשם השוואה, להלן לוח משולב יוליאני-עברי, ובו שלושת החודשים האחרונים של שנת 1582, עבור מי שהמשיך להשתמש בלוח היוליאני:
השינוי התקבל מיד בארצות הקתוליות (בעיקר בארצות דרום אירופה: איטליה, צרפת, ספרד, פורטוגל ועוד).
בארצות הפרוטסטנטיות התקבל השינוי רק ב-1700 (סקנדינביה, צפון גרמניה), ב-1752 (ממלכת בריטניה הגדולה ומושבותיה ברחבי העולם), או ב-1753 (שוודיה, לאחר ניסיון הנפל של לוח השנה השוודי).
ביוון, שדתה נצרות יוונית-אורתודוקסית, הונהג ב-1924 לוח הדומה מאוד ללוח הגרגוריאני, ועד שנת 2800 יהיו שני הלוחות מתואמים לחלוטין (למעט מועד חג הפסחא שנקבע על-פי נוסחה מורכבת).
ברוסיה ובארצות אורתודוקסיות אחרות אומץ הלוח הגרגוריאני רק ב-1918 ורק לצרכים אזרחיים.
לצורכי דת ופולחן משמש עד היום בארצות אלה הלוח היוליאני הישן.
כשבוחנים לוחות זמנים היסטוריים יש לקחת בחשבון את המעבר ללוח הגרגוריאני.
יש לברר מראש את המועד שבו עברו המדינה או המחוז הנדונים ללוח הגרגוריאני.
כשמשווים אירועים בין מדינה שבה נהג הלוח הגרגוריאני לבין מדינה שבה נהג הלוח היוליאני יש לזכור את הכללים הבאים:
עד שנת 1700 פיגר הלוח היוליאני ב-10 ימים.
המהפכה הבולשביקית ברוסיה, שבה הודח הצאר הרוסי והונהג משטר קומוניסטי, פרצה ב-7 בנובמבר 1917 לפי הלוח הגרגוריאני.
באותם ימים עדיין השתמשו ברוסיה בלוח היוליאני (שהוא הלוח המקובל על הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית), ולפיכך צוין תאריך המהפכה כ-25 באוקטובר לפי הלוח היוליאני.
המשטר הקומוניסטי הנהיג ברוסיה את הלוח הגרגוריאני, וקבע את יום המהפכה ל-7 בנובמבר.
אף על פי כן, הציבור ברוסיה ומחוצה לה המשיך לכנות את המהפכה הבולשביקית "מהפכת אוקטובר".
תיקון נוסף שהוכנס בלוח הגרגוריאני הוא הקביעה כי היום הראשון בשנה הוא 1 בינואר.
ראשיתו של נוהג זה באימפריה הרומית, אך הכנסייה הקתולית ניסתה לבטלו, כדי להימנע מהחגיגות הפגניות, שהיו אופייניות לו.
ציון ראש השנה ב-1 בינואר הוסיף להיות נוהג עממי, ועם הנהגת הלוח הגרגוריאני ויתרה הכנסייה וקיבלה אותו.
עד אז היו ראשי שנה רשמיים שונים במדינות שונות, ולפעמים אף נהגו לציין את מספרי שתי השנים – החולפת והחדשה – בתקופות החפיפה, כדי למנוע בלבול.
שנת 1622 הייתה הראשונה שבה החלה השנה באופן רשמי ומלא ב־1 בינואר בארצות הקתוליות.
ביתר הארצות הנוצריות התקבל 1 בינואר כראש השנה הרשמי כבר עם קבלת הלוח הגרגוריאני.
בימינו נהוג בקהילות הנוצריות לשלב את חגיגות השנה החדשה בהמשכן של חגיגות חג המולד, אולם הנוהג לציין את ראש השנה האזרחי בהילולה, נוהג שמקורו באמונה קדומה שזוהי שעת מעבר, ועל כן מותר לעשות בה דברים שאסורים בשעות אחרות, עדיין קיים ונפוץ בלוח הגרגוריאני.
שנה מעוברת בלוח הגרגוריאני היא שנה שבה חודש פברואר הוא בן 29 יום במקום 28, ולפיכך יש בה 366 ימים.
בלוח היוליאני מעברים אחת מכל ארבע שנים, כך שאורך השנה הממוצע הוא 365.25 ימים.
כיוון שבפועל אורכה הממוצע של שנת-השמש ("שנה טרופית" בלשון האסטרונומים) הוא קצר מכך במקצת (365.242189 ימים), הוחלט לבטל חלק מהשנים המעוברות באופן הבא:
שנה מעוברת היא שנה שמספרה מתחלק ב־400 (כלומר, חלוקת המספר ב-400 נותנת מספר שלם ללא שארית), או שהשנה מתחלקת ב־4, אך אינה מתחלקת ב-100.
לכן, לדוגמה, 2004 הייתה שנה מעוברת.