tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תנועת הצופים העבריים ובתוכה עדת הצופים (הפלג הדתי של תנועת הצופים) וצופי ים (מגזר המשתמש בפעילות ימית להשגת מטרות זהות)
המכבי הצעיר - תנועת נוער חינוכית, לאומית, ספורטיבית, בלתי מפלגתית המושתתת על ערכי היהדות והציונות.
התנועה קמה בשנת 1929 בצ'כיה בוועידת "המכבי העולמי", שבה הוחלט להקים את סניפי המכבי הצעיר בצמוד לאגודת הספורט.
התנועה החדשה - תנועת הנוער הגדולה והמגוונת במרחב הכפרי.
התנועה הוקמה בסוף שנת תשע"ט בשילוב כוחות של ארגון השומר החדש, של ראשי מועצות, בוגרים וקהילות שהיו בעבר בתנועת בני המושבים.
ארגון השומר החדש, אשר הוקם על מנת לתמוך ולשמר את החקלאות בארץ, נעתר למשימת הקמת התנועה החדשה מתוך חיבור רעיוני של אהבת הארץ, חיבור לאדמה ושמירה על המרחב הכפרי והחקלאי באמצעות מעשה ולימוד.
היום התנועה מונה מעל ל-25,000 חניכות וחניכים מכיתה ד'-יב' הפעילים ומתחנכים בתנועה.
הקיני"ם הסניפים והחוות, פועלים במעל ל-250 יישובים, 23 מועצות אזוריות, מקומיות ובערים.
אור לחינוך - ארגון התנדבותי הפועל במסגרת קהילתית, לקידום מצוינות, בפרט בתחומי החינוך וההתנדבות.
האות הבינלאומי לנוער ולצעירים - תוכנית בינלאומית ורב תרבותית שמקורה באנגליה והחלה לפעול בישראל בשנת 1986.
- עמותת נוער מוביל שינוי.
המסלול- לעידוד נוער לשירות צבאי משמעותי
האיחוד החקלאי - תנועה בלתי מפלגתית הפועלת במגזר הכפרי-התיישבותי.
יוניסטרים - עמותת יוניסטרים הוקמה בשנת 2001 על ידי רוני צארום ומאז יוצרת מוביליות חברתית כלכלית בישראל באמצעות הכשרת בני נוער וצעירים מהפריפריה, שאינם חשופים להזדמנויות לפרוץ את תקרת הזכוכית, ליזמות עסקית וחברתית כאמצעי למימוש יכולותיהם ובכך לשנות את מסלול חייהם ואת פני מדינת ישראל.
כנפיים של קרמבו - תנועת נוער לילדים עם ובלי צרכים מיוחדים.
קצ"ב - תנועת הנוער קצ"ב, הנה תנועת הנוער העירונית בעיר בת-ים ופועלת בעיר כבר כ-31 שנים.
קצ"ב היא תנועה עירונית אשר פועלת בבית קצ"ב- "הבית" של חברי השכב"ג, במרכזים הקהילתיים ברחבי העיר ובבתי הספר.
התנועה דוגלת בטיפוח מנהיגות צעירה על ידי מתן אפשרות להתנסות בנטילת אחריות, חיזוק הרגשת ההשתייכות לקהילה על ידי עידוד רוח ההתנדבות.
הגדלת מספר הפעילים על-מנת ליצור דור המשך והקניית ערכי האידאולוגיה ומימושם.
חשיפת חברי התנועה להיסטוריה של בת-ים ומאפייניה השונים.
איגי - ארגון נוער גאה - ארגון התנדבותי, למען בני נוער הומוסקסואלים, ביסקסואלים, טרנסג'נדר, וכאלה המתלבטים בנטיותיהם המיניות.
ארגון הנוער הגאה מספק מסגרת חברתית למפגש והכרות עם בני נוער בעלי חוויות דומות ופועל לקידום מעמד הנוער ההומוסקסואלי בארץ.
הארגון הוקם בשנת 2002, כחלק מאגודת הלהט"ב ובשנת 2006 היה לארגון עצמאי.
נוער חובב תנ"ך - ארגון נוער יהודי שמטרתו להפיץ את לימוד התנ"ך ולהוות מקום מפגש לבני נוער החשים קשר לתנ"ך ואוהבים ללמוד אותו.
הארגון הוקם בשנת 1981 והוא מנוהל על ידי החברים בו, ורוב השיעורים מועברים על ידי המשתתפים עצמם ולא על ידי מורים.
עליית הנוער - תנועה ציונית חקלאית.
הוקמה על ידי רחה פראייר בשנת 1932. התנועה סיימה את פעולתה בשנת 1986.
פסגות - תנועת נוער עירונית א-פוליטית למען צפת.
צמר"ת (ציונות, מנהיגות, רעות ותרומה לחברה) - היה ארגון נוער התנדבותי שנוסד בשנת 2005 אחרי איחוד הארגונים נוער לנוער והמועצה הציונית לנוער.
הארגון עסק בחינוך לציונות, התנדבות ועזרה לקהילה ומשלב פעילות של בני נוער חילונים ודתיים, וכן בני נוער מהמגזר הדרוזי.
שומרי המפרץ - תנועת נוער השמה דגשים על חברה, סביבה, צלילה והכנה לקראת צבא.
נוסדה בשנת – 2002 על ידי "עמותת סביבה מדבר וים'.
תוכנית ההדרכה השנתית מכשירה את החניכים להיות קבוצת איכות חברתית, ובהמשך להיות 'שומרי מפרץ' אילת.
תנועת הנוער הדרוזי - תנועה דרוזית ציונית.
הוקמה בשנת 2001. לתנועה מוקדי פעילות בכל היישובים הדרוזים בישראל.
נטע@ - ארגון נוער טכנולוגי-חברתי לעידוד מצוינות מבית עמותת תפוח לקידום שוויון דיגיטלי בישראל
השומר הצעיר - תנועת נוער יהודית הפועלת בישראל ובעולם.
שמה שונה בשנת 1913 ל"השומר" בהשפעת אגודת "השומר" הארץ-ישראלית.
הנוער העובד והלומד (הנוע"ל) - הוקמה בשנת 1924 בארץ ישראל כדי לאגד בני נוער עובדים על מנת להגן על עבודתם וזכויותיהם.
במשך השנים נטמעו בתוך התנועה תנועות נוספות: התנועה המאוחדת (שחבריה, כמו מקימי הנוע"ל, היו מחברי ההכשרות המגויסות לפלמ"ח), הנוער הבורוכובי, הצופה העובד ותנועת המושבים.
ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי (בנק"י) - תנועת נוער המזוהה עם המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
התנועה הוקמה בשנת 1924 על ידי צעירים קומוניסטיים אשר הזדהו עם המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה ורצו להקים גוף שנוער קומוניסטי יוכל לפעול בו.
החלוץ הצעיר - תנועה חלוצית.
הוקמה כתנועת נוער של ארגון "החלוץ" בפולין בשנת 1924. התנועה סיימה את פעולתה בשנת 1939.
המחנות העולים - תנועת נוער חילונית התיישבותית.
נוסדה בשנת 1926 על ידי 11 תלמידי כיתה י"א מהגימנסיה הרצליה בתל אביב (לימים "החוג הזקן").
בשנות החמישים של המאה ה-20 הצטרפו לתנועה חברי תנועת הצופים החלוציים שהיו מזוהים עם הקיבוץ המאוחד.
בשנת 2005 הוכרז על איחוד התנועה עם קבוצות הבחירה מבית ייסודה של התנועה הקיבוצית.
נוער מרצ - ארגון נוער פוליטי-חברתי הפועל תחת מפלגת מרצ אשר נוסד ב-1992.
נוער העבודה - ארגון נוער פוליטי-חברתי הפועל תחת מפלגת העבודה אשר נוסד ב-1968 (בהקמתו פעל הארגון תחת מפלגת "המערך").
הצבעים שלנו - תנועת נוער פוליטית אשר פעלה למען שוויון זכויות להומואים, לסביות, ביסקסואלים, טראנסג'נדרים ולמען מיעוטים אחרים.
התנועה הוקמה בינואר 2003, והייתה מזוהה עם מפלגת מרצ אף שסירבה לקחת חלק בפעולות ציוניות שארגון נוער מרצ לקח בהן חלק.
אג'יאל - חטיבה ערבית בשומר הצעיר - תנועה סוציאל-דמוקרטית שהוקמה בשנת 2006, הפועלת בעשרה סניפים בחברה הערבית בישראל, ומתקיימת כחטיבה ערבית אוטונומית בתנועת "השומר הצעיר".
הוקמה בגרמניה בשנת 1932. פעלה בישראל ובגרמניה עד שנת 1938.
סדאקה רעות - עמותה המקדמת שותפות נוער ערבי-יהודי.
העמותה הוקמה בשנת 1983 על ידי פעילים חברתיים יהודים וערבים.
תנועת הנוער הערבי - תנועה סוציאל-דמוקרטית הדוגלת בדו-קיום יהודי ערבי.
תנועת תרבות - תנועת אמנים-מחנכים המחויבת לצמצום פערים, חיזוק הסולידריות הקהילתית ויצירה של תרבות ואמנות מקורית.
התנועה הוקמה בשנת 2004 על ידי חבורה של שישה בוגרים של מגמת אמנות מרחבי הארץ.
התנועה מפעילה כ-25 בתי יוצרים לנוער הממוקמים ב-17 יישובים ברחבי הארץ.
הנוער הציוני - תנועת נוער יהודית, ציונית וחילונית.
נוער יש עתיד - ארגון נוער פוליטי-חברתי, הפועל תחת מפלגת יש עתיד, והוקם בשנת 2014 כשנתיים לאחר הקמת המפלגה.
נוער המחנה הממלכתי - ארגון נוער פולטי-חברתי, הפועל תחת מפלגת המחנה הממלכתי.
כיום יו"ר הנוער המחנה הממלכתי הוא יואב שטרן.
בית"ר (ברית הנוער העברי על שם יוסף טרומפלדור) - תנועת נוער ציונית בעלת בסיס אידאולוגי ימני המזוהה עם התנועה הרוויזיוניסטית לפני הקמת המדינה, ושל תנועת החרות לאחר מכן.
הוקמה בשנת 1923 על ידי זאב ז'בוטינסקי בריגה.
הנוער הלאומי - תנועת נוער ציונית חברתית המזוהה עם משנתו של זאב ז'בוטינסקי.
הוקמה בתל אביב בשנת 1949 בידי הסתדרות העובדים הלאומית.
הנוער הציוני - תנועת נוער חילונית יהודית-ציונית בינלאומית.
הוקמה בשנות השלושים של המאה ה-20, ובניגוד לתנועות הנוער שהוקמו באותה תקופה לא השתייכה התנועה למפלגות השמאל ולא דגלה בסוציאליזם.
נוער הליכוד - תנועת הנוער של מפלגת הליכוד.
התנועה מקדמת הסברה לאידאולוגיה הימנית ככלל ולאידאולוגיה של זאב ז'בוטינסקי בפרט, לצד פעילויות פוליטיות.
בני עקיבא - תנועת נוער יהודית דתית הפועלת בישראל ובעולם.
הוקמה בשנת 1929 בירושלים על ידי יחיאל אליאש, באותה עת בחור בן 21, וחברים נוספים בהפועל המזרחי.
התנועה מחנכת לערכי התורה והעבודה.
בני עקיבא היא תנועת הנוער הגדולה של הציונות הדתית בישראל.
אריאל - תנועת נוער דתית לאומית.
פרשה בשנת 1980 מתנועת בני עקיבא.
ברית הנוער חשמונאים הידועה בשם ברית החשמונאים בשנים 1937–1949.
הנוער הדתי העובד והלומד - תנועת נוער ציונית-דתית.
עוז - תנועה ציונית דתית לילדים צעירים לפני הצטרפותם לתנועת נוער דתית אחרת.
התנועה נסגרה בשנת 2007 אחרי 20 שנות פעילות בשל גירעונות כספיים אך חזרה לפעול שוב תחת המנכ"ל שמואל בן אדיבה.
עזרא - תנועת נוער המגדירה את עצמה "תורנית לאומית" והמשויכת לזרם של הציבור הדתי-לאומי.
הפעילויות לבנים ובנות נפרדות אולם הסניף מעורב.
למעשה, נוער מכל הזרמים מגיע לתנועה.
אור ישראלי - תנועת נוער חרדית בנשיאות הרב יצחק דוד גרוסמן, רבה של מגדל העמק.
בני תורה - תנועת נוער שהקים הרב ברוך מרדכי אזרחי שמטרתה לקרב תלמידי ישיבות תיכוניות לעולם הישיבות החרדי.
בנות בתיה (תנועת בנות בית יעקב בתיה) - תנועת נוער חרדית הפונה לבנות בלבד.
הוקמה בשנות השלושים של המאה ה-20.
היכלי ענ"ג - תנועת נוער דתית המזוהה עם חסידות גור.
פרחי הדגל - תנועת נוער תורנית-חרדית.
בראשה עומד הרב נפתלי פרוש, בנו של הרב מנחם פרוש.
מטרתה להחדיר את ערכי התורה והיהדות בקרב הנוער בכל הארץ.
צבאות השם - אחת מתנועות הנוער של חסידות חב"ד בישראל.
נוער חב"ד - אחת מתנועות הנוער של חסידות חב"ד בישראל.
יחדיו - תנועת נוער בפריסה ארצית המיועדת לפריפריה החרדית, התנועה מבית ארגון שלבים שעל ידי קרן וולפסון.
נוע"ם (נוער מסורתי) - תנועת נוער א-מפלגתית בעלת עקרונות ציוניים ופלורליסטים, המזוהה עם היהדות הקונסרבטיבית בישראל ובעולם.
החלה לפעול בשנות ה-80 של המאה העשרים.
נוער תל"ם - תנועת נוער המזוהה עם התנועה ליהדות מתקדמת (היהדות מתקדמת בישראל) והיא הסניף הישראלי של תנועת הנוער העולמית נצ"ר.
התנועה הוקמה ב-1980 כשבט בתנועת הצופים העבריים ונקראה צופי תל"ם.
בשנת 1997 עזבה את הצופים, והפכה להיות תנועת נוער עצמאית.
ארגוני נוער השייכים לגופים ממסדיים
גדנ"ע (גדודי נוער עברי) - ארגון לחינוך טרום צבאי.
הארגון ממשיך את פעילות הנוער של ארגון ההגנה מימי טרום הקמת המדינה.
גדנ"ע אוויר - ארגון של חיל האוויר הישראלי, שמטרתו לקרב בני נוער לנושאי תעופה וחיל האוויר.
גדנ"ע אוויר הוקם בשנת 1950 בשם "גדודי נוער תעופתיים".
חוגי סיירות - ארגוני נוער ישראלי המקנים מיומנויות סיור ומיומנויות אישיות אחרות באמצעות הכרת הארץ.
חוגי הסיירות הוקמו באמצע שנות ה-70 על ידי האגודה ע"ש אורי מימון, אך זמן קצר לאחר מכן חברו לחברה להגנת הטבע.
בשנת 1997, פוצל הארגון בעקבות מחלוקות אידאולוגיות שונות ובעיות כלכליות, וכיום ישנם חוגי סיירות של "החברה להגנת הטבע", וחוגי סיירות של "הקרן הקיימת לישראל" ע"ש "אורי מימון".
מועצת התלמידים והנוער הארצית - פרויקט חינוכי דמוקרטי של מינהל חברה ונוער במשרד החינוך והתרבות.
המועצה הארצית היא המייצגת הרשמית של התלמידים והנוער בכיתות ז' עד י"ב בישראל בפני מקבלי ההחלטות במשרד החינוך, במשרדי ממשלה נוספים ובוועדות הכנסת.
המועצה מהווה ארגון גג לכלל מועצות הנוער המחוזיות, הרשותיות, מועצות התלמידים ונציגי תנועות הנוער.
מש"צים- (מדריכי של"ח צעירים) אחת ממסגרות מנהיגות נוער שמפעיל מנהל חברה ונוער של משרד החינוך, באמצעות תחום של"ח וידיעת הארץ במינהל חברה ונוער בבתי הספר העל יסודיים.
במש"צים לומדים דרך הקורסים והאשכולות איך להדריך, לטייל ולהכיר את הארץ.
נוער מד"א - ארגון התנדבותי במסגרת מגן דוד אדום.
הארגון פונה גם לבני נוער שאינם חברי הארגון במטרה ללמד הגשת עזרה ראשונה.
צופי אש - ארגון הנוער המתנדב בשירותי הכבאות וההצלה של מדינת ישראל לצד הכבאים.
מד"צים - (מדריכים צעירים) תוכנית של מנהיגות נוער הפועלת תחת מנהל חברה ונוער של משרד החינוך.
התוכנית מתמקדת בהדרכה ובמנהיגות צעירה בקהילה.
מושגים ומונחים בתנועות וארגוני הנוער
תנועות הנוער היהודיות הציוניות הן ברובן תנועות נוער עולמיות, הקשורות לתנועת הציונות.
תנועות אלו צמחו בעיקר במזרח אירופה על רקע המשברים שהחלו לפקוד את העם היהודי בתחילת המאה ה-20. מייסדי התנועות האמינו שניתן לשנות ולכוון את דרכו של העם היהודי ולהקים בית לאומי בארץ ישראל.
בין שתי מלחמות העולם נמנו על תנועות אלו מאות אלפי צעירים ובני נוער.
רבים מחבריהן עלו לארץ ישראל ומילאו תפקיד חשוב במפעלי ההתיישבות הציוניים ובתהליכים שהביאו להקמת מדינת ישראל.
הרקע לצמיחתן של תנועות הנוער הציוניות
תנועות הנוער היהודיות הראשונות הופיעו בתחילת המאה ה-20 על רקע השינויים הרדיקליים בחברה הכללית והיהודית.
תהליכי המודרניזציה, החילון והתחזקות התנועות הלאומיות במרכז ובמזרח אירופה, הביאו להתפתחותה של תרבות הנוער כאנטיתזה לתרבות הבוגרים שנתפסה כמנוונת ושמרנית.
תנועות הנוער ענו על הצורך של בני הנעורים להתאגד בקבוצות גיל תוך יצירת מערכת נורמטיבית אוטונומית שתיצור בסיס לחברה טובה יותר.
הן הדגישו את החינוך לקרבה לטבע, ליחסי אמון וגילוי לב, ולחיי פשטות וצניעות.
האווירה ששררה בתנועות אלו הייתה אווירת מרד נעורים וכמיהה להתחדשות.
הפעילות בתנועה כוונה ליצירת קבוצות ראשוניות בעלות ליכוד חברתי גבוה שהתרכזו סביב אישיותו של המדריך, שהיה לרוב מבוגר מחברי הקבוצה רק בשנים ספורות והיווה מוקד להשראה ולחיקוי.
כזו הייתה תנועת "ואנדרפוגל" הגרמנית, ובמידה מסוימת, אם כי בדגשים שונים, גם תנועת הצופים שהתפשטה באירופה.
המסגרות שיצרו תנועות הנוער החדשות קסמו גם לבני הנוער היהודי, אך סירובן לקבל יהודים לשורותיהן מחד, והופעת התנועה הציונית מאידך, הביאו להקמת תנועות הנוער היהודיות הראשונות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ובמהלך שנות ה-1920 קמו כעשרים וחמש תנועות נוער יהודיות ציוניות בעיקר במזרח ובמרכז אירופה.
סניפים של התנועות הוקמו בצפון אמריקה ובארצות דרום אמריקה, בדרום אפריקה, בבולגריה, ביוון ובארץ ישראל.
בקרב יהודי ארצות האסלאם היו אמנם התארגנויות מקומיות של נוער ציוני, אך תנועות הנוער הציוניות העולמיות כמעט ולא פעלו בארצות אלו.
הסיבות לכך היו ששליחי התנועות מארץ ישראל או ממרכזי התנועות באירופה כמעט ולא הגיעו אליהם, אך גם העובדה שהרעיונות על תרבות נוער אוטונומית ומרד במסורת ובדת, שקידמו רוב תנועות הנוער, לא התקבלו בקרב הנוער היהודי בארצות אלו.
בשנות ה-1950 הייתה פעילות ניכרת של כמה מהתנועות בארצות המגרב, למרות התנאים המגבילים מאוד של העוינות החברתית והשלטונית בארצות אלו.
במדינות הלאום החדשות שנוצרו לאחר המלחמה, פולין, רומניה, הונגריה, ליטא ולטביה, הורע מצב היהודים, שנחשבו למיעוט לאומי בלתי רצוי והאנטישמיות, העממית והמוסדית בהן התגברה.
סיכוייהם של הצעירים היהודים להשתלב בחברה, בלימודים גבוהים ובפרנסה התמעטו.
תנועות הנוער הציוניות שהציעו מסגרת חברתית תומכת והציבו את העליה לארץ ישראל כמטרה, היו דרך לצאת מהמצוקה שרבים חיו בה והציגו אפשרות למימוש אישי ולהשתתפות ביצירת חברה חדשה שתהיה טובה יותר ותבטא את זהותם הלאומית.
תנועות הנוער שהציגו את החלוציות והקמת יישובים חדשים בארץ ישראל כמטרתן הציבו בפני הצעירים אתגר אישי ולאומי שראוי לממש אותו."תמיד מטרה אחת ניצבה לנגד עינינו - העלייה לארץ ישראל.
אך היה לנו ברור כי אין אנו רוצים להעתיק את עצמנו מארץ אחת לשנייה ותו לא.
שאלנו את עצמנו מה נעשה בארץ החדשה ?
ידענו שאין אנו רוצים להמשיך בארץ החדשה באותם הרגלי חיים שהננו רגילים להם פה.
ידענו שאנו זקוקים לדבר חדש.
לתמורה מהותית בכל דרך חיינו, חלמנו להיות דור צעיר ובריא מושרש בקרקע, קרוב לטבע." הצעירים שהתרחקו מהאמונה בדת שאפו לאמץ אורחות חיים המשוחררים מכבליה ולרכוש השכלה כללית.
הצימאון להתוודע לתרבות הכללית, בעיקר לספרות העולמית וגם לספרות ההשכלה והתחיה היהודית, בא לידי ביטוי בספריות הרבות שקמו במרכזי היישוב היהודי בערים ובעיירות במזרח אירופה.
בני הנוער מצאו בתנועות הנוער מסגרות שאפשרו אורח חיים אחר: מפגשים בין בני שני המינים, תרבות נעורים מתחדשת תדיר, וקבוצת השתייכות שחיזקה אותם.
תנועות הנוער הציוניות בין שתי מלחמות העולם
אחת הסיבות לכך שתנועות הנוער היהודיות הפכו לתופעה המונית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הייתה החיפוש של צעירים אחר אידאולוגיה ומסגרת פוליטית שיציגו פתרון למצוקתם ולתחושה של היעדר עתיד ליהודים באירופה.
לא כולם פנו לציונות כאידאולוגיה וכמטרה אישית.
רבים ראו במרקסיזם ובקומוניזם את התשובה הנכונה לבעיות החברה הכללית ובתוכה גם ליהודים וראו בהתפעלות את ברית המועצות כמודל לבניית חברה צודקת יותר, שבה ימצאו גם היהודים את מקומם.
אחרים פנו לתנועת הבונד שדגלה בסוציאליזם ובאוטונומיה לאומית-תרבותית ליהודים בארצות מגוריהם, והצטרפו לתנועת הנוער שלה ה-צוקונפט.
תנועות הנוער הציוניות הציעו לצעירים דרכים שונות ומגוונות אל הפתרון הציוני.
האידאולוגיה וההתארגנות שלהן היו קשורות בדרך כלל למפלגות השונות שפעלו בתנועה הציונית וגם בארץ ישראל.
הן חלקו עקרונות דומים: חינוך לקרבה לטבע, לימוד עברית ותרבות יהודית והגשמה אישית בעלייה לארץ ישראל.
הן קיימו פעולות חינוכיות בקבוצות קטנות המודרכות על ידי צעירים, וטיפחו סממנים חיצוניים דומים כמו סמלים, המנונים, מדים, מפקדים ומצעדים.
התנועות קיימו כינוסים ארציים ובין-ארציים בהם עסקו בבירור האידאולוגיה שלהן והפיצו ביטאונים ועלונים שבהם הציגו את עמדותיהן בנושאים אידאולוגיים ואקטואליים.
בשנות ה-1940 השתתפו בוגרי תנועות הנוער בארץ ישראל במאבקים לקראת הקמת המדינה והצטרפו ל, לפלמ"ח, לאצ"ל וללח"י.
תנועות הנוער שיתפו פעולה בפעולות שנועדו לקדם את מטרות הציונות, כמו הפגנות או ימי התרמה לקק"ל, אך היחסים ביניהן אופיינו גם במידה רבה של מתחים ותחרות.
במציאות הפוליטית והחברתית הסוערת של התקופה היה לשיח על השקפת עולם ואידאולוגיה מקום נכבד בעולמם של בני הנוער והצעירים.
חברי תנועות הנוער, ובעיקר מובילי הדעה שבהן, הרבו להתעמת ביניהם על גישות שונות לציונות שהיו מנוגדות באופן קוטבי, אך ויכוחים מרים התנהלו גם בין תנועות שהיו קרובות זו לזו בהשקפות העולם ובערכים.
הוויכוחים היו על ניואנסים אידאולוגיים, על סגנון הפעילות בתנועה, או על הדגשים בהגדרת המטרות.
חברי התנועות גילו עניין ומעורבות בשאלות אקטואליות שעמדו על סדר היום הציוני כמו היחסים עם המנדט הבריטי, צורות ההתיישבות הרצויות בארץ ישראל, תוכנית החלוקה של ועדת פיל ועוד.
התנועות התחרו ביניהן על גיוס חניכים, על תקציבים ותמיכה של ההסתדרות הציונית ובעיקר על חלוקת אישורים לעליה לארץ ישראל (סרטיפיקטים) לחבריהן.
גם התנועות שצמחו בקרב בני הנוער באופן ספונטני ועצמאי, נקשרו תוך זמן לא רב למפלגות השונות שפעלו ונאבקו זו בזו בתוך התנועה הציונית וניסו לערב את חברי תנועות הנוער במאבקיהן.
המאבק על כח והשפעה שהתנהל בין המפלגות הציוניות ובין תנועות ההתיישבות בארץ ישראל הגביר את הפוליטיזציה של תנועות הנוער והשפיע על מהלכים של פילוג ואיחוד שכמעט לא פסקו בין התנועות.
בלאו וייס התנועה נוסדה בגרמניה ב-1912, וייעדה עצמה לבניהם ובנותיהם של משפחות מתבוללות, שהיו מעוניינים בתנועת נוער כללית, אבל נדחו על ידי תנועות הנוער הלאומיות הגרמניות שסירבו לקבל יהודים לשורותיהן.
התנועה חינכה את חבריה לטיולים בטבע ושיבה לחיי פשטות טרום-תעשייתיים ברוח תנועת הנוער הלאומית הגרמנית, "ואנדרפוגל" עם מורשת ותרבות יהודית כללית.
האגודות הוקמו בכמה ערים וב 1913 התמזגו ל"תנועת "בלאו-וייס, אגודה לטיולי נוער יהודי בגרמניה" (Blau-Weiß, Bund für Jüdisches Jugendwandern in Deutschland).
לאחר תום המלחמה הוקמה גם באוסטריה תנועה בעלת שם זהה.
ב-1922 אימצה התנועה פלטפורמה ציונית, ועודדה את חבריה להכשיר עצמם בעבודה חקלאית או מקצועית כהכנה לעלייה לארץ ישראל.
בשנות ה-1920 התארגנו במסגרת הבלאו וייס קבוצות נוער דתיות שנות ה-20 של המאה ה-20 והוקמו סניפים של התנועה גם בצ'כוסלובקיה ובהונגריה, אשר נקראו "תכלת לבן".
הנוער הציוני ראשיתה בקבוצות נוער שהתארגנו באופן מקומי ברחבי מרכז ומזרח אירופה שראו עצמם כנוער ציוני כללי, זאת בניגוד לתנועות נוער בעלות זהות משנה כמו 'דתי' ו'סוציאליסטי'.
ראשי התארגנויות אלו, שקראו לעצמם בשמות כמו 'הנוער העברי', 'השומר הלאומי', 'הנוער הציוני הכללי' וכדומה, עמדו בקשר זו עם זו.
בדומה לתנועות נוער אחרות הם הדגישו את חשיבות הרעיון הציוני כמכנה משותף לחיים יהודיים בתפוצות וגם את ההגשמה על ידי התיישבות בארץ ישראל.
ב-1931 התכנסו נציגי הארגונים המקומיים בעיר לבוב שבפולין והחליטו על הקמת ארגון גג שנקרא הסתדרות חלוצית עולמית הנוער הציוני, כמשקל נגד לתנועת השומר הצעיר בעלת הגוון הסוציאליסטי.
הבונים נוסדה בלונדון בשנת 1929 במטרה לחזק את הזהות היהודית והלאומיות היהודית של החניכים והחברים בה, תוך טיפוח התרבות היהודית והלשון העברית.
לימים הוסיפה התנועה את הציונות לערכיה ואת ההגשמה באופן של עלייה לארץ ישראל.
עם השנים התרחבה התנועה בעיקר לארצות דוברות אנגלית.
ב-1930 נוסד סניף הבונים בדרום אפריקה, וב-1935 בצפון אמריקה.
התנועה דגלה בהתיישבות בארץ ישראל בדרך של קיבוץ, והייתה קשורה לאיחוד הקבוצות והקיבוצים.
התנועה שילבה נושאים של מחנאות, שדאות, תרבות, אקטואליה יחד עם פעילות ספורטיבית.
בוועידה עולמית של מכבי שהתקיימה ב-1935 בתל אביב הוכרז על הקמת המכבי הצעיר העולה עם קו ברור של הגשמה חלוצית.
התנועה כיוונה את חניכיה להגשמה במסגרת של חיי קיבוץ, והקיבוצים שהקימו בוגריה השתייכו לחבר הקבוצות והקיבוצים.
ב-1940 התאחדה מכבי הצעיר העולה עם תנועת גורדוניה
בית"ר נוסדה בריגה, לטביה, ב-1923, כ"הסתדרות הנוער הציוני-אקטיביסטי על שם יוסף טרומפלדור" וב 1926 הוכרז על שיוכה לתנועה הרוויזיוניסטית ברית הצה"ר.
במהלך שנות ה-1920התפשטה התנועה בארצות מזרח ומרכז אירופה, בסלוניקי שביוון והגיעה גם לחרבין ולשנגחאי שבסין ולארץ ישראל.
בוועידה העולמית הראשונה של בית"ר ב-1931 מונה זאב ז'בוטינסקי ל"ראש בית"ר", תואר שניתן לו עד סוף ימיו.
מטרת התנועה הייתה לעצב דור חדש לעם היהודי של צעירים המוכשרים לקראת עלייה אל ארץ ישראל והתיישבות בה לצורך הקמת מדינה עברית משתי גדות הירדן.
התנועה חינכה לחלוציות ול"הדר" בחיי החניך והתנועה וביצירת כח צבאי כהמשך לגדודים העבריים.
כפועל יוצא שרר בחלק מסניפי התנועה אופי צבאי למחצה והדבר התבטא בחלוקה היררכית בסניפים, קיום טקסים ומסדרים בסגנון צבאי וכן הכשרה הגנתית.
בית"ר שללה לחלוטין את רעיון "מלחמת המעמדות" של הסוציאליזם וראתה בבעלי ההון גורם הכרחי בבניית ארץ ישראל.
אחד מערכיה היה "חד נס" שפירושו הגשמת הציונות באופן טהור ללא עירוב של גורמים אידאולוגיים חיצוניים סותרים או מכשילים, דהיינו סוציאליזם.
תנועות אלו היו הקשורות לתנועת העבודה הציונית ולמפלגות הפועלים הציוניות-סוציאליסטיות.
הן דגלו בשילוב אידאולוגיה סוציאליסטית עם הציונות, מתוך האמונה שהגשמת מטרות הציונות בארץ ישראל חייבת לבוא ביחד עם בניית חברה צודקת ושוויונית.
תנועות אלה הכשירו את חניכיהן לקראת העלייה בעיקר בעבודה חקלאית בחוות שהתנהלו במתכונת קיבוצית.
הן דגלו בחינוך לערכים לאומיים וסוציאליסטיים, טיפוח תרבות יהודית, לימוד השפה העברית והגשמה עצמית חלוצית.
חניכיהן שעלו לארץ בדרך כלל בקבוצות מגובשות, הקימו קיבוצים חדשים או הצטרפו לקיבוצים קיימים בחסות הזרמים השונים של ההתיישבות הקיבוצית.
הקשר בין תנועות הנוער הציוניות לסוציאליזם: שני רעיונות מרכזיים משכו צעירים לתנועות הנוער: לאומיות ואוניברסליזם הומניסטי.
הלאומיות התבטאה ברצונם להתאחד כעם ולהקים בית לאומי יהודי בארץ ישראל.
האוניברסליזם לכאורה סותר את רעיון הלאומיות אך הצעירים שדבקו בו ראו באוניברסליזם בסיס חשוב לתביעתם לשוויון זכויות.
הם ביקשו להקים בית לאומי שיחרוט על דגלו ערכים אוניברסליים הומניסטיים.
ערכיו האוניברסליים ורוחו המהפכנית של הסוציאליזם השתלבו מבחינתם היטב באידאולוגיה הציונית.
באמצעות הסוציאליזם ובמידה מסוימת אפילו בגרסתו הרדיקלית יותר - הקומוניזם, היו אמורים לבוא על תיקונם כל פגעי העולם: אי השוויון בין בני האדם, בין המינים, בין העמים ובכלל אלה גם תיקון מצבו של העם היהודי בעולם.
פרייהייט - החלוץ-הצעיר - דרור תנועת נוער בשם "דרור" נוסדה ברוסיה לפני המהפכה הבולשביקית, המשיכה בפעילותה בפולין והתאחדה עם תנועות "החלוץ הצעיר" ועם תנועת "פרייהייט" (דרור ביידיש), תנועת הנוער של מפלגת פועלי ציון, שהייתה תנועת נוער ואיגוד מקצועי לנוער יהודי עובד.
הקשר שלה בארץ ישראל היה להקיבוץ המאוחד ורבים מחבריה עלו לארץ באמצעות ארגון החלוץ.
השומר הצעיר הוקמה ב-1913 בלבוב שבגליציה כתנועה צופית בעיקרה והתאחדה ב-1916 עם תנועת "צעירי ציון".
האיחוד בין שתי התנועות הוליד שיטת חינוך המתבססת על שילוב בין חוויות צופיות והעשרה תרבותית ורעיונית רחבת אופקים.
התנועה פנתה בעיקר לנוער לומד ומשכיל.
באמצע שנות ה-1920 נוספו לאידאולוגיה השומרית הסוציאליזם בגרסתו המרקסיסטית, העיקרון של שותפות עם הפרולטריון העולמי באשר הוא והאמונה באחוות עמים.
בעקבות הקמת הקיבוצים של בוגרי התנועה בארץ ישראל שותפה התנועה להקיבוץ הארצי - השומר הצעיר.
גורדוניה הוקמה בגליציה ב 1925 ופנתה גם לבני נוער עובדים.
היא דגלה בתורתו של א"ד גורדון, והייתה קרובה לערכי הפועל הצעיר וקשורה למפלגת העבודה הציונית - התאחדות.
בשנת 1940 התאחדה עם תנועת המכבי הצעיר.
היא דחתה את האידאולוגיה המרקסיסטית של מלחמת מעמדות והדגישה רעיונות הומאניסטיים של תיקון האדם והחברה.
הקיבוצים שהקימו חבריה בארץ ישראל הצטרפו לקיבוצי חבר הקבוצות והקיבוצים.
הנוער העובד הוקמה ב-1924 בארץ ישראל כתנועת נוער המושתת על ערכי הציונות העובדת, על ידי בני נוער עובדים שהתאגדו על מנת להגן על עבודתם וזכויותיהם.
משנותיה הראשונות נוצר קשר עם ההסתדרות הכללית והתנועה נחשבה כתנועה בת של ההסתדרות.
התנועה חינכה לחלוציות ולהגשמה בחיי קיבוץ.
המחנות העולים ראשיתה של התנועה במסגרת "חוגים" של תלמידי הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב וקבוצות גימנסזיסטים ונוער עובד נוספות, שחיפשו דרך לעשייה חברתית, לחלוציות ולהגשמת ערכי הציונות בארץ ישראל.
ב-1931 הצטרפו החוגים להקיבוץ המאוחד ונקבע שמה שמה של התנועה כ"מחנות העולים".
התנועה שחבריה היו בעיקר נוער לומד עירוני חינכה לחיי קיבוץ וחניכיה הצטרפו לקיבוצי הקיבוץ המאוחד.
תנועות הנוער הציוניות הדתיות נוסדו בסוף ה-1920. בעוד שהתנועות הציוניות-סוציאליסטיות ביטאו מרד בדת ובאורח החיים הדתי-מסורתי, התנועות הציוניות-דתיות טענו שקיים קשר בל יינתק בין האמונה הדתית לבין בניין ארץ ישראל, בניגוד לזרם האורתודוקסי, הלא ציוני, שהאמין בגאולה מן הגלות רק עם בוא המשיח.
עקרונותיהן הוגדרו בצמד המילים תורה ועבודה - שילוב בין חיי העבודה והחלוציות לחיי התורה והרוח.
תנועות אלו הקימו חוות הכשרה ברוח זו לשם הכנת החניכים לעלייה לארץ ישראל ובוגריהן עלו לארץ ישראל והקימו קיבוצים ויישובים חלוציים-דתיים.
פעילותן של התנועות הדתיות באותה תקופה התנהלה בדומה לתנועות החילוניות.
הקבוצות חולקו על פי גיל, התקיימו ערבי מועדון קבועים שעסקו הן בנושאים דתיים והן בנושאים כללים הקשורים לארץ ישראל וכמו בתנועות האחרות, הושם דגש על שימוש בשפה העברית.
תנועות הנוער הדתיות-ציוניות ניסו למזג בין יסודות צופיים לבין שמירת ערכי התורה והמסורת וחינכו לקראת שינוי המציאות החברתית והגשמת החזון היהודי-לאומי.
ביקורת על תנועות הנוער הדתיות-ציוניות לא איחרה לבוא.
ההתנגדות נבעה מהדעה שתנועת הנוער מהווה הפרעה ללימוד, אשר חשיבותו ראשונה במעלה אצל נוער דתי.
כמו כן נטען כי תנועת נוער מלבה את רוח המרדנות הטבועה בנוער, ולכן אין לה מקום בחברה דתית, המושתתת על מסורת ועל שמרנות.
רבים טענו שהתנועות הללו מחקות את התנועות החילוניות ואת השיטות הצופיות שלהן במקום להתמקד בערכי התורה ובדרכי היהדות.
מחלוקת נוספת הייתה ביחס לדרך ההחינוכית הרואה בקיבוץ כיעד ההגשמה הבלעדי.גם הפעילות המשותפת לבנים ולבנות עוררה ביקורת ומחלוקות.
השומר הדתי התארגנה בפולין במחצית השנייה של שנות ה-1920 בחסות תנועת תורה-ועבודה והמזרחי כתנועה "חינוכית דתית, צופית, חלוצית, השואפת לגאולת האומה והארץ, מורדת בחיי הגלות השפלים, נלחמת בעם-ארצוּת ומחנכת להגשמת רעיון תורה-ועבודה בארץ ישראל".
התנועה ינקה ממקורות ישראל, מהחסידות, מהסוציאליזם ומהשומר הצעיר שקמה לפניה.
השומר הדתי טיפחה יחס עמוק לטבע, נאבקה בהתבוללות ובחילון, הציבה דגש על לימוד, עיון והשתלמות עצמית ביהדות, בציונות ובתרבות כללית.
בני עקיבא הוקמה בירושלים ב-1929 במטרות "לחנך דור עברי בריא ואמיץ, מסור ונאמן לעמו, ארצו.
ותורתו, החי מעבודתו על פי התורה" ולחנך את הנוער הדתי לתפקידים חלוציים-דתיים.
סמוך להקמתה הצטרף לתנועה הרב משה צבי נריה, שנחשב מאז לרב התנועה, בעידודו הנלהב של רבו, הראי"ה קוק, שרחש חיבה רבה לתנועה.
התנועה הייתה תנועה מעורבת של בנים ובנות.
סניפי בני-עקיבא פעלו ערב מלחמת העולם השנייה גם במקומות אחרים בעולם, ובעיקר באירופה.
התנועה עודדה התיישבות חלוצית, והקימה קיבוצים באמצעות תנועת הפועל המזרחי.
ברוריהתנועה ציונית דתית עולמית לבנות הוקמה ב-1928 בצורה ספונטנית על ידי החברות בפולין והתפשטה באירופה, קנדה וישראל.
תנועה זו קשורה לצעירי המזרחי ותנועת תורה ועבודה.
הבנות בתנועה זו היו פעילות, יוזמות ומעורבות בענייני הציבור ובעשייה תנועתית וחלוצית משמעותית.
הבנות התארגנו בסניפים והבוגרות התארגנו בקיבוצי הכשרה לעלייה לארץ ישראל.
רבות מבנות התנועה עלו ותרמו להגשמת הציונות הדתית בארץ ישראל אולם חלק מהבנות נספו בשואה.
מטרות התנועה כללו הכשרה של הנשים להשקפת עולם יהודית ציונית ויצירת טיפוס של אישה דתית שהיא אם ובו בזמן חלוצה דתית שוות זכויות.
תנועות הנוער הציוניות בארץ ישראל
בהגיעם לארץ ישראל המשיכו חניכי תנועות הנוער להשתייך לאותה סביבה סגורה בה היו חברים.
הם עברו מן ה"קן" וה"קבוצה" אל הקיבוץ ובכך הקלו תנועות הנוער על הסתגלות העולים לארץ.
את ההכנה לעליה החלו עוד בגולה באמצעות חוות ההכשרה והשליחים שנשלחו מהארץ, שבפעולותיהם דיברו על המצב הפוליטי, החברתי והכלכלי בארץ ועל השינוי הצפוי בצורת חייהם לאחר שיעלו.
מושג העבודה הושרש בחניכים כאידיאל, כערך שמיקומו גבוה ביותר בסולם הערכים.
כשעלו הצעירים לארץ ונדרשו לעבודה פיזית של ממש, אידיאל העבודה וההכנה לחיים המשותפים בקיבוץ סייעו להם להחזיק מעמד בתנאים הקשים.
בארץ ישראל ניכרה השפעת תנועות הנוער במספר תחומים מרכזיים:
ההתיישבות העובדת - תנועות הנוער בגולה הכינו את חניכיהם בחוות הכשרה בעיקר לעבודה חקלאית.
חניכי התנועות שעלו לארץ היו מקור עיקרי של כח אדם להקמת יישובים חדשים ולביסוס היישובים הקיימים.
בתי הספר התיכוניים - חניכי התנועה היו גרעין קטן אך משפיע ביותר בבתי הספר בו למדו.
הם היוו את הגוף הפעיל והמוביל במוסדות התלמידים, יזמו מפעלים, תבעו פעילות מכלל התלמידים וארגנו כנסים והפגנות.
המאבק הציוני - חברי התנועה היוו גורם חשוב במאבק הציוני.
החניכים פעלו במגוון נושאים: בכנסים, הפגנות, בתפקידי הסברה ובהתעוררות הרעיונית.
הם מילאו תפקידים במשימות הגנה על היישובים והצטרפו להגנה, לפלמ"ח, האצ"ל והלח"י.
דוגמה אישית - חברי התנועה הציגו בחיי היומיום שלהם את אורח חייהם התנועתי: פשטות לבוש, צניעות והסתפקות במועט, התנדבות ויושרה.
חניכי התנועה סימלו בחברה היישובית נאמנות לרעיון הציוני ולהגשמה בעיקשות ובהתמדה.
על אף שתנועות הנוער לא הצליחו להתפשט לכלל האוכלוסייה ומשקלן ביישובים העירוניים היה קטן יחסית, הייתה להן תרומה חשובה לעיצוב דמותה של "המדינה בדרך".
תנועות הנוער הציוניות בתקופת השואה
בתקופת השואה נתנה פעילותן של התנועות מענה למצוקות הנוער.
בתחילה היה זה בעיקר הנוער היהודי בגרמניה, שאיבד כמעט בן יום את עולם ההזדהות שלו.
השיוך הגרמני של אותם נערים נלקח מהם.
הם איבדו את מקומם בחברה והיו צריכים להתמודד עם הכפשות וקלון.
תנועת הנוער הציונית קלטה את הצעירים ובני הנוער ונתנה להם מולדת רוחנית חלופית, מוקד הזדהות חדש וערכים חדשים.
הפעילות בקן, השיחות, פעילויות הספורט, מחנות הקיץ וערבי השירה בציבור, כל אלה סייעו להם לעמוד מול תלאות התקופה.
פעילויות תנועות הנוער נמשכו גם במחתרת בגיטאות, אפילו בתנאים הקשים ביותר.
בהונגריה פעלו צעירי התנועות המקומיות בשיתוף צעירים שברחו מסלובקיה, קרפטורוסיה ופולין במחתרת הציונית.
ככל שהדבר התאפשר עסקו התנועות בארגון עלייה לארץ ישראל תוך כדי יצירת קשרים עם הגורמים בארץ, כשבני נוער צעירים היו צריכים להחליט כיצד לחלק את הסרטיפיקטים המעטים שקיבלו.
התנועות המשיכו לקיים פעולות בהן דנו במצבה הגאוגרפי, הכלכלי והמדיני של ארץ ישראל, גם כשהעלייה כבר הייתה בלתי אפשרית.
אף שהדבר נעשה בלתי רלוונטי דבקו בו הצעירים כאילו ההתעסקות בציונות ובחיי הקיבוץ ניחמה אותם והפיחה בהם חיים.
התנועות המשיכו את פעילותן גם כשהמצב החריף ונעשה כמעט בלתי אפשרי.
רבים מחברי התנועות הצטרפו לפרטיזנים ועמדו בראש ההתקוממויות בגטו ורשה, גטו וילנה ובמקומות אחרים.
במרד גטו ורשה לחמו הארגונים אי"ל, בהנהגת מרדכי אנילביץ', איש השומר הצעיר ואצ"י שהורכב מאנשי תנועת בית"ר.
המרד היה אחד האירועים שהדגישו את מקומם המרכזי של חברי תנועות הנוער הציוניות במאבק.
בבודפשט פעלו חברי תנועות הנוער במשותף ב"מחתרת תנועות הנוער הציוניות " והצילו יהודים רבים במתווי הצלה שנקטו בהם כמו "הטיול".במסגרתו הוברחו אלפי יהודים צעירים וצעירות לרומניה כדי שיעלו לארץ ישראל.
בית המלאכה של המחתרת לזיוף תעודות בבודפשט, צייד את היוצאים במסמכים מתאימים.
בליווי חברי המחתרת ובהדרכתם יצאו בקבוצות קטנות, עלו על רכבות שהובילו אותם מבודפשט לערי השדה ומשם הוברחו אל מעבר לגבול.
בהשראת מבצע ה"טיול" פילסו את הדרך לרומניה עוד אלפי יהודים ומשפחותיהם.
לאחר מלחמת העולם השנייה לא הייתה אפשרות וגם לא רצון להמשיך לפעול במדינות שרוב היהודים בהן הושמדו.
פעולת התנועות מנקודה זו והלאה התמקדה במחנות העקורים בגרמניה, אוסטריה ואיטליה.
תנועות הנוער הציוניות עם קום מדינת ישראל
הקמת מדינת ישראל השפיעה במידה משמעותית על תנועות הנוער הציוניות.
עם הקמת המדינה נראה היה שהחלום הציוני שעמד בבסיס פעולתן של התנועות הוגשם, ועל כן היה עליהן להתמודד עם ערעור עולם המושגים והערכים המוכר שלהן.
ערעור זה הושפע לא רק מהקמת המדינה אלא גם מתהליכים חברתיים, כלכליים ומדיניים שבאו לאחר ההקמה.
העלייה ההמונית שהחלה בשנות ה-50 מארצות המזרח ומצפון אפריקה, הקמת מנגנון המדינה והפיתוח הכלכלי המהיר, לכל אלו הייתה השפעה ישירה על מעמד תנועות הנוער באותה תקופה.
בתחום הכלכלי נוצר צורך לפיתוח תעשייה על מנת להבטיח את עצמאותה הכלכלית של המדינה.
לכן התפתחו ענפים חדשים שהצריכו מומחיות, השכלה גבוהה וידע מדעי וטכנולוגי.
תפקיד האיכר, עובד האדמה, נדחק לקרן הזווית.
הנוער עמד בפני בחירה בין המקצועות החדשים שעמדו במרכז ההתעניינות הציבורית לבין ההגשמה בקיבוץ שנראתה כלא רלוונטית יותר.
ההזדמנויות הכלכליות שנפתחו עם קום המדינה עודדו את השאיפה לשיפור רמת החיים שהתבטאה בשיכון, לבוש ובידור והפכה למטרה לגיטימית.
הורים רבים קידמו את ילדיהם לכיוון מקצועי ולרכישת השכלה שיבטיחו את מעמדם הכלכלי והחברתי בעתיד.
מגמה זו נגדה את עקרונות תנועות הנוער שחינכו לפשטות ולצניעות.
אולם השינויים ברוח התקופה לא הביאו לשינוי משמעותי בעקרונות ובפעילות של התנועות.
אלו הקשורות לתנועת העבודה המשיכו להציג את ההתיישבות החקלאית בקיבוצים כיעד כמעט בלעדי והצורך הביטחוני שבהקמת קיבוצים באזורי הספר של המדינה הוצג כיעד החדש של הציונות.
תנועות הנוער כמעט ולא חדרו אל ריכוזי הנוער העולה שחיו במעברה ובעיירות הפיתוח.
מספר המדריכים, הצעירים או הבוגרים, שהגיעו אליהם היה מועט ביחס לצרכים.
המפגש בין המדריכים ילידי הארץ, הוותיקים, לבין הנערים והנערות העולים עמד בדרך כלל בסימן של תחושת זרות והתאפיין באי הבנה הדדית.
התנועות ביקשו לסייע בהגשמת עיקרון הכור היתוך, שהכתיבה המדינה, לגרום לצעירים להשיל מעליהם את הגלותיות, ובכך בעצם להתכחש למסורת הקהילתית והמשפחתית שלהם, אך ההטפה לעקרונות הסוציאליזם ולאידיאל של עבודה חקלאית וחיי קולקטיב בקיבוץ לא מצאו הד בקרב הנוער במעברות ובעיירות הפיתוח.
היו רבים שהספידו באותה תקופה את תנועות הנוער, אך על אף המשבר שהתבטא בירידת מעמד התנועה בעיני הציבור, בירידה במספר החניכים, בחוסר תמיכה של ההורים ובירידה במספר החניכים שיצאו להגשמה, רוב התנועות המשיכו להתקיים.
התנועות הבינו שבעקבות השינויים והתמורות הן ידרשו להתאים עצמן למצב החדש.
עד לשנות השבעים, כיוונו כל התנועות כמעט את חניכיהן להגשמה בחיי קיבוץ, וחניכי התנועות התגייסו לשירות צבאי בנח"ל, במסגרת גרעינים שיועדו להקמת יישובים חדשים או להשלמה ביישובים קיימים.
עם הזמן נדחקה האידאולוגיה הציונית והדרישה לצאת להגשמה בקיבוץ ותנועות הנוער התמקדו ביצירת מסגרות חברתיות-גיליות שבהן יחוו החניכים חוויות נוער צופיות.
כיום, תנועות הנוער הציוניות כבר לא קיימות בדפוסן המקורי, התנועות שנשארו מאותה תקופה עברו גלגולים רבים, שינו את מטרותיהן והתאימו עצמן לחברה החדשה
אם כי ברמה ההצהרתית לא חלו שינויים מהותיים.
תנועות נוער ציוניות עולמיות כיום:
עזרא (תנועת נוער) תנועות נוער ציוניות היסטוריות:
נצ"ח - נוער צופי חלוצי
עזרא (תנועת נוער) תנועות נוער ציוניות בישראל:
הנוער העובד והלומד הדתי מושגים ומונחים בתנועות הנוער:
תנועות אמצעיות הן תנועות אשר בעת הגייתן נמצאת הלשון באמצע יחסית לגג חלל הפה.
התנועות האמצעיות מתחלקות לחצי-סגורות, חצי-פתוחות וקיים גם השווא שהוא תנועה מרכזית אמצעית שאינה מסווגת עם שתי הקבוצות הקודמות.
תנועה אחורית, חצי-סגורה, בלתי-מעוגלת []
תנועה אחורית, חצי-סגורה, מעוגלת []
תנועה מרכזית, חצי-סגורה, בלתי-מעוגלת []
תנועה מרכזית, חצי-סגורה, מעוגלת []
תנועה קדמית, חצי-סגורה, בלתי-מעוגלת []
תנועה קדמית, חצי-סגורה, מעוגלת []
תנועה אחורית, אמצעית, מעוגלת []
תנועה קדמית, אמצעית, בלתי-מעוגלת []
תנועה אחורית, חצי-פתוחה, בלתי-מעוגלת []
תנועה אחורית, חצי-פתוחה, מעוגלת []
תנועה מרכזית, חצי-פתוחה, בלתי-מעוגלת []
תנועה מרכזית, חצי-פתוחה, מעוגלת []
תנועה קדמית, חצי-פתוחה, בלתי-מעוגלת []
תנועה קדמית, חצי-פתוחה, מעוגלת []
צירי וסגול מייצגים תנועה קדמית, אמצעית, בלתי-מעוגלת.
חולם וקמץ קטן מייצגים תנועה אחורית, אמצעית, מעוגלת.
בעברית הטברנית ייצג שווא נע תנועה מרכזית, אמצעית.
תנועות סגורות המכונות גם תנועות גבוהות הן תנועות אשר בעת הגייתן הלשון נמצאת הרבה מעל האמצע יחסית לגג חלל הפה.
בתוך התנועות הסגורות קיימת קבוצת תנועות כמעט-סגורות שהן גרסאות יותר פתוחות של חלק מהתנועות הסגורות לגמרי.
תנועה אחורית, סגורה, בלתי-מעוגלת []
תנועה אחורית, סגורה, מעוגלת []
תנועה מרכזית, סגורה, בלתי-מעוגלת []
תנועה מרכזית, סגורה, מעוגלת []
תנועה קדמית, סגורה, בלתי-מעוגלת []
תנועה קדמית, סגורה, מעוגלת []
תנועה כמעט-אחורית, כמעט-סגורה, מעוגלת []
תנועה כמעט-קדמית, כמעט-סגורה, בלתי-מעוגלת []
תנועה כמעט-קדמית, כמעט-סגורה, מעוגלת []
חיריק מייצג תנועה קדמית, סגורה, בלתי-מעוגלת.
קובוץ ושורוק מייצגים תנועה אחורית, סגורה, מעוגלת.
תנועות פתוחות המכונות גם תנועות נמוכות, הן תנועות אשר בעת הפקתן מיקום הלשון הוא הרבה מתחת לאמצע יחסית לגג חלל הפה.
בתוך התנועות הפתוחות יש קבוצה של תנועות כמעט-פתוחות שהן גרסאות יותר סגורות של חלק מהתנועות הפתוחות לגמרי.
תנועה אחורית, פתוחה, בלתי-מעוגלת []
תנועה אחורית, פתוחה, מעוגלת []
תנועה מרכזית, פתוחה, בלתי-מעוגלת []
תנועה קדמית, פתוחה, בלתי-מעוגלת []
תנועה קדמית, פתוחה, מעוגלת []
תנועה קדמית, כמעט-פתוחה, בלתי-מעוגלת []
קמץ גדול ופתח מייצגים תנועה מרכזית, פתוחה, בלתי-מעוגלת.
תנועות קדמיות הן תנועות אשר מופקות כאשר מיקום הלשון הוא המרוחק ביותר מגב חלל הפה.
בתוך התנועות הקדמיות קיימת קבוצה של תנועות כמעט קדמיות אשר בעת הגייתן הלשון ממוקמת כמו בעת הגיית התנועות הפתוחות רק מעט אחורנית.
תנועה קדמית, חצי פתוחה, בלתי-מעוגלת []
תנועה כמעט קדמית, כמעט-סגורה, בלתי-מעוגלת []
תנועה כמעט קדמית, כמעט-סגורה, מעוגלת []
תנועות אחוריות הן תנועות אשר בעת הפקתן מיקום הלשון הוא הקרוב ביותר לגב חלל הפה.
בתוך התנועות האחוריות קיימת קבוצה של תנועות כמעט אחוריות אשר בעת הגייתן הלשון ממוקמת כמו בתנועות האחוריות רק מעט קדימה יותר.
תנועה אחורית, אמצעית, בלתי-מעוגלת []
תנועה כמעט אחורית, כמעט-סגורה, מעוגלת []
בפונולוגיה, תנועות מרכזיות הן תנועות המופקות כאשר הלשון נמצאת במרכז חלל הפה בין גב הפה לפתח הפה.
פתח וקמץ גדול מייצגים תנועה מרכזית, פתוחה, בלתי-מעוגלת.
מאז המאה ה-19, מוסלמים פרוגרסיביים פיתחו הגות איסלאמית ליברלית.
למוסלמים אלה יש דעות דתיות דומות, שנסמכות בעיקר על אג'תהאד, או פרשנות מחדש של הכתובים.
מוסלמים ליברליים מפרשים את הקוראן ואת החדית' מנקודת מבטם האישית ולא על פי נקודת המבט המוסלמית המסורתית.
ליברלים בדרך כלל טוענים שהם חוזרים לעקרונות של האסלאם המוקדם, ולכוונה המוסרית והפלורליסטית של הכתובים.
תנועות אלה מנסות להישאר בתוך האסלאם ולא להתפלג ממנו.
ככאלה, הן מחזיקות בעקרונות האמונה הבסיסיות של האסלאם, כגון ששת עקרונות האמונה או חמשת עמודי האסלאם, ורואות את דעותיהם כמותאמות לתורות של האסלאם.
ההבדל העיקרי בינם לבין הדעות המוסלמית השמרניות יותר היא בשאלה של כיצד ליישם את הערכים האיסלאמיים הבסיסיים לחיים המודרניים.
ניתן למצוא תקדימים להתמקדות של האסלאם הליברלי בפרשנות ומוסר אישי ולא על המשמעות המילולית של הכתובים, במסורת הסופית של המיסטיקה האיסלאמית.
אוטונומיה של היחיד בפרשנות של הקוראן והחדית'.
בחינה ביקורתית יותר של טקסטים דתיים, וכן של תקדימים איסלאמיים מסורתיים.
שוויון בין המינים בכל ההיבטים, כולל תפילה ומצוות.
גישה פתוחה יותר לתרבות המודרנית ביחס למנהגים, לבוש ונוהגים מקובלים.
בנוסף לשימוש באיג'תיהאד, תמיכה בשימוש גם במושג של "פיטרה", שימוש בשכל הישר ובערכים הטבעיים להבחנה בין טוב לרע.
במשך המאות ה-19 וה-20, מוסלמים ליברלים נטו לפרש מחדש היבטים שונים של דתם, יחד עם המודרניזציה של החברה והדעות שלהם.
דבר זה נכון בעיקר אצל מוסלמים שחיים במדינות לא-איסלאמיות.
אנשים אלה עשויים לראות את עצמם כליברלים, פרוגרסיביים או רפורמיסטים, כך שישנה קשת רחבה של דעות כלפי המסורת והפרשנות האיסלאמית.
אם כי אין קונצנזוס בין מוסלמים ליברלים לגבי דעות אלה, הם נוטים להסכים לגבי חלק מהנושאים הבאים:
מוסלמים ליברלים פעמים רבות אינם מקבלים פרשנויות מסורתיות של הקוראן, שהם רואים כשמרניות מדי, ומעדיפים פרשנות אחרת שמתאימה יותר לחברה המודרנית.
רוב המוסלמים הליברלים אינם מקבלים הוצאה של חוקים איסלאמיים מקריאה מילולית של פסוקי הקוראן.
הם טוענים כי ראייה הוליסטית יותר, המתחשבת בהקשר התרבותי של הערבים במאה ה-7, אינה מאפשרת קריאה כזו.
לדוגמה, יש ליברלים שיהיו סובלניים כלפי הומוסקסואליות, אך נושא זה מצוי במחלוקת עזה גם בין הליברלים.
יש ליברלים שמציבים בסימן שאלה את הנאמנות ורמת היישום הנדרשת של ספרות החדית', ממנה מגיע חלק גדול מהחוק האיסלאמי.
רוב המוסלמים הליברליים אינם מאמינים בסמכות של מלומדים מסורתיים להוציא פתווה, ומעדיפים את היכולת האישית של כל יחיד לפרש את הכתבים הקדושים.
רוב המוסלמים הליברלים מאמינים שהאסלאם מקדם את הרעיון של שוויון מוחלט בין כל בני אדם, וכי זהו אחד מהעקרונות של האסלאם.
לפיכך, זכויות אדם הוא נושא חשוב עבור ליברלים.
גם מקום האישה באסלאם, חלוקות המגדר המסורתיות של האסלאם ופמיניזם איסלאמי הם נושאים חשובים.
מוסלמים ליברליים ביקורתיים כלפי פרשנות מסורתית שמאפשרת פוליגמיה, וכן לחוק הירושה האיסלאמי שעל פיו הבנות מקבלות פחות רכוש מהבנים.
רוב המוסלמים הליברלים גם טוענים כי אישה יכולה להיות בראש מדינה, ושאין להבדיל בין נשים לגברים במסגד או בחברה.
יש שאומרים כי אישה אף יכולה להוביל את התפילה בקבוצה מעורבת, למרות המנהג שהנשים מתפללות במקום נפרד במסגד, אך נושא זה מצוי במחלוקת גם בקרב הליברלים.
יש פמיניסטיות איסלאמיות המתנגדות ללבוש המסורתי.
יש מוסלמים ליברלים שמעדיפים את הדמוקרטיה החילונית המודרנית, שבה יש הבדלה בין דת ומדינה, ולפיכך אינם מקבלים את האסלאם כתנועה פוליטית.
ליברלים מתנגדים ליישומו של החוק האיסלאמי.
הטענה לרוב כוללת חלקים מהתאוריה המות'עזלית שהקוראן נוצר על ידי האל בתנאים המסוימים של הקהילה המוסלמית המוקדמת, ושיש להשתמש בהגיון על מנת ליישם את החוק בהקשרים חדשים.
סובלנות היא נושא חשוב נוסף.
מוסלמים ליברליים פתוחים בדרך כלל לדיאלוג בין-דתי ולהבדלים בין הדתות.
ליברלים יתנגדו לרעיון של ג'יהאד כמאבק מזוין, ויעדיפו אידיאלים של חוסר אלימות.
מוסלמים ליברלים הם ביקורתיים כלפי "איסלאמיזציה של הידע" (כמו כלכלה איסלאמית, מדע איסלאמי, או היסטוריה איסלאמית) כתחומי ידע נפרדים.
זאת הודות לנקודת המבט החילונית, שגורמת להם לבטוח יותר בלמדנות החילונית הרגילה.
ייתכן שהם יראו את התחומים האלה כפרופוגנדה של שמרנים איסלאמיים.
ליברלים גם עשויים שלא לראות את הסיפורים מהקוראן על דמויות כמו אדם, נח, אברהם, ישו או נביאים אחרים כעובדות היסטוריות, ויטענו כי מדובר בסיפורים בעלי מסר מוסרי.
כמו כן הם יקבלו רעיונות מדעיים כמו אבולוציה וארכאולוגיה.
מוסלמים שמרנים ביקורתיים כלפי ליברלים, כתומכים בגרסה לא-אמיתית של האסלאם, שנועדה להיות פשרה עם התרבות המערבית.
מנקודת ראות שמרנית, המוסלמים הליברליים נוטשים את האסלאם ופשוט מחקים את המערב.
מבקרים גם טוענים כי אפשר לקבל הרבה מהנקודות הליברליות העיקריות, כולל זכויות נשים ותיאורית האבולוציה, בתוך המסגרת של האסלאם המסורתי.
תנועות הנוער היהודיות הציוניות הראשונות קמו בגרמניה ובפולין במהלך המאה ה-20, כחלק מגל הלאומיות ששטף את אירופה במהלך המאה.
כאשר הנאצים החלו לרדוף יהודים ברחבי אירופה, נטלו חברי כל תנועות הנוער היהודיות תפקיד חשוב בהתנגדות לנאצים ובסיוע לאחיהם היהודים.
הרקע לצמיחתן של תנועות הנוער היהודיות באירופה
התערערות הסמכות של החברה השמרנית והמשפחה המסורתית באירופה גרמה להתארגנות הנפרדת של הנוער.
תנועות הנוער היו ביטוי של דחיית ערכי החברה הבורגנית ואורח חייה.
תנועות הנוער היהודיות במזרח אירופה קמו כתוצאה ממספר גורמים, שביניהם: ההתרחבות של החינוך הממלכתי; דחיית גיל יציאה לעבודה וגיל הנישואין; הכרה בתקופת הילדות ובגיל ההתבגרות כשלבי חיים עם צרכים שונים מאלה של הבוגרים; וערעור הערכים הדתיים המסורתיים, אשר העצימו אצל הצעירים רצון להציע פתרונות משלהם לבעיות חברתיות ולאומיות.
אחת הסיבות העיקריות להיווצרותן של תנועות נוער יהודיות הייתה האיסור הלא רשמי על השתתפותם של נערים יהודים, אשר אף בתקופה זו נחשבו כ"נטע זר" וכגורם שאינו חלק מהלאום, במסגרת פעילותן של תנועות נוער גרמניות ופולניות.
כתוצאה מכך, בשונה מתנועות הנוער הלא יהודיות, אשר נשאו על דגלן את אידיאל הלאומיות האתנית והפוליטית, פיתחו תנועות הנוער היהודיות זיקה חזקה, גם אם מגוונת בעוצמתה בין התנועות, למסורת היהודית.
המסורת היהודית הייתה יסוד חשוב ומרכזי ברוב תנועות הנוער היהודיות - מצד אחד הראתה את מצוקתן של הקהילות היהודיות במזרח אירופה, אך מצד שני הפיחה בדת ובקהילה רוח התחדשות ומהפכנות.
דוגמאות לתנועות נוער עם זיקה דתית הן תנועת הנוער עזרא, תנועות הנוער השומר הדתי ובני עקיבא, תנועת הנוער צעירי אגודת ישראל, ותנועת נוער ישורון בצרפת.
עם זאת, לחלק מתנועות הנוער היהודיות היו מניעים אחרים, בין אם חברתיים, תרבותיים או פוליטיים.
חלקן היו קומוניסטיות או סוציאליסטיות, למשל תנועת הנוער של הבונד - הצוקונפט, שדגלה בסוציאליזם ובאוטונומיה לאומית-תרבותית ליהודים בארצות מגוריהם, או יונג בורוכוביסטים ע"ש דב בר בורוכוב שהושפעה מתנועת פועלי ציון.
אחרות עודדו התבוללות, כאשר חלק ממנהיגיהם האמינו שהיהודים צריכים לקבל זכויות אזרח מלאות מבלי לוותר על זהות וסולידריות אתנית, חלקן לא היו קשורות לתנועה או אידאולוגיה פוליטית כלשהי, למשל תנועת הצופים היהודים בצרפת, וחלקן הגדול היו ציוניות.
בין שתי מלחמות העולם קמו מרבית התנועות, כגון הבלאו וייס (כחול-לבן), ה-י.י.ו.ב, קדימה, ברית הפועלים והבונים, שאימצו רעיונות חלוציים.
ה-קאמראדן התחילה כתנועה בעלת אופי מתבולל רך.
חלק ממנה, הורקלויטה, נעשתה לתנועה ציונית ואף ייסדה בארץ את קיבוץ הזורע.
התנועות הבולטות התגבשו בתקופה זו בגרמניה ובפולין היו השומר הצעיר, מכבי צעיר, בית"ר ובני עקיבא.
בולט במיוחד כוחן של תנועות הנוער במזרח אירופה, בהשפעתן על חבריה ועל הקהילה היהודים בכלל.
בין מלחמות העולם, תנועות הנוער היהודיות במזרח אירופה מנו כ-100,000 חברים.
מכיוון שיעדן של התנועות היה התיישבות בארץ ישראל המתאכלסת לאיטה, חבריה ראו בשהותם באירופה מעין תקופת מעבר, וכגופים נמנעו ממעורבות פוליטית פעילה.
חבריה פעלו למען צדק חברתי והטביעו חותם על הקהילה היהודית המקומית.תנועות הנוער, בעקבות כמיהתם לשינוי ערכי, יצרו תרבות המשלבת בין תשוקותיהם לפשטות, טבע, ספורט וחברותא לבין ערכי היהדות.
כך שתנועות הנוער שאבו את ערכיהן מתוך הקיים אך יצרו ממנו משהו רלוונטי ומחודש.
רוב התנועות לא השתייכו לזרם פוליטי מסוים באופן מובהק, אלא יצרו דרך פוליטית משלהם שדרכה בחנו את המתרחש בחברה.
עם הזמן נוצר מסלול חינוך המתאים לכל גיל, שבסופו בוגרי התנועות נשלחו לקיבוצי הכשרה ברחבי אירופה להכינם נפשית וגופנית לתנאים בארץ, ומשם נשלחו ארצה לישב את הקיבוצים.
וכך, בשונה ממערב אירופה, תנועות הנוער לא היוו רק שותפות חולפת לזמן קצר אלא הניחו יסודות לחיי שיתוף קבועים בארץ.
תנועות הנוער היהודיות בתקופת השואה
בתקופת השואה היו לתנועות הנוער היהודיות מספר אופני פעילות מרכזיים:
חברי התנועות אשר היגרו לארצות אחרות באירופה (בדרך כלל לחוות ההכשרה) ולא הספיקו לעלות לארץ ישראל, היו בזמן מלחמת העולם השנייה גרעיני המחתרת וההתנגדות היהודית בשואה באזורים בהם חיו.
חלק מחברי התנועות חזרו לשטח הכיבוש הנאצי כדי לבנות את התנועה מחדש.
חלקם החליטו לחזור אל שטח הכיבוש הנאצי, על אף הסכנות האורבות בדרך לשם ובפעילות תחת שלטון הנאצים.
בגרמניה הנאצית עצמה ירדו תנועות הנוער למחתרת, והמשיכו לקיים מפגשים, פעולות וערבי תרבות גם במלחמה עצמה.
אך כבר בחודשים הראשונים לאחר עלית הנאצים לשלטון היה ברור שאין לנוער היהודי עתיד בגרמניה, ורבים החלו לארוז את מזוודותיהם ולהגר לאמריקה, לארצות אירופה האחרות ולארץ ישראל.
חברי התנועות שהגיעו למחנות הריכוז ניסו אף הם לפעול להמרדה.
עם עליית הנאצים לשלטון היוו תנועות הנוער היהודיות אלטרנטיבה חברתית לנערים אשר גורשו או הושפלו בשל היותם יהודים.
השלטונות הנאצים ראו בתנועות הנוער מסגרות שמכוונות להגירה ממזרח אירופה, ולכן אף היו רצויות בשלבים המוקדמים של המלחמה.
ואמנם, הם אישרו לתנועות להמשיך את פעילותן אך תחת מסגרת כוללת שנקראה החלוץ והייתה תחת פיקוחם התמידי.
עד שנת 1940 השלטונות הנאצים אף אישרו לתנועת החלוץ לקיים את מוסד חוות ההכשרה, אשר הכשיר את חבריו לעלות ארצה ולהתמודד עם עבודה חקלאית קשה.
מגמת ההגירה היהודית מזרחה העלתה דילמה אצל הנוער החבר בתנועות: האם להיפרד מהוריהם, לרדת למחתרת ולקיים שם את התנועה, או לנסוע עם הוריהם ל'מזרח', שיתברר להם שיעדם הוא מחנות עבודה או ריכוז.
תנועות הנוער לאחר פרוץ המלחמה
עם פרוץ המלחמה החל פרק חדש בחייהן של תנועות הנוער.
בחודשים הראשונים, בדומה לשאר הגופים היהודים, גם תנועות הנוער סבלו ממבוכה והתפרקות.
השליחים מהארץ, אלו שהיו אחראיים לתיאום העלייה - חזרו ארצה.
מנהיגי התנועות, כמו גם מנהיגי המפלגות והמוסדות היהודים יצאו מזרחה אל עבר השטח שנתפס בידי ברית המועצות, אך לא בדומה לשאר המוסדות היהודיים, הוחלט בהנהגת תנועות הנוער להשיב מספר ממנהיגיה להקמת התנועה מחדש בשטחי הכיבוש הגרמני, דבר שדורש להתאים את אופי הפעילות למחתרתי.
בין החוזרים נמנים אנשים כמו מרדכי אנילביץ', יצחק צוקרמן וצביה לובטקין שלימים יהיו ממנהיגי הארגון אי"ל ומרד גטו ורשה.
ככל הגופים המחתרתיים, גם תנועות הנוער שינו את אופן פעילותן, אך בניגוד למרבית הגופים הגדולים, הודות לתאים הקטנים (הקבוצות) שבהן פעלו התנועות, הצליחו לשמור על האינטימיות והייחוד של תנועות הנוער.
הצעירים המשיכו לקיים מפגשי תרבות, דיונים בנושאים שונים וטקסים מסורתיים בעלי צביון דתי או לאומי, ועסקו בעזרה הדדית ובעזרה לציבור היהודי.
באווירה כללית של אוזלת יד והתפרקות המוסדות הקיימים, הצליחו התנועות להישאר מסגרות ערכיות ואיתנות.
לאחר ההתארגנות מחדש בלטה בעיקר האינטנסיביות של פעילות התנועות: הן פרסמו את מרבית העיתונות החשאית בגטאות, והן קיימו מסגרות לימוד כתחליף לבית הספר (גימנסיה דרור), סמינרים, כינוסים ופעילויות רעיוניות.
התנועות גם הפעילו רשת קשר שהורכבה בעיקר מנערות, קשריות, שנעו באופן בלתי חוקי, תוך זיוף מסמכים ותעודות, וסיכון חייהן בין הגיטאות וכך קישרו בין הארגונים המחתרתיים בגטאות השונות, ויצרו מערכת של הברחת נשק ומזון לגטאות.
בשלבים הראשונים של מעורבות תנועות הנוער בחיי הגטאות לא חתרו התנועות להנהגת כלל הגטו.
חברי תנועות הנוער היו מתנגדים ידועים לשיטת הפעולה של רבים מהיודנראטים.
הם מחו מול מדיניות שפגעה בשכבות החלשות, וגרסו כי קיומה היא כניעה עיוורת לצווי הגרמנים.
אך רבות מהתנועות ראו לעצמן מניע אחר לפעולותיהן: הכנת הנוער למשימות שיהיו לו לאחר המלחמה.
תנועות הנוער עד תחילת הפתרון הסופי לא היוו אלטרנטיבה אמיתית להתארגנויות אחרות בגטו, מבחינת הבנתם את המציאות והעשייה בתוכה, אלא היו חלק ממערך החיים של קהילה ומהמאבק על אורח חיים תרבותי בגטו.
המהפך הגדול בחשיבה ובדרכי הפעולה של תנועות הנוער נבעה מהתפנית שחלה בגורל היהודים עם תחילת המשלוחים למחנות ההשמדה.
עם תחילת השמועות על רצח ההמונים החלו בגטאות ויכוחים בקשר למשמעות ורצינות הדברים, אך בעיקר על הצעדים שצריכים להינקט בעקבותיהם.
בוילנה הובעה לראשונה מראשי תנועות הנוער הערכת מצב לעניין - "הכרוז לנוער החלוצי – אבא קובנר" - שאמר שכל הנשלחים מהגטו לא יחזרו ושהפתרון היחידי הוא התנגדות.
זאת הייתה הפעם הראשונה שהועלתה על כתב, שהחוקים והאלימות נגד היהודים אינם אירועים מקומיים ואקראיים, אלא תוצאה של תוכנית גרמנית כוללת המכוונת כלפי כל יהודי אירופה.
בנוסף, הייתה זו הקריאה הראשונה להתנגדות של כלל הנוער היהודי.
הוא הופץ לקיני תנועת השומר הצעיר ברחבי פולין וכתוצאה מכך הוקמו תאים מחתרתיים של ארגון לוחם בקרב חניכי התנועה בכל רחבי פולין.
הדברים לא היו מבוססים על עובדות אלא על קריאה חברתית של המצב בחברה הגרמנית והיהודית.
דבר זה רק חיזק את הזלזול ואת חוסר ההסכמה עם קריאתן של תנועות הנוער.
בגטאות הגדולים, לרוב בהנהגתם של היודנראט, לא האמינו שיכול לקרות מצב בו הנאצים פותחים ברציחות המוניות מתוך מניעים אידאולוגים.
מנהיגי הגטאות לרוב תלו את השמועות בהתפרעויות בלתי נשלטות באזורים רנדומליים.
הגישה הכללית בהנהגת הגטאות הייתה שככל שהיהודים יהיו יותר יעילים בעבודתם כך הנאצים לא ירצו להיפטר מהם ויתייחסו אליהם טוב יותר.
בהנהגת הגטאות אף האשימו את תנועות הנוער בכך שההתנגדות תמית אסון קולקטיבי על הגטו ושרבים ימותו באשמתם.
כאמור תנועות הנוער, בכל זאת החליטו לעשות מעשה והתכוננו לפעילות התנגדותית.
עמדת התנועות לנעשה התעמתה פעמים רבות עם עמדת היודנרט, ואף פעמים אחדות הגיעו לעימותים אלימים.
לקראת סיום פעילותם של הגטאות, תנועות הנוער היוו חלופה אמיתית להנהגה ערכית שלוקחת אחריות על החברה, בעיקר בגטו ורשה, ודאגו להסברה על ההתנגדות, והשגת נשק ממחתרות אחרות.
היעד שאימצו ארגוני הלחימה היה מרד או התנגדות חמושה בתוך הגטו, וזאת עם הידיעה שכל הלוחמים יפלו בקרב.
אמנם במקומות מסוימים הוקמו שני ארגוני לחימה על רקע פוליטי, אך בשום תקופה אחרת ובשום מסגרת לא הגיעו הגופים השונים לאחדות ושיתוף פעולה כה נרחב.
במקומות שהיה זה יעד ריאלי, כוונו המאמצים להצלת היהודים.
התקוממות בגטו ורשה באפריל 1943 הייתה המלאה והגדולה בתוכניותיהם שיצאה לאור.
בתוכנית זו ניתן להזכיר את ארגון העל שהקימו התנועות למטרה זו - האי"ל, הארגון היהודי הלוחם, והאצ"י - ארגון צבאי יהודי, של המחתרת הרוויזיוניסטית.
בגטאות אחרים, כדוגמת וילנה וביאליסטוק, רווחה התפיסה שלפיה יתנהל המאבק לפני הגירוש הסופי, ולא נפסלה האפשרות שאחריו יסוגו הלוחמים ליערות וימשיכו את מאבקם עם הפרטיזנים.
בקרקוב בחרו להוציא את הפעולות אל מחוץ לגטו כדי לא לסכן את תושביו.
בערי זגלמביה הושם הדגש על ניסיונות בריחה לסלובקיה הקרובה.
מחוץ לפולין הכבושה התארגנו תנועות הנוער דווקא להצטרפות לשורות הפרטיזנים ולא להתנגדות בתוך הגטאות.
רוב תנועות הנוער בגרמניה כאמור, קמו כפרץ של מרידה חווייתית כנגד דור ההורים בין מלחמת העולם הראשונה לשנייה, אך אלו סירבו להכניס לשורותיהם גם יהודים.
כך הוקמו תנועות נוער יהודיות רבות, בחלק הגדול מהן ביקש לשלב את הציוניות למרד בהורים, אך חלק אחר, קטן יותר, דווקא דגל בפטריוטיזם גרמני.
עד עלייתו לשלטון של היטלר התגבשו תנועות הנוער היהודיות מבחינה רעיונית והתעצבו אופני הפעילות שלהם.
כל תנועות הנוער היהודיות על זרמיהן נכללו בפקודת השלטונות ב.
דבר שהביא את התנועות הלא-ציוניות להתפזר, ואם לא אז פוזרו על ידי השלטונות שהיה מעוניינים רק בארגונים המקדמים הגירה.
אך לעומת התנועות הלא-ציוניות, אחרי 1933 גדל באופן תלול מספר החברים שלקחו חלק בתנועות הנוער היהודיות, דבר שהיה חלק מהפכת תנועות הנוער לגרעין המרכזי והחשוב של החברה היהודית.
תנועות הנוער הציוניות הציעו לחברה היהודית בגרמניה פתרון של כבוד לאומי - לא הגירה כבריחה מהמדינה - אלא עלייה למען בנייתה של המולדת האמיתית ישראל.
גם בתנאי המצוקה המשיכו חברי תנועות הנוער את פעילותיהן, ואת מרכז כובד הפעילות שמו במאמצי העלייה של הנוער.
בגבור הלחץ לחיסול יהדות גרמניה מיהרו לשלוח כמה שיותר מהנוער להכשרה לקראת עלייה בארצות אחרות.
אף שרבים לא הגיעו אל ההכשרות, הם שמרו על זיקתם לתנועות הנוער וקיימו התכנסויות במחתרת.