tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רייס היה העורך של כתב העת Journal of Experimental Medicine בין השנים 2003–2007, של כתב העת Journal of Virolog בין 2003–2008 ושל PLoS Pathogens (אחד מכתבי העת של PLoS) משנת 2005 ועד היום.
הוא מופיע כמחבר בלמעלה מ-400 פרסומים מדעיים.
בשנת 2005 מונה כחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית וכחבר באקדמיה האמריקאית למיקרוביולוגיה (AAM).
בשנת 2015 זכה בפרס רוברט קוך ובשנת 2016 זכה בפרס לסקר.
רייס ועמיתים חקרו את וירוס ההפטיטיס C (HCV), ויצרו מערכת המאפשרת את השכפול של הגנום של הווירוס בתרבית תאים הומניים במעבדה.
הם בודדו זן אלים של וירוס ה-HCV מחולה יפני, והצליחו לשכפל אותו בתרבית של תאי סרטן כבד שמקורם באדם, שגודלו במעבדה.
דבר זה אפשר לחוקרים ברחבי העולם לבצע מחקרים שקודם לכן התאפשרו רק בפרימטים שאינם אדם, ולפצח את מחזור החיים הכולל של הווירוס.
בטכניקה זו נעשה שימוש גם על ידי חברות תרופות הפועלות לפתח תרופות להפטיטיס C; כך פותחו בשנים האחרונות מספר תרופות המעכבות את השכפול של הווירוס בתאים ובבני אדם, כאשר שילוב שלהן יכול להביא ברוב המקרים להכחדת הנגיף.
על עבודתו זו זכה בשנת 2020 בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, יחד עם מייקל האוטון והארווי אלטר.
מלבד זאת, מחקריו של רייס הפיקו ממצאים חשובים נוספים באשר לווירוס ה-HCV; אחד מהם הוא זיהוי החלבון קלאודין-1 המצוי בצמתים בין תאיים צפופים (tight junction) בין תאי האפיתל של הכבד, החיוני עבור כניסת הווירוס לכבד.
בהמשך, בשנת 2009, גילתה קבוצת המחקר של רייס חלבון הומני נוסף בשם אוקלודין, החיוני אף הוא לכניסת הווירוס לתאי הכבד.
צ'ארלס רוזן היה צייר אמריקאי, שחי שנים רבות בוודסטוק, ניו יורק.
בשנות ה -1910 זכה לשבחים על נופי החורף האימפרסיוניסטיים שלו.
הוא היה לא מרוצה מהסגנון ובסביבות 1920 הוא עבר לסגנון קוביסטי-ריאליסטי.
הוא זכה להכרה כאחד ממנהיגי מושבת האמנים של וודסטוק.
צ'ארלס רוזן נולד בחווה בריאגנטאון שבמחוז וסטמורלנד שבפנסילבניה ב -28 באפריל 1878. כשהיה בן שש עשרה פתח סטודיו לצילום במערב ניוטון שבפנסילבניה באזור כריית הפחם במערב המדינה.
רוב תצלומיו היו של כורים שנפטרו.
לאחר מכן עבד רוזן בעסק צילום בסאלם, אוהיו, ובשנת 1898 עבר לעיר ניו יורק.
הוא תכנן להיות מאייר בעיתון.
הוא למד ציור באקדמיה הלאומית לעיצוב אצל פרנסיס קוטס ג'ונס.
הוא גם לקח שיעורים בבית הספר לאמנות בניו יורק אצל ויליאם מריט צ'ייס ופרנק דומונד.
הוא התעניין בציור נוף בשנת 1902 בשיעורי החוץ שהיו באולד ליים, קונטיקט.
בשנת 1903 התחתן רוזן עם מילדרד הולדן.
הם עברו לניו הופ, פנסילבניה, שהפכה לביתם במשך שבע עשרה שנים.
רוזן נודע בסצנות השלג הגדולות שלו.
עבודתו המוקדמת הושוותה לעיתים קרובות לזו של אדוארד ויליס רדפילד, מנהיג קבוצת האמנים האימפרסיוניסטים בניו הופ.
הוא היה גם חבר של האמנים דניאל גרבר, ויליאם לנגסון לאטרופ וג'ון פולטון פולינסבי.
נופיו של רוזן היו מגוונים ביותר.
לפעמים הם היו ספונטניים, צוירו במהירות, ולפעמים עבד בזהירות.
חלק מהציורים היו מלאי תנועה ואחרים היו רגועים.
חלקם היו כמעט מונוכרומים בעוד שחלקם מלאים במגוון צבעים.
בשנת 1914 ערך רוזן את הביקור הראשון מתוך מספר ביקורים באי וינלהאבן בחוף מיין.
הנוף המחוספס היה נושא לכמה ציורים.
בשנת 1916 העניקה האקדמיה הלאומית לרוזן את מדליית הזהב של Inness ואת פרס אלטמן.
הוא הציג בשבע תערוכות יחיד ונבחר לאקדמיה הלאומית.
[5] בשנת 1916 הקימו רוזן ושישה אמנים נוספים את קבוצת ניו הופ כדי לארגן תערוכות של יצירותיהם.
האחרים בקבוצה זו היו ריי סלואן ברדין, מורגן קולט, דניאל גרבר, ויליאם לנגסון לאטרופ ורוברט ספנסר.
רוזן החל להרגיש שהאימפרסיוניזם שייך לעבר, ומשנת 1916 החל להתנסות בסגנונות אחרים.
הוא לימד בליגת הסטודנטים לאמנות של בית הספר הקיץ בניו יורק בוודסטוק, ניו יורק בשנת 1918. הוא היה מדריך ולאחר מכן מנהל בית הספר לקיץ עד 1921. בשנת 1920 עבר רוזן לצמיתות לוודסטוק יחד עם אשתו ושתי בנותיהם.
הוא הפך לחבר קרוב של הציירים ג'ורג' בלוז ויוג'ין שפייכר.
בשנת 1920 אימץ רוזן סגנון קוביסטי-ריאליסטי שאפיין את יצירתו למשך שארית חייו.
בשנת 1922 הקים רוזן עם הנרי לי מקפי ואנדרו דאסבורג את בית הספר לציור וודסטוק.
רוזן לימד בגלריה לאמנויות יפות בקולומבוס, אוהיו בשנים 1924 עד 1928.
בתקופת השפל הגדול הזמינה הממשלה את רוזן לצייר סדרת ציורי קיר במשרדי הדואר.
ציורי הקיר שלו בבייקון, ניו יורק ובפוקפסי בניו יורק כללו פנורמות של עמק ההדסון וניו יורק וסצנות היסטוריות.
האחרון שבהם בוצע בשנת 1939. הוא גם ביצע עבודות בפאלם ביץ', פלורידה במסגרת תוכנית זו.
תיאוריו המודרניסטיים אך המציאותיים של בניינים, מגדלים ועשן משקפים את השפעתו של פול סזאן.
בשנת 1940 מונה רוזן למנהל זמני של בית הספר לאמנות מוזיאון וויט בסן אנטוניו, טקסס .
רוזן לקה בהתקף לב בשנת 1942. לאחר מכן התמקד בפסטלים קטנים ורישומים.
הוא מת ב -21 ביוני 1950 בקינגסטון, ניו יורק בגיל שבעים ושתיים.
נופי החורף האימפרסיוניסטיים של רוזן בפנסילבניה ובחוף מיין, נוצרו בעיצובים עוצמתיים ובעבודות מכחול נועזות ושכבות עמוקות.
הם נחשבים כעבודותיו הטובות ביותר.
חלק מהקומפוזיציות הפשוטות אך האלגנטיות שלו מזכירות סגנון הדפסים יפנים.
הם הוערכו על ידי הציבור והמומחים באותה תקופה.
למרות זאת, הוא פנה לסגנון קוביסטי-ריאליסטי לאחר שעבר לוודסטוק.
חלק מהמבקרים רואים בציוריו של העיירות רונדאוט וסאוגרטס על נהר ההדסון את יצירתו הטובה ביותר.
במוזיאון האמנות של ג'יימס א.
מיצ'נר בניו הופ יש אוסף של ציוריו של רוזן.
עבודותיו מוחזקות באוספים ציבוריים ופרטיים באיידהו, קונטיקט, אוהיו, ניו יורק, פנסילבניה, מיזורי וושינגטון.
צ'ארלס רנדל מייבי היה פוליטיקאי אמריקאי, מושל מדינת יוטה החמישי בין השנים 1921–1925. הוא מושל יוטה האחרון שכיהן בתפקידו במשך כהונה אחת בלבד.
מייבי נולד בבאונטיפול (Bountiful), אז בטריטוריית יוטה, בנם של ג'וזף תומאס מייבי ושרה לוקרישה טולמן.
מייבי שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד.
בשנים 1900–1903 היה מייבי מיסיונר של כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים בגרמניה.
מ-13 בינואר 1913 עד 8 בינואר 1917 היה חבר בית הנבחרים המדינתי של יוטה, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה נקרא חזרה לשירות פעיל בשירותי הארטילריה של מדינת יוטה.
לתקופה מסוימת אף כיהן כראש עיריית באונטיפול.
בבחירות 1920 נבחר לתפקיד מושל יוטה, וב-3 בינואר 1921 הוא הושבע לתפקידו.
במהלך כהונתו התגלה כפוליטיקאי עקשן וחסר-פשרות, מה שהעיב על יחסיו עם המפלגה הרפובליקנית המדינתית.
משמיאן להיענות לדרישות של בכירי הרפובליקנים ביוטה, ניגש מייבי אל הבחירות ב-1924 ללא תמיכה מובהקת של מפלגתו.
בנוסף, מגמות כלכליות לאומיות הוסיפו להציבו כאנדרדוג בבחירות לכהונה שנייה.
רוב כהונתו כמושל התאפיינה בשפל כלכלי בתחומי החקלאות והכרייה, שתיים מהתעשיות העיקריות של יוטה.
אף על פי שראה עצמו כמומחה לכלכלה, מייבי למעשה קידם גידול משמעותי בהקצבות כספי הציבור למגזר הפרטי, למורת רוחם של הרפובליקנים.
המצביעים, שנאלצו לשלם את מסים אלה עם דולר חלש, לא ששו לבחור את מייבי מחדש ב-1924. בעקבות קמפיין חסר ברק הן של מייבי והן של מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ורג' דרן, מייבי הפסיד בבחירות לדרן, וכהונתו תמה בינואר 1925.
בשנים 1925–1935 שימש מייבי כחבר במועצה הכללית של "אגודת הגברים הצעירים לקידום הדדי" של הכנסייה המורמונית.
במהלך חייו חבק מייבי ארבעה ילדים: רנדל, צ'ארלס, רוברט ואדוארד.
הוא הלך לעולמו ב-26 באפריל 1959, באותה העיר בה נולד.
צ'ארלס רוברט ג'נקינס היה חייל בצבא ארצות הברית שחי בצפון קוריאה בין השנים 1965 ל-2004 לאחר שערק מיחידתו וחצה את האזור המפורז הקוריאני.
ג'נקינס היה אחד משישה חיילים אמריקאים שערקו לצפון קוריאה לאחר מלחמת קוריאה, אך היחיד שהצליח לעזוב את המדינה.
האחרים מתו מסיבות טבעיות בצפון קוריאה.
לאחר בריחתו והאיחוד עם משפחתו בארצות הברית, הוא השתקע עד סוף ימי חייו ביפן, שם נפטר בשנת 2017. הוא הותיר אחריו אישה ושתי בנות, שגם הן נמלטו מצפון קוריאה.
ג'נקינס נולד בצפון קרוליינה שבארצות הברית.
הוא הצטרף למשמר הלאומי של ארצות הברית ב-1955, בגיל 15, כשהוא מתחת לגיל הגיוס המינימלי.
הוא הצטרף לצבא הסדיר ב-1958 והוצב בדיוויזיית הפרשים הראשונה.
ב-5 בינואר 1965, סמל ג'נקינס בן ה-24 הוצב באזור הקוריאני המפורז עם גדוד הפרשים השמיני של הצבא, כשהחליט לערוק מכוחות הצבא של ארצות הברית מכיוון שצוו עליו להוביל "סיורים אגרסיביים ופרובוקטיביים יותר", והיו שמועות שהיחידה שלו תישלח לווייטנאם.
לאחר ששתה עשרה בירות כדי לאזור אומץ, יצא ג'נקינס לסיור עם הכיתה שלו.
בשעה 02:30 לפנות בוקר, לאחר שאמר לשלושת האנשים האחרים כי "שמע רעש", ג'נקינס נעלם אל תוך הלילה כעשרה קילומטרים דרומית לפנמונג'ום.
כדי להראות את כוונותיו השלוות, הוא הוציא את הכדורים מרובה ה-M14 שלו, וקשר חולצת טריקו לבנה לקנה לפני שצעד במשך כמה שעות לכיוון צפון קוריאה.
הוא תכנן לבקש מקלט מדיני בברית המועצות ולאחר מכן לחזור לארצות הברית לצורך שחרור וענישה באמצעות חילופי שבויים.
במקום זאת, הוא הוחזק כשבוי בצפון קוריאה במשך כ-40 שנה.
הצבא הכריז על ג'נקינס עריק בהתבסס על ארבעה מכתבים שהשאיר אחריו בצריף שלו; באחד מהם, שמוען לאמו, נכתב: "סלחי לי, כי אני יודע מה עלי לעשות.
אמרי למשפחתי שאני אוהב אותם.
באהבה, צ'ארלס." משפחתו של ג'נקינס חלקה על קביעה זו מכיוון שתמיד "חתם על מכתבים כ'רוברט' או השתמש בכינוי שלו 'סופר'." האחיין של ג'נקינס, ג'יימס היימן, היה במשך עשרות שנים תומך נלהב בתיאוריה שדודו נחטף על ידי צפון קוריאנים.
ג'נקינס סיפר מאוחר יותר לפרופסור רוברט בוינטון (מאוניברסיטת ניו יורק) "שהוא היה סוכן כפול, שנשלח לצפון קוריאה על ידי ארצות הברית כדי לרגל אחריהם".
בוינטון לא האמין לטענתו של ג'נקינס, וכינה אותה "הניסיון שלו לשמור על קצת כבוד, ולהוכיח שהוא לא סתם טיפש חסר מזל שעשה טעות ששינתה את חייו."
ג'נקינס שוכן בתחילה יחד עם עריקים אמריקאים אחרים: לארי אלן אבשייר, ג'רי וויין פאריש וג'יימס דרזנוק.
הגברים האמריקאים רבו בינם לבין עצמם, כאשר ג'נקינס תיאר מאוחר יותר את דרסנוק בגובה 1.93 מ' כבריון שהלשין על האחרים לשוביהם והכה את ג'נקינס בעצמו.
ב-26 בינואר 1965, שידורי התעמולה של רדיו צפון קוריאה הודיעו כי ג'נקינס ערק לשם "בגלל גועל מהתנאים בדרום קוריאה וכי הוא האמין שהחיים טובים יותר תחת הקומוניסטים." בשנת 1966, ארבעת הגברים ניסו לברוח בבקשת מקלט בשגרירות הסובייטית בפיונגיאנג, אך לא הצליחו.
בשנת 1972, ארבעת אנשי הצבא האמריקאים בצפון קוריאה קיבלו בתים משלהם והוכרזו אזרחים, אף על פי ש"המעקב, המכות והעינויים המתמידים" שלהם נמשכו.
במהלך כליאתו בצפון קוריאה, ג'נקינס אולץ לשנן את כתבי קים איל-סונג ולעבוד עבור המדינה הקומוניסטית כמורה לאנגלית ומתרגם.
השיעורים של ג'נקינס באנגלית אמריקאית נמשכו עד 1985, אז הוחלט שמבטאו הדרומי המובהק היה מכשול יותר מאשר יתרון.
היטומי סוגה (נולדה ב-1958/1959), סטודנטית יפנית לסיעוד מסאדו, ניאיגטה, נחטפה יחד עם אמה על ידי סוכנים צפון קוריאנים בשנת 1978 ונלקחה לצפון קוריאה.
החטיפה בוצעה במטרה שיאמנו סוכנים צפון קוריאנים.
במסגרת הוראה של ממשלת צפון קוריאה, שויכה סוגה, אז בת 21, לצ'ארלס רוברט ג'נקינס בשנת 1980, והשניים נישאו ב-8 באוגוסט אותה שנה.
למרות ההתחלה הקשה, העיתונאי שראיין את ג'נקינס סיפר מאוחר יותר לעיתון "The Japan Times" כי יחסיהם היו יוצאי דופן.
ג'נקינס תיאר את סוגה כ"דבר הטוב ביותר שקרה לו אי פעם" ואמר כי היא "הצילה את חייו".
לאחר שחרורם מצפון קוריאה בתחילת שנות ה-2000, ג'נקינס הציע לסוגה לבטל את הנישואים שנכפו עליה, אך היא סירבה.
בתקופת הרעב הצפון קוריאני בשנות ה-90, שהביא למותם של מיליוני אזרחים, ג'נקינס ומשפחתו, נשמרו כ"נכס תעמולתי" ושמרו על רמת חיים בסיסית אך מוגבלת: הם קיבלו מנות של ביגוד, סבון ואורז נגוע בחרקים.
בעדותם לצבא ארצות הברית בשנת 2004, תיארו ג'נקינס וסוגה את תנאי המגורים: אף ששירותים בסיסיים כגון חימום ומים חמים היו נדירים, נוכחותה של המדינה הייתה תמידית.
ביתם הוקף בגדר תיל, מיקרופונים נסתרים ו"מפקחים פוליטיים".
במהלך שהותו, ג'נקינס קיבל מממשלת צפון קוריאה הכנסה חודשית של 120 דולר (שווה ערך ל-$199.77 ב-2024).
בנותיו נרשמו לאוניברסיטת פיונגיאנג ללימודי חוץ, מה שהעלה חשד שהדבר נועד להכשירן למשימות חדירה לדרום קוריאה.
בשנת 1978 החלה הפקת סדרת 20 הסרטים גיבורים בלתי מוכרים (Unsung Heroes), המספרת את הגרסה הצפון קוריאנית למלחמת קוריאה וקודמיה.
ג'נקינס נאלץ לשחק את ד"ר קלטון, טרמפיסט קפיטליסטי ששאף להאריך את המלחמה לטובת תעשיית הנשק האמריקאית.
סרטים אלו הפכו את ג'נקינס לידוען; הוא זוהה ברחוב כ"ד"ר קלטון" וחלק מהאנשים ביקשו את חתימתו.
אחד מהסרטים נמסר למשפחתו של ג'נקינס ב-1997, שם ראו אותו לראשונה מאז עריקתו.
הסרט הצפון קוריאני האחרון של ג'נקינס היה בשנת 2000, על פרשת פואבלו בה נלכדה אוניית ביון אמריקאית על ידי הקומוניסטים, שם גילם קפטן נושאת מטוסים אמריקאית.
מעמד הידוען שלו העניק לו יוקרה חברתית גדולה יותר, ואפשר לו לפגוש מכובדים ודיפלומטים סובייטים, שהעבירו לו מידע מחוץ לצפון קוריאה.
בהתאם להצהרת פיונגיאנג בין יפן לצפון קוריאה משנת 2002, סוגה הורשתה לצאת ליפן ב-15 באוקטובר למשך עשרה ימים.
היא לא חזרה לצפון קוריאה.
ממשלת יפן עתרה לארצות הברית לחון את ג'נקינס, שהיה חשוף למשפט צבאי בארצות הברית על עריקה בשל הסכם מעמד הכוחות בין ארצות הברית ליפן, בתקווה שראש ממשלת יפן ג'וניצ'ירו קואיזומי יוכל להחזיר את האמריקאי ובנותיו לאחר נסיעה דיפלומטית במאי.
בסופו של דבר, הזוג סירב לעזוב.
על פי הסכם מעמד הכוחות בין ארצות הברית ליפן, ג'נקינס עדיין עמד בפני בית דין צבאי אם יטייל ליפן – מכיוון שתקופת ההתיישנות לעריקה הייתה 40 שנה (5 בינואר 2005) – ועונש מוות אפשרי.
במקום זאת, פיונגיאנג הרשתה בסופו של דבר לג'נקינס ובנותיו לטוס לנמל התעופה הבין-לאומי סוקרנו-האטה באינדונזיה שם התאחד עם אשתו, וממשלת יפן הבטיחה מעמד תושבות לכל המשפחה.
לאחר שחרורו מצפון קוריאה, גובהו של ג'נקינס היה 1.65 מטר, והוא שקל רק 45 ק"ג, לאחר שאיבד את התוספתן שלו, אשך אחד, וחלק מקעקוע של צבא ארצות הברית שנחתך ללא הרדמה.
מבין ארבעת עריקי שנות ה-60 לצפון קוריאה, הוא היה היחיד שעזב אי פעם את צפון קוריאה.
עם הגעתו ליפן מאינדונזיה, ג'נקינס בילה חודש בבית החולים באוניברסיטה הרפואית לנשים בטוקיו כדי להתאושש מסיבוכי ניתוח הערמונית שבוצע בצפון קוריאה לפני עזיבתו.
ב-11 בספטמבר 2004, התייצב ג'נקינס, שנחשב לעריק הנעדר לתקופה הארוכה ביותר שחזר לשירות הצבאי האמריקאי, במחנה זאמה.
הוא פנה ללוטננט קולונל פול ניגארה בהצדעה ומסר דיווח רשמי: "אדוני, אני סמל ג'נקינס ואני מדווח".
בית הדין הצבאי הכללי של ג'נקינס (ארצות הברית נגד ג'נקינס) כונס על ידי פיקוד כוחות ארצות הברית ביפן ב-3 בנובמבר 2004. הדיון נמשך יום אחד, ובו יוצג ג'נקינס על ידי קפטן ג'יימס ד.
קאלפ, עם קולונל דניס ואוול כשופטת במשפט בפני שופט יחיד.
בהתאם להסכם טרום-המשפט שלו, ג'נקינס הודה באשמה בגין עריקות וסיוע לאויב (בשל לימוד אנגלית בצפון קוריאה).
ואוול גזרה עליו שישה חודשי ריתוק, חילוט מלא של כל השכר והקצבאות, הורדה לדרגת החוגר הנמוכה ביותר, ושחרור בחוסר כבוד (Dishonorable Discharge).
פרקינס, מהרשות המכוננת של בית הדין הצבאי, המתיק את עונש הריתוק ל-30 יום ואישר את יתרת העונש.
ג'נקינס ריצה את עונשו בבית המעצר הצבאי (בריג) במתקני הצי של ארצות הברית יוקוסוקה, ושוחרר מוקדם ב-27 בנובמבר 2004, לאחר שריצה 25 ימים בלבד בשל התנהגות טובה.
לאחר שוויתר על זכויותיו שלאחר המשפט והערעור, הורדתו בדרגה ושחרורו בחוסר כבוד בוצעו ב-18 ביולי 2005.
לפי דיווחי BBC ודבריו של ג'נקינס עצמו, העונש הקצר שקיבל ניתן בתמורה למידע מודיעיני שסיפק לארצות הברית.
ג'נקינס טען בריאיון למגזין Vice בשנת 2009 כי המשפט והעונש היו הצגה שנועדה ליצור רושם של צדק, בעוד שבפועל שיתף פעולה עם הרשויות וקיבל עונש מקל.
קטעים ממשפטו הופיעו מאוחר יותר בסרט התיעודי של דניאל גורדון "חציית הקו" (Crossing the Line), העוסק בעריקים אמריקאים לצפון קוריאה.
לאחר שחרורו מהכלא, עבר ג'נקינס עם משפחתו לבית ילדותה של אשתו, היטומי סוגה, באי סאדו שביפן.
ביוני 2005, ג'נקינס ביקר בארצות הברית יחד עם אשתו וילדיו.
במהלך הביקור נסעו לעיר הולדתו, ריץ' סקוור שבצפון קרוליינה, שם פגש את אמו בת ה-91, אותה לא ראה במשך ארבעה עשורים.
אמו ואחותו של ג'נקינס עדיין התגוררו בארצות הברית כאשר עזב את צפון קוריאה.
לאחר מות אמו בגיל 94, ג'נקינס שב לריץ' סקוור כדי להשתתף בהלווייתה.
ג'נקינס המשיך לחשוש מפני נקמה אפשרית מצד סוכנים של קים ג'ונג איל ביפן.
פחדיו וחוויותיו השפיעו על חייו: הוא נמנע מאכילת סשימי מחשש שיעורר בו זיכרונות ויגרום לו לחלות, ושלט בשפה הקוריאנית טוב יותר מאשר באנגלית.
על מנת לתעד את זיכרונותיו וחוויותיו, פרסם ג'נקינס בשנת 2008 ספר זיכרונות בשם "קומוניסט בעל כורחו".
במהלך שהותו ביפן, פיתח עניין באופנועים ואף הופיע על שער המגזין היפני לחובבי אופנועים "Mr.
משרד המשפטים היפני אישר את בקשתו של ג'נקינס לתושבות קבע ב-15 ביולי 2008. ג'נקינס עבד באי סאדו ומכר חטיפי אורז יפניים (סנביי) במוזיאון מקומי.
הוא זכה ליחס של ידוען ולאהדה, הצטלם לעיתים קרובות עם מבקרים יפנים - לעיתים עם עד 300 איש בשעה.
ביפן, הוא זכה להערכה רבה על תרומתו להפניית תשומת לב עולמית לנושא חטיפות אזרחי יפן על ידי צפון קוריאה.
ב-11 בדצמבר 2017, התמוטט ג'נקינס מחוץ לביתו בסאדו ונפטר מאוחר יותר ממחלת לב וכלי דם.
אדמירל סר צ'ארלס גורדון רמזי, KCB היה קצין בצי המלכותי ששירת כמפקד העליון, חוף סקוטלנד.
מאוחר יותר הוא מונה לשליש של המלך ג'ורג' השישי.
רמזי נולד ב-4 בדצמבר 1882 בסאות'סי, המפשייר והצטרף לצי המלכותי כצוער ב-1897. כפרח קצונה, הוא הוצב בסיירת הממוגנת אה"מ צ'ריבדיס בתחילת 1900. הוא הועלה לדרגת לוטננט ב-30 ביוני 1904, ולקומנדר ב-31 בדצמבר 1915.
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה, בעת ובעונה אחת כקפטן אה"מ פסלי, ונכח בקרב יוטלנד כמפקד אה"מ אקרון.
הוא מונה למפקד שייטת אוניות המערכה השנייה ב-1935 ולמפקד העליון, רוזית' ב-1939, וכיהן בתפקיד זה במהלך מלחמת העולם השנייה עד לפרישתו ב-1942. ב-19 בדצמבר 1966 מת רמזי במרטין, פלורידה, ארצות הברית.
ב-1912 נשא רמזי לאישה את לוסי קלייר הנקוק; נולדה להם בת אחת, פטרישיה, שנישאה לקומנדר הנרי דה צ'יר ב-1936.
צַ'ארְלְס רִיד היה סופר ומחזאי בריטי, הידוע בעיקר בזכות הרומן ההיסטורי "המנזר והאח".
צ'ארלס ריד נולד ב, אוקספורדשייר, לג'ון ריד ואן מארי סקוט-וורינג, והיו לו לפחות ארבעה אחים.
הוא למד במודלין קולג', אוניברסיטת אוקספורד, וקיבל תואר ראשון בשנת 1835, והפך לעמית בקולג' שלו.
, ההיסטוריון רב ההשפעה, היה אחיינו.
ריד החל את הקריירה הספרותית שלו כמחזאי, והוא בחר שהתואר "מחזאי" יעמוד ראשון ברשימת עיסוקיו על מצבתו.
כסופר, תמיד הייתה לו עין לאפקט הבימתי בסצנות ובמצבים כמו גם בדיאלוג.
אבל המוניטין של ריד נולד מהקומדיה בת שתי המערכות, "מסכות ופנים" (Masks and Faces), שבה הוא שיתף פעולה עם .
היא הוצגה בנובמבר 1852, ולאחר מכן הורחבה לשלוש מערכות בעצת השחקנית, לורה סימור.
הוא הפך את המחזה לסיפור פרוזה שהופיע ב-1853 בתור "פג וופינגטון" (Peg Woffington).
באותה שנה הוא כתב את "כריסטי ג'ונסטון" (Christie Johnstone), מחקר מקרוב על דייגים סקוטים.
בשנה שלאחר מכן הופיע "אמנות" (Art; 1855), שלאחר מכן ידוע בשם "ננס אולדפילד" (Nance Oldfield).
הוא התפרסם כסופר בשנת 1856, כאשר יצא לאור "זה אף פעם לא מאוחר מדי לתקן" (It Is Never Too Late to Mend), רומן שנכתב במטרה לבצע רפורמה במשמעת החמורה, בהתעללות ובטיפול בפושעים בכלא .
על מהימנותם של כמה פרטים ברומן היה ערעור, וריד הגן על עצמו במרץ.
"שקרים לבנים" התחיל בתור תרגום למחזה של אוגוסט מקה "טירת גרנטייה" (Le Château de Grantier).
לאחר שמנהלים דחו את כתב היד, ריד עיבד את הסיפור, ושזר אותו לרומן שהועלה בסדרה בשבועון והוציא אותו לאור בשלושה כרכים באותה שנה.
הוא הפיק עיבוד לרומן על הבמה בתור "הנישואים הכפולים" (The Double Marriage) ב-1867.
ב-1861 פרסם ריד את מה שיהפוך ליצירתו המפורסמת ביותר, בהתבסס על כמה שורות של ארסמוס ההומניסט מימי הביניים על חיי הוריו.
הרומן החל את חייו כסדרה בשבועון בשנת 1859 תחת הכותרת "קרב טוב" ("A Good Fight"), אך כאשר ריד לא הסכים עם בעלי כתב העת בנוגע לחלק מהנושאים השנויים במחלוקת (בעיקר ההיריון של הגיבורה הרווקה), הוא צמצם בפתאומיות את הסדרה עם סוף טוב שקרי.
ריד המשיך לעבוד על הרומן, שתוקן והורחב ביסודיות, ופרסם אותו בשנת 1861 בשם "המנזר והאח" (The Cloister and the Hearth).
הספר זכה להכרה כאחד הרומנים ההיסטוריים המצליחים ביותר.
לאחר מכן חזר ריד מהמאה ה-15 לחיים האנגלים של תקופתו וכתב את "מזומן" (Hard Cash, פורסם במקור בשם Very Hard Cash, 1863), שבו הדגיש את ההתעללות בבתי מחסה למשוגעים.
הייתה המקור לרומן "היורש הנודד" (The Wandering Heir, 1875), שעליו כתב גם גרסה לבמה.
ריד פרסם גם שלושה מחקרים מפורטים על אופי: "גריפית גונט" (Griffith Gaunt, 1866), "פיתוי נורא" (A Terrible Temptation, 1871), ו"שוטה" (A Simpleton, 1873).
הוא דירג את הראשון שבהם כרומן הטוב ביותר שלו.
במרווחי זמן לאורך הקריירה הספרותית שלו, הוא ביקש להגשים את חלומו, שכירת תיאטרון והשתתפותו בחברה להפקת מחזותיו.
דוגמה להתמדה שלו נראתה במקרה של הרומן "בוגדנות".
הוא כתב אותו ב-1869 בשילוב עם השחקן והמחזאי האירי במטרה לעבד אותו לבימה.
המחזה היה כישלון; אבל הוא הפיק גרסה אחרת לבדו ב-1877, תחת הכותרת "ספינה טבועה" (A Scuttled Ship), שהיה כישלון בולט.
הצלחתו הגדולה כמחזאי הייתה בניסיונו האחרון – "שכרות" (Drink) - עיבוד לרומן המלכודת של אמיל זולא, שנכתב ב-1879, ונעשה לסרט באותו שם ב-1917.
באותה שנה מתה חברתו לורה סימור, שאולי הייתה פילגשו ושמרה עבורו בית מאז 1854. בריאותו של ריד החלה להידרדר מאותה תקופה.
עם מותו, הוא הותיר אחריו רומן שלם, "סוד מסוכן" (A Perilous Secret), שהראה שהוא עדיין מיומן באומנויות של טווית עלילה מסובכת והמצאת מצבים מרתקים.
ריד היה כנר חובב, ובין יצירותיו חיבור על מסורת בניית כינורות בקרמונה שכותרתו "אמנות אבודה התחדשה" (A Lost Art Revived).
ריד קבור לצד לורה סימור, בחצר הכנסייה של כנסיית סנט מרי, וילסדן, בצפון מערב לונדון.
ריד כתב את כותרת המשנה "רומנטיקה עניינית" למספר רומנים שלו; זה התייחס לנוהג שלו לבסס את הרומנים שלו בעיקר על גזרי עיתונים, אותם החל לאסוף למטרה זו בשנת 1848. הוא גם ערך מחקר משלו, התבונן בבתי כלא באופן אישי, למשל, וכן שאל לעיתים רבות מיצירותיהם של סופרים אחרים.
הוא הודה לציבור בחופשיות בסודות שיטת החיבור שלו: הוא דיבר על שיטתו בהקדמותיו, הוא הציג את עצמו באחד הרומנים שלו, כד"ר רולף ב"פיתוי נורא", ובצוואתו הוא הותיר את בית המלאכה שלו והחומרים שצבר פתוחים לבדיקה למשך שנתיים לאחר מותו.
האוסף היה נרחב ומאורגן היטב, והוא תכנן להשתמש בו כבסיס לעבודה לא ממומשת ב"חוכמתם ואיוולת העמים", העוסקת בפרטים חברתיים, פוליטיים ומקומיים.
הרומנים של ריד היו פופולריים, והוא היה בין הסופרים בעלי השכר הגבוה ביותר באנגליה.
עם זאת, ספריות רבות סירבו לכלול את יצירותיו בטענה שהן לא מוסריות.
ריד הפך בלתי אופנתי בתחילת המאה ה-20 - "זה יוצא דופן לפגוש כל מי שקרא אותו מרצונו", כתב ג'ורג' אורוול במאמר על ריד - אבל במהלך המאה ה-19 ריד היה אחד הסופרים הפופולריים ביותר בבריטניה.
הוא לא זכה להערכה רבה בקרב המבקרים.
ההערכה הבאה של ג'סטין מקארתי, שכתב ב-1872, אופיינית:
הסופר ג'ורג' אורוול סיכם את המשיכה לספרים של ריד כ"אותו קסם שמוצאים בסיפורי הבלשים של , או באוסף הדברים המוזרים של - הקסם של ידע חסר תועלת", והמשיך ואמר כי:
במהלך הקריירה שלו, ריד הפורה היה מעורב בכמה סכסוכים ספרותיים שכללו האשמות בגנבה ספרותית.
הוא הגן על עצמו בתוקף, אך פעל לגבי שאילה ספרותית בסטנדרטים רופפים יותר מאלו של היום.
ריד נדון לעיתים קרובות במחקרים על עמדות מתפתחות כלפי גנבה ספרותית.
לריד מיוחס הציטוט: "זרע מחשבה, ואתה קוצר מעשה; זרע מעשה, ואתה קוצר הרגל; זרע הרגל, ואתה קוצר אופי; זרע אופי, ואתה קוצר גורל".
בימינו הוא מותאם לרוב ל:
גזרי העיתונים, המחברות והתכתובות של ריד מצויים כיום ב.
לריד ולאשתו המנוחה הייתה בת מאומצת.
הוא ניתק את היחסים איתה לאחר שהיא ברחה בגיל שש עשרה עם שחקן.
לאחר שבעלה נטש אותה, היא עבדה כשחקנית במשך מספר שנים.
היא הופיעה 2000 פעמים בהפקה של ("זה אף פעם לא מאוחר מדי לתקן" של ריד.
היא הופיעה בסופו של דבר חסרת כל בבית עבודה בקנט.
מייג'ור גנרל צ'ארלס דרייפר ויליאם קנהאם היה מפקד רגימנט הרגלים ה-116 של דיוויזיית הרגלים ה-29, שנחת בחוף אומהה בנורמנדי, צרפת, ביום ה-D, 6 ביוני 1944.
צ'ארלס קנהאם נולד בקולה, מיסיסיפי, ב-26 בינואר 1901. הוא הצטרף לצבא ב-23 במאי 1919. בשנת 1921, כסמל, קנהאם עבר קורס במכינה הראשונה של הצבא כדי לאפשר לחיילים מקרב השורות ללמוד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
הוא נבחר, וסיים את לימודיו בווסט פוינט ב-1926.
לפני מלחמת העולם השנייה שירת בפיליפינים ובשאנגחאי והיה אחד מרוכשי הקערה של שאנגחאי.
במהלך השנים הללו רכש לעצמו מוניטין של משמעת קפדנית ומנהיג מעולה של כוחות.
ב-1942, כקולונל, הוא קיבל את הפיקוד על רגימנט הרגלים ה-116 זמן קצר לפני שהפליג לאנגליה.
רגימנט הרגלים ה-116 של קנהאם, לצד רגימנט החי"ר ה-16 של דיוויזיית הרגלים ה-1, נבחר כראשון לנחות בחוף אומהה ביום ה-D.
סצנת הפתיחה של הסרט להציל את טוראי ריאן מתארת את התנאים שבהם נחת הרגימנט של קנהאם על גזרות דוג גרין (פלוגה A)/וייט (פלוגה G)/רד (פלוגה F) של חוף אומהה יחד עם פלוגה אחת של הריינג'רים.
זמן קצר לאחר שפגע בחוף, קנהאם נורה דרך פרק כף היד, סירב להתפנות, הוא הזיז את אנשיו מאומהה פנימה.
סמל בוב סלוטר (פלוגה D, 116) זוכר את קנהאם צורח על חיילים לזוז מהחוף וללכת להרוג גרמנים.
סלוטר זוכר אותו צועק על לוטננט אחד שהסתתר בפילבוקס ממטח מרגמות גרמני, "תוציא את התחת שלך משם ותראה קצת מנהיגות!".
דון מקארתי (פלוגת המפקדה, 116) זוכר שראה את קנהאם צועד זקוף לאורך החוף מול אש האויב, "יצאתי משם לעזאזל והתקדמתי.
פחדתי מקולונל קנהאם יותר מאשר מהגרמנים".
על מעשיו בחוף אומהה, והלחימה כדי לכבוש את סן-לו, הוא קיבל את העיטור השני בחשיבותו של ארצות הברית על גבורה בלחימה, צלב השירות המצוין.
ללא חשש, הצביע קאנהם על החיילים האמריקאים המלוכלכים והעייפים שהביא עמו כדי לחזות בכניעה ואמר: "אלה האישורים שלי".
התיאור של אירוע זה, שדווח ב"ניו יורק טיימס", ראה בהצהרה ספונטנית זו של מנהיג קרבי את המחווה הגדולה ביותר שחולקה אי פעם לכוחו האמיתי של הצבא האמריקאי, החייל האינדיבידואלי.
עד סוף מלחמת העולם השנייה, קנהאם זכה בכל עיטור על גבורה מלבד מדליית הכבוד מארצות הברית.
הוענק לו אות השירות המצוין על ידי הגנרל ברנרד ל.
מונטגומרי מהצבא הבריטי ומספר עיטורים על גבורה מצרפת.
לאחר המלחמה, קנהאם היה עוזר מפקד הדיוויזיה של הדיוויזיה המוטסת ה-82 ולאחר מכן הפך למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82. הוא גם היה המפקד של דיוויזיית הרגלים השלישית והמפקד של הקורפוס ה-11.
קנהאם פרש מהצבא ב-1960 לאחר 41 שנות שירות.
הוא מת ב-21 באוגוסט 1963 בבית החולים הכללי וולטר ריד בגיל 62, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
צַ'ְארְלס רִיקֶטְס היה אמן, מאייר, סופר ומדפיס בריטי, הידוע בעבודתו כמעצב ספרים וטיפוגרף ובעיצובי התלבושות והתפאורה שלו למחזות ואופרות.
ריקטס נולד בז'נבה לאב אנגלי ולאם צרפתייה וגדל בעיקר בצרפת.
בשנת 1882 החל ללמוד פיתוח עץ בלונדון, שם פגש עמית סטודנט, , שהפך לבן לווייתו ולשותף אמנותי לכל החיים.
ריקטס הטביע את חותמו תחילה בהפקת ספרים, תחילה כמאייר, ולאחר מכן כמייסד וככוח המניע של בית הדפוס וייל (1896–1904), אחד מבתי הדפוס הפרטיים המובילים של התקופה, עבורו עיצב את הטיפוגרפיה והאיורים.
שריפה הרת אסון בבית הדפוס הובילה לסגירת בית הדפוס, וריקטס פנה יותר ויותר לציור ופיסול במהלך שני העשורים הבאים.
ב-1906 החל גם בקריירה כמעצב תיאטרון, תחילה על יצירות של חברו אוסקר ויילד ומאוחר יותר עבור מחזות של סופרים כולל אייסכילוס, הוגו פון הופמנסתאל, ויליאם שייקספיר, ברנרד שו, וויליאם באטלר ייטס.
עיצובי התיאטרון המתמשכים ביותר שלו, שנשארו בשימוש במשך יותר מ-50 שנה, היו עבור "המיקאדו" של גילברט וסאליבן.
עם שאנון, ריקטס בנה אוסף משמעותי של ציורים, רישומים ופסלים.
הוא יצר לעצמו מוניטין של אנין טעם באמנות, ובשנת 1915 דחה את הצעת לנהל את הגלריה הלאומית.
מאוחר יותר הוא התחרט על ההחלטה הזו, אך שימש כיועץ לגלריה הלאומית של קנדה מ-1924 ועד מותו.
הוא כתב שלושה ספרי ביקורת אמנות, שני כרכים של סיפורים קצרים וזיכרונות של ויילד.
מבחר מכתביו ומיומניו פורסמו לאחר מותו.
אביו שירת כלוטנט ראשון בצי המלכותי הבריטי לפני ששוחרר בגיל 25 עקב פציעה.
ביתו היה בית אמנותי: אביו היה צייר חובב של נושאים ימיים, ואמו הייתה מוזיקלית.
ריקטס בילה את ילדותו המוקדמת בלוזאן ובלונדון, ואת שנות העשרה המוקדמות שלו בבולון-סור-מר ובאמיין.
מלבד שנה בפנימייה ליד טור הוא חונך על ידי אומנות.
אלן ריקטס נפטרה ב-1880 ובעלה האלמן עבר ללונדון עם שני ילדיו.
ריקטס כמעט ולא היה מסוגל לדבר אנגלית.
הביוגרף שלו פול דילייני כותב שהילד נחשב "עדין מכדי ללמוד בבית הספר", וכתוצאה מכך היה בעיקרו אוטודידקט, "קורא ברעבתנות ו"מתענג" במוזיאונים; כך הוא נמלט מלהיות מעוצב בתבניות קונבנציונליות".
בשנת 1882 ריקטס החל ללמוד ב ב, לונדון, שם למד אצל צ'ארלס רוברטס, חרט עץ בולט.
בשנה שלאחר מכן נפטר אביו של ריקטס, וריקטס נעשה תלוי בסבו מצד אביו, שתמך בו בקצבה צנועה.
ביום הולדתו השש עשרה פגש את הצייר והליתוגרף , עמו יצר שותפות אישית ומקצועית לכל החיים.
הטיימס תיאר את מערכת היחסים ביניהם:
לאחר שסיימו את לימודיהם בקנינגטון, שקלו השניים ללכת לגור ולעבוד בפריז, כפי שעשו כמה מבני דורם.
הם התייעצו עם פייר פובי דה שאבאן, אמן שהם העריצו, שיעץ להם שלא, בהתחשב במגמות הנוכחיות של האמנות הצרפתית שהן נטורליסטיות יתר על המידה - "רישום צילומי".
שאנון, המבוגר בשלוש שנים, קיבל משרת הוראה ב, וריקטס הרוויח כסף מאיורים למגזינים או לחברות מסחריות.
ב-1888 קנה ריקטס את ביתו הקודם של ג'יימס אבוט ויסלר, בווייל (The Vale) מספר 1, בצ'לסי, שהפך למוקד של אמנים של תקופתו.
הם הפיקו את "The Dial" ("מחוג השעון"), מגזין המוקדש לאמנות, שיצאו לאור ממנו חמישה גיליונות מ-1889 עד 1897. בחוג שלהם היה אוסקר ויילד, עבורו אייר ריקטס את ספריו "בית רימונים" (1891) ו"הספינקס" (1894), וצייר, בסגנון של פרנסואה קלואה, את גיבור הסיפור הקצר של ויילד, "דיוקנו של מר W.
H." ששימש כעמוד השער של הספר.
ריקטס ושאנון עבדו יחד על מהדורות של "" (1893) ו"הרו ולאנדרוס" של כריסטופר מרלו (1894).
בסקירה של הקודם, "הטיימס" הבחין ב"טיפוגרפיה היפה [ו] חיתוכי העץ המקסימים מאוד ואותיות ראשוניות שבהן הוא מועשר על ידי שני אמנים מוכשרים, מר צ'ארלס ריקטס ומר צ'ארלס שאנון, האחראים במשותף.
עבור העיצובים, בעוד שביצוע חיתוך העץ בפועל הוא פרי עבודתו של מר ריקטס".
בהשראת עבודתם של וויליאם מוריס ב הקימו ריקטס ושאנון בית דפוס קטן שעליו, לדברי המבקר עמנואל קופר, ריקטס היה המחליט הבלעדי בעיצוב ובייצור.
הוא אמר ללוסיאן פיסארו שהוא מתכוון "לעשות עבור הספר משהו בדומה למה שעשה ויליאם מוריס לרהיטים".
קופר כותב כי ריקטס עיצב גופנים, ראשי תיבות, גבולות ואיורים עבור בית הדפוס, "ממזג דימויים מימי הביניים, הרנסאנס ושל תקופתו".
איורי חיתוכי העץ שלו "שילבו לעיתים קרובות את הקווים המתערבלים של דמויות אר נובו ודמויות אנדרוגיניות".
בית הדפוס וייל, שהיה קיים בין 1896 ל-1904, פרסם יותר משמונים כרכים, רובם הדפסות מחודשות של ספרי שירה קלאסים אנגלים, וזכה למוניטין של "אחד מששת הגדולים מבין בתי הדפוס המודרניים".
בתחילה ריקטס מימן את פרסומי בית הדפוס על ידי מנויים, אך ב-1894 הוא קיבל מימון על בסיס בטוח יותר כאשר הוצג בפני עורך דין עשיר, ויליאם לוולין האקון, שהשקיע 1,000 ליש"ט והפך לשותפו העסקי של ריקטס בחברה.
שריפה בבית הדפוס ב-1904 הרסה את חיתוכי העץ של בית הדפוס, וריקטס ושאנון החליטו לנטוש את ההוצאה לאור ולפנות לעבודות אחרות.
הם סגרו את בית הדפוס וייל וזרקו את המכבש לנהר.
ריקטס סימן את סופו של בית הדפוס על ידי פרסום ביבליוגרפיה מלאה של פרסומיו.
לאחר מכן, הוא עיצב מדי פעם ספרים לחברים כמו (שם העט המשותף של קתרין האריס ואמה קופר) ו.
ריקטס פנה יותר ויותר לציור ופיסול.
צייר מאוחר יותר, תומאס לוינסקי, העיר עד כמה היו סגנונותיו של ריקטס שונים כמעצב ספרים מחד וכצייר מאידך גיסא: "ספריו ביטאו בפרה-רפאליטיזם את הצד האנגלי של דמותו, בעוד שציוריו, עם חובם לדלקרואה ולגוסטב מורו, את הצרפתי".
דילייני מצטט השפעות סימבוליסטיות, הנראות בבחירת הנושאים שלו:
לפחות אחד מציוריו של ריקטס – "מגפת הדבר"- נמצא במוזיאון ד'אורסה, פריז.
לדעתו של דילייני, ההשכלה הנרחבת של ריקטס הייתה אליה וקוץ בה שכן הידע המעמיק שלו על ציירים קודמים ריסנה לפעמים את עבודתו, הן כצייר והן כפסל.
השפעתו של רודן ניכרת בפסליו של ריקטס, שמספרם כעשרים וכוללים את Silence ("שתיקה"), אנדרטה לזכר ויילד.
דילייני מוצא עוצמה רבה יותר בפסלי הברונזה של ריקטס, ומציג את "אורפיאוס ואורידיקה" (אוסף גלריית טייט) ו"פאולו ופרנצ'סקה" ( בקיימברידג') כפרשנויות מרשימות של נושאיהם.
מבקר בן זמנו ציין שלמרות "צבעם היפה בצורה יוצאת דופן" ו"המשיכה המוזרה אך המובהקת, חצי ספרותית, חצי ציורית", ציוריו של ריקטס היו "כנראה החלק הפחות חשוב ומשביע רצון מהתפוקה של אדם שהיה ללא ספק אחד המוכשרים, הרב-תכליתיים והמצטיינים בעולם האמנות של ימיו".
בשנת 1915 הוצע לריקטס תפקיד המנהל של הגלריה הלאומית, אך לאחר השקפות שנויות במחלוקת על האופן שבו יש להציג את ציורי הגלריה, דחה את התפקיד, החלטה שעליה התחרט מאוחר יותר.
אף על פי שמעולם לא הועסק באופן רשמי בגלריה, בכל זאת התייעצו איתו לגבי חלק מהתמונות התלויות בחדרים.
פנו אליו בנוגע לאפשרות להעלות את שמו למועמדות לאקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1905, אך הוא סירב מחשש ששאנון עלול לחוש שמזלזלים בערכו.
שאנון נבחר כחבר ב-1920, וריקטס הגיע בעקבותיו, כחבר שותף ב-1922, וחבר מן המניין ב-1928. בשנת 1929 הוא מונה לחבר בוועדה המלכותית לאמנויות יפות.
הוא גם היה חבר ב, ושימש כיועץ לאמנות לגלריה הלאומית של קנדה באוטווה בשנים 1924–1931.
ריקטס הפך למעצב מהולל של הבמה.
"מר ריקטס אינו מסוגל לטעויות ברעיונותיו על תלבושות" ציין "הטיימס".
הקריירה שלו כמעצב תיאטרון נמשכה מ-1906 עד 1931. הוא התחיל בעבודה על צמד מחזות ויילד – "סלומה" ו"טרגדיה בפירנצה" – בקינג'ס הול בקובנט גארדן, שהועלתה כהפקה פרטית מכיוון שלדרמה התנ"כית של ויילד לא ניתן רישיון להופעה פומבית.
עבור אותה חבורת שחקנים עיצב ריקטס את "הפרסים" של אייסכילוס ב-1907, שלגביו קיבלו התלבושות והתפאורה שלו ביקורות טובות יותר בצורה ניכרת מאשר המחזה.
עבור התיאטרון המסחרי במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 עיצב ריקטס את "אטילה" של (עם בתיאטרון הוד מלכותו), "אלקטרה" מאת הוגו פון הופמנסתאל ו"המלך ליר".
במהלך שנות ה-19 הוא עיצב את "הגברת האפלה של הסונטות" (1910) של ברנרד שו, ו"יהודית" של (1916).
לאחר מלחמת העולם הראשונה ריקטס חידש את פעילותו התיאטרונית, ועיצב את "הארוסה", מאת מוריס מטרלינק (עם גלדיס קופר) ב (1921), "ז'אן ד'ארק" בתיאטרון החדש (1924), "הנרי השמיני" בתיאטרון אמפייר (1925) ו"מקבת'" בתיאטרון שפטסברי (1926).
באותה שנה עיצב תלבושות ותפאורה להפקה של של "המיקאדו" בתיאטרון סבוי, ועשה את אותו הדבר ב-1929 על ה"הגונדוליירים" שלהם באותו תיאטרון.
רוב עיצובי התלבושות של ריקטס עבור "המיקאדו" נשמרו על ידי המעצבים הבאים של ההפקות של ד'אוילי קארטה במשך יותר מ-50 שנה.
לאחר מותו של ריקטס קנתה אוסף מציוריו לתלבושות ותפאורה תיאטרליות, וסידרה להציגם בגלריות בלונדון וברחבי בריטניה.
12 מהרישומים הוצגו בתערוכת החורף של האקדמיה המלכותית, ומבחר של שמונים משאר הרישומים הוצג במוזיאון ויקטוריה ואלברט.
יחד עם שאנון, ריקטס צבר אוסף של רישומים וציורים (רבי-אמנים צרפתיים, אנגלים ואמנים ותיקים), עתיקות יווניות ומצריות, מיניאטורות פרסיות והדפסים ורישומים יפניים.
האוסף עבר בירושה לגלריות לאמנות ציבוריות, בעיקר למוזיאון פיצוויליאם בקיימברידג'.
ריקטס השיג הצלחה מסוימת כסופר.
הוא פרסם שתי מונוגרפיות: "הפראדו ויצירות המופת שלו" (1903), ו"טיציאן" (1910).
דילייני מעיר כי אף על פי שהם הוחלפו על ידי מחקר מודרני, הם נותרו "בין הספרים המעוררים ביותר על אמנות באנגלית".
Pages on Art ("דפים על אמנות"), מבחר ממאמריו ומסותיו של ריקטס לעיתונים כולל מגזין ברלינגטון והמורנינג פוסט, פורסם ב-1913. הוא כיסה מגוון רחב של נושאים כולל צ'ארלס קונדר, שאנון, פוסט-אימפרסיוניזם, פייר פובי דה שאבאן, ג'ורג' פרדריק ווטס, אמנות סינית ויפנית ועיצוב במה.
תחת שם העט ז'אן פול ריימונד, ריקטס כתב ועיצב שני אוספים של סיפורים קצרים, "מעבר לסף" (1928) ו"היסטוריות לא מתועדות" (1933).
תחת אותו שם עט כתב את "זיכרונות אוסקר ויילד" (1932), ספר זיכרונות אישי ביותר, שפורסם לאחר מותו; הוא תואר על ידי ה"אובזרבר" כ"הנצחה נאמנה ורגישה" של האיש שריקטס ראה בו המדהים ביותר שפגש.
לאחר מותו של ריקטס ערך מבחר ממכתביו ומיומניו של האמן, שפורסמו בתור "דיוקן עצמי" ב-1939.
שנותיו האחרונות של ריקטס היו בצל על ידי מחלתו של שאנון.
הם נשארו יחד מאז שנפגשו לראשונה, למרות מספר רומנים ששאנון ניהל עם נשים.
בזמן שתלו תמונה בביתם בריג'נטס פארק בינואר 1929, שאנון נפל וסבל מנזק מוחי קבוע.
כדי לשלם על הטיפול של שאנון מכר ריקטס חלק מהאוסף שלהם.
דילייני כותב שהמתח של המצב, יחד עם עודף עבודה, תרמו למותו של ריקטס.
ריקטס נפטר בפתאומיות ב-7 באוקטובר 1931, בן 65, מתעוקת לב בבית בריג'נטס פארק.
גופתו נשרפה במשרפת גולדרס גרין; האפר שלו פוזר בחלקו בפארק ריצ'מונד, לונדון, והשאר נקבר בארולו, אגם מאג'ורה, איטליה.
שאנון מת שש שנים אחר כך.
ה-BBC הילל את ריקטס בתוכנית הטלוויזיה "עוני וצדפות", זיכרונות עליו של קנת קלארק וססיל לואיס (1979), ותוכנית רדיו של ה-BBC, "בינינו לבין עצמנו" (1991), עם זיכרונות מאת לואיס (אז בשנות ה-90 לחייו) ובהשתתפות ג'ון גילגוד בתור ריקטס וט.
ריקטס מוצג במחזה "הרומנטיקנים האחרונים" (Last Romantics) של מייקל מקלן מ-2003, המבוסס על החיים של ריקטס, שאנון והחוג שלהם, כולל ויילד ואוברי בירדסלי.
צ'ארלס בויל רוברטס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממרילנד, וייצג את מחוז הקונגרס השני בין השנים 1875 ל-1879.
רוברטס נולד ב-19 באפריל 1842 ביוניונטאון שבמרילנד, והשלים את לימודיו ב-Calvert College of New Windsor, מרילנד, בשנת 1861. הוא למד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1864, והחל לעסוק בכך בווסטמינסטר, מרילנד.
הוא נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים ה-44 וה-45, וכיהן מ-4 במרץ 1875 עד 3 במרץ 1879. במהלך כהונתו כיהן כיושב ראש ועדת החשבונות (הקונגרסים ה-44 וה-45).
הוא נבחר לתובע הכללי של מרילנד ב-1883, וכיהן קדנציה אחת.
ב-1891 נבחר לשופט חבר של המחוז השיפוטי החמישי.
זמן קצר לאחר מכן הוא מונה לשופט הראשי של המחוז כדי למלא את התפקיד הפנוי שנגרם על ידי מותו של השופט מילר, וב-1893 נבחר לתקופת כהונה מלאה של 15 שנים.
רוברטס נפטר בווסטמינסטר, מרילנד ב-10 בספטמבר 1899, ונקבר בבית הקברות הקתולי.
צ'ארלס אוגוסטוס רוסון היה סנאטור לא נבחר של ארצות הברית מאיווה במשך תשעה חודשים ב-1922.
רוסון נולד ב-29 במאי 1867 בדה מוין, איווה, הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובגרינל קולג'.
הוא עסק בבנקאות ובעסקי ביטוח וגם בייצור מוצרי חימר, והיה חבר בחבר הנאמנים של גרינל.
הוא היה יו"ר המדינה של מועצת העבודה המלחמתית של ימק"א ושירת מעבר לים בארגון זה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-17 בפברואר 1922, מונה רוסון על ידי המושל ניית'ן קנדל כרפובליקני בסנאט האמריקני כדי למלא את התפקיד הפנוי שנגרם כתוצאה מהתפטרותו של ויליאם סקוויר קניון.
מלכתחילה הובן שהוא ישרת רק לזמן קצר; בהכרזה על המינוי הצהיר המושל קנדל כי "מובן שמר רוסון לא ישאף להמשיך בתפקיד אלא יכהן רק עד שניתן יהיה לבחור סנאטור באופן קבוע".
מינויו נכנס לתוקף ב-24 בפברואר 1922, והוא כיהן עד 7 בנובמבר 1922, כאשר מחליפו שנבחר בבחירות הכלליות של 1922 (סמית' ברוקהארט) נכנס לתפקיד.
הוא היה חבר בוועדה הלאומית הרפובליקנית מ-1924 עד 1932. הוא חידש את ייצור מוצרי החמר והתעניין גם בבנקאות.
רוסון מת בדה מוין, איווה ב-2 בספטמבר 1936; הקבורה הייתה בבית הקברות וודלנד.
צ'ארלס ריימונד רוברטסון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הכללי של דקוטה הצפונית.
רוברטסון היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
רוברטסון נולד ב-5 בספטמבר 1889 בחווה בארלינגטון שבוויסקונסין, בנם של מהגרים סקוטים.
הוא למד בבית הספר התיכון פוינט והמשיך ללימודי מסחר במכללת פארקר בווינבאגו שבמינסוטה.
בשנת 1917 עבר למנדאן שבדקוטה הצפונית.
בשנת 1940 נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס הכללי של דקוטה הצפונית בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא נבחר בבחירות הכלליות וכיהן בתפקידו מ-3 בינואר 1941 עד 3 בינואר 1943. ב-1942 לא הצליח להיבחר לתקופת כהונה שנייה, אולם נבחר לבית הנבחרים ב-1944 ושוב ב-1946 וכיהן בתפקיד מ-3 בינואר 1945 עד 3 בינואר 1949.
הוא מת מהתקף לב ב-18 בפברואר 1951 בביסמרק שבדקוטה הצפונית.
"מעבדת המחקר של רוברטסון ליגניט" בגרנד פורקס שבדקוטה הצפונית נקראה על שמו של רוברטסון בשנת 1951.
צ'ארלס אלן רייך היה סופר ומשפטן יהודי-אמריקאי.
הוא ידוע בשל ספרו "הפיכת אמריקה לירוקה" (The Greening of America) (1970) בו פרש את עקרונות תרבות הנגד של שנות השישים.
כן הוא ידוע במושג הקניין החדש שפיתח, המרחיב מאוד את מושג הקניין אל מעבר לחפצים ונכסים, גם לזכויות שמעניקה המדינה.
רייך נולד בניו יורק למשפחה יהודית.
אביו, קרל, היה בן למהגרים מהונגריה וגרמניה, ואמו אלינור בת למשפחה יהודית שמוצאה בפולין ובצרפת.
האב היה רופא, והאם מנהלנית בבית ספר.
רייך למד בבתי ספר שונים בניו יורק, והחל בלימודי התואר הראשון באוברלין קולג' אותם סניים ב-1949. הוא החל בלימודי משפטים באוניברסיטת ייל.
כסטודנט למשפטים שימש כעורך בפועל של כתב העת המשפטי היוקרתי של האוניברסיטה, Yale Law Journal, בין השנים 1951–1952. בין השנים 1953 - 1954 התמחה רייך אצל שופט בית המשפט העליון בארצות הברית הוגו בלאק.
לאחר מכן עבד במשך שש שנים כעורך דין במגזר הפרטי בניו יורק ובוושינגטון.
בין 1960 ל-1974 שימש רייך כפרופסור למשפטים באוניברסיטת ייל.
שם הגה את רעיון "הקניין החדש" אותו פרסם במאמר משפיע בכתב העת למשפטים של אוניברסיטת ייל ב-1964. רייך טען כי בתנאי המדינה המודרנית, קניינם של אזרחים רבים מורכב לא רק מחפצים ונכסים, אלא גם מזכויות שהם מקבלים מן המדינה, כגון רישיונות, או קצבאות.
בשל כך, טען רייך, יש להרחיב את מושג ה'קניין', ולהגן על זכויות אלו כשם שאנו מגנים על זכויות הקניין המסורתיות.
גישה זו אומצה על ידי בית המשפט העליון בארצות הברית בפסק דין תקדימי וחשוב, גולדברג נ' קלי {Goldberg v.
Kelly) שניתן ב-1970. בין תלמידיו בשנים אלו היו ביל קלינטון, הילרי קלינטון וסמואל אליטו.
ב-1970 יצא לאור בהוצאת רנדום האוס ספרו "The Greening of America" שהיה לרב מכר עולמי.
רייך עזב את ייל ב-1974 ועבר לסן פרנסיסקו על אף שהמשיך ללמד שם כפרופסור אורח עד 1976. הוא שב ללמד שם בין 1991 ל-1994 ובפברואר 2011.
רייך היה הומוסקסואל ובשנות השבעים יצא מהארון והיה לפעיל למען זכויות להט"ב.
הוא מת בסן-פרנסיסקו ב-15 ביוני 2019.
רייך כתב מאמרים משפטיים רבים, וארבעה ספרים.
פרט לספר "The Greening of America" פרסם בשנת 1972 ספר המהווה ראיון מורחב עם הזמר ג'רי גרסיה בשם "Garcia: A Signpost to New Space".
בשנת 1976 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "The Sorcerer of Bolinas Reef", ובשנת 1995 מניפסט פוליטי בשם "Opposing the System".
צֶ'בּוּרָשְקָה הוא יצור בדיוני בעל גוף קטן, אוזניים גדולות ופרווה קצרה וחומה.
הוא דמות ספרותית, רוסית-סובייטית, בסדרת ספרי ילדים, מאת הסופר הרוסי-סובייטי אדוארד אוספנסקי.
כמו-כן, צ'יבורשקה הוא גיבור סדרת הנפשה הקרויה על שמו, בה דמותו צוירה על ידי לאוניד שוורצמן.
לפי הסיפור, צ'בורשקה הוא חיה קטנה ומצחיקה, אשר אינה מוכרת למדענים, ומתגוררת ביער טרופי.
יום אחד הוא הגיע בטעות לארגז תפוזים, אכל את כולם, והלך לישון.
לאחר שמצא אותו המוכר המופתע בחנות שאליה הגיע ארגז התפוזים, הוא הוציא את צ'בורשקה מהארגז והושיב אותו על השולחן, אבל משום שכפות ידיו נרדמו לאחר שבילה הרבה מדי זמן בארגז, הוא נפל (משמעות המילה "чебурахнулся", "צ'בּוּראכנולסיה", בניב דיבורי רוסי: "נפל", "התגלגל") מהשולחן לכיסא, ומהכיסא לרצפה.
מנהל החנות, שראה זאת, החליט לקרוא לחיה הקטנה "צ'בורשקה".
מילים עם שורש זה מיושנות ברוסית; אוספנסקי החיה אותן.
לצ'בורשקה יש גוף דמוי דוב ואוזניים גדולות ועגולות.
בספר, צ'בורשקה מבלה הרבה זמן עם תנין בשם גֶנה, שהולך על רגליו האחוריות ומנגן באקורדיון.
בהקדמה לספרו, מציין הסופר שההשראה שלו לסיפור הייתה בובות משחק שלו מילדותו, בהן בובה שלא ברור מי הייתה אמורה להיות – אותה הוא כינה "צ'בורשקה".
צ'בורשקה מפורסם בכל רוסיה וברית המועצות לשעבר.
הוא נבחר לקמע הרשמי של קבוצת האולימפיאדה באולימפיאדת הקיץ ביוון -2004.
נוסף על רוסיה וברית המועצות לשעבר, צ'בורשקה התפרסם גם בארצות אחרות, כדוגמת יפן - שם הוקרנו סרטיו ב-15 בתי קולנוע.
לפי הערכות, כ-700,000 יפנים צפו בסרטי צ'בורשקה בתקופה שבין קיץ 2001 לאביב 2002. מספר חברות יפניות קנו זכויות להפיק פרסומות עם דמותו של צ'בורשקה, ובנוסף לכך יצאה סדרת אנימה המבוססת על הסרטים.
ב-2018 הוקם בחולון גן סיפור בשם "צ'בורשקה וחבריו" ברחוב משה שרת 27.
1971 – צ'בורשקה יום הולדת (Чебурашка)
1974 – הגברת הזקנה שפוקליאק (Шапокляк)
1983 – צ'בורשקה הולך לבית הספר (Чебурашка идет в школу)
צ'בֶנֶבּוּרי (בגאורגית: ჩვენებური, פירוש: שלנו, בסגנון שלנו, בטורקית: Çveneburi) היא קבוצה אתנית של מהגרים מוסלמים ממוצא גאורגי, שהתיישבו בטורקיה באזור שבו הרוב איננו גאורגי.
המושג "שלנו" מבדיל אותם כקבוצה נפרדת מהגאורגים הנוצרים, והמוסלמים הטורקים, כי הצ'בנבורי הם מוסלמים סונים מהמד'הב של האסכולה החניפית.
הצ'בנבורי הגיעו לטורקיה בשלושה גלים של הגירה.
הגל הראשון היה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1828–1829 ואחריה, כאשר השער הנשגב (השלטון הע'ותמני) כבש את גאורגיה מידי האימפריה הרוסית.
הגל השני התחיל כקבוצה קטנה של מהגרים שהגיעה בעקבות הראשונים, עד שבזמן המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1877–1878, גבר קצב המהגרים, ועירב מהגרים מהמחוזות ההיסטוריים של גאורגיה, שהיו בעלי אוכלוסייה מוסלמית ניכרת כמו: נפת ארטווין, אג'ריה, נפת ארדהאן, סמצחה וגוריה תחתית.
המהגרים מאג'ריה היו ידועים גם בשם לפי מקום מוצאם.
כמו למשל גאורגים מבתומי נקראו בטומלואר (Batumlular), גאורגים מכובולתי נקראו צ'ורקסולואר (Çürüksulular).
הגל האחרון, המוהג'יר (مهاجر), ידוע כמוּהַג'ירוֹבּי (მუჰაჯირობა), הותיר הרבה מחוזות עם רוב של גאורגים מוסלמים, שבפועל צומצמה.
המוהג'יר שהתרחש בשנת 1921, כאשר הטורקים נכנעו סופית בתביעתם לקבל את אג'ריה, בהסכם קארס, בו החזירו הטורקים את אג'ריה (יחד עם בתומי), תמורת העיר קארס והעיר ארדהאן.
הגל האחרון עירב גם מוסלמים דוברי טורקית מאג'ריה עילית.
הצ'בנבורי חיים במפוזר בכל שטחה של טורקיה, אף על פי שהם מרוכזים בעיקר ב-2 מחוזות.
חוף הים השחור, בנפות גירסון, אורדו, סמסון וסינופ, עם שלוחות באמסיה וטוקט.
הצ'בנבורי, במיוחד באזור אוניה, אורדו, טרמה וצ'רשמבה, שימרו את השפה והמסורת.
צפון-מערב טורקיה, בנפות דוזסה, סקריה, קוג'אלי, בורסה ובאליקסיר.
הצ'בנבורי מהווים רק חלק קטן מהגאורגים שחיים בטורקיה, שמספרם נאמד בכ-1.5 מיליון איש, כאשר הצ'בנבורי מהווים רק כ-50,000 איש.
הזיהוי האתני של הצ'בנבורי עוצב, ביסודו של דבר, על ידי הקרע עם הגאורגים הנוצרים.
הצ'בנבורי בדרך כלל נמנעים משימוש במילה כּארתבֶלי (ქართველი), כמילה שמתייחסת אליהם, מכיוון שלדעתם הדבר מציין זיהוי כנוצרים.
הם מעדיפים להשתמש במילה גוּרג'י (გურჯი), כאשר מילה זו מדויקת יותר ובעלת הקשר מוסלמי.
האסלאם עדיין ממלא תפקיד מרכזי בחיי רוב הצ'בנבורי.
נישואי תערובת עם קבוצות סוניות אחרות נפוצות.
בחלק מהמחוזות, אוניי למשל, בתולות הצ'בנבורי הן כלות נדרשות, כאשר האוכלוסייה הטורקית המקומית רואה בהן כנשים יפהפיות שעובדות קשה.
התופעה הזו מאיצה התבוללות תרבותית ולשונית של הקהילה.
היסטוריונים טוענים כי השלטון הטורקי עודד ייחוס אתני של הצ'בנבורי כטורקים, הדמות הבולטת מבין ההיסטוריוגרפים אלו, היה מחמט פהרטין קירזיוגולו (Mehmet Fahrettin Kırzıoğlu).
בני צ'בנבורי רבים אימצו את הרעיון ואפיינו את עצמם כ"אסרים" (Acar) מהאזור ההיסטורי הטורקי אסריסטן.
מתוך כוונה למצוא זהות פוליטית, איבריה אוזקן (İberya Özkan), העורך של המגזין צ'בנבורי, ועלי ארסלן, מנהל המערכת של הפורטל Gamarcoba (בגאורגית גַמַרג'וֹבּה פירושו שלום), יצרו 2 קטבים.
אסלן מאשים את אוזקן על היותו "כרתווליסט", וכי האינדיקטור החשוב ביותר של הצ'בנבורי הוא האסלאם .
צ'בוקסרי היא עיר ברוסיה, בירת רפובליקת צ'ובשיה, השוכנת לגדתו המזרחית של נהר הוולגה, בין ניז'ני נובגורוד וקאזאן.
צ'בוקסרי נזכרת לראשונה בשנת 1469, כתחנה בדרך שעשו החיילים הרוסים ממוסקבה לקאזאן.
על פי ממצאים ארכאולוגיים התקיים במקום ישוב לפני תאריך זה אשר השתייך לחאנות קאזאן.
בעיר התגוררו צ'ובשים וטטרים, והשם המקובל ברוסית לעיר בא משמה בטטרית מאותה תקופה.
ב-1551 הפכה צ'ובשיה לחלק מרוסיה.
ב-1555 בנו הרוסים במקום מבצר והושיבו בו אוכלוסייה ממוצא רוסי.
במאה ה-16 ותחילת המאה ה-17 נבנו בעיר קתדרלת ודנסקי וכנסיות חשובות נוספות.
בסוף המאה ה-17 נחשבה העיר כמרכז מסחר חשוב על הוולגה.
ב-1781 קיבלה מעמד של עיר בגוברניה של קאזאן.
בתחילת המאה ה-20 היו בעיר 5,100 תושבים.
ב-24 ביוני 1920 הפכה לבירת המחוז הצ'ובשי האוטונומי, וב-21 באפריל 1925 הוכרזה כבירת הרפובליקה הצ'ובשית האוטונומית.
מ-1929 עד 1936 הייתה חלק ממחוז ניז'גורודסקי.
ב-1990 הפכה לבירת רפובליקת צ'ובשיה, כחלק מרוסיה העצמאית, ובעיר התקבלה החוקה החדשה של הרפובליקה.
הצַ'בַּאטה (באיטלקית: Ciabatta - נעל בית) היא סוג של לחם לבן איטלקי העשוי מקמח חיטה ומשמרים.
כיכר הלחם עצמה שטוחה, רחבה ומוארכת וייתכן כי מכאן נגזר שמה.
החל בשנות התשעים המאוחרות נפוץ לחם זה ברחבי אירופה, באמריקה ואף בישראל, שבה נשתרש ההיגוי השגוי גֶ'בֶּטה, ומשמש לרוב להכנת כריכים.
את הצ'באטה בצורתה המוכרת לנו הגה וייצר לראשונה הטוחן האיטלקי ארנלדו קאוואלרי ב-1982. מטרתו הייתה למצוא תחליף איטלקי ללחמי הבגט הצרפתיים, שבאותה עת הציפו את איטליה והיו הבחירה הפופולרית להכנת כריכים.
הלחם, שהיה שונה מלחמים איטלקיים קלאסיים אך עדיין העניק לטועמיו תחושת מסורת איטלקית, נחל הצלחה ברחבי איטליה.
ב-1989 רשם את צ'באטה איטליאנה כסימן מסחר.
עד 1999 העביר קאוולארי את המתכון ברישיון למאפיות ב-11 מדינות בעולם.
כיום ניתן למצוא לפחות סוג אחד של צ'באטה בכל אחד ממחוזות איטליה.
הצ'באטה המצויה באזור אגם קומו, למשל, קלה, בעלת קרום פריך ומרקם רך ואוורירי.
בחלקים אחרים באיטליה מקבלת הצ'באטה מאפיינים שונים ומגוונים; מקרום קשיח יותר דרך מרקם דחוס ועד לצ'באטות המכילות מרכיבים נוספים כגון חלב, תבלינים שונים ועוד.
צ'ארלסטון היא עיר הבירה של מדינת וירג'יניה המערבית בארצות הברית.
היא גם העיר הגדולה במדינה, ובירת מחוז קאנאווה.
העיר ממוקמת על מפגש הנהרות אלק וקאנאווה.
במפקד האוכלוסין של שנת 2009 מנתה צ'ארלסטון כ-50 אלף תושבים, והאזור המטרופוליטני מנה 309,635 נפש.
הייצור התעשייתי של העיר כלל בתחילה מלח וגז טבעי.
לאחר מכן הייתה זו תעשיית הפחם שהביאה לשגשוג כלכלי בעיר וסביבותיה.
כיום מתבססת כלכלת העיר על מסחר, שירותים, ממשל, רפואה וחינוך.
בעיר נמצאת גם אוניברסיטת צ'ארלסטון ושדה התעופה יגר.
בנוסף שוכן בעיר בסיס של להק מטוסי התובלה הרקולס, המשמשים את הכח האווירי של המשמר הלאומי האמריקני, הממוקם בווירג'יניה המערבית.
בתחומי העיר נמצאים פארקים אחדים: פארק קאטו (Cato Park), פארק קונסקין (Coonskin Park) והיער המדינתי של קאנאווה, שהוא פארק ציבורי ענק, הכולל בריכה, אזורי קמפינג, מסלולי רכיבה והליכה, אזורי פיקניק ואזורי שעשועים.
צ'ארלסטון היא ביתן של כמה קבוצות ספורט לאומיות של וירג'יניה בתחומי הבייסבול, הכדורסל והריצה.
לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית החלו מתיישבים אירופאים רבים להגר באטיות מיישוביהם אל פנים הארץ.
אדמות העיר נרכשו בשנים שלפני המלחמה, ויישוב הקבע הראשון הוקם בשנת 1787.
בתחילת המאה ה-19 התגלה מלח רב בנהרות שבסביבת העיר, דבר שהוביל לצמיחה כלכלית נרחבת.
העיר המשיכה לצמוח עד שנת 1861, שבמהלכה החליטה המדינה לפרוש מן האיחוד ולהצטרף לקונפדרציית המדינות של אמריקה, העיר הייתה מחולקת בין הנאמנות לשני המחנות היריבים.
לאחר קרבות רבים שבתחילתם צבא הקונפדרציה כבש את העיר ושלט בה, העיר נכבשה לבסוף על ידי צבא האיחוד.
הפיצול בין המחנות הוביל גם לפיצול בין וירג'יניה המערבית לווירג'יניה, פיצול שנעשה על ידי הנשיא אברהם לינקולן תוך כדי המלחמה.
בשנת 1877 התקיימו בחירות עממיות בנודע לעיר הבירה של המדינה, בחירות שבהן צ'ארלסטון ניצחה.
במהלך המאה ה-20 העיר התבססה לא רק כמרכז פוליטי, אלא גם כמרכז כלכלי- התגלו בה משאבים טבעיים רבים (כגון פחם וגז טבעי), והתפתחו תעשיות מרובות של זכוכית, כימיקלים, עץ ופלדה.
קווי הרכבת גם הם הגבירו את הצמיחה.
בעיר חלה תנופת בנייה רחבה, שהתגברה בזמן מלחמת העולם השנייה.
הצ'ארלסטון הוא סוג של ריקוד ג'אז ממשפחת ריקודי הסווינג שהיה נפוץ בעיקר בשנות ה-20. הריקוד דרש תנועת רגליים ואגן מהירה ואנרגטית והיה לסמל הדור הצעיר של "עידן הג'אז" בין שתי מלחמות העולם (תקופה שנקראת גם "שנות העשרים הסוערות").
מקור הריקוד בשיר בשם The Charleston מאת ג'יימס פ.
ג'ונסון, שהושפע מביקורו בעיר צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית.
השיר הפך ללהיט במחזה Runnin' Wild שהוצג בברודוויי בשנים 1923–1924.
הריקוד, הבנוי על מקצב ג'אז, הופיע במסבאות בלתי-חוקיות (speakeasy) בדרום ארצות הברית בתקופת היובש.
אף על פי שהבסיס הקצבי נבע ממוזיקה אפרו אמריקאית או קובנית (לפי ניתוחו של המוזיקולוג גונתר שולר, מדובר בסוג של הבנרה) נפוץ הריקוד בקרב לבנים.
היה זה בתחילה ריקוד סולו של נשים שנחשב מיני, מגרה ובלתי מוסרי, מאוחר יותר נוצרו גם גרסאות ריקוד זוגיות וקבוצתיות.
כמו כן נוצר שילוב של צ'ארלסטון וסטפס שהיה תובעני ומורכב.
בשנות ה-20, לאחר הצלחת The Charleston המקורי, נפוצו עוד ועוד הקלטות של שירי צ'ארלסטון לריקודים.
הקצב של שירים אלה היה מהיר (יותר מ 200–250 פעימות לדקה) והם נוגנו על ידי הרכבי תזמורות לריקודים (ביג בנד מוקטן שכלל כ-10 נגנים בכלי נשיפה וחטיבת קצב שכללה תופים, קונטרבס ופסנתר או גיטרה).
הריקוד שולב הן במופעי וודוויל כמופע ראווה (שם נדרשה מהרקדניות המופיעות גם להטוטנות ויכולת ריקוד ואקרובטיקה) והן במסיבות פרטיות, באולמות ריקודים ובבתי קפה (שבשל תקופת היובש מילאו את מקומם של הברים) בהם ניגנו צ'ארלסטון לריקודים עבור קהל המבלים.
צ'ארלסטון היא עיר במחוז צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית בארצות הברית.
זוהי עיר המחוז והעיר הגדולה ביותר במחוז.
בין השנים 1670 ל-1790 שימשה העיר כבירתה של פרובינציית דרום קרוליינה.
נכון לשנת 2020 חיים במטרופולין של צ'ארלסטון כ-800,000 תושבים.
שמה של העיר בעת היווסדה היה קרלופוליס (Carolopolis), שם שמובנו בלטינית הוא: "עירו של צ'ארלס".
בשנת 1670 שונה שמה של העיר ל"צ'ארלסטאון" (Charlestown או Charles Towne) ובשנת 1680 שונה מיקומה המקורי, על גדתו המערבית של נהר אשלי, למיקום הנוכחי באויסטר פוינט.
בשנת 1783 שונה שמה של העיר פעם נוספת לשמה הנוכחי.
עד היום היא אחת מן הערים הבודדות בארצות הברית שבה כנסייה הוגנוטית.
צ'ארלסטון אף הייתה אחת מן הערים הראשונות במושבות הבריטיות בצפון אמריקה אשר התירה ליהודים לקיים את מנהגי דתם ללא הגבלות.
קהילת בית הכנסת ק"ק "בית אלוהים", אשר נוסדה בשנת 1749, היא הקהילה היהודית הרביעית בגילה בין מדינות ארצות הברית.
בית הכנסת "ברית שלום בית ישראל" הוא בית הכנסת האורתודוקסי העתיק ביותר בדרום ארצות הברית ונוסד על ידי יהודים מקהילת אשכנז (יוצאי גרמניה ומרכז אירופה) במחצית המאה ה-19.
בשנת 2007 חיו בצ'ארלסטון 118,492 נפש, והיא הייתה העיר השנייה בגודלה בקרוליינה הדרומית.
לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 צ'ארלסטון היא העיר בעלת הגידול המהיר ביותר בקרוליינה הדרומית.
בשנת 2016 הוצפה העיר בשל ההוריקן "מת'יו" שפגע בה בדרגה 1.
בעיר חיים כ-5,500 יהודים, וישנו בית ספר יהודי על-שם אדלסטון, בו לומדים תלמידים מכיתות גן - ח'.
צ'ארלסטאון היא בירת האי נוויס ומחוז סנט פול צ'אלרסטאון בפדרציית סנט קיטס ונוויס שבאיי הודו המערבית.
העיר ממוקמת בצידו המערבי של האי נוויס.
מתגוררים בה כ-1,500 תושבים והיא המרכז האדמיניסטרטיבי, התחבורתי והמסחרי של האי.
בעיר ממוקם רציף המעבורת המקשר את האי נוויס לאי סנט קיטס.