tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקטע בין אוטרכט לתעלת לק הוכנס לשימוש ב-5 באוגוסט 1938. רק ב-21 במאי 1952 פתחה המלכה יוליאנה את כל התעלה באורך 72 הקילומטרים.
חציה הדרומי נחפר במסגרת הפרויקט, בעוד החלק הצפוני של התעלה הוא למעשה תעלת מרויידה הישנה יותר (בין אמסטרדם לאוטרכט).
על התעלה ישנם 37 גשרים ב-33 מקומות, שתי מנהרות מתחת לתעלה ומעבורת אחת המחברת בין גדותיה.
מנהרת פיט היין ממוקמת מתחת לפתחה של תעלת אמסטרדם-ריין באמסטרדם.
זהו חיבור הגדה הצפוני ביותר שחוצה את התעלה.
המנהרה מורכבת מכביש מהיר בן ארבעה נתיבים ומסילת חשמלית.
באזור התעשייה ליד אוטרכט ישנה מנהרה המשמשת לצנרת הסקה.
ניתן ללכת במנהרה מצד אחד של התעלה לצד השני, אך המנהרה אינה פתוחה לציבור.
ישנם מספר גשרים מעל התעלה ב-33 מקומות.
שםסוגמסלולתמונה1גשר אמסטרדםגשר תחבורההאי זייבורך - סוללת זייבורך
(דרך זאודרזיי)2גשר זייבורךגשר תחבורהכביש הטבעת של אמסטרדם
(A10/E35)3גשר נסקיוגשר אופניים/הולכי רגלאגם וטרחראף/דימן - אייבורך4גשר אוילנדרגשר תנועהדרך דימן - אייבורך (S114)5aגשר האופניים מאוידןגשר אופנייםדימן - מאוידן5bגשר מאוידןגשר תחבורה
(A1/E231)6גשר בטלםגשר תחבורהאמסטלפיין - מאוידן (A9)7גשר מאוידרשני גשרי רכבתוייספ - ליידן8גשר וייספגשר תחבורהדרך אמסטרדם - וייספ (N236)9גשר ליניגשר אופניים/הולכי רגלניחטפכט - מבצר ניחטפכט10גשר לונרסלוטגשר תחבורהכביש זנטפורט - הילברסום
(מעוגן כבלים)אי התעלות - פאפנדורפ20גשר חאלקופרגשר תחבורה
(מעוגן כבלים)כביש הטבעת של אוטרכט
כ-13 קילומטר דרומית לאוטרכט ישנו חיבור מעבורת המופעל ללא תשלום ומיועד אך ורק להולכי רגל ורוכבי אופניים.
רק בערפל כבד או בסערה אין שירות.
תעלת אשלגן תלוית מתח (Voltage-Activated Potassium Channel, נקראת גם Kv channel) היא חלבון ממברנלי שמעביר יוני אשלגן () דרך הממברנה של התא בתגובה לשינויים במתח החשמלי לאורכה.
תעלות אלה חיוניות בפעילות חשמלית של תאים, במיוחד בתאי עצב ושריר.
התעלה מורכבת מ־4 תת-יחידות, שכל אחת מהן תורמת חלק לנקב התעלה.
כל תת-יחידה היא חלבון עצמאי, ולעיתים כולן זהות (הומו-טטראמר), ולעיתים שונות (הטרו-טטראמר).
כל תת־יחידה מורכבת מ־6 מקטעים חוצי־ממברנה (S1–S6):
מקטעים S1–S4: יוצרים את החיישן למתח (Voltage Sensor), במיוחד הקטע S4 עשיר בשיירים חיוביים (ליזין וארגינין) ומגיב לשינויים במתח.
מקטעים S5–S6: יוצרים את חלק התעלה (Pore Domain) שמאפשר מעבר יוני אשלגן.
האזור בין S5 ל־S6 – נקרא גם P-loop: אחראי לסלקטיביות של התעלה – כלומר, לוודא שיוני אשלגן עוברים, אך לא נתרן או יונים אחרים.
מקטע זה כולל את המסנן ־selectivity filter – רצף שמור של חומצות אמינו (למשל TVGYG) שמתאים בדיוק לגודל של יון K⁺תת יחידה בטא היא חלבון עזר היא אינה קשורה להולכת זרם אך יכולה לאפנן את פעילות התעלה.
תת-יחידה בטא היא חלבון עזר היא אינה קשורה להולכת זרם אך יכולה לאפנן את פעילות התעלה.
לפי המודל של הודג'קין והקסלי בתעלת האשלגן קיים 4 שערים.
השער יכול להיות פתוח או סגור.
השער נפתח או נסגר בהתאם לשינויים במתח – לרוב נמצא בצד הציטופלזמי של התעלה (בין הקצוות של S6).
כאשר הממברנה עוברת דה־פולריזציה (פנים התא נהיה חיובי יותר), שינוי במתח מזיז את S4 הגורם לשינוי מבני והשער נפתח.
התעלה יכולה להיות במתב פתוח או במצב סגור.
רק כאשר כל ארבעת השערים פתוחים, תעלת האשלגן פתוחה.
במנוחה חדירות הממברנה לאשלגן גבוהה מאשר ליונים אחרים.
בגלל מפל הריכוזים בין חוץ התא לתוך התא, יוני האשלגן הטעונים במטען חיובי זורמים מהציטוזול לנוזל החוץ תאי.
שיווי המשקל בין הכוח המניע החשמלי והכוח המניע הכימי יוצרים מתח שלילי הקרוב לפוטנציאל נרנסט של אשלגן.
בנוסף קיימות גם תעלות זליגה, דרכן זורם אשלגן.
לכן מתח המנוחה בתאים קרוב לפוטנציאל נרנסט של אשלגן.
נסיקת פוטנציאל הפעולה מובעת מפתיחת תעלות נתרן תלויות מתח.
כאשר מתח הממברנה עובר דפולריזציה, נפתחות תעלות האשלגן תלויות המתח.
תעלות אשלגן נפתחות לאט יותר ומאפשרות ליוני אשלגן לצאת דרך התעלות מהציטוזול החוצה.
זהו שלב דעיכת פוטנציאל הפעולה.
התא עובר רה־פולריזציה, המתח החשמלי על פני הקרום חוזר למתח המנוחה.
בשלב הזה נסגרות תעלות האשלגן.
חומרים הגורמים לחסימת תעלות האשלגן, גורמים להארכת משך פוטנציאל הפעולה.
Tetraethylammonium נקשר לחלק הפנימי של התעלה (צד ציטופלזמי), חוסם את תעלת האשלגן.
מעכב רפולריזציה, מאט את דעיכת פוטנציאל הפעולה ומאריך את משכו.
שימוש עיקרי: TEA הוא חומר ניסויי חשוב, הוא שימש בהיסטוריה של חקר התעלות (ניסויי Hodgkin & Huxley בשנות ה-50 של המאה ה-20).
משמש עד היום ככלי במחקרים אלקטרופיזיולוגיים לזיהוי רכיב האשלגן במתח ממברנה.
חוסם את התעלה מבפנים בדומה ל-TEA נקשר לתעלה כשהיא פתוחה או קרובה לפתיחה.
גורם להארכת משך פוטנציאל הפעולה ומגביר מהירות הולכה עצבית.
היות שהחומר מאריך את משך פוטנציאל הפעולה ומאפשר שיפור זמני במהירות הולכת פוטנציאל הפעולה באקסונים הוא יכול לסייע בהולכת פוטנציאל פעולה באקסונים שעברו דמיאליניזציה כמו במחלה טרשת נפוצה.
נמצא בתרופה בשם Fampyra/Ampyra המאושרת לשימוש במחלה טרשת נפוצה הגורמת לשיפור ההליכה.
תעלת הימים היא שם כולל למיזמים לחפירת תעלת מים, שתשמש להובלת מים בין ימים בישראל.
המיזמים שהוצעו קשורים בבקעת הירדן, בים המלח ובערבה, והימים הסובבים אותם: הים האדום מדרום והים התיכון ממערב.
רובם קשורים בהזרמת מים שפירים או מי ים לבקעת הירדן ולים המלח.
הזרמת המים המתוכננת נועדה להיעשות באמצעות מובלים שונים: תעלות, מנהרות וצינורות.
בעבר תוכנן להשתמש במי אגן הירדן להשקיית הנגב ובקעת הירדן, והזרמת מי ים מהים התיכון לים המלח לייצוב פני הים תוך רתימת הפרש הגבהים לבקע הירדן ולים המלח ליצירת אנרגיה הידרואלקטרית.
בעת האחרונה בודקים בהקמת המיזמים מטרות נוספות כגון: התפלת מי ים, ייצוב או הרמת פני ים המלח, חיזוק השלום האזורי על ידי יצירת שיתוף פעולה בין גורמים בעלי עניין בים המלח.
בעקבות דיון ציבורי נרחב בנושא בעבר, נקבע השם "תעלת הימים" כשם כולל למיזמים אלה.
גורמי איכות הסביבה מצביעים על סיכונים סביבתיים גדולים הטמונים בפרויקטים.
הסיכונים הם: ערבוב מי הימים עלול לגרום לשינוי דרמטי בים המלח, חדירת מי ים למי התהום לאורך תוואי המובלים, שינויים גדולים בים האדום כתוצאה משאיבת מימיו, והשפעות על הים התיכון כתוצאה מפעילות מפעלי ההתפלה.
הקמת תעלת הימים נמנעה בגלל מספר גורמים: ריבוי הרעיונות של התעלות; המספר הרב של גורמים חזקים התומכים בהם והמתנגדים להם; הסיבוך הפוליטי עם מספר מדינות, הנמצאות בסכסוך, השותפות באזורים הגאוגרפיים שהתעלות אמורות לעבור בהם; היקף ההוצאות הכרוך בהקמתן; היעדר מקורות מימון ברורים; והסיכונים הכרוכים בהקמתן.
ב-9 בדצמבר 2013 נחתם מזכר הבנות בין ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית להסדרת נושאי מים התלויים ועומדים בין המדינות, חלוקת המים של מפעל התפלה שיקום בעקבה בין ישראל וירדן והנחת צינור להובלת התמלחת של מפעל ההתפלה לים המלח.
בפברואר 2015 הפך מזכר ההבנות להסכם בין הצדדים.
הנחת הצינור והובלת התמלחת לים המלח נועדה לסילוק התמלחת מאזור מפרץ אילת ולבחינת תוצאות הערבוב של מי הימים בים המלח.
פרויקט זה עשוי להיות השלב הראשון להקמת תעלת הימים מים האדום לים המלח.
בשנת 2021, הודיעו הירדנים על ביטול פרויקט תעלת הימים.
עמק הירדן, ים המלח והערבה הם חלק מבקע גאולוגי גדול הנקרא הבקע הסורי-אפריקני.
חלקים גדולים של הבקע שבתחומי ארץ ישראל נמצאים מתחת לפני הים.
(מפלס פני הכנרת הוא כ-210- מטר מתחת לפני הים, ומפלס פני ים המלח הוא כ-430- מטר).
הבקע נמצא בסמוך לים התיכון ולים האדום ועמקים מחברים אותו אליהם, עמק יזרעאל לים התיכון והערבה לים האדום.
הבקע הוא אגן סגור וזורם בו נהר הירדן שנשפך אל ים המלח.
במשך התקופות הגאולוגיות השונות מילאו כמה גופי מים חלקים שונים של הבקעה.
עקב חדירת מי הים התיכון לבקע דרך עמק יזרעאל ושינויים באקלים נוצרה בבקע לפני כמה מיליוני שנים ימה מלוחה גדולה מהכנרת עד חצבה הנקראת "ימת הלשון", שבשיאה הגיעה לגובה 180 מ' מתחת לפני הים.
הימה נסוגה ולפני 25,000 שנים התחיל האזור להיראות כפי שנראה היום.
מפלס ים המלח השתנה במשך אלפי השנים האחרונות מ-360- עד 400- מטר בהתאם לשינויים ברמת המשקעים באגן הניקוז.
בדוח של הבנק העולמי מאוגוסט 2011 נמסר כי ללא נקיטת צעדים מתאימים יתייצב מפלס ים המלח על 550- מטר בתוך 150 שנה, לעומת כ-427- מטר בשנת 2013 ושטח האגם יצטמצם בשליש ויהיה 450 קמ"ר.
הרכב מי ים המלח שונה מאוד מהרכב מי ים רגילים.
במי ים המלח יש פי 10 יותר מלחים מאשר במי הים (340 גרם מלחים לליטר לעומת 35 גרם לליטר).
השוני הוא גם בהרכב המלחים.
בים המלח יש יותר מגנזיום, סידן ואשלגן ופחות נתרן וגופרית מאשר במי הים.
הרכב המלחים של ים המלח גורם להגברת הכדאיות של הפקת האשלגן ותרכובות הברום ממימיו.
ערבוב מי הימים גורם להיווצרות גבס.
עד שנת 1979 מי ים המלח היו משוכבים בהתאם לריכוז המלחים.
החל בשנה זו החל תהליך היפוך שנתי בשיכוב מי הים.
בשכבה העליונה של הים שבה לעיתים המליחות יורדת מתחת ל-100 גרם לליטר יש נוכחות של אצות ויצורים חד-תאיים.
הבקע הוא ייחודי מבחינה אקלימית, קרקעית ונופית.
האקלים בבקע הירדן הוא חם מאוד ויבש, והקרקע היא תערובת של שטחי גיר, גבס ומלח עם אדמת סחף משני צידי הבקע.
עקב זרימת הנהרות מאגן הניקוז הגדול היו שטחי הבקע מעובדים על ידי בני האדם מתקופות קדומות.
בבקע יש מפעלי השקיה גדולים כגון תעלת הע'ור-עבדאללה בגדה המזרחית של הירדן ושטחי עיבוד נרחבים בעמק בית שאן, הגדה המערבית של הירדן הדרומי, דרום מזרח ים המלח, נאות הכיכר והערבה.
הנופים הייחודיים של הבקע, האיכות המיוחדת של מי ים המלח והשפעתם הרפואית היו הבסיס לתעשיית תיירות מפותחת באזור ים המלח.
ההרכב הכימי של מי ים המלח והאקלים החם והשחון היו הבסיס להקמת תעשיית הפקת אשלג, ברום ומגנזיום.
הבקע ואגן הניקוז שלו נמצאים בידי מספר ישויות פוליטיות: ירדן, ישראל, לבנון, סוריה והרשות הפלסטינית.
המדינות הגובלות משתמשות כמעט בכל הזרימה השנתית בנהרות, וכתוצאה מכך כמויות המים המגיעות לים המלח הן נמוכות ביותר (כ-350 מיליון מטר מעוקב לשנה - מלמ"ש).
בשל התנאים האקלימיים המדבריים השוררים באזור ים המלח, האידוי השנתי ממנו עולה על 1,000 מלמ"ש.
תנאים אלה, וכן שאיבת מימיו בידי מפעלי האשלג, יצרו מצב שבו חסרים לייצוב מפלסו של ים המלח כ-700 מלמ"ש, וכתוצאה מכך יורד מפלסו בקצב של כמטר עד מטר וחצי לשנה.
המבנה הגאולוגי של הבקע וים המלח, המבנה הגאופוליטי של האזור ומבנה משק המים האזורי, יצרו את הרקע למיזמים רבים.
גורמים רבים ניסו לרתום את האזור כמכשיר למימוש מטרות אסטרטגיות:
האימפריה הבריטית ראתה בבקע ובים המלח אפשרות למסלול עוקף לתעלת סואץ בדרך להודו.
הציונות ראתה במי הירדן אפשרות להפרחת הדרום השחון וברום הבקע והאיוד הגבוה שלו אפשרות להטיית מי ים, הזרמתם לים המלח ויצירת אנרגיה חשמלית.
אנשי משק המים האזורי ראו בתנאים בבקע אפשרות להתפלת מים במפעלים אזוריים לטובת חיזוק השלום.
אנשי תעשייה ראו בים המלח אפשרות למימוש חזון של תעשיית ייצוא, חיזוק המשק ויישוב אזורי ספר.
אנשי תיירות ראו בים המלח מרכז תיירות עולמי.
אנשי איכות הסביבה חיפשו מיזמים להצלת הירדן וים המלח והסביבות הטבעיות שלהם.
תוכניות לחיבור הים התיכון והאוקיינוס ההודי היו קיימות עוד מתקופת מצרים העתיקה.
אחת מהאפשרויות דיברה על אלטרנטיבה לתעלת סואץ דרך מצרים על ידי חפירת תעלות ומילוי הבקע במי ים.
הוצעו שתי תוכניות, האחת בידי קצין הצי הבריטי ויליאם אלן בשנת 1850/1, והשנייה בידי גנרל צ'ארלס גורדון בשנת 1883. הם הציעו לחפור תעלות בערבה ובעמק יזרעאל ולנצל את העובדה שבקע הירדן נמצא מתחת לפני הים ולמלא אותו במי ים.
התוכניות נתקלו בהסתייגויות רבות: פינוי האוכלוסייה הקיימת בבקע הירדן, והפסד מקורות המים ואדמות חקלאיות.
בשנות השלושים של המאה העשרים הציע האדריכל-מהנדס משה יצחק בלוך הצעה דומה למשרד המושבות הבריטי.
לאחר הלאמת תעלת סואץ על ידי מצרים ביולי 1956, שוב עלתה תוכנית לכריית תעלה אלטרנטיבית בשטח ישראל.
מבנה בקע הירדן והיותו מתחת לפני הים העלה את הרעיון לחפירת תעלת מי ים מהים התיכון דרך עמק יזרעאל לים המלח, ולניצול הפרשי הגובה להפקת חשמל.
האידוי הגבוה של מים מים-המלח יאפשר הזרמה של מי ים לאגן בכמות שנתית השווה לכמות הגבוהה שמתאדה בשנה.
מפעלי החשמל של בקע הירדן וים המלח היו צריכים לאזן את מי הירדן שיילקחו להשקיית הדרום השחון ולהפקת חשמל לתעשייה שיסייעו לתהליך יישוב הארץ במסגרת המפעל הציוני.
רעיון תעלת הימים זכה להתייחסות רבה בקרב הוגים ציוניים.
הדמות הציונית הראשונה המזוהה עם רעיון תעלת הימים הוא התעשיין והיזם הציוני יוהאן קרמנצקי.
עדות לכך מופיעה בקטע מיומנו של בנימין זאב הרצל, ידידו הקרוב של קרמנצקי, מיום 23 באוגוסט 1896: "עם המומחה לחשמל קרמנצקי שוחחתי ארוכות.
לחופי ים–המוות עתיר המלחים אפשר להקים תעשיות גדולות לחומרים כימיים.
את המים המתוקים הזורמים לשם עכשיו יהיה אפשר להטות ולהשתמש בהם לשתייה.
תחליף לזרימה - להעביר מים מן הים התיכון דרך תעלה שבחלקה תהיה תת–קרקעית, בגלל האזור ההררי (אטרקציה עולמית), ואילו את הפרש הגובה בין שני הימים אפשר לנצל ככוח מניע להפעלת מכונות (מפל מים).
הרבה אלפים של כוחות–סוס ...".
רעיון תעלת הימים שבה את לבו של הרצל, והוא התייחס לכך בספרו "אלטנוילנד" (1902), שבו מתוארת חפירת תעלה שתזרים מים מהים התיכון לים המלח.
מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1899 פותח הרעיון על ידי המהנדס מקס בורקארט.
בהצעתו של בורקארט מופיע פירוט של כריית תעלה שתוביל את מי הים התיכון לים המלח במסלול: מהים התיכון דרך עמק יזרעאל, עמק בית שאן ובקעת הירדן לים המלח.
רעיון דומה הועלה על ידי מומחה לשימור קרקע וולטר קליי לאודרמילק.
תוכניות הנדסיות מפורטות מוקדמות של המוביל הארצי, בשילוב עם תוכניות לתעלה מהים תיכון לים המלח, הובאו על ידי המהנדסים שמחה בלאס (1944) וג'יימס בנג'מין הייס (James Benjamin Hays) מרשות עמק טנסי (1946).
בתוכנית של בלאס מובאים מי הים מנקודה דרומית לעכו דרך תעלות ומנהרה (מתחת להרי הגליל התחתון) עד הכנרת (שתומלח, לאחר שמי הירדן יופנו להשקיה) ומשם דרך שורת אגמים מלאכותיים לים המלח.
בנושא האנרגיה פרסם מכון ירושלים את נתוני יצור האנרגיה הצפויים עבור שבע הצעות למימוש תעלת הימים.
מהנתונים עולה, כי הזרמה של מיליארד מטר מעוקב לשנה במסלולים שהוצעו, צפויה לייצר עד 718 מיליון קוט"ש לשנה.
כמות אנרגיה זו אינה גדולה במונחים של היום, ומשתווה לכ-1.4% מהאנרגיה שסופקה על ידי חברת החשמל לישראל בשנת 2010.
כמות האנרגיה החשמלית שתתקבל בכל מימוש מעשי של תעלת הימים, כתוצאה מהפרשי הגבהים בין הימים, מוגבלת על ידי כמות המים שתעבור את הפרש הגובה בין הימים.
במצב שבו גובה מפלס ים המלח יציב, יש איזון בין כמות המים הנכנסים והיוצאים מים המלח, וההערכה היא שבגלל אידוי מוגבר שיתלווה להזרמה המתוכננת, יהיה צורך בהזרמה של כ-1.2 מיליארד מטר מעוקב לשנה בממוצע על מנת לאזן ולייצב את גובה המפלס.
לכן, ובהתאם לכמות מים זו, צפוי שהאנרגיה שתתקבל במצב שבו גובה המפלס יציב, תהיה מוגבלת ללא יותר מכ-1.3 מיליארד קוט"ש בשנה בממוצע.
אם יתאפשר להעלות את המפלס, אפשר יהיה להפיק אנרגיה נוספת, של לא יותר מכמיליארד קוט"ש לעלייה של מטר בגובה המפלס, כתוצאה מהזרמה נוספת.
אך בכל מקרה העלאה זו מוגבלת עד לרום 405- שהוא הרום שמעבר לו מוצפים מתקני השאיבה והבריכות של המפעלים, ולכן גם האנרגיה שתתקבל כתוצאה מהעלאת המפלס מוגבלת בהתאם.
האנרגיה שתתקבל בפועל בכל יישום של תעלת הימים, כתוצאה מהפרשי הגבהים בין הימים, צפויה להיות נמוכה מהערכים שהוזכרו, עקב הפסדי אנרגיה בהתאם למימוש.
למשל, נצילות הפקת החשמל של מפעלים הידרואלקטריים בראשית שנות ה-2000 עומדת על כ-90%.
כמו כן, ייתכנו הפסדי אנרגיה בהובלת המים את הדרך הארוכה בין הימים: בחלק מההצעות הוצע לשאוב את המים לגובה, ואז להוריד אותם במדרון, דבר המלווה בהפסדי אנרגיה גם כתוצאה מנצילות השאיבה.
דרדור המים מטה בשיפוע ללא הפקת אנרגיה, ילווה בהפסדי אנרגיה כתוצאה מאיבוד גובה.
קצב קבלת האנרגיה, מוגבל גם עקב שיקולי ההפעלה של התעלות ועקב שיקולי איכות סביבה, שלפיהם הגבהת המפלס באופן מהיר תפגע בים המלח.
לאחר המהפך בבחירות לכנסת התשיעית ביולי 1977, החליט שר האוצר החדש שמחה ארליך לקדם פרויקט להקמת "תעלת ימים" לצורכי הפקת אנרגיה.
הוא יזם הקמת ועדת היגוי שעסקה בבדיקות ובמחקרים הנדסיים וכלכליים על היתכנות הפרויקט.
ארליך אף פנה לממשלת גרמניה בבקשה לסיוע במימון הפרויקט.
לאחר שנה של דיונים הוחלט להקפיא את הפרויקט עקב חוסר תקציב.
בשנת 1980 החליטו שר האוצר יגאל הורביץ ושר האנרגיה יצחק מודעי לחדש את עבודת ועדה ההיגוי, ולהטיל עליה להמליץ על תוואי.
על הוועדה הוטל לבדוק שלושה נתיבים חלופיים.
נתיב צפוני לאורך עמק יזרעאל ומשם דרומה דרך בקעת הירדן, נתיב מרכזי בין פלמחים לצפון ים המלח ונתיב דרומי בין רצועת עזה לדרום ים המלח.
ב-24 באוגוסט 1980, קיבלה ממשלת ישראל החלטה להקים את התעלה בנתיב הדרומי.
נתיב המתחיל מדרום לעיר עזה נכנס למנהרה באורך שישה קילומטר, אחר כך בתעלה פתוחה העוברת מדרום לבאר שבע, לתוך אגם מלאכותי ומשם במנהרה באורך כ-80 קילומטר עד לים המלח סמוך לעין בוקק.
לצורך הקמת התעלה הוחלט על הקמת "מנהלת תעלת הימים", השר מודעי החליט שחברת החשמל תנהל את הפרויקט בראשות רחבעם זאבי, אך חברת מקורות טענה שהיא זו שצריכה להוביל אותו.
בנוסף חל עיכוב באיוש התפקידים הבכירים במנהלת.
לבסוף הוחלט על הקמת "חברת הים התיכון ים המלח בע"מ", שתגייס את התקציב למימונו של הפרויקט, שהוערך בכ-800 מיליון דולר, באמצעות מפעל הבונדס באירופה וארצות הברית.
ב-28 במאי 1981, נערך טקס תחילת כריית התעלה במעלה יאיר, בנוכחות ראש הממשלה מנחם בגין.
במהלך המחצית השנייה של 1981 החברה פרסמה מכרזים ראשונים לביצוע קידוחי בדיקה בתוואי המנהרה המתוכננת.
ההחלטה על הקמת תעלת הימים הביאה לגינויים ומחאה בקהילה הבינלאומית, מאחר שהיא נוגדת את המשפט הבינלאומי, בין השאר לאור זה שהיא תוכננה לעבור ברצועת עזה ובגלל השפעות אפשריות על ממלכת ירדן השותפה בים המלח, שהסכמתה לכריית התעלה דרושה, לפי המשפט הבינלאומי.
בין השאר גינו את הפרויקט ממשלות מצרים ובריטניה.
גם העצרת הכללית של האומות המאוחדות קיבלה החלטה שכריית התעלה נוגדת את המשפט הבינלאומי, וקראה לישראל להימנע מכרייתה.
באוקטובר 1982 הודיע משרד האוצר שיש לבדוק שוב את כדאיות הפרויקט, לאחר שעלותו הייתה כפולה מהצפוי בתחילה והוערכה בכ-1.3 מיליארד דולר.
בפברואר 1983 הגישה חברת הים התיכון ים המלח את התכנון המפורט של הפרויקט, שלפיו עלותו גדלה לכ-1.4 מיליארד דולר.
במאי החליט שר האוצר יורם ארידור להקציב רק 5 מיליון דולר לחברה, לטובת המשך בדיקות ההיתכנות, אך עדיין לא להתחיל בפועל בעבודות.
אך משרד האנרגיה ביקש להמשיך בפרויקט במקביל התברר שמשרד האוצר השתמש ב-100 מיליון דולר שגייס הבונדס לטובת הפרויקט לצרכים אחרים.
במהלך השנים 1983 ו-1984 עסקה החברה בחפירת מנהרת בדיקה סמוך לים המלח, מטרת המנהרה הייתה למצוא נקודה בתוואי המתוכנן, שבה הסלע יציב וחזק מספיק לבניית תחנת הכוח התת-קרקעית.
עד ספטמבר 1984 נחפרה המנהרה לעומק של כ-250 מטר.
בנובמבר 1984 פרסם מבקר המדינה דווח ביקורת חריף על הפרויקט.
מסקנתו הייתה שאין כדאיות כלכלית לפרויקט וש"חברת ים תיכון ים המלח" סילפה את הנתונים האמיתיים.
בעקבות הדו"ח החליטה ממשלת ישראל על הפסקת הפרויקט, והחברה נסגרה בסוף שנת 1985.
העובדה שארץ ישראל עשירה במקורות מים בצפון ושחונה בדרום הייתה הרקע לתוכניות העברת המים מהצפון לדרום במובל גדול (המוביל הארצי).
מתכננים ובראשם לאודרמילק ובלאס תכננו בשנות ה-40 של המאה ה-20 להוביל את מי הצפון במוביל מים גדול למישור החוף והנגב ולחפור תעלה מהים התיכון להוביל מי ים לים המלח דרך עמק יזרעאל או באזור הצפון.
הובלת מי הים נועדה לפצות את מאזן המים, למנוע ירידת המפלס של ים המלח ולהפיק חשמל.
המתכננים הציעו להקים את רשות עמק הירדן שתפריח את בקעת הירדן משני צידי הירדן ותפתח תעשייה כימית בים המלח.
בשנות ה-50 החזון התגשם והמוביל הארצי קרם עור וגידים.
מי הכנרת הובלו לנגב והירדנים בנו תעלת מים להשקיית בקעת הירדן המזרחי – תעלת עבדאללה.
התעלה הצפונית להובלת מי הים התיכון לבקעת הירדן ולים המלח לא בוצעה והטיפול במפלס ים המלח לא מומש.
לאור התוכניות הישראליות, הירדניות והסוריות להעברת מים מאגן הירדן התעורר בשנות ה-50 סכסוך מים אזורי.
בתיווך אמריקני הוצעה תוכנית ג'ונסטון להבנה שקטה בין הצדדים בנושא המים האזורי.
בנוסף לתוכניות להובלת מים בין אזורים הקשורים לאגן ים המלח והירדן תוכננו גם תוכניות אזוריות גדולות להתפלת מים.
היא הוצעה למדינות השכנות אך נדחתה על ידן.
השימוש בתהליך זה היה בבסיס הרעיונות לתעלות הימים של הים האדום - ים המלח בשנות התשעים של המאה הקודמת ופרויקט בית שאן.
פרויקט נוסף העוסק בהתפלת מים בקנה מידה אזורי הוא פרויקט 'מובל השלום' להובלת מי ים מהים האדום לים המלח (ראה להלן המסלול הדרומי).
האתגרים שעומדים בפני ישראל וירדן לטיפול בבעיות אזוריות והיתרונות באיחוד כוחות יצרו את הרקע לחיפוש פרויקטים משותפים בעמק בקע הירדן.
הממסדים הפוליטיים של שתי המדינות האמינו ששיתוף פעולה הדוק בכלכלה ובתחומים סמוכים עשוי להזין התקדמות לקראת שלום או לשריין את מצב השלום לאחר השגתו.
הצדדים סימנו כיעד משותף את מפעלי הפיתוח האינטגרטיבי של עמק בקע הירדן (JRV).
בשנת 1993 הוקמה ועדה משולשת של ירדן, ארצות הברית וישראל כדי ללוות את תהליך ההכנה והביצוע של התוכניות והפרויקטים בעמק בקע הירדן.
בשנת 1994 נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן הכולל את סעיף 20 העוסק בפיתוח משותף של בקעת הירדן.
הוועדה המשולשת, בראשות חדדין מירדן, בנבנשתי מישראל וורסטנדיג מארצות הברית, הכינה מסמך של "תחומי תפקיד" (TOR) לבדיקת תוכנית פיתוח לעמק בקע הירדן והפרויקטים הכלולים בו.
הוועדה פנתה לבנק העולמי לסייע בעריכת הבדיקה.
הפרויקט המרכזי של בדיקת הבנק היה פרויקט תעלת הימים מהים האדום לים המלח עם מפעל התפלה גדול של 850 מיליון ממ"ק לשנה.
בנוסף לפרויקט תעלת הימים היו עוד 110 פרויקטים במרחב שבין הים האדום ועמק בית שאן.
בשנת 1997 הגישה חברת "הרזה" מארצות הברית את הדו"ח המסכם שהמליץ על הקמת תעלת הימים והפרויקטים הנלווים לפיתוח עמק בקע הירדן.
מדינת ישראל קיבלה את הדו"ח שנגע לפיתוח המשולב של עמק הבקע, אולם לא קיבלה את הדו"ח של תעלת הימים.
לצורך ביצוע חלק מהפרויקטים הוקמו ועדות מיוחדות, אולם מרביתם התעכבו ואלו שבוצעו בפועל היו קטנים.
בניתוח לאחר מעשה מתברר שהפעילות של שיתוף פעולה אזורי נתקלה בקשיים גדולים שבלמו את היקף וקצב שיתוף הפעולה.
הגורמים השותפים בירדן נבלמו: על ידי הדעה שהפרויקטים מקדמים נורמליזציה עם ישראל לפני שהבעיה הפלסטינית נפתרת; על ידי גורמים כמו האחים המוסלמים שהתנגדו לתהליך השלום ונלחמו עם מבצעי הפרויקטים; ועל ידי הבירוקרטיה.
הפיתוח האינטגרטיבי של עמק בקע הירדן ותעלת הימים מהים האדום (ראה להלן המסלול הדרומי) המשיך להיות נושא לדיונים עם ירדן והיה במרכז פעילות המשרד לשיתוף פעולה אזורי בראשות פרס בשנים 1999–2001. לאחר מכן המשיך המשרד לקדם את הנושא.
במרץ 2007 יזם השר פרס החלטת ממשלה לקידום מיזם "עמק השלום", שכלל את "מובל השלום" מהים האדום, וכן פרויקטים נוספים בתחום התחבורה, אזורי התעשייה ומפעלי תיירות.
החל משנת 2007 פועלת ועדה משולשת של ירדן, ישראל והרשות הפלסטינית כדי לבדוק היתכנות "מובל השלום" מהים האדום לים המלח שבין מטרותיו קידום השלום האזורי.
שיקום אגן הירדן וים המלח
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו להתפתח תוכניות נוספות לגבי אגן הירדן וים המלח.
ארגונים למען איכות הסביבה פיתחו חזון משולב של שיקום הירדן וים המלח.
הרעיון המרכזי היה חידוש ההזרמה של מים שפירים ומים מושבים בנהר הירדן ותרומה לשמירת המפלס של ים המלח.
על פי התוכנית, חידוש ההזרמה יתאפשר כתוצאה משינוי בניהול משק המים האזורי; ייעול השימוש במים בחקלאות בישראל ובירדן והתפלה בחוף הים התיכון.
פיתוח מקורות מים חדשים וייעול השימוש במים באזור יהיו תחליף לשימוש במי הירדן והכנרת.
החלופה מוסיפה יעד נוסף ליעדי תעלת הימים והוא חידוש הזרימה בירדן על המשמעויות האקולוגיות המרחיקות לכת שלו.
שימוש במים מותפלים לחוף הים התיכון שיובלו לעמק בית שאן בתוספת הזרמת מים מהכנרת בהיקף של כמיליארד ממ"ק לשנה והתפלת מים לממלכת ירדן על חופי הים התיכון.
הכמויות המתוכננות להזרמה בנהר הירדן משיגות גם את היעד של טיפול במפלס ים המלח.
הזרמת מים מושבים בנהר הירדן בהיקף גדול.
השבת המים בעמק בקע הירדן תהיה על ידי מפעלים שיקומו משני צידי הנהר.
מתאר זה דומה למתאר הקודם אך היקפו קטן יותר (בערך ב-60%).
היצע של מים שפירים מיבוא מטורקיה והזרמתם בנהר הירדן.
התוכניות השונות נבחנו בצוותים שהוקמו לצורך בדיקת החלופות.
הבחינות הציגו את היתרונות והמגבלות של תוכניות שיקום הירדן וים המלח.
לפי הבדיקות היתרונות העיקריים של התוכניות הן: שיקום הירדן, הקטנת הסיכונים הסביבתיים הקשורים בערבוב מי הימים ופגיעה באקוויפר הנובעת ממתקני ההובלה של מי הים.
החסרונות העיקריים הם: היעדר בדיקה כלכלית ופיננסית מפורטת של התוכניות וחששות מעלות גבוהה, חוסר תמיכה של ממסדי משק המים והמערכות הפוליטיות של הגורמים הגובלים בירדן ובים המלח, אפשרות של שיכוב במפלס ים המלח ופריחת אצות כמו באפשרויות הזרמת מי ים.
בנוסף לכך התומכים בשיקום ים המלח מציעים הכרזת אזור הים כשמורה ביוספרית עם פיתוח תיירותי מוגבל.
חזון אחר לים המלח הוא של המפעלים הישראלים והירדנים המנצלים את המינרלים בים לשימוש חקלאי ותעשייתי לפי זיכיון.
המפעלים שואבים מים מים המלח לצורך אידוי בבריכות המפעלים בדרום הים.
חזונם של המפעלים לגבי האזור הוא המשך ניצול המינרלים מהים תוך הרחבת השימוש בחלק הדרומי של האגן לבריכות התפעול.
המפעלים הישראלים רואים את פעילות ענף התיירות כחלק מהפעילות הנלוות הנשענת על בריכות המפעל.
לטענת מפעלי ים המלח, ירידת המפלס היא פעילות מורכבת שניתן לטפל בה באמצעות הבאת מי ים במובל, אולם בשל התוצאות השליליות האפשריות מערבוב מי ים המלח והים האדום, יש לבנות את הפרויקט בהדרגה ותוך בקרה.
חזון נוסף הוא פיתוח ים המלח כמוקד תיירות עולמי.
מדינת ישראל קידמה ופיתחה את האזור כמוקד תיירות וביקורי מרפא.
בתוכניות הפיתוח לעתיד מודגש הנושא התיירותי עם תכנון רב היקף של מלונאות ואתרי ביקור ושהייה באזור.
בשנות האלפיים החלה ירדן בתנופת פיתוח של ים המלח כמותג וכמוקד פיתוח לתיירות בהיקף נרחב.
יש הטוענים שמימוש תוכניות התיירות מחייב טיפול בנושא ירידת המפלס והבעיות הסביבתיות שהוא מעורר.
להשגת מטרות המיזמים הוצעו מתארים רבים, ביניהם:
הזרמת מי הים התיכון בתעלה דרך עמק יזרעאל לעמק בית שאן ומשם לים המלח.
תחנות הידרו-אלקטריות תוכננו לאורך המסלול.
הפרויקט הוצע על ידי בנימין זאב הרצל ומתכננים כמו בורקארט (1899) ווולטר קליי לאודרמילק (1946).
מסלול צפוני יותר, דרך מנהרה בגליל התחתון והמלווה בהמלחת הכנרת, הוצע על ידי שמחה בלאס בראשית 1944. בשנות ה-90 של המאה ה-20, קוּדָם הפרויקט, במסלול שונה במעט.
המובל תוכנן להתחיל מעתלית או חדרה, לעבור במנהרה את רכס הכרמל ולהמשיך בצינור דרך עמק יזרעאל עד למפעל התפלה בעמק בית שאן.
התמלחת ממפעל ההתפלה תוכננה לזרום בצינור או בתעלה לים המלח.
הפרויקט קודם על ידי שלמה גור (גרזובסקי) ודן שומרון מהתעשייה הצבאית.
פרויקט דומה קודם באותה תקופה על ידי מאיר בן מאיר ונציבות המים.
הזרמת מי הים התיכון דרומה מאשקלון בתעלה פתוחה ומנהרה תת-קרקעית חצובה מתחת להרי חברון לים המלח.
פרויקט זה הוצע על ידי ממשלת ישראל, בראשות מנחם בגין, שאף החלה בביצועו בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, בניהולו של יובל נאמן.
ביצוע הפרויקט הופסק באמצע שנות ה-80, מסיבות של חוסר כדאיות כלכלית.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, הוצע הפרויקט מחדש, בשתי צורות, על ידי גורמים חדשים: בפרויקט אחד הוצע להתחיל בתעלה בחוף פלמחים ובפרויקט האחר הוצע להקים תחנת כוח הידרואלקטרית בשפלת החוף מתחת לפני הקרקע, ולהזרים את מי הים לים המלח באמצעות מנהרות, בהתבסס על גרביטציה.
הזרמת מי הים האדום לים המלח דרך מובל בערבה ובאזור ים המלח.
הפרויקט הוצע לראשונה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. בתחילת שנות ה-90 הוצע הפרויקט בשנית, לבדיקה של ועדה המשותפת לישראל, לירדן ולארצות הברית, ואף נערכה בדיקת היתכנות מקדימה שהמליצה על הקמת הפרויקט.
בשנת 2000 הוצע מתאר חדש לפרויקט על ידי רפי בנבנשתי, שזכה לתמיכת השר לשיתוף פעולה אזורי שמעון פרס ולהסכמה של ממשלת ירדן.
המתאר החדש שילב את מטרת ייצוב המפלס ("הצלת ים המלח"), יחד עם התפלת מים לאזור ויצירת מודל לשיתוף פעולה אזורי לחיזוק השלום.
המתאר המליץ לבצע את הפרויקט בצורה מודולרית (כל פעילות מרכזית של הפרויקט תיבחן ותתבצע בפני עצמה) ובשלבים.
במרץ 2007 הפרויקט הופיע במסגרת יוזמת "מסדרון השלום הכלכלי" של שמעון פרס שאושרה על ידי ממשלת ישראל.
הפרויקט נמצא בבדיקת היתכנות הנדסית, סביבתית וכלכלית, ביוזמת הבנק העולמי.
עריכת הבדיקה מנוהלת על ידי ועדה משותפת של ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית.
עלות ההשקעה המלאה בפרויקט להובלת 2,000 מלמ"ש מי ים והתפלה של 850 מלמ"ש מים שפירים והובלתם לירדן, ישראל והרשות הפלסטינית היא כ-10 מיליארד דולר.
עלות הניסוי 200 מיליון דולר ועלות השלב הראשון, אם יוחלט לקדמו, עשויה להגיע ל-3.7 מיליארד דולר.
במקביל לבדיקה זו, הגיש צוות מומחים של הבנק העולמי דו"ח על חלופות הנוספות לתעלת הימים.
הירדנים הודיעו שהם מעדיפים את תוכנית "מוביל הים האדום-ים המלח" (מה שמכונה "הפתרון הדרומי") לפתרון בעיית המים של ירדן.
כמות האנרגיה שתיוצר על ידי תחנת הכוח ההידרואלקטרית תהיה קטנה מצורכי האנרגיה של מפעל ההתפלה המתוכנן, אבל תרומתה למאזן האנרגיה של הובלת מי הים תהיה משמעותית מאוד.
כמות מי השתייה שניתן להפיק במפעל התפלה, תוך הזרמת כל התמלחת לים המלח, מוגבלת על ידי כמות התמלחת שניתן להזרים לים המלח.
ב-9 בדצמבר 2013 נחתם הסכם בין ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית להנחת צינור שיוביל תמלחת ממפעל התפלה בעקבה לים המלח.
זאת, כדי לבחון את השפעת ערבוב מי הימים על ים המלח, על-פי המלצת הבנק העולמי, כפרויקט ניסוי לפני בניית התעלה.
בדיקות החלופות של תעלת הימים
בעשור הראשון של המאה ה-21 הושוו מספר ההצעות לתעלת הימים בוועדות לבדיקת חלופות למיזם ונעשו חישובים לסדרי העדיפויות לביצוע הפרויקטים.
הבדיקות כללו השוואת נתונים בנושאי ההשקעות, הפקת אנרגיה, התפלה, וייצוב המפלס בים המלח.
החלופות נבדקו על ידי מספר צוותים ביניהם: צוות מוסד שמואל נאמן למחקר מתקדם במדע וטכנולוגיה (2007), צוות מכון ירושלים (2011) וצוות שמונה על ידי הבנק העולמי (2012).
אם מפחיתים את תוספת ההוצאה החלופות שוות בעלויות.
הצוות שמונה על ידי הבנק העולמי בדק את החלופות הבאות: חלופות להספקת מים שפירים למדינות הגובלות לעמק בקע הירדן, חלופות לפתרון בעיית ירידת מפלס ים המלח, וחלופות לפתרון בעיית הזרימה המוגבלת בנהר הירדן ותוצאותיה.
החלופות כללו את רשימת המסלולים לעיל בתוספת חלופות של שיקום הירדן, הספקת מים לעמאן מהכנרת, והבאת מים שפירים לשיקום הירדן וים המלח בצינורות או בהובלה ימית מטורקיה ונהר הפרת.
דו"ח מוקדם התפרסם בשנת 2010. הדו"ח הסופי התפרסם בספטמבר 2012. מסקנות הבדיקות של החוקרים מטעם הבנק העולמי הן:
הנזק שייגרם לסביבה במפרץ אילת יהיה לא משמעותי אם מיקום שאיבת המים יתוכנן כראוי.
יש צורך לבנות את התעלה בשלבים על מנת למזער את הסיכונים.
בדו"ח הבנק יש הצעה לפרויקט ניסוי גדול לבדיקת השפעות התוכנית.
ההיתכנות הפיננסית מחייבת השתתפות הון בין-לאומי בתנאים מועדפים.
למיזמי תעלת הימים, על מתאריה השונים, קמו מתנגדים מקרב הארגונים הירוקים, ובראשם השלוחה המזרח-תיכונית של ארגון "ידידי כדור הארץ" (Friends of the Earth).
אלה טוענים כי הפרויקט, בעיקר במסלולו הדרומי, עלול לגרום לבעיות סביבתיות קשות.
ארגונים אלו מציעים, כפתרון חלופי לאיזון מפלס ים המלח, להזרים אליו מים שפירים, מים מליחים ומים מוחזרים, בין השאר על ידי שימוש במי הכנרת, התפלת מי ים בחופי הים התיכון, הקמת מפעלי מיחזור מים בבקע הירדן וחידוש זרימת המים בהיקף גדול בנהר הירדן.
לפי גורמי איכות הסביבה, יש לבחון פגיעה אפשרית בערכים סביבתיים הקשורים בים האדום, ים המלח והערבה; שאיבת מי ים בכמויות גדולות מהים האדום עלולה לפגוע באקולוגיה הימית של מפרץ אילת; הפרויקט עלול ליצור מפגעים בים המלח: ערבוב מי הים האדום בים המלח עלול ליצור מפגע של יצירת גבס בים המלח.
יצירת הגבס נובעת מהמפגש של תרכובות הגופרית במי הים עם תרכובות הסידן במי ים המלח.
הגבישים שנוצרים עלולים לרחף במי הים ולצבוע אותם בלבן.
אם מי הים יולבנו, יהיו לכך משמעויות סביבתיות והשפעה על תהליכי הייצור של מפעלי האשלג.
הופעת מי הים האדום בשכבה העליונה של ים המלח עלולה ליצור שכבת מים בעלת ריכוז מלחים נמוך יותר.
בשכבה זו עלולים להתפתח ולשגשג אצות ויצורים חד-תאיים בעלי צבע אדום/סגול.
תופעה זו עלולה לגרום להאדמת מי הים.
הובלת מי הים במוליכים בערבה, שהיא סביבה גאולוגית לא יציבה, עלולה לגרום לפגיעה במים התת-קרקעיים של האזור במקרה של נזילת מי ים מהמוליכים.
הפרויקט הוא צרכן אנרגיה גדול להובלת מי הים, ההתפלה והובלת המים לצרכנים, וייצור אנרגיה זו עלול לגרום לנזקים סביבתיים.
הקמת הפרויקט במפרץ אילת, הערבה וים המלח עלולה לגרום לפגיעה נופית ניכרת.
גורמים אלה ונוספים גרמו לגופים ירוקים בישראל ובירדן להתנגד לפרויקט ולהציע פתרונות חלופיים לבעיית ירידת המפלס בים המלח ולבעיות הקטנת הזרימה של מים בנהר הירדן.
לפי גורמים התומכים בפרויקט, הוא יוצר גם אפשרויות חיוביות.
הובלת מי ים ותמלחת לים המלח תאפשר להפסיק את התהליך של ירידת פני ים המלח על כל סכנותיו ופגיעתו בסביבה, לייצב את מפלס הים ואולי גם להעלותו לאורך זמן.
התפלת המים לשימוש בירדן והובלת התמלחת לים המלח עשויה לחסוך את הצורך להקים מפעלי התפלה באזורים אחרים ואת הפגיעה הסביבתית הקשורה בכך.
הפרויקט ייצר אנרגיה הידרו חשמלית שהיא ידידותית לסביבה.
נושא ההשפעה הסביבתית של הפרויקט והאלטרנטיבות בנושאי הטיפול במפלס ים המלח, הבעיות בנהר הירדן והתפלת המים לצרכנים באזור נבדקו בבדיקה יסודית של צוותים שהוקמו לצורך זה על ידי הבנק העולמי.
דו"ח של המכון הגאולוגי, אוניברסיטת פורטלנד, המכון למדעי החיים באוניברסיטה העברית וחברת תה"ל, שנערך במסגרת הבדיקה של הבנק העולמי קובע שהתנאים השוררים היום בים המלח יתקיימו עד להיקף הזרמה של מי ים או תמלחת של עד 400 מיליון ממ"ק (מטר מעוקב) לשנה.
הזרמה של מעל ל-600 מיליון ממ"ק לשנה עלולה ליצור תופעה של הלבנה של מי הים.
תופעת ההלבנה מותנית בגודל הגבישים שייווצרו.
לפי החוקרים ייתכן שניתן למנוע ריחוף של הגבס במי הים על ידי הוספת גבס בתהליך הערבוב מי הימים.
שיכוב של מי הים/תמלחת המוזרמים לא יתרחש בהזרמה של עד 600 מיליון ממ"ק לשנה.
כדי לייצב את ים המלח צריך להזרים אליו יותר מ-700 מיליוני ממ"ק מי ים, תמלחת או מים שפירים לשנה.
הזרמה של כמות מעל 700 מלמ"ש עלולה ליצור שכבתיות בים המלח ובשכבה העליונה ייתכנו אצות אדומות ויצורים חד-תאיים שעלולים לשנות את האקולוגיה של הים.
ייתכן שפריחת האצות תימנע בשל היווצרות הגבס שסופח את הזרחן והברזל החיוניים לפריחה.
הזרמת התמלחת לים צריכה להיות בתנאים מבוקרים במפרץ הים הנמצא ממזרח ללשון.
השפעת שאיבת מי הים תורגש רק בקרבת מקום מתקני השאיבה.
להערכת כותבי הדו"ח ניתן למתכנני פרויקט המובל אור ירוק מבחינה סביבתית להתקדם בתכנון וביצוע הפרויקט בתנאי שמתקן השאיבה, מיקומו ועומקו ייבחרו באופן מושכל.
דו"ח הבנק העולמי בנושא הארכאולוגי והסביבתי קובע שהיות שהמתאר הנבחר הוא של צינורות קבורים או מנהרות, הפגיעה הסביבתית והפגיעה באתרים ארכאולוגיים תהיה נמוכה מאוד.
בנושא הדליפה של מי ים לאקוויפר בערבה מציע הדו"ח שורה שלמה של צעדים למזעור הנזקים האפשריים מרעידות אדמה על ידי תכנון נכון של תוואי המובל, התקנת סוגרים וסוגי מתקנים מיוחדים.
תעלת למאנש היא מצר ים המקשר בין האוקיינוס האטלנטי והים הצפוני, ומפריד בין האיים הבריטיים וצפון צרפת.
סמוך לחופה הצרפתי מצויים איי התעלה השייכים לבריטניה.
לפני תום עידן הקרח האחרון, לפני כ-10,000 שנים, היו האיים הבריטיים מחוברים ליבשת אירופה על ידי דוגרלנד.
כשמעטה הקרח הפשיר, נוצר אגם גדול בחלק הדרומי של מה שקרוי היום הים הצפוני.
בסביבות 6500 לפנה"ס, התמוטט מחסום הגיר הרך שבדרום האגם כתוצאה מפעולה ארוזית, האגם נפתח לאוקיינוס האטלנטי, וכך נוצרה תעלת למאנש.
הפעילות הארוזית המתמשכת של גלי האוקיינוס על אדמת הגיר באזור דובר הרחיבה את מוצא התעלה, וממשיכה למעשה גם היום.
התעלה היא המכשול הטבעי העיקרי בפני התקפה ופלישה לבריטניה מכיוון היבשת.
כדוגמאות רק מהעת החדשה, ניתן לציין את כוונתם של נפוליאון ושל היטלר לפלוש לבריטניה ולהכריע את המעצמה הבריטית, ניסיונות שהתנפצו אל מול הקושי הצבאי לחצות את התעלה בכוחות גדולים.
עם זאת, במהלך ההיסטוריה נעשו ניסיונות רבים לפלישה לבריטניה או מבריטניה לצרפת דרך התעלה, כמו הפלישה הנורמאנית על ידי ויליאם הראשון ("הכובש") לאי הבריטי ב-1066, ניסיונותיה של הארמדה הספרדית לתקוף את בריטניה ב-1588, ופלישת בעלות הברית לנורמנדי במלחמת העולם השנייה.
במימי התעלה התחוללו קרבות ימיים מפורסמים רבים, שכמה מהמכריעים בהם היו: קרב פורטלנד ב-1653 במהלך מלחמות הולנד-אנגליה.
קרב לה-אוג ב-1692, שבו הובסו הצרפתים בידי האנגלים וההולנדים במהלך מלחמת הברית הגדולה, ובא הקץ לשליטה הימית הצרפתית.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, בשנת 1864, התחולל בתעלת למאנש סמוך לשרבור קרב שבו הטביעה ספינת המלחמה האמריקאית קירסארג', מכוחות הצפון, את ספינת המלחמה "אלבמה" מכוחות הדרום, שפעלה באוקיינוס האטלנטי נגד ספינות סוחר של הצפון.
מאידך, בתקופות שלום, שימשה התעלה כנתיב חיוני לשיתוף תרבותי ופוליטי בין בריטניה והיבשת, החל מהתקופה הקלטית, דרך תקופת האימפריה הרומית, הקמת דוכסות בריטני על חוף היבשת בידי מתיישבים מהאי הבריטי ב-841, ובהמשך הקמת המדינה האנגלו-נורמנדית.
תעלת למאנש היא נתיב המים העיקרי המקשר בין מדינות צפון אירופה לשאר העולם, ונחשבת כנתיב השיט העמוס ביותר בעולם.
מדי יום חוצות אותה, הן לאורכה והן מחוף לחוף, כ-400 ספינות.
המסחר הימי בין היבשת לאי הבריטי עבר במימי התעלה כבר מתקופות פרהיסטוריות, והיה בעל חשיבות כלכלית רבה לתרבויות שמשני צידיה.
ערי נמל חשובות התפתחו לאורך התעלה.
החשובות שבהן בחוף הצרפתי הן קאלה, דייפ, לה האבר, בולון-סור-מר ושרבור, ובחוף הבריטי – דובר, סאות'האמפטון ופורטסמות'.
בנוסף, התפתחו לאורכה ערי קיט, שכבר מתחילת המאה ה-19 החלו עידן של קַיִט אריסטוקרטי, שהתפשט מאז באזורים נוספים בעולם.
בחוף הצרפתי ידועות הערים דוביל וטרוביל, ובחוף הבריטי העיר ברייטון.
באופן מסורתי נחצתה התעלה באמצעות קווי מעבורות.
העיקריים שבהם הם: דובר-קאלה, ניו הייבן-דייפ, פורטסמות-קאאן/שרבור/לה האבר, פליימות-רוסקופ.
חציה יבשתית - מנהרת התעלה
הרעיון לחבר את בריטניה וצרפת בחיבור רכבתי הועלה עוד בימי נפוליאון אולם נדרשו שנים רבות לתכנן ולהוציא לפועל את המבצע המורכב הזה.
התכנון שהחל בסוף שנות ה-50 הוצא לפועל רק בסוף שנות ה-80 כאשר ב-1 בדצמבר 1990 נפגשו שני הצוותים שחפרו משני צידי מנהרת התעלה, כ-40 מטר מתחת לקרקעית הים.
בזאת קושרו בריטניה וצרפת בחיבור יבשתי לראשונה מאז תקופת האבן.
בשנת 1994 נפתחה לתנועה מנהרת מסילת ברזל, העוברת מתחת למצר דובר.
במנהרה עוברת רכבת היורוסטאר שמקשרת בין לונדון, פריז ובריסל.
בנוסף מופעלת בתעלה רכבת שמעבירה כלי רכב מצד אחד לשני.
האתגר של חציית תעלת למאנש בשחייה עלה לתודעת הציבור במחצית השנייה של המאה ה-19, לאחר שב-25 באוגוסט 1875 השלים קפטן מת'יו ווב את צליחת תעלת למאנש בשחייה, בזמן של 21 שעות ו-45 דקות.
הייתה זו הפעם הראשונה שאדם חצה בשחייה את התעלה ללא עזרה כלשהי, וכשהוא נצפה לאורך כל הדרך.
עד שנת 1927 השלימו פחות מעשרה שחיינים את חציית התעלה בשחייה, כולל אישה אחת, גרטרוד אדרלה, אשר השלימה את חציית התעלה ב-6 באוגוסט 1926 בזמן של 14 שעות ו-34 דקות, הזמן המהיר ביותר עד אותה עת.
על רקע טענות מפוקפקות של שחיינים שונים אשר טענו להשלמת האתגר, קמה באנגליה "התאחדות שחיית התעלה" (Channel Swimming Association) במטרה לתעד ולאשש טענות של שחיינים באשר לצליחת התעלה וכן לאשר את הזמן שבו השלימו את האתגר.
בשנת 1999 התפצל הארגון לשניים, ולצד "התאחדות שחיית התעלה" קמה "פדרציית שחיית התעלה וניווט" (Channel Swimming and Piloting Federation).
שני הארגונים מפקחים ומאשרים צליחות תעלה בשחייה במצר דובר.
הזמן הקצר ביותר לצליחת התעלה בשחייה תועד ב-8 בספטמבר 2012, כאשר השחיין האוסטרלי טרנט גרימסי חצה את התעלה בזמן של 6 שעות ו-55 דקות.
הארגונים המפקחים על צליחת התעלה בשחייה קבעו כללים נוקשים בהם חייבים השחיינים לעמוד לצורך אישור ההישג, בהם: איסור על סיוע כלשהו לשחיין במהלך הצליחה, בין אם על ידי אדם או בסיוע מלאכותי.
לשחיין מותר למשוח את גופו בשומן להגנה מפני הקור, לחבוש משקפי שחייה, לחבוש כובע שחייה אחד, לאטום את אפו באטב, לפקוק את אוזניו וללבוש בגד ים בודד.
אסור שבגד הים או הכובע יהיו מחומרים צפים.
חל איסור על נגיעה של אדם כלשהו בשחיין במהלך השחייה.
עם השלמת חציית התעלה חייב השחיין לעמוד על היבשה, מקום שאליו מי הים אינם מגיעים.
הארגון המפקח עשוי לבצע בדיקת סמים אקראית לשחיין בהתאם לכללי הוועד האולימפי הבריטי.
מאז החל פיקוח ותיעוד של צליחות התעלה, היו מעטים שהצליחו לחצות את התעלה הלוך ושוב.
חציות מפורסמות ראשונות של התעלה
חציית התעלה שלא באמצעות כלי שיט היוותה תמיד אתגר ספורטיבי ולאומי, משכה תשומת לב, וגרמה להתרגשות רבה ברחבי העולם.
חלוצי החציות זכו במקרים רבים להילה של גיבורים לאומיים.
כדור פורח – ב-7 בינואר 1785 נחצתה התעלה לראשונה בדרך האוויר על ידי הצרפתי ז'אן-פייר בלנשר וג'ון ג'פריס האמריקאי.
הריחוף נעשה מאנגליה לצרפת מעל מצר דובר, וארך כשעתיים וחצי.
בלנשר נחשב אחד מחלוצי הטיסה בכדור פורח, והיה הראשון שטס בו ביבשת אמריקה.
שחייה – ב-25 באוגוסט 1875 חצה מת'יו ווב את התעלה בשחייה מדובר לקאלה, לאחר שכשל בניסיון דומה כשבועיים קודם.
השחייה ארכה פחות מ-22 שעות, ושלוש ספינות ליוו אותו מטעמי ביטחון.
ווב הפך בבריטניה לגיבור לאומי, ונקשרו בשמו אגדות וסיפורי פולקלור עממיים.
ב-6 באוגוסט 1926 חצתה גרטרוד אדרלה את התעלה בשחייה, והייתה לאישה הראשונה שעשתה זאת בקובעה את התוצאה המהירה באותה העת.
טיסה – ב-25 ביולי 1909, כשש שנים בלבד לאחר טיסתם ההיסטורית הראשונה של האחים רייט, חצה המהנדס והממציא הצרפתי לואי בלריו את התעלה מצרפת לאנגליה, במטוס שתכנן ובנה בעצמו.
מבצעו זיכה אותו בפרס של 1,000 לי"ש שהציע העיתון דיילי מייל לראשון שיצלח את התעלה במטוס.
במקום נחיתתו, ממערב לדובר, מוצבת אנדרטה לזכרו הבנויה כהיטל של המטוס שבו טס.
הרייט קווימבי הייתה האישה הראשונה שחצתה את תעלת למאנש בטיסה ב-16 באפריל 1912. את חציית התעלה היא עשתה במטוס תוצרת לואי בלריו.
היא יצאה מדובר שבאנגליה וכעבור 59 דקות נחתה על חוף ים באקיין-פלז' בפה-דה-קאלה שבצרפת, כ-40 קילומטר מקאלה.
טיסה במטוס מונע בכוח שרירים בלבד – ב-1979 חצה בריאן אלן את תעלת למאנש לאחר שדיווש במשך שלוש שעות במטוס "אלבטרוס קורי העכביש" (Gossamer Albatross) וזכה בכך בפרס קרמר השני בשווי 100,000 ליש"ט.
צניחה – ב-31 ביולי 2003 קפץ הצנחן האוסטרי פליקס באומגרטנר ממטוס שטס בגובה 30,000 רגל מעל דובר כשלגבו מחוברות כנפיים, דאה מעל לתעלה, וצנח לבסוף בקאלה שבצרפת.
טיסה בעזרת כנפיים אישיות – איב רוסי חצה את התעלה ב-26 בספטמבר 2008 בעזרת מתקן המוצמד לגופו.
צליחה באמצעות רחפן אישי (פליינג בורד): ב-4 באוגוסט 2019 צלח פרנקי זפאטה הצרפתי את התעלה באמצעות רחפן פליינג בורד ואשר עצר באמצע הדרך לתדלק על סירה.
אהרן אהרנסון, ממקימי ארגון ניל"י, נספה בהתרסקות מטוסו במימי תעלת למאנש ב-15 במאי 1919.
מילוט "ספינות שרבורג" – ב-25 בדצמבר 1969 חמקו חמישה סטי"לים של חיל הים הישראלי מנמל שרבור שבצרפת למימי תעלת למאנש בדרכם לישראל.
תעלת הוולגה-דון , או בשמה המלא: תעלת הספנות וולגה-דון על שם ו.א.
לנין (רוסית: Волго-Донской судоходный канал имени В.И.Ленина), היא תעלה מלאכותית המחברת את נהרות הוולגה והדון שברוסיה באזור שבו הם קרובים ביותר זה לזה.
התעלה למעשה מחברת את הים הכספי לים השחור.
אורך התעלה 101 קילומטרים, מתוכם 45 ק"מ הם נהרות ואגמים טבעיים והיתר נחפר בידי האדם.
מאמצי האדם לחבר את שני הנהרות החשובים החלו כבר בזמן שלטון האימפריה העות'מאנית בשנת 1569. הצאר פטר הגדול נכשל בניסיונו לחצוב את התעלה במאה ה-17, וניסה פעמים נוספות לבצע את המפעל הגדול הזה, אך ללא הצלחה.
כריית התעלה החלה לפני מלחמת העולם השנייה, ובמהלכה נפסקו העבודות.
הן התחדשו ב-1948, ובשנת 1952 הסתיימה העבודה והתעלה הפכה לחלק חשוב של דרכי המים העמוקים בחלק האירופי של ברית המועצות.
רבים מהעובדים היו שבויי מלחמה ואסירים שהועסקו בעבודות כפייה .
תעלת הוולגה-דון מתחילה ביובל סארפצקי של הוולגה, מדרום לוולגוגרד, ומסתיימת במאגר המים צימלנסקויה, בעיר קלץ' על הדון.
מאזור הדון לוולגה מועברים מטענים של פחם מדונצק, חומרי בניין ודגנים.
בכיוון ההפוך המטענים הנפוצים הם עץ, פיריט ומוצרי נפט.
ספינות תיור וקייט מפליגות בשני הכיוונים.
תעלת הוולגה-דון ומערכת המים צימלנסקי שתוכננו בידי לאוניד פוליאקוב מהוות מכלול המוקדש לזכר הקרבות על צאריצין במלחמת האזרחים ברוסיה וקרבות סטאלינגרד במלחמת העולם השנייה.
תעלת הים הלבן–הים הבלטי (רוסית: Беломоро-Балтийский канал), המכונה בקיצור בלומורקנאל (רוסית: Беломорканал), או בראשי תיבות: ББК, היא תעלת מים המחברת בין הים הלבן לימת אונגה, ומתחברת דרך נתיב המים וולגה-בלטי, לים הבלטי בקרבת סנקט פטרבורג.
תועלתה במאה ה-21 מוגבלת בשל רדידותה – עומקה כארבעה מטרים בלבד, שאינה מאפשרת שיט אוניות גדולות.
בממוצע עוברות בתעלה בין עשר ל־40 ספינות ביום.
התעלה נחפרה במשך 20 חודשים בשנים 1931–1933, כמעט אך ורק בעבודת כפיים.
התעלה הייתה הפרויקט המשמעותי הראשון שנבנה בעבודת כפייה של אסירי גולאג.
ББЛАГ, הגוף שניהל את מחנה האסירים שחפרו את התעלה, סיפק כ־150,000 עובדי כפייה.
תנאי החיים במחנה ББК היו קשים, וחלק גדול מהאסירים מתו מרעב וכתוצאה מעבודת הפרך.
השלטון הסובייטי הציג את השלמת התעלה כהישג של תוכנית החומש הראשונה, שכן היא הושלמה ארבעה חודשים לפני המועד המתוכנן, וכעדות להצלחת "חישול" העבריינים באמצעות "עבודה מתקנת".
הגם שנאמר על התעלה שהיא כישלון מוחלט, התגאה בה סטלין והכחיש את חוסר התועלת שבה.
בפובונייץ הוקמה אנדרטה לזכר המתים בחפירת התעלה.
על שמה של התעלה נקראו סוג של סיגריות רוסיות "בלומורקנאל" – וגם הרכב שאנסון.
כמו כן נכתב על התעלה מחזה קומי מאת ניקולאי פוגודין.
תעלת יונים היא מבנה עשוי חלבונים הממוקם בקרום התא של כל התאים החיים.
תעלת יונים מאפשרת ליונים לעבור בהתאם למפל האלקטרוכימי שלהם.
תפקידן העיקרי הוא לשמור על פוטנציאל הממברנה, החיוני לחיוניות התא.
תעלות יונים מהוות מרכיב חשוב בתהליכים רבים בגוף כמו הולכה עצבית, קצב הלב, הפרשת הורמונים, תנועה של תאים, הומאוסטאזיס ועוד.
ברוב המקרים תעלות משפיעות על שינוי במתח הממברנה עקב שינוי מאזן היונים משני צידיה ובכך גורמות להפעלה של תעלות או קולטנים אחרים המתווכים תהליך פיזיולוגי.
תעלת היונים מאפשרת מעבר של יונים דרך קרום התא בפעפוע (דיפוזיה) כתוצאה מקיומו של מפל אלקטרוכימי בין שני צידי הממברנה, הקובע את כיוון תנועת היונים.
קיימים סוגים רבים של תעלות יונים הנבדלות זו מזו בסוג היון אותו הן מסוגלות להעביר ובאופן שבו ניתן להפעיל את התעלה.
לולא קיומן של התעלות, יונים כמעט ולא היו יכולים להיכנס לתא או לצאת ממנו בגלל הדו-שכבה הליפידית המרכיבה את קרום התא שאינה חדירה ליונים ומונעת מיונים מומסים במים לעבור דרכה.
רוב תעלות היונים מבוקרות על ידי מנגנונים שונים, על מנת למנוע דליפה לא מבוקרת של היונים.
מנגנונים כאלו יכולים להיות מתח ממברנה (כמו בפוטנציאל פעולה) לחץ פיזי, טמפרטורה, חומציות, קישור חלבונים (כמו חלבוני G), קישור חומרים (כמו אצטיל כולין) ועוד.
מרכיבי חלבוני התעלה בחלקם הידרופילים ובחלקם הידרופובים.
החלקים ההידרופילים נמצאים בשני קצות התעלה והחלק ההידרופובי במרכז התעלה, כך שמרכז התעלה ממוקם בתוך התווך ההידרופובי של קרום התא, והקצוות פונים אל תוך התא ואל מחוץ לתא שם הנוזלים הידרופיליים.
קיימים סוגים שונים של תעלות יונים
תעלות יונים ממותגות מתח (לדוגמה: תעלת אשלגן ממותגת מתח): תעלות תלויות מתח הן סוג של חלבונים טרנסממברנליים שיוצרים תעלות המשנות את החדירות שלהן בתגובה לשינוי במתח הממברנה.
תעלות יונים תלויות מתח ממלאות תפקיד מרכזי בתפקוד הנוירונים בכך שהן מסייעות ביצירה ובהולכה של אותות חשמליים.
תעלות תלויות מתח הן ייחודיות ליונים.
תנועת היונים מתבצעת בהתאם למפל האלקטרוכימי, ללא צורך בהשקעת אנרגיה.
תעלות תלויות ליגנד: נקראות גם קולטנים יונוטרופיים.
אלה חלבונים אינטגרליים בקרום התא שעוברים אקטיבציה עם קישור למולקולות איתות ספציפיות המכונות ליגנדים.
קשירת הליגנד הספציפי אל חלבון התעלה, גורמת לפתיחת התעלה ומאפשרת מעבר של יונים דרכה.
תעלות אלה מאפשרות העברת אותות כימיים לתאים.
בנוירונים, קולטנים יונוטרופיים לנוירוטרנסמיטרים נמצאים בתא הפוסט סינפטי.
תעלות זליגה: (leakage) מכונות גם תעלות דלף.
אין צורך בגירוי לפתיחתן או סגירתן, ומכאן הכינוי "זליגה " או "דלף".
לתעלות יש קצב פנימי של מעבר בין מצב פתוח חמצב סגור.
תעלות אלו נמצאות בכל רחבי הנוירון ותורמות למתח הממברנה במצב מנוחה.
תעלות הזליגה יחד עם משאבת נתרן-אשלגן, מסייעות לשמירה על פוטנציאל המנוחה של ממברנת הנוירון.
תעלות תלויות לחץ מכני: אלה תעלות יונים המגיבות לשינויים בכוחות מכניים על קרום התא.
הן משתתפות בהתמרה של כוחות מכניים חיצוניים לאותות חשמליים ו/או כימיים בתוך התא.
תעלות יכאלה ממלאות תפקיד חשוב בוויסות לחץ הדם ונפח התא, בגירוי להתפתחות שרירים ועצמות, וכן בחושים כמו שמיעה ומגע.
סוגים שונים של תעלות יונים מפוזרים ברחבי הגוף ומעורבים בתהליכים פיזיולוגיים מגוונים.
אנטגוניסטים של תעלות יונים פועלים על ידי קשר עם תעלות היונים וחסימתה של מעבר היונים דרכן.
קיימים כמה מנגנונים שבאמצעותם אנטגוניסטים אלו יכולים לעכב את תעלות היונים.
חלקם נקשרים ישירות לפתח התעלה, ומונעים באופן פיזי את תנועת היונים.
אחרים עשויים להיקשר לחלקים שונים בחלבון התעלה, מה שגורם לשינוי קונפורמציה שמוביל לסגירת התעלה או להפחתת חדירותה ליונים.
חלק מהאנטגוניסטים מתחרים עם ליגנדים טבעיים או יונים על אתרי קישור בתעלות היונים, ובכך מפחיתים את פעילותן.
קיימים גם רעלנים רבים הפועלים על תעלות יונים כמו הטטרודוטוקסין (רעלן מדג הפוגו החוסם תעלת נתרן תלוית מתח), קפסאיצין (החומר הפעיל בפלפל חריף המפעיל תעלה רגישה לחום) ועוד.
חסמי תעלות נתרן יכולים לשמש לטיפול באפילפסיה על-ידי הפחתת תדירות פוטנציאלי הפעולה ובכך מפחיתים את תדירותה וחומרתה של ההתפרצות.
חוסמי תעלות סידן, משמשים כתרופה להפחתת לחץ הדם.
על ידי עיכוב חדירת יוני סידן לתאי השריר החלק בדפנות כלי הדם, תרופות אלו גורמות להרחבת כלי דם ומפחיתות את העומס על הלב.
בכך הן יעילות בניהול לחץ דם גבוה ובמניעת סיבוכים כמו שבץ והתקף לב.
בגלל מעורבותן של תעלות היונים בתהליכים רבים ומגוונים כל כך יש עניין רב במחקר הרפואי למצוא חסמים או מפעילים ספציפיים לתעלות השונות.
ככל שהמחקר ממשיך, הספקטרום של יישומי חסמי תעלות היונים צפוי להתרחב, ומביא תקווה חדשה לחולים עם מצבים רפואיים מאתגרים.
תעלת יונים ממותגת מתח היא תעלת יונים אשר נפתחת או נסגרת כתוצאה משינוי במתח חשמלי, ומאפשרת מעבר יונים דרכה.
לתעלות אלה תפקוד מרכזי בפעולתם של תאי עצב ותאי שריר.
התעלות הממותגות מתח מורכבות מכמה תת-יחידות טרנסממברניות המאורגנות כך שנוצר נקב מרכזי בקרום התא דרכו מסוגלים לעבור יונים במורד המפל נאלקטרוכימי שלהם רק בעת פתיחת התעלה.
בתעלות תלויות מתח ישנו אזור שהוא חיישן המתח, נקב, ושערים.
התעלות הן בדרך כלל ספציפיות ליונים.
ההרכב תת-היחידות של התעלה קובע אילו יונים יוכלו לעבור דרכה, הספציפיות מבוסס על גודל היון והמטען שלו, וכן על קשרים ייחודיים עם חומצות אמיניות כך שתצורה מסוימת של תת-יחידות תעביר, לדוגמה, בעיקר יוני נתרן.
התעלות הנפוצות בממברנת הנוירונים הן תעלות נתרן, תעלות אשלגן ותעלות סידן.
חיישן המתח מזהה שינויים בפוטנציאל הממברנה.
הוא מורכב מחומצות אמיניות טעונות ומשנה קונפורמציה המובילה לפתיחה או סגירה של התעלה בתגובה לשינויים במתח.
הנקבובית המשמשת כנתיב מוליך למעבר יונים.
סלקטיביות היונים של התעלה נקבעת על ידי הרכב חומצות האמינו של הנקבובית בשילוב עם המטען וגודל היון.
השערים השולטים בדינמיקת הפתיחה והסגירה של התעלה בהתאם לפוטנציאל הממברנה.
שער ההפעלה נפתח בדרך כלל בתגובה לדה-פולריזציה.
בחלק מהתעלות, קיים גם שער אינאקטיבציה.תעלת נתרן עשויה לעבור אקטיבציה ואינאקטיבציה בעזרת שני שערים הפועלים כמתגים ברמה המולקולרית ומווסתים את פעילותה.
שערים אלו, שהם שער ההפעלה (Activation gate) ושער הנטרול (Inactivation gate), הם תלויי מתח, ורק במצב בו שניהם פתוחים תהיה תעלה זו פתוחה.
תעלת הנתרן ותעלת האשלגן ממותגות המתח בתאי עצב ושריר.
תעלת סידן ממותגת מתח המשפעלת שחרור מוליך עצבי באתר הקדם-סינפטי.
לרוב אחת מיחידות התעלה מהווה חיישן למתח חשמלי, ושינוי המתח החשמלי גורם לשינוי במבנה חלבוני התעלה ועקב כך לפתיחת התעלה.
לדוגמה, בתעלת הנתרן באזור הרגיש למתח מצוי ריכוז מובנה של מטענים חיוביים, כך שדפולריזציה של קרום התא גורמת לדחייתם תוך שינוי מבנה התעלה ולפתיחתה.
תעלות יונים לא "התגלו" בבת אחת, אלא הובנו בהדרגה דרך שורת ניסויים פיזיולוגיים, ביו-כימיים ומבניים.
אפשר לחלק את ההיסטוריה של הגילוי לשלבים:
בשנת 1952 החוקרים אלן הודג'קין (Alan Hodgkin) ואנדרו האקסלי (Andrew Huxley) מתארים מודל של פוטנציאל פעולה בתאי עצב על בסיס הולכה של יונים דרך קרום התא.
הם לא זיהו תעלות במובן המולקולרי, אך הציעו את קיומן של "שערים" שמגיבים לשינויי מתח.
הם זכו על כך בפרס נובל לפיזיולוגיה ב-1963.
שלב 2: הוכחה ניסויית לקיום תעלות
בשנות ה-70 וה-80 של המאה העשרים פותחה שיטת קיבוע הפיסה (patch clamp) על-ידי Bert sakman ו-Ervin Neher שאיפשרה למדוד זרם של יונים דרך תעלה יחידה.
זו הייתה הפעם הראשונה שניתן היה למדוד ישירות את פעילותן של תעלות יונים.
על כך הם קיבלו פרס נובל לרפואה בשנת 1991.
שלב 3: גילוי מבני של תעלות
בשנת 1993 התגלה המבנה של תעלה תלויה-מתח ממשפחת תעלות האשלגן במבנה גבישי (X-ray crystallography) על ידי Roderick MacKinnon זה היה הגילוי המבני הישיר הראשון של תעלת יונים.
על כך הוא זכה בפרס נובל לכימיה בשנת -2003.
תעלת מוזר היא מצר ים ותעלת מים עמוקים תת-ימית, המפרידה בין איי הקיז המרכזיים ואיי הקיז הדרומיים במדינת פלורידה שבארצות הברית.
התעלה התת-ימית מקשרת בין האוקיינוס האטלנטי במזרח לבין הים הקריבי (מפרץ פלורידה ומפרץ מקסיקו) במערב.
התעלה מאפשרת החלפת מים בין מפרץ פלורידה הסגור באופן יחסי, לבין האוקיינוס הפתוח שממזרח לו, והיא אחת מארבע תעלות המים העמוקים שמאפשרים החלפת מי החופים של דרום מערב פלורידה (יחד עם תעלת הוק, ותעלת לונג קי).
מעל התעלה עובר גשר שבעת המילים.
תעלת וושינגטון היא תעלה העוברת מקביל לנהר הפוטומק, בעיר וושינגטון בירת ארצות הברית.
אורכה של התעלה כ-3.2 ק"מ והיא מקשרת את אגן הגאות של נהר הפוטומק בקצה התעלה הצפוני, לנהר אנקוסטיה בקצה התעלה הדרומי.
בצידה המזרחי של התעלה נמצא החלק הדרום מערבי של העיר וושינגטון, ובצידה המזרחי פארק הפוטומק המזרחי.
עומק התעלה נע בין 6 ל-8 מטרים במרכז התעלה.
בצידי התעלה עומק התעלה הוא כשני מטרים, אולם בסמוך לחופי התעלה היא מעמיקה לעומק של כ-5 מטרים.
לגדות התעלה מצויים המרינה של וושינגטון, מרינת ג'יימס קריק, וכן בגדתה המזרחית של התעלה ממוקמת אנדרטת הטיטניק.
תעלת השמע או תעלת האוזן (בלטינית external acoustic meatus או בקיצור EAM) היא מבואה הנמשכת מתחילת האוזן החיצונית ומגיעה עד האוזן התיכונה.
אורכה של תעלת השמע באדם מהאפרכסת עד לעור התוף הוא באזור ה-20–30 מ"מ, וקוטרה הוא כ-7 מ"מ.
תעלת השמע בנויה כצינור באורך 20–30 מ"מ אשר נחלק לשניים חלק חיצוני וחלק פנימי.
החלק החיצוני הוא בגדול של שליש מהתעלה עשוי מסחוס ויש בו זקיקי שיער, בלוטות חלב ושעוות האוזן.
החלק הפנימי הוא בגודל של שתי שליש מהתעלה והוא גרמי, כלומר עשוי רקמת עצם.
תעלת ההטיה (או תעלת הירדן) היא תעלת מים פתוחה מחופת בטון, שתוכננה על ידי תה"ל כשלב הראשון של המוביל הארצי ואף הוקמה בחלקה על ידי סולל בונה.
התעלה, שמוצאה כקילומטר דרומית לגשר בנות יעקב, הייתה מיועדת להסיט את מי הירדן מאפיקם הטבעי למאגר ברמת כורזים ומשם להמשך המוביל הארצי.
בכך ניתן היה לצמצם את המשאבים והעלויות הניכרות של שאיבת מי המוביל מן הכנרת לגובה פני הים ולאפשר ייצור חשמל הידרואלקטרי מחלק של מי הירדן שיופלו לכנרת.
התנגדות סורית לעבודות בשטח המפורז, מנעה את השלמת העבודות, והתעלה נזנחה ולא הופעלה.
תוואי מוביל המים הארצי (כנרת – ירקון – נגב) היה אמור להתחיל בגזרת גשר בנות יעקב שבגליל העליון.
התוכנית נועדה לתפוס את מי הירדן ההררי דרומית לגשר (לפני איבוד גובהם בזרימה לכנרת) ולהובילם בתעלת הטיה פתוחה לכורזים.
משם יובלו חלקם לים כנרת תוך ייצור חשמל הידרואלקטרי, והחלק הנותר יוזרמו בתעלת מים מערבה למאגרי צלמון ואשכול של המוביל הארצי.
העבודות על תעלת הירדן החלו ביולי 1953. ב-2 בספטמבר 1953 החלו העבודות בשטח המפורז המרכזי.