tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחלתו עוררה שמועות על פרישה צפויה, אולם הוא הודיע כי ימשיך בתפקידו כל עוד בריאותו מאפשרת זאת.
הוא נפטר, בעודו מכהן כנשיא בית המשפט, ב-3 בספטמבר 2005, בביתו שבווירג'יניה.
במקומו מונה לנשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס.
רנקוויסט כתב ספרים רבים על בית המשפט העליון וההיסטוריה שלו.
ויליאם לורנס שיירר היה עיתונאי והיסטוריון אמריקאי, הידוע במיוחד בזכות ספרו עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי.
ויליאם שיירר נולד בשיקגו כבנו של עורך דין.
ב-1925, בעת סיור בפריז, נתקבל לעבודה במערכת האירופית של עיתון אמריקאי נפוץ, למד את השפות העיקריות של מערב אירופה והפך לכתב חוץ.
ב-1934, שנה אחרי עליית הנאצים לשלטון, הגיע שיירר ככתב חוץ לברלין.
לאורך תקופת שהותו שם עקב שיירר מקרוב אחר התפתחותו של הרייך השלישי, מתקופת ההתבססות בשלטון ועד לשלביה הראשונים של מלחמת העולם השנייה.
ב-1937 גויס שיירר על ידי אדוארד מורו להיות שדר של רשת השידור CBS בברלין, והשידורים של השניים מאירופה הביאו הן לפרסומם האישי, והן להגברת העניין של הציבור האמריקני בנעשה ביבשת.
שיירר למד להכיר היטב את הנפשות הפועלות ברייך השלישי ואת המהלכים ההיסטוריים המתרחשים בו.
הנאצים צנזרו חלקים רבים מכתבותיו ומשידוריו.
שיירר היה עד אישי לחלק מן ההתרחשויות החשובות של אותן שנים וסיקר אישית את הסכם הכניעה הצרפתי בקרון רכבת בקרחת יער ביער קומפיין סמוך לקומפיין, מצפון-מזרח לפריז, ב-21 ביוני 1940. בדצמבר אותה שנה שב שיירר לארצות הברית.
עם שובו לארצות הברית פרסם שיירר ב-1941 את פרקי יומנו מתקופת שהותו בגרמניה הנאצית בספר בשם "יומן ברלין".
אחרי המלחמה גילה עמדות ביקורתיות כלפי מדיניות החוץ של ארצות הברית, וכלפי דוקטרינת טרומן.
עמדותיו הבלתי מקובלות גרמו לתוכנית שלו ב-CBS לאבד את נותן החסות שלה.
כשלא נמצא לנותן החסות מחליף נפגעו תנאי שכרו של שיירר, והוא הרגיש שהרשת לא נותנת לו גיבוי, ופרש.
הפרשה גרמה גם לקץ ידידותו עם מורו, שהיה באותה תקופה סגן נשיא הרשת.
ב-1960 פרסם שיירר את ספרו רחב היריעה, עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי, שנחשב במשך שנים לסקירה המקיפה והממצה ביותר של הרייך השלישי שיצאה לאור באנגלית.
לשונו הבהירה ותיאוריו הססגוניים של שיירר הקנו לספר פופולריות מתמשכת גם בגרסתו העברית (הוצאת שוקן, 1961, שני כרכים).
כיום הועם במידה מסוימת זוהרו של הספר כתיאור חשוב של תקופת הרייך השלישי, גם בגלל חולשות הקיימות בספר המקורי, וגם בגלל מקורות חשובים שנחשפו רק אחרי צאתו של הספר, ולא עמדו לרשות שיירר.
תיאור הלוך הרוחות בגרמניה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, המתבסס על "יומן ברלין" של שיירר עצמו, הוא עדיין בעל חשיבות, בזכות היותו של שיירר עיתונאי ושדר שפעל בעת התרחשות האירועים ובמקום התרחשותם.
תיאורי אירועים ששיירר לא נכח בעת התרחשותם, עם זאת, לוקים מאוד בחסר ויש בהם נטייה להסתמכות מופרזת על מקורות ראשוניים שאמינותם מפוקפקת, או ססגוניות יתרה.
במיוחד, ראויה לציון הסתמכותו כמעט ללא הסתייגויות על יומניהם ותאוריהם של אישים כקורט שושניג, הרוזן צ'אנו, אריך רדר, פרנץ הלדר, אלברט שפר או יומניו החלקיים של יוזף גבלס (לפני פרסומם המלא ב-1991), שהיחס אליהם היום ספקני ומסויג יותר.
ספר זכרונותיו של שיירר "מסע במאה העשרים" הופיע בשני חלקים בין 1976 ו-1984. ב-1979 פרסם שיירר ספר זכרונות נוסף והוא "גנדי: לזכרו", שהתבסס על ראיונות שערך שיירר בשנות השלושים עם מהטמה גנדי.
נוסף על אלו פרסם שיירר שני ספרי תעודה נוספים (על סקנדינביה ועל נפילת הרפובליקה הצרפתית השלישית), ושלושה ספרים בדיוניים.
שיירר נפטר ב-1993, בגיל 89, ונקבר בעיר לנוקס שבמסצ'וסטס.
ויליאם רנדולף הרסט היה מו"ל עיתונות אמריקאי, מגדולי בעלי העיתונים בארצות הברית.
הרסט נולד בסן פרנסיסקו שבקליפורניה.
בגיל צעיר קיבל מאביו, ג'ורג' הרסט, שהיה איש עסקים עשיר וחבר הסנאט של ארצות הברית, עיתון בשם "San Francisco Examiner".
הוא הגדיל את תפוצת העיתון, בעיקר בעזרת הוספת איורים ותמונות ושינוי סגנון הכתיבה לאנושי וסנסציוני יותר.
בשנת 1895 עבר הרסט לניו יורק ורכש את העיתון "New York Journal".
הוא הפך את העיתון לפופולרי מאוד והחל להתחרות בג'וזף פוליצר, מה שסימל את תחילתה של העיתונות הצהובה בארצות הברית.
בתוך זמן קצר עקף את פוליצר וב-1925 היה בעל רשת של 25 עיתונים יומיים במספר רב של ערים.
לשם הפצת עיתוניו הקים את חברת ההפצה "קינג פיצ'ר".
עיתוניו של הרסט התאפיינו בסנסציות ובסיפורים מרגשים והרבו לעסוק בנושאי פשע, חברה, מין, רכילות ועוד.
הייתה לו גם השפעה רבה על דעת הקהל ועל מדיניות הממשל האמריקאי.
עיתוניו נקטו בעמדות שמרניות ולחמו בשחיתות של הממסד.
הוא ניהל בשנת 1897 תעמולה למען יציאה למלחמה בספרד.
לשם כך הובאו בעיתוניו סיפורי זוועות על אכזריות הספרדים שחלקם היו בדויים וחלקם מנופחים, אך תרמו ליצרת דעת קהל שתמכה במלחמה.
לאחר מכן נאבק נגד הצטרפות ארצו למלחמת העולם הראשונה.
הוא נבחר בהצלחה ב-1902 לבית הנבחרים של ארצות הברית, כשייצג את המחוז ה-11 מטעם מדינת ניו יורק כחבר המפלגה הדמוקרטית, ושירת שם עד 1907. לאחר מכן רץ ללא הצלחה למספר תפקידים; בהם ראש עיריית ניו יורק, מושל ניו יורק ולבסוף לסגן מושל ניו יורק.
הרסט הואשם גם בקשירת קשר לחיסולה של תעשיית הקנאביס, אשר החלה להיווצר באמריקה בשנות ה-30 של המאה ה-20, זאת בשל העובדה שייצור נייר מקנביס היה פוגם ברווחיו מייצור נייר מיערות אשר היו בבעלותו.
נטען כי ידו הייתה בהליכי החקיקה של משרד הבריאות האמריקאי להוצאת הקנביס אל מחוץ לחוק ושבמקביל הוא קידם דה-לגיטימציה ציבורית של הקנביס התעשייתי (Hemp) על ידי הצגתו בעיתוניו, תחת הסלנג "מריחואנה", כסם אשר "יובא" על ידי מהגרים מקסיקנים ואשר גורם להפקרות ושילוח-רסן מיני, למעשי אונס ואף לרצח בקרב בני נוער.
מסע פרסום שלילי זה זכה בתודעה הציבורית האמריקנית לשם "קדחת הגראס" (Reefer Madness).
עיתונים נוספים החלו לחקות את סגנונו של הרסט, וכך ירדה הפופולריות הגדולה של עיתוניו.
הסרט "האזרח קיין" מ-1941, שנחשב על ידי מבקרי הקולנוע כאחד הסרטים הטובים בכל הזמנים, נעשה בהשראת סיפור חייו של הרסט ומהווה ביקורת סאטירית עליו, מה שגרם לו לנסות למנוע את הפצתו.
הסרט מציג את הרסט, מבלי לנקוב בשמו, כאיל עיתונות מושחת.
הוא אסר לכלול פרסומות לסרט בעיתונים שבבעלותו: "סן פרנסיסקו אקזמינר" ו"ניו יורק ג'ורנל-אמריקאן".
ויליאם הרסט נפטר בשנת 1951 בגיל 88, והוריש את האימפריה ואת הטירה המלכותית שבנה לחוף האוקיינוס השקט לחמשת בניו.
אימפריית הרסט מובילה כיום בעולם בתחום כתבי העת והפצת מוצרי קומיקס - סרטי קומיקס, חוברות וספרים.
שמו של הרסט מוזכר בסרט "נערי העיתונים" ובסרט "לנענע את העריסה".
ויליאם "ביל" שאטנר OC הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, מפיק קולנוע וטלוויזיה, במאי קולנוע וטלוויזיה וסופר יהודי-קנדי, הידוע בעיקר בזכות תפקידו כקפטן ג'יימס טיבריוס קירק, הדמות הראשית ב"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית".
לאורך השנים זכה שאטנר בפרס אמי (פעמיים), פרס גלובוס הזהב (2005), פרס פטל הזהב (פעמיים), פרס בחירת הקהל, פרס סאטורן (פעמיים) ופרסים רבים נוספים.
ב-13 באוקטובר 2021 השתתף שאטנר בטיסת חלל תת-מסלולית על גבי קפסולת החלל NS-18 של חברת בלו אוריג'ין.
שאטנר הפך אז לאדם המבוגר ביותר שטס בחלל, בגיל 90 שנים ושישה חודשים.
שאטנר נולד במונטריאול, קוויבק שבקנדה, למשפחה יהודית-קונסרבטיבית ממוצא אוסטרו-הונגרי, ליטאי, ואוקראיני.
הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת מקגיל, מונטריאול בשנת 1952.
בתור שחקן שייקספיר מקצועי, הוא שיחק בפסטיבל סטרטפורד בקנדה השייקספירי לפני שעבר לגור בארצות הברית.
בשנת 1954 גילם שאטנר את הדמות הראשונה שלו בארצות הברית.
סרטו הראשון היה האחים קרמזוב בשנת 1958 בבימויו של ריצ'רד ברוקס.
בשנת 1965 התארח בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "הנמלט".
לאחר ירידת מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית, בשנת 1969, נקלע שאטנר לבעיה מקצועית: הוא לא לוהק לתפקידים כלל מפני שהיה מדי מזוהה עם דמותו של קפטן קירק.
הוא התגרש, הפך לחסר כל כמעט, ופרק זמן מסוים התגורר ברכבו.
במשך תקופה הוא שיחק בעיקר בסרטי אימה ובתפקידי אורח בסדרות.
רק ב-1979, לאחר צאתו של הסרט הראשון בסדרת מסע בין כוכבים, ויותר מכך לאחר סרט ההמשך - מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן, ב-1982, הוא הצליח לחזור לתודעה כשחקן.
בשנת 1973 התארח בסדרת הטלוויזיה הבלשית "מאניקס" של רשת CBS, בכיכובו של מייק קונורס.
בשנים 1982–1986 שיחק את התפקיד הראשי בסדרת דרמת הפשע המצליחה "טי.
בשנים 2004–2009 גילם גם את דני קריין בסדרת הדרמה הקומית בוסטון ליגל.
בשנת 2000 שיחק שאטנר בסרט איזה מין שוטרת את מנחה תחרות היופי "סטאן פילדס", ובשנת 2001 דיבב בסרט "אוסמוזיס ג'ונס" את פלגמינג, ראש העיר של "עיר פרנק".
בשנת 2010 שאטנר התחיל לשחק את התפקיד הראשי בסדרה הקומית "שטויות שאבא שלי אומר".
בשנת 2015 ביצע הופעת קמע בסדרת הטלוויזיה "תעלומות מרדוק", בתור מארק טוויין.
בשנת 2017 השתתף בקומדיה קצרת הימים "בלש הודי", לצדם של אנופם קר וכריסטינה קול.
בשנת 2019 הופיע בסדרה "המפץ הגדול" בתפקיד עצמו, ושיחק בסרט האימה "Devil's Revenge" לו גם כתב את התסריט.
משנת 2019 ועד היום מגיש ומפיק את הסדרה "בלתי מוסבר" המרתקת של ערוץ ההיסטוריה שבודקת לעומק וחושפת את התעלומות והתופעות הכי מוזרות שקרו בהיסטוריה של האנושות.
היה נשוי ארבע פעמים לארבע נשים שונות, החל משנת 1956 כשמהאחרונה אליזבת מרטין התגרש ב-2020. אשתו השלישית נרין קיד הלכה לעולמה ב-1999, שנתיים לאחר שהתחתנו.
לו שלושה ילדים, כולל השחקנית מלאני אן גרטש-שאטנר מאשתו הראשונה גלוריה רנד.
הנישואים הארוכים ביותר שלו היו עם אשתו השנייה מרסי לאפרטי במשך 23 שנים לאחר שהתחתנו ב-1973.
בשנת 2021, בעודו בן 90, השתתף בטיסה לחלל של בלו אוריג'ן NS-18 שארכה כ-10 דקות, ובכך הפך לאדם המבוגר ביותר שטס לחלל עד אז.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהסימוכין2024פרס גראמיהקלטת ספר האודיו, הקריינות וסיפור הסיפורים הטובים ביותרBoldly Go: Reflections on a Life of Awe and Wonder2025פרס סאטורןפרס מפעל חיים
ויליאם שטיינברג היה מנצח גרמני-יהודי.
שטיינברג נולד בקלן, אבל עזב את גרמניה ועלה לארץ ישראל בשנת 1936. החלטתו לעזוב את גרמניה התגבשה כאשר הנאצים סילקו אותו מן האופרה של פרנקפורט בשנת 1933 והגבילו אותו לניצוח על תזמורות שכל חבריהן יהודים.
כעבור שנים אחדות הצטרף אל ברוניסלב הוברמן בייסוד התזמורת הארץ ישראלית, שתהיה עם קום מדינת ישראל התזמורת הפילהרמונית הישראלית וניצח עליה.
בשנת 1938 עזב שטיינברג את ארץ ישראל והיגר לארצות הברית.
הוא ניצח על התזמורת הפילהרמונית של באפאלו משנת 1945 עד 1953. משנת 1958 עד 1960 ניצח על התזמורת הפילהרמונית של לונדון.
משנת 1969 עד 1971 ניצח על התזמורת הסימפונית של בוסטון, אך המשיך לכהן כמנהלה המוזיקלי עד 1972. בעיקר נודע בניהול התזמורת הסימפונית של פיטסבורג משנת 1952 עד 1976.
ויליאם שטיינברג קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ויליאם שטיינברג היה מנצח ומנהל מוזיקלי של תזמורות רבות, ואלה הן:
תזמורת המוזיאון של פרנקפורט - 1929–1933
התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית (בהמשך התזמורת הפילהרמונית הישראלית): 1936
התזמורת הפילהרמונית של באפאלו: 1945–1953
התזמורת הפילהרמונית של לונדון: 1958–1960
התזמורת הסימפונית של בוסטון: 1969–1972
ויליאם שוונק גילברט היה לבריתן אנגלי שנודע בעיקר באופרטות שחיבר עם המלחין ארתור סאליבן.
גילברט עבד תחילה כפקיד במשרד החינוך, לאחר מכן כעורך דין.
עסקיו כעורך דין לא עלו יפה וכדי להגדיל את הכנסתו החל בכתיבה.
משנת 1861 החל לחבר קומדיות עממיות, שירים הומוריסטים ועבד גם כמבקר תיאטרון.
המפנה בחייו קרה בשנת 1871, עת פגש את המלחין ארתור סאליבן.
עבודתם המשותפת נמשכה 25 שנה, ובמשך תקופה זו חיברו 14 אופרות קומיות (אופרטות) שרובן מצליחות ופופולריות עד היום בעיקר בארצות דוברות אנגלית.
יש בהן מידה גדושה של סאטירה חברתית ושפע רמזים ו"עקיצות".
ההומור בהן עשיר וכן רמת החריזה.
גם עם המלחין פרדריק קליי הייתה לגילברט שפה משותפת, ויחד הם כתבו מספר יצירות, ובהן "הנסיכה טוטו".
ההצלחות הביאו לשניים ולאמרגנם עושר כלכלי, ובשנת 1881 נבנה בלונדון תיאטרון סאבוי כדי להעלות במיוחד את האופרטות שלהם.
יחסיהם של גילברט וסאליבן ידעו עליות ומורדות בגלל חילוקי דעות אומנותיים וכספיים.
יצירתם האחרונה הייתה "הדוכס הגדול" (1896), אשר נכשלה.
בשנת 1907 קיבל גילברט תואר סר.
בשנת 1911, בגיל 74, טבע גילברט באגם באחוזתו, כאשר חש להציל אישה צעירה מטביעה.
בשנת 1999 הופק הסרט "טופסי-טרווי" בבימויו של מייק לי.
הסרט מתאר את יחסיהם המורכבים של גילברט וסאליבן בזמן הפקת האופרטה המפורסמת ביותר שלהם – "המיקדו" (1885).
קרחון גילברט באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ויליאם שוונק גילברט.
ויליאם רוברט ולסלי פיל היה אציל ומדינאי בריטי.
פיל עמד בראש ועדה שנקראה על שמו, והעלתה לראשונה את רעיון חלוקת ארץ ישראל בין שני העמים השוכנים בה כפתרון לבעיית הסכסוך היהודי-ערבי.
הלורד ויליאם רוברט ולסלי פיל, הרוזן הראשון לבית פיל (1st Earl Peel) נולד בלונדון בשנת 1867. בנו של ארתור ולסלי פיל שהיה היושב ראש של הפרלמנט הבריטי בשנים 1884 עד 1896 ונכדו של רוברט פיל המייסד של משטרת המטרופולין של לונדון רבתי.
פיל הוסמך כעורך דין בגיל 26 ושימש לראשונה כחבר ועדת החקירה (אחת מני רבות שתבואנה בעתיד) המלכותית שחקרה את המצב בנמל לונדון.
בשנת 1900 נבחר פיל כחבר מועצת העיר לונדון ובמקביל נבחר לבית הנבחרים הבריטי.
באוקטובר 1912 ירש את תואר האצולה מאביו והועלה לבית הלורדים.
בתקופת מלחמת יוון–טורקיה היה פיל כתב העיתון דיילי טלגרף.
בשנת 1921 נתמנה פיל למשרת שר התחבורה.
בתפקיד זה החזיק זמן קצר בלבד.
משנת 1931 ואילך השתתף בוועדות ממשלתיות ובוועדות חקירה רבות, בנושאי הודו, בורמה וכן בעניינים בריטיים פנימיים, מסחריים וחוקתיים.
את מקומו בהיסטוריה של היישוב קנה הלורד פיל בעומדו בראש ועדת פיל לענייני ארץ ישראל בשנים 1936–1937.
בעת מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט החליטה הממשלה הבריטית, באוגוסט 1936 על מינוי ועדת חקירה ממשלתית, שתבוא לארץ ישראל, תשמע את דברי נציגי שני הצדדים היהודי והערבי, ותמליץ על הצעות לפתרון הסכסוך.
הלורד פיל נתמנה כיושב ראש הוועדה ועל כן נהוג לכנותה "ועדת פיל".
ששת חברי הוועדה הגיעו לארץ ישראל ב-11 בנובמבר 1936. חברי הוועדה הושבעו ב-12 בנובמבר בארמון הנציב בירושלים.
הלורד פיל הרשים את כל הנוכחים במעמד כאישיות תקיפה ונמרצת.
ישיבות הוועדה נערכו במלון פאלאס בירושלים, בנין מהודר עטור גילופי אבן בסגנון מזרחי.
בפני הוועדה הופיעו נציגי שלטונות המנדט, נציגי היהודים ונציגי הערבים.
ראשונים העידו נציגי ממשלת המנדט, אחריהם העידו ראשי היישוב היהודי, חיים ויצמן, דוד בן-גוריון ומשה שרתוק (לימים שרת).
זאב ז'בוטינסקי שגלה באותה עת מארץ ישראל מסר עדותו בפני חברי הוועדה בשובם ללונדון.
הנציגים הערביים הופיעו לפני הוועדה בימי שהותה האחרונים בארץ, לפני שובה לבריטניה.
בראש הנציגים הערביים עמד המופתי חאג' אמין אל-חוסייני וכל יתר נציגיהם היו מאנשיו.
במשך כל תקופת הופעת העדים וחקירתם, ניהל הלורד פיל את הדיונים בתקיפות וכל הנוכחים חשו כי הוא האיש המוביל ואינו רק יושב ראש בתואר.
פיל לא היסס לשסע דבריו של כל עד שסטה מן העיקר וכך נהג גם כלפי יתר חבריו לוועדה אם נראה לו שסטו מן המסלול שקבעה הוועדה לדיוניה.
סדר יומו של פיל בימי הדיונים היה קבוע.
הוא קם משנתו מדי יום בשעה 6.30 בבוקר ועד לתחילת הדיונים בשעה 10.00 נועד עם חברי הוועדה ודן עמם בנושאים שהיו אמורים להיות נדונים בישיבת אותו יום.
יחד עם זאת גילה הלורד פיל תבונה וחוש הומור.
השאלות שהפנה לעדים היו נוקבות ולשאלותיו, שנוסחו באדיבות, לא נתן לאיש מהעדים להתחמק ממתן תשובה ברורה ולעניין.
לאחר עדותו של דוד בן-גוריון שאל אותו הלורד פיל מהיכן הגיע לארץ ובן-גוריון השיב כי בא מפלונסק.
הלורד המשיך ושאל היכן היא פלונסק זו ובן-גוריון ענה כי זו עיר בפולין.
כאן באה השאלה הנוקבת; הלורד שאל את בן-גוריון האם יש בידו מסמך או שטר מכר הנותן לו, כמי שבא מארץ רחוקה, זכות לתפוס את מקומם של בני הארץ הערבים הגרים בה מזה דורות.
על דוכן העדים היו מונחים ספר התנ"ך והקוראן עליהם הושבעו העדים.
בן-גוריון נטל את ספר התנ"ך בידו וענה : "זה הקושאן שלנו !".
כלפי העדים מטעם ממשלת המנדט נקט הלורד פיל בגישה מחמירה.
הוא דרש מהם נתונים מספריים, דמוגרפיים וגאוגרפיים מלאים ומדויקים ולא הסתפק בנתונים שטחיים או חלקיים.
הלורד פיל גילה יחס סבלני כלפי עדויות ממושכות, או שהייתה בהן חזרה על דברים שכבר נאמרו.
למרות זאת יצא משלוותו כשהמופתי טען כי ההגנה הבריטית על המקומות הקדושים אינה מבטיחה שהציונים לא יחללו אותם, משום שלדברי המופתי "היהודים מסוגלים לכל דבר".
כלפי הד"ר חיים ויצמן גילה הלורד פיל כבוד והערכה, בזה זכה להוקרת אנשי היישוב.
מאידך התייחס בביקורת לדרישתו של דוד ילין כי כל מסמכי הוועדה יתורגמו לעברית.
ככלל התייחס הלורד בביקורת כלפי הנוהג של שלטונות המנדט להשתמש בשלוש שפות רשמיות, אנגלית, ערבית ועברית וראה בכך את אחד המכשולים העומדים בפני המינהל של שלטונות המנדט.
ב-13 בינואר 1937 עזבה הוועדה את ארץ ישראל ושבה ללונדון בה אמורה הייתה לפרסם את מסקנותיה.
מסקנות הוועדה פורסמו בלונדון ב-7 ביולי 1937. מסקנות הוועדה היו בגדר חידוש נועז.
זו הפעם הראשונה מאז כינון המנדט הבריטי בארץ ישראל שגוף שלטוני בריטי העלה את רעיון חלוקתה של ארץ ישראל לשתי מדינות לשני העמים השוכנים בה.
הלורד פיל נהג בפרסום המסקנות במרץ רב, הוא נשא דבריו על מסקנות הוועדה בשידור רדיו של הבי בי סי, נאם אודותן במכון המלכותי לעניינים בין-לאומיים ובבית הלורדים, אך ההתייחסויות השליליות כלפי מסקנות הוועדה מצד חבר הלאומים וכן מצד היהודים והערבים בארץ ישראל דיכאו את רוחו.
הלורד פיל, שהיה בן 70 שנה בכהנו בראש ועדת פיל, לא האריך ימים לאחר פרסום מסקנות הוועדה.
בהיותו בארץ ישראל הייתה בריאותו רופפת.
הוא סבל ממחלת השיגדון (gout).
גם משרדי הוועדה, שהוכנו כמשרדים ארעיים במלון פאלאס, גרמו לו לאי נוחיות גופנית.
חודשיים לאחר פרסום מסקנות הוועדה, נפטר הלורד פיל בלונדון ב-28 בספטמבר 1937. בהיוודע דבר מותו פרסם הפרופסור זליג ברודצקי –ראש ציוני בריטניה, הודעת אבל, בה ציין את יחסו ההוגן של הלורד פיל לבעיית ארץ ישראל.
מותו של הלורד, בא לדבריו בעת שהארץ נזקקה לאנשים בעלי רצון טוב כלורד פיל, ששאיפתו היחידה הייתה להשכין בה שלום.
ד"ר חיים ויצמן העביר מסר של תנחומים לאלמנה ולמשרד המושבות הבריטי בציינו את התפקיד החשוב שמילא הלורד בוועדה לעניין עתידה של ארץ ישראל.
ויליאם פורסיית שארפ הוא כלכלן אמריקאי, פרופסור אמריטוס למימון בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת סטנפורד, וזוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 1990, יחד עם מרטון מילר והארי מרקוביץ'.
שארפ היה אחד ממפתחיו של CAPM - מודל לתימחור נכסי הון (Capital asset pricing model), פיתח את מדד שארפ לניתוח תשואות תיקי השקעות, תרם לפיתוח המודל הבינומי להערכת אופציות, פיתח שיטות לאופטימיזציה של הקצאת נכסים, ושיטות לניתוח והערכת ביצועי קרנות נאמנות.
שארפ נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, ב-1934. מאחר שאביו היה מגויס למשמר הלאומי של ארצות הברית, נדדה המשפחה ממקום למקום, עד שהשתקעה סופית בריברסייד, קליפורניה.
ב-1951 הצטרף לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כדי ללמוד רפואה, אך עוד במהלך השנה הראשונה החליט להתחיל לימודי
מנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
משמצא כי חשבונאות משעממת אותו, החליט ללמוד כלכלה.
ב-1955 סיים את לימודי הבוגר, וב-1956 קיבל תואר מוסמך.
בעקבות סיום לימודיו החל לעבוד בתאגיד ראנד.
במקביל החל בלימודי דוקטורט במימון.
מוריו באוניברסיטה הביאו לידיעתו את עבודתו של הארי מרקוביץ' על התאוריה המודרנית של תיקי השקעות.
שארפ חבר למרקוביץ', עובד ראנד בעצמו, ונוצר ביניהם קשר כה מוצלח, עד כי שארפ הגדיר את מרקוביץ כ"יועץ שלו לעבודת הדוקטורט".
ב-1961 סיים את עבודת הדוקטורט שעסקה בתימחור ניירות ערך, וכללה גרסה מוקדמת למודל ה-CAPM.
לאחר קבלת התואר החל ללמד באוניברסיטת וושינגטון, ושם גם החל את המחקר בנושא CAPM.
ב-1962 שלח שארפ מאמר בנושא ל"כתב העת למימון" (Journal of Finance) אך המאמר נדחה בתואנה שאינו רלוונטי.
המאמר פורסם לבסוף ב-1964, והתברר שאותו מודל פותח עצמאית גם על ידי ג'ון לינטנר וג'ק טריינור.
ב-1968 עבר שארפ ללמד באוניברסיטת קליפורניה באירווין, וב-1970 חזר לסטנפורד, שם חקר בעיקר הקצאת נכסים בניהול השקעות וקרנות פנסיה.
עם הזמן נעשה גם יועץ למריל לינץ' ולוולס פארגו.
ב-1986 הקים חברה לייעוץ פיננסי.
ב-1989 פרש מהוראה, ונעשה פרופסור אמריטוס באוניברסיטת סטאנפורד.
עמד גם בראש האגודה האמריקאית למימון.
ב-1990 זכה בפרס נובל לכלכלה.
ויליאם רופוס דה-ויין קינג היה סגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא פרנקלין פירס במשך כחודש וחצי.
קודם להיבחרו הוא כיהן כ-29 שנים כסנאטור מטעם אלבמה, כנשיא הזמני של הסנאט וכדיפלומט אמריקאי.
קינג נולד במחוז סמפסון שבצפון קרוליינה.
בשנת 1803 הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת קרוליינה הצפונית ובשנת 1806 הוסמך לעריכת דין, מקצוע בו החל לעסוק באופן פרטי בעיר קלינטון.
בין השנים 1807–1809 היה קינג חבר בית הנבחרים של צפון קרוליינה ובשנת 1810 שימש כיועץ משפטי לעיריית ווילמינגטון.
בין השנים 1811–1816 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם צפון קרוליינה.
לאחר התפטרותו הוא מונה למזכיר ראשון בנציגויות ארצות הברית בנאפולי שבאיטליה ובסנקט פטרבורג שברוסיה.
לאחר שובו, בשנת 1818, התיישב קינג באלבמה ושימש כמנהל עבודה של עבדים במטע מקומי.
לאחר קבלתה של אלבמה אל איחוד המדינות של ארצות הברית, בשנת 1819, קינג נבחר כסנאטור מטעם אלבמה וכנציג המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
כהונתו נמשכה 25 שנים רצופות, עד לשנת 1844, ולאחר שהיה בשליחות כשגריר ארצות הברית בצרפת (1844 - 1846), מונה מחדש לסנאט (כממלא מקומו של סנאטור שהתפטר) וכיהן בתפקיד ארבע שנים נוספות מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בקונגרסים ה-24 עד ה-27, ובשנית בקונגרסים ה-31 וה-32, כיהן קינג כנשיא הזמני של הסנאט (המנהל את ישיבות הקונגרס באופן רשמי, כמחליפו של סגן נשיא ארצות הברית).
בתפקיד זה כיהן גם בתקופה שלאחר מותו של הנשיא זאכרי טיילור והיה, בהיעדר סגן נשיא, הראשון בסדר ממלאי מקומו של הנשיא מילרד פילמור.
בסנאט הוא כיהן לאורך השנים כיושב ראש של מספר ועדות: הוועדה לענייני מקרקעין ציבוריים, הוועדה לענייני מסחר, הוועדה לעניין יחסי חוץ והוועדה לנושא הפנסיה.
לאורך שנות כהונתו בתפקידיו השונים התנגד קינג באופן נחרץ לביטול העבדות.
בשנת 1852 נבחר קינג מטעם המפלגה הדמוקרטית לכהן כסגן הנשיא, תחת כהונתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין פירס.
באופן מיוחד אישר הקונגרס לערוך את השבעתו על אדמת טריטוריה זרה, בקובה, בה שהה קינג לצורך הבראה ממחלת השחפת.
זמן קצר לאחר שובו לביתו באלבמה נפטר קינג מהמחלה, 45 יום בלבד לאחר שהחלה כהונתו כסגן הנשיא.
משרתו נותרה פנויה ארבע שנים לאחר מותו.
מחוז קינג במדינת וושינגטון נקרא על שמו עד שנת 2005, עת שינתה מושלת המדינה את ההחלטה וקבעה שהמחוז ייקרא על שמו של מרטין לותר קינג, אשר לחם למען זכויות האדם של השחורים בארצות הברית.
קינג היה שותפו למגורים של ג'יימס ביוקנן במשך 15 שנים, ויש האומרים שבין השניים התנהלה מערכת יחסים הומוסקסואלית.
ויליאם בראדפורד שוקלי היה פיזיקאי, ממציא, וחתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1956.
יחד עם עמיתיו, ג'ון ברדין ווולטר בראטיין, פיתח שוקלי את הטרנזיסטור, המצאה ששינתה את פני עולם הטכנולוגיה במחצית השנייה של המאה העשרים.
ב-2002, בכנס לזכרו בסטנפורד, נאמר עליו כי "שוקלי הוא האיש שהביא את הסיליקון לעמק הסיליקון".
שוקלי נולד בלונדון להורים אמריקאיים, וגדל בקליפורניה.
את התואר הראשון קיבל ב-1932, בתום לימודיו במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
הוא נישא ב-1933, ועבר ללמוד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), שם קיבל תואר דוקטור ב-1936.
לאחר מכן החל לעבוד בצוות שבראשו עמד הפיזיקאי קלינטון דייוויסון, במעבדות בל שבניו ג'רזי.
ב-1938 המציא את הפטנט הראשון שלו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס שוקלי למאמץ המלחמתי.
בתחילה היה מעורב במחקר ופיתוח בתחום המכ"ם, ולאחר מכן בפיתוח אמצעי לחימה נגד צוללות, בין היתר בשיפור פצצות עומק.
ב-1944 היה מעורב בפיתוח של מערכות להנחיית פצצות באמצעות מכ"ם עבור המפציצים האמריקאיים.
באוקטובר 1946 עוטר שוקלי במדליה להוקרת תרומתו למאמץ המלחמתי.
פעילותו בעת מלחמה הייתה כרוכה בפגישות רבות עם גורמים רמי-דרג בפנטגון.
ביולי 1945 נתבקש להעריך את מספר הקורבנות מפלישה אמריקאית לאיי יפן, במטרה להכניע את היפנים ולסיים את המלחמה.
הוא העריך כי כדי להכניע את היפנים "נצטרך להרוג בין 5 ל-10 מיליון.
זה יעלה לנו בין 1.7 ל-4 מיליון נפגעים, ובהם 400 עד 800 אלפי הרוגים".
תחזיתו של שוקלי הייתה בין הגורמים שהשפיעו על ממשלת ארצות הברית להטיל את פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
לאחר המלחמה חזר שוקלי למעבדות בל והצטרף לצוות שעסק בפיזיקה של מצב מוצק, ובפרט במציאת תחליף הולם לשפופרת הריק, בהשתתפותם של ג'ון ברדין ווולטר בראטיין.
שוקלי הגה רעיון לפיו ניתן להשפיע על מוליכותם של מוליכים למחצה באמצעות השראה של שדה חשמלי חיצוני.
ברדין מצא פתרון לחדירות של המוליכים למחצה לשדה החשמלי, וב-1946 סיכמו השלושה את ניסוייהם בשורה של מאמרים בעיתונים מקצועיים.
בנובמבר 1947 הגיעו השלושה לתפנית של ממש, כשהצליחו להביא להגברה של זרם חשמלי במוליך למחצה עשוי גרמניום, וב-23 בדצמבר 1947 הציגו טרנזיסטור עובד בפני בכירים בחברה.
בסוף 1947 החלו מעבדות בל בהליך של רישום פטנט על ההמצאה החדשה.
בעקבות הניסוי המוצלח, פיתח שוקלי תכנון משופר של הטרנזיסטור - טרנזיסטור ביפולרי.
על המצאת הטרנזיסטור הוענק לשוקלי ועמיתיו פרס נובל בפיזיקה לשנת 1956.
ב-1955 הקים במאונטיין ויו שבקליפורניה את מעבדת שוקלי למוליכים למחצה .
שוקלי גייס למעבדתו את מיטב החוקרים למחקר ופיתוח, רבים מהם בוגרי אוניברסיטת סטנפורד הסמוכה.
החברה פיתחה, ייצרה ומכרה התקני מוליכים למחצה, בעיקר טרנזיסטורים ודיודות.
ההתקנים היו מבוססי גרמניום בשלב הראשון, ובהמשך הייתה הראשונה שפיתחה התקנים מבוססי סיליקון.
שוקלי היטיב לבחור את החוקרים שגייס, אך נודע כאחד המנהלים הגרועים ביותר בתולדות התעשייה, ונהג לאכוף על החוקרים את דעותיו, תוך התחשבות מעטה ברעיונותיהם ודעותיהם, והפגין לעיתים התנהגות שנחשבה פרנואידית, עד כדי דרישה מהעובדים לעבור בדיקות בגלאי אמת, במקרה ידוע בו אחת המזכירות נפצעה בעבודה.
כיווני חקירה עליהם התעקש שוקלי התבררו במקרים רבים כעקרים, ונוצרה אי שביעות משמעותית רצון מתפקודו כמנהל.
אחרי שדרישה להחליף את שוקלי כראש המעבדה נדחתה, שמונה מאותם חוקרים, המכונים "שמונת הבוגדים" , בהנהגת רוברט נויס, פרשו ב-1957, הם הקימו את פיירצ'יילד סמיקונדקטור , חברת בת של חברת פיירצ'יילד, ששכנה בחוף המזרחי של ארצות הברית, שעסקה בציוד צילום.
פיירצ'יילד התרכזה בהתקנים מבוססי סיליקון, והייתה ליצרנית המוליכים למחצה המצליחה הראשונה או אחת הראשונות, ונחשבת בדרך כלל לחברה שפתחה את מה שמכונה עמק הסיליקון.
בשלבים ההתחלתיים, קשה היה למצוא בעמק הסיליקון חברה בלי עובדים שפרשו מפיירצ'יילד, רבות מהם נוסדו על ידי פורשי פיירצ'יילד.
אחת הבולטות ההן היא אינטל, שנוסדה על ידי נויס שפרש מתפקידו כמנכ"ל פיירצ'יילד, ולצידו בין השאר גורדון מור, חבר כבוד ב"שמונת הבוגדים", ופורשים רבים נוספים.
גם בהמשך המשיכה אינטל לגייס פורשים נוספים מפיירצ'יילד.
שוקלי החזיק בדעות גזעניות לפיהן אנשים כהי עור נחותים מבחינה שכלית מאנשים לבנים.
שוקלי חקר את תחום האיאוגניקה והביע תמיכה בסירוס מרצון של אנשים בעלי "נחיתות גנטית".
ב-1954 התגרש שוקלי מאשתו הראשונה ונשא לאישה את איימי לאנינג, נישואים שנמשכו עד מותו ב-1989.
ב-1961 נפצעו שוקלי ובני משפחתו בתאונת דרכים.
לאחר תקופת החלמה ארוכה, הצטרף שוקלי כמרצה לאוניברסיטת סטנפורד.
ויליאם שוקלי מת ב-1989 מסרטן הערמונית.
ויליאם שומאן היה מלחין ומנהלן מוזיקה יהודי-אמריקאי.
שומאן נולד ברובע הברונקס של ניו יורק.
כילד ניגן בכינור ובבנג'ו, אבל עניינו העיקרי היה בכדור בסיס.
בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון הקים תזמורת ריקודים בשם "בילי שומאן ותזמורת אגודת אלאמו", שניגנה במסיבות כלולות ובר מצווה מקומיות.
בשנת 1928 החל את לימודיו בבית הספר למסחר של אוניברסיטת ניו יורק בכוונה לקבל תואר בעסקים, ובמקביל עבד בסוכנות פרסום.
כמו כן כתב שירים פופולריים עם א.
מרקס, חבר ותיק, ועם פרנק לסר, שכתב מילים לכארבעים שירים של שומאן.
(המוזיקה לשירו הראשון של לסר שיצא לאור, "מאוהב בזכרונך", מיוחסת לוויליאם ה.
ב-13 באפריל 1930 הלך שומאן עם אחותו הבכירה אודרי לקונצרט של הפילהרמונית של ניו יורק בקרנגי הול, בניצוח ארטורו טוסקניני.
התוכנית כללה יצירות מאת ריכרד וגנר, זולטאן קודאי ורוברט שומאן.
על חוויה זו אמר שומאן בהמשך, "השתאיתי למראה ים כלי המיתר וכל הנגנים המעבירים את קשתותיהם הלוך ושוב בבת אחת.
החיזיון לבדו היה מדהים, אבל הצליל!
מימי לא שמעתי דבר כזה.
כבר למחרת, החלטתי להיות למלחין."
שומאן עזב את הלימודים והתפטר ממשרתו החלקית כדי ללמוד מוזיקה בקונסרבטוריון מאלקין.
משנת 1933 למד באופן פרטי אצל רוי האריס.
ב-1935 קיבל תואר ראשון בהוראת מוזיקה מן המכללה להכשרת מורים באוניברסיטת קולומביה.
האריס הציג את שומאן לפני המנצח סרגיי קוסביצקי, שקידם רבות מיצירותיו.
קוסביצקי ניצח על הסימפוניה השנייה של ויליאם שומאן בשנת 1939. ייתכן שהסימפוניה המוכרת ביותר של שומאן, הסימפוניה לכלי מיתר, נכתבה לפי הזמנת קרן קוסביצקי; היצירה הוקדשה לזכרה של נטלי קוסביצקי ובוצעה לראשונה בניצוח קוסביצקי ב-12 בנובמבר 1943.
בשנת 1943 זכה שומאן בפרס פוליצר למוזיקה על הקנטטה שלו, "שיר חופשי", על פי שירים מאת וולט ויטמן.
משנת 1935 עד 1945 לימד שומאן הלחנה בקולג' שרה לורנס.
ב-1945 התמנה לנשיא בית הספר ג'וליארד ובתקופת עבודתו שם ייסד את רביעיית המיתרים ג'וליארד.
בשנת 1961 עזב את ג'וליארד כדי להתמנות לנשיא מרכז לינקולן, משרה בה נשאר עד 1969. בשנת 1987 קיבל את המדליה הלאומית לאמנויות.
שומאן הותיר אחריו מכלול יצירות נכבד.
שמונה הסימפוניות שלו, "ממספר שלוש עד עשר", כהגדרתו הוא (שתי הראשונות הוצאו מן החשבון), מוסיפות חשיבות עם השנים.
הקונצ'רטו שלו לכינור (1947, גרסה מחודשת ב-1959) זכה לשבחים כ"אחת מן החזקות ביותר ביצירותיו...
תאייר), המשקפת את אהבת חייו לכדור בסיס, ו"שאלה של טעם" (1989, על פי סיפור קצר מאת רואלד דאל).
כמו כן עיבד את יצירתו של צ'ארלס אייבס לעוגב "וריאציות על ,אמריקה'" לתזמורת ב-1963, הגרסה המוכרת יותר של היצירה.
עוד יצירה פופולרית של ויליאם שומאן היא "גשר ג'ורג' וושינגטון" (1950), לתזמורת קונצרטים קטנה.
קפטן ויליאם תומאס רייקר , בגילומו של השחקן האמריקאי ג'ונתן פרייקס, הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיע בעיקר כדמות ראשית בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא".
לאורך כל הסדרה, והסרטים שבאו לאחריה, הוא משמש כקצין הראשון על ספינת החלל "אנטרפרייז", עד אשר הוא מקבל לידיו את הפיקוד על ספינת החלל "טיטאן", בסוף הסרט "מסע בין כוכבים: נמסיס".
פרייקס עבר שבעה אודישנים במשך שישה שבועות, עד אשר לוהק לתפקיד של רייקר.
פרייקס אמר: "התחלתי את מבחן בד, ואז המלהק, המפיק ובמאים אחרים, ג'ין רודנברי, ואז דרך מנהלים בסרטי פרמאונט, כולל סגן-הנשיא בעצמו וראשי הטלוויזיה".
השחקנים הבאים גם כן נבחנו לתפקיד של ויליאם רייקר (אך לא זכו בו); יחד עם זאת כולם, בסופו של דבר, הופיע באחת (או יותר) מסדרות "מסע בין כוכבים":
שם השחקןדמויות שגילם בסדרה"מסע בין כוכבים: הדור הבא"דמויות שגילם בסדרה"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9"דמויות שגילם בסדרה"מסע בין כוכבים: וויאג'ר"דמויות שגילם בסדרה"מסע בין כוכבים: אנטרפרייז"ג'פרי קומבסטירוןבראנטוואיוןשוטרהולוגרמהפנקקומנדר שראןקרםכריסטופר מק'דונלדלוטננט ריצ'רד קסטילואריך אנדרסוןקומנדר מק'דאףויליאם א.
קמפבלקפטן ת'דיון אוקונהווהן ארמסטרונגקפטן קוריסגול דנרססקלטלק ר'מורלנסור / 2 מ-9קפטן וידיאניהירוג'ן-אלפאקוראת'מקסוול/מקסימיליאן פורסטקפטן קלינגוניקפטן קריתסאני
במסע בין כוכבים: הדור הבא
דמותו של רייקר, על פי התסריט המקורי, הייתה מתוכננת להיות הרבה יותר רצינית, קצין שפועל על פי הספר.
אולם, באמצע העונה הראשונה הייתה תחושה כי הוא יותר מדי רשמי, הדמות הפכה למתונה יותר ויותר, והפכה להיות יותר דמות של רודף נשים.
אף על פי שרייקר היה מגולח במהלך העונה הראשונה, הוא גידל שפם וזקן בתחילת העונה השנייה, אשר הפכו לסימן ההיכר שלו.
ג'ין רודנברי ביקש ממנו להשאיר את הזקן, כי חשב שזה הופך את דמותו של רייקר למכובדת יותר.
מאז הופעת הזקן, אשר עלתה בקנה אחד עם העונה השנייה, אשר נחשבה כעולה על קודמתה, מבחינה אמנותית, אתר האינטרנט TV Tropes הציע לטבוע מונח חדש על שם הדמות והשינוי שבוצע במראה החיצוני שלה - "לגדל את הזקן", מונח אשר אמור להיות בעל משמעות הפוכה למונח "לקפוץ את הכריש".
במשך שתי העונות הראשונות, רייקר מצטייר כתקיף ובטוח, קצין צעיר ושאפתן; אך האופי של רייקר לאורך הזמן הופך להיות מאופק יותר, ככל שהניסיון מלמד אותו את החוכמה הטמונה בגישה סבלנית וזהירה.
הוא מתחיל להרגיש בנוח על ה"אנטרפרייז", שוב ושוב דוחה הצעות לפקד על ספינה משלו, והוא לומד להעריך את החברה של עמיתיו הקצינים.
עם זאת, רייקר שומר נכונות, לעיתים, להתעלם משרשרת הפיקוד.
הוא מכונה בדרך כלל "ויל", אם כי בפרקים הראשונים של העונה הראשונה דיאנה טרוי מכנה אותו "ביל" לפעמים.
הוא גם בדרך כלל (ובצורה לא רשמית) נקרא "מספר אחד" על ידי הקפטן פיקארד, בגין תפקיד - "הקצין הראשון" של ה"אנטרפרייז".
הרקע של רייקר נחשף לראשונה בפרק עונה 2 - "The Icarus Factor" - בו קייל, אביו של רייקר, מבקר באנטרפרייז, ומציע לבנו לפקד על ספינת החלל אריאס (Aries), הצעה שהוא מסרב לה.
אנו לומדים שרייקר גדל בולדז, אלסקה; שאמו, אליזבת, נפטרה כשהוא היה בן שנתיים, ושאביו גידל אותו, עד אשר הוא עזב את הבית בגיל 15. בפרק מצוין כי רייקר לא שוחח עם אביו במשך 15 שנה, אבל הם מצליחים באופן חלקי לשקם את מערכת היחסים ביניהם, על רקע אימון באמנויות לחימה.
בפרק "Lower Decks" (עונה 7) חושב אחד הקצינים הזוטרים, בטעות, כי רייקר הוא קנדי.
לפני תחילת אירועי הסדרה, רייקר היה מעורב במערכת יחסים רומנטית עם היועצת דיאנה טרוי בכוכב הבית שלה בטאזד.
לעיתים קרובות הם מתייחסים זה לזה כ-"אימזדי" (imzadi), מונח חיבה בטאזואידי שפירושו "אהוב".
שתי הדמויות הן חברים קרובים לאורך הסדרה, אבל מערכת היחסים הרומנטית שלהם לא מתחדשת עד לאירועי הסרט "מסע בין כוכבים: המרד", סרט "מסע בין כוכבים" השלישי בכיכובם של אנשי "הדור הבא", וזאת אף על פי שתומאס רייקר, שכפולו של רייקר, מנסה להצית מחדש את מערכת היחסים ביניהם, בפרק "Second Chances".
הסרט הבא, "מסע בין כוכבים: נמסיס", מתחיל בחתונתם של רייקר וטרוי.
בסופו של הסרט, רייקר סוף סוף משיב בחיוב להצעה לקבל ספינה שתהיה תחת פיקודו - טיטאן (Titan).
הוא מקודם לדרגת קפטן, ונפרד מפיקארד ומה"אנטרפרייז".
בפרק הכפול "The Best of Both Worlds", רייקר לוקח את הפיקוד על ה"אנטרפרייז", מתמנה ל-"קפטן בפועל" ומוביל מבצע לחילוצו של קפטן פיקארד.
בפרק מעונה 6 "Second Chances" מתגלה רייקר "הוכפל" לפני זמן רב, כתוצאה מתקלת משגר טלפורטציה.
רייקר "השני" מאמץ לעצמו את השם "תומאס" - שמו האמצעי של רייקר.
בעונה 7, בפרק "The Pegasus", רייקר מתעמת עם מפקדו לשעבר, אדמירל אריק פרסמן, על טיוח הקשור להרס של ספינת החלל פגסוס (Pegasus).
בסרט מסע בין כוכבים: נמסיס, רייקר לוקח על עצמו את הפיקוד על ספינת החלל USS Titan ומתמנה לקפטן.
בפרק השביעי של הסדרה פיקארד מתברר שרייקר וטרוי פרשו שניהם משירות פעיל בצי הכוכבים.
לזוג היו שני ילדים, בן בשם ת'אד ובת - קסטרה.
המשפחה עברה לכוכב נפנט'ה לאור מחלתו של בנם, אך הוא נפטר לבסוף.
רייקר, טרוי וקסטרה נשארו להתגורר בנפנט'ה עם בתם, ורייקר נשאר בשירות מילואים.
בפרק הסיום של הסדרה מתגייס רייקר לשירות מילואים פעיל על מנת לפקד על ה-USS Zheng He, ספינת הפיקוד של צי הספינות שנשלח לכוכב קופליוס במטרה להגן על אוכלוסיית הסינתטיים מפני הרומולאנים.
פרייקס הופיע בתפקיד כפול ב-"Second Chances", פרק מעונה 6 של "מסע בין כוכבים: הדור הבא" שבו מתגלה לראשונה כי לרייקר יש "תאום", אשר נוצר שנים קודם לכן, כתוצאה מתקלת משגר טלפורטציה.
פרייקס חזר לגלם את דמות התאום, תומאס רייקר, ב-1994, בפרק סדרת "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" בשם "Defiant", בו הוא חבר מאקי המתחזה לוויליאם רייקר על מנת להשתלט על ספינת החלל דיפאיינט.
כשנה לאחר מכן, בשנת 1996, פרייקס חזר לגלם את קומנדר רייקר, ויחד עם קיו הופיעו בפרק "Death Wish" של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
בשנת 2005 הופיע שוב פרייקס כרייקר, בפרק סיום הסדרה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", ששמו - "These Are the Voyages...".
בשנת 2020 חזר פרייקס, הפעם בקולו בלבד, כשדובב את דמותו המצוירות של רייקר בפרק הסיום של העונה הראשונה של הסדרה "מסע בין כוכבים: סיפונים תחתונים" ששמו "No Small Parts".
בפרק זה רייקר הוא קפטן, ומפקד על הטיטאן.
מסתבר שהוא ובקט מארינר חברים טובים מהעבר.
דמותו של רייקר הופיעה גם בשני פרקי הפתיחה של העונה השנייה של הסדרה.
סר ויליאם רוברט רוברטסון, ברונט היה קצין בצבא הבריטי אשר בין היתר כיהן כראש המטה הכללי הקיסרי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
רוברטסון נחשב עד היום לחיל היחיד בצבא הבריטי אשר טיפס מדרגת טוראי ועד פילדמרשל.
ויליאם רוברטסון נולד ב-29 בינואר 1860 בעיירה וולבורן שבמחוז לינקולנשייר, אנגליה.
הוא התגייס לצבא הבריטי בנובמבר 1877, כשהוא מוותר על עיסוקו כמשרת באחוזתו של רוזן קרדיגן.
עם גיוסו הצטרף לרגימנט נושאי הרומח ה-16 (של המלכה) שם שירת במשך 12 שנים בתור פרש.
רוברטסון נחשב בשנים אלו לחייל מצטיין אשר בין היתר קרא ספרי היסטוריה צבאית ואף זכה במקום הראשון בפלוגתו בתחרות "ירי, חרב ורומח".
בשנת 1885 הועלה לדרגת 'רב-סמל מחלקתי' (Troop Sergeant Major).
ב-27 ביוני 1888, לאחר שהגיע לדרגת החוגרים הבכירה ביותר ולאחר שקציניו יעצו לו, עבר רוברטסון את בחינת הקבלה לקצונה.
הוא קיבל את דרגת הלוטננט משנה והוצב ברגימנט משמר הדרגונים ה-3 בתקופה בה בממוצא רק ארבע או חמישה חוגרים בשנה עברו את הבחינה והתקבלו לקצונה.
משום שלא הגיע רוברטסון מרקע כלכלי יציב בדומה לקצינים אחרים, היה לו קשה לעמוד באורח החיים של הקצינים סביבו.
הוא הכין את המדים שלו בעצמו במקום לקנותם מחייט, הוא נהג לשתות מים עם הארוחות שלו ונמנע מעישון, כל זאת כדי לחסוך בכסף המעט שקיבל במשכורתו.
בתקופה זו הועבר הרגימנט להודו ורוברטסון למד בזמנו החופשי את השפות המקומיות, לאחר מכן שימש כמתרגם במספר שפות כדי להשלים הכנסה.
במרץ 1891 קודם רוברטסון לדרגת לוטננט, כשנה לאחר מכן הועבר לשירות המודיעין הצבאי במטה צבא הודו הבריטית ובאפריל 1895 הועלה לדרגת קפטן.
בשנה זו השתתף רוברטסון במשלחת הצבאית לשחרור המבצר בשיטרל, שבצפון הודו הבריטית (כיום בצפון פקיסטן), הוא זכה להערכה מצד מפקדיו במהלך הקרבות ואף נפצע על ידי המדריכים המקומיים שלו במהלך סיור לסקירת השטח.
לאחר הצלחת המשלחת ודיכוי המרד המקומי, קיבל רוברטסון את אות השירות המצוין עבור תרומתו למערכה.
בין השנים 1897-1898 למד רוברטסון במכללה למטה בקמברלי, הוא היה הקצין הראשון להתקבל למכללה שהתחיל את דרכו בשורות החוגרים, הוא התקבל בהמלצתו של המפקד העליון של הודו.
במכללה למד בין היתר על תורות צבאיות שונות לצד טקטיקה צבאית, מתמטיקה, גרמנית וצרפתית, הוא סיים שני בכיתתו ובאפריל 1899 הועבר למחלקת המודיעין הקולוניאלית במשרד המלחמה.
עם פרוץ מלחמת הבורים השנייה נשלח רוברטסון בתחילת 1900 לשרת במטה של פרדריק רוברטס, המפקד העליון בדרום אפריקה.
הוא השתתף במספר קרבות בחודשים אלו והועלה לדרגת מייג'ור במרץ של אותה השנה.
באוקטובר חזר רוברטסון למשרד המלחמה שם כיהן במספר תפקידי מטה, תכנון ומודיעין, בנוסף הוא הועלה לדרגת לוטננט-קולונל (ברווט) עבור תרומתו למערכה בדרום אפריקה.
בנובמבר 1903 הועלה לדרגת קולונל (ברווט), ביוני 1905 הוא קיבל את תפקיד סגן המפקח על מבצעים צבאיים ובנוסף קיבל עמיתות במסדר האמבט.
משנת 1907 החל רוברטסון לשרת במספר תפקידים בפיקוד הצבא הבריטי באלדרשוט, בהם סגן קצין החימוש של הצבא וברגידיר במטה הצבא.
באוגוסט 1910 הוא הועבר לכהן כמפקד המכללה לפיקוד, בדצמבר קודם לדרגת מייג'ור-גנרל, בספטמבר 1913 קיבל את התואר אביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי ובאוקטובר הפך לממונה על האימונים הצבאיים במשרד המלחמה.
במשך שנים אלו, עסק רוברטסון בתרגום ספרי צבא וטקטיקה מגרמנית לאנגלית, בין היתר הוא חזר וטען כי גרמניה מהווה את האיום הצבאי הגדול ביותר על בריטניה.
הוא היה מאוד מוערך על ידי מפקדיו, הוא נחשב לקצין מקצועי ואיכותי מאוד, אשר התמודד עם המשימות המורכבות ביותר.
עם פרוץ המלחמה מונה רוברטסון לקצין האספקה והחימוש הראשי של חיל המשלוח הבריטי בפיקודו של ג'ון פרנץ'.
חודשי המלחמה הראשונים היו דינאמים יותר עם תנועות צבאיות נרחבות, התקפות חוזרות בחזית המערבית לצד הצבא הצרפתי, בתקופה זו רוברטסון היה עסוק מאוד בתכנון האספקה לכוחות בתנועה.
ב-25 בינואר רוברטסון קודם לתפקיד 'ראש מטה חיל המשלוח הבריטי' (ה-BEF) ומעט לאחר מכן קיבל את התואר 'אביר מפקד במסדר האמבט'.
כראש מטה הכוחות הצבאיים בתקופה הראשונה של המלחמה, תחת פיקודו של ג'ון פרנץ', רוברטסון טען כי החזיתות האחרות הרבה פחות משמעותיות מאשר זו המערבית וניהול המלחמה כנגד גרמניה (אותה ראה כאיום המסוכן ביותר לבריטניה).
כאשר התעוררו מחלוקות לגבי פיקודו של פרנץ' כראש חיל המשלוח, החליט פיקוד הצבא להחליפו בדאגלס הייג (בהמלצתו של רוברטסון).
רוברטסון עצמו קודם ב-23 בדצמבר 1915 לתפקיד ראש המטה הכללי הקיסרי (בהמלצתו של הייג), זאת מעט לאחר שקיבל את דרגת הלוטננט-גנרל באופן רשמי.
תקופה זו של חילופי תפקידים הייתה בעייתיות לגבי שאלת תוקף תפקידם של המפקדים השונים, בעיקר בין הייג לרוברטסון, אך זו יושבה בינואר 1916.
בדצמבר 1916 מונה דייוויד לויד ג'ורג' לראש ממשלת בריטניה, במקום הרברט הנרי אסקווית' שהתפטר בעקבות החלת חוק גיוס חובה על כל הגברים.
בשנת 1917 טען ג'ורג' שעל בריטניה להתמקד בחזיתות האחרות, עד להגעת כוחות צבא ארצות הברית לחזית המערבית, בעוד רוברטסון טען בתוקף כי על בריטניה להמשיך למקד את מאמציה בחזית המערבית.
בעקבות חילוקי הדעות ביניהם התפטר רוברטסון מתפקידו ב-11 בפברואר 1918, ומונה למפקד הפיקוד המזרחי הבריטי.
לאחר חתימת הסכם הכניעה הגרמני ב-11 בנובמבר 1918 מונה רוברטסון למפקד ארמיית הריין הבריטית, ופיקד עליה עד מרץ 1920. ב-29 במרץ 1920 הועלה רוברטסון לדרגת פילדמרשל, ובנוסף הוענק לו התואר ברונט, מביקונספילד שבבקינגהאמשייר.
ב-12 בפברואר 1933 מת רוברטסון בביתו שבלונדון, ונקבר בבית הקברות הצבאי ברוקווד.
סגן-אלוף ויליאם רנקין היה טייס אמריקאי, והאדם היחיד אי פעם ששרד נפילה לתוך ענן סערת-ברקים, קומולונימבוס.
רנקין היה טייס בחיל הנחתים האמריקני ולחם במלחמת העולם השנייה וכן במלחמת קוריאה.
במהלך טיסה מעל ענן קומולוניבוס, אירעה תקלה שחייבה אותו להיפלט לתוך הענן.
ב-26 ביולי 1959 המריא רנקין במטוס ווט F-8 קרוסיידר ממנחת חיל הים האמריקאי ויימאות', מסצ'וסטס.
הוא טיפס לגובה 13,716 מטרים, מעל פסגתו של ענן קומולוניבוס ושייט במהירות 0.8 מאך.
לפתע שמע רנקין רעש חזק ממנוע המטוס, ולאחר מכן הבחין כי הוא דמם, וכי אזעקת הדליקה החלה לפעול.
כשניסה למשוך בידית אספקת הכוח בחירום היא נשברה בידו, ורנקין החליט להיפלט מהמטוס.
על אף העובדה שלא לבש חליפה לוויסות לחץ, נפלט רנקין לאטמוספירה החיצונית בקור מקפיא של 50 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
כמעט מיידית נכווה רנקין בכל חלקי גופו, והלחץ הנמוך גרם לדימום מעיניו, אפו ואוזניו.
למזלו, מסיכת החמצן שלו עבדה כשורה.
בעת נפילתו, נפגע רנקין על ידי כדורי ברד ונסחף מעלה בזרמי האוויר החזקים בענן, דבר שגרם לו להקיא.
רנקין ראה סביבו ברקים רבים, אותם תיאר כלהבים כחולים בעובי של מספר מטרים, ואף חש את פגיעתו של אחד מהם שהצית את מצנחו, מה שגרם לו להאמין שמת.
הגשם היה כה עז והלחות כה גבוהה שהוא נאלץ לעצור את נשימתו מחשש שיטבע.
לאחר כארבעים דקות נרגע מזג האוויר ורנקין צנח לתוך יער במדינת צפון קרוליינה.
הוא אושפז בבית החולים בעיירה אהוסקי כשהוא סובל מחבלות, כוויות קור ותופעות נוספות שנגרמו בשל שהייתו הארוכה בסביבה בה לחץ האוויר אפסי.
רנקין חיבר ספר המתאר את קורותיו באותו היום, "האדם שרכב על הרעם".
ויליאם שֶיְבֵּס (נכתב לעיתים שאבאס; באנגלית William Schabas; נולד ב-19 בנובמבר 1950) הוא משפטן קנדי ממוצא יהודי.
מומחה למשפט פלילי בינלאומי ולמשפט של זכויות אדם.
עוסק בין השאר ברצח עם ובעונשי מוות.
פרופסור למשפט בינלאומי ומרצה באוניברסיטת מידלסקס.
בשנת 2009 נבחר לנשיא האגודה הבינלאומית של חוקרי רצח עם.
קצין במסדר קנדה וחבר האקדמיה האירית המלכותית.
באוגוסט 2014 מונה לעמוד בראש ועדת שייבס - ועדת חקירה בינלאומית שמינתה מועצת זכויות האדם של האו"ם כדי לחקור אם ביצעה ישראל פשעי מלחמה במהלך מבצע צוק איתן, אך התפטר ממנה ב-3 בפברואר 2015, בעקבות גילוי היותו יועץ בתשלום של אש"ף.
שייבס נולד ב-1950 בקליבלנד, אוהיו, וב-1952 היגר לקנדה עם הוריו ואחיו.
אביו, עזרא שייבס (Ezra Schabas), יהודי יליד ניו יורק, היה מוזיקאי ומחנך, שכיהן כמנהל הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה והיה פרופסור בפקולטה למוזיקה של אוניברסיטת טורונטו.
אמו, אן שייבס, כיהנה כדקאנית הפקולטה לספרנות ולמידענות באוניברסיטה זו.
הוא קיבל תואר ראשון ושני בהיסטוריה מאוניברסיטת טורונטו, וכן תואר ראשון, שני ושלישי במשפטים מאוניברסיטת מונטריאול.
בנוסף לכך יש לו תוארי דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטאות דלוויס, הליפקס, קליבלנד, נורת'ווסטרן, שיקגו, קייס וסטרן ריזרב ואוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1991–2000 כיהן כפרופסור למשפט של זכויות האדם ומשפט פלילי באוניברסיטת קוויבק, וראש הפקולטה למשפטים שם בשנים 1994–1998.
הוא לימד כפרופסור אורח בכמה אוניברסיטאות נוספות, בהן אוניברסיטת מקגיל, האוניברסיטה המלכותית שבבלפסט, אוניברסיטת LUISS שברומא, בית ספר קרדוזה למשפט והאוניברסיטה הלאומית של רואנדה.
הוא חבר בחֶבֶר הנאמנים של קרן האו"ם לשיתוף פעולה בתחום זכויות האדם.
עוד כיהן כיו"ר ועדת האמת והפיוס בסיירה לאון.
שייבס בעל אזרחויות קנדית ואירית.
שייבס הוא פעיל בולט למען ביטול עונש המוות בעולם.
הוא מרצה וכותב בתחום זה, ודבריו מצוטטים בערכאות חשובות בעולם, בכללן בתי המשפט העליונים של ארצות הברית, קנדה ובריטניה.
בשנת 2009 מונה ליועץ מטעם מזכ"ל האו"ם להכנת דו"ח בנושא עונש מוות.
הוא משמש עוד כיו"ר הוועדה המדעית המייעצת של האקדמיה הבינלאומית נגד עונש מוות, וכיועץ של המרכז הבינלאומי לחקר עונש המוות שבאוניברסיטת בייג'ינג.
שייבס מחזיק בגישה פרשנית מגבילה כלפי המונח המשפטי "רצח עם" (ג'נוסייד).
לדבריו, במקרים רבים כל מקרה של הרג המוני מתואר כרצח עם, על אף שאין זה כך מבחינה משפטית.
לדעתו, המקרים שאכן מתאימים לתיאור זה הם שואת העם הארמני בידי הטורקים, השואה היהודית ושואת הצוענים בידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה, וכן רצח העם ברואנדה בידי הממשל המקומי.
לעומת זאת הוא מציג, למשל, את הטיהורים הגדולים שביצע סטלין ואת ההרג ההמוני של סלאבים וסובייטים בידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה כדוגמאות למקרים שאינם מתאימים לתיאור זה.
לדעתו, גם הזוועות שהתחוללו במלחמת בוסניה לפי דבריו מתאימים לתיאור כטיהור אתני ולא כרצח עם, זאת בניגוד לעמדת בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר ובית הדין הבינלאומי לצדק, שקבעו שאירע שם רצח עם.
דוגמאות נוספות, שלדברי שייבס אינן עונות למאפיינים של רצח עם מהעדר כוונה לכך, הן ההרג שביצע הקמר רוז' בשנות ה-70 המאוחרות בקמבודיה וההרג ההמוני בדארפור.
גישתו של שייבס להגדרה של רצח עם זכתה לאשרור במקרים מסוימים בערכאות שיפוטיות כדוגמת בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר ובית הדין הבינלאומי לצדק.
ועדת החקירה למבצע צוק איתן
מינויו של שייבס פורסם באוגוסט 2014, והמנדט שקיבלה הוועדה בראשותו הוא לחקור פשעי מלחמה אפשריים, וכן זיהוי הגורמים האחראיים לכך ואף מתן המלצות אישיות כנגדם במקרה הצורך.
שייבס התבטא בעבר בזכות הבאת בנימין נתניהו למשפט בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג, וכאשר נשאל לפשר ההתבטאות אמר כי הוא התייחס לפעולותיה של ישראל במבצע עופרת יצוקה, זאת על אף שנתניהו כלל לא כיהן בממשלה בעת המבצע.
המינוי היה למורת רוחה של ישראל ונעשה חרף מאמציה לשנות את הרכב הוועדה.
דובר משרד החוץ הישראלי אמר בתגובה לידיעה על המינוי כי
בריאיון לכלי תקשורת ישראלי אמר שייבס כי
בפברואר 2015 התפטר מראשות הוועדה, לאחר שנודע ששימש יועץ בתשלום לאש"ף.
ויליאם רמזי היה יצרן משחות נעליים אוסטרלי יליד סקוטלנד.
בשנת 1906, רמזי פיתח את "קיווי", מותג משחת נעליים, שכיום, נחשב אחד מהמותגים המפורסמים בעולם בתחום.
נולד בגלאזגו בשנת 1868, הוא ומשפחתו עברו למלבורן כשהיה בן עשר, ביוני 1878. המשפחה שגשגה בוויקטוריה, אביו, שעבד כחרט בסקוטלנד, הפך מתווך נדל"ן מצליח.
לאחר שעזב את בית הספר, ייסד רמזי חברת נדל"ן עם אביו, בשם "ג'ון רמזי ובנו", שהצליחה.
ב-1906, הוא ואשתו, אנני, החלו בייצור משחת נעליים חדשה תחת הסימן המסחרי "קיווי".
המשחה זכתה להצלחה אדירה באוסטרליה בתוך מספר שנים.
היא נקראה כמחווה למורשת הניו זילנדית של אנני רמזי, שהקיווי היא ציפורה הרשמית.
רמזי מת מסרטן בבית המשפחה באסנדון, מלבורן.
אביו נפטר עשר שנים מאוחר יותר.
ויליאם ויקטור רוֹת' הבן היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי.
רות', יוצא מלחמת העולם השנייה וחבר המפלגה הרפובליקנית, ייצג את מדינת דלאוור בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית — תחילה בבית הנבחרים (1970-1967) ולאחר מכן בסנאט (2001-1971).
הוא הרפובליקני האחרון שהיה חבר בסנאט מטעם מדינת דלאוור.
רות' נולד בגרייט פולס שבמונטנה, בנם של קלרה (לבית נלסון) וויליאם ויקטור רות' האב, שניהל מבשלה.
הורי אביו היו גרמנים-נוצרים ואילו הורי אמו היו שוודים-נוצרים.
רות' למד בבתי ספר ציבוריים בהלנה וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון המרכזי של הלנה.
את לימודיו הגבוהים החל רות' באוניברסיטת המדינה של מונטנה, אך השלים לימודי תואר אקדמי באוניברסיטת אורגון ב-1943. ב-1947 היה לבוגר בית הספר לעסקים באוניברסיטת הרווארד וב-1949 סיים את לימודיו בבית הספר הרווארד למשפטים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת ביחידת מודיעין של צבא ארצות הברית בשנים 1943–1946. על שירותו במערכה הפסיפית עוטר בכוכב הארד.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת קליפורניה ב-1950, הרחיק רות' אל החוף המזרחי ב-1954 והתיישב לצמיתות בדלאוור, שם החל את עבודתו כעורך דין בתאגיד הרקולס שבסיסו בווילמינגטון.
ב-1965 נישא לג'יין ריצ'רדס והזוג חבק שני ילדים — ויליאם רות' השלישי וקתרין.
היא הייתה שופטת בבית משפט מחוזי בשנים 1985–1991 ואז המשיכה לבית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית.
הם היו חברי הכנסייה האפיסקופלית.
אחרי שהפסיד בבחירות לתפקיד סגן מושל דלאוור ב-1960, רות' ישב בראשות המפלגה הרפובליקנית בדלאוור עד לשנת 1964. בבחירות אמצע הכהונה של 1966 הוא ניצח את חבר בית הנבחרים המכהן האריס מקדואל בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, והוסיף להיבחר פעם נוספת אל בית הנבחרים.
ב-1970 נבחר לסנאט של ארצות הברית, ואייש את מושבו של הסנאטור הפורש ג'ון ויליאמס.
הוא כיהן בסנאט האמריקאי החל מ-1 בינואר 1971 עם מינויו לסנאט בידי מושל דלאוור במטרה להקנות לו ותק יחסי, עד ל-3 בינואר 2001, עת הפסיד בבחירות לכהונה שישית לטום קרפר.
היו מי שייחסו את הפסדו לקרפר בשל גילו המופלג ובריאותו הרופפת, שכן הוא התמוטט פעמיים במהלך מסע הבחירות, פעם באמצע ריאיון עיתונאי ופעם אחת במהלך עצרת בחירות.
בסנאט, רות' הפגין דפוס הצבעות המאופיין בשמרנות פיסקלית.
מבקריו האשימו אותו במתן יד לגירעונות לאומיים במהלך נשיאותו של רונלד רייגן.
הוא היה חבר ותיק בוועדה לעניינים ממשלתיים ובוועדת הכספים, ובשנים 1995–2001 אף ישב בראשות הוועדה האחרונה.
רות' נזכר במיוחד על היותו תומך נלהב בהפחתת מסים.
לראייה, הוא נתן חסותו לחוק הכלכלי להבראת המיסוי מ-1981, המכונה גם "קיצוץ המס של קמפ-רות'".
רות' היה גם נותן החסות הראשי של "תוכנית קופת הגמל בניהול אישי" הנושאת את שמו — "Roth IRA".
מדובר בקופות גמל בניהול אישי פופולריות הקיימת מאז 1998. הוא גם נמנה בין הרפובליקנים הבודדים שהצביעו בעד "הצעת החוק בריידי" שהגבילה מכירות כלי נשק.
בשנים 1996–1998 היה רות' כנשיא הפרלמנט של ארגון האמנה הצפון אטלנטית.
רות' הלך לעולמו בוושינגטון הבירה כתוצאה מאי-ספיקת לב בדצמבר 2003, בן 82 במותו.
ויליאם שיפלי היה אמן רישום אנגלי, רפורמטור חברתי וממציא, שהקים בשנת 1754 אגודה לאמנויות בלונדון שהפכה ל"חברה המלכותית לאמנויות" (RSA).
שיפלי נולד במיידסטון, קנט, בנו של ג'ונתן שיפלי, ומרתה והוטבל ב -2 ביוני 1715. היה לו אח ג'ונתן שיפלי, שהפך לבישוף סנט אסף, ובנו ויליאם דייוויס שיפלי הפך לדקאן סנט אסף.
אביו נפטר כשהיה בן שלוש בלבד, ויליאם נשלח להתגורר אצל סבו מצד אמו.
בגיל 21 הוא ירש 500 ליש"ט והשתמש בכסף הזה כדי להתאמן כצייר בנורת'המפטון.
בשלב זה הוא הצטרף גם לאגודה הפילוסופית של נורת'המפטון, שם החל את חייו הפילנתרופיים באמצעות גיוס כספים לתמיכה בעניים.
בסביבות שנת 1750 עבר שיפלי ללונדון והקים בית ספר לציור ליד המזרקה בסטרנד שנודע תחילה כ"אקדמיה של שיפלי".
בית הספר זכה להצלחה גדולה, ובין תלמידיו של שיפלי היו תומאס ג'ונס, ויליאם הודג'ס ופרנסיס ויטלי.
אף על פי שלשיפלי היו סטודנטים רבים שהמשיכו להיות אמנים מפורסמים, הוא עצמו לא זכור בזכות יצירות האמנות שלו.
מבית הספר של שיפלי הגיע הרעיון להקים את "האגודה לעידוד אמנויות, תעשיות ומסחר".
הוא פרסם את הצעותיו לחברה בשנת 1753, וקיווה שתהפוך את בריטניה למרכז להתקדמות אינטלקטואלית בתחומי האמנויות והמדעים.
הארגון שהתגבש נפגש לראשונה בקובנט גרדן ב 22 במרץ 1754. המייסדים כללו את ויקונט פולקסטון, לורד רומני (1712–1794), אייזק מדוקס, סטיבן האלס ותומאס בייקר.
התוכנית של שיפלי פורסמה בשנת 1755 בפוליו.
ההיסטוריון פייר-ניקולאס שאנטרו (אנ' ) (1741–1808) אמר כי הוא מתפלא "כי מוסד כזה הוקם, לא על ידי מי שהחזיק במושכות השלטון, אלא על ידי ויליאם שיפלי," האגודה העניקה פרמיות תמורת תגליות והמצאות: "ידיעות על כך הופיעו בהודעה בעיתונים היומיים".
הם הציעו פרמיות לגילוי פיגמנט לצבע אדום, וקובלט - לצבע כחול.
אלה היו נושאים מרכזיים בתעשייה החשובה ביותר של בריטניה, כלומר בטקסטיל.
האגודה רצתה לשפר את התעשייה החשובה ביותר יצור הטקסטיל, כדי שיוכלו לצבוע את הבדים בברטניה ולא לשלוח אותם לצביעה בארצות אחרות.
האגודה גם הייתה עסוקה בניסיון לפתור את הבעיה של מציאת מספיק עץ מקומי לבניית אוניות.
זה היה עניין של ההגנה הלאומית של בריטניה.
ללא עץ, הצי המלכותי לא יכול היה לבנות אוניות.
האגודה פעלה למטרה זו על ידי נתינת מענקים לגידול עצים, כמו אלונים, ערמונים, ואשוחיות.
פעם הם הציעו מענקים לכל מי שהצליח לפתח תוכנית להובלת פרות עץ הלחם מהמזרח לאיי הודו המערבית.
שיפלי גייס את הכסף באמצעות מנויים.
הוא עודד אנשים להכין מפות חדשות ומדויקות יותר על ידי הענקת מענקים מיוחדים לעידוד המחקר.
תרומתו של שיפלי הן לכלכלת אנגליה והן לביטחונה באמצעות האגודה היו משמעותיים.
שיפלי נבחר ל"חבר תמידי" באגודה בפברואר 1755, והוגשה לו מדליית זהב על ידי האגודה בשנת 1758. אך סביר להניח שהוא התעניין פחות בחברה ככל שפעילותה נעשתה בהדרגה טכנית ותעשייתית יותר.
בכל אופן, הוא התפטר מתפקידו באגודה בשנת 1760.
ב־23 בנובמבר 1767, ויליאם שיפלי התחתן עם אליזבת מילר, ונראה כי פרש למיידסטון בשנת 1768. הילד הראשון של הזוג נולד בשנת 1769 אך נפטר לאחר חודשיים.
בשנת 1771 נולדה הילדה השנייה, אליזבת.
שיפלי, בחסותו של לורד רומני, הקים מוסד מקומי, "החברה לקידום הידע היישומי בקנט".
בשנת 1783 החברה סייעה בשיפור התברואה במיידסטון, ובכך מנעה את המגפה שפרצה.
שיפלי היה ממציא בפני עצמו.
הוא הגה רעיונות כיצד לספק דלק לא יקר לעניים, אור צף להצלת אלה שאבדו בים, דרך להרבות מינים חדשים של דגים בבריכות ברחבי אנגליה ועוד.
שיפלי נפטר במיידסטון, בן 89, ב־28 בדצמבר 1803. אנדרטה הוקמה לזכרו בחצר הכנסייה במיידסטון.
ריצ'רד קוסוויי צייר דיוקן שמן של שיפלי, ויש גם דיוקן, שצייר ונחקק על ידי ויליאם הינקס, בגלריית הדיוקנאות הלאומית.
את המשמעות ההיסטורית של מורשת שיפלי סיכם דייוויד אלן בביוגרפיה שלו: "חייו של שיפלי כללו תרומות בתחומים רבים כולל התעצמות מסחרית אנגלית...ופריחת היצירתיות האנגלית באמנויות מוילאם הוגארת' לויליאם טרנר, ובמקביל, גידול המאמץ הפילנתרופי כמו הקמת בתי חולים מחוזיים ראשונים.
בכל התחומים החשובים האלה שיפלי היה ייחודי ומשמעותי כאחד.
רבים זוכרים את שיפלי בביסוס תפקידם של ארגונים פרטיים לשירות הציבור.
המלכים באנגליה היו כל כך עסוקים במלחמות ובעסקאות כספים, והיו להם מעט משאבים להעצים את התרבות באותה העת.
את החלל הזה שיפלי תרם בארגונים וחברות שיצר והקים, שתפסו את מקום המדינה.
סר ויליאם רוטנשטיין היה צייר, מדפיס, מרצה וסופר אנגלי.
כיסה נושאים רבים - החל מנופים בצרפת ועד ייצוגים של בתי כנסת יהודיים בלונדון.
ויליאם רוטנשטיין נולד למשפחה יהודית-גרמנית בברדפורד, יורקשייר, שם התחנך בבית הספר ברדפורד.
אביו, מוריץ, היגר מגרמניה בשנת 1859 לעבוד בתעשיית הטקסטיל המתפתחת של ברדפורד.