tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החל מאמצע שנות ה-80, מעצבי אופנה כמו קלווין קליין עיצבו ז'קט ג'ינס שהפך לאופנתי ונלבש לא רק לעבודה אלא אפילו בערב.
מותגים כמו Diesel ו-Guess עיצבו ז'קטים מג'ינס.
דוגמניות צמרת כמו קייט מוס וקלאודיה שיפר לבשו ז'קטים מג'ינס.
בשנות ה-2000 ואילך עדיין ז'קט הג'ינס אופנתי ויש גם חזרה לז'קט ג'ינס וינטג'.
ז'קט עור הוא ז'קט עשוי מעור.
בספר "הז'קט השחור" נטען כי הז'קט השחור הראשון נתפר לטייסים גרמניים במלחמת העולם הראשונה.
בתחילת המאה ה-20 טייסים ואנשי צבא נהגו ללבוש ז'קטים מעור.
בשנת 1928 יצרן מעילי גשם במנהטן, ארווינג סקוט, תכנן ז'קט לרוכבי אופנוע הרלי-דייווידסון.
סקוט קרא לו "פרפקטו" על שם הסיגר האהוב עליו.
בשנות ה-50 הפך ז'קט העור לפריט לבוש פופולרי בהשפעת הקולנוע ההוליוודי.
בשנות ה-60 החיפושיות הפכו את ז'קט העור השחור לנפוץ.
בשנות ה-70 להקות רוק כמו דוראן דוראן, להקת פאנק כמו הראמונס וסקס פיסטולס לבשו ז'קטים מעור.
ז'קט עור שחור לעיתים מיוצר אף על ידי להקות רוק ומותגים גותיים.
גם נשים החלו ללבוש ז'קט מעור שחור והוא הפך לבגד יוניסקס.
ז'קט בומבר הוא ז'קט הנראה מעט נפוח, ומקורו בז'קטים שלבשו טייסי חיל האוויר האמריקאיים והאירופאיים במלחמת העולם הראשונה.
מטרת הז'קט הייתה להגן על הטייסים מקור.
ז'קט בומבר היה עשוי מעור או מניילון והיה עמיד למים.
לעיתים היה לו צווארון פרווה.
הז'קט הפך מבגד של חיל אוויר לבגד אותו לבשו צעירים החל משנות ה-70. צעירים החלו לקשט ז'קט זה בתלאים (פאצ'ים) שביטאו את דעתם הפוליטית.
מפריט צבאי גברי הוא הפך לפריט שנלבש על ידי נשים.
בתצוגות אופנה וברחוב הופיעו ז'קטים בומבר, למשל, ב-2004 הוא הופיע בתצוגות לנשים של הלמוט לאנג.
ז'קט פרקה הוא ז'קט באורך הירכיים עם כובע (המכונה ברדס או קפוצ'ון), בדרך כלל עמיד כנגד גשם.
פעמים רבות, הוא מצויד בשרוכים או חוטי גומי המושחלים במותניים ובפתחי הידיים לכיווץ המפתחים.
מקור המילה פרקה בשפת ננט, שמקורה באיים הסמואיים.
הפרקה דומה לאנוראק, שמקורו בגרינלנד.
ההבדל ביניהם הוא שלרוב אנוראק עשוי מחומר עמיד למים וז'קט פרקה לרוב כולל גם ריפוד חם.
ז'קט פרקה שימש את הצבא האמריקאי במלחמת קוריאה.
ז'קט פרקה של טייסים הפך למועדף באופנת המוד בשנות ה-60.
פרקה אזרחי יוצר בארצות הברית בשנות ה-80. הוא נקרא שנורקל פרקה כיוון שמחובר לו ברדס (קפוצ'ון) הניתן לשליפה.
היום ז'קט פרקה הוא פריט אופנתי המעוצב על ידי מעצבי צמרת.
ז'ק סטרומזה (Jacques Stroumsa, 1913, סלוניקי, יוון – 13 בנובמבר 2010, ירושלים, ישראל) היה כנר ומהנדס ישראלי יליד יוון, ניצול השואה הידוע בתור הכנר מאושוויץ.
סטרומזה נולד ב-1913 בסלוניקי, יוון למשפחה יהודית.
סטרומזה היה הבכור ולו שלושה אחים ואחיות קטנים.
אב המשפחה, אברהם, היה מורה בבית הספר של הקהילה היהודית בסלוניקי בו לימד עברית, לאדינו ויהדות, ואם המשפחה, דודון, הייתה תופרת.
בנערותו הצטרף לתנועת הנוער הציונית מכבי, וניגן בכינור בתזמורת של המועדון.
ב-1940, בעודו בן 27, נסע לצרפת, ולמד הנדסת חשמל בפריז ובמרסיי.
בתום הלימודים חזר ליוון והתגייס לצבא היווני, אף שם ניגן בכינור בתזמורת הצבאית.
לאחר שחרורו מהצבא החל לעבוד בשירות המדינה במקצועו.
באותה תקופה נשא לאישה את נורה.
באפריל 1941 נכבשה סלוניקי על-ידי הנאצים, עם הפלישה הוצע לסטרומזה לברוח מיוון ולהצטרף למחתרת, אך הוא סירב לעזוב את אשתו שהייתה בהריון.
באפריל 1943 נשלחו בני הזוג לאושוויץ.
הם הופרדו בסלקציה, ונורה נשלחה לתאי הגזים מיד עם הגעתם, כשהיא בחודש השמיני להריונה.
ז'ק נשלח לתזמורת הגברים בבירקנאו במסגרתה ניגן כשעתיים ביום: בעת היציאה לעבודה בבוקר ובעת הוצאות להורג.
בשאר הזמן, הועבד בעבודות פרך.
משגילו הנאצים את הכשרתו כמהנדס, נשלח לעבוד במפעל התחמושת "אוניון וורקה", שם עבד במשך שנה וחצי.
ב-21 בינואר 1945 פונה מחנה אושוויץ על ידי הנאצים, והאסירים הולכו בצעדת מוות למחנות מלק, מאוטהאוזן וגוזן.
סטרומזה הגיע למחנה גוזן, ששוחרר על ידי צבא ארצות הברית ב-8 במאי 1945.
ממשפחתו של סטרומזה שרדו רק הוא ואחותו הקטנה בלה.
אחותו ג'ולי ניגנה בתזמורת הנשים באושוויץ ונספתה במחנה ברגן בלזן.
סטרומזה עבר לפריז לשם המשך לימודיו המקצועיים בבית הספר הגבוה לחשמל.
ב-1947 נישא בשנית ללורה, ניצולת שואה ילידת אתונה שאותה הכיר במחנה עקורים במרסיי.
לזוג שלושה ילדים, בהם חוקר הדתות פרופ' גדליהו סטרומזה.
לאחר מלחמת ששת הימים, עלה לישראל ועבד במחלקת המאור בעיריית ירושלים.
השתתף בשליחויות מטעם משרד החוץ למטרת שיתופי פעולה בדרום אמריקה.
לאחר פרישתו לגמלאות, בגיל 67, קיבל תואר דוקטור להנדסת חשמל מהטכניון.
כמו כן, עסק בחקר ההיסטוריה של יהדות יוון ובעיקר שואת יהודי יוון כמתנדב ביד ושם.
את ספרו, "ובחרת בחיים", הוציא לאור ב-1995.
סטרומזה, שידע שש שפות, העביר עדותו בכולן.
קנו נולד בבריסל שבבלגיה ברובע אנדרלכט למרים (לוונמייר) קנו ולאהרון קנו (כהנא).
בזמן השואה בבלגיה נמסר לאימוץ למריה ופרנסוא קנופס על ידי הכומר יאן ברוילנדטס, שפעל מיוזמתו להציל ילדים יהודים שהתגוררו בשכונתו.
יאן ברוילנדטס, ומריה ופרנסואה קנופס הוכרו כחסידי אומות העולם על ידי "יד ושם".
אחרי המלחמה שבו הוריו, אספו את בנם והיגרו לעיר רסיפה בברזיל בשנת 1947.
הוא התחנך בתנועת הנוער השומר הצעיר, ועלה במסגרת גרעין לקיבוץ גבעת עוז בשנת 1961. בנוסף לעבודתו בענפי הקיבוץ עסק בכתיבה ופרסם את מאמריו בעיתון על המשמר, בשבועון "חותם", בירחון "הדים" (ביטאון לשאלות החברה הקיבוצית), וב"בשער" (במה לבעיות חברה ותרבות).
בשנת 1983 התיישב ביישוב ספיר בערבה התיכונה ושימש כמורה להיסטוריה ואזרחות, כמזכיר המועצה אזורית הערבה התיכונה וכמנהל מחלקת החינוך במועצה.
בשנת 1993 עבר לחיפה והחל להרצות על בעיות בסכסוך הערבי יהודי במסגרת מכללת הגליל המערבי.
בשנים הבאות כתב את ספריו ועיבד מהם את המחזות שביים והציג במסגרות שונות של תיאטרון חובבים.
קנו הדריך טיולים בחיפה וחיבר עם הסופר עמיקם יסעור את הספר "לסייר בחיפה בעקבות סופרים".
בשנות ה-90 המאוחרות נשלח קנו לאוקראינה ללמד עברית בהתנדבות.
כשחזר ארצה החליט לעזור לתושבים להיקלט בארץ וכך במשך 20 השנים הבאות לימד בהתנדבות במרכז הקהילתי של שכונת בת גלים בחיפה, עברית, היסטוריה וספרות לעולים חדשים.
קנו כתב שישה ספרים, ביניהם מחזות, סיפורת, נובלה וספרי עיון.
בין השנים 1972–1980, בתקופת היותו חבר קיבוץ, קנו פרסם מאמרים באופן קבוע בעיתון "על המשמר", ובמוסף שלו, "חותם", וכן פרסם בירחון "בשער" ובירחון "הדים".
בין מאמריו ניתן למצוא את המאמר "לדמותה המעמדית של התנועה הלאומית הערבית בארץ ישראל" (גיליון 144, אפריל 1979) בירחון "בשער".
ואת המאמר "מדוע הפסקתי לבוא לשיחות קיבוץ", בירחון "הדים" (גיליון 107, 1978).
קנו חיבר שני ספרי עיון אשר דנים בפרשת הסכסוך הקרקעי בארץ ישראל בין יהודים לערבים בין השנים 1917–1990.
הספר "פרשת הסכסוך הקרקעי בארץ ישראל בין יהודים לערבים" והספר "בעיית הקרקע בסכסוך הלאומי בין יהודים לערבים" העלו את סלע המחלוקת, ואת הזכות על הקרקע של שני העמים היושבים עליה.
הספרים שואפים לרכז מידע עשיר ומפורט בנושא מורכב זה.
הטקסטים מתמקדים בשלוש תקופות היסטוריות עיקריות: תקופת השלטון הבריטי, התקופה שבין הקמת המדינה ומלחמת ששת הימים והתקופה שלאחריה.
ספרו "בעיית הקרקע בסכסוך הלאומי בין יהודים לערבים" תורגם לערבית.
בשנת 1990 חיבר נובלה בשם "המסע לעבר הצלוב" המגוללת את סיפור ההישרדות של ילד יהודי בימי השואה בבלגיה.
הילד שאומץ על ידי משפחה נוצרית קתולית חמה ואוהבת, מגלה אחרי המלחמה את הוריו הביולוגיים ונאלץ להתמודד עם הבעיות שליוו אותו מאז קרע הפרידה.
הספר גדוש ביסודות אוטו-ביוגרפיים, והוא תורגם לפורטוגזית בשתי מהדורות.
הספר עובד להצגה שהועלתה לראשונה ב-2001 במסגרת המפעל "פותחים מסך" של תיאטרון בית לסין.
לאחר מכן העלה אותו כמחזה עם להקת שחקנים חובבים שנקראה "החצר האחורית" והיא הוצגה כ-50 פעמים, בעיקר בחיפה וסביבתה.
בשנת 2005 הוציא לאור בהוצאת פרדס את הספר "מדריך לנוסע לניו-יורק ועוד סיפורים", קובץ סיפורים קצרים, המפגיש את הקורא עם המציאות הישראלית.
הדמויות פוגשות מצבים המקבלים גוון הומוריסטי-סאטירי שהופך לסוריאליסטי עד כדי אבסורד כואב.
הסיפורים השונים מסוגננים במבט אירוני משעשע ובהומור.
הסיפורים נוגעים בקשת רחבה ומגוונת של החברה הישראלית העכשווית.
גם בעקבות ספר זה כתב קנו מספר מחזות שהוצגו בחיפה וסביבתה.
ביניהם המחזה "החלוצה מעין ירוקים" שהוצג בפסטיבל ההצגות בשכונת נווה יוסף.
שניים מהמחזות זכו למענק עיריית חיפה, שהוביל ליצירת הספר "שני מחזות קצרים" בהוצאת פרדס (שנת 2005).
בשנת 2010 הושק הספר "לסייר בחיפה בעקבות סופרים".
הספר נכתב בשיתוף עם עמיקם יסעור לאחר שקנו הדריך טיולים בעקבות סופרים משוררים ואמנים בחיפה והקריות.
בספר הסיורים מחולקים לפי שכונות: בת גלים, העיר התחתית, ואדי סאליב, הדר הכרמל, קריית חיים מערבית וקרית חיים מזרחית.
הטקסטים השונים שהובאו בספר, נכתבו בידי סופרים ומשוררים מתוך התייחסות לאותם נופים קונקרטיים.
בספר נכללות גם סקירות היסטוריות על תולדות אותן שכונות ומפות המראות את המסלולים.
יוסף שחורי הפיק במסגרת הטלוויזיה הקהילתית "זמן חיפה" סדרת סרטונים המבוססת על הספר "לסייר בחיפה בעקבות סופרים".
קנו התגורר בשכונת בת גלים שבחיפה.
הוא היה בוגר החוג להיסטוריה באוניברסיטה הפתוחה.
נפטר בדצמבר 2022 ביום הולדתו ה-85, והובא למנוחות בבית העלמין תל רגב.
היה נשוי ואב לשתי בנות ובן וסב לשישה נכדים.
פרשת הסכסוך הקרקעי בארץ ישראל בין יהודים לערבים, הוצאת המכון ללימודים ערביים גבעת חביבה, 1980
בעיות הקרקע בסכסוך הלאומי בין יהודים לערבים, הוצאת ספרית הפועלים, 1992
המסע לעבר הצלוב, הוצאת ירון גולן, 1999
מדריך לנוסע לניו-יורק ועוד סיפורים הוצאת פרדס, 2005
שני מחזות קצרים, הוצאת פרדס, 2007
לסייר בחיפה בעקבות סופרים, הוצאת פרדס, 2010
ז'ק (יעקב) נריה (נולד ב-9 בפברואר 1951) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה שכיהן כנספח צה"ל בצרפת וכיועצו המדיני של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין.
סופר, דירקטור, וחוקר בכיר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
נריה נולד בבית החולים האמריקאי בביירות, לבנון, לאב יליד רוסיה, ולאם ילידת רודוס.
אביו נפטר בהיותו ילד, ובהיותו כבן 17 עלה נריה לישראל.
החל את לימודיו באוניברסיטת חיפה כעתודאי להיסטוריה של ארצות האסלאם.
בשנת 1971 התגייס לצה"ל, ולאחר שעבר קורס קצינים הוצב בצנזורה הצבאית.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הועבר למחלקת המחקר באגף המודיעין, שם שירת במהלך השנים הבאות.
במחלקה זו, שהייתה לימים לחטיבה, התקדם עד לדרגת סגן-אלוף, וכיהן במגוון תפקידים כגון ראש המחלקה הבסיסית, ראש ענף מצרים, וראש ענף סוריה-לבנון.
בשנת 1987 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לנספח צה"ל בצרפת, בלגיה ולוקסמבורג.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1990.
עם שובו לארץ, מונה לעוזר ראש אגף המודיעין להערכה, תפקיד אותו מילא עד לשחרורו מצה"ל בשנת 1992. מיד לאחר שחרורו החל נריה לשמש כיועצו המדיני של ראש הממשלה יצחק רבין.
במסגרת תפקידו זה, לקח חלק במשלחות הישראליות למשא ומתן עם סוריה, לבנון וירדן, ומאוחר יותר שימש גם כחבר במשלחת ליישום הסכמי אוסלו.
החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 שימש בשורת תפקידים ציבוריים, ובהם ראש המחלקה ליחסים בינלאומיים בהסתדרות העובדים הכללית החדשה, יועץ לשר האנרגיה לנושא קשרים בינלאומיים, ויושב ראש הקרן ההומניטרית בישראל.
כמו כן שימש דירקטור בחברות ובמיזמים שונים.
לאורך השנים כתב מעל ל-120 מאמרים על אודות ההתרחשויות במזרח התיכון עבור המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, בו הוא משמש כיום כחוקר בכיר.
כמו כן כתב שלושה ספרים.
נריה מרצה במסגרות שונות והשתתף בין היתר בסדרה התיעודית "אויבים" של תאגיד השידור הישראלי.
לנריה תואר ראשון בהיסטוריה של ארצות האסלאם, תואר שני בלימודי המזרח התיכון, ותואר שלישי בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב.
ג'וליה (2014, סגול הוצאה לאור)
עלייתו ונפילתו של באשיר ג'ומייל: סיפור שקיעתה של ישראל בביצה הלבנונית (2018, הוצאת סטימצקי)
ז'קארד או ג'קארד (מצרפתית: Jacquard) הוא בד שנוצר כתוצאה ממנגנון מכני שנוסף לנול אריגה ושולט על החיבור בין חוטי השתי והערב, כך שבעת הכנסת חוטי ערב בין חוטי השתי ניתן להרים חוט בודד.
באופן זה ניתן ליצור באריג ביעילות ציור מורכב המכיל דימויים וצורות חופשיות.
את המנגנון - הנול של ז'אקאר, פיתח ז'וזף מארי ז'אקאר, טווה משי צרפתי, ועל שמו נקרא הבד.
פיתוח זה הסיר מגבלת דיגום הקיימת בנולי אריגה שאינם ז'קארד, בהם אפשר להרים רק קבוצות חוטים ולא חוט בודד, ולכן ניתן ליצור דגמים פשוטים יותר, בעיקר פסים, משבצות וסימטריה גאומטרית.
לבד הז'קארד מרקם גס מעט, כתוצאה מאריגה רב שכבתית, והוא משמש בעיקר לריפוד, לציפוי כריות נוי וכותרות לווילונות.
קיימים מגוון בדים הארוגים באריגת ז'קארד, גם בדי כותנה, גם בדי צמר וגם בדים סינתטיים.
דוגמה לז'קארד מסיב סינתטי: מפות השולחן הסינתטיות, הנקראות מפות טֶרילֶן (על שם סיב הטרילן) אשר דוחות כתמים והמאופיינות במבחר דוגמאות.
מערכת הז'קארד פותחה בשנים 1804–1805 על ידי ז'וזף מארי ז'אקאר מצרפת, ועד מהרה התפשטה למקומות אחרים.
ז'קארד שיפר את טכנולוגיית הקלפים המנוקבים של ז'אק דה ווקנסון (1745).
הוא השתמש בכרטיסי ניקוב הניתנים להחלפה ששלטו באריגה של הבד, כך שניתן היה להשיג כל דוגמה רצויה באופן אוטומטי.
הכרטיסים המנוקבים אומצו על ידי הממציא האנגלי צ'ארלס באבאג' כאמצעי קלט-פלט עבור המנוע האנליטי של המכונה (כפי שפעלו המחשבים הראשונים).
באמצע המאה ה-20, לאחר המצאת המחשב, הוחלפו כרטיסי הניקוב במכשירים אלקטרוניים אוטומטיים.
נולי ז'קארד החלו לפעול על בסיס המצאת המחשב - הוקלדו נתונים והוראות שהוכנסו לזיכרון המחשב, משם קודדו ועובדו והוציאו לפועל את הוראות האריגה בזו אחר זו.
טכניקת האריגה הבסיסית מבוססת על מערכת שתי וערב, כאשר מערכת השתי מונחת על המנור (גלגל אחורי המחובר לנול) בצורה אופקית, ומערכת הערב היא הפעולה של האורג/ת, אשר משחיל את החוטים בצורה אנכית למערכת השתי.
מערכת הנירים אחראית על הרמת חוטי השתי בכדי ליצור שער לחוט הערב.
ניר הוא מסגרת המכילה שורת ליצים (טבעות מתכת הקשורות בחוטים דקים למסגרת).
כל חוט שתי מושחל בתוך ליץ במתח גבוה וקשור על גבי המנור הקדמי.
מאריגה ידנית עד לאריגת ז'קארד
נולי יד מאפשרים לשלב באריגה מספר דוגמאות מוגבל.
המעבר לנול ז'קארד, המורכב ממספר רב של בתי נירים, מאפשר יצירת דוגמאות מורכבות ורבות.
הטכנולוגיה הדיגיטלית שאומצה באריגה שיכללה את מלאכת האריגה המסורתית, בה העיצוב היה מוגבל לדגמים קטנים, גאומטריים, שחוזרים על עצמם.
הבנת הטכניקה באריגה ידנית הייתה חיונית בכדי לתרגמה בהצלחה לאריגת ז'קארד טכנולוגית.
בתהליך אריגת ז'קארד דיגיטלית, תהליך העיצוב והייצור יעיל ונוח ומאפשר מנעד רחב יותר של עיצובים ודגמים שלא בהכרח חוזרים על עצמם לאורך האריג.
מנגנון הז'קארד אומץ והותאם מאוחר יותר גם למכונות סריגה, לצורך ייצור דגמים מעוצבים בבדים סרוגים.
אריגים המיוצרים בשיטה זו כוללים אריגי טפסטרי, בד ברוקד ובד דמשק.
ז'קוב אביעזר ז'נו הוא כדורגלן ניו קלדוני המשחק בעמדת הקשר בהפועל עירוני ראשון לציון.
ז'נו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל המקומית דומאה בקלדוניה החדשה.
ב-29 באוגוסט 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–2 לליל ב'.
בקיץ חתם בגרנובל מהליגה הצרפתית השנייה.
ב-17 בספטמבר 2024 חתם בבית"ר ירושלים מליגת העל.
ב-22 באוקטובר 2024 כבש ז'נו את שערו הראשון בקריירה כשקבע 2-2 נגד מכבי חיפה.
בבעיטה מהאוויר, המשחק הסתיים בניצחונה של בית"ר ירושלים בתוצאה 2:3, שהיה הניצחון הראשון של בית"ר נגד מכבי חיפה מאז עונת 2019/2020. ב-9 בנובמבר כבש ז'נו את שער ניצחון של בית"ר נגד הפועל חיפה.
בקיץ חתם באוניראה סלובוזיה מליגת העל הרומנית.בפברואר 2026 חזר לישראל וחתם בהפועל עירוני ראשון לציון.
ז'קט נוֹרְפֹוֹק הוא ז'קט מרווח עם חגורת מותן שנתפר לרוב מטוויד חום או אדום עם ארבעה קפלים לכל גובהו כדי לאפשר טווח תנועה וחגורת מותן שלמה או חלקית (רק בחזית).
הוא כז'קט לציד שיאפשר יותר טווח תנועה בגלל התנוחה שבה מחזיקים את הרובה.
מקור השם אינו ידוע, אבל ככל הנראה הוא קרוי על שם תומאס קוֹק הדוכס מנורפוק, או על שם מחוז נורפוק שבאנגליה.
הוא היה פופולרי בשנות ה-60 של המאה ה-19 בחוגים הספורטיבים של הנסיך מווילס (יורש העצר הבריטי) באותה התקופה, המלך אדוארד השביעי שאחוזתו הכפרית הייתה בית סאנדרינגהאם במערב נורפוק.
ובתקופתו גברים החלו ללבוש חליפות.
הוא היה פופולרי בעיקר בקרב חליפות לילדים ושימש במדים מסוימים (בעיקר בצבא ובמשטרה).
ישנן מספר תאוריות לגבי המצאתו של הז'קט: לפי הראשונה הנרי פיצלאן-הווארד, הדוכס ה-15 מנורפוק המציא אותו כמעיל ציד בשנות ה-60 של המאה ה-19 ובאחוזת הכפר המלך אדוארד שמע על הז'קט והחל ללבוש אותו בעצמו והפך אותו לפופולרי גם בשנות ה-80 של אותה המאה.
אבל אין תמונות שלו בז'קט נורפוק.
לפי השנייה הוא הומצא על ידי תומאס קוֹק הדוכס מנורפוק שהיה מארח לעיתים קרובות את הנסיך מווילס באותה התקופה לציד ברווזים באחוזה שלו.
אבל יכול להיות שאין לז'קט סיפור מקור והשם פשוט בא מכך שהומצא בנורפוק.
הז'קט עבר שינויים רבים מאז המצאתו והצורה המקורים אינה ידועה.
הגרסה שהייתה פופולרית יותר בשנות ה-30 הייתה גרסה מוגדלת של מעיל ספורט עם חגורת בד.
קיימים סוגים רבים של ז'קט נורפוק, עם סוגים שונים של קפלים וחגורות.
תתי הסוגים הנפוצים ביותר הם ז'קט נורפוק מלא עם שלושה או ארבעה כפתורים בטור אחד עם קפלים וחגורת בד וחצי ז'קט נורפוק עם פחות קפלים וחגורה חלקית.
לשני הסוגים יש דשי מדרגה וכיסים שנתפרו מחוץ לגוף החליפה.
חליפת נורפוק היא חליפה שבה הז'קט נלבש עם מכנסיים, ניקרבוקרים או אברקיים תואמים כדי להרכיב חליפה שלמה.
הסגנון היה פופולרי בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, אבל כיום הז'קט כמעט ולא נלבש.
ז'קט נורפוק נפוץ בעיקר בשימוש צבאי אצל כמו בכוחות ההגנה של אוסטרליה (הצבא האוסטרלי עם חילות הים והאוויר) ב-1916 שבו במדי הנשים הוא נכלל בשילוב עם כובע מלבד, ועל ידי שוטרים קנדים בשנות ה-70 של המאה ה-19. חברת סירס ייצרה הרבה ז'קטים כאלה כבגדי ילדים בתחילת המאה ה-20.
ז'קט חליפה הוא סוג של ז'קט לגברים שמקורו במדינות המערב.
כמו כל בגד עליון, הוא מכסה את פלג הגוף העליון והזרועות.
האלמנטים המרכזיים הם המבנה של הז'קט והדשים.
הוא נרכס מלפנים באמצעות כפתורים, ולעיתים רחוקות בעזרת סגירת קישור (link Closure).
הז'קט היה במקור בגד עבודה שנהיה אופנתי בעקבות המהפכה הצרפתית, הוא היה פופולרי במיוחד בקרב מלחים, ובמאה ה-19 כבר נלבש על ידי הציבור הרחב.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 חליפות עם ז'קט "קצר" (בניגוד לפראק ומעילי הזנבות) החלו להופיע, אבל הן היו שונות מאלו של ימינו ונלבשו עם ניקרבוקרים.
במהלך החצי הראשון של המאה ה-20 החליפות היו הלבוש היומיומי של גברים בעולם המערבי, אך הן דעכו במהלך החצי השני של אותה המאה.
זקט חליפה, בלייזר ומעיל ספורט
קיים בלבול בין שלושת סוגי הז'קטים אך ז'קט חליפה הוא כל ז'קט שנתפר כחלק מחליפה, לרוב הוא יהיה רשמי יותר ולא יתאים ללבישה עם מכנסיים אחרות מאלה של החליפה, בלייזר מגיע בלי מכנסיים עם כפתורים מתכתיים, סמל על כיס החזה או דוגמה של פסים עבים (כמו אלה של רביעיות מספרה).
מעיל הספורט כולל בתוכו את כל הז'קטים שלא מתאימים לשתי ההגדרות הקודמות.
באופן מסורתי, הז'קט חליפה עשוי מצמר.
במאה ה-21 נוספו גם תערובת של מקסימום 5% של סיב סינתטי כמו אלסטן, מה שהופך את הבד לגמיש יותר ופחות נוטה להתקמט.
סיבים טבעיים אחרים הם כותנה או פשתן.
שניהם מתאימים במיוחד לז'קטי קיץ.
צורות צמר קלות כמו מוהיר וקשמיר משמשות גם הן בעונה זו.
בפלח המחירים הנמוך ביותר ישנם גם ז'קטים העשויים מסיבים סינתטיים, במיוחד פוליאסטר, או תערובות של סיבים טבעיים ופוליאסטר.
הז'קט חליפה הוא המרכיב הקשה ביותר בעבודתו של חייט.
המשימה היא לדמות את הבד השטוח מעל גוף תלת-ממדי של האדם.
החזה, הצווארון והשרוולים חייבים להתאים את מידות הלובש.
צורת הגוף והיציבה קובעים את מה שנקרא איזון, הפרש האורך בין החלק הקדמי לאחורי.
באופן מסורתי, ז'קטי חליפה יוצרו על ידי חייטים עבור הלקוח הבודד.
בגדים לפי מידות קבועות מראש החלו עם המפעלים, וייצור סדרתי שלהם החל בסוף המאה ה-18, והתרחב עם מדי הצבאות ההמוניים במאה ה-19; תקופה של שימוש נרחב במדים מסוף המאה ה-19. במאה ה-19, הוא הפך בהדרגה פופולרי גם בלבוש אזרחי.
שיטה מעורבת היא "בגדים למדידה אישית", שבה דוגמאות מוכנות מראש מותאמות רק במעט על סמך מידותיו האישיות של הלקוח ורצונותיו האישיים.
ז'קטי חליפה מורכבים מחלק קדמי, צדדים, גב, שרוולים, וצווארון.
ניתן לעצב גם את החזית וגם את הצד כאחד.
החלק הקדמי צמוד, הבד המחויט בעל חיתוך מחודד שמתחיל בערך בגובה אמצע החזה ומגיע עד לכיס.
הוא נסגר בתפר במהלך הייצור כך שהבד שוכב שטוח על החזה והמותניים למרות ההיקפים השונים.
חזית הז'קט המסורתי מחוזקת בתוספות כדי להבטיח התאמה ללא קמטים גם עם בדים קלים.
שיבוץ מלא על פני כל החזית, כולל הדש, וחלק נוסף באזור החזה והכתפיים, נפוץ.
בין לבין, ניתן לשלב מה שנקרא תומך כתף, אשר מחזק את שקע אזור הכתף.
באופן מסורתי השיבוץ היה עשוי מפשתן נוקשה או שיער סוס, והפלאק היה עשוי משיער סוס.
שניהם חוברו לחומר העליון באמצעות אינספור תפרים עדינים.
בייצור סדרתי, התפירה כמעט תמיד הוחלפה בהדבקה עם חומר קיבוע, מאז שנות ה-60. בהתאם לגזרה או כדי לפצות על האנטומיה האישית של הלקוח, נוסף כרית כתף שטוחה או עבה, קשיחה או קלה העשויה מאלמנטים או ריפוד מוכנים מראש.
בשנת 1975, ג'ורג'ו ארמני יצר את הז'קט חליפה "המפורק", אשר מוותר על כל חיזוק של החזית והכתפיים ומשיג את צורתו אך ורק באמצעות הגזרה, ובמידת הצורך, על ידי גיהוץ הבד.
סגנון זה התפרסם בעולם בזכות ריצ'רד גיר, שלבש ארמאני, בסרט "הג'יגולו האמריקאי" משנת 1980. לאחר מכן, ארמאני הוסיף את סדרת הטלוויזיה מיאמי וייס, ויצר מראה שנחשב איטלקי טיפוסי.
עיצובים מפורקים נמצאים מאז בשימוש נרחב בז'קטי קיץ העשויים כותנה או פשתן.
מבחינים בין ז'קט חלפיה מסורתי בעל רכיסה אחת (כפתורים בשורה אחת) לבין ז'קט חליפה כפול בעל רכיסה כפולה (מכופתרים, כלומר חזיתות חופפות עם כפתורים בשתי שורות).
לז'קטים עם רכיסה כפולה כמעט תמיד יש מכפלת ישרה, בעוד לז'קטים עם רכיסה אחת, למעט למדים, נגזרים לרוב עם מכפלת עגולה.
מספר הכפתורים תלוי בעומק הצורה.
ז'קטי חליפה עם שני כפתורים, נחשבים שמרניים ואמריקאים, בעוד שאלו עם שלושה כפתורים משויכים לגזרה האנגלית.
עם זאת, עבור סגנון קצר, ניתן לשקול ארבעה כפתורים או יותר.
בנוסף לצורת הדש היורד, או השבור העולה, או צווארון השאל, רוחב הדש קובע במידה רבה את מראה הז'קט.
ככל שהשרוול מוכנס גבוה יותר לתוך הז'קט, כך יש ללובש יותר חופש תנועה, אך יחד עם זאת הכתף חייבת להתאים בדיוק לגוף וליציבה.
כשמדובר בז'קטים מוכנים, צריך לעשות כמה פשרות כאן.
ישנן אפשרויות שונות לחיבור השרוול לכתף: צורות שטוחות או משופעות בעדינות הן הסוג הנפוץ ביותר.
כתפיים עם חבלים - סגנון בריטי - הן כתפיים שבהן השרוול בולט משמעותית מעבר לכתף עקב חוט משולב.
בשילוב עם קו כתף מעוקל פנימה, נוצרת כתף פגודה.
בדים קלים במיוחד ניתנים לעיבוד בכתף נפוליטנית, המכונה גם spalla camicia, כאן בד חור הזרוע מוכנס לכתף עם קפלים קטנים כמו חולצה.
כשמדובר בחריצים בגב, מבחינים בין החריץ האחורי, האמצעי (גזרה אמריקאית), לבין הגזרה הקלאסית עם שני חריצים צדדיים (גרסה אנגלית).
מעילים ללא חריצים בגב זמינים לרכישה יותר ויותר.
עם זאת, אלה משמשים לעיתים רחוקות בפלח המחירים היקר יותר (במיוחד עבור חליפות בהתאמה אישית).
ישנם שני כיסים חיצוניים המחוברים או משולבים בצד הז'קט, לעיתים רחוקות יותר כיסים עם פטמות, בדרך כלל כיסים עם דש, בתוספת כיס חזה בצד שמאל של החזה, וכיס חזה למטפחת.
כיס כרטיסים נוסף הוא אופציה מיוחדת.
רק בתלבושות מסורתיות יש לז'קטים קפל בגב, בדרך כלל כקפל קופסה כמו בחליפה הסטירית או בתלבושת מיסבאך.
פיתוח הלבשה עליונה רשמית ובלתי רשמית לגברים, כמו גם ז'קט החליפה, הושלם למעשה בתקופת גרונדרצייט בסביבות שנת 1880. הז'קט והמכנסיים היו לבושו האמיתי של הג'נטלמן, בעוד שהחולצה שימשה כחלק תחתון להגנה על הבגדים החיצוניים מפני לכלוך פנימי (זיעה וכדומה).
מאז, האופנה קבעה את העיצוב, אם כי למעט כמה יוצאים מן הכלל, אופנת הגברים מעולם לא השיגה שוב את הגיוון של אופנת הנשים.
עד שנות ה-20 של המאה ה-20, גברים בלבוש רשמי לבשו מעילי פראק.
מקורו של הטוקסידו בסביבות 1880, כאשר ג'נטלמנים פרשו לעשן לאחר ארוחת הערב והחליפו את מעילי הפראק שלהם בז'קט קצר כדי שהנשים לא יופרעו מריח העשן בהמשך.
בתחילת המאה, ווסטים, שהיוו ניגוד לז'קטים, הפכו לאופנתיים; ווסט לבן עם חליפה אפורה או שחורה נחשב לאלגנטי במיוחד.
במקביל, צווארון ההרים הפך פופולרי על חולצות, וצווארונים עומדים הפכו נדירים, מלבד חולצת המעיל עם צווארון ה-"פאטרמורדר" שלה.
לפני מלחמת העולם הראשונה, דשים עלו וירדו עם האופנה: בסביבות 1910 היו סגנונות קצרים מאוד, ובשנת 1913 הדשים הגיעו כמעט עד המותניים, מה שהדגיש את האפוד.
לאחר המלחמה, בגדי הגברים הפכו ללא פורמליים יותר, וז'קט חליפה או בלייזר הפכה פופולרית כלבגד יומיומי, אפילו בחוגים פורמליים יותר.
יורש העצר אלברט אדוארד ונכדו אדוארד וינדזור היו בעלי השפעה.
שניהם לבשו לעיתים קרובות חליפה בעלת חזה אחד עם ז'קט בעל שני כפתורים, שלעיתים קרובות הייתה עשויה מבדים ספורטיביים, אפילו בעניינים רשמיים.
בגלל גודלו, אלברט אדוארד הפך את הכפתורים התחתונים הפתוחים על ווסטים וז'קטים לאופנתיים.
אדוארד וינדזור העדיף כתפיים צרות ומעוגלות באופן טבעי ובד בהיר, והוא היה גם הראשון שלבש סוודרים מתחת לז'קט החליפה שלו.
בדי גלנצ'ק המועדפים על שניהם נודעו כדוגמאות נסיך ויילס.
המלחמה הפכה את הכושר הגופני לאידיאל; גברים לעיתים קרובות התעמלו וכך פיתחו גופים חטובים יותר.
האופנה התאימה את עצמה והפכה מחויטת יותר והמותניים עלו, הכתפיים היו מרופדות לעיתים קרובות והשרוולים היו רחבים יותר.
הדש עלה וירד עם האופנה; בשלב מסוים החולצה והעניבה הודגשו על ידי דש עמוק, ובשלב אחר חליפות בעלות צווארון גבוה ושלושה כפתורים או יותר נחשבו לאופנתיות.
במהלך מלחמת העולם השנייה והמחצית השנייה של שנות ה-40, ז'קטי חליפות באירופה הפכו צמודים יותר עקב מחסור בבד, ללא קפלים במכנסיים ודשים צרים.
כבר בשנות ה-30 של המאה ה-20, ובמיוחד זמן קצר לאחר המלחמה, צצה בארצות הברית חליפת הזוט, עם ז'קטים ארוכים וגדולי ממדים, כאופנה של תרבות נגד שהורכבה משחורים, לטינים וצעירים; אופנה זו נקשרה לראשונה לסגנונות מוזיקליים, ובמיוחד לג'אז.
גישות דומות היו קיימות בתת-תרבויות אירופאיות כמו "לה זזו" בצרפת וה"סווינגניוגנד" הגרמנית.
שנות ה-50 היו שמרניות למדי, האופנה האנגלית התכוונה לסגנונות של התקופה שבין המלחמות, וז'קט החליפה גבר לבסוף על מעילי הפראק.
הגזרות היו נוחות, הבדים די כבדים.
מאמצע שנות ה-60, ובאופן גובר בשנות ה-70, צצה אופנה ניסיונית שהתמקדה בגופים צעירים.
סגנונות השתנו מהר יותר, בדים, גזרות וצבעים רצו לבלוט.
חליפות נחתכו צמודות לגוף, אך לעיתים היו להן דשים רחבים במיוחד, אשר נלבשו לאחר מכן עם צווארוני חולצות ועניבות מתאימים.
חומרים חדשים כמו פוליאסטר צצו.
כתנועה נגדית, ז'קטי חליפות ירדו בשנות ה-80, ובגדי ספורט כמו חליפות טרנינג הפכו מתאימים לשימוש יומיומי.
בחיי העסקים, הז'קט חליפה והבלייזר נותרו דומיננטיים, אך צצו גזרות רחבות יותר והחליפה הוחלפה לעיתים קרובות בשילובים.
קורדרוי, טוויד ובדים בעלי טקסטורה אחרים היו אופנתיים.
בארצות הברית, חליפות רשמיות הפכו לאופנתיות כבלוג רשמי יותר והופצו בכל רחבי העולם בסרטים ובטלוויזיה.
הם עוצבו לייצוג עם כתפיים רחבות ומרופדות, גזרות ישרות ובדים כבדים בצבעים כהים.
מאז שנות ה-90, החליפה איבדה מחשיבותה.
במקומות בהם עדיין נלבש, נעשה שימוש בחומרים יקרים יותר.
חוטים בהירים, קשמיר או מוהייר, גזרות קלאסיות ואלגנטיות שולטות בתמונה.
אופנת גברים בינלאומית נשלטת על ידי גזרות איטלקיות צמודות.
ז'קט חליפה שמתאים היטב אינו מתקמט בעמידה זקופה, לא על השכמות והצווארון ולא על הדש.
בעבר, כאשר החולצה שימשה כתחתון ושימשה להגנה על הבגדים החיצוניים מפני לכלוך מהגוף, הגיעה המסורת של מתן קצה השרוול לבלוט כ-1.5 ס"מ מתחת למכפלת השרוול.
אפילו עם מעילים שמתאימים היטב, ייתכן שיהיה צורך להתאים את אורך השרוול על ידי חייט.
הז'קט צריך לכסות את רוב הישבן בעמידה.
האורך המדויק משתנה בהתאם לאופנה.
באופנה גברית קלאסית, הז'קט חליפה נסגר בעמידה.
בישיבה, הכפתורים בז'קט בעל חזה אחד פתוחים, בעוד שבז'קט בעל חזה כפול נשארים סגורים.
בשימוש פחות רשמי, ז'קטי חליפה לרוב נלבשים פתוחים.
כאשר הכפתורים סגורים, התחתון נשאר תמיד פתוח מאז ימי המלך אדוארד השביעי בגלל שומן גופו.
כיום, ז'קטים בדרך כלל נגזרים בצורה כזו שלא ניתן לסגור את הכפתור התחתון מבלי ליצור קפלים.
אם יש יותר משני כפתורים, ניתן ללבוש את העליון פתוח או סגור.
מבחינת קוד לבוש, הז'קט חליפה הוא בגד לא רשמי, אפילו כחליפה.
באירוע רשמי לובשים רק מעיל פראק, או גזרה קצרה במהלך היום.
חליפה כהה מתאימה רק לאירועים לא רשמיים.
מאז התרופפות הנימוסים במהלך המאה ה-20, חליפה עם חולצה ועניבה כבר לא הייתה הלבוש היחיד שלבש ג'נטלמן בציבור.
עם זאת, חליפות עדיין חלק מלבוש עסקי בתעשיות מסוימות, גם אם העניבה עצמה מאבדת חשיבות שם.
במקצועות אחרים, מצופה חולצה וז'קט, גם ללא מכנסי חליפה תואמים, אלא בשילוב עם מכנסי צמר או מכנסי צ'ינו .
את הז'קט לובשים לעיתים קרובות גם עם סוודר או, בקיץ, עם חולצת פולו או חולצת טריקו .
ז'קט או בלייזר עם ג'ינס נחשבים רגילים וניתן ללבוש אותם ביומיום.
צורה מיוחדת היא מעיל הז'קט, הידוע יותר בשם אַדֶרֶת, אשר בעבר נלבש בתדירות גבוהה יותר על ידי גברים.
האדרת אינו מעיל עבה, אלא כיסוי עירוני אלגנטי עשוי מבד חליפה.
זהו בעצם ז'קט חליפה המוארך עד אורך המעיל ונלבש מעל הז'קט.
ז'ראר בראש (צרפתית: Gérard Brach; 23 ביולי 1927 - 9 בספטמבר 2006) היה תסריטאי קולנוע צרפתי.
בראש נולד במשפחה ממוצא ברטוני במונרוז' שבמחוז איל-דה-פראנס בצרפת.
בראש ניסה, פעמיים, את כוחו בבימוי, ללא הצלחה, עם הסרטים - "הבית", ו-"הסירה", בראשית שנות ה-70.
1967 - סלח לי, אבל אתה נושך את צווארי
ז'קלין די פרה (Jacqueline du Pré; 26 בינואר 1945 - 19 באוקטובר 1987) הייתה צ'לנית אנגלייה-יהודייה, הנמנית עם גדולי הצ'לנים מאז ומעולם.
בנתה לעצמה קריירה מצליחה עד שחלתה בטרשת נפוצה, מחלה שהביאה למותה בגיל 42.
כבת הצעירה במשפחה אמידה, תרבותית ותחרותית, הייתה די פרה בת ארבע כששמעה צ'לו בפעם הראשונה, בשידור רדיו לילדים.
מיד כששמעה את הצליל ביקשה מאמה צ'לו וביום הולדתה החמישי ניתן לה הכלי כמתנה.
מאז והלאה היה צליל הצ'לו חלק בלתי נפרד מחייה, החל בשיעורים שקיבלה אצל אמה, אייריס די פרה.
כעבור שנתיים התחילה ללמוד בבית הספר לצ'לו בלונדון ונרשמה לתחרויות מוזיקה יחד עם אחותה.
בגיל עשר זכתה בפרס בתחרות בינלאומית, ובגיל שתים-עשרה הופיעה בקונצרטים של ה-BBC בלונדון.
היא למדה אצל ויליאם פלית' בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון, אצל פול טורטלייה בפריז, אצל מסטיסלב רוסטרופוביץ' ברוסיה ואצל פבלו קזאלס בשווייץ.
לכל אורך הקריירה שלה הופיעה די פרה עם תזמורות יוקרתיות ועם סולנים מן המעלה הראשונה.
בשנת 1964 התחברה לפסנתרן סטפן בישוף קובצ'ביץ' (Kovacevich) והנגינה המשותפת הפכה לרומן סוער ולסיבוב קונצרטים משותף.
חילוקי דעות ביניהם לגבי ביצועים (כמו לגבי מהירות) היו פותרים ביניהם באמצעות הטלת מטבע.
די פרה שנאה את התכנון של שלוש שנות קונצרטים מראש, ואת הבדידות הרחק מארצה וביתה במלונות זרים, בשל כך, ביטלה לעיתים קונצרטים בהתראה קצרה.
בתוכנית משותפת עם קובצ'ביץ' ברדיו BBC, "אמן החודש", שוחחה על העדפתה לנגינת מוזיקה קאמרית (בניגוד להופעות כסולנית), שמאפשרת את העשייה המוזיקלית המשותפת.
ההקלטה של הקונצרט לצ'לו של אלגר עם התזמורת הסימפונית של לונדון, במיוחד, הביאה לה הכרה בינלאומית.
לביצוע זה השתמשה בסטרדיוואריוס הראשון שלה - סטרדיוואריוס דוידוב משנת 1712 - שקיבלה ליום הולדתה השישה עשר מסנדקיתה, איסמנה הולנד.
בשנת 1965 ניגנה די פרה את הקונצרט של אלגר בהופעתה הראשונה בארצות הברית, ב-14 במאי בקרנגי הול.
הקלטה של הקונצרט מאותה שנה, בניצוח סר ג'ון ברבירולי, זכתה להערכה לא פחות מקודמתה הלונדונית.
ידידותה עם המוזיקאים יצחק פרלמן, זובין מהטה ופנחס צוקרמן, ונישואיה לדניאל בארנבוים הובילו לסרט התיעודי של כריסטופר נופן על ביצועם את חמישיית דג השמך מאת שוברט.
כצוות, כינתה עצמה החמישייה "המאפיה היהודית המוזיקלית".
די פרה קיבלה מספר תוארי חברות מאקדמיות למוזיקה ותוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות, כהוקרה לכשרונה.
בשנת 1960 זכתה במדליית הזהב של בית הספר למוזיקה גילדהול בלונדון ובפרס המלכה למוזיקאים בריטים.
בשנת 1976 קיבלה תואר כבוד של האימפריה הבריטית.
בשנת 1977 זכתה בפרס המוזיקה הבריטית.
הקריירה המוזיקלית של די פרה וחייה הפרטיים היו שלובים זה בזה.
די פרה פגשה את הפסנתרן דניאל בארנבוים בחג המולד של 1966. התחברותם החלה בשעת נגינת הסונאטה של ברהמס ב-F.
דניאל בארנבוים היה אף הוא ילד פלא שניגן את הקונצ'רטו לפסנתר של מוצרט מס' 23 בפני קהל בגיל שמונה בבואנוס איירס שבארגנטינה.
הוריו עלו לישראל ב-1948. עקב רצונה להינשא לו, הודיעה למשפחתה על כוונתה להתגייר - פעולה שגרמה מבוכה למשפחתה.
בני הזוג הגיעו לישראל לסדרת קונצרטים בתקופת ההמתנה המתוחה שלפני מלחמת ששת הימים, ונישאו ברחבת הכותל בירושלים מיד עם תום המלחמה.
לאחר מכן יצאו לסיבוב קונצרטים ברחבי ארצות הברית, נישאים על גלי הערצה.
נישואיהם הביאו לאחד מקשרי היחסים הפורים ביותר בעולם המוזיקה: יש הגורסים שרק הקשר בין רוברט וקלרה שומאן יכול להשתוות אליו.
ראיה לכך היו ההופעות הרבות של די פרה עם בארנבוים, אם כפסנתרן ואם כמנצח.
בדיעבד נראה היה שסימני מחלתה הופיעו הרבה לפני שאובחנה כחולה בטרשת נפוצה.
בארנבוים היה עסוק ויכול היה להסתפק במעט שעות שינה, בעוד שדי פרה הייתה זקוקה לשנת לילה בת תשע שעות.
ב-1969 הופיעה ללא הודעה מוקדמת בביתה של הילרי אחותה באשמנוורת, והתנהגותה נראתה מדאיגה.
באותם ימים, בארנבוים לא היה לצידה, היא הייתה מוקפת מוזיקאים ולא השתתפה בקונצרטים - מצב שגרם לה למצוקה.
באביב 1971 התקשרה לאחותה מארצות הברית וביקשה שתבוא לקחת אותה עקב קשיים עם בארנבוים ומצבי רוח לא יציבים.
על פי אחותה הילרי, מצאה ז'קלין מקלט בביתה והתקרבה באופן חריג אל גיסה תוך "בקשת רשות" מאחותה שתאפשר לה להתייחד עם בעלה, למען שלומה הנפשי.
על פי הביוגרפית Carol Easton עייפותה וקשיי התפקוד של די פרה היו בלתי מוסברים.
היא ביטלה הופעות בקליפורניה ובישראל כשהיא חושדת במידת כשרונה ובשפיותה.
בגיל עשרים ושש ניגנה בפעם האחרונה באולפן הקלטות.
היא הצליחה להופיע פעמיים בשבוע הראשון של שנת 1973 עם הקונצ'רטו של לאלו בקליבלנד ובטורונטו.
ב-25 בינואר הופיעה לאחרונה עם בארנבוים כשהיא לא במיטבה.
היא חזרה ללונדון בתחושת פאניקה ורופאה האהוב הצליח להחזיר לה את תחושת הביטחון שאפשרה לה שוב להופיע עם הקונצ'רטו של אלגר.
ימים אחדים לאחר מכן הייתה אמורה להופיע עם פנחס צוקרמן בנגינת הקונצ'רטו הכפול של ברהמס בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין.
בחזרות לא הרגישה כראוי את מיתרי הצ'לו ולא חשה שליטה על הקשת.
ברנשטיין לקח אותה לרופא, שהגדיר את בעייתה כדחק.
חלפו עוד שבעה חדשים עד שהתברר טיב מחלתה.
באפריל נסעה עם בארנבוים ליפן כדי לנגן את הקונצ'רטו של דבוז'אק בניצוחו של בארנבוים.
הם נסעו יחדיו אך הופעתה בוטלה ברגע האחרון.
ביום כיפורים 1973 היה בארנבוים מודאג מהמתרחש בישראל עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים וביקש מז'קלין שתביא לו את פנקס הטלפונים שלו מן הקומה העליונה והיא סרבה לעשות זאת: היא הרגישה שרגליה אינן נושאות אותה.
בשנת 1973, אובחנה ז'קלין די פרה כחולה בטרשת נפוצה.
תגובתה הראשונה הייתה הקלה: סוף סוף נמצא הסבר ממשי לסימפטומים.
בתחילה ביטל בארנבוים כמה קונצרטים כדי להיות עם רעייתו, אך לא יכול היה להמשיך בכך; הוא המשיך לעבוד בקדחתנות, וחי בפריז כשהוא מדבר עמה בטלפון מדי ערב.
די פרה איבדה לחלוטין את היכולת לנגן ואת חופש התנועה שלה.
בין השנים 1977 ל-1980 הגיעה בכיסא גלגלים ללמד בכיתות אמן, ומרגע שהחלה ללמד, גילתה את האפשרות לבטא את עצמה לאו דווקא באמצעות הנגינה אלא באמצעות המילים.
ב-1978 הקליטה את התמליל של "פטר והזאב".
שנה קודם לכן ביצעה הקראה של פרק תהילים.
בשנת 1980 נאלצה לבטל כמה משיעוריהם של תלמידיה המוכשרים עקב קשייה הפיזיים.
בשבע השנים האחרונות לחייה הדרדרה בריאותה עד למותה בלונדון, ב-19 באוקטובר 1987, בגיל 42.
בארנבוים היה לצדה בשעת מותה.
היא הורישה את כלי הנגינה שלה לצ'לן יו יו מה.
בשנים האחרונות לחיי די פרה, בארנבוים חי בזוגיות עם הפסנתרנית אלנה בשקירובה בפריז, והוליד עמה שני ילדים.
סרט הקולנוע הבריטי "הילרי וג'קי" (1998) מגולל את סיפור חייה של ז'קלין די פרה.
ז'ראר קזבייה מרסל דפארדייֶה הוא שחקן קולנוע צרפתי, הנחשב אחד משחקני הקולנוע הצרפתים החשובים והמוכרים ביותר.
מעמדו וחשיבותו בעולם הקולנוע הצרפתי נותרו בעינם במהלך השנים הרבות בהן הוא פעיל.
דפארדייה זכה פעמיים בפרס הסזאר לשחקן הטוב ביותר ופעם אחת בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר.
ב-2023 הצטברו למעלה מ-13 עדויות של נשים על הטרדות מינית, תקיפות מינית (ביניהן גם ימית סול) ואף מקרה אונס שביצע דפארדיי בהן, במהלך שני העשורים שקדמו לאותה שנה, לכאורה.
דפארדייה הכחיש את העדויות שלהן.
במאי 2025 הורשע בתקיפה מינית של שתי נשים במהלך צילומי סרט ב-2021.
דפארדייה נולד בעיר שאטורו שבחבל סאנטר-עמק הלואר שבמרכז צרפת, למשפחה נוצרית, כאחד מתוך חמישה ילדים להוריו רנה מקסים ליונל דפארדייה (1923-1988) ולאן ג'יין ג'וזפין מריליאר (1923-1988), שני הוריו נולדו ונפטרו באותן השנים.
גדל בחיק משפחתו שהייתה ממעמד הפועלים בתנאי עוני בדירת שני חדרים.
אביו היה בעל מלאכה בתחום המתכת וכבאי מתנדב ואימו – עקרת בית.
בילדותו הרבה להיעדר מבית הספר ובגיל 13 חדל מלימודיו כליל והחל לעבוד בבית דפוס.
הוא היה כמעט אנאלפבית כשעזב את לימודיו ומגמגם חלקית.
הוא למד קרוא וכתוב רק מאוחר יותר.
הוא עסק במכירת סחורה גנובה ונענש במאסר על תנאי.
בין היתר מכר סיגריות ואלכוהול לחיילים אמריקאים בבסיס הצבאי סמוך לעיירת מגוריו.
בגיל 16 עבר להתגורר בפריז ושם החל לשחק ב"קפה דה לה גר" (Café de la Gare), קפה-תיאטרון חדש שהיה בעל אופי קומי.
בקבוצת שחקני התיאטרון הצעירים ששיחקו עמו היו גם: פטריק דוור, וקולוש ומיו-מיו.
בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 הוא החל להופיע בסרטים קצרים ובסרטי טלוויזיה.
ב-1971 השתתף בסרטו של ז'אק דראי "Un peu de soleil dans l'eau froide" על פי ספרה של פרנסואז סאגאן.
פריצתו הגדולה כשחקן החלה ב-1974 כששיחק בתפקיד הראשי, מול פטריק דוור ומיו-מיו, בסרטו של ברטראן בלייה, "הפרחחים" (Les Valseuses).
העיתונאית אלאונורה לב תיארה את הסרט כ"אודיסיאה של שני גברים הבטוחים שהם מתנת-אלוהים לכל המין הנשי, וחיים על פי המוטו "כל אשה משתוקקת להיאנס".
הסרט נאסר תחילה להקרנה בישראל, בגלל תוכנו המיני, העירום והעמימות המוסרית שלו, אך לאחר שהמפיצים בישראל קיצצו קטעים נרחבים ממנו הוא הותר להקרנה ב-1978. בהמשך אותה שנה השתתף בסרטו המצליח של קלוד סוטה, "ונסן, פרנסואה, פול והאחרים" (Vincent, François, Paul...
ב-1976 ביסס את מעמדו כשחקן מוביל בקולנוע האירופי כשכיכב באפוס הקולנועי שביים ברנרדו ברטולוצ'י, "1900".
דאפרדייה גילם בסרט את בן האיכרים המתחבר ונאבק חליפות בבן האצולה שגולם על ידי רוברט דה נירו.
באותה שנה כיכב בסרטו של מרקו פררי, "La Dernière Femme" ("האישה האחרונה"), מול אורנלה מוטי ומישל פיקולי והיה מועמד לפרס סזאר על משחקו.
גם סרט זה נפסל להקרנה בישראל בגלל שדפארדייה מופיע בו בעירום מלא והוא כולל סצנות מין.
באותן שנים עבד דפארדייה באינטנסיביות והשתתף במספר סרטים בשנה, כולם בתפקידים ראשיים ובבימוים של המובילים בבמאי צרפת כגון: אנדרה טשין, ברבט שרדר, קלוד מילר ומרגריט דיראס.
ב-1978 שיחק שוב בסרטו של הבמאי הפרובוקטיבי, ברטראן בלייה.
הפעם היה זה "הכינו את הממחטות" (Préparez vos mouchoirs), שבו גילם דפארדייה גבר שאשתו (בגילומה של הקנדית קרול לור) איבדה את חדוות חייה והוא מבקש מאלמוני (פטריק דוור) שפגש בבר שייכנס לחייהם וינסה להחזיר לאשתו את היכולת להיות מאושרת.
הסרט זכה בשבחים וגרף את פרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-1980 שיחק דפארדייה בסרטו של הבמאי מוריס פיאלה "לולו", המספר את סיפורה של אישה (בגילומה של איזבל הופר) הנוטשת את בן זוגה האינטלקטואל ואת חייה הבורגניים בעבור חיי הוללות עם צעיר פוחז (דפארדייה).
הסרט היה מועמד לפרס הסזאר ולפרס דקל הזהב.
בהמשך אותה שנה שיתף לראשונה פעולה עם הבמאי הנודע, פרנסואה טריפו, בסרט "המטרו האחרון".
הוא גילם שחקן תיאטרון המהווה את הצלע השלישית במשולש רומנטי הכולל אשה (קתרין דנב) המחביאה את בעלה היהודי (היינץ בנט) בדירתם הפריזאית בזמן מלחמת העולם השנייה.
הסרט זכה ב-10 פרסי סזאר ובהם, פרס השחקן הטוב לדפארדייה.
באותה שנה גם שיחק בסרטו של אלן רנה "הדוד שלי מאמריקה".
ב-1981 שיחק שוב בסרט של טריפו, "האשה ממול" ("La Femme d'à côté"), הפעם מול פאני ארדן, כזוג נאהבים מן העבר, הנפגש במפתיע כשאחת המשפחות עוברת לגור בשכנות לשנייה.
ב-1982 שיחק דפארדייה בסרטו של הבמאי הפולני, אנדז'יי ויידה, "דנטון" בו גילם את המהפכן הצרפתי ז'ורז' דנטון.
באותה שנה שיחק באחד מסרטיו הידועים; "שובו של מרטין גר" שבוים על ידי דניאל ויניי.
בסרט הוא מגלם את דמותו של מרטן גר - גבר בן המאה ה-16 החוזר לכפרו לאחר שמונה שנים בהן נעלם ומבקש להתאחד מחדש עם אשתו.
לאנשי הכפר לא ברור האם מדובר במרטן גר האמיתי או במתחזה והגבר עומד למשפט.
ב-1984 השתתף בסרט ההיסטורי עתיר התקציב של הבמאי אלן קורנו, "Fort Saganne", לצידם של פיליפ נוארה, סופי מרסו וקתרין דנב.
באותה שנה ביים את הסרט "טרטיף", על פי מחזהו של מולייר וגם שיחק בתפקיד הראשי בתור השרלטן, טרטיף.
בסרט שיחקה גם אשתו, אליזבט דפארדייה.
בשנים אלו האט במקצת את קצב עבודתו אך עדיין כיכב ב-2 לבין 3 סרטים מדי שנה.
ב-1985 שיחק בסרט נוסף של פיאלה; הפעם "Police" בו שיחק מול סופי מרסו ורישאר אנקונינה.
באותה שנה שיחק בקומדיה "אישה אחת או שתיים" לצידן של סיגורני ויבר ורות וסטהיימר.
ב-1986 כיכב דפארדייה באחד מסרטיו הבולטים, סרטו של קלוד ברי, על פי ספרו של מרסל פניול - "ז'אן דה פלורט".
דפארדייה גילם בסרט את ז'אן דה פלורט - גובה מיסים עירוני וגיבן המגיע לכפר בפרובאנס שלאחר מלחמת העולם הראשונה, יחד עם אשתו (גולמה על ידי אשתו של דפארדייה אליזבת) ובתו הקטנה, כשהוא נחוש להגשים את שאיפתו להפוך לעובד אדמה.
הוא נתקל בצרות העין של הכפריים המקומיים ובתאוות הבצע והרוע של שכניו, אב ובנו, המגולמים על ידי איב מונטאן ודניאל אוטיי.
באותה שנה גם כיכב בסרט "חליפת ערב" ("Tenue de soirée"), קומדית פשע עם מוזיקה שהלחין סרז' גינסבורג.
ב-1987 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של פיאלה, "תחת שמש השטן" ("Sous le soleil de Satan").
הסרט, שהתבסס על ספרו של ז'ורז' ברנאנוס, עוסק בכומר כפרי ובעיסוקו בדמות השטן תוך שהוא מעורב בסיפורה של נערה המייצגת את הטוהר והשחיתות כאחת (סנדרין בונר).
הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ודפארדייה היה מועמד על משחקו לפרס הסזאר.
ב-1988 שיחק דפארדייה מול איזבל אג'אני בסרט "קאמי קלודל" שתיאר את יחסיהם של הפסל אוגוסט רודן והפסלת קאמי קלודל.
הסרט זכה בפרס האוסקר לסרט הזר.
הוא שיחק במיני סדרה של הרוזן ממונטה כריסטו את הדמות הראשית הרוזן ממונטה כריסטו.
בתחילת 1990 יצא למסכים סרטו של ז'אן-פול רפנו, "סיראנו דה ברז'ראק", על פי המחזה בעל אותו שם, בו גילם דפארדייה את דמותו של סיראנו בעל האף הבולט המאוהב בבת דודתו היפה, רוקסאן, וכותב לה מכתבי אהבה עליהם הוא חותם בשמו של ידידו.
דפארדייה זכה עבור משחקו בפרס הסזאר.
סרטו הבא היה "גרין קארד", קומדיה רומנטית בהפקה אמריקאית, עם אנדי מקדואל ובבימוי פיטר ויר.
היה זה תפקידו המשמעותי ביותר בהפקה בשפה האנגלית.
הסרט זכה להצלחה גדולה והקנה לדפארדייה פרסום גם בצפון אמריקה.
גם סרטו הבא, "אורנוס", בבימויו של קלוד ברי, זכה לשבחי הביקורת.
הסרט שהתבסס על ספר של מרסל איימה, עסק בכפר צרפתי המתמודד עם ספיחי מלחמת העולם השנייה והיה מועמד בשבע קטגוריות של פרס סזאר.
ב-1991 גילם דפארדייה את דמותו של המלחין מרן מארה בסרטו של אלן קורנו, "כל הבקרים שבעולם" ("Tous les Matins du Monde").
הסרט זכה בשבעה פרסי סזאר וזכה לתשבחות רבות, ובכללם על משחקו של דפארדייה.
באותה שנה גם פרסם מעין אוטוביוגרפיה בשם "מכתבים גנובים", הכוללת עשרים וחמישה מכתבים דמיוניים, אותם הוא כתב לידידיו הקרובים, וכן לישויות מטפיזיות כמו "הטבע", "המחלה", "הדורות הבאים", "הכסף" ו"העבודה".
דפארדייה תרם קטעי דיבור לשירה בשיר "אני אחנוק אותך" של הבמאי הצרפתי הקטור זאזו באלבום משנת 1992 "Sahara Blue".
האלבום הציג קטעי שירה המבוססים על המשורר ארתור רמבו.
בנוסף ב-1992 כיכב בסרטו של רידלי סקוט, "1492: מעבר לאופק" המספר את סיפורו של כריסטופר קולומבוס.
ב-1993 שוב כיכב בסרט של קלוד ברי.
הפעם היה זה, "ז'רמינל" ("Germinal"), על פי הרומן של אמיל זולא.
היה זה הסרט היקר ביותר שהופק בצרפת עד אותה עת.
ב-1994 שיחק בסרטו של הבמאי האיטלקי ג'וזפה טורונטורה, "פורמליות טהורה" (Una Pura Formalità), בו גילם סופר הסובל מאמנזיה ונחקר על ידי מפקח המשטרה (מגולם על ידי הבמאי רומן פולנסקי) החושד בו בבצוע פשע חמור.
ב-1996 שיחק בסרט הדרמה "העבודה הטובה ביותר בעולם".
ב-1999 גילם דפארדייה את דמותו של אובליקס בסרטו של קלוד זידי "אסטריקס ואובליקס נגד קיסר" ("Astérix et Obélix contre César"), סרט לייב אקשן המבוסס על סדרת הקומיקס הצרפתית "אסטריקס", שהיה הראשון לסדרת סרטים מצליחה אודות הגיבור המצויר.
דפארדייה המשיך לשחק בסרטים רבים גם בשנות ה-2000.
ב-2002 כיכב בסרט "אסטריקס ואובליקס: המשימה קלאופטרה", שעלות הפקתו הייתה כ-44.2 מיליון, והיה הסרט היקר בתולדות צרפת עד אז.
ב-2008 שיחק בסרט נוסף בסדרה "אסטריקס במשחקים האולימפיים", וב-2012 בסרט "אסטריקס בבריטניה".
ב-2007 שיחק בסרט "החיים בוורוד" (La Môme), סיפור חייה של זמרת השאנסון הצרפתייה אדית פיאף, בתפקיד לואי לפלה, בעל מועדון הלילה שגילה את פיאף.
ב-2008 שיחק דפארדייה בסרט "שלום ולהתראות" (Hello Goodbye).
בסרט גילמו דפארדייה ופאני ארדן זוג יהודים העולה לישראל ומתמודדים עם התלאות הפוקדות אותם כעולים חדשים.
הסרט צולם בחלקו בישראל בהשתתפות שחקנים ישראלים בהם ששון גבאי וליאור אשכנזי.
הסרט, בבימויו של גרהם גואיט, לא זכה להצלחה בעולם, וגם בישראל קיבל ביקורות קשות, כולל ביקורת קשה אודות משחקו של דפארדייה.
ב-2009 שיחק בסרטו האחרון של הבמאי קלוד שברול, "המפקח בלאמי", בתפקיד הראשי של המפקח המבוגר, בן דמותו של המפקח מגרה, החוקר תעלומה של הונאת ביטוח.
ב-2010 שיחק דפארדייה לצד קתרין דנב ופבריס לוקיני בסאטירה החברתית "פוטיש - אשה צעצוע" ("Potiche") שעסקה במאבק לזכויות הנשים על רקע מאבקי הפועלים בצרפת בשנות ה-70. סרט נוסף בו שיחק באותה שנה היה "אחר הצהריים בכפר עם מרגריט" ("La Tête en friche") בבימויו של ז'אן בקר.
בסרט, שזכה לביקורות חמות, שיחק דפארדייה גבר מבוגר וחסר השכלה שכל חייו גדל כלא יוצלח ודוכא על ידי אמו השתלטנית.
כל זה משתנה לאחר שהוא פוגש ישישה בת 95 הפותחת בפניו את עולם הספרות שדרכו הוא מתחבר אל עולמו הפנימי.
ב-2015 הוציא לאור אוטוביוגרפיה שנייה בשם "Innocent" ("תמים", או "חף מפשע") שנמכרה ב-80 אלף עותקים כבר בהדפסה הראשונה.
ב-2016 הגיע לישראל על מנת להופיע לצידה של פאני ארדן במחזה של מרגריט דיראס, ושנה אחר כך חזר להופיע עם איזבל אדג'ני במחזה "מכתבי אהבה".
ב-2017 כיכב בסרט "הכפר של ברברה" לצד קתרין דנב.
האשמות בהטרדה מינית, תקיפה מינית ואונס
בראיון משנת 1978, דווח שדפרדייה אישר סיפור שהוא השתתף לראשונה באונס כשהיה בן 9, ושהוא השתתף במקרי אונס נוספים מאז.
על פי הדיווחים הוא הצהיר שיש "יותר מדי מקרים מכדי לספור...
לא היה שום דבר רע בזה.
כלומר, אין דבר כזה אונס.
זה רק עניין של בחורה מגיעה למצב שבו היא רוצה להיות".
הסיפור עלה מחדש בכתבה במגזין "טיים" ב-1991. דפרדייה הכחיש את הסיפור ואיים בתביעה משפטית כנגד כל כלי התקשורת שפרסמו את מעלליו, לכאורה.
הצוות של דפרדייה טען כי דבריו תורגמו לא נכון והוא רק הודה שראה אונס.
לאורך השנים הצטברו למעלה מ-13 עדויות של נשים נגד דפרדייה בגין הטרדה מינית, תקיפה מינית ואונס, שאותן הוא הכחיש בתוקף.
נכון ל-2023, הליך משפטי נגד דפרדיה בנושא עדיין מתנהל.
בין היתר, בנובמבר 2017 סיפרה השחקנית הישראלית ימית סול, בתוכנית האירוח הטלוויזיונית "שי בשידור", כי במהלך צילומים לסרט עם ז'ראר דפארדייה, האחרון תקף אותה מינית כאשר הכניס את ידו למכנסיה ולחש לה באוזן אמירות מיניות.
בעקבות מעלליו, ימית סול עזבה את סט הצילומים והתפטרה.
בדומה, בשנת 2019, פרסמה השחקנית הצרפתייה עמנואל דבוור פוסט בפייסבוק, ובו האשימה את דפרדייה בתקיפה מינית שלה במהלך צילומי הסרט "דנטון"; בדצמבר 2023 דווח כי דבוור שמה קץ לחייה בעקבות המקרה.
בשנת 2023, השחקנית הלן דאראס הגישה תלונה רשמית נגד דפרדייה, בטענה שתקף אותה מינית בשנת 2007 כששיחקו יחד בסרט "דיסקו".
בפברואר 2021 הואשם דפארדייה באינוס ותקיפה מינית של שחקנית ורקדנית בת 22, מבלי לחשוף שמה.
לאחר שהשחקנית הגיעה לביתו לצורך חזרות, טענה כי תקף אותה פעמיים.
היא הגישה את התלונה בתחנת המשטרה המקומית באוגוסט 2018, בקומונה לאמבסק שבדרום צרפת.
דווח כי התיק נסגר בשנת 2019 מחוסר ראיות, לאחר תשעה חודשי חקירה משטרתית, אך נפתח שוב מחדש באוקטובר 2020 בהוראת שופט חוקר בהתאם לחוק בצרפת, אחרי שהמתלוננת הגישה את תלונתה בשנית.
באפריל 2023 התפרסם תחקיר באתר "מדיה-פארט" שבו 13 נשים שונות האשימו את דפרדייה בביצוע תקיפות מיניות שונות במהלך עבודתן על 11 סרטים וסדרות טלוויזיה בהן שיחק בין השנים 2004 ל-2022. בדצמבר 2023 שודר בערוץ France 2 תחקיר שגם בו הוצגו טענות דומות.
בדצמבר 2023 הואשם דפרדייה גם בתקיפה מינית של הסופרת והעיתונאית הספרדייה ממוצא יהודי רות באזה , בשנת 1995, בהיותה בת 23 וסובלת מאנורקסיה כרונית.
על פי דיווחי סוכנות הידיעות הצרפתית, האירוע התרחש כאשר היא שהתה בביתו של דפארדייה בפריז לצורך ריאיון למגזין "Cinemania", ומאוחר יותר היא הגישה תלונה נגדו.
במאי 2025 הרשיע בית המשפט בפריז את דפארדייה בתקיפה מינית של שתי נשים במהלך צילומי סרט ב-2021, וגזר עליו עונש של 18 חודשי מאסר על תנאי.
לדפארדייה 4 ילדים, בשנים 1970–1996 דפארדייה היה נשוי לשחקנית אליזבת גיניו (Guignot), המבוגרת ממנו בשמונה שנים, ושאותה הכיר לראשונה בחוג למשחק כשהיה בן 15. היא עזרה לו לשפר את יכולת הקריאה שלו ואת המבטא.
לבני הזוג נולדו שני ילדים: גיום (יליד 1971, נפטר מדלקת ריאות ב-2008) וז'ולי דפארדייה (ילידת 1973), שחקנית מצליחה.
ב-1992 נולדה לו גם בת, רוקסאן, מדוגמנית בשם קארינה סילה, בזמן שהיה פרוד מאשתו.
בין השנים 1997 ל-2005 היה בזוגיות עם השחקנית הצרפתייה קרול בוקה, בשנת 2006 נולד בנו ז'אן ממערכת יחסים עם הלן ביזוט ממוצא צרפתי-קמבודי, בתו של האנתרופולוג פרנסיס ביזוט, אשר התפרסם לאחר ששרד את השבי בקמבודיה בזמן שלטון הקמר רוז'.
בשנת 2012, בעקבות העלאת מדרגת מס ההכנסה העליונה בצרפת ל-75%, החליט דפארדייה להגר לבלגיה בה שיעורי המס נמוכים יותר; זאת במסגרת גל עזיבת עשירים צרפתיים נוספים באותה העת.
הדבר גרר ביקורות בצרפת שכינו את המעבר כמעשה לא-פטריוטי.
ב-3 בינואר 2013 העניק נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לדפרדיה, אזרחות רוסית.
ב-2015, לאחר שתמך בפוטין והביע עמדות פרו-רוסיות לגביי הסכסוך האוקראיני–רוסי, הוחלט באוקראינה על איסור הקרנת סרטיו של דפרדייה .
דפארדייה היה מועמד לפרס סזאר הצרפתי מספר שיא של ארבע-עשרה פעמים בקטגוריית השחקן הטוב ביותר.
בשנת 1981 זכה לראשונה בפרס זה עבור הופעתו בסרט "המטרו האחרון", יצירתו של הבמאי הצרפתי פרנסואה טריפו.
הוא זכה בסזאר בשנית ב-1991 עבור הסרט "".
הוא היה אף מועמד לפרס האוסקר כשחקן הטוב ביותר לשנת 1990, אך בו לא-זכה.
בין היתר, דפרדיה זכה בפרסים הבאים:
1985: השחקן הטוב ביותר: בפסטיבל ונציה שבאיטליה עבור סרטו "משטרה".
1990: השחקן הטוב ביותר: בפסטיבל קאן שבצרפת עבור תפקידו בסרט "קאמי קלודל"
1991: זוכה בפרס גלובוס הזהב האמריקאי לשחקן הטוב ביותר עבור תפקידו בסרט "גרין קארד"
1997: פרס אריה הזהב האיטלקי על מפעל חיים
2007: פרס לומייר הצרפתי עבור תפקידו בסרט "Quand j'étais chanteur"
ז'קלין כהנוב (18 במאי 1917 – 24 באוקטובר 1979) הייתה סופרת, מבקרת ספרות ומסאית ישראלית ילידת קהיר.
כתבה יצירות ספרותיות אשר זיכו אותה בפרסים, עסקה בביקורת ספרות, ובכתיבה מסאית בנושאים אישיים-אוטוביוגרפיים, חברתיים, תרבותיים ופוליטיים.
כהנוב נולדה ב-1917 בקהיר בשם ז'קלין שוחט, בתם של מהגרים: אמה, איבון (Yvonne Chemla), היגרה מתוניסיה, ואביה, יוסף, מעיראק.
מצרים הייתה אז סולטנות בחסות בריטית, והאמידים שבין הצעירים במדינה, שעימם נמנתה, קיבלו חינוך מערבי.
היא למדה בבית ספר צרפתי וילדותה התנהלה בצרפתית, באנגלית ובערבית.
אהבתה העמוקה למולדתה עמדה ביסוד זהותה המורכבת ורבת הפנים.
משפחת שוחט, שעסקה במסחר מזה כמה דורות, הייתה אמידה למדי.
היא העסיקה משרתים ומטפלות שטיפלו בה בילדותה, בהם הייתה מריה, משרתת נוצרייה-איטלקייה, שהכירה לה, בהסכמת הוריה, את המיסות בכנסייה, אומנת אנגליה, ומשרת מצרי של סבה וסבתה, אחמד, שהיה משגיח על משחקיה בביקוריה אצלם.
אורח החיים בבית היה חילוני.
אביה נהג לפקוד את בית הכנסת הקהירי בשבתות.
הוא הכיר לה את העולם המיסטי.
סבה וסבתה היו דתיים אדוקים.
אמה היוותה את הגורם החילוני-המודרני בילדותה, ונהגה לקרוא באוזניה ספרים צרפתיים, ביניהם שמרה מקום מרכזי לכתביו של מרסל פרוסט.
חברותיה למשחק היו מוסלמיות, ובכתביה מוזכרת במיוחד חברה אחת בשם קאדריה.
העימות ההיסטורי-מקראי, כמו גם האקטואלי בין היהודים למצרים, לא הצליח לעמוד בינה לבין חברתה, ומסקנתן המשותפת של הילדות הייתה שהעולם זקוק לאלוהות נשית, שתאפשר את קיומן של תרבויות ודתות שונות זו בצד זו, ללא עימות, ללא נקם ובלי מלחמות.
כהנוב לא חשה בסתירה פנימית בין התרבויות שהשפיעו עליה, אלא חשה כי הדבר מעשיר ותורם לה.
כהנוב העידה כי אחמד בן בלה, מהדמויות הבולטות במאבק אלג'יריה לעצמאות, היה בן בית אהוב בבית משפחתה בקהיר מ-1954 ועד סתיו 1956. הוא נכנס ויצא לבית באופן עצמאי ולעיתים ניצל את בית הוריה, ללא ידיעתם, כמקום מסתור מהבולשת הצרפתית שרדפה אותו.
לאחר זמן מה הם הבינו את המצב וביקשו ממנו שלא לסכן אותם, הוא נענה לבקשתם לאחר זמן מה וחדל מביקוריו.
בשנת 1937, כשהייתה בת עשרים, ביקרה לראשונה בארץ ישראל המנדטורית.
לביקור התלוותה חברה בשם סילבי.
שתי הצעירות התרשמו באופן שלילי מצרות האופקים ומהסגירות המחשבתית של התושבים הארצישראלים.
כילידת קהילה רב-תרבותית, ששילבה מנהגים יהודיים, שפות אירופיות ותרבות ערבית, התקשתה כהנוב לשאת את הקרתנות הארצישראלית.
בפרט התבטאה בביקורתיות על אודות הקיבוצים ונציגיהם, שם ערכה סיורים בלוויית מדריכים מקומיים שלטעמה היו ככל הנראה עתירי חשיבות עצמית ויהירות צברית.
עם זאת, גם זיכרונות נרגשים וכמהים נקשרו עם הביקור ההוא, שכלל בין היתר סיור בירושלים, ועל כן גמלה בלבה ההחלטה כי "יום אחד אבוא גם אני לארץ ישראל".
ב-1941, בהיותה בת עשרים וארבע, נישאה לאיזי מרגוליס, סטודנט לרפואה, והשניים הפליגו ממצרים לשיקגו, ארצות הברית.
הנישואין היו קשורים לרצונה לצאת מבית הוריה.
החוויה כאישה נשואה, על כל המצופה ממנה על פי חלוקת התפקידים המקובלת אז, הקשתה עליה מאוד.
נישואיהם עלו על שרטון, והם התגרשו.
לאחר גירושיה עברה לניו יורק לאחר שהתקבלה ללימודי ספרות ועיתונאות באוניברסיטת קולומביה.
היא חייתה בניו יורק ב־1941–1946. שם התוודעה לקפיטליזם האמריקאי, שעורר בה ביקורת בשל ההומוגניות החברתית שיצר אפילו בסביבה קוסמופוליטית כניו יורק.
בתקופה זו הכירה את האנתרופולוג והאינטלקטואל קלוד לוי-שטראוס, שנמלט מצרפת מולדתו אל ארצות הברית מאימת הכיבוש הנאצי, וניהלה עִמו קשר רומנטי.
קשר זה נחרת בזיכרונה כמערכת היחסים החשובה ביותר בחייה, אף יותר משתי מערכות הנישואים שניהלה.
ב-1946 חזרה לגור במצרים, ואחרי שלוש שנים היגרה לפריז עם אחותה.
היא התגוררה בפריז עד 1954. ב-1951 התחתנה עם מהנדס-קול בשם שורה (אלכסנדר) כהנוב, ועמו אף עלתה לישראל.
קשר זה לא אופיין מתחילתו באהבה גדולה והיא חשה בו בדידות.
בני הזוג הגיעו לאירועים בנפרד והריחוק ביניהם גדל עוד יותר עם הזמן.
שורה הכיר שוטרת והחליט להפרד מז'קלין.
הוא לא רצה לתת לז'קלין זכויות.
כיוון שהוא היה כהן והיא גרושה והם התחתנו בנישואין אזרחיים בחו"ל, לא קיבלה כל זכויות בעקבות גירושיה.
היא פנתה עקב כך לבג"ץ אך הפסידה.
בארץ התגוררה במשך שנתיים במרכז קליטה בבאר שבע, ובגיל 39 קבעה את ביתה בעיר בת ים.
ההיכרות המחודשת עם החברה בישראל, שבע-עשרה שנה לאחר התרשמותה הראשונית מביקורה הראשון, הניבה גישה חדשה כלפי האוכלוסייה הישראלית, כזו שדווקא ממזגת גלויות שונות וזהויות שונות ומתייחדת ברבגוניותה.
יצירה ספרותית וכתיבה מסאית וביקורתית
בתקופת לימודיה בניו יורק החלה כהנוב לפרסם סיפורים קצרים פרי-עטה ואף רומן ראשון – "סולם יעקב" (Jacob's Ladder; 1951; תורגם לעברית ב-2014).