tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב מנהיגי המרידות של 1798, 1803, 1848, 1867 ו-1916 היו כלואים שם, וכך גם שוכנו שם אסירים רבים במהלך מלחמת העצמאות האירית (1919-21) ורבים מבין מתנגדי האמנה האנגלו-אירית במהלך מלחמת האזרחים.
צ'ארלס סטיוארט פרנל היה כלוא בקילמיינהאם, יחד עם רוב עמיתיו לפרלמנט, בין 82–1881 כאשר הוא חתם על אמנת קילמיינהאם עם ויליאם גלאדסטון.
אדמונד ולישה, השומר הראשי בכלא, הורשע בשל תת-האכלה של האסירים תומכי מרידת 1916.
קליפ של U2 לשיר "A Celebration" צולם בקילמיינהאם ביולי 1982.
הכלא שימש גם ב-2012 לסדרת ה-BBC Ripper Street וב-2011 לסדרת ITV "בראשית".
כלא ניוגייט היה בית סוהר בתוך הסיטי של לונדון, בפינת רחוב ניוגייט ו"אולד ביילי".
במקור הכלא היה ממוקם באתר בו היה "ניוגייט" ("השער החדש") – אחד משערי חומת לונדון הרומית.
השער והכלא נבנו מחדש במאה ה-12, ונהרסו ב-1904. הכלא הורחב ונבנה מחדש פעמים רבות, והיה פעיל במשך יותר מ-700 שנה, מ-1188 ועד 1902.
בתחילת המאה ה-12 הנהיג הנרי השני, מלך אנגליה רפורמות משפטיות אשר נתנו לכתר שליטה רבה יותר על מערכת המשפט.
כחלק מרפורמות אלו הורה המלך ב-1166 על בניית בתי כלא, בהם ניתן יהיה להחזיק את הנאשמים בזמן שהשופטים המלכותיים ידונו ויכריעו בחפותם או באשמתם, וכן לצורך ענישה.
כלא ניוגייט, שנפתח ב-1188, היה המוסד הראשון שהוקם למטרה זו.
כמה עשורים מאוחר יותר, ב-1236, הורה המלך על המרת אחד מן הצריחים של ניוגייט (שעדיין שימש כאחד מהשערים הראשיים לכניסה לעיר) להרחבה לכלא, במטרה להגדיל באופן משמעותי את שטחו.
התוספת כללה תאי צינוק חדשים והוספת בניינים סמוכים לכלא.
תוספת זו נשארה ללא שינוי במשך כמעט מאתיים שנה.
במאה ה-15 היה כלא ניוגייט זקוק כבר לשיפוץ משמעותי.
הבניין היה במצב של קריסה ובלאי.
אסירים רבים מתו עקב צפיפות, מחלות ותנאים סניטריים גרועים.
בשנה אחת נרשמו 22 אסירים שמתו ממה שכונה "קדחת כלא" ("gaol fever").
המצב היה כל כך קשה עד כי ב-1419 סגרו פקידי העירייה באופן זמני את הכלא.
בעקבות לחץ ציבורי על כך שאגף הנשים קטן מדי ולא הכיל כלל בתי שימוש, ובשל כך נאלצו הנשים לעבור דרך אגף הגברים על מנת להגיע לתאי השירותים לנשים, התווסף למבנה הכלא בשנת 1406 מגדל נוסף עבור האסירות.
בשנת 1422 ניתן אישור לחידוש של הכלא, והשער ומבנה הכלא נהרסו ונבנו מחדש.
במבנה החדש היו אולם מרכזי שבו היו הארוחות וכן כנסייה חדשה.
כמו כן נבנו תאים ומרתפים נוספים ללא אור וללא אוורור.
הכלא נהרס בשרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666 ונבנה מחדש בשנת 1672 על ידי סר כריסטופר רן, תוך הרחבתו לתוך בניינים חדשים בצד הדרומי של הרחוב.
בשנת 1770 הקצה הפרלמנט סכום של 50,000 ליש"ט (כ-7 מיליארד ליש"ט במחירי 2020) לצורך הרחבת הכלא ובניית בית משפט חדש.
עיריית לונדון הקצתה שטח של 7,500 מ"ר (500 מטרים על 15 מטרים) לאותה מטרה.
העבודה כבר כמעט הושלמה כאשר הכלא הותקף על ידי המון במהלך מהומות גורדון ביוני 1780. הבניין עלה באש וניזוק קשה.
הכלא החדש הושלם לבסוף ב-1782.
הכלא נסגר בשנת 1902 ונהרס בשנת 1904. על האתר בו היה הכלא נמצא כיום בית המשפט הפלילי של לונדון, הידוע גם בתור "אולד ביילי" (על שם הרחוב שבו הוא עומד).
מימיו הראשונים אכלס הכלא סוגים שונים של פושעים: חלקם ביצעו מעשי פשע קלים יחסית, כגון גנבה, פריצה לבתים או שוד, בעוד אחרים ביצעו פשעים חמורים כגון אונס ורצח.
מספר האסירים בניוגייט עבור סוגים מסוימים של פשעים עלה וירד בהתאם לחששות הציבור בתקופות שונות.
כך, למשל, לקראת סוף תקופת שלטונו של אדוארד הראשון (תחילת המאה ה-14), הייתה עלייה במקרי שוד ברחובות.
כתוצאה מכך העונש על שליפת פגיון היה מאסר 15 ימים בניוגייט, ופציעתו של אדם גררה 40 ימים בכלא.
עם הגיעם לניוגייט נכבלו האסירים בשלשלאות והובלו אל הצינוק המתאים לפשע שביצעו.
אלו שנידונו למוות מוקמו במרתף מתחת למגורי השומרים שהיה למעשה ביוב פתוח משובץ בשלשלאות.
עבריינים אחרים הופרדו לאגפים שונים לפושעים ולבעלי חוב.
תאי הצינוק היו מלוכלכים, חשוכים ובמצב כה גרוע עד כי רופאים נמנעו מלהיכנס אליהם.
התנאים לא השתפרו במשך זמן רב.
אסירים אשר היו יכולים להרשות לעצמם לרכוש משקאות אלכוהוליים נשארו שיכורים באופן קבוע.
היו כינים בכל מקום והסוהרים השאירו את האסירים לרעוב כשהם כבולים אל הקיר.
במקום התפתחה אגדה על "הכלב השחור", מעין רוח כחושה אשר סימלה את היחס האלים והאכזרי אל האסירים.
בין השנים 1315 ו-1316 בדק חוקר מקרי המוות 62 מקרי מוות בניוגייט.
על פי חוק מימי הביניים נוהל הכלא על ידי שני שריפים שנבחרו מדי שנה.
שני אלה השכירו את הניהול השוטף לסוהרים פרטיים תמורת תשלום.
סוהרים אלו היו רשאים לגבות תשלום ישירות מן האסירים, מה שהפך את התפקיד לאחד הרווחיים ביותר בלונדון.
באופן בלתי נמנע סיפקה מערכת זו תמריצים עבור השומרים להפגין אכזריות כלפי האסירים ולגבות מהם תשלום על כל דבר, החל מעל עצם הכניסה לכלא ועל כבילתם ושחרורם משלשלאות.
לעיתים קרובות החלו הסוהרים להעניש אסירים עוד לפני שגזר דינם נכנס לתוקף.
השומרים, אשר הכנסתם הייתה מבוססת חלקית על סחיטת האסירים, דרשו מהם כסף תמורת מזון, מצעים ושחרור מהאזיקים, ואף עינו אסירים תמורת כסף נוסף.
אפשר לקבל אינדיקציה לתנאים בכלא מרשימת הדברים אותם אסור היה לסוהרים לעשות: אסור היה להם לקחת נדבות המיועדות לאסירים, למנוע מכירת מזון, לגבות תשלום מופרז עבור מיטות, או לדרוש כסף עבור הבאת האסירים לבית המשפט הסמוך.
בשנת 1393 נוספה תקנה חדשה, שנועדה למנוע מהסוהרים לגבות תשלום עבור מנורות או מיטות.
בשנת 1431 החלו נציגי העירייה לדון במספר הצעות רפורמה.
ההצעות כללו הפרדת האסירים שאינם צמיתים למגורים נפרדים לגברים ולנשים, תוך השארת שאר האסירים בתאים תת-קרקעיים.
אסירים שהפגינו התנהגות טובה ולא הואשמו בפשע חמור היו רשאים להשתמש בבית התפילה ובחדר פנאי ללא עלות נוספת.
בנוסף, בעלי חוב אשר לא היו חייבים סכומים גדולים מדי לא נדרשו להיות אזוקים.
על הסוהרים נאסר למכור מזון, פחם, ונרות.
הכלא היה אמור לעבור ביקורת שנתית, אולם לא ידוע אם בדיקות אלו אכן התבצעו בפועל.
רפורמות נוספות ניסו להפחית את זמן ההמתנה בכלא עד למשלוח אל בית המשפט, אך ללא תוצאות ממשיות.
בכלא שוכנו אסירים ואסירות שהורשעו בפשעים או שהיו בעלי חוב, והיו אגפים נפרדים לגברים ולנשים.
על אף שהאסירים חיו במגורים נפרדים, הם היו יכולים להיפגש ולהתערב באופן חופשי אלו עם אלו וגם עם מבקרים בכלא.
בכלא היו מחלקות שונות: מחלקת המאסטר (Master's) הייתה עבור אלו שהיו יכולים לשלם בעצמם עבור המזון והמגורים, והתנאים בה היו נוחים למדי.
מחלקת פשוטי העם (Common's) הייתה עבור אלו שהיו עניים, והתנאים בה תוארו כ"גיהנום".
מחלקה נפרדת הייתה עבור אסירים "מיוחדים".
המלך השתמש בניוגייט לעיתים קרובות כמקום להחזיק בו כופרים, בוגדים ונתינים מרדניים שהובאו ללונדון למשפט.
בתחילת המאה ה-19 משך הכלא את תשומת לבה של פעילת זכויות האדם אליזבת פריי.
היא דאגה במיוחד באשר לתנאים בהם הוחזקו בכלא נשים וילדיהן.
לאחר שהציגה ראיות בנושא לבית הנבחרים שופרו התנאים במקום.
ב-1858 נבנה מחדש פנים הכלא, ונוספו בו תאים אישיים.
ב-1783 הועבר אתר ההוצאות להורג של לונדון מטייברן לניוגייט.
הוצאות להורג מחוץ לכלא – שהיה בתקופה זו הכלא המרכזי של לונדון – משכו קהל רב.
היה אפשר לבקר בכלא באישור הלורד ראש העיר של לונדון או של השריף.
הנידונים הוחזקו בתאים צרים שהופרדו מרחוב ניוגייט על ידי חומה עבה, והוארו רק באור עמום מהרחבה הפנימית.
הגרדום עצמו הוקם מחוץ לדלת ברחוב ניוגייט.
תליינים בריטיים למדו והתאמנו בניוגייט עד המאה ה-20.
החל מ-1868 הופסקו הוצאות פומביות להורג ומאז הן בוצעו בגרדום שנבנה בתוך צריף ברחבה הפנימית של הכלא, אליו הוביל שביל מרוצף אבנים, פתוח חלקית לשמיים ומקורה בסבכת ברזל.
אסירים שהוצאו להורג נקברו מתחת לאבני הריצוף של השביל, וראשי התיבות של שמם נחרטו בקיר האבן הסמוך.
האדם האחרון שהוצא להורג באופן פומבי (בניוגייט וכן בכל הממלכה המאוחדת) היה מייקל בארט, ב-26 במאי 1868. האדם האחרון שהוצא להורג בצריף הגרדום שבתוך ניוגייט היה ג'ורג' וולף, ב-6 במאי 1902. בסך הכל הוצאו להורג בכלא 1,169 אנשים.
רשימה חלקית של אישים מפורסמים שהיו אסירים בניוגייט:
ג'קומו קזנובה – הרפתקן איטלקי, נאסר בגין ביגמיה.
דניאל דפו – הסופר של רובינזון קרוזו ושל מול פלנדרס (אשר בו הדמות הראשית נולדה ואף נכלאה בניוגייט).
אמליה דאייר – רוצחת סדרתית של ילדים ותינוקות.
לורד ג'ורג' גורדון – על שמו נקראו מהומות גורדון.
בן ג'ונסון – מחזאי, משורר ושחקן, נאסר על הריגת שחקן עמית בדו-קרב.
ירגן ירגנסן – הרפתקן ומהפכן דני.
ויליאם קיד – שודד ים שנודע בשם "קפטן קיד".
ג'ון לו – כלכלן סקוטי.
סר תומאס מלורי – שודד והמחבר המשוער של "מות ארתור".
ויליאם פן – הקווייקר אשר ייסד את מדינת פנסילבניה.
ג'ק שפרד – פורץ ידוע מהמאה ה-18 אשר הצליח להימלט מניוגייט פעמיים בטרם הוצא להורג לבסוף.
בפאב ויאדוקט שברחוב ניוגייט בלונדון מצויים שרידים היסטוריים של תא בודד מבית הכלא הידוע לשמצה.
התא מצוי בקומת המרתף, אך הוא נעול ונסתר מהעין.
לקוחות הפאב המעוניינים בכך, יכולים לבקש מאנשי הצוות גישה אל שרידים אלה, בשעות שאינן עמוסות.
עם פיינט של בירה בידם האחת, צופים המבקרים בתא צינוק קטן ומסורג בעל רצפת אבן מעוקמת ולא מסותתת, המאפשרת הצצה ומעין מסע אחורה בזמן.
כלא קראנדירו (Carandiru) היה בית סוהר שנמצא בסאו פאולו, ברזיל.
בית הסוהר תוכנן ונבנה על ידי סמואל דס נבס בשנת 1920, אז הוא נחשב לכלא למופת כדי שעמד בדרישות החדשות של החוק הפלילי משנת 1890. היה פעיל בשנים 1956–2002 ובשיאו היה בית המאסר הגדול ביותר באמריקה הדרומית, בו הוחזקו יותר מ-8,000 אסירים.
בשנת 1992 היה זה אתר הטבח בקראנדירו.
דראוזיו וארלה, רופא ברזילאי ידוע, התנדב כרופא ללא שכר בקראנדירו בשנים 1989–2001, במיוחד כדי להתמודד עם מגפת האיידס שם.
הוא כתב ספר בשם Estação Carandiru (תחנת קראנדירו), המתאר את חוויותיו שם ואת התנאים האיומים של האסירים.
הספר עובד מאוחר יותר לסרט ("קראנדירו", בבימויו של הקטור באבנקו) ושניהם זכו להערכה רבה על ידי המבקרים והציבור.
בית הכלא נהרס ב-8 בדצמבר 2002. גוש אחד נותר על כנו כדי לשמש כמוזיאון, כעת פתוח לקהל ונגיש דרך תחנת המטרו קארנדירו.
כיום מתחם פארק דה יובנטודה נמצא באתר בית הכלא לשעבר.
בית הכלא של קראנדירו הוא ההשראה של מתקן הכליאה הפדרלי סונה, הכלא שדמות הטלוויזיה הבדיונית, מייקל סקופילד, נכלאה בה במהלך העונה השלישית של סדרת הטלוויזיה האמריקנית Prison Break.
חורחה אראגו מתייחס לקראנדירו בשירו "O Iraque é Aqui".
להקת המטאל הברזילאית ספולטורה כתבה את השיר "Manifest" על הטבח.
הרצועה מוצגת באלבומם "Chaos AD" משנת 1993.
להקת הראפ הברזילאית Racionais Mc's כתבה את השיר "Diário De Um Detento" המתייחס לקראנדירו.
כלא קרסטי הוא בית מעצר לשעבר לפני משפט בסנקט פטרבורג, אחד המפורסמים והגדולים ברוסיה שנבנה בצורת פנאופטיקון.
השם הרשמי עד דצמבר 2017 היה יחידת מעצר מספר 1 של סניף שירות בתי הסוהר הפדרלי בסנקט פטרבורג ובמחוז לנינגרד.
ממוקם בגדות החימוש 7 בסנקט פטרבורג.
כיום פועל המתקן כמושבת תיקון, כ-200 אסירים עוסקים בתיקון המתקן עצמו וביצוע שירותים אחרים.
בתחילה, שימש כבית סוהר מבודד בפטרבורג, שנפתח בשנת 1893 בצד של ויבורג וכלל שני מבנים בצורת צלב, שיועדו לפושעים והכיל מעל אלף תאי כליאה בודדים, שאסיריהם נדרשו לעבוד.
הכלא היה למופת לבניית בתי כלא מסוגו ברוסיה ב (ונבנו בתי כלא דומים בסמרה, צ'ליאבינסק וערים אחרות).
בשנת 2017 הועברו כלל האסירים לכלא קרסטי החדש וכלא זה הפך למושבת תיקון.
לאורך ההיסטוריה ידועים שלושה ניסיונות בריחה מהכלא:
בליל 11 בנובמבר 1922, נמלט לנקה פנטלייב יחד עם כמה שותפים.
הם נמלטו בעזרתו של אחד הסוהרים כדי לצאת מבניין הכלא, טיפסו על הקיר שעל העץ וירדו מבחוץ באמצעות חבלים ארוגים מראש מהשמיכות שלהם.
בשנת 1991 ניסה השודד סרגיי מדוייב לברוח עם אקדח שהועבר אליו מהחוקרת נטליה וורונצובה.
כשברח הוא פצע קשה מאבטח, אך הבריחה נכשלה והוא נלכד.
בית המשפט גזר עליו הוצאה להורג בשנת 1995, שלאחר מכן הומר למאסר עולם.
ב-23 בפברואר 1992 נעשה ניסיון בריחה של שבעה אסירים בראשות יורי פרפלקין ויורי שפראנוב.
הם וחמשה אסירים נוספים לקחו שני מבקרים כבני ערובה.
רובם נוטרלו וחוסלו במהלך הבריחה.
פרפלקין נידון למוות בשנת 1995, לאחר מכן עונשו הומר למאסר עולם.
אנדרטה לזכר נפגעי הדיכוי הפוליטי
ב-28 באפריל 1995, מול הכלא, בגדה הנגדית, הוקמה אנדרטה לזכר קורבנות הדיכוי הפוליטי בצורת שני ספינקסים מברונזה על כני גרניט על פי הפרויקט של מיכאיל שמיאקין.
הספינקסים הלא שגרתיים הללו נראים מצד אחד כפנים נשיות צעירות, מצד שני הפונה לכלא, כגולגולות חשופות וחתוכות.
בין הספינקסים על משטח הסוללה של האנדרטה נמצא חלון תא כלא מסוגנן.
לאורך צדי כני הגרניט מונחות טבליות נחושת שעליהם חרוטות שורות מיצירותיהם של ניקולאי גומיליוב, אוסיפ מנדלשטם, אנה אחמטובה, נ.
אנדרה, דמיטרי ליכצ'וב, יוסף ברודסקי, יורי גלנסקוב, אלכסנדר סולז'ניצין, ולדימיר ויסוצקי וולדימיר בוקובסקי.
ב-7 במאי 2015 נחנך לוח זיכרון שהוקדש למרשל מברית המועצות קונסטנטין רוקוסובסקי.
באזור הקטן שבין רחוב שפלרנאיה וגדות יום ראשון, ניצבת אנדרטה למשוררת אנה אחמטובה, שבעלה (בשנת 1921) ובנה (בשנים 1938–1939) נכלאו בכלא קרסטי.
כלא קולפינו הוא כלא שנפתח ב-22 בדצמבר 2017, והוא מהווה תחליף למרכז המעצר הישן שנודע בשם כלא קרסטי, ממנו ירש את התצורה, כמו גם את השם הרשמי והלא רשמי ("כלא קרסטי החדש").
מתקן המאסר ממוקם בסנקט פטרבורג, במחוז המשנה קולפינו, ברחוב קולפינסקאיה 9.
כבר בשנות ה-90 של המאה ה-20, עלה רעיון לבנות תחליף לכלא קרסטי, עקב הצפיפות הרבה בו.
אחת ממטרות הפרויקט הייתה העברת האסירים ממרכז העיר סנקט פטרבורג, אל פרברי העיר.
כך, בניית הכלא החדש החלה בשנת 2007.
הבנייה התקדמה באטיות מסיבות של אי-מימון וגם מבעיות טכניות וביורוקרטיות שונות.
האדמה שנבחרה לבניית הכלא נמצאת לא רחוק מתחנת הרכבת אוקטיברסקאיה, במרחק קילומטר אחד מתחנת קולפינו.
לאחר הכנת השטח החלה בניית הכלא עצמו.
הבניינים עצמם הוקמו כבר בשנת 2010, אך מסירתם לשירות בתי הסוהר הפדרלי עוכבה שנים רבות.
שניים משמונת הבניינים המתוכננים לא נבנו כתוצאה מליקויי בנייה.
לכלא החדש יש שני קווי דמיון עם כלא קרסטי הישן.
הראשונה היא התצורה, כתוצאה ממנה קיבל את שמו הלא רשמי "כלא קרסטי בחדש", אך בניגוד לכלא הישן, בו היו מבנים בני ארבע קומות, הכלא החדש כולל שמונה קומות.
בדומה לכלא הישן, יש מרתף רב קומות, אך בניגוד אליו, גם מקלט תת-קרקעי.
ההיקף עצמו הוא שתי גדרות בטון בגובה של כמה מטרים.
כושר התכולה של בית הסוהר הוא 4,000 איש; ארבעה אנשים בתא סטנדרטי אחד.
השירותים בתאים מופרדים מן החלק העיקרי של התא על ידי דלת, השירותים עצמם דומים לעגלות, עשויות מתכת ופלסטיק כדי למנוע ונדליזם.
את הבניינים מחברים מסדרונות ובכלא יש 11 קומות מעל הקרקע, התופסים יותר מ-30 הקטאר משטח הכלא הכולל, לכל הבניינים יש חיבורים זה לזה באמצעות מסדרונות מבלי שיהיה צורך לחצות את הרחוב בחורף.
הכלא ממוקם רחוק ככל האפשר ממרכז העיר ונמצא כמעט על גבול מחוז המשנה קולפינו של העיר ומחוז המשנה טוסנו שבמחוז לנינגרד הסמוך, עם זאת, כמה מושבות תיקון נמצאות קרוב יותר למרכז העיר ומיועד לאסירים שניתן להם גזר דינם.
למרות הקרבה למסילת הרכבת, אין דרכי גישה אליה, מה שמסבך את הובלת האסירים אליה.
לאחר פתיחת הכלא החדש הופיע קו אוטובוס מספר 389 מתחנת קולפינו לבית הכלא החדש, כמו גם קו מספר 268, שבעבר הוביל מתחנת המטרו ריבצקוי לספיורני ועובר כעת אל הכלא החדש.
לאחר פתיחת הגשר הדרומי עם התמשכות בניית הכלא, השתנה גם תוואי אוטובוס מספר 328.
כלא סוגאמו (ביפנית: 巢鴨拘置所) ברובע איקבוקורו, היה בית מאסר המהווה כיום חלק מטושימה, טוקיו, יפן.
כלא סוגאמו נבנה במקור בשנת 1895, תוך שימוש בבתי הכלא באירופה כמודל.
בשנות השלושים נודע בכך שאכלס אסירים פוליטיים, כולל קומוניסטים רבים ומתנגדים אחרים לחוקי שמירת השלום בשנות השלושים והארבעים.
שם נכלאו גם מרגלים מטעם בעלות הברית, כולל ריכרד זורגה שנתלה בכלא ב-7 בנובמבר 1944.
הכלא לא נפגע במהלך הפצצת טוקיו במלחמת העולם השנייה, וכוחות הכיבוש של בעלות הברית השתלטו עליו במהלך כיבוש יפן כדי לשכן חשודים בפשעי מלחמה כשהם ממתינים למשפט בפני בית הדין הצבאי הבינלאומי למזרח הרחוק.
לאחר סיום המשפטים, שימש כלא סוגאמו בכליאתם של כמה מהמורשעים והיה מקום להוצאתם להורג של שבעה אסירים שנידונו למוות בתלייה ב-23 בדצמבר 1948.
המתחם המקורי היה בגודל של 2.43 הקטר בלבד.
בניית גדרות חיצוניות הרחיבה את המתקן לכפול מהגודל המקורי.
לאחר שנכבש על ידי כוחות בעלות הברית, הופעל המתקן על ידי הארמייה השמינית של צבא ארצות הברית, אם כי פעולת הכלא בפועל טופלה על ידי יפנים.
כ-2,500 אנשי צבא הוקצו לאבטחת בית הכלא, אולם לא יותר מ-500 בכל זמן נתון.
הכלא הופעל על ידי כוחות הצבא האמריקני מדצמבר 1945 ועד מאי 1952. במבנה שוכנו כאלפיים פושעי מלחמה יפניים במהלך פעולתו.
האסירים אכלו אוכל יפני שהוכן על ידי יפנים והגישו האסירים עצמם.
היו מקרים שבהם הגיש ראש הממשלה לשעבר הידקי טוג'ו אוכל לכל שאר אסירי "A".
חלק מהירקות ששימשו בארוחות אלה גודלו בתוך המתחם.
לאחר סיום כיבוש יפן עבר כלא סוגאמו לשליטה ממשלתית אזרחית יפנית.
רוב פושעי המלחמה שנותרו קיבלו חנינה או שחרור על ידי הממשלה.
בשנת 1962 תפקודו כבית סוהר הסתיים.
בשנת 1971 פורקו בנייני הכלא.
בשנת 1978 הוקם בניין סאנשיין 60, עם השלמת גורד השחקים הגבוה ביותר ביפן, באתר כלא סוגאמו לשעבר.
כל שנותר מהנצחת הכלא הוא אבן שעליה חרוטה, ביפנית הכתובת "התפללו למען שלום נצחי".
כלא תדמור היה בית סוהר בתדמור במדבריות מזרח סוריה, כ-200 קילומטר צפונית מזרחית לעיר דמשק.
כלא תדמור היה ידוע בתנאים הקשים שבו, בפגיעה נרחבת בזכויות אדם, עינויים והוצאות להורג שבוצעו בו.
דו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל משנת 2001 כינה אותו מקור ל"ייאוש, עינויים ויחס משפיל".
הכלא נכבש והושמד על ידי חמושים של ארגון הטרור המדינה האסלאמית במאי 2015.
המבנים נבנו במקור כצריפים צבאיים על ידי כוחות המנדט הצרפתי.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, כלא תדמור אכלס אלפי אסירים סורים, פוליטיים ופליליים כאחד וזה היה גם זירת הטבח של אסירי הכלא ב-27 ביוני 1980 בידי רפעת אל-אסד, יום אחרי שהענף הסורי של האחים המוסלמים האיסלאמיסטיים נכשל בקושי בניסיון להתנקש בחיי הנשיא חאפז אל-אסד.
חברי יחידות גדודי ההגנה, בפיקודו של ריפעת אל-אסד, נכנסו עם שחר לכלא תדמור ורצחו כאלף אסירים בתאיהם.
כלא תדמור נסגר בשנת 2001 וכל העצורים שנותרו הועברו לבתי כלא אחרים בסוריה.
כלא תדמור נפתח מחדש ב-15 ביוני 2011, על רקע מלחמת האזרחים בסוריה ו-350 אנשים שנעצרו בגין השתתפות בהפגנות נגד השלטון הועברו לשם לחקירה ומעצר.
בחודש מאי 2015 נכבשה תדמור על ידי המדינה האסלאמית שכוחותיה השתלטו גם על הכלא ושחררו סרטון של מראה הפנים.
חמושי הארגון השתמשו בחומרי נפץ כדי לפוצץ את מתחם הכלא ולהשמידו ב-30 במאי.
"מטרוסקאיה טישינה" הוא שמו הבלתי רשמי של בית הסוהר מספר 1 של שירות בתי הסוהר הפדרלי הרוסי, הממוקם ברחוב מטרוסקאיה טישינה במוסקבה (פירוש שמו של הרחוב : "שלוות המלחים" - בראשיתו של הרחוב הוקם בו בית אבות לוותיקי הצי הרוסי הקיסרי).
בשטח בית המעצר פועל מתקן כליאה קטן יותר המכונה "קרמליובסקי צנטראל" ("Кремлёвский централ").
נכון לנובמבר 2018 הוחזקו כ־1,700 בני אדם בכלא.
במקום הנוכחי של בית הסוהר, בשנת 1775, הוקם בית כלא שהופעל על ידי אגודת רווחה.
בשנת 1870 שונה שם בית הכלא ל"כלא התיקון המוסקבאי" הוחזקו בו 300 גברים ו־150 נשים.
בשנת 1912, על פי פרויקט האדריכל בוריס אלברטי הוקמו בנייני הכלא.
בשנת 1918, על בסיס הכלא, נוצר "בית מעצר לקטינים", לאחר מכן נקרא בשם "מושבת התיקון קוז'בניצקאיה"; בשנים 1946–1956 נקרא בשם "כלא מספר 14 של המחלקה של משרד הפנים במוסקבה"; מאז 1956 מכונה בשם "כלא מספר 1 במוסקבה".
בבניין הכלא המקורי היו שני בניינים, שהיו בהם יותר מ־2,000 אסירים.
בשנת 1949 מספר בנייני הכלא גדל לשלושה.
בשנים 1949–1953 שוכן בבניין השלישי כלא מיוחד, בו הוחזקו פושעים נאצים, כמו גם אסירים שעבדו בלשכה הטכנית המיוחדת של משרד הפנים של ברית המועצות.
בשנים 1953–1997 שוכנו בבניין קטינים ומאז 1999 נמצאת בה מחלקה רפואית לטיפול בשחפת.
מאז 1997, הכלא מופעל על ידי מנהל בתי הסוהר הראשי (GUIN) של משרד המשפטים של הפדרציה הרוסית.
באותה תקופה הוא הכיל עד 5,000 אסירים שנחקרו או המתינו לפסק דין.
הכלא הוסב ממושבה חינוכית לקטינים בשנת 1945 לכלא של ממש והחל לפעול בשנת 1946.
מסוף המאה ה־19 בשטח בית הסוהר המודרני "מטרוסקאיה טישינה" הייתה כנסייה, שנהרסה על ידי הבולשביקים.
ב־16 בנובמבר 2018, הפטריארך של מוסקבה וכל רוסיה קיריל הניח את אבן היסוד לכנסייה חדשה באתר.
ראש הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הנחה להכין הצעות לפיתוח פעילות הכנסייה בכלא.
לאורך שנות קיומו הוחזקו במטרוסקיה טישינה אישים ידועים רבים, במיוחד חברי ועדת החירום הממלכתית דמיטרי יאזוב וגנאדי ינאייב, המחבל אולג קוסטארב, לאומן ממנהיגי הקבוצה הקיצונית "Restrukt" מקסים מרצינקביץ', מייסד הפירמידה הפיננסית "MMM" סרגיי מברודי, הרוצח אלכסנדר סולוניק ומנהיג האופוזיציה הרוסי אלכסיי נבלני.
ב־5 ביולי 1995, אלכסנדר סולוניק, חבר בקבוצת הפשע קורגן, נמלט ממרכז המעצר יחד עם הסוהר סרגיי מנשיקוב.
ב־2 במאי 2004, סרגיי ארשוב, אזרח מכור לסמים אוקראיני, נמלט מהבידוד, אחרי שפירק את הלבנים ופרץ את הגדר (תוך שהוא מקבל מספר פצעים וחבלות).
עם זאת, מכיוון שהוא נלכד פחות מ־24 שעות מרגע בריחתו, הבריחה הוכרה רק כניסיון בריחה.
ב־7 במאי 2013, יליד העיר סוצ'י, אולג טופאלוב, שהואשם בגניבה ורצח כפול, בעזרת עובד עלום שם, עזב את התא, טיפס על גג האבטחה, שלאחריו, בעזרת ציוד טיפוס הרים שנרכש מהסוהר, לבוש בבגדים אזרחיים, עזב את הכלא.
מיד הוכרז על חיפוש אחר הנמלט, וכעבור יממה, ב-8 במאי, עוכב טופאלוב בפארק איזמאילובסקי בבירה.
לאחר מכן, טופאלוב זוכה ושוחרר, ואז נעצר שוב, בפרט באשמת בריחה.
כלא נובוצ'רקסק הוא בית כלא בעיר נובוצ'רקסק, מחוז רוסטוב, המהווה נקודת ציון בעולם הפשע של רוסיה.
כיום זהו בית מעצר לפני משפט מספר 3 של שירות בתי הסוהר הפדרלי ומכונה "קרסנאיה גורקה".
זהו אחד מששת בתי הכלא בברית המועצות, שבוצעו בו עונשי מוות.
הכלא בנובוצ'רקסק הופיע כמעט במקביל להקמת העיר, וקיבל שם כלא.
הכלא גודר בגדר עץ; כעבור זמן מה הוקם במקומו בניין אבן המאכלס עד 600 איש עם בית חולים פנימי.
בסוף שנת 1910 - תחילת 1911 פרצה מגפת טיפוס חזקה בשטח כלא נובוצ'רקסק שגבתה חיי אדם רבים, הגורם לה היה צפיפות הכלא.
כתוצאה מכך, הוחלט להעביר את בית החולים מחוץ לכלא, ולבנות מחדש את הכלא עצמו.
לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, החלה בנייתם של בניינים חדשים (עשויים לבנים אדומות) בכלא נובוצ'רקסק ששרדו עד היום.
האסירים הראשונים של הכלא החדש בשנת 1916 היו פליטי מלחמה שברחו לרוסיה.
הכלא החדש החל להתמלא בשבויים בשנת 1917. מתחם הכלא החדש כלל את הבניין הראשי ובניין המשמר, בית מרחץ, מכבסה ומתקנים ביתיים אחרים.
דרך בית המרחץ, שהיה ממוקם בסמוך לגדר, בשנת 1917, היה הניסיון היחיד של בריחת אסירים המונית, אך הנמלטים לא הצליחו להתגבר בשקט על המכשול האחרון - גדר הכלא הגבוהה.
במהלך התקופה הסובייטית המשיך הכלא למלא את תפקידו: במהלך הדיכוי הסטליניסטי ביקרו כאן אסירים רבים שנשלחו למחנות עבודה בכפייה - כלא נובוצ'רקסק היה נקודת מעבר עבורם.
בשנת 2003 עוצב המוסד מחדש כבית מעצר לפני משפט והוא יכול להכיל עד אלפיים אסירים.
בכלא הוחזקו כמה רוצחים סדרתיים, שפעלו בעיקר במחוז רוסטוב: קונסטנטין צ'ריומוחין (שהוצא להורג ב-1993), אנדריי צ'יקטילו (שהוצא להורג ב-1994), יורי ציומן, ולדימיר מוכאנקין (שניהם נידונים למוות, שעונשם הומר למאסר עולם).
אסירים ידועים אחרים בכלא נובוצ'רקסק היו:
האחים טולסטופיאטוב, חברי אחת מקבוצות הפשע המאורגנות הראשונות בברית המועצות
פיוטר גרומוסלבסקי, אדון הקוזאקים של דון.
ז'אן דופור, קצין נ.ק.ו.ו.ד., ראש כמה מחלקות בידוד או בתי כלא.
ולטר פון זיידליץ-קורצבך, גנרל גרמני.
סרגיי קורולב, מעצב מערכות רקטות וחלל
סרגיי מדוייב,- אחד מראשי הפשע האחרונים בתולדות ברית המועצות
נז'דה גארגין, גיבור תנועת השחרור הלאומית הארמנית
רזמיק פטרוסיאן, חבר תנועת קרבאך
איוואן צ'נצוב, פעיל פוליטי ומדינאי סובייטי
כלא רנסאנס היה מתקן כליאה לעובדים זרים ומסתננים מאפריקה בישראל, שהוקם במבנה מלון "רנסאנס" שבנצרת.
הכלא הופעל על ידי שירות בתי הסוהר.
מפקדת הכלא הייתה גלעדה הלמן.
מלון "רנסאנס נצרת" נפתח בדצמבר 1999 והיה בבעלות קבוצת "רוגוזין", שהייתה בשליטת איש העסקים עזרא הראל, בשותפות עם אנשי עסקים מקומיים.
הוא הכיל כ-250 חדרים ונוהל על ידי רשת HEI, המלון פעל עד פרוץ מהומות אוקטובר והאינתיפאדה השנייה, ונסגר עקב מיעוט התיירים והצליינים בעיר.
בעקבות התגברות הצורך במתקני כליאה נוספים לעובדים זרים ששוהים בישראל שלא כחוק, הוחלט להקים שלושה מתקני כליאה, "רנסאנס" בנצרת, "צוחר" בדרום ישראל ו"מיכל" בחדרה.
בנוסף לכך, בית הסוהר מעשיהו קלט כ-140 עובדים זרים, בנוסף ל-260 שכבר היו כלואים במקום.
בפברואר 2003 הוחלט להסב את המלון למתקן כליאה לעובדים זרים ששהו במתקן עד לגירושם מישראל.
זמן קצר לאחר שנפתח ברחו ממנו 8 עובדים מסין.
העובדים הזרים ששהו במתקן הרסו חלקים רבים ממנו, ועלות השיפוצים של המבנה, שנעשו לאחר שהוחלט להחזיר אותו לייעודו המקורי - בית מלון היו למעלה ממיליון וחצי שקלים.
השב"ס השתמש בארבע קומות של המלון, הקומות השנייה, השלישית והשביעית הכילו תאי מעצר לכ-500 אנשים, הקומה הרביעית שימשה את הסגל של בית הכלא, שכלל כ-100 אנשים (רק שליש מהם היו אנשי שב"ס, ה-200 האחרים היו אנשי אבטחה אזרחיים).
בדצמבר 2004 הוחלט לסגור את המתקן.
המלון נפתח מחדש בנובמבר 2006, תחת השם "גולדן קראון".
הקלינק היה בית סוהר בסאת'ק שבאנגליה, שפעל מהמאה ה-12 עד 1780. הכלא שימש את הבישוף של וינצ'סטר, שהאזור סביב הכלא היה בבעלותו, ולא כפוף למונרך השולט, והאסירים היו בעיקר בעלי חוב או כופרים.
הכלא היה ממוקם סמוך לארמון וינצ'סטר שבו התגורר הבישוף, וככל הנראה הוא הכלא העתיק ביותר באנגליה הן לגברים והן לנשים.
לא ברור אם הכלא קיבל את שמו מהאזור בו שכן או ששם הכלא הפך לשם האזור.
ייתכן שהשם "קלינק" הוא אונומטופיה לצלילים שנוצרו מבריחי המתכת של דלתות הכלא, או לשקשוק השרשראות שבהן נכבלו האסירים.
ברבות השנים הפך השם "קלינק" כמונח כללי בסלנג לכלא או תא כלא.
בבעלות הבישוף של וינצ'סטר היה בית כלא כבר מאז שנת 860, אם כי באותה תקופה הכלא היה תא אחד בקולג' לכמרים.
הסוהרים בכלא השתכרו מעט מאוד, ואסירים בעלי ממון ניצלו זאת ושילמו להם כדי לשפר את תנאיהם.
הסוהרים השכירו חדרים, מיטות, מצעים, נרות וחומרי הסקה למי שיכלו להרשות זאת, מכרו מזון ושתייה במחירים מופקעים, ואפילו קיבלו תשלומים עבור התקנת סורגים קלים יותר או הסרתם לחלוטין.
תמורת תשלום, יכלו האסירים לצאת אל מחוץ לכלא לקבץ נדבות או לעבוד.
הנשים החזיקו בתוך מתחם הכלא בית בושת, והתשלומים ממנו עברו לסוהרים.
אסירים עניים יותר נאלצו להתחנן לנדבות דרך החלונות המסורגים שהשקיפו על מפלס הרחוב ולמכור כל דבר שהיה ברשותם, כולל בגדיהם, כדי לשלם עבור האוכל.
ב-1450 פשטו מתפרעים על בית וינצ'סטר, ורצחו את אנשי הדת מכיוון שראו בהם גובי מיסים.
הפורעים שחררו אסירים מכלא הקלינק ושרפו אותו.
לאחר שהמחאה דוכאה בית וינצ'סטר נבנה מחדש והורחב, ונבנה בו כלא חדש.
במקור, רוב האסירים היו מקומיים אך במאה ה-16 מרבית האסירים היו כופרים או מי שנחשדו בכפירה, והחזיקו בדעות מנוגדות לבישופים, ובתקופות מאוחרות יותר נכלאו בו בעיקר בעלי חוב לבישוף.
בשנת 1649 נמכר בית וינצ'סטר ליזם נדל"ן וחולק לחנויות, דירות ובתי מלאכה.
אף על פי שהכלא המשיך לפעול במקביל, בשנת 1732 היו בו רק שני אסירים, ובשנת 1745 החלו להשתמש בכלא זמני במקום הקלינק מכיוון שהוא החל להתפורר.
ב-1776 עדיין ידוע על בעלי חוב שהיו כלואים בקלינק, אך בשנת 1780 הוא נשרף במהומות גורדון, ומעולם לא נבנה מחדש.
כיום ממוקם ברחוב קלינק סמוך לאתר המקורי של הכלא, מוזיאון כלא קלינק, המציג למבקרים את תנאי הכלא המקוריים.
פאוויאק (בפולנית: Pawiak) היה כלא שנבנה בשנת 1835 בוורשה בירת פולין הקונגרסאית.
במהלך המרד בינואר 1863 היה פאוויאק מחנה מעבר לפולנים שנדונו על ידי רוסיה לגירוש לסיביר.
במהלך מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני של פולין שימש פאוויאק את הגרמנים.
בשנת 1944 הוא הושמד במרד ורשה.
כלא פאוויאק קיבל את שמו משם הרחוב, Ulica Pawia (בפולנית: "רחוב הטווס").
הוא נבנה בשנים 1829–1835 בעיצובם של ו, רפורמטור הכלא וסנדקו של המלחין פרדריק שופן.
במהלך המאה ה-19 היה הכלא תחת שליטה צארית שכן ורשה הייתה חלק מהאימפריה הרוסית.
היה זה הכלא הראשי של מרכז פולין, ונכלאו בו אסירים פוליטיים ופושעים גם יחד.
במהלך מרד ינואר 1863 שימש הכלא כמחנה מעבר לפולנים שנדונו על ידי האימפריה הרוסית לגירוש לסיביר.
לאחר שפולין קיבלה את עצמאותה ב-1918 הפך כלא פאוויאק לבית הכלא הראשי של ורשה לפושעים (נשים נעצרו בכלא סרביה הסמוך).
לאחר הפלישה הגרמנית לפולין ב-1939, הפך כלא פאוויאק לכלא גסטפו גרמני.
כ-100,000 איש נכלאו בו, כ-37,000 הוצאו בו להורג בעינויים או במהלך מעצרם, וכ-60,000 הועברו למחנות ריכוז נאציים.
יהודים רבים עברו דרך פאוויאק וסרביה לאחר הקמת גטו ורשה בנובמבר 1940 ובמהלך הגירוש הראשון ביולי עד אוגוסט 1942. מספרים מדויקים אינם ידועים, שכן ארכיון הכלא מעולם לא נמצא.
במהלך מרד גטו ורשה הפך כלא פאוויאק לבסיס תקיפה גרמני.
סוהרי פאוויאק, בפיקודו של פרנץ בורקל, התנדבו לצוד יהודים.
ב-19 ביולי 1944 הוואכמייסטר (שומר) האוקראיני פטרנקו וכמה אסירים ניסו בריחה המונית מהכלא, בעזרת התקפה מבחוץ, אך נכשלו.
ההתקפה מבחוץ נתקלה במארב והושמדה כמעט לחלוטין.
למחרת, כתגמול, הוציאו הגרמנים להורג יותר מ-380 אסירים.
המחתרת הפולנית אישרה את התוכנית אך חזרה בה מבלי שהצליחה להתריע בפני יושבי הכלא על ביטול התוכנית.
שילוח השבויים הסופי התקיים ב-30 ביולי 1944, יומיים לפני פרוץ מרד ורשה ב-1 באוגוסט.
2,000 גברים ו-400 הנשים הנותרות נשלחו לגרוס-רוזן ולראוונסבריק.
לאחר מכן כבשו המורדים הפולנים את האזור אך איבדו אותו לכוחות הגרמנים.
ב-21 באוגוסט 1944 ירו הגרמנים במספר לא ידוע של אסירים שנותרו ושרפו ופוצצו את הבניינים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, המבנים לא נבנו מחדש.
מחצית מהשער ושלושה תאי מעצר שרדו.
מאז 1990 שוכן במרתף שבמקום מוזיאון אשר יחד עם "מאוזוליאום המאבק והקדושה" מהווה את "מוזיאון העצמאות".
כלא קרצ'אק (בפרסית: زندان قرچک) הוא בית כלא לנשים איראני הממוקם בעיר קרצ'אק באיראן (30 ק"מ דרום–דרום־מזרחית לטהרן).
הכלא מכונה גם זינדאן-זנאן-רי (כלא הנשים של רי), "כלא הנשים קרצ'אק" או "כלא וראמין".
הכלא היה בעבר דיר לבעלי חיים.
תנאי הבריאות בכלא קרצ'אק ירודים מאוד.
המקום שורץ ג'וקים וזוחלים ארסיים, אין בו מערכת ביוב תקינה או מים נקיים והשירותים דומים לבורות חיצוניים.
ילדים עד גיל ארבע כלואים עם אימהותיהם באותם תנאים.
על פי ועדת הנשים של המועצה הלאומית להתנגדות איראן (NCRI), בית החולים של הכלא לא היה מצויד כראוי להתמודדות עם התפרצויות נגיף הקורונה ולא היו בו מסכות או ציוד סניטרי לאסירות.
באולמות שתוכננו לפחות מ-100 אסירות דחוסות יותר מ-150 ולעיתים אף 600 אסירות.
שבעת האגפים של הכלא מכילים בין 1400 ל-2000 אסירות, פי שניים עד שלושה מהקיבולת הנומינלית.
ב-23 במאי 2020 נעצרה סוהילה חיג'אב (Soheila Hejab, בפרסית: سهیلا حجاب), בוגרת משפטים בת 30, שנידונה ל-18 שנות מאסר בשל הקמת קבוצת זכויות נשים.
היא זומנה לבית המשפט לערעורים ולאחר שיצאה מהדיון נעצרה באכזריות על ידי סוכני משמרות המהפכה והועברה לקרצ'אק.
ביוני 2020 דווח כי אסירות פוליטיות בקארצ'אק נדבקו בקורונה.
ב-26 ביולי 2020 האקדמאית האוסטרלית קיילי מור-גילברט הועברה מכלא אווין לקרצ'אק.
מור-גילברט הוחזרה מאוחר יותר לאווין ושוחררה בנובמבר 2020.
ב-20 באוקטובר 2020 פעילת זכויות האדם ועורכת הדין נסרין סוטודה הועברה מכלא אווין לקרצ'אק.
כלא קרצ'אק רשום תחת סעיף 106 של "חוק הסנקציות נגד יריבותיה של אמריקה" (CAATSA) של ארצות הברית, על רקע הוצאות להורג ללא משפט, עינויים והפרות זכויות אדם אחרות.
ב-7 בדצמבר 2021 הוסיפה מחלקת האוצר של ארצות הברית את סוגרה ח'ודדאדי המתוארת כ"מנהלת הנוכחי של קראצ'אק", לרשימת האזרחים המיוחדים המוגדרים בסנקציות (SDN).
נכסיהם של אנשים ברשימה מוקפאים ואזרחים אמריקאים אינם מורשים בדרך כלל לקיים עימם קשרים עסקיים.
לפי ההודעה, חודאדאדי "נשאה באחריות למתן הפקודה ולמעורבות ישירה בתקיפה אלימה ב-13 בדצמבר 2020 נגד אסירות מצפון באגף 8, יחד עם לפחות 20 סוהרים נוספים.
לפי דיווחים פומביים, הסוהרים תקפו את האסירות באלות ואקדחי הלם.
חודאדאדי יזמה את התקיפה כנקמה על כך שהאסירות מימשו את זכותן לחופש ביטוי".
כלא פנקרץ (בצ'כית: Vazební věznice Praha Pankrác), הוא כלא בעיר פראג שבצ'כיה.
הוא ממוקם בשכונת פנקרץ, שהיא חלק מרובע פראג-4. הוא ממוקם ליד בית המשפט העליון של פראג.
ישנו מעבר תת-קרקעי שמחבר בין הכלא לבית המשפט.
כלא פנקרץ משמש גם כבית מעצר לפני המשפט וגם בית מאסר לריצוי העונש.
הכלא הוקם על ידי שלטונות האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1889. בעת הקמתו הוא נמצא מחוץ לעיר פראג.
בתחילת המאה ה-20 התרחבה פראג ושכונת מגורים נבנתה מסביב לכלא.
הוא היה בית כלא מודרני לזמנו, עם מערכת הסקה מרכזית, בית חולים משלו, בתי מלאכה להעסקת האסירים.
בכלא היו אפילו אולמות תפילה נפרדים לשלוש דתות : נצרות קתולית, נצרות פרוטסטנטית ויהדות.
בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית הוחזקו בכלא בעיקר פושעים פליליים עם מעט אסירים פוליטיים.
לאחר התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית וכינון צ'כוסלובקיה המשיך כלא פנקרץ לתפקד כבית מאסר לפושעים פליליים.
בשנת 1926 הוסב אולם אחד בבית הכלא למתקן להוצאה להורג.
בתקופת הרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה הוצאו בכלא להורג חמישה אסירים- כולם פושעים פליליים.
לאחר הכיבוש הנאצי של צ'כוסלובקיה עבר הכלא לידי האס אס.
בתקופת הכיבוש הנאצי הוחזקו בכלא מתנגדי המשטר הכיבוש הנאצי, סוחרים ומבריחים של השוק השחור.
הקיבולת של בית הכלא הוגדלה, בזמן שיא הוחזקו בו כ-2,200 אסירים.
החל מ־1943 התחילו הנאצים לערוך הוצאות להורג בכלא פנקרץ באמצעות גיליוטינה.
עד לסיום המלחמה במאי 1945 הוצאו להורג בכלא 1079 אנשים.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימש כלא פנקרץ לכליאת פושעי מלחמה נאצים ומשתפי פעולה מקומיים.
בכלא נערכו הוצאות להורג של הנאצים.
חלקם, כמו קרל הרמן פרנק וקורט דליגה, הוצאו להורג באופן פומבי, בחצר בית הכלא מול קהל.
לאחר ההפיכה הקומוניסטית ב־1948 נכלאו בפנקרץ מתנגדי המשטר וקורבנות הטיהורים במפלגה הקומוניסטית בתקופת שלטונו של קלמנט גוטוולד.
בכל משך תקופת השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה המשיכו לבצע בכלא פנקרץ גזרי דין מוות.
לאחר מהפכת הקטיפה חזר כלא פנקרץ לשמש כבית סוהר ובית מעצר לאסירים פליליים.
בתחילת שנות ה-2000 נפתח בכלא פנקרץ מוזיאון קטן לתולדות הכלא ובו אתר הנצחה לקורבנות המשטר הנאצי, שנרצחו בכלא.
פרנטישק קראוס – חבר במחתרת הצ'כית במלחמת העולם השנייה.
קרל הרמן פרנק – פושע מלחמה נאצי.
קורט דליגה – פושע מלחמה נאצי.
אמיל האכה – נשיא צ'כוסלובקיה לשעבר, ששיתף פעולה עם הנאצים.
מילאדה הוראקובה – פעילה פוליטית, נידונה למוות במשפטי פראג והוצאה להורג בפנקרץ.
רודולף סלנסקי – פוליטיקאי קומוניסטי, נידון למוות במשפטי פראג והוצא להורג בפנקרץ.
ולדימיר קלמנטיס – פוליטיקאי קומוניסטי, נידון למוות במשפטי פראג והוצא להורג בפנקרץ.
ואצלב האוול – סופר ומחזאי, מתנגד המשטר הקומוניסטי.
על פי המקרא היה נשיא שבט יהודה.
נשלח על ידי משה עם שנים עשר המרגלים לתור את הארץ.
כלב, יחד עם יהושע בן נון, לא הוציא את דיבת הארץ רעה כשאר המרגלים.
הוא הצהיר באומץ "טובה הארץ מאוד מאוד".
ולכן ניצלו הוא ויהושע בן נון מהגזירה שחלה על שאר בני דורם: לראות את הארץ מנגד ולא לבוא בשעריה.
כלב בן יפונה ירש את חברון, המקום אליו הגיע כשתר את הארץ, כנחלה.
הדעה הרווחת לגבי מקורו של השם כלב היא שהוא מצטרף לשמות פרטיים נוספים הרווחים במקרא ובמזרח הקדום שמקורם באחד מבעלי החיים.
לאור התפקיד התרבותי של הכלב כפי שמשתמע מעדויות רבות מהמזרח הקדום, ייתכן שהבחירה בשם כלב מעידה על ייחוס של נאמנות וכפיפות של נושא השם לאדונו או לאלוהיו.
רמז לכך ניתן למצוא בביטוי הנזכר במקרא: "עבדי כלב" (במדבר יד, כד).
במקרא מוזכר כלב כאחד משנים עשר המרגלים שנשלחו לתור את ארץ כנען לקראת הכניסה אל הארץ.
כלב היה בן ארבעים בזמן הסיפור.
כלב ויהושע היו היחידים שעמדו מול כל השבטים האחרים.
כלב היה מראשי שבט יהודה, ואף הפך מאוחר יותר לנשיא שבט יהודה, ועוצמת מנהיגותו כראש שבט יהודה ניכרת כאן.
מן המילים הללו של כלב עולה המחויבות שלו למימוש המטרה של יישוב הארץ וכיבושה.
הדבר בא לידי ביטוי גם בשכר המובטח לכלב על התנהגותו בפרשת המרגלים (ראה במדבר י"ד, כ"ד; דברים א,ל"ו).
גם בתיאור מסעם של המרגלים בארץ ניתן לזהות את הקשר בין כלב לבין ירושת הארץ: על פי המתואר, מסעם של המרגלים עובר בשני מקומות בנחלת יהודה - נחל אשכול (במדבר לב,ט; דברים א, כד), והעיר חברון (במדבר יג: כג, כח) - שבספר יהושע מיוחס כיבושה לכלב בעצמו.
ההתמקדות של המקרא בתיאור מסע המרגלים בנחלותיו של כלב מדגישות את היותו הדמות המייצגת את הנחלת הארץ לבני ישראל.
בעת חלוקת הארץ על ידי יהושע בן נון, שהפך למנהיג העם, הזכיר לו כלב את ההבטחה שקיבל במדבר לרשת את הארץ וביקש לקבל נחלה בהרי יהודה ().
בדבריו ליהושע ציין כלב שהוא בן שמונים וחמש אך עדיין יכול להילחם על הארץ "ככוחי אז כן כוחי עתה", ויוכל להוריש את הענקים אשר התגוררו אז בהרי יהודה.
יהושע העניק לכלב את חברון.
הכוונה היא לשדה העיר וחצריה, שכן העיר עצמה הייתה עיר מקלט שניתנה לכהנים.
כלב הציע את בתו, עכסה, לאשה למי שיצליח לכבוש את קריית ספר (שנקראה גם דביר) מידי הענקים.
עתניאל בן קנז, אחיו של כלב נענה לאתגר וכבש את קריית ספר.
לאחר שעכסה בקשה סיוע, כלב העניק לעכסה ולעתניאל במתנה גולות מים.
על פי דברי הימים (), בניו של כלב בן יפונה הם עירו, אלה ונעם, ירד, חבר ויקותיאל.
על פי המדרש, אפרת, אשתו השנייה של כלב היא מרים הנביאה אחות משה.
עוד מוסיף המדרש, שבתיה בת פרעה הייתה גם היא אשת כלב, בעלה נקרא בדברי הימים מרד כיוון שמרד בעצת המרגלים.
המדרש גם אומר שירד, חבר ויקותיאל אינם בניו של כלב אלא כינויים למשה רבינו שגודל על ידי בתיה אשתו.
על פי התלמוד, כלב נפרד משאר המרגלים שנשלחו לתור את הארץ והלך לבד לחברון, להשתטח על קברי האבות בחברון, להתפלל ולפרוש משאר המרגלים שרצו להגיד דברים רעים על הארץ כשישובו.
לפי המדרש, כלב בן יפונה ופינחס בן אלעזר הכהן הם שני המרגלים אשר שלח יהושע בן נון לתור את יריחו.
הם התחבאו אצל רחב הזונה ולבסוף הצילו אותה ואת משפחתה.
כלב בן יפונה וכלב בן חצרון
ב, מוזכר כלב בן חצרון, בן לשבט יהודה המקושר גם הוא לחברון ולסביבתה.
המדרש מקשר בין כלב בן יפונה לכלב בן חצרון, וטוען כי השם יפונה מלמד על תכונתו של כלב, שפנה מעצת המרגלים.
על פי זיהוי זה, כלב נשא לאשה את עזובה ונולדו להם שתי בנות: עזובה-אשה ויריעות, ושלושה בנים: ישר, שובב וארדון.
לאחר מות עזובה נישא כלב לאפרת, שהיא על פי המדרש מרים אחות משה.
בנם של כלב ואפרת היה חור, ונכדו של חור - בצלאל בן אורי, מבוני המשכן.
אם הטענה נכונה, כי אז כלב, שהיה כבן 40 ביציאת מצרים, היה אבי סבו של בצלאל, שהיה כבר אדם בוגר אז.
המדרש מחשב שכדי שזה יתאפשר, כלב, חור ואורי היו צריכים להביא את בניהם לעולם בעודם ילדים.
עכסה בתו של כלב בן יפונה הקנזי מוזכרת בספר יהושע פרק טו, ובספר שופטים פרק א'.
כלב בן יפנה הקנזי מבני שבט יהודה התקשה לכבוש את העיר קריית ספר, והציע לאיש אשר יצליח לכבוש אותה את עכסה בתו לאישה.
מי שזכה בפרס היה אחיו הקטן עתניאל בן קנז.
אלא שבספר דברי הימים נזכרת עכסה כבתו של כלב בן חצרון (), ולא בפסוקים על כלב בן יפונה ().
אם לא מקבלים את הפירוש לפיו מדובר באותו אדם, חייבים להסביר שלשני ה"כלבים" הייתה בת בשם עכסה.
כך האבן עזרא כתב: ש"על דרך הפשט כלב בן יפונה איננו כלב בן חצרון בראיות גמורות." מוצאו של כלב בן יפונה היה מ'קנז', אחד משבטי הקינים שהסתפח אל שבט יהודה והתיישב בחברון וסביבותיה.
גם אחיו עתניאל מוזכר בתנ"ך כ'בן קנז'.
לעומת זאת, חצרון היה בנו של פרץ בן יהודה ומכאן שהיה צאצא ישיר של אבי השבט.
סופר דברי הימים חיבר בין כלב בן יפונה (אבי חברון) לבין חצרון בן פרץ (שדוד היה מצאצאיו) מסיבה לא ברורה.
ייתכן שניסה ליצור קשר בין דוד לבין עיר הבירה הראשונה שלו, חברון, אף על פי שמוצא משפחתו של דוד היה מבית לחם יהודה.
על נבל הכרמלי נאמר שהיה 'כליבי' - מקובל להניח שמילה זו מעידה על כך שהיה צאצא של כלב בן יפונה.
לפי רבי חיים ויטאל כלב הוא גלגול נשמתו של אליעזר עבד אברהם, שהיה בבחינת "ארור כנען", ונכנס לכלל 'ברוך' כשאמר לו לבן הארמי: "בּוֹא בְּרוּךְ ה' לָמָּה תַעֲמֹד בַּחוּץ וְאָנֹכִי פִּנִּיתִי הַבַּיִת", ולפיכך כלב נחשב כבנו של לבן, ונקרא "בן יפונה" בעקבות דבריו.
גוש המסורות המכונות במחקר "מסורות כָּלֵב" כולל את המסורות על ה"מרגלים" או ה"תרים" הנשלחים לסייר בארץ כנען והר חברון במסורות על כיבוש חברון וסביבתה בידי כלב.
לפי חקר המקרא הביקורתי, מסורות כלב מורכבות מ-3 מקורות מקבילים.
מכל נוסחי המסורות עולה סיפור היסטורי בו כלב, או יחידה שבטית הנושאת את שמו, משתלט על הר חברון ומתיישב בו.
לאור רשימות היחש ואזכור נוסף של הכלבים באזור זה בפרשת נבל הכרמלי, הסיקו במחקר כי תיאור זה היסטורי בכללותו, אם גם לא בהכרח בכל פרטיו.
התיאורים המקבילים של כיבוש הר חברון בידי כלל שבט יהודה, או בידי יהושע וכלל ישראל, מסתמכים על המקור המקומי הכלבי, ועל כן אין לראות בהם מקור עצמאי לעניין זה.
לניתוח המסורות אלו, יש השלכות על המחקר המקראי, ההיסטורי והארכאולוגי של ראשית יהודה וישראל.
כלב ברשימות היחש שבספר דברי הימים
כָּלֵב נזכר בתור "בֶּן יְפֻנֶּה" בגרסה הדויטרונומיסטית וכן בגרסה המאוחרת שבספר במדבר; כינויו במספר פסוקים כ"קְּנִזִּי" עשוי להיות גְלוֹסָה (תוספת) פרשנית מאוחרת, או ייחוש ממשי הדורש הסבר.
רשימות היחש בספר דברי הימים הן המקור המפורט ביותר להכרת משפחות ישראל ויהודה.
משפחות יהודה זוכות ברשימות לפירוט הרב ביותר (דה"א ב 3 - ד 23), וביניהן דומיננטיות משפחות השוכנות בהר.
הטקסט משובש במקומות כה רבים, עד כי קשה תכופות להחליט מה טיב היחסים בין המשפחות, ומה תיארוך הרשימות.
יוליוס ולהאוזן (1870), בעבודת היסוד בנושא, איתר ברשימות מקור קדום הכולל רק את יחשי כלב (בהקשריו הדרומיים) וירחמאל.
משפחות ירחמאל עודן נוודיות, כי אינן כוללות יישובים; משפחות כלב ישבו בדרום לפני שהפך לאדומי, וקשריו לאפרת וליישובי הצפון מבטאים את עקירתו צפונה לאחר חורבן בית ראשון.
מרטין נות (1932) משחזר מקור קדום נרחב בהרבה, ומייחסו למאות 9–10 לפס"הנ.
תוך תוספות ותיקונים מפליגים לטקסט המקראי, הוא יוצר 4 אילנות יחש עיקריים ביהודה: שלה בשפילה; חור בהר; אשחור באזור תקוע; שאר בני כלב בדרום ההר (עד בית-צור).
את שיחזורו קיבלו בין היתר יוחנן אהרוני, מאיירס (1965) והאב רולאן דה-וו (1971).
גרשון גליל (תשמ"ג) מציג גישה מקסימליסטית (הנשענת על מינימום תיקונים בטקסט) לפיה רוב הנוסח שבידינו משתייך למקור קדום, כפי שעודכן בימי דוד.
אהרון דמסקי (1986/7) רואה את הרשימות כמשקפות תהליכים שהחלו בהתנחלות ונסתיימו בשיבת ציון, לרבות הגירת הכלבים צפונה בשלהי התקופה.
מכל הניתוחים עולה כי הקבוצות הגדולות של משפחות יהודה מתקבצות תחת שמותיהם של ירחמאל, כלב (שניהם בני חצרון) ואפרת (או חור בכור אפרתה).
הבנת ההקשרים הגאוגרפיים והיישוביים של 3 קבוצות גדולות אלה חשובה כדי להבין את ההקשר של אזכורי כלב ברשימות.
ירחמאל הוא הבכור בין האבות האפונימים של הקבוצות הגדולות.
מצבו הנוודי והיעדר ערים ברשימת משפחותיו מרמזים למיקומו בנגב או בספר המדבר, כפי שעולה גם ממסורות דוד.
כלב קשור ישירות רק ביישובים במרכז ודרום הר חברון.
בצירוף מסורות ההתנחלות אודותיו, יש בכך עדות ברורה להתיישבות הכלֵבים באזורים אלה.
אפרת וחור קשורים כמעט רק ביישובים צפוניים, ובראשם בית-לחם.
לפי חוקרים רבים, כל משפחות הצפון מתיחשות על חור, שהוא בכור אפרתה, כפי שמקובל מאז עבודתו של יוליוס ולהאוזן.
הנישואין הגנאלוגיים בין כלב לאפרת בולטים בניגוד בין תחומי התיישבותן של משפחותיהם.
פירוש סביר הוא שכך ביטאו, כדרך הגנאלוגיות, את הקשר בין יושבי דרום ההר וצפונו.
לפי פירוש חלופי נישואין אלו מבטאים הגירה כלבית צפונה סמוך לחורבן - כפי שהציע יוליוס ולהאוזן וטען שוב אהרון דמסקי.
כלב אפגני הוא כלב ציד, ממשפחת כלבי הרוח.
הכלב האפגני קיים כבר אלפי שנים, והוא אחד מגזעי הכלבים העתיקים ביותר.
כלבים אלה משמשים בעיקר כלבי תצוגה ותערוכה.
הפרווה ארוכה ומשיית, בצבעים מגוונים, ודורשת טיפול רב.
פרוותו הארוכה מגנה עליו מהקור העז בהרי אפגניסטן.
הזנב המסתלסל בקצהו הוא מאפיין טיפוסי.
ראשו מוארך, צווארו ארוך, אפו שחור.
בספרו "האינטליגנציה של הכלבים", דירג הפסיכולוג סטנלי קורן את הגזע במקום האחרון מבין 138 גזעים שהוזכרו ביכולת להבין פקודות ולציית לפקודות.
לכלבים מזן זה, נדרשו יותר מ-80 חזרות כדי להבין פקודה חדשה, ופחות מ-25% צייתו לפקודה הראשונה.
קורן ציין כי כלבי הציד האפגניים דורגו באופן עקבי בין גזעי הכלבים הכי פחות צייתנים מבין כל המאלפים שאיתם התייעץ.
כלב אנדלוסי הוא סרט אילם סוריאליסטי קצר (16 דקות) של לואיס בוניואל וסלבדור דאלי.
הסרט הופק בצרפת בשנת 1929, והוא משלב השפעה מתנועת האוונגרד הקולנועית של אותה תקופה וביקורת עליה ונחשב הסרט הסוריאליסטי הראשון.
הסרט מורכב מסדרה של סצנות אסוציאטיביות ומטרתן לזעזע את הצופה.
מצד שני, הסרט שובר את מסורת האוונגרד בכך שהוא מתרכז בתוכן וגם בצורה: זוויות צילום מפתיעות, "טריקים" קולנועיים ועוד.
סדר האירועים בסרט אינו אחיד, והוא קופץ מ"פעם אחת" ל"לאחר שמונה שנים" וכן הלאה.
שתי דמויות, איש ואישה לא מזוהים, מופיעות שוב ושוב בסצנות השונות.
מבקרי קולנוע טענו ש"כלב אנדלוסי" הוא סרט אנטי-בורגני אנטי-כנסייתי טיפוסי של בוניואל.
למשל, האדם הגורר את פסנתרי הכנף, החמורים, הדיברות והכמרים אמור לייצג את האדם שהתקדמותו למימוש מטרותיו מעוכבת על ידי מטען החברה שעליו לשאת על כתפיו.
פרשנות נוספת טוענת שחיתוך גלגל העין בסצנת הפתיחה ניתן לפירוש שבוניואל (ששיחק בעצמו את האיש המשתמש בסכין) "תוקף" את הצופים.
למרות הפרשנויות הרבות המוצעות לסרט, דאלי ובוניואל הסבירו שהקו המנחה היחיד בכתיבת התסריט היה ש"לשום סצנה לא תהיה פרשנות הגיונית".
בוניואל גם אמר "שום דבר בסרט לא מסמל כלום".
השיר "Debaser" של להקת הפיקסיז עוסק בסרט זה.
במהלך מסע הופעות בשנת 1976 השתמש הזמר דייוויד בואי בסרט כסצנת הפתיחה של המופע שלו.
איסור כִּלְאַיִם הוא איסור לערב יחדיו מינים שונים (ולעיתים מסוימים).
מינים מן הצומח בזריעה או טוויה ומינים מן החי ברתימה או הרבעה.
איסור זה כולל שש מצוות לא תעשה.
ארבעה איסורים בתחום הצומח והחי: זריעת שני מינים בשדה אחד (כלאי זרעים), הרכבה של שני אילנות (כלאי אילן), זריעה של תבואה בתוך כרם (כלאי הכרם), הרבעה של שני מינים שונים של בהמות וחיות (כלאי בהמה).
שני איסורים נוספים הם איסור עבודה באמצעות שני בעלי חיים ממינים שונים (לא תחרוש בשור ובחמור יחדו), וכן איסור לבישת בגדים שעשויים משילוב של צמר ופשתן (שעטנז).
העונש על כל אחת מעבירות אלו הוא מלקות.
איסורי הכלאיים כתובים בתורה בשני מקומות:
בפרשת קדושים נאמר: בפסוק זה נאסרו שלושה סוגי כלאים: כלאי בהמה, כלאי זרעים הכוללים גם כלאי אילן, וכלאי בגדים שבהם אסור לערבב צמר כבשים ופשתן.
בפרשת כי תצא נאמר: בפסוקים אלו מדובר באיסור כלאי הכרם, ובאיסור העבודה בשני מיני בעלי חיים.
על אף שבפסוק מוזכרים רק שור וחמור, בתלמוד מבואר שבפסוק זה דיבר הכתוב בהווה והכוונה לכל שני מינים של בעלי חיים.
לדעת חלק מהראשונים אין טעם מפורש לאיסור כלאים וקיומו הוא מתוך המחויבות הקבועה לציווי הקב"ה וכך כתב רש"י: .
רמב"ן כותב, שטעם איסור הכלאיים הוא שהקב"ה ברא את כל הצמחים והחיות בעולם במצב שהם יכולים להתקיים ולהעמיד צאצאים בכוחות עצמם, ובכך שהאדם מרכיב צמחים הוא מתיימר כביכול "לעזור" לקב"ה בהשלמת עולמו.
המהר"ל מבאר שכוונת הרמב"ן היא שבכך נעשית יצירה חדשה, בשונה משכלול ושיפור שמותרים.
רמב"ם משער שאיסורי הרכבת אילנות וכלאי זרעים מקורם בטקסי פולחן אליליים כגון אלו המתוארים בכתבי ה"צאבה" בהם היו מעורבים הרכבת אילנות ומשגל, והתורה באה להרחיק ממנהגים כגון אלו.
ובגלל הרכבת אילן נאסר האיחוד בין כל שני מינים מן הזרעים ואפילו זה על יד זה".
וסיבת איסור כלאי הכרם – "שהיה מנהגם לזרוע שעורים וצמוקים יחד, ודימו (=חשבו) שאין הכרם מצליח כי אם בכך, לפיכך אסרה התורה כלאי הכרם וציוותה לשרוף הכל".
סיבה נוספת לאיסור, הוא על פי תורת הסוד מאחר שלכל צמח יש מלאך למעלה שאומר לו "גדל" וכאשר מערבבים סוגי צמחים זה הורס את סדרי בראשית.
איסור כלאי זרעים, הוא לזרוע במקום אחד שני מיני זרעים ממיני תבואה, קטניות או ירקות, הראויים למאכל אדם.
אסור לגדל בסמוך גידולים של שני מיני זרעים ופרטי הדינים כאמור במסכת כלאיים לעניין המרחקים וכדומה.
שיעור ההפרדה תלוי בגודל השדה ובסוג הזרעים.
ירקות בודדים בערוגה אחת: הרחקה טפח וחצי, חלקה מרובעת (קרחת) של כעשר אמות, חלקה מאורכת (מישר), שתי שורות, תלם בודד, שדה תבואה: הרחקה עשר אמות וחצי, שדה ירק: הרחקה 6 טפחים או ראש תור – שדה של מין אחד פוגש בקצהו שדה ממין אחר.
כאשר התערבו זרעים בזרעים, אם שיעור הזרעים המעורבים קטן מ-1/24 ביחס לזרעים שהתערבו בהם, במקרים רבים מותרת הזריעה.
איסור כלאי זרעים נהוג רק בארץ ישראל.
אסור להרכיב ייחור (רוכב) של עץ בכנה של מין אילן אחר אבל מותר להרכיב ייחור על גזע של אילן שמאותה משפחה (לדוגמה: תפוז על חושחש).
באיסור ההרכבה נכללים גם הרכבת ירק באילן, אילן בירק, והרכבת ירק בירק.
אולם אם כבר הרכיבו ייחור על גזע של אילן אחר, מותר להשתמש באילן שנוצר.
לפי רמב"ם ו"שולחן ערוך" מותר לערב ולזרוע זרעי אילן שונים, וכן מותר לזרוע זרע אילן עם זרעים אחרים.
הראי"ה קוק מבאר שגם לראב"ד זרעי אילנות ממינים שונים מותר לזרוע יחד.
מותר לגדל עצים מסוגים שונים זה בסמוך לזה, ומותר לזרוע זרעים לעצים (למעט גפן) זה בסמיכות לזה.
מחמת איסור זה, נתון הנושא של הנדסה גנטית, בביקורת ופולמוס הלכתי.
עם זאת, הפוסקים הבחינו בין הרכבה (דוגמת קביעת ענף ממין אחד על גזעו של מין אחר) ובין הכלאה (הצלבת אבקנים ממין אחד עם שחלות ממין אחר) כשבהכלאה יש המצדדים להקל.
איסור הרכבת אילן נוהג גם בחוץ לארץ.
אסור להשאיר בשדה גידולים שהם כלאים.
פרי שנוצר מכלאי זרעים מותר באכילה.
שיעור ההרחקה מגפן יחידית: 6 טפחים, מן הכרם: 4 אמות.
אם זרע שני מיני זרעים במקום אחד, ללא גדר מפסיק ביניהם, נאסרים הזרעים, וכאמור בפסוק: , והם טעונים שרפה.
הגמרא במסכת בבא בתרא דנה בדין שני שכנים, שהייתה ביניהם גדר, שההלכה היא שכל עוד שאחד מהם פועל ובדעתו לגדור, אין הפירות נאסרים, אלא שהתעצל מי שהיה חייב לגדור, ולא גדר, וממילא נאסרו הזרעים, ובמקרה כזה עליו לשלם.
אם כי, על בעל הזרעים לומר לו ולהתרות בו קודם לכן, שיגדור את הגדר, וגם אם אמר לו פעם אחת עליו להתרות בו שוב, שכן עלול הוא לחשוב, שהחובה לגדור אינה מוטלת עליו שוב ושוב.
קיימת שאלה, מה תהיה ההלכה אם יש חלקת שדה קטנה הסמוכה לחלקת שדה גדולה.
איסור כלאי הכרם נוהג בארץ ישראל כאיסור דאורייתא ובחוץ לארץ כאיסור מדרבנן.
איסור הרבעה בין בעל חיים ממין אחד לבעל חיים ממין אחר.
עם זאת, התורה לא אסרה את השימוש בוולד הנולד כתוצאה מהרבעה כזאת שנגרמה באיסור.
פרד הוא דוגמה לבעל חיים שנולד מכלאי בהמה – הרבעה של חמור וסוסה.
כאשר שתי הבהמות משתייכות למינים קרובים ביותר (לפי הקריטריונים ההלכתיים), הרבעתם מותרת.
איסור הנהגת שני בעלי חיים ממינים שונים כאשר הם קשורים יחדיו.
אסור ללבוש בגד העשוי מצמר ומפשתן ביחד, אולם האבנט של כהן גדול המשמש בעבודת בית המקדש עשוי שעטנז ולמרות זאת מותר לכהן ללובשו בהיתר מיוחד.
כמו כן, גם את בגד הציצית מותר לעשות וללבוש כלאיים, ויש סוברים שאכן ראוי לייצר ציצית של צמר ופשתים כרוכים יחד באופן של לכתחילה.
החלוקה למינים שונים של צמחים או בהמות, נקבעת לפי דמיון חיצוני וקריטריונים נוספים, ולא לפי המיון הבוטני או הזואולוגי.
שאלת חלוקת המינים עוררה דיון רחב בספרות ההלכה מימי התנאים ועד ימינו.
כלב גדול היא קבוצת כוכבים מ-88 קבוצות הכוכבים המודרניות, שנכללה גם ב-48 קבוצות הכוכבים שנמנו על ידי תלמי.
היא אמורה לסמל את הגדול משני הכלבים שעוקבים אחר אוריון הצייד.
כלב גדול מכיל את סיריוס, הכוכב הבהיר ביותר בשמי הלילה.
α בכלב גדול (סיריוס) הוא הכוכב הבהיר ביותר בשמי הלילה.
זהו כוכב לבן - כחלחל במרחק של 8.6 שנות אור ובהירות נראיתו היא מדרגה 1.46-.
סיריוס הוא למעשה כוכב זוגי, אך בן זוגו, שנקרא הגור, הוא ננס לבן עם בהירות מדרגה 8.3 ובשל הבדלי הבהירות הגדולים בין שני הכוכבים, קשה מאוד להבחין בו.
שני הכוכבים מקיפים זה את זה במחזוריות של כ-50 שנים.
משמעות שם הכוכב היא "חורך", משום שחמסיני הקיץ מגיעים לאחר זריחתו השמימית.
היוונים הקדמונים התייחסו לימי חמסין כ"ימי הכלבים", משום שרק כלבים מתרוצצים בחוץ בחום שכזה (להבדיל מקור כלבים), ומכך נבע הייחוס של סיריוס לכלב ושל קבוצת כלב גדול לכלב.
β בכלב גדול (מירזם) הוא ענק כחול במרחק של כ-500 שנות אור.
בהירותו משתנה מעט בין דרגות 1.95 ו-2.0. פירוש שמו הוא "המבשר" שכן הוא זורח מעט לפני סיריוס ו"מבשר" על זריחתו הצפויה.
δ בכלב גדול (וזן) הוא על-ענק צהוב במרחק של כ-1,800 שנות אור ועם בהירות מדרגה 1.8, כך שהוא הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצה.
ε בכלב גדול (אדרה) הוא ענק כחול במרחק של 430 שנות אור ועם בהירות מדרגה 1.5 זהו הכוכב השני בבהירותו בקבוצה.
הכוכב פולט קרינה בעוצמה פי 20,000 מהשמש ולו היה נמצא במרחק של סיריוס (8.6 שנות אור) הוא היה בהיר פי 15 מנוגה והיה ניתן לראותו גם באור יום.
בדומה לסיריוס, גם הוא כוכב זוגי עם בן זוג עמום ביותר עם בהירות מדרגה 7.5 ובשל הבדלי הבהירויות, ניתן לראותו רק בטלסקופ גדול.
η בכלב גדול (אלודרה) הוא על-ענק כחול במרחק של כ-3,000 שנות אור.
הכוכב מתנפח ומתכווץ ובהירותו משתנה בין דרגות 2.4 ו-2.5.
ζ בכלב גדול (פורוד) הוא כוכב לבן - כחלחל במרחק של כ-336 שנות אור ועם בהירות מדרגה 3. לכוכב יש בן זוג עמום מכדי להראות וקיומו התגלה רק באמצעות מדידות ספקטרוסקופיות.
הכוכבים מקיפים זה את זה בזמן מחזור של 675 ימים.
VY בכלב גדול נחשב לאחד מהכוכבים הגדולים ביותר הידועים לאדם.
זהו על-ענק אדום שקטרו ככל הנראה פי 1,800 - 2,100 פעמים מקוטר השמש.
לשם השוואה, לו היה VY כלב גדול מחליף את השמש, מסילתו של שבתאי הייתה כולה בתוך הכוכב.
על אף גדלו VY אינו נראה לעין בלתי מצוידת או אף במשקפת, כי בשל מרחקו, שמוערך בכ-5,000 שנות אור, בהירות נראיתו הנראית היא רק מדרגה 9.5.
M41 הוא צביר פתוח במרחק של כ-2300 שנות אור הנראה ככתם עם בהירות נראית מדרגה 4.6 כ-4 מעלות מדרום לסיריוס.
במשקפת ניתן להבחין בעשרות כוכבים עם דרגות בהירות 7 ו-8.
NGC2362 הוא צביר פתוח נוסף המכיל עשרות כוכבים הניתנים לצפייה באמצעות משקפת.
הצביר נמצא סביב הכוכב τ בכלב גדול.
קבוצת כוכבים זו הייתה ידועה במזרח הקדום מלפני אלפי שנים.
בתקופה הקלאסית באירופה קבוצה זו סימלה לרוב את ליילאפס, כלב הציד של אקטאון, ולפעמים את כלב הציד של פרוקריס, הנימפה של ארטמיס, או זו שניתנה לאאוס על ידי קפאוס, שהיה ידוע כל-כך בזריזותו שזאוס שיבצו בכיפת השמיים.
בדרך-כלל כלב גדול (או סיריוס לבדו) סימל את כלב הציד של אוריון, שרודף אחרי הארנבת או עוזר לאוריון להילחם בשור, וכך מתייחסים אליו אראטוס, הומרוס והסיודוס.
היוונים הקדמונים התייחסו רק לכלב אחד, ועד לתקופה הרומית נוסף הכלב הקטן ככלבו השני של אוריון.
המיתולוגיה הרומית התייחסה לכלב גדול גם כ"קסטוס אירופי" - הכלב השומר על אירופה, שנכשל במניעת חטיפתה על ידי יופיטר בצורת שור, וגם בתור קרברוס, כלב השמירה של השאול.
בשל חיוורות הכוכבים לא ניתן להחליט האם הכלב הגדול פונה אל מעל או אל מתחת למישור המילקה.
כאשר הוא מביט מטה, משום שסיריוס נחשב כלב בעצמו, המיתולוגיה היוונית הקדומה חשבהו לעיתים לכלב דו-ראשי.
ככזה, יחד עם האזור הריק של השמיים (כיום שייך לקבוצות הכוכבים החיוורות ג'ירף ולינקס) ואזורים אחרים במזל תאומים (שביל החלב, תאומים, אוריון ועגלון) ייתכן שכלב גדול היווה את המקור לאגדת צאן גריון, אחת משתים עשרה המטלות של הרקולס.
כלב (שם מדעי: Canis) הוא סוג של טורף במשפחת הכלביים.
בתוך סוג זה מצוי כלב הבית (Canis lupus familiaris) שהוא תת-מין מבוית של הזאב המצוי.
מינים אלה הם הגדולים ביותר במשפחה ורבים מהם חיים בלהקות ומשתמשים בתקשורת מורכבת.
הם טורפים קטלניים היכולים להרוג מינים הגדולים מהם בהרבה.
זאב בלהות (Canis dirus) - ייתכן ששייך לסוג Aenocyon
ככל הנראה גם בני תת-הסוג קסנוקיון משויכים לסוג, אף שהוגדרו לראשונה כסוג נפרד.
כַּלאם הוא תחום מחשבה תאולוגי באסלאם אשר מבקש, בעזרת דרכים פילוסופיות-שכליות, להצדיק את אמונת הדת ומצוות האסלאם ולשלול דעות מנוגדות לה.
בבסיס הרעיון קיימת הנחה מקדמית כי האמונה הדתית כהתגלות אלוהית היא-היא האמיתית.
משמעותה של המילה "כלאם" בערבית כיום היא "דיבור", "שיחה", "מחלוקת".