tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נגד הקולוניאליזם, בעד השתלבות בצרפת על בסיס שווה
תחילה הושפע פרחת עבאס על ידי האידאולוגיה "הלאומנות האינטגרלית" של שארל מוראס, מייסד האקסיון פראנסז.
הוא נמשך עלי די רעיון "הדמוקרטיה המקומית" סוג היחיד של דמוקרטיה ריאלית המקובל על מוראס: אוטונומיה של אגודות מקומיות ואזוריות, אוטונומיה בהסדרים חברתיים וכלכליים, זכות בחירות כללית בבחירות העירוניות, ייצוג גדול של אגודות, קומונות, נכבדים ומנהיגים ילידים באספה שתייצג אותם מול הממשל הצרפתי.
עבאס לא היה היחיד באליטה המוסלמית של צרפת שנמנה עם חסידי "אקסיון פראנסז".
היו כאלה האשמי שריאף, לימים יועץ משפטי של המלך מוחמד החמישי וסנגורו של אחמד בן בלה וכן נציגים קבילים, שהוטרדו על ידי ההשתלטות הערבית ואהדו את חזון הביזור של שארל מוראס.
עבאס התבטא אז בעד מדיניות התבוללות תוך שמירת סטטוס אישי, ופעל במסגרת תנועת הנוער האלג'יראי שדרש שוויון זכויות במסגרת הריבונות הצרפתית ופיתח את חשיבתו הפוליטית העצמית.
בשנת 1931 פרסם עבאס את הספר "Le Jeune Algérien", (האלג'יראי הצעיר) שכלל את מאמריו משנות ה-1920, לרבות את הרעיון להיאבק בקולוניזציה על מנת להבטיח הסכמה בין הצרפתים הנוצרים למוסלמים.
הוא הוקיע בה את "מאה שנות הקולוניזציה הצרפתית".
הדגיש בו גם את סוגיות ה"אלג'ראיות", חמדנות המתיישבים, המדינה האלג'יראית והאסלאם:
אחרי סיום לימודיו בשנת 1933 עבד עבאס כרוקח בעיר סטיף, בה הפך מהר לדמות פוליטית.
בשנת 1934 נבחר למועצה הכללית של מחוז קונסטנטין וב-1935 למועצת העיר.
בהמשך נבחר גם ל"משלחות הפיננסיות" (Délégations financières) שהיו מעין פרלמנט אלג'יראי בעל סמכויות מוגבלות.
בשנים 1935–1938 עמד עבאס בראש חוג לחינוך בסטיף שבחסותו אורגנו ישיבות בנושאי תרבות ודת.
הצטרף לפדרציית הנבחרים המוסלמים במחוז קונסטנטין והפך לעורך הביטאון שלה, בשבועון L'Entente franco-musulmane ("ההסכמה הצרפתית-מוסלמית") שנודע בשמו המקוצר "L'Entente".
עבאס נהנה מהערכת יושב ראש הפדרציה, ד"ר מוחמד בנג'לול, שקידם אותו בשנת 1937 כעורך הראשי של השבועון.
בדפי אותו עיתון פרסם עבאס ב-27 בפברואר 1936 את מאמרו "צרפת זו אני" ("La France, c'est moi").
במאמר זה התכחש עבאס לחלומות הלאומיים מנעוריו והצהיר את אהבתו לצרפת:
אולם די מהר התאכזב עבאס מהמדיניות הצרפתית.
גם בנג'לון נאבק באותה תקופה נגד "קודקס הילידים" הצרפתי שהגביל מאוד את זכויות ילידי אלג'יריה המוסלמים.
משראה שהשאיפות לשוויון רחוקות מלהתגשם, הקים עבאס בשנת 1938 מפלגה מקומית של המוסלמים האלג'יראים בשם "האיחוד העממי האלג'יראי" או בשמה המלא "האיחוד העממי האלג'יראי למען זכויות האדם והאזרח".
ארגון זה עדיין נאבק למען הפיכת אלג'יריה לפרובינציה צרפתית שווה לשאר הפרובינציות ולפי דוגמתן.
הוא נאבק למען זכויות שוות לצרפתים ולאלג'יראים תוך שימור התרבות האלג'יראית והשפה הערבית כערכים בעלי חשיבות ראשונה.
המוטו של המפלגה היה "דרך העם בעד העם" וסיסמת המאבק שלה – "לכו אל העם".
מלחמת העולם השנייה השפיעה על תפיסתו של פרחאת עבאס.
ההתפתחויות שמו קץ לתקוותיו ל"שוויון במסגרת ריבונות צרפתית" ושכנעו אותו ש"הקולוניאליזם הוא מפעל גזעני של השתלטות וניצול' שבו היו מעורבות לחלוטין אפילו האליטות הרפובליקניות הצרפתיות הנאורות ביותר".
בשנת 1940 התגייס עבאס בהתנדבות בשירות הרפואי של הצבא הצרפתי.
ב-10 באפריל 1941 הוא שלח למרשל פיליפ פטן, מנהיג משטר וישי של "המדינה הצרפתית", שנמצאה בחסות גרמניה הנאצית, דו"ח בכותרת "אלג'יריה של מחר" שבו קרא לשים לב לגורל הילידים המוסלמים והציע בזהירות להפעיל רפורמות.
פטן השיב לו בנימוס מבלי להתחייב לדבר.
אחרי נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה, פנה עבאס אל האדמירל פרנסואה דרלאן שהושאר בשלטון על ידי בעלות הברית, אולם דרלאן בחר שלא לבצע שינויים גם בנוגע למעמד המוסלמים, וגם במעמדם של יהודי אלג'יריה.
ב-10 בפברואר 1943 פרסם פרחאת עבאס מניפסט שבו דרש מעמד חדש אוטונומי עבור אלג'יריה, הרבה מעבר לדרישותיו עד אז
אחרי התכנסות מחדש של "משלחות הפיננסיות" של אלג'יריה באישור המושל הכללי מרסל פרוטון (Peyrouton), במאי 1943 הוסיף עבאס נספח שנקרא "פרויקט לרפורמות" בעקבות המניפסט של העם האלג'יראי ובו רומז לראשונה על "אומה אלג'יראית".
הפרויקט הועמד לעיון וזכה בתמיכת 21 חברי "המשלחות" הוותיקים.
אולם יורשו של פרוטון בתפקיד, הגנרל ז'ורז' קטרו חסם את הפרויקט ודחה את יוזמותיו של עבאס.
"המשלחות הפיננסיות" של הערבים והקבילים פוזרו על ידי המושל.
בין ספטמבר לדצמבר 1943 הושם עבאס במעצר בית באן סלאח בפקודת הגנרל דה גול, ראש הוועד הצרפתי לשחרור לאומי.
בהמשך נענה דה גול חלקית לקבילות המוסלמים: באמצעות צווים ב-7 במרץ 1944 אישר התאזרחותם של עשרות אלפי מוסלמים בלי לגעת במעמד המשפט האסלאמי לגביהם והקים אספות מקומיות בכוללות ילידים בשיעור של שתי חמישיות מכלל חבריהן.
בעיני עבאס וחבריו ויתורים אלה לא היו מספקים.
ב-14 במרץ 1944 ייסד עבאס את אגודת "ידידי מניפסט החירות" Amis du manifeste de la liberté (AML) כשהוא מגובה על ידי השייח מוחמד בשיר אל אברהימי, ראש איגוד העולמא האלג'יראים ועל ידי מסאלי אל-האג', מנהיג מפלגת העם האלג'יראי.
בספטמבר 1944 הקים את השבועון "אגליטה" ('Égalité' – "שוויון" בצרפתית) שהמוטו שלו היה "שוויון בני האדם – שוויון הגזעים – שוויון העמים"
למחרת מעשי הטבח בסטיף במאי 1945, עבאס, שנחשב לאחראי למהומות יחד עם מוחמד בשיר ואחמד שריף סעדאן, הושלך למאסר והאגודה AML נאסרה.
ב-1946 שוחרר מהכלא ויחד עם חברו לתא, שריף סעדאן, הקים את האיחוד הדמוקרטי של המניפסט האלג'יראי ׁUDMA (Union démocratique du manifeste algérien).
פרט לסעדן, הקיף עבאס את עצמו בפעילים צעירים יותר, כמו אחמד בומנג'ל, אחמד פרנסיס או קדור סתור.
ביוני 1946 זכתה מפלגת UDMA ב-11 מושבים מתוך 13 מטעם הקולגיום השני באספה המחוקקת השנייה של צרפת.
פרחאת עבאס נבחר כנציג של סטיף.
המפלגה החדשה UDMA אימצה גישה מתונה יחסית, כמו השאיפה להקמת מדינה אלג'ראית בשיתוף פעולה מלא עם צרפת.
ב-1946 היה עבאס עצמו לעורך הביטאון "Egalité".
הוא נשאר פעיל בפוליטיקה בחבר באספה האלג'יראית עד שנת 1955.
בשנים הללו נעצר פעמיים על ידי השלטונות הצרפתיים.
משראה כי שגישתו המתונה אינה עוזרת נמלט ב-1956 לגולת קהיר.
בעת שהותו בקהיר שיתף פעולה עם אחמד בן בלה.
כמתנגד לאלימות שמר עבאס מרחק מהמלחמה לעצמאות והמשיך למשך תקופה לנסות לתווך בין הצדדים.
בשנת 1954 התקבל לשיחה אצל ראש ממשלת צרפת פייר מנדס פראנס בנוכחות שר הפנים פרנסואה מיטראן וראש עיריית אלג'יר ז'אק שבלייה.
הוא הזהיר את המארחים מפני התעלמות מהדרישות להגדרה עצמית של האלג'יראים.
כשהצרפתים העצימו את המעורבות הצבאית ב-1956, אחרי 18 חודשי מלחמה, הצטרף גם פרחאת עבאס לחזית לשחרור לאומי.
המפלגה ניצלה את כישוריו הדיפלומטיים ובסיועו של המנהיג התוניסאי חביב בורגיבה, שלחה אותו לגייס תמיכה ברחבי העולם.
עבאס ביקר באמריקה הלטינית, באירופה ובמזרח התיכון ובשנת 1957 התמנה לנציג FLN באו"ם.
ב-1958 השתתף עבאס בוועידה הצפון-אפריקאית בתוניס ובמרץ אותה השנה פנה לאפיפיור עם בקשה להתערבותו למען השגת שלום.
אחרי קריסת הרפובליקה הצרפתית הרביעית ועלייתו לשלטון של שארל דה גול גברו התקוות להגשמת שאיפות העצמאות של האלג'יראים המוסלמים.
אולם הלחימה נמשכה וב-18 בספטמבר 1958 הצד האלג'יראי המוסלמי הקים בגלות קהיר את הממשלה הזמנית של הרפובליקה האלג'ראית.
מעמדו הפוליטי של עבאס ויוקרתו כלאומן מתון, מקובל יותר בעיני המערב, עזרו לו להיבחר כראש הממשלה הזמנית.
כראש הממשלה זכה עבאס יותר למעמד של סמל, בעוד שאר שרי הממשלה קבעו את הטון.
במהלך הזמן מספר מדינות באסיה ואפריקה הכירו בממשלה האלג'יראית בגולה.
באוקטובר 1958 ניסו עבאס ודה גול לשים קץ למלחמה באמצעות מפגש ושביתת נשק.
אולם הצדדים לא הסכימו על בחירת מקום נייטרלי לפגישה המתוכננת.
ב־16 בספטמבר 1959 ריכך דה גול את עמדותיו והציע שסוגיית ההגדרה העצמית תוכרע במשאל עם שייתקים ארבע שנים אחרי שביתת הנשק.
בקווים כלליים תוכנית זאת התקבלה אולם נותרו כמה נקודות מחלוקת מטרידות.
מדיניות המערב אכזבה את עבאס שהתרעם במיוחד על גישתן של ארצות הברית והממלכה המאוחדת שסיפקו נשק לצרפת.
ביוני 1960 השיחות הגיעו למבוי סתום ועבאס פנה לגוש הקומוניסטי וביקר בסין ובברית המועצות, בהן זכה לקבלה חמה.
בו זמנית הרגיע את המערב באשר לטיב הבריתות החדשות שנוצרו מחוסר ברירה.
ב-27 באוגוסט 1961 התפטר עבאס מתפקיד ראש הממשלה הזמנית בגולה והתחלף עם בניוסף בן חדה.
אחר כך חבר ל"קבוצת תלמסאן" האופוזיציונית של אחמד בן בלה ולהווארי בומדיין שהתנגדו לממשלת GPRA.
בסופו של דבר הממשלה בגולה התפזרה.
ממשלת פקיסטן שתמכה במאבק האלג'יראים לעצמאות, הסכימה להעניק לעבאס דרכון דיפלומטי פקיסטני שישמש לו במסעות בעולם.
ב-5 ביולי 1962 אלג'יריה זכתה בעצמאות ובין התאריכים 25 בספטמבר 1962 – 15 בספטמבר 1969 כיהן פרחאת עבאס כיושב ראש האספה מכוננת שלה.
כשבן בלה שהפך לנשיא אלג'יריה צמצם בסמכויות האספה התפטר עבאס במחאה נגד החלטת חזית השחרור לערוך את החוקה מחוץ למוסד הפרלמנטרי.
בסופו של דבר הוא סולק מהמפלגה ובשנים 1964–1965 הועמד במעצר בית.
במרץ 1976 יחד עם בנחדה קרא להקמת אספה מכוננת חדשה בניגוד לשלטון הכוחני של הנשיא הווארי בומדיין, המבוסס על הצבא, ואז שוב הועמד במעצר בית.
עם זאת ב-30 באוקטובר 1984 העניק המשטר לעבאס עת "מדליית ההתנגדות" כאות הוקרה.
פרחאת עבאס הלך לעולמו ב-24 בדצמבר 1985 והובא לקבורה בבית הקברות אל-עליה על יד אלג'יר.
עבאס היה נשוי החל מספטמבר 1945 עם מרסל שטצל, צרפתייה ילידת אלג'יריה.
לזוג נולד בן בשם חלים.
30 באוקטובר 1984 – "מדליית ההתנגדות" מטעם הרפובליקה
אוניברסיטת סטיף ושדה התעופה בג'יג'ל נושאים את שמו
קובץ מאמריו מצעירותו ("לה ז'ן אלז'יריין": מקולוניה לפרובינציה)
1962 – La nuit coloniale (הלילה הקולוניאלי)
פרח הארגמן הוא אגדה מאת הסופר הרוסי סרגיי טימופייביץ' אקסקוב, שנכתב על ידו "מדברי עוזרת הבית פלאגיה" .
אחת הווריאציות הרבות על עלילת היפה והחיה.
הסיפור פורסם לראשונה על ידי אקסאקוב ב-1858 כנספח לאוטוביוגרפיה שלו "ילדותו של בגרוב הנכד" על מנת, לדברי המחבר עצמו, לא לקטוע את סיפור הילדות.
הספר תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 2019.
סוחר עשיר נוסע לסחור במדינות מעבר לים.
לפני היציאה הוא שואל את בנותיו אילו מתנות להביא להן.
הבת הבכורה מבקשת כתר זהב עם אבני חן, שיאיר ביום ובלילה.
הבת האמצעית מבקשת מראה, שכאשר היא מביטה בה המראה מראה אותה יפה יותר ויותר ולא מזדקנת.
הבת הצעירה מבקשת פרח ארגמן, שאין יותר יפה ממנו בכל העולם.
הסוחר מבטיח לשתי הבנות הגדולות להשיג את המתנות אותן הן מבקשות, ולבת הצעירה רק לנסות למצוא פרח כזה: "זה לא מסובך למצוא פרח ארגמן, אבל איך אדע שזהו הפרח המבוקש, שאין יפה ממנו בכל העולם?".
לאחר שעשה את רווחיו אך לא מצא את הפרח שבתו הקטנה ביקשה, הסוחר יצא לדרך הביתה עם משרתיו ומתנות לבנותיו הגדולות אך בדרך הותקף על ידי שודדים.
הוא נוטש את השיירה ואת משרתיו, ונמלט ליער החשוך והמפחיד.
ביער הוא מגיע לארמון מפואר.
אשר באורח פלא על השולחן מוצעים בו מאכלים ויינות משובחים ונפלאים.
לאחר ששבע מהארוחות ולן במקום, הסוחר יוצא לטייל בגן הארמון ושם ראה פרח ארגמן ש"אין יותר יפה ממנו בכל העולם".
כשהבין שלפניו אותו פרח שבתו ביקשה קטף אותו הסוחר.
אז מופיעה מפלצת זועמת - בעלי הארמון.
המפלצת זועמת על הסוחר כי הוא התקבל כאורח יקר, והתנהג ככפוי טובה -העז לקטוף את הפרח שמאוד יקר לליבו ומהווה כל שמחת חייו.
המפלצת גוזרת עונש מוות על הסוחר.
הסוחר מספר על בקשת בתו, והמפלצת נאותה לשחרר את הסוחר עם הפרח, בתנאי שאחת מבנותיו תגיע מרצונה לארמונו ותחייה בו.
אם תוך שלושה ימים אף אחת מהבנות לא תגיע לארמון, אזי על הסוחר לחזור לארמון והוא יוצא להורג במוות אכזרי.
לאחר שהסוחר הסכים ונותן את מילתו, הוא מקבל טבעת זהב.
זאת טבעת מיוחדת: מי שישים אותה על הזרת הימנית שלו יועבר מיד לאן שירצה.
הסוחר עונד את הטבעת ומוצא את עצמו בבית.
שיירות עם משרתים נכנסות בשערים, והם נושאים סחורות ואוצרות פי שלושה מבעבר.
הסוחר נותן לבנותיו את המתנות המובטחות.
הבנות הגדולות צוהלות, והקטנה בוכה.
בערב מגיעים האורחים והסעודה מתחילה.
במהלך המשתה מופיעים לפתע כלי כסף וזהב עם כלים שמעולם לא ראו בבית.
למחרת, הסוחר מספר לבנותיו על מה שקרה ומציע לכל אחת מהן ללכת למפלצת.
הבנות הגדולות מסרבות בכל תוקף ללכת ואומרות "על הבת שקבלה את הפרח המבוקש עליה להציל את אביה ולהגיע לארמון".
הבת הצעירה מסכימה, נפרדת מאביה, שמה טבעת ומוצאת את עצמה בארמון המפלצת.
בת הסוחר מתגוררת בארמון המפלצת בפאר וכל רצונותיה מתגשמים מיד.
הבעלים הבלתי נראה של הארמון מבטיח שהוא רואה בה את השליטה שלו.
בתגובה הנערה אומרת לו מילות חיבה.
תחילה הוא מתקשר איתה באותיות בוערות בתוך הקיר, ואז בקולו בזמן שהיא נמצאת בבקתה שבארמון.
בהדרגה מתרגלת הילדה לקולו הנורא והפרוע.
הנערה מבקשת מהמפלצת להתגלות לפניה והמפלצת משתכנעת נכנעת לבקשתה העיקשת ומתגלה לפניה.
המפלצת מוסרת לנערה טבעת ומאפשרת לה לחזור באמצעותו במידה ותרצה.
אבל הנערה מתרגלת בהדרגה למראה של המפלצת.
הם מבלים ביחד, מטיילים ומנהלים שיחות רומנטיות.
יום אחד הנערה חולמת שאביה חולה.
בעל הארמון מציע לאהובתו לחזור הביתה, אך מזהיר שאינו יכול לחיות בלעדיה ומזהיר שאם לא תחזור כעבור שלושה ימים לא יוכל לחיות בלעדיה, וימות.
בהגיעה לביתה, הנערה ספרה לאביה ולאחיותיה על חייה הנפלאים בארמון.
האב שמח אך אחיותיה מקנאות ומשכנעות אותה לא לחזור.
למרות שכנועיהם הנערה מחליטה לחזור לארמונה של המפלצת.
האחיות מזיזות את מחוגי השעון במרמה וכתוצאה מכך, אחותן הצעירה מאחרת לארמון ומוצאת את המפלצת מתה.
הנערה מחבקת את ראשה של המפלצת ומצהירה שהוא אהבת חייה.
ברגע שהיא אמרה את המילים האלה, הכו ברק ורעמים והאדמה רעדה.
בתו של הסוחר מתעלפת, וכשהיא מתעוררת היא רואה את עצמה על כיסה מלכות לצד נסיך והוא המפלצת שהפך לגבר יפה תואר.
הנסיך סיפר לנערה שמכשפה הרעה כשפה אותו והפכה אותו למפלצת עד שתמצאה נערה יפה שתאהב אותו על אף היותו מפלצת ותסכים להתחתן איתו.
הוא מספר כי שלושים שנה הוא חיי כמפלצת, 11 נערות התארחו בארמונו אך אף אחת מהן לא התאהבה בו למרות טוב ליבו ויחסו המיוחד, ורק היא, נערה בת 12, התאהבה בו וכך הוא הפך לנסיך כפי שהיה, והיא לאשתו הנסיכה.
הסוחר נותן את ברכתו, והם נישאים.
יורי פורינטס, פרופסור חבר באוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית של הרזן, כותב כי "פרח ארגמן, ייחודי וללא שם משלו בעולם הפרחים, בסיפור אגדה, הוא כנראה סמל לנס האהבה היחידה שנכנסת חיי אדם, מפגש של שני אנשים המיועדים זה לזה" .
על פי אקסאקוב, הוא שמע לראשונה את עלילת הפרח הארגמן מפי עוזרת הבית פלאג'יה כשהיה חולה מאוד בילדותו.
לאחר מכן, הסופר הופתע מהדמיון החזק של העלילה לאגדה שלא הייתה מוכרת לו בילדותו בשם "היפה והחיה" מתוך האוסף המתורגם "בית ספר לילדים, או שיחות מוסריות בין מורה סביר לתלמידים אצילים משנים שונות, הלחן בצרפתית על ידי מאדאם לפרינס דה בומונט".
מאוחר יותר, אקסאקוב השתתף בהופעה בתיאטרון קאזאן, שם הציג אנדרי מודסט גרטרי "זמירה ואזור", שהליברית שלו נכתבה על בסיס אותה יצירה של בומונט.
בומונט שאלה את בסיס האגדה שלה "היפה והחיה" מגבריאל וילנב, והוסיפה לו כמה פרטים.
סיפורו של לפרינס דה בומונט משחזר מוטיב עממי קדום, שבא לידי ביטוי בסיפורו של הסופר הרומי הקדום אפוליוס על קופידון ופסיכה, שנכלל ברומן " חמור הזהב " .
בספרות הרוסית, הרבה לפני אקסאקוב, הוא עובד על ידי א.
בוגדנוביץ' בשיר הפופולרי ביותר "יקירי" (1778), גם הוא מסוגנן כסיפורי עם רוסיים.
עלילת אגדה על צעיר מוקסם וילדה שמצילים אותו בכוחה של אהבה חסרת אנוכיות היא אחת מעלילות הפולקלור הנפוצות ביותר, המצויות, למשל, באגדות הרוסיות "צארביץ' המכושף", ואוקראינית - "כבר הנסיך והאישה נאמנים".
כיום ידועים סיפורי עם בעלי עלילה דומה: 10 רוסיות, 3 אוקראיניות ו-2 בלארוסיות .
בשנת 1755, האגדה "היפה והחיה" תורגמה לרוסית על ידי קיוניה גריגורייבנה דמידובה, בתו של הבעלים של מפעלי אורל גריגורי אקינפיביץ' דמידוב.
עותקים נעשו מכתב היד של דמידובה והופצו בין האנשים בצורה של מחברות בכתב יד.
בשנת 1758 פורסם הסיפור בתרגומו של פיוטר סוויסטונוב.
האגדה הצרפתית נודעה לאישה הרוסית הפשוטה פלאג'יה באסטרחאן, שם התגוררה זמן רב.
שם שירת פלאגיה בבתי סוחרים, כולל סוחרים פרסיים.
ביטויי דימוי כמו "זהב ערבי", "גביש מזרחי", "בד ארגמן", בתיאור ארמון חיית היער, נס הים והגן שלו, בסיפור על "טובלת" של בתו של המלך הפרסי, באזכור השודדים "בוסורמן, טורקי כן, אינדיאנים, כופרים מטונפים" וכו', הופיעה הודות לפלג'יה וגם לאקסקוב, שהכיר גם את האגדות הערביות והפרסיות.
באסטרחאן בשנות ה-1770–1790 פיתחה פלאגיה רפרטואר אגדות משלה, שכלל, לדברי אקסאקוב, סיפורי עם רוסיים "עלמת הצאר", "איבנושקה השוטה", "ציפור האש", "הנחש- Gorynych ", כמו גם כמה סיפורים מזרחיים מ"אלף לילה ולילה " ולבסוף, "הפרח הארגמן".
פלאג'יה יכולה בהחלט להיות שותפה ליצירה של הגרסה הספציפית הזו של הסיפור: היא הפריחה את העלילה הראשית במוטיבים של אגדה רוסית גרידא, תנועות דיבור עממיות, בדיחות, בדיחות, פתגמים ואמירות.
למרות כל הדמיון החיצוני של קווי העלילה של הפרח הארגמן ואבי הטיפוס המערב אירופי שלו, הם שונים מבחינה פנימית.
בעצם, נוצרה יצירה חדשה לגמרי של אמנות מילולית.
"פרח הלילך" הוא שיר שהלחינה נורית הירש וכתב אורי אסף.
שלישיית שריד הקליטה אותו לראשונה ב־1965, אבל עיקר פרסומו הגיע בביצוע חוה אלברשטיין, שכללה אותו באלבומהּ "חוה אלברשטיין בשירים עבריים", שהתפרסם ב־1967.
ללחן של הירש נכתבו גם מילים אחרות מאת דני הורוביץ לשיר שנקרא "שתיקת האוהב".
עם זאת, גרסתו של אורי אסף, "פרח הלילך", היא שהתפרסמה וזכתה להקלטות גרסאות כיסוי.
בועז מעודה ביצע את השיר עם תלמידי תוכנית המציאות בית ספר למוסיקה, כשנורית הירש מלווה בפסנתר, ב־2013 וחבורת "זהו זה!" ביצעו את השיר ב־2020 וב־2023. השיר בוצע גם כמה פעמים בסדרת הנוער "נעלמים".
"פרח הלילך" הוא השיר הראשון שהלחינה נורית הירש.
הירש הלחינה אותו כלחן ללא מילים ב־1962 כשהייתה חיילת בלהקת גייסות השריון.
ערב אחד נערכה ב"מועדון המפתח" בתל אביב מסיבה למפקדי החיל בהשתתפות חברי הלהקה.
לבקשת חבריה ניגנה הירש בפסנתר את הלחן שחיברה.
נעמי שמר שנכחה באירוע החמיאה לה על הלחן והציעה לה להתאים לו מילים (הירש סיפרה לימים שהמחמאה עודדה אותה מאוד).
דני הורוביץ, חייל שהיה חבר גם הוא בלהקת גייסות השריון, כתב ב־1962 מילים ללחן.
השיר נקרא "שתיקת האוהב" (או "שתיקת אוהב").
"צמד דרום" ביצעו והקליטו אותו ב־1966. "שתיקת אוהב" לא התקבל ולא הצליח, והדבר דחף את הירש לחפש פזמונאי שיכתוב ללחן שלה מילים חדשות.
חנוך חסון, שניהל באותה התקופה את המחלקה למוזיקה עממית בקול ישראל, קישר את הירש עם אורי אסף – חסון שמע, בערך ב־1965, לחן של הירש שנוגן בקול ישראל, והבטיח לקשר אותה עם כותבי תמלילים.
לאחר שחרורה משירותה הצבאי פנתה הירש לאסף בבקשה לכתוב ללחן שלה מילים חדשות.
היא נסעה באוטובוס לפנות ערב לקיבוצו של אסף באותה התקופה, כפר מנחם.
השניים ישבו ליד הפסנתר במועדון חברת הילדים.
היה זה פסנתר חצי מכוון ובעל קלידים קטנים, והירש ניגנה בו את הלחן כ־45 דקות בעוד אסף כותב את המילים.
המשפט הראשון שכתב אסף היה , משפט שהתייחס לחבר קיבוץ ותיק שהובא למנוחות בבית העלמין של הקיבוץ.
מחלון המועדון השתקפה פינת החי של חברת הילדים, כשבמרכזה בהקו לאור הירח, בפריחתם הלבנה של חודש שבט, עצי שקד.
אסף, שהתרשם מפריחת השקד, בחר לכתוב עליה שיר, אך מכיוון שהמילים "עץ שקד" או "שקדייה" לא התאימו לו לחריזה, הוא הפך את השקד ללילך.
השיר מצטט מוטיב מן הפרק הראשון של הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של שופן.
הירש סיפרה ששמעון כהן היה הראשון שהפנה את תשומת לבה "לכך שבשיר יש קטע קצרצר שממנו מהדהד משהו ממה שכתב שופן.
כמי שבאה מהמוזיקה הקלאסית, טבעי שהושפעתי".
פרח כמורה הוא אדם בתקופת הכשרתו לתפקיד כומר בכנסייה נוצרית.
פרח כמורה יכול להיות בשלבים דתיים שונים טרם כניסתו לתקופה זו, כגון: פרח (נוצרי הטרם קיבל על עצמו את נדרי הדת), נזיר או חבר במסדר דתי .
תקופה זו כוללת לעיתים קרובות לימוד אינטנסיבי, תפילה, חיים בקהילה, לימוד חיי הנדר, העמקת מערכת היחסים עם אלוהים, העמקת המודעות העצמית של האדם ושיקוף עצמי.
משך הכשרתו של פרח כמורה הוא שנה אחת; לא ניתן להאריך את משך ההכשרה מעבר לשנתיים.
בכנסייה האורתודוקסית, תקופת פרח הכמורה היא שלוש שנים לפני שניתן לבצע טונזורה לנזיר או נזירה, אם כי ניתן לוותר על הליך זה.
פרח הכמורה היא התקופה בה על האדם להכיר את הקהילה ועל הקהילה להכיר את האדם.
—קוד המשפט הקאנוני 1983, קאנון 646בכמה קהילות של פרחי כמורה, בעיקר נזיריות, הפרח לובש לעיתים קרובות בגדים הנבדלים מלבוש חילוני אך אינו הלבוש המלא של חברים מוסמכים בקהילה.
סדר יומם כולל בדרך כלל השתתפות בשעות הקאנוניות , עבודה פיזית ושיעורים על החיים הדתיים.
תרגילים רוחניים ומבחני ענווה הם מאפיינים נפוצים גם בתקופת פרחי הכמורה.
באופן אידיאלי, על בכיר בקהילה למנות חבר מנוסה מהקהילה לשמש כמאסטר הפרחים , המלמד את פרחי הכמורה במהלך הכשרתם.
לקהילות דתיות שונות יש דרישות שונות עבור משך התקופה.
על פרח הכמורה להשלים פוסטולנטיות לפני הקבלה להכשרה, משך זמן ההמתנה כפוסטולנט עשוי להימשך בין מספר חודשים או עד לכשלוש שנים.
ברוב הקהילות פרח רשאי לעזוב את ההכשרה בכל עת, הממונים רשאים לפטר אותם עם או בלי סיבה.
בסיום התקופה, הפרחים מתקבלים לקבלת הנדרים (שמהווים את סיום הכשרת הכמורה) או מתבקשים לעזוב.
הנדר המחייב, בו הנזיר מתחייב להקדיש את כל חייו לתפקידו מגיע בשלב מאוחר יותר.
המונח novitiate בלטינית בעל כפל משמעות ומתייחס גם לפרחי הכמורה וגם לבניין, למעונות או למתחם המוקדש לפרחים עבור צרכים שונים, כגון לימודים, חינוך או מגורים.
פרחאבאד ( בפרסית: فرحآباد - משכן השמחה) היא עיר וארמון שנבנו על ידי עבאס שאה הראשון במאזנדראן בצפון איראן.
הם נבנו באתר טאחאן ומתחברים לעיר סארי, במרחק 27 קילומטר ממנה.
השאה השתמש בהם כבירת חורף והוא נפטר בה ב-1629.
השאה עבאס הגדול אהב את חבל מאזנדראן, מקום הולדתה של אמו חייר אל נישא בגום.
בניית הארמון התחילה ב-1611–1612. הוא שוכן בראש גבעה שממנה נשקפים הים והרי אלבורז.
הבניין קושט בציורי קיר על ידי רזה עבאסי ועיטורי זהב מידי אומן גרמני, והוא מוקף בגנים בסגנון פרסי.
ב-1618 הנוסע האיטלקי פייטרו דלה ואלה ביקר בפרחאבאד והשווה את אורך חומותיה לאלו של רומא או איסטנבול.
העיר אוכלסה בבני עמים כבושים שהועתקו לכאן מאזורים אחרים של הממלכה.
לפי דל ואלה (ששוחח עם השאה עצמו) הובאו לכאן 40,000 משפחות ארמניות, 12,000 משפחות גאורגיות, 7000 משפחות יהודיות ובנוסף 25,000 משפחות מוסלמיות מהקווקז.
הסוחרים היהודים זכו לזכויות ייחודיות, שדמו לזכויות שקיבלו הארמנים בג'ולפה החדשה באספהאן.
עבאס קיווה לקדם על ידי כך את הסחר האיראני, במיוחד הסחר במשי וביינות.
יורשיו של עבאס זנחו את פרחאבאד.
האקלים כאן בקיץ אינו בריא וזמין לקדחת.
הרבה מהמתנחלים שהובאו לכאן מתו במגפות, בעיקר ממלריה.
הרבה ארמנים וגאורגים נטשו את העיר ושבו לחבלי מולדתם.
ב-1668 מורדים קוזאקים ובראשם סטנקה ראזין שדדו את פרחאבאד.
השרידים העיקריים הם המסגד שעבר שיפוץ נרחב ונבנה לפי תוכנית דומה לזו של מסג'ד-א-שאה באספהאן, כמו כן חורבות הארמון המלכותי ושאריות מהגשר מעל הנהר טג'נדרוד, שהשייך לדרך המלך שחיברה את אספהאן עם הארמונות בחבל הכספי.
"פרח משוגע" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין, ונכלל באלבומה "התבהרות".
את השיר הוציאה ביולי 1978 לאור חברת התקליטים CBS ישראל.
"פרח משוגע" נכתב על ידי רחל שפירא ללחן שחיבר מוני אמריליו.
השיר הוקדש לג'ניס ג'ופלין, זמרת ג'אז ידועת-שם, שנפטרה ב-1970 ממנת יתר.
הזמרת מכונה בשיר "הקיסרית הלבנה" ו"פרח משוגע", ותיאר את ג'ופלין כעוצמתית וכמכורה לשירה.
לטענתו, היא הפכה ל"אגדה" בתעשיית המוזיקה עוד לפני מותה.
עופרה עופר אורן מאתר "Xnet" תהתה על החיבור בין אלברשטיין לג'ופלין.
היא ערכה השוואה בין שתי הזמרות, וציינה כי לא מצאה קו דמיון אחד בניהן.
ב-1 במאי 1978 נכנס למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום ה-21. ב-19 ביוני רשם את שיאו במצעד כשהגיע למקום החמישי.
לבסוף, ב-31 ביולי יצא מהדירוג השבועי לאחר 13 שבועות צעידה רצופה.
"פרח משוגע" הגיע למקום ה-29 במצעד השנתי של התחנה.
במצעד השבועי של גלי צה"ל הגיע השיר בשיאו למקום השביעי.
הוא שהה במצעד עשרה שבועות רצופים, עד ליציאתו ב-20 ביולי 1978.
פרחי הדגל היא תנועת נוער חרדית בישראל.
בראש הארגון עומד הרב נפתלי פרוש, בנו של הרב מנחם פרוש.
התנועה רואה את תפקידה בהחדרת ערכי התורה והיהדות בקרב הנוער.
עיקר פעולותיה בלימוד הלכות אקטואליות בקרב בני נוער.
ההלכות נלמדות לפי לוח השנה העברי וכדומה.
אחת לתקופה נערכים מבצעי שינון ולימוד ובסיומם מתקיימים מבחנים פומביים - ארציים ועולמיים.
התנועה מחנכת לעזרה לזולת והיא דוגלת בהתנדבות לטובת אזרחי המדינה כערך המהווה תחליף לשירות בצה"ל.
היא מקבלת כספים ממשרד החינוך מתוך התקציב של תנועות הנוער בהתאם לגודלה.
התנועה גם מקבלת סכומי כסף מרשויות מקומיות ובשנת 2002 קיבלה מעזבונות.
פרחים בעליית הגג הוא ספרה הראשון של הסופרת ו.
אנדרוז אשר נכתב בשנת 1979. תחילה הגישה אנדרוז להוצאה לאור רומן שכתבה בשם "אחוזי הדיבוק".
בין לילה היא הוסיפה כמה פרטים ושינתה את השם.
הספר הוא הראשון בסדרת הפרחים (הידועה גם כסדרת דולנגיינג'ר - Dollanganger series).
הסיפור מתרחש בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 ומסופר מנקודת מבטה של קאת'י, הבת האמצעית.
חייהם של משפחת דולנגיינג'ר, ההורים כריסטופר וקורין, וילדיהם, כריס (ארבע עשרה), קאת'י (שתים עשרה), והתאומים קארי וקורי (ארבע), חיו חיים רגילים לחלוטין.
ביום הולדתו השלושים ושישה, נהרג אבי המשפחה בתאונת דרכים.
האם נכנסת לחובות קשים ובצעד נואש יוצרת קשר עם הוריה, שעמם לא דברה במשך שנים לאחר שנושלה מצוואת אביה.
היא מספרת לילדיה על בית ילדותה ומשפחתה העשירה, ועל סבם הגוסס, ומבטיחה להם שתצליח לשכנע אותו להחזיר אותה לצוואה.
החמישה אורזים את כל חייהם לארבע מזוודות, ונוסעים אל אחוזתם המפוארת של הוריה של קורין, הזוג פוקסוורת'.
בהגיעם פוגשים הילדים לראשונה את סבתם, אישה מרירה ואכזרית בעלת זיקה חזקה לדת, שמובילה אותם אל חדר יחיד באגף המבודד ביותר בבית, עם גישה לעליית גג עצומה.
שם מספרים לראשונה לילדים על כך שאביהם היה אחיו הצעיר של סבם, כלומר הדוד של האם.
בעקבות היחסים האסורים ביניהם נושלה קורין מהצוואה.
האם דורשת מהילדים להסתתר בחדר אליו הובאו עד שהסב יחזיר אותה לצוואה, מכיוון שאסור שהסב יידע על קיומם של נכדיו הלא חוקיים, עד אשר יחזיר אותה לצוואה.
הילדים עד אז אמורים להישאר בחדר תחת השגחת סבתם השמרנית, הרואה בהם את זרע השטן כתוצר של גילוי עריות.
עם הזמן התנאים בהם חיים הילדים נעשים קשים יותר ויותר, ולבסוף נאסר על הילדים לצאת מן החדר עד מות הסבא.
הם עוברים מסכת ייסורים אכזרית מצד הסבתא, בהם חוקים נוקשים בנוגע למהלך יומם, הרעבה, אלימות פיזית ומילולית מתמידה.
ביקורי האם את הילדים פוחתים עד כדי היעלמות כמעט מוחלטת מחיי הילדים.
היא עוברת אל חיי ההנאה והעושר, כולל נישואין שניים בעוד הילדים כלואים בחדר הקטן, מאחורי וילונות מוגפים המונעים מהם אור שמש.
במהלך מספר שנים בחדר הקטן כריס וקאת'י מחנכים את אחיהם הקטנים, ומשמשים להם תחליף הורים.
הם מתבגרים וחווים את התבגרותם המינית.
החדר הקטן והבידוד החברתי מוביל למתח מיני מתמשך ביניהם.
התוצאה היא גילוי עריות, המשפיע על מהלך חייהם בהווה ובעתיד.
הם מבינים כי אימם איבדה בהם עניין ובשלב זה מחליטים כריס וקאת'י לברוח מהאחוזה.
לפני שהם מספיקים, נפטר קורי מ'מחלה מתמשכת'.
בלילה לפני הבריחה כריסטופר מסייר באחוזה על מנת למצוא דברים יקרי ערך כדי שיוכלו לכלכל את עצמם.
במהלך הסיור הוא מגלה שאימם עזבה את האחוזה עם בעלה, שהסבא כבר מת מזמן.
בנוסף הוא שומע בשיחה בין שני משרתים שהם בטוחים שבעליית הגג מצויים עכברים ושפוזר שם רעל עכברים.
קורי הורעל ברעל עכברים שהוסווה בתוך הקינוחים שקבלו, רעל שנועד לחסל את ארבעתם.
הוא מבין משיחת המשרתים שבצוואת סבם יש סעיף המנשל את אימם מירושתה אם יתברר שיש לה ילדים או אם יהיו לה ילדים בעתיד.
הוא מבין שאימם היא שהרעילה אותם.
כריס מספר לקאת'י שאמם ניסתה להרעיל אותם.
הם מבינים שאמם הכניסה אותם לחדר ולא תכננה לתת להם לצאת משם לעולם, ושאף ניסתה לרצוח אותם כדי לא לאבד את ירושתה.
מסקנתם הסופית היא שאין להם עוד בשביל מה להישאר כלואים באחוזה ושאמם נטשה אותם באופן סופי, השלושה בורחים אל העתיד הלא נודע.
קתרין לי "קאת'י" דולנגיינג'ר: גיבורת הרומן והמספרת, קאת'י.
היא הילדה השנייה מארבעת הילדים של כריסטופר וקורין.
היא ואחיה נכלאים על ידי אימם וסבתם בעליית הגג.
במהלך שהותם בעליית הגג, היא משמשת לאחיה הקטנים (קארי וקורי) לאם, ונמשכת רומנטית ומינית לכריס, אחיה, ומתאהבת בו.
כריסטופר גרלנד "כריס" דולנגיינג'ר ג'וניור: הבן הבכור של כריסטופר וקורין.
בעל יכולת לימוד גבוהה ביותר, בהמשך הסדרה לומד רפואה.
במהלך שהותם בעליית הגג הוא משמש דמות אב לאחיו הקטנים (קארי וקורי).
הוא נמשך רומנטית ומינית לקאת'י, אחותו, ומתאהב בה.
קורי דולנגיינג'ר: אחיהם של קאת'י וכריס, והאח התאום של קארי.
ה"שקט" מבין התאומים, מופנם ומוכשר מוזיקלית.
במהלך שביים בעליית הגג קורי חולה ומת, מקור מחלתו היא הרעלת ארסן שנגרמה על ידי אמו.
קארי דולנגיינג'ר: אחותו התאומה של קורי ואחותם הצעירה של קאת'י וכריס.
לפני הטראומה של מותו של קורי קארי היא ילדה עם אופי נשי.
לאחר מותו היא מתכנסת בתוך עצמה ומסרבת לדבר במשך חודשים.
קורין דולנגיינג'ר: בתם של אוליביה ומלקולם ניל פוקסוורת'.
אמם של הילדים שהיו סגורים בעליית הגג: כריס, קאת'י, קורי וקארי.
דמותה מתפתחת בעלילה מרעיה ואם אוהבת לאישה הנועלת את ילדיה בעליית הגג ובסופו של דבר מנסה להרוג את ילדיה כדי לזכות בירושת אביה.
היא מתחתנת עם עורך דינו של אביה, בארט וינסלו, וזהו הצעד האחרון בו היא בונה לעצמה חיים חדשים מאבדת עניין בילדיה ובבעלה המנוח.
כריסטופר דולנגיינג'ר האב: בעלה הראשון של קורין, ואביהם של הילדים.
אחיו למחצה הצעיר של מלקולם, וכך גם דוד למחצה של קורין.
מבחינת הוריה של קורין הקשר הזוגי בינו לבין קורין הוא תועבה וחטא.
הוא מתואר כאב נפלא ומסור.
הוא נהרג בתאונת דרכים ביום הולדתו בתחילת הספר, כשהוא בדרכו הבייתה ובני משפחתו מחכים לו לחגוג עמו את יום הולדתו.
אוליביה פוקסוורת': אמה של קורין וסבתם של כריס, קאת'י קארי וקורי.
אשתו של מלקולם פוקסוורת' ובת דודה של ג'ון איימוס.
אוליביה היא המקבלת את הילדים באחוזת פקסוורת' וכולאת אותם בעליית הגג.
היא המלווה אותם לאורך שנות שביים כשהיא מתנהגת אליהם באכזריות ובאטימות.
מלקולם ניל פוקסוורת': בעלה של אוליביה, אביה של קורין וסבם של הילדים.
הוא אחיו למחצה, הבכור, של כריסטופר דלונגיינג'ר האב.
אינו לוקח חלק פעיל בעלילת הספר אך רוחו שורה על הספר.
הוא הנימוק לכך שהאם כולאת את הילדים בעליית הגג - עד שאביה יתרגל לרעיון שיש לו נכדים.
מתואר כחולה במחלת לב וגם כחסר לב.
במהלך הספר הוא מת, אך הדבר לא מוביל לשחרור הילדים מעליית הגג.
כריס וקאת'י לא מגלים על מותו ממש לפני בריחת מהאחוזה.
ג'ון איימוס: בן דודה של אוליביה, משרת באחוזת פוקסוורת'.
במהלך הגיחה של כריס לאיסוף כסף לבריחה הוא נחשף דרכו למידע בלתי צפוי.
בשנת 1987 יצא לאקרנים עיבוד קולנועי בעל אותו השם בבימויו של ג'פרי בלום.
בשנת 2014 הספר עובד לסרט טלוויזיה שגם הוא בעל אותו השם, בבימויה של דברה צ'ו.
בשנת 2015 הוצג מחזה המבוסס על הספר בניו אורלינס, לואיזיאנה.
לכל אחת ממדינות ארצות הברית יש פרח המסמל את המדינה.
הבחירה של פרח זה, המאפיין את אופי המדינה או את הנוף והצמחייה בה, אירעה באופן ספונטני בחלק מהמדינות, בעוד שבמדינות אחרות נבחר הפרח בהצבעה של בית המחוקקים של המדינה.
פרחי באך היא שיטת טיפול ואבחון מתחום הרפואה האלטרנטיבית, המבוססת על תמיסות של מים עם ברנדי.
מחקרים קליניים מבוקרים הוכיחו כי השיטה אינה מועילה יותר מטיפול דמה.
השיטה פותחה על ידי ד"ר אדוארד באך (1886–1936), רופא והומאופת.
בשנת 1906, בגיל 20, החל ללמוד רפואה בברמינגהם ולאחר מכן השלים את הכשרתו בלונדון תוך כדי עבודה בבית חולים ובקליניקה פרטית.
בשנים 1913–1917 לאחר משבר בריאותי קשה הגיע לבית הספר לאימיונולוגיה ופיתח מספר חיסונים.
בין השנים 1919–1927 עבד בבית הספר להומאופתיה בלונדון כבקטריולוג.
בשנת 1930 עזב באך את לונדון והציע טיפול המבוסס על מים שעורבבו עם כמות אפסית של מים שנגעו בפרחים.
בשנת 1933 הוציא באך את ספרו "The Twelve Healers and the Four Helpers" שמתמקד ב-16 התערובות הראשונות של מים וברנדי.
בשנים שלאחר מכן הציע 22 תערובות דומות להשלמת הערכה של 38 הכנות פרחי באך, שאינן מכילות ולו מולקולה אחת של פרחים.
בשנת 1934 עבר לכפר ברייטוול קום סוטוול, בבית המכונה "הר ורנון", שם מת כעבור שנתיים בגיל 50. לד"ר באך היו שלושה עוזרים שלאחר מותו המשיכו לקיים הרצאות ולהפיץ את תורתו.
בימינו פועל במקום מרכז באך.
תמיסות באך מופקות מניצנים, פרחים, שיחים ועצים.
התמיסות נוצרות מהשריה של פרחים בקערה המכילה מי מעיין תחת השמש, או מהרתחת ענפים ועלים במים במשך חצי שעה.
מי הבישול מסוננים, נמהלים בריכוז גבוה של אלכוהול ומדוללים שוב ושוב במים.
התכשירים המוצעים למכירה אינם מכילים כמות משמעותית מבחינה פרמקולוגית של צמחים והם ככל הנראה לא מזיקים.
באך האמין שלמצב הנפשי תפקיד חשוב בשמירת הבריאות הפיזית של האדם, ובתהליך החלמתו.
הוא סיווג 38 מצבים נפשיים שונים וייצר מספר תמיסות מים ואלכוהול בהתאמה.
לטענתו הוא מצא דרך פשוטה, טהורה ובטוחה לרפא בני אדם תוך התחשבות במצבם הנפשי הייחודי.
באך טען שתמיסות באך מסוימות מובילות לריפוי עצמי בכך שהן מטהרות את האדם מגורמים רגשיים שליליים המשפיעים לרעה על בריאותו: הן עוזרות לסלק רגשות שליליים, ומשנות עמדות ותכונות אופי באופן שתורם לשלוות הנפש ולשמחת האדם.
לטענתו, התמיסות עוזרות בהתמודדות עם מצבי לחץ, חרדה, פחד, דיכאון, כעס והימנעות, דאגות יתר, ערך עצמי נמוך, אשמה ובדידות.
לפי הרעיון העומד בבסיס השיטה, כל תמיסה מ-38 התמיסות שמצא באך (ניתן להפיק תמיסה דומה מכל דבר, אך באך מיפה 38 סוגי פרחים/תכונות בסיסיים) עובדת על תדר אנרגטי או תדר רגשי, הזהים לתדר שמהדהדת התכונה המיוצגת בפרח.
כאשר תכונה מסוימת אינה מאוזנת ואנו סובלים ממנה, גם התדר יוצא מאיזון.
לפי באך, כאשר שותים מים שבאו במגע עם ריכוזים נמוכים של הפרח המתאים לתכונה, מהדהד הפרח בתדר המאוזן, וכך, לאט לאט, מחזיר את התכונה לאיזון.
סקירות של נתוני מחקרים מבוקרים הגיעו כולן למסקנה כי לתכשיר האמור אין השפעה מעבר לאפקט הפלצבו.
רשימת התמיסות ושמות הפרחים בעברית ואנגלית
15. אדר מצוי - Holly
19. ארזית - Larch20. פרח הקוץ - Mimulus
36. שיבולת-שועל - Wild Oat
פרחי הרע - מאור כהן שר בודלר הוא אלבום הסולו השני של הזמר מאור כהן.
האלבום כולל שירים מתוך ספרו הנודע של המשורר הצרפתי שארל בודלר מ-1857, "פרחי הרע" ("Les Fleurs du mal"), כפי שתורגמו בידי המתרגם הישראלי דורי מנור.
האלבום הופק מוזיקלית על ידי פיטר רוט, וכל השירים הולחנו בידי כהן, רובם בסגנון רוק שמבקרים רבים תיארו כמחווה לאלבומיו הראשונים של אריק איינשטיין.
הסינגל הראשון מתוך האלבום היה "החוזר".
גם "מבוע הדם" יצא כסינגל.
האלבום יצא בפורמט של ספר-דיסק הכולל ביוגרפיה מפורטת של בודלר וקטעים מציורים מפורסמים של ציירים צרפתים.
הוא זכה לביקורות מעורבות, כשחלק מהמבקרים מחו על האופי הסולידי לדעתם שכהן העניק לשיריו של בודלר, שנחשבו לשערורייתיים באופן קיצוני בזמן שיצאו לאור.
כהן הגיב על בחירתו בשיריו של בודלר בכך שפריז כפי שהיא מתוארת בשירים אלה מתארת במידה רבה את החיים בתל אביב של ימינו, ככרך מודרני ובוהמי.
האלבום הוקלט באולפני "המון", "נויז" והאולפן של יזהר אשדות.
השירים "מבוע הדם", "התעלות", "את נשגבה לי" והקטע "אדום עיניים (פינאלה)" הוקלטו בשיתוף התזמורת הפילהרמונית SATU-MARE, רומניה.
האלבום לווה בסיבוב הופעות בשם "קברט משירי בודלר" בו השתתף דן תורן.
פרח כהונה הוא כינוי תנאי לכהן צעיר שעובד בבית המקדש.
לפי התלמוד ניתן הכינוי לכהנים שהגיעו לגיל מצוות ומתחילים לעבוד בבית המקדש, להבדיל מהכינוי "רובה" שניתן לכהנים שלא הגיעו עדיין לגיל מצוות.
המשנה לא מסבירה את משמעות הכינוי, מסתבר שמשמעות המילה היא מלשון אפרוח, שכן בספרות חז"ל מקבילה הכינוי "פרחי כהונה" ל"בני כהונה".
פרשני המשנה נתנו למילה זו מספר משמעויות שונות:
הכהנים הצעירים עושים את עבודתם במהירות ובריצה ונראים כפורחים.
פרחי הכהונה עבדו במקדש יחד עם הכהנים הבוגרים, מלבד העבודות השוטפות נמנו בספרות התנאית מספר תפקידים מיוחדים שנעשו על ידי פרחי הכהונה בלבד:
להעיר את הכהן הגדול בליל יום הכיפורים אם הוא מתנמנם.
בשמחת בית השואבה - לטפס על עמודי עזרת הנשים כדי למלא את המנורות שבראשיהן בשמן ולהדליקן.
להעניש כהנים שעבדו בבית המקדש בטומאה.
פרשני המשנה חלוקים אם ישנו בבית המוקד כדי למלא את תפקיד שמירת המקדש, או כדי שיהיו מוכנים בבוקר במתחם המקדש לעבודות הבוקר.
פרחי הרע הוא ספר שירה של המשורר הצרפתי שארל בודלר.
הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1857 והיה יצירה בולטת בזרם הספרותי הצרפתי של ה"דֵקַדֵנס", המכונה אף זרם הסימבוליזם.
בשירה שבספר בולטים נושאי הניוון והארוטיקה.
במהדורה המקורית הספר חולק לחמישה שערים נושאיים:
מרה שחורה ואידיאל (צרפתית Spleen et Idéal)
פרחי הרע (צרפתית Fleurs du mal)
ההקדמה לספר, בה מהלל בודלר את השטן ומגנה את השעמום כגרוע בעינויים, מכניסה את הקורא לאווירתו של הספר ולנימה המלווה אותו לכל אורכו:
הבית המסכם בשיר הפתיחה "פתח דבר" פונה בהתרסה ישירה לקורא
בודלר והמוציא לאור של הספר הועמדו לדין על ידי משטר הקיסרות השנייה בצרפת באשמת "עלבון להגינות הציבור".
בודלר נידון לתשלום קנס של 300 פרנק.
שישה מן השירים בספר צונזרו והוטל איסור פרסומם בצרפת.
איסור זה נותר בתוקפו עד לשנת 1949. מצד שני, לאחר שקרא ביצירתו של בודלר, הכריז ויקטור הוגו כי בודלר יצר זעזוע מרתק בספרות.
השיר "הברבור", המופיע בספר, מוקדש לוויקטור הוגו.
לאחר העמדתו לדין של בודלר, יצאה מהדורה שנייה של הספר בשנת 1861 שאליה התווספו 32 שירים חדשים והוצאו מן הספר ששת השירים שנאסרו לפרסום.
השירים שהתווספו קובצו בשער השני לספר תחת השם "תמונות פריז".
בשנת 1868, לאחר מות בודלר, יצאה מהדורה שלישית של הספר עם הקדמה של תאופיל גוטייה (שלו הקדיש בודלר את הספר כולו).
במהדורה זו נכללו אף מספר שירים חדשים שלא פורסמו במהדורות קודמות.
בעברית ראה הספר אור לראשונה בהוצאת י' צ'צ'יק בתרגום אליהו מייטוס, בשנת 1962. לאחר מכן יצא שוב בהוצאת "יבנה", בשנת 1975. בשנת 1997 יצא תרגום חדש של מבחר שירים מהספר, בהוצאת הקיבוץ המאוחד ובתרגום דורי מנור.
פרחיל (בספרדית: Isla Perejil, בערבית: ليلى) הוא אי זעיר במצר גיברלטר (בין הים התיכון לאוקיינוס האטלנטי), כ-200 מטר מחופה הצפוני של מרוקו, וכ-8 ק"מ מהעיר סאוטה שבמובלעת הספרדית שבצפון המגרב.
אורכו של האי הוא כ-500 מטר ורוחבו כ-300 מטר.
האי אינו מיושב והצמחייה בו דלילה מאוד וכוללת בעיקר שיחים.
שמו הערבי של האי הוא לילה (ليلة).
פירוש המילה הספרדית Perejil הוא פטרוזיליה, אך שמו של האי הוא כנראה שיבוש של Pérez Gil (פֶרֶס חִיל), בעליו הראשון של האי.
שתי מדינות - ספרד ומרוקו תובעות ריבונות על פרחיל/לילה.
האי נמצא קרוב יותר למרוקו מאשר לספרד, אך בהכרזת העצמאות של מרוקו האי אינו מוזכר כלל.
רובם הגדול של הספרדים והמרוקאים לא היו מודעים לעצם קיומו של האי עד ל-11 ביוני 2002, כשהוצבה בו קבוצה של שוטרים מרוקאים, על מנת לפקח על ההגירה הבלתי סדירה (לפי דברי מרוקו).
לנוכח התגובות הזועמות מצד ספרד, הוחלפו השוטרים בחיל הים המרוקאי, אך הדבר רק העמיק את המחלוקת בין שתי המדינות בנוגע לריבונות על האי.
כמעט כל המדינות של האיחוד האירופי (למעט צרפת) צידדו בעמדתה של ספרד ואילו מדינות הליגה הערבית (למעט אלג'יריה) צידדו במרוקו.
ב-17 ביולי 2002 התחיל הצבא הספרדי במבצע "להחזיר את הריבונות" (Recuperar Soberanía), שבמסגרתו פלשו לאי כוחות של חיל רגלים וחיל אוויר ספרדיים.
החיילים המרוקאים, שלא גילו התנגדות, הועלו על מסוקים והועברו לסאוטה ומשם לגבול מרוקו, והמבצע הסתיים ללא שפיכות דמים, אך עלה לספרד כמעט מיליון אירו.
באותו יום הוחלפו חיל הרגלים וחיל האוויר בלגיון הספרדי, יחידה מובחרת של צבא ספרד, שנשאר באי עד שמרוקו הסכימה, בתיווך ארצות הברית, לחזור לסטטוס קוו.
הסיבות לתקרית זו טמונות, ככל הנראה, בהצהרות הקודמות של מרוקו על ריבונותה על הערים סאוטה ומלייה, והתגובה הספרדית החריפה היוותה למעשה אזהרה למרוקו.
האופוזיציה בספרד מתחה ביקורת על ממשלת אסנר על התגובה חסרת הפרופורציות לדעתה.
נכון לאפריל 2020, על האי הקטנטן אין ריבונות מוסכמת.
בשנת 1779 החל השלטון הספרדי באי, כאשר מושל סאוטה, הגנרל אורקסיטס מציב כוחות צבא באי פרחיל.
בשנת 1808 האימפריה הבריטית משתלטת על האי במהלך מלחמתה נגד נפוליאון.
לאחר חמש שנים, ב-1813 המלך פרננדו השביעי מבקש מהבריטים לפנות את האי בטענה שהיה שייך לספרד והבריטים אכן מפנים את האי.
ב-1848 ראש ממשלת ספרד נרבָאֶס מנהל משא ומתן על תיקון גבולות עם סולטאן המרוקאים מולי עבד אלרחמן ומאלץ אותו להסכים להרחבת שטחה של ספרד עד ג'דו.
בתגובה שולחת ממשלת בריטניה כוחות מגיברלטר לפרחיל והיא מתרצת את זה בכך שקיבלה אישור מהסולטאן להוציא אבנים מהאי לצורכי בנייה.
ספרד שולחת את כוחותיה מסאוטה.
ב-1859 לקראת המלחמה הבלתי נמנעת בין ספרד למרוקו, בריטניה לא מוותרת ודורשת מראש ממשלת ספרד ליאופולדו או'דונל שלא להציב את כוחות הצבא שלו על שום נקודה במצר גיברלטר, כאשר הכוונה היא לאי פרחיל.
ב-1887 בריטניה מכירה בריבונותה של ספרד על פרחיל.
ממשלת ספרד מתכוונת לבנות מגדלור על האי.
ב-1894 התעוררו שמועות על כך שהסולטאן המרוקאי מסר את האי לבריטניה והן עוררו סערה בממשל הספרדי, אך הסולטאן הכחיש את השמועות.
בשנת 1912 בהסכם בין ספרד לצרפת שמחלק את שטח מרוקו בין שתי המדינות לא מוזכר פרחיל, אך ספרד מציבה עליו את כוחותיה ובריטניה אינה מתנגדת.
ב-1956 מרוקו זוכה בעצמאות אך פרחיל לא נזכר בהכרזת העצמאות של מרוקו, מה שגרם למחלוקת על ריבונות האי.
במהלך שנות ה-60 החזירה ספרד את כוחותיה מהאי.
וב-1991 נחתם הסכם ידידות, שכנות טובה ושיתוף פעולה בין ספרד למרוקו.
ב-1994 בהכרזה על סאוטה כעיר אוטונומית מוזכר פרחיל כחלק מתחומה המוניציפלי של העיר.
לאור המחאה של מרוקו נמחק הסעיף של פרחיל מההכרזה.
בשנת 2002 התעוררה המחלוקת בעוצמה כאשר שוטרים מרוקאים (שהוחלפו בחיל הים) עלו לפרחיל וסולקו על ידי הצבא הספרדי, בתיווך ארצות הברית התקרית הסתיימה בפירוז וחזרה לססטוס קוו, אף על פי שאף אחת משתי המדינות לא מוותרת על הריבונות על האי.
פרחי מיאמי היא מקהלת ילדים מסוגת המוזיקה החסידית שהוקמה ב-1977 במיאמי, פלורידה על ידי המוזיקאי, המלחין והמנצח ירחמיאל ביגון.
כיום המקהלה פועלת בברוקלין שבניו יורק.
נחשבת לאחת ממקהלות הילדים הגדולות והפופולריות בעולם החסידי.
בשנת 1977 הקים ירחמיאל ביגון מקהלה תחת השם 'פרחי מיאמי'.
ירחמיאל הלחין את כל השירים, כשעל העיבודים הופקד ישראל לאם שכבר עיבד לביגון את האלבומים בפרחי טורונטו.
בין השירים שהפכו ללהיטים ניתן למצוא את 'משה אמת'.
כיוון שהמקהלה במיאמי נחלה הצלחה גדולה והפכה למותג, נותר השם "פרחי מיאמי" עד היום, על-אף שהמקהלה מבוססת בניו יורק.
בשנת 1984 יצא האלבום הרביעי "בסיעתא דשמיא".
אלבום זה שעובד על ידי משה לאופר נחשב לאחת ההצלחות הגדולות של המקהלה, כשרוב שירי האלבום הפכו ללהיטים: 'קל הכבוד', 'למרנן', 'אחת שאלתי', 'בסיעתא דשמיא', 'מלך הכבוד', 'אנא בכח', 'את צמח', 'כל ישראל' ו'ניגון ירחמיאל'.
שיר הנושא מבוצע על ידי הסולן ג'ונתן פאליי, הכוכב הראשון מבין סולני המקהלה.
בהופעות בהן נאלץ להיעדר - החליף אותו הילד מנדי וולד ממקהלת צליל וזמר.
החל מאלבום זה, תבנית האלבומים הייתה פחות או יותר קבועה: כעשרה שירים, כאשר שיר הנושא של האלבום, באנגלית, חובר על פי רוב בידי אשתו של ירחמיאל ביגון - שושנה.
האלבום הבא שיצא בשנת 1987, נקרא "כלל ישראל together" ועובד גם הוא על ידי משה לאופר.
בין שירי האלבום ניתן למצוא את השיר 'מנוחה ושמחה' בלחן עממי עתיק, שיר שירחמיאל אהב במיוחד והחליט להכניסו לאלבום של המקהלה.
זהו השיר היחיד מכל שירי המקהלה שלא הולחן על ידי ביגון.
שיר נוסף באלבום 'די גדולי הדור' נכתב עם מילים ביידיש, ומבוצע על ידי הילד ישראל ויליגר שלא היה חבר רשמי במקהלה.
האלבום כלל גם את השיר 'מהרה', שיר חופה שקט.
שירים נוספים שהצליחו מאלבום זה: 'אשירה', 'אתה סתר' ו'כלל ישראל'.
באותה תקופה היו הסולנים אלי לוינשטיין, אברהם ויליג ועופר נט.
בשנת 1988 יצא האלבום "שבת ירושלים", על רקע מסע הופעות בינלאומי של המקהלה שהסתיים בירושלים.
שיר הנושא מדבר על האווירה המיוחדת בירושלים ועל הצורך לשמור על קדושתה.
הלהיט השני, באנגלית, היה השיר We Need You, שמדבר על תופעת הדיבורים בבית הכנסת בשעת התפילה.
להיטים נוספים מתוך האלבום: 'אשר ברא', 'דווי הסר' ו'רפאנו'.
את האלבום עיבד ישראל לאם, הסולנים בו היו אברהם ויליג וסטואי ביננשטוק.
בשנת 1990 יצא האלבום "תורה היום", שעובד על ידי משה לאופר ומככבים בו הסולנים נחום סטארק, יונתן מורגנשטרן ואברהם סלומון.
אלבום זה הצליח במיוחד, ורוב שיריו הפכו ללהיטים: 'כיצד מרקדין', 'אור חדש', 'בשרו', 'ברוך הבא', 'פתח ליבי', 'תורה תהי', ו'תורה היום'.
בין ילדי המקהלה שהשתתפו באלבום זה (אך לא קיבלו אף סולו) ניתן למצוא את הזמר יעקב שוואקי ואת המפיק דניאל פינקלמן.
בראשית שנות ה-90 החלה תקופת 'תור הזהב' של המקהלה, בסדרת הופעות "אקספריאנסים" (Experience - חוויה).
סדרה של מופעי ענק, שהתקיימו מדי שנה בחול המועד פסח בדרך כלל בברוקלין קולג' בניצוחו של ישראל לאם.
כל מופע כלל מחזמר עם שירים חדשים, אמנים אורחים והפקה ברמה גבוהה.
כמו כן, לראשונה, יצאו למקהלה אלבומים לצפייה מתוך הופעות אלו.
המופע הראשון נערך בחול המועד פסח ה'תשנ"א ונקרא 'קרוב השם'.
המופע יצא כאלבום בגרסת אודיו ובגרסת וידאו, כשלכל אחת מהגרסאות נכנסו גם קטעים שהושמטו בגרסה השנייה.
המופע השני נערך בפסח ה'תשנ"ב, ונקרא "על הדרך לירושלים" (On The Road To Yerushalaim).
לכבוד המופע נכתבו שירים חדשים, ביניהם השיר 'עומדות', 'Be A Mentsh', ו'לחיות חיי תורה'.
ללהיט הנוסטלגי 'השיבה' נוסף בית חדש באנגלית.
בחלק המרכזי של המופע הוצג מחזמר על ילד אמריקאי (נחום סטארק) שנוסע לארץ הקודש ושם מבין את הערך של לימוד התורה.
במחזמר השתתפו הזמרים משה יס ושרוורד גופין.
במופע מככבים הסולנים נחום סטארק, ארי גולדוואג ואליעזר רבינוביץ.
בשנת 1993 יצא האלבום "It's מן השמיים", בעיבוד ישראל לאם.
כמה מהשירים באלבום נחשבים למזוהים ביותר עם המקהלה: 'לא ישא גוי', 'אני מאמין' ו'קומט שוין', לצד להיטים נוספים.
השיר 'ישראל בטח בהשם' נכתב לרגל מלחמת המפרץ.
באלבום זה כיכבו נחום סטארק, ארי גולדוואג ונחמן סלצר.
באותה שנה התקיים המופע השלישי בסדרת 'Miami Experience', ונקרא "כשיבוא משיח".
המופע מתמקד בקשיי הגלות ובציפייה לביאת המשיח.
חלק נוסף במופע הוקדש לשירי פרחי טורונטו ולימיה הראשונים של המקהלה עוד בעת שהותה במיאמי.
בנוסף לארי גולדוואג שקולו כבר היה בשלבי התחלפות, כיכבו הסולנים עודד קריטי, איצי ספינר ומרדכי ליבוביץ.
המופע הרביעי התקיים בפסח תשנ"ד, ונקרא "שירו לו".
במופע בוצע לראשונה השיר המוכר ביותר של המקהלה: 'נקדש', ויחד איתו בוצע גם שיר הנושא 'שירו לו' ויצירות נוספות מתוך הגדה של פסח.
המפע כלל מיצג של מסע ברחבי העולם כשילדי המקהלה מחופשים בתלבושות מסורתיות של שלל מדינות.
במופע זה התארח שלמה קרליבך ושר יחד עם המקהלה את שירו 'אדיר הוא'.
באותה תקופה מנתה המקהלה את מספר הילדים הגבוה בכל תולדותיה - 48 ילדים, מתוכם בלטו במיוחד הסולנים עודד קריטי ואיצי ספינר.
בשנת 1995 יצא האלבום "One By One", אלבום זה הצליח במיוחד ורוב שיריו הפכו ללהיטים: 'ביום ההוא', 'ברכת הבית', 'חסדי השם' שנכתב בעקבות מקרה של ילדה חרדית שאבדה ביער, ונמצאה בריאה ושלמה, 'זעקתי', 'Sunshine', 'אלוקה', 'One by one' ו'כל מי'.
על העיבודים הופקד שוב ישראל לאם, ועל הסולואים עודד קריטי, איצי ספינר, אריק שטרן ורוברט לוי.
באותה שנה בחול המועד פסח נערכה ההופעה הגדולה ביותר של המקהלה, באצטדיון "נסאו קולוסיאום" בניו יורק, בהשתתפות 15,000 צופים.
באותו יום התרחשה בארצות הברית מתקפת טרור, דבר שכמעט הוביל לביטול האירוע.
מופע זה "חתם" את סדרת ה"אקספריאנסים".
באותה תקופה המקהלה התארחה באלבום 'הקול של הדור הבא' של ישראל ויליגר, כשהיא מבצעת את השירים 'קל אדון' ו'קל עליון'.
בשנת 1997 יצא האלבום "שיר השמחה".
באלבום זה הצליח במיוחד השיר 'אדון עולם', לצד השירים 'כי בשמחה' ו'תהילת השם'.
את האלבום עיבד ישראל לאם ומככבים בו הסולנים אריק שטרן, דניאל גובר וזייבל פרלמן.
בסוף אותה שנה יצא אלבום נוסף לכבוד חנוכה שנקרא "האירו את הלילות".
באלבום 4 שירים חדשים - בהם הלהיט 'יעלה ויבוא', מחרוזת שירי חנוכה וגרסה אינסטרומנטלית של כל השירים.
גם אלבום זה עובד על ידי ישראל לאם, ומככבים בו הסולנים דניאל גובר, זייבל פרלמן, אריק שטרן ומענדי לוין.
באותו חנוכה התקיים אירוע גדול כשהמקהלה הופיעה במרכז האולם על במה מסתובבת.
מופע זה לא יצא לאור, ורק בשנת 2012 פורסמו ממנו כמה קטעי וידאו.
האלבום הבא יצא בשנת 1999 ונקרא "Stand up".
באלבום זה הצליח במיוחד השיר 'הנה מה טוב', לצד השירים 'ויבטחו בך', 'מצווה גדולה' ו'שמע קולנו'.
השיר האחרון באלבום 'נרות השבת' מושר כולו על ידי ירחמיאל ביגון, ומדבר על באג 2000. גם אלבום זה עובד על ידי ישראל לאם.
מככבים: דוד שפירא וזייבל פרלמן.
בשנת 2000 הגיעה המקהלה למסע הופעות בישראל.
הם הופיעו בגוש קטיף ובחיפה, והצטלמו במקומות שונים בירושלים.
בשנה זו יצא אלבום האוסף "ירושלים שמעי את קולנו" - אוסף של שירי ירושלים מכל האלבומים וההופעות, בתוספת של 2 שירים חדשים: 'ירושלים' ו'אם אשכחך'.
שירים אלו יצאו גם בגרסת אלבום אודיו, יחד עם גרסת ליפ סינק לשירים מהאלבומים 'Stand up' ו'שיר השמחה' ברקע אותם צילומים מירושלים.
בסוף 2001 יצא האלבום "בדרך התורה We Will Prevail".
באלבום זה נוצר שיתוף פעולה ראשון עם המעבד מונה רוזנבלום שלקח חלק בהפקת האלבום לצד משה לאופר וישראל לאם.
בין להיטי האלבום: 'רק חזק', 'כי הם חיינו', 'והיה מחניך קדוש' ו'לא ברוח השם'.
בתקופה זו כיכבו במקהלה הסולנים מרדכי שפירא, דניאל מוצ'ניק ואייזיק בן ישי.
בשנת 2002 התקיימו בניו יורק ובניו ג'רזי סדרת הופעות לרגל 25 שנה למקהלה.
בין היתר נטלו חלק בוגרי המקהלה יעקב שוואקי, שלומי דאקס, עופי נט ונחום סטארק.
לפני אחת ההופעות ירחמיאל ביגון שבר את רגלו, ולכן בחלק מהשירים רואים אותו יושב ליד הפסנתר ולא מנצח על המקהלה.
בשנת 2003 נוצר שיתוף פעולה אומנותי בין המקהלה לבין הזמר הישראלי דדי גראוכר.
הזמר והמקהלה הופיעו יחד במופע שנקרא "כל ישראל ערבים זה לזה", ובו שיר בעברית ובאנגלית המסמל את האחדות בין היהודים בישראל ובתפוצות.
המופע יצא בגרסת צפייה, ומככבים בו מרדכי שפירא, אייזיק בן ישי וחנינא אברמוביץ.
השיר 'כן' שפתח את המופע יצא שנתיים לאחר מכן באלבום רווח.
בשנת 2005 יצא האלבום "רווח", הנמכר ביותר של המקהלה.
מעל 15,000 עותקים נמכרו תוך שלושה שבועות - הישג חסר תקדים בעולם המוזיקה החסידית.
רוב שירי האלבום הצליחו והיו ללהיטים, וביניהם שיר הנושא 'רווח', 'ונהיה', 'מי אדיר', 'ואהבת', 'יחדשהו', ו'ריבונו'.
בעיבוד האלבום השתתפו ישראל לאם, משה מונה רוזנבלום ומשה לאופר.
המוזיקה ומקהלת הגברים הוקלטו בישראל, באולפנים של קן ברג'ס ובהשתתפות הגיטריסט אבי סינגולדה.
באותה שנה, כמדי שנה, נערך מופע בפסח בניו יורק, שיצא בגרסת DVD.
סולנים בולטים: שאול אלסון, יוסף שיק, זלמן פולק וארי רוזנר.
בשנת 2006 הגיעו ביגון ושמונה מילדי המקהלה להופעה בישראל, אחרי 5 שנים שלא עזבה המקהלה את ארצות הברית.
הם הופיעו בעצרת של חב"ד, בהיכל הספורט יד אליהו בהשתתפות כ-10,000 צופים.
שיר שהולחן על ידי ביגון, במיוחד לערב זה, "משיח", היה ללהיט גדול.
בעקבות הצלחת השיר ירחמיאל החליט להוציא מיד אלבום המכיל 4 שירים חדשים, מחרוזת שירים נוסטלגיים וקטעים מהופעות יחד עם אוהד מושקוביץ ודוד גבאי.
סולנים בולטים: שאול אלסון, יושי (יהושע) בנדר וארי רוזנר.
באותה שנה הוציאה המקהלה אלבום א-קפלה במיוחד לימי הספירה, האלבום מכיל שירים מהאלבומים משיח ורווח וכן מחרוזות ושירים מכל הזמנים.
האלבום נקרא "מיאמי מסביב למדורה" (Around The Campfire) ומלווה באפקטים קוליים של מדורה וצרצרים.
בקיץ 2007 הגיעה המקהלה לישראל, גם הפעם בהרכב מצומצם.
ביקור זה לווה בדיון ער במגזר החרדי למופעים "מעורבים" (הימצאות של גברים ונשים בנפרד, אך באותו אולם, עם מקומות ישיבה מעורבים למשפחות כפי שנהוג בארצות הברית).
ההופעות התקיימו, בבנייני האומה בירושלים, ובהיכל התרבות בתל אביב, בהשתתפות כ-3000 איש בכל מופע.
הזמר מרדכי בן-דוד שהיה אמור להופיע עם המקהלה ביטל את הופעתו.
לקראת חנוכה 2009 יצא האלבום "יבוא".
נטלו חלק בעיבודים: ישראל לאם, משה לאופר, מונה רוזנבלום, איצי בולד ויעקב לייב ריגלר.
בין השירים שהצליחו ניתן למצוא את הלהיט 'איום ונורא', 'מעם השם' 'גלה' ושיר הנושא 'יבוא'.
בין השירים השקטים שבאלבום ניתן למצוא את 'מהרה' - לחן חדש למילות השיר האייקוני מהאלבום 'כלל ישראל' ואת 'עזור נא' שמבוצע כולו על ידי הסולן יאיר קניג.
לצידו של קניג כיכבו באלבום הסולנים יושי בנדר ודוד הרשקוביץ.
גרסת א-קפלה של האלבום יצאה בשנת 2020.
בהמשך השנה יצאה גרסת DVD עם שם זהה, מתוך הופעות חול המועד סוכות בברוקלין קולג'.
במופע בוצעו בעיקר שירים מהאלבום יבוא, אך גם שירים מהאלבום 'משיח': שבת משוש, משיח וירושלים הרים סביב לה.
בקיץ 2022 קטעים מתוך ה־DVD הועלו לרשת החברתית טיקטוק וגרפו מיליוני צפיות.
כוכבי המופע: יאיר קניג, יושי בנדר, דוד הרשקוביץ ובנימין רבינא אברמוביץ.
ב-2010 יצא האלבום "התעוררות" (The Miami Solo Album) שבאופן חריג לא כלל טקסטים מקוריים אלא גרסאות של שירים ידועים, בביצוע סולנים מהלהקה שהוקלטו מספר שנים קודם כשקולם החל להתחלף.
משתתפים: שאול אלסון, יאיר קניג, בנימין רבינא אברמוביץ ודוד הרשקוביץ.
בשנת 2011 הקים בנו של ירחמיאל ביגון יחד עם בוגר המקהלה מנחם קליין שלוחה ישראלית לפרחי מיאמי.
המקהלה נקראה בשם 'מיאמי מזרח', והילדים שרו בהברה עברית ועם מבטא ישראלי.
המקהלה לא הצליחה ונסגרה לאחר מספר שנים.
האלבום הבא "מי לה' אלי", יצא בקיץ 2011. גם אלבום זה עובד על ידי משה לאופר, ישראל לאם ומונה רוזנבלום.
בין השירים שהצליחו: 'שמע ישראל' ו'מי להשם אלי'.
שיר הנושא תורגם לעברית ובוצע על ידי השלוחה הישראלית של המקהלה.
באלבום כיכבו הסולנים שרולי רובין, דוד פרלמן, בנימין רבינא אברמוביץ וג'רמי הרשקוביץ.
בשנת 2012 המקהלה התארחה בפעם השלישית במופע 'האסק' 25 וביצעה שם את הלהיט 'שמע ישראל'.
באותו קיץ לרגל 'סיום הש"ס' העולמי; הופק קליפ מיוחד למקהלה שנקרא "when the siyum calls" -"כשהסיום קורא".
הקליפ צבר מאות אלפי צפיות ביוטיוב.
בנוסף, יצא לאור אלבום אוסף הכולל שירים נוסטלגיים של המקהלה הקשורים ללימוד התורה, שיר הנושא ושיר סולו "מודים" שמבוצע בדואט בין סולן המקהלה דוד פרלמן לירחמיאל ביגון.
בפסח 2013 נערך מופע ענק לציון 36 שנות פעילות - 'פעמיים חי'.
המופע נערך בליווי 18 נגנים ו-18 בוגרים מהעבר.
3 שירים חדשים נכתבו במיוחד למופע: 'חי חי', 'עם לבדד ישכון' ו'הקהל'.
במהלך המופע ביצעו בוגרי המקהלה מספר שירים מהעבר, כשבין היתר כוכבי העבר אייזיק בן ישי ודניאל מוצ'ניק ביצעו שחזור לקטעי הסולו האייקוניים שלהם מתוך השיר 'לא ברוח השם'.
בוגרי המקהלה חנינא, עקיבא ובנימין רבינא אברמוביץ ביצעו יחד עם אחיהם חייא את השיר 'אני מאמין' (מתוך האלבום 'מן השמים').
בנוסף בוצע שחזור של המחזמר מתוך Miami Experience 2 יחד עם השחקנים מפעם, ובשיא דואט בין נחום סטארק שהציג בזמנו כשחקן ראשי לבין יורשו דוד פרלמן.
גרסת צפייה פורסמה רק בשנת 2020.
באותה שנה יצא אלבום צפייה בשם "מיאמי בהופעה" (Miami in Concert), עם לקט משלל הופעות שנערכו בין השנים 2009-2012. ב־DVD מככבים הילדים דוד פרלמן, בנימין רבינא אברמוביץ, יהודה גורקין ודוד צ'רנדוף.
שיר הסיום מבוצע על ידי המקהלה הישראלית.
האלבום הבא יצא בשנת 2014 ונקרא "UT UT" (הנה הנה).
האלבום עובד על ידי ירחמיאל ביגון וישראל לאם.
אלבום זה הצליח בארצות הברית, אך בישראל הוא פחות מוכר.
בין להיטי האלבום: שיר הנושא 'אט אט' הכולל מילים ביידיש מתוך השיר הנוסטלגי 'קומט שוין' שקיבלו לחן חדש, 'בשמחה רבה' 'צור' ו'קול קול קול'.
סולני האלבום: דוד פרלמן, צבי שמחון ומיכאל ויינגרטן.
בקיץ 2014 ערכה המקהלה סיבוב הופעות באירופה ובישראל ביחד עם הזמר בני פרידמן לרגל צאת האלבום החדש UT UT.
ההופעות נחלו הצלחה רבה, אך בעקבות ההגבלות של מבצע 'צוק איתן' חלק מההופעות בוטלו.
בשנת 2016 ירחמיאל ביגון הקים מקהלה בשם "the choir of unity", המקהלה כללה 100 ילדים מרחבי ניו יורק וניו ג'רזי, והתארחה בהופעות של פרחי מיאמי.
מצטייני המקהלה הצטרפו בהמשך למקהלת פרחי מיאמי.
בחנוכה 2016, יצא לאור DVD חדש בשם "מיאמי בשמחה רבה" שכלל הופעות של המקהלה מתקופת האלבום אט אט, מקהלת הבוגרים, קליפ מיוחד של 'מקהלת האחדות' ועוד שיר שהם ביצעו.
בנוסף, פורסמו קטעי סרט באורך 40 דקות של מאחורי הקלעים של סבב ההופעות של המקהלה באנטוורפן, לונדון, פריז, ישראל ומקסיקו בשנת תשע"ד.