tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האקספרסיוניזם בא בשיריו לידי ביטוי בתחושת הבעתה אשר משרים על הקורא שיריו של טראקל.
לא עוד הקווים העדינים והנוגים של ורלן בן זמנו, ואף לא אלה המעורפלים והסימבוליים של רילקה, בן זמנו ובן עמו; מעין קרעי תמונות וחזיונות אפוקליפטיים המנסים לעורר אימה בקורא באופן חזותי.
ניתן למצוא דמיון רב בין שירתו של טראקל לזו של המשורר העברי דוד פוגל.
שעה שנלך בשבילים אפלים, תרגם מגרמנית והוסיף אחרית דבר יצחק עקביהו, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1988.
נ י ם ומוות, הנשרים הקודרים
חגים משך הליל סביב זה הראש:
את דמותו הזהובה של האדם
לנגד פניו השותקים של הליל.
תרגום נוסף של סיום השיר קינה
גאורג זינגר (6 באוגוסט 1906 – 1 באוקטובר 1980) היה מנצח, מלחין ופסנתרן ישראלי.
גאורג זינגר (בלועזית נכתב לעיתים גם George Singer) נולד לנתן, סוחר טקסטיל, ואולגה לבית קארפלס בפראג, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בגיל 12 החל לנגן בפסנתר ושנתיים לאחר מכן כבר הופיע כסולן ברסיטלים.
לאחר שסיים לימודיו בגימנסיה החל לימודיו באקדמיה למוזיקה של פראג.
מוריו היו פידליו פינקה (קומפוזיציה), פרנץ לנגר וקונרד אנזורגה (פסנתר) ואלכסנדר זמלינסקי (ניצוח).
אצל זמלינסקי למד נגינה מפרטיטורה בקריאה ראשונה (פרימה ויסטה) וכל כך הצטיין בכך, שהפילהרמונית הייתה מזמינה אותו לעיתים לנגן יצירות ישראליות בקריאה מהדף לפני מנצחים אורחים.
הוא סיים לימודיו בהצטיינות ב-1927.
זינגר היה פסנתרן ומלווה מעולה, שאמנים בינלאומיים היו מעוניינים בשירותיו.
יכולתו לנגן מתוך פרטיטורות בקריאה ראשונה פתחה לפניו בגיל צעיר את הדרך לניצוח בבתי אופרה שונים.
בין 1927 ל-1931 ניצח על התיאטרון הגרמני החדש בפראג, שבין מנצחיו הראשיים היו אלכסנדר זמלינסקי וויליאם שטיינברג (ממייסדי התזמורת הארץ ישראלית).
אגון פולאק, המנצח הראשי של האופרה הממלכתית של המבורג, שמע את נגינת הפרטיטורה של זינגר והזמינו להמבורג ב-1931. הוא עבד שם עד עליית הנאצים לשלטון, כאשר חוקי הרייך השלישי אילצו אותו לחזור לצ'כוסלובקיה.
משנת 1934 ניצח על תיאטראות בצ'כוסלובקיה (בערים טפליצה, ברנו ופראג) ויזם את הפקת האופרה "אלפרד" של דבוז'אק בביצוע בכורה.
תווי האופרה, הראשונה של דבוז'אק משנת 1870, היו שמורים אצל בנו של המלחין בכתב יד.
במקור נכתבה האופרה בגרמנית, על פי שירו של המשורר הגרמני תאודשור קרנר.
לאחר הביצוע הקונצרטי בניצוחו של זינגר, תורגמה לברית האופרה לצ'כית והוצגה בשנת 1938 באולמיץ.
כיום היא כלולה ברפרטואר האופראי וגאורג זינגר התקבל כחבר כבוד באגודת אנטונין דבוז'אק על פועלו בהוצאתה לאור עולם.
עם פלישת הנאצים לצ'כוסלובקיה במרץ 1939 נאלצו זינגר ואשתו זמרת האופרה חנה נחר להימלט מפראג.
בני הזוג זינגר עלו ארצה ב-1939 על סיפון אוניית המעפילים "טייגר היל".
רשות מיוחדת שקיבל זינגר מן הנציב העליון אפשרה לו לשהות בארץ, כדי שיוכל לנצח על התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית בקונצרטים שערכה במצרים, בלבנון ובסוריה.
בשנות מלחמת העולם השנייה, בהיעדר מנצחים אורחים מארצות חוץ, הוטלה משימת הניצוח על התזמורת עליו ועל מיכאל טאובה.
זינגר המשיך לנצח על קונצרטים בסדרות המנויים של התזמורת הארץ ישראלית (לאחר קום המדינה, התזמורת הפילהרמונית הישראלית), על קונצרטים מיוחדים ועל הופעות לפני חיילים.
בפברואר 1941 הקים זינגר יחד עם מרק לברי את האופרה הארצישראלית העממית והוא שימש כמנצחה עד שהפסיקה את פעילותה בתחילת שנת 1947. לאחר הקמתה, שימש זינגר גם כמנצח באופרה הישראלית.
בין היתר ניצח על הצגת הבכורה של האופרה "אלכסנדרה" מאת מנחם אבידום.
שנים רבות ניצח על תזמורת רשות השידור והרבה להקליט עמה יצירות ישראליות, חלקן בביצועי בכורה.
בשנים 1947 ו-1948 יצא לאירופה ושימש כמנצח אורח בפראג, וינה, רומא, טורינו מילאנו וגם בצרפת.
בתקופה זו ניצח בשידורי רדיו, בהם נוגנו גם יצירות של מוזיקאים ישראלים.
גאורג זינגר היה מנצח קבוע של התזמורת הסימפונית חיפה בשנותיה הראשונות ובמקביל היה גם שותף לפיתוחה של התזמורת הקאמרית חולון.
בשנות ה-60 וה-70 שהה בכל שנה כמה חודשים מחוץ לישראל ובהם ניצח כאורח על תזמורות שונות באירופה, ביניהן הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של וינה, תזמורת שווייץ המערבית, התזמורת של האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, וכן התזמורות של לייפציג ובמברג.
זינגר היה גם המנצח הישראלי הראשון שהופיע בברית המועצות.
מספר הקלטות שלו הופיעו בחברת התקליטים "רמינגטון" (Remington Records).
כמלחין הושפע זינגר בעיקר מן המוזיקה הצ'כית.
יצירותיו מזכירות את המוזיקה של דבוז'אק, אך ניכרת בהן גם השראת האווירה הישראלית.
את יצירותיו ביצע בעצמו, אם כמנצח ואם כפסנתרן.
זינגר נהג גם לכתוב מאמרים בנושאים מוזיקליים עבור עיתונים בצ'כוסלובקיה ועבור "חדשות ישראל" (בשפה הגרמנית).
זינגר נהג לשבת לעבוד בחורשת עצי האורן אצל משפחת שטיין בכפר שמריהו כמעט בכל סופי השבוע, כדי לקבל השראה ליצירתו.
תוך כדי עבודתו יכול היה לנגן מיד את יצירתו על פסנתר הכנף שהיה מצוי בבית משפחת המוזיקאים.
זינגר זכה בפרס אקו"ם על מפעל חייו זמן קצר לפני מותו, אך היה חולה מדי לקבלו.
גאורג זינגר נפטר ב-1 באוקטובר 1980 בתל אביב ונטמן ליד רעייתו בבית עלמין הדרום.
גאורג טינטנר היה מנצח יהודי-אוסטרי.
טינטנר נולד בווינה ושר בילדותו במקהלת הנערים של וינה, בניצוח פרנץ שאלק.
באקדמיה הממלכתית של וינה למד קומפוזיציה אצל יוזף מרקס וניצוח אצל פליקס ויינגרטנר.
לאחר זמן לא רב התמנה לעוזר מנצח של האופרה העממית של וינה.
בגלל רדיפת היהודים, עזב טינטנר את וינה בשנת 1938 והגיע לאוקלנד שבניו זילנד בשנת 1940. הוא ניצח עם מקהלת כנסייה עד אחרי המלחמה, כשקיבל לניהולו את האגודה הכוראלית של אוקלנד (ב-1947) ואת "קשתני אוקלנד, (ב-1948).
בשנת 1946 התאזרח בניו זילנד.
ב-1954 עבר לאוסטרליה והיה למנצח הבית של האופרה הלאומית של אוסטרליה לפני שהצטרף לאופרה של קרן התיאטרון האליזבתני בשנת 1957. לזכותו של טינטנר נזקפת ראשוניותו בהעלאת אופרה טלוויזיונית באוסטרליה.
טינטנר עשה שנה עם התזמורת העירונית של קייפטאון בדרום אפריקה (1966–1967) ושלוש שנים עם האופרה של סדלר'ס ולס (1967–1970) לפני שחזר לאוסטרליה כמנהל מוזיקלי לאופרה של מערב אוסטרליה.
הוא חזר אל האופרה האוסטרלית (קודם האופרה של קרן התיאטרון) בשנת 11974, והיה למנהל מוזיקלי של תזמורת תיאטרון קווינסלנד בשנת 1976.
בשנת 1987 עבר לקנדה, שם היה למנהל תזמורת נובה סקוטיה.
ב-2 באוקטובר 1999, אחרי מאבק של שש שנים בסרטן התאבד בקפיצה ממרפסת דירתו בקומה ה-11 בעיר הליפאקס.
טינטנר תואר כ"אחד הגדולים במנצחי ברוקנר החיים." מחזור של סימפוניות ברוקנר שהקליט כתקליטורים לחברת נקסוס זכה לשבחים רבים.
סדרת ההקלטות (בשנים 1995–1998) הושלמה זמן קצר לפני מותו.
נוסף לכך מוציאה נקסוס "מהדורת זיכרון לטינטנר", המכילה הוצאות חוזרות של כמה מהקלטותיו הקודמות של מלחינים אחרים פרט לברוקנר.
המילים הבאות הן תמליל של הקלטה משידור תעודה ברדיו ABC האוסטרלי, דברים שאמרה מירי היל, מלחינה בעצמה ואשת המלחין אלפרד היל (1870–1960).
אלפרד פונה אל קהל המאזינים ומירי מתארת את האירוע:
האירוע הזה התרחש במהלך ביקורו של אלפרד היל בניו זילנד, ביוני/יולי 1952 (הקונצרט התקיים ב-1 ביולי עם "קשתני אוקלנד", שהיו כולם חובבים).
ביוני 1953 עוטר היל בתואר כבוד מטעם ממשלת אוסטרליה ובין מכתבי הברכה היה מכתב מטינטנר.
ב-1954 נסע טינטנר לאוסטרליה כמנצח הבית של האופרה הלאומית, משרה שאלפרד היל סייע בהשגתה.
גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף היה צייר ואדריכל פרוסי.
נולד ליליד שלזיה בגוט קוקדל (Gut Kuckädel, כיום קוקאדלו, Kukadło שבפולין).
את הקריירה המקצועית שלו החל כקפטן בצבא הפרוסי, אך ב-1729 החליט להתפטר על מנת להגשים את שאיפותיו בתחום האדריכלות.
ב-1740 נסע ללימודים בפריז ובאיטליה במימונו של הקיסר החדש פרידריך הגדול.
כאדריכל הוא הושפע מהקלאסיציזם של הבארוק הצרפתי ומהאדריכלות הפלדיאנית.
בעזרת שילוב של כישוריו בעיצוב פנים והציוד של המלך הוא הקים את הבסיס לרוקוקו הפרידריכיאני בעיירה ריינסברג, שבאותה תקופה הייתה מקום מושבו של המלך.
פון קנובלסדורף היה מקורב מאוד למלך, ואף ייעץ לו בחשאי בנושאים כלכליים.
אולם הקשר ביניהם עלה על שרטון, וב-1746 החליט המלך לפטרו.
יוהאן באומן הופקד על סיום הפרויקטים שלו, כולל אלה שבסנסוסי.
ב-1886 יצר הפסל קארל בגאס הצעיר פסל בדמותו של פון קנובלסדורף.
הפסל הוצב בעבר באולם הכניסה של המוזיאון הישן בברלין.
1743: האופרה של ברלין, עבודתו העיקרית בסגנון הקלאסי
1740–1742: אגף חדש בארמון שרלוטנבורג
1752–1744: שיקום של ארמון המלוכה בפוטסדאם והפיכתו לבית המגורים החורפי המשני של פרוסיה.
החל מ-1745: ארמון סנסוסי בפוטסדאם
גאורג הרץ-שִקמוני (Georg Herz-Shikmoni; 4 בפברואר 1885 – 1976) היה סוחר, פילוסוף, פעיל ציוני ופעיל בחיפה, יליד גרמניה.
גאורג הרץ נולד בקתן (Köthen) באנהלט שבגרמניה למשפחת סוחרים (הרמינה ויוליוס).
בגיל 18 נשלח ללמוד סחר בזרעים באנטוורפן, בלגיה, שם, ב-1905, הצטרף לתנועה הציונית.
לאחר מכן עבר לרומניה וב-1911 נבחר לקונגרס הציוני העשירי בבזל כנציג הנוער הציוני מבוקרשט.
הוא נשא לאישה את אלזה (בת וולדמר) בנשר ב-1912, עבר לעיירה בשם אשרסלייבן, שם עסק בגידול וסחר בזרעים וצמחים.
בזמנו החופשי עסק בענייני הקהילה היהודית.
ביולי 1924 עלה עם אשתו, בנו ובתו לארץ ישראל והשתקע בחיפה.
הוא פתח, גם בה, בית מסחר לזרעים, כלים חקלאיים וחומרי דישון, בתוך מסגד איסתיקלל.
כבעל עסק לזרעים השתתף בייעור השכונות היהודיות החדשות על הכרמל.
אהבתו לעיר גרמה לו לעברת את שמו לשקמוני, על שם תל שקמונה (אחד מהיישובים הקדומים ששכנו באזור העיר חיפה).
ב-1927 הזמין וקיבל מחוות גידול כלבים בבלגיה עשרים ושישה כלבי שמירה, שאותם אימן וחילק ליישובים היהודיים באזור הצפון, שסבלו אז מהתקפות חוזרות ונשנות של ערבים, כדי להגן על חייהם.
הוא היה, ככל הנראה, בין הראשונים בארץ שהבין את הפוטנציאל הגלום בכלבים אלו.
הוא עבר מכפר לכפר עם כל כלב שמירה, והדריך את התושבים כיצד להסתייע בכלבים להגנת ביתם ורכושם.
שקמוני השתתף ביסוד התאחדות עולי גרמניה בחיפה ב-1933, ושימש בה מזכיר-כבוד במשך שנים רבות.
ב-1934 חבר ליוסף לוי, גם הוא ממקימי ההתאחדות בחיפה ויזם, לרכישת אדמות יערות הכרמל.
החברה החדשה רכשה את האדמות, שמרה עליהן (באמצעות אגודת השומרים) וניסתה לשווקן.
כשאגודת השומרים הודיעה שאינה יכולה להגן על הקרקע, רכש שקמוני סוסה ושלח את בנו לשמור על היערות.
מאוחר יותר שמרה על המקום קבוצת שומרים אחרת וב-14 באוגוסט 1936 נורו ארבעה יהודים בדרכם מהנקודה ממארב ערבי.
בתחילת שנות ה-40, הקים את "איגוד המתיישבים ביערות הכרמל", אך לבסוף נואש מבנייה באדמות אלו.
במסגרת עבודתו רכש ומכר מגרשים גם בכרמל מרכזי.
בין השנים 1934 ל-1937 הוציא לאור מספר מפות של העיר חיפה בעברית ובאנגלית.
ביחד עם יוחנן רטנר וד"ר מ.
פליקסברודט הקים שקמוני מועדון תעופה לבניית והפעלת טיסנים ודאונים.
פעילות תמימה זו שימשה מאוחר יותר, תחת מסווה, את ארגון ההגנה, כאשר נזקקו ליבוא חלקי דאונים ומטוסים.
ב-1956 שימש גזבר קרן המגן במחוז חיפה, גוף שעסק בגיוס תרומות לרכישת ציוד לחימה לצה"ל.
בשנות ה-40 החל שקמוני ללמוד את הפילוסופיה של ברוך שפינוזה.
במהרה הוקסם מתורת שפינוזה ונעשה שפינוזיסט מושבע למשך כל חייו, וניסה בכל דרך להסיר את החרם מעליו ולהביא להכרה בגדולתו כיהודי.
ב-2 ביולי 1950 ייסד שקמוני את "בית שפינוזה" (ה-"Spinozaeum") בחיפה.
בין חברי המכון היה גם דוד בן-גוריון.
שקמוני פרסם מספר מסות בנושאים שונים הקשורים לתורת שפינוזה.
למסתו "יהדות - אבנים ומלט" כתב אלברט איינשטיין הקדמה.
לאורך השנים, התמיד שקמוני להתכתב עם אנשים רבים בנושאים הנוגעים לשפינוזה, ביניהם ליאו בק ואלברט איינשטיין.
חלק גדול מהתכתבויותיו נעשה כחלק מניסיונו להשיג "ריהביליטציה" ליהודי המוחרם, מהממסד היהודי.
בקיץ 1956, במלאת שלוש מאות שנה לחרם שהטילה קהילת אמסטרדם על שפינוזה, שלח הרץ-שקמוני מצבה העשויה בזלת ארצישראלית, עליה חרותה המלה "עַמך" בעברית, לחצר הכנסייה החדשה בהאג, שבה נקבר שפינוזה בראשונה.
באמצעות פעולה זאת, ניסה להראות שהעם היהודי החזיר לחיקו את בנו הדגול.
ב-1965 החליט שקמוני לתרום את כל ספריית בית-שפינוזה העשירה (כ-400 ספרים), למכון האוניברסיטאי של חיפה (לימים, אוניברסיטת חיפה).
הוא ביקש והאמין שהאוניברסיטה תייסד בכך את מכון שפינוזה בתוכה.
בסופו של דבר, חברי המכון הקימו בהמשך את החוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
האוסף מספריית מכון שפינוזה כלל גם את "עותק קניגסברג של מאמר תאולוגי-מדיני", שהוא דפוס ראשון הכולל הערות בכתב-ידו של שפינוזה עצמו, ושקמוני ראה בהצלת הספר את אחד המאורעות המכוננים בחייו.
באמצע העשור השני של המאה ה-21, עוברים מסמכים מארכיון "בית שפינוזה" תהליך דיגיטציה במרכז למדיה דיגיטלית שבספריית יונס וסוראיה נזריאן.
גאורג אוטו אוגוסט ויסובה היה פילולוג קלאסי גרמני.
ויסובה נולד בנוידורף שליד ברסלאו, ולמד באוניברסיטת ברסלאו.
בהמשך מונה לפרופסור באוניברסיטת מרבורג (מ-1886) ובאוניברסיטת האלה (מ-1985).
הוא ידוע כיום בעיקר בהוצאת המהדורה השלישית והעצומה של "אנציקלופדיה לעולם הקלאסי" (Realencyclopädie der Classischen Altertumswissenschaft), אנציקלופדיה רחבת היקף המתמקדת בעת העתיקה, שאת כתיבתה יזם בשנת 1839 מורה בשם אוגוסט פרידריך פאולי (1796-1845).
פאולי מת לאחר 6 שנים, והבאים אחריו השלימו את המהדורה הראשונה שכללה 6 כרכים.
במהדורה השנייה נוספו 2 כרכים, ובשנת 1890 החל ויסובה בהוצאת מהדורה נוספת, פרויקט שאפתני אותו קיווה ויסובה להשלים בתוך 10 שנים.
אך בפועל, הכרך האחרון באנציקלופדיה, שכללה לבסוף 66 כרכים ועוד 15 כרכי מילואים ו-2 כרכי מפתח, הופיע רק בשנת 1978 (כרך המפתח האחרון הופיע בשנת 1980).
ויסובה היה המחבר של עבודה חשובה על הדת ברומא העתיקה, בשם "Religion und Kultus der Römer" (יצא לאור בשנת 1902).
בספרו חוקר ויסובה את תהליכי ההתפתחות של הדת הרומית, ומביא תיאור מקיף של האלים הרומיים והמנהגים הדתיים שנהגו ברומא.
בנוסף, ויסובה ההדיר את ספרו של הפילולוג הגרמני לודוויג פרידלנדר - "Sittengeschichte Roms", עבד על האנציקלופדיה של המיתולוגיה היוונית והרומית שחיבר וילהלם היינריך רוסטשר - "Ausführlichem Lexikon der griechischen und römischen Mythologie" וכן הוציא לאור מהדורה שנייה של ה-"Römische Staatsverwaltung" ("מנהל ציבורי ברומא") של ההיסטוריון הגרמני יואכים מרקרט.
גאורג יוסף הרליץ היה ארכיונאי, מייסד הארכיון הציוני המרכזי ומנהלו.
הרליץ נולד באופולה פולין (אז חבל שלזיה שבגרמניה), בנם של אדולף ואמיליה.
למד באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת האלה-ויטנברג וב-1909 קיבל תואר Ph.d.
הרליץ היה פעיל בתנועת בני ברית בגרמניה לפני עליית הנאצים לשלטון ולאחר עלייתו ארצה היה ממנהלי בני ברית בישראל.
בשנת 1911 החל הרליץ לעבוד בארכיון היהודי הגרמני (Gesamtarchiv der deutschen Juden).
הרליץ היה ממייסדי הארכיון הציוני המרכזי שנוסד בשנת 1919 בברלין ומנהלו הראשון.
הוא היה הארכיונאי הראשון במשרדי ההנהלה הציונית בברלין והחל בקליטת תיקי המשרדים הציוניים של ערים בגרמניה, באוסטריה ובבריטניה וכן תיקים של קרן קיימת לישראל ובקליטת ספרים וכתבי עת העוסקים בתולדות הציונות.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה הרליץ לארץ ישראל והעביר את הארכיון לירושלים, לבניין המוסדות הלאומיים.
הוא היה מהאחראים להרחבת תפקידו של הארכיון הציוני לקטלוג מחלקות ההסתדרות הציונית בארץ ישראל, וכן מוסדות היישוב.
בין היתר הוא השתתף קונגרס הציוני ה-19 שהתקיים בלוצרן ב-1935 ובקונגרס הציוני ה-20 בציריך ב-1937. ב-14 באפריל 1941 היה הרליץ בין החותמים על קול קורא לתושבי ארץ ישראל ובו פניה לסיוע לאלה מבין יהודי אוסטריה שהגיעו לארץ ישראל לאחר שנים של רדיפות בידי הנאצים.
בראשית שנותיה של המדינה השתתף הרליץ בישיבות לקראת חקיקת חוק יד ושם.
הרליץ ניהל את הארכיון הציוני עד 1955, אז הוחלף על ידי אלכס ביין.
הרליץ חיבר מספר ספרים בגרמנית על נושאים יהודיים וציוניים, בהם "הלקסיקון היהודי" בחמישה כרכים.
בין היתר התפרסמו מאמרים פרי עטו בעיתון "הארץ" ובעיתון "יודישה רונדשאו".
הרליץ הלך לעולמו ב-1968 בירושלים.
הסמטה המוליכה לארכיון הציוני המרכזי בירושלים קרויה על שמו.
גנרל-אוברסט גאורג לינדמן היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
לינדמן נולד ב-8 במרץ 1884 באושטרבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1903 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-6 (המגדבורגי).
בשנת 1913 הועבר לינדמן לרגימנט ההוסרים ה-13 (נסיכות הבוחר מהסן ה-1 - אומברטו הראשון, מלך איטליה), ובאביב 1914 עבר לשרת במטה הכללי.
במלחמת העולם הראשונה מילא תפקידי מטה במטה הכללי, במפקדת הארמייה הראשונה, ובדיוויזיה ה-200, וב-28 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת ריטמייסטר.
לאחר המלחמה הצטרף לינדמן לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1923 מונה למפקד פלוגה 2 ברגימנט הפרשים ה-7, בשנת 1925 הועבר לתפקיד מטה במשרד המלחמה, וב-1 באפריל 1926 הועלה לדרגת מיור.
בשנת 1928 מונה למפקד בית הספר לפרשים בהנובר, וב-1 בפברואר 1931 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 באוקטובר 1931 מונה לינדמן למפקד רגימנט הפרשים ה-13 (הפרוסי), וב-1 ביוני 1933 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באוקטובר 1934 מונה שוב למפקד בית הספר לפרשים בהנובר, וב-20 באפריל 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-6 באוקטובר 1936 מונה לינדמן למפקד הדיוויזיה ה-36, וב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
עם פרוץ המלחמה היה לינדמן מפקד הדיוויזיה ה-36, ופיקד עליה בחזית המערבית, כחלק מהקורפוס ה-24 במסגרת הארמייה הראשונה.
במהלך המערכה על צרפת לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-7 במסגרת הארמייה ה-16, ובשלב השני כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה השנייה.
על חלקו בכיבוש ורדן ובפריצת קו מאז'ינו, קיבל לינדמן ב-5 באוגוסט 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-8 באוקטובר 1940 מונה לינדמן למפקד הקורפוס ה-50, וב-1 בנובמבר הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
לינדמן פיקד על הקורפוס שבפיקודו במהלך המערכה בבלקן כעתודת הארמייה ה-12, ובמהלך מבצע ברברוסה פיקד על הקורפוס שבפיקודו בתחילה כעתודת קבוצת ארמיות צפון, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון.
באוגוסט לחם עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, והשתתף בקרב סמולנסק.
בספטמבר לחם עם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון, והשתתף בקרב לנינגרד, ובאוקטובר הועבר תחת פיקוד הארמייה ה-18, והשתתף בקיום המצור על העיר לנינגרד.
ב-16 בינואר 1942 מונה למפקד הארמייה ה-18, ופיקד עליה בקיום המצור על לנינגרד.
ביוני 1942 הצליח להדוף את המתקפה הרוסית בניסיון לשחרר את לנינגרד, ולכד את גנרל אנדריי ולאסוב.
ב-5 ביולי 1942 הועלה לינדמן לדרגת גנרל-אוברסט, וב-21 באוגוסט 1943 קיבל תוספת עלי אלון לצלב האבירים של צלב הברזל, בנוסף הוא גם קיבל את הצלב הגדול הספרדי של המלחמה ואת צלב החופש הפיני עם חרבות וצלב חזה.
ב-31 במרץ 1944 מונה לינדמן למפקד קבוצת ארמיות צפון, ופיקד עליה עד ה-3 ביולי 1944. לאחר מכן הוצב בעתודת המילואים, וב-27 בינואר 1945 מונה למפקד הכוחות בדנמרק.
לאחר סיום המלחמה פיקד לינדמן על פירוק הכוחות הגרמניים בדנמרק, וב-6 ביוני 1945 נעצר על ידי בעלות הברית.
לינדמן שהה בשבי הבריטי עד ל-26 בספטמבר 1947, ואז הועבר לידי הדנים, אך ב-15 במאי 1948 שוחרר ללא שהוגשה תביעה נגדו.
לאחר שחרורו התגורר לינדמן בפרוידנשטאדט עד למותו ב-25 בספטמבר 1963.
גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן היה דוכס של סקסוניה-מיינינגן בין השנים 1866–1914.
גאורג נולד ב-2 באפריל 1826 במיינינגן, שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, לאביו ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ולאמו מריה פרדריקה, נסיכת הסן-קאסל, בתו של וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן.
גאורג היה הילד היחיד להוריו, עד ללידת אחותו אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן בשנת 1843.
גאורג גדל תחת פיקוחם של הוריו ושל סבתו לואיזה אלאונורה, נסיכת הוהנלוהה-לאנגנבורג, שהחדירה לו את מורשתו ואת תחושת החובה לשלוט בדוכסות.
במהלך מלחמת שלזוויג הראשונה פיקד גאורג על רגימנט פרוסי, ולחם עמו בהצלחה רבה במהלך הקרבות בשנת 1849.
בשנת 1862 התחתנה אחותו עם מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, בנו הצעיר של גאורג, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.
הזוג היה אביהם של ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, שהיה הדוכס האחרון של הדוכסות.
ב-20 בספטמבר 1866 נאלץ ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן לוותר על השלטון לטובת בנו גאורג, בעקבות תבוסת אוסטריה במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
שלא כמו אביו, גאורג היה נאמן לפרוסים בזמן המלחמה, ואף קיבל דרגת גנרל לוטננט בצבא הפרוסי.
כמו כן בניגוד להוריו, גאורג הכיר טוב את הפוליטיקה הפרוסית, וידע שכוונותיהם מעשיות.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה גאורג הוביל שני רגימנטים של חיילים ממיינינגן, ואף זכה בכבוד של לכידת הדגלים הצרפתיים הראשונים בקרב ורט.
לאחר מכן, נלחם גאורג כמעט בכל הקרבות שהיו במהלך המלחמה.
גאורג היה חלק מהפמליה של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה בכניסתו לפריז, והוא נשאר חבר קרוב של הקיסר עד מותו.
ב-25 ביוני 1914 מת גאורג בעיר באד-וילדונגן, ובמקומו עלה לשלטון בנו הבכור ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
ב-18 במאי 1850 התחתן גאורג עם שרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתם של אלברכט, נסיך פרוסיה בנו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, ואשתו מריאן, נסיכת הולנד בתו של וילם הראשון, מלך הולנד.
ממנה היה לו 4 ילדים:
ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן (1 באפריל 1851 - 16 בינואר 1928).
גאורג אלברכט, נסיך סקסוניה-מיינינגן (12 באפריל 1852 - 27 בינואר 1855).
מריה אליזבת, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (23 בספטמבר 1853 - 22 בפברואר 1923).
ב-30 במרץ 1855 מתה שרלוטה, כתוצאה מסיבוכים בלידת בנה.
ב-23 באוקטובר 1858 התחתן גאורג עם פאודורה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, ואשתו פאודורה, נסיכת ליינינגן, שהייתה בת דודו מדרגה שנייה, ואחייניתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ממנה היה לו 3 ילדים:
ארנסט ברנהרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן (27 בספטמבר 1859 - 29 בדצמבר 1941).
פרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן (12 באוקטובר 1861 - 23 באוגוסט 1914).
גאורג לא הסתדר כל כך טוב עם אשתו השנייה, בין השאר משום שלא התנחם על מות אשתו הראשונה, אולם הוא חיבב אותה, וכשמתה פאודורה ב-10 בפברואר 1872 ממחלת השנית, התאבל מאוד על מותה.
ב-10 במרץ 1873 התחתן גאורג עם אלן פרנץ, שחקנית לשעבר בנישואים מורגנטיים.
הדבר הכעיס מאוד את וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, וכן את חלק משריו של גאורג.
גאורג מצידו דרש שיפנו אל אשתו בתור דוכסית, וכעס מאוד כשלא מילאו אחר דרישתו, וכן על סירוב הצבא להצדיע לה.
לזוג לא היו ילדים, אך הם היו אהובים מאוד על תושבי הדוכסות.
גאורג וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג , היה הנסיך הבוחר של ברנדנבורג ודוכס פרוסיה בין 1619 ל-1640.
גאורג וילהלם נולד ב-13 בנובמבר 1595 בברלין ליוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ולאנה מפרוסיה, בתו של אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה.
בשנת 1619 עלה גאורג וילהלם לשלטון, לאחר מות אביו.
מכיוון שהיה וסאל של מלך פולין, נשבע גאורג וילהלם בשנת 1621 אמונים לזיגמונט השלישי, מלך פולין, ובשנת 1633 נשבע שוב אמונים לולדיסלב הרביעי, מלך פולין.
ב-1 בדצמבר 1640 מת גאורג וילהלם בקניגסברג, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך וילהלם.
בשנת 1616 התחתן גאורג וילהלם עם אליזבת שרלוטה מפפאלץ, בתם של פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולואיזה יוליאנה, רוזנת נסאו, ונולדו להם 3 ילדים:
לואיזה שרלוטה (13 בספטמבר 1617 - 28 באוגוסט 1676), התחתנה עם יאקוב קטלר, דוכס קורלנד.
פרידריך וילהלם (16 בפברואר 1620 - 29 באפריל 1688), התחתן עם לואיזה הנרייטה מנסאו.
הדוויג סופיה (14 ביולי 1623 - 26 ביוני 1683), התחתנה עם וילהלם השישי, רוזן הסן-קאסל.
גאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג היה דוכס דוכסות בראונשווייג-לינבורג, ואביה של סופיה דורותיאה, דוכסית בראונשווייג-צלה, אשתו של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה.
גאורג וילהלם נולד ב-26 בינואר 1624 בהרצברג על ההארץ, לגאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ולאנה אלאונורה מהסן-דרמשטדט, בתם של לודוויג החמישי, רוזן הסן-דרמשטדט ומגדלנה מברנדנבורג.
בשנת 1648 ירש אחיו כריסטיאן לודוויג, דוכס בראונשווייג-לינבורג את נסיכות לינבורג מדודם פרידריך הרביעי, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ומסר לגאורג וילהלם את נסיכות קאלנברג.
בשנת 1665 מת כריסטיאן לודוויג, וגאורג וילהלם עלה במקומו לשלטון.
אולם, בעקבות החלטתו של גאורג וילהלם להתחתן עם אלאונור ד'אסמיר ד'אולברוז בנישואים מורגנטיים, ויתר גאורג וילהלם על רוב נחלותיו, ואחיו יוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1689 מת יוליוס פרנץ, דוכס סקסוניה-לאוונבורג והשאיר אחריו רק שתי בנות, תוך שהוא מנסה לפני מותו לשנות את החוק הסאלי שהיה נהוג במדינה, כדי שבתו תוכל לרשת אותו.
אולם, גאורג וילהלם שהיה מהטוענים לשלטון בדוכסות, פלש אליה וכבש אותה.
לאחר מכן התנהל מאבק ירושה בינו לבין טוענים אחרים לכתר, עד שהושגה הסכמה בשנת 1693 לשלטונו של גאורג וילהלם.
גאורג וילהלם מת ב-28 באוגוסט 1705 בעיר וינהאוזן, ואחיינו גאורג לודוויג ירש את נחלותיו.
גאורג הראשון, רוזן הסן-דרמשטאדט היה הרוזן הראשון של הסן-דרמשטאדט בין 1567 ל-1596.
גאורג נולד ב-10 בספטמבר 1547 בקאסל, כבנם הצעיר של פיליפ הראשון, רוזן הסן וכריסטינה מסקסוניה.
לאחר מות אביו חולקה רוזנות הסן בינו לבין אחיו, וגאורג נטל את האזור סביב העיר דרמשטאדט, ומונה לרוזן הסן-דארמשטאדט.
גאורג נטל חלק בהגנה על הרפורמציה הפרוטסטנטית, הקפיד מאוד על הגנת הדת בארצו, ונטל חלק בציד מכשפות ברוזנות.
גאורג היה שליט מוכשר מאוד, ובתקופתו הוכפלה האוכלוסייה במדינה.
ב-7 בפברואר 1596 מת גאורג בדרמשטאדט, ובמקומו עלה לשלטון בנו לודוויג.
ב-17 באוגוסט 1572 התחתן גאורג עם מגדלנה מליפה, בתו של ברנהרד השמיני, רוזן ליפה, ונולדו להם 10 ילדים:
כריסטינה (1578–1596), התחתנה עם פרידריך מגנוס, רוזן ארבאך
אליזבת (1579–1655), התחתנה עם יוהאן קזימיר, רוזן נסאו-ויילבורג-גלייברג
אנה (1583–1631), התחתנה עם אלברכט אוטו, רוזן זולמס-לאובאך
ב-25 במאי 1589 התחתן גאורג עם אלאונורה מווירטמברג, ממנה היה לו ילד אחד:
גאורג וילהלם, נסיך הסן-דרמשטאדט , היה בנו של לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט.
גאורג וילהלם נולד ב-11 ביולי 1722 בדרמשטאדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטאדט, ללודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולשארלוטה מהנאו-ליכטנברג, בתם של יוהאן ריינהרד השלישי, רוזן הנאו-ליכטנברג ודורותיאה פרדריקה מברנדנבורג-אנסבך.
בשנת 1738 מונה גאורג וילהלם למפקד רגימנט בהסן, ובשנת 1740 מונה בנוסף למפקד רגימנט בצבא הפרוסי, שבו הגיע לדרגת גנרל חיל הפרשים.
גאורג וילהלם שימש כיועצו הרשמי של אביו, בעוד אחיו לודוויג הסתמך בעיקר על הדוגמה של פרידריך השני, מלך פרוסיה.
בשנת 1748 התחתן גאורג וילהלם עם מריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאכסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים, בתם של כריסטיאן קרל ריינהרד, רוזן ליינינגן-דאכסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים וקתרינה פוליקסיאנה, רוזנת זולמס-רדלהיים, ועם נישואיו קיבל את הנחלות של ברויך, אוברשטיין, אספרמונט, בורגל ורייפולצקירכן.
בשנת 1764 קיבל גאורג וילהלם מאביו שהעדיפו על פני אחיו הבכור, את הארמון הישן בדרמשטאדט, בעוד אחיו התגורר בעיקר בפירמזנס.
ב-21 ביוני 1782 מת גאורג וילהלם בעיר דרמשטאדט, והוא בן 60 שנים.
בשנת 1748 התחתן גאורג וילהלם עם מריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאכסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים, בתם של כריסטיאן קרל ריינהרד, רוזן ליינינגן-דאכסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים וקתרינה פוליקסיאנה, רוזנת זולמס-רדלהיים.
פרדריקה (1752–1782), התחתנה עם קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ
שרלוטה (1755–1785), התחתנה עם קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ
לואיזה (1761–1829), התחתנה עם לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן
אוגוסטה וילהלמינה (1765–1796), התחתנה עם מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה
גאורג ויטיג (גרמנית: Georg Wittig; 16 ביוני 1897 – 26 באוגוסט 1987) היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1979 (במשותף עם הרברט בראון).
זמן קצר לאחר לידתו עבר עם משפחתו לקאסל.
בשנת 1916 החל ללמוד כימיה באוניברסיטת טיבינגן.
ב-1922 קיבל את הדוקטורט שלו בכימיה אורגנית.
ב-1979 זכה ויטיג בפרס נובל לכימיה, יחד עם הרברט בראון, על פיתוח השימוש בתרכובות מבוססות בור וזרחן כמגיבים בסינתזה אורגנית.
ויטיג נפטר בהיידלברג ב-26 באוגוסט 1987, בגיל 90.
גאורג נולד ב-17 במרץ 1605 בדרמשטאדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטאדט, ללודוויג החמישי, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולמגדלנה מברנדנבורג, בתם של יוהאן גאורג, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ואליזבת מאנהלט-צרבסט.
בצעירותו טייל גאורג במסגרת הטיול הגדול ברחבי אירופה, יחד עם הרוזן יוהאן קזימיר פון ארבאך, וקשר קשרים דיפלומטיים בהרבה מדינות מטעם אביו.
בשנת 1626 מת אביו לודוויג החמישי, רוזן הסן-דרמשטאדט, וגאורג עלה לשלטון במקומו.
במהלך מלחמת שלושים השנים צידד גאורג בפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובבית הבסבורג, ואף לחם נגד רוזנות הסן-קאסל שצידדה בנסיכים הפרוטסטנטים.
לאחר מותו של וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל בשנת 1637, ניסה גאורג להשתלט על רוזנות הסן-קאסל, אולם אלמנתו של וילהלם - אמליה אליזבת מהנאו-מינצברג בסיוע צרפתי ושוודי הצליחה לכבוש מחדש את הרוזנות, ואף השתלטה מחדש על שטחים שהשתייכו בעבר לרוזנות.
לאחר המלחמה נטש גאורג את בריתו עם ממלכת הבסבורג, והצטרף לליגת נסיכי הריין הפרוטסטנטית.
ב-11 ביוני 1661 מת גאורג, ובנו לודוויג השישי, רוזן הסן-דרמשטאדט עלה לשלטון במקומו.
ב-1 באפריל 1627 התחתן גאורג עם סופיה אלאונורה מסקסוניה, בתם של יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה, ממנה נולדו לו 15 ילדים:
לודוויג השישי, רוזן הסן-דרמשטאדט (1630–1678)
סופיה אלאונורה מהסן-דרמשטאדט (1634–1663), התחתנה עם וילהלם כריסטוף, רוזן הסן-הומבורג
אליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט (1635–1709), התחתנה עם פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ
אנה סופיה השנייה, נסיכת המנזר של קוידלינבורג (1638–1683)
מריה הדוויג מהסן-דרמשטאדט (1647–1680), התחתנה עם ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן
גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה היה רוזן שאומבורג-ליפה בין השנים 1787–1807, ולאחר מכן נסיך שאומבורג-ליפה בין השנים 1807–1860.
גאורג וילהלם נולד ב-20 בדצמבר 1784 בביקבורג שהשתייכה לרוזנות שאומבורג-ליפה, והיה בנם של פיליפ השני, רוזן שאומבורג-ליפה ויוליאנה, רוזנת הסן-פיליפסטאל, בתו של וילהלם, רוזן הסן-פיליפסטאל.
ב-13 בפברואר 1787 מת אביו פיליפ השני, רוזן שאומבורג-ליפה, וגאורג וילהלם עלה לשלטון במקומו.
בשל גילו הצעיר שלטה אמו יוליאנה, רוזנת הסן-פיליפסטאל ברוזנות עד לבגרותו.
זמן קצר לאחר מות אביו פלש וילהלם התשיעי, רוזן הסן-קאסל לרוזנות, בטענה כי מקור השושלת הוא בנישואים מורגנטיים, אולם לאחר חודשיים נאלץ לפנות את הרוזנות, בעקבות פסקו של בית המשפט הקיסרי.
בשנת 1807 שודרגה הרוזנות על ידי נפוליאון לדרגת נסיכות, והצטרפה לקונפדרציה של הריין.
לאחר קונגרס וינה בשנת 1815, הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה הגרמנית.
ב-21 בנובמבר 1860 מת גאורג וילהלם, ובנו אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה עלה לשלטון במקומו.
ב-23 ביוני 1816 התחתן גאורג וילהלם עם אידה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט ואוגוסטה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
גאורג ויקטור נולד ב-14 בינואר 1831 בארולזן לגאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט ואמה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, בתם של ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים ואמליה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
בשנת 1845 מת אביו גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט, וגאורג ויקטור עלה לשלטון במקומו, תוך שאמו משמשת כעוצרת הנסיכות בשמו.
ב-26 בספטמבר 1853 התחתן פרידריך עם הלנה, נסיכת נסאו, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ופאולינה, נסיכת וירטמברג, ממנה נולדו לו 7 ילדים.
בשנת 1866 הצטרפה הנסיכות בראשות גאורג ויקטור לפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
בשנת 1868 החלה פרוסיה לנהל את הנסיכות, אולם היא שמרה על מעמדה הריבוני.
באותה שנה קיבל גאורג ויקטור שהיה גנרל חיל הפרשים בצבא הפרוסי, את עיטור מסדר העיט השחור.
בשנת 1870 לחמו כוחות הנסיכות לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הצטרפה הנסיכות לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1888 מתה אשתו הלנה, נסיכת נסאו, וב-29 באפריל 1891 התחתן גאורג ויקטור עם לואיזה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בתם של פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ואדלהייד, נסיכת שאומבורג-ליפה, ממנה נולד לו ילד אחד.
ב-12 במאי 1893 מת גאורג ויקטור מדלקת ריאות בעת שהותו במארינבאד, ובנו פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט עלה לשלטון במקומו.
ב-26 בספטמבר 1853 התחתן גאורג ויקטור עם הלנה, נסיכת נסאו, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ופאולינה, נסיכת וירטמברג, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
פאולינה, נסיכת ולדק ופירמונט (1855–1925), התחתנה עם אלקסיס, נסיך בנטהיים ושטיינפורט
מריה, נסיכת ולדק ופירמונט (1857–1882), התחתנה עם וילהלם השני, מלך וירטמברג
אמה, נסיכת ולדק ופירמונט (1858–1934), התחתנה עם וילם השלישי, מלך הולנד
הלנה, נסיכת ולדק ופירמונט (1861–1922), התחתנה עם לאופולד, דוכס אולבני
אליזבת, נסיכת ולדק ופירמונט (1873–1961), התחתנה עם אלכסנדר, נסיך ארבאך-שנברג
ב-29 באפריל 1891 התחתן גאורג ויקטור עם לואיזה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בתם של פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ואדלהייד, נסיכת שאומבורג-ליפה, ממנה נולד לו ילד אחד:
גאורג השני נולד ב-20 בספטמבר 1789 בוייל אם ריין לגאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט ואוגוסטה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן, בתם של אוגוסט השני, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן וכריסטינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג.
בשנת 1813 מת אביו גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט, וגאורג השני עלה לשלטון במקומו.
זמן קצר לאחר עלותו לשלטון נטש גאורג את בריתו עם נפוליאון, ושלח את צבאו להילחם לצד הקואליציה האנטי-צרפתית השישית.
ב-28 בינואר 1814 העניק גאורג חוקה לנסיכות, ולפיה עיקר הכוח היה בידיו ופירמונט הפכה לחלק בנסיכות.
בשנת 1815 צירף גאורג את הנסיכות לקונפדרציה הגרמנית, והידק את היחסים עם ממלכת פרוסיה.
ב-19 באפריל 1816 נאלץ גאורג לתת חוקה חדשה לנסיכות, בעקבות התנגדויות ברחבי הנסיכות, ולפיה חזרה פירמונט להיות חלק נפרד בנסיכות, וכן העניקה לעם חלק בשלטון.
בנוסף, גאורג הצליח בתקופה קצרה מעת עלותו בשלטון, לסלק את כל החובות שהיו לנסיכות מימי אביו ודודו.
ב-26 ביוני 1823 התחתן גאורג בשאומבורג עם אמה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, בתם של ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים ואמליה, נסיכת נסאו-ויילבורג, ממנה נולדו לו 5 ילדים.
בשנת 1832 צירף גאורג את הנסיכות לאיחוד המכס הפרוסי, שהתרחב בהמשך לאיחוד המכס הגרמני, ובשנת 1842 יצר איחוד מטבעות עם פרוסיה.
ב-15 במאי 1845 מת גאורג השני, ובנו גאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט עלה לשלטון במקומו.
ב-26 ביוני 1823 התחתן גאורג השני עם אמה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, בתם של ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים ואמליה, נסיכת נסאו-ויילבורג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
גאורג וילהלם, נסיך הנובר , היה בנו של ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג וגיסו של פיליפ, דוכס אדינבורו, בעלה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
גאורג וילהלם נולד בבראונשווייג ב-25 במרץ 1915, לארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג ולויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתם של וילהלם השני, קיסר גרמניה ואוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
טקס הטבילה של גאורג וילהלם נערך ב-10 במאי 1915, וסנדקיו היו מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, אקסל, נסיך דנמרק ואולגה, נסיכת הנובר.
בין השנים 1930–1934 למד גאורג וילהלם בבית הספר ארמון זאלם באיברלינגן על גדות אגם קונסטנץ, אשר הוקם בשנת 1920 על ידי קורט האן, חברו הטוב של מקס פון באדן - הקנצלר האחרון של הקיסרות הגרמנית.
גאורג וילהלם היה חבר הוועד האולימפי הבינלאומי ואיגוד הספורט האולימפי הגרמני, ובין השנים 1948–1959 עמד בראש בית הספר ארמון זאלם.
ב-23 באפריל 1946 התחתן גאורג וילהלם עם סופיה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק ואליס, נסיכת בטנברג, ואלמנתו של כריסטוף, נסיך הסן, ונולדו להם 3 ילדים.
בשנת 2001 מתה אשתו סופיה, נסיכת יוון ודנמרק, וב-8 בינואר 2006 מת גאורג וילהלם בביתו במינכן.
ב-23 באפריל 1946 התחתן גאורג וילהלם עם סופיה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק ואליס, נסיכת בטנברג, ממנה היו לו 3 ילדים:
גאורג, נסיך הנובר (נולד ב-1949)
פרדריקה, נסיכת הנובר (נולדה ב-1954)
גאורג וילהלם, נסיך הנובר , היה נכדם של גאורג החמישי, מלך הנובר, ושל כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
גאורג וילהלם נולד ב-28 באוקטובר 1880 בגמונדן, לארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר ולתירה, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל.
גאורג וילהלם היה בן דודם של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ניקולאי השני, קיסר רוסיה, כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק, הוקון השביעי, מלך נורווגיה, וקונסטנטינוס הראשון, מלך יוון.
גאורג וילהלם היה האופטמן ברגימנט ה-42 בצבא האוסטרו-הונגרי, וב-8 ביוני 1910 קיבל את עיטור אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי מג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
בנוסף היה גאורג וילהלם חובב ציד ומרוץ מכוניות, ובשנת 1910 הוציא רישיון נהיגה, ולאחר מכן נטל חלק במרוצים שונים.
בשל בריאותו העדינה שהה גאורג וילהלם הרבה באזור הים התיכון, וביקר כמה פעמים במצרים.
ב-20 במאי 1912 נהג גאורג וילהלם במכוניתו, בדרך להלוויית דודו פרדריק השמיני, מלך דנמרק, וכשנסע על יד העיר נאקל בברנדנבורג סטה לפתע עם מכוניתו מהכביש ונהרג במקום.
גאורג לודוויג, נסיך הולשטיין-גוטורפ , היה אביו של פטר הראשון, הדוכס הגדול של אולדנבורג.
גאורג לודוויג נולד ב-16 במרץ 1719 בהמבורג, לכריסטיאן אוגוסט מהולשטיין-גוטורפ, נסיך אויטין ואלברטינה פרדריקה מבאדן-דורלאך, בתם של פרידריך השביעי, מרקיז באדן-דורלאך ואוגוסטה מריה מהולשטיין-גוטורפ.
בשנת 1744 הצטרף גאורג לודוויג לצבא הפרוסי, ובשנת 1744 הועלה לדרגת גנרל מיור.
במהלך מלחמת שבע השנים לחם גאורג לודוויג תחת פיקודו של גנרל-פלדמרשל הנס פון להואלדט, ובשנת 1757 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
בשנת 1760 לחם גאורג לודוויג בקרב טורגאו, אולם בעקבות איטיותו בקרב פוטר לאחר מכן מהצבא בידי פרידריך השני, מלך פרוסיה.
בשנת 1762 הצטרף גאורג לודוויג לצבא האימפריה הרוסית, ולאחר הדחת פיוטר השלישי, קיסר רוסיה בידי אחייניתו יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, הועלה גאורג לודוויג לדרגת גנרל-פלדמרשל.
ב-7 באוגוסט 1763 מתה אשתו סופיה שרלוטה, נסיכת שלזוויג הולשטיין-זונדרבורג-בק, ובדיוק חודש לאחר מכן ב-7 בספטמבר מת גאורג לודוויג בקיל.
ב-1 בינואר 1750 התחתן גאורג לודוויג עם סופיה שרלוטה, נסיכת שלזוויג הולשטיין-זונדרבורג-בק, בתם של פרידריך וילהלם השני, דוכס שלזוויג הולשטיין-זונדרבורג-בק ואורסולה אנה, רוזנת העיר דוהנה-שלודין-קארווינדן, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
פטר הראשון, הדוכס הגדול של אולדנבורג (1755–1823).
גאורג הראשון, רוזן וירטמברג-ממפלגארד, שכונה "הזהיר" היה רוזן וירטמברג-ממפלגארד, ואביו של פרידריך הראשון, דוכס וירטמברג.
גאורג נולד ב-4 בפברואר 1498 בבאד אוראך, להיינריך, רוזן וירטמברג ולאווה מזאלם, בתם של יוהאן הרביעי, רוזן זאלם-אוברזאלם ומרגרט מזירק.
בשנת 1514, הוא קיבל את רוזנות הארבורג, העיר ריקוויר ואת טירת בילשטיין.
בשנת 1519 אחיו הגדול, אולריך, דוכס וירטמברג הודח והוגלה מווירטמברג, ובשל ניסיונו של גאורג לתמוך בו מבחינה צבאית, הוא נאלץ לצאת לגלות לשטרסבורג.
ב-2 בספטמבר 1526, מכר לו אולריך את רוזנות ממפלגארד, עם אופציה לקנות אותה בחזרה.
בשנת 1531 הצטרף גאורג לברית שמלקלדן נגד הקיסר קרל החמישי.
עם העזרה של פיליפ הראשון, רוזן הסן, אחיו אולריך הצליח להחזיר לעצמו את השלטון בווירטמברג.
אולריך רכש מחדש את רוזנות ממפלגארד, ובשנת 1542 מינה את בנו כריסטוף לשליט הרוזנות.
לאחר תבוסת הליגה השמלקלדית בשנת 1547, הקיסר התכוון לקחת את רוזנות ממפלגארד.
בשנת 1550 מת אולריך, דוכס וירטמברג, ובשנת 1552 בעקבות שלום פסאו חזרה הרוזנות לכריסטוף, דוכס וירטמברג.
בשנת 1553 החזיר כריסטוף את הרוזנות לגאורג, ששלט ברוזנות עד מותו ב-17 ביולי 1558.
כאשר בשנת 1593 מת לודוויג השלישי, דוכס וירטמברג, בנו של כריסטוף, דוכס וירטמברג, ללא יורש זכר, ירש פרידריך, בנו של גאורג, את דוכסות וירטמברג.
בשנת 1555 התחתן גאורג עם ברברה מהסן, בתם של פיליפ הראשון, רוזן הסן וכריסטינה מסקסוניה, ממנה היו לו שלושה ילדים:
פרידריך (1557–1608), התחתן עם זיבילה מאנהלט
גאורג הרברט גראף צו מינסטר פון דרנבורג היה בן אצולה ודיפלומט גרמני, אשר שימש כשגריר הקיסרות הגרמנית בלונדון ובפריז, והתפרסם בעיקר בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
מינסטר היה בן למשפחת אצולה חשובה בממלכת הנובר.
הוא נולד בלונדון ב-23 בדצמבר 1820, לארנסט צו מינסטר אשר שימש כדיפלומט בחצרו של ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
אמו, וילהלמינה שרלוטה (1783-1858) הייתה בתו של פיליפ השני, רוזן שאומבורג-ליפה.
הוא למד משפטים באוניברסיטאות של בון, היידלברג וגטינגן.
בגיל 18, מת אביו, וגאורג ירש את נכסיו ותאריו, ואת מושבו בפרלמנט ההנוברי.
בעקבות אביו, הוא הפך לדיפלומט.
הוא נודע בהשקפותיו השמרניות, ובמהלך מהפכות אביב העמים התנגד לביטול זכויות היתר של האצולה ולהענקת זכויות להמוני העם.
השקפות אלו הפכו אותו למקורב מאוד לבית הנובר.
בין 1856–1864 הוא שימש כשגריר הנובר בסנקט פטרבורג.
לאחר מלחמת אוסטריה-פרוסיה ב-1866 אשר במהלכה כבשה פרוסיה את הנובר, ניסה מינסטר להביא לפשרה עם הפרוסים, אולם נכשל והנובר סופחה לפרוסיה.
בניגוד לבני אצולה הנוברים רבים אחרים, מינסטר השלים מהר עם הכיבוש הפרוסי.
הוא התרשם מאוד מחזונו של אוטו פון ביסמרק על אימפריה גרמנית מאוחדת, וסבר שניתן להשיג זאת רק באמצעות הנהגה פרוסית חזקה.
"ההשקפה שלי לגבי הנוברי אמיתי" הוא כתב "היא שהוא קודם כל חייב להיות גרמני".
בין השנים 1867–1873 ייצג מינסטר את העיר גוסלאר ב וברייכסטאג הקיסרות הגרמנית.
ב-1873 מינה אותו ביסמרק לשגריר גרמניה בלונדון.
מינסטר מילא את תפקידו בנאמנות עד 1885 אז נשלח להיות שגריר גרמניה בפריז.
ב-1889 הוא ייצג את גרמניה באמנות האג, ועל כך שודרג תואר האצולה שלו לדרגת נסיך.
ב-1891 נתגלה כי הנספח הצבאי שעבד תחת מינסטר, פון היהנה (Huehne) הפעיל כמה מרגלים ללא ידיעתו של מינסטר.
גרמניה נאלצה להחזיר את היהנה ושלחה במקומו את מקסימיליאן פון שוורצקופן.
מינסטר, שתיעב עסקי ריגול מכל סוג, הבטיח לשר החוץ הצרפתי כי "אתו לא תהיינה לכם בעיות".
עם זאת, שוורצקופן לא היה כפוף למינסטר אלא למטכ"ל בברלין בלבד, ולפיכך המשיך בפעילותו של קודמו, ומתחת לאפו של מינסטר החל לארגן רשת מרגלים ענפה.
במישרין, דיווחיו עברו לממשלת גרמניה, וייתכן שאף לקיסר וילהלם השני בעצמו, אשר העריך מאוד את שוורצקופן.
עם זאת, שוורצקופן נהג בחוסר זהירות, ורבים ממסמכיו נפלו לידי משרד הריגול הנגדי הצרפתי.
בספטמבר 1894 חשפו הצרפתים את המסמך שנודע בתור "הבורדרו" אשר ממנו השתמע כי מרגל בצבא צרפת מעביר מידע לשוורצקופן.
המרגל האמיתי היה פרדיננד אסטרהאזי, אולם החשד נפל על קצין יהודי בשם אלפרד דרייפוס, שהורשע על סמך ראיות קלושות בלבד.
גרמניה שמרה על שתיקה בתחילת הפרשה, אולם ב-9 בנובמבר התפרסמה בעיתון לה פאטרי ידיעה על פיה המסמכים המפלילים את דרייפוס נגנבו משוורצקופן.
מינסטר לא יכול היה לשתוק יותר.
הוא שוחח עם שוורצקופן אשר הבטיח לו שמעולם לא היה לו כל קשר עם דרייפוס.
שניהם כתבו לווילהלמשטראסה והכחישו כל קשר לדרייפוס.
ב-10 בנובמבר מינסטר הוציא הצהרה רשמית ללה פיגארו אשר על פיה: "מעולם לא קיבל אוברסט פון שוורצקופן מכתבים מדרייפוס.
מעולם לא עמד עמו בקשרים כלשהם, ישירים או עקיפים.
אם קצין זה אשם בפשע שמייחסים לו, אין שגרירות גרמניה מעורבת בפרשה זו".
עם זאת, העיתונות הצרפתית ביטלה הצהרה זו מכל וכל בעקבות טענתו של שר ההגנה הצרפתי אוגוסט מרסייה כי האשמה של דרייפוס ברורה ומוחלטת.
מינסטר נפגש עם שר החוץ הצרפתי גבריאל הנוטו והכחיש כל קשר של השגרירות הגרמנית עם דרייפוס.
הנוטו הטיל על אחד מעוזריו מוריס פאליאולוג (אשר לימים הפך לאחד המתעדים החשובים של הפרשה) לברר את העניין מול המשרד לריגול נגדי.
פאליאולוג נפגש עם אובר-ז'וזף אנרי אשר הבהיר לו בצורה שאינה משתמעת לשני פנים כי הבורדרו בבירור נמצא בסל הניירות של שוורצקופן.
הנוטו היה מופתע מהכחשה כה מחוצפת מצדם של הגרמנים, אולם היה מודע למצב השברירי בו נמצאים יחסי גרמניה-צרפת, ולפיכך הרגיע את מינסטר והצהיר כי "ממשלת צרפת מתקוממת נגד מסע זה החורג מכל מידה סבירה ואין לסובלו עוד".
מינסטר דרש הכחשה רשמית, וסוכנות הידיעות של הצבא אכן הוציאה הכחשה ב-30 בנובמבר.
עם זאת, ההודעה הייתה מתונה ולא ברורה כלל ומינסטר דרש הודעה חדשה.
המצב הגיע לכדי משבר דיפלומטי.
לימים טען מרסייה כי גרמניה עמדה להכריז מלחמה והרמטכ"ל בואדפר כבר התכונן להורות על גיוס כללי.
עם זאת, בסופו של דבר הגיעו הצדדים לפשרה, וב-13 בדצמבר פורסמה הכחשה נמרצת השוללת מכל וכל את מעורבותה של שגרירות גרמניה בכלל ושל מינסטר בפרט.
הודעה זו סיפקה את מינסטר, אולם לא הייתה לה כל משמעות בעיני הציבור הצרפתי אשר היה משוכנע בביטחון שגרמניה היא זו שהפעילה את דרייפוס.
דרייפוס נשפט בין 19 ל-21 בדצמבר, ונמצא אשם.
נגזר עליו לעבור טקס שלילת דרגות משפיל וגירוש לאי השדים.
טקס שלילת הדרגות נקבע ל-5 בינואר, ולאחריו התפשטה שמועה (אשר מקורה היה שארל לברן-רנו) כי דרייפוס הודה באשמה.
הסיפור עורר מחדש את רוגזה של ממשלת גרמניה.
מינסטר נפגש עם נשיא צרפת ז'אן קזימיר-פרייה והגיש לו מכתב מאת קנצלר גרמניה הנסיך הוהנלוהה אשר דרש להבהיר שגרמניה אינה קשורה לפרשה.
פרייה עיין בתיקו של דרייפוס ולאחר מכן הבהיר למינסטר כי המסמכים המפלילים בפרשה נלקחו בוודאות משגרירות גרמניה.
מינסטר הופתע, אולם פרייה הוסיף בנימוס שגרמניה אינה אחראית על מכתבים הנשלחים אליה.
לאחר משא ומתן מתיש, ב-9 בינואר פורסמה הודעה רשמית נוספת מטעם ממשלת צרפת אשר הכחישה את מעורבותה של גרמניה בפרשה.
ככל שהפרשה התקדמה ופרטים נוספים נחשפו, גילה מינסטר כי שוורצקופן הונה אותו וריגל בחשאי מתחת לאפו.
שוורצקופן עצמו עזב את פריז ב-1897.
לקראת שלביה האחרונים של הפרשה, במהלך משפט רן, פנו באמצעות מינסטר ראש ממשלת צרפת רנה ולדק-רוסו ושר ההגנה המרקיז דה גאליפה בבקשה אל ממשלת גרמניה לחשוף האם דרייפוס אכן שימש כמרגל או לא.
הרעיון נדחה על הסף בידי הקיסר ובידי הקנצלר דאז הנסיך בילוב.
לטענתה של ברברה טוכמן, הימנעותה של גרמניה מהתערבות לכל אורך הפרשה, לא נבעה רק מרצון לא להסתבך, אלא גם מתוך כוונה להחליש את צרפת מבחינה פנימית בעוד שהתערבותה יכלה לסגור את הפרשה בקלות.
באותה שנה הוא קיבל את אות מסדר העיט השחור.
בדצמבר 1901 הוא פרש מהחיים הפוליטיים לאחוזותיו בהנובר, שם נפטר ב-28 במרץ 1902.
בראשונה לנסיכה רוסייה בשם אלכסנדרה גוליצין (1823-1884), אשר כבר הייתה אלמנה.
הייתה להם בת בשם סופיה ושני בנים, ארנסט ואלכסנדר.
ב-1864 הוא התגרש ממנה ונישא לבת אצולה בריטית בשם אליזבת סנט קלייר-ארסקין בתו של ג'יימס סנט קלייר-ארסקין, הרוזן השלישי מרוסלין.
גאורג ויכורה היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
ויכורה נולד ב-15 בדצמבר 1851 ברטיבור, ובשנת 1872 התגייס ל והצטרף לרגימנט הרגלים ה-51 (שלזיה התחתית ה-4).
ב-2 בספטמבר 1901 מונה ויכורה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-132, וב-18 באפריל 1903 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
חודשיים לאחר מכן הוא הועבר למטה רגימנט הרגלים ה-113 (באדן ה-5) בפרייבורג.
ב-22 באפריל 1905 הוא מונה למפקד פיקוד מחוז ברלין ה-1, וב-10 באפריל 1906 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-17 בדצמבר 1908 הוא מונה למפקד רגימנט הגרנדירים ה-10 (שלזיה ה-1 - המלך פרידריך וילהלם השני.
ב-18 בפברואר 1910 הוא מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-23, וב-22 במרץ 1910 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
עם העברתו לפרנקפורט על האודר ב-1 באוקטובר 1912, הועלה ויכורה לדרגת גנרל לוטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-5.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-3 בפיקוד אוואלד פון לוכו.
הוא נערך בחזית המערבית במסגרת הארמייה הראשונה של אלכסנדר פון קלוק.
הדיוויזיה נטלה חלק בקרבות מונס, לה קאטו ובקרב על המארן.
בספטמבר 1915 הייתה אמורה הדיוויזיה להישלח לחזית המזרחית, אולם לבסוף נשארה ולחמה בקרב שמפאן השני.
בפברואר 1916 לחמה הדיוויזיה בקרב ורדן, ולוחמיה השתתפו בכיבוש מבצר דואומון.
ב-6 בספטמבר 1916 מונה ויכורה למפקד קורפוס המילואים ה-8, ובשנת 1917 לחם הקורפוס בקרב אראס.
בשנת 1918 לחם הקורפוס במתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן לחם נגד מתקפת מאה הימים של בעלות הברית, ועם סיום המלחמה פורק הקורפוס.
ב-2 בינואר 1919 הועלה ויכורה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-20 בספטמבר 1919 פרש ויכורה מתפקידו ופרש מהצבא.
לאחר מכן הוא חי בפרנקפורט על האודר, עד מותו ב-11 בדצמבר 1923.
גאורג אדוארד אוטו זאל היה צייר גרמני.
זאל היה בנו של פקיד בעיר קובלנץ אוטו פיליפ זאל.
הוא הצליח לעבוד כשרטט בשחזור חורבות מצודת סטולצנפלס ליד קובלנץ.
ציוריו הראשונים נוצרו מעט מאוחר יותר.
בין השנים 1842–1846 הוא למד ציור נוף כסטודנט חופשי אצל הנס גודה באקדמיה של דיסלדורף בניהולו של יוהאן וילהלם שירמר ובשנה הראשונה בכיתת אדריכלות של רודולף ויגמן.
במהלך תקופה זו נסע בגרמניה והגיע ליער השחור.
סביר להניח שגודה ואנדראס אכנבאך עוררו את התעניינותו בנורווגיה.
בשנת 1847 הוא יצא לטיול לימודי בן חמישה חודשים לנורווגיה יחד עם אוגוסט לאו ואוגוסט בקר (מאוסלו ועד ברגן).
ולאחר מכן וילהלם פון שדו קיבל אותו כסטודנט לתואר שני.
תמונותיו על נורווגיה, נוצרו באולפן, הביאו לו תהילה והכרה.
בשנת 1850 הוא נסע לטיול נוסף בנורווגיה.
בשנת 1852 נסע לשווייץ, בשנת 1853 לבוואריה.
הוא התחתן עם סוזן לאנג ב-16 באוקטובר 1852 איתה נולדו לו שני ילדים.
ב-1852/53 עבר לבאדן-באדן, שם היה בית המגורים העיקרי שלו עד מותו.
בשנת 1853 הוא קיבל את התואר צייר בית המלוכה של באדן.
מאז 1857 היה לו בית שני בפריז.
מכאן הוא הגיע לברביזון בשנת 1858, שם, על פי הצהרתו שלו, הוא "באמת למד לראות".
נסיעתו השלישית לנורווגיה התקיימה בשנת 1854 ולקחה אותו לכף הצפוני.
הוא גם נסע לסאבוי ולאנגליה בשנת 1864.
קברו נמצא בבית העלמין בעיר באדן-באדן.
זאל ידוע בעיקר בזכות תמונותיו של נורווגיה שצוירו בסטודיו, המביעות את גדולתו של הטבע.
התמונות הן פנורמיות מנקודות מבט גבוהות.
מפלי מים הם מהנושאים העיקריים שלו.
עבודותיו הנורדיות נמצאות באוספים ציבוריים במוזיאון סטדל בפרנקפורט, במוזיאון לאמנויות יפות בלייפציג ובמוזיאון מיטלריין קובלנץ 1854.
עם זאת, הוא צייר גם נופים מבאדן ומנסיעותיו האחרות.
לעיתים קרובות הוא צייר תמונות של לילות ירח ושמש של חצות שהיו פופולריים באותה תקופה.
בתחילה, זאל הושפע מהרומנטיקה של הריין.
מורו שירמר לימד אותו את הייצוג המוגזם של המציאות מבחינת התוכן הרומנטי שלה, בשילוב קומפוזיציה זהירה ופירוט מוקפד.
משנת 1854 ואילך החל זאל להתנתק מגישות המורה שלו ולפנות יותר לעבר ריאליזם.
פריצת דרך הגיעה בזמן שהותו בברביזון בשנת 1858, כאשר למד להעריך ציור בחוץ, בסגנון קליל ומוטיבים לא יומרניים.
עם זאת, הוא מעולם לא ויתר לחלוטין על הקישוט ועל תשומת הלב לפרטים והמשיך לצייר בצורה הקודמת, במיוחד לצורך מכירות.
בנוסף לציורי נוף, זאל עשה גם דיוקנאות רבים, תמונות בעלי חיים וציורי ז'אנר וקריקטורות.
ד"ר גאורג לייברנדט היה ביורוקרט ודיפלומט גרמני נאצי.
הוא מילא תפקידים מובילים במדיניות חוץ במשרד החוץ של המפלגה הנאצית (APA) ובמשרד הרייך לשטחים המזרחיים הכבושים (RMfdbO) כמומחה לנושאים הקשורים לברית המועצות.
בתקופה שלאחר המלחמה נפתחו הליכים פליליים נגדו, אך התיק נסגר בסופו של דבר.
לייברנדט נולד להורים גרמנים אתניים בהופנונגסטל (כיום צבריקובה, אוקראינה), ליד אודסה, בנפת זבריקובו שבמחוז חרסון של האימפריה הרוסית.
בגיל צעיר היגר לגרמניה לצורך לימודיו.
ב-1918 למד לייברנדט תאולוגיה בגרמניה, וגם לקח שיעורים בפילולוגיה והיסטוריה, בשנת 1927 הוענק לו תואר דוקטור.
הוא נסע רבות לברית המועצות בין השנים 1926–1929. מטרת ביקוריו היו חקר התפתחות המושבות הגרמניות באזור חוף הים השחור, ואיסוף מידע היסטורי.
כתוצאה מעבודתו יצא לאור בגרמניה ספר על תנועת המהגרים של הגרמנים.
ללייברנדט היה כישרון לשפות, אשר יחד עם מלגת רוקפלר, אפשרו לו לחדש את לימודיו בפריז ובארצות הברית בין השנים 1931–1933. בהיותו בארצות הברית שמר באופן פעיל על קשר עם גרמנים מרוסיה שגם היגרו לאמריקה.
לייברנדט קיבל בשנת 1933 את בקשתו של אלפרד רוזנברג לחזור לגרמניה, והצטרף למפלגה הנאצית באותה שנה.
לאחר מכן מונה למנהל החטיבה המזרחית של משרד מדיניות החוץ של המפלגה הנאצית.
לייברנדט הופקד גם על התעמולה האנטי-סובייטית והאנטי-קומוניסטית.
עם הפלישה לברית המועצות והקמת המשרד לשטחים הכבושים במזרח, בחר רוזנברג בלייברנדט לנהל את המחלקה המדינית.
לפיכך, לייברנדט הפך לקשר אל קבוצות המהגרים האוקראיניות, הקווקזיות, הרוסים ואחרות.
לייברנדט השתתף בוועידת ואנזה כמייצג (יחד עם אלפרד מאייר) את המשרד לשטחים הכבושים במזרח.
בקיץ 1943, מסיבות לא ידועות, הוא הפסיק את תפקידו במשרד והצטרף לצי הגרמני.
לייברנדט הוחזק במעצר על ידי בעלות הברית מ-1945 עד מאי 1949. בינואר 1950 הוא הואשם רשמית במעורבות בהשמדת יהודים, אך ב-10 באוגוסט 1950 נדחה התיק נגדו, והוא שוחרר ממעצר.
לאחר מכן חזר לאמריקה וחידש את לימודיו בנושא הגרמנים-הרוסים, ותרם ממומחיותו לאגודת הגרמנים מרוסיה (Landsmannschaft der Deutschen aus Russland) עד מותו בבון ב-16 ביוני 1982.
בשנת 1979 נאסר על לייברנדט להיכנס לארצות הברית על ידי מחלקת המשפטים ומחלקת המדינה האמריקאית, בשל השתתפותו ברצח מאות אלפי יהודים, בתפקידו כראש החטיבה המדינית של משרד הרייך למזרח הכבושים.
ללייברנדט יש בן באותו השם, המתגורר בברלין.
גאורג וצל היה גנרל גרמני אשר לחם במלחמת העולם הראשונה, ולאחר המלחמה שימש כראש משרד הגייסות (מקביל למטה הכללי) של הרייכסווהר בין 1926–1927.
וצל נולד בניידר-ארלבאך ב-5 במרץ 1869. ב-1 באוקטובר 1889 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית.
הוא למד בבית ספר צבאי וב-22 באוגוסט 1892 הועלה לדרגת לויטננט.
ב-1 בינואר 1899 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
ב-1 באוקטובר 1900 הוא החל ללמוד באקדמיית המלחמה בברלין.
ב-1 באפריל 1904 הוא החל לשרת במטה הכללי.
ב-24 בינואר 1907 הוא הוצב במטה הקורפוס ה-15. ב-24 במרץ 1909 הוא מונה למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-132 (האלזסי ה-1).
ב-7 במאי 1911 הוא הועבר למטה הדיוויזיה ה-2. ב-3 ביוני 1912 הוצב כנציג צבאי בבית חרושת לרובים בדנציג.
ב-1 באוקטובר של אותה שנה הועלה לדרגת מיור.
ב-1 באפריל 1913 הוא הועבר למטה הקורפוס ה-3.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מונה וצל לראש מטה הקורפוס ה-18. ב-1916 הוא עבר לשרת בתפקידי מנהלה בפיקוד העליון.
ב-11 בדצמבר של אותה שנה הוענק לו עיטור הפור לה מריט - העיטור הגבוה ביותר של הצבא הקיסרי.
בתפקידו במטה הכללי, וצל הכין את תוכנית המתקפה הגרמנית בחזית האיטלקית שהביאה לניצחון גדול בקרב קפורטו.
על כך, ב-1 בנובמבר 1917 נוספו עלי אלון לעיטור שלו.
בתקופה זו הוא גם הפך לידידו ואיש סודו של אריך לודנדורף.
ב-18 בדצמבר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
בתחילת 1918 הוא מונה לראש מטה הארמייה ה-5. הוא היה מעורב יחד עם לודנדורף בתכנון מתקפת מאה הימים.
לאחר המלחמה, הצליח וצל להתקבל לרייכסווהר המצומצם.
ב-1 במרץ 1921 הוא מונה למפקד המודיעין הצבאי בדרגת אוברסט.
ב-1 בדצמבר 1923 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור.
ב-1 בפברואר 1926 הוא מונה לראש משרד הגייסות - שם מכובס שנועד לאפשר לגרמניה להקים מטה כללי בלי להפר את חוזה ורסאי.
בתפקידו כראש משרד הגייסות, וצל היה בפועל הרמטכ"ל של הרייכסווהר.
שנה לאחר מכן הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
ב-25 בינואר 1927 הוא עזב את התפקיד.
ב-31 באוקטובר של אותה שנה הוא פרש מהצבא בדרגת גנרל.
ב-1930 נשלח וצל לרפובליקה הסינית כיועץ צבאי.
הוא שהה בסין ארבע שנים, ועם חזרתו מונה לעורך השבועון הצבאי.
ב-29 ביולי 1944 הוא נעצר ונכלא במחנה הריכוז דכאו בחשד למעורבות בקשר העשרים ביולי.
הוא שוחרר כבר ב-6 בנובמבר של אותה שנה.
הוא נפטר באאוגסבורג ב-3 בינואר 1947.
וצל היה בנם של בעל המפעל ולנטין לודוויג וצל ואשתו קרוליין אליזבת פרידריקה, לבית וולף.
ב-1899 הוא נישא לאליזבת זאקס, בתו של גנרל-לויטננט אוסקר זאקס.
ב-29 באוגוסט 1900 נולד בנו הורסט מנפרד לודוויג וצל.
ב-22 באוגוסט 1905 נולד בנו השני רולף קרל יוליוס לאופולד וצל.
ב-28 ביולי 1919 נולדה בתו אולגה וצל.
גֶאוֹרְג וִילְהֶלְם פוֹן רַאוּמֶר היה היסטוריון, משפטן, פקיד מנהל פרוסי ומנהל .
גאורג וילהלם פון ראומר היה בן למשפחת האצולה של פון ראומר.