tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-22 ביוני 1814 תפס שלל את שלל את הבריג האמריקני "ראטלסנייק" (14 תותחים), וקודם שנקרתה לו הזדמנות נוספת לרדוף אחר "קונסטיטושן", הגיעו אליו הידיעות על סיומה של המלחמה וחתימת הסכם גנט.
קולייר שב לבריטניה וב־20 בספטמבר 1814 הוענק לו תואר ברונט.
ב־2 בינואר 1815 קיבל תואר אביר מפקד של מסדר האמבט, ובאותו יום גם נתמנה ל־ Groom of the Bedchamber של דוכס גלוסטר ואדינבורו .
הוא הוסיף לשרת שירות פעיל בים, מונה לקומודור של פלגת מערב אפריקה, עליה פיקד מאה"מ "קריאול" (HMS Creole, 36 תותחים).
בשנים 1818–1821 פעל נמרצות לביטול סחר העבדים, וכאות הוקרה על מאמציו נבחר ב-17 במאי 1820 לחבר כבוד לכל חייו ב-African Institution.
ספרו של ג'יימס ונסיבות מותו של קולייר
חייו של קולייר השתנו ב-1823 עם פרסום ספרו של ההיסטוריון הימי ויליאם ג'יימס – Naval History, העוסק בהיסטוריה הימית של בריטניה הגדולה מ-1793 עד 1820. ג'יימס הקדיש בספרו מקום נרחב להימלטותה של "קונסטיטושן", ומתח ביקורת חריפה על כישלונו של קולייר לאלצה לקרב ולהכניעה.
טענתו הייתה, כי בשל אוזלת ידו של קולייר הצליחה "קונסטיטושן" לחמוק מנמל בוסטון.
יתרה מכך, את כישלונו של קולייר לאלץ את "קונסטיטושן" להיכנס לקרב כאשר נתגלתה שנית תלה במורך לב.
קולייר פנה לאדמירליות כדי שתאפשר לו לטהר את שמו, אך בקשתו סורבה.
מצבו הנפשי הלך והידרדר, ובבוקר ה-24 במרץ 1824 שם קץ לחייו בחדר השינה שלו בשיסוף גרונו בתער.
בדוח חקירת המוות נכתב כי "המנוח איבד עצמו לדעת לאחר שנקלע למצב של אי שפיות זמנית".
סר ג'ורג' רוק היה אדמירל בצי המלכותי הבריטי.
את עיקר פרסומו קנה לו במלחמות נגד צרפת ובייחוד בניצחונותיו בקרב מפרץ ויגו ב-1702 ובכיבוש גיברלטר ב-1704, כחלק ממלחמת הירושה הספרדית.
רוק נולד בשנת 1650 בסנט לורנס שליד קנטרברי, קנט, אנגליה.
הוא התנדב לצי המלכותי בשנת 1672 ובהמשך השתתף במלחמות הולנד-אנגליה.
קודם לדרגת פוסט קולונל בשנת 1673 ולדרגת אדמירל משנה ב-1690.
במאי 1692 השתתף רוק תחת פיקודו של אדוארד ראסל, הרוזן הראשון מאורפורד בקרב בארפלור ולה הוג (ליד שרבור שבצרפת) בקרב זה הצטיין מאוד במתקפה לילית על הצרפתים בלה הוג, כאשר הכוח בפיקודו הצליח לשרוף 12 ספינות של הצי הצרפתי.
זמן קצר לאחר מכן הוענק לו תואר אבירות.
ב-1696 מונה רוק לאדמירל הצי.
לאחר הסכם רייסווייק הוא שירת בתעלה האנגלית ובים התיכון.
בשנת 1700 הוא פיקד על הצי האנגלו-הולנדי שהפגיז את קופנהגן, יחד עם הצי השוודי בפיקודו של האדמירל הנס וואכטמייסטר, במטרה לרכך ולהקל על נחיתתו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה בדנמרק במהלך המלחמה הצפונית הגדולה.
לאחר שאנגליה הכריזה מלחמה על צרפת (ב-15 במאי 1702) עם פתיחתה של מלחמת הירושה הספרדית פיקד רוק על הניסיון הכושל של הצי האנגלו-הולנדי לכבוש את העיר קדיס שבדרום-מערב ספרד (אוגוסט-ספטמבר 1702), אך בדרך חזרה הצליח להשמיד שיירת אינדיאס ספרדית במהלך קרב מפרץ ויגו (ב-23 באוקטובר 1702).
על ניצחונו בקרב זה קיבל רוק את הוקרת הפרלמנט הבריטי.
ביולי 1704 פיקד רוק על הצי המאוחד האנגלו-הולנדי בכיבוש גיברלטר.
לאחר הפגזה כבידה החלו המלחים האנגלים וההולנדים במתקפה יבשתית על גיברלטר.
ב-2 באוגוסט נכנע מושל גיברלטר דייגו דה סלינאס.
פחות משבוע לאחר כיבוש גיברלטר, קיבל רוק מודיעין על כך ששייטת צרפתית מתקרבת לגיברלטר.
הוא הותיר חצי מהכוח שלו בגיברלטר והפקיד אותם על הגנתה, ועם שאר הכוח הפליג לכיוון הצרפתים.
בקרב שהתפתח לאחר מכן ליד מאלגה לא הצליח אף אחד מהצדדים להשיג הכרעה, והן הצי הצרפתי והן הצי האנגלו-הולנדי ספגו אבדות רבות בנפש ונזקים כבדים לספינות (על אף שלא הוטבעו ספינות בקרב זה).
למרות שלא הושגה הכרעה של כוחות הברית בקרב, בכל זאת הדבר חיזק את אחיזתם בגיברלטר והרתיע תגבורות אויב נוספות מלהגיע למקום.
בפברואר 1705 פרש רוק מהשירות בצי מסיבות רפואיות.
הוא חזר לאחוזתו בסנט לורנס, ומת שם בשנת 1709.
בשנת 2004 הוצב בגיברלטר פסל של רוק, כחלק מחגיגות ה-300 לכיבוש גיברלטר.
סר ג'ורג' יוסטון רייד היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש הממשלה של ניו סאות' ויילס וכראש ממשלת אוסטרליה הרביעי.
רייד היה האחרון מבין המנהיגים בעלי הנטייה הליברלית בניו סאות' ויילס בהנהגתם של צ'ארלס קאופר והנרי פארקס ושאותם ארגן רייד ב-1889 כאגודת הסחר החופשי הליברלית (Free Trade and Liberal Association).
אף על פי שהיה תומך באיחוד אוסטרליה, נקט רייד עמדה דו-משמעית במהלך המערכה לקראת משאל העם הראשון ביוני 1898 וכך רכש לעצמו את הכינוי "רייד כן-לא" (Yes-No Reid).
ג'ורג' רייד נולד בג'ונסטון שבסקוטלנד, כבנו של כומר בכנסייה של סקוטלנד וכשהיה בן 7 היגר עם משפחתו לוויקטוריה.
משפחתו הייתה אחת המשפחות הפרסביטריאניות שהובאו לאוסטרליה מסקוטלנד על ידי הכומר ג'ון דונמור לנג, שאתו עבד אביו של רייד בכנסייה הסקוטית בסידני.
ג'ורג' רייד התחנך בקולג' הסקוטי במלבורן, שם לדבריו הוא למד "לקרוא, לכתוב ולספור כיאות", אך הוא סבל מ"סיוטים מלימודי היוונית" וממגוון רחב של לימודים בתחומים המופשטים.
בהיותו בן 13 עברו רייד ומשפחתו לסידני והוא החל לעבוד כפקיד.
בגיל 15 הוא הצטרף למועדון הוויכוחים של בית הספר לאומנויות ועל פי האוטוביוגרפיה שלו, שם הוא החל לרכוש את מיומנותו בנאום לפני קהל.
ב-1876 הוא החל ללמוד משפטים באופן רציני, מקצוע שהיה אמור לספק הכנסה חיונית למי שהחל בקריירה פרלמנטרית (באותה תקופה חברי פרלמנט לא קיבלו שכר על מילוי תפקידם).
ב-1879 הוסמך רייד כעורך דין.
הקריירה הפוליטית של רייד זכתה להצלחה בזכות שנינותו המהירה ונאומיו המשעשעים.
הוא תואר כ"נואם הטוב ביותר באימפריה", כשהוא משעשע ומחכים את שומעיו, ש"נהרו לאספות הבחירות שלו כאל מופע בידור".
באחד המקרים הומחשו שנינותו וחוש ההומור שלו כאשר אחד הנוכחים הצביע כלפי כרסו השופעת של רייד ושאל אותו: "איך תקרא לזה, ג'ורג'"?
ורייד השיב: אם זה יהיה בן, אקרא לו על שמי, אם זו תהיה בת, אקרא לה ויקטוריה, אך אם זה, כמו שאני חושב, רק שתן וגזים, אקרא לו על שמך".
עם זאת, חוש ההומור שלו לא זכה להערכה מפי כל.
אלפרד דיקין סלד מרייד ותיאר אותו כ"אנוכי נחוש ומופרז", ויחסיהם הקרירים השפיעו על הקריירות שלהם בהמשך.
רייד נבחר לאספת הנבחרים של ניו סאות' ויילס כאחד מארבעה הנציגים של מחוז הבחירה של מזרח סידני ב-1880. בתחילה הוא לא היה פעיל במיוחד, שכן באותה תקופה הוא בנה את הקריירה המשפטית שלו, אף על פי שהוא היה מעורב במערכה לחקיקתם של חוקים הנוגעים לשליטה על קרקעות.
מאבק זה הפיל את ממשלתו של הנרי פארקס.
ראש ממשלת ניו סאות' ויילס החדש, אלכסנדר סטיוארט, הציע לרייד את משרת שר האוצר של המושבה בינואר 1883, אך רייד סבר שיהיה זה נבון יותר לקבל את התפקיד הזוטר יותר של שר החינוך.
הוא שירת בתפקיד 14 חודשים והצליח להעביר נוסח מוצלח של חוק החינוך, שכלל את הקמתם של בתי ספר תיכוניים ממשלתיים בערים מובילות, בתי ספר מקצועיים (שהיו לדוגמה למושבות אחרות) והנהגתם של שעורי ערב באוניברסיטה.
בפברואר 1884 איבד רייד את מושבו באספת הנבחרים עקב סיבה טכנית.
הממשלה לא פרסמה את ההודעה החיונית שעל פיה לא יכול שר החינוך לשמש גם כחבר האספה.
בבחירות הביניים הובס רייד ברוב קטן כתוצאה מקשיים כלכליים של הממשלה שנבעו מאובדן הכנסות מהשעיית מכירת קרקעות.
ב-1885 הוא נבחר מחדש מטעם מחוז הבחירה של מזרח סידני.
הוא תמך בפארקס בעמדתו בנוגע לסחר החופשי, אך כאשר פארקס שב לתפקיד ראש ממשלת המושבה ב-1887, סירב רייד לקבל תפקיד שר.
שנתיים לאחר מכן חזר פארקס על הצעתו ורייד שוב דחה אותה.
באופן אישי הוא לא חיבב את פארקס וחש שלא יהיה מסוגל לעבוד יחד איתו.
כאשר הוחלט על תשלום שכר לחברי הפרלמנט, רייד, שתמיד התנגד לכך, השיב את משכורתו לקופת האוצר.
רייד הפך לעורך הדין המוביל בסידני.
הוא היה מרשים את חבר המושבעים בחקירות הנגד שלו וב-1898 הוא מונה להיות פרקליט הכתר (Queen's Counsel).
ראש ממשלת ניו סאות' ויילס
בספטמבר 1891 הופלה ממשלתו של פארקס, במקומה הוקמה ממשלה בראשותו של ג'ורג' דיבס ופארקס פרש ממנהיגות מפלגת הסחר החופשי.
רייד נהיה למנהיג האופוזיציה במקומו.
את מסע הבחירות שלו ב-1894 הוביל רייד כשבמרכזו ההבטחה למסד סחר חופשי אמיתי בשילוב של הנהגת מיסוי ישיר והוא נחל ניצחון גדול בבחירות.
אדמונד ברטון ופרוטקשוניסטים ידועים אחרים איבדו את מושביהם, מפלגת הלייבור ירדה מ-30 מושבים ל-18 ורייד הקים את ממשלה הראשונה שלו.
אחד הצעדים הראשונים שלו היה חקיקתו של חוק קרקעות.
בשלב מוקדם של תקופת כהונתו העלה רייד שוב את שאלת איחוד אוסטרליה, והזמין את ראשי הממשלה של המושבות האחרות לכינוס שהתקיים ב-29 בינואר 1895. כתוצאה מכינוס זה הוגשה הצעת חוק משופרת שהבטיחה את מעורבותם הן של הפרלמנטים והן של תושבי המושבות.
בינתיים, התמודד רייד עם בעיות קשות בהעברת חוקי הקרקעות והמיסים.
כאשר אספת הנבחרים אישרה אותם, הם נדחו על ידי הבית העליון.
רייד הצליח להשיג את פיזורו של הפרלמנט, זכה להצלחה בקלפיות והביס את פארקס במחוז הבחירה שלו.
בסופו של דבר הוא הצליח להעביר את החוקים, שהיו מתונים, אך הבית העליון התנגד להם בתוקף.
רק החשש שהבית העליון יוצף במינויים חדשים הפיג את ההתנגדות לחוקים.
חוקים נוספים שהועברו נגעו לשליטה במקווי המים הפנימיים, לבריאות הציבור, לבית החרושת ולמכרות.
בחמש שנות כהונתו השיג רייד יותר מכל אחד מקודמיו.
רייד תמך באיחוד המושבות האוסטרליות, אך מאחר שהמערכה לאיחוד הונהגה על ידי יריבו הפרוטקשוניסט אדמונד ברטון, הוא לא היה ממובילי התהליך.
הוא לא היה שבע רצון מהטיוטה לחוקה, במיוחד מהחלק הנוגע לסמכויותיו של הסנאט, שהיה אמור להיבחר על ידי המדינות ולא על ידי הציבור ושהיה בסמכותו לדחות חוקים בעלי משמעות כספית.
במסגרת המערכה למשאל העם שהתקיימה לאחר סיומו של הכינוס הפדרלי האוסטרלי, נשא רייד ב-28 במרץ 1898 את נאום ה"כן-לא" המפורסם שלו באולם עיריית סידני.
הוא אמר למאזיניו שהוא מתכוון להתמודד עם הצעת החוק "עם האובייקטיביות של שופט הפונה לחבר המושבעים".
לאחר שנאם במשך שלוש שעות ושלושת רבעי השעה, עדיין לא היה הקהל בטוח בנוגע לעמדתו.
הוא סיכם את דבריו באומרו שבעוד שהוא לא חש שהוא יכול להיחשב כמי שנוטש את המערכה, הוא לא יכול להמליץ לבוחרים על שום כיוון.
עד לקיום משאל העם ב-3 ביוני 1898 הוא התמיד באי הצגת עמדתו.
גישה זו זיכתה אותו בכינוי "רייד כן-לא" (Yes-No Reid).
תוצאות משאל העם בניו סאות' ויילס הסתיימו ביתרון קל לטובת התומכים, אך לאלה חסרו 8000 קולות להשגת הרוב של 80,000 הדרוש.
בבחירות הכלליות שנערכו זמן קצר לאחר מכן נענה ברטון לאתגר של רייד להתמודד על המושב מטעם מחוז הבחירה של מזרח סידני.
רייד הביס אותו, אך המפלגה סיימה עם רוב קטן יותר.
רייד נאבק למען אישור האיחוד במשאל העם השני, שהסתיים עם 107,420 תומכים, יתרון של כמעט 25,000 קולות.
במקביל, נחל רייד מפלה באספת הנבחרים של המושבה.
"צירוף מוזר של מפלגת הלייבור, פרוטקשוניסטים, תומכי האיחוד ומתנגדיו" הוקיע את רייד על רקע התשלום שהעביר לג'ון ניילד כדי שזה יחבר דוח חיובי על סוגיית תשלום קצבאות הזקנה, לפני אישור האספה.
מושל המושבה סירב לבקשתו של רייד לפזר את האספה ורייד הגיש את התפטרותו.
בתקופה הזו העלה רייד באופן משמעותי את משקלו, גידל שפם מטופח והרכיב מונוקל, אך מראהו המגוחך הסתיר מוח עם חשיבה פוליטית ממולחת.
בבחירות הראשונות לפרלמנט האוסטרלי נבחר רייד מטעם מחוז מזרח סידני.
מפלגת הסחר החופשי זכתה ב-28 מושבים מתוך 75 המושבים בבית הנבחרים וב-17 מתוך 36 המושבים בסנאט.
מפלגת הלייבור לא בטחה יותר ברייד והעניקה את תמיכתה לממשלת המפלגה הפרוטקשוניסטית בראשותו של אדמונד ברטון.
כך נהיה רייד למנהיג האופוזיציה הראשון של הפרלמנט האוסטרלי, תפקיד שהתאים היטב לסגנון הוויכוח וחוש ההומור שלו.
במהלך הוויכוח הארוך על סוגיית המחירים סבל רייד מעמדת נחיתות בשל העובדה שהפרלמנט ישב במלבורן ורייד לא היה יכול להזניח לחלוטין את מחויבויותיו כעורך דין בסידני, שכן גובה שכרו כחבר פרלמנט היה כעשירית מהכנסתו בעריכת דין.
עם עליית כוחה של מפלגת הלייבור, מפלגת הסחר החופשי איבדה את בסיס התמיכה שלה לטובתם של ברטון ותומכיו והיא נעשתה יותר ויותר תלויה בשמרנים, כולל בפרוטסטנטים מיליטנטים.
ב-18 באוגוסט 1903 התפטר רייד מהפרלמנט (חבר הפרלמנט הראשון שעשה זאת) והעמיד בפני הממשלה את האתגר להתנגד לבחירתו מחדש על רקע סירובה לאשר את קיומם של מחוזות בחירה שווים ומאוזנים.
ב-4 בספטמבר הוא התמודד בבחירות הביניים במזרח סידני וזכה מחדש במושבו.
הוא היחידי מבין חברי הפרלמנט האוסטרלי לדורותיו שזכה בבחירות ביניים שהתקיימו עקב התפטרותו.
את ברטון ירש אלפרד דיקין בתפקידיו כראש ממשלת אוסטרליה וכמנהיג המפלגה הפרוטקשוניסטית.
בבחירות הכלליות של 1903 עלה כוחה של מפלגת הלייבור על חשבונה של המפלגה הפרוטקשוניסטית ומפלגת הסחר החופשי זכתה רק ב-24 מושבים.
באוגוסט 1904,כאשר נפלה ממשלתו של כריס ווטסון, נבחר ג'ורג' רייד לתפקיד ראש ממשלת אוסטרליה.
הוא היה הראשון מבין נושאי תפקיד זה שכיהן בעבר כראש ממשלה של אחת המושבות (היחיד מלבדו שעשה זאת עד היום היה ג'וזף ליונס בשנות השלושים).
לרייד לא היה רוב בפרלמנט והוא ידע שזה רק עניין של זמן עד אשר הפרוטקשוניסטים יישבו את חילוקי הדעות שלהם עם הלייבור, כך שהוא נהנה ממילוי תפקידו כל עוד הוא היה יכול.
ביולי 1905 הצביעו שתי המפלגות היריבות נגדו והוא התפטר.
בבחירות של 1906 ירד כוחה של המפלגה הפרוטקשוניסטית שוב.
באותה עת שינה רייד את שמה של מפלגת הסחר החופשי למפלגה האנטי-סוציאליסטית ובבחירות המפלגה זכתה בשני מושבים נוספים והלייבור בשלושה מושבים נוספים.
ממשלתו של דיקין המשיכה בינתיים להתקיים עם תמיכת הלייבור, אף על פי שמפלגתו איבדה 10 מושבים ונותרו לה רק 16, אך עדיין הייתה לה את תמיכתם של חמישה חברי פרלמנט עצמאיים.
בשנים 1907 – 1908 הביע רייד התנגדות עזה למדינות העלאת המחירים של דיקין.
ב-1908, כאשר דיקין הציע למזג את המפלגה הפרוטקשוניסטית ואת מפלגת הסחר החופשי למפלגה הליברלית, התפטר רייד מתפקידו כמנהיג המפלגה.
עד לביצוע המיזוג בפועל כיהן ג'וזף קוק כמנהיג המפלגה.
ב-24 בדצמבר 1909 התפטר ג'ורג' רייד מחברותו בפרלמנט (היחיד שעשה זאת פעמיים), אך מושבו נותר פנוי עד לבחירות הכלליות של 1910, אז זכה בו נציג הלייבור ג'ון ווסט.
בבחירות אלה זכתה מפלגת הלייבור ב-42 מושבים מתוך 75 מושבי הפרלמנט מול 31 מושבים של המפלגה הליברלית החדשה.
הלייבור גם זכה ברוב מושבי הסנאט.
הנציב העליון של אוסטרליה בלונדון וחבר הפרלמנט הבריטי
ב-1910 מונה רייד להיות הנציב העליון של אוסטרליה בלונדון.
בבריטניה זכה רייד לאהדה ציבורית חזקה וב-1916, כאשר תקופת כהונתו כנציב העליון הסתיימה, הוא נבחר ללא מתחרים לבית הנבחרים הבריטי מטעם המפלגה השמרנית, שם הוא היה דוברם של הדומניונים בתמיכתם במאמץ המלחמתי.
ג'ורג' רייד מת באופן פתאומי ב-12 בספטמבר 1918, בגיל 73, מפקקת ורידים והותיר אחריו אישה, שני בנים ובת אחת.
פלורה רייד קיבלה ב-1917 את עיטור דיים מסדר האימפריה הבריטית.
ג'ורג' רייד נטמן בבית הקברות של פאטני וייל שברובע וונדסוורת' של העיר לונדון.
המוניטין של רייד לאחר מותו סבל מאי קבלת המדיניות של מפלגתו על ידי מפלגות אחרות וכן מדמותו ה"ליצנית".
מקמין ביוגרפיה של רייד שנועדה להסיר ממנו את התדמית ה"ליצנית" וניסתה להראות את מדיניות הסחר החופשי שלו באור חיובי.
ב-1897 הוענק לרייד תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים על ידי אוניברסיטת אוקספורד.
ב-1904 הוא מונה להיות חבר במועצה המלכותית.
ב-1911 הוא קיבל את התואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש וב-1916 את התואר אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט.
ב-1969 הוציא הדואר האוסטרלי בול הנושא את דיוקנו.
ג'ורג'ה מיכאיצה (ברומנית: George Mihăiță, נולד ב-23 בספטמבר 1948 מורֶן (Moreni) מחוז דמבוביצה) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע, ופובליציסט רומני.
החל משנת 2000 מכהן כמנהל התיאטרון לקומדיה בבוקרשט.
ג'ורג'ה מיכאיצה נולד בשנת 1948 ביישוב מורן במחוז דמבוביצה.
למד משחק במכון לתיאטרון וקולנוע על שם יון לוקה קאראג'אלה בבוקרשט, בכיתה של פרופ' סאנדה מאנו.
הוא שיחק ב-110 תפקידים בתיאטרון ובסרטים, כולל 55 במופעי תיאטרון טלוויזיוני.
התפקיד שלדבריו השפיע באופן המכריע ביותר בחייו היה ראש העיר ב"רביזור" מאת גוגל.
מכאיצה השקיע מאמצים רבים ברפורמות של חינוך המתבגרים ברומניה שלאחר הדחת המשטר הקומוניסטי.
הוא ניהל שני מגזינים לנוער, Salut (1990) ו-Salut Generation Pro (1998), והתמנה בשנת 2000 למנהל לשם כבוד של Super Magazine.
בשנת 1994 יזם את קביעת יום המתבגר ביום א' השני של חודש מאי, תאריך שנחקק ברומניה בחוק בשנת 1997. בשנת 1992 כיהן גם כיושב ראש מועדון "אונסקו" למתבגרים.
הקים את פסטיבל הקומדיה הרומנית בבוקרשט.
1975 - הפרס השלישי בפסטיבל התיאטרון בבקאו עם רסיטל מכתבי מרין סורסקו
1994 -פרס השחקן הטוב ביותר בתפקיד טרסיטס במחזה טרוילוס וקרסידה מאת שייקספיר, בבימויו של דרגוש גלגוציו
2001 - פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הלאומי לקומדיה בגאלאץ, עבור משחקו בתפקיד הנרי פרקינס ב"Bani din cer" (כסף קל) מאת ריי קוני, בבימויו של הוראציו מלייאלה
2002 - עיטור מסדר השירות הנאמן, בדרגת אביר - לרגל מלאת 150 שנה לתיאטרון הלאומי של בוקרשט (יחד עם שחקנים נוספים)
2010 -הפרס לשחקן הטוב ביותר בגאלת איגוד התיאטראות (UNITER) ברומניה- על משחקו בתפקיד אמטיסטוב ב"הדירה של זויה" מאת מיכאיל בולגקוב בבימויו של אלכסנדרו טוצ'ילסקו
בעזרת תעודות אזרחות סלוודוריות הם הצילו אלפי יהודים.
בנוסף באמצע שנת 1944 הפיץ מנדל-מנטלו בפומבי דיווחים על גירוש יהודי הונגריה לאושוויץ מתוך רצון להרעיש עולמות בנוגע לגורלם.
מנדל-מנטלו נולד בשם ג'יירג' מאנדל להורים יהודים אורתודוקסים - ברוך יהודה מאנדל ואידה יינטה לבית שפיץ, בכפר לקנצה או סאס-לקנצה (בגרמנית - ליכניץ, ברומנית לקינצה) בטרנסילבניה, באזור ביסטריצה, בימינו מחוז ביסטריצה-נסאוד המאוכלס באוכלוסייה רומנית, הונגרית וגרמנית "סקסונית".אביו היה בעל טחנת קמח והמשפחה הייתה מבוססת.
לגיירג' היו שלוש אחיות ושני אחים.
אחד מאחיו, יוז'ף, היה מעורב לימים בפעילות ההצלה של מנדל.
מנדל למד בבית הספר הגבוה למסחר בבודפשט והחל משנת 1921 עבד באחד הבנקים של וינה.
בעוד הוריו גרו רוב השנים בעיר ביסטריצה, אחרי איחוד טרנסילבניה עם ממלכת רומניה בשנת 1918 חי ג'ורג'ה מנדל תחילה בעיר קלוז' ובווינה ואחר כך בבוקרשט, שם היה בעלים של בית חרושת לטקסטיל וניהל את אחד הבנקים הרומנים.
באותם הימים הפך מנדל לאוהד של הציונות ואף ביקר בארץ ישראל.
השתתף גם בעסקה של אספקת נשק מרומניה לאל סלוודור שבאמריקה המרכזית.
בשנים 1938–1939 נכח מנדל בכניסתם של הנאצים לווינה ולפראג והתחיל להיות מוטרד מהיחס האכזרי של גרמניה הנאצית כלפי היהודים.
עדיין לא הבין טוב את קיצוניות התוכניות של הנאצים וסבר שיש מקום להקים חברות פיננסיות שבהן יוכלו היהודים להפקיד כספיהם עד עבור זעם מתוך אמון שהם יוחזרו להם בעתיד.
גם כן חשב שחברות כאלה תוכלנה לסייע ליהודים במצוקה בעת הרדיפות.
בסופו של דבר תוכניותיו בסוגיה זו לא יכלו להתגשם.
בשנת 1939 כהוקרה על הסיוע ביחסי המסחר של סלוודור, הוענק למנדל דרכון סלוודורי ותפקיד של קונסול כבוד של מדינה זו ברומניה, הונגריה ויוגוסלביה.
בהזדמנות זו קיבל מנדל גם שם משפחה בעל צליל לטיני - מנטלו או מנטייו (Mantello) כדי להסוות את מוצאו היהודי.
מנדל מנטלו לא ידע ספרדית ולא דרך מעולם על אדמת אל סלוודור.
ב-1941 אחרי שבעקבות ארצות הברית, הכריזה סלוודור מלחמה עם מעצמות הציר, נסגרה הנציגות של סלוודור בבוקרשט ומנדל-מנטלו יצא את גבולות רומניה להונגריה.
ב-1942 נאלץ לעזוב יחד עם אשתו ובנו גם את הונגריה ובדרכו לשווייץ נעצר על ידי הגסטפו בנמל פיומה.
אחרי חודש מעצר בזאגרב הצליח להשתחרר ולהגיע בחזרה לבוקרשט מחופש לטייס משנה של מטוס צבאי קטן.
מרומניה נסע ברכבת לשווייץ בעזרת תעודה מזויפת של קצין רומני.
הקונסול הכללי של סלוודור בז'נבה, הקולונל חוסה קסטיינוס קונטררס, אותו הכיר היכרות קודמת בבוקרשט תוך כדי קשרי הסחר, העסיק אותו החל מאוגוסט 1942 בקונסוליה בתפקיד שהמציא בשבילו: "מזכיר ראשון של הקונסוליה".
באותה תקופה דרכונים דרום-אמריקאיים היו סחורה מבוקשת מאוד בשוק השחור בשווייץ.
הנאצים נגעו פחות ביהודים בעלי אזרחויות אלה מפני שבדרום ומרכז אמריקה הייתה קיימת פזורה גרמנית חשובה וחששו מתגובות תגמול של מדינות אלה כלפי הגרמנים.
תעודות זהות ודרכונים ממדינות אלה, אפילו מזויפים, נמכרו בימים ההם בכסף רב, מפני שהיוו דרך הצלה כמעט יחידה מפני רדיפות קשות ושליחה למחנות ריכוז.
לעומת זאת קסטיינוס ומנדל התחילו להנפיק ליהודים דרכונים בחינם, בלי ידיעת השלטונות הסלוודוריים.
עם זאת הקונסול השיג את ברכתו של ד"ר גוסטבו גררו, משפטן מכובד מארצו שהתגורר בשווייץ, והמליץ שבמקום דרכונים תונפקנה תעודות אזרחות .
תחילה סופקו מסמכים כאלה בשווייץ.
בהמשך, בעזרת שליחים דיפלומטיים, דואר ובדרכים אחרות סיפק מנדל תעודות שהגיעו ליהודים בהולנד, בצרפת ואף בפולין.
הוא הוציא על חשבונו כ-100,000 פרנקים שווייצריים על המפעל הזה.
נעזר בהנפקת התעודות על ידי עוזרו, מתייה מילר ועוד חמישה סטודנטים שווייצרים שעבדו בהתנדבות.
תוך שנתיים חולקו מעל 10,000 מסמכים כאלה, חלקם עם חלקים ריקים לשם מילוי פרטים בדיעבד.
לפי הערכות מסוימות, מפני שתעודות אלה התייחסו למשפחות, היו עשויות לסייע לכ-30,000-40,000 אנשים.
המספר הרב של תעודות התחילו לעורר את חשדות הנאצים, אולם הקונסוליה בז'נבה הסבירה שלא הייתה טעות כי באירופה אכן חיים סלוודורים רבים.
קסטיינוס שכנע את הממשלה השווייצרית להעניק חסות בהונגריה ליהודים בעלי התעודות הסלוודוריות וגם שר החוץ הסלוודורי בממשלה החדשה בסן סלוודור, חוליו אנריקה, פנה לשווייץ בעיניין זה.
לדעתו של מרדכי פלדיאל, היסטוריון של השואה המלמד בישיבה יוניברסיטי בניו יורק בפועל עזרו התעודות הסלוודוריות בוודאות למאות יהודים, לדברי קרל לוץ, הקונסול השווייצרי בבודפשט - לאלפים.
בשנת 1944, אחרי פלישת הצבא הנאצי להונגריה, התחיל מנדל-מנטלו להיות מעורב במאמצים למנוע את המשך הגירושים ההמוניים של היהודים מארץ זו, כולל מהשטחים שסופחו לה בשנת 1940 ובהם צפון טרנסילבניה שבה התגוררו הוריו.
לבקשתו, הדיפלומט הרומני ד"ר פלורין מנוליו, נספח מסחרי של צירות רומניה בברן ושותף לשעבר בעסקים של אחיו, יוסף מנדל, ביקר באוסטריה ובהונגריה כשבידיו דרכונים בשביל הוריו של מנדל.
לרוע מזלם, הדיפלומט עוכב בדרך והגיע אליהם מאוחר מדי, כמה ימים אחרי גירושם במאי 1944 אל מחנות המוות.
מנוליו היה עד להתרוקנות האזור מיהודים.
מנוליו הצליח לקבל בבודפשט דוח"ות של המנהיג היהודי מיקלוש (משה) קראוס מ-19 ביוני 1944 והביא אותו למנדל בז'נבה.
מקור אחד הדו"חות היה כנראה הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל שפרש ב-5 דפים גרסה מקוצרת של 33 הדפים של "פרוטוקולים של אושוויץ":הדו"ח של ורבה ווצלר והדו"ח רסין-מורדוביץ'.
דו"חות אלו תיארו בפרוטרוט את פעילות מפעל המוות באושוויץ-בירקנאו.
הדו"ח של קראוס נערך ב-6 עמודים בהונגרית, פירט את ריכוז היהודים בגטאות ואת גירושם עד 19 ביוני 1944 של כ-435,000 יהודים הונגרים, בכל עיר ועיר, לאושוויץ.
מנדל הדפיס מאות עותקים של דו"חות אלה ושיגר אותם בכל רחבי שווייץ, אל פוליטיקאים, כמרים (ובראשם הפסטור פאול פוגט וקרל בארט), נציגים רשמיים של ארצות הברית ובריטניה.
למחרת כל 180 העיתונים בשווייץ יצאו בקריאה למנוע את הטבח, האפיפיור פיוס השנים עשר קרא ב-25 ביוני 1944 לעוצר מיקלוש הורטי "לשים קץ לרדיפות על בסיס דת וגזע", הנשיא רוזוולט הורה להפציץ את בודפשט ב-2 ביולי 1944 כלחץ על השלטון ההונגרי.
באותה שנה, 1944, הקים מנטלו וניהל את הוועד השווייצרי לסיוע ליהודי הונגריה (Schweizerische Hilfskomitee für die Juden in Ungarn).
בהיבטים שונים בנושאים הקשור להצלת היהודים בהונגריה הוא שיתף פעולה עם ראול ולנברג וקארל לוץ.
אחרי המלחמה עמד מנדל-מנטלו בפני תביעה משפטית של השלטונות השווייצריים - ובמיוחד של היינריך רותמונד, מפקד משטרת ההגירה, שהיה ידוע כאנטישמי.
הליכים משפטיים נגדו בעילת "פשעים" שהיו כרוכים במאמציו להציל נפשות, הסתיימו לבסוף בזיכוי מכל סעיפי האישום.
הוא החליט לעזוב את שווייץ והתיישב ברומא.
לא חזר מעולם לבקר בשווייץ וביקר פעמים חוזרות בישראל.
תאוריות קונספירציה של חוגים אנטישמיים ומכחישי שואה ייחסו לו קשרים עם ה-CIA ועם המוסד הישראלי ותוך כדי כך חלק ב"קשר יהודי" לרצוח את הנשיא קנדי בשנת 1963.
החל משנת 1928 היה ג'ורג'ה מנדל נשוי לאירנה לבית ברגר, שנפטרה בשנות ה-1940. לזוג נולד בן אחד, אנריקו מנדל-מנטלי (יליד 1930)
אחרי המלחמה הוא התחתן שנית.
מנישואיו השניים נולדו לו עוד שני ילדים - בן (אנדראה) ובת (סוזנה).
2005 - בנו, אנריקו, תרם אוסף עותקים של תעודות סלוודוריות שהנפיק אביו למוזיאון השואה בוושינגטון.
סרט התעודה Glass House (בית הזכוכית) מספר את מעשי מנדל-מנטלו וקסטיינו קונטררס, וכולל ראיונות עם ילדיהם.
ג'ורג' שיינברג הוא שחיין אמריקאי-יהודי בעבר.
אלוף המכביה השנייה (1935) ואלוף ארצות הברית ב-500 יארד חופשי בבריכה מקורה.
שיינברג היה קפטן נבחרת השחייה של הסיטי קולג' של ניו יורק.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה שיינברג ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
ג'ורג' אנדרו רומרו (בשם מלא באנגלית: George Andrew Romero; 4 בפברואר 1940 – 16 ביולי 2017) היה במאי קולנוע ועורך אמריקאי-קנדי, אשר נחשב לאבי סרטי הזומבים..
רומרו נולד ב-4 בפברואר 1940 בברונקס, ניו יורק לאב קובני ואם ממוצא ליטאי.
הוא למד באוניברסיטת קרנגי מלון בפיטסבורג, וסיים את לימודיו ב-1960.
לאחר שסיים ללמוד, הוא יצר בעיקר סרטים קצרים ופרסומות, אך לא זכה להצלחה רבה.
בשנת 1968 התפרסם הסרט "ליל המתים החיים" אותו ביים, אשר הצליח עד מאוד והפך לסרט פולחן.
ב-1978 יצא הסרט "שחר המתים", שהיווה סרט המשך ל"ליל המתים החיים", אשר הצליח עד מאוד ודורג במקום ה-27 בדירוג סרטי הפולחן של אנטרטיינמנט ויקלי.
ב-1982 ביים רומרו את הסרט "קריפשואו", שנכתב על ידי סטיבן קינג, וזכה להצלחה.
בשנים 1983–1988 הפיק את הסדרה "מעשיות מהצד האפל", ובנוסף כתב ארבעה פרקים.
ב-1991 הופיע בהופעת קמע בסרט "שתיקת הכבשים".
בשנת 2005 ביים וכתב את סרט האימה הפוסט-אפוקליפטי "ארץ המתים".
בשנת 2007 ביים וכתב את אחד מסרטיו האחרונים "יומן המתים".
ב-2014 כתב רומרו סדרת קומיקס בת 15 גיליונות יחד עם מארוול קומיקס.
ב-16 ביולי 2017 נפטר רומרו מסרטן ריאות בטורונטו, אונטריו, קנדה.
פרק הפתיחה של העונה השמינית של סדרת הטלוויזיה "המתים המהלכים" הוקדש לזכרו.
ג'ורג' שארקזי (בהונגרית: Sárközi György, בודפשט, 22 בינואר 1899 – באלף, 8 במרץ 1945) היה משורר הונגרי יהודי מומר, סופר פרוזה, עורך מגזינים, מתרגם ספרות.
ג'ורג' שארקזי הוא בנם של וילמוש שארקזי ששינה את שמו מפוגל בשנת 1881, והיה פקיד בחברת מניות משותפת ושל ז'ופיה קובאץ' (1945-1862) ילידת שימג, משפחה יהודית מרובע 7 של בודפשט.
הוא למד בבית הספר התיכון בעיר ואץ (כיתות א'-ב', בשנים מ-1909- עד 1911 ולאחר מכן בבית הספר התיכון דניאל ברז'ניי בבודפשט, אחד מבתי הספר הטובים ביותר בהונגריה כולה.
ארנו אושבאט, שהיה העורך של כתב העת הספרותי החשוב ניוגט, גילה אותו בשנת 1917. בשנת 1918 היה שארקזי סטודנט בפקולטה למשפטים ומדע המדינה באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט במשך חצי שנה.
הלימודים האלה לא היו לרוחו ולכן הצטרף לחברת הוצאת לאור החשובה אתנאום כלקטור בשנת 1919, שם עבד עד שנת 1938 והוא אכן התמקם בתוך עולם הספרות כשאיפתו.
ב־5 במרץ 1921 המיר את דתו לקתולית.
כרך השירים הראשון שלו ראה אור בשנת 1926, תחת הכותרת "קרב המלאכים".
כבר באותה תקופה חבריו הטובים ביותר היו המשורר לרינץ סאבו והסופר לאסלו נמט, שהתרגשותם האינטלקטואלית הפריעה לשארקזי בתפיסת עולמו ההרמונית.
בכרך השירים הבא שלו, אפשר היה כבר להתחקות אחר המשבר הרוחני שלו, כפי שנאמר בכותרת הספר (כשמו): עם "נשמה משתנה".
בשנת 1927 השתתף בעריכת אנציקלופדיה.
בין 1935 לבין 1938 היה העורך של כתב העת "ואַלַאס" (תשובה-Válasz).
בשנת 1936 השיק סדרת ספרים סוציוגרפיים ספרותיים תחת הכותרת "גילוי הונגריה".
בשנת 1933 התחתן עם מרתה מולנאר, בתם של פרנץ מולנר ומרגיט וסי.
בשנת 1937 היה אחד ממנהיגי "החזית של מרץ" ( Márciusi Front ) שהייתה תנועה רעיונית ופוליטית.
התוכנית של החזית קראה לשינוי דמוקרטי בהונגריה, לחופש העיתונות, לחופש ההתאגדות, לעדכון המבוסס על ריבונותם של עמי הדנובה, להפקעת האחוזות הפיאודליות הגדולות, הגבלת המונופולים, להעלאת המודעות לסטיגמה הלא הוגנת כלפי היהדות ולסכנות ההתפשטות של הרייך הגרמני.
תצהירי ועלוני החזית נוסחו בדירתו של שארקזי באוקטובר 1937 הוא ארגן יחד עם פרנץ ארדאי את מפגש מאקו.
הוא הועמד לדין בשנת 1938 משל פרסום קריאת החזית בכתב העת "ואלאס" ששארקזי היה עורכו.
בשנת 1939 השתתף זמן מה בעבודתם של כתב העת "עם המזרח" שהיה כתב עת לספרות יפה, למדעי החברה ולביקורת חברתית.
עקב מחלת ריאות הוא טופל בבית הבראה בשנת 1944, ומשם גויס לשרות העבודה, (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי והגרמני).
הוא נפטר ב-8 במרץ 1945 בבלפ (כפר במערב הונגריה שהוקם שם מחנה ריכוז באלפ.
הכפר היה של כ-1000 תושבים על גבול הונגריה אוסטריה.
בעקבות הסכם השלום בטריאנון לאחר מלחמת העולם הראשונה החל הכפר לפרוח כמו אתרי נופש אחרים בהונגריה, בהם היו מעיינות מרפא.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם בכפר מחנה עבודה בו מתו כאלפיים יהודים, ביניהם גם הסופר אנטאל סרב), אלפים מיהודי בודפשט בעיקר שנמסרו שם לפיקוד האס אס לבנית וביצור החומה הדרומית-מזרחית של הרייך.
נגי ושותפים, דברצן, 1933 (סופרים חדשים)
כל השירים והתרגומים המשניים של György Sárköz ; Sarló, Bp., 1947
שירים נבחרים מאת גיורגי סרקוז ; בחירה, עלות גיולה איליש; בדיוני, עמ ', 1954
גיארפי אנה; נוער, עמ ', 1955 (פולנית, גרמנית, רוסית)
שירים נבחרים מאת גיורגי סרקוז ; בחירה, עלות מרטון קלש, הערה יצרן החגורה László; Móra, Bp., 1959 (פניני הספרות ההונגרית)
אספו שירים ותרגומים של גיורגי סרקוז ; הודעה לעיתונות Zsolt Kőháti, bev.
מכתבים, מחקרים ; עריכה, שינוי, טקסט, הערה ג'ון טגלס; בית הספר הדפוס המקצועי לסאג'אר Ságvár - Zrínyi Ny., Bp., 1985 (סדרת Babits של בית הספר התיכון לדפוס ובית הדפוס Zrínyi)
שירים נבחרים מאת גיורגי שארקזי ; עורכת, עורכת, אחרית דבר László Lator ; Orpheus Books, Bp., 1993
אוסף שירים ותרגומים של גיורגי שארקזי ; עורכת, אחרית דבר Gábor Palkó; Unikornis, Bp., 1999 (אוצר השירה ההונגרית)
ג'ורג'ה ברונזיני (באיטלקית: Giorgia Bronzini; נולדה ב-3 באוגוסט 1986) היא רוכבת אופני כביש ואופני מסלול איטלקית לשעבר.
היא אלופת העולם באופני כביש (מלבורן 2010 וקופנהגן 2011) ואלופת העולם במרוץ הנקודות באופני מסלול (פרושקוב 2009).
ברונזיני נולדה וגדלה בפיאצ'נצה שבאיטליה.
בת זוגה הנוכחית היא אמיליה פאלין, רוכבת אופני כביש שוודית.
ברונזיני סיימה חמישית באליפות העולם עד גיל 19 באופני כביש ב-2001, ב-2005 סיימה במקום השישי במקצה העלית.
ההצלחה הראשונה שלה באליפות העולם הגיעה ב-2007, כשזכתה במדליית ארד במקצה העלית באליפות שהתקיימה בשטוטגרט.
ב-2010 זכתה במדליית זהב באליפות העולם במלבורן, כשגברה על מריאנה ווס, על אמה יוהנסון ועל ניקול קוק במאוץ סיום.
ברונזיני שחזרה את ההישג ב-2011, כששוב ניצחה במאוץ רב משתתפות.
ברונזיני נבחרה לסגל איטליה לאולימפיאדת לונדון (2012), וסיימה חמישית במרוץ הכביש.
ב-2014 סיימה רביעית באליפות העולם.
ב-2016, ברונזיני סיימה שישית באליפות אירופה.
ברונזיני זכתה במדליית כסף באליפות אירופה ב-2002 במקצה הנקודות, עד גיל 23. היא זכתה בשתי מדליות, זהב (נקודות, עד גיל 23) וארד (סקרץ', עד גיל 23) באליפות אירופה 2003. ברונזיני זכתה במדליית כסף ב-2005 עד גיל 23 במקצה הנקודות.
ב-2009 ברונזיני רשמה את ההישג הבולט שלה בתחום, כשזכתה במדליית זהב באליפות העולם במקצה החזק שלה, מרוץ הנקודות.
באותו מקצה היא זכתה במדליית ארד ב-2011 וב-2013.
ג'ורג'ה וויאדינוביץ' (בסרבית: đorđe vujadinović; 29 בנובמבר 1909 – 5 באוקטובר 1990) היה כדורגלן ומאמן יוגוסלבי, ששיחק בעמדת החלוץ.
וויאדינוביץ' נולד ב-29 בנובמבר 1909 בסמדרבו שבממלכת סרביה של אז, והגיע בגיל צעיר לגור אצל דודו שחי בבלגרד.
בזמן ששיחק כדורגל יחד עם שני חבריו במגרש בפארק קלמגדן שבמרכז העיר, הבחין בו זר מבוגר שהזמין אותו ואת שני חבריו להיבחן במועדון הגדול ביותר ביוגוסלביה באותה תקופה, BSK בלגרד.
הוא הצטרף לקבוצת הנוער של הקבוצה, בה שיחקו דור מוכשר של שחקנים, בהם טירנניץ', ואלארביץ', קרצ'ביץ' וזלוקוביץ'.
כמה שנים לאחר מכן וויאדינוביץ' היה חלק מההתקפה של הקבוצה הבוגרת, שזכתה באליפות רבות בשנות השלושים של המאה ה-20. עד שנת 1940 הוא ערך במדי הקבוצה כ-441 הופעות, כבש כ-332 שערים, זכה ב-5 אליפויות, והיה למלך השערים של הליגה פעמיים.
במדי נבחרת יוגוסלביה ערך 44 הופעות וכבש 18 שערים בין 1929–1940. עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה היה וויאדינוביץ' חלק מרכזי בנבחרת יוגוסלביה.
הוא היה לאחד השחקנים העיקריים של הנבחרת במונדיאל 1930, בו שיחק לצד חברו לקבוצה, אלכסנדר טירנאניץ'.
בשלב הבתים הוא כבש את השער הרביעי במשחק נגד בוליביה, והיוגוסלבים סיימו בראש הבתים שלהם.
במשחק חצי הגמר כבש וויאדינוביץ' שער כבר בדקה הרביעית של המשחק נגד אורוגוואי, אולם אורוגוואי ניצחה בסיום 6–1, ויוגוסלביה סיימה במקום הרביעי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נלקח וויאדינוביץ' בשבי, ולאחר סיומה השתחרר, וסיים את קריירת המשחק שלו.
לאחר מכן הוא הקדיש את הזמן בשביל לאמן את קבוצות הנוער של פרטיזן ו-OFK בלגרד, שם גם אימן את הקבוצה הבוגרת בשנים 1960–1961. בנוסף לכך אימן את נבחרת יוגוסלביה עד גיל 21.
ב-5 באוקטובר 1990 נפטר וויאדינוביץ' בבלגרד בגיל 80.
ג'ורג'ה-ולנטין נולד בבוקרשט, בירת רומניה, כבנו השלישי של ג'ורג'ס ביבסקו ונכדו של גאורגה ביבסקו, מי שהיה שליט נסיכות ולאכיה.
הוא קיבל בלידתו את שמו של הבן הבכור, שהלך לעולמו.
ביבסקו גדל והתחנך בבוקרשט ובפוסדה, שבעמק הפרחובה, שם הקים סבו ארמון.
ג'אורג'ס ביבסקו בנם של שליט נסיכות ולאכיה, גאורגה ביבסקו ושל נולד בבוקרשט ב-14 במרץ 1934 וזמן מועט לאחר מכן עבר לצרפת, שם סיים בית ספר תיכון והמשיך את לימודיו בבית ספר צבאי לקציני מטה ב.
כקצין צרפתי שירת במלחמה במקסיקו ב-1862, במלחמה באלג'יריה ב-1867 ובמלחמה באלזס ב-1870. הוא נקשר למי שעתידה להיות רעיתו עוד כשהייתה אשתו של קולונל צרפתי, הדוכס Paul de Bauffremont ועל רקע זה היו עימותים ביניהם, שהובילו לדו-קרב.
ב-1901 פגש את מרתה לאחובר ושני הצעירים היפים והעשירים נמשכו הדדית, ב-24 באוקטובר נחתמו האירוסים.
ב-21 ביוני 1902 התחתנו מרתה וג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו וב-27 באוגוסט 1903 נולדה בתם היחידה, ולנטינה.
לאחר הלידה המליץ הרופא למרתה להימנע מיחסי מין במשך שנתיים.
ג'ורג'ה ביבסקו לקח לעצמו מאהבות ובהמשך נהגה כך גם רעייתו.
למרות קשריהם מחוץ לנישואין הם היו ביחסים טובים ותמכו האחד בזולתו בעיתות מצוקה, כך כשמרתה עברה ניתוח ב-1924 וכך לאחר התאונה האווירית של בעלה ב-1931.
בני הזוג התגוררו בארמון של משפחת ביבסקו, בפוסדה, לא רחוק מבית החרושת למלט של משפחת ביבסקו, שנוהל על ידי ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו והכנסותיו היוו עיקר ההכנסה של הזוג.
בנוסף לבית החרושת למלט הקים וניהל מפעל לסיד לבן ומפעל לסיד שחור, שתי מנסרות, מחצבות לאבן, כלכר ומרצפות, טחנת קמח, מכרה פחם ועוד, כשכל מפעליו מאוחדים בשם I.P.B.
ביבסקו הצטיין בקליעה למטרה, לקח חלק בתחרויות הרשמיות והגיע בהן למקום הראשון ב-1903 וקיבל את הפרס היוקרתי "שרשרת המלך" (Lanțul Regelui).
ביבסקו השתתף במרוץ המכוניות האירופאי הראשון, במסלול ז'נבה-בוקרשט וזכה בו.
ביבסקו היה אחד משלושת הראשונים שהביאו מכוניות לרומניה והצליח לקבל לוחית רישוי מספר 0B.
ב-5 באפריל 1904 הקים והיה נשיא מועדון המכוניות ברומניה, המועדון השישי מסוגו בעולם, שהיו בו 27 חברים, כולל שתי נשים, אחת הנשים הייתה רעייתו, מרתה ביבסקו.
ביבסקו זכה במרוץ מכוניות, הראשון בתולדות רומניה, שנערך במסלול בוקרשט-ג'יורג'יו-בוקרשט ב-1904, הוא עבר את המרחק מבוקרשט לג'יורג'יו (63 קילומטרים) ב-58 דקות.
ב-1908 הצטרף ביבסקו לבונים החופשיים ובמהרה הגיע לוועד העליון של הבונים החופשיים.
הצטיינותו של ביבסקו בקליעה למטרה, משכה אליו את תשומת ליבו של קרול הראשון, מלך רומניה, שהטיל עליו משימה, להעביר לשאה הפרסי, שזה עתה עלה לשלטון, את העיטור הרומני, "כוכב הדנובה".
החיים בפוסדה היו שקטים ומשעממים, לכן ביבסקו שמח לקבל על עצמו שליחות זו.
חלק נכבד מהדרך עד איספהן ובחזרה עשו ביבסקו ומלוויו בשיירת מכוניות, אמצעי תחבורה חדשני לאותה תקופה.
ביבסקו כלל במשלחת את רעיתו, מרתה ביבסקו, את בני דודיו, הזוג מיכאי ומריה פרקידה, את עמנואל ביבסקו, ששימש גם כמתורגמן מול דוברי הרוסית ואת הטניסאי והסופר הצרפתי יליד שווייץ, ז'אן שופר (Jean Schopfer), שהיה מוכר תחת שם העט קלוד אנט וכתב ספר על הנסיעה הזאת.
התלוו גם שלושה מכונאים, אחד שווייצרי, קלר, אחד צרפתי, יוג'ן, ואחד רומני, גיורגי.
החבורה יצאה ב-11 באפריל 1905, ברכבת, מבוקרשט אל ג'יורג'יו ומשם הפליגו בספינה אוסטרית עד גאלאץ, שם המתינו להם שלוש מכוניות, שתיים תוצרת מרצדס ואחת תוצרת פיאט.
מכונית מרצדס אחת הייתה בעלת 40 כוח סוס, השנייה בעלת 20 כוח סוס והפיאט בעלת 16 כוח סוס.
הם נסעו בדרכים שלא שימשו בעבר למכוניות, אלא לעגלות וכרכרות.
מגאלאץ הפליגו בספינה רוסית עד איזמאיל, שם ירדו עם מכוניותיהם וחלק ממטענם, בעוד שחלק נוסף של המטען נשלח עם הספינה לאודסה.
הם חצו במכוניות את בסרביה והגיעו לחצי האי קרים, שם ביקרו את מקסים גורקי ששהה שם ביאלטה, במגורים כפויים.
הם הפליגו בספינה בים השחור עד בטומי ונסעו בהרי הקווקז דרך טביליסי ובאקו עד שהגיעו ללנצ'ראן, בממלכת פרס, שלושה שבועות אחרי שיצאו מבוקרשט.
המסלול בפרס עבר דרך ראשת, טהראן וקום עד שהגיעו לאיספהן.
הם שבו לרומניה דרך קום, טהראן וראשת ובבטומי הפליגו בספינה עד קונסטנטינופול עם עצירה בדרך בטרבזון.
מכאן המשיכו בנסיעה דרך חצי האי הבלקני בחזרה לרומניה.
המסע, שהיה חדשני וחלוצי מאוד לתקופתו, עורר סקרנות רבה ונכתבו עליו שני ספרים, שזכו להצלחה, Les roses d'Ispahan.
לפרס במכונית), מאת קלוד אנט, שיצא לאור בצרפתית ב-1906 ו-Les Huit Paradis (שמונת גני העדן) מאת מרתה ביבסקו, שיצא לאור בצרפתית, ב-1908.
ביבסקו הרחיב את תחומי העניין שלו גם לטייס והביא מצרפת כדור פורח בשם "רומניה" והפליג בו ב-1905. במסגרת התערוכה לרגל 45 שנות שלטון של קרול הראשון, מלך רומניה, ביבסקו עשה מופעי הדגמה לכדור הפורח לפני קהל רב ומפעם לפעם גם לקח בודדים מתוך המון הסקרנים והעלה אותם לאוויר.
תשוקתו של ביבסקו לתחום האווירי ניצתה בילדותו, בפריז, כאשר ראה יחד עם הוריו את הצרפתי לטמן קופץ עם מצנח מגובה 500 מטרים.
כשחזרו הביתה חיפש הילד ביבסקו איך לחקות את הצנחן ומצא בביתו שמשיה יפנית גדולה - הוא עלה איתה על אדן החלון של משרד אביו בקומה השנייה וקפץ איתה משם.
הילד היה קטן, המטריה גדולה והנחיתה הייתה קלה יחסית, אך במקום תשואות הוא קיבל סטירה חזקה מאימו.
ביבסקו ניסה להטיס מטוס מדגם Voisin, שהובא מצרפת, אך ללא הצלחה.
ב-1909 הזמין לרומניה, למפגן טיס, את לואי בלריו, שעשה זאת עם מטוס מתוצרתו, שהמריא מההיפודרום הפרטי בבנאסה, שהיה חלק מהקרקעות של דודתו.
בניסיון הראשון התרסק המדחף והמנוע התקלקל.
כעבור כמה ימים הגיעו ברכבת מצרפת פרופלור ומנוע חדשים.
בלריו ביצע ב-18 באוקטובר 3 טיסות מעל בוקרשט, בנוכחות קהל גדול, 5,000 מוזמנים שכללו את יורש העצר של מלך רומניה, שגריר צרפת ברומניה ועוד נכבדים רבים.
מחוץ להיפודרום ראו את המפגן עוד 40,000 סקרנים.
ב-1920, ביוזמתו של ביבסקו נוסד המועדון המלכותי האווירי של רומניה וביבסקו נבחר להיות סגן נשיא שלו.
ביוזמת ביבסקו הוקמה יחידת הסיור האווירית של רומניה והוא עמד בראשה במהלך מלחמת הבלקן ולאחר מכן במלחמת העולם הראשונה.
ביבסקו ייסד תחרות טיס שנתית בשם "גביע ביבסקו", שבה התחרו בלעדית רק טייסים רומנים וטייסים צרפתים.
התחרות נערכה, בהתאם לתקנון, בין 1 באפריל ובין 31 באוקטובר, במסלול בוקרשט-פריז ובחזרה.
ב-10 באפריל 1931 יצא ביבסקו לטיסה שיעדה היה המזרח הרחוק, ליתר דיוק העיר סאייגון, שבווייטנאם.
הטיסה בוצע במטוס תוצרת פוקר ועם צוות שכלל את המאיור טראיאן בורדולויו, את הלויטננט ראדו בלר ואת המכונאי האנט.
לאחר כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה, ב-1916, הוטל על ביבסקו לפעול יחד עם הבריטים, קולונל תומסון וקולונל גריפיתס ובסיוע של קבוצת חבלנים ויחידה מתוך בטליון רומני, לפוצץ את מתקני ומחסני הנפט הרומניים בעמק הפרחובה, באזור שנכבש על ידי כוחות גרמנים ואוסטרו-הונגריים.
הפעולות בוצעו בימים 20 ו-21 בנובמבר ו-3 ו-4 בדצמבר 1916 ותוארו על ידי ביבסקו ביומן המלחמה שלו, שפורסם על ידי רעייתו, מרתה ביבסקו, כעבור 50 שנה, ב-1966. על מעשיו אלה הוענק לו, על ידי מלך רומניה, העיטור כוכב רומניה, באפריל 1917. עיטורים נוספים הוענקו לו מטעם צבאות רוסיה, צרפת ובריטניה.
ג'ורג'ה דספוטוביץ' (בסרבית: Ђорђе Деспотовићאו Đorđe Despotović; נולד ב-4 במרץ 1992) הוא כדורגלן סרבי המשחק במועדון בוראץ באניה לוקה כקשר מרכזי.
הוא שיחק במדי הכוכב האדום בלגרד ובעונת 2013/2014 שיחק בקבוצת לוקרן מהליגה הבלגית.
בפברואר 2015 עבר דספוטוביץ' בהשאלה למועדון ז'דיסו למשך חצי שנה.
ביולי 2015 הוא הושאל לקאיראט הקזחית.
בפברואר שלאחר מכן חתם דספוטוביץ' בקבוצת אסטנה.
ב-15 בפברואר 2017, דספוטוביץ' הושאל למועדון טובול לעונת 2017, אך ההשאלה נקטעה ודספוטוביץ' חזר לאסטנה ב-15 ביוני 2017. הוא עזב את אסטנה ב-23 ביולי 2018 בתום חוזהו.
ב-31 באוגוסט 2018 חתם במועדון אורנבורג מליגת העל הרוסית בה בלט כחלוץ וקשר מרכזי.
ב-1 ביוני 2020 עזב בתום חוזהו, כאשר המועדון ירד לליגה הלאומית.
ב-21 ביולי 2020, הוא חתם על חוזה לשלוש שנים עם מועדון הפרמייר-ליג הרוסי רובין קאזאן.
ב-2 בפברואר 2022 חתם לשלוש שנים בארסנל טולה.
ג'ורג' ריצ'רדס מיינוט היה חוקר רפואי אמריקאי, שזכה בשנת 1934 פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ביחד עם ויליאם פרי מרפי וג'ורג' הויט ויפל על כך שיפתחו טיפול באנמיה ממארת.
מיינוט נולד ב-2 בדצמבר 1885 בבוסטון.
בשנת 1908 סיים תואר B.A ברפואה באוניברסיטת הרווארד ובשנת 1912 קיבל M.D.
בשנים שלאחר מכן עבד מיינוט באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור שבמרילנד, והתמקד בחקר חלבונים מדללי דם, כגון אנטיתרומבין.
בשנת 1915 הוא קיבל תפקיד זוטר בצוות הרפואי בבית החולים הכללי מסצ'וסטס, שם החל במחקר בנושא אנמיה בדם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כמנתח בצבא ארצות הברית.
כחלק מתפקידים אלה, הוא עחקרכדי להבין מה גורם לעובדים במפעל תחמושת בניו ג'רזי לחלות.
בסופו של דבר הוא גילה שמגע עור עם TNT הוביל למחלות.
בשנת 1917 החל לעבוד בבוסטון, ובשנים שלאחר מכן הפך במקביל לפרופסור באוניברסיטת הרווארד.
מינוט החל לפתח סיבוכים הקשורים לסוכרת בשנת 1940, וסבל משבץ מוחי קשה בשנת 1947, אשר שיתק אותו חלקית.
מיינוט נפטר ב-26 בפברואר 1950 בברוקליין שבמסצ'וסטס
ג'ורג'ה סמית' היא זמרת-יוצרת אנגליה.
אלבום הבכורה שלה, Lost & Found, שיצא לאור בשנת 2018, זכה לשבחי המבקרים והגיע למקום השלישי במצעד האלבומים הבריטי.
בשנת 2019, היא נבחרה לאמנית הבריטית הטובה ביותר בטקס פרסי המוזיקה הבריטית לשנת 2019 והייתה מועמדת גם לפרס גראמי לתגלית השנה.
ג'ורג'ה סמית' נולדה ב-11 ביוני 1997 בוולסל, וסט מידלנדס, שבאנגליה, לאב ג'מייקני ולאם אנגליה.
אביה, פיטר, קצין תגמולים, הוא מוזיקאי לשעבר והוא שר בקבוצת נאו סול בשם נאיצ'ה לפני שנולד סמית', ואמה ג'ולין היא מעצבת תכשיטים.
לסמית' יש אח צעיר יותר, לוקה, והיא בת דודה של הכדורגלן קמר רוף, המשחק בקבוצת גלאזגו ריינג'רס.
היא החלה ללמוד שיעורי פסנתר בגיל 8. סמית' קיבלה מלגה למוזיקה בבית הספר אולדרידג', שם למדה לנגן על אבוב ולמדה שירה קלאסית.
בגיל 15 היא התגלתה על ידי מנהלה לאחר שהעלתה סרטונים של עצמה שרה גרסאות כיסוי לשירים לעמוד יוטיוב.
זמן קצר לאחר מכן, היא החלה לנסוע ללונדון לפגישות כתיבה עם מאבריק סבר ואד תומאס.
לאחר סיום הלימודים היא עברה ללונדון בגיל 18 שם החלה לעבוד כמלצרית והמשיכה לכתוב שירים.
בשנת 2019, הכריזה סמית' על מופע משותף יחד עם קאלי אוצ'יס הנקרא The Kali & Jorja Tour.
באוגוסט 2019, הוציאה סמית' את הסינגל "Be Honest" בהשתתפות בורנה בוי.
סמית' הוציאה שני סינגלים במהלך 2020; "By Any Means" ו-"Come Over", בהשתתפות הזמר פופקאן.
בתחילת 2021, החלה להנחות תוכנית ברדיו "BBC Radio 3", בת 12 חלקים בשם 'Tearjerker', המתמקדת בכוחה המרפא של המוזיקה.
ב-3 באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל "Go Go Go".
ב-30 באוגוסט הוציאה את הסינגל "Falling or Flying".
סמית' גדלה בהאזנה לסגנונות רגאיי, פאנק, היפ-הופ ו-R&B עכשווי, היא כתבה את השיר הראשון שלה בגיל 11. היא מתארת את היותה "אובססיבית" לאלבום Frank, של הזמרת איימי ויינהאוס משנת 2003, כנערה היא קיבלה השראה מהאלבום לכתיבת שירים.
סמית' אמרה ששיריה עוסקים בנושאים חברתיים: "כאשר הדברים מתרחשים בעולם, אני חושבת שחשוב לגעת בהם, כי בתור מוזיקאי אתה יכול לגרום לאנשים להקשיב.
ברגע שאנשים לוחצים על פליי, יש לך את תשומת ליבם." סמית' סיפרה כי ההשפעות המוזיקליות שלה הגיעו מהזמרים לורן היל, איימי ויינהאוס, אלישה קיז, אדל, שאדיי, נינה סימון, מוס דף ודה סטריטס.
מבחינת סטייל, סמית' מאתרת את ריהאנה כסמל האופנה היחיד ממנו היא שואבת השראה.
שנהפרסקטגוריהתוצאהמקור2024פרס המוזיקה הבריטיתאמן ה-R&B הטוב ביותר
ג'ורג' שירס הבן היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1892–1903. הוא מונה על ידי הנשיא בנג'מין הריסון וטרם מינויו הוא עסק במשך 37 שנים בעריכת דין במגזר הפרטי, אך מעולם לא כיהן בשום תפקיד שיפוטי.
התפקיד הציבורי היחידי בו הוא שימש טרם מינויו היה חברות בחבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1888.
ג'ורג' שירס נולד בפיטסבורג, פנסילבניה.
הוא למד באוניברסיטת אוהיו ולאחר מכן המשיך ללמוד בייל קולג', שם היה חבר באחוות פי בטא קפא וסיים את לימודיו ב-1853. הוא החל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, אך פרש מהלימודים מבלי שקיבל תואר במשפטים.
הוא סיים את הכשרתו במשפטים בקריאה עצמית במשרד עורכי דין, ולאחר מכן עסק בעריכת דין בעיר דובק שבאיווה בשנים 1855–1858 ולאחר מכן ועד 1892 המשיך את עיסוקו בפיטסבורג.
בפיטסבורג הוא היה לעורך דין מסחרי בולט ובלט בשל יושרו והפרגמטיות שלו כאשר ייצג כמה מענקי התעשייה הארציים.
ב-19 ביולי 1892 מונה שירס על ידי הנשיא בנג'מין הריסון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של ג'וזף בראדלי שנפטר.
הוא מונה בעקבות המלצה של דודנו, מזכיר המדינה ג'יימס בליין.
ב-26 ביולי אושר מינויו על ידי הסנאט של ארצות הברית וב-10 באוקטובר שירס הושבע לתפקיד.
שירס הצביע גם עם הרוב של שבעת השופטים מול המתנגד האחד בפסק הדין פלסי נגד פרגוסון, תיק שאישר את חוקתיות הההפרדה הגזעית על פי דוקרטרינת נפרד אך שווה, ושנהפך על פיו ב-1954. שירס פרש מכהונתו ב-23 בפברואר 1903.
ג'ורג' שירס נפטר ב-2 באוגוסט 1924 בפיטסבורג ונטמן בבית הקברות אלגני שבעיר.
בנו ג'ורג' שירס השלישי, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פנסילבניה.
ג'ורג' אלברט שירינג , היה פסנתרן, מלחין ומעבד ג'אז אנגלי.
שירינג, עיוור מלידה, חיבר למעלה מ-300 קטעי ג'אז וביניהם השיר Lullaby of Birdland, הוביל הרכבי ג'אז רבים ומגוונים, הקליט עשרות אלבומים שזכו להצלחה רבה.
בשנים 1982 ו-1983 זכה שירינג בפרס גראמי על שני אלבומים שיצר עם הזמר מל טורמה.
שירינג נולד בלונדון ב-13 באוגוסט 1919, הצעיר בתשעה ילדים למשפחה ממעמד הפועלים.
אביו עבד כמוביל פחם ואמו ניקתה רכבות בלילה אחרי טיפול בילדיה במשך היום.
על אף שהיה עיוור מלידה, שירינג גילה יכולות וכישרונות מוזיקליים כבר מגיל צעיר, והיה מנגן משמיעה שירים ששמע ברדיו על הפסנתר בביתו.
הוא החל ללמוד אצל מורה מקומי והמשיך עוד ארבע שנים בלימודיו ב.
הודות לכישרונו הוצעו לשירינג מלגות לימוד מאוניברסיטאות נחשבות, אך הוא העדיף לצאת ולהתפרנס והחל לנגן בפאב מקומי תמורת חמישה דולרים לשבוע.
ב-1937 הוא הצטרף לתזמורת שכל נגניה עיוורים בהובלת קלוד במפטון והחל להתפרסם.
באותה תקופה החל להקשיב לתקליטים של הפסנתרנים פאטס וולר וטדי וילסון מהם הושפע בדרך לעיצוב סגנון ייחודי משלו.
ב-1938 נערכה השמעת הבכורה שלו בתחנת הרדיו BBC והוא החל להקליט בקביעות כסולן, וכן עם מיטב הנגנים באנגליה באותה תקופה.
ב-1947 החליט שירינג להגיע למולדת הג'אז ארצות הברית ולהיות חלק מסצנת הג'אז בניו יורק.
במהרה התפרסם כפסנתרן בי בופ והחל לנגן במועדוני הג'אז של ניו יורק, תחילה כפסנתרן בהפסקות וכמחליף של הפסנתרן של אלה פיצג'רלד, עד שהקים רביעייה והוזמן לנגן עם הרביעייה שלו ושל הקלרניתן באדי דה פרנקו.
בשנת 1941 נשא שירינג לאשה את טריקסי בייס, שממנה התגרש מאוחר יותר.
הפריצה הגדולה שלו לתודעת הקהל התרחשה ב-1949 כשהקליט עם קווינטט שהוביל גרסה לשיר September in the rain.
התקליט הפך ללהיט ונמכר ב-900 אלף עותקים.
שירינג ביסס את מעמדו כפסנתרן ג'אז והירבה להקליט ולהופיע עם הקווינטט בכל רחבי ארצות הברית.
עם הזמן החל להוסיף אלמנטים קלאסיים לנגינתו והופיע כסולן עם תזמורת סימפונית.
משנת 1968 צימצם את ההרכבים שלו לטריו ודואו, דבר שאפשר לו לאלתר ולנוע בחופשיות מיצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך לסגנון בי בופ באותו קטע מוזיקלי.
בשנת 1973 התגרש שירינג מאשתו הראשונה ונשא לאשה את הזמרת אלי גפרט.
שירינג הוזמן על ידי שלושה מנשיאי ארצות הברית להופיע בבית הלבן - הנשיאים ג'רלד פורד, ג'ימי קרטר ורונלד רייגן.
בשנת 2006 הוענק לשירינג תואר אביר על ידי המלכה אליזבת השנייה.
שירינג נפטר בגיל 91 ממחלת לב.
פסנתרן הג'אז והמלחין דיק היימן אמר עליו "לג'ורג' שירינג היה צבע עשיר וחושני בפסנתר.
הוא התחבר לפסנתר קרוב יותר מכל הפסנתרנים שאני מכיר".
ג'ורג'ה יובאנוביץ' (בסרבית: Đorđe Jovanović; נולד ב-15 בפברואר 1999 בלפוסאביץ' שברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת מכבי חיפה.
יובאנוביץ' החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של קוסמט לפוסאביץ', ובקיץ 2015 עבר למחלקת הנוער של פרטיזן בלגרד.
הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2016, ובסך הכל ערך בה 21 הופעות בליגת העל הסרבית, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-2 באוגוסט 2018 חתם יובאנוביץ' בלוקרן מליגת העל הבלגית.
ב-18 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–3 לסטנדרד לייז' במסגרת הליגה.
ב-14 בספטמבר הבקיע את שערו היחיד במועדון, בהפסד 1–2 לקלאב ברוז' במסגרת הליגה.
בסך הכל ערך עשר הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-31 בינואר 2019 חתם יובאנוביץ' על חוזה לארבע עונות וחצי בקדיס מהליגה הספרדית השנייה.
ב-24 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד קורדובה במסגרת הליגה.
בסך הכל ערך שש הופעות ליגה במועדון.
ב-2 בספטמבר 2019 הושאל יובאנוביץ' למשך עונה אחת לקרטחנה מהליגה הספרדית השלישית.
בסך הכל ערך 16 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-5 באוקטובר 2020 שוחרר יובאנוביץ' מקדיס.
ב-1 בינואר 2021 חתם יובאנוביץ' בצ'וקריצ'קי מליגת העל הסרבית.
ב-6 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על אינדיה במסגרת הליגה.
ב-16 בפברואר הבקיע את שערי הבכורה שלו במועדון, צמד שערים בניצחון 0–2 על ראד בלגרד במסגרת הליגה.
בסך הכל ערך 17 הופעות ליגה בחצי העונה הראשונה שלו במועדון, בהן הבקיע תשעה שערים.
בחצי העונה השנייה שלו במועדון ערך 15 הופעות ליגה, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-2 בפברואר 2022 חתם יובאנוביץ' על חוזה לשתי עונות וחצי במכבי תל אביב מליגת העל הישראלית.
עבור הרכישה שילמה הקבוצה 1.9 מיליון אירו.
שכרו של השחקן נקבע ל-350 אלף אירו לעונה.
שלושה ימים לאחר מכן ערך יובאנוביץ' את הופעת הבכורה שלו, כשנכנס כמחליף, במשחק בו ניצחה מכבי תל אביב את עירוני קריית שמונה וכבש שער בכורה, שהיה גם שער הניצחון.
עד לסיום העונה כבש תשעה שערים בליגה ושער אחד במסגרת משחקי הגביע.
ב-4 ביולי 2025 הושאל לעונה אחת למכבי חיפה מליגת העל עם אופצייה לרכישה.
ב-23 באוגוסט כבש שער בכורה, בניצחון 0-4 על מכבי בני ריינה במסגרת המחזור הראשון בעונת 2025/2026.
הפתיחה הטובה במכבי תל אביב הובילה לזימונו לסגל נבחרת סרביה לקראת קמפיין ליגת האומות.
את הופעת הבכורה ערך במשחק הפתיחה של המשחקים, בניצחון 1:4 על נבחרת סלובניה.
הוא עלה בהרכב הפותח והוחלף במחצית.
ג'ורג'ה מלוני (באיטלקית: Giorgia Meloni; נולדה ב-15 בינואר 1977) היא ראש ממשלת איטליה החל מ-22 באוקטובר 2022, והיא האישה הראשונה באיטליה המכהנת בתפקיד זה.
מנהיגת מפלגת "האחים של איטליה" מאז 2014. תוצאות הבחירות שנערכו באיטליה ב-25 בספטמבר 2022 הציבו אותה כראש הממשלה המיועדת, לאחר שקואליציית המרכז-ימין (centrodestra) בראשותה זכתה לרוב בפרלמנט.
מלוני היא חברת בית הנבחרים של איטליה ברציפות מאז 2006, ושימשה כשרת הנוער בממשלתו של סילביו ברלוסקוני בשנים 2008–2011. מאז 29 בספטמבר 2020 היא משמשת כנשיאת המפלגה השמרנית והרפורמיסטית הכלל-אירופית.
בשנת 1992 הצטרפה ל"חזית הנוער", תנועת הנוער של המפלגה הימנית-רדיקלית "התנועה החברתית האיטלקית" (MSI).
מאוחר יותר מונתה למנהיגת "פעולת הסטודנטים", תנועת הסטודנטים של מפלגת "הברית הלאומית" (AN).
שימשה כחברת מועצת מחוז רומא משנת 1998 עד 2002, ולאחר מכן הייתה מנהיגת פעולת הנוער, תנועת הנוער של הברית הלאומית.
ב-2008 מונתה לשרת הנוער בקבינט הרביעי של ברלוסקוני, עד 2011. בשנת 2012 ייסדה את מפלגת "האחים של איטליה" (FdI) והייתה למנהיגת התנועה במרץ 2014. היא השתתפה בבחירות לפרלמנט האירופי ובבחירות לראשות עיריית רומא בשנת 2016, אך לא ניצחה בשתי מערכות הבחירות אלו.
בבחירות 2018 הובילה את מפלגתה לאופוזיציה, ועם השנים זכתה תנועתה לפופולריות עממית בסקרים שונים, בייחוד תחת ממשלת מריו דראגי, אז מפלגתה הייתה מפלגת האופוזיציה היחידה.
דעותיה הפוליטיות תוארו כ"ימניות קיצוניות" על ידי חלק ממבקריה.
היא מתנגדת להפלות, להמתת חסד, לנישואים חד-מיניים, לאימוץ ילדים על ידי זוגות מאותו מין, ולפונדקאות.
היא יצאה נגד קבלת מהגרים לא-חוקיים למדינה וגם נגד מדיניות הרב-תרבותיות, ועקב כך היו מי שהאשימו אותה באסלאמופוביה ובשנאת זרים.
היא תומכת בברית נאט"ו, מחזיקה בדעות אירו-סקפטיות לגבי האיחוד האירופי, ותמכה ביחסים טובים יותר עם רוסיה עד הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, אותה גינתה, והתחייבה להמשיך לשלוח נשק לאוקראינה.
היא ספגה ביקורת כאשר טענה ב-1996 כי המנהיג האיטלקי בניטו מוסוליני היה "פוליטיקאי מוצלח".
עם זאת, הביעה הסתייגות ברורה מדרכו הטוטליטרית והביעה תמיכה בדמוקרטיה ובערכיה.
כמנהיגת מפלגה השכילה ליצור שיתופי פעולה עם מפלגות אחרות בפרלמנט האיטלקי.
מלוני נולדה ברומא ב-15 בינואר 1977. אביה הוא יליד סרדיניה ואמה היא ילידת סיציליה.
אביה עזב את הבית כאשר מלוני הייתה בת אחת עשרה.
בגיל חמש עשרה היא הצטרפה לאגף הנוער של התנועה הסוציאלית האיטלקית- תנועה לאומית – מפלגה שמרנית שהייתה בעברה נאו-פשיסטית, אך אימצה רעיונות דמוקרטיים.
בשנים אלה ייסדה את תנועת הסטודנטים "לי אטנאטי" ("האבות") שלחמה נגד הרפורמה בחינוך הציבורי שיזמה השרה רוזה רוסו אירבולינו.
ב-1995 פורקה התנועה הסוציאליסטית האיטלקית, ומלוני עברה לתנועה היורשת שלה – הברית הלאומית.
באותה שנה מונתה לראש תנועת הסטודנטים של המפלגה, ולנציגת התנועה בפורום אגודת הסטודנטים שהוקם בידי משרד החינוך האיטלקי.
במקביל למדה שפות במכון אמריגו וספוצ'י, וכן עבדה בעבודות מזדמנות כמטפלת, מלצרית וברמנית.
ב-1998 נבחרה מלוני לנציגת מחוז רומא במועצת תנועת הנוער של הברית הלאומית, וב-2004 הפכה לנשיאת התנועה – האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד.
בבחירות הכלליות באיטליה ב-2006 נבחרה מלוני לנציגת המחוז הראשון של לאציו בבית הנבחרים של איטליה, ומונתה לסגנית ראש בית הנבחרים, הצעירה ביותר בהיסטוריה של התפקיד.
ב-8 במאי 2008 מונתה מלוני בידי סילביו ברלוסקוני לשרת הנוער בקבינט הרביעי שלו.
היא השרה הצעירה ביותר בתולדות איטליה.
באוגוסט של אותה שנה חוללה מלוני סערה כאשר קראה לספורטאים איטלקים להחרים את אולימפיאדת בייג'ינג בשל המדיניות הסינית בטיבט.
דבריה של מלוני זכו לביקורת רבה מצד רבים שטענו שהיא מחוללת משבר דיפלומטי, כולל מצד ברלוסקוני עצמו.
ב-2009 התמזגה מפלגת הברית הלאומית יחד עם מפלגת "כוח לאיטליה" (פורצה איטליה) – מפלגתו של ברלוסקוני, ליצירת מפלגה חדשה בשם "אנשי החופש".
מלוני מונתה לנשיאת תנועת הנוער של המפלגה החדשה.
בנובמבר 2010 הציגה מלוני תוכנית בשם "הזכות לעתיד" שמטרתה הייתה השקעה של 300 מיליון יורו בצעירים.
התוכנית כללה תמריצים ליזמים חדשים, בונוסים לטובת עובדים זמניים והלוואות לסטודנטים ראויים.
ב-12 בנובמבר 2011 התפטר ברלוסקוני מתפקידו.
הנשיא ג'ורג'ו נפוליטנו הטיל על מריו מונטי להקים ממשלה חדשה.
אף על פי שאנשי החופש המשיכה לשבת בממשלה החדשה, ב-26 בנובמבר הדיח מונטי את מלוני מתפקיד שרת הנוער ומינה במקומה את אנדראה ריקארדי.
אנג'לינו אלפאנו הפך למנהיג הרשמי של מפלגת אנשי החופש בתוך הממשלה החדשה, אולם ברלוסקוני היה המנהיג בפועל.
מלוני הביעה התנגדות לישיבה בממשלת מונטי כמו גם להמשך מנהיגותו של ברלוסקוני.
בעמדתה צידדו איגנציו לה רוסה וגווידו קרוזטו.
מלוני הודיעה שתתמודד מול אלפאנו בפריימריז של המפלגה, אולם אלפאנו הכריז על ביטול הפריימריז בנובמבר 2012.
בדצמבר 2012 פרשו מלוני, לה רוסה וקרוזטו ממפלגת אנשי החופש והקימו מפלגה חדשה בשם "האחים של איטליה".
לה רוסה מונה כנשיא הראשון של המפלגה החדשה.