tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יומן השומן היא סדרה דרמה-קומית בריטית, אשר שודרה לראשונה בערוץ E4 הבריטי ב-14 בינואר 2013. הסדרה מבוססת על הספר My Fat, Mad Teenage Diary שנכתב על ידי ריי ארל.
עונתה השנייה של הסדרה החלה ב-17 בפברואר 2014 והסתיימה ב-31 במרץ 2014. בישראל הסדרה משודרת ב HOT3.
העונה השלישית של הסדרה עלתה לאוויר בבריטניה ביוני 2015.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס ה-BAFTA.
העלילה מתרחשת בסטמפורד, לינקולנשייר בשנת 1996, ועוקבת אחר סיפורה של רייצ'ל (ריי) ארל, נערה בעלת עודף משקל, אשר יוצאת מבית חולים פסיכיאטרי בו שהתה 4 חודשים.
היא מחדשת את קשריה עם חברתה הטובה ביותר קלואי, אשר לא מודעת למצבה הנפשי של ריי ולבעיית התדמית העצמית שלה.
ריי מספרת לקלואי שנפשה בצרפת במהלך ארבעת החודשים האחרונים, ומנסה למנוע ממנה ומחבריה - איזי, ארצ'י, צ'ופ ופין את האמת.
בהמשך הסדרה אנו עדים לסיפור אהבה הנרקם בינה לבין פין ולהתנסויות הראשונות שלה עם המין השני, תוך כדי התמודדות עם ההפרעות הנפשיות שלה וההתגברות על הפחדים שלה.
רייצ'ל "ריי" ארל (שרון רוני ) - הדמות הראשית, נערה בת 16 כבדת משקל אשר שהתה ארבעה חודשים בבית חולים פסיכיאטרי.
היא נאבקת להסתיר את מצבה הנפשי מחבריה החדשים, ומוצאת קושי בלהשתלב.
לינדה ארל-בוחטאט (קלייר ראשברוק) - אמה של ריי.
נישאה בשנית למהגר תוניסאי בשם קארים בוחטאט.
נכנסת להריון במהלך העונה השנייה.
ד"ר קסטר (איאן הארט) - הפסיכיאטר של ריי, עוזר לה בהתמודדות עם בעיותיה.
פין נלסון (ניקו מירלגרו) - בחור איתו ריי אינה מסתדרת בתחילה, אך לאחר מכן הופך למושא האהבה העיקרי שלה.
קלואי גמל (ג'ודי קומר) - בחורה יפה ופופולרית.
חברתה הטובה ביותר של ריי מאז ילדותן.
ארצ'י (דן כהן) - חברה הקרוב של ריי.
ארנולד "צ'ופ" פיטרס (ג'ורדן מורפי) - חיית המסיבות של החבורה.
מפתח מערכת יחסים רומנטית עם איזי בסוף העונה הראשונה.
איזי (סיארה באקסנדייל) - בחורה מתוקה ומצחיקה, אך הנאיבית שבחבורה.
נמצאת במערכת יחסים עם צ'ופ.
דני "שני כובעים" (דארן אוונס) - מטופל בבית החולים הפסיכיאטרי.
קארים בוחטאט (בשמאד עבדי-אמין) - בעלה החדש של לינדה, אמה של ריי.
טיקס (סופי רייט) - עונה ראשונה.
מטופלת בבית החולים הפסיכיאטרי, חברתה הטובה ביותר השנייה של ריי.
בתחילתה של העונה השנייה אנו מתוודעים למותה כתוצאה ממחלת האנורקסיה.
ד"ר ניק (שזאד לאטיף) - עונה ראשונה.
רופא בבית החולים הפסיכיאטרי עליו ריי מפנטזת.
ביג ג'י (אליוט אוטיס בראון) - עונה ראשונה.
בריון שמציק לריי לעיתים קרובות.
ויקטור ארל (קית' אלן) - עונה שנייה.
ליאם אוון (טורלה קונברי) - עונה שנייה.
חברה החדש של ריי איתו היא מפתחת קשר רומנטי.
סטייסי סטרינגפלו (סשה פרקינסון) - עונה שנייה.
בחורה פופולרית אשר יצאה עם פין בעבר.
נוהגת בבריונות כלפי בנות אחרות.
איימי מלון (סוזי פוטר) - נערה קשוחה שנמצאת בחבורתה של סטייסי.
נמצאת במערכת יחסים עם ליאם ומאיימת על ריי בכל פעם שהיא רואה אותה איתו.
ויקי (ג'ודי המבלט) - נערה פופולרית שנמצאת בחבורתה של סטייסי.
בעלת בעיות עור עליהן היא לא אוהבת לדבר.
נהפכת לאויבת של ריי וקלואי, ומעליבה אותן לעיתים תכופות בבית הספר.
לואיס (קירסטי ארמסטרונג) - נערה מתוקה שנמצאת בחבורתה של סטייסי.
לאחר שריי "מוציאה מהארון" את ארצ'י בפניה, היא מאיימת עליו שתספר לכולם על כך שהוא הומוסקסואל אם לא יספר זאת קודם.
עונתה הראשונה של יומן השומן קיבלה תשואות אוניברסליות.
כתב "הגרדיאן" סם וולסטון, קרא לה "דרמה נפלאה - כנה וכואבת, אמיתית ומאוד מצחיקה",והמשיך- "הופעתה של שרון רוני כדמות הראשית היא טבעית, חסרת מאמץ ואמינה לחלוטין; היא צריכה לזכות על כך במשהו." העיתון הבריטי The Stage קרא לה "דרמה-קומית שבאמת עונה על הקריטריונים של שני הז'אנרים."
תחנת הרדיו האמריקאית WBEZ בשיקגו, אילינוי- קראה לסדרה "תוכנית הטלוויזיה הטובה ביותר בה אתם לא צופים."
עונתה השנייה של הסדרה זכתה לביקורות חיוביות גם כן.
יומן הנעל האדומה (במקור: Red Shoe Diaries) היא סדרת דרמה אירוטית ששודרה במקור ברשת הכבלים האמריקאית שואוטיים בשנים 1992–1997. הסדרה הופצה ברחבי העולם על ידי תאגיד פלייבוי, ושודרה גם בערוץ 3 בישראל.
פרקי הסדרה בוימו לרוב, במשותף או בנפרד, על ידי זלמן קינג ורפאל אייזנמן.
עלילת הפרקים נסובה על חוויותיה המיניות של בחורה, שלעיתים קרובות קריינה ברקע את ההתרחשות.
פרקי הסדרה כללו סצנות אהבה עם עירום ומוזיקת רקע חושנית או קודרת.
סך הכול הופקו ושודרו 66 פרקים בחמש עונות, סרט טלוויזיה יחיד ועוד 19 סרטים בהפצה ישירה לקלטות וידאו.
הפרקים נפתחו במונטאז' קצר של מדור מודעות קוראים בעיתון, בו מופיעה מודעה תחת שם העט "נעליים אדומות".
כותב המודעה מבקש מנשים לשלוח לתיבת הדואר שלו סיפורים אישיים מחייהן על אהבה, תשוקה ובגידות.
הסדרה לא כללה קו עלילה מתמשך בין הפרקים או דמויות קבועות, מלבד דמותו של ג'ייק וינטרס (דייוויד דוכובני), שעמד מאחורי המודעה.
וינטרס נראה משוטט עם סטלה כלבתו, כשהוא מקריא מכתב שהגיע לתיבת הדואר שלו ונפתח במילים "נעליים אדומות יקרות...".
את המודעה פרסם לראשונה לאחר התאבדותה של ארוסתו, ועימות שניהל מול הגבר עימה היא ניהלה רומן, בנאי ומוכר נעליים שמכר לה זוג נעלי עקב אדומות, שהיו ההשראה לשם העט שבחר.
תקוותו היא להבין את הסיבות להתאבדותה של ארוסתו, זאת מתוך סיפורים של נשים שחוו מצבים דומים.
יומן העתיד (ביפנית: 未来日記) היא סדרת מאנגה יפנית שנכתבה ואוירה על ידי סקאה אסונו.
המאנגה פורסמה במקור במגזין Shōnen Ace מינואר 2006 עד דצמבר 2010, ויצאה לאורך השנים לשווקים ב-12 כרכים.
המאנגה עובדה בהמשך לסדרת אנימה בת 26 פרקים אשר שודרה במקור ביפן מאוקטובר 2011 עד אפריל 2012. בעקבות ההצלחה של סדרת המאנגה הוא עובדה לאורך השנים לסדרת אנימה, ל-OVA, לסדרת לייב-אקשן ולסדרת מאנגה נוספת מסוג ספין אוף.
בישראל סדרת האנימה הפכה זמינה לצפייה עם כתוביות בעברית בספריית האנימה החל מה-11 באפריל 2022.
עלילת הסדרה מתמקדת בתלמיד התיכון המופנם יוקיטרו "יוקי" אמאנו אשר בתחילת הסדרה מתעד את חיי היומיום שלו ביומן בטלפון הנייד עד שביום אחד הוא מגלה שהיומן שלו מסוגל כעת לחזות אירועים עתידיים.
בהמשך הוא מגלה שהוא אחד מ-12 משתתפים במשחק הישרדות קטלני שמאורגן על ידי אל המרחב-זמן דאוס אקס מכינה.
כל משתתף במשחק מקבל יומן המסוגל לחזות אירועים עתידיים.
יוקי מחליט בהמשך לכרות ברית לא פשוטה עם יונו גאסאי אשר גם משתתפת במשחק ההישרדות הקטלני.
היומן שלה מאפשר לה לראות מה עתיד לקרות ליוקי, והיא נשבעת להגן עליו בכל מחיר.
המטרה הסופית של המשחק היא לחסל את המשתתפים האחרים ולהפוך לאל המרחב-זמן החדש שיחליף את דאוס אקס מכינה.
יוקיטרו "יוקי" אמאנו (天野 雪輝) - גיבור הסדרה.
יוקיטרו הוא נער בן 14. בעוד שבתחילת הסדרה יוקי הוא פסיבי והססן, ההשתתפות במשחק ההישרדות הופכת אותו לאורך הסדרה לאדם אסרטיבי ונחוש.
יונו גאסאי (我妻 由乃) - נערה שמשתתפת במשחק ההישרדות הקטלני והיא מושא אהבתו של יוקי.
דאוס אקס מכינה (デウス・エクス・マキナ) - אל המרחב-זמן אשר עומד מאחורי משחק ההישרדות הקטלני.
דאוס אשר גוסס יצר את משחק ההישרדות על מנת לבחור באמצעותו את היורש שלו.
מור מור (ムルムル) - העוזר של דאוס.
מיננה אוריו (雨流 みねね) - אחת מהמשתתפות במשחק ההישרדות הקטלני.
סדרת המאנגה פורסמה במגזין Shōnen Ace מ-26 בינואר 2006 עד ל-25 בדצמבר 2010. הסדרת יצאה לאורך השנים לשווקים ב-12 כרכים שפורסמו על ידי חברת ההוצאה לאור Kadokawa Shoten, ועוד שני סיפורי צד של המאנגה, יומן העתיד: פסיפס ואת יומן העתיד: פרדוקס, שנאספו לכרך אחד כל אחד.
עיבוד אנימה טלוויזיוני על ידי Asread אשר בוימה על ידי נאוטו הושודה שודרה החל מ-10 באוקטובר 2011. עיצובי הדמיות נעשו על ידי אייג'י היראיאמה ורוריקו ווטנבה.
"פיילוט" באורך של כשמונה דקות של מהדורת ה-DVD פורסם יחד עם מהדורות מוגבלות של הכרך האחד עשר במאנגה, שפורסם ב-9 בדצמבר 2010. הסדרה משתמשת בארבע יצירות של שירי נושא: שני שירי פתיחה ושני שירי סיום.
בארבעה עשר בפרקים הראשונים, שיר הפתיחה הוא "Kūsō מיתולוגיה" (空想メソロギヰ, Kūsō Mesorogii?, "פנטזיה, מיתולוגיה") על ידי Yōsei Teikoku, שיר הסיום הוא "דם טלר", על ידי Faylan.
מפרק 15 ואילך, שיר הפתיחה הוא "מבוי סתום" על ידי Faylan, ושיר הסיום הוא "נימה" על ידי Yōsei Teikoku.
עבור הפיילוט, השר המרכזי הוא "בורא" על ידי Yōsei Teiko.
Funimation רכשה את הרישיון להפצת הסדרה בצפון אמריקה, בעודה משדרת את הסדרה ב-Niconico.
מאוחר יותר הם הודיעו כי רכשו את הזכיות להפצת הסדרה בווידאו הביתי.
פרק אנימציה מקורי בשם יומן העתיד: חיוג חוזר משמש כאפילוג לסדרת הטלוויזיה.
זה קיבל שידור מיוחד ב-Niconico ב-19 ביוני 2013. זה גם צורף יחד עם הסיקוול של כרך המאנגה באותו השם.
שיר הפתיחה של פרק זה הוא "Kyōki Chinden" (狂気沈殿?, "טירוף משקעים") על ידי Yōsei Teikoku, ושיר הסיום הוא "סוף טוב" על ידי Faylan.
קאדוקאווה שוטן יצרה רומן חזותי המבוסס על המאנגה בשם יומן העתיד: הבעלים של היומן ה-13 (未来日記 -13人目の日記所有者-, 13 Ninme no Nikki Shoyuusha ?) עבור קונסולת הפי אס פי, פורסם ב-28 בינואר, ב-2010 ביפן.
פרסום מחדש עם גרפיקה חדשה, יצירות אמנות, הכולל את שחקני קול מן האנימה פורסם ב-26 באפריל 2012.
המאנגה עובדה בהמשך גם לסדרת לייב אקשן בת 11 פרקים אשר שודרה במקור מ-21 באפריל עד ל-30 ביוני 2013 בערוץ Fuji TV.
לסדרת הטלוויזיה עלילה מקורית אשר שונה באופן ניכר מעלילת סדרת המאנגה וסדרת האנימה.
במהלך אמצע נובמבר 2008, הכרך השביעי של המאנגה יומן העתיד מדורג כאחד מעשרים סדרות המאנגה הנמכרות ביותר ביפן.
הכרך נשאר ברשימת השלושים הנמכרים ביותר במהלך השבוע שאחריו, למרות שירד למקום העשרים וחמישה.
באפריל 2012, זה מכר 4 מיליון עותקים ביפן.
"יומי דפגרא" הוא כינוי ארמי מקוצר ל"יומי דמפגרי ביה רבנן".
כלומר, ימים שלא מתקיימים בהם לימודים והתלמידים יוצאים לפגרה.
תוספות שם פירש: מפגרי רבנן - .
בימי הביניים היה נפוץ הביטוי "יומא דפגרא" לכינוי הימים שלא התקיימו בהם לימודים בישיבות, כגון בראש חודש, בחנוכה, בט"ו בשבט, בל"ג בעומר, בט"ו באב וכדומה.
כיום הורחב השימוש במילה והוא מהווה כינוי לימים מיוחדים בשנה, הכולל שמחות קהילתיות משותפות או ימי אירועים מיוחדים בשנה.
מנהגים רבים נקשרו ל"יומי דפגרא".
בקהילות מסוימות נהגו שאבל אינו ניגש לפני התיבה בימים אלו, והיו שנהגו שלא לומר בהם תחנון, ולהרבות בהם בנרות בבית הכנסת.
יומו של השלוש-רגל הוא עיבוד קולנועי בריטי משנת 1962 לרומן המדע הבדיוני באותו השם מאת ג'ון וינדהם.
יומן חוף ברייטון (או זכרונות חוף ברייטון; באנגלית: Brighton Beach Memoirs) הוא מחזה קומי מאת המחזאי היהודי-אמריקאי ניל סיימון.
זהו המחזה הראשון מטרילוגיית יוג'ין הסמי-אוטוביוגרפית (השני הוא טירונות והשלישי הוא בדרך לברודוויי).
ההפקה הראשונה של המחזה בברודוויי עלתה במרץ 1983, רצה עד נובמבר 1986 וזכתה בשני פרסי טוני.
המחזה עובד לקולנוע והופק גם על ידי תיאטראות בישראל.
בשנת 1937 משפחה יהודית בברוקלין מנסה להתמודד עם קשיי הקיום על רקע השפל הכלכלי הגדול בארצות הברית.
ג'ק, האב, מפרנס בדוחק את משפחתו הכוללת את אשתו קייט, שני בניו יוג'ין וסטנלי וכן את אחות אשתו האלמנה ושתי בנותיה.
המחזה מסופר מנקודת מבטו ולבטי התבגרותו של בנו יוג'ין בן ה-15.
המחזה, אותו ביים ג'ין סאקס, הוצג לראשונה בתיאטרון אהמונסון בלוס אנג'לס ב-10 בדצמבר 1982 שם רץ במשך מספר שבועות וטרם הצגתו בברודוויי הוצג במשך מספר שבועות בתיאטרון קורן בסן-פרנסיסקו.
במרץ 1983 עלתה הצגת טרום-הבכורה הראשונה בברודוויי וב-27 במרץ עלתה הצגת הבכורה בתיאטרון אלווין (שביוני 1983 שונה שמו לתיאטרון ניל סיימון).
מת'יו ברודריק גילם את התפקיד הראשי של יוג'ין ג'רום (תפקיד אותו גילם גם במחזה ההמשך טירונות).
בפברואר 1985 עבר המחזה להציג בתיאטרון רחוב 46 (אשר ב-1990 שונה שמו לתיאטרון ריצ'רד רוג'רס) שם הציג עד מאי 1986 וירד לאחר 1299 הצגות.
ג'ין סאקס ומת'יו ברודריק זכו בהתאמה בפרס הטוני לבמאי ולשחקן הטובים ביותר לשנת 1983.
המחזה הועלה מחדש בברודוויי באוקטובר 2009 אך לא נחל הצלחה וירד מהבמה שבוע בלבד לאחר הבכורה.
המחזה עובד לקולנוע, גם כן בבימויו של סאקס והוקרן לראשונה ב-1986 כאשר ג'ונתן סילברמן מגלם את התפקיד הראשי.
המחזה הופק לראשונה בארץ על ידי תיאטרון הבימה בבימויו של עמית גזית ותרגומו של יהונתן גפן.
הבכורה הייתה באוגוסט 1984 והמחזה הוצג 210 פעמים.
אבי חדש גילם את יוג'ין.
עוד השתתפו בהצגה ליא קניג, רבקה גור, יהודה אפרוני, שמעון כהן, טובה פרדו, ענת הרפזי, דניאלה מילר ואסתר ברעד.
בשנת 2000 הופק המחזה על ידי תיאטרון חיפה בבימויו של עודד קוטלר ותרגומו של יהונתן גפן.
גיא מסיקה גילם את יוג'ין.
עוד השתתפו בהצגה אברהם סלקטר, נעמה שפירא, רודיה קוזלובסקי, רוני שובל, חגית דסברג ושלי פלדמן.
ב-2006 הופק המחזה על ידי תיאטרון הקאמרי בבימויה ותרגומה של עדנה מזי"א.
מיכאל מושונוב גילם את יוג'ין.
עוד השתתפו בהצגה מיקי קם, שירי גולן, אוהד שחר, יואב לוי, דינה סנדרסון וחני פירסטנברג.
בקיץ 2012 הועלה המחזה על ידי בית צבי בימויו של מיטקו בוזקוב ובתרגומה של עדנה מזי"א.
רביב מדר גילם את יוג'ין.
עוד השתתפו בהצגה סיון כהן, נועה צפריר, מעיין עמרני, יעל צ'חנובר, אושר בית הלחמי ואבישי בן גל.
ביולי 2019 הועלה המחזה שוב על ידי בית צבי בבימויה של ליאת פישמן לני ובתרגומו של אביהוד תדהר, כאשר תומר יפרח וצח כהן מגלמים את התפקיד הראשי.
עוד השתתפו בהצגה: טל שחר, קרינה שניידרמן, נוי בן ברית, שני ורד, מעיין רחימה, דנה כהן, איה חיות, גל שטרית, ירון חנונה, אלון לילייב ורועי הדס.
באפריל 2022 הועלה המחזה שוב על ידי בית צבי כתרגיל סיום שליש בשנה א, בבימויו של יאשה קריגר, כאשר טל לוי ומתן ברדה מגלמים את יוג'ין.
עוד השתתפו בהצגה: ניצן לייבוביץ' בתפקיד נורה, ענבר מסחרי וגל מדמוני בתפקיד קייט, יעל כרמל ויהל בירן בתפקיד בלאנש, דור ירדני בתפקיד ג'ק, גיא גרופר בתפקיד סטנלי ולי בלישה בתפקיד לורי.
בפברואר 2024 הועלה המחזה שוב על ידי תיאטרון בית ליסין בבימיו של רועי שגב ובתרגומה של עדנה מזי"א.
טל גרושקה מגלם את יוג'ין.
עוד משתתפים בהצגה: יונה אליאן-קשת, מיה דגן, יורם טולדנו, אבירם אביטן, דין הפנר ונאיה פדרמן.
יומן מבוזר נקרא גם ספר חשבונות משותף, הוא מוסכמה על אופן שכפול, שיתוף וסינכרון של נתונים דיגיטליים ממקורות שונים אשר פרושים על פני מספר אתרים גאוגרפיים, מדינות או מוסדות.
ליומן זה אין מנהל מרכזי או מערכת אחסון נתונים מרכזית.
באופן כללי, ליישום יומן מבוזר דרושה רשת מחשבים של עמית לעמית (P2P) וכן אלגוריתמים מוסכמים על מנת להבטיח שכפול אמין של היומן בנקודות שונות ברשת..
היישום המוכר ביותר של יומן מבוזר היא מערכת הבלוקצ'יין, אשר יכולה להיות פרטית או ציבורית.
משמעות המילה "בלוקצ'יין" נשארת שנויה במחלוקת.
יש הטוענים כי היא שם נרדף ל"יומן מבוזר", אחרים טוענים כי מבחינה טכנית ההגדרה חלה רק על בלוקצ'יינס ליניאריים כגון ביטקוין או Litecoin, ולא על מערכות המבוססות אלגוריתמים אחרים כגון Iota Tangle.
לפי הגדרה זו, לא כל היומנים המבוזרים חייבים בהכרח להיות כפופים לחוקי הבלוקצ'יין, ולייצר קונצנזוס מבוזר.
בלוקצ'יין הוא רק סוג אחד של מבנה נתונים מסוג יומן מבוזר.
יומנים מבוזרים ידועים בעיקר בשימושם כמטבעות מבוזרים, אם כי מבחינה טכנית הם שני דברים שונים בתכליתם.
עם זאת, יומן מבוזר צריך כלכלה מבוזרת כדי שלנקודות ברשת תהיה מוטיבציה לפעול.
שימושים אפשריים אחרים מלבד מטבעות מבוזרים כוללים חוזים חכמים או אחסון קבצים.
בנקים משקיעים ביומנים מבוזרים כדי להפחית סיכונים תפעוליים.
השימוש העתידי של יומנים מבוזרים, מצופה לכלכל את "האינטרנט של הדברים" בכלכלה מתוכנתת.
יומנים מבוזרים יכולים להיות מורשים במידה ויש היתר לכל אדם להיות צומת ברשת, או ללא הרשאות אם נדרש אישור על מנת להיות צומת ברשת.
ישנם גם סוגים שונים אשר נבדלים באלגוריתם הקונצנזוס (הוכחת עבודה, מערכת הצבעות).
יום-טוב "יומי" עיני (24 באוקטובר 1928 – י"ב בסיוון ה'תשע"ז, 6 ביוני 2017) היה איש צבא ומערכת הביטחון, איש עסקים וסופר ישראלי.
ממייסדי יחידה 8200, ראש המנמ"ת (המרכז לניתוב מידע, ההוצאה לאור של הערכות המצב של אמ"ן) במלחמת יום הכיפורים.
בגיל 16 הצטרף לארגון ההגנה.
שימש כסגן מפקד בסיס טרוקרדו שברמלה בתקופת מלחמת העצמאות.
עיני היה ממייסדי יחידת איסוף המודיעין שמ־2 (לימים 8200), ויו"ר העמותה של היחידה.
במלחמת ששת הימים שירת כמפקד בסיס דרום של היחידה ועבד עם צוותו בצמוד לאלוף פיקוד דרום ישעיהו גביש.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 הושאל בכמה הזדמנויות לשירות המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים וגם לאחר תום שירותו עשה בשליחות "המוסד" באירופה ובאפריקה בכמה הזדמנויות.
במלחמת יום הכיפורים שימש ראש המנמ"ת (המרכז לניתוב מידע, ההוצאה לאור של הערכות המצב של אמ"ן), ספג חלק מהביקורת בשל הכישלון המודיעיני בפרוץ המלחמה (ו"הקונספציה"), אך לפי עדותו התריע מפני המלחמה בשבוע שלפני שפרצה ודיווחיו נדחו בידי אריה שלו, ראש אמ"ן-מחקר.
ב-1976 פרש מצה"ל בדרגת סגן-אלוף והקים חברה בשם "פירסל סחר בע"מ" שעסקה במסחר עם מדינות ערב.
במקביל המשיך את לימודיו האקדמיים, והיה בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובמדעי המדינה ותואר שני במדעי ההתנהגות.
במסגרת שירותו באמ"ן היה אחראי לכתיבת הספר "הצבא הסורי" על בסיס מידע שנמצא בעת מלחמת ששת הימים.
לאחר פרישתו משירותו הצבאי החל לשלוח ידו בכתיבה, וכתב בעיקר ספרי מתח וסיפורת:
7 סיפורים מופלאים, חדרה: עיר ותכלת, 1998
מר ומתוק: שני רומנים וסיפורים, תל אביב: י' גולן, 1999
זינוק הקונדור, לוד: עיר ותכלת, 2000
הוא והיא: על אהבות ואכזבות, תל אביב: אור-עם, 2002
מגדלי התאומים, תל אביב: אור-עם, 2003
אהבה חשאית: רומן ריגול, ירושלים: עיר ותכלת, 2004
הפתעות: ועוד סיפורים, תל אביב: סער, 2009
נשים מפתות בתנ"ך, תל אביב: סער, 2011
אירמה: שלושה סיפורי אהבה, תל אביב: סער, 2012
איש הצללים, תל אביב: סער, 2013
פנצ'ו הבלש בממלכת הג'ונגל, ירושלים: עיר ותכלת, 2006 (בנוסף: הקלטת אודיו של סיפורים מתוך הספר)
ציף ציף ציף, חולון: צבר, 2006 (בנוסף: סרטון בשם זה)
מה מה מה: מעשה בכבשה
יומיף קג'לצ'ה (נולד ב-1 באוגוסט 1997) הוא אתלט אתיופי, פעמיים סגן אלוף העולם (דוחה 2019, טוקיו 2025) בריצת 10000 מטר, פעמיים אלוף העולם באולם (פורטלנד 2016, ברמינגהאם 2018) בריצת 3000 מטר ושיאן העולם בריצת מייל באולם ושיאן העולם לשעבר בחצי מרתון (ולנסיה 2024).
קג'לצ'ה זכה ב-2013 במדליית זהב בריצת 5000 מטר באליפות העולם באתלטיקה לקדטים.
ב-2014 זכה במדליית זהב בריצת 3000 מטר באולימפיאדת הנוער נאנג'ינג בתוצאה של 7:56.20 דקות.
באותה שנה זכה במדליית זהב בריצת 5000 מטר באליפות העולם באתלטיקה לנוער, כשקבע שיא אישי חדש של 13:25.19 דקות.
ב-2015 זכה במדליית זהב בריצת 5000 מטר באליפות אפריקה לנוער, ניצח בשתי תחרויות מסבב ליגת היהלום, ברומא וביוג'ין וסיים רביעי בריצת 5000 מטר באליפות העולם באתלטיקה.
באליפות העולם באתלטיקה באולם קג'לצ'ה זכה במדליית הזהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 7:57.21 דקות.
באליפות העולם סיים בפעם השנייה ברציפות במקום הרביעי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:33.51 דקות.
באליפות העולם באולם זכה במדליית זהב שנייה ברציפות בריצת 3000 מטר, בתוצאה של 8:14.41 דקות.
בגמר ליגת היהלום בבריסל, זכה קג'לצ'ה במדליית ארד בריצת 5000 מטר, בשיא אישי חדש של 12:46.79 דקות, אחרי סלמון ברגה והגוס גבריהווט.
הוא היה שותף לריצה היסטורית, שבמהלכה שבעה רצים ירדו מ-13 דקות.
בחודש פברואר, קג'לצ'ה קבע תוצאה של 3:48.46 דקות בריצת מייל באולם, מאית שנייה לאט משיא העולם של הישאם אל גרוז'.
בתחרות שנערכה באותו חודש במסגרת הסבב העולמי באולם, קג'לצ'ה סומן כמי שישבור את שיא העולם בריצת 1500 מטר באולם.
בסיבוב האחרון הוא הוביל, אך בן ארצו סמואל טפרה עקף אותו ושבר את שיא העולם והעמידו על 3:31.04 דקות.
קג'לצ'ה שסיים שני, קבע תוצאה של 3:31.58 דקות.
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבוסטון, הוא שבר את שיא העולם בריצת מייל באולם, כשקבע תוצאה של 3:47.01 דקות.
במבחנים האתיופים לאליפות העולם שנערכו ביולי סיים קג'לצ'ה שלישי בריצת 10000 מטר בשיא אישי חדש של 26:49.34 דקות.
חודש לאחר מכן, בגמר ליגת היהלום שנערך בבריסל, סיים שישי בריצת 5000 מטר, לאחר שקבע תוצאה של 13:01.38 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה 2022 סיים שמיני בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:12.09 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה 2025 זכה במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 28:55.83 דקות.
יומן המצור הוא סרט רוסי עלילתי עטור פרסים העוסק ב, בבימויו של אנדריי זייצב על פי תסריט שהוא עצמו כתב.
הסרט הופק על ידי אולפן הסרטים "ספטמבר".
באוקטובר 2020 זכה הסרט בגראן פרי בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-42 במוסקבה וזכה גם בפרס נשר הזהב הרוסי בקטגוריית הסרט הטוב ביותר לשנת 2020, התסריט הטוב ביותר והשחקנית הטובה ביותר לאולגה אוזולאפיניה.
הסרט מבוסס על זיכרונותיה של המשוררת אולגה ברגהולטס, שכונתה "מדונה לנינגרד", וסיפורה "כוכבי היום", וכן על זיכרונותיה הרבים של המצור, כולל הסופר דניאל גרנין.
לטענת במאי הסרט, האירועים המתוארים הם "מציאות דוקומנטרית" ואינם בדיוניים.
הסרט צולם בתמיכת משרד התרבות של הפדרציה הרוסית, קרן הקולנוע והחברה ההיסטורית הצבאית הרוסית.
הקרנת הבכורה של הסרט נקבעה ל-9 במאי 2020, לציון 75 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, אולם בשל מגפת הקורונה ברוסיה הוא נדחה ל-2021.
הימים הם ימי החורף הראשון, הקשה ביותר של המצור על לנינגרד, בו רוב האנשים מתו מרעב.
פברואר 1942, כפור קשה מתחת למינוס 30 מעלות, רעב נוראי, אספקת מים וחשמל לא עובדים, התחבורה נעצרת, לנינגרד מכוסה שלג ומשותקת.
צעירה בשם אולגה, עוברת ברחבי העיר בדרכה אל אביה.
היא קברה את בעלה והיא בטוחה שבקרוב גם היא תמות מרעב והיא רוצה לראות את אביה בפעם האחרונה, להיפרד ממנו ולבקש ממנו סליחה.
היא עוברת ברחבי העיר כולה, פוגשת מגוון אנשים, נקלעת למצבים קשים ורואה את מצבה של לנינגרד ותושביה.
הצילומים התקיימו בשנים 2017–2018, כשהעבודה על הסרט ארכה ארבע שנים.
יחד עם הסרט, מתוכננת סדרה בת 4 פרקים.
יומן הרום הוא ספר מאת הסופר האמריקאי האנטר ס.
כתיבתו החלה בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, אך הוא יצא לאור רק בשנת 1998. הטיוטה, שנכתבה לראשונה בשנת 1959, התגלתה בין חפציו של תומפסון על ידי השחקן ג'וני דפ.
הסיפור מתאר עיתונאי בשם פול קמפ המגיע מניו יורק לסן חואן, בירת פוארטו ריקו, כדי לעבוד בעיתון מפורסם בשם "דיילי ניוז", אי אז בשנות ה-50. זה הוא ספרו השני של תומפסון, שקודמו היחיד הוא הספר "נסיך המדוזה" שטרם יצא לאור.
העלילה מתרחשת בסוף שנות החמישים, ומתארת סיפור אהבה מורכב המערב קנאה, בגידות ותאוות, כל זאת תחת אדי אלכוהול כבדים, בין חברי סגל העיתון.
תומפסון עצמו הגיע מניו יורק לסאן חואן ב-1960 בכוונה להתקבל לעבודה ככתב עיתון הספורט "סן חואן סטאר" בעריכת הסופר ויליאם קנדי, אך לא התקבל.
תוך שהייתו בפוארטו ריקו, הכיר תומפסון חברים רבים מצוות העיתון, מה שככל הנראה סיפק לו את התוכן והרקע עבור העלילה הבדיונית של ספרו.
אף על פי שתומפסון החל לכתוב את ספרו כשהיה בן 22 בלבד, אחד מהנושאים העיקריים בו הוא הפחד מ"ללכת מעבר לגבעה" ובמילים אחרות, הפחד מלהזדקן.
הדמויות הבולטות בספר אופייניות לעבודתו של תומפסון: אלימות, מטורפות ואלכוהוליסטיות, מדשדשות דרך החיים הקשים.
העלילה מתקדמת בצורה מהירה ובסגנון מרגש, מאפיין נוסף של עבודתו של הסופר.
תומפסון עצמו הצהיר שהוא רצה לכתוב את "הרומן האמריקאי הגדול": "עדיין לא הצלחתי להביס את גטסבי הארור".
בראיון לתוכנית האירוח של צ'ארלי רוז ברשת השידור PBS ב-1998 סיפר תומפסון כי הוא כבר עמד לוותר על הספר: "הוא נדחה שבע פעמים - קיבלתי את מכתבי הדחייה הרגילים.
חזרתי מדרום אמריקה ונכנסתי לתוך הפוליטיקה של שנות השישים והשבעים, וזאת הייתה עבודה במשרה מלאה"; לימים, חזר אל סיפורו בן 40 השנה משום שסבר שהסיפור הוא טוב ויוכל להניב לו הכנסה, והצליח להוציאו לאור כספר.
יומן הרום הופק כסרט קולנוע ב-2011. ברוס רובינסון כתב את התסריט וביים את הסרט, בכיכובו של ג'וני דפ בתפקיד העיתונאי פול קמפ, זאת לאחר שכיכב בעיבוד נוסף לסרט של ספרו המפורסם יותר של תומפסון, פחד ותיעוב בלאס וגאס.
הצילומים נערכו בפוארטו ריקו ב-2009, והסרט יצא לבתי הקולנוע ב-28 באוקטובר 2011.
יומן חוף ברייטון הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1986, בבימויו של ג'ין סאקס, עם ג'ונתן סילברמן, בלית' דאנר, בוב דישי וג'ודית איווי בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ניל סיימון והוא מבוסס על מחזהו "יומן חוף ברייטון" שהועלה בברודוויי ב-1982 וזכה בשני פרסי טוני.
העלילה מתרחשת בשנת 1937 משפחה יהודית בשכונת ברייטון ביץ' ברוקלין מנסה להתמודד עם קשיי הקיום על רקע השפל הכלכלי בארצות הברית.
המחזה מסופר מנקודת מבטו ולבטי התבגרותו של בנו יוג'ין בן ה-15. ג'ונתן סילברמן גילם את דמותו של יוג'ין גם בתיאטרון גם כן בבימויו של ג'ין סאקס.
יוג'ין כותב יומן על קורות משפחתו ומשתף את הצופה ברגשותיו לאורך כל הסרט.
האב עובד קשה כסוכן בדים ובגדים לחגיגות ילדים.
סטנלי עובד במפעל לכובעים רב עם הבוס, מפוטר משם, משקיע את כספו בהימור בסנוקר ומאבד אותו.
הוא מדריך את יוג'ין בכל הקשור להתבגרות מינית ואוננות.
יוג'ין רושם הכל ומתעתד להיות סופר.
בינתיים הוא מציץ לשכנה ומתענג על צילום של בחורה עירומה שסטנלי מספק לו.
לורי רוצה להיות שחקנית ולהפסיק את לימודיה.
בלנש מסרבת וג'ק לא רוצה להתערב ולבסוף היא בורחת מהבית אך חוזרת.
מר מרפי (ג'יימס הנדי) מחזר אחרי בלנש והיא נענית לו למרות אזהרותיה של קייט שהוא שתיין כרוני.
בלנש מתעתדת לצאת אתו לפגישה במסעדה אבל מתברר שהיה מעורב בתאונת דרכים ועלול לעמוד לדין על שכרות.
קייט מוכיחה את אחותה על כך והן רבות ומחליפות האשמות והעלבות עוד מתקופת ילדותן, מי הייתה יפה יותר ואת מי ההורים חיבבו יותר.
בלנש בוכה ורוצה לעזוב ולמצוא עבודה.
ג'ק מפוטר מעבודתו בגלל השפל הכלכלי ומתחיל לעבוד קשה בלילה כנהג מונית.
הוא לוקה בהתקף לב שמרתק אותו לבית.
ג'ק מודאג מהחדשות על הנעשה באירופה וממשפחת בן דודו שנתקלת בקשיים לצאת משם.
סטנלי עוזב את הבית כדי להתגייס אך ברגע האחרון לפני החתימה הסופית, הוא מתחרט וחוזר הביתה לשמחת כולם.
לבסוף כולם שמחים בדירה וג'ק מקבל מכתב מבן דודו כי הצליח לצאת לצאת מאירופה ולעלות עם משפחתו על אנייה בדרך לניו יורק.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ונתן סילברמןיוג'ין ג'רוםבליית' דאנרקייט ג'רוםהאםבוב דישיג'ק ג'רוםהאבג'ודית איוויבלנשאחותה של קייטבריאן דילינג'רסטנלי ג'רוםסטייסי גליקלוריבתה של בלנשליסה וולץנורהבתה הבכורה של בלנשג'יימס הנדיפרנק מרפימחזר של בלנש
יומן אקסטנשנס בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת בפיתוח וייצור של מכשור רפואי לביצווע ניתוחים זעיר-פולשניים בחלל הבטן.
החברה נוסדה בינואר 2012 על ידי ד"ר תמר פרנקל (מנכ"ל החברה), זיו טמיר ומרדכי שולב.
תחילה נכתב שם החברה Human Extensions, וביולי 2017 שונה לכתיב הנוכחי, Human Xtensions.
בנובמבר 2020 גייסה החברה 158.7 מיליון ש"ח בהנפקת מניותיה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
החברה מפתחת ומייצרת מכשור רפואי ונמצאת בשלב ראשוני של מסחור מוצריה.
החברה פיתחה מערכת לחדר ניתוח בשם HandX, הנשלטת על-ידי המנתח, לעריכת ניתוחים זעיר-פולשניים (לפרוסקופיים) בחלל הבטן, כגון ניתוחי בקע, פרוקטולוגיה וכריתת רחם.
המערכת כוללת שלושה מודולים עיקריים:
מודול הפעלה ושליטה – מוחזק בידי המנתח ובאמצעותו הוא שולט בכלי הקצה.
מודול הנעה – מתרגם את האותות שהתקבלו כתוצאה מתנועות הידיים של המנתח לפקודות מכניות.
מודול כלי קצה – מתחברת בצידה האחד ליחידת ההנעה ובצידה השני כוללת יחידות קצה (כגון מחזיק מחט ותופסן, בעלות מפרק עם דרגות
חופש תנועה, המוחדרות לגוף המטופל.
כלי הקצה מוחלפים לאחר כל פרוצדורה.
החברה מציינת כי "המערכת שפותחה על-ידי החברה מציעה פתרון של ניתוח כירורגי בשיטת לפרוסקופיה חכמה המשלב בין היתרונות הכלכליים של פרוצדורות לפרוסקופיות לבין היתרונות הטכנולוגיים של ניתוחים רובוטיים המאפשרים לבצע פרוצדורות מורכבות".
במרץ 2018 קיבלה החברה אישור מה-FDA ובאוגוסט 2018 קיבלה אישור לסימון CE.
בפברואר 2021 קיבלה החברה את אישור ה-FDA לשיווק כלי קצה מתכלה שפותח על-ידיה, Monopolar Hook.
החברה עוסקת בפיתוח דור שני, בשם HandX-AI, של המוצר העיקרי שלה.
בשנת 2019 החלה החברה בשיווק מסחרי של מוצריה, דרך חברת Aesculap AG שהיא המפיץ הבלעדי של מוצרי החברה באירופה.
משבר מגפת הקורונה הביא לצמצום בהפצת מוצרי החברה, עקב מגבלות התנועה באירופה והפניית תקציבי רפואה למאבק במגפה.
המפיצה הבלעדית בישראל וברשות הפלסטינית היא חברת צ.מ.ל.
לחברה הסכמי הפצה גם במצרים ובאוסטרליה.
במחצית הראשונה של 2021 ירדו הכנסותיה בחדות, ל-1.1 מיליון ש"ח, בהשוואה ל-18.8 מיליון ש"ח בתקופה המקבילה בשנת 2020.
יוממוּת אופניים היא השימוש באופניים כדי להתנייד ביום-יום למקום הלימודים או העבודה, וזאת ללא מטרה מוגדרת של ספורט או תיירות.
יוממות אופניים שכיחה יותר באזורים שטוחים יחסית וכן במקומות בהם קיימים שבילי אופניים ותשתיות אחרות המשפרות את רמת הבטיחות והרכיבתיות של המקום.
בשנים האחרונות, עם העלייה במכירות של אופניים חשמליים נצפתה עלייה בשימוש באופניים באזורים הרריים וכן אפשרה רכיבה למרחקים ארוכים יותר.
"רכבת אופניים" היא קבוצת אנשים שרוכבים יחד במסלול מוגדר בהתאם ללוח זמנים מסוים.
רוכבים יכולים לעזוב או להצטרף למסלול בנקודות מסוימות, בהתאם לשימוש באוטובוס או ברכבת.
אופניים משמשים ליוממות בכל רחבי העולם.
בחלק מהמקומות, דוגמת הולנד, הרכיבה על האופניים נפוצה ביותר.
לעומת זאת, במדינות רבות אחרות נפוץ השימוש ברכב פרטי או בתחבורה ציבורית.
במקרים אחרים, יש יוממים המשלבים בין אופניים לרכבת או לאוטובוס כדי להגיע ליעדם.
רכיבה על אופניים מאופיינת בעלות נמוכה יחסית לאמצעי תחבורה אחרים, וכן משמשת כפעילות ספורטיבית.
כמו כן, נמצא כי ברחובות בהם נסלל שביל אופניים, העסקים המקומיים חזו בעלייה בתעסוקה ומשיפור במכירות שלהם.
בהשוואה למכוניות, רכיבה על אופניים סובלת ממספר גורמים מגבילים, ביניהם: סכנות בטיחותיות, הנובעות מתשתיות לא מתאימות; תלות במזג האוויר; מרחק רכיבה מוגבל וכן הגבלה במטען שניתן לשאת על אופניים.
לכך קיימים אביזרים לאופניים דוגמת סלים המאפשרים נשיאת משקל רב יותר או פנסים שמשפרים את הנראות של הרוכבים.
כמו כן, באזורים מושלגים קיימים גלגלים מיוחדים לאופניים המאפשרים שימוש בהם גם במזג אוויר קשה.
יומן האונייה הוא מסמך רשמי המנוהל בכלי שיט מלחמתיים ואזרחיים.
ביומן נרשמים נתונים לתיעוד של אירועים חשובים במהלך, תפעול וניווט של כלי שיט.
זה חיוני לניווט מסורתי, ויש למלא אותו לפחות מדי יום.
המונח Log book התייחס במקור לספר רישום קריאות מד המהירות של האונייה.
יומן האונייה של היום התרחב ומכיל סוגים רבים של מידע.
והוא תיעוד של נתונים תפעוליים הקשורים לאונייה וזמני התרחשותם.
כגון: תנאי מזג האוויר, אירועים שגרתיים, תקריות מיוחדות, נושאים הנוגעים לצוות, מיקום בשעת הצהריים, קורס ומהירות האונייה וכניסות ויציאות לנמלים.
הנושאים המחייבים רישום מופיעים בתקנות הנמלים שפורסמו לראשונה ב-1957 ועודכנו במשך השנים.
היומן מנוהל על ידי קצין משמרת גשר.
יומני אונייה של צי סוחר נשלחים לרשות הספנות של המדינה ונשמרים לתקופה מסוימת.
במונחים צבאיים, יומן הוא סדרה של מסמכים רשמיים ומחייבים מבחינה משפטית.
רשויות הספנות והמפקדות הלאומיות מחייבות שיומנים שמורים כדי לספק תיעוד של אירועים, וכדי לעזור לצוותים לנווט במקרה של כשל ברדיו, מכ"ם או GPS.
בחינת פרטי הרישום ביומן האונייה היא לעיתים קרובות חלק חשוב בתהליך חקירה ימית רשמית.
לרישומי יומן יש לעיתים חשיבות רבה בתיקים משפטיים הנוגעים לסכסוכים מסחריים ימיים.
אוניות מסחריות וכלי שיט של ציים מחזיקים לעיתים קרובות יומן טיוטה ראשונית.
אשר לאחר מכן נרשם כ"יומן רשמי" - הגרסה הסופית של תיעוד.
בצי הסוחר הישראלי נרשם היומן בשפה האנגלית.
בחיל הים יומן הספינה בשפה העברית.
ניתן לבצע שינויים ביומן הגס אך היומן הרשמי נשאר לצמיתות.
שינויים או תיקונים ביומן רשמי חייבים להירשם על ידי המנהל המורשה של היומן והרשומות המקוריות של הנתונים שבוטלו או תוקנו חייבות להישאר קריאות.
בחלק מכלי השיט יש מספר יומנים שבהם נרשמים על ידי הצוות מהלך חיי האוניה.
יומן רשמי של מדינת הדגל אותו מחזיק וממלא רב החובל.
היומן ממלא על פי הנחיות מדינת הדגל הרשומות בגב היומן או בדף הראשון.
יומן הקצין הראשון שנמצא בגשר הפיקוד, אותו ממלא קצין משמרת גשר.
בו נרשמים אירועים במהלך המשמרת.
יומן מכונה עליו מופקד המכונאי הראשי אותו ממלא כל קצין מכונה במשמרתו.
בו נרשמים הפרטים הטכניים של הנעת האונייה.
על כל היומנים חותם בסופו של יום רב החובל אחרי שנבדקו נחתמו על ידי בעלי התפקידים.
ישנם יומנים נוספים כמו: יומן שמן, יומן תרגילים / בטיחות, יומן מי נטל, או כל יומן אחרי שבעלי האוניה דורש כדי לעקוב אחר פעילות האוניה.
בספינות הטילים ואוניות חיל הים קיימת חובת מילוי יומן האונייה.
היומן לאחר מילוי מוגדר בסיווג סודי.
קיים ספר יומן לכל חודש.
ההוראות למילוי רשומות בדפי הפתיחה.
האחריות למילוי היא על הקצין התורן של אותו יום.
יש למלא כל אירוע ביממה בה הוא מתרחש.
מילוי היומן נעשה בעט כחול או שחור אך צלילות בנמל ירשמו בעט אדום.
טבלה א' - הוראות לילה לקצין תורן בנמל.
טבלה ב' – פעילות צלילה בנמל.
טבלה ד' – ביקורות בטיחות ב.
טבלה ה' – טמפרטורות במחסני התחמושת.
טבלה ו' - קבלת נוזלים: דלק שמן ומי שתייה.
טבלה ז' – מצאי נוזלים.
טבלה ח' – נתוני שוקע של הספינה.
טבלה ט' – ניווט: נתוני תנועת הספינה בקורסים ומהירויות.
טבלה י' – מטאורולוגיה, רוח, גלים, עננים, לחץ ברומטרי ולחות יחסית.
טבלה י"א – סיכום שעות ים, שעת יציאה שעת חזרה ומצטבר.
טבלה י"ב – שעה וכמות מפליגים.
טבלה י"ג – הוראות לילה של מפקד הספינה.
טבלה י"ד – אירועים שוטפים: כל אירוע שקורה בספינה ימולאו בים על ידי קצין משמרת גשר בנמל על ידי הקצין התורן.
היומנים מתחילת השנה נאספים בקופת הספינה.
בסוף כל שנה נשלחים לארכיון צה"ל.
בסדרת הסרטים "Hornblower" מוזכרים יומני אונייה כדי להסביר את התפתחות העלילה, או כדי להפוך את הסיפור למציאותי יותר.
במסע בין כוכבים, יומן הקברניט, בצורת יומן אונייה, משמש לרישום האירועים המתקיימים, ופועל כצורה דיגיטלית של מוֹנוֹלוֹג.
חלק ממערכת יומנים הכוללת יומנים אישיים ויומנים רשמיים של קצינים אחרים, לסיפורים שלא באו לביטוי ביומן הרשמי של הקברניט.
יומן מלחמה – עם מכתבים מג'ק האמש אל אינגבורג בכמן , הוא מונוגרפיה שערך הנס הולר , שהפכה לספר.
הם כוללים את יומנה של אינגבורג בכמן, המתאר את התפתחות הרומן שהתקיים בינה לבין חייל מארץ ישראל ששירת בצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה ואחריה, בצירוף מכתביו אליה.
אינגבורג בכמן הייתה בין המשוררות והסופרות החשובות והבולטות ביותר בשפה הגרמנית במחצית השנייה של המאה ה-20. בכמן התגוררה בצעירותה בדרום אוסטריה, ליד משולש הגבולות אוסטריה-איטליה-סלובניה.
עם תם המלחמה, היה אזור זה נתון תחת שליטה בריטית, ובכמן הצעירה נזקקה לאישור מעבר משלטונות הצבא.
החייל הבריטי שטיפל בבקשתה וראיין אותה, היה חייל יהודי מארץ ישראל בשם יעקב חמיש שנקרא אז ג'ק האמש.
הוא עלה בשנת 1938 כפליט מאוסטריה לארץ ישראל, התגורר במספר קיבוצים, התנדב בשנת 1942 לצבא הבריטי, ושימש כנהג ביחידת תובלה.
עקב שליטתו בשפה הגרמנית כשפת אם, הוצב עם סיום המלחמה לשרת ביחידת ביטחון שדה (.F.S.S) שטיפלה באזרחי המקום.
הפגישה המקרית הזו בין השניים, הובילה לרומן שנמשך כשנה, ולאחר שחזר לארץ ישראל, לחליפת מכתבים שנמשכה כשנה נוספת ונפסקה מסיבה בלתי ידועה.
הביטוי הספרותי של היחסים בין השניים
הרומן וחליפת המכתבים בין השניים, קיבלו ביטוי ביומנה של בכמן, ובחלק מכתיבתה במשך הזמן.
לאחר מותם של השניים, מכתבים אלה של חמיש לבכמן, נמצאו במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 בבית משפחת בכמן, ודמותו של החייל ג'ק האמש היוותה תעלומה למבקרי וחוקרי הספרות שעסקו בכתביה, ובשוליהם גם בדמותו, אגב תהייה מי היה.
בשנת 1997 המשפחה ניסתה לאתר את האמש או בני משפחתו בישראל, באמצעות מודעת חיפוש קרובים בעיתון "חדשות ישראל", אך לשווא.
בשנת 2005, פרסם כתב העת Modern Poetry in Translation – כתב עת שהוקדש לתרגום שירה מגרמנית לאנגלית – דפים מיומנה של בכמן בצירוף מכתב מג'ק האמש.
בשנת 2008, פרסם כתב העת הזה עוד 2 מכתבים של ג'ק האמש לבכמן.
בהמשך לפרסומים אלה, כתב החוקר הנס הולר בשנת 2009 מונוגרפיה אודות בכמן, בה התייחס גם למכתביו של החייל הבריטי האלמוני לעת ההיא.
באפריל 2010 יצא לאור הספר "יומן מלחמה עם מכתביו של ג'ק האמש לאינגבורג בכמן".
בעקבות הפרסום הזה, אחיה של בכמן, היינץ, התראיין לדר שפיגל ומסר, שאם לא יימצאו יורשיו של ג'ק האמש, הם יעבירו את התמלוגים ממכירת הספרים לקהילה היהודית בווינה.
מאוחר יותר באותה שנה, בעזרת שגרירות ישראל בווינה, הצליחו לאתר את משפחתו של האמש בישראל.
או אז, התפרסמה בשנת 2011 מהדורה מעודכנת של הספר בגרמנית, שתורגמה באותה שנה לאנגלית.
בעקבות תרגום הספר לאנגלית, תורגם הספר במהלך השנים גם לשפות הבאות: צרפתית, ספרדית, הולנדית, פולנית, איטלקית, ודנית.
בשנת 2015 התגלו עוד שלושה מכתבים של האמש, ועוד מכתב אחד של בכמן אליו, שחזר לשולחת עקב כתובת לא ידועה.
ייתכן שזו הייתה הסיבה להפסקת חליפת המכתבים ביניהם.
בשנת 2022, יצא לאור הספר בעברית.
המהדורה העברית כללה כבר את המכתבים שהתגלו ב-2015, וגם פואמה שכתבה בכמן להאמש ואשר צורפה למכתב ששלחה אליו וחזר בחזרה.
מכתבים אלה לרבות הפואמה, פורסמו בלעדית במהדורה בעברית.
אינגבורג בכמן נולדה בשנת 1926 והלכה לעולמה בשנת 1973 בשריפה שפרצה בדירתה ברומא.
יעקב חמיש (ג'ק האמש) נולד בשנת 1920, והלך לעולמו בישראל בשנת 1987.
תוכן המהדורה העברית של הספר
לספר במהדורתו העברית חמישה פרקים ודברי הקדמה:
יומן מלחמה – דפי יומן של אינגבורג בכמן
מכתבים אל אינגבורג בכמן – ג'ק האמש
מכתבים נוספים שנתגלו – ובהם מכתב ושיר של בכמן להאמש
אחרית הדבר – הנס הולר
סיפור על ספר – יגאל חמיש
יומן מֶרֶר (הידוע גם כפפירוסי ואדי אל-ג'ארף או מגילות ים סוף) הוא שם ליומני פפירוס שנכתבו לפני יותר מ-4,500 שנה על ידי מרר, פקיד בדרג בינוני בעל תואר מפקח (sḥḏ, sehedj).
אלו הפפירוסים העתיקים ביותר הידועים עם טקסט, המתוארכים לשנה ה-26 לשלטונו של פרעה ח'ופו (מלך בתחילת המאה ה-26 לפני הספירה, בסביבות 2566-2589 לפני הספירה) בתקופת השושלת הרביעית של מצרים.
הטקסט, שנכתב בכתב הירוגליפים מחובר או בכתב הייראטי עתיק, מורכב בעיקר מרשימות של הפעילויות היומיומיות של מרר וצוותו.
הקטעים השמורים ביותר (פפירוס ג'ארף A ו-B) מתעדים את ההובלה של גושי אבן גיר לבנה ממחצבות טורה לגיזה בסירות.
הפפירוסים, שנקברו מול מערות מעשה ידי אדם ששימשו לאחסון הסירות בואדי אל-ג'ארף בחופי הים האדום, נמצאו ונחפרו בשנת 2013 על ידי משלחת צרפתית בניהולם של הארכאולוגים פייר טאלט מאוניברסיטת פריז-סורבון וגרגורי מרוארד.
תיאור פופולרי על חשיבות התגלית הזו פורסם על ידי פייר טאלט ומארק להנר, וכינו את הקורפוס "מגילות ים סוף" (רמיזה למגילות ים המלח).
הארכאולוג המצרי זאהי חוואס מתאר את יומן מרר כ"התגלית הגדולה ביותר במצרים במאה ה-21".
חלקים מהפפירוסים מוצגים ב בקהיר.
הפפירוסים השלמים ביותר מתארים מספר חודשי עבודה בהובלת אבן גיר ממחצבות בצפון ודרום טורה לגיזה בשנה ה-27 למלכותו של פרעה ח'ופו.
למרות שהיומן אינו מציין להיכן נועדו האבנים לשמש או לאיזו מטרה, בהתחשב בכך שהיומן עשוי להיות מתוארך למה שנחשב באופן נרחב לסוף שלטונו של ח'ופו, טאלט מאמין שהן נועדו ככל הנראה לחיפוי החלק החיצוני של הפירמידה הגדולה.
בכל עשרה ימים בערך בוצעו שניים או שלושה סבבים הלוך ושוב.
בכל סבב נשלחו כ-30 בלוקים של 2-3 טון כל אחד, בקצב של 200 בלוקים לחודש.
כארבעים ספנים עבדו תחת מרר.
התקופה המתוארת בפפירוסים מתמשכת מיולי עד נובמבר.
הערכים ביומני הרישום מסודרים כולם באותו קו.
בחלק העליון יש כותרת המציינת את החודש והעונה.
מתחתיו יש קו אופקי המפרט את ימי החודשים.
היומן מזכיר גם את השם המקורי של הפירמידה הגדולה: אחת-ח'ופו, שפירושו "אופק ח'ופו".
בנוסף למרר, מוזכרים עוד מספר אנשים בקטעים.
החשוב ביותר הוא אנחף (אחיו למחצה של פרעה ח'ופו), הידוע ממקורות אחרים, אשר נחשב כנסיך ווזיר תחת ח'ופו ו/או חעפרע.
בפפירוסים הוא מכונה אציל (אירי-פט ) ומפקח על רע-שי-ח'ופו (Ra-shi-Khufu).
המקום האחרון היה הנמל בגיזה, לשם טאלט מאמין שהועברו אבני החיפוי.
בניית "דג'ג'ה כפולה" בדלתא המרכזית
עבודה עבור מעון ומקדש העמק (?) של ח'ופו
יומני רישום אחרים (E ו-F) ודיווחים נלווים (G עד L וקטעים אחרים) מקוטעים הרבה יותר ותוכנם טרם פוענחו ופורסמו.
יומנה של אנה פרנק (בהולנדית: Het Achterhuis.
היומן של אנה פרנק נחשב ליצירה האישית הפופולרית ביותר בספרות השואה, אך יותר מכך, זהו רב-מכר בינלאומי ששומר על מעמדו לאורך שנים רבות.
על פי נתוני מוזיאון בית אנה פרנק נמכרו לא פחות מ-33 מיליון עותקים של הספר ב-75 שפות (נכון לשנת 2010).
הספר מחזיק בשני שיאים נוספים: זהו רב המכר הגדול ביותר בשפה ההולנדית, והיומן האישי הנמכר ביותר בכל הזמנים.
הספר נכלל ברשימות ספרים שונות כאחד הספרים החשובים של המאה העשרים.
על רקע עליית הנאצים לשלטון בגרמניה היגרה משפחת פרנק לאמסטרדם במטרה להתחיל את חייה מחדש.
באמסטרדם פתח אוטו פרנק סניף של חברת אופקטה, שעסקה בהפצה של פקטין לשימוש בתעשיית המזון.
ליום הולדתה ה-13, בשנת 1942, קיבלה אנה ספר, אותו ראתה בחלון ראווה של חנות, ימים מספר לפני האירוע.
זה היה ספרון בעל דפים חלקים שנועד לאיסוף חתימות, בעל כריכת בד משובצת בצבעי אדום-לבן, שננעלה על ידי מנעול קטן.
אנה פרנק החליטה להשתמש בו כיומן אישי והחלה לכתוב בו מיד.
את תוכן היומן שמרה אנה לעצמה, ולא הניחה לאיש לקרוא בו, בעוד שאת הסיפורים הקצרים שכתבה במקביל, ופורסמו בספר סיפורים מן האגף הנסתר, היא הקריאה בפני משפחתה.
לאחר כיבוש הולנד על ידי הגרמנים עברה המשפחה ב-6 ביולי 1942 להתגורר במחבוא שהוכן מראש בחלק האחורי של בית משרדים ברחוב פרינסנחראכט 263 (Prinsengracht, בעברית: "תעלת הנסיך").
בסופו של דבר התגוררו במחבוא בני משפחת פרנק - אוטו ואדית פרנק, ובנותיהם אנה ואחותה הבכורה, מרגוט.
אליהם הצטרפו בני משפחת ואן-פלס – הרמן, אוגוסטה ובנם בן ה-16 פטר, ולבסוף פרידריך פפר, רופא שיניים יהודי וחבר קרוב של בני הזוג פרנק.
בבוקר של 4 באוגוסט 1944 פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר, שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום.
למחרת היום הם חזרו למחבוא ושם מצאה מיפ חיס את יומנה של אנה פרנק ואלבומי תמונות של המשפחה.
ב-3 בספטמבר 1944 יצאה קבוצת דיירי המחבוא במשלוח האחרון מוסטרבורק לאושוויץ, משם הועברו האחיות לבית פרנק ב-28 באוקטובר לברגן-בלזן.
על פי עדויות מאוחרות של אסירות נפטרה אנה ממחלת הטיפוס במהלך מרץ 1945.
הוא החל לחפש את אשתו ובנותיו, אך לאחר שבועות מספר הובהר כי כולן נרצחו.
בחודש יולי 1945, לאחר שהצלב האדום אישר את דבר מותן של האחיות לבית פרנק, מסרה מיפ חיס את הניירות שנמצאו במחבוא לאחר פשיטת הגסטאפו, ניירות ששמרה על מנת למסור חזרה לאנה פרנק, לכשתשוב.
בעדות מאוחרת ציין אוטו פרנק כי אף על פי שידע על כתיבת היומן, הוא לא תיאר לעצמו כי התוצאה של עבודתה של אנה תהיה תיאור מדויק של הזמן שעבר על חבורת המסתתרים במחבוא.
בזכרונותיו הוא מתאר את התהליך הכאוב של קריאת היומן שכתבה בתו המנוחה.
תהליך אשר העלה באוטו זכרונות של רגעים ואירועים שתוארו ביומן יחד עם הזיכרון של אנה מקריאה קטעים מכתביה.
קריאת היומן הביאה את אוטו פרנק להכרה לראשונה בעולמה הפרטי של אנה, עולם המתואר בפירוט ביומן אך שאותו לא חלקה עם איש מעולם.
אוטו פרנק מסר את כתב היד הערוך גולמית להיסטוריונית ההולנדית אנני רומיין-ורסכור (Annie Romein-Verschoor), שלא הצליחה למצוא מוציא לאור שיסכים לפרסם אותו.
היא העבירה את כתב היד לבעלה יאן רומיין, שכתב עליו מאמר ב-3 באפריל 1946 תחת הכותרת "קולו של ילד" בעיתון ההולנדי הט פרול (Het Parool, בעברית: הסיסמה, או המוטו).
בעברית פורסם היומן בשם "אנה פרנק יומנה של נערה: 14 ביוני 1942 - 1 באוגוסט 1944".
הספר תורגם מן המקור ההולנדי על ידי שמואל שניצר, ויצא לאור בהוצאת קרני בשנת 1953.
לאחר פרסום היומן הפך אוטו פרנק לשומר על מורשת בתו אנה ונותר ב"תפקיד" זה עד יום מותו.
במחקר על חיי אנה פרנק מצוטט אוטו פרנק: "זהו תפקיד ייחודי.
במהלך חיים רגיל של משפחה זהו תפקידו של ילדו של אדם מפורסם לשאת בכבוד ובנטל של השמירה על הגחלת, במקרה שלי התהפכו היוצרות".
דברים דומים אמר שמעון ויזנטל על חשיבות יומנה של אנה פרנק בהנצחת השואה: "אנשים מזדהים עם ילדה זו, ואומרים בלבם - זו השואה, זו הייתה משפחה כמשפחתי.
בשנת 1986 פרסם המכון ההולנדי לתיעוד מלחמתי גרסה מורחבת ומוערת של היומן, ובה הגרסה הערוכה והמצונזרת והגרסה השלמה, וכן מחקרים המאמתים את אמיתות היומן ומחקרים על תולדות משפחת פרנק והיומן.
גם גרסה זו כוללת קטעים שצונזרו על פי בקשת משפחת פרנק מאחר שהם מכילים תיאורים "לא מדויקים", או לא מחמיאים, שנתנה אנה פרנק להוריה.
בשנת 1995 תורגם היומן מחדש לאנגלית בהסתמך על הגרסה המלאה ההולנדית.
גרסה זו תורגמה גם לעברית.
אוטו פרנק ככל הנראה לא רצה בפרסומם בגלל הביקורת של אנה כלפי אדית.
דוגמה לחלקים חסרים אלו ניתן לראות בהערה שכתבה אנה ב-8 בפברואר 1944 יום לאחר שהתווכחה עם אמה, אשר ממנה ערך אוטו 47 שורות שלא פורסמו.
בגרסה המקורית שפורסמה נכתב רק "אמא שתקה ואני נאלצתי, כעבור רגע, לתת לה נשיקת לילה טוב.
המאורע אולי היה חסר חשיבות, אבל אני מתרגזת מכל דבר".
ב-47 השורות שהושמטו, אנה מבקרת את נישואי הוריה ותוהה עד כמה בדיוק אביה מעריך את אמה.
לאחר הסדרת שאלות זכויות היוצרים, נכללו גם דפים אלו החל ממהדורת 2001 של היומן המוער.
ולאחר כמה זמן יצא הספר השני- לאן נעלמה אנה פרנק, וגם זאת הייתה הצלחה מסחררת.
הגרסאות השונות של היומן המקורי
הגרסה המורחבת והמוערת של היומן, שיצאה לאור על ידי המכון ההולנדי לתיעוד מלחמתי בשנת 1986, מכילה את הגרסאות הנפרדות של היומן שלא היו גלויות לציבור עד אז.
גרסה ראשונה, שסומנה על ידי החוקרים כ"טקסט א" (במקור: "a-text"), היא היומן האישי של אנה פרנק שנכתב על דפי היומן המקורי (הספרון בעל העטיפה המשובצת) ושתי מחברות בית ספר.
את היומן המקורי, בו החלה לכתוב לפני הכניסה למחבוא ושכתיבתו הסתיימה בנובמבר 1942, אנה חזרה וערכה וכתבה תוספות לטקסט בדפים שהושארו ריקים במתכוון.
המחברת הראשונה, שהיא הכרך השני ליומן, כוללת רישומים מיום 22 בדצמבר 1943 ועד ליום 17 באפריל 1944. עקב הפער, של שנה, בין סיום היומן למחברת הראשונה, קיימת השערה שמחברת או מחברות מקוריות בין דצמבר 1942 לדצמבר 1943 אבדו, ככל הנראה במהלך המעצר.
עם זאת, התקופה החסרה כוסתה בגרסת טקסט ב' הערוכה.
המחברת השנייה - הכרך השלישי ליומן, כוללת רישומים מיום 17 באפריל 1944 עד ליום 1 באוגוסט 1944. חוקרת הספרות ברברה סיארלו (Chiarello) מעלה במסגרת מחקר מקיף על היומן את התרשמותה כי טקסט זה הוא האמין ביותר מאחר שאנה פרנק כתבה אותו עבור עצמה.
גרסת "טקסט ב" ("b-text") היא טיוטה של סיפורת בפרוזה, ערוכה חלקית שכתיבתה לא הושלמה על ידי אנה פרנק.
יצירה זו נכתבה, ככל הנראה, על מנת שתתפרסם או תהווה בסיס לספר שיתפרסם לאחר המלחמה והיציאה מהמחבוא.
גרסה זו נכתבה לאחר שאנה שמעה ביום 29 במרץ 1944 ברדיו אוראניה את שר החינוך האמנות המדע בממשלה ההולנדית הגולה מכריז כי לאחר המלחמה יאספו כתבי יד, יומנים ומכתבים העוסקים בתקופת המלחמה.
הדובר הסביר כי בכוונתו ליצור אוסף של מסמכים אישיים שיעמדו לצד ההיסטוריה הרשמית, כך שהאזרחים ההולנדים של הדורות הבאים יוכלו להבין בדרך בלתי אמצעית מה עבר על הולנד ואזרחיה בעת המלחמה.
טקסט ב' היה הבסיס לספר שאנה רצתה לפרסם בשם "הרומן של הבית האחורי".
על אופיו של טקסט ב וכוונתה של אנה פרנק להפוך את יומנה ליצירה ספרותית מעידות עריכותיה הרבות.
פסקה מיום 20 במאי 1944 בטקסט א', שלא נכללה בספר המודפס (טקסט ג'), מעידה על הלך מחשבתה: "סוף-סוף, לאחר מחשבה מרובה התחלתי לכתוב את "הבית האחורי", בראשי כבר סיימתי את הכתיבה אך למעשה זה לא יהיה מהיר כל כך, אם זה יקרה בכלל".
ייתכן ופסקה זו צונזרה מהגרסה המודפסת, מאחר שהיא מעידה על אופיו הספרותי בראש ובראשונה של הטקסט העתידי (טקסט ב').
טקסט ב' נפתח במכתב לכאורה מיום 20 ביוני 1942 המופנה ל "קיטי" (Kitty) ומסתיים ברישום לכאורה מיום 27 במרץ 1944 - יומיים לפני נאומו של השר בממשלה ההולנדית הגולה.
השערה נוספת שהועלתה היא שמעבר לתאריך זה "מתאחדים" הטקסטים וטקסט א' הופך מיומן אישי לטקסט ספרותי המיועד לפרסום בעתיד.
גרסת "טקסט ג" ("c-text") היא המהדורה המודפסת הראשונה שנערכה והובאה לדפוס על ידי אוטו פרנק בשם המקורי כפי שניתן על ידי אנה פרנק.
גרסה זו נערכה עריכה נוספת במהלך התרגום מהולנדית לשפות אחרות ועל ידי בתי ההוצאה השונים על מנת "להתאים" את היומן לדרישות הקהל המקומי - בעיקר בקטעים העוסקים במיניות.
התרגום האנגלי, שזכה לשם "יומנה של נערה צעירה", רומז כי הספר שייך לסוגת היומנים האישיים ובכך הנציח את התפיסה בקרב הקוראים שמדובר ביומן המתאר אירועי יום-יום במחבוא ולא ביצירה ספרותית ערוכה.
הדמות "קיטי" ומקומו של הקורא ביומן
במהלך כתיבת טקסט ב', אנה פרנק הגדירה את מקומו של הקורא כצופה המודע חלקית לכל הקורה, הן במחבוא והן בחיי אנה עצמה, ומציינת במפורש: "אף על פי שאספר לך הרבה, עדיין, למרות זאת, תדע רק מעט על החיים שלנו".
הישות אליה פונה אנה פרנק היא למעשה לא הקורא, אלא דמות בשם קיטי (הולנדית: Kitty).
זהותה של דמות זאת נחשפה, לפחות באופן חלקי על ידי מרים פרסלר (Mirjam Pressler) בספרה "אנה פרנק: חיים נסתרים" (Anne Frank: A Hidden Life) ולפי מחקר זה קיטי היא דמות מסדרת ספרי הילדים "Joop ter Heul" של סיסי ואן מרקסוולט (Cissy van Marxveldt).
ספריה של ואן מרקסוולט אינם נחשבים לספרות מופת הולנדית אך היו פופולריים בקרב נערות ונשים הולנדיות צעירות החל משנות ה-20 של המאה ה-20 ועדיין נמכרים לקהל של נשים צעירות במספרים לא מבוטלים.
מחקרים מראים את ההשפעה של ספרים אלה על יומנה של אנה פרנק הן במבנה והן בתוכן.
סדרת הספרים Joop ter Heul הייתה בת ארבעה ספרים שפורסמו עד מותה של אנה פרנק (ספר חמישי פורסם בשנת 1946), ובהם מתוארים חייה של נערה בת למשפחה מבוססת מאמסטרדם בשם יופ טר הול.
הסדרה עוקבת אחר התבגרותה, נישואיה, לידת ילדיה ומעורבותה במפעלי צדקה.
קיטי הספרותית היא אחת מחברותיה של יופ המתוארת כדמות הדומה לה ביותר.
בנוסף לכך, שמה המלא של הדמות, "קיט פרנקן" (Kit Franken), נושא דמיון מסוים לשמה של אנה פרנק.
יכול להיות כי עובדות אלו הביאו את אנה להשתמש בשמה כדמות אליה היא פונה ואתה היא מזדהה.
ההשפעה והדמיון בין שתי היצירות הספרותיות ניכרת גם במבנה - הסדרה Joop ter Heul מתחילה בפרק בו הגיבורה כותבת מכתבים לחברים אך נאלצת להפסיק במצוות אביה, ומשקיעה את כישרון כתיבתה בכתיבת יומן ההופך למעשה לספר הראשון בסדרה.
בטקסט א' מציינת אנה במכתב מיום 22 בספטמבר 1942, המופנה לראשונה ל"קיטי", כי היא סיימה לקרוא במהירות ובהתלהבות רבה את ספרי הסדרה, ומיום זה ועד דצמבר היא כתבה את כל הטקסטים ביומנה כמכתבים המופנים לדמויות מספרי הסדרה - אך לא לגיבורה הראשית "יופ".
במכתבים אלו פורשת אנה את קורות חייה ומשפחתה במחבוא ואף משלבת ומשבצת בהם קטעים המופנים או מתייחסים לדמויות הדמיוניות.
בטקסט א' אנה כותבת "מכתבים" למספר דמויות מסדרת הספרים, אך לאחר ספטמבר 1942, מסיבות לא ידועות, מעלימה אנה את מגוון הדמויות ואת נטייתה לכתוב לדמויות בספרים אותם קראה, ככל הנראה מתוך כוונה לפשט את קו העלילה ולהקטין את מספר הדמויות ומורכבות היחסים בספר.
קיטי המופיעה בטקסט ב' היא דמות שנבנתה במכוון כחברה דמיונית.
כלומר, קיטי איננה דמות מספרי הילדים, אלא מהווה למעשה האנשה של היומן.
אור נוסף נשפך על האבולוציה של הדמות "קיטי" בסיפור הקצר שכתבה אנה פרנק ונושא את השם "קיטי", תחילה בקובץ סיפורים נפרד ולאחר מכן העתיקה אותו אל טקסט ב' על מנת שיפורסם כחלק מספרה העתידי (ואוטו פרנק השמיט אותו מטקסט ג').
בסיפור זה קיטי היא האלטר אגו של אנה פרנק - היא בלונדינית עם עיניים כחולות, יתומה מאב וחיה עם אמא אוהבת ושישה אחים ואחיות.
היא נוצרייה אדוקה המשוטטת באופן חופשי בכל מקום שתרצה, שאיפתה בחיים היא לעבוד בבית חרושת, להינשא וללדת ילדים.
אחיה הבכור, פטר, מתואר כדמות אב חזקה גברית ונדיבה - ועל בסיס ההנחה כי קיטי היא דמות מראה של אנה, ייתכן כי דמותו של פטר היא האלטר אגו של פטר ואן פלס.
קיטי של טקסט ג' מגדירה את תפקידו של הקורא העתידי ביומן כצופה מהצד.
דמותה של קיטי הונצחה בסרט איפה אנה פרנק.
במקביל לפרסום היומן פעל אוטו פרנק להפוך את היומן מסיפור טרגי של נערה יהודייה בשואה, לספר בעל מסר אוניברסלי של אמונה בטוב ובערכים הומניים.
על רקע סבל בל יתואר, הפכה אנה פרנק לסמל לנעורים, דמות אנושית עמה קל להזדהות, ואוטו פרנק הפך דמות אב ששיתף את מאזיניו בכאבו על אובדן משפחתו.
באופן מודגש הובלעו העובדות הבסיסיות וההיסטוריות של חיי אנה פרנק ובעיקר יהדותה.
הדוגמה הבולטת ביותר למגמה זו אירעה עם המחזת היומן על ידי מאיר לוין בשנת 1952, התסריט נדחה על ידי אוטו פרנק שכתב למחזאי על עמדתו: "[היומן] הוא לא ספר יהודי, אז אל תהפוך אותו למחזה יהודי".
באותה רוח השמיט אוטו פרנק ביטויים אנטי גרמניים מהיומן, ואף אישר הפצה בגרמניה תרגום לגרמנית בו הוכנסו שינויים נוספים וצונזרו ביטויים העלולים להיות צורמים לקורא הגרמני.
כך יכול קורא מהדורה זו להתרשם כי אין אשמה של העם הגרמני בכל מהלך האירועים שהובילו לבריחת משפחת פרנק למחבוא וברדיפת יהודי הולנד ואירופה.
היומן מסתיים עם גילוי המחבוא, וכפועל יוצא מכך נחסכים מהקורא תיאורים קשים של מחנות הריכוז ומחנות ההשמדה שבהם שהתה אנה פרנק בחלק האחרון והטרגי של חייה, תיאורים נפוצים בזיכרונות של ניצולים אחרים ששרדו את אימי המחנות.
היומן של אנה פרנק, בניגוד ליומנים שנכתבו במזרח אירופה, אינו מתאר את שגרת חיי הגטאות על זוועות ההרעבה והמחלות והמפגש עם מכונת ההשמדה הגרמנית דרך האקציות, ומעט הידיעות על הרג יהודים משתקפות ביומן כסיפור רקע.
במאמרה על אנה פרנק, מציינת פרופסור דינה פורת כי כתוצאה מכך הקורא ביומן נחשף לשואה אך גם לא מתוודע לזוועה.
היא מתארת את היומן כספר שבו-זמנית עוסק בשואה - ומתעלם מהשואה.
במאמרו "הלקח שלא נלמד מאנה פרנק", כתב ברונו בטלהיים כי כל ניסיון להפיק מוסר-השכל אופטימי מחיי אנה פרנק בהכרח שולל אפשרות להגיע להבנות על השואה "אם כל בני האדם טובים מיסודם, אז אושוויץ לא היה קיים ואין אפשרות כי יחזור".
במאמרה "מערכה בת ארבעים שנה – יומנה של אנה פרנק ומכחישי השואה", כותבת דינה פורת על הפיכת היומן מ"יומן לכל", כהגדרתה, ליומן בעל משיכה לקהל הקוראים האמריקאי, בתהליך אותו היא מגדירה "האמריקניזציה".
הקדמת אלינור רוזוולט למהדורה האמריקאית משנת 1952 משקפת גישה זו: "היומן שלה מספר לנו רבות על עצמנו ועל ילדינו שלנו.
זאת גם הסיבה שבגללה חשתי כמה אנו קרובים כולנו לחווייתה של אנה".
פרופסור פורת מציינת כי הזדהות גורפת זו אפשרית מאחר שאנה פרנק הפכה לדמות אוניברסלית, מנותקת מהיהדות והשואה, "ומרחיקה את היומן מן היהודים ומסבלם ודנה בבעיות אנושיות אוניברסליות".
ב-25 ביוני 2022, לרגל 75 שנים להוצאתו לאור של היומן, העלה מנוע החיפוש "גוגל" גוגל דודל לציון האירוע.
ה"דודל" כלל מצגת מאויירת בשילוב תמונות, שכללה קטעים מן היומן והוצג לגולשים במעל ל-25 מדינות.
הספר תורגם מן המקור ההולנדי על ידי שמואל שניצר, ויצא לאור בהוצאת קרני בשנת 1953. בטרם ההפצה לחנויות ערך העיתון מעריב (ששמואל שניצר היה בו חבר מערכת) מסע קידום מכירות, שכלל פרסום פרקים מהיומן בעיתון.
בסוף שנות החמישים הפך הספר לרב-מכר בישראל.
הספר נכנס לרשימת הספרים שנקראו בבתי הספר התיכוניים, ומערכת העיתון דבר שלחה את הספר כמתנה למנויים.
דמותה של אנה פרנק הפכה לסמל שילדי ישראל יוכלו להזדהות איתו, דבר שלא היה ברור מאליו: זיכרון השואה במדינת ישראל, בעשורים הראשונים לקיומה, סבב בעיקר סביב מיתוס ה"גבורה" וההתנגדות המזוינת לגרמניה הנאצית - אתוס שאנה פרנק בנסיבות חייה ומותה לא הייתה חלק ממנו .
עם זאת, הכתיבה הישירה והאלמנט האנושי והאוניברסלי ביומן, הביאו להזדהות של הקוראים עם אנה פרנק וסימפתיה עם גורלה.
עם השנים יצאו עיבודים מודרניים של הספר.
בשנת 2020 יצא יומנה של אנה פרנק בדמוי פודקאסט המאפשר האזנה לסיפורה של אנה בדיבובה של אליאנה תדהר.
בשנת 1986 פרסם המכון ההולנדי לתיעוד מלחמתי גרסה מורחבת ומוערת של היומן ובה הגרסה הערוכה והמצונזרת והגרסה השלמה וכן מחקרים המאמתים את אמיתות היומן ומחקרים על תולדות משפחת פרנק והיומן.
גם גרסה זו כוללת קטעים שצונזרו על פי בקשת משפחת פרנק מאחר שהם מכילים תיאורים "לא מדויקים" או לא מחמיאים שנתנה אנה פרנק להוריה.
גרסה זו תורגמה גם לעברית ולסינית.
בשנת 1999 הודיע קורנליס סוג'יק (Suijk), נשיא מוזיאון השואה האמריקני, כי טרם מותו, העביר לו אוטו פרנק חמישה דפים נוספים מהיומן, דפים שהוצאו מהיומן המקורי על ידי אוטו פרנק בטרם פרסומו לראשונה בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20. בדפים אלו נכללו הערות והארות על חיי הנישואים של אוטו ואדית פרנק.
לאחר הסדרת שאלות של זכויות יוצרים נכללו דפים אלו החל ממהדורת 2001 של היומן המוער.
בשנת 2010 יצא היומן בגרסת קומיקס על ידי האמן סיד ג'קובסון.
בגרסה זו מובא היומן בפורמט גרפי-ציורי.