tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפלטפורמה הוקמה בשנת 2010 ומתכנסת אחת לארבע שנים על מנת לדון ולקבוע את האיומים החשובים והיעדים האסטרטגיים של היורופול ואף של מוסדות נוספים באיחוד האירופי כגון פרונטקס, יורוג'סט, סיפול ועוד.
אחד הכלים של היורופול ליישום מסקנות ה-EMPACT ולעבודתו השוטפת בכלל הם המרכזים השונים אותם החל לפתוח משנת 2013. במהלך השנים פתח היורופול מספר מרכזים שמתמקדים בתחומים ספציפיים כגון טרור, פשע כלכלי, מהגרים ועוד, והם משמשים כמוקדי מומחיות ותמיכה בתחומם לטובת המדינות, גופי האכיפה והארגונים איתם היורופול משתף פעולה.
ליורופול כאמור אין סמכויות אכיפה או כוחות חמושים והוא אינו יכול לעצור אנשים או לפתוח בחקירות עצמאיות, אך למרות זאת הוא תומך ומשתתף באלפי בחקירות ופעילויות מדי שנה.
למרות הליווי והעזרה בחקירות ובמעצרים שמבצעות המדינות בשיתוף היורופול, עיקר פעילותו של היא בתיאום, מחקר וניתוח של נתונים ומודיעין שמגיע ונאסף מכל המדינות אשר משתפות פעולה עם היורופול.
אחד הכלים המוקדמים של היורופול בזירה המודיעינית הם הדוחות שמוציא הארגון.
באמצעות האנליסטים אשר מעבדים ומנתחים את המידע שנאסף מוציא היורופול מספר דוחות תקופתיים בנושאי פשע מאורגן, טרור, פשעי אינטרנט ועוד.
הדוחות מספקים הערכות על מצב הפשע בתחומים שונים ועל האיומים המרכזיים הקיימים בזירה האירופית.
הם מפורסמים באינטרנט ומשפיעים על קבלת החלטות במוסדות האיחוד האירופי ובעולם בכלל.
SOCTA - דוח על פשע מאורגן
TESAT - דוח טרור ואיומים על אירופה
IOCTA - דוח פשע מאורגן באינטרנט
Europol in brief - דוח כללי על הארגון
כחלק מהקשרים הנרחבים שמנהל היורופול עם מדינות וארגונים שלישיים, בשנת 2018 גם ישראל חתמה על הסכם עבודה עם היורופול, והיא אף הייתה המדינה הראשונה שחתמה על הסכם מסוג זה.
בנוסף, לישראל קיימים קציני קישור במטה שבהאג אשר אחראיים על שיתוף הפעולה עם היורופול ופעולותיו והיא נחשבת שותפה קרובה וחשובה.
לאורך שנות ההסכם ישראל שיתפה פעולה עם היורופול מספר פעמים, דוגמה למבצע גדול בו ישראל והיורופול שיתפו פעולה היה בפברואר 2023, במעצר של כנופיה ישראלית-צרפתית שעסקה בהונאות של חברות צרפתיות והלבנת הכספים דרך מדינות אחרות.
החקירות התבצעו במשך זמן רב תחת המרכז לפשיעה כלכלית ופיננסית של היורופול וכללו גופי אכיפה מ-6 מדינות שונות, ובסוף הביאו למעצר של 8 חשודים בישראל ובצרפת וחשיפה של סכומי העתק שנלקחו במרמה.
דוגמה זו ממחישה את אופן הפעילות של היורופול אשר מתחיל בחקירות ואיסוף מודיעין, עובר במרכזי היורופול השונים וממשיך במבצע שיוצא לפועל באמצעות ארגוני אכיפה של מספר מדינות יחד.
יורוסטפ (נקרא גם באנגלית two-step או long lateral) הוא מהלך כדורסל שבו שחקן התקפה מפסיק את הכדרור שלו, עושה צעד בכיוון אחד, ואז עושה במהירות צעד שני בכיוון אחר.
המהלך נועד לאפשר לשחקן ההתקפה להתחמק ממגן ולתקוף את הסל.
היו דיווחים אנקדוטליים שהצביעו על כך שגורמים שאינם מכירים את המהלך עשויים לחשוב שמדובר בעבירת צעדים ולא במהלך מכוון.
כיום, המהלך משמש לעיתים קרובות כאשר שחקן בדרכו אל הסל, והוא יכול להיות יעיל במיוחד כאשר גארד נמוך חולף על פני פורוורד או סנטר גבוהים יותר ומעוניין להטעות.
בכתבה מ-2018 של ESPN.com על המהלך, אמר הכתב ג'ורדן ברנר, "זה שינה את הדרך שבה שחקנים מנווטים את ההגנה כדי להגיע לטבעת, ואיתו גם את כל משחק הכדורסל עצמו", והוסיף גם כי המהלך "ישנה בסופו של דבר את עצם מאזן הכוחות בין חודר למגן".
השחקן הליטאי שארונאס מרצ'ולוניס ששיחק בליגת ה-NBA היה ממבשרי הבשורה בארצות הברית והציג את המהלך ל-NBA ב-1989 כששיחק בגולדן סטייט ווריורס.
האוהדים כינו את המהלך יורו סטפ כמחווה ליכולות הכדורסל ועבודת הרגליים הערמומית של שחקנים אירופאים רבים.
העובדה שקיבל קרדיט בתור מבשר המהלך, ובשל כך תרם לפיתוח המשחק, היוותה נדבך משמעותי מהשיקולים להנציח את מורשתו בהיכל התהילה של הכדורסל.
בעוד שהמונח "יורו סטפ" הופיע לראשונה במדיה ככל הנראה סביב שנת 2007, למהלך יש היסטוריה ארוכה בכדורסל האירופי.
בכתבה של ברנר ג'ורדן מ-2018 באתר ESPN.com, הוא ציין שהמאמן הוותיק ולאדה דורוביץ' ראה גרסאות מוקדמות של המהלך בסביבות 1960. דורוביץ' הגיב: "המהלך הזה היה נורמלי באירופה, במיוחד ביוגוסלביה".
כמעט בלתי אפשרי להצביע על מקום לידתו המדויק של היורו סטפ, לאחר שהתפתח עם הזמן במזרח אירופה.
אמצע שנות ה-80 סימנה את תחילת העידן המודרני של המהלך.
אז, טוני קוקוץ' היה פנומן בן 17 ששיחק במועדון הביתי שלו, Jugoplastika בספליט, קרואטיה, שם האימונים נמשכו שמונה שעות באופן שגרתי והמאמן סלאבקו טרניניץ' הדגיש למצוא דרכים שונות להגיע לסל.
כדי לחקות מגן שמנסה לקחת אחריות, טרניניץ' היה מניח כיסא באמצע המסלול ומורה לשחקנים לכדרר מקו 3 הנקודות ולנסות לסיים בטבעת.
המהלך זכה לפופולריות בצפון אמריקה בשנות ה-2000 על ידי השחקן מאנו ג'ינובילי, שהגיע ל-NBA מהליגה האיטלקית, אם כי ג'ינובילי חידד את המהלך בזמן ששיחק במגרשי משחקים בארגנטינה מולדתו.
מאז הוא אומץ על ידי שחקנים אמריקאים רבים, ביניהם ג'יימס הארדן ודוויין ווייד.
לדברי ברנר, היכולות הפיזיות של שחקן אירופי מוכשר אחר, ג'יאניס אנטטוקוונמפו, הובילו את גרסתו ליורו סטפ להפוך ל"שלב הסופי של התפתחות המהלך".
בעוד היורו סטפ היה בשימוש נפוץ ב-NBA, הוא לא הפך לחוקי מבחינה טכנית עד שנת 2009. ספר החוקים של ה-NBA מאז ומתמיד אמר ששחקן יכול לעשות רק צעד אחד בלבד.
ב-2009, הוא השתנה לנוסח "שחקן שמקבל את הכדור בזמן שהוא מתקדם או עם השלמת דריבל, רשאי לעשות שני צעדים בעצירה, מסירה או קליעה".
לאחר בוצע השינוי החוקי, ESPN ציינה כי "ההערכה היא שזו הפעם הראשונה שכל הליגות שהן, בכל רמה בכל מקום בעולם, מאפשרות במפורש שני שלבים".
מאמר סאטירי שפרסם אתר מדיום ב-2016 הפיץ את המיתוס שהיורוסטפ שימש למעשה לראשונה את פידל קסטרו ב-1959. למרות שהכותב קבע מלכתחילה שהמאמר היה בדיחה, המיתוס הכה גלים וזכה למשיכה כמם אינטרנטי.
מכיוון שישראל הייתה קרובה ומושפעת רבות מהכדורסל המזרח אירופי המהלך נקרא בישראל בשעתו 'הטעיה יוגוסלבית'.
בעבר כוכב העבר עודד קטש נהג לעיתים להשתמש במהלך זה.
יוּרוֹפָאלְשׁ היא להקת מופעי ליפסינק ישראלית, הפועלת מאז 1999 ומופיעה, לרוב באופן הומוריסטי, עם שירי אירוויזיון וקדמי אירוויזיון ממדינות שונות.
הלהקה נחשבת לחלק מהתרבות הגאה ותרבות האירוויזיון בישראל, ומופיעה בקביעות במועדונים בתל אביב, לצד הופעות אורח בפסטיבלים ואירועים בארץ ובעולם.
הלהקה הוקמה במאי 1999 על ידי ערן לונה, חובב אירוויזיון ישראלי.
לונה סיפר בראיון כי נהג לרקוד במועדוני לילה בתל אביב לצלילי שירי אירוויזיון, כשהוא משחזר את תנועות ההופעות.
כאשר הבחין כי אחרים מנסים להצטרף אך אינם מכירים את התנועות, הוא הזמין אותם לביתו להתאמן מול מסך הטלוויזיה וללמוד את התנועות - ולאחר מכן ביצעו אותן יחד במועדון.
עם הזמן היוזמה הפרטית הפכה להרכב קבוע המופיע על במה מדי שבוע במועדונים וברים תל אביביים - תחת השם "יורופאלש".
המועדון הראשון בו הופיעה הלהקה בקביעות היה ה"אאוט", ולאחריו היא הופיעה ב"יהושע בר", "אוויטה", "לימה לימה" ו"כולי עלמא".
כיום הלהקה מופיעה מדי יום ראשון בבר ה"קאלאס".
בנוסף להופעות הקבועות מופיעה הלהקה גם בהופעות חד-פעמיות בארץ ובחו"ל, לעיתים במסגרת אירועים מיוחדים או פסטיבלים.
ההופעות כוללות ליפסינק לשירים מכל שנות האירוויזיון והקדם-אירוויזיון, בליווי תלבושות תיאטרליות, פאות, ריקודים, ושיח עם הקהל.
הרכב הלהקה השתנה לאורך השנים, אך תמיד היא שמרה על גרעין קבוע של חברים.
לצד ההרכב הקבוע, מופיעים מעת לעת גם משתתפים אורחים, המשתלבים בחלק מהמופעים.
שם הלהקה הוא הלחם של המילים "Euro" (מלשון אירוויזיון) ו"פאלש" – מונח להט"בי בעברית וביידיש המתאר חיקוי או דבר מדומה.
בשנת 2012 שודר ב-Yes דוקו סרט תיעודי בשם "יורופאלש" בבימוים של דניאלה איזנמן ורועי עברון.
הסרט תיעד את חברי הלהקה לאורך מספר שבועות, ועסק בשגרת חייהם מחוץ לבמה, בהתמודדות עם חייהם האישיים ובחיבתם יוצאת הדופן לאירוויזיון.
הסרט מציג את הדינמיקה בין החברים, את הקשר לקהל ואת הפער שבין הזהות הבימתית למציאות היומיומית.
הסרט התמודד בשנת 2013 בציריך בתחרות סרטים גאים בפסטיבל Pink Apple .
הלהקה הופיעה לאורך השנים באירועים ופסטיבלים שונים בישראל ובחו"ל:
הופעה ביורוקלאב בדיסלדורף בשנת 2011
הופעות כלהקת הבית של היורוקלאב במועדון ה-Vega שבקופנהגן בשנת 2014
הופעה ביורוקלאב וביורו-ווילג' בווינה בשנת 2015
הופעה באירוע רשמי בבית השגריר הקנדי בישראל בשנת 2016
הופעות על במת ה-Pride Park ובמועדון ה-Elsker באוסלו בשנת 2016
הופעה במועדון התיאטרון בתל אביב בפברואר 2019
הופעה בכפר האירוויזיון בתל אביב במסגרת אירועי אירוויזיון 2019
מסיבות "דראגוויזיון" כחלק מליין מסיבות "דראג-ברנץ'"
הופעות במסגרת מפגשי מועדון מעריצי האירוויזיון הישראלי (OGAE ישראל)
ה"יורופאלש" מזוהה עם קהילת הלהט"ב הישראלית, וללהקה קהל קבוע של חובבי אירוויזיון המלווה אותה לאורך השנים.
מופעיה נחשבים למוקד מפגש תרבותי עבור חברי הקהילה, ולאירוע של בידור ונוסטלגיה סביב תחרות האירוויזיון.
יורופיאן, שכונה "העיתון הלאומי הראשון של אירופה", היה שבועון בריטי שיסד איל התקשורת היהודי רוברט מקסוול.
מקסוול ייסד את העיתון בעקבות ההתלהבות האופטימית בקרב הציבור האירופי מיד לאחר נפילת חומת ברלין וקריסת מסך הברזל.
שם העיתון שיקף את תחושות האחדות הפאן-אירופית שעלתה עקב השינויים ההיסטוריים, אידיאל שמקסוול תמך בו בכל ליבו.
העבודה על הכנתו והוצאתו לאור של העיתון נמשכה חודשים רבים ומקסוול היה מעורב בו יותר מבכל עיתוניו האחרים, ושימש כעורך האחראי.
עורכו הישיר של העיתון, איין ווטסון, וסגנו, פטר מילר, הגיעו מה"סאנדיי טלגרף" השמרני, שהיה שייך אז לקונרד בלק.
הוא הושק בהשקעה של של 25 מיליון ליש"ט, תחת הסיסמה "עיתון חדש לאירופה חדשה", עם מערכת בין-לאומית של 100 עיתונאים.
העיתון הופץ ב-28 מדינות, כולל מזרח אירופה וישראל, ביום שישי בבוקר בפורמט של עיתון יומי.
מקסוול ביקש להקים במקור עיתון יומי עם תפוצה של 650,000 עותקים, אך עד לתאריך ההשקה התוכניות צומצמו לשבועון עם תפוצה של 225,000 עותקים.
בסופו של דבר, התפוצה הגיעה לשיא של 180,000 עותקים, שלמעלה ממחצית הקוראים היו בריטיים.
הדפסת העיתון בוצע במכונת הכנה לדפוס של חברת "סאיטקס" הישראלית, שמקסוול החזיקה אז 27% ממניותיה.
"סאיטקס" העבירה צילומי צבע לדף מודפס ואפשרה את עיצוב עמודי עיתון על כל מרכיביהם על מסך מחשב, חידוש מהפכני באותה עת.
העיתון התחרה בעיקר ב"הראלד טריביון" הבין-לאומי ובמהדורות האירופיות של ה"וול סטריט ג'ורנל" וה"פייננשל טיימס"י.
עם השקתו התחייב מקסוול כי יורופיאן יהיה עיתון עצמאי וחופשי מכל השפעה של מפלגה פוליטית.
הגיליון הראשון כלל מאמרים של מרגרט תאצ'ר, וילפריד מרטנס, ז'אק סאנטר, מריו סוארס ונשיא הבונדסבנק, כמו גם סקרים שהראו תמיכה בהשקת מטבע אחיד לאירופה (בבריטניה ובמדינות אחרות, אך לא בגרמניה או דנמרק), מדדים פיננסיים פאן-אירופיים חדשים הנקובים ב"אקו" (המטבע התאורטי של מנגנון שער החליפין האירופי) וסיקור התפרקות הגוש המזרחי.
לאחר מותו של מקסוול ב-5 בנובמבר 1991 וקריסת עסקיו, המשיכו עובדיו להוציא אותו לאור ללא שכר, במשך שישה שבועות.
בינואר 1992 קנו האחים ברקלי את העיתון, תוך השקעה מוערכת של 110 מיליון דולר, ובשנת 1996 הפכו אותו לפורמט טבלואיד יוקרתי המכוון לקהילת העסקים, בעריכתו של אנדרו ניל.
לעיתון באותה עת היו 70 עובדים בלונדון, 3 בבריסל, אחד בפריז, אחד בברלין ואחד במוסקבה, וכן רשת של 100 כתבים עצמאיים ברחבי אירופה.
בתקופה זו נהג העיתון הכלכלי הישראלי "גלובס" לפרסם כתבות מתורגמות מה"יורופיאן".
במאי 1997 סקר של העיתון בקרב קוראיו מצא, כי רוב גדול סבור שאיחוד מוניטרי יעזור לליכודה של אירופה, וכי שמדינות שיישארו מחוץ לאיחוד ישתרכו מאחור.
באוגוסט 1998 העמידו האחים ברקלי את העיתון למכירה לאחר שהתפוצה הממוצעת שלו בכל אירופה הייתה כ-135,000 עותקים בלבד מדי שבוע והוא נושא הפסדים כל ימיו.
לאחר שלא מצאו קונה, סגרו את העיתון בסוף אותה שנה.
העיתון "ניו-יורופיאן" (עיתון פרו-אירופי שנוסד בשנת 2016 בעקבות משאל העם על הברקזיט ) קיבל השראה מהעיתון.
יורופיאן אקווטיקס הוא הגוף האירופאי האחראי על תחום פעילויות הספורט במים הקשורות לפדרציית השחייה הבין-לאומית (FINA).
הגוף הוקם ב-1927 ומאז 2015 המטה שלו ממוקם בליון, צרפת.
היורופיאן אקווטיקס מורכב מ-52 קבוצות שחייה לאומיות באירופה, והוא כולל את איגוד השחייה בישראל, אף על פי שישראל לא חלק מיבשת אירופה.
הקבוצות המרכיבות את היורופיאן אקווטיקס עוסקות במספר פעילויות ספורטיביות ימיות, ביניהן: קפיצה למים, שחייה תחרותית, שחייה במים פתוחים, שחייה אמנותית וכדורמים.
היורופיאן אקווטיקס מארגן את אליפות אירופה בשחייה, תחרות השחייה החשובה ביותר באירופה.
היא כוללת 5 קטגוריות של פעילות שחייה: קפיצה למים, שחייה תחרותית, שחייה במים פתוחים, שחייה אמנותית וכדורמים, ויש לה תחרויות לבני נוער.
יורי אלכסייביץ' גגארין היה קוסמונאוט סובייטי.
האדם הראשון בהיסטוריה ששהה בחלל, והראשון שחג סביב כדור הארץ.
ב-12 באפריל 1961 השלימה החללית "ווסטוק 1" בה טס הקפה סביב כדור הארץ והשיבה את גגארין בשלום לאדמת ברית המועצות.
בכך הפך גגארין לגיבור בארצו ובעולם כולו.
ב-27 במרץ 1968 נהרג גגארין בהתרסקות מטוס מיג-15 בו טס עם מדריך טיסה.
גגארין נולד ב-9 במרץ 1934, בכפר קלושינו שבמחוז סמולנסק שבברית המועצות (היום רוסיה), למשפחת איכרים בת ארבעה ילדים.
בזמן מלחמת העולם השנייה נלקחו אחותו ואחיו הגדולים לעבודות כפייה בגרמניה הנאצית, לאחר שהכפר בו התגוררו נכבש על ידי הנאצים.
בצעירותו גילה גגארין עניין בחקר החלל.
בהשראת מורו למתמטיקה, ששירת כטייס קרב במלחמת העולם השנייה, חלם להיות טייס.
גגארין למד בבית-הספר להנדסאים בסראטוב, ובמקביל ללימודיו למד להטיס מטוס קל.
עם סיום לימודיו, בגיל 21, התגייס לחיל האוויר הסובייטי ב-1955. אז החל בהכשרה לטיסה קרבית בבית-הספר לטיסה צבאית באורנבורג, אותה סיים ב-1957 בהצטיינות, וקיבל את כנפי הטיסה.
כחניך מצטיין הוצע לגגארין להצטרף לסגל ההדרכה בבית-הספר, אולם הוא סירב והוצב בבסיס של הצי הסובייטי בעיירה לוסטארי שבמחוז מורמנסק.
גגארין שירת כטייס קרב בלהק של מטוסי מיג-15 שהשתייך לצי הצפוני.
ב-1960 נבחר גגארין, בנוסף ל-19 טייסים אחרים, לקחת חלק בתוכנית החלל הסובייטית.
חברי הקבוצה עברו תהליך הכשרה פיזי ופסיכולוגי אינטנסיבי, במטרה להכינם לטיסה הראשונה שלהם לחלל.
בסופו של התהליך נבחרו על ידי חיל האוויר הסובייטי שני המועמדים הסופיים לביצוע הטיסה: יורי גגארין כמועמד עיקרי וגרמן טיטוב כמחליפו.
ב-12 באפריל 1961 בשעה 6:07 שעון מקומי שוגרה החללית ווסטוק 1 (Vostok 1), ובה גגארין, מאתר השיגור קוסמודרום בייקונור שבקזחסטן, ובכך הפך גגארין לאדם הראשון שהגיע לחלל.
טיסתו ארכה כ-108 דקות, והביאה ליתרון לברית המועצות על ארצות הברית במרוץ לחלל.
בזמן שהייתו בחלל זמזם גגארין את מנגינת השיר "המולדת שומעת, המולדת יודעת" שנכתב ב-1951. שורותיו הראשונות של השיר הן: "המולדת שומעת, המולדת יודעת / היכן בנה טס בשמיים".
בזמן היותו בחלל קודם גגארין לדרגת רב-סרן.
עם נחיתתו הפך גגארין לגיבור לאומי ובינלאומי, והתפרסם בכל רחבי העולם.
הוא ביקר, בין השאר, בבריטניה, בגרמניה, בקנדה וביפן, כדי לקדם את ההישג של ברית המועצות במרוץ החלל.
לאחר זמן קצר בו שימש בתפקיד פוליטי בסובייט העליון, חזר גגארין ל"עיר הכוכבים" (מרכז סוכנות החלל הסובייטית), והחל לעסוק בעיצוב חלליות הניתנות לשימוש רב-פעמי (מעבורת חלל).
הוא עבד ב"עיר הכוכבים" כ-7 שנים, עד מותו, עת שימש כסגן-מנהל האימונים במרכז.
במהלך עבודתו קודם גגארין בדרגות, לדרגת סגן-אלוף של חיל-האוויר הסובייטי (מקביל לאלוף-משנה) ב-1962 ושנה לאחר מכן לדרגת אלוף-משנה.
במקביל, בהיותו סמל תרבות, השתדלו גורמים רשמיים להרחיק את גגארין ממשימות נוספות לחלל ואף מאימוני טיסה במסגרת חיל האוויר הסובייטי, מחשש לחייו.
מספר שנים מאוחר יותר הותר לו לשוב ולטוס במטוסי קרב, בתנאי שילווה על ידי מדריך טיסה.
הוא שימש כטייס גיבוי לוולדימיר קומארוב במשימה סויוז 1 (Soyuz 1) שהמריאה ב-23 באפריל 1967, אולם כתוצאה מהתרסקותה ומותו של קומארוב, הוחלט סופית למנוע מגגארין להשתתף באימונים לקראת משימות חלל נוספות.
בתעמולה האמריקאית, שקיבלה ביטוי גם בעיתונים רבים בישראל, נתמכה תאוריית קונספירציה שבה נטען שגגארין כלל לא היה בחללית ששוגרה לחלל וכי הרוסים ביימו זאת.
משפט אייכמן, שהחל יום לפני טיסת גגארין, השפיע על סיקור הטיסה בישראל אף הוא, כאשר עיתון "מעריב" אף גינה את עיסוק התקשורת העולמית בנחיתה, ולא במשפט.
ב-27 במרץ 1968 התרסק מטוס מיג-15 שגגארין הטיס במהלך טיסת אימון עם מדריך הטיסה ולדימיר סירוגין, ושניהם נהרגו.
עד היום לא ידועה בוודאות סיבת ההתרסקות.
ב-1986 הגיעו חוקרים למסקנה כי כניסת מטוסו של גגארין למערבולות אוויר שיצרו המבערים האחוריים של מטוס סוחוי-11 הביאה לאי-יציבותו ולאיבוד שליטה.
ב-2003 פורסמו מסמכים מסווגים לפיהם ערך הק.ג.ב.
חקירה משלו, אשר בעקבותיה דחה תאוריות שונות והגיע למסקנה כי פקחי הטיסה בבסיס חיל האוויר דיווחו לגגארין על מצב מזג האוויר לא מעודכן, בעוד מזג האוויר באזור הטיסה היה למעשה גרוע מכדי לאשר טיסה.
לפי חקירת הק.ג.ב., ניסיונו של הטייס להתחמק מפגיעת ציפור או מהתנגשות עם מטוס אחר גרמה לאיבוד השליטה שכתוצאה ממנו התרסק.
ב-2005 קידם חוקר ההתרסקות המקורי תאוריה, לפיה הושאר פתח אוורור פתוח בתא הטייס על ידי צוות הקרקע או הטייס הקודם.
כתוצאה מכך, ייתכן כי הטייסים סבלו ממחסור בחמצן שהביא לאיבוד השליטה ולהתרסקות מטוסם.
ב-2007 הביא הקרמלין לביטול חקירה נוספת של מותו של גגארין ביוזמת מומחים שהיו מעורבים בחקירה המקורית.
גופתו של גגארין נשרפה, ואפרו נקבר לרגלי החומה בבית הקברות של חומת הקרמלין, בו קבורים אנשי מפתח רבים מהתקופה הסובייטית.
על שמו נקראו ערים ומחוזות ברחבי ברית המועצות, ובהם העיר גזאטסק, הסמוכה לכפר הולדתו קלושינו, ששמה שונה ל"גגארין".
בנוסף, נקראים על שמו מכתש גגארין (Gagarin Crater) בצד הרחוק ("הצד החשוך") של הירח (צולם לראשונה ב-1959, על ידי הגשושית לונה 3), האסטרואיד 1772 גגארין (התגלה בפברואר 1968, על ידי האסטרונומית הסובייטית לודמילה צ'רניש ) ואוניית תקשורת וחקר חלל סובייטית.
על שמו נקרא מרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
לאחר מותו הוצבה במוסקבה אנדרטה גדולה בדמותו בכיכר הנושאת את שמו סמוך לאקדמיה הרוסית למדעים.
על שמו מוענקת מדליית הזהב על שם יורי גגארין על ידי הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה.
גביע האליפות של ליגת ה-KHL, ליגת ההוקי קרח הבכירה של רוסיה, נקרא "גביע גגארין" על שמו.
היה נשוי ואב לשתי בנות.
יורי ולדימירוביץ' אנדרופוב היה מדינאי סובייטי שכיהן כ ויו"ר נשיאות הסובייט העליון (נשיא המדינה) מ-12 בנובמבר 1982 ועד מותו בתחילת 1984.
אנדרופוב נולד בכפר נגוצקאיה במחוז סטברופול שבדרום האימפריה הרוסית, לאב רוסי ואם, שננטשה על ידי הוריה וגודלה על ידי זוג יהודי בשם פלקנשטיין.
אביו היה פקיד בחברת הרכבות.
עוד בהיותו ילד התייתם מהוריו ומגיל ארבע עשרה התחיל לעבוד כסבל.
הוא למד זמן קצר בקולג' הטכני רבינסק אך עזב אותו מוקדם ובשנת 1930 הצטרף לקומסומול.
בשנת 1937 הוא עבד כפקיד מברקה.
בשנת 1938 הוא היה מזכיר המפלגה הקומוניסטית במחוז יארוסלאבל.
הוא היה מזכיר הוועדה המרכזת של הקומסומול ברפובליקה הקרלית שבצפון מערב רוסיה בין השנים 1940–1944. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא השתתף בפעילויות הגרילה של הפרטיזנים.
לאחר שמילא תפקידים נוספים של המפלגה אחרי המלחמה ברפובליקה הקרלית עבר בשנת 1951 למוסקבה, והצטרף לוועד המרכזי של המפלגה.
לאחר מות סטלין במרץ 1953, יורשו גאורגי מלנקוב הוריד את אנדרופוב ממעמדו והוא "הוגלה" להיות קונסול בשגרירות הסובייטית בבודפשט.
לאחר שנה הפך להיות שם השגריר.
הוא מילא תפקיד חשוב בפלישה הסובייטית להונגריה בשנת 1956 כאשר העביר את בקשת המפלגה הקומוניסטית בהונגריה לסיוע מצד ברית המועצות במהלך ההפיכה שם, ושיקר לממשלה ההונגרית כאשר טען שברית המועצות לא מתכוונת לפלוש לארצם.
אנדרופוב חזר למוסקבה ובין השנים 1957–1967 עמד בראש המחלקה לקשר עם המדינות הסוציאליסטיות.
בתפקידו זה הוא נטל תפקיד מרכזי בשיחות עם הנהגת סין בימי המתיחות בין המדינות בשנת 1963 וליווה את ניקיטה חרושצ'וב בביקוריו ביוגוסלוויה ובהונגריה ולאחר מכן את ברז'נייב בביקוריו במדינות מזרח אירופה.
בשנת 1961 הוא צורף לוועד הכללי של המפלגה ובשנת 1962 למזכירות הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
במאי 1967 מונה אנדרופוב לעמוד בראש הק.ג.ב., שירות הביטחון של ברית המועצות, ולצורך כך הוא עזב את הוועד הכללי של המפלגה ובמקום זאת מונה לפוליטביורו.
אנדרופוב נחשב למתון יותר מקודמו שהיה נחשב למזוהה עם גורמים סטליניסטיים.
למרות דיווחים שטענו שהוא לא היה מקורב במיוחד לברז'נייב, הדעה הרווחת הייתה שהוא מונה לקג"ב כאיש אמונו של ברז'נייב.
בדצמבר 1967 הצהיר אנדרופוב שהדיכוי בברית המועצות לא יישנה.
ב-1978, כראש מערכות הביון הסובייטי, קרא אנדרופוב למפקד תחנת הק.ג.ב.
בוורשה לאחר שנבחר האפיפיור יוחנן פאולוס השני, ונזף בו על שאפשר לדבר לקרות.
הוא הורה לדירקטוריון הראשון של הק.ג.ב.
לנתח את המצב תוך שימת דגש על בדיקת האפשרות שמדובר בקנוניה אמריקאית-גרמנית.
הוא הניח שזביגנייב בז'ז'ינסקי היועץ לביטחון לאומי של הנשיא קרטר רוצה לחתור תחת הקומוניזם בפולין על ידי מינוי אפיפיור פולני.
במהלך שנות ה-70 אנדרופוב החל מאבק קשה נגד שר הפנים הסובייטי ניקולאי שצ'ולוקוב, שהיה בין חבריו הקרובים של ברז'נייב עוד מסוף שנות ה-30. יריבות זאת הקרינה על היחסים בין הק.ג.ב לבין המשטרה הסובייטית.
במאי 1982 עזב אנדרופוב את תפקידו בקג"ב וצורף מחדש למזכירות הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
הדעות במערב לגבי הסיבות למהלך היו חלוקות.
היו שהעריכו שמדובר במהלך שנועד לחסום את קונסטנטין צ'רניינקו מלרשת את ברז'נייב.
אחרים העלו את האפשרות ההפוכה, שמדובר על בעיטה כלפי מעלה כדי להזיז את אנדרופוב מבסיס כוחו בקג"ב, ולמנוע ממנו לרשת את ברז'נייב.
יומיים לאחר מות ליאוניד ברז'נייב (10 בנובמבר 1982), הוחלט בצעד מפתיע למנותו למזכיר הכללי של המפלגה ולא את קונסטנטין צ'רניינקו – בן חסותו של ברז'נייב והמועמד הצפוי.
אנדרופוב היה יו"ר הקג"ב הראשון שנעשה למזכיר הכללי.
כתוצאה מכך הוא היה לשליט ברית המועצות בפועל וליו"ר מועצת ההגנה.
במערב קיבלו את המינוי המפתיע בחשש, בעקבות תפקידו בק.ג.ב.
ביוני 1983 נבחר אנדרופוב לנשיא הסובייט העליון.
במהלך שלטונו ניסה אנדרופוב לשפר את הכלכלה הסובייטית ולהילחם בשחיתות, ובמערב הוא נתפס כרפורמטור.
אנדרופוב זכור בשל הקמפיין נגד האלכוהול שהוביל, ומאבקו במוסר העבודה הירוד.
שני הקמפיינים התנהלו בגישה סובייטית טיפוסית שהזכירה בנוקשותה את שלטונו של סטלין.
אנדרופוב החליף חלק ניכר מפקידי המפלגה הקומוניסטית וקודמו אנשים לא על פי קרבה וקשרים אם כי על פי יכולות וכישורים.
בנוסף, אנדרופוב התיר למנהלי המפעלים לשמור חלק גדול יותר מהרווחים שלהם, דבר שהוביל לעלייה של 4% בתפוקה ולהגדלת ההשקעה בטכנולוגיות חדשות דוגמת רובוטיקה.
עם זאת, אנדרופוב סירב לשקול שינויים בכלכלה הריכוזית שהונהגה מאז ימי סטלין.
בזכרונותיו כותב מיכאיל גורבצ'וב כי כשאנדרופוב היה מזכיר המפלגה, ביקשו גורבצ'וב וניקולאי ריז'קוב גישה לנתוני התקציב האמיתיים, ונענו באמירה של אנדרופוב "אתם מבקשים יותר מדי, התקציב מחוץ לתחום שלכם".
מדיניות החוץ של אנדרופוב התבטאה בהמשכיות מדיניותו של קודמו ברז'נייב; המלחמה באפגניסטן נמשכה, והייתה הרעה ביחסים עם ארצות הברית.
הוא הציע לרייגן ותאצ'ר פגישת פסגה, בין השאר כדי להביא לצמצום הפריסה של הטילים הגרעיניים לטווח בינוני שנמצאים באירופה, אך הם סירבו לכך.
המלחמה הקרה החריפה בעקבות תקריות כגון הפלתו של מטוס נוסעים קוריאני שתעה בדרכו לתוך ברית המועצות על ידי מטוסי קרב סובייטים ב-1 בספטמבר 1983, וכן פריסת הטילים הבליסטיים האמריקאים מסוג פרשינג כתגובה לטילי ה-20-SS הסובייטים.
שיחות בקרת החימוש בעניין הטילים גרעיניים לטווח בינוני הפרוסים באירופה הושעו על ידי ברית המועצות בנובמבר 1983.
במהלך כהונתו הקצרה כנשיא ברית המועצות הוא ענה למכתב ששלחה לו ילדה אמריקאית בשם סמנתה סמית' והזמין אותה לברית המועצות באירוע מתוקשר היטב, כתוצאה מכך סמית נהפכה לפעילת שלום ידועה, עד שנהרגה בתאונת מטוס בגיל 13.
עוד בהיכנסו לתפקיד סבל אנדרופוב מבעיות רפואיות שונות ובראשן בעיית כליות וסוכרת.
בעיותיו הרפואיות התגברו לאורך הזמן והוא נאלץ להתאשפז לעיתים קרובות.
בפברואר 1983 סבל אנדרופוב מאי-ספיקת כליות והן חדלו לתפקד.
ב-18 באוגוסט 1983 הוא נראה בציבור בפעם האחרונה בפגישה עם סנאטורים אמריקאיים, כשישה חודשים לפני מותו.
מאז ספטמבר 1983 הוא לא יצא יותר מבית החולים.
הוא אף לא הצליח להגיע למצעד השנתי ב-7 בנובמבר.
לפי דיווחים ממקורבים אליו, הוא היה צלול והמשיך לנהל את המדינה עד כמה שיכול היה, מבית החולים הקליני המרכזי - מתחם שמור ומאובטח בנפת קונצבו שבמערב מוסקבה ובו התאשפזה האליטה של ברית המועצות וכיום של רוסיה.
בסוף ינואר 1984 הידרדר מצבו ולבסוף הוא נפטר ביום חמישי, 9 בפברואר 1984 בשעה 16:50.
ביום שלמחרת, יום שישי, השתנה לפתע לוח השידורים ברדיו ובטלוויזיה, ונוגנו מנגינות קלאסיות כמו לפני ההודעה על פטירת קודמו, ברז'נייב.
נוכח מצב זה החלו לחשוד רבים במותו של בכיר ממשלתי.
היו השערות שזהו וסילי קוזנצוב, זקן האליטה השולטת שהיה בן 83 באותה עת, או דימיטרי אוסטינוב, שר ההגנה בן ה-75 שביטל במפתיע ביקור בהודו שבוע לפני כן.
לבסוף, ההודעה הרשמית הגיעה בשעה 14:30 (יום שישי) ובה נמסר כי "המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ויו"ר נשיאות הסובייט העליון יורי ולדימירוביץ' אנדרופוב הלך לעולמו לאחר מחלה ממושכת ב-16:50 ב-9 בפברואר 1984".
הלווייתו הייתה מהמפוארות שנערכו אי פעם; גופתו הוצבה בארון פתוח בבית האיגודים המקצועיים שבמוסקבה, היכן שברז'נייב, קודמו, שכב 15 חודשים קודם לכן.
לאחר מספר ימים שבהם היה פתוח האולם לקהל הרחב כדי לעבור ולצפות בו, ב-14 בפברואר, נערכה ההלוויה שלו שבה הובל ארונו לכיכר האדומה, ושם נקבר בשעה 12:45 בצהריים בטקס מרשים בבית הקברות של חומת הקרמלין.
פועלו של אנדרופוב נמצא במרכזו של פולמוס נרחב בתוך ברית המועצות ומחוצה לה בקרב חוקרים ומלומדים ובקרב המדיה התקשורתית.
חוקרים מהאוניברסיטאות החשובות כתבו עליו ספרי מחקר, והופקו סרטי תעודה.
למרות עמדתו הנוקשה כאשר כיהן כשגריר בהונגריה, ואין ספור ההגליות והתככים שהיה אחראי להם כאשר היה ראש הק.ג.ב., פרשנים רבים מתייחסים אליו כרפורמטור הומני, שניסה לשפר את מצב עמו ומדינתו, על אף אכזריותו בדיכוי דיסידנטים, וזוקפים לזכותו את קידום מיכאיל גורבצ'וב בשורות המפלגה.
אנדרופוב נטה לרפורמות ולשינוי המצב הקיים ללא סטייה ממשית משיטת התכנון המרכזי.
השערות רבות הועלו בנוגע לשאלה האם אנדרופוב, אילו היה נשאר בחיים, היה מצליח ליזום רפורמה יסודית בלי שברית המועצות תתפרק לבסוף.
בשל תקופת שלטונו הקצרה, אין מספיק נתונים כדי לקבוע מה היה קורה אילו היה ממשיך להנהיג, ולכן קיימות תאוריות ודעות רבות ומנוגדות בקשר לאישיותו ולהנהגתו.
בנו ולדימיר, התדרדר לפשע, ישב פעמיים בכלא על מעשי גניבה ומת בגיל 35 מסיבוכי אלכוהוליזם.
איגור אנדרופוב היה דיפלומט סובייטי ורוסי, כיהן בסוף שנות ה-80 כשגריר ברית המועצות ביוון.
מותו של יורי אנדרופוב השפיע קשה על אשתו טטיאנה.
היא הייתה מוכת צער ולא השתתפה במסע שעשה הארון מבית האיגודים המקצועיים לכיכר האדומה.
בהלוויה עצמה היא הייתה חלשה מאוד ובקושי הלכה.
היא נעזרה בסיוע בני משפחה שהחזיקו אותה.
יורי אהרונוביץ' (13 במאי 1932 - 31 באוקטובר 2002), היה מנצח ישראלי, יליד ברית המועצות.
אהרונוביץ' נולד בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) ולמד מוזיקה וכינור מאז גיל 4. בשנת 1954 סיים את לימודי הניצוח בקונסרבטוריון לנינגרד.
הוא למד אצל נתן רחלין וקורט זנדרלינג.
הוא התחיל לקבל הזמנות לנצח על תזמורות רוסיות חשובות, ביניהן התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג ועל תיאטרון בולשוי.
בשנת 1964 התמנה למנצח ראשי של תזמורת משרד התרבות הסובייטי ושם עבד עד עלייתו ארצה בשנת 1972. בהמשך לכך הוזמן לנצח על תזמורות ידועות שם, ביניהן התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית של וינה, תזמורת יומיורי בטוקיו, לה סקאלה ואחרות.
משנת 1975 עד 1986 היה המנצח הראשי של תזמורת גירצניך ומשנת 1982 עד 1987 היה המנצח הראשי של התזמורת התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם.
במקביל לכך היה גם מנצח אופרה.
הוא ניצח של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, על האופרה הלירית של שיקגו, על בתי אופרה חשובים באיטליה, האופרה המלכותית השוודית, האופרה של קלן והאופרה הממלכתית של בוואריה במינכן.
הוא הקליט מספר ניכר של יצירות מוזיקליות חשובות עם הסימפונית של לונדון, הפילהרמונית של סטוקהולם והתזמורת הסימפונית של וינה.
יורי אהרונוביץ' ניצח על מספר רב של פסטיבלי מוזיקה בינלאומיים, ביניהם ברגן, ברגנץ, האיים הקנריים, פלורידה, ישראל, לוקרנו, לוצרן, מינכן, סאבונלינה, ספולטו, סטרסה וורונה.
הקונצרט האחרון בניצוחו היה עם תזמורת פריז באוקטובר 2002.
מאז 1984 היה יורי אהרונוביץ' חבר באקדמיה המלכותית למוזיקה של שוודיה, ובשנת 1987 קיבל ממלך שוודיה את עיטור הכבוד "אביר המסדר המלכותי של כוכב הצפון".
בשנת 1988 קיבל בירושלים את "פרס אטינגר לאמנויות".
באיטליה הוענק לו פרס "קשת הזהב 1991" מן העיתון האיטלקי "לה סטאמפה" ואוניברסיטת טורינו.
יורם (יוֹרי) גיא-רון (נולד ב-24 בספטמבר 1961) הוא עורך דין ישראלי.
כיהן כראש לשכת עורכי הדין בישראל וכחבר בוועדה לבחירת שופטים מטעמה.
יורי גיא-רון נולד במושבה אבן יהודה.
בשירותו הצבאי שימש כמפקד סוללת ארטילריה בחיל התותחנים הישראלי.
לאחר שחרורו השלים לימודי תואר ראשון ושני בהצטיינות במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
התמחה במשרדה של עו"ד (כיום שופטת) חני שירה ולאחר מכן במשרדו של עו"ד אמנון זכרוני.
עם קבלת הרישיון הקים עם עו"ד שירה משרד עצמאי.
כעשור לאחר מכן ייסד גיא-רון את משרד "אדם עורכי דין", שבו הוא משמש מאז כשותף מנהל.
עוסק בתחומי המשפט האזרחי-מסחרי והמנהלי.
משנת 1999 ועד 2008 שימש כנציג לשכת עורכי הדין בוועדה לבחירת שופטים.
בשנים 1999–2001 היה חבר "ועדת זמיר לבחינת סדרי בחירת שופטים בישראל".
בנוסף, היה חבר בוועד המרכזי של הלשכה.
עמדתו היא כי לשכת עורכי הדין איננה רק ארגון מקצועי, וכי עליה למלא גם תפקיד חברתי ממשי בהתנהלותה של החברה הישראלית ובשמירה על היותה חברה שוויונית ודמוקרטית.
בשנת 2007 התמודד ונבחר לתפקיד ראש הלשכה מטעם סיעת "לשכה אחרת".
בשנת 2000 ייסד, בין היתר ביחד עם עוה"ד רחל בן ארי, אדם פיש וארנה לין את מחלקת הפרו בונו במשרד "אדם", שנתנה שירותים משפטיים בחינם למיעוטי יכולת.
נמנה עם יוזמי ומייסדי מרכז השופט חיים כהן להגנה משפטית על זכויות אדם, אותו הוא מנהל מאז הקמתו, ואשר נועד לתת שירותי "פרו-בונו" בנושאי זכויות אדם ולהגן על זכויות של אוכלוסיות מוחלשות בחברה.
נמנה עם מייסדי תוכנית "שכר המצווה" בלשכת עורכי הדין וכיהן כחבר בדירקטוריון התוכנית.
התנדב לאורך השנים לפעילות בגופים ציבוריים רבים נוספים.
כראש הלשכה, יזם והביא לתיקון חוק לשכת עורכי הדין, כך שסיוע משפטי למיעוטי יכולת הפך להיות אחת ממטרותיה המחייבות והסטטוטוריות של הלשכה.
מחודש דצמבר 2004 ועד לחודש דצמבר 2024 כיהן כיו"ר חבר הנאמנים של "קרן המילואים והפנסיה של קיבוץ עין גדי".
ב-26 ביוני 2007 התמודד על ראשות לשכת עורכי הדין, ונבחר לתפקיד בסיבוב שני.
החליף בתפקיד את עו"ד שלמה כהן.
במסגרת תפקידו הביע דאגה, פעמים אחדות, מהגידול הניכר במספר עורכי הדין.
באפריל 2008 פנה לראש הממשלה, אהוד אולמרט, על מנת שיתערב במחלוקת שבין שר המשפטים, דניאל פרידמן לנשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, וציין כי הוא חש "חשש גדול לעתידן של מערכת המשפט ושל הרשות השופטת בישראל לנוכח הסלמת המחלוקת".
בשנים 2008–2011 כיהן כדירקטור מטעם הציבור ב"חברת נמלי ישראל" (חנ"י).
נמנה עם מייסדי עמותת "פאנוניקה - העמותה הישראלית לקידום הג'אז בישראל".
בשנת 2010 החליף את נשיא בית המשפט העליון בדימוס, מאיר שמגר, כיו"ר אגודת הידידים של פסטיבל "ג'אז בים האדום" באילת, ומכהן מאז בתפקיד זה.
ביוני 2011 התמודד על כהונה שנייה כראש לשכת עורכי הדין, אך הפסיד לדורון ברזילי.
עם סיום כהונתו כראש הלשכה הודיעה המשטרה על חקירה גלויה המתנהלת כנגד יורי בחשד לשוחד ועבירות נוספות יחד עם רעייתו כנרת במסגרת "פרשת מאוחדת".
ביולי 2015 החליטה הפרקליטות לסגור את התיק כנגד יורי בשל היעדר ראיות.
כנגד כנרת הוגש כתב אישום והיא הורשעה בינואר 2016 ברישום כוזב במסמכי תאגיד.
מאז שנת 2015 נמנה עם מייסדי "העמותה להקמה ולניהול מוזיאון המוזיקה הישראלית".
בחודש מאי 2019 נבחר לכהן כחבר הוועד המנהל של "קרן הקולנוע הישראלי".
בן זוג לכנרת ולהם ארבע בנות, גר בתל אביב.
אחת מבנותיו נמצאת על הספקטרום האוטיסטי, והוא מקדיש מזמנו לפעילות ציבורית בנושא זה.
יורי בוגוליובסקי , הידוע בגאורגיה כגיאורגי רוסי (בגאורגית: გიორგი რუსი), היה נסיך רוסי מנובגורוד (1175-1172), שנישא למלכה השולטת תמר, והיה המלך המלווה של הממלכה הגאורגית המאוחדת משנת 1185 ועד לגירושו מהממלכה בשנת 1188.
אביו של יורי בוגוליובסקי, אנדרי בוגולובסקי, הנסיך הגדול, היה שליט נסיכות ולדימיר בשנים 1172–1175. האב אנדרי, הודח מכיסאו וגורש לאחר שרצח את אביו בשנת 1175. הוא הובס בסדרה של מלחמות פנימיות, ומצא, בסופו של דבר, מחסה בצפון הקווקז בשנות השבעים המאוחרות של המאה השתים עשרה.
בשנה 1185/1184 הוא התבסס בקרב הקיפצ'קים, בתקווה להחזיר לעצמו את זכויותיו על הנסיכות של אביו.
בשנת 1185, ארגנו אצילים גאורגים נישואין בין יורי ותמר, מלכת גאורגיה.
בתפקידו כמלך המלווה, בשנים 1187-1186, הוא עמד בראש הצבא הגאורגי שערך פשיטות על עמדות הסלג'וקים של סולטנות רום במערב והממלכה האילדניזית באראן (آران) במזרח.
למרות זאת, זמן קצר לאחר נישואיה, התאכזבה תמר מבעלה, והתגרשה ממנו בשנת 1187. האכזבה נבעה, כנראה, מחיי הוללות, שתייה מרובה ושאפתנות יתר.
הוא גורש מהממלכה בשנת 1188. בעקבות גירושו חבר יורי לקבוצת אצילים רבת השפעה בהנהגת ורדן דדיאני, גוזן מקלארג'תי ובוסו ג'קלי.
הוא חזר לגאורגיה, בשנת 1191, כדי לעמוד בראש מרידה כנגד תמר.
המורדים הכריזו על יורי כמלך גאורגיה במצודת גגוטי, וכבשו מספר מחוזות בדרום-מערב גאורגיה.
אולם, ההצלחה הייתה קצרה, והוא נוצח, בסופו של דבר, בידי המצביא הגאורגי הנאמן של תמר, גמרקל טורלי בקרב טמוגבי וקרב ארושתי.
המורדים נכנעו ויורי קיבל חנינה מהמלכה.
אף על פי כן, מרד יורי שוב, ופלש, מספר שנים לאחר מכן, לקאחתי.
הוא נוצח בקרב ליד קמבצ'אני, וגורש סופית מגאורגיה.
מאותו הזמן ירד הנסיך מדפי ההיסטוריה.
יורי גנדלסמן הוא ויולן יהודי יליד אוזבקיסטן, שפעל ברוסיה,ישראל והחל משנת 2000 בארצות הברית.
גנדלסמן נולד בטשקנט שבאוזבקיסטן למשפחת מוזיקאים - אמו הייתה זמרת אופרה ואחיו, אלכסנדר ז'ורבין, היה למלחין.
יורי החל ללמוד נגינה בכינור עוד בטשקנט, ובהמשך עבר עם משפחתו למוסקבה והמשיך את לימודיו בבית הספר גנסין למוזיקה.
גנדלסמן החל את הקריירה שלו כוויולן בפילהרמונית של מוסקבה, שם הגיע לדרגת הוויולן הראשי.
הוא הופיע ברסיטלים עם נגנים בעלי שם, בהם הפסנתרן סביאטוסלב ריכטר וכסולן באנסמבל הווירטואוזים של מוסקבה.
באחד הביקורים של האנסמבל בישראל קיבלו הוא ואשתו החלטה לעלות לארץ ובשנת 1990 הגיעו עם בתם נטשה לישראל.
גנדלסמן התקבל לתזמורת הפילהרמונית הישראלית כוויולן ראשי ובמקביל לימד באקדמיה למוזיקה בתל אביב והיה ראש המחלקה למוזיקה קאמרית שם.
בשנת 2000 החליט גנדלסמן להתפטר ממשרותיו בפילהרמונית ובאקדמיה למוזיקה, לקבל הצעה מרביעיית פיין ארטס האמריקאית ולפתוח קריירה חדשה בתחום הנגינה ברביעיית מיתרים.
גם בנם, הכנר יונתן גנדלסמן, היגר לארצות הברית, שם יצר לו קריירה משלו בניו יורק.
בתו של גנדלסמן, נטשה שר, העדיפה להישאר בישראל וכיום היא חברה בטריו מיתרים אראטו ומנגנת בקאמרטה הישראלית ירושלים.
יורי בונדארב היה סופר סובייטי.
על פעילותו הספרותית זכה פעמיים בפרס ברית המועצות (1977,1983) ופרס לנין (1972).
על פעילותו הספרותית והציבורית הוענקו לבונדארב מספר עיטורי ברית המועצות כולל עיטור לנין, עיטור הדגל האדום של העמל, עיטור מהפכת אוקטובר וגיבור העמל הסוציאליסטי.
יורי בונדארב נולד בעיר אורסק (מחוז אורנבורג).
בשנת 1931 המשפחה עברה להתגורר במוסקבה.
באוגוסט 1942 בונדארב גויס לצבא האדום והשתתף בקרבות מלחמת העולם השנייה.
במהלך קרב סטלינגרד בונדארב נפצע ולאחר החלמה חזר לחזית הלחימה.
לאחר שחרור מהצבא למד בונדארב במכון לספרות במוסקבה וסיים אותו בשנת 1951. היצירה הספרותית הראשונה שלו פורסמה בשנת 1949 בירחון ספרותי.
במהלך השנים בונדארב כתב מספר סיפורים ורומנים שהתבססו על אירועים שהתרחשו במלחמת העולם השנייה.
על פי חלק מספריו צולמו סרטים שבונדארב היה בהם תסריטאי.
בונדארב היה תסריטאי של סדרת סרטים בשם "השחרור".
במהלך שנות ה-90 הוא פרסם מספר ספרים אך הם לא זכו לתודעה ציבורית רחבה כמו ספרים שהוא פרסם במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. יצירותיו תורגמו ל-70 שפות.
בשנת 1999 יצאה לאור אוסף של יצירותיו ב-9 כרכים.
במשך שנים בונדארב היה תומך בפעילות הממסד הסובייטי וכיהן בתפקידים שונים בארגון הסופרים הסובייטי.
בשנת 1973 הוא חתם על מכתב גלוי נגד אלכסנדר סולז'ניצין ואנדריי סחרוב.
בונדארב התנגד לתהליך הפרסטרויקה ובשנת 1991 חתם על עצומה שנחשבת לבסים אידאולוגי לפוטש של אוגוסט.
במהלך שנות ה-90 הוא היה בין מנהיגי ארגונים קומוניסטים שהתנגדו למדיניות של בוריס ילצין.
יורי ניקולייביץ' גריגורוביץ' היה רקדן בלט וכוריאוגרף רוסי וסובייטי.
הוא זכה בפרס לנין ופעמיים בפרס ברית המועצות ובשנת 1973 הוענק לו תואר אמן העם של ברית המועצות.
על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע גריגורוביץ' קיבל מספר עיטורים כולל עיטור לנין ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1986.
יורי גריגורוביץ' נולד בלנינגרד למשפחת פקידים.
הוא למד ריקוד בבית הספר לבלט ובשנת 1946, לאחר סיום הלימודים התקבל לבלט מריאינסקי.
במקביל להופעות כרקדן הוא החל בבימוי הופעות בלט במסגרות שונות.
בשנת 1957 הוא ביים לראשונה בלט על במת תיאטרון מריאינסקי ובשנים 1961–1964 הוא היה הבמאי הראשי של התיאטרון לנושאי בלט.
בשנת 1964 גריגורוביץ' עבר לתיאטרון בולשוי במוסקבה וכיהן ככוריאוגרף ראשי של התיאטרון עד לשנת 1995. בתקופה זו בלט התיאטרון זכה להכרה בינלאומית כלהקת בלט מהטובות בעולם.
בתקופה זו נערכו מעל ל-100 נסיעות מחוץ לגבולות ברית המועצות והלהקה הופיעה בכל העולם.
בשנת 1975 גריגורוביץ' העלה על במה את הבלט "ספרטקוס" עם מריס ליאפה וולדימיר ואסילייב.
בהמשך יחסיו עם מריס ליאפה התקררו וגריגורוביץ' לא קידם את הרקדן.
במהלך עבודתו בתיאטרון בולשוי גריגורוביץ' ערך מחדש מספר יצירות קלאסיות של מריוס פטיפה.
אשתו, שהייתה רקדנית בלט בתיאטרון, רקדה בתפקידים ראשיים במספר הצגות שגריגורוביץ' העלה על הבמה.
החל משנות ה-70 לגריגורוביץ' הותר לעבוד בתיאטראות באירופה והוא העלה על הבמה מספר הצגות בלט בווינה, פריז ומילאנו.
בשנת 1980 גריגורוביץ' היה הבמאי של טקסי הפתיחה והנעילה של אולימפיאדת מוסקבה.
בשנת 1991 גריגורוביץ' הקים להקת בלט משלו וניהל אותה עד לשנת 1994. בשנת 1996 גריגורוביץ' הקים תיאטרון בלט בעיר קרסנודר והוא כיהן כמנהל אמנותי של התיאטרון עד למותו.
בשנת 1995 גריגורוביץ' עזב את תיאטרון בולשוי כתוצאה מהאשמות באי-קידום רעיונות חדשים.
לאחר העזיבה גריגורוביץ' הרחיב את עבודתו עם תיאטראות שונים ברוסיה ומחוץ לגבולותיה.
בשנת 2001 הוא חזר לביים בלט על במת תיאטרון בולשוי.
מספר הצגות בלט שהוא ביים צולמו לסרטים.
יורי סרגֶייביץ' אֶנטין הוא תסריטאי, סופר, מחזאי, משורר ופזמונאי ממוצא יהודי מפורסם בברית המועצות לשעבר וברוסיה בזכות שירים מוכרים שחיבר.
בשנותיו בבית הספר, התעניין אנטין בספרות והיסטוריה.
בין 1962 ל-1969 עבד כעורך תסריטים ויועץ חינוכי לסרטי אנימציה.
בשנת 1969 הפך לעצמאי בתחומו.
שיריו לילדים מתאפיינים בעושר לשוני וברמת הומור גבוהה, ורבים שגדלו בברית המועצות החל מסוף שנות השישים זוכרים את שיריו בעל פה.
בין היתר הוא נודע בשיתוף פעולה עם המוזיקאי גנאדי גלדקוב.
מ-1995 עד 1997 הנחה את תוכנית הילדים "צ'ונגה צ'נגה" בערוץ הרוסי הראשון.
יוּרִיִ גַארּיֶיבִיץ' אַבּרָמוֹבִיץ' היה יהודי-רוסי, גיבור הפדרציה הרוסית (האות הוענק ב-1 במרץ 1996), בעל תואר טייס-הניסוי המכובד של ברית המועצות מ-14 באוגוסט 1981, שהשתחרר מן הצבא הסובייטי בדרגת לוטננט ראשון ב-1970.
אברמוביץ' נולד והתגורר עד מלחמת העולם השנייה בחרקוב (באותה עת בברית המועצות.
לאחר שמשפחתו ניצלה הודות לאווקואציה ב-1944 עבר יחד איתה לקייב שם סיים את בית הספר.
ב-1959 סיים את לימודיו במכון לטייס של מוסקבה כשבזמן הלימודים עסק בספורט דאונים ומטוסים במועדון המכון אותו סיים ב-1957. המשיך לטוס במועדון הטייס המרכזי הקרוי על שמו של ואלרי צ'קאלוב והשתתף במפגני אוויר בשנים 1958 ו-1961.
בין השנים 1959 - 1963 היה המהנדס הראשי (לפי מקורות אחרים עוזרו) במכון לטיסות ניסיון בעיר ז'וקובסקי.
ב-1965 סיים בית הספר לטייסי ניסוי.
בין השנים 1965 - 1995 היה טייס ניסוי במפעל "דגל העמל" בעיר לוחוביצי באובלסט של מוסקבה.
הטיס במסגרת ניסוי מיג-21, מיג-23, מיג-29 הצבאיים ודגמיהם השונים וכמו כן איל-103 רב-שימושי הקל.
ב-7 באוגוסט 1971 נפלט בעקבות מצב חירום ממיג-23.
על הטיסות הללו קיבל עיטור "גיבור הפדרציה הרוסית" ומדליית זהב.
התגורר בעיר ז'וקובסקי ועבד כסגן מנהל מחלקת טיסות ניסוי באיגוד תעשייתי מוסקבאי לכלי טיס "מיג" במחלקת טיס.
יורי פבלוביץ' אננקוב היה אמן רוסי שידוע בעיקר בשל האיורים שלו שהופיעו בספרים והפורטרטים שהוא צייר.
הוא גם עסק בעבודות עיצוב בתיאטרון ובקולנוע והיה חבר במערכת המגזין הרוסי Мир иску́сства ("עולם האמנות").
במאמרו "על הסינתטיזם" משנת 1922, כתב יבגני זמיאטין ש"(אננקוב) היה מודע באופן נלהב לעומס ולדינמיות של התקופה שלנו.
חוש העיתוי שלו התפתח תוך מאית שנייה.
הייתה לו את היכולת לתת רק את המהות הסינתטית של הדברים".
יורי אננקוב נולד למשפחה ידועה (בין בני משפחתו היה פבל אננקוב, שהיה המוציא לאור של אלכסנדר פושקין).
אביו, שגם שמו היה פאבל אננקוב, היה מעורב בפעילות מהפכנית שבגללה הוא הוגלה לסיביר.
משפחת אננקוב שבה לסנקט פטרבורג ב-1892.
ב-1908 התקבל אננקוב לאקדמיה לאמנות של אוניברסיטת סנקט פטרבורג, שם למד יחד עם מארק שאגאל.
ב-1909 הוא השתתף בסדנאות של יאן סיגלינסקי.
בין השנים 1911 – 1912 שהה אננקוב בפריז ועבד בסדנאות של מוריס דני ופליקס ולוטון.
עם שובו לסנקט פטרבורג ב-1914 הוא עבד בעיקר כמאייר במגזינים ובתיאטראות.
הספר הראשון שיצא לאור עם איוריו של אננקוב היה ספרו של מקסים גורקי, "סמובר" שיצא לאור ב-1917. ההכרה בו כמאייר ספרים הגיעה בזכות עבודתו המפורסמת ביותר, הפואמה "שנים עשר" של המשורר הרוסי אלכסנדר בלוק, שפורסמה ב-1918 ויצאה לאור בשלוש הדפסות במהלך אותה שנה.
בשנים הבאות, תרם אננקוב לעיצובם של כמה וכמה ספרים של הסופרים בסנקט פטרבורג, בין השאר, מיכאיל קוזמין ואלכסיי רמיזוב).
ב-1919, עיצב אננקוב את התפאורה למחזה "המזקק הראשון", קומדיה מאת לב טולסטוי.
בהזמנת הממשלה הבולשביקית עיצב אננקוב במאי 1920, יחד עם מסטיסלב דובוזינסקי, ס.
קוגל, את התפאורה למחזה "המנון לפועל המשוחרר".
מאוחר יותר באותה שנה, הוא עיצב את התפאורה למופע ענק נוסף, "ההסתערות על ארמון החורף", שהיה חלק מחגיגות יום השנה למהפכת אוקטובר בכיכר הארמון בסנקט פטרבורג.
בין השנים 1919 – 1920, יצר אננקוב סדרה של מכלולים וקולאז'ים פיסוליים, שהושפעו מזרם הדאדא.
ב-1922 ראה אור ספרו "פורטריטים".
הספר כלל 80 תמונות של דמויות מפתח באמנות הרוסית של התקופה (מקסים גורקי, יבגני זמיאטין, אלכסיי רמיזוב, אלכסנדר בלוק, אנה אחמטובה ואחרים), תמונות שצוירו בין השנים 1906 – 1921. הספר גם כלל מאמרים של יבגני זמיאטין ושל מיכאיל קוזמין.
ביולי 1924 עזב אננקוב את רוסיה.
בתחילה הוא התגורר בגרמניה ולאחר מכן הוא התיישב בפריז.
הוא המשיך את עבודתו האמנותית ועסק בעיצוב תלבושות לסרטי קולנוע.
יחד עם רוזין דלמר הוא היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר על עיצוב התלבושות לסרט "העגילים של מאדאם דה..." שיצא לאקרנים בשנת 1953.
יורי אברמוביץ' בשמט הוא ויולן ומנצח רוסי־יהודי.
יורי בשמט נולד בשנת 1953 ברוסטוב על נהר דון למשפחה יהודית, בנם השני של אברם בוריסוביץ' בשמט, מהנדס רכבות, ושל מאיה זינובייבנה לבית קריצ'בר.
סבתו מצד האב, ציליה אפימובנה, למדה בצעירותה פיתוח קול באקדמיה למוזיקה בעוד סבתו מצד האם, דריה אקסנטייבנה, הייתה ידועה כזמרת שירים הוצולים.
זמן לא רב אחרי לידתו של יורי עברה משפחת בשמט ללבוב.
אחרי לימודי נגינה בכינור והצלחות ראשונות בתחרויות נגנים צעירים, עבר בשמט לנגן בוויולה.
החל משנת 1971 למד באקדמיה למוזיקה במוסקבה, בכיתה לוויולה של ודים בוריסובסקי, מורה ידוע והוויולן של רביעיית בטהובן.
אחרי מותו של בוריסובקי ב־1972, המשיך בשמט את לימודיו אצל פיודור דרוז'ינין, אותו אמן שדמיטרי שוסטקוביץ' הקדיש לו את הסונטה לוויולה שלו.
בשנת 1976 זכה בשמט בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית למוזיקה ARD, זכייה שסימנה את פריצת הקריירה שלו הבינלאומית כסולן.
אחרי שנת 1987 לימד בשמט כפרופסור באקדמיה למוזיקה במוסקבה ובאקדמיה קיג'יאנה בסיינה.
בשמט הפך עם הזמן לאחד המוזיקאים החשובים בעולם.
מלחינים רבים כתבו לו סונטות וקונצרטים, ביניהם סופיה גוביידולינה, גיה קנצ'לי ואלפרד שניטקה.
בשמט ניצח למשך שנים אחדות על ההרכב "סולני מוסקבה" אותו הקים בשנת 1984.
במרץ 2014 נמנה בשמט עם האמנים והאינטלקטואלים הרוסים שחתמו על עצומה בתמיכה בעמדת הנשיא ולדימיר פוטין בנוגע למצב באוקראינה ולקרים.
1976 – פרס ראשון בתחרות ARD במינכן
1983 - תואר האמן המצטיין של הרפובליקה הפדרטיבית הרוסית
1986 - פרס המדינה של ברית המועצות
1991 – תואר אמן העם של ברית המועצות
1995 – פרס לאוני זונינג למוזיקה (דנמרק)
2003 - לגיון הכבוד של צרפת, בדרגת קצין
2004 - עיטור מסדר ההצטיינות של אוקראינה
2008 - עיטור מסדר הכבוד של רוסיה - על מפעל חייו
114 עם מיכאיל מונטיאן (פסנתר) וולנטין ברלינסקי (צ'לו)
113 עם מיכאיל מונטיאן (פסנתר)
יורי צולקוביץ' אוגאנסיאן הוא פיזיקאי גרעין רוסי בכיר במכון המאוחד למחקר גרעיני שבדובנה העוסק במחקר היסודות הטרנס-אורניים.
הוביל את צוותו לגילוי רבים מהם ולאישוש קיומם של אחרים, אשר התגלו על ידי מכוני מחקר אחרים.
יו"ר המועצה המדעית של ממשלת רוסיה ליישום פיזיקה גרעינית, חבר האקדמיה הרוסית למדעים - המחלקה לפיזיקה גרעינית, פרופסור באוניברסיטת פייר ומארי קירי ועמית במכון המחקר RIKEN ביפן.
בעל עיטור הדגל האדום של העמל, עיטור אות הכבוד ופרס הפדרציה הרוסית (2010).
נולד בעיר רוסטוב על הדון להורים ממוצא ארמני.
בשנת 1956 סיים לימודי תואר ראשון בהנדסה במכון להנדסה פיזית במוסקבה (היום האוניברסיטה הלאומית למחקר גרעיני).
בשנת 1958 התקבל למכון לאנרגיה אטומית והחל לעבוד יחד עם גאורגי פליורוב במאיץ חלקיקים נסיוני במסגרת המרוץ לגילוי יסודות כבדים חדשים לשם הוכחה ניסיונית לקיומו של "אי של יציבות".
הוא סיים לימודי דוקטור למדעים בפיזיקה גרעינית בשנת 1970. בשנת 1974 עמד מאחורי גילוי סוג חדש של תגובות גרעיניות של גרעינים מסיביים, תהליך בו נעשה שימוש נרחב במעבדות שונות ברחבי העולם לסינתזה של אלמנטים חדשים עד 112=z.
יחד עם צוותו גילה כמה מהיסודות הטרנס-אורניים, בהם ניהוניום (113), פלרוביום (114), מוסקוביום (115), ליברמוריום (116), טנסין (117) ואוגאנסון (118), הנקרא על שמו מנובמבר 2016. כמו כן השתתף באישוש גילוי היסודות האסיום (108) ומייטנריום (109) והיה שותף לגילוי היסודות דובניום (105) ובוהריום (107).
בכנס האגודה האמריקנית לכימיה ב-2008 הציע שאי היציבות הבא צריך להימצא בגרעין בעל 164 פרוטונים (ו-318 נייטרונים, "מספר קסם" הבא, כלומר האיזוטופ התאורטי 482Uhq).
יורי בּרוֹנפֶנבּרֶנֶר היה פסיכולוג התפתחותי יהודי-אמריקאי יליד רוסיה, הידוע כמפתח תאוריית המערכות האקולוגיות של התפתחות הילד.
המחקר והתאוריה של ברונפנברנר הובילו לשינוי פרספקטיבה בתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית, בהפנותם את תשומת הלב להשפעה הרבה שיש לסביבה ולחברה על התפתחות הילד.
יורי ברונפנברנר נולד בשנת 1917 במוסקבה למשפחה יהודית.
כשהיה בן שש היגרה משפחתו לארצות הברית, אל פיטסבורג, פנסילבניה.
כשנה לאחר מכן, עברו לאזור הכפרי של מדינת ניו יורק.
אביו עבד כנוירופתולוג בבית חולים לנכים התפתחותיים במחוז רוקלנד.
ברונפנברנר קיבל תואר בפסיכולוגיה ומוזיקה מאוניברסיטת קורנל באית'קה, ניו יורק, בשנת 1938. בשנת 1940 קיבל תואר שני בחינוך מהרווארד, ובשנת 1942 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה התפתחותית מאוניברסיטת מישיגן.
בשנת 1979 פיתח את התאוריה של מערכות אקולוגיות.
על פי התאוריה, יש לבחון את התפתחות הילד בהקשר של הסביבה בה הוא מתפתח מנקודת מבט רחבה, המתחשבת בהשפעה ההדדית של כלל ההקשרים על הילד.
מודל התאוריה מומחש גרפית באמצעות חמישה מעגלי הקשרים, המקיימים יחסי גומלין זה עם זה.
ברונפנברנר פרסם למעלה מ-300 מחקרים ו-14 ספרים,
הוא מת בביתו באיתקה, ניו יורק, ב-25 בספטמבר 2005, בגיל 88, בשל סיבוך של סוכרת.
יורי אברבך היה שחמטאי רוסי ממוצא יהודי בדרגת רב-אמן, שופט וסופר שחמט.
שימש בתפקידים בכירים באיגוד השחמט הסובייטי.
יורי אברבך נולד לאב יהודי ואם רוסייה, אישה דתייה.
היחסים בין האב למשפחת אשתו היו קשים, ולכן המשפחה עברה למוסקבה.
בשנת 1939 החל אברבך את לימודיו באוניברסיטה טכנית על שם באומן במוסקבה, וסיים אותה בשנת 1946. בניגוד לרוב השחמטאים הסובייטים, במקביל לעיסוק בשחמט הוא המשיך לעבוד במקצוע שרכש.
אברבך החל לשחק שחמט בגיל שבע.
בשנת 1938 זכה באליפות ברית המועצות לילדי בתי הספר.
הצלחה גדולה יותר הגיעה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנים 1949 ו-1950 הפך אברבך לאלוף מוסקבה ובשנת 1954 הוא הפך לאלוף ברית המועצות.
הוא ניצח באליפות ברית המועצות בשחמט בשנת 1954. באליפות ברית המועצות בשחמט בשנת 1956 הוא זכה במקום השני.
בשנת 1953 הוא השתתף בתחרות מועמדים שהייתה חלק של אליפות העולם בשחמט 1954.
בהיותו חבר נבחרת ברית המועצות הוא זכה פעמיים באליפות אירופה, בשנים 1957 ו-1965 ושיחק נגד נבחרות ארציות מארצות הברית, בריטניה, שוודיה ויוגוסלביה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוא כיהן בתפקידים בכירים באיגוד השחמט הסובייטי ובפיד"ה.
בשנת 1993 הוא השתתף במשחקי המכביה הארבע-עשרה.
יורי אלכסנדרוביץ' גזינסקי הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
גזינסקי החל לשחק כדורגל בגיל 6, בקבוצות מקומיות בעיר הולדתו, קומסומולסק על אמור.
באוגוסט 2007 הופיע לראשונה במדי הקבוצה של סמנה, במסגרת הליגה הרוסית השנייה.
בקיץ 2010 עבר גזינסקי ללוצ'-אנרגיה ולדיווסטוק.
לאחר ירידת ליגה של קבוצתו, ב-2012, חתם בטורפדו מוסקבה, והיה לשחקן מרכזי במדי טורפדו במהלך .
ב-1 במאי 2013, לאחר עונה אחת בלבד במוסקבה, חתם גזינסקי ל-3 שנים בקרסנודאר.
במעבר לקרסנודאר הפך לראשונה בקריירה לשחקן בליגת העל הרוסית.
ב-17 ביולי 2014 הופיע לראשונה במסגרת אירופית, כאשר פתח בהרכב קבוצתו בניצחון 0–4 על סילמאיה קאלב האסטונית, במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
גזינסקי אף כבש במשחק זה.
גזינסקי זומן לראשונה לסגל נבחרת רוסיה באוגוסט 2015, לקראת צמד המשחקים מול ו, במסגרת מוקדמות יורו 2016. ב-31 באוגוסט 2016 הופיע לראשונה במדים הלאומיים, כאשר נכנס כמחליף במשחק ידידות מול .
גזינסקי נכלל בסגל נבחרת רוסיה לגביע הקונפדרציות 2017, אך לא שיחק בטורניר זה.
גזינסקי נכלל בסגלו של מאמן נבחרת רוסיה, סטניסלב צ'רצ'סוב, למונדיאל 2018. ב-14 ביוני 2018 כבש את השער הראשון בטורניר, שהיה גם שער הבכורה שלו בנבחרת, בדקה ה-12, בניצחון 0–5 על , במשחק הפתיחה של המונדיאל.
יורי פטרוביץ' ארטיוכין הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל במשימה במסגרת תוכנית סויוז.
יורי ארטיוכין נולד בכפר במחוז מוסקבה למשפחת טייס קרב בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1948 יורי ארטיוכין החל ללמוד בבית הספר לטכנאי חיל האוויר ובשנת 1951 החל לשרת בתפקיד טכני.
בשנים 1958-1952 הוא למד באקדמיה טכנית וסיים אותה עם תואר מהנדס חשמל.
הוא המשיך לעבוד באקדמיה בה למד במעבדות שונות.
הוא היה חבר בצוות משנה של מספר משימות והיה חבר צוות שליטת קרקע.
בשנת 1974 יורי ארטיוכין השתתף בטיסת חללית סויוז 14 לצד פאבל פופוביץ'.
בשנת 1982 הוא הוצא מיחידת הקוסמונאוטים בעקבות העברה לתפקיד ניהולי.
בשנת 1980 יורי ארטיוכין סיים את עבודת הדוקטורט בתחום מודיעין חלל.
בשנת 1988 הוא עזב את חיל האוויר הסובייטי בדרגת קולונל.
לאחר סיום השרות הצבאי, יורי ארטיוכין עבד בתעשיית החלל וכיהן במספר תפקידים ציבוריים.
יורי ארטיוכין התגורר בעיר הכוכבים ונטמן בבית עלמין מקומי.
יורי ניקולייביץ' גלזקוב הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל במסגרת תוכנית סויוז.
בשנת 1957 הוא התחיל ללמוד במכון למהנדסי תעופה צבאיים.
לאחר סיומו בשנת 1962 החל את השרות בחיל האוויר הסובייטי.
במהלך הכנות לטיסת חלל, קיבל הסמכת טייס.
בשנת 1976 יורי גלזקוב ביצע את הטיסה על סיפון חללית סויוז 24 לצד ויקטור גורבטקו.
החללית יתחברה לתחנת החלל סאליוט 5. לאחר השלמת התוכנית צוות חזר לכדור הארץ.
בהמשך הוא התקדם בתפקידי ניהול במרכז להכנת הקוסמונאוטים.
בשנת 1991 יורי גלזקוב סיים את עבודת הדוקטורט.
בשנת 1992 הוא קודם לסגן ראשון של מנהל מרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
בשנת 2000 הוא עזב את חיל האוויר הרוסי והתרכז בעבודה במכון למהנדסי תעופה.
יורי גלזקוב כתב מספר ספרים בנושא טיסות לחלל וספרי סיפורים.
יורי אנטולייביץ' ביקוב הוא במאי קולנוע, תסריטאי, מלחין, מפיק ושחקן רוסי.
יורי ביקוב נולד ב-15 באוגוסט 1981 בעיר נובומיצ'ורינסק, אזור ריאזאן.
בתחילה הוא גר עם הוריו בקרוואן.
אביו של ביקוב היה נהג במקצועו, אמו עבדה במפעל הבנייה הגדול בנובומיצ'ורינסק.
בסביבות 1987 עזב אביו לטיומן ויורי לא ראה אותו שוב.
עד גיל 12 בערך גר ביקוב עם אם אחת.
מאוחר יותר, האם התחתנה בשנית, אביו החורג עבד כמפעיל מנוף בתחנת כוח.
בתשובה לשאלה על צ'רנוחה בסרטיו שלו ציין: " ומה יכול אדם שאמו התעוררה לקחת כדי לגנוב כרוב משדה החווה הקולקטיבית בלילה, מכיוון שלא היה כלום?", גם מציין כי לאחר שהגיע לשדה פגש שם עוד 500 אנשים רעבים, שנדרשו גם הם לא להיתקל במשטרה.
בריאיון ל-2013 אמר ביקוב כי בעיית חוסר הרווחה והמתח החברתי ברוסיה עדיין רלוונטית וציטט נתונים כי באותה תקופה שילמו לאמו 1,700 רובל בחודש עבור עבודה בבית החולים הקטן בנובומיצ'ורינסק, ותחנת הכוח המחוזית של ריאזאן, שם עבד אביו החורג עמד להיסגר.
ביקוב ציין כי במהלך שנות נעוריו הוא "ראה למשל כיצד אנשים מועברים ברכב לכלא" וידע שרבים בנובומיצ'ורינסק נכנסו לקבוצות עברייניות שונות בשל חוסר כסף.
במשך זמן מה, עד סוף בית הספר, הוא עצמו ביצע הוראות קטנות של קבוצה אחת: "איפשהו, לשרוק משהו, להפוך את המכונית והיו בחורים גדולים ורציניים שהיו אחראים על עסקים.
הוא ציין שעזב, מכיוון שאחרי שתי נסיעות למרתף עם ראשו בשקית הסוכר, הוא הבין שהוא חושש מעבודה כזו.
הוא אהב ספרות, כתב סיפורים ושירים לעיתון מקומי, למד בבית ספר למוזיקה, ניגן בקבוצות מוזיקה, עבד כמעבד באולפן מקומי.
הוא למד היטב בבית הספר, אך מכיתה ט' הוא "התחלק כמעט לשניים" בגלל אובדן עניין בלמידה והתמקד בתחביביו.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר עבד יורי ביקוב כמעבד במשך שבועיים, ואז בשנתיים-שלוש הבאות, הוא היה מפעיל דיסקו ומהנדס במה במועדון תרבות, והוא גם השתתף בחוג תיאטרון.
אז הוא ניסה להיכנס לשחק במוסדות חינוך שונים, אך לא עבר את התחרות.
בהמשך ביקר בוריס נבזורוב בנובומיצ'ורינסק וצפה בהופעות מקומיות, שבזכותן הצליח ביקוב לרצות את האמן והבמאי הלאומי ולהירשם לקורס ב-GITIS.
חצי שנה לאחר מכן עבר ל־VGIK, שם היה מקום פנוי, ולמד ב-VGIK במשך ארבע שנים.
בשנת 2005 סיים את לימודיו בפקולטה למשחק של VGIK (בסדנה של ו.
שיחק בתיאטראות: תיאטרון האמנות במוסקבה, "Et Cetera", תיאטרון הירח, תיאטרון הצבא הרוסי.
באחרון, הוא מילא תפקיד מרכזי במחזה "נישואי בלוגין", אך עזב במהלך החזרה בגלל השכר הנמוך (3,000 רובל).
הוא שיחק תפקידים קטנים בסרטים וסדרות טלוויזיה.
במשך שש שנים היה ליצן במועדון הילדים הארמני "Yuza", שם גילם גם את תפקיד ג'ק ספארו עבור הילדים
בשנים 2005–2009 הוא ביים פרסומות וניסה לצלם סרטים קצרים.
הוא הודה, שהסרטונים התבררו כגרועים מאוד, מכיוון ש"הקשבתי לכולם באתר הצילומים, במקום לקבל החלטות בעצמי".
בשנת 2006, הוא צילם את הסרט "אושר" בן שש דקות, בשנת 2007 את הסרט "מחרוזת" בן חמש הדקות וב-2008 את הסרט "ערב" בן ארבע עשרה דקות.
בשנת 2009 הוא צילם את הסרט הקצר "המפקד", בו השתתף כתסריטאי, במאי, מלחין, מפיק ושחקן.
הסרט זכה בפרס הראשי בתחרות "Kinotavr לסרט הקצר" בפסטיבל הסרטים של Kinotavr.
הסרט צולם בתקציב 150 אלף רובל שצבר הבמאי, אשר סירב להשקיע בלימודיו במחלקת הבימוי של VGIK.
בשנת 2010, הוא צילם את הסרט הראשון באורך מלא, הסרט "לחיות".
הסרט שהוגדר כדרמת פעולה פסיכולוגית זכה בפרסים בפסטיבל הבינלאומי "סטלקר" ובפסטיבלים מקומיים בסמולנסק ובבלאגובשצ'נסק.
הוא היה במאי הסדרה "הכפר", אך עזב ישירות מהסט, מכיוון שהוא לא רצה "לצלם חלטורה".