tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יובליו המפורסמים של האמזונאס, המדיירה, הפורוס והז'פורה.
ישנם מספר אגני מים גדולים בהרי האנדים, המפורסם שבהם הוא אגם טיטיקקה הנמצא בגובה של 3,821 מטרים - אגן המים הגבוה בעולם הניתן לשיט.
מכיוון שהאנדים מתפרשים לכל אורכה של אמריקה הדרומית, כמות המשקעים וגובה קו השלג (הגובה שממנו מתחיל להופיע שלג) משתנים מאזור לאזור.
המשך מגמה זו מדאיג מאחר שאובדן הקרחון מעמיד בסכנה את אספקת המים לקיטו, בירת אקוודור.
מדבר אטקמה בצפון צ'ילה המוקף על ידי הרי האנדים הוא המדבר הצחיח ביותר על פני כדור הארץ.
כמות המשקעים במדבר באזור אנטופגסטה הוא מילימטר אחד בשנה.
מצב זה נוצר בזכות תופעת מדבר צל גשם שנוצרת בגלל הרי האנדים המקיפים את המדבר.
מדבר מפורסם נוסף בתחומי האנדים הוא סאלאר דה אויוני בבוליביה שהוא מדבר המלח הגדול בעולם.
האנדים נחשבים לרכס צעיר שנוצר בתקופת הפלאוזואיקון.
את צורתם הנוכחית הם קיבלו בתקופת הקרטיקון.
האורוגנזה (בניית ההרים) של האנדים מקורה בתהליך של קימוט והעתק בשל תנועת לוחות טקטוניים.
לוח נסקה הימי נע מזרחה ועובר הפחתה מתחת ללוח הדרום-אמריקאי.
עד היום האנדים ממשיכים להתרומם בתהליך זה.
גם לוח אנטארקטיקה ולוח סקוטיה מעורבים בתהליך האורוגנזה שבדרום האנדים.
לוח אנטארקטיקה אף יצר המשך לרכס האנדים 1,000 קילומטרים דרומית לאמריקה הדרומית, בחצי האי האנטארקטי.
החום הרב שנוצר מחיכוך בין כל הלוחות מתיך את הלוח הדרום-אמריקאי ויוצר מאגמה.
הלחץ הרב גורם למאגמה לפרוץ החוצה דרך הרי געש - חורים בלוחות שנוצרו בגלל הקימוט.
המפורסם שבהרי הגעש של האנדים הוא הר הגעש הפעיל קוטופקסי, השוכן כ-75 ק"מ מהעיר קיטו בירת אקוודור.
קוטופקסי הוא הר הגעש הפעיל הגבוה באנדים - גובהו 5,897 מטר, והוא התפרץ לאחרונה ב-1904.
אזור האנדים מועד לרעידות אדמה, שפוקדות את האזור בתדירות גבוהה מן הרגיל.
רוב רעידות האדמה באזור מתרחשות באקוודור ובפרו, אך ב-22 במאי 1960 התרחשה בצ'ילה רעידת אדמה במגניטודה 9.5, שהייתה רעידת האדמה החזקה ביותר שתועדה.
רעידת האדמה הזו גרמה לאבדות אף בהוואי וביפן המרוחקות.
האנדים בנויים בעיקר מסלעי משקע ומסלעים מותמרים (סלעים ששינו את צורתם והרכבם בגלל חום ולחץ).
קיימת גם כמות גדולה של סלעים געשיים.
הנפוץ שביניהם הוא סלע היסוד הגעשי הקרוי אנדזיט, הנקרא על שם האנדים עצמם, שם נחקר לראשונה.
באנדים קיימים מאגרי נפט בכמות מסחרית, ויש עושר רב של מחצבים כגון פחם, זהב, נחושת, כסף, ברזל, עופרת, אבץ, ליתיום ובדיל, שחלקם שימשו את תושבי האזור במשך אלפי שנים.
מצפון לאנדים, בים הקריבי, קיימים מספר איים געשיים שנחשבים לחלק מן האנדים מבחינה גאולוגית.
רוב היונקים הגדולים באנדים שייכים למשפחת הגמליים: ויקוניה מצויה, גואנקו, אלפקה ולמה מצויה (כולם אנדמיים לאנדים).
הוויקוניה והגואנקו הן חיות בר לעומת הלמה והאלפקה המבויתות.
את הלמה מגדלים בתור בהמת משא ומקור בשר ואת האלפקה מגדלים בעיקר בשביל הצמר.
באנדים מספר אייליים אנדמיים: הסוג אייל האנדים הכולל שני מינים (אייל אנדים פרואני, ואייל אנדים צ'יליאני); הסוג פודו הכולל שני מינים (פודו צפוני ופודו דרומי), ו-3 מיני מזאמה (מזאמה ביצתית, מזאמה מרידאנית וצ'וני).
בעל חיים נוסף שמקורו באנדים הוא הצ'ינצ'ילה שנפוץ כיום כחיית מחמד בכל העולם.
עם בואו של האדם הלבן לאנדים ניצודו צ'ינצ'ילות בשל פרוותיהם.
הקוי (קביה), קרוב משפחה של הצ'ינצ'ילה, שימש לטקסים דתיים ולמאכל (בציור "הסעודה האחרונה" בקתדרלה של קוסקו מצויר קביה כמאכל המוגש ליושבים בשולחן).
הקביה בוית לפני 5,000 שנה ועדיין מגדלים אותו ברחבי האנדים.
מין אנדמי נוסף החי באנדים הוא קונדור האנדים.
תושבי האנדים הקדומים ראו בו אל כל-יכול וסגדו לו.
כיום הקונדור מופיע על הסמל הלאומי של ארבע מתוך שבע מדינות האנדים: סמל קולומביה, סמל צ'ילה, סמל בוליביה וסמל אקוודור.
הקונדור נמצא בסכנת הכחדה עקב ציד בלתי חוקי וזיהום.
באנדים כ-8,200 מיני צמחים ומתוכם כ-2,725 מיני סחלב.
צמח המאכל החשוב ביותר שמוצאו מהרי האנדים הוא תפוח האדמה.
מחקרים ארכאולוגיים מראים שתפוח האדמה בוית לראשונה לפני למעלה מ-7,000 שנה.
מחקרים גנטיים שנערכו לאחרונה מראים שמקור הגידול הוא באזור אגם טיטיקקה.
צמח הקוקה חשוב אף הוא: זהו מקור כלכלה עיקרי במדינות האנדים הצפוניות.
צמח זה נמצא בשימוש למעלה מ-2,500 שנה, הן לצרכים דתיים והן לצרכים רפואיים.
החל מאמצע המאה ה-19 החלו לזקק את הסם קוקאין מצמח הקוקה.
הצמח נתן את שמו למשקה הקל קוקה-קולה שתמציות מן הצמח נמנות עם מרכיביו.
צמח רפואי חשוב נוסף הגדל באנדים הוא צמח הצ'ינצ'ונה, שממנו מזקקים כינין - תרופה ידועה למחלת המלריה.
צמח נדיר נוסף האנדמי להרי האנדים הוא צמח הפויה ריימונדי הפורח פעם במאה שנה ומגיע לגובה של כ-12 מטרים.
בהרים הגבוהים רוב הצמחייה היא עשב וטחב, אך ישנו סוג של עצים עצי הפולילפיס.
עצי הפולילפיס הם צמחים ממשפחת הוורדים והם גדלים ברום של עד 4,500 מטר.
עצים אלו מכסים כיום רק עשרה אחוזים משטחם המקורי עקב שרפות מעשי ידי אדם.
יערות עצי הפולילפיס משמשים סביבת גידול ייחודית לצמחים ובעלי חיים נוספים, ולכן הם מוגדרים כמין מהנדס סביבה.
ההערכה היא כי המתיישבים הראשונים באנדים היו ציידים-לקטים שהגיעו מאמריקה הצפונית בסביבות 10,000 - 11,000 לפנה"ס.
אזור האנדים הוא אחד האזורים הראשונים שבהם התפתחה חקלאות לאחר ביות הצמחים תפוח האדמה והמניהוט ובעלי החיים הלמה המצויה והאלפקה (הביות התרחש עד 3,500 לפנה"ס).
העדויות הראשונות לתרבות מפותחת באנדים הן שרידי העיר צ'אווין דה ואנטאר.
השרידים תוארכו לסביבות המאה ה-9 לפנה"ס.
העיר הייתה המרכז הרוחני של בני שבט צ'אווין שחיו בפרו בין המאה ה-14 למאה ה-5 לפנה"ס.
במקביל לבני צ'אווין שגשגה בבוליביה תרבות ההטיונקו.
שרידים שנמצאו באזור אגם טיטיקקה מעידים על בירת ההטיונקו, העיר טיוואנאקו.
העיר, שהחלה את דרכה בתור כפר במאה ה-2 לפנה"ס, התפתחה לעיר ענקית בתקופה שבין המאה ה-3 למאה ה-5. בעיר, שכללה פירמידות, שערים ומקדשים ייחודיים, חיו 40,000 אנשים.
העיר ננטשה בתחילת המאה ה-12, כנראה בגלל בצורת.
לאחר תקופת השגשוג של תרבות צ'אווין התפתחה בפרו תרבות ההוארי.
שבט ההוארי שגשג בין המאה ה-7 למאה ה-11 לספירה ושלט על חלק נרחב בפרו באזור ההררי ובאזור החוף.
אבות שבט האינקה התיישבו בעמק קוסקו במאה ה-13, שם ייסדו את העיר קוסקו.
עד המאה ה-15 ניהלו האינקה מלחמות בלתי פוסקות נגד שבטים אחרים תושבי העמק.
בשנת 1438 עלה לשלטון פַּאצַ'אקוּטִי האינקה התשיעי.
פאצ'אקוטי ובנו טוֹפָּה אִינְקָה כבשו במשך 55 שנים את כל שטח פרו ועוד חלקים נרחבים מבוליביה, אקוודור, ארגנטינה וצפון צ'ילה של היום.
האימפריה של האינקה השתרעה לאורך 4,000 קילומטרים של מרכז האנדים וכללה, לפי ההערכה, כ-6 מיליון תושבים.
תקופת אימפריית האינקה היוותה קפיצת מדרגה בתחומים רבים כגון: פוליטיקה, תקשורת, תעבורה, אדריכלות, הנדסה, צבא, דיפלומטיה, אסטרטגיה, מוזיקה, אמנות, אומנות, פיתוח אורבני, כלכלה, חקלאות, ציד, רוקחות, דת ועוד.
במחצית הראשונה של המאה ה-16 הגיעו הקונקיסטאדורים הספרדים הראשונים לאמריקה הדרומית והחלו במסע כיבושים ביבשת החדשה.
אימפריית האינקה, שהייתה שרויה בעיצומה של מלחמת אזרחים, הובסה בידי פרנסיסקו פיזרו, שהרג את האינקה אַטַאהוּאַלפָּה.
במאות הבאות נשלט אזור האנדים בידי הספרדים והיווה חלק מרכזי במלכות המשנה של פרו.
רוב ההתנגדות לשלטון באה בצורת לוחמת גרילה של התושבים המקוריים של האזור, אך זו נחלה הצלחות מעטות בלבד.
בתחילת המאה ה-19 קרסה המערכת הקולוניאלית הספרדית בעקבות פלישתו של נפוליאון לחצי האי האיברי וכיבושו.
קריסת השלטון היוותה פתח לתנועת העצמאות והשחרור ברחבי האימפריה הספרדית כולה.
באזור האנדים הייתה זו תנועת שחרור פוליטית וצבאית בהנהגתו של סימון בוליבר, שהביאה בסופו של דבר לעצמאות מדינות צפון האנדים.
כך נוסדה רפובליקת קולומביה הגדולה שכללה את שטחן של פנמה, קולומביה, ונצואלה ואקוודור.
במקביל הובסו תומכי המלוכה הספרדית במדינות דרום האנדים ומרכזם: צ'ילה, ארגנטינה, בוליביה ופרו, שהפכו למדינות עצמאיות כפי שהן כיום .
ב-1830 התפרקה רפובליקת קולומביה הגדולה בעקבות סכסוכים פנימיים.
הרפובליקה התפצלה לחלוקה המדינית קרובה לזו הנהוגה כיום (למעט אקוודור, שאיבדה חלק ניכר משטחה במלחמות במאה ה-20, ופנמה, שנשארה מחוז של קולומביה עד 1903).
בשנים 1870 - 1876 התנהלו עבודות לבניית מסילת ברזל לאורך הרי האנדים, בשטח פרו.
במלחמת העולם השנייה הצטרפו קולומביה ובוליביה לבעלות הברית לאחר המתקפה על פרל הארבור.
שאר מדינות האנדים הצטרפו לאחר הפלישה לנורמנדי.
תרבות האנדים הושפעה משני גורמים עיקריים: תרבות האינקה ותרבות הספרדים.
המוזיקה המסורתית של האנדים נקראת הואיינו והיא מאופיינת בשימוש נרחב בסיקו (חליל פאן) ובקונה (חלילית).
לפני בוא הספרדים כלי הנגינה העיקריים היו תופים וחלילים.
בהשפעת הספרדים הוכנסו כלים דמויי גיטרות ככלים מרכזיים נוספים.
את הצ'רנגו, הגרסה המקומית של הגיטרה, יצרו מעץ ושריון ארמדילו מיובש.
המוזיקה באנדים מלווה את חיי היומיום.
ישנה מוזיקה לעבודה חקלאית, לבנייה, להלוויות ולמסחר בשוק.
כמו כן יש שירי ריקוד רבים.
שפת השירים היא ספרדית או קצ'ואה.
בין הנושאים האופייניים: האדמה, עונות השנה, הקציר והאסיף, משפחה, אהבה, ילדים וכוכבים.
ברחבי האנדים נפוצים פסטיבלים הקשורים הן לדת הנוצרית והן לאמונות האינדיאניות המקומיות, ולעיתים אף משלבים ביניהן.
אירועי השבוע הקדוש שלפני חג הפסחא נחגגים ביישובים רבים בהרים.
אירועים אלה משלבים סעודות ותהלוכות צבעוניות.
האירוע המרכזי בלוח השנה האינדיאני הוא פסטיבל "אינטי ריימי" (פסטיבל השמש), שמתקיים מדי שנה ב-24 ביוני במבצר סקסהומן שבעיר קוסקו.
פסטיבל זה הוא החשוב בין כל פסטיבלי האנדים והוא השני בגודלו בכל אמריקה הדרומית (הראשון הוא הקרנבל הברזילאי בריו דה ז'ניירו).
הוא נחוג לכבוד היום הקצר ביותר בשנה (ה-21 ביוני).
החגיגות מבוססות על טקסים דתיים מימי האינקה, שתוארו על ידי המתיישבים הספרדים.
בטקסים המקוריים נשחטו עשרות למות.
עד העת החדשה אפשרו פני השטח ההרריים באנדים תעבורה מקומית בלבד.
לכן סיגלה לעצמה כל אוכלוסייה מבודדת שפה משלה.
עקב כך התפתחו במשך השנים מאות שפות וניבים מקומיים שונים.
השפה המדוברת ביותר באזור אגם טיטיקקה הייתה שפת האיימרה, שפתם של בני האיימרה.
אימפריית האינקה השליטה על האנדים את שפת הקצ'ואה כשפה רשמית.
למרות זאת דוברו בגבולות האימפריה כ-700 שפות שונות.
כיום מרבית תושבי האנדים הם דוברי ספרדית אך נותרו גם מיליוני אנשים שעדיין דוברים איימרה וקצ'ואה.
לאינדיאנים שחיו באנדים היו אלים מקומיים שהשתנו מאזור לאזור.
רוב האלים של הילידים ייצגו תופעות טבע כגון ברק, רעם, גשם, הירח, וחלקם ייצגו דברים מחיי היום-יום כגון פריון, זריעה וקצירה.
אך המוטיב העיקרי בתרבויות האנדים היה השמש.
כמעט תמיד היה אל השמש האל הראשי בפנתאון האלים.
השמש ייצגה מעמד גבוה ואצולה.
הזהב והכסף שימשו חלק מרכזי בפולחן האנדים.
לבני האינקה הייתה מערכת דתית מורכבת שהציבה במרכז את השמש.
קיסר האינקה נחשב "הבן היחיד של השמש".
דת האינקה הייתה דת שמאנית שהאמינה בתחיית המתים, רוחות וחיזוי העתיד.
חלק גדול משטחי האינקה הוקדשו לשמש ונוהלו בידי כוהנים.
המרכז הדתי של האינקה הייתה הבירה קוסקו, שבמרכזה נבנה מקדש ענקי מצופה זהב שנקרא "קוריקנצ'ה" (מקדש השמש).
הרים, סלעים ופלגי מים מסוימים נחשבו למקומות קדושים, שם - לפי האמונה - שכנו ה"וואקה", רוחות האלים.
כוהני האינקה היו בני המעמד הגבוה.
הם שימשו מוודים מרפאים וחוזי עתידות.
בקוסקו ישב הכוהן הראשי, שהיה הסמכות העליונה באימפריה מלבד הקיסר.
בנוסף היו "בתולות שמש", נשים שנבחרו מגיל צעיר לשכון במקדש השמש ועיקר פעילותן הייתה אריגת בדים לכוהנים ולקיסר.
פולחן האינקה כלל שימוש בסמים והקרבת קורבנות.
הקורבנות הועלו בחגים, מלחמות, בצורת, רעב ובעת זריחת השמש.
חלק מן הקורבנות היו בעלי חיים, בעיקר למות, אך חלק מן הקורבנות היו קורבנות אדם, ובהם אויבים מובסים ובתולות שמש.
רוב הקורבנות, עם זאת, היו ילדים.
בני האינקה האמינו שהילדים המוקרבים הופכים לאלים לאחר מותם.
עם כיבוש האנדים בידי הספרדים נכפתה הנצרות הקתולית על האינדיאנים בני המקום.
בחסותו של האפיפיור התחילו הספרדים להקים מיסיונים בקרב ילידי האנדים.
מסופר, שבהתנגשות בין צבא קיסר האינקה אטוואלפה לבין הכוח הספרדי בראשות פרנסיסקו פיזרו בעיר קחאמרקה, שלח פרנסיסקו כומר שידבר עם הקיסר.
הכומר נתן לקיסר תנ"ך ודרש ממנו להיכנע לכוח הספרדי ולקבל את עליונתו של האפיפיור.
הקיסר, שלא ידע ספר מהו, השליך את כתבי הקודש ארצה.
כאשר חזר הכומר אל הכוח הספרדי, אמר להם: "צאו!
צאו, הנוצרים, עוטו על הכלבים האויבים שדוחים את דבר האל.
העריץ הזה השליך אל הארץ את ספר חוקי הקודש!
כלום לא ראיתם מה קרה?
למה תהיו מנומסים ואדיבים אל הכלב היהיר כשהמישורים מלאים אינדיאנים?
צעדו נגדם, ואני מוחל לכם!" זוהי ההתחלה של השתלשלות האירועים שהביאה למות הקיסר, נפילת אימפריית האינקה והשתלטות הנצרות באנדים.
רוב מוחלט של תושבי האנדים הם קתולים כיום, אך ישנה גם אוכלוסייה פרוטסטנטית (מרביתם בצ'ילה) ואף אוכלוסייה יהודית (מרביתם בארגנטינה).
מעט מאוד מתושבי האנדים נשארו עובדי אלילים, וכולם חיים בכפרים מבודדים.
מדינות האנדים הן מדינות שחלק ניכר משטחן נמצא על הרי האנדים.
המדינות מתאפיינות במגוון הגאולוגי והביולוגי של האזור.
הרי האפלצ'ים הם קבוצת רכסי הרים במזרח צפון אמריקה, המתמשכים מפרובינציית ניופאונדלנד ולברדור בקנדה אל מדינת אלבמה בארצות הברית.
גובה ההרים הממוצע הוא כ-900 מטר.
ההר הגבוה ביותר באפלצ'ים הוא הר מיטשל ברכס בלו רידג' בקרוליינה הצפונית, שגובהו 2,037 מטר.
כריית פחם היא תעשייה מרכזית באזור זה.
אורך הרכס 1,600 ק"מ והוא משתרע בין מישור החוף האטלנטי בצפון-מזרח לבין האגן המרכזי בדרום-מערב.
גובה הפסגות ברכס נע בין 400 ל-2,000 מטרים, ורוחבו נע בין 400 קילומטר בצפון לכ-250 קילומטר בדרום.
הרכס נחלק לארבע רצועות אורך ממזרח למערב:
הפידמונט (Piedmont), הנמוך שבין חלקי האפלצ'ים (200–400 מ'), משתפל במתינות למזרח ובו קרקע מעובדת רבה.
את הפידמונט תוחם ממערב "קו המפלים", ששימש כגבול ההתפשטות היישובית מערבה וכיום מהווה מקור להפקת אנרגיה הידרואלקטרית.
הרי הסמוקי שבדרום הרכס הכחול הם חלקו הגבוה והרחב של הרכס, והם האזור ההררי ביותר בכל מזרח ארצות הברית.
האזור נותר מיועד כולו ורובו נכלל בשמורת הטבע הגדולה של הרי הסמוקי.
האוכלוסייה המועטה החיה באזור מקיימת משקים חקלאיים קטנים ונקראת "הילבילי".
רצועת "רכס ועמק" (Ridge-and-Valley) היא רצועה המורכבת מבתרונות עמוקים וצפופים של רכסים ועמקים.
גבולה המזרחי של הרצועה מכונה עמק האפלצ'ים הגדול.
רמת האפלצ'ים (Appalachian Plateau) היא הרצועה הרחבה והמערבית ביותר ושיאי פסגותיה מגיעים ל-1,000 מ'.
פרט למורדות הפידמונט, רוב הקרקע דלה וסחופה והחוות קטנות ומועטות.
בפידמונט נמצאות חוות גידול עופות וטבק.
הרכס החל להתהוות לפני יותר מ-250 מיליון שנה ועוצב במספר שלבים:
הקמט מעידן הפליאוזואיקון התרוממות ראשונים שלוותה בשבירה והעתקת גושים לאורך קווי השבירה.
פעולה שחיקת קרקע ממושכת, שהנמיכה את האזור.
הקימוט השלישוני – התרוממות מחודשת בתקופת השלישון, קטנה יותר מזו שחלה בפליאוזואיקון.
פעולת ביתור על ידי נחלים ויצירת מפערי מים לרוחב הרכסים.
בצפון פעלו בשלב זה כוחות קרחוניים.
האפלצ'ים הקדומים כוללים את הפידמונט ואת הרכס הכחול ובנויים מסלעי יסוד ומסלעים מותמרים קדומים.
האפלצ'ים הצעירים כוללים את רצועת "רכס ועמק" ואת רמת האפלצ'ים.
הם בנויים מסלעי משקע ובהם ניכר הקימוט השלישוני.
הרי האפּנינים (איטלקית: Appennini, לטינית: Appenninus, יוונית: Απεννινος) הם רכס הרים המשתרעים לאורך חופה המזרחי של איטליה, מצפונה לדרומה, אורכם 1,200 קילומטרים והם מהווים את "עמוד השדרה" הגאוגרפי של המדינה.
המסלע העיקרי של ההרים הוא אבן גיר.
הרכס הוא רכס עתיק בן לפחות 65 מיליוני שנים על פי ההערכות.
על פי השערות של מדענים הרכס עלה והתגבש לקראת סוף תור הקרטיקון.
תהליך זה התרחש כשהלוח האפריקאי החל להתנגש בעדינות בלוח האירו-אסיאתי.
באותו אירוע טקטוני נוצרו גם הרי האלפים.
הרי הרכס מורכבים בעיקר משכבות שמקורן בתור השלישון ובעידן המזוזואיקון.
מקור השם "אפנינים" עשוי לנבוע מהשורש הלטיני "penne" שמשמעותו היא נוצת קולמוס.
מקור נוסף לשם עשוי להיות שמו של רכס הרים הקרוי הרי הפניין , רכס הרים נמוך המשתרע מדרום סקוטלנד לצפון אנגליה, במרכזו של האי בריטניה הגדולה.
עד המאה ה-3 לפני הספירה השם התייחס לחלקו הצפוני של הרכס בלבד, המשתרע מהאלפים הדרום-מערביים ועד לאנקונה.
פוליביוס היה הראשון כנראה שהגדיר את כל הרכס בשם זה.
חצי האי האפניני, המהווה את מרבית שטחה של איטליה, נקרא על שם ההרים האלה.
ההרים מיוערים וירוקים ברובם, אך בימים עברו היו ירוקים ומיוערים עוד יותר.
פליניוס הזקן מספר בעיקר על עצי אלון, אורן ואשור.
הגורם לצמצום משמעותי בכמות הוא כריתת עצים אך הממשלה האיטלקית החלה במהלכים של ייעור מחדש בהרים אלה.
הפסגה הגבוהה ביותר נקראת הר גראן סאסו (2,912 מטרים), והיא מכוסה בחלקה בקרחון הדרומי ביותר באירופה.
הפסגות הגבוהות ביותר מכוסות קרח כמעט כל השנה.
הפסגה המוכרת הנמוכה ביותר היא בגובה של 1,525 מטרים ושמה הוא הר נרון.
המורדות המזרחיים של ההרים, הפונים לכיוון הים האדריאטי, הם תלולים, בעוד שהמורדות המערביים מהווים מישור שעליו שוכנות מרבית הערים ההיסטוריות של איטליה.
בהרים היו נפוצים בעבר דובים וזאבים.
כמו כן היו נפוצים בהרים, כנראה בימי האימפריה הרומית, יעלים או עזי בר.
היום אין זכר לעזים או יעלים, הדובים נכחדו מהאזור כמעט כליל אך יש עדיין להקות זאבים באזור.
לכן, נכון להיום, יש שימוש נרחב בכלבי-רועים להגנה על העדרים בהרים.
הרֵי הַבַּלְקָן (בבולגרית ובסרבית: Стара планина, הגייה: סְטַארָה פְּלַנִינַה, תרגום מילולי: "הר העתיק") הוא רכס-הרים בחצי האי הבלקני בדרום-מזרח אירופה, הגובל ברכס הרי הקרפטים.
שני רכסים אלו מופרדים על ידי נהר הדנובה, אך מבחינה גאולוגית יש להם מקור משותף.
הרי הבלקן משתרעים לאורך 560 קילומטרים, החל ממזרח סרביה, דרך מרכז בולגריה ועד לכף אמין , שלחופי הים השחור.
מדרום לרכס משתרע המישור התרקי ומצפון לו מישור נהר הדנובה.
המונח "בלקן" מקורו בפרסית, והוא הוכנס לשימוש באירופה דרך העמים הטורקיים ממרכז אסיה.
רכס הרי הבלקן העניק את שמו לחבל הבלקן כולו.
באזור זה התרחשו רבים מהקרבות הקשים של מלחמת רוסיה-טורקיה (1877–1878), המלחמה לשחרור בולגריה מעול השלטון העות'מאני, ועדויות רבות לכך ניתן למצוא במקום גם כיום.
רכס הרי הבלקן הוא הרכס השלישי בגובהו בבולגריה, אחרי הרי רילה והרי פירין הגבוהים ממנו, ולפני הרי רודופי, הנמוכים ממנו.
ההר הגבוה ברכס הרי הבלקן הווא הר בוטב (Връх Ботев), שגובהו 2,376 מטרים והוא נמצא במרכז הפארק הלאומי של מרכז הבלקן.
הוא נקרא על שמו של חריסטו בוטיוב (1848–1876), משורר ומהפכן שהיה ממנהיגי המרד בשלטון העות'מאני והפך בעקבות כך לגיבור לאומי.
חריסטו בוטיוב, יליד העיירה קאלופר (Калофер), שלמרגלות פסגת בוטב, מצא את מותו בתחילת יוני 1876 בניסיון מרד שנכשל כנגד השלטון העות'מאני על רכס הרי הבלקן.
ניתן לחלק את רכס הבלקן לשלושה חלקים:
רכס הבלקן המערבי – תחילתו בגבול עם סרביה והוא מגיע עד למעבר ההרים ארבקונק (Арабаконак).
הנקודה הגבוהה ביותר, לאורך 160 הקילומטרים שלו, היא פסגת מידז'ור (Миджур), שגובהה 2,169 מטרים.
רכס הבלקן המרכזי – תחילתו במעבר ההרים ארבקונק והוא מגיע עד למעבר ההרים וראנטיק (Вратник).
הנקודה הגבוהה ביותר, לאורך 207 הקילומטרים שלו, היא פסגת בוטב (2,376 מטרים), שהיא הפסגה הגבוהה ברכס הבלקן כולו.
רכס הבלקן המזרחי – תחילתו במעבר ההרים וראנטיק והוא מסתיים בקייפ אמין.
הנקודה הגבוהה ביותר, לאורך 160 הקילומטרים שלו, היא פסגת בלגרקה (Българка), שגובהה 1,181 מטרים.
רכס הבלקן מהווה את קו פרשת המים בין הנהרות הזורמים צפונה אל הדנובה ובין הנהרות הזורמים דרומה אל הים האגאי.
הרכס נחצה על ידי הנהר איסקר (Искър), הנהר הארוך בבולגריה, שיוצר את קניון איסקר (Искърският пролом).
את רכס הבלקן חוצים 20 מעברי הרים ושני ערוצי נהרות.
כבישים סלולים עוברים ב-13 מעברי הרים ובערוץ אחד, ערוץ הנהר איסקר (Искър).
במעבר שיפקה, בין גברובו לקאזאנלק, ובערוץ איסקר, בין סופיה לווראצה, עוברת גם מסילת רכבת בנוסף לכביש.
במעבר שיפקה התרחשו קרבות עקובים מדם במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה.
על גבעה לצד המעבר ניצבת אנדרטה המנציחה את הקרבות.
בכפר שיפקה, שלרגלי המעבר, נבנתה כנסייה רוסית אורתודוקסית, להנצחת הקרבות באזור.
בוזלודז'ה (Бузлуджа) – שעל פסגתה נמצאת אנדרטת בוזלודז'ה.
הרי האטלס הם רכס הרים בצפון-מערב יבשת אפריקה.
ההרים משתרעים לאורך כ-2,400 ק"מ, דרך שלוש מדינות המגרב: מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה.
הנקודה הגבוהה ביותר היא ג'בל טובקאל, מדרום לעיר מרקש שבמרוקו.
החלק הנקודה הגבוהה ביותר המדינות שעובר דרכן כולל את האטלס הגבוה ג'בל טובקאל, 4,167 מטר מרוקו הרי מול האטלס, האטלס התיכון אטלס הסחרה בוסכרה, 2,328 מטר אלג'יריה, תוניסיה ומרוקו הרי האטלס התליים אלג'יריה, תוניסיה
הרי האטלס שופעים במחצבי נחושת, ברזל, פוספטים, מגנזיום ועופרת.
עמקי האטלס שופעים מים, שמקורם בשלג ובגשם היורדים בפסגות ההרים.
המדרונות הגבוהים של האטלס משופעים בעצי אורן, ובמורדות הנמוכים מגדלים מעט שעורה וחיטה.
אקלים האטלס מתחלק לשניים: באזור צפון האטלס והאטלס הגבוה יש מזג אוויר קר ולח, ובדרום האטלס ואטלס הסחרה יש מזג אוויר חם ויבש, המקבל כמות גשמים מועטת.
תושבי האטלס הם בעיקר שבטים ברברים, המשמרים את אורח חיי אבותיהם ומסורתם.
הברברים חיים בכפרים מסביב להרים, שחלקם מבודדים ביותר.
הם הגיעו לאטלס כי מצאו בו מקום מקלט, במיוחד באזורים הפראיים שלו.
הברברים עוסקים בעיקר בחקלאות ורעיית צאן.
יהדות הרי האטלס היא קבוצת הקהילות היהודיות שחיו בהרי האטלס בצפון אפריקה.
על פי המסורת, ראשיתה של ההתיישבות היהודית באזור החלה עוד לפני חורבן בית ראשון והיהודים בכפרי הרי האטלס שמרו על דרך חיים ייחודית לאורך הדורות.
במיתולגיה היוונית ישנה אגדה המספרת כיצד נוצרו ההרים:
הטיטן אטלס קיבל נבואה מהאורקל שהוא יומת על ידי בן אדם, ומאז לא נתן לאיש להפגש עמו.
יום אחד בא הגיבור פרסאוס אל אטלס וביקש ממנו מזון ומחסה.
אטלס סירב, וכנקמה כיוון אליו פרסאוס את ראשה של המפלצת מדוזה שכרת, והפך את אטלס לסלע, הוא הרי האטלס.
הרי הטטרה (בסלובקית ובפולנית: Tatry) הם רכס הררי אירופאי המהווה גבול טבעי בין פולין לסלובקיה, הרכס הוא חלק משרשרת הרי הקרפטים.
שטח הרי הטטרה הוא כ-750 קמ"ר, מתוכם כ-600 קמ"ר בשטח סלובקיה.
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס, פסגת גרלחובסקי (Gerlachovský), מתנשאת לגובה 2,655 מטר מעל פני הים.
הפסגה השנייה, הר לומניצקי, גובהה 2,634 מ' מעל פני-הים.
פסגת ריסי, הפסגה הגבוהה ביותר בתחומי פולין, נמצאת סמוך לגבול סלובקיה ומגיעה לרום של 2,499 מטר.
החלקים העיקריים של הרי הטאטרה הם:
הרי הטטרה המערביים (בסלובקית: Západné Tatry, ובפולנית: Tatry Zachodnie)
הרי הטטרה המזרחיים, והם מתחלקים ל:
רכס הרי הטטרה הוא הגבוה בהרי הקרפטים.
אף שהרכס קטן במידה משמעותית מהרי האלפים, נופו הוא נוף אלפיני.
פסגותיהם הגבוהות, יחד עם דרכי גישה נוחות, הפכו את הרי הטטרה למוקד תיירות מקומית ובינלאומית.
הרי הטטרה נחשבים לסמל לאומי בסלובקיה ושמו של המנון המדינה הוא "ברק מעבר לטאטרה" (Nad Tatrou sa blýska).
הדּוֹלוֹמִיטִים (באיטלקית: Dolomiti; בגרמנית: Dolomiten; בפורלן: Dolomitis) הם רכס הרים המהווה חלק מהרי האלפים.
הרכס נמצא בצפון איטליה, ונמשך מנהר אדיג'ה במערב עד עמק פְּיֵבֵה במזרח.
גבול הדולומטים הצפוני הוא עמק פּוּסְטֶר, והדרומי הוא עמק סוּגָנָה.
נהוג לחלק את הרכס לדולומיטים המערביים והדולומיטים המזרחיים, כאשר ההפרדה נעשית לאורך הציר שבין עמק בַּדְיָה לבין עמק קוֹרְדֵבוֹלֶה, דרך מעבר קָמְפּוֹלוֹנְגוֹ.
בתחום זה ישנם יותר מארבעים קרחונים.
הרכס נמצא בתחומי נפת בלונו (Belluno) שבמחוז ונטו, ונפות דרום טירול וטרנטו שבמחוז טרנטינו-אלטו אדיג'ה.
הרי הדולומיטים נוצרו לפני 200 מיליון שנה, מתוך ים קדמון שכיסה את האזור.
הם מאופיינים במצוקים גבוהים וחשופים, היוצרים נופים דרמטיים במיוחד.
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא פסגת מרמולדה (3,343 מ').
בזמן מלחמת העולם הראשונה, חצה קו הלחימה בין הכוחות האיטלקים לכוחות האוסטרו-הונגריים את הדולומיטים.
אנשים רבים מבקרים בדולומיטים כדי לטפס ב"וִיָה פֶרָטָה", שבילים מוגנים שנוצרו לראשונה בזמן אותה מלחמה.
בהסכם שנחתם עם סיומה של המלחמה הועבר הרכס כולו, שהיה שייך לחבל טירול האוסטרי, לידי איטליה.
השם "דולומיטים" נגזר משמו של המינרלוג הצרפתי דֵאוֹדָה גְּרָטֵה דֵה דוֹלוֹמְייה (Dolomieu), אשר היה הראשון שתיאר את סוג סלע המשקע האופייני להרים הללו, סלע הדולומיט.
הרי הדולומיטים הם יעד פופולרי לתיירות ספורט החורף, בזכות אתרי סקי רבים הנמצאים בתחומם.
12 אתרי סקי בהרים חולקים סקי פס משותף הנקרא דולומיטי סופרסקי, המאפשר גלישה על מסלולי סקי באורך 1,220 ק"מ.
ארבעה מתוך אתרי הסקי הללו נמצאים סביב קבוצת סלה והם מציעים מסלול סקי טבעתי הנקרא סלה רונדה.
גם בקיץ מושכים הרי הדולומיטים מטיילים רבים, מטפסי הרים, מטפסי צוקים, גולשי מצנחי רחיפה, הנהנים מהנופים הדרמטיים ומהתשתית התיירותית המפותחת.
בהרי הדולומיטים רכבלים רבים העולים לרכסים הגבוהים, שכן זהו אזור סקי.
אחדים מהם נמצאים לצדי כבישים ראשיים, דוגמת הרכבל במעבר פלצרגו (באיטלקית: Passo Falzarego) המגיע לבקתת לגזוי (באיטלקית: Lagazuoi) בגובה 2,752 מטר, או הרכבל במעבר פורדוי (באיטלקית: Passo Pordoi), המגיע לרכס פורדוי (באיטלקית: Sass Pordoi) בגובה 2,950 מטר.
אתר סקי פופולרי נוסף הוא אזור קרונפלאץ.
הרי הטאורוס (ביוונית עתיקה: ὄρη Ταύρου; בטורקית: Toros Dağları) הם שרשרת הרים המשתרעת בדרום ובמרכז אסיה הקטנה (באזור קיליקיה) בכיוון כללי ממערב למזרח במקביל לחופי הים התיכון ולאחר מכן לגבול סוריה וטורקיה.
בחלקם המזרחי חודרים הרי הטאורוס עד לאזור ימת ואן ומגיעים סמוך לארמניה.
יש המתייחסים אל חלקה המזרחי של השרשרת המכונה הרי הטאורוס הדרום-מזרחיים כאל שרשרת הרים נפרדת, ומכאן ריבוי הגרסאות באשר לאורכה הנע בין כ-800 לכ-1,400 ק"מ.
הפסגה הגבוהה בהרי הטאורוס היא זו של הר דמירקזק (Demirkazık) הנישא לגובה של 3,756 מטר בהרי האנטי-טאורוס.
הנהרות החשובים הנובעים בהרי הטאורוס וחוצים אותם, הם הפרת והחידקל.
הרי הטאורוס עשויים אבן גיר שנשחקה על ידי תנאי מזג האוויר, משקעים, רוחות ונגר מים ויצרה נוף קרסטי.
בדיוניסיאקה מסופר שבמהלך מלחמת זאוס וטיפון, לאחר שזאוס הדריך את בן בריתו קדמוס ועודד אותו לפני ביצוע תחבולה מול טיפון על הרי קיליקיה, זאוס התעלף בלבשו צורת שור מקורנן, ועל כן נקראו ההרים ההם "הרי הטאורוס" (שור ביוונית).
הרי הזהב של אלטאי הוא השם הקיבוצי שניתן לשלושה אזורים ברפובליקה של אלטאי בדרום סיביר ברוסיה, עת הוכרזו בשנת 1998 כאתר מורשת עולמית.
אלטייסקי זפובדניק, כולל אגם טלצקוייה (Озеро Телецкое; אלטאי Алтын Кöл - ימת הזהב) - 9,657.53 קמ"ר;
קנטונסקי זפובדניק כולל הר בלוחה (Белуха; אלטאי Muztau - מוזטאו) - 3,928 קמ"ר.
ההכרזה מקיפה שטח כולל של 16,114.57 קמ"ר בהרי אלטאי.
מקורם של ההרים בפלאוזואיקון המאוחר, כאשר היבשות הקדומות לאוראסיה וגונדוונה נפגשו זו עם זו ויצרו את פנגיאה.
עם זאת בהרים סלעים מוקדמים יותר מהפרקמבריון ומאוחרים יותר מהמזוזואיקון ומהקנוזואיקון.
הגורם שהשפיע יותר מכל על נופם של ההרים הוא תהליכי היווצרותם ונסיגתם של קרחונים, ומבין כ-1,500 קרחונים בכל רחבי שרשרת ההרים, שוכנים רבים בשטח ההכרזה.
באזור מצויים גם אגמים רבים שהידוע שבהם הוא אגם טלצקוייה.
האקלים בהרים יבשתי קיצוני עם משרע טמפרטורות משמעותי בין עונת הקיץ הגשומה והחמימה לבין החורף המתאפיין במזג אוויר בהיר וקר.
רמת אוקוק ממוקמת בדרומה של הרפובליקה של אלטאי וגובלת במונגוליה מדרום-מזרח, בסין בדרום ובקזחסטן בדרום-מערבה.
האזור מתאפיין בגבעות ובערבה שבה ביצות, נהרות ואגמים.
החי ברמת אוקוק כולל מספר מינים בסיכון וביניהם נמר השלג המצוי, הכבש הארגאלי, עיט הערבות והחסידה השחורה.
חלק זה של ההכרזה ממוקם בדרום-מערבה של הרפובליקה, לאורך הגבול עם קזחסטן.
באזור ערבות, אחו אלפיני, טייגה וטונדרה בהרים שמעליו וקרחונים נרחבים.
פריט הנוף הידוע ביותר באזור הוא הר בלוחה.
להר שתי פסגות והמזרחית שבהן הנישאת לגובה של 4,506 מטר, היא הפסגה הגבוהה ביותר בהרי אלטאי בתחומי רוסיה.
הפסגה המערבית מגיעה לגובה של 4,440 מטר.
אזור זה שוכן במזרחה של הרפובליקה והוא תופס את רובו של השטח המוכרז.
באזור משתרעים קרחונים, שטחי טייגה, טונדרה ואחו הרריים וכן ערבות.
למעלה מ-1,400 צמחים וסקולאריים נסקרו באזור וכמעט שישית מהם אנדמיים למקום.
הפאונה כוללת 72 מיני יונקים ו-310 מיני עופות.
אגם טלסקוייה בצפונו של השטח המוכרז הוא האגם הגדול בהרי אלטאי ואגם המים המתוקים השני בגודלו בסיביר, לאחר ימת באיקל.
שטחו של האגם הוא 233 קמ"ר, הוא שוכן בגובה של 434 מטר ועומקו המרבי הוא 325 מטר.
האגם ארוך וצר וצורתו כשל האות העברית "ר".
אורכו מגיע ל-78 ק"מ ורוחבו אינו עולה על 5 ק"מ לכל היותר.
האגם מוקף בהרים הנישאים עד לגובה של 2,400 מטר.
מוצאו היחיד של האגם הוא בקצהו הצפון-מערבי, ומימיו זורמים בסופו של דבר אל נהר אוב.
נוכחות אנושית הופיעה באזור לפני כמיליון שנים, ועל כך מעידים ממצאים מיישובים שהוקמו במקום בתקופת האבן הקדומה.
הפזיריק, עם קדום שהתגורר ברמת אוקוק בתקופת הברונזה, הותיר אחריו ממצאים רבים בדמות מומיות שהשתמרו באדמה הקפואה, וכן קברים ותילים הנושאים דמיון רב לממצאים דומים שהותירו אחריהם הסקיתים.
החל באמצע המאה ה-18 היה האזור לחלק מהאימפריה הרוסית.
כיום מיושבים אזורי ההכרזה בדלילות על ידי רוסים ואלטאים, והאחרונים עוסקים בצייד, מרעה ובחקלאות בהיקף מצומצם.
הרי הָארץ הם רכס הרים בגרמניה במדינות סקסוניה התחתונה, תורינגיה וסקסוניה אנהלט.
נכללים בהם ההרים הגבוהים ביותר בצפון גרמניה, בהם פסגת הברוקן, המתנשאת לגובה של 1,141 מטר.
אורכם 110 קילומטר, ורוחבם בין 30 ל-40 קילומטר.
בחלקם המזרחי (Unterharz) גובהם סביב 400 מטר, ואילו בחלק המערבי (Oberharz) סביב 800 מטר.
הערים לרגלי ההרים, בהן גוסלאר, ורניגרודה וקוודלינבורג, מהוות אזורי תיירות ונופש פופולריים.
באזור נוצרו אגדות רבות על מכשפות וגמדים כפי שהן מוכרות בעולם המערבי.
שרשרת ההרים נוצרה במהלך תקופת הקרבון תוך כדי התאחות היבשות כדי ליצור את יבשת-העל פנגיאה באורוגנזה הקרויה על שם הרים אלו: הקימוט ההרציני.
באותה עת נוצרו גם הרי האפלצ'ים.
הרי הידה (ביפנית: 飛騨山脈) או האלפים הצפוניים (北アルプス) הם רכס הרים באי הונשו שביפן.
רכס זה, הנמצא בחבל צ'ובו, נכלל בתחומי מחוזות נאגנו, טויאמה, גיפו וניאיגטה.
יחד עם הרי קיסו והרי אקאישי ההרים יוצרים את האלפים היפניים, אם כי שם זה נטבע במקור על ידי ויליאם גאולנד (William Gowland) לרכס זה בלבד.
ההר הגבוה ביותר ברכס הוא הר הוטאקה, המתנשא לגובה של 3,190 מטרים.
הר הגעש אונטקה השוכן בקצה הדרומי של הרכס התפרץ ב-27 בספטמבר 2014 בזמן שמטיילים שהו על פסגתו, וחלקם נפגעו.
רכס הרי הידה יוצר בצורתו צורת Y, כאשר ההרים הדרומיים ברכס בונים את הזרוע האנכית.
העמק הנוצר בין הזרועות האופקיות הוא אחד מהעמקים בצורת V הכי תלולים במדינה.
סכר קורובה, הסכר הגדול ביפן, הוא סכר קשת שנבנה בעמק קורובה באזור המרכזי של הרכס.
חלק מיובליו של נהר קורובה – מקורם בהרי הידה.
הרי הגעש של קמצ'טקה הם קבוצה גדולה של הרי געש בחצי האי קמצ'טקה שבמזרח רוסיה, שהוכרזו על יד ארגון אונסק"ו ב-1996 כאתר מורשת עולמית.
חצי האי קמצ'טקה הוא חלק מטבעת האש, אזור המצוי בשולי האוקיינוס השקט וכולל כמה מהרי הגעש הפעילים ביותר על פני כדור הארץ.
האזור הפעיל ביותר בטבעת האש משתרע מקמצ'טקה ועד יפן וכולל כולל 111 הרי געש פעילים.
ברצועה זו בולטת קמצ'טקה במיוחד בריכוז של הרי הגעש ובפעילותם הסדירה.
קמצ'טקה שוכנת בנקודה שבה עובר הלוח הפסיפי הפחתה מתחת ללוח אוחוצק בקצב של 80 מ"מ לשנה.
טריז של חומר ממעטפת כדור הארץ השוכן בין הלוח הפסיפי המופחת לבין לוח אוחוצק שמעליו הוא המקור לגעשיות הפעילה לאורך כל חצי האי.
בכל קמצ'טקה נמנו למעלה מ-300 הרי געש, מהם 29 פעילים, וריכוז גדול במיוחד מצוי בדרום חצי האי.
חגורות געשיות גדולות מצויות משני עברי העמק המרכזי שבו זורם נהר הקמצ'טקה ובהן כ-160 הרי געש.
חוקר הטבע והגאוגרף סטפן קרשניניקוב הצהיר ב-1755: .
נוהגים למיין הרי געש הן על פי אופי התפרצותם והן על פי צורתם החיצונית.
הרי הגעש של קמצ'טקה מייצגים את כל קשת סוגי ההתפרצויות: הוואית, סטרומבוליאנית, וולקנית, פלאנית ופליניאנית, וגם את מרבית הצורות הנפוצות: חרוט געשי, חרוט מגן, סומה-וזוב והר געש שכבתי.
בנוסף יש בקמצ'טקה מגוון של תופעות געשיות: מעיינות חמים, גייזרים, בורות בוץ, קלדרות ומינרליזציה.
שפע הרי הגעש והתופעות הגעשיות מהווים אתרים קלסיים למחקרים וולקנולוגיים ולכן הוקם במקום ב-1962 מכון וולקנולוגי המעסיק כיום כמה מאות חוקרים.
התופעות הגעשיות השונות הקנו למקום את הזכות לתואר אתר מורשת עולמית על פי הקריטריון שהאתר צריך להוות דוגמה לתהליכים גאולוגיים במהלך התהוותם ולהתפתחות צורות נוף, ובעל מאפיינים גאומורפיים (עיצוב פני הקרקע) או פיזיוגרפיים.
בנוסף יש בחצי האי נופי טבע עשירים: הרים מכוסי קרחונים, אגמים, נהרות גועשים וחופים ארוכים.
מרבית חצי האי מכוסה בצמחייה עשירה שכמעט ולא נפגעה כלל מניצול על ידי האדם.
בעמקים צומחים יערות טייגה של שדר, לגש ואשוחית, במניפות הסחף צומחים עצי צפצפה, אלמון וערבה ועל ההרים צמחיית טונדרה וצמחייה תת-אלפינית.
הנהרות שלא הזדהמו מעולם משמשים אתרים התרבות למיני סלמון רבים.
הגאוגרפיה של קמצ'טקה, המקנה לה תכונות של אי, ומיקומה בשולי האוקיינוס ובצמוד ליבשת גדולה מחוללים בה תהליכים ביולוגיים ייחודיים.
כל אלו הקנו למקום גם את הזכות לתואר אתר מורשת עולמית על פי הקריטריון שהאתר צריך להוות דוגמה לאזורים בעלי יופי טבעי יוצא דופן ובעלי חשיבות אסתטית.
אתר המורשת העולמית "הרי הגעש של קמצ'טקה" כולל שישה אזורים ובהם 19 הרי געש פעילים.
ששת האזורים משתרעים על שטח של 39,958 קמ"ר לאורך של כ-600 קילומטרים מצפון לדרום, והם מתחלקים לשלושה אזורים מוגנים.
שני האזורים הראשונים מנוהלים על ידי המשרד הפדרלי להגנת הסביבה ומשאבי הטבע והאזור השלישי מנוהל על ידי הממשל של מחוז קמצ'טקה.
השמורה הלאומית הביוספירה של קרונוצקי (Кроноцкий государственный природный биосферный заповедник) – שטח השמורה 11,478 קמ"ר הכוללים 6,409 קמ"ר של שטחים מיוערים, 1,393 קמ"ר של שטחי המכוסים צמחיית שיחים, 3,577 קמ"ר שטחים נטולי צמחייה ו-1,350 קמ"ר של ים.
השמורה כוללת את הר הגעש קרונוצקי (), שגובהו 3,527 מטרים מעל פני הים, שעליו כתבו צמד הוולקנולוגים הנודעים רוברט וברברה דקר (Robert and Barbara Decker): .
בתוך שטח השמורה מצוי עמק הגייזרים (Долина гейзеров) שהכיל את הריכוז השני בעולם של גייזרים (לאחר ילוסטון), עד שמפולת בוץ ביוני 2007 קברה תחתיה שני שלישים מהעמק.
עם זאת, משלחת של אונסק"ו שביקרה במקום קבעה כי מדובר בתהליך טבעי והטבע ישקם את עצמו בסופו של דבר.
יצוין, כי השמורה נכללת ב"רשת העולמית של שמורות ביוספריות" (World Network of Biosphere Reserves) של אונסק"ו מאז 1984.
פארק הטבע "הרי הגעש של קמצ'טקה" («Природный парк «Вулканы Камчатки) – ששטחו 25,261 קמ"ר וכולל את הפארקים הבאים:
פארק הטבע "נליצ'בו" («Природный парк «Налычево) – 2,860 קמ"ר – פארק זה כולל את הרי הגעש אווצ'ינסקי וקוריאקסקי הסמוכים לפטרופבלובסק-קמצ'טסקי, בירת המחוז.
המכון לוולקנולוגיה שוכן בתחומי פארק זה.
פארק הטבע "קליוצ'בסקוי" (Ключевской природный парк) – פארק זה, שהוקם ב-1999, נוסף לאתר המורשת העולמית ב-2001. שטחו 3,710 קמ"ר והוא שוכן מזרחית למרכז קמצ'טקה בין פארק ביסטרינסקי לפארק קרונוצקי.
גובהו של המקום הנמוך ביותר בפארק 300 מטרים מעל פני הים, והמקום הגבוה ביותר הוא פסגת הר הגעש השכבתי קליוצ'בסקוי () בגובה 4,813 מטרים.
הר הגעש הפעיל הגבוה ביותר ביבשת העל אירואסיה.
הר קליוצ'בסקוי הוא אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר בקמצ'טקה.
במשך 300 השנים האחרונות הוא התפרץ לפחות 73 פעמים, הפעם האחרונה הייתה ב-2011. בשטח הפארק יש 47 קרחונים המכסים שטח של קרוב ל-300 קמ"ר.
בששת האזורים נמנו למעלה מ-700 מינים של צמחים וסקולריים המחולקים בין שש חגורות צמחייה על פי הגובה.
בולטת במיוחד הצמחייה הפלארקטית הכוללת כמה מינים הנתונים בסכנת הכחדה ולפחות 16 מינים אנדמיים.
קמצ'טקה ענייה יחסית במגוון המינים של בעלי החיים השוכנים בה, ובין הגורמים לכך הגאוגרפיה שיש בה מאפיינים רבים של אי.
עם זאת, המינים שחיו בחצי האי מצויים בו בשפע.
33 מיני יונקים נמנו באזורים השונים של אתר המורשת העולמית והם כוללים בין השאר: דוב חום (כ-1,000 פרטים מתוך כ-5,000 בחצי האי כולו), כבש השלג (Ovis nivicola nivicola), אייל הצפון, מרמיטה, גרגרן, וצובל.
כמו כן יש אוכלוסייה גדולה של יונקים ימיים בחופי חצי האי הכוללת אריות ים (מהמין Eumetopias jubatus) ולוטרת הים.
כמו כן נמנו 145 מיני עופות, תשעה מהם בסכנת הכחדה עולמית.
בין העופות הדורסים: עיטם שטלר (50% מאוכלוסיית העולמית מצויה בקמצ'טקה), עיטם לבן-זנב, בז ארקטי, ובז נודד.
מושבות גדולות של עופות ימיים מקוננים לאורך החוף, כולל למעלה ממחצית האוכלוסייה העולמית של שחפית האיים האלאוטיים (Onychoprion aleuticus), ובנוסף עוברים דרך השמורות עופות נודדים.
11 מינים של סלמון נוהגים להתרבות בנהרות של קמצ'טקה, כולל אלו הזורמים בשמורות, והם מהווים מרכיב חשוב בשרשרת המזון של בעלי חיים רבים.
הרי האדמירליות הוא רכס הרים גבוהים בארץ ויקטוריה, באנטארקטיקה.
הרי האדמירליות גובלים עם ים רוס, האוקיינוס הדרומי, קרחון דניסטון (Dennistoun Glacier), קרחון אבי וקרחון טאקר (Tucker Glacier).
הם מתחלקים לרכס דנידין, רכס הומראן ורכס ליטלטון.
ההרים נתגלו על ידי ג'יימס קלארק רוס בינואר 1841 וזכו בשמם לכבוד מועצת האדמירליות הבריטית, הממונה על רוס.
הר אכילס הוא הר פירמידלי בולט המתנשא מפרשת המים בין קרחון פיטץ' וקרחון הלוחם.
משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (NZGSAE) מ-1958-1957 כינתה אותו על שם אוניית משמר ניו זילנדית משנים עברו.
הר אדם ממוקם 4 ק"מ מערבית-צפונית-מערבית להר מינטו.
הוא התגלה בינואר 1841 על ידי קפטן רוס, שכינה אותו על שם סגן האדמירל צ'ארלס אדם, שר צי בכיר באדמירליות.
הר איאקס מתנוסס במרחק 1.5 ק"מ מערבית-דרומית-מערבית להר רויאליסט.
משלחת הסקר הגאולוגי של ניו זילנד כינתה אותו על שם אוניית הצי אג'קס.
ההר הוא אחד מכמה הרים באזור זה הקרויים על שם אוניות ניו זילנדיות.
הר בווין הוא הר מחודד המזדקר בצדו המערבי של צוק החוף של קרחון מאריי.
ההר נמצא במרחק 3.2 ק"מ מערבית-צפונית-מערבית להר סאבין.
הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN) כינתה אותו על שם אנתוני בווין, הסוקר הכללי של ניו זילנד ויו"ר המועצה הגאוגרפית של ניו זילנד, 2004-1996, אחראי לסקרים ולמתן שמות לאתרים באנטארקטיקה מטעם ניו זילנד.
הר בלק פרינס מורכב מסלע כהה, הנוטה ליצור מראה מרשים.
ההר נמצא במרחק 6 ק"מ מערבית להר אג'קס.
משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד כינתה אותו על פי מראיתו וכן על שם אוניית הצי הניו זילנדי "בלק פרינס".
הר גילרות' הוא הר מכוסה קרח ברובו (3,160 מ') במרחק 8.1 ק"מ מזרחית-צפונית-מזרחית להר אדם.
הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מיפה אותו על סקרים וצילומי אוויר של צי ארצות הברית, 1963-1960. הוועדה המייעצת לקריאת שמות באנטארקטיקה של ארצות הברית כינתה אותו על שם רוברט ר.
גילרות' ממינהל התעופה והחלל הלאומי, שביקר בתחנת מקמרדו, 1967-1966.
הר מינטו הוא הר נישא, נקי ברובו מקרח, במרחק 4 ק"מ מהר אדם בחלקו המרכזי של הרכס.
הר מינטו התגלה בינואר 1841 על ידי קפטן ג'יימס רוס, שקרא לו על שם הרוזן ממינטו, שר האדמירליות הראשון.
הראשונים לטפס על ההר בשנת 1988 היו אנשי משלחת יובל המאתיים האוסטרלית לאנטארקטיקה בראשות גרג מורטימר ובהשתתפות לינקולן הול.
הר פרקר הוא הר דמוי שונית לאורך הצד המערבי של קרחון נאש.
הר פיקוק היא פסגה גבוהה היישר מעל כף קרחון קלי, 2.6 ק"מ דרומית-מערבית להר הרשל.
הפסגה התגלתה בינואר 1841 על ידי קפטן רוס, שקרא לה על שם ג'ורג' פיקוק, דיקן אלי.
הר רויאליסט הוא הר בולט הניצב 3 ק"מ מערבית להר אדם.
את שמו נתנה לו משלחת הסקר הגאולוגי של ניו זילנד, 1958-1957, על שום חזותו המרשימה וכן על שם אוניית הצי הניו זילנדי "רויאליסט".
עוד כמה פסגות סמוכות נקראו על שם אוניות ניו זילנדיות, בהן הר איאקס והר בלק פרינס.
הר סאבין הוא הר נישא, נקי יחסית משלג, המתנשא בין צוקי קרחון מאריי וקרחון ברנט.
את ההר גילה ב-11 בינואר 1841 קפטן ג'יימס רוס מן הצי המלכותי, שכינה תוואי נוף זה על שם אלוף-משנה אדוארד סבין מחיל התותחנים המלכותי, הממונה על קשרי חוץ בחברה המלכותית, מתומכיה הפעילים ביותר של המשלחת.
הרי הגעש של העשור הם 16 הרי געש שהוכרזו ב-1991 על ידי האגודה הבינלאומית לוולקנולוגיה ולכימיה של פנים כדור הארץ (International Association of Volcanology and Chemistry of the Earth's Interior, בראשי תיבות IAVCEI) כראויים למחקר מיוחד בשל היסטורית ההתפרצויות הגעשיות הנרחבות וההרסניות שלהם וקרבתם לאזורים מאוכלסים.
מיזם הרי הגעש של העשור עודד מחקרים על הרי געש אלו ופעילויות להגברת ערנות הציבור לגביהם במטרה להגיע להבנה טובה יותר של הרי הגעש והסכנות שהם מהווים, ובכך לצמצם מחומרת אסונות הטבע.
השם "הרי הגעש של העשור" ניתן למיזם משום שהוא הוחל במסגרת "העשור הבינלאומי להפחתת אסונות הטבע" (International Decade for Natural Disaster Reduction) ביוזמת ובמימון האו"ם, בעקבות החלטה מספר 44/236 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
הגישה הכללית במיזמים של הרי הגעש של העשור הייתה לכנס סדנת תכנון, לזהות את החולשות והחוזקות של האמצעים להפחתת הסיכון בכל אחד מהרי הגעש, ולתכנן כיצד לטפל בחולשות שזוהו.
אחד הקשיים שנתגלעו בהפחתת הסיכונים של הרי הגעש היה כיצד להבטיח שתהיה תקשורת מלאה בין המדענים מצד אחד ואלו שיפעילו את האמצעים להפחתת הסיכונים מצד שני.
תוכנית הרי הגעש של העשור ניסתה לטפל בקושי זה בכך שהובטח ששתי הקבוצות תהיינה מיוצגות בצורה שווה בסדנאות של מיזם הרי הגעש של העשור.
הציפיות שהמימון למיזמי הר הגעש של העשור יגיעו מהאו"ם נכזבו, ולפיכך היה צורך לחפש מימון ממקורות מגוונים אחרים.
לדוגמה, גופי מדע והגנה אזרחית במקסיקו מימנו את עבודת המחקר בהר הגעש קולימה, בעיקר עבור מדענים מקסיקנים, אבל גם עבור קומץ עמיתים זרים; תוכניות דו-צדדיות, אינדונזיות-צרפתיות ואינדנזיות-גרמניות מימנו מחקר בהר מראפי; והאיחוד האירופי מימן רבים מהמחקרים שהתבצעו על הרי הגעש באירופה.
פעילות אחת במיוחד לא זכתה למימון - משום שהיא בדרך כלל אסורה על פי חוקי המדינות או כללי המימון הדו-צדדיים - והיא חילופי מדענים ואחראים על ההגנה האזרחית בין מיזמי הר הגעש של העשור של מדינות מתפתחות, לדוגמה בין הפיליפינים לאינדונזיה, או בין מקסיקו, גואטמלה וקולומביה.
עובדה זו פגעה במיוחד במיזם משום שמדענים ובעלי תפקידים בהגנה האזרחית של מדינות מתפתחות יכלו לרכוש ידע רלוונטי לארצם מניסיונם של עמיתיהם מארצות מתפתחות יותר מאשר ניסיונם של עמיתים מארצות מפותחות.
בנוסף לכך, בעלי תפקידים בהגנה אזרחית ממדינה אחרת שחוו משברים הקשורים לטיפול בהתפרצויות געשיות נחשבים אמינים הרבה יותר בעיני עמיתיהם מאשר מדענים מקומיים או זרים.
המחסור במימון למחקר של הרי הגעש גרמו לתוכנית להתחרות על המשאבים המוגבלים עם תוכניות אחרות של האגודה הבינלאומית לוולקנולוגיה או של ארגוני מדע אחרים.
חלק מהרי הגעש מצויים באזורי לחימה.
מלחמת האזרחים בגואטמלה השפיעה על מחקר הר הגעש סנטה מריה עד שהוכרזה הפסקת אש ב-1996, ומלחמת האזרחים הנמשכת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו עצרה מחקרים בהר הגעש ניאראגונגו.
ביקורת על רשימת הרי הגעש שנבחרה
יש הטוענים כי הרי הגעש שברשימה נבחרו מסיבות פוליטיות, וכי העובדה שהמדינות היחידות ברשימה שבשטחן כלולים שני הרי געש הן ארצות הברית, יפן ורוסיה, מעידה על ההשפעה הכלכלית והמדינית של מדינות אלו.
תמיכה בטענה זו היא העובדה שיש ברשימה ארבעה הרי געש השייכים למדינות אירופיות.
תמיהה מיוחדת היוותה הבחירה בהר הגעש אולאוון בפפואה גינאה החדשה, שאין בקרבתו מרכזי אוכלוסייה גדולים, ושהסיכון הפוטנציאלי ממנו נמוך בשל ההתפרצויות המרובות שלו שמונעות התיישבויות קרובות אליו מחד ומצמצמות את הסיכון להצטברות התפרצות גדולה מאידך.
מאז שתוכנית הר הגעש של העשור החלה הושגו מספר הצלחות בניבוי של אירועים געשיים ובהפחתת מקרי האסון.
אחת ההצלחות הבולטות הייתה הסטת קילוח הלבה בהר הגעש אטנה ב-1992. הקילוח איים על העיירה זפרנה (Zafferana), ופרץ כמה מחסומים שהונחו במאונך לכיוון זרימתו במורד העמק.
מדענים ואנשי ההגנה האזרחית החליטו לסכור את הקילוח במקום גבוה יותר באמצעות הטלת גושי בטון גדולים דרך הצוהר של צינור הלבה שהזין את הקילוח.
עקב כך נבלם הקילוח מרחק קצר לפני זפרנה.
התוכנית שיפרה בצורה משמעותית את הידע על הרי הגעש של העשור, שחלקם כמעט שלא נחקרו לפני שנוספו לתוכנית.
התוכנית ביססה את היסטוריית ההתפרצויות של הר הגעש גלראס באופן ניכר, ובהר הגעש טאאל הוברר חלקם של המים בהתפרצויות המתפוצצות של ההר.
אף שמחקרים בהרי געש רבים הובילו לצמצום ניכר בסיכון ליישובים הקרובים, הדגימו התפרצויות בחלק מהרי הגעש של העשור את הקשיים הניצבים בפני התוכנית.
ההתפרצויות שהחלו בהר הגעש אונזן זמן קצר לאחר שנוסף לרשימת הרי הגעש של העשור היו מנוטרות היטב, אבל למרות זאת, זרם פירוקלסטי גדול הרג 43 איש, כולל שלושה וולקנולוגים.
שנתיים אחר-כך הסתיים כינוס הרי הגעש של העשור בעיר פאסטו בקולומביה באסון כאשר כמה מהמדענים שהשתתפו בכינוס ארגנו משלחת מאולתרת ללוע הר הגעש גלראס הסמוך.
כאשר היו בפסגה התחוללה לפתע התפרצות שגרמה למותם של שישה מדענים ושלושה תיירים.
ב-1994 התפרצו במקביל וולקן וטבורבור שני הרי הגעש הנמצאים בשולי קלדרת רבאול.
לתושבים ניתנה התרעה מספקת ובהתפרצות היו רק חמישה הרוגים, אבל רבאול חרבה כליל, והבירה המחוזית עברה ממנה לעיירה קוקפו.
זו הייתה ההתפרצות הגדולה השנייה במאה ה-20 של שני הרי הגעש וגם בפעם הקודמת נחרבה העיירה.
קלדרת רבאול נמצאת כ-200 קילומטרים בלבד מצפון מערב להר הגעש אולאוון, והתפרצות זו הוכיחה כי הבחירה באולאוון במקום בקלדרת רבאול הקרובה כהר געש של העשור הייתה שגויה.
הרי הווז' הם רכס הרים בצפון מזרח צרפת בשטח של 6,000 קמ"ר.
הרכס מוגבל במזרח בעמק הריין כאשר מצידו השני של העמק נמצא היער השחור.
ברכס 13 פסגות הגבוהות מ-1,300 מטר כאשר ההר הגבוה ביותר הוא גרון בלו בגובה 1,424 מטר מעל לגובה פני הים.
בהרי הווז' תצורות מגוונות מהדרום הגבישי לצפון החולי ומהשיפוע המתון ממערב עד לצוקים ממזרח שיורדים אל מישור אלזס.
בדרום הווז' נמצאים ההרים הגבוהים יותר והוא נקרא בהתאם הווז' הגבוהים (Hautes Vosges) צפון הווז' מאופיין באבן חול ובהרים ממוצעים.
דרום הווז' וצפונו מופרד על ידי נהר המוזל שזורם מערבה לעמק המוזל שבלורן ונהר איל שזורם מזרחה אל אלזס.
מצפון לסאברן נמצאות גבעות נמוכות יותר הממשיכות את הרכס צפונה מהוות המשך טבעי של הרכס עד להרי פלאצרוואלד (Pfälzerwald; היער השטוח) שבגרמניה.
מבחינה גאולוגית, הרי הווז', כמו היער השחור בממזרח, אינם נחשבים להרים אלא הם תוצר של התמוטטות באזור זה בתחילת השלישון שיצר גראבן היכן שנמצא היום חבל אלזס.
ההרים הגבוהים שבדרום הרכס נוצרו בעידן הקרבון ומורכב בעיקר מגרניט.
צפונו נוצר בטריאס ומורכב מאבן חול אדומה.
ברכס ההרים 14 פסגות הרים הגבוהים מ-1,300 מטר רובם נמצא בדרום הרכס.
הפסגה הגבוהה ביותר היא הגרון בלו שמתנשא לגובה של 1,464 מטר לאחריה סטורקנקוף (Storkenkopf; ראש החסידה) - 1,366 מטר ואונק (Hohneck) - 1,363 מטר.
בסך הכל ישנם 38 פסגות מעל לגובה 1,000 מטר.
ברכס ההרים אגמים רבים שנוצרו מהמסת שלגים.
האגמים נמצאים בגבהים הנעים בין 1,061 ל-300 מטר ומוקפים ביערות מחטניים, עצי אשור ועצי אדר.
בצפון הרכס קיים קרקס קרחוני ברום 1,363 מטר שמקיים פאונה ופלורה ייחודיים.
מזג האוויר ברכס מושפע מרוח פן.
כאשר הצד המערבי מושפע ממזג אוויר המגיע מהאוקיינוס ולכן גשום ומושלג.
לעומת זאת לצד המזרחי מגיעים הרבה פחות משקעים.
זו הסיבה שלאלזס, שבמזרח הרכס, זורם רק נהר האיל, לעומת הלורן, שבמערב ברכס, שאליו זורמים נהר המוזל, נהר המורת (Meurthe), נהר הסאר ועוד יובלים ונחלים רבים.
הרי האנטי-טאורוס הם רכס הרים בצידה הדרומי והמזרחי של טורקיה.
רכס ההרים הוא שלוחת הרים המתעקלת מהרי הטאורוס לכיוון צפון-מזרח.
הרכס כולל שורה של פסגות גבוהות מעל 3,000 מטר.
ההר הגבוה ברכס הרים זה הוא הר ארג'ייס, המתנשא לגובה של 3,917 מטר ונמצא בחלקו הצפוני של הרכס.
הגאוגרף היווני סטראבון (64 לפנה"ס - 21 לספירה) כתב בזמנו שפסגת ההר ברכס הייתה מכוסה תמיד בשלג והמעטים שהגיעו לראשה יכלו לראות גם את הים השחור ואת הים התיכון.
הר ארג'ייס, בפסגה הגבוהה ביותר במרכז אנטוליה, הוא הר געש כבוי השוכן בחלקו הצפוני של רכס הרי האנטי-טאורוס.
ב-1995 הוכרזו הרי אלאדלאר כשמורה, והיא השמורה היחידה בכל הרי הטאורוס.
האקלים ברכס ההרים מתאפיין בטמפרטורות קיצוניות.
הקיץ הוא חם מאוד והחורפים קרים ומושלגים.
האזורים הגבוהים ביותר ברכס מושלגים כל השנה.
הבדלי הטמפרטורה בין טווחי יום ולילה נעים בין קור מקפיא בלילה ועד 30 מעלות צלזיוס במהלך היום.
הצמחייה עד גובה החגורה האלפינית, מתאפיינת בעצי אורן וכן עצי ארז הנמצאים באזורים מבודדים.
האזור משמש בית גידול טבעי לשועלים, נמיות, עיזים, שונרים, דובים וזאבים.
הרי דרווין היא קבוצת הרים באנטארקטיקה.
ההרים מצויים בין קרחון דרווין וקרחון הת'רטון.
גובהם הממוצע של ההרים 1,900 מטרים מעל פני הים.
שיא גובהם של הרי דרווין הוא בהר אליס (אנטארקטיקה), שגובהו של ההר 2,330 מטרים מעל פני הים.
ההרים התגלו על ידי משלחת דיסקברי (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1904–1901).
שמם של ההרים ניתן להם על ידי משלחת דיסקברי.
ההרים נקראים על שמו של מייג'ור לנרד דרווין, אשר באותו זמן כיהן כמזכיר של כבוד של החברה הגיאוגרפית המלכותית.
הרי האבר או הרי לה האבר הם רכס הרים בצידו המערבי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכה של קבוצת ההרים 37 קילומטרים בכיוון מזרח - מערב, בין כף ווסטוק לבין הבקע הרוסי.
גובהם של ההרים 1,900 מטרים מעל פני הים.
רכס ההרים כולל את פסגת סנט ג'ורג', הר ניומן ופסגת סיימון.
ההרים התגלו ב-28 בינואר 1821 על ידי המשלחת האנטארקטית הרוסית הראשונה, בפיקודם של פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן ושל מיכאיל לאזארב.
ההרים נצפו שוב בפברואר 1898 על ידי אנשי המשלחת האנטארקטית הבלגית (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899).
ההרים מופו לראשונה באופן חלקי על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה בין השנים 1908–1910, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
ההרים מופו בפירוט בהתבסס על צילומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון, בין השנים 1947–1948, ועל ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1960.
שארקו קרא להרים על שמו של נמל לה האבר, ממנה יצאה משלחתו בשנת 1908 באונייה Pourquoi-Pas?
הרי הורליק הם רכס הרים בהרים הטראנס-אנטארקטיים, שבאנטארקטיקה.
לפי כמה מההגדרות הרי הורליק כוללים את רכס אוהיו, גבעות לונג ואת רכס ויסקונסין.
לפי הגדרה מצרה יותר ההרים כוללים את מזרח הרי המלכה מוד, ואת החלק המרכזי של רכס ויסקונסין.
יש הכוללים את הרי ת'יל בהרי הורליק.
ההרים מתנשאים לגובה של 3,940 מטרים מעל פני הים (בהר פאורה).
ההרים נראו מרחוק על ידי משלחת ריצ'רד בירד (אשר חקר את אנטארקטיקה בין השנים 1933–1935):
ההרים נצפו מהאוויר לראשון על ידי קנט ל.
ההרים נראו בשנית על ידי קווין בלקבורן (Quin Blackburn) בדצמבר 1934.
חלקים מרכס ויסקונטסין מופו בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה בין השנים 1946–1947.
ההרים מופו על ידי התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1964.
שמם של ההרים ניתן להם על ידי ריצ'רד בירד.
בירד קרא להרים על שמו של ויליאם הורליק (William Horlick), יצרן מזון שתמך במשלחתו של בירד שנערכה בין השנים 1933- 1935.
הרי דסקו הם רכס הרים באי רוטשילד, שמצפון מערב לאי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הרכס 37 קילומטרים בכיוון צפון-מערב - דרום-מזרח, בין פסגת בייטס לפסגת אוברטון.
שיא גובהם של ההרים בפסגת אניגמה שברכס פורנייר, המתנשאת לגובה של 1,000 מטרים מעל פני הים; הפסגה ה-4,102 בגובהה באנטארקטיקה.
ההרים מצויים מזרחית למפרץ לאזארב, ובסמוך לפסגת גווארד, פסגת שנק, פסגת מוריל, ופסגת תומה.
ההרים התגלו ממרחק על ידי פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן בשנת 1821, ועל ידי ז'אן-באטיסט שארקו בשנת 1909, אולם לא היה ברור אם מדובר בהרים או ברכס.
הרכס צולם מהאוויר על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה לגובה, ועל ידי משלחת החקר האנטארקטית רון, בשנת 1947.
הרכס מופה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H.
Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד, על בסיס תצלומי אוויר אלה.
הרכס מופה בשנית על ידי צי ארצות הברית בשנת 1966, ושוב בהתבסס על תצלומי לווין לנדסאט בשנת 1975.
הרכס נקרא על שמו של דניאל א.
Desko), מצי ארצות הברית, שהיה מפקד טייסת VXE-6 במהלך מבצע דיפ פריז בשנת 1977, ומפקד מטוס LC-130 בשנת 1976.
הרי הדסון הם קבוצת הרים חרוטיים געשיים, המהווים נונאטאקים מעל גיליון הקרח האנטארקטי, במערב ארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
ההרים מצויים בסמוך ממזרח למפרץ קראנטון ולמפרץ פיין איילנד, בקצה המזרחי של ים אמונדסן.
ההרים גובלים בצפונם במדף הקרח קוסגרוב ובדרומם בקרחון פיין איילנד.
אורכה של קבוצת ההרים 112 קילומטרים.
שיא גובה ההרים 749 מטרים מעל פני הים.
בשנת 1974 נצפה קיטור באזור, וכן בהתבסס על תצלומי לווין משנת 1985 מהם ניתן להניח שאירעה התפרצות געשית, יש הסוברים כי מדובר בהרי געש פעילים.
ההרים התגלו על ידי חברי השירות האנטארקטי של ארצות הברית בטיסות שיצאו מאוניית צי ארצות הברית בר (USS Bear) פברואר 1940.
היקף שטח הרים מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה בדצמבר 1946.
ההרים מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בשנת 1966.
ההרים נקראו על שמו של קפטן ויליאם לוורת' הדסון (William L.
Hudson), רב החובל של אוניית צי ארצות הברית פיקוק (USS Peacock), שהפליגה מצפון לאזור במרץ 1839, במסגרת משלחת החקר של ארצות הברית.
הרי הורנבי המכונים גם גבעות הורנבי הם רכס הרים באי פוקלנד המערבי, שבאיי פוקלנד.
כיוון הרכסים דרום-דרום מערב לצפון - צפון מזרח, והם מקבילים למצר פוקלנד.
הפסגה הגבוהה בפסגות הרכס היא הר מריה (שגובהה 660 מטרים מעל פני הים), והפסגה השנייה בגובהה היא הר מודי (שגובהו 554 מטרים מעל פני הים).
הגובה הממוצע של ההרים 602 מטרים מעל פני הים.
אזור הרי הורנבי מוגדר כ"אזור צמחים בעל חשיבות" (וככזה הוא אזור מוגן).
הרי הורנבי נוצרו עקב כוחות העתקה טקטוניים, ובעקבותיהם, סלעי הקוורץ של הגבעות נדחקו על צידם, ועתה שכבותיהם אנכיים.
הרי דנפלד הם קבוצה של הרים ברכסי פורד, בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
ההרים מצויים בין קרחון עמק קרוואס, לבין קרחון ארתור.
שיא גובהם של הרי דנפלד 577 מטרים מעל פני הים; והם ההר ה-4,973 בגובהו באנטארקטיקה.
ההרים נחקרו על ידי משלחות בירד לחקר אנטארקטיקה (שחקרו את אנטארקטיקה בשנים 1928 -1930 ו- 1933- 1935) וכן על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית (שחקר את אנטארקטיקה בין השנים 1939 -1941), כל משלחות אלה - בפיקודו של אדמירל אחורי ריצ'רד בירד.
ההרים נקראו על שמו של אדמירל לואיס אי.
Denfeld), שכיהן כראש מחלקת המבצעים הימיים של צי ארצות הברית, וחבר של המטות המשולבים של ארצות הברית (בשנים 1947–1949), אשר סייע בתכנון וארגון של מבצע קפיצה לגובה (שנערך בין השנים 1946–1947) בפיקודו של ריצ'רד בירד).
הרי דאנקן הם קבוצה של הרים, חלק מהרי המלכה מוד, בסמוך לחוף הים, באזור חוף אמונדסן של שטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
אורכה של קבוצת הרים 33 קילומטרים, והם משתרעים בין שפכו של קרחון ליב אל מדף הקרח רוס, לבין שפכו של קרחון סטרום אל מדף הקרח רוס.
בשל הקרחונים הגובלים ברכס ההרים, לרכס צורת האות H.
שיא גובהם של ההרים - 1,500 מטרים מעל פני הים
ההרים התגלו בנובמבר 1929 על ידי משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בפיקודו של ריצ'רד בירד.
בירד נתן להרים את שמם.
ההרים נקראים על שמו של ג'יימס דאנקן (James Duncan), מנהל חברת טייפלי בע"מ (Tapley Ltd), שהיה סוכן האוניות (shipping agent) עבור משלחת בירד בדנידין, שבניו זילנד.
הרי החושך הם הרים אגדיים המוזכרים בתלמוד ובספרות האגדה היהודית, בהם שוררת בתמידות חשכה מוחלטת.
בתלמוד בבלי מסופר על מפגש בין המלך אלכסנדר הגדול לבין עשרה חכמים שהתלמוד מכנה 'זקני הנגב', במסגרתו נשאלו החכמים שאלות פילוסופיות על ידי אלכסנדר והם השיבו לו בחכמתם.
לבסוף, ביקש מהם עצה כיצד להגיע למדינת אפריקי - מקום מושבן של האמזונות.
אמרו לו החכמים: אינך יכול, שכן מדינת אפריקי נמצאת מעבר להרי החושך ואין דרך לחצות אותם.
אמר אלכסנדר: אין אפשרות שלא אלך לשם ומשום כך שאלתי אתכם, מה אעשה איפוא?