tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האצולה והמלוכה, אשר לרוב נשענות על שילוב של סמכות מסורתית, דתית, כריזמטית וחוקית, מבוססות על יצירה של מעמדות העוברים בירושה, ויצירת חברה בה הניוד המעמדי נדיר.
אצולה ומלוכה היו נהוגות לעיתים תכופות במהלך ההיסטוריה האנושית ועדיין קיימות במקומות מסוימים.
שכבות אלו מייצגות את השלטון החילוני, ומשטריהן מכונים מונרכיה ופאודליזם.
סמכות זו היא היכולת והשימוש בכוח לכוון ולכפות התנהגות חברתית מסוימת.
הסמכות, אם כן, היא פרי הכוח והיכולת לכפות דפוסים חברתיים כדי להכווין התנהגות של הזולת.
מכאן יוצא כי קיימת סמכות לא חוקית, כאשר אדם או קבוצה של אנשים משתמשים בכוחם לדיכוי אחרים ומאלצים אותם לציית, מכריחים אותם לעשות דבר מה או להתנהג באופן מסוים.
עקרונית, הסמכות החוקית צריכה להישען על חוקי היסוד של המדינה.
ניתן לצמצם את ההגדרה של סמכות כיכולת של אחד ממרכיבי המדינה, או המדינה באופן כללי, לכוון את ההתנהגות של הנשלטים ולהבטיח את התחייבותם לכך ולכבד את כללי היסוד של החברה (החברתיים, הכלכליים והפוליטיים).
סמכות זו היא סמכות חוקית שיש הסכמה על חוקיותה.
החברה מקבלת את הצורך לציית לה דרך עריכת הסכם, שחלקם מכנים אותו אמנה חברתית.
על פי המשפט העברי, כאשר החוק או הקהילה מעניקים סמכות מסוימת לגוף מסוים אין הוא רשאי להאציל את סמכותו לגוף אחר.
הסמכות שניתנה לגוף זה, ניתנה דווקא לו, כדי שגוף זה עצמו ישתמש בו, אלא אם כן החוק אומר במפורש שסמכות זו ניתנת להעברה.
הרשויות בחברה האזרחית המודרנית מתחלקות לשלושה:
אחת התוצאות של חברה המבוססת על חוקים היא הופעת רשויות שונות, שהחשובה שביניהן היא דעת הקהל המייצגת את הלכי הרוח של הרחוב ורצונותיו.
לעיתים עלולים לבלבל בין מושג זה לבין המושג רשות העיתונות והתקשורת.
בשל היותה של העיתונות נושאת יכולת הכוונה להתנהגות מסוימת, היא נחשבת לסמכות פופולרית, כי היא מניעה את דעת הקהל.
לכן יש לה זכות קיום לצד שלוש הרשויות המסורתיות.
רעיון טוב הוא לתת לעיתונות, כרשות, מינוח מדויק יותר.
דעת הקהל היא מילה נרדפת למונח רשות העיתונות, מכיוון שהיא מעניקה חסינות לאנשיה ולחבריה, דבר החסר לעיתונות בנסיבות יוצאות דופן ובמלחמות.
על כן, המונח רשות, כפי שכינינו את עיתונות, הוא מגמה אידיאלית יותר מאשר מציאותית.
באשר ליחסיה עם שלוש הרשויות מבחינת שוויון ואי שוויון, מניעה או הפחתת כוחה, הרי שזהו עניין שנוי במחלוקת, הנתון לוויכוח כמעט מתמשך עם הרשויות המסורתיות במדינה.
סמכות מקצועית היא סמכות אשר נובעת מחלוקת הידע האנושי בין בני אדם שונים.
כך, נוצרים פרטים מסוימים המיומנים בפעילות מסוימת, או בעלי השכלה מסוימת, המנצלים עובדה זו על מנת להחשיב את דעתם ופעולותיהם יותר מאשר הדיוטות בתחומם.
סמכות זו נובעת מתוך הסכמה חברתית כי הידע מזוהה אך ורק עם האדם אשר למד אותו באופן מסוים, הנקבע כנורמה על ידי החברה.
לעיתים קרובות סמכות מקצועית מעוגנת בחוק, אך לרוב היא גם סמכות הפועלת במישורים לא-פורמליים, הנובעים מתחושת בורות של ההדיוט.
המקרה הפרטי הנפוץ ביותר של סמכות מקצועית היא סמכות אקדמית, אשר מקיימת מונופול מסוג מסוים על הידע האנושי.
כך ידע אקדמי, ואדם בעל השכלה אקדמית, דורשים ציות לדעתם בתחום בו הם עוסקים.
סמכות כלכלית היא סמכות הנובעת מתוקף בעלות של אדם מסוים על ממון והצורך של אדם אחר בממון זה.
סמכות זו מבוססת על היכולת של בעל הממון לשלול את ממונו מהאדם המציית, אם לא יקיים את רצונו.
הצורה הבולטת ביותר של סמכות כלכלית היא העסקה, בה למעסיק סמכות על המועסק בזכות שכרו.
יש הרואים גם ביחסי לקוח-מוכר סוג מסוים של סמכות.
מושג חדש ושיטה כוללנית שפיתח הפסיכולוג הקליני אריה טבעון ב-1995 המתאר את התהליך של הפנמת דמויות סמכות מיטיבות ומעצימות, על סמך חקר ההפנמות הסובייקטיביות שיש לנו בקשר עם סמכות.
המודל מביא ארבעה אשכולות של תכונות וחוויות יסוד הנרכשות במהלך יחסי הגומלין המיוחדים עם דמויות אלו.
"אשכולות הסמכות השלמה" מיוצגים על ידי ארבעה סמלים יסודיים: הלב, הינשוף, הפיל השור (ושור הבר).
כל אשכול מהווה צבר תכונות מיומנויות וחוויות, הקשור בתהליך ההתפתחותי ובצרכי היסוד האנושיים שלו שנבנים, מופנמים ועוברים אינטגרציה פנימית במהלך הקשר עם דמויות של סמכות שלמה.
המודל מתייחס למשפחה, לפרט, לארגון ואף לקהילה, כמקומות בהם אנו נמצאים ביחסי גומלין עם הסמכות.
המודל הוא מודל משלב ורואה כ"סמכות חלקית" כל שימוש בסמכות באספקט צר שלה כמו: שימוש בכוח מאלץ בלבד (אילוף) או להבדיל שימוש בסמכות של משמעות לבדה שכן על פי המודל סמכות שלמה דורשת מימוש של כל החלקים וחיבורם לכלל חוויה כוללת ומופנמת של סמכות שלמה.
המודל משמש כמצע לעבודה עם הורים, מחנכים, ארגונים ומשפחות.
הוא מיושם בארץ במסגרות רבות כמו ב"כפר הנוער נירים" שמפעיל את השיטה כשפה שמשלב טכניקות שונות שמיושמות בצורה מגוונת וייחודית.
השימוש בשיטה הביא להישגים חינוכיים יוצאי דופן ואף לפרסי הצטיינות במספר מסגרות בהן הופעלה, הוא מופעל גם במסגרת צהל בבסיס "חוות השומר", ובתוכנית נערי רפול (מקא"ם) מאז שנת 1998, כחלק מתפיסות הפיקוד בתוכנית השילוב של נערים מתקשי השתלבות בצה"ל.
הסמכות החדשה היא מונח שטבע פרופ' חיים עומר, מרצה בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
סמכות זו מציגה מודל המבקש לענות על הצורך בסמכות תוך כדי התאמתו לשינויים החברתיים בדור האחרון, אשר לטענת עומר, הביאו לקריסת הסמכות של המבוגרים, הן בבית הספר והן בבית, בפני ילדים ובני נוער.
הסמכות החדשה מבקשת ליצור קישור בין דמויות הסמכות השונות בחיי הילדים – בדגש על הורים ומורים בבית הספר.
בעוד ה"סמכות של פעם" בה הדמות הבוגרת הייתה בעלת כוח ושררה רק מתוקף היותה הדמות הבוגרת, כיום אין לדמות זו השפעה רק מתוקף זה ועליה לבנות את סמכותה בדרכים אחרות.
על ידי יצירת מעורבות וחיבור, נוצרת "רשת של נוכחות" עבור הילד.
על ידי גיוס תמיכה בקרב דמויות בוגרות נוספות בסביבתו של הילד, מתאפשר למבוגרים להציג חזית אחידה ומשמעותית הנותנת תוקף לסמכותם.
במודל זה, ישנו שילוב בין הכלה של הילד לבין נקיטת פעולת חד צדדיות והתנגדות לא אלימה – כזאת הדורשת מאותו ילד לתקן ולכוון את התנהגותו במידת הצורך.
כלי נוסף בסמכות החדשה הוא "פעולת תיקון" המאפשרת לילד לפתוח דף חדש ולהרגיש שוב שייך וחלק מהקבוצה אם התנהג בצורה אלימה או כזו שהפרה את הקוד החברתי בצורה בוטה.
מבחינה פילוסופית, יחס הסמכות למוסר הוא מורכב ביותר, ורבות המחלוקות בעניין.
באופן כללי, הסוגיה המרכזית עומדת בין תפיסת הסמכות והמוסר כגורמים נפרדים, או תפיסתן כגורמים הרמוניים.
על-פי גישה זו, מקור המוסר האנושי הוא בסמכות.
מדובר באוסף של גישות, הנובעות מזוויות ראייה שונות.
גישה אחת מתארת את המוסר כנובע מיחסי הכוחות בין בני האדם.
גישה זו, הנובעת לרוב ממחקר סוציולוגי של התפתחות האדם, גורסת כי יסודו של כל מוסר אנושי הוא למעשה כניעה לכוח.
כך, לדוגמה, ציות לחוק המוסבר על-פניו במניעים מוסריים, נובע למעשה מהחשש לעונש, על ידי השלטון או הסביבה האנושית הבלתי-פורמלית.
גישה אחרת מתארת בעל סמכות מסוים, כמייצג של עקרונות המוסר, ומזהה בין שני הגורמים.
גישה זו לעיתים משלימה את הקודמת והיא הגישה הנפוצה ביותר ביחס לסמכות.
קיימות דוגמאות רבות לגישה המזהה סמכות עם מוסר, תופעה המשויכת לצורך של בעל הסמכות לעגן את כוחו בלגיטימציה מוסרית.
בין הדוגמאות הן שלטון המכריז כי פגיעה בו, משמעה פגיעה בסדר החברתי, מנהיג לאום שפגיעה בו נתפסת כפגיעה כלאום, איש דת המעגן את סמכותו במוסר אלוהי, וכו'.
הדוגמה הקיצונית לגישה זו היא הגישה הפשיסטית, המזהה סמכות עם טוב מוחלט.
הגישה המשלבת היא גישה הרואה פן מוסרי בציות לסמכות, אך מבחינה גם בעקרונות מוסר החורגים ממנה.
גישה זו עשויה לנבוע מתוך תפיסה מהותית, או מתוך קבלת פשרה עם הרעיון כי סמכות אינה ניתנת למניעה, וכי היא השיטה היחידה ליצירת סדר חברתי.
הגישה על פיה הסמכות נוגדת את המוסר, מתארת את הסמכות כנובעת מאנוכיות, כלומר – מהצורך של האדם לזכות ביתרונות יחסיים עקב יחסו לאדם אחר.
על פי גישה זו, המוסר הוא ביטוי של רצון חופשי שאינו נובע מאנוכיות ועל כן שיקולים מוסריים אינם נובעים משיקולי כניעה לסמכות.
בהתאם לגישה זו, נטבע המונח סמכות מוסרית, כמייצג את צווי המצפון האנושי, כנוגד את הסמכויות החברתיות.
סמכות מוסרית מפרידה בין מצפון אישי בלתי-תלוי מחד, וקבלה פרגמטית של חוקי החברה מאידך.
הדוגמה הקיצונית לגישה כזו היא התפיסה האנרכית, אשר מציגה את האדם כבעל שיקולים עצמאיים אוטונומיים המזוהים עם הטוב המוסרי, ולעומתן מעוותת הסמכות את שיקולי האדם להיות שיקולים שאינם תואמים את הטוב שלו.
ברור שסמכויות שהן סמכויות בפועל מתנהגות כאילו ראוי לציית להן.
למשל, כאשר מוכר בחנות מבקש מאדם שיעבור לתור הוא מתיימר להיות נושא ראוי לציות.
לא כל סמכות בפועל היא תמיד לגיטימית.
כך, למשל, מנהיגה של צפון קוריאה הוא בוודאי לא לגיטימי על אף שהוא מתיימר להיות.
וולף מסביר שסמכות היא בהגדרה שונה מהפעלה של כח להשגת ציות.
אדם השודד בנק באיומי אקדח אינו סמכות, שכן הוא לא מוציא ממאזן השיקולים את שאר הדברים – אלא פשוט מתבצעת שקילה הגיונית שמנביעה שכדאי לציית לו כדי לא להיפגע.
אם אחרי פרק זמן מסוים שודד הבנק כבר לא זקוק לנשק שלו ואנשים מצייתים לו – אז ניתן לומר שהוא סמכות.
סמכות עדיין תשתמש בסנקציה, אך היחס בין הסנקציה לבין הסמכות לא יהיה יחס של "התגוננות" כמו במקרה של השודד, אלא יחס של "הצדקה": הסמכות מתיימרת להפעיל את הסנקציה באופן "מוצדק" כדי להשיב ל"היעדר הציות".
סמכות באופן כללי, ובעיקר סמכות של מדינה, עומדות בקונפליקט ברור אל מול האוטונומיה של בני אדם.
לגישת וולף, אוטונומיה אישית היא ערך מוסרי עליון, אך זו אינה מתיישבת עם סמכות: ולכן סמכות לעולם לא לגיטימית.
כדי להבין זאת, יש להבין קודם כל את מקומה של האוטונומיה לגישת וולף.
וולף דוגל בגישה מאוד קאנטיאנית: ברגיל, לכל אדם יש את הכושרים להיות סובייקט מוסרי: סובייקט שאחראי למעשיו.
הכושרים הנדרשים לשם כך הם:
שליטה עצמית: היכולת לבצע פעולות על בסיס החלטה.
היכולת השכלית והרצונית להכריע ערכית: אדם יכול להחליט מה לעשות על בסיס השאלה מה ראוי.
הנקודה השנויה במחלוקת: חובת האדם להיות אוטונומי
וולף ממשיך ומסביר שלאדם יש חובה לממש את יכולותיו להיות סובייקט מוסרי, דהיינו – חובה על אדם להחשוב ולקבל החלטות באופן עצמאי.
הבסיס השכנועי לטענה זו הוא שכאשר אדם מתפרק מכושרו המוסרי הוא מאבד ממהות האנושיות שבו.
וולף מבין שבעידן המודרני אנחנו בכל זאת חייבים לציית לסמכויות.
כשאדם ניגש לרופא שיאבחן מה הבעיה שיש לו בברך, הוא לא יכול לקבוע את עמדתו לגבי אבחון הבעיה הרפואית אלא כמושא סמכות.
הנקודה של וולף היא שמדובר בטרגדיה: העולם המודרני אמנם נתן לנו המון דברים טובים, אך עם זאת אנחנו הופכים פחות ופחות אוטונומיים משום הצורך הגדל לציית לסמכויות.
האלטרנטיבה המוצעת על ידי וולף היא "אנרכיזם פילוסופי".
כפי שהוסבר קודם, גישת וולף לא יכולה להסתפק בהצדקה הליברלית של "ההסכמה למדינה": גם אם ההחלטה להיות כפוף למדינה הייתה החלטה אוטונומית, הרי שלמעשה היא שקולה להחלטה להיות "עבד", ועל כן בלתי מוסרית.
גישת האנרכיזם הפילוסופי דורשת מהפרט לעולם לא לציית באופן עיוור: תמיד לשאול מדוע הסמכות מוצדקת להוציא טעמים בנקודה מסוימת.
בדוגמת הרופא, הרופא במצב הטוב ביותר לקבוע את אבחונך הרפואי, משום שהוא בעל הידע, אין לו סיבה לשקר ואם הוא יטעה הוא ישלם.
לפי רז, אדם עשוי להשתמש בשירותיה של הסמכות דווקא כדי לנהוג בהיגיון.
כך, כפיפות לסמכות, אליבא דרז, אינה שקולה בהכרח לאיבוד האוטונומיה שלך.
גישת רז גורסת שלאוטונומיה יש ערך רק אם נעשה בה שימוש להשגת מטרות ראויות, וכי אדם יכול להשתמש בשירותים של סמכות להשגת מטרות ראויות.
הכפופים לסמכות צריכים (ואף חייבים, אם הם שואפים להצדיק את הפעולה בהתאם להוראה של בעל הסמכות) לאמוד את הנתונים הבאים:
1. אם מקור ההוראה הוא בעל סמכות לגיטימית, אם לאו;
2. את תחום השיפוט של הסמכות (והאם ההוראה היא בתחום שיפוט זה);
3. את טווח הטעמים שההוראה מוציאה ממאזן השיקולים;
4. את הטעמים המתווספים למאזן השיקולים, בהנחה שאינם מוצאים על ידי ההוראה (ואת הדרך לפתור סתירות אפשריות בינם לבין ההוראה עצמה);
5. אם הסיבה להוצאת טעמים ממאזן השיקולים נסוגה מפני טעמים אחרים מסדר שני.
משכך, כדי להצדיק ציות לסמכות, יש להפעיל חשיבה הכוללת הערכה נורמטיבית מורכבת.
גם אם תסיק שמקור הסמכות מוציא ממאזן השיקולים טעם כלשהו, אתה יכול להמשיך לחשוב על אותו טעם.
כדי לבחון את תחום השיפוט של הסמכות, רז מציע את "תזת ההצדקה הנורמלית".
תזה זו תווה קריטריון לתחום השיפוט, שלפיו הוראה נמצאת בתחום השיפוט של הסמכות אם הנתין יפעל בצורה טובה יותר על סמך טעמים שעליו לפעול על פיהם ממילא – וישתמש בהוראה של מקור הסמכות כבמדריך פעולה.
נוסחה זו מאפשרת לסמכות לטעות: כפיפות מוצדקת לסמכות אינה דורשת שהנתין יסכים לכך או יבין שהסמכות השתמשה בכוחה כיאות.
אך אם הנתין – המודע ליתרונותיו של הליך קבלת ההחלטות של מקור הסמכות, ומכבד את סמכותו בשל כך – יכול לראות שההוראה שקיבל אינה אלא ניצול לרעה של כוח, או אז אותה הוראה אינה בתחום השיפוט של אותה סמכות.
גישת רז מחייבת סמכות לגיטימית להיות נהירה וברורה.
אם סמכות כלשהי תסיים את דברה ב"ואהבת לרעך כמוך", מבחינת רז היא חסרת כל ערך, ומשולה ליועצת פנסיה שחוות דעתה תסתכם ב"השקע בערוץ הנכון עבורך".
בלבול אפשרי בין הדיון בלגיטימיות של סמכות לדיון בחובה לציית לדין משום שהוא דין
יכולות להיות סיטואציות בהן יש שלטון לא מוסרי/לא לגיטימי ועדיין יש חובה לציית לפקודות שלו; למשל מטעמי יציבות.
לעומת זאת, ככל שמקבלים שמשטרים לפעמים כן לגיטימיים, ברור שיש מקרים בהן אין חובה לציית לחוק מסוים על אף שהמשטר לגיטימי.
קיימים ניסוחים תאורטיים וממשיים למבנים חברתיים, חלקיים או מלאים, שאינם מבוססים על סמכות.
המבנה הראשון הוא מבנה תחרותי, בו מאזן כוחות אינו מאפשר הפעלת סמכות.
מבנה זה מניח את הנחות היסוד של הסמכות, כלומר – שהאדם רודף כוח מטבעו, אך יותר מציאות בה לא ניתן בפועל להפעיל סמכות, בשל הקיזוז ההדדי.
מבנה זה מבוסס על רעיון שיתוף הפעולה – רעיון על פיו אין לבני אדם יכולת להיות בעל סמכות ארוכת טווח, וכי בני האדם משתמשים בכוח שבידיהם באופן קצר-טווח בלבד.
גישה אחת הפועלת במבנה זה היא הליברליזם המודרני, ובמיוחד גישת האמנה החברתית.
על פי הגישה הליברלית, מטרת כל הסדר חברתי הוא לאזן את הכוחות השונים, על מנת למנוע מערכת קבועה של סמכות, שכן כל סמכות מוגבלת על ידי כוח נגדי.
גישה זו כוללת שני פנים: מצד אחד, תחרות פתוחה בין הפרטים על קידום טובתם האנוכית, ומצד שני שיתוף פעולה מאורגן ביניהם, בו כוחותיהם מאוזנים שכן השליטה על הארגון המשותף מחולקת באופן שווה.
בתחום מדע המדינה, מפורשת גישה זו בהגבלת הסמכות של המערכת הפוליטית, ובהפיכתה לכפופה לשלטון הציבור, אשר למעשה מפעיל סמכות על עצמו באופן עקיף.
הביטוי הבולט ביותר לצורה האחרונה היא בחירות.
ביטוי אחד של הבעייתיות בגישה זו הוא בכך שלאורך זמן נוצרים ארגונים המשותפים גושים חברתיים המייצגים "רוב" ו"מיעוט", שכן כל פרט שואף לקדם את האינטרס שלו, ויצירת קואליציה משרתת מטרה זו.
מצב זה בעייתי שכן הוא נובע ישירות משיתוף הפעולה, אך למעשה, השיטה הליברלית יוצרת סמכות של הרוב על המיעוט.
על מנת להימנע ממצב זה, לעיתים נקבעים גבולות האמנה החברתית, ונוצר איזון מסוים בין היכולת של הרוב לסמכות, לבין תחרות פתוחה בין הפרטים.
בעייתיות נוספת בגישה זו היא שההחלטות על הארגונים המשותפים דורשות קיומה של מערכת היררכית ארוכה, בכך נוצרים לעיתים קרובות מצבים בהם נוצרת צבירת כוח בתוך המערכת, המתבטאת ביצירת סמכות רגילה שמשקל הליברליזם בה קטן.
כמו כן, מבנים רבים בחברה הליברלית נועדו ליצור באופן מכוון תחרות, גם על ידי הגבלת הסמכות של הרוב, וגם על ידי הגבלת הכוח היחסי של המנצחים בתחרות (לדוגמה: הגבלות מונופוליזציה).
גישה אחרת השואפת לביטול הסמכות היא הגישה האנרכיסטית, שמציעה לבטל את המוסדות ההיררכיים ולהחליפם בקשרים וארגונים דמוקרטיים בין בני אדם.
המבנה השני הוא מבנה של שיתוף, על פיו הכלל מחשיב את טובת האחר באופן המתבקש מטובתו הוא.
שיתוף הוא מבנה חברתי המבטל את הסמכות על ידי ביטול יסודות הסמכות, כלומר – ביטול המצב בו קיים מאבק כוחות בין הפרטים.
דמוקרטיה היא שיטה שיתופית, המניחה כי ניתן לקיים מבנים חברתיים משותפים שאינם מבוססים על מאבק כוחות.
במקרה זה, השליטה במבנים החברתיים לא נובעת מהצורך באיזון הכוחות השונים, אלא בשילובם למען קידום הכלל.
דמוקרטיה הופכת את הסמכות להחלטה בהסכמה, שכן הפרטים תופסים את מערכת היחסים ביניהם כמערכת שוויונית.
הבעייתיות העיקרית בדמוקרטיה היא בכך שהיא דורשת תפיסה לא-כוחנית, אך בעיניים כוחניות עשויה להתפס כסמכות לכל דבר.
בעייתיות נוספת היא שהדמוקרטיה יוצרת, בדומה לליברליזם, מנגנון ארגוני רחב לקיום החלטותיה, אשר עשוי להביא לצבירת סמכות בתוכו, ולקיום קודים סמכותיים.
מכון סמית'סוניאן הוא מוסד המאגד 19 מוזיאונים וגלריות, פארק זואולוגי לאומי, 9 מכוני ומרכזי מחקר, 3 מרכזי תרבות ומעל 137 מיליון אוצרות אמנות ומוצגים, אשר מרביתם נמצאים בוושינגטון בארצות הברית.
ברשת המוזיאונים מבקרים בכל שנה כ-30 מיליון איש.
המוזיאונים פתוחים בכל ימות השנה, למעט חג המולד (25 בדצמבר).
מכון סמית'סוניאן נוסד על ידי ג'יימס סמית'סון (1765–1829) אשר שאף להפיץ ידע ברחבי ארצות הברית.
סמית'סון בצוואתו הוריש לממשלת ארצות הברית את הונו על מנת שיוקם מוסד שמטרתו "הגדלת והפצת הידע בקרב האנושות".
אך ההון הושקע בצורה גרועה, ומרבית הסכום ירד לטמיון.
ב-10 באוגוסט 1846 חתם הנשיא ג'יימס פולק את חוק סמית'סוניאן אשר יסד את הקרן המממנת כיום את המכון.
התעשיין והנדבן צ'ארלס לנג פריר תרם ב-1908 את אוספו הפרטי וכן מימן את בניית הגלריה לאחזקת האוסף (גלריית פריר), שהייתה לגלריה הראשונה של המכון.
בראש המכון עומד צ'נסלור - תפקיד אשר בפועל משמש בו תמיד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, ובחבר הנאמנים חבר גם סגן נשיא ארצות הברית.
תפקיד המנהל הכללי בפועל של המוסד מכונה "מזכיר" (Secretary) הנבחר על ידי חבר הנאמנים.
11 מתוך מוזיאוני המוסד ומרכז המידע של הסמית'סוניאן (השוכן בבניין דמוי טירה) נמצאים במרכז המול, רצועה הנמשכת בין אנדרטת לינקולן ובנין הקפיטול.
שאר המוזיאונים נמצאים בוושינגטון, ניו יורק ובשנטילי, וירג'יניה.
המכון מוציא לאור שני מגזינים: ה-Smithsonian החודשי הנשלח למנויי הבית, עם יותר מ-2 מיליון מנויים חודשיים והעוסק בתחומים הנחקרים במסגרת המכון.
ו-Air & Space הדו-חודשי, היוצא לאור על ידי מוזיאון האוויר והחלל הלאומי.
האסטרואיד 3773 סמית'סוניאן נקרא על שם המכון.
סמל הוא ייצוג של מושג כלשהו, כמו רעיון, חפץ, איכות ועוד.
הסמל מקבל משמעות וחשיבות מעבר לזו הקיימת בו כשלעצמו.
במובן פסיכולוגי או פילוסופי, כל התפיסות הן סמליות מטבען וייצוגן של התפיסות הללו הוא פשוט כלי אלגורי למשמעות סמלית.
בהתאם לכך, הסמלים הם יסוד חשוב ביותר של החשיבה האנושית.
בתחום הבלשנות המילים בשפה המדוברת משמשות ככלים צליליים לייצוג מושגים סמליים, אשר יכולים לשמש לתקשורת.
בסמנטיקה נהוג להבדיל בין הסמל השפתי המסמן לבין המושג או התוכן המסומן בו, אשר יכול להיות מציאותי או מופשט.
את המילים ניתן לארגן בסדר תחבירי מסוים שמוסיף בעצמו להבנת המשמעות של המשפט השלם.
סמל יכול להיות חפץ גשמי שצורתו או מקורו מקושרים, מטבעם או מכוח המסורת, לדבר אותו הוא מייצג.
לדוגמה, כיום מגן דוד הוא סמלה המייצג של היהדות, והצלב הוא סמלה של הנצרות.
סמל יכול גם להיות תמונה מקובלת, פרט של תמונה, ואף תבנית או צבע: לדוגמה, ענף זית הוא סמל מקובל לשלום, ההילה היא סמל מקובל לקדושה בנצרות, והצבע האדום משמש לעיתים קרובות כסמל לתנועות סוציאליסטיות.
לעיתים קרובות, סמל הוא שלט מודפס או כתוב, שלא מייצג צליל כלשהו.
כך, סמלים מתמטיים כמו או מייצגים כמויות או פעולות, € או ₪ מייצגים יחידות כלכליות, וכן הלאה.
סמל יכול להיות גם ישות לא-ממשית, כמו צליל, מילה או מחווה.
לצלצול גונג, או לצליל פטישו של שופט, יש משמעות מקובלת בהקשרים מסוימים; קידה היא אמצעי מוכר להבעת כבוד.
למעשה, כל מילה בשפה טבעית היא סמל למושג כלשהו או ליחס כלשהו בין מושגים.
במקרים מסוימים, הסמל מורכב משילוב של רכיבים אלו.
כך למשל, שלטי מפלגת מרצ היו בירוק משום שמפלגת שינוי שהייתה ממקימותיה יוצגה על ידי צבע זה, בעוד האותיות עצמן הביעו את שתי המקימות האחרות (מפ"ם ור"צ).
סמלים יכולים להיות גם אדם (לרוב מנהיג) או מקום קדוש.
לעיתים נעשה שימוש ציני בסמלים מסוג זה.
סמל מוכר בדרך-כלל רק בתוך תרבות, דת, או חברה מסוימת, לעיתים יש סמלים החורגים מגבולות אלו אולם למעשה אין סמלים אוניברסליים.
לעיתים משתנה משמעות הסמל בין תרבות לתרבות.
כך נחשב צלב הקרס למסמל הנאציזם בעולם המערבי, אך לעומת זאת במזרח הרחוק הוא מסמל מזל טוב.
במקרים מסוימים סמליו של ארגון או של דת משתנים.
כך למשל, השתנה הסמל הקדום של הנצרות מדגים לצלב עם התנצרות האימפריה הרומית.
סמלים יכולים להיות מיוצרים באופן מלאכותי (על ידי בדיקה בסקר, על ידי הצבעה או על ידי החלטה של מי שהם שייכים לו) כמו סמליל ויקיפדיה, או להתפתח באופן טבעי.
מגן דוד כסמל היהדות התפתח במהלך מאות שנים עד שהפך לסמל המרכזי של היהדות.
הפסיכולוג אריך פרום, בספרו "השפה שנשכחה" (עמ' 18), בוחן את טיב הקשר שבין הסמל לבין הדבר המסומל, ומסווג את הסמלים לשלושה סוגים.
סמל מוסכם - סמל שיש עליו הסכמה של קבוצה או קבוצות שהוא מייצג דבר מסוים.
אין קשר פנימי בין צירוף האותיות "שולחן" לבין השולחן כשלעצמו.
דוגמה נוספת שהוא נותן היא דגלי מדינות.
אין קשר עקרוני בין הצורות והצבעים של הדגלים לבין המדינות השונות, אך מוסכם על ידי הכל שצבעים מסוימים מייצגים מדינה מסוימת.
עם זאת, לעיתים יש סמלים גרפיים שאין להם ייצוג מוחלט, והם יכולים לייצג דברים שונים.
סמל מקרי - הסמל המקרי הוא קישור שהאדם יוצר בין חוויה אישית לבין הסמל.
אם, למשל, אדם עבר חוויה קשה במקום מסוים, אותו מקום יקשר לחוויה שהוא עבר.
כדוגמה פרום נותן חוויה מעציבה שהתרחשה לאדם בעיר מסוימת.
העלאת שם העיר, תקשר את האדם לאותו מצב רוח מעציב.
כמובן שבמקרה זה אין זיקה פנימית בין הסמל לבין מה שהוא מייצג.
וגם לא ניתן לחלוק סמלים מעין אלו בין אנשים שונים, מכיוון שהם ייחודיים לכל אדם.
סמל אוניברסלי - סמל שמכיל זיקה פנימית בינו לבין הדבר שהוא מייצג, והוא מושרש בחוויה של כל יצור אנוש באשר הוא.
למשל האש מסמלת "חיות, תנועה עם התמדה, שינוי, רושם של כוח, של מרץ ושל חינניות וקלילות" ולכן היא מתאימה למצב רוח של מרץ, קלילות, תנועה ועליצות.
"הסמל האוניברסלי יסודו בסגולות הגוף, החושים והנפש המשותפים לכל בני האדם, ולכן אינן מוגבלים לפרטים או לקבוצות מיוחדות".
ולכן שפה זו היא הלשון האחת המפותחת של המין האנושי.
אמנם יש לסייג זאת, שלעיתים מובנם של סמלים יכול להשתנות בהתאם לחוויה ולתפקיד שלהם בתרבויות שונות.
פרום נותן לדוגמה את השמש, שבארצות הצפוניות שופעות המים היא מייצגת את הכוח המחיה, המגן והמגדל, ואילו במקומות שבהן עוצמתה גדולה מאוד כמו המזרח הקרוב, היא מהווה כוח מסוכן ואף מאיים שיש להישמר מפניו.
ככל הידוע, היכולת של בני האדם לתמרן בסמלים מאפשרת להם לחקור את יחסי הגומלין בין רעיונות, תפיסות ואיכויות - הרבה מעבר לחקירות להן מסוגל כל מין אחר על כדור הארץ.
מדע הסמיוטיקה חוקר סמלים ומערכות סמלים באופן כללי; סמנטיקה עוסקת במשמעותן העיקרית של מילים.
הספרות, אשר משתמשת בשפה ככלי ליצירה, מרבה להשתמש בסמלים.
יצירות ספרותיות מוערכות לעיתים בשל שימושן המיומן בסימבוליזם, כלומר, שימוש במילים, משפטים ומצבים על מנת לעורר רעיונות ורגשות מעבר לפירושם הפשוט; שימושים כאלו הם נושאי המחקר של סמיוטיקה ספרותית.
כתבים דתיים ומטאפיזיים ידועים גם הם בשימושם בסימובליזם אזוטרי.
גם כתבים אלכימיים עשו שימוש נרחב בסמלים עבור תהליכים רוחניים וכימיים (אותם הם ראו כסמלים זה של זה).
פירושם של חלומות כסמלים לניסיונו של האדם הוא מעמודי התווך בפסיכואנליזה פרוידיאנית ובפסיכולוגיה אנליטית יונגיאנית.
במתמטיקה יש שימוש נרחב בסמלים כמו פלוס, מינוס, אינטגרל, סימון קבוצה וכדומה.
בעקבות המתמטיקה משתמשים גם המדעים המדויקים בסמלים אלו וגם באחרים (למשל הסמלים שמייצגים יסודות בכימיה).
גם עולם הפרסום עושה שימוש נרחב בסמלים שונים, לעיתים קרובות מחוץ להקשר המקורי שלהם על מנת לקדם את הפרסום.
סמלים ותווי סימון ותקינה על מוצרים שונים מיועדים להעיד על תכונות המוצרים.
חלק מהסמלים משמשים למטרות שיווק ופרסום, ואילו אחרים נובעים מעמידה בחוקי מדינות או בתקנים.
בדומה לפרסומאים, פוליטיקאים נוטים להשתמש בסמלים ("שלום", "ביטחון", "עוני") כדי לשכנע את המצביעים לתמוך בהם.
תפקידם של סמלים לאומיים וחברתים של ארגונים שונים (כמו תנועת נוער, יחידות צבאיות ומוסדות אחרים) דומה לזה של דגלים.
הם מעוררים ההזדהות ותחושת השתייכות, מזכירים ומדגישים רעיונות וערכים.
דוגמה לסמל לאומי המייצג ערכים מרכזיים בתולדות העם והמדינה הוא סמל מדינת ישראל.
בסמל זה מנורת שבעת הקנים ושני ענפי הזית שבצדיה מיצגים את מנורת הזהב שהייתה בבית המקדש בירושלים, האמונה היהודית הדתית והקשר שבין עם ישראל לאלוהיו.
שימוש בסמלים הוא תנאי הכרחי לקיום טקסים.
סמל בטקס יכול להיות ייצוג של אובייקט או של פעולה.
לסמל בטקס יש שימוש תודעתי בשינוי משמעותו הראשונית של אובייקט והתמרתו להוויה אחרת שמייצגת רעיון.
בהקשרים ייעודיים, הסרת חלק פיזיולוגי - עורלה מפין אדם, מסמלת את הבאתו בבריתו של אברהם אבינו.
בהקשרים אחרים פעולה המקדמת בריאות.
באחרים, אכזריות ובחיות לא תיעשה כלל.
בהקשרה הטקסי זוהי פעולה סמלית מכאיבה, אך משמחת את מארגניה בשל הסימול הטקסי המשמעותי שהיא מהווה עבורם.
באחדים מחוקי מדינת ישראל ניתנת הגנה לסמלים לשם מניעת שימוש לא נאות או לא מורשה בהם.
חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה, המגן על דגל מדינת ישראל וסמל מדינת ישראל.
חוק הגנת סמלים, המגן על סמליהם של גוף או שירות ממלכתי ישראלי, עירייה, מועצה מקומית או איגוד ערים בישראל וגוף ציבורי בין-לאומי.
פקודת סימני מסחר מגנה על סימני מסחר.
סמית' אנד וסון היא חברה אמריקנית לייצור כלי נשק קלים שבסיסה היה מאז היווסדה בעיר ספרינגפילד שבמדינת מסצ'וסטס.
והועבר בשנת 2023 למריוויל, טנסי, על מנת להנות מתקנות וחוקי ייצור נשק מקילים וממענקים שהובטחו על ידי מדינת טנסי.
חלק נכבד ממתקני הייצור נותר בספרינגפילד ומתקן נוסף בעיר קולומביה שבמדינת מיזורי.
סמית אנד ווסון היא אחת מיצרניות הנשק הקל הוותיקות והבולטות בארצות הברית, החברה נוסדה בשנת 1852 ומתמחה בייצור אקדחים חצי-אוטומטיים, אקדחי תופי ורובים, אותם היא מוכרת לשוק האזרחי, כוחות משטרה וגורמי ביטחון.
המותג בעל מוניטין חזק בתעשיית הנשק, עם נוכחות בולטת גם בתרבות הפופולרית.
לאורך השנים עברה החברה ידיים ממשפחות המיסדים לחברות החזקה ועברה מספר שינויים מבניים, כולל פיצול עסקי שבו הופרדו הפעילויות הקמעונאיות שלה.
במאה העשרים ואחת החברה מתמודדת עם קשיים על רקע האטה בצריכה האמריקאית, השפעת האינפלציה, ותחרות גוברת בשוק.
ברבעון הראשון של שנת 2025 רשמה החברה ירידה של 22.7% בהכנסות והפסד נקי של 2.1 מיליון דולר, וברבעון השלישי, למרות הכנסות של כ-116 מיליון דולר, הרווח הנקי נותר נמוך, עם תחזית להמשך ירידה שנתית.
על פי נתונים רשמיים החברה ייצרה 2,317,792 כלי נשק מסוגים שונים במהלך 2021 ודיווחה על מכירות בסך 1.1 מילארד דולר בשנה זו שהייתה שנת השיא.
המכירות לשנת כספים 2024 הסתכמו ב-535.83 מיליון דולר רווח תפעולי של 44.78 מיליון דולר.
ורווח נקי 39.61 מיליון דולר.
הוראס סמית' ) נולד בצ'שייר, מסצ'וסטס, בשנת 1808. בגיל ארבע עברה משפחתו לספרינגפילד ואביו החל לעבוד בנשקייה הלאומית בעיר.
בגיל 16 הצטרף סמית' לאביו בנשקייה כשוליה לחישול כידונים, והחזיק בתפקיד זה במשך ארבע שנים.
בגיל 20 הפך סמית' לחרט ויוצר תבניות מומחה עבור הנשקייה.
במהלך 14 השנים הבאות, סמית' הפגין את יכולותיו ופיתח מספר מכונות לשיפור ייצור רובי המוסקט של ארצות הברית שיוצרו על ידי הנשקייה.
דניאל ביירד ווסון נולד בוורסטר, מסצ'וסטס, בשנת 1825. כבר מגיל צעיר גילה עניין רב במכניקה ובהנדסה.
כשהיה בן 18, בשנת 1843, החל לעבוד אצל אחיו, אדווין ווסון, שהיה יצרן רובים.
שם רכש דניאל ווסון ניסיון מעשי חשוב בתכנון ובייצור כלי נשק, והטמיע את הידע הטכני ששימש אותו בהמשך דרכו.
ווסון נישא לסינתיה מריה הייז ב-26 במאי 1847, בתוֹמפּסון, קונטיקט.
אביה של הייז התנגד לאירוסי הזוג מחשש שווסון הוא "סתם יצרן נשק" ללא עתיד, מה שאילץ את הזוג לברוח.
פרנק נהרג בתאונת רכבת ב"רכבת סנטרל ורמונט".
וולטר וג'וזף הפכו למנהלים בחברת סמית' אנד ווסון.
חברת חברת הנשק של מסצ'וסטס
דניאל ליביט ואדווין ווסון - אחיו הבכור של דניאל ביירד ווסון היו דמויות מפתח בתעשיית הנשק האמריקאית המוקדמת, ותרמו רבות לפיתוח אקדחי התופי.
ב-29 באפריל 1837, קיבל ליביט פטנט אמריקאי מספר 182 על "שיפור באקדחים בעלי תאים מרובים בצילינדר".
הפטנט שלו היה השני מסוגו בארצות הברית עבור אקדח תופי, כשהראשון היה של סמואל קולט (משנת 1836).
עיצובו של ליביט כלל תוף עם פנים משופעות (beveled face), תכונה שלטענתו נועדה להפחית את הסיכון למצב בו ירי של קליע אחד מדליק בטעות תאים סמוכים בצילינדר.
אדווין ווסון, היה הבעלים של בית מלאכה לייצור רובי ציד, רובי מטרה ורובי ספורט.
יורשיו וקרובי משפחתו של אדווין ווסון ובהם ודניאל ווסון ושותפו הוראס סמית' יסדו את חברת "מסצ'וסטס ארמס קומפני" (Massachusetts Arms Company) בצ'יקופי פולס, מסצ'וסטס, בשנת 1849, והתאגדה בשנת 1850. במטרה לייצר אקדחי תופי תחת הפטנטים של ווסון וליביט.
אקדחים אלו היו בעלי תוף היכול להכיל שישה קליעים ואפשרו טעינה מהירה יחסית על ידי לחיצה על תפס, הרמת הקנה ומשיכת הצילינדר קדימה על ידי הציר של התוף.
הייצור של אקדחי "ווסון אנד ליביט" על ידי חברת חברת הנשק של מסצ'וסטס הופסק בשנת 1851 עקב תביעת הפרת פטנט מוצלחת שהוגשה על ידי סמואל קולט.
קולט טען שהעיצוב של ווסון וליביט מפר את הפטנט שלו על מנגנון שמסובב את הצילינדר בעת דריכת הפטיש.
תביעה זו עצרה למעשה את ייצור אקדחי "ווסון אנד ליביט" ולמעשה מנעה מכל יצרן אחר מליצר אקדחי תופי עד למועד פקיעת הפטנט של קולט.
בשנת 1848 רשם הממציא האמריקאי וולטר האנט פטנט על תחמושת שנקראה "רוקט בול" .
מדובר בהמצאה שהייתה אבן דרך חשובה בהתפתחות התחמושת.
היא סימנה מעבר מתחמושה שהורכבה מתרמילי נייר לתחמושת שבה הקליע וחומר הנפץ משולבים יחדיו.
למרות חסרונותיה, היא סללה את הדרך לפיתוח כדורי המתכת המודרניים ורובים בעלי מנגנון טעינה חוזרת.
החדשנות העיקרית של ה"רוקט בול" הייתה השילוב של קליע ואבק שריפה ביחידה אחת והיתרון המרכזי של ה"רוקט בול" היה הפשטות בטעינה, שאפשרה פיתוח של רובים בעלי מנגנון טעינה חוזרת המשתמשים במחסנית.
עד אז, רוב כלי הנשק היו בעלי יכול לירי-בודד בלבד, וטעינתם הייתה איטית ומסורבלת.
היכולת להזין את ה"רוקט בול" ממחסנית צינורית, הממוקמת לרוב מתחת לקנה, הייתה חידוש מהפכני שאיפשר קצב אש מהיר בהרבה מזה של כלי הנשק הקיימים.
במקביל לפטנט על התחמושת רשם וולטר האנט פטנט על ה"וולישן ריפיטינג רייפל" ששילב מחסנית צינורית כמקור לתחמושת בה הוטענו כדורי רוקט בול והופעל באמצעות שני ידיות ומערכת מנופים מורכבת.
העיצוב של האנט התגלה כבעייתי לייצור וגרוע מכך - לא ניתן ליישום ככלי נשק אמין ויעיל אך בשנת 1849, לואיס ג'נינגס רכש את הפטנטים של האנט ופיתח רובה מתפקד, אם כי עדיין מורכב.
גרסה זו יוצרה במספרים קטנים על ידי חברת רובינס אנד לורנס (Robbins & Lawrence) מווינדזור, ורמונט, עד שנת 1852.
בתאריך 26 באוגוסט 1851 הוראס סמית' הגיש בקשה לפטנט על "כלי ירייה עם מחסנית".
שרטוטי פטנט אלו מציגים רובה בעל דמיון ללרובה ג'נינגס, כולל המחסנית הצינורית מתחת לקנה והדק הטבעת.
עם זאת, נבדל באופן ניכר בפרטים הפנימיים.
עם זאת הוא לא נקט בצעדים כלשהם לייצור המכשיר שלו.
ייתכן שהתפתחו קשיים מכניים, אם כי העיצוב נראה מעשי למדי בשרטוט הפטנט.
סביר יותר להניח שהוראס סמית' מיצה את הונו בהשגת הפטנט שלו ונאלץ לחפש משקיע אחר, אותו מצא מתישהו בין השנים 1851 ל-1854 בדמותו של דניאל ב.
במקביל השתמשה החברה בשיפור המצאה נוספת של וולטר האנט שפיתח מנגנון שהיה בשלבי אב טיפוס של רובה בעלי מנגנון טעינה חוזרת עם מחסנית צינורית, שנועד לירות את תחמושת ה"רוקט בול".
רעיונות אלה נלקחו ושוכללו, והחברה החלה בייצור רובי וולקניק ואקדחי וולקניק, המבוססים על הפטנטים של סמית' אנד ווסון.
דניאל ווסון נשאר כמנהל המפעל במשך 8 חודשים לפני שחזר והצטרף לסמית' כדי להקים את "חברת אקדחי התופי סמית' אנד וסון" (Smith & Wesson Revolver Company) לאחר קבלת הרישיון לפטנט הצילינדר של רולין ווייט.
התוצאה הייתה רובה הנרי .
עד 1866, החברה עברה ארגון מחדש פעם נוספת, הפעם כחברת ווינצ'סטר ריפיטינג ארמס.
סמית' אנד ווסון רבולבר קומפני
מכיוון שהפטנט של סמואל קולט על אקדח תופי תופי עמד לפוג בשנת 1856, ווסון החל לפתח אב טיפוס לאקדח תופי המשתמש בתחמושת אחודה שבה התרמיל הקליע והפיקה הם יחידה אחת.
הוא יצר קשר עם עובד לשעבר של קולט בשם רולין ווייט שהחזיק בפטנט על צילינדר "קדוח לכל אורכו" , רכיב חיוני לפיתוח האקדח החדש.
הפטנט של רולין ווייט מספר 12,648, שנרשם ב-3 באפריל 1855, ואפשר הכנסת והוצאת כדורים אחודים (metallic cartridges) מחלקו האחורי של הצילינדר, ובכך לייעל באופן דרמטי את תהליך הטעינה.
אף על פי שהפטנט של ווייט היה חלק מתכנון אקדח מורכב ולא מעשי בעצמו, תכונת הצילינדר הקדוח לכל אורכו הייתה חיונית לייצור אקדחים תופיים היורים תחמושת אחודה.
עד לפטנט זה, אקדחים תופיים הוטענו בדרך כלל באמצעות אבקת שריפה וכדור נפרדים, ונדרש להטעין כל תא בנפרד מקדמת הצילינדר ולאחר מכן להניח פיקה בחלק האחורי של התא.
תהליך זה היה מסורבל ואיטי.
ווסון יצר מחדש קשר עם סמית', ושני השותפים פנו לווייט כדי לייצר שילוב חדש של אקדח תופי ותחמושת אחודה.
לאחר שווסון עזב את וולקניק ריפיטינג ארמס בשנת 1856, הוא הצטרף מחדש לסמית' כדי להקים את חברת סמית' אנד וסון ריבולבר קומפני, שלימים תהפוך לחברת סמית' אנד וסון המודרנית.
במקום לצרף את ווייט כשותף בחברתם, סמית' אנד וסון שילמו לו תמלוגים בסך 0.25 דולר על כל אקדח תופי שייצרו.
הסדר זה הותיר את ווייט אחראי על הגנת הפטנט שלו, מה שבסופו של דבר הוביל לקריסתו הכלכלית.
הסכם זה אפשר לסמית' אנד וסון להחזיק במונופול כמעט מוחלט על שוק האקדחים התופיים הניתנים לטעינה מאחור עד פקיעת הפטנט בשנת 1872. הפטנט של ווייט איפשר לסמית' אנד וסון לייצר את האקדח התופי המודרני הראשון שירה תחמושת אחודה – הסמית' אנד וסון מודל 1 .
אקדח זה היה קל לשימוש וקומפקטי, וזכה להצלחה מסחרית מיידית.
הצלחתו עזרה לבסס את סמית' אנד וסון ככוח מרכזי בתעשיית הנשק האמריקאית.
בתוך קצת יותר מעשור, רובים, אקדחים ורובי ציד עברו משימוש ברכיבי תחמשת נפרדים הנטענים דרך לוע הקנה לשימוש בתחמושת אחודה כמקובל גם אל תוך המאה העשרים ואחת.
עיצוב חדש זה, הידוע בשם סמית' אנד וסון דגם 3, היה חדשני כלל מערכת של "שבירת" המסגרת בחלק העליון, הצילינדר נשאר במקומו והתרמילים נפלטו אוטומטית כאשר האקדח נפתח.
מערכת זו זכתה להצלחה כה רבה עד שיצרנים רבים העתיקו אותה במהרה.
בשנת 1871, ממשלת ארצות הברית רכשה 1,000 אקדחים מודל 3 לשימוש בעימותים הידועים בשם הקולקטיבי מלחמות האינדיאנים הרכישה חשפה את מודל 3 למתיישבים באזורי הספר, ועד מהרה הם היו מבוקשים מאוד.
האקדח הגיע לידיו של הנספח הצבאי של רוסיה הצארית בארצות הברית שהתרשם ממנו והצבא הרוסי הזמין תחילה 20,000 אקדחים, ולאחר סיכום על שיפורים והתאמות הוזמנו עוד 130,000 אקדחים.
הזמנת ענק זו שלהשלמתה נדרשו כ-4 שנים הביאה את סמית' אנד ווסון ליציבות כלכלית, האקדח היה מוצלח כל כך כל כך עד שבשנת 1874 ממשלת טורקיה הזמינה 1,000 יחידות ועם ההתלקחות של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הזמינו הטורקים 7,000 יחידות נוספות והאקדח נמכר גם לממשלות יפן, ארגנטינה ואוסטרליה.
קוראל אקדח שבמקור צויד בידיות פנינים שנכתבו על שם ראש עיריית טומבסטון ועורך העיר, ג'ון קלאם.
בספרו הקלאסי משנת 1984, "Gunsmoke and Saddleleather", כתב היסטוריון הנשק הנודע צ'אק וורמן: "כאקדח הראשון בקליבר גדול שיוצר במדינה זו במקור עבור כדורים ממתכת, הדגם 3 "אמריקאי" ייצג צעד משמעותי ועד להופעת דגם קולט סינגל אקשן ארמי עיצובו היה עדיף על זה של כל המתחרים שלו.
בשנת 1873, כאשר הוראס סמית' הגיע לגיל 65, הוא מכר את חלקו בחברת סמית' אנד וסון לשותפו, דניאל ביירד ווסון שהפך לבעלים הבלעדי של החברה.
הוציאה חברת סמית' אנד ווסון מספר אקדחי תופי מוצלחים הן מבחינה מיכאנית והן כסחורה מבוקשת בשוק אלה כללו את דגמי דאבל אקשן בקטרים 0.32, 0.38 ו-0.44, שמהם יוצרו למעלה מ-987,000 יחידות.
אקדח תופי חדש עם פטיש נסתר עבור המשטרה שזכה לשם סייפטי המרלס הוצג בשנת 1887 וגרסאות משופרות של דגם זה עדיין מוצאות למכירה.
סמית' אנד וסון גם פיתחה את אקדח הירי למטרה הראשון עם כוונות מתכווננות עבור יורים תחרותיים, ועד 1888, הפכה למובילה בייצור אקדחי מטרה שקבעו שיאי עולם רבים וולטר וג'וזף, בניו של ד.
ווסון, קיבלו על עצמם תפקידי ניהול בחברה וולטר עבד כמנהל משרד מאז תחילת שנות ה-70 של המאה ה-19, וג'וזף, נכנס לעסק בשנת 1882, קיבל על עצמו את תפקיד המעצב הראשי של כלי הנשק בחברה ותכנן רבים מהאקדחים והאזיקים החדשים של סמית' אנד וסון.
המאה העשרים סימנה את סופה של תקופת ההנהגה של דניאל וסון שנפטר בשנת 1906 בגיל 81. במהלך 40 השנים הבאות, החברה נוהלה על ידי שני בניו, וולטר וג'וזף, ולאחר מכן על ידי נכדו הרולד.
לאחר מותו של דניאל וסון, נוהלה החברה באמצעות הסכם נאמנות, ושני האחים, וולטר וג'וזף, התמודדו על השליטה בה.
וולטר נבחר לנשיא בשנת 1912, אך כיהן בתפקיד במשך שלוש שנים בלבד, עד שג'וזף תפס את מקומו וכיהן כנשיא מ-1915 עד 1921. בן דודו הרולד וסון, שהיה האחרון מבני משפחת וסון שכיהן בתפקיד זה, ירש אותו.
בתחילת המאה ה-20, פיתחה סמית' אנד וסון את סדרת האקדחים בקוטר .44. הראשון שבהם, שהושק בשנת 1908 נקרא סמית אנד ווסון טריפל-לוק, וקיבל את הכינוי "ניו סנצ'רי".
האקדח נקרא בשל מערכת הנעילה התלת-נקודתית שהייתה בו כך שבנוסף לשתי נקודות הנעילה הרגילות בגליל (בחזית ובאחור), המנגנון כלל נקודת נעילה שלישית מתחת לקנה, בתוך המסגרת הקדמית , מה שהפך את האקדח ליציב וחזק במיוחד בעת ירי.
הוא אחד מאקדחי התופי האייקוניים ביותר שיצרה חברת סמית' אנד וסון ונחשב עד היום לאחד מהאקדחים האיכותיים והמתקדמים ביותר של תקופתו — ולעיתים אף בהיסטוריה של הנשק הקל בזכות שילוב של דיוק, עמידות, אסתטיקה, והנדסה מכנית מתקדמת לתקופתו.
מומחים ויורים מכל התקופות רואים בו "אקדח התופי הקלאסי המושלם".
דגם סמית' אנד וסון מודל 1917 הוא למעשה התאמה של אקדח הטריפל לוק כאשר הוא מותאם לירי בתחמושת .45 ACP .
אקדחי ה־M1917 אומצו על ידי צבא ארצות הברית בשנת 1917, כדי לשמש כתוספת לאקדח הסטנדרטי M1911 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ויוצרו הן על ידי חברת קולט, וגם על ידי סמית' אנד ווסון עם הבדלים שונים בעיקר במנגנון הטעינה והפריקה של הכדורים מתוך התוף.
בשנת 1913 הוציאה חברת סמית' אנד ווסון את האקדח החצי אוטומטי סמית' אנד ווסון מודל 1913 , שהיה בעל חשיבות היסטורית עבור החברה מאחר שהוא מייצג את כניסתה הראשונה לשוק האקדחים החצי-אוטומטיים.
אחד המאפיינים הבולטים והבעייתיים ביותר של המודל 1913 היה השימוש בקליבר ייחודי שפותח על ידי סמית' אנד ווסון עצמה: .35 S&W Auto.
לאחר המודל 1913, סמית' אנד ווסון ייצרה את המודל 32 (Smith & Wesson Model 32) בקליבר .32 ACP, שהיה יעיל יותר אך גם הוא לא זכה להצלחה רבה.
החברה הפסיקה לייצר אקדחים חצי-אוטומטיים לתקופה ארוכה, עד להצגת אקדח מית' ווסון מודל 39 בשנת 1954. למרות חוסר הצלחתו המסחרית, המודל 1913 נותר פריט מעניין עבור אספנים וחובבי נשק, כמייצג את הניסיון הראשון והייחודי של סמית' אנד ווסון להיכנס לשוק האקדחים החצי-אוטומטיים בתחילת המאה ה-20.
בתקופת השפל הגדול הייצור התעשייתי בארצות הברית הואט וחסרת סמית' אנד ווסון החלה לייצר מוצרים שאינם כלי נשק כגון אזיקים, סכיני גילוח וכלי עבודה אחרים על מנת להרחיב את ההיצע .
בשנת 1940, הייצור של סמית' אנד ווסון הוקדש לייצור נשק לשימוש צבאי, וייצור נשק אזרחי הופסק.
במהלך הסכסוך באירופה, הבריטים פנו לסמית' אנד ווסון בבקשה לכלי ירייה.
הזמנתם הייתה לאקדחים מדגם "מיליטרי אנד פוליס" בקליבר הבריטי 200/.38, במקום קליבר 38 ספשיאל הסטנדרטי.
עם האיום הגובר של מלחמת העולם, סמית' אנד ווסון החלה לייצר כלי נשק לפי הזמנות עבור צבא ארצות הברית עד סוף המלחמה, סמית' אנד ווסון ייצרה למעלה ממיליון אקדחי תופי עבור כוחות בעלות הברית.
בשנת 1941, כאשר המספרים הסידוריים של אקדחים מדגם מיליטרי אנד פוליס הגיעו למיליון, הסדרה הוחלפה מחדש עם הקידומת V, שסימלה ניצחון , והאקדחים כונו דגמי ויקטורי.
כדי לעמוד בדרישות הייצור של מספרים גבוהים במיוחד, האקדחים קיבלו גימור צבאי מחוספס שנקרא "שחור חצות" (midnight black) במקום גימור כחול.
מותו של הרולד ווסון בשנת 1946 סיים את עידן מנהיגות ווסון.
מנהל המפעל, קרל הלסטרום, הפך לנשיא החדש.
התקופות שלאחר מלחמת העולם השנייה במאה ה-20 היו זמנים של חדשנות גדולה עבור החברה.
בשנת 1935 הוציאו סמית' אנד ווסון את מודל 27 ונקרא בתחילה "Registered Magnum".
הוא פותח כמענה לצורך באקדח חזק במיוחד, המסוגל להתמודד עם התחמושת החדשנית והעוצמתית שפותחה על ידי סמית' אנד ווסון ה-357 מגנום כשיפור על תחמושת ה-30 ספשיאל.
בתחילה, הוא נמכר כאקדח מותאם אישית לחלוטין, ולקוחות יכלו לבחור מגוון רחב של אורכי קנה, כוונות, ידיות וגימורים.
כל אקדח כזה הגיע עם תעודת בעלות ומספר רישום ייחודי.
בשנת 1957, סמית' אנד ווסון אימצה מערכת מספור חדשה לדגמי הנשק שלה, וה-"Registered Magnum" קיבל את השם "מודל 27".
אקדח מודל 27 הראשון הושלם ב-8 באפריל 1934, וניתן מתנה לג'יי אדגר הובר, מנהל לשכת החקירות הפדרלית (FBI).
לאורך השנים, יוצרו גרסאות שונות של המודל 27 "מודל 27" התחיל את "עידן המגנום" של אקדחים.
השיא היה בשנת 1955 כאשר החברה יצרה את סמית' אנד וסון מודל 29 בקוטר .44 Magnum.
שני עשורים לאחר מכן, סרטי הארי המזוהם הפכו את האקדח הזה לאייקון תרבותי.
במהלך שנות הפעילות של החברה ועד למאה העשרים ואחת התמקדה הפעילות של התכנון והייצור באקדחים בלבד ובמהלך המאה ה-19 ועד לאמצע המאה העשרים באקדחי תופי.
במשך עשרות שנים, סמית' אנד וסון הפכה שם נרדף לאקדחים והתמקדה בפיתוח ושדרוג דגמים אלה.
אחד מהדגמים יוצאי הדופן מגישה זו היה תת-המקלע מודל 76 שתוכנן ויוצר בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20. הוא נוצר במיוחד כדי לענות על צורך דחוף של יחידות הקומנדו הימי האמריקאי (SEALs) במהלך מלחמת וייטנאם.
המעבר מתכנון לייצור היה מהיר ותוך תשעה חודשים הנשק היה מוכן, תוך ויתור על גימורים קוסמטיים כדי לעמוד בדרישה הדחופה של המלחמה.
הנשק היה ידוע בפשטותו, קשיחותו ואמינותו, ונבנה בעיקר מחלקי פלדה מוטבעים.
אף על פי שחלק קטן מתת-מקלעי המודל 76 אכן הגיעו לידי הצי האמריקאי, המלחמה השתנתה, והצי האמריקאי החליט לבסוף שאינו זקוק עוד לתת-המקלע באופן נרחב.
סמית' אנד וסון שיווקה את הנשק לגופי אכיפת חוק, ואף מספר יחידות נמכרו לאזרחים מאחר שבשנות השבעים של המאה העשרים תקופה ניתן היה לרכוש כלי נשק אוטומטיים באופן חוקי.
ייצור המודל 76 הופסק בשנת 1974 בשל ביקוש נמוך בשוק.
בשנת 1983 רכשה חברת MK Arms את הזכויות למודל 76 והחברה ייצרה מספר גרסאות כולל קרבין ואקדח.
תת-המקלע שהיה כאבן מאסו הבונים היה לראש פינה ומודל 76 הפך פופולרי בסרטי פעולה של שנות ה-70 וה-80. מודל 76 נחשב לפריט אספנות יקר בשל משמעותו ההיסטורית ומספר הייצור המוגבל שלו.
ב-1965 מכרה משפחת ווסון את גרעין השליטה שלה בסמית' אנד ווסון לקונגלומרט האמריקאי בנגור פונטה .
ההצעה הכספית של בנגור פונטה של 22.6 מיליון דולר נחשבה אטרקטיבית מאוד.
בנגור פונטה שנוסדה בשנת 1964 במדינת מיין הייתה קונגלומרט מצליח באותה תקופה עם משאבים פיננסיים גדולים, העם מגוון הרחב של חברות שהיו בבעלותה, בעיקר בתחומי כלי ירייה, כלי טיס קלים וכלי שיט למטרות פנאי.
החברה נתפסה כגוף שיכול להמשיך לפתח את המותג.
משפחת ווסון העדיפה למכור את החברה בעודה רווחית ומבוקשת, ולא לקחת את הסיכון של המשך ניהול במצב עסקי משתנה.
הרכישה סימנה את סיום תקופת העצמאות של סמית' אנד ווסון והחלה תקופה של שינויים והתאמות תחת בעלות תאגידית.
במהלך העשור הבא, גיוון קונגלומרט בנגור פונטה את המכירות האזרחיות של החברה כדי לכלול מוצרי שונים ומשלימים (כגון נרתיקים) וכן להציע ציוד משטרתי נוסף (כגון אזיקים ומדדי נשימה לבדיקת נוכחות אלכוהול בדם).
עד סוף שנות ה-70 היו מוצרים אלו כ-25% מסך ההכנסות של סמית אנד ווסון.
אמנם סמית' אנד ווסון לא הייתה חסינה מבעיות אלו, אך לדברי ביזנס וויק היא הייתה "מושא קנאת התעשייה", בשל אחיזתה בשוק אכיפת החוק והמפעלים היעילים והמודרניים שלה.
החברה הייתה גם רווחית ביותר, ורשמה רווחים תפעוליים של 18.4 מיליון דולר ממכירות של 84 מיליון דולר לשנה שהסתיימה בספטמבר 1977.
במהלך עשרים השנים בהן תאגיד בנגור פונטה החזיק בבעלות על סמית' אנד ווסון, ניהול החברה עבר שינויים, אך לא היה מנכ"ל בולט אחד שנשאר לאורך כל התקופה.
תחת בעלות הקונגלומרט החברה נוהלה כחטיבה בתוך תאגיד גדול, וההנהלה הייתה כפופה להנהלה המרכזית של בנגור פונטה, סמית' אנד ווסון הפכה לחטיבה בבנגור פונטה, ולכן רוב ההחלטות האסטרטגיות התקבלו על ידי דירקטוריון החברה-האם.
לסמית אנד ווסון הייתה הנהלה תפעולית נפרדת שפיקחה על פעילות הייצור, הפיתוח והמכירות והיא נבחרה ואושרה על ידי הדרג הניהולי של בנגור פונטה.
הדגש בפעילות סמית אנד ווסון כלל מעבר הדרגתי מאקדחי תופי לאקדחים חצי-אוטומטיים בדגש על אקדחים עם קיבולת מחסנית.
שילוב חומרים קלים יותר כגון אלומיניום או עמידים כגון פלדת על חלד.
בראשית ובאמצע שנות ה-80. סמית' אנד ווסון הייתה חברה בדעיכה, כניסתה לשוק האקדחים החצי-אוטומטיים הייתה מהלך של חברה עוקבת, לא של מובילת שוק.
היחידות האמריקאיות של שני יצרני נשק זרים, גלוק האוסטרית וברטה האיטלקית, הובילו את כניסת כלי הנשק החצי-אוטומטיים לשוק האמריקאי.
כאשר המכירות הכלליות של כלי נשק נותרו קבועות, התחרות החדשה לא רק כרסמה בנתח השוק של סמית' אנד ווסון, אלא גם פגעה במכירותיה.
כמו כן, התברר, כפי שסיכם צ'ארלס א.
פטי במאמר בעיתון "אמריקן רייפלמן" הפרסום הרשמי של ה-NRA כי איכות כלי הנשק של סמית' אנד ווסון הייתה בירידה.
אף על פי שהמכירות חצו את רף 100 מיליון הדולר בראשית שנות ה-80, הצמיחה הואטה עד אמצע שנות ה-80 והרווחים ירדו.
לשנת הכספים שהסתיימה ביוני 1986, דיווחה יצרנית הנשק על רווחים תפעוליים של 14.1 מיליון דולר ממכירות של 116.1 מיליון דולר.
נתון הרווחים ייצג ירידה של 41 אחוזים מהרמה ב-1982.
בשנת 1971 הוציאה סמית' אנד ווסון לשוק את המודל 59 בעל מנגנון פעולה כפולה, מדובר באקדח פורץ דרך בשוק האמריקני, שתוכנן כדי לעמוד בדרישות הצבא האמריקאי לנשק אישי שיכול לשאת יותר כדורים מהאקדחים הסטנדרטיים של התקופה.
המודל 59 פותח על בסיס דגם קודם מודל 39 שהיה אחד האקדחים האמריקאיים הראשונים עם מנגנון ירי פעולה ככפולה בקליבר 9 מ"מ.
המודל 59 הרחיב את יכולת הנשיאה של כדורים באמצעות מחסנית כפולה, דבר שהפך אותו לאחד האקדחים הראשונים בארצות הברית שהשתמשו במחסנית רחבה מסוג זה.
המודל 59 שווק בתחילה לשימוש צבאי, אך למרות תכונותיו החדשניות, הצבא האמריקאי לא אימץ אותו באופן נרחב.
עם זאת, הוא זכה לפופולריות רבה בקרב כוחות משטרה בארצות הברית ובקרב אזרחים.
אקדח נוסף שיצא בשנת 1970 היה מודל 66, אקדח תופי מדגם מודל 19 העשוי מפלדת אל-חלד.
אקדח נוסף היה המודל 61 הידוע גם בשם "אסקורט" שהיה אקדח קטן שיוצר בשנות ה־70 של המאה ה־20. האקדח הזה משתייך לקטגוריית "אקדחים מוסתרים", ונועד בראש ובראשונה להגנה עצמית ולנשיאה יומיומית בצורה דיסקרטית.
בתקופה שבה גבר הביקוש בארצות הברית לאקדחים קומפקטיים להגנה עצמית, במיוחד בקרב אזרחים.
סמית אנד ווסון ייצרה את האסקורט כמענה למוצרים דומים של יצרנים אירופיים, ובמיוחד כתחליף לאקדחים קטנים בייבוא, שבשלב מסוים נאסר או הוגבל על ידי הממשל הפדרלי.
תחרות מול חברת טאורוס ארמס
בין השנים 1970 ל־1977, חברת בנגור פונטה רכשה אחזקה של 54% בחברת הנשק הברזילאית טאורוס ארמס.
במהלך תקופה זו, התקיימה שותפות טכנולוגית בין שתי החברות- אחיות שהתבטאה בשיתוף ידע, שיטות ייצור, עיצובים, שיטות בקרת איכות, טיפול פלדה, ויישום תהליכי הרכבה.
המהלך הזה יצר "שיבוט ייצור טכנולוגי" טאטרוס לא העתיקה את המוצרים של סמית' אנד ווסון כמתחרה חיצוני, אלא קיבלה את הידע כחלק מאותו גוף מסחרי.
מהלך זה סימן את סיום הקשר הישיר של החברות.
בשנת 1984, Bangor Punta נרכשה על ידי תאגיד ליר סיגלר , ובכך עברה סמית' אנד ווסון לבעלותה.
בשנת 1986, ליר סיגלר נרכשה על ידי קרן השקעות פרטיות פורסטמן ליטל שהייתה מעונינת בעיקר בחברות התעופה והרכב של התאגיד ומכרה את סמית' אנד ווסון זמן קצר לאחר מכן בשנת 1987 לחברת החזקות בריטית טומקינס בע"מ.
ביוני 1987 קנתה חברה בריטית בשם "טומקינס בע"מ" את סמית' אנד ווסון בסכום של 112.5 מיליון דולר.
זה היה רגע מכונן בהיסטוריה של יצרנית הנשק האמריקאית, שעד לאותו זמן הייתה בידיים אמריקניות ועתה עברה לבעלות חברה זרה.
חברת טומקינס הייתה תאגיד תעשייתי בריטי גדול שבתחילת דרכו עסק בעיקר בתחום המזון אך בשנות ה-80–90 הפך לקונגלומרט מגוון שהשקיע בתחומי הנדסה, רכב, בניין ונשק.
סמית' אנד ווסון נרכשה כחלק מהמהלך של טומקינס להיכנס לתחום הביטחוני-תעשייתי וראתה עסקת הרכישה הזדמנות לרכישת מותג אמריקאי בעל שם עולמי.
טומקינס ראתה בחברת הנשק האמריקאית "חברה בעלת שם טוב ועמדת שוק חזקה עם פוטנציאל צמיחה ניכר באמצעות הישגים ניהוליים, " כך לפי רוברט מודימר, המנכ"ל הראשון מטעם טומקינס בראיון לעיתון אמריקן רייפלמן.
החברה הבריטית הפשילה שרוולים והחלה במאמץ להביא את סמית' אנד ווסון למסלול מחודש של צמיחה על ידי השקעה בייצור וטכנולוגיה, מאמץ מיוחד הוקדש בשדרוג פסי הייצור בהם הוכנסה לשימוש טכנולוגיות CNC ושיטות ייצור מודרניות כמו גם ציוד תכנון בעזרת מחשב (CAD).
תוך שימת דגש על שיפורים בחומרים, קלות ירי, ועיצוב ידיות וכן שיפור מערך בקרת האיכות כבר באמצע 1989, הציוד והתוכניות החדשות סייעו להפחית באופן משמעותי את שיעור כלי הנשק שהוחזרו לתיקון במסגרת אחריות.
עבור אקדחים אוטומטיים, שיעור ההחזרות ירד מ-6.3 אחוזים לשפל של 1.2 אחוזים, בעוד שרק שני אחוזים מאקדחי התופי של Smith & Wesson הוחזרו לשירות, מה שהיווה חציית השיעור הקודם של ארבעה אחוזים.
במקביל החברה ניסתה לשמר את מוניטין שלה כיצרן אקדחי תופי גם בעידן שבו המשתמשים העדיפו אקדחים חצי אוטומטיים.
סמית' אנד ווסון בראשות טומקינס הציגה התלהבות מחודשת בתחום פיתוח המוצרים.
בשנת 1988 השיקה החברה קו משופר של אקדחים חצי-אוטומטיים מדור שלישי.
עם עלייה בעניין בבעלות על נשק בקרב נשים, סמית' אנד ווסון הציגה את קו LadySmith של אקדחים קטנים בשנת 1989. תחת הנהגתו של אד שולץ, שהפך לנשיא בשנת 1992, החברה הקדישה מאמץ למיקוד מחודש באקדחים חצי-אוטומטיים: החברה פיתחה את סדרות Sigma ו–SW99, שנועדו להתחרות בחברות האירופאיות גלוק ובברטה.
אך נסמכה על טכנולוגיות שנרכשו מחברות אחרות.
בניסיון לחזור להיות מובילה בשוק האזרחי והמשטרתי.
הניסיון הראשון בתחום האקדחים המודרניים הייתה סדרת סיגמא SW שיצאה לשוק בשנת 1994. אלו היו אקדחים חצי אוטומטיים עם מסגרת פולימרית, הניסיון הראשון של החברה להשתמש בחומרים סינתטיים לבניית אקדחים ולמעשה היו חיקוי לאקדחי חברת גלוק.
סדרת הסיגמא ידועה בשל ההיסטוריה רצופת המכשולים שלה: העיצוב והתפעול של אקדחי הסיגמא המקוריים היו כה דומים לאקדחי גלוק, עד שגלוק תבעה את סמית' אנד ווסון על הפרת פטנט.
על מנת לישב את התביעה שילמה סמית' אנד ווסון סכום לא ידוע לגלוק, אך הורשתה להמשיך לייצר את סדרת הסיגמא תוך ביצוע שינויים קלים בנשק.
אחת הביקורות העיקריות על האקדחים מסדרת הסיגמא הייתה משיכת ההדק הארוכה והכבדה שלה, שרבים ראו בה חסרון משמעותי המשפיע על הדיוק.
דגמים מוקדמים של הסיגמא סבלו מבעיות אמינות שונות, כולל תקלות בהזנה, כשלים בחליצת תרמילים ותקלות של הזנה כפולה.
אקדחים מסדרת הסיגמא לא זכו לפופולריות רבה ולא הוו תחרות לאקדחי גלוק.
בסופו של דבר הופסק ייצור סדרת הסיגמא בשנת 2012.
ניסיון נוסף להשיג דריסת רגל בשוק של האקדחים החצי אוטומטיים היה אקדח SW99 שנוצר כשיתוף פעולה בין סמית' אנד ווסון וחברת קרל ולטר בע"מ הגרמנית.
הוא הושק בשנת 1999 והיווה ניסיון של סמית' אנד ווסון להיכנס לשוק האקדחים המודרניים המאופיינים בגוף מפולימר תוך הסתמכות על ניסיון העשיר של ולטר בעיצוב ארגונומי ומנגנוני הדק חדשניים.
השלדה הפולימרית של ה-SW99 יוצרה בגרמניה על ידי וולטר בעוד שהצינה והקנה יוצרו על ידי סמית' אנד ווסון בארצות הברית.
האקדח זכה לביקורות חיוביות על הארגונומיה המצוינת שלו, מערכת ההדק המתקדמת והדיוק.
אך לא זכה לפופולריות כמו ה-Walther P99 המקורי, ייצורו הופסק בסביבות 2006 בעיקר על רקע הקשיים הכספיים ואי הוודאות בחברת סמית' אנד ווסון.
חברת טומקינס נתפסה כחברה זרה שמנהלת מותג אמריקאי מסורתי דבר שפגע במוניטין מול צרכנים אמריקאים, החלטות אסטרטגיות התקבלו באנגליה דבר שעורר חיכוכים עם ההנהלה האמריקאית.
בינואר 1998 החלה סמית' אנד ווסון למכור אופניים שתוכננו במיוחד לעבודת משטרה.
בשלהי שנות ה-90 פתחה החברה גם שמונה חנויות קמעונאיות ברחבי ארצות הברית, ומכרה ביגוד ומגוון מוצרים אחרים שאינם כלי ירייה, הנושאים את לוגו החברה.
מהלכי גיוון אלו שהיו לפי התרבות העסקית של טומקינס הגיעה בתקופה שבה מכירות הנשק נותרו קפואות.
האמריקאים כבר החזיקו בכ-230 מיליון כלי נשק, מה שהחליש את הביקוש.
סיבות נוספות שניתנו לקיפאון במכירות כללו ירידה בעניין בציד וירידה בשיעורי הפשיעה, כאשר האחרונה אולי הובילה לירידה בביקוש לכלי נשק להגנה עצמית.
באותו זמן, תעשיית הנשק הייתה נתונה תחת מתקפה משפטית גוברת, כאשר יותר ויותר עיריות תבעו יצרני נשק בטענה לרשלנות בייצור, בשיווק ובהפצה של כלי נשק.
תביעות אלו היו דומות במידה מסוימת לתביעות המוצלחות ברובן שהוגשו נגד תעשיית הטבק בשלהי שנות ה-90. הפוטנציאל לפסקי דין בעלי אחריות משפטית גבוהה, יחד עם קריאות גוברות לאמצעי פיקוח פדרליים נוקשים יותר על נשק, נתנו תנופה נוספת למהלכי ההתגוונות של סמית' אנד ווסון ויצרני נשק אחרים.
בשנות ה-90 המאוחרות, ממשלו של הנשיא ביל קלינטון, בהובלת משרד השיכון והפיתוח העירוני, ניסה להילחם באלימות הנשק בארצות הברית דרך דרכי פעולה אזרחיות ולא רק חקיקה.
מאחר שחוקי נשק פדרליים היו מוגבלים בגלל התנגדות פוליטית, הממשל החל במו"מ עם יצרני נשק במטרה לגרום להם לנקוט צעדים מרצון לצמצום נגישות הנשק הבלתי חוקי, שימוש בטוח בכלי נשק ושליטה על רכישת כלי נשק בכלל.
סמית' אנד ווסון הייתה היצרנית הגדולה הראשונה שהסכימה לחתום על ההסכם עם הממשל.
עיקרי ההסכם כללו התחייבות של סמית' אנד ווסון לכלול התקנת מנגנוני בטיחות חכמים כמו נעילת הדק.
אספקת מנעולים חיצוניים עם כל כלי נשק.
פיתוח עתידי של "נשק חכם" שיזהה רק את הבעלים החוקי באמצעות טביעת אצבע או קוד.
ההסכם חייב את החברה לבצע מכירה רק לסוחרים שאושרו על ידי סמית' אנד ווסון והתחייבו לעמוד בתנאי הממשל שכללו הגבלת מספר קניות פר אדם.
איסור מכירה בתערוכות נשק ללא בדיקות רקע וניהול מערכת של בדיקות רקע מחמירות.
בתמורה הובטח לחברה הגנה משפטית חלקית מפני תביעות אזרחיות של ערים וארגונים בגין שימושים פליליים בנשק.
קידום מוצרי החברה על ידי ממשל קלינטון, כולל רכישות אפשריות מצד רשויות אכיפה.
ארגון NRA תקף את ההסכם והציג את סמית' אנד ווסון כ"בוגדת".
התגובה החריפה נבעה לא רק מתוכן ההסכם, אלא מכך שנתפסה כמי שנתנה לגיטימציה לממשלה לקבוע כללים לתעשייה שלמה.
מאות חנויות נשק סירבו למכור את מוצרי החברה.
וצרכנים אמריקאים החרימו את החברה.
תוך חודשים מהחתימה על ההסכם במרץ 2000, המכירות של החברה ירדו בכ-40% בארצות הברית.
והנכס העיקרי שלה שהיה ההילה הנובעת מהיות המותג חלק בלתי נפקד מההיסטוריה אמריקאית, הפכה לסמל ל"כניעה פוליטית".
ה-NRA כינתה אותה: "סוס טרויאני של הממשל".
הסערה שפגעה בסמית' אנד ווסון לא פסחה על שאר חברות הנשק האמריקניות אך תוצאות האירועים היו שונות.
חברת סטורם רוגר הביעה תמיכה פומבית בחוקי בטיחות נשק מסוימים כגון הדרישה להגבלת תכולת מחסניות ותמיכה פומבית בהצעות רגולטוריות, ולא חתמה על הסכם פורמלי עם הממשל הפדרלי.
בתגובה ספגה החברה ביקורת מצד תומכי נשק, וכתוצאה מכך סבלה ירידה קלה וזמנית בפופולריות בקרב לקוחות.
חברת גלוק סירבה להצטרף להסכמים ממשלתיים שמרה על פרופיל נמוך והתמקדה במכירת נשק לרשויות אכיפה כתוצאה מכך כמעט ולא ספגה ביקורת וזכתה לאהדת כוחות השולטים בשוק הנשק בשל עמידתה בלחץ הממשלתי.
חברת קולט, מתחרה ותיקה של סמית' אנד ווסון שהייתה אף היא בקשיים כלכליים ניכרים הסכימה לדרישת הממשל לצמצום מכירת נשק אזרחי בשנות ה-90 המאוחרות ונקטה במדיניות של העדפה למכירת נשק לגופי ביטחון בלבד, זאת לאחר תביעות רבות כנגד החברה מצד רשויות שונות ואזרחים פרטיים.
חברת טאורוס ארמס פיתחה מנגנוני בטיחות חכמים מרצונה שילוב מנגנוני בטיחות פנימיים ופיתוחי בטיחות עצמאיים לא עורר זעם ונתפס על ידי הציבור האמריקני כבחירה טכנולוגית ולא פוליטית כך שמרה החברה על קהל הלקוחות והתרחבה לשווקים נוספים.
לאירועים אלו היו השפעות מרחיקות לכת על התעשייה כולה.