tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנחל בשטחי פארק אריאל שרון מהווה פינת חמד של טבע, במרכז הארץ.
סביב הנחל צמחייה מגוונת המאפיינת אזורי גדות נחל, פרחי בר ועצי אקליפטוס וותיקים ששומרו.
ראשיתו של הנחל באזור תל השומר והמועצה האזורית אפעל, שם הוא עבר לאורך מספר ק"מ עד לשפך החיבור לנחל איילון.
בחלקו העליון עובר הנחל באזורים עירוניים בנויים של רמת גן, גבעתיים וגבעת שמואל ומנקז את מי הגשמים שלה שלהם.
הנחל נשפך ממערכת הניקוז לתוך האגם שבפארק הלאומי ברמת גן וממנו זורמים המים דרך אזור הספארי לתוך שטחי בפארק אריאל שרון, שם חוזר הנחל לזרום בערוץ טבעי.
לאורך השנים סבל הנחל מפגיעה קשה באקולוגיה שהתקיימה בו ובסביבתו, מזיהומים מזדמנים מכוון הספארי ברמת גן וזרמי שפכים משכונת ידידיה שבתחום ת"א.
במסגרת העבודות לשיקום הנחל בתחום פארק אריאל שרון, הוסט הנחל מתוך תחום שכונת ידידיה בת"א ובכך פחת משמעותית סיכוי להצפות השכונה בעתיד באזור זה.
מעל נחל כופר הוקם גשר למעבר הולכי רגל ורוכבי אופניים (אחד מתוך חמישה גשרים מתוכננים).
הגשר מחבר את באי הפארק מכוון ת"א למערכת השבילים של הפארק.
מלבד ההיבט המקצועי, פארק אריאל שרון מהווה הזדמנות לצפרים חובבים ולכלל הציבור הרחב ליהנות מטבע קרוב לבית.
הפארק משמש כמרכז אקולוגיה וצפרות בו מתקיימים לאורך כל השנה מגוון פעילויות לקהל הרחב ולקבוצות הכוללות סיורי טיבוע ציפורים, סיורי טבע ונחלים, הדרכות מקצועיות לצפר החובב ועוד.
החשיבות של שטחי פארק אריאל שרון מבחינה אקולוגית היא היותו בית גידול עשיר ומגוון לציפורים, שחלקן אף נמצאות בסכנת הכחדה.
שטחי פארק אריאל שרון משמשים עבור הציפורים הנודדות "תחנת תדלוק" למזון ומנוחה במסען הארוך, רגע לפני חציית המדבר הגדול מישראל לכוון אפריקה.
בסקרי צפרות המתקיימים בשטחי פארק אריאל שרון מדי שנה מאז שנת 2009, על-ידי צפרי החברה להגנת הטבע תועדו עד כה כ־200 מינים.
כמות הציפורים הגדולה ביותר עוברת בשטחי הפארק בחודשי הסתיו.
בתקופה זו העופות הנודדים המגיעים מכיוון אירופה עוברים מעל מישור החוף, ובכללו שטחי הפארק, מונים עד עשרות אלפי ציפורים מדי יום.
הרכב המינים הדומיננטיים בפארק בתקופה זו כולל בעיקר את העלווית האפורה, הקנית הקטנה, חרגולן זמירי, פפיון עצים, ואדומי-גרון, נחליאלי לבן ונחליאלי צהוב וזרעיות השדה.
העופות הדורסים מוגדרים מבחינה אקולוגית כמיני מטרייה.
מינים אלו בעלי נוכחות מרשימה, עומדים בראש שרשרת המזון ועצם נוכחותם משקף תמונת מצב אקולוגית למתרחש בפארק.
הדורס הנפוץ ביותר בפארק הוא הבז המצוי שאף מקנן בו דרך קבע.
אליו מצטרפים מדי חורף, לחיפוש אחר מזון, הדורסים הגדולים, בהם עקבי חורף, עיט שמש, עיט ניצי ועיט צפרדעים, מין נמצא בסכנת הכחדה עולמית.
רשימת הדורסים שנצפית מדי שנה בפארק ומוצאת בו את מזונה ארוכה, וכוללת מינים שונים של זרון (זרון סוף, זרון תכול, זרון שדות, זרון פס) בזים נודדים, דיות שחורות, ניצים קצרי-אצבעות, איות צרעים, עקבים מזרחיים, עיטים גמדיים, עיטי חורש ועוד.
בחודשי הקיץ מצטרפים גם בזי הערב הנדירים ובזי עצים ותנשמות שאף מקננים בשטח הפארק.
בנוסף, נצפו לאורך השנים משפחות של תנים ושועלים שעוברות וחוזרות בין ההר והסוללות ובין האזורים הפתוחים ולאורך הנחלים.
להקות של חוגלות, והרבה נברנים, לטאות ונחשים, פרפרים, דבורים ומיני חרקים רבים אחרים, שמוצאים מסתור באזורים שונים בהר ובשוליו, וכן בשטחי הבור סביב.
בתקופת הקיץ הפארק מציע סיורי לילה עם עששיות כדי לחוות את השקיעות ואת חיי הלילה של החי בפארק.
אופי הצמחייה בפארק משתנה ממתחם למתחם, ומאפשר חוויה שונה למבקר.
נמצא בלב ההר, במתחם מורכב מאגם מלאכותי המשלב שבילי הליכה, ונקודות תצפית.
השקיה: האגם תוכנן בנקודה יחסית נמוכה ביחס להר, וזאת כדי לאפשר למי ההשקיה והגשמים להתנקז לאזור האגם ובכך גם לתרום למילוי האגם.
אופי הצמחייה: טרופי, צבעי פריחה ססגוניים, צמחי תרבות רב שנתיים.
דקל הוויאה פורסטריאנה - קנטיה
דקל וודיטיה ביפורקטה - זנב השועל
דקל קריוטה מיטיס - דקל זנב הדג - קריוטה נאה
אופי הצמחייה: ארץ ישראלי מדברי.
את הדרך לנקודת התצפית שמקיפה על כל גוש דן מלווה שדרה של צמחי תבלין וריח, כגון: רוזמרין בלו לגון, הדס קטן עלים, גפן איזבלה, אזוביון כנרי, אזוב מצוי ועצי ארץ ישראל כגון: אלון התבור ואלון השהם.
מתחם החווה מחולק לתתי מתחמים
לדוגמה בתת-מתחם בתים לשימור שוחזרו ונשמרו מיני צמחים שהיו קיימים בשטח כגון זית, ועצי הדר מסוג אשכולית ולימון.
עצי מכנף נאה הענקיים נשמרו והשתלבו בתכנון הגן.
עצי הקלסטימון נשמרו בלב הגן.
בתת-מתחם מגון הביולוגי נשתלו על גבעות השטח עצי פרי מסוגים שונים: תות, תאנה, זית, שקד ועוד.
בלב הגן עומד אגם מלאכותי מחרסית מהודקת, שבו נשתלו כ-28,000 פלגים של צמחי בר.
הצמחייה שנבחרה ברובה מושכת פרפרים.
ההחלטה על אופי הצמחייה נעשתה בשיתוף של צוות הפארק, אדריכלי נוף וצפרים במטרה לאפשר לשלב בין העולמות.
סירוב חברת "הזרע" לפנות את חוות שלם
במשך עשרות שנים חכרה חברת "הזרע" ממינהל מקרקעי ישראל שטח של כ-1,000 דונם לצרכים חקלאיים.
בשטח פעלה בעבר חווה חקלאית, היא חוות שלם.
חברת "הזרע" ביקשה לקדם תוכניות נדל"ן שונות להקמת שכונת מגורים בשטח החקלאי שהוחכר לה.
תקופת החכירה הסתיימה בשנות ה-80, אולם המינהל לא פעל לסילוק החברה מהשטח, ובמקום זאת האריך רטרואקטיבית את חוזי החכירה של חברת הזרע, חתם עמה על הסכם הרשאה לתכנון וקידם שינוי ייעוד של הקרקע מקרקע חקלאית לקרקע לבנייה.
עם התקדמות התוכניות להקמת פארק איילון, טענה חברת הזרע כי הדרך היחידה לממן את הקמת הפארק היא באמצעות נדל"ן – הקמת שכונה של 10,000 דירות בשטח החווה.
תוכניותיה קודמו על ידי שר התמ"ת אהוד אולמרט, אך נתקלו בהתנגדות חריפה של הארגונים הירוקים ושל חבר-הכנסת עמרי שרון.
בנובמבר 2004, לאחר התערבות ראש הממשלה דאז אריאל שרון, אושרה תוכנית להקמת פארק איילון ללא שטחי נדל"ן.
תוכנית זאת אושרה בממשלה באפריל 2005, והמינהל הבטיח להפוך את מדיניותו הקודמת.
לכן בשנת 2006 דרש כבר מחברת הזרע לפנות את השטח, אך זאת סירבה לכך.
תחת זאת, פנתה לבית המשפט בדרישה למנוע את פינויה מהשטח, והמינהל הגיש כנגדה תביעה לסילוק יד.
בעקבות פרשת הולילנד, עלו חשדות כי בכירים בחברת הנדל"ן פולאר השקעות, בעלת השליטה בחברת הזרע, קידמו את ענייניה באמצעות מתן שוחד כדי לקדם את יוזמתם להקמת שכונה בשטח החקלאי.
חשדות אלו הבשילו להכנת כתב אישום כנגד המעורבים בפרשה.
בהתאם לחשדות, נתנו אביגדור קלנר, יו"ר פולאר השקעות דאז, ארנון ברודנר, מנכ"ל פולאר נדל"ן דאז, ואמנון ספרן, הממונה על אגף התקציבים באוצר לשעבר ומנכ"ל חברות הנדל"ן מקבוצת פולאר, שוחד ליעקב אפרתי, מנהל מינהל מקרקעי ישראל דאז, ולאהוד אולמרט, שר התמ"ת דאז.
על פי החשד, ניתן שוחד בהיקף של כ-1.5 מיליון ש"ח, ובתמורה חודשו חוזי חכירה רטרואקטיבית, שונה ייעוד הקרקעות, ובצועו פעולות החזרה ומכירה של הקרקעות.
שטח החווה עתיד להיות חלק מפארק אריאל שרון.
בתי המגורים ישופצו, ויהיו חלק ממרכז המבקרים של הפארק.
במרץ 2014 הרשיע בית המשפט המחוזי את אולמרט בפרשה זו (ובפרשת הולילנד) בקבלת שוחד, ובגין שתי הפרשות נגזרו עליו 6 שנות מאסר בפועל, שנתיים מאסר על תנאי וקנס בסך מיליון ש"ח.
ב-29 בדצמבר 2015 אישר בית המשפט העליון את הרשעתו בקבלת שוחד ב"פרשת הזרע" (וזיכה אותו מפרשת הולילנד), וגזר עליו עונש מאסר בפועל של שנה וחצי, שאותו החל לרצות ב-15 בפברואר 2016.
בפברואר 2018 הודיעה המשטרה על קיום תשתית ראייתית ובפברואר 2020 נמסרו מטעם פרקליטות מחוז תל אביב כתבי החשדות כנגד מנכ"לית הפארק, מנהלת השיווק ושני ספקים.
פארק בושי או הפארק מלא השיחים הוא הפארק המלכותי השני בגודלו בעיר לונדון.
הפארק מצוי ברובע ריצ'מונד שעל התמזה שבדרום מערב העיר.
שטחו של הפארק 4.5 קמ"ר והוא מצוי צפונית לארמון המפטון קורט ולפארק המפטון קורט.
בפארק ישנם אזורי דיג ואגמים המשמשים לשייט סירות, אזורי רכיבה על סוסים וכן שמורת טבע רבות בהם גדלים חיות בר כגון אייל אציל ויחמור אירופי.
בשטח הפארק התגלו שרדי התיישבות מתקופת הברונזה וכן שרידים של התיישבות מימי הביניים.
כאשר המלך הנרי השמיני השתלט על ארמון המפטון קורט בשנת 1529 הוא השתלט גם על השטחים המהווים כיום את הפארק.
באותה עת היה מדובר בשלושה שטחים נפרדים: "שטח גידול הארנבות" (Hare Warren), "הפארק האמצעי" (Middle Park) ו"פארק השיחים" (Bushy Park).
הנרי השמיני הפך את הפארקים לאזור צייד איילים מלכותי.
המלך צ'ארלס הראשון בנה במקום את נהר לונגפורד - תעלה שאורכה 19 ק"מ אשר שימשה אמצעי להובלת מים לארמון.
שדרה המובילה אל הארמון, הקרויה "שדרת הערמונים" תוכננה על ידי סר כריסטופר רן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש אזור הפארק כבית חולים שדה, ובמהלך מלחמת העולם השנייה שימש אזור הפארק כמקום ריכוז כוחות, ובו הייתה מפקדתו של דווייט דייוויד אייזנהאואר שבה תכנן את הפלישה לנורמנדי.
פארק אולפני וולט דיסני הוא פארק השעשועים השני שנפתח באתר הנופש דיסנילנד פריז, במרנה לה ול ליד פריז שבצרפת.
בטקס הפתיחה של הפארק שנערך ב-16 במרץ 2002, הקדיש מייקל אייזנר את הפארק בנאומו: "לכל הבאים לאולפן החלומות, ברוכים הבאים.
אולפני וולט דיסני מוקדשים למשיכה שלנו והאהבה שלנו לעולם הקולנוע והטלוויזיה.
כאן אנו חוגגים את האומנות של מספרי הסיפורים מאירופה ומרחבי העולם ורוצים ליצור קסם במקום מיוחד באמצעות זכרונותינו מהעבר וחלומותינו על העתיד".
כבר בטרם פתיחת פארק יורודיסני הוכנו התוכניות להקמת פארק שעשועים נוסף באתר הנופש - פארק בסגנון אולפני דיסני - אם ג'י אם, אולם לאחר הכישלון הכלכלי של פארק יורודיסני התוכניות להקמת הפארק הנוסף נזנחו למשך מספר שנים.
הפארק הנוסף נבנה לבסוף חמש שנים מאוחר יותר ונפתח לציבור ב-16 במרץ 2002. הפארק הוא הקטן בפארקי שעשועים של דיסני, וספג ביקורת מצד המבקרים בשל חוסר ההתייחסות לפרטים, ומספר המתקנים הקטן.
הפארק מתבסס על תמה של אולפני סרטים פעילים.
מרבית המתקנים זהים למתקנים המצויים בפארקים אחרים של חברת וולט דיסני ברחבי העולם - אולם המתקן המקורי היחידי של הפארק "מנועים...
מופיע הפעלולים המדהים" היה כה מוצלח שהועתק לפארק אולפני דיסני אם ג'י אם בפלורידה.
בפארק ארבעה "ארצות" או "אזורים" המכונים "אזורי ההפקה" - "Production Zones", הבנויים בהתאם לתמה של הפארק לפיה המבקרים נכנסים לפארק כאנשים פשוטים ויוצאים ממנו כ"ידוענים".
הכניסה לפארק בנויה בסגנון כניסה לאולפן סרטים הוליוודי הוליוודי, בהשפעה של ארכיטקטורה ספרדית (השפעה הקיימת בפועל בהוליווד).
הכיכר הראשית נקראת "כיכר האחים לומייר" (Place des Frères Lumières )
אזור בפארק המוקדש לסרטי ההנפשה הקלאסיים של חברת וולט דיסני, וכן ישנם אפשרויות "לפגוש" את הדמויות המונפשות.
הקרון של מיקי (Mickey's Trailer) - בו אפשר לפגוש את מיקי ומיני.
אזור זה של הפארק בנוי בסגנון אר דקו וכולל אלמנטים שונים של הפקת סרטים.
חלק זה של הפארק מוקדש לפעלולים ואפקטים מיוחדים.
רכבת ההרים רוק אנד רול עם הפסקול של להקת אירוסמית'
בתחילת שנת 2008 נפתח בפארק מגדל האימה של גבול הדימדומים.
פארק בלבואה הוא פארק ענק הנמצא בעיר סן דייגו שבמדינת קליפורניה.
הוא קרוי על שמו של מגלה הארצות הספרדי וסקו נונייס דה בלבואה.
הפארק כולל את גן החיות של סן דייגו ומוזיאונים רבים ובהם:
מוזיאון התעופה והחלל של סן דייגו
מוזיאון הרכב של סן דייגו
הפארק הוא אחד מאתרי התיירות העיקריים בעיר סן דייגו.
פארק איסט ריבר המנוהל על ידי מחלקת הפארקים והפנאי של העיר ניו יורק, הוא פארק ציבורי הממוקם באזור הלוור איסט סייד של האי מנהטן.
הפארק משתרע לאורך חופי איסט ריבר בין רחוב מונטגומרי לרוחב 12.
מהפארק ניתן לראות את גשר ברוקלין וגשר מנהטן.
גשר ויליאמסבורג עובר מעל מרכז הפארק.
בשנת 1941 נבנה בפארק אמפיתיאטרון המשמש להופעות.
כמו כן בפארק נמצאים מגרשי כדורגל, טניס, כדוריד וכדורסל, מסלולי ריצה ומסלולי רכיבה על אופניים.
הפארק משמש גם חובבי דיג, הדגים על שפת איסט ריבר.
תוכניות הקמת הפארק נהגו בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי רוברט מוזס.
הפארק נפתח בשנת 1939 באתר בו קודם לכן עמדו מעגני דיג ושכונות עוני.
לאחר הקמתו הפך הפארק לשטח הירוק הגדול ביותר באזור הלוור איסט סייד.
במהלך השנים קטן שטח הפארק בשל הרחבת דרך FDR ורחוב שאות'.
בשנת 2001 שופץ האמפיתיאטרון ונבנו מגרשי כדורגל נוסף - האמפיתיאטרון והמגרש נתרמו על ידי חברות שונות ברחבי ארצות הברית, והפרויקט הוקדש לילדים שאיבדו את הוריהם בפיגועי הטרור של ה-11 בספטמבר.
פארק אוסטרלי הוא פארק גדול ובו בניין אחוזה בפרווריה המערביים של העיר לונדון.
בעת בניית בניין האחוזה היה האזור כפרי ומרוחק ושימש אזור נופש לעשירי לונדון.
הפארק הוא האזור הפתוח הרחב ביותר במערב לונדון.
בניין האחוזה הניצב בפארק נבנה עבור הבנקאי תומאס גרשם במאה ה-16. המלכה אליזבת לנה באחוזה פעמיים.
במהלך השנים הוזנח בניין האחוזה עד שהגיע לבעלותו של סר פרנסיס צ'יילד, צורף ובנקאי, ובשנת 1761 שכר צ'יילד את האדריכל רוברט אדם על מנת שייעצב מחדש את הבניין.
רוברט עיצב את בניין הלבנים האדומות עם צריחים בארבעה קצותיו.
הוא עשה אמנם שימוש בבניין המקורי אולם ההרחבות הובאו לתוצאה סופית שונה ביותר.
העיצוב הנאו קלאסי של אדם זכה לפרסום רב באותה תקופה.
החדרים עוטרו בקישוטי גבס עשירים בתמות נאו קלסיות, בסגנון יווני ובסגנון אטרוסקי.
בשנת 1949 נתרם הבית לקרן הלאומית לאתרים בעלי חשיבות היסטורית או יופי טבעי, המנהלת אותו עד היום.
כיום מבנה האחוזה פתוח לקהל.
הסרט "הדשא ירוק יותר" (The Grass Is Greener) בכיכובם של קרי גרנט ודברה קר צולם בחלקו באחוזת פארק אוסטרלי.
פארק אחוזת מורדן הוא פארק המנוהל על ידי קרן הנאמנות הלאומית.
הפארק ממוקם בשכונת מורדן ברובע מרטון של העיר לונדון, על גדת הנהר ונדל.
הפרק נבנה בשנות ה-70 של המאה ה-18 ובו פני שטח מגוונים הכוללים "פארק איילים", מדשאות ואזור ביצה.
בשטח הפארק מצויים מספר בניינים היסטוריים ובהם אחוזה וטחנת מים שבה נהגו לטחון טבק וליצור טבק הרחה.
בית האחוזה המקורי נבנה על ידי משפחת גארת' (Garth).
בשנות ה-70 של המאה ה-19 נמכרה האחוזה לסוחר הטבק גיליאט האטפילד (Gilliat Hatfeild).
בנו, גיליאט האטפילד הבן, הוריש את האחוזה לקרן הלאומית בשנת 1941.
על מרבית שטחי האחוזה המקוריים הוקמו שכונות מגורים ואזורי תעשייה, ורק חלק קטן ממנה מהווה את הפארק הנוכחי.
פארק אלכסנדרה הוא פארק ציבורי ברובע הארינגיי של העיר לונדון.
הפארק נמצא על גבעה, הסמוכה לגבעת מאזוול ולקראוץ' אנד.
בפארק מצוי אגם המשמש אתר קינון לציפורי מים כמו כן בפארק חיים איילים.
חוק של הפרלמנט הבריטי משנת 1900 הקים את הקרן לשימור ארמון אלכסנדרה ופארק אלכסנדרה.
הקרן מנהלת ומשמרת את הפארק והארמון הפתוחים לקהל.
בעבר היו בקרבת הפארק תחנת רכבת ותחנת חשמלית.
עם ביטול רשת החשמליות של לונדון וסגירת תחנת הרכבת הפכה הגישה נוחה פחות, ופחתו המבקרים בפארק.
פארק באטרסי הוא פארק ציבורי באזור באטרסי בלונדון, המצוי בגדה הדרומית של נהר תמזה, למול צ'לסי.
הפארק מצוי באזור ביצות שיובשו במהלך המאה ה-19.
בטרם הוקם הפארק נקרא האזור "שדות באטרסי" והיה אתר פופולרי לקיום דו-קרב.
התוכניות להקמת הפארק הוכנו על ידי סר ג'יימס פנת'ורן בשנת 1846 אולם הפארק שהוקם בשנת 1858 נבנה באופן שונה במעט מהתוכניות.
בפארק נערך משחק הכדורגל הראשון בהתאם לכללים של התאחדות הכדורגל האנגלית ב-9 בינואר 1864.
בשנת 1951 נערך בפארק פסטיבל בריטניה ונבנו לצורך זה מזרקות חדשות וסדרת "בתים" בצמרות העצים המחוברים ביניהם בגשרים תלויים.
כמו כן נבנו בפארק רכבות הרים, קרוסלות ומתקני משחקים לילדים.
מתקנים אלה הונצחו בשירה של פטולה קלארק "פגוש אותי בבאטרסי פארק" (ושיר זה הוא שמו של אלבום האוסף שלה משנת 2001).
מתקן השעשועים המרכזי בפארק - "העגלה הגדולה" (The Big Dipper) נסגר בשנת 1972 לאחר מותם של חמישה ילדים בתאונה.
בעקבות סגירת מתקן זה פחתה הפופולריות של הפארק ומספר המבקרים בו פחת.
יריד השעשועים נסגר לבסוף בשנת 1974 וכיום השטח משמש לתערוכות וירידים נודדים.
בין השנים 2002 - 2004 נערך בפארק שיפוץ בעלות של 11 מיליון לירות שטרלינג במימון קרן הלוטו לשימור.
הפארק נפתח ב-4 ביוני 2004 בנוכחות הנסיך פיליפ.
בפארק מצוי גן חיות קטן, מגרשי טניס, מסלול ריצה ומגרשי כדורגל.
כמו כן מצוי בפארק אגם קטן המשמש לשייט סירות.
פארק באגשוט הוא ארמון מלכותי המצוי בבאגשוט בסארי שבאנגליה.
הארמון משמש ביתו של הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו ורעייתו הדוכסית סופי.
הארמון מצוי כ-17 ק"מ דרומית לוינדזור שבברקשייר, במרחק של 75 ק"מ מפארק סאנינגהיל, שעד שנת 2004 היה מקום מגוריו של הנסיך אנדרו, דוכס יורק.
מבנה האחוזה הראשון באתר זה נבנה בין השנים 1631–1633 כאחד מסדרה של בתים קטנים עבור המלך צ'ארלס הראשון בתכנונו ובפיקחו של האדריכל איניגו ג'ונס.
המבנה שופץ על ידי סר האנס סלואון עבור המלך ויליאם הרביעי בשנת 1796 (עוד קודם להכתרתו של ויליאם, בהיותו דוכס קלארנס, אשר התגורר בבית האחוזה עד שנת 1816).
הנסיך ויליאם פרדריק, דוכס גלאוסטרשייר, אחיינו של המלך ג'ורג' השלישי התגורר במבנה, ולאחר מותו המשיכה לגור בו הנסיכה מרי, דוכסית גלאוסטרשייר עד שנת 1847.
בשנת 1860 נהרס המבנה, ובשנות ה-60 של המאה ה-19 נבנה במקום בית אחוזה חדש, בו 120 חדרים, אשר הושלם בשנת 1879. המבנה נבנה תוך רמיזות ארכיטקטוניות לסגנון בנייה הודי, ונחשב בעת הקמתו לבניין מכוער ביותר.
במבנה חדש זה, אשר שימש את הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, בנה של המלכה ויקטוריה עד מותו בשנת 1942 (הדוכס לא התגורר ברציפות במבנה).
בשנות מלחמת העולם השנייה שימש המבנה כבסיס צבאי, ולאחר המלחמה עבר המבנה לידי הדוכס מאסקס.
פארק בגין הוא פארק לאומי בהרי ירושלים, ממוקם במבואות הדרומיים-מערביים של ירושלים, מצפון לכביש 375, קרוב למושבים מבוא ביתר ובר גיורא.
נקרא על שם מנחם בגין.
הפארק חולש על הציר הדרומי העתיק לירושלים, מאשקלון דרך עמק האלה לכיוון בית לחם ודרום ירושלים.
בפארק בגין תצפיות נוף לעבר ירושלים ונחל שורק, גבעות רמות עם עצי חורש ים תיכוני.
במקום מספר מעיינות של חקלאות הררית מסורתית הזורמים לבריכות אגירה, לבוסתני פרי ולחורשות ירוקות.
שמורת הר גיורא וקברו של שיח' מרזוק
מעיין עין קובי וחורבות הכפר אל קאבו
נחל רפאים ומסילת הרכבת יפו–ירושלים
אנדרטה לזכר הנספים במגדלי התאומים
פארק באטרי הוא פארק ציבורי הממוקם בשכונה הנקראת על שמו "הבאטרי" בקצה הדרומי של רובע מנהטן בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הפארק נקרא על שם סוללת תותחים שהייתה ממוקמת בו בתקופת השליטה ההולנדית והבריטית בעיר, במטרה להגן על נמל ניו יורק.
בפארק מצויות אנדרטאות רבות ובהן:
אנדרטת החוף המזרחי - לזכרם של ימאים וחיילים של ארצות הברית שנפלו באוקיינוס האטלנטי המערבי במלחמת העולם השנייה ומקום קבורתם לא נודע.
"גן התקווה" שמוקדש לנפטרים ממחלת האיידס
אנדרטה לפיגועי 11 בספטמבר הנקראת "הספירה".
סוללת התותחים הוצבה באתר בו נמצא כיום הפארק כבר בראשית המאה ה-17, וככל הנראה מאז נודע הפארק בשם זה.
כבר בתקופה זו, היה אזור הפארק אתר פופולרי למטיילים מבין תושבי העיר אשר באו לנפוש בסמוך לגדת הנהר, והלכו לאורך חומות העיר.
באתר נערכו חגיגות יום הפינוי לרגל עזיבת אחרוני חיילי הממלכה המאוחדת לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הפארק הקיים כיום, הוקם במהלך המאה ה-19, באמצעות ישוב הנהר בחזית האי מנהטן, שהיה כבר באותה עת בנוי בצפיפות.
בשטח הפארק היה ממוקם מבצר קלינטון - מצודה שהוקמה בסמוך על אי שיובש מהים לפני מלחמת 1812 במטרה להגן על העיר, וקרויה על שם ראש עיריית ניו יורק באותה עת דוויט קלינטון.
בהמשך יובש מצר הים שבין המצודה לפארק וכיום היא חלק מהפארק.
לאחר המלחמה הועברה הטירה לרשות העיר ניו יורק, והפכה לחלק מהפארק הציבורי.
באמצע המאה ה-19 כוסתה רחבת המצודה בגג והפכה לתיאטרון ציבורי (אחד התיאטראות הראשונים בעיר ניו יורק).
כחצי שנה לאחר פיגועי 11 בספטמבר הוצב בפארק פסלו של פריץ קוניג "הספרה" כאנדרטה לזכר ההרוגים בפיגוע.
מקצהו של הפארק יוצאות מעבורות בהן מפליגים לאי החירות ולאליס איילנד, מקום משכנו כיום של מוזיאון ההגירה האמריקאי.
פארק הבאטרי מוזכר בשיר של המחזמר ניו יורק, ניו יורק, שנכתב על ידי ליאונרד ברנשטיין בשורה "and the Battery's down" המושרת על ידי ג'ין קלי, פרנק סינטרה וג'ולס מונשין, המציינת את מיקום הפארק במנהטן התחתית.
סרטים רבים צולמו בפארק בהם: סרטו של ג'קי צ'אן "The Protector" משנת 1985, הסרט "Desperately Seeking Susan" מאותה שנה.
בפארק ממוקמת הכניסה למפקדת הגברים בשחור בסרט משנת 1997 ובסרט המשך משנת 2002 (גברים בשחור 2).
כמו כן הפארק מופיע בפרק "The Bookstore" מהסדרה סיינפלד, במספר פרקי יורשים ואף בסדרה הסימפסונים.
פארק בואן רטירו (בספרדית: Parque del Buen Retiro - פארק 'מנוחה נעימה') הוא הפארק המרכזי והחשוב של מדריד, בירת ספרד.
הפארק משתרע על שטח של 1.4 קילומטר רבוע ונמצא בסמיכות לשער אלקלה ולמוזיאון הפראדו.
הפארק מכיל בין היתר פסלים רבים, אנדרטות ואגם, ונחשב לאחד המקומות הפופולריים בעיר.
מקורו של הפארק בתחילת המאה ה-16, אז נבנה באזור ארמון קיט לשימוש משפחת המלוכה.
בשנת 1561 העביר המלך פליפה השני את חצר המלוכה למדריד, והרחיב את הפארק סביב לארמון הקיט המלכותי.
הארמון שימש את המלך בתקופת התענית ובזכות קרבתו לארמון המלכותי יכול היה המלך לעבור אליו יחד עם חצר המלוכה.
גני בואן רטירו הורחבו בשנת 1620, כאשר גספר דה אוליבארס, מקורבו של המלך פליפה הרביעי, העניק לו שטחי אדמה בקרבת הארמון לצורכי הפנאי של חצר המלוכה.
בשנות השלושים של המאה ה-17 נבנו בפארק מספר מבני שירות, בהם ה'קאזון דל בואן רטירו' (Casón del Buen Retiro) ששימש כאולם נשפים ומשמש כיום את מוזיאון הפראדו.
הפארק המשיך להתפתח במאתיים השנים הבאות ונוספו לו האגם וגרמי מים נוספים, גנים חדשים, גידור מהודר ומצפה כוכבים.
ארמון הרטירו היה בשימוש עד ימיו של המלך קרלוס השלישי, ומרבית שטחי הארמון נהרסו במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
בתקופת שלטונה של המלכה איזבלה השנייה זכה הפארק לעדנה מחודשת ונשתלו בו עצים וגנים חדשים.
לאחר מהפכת 1868 בספרד וירידתה של איזבלה השנייה מכס השלטון, נפתח הפארק לציבור הרחב והפך בהדרגה לריאה הירוקה של מדריד.
עם הפיכתו לפארק ציבורי, שימש הפארק למספר תערוכות בינלאומיות.
לצורך התערוכות נבנו בפארק מבנים חדשים, בהם ארמון ולאסקז (1884) וארמון הזכוכית (1887), שנבנה בהשראת ארמון הזכוכית בלונדון.
כיום משמשים המבנים לגלריות אמנות.
בתחילת המאה ה-20 הוקמה בפארק האנדרטה לזכרו של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד.
בשנים הבאות הוקמו בפארק עשרות פסלים, אנדרטות ומזרקות והוא הפך למעשה לגן פסלים פתוח.
בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20 נוספו לפארק הגנים האחרונים.
ב-2021 הוכרזו פארק בואן רטירו ושדרת פראדו הסמוכה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
פארק אנדרה סיטרואן הוא פארק ציבורי הממוקם בגדה השמאלית של נהר הסן, ברובע ה-15 של פריז בירת צרפת.
הפארק נבנה באתר בו היה ממוקם קודם לכן מפעל חברת סיטרואן לייצור מכוניות, ונקרא על שם מייסד החברה אנדרה סיטרואן.
שטחו של הפארק 140 דונמים.
בשנת 1915 בנה סיטרואן את מפעל כלי הרכב שלו על גדת הסן.
המפעל פעל עד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20. לאחר סגירת המפעל הוחלט להקים באתרו את הפארק.
עבודות ההקמה החלו בראשית שנות ה-90 בתכנונם של אדריכלי הנוף ז'יל קלמאן (Gilles Clément) ואלאן פרוו (Alain Provost) והאדריכלים פטריס ברג'ה (Patrick Berger), ז'אן-פרנסואה ז'ודרי (Jean-François Jodry) וז'אן-פול ויגייה (Jean-Paul Viguier).
הפארק נפתח לציבור בשנת 1992.
במרכז הפארק נמצאת מדשאה ששטחה 273 מטרים על 85 מטרים.
בסמוך לה שתי חממות - באחת גדלה צמחייה טרופית, ובשנייה צמחייה ים תיכונית.
כמו כן בסמוך למדשאה מזרקה.
בחלקה הדרומי, גובלת המדשאה בתעלה המשמשת כבריכת השתקפות.
בצידה הצפוני, גובלת המדשאה בשישה גנים נושאיים.
כמו כן, לצד הגנים הנושאיים נשתל "גן תנועה" בו נשתלו עשבים שונים אשר נעים במהירויות רוח שונות.
בשנת 1999 הוצב בפארק כדור פורח המאפשר למבקרים בפארק לראות את העיר פריז.
הבלון מקובע במקומו, ומתרומם לגובה של 150 מטרים, כאשר הוא מסוגל לשאת 30 איש (או 60 ילדים).
כל אחד מהגנים הנושאיים מתמקד בכמה תמות: מתכת, כוכב לכת, יום בשבוע, מים וחוש.
הגן הכחול: נחושת, נוגה, יום שישי, גשם וריח;
הגן הירוק: בדיל, צדק, יום חמישי, מי מעיין ושמיעה;
הגן הכתום: כספית, כוכב חמה (בצרפתית למתכת ולכוכב הלכת יש את אותו שם), יום רביעי, נחלים וחוש המגע;
הגן האדום: ברזל, מאדים, יום שלישי, מפל מים וחוש הטעם;
הגן הכסוף: כסף, הירח, יום שני, מי נהר וחוש הראייה;
הגן המוזהב: זהב, השמש, יום ראשון, אדים, והחוש השישי.
פארק בלוויל הוא פארק הממוקם ברובע העשרים של פריז בירת צרפת.
הפארק ממוקם בין פארק דה בוט שומון לבין בית הקברות פר לשז.
במהלך ימי הביניים היה האזור שטח חקלאי של כרמים בו גידלו גפנים.
בינות לכרמים היו מספר פונדקי דרכים, אשר הגישו יין מקומי.
במהלך המאה ה-19 נפתחה במקום מחצבה של גבס אשר נדרש לצורך הפרויקטים של הברון אוסמן להתחדשות העיר פריז.
החוצבים התגוררו בצריפים בשטח הפארק במהלך החורף ושבו בקיץ לעבד את שדותיהם.
בשלהי המאה ה-20 נהרסו הצריפים, ובמקומם הוקם הפארק.
בחלקה העליון של הגבעה נותר כרם פעיל.
הפארק ממוקם בראש גבעת בלוויל, ובשיאו מגיע לגובה של 108 מטרים מעל פני הים.
בפסגת הגבעה ממוקמת תצפית ממנה ניתן לראות את רחבי העיר.
הפארק תוכנן על ידי האדריכל פרנסואה דבלוה (François Debulois ) ואדריכל הנוף פול ברישה (Paul Brichet) ונחנך בשנת 1988.
בפארק מזרקה שאורכה 100 מטרים, ומדשאה ששטחה כקילומטר רבוע.
כמו כן בפארק ממוקם גן משחקים לילדים, שולחנות פינג פונג ותיאטרון פתוח.
בפארק ממוקם "בית האוויר" (Maison de l'Air) - מוזיאון הדן בזיהום האוויר.
מדי שנה, בחודש ספטמבר, נערכת בפארק תערוכת פרחים.
פארק אלרטון הוא פארק המשתרע על פני 6 קמ"ר, מרכז טבע, ומרכז כנסים הממוקם בסמוך לעיר מונטיצ'לו שבמדינת אילינוי בארצות הברית.
הפארק ובית האחוזה שבו החוות (באנגלית The Farms) נבנו ועוצבו על ידי איש העסקים, מעצב הגנים ואוסף האומנות רוברט אלרטון ושותפו לחיים ג'ון גרג אלרטון.
בשנת 1946 העביר ג'ון גרג אלרטון את הבעלות על שטח הפארק לידי אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
בשטח הפארק עובר נהר סנגמון והשטח הטבעי בפארק מוכר כאתר טבע לאומי.
בשנת 2007 הוערך מספר המבקרים בפארק בכמאה אלף מבקרים בשנה.
השטח נקנה במאה ה-19 על ידי סוחר הבקר סמואל אלרטון, מייסד הבנק הראשון של שיקגו ושוק הבשר של שיקגו.
בנו, רוברט אלרטון, ירש את השטח ובחר לשנותו לאחוזה כפרית.
רוברט אלרטון היה בעל עניין רב באומנות ועיצוב גנים.
רוברט טייל ברחבי אירופה יחד עם הארכיטקט ג'ון בורי מפילדלפיה כדי למצוא השראה לעיצוב האחוזה החדשה.
מקור ההשראה העיקרי לאחוזה ולפארק היה לבסוף בית האם של הרוזן של דיסרט על גדת התמזה מחוץ ללונדון.
האחוזה נבנתה בשנת 1900 מתוכניות של בורי.
רוברט החל לאסוף פסלים ורעיונות לעיצוב הגנים בשנות העשרים יחד עם שותפו לחיים ג'ון גרג אלרטון.
המשבר הכלכלי של סוף שנות העשרים, ועלויות מלחמת העולם השנייה הביאו לכך שהאלרטונים לא יכלו להמשיך להחזיק את האחוזה בכוחות עצמם.
בשנת 1946 העביר רוברט אלרטון את האחוזה ושטח הפארק לידי אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין כמקום חינוכי ומחקרי.
הפארק מחולק באופן טבעי על ידי נהר סנגמון לאזור צפוני ודרומי.
החלק הצפוני כולל את אחוזת אלרטון בעלת 40 החדרים שנבנתה בשנת 1990; גן צרפתי באורך 400 מטרים, וגן פסלים באורך שני קילומטרים הנמתח מערבית לגן הצרפתי.
גן הפסלים מסתיים בפסל זמר השמש, שפוסל מברונזה על ידי קארל מילס בשנת 1929 והוצב במקומו הנוכחי בשנת 1932. גובהו של הפסל חמישה מטרים ומשקלו טונה.
רוברט וג'ון אלרטון ראו את הפסל המקורי לראשונה בנמל מול הארמון הלאומי של סטוקהולם.
בעת ביקור בגנו של מילס ראו השניים העתק קטן יותר של הפסל אך ללא ידיים וראש וחשבו כי מידותיו יתאימו לספריית האחוזה.
רוברט ביקש ממילס להכין לו העתק של הפסל שבגנו אך שיהיה בעל ראש וזרועות "כמו הפסל שבנמל".
מילס ככל הנראה לא הבין את כוונתו של רוברט, כיוון שהוא שלח לשניים העתק בגודל מקורי של הפסל בנמל.
הפסל הועבר למרחק של כשלושה קילומטרים מן האחוזה עצמה לאחר שכשהועמד לצד המבנה, הגיע ראש הפסל לחלון חדר השינה שבקומה השנייה.
הפסל המקורי הוא פרשנותו של מילס לשיר "שיר לשמש" של המשורר השוודי אסיאס טגנר.
השיר מתאר את השמש כמלאך שנפל ואינו עולה ללא שיר בכל בוקר.
מילס לקח את השיר הנוצרי והוסיף לו אלמנטים מתוך המיתולוגיה היוונית.
זמר השמש בגרסתו של מילס הוא אל השמש אפולו והוא מוקף על ידי תשע המוזות.
ג'ון גרג אלרטון, שעיצב את הגן והמבנה שעליו הוצב הפסל, שאב את ההשראה לעיצוב ממקדש השמיים בבייג'ינג.
בשנת 2007 עבר הפסל שיקום בעלות של 39,000 דולרים אמריקאים להסרת כתובות גרפיטי ולשיקום הפטינה של הפסל.
פסלו של אנטואן בורדל מציג את מותו של הקנטאור האחרון כסמל למות הפגניזם.
הפסל הועבר לאלרטון בשנת 1929 לאחר שהועבר בטעות ליפן שנתיים לפני כן.
הפסל נמצא מערבית לאחוזה בליבו של השטח המיוער.
הוא הוגדר כממצא רב הערך ביותר של הפארק.
ניתן למצוא את מוטיב מות הקנטאור האחרון בספרות, במוזיקה ובפיסול ברחבי העולם המערבי.
שטח של כשמונה מאות מטרים מכיל את גני האחוזה.
הגנים כוללים מערכת גני פסלים, פרחים ושיחים.
במרכז הגנים ניצב העתק קטן של אדם, פסלו של אוגוסט רודן.
הפסל המקורי נמצא במכון האמנות של שיקגו.
כמו כן ניתן למצוא העתקים של ונוס ושל שלוש הגרציות של אנטוניו קנובה ועוד.
חלקו הדרומי של הפארק נותר כשמורת שטח פתוח כל עוד היה בבעלות האלרטונים.
כיום נכבשו בשטח שבילי הליכה המובילים מחניות סביב הפארק אל הנחל.
השבילים כולם מסומנים ובחלקם יש אף שלטים המסבירים על חקלאות השיטפונות של מרכז אילינוי.
האזור כולל גם 200 מטרים רבועים של אזור ערבה משוקמת.
שטח זה שוקם בשנות החמישים של המאה ה-20 וכיום מגיע לבגרות.
הפארק מכיל 31 מיני עצים, למעלה מ-1,032 זני פרחים, ו- 154 זני ציפורים ובעלי חיים שונים, חלקם מינים בסכנת הכחדה.
פארק אסטריקס הוא פארק שעשועים בצרפת, המבוסס על סדרת ספרי הקומיקס "אסטריקס" (מאת אלבר אודרזו ורנה גוסיני).
לפארק כ-1,800,000 מבקרים בשנה, והוא פארק השעשועים הפופולרי ביותר בצרפת אחרי דיסנילנד פריז.
הפארק ממוקם בשטח העיירה פליילי שבמחוז וָאז, כ-35 ק"מ מצפון לפריז ו-32 ק"מ מאתר הנופש דיסנילנד פריז.
הפארק הושק בשנת 1989 ובמהרה הפך לפארק השעשועים הפופולרי ביותר בצרפת, עד לפתיחתו של יורודיסני בשנת 1992.
הפארק פתוח בין החודשים אפריל לנובמבר ונודע במיוחד ברכבות ההרים שלו.
מופעל על ידי חברת "Grevin & Cie", המפעילה 13 פארקי שעשועים שונים באירופה.
La Galère - ספינת פיראטים הממוקמת בחלק "הוויקינגים".
Menhir Express - מתקן מים הממוקם בחלק "הכפר הגאלי".
פארק איביראפוארה (בפורטוגזית: Parque Ibirapuera) הוא פארק ציבורי גדול השוכן בעיר סאו פאולו, בברזיל.
שטחו של הפארק הוא 1.5 קמ"ר והוא השלישי בגודלו מבין הפארקים שבעיר.
בפארק ממוקם מוזיאון אפרו ברזיל.
פארק אלונה הוא פארק טבעי של חורש ים תיכוני, אשר משתרע ממושב עמיקם ועד בת שלמה, בשטח המועצה האזורית אלונה ושמורת אלונה.
בפארק, נמצאת נקבת המים "מי קדם", זהו אתר ארכאולוגי מיוחד במינו הממוקם ליד מושב עמיקם, במי קדם ניקבת מים תת-קרקעית מהתקופה הרומית-ביזנטית שנחצבה במטרה להוביל מים מהאזור לעיר קיסריה, שהייתה אחת מערי הנמל הגדולות והחשובות במזרח הקדום.
מתכנני מפעל המים המוצג בפארק לקחו בחשבון את הפרשי הגובה, אילוצי פני השטח, והגאולוגיה של האזור וניצלו באופן מקסימלי את כמויות המים, זרימתם ואיכותם.
המים שימשו לשתייה, רחצה, חקלאות, תעשייה, בתי מרחץ ועוד.
באזור אלונה מקורות מים רבים: מעיינות, נביעות ונחלים.
את המים רצו הרומאים להעביר לעיר קיסריה, לכן הם בנו מפעל מים מרשים הכולל רשת תעלות, מנהרות, צינורות חרס ואמות מים.
מעיין צברין נחצבה נקבה תת-קרקעית שאורכה כ-6 ק"מ.
בהמשך זרמו המים בתעלה נמוכה מאבן לכיוון שוני, בנימינה של ימינו, ומשם הובלו על גבי אמת מים הנקראת גם אקוודוקט.
מערכת המים חוצה במנהרה את רכס הכורכר מתחת לכפר ג'אסר א- זרקא וממשיכה לעיר קיסריה על גבי אמת המים.
אורכה של מערכת המים 23 ק"מ.
המים זורמים בעזרת כוח המשיכה.
גובה המים יכול להגיע מכף רגל ועד הירכיים.
הרומאים בחרו את התוואי שבו רצו שהנקבה תעבור, וכל 50 מטר לערך הם חצבו פיר אלכסוני למעבה האדמה.
בכל פיר כזה ירדו שתי קבוצות חוצבים, כשהגיעו למפלס שבו הם רצו שהמים יזרמו, קבוצה אחת חצבה ימינה והשנייה שמאלה וכך הם חצבו מתחת לפני הקרקע קבוצה מול קבוצה עד שנפגשו.
ניתן לראות בנקבה את סימני החציבה ואת הגומחות שבהן הניחו החוצבים את נרות השמן ששימשו לתאורה.
החציבה נעשתה בעזרת קרדום והמדידות בוצעו בעזרם כלים רומים עתיקים כמו גרומה, פלס קדום מוט מדידה רומי ועוד.
ברבות השנים, ועם דעיכתה של קיסריה, פסקו האמות מלפעול והנקבות התמלאו סחף ובוץ.
קטע זה של נקבת המים לקיסריה לא נעזב במלואו, שכן תושבי הכפר הסמוך סינדיאנה (התקיים עד מלחמת העצמאות) שאבו מים לשתייה מהפיר המרכזי, המכונה במפות "עין עמי".
כתוצאה מכך התאפשרה גישה למקום (ועד היום ניתן לראות באתר את עץ התאנה הגדול מעל פיר "עין עמי").
באמצע שנות ה־90' נוקה חלק מהנקבה ושוחזרו באתר 7 פירים וניקבה.
אחרי הוצאת מאות דליי בוץ על ידי מתנדבי חוגי סיירות, הפך המקום לאתר תיירות ייחודי, כיום ניתן ללכת בנקבת מים זו, שאורכה קרוב ל-300 מטר, המקום קריר כל ימות השנה ומומלץ למבקרים בימי הקיץ הלוהטים, וכן מהווה אטרקציה מעניינת למשפחות ולילדים.
פארק ארבע החירויות על שם פרנקלין דלאנו רוזוולט הם פארק ואנדרטה בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
הם מוקדשים להנצחת נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ורעיון ארבע החירויות, שיצר במסגרת נאומו הידוע בשנת 1941.
אי רוזוולט שוכן בנהר איסט בין רבעי מנהטן וקווינס.
בשנת 1973 נקרא האי (שעד אז היה שמו "אי הרווחה" (Welfare Island)) על שמו של הנשיא רוזוולט.
אז הודיעו מושל מדינת ניו יורק נלסון רוקפלר וראש העיר ג'ון לינדסי על הכוונה לבנות אנדרטה לנשיא המנוח בקצהו הדרומי.
האדריכל לואי קאהן הכין תוכנית לפארק, אך קשיים כספיים של העירייה עיכבו את מימושה לשנים רבות.
בשנת 2005 פתח מכון פרנקלין ואלינור רוזוולט במסע למימוש תוכנית הפארק ואסף כספים למטרה זו ממקורות ציבוריים ומתורמים פרטיים.
תערוכה על התוכנית שהוצגה בשנת 2005 בקולג' קופר יוניון בניו יורק הגבירה את המודעות הציבורית לה.
תוכניתו המקורית של קאהן פותחה על ידי משרד האדריכלים מיצ'ל–גורגולה.
בניית הפארק החלה בשנת 2010 בעלות של 53 מיליון דולר.
הוא נחנך בטקס שנערך ב-17 באוקטובר 2012 במעמד ראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג, מושל מדינת ניו יורק אנדרו קואומו והנשיא לשעבר ביל קלינטון.
הפארק, ששטחו כ-16 דונם, ממוקם בחוד הדרומי של האי רוזוולט.
הוא כולל מתחם משולש ומדושא, שגרם מדרגות רחב מעפיל אליו מצפון.
לאורך שתי צלעותיו החיצוניות של המשולש ניטעו שתי שדרות עצים, המוליכות אל קודקוד המשולש.
שם ניצב גוש גרניט, שבגומחה שבו, הפונה לכיוון צפון, הוצב העתק מוגדל של פסל ראש של רוזוולט, אשר פוסל ב-1933 על ידי הפסל ג'ו דווידסון.
מעברים משני צידי הפסל מובילים אל רחבה מרובעת בשטח של כ-330 מטרים מרובעים.
הרחבה פתוחה לכיוון דרום ומוקפת מיתר צדדיה בקירות מ-28 גושי גרניט מרובעים.
קטעים מנאום ארבע החירויות חרותים על גבי קירות הרחבה.
המראה מן הקצה הדרומי של הרחבה כולל את נמל ניו יורק ואת בנייני מרכז האו"ם, הניצבים ממערב לפארק, על גדת האי מנהטן.
הפארק כלול במערכת הפארקים של מדינת ניו יורק.
פארק אירופה הוא פארק השעשועים הגדול ביותר בגרמניה, והשני בגודלו באירופה.
הוא ממוקם ביישוב רוּסט במדינה הפדרלית באדן-וירטמברג בדרום-מערב גרמניה, בסמוך לעיר פרייבורג.
הפארק מסוגל להכיל כ-60,000 מבקרים ביום.
בשנת 2017 ביקרו בפארק כ-5.7 מיליון מבקרים; מספר המבקרים בפארק הוא השני בגודלו באירופה, אחרי דיסנילנד פריז.
בפארק נמצאים 13 רכבות הרים, העתיקה מביניהן היא "Alpenexpress Enzian" (אנ') והחדשה מביניהן היא "Ba-a-a Express".
ב-28 בנובמבר 2019 נפתח פארק מים מקורה בשם "Rulantica" בצמוד לפארק שכולל 25 אטרקציות מים הכוללות 17 מגלשות מים.
בפארק מעל ל-100 אטרקציות ומתקנים שונים ומגוונים, ובהם כ-13 רכבות הרים שונות.
כל אזור בפארק קרוי על שם מדינה אירופית אחרת (כמו: צרפת, ספרד, איסלנד, פורטוגל, גרמניה ואיטליה), מעוצב בהתאם, וקיימות בו מסעדות שמגישות אוכל מאותו מטבח מקומי.
לדוגמה: ב"ספרד" יש אורוות ובהן סוסים אמיתיים ומסעדות שמגישות צ'ורוס, וב"איטליה" יש פיצריות.
בנוסף, בפארק יש 3 עולמות: עולם הילדים, עולם האגדות ועולם ההרפתקאות.
בפארק שלל רכבות הרים, מתקני ילדים, שיט בסירות, מסעדות, הופעות, תערוכות, מלונות, סרטים, אנימטרוניקים ועוד.
שםתמונההשנה שבה נפתחהמיקוםהערותAlpenexpress Enzian1984אוסטריהניתן לנסוע ברכבת עם משקפי מציאות מדומהSwiss Bob Run1985שווייץאירו-מיר1997רוסיהקרויה על שם תחנת החלל מיר, משחזרת את חוויית הנסיעה בחללMatterhorn Blitz1999שווייץWater Rollercoaster Poseidon2000יווןSilver Star2002צרפתאטלנטיקה סופרספלאש2005פורטוגלPegasus - The YoungStar Coaster2006יווןBlue Fire2009איסלנדWodan Timbur Coaster2012איסלנדARTHUR2014ממלכת המינימוניםזוכה פרס הכוכב האירופי לרכבת הרים משפחתיתBa-a-a Express2016אירלנדEurosat - CanCan Coasterפתיחה מקורית: 1989
פתיחה מחודשת: 2018צרפתניתן לנסוע ברכבת עם משקפי מציאות מדומה בתמורה ל-6 אירו.
פארק אירופה מצויד בשלושה סוגי רכבות המסיירות בפארק:
ב-26 בנובמבר 2018 פרצה שרפה באזור אחזקה שהתפשטה במהירות אל עבר המתקן "The Pirates of Batavia".
תחילה, הפארק נשאר פתוח פרט לאזורי השרפה, אולם ככל שהתפשטו הלהבות, הפארק כולו פונה ללא נפגעים, פרט לשבעה לוחמי אש שנפצעו באורח קל כתוצאה משאיפת עשן.
פארק אקו הוא אתר טבע מוגן בקולורדו שבארצות הברית, חלק מהמונומנט הלאומי דינוזאור.
באתר זה נשפך הנהר ימפה (Yampa River) לנהר גרין, יובל של נהר הקולורדו המתפתל בהמשך סביב מונולית אבן חול ענק המכונה "סלע ספינת הקיטור" (Steamboat Rock).
מפגש הנהרות באזור, שבו סדרת העתקים, יצר את אחד מאתרי הנוף היפים ביותר במונומנט הלאומי דינוזאור.
האתר משמש ביתם של בעלי החיים בסיכון כדוגמת בז נודד, עיטם לבן-ראש ומיני הדגים: Ptychocheilus lucius, Xyrauchen texanus.
הממצאים הארכאולוגיים מעידים שקניוני המשנה והאזורים המוגנים בעמק הנהר גרין היוו בית לתושבים מתרבות פרימונט ששגשגה בין המאה ה-7 למאה ה-13. תושבים אלו היו נוודים למחצה שחיו בבתים שבחלקם היו חפורים באדמה וידועים בעיקר מאמנות הסלע שהותירו אחריהם על קירות הקניונים ובמחסות סלעים.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור היו ויליאם אשלי (William H.
Ashley) וציידי הפרוות שלו ב-1825. ב-1869 מיפה הגאולוג ומגלה הארצות האמריקני ג'ון וסלי פאוול את המקום במסגרת מסע המחקר הראשון שלו ברמת קולורדו והוא שהעניק למקום את הכינוי "פארק אקו" (מאנגלית פארק ההד).
המתיישב האירופאי הראשון היה פטריק לינץ' (Patrick Lynch), מתבודד שהקים את ביתו באתר ב-1883.
כשהוכרז המונומנט הלאומי דינוזאור ב-1915 הוא לא כלל את פארק אקו.
אתר זה נוסף יחד עם שטחים נוספים בקולורדו למונומנט הלאומי ב-1938. האתר נמצא באזור מבודד והאנשים היחידים המגיעים לאזור הם תיירים המגיעים ברפסודות במורד הנהר גרין.
אתרי התיירות העיקרים הם הבתים של המתיישבים הראשונים, מערת הלחישות (Whispering Cave) והפטרוגליפים של ערוץ פול (Pool Creek Petroglyphs).
מולם ניצבו חברי הקונגרס של ארצות הברית רבי ההשפעה ממדינות מערב ארצות הברית, שהיו מחויבים למיזם במטרה להבטיח את הזכויות בשימוש במים, להשיג חשמל הידרואלקטרי זול ולפתח את מאגרי המים שמאחורי הסכרים כאתרי תיירות.
חוק מיזם אגירת מי נהר הקולורדו נחקק ב-11 באפריל 1956. בחוק נקבע כי "שום סכר או מאגר מים לא יבנה על סמך חוק זה בתחומי פארק או מונומנט לאומי כלשהם".
היסטוריונים מעריכים כיום שמחלוקת סכר פארק אקו סימלה את תחילת התקופה שבה היו כמה הצלחות פוליטיות גדולות לתנועה לשימור הסביבה כדוגמת חוק הטבע הבראשיתי (Wilderness Act) וחוק הנהרות הנופיים והפראיים (Wild and Scenic Rivers Act).
פארק אופקים הוא פארק ירוק המשתרע על כ-500 דונם שממוקם במזרח העיר אופקים שבצפון הנגב.
קק"ל החלה לנטוע את הפארק בשנת 1978 והוא עדיין בתהליכי פיתוח עד היום.
הפארק הוקם במטרה שייקשר בעתיד בין היישוב הוותיק לשכונות חדשות המתוכננות להבנות במזרח העיר, וכמו כן כדי לשמש 'ריאה ירוקה'.
הפארק גדול ומכיל מקומות מוצלים, חניון רחב ידיים המשתרע על שטח רב מהפארק, מתקני שעשועים מגוונים, מדשאה, נקודות תצפית מיוחדות ואתרים כגון חורבת פטיש ופסל הציפור.
קק"ל, השותפה המרכזית בפרויקט, החלה לנטוע את הפארק ב-1978, וממשיכה לפתח את פארק אופקים כדי להפוך אותו למוקד של אזורי בילוי המשלבים מתחמים ספורטיביים, מתחמי קמפינג ומתחמים מסחריים.
בין היתר נטועים בו עצי אשל הפרקים, עצי ברוש, עצי זית, עצי אקליפטוס ועצי אורן.
בעתיד מתוכננת הקמת מערכת השקיה לעצי הפארק שתתבסס על מים מושבים ממכון טיהור חדש.
ב-2017 החלו עבודות פיתוח ושדרוג הפארק הכוללים: הוספת שבילי אופניים, החלפת מתקני משחקים והחלפת הגינון.
סביב הפארק נבנית שכונת מגורים חדשה של העיר אופקים הנקראת שכונת הפארק אשר צפוי לכלול כ-1,400 יחידות דיור.
החניון שבפארק הוקם בעזרת התרומה של ארגון נשות "הדסה" וקק"ל והוא משתרע בקירוב על כ-300 מטר מאורך הפארק.
החניון נמצא במרכז הפארק ויוצאות ממנו דרכים אל נקודות העניין השונות בסביבה.
בקצה המדשאה, סמוך לחניון המרכזי משתרע פסל בטון רם בצורת ציפור.
הפסל נוצר בסטודיו "ארט סהסה" על
ידי הפסלים רוסלן סרגייב ואיגור סרני.
משפחת רודרמן מברוקלין, מסצ'וסטס תרמה את המימון לפסל ולגן אשר מסביבו, הקרוי גם בשם "גן הנשר".
הפסל מורכב ממבנה ברזל שאותו מכסים רשת לולים ושכבות בטון לבן.
על גבי הבטון מוטבעים שברי קרמיקה
מצווארה של הציפור בפסל "נפרשות כנפיים" אשר משמשות כמגלשות ומשמשות כמתקן שעשועים לילדים.
בבטן הגבעה, קרוב למבצר פטיש, חצובה מערת אלג'ריר.
בשנת 1894 שימשה המערה למקום בו ישב המושל הטורקי עם חייליו, שם המתין לסיום בניית מבצר פטיש.
המערה שימשה כמאגר מים שבפתחה יש מחצבה בה חצבו אבני בניין לאתר ביזנטי סמוך.
נלקחו אבנים ששימשו בהמשך לבניית מבצר פטיש.
כמו כן, נשארו חמישה עמודי סלע שתומכים בתקרת המערה עד
במערה ניתן לראות כתובות גרפיטי על עמודי הסלע וכן מספר יוני סלע אשר מקוננות במקום.
מבצר פטיש, הידוע גם בשמו קלעת פוטיס, הוא מבנה אבן מלבני אשר נבנה על ידי השלטונות העות'מאנים
בשנת 1894 כדי להשליט סדר באזור בתקופה שפרצו שם סכסוכי דמים בין השבטים הבדואיים.
בתור הבסיס של השלטונות העות'מאנים.
בעונת החורף שהו במבצר כ-20 חיילים ואילו בעונת הקיץ רק כ-10
סמוך למבצר התרחש בשנת 1917 "תרגיל התרמיל" שנהגה על ידי איש המודיעין של הגנרל אלנבי - קולונל ריצ'רד מיינרצהגן.
כמו כן, בצמוד למבצר קיימת נקודת תצפית על כל האזורים הקרובים לפארק אופקים, המלווים במצפור בו מפורט היכן כל מקום לפי תמונה מנקודת התצפית.
המבצר שוקם על ידי קק"ל ורשות הניקוז בשנת 2005.
שלל שירותי הפארק מותאמים לכל סוגי האוכלוסייה מילדים עד למבוגרים כולל בעלי מוגבלויות.
הודות לשיתוף הפעולה בין קק"ל לביטוח הלאומי ותרומה מנשות הדסה, הוקם פרויקט ההנגשה בפארק אופקים.
במסגרת פרויקט זה מהחניון קיימים שבילים המובילים אל שולחנות הפיקניק מתחת לעצים בצורה נגישה לנכים ובעלי מוגבלויות נוספים.
כמו כן, גם בכניסה הראשית לפארק יש שביל המוביל היישר אל החניון שנמצא בלב במדשאות.
בנוסף לכך, סביב החניון פזורים שירותים וברזי מים נגישים גם לאוכלוסייה בעלת צרכים מיוחדים.
הדגש על נגישות מתבטא גם במתקני ספורט וכדומה.
כפי שצוין לעיל, בפארק קיים פסל בצורת ציפור אשר מצווארה יורדות שתי מגלשות.
גם מתקן זה הונגש בפרויקט זה ולכן גם בעלי מוגבלויות פיזיות יכולים לטפס ולגלוש.
פארק אולימפיק ליון הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בקומונה Décines-Charpieu שנמצאת במטרופולין של ליון שבצרפת.
האצטדיון, אשר מכונה גם "האצטדיון הגדול" ו"אצטדיון האורות", משמש בתור אצטדיונה הביתי של קבוצת אולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית.
באצטדיון יש 59,186 מושבים, והוא החליף את סטאד דה ז'רלן בתחילת שנת 2016.
בספטמבר 2016 נבחר האצטדיון לארח את גמר הליגה האירופית 2018, אליו העפילו אולימפיק מרסיי ואתלטיקו מדריד.
המשחק הסתיים בניצחונה של אתלטיקו בתוצאה 3-0, לעיני כ-56,000 צופים.
פארק אשדוד-ים הוא הפארק העירוני הגדול בעיר אשדוד.
הוא ממוקם בסמוך לאזור המרינה וחוף הקשתות בעיר.
הפארק, שנפתח בשנת 2013, משתרע על שטח של כ-200 דונם.
במרכזו של המקום ישנו אגם מלאכותי בשטח של 11 דונם, הכולל מזרקה מוזיקלית צבעונית.
שלוש פעמים בכל ערב, המזרקה מקיימת מופע המשלב מים, אור ומוזיקה, בדומה ל"מזרקות מוזיקליות" אחרות בעולם.
הפארק כולל את אמפי אשדוד – אמפיתיאטרון פתוח אשר מיועד למופעים גדולים ומכיל למעלה מ-6,400 מקומות.
בנוסף, הפארק כולל גן מוזיקלי לילדים, נקודת תצפית גבוהה על חופה של אשדוד, מגרשי ספורט מגוונים לכדורסל ולכדורגל, מתקני כושר מתקדמים ואזורים מוצלים בהם מתקני שעשועים.
בשל השטח הרחב של הפארק מתקיימים בו אירועים ציבוריים רבים, בהם הקרנות סרטים, ערבי שירה בציבור, אירועי ספורט עממיים ועוד.
בפארק קיימים מספר מגרשי ספורט למשחקי כדור, בהם מגרש כדורגל ומגרש כדורסל.
קיימת גינת כושר, בה ישנם מתקני כושר ובתוך האגם המלאכותי ישנו מתחם למשחקי פולו-קיאק.
כמו כן, נבנה בפארק מתחם סקייטפארק.
מצפה האמפי – נקודת תצפית פנורמית על העיר, הממוקמת בצפון הפארק, בסמוך לאמפי אשדוד
אנדרטת "מקום בלב" – אנדרטה להנצחת קורבנות טבח שבעה באוקטובר וחללי מלחמת חרבות ברזל בני העיר אשדוד
שביל הפירות – שדרת פסלים של אדוארד דולקרט
פארק אזורים או פארק עופר פתח תקווה הוא פארק ואזור תעשייה ותעסוקה הנמצא בצפון מערב פתח תקווה, על יד אזור התעשייה קריית אריה.
הקמת הפארק החלה בשנת 1997 על ידי חברת "נכסי אזורים", חברת בת של "אזורים", שהחזיקה ב-51% מהפרויקט, וחברת "אזורי מל"ל תעשיות בע"מ" (שהחזיקה ב-49% מהפרויקט), על קרקע חקלאית שהייתה שייכת למושב כפר מל"ל.
הקרקע הופשרה לבנייה בשנת 1995 במסגרת החלטה 717 של מינהל מקרקעי ישראל.
הבניין הראשון בפארק אוכלס בסוף 1999. בנובמבר 2000, רכשה חברת "נכסי אזורים" 19 דונם נוספים, כדי להקים עליהם את השלב השני בפארק.
ביוני 2001, מכרה חברת אזורים את הנדל"ן המניב שלה (חברת "נכסי אזורים"), כולל פארק אזורים, לחברת גנדן השקעות של נוחי דנקנר.
בשנת 2010, רכשה חברת מליסרון (שבבעלות ליאורה עופר) את חברת "בריטיש ישראל", ושם הפארק שונה ל"פארק עופר".
בשנת 2016, רכשה חברת מליסרון 24% נוספים מהבעלות מידי חברת "אזורי מל"ל תעשיות בע"מ" של
כפר מל"ל תמורת עוד 192 מיליון שקל, כך ששיעור האחזקה של מליסרון עלה לכ-74%, ואילו המושב נותר עם אחזקה של 26%.
בפארק, המשתרע על פני 40 דונם, בנויים 70,000 מ"ר משרדים והוא כולל 3,000 מקומות חניה.
עם החברות הפועלות בו נמנות אלקטל, מארוול טכנולוגיות, סייברארק קודאק והמשרדים הראשיים של יבמ ישראל.
בפארק ניתן למצוא מסעדות, בית כנסת, מספרה, חנות נוחות.
בסמוך למתחם, ממזרח לו, נמצאת תחנת הרכבת פתח תקווה קריית אריה וכן אצטדיון המושבה.
בסמוך לפארק שוכנת תחנת גשר אם המושבות של הקו האדום של הרכבת הקלה.
פארק אנקוסטיה הוא פארק בשכונת אנקוסטיה בוושינגטון די.
הפארק מופעל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, והוא אחד מאזורי הנופש והפנאי הגדולים ביותר בעיר וושינגטון.
גובהו של הפארק 7 מטרים מעל פני הים.
שטחו של הפארק 4.9 קילומטרים רבועים, ובו מספר רב של מתקני נופש, ובהם מספר רב של אזורי פיקניק, מגרשי כדורסל וטניס, וכן ביתן פארק אנקוסטיה (the Anacostia Park Pavilion) - ששטחו 307 מטרים רבועים, והוא משמש לגלישה על גלגליות, ולאירועים ציבוריים.
בפארק מצוי מסלול הגולף לנגסטון (Langston Golf Course) ובו - 18 גומות.
בפארק מצויות שלוש מרינות, ופועלים בו ארבעה מועדוני חתירה.
בפארק מצוי אזור ביצתי - פארק קנילוות' (Kenilworth Marsh).
מאז מאי 1976, בפארק ממוקם "קן הנשרים" (Eagles' Nest) המטה (המפקדה) של יחידת המסוקים של משטרת הפארקים של ארצות הברית.
כמו כן ממוקמת בשטח הפארק ההנהלה של הפארקים הלאומיים של ארצות הברית (National Capital Parks-East) הממוקמים באזור וושינגטון ובמדינת מרילנד.
פארק ארץ ישראל הוא פארק מיניאטורות המציג דגמים בגודל קנה מידה של ארץ ישראל, כולל ערים, גבעות, נהרות וים, ביחס גאוגרפי.
הפארק ממוקם במכון שאוטאוקה, בעיירה שאוטאוקה שבמדינת ניו יורק.
פארק ארץ ישראל מונח לאורך צידו הדרומי-מערבי של אגם שאוטאוקה לצידו של דגם הים התיכון כאשר בצידו המזרחי מוקם הפארק.
בין הדגמים העיקריים ניתן לראות את הר חרמון, עם נחל מלאכותי המייצג את נהר הירדן כשהוא זורם דרומה מהכנרת אל ים המלח.
גבעות קטנות מייצגות ציוני דרך תנ"כיים כמו הר תבור והר הזיתים עם סמנים המייצגים אתרים בעלי חשיבות תנ"כית, כולל "באר יעקב (ציון הבאר בתנ"ך)", יריחו, ירושלים בתקופת ישו עם העתק קטן של בית המקדש היהודי העתיק.
הפארק היה אחד מציוני הדרך הראשונים של שאוטאוקה בשנת 1874, המייסד היה הכומר "ג'ון הייל וינסנט" אשר העניק את הסמכות למנהל המכון את המשימה להקים את הפארק ככלי עזר ויזואלי להוראת היסטוריה מקראית וגאוגרפית למורי בית הספר של יום ראשון שהיו המבקרים הראשונים של המכון.
הפארק שוחזר במשך כמה פעמים רבות לאורך השנים.
אורכו של הפארק כיום הוא 350 מטר בקנה מידה של 530 מ"מ עד 1.6 ק"מ וכיום הוא נכס לשימור היסטורי בתוך הרובע ההיסטורי של המכון כאשר בכל יום ראשון נערכים במקום סיורים לימודיים להצגת הדגמים כולל הצגות והדרכות לימודיות.
הפארק מוכרז בתור "פארק לאומי" של מדינת ניו יורק.
פארק בבלסברג הוא פארק בן 1,240 דונם השוכן בשכונת בבלסברג, על נהר ההאבל ואגם גליניקר בצפון-מזרח פוטסדאם, דרומית-מערבית לברלין, בירת גרמניה.
נוף פארק תוכנן תחילה על ידי אדריכל הנוף פטר יוזף לנה כשטח הררי המשתפל לאגם, ואחריו על ידי הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו, שניהם מטעם הנסיך וילהלם (לימים: וילהלם הראשון, קיסר גרמניה) ורעייתו אוגוסטה.
פארק בבלסברג הוא חלק מהמכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990.
לאחר שנבנו טירת קליין-גליניקה עבור אחיו, קרל, נסיך פרוסיה וארמון שרלוטנהוף עבור אחיו, פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, רצה גם הנסיך וילהלם להקים בית מגורים משלו.
הוא קיבל תמיכה ברעיון זה מפטר לנה, שרצה להפוך את האזור סביב פוטסדאם למרקם אמנותי וראה את ההזדמנות לעצב את הנוף בקצה המזרחי של האזור, בבלסברג, לפארק ולשלב אותו בתוכנית הכוללת.
בשנת 1833 נתן פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה לבנו השני אישור להקים גן ובאותה שנה קיבל קארל פרידריך שינקל את החוזה לעצב ארמון.
המקורות הכספיים היו מצומצמים, כך שלנה יכול היה להמשיך רק לאט לאט.
בשל קיץ חם קמלו מרבית השתילים שלו מכיוון שמערכת ההשקיה נכשלה.
בנוסף, היו סכסוכים בינו לבין הנסיכה אוגוסטה, מכיוון שלכל אחד מהם היו רעיונות שונים לגבי הגן העתידי.
בשנת 1843 קיבל השליש לשעבר של הדוכסות הגדולה של ויימר, הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו את המשימה להמשיך את עיצוב הנוף.
הוא פרסם את ספרו Andeutungen über Landschaftsgärtnerei ("מחשבות על עיצוב נוף") וכנראה היה מוכר לאוגוסטה, שהגיעה מבית סקסה-ויימר.
מערכת השבילים אותה תכנן לנה, עם המבט מהם על האזור הכפרי בפוטסדאם, נשמרה על ידי פיקלר-מוסקאו, אך היא שופרה על ידי רשת שבילים צרים יותר.
הוא הגדיל את הסוללה והטרסה בארמון עם הטרסות שמסביב.
ב מתחת לארמון, שקודמו התחיל, עוצבו שבילי טיילת מפותלים וערוגות הפרחים עוטרו באמצעות גדרות של לוחיות חרס צבעוני.
גרם מדרגות ורד מוזהב (Goldene Rosentreppe) שנבנה באותה תקופה מעל מגרש התענוגות, שהיה נטוע בוורדים אדומים ולבנים, הוביל אל חוף האגם.
לנה שתל עצים בודדים גדולים, אך פיקלר-מוסקאו שתל עצים צעירים צמודים זה לזה, והם צמחו לגובה ודישנו את האדמה בעלים שנשרו.
השטח, שבמקור השתרע על שטח של 720 דונם בלבד, גדל במהלך הזמן כתוצאה מרכישות ותרומות.
בשנת 1865 נוסף אזור ניכר מדרום לגבעת בבלסברג על ידי אוטו קינדרמן (Otto Kindermann), שלאחר מות אביו, פרדיננד קינדרמן, קיבל את תפקיד גנן החצר ושילב את הרכישות החדשות של אדמות באופן הרמוני באחוזה.
בשנת 1875 הגיע הפארק למידתו הנוכחית.
בשלבים בודדים של התפתחות הפארק הוקמו אגמים מלאכותיים.
שוורצה מר (Schwarze Meer, "הים השחור") ומאגר המים של אכטרבקן (Achterbecken, "אגן אחורי") הוקמו על הרמות בצפון, הקינדרמנזה (Kindermannsee, "אגם הילדים") בדרום-מערב וגרוסה זה (Große See, "אגם גדול") בדרום-מזרח.
לנה שרטט את גבעת בטכרברג של ברלין-צלנדורף כחלק מהנוף של פארק בבלסברג.
בגובה של 66 מטר היא הייתה קרובה מאוד, ורק אגם גליניקה הפריד ביניהם.
נקבעה נקודות תצפית על הגבעה (Rondell, Fächeraussicht) עם קווי צפייה האופייניים ליצירתו של לנה, המובילים אל אגמי יונגפרנזה, , קרמפניצר זה (Krampnitzer See) ו.
ליד הנקודה הגבוהה ביותר נמצאת החצי-מעגלית, הפתוחה לפארק בבלסברג, שהנסיך קרל בנה בשנת 1869 לזכר אחותו המתה.
לאחר ביטול המלוכה בשנת 1918, ואישור חוק חלוקת הנכסים וההתחייבויות (Gesetzes über die Vermögensauseinandersetzung) בין המדינה הפרוסית לבין חברי בית המלוכה הפרוסי השליטים לשעבר ב-26 באוקטובר 1926, נאלץ בית הוהנצולרן למסור את מרבית ארמונותיו לידי המדינה הפרוסית.
בשנת 1928 עברו ארמון בבלסברג והפארק לידי רשות הארמון (Schlösserverwaltung) הפרוסית.
משנת 1945 ואילך שטחים גדולים לאורך גדות נהר האבל שימשו כחופים ולהקמת מרכז האימונים הימי של מחוז קרל ליבקנכט (Bezirksausausbildungszentrum für maritime Ausbildung "Karl Liebknecht") והארגון לספורט וטכנולוגיה (Gesellschaft für Sport und Technik או GST).
בנוסף הוקמו בשנות החמישים כמה בניינים מאחורי הארמון עבור האקדמיה המזרח גרמנית לפוליטיקה ומשפטים (Academie für Staats- und Rechtswissenschaften der DDR), מה שהפך חלק גדול מהפארק לבלתי נגיש.
ההפרעה העמוקה ביותר לפארק הייתה זו של חומת ברלין בשנת 1961. אזור הגבול היה מחוץ לתחום וגדל פרא.
לאחר נפילת החומה בשנת 1989 שיחזרו גננים את השטח וכעת הוא נגיש שוב.
האתר מנוהל על ידי קרן הארמונות והגנים הפרוסיים ברלין-ברנדנבורג (SPSG), שבונה בהדרגה את הפארק על פי התוכניות המקוריות של פיקלר ולנה.
רוב הבניינים שהוקמו בפארק בעידן גרמניה המזרחית נהרסו.
התוכנית הנוכחית היא לפרק את הבניינים ואת המזח של מועדון סירות המנוע בקצה הדרומי-מערבי של הפארק עד שנת 2021. לאחר מכן יש להעביר את הלידו הסמוך לאזור זה ולהחזיר את השטח הנוכחי של הלידו במונחים של שימור אנדרטה, כולל המסלול ההיסטורי.
בנוסף לבניית הטירה הנאו-גותית, נוצרו בפארק לאורך השנים מבנים אחרים, אדריכלות גן, נקודות תצפית ומקומות מנוחה בעלי אופי סמלי.
ההישג הטכני של המאה ה-19 מצא את דרכו לפארק בבלסברג בקצה הצפוני עם בניית בית מנוע הקיטור.
על פי תוכניות של לודוויג פרזיוס, הוא נבנה בשנים 1843–1845 יחד עם התקנת מערכת השקיה בניצוחו של מוריץ גוטגרטו (Moritz Gottgetreu).
הקונסטרוקציה האופיינית לפרזיוס לחיבור מבנים קובייתיים פשוטים, הושלמה באמצעות שינות, צריחים וחלונות גזוזטרה.
עיטור זה מעניק לבניין אופי "נורמני" וניתן למצוא אותו גם בסגנון האדריכלי של המחלבה בגן החדש, שגם אותה הרחיב פרזיוס במהלך השנים הללו.
במרתף היו חדרי הדודים והמכונות, בית מלאכה ודירת המגורים של מפעיל המכונות.
מצוקת אספקת המים, בה נאלץ אדריכל הגן לנה להיאבק, נפתרה על ידי הקמת בית מנוע הקיטור: תכנון הגן של הנסיך פיקלר-מוסקאו נהנה מהטכנולוגיה החדשה.
מערכת המזרקות הראשונה נחנכה במאי 1845. עם הוספת אולם מכונות חדש בשנת 1865, היה זמין מנוע קיטור בן 65 כוח סוס להשקיית הפארק.
המזרקה בגובה 40 מטר, שהתפרצה מההאבל כמו גייזר, הייתה מחזה מיוחד.
לאחר הקמת אגן מים עגול נוסף על הגבעה, המכונה כיום בריכת השמונה, קיבל הפארק אספקת מים סדירה מספקת.
בזמן חלוקת גרמניה, היה בית מנוע הקיטור ממוקם ישירות באזור הגבול, לא היה נגיש והידרדר בעליל.
"הטירה הקטנה" (Kleine Schloss), בית גן פשוט לשעבר ליד גדות ההאבל, נבנה מחדש בשנת 1833–1834 על פי עיצובים של לודוויג פרזיוס.
תכנון מחודש שני התרחש גם בהנחיית האדריכל פרזיוס בשנת 1841–1842 על פי הנחיות מפורטות של הנסיכה אוגוסטה בנוסח גותי אנגלי.
הבניין הלבן שירת את בנם הבכור של זוג הנסיך, פרידריך וילהלם, שלימים הפך לקיסר פרידריך השלישי, כבית מגורים עד לאחר נישואיו לוויקטוריה.
אז התגוררו בו נשות חצר הקיסרות ואורחים.
באמצע ההר, מעל הטירה הקטנה, נבנה מבנה האורוות והכרכרות (Marstall) בשנים 1834–1839 על פי תכנון של אדוארד גבהארדט (Eduard Gebhardt).
הבניין המעוצב בפשטות בצורת פרסה, ששונה והוגדל שוב בסביבות 1861, שימש כמשכן לסוסים והכרכרות.
בקומה העליונה היו דירות רשמיות.
מבנה בית המשפט הישן של ברלין
דרומה יותר, על לנהוהה (Lennéhöhe), נמצא מבנה בית המשפט הישן של ברלין (Gerichtslaube).
הוא נבנה מחדש בשנת 1871 על פי תוכניות של היינריך שטראק תוך שימוש בחלקים מקוריים של מבנה בית המשפט מהמאה ה-13 ממרכז ברלין.
מבנה בית המשפט הציבורי המקורי מימי הביניים נאלץ לפנות את מקומו לבניין החדש של בית העירייה האדום של ברלין לאחר 1860.
בבניין הקובייתי העשוי לבנים אדומות, הוקם חדר תה מאחורי פתחי החלונות הגותיים בקומה העליונה.