tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טעם החולקים הוא שכללי צורת ההפסק תקפים רק בלשון המקרא ואין להחיל את כללי הדקדוק הטברני של לשון המקרא על נוסח התפילה והברכות.
עוד טעם כתב בשו"ת רב פעלים, שברכה זו נתקנה על פי הפסוק בדברים (ח,ח), ובפס' זה המילה גפן כתובה בצורה הזו: "וְגֶפֶן וּתְאֵנָה וְרִמּוֹן...".
ברכת יין עסיס היא נוסח מורחב של ברכת בורא פרי הגפן שנהג בתקופת הגאונים בהזדמנויות חגיגיות ונמצא בגניזה הקהירית.
הגאונים נחלקו האם נוסח זה מותר בשימוש.
ברכת בורא פרי האדמה היא אחת מברכות הנהנין שתיקנו חז"ל לברך על פירות הארץ ועל הירקות.
בדיעבד אם בירך ברכה זו אל פירות האילן במקום ברכת בורא פרי העץ יצא ידי חובה.
המשנה קובעת כי למרות שגם פירות האילן הם פירות האדמה, יש לכתחילה לברך עליהם ברכת בורא פרי העץ, ואילו ברכת בורא פרי האדמה יש לברך רק על פירות שלא גדלו על העץ, אם כי בדיעבד ברכת בורא פרי האדמה פוטרת גם את פירות העץ.
ברכת בורא פרי האדמה היא ברכה אותה מברכין על כל פירות האדמה, גם חיטין ושעורין, (אלא אם כן נעשה מהן פת או תבשיל בגדרים מסוימים שאז מברכין המוציא לחם מן הארץ או בורא מיני מזונות).
בראשונים נחלקו מהו הדבר הקובע בפרי אם נחשב לפרי העץ או לפרי האדמה.
יש שכתבו שהקריטריון ל"עץ" הוא האם הצמח עליו גדלים הפירות רב שנתי או חד שנתי.
כך למשל, מברכים על הבננה בורא פרי האדמה.
אך לדעת אחרים מה שקובע הוא האם הפירות גדלים על ענפי העץ (או על גזעו, אם הוא "חשוב", זאת אומרת: הוא אינו מין שיח נמוך או קנה רך).
לדעת כולם פירות הגדלים מהשורשים (או מהגזע עצמו כשהוא "אינו חשוב") אינם נחשבים כ"פרי עץ" אלא כפרי אדמה.
גם על קמח חיטין או שעורין מברכים לפי דעה אחת (של רב יהודה) בורא פרי האדמה, אך רב נחמן סובר שמברכים על קמח חיטים שהכול נהיה בדברו, מכיוון שמדובר במצב ביניים: לא מדובר בפרי כדרך ברייתו, כי זרעוני החיטין או השעורין נטחנו.
לעומת זאת, לא ניתן לומר שמדובר ב"דרך אכילתו" של פרי זה (כמו שמן זית שעליו מברכים בורא פרי העץ למרות שהשתנה מברייתו מכיוון שכך הוא דרך אכילתו), כי דרך אכילתם של חיטין ושעורין הוא בדרך אכילת לחם.
יש להדגיש, כי למרות הווה אמינא שקיימת בתלמוד כי על קמח שעורים אין לברך מפני הצער הרב שהיא גורמת בתולעים שעולים בבני המעיים, יש לברך עליה מכיוון שיש הנאה בשעת האכילה.
מכיוון שאנו רואים שרב יהודה אינו מודה להלכה של רב נחמן, נראה שלפי שיטתו לא קיים הכלל של "דרך אכילתו".
באופן דומה, נחלקו רב יהודה עם רבו שמואל אודות חלק מהדקל שנקרא "קורא", שהם הענפים הטריים הגדלים בשנה הנוכחית (לפני שהספיקו להתקשות), ויש האוכלים אותם, מה לברך עליהם.
לפי שמואל, מכיוון שסופו להקשות והענפים מיועדים למטרה זו, מצב הביניים שבו הענפים רכים אינו מעניק להם חשיבות של פרי שכך היא דרך אכילתו.
שמואל עצמו ציין כי לכאורה ישנה ראיה לרב יהודה מהברייתא הקובעת כי על תמרות הגדלים בעץ צלף שבו גדלים "תמרות" "אביונות" - הפרי עצמו ו"קפריסין" יש לברך על התמרות בורא פרי האדמה למרות שסופן להקשות.
אך למרות זאת הפירכה אינה נכונה, כי העץ ההוא ניטע במטרה לאכול את התמרות, אך הדקל לא ניטע במטרה לאכול את ענפיו הרכים כלל
לפי רבי יהודה על ירקות מברכים "בורא מיני דשאים".
ברכיפלמה (שם מדעי: Brachypelma) הוא סוג של טרנטולות ממשפחת הפרווניתיים.
סוג זה כולל מספר מינים של טרנטולות.
המינים השייכים לסוג זה נפוצים בחלקים של מרכז אמריקה.
הרס סביבת המחיה הטבעית וסחר בבעלי חיים לצורך גידול כחיות מחמד הביא את סוג זה של עכבישים להפוך לאחד מפרוקי הרגליים הבודדים המוגנים בחוקים הנובעים מאמנת וושינגטון.
טרנטולות אלה הן רגועות וקל להחזיקן בטרריום.
המינים המפורסמים ביותר הם הטרנטולה אדומת הברכיים המקסיקנית (B.
albopilosum), טרנטולה אדומת רגליים מקסיקנית (B.
טרנטולות אלה ייזונו כמעט על כל בעל חיים הקטן מהן, כגון חרקים, יונקים קטנים, זוחלים שונים, צפרדעים ואף דגים קטנים.
מינים אלו, כמו רוב סוגי הטרנטולה, יאכלו גם את בני מינם אם יוחזקו יחד באותו הכלי, ולכן יש להפריד ביניהם, אם כי ניתן לאחד בין שתי טרנטולות לצורך זיווג, תוך הקפדה להרחיק את הזכר מיד בסיום.
עכבישים אלה מתבגרים לאט ותוחלת חייהם נעה סביב 20 שנה לנקבות.
במהלך החודשים הראשונים לאחר שיבקעו מהביצים (בין 100 ל-600 ביצים בכל הטלה), יתנשלו העכבישונים מדי שבועיים ולאחר מכן פחות ופחות.
ברכיפלמה בוגרת תתנשל אחת לשנה.
טרנטולות אלה מגיעות לבגרות מינית בסביבות גיל חמש.
בשל מזגן הרגוע וגודלן משמשות טרנטולות מסוג ברכיפלמה פעמים רבות בסרטים הוליוודיים שונים (דוגמת סרטי אינדיאנה ג'ונס והמומיה חוזרת).
ברוב המקרים מדובר במין טרנטולה אדומת הברכיים המקסיקנית או טרנטולה אדומת רגליים מקסיקנית, אם כי לעיתים משתמשים בGrammostola rosea היקרה פחות שהיא רק מעט יותר אגרסיבית.
כמעט לא מוכרים מקרים שבהם טרנטולות מסוג ברכיפלמה נשכו אדם, אך הן ימהרו לבעוט מבטנן שערות צורבות כאקט של הגנה עצמית.
שערות אלה הן צורבות פחות מאלו של סוגים אחרים של טרנטולות, כמו אלו של תראפוזה בלונדי למשל.
נכון לחודש יולי 2017 מסווגים תחת הסוג המינים הבאים.
החלוקה לשתי קטגוריות מתבססת על החלוקה שהוצעה במאמר של Turner et al שפורסם בשנת 2017. על פי המאמר הסוג ברכיפלמה כולל למעשה שני סוגים נפרדים, אדומי רגליים (ברכיפלמה) ואדומי בטן (שיוגדרו בעתיד תחת שם סוג חדש).
נכון למועד זה לא הוצע שם סוג חלופי למינים אדומי הבטן.
Brachypelma hamorii (טסמוין, קלטון וורדז, 1997) — מקסיקו
Brachypelma klaasi (שמידט וקראוס, 1994) — מקסיקו
Brachypelma smithi (פ' א' פ'-קיימברידג', 1897) — מקסיקו
Brachypelma aureoceps (צ'מברלין, 1917) — ארצות הברית (כנראה יובאה)
Brachypelma sabulosum (פ' א' פ'-קיימברידג', 1897) — גוואטמלה
Brachypelma vagans (אאוסרר, 1875) — מקסיקו, מרכז אמריקה
שני מינים שסווגו בעבר תחת הסוג ברכיפלמה הועברו בשנת 2015 לסוג Sericopelma
המין Brachypelma annitha (טסמוין, קלטון וורדז, 1997 — מקסיקו) שסווג בעבר כמין נפרד, מסווג כיום תחת המין B.
בּרַכיוֹפּוֹדים (שם מדעי: Brachiopoda – "זרוע-רגליים") הם מערכה של בעלי חיים ישיבים ימיים השייכת לעל-מערכה לופוטרוכוזואה.
הקשוות של הברכיופודים מחוברות בעורפן במפרק בעוד שהחזית יכולה להיפתח לצורך הזנה או להיסגר לשם הגנה.
הברכיופודים מסווגים לשתי קבוצות: "בעלי מפרק משוכלל" (articulate) ו"בעלי מפרק פשוט" (inarticulate).
המפרקים של ברכיופודים בעלי מפרק משוכלל משוננים ויש להם מערכת שרירים פשוטה לפתיחה וסגירת הקשוות, בעוד שהמפרקים אצל ברכיופודים בעלי מפרק פשוט אינם משוננים ויש להם מערכת מורכבת יותר של שרירים שנועדה לשמור על כך שהקשוות תישארנה מתואמות.
מפתח באחת הקשוות נשלף איבר מיוחד דמוי גבעול המכונה רגלית (באנגלית pedicle), ולכן הקשווה שממנה הוא יוצא מכונה "קשווה רגלית" (pedicle valve), שתפקידו לעגן את הברכיופוד לקרקעית הים, ולהרחיק את הברכיופוד מטין שעלול לסתום את הפתח של הברכיופוד.
איבר זה הוא שנתן לבעלי חיים אלו את שמם, מיוונית βραχίων (ברכיון - "זרוע") ו-πούς (פוס - "רגל"), ומכאן גם השם העברי "זרוע-רגליים".
לעיתים קרובות מכנים אותם "קונכיות מנורה" משום שהקשוות המעוגלים של הברכיופודים במחלקה Terebratulida דומים למנורות שמן מחרס.
תוחלת החיים של הברכיופודים נעה בין שלוש לשלושים שנים.
תאי רבייה (ביצית או תא זרע) בשלים צפים מאברי הרבייה לתוך חלל הקרביים (צלום – coelom) המרכזי ומשם הם נפלטים לחלל הגלימה.
הפגית של ברכיופודים בעלי מפרק פשוט היא העתק זעיר של הבוגרים, עם לופופור (lophophore – איבר עזר בהזנה, ראו בהמשך) המאפשר לפגית להיזון ולשחות במשך חודשים, עד שהיא נעשית כבדה מספיק על מנת להתיישב על קרקעית הים.
פגיות של המינים בעלי מפרק משוכלל שונות בצורתן מצורת הבוגרים, והן מתקיימות על חלמון בלבד, חיות במשך כמה ימים כחלק מהפלנקטון, ואז עוברות שינוי צורה.
ברכיופודים חיים בים בלבד, ומרבית המינים נמנעים מאתרים שבהם יש זרמים או גלים חזקים.
הפגיות של המינים בעלי מפרק משוכלל מתיישבות במהירות ויוצרות אוכלוסיות צפופות באזורים מוגדרים היטב, בעוד שהפגיות של המינים בעלי המפרק הפשוט שוחות במשך חודשים ולכן יש להם תחום תפוצה נרחב.
ברכיופודים חיים כיום בעיקר במים קרים שבהם יש מעט אור.
נראה שדגים וסרטנים אינם אוהבים את בשרם של הברכיופודים ותוקפים אותם לעיתים רחוקות.
מבין כל מיני הברכיופודים קיים דיג מסחרי רק של הברכיופודים מהסדרה Lingulida וגם זה בקנה מידה קטן.
שימוש מיוחד נעשה במין של ברכיופודים כמין מנחה לתנאי הסביבה סביב מסוף נפט שנבנה ברוסיה על חוף ים יפן.
עם זאת, כמה טקסונומים מאמינים שמוקדם מדי להציע סיווג ברמת סדרה ומציעים לנקוט בגישת "מהתחתית כלפי מעלה" המזהה סוגים ואז מקבצת אותם לקבוצות ביניים.
מסורתית נחשבו הברכיופודים כחברים בקבוצת אחות לשניוני הפה, על-מערכה הכוללת את המיתרניים ואת קווצי העור.
גישת מחקר מודרנית אחת להתפתחות האבולוציוניות של הברכיופודים מציבה את הברכיופודים בעל-מערכה קדמוני הפה (protostome), בעוד שגישה מודרנית אחרת חלוקה בשאלה האם למקם את הברכיופודים בין קדמוני הפה או בין שניוני הפה.
בשיאם, בפלאוזואיקון, היו הברכיופודים בין בעלי החיים בוני השונית ומסנני המזון הנפוצים ביותר, והתיישבו בגומחות אקולוגיות אחרות, כולל מינים שפיתחו יכולת תנועה (שחיה בסגנון הנעת הסילון האופיינית כיום לצדפות ממשפחת המסרקיים - Pectinidae).
מאובני ברכיופודים הם מאובנים מנחים שימושיים לזיהוי שינויי אקלים במהלך הפלאוזואיקון.
עם זאת, לאחר הכחדת פרם-טריאס הצליח רק שליש ממיני הברכיופודים להתאושש.
מחקר ב-2007 הגיע למסקנה שהברכיופודים היו פגיעים במיוחד להכחדת פרם-טריאס, כיוון שבנו חלקים קשים גיריים (עשויים מפחמת הסידן), והיו בעלי קצב חילוף חומרים נמוך ומערכות נשימה חלשות.
היה נהוג לחשוב שהברכיופודים היו במגמת ירידה לאחר הכחדת פרם-טריאס, והובסו בתחרות עם הצדפות.
עם זאת, מחקר ב-1980 מצא שהן מספר מיני הברכיופודים והן מספר מיני הצדפות גדל בין הפלאוזואיקון לתקופה המודרנית, אבל מספר מיני הצדפות גדל מהר יותר, ולאחר הכחדת פרם-טריאס, היו מיני הברכיופודים לראשונה מגוונים פחות מאשר מיני הצדפות.
ב-2003 הועלתה השערה שהברכיופודים התפתחו מאב קדמון דומה ל-Halkieria, בעל חיים דמוי חשופית מתור הקמבריון שגבו היה מכוסה בכיסוי דמוי "שריון שרשראות" וחזיתו ועורפו הוגנו בקונכיות.
על פי ההשערה הברכיופוד הקדמון המיר את הקונכיות לזוג קשוות כשקיפל את חלק הגוף האחורי מתחת לקדמי.
גודלם של ברכיופודים מודרניים נע ממילימטר אחד ועד 10 סנטימטר, ומרבית המינים הם בגודל שבין סנטימטר ל-3 סנטימטרים.
לכולם יש שתי קשוות המכסות את הגב והבטן של בעל החיים, שלא כמו הצדפות השייכות למערכת הרכיכות שבהן הקשוות מכסות את צדי בעל החיים.
הקשוות מכונות קשווה רגלית (pedicle valve) וקשווה זרועית (brachial valve).
הקשווה הזרועית משמשת מבפנים כבסיס ל"זרועות" (brachia) שמהן קיבלה המערכת את שמה, והתומכות בלופופור, המשמש לסינון מזון ולנשימה.
הקשווה הרגלית מחוברת מבפנים ל"רגלית" (pedicle), איבר דמוי גבעול שמרבית הברכיופודים משתמשים בו על מנת לעגן את עצמם למצע.
הקשווה הזרועית והקשווה הרגלית מכונים לעיתים קרובות הקשווה הגבית (dorsal – כלומר העליונה) והקשווה הבטנית (ventral - התחתונה) בהתאמה, אם כי יש פלאונטולוגים הטוענים כי המונחים "גבי" ו"בטני" הם חסרי משמעות, מכיוון שהם מאמינים כי הקשווה "הבטנית" נוצרה בתהליך אבולוציוני שבו היצור קיפל את משטח גופו העליון מתחת לגופו.
הקשווה הרגלית גדולה יותר מהקשווה הזרועית.
במרבית מיני הברכיופודים בעלי מפרק משוכלל שתי הקשוות קמורות, ועל שטח הפנים של הקשוות יש קווי גידול או עיטורים נוספים.
לעומת זאת, הקשוות של מיני הברכיופודים מהסדרה Lingulida, החופרים מחילות בקרקעית הים, חלקות, שטוחות ובעלות גודל וצורה זהים.
המפרק של ברכיופודים בעלי המפרק המשוכלל בנוי מסידור של שיניים ושקעים תואמים כך שבעת סגירת הקשוות הזרועית והרגלית הן ננעלות תוך מניעת אפשרות להסטה צדית של הקשוות.
לברכיופודים בעלי המפרק הפשוט אין סידור של שיניים ושקעים מסוג זה והקשוות שלהן ננעלות בכוח השרירים בלבד.
לכל מיני הברכיופודים יש שרירים מקרבים (adductor muscles), המקובעים בחלק הפנימי של הקשווה הרגלית והסוגרים את הקשוות באמצעות משיכת החלק של הקשווה הזרועית שלפני המפרק.
שרירים אלו מכילים הן סיבים "מהירים", הסוגרים את הקשוות במקרי חירום, וסיבים "תופסים", שהם איטיים יותר, אבל יכולים לשמור את הקשוות סגורות למשך זמן ממושך.
ברכיופודים בעלי המפרק המשוכלל פותחים את הקשוות באמצעות שרירים מרחיקים (abductor muscles) המצויים בחלק האחורי ומושכים את החלק של הקשווה הזרועית מאחורי המפרק.
ברכיופודים בעלי המפרק הפשוט משתמשים במנגנון פתיחה שונה, שבו השרירים מכווצים את חלל הקרביים (הצלום, חלל הגוף המרכזי) וגורמים לו לתפוח כלפי חוץ ובכך להפריד בין הקשוות.
שני הסוגים פותחים את הקשוות לזווית של כ-10°.
מערכת השרירים המשוכללת יותר של הברכיופודים בעלי המפרק הפשוט מאפשרת לקשוות לפעול כמו מספריים, מנגנון שבו משתמשים מיני הברכיופודים מהסדרה Lingulida, לחפור מחילות בקרקעית הים.
כל קשווה בנויה משלוש שכבות: השכבה החיצונית, הקרויה "ציפוי הקונכית" (periostracum), העשויה מתרכובות אורגניות ושתי שכבות ביומינרליות.
שכבת ציפוי הקונכית של הברכיופודים בעלי המפרק המשוכלל עשויה מחלבונים, מתחתיה "שכבה ראשית" של קלציט (סוג של פחמת הסידן) ומתחתיה תערובת של קלציט וחלבונים כשכבה השלישית הפנימית ביותר.
לברכיופודים בעלי המפרק הפשוט יש רצף דומה של שכבות, אבל הרכבן שונה מזה של הברכיופודים בעלי המפרק המשוכלל, ושינויים קיימים אפילו בין המחלקות של הברכיופודים בעלי המפרק הפשוט.
הברכיופודים מהסדרה Lingulida ומהקבוצה Discinida, שהם בעלי רגלית, מייצרים מסת אם של גליקוזאמינוגליקן (רב-סוכר הבנוי מיחידת דו-סוכר החוזרת על עצמה מספר רב של פעמים), שבו משובץ חומר נוסף: כיטין בציפוי הקונכית, אפטיט המכיל זרחת הסידן בשכבה הביומינרלית העיקרית, ותערובת מורכבת בשכבה הפנימית ביותר, המכילה קולגן וחלבונים אחרים, כיטונופוספט ואפטיט.
הקשוות של הברכיופודים בעלי המפרק הפשוט ממשפחת ה-Craniida, שאין להם רגלית והם מדביקים את עצמם ישירות למשטחים קשים, בנויות מציפוי קונכית מכיטין ושכבות ביומינרליות של קלציט.
הקשוות יכולות לגדול כך שחומר חדש נוסף סביב כל השוליים, פנימה, החוצה ולצדדים (באנגלית holoperipheral growth) או שחומר חדש נוסף לחלק הפנימי של הקשוות מהחלק האחורי בכיוון החלק הקדמי, כשהוא גדל כלפי הקשווה השנייה (mixoperipheral growth).
לברכיופודים, בדומה לרכיכות, יש גלימה עשויה תאי אפיתל הצמודה לקונכייה, אותה בונה הגלימה, והיא עוטפת את האיברים הפנימיים.
גוף הברכיופוד תופס כשליש מהחלל הפנימי שבתוך הקונכייה, שבסמוך למפרק.
יתרת החלל עטופה באונות של הגלימה, שלוחות העוטפות את החלל המלא במי ים שבו מעוגן הלופופור.
חלל הקרביים (הצלום) מתפשט לתוך כל אחד מהאונות כרשת של תעלות הנושאות חומרי מזון לקצוות הגלימה.
תאים חדשים יחסית בחריץ בקצות הגלימה מפרישות חומר המרחיב את ציפוי הקונכית.
תאים אלו מועברים בהדרגה לחלק הפנימי של הגלימה על ידי תאים חדשים בחריץ, ואז מתחילים להפריש את החומר הביומינרלי של קשוות הקונכייה.
במילים אחרות, בקצוות של הקשווה מורחב תחילה ציפוי הקונכית ואז הוא מחוזק באמצעות הרחבה של השכבות הביומינרליות שמתחת לציפוי הקונכית.
במרבית המינים בולטים מקצה הגלימה גם זיפים נעים (chaeta או setae), העוזרים להגן על היצורים ויכולים לפעול כחיישנים.
במספר מיני ברכיופודים עוזרות קבוצות של זיפים לתעל את זרימת המים לתוך חלל הגלימה או אל מחוץ לו.
במרבית הברכיופודים חודרים סעיפים (diverticulum – שלוחות חלולות) של הגלימה דרך השכבות הביומינרליות של הקשוות לתוך ציפוי הקונכית.
תפקיד סעיפים אלו טרם נקבע וקיימות השערות שהם יכולים להיות תאי אחסון לחומרים כימיים כדוגמת גליקוגן, או שהם יכולים להפריש חומרים שידחו אורגניזמים שינסו להידבק לקונכייה או שמטרתם לעזור בנשימה.
ניסיונות הראו שצריכת החמצן של הברכיופוד צנחה אם מרחו וזלין על הקונכייה תוך אטימת הסעיפים.
כמו למינים במערכות החיטחבים והפורונידה יש לברכיופודים לופופור, זר של משושים שהריסונים (cilia) שעליהן יוצרים זרם מים המאפשר להם לסנן חומרי מזון מתוך המים.
עם זאת, הלופופור של החיטחבים והפורונידים הוא טבעת של משושים הרכובה על גבעול נשלף בודד בעוד שהמבנה הבסיסי של הלופופור של הברכיופודים הוא בצורת האות U היוצר את הזרועות (brachia) שנתנו למערכה את שמה.
הלופופורים של הברכיופודים אינם נשלפים ותופסים כשני שלישים מהחלל הפנימי, בחלק הקדמי מול פתח הכניסה לברכיופוד.
על מנת לספק קיבולת סינון מספיקה בחלל מצומצם זה, מקופלים הלופופורים של ברכיופודים גדולים בעדינות תוך יצירת מבנים מורכבים מאוד- לולאות וסלילים נפוצים למדי, ובכמה מינים דומים הלופופורים ליד עם אצבעות מפושקות.
בכל המינים נתמך הלופופור בסחוס ובשלד הידרוסטטי (במילים אחרות בעזרת הלחץ של הנוזל הפנימי שבו), והנוזל מתפשט לכל המשושים.
לכמה ממיני הברכיופודים בעל מפרק משוכלל יש גם ברכידיום (brachidium), תומך גירני בלופופור הצמוד לחלקה הפנימי של הקשווה הזרועית.
המשושים מכוסות בריסונים (cilia) בקצותיהן ולאורך המרכז.
תנועת הריסונים החיצוניים יוצרת זרם מים מקצות המשושים לבסיסן, משם המים נפלטים החוצה.
חלקיקי מזון המתנגשים במשושים נלכדות על ידי ריר, והריסונים במורד המרכז דוחפים תערובת זו לבסיס המשושים.
סביב בסיס המשושים יש חריץ (brachial groove) שבו יש ריסונים המעבירים את המזון לאורך החריץ אל הפה.
שיטת הזנה זו שבשימוש הברכיופודים מכונה "איסוף במעלה הזרם" ("upstream collecting"), שבו חלקיקי המזון נלכדים כשהם נכנסים לשדה הריסונים שיצר את זרם ההזנה.
שיטה זו משמשת גם את המינים במערכות החיטחבים והפורונידה וכן גם את המינים במחלקה Pterobranchia שבמערכת מיתרני פה.
המינים במערכת Entoprocta משתמשים בזר משושים דומה במראהו, אבל הוא מוצק וכיוון הזרם מהבסיס לקצות המשושים תוך יצירת מערכת "איסוף במורד הזרם" ("downstream collecting") שלוכדת חלקיקי מזון כשהם בדרכם ליציאה.
מרבית המינים המודרניים נצמדים למשטחים קשים באמצעות רגלית גלילית, שלוחה של גוף בעל החיים.
לרגלית יש קוטיקולה ("עור" שאינו בנוי מתאים) כיטינית והיא נשלפת דרך פתח במפרק.
עם זאת, לכמה סוגים כדוגמת ה-Crania בעלי המפרק הפשוט וה-'Lacazella' בעלי המפרק המשוכלל אין רגלית, והם מדביקים את חלקה האחורי של הקשווה הרגלית למשטח, כך שחזית הברכיופוד מוטה מעט מעלה ומתרחקת מהמשטח.
בכמה סוגים מועטים כדומת הNeothyris וה-Anakinetica, הרגליות קמלות ככל שבעל החיים מתבגר ולבסוף מונחות רפויות על המשטח.
בסוגים אלו הקשוות מתעבות ומעוצבות כך שהפתח בין הקשוות נשאר חופשי ממשקעים.
רגליות של מינים בעלי מפרק פשוט הן שלוחות של חלל הקרביים המרכזי, המאכסן את האיברים הפנימיים.
שכבה של שרירים אורכיים מדפנת את האפידרמיס של הרגלית.
לחברים בסדרה Lingulida יש רגליות ארוכות, שבהן הם משתמשים על מנת לחפור לתוך מצעים רכים, להרים את הקונכייה אל פתח המחילה על מנת להיזון, ולסגת בחזרה לתוך המחילה בעת סכנה.
ברכיופודים מסדרה זו מניעים את גופם במעלה ובמורד שני שלישים מהמחילה, בעוד שהשליש הנותר תפוס על ידי הרגלית בלבד, שתפיחה בקצה שלה יוצרת מעין עוגן.
לעומת זאת, הרגליות של הסדרה Discinida קצרות והן נצמדות למשטחים קשים.
רגליות של מינים בעלי מפרק משוכלל אינן חלק מחלל הקרביים, ונבנות מחלק אחר של גוף הפגית, כשליבת הרגלית בנויה מרקמת חיבור.
שרירים בחלק הגוף האחורי יכולים ליישר, לכופף ואף לסובב את הרגלית.
בקצה המרוחק של הרגלית יש בדרך כלל שלוחות דמויות שורשים או פטמות קצרות, הנצמדות למשטחים קשים.
עם זאת, ברכיופודים בעלי מפרק משוכלל מהסוג Chlidonophora משתמשים ברגלית מתפצלת על מנת לעגון במשקעים.
הרגלית מבצבצת מעד לפתח הרגלית, או בחריץ במפרק, או, במינים שבהם הקשווה הרגלית ארוכה מהקשווה הזרועית, מפתח בחלק שבו הקשווה הרגלית מתרחקת מאזור המגע עם הקשווה הזרועית.
כמה מהמינים עומדים כך שהחלק הקדמי מוטה כלפי מעלה, בעוד שמינים אחרים שוכבים מאוזנים כשהקשווה הרגלית כלפי מעלה.
זרם המים נכנס ללופופור מהצדדים של הפתח בין הקשוות ויוצא מהחזית של היצור.
במינים בסדרה Lingulida נוצרות תעלות הכניסה והיציאה בעזרת קבוצות של זיפים הפועלות כמשפך.
בברכיופודים אחרים מאורגנות תעלות היציאה והכניסה באמצעות צורת הלופופור.
הלופופור לוכד חלקיקי מזון, בייחוד פיטופלנקטון (אורגניזמים זעירים המבצעים פוטוסינתזה) ומעביר אותם לפה בעזרת חריצים בקשווה הזרועית לאורך בסיסי המשושים.
מזון עובר דרך הפה, לוע (pharynx) שרירי וושט, שכולם מכוסים בריסונים ובתאים המפרישים ריר ואנזימים מעכלים.
בקיר הקיבה יש כיסים שבהם המזון נעכל, בעיקר בתוך התאים.
חומרי מזון משונעים בכל רחבי חלל הקרביים, כולל השלוחות של הגלימה, באמצעות ריסונים.
הפסולת המיוצרת בתהליך המטבוליזם מתפרקת לאמוניה, שממנה נפטר בעל החיים בתהליך פעפוע בכל שטח הגלימה והלופופור.
לברכיופודים, כמו לבעל חיים במערכות רבות אחרות, יש נפרידיום (Nephridium), אלא שבניגוד לבעלי חיים אחרים שבהם הנפרידיום משמש להפרשת אמוניה ופסולת מומסת אחרת, אין לברכיופודים תאים מאצבעים (podocytes) המבצעים את השלב הראשון בתהליך יצירת הפסולת ונראה כי הברכיופודים משתמשים בנפרידיום על מנת לפלט תאי זרע וביציות בלבד.
מרבית המזון הנצרך על ידי הברכיופודים נעכל בשלמותו תוך יצירת מעט מזון פסולת מוצקה.
הריסונים של הלופופור יכולות לשנות כיוון על מנת לפלוט חלקיקים מבודדים של חומר שלא נעכל.
אם בעל החיים נתקל בגושים גדולים של חומרים בלתי רצויים, הריסונים המעטרים את ערוצי הכניסה עוצרים והמשושים שבמגע עם הגושים זזים הצידה על מנת ליצור פתחים רחבים ואז משתמשים בריסונים שלהם על מנת להשליך את הגושים על ריפוד הגלימה.
לגלימה יש ריסונים משל עצמה, הדוחקים את הגושים החוצה דרך הפתח בין הקשוות.
אם הלופופור נסתם, השרירים המקרבים סוגרים את הקשוות בחדות, תוך יצירת "עיטוש" שמנקה את החסימות.
בכמה ממיני הברכיופודים בעלי המפרק הפשוט יש למערכת העיכול צורת U המסתיימות בפי הטבעת הפולטת מוצקים בחזית בעל החיים.
בכמה מינים אחרים של ברכיופודים בעלי מפרק פשוט ובכל מיני הברכיופודים בעלי המפרק המשוכלל יש מעיים מעוקלים המסתיימים בחטף בלא פי טבעת.
ברכיופודים אלו מקבצים פסולת מוצקה עם ריר ומדי פעם "מתעטשים", תוך שימוש בהתכווצויות של שרירי המעיים, ופולטים אותה החוצה.
הלופופור והגלימה הם המשטחים היחידים הסופגים חמצן ופולטים פחמן דו-חמצני.
החמצן מופץ באמצעות נוזל חלל הקרביים, הזורם בכל הגלימה ותנועתו נגרמת כתוצאה מהתכווצויות של החלק הפנימי של חלל הקרביים או בתנועת ריסונים.
בכמה מינים החמצן נישא בחלקו באמצעות פיגמנט הנשימה המאריתרין (hemerythrin) המשונע בתאי ה-coelomocyte.
צריכת החמצן המקסימלית של ברכיופודים נמוכה, והצריכה המינימלית שלהם אינה בת מדידה.
לב שרירי, השוכן בחלק העליון של הגוף מעל לקיבה, מניע את מחזור הדם.
הדם עובר בצינורות המתפשטים לחזית ולעורף הגוף, ומסתעפים לאברים, כולל הלופופור בחזית והמעיים, השרירים, תאי הרבייה והנפרידיום בעורף.
נראה כאילו מחזור הדם אינו שלם לגמרי, הנוזל של חלל הקרביים והדם מתערבבים במידה מסוימת.
התפקיד הראשי של הדם הוא, ככל הנראה, לשנע חומרי מזון.
ה"מוח" של ברכיופודים בוגרים בעלי מפרק משוכלל מורכב משני גנגליונים, האחד מעל לוושט והשני מתחת.
לברכיופודים בוגרים בעלי מפרק פשוט יש רק גנגליון תחתון.
מהגנגליונים והמִשְׁלֶבֶת שבה הם מתחברים, יוצאים תאי עצב אל הלופופור, שלוחות הגלימה והשרירים המפעילים את הקשוות.
בקצה הגלימה יש ככל הנראה הריכוז הגדול ביותר של חיישנים.
אף על פי שהריסונים של הגלימה אינם מחוברים ישירות לעצבי החִישָׁה, הם ככל הנראה שולחים אותות מגע לקולטני החישה באפידרמיס של הגלימה.
ברכיופודים רבים סוגרים את הקשוות אם מופיעים מעליהם צללים, אבל התאים האחראים לכך לא זוהו.
לכמה מיני ברכיופודים יש כִּיסְתוֹת אִזּוּן (statocysts), המזהות שינויים במצב התנוחה של בעל החיים.
אורך החיים נע בין 3 שנים לבין למעלה מ-30 שנים.
בוגרים של מרבית המינים שייכים לאותו זוויג במהלך כל חייהם.
תאי הרבייה הם מקבצים של תאי מין מתפתחים (ביציות או תאי זרע), ולמרבית המינים יש ארבעה מקבצים של תאי רבייה, שניים בכל אחת מהקשוות.
אצל ברכיופודים בעלי מפרק משוכלל שוכנים המקבצים בערוצים של שלוחות הגלימה, בעוד שאצל ברכיופודים בעלי מפרק פשוט הם שוכנים בסמוך למעיים.
תאי מין בשלים צפים לתוך חלל הקרביים ואז נפלטים לחלל הגלימה בעזרת הנפרידיום, הנפתח מכל צד של הפה.
מרבית המינים משחררים הן ביציות והן תאי זרע לתוך המים, אבל נקבות של כמה מינים מחזיקות את העוברים בתאי גידול (brood chambers) עד שהפגית בוקעת.
ההתלמה (Cleavage) בעובר היא רדיאלית (תאים נוצרים במערומים של טבעות ישירות האחת מעל לשנייה), מלאה (holoblastic - התאים הם נפרדים אף על פי שהם צמודים) ומווסתת (regulative - סוג הרקמה שאליה מתפתח התא נקבע על ידי פעולות גומלין בין תאים סמוכים, בניגוד לקביעת הסוג בתוך כל תא בפני עצמו).
בעוד שחלק מבעלי החיים מפתחים את הפה ואת פי הטבעת באמצעות העמקה של הבלסטופור (blastopore), גומה בשטח הפנים של העובר, אצל הברכיופודים הבלסטופור נסגר והפה ופי הטבעת מתפתחים מפתחים חדשים.
הפגיות של ברכיופודים בעלי מפרק פשוט שוחות כפלנקטון במשך חודשים והן כמו העתק זעיר של הבוגרים, כולל הקשוות, שלוחות הגלימה, רגלית המקופלת בחלל הגלימה ולופופור קטן, המשמש הן להזנה והן לשחייה, למעט ברכיופודים מהמשפחה Craniidae שלהם אין רגלית.
כשהקונכייה נעשית כבדה מדי שוקע הברכיופוד הצעיר לקרקעית והופך למבוגר ישיב.
הפגיות של ברכיופודים בעלי מפרק משוכלל מתקיימות על החלמון בלבד, ושוהות בקרב הפלנקטון למשך מספר ימים בלבד.
לסוג פגית זה יש אונה קדמית מכוסה בריסונים שהופכת לגוף וללופופור, אונה אחורית שהופכת לרגלית, וגלימה דמוית חצאית, שהמכפלת שלה היא בחלק האחורי.
בעת המטמורפוזה לבוגר, נצמדת הרגלית למשטח, האונה הקדמית מתפתחת ללופופור ואיברים אחרים, והגלימה מתגלגלת מעל האונה הקדמית ומתחילה לבנות את הקונכייה.
הגדילה של ברכיופודים באוקיינוסים קרים היא עונתית ובעלי החיים מאבדים משקל לעיתים קרובות בחורף.
שינויים אלו בגדילה יוצרים במרבית המקרים קווי גדילה על הקונכייה.
פרטים של כמה סוגים שרדו באקווריום שנה שלמה בלי מזון.
קיים מגוון נרחב של מאובנים של סוגי ברכיופודים, אבל עם מעט מאוד מאפיינים שלדיים, בעוד שמגוון הסוגים המודרניים קטן בהרבה, אבל מהם ניתן לדעת על מאפיינים של רקמות רכות כמו גם על השלד – ולשני הסוגים יש מגבלות המקשות לייצר סיווג מקיף של הברכיופודים.
מערכת הברכיופודים חוותה אבולוציה מתכנסת ומהפכים (שבהם נראה כאילו קבוצה מאוחרת יותר איבדה מאפיין שהיה לה בקבוצת ביניים וחזרה למאפיין שנראה לאחרונה בקבוצה העתיקה ביותר).
מכאן ברור מדוע כמה טקסונומים מאמינים שמוקדם מדי להגדיר רמות גבוהות יותר דוגמת סדרה, וממליצים על גישת "מהתחתית כלפי מעלה" המזהה קודם את הסוגים ורק אז מקבצת אותם לקבוצות ביניים.
עם זאת, טקסונומים אחרים מאמינים שכמה תבניות של מאפיינים יציבות מספיק על מנת שהגדרת סיווגים ברמות הגבוהות תהיה בעלת ערך, אף שיש דעות שונות מה צריכים להיות סיווגים אלו.
הסיווג ה"מסורתי" הוגדר לראשונה ב-1869, שתי גישות מרחיבות נקבעו בשנות ה-90 של המאה ה-20:
בסיווג המסורתי חולקו הברכיופודים לשני סוגים: בעלי מפרק משוכלל (Articulata), שלהם יש מפרקים משוננים בין הקשוות, בעוד שהקשוות של בעלי המפרק הפשוט (Inarticulata) נצמדים בכוח השרירים בלבד.
סיווג שהוצע בשנות ה-90, התבסס על החומר ממנו עשויות הקונכיות, וצרף את הברכיופודים בעלי המפרק המשוכלל יחד עם הברכיופודים מהמשפחה Craniida בעלי המפרק הפשוט לקבוצה Calciata - בעלי קונכייה מקלציט.
הסדרות Lingulida ו-Discinida בעלי המפרק הפשוט קובצו לקבוצה Lingulata - בעלי קונכיות עשויות מכיטין וזרחת הסידן.
חלוקה לשלוש קבוצות, גם היא משנות ה-90, ממקמת את ה-Craniida בקבוצה נפרדת ה-Craniformea.
+ שלושת הסיווגים של רמות העל של הברכיופודים סיווג "מסורתי" Inarticulata Articulata גישת "Calciata" Lingulata Calciata חלוקה לשלוש קבוצות
כיום מוכרים כ-330 מינים חיים של ברכיופודים מקובצים במעל ל-100 סוגים.
הרוב הגדול של הברכיופודים המודרניים הם rhynchonelliform (Articulata, אבל למעט Craniida).
מרבית המינים נמנעים ממקומות שבהם יש גלים או זרמים, ואתרי התיישבות טיפוסיים כוללים: אתרים מתחת למחסי סלעים, חרכים ומערות, המורדות התלולים של מדף היבשת, וקרקעית האוקיינוסים העמוקים.
עם זאת, כמה מינים בעלי מפרק משוכלל נצמדים לקלפ או לאזורים מוגנים היטב בכרית (intertidal zone – תחום רצועת החוף בין קו הגאות ולקו השפל).
אורכו של הברכיופוד החי הקטן ביותר, Gwynia, הוא מילימטר אחד בלבד והוא חי בתוך חצץ.
מיני ה-rhynchonelliform (Articulata, למעט Craniida) שהפגיות שלהם צורכות רק את החלמון ומתיישבות ומתפתחות במהירות, מתמחים בהתיישבות באזורים ספציפיים ויוצרים אוכלוסיות צפופות שיכולות להגיע לאלפים על כל מטר רבוע.
צעירים נצמדים לעיתים קרובות לקונכיות של בוגרים יותר.
מצד שני, תחום התפוצה של ברכיופודים בעלי מפרק פשוט, שהפגיות שלהם שוחות עד כמה חודשים לפני שהן מתיישבות, נרחב מאוד.
פרטים מהסוג Pelagodiscus מהסדרה Discinida הם קוסמופוליטיים.
יחסי גומלין עם אורגניזמים אחרים
המטבוליזם של הברכיופודים איטי פי 3 עד פי 10 מזה של הצדפות.
בעוד שבתור הקרטיקון היה שפע של מיני הברכיופודים בימים רדודים וחמימים, הם הפסידו בתחרות עם הצדפות, וכיום חיים בעיקר במים קרים שבהם יש מעט אור.
בקונכיות של ברכיופודים יש לעיתים עדויות על נזקים שנגרמו על ידי טורפים, שלעיתים תוקנו אחר-כך.
נראה כאילו דגים וסרטנאים בוחלים בבשר הברכיופודים.
עדויות ממאובנים מוכיחות שטורפים קודחים כדוגמת חלזונות תקפו רכיכות וקיפודי ים פי 10 עד פי 20 יותר פעמים מאשר תקפו ברכיופודים, עובדה שממנה משערים שהטורפים תקפו ברכיופודים בטעות או כשטרף אחר נעשה נדיר.
במים שבהם המזון מצוי בצמצום גונב החלזון Capulus ungaricus מזון מצדפות, חלזונות אחרים, תולעים צינוריות וברכיופודים.
מבין כל מיני הברכיופודים קיים דיג מסחרי רק של הברכיופודים מהסדרה Lingulida, וגם זה בקנה מידה קטן.
ברכיופודים מתיישבים לעיתים רחוקות בלבד על משטחים מלאכותיים, ייתכן משום שהם פגיעים לזיהומים.
עובדה זו עשויה להיות שימושית כאמצעי למדידת תנאי הסביבה סביב מסוף הנפט הנבנה ברוסיה על חוף ים יפן.
+לוח הזמנים של קבוצות המאובנים הראשיות של ברכיופודיםעידןפלאוזואיקוןמזוזואיקוןקנותורקמאוסידקפטריקפגנ
מעדויות של מאובנים מוכרים מעל ל-12,000 מינים המקובצים ל-5,000 סוגים.
בעוד שגודלו של הברכיופוד המודרני הוא כ-10 ס"מ, כמה ממיני המאובנים מגיעים לגודל של 20 ס"מ.
הברכיופודים העתיקים ביותר שזוהו בוודאות הם מתחילת הקמבריון.
תחילה הופיעו מינים בעלי מפרק פשוט, וזמן קצר אחר כך הופיעו מינים בעלי מפרק משוכלל.
בנוסף נתגלו בקמבריון שלושה מינים שהקונכיות שלהם לא היו ביומינרליות, שככל הנראה מייצגים שתי קבוצות מובחנות שהתפתחו מאבות ביומינרליים.
הסוג Lingula קרוי לעיתים קרובות "מאובן חי", כיוון שסוג דומה מאוד נתגלה במאובנים עד לתור האורדוביק.
מצד שני, ברכיופודים בעלי מפרק משוכלל יצרו מגוון רב של סוגים וסבלו מהכחדות המוניות, אבל הסדרות Rhynchonellida ו-Terebratulida, בעלות המפרק המשוכלל, הקבוצות המגוונות ביותר כיום, הופיעו בתחילת האורדוביק והקרבון בהתאמה.
ב-1991 העלה קלאוס נילסן (Claus Nielsen) השערה לגבי התפתחות הברכיופודים, שאומצה ב-2003 על ידי כהן ועמיתיו כהשערה על ההתפתחות המוקדמת של הברכיופוד.
תאוריית "התקפלות הברכיופוד" משערת שהברכיופודים התפתחו מאב קדמון דומה ל-Halkieria, בעל חיים דמוי חשופית מתור הקמבריון שגבו היה מכוסה בכיסוי דמוי "שריון שרשראות" וחזיתו ועורפו הוגנו בקונכיות.
עם זאת, מאובנים שנתגלו מ-2007 ואילך תמכו בהסבר חדש על בעלי החיים מהקבוצה הטקסונומית Tommitiida מתחילת הקמבריון שנכחדה ובתאוריה חדשה שהברכיופודים התפתחו מקבוצה זו.
"שריון השרשראות" של חברי קבוצה זו היה ידוע היטב, אבל לא הצורה שבה היה מורכב, וההנחה הכללית הייתה שחברי קבוצה זו היו בעלי חיים דמוי חשופיות דומים ל-Halkieria, למעט העובדה שהשריון שלהם היה עשוי מרכיבים אורגנופוספטיים בעוד שהשריון של ה-Halkieria היה עשוי מקלציט.
עם זאת, מאובנים של Eccentrotheca – תגלית חדשה של סוג של Tommitiida, הראו כיסוי שריון מורכב שיצר צינור, עובדה המוכיחה שהיצור היה בעל חיים ישיב ולא יצור זוחל דמוי חשופית.
הצינור האורגנופוספטי של ה-Eccentrotheca דמה לבעלי חיים מהמערכה פורונידה, שהם יצורים קבועי מקום הניזונים בעזרת לופופור ונחשבים קרובי משפחה או תת-קבוצה של הברכיופודים.
למאובן כמעט מורכב של מין אחר שנתגלה ב-2008 ותואר ב-2009 היו שני לוחות סימטריים בתחתיתו בדומה לקשוות של הברכיופודים, אבל הם לא כיסו את כל גופו של בעל החיים.
בשיאם בפלאוזואיקון היו בין בוני השונית ומסנני המזון הנפוצים ביותר, והתיישבו בגומחות אקולוגיות אחרות, כולל מינים שפיתחו יכולת תנועה (שחיה בסגנון הנעת הסילון האופיינית כיום לצדפות ממשפחת המסרקיים - Pectinidae).
עם זאת, לאחר הכחדת פרם-טריאס, המכונה, בלתי רשמית, "המוות הגדול", הצליח רק שליש ממיני הברכיופודים קודם להכחדה להתאושש.
היה נהוג לחשוב שהברכיופודים היו בכל מקרה במגמת ירידה, והובסו בתחרות עם הצדפות.
עם זאת, בשנות ה-80 של המאה ה-20 הסיק מחקר סטטיסטי שערכו סטיבן ג'יי גולד וקלווי (Calloway) שהן מספר מיני הברכיופודים והן מספר מיני הצדפות גדל בין הפלאוזואיקון לתקופה המודרנית, אבל מספר מיני הצדפות גדל מהר יותר.
הכחדת פרם-טריאס הייתה חמורה עבור הצדפות אבל הייתה הרסנית עבור הברכיופודים, ולראשונה הם היו מגוונים פחות מאשר הצדפות, ומגוון המינים שלהם לאחר הפרם החל לגדול מבסיס נמוך מאוד.
אין שום עדות שהצדפות הביסו את הברכיופודים בתחרות, וגידול או קיטון במגוון המינים התרחשו בשתי הקבוצות במקביל.
בשנת 2007 הסיקו נול ובמבך (Knoll and Bambach) שהברכיופודים היו אחת מכמה קבוצות שהיו פגיעות במיוחד להכחדת פרם-טריאס.
המשותף לכולן היו חלקים קשים גירניים (עשויים מפחמת הסידן), קצב מטבוליזם נמוך ומערכות נשימה חלשות.
מאובני ברכיופודים שימושו מאובנים מנחים שימושיים לשינויי אקלים במהלך עידן הפלאוזואיקון.
כשהטמפרטורות הגלובליות היו נמוכות, כמו ברוב תור האורדוביק, הבדל הטמפרטורות הגדול בין קו המשווה לקטבים יצר מקבצים שונים של מאובנים בקווי רוחב שונים.
מצד שני בתקופות חמות יותר, כמו במרבית הסילור, היו הבדלים קטנים יותר בטמפרטורות בען האזורים השונים, וכל הימים בקווי הרוחב הנמוכים עד קווי הביניים יושבו על ידי אותם מיני ברכיופודים מועטים.
שניוני הפה או קדמוני הפה
משנות ה-40 של המאה ה-20 עד שנות ה-90 מיקמו עצים משפחתיים המבוססים על מאפיינים אמבריולוגיים ומורפולוגיים את הברכיופודים כחלק משניוני הפה, על-מערכה הכוללת את המיתרניים ואת קווצי העור, או כקבוצת אחות.
בחינה מדוקדקת חשפה קשיים בהנחות על פיהם הברכיופודים קשורים לשניוני הפה:
מכאן שהתלמה רדיאלית אינה מרמזת בהכרח שהברכיופודים קשורים לשניוני הפה.
ההשקפה המסורתית גרסה שחלל הקרביים בשניוני הפה ובקדמוני הפה נוצר בתהליכים שונים המכונים באנגלית enterocoely ו-schizocoely בהתאמה.
עם זאת, מחקרים מאז תחילת שנות ה-90 מצאו יוצאים מן הכלל משמעותיים.
שני תהליכי בניית חלל הקרביים נתגלו אצל הברכיופודים.
מכאן שתהליך בניית חלל הקרביים אינו מרמז בהכרח שהברכיופודים קשורים לשניוני הפה.
המונחים "שניוני הפה" ו"קדמוני הפה" הגדירו במקור צורות נבדלות של יצירת הפה מהבלסטופור (blastopore), גומה המופיעה בשטח הפנים של העובר בשלב המוקדם היווצרותו.
עם זאת, כמה מ"קדמוני הפה" יוצרים פה בתהליך שהוא דומה יותר לתהליך טיפוסי אצל שניוני הפה.
מכאן שיצירת הפה בתהליך דומה לשניוני הפה אינה מרמזת בהכרח שהברכיופודים קשורים לשניוני הפה.
נילסן רואה בברכיופודים ובבעלי חיים מהמערכה פורונידה, שהם קרובי משפחה או תת-קבוצה של הברכיופודים, כקשורים למחלקה פטרוברנכיה (Pterobranchia) השייכת לשניוני הפה, משום שהלופופור שלהם מונע על ידי ריסון אחד לכל תא, בעוד שאצל החיטחבים, אותם הוא משייך לקדמוני הפה, יש כמה ריסונים לכל תא בלופופור.
עם זאת, פטרוברנכיה שייכת למערכת מיתרני הפה וקרוב לוודאי שהיא קרובת משפחה של קווצי העור, ואין שום הוכחה שהאב הקדמון של הפטרוברנכיה ומיתרני פה אחרים, או האב הקדמון האחרון של מיתרני הפה וקווצי העור, היה בעל חיים ישיב וניזון בעזרת משושים.
מ-1988 והלאה מחקרים המבוססים על פילוגנטיקה מולקולרית, המשווה מאפיינים ביוכימיים כדוגמת דמיון ב-DNA, מיקמו את הברכיופודים בלופוטרוכוזואה, על-מערכה בקדמוני הפה הכוללת רכיכות, תולעים טבעתיות ותולעים שטוחות, אבל אינה כוללת את האקדיסוזואה, על-מערכת אחרת של קדמוני הפה, שבה כלולים פרוקי הרגליים.
למסקנה זו הגיעו פה אחד כל המחקרים הפילוגנטיים המולקולריים, הבוחנים מגוון רחב של גנים: rRNA, גני הוקס, גנים של החלבונים של המיטוכונדריון, גנים של חלבון בודד של גרעין התא וקבוצות של גנים של חלבונים של גרעין התא.
כמה מחקרים משולבים ב-2000 וב-2001, שהשתמשו הן במידע מולקולרי ומורפולוגי, תמכו בברכיופודים כחלק מהלופוטרוכוזואה, בעוד שאחרים ב-1998 וב-2004 הגיעו למסקנה שהברכיופודים הם שניוני פה.
הקשר לבעלי חיים אחרים מהלופוטרוכוזואה
בעלי חיים מהמערכה פורונידה, ניזונים בעזרת לופופור, חופרים מחילות או בונים ציפוי חיצוני, ובונים צינורות משלוש שכבות עשויות מרב-סוכר, ככל הנראה כיטין, מעורב עם חלקיקים מחומר בקרקעית הים.
מסורתית הם הוגדרו כמערכה נפרדת, אבל מחקרים פילוגנטיים מולקולריים מפורטים בין 1997 ל-2000 הגיעו למסקנה שהם תת-קבוצה של הברכיופודים.
עם זאת, מחקר ב-2005 דווקא הגיע למסקנה שהם תת-קבוצה של החיטחבים.
בעוד שכל המחקרים הפילוגנטיים המולקולריים וכמחצית מהמחקרים המשולבים עד 2008 הגיעו למסקנה שהברכיופודים שייכים ללופוטרוכוזואה, הם לא היו מסוגלים לזהות איזו מערכה בלופוטרוכוזואה היא הקרובה ביותר לברכיופודים, למעט הפורונידה, שהם תת-קבוצה של הברכיופודים.
ב-2008 שני מחקרים מצאו שהקרובים ביותר לברכיופודים בלופוטרוכוזואה הם תולעי החוטם (nemertea).
מחברי המחקר הופתעו מהתוצאה, כיוון שאצל תולעי החוטם ההתלמה ספירלית בשלבים הראשונים של התחלקות התאים והפגית שלהם היא טרוכופור, פגית המסוגלת לשחות במים באמצעות הנעה של מספר קבוצות ריסונים (Cilium), בעוד שלברכיופודים יש התלמה רדיאלית ופגית שאינה מראה סימנים כי התפתחה מטרופוכור.
מחקר נוסף ב-2008 הגיע למסקנה שהברכיופודים קרובים לתולעי החוטם, תוך הטלת ספק ברעיון שהברכיופודים שייכים לענף לופופורטה (Lophophorata), בעלי החיים הניזונים בעזרת לופופור, בתוך קבוצת הלופוטרוכוזואה.
בְּרָכִיכִיטוֹן (שם מדעי: Brachychiton Schott & Endl) הוא סוג של עצים ושיחים, הכולל 39 מינים שמקורם באוסטרליה וגינאה החדשה.
בעבר סוג זה שויך למשפחת הסְטֶרְקוּלִיִּים, כיום, בעקבות מחקרים מולקולאריים הוא משויך למשפחת החלמיתיים (Malvaceae).
בישראל אין מינים מסוג זה שגדלים בבר, אבל ישנם 5 מיני תרבות נפוצים שהובאו מאוסטרליה.
השם המדעי הוא מן השפה היוונית, שמשמעותו טוניקה (brachys) קצרה (chiton), שכנראה מרמזת על השערות הקצרות שעל הזרעים.
הסוג ברכיכיטון מקיף עצים, לעיתים רחוקות שיחים, חד-מיניים מבחינה תפקודית וחד-ביתיים.
העלים: הלוואים נושרים לעיתים רחוקות משתיירים; הטרף על פי רוב מחולק לאונות ככף יד או לעיתים רחוקות פשוט.
בסיס הטרף על פי רוב מצורת יתד ועד קטום או בצורת לב, השוליים על פי רוב תמימים או משוננים, העורקים יוצאים ככף יד מבסיס הטרף או מנוצים.
עמוד התפרחת חיקית (צומחת מחיק העלה) או אמירית (בקצה הענפים).
הפרחים צומחים בודדים וערוכים במכבדים או באשכולות.
הפרחים חד-מיניים מבחינה תפקודית (functionally unisexual) הן הפרחים הנקביים והן הזכריים על אותו פרט (חד-ביתיים).
הפרח נכון (רב-סימטרי), דמוי פעמון, העטיף פשוט, אין עלי כותרת.
עלי הגביע 5, בסיסם מאוחה ומפורדים בחלק העליון של הגביע.
העלים בפקעית (בניצן) נושקים האחד את השני פחות או יותר.
הצופנים נעדרים או קיימים ומספרים 10 עד 16.
האבקנים (עקרים בפרחים נקביים), שמספרם על פי רוב 25 עד 30 ולפעמים 10, מאוחים ויוצרים את צינור האבקנים שמסתיים במאבקים.
המאבקים לעתים קרובות מקובצים בצפיפות בראש צינור האבקנים.
השחלה בעלת עוקץ ו-5 עלי שחלה ניכרים מחוברים ובהבשלה הם מופרדים.
כמו כן היא בעלת 5 מגורות וכל אחת מהן 2 או הרבה ביציות, 5 עמודי עלי מאוחים ו-5 הצלקות תריסניות בצורה מעוגלת או עם אונות.
הפרי היא מפוחית מעוצה הנפתחת אחרי הבשלתה לאורך תפר הבטן.
המפוחית קירחת מבחוץ ומרופדת בשערות כוכביות מבפנים.
לחלק מהמינים מאפיינים המסייעים לשרידה בסביבה שחונה - חלקם משירים את עליהם בעונת היובש, או אוגרים מים לתקופת מחסור בגזע מעובה.
בישראל חמשת המינים דורשים אור מלא מלבד ברכיכיטון דו-גוני.
חלקם רגישים לקרה, לשרב, לגיר ולמליחות, וחלקם עמידים לתנאים אלו כולם או מקצתם.
הברכיכיטון פופולרי בגינון כעץ נוי.
בישראל נטעו רבים ממנו לאורך שדרות ורחובות.
פריחתו הצבעונית, צמיחתו המהירה והתאמתו הטובה לסביבה יבשה הן הסיבות העיקריות לפופולריות זו.
שם הסוג בשפה האבוריג'ינית הוא קוּראג'וֹנג, ומשמעותו חוט דיג, משום שחוטי דיג היו מופקים מסיבים ממרכז הגזע.
הילידים האבוריג'ינים באוסטרליה נהגו לקלות את הזרעים של ברכיכיטון אדרי ולאכלם, אולם לא הרבו בכך בשל השערות הצורבות של הפרי.
בישראל נפוצים 5 מינים המשמשים כעץ גינון ונוי.
שתילתו בישראל פחתה בגלל השערות הצורבות בפרי ובזרעים שעלולות לגרום לגירוי בעור ובעיניים בעת מעופן.
בתיאור כל מין ומין נעשה ניסיון להבחין ביניהם בתחילת התיאור.
בְּרָכִיכִיטוֹן אֶדְרִי (Brachychiton acerifolius) נקרא על שם עליו הדומים לעלי האדר.
מאפיינים מבדילים: העלים הגדולים דמוי ביצה רחבה או מאוצבעים, בעלי פטוטרת ארוכה ופרחים קטנים שצבעם אדום בוהק.
הפריחה בצבע אדום עז, מקדימה בחודשים אפריל ומאי את הופעת העלים עד שבתקופה מסוימת נראה העץ כלהבת אש ומכונה לכן גם "עץ הלהבה" (flame tree).
הפרחים קטנים, דמוי פעמון, אדומים ויפים, וקוטרם עד 1.5 ס"מ ואורכם 3 ס"מ.
הם קטנים בהשוואה לפרחי המינים אחרים בישראל.
עצים שונים בארץ, ולעיתים אף באותו העץ פורחים בעוצמה שונה לאחר תקופה קצרה של נשירת העלים ולפני הלבלוב החדש.
באוסטרליה הפריחה אחידה יותר ומופיעה כתגובה לחורף יבש, לפני הקיץ הגשום.
ברכיכיטון אדרי הוא עץ גבוה, זקוף עם נוף צריפי רחב או דמוי פירמידה, שמתנשא בישראל מ-5 עד 15 מ', ואף לממדים ענקיים של עשרות מטרים באוסטרליה – ארץ מוצאו.
העץ מכוסה עלווה כל השנה, להוציא תקופה קצרה של שלכת לפני הפריחה, שתלויה בעוצמת הקור ומשך הקור בעונת הגשמים.
בהר ובמקומות קרים יעמוד העץ כבר בחורף בשלכת, ובמקומות אחרים, בחודש האביב, סמוך לפריחה יחליף העץ את העלים.
לעיתים הפריחה מתרחשת בד בבד עם חלק מן העלים הישנים שלא נשרו.
הגזע עבה, גלילי, מחורץ וצבעו אפור-ירוק בעצים בוגרים צבעו מתחלף לירוק-חום.
העלים מסורגים, פשוטים, גדולים, חלקים, וצבעם ירוק כהה.
העלים, שאורכם 8 ס"מ עד 20 ס"מ, בעלי צורות שונות: תמימים אליפטיים רחבים, או מאוצבעים בעלי 3 עד 5 אונות קצרות, שרוחבן עד 25 ס"מ, ואז הם דמוי רומח או רובם דמוי עלי אדר ומכאן שמו של העץ.
הפרחים חד-מיניים וחד ביתיים ערוכים באשכולות.
עטיף הפרח ללא עלי כותרת.
הגביע מורכב מ-5 עלי גביע שמאוחים בחלקם התחתון.
האבקנים יוצרים את צינור האבקנים, השחלה בעלת 5 מגורות.
הפרי היא מפוחית מעוצה, חומה-כהה, שעירה בפנים, דמוית סירה, שאורכה 8 עד 10 ס"מ.
הזרעים צהבהבים, דמויי גרעיני תירס מכוסים בשערות צורבות, שהמגע בהן מסוכן לעיניים.
העץ הוא צמח אור מלא, רגיש לקרה, לגיר ולמליחות וסבילות לשרב.
בשנותיו הראשונות הוא רגיש לשרב ומכוויות שמש בגזעו.
בְּרָכִיכִיטוֹן אוֹסְטְרָלִי (Brachychiton australis) בעל פרחים לבנבנים או בצבע קרם-ירקרק (חום בהיר), העלים גדולים, שסועים עמוקות ל-5 עד 7 אונות שמסיימות בחוד ארוך ודק.
ברכיכיטון אוסטרלי הוא עץ נוי, זקוף עם נוף מעוגל עד פירמידה, גובהו בישראל עד 10 מ' ואף יותר בארץ מוצאו - אוסטרליה.
העץ נשיר, אך בישראל העץ מכוסה עלווה כל השנה, להוציא תקופה קצרה לפני הפריחה.
השורש שיפודי ומעמיק בקרקע והוא המשכו של הגזע.
הגזע עבה וגלילי וצבעו לבנבן עם פסי אורך טיפוסיים.
לעיתים הגזע דמוי בקבוק בדומה לברכיכיטון הסלעים.
העלים מסורגים, גדולים, מבריקים, קירחים משני הצדדים, סימטריים, ואורכם 6 עד 10 ורוחבם 10 עד 16 ס"מ, ומזכירים עלי אדר.
הם שסועים מאוד ל-5 עד 7 אונות, מזוותים או דמוי ביצה צרה או ארוכה, שמסתיימות בחוד ארוך ודק.
העץ פורח ללא עלווה בחודש מאי לתקופה קצרה.
הפרחים ערוכים באשכולות קצרים ואינם בולטים.
הפרחים, קוטרם עד 3 ס"מ ואורכם כ-2 ס"מ, דמויי פעמון, קטנים, פלומתיים, לבנבנים עד חום בהיר וכשהם מתייבשים צבעם אדמדם.
הפרחים חד-מיניים, חד-ביתיים (הפרחים הזכריים והנקביים על אותו עץ).
העטיף פשוט, (עלי כותרת חסרים), 5 עלי גביע מאוחים בתחתיתם ויוצרים גביע דמוי צינור עד פעמון, והאונות בשפת הפעמון כפופות לאחור.
עמודי העלי מופרדים ומחוברים למעלה.
הפרי הוא מפוחית קירחת, דמוית סירה, שאורכה 5 ס"מ עד 7.5 ס"מ, עם עוקץ קצר ועם זרעים גדולים וצפופים.
העץ הוא צמח אור מלא, רגיש לקרה, לשרב, לגיר ולמליחות.
בְּרָכיכיטוֹן דּוּ־גּוֹנִי (Brachychiton discolor) - העלים הגדולים בעלי אונות ומכסיפים בצדם התחתון.
הפרחים היפים, דמוי פעמון, שעירים, בשני גוני ורוד, וקוטרם עד 5 ס"מ ואורכם 3 ס"מ.
הם גדולים בהשוואה לפרחי מינים אחרים בישראל.
העטיף פשוט - אין עלי כותרת, אלא 5 עלי גביע שמאוחים בחלקם התחתון.
ברכיכיטון דו-גוני הוא עץ בינוני-גבוה, זקוף עם נוף צריפי רחב שמתנשא בישראל עד 10 מ'.
הגזע עבה וגלילי וצבעו אפור-ירוק.
העלים מסורגים, ירוקים, לעיתים מכסיפים בצדם התחתון.
פטוטרות העלים ארוכות ואורכן 5 עד 10 ס"מ.
העלים שאורכם 10 ס"מ ורוחבם 20 ס"מ, בדרך כלל בעלי 3 עד 7 אונות והן דמוי עלי אדר או דמוי רומח.
הפרי היא מפוחית מעוצה, חומה שעירה, דמוית סירה, שאורכה 15 ס"מ.
הזרעים גדולים וצפופים מכוסים בשערות צורבות.
העץ הוא צמח חצי צל, רגיש לקרה, לשרב, לגיר ולמליחות.
בְּרָכִיכִיטוֹן הַסְּלָעִים (Brachychiton rupestris) עץ נוי, ירוק-עד בגודל בינוני, גובהו 5 עד 10 מ' ואף ל-20 מ' באוסטרליה – ארץ מוצאו.
נוף העץ מעוגל או מוארך במקצת.
גזעו אפור, לעיתים ירוק, מחורץ, עבה מאוד ועל פי רוב עבה יותר בחלקו התחתון.
בעצים בוגרים הגזע דמוי בקבוק באופן בולט.
הטרפים, שאורכם 5 עד 10 ס"מ, צרים, מוארכים ומחודדים בראשם, תמימים, או שסועים עמוקות לאונות צרות.
העלים של הענפים הפורחים צרים ותמימים.
הפרחים דמויי פעמון, קטנים, צהבהבים קוטרם עד 2 ס"מ.
התפרחת מסוג מכבד, הפרחים ערוכים בצברים ואינם בולטים.
העטיף פשוט, (עלי כותרת חסרים), 5 עלי גביע מאוחים בתחתיתם והאונות בשפת הפעמון כפופות לאחור.
הפרי מסוג מפוחית, מעוצה, חומה.
המפוחית, כמו הפרח, קטנה בהשוואה לשאר המינים ואורכה 2 עד 3 ס"מ.
הזרעים גדולים וצפופים ושערות צורבות שעלולות לגרום גם לגירוי בעור ובעיניים בעת מעופן.
העץ זקוק לאור מלא, הוא עמיד בקרה, בשרב ובבגיר ורגיש למליחות.
בְּרָכִיכִיטוֹן צַפְצַפְתִּי (Brachychiton populneus) - ברכיכיטון צפצפתי הוא עץ זקוף ירוק-עד וחד-ביתי, המתנשא לגובה של 5 עד 10 מ' בישראל, ואף יותר במזרח אוסטרליה – ארץ מוצאו.
נוף העץ צריפי בעצים צעירים, ובעצים בוגרים הוא מתעגל ויכול להגיע לקוטר של 10 עד 12 מטר.
העץ ירוק-עד כל השנה ואינו משיר את עליו לפני הפריחה, בניגוד למינים אחרים בסוג.
הוא נבדל גם בפרחיו דמוי פעמון, שצבעם מבחוץ קרם, ובפנים אדמדם, הפרחים קטנים מפרחיו של ברכיכיטון דו-גוני, אך דומים בגודלם למינים אחרים בסוג.
העלים של מין זה קטנים בהשוואה לאלה של מינים אחרים בסוג.
השורש שיפודי ומעמיק, והגזע עבה, גלילי, מחורץ וצבעו אפור כאשר בעצים צעירים צבעו ירקרק.
השורש והגזע אוגרים מים, מה שמסייע לעץ לשרוד בתנאים יובש.
העלים מסורגים, פשוטים או בעלי אונות וקירחים.
העלים מזכירים עלי צפצפה (Populus) ומכאן נגזר שם העץ.
צידם העליון ירוק מבריק והתחתון כהה.
הטרף דמוי ביצה עד סגלגל או דמוי לב (בזן מסוים).
לעיתים יש לעלים אונה אחת או שתיים ולעיתים רחוקות מאוד עד 5 אונות (בזן מסוים).
קודקוד הטרף מאורך ומתחדד, ובסיסו על פי רוב דמוי יתד, אך לפעמים קטום או דמוי לב (בזן מסוים).
התפרחת מסוג מכבד (אשכול מסועף) עם 10 עד 60 פרחים.
צבעם בחוץ קרם עד צהוב-ירקרק ובפנים יש כתמים אדומים אופייניים, לעיתים רחוקות הצד הפנימי של הפרח כולו אדום.
הפרחים חד-מיניים וחד-ביתיים, כלומר, הפרחים הזכריים והנקביים נמצאים על אותו עץ.
העטיף פשוט, ללא עלי כותרת, והוא מורכב מ-5 עלי גביע המאוחים בבסיסם, כאשר האונות בשפת הפעמון כפופות לאחור.
הפרי הוא מפוחית מעוצה ועבה עם עוקץ, דפנותיה עבות, צבעה חום כהה ואורכה 2 עד 8 ס"מ.
המפוחית מכילה 2 עד 22 זרעים ולעיתים נדירות מאוד ייתכנו עד 140 זרעים.
הזרעים גדולים וצפופים עם שערות דקיקות העלולות לגרום לגירוי בעור ובעיניים בעת פיזורם ברוח.
העץ ותיק ונפוץ בכל באזורים בישראל.
הוא צמח אור מלא, עמיד לקרה, לשרב, ולגיר, אך הוא רגיש למליחות.
ברכיספליים או קרפדות אוכפיות (שם מדעי: Brachycephalidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי זנב בתוכה שני סוגים: Brachycephalus ו-Ischnocnema.
בני משפחה זו חיים רק ביער האטלנטי של דרום מזרח ברזיל והם קטנים ביותר (עד 1.8 ס"מ) ובעלי עור בצבע צהוב או כתום - המשמש כצבע מרתיע נגד טורפים, עקב רעילותו הגבוהה של העור בטטרודוטוקסין.
הכפות שלהם בעלות בהונות רבים יותר משאר האצבעות, בניגוד לשאר הצפרדעים והם בעלי חיבוק כלולות ייחודי.
אחת מבנות המשפחה - Brachycephalus didactylus, היא הצפרדע הקטנה ביותר בחצי הכדור הדרומי.
במהלך 2015 התגלו שבעה מינים חרשים במשפחה, במדינות פרנה וסנטה קטרינה, על הרי שולחן ייחודיים.
כל מין צפרדע חי בהר משלו בבדידות משאר האזור.
ברכת אשר יצר אתכם בדין היא ברכת השבח שתיקנו חז"ל לברך בשעה שאדם רואה קברי ישראל, לאחר שעברו שלושים יום מראייתו האחרונה.
מקור הברכה היא בברייתא בבבלי ברכות: .
בירושלמי נזכרו ארבע נוסחאות לברכה: .
רבי דוד אבודרהם כתב לפרש ברכה זו כך:
אשר יצר אתכם בדין - קודם שנולד, כלומר שאלוקים דן את האדם אם יהיה נוצר.
ודן אתכם בדין - לאחר שנולד.
וכלכל אתכם בדין - דן על הפרנסה אם תהיה ברווח או בקושי.
והחיה אתכם בדין - שקבע בדין כמה יהיה מספר ימי חייהם.
והמית אתכם בדין - בשעה שגזר עליכם מיתה.
ויודע מספר כולכם בדין - אפילו לאחר מיתה אין נסתר מנגד עיניו.
ועתיד להחיות וכו' - אם תהיו זוכים לכך.
בנוסח ברכה זו, ישנם נוסחאות רבות בספרי הראשונים.
יש שהוסיפו "ואסף אתכם בדין", וכן הוא בנוסח ספרד המצוי.
וכן יש גורסים "וזן אתכם בדין", ויש גורסים "ודן אתכם בדין".
ויש שכתבו שאין נפקא מינה להלכה, מאחר שבאיזה נוסח שיאמר יצא ידי חובת הברכה.
ברואה קבר אחד בלבד, נחלקו הפוסקים האם יכול לברך עליו.
ויש שכתבו שלא יברך מאחר שנוסח הברכה נתקן בלשון רבים.
אם רואה רק אוהל הקבר, או אפילו אחורי המצבה אינו יכול לברך, עד שיראה המצבה שמונחת על הקבר ממש, או הקרקע שתחתיו קבור המת.
אם רואה בית קברות אחר תוך שלושים יום מראייתו הראשונה, נחלקו הפוסקים האם צריך לברך שנית.
אף בשבת ניתן לברך ברכה זו.
ברכה זו נתקנה רק על הרואה קברי ישראל.
על הרואה קברי גויים, תקנו לומר הפסוק בירמיהו פרק נ פסוק יב:
ברכת בורא מאורי האש היא ברכה שתיקנו חז"ל לברך במוצאי שבת ובמוצאי יום כיפור, בשעה שנהנה מהנר.
לכתחילה יש לברך ברכה זו על אש של אבוקה ולא על אש של נר יחידי.
מי שלא בירך על הנר במוצאי שבת, שוב לא יכול לברך עליו.
לכתחילה יש לברך ברכה זו על הכוס כחלק ממצות הבדלה.
כתבו בראשונים שטעם תקנת ברכה זו במוצאי שבת הוא על פי מעשה המובא בתלמוד שבו מסופר על בריאת האש במוצאי שבת על ידי אדם הראשון:
אך יש שכתבו שברכה זו היא ברכת הנהנין, כלדלהלן.
בראשונים נחלקו בהגדרת ברכה זו לדעת הרשב"א ברכת האש היא ברכת השבח, ומקבילה לברכת יוצר אור שמברכים על בריאת אור השמש בכל יום בברכת יוצר המאורות.
אמנם על השמש תיקנו לברך כל יום מאחר שכל בוקר מתחדשת פעולתה, ואילו על האש מברכים רק במוצאי שבת, מאחר שעיקר תשמישו פסק בשבת.
אך לדעת הרא"ש אין ברכה זו בכלל ברכות השבח, מאחר שאור הנר אינו מפסיק לעולם.
לדעתו ברכה זו היא 'זכר בעלמא' לבריאת האש שנברא במוצאי שבת.
דעה נוספת ומחודשת כתב בספר המכתם וכן בכל בו, שברכת האור במוצאי שבת היא ברכת הנהנין, והטעם שאין מברכים על האש בכל יום כיוון שאין הפסקה בשימוש באור הנר, והברכה במוצאי שבת פוטרת את כל השבוע.
על אילו נרות אין מברכים
בתלמוד מבואר כי הברכה נתקנה רק על נר שהודלק בשביל להאיר, אבל נר שלא הודלק על מנת להאיר אין מברכין עליו.
כמו כן, אין לברך על נר שהדליקו אותו באיסור בשבת, ואפילו אם גוי הדליק אותו בשבת לצורך עצמו, אסור לברך עליו מכיוון שליהודי היה אסור להדליקו באותן הנסיבות.
אמנם, אם הדליקו נר לצורך יולדת או חולה בשבת, כיוון שהודלק בהיתר, מותר לברך עליו.
נחלקו התנאים בנוסח ברכה זו, לדעת בית שמאי אומרים שיש לברך בלשון יחיד 'שברא מאור האש'.
ואילו לדעת בית הלל יש לברך בלשון רבים 'בורא מאורי האש'.
להלכה נפסק ברמב"ם ובשולחן ערוך כדברי בית הלל.
בטעמם של בית הלל שיש לברך בלשון רבים אמרו בתלמוד שהוא מאחר ש'יש הרבה מאורות באש'.
לדעת רבי שלמה יצחקי (רש"י) הכוונה היא לשלהבת אדומה ולבנה שישנם באש, אמנם יש שפירשו שכוונת התלמוד הוא שיש לאש שימושים שונים כגון אפיה תאורה חימום, ועוד.
במשנה נאמר ש"אין מברכין על הנר עד שיאותו לאורו".
בפירוש הדבר אמרו בתלמוד במסכת ברכות ואמרו שם בתלמוד ששיעורו הוא כדי שיוכל להכיר בין סוגי מטבעות שונים.
במקום להבדיל בין מטבעות, המנהג להסתכל על הציפורניים לאור הנר, על מנת להבדיל בין מקום הבשר למקום הציפורן.
מנהגים רבים נאמרו בפרטי צורת ההסתכלות, אשר מבוססים על ענייני סגולות וסימן טוב ועל ענייני קבלה.
כתב המטה משה שיש להסתכל בצפרנים קודם הברכה.
ולכאורה סובר כשיטה הנ"ל שהברכה היא ברכת השבח, שאם היא ברכת הנהנין, לא סביר שיסתכל קודם שיברך.
יש שכתבו שלאותם דעות שברכה זו היא ברכת הנהנין, יש לברך קודם שמסתכל בנר ונהנה ממנו, ככל ברכות הנהנין שמברכין קודם ההנאה, אך לדעות שברכה זו היא ברכת השבח, יש להסתכל קודם ורק לאחר מכן יברך כשאר ברכות השבח כגון ברכת הרעמים והברקים שמברך רק לאחר שרואה ושומע אותם.
יש שדקדקו מהמשנה ברורה שנראה מלשונו שדעתו היא שצריך לברך לאחר שנהנה.
אך הרב שלמה גאנצפריד בספרו קיצור שולחן ערוך (סימן צו ט) כ' שנהגו להסתכל לאחר הברכה.
יש שכתבו שכדי לצאת ידי חובת שתי הדעות, יסתכל קודם הברכה ולאחריה.
ברכת הנר במוצאי יום כיפור
הטעם שתיקנו ברכה במוצאי יום כיפור על האש, משום שנאסר ביום כיפור להדליק אש, או להעביר אש, ולהבדילו משאר יום טוב שמותר בו להדליק אש מאש קיימת.
חילוקי דינים בין מוצאי שבת למוצאי יום כיפור
מטעם זה יש שכתבו שאין לברך רק על אש שהייתה דולקת ביום כיפור, שעל ידי זה ניכר שלא השתמשו בו בשונה משאר יום טוב.
מאחר שטעם התקנה הוא להבדיל את יום כיפור משאר יום טוב, כתב הרב שלמה זלמן אוירבך שנראה שבמוצאי יום כיפור יכול לברך אף על נר יחידי, ולא צריך דווקא אבוקה.
חילוק נוסף כתב בשולחן ערוך שבשבת אין חיוב לחזר אחרי נר, אבל במוצאי יום כיפור יש שכתבו שהוא חיוב גמור מדרבנן.
מדוע לא מברכים כל השנה על הנר
בראשונים הקשו מדוע אין חיוב לברך על הנר בכל שעה שנהנה ממנו, מטעם שאסור ליהנות מן העולם הזה בלא ברכה, כשם שתיקנו את שאר ברכות הנהנין כגון על האכילה ועל הנאת הריח.
וכתבו לבאר שחז"ל תיקנו ברכה רק על הנאה שהגוף נהנה ממנה.
לדעת חלק מהראשונים ברכת הנר במוצאי שבת, היא אכן ברכת הנהנין, כמבואר לעיל.
באחרונים נחלקו האם אפשר לברך ברכת 'בורא מאורי האש' על נורה חשמלית.
יש שכתבו שדין הנורה כדין החשמל ומותר לברך עליה, וכן נהגו הרב חיים הלוי סולובייצ'יק והרב חיים עוזר גרודזנסקי, וכן דעת הרוגצ'ובר.
אך רבים סוברים, שאין לברך על נורה חשמלית, וטעמם מפני שאינה נחשבת כאש, מאחר שסתם אש בוערת על ידי חמצן, ואילו בנורה החשמלית אין חמצן אלא מתכת מחוממת בלבד.
ויש שכתבו דאף אם נאמר שנחשבת אש, מכל מקום אין לברך על אש שמכוסה בזכוכית מאחר שהברכה על הנר נתקנה לזכר האש שהוציא אדם הראשון במוצאי שבת, היא צריכה להיות דומה לאותה האש שהייתה גלויה בלא כיסוי זכוכית.
ברכת אבלים (מכונה גם ברכת רחבה) היא ברכה או רצף ברכות, שנתקנו על ידי חז"ל להיאמר בפני האבלים בבית הקברות לאחר סיום קבורת המת, ובמהלך שבעת ימי האבלות שאחריה.
ברכה זו אינה נאמרת אלא אם יש שם עשרה אנשים מלבד האבלים.
הברכה הייתה נהוגה בתקופת המשנה והתלמוד, אך מאז ימי הגאונים אין נוהגים לאומרה.
אף שהברכה נזכרת במשנה ונוסח שלה נמסר בתלמוד הבבלי, רבים הפרטים העמומים באשר לברכה זו ולדיניה.
לפי הנוסח הנזכר בתלמוד הבבלי, מדובר למעשה ברצף של ארבע ברכות: הברכה הראשונה עוסקת בשבח לקב"ה, השנייה כוללת נחמה לאבלים, השלישית מברכת את המנחמים שבאו לנחם את האבלים, ובברכה הרביעית ישנן בקשות על כלל עם ישראל.
לעיתים הכוונה בברכת אבלים, לתוספות שונות שתיקנו חז"ל להוסיף בברכת המזון בבית האבל כל שבעת ימי האבלות.
ברכה זו נזכרה במשנה במסכת מגילה
מן התוספתא עולה כי לא היה מנהג קבוע באשר לתוכן המדויק של הברכה ולנוסח שלה, ואפילו היו מנהגים שונים בשאלה כמה ברכות כלולות בה: .