tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר 2018 העביר את ג'ו ג'ונסון (לסקרמנטו) ורודני הוד (לקליבלנד), בתמורה לג'יי קראודר ובחירת דראפט עתידית.
ביולי 2019 העביר את ג'יי קראודר, קייל קורבר, גרייסון אלן, דריוס בייזלי ובחירת דראפט עתידית לממפיס גריזליס, בתמורה למייק קונלי.
ביולי 2019 החתים על חוזה את בויאן בוגדנוביץ'.
דניס מילר בונקר היה צייר של האימפרסיוניזם האמריקאי.
עבודותיו כוללות גם ציורי נוף בצבעים בהירים וגם פורטרטים ודמויות כהים.
בונקר נולד בעיר ניו יורק למתיו בונקר, המזכיר-גזבר של חברת מעבורת, ואשתו, מרי אן אייטינגה בונקר.
בשנת 1876 נרשם לליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק ובאקדמיה הלאומית לעיצוב.
משנת 1880 הוא השתתף בתערוכות השנתיות של האקדמיה הלאומית, האגודה האמריקאית לצבעי מים ואיגוד האמנות בברוקלין.
בשנת 1881 הציג בונקר ציורי צבעי מים במועדון האמנות בוסטון.
לאחר מכן הוא הציג גם ציורי שמן וגם צבעי מים במועדון בשנת 1882 ו- 1883. בשנת 1886 הציג בית הדפוס האמריקאי לואי פראנג שניים מיצירותיו של בונקר מהאוסף שלו במועדון.
בשנת 1882 עזב בונקר את ניו יורק ללמוד בבית הספר לאמנויות בפריז, ובמיוחד אצל ז'אן לאון ז'רום.
באביב 1883בליווי סטודנטים עמיתים כמו צ'ארלס א.
קרנפורד, עזב בונקר את פריז לסיור בצרפת הכפרית ובחופי נורמנדי, וחזר להמשיך את לימודיו באמצע אוקטובר.
בשנה שלאחר מכן שלושת האמנים נסעו וציירו בבריטני.
בסוף אותה שנה חזר בונקר לעיר ניו יורק.
באוקטובר אותה שנה, בהמלצתו של ג'יימס קרול בקוויט, הוא עבר לבוסטון כדי ללמד בבית הספר לאמנות של קוולס, שם היה המדריך הראשי לציורי דמות, אנטומיה האמנותית וקומפוזיציה.
הוא חי ולימד בבניין בית הספר לאמנות.
במקביל ערך בונקר את תערוכת היחיד הראשונה שלו, בגלריית נויס ובלקסלי בבוסטון.
למרות ההצלחות הללו, בונקר רצה לחזור לצרפת, וכתב על כך שהוא מרגיש "מגוחך להפליא" ב"אווירה זו של עושר ומכובדות ".
מצבו הכספי מנע ממנו להישאר בבוסטון במהלך הקיץ, קל וחומר לנסוע לאירופה, בונקר נעתר להזמנה של אבוט אנדרסון תאייר להצטרף אליו ולצייר בדרום וודסטוק, קונטיקט בשנת 1886. באותה שנה הוא פגש גם את איזבלה סטיוארט גארדנר, אשר תתגלה כחברה ופטרונית יקרת ערך.
בונקר צייר דיוקנאות בחורף 1887 ובילה את הקיץ בניובוריפורט, מסצ'וסטס עם חברים אמנים.
בנובמבר פגש את ג'ון סינגר סרגנט בבוסטון, במהלך מסע העבודה של סרגנט לאמריקה.
בשנת 1888 קיבל בונקר מספר עבודות ציורי דיוקן של בוסטונים חשובים, כולל בני משפחת גרדנר, סמואל אנדיקוט פיבודי וג'יי מונטגומרי סירס.
את הקיץ בילה בונקר באנגליה, שם הצטרף לסרגנט ומשפחתו בקלקוט, כשהוא מצייר במהלך היום ומשחק טניס בערב.
באביב 1889 התפטר בונקר מבית הספר לאמנות של קוולס.
בדלפק הקבלה הוא פגש את אלינור הרדי, שאיתה יתחתן בשנה שלאחר מכן.
בקיץ שהה בונקר בפנימיה במדפילד, מסצ'וסטס, ונהנה מעונת הציור הפוריה ביותר שלו.
בסתיו חזר לניו יורק, וכתב מדי יום לאלינור הרדי בבוסטון.
בשלב זה מעגל חבריו של בונקר כלל לא רק את סרגנט, אלא את תומאס וילמר דיווינג.
בשנת 1890 הציג בונקר לראשונה את נופיו האימפרסיוניסטים במועדון סנט בוטולף בבוסטון.
הוא קיבל הצעה ללמד במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ותכנן להשתלט על חוגו של ויליאם מריט צ'ייס בברוקלין באותו החורף.
ביוני הוא ביקר במושבת האמנות בקורניש, ניו המפשייר, וביולי שב לצייר במדפילד.
ב -2 באוקטובר התחתן בונקר עם אלינור הרדי בבוסטון.
לאחר מכן עברו בני הזוג לניו יורק.
בונקר חזר לבוסטון כדי לחגוג את חג המולד עם משפחת הרדי.
ב־28 בדצמבר נפטר מאי ספיקת לב.
הוא נקבר בבית העלמין מילטון, ומצבתו תוכננה על ידי חבריו סטנפורד ווייט ואוגוסטוס סן-גאודנס.
פלאט וחברים אחרים ארגנו תערוכת זיכרון שהתקיים בשנת 1891.
ציוריו המוקדמים של בונקר בניו יורק (1880-82 בקירוב) היו לעיתים קרובות נושאים ימיים, הכוללים סדרה של סירות חוף, שצוירו בלונג איילנד.
אותם הכין אחרי התהליך הרגיל של ציור רישומי הכנה ראשונים לפני עבודות מוגמרות שהושלמו באופן קונבנציונלי יותר.
הדיוקנאות המוקדמים מעידים גם הם על אומנות קפדנית.
בזמן לימודיו בפריז, טיולי הקיץ של בונקר לאזור הכפרי הביאו לסדרה נוספת, הפעם של סצנות של עיירה בבריטני.
המוקד של קומפוזיציות אלה, בין אם מדובר בצריח הכנסייה, צלב בית קברות, או עץ בודד, היה תמיד אלמנט כהה עשיר בצורה גרפית צבועה, על רקע שמים בהירים.
עם זאת, התמונות מתאפיינות בהשפעות אטמוספיריות רכות ודקויות טונליות.
עדינים לא פחות הם הנופים שצייר בונקר לאחר שחזר לאמריקה; ציורים שנעשו בדרום וודסטוק, קונטיקט.
עדיין הוא העדיף ניגודים דרמטיים, של נושאים שצוירו בקפידה על רקע שמים בהירים, אך לוח הצבעים נעשה בהיר והצבע רווי יותר.
בשנת 1887 השלים בונקר את דיוקנה של אן פייג', ציור שדרש עבודה רבה, אך היא אחת מיצירותיו הטובות ביותר.
בשימוש המאופק בצבע, רישום אסתטי עדין ואלגנטי שמזכיר את עבודותיהם של תאייר וג'יימס מקניל ויסלר.
עד מהרה קיבל הזמנות עבודה בבוסטון, דיוקנאות בעיקר של גברים - אותם צייר בצבעים קודרים, אבל נצבעו בצורה בטוחה יותר, מה שמרמז על השפעתו של סרגנט.
בונקר בילה את קיץ 1888 בציור עם סרגנט, עובדה מאומתת על ידי התכתבויות אישיות, כמו גם באמצעות כמה יצירות של האמן האחרון.
לא שרדו ציורים של השהייה באנגליה של בונקר.
ייתכן שהוא השמיד אותם בחוסר שביעות רצון.
[5] עם זאת, אחרי שובו לבוסטון, במשך השנתיים הבאות בונקר הפיק סדרה של ציורים שהוכיחו שהוא היה אחד האמנים האמריקנים הראשונים שהבינו את האימפרסיוניזם במלואו ועבד לפיו בהצלחה.
ב"חממה", בערך 1888, "חרציות", 1888 "הבריכה", מדפילד, 1889 כולן כוללים לוח עשיר בצבעים, יצירות מקוריות, ומשיכות המכחול הייחודיות שלו.
במקביל, ציורי הדמיות האחרונים של בונקר נותרו נאמנים להכשרתו האקדמית.
"ג'סיקה", 1890, "המראה", 1890 ו"אלינור הרדי בונקר", 1890 מאופיינות בטווח צבעים מוגבל ואלגנטיות מוגברת.
אף על פי שהוא היה מוערך מאוד במהלך חייו, הערכת במאה העשרים של האימפרסיוניזם האמריקאי הייתה שלילית ברובה, ועבודתו של בונקר נשכחה לאחר מותו.
תורתו השפיעה על מספר ציירים ביניהם היו ויליאם מקגרגור פקסטון ולילה קאבוט פרי.
היה זה תלמיד של פקסטון בשם איבס גאמל שעשה את המקסימום כדי לשמור על המוניטין של בונקר, ארגן שתי תערוכות במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון בשנות הארבעים של המאה העשרים, והוציא לאור ביוגרפיה בשנת 1953.
התחייה הנוכחית של ההתעניינות ביצירתו היא תוצאה של הערכה מחודשת של אמנות המאה ה-19, שרואה בו מצד אחד שמרן ומצד שני מחדש בעבודתו.
למעשה הוא היה שניהם בעת ובעונה אחת.
דניס מורטימר הוא כדורגלן עבר אנגלי, ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
בתור קפטן הוביל את אסטון וילה לזכייה בגביע אירופה לאלופות בעונת 1981/82.
מורטימר נולד בליברפול שבאנגליה בשנת 1952. הוא התחיל את הקריירה בקובנטרי סיטי בה רשם למעלה מ-200 הופעות והיה שחקן מבטיח.
ביצועיו של מורטימר תפסו את תשומת ליבם של מועדונים גדולים רבים, ובשנת 1975 הצטרף לשורות אסטון וילה.
הוא זכה עימה להצלחה עם זכייה באליפות וגביע הפוטבול ליג ובתואר גביע אירופה לאלופות הראשון והיחיד של המועדון.
זה קרה בעונת 1981/82 ובמשחק הגמר בו גברו 0–1 על באיירן מינכן מורטימר היה לקפטן.
מאוחר יותר ב-1982 הם זכו בסופר קאפ האירופי ובמשך עשר שנים בוילה ערך 403 הופעות וכבש 36 שערים.
מורטימר רשם הופעות במדי נבחרת אנגליה עד גיל 23 ונבחרת המשנה האנגלית (אנגליה B).
מאוחר יותר מורטימר עבד בתחום הנוער כדי להכשיר שחקנים ומאמנים צעירים במידלנדס.
בנוסף לכך, גם בתחום כדורגל הנשים הוא עוסק ומכהן בתפקיד דירקטור בחטיבת הנשים של וולברהמפטון וונדררס.
דֵּנִיס מיכאילוביץ' סוֹבּוֹלֵב הוא סופר, משורר, חוקר ספרות ופילוסוף של התרבות, פרופסור בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה, ראש החוג לשעבר.
סובולב נמנה עם חשובי הסופרים הישראלים שמרבית יצירתם אינה בעברית.
סובולב נולד ברוסיה, בעיר לנינגרד (לימים סנקט פטרבורג) ולמד בשני בתי הספר מן הידועים באימפריה הרוסית ובברית המועצות: גימנסיה 157, "הגימנסיה של נסיכת אולדנבורג" וליסאום סנט פטרסבורג 239 ("אננשולה" אנה הקדושה, הידוע בזכות בוגריה, מתמטיקאים ופיזיקאים דגולים).
לאחר סיום התיכון, במשך שלוש שנים למד פיזיקה והשתתף בפעילות יהודית.
בשנת 1991 עלה לישראל והתיישב בתל אביב.
כעבור שנה עבר לירושלים והחל את לימודיו בחוג לספרות אנגלית ובתוכנית "אמירים" באוניברסיטה העברית בירושלים, שם בשנת 1999 קיבל את התואר דוקטור לפילוסופיה עבור העבודה "קונטרה-פונקט: מחשבה וקיום בשירתו של גיררד מאנלי הופקינס".
משנת 1999 מלמד בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה.
מ-1996 סובולב מפרסם סיפורת, שירה ומסות ברוסית בכתבי עת בארץ וברוסיה: הז'ורנל הירושלמי, 22, ניבה, Nota Bene, ארטיקל ואחרים.
ב-2005 רואה אור הרומן שלו ברוסית ירושלים, שפרקיו התפרסמו בין השנים 2000 ו-2005. הרומן זכה לביקורות ומחקרים רבים, ובשל אופיו הפילוסופי והאקספרימנטלי, וכן המבנה הפרגמנטרי והזהות המפוצלת של המספר / המספרים, לעיתים גרם הרומן לוויכוחים סוערים בין מבקרי הספרות.
הרומן ירושלים נכנס לרשימה הקצרה של פרס הבוּקר הרוסי לשנת 2006. לפעמים נלמד הרומן בקורסים האוניברסיטאיים הדנים בספרות רוסית עכשווית, ויש חוקרים הרואים בו את נקודת המפנה בספרות רוסית-ישראלית.
בשנת 2009 סובולב מתחיל לפרסם "אגדות חיפה", אשר עם הזמן מכונסים כפרקים ברומן שלו ברוסית לגנדות הר הכרמל שרואה אור בשנת 2016. גם הרומן הזה זכה לביקורות ומחקרים רבים בכתבי עת וספרי מחקר.
ב-2020 בכתב העת ניבה בסנקט-פטרבורג מתפרסם חלק ראשון של הרומן התחייה, תחת הכותרת "על הסף".
חוקר הספרות רומן כצמן כתב בספרו הקלות הנשגבת של היצירה, כי רומן זה הוא "מלחמה ושלום" של הספרות הרוסית-ישראלית.
קוראים אחרים ציינו את ההשפעה הרגשית החזקה של הרומן.
מבקר הספרות הנודע ארטיום רוגנוב ציין את האופי הפוליפוני של הרומן התחייה במובן של בכטין וכתב כי בסיום הרומן "המעשה...
יוצא לרמה של הטרגדיה העתיקה" (היוונית).
הרומן הפרגמנטרי ירושלים מבקש לבחון את העולם ההיסטורי והתרבותי בתום התקופה הפוסטמודרנית ואת הקיום האנושי בו.
הרומן מורכב משבעה פרקים שאינם קשורים זה בזה בעלילה רציפה ודמויות, מלבד הפרק המסכם שבו הגיבורים הראשיים נפגשים בשרות מילואים.
מה שמאחד אותם היא ירושלים, המהווה מציאות תרבותית, אותה מבקשים להבין ובה מנסים למצוא את מקומם הגיבורים.
רובם הם בני עליית שנות ה-90 מברית המועצות לשעבר והיצורים האגדיים והמיתיים שמזדמנים בדרכם, כגון היהודי הנודד, לילית, ערפדית, ארבעת חכמינו בדרכם ל"פרדס" ועוד.
הרומן נחתם בחזון ירושלים של מעלה, הנשאר מעבר לגבולות ההשגה הקיומיים של מספר הפרק המסכם.
בסגנון הסיפורת של סובולב מתמזגים היסודות הריאליסטיים, ההיסטוריים והפנטסטיים.
הנושאים ההיסטוריים, כגון תולדות הכוזרים או רצח רבין, מופיעים בכפיפה אחת עם סוגיות חברתיות כמו קשיי ההגירה ובעיות העולם האקדמי.
אין זה רומן חברתי ובפרט לא רומן ההגירה.
הוא מושתת על מקורות יהודיים, אבל, בשונה מהספרות היהודית-הרוסית במחצית הראשונה של המאה ה-20, אינו משמש כספרות מינורית בתוך הספרות הרוסית, מפני שרואה את עצמו לא כיצירת המיעוט היהודי אלא כחלק מהספרות הישראלית.
כמו כן, אין הוא יכול להיתפס כספרות השוליים בספרות הישראלית, משום שתופס את עצמו כחלק מהספרות הרוסית.
הווה אומר, זהו רומן פילוסופי אוניברסלי, טרנס-תרבותי, השייך באותה המידה לספרויות הרוסית והישראלית.
הפילוסופיה של סובולב, המושפעת מתאודור אדורנו והוגי אסכולת פרנקפורט אחרים, נסובה סביב נושא החופש.
בתפיסתו, הפרגמנטריות של הקיום, "הכאוס המדמם של ההיסטוריה" מהווה בסיס לחיפוש אחרי החופש ואחרי האמת.
מהותו של חיפוש זה נעוצה ב"וויתור" הגדול שהוא, בראש ובראשונה, ויתור על ה"שלטון-בכול".
הוויתור מוביל להכרת החופש כאפשרות חדשה, המצויה במרווחים שבין הפרגמנטים הכאוטיים של הישות.
נוסף על כך, הדגישו המבקרים והחוקרים את המרכזיות של הבדידות ברומן, כמצב קיומי וכעמדה קוגניטיבית מכוננת.
ד"ר מירוסלבה מיכלסקה-סוחנק הראתה כי מאחורי ה"כרונוטוף" הישראלי של הרומן בתחילת המאה העשרים ואחת, ואף היא למרגלותיה של ירושלים של מעלה, קיימת ברומן נוכחותה של פטרבורג שלא מוזכרת במפורש, אך נוכחותה יוצרת נדבך כרונוטופי נוסף.
נטליה סטרקינה הראתה את הקשרים הרבים שבין הרומן לבין תרבויות המחאה ו"תרבויות המחתרת" של סוף המאה העשרים, הנושא שהדיון בו יימשך גם ברומן היותר מאוחר של סובולב התחיה.
הרומן "לגנדות הר הכרמל" (Легенды горы Кармель)
ארבעה עשר סיפורים על אהבה וזמן סובולב מפתח את הפואטיקה האופיינית שלו במרחב התרבותי של חיפה וסביבותיה.
כמו ברומן הקודם, המחבר מרכיב את המציאות ואת ההיסטוריה מפרגמנטים ומחפש נואשות אחרי החופש והנצח בלב לבו של הכאוס.
בשונה מהרומן הקודם, המטמורפוזה הפלאית, האופיינית לאגדותיו של סובולב, מתרחשת בפרקי הרומן הזה לא במציאות אלא באישיותם של הגיבורים.
בניגוד לירושלים מתמקד הלגנדות בתודעה ההיסטורית, בהתפתחותה והיפוכיה, זוהי תודעה כוזבת ואמיתית, אמינה ובלתי-אמינה בעת ובעונה אחת.
כך, טראומת המלחמה משנה את אישיותו של חייל צה"ל; אהבה משנה את האוהבים; פגישה מקרית עם האינטליגנט מרוסיה משנה את אישיותה של צברית צעירה ממוצא רוסי, שנפשה הולכת לאיבוד בחיים המטורפים של הכרך.
לפי הפילוסופיה של הרומן, בעולם של אהבה וזמן, החופש והנצח אינם ניתנים במתנה או בהתגלות, אלא נלמדים בעבודה מאומצת.
למידה או חניכה זו נעוצה בהבנה מחודשת של הסימנים התרבותיים הסובבים את הגיבור, במאמץ פרשני מתמשך שמוחק את הגבול בין יצירה לקיום.
בכך סובולב מפתח ומגשים את החזון הפואטי של "ספרות הקיום", שהציג בספרו יהודים ואירופה.
סובולב הסופר חיי את עולם הסימנים והסמלים התרבותיים כעולם האובייקטים.
שלא כמו בתפיסות פוסטמודרניות, אין הם נחווים כציטוטים בטקסט שמחליף את הקיום, אלא אדרבה, נתפסים כישות אובייקטיבית.
מבין מבקרי הספרות והחוקרים, בספרו על ספרות רוסית-ישראלית דן פרופ' קצמן באחד הפרקים מהרומן לגנדות הר הכרמל בתור "טקסט מפתח" שבעזרו ניתן להגיע לכמה וכמה תובנות חשובות בנוגע לספרות רוסית-ישראלית באופן כללי.
ולרי שובינסקי מציין כי בשונה מירושלים הרומן לגנדות יוצר עולם הרמטי, הכולל בתוכו את כל המידע שבו הקוראים זקוקים להבנתו.
לעומת זאת, מראה פרופ' פיאלקובה את ההתכתבות המורכבת ורבת-פנים שבין הרומן לבין מקורות יהודיים, שרובם אינם מוזכרים ברומן במפורש, בעוד שד"ר רויטברג מדגישה את החשיבות של הנדבך הפילוסופי המעוגן בפילוסופיה רוסית דתית.
ד"ר מיכלסקה-סוחנק מראה את דיאלקטיקה המורכבת המגשרת בין המיתי וההיסטורי, החומרי והרוחני, הפרטי והאוניברסלי ברומן.
המבקר הנודע יליסייב כותב כי הנושא המרכזי של הרומן הוא היחס שבין היסטוריה בטרגיותה לבין אהבה שבה משתקף הפרט.
יניקובה מתארת איך ה"מסע" דרך הרומן בהדרגה גורם לראות את חיפה אחרת, גם בזמן וגם במרחב.
החוקר ומבקר הספרות ידוע, אמוסין, מדגיש את המתח הטרגי הקיים ברומן בין הפואטיקה והמיתופואטיקה של המקום, מחד, וניכור הפרט בעולם העכשיווי, מאידך.
ב-2017 מתפרסם קובץ שיריו ברוסית טרופים [שבילים] – מהדורה שנייה של הקובץ שפורסם לראשונה בשנת 1999. ב-2020 רואה אור ספר השירים דרך ועורר עניין בקרב חוקרי ספרות ומבקרים.
אחד הנושאים המרכזיים בספר שיריו של סובולב טרופים הוא "הפתיחות לישות", הנעוצה בקבלת הריאליות המפתיעה של האובייקטים והאירועים, הממלאים את עולמו של המשורר בשנים הראשונות של שהותו בירושלים.
כותרת הספר מביעה את הרעיון הזה; היא מהווה משחק מילים: פירוש המלה тропы ברוסית הוא "טרופים"או "שבילים", שתי המשמעויות הללו משחקות תפקיד מרכזי בספר.
נושא זה מאחד את כל המחזורים המרכיבים את הספר והשונים מאוד הן בתמטיקה שמתנודדת בין הכוזרים לבין עולים חדשים של ימינו, והן בפואטיקה שנעה בין צורת הסונט לבין השירה האוונגרדית.
הטרופים/השבילים יכולים להוביל את המשורר לוויתור ושתיקה, כמו בירושלים, או ללמידה ושינוי העצמי, כמו בלגנדות הר כרמל, אך בכל מקרה הכתיבה/ההליכה בהם היא, לדידו של סובולב, האפשרות היחידה של גילוי החופש, האמת והנצח.
הנושא של המפגש בין הקיום האנושי בתוך "הדברים" בממשותם המוחשית לבין הנצח חוזר בצורותיו השונות בשירותיו של סובולב שפורסמו לאחר שנת 2015.
הספר על ג'ררד מנלי הופקינס
הספר The Split World of Gerard Manley Hopkins מוקדש לאחד מגדולי השירה האנגלית, המודרניסט הבריטי הראשון ג'ררד מאנלי הופקינס.
בספר זה מנוסחת תפיסה שיכולה להגדיר את ראייתו הפילוסופית והפואטית של סובולב עצמו.
הוא מנסח כאן את תפיסת "הפנומנולוגיה הסמיוטית" אשר מתמקדת, בשונה מן הפנומנולוגיה המסורתית יותר, לא בתודעה בהתכוונותה אל העולם, אלא במבע הספרותי כמימוש חלקי של מערוכות הסימנים, כפי שהוא מכוון אל התודעה.
סובולב ומציע מספר כלים אנליטיים המאפשרים ניתוח הממשות של מבע זה ומבקש להראות כי שירתו של הופקינס מאחדת את הממדים הקיומי והאינטלקטואלי, את תופעות העולם ואת הרפלקסיה התרבותית, מבלי לצמצם את המשמעויות בשני הממדים או למנוע סתירות ביניהן.
ממדים אלה בלתי ניתנים להפרדה, אך בעת ובעונה אחת בלתי ניתנים לאיחוד או אף גישור ביניהם.
באמצעות שיטתו, סובולב מנתח את מורכבות תודעתו ה"מפוצלת" של הופקינס ורואה בפיצול זה את סוד הצלחתו של המשורר.
במשתמע, מדובר באחד המאפיינים המרכזיים של "המצב האנושי" באשר הוא.
ביצירותיו הספרותיות של סובולב, תפיסות אלה נעשות מורכבות אף יותר.
בעריכה של זיוה שמיר, יוחאי עתריה וחיים נגיד.
'פו הדוב, "דרך השלילה" והמרחב האוטופי'.
'הנוכחות האלוהית, החוויה וההמשגה – עשרים פרמטרים של המבע התיאופואטי'.
בתוך "תיאופואטיקה: אסופת מאמרים", בעריכה של אבי אליקים ושלומי מועלם.
דניס אנדרו נילסן היה רוצח סדרתי ונקרופיל סקוטי אשר רצח לפחות שנים עשר נערים וגברים צעירים בין השנים 1978–1983 בלונדון.
לאחר שהורשע בבית המשפט אולד ביילי בשישה סעיפי רצח ושני סעיפי ניסיון לרצח, נידון למאסר עולם ב-4 בנובמבר 1983 בהמלצה כי עונשו לא יפחת מ-25 שנים, ובדצמבר 1994 בוטלה זכאותו לשחרור מוקדם ונקבע כי לא ייצא לחופשי לעולם.
כל רציחותיו של נילסן התבצעו בשתי כתובות מגורים בצפון לונדון בהן חי.
תחילה היה מפתה את קורבנותיו להגיע לביתו ולאחר מכן היה חונק או מטביע אותם למוות.
בתום הרצח היה רוחץ בטקסיות את הגופות ומלביש אותן.
הוא נהג לשמור אותן לאורך תקופות זמן ממושכות בטרם החל בביתורן והשמדת שאריותיהן על ידי שריפתן במדורות בגינתו, או הורדתן באסלה.
נילסן נודע בכינוי הרוצח ממוסוול היל, שכן ביצע את מרבית רציחותיו המאוחרות באזור זה שבצפון לונדון.
הוא נפטר בבית החולים יורק ב-12 במאי 2018 כתוצאה מתסחיף ריאתי ודימום רטרופריטונאלי, אשר התרחשו במהלך ניתוח שעבר לתיקון קרע באבי העורקים.
דניס נילסן נולד ב-23 בנובמבר 1945, בפרייזרבור, אברדינשייר, הבן השני מבין שלושת ילדיהם של אליזבת דותי וייט ואולב מגנוס מוקסהיים (שם המשפחה נילסן אומץ בידיהם); אביו היה חייל נורווגי אשר הגיע לסקוטלנד כחלק מהמחתרת הנורווגית אשר נמלטה ממדינתם לאחר כיבושה בידי גרמניה הנאצית.
כעבור תקופה קצרה נישא לאליזבת במאי 1942, ויחד עברו השניים לגור בבית הוריה.
לאחר לידתה של בתם, אחותו הצעירה של נילסן, הגיעה אליזבת למסקנה כי התחתנה במהירות וללא כל מחשבה, והזוג התגרש ב-1948.
נילסן היה ילד שקט אך הרפתקני.
מאוחר יותר בחייו תיאר את שלב זה של ילדותו כתקופה של נחת ושלווה, ואת סבו כגיבור נהדר ואישיות מגינה.
בכל פעם שסבו של נילסן יצא לים, שם עבד למחייתו כדייג, הרגיש נילסן, לדבריו, שחייו הפכו לריקים עד לשובו הביתה.
לאחר מותו של סבו באוקטובר 1951 החל נילסן להסתגר והפך לשקט ומופנם, והיה נוהג לעמוד בנמל בתכיפות ולבהות בספינות החולפות.
באחד מטיוליו בחוף הים ב-1954 או ב-1955 שקע נילסן תחת המים ונסחף אל תוך הים.
תחילה נבהל ונכנס לפאניקה, בעודו מנופף בידיו וצורח, אולם לאחר שנאבק לנשום אוויר "שלא היה בנמצא", לדבריו, החל לפתע לדמיין כי סבו עומד להגיע ולהצילו.
לבסוף ניצל על ידי צעיר אחר אשר משך אותו חזרה לחוף.
לאחר התקרית עזבה אמו את בית הוריה לדירה חדשה יחד עם כל ילדיה, וכעבור זמן מה התחתנה עם בנאי בשם אנדרו סקוט, ממנו הרתה וילדה ארבעה ילדים נוספים.
המשפחה כולה עברה לכפר סטריטשן ב-1955.
בראשית גיל ההתבגרות סבר נילסן כי הוא הומוסקסואל, דבר שגרם לו לחוש בושה רבה.
מפני שרבים מהילדים אליהם חשב שהוא נמשך היו בעלי תווי פנים אשר דמו לאלו של אחותו הקטנה, סילביה, ניסה נילסן במקרה אחד למשש את גופה ולגעת בו, מתוך מחשבה שסטייתו המינית כלפי גברים היא לא יותר מהתגשמות החיבה שחש כלפיה.
הוא האמין כי התקרית בה נגע באחותו היוותה הוכחה לכך שהלכה למעשה היה ביסקסואל.
נילסן לא הפגין מאמצים כלשהם ליצירת מגע מיני עם נערים בני גילו, אף על פי שבזיכרונותיו תיאר תקרית בה נער מבוגר ממנו נגע בו, תחושה שלא עוררה בו רגשי אי-נעימות.
בפעם אחרת, ליטף גם את גופו של אחיו הגדול בזמן שישן.
כתוצאה מכך החל אחיו לחשוד בסטיותיו ולגנות אותו מול חבריהם, ולעיתים פנה אליו בשם "תרנגולת", ביטוי שמשמעותו נקבה בדיאלקט הסקוטי.
בגיל ארבע עשרה הצטרף לכוח הצוערים של הצבא הבריטי, דרך בה ראה הזדמנות לברוח מחייו הכפריים.
נילסן סיים את חוק לימודיו ב-1961 ובמשך תקופה קצרה עבד במפעל לייצור מזון שימורים.
לאחר שלושה שבועות במפעל הודיע לאמו על כוונתו להתגייס לצבא, שם רצה לעבוד כטבח.
הוא עבר את מבחני הקבלה בהצלחה וקיבל התראה רשמית על גיוסו העתידי בספטמבר 1961 עבור שירות באורך תשע שנים.
נילסן גויס לחיל ההסעדה הצבאי במחנה אלדרשוט, המפשייר, והתחיל את אימוניו.
במהלך שהותו באלדרשוט החלו דחפיו המיניים להתעורר, אולם הוא שמר על סטיותיו בסוד, ומעולם לא התקלח בנוכחותם של חבריו לפלוגה מחשש לגירוי וקבלת זיקפה.
לאחר שעבר את בחינות ההסעדה היסודיות שלו ב-1964, סופח נילסן לגדוד הרובאים המלכותי הראשון באוסנבריק, גרמניה המערבית, שם שירת בדרגת טוראי.
באותה העת החל לשתות לשוכרה לעיתים קרובות, ותיאר את עצמו ואת עמיתיו כ"חבורה חרוצה אך שתיינית".
חבריו סיפרו כי שתה כדי להתגבר על ביישנותו.
במקרה אחד, השתכר נילסן יחד עם צעיר גרמני עד שאיבד את הכרתו.
כאשר התעורר, מצא את עצמו שוכב על רצפת דירתו של הצעיר.
לא התקיים כל מגע מיני בין השניים, אולם התקרית עוררה לראשונה במחשבתו פנטזיות מיניות בהן דמיין את בן זוגו משותק לחלוטין, וכעבור זמן מה אף חסר הכרה או מת.
כעבור שנתיים באוסנבריק שב נילסן לאלדרשוט, שם עבר את בחינות ההסעדה הסופיות שלו, בטרם נשלח לשרת כטבח בנורווגיה.
מאוחר יותר סופח לבית הכלא אל מנסורה בקולוניית עדן שבפדרציית דרום ערב (כיום תימן).
מקום זה היה המסוכן ביותר בו שירת במסגרת שירותו הצבאי.
בתקופת זו גילה נילסן, שקיבל חדר לעצמו, כי כאשר הציב את המראה בחדרו בתנוחה מסוימת, הביא הדבר ליצירת האשליה בה ראשו נמצא מחוץ לטווח הראייה, והדבר כולו נראה כאילו קיים יחסי מין עם גבר אחר.
שיטה זו יצרה בעבורו את המעמד המושלם בו הצליח למעשה לפצל את אישיותו, כך שהיה גם השולט וגם הנשלט.
בדמיונו של נילסן, גופת הצעיר הייתה מקבילה לחייל שהכיר אשר נהרג בקרב, והאדם המבוגר היה איש מלוכלך ואפור שיער, השוטף את הגופה ומקיים עמה יחסי מין.
לאחר שסיים את תקופת שירותו הקצובה בעדן, שב לבריטניה והוצב בגדוד הרגלים של ארגיל וסאת'רלנד במחנה סיטון, פלימות', דבון.
בתום שהותו שם, הועבר יחד עם שאר הגדוד לקפריסין ב-1969. כעבור מספר חודשים הועבר הגדוד לברלין המערבית, שם חווה נילסן את ניסיונו המיני הראשון בחייו עם בנות המין השני, אצל אישה שעסקה בזנות.
מאוחר יותר התרברב על כך בפני חבריו, אולם כעבור שנים רבות סיפר שהמפגש לא תאם את ציפיותיו הגבוהות, והיה בעל אפקט מדכא.
בתום תקופת שירות נוספת באינוורנס, נבחר נילסן לשמש כטבח בעבור חיל המשמר של בית המלוכה הבריטי.
בינואר 1971 עבר לשרת בגדוד חדש באיי שטלנד, ובאוקטובר 1972 סיים את אחת עשרה שנות שירותו הצבאי בדרגת רב-טוראי.
בשלושת החודשים הבאים שב נילסן חזרה לבית משפחתו.
במהלך תקופה זו העלתה אמו יותר מפעם אחת את דאגותיה בנוגע לכך שטרם מצא בת זוג, והביעה את רצונה לראותו מתחתן ומקים משפחה.
במקרה אחד הצטרף נילסן לאחיו ואשתו אשר צפו בסרט דוקומנטרי שעסק בהומוסקסואליות יחד עם זוג נוסף.
כל המשתתפים הביעו את תחושות הגועל שחשו כלפי הנושא, למעט נילסן, אשר הגן על זכויות הגאים.
בתום ויכוח קל, הודיע אולב ג'וניור לאמם שאחיו הוא הומוסקסואל.
נילסן לעולם לא דיבר עמו שוב, ושמר על קשר לא סדיר עם שאר בני משפחתו באמצעות מכתבים.
הוא החליט להצטרף למשטרת המטרופולין של לונדון, ובדצמבר עבר ללונדון כדי להתחיל קורס שיטור.
עם סיום אימוניו המשטרתיים באפריל 1973 הוצב נילסן בוילסדן שבצפון לונדון.
באותה שנה החל לבלות בפאבים של הומוסקסואלים ולקיים מין מזדמן עם גברים שונים.
מפגשים אלו נראו בעיניו כהרסניים לנשמתו, קיומי מגע בהם רק השאיל את גופו לאנשים אחרים בחיפוש ריקני אחר שלווה פנימית, וזאת, לדעתו, מתוך רצון למצוא זוגיות אמיתית.
לאחר מערכת יחסים נוספת שהתפרקה, הגיע למסקנה שחייו האישיים לא התאימו לעבודתו, ובחודש דצמבר הודיע על התפטרותו.
באותה העת נפטר אביו הביולוגי והוריש לכל אחד משלושת ילדיו כאלף לירות שטרלינג.
בחודשים הבאים עבד נילסן לסירוגין בתור שומר והחל לחפש אחר מקום עבודה יציב ובטוח יותר, עד שלבסוף מצא משרה בשירות האזרחי.
תחילה הוצב במרכז לחיפוש עבודות, שם תפקידו העיקרי היה למצוא תעסוקה למובטלים חסרי הכשרה.
כעבור חמש שנים מונה לממלא מקום המנכ"ל, ולאחר שלוש שנים נוספות מונה באופן רשמי למנכ"ל בפועל, והועבר למקום עבודה חדש בקנטיש טאון, בו נותר עד למעצרו.
נילסן הכיר את דייוויד גליטשן בן ה-20 בנובמבר 1975 לאחר שהותקף בידי שני גברים מחוץ לפאב.
כאשר נחלץ לעזרתו ולקח אותו לביתו בדרך טיינמות' 80 בקריקלווד, בילו השניים את הערב בשתייה לשוכרה; גליטשן עבר ללונדון מוסטון, סאמרסט, והיה הומוסקסואל מובטל אשר התגורר במלון.
בבוקר למחרת, החליטו שניהם לעבור לגור יחדיו בדירה גדולה יותר, ונילסן גמר אומר בדעתו להשתמש בירושתו של אביו על מנת לעשות זאת.
כעבור מספר ימים השכירו דירת קרקע פנויה בשדרות מלרוז 195, אולם בטרם עברו פנימה הגיע נילסן לעסקה עם בעל המקום כי יקבל חזקה בלעדית על הגינה שבחזית הבניין.
הדירה הייתה אמורה להיות מרוהטת, אך משעברו להתגורר בה באופן רשמי מצאו אותה ריקה לחלוטין, ובשל כך נאלצו לשפץ אותה במהלך החודשים הבאים ולרכוש רהיטים.
מרבית העבודה נעשתה בידי גליטשן, שכן נילסן החל להרגיש מנוצל בהיותו היחיד אשר עובד לפרנסתם, וזאת עקב חוסר הרצון של שותפו למצוא עבודה.
מאוחר יותר טען נילסן שנמשך מינית אל גליטשן, אך השניים כמעט ולא באו במגע מיני.
תחילה חש נילסן שבע רצון ממערכת היחסים, אולם לאחר שנה בה התגוררו בביתם החדש החלה זוגיותם להתדרדר.
הם עברו לישון במיטות נפרדות, וכל אחד הביא לביתם גברים אחרים.
גליטשן טען כי נילסן מעולם לא נהג באלימות כלפיו, אך היה נוטה לקלל, והשניים נהגו להתווכח באופן תדיר.
לאחר ויכוח קולני במאי 1977 דרש נילסן מגליטשן שיעזוב את ביתם.
עד סוף שנת 1978 ניהל נילסן לפחות שלוש מערכות יחסים כושלות ועבר לחיות בבדידות.
הוא החל להרגיש כי אינו אדם אשר ניתן לחיות לצדו.
לאורך אותה שנה הקדיש את מרבית זמנו לעבודתו, ובערביו הפנויים היה נוהג לשתות כמויות גדולות של אלכוהול ולהקשיב למוזיקה.
בין השנים 1978–1983 רצח נילסן לפחות שנים עשר נערים וגברים צעירים, וניסה לרצוח שבעה נוספים, אף על פי שבמהלך חקירתו הראשונה הודה בסך הכל בשישה עשר מקרי רצח.
מרבית קורבנותיו היו מחוסרי בית הומוסקסואלים אשר פגש בפאבים ותחנות אוטובוס, ובמקרה אחד מחוץ לביתו.
כל הרציחות התרחשו בשתי הדירות בהן התגורר לאורך השנים הללו לאחר שפותו קורבנותיו לבוא עמו לביתו בהבטחות לאוכל ומחסה.
משנכנסו הקורבנות לביתו נהג נילסן לתת להם אוכל ושתייה בטרם חנק אותם למוות.
אילו היו מאבדים את הכרתם כתוצאה מהחנק, היה מטביע אותם באמבטיה, בכיור או בדלי מים, לפני שהתחיל בטקס ארוטי בו שטף והלביש את גופותיהם.
הוא שמר את הגופות בביתו לאורך מספר שבועות או חודשים לפני שביתר אותן לחתיכות קטנות ונפטר מהן.
את שאריות הקורבנות שרצח בין השנים 1978–1981 שרף במדורה בגינתו, ואת שאריותיהם של אלו שנרצחו בין השנים 1982–1983 הוריד באסלה בביתו.
בטרם ביתר את הגופות הסיר את איבריהן הפנימיים והשליכם בסמוך לגדר ביתו או בגלאדסטון פארק.
נילסן הודה כי במספר מקרים נהג לאונן בזמן שהסתכל על גופותיהם העירומות של קורבנותיו, וקיים יחסי מין עם שישה מהם בסך הכל, אולם התעקש על כך שבאף אחד מהמקרים מעולם לא חדר אליהם.
קורבנו הראשון של נילסן היה סטיבן הולמס בן ה-14, אותו רצח ב-30 בספטמבר 1978. השניים נפגשו בפאב בקריקלווד, שם ניסה הולמס לקנות אלכוהול ללא הצלחה.
נילסן טען כי שתה לשוכרה בטרם יצא מביתו באותו ערב והחליט כי הוא מוכרח לעזוב את דירתו בכל מחיר ולחפש חברה.
הוא הזמין את הולמס לביתו בהצעה לשתות עמו אלכוהול ולהאזין למוזיקה, בטוח כי הוא בן 17 לפחות.
כאשר הגיעו לביתו שתו שניהם בכבדות ונרדמו.
בבוקר למחרת גילה נילסן את הולמס ישן לצידו במיטתו.
בהודאתו הסביר כי פחד להעיר אותו מחשש שיעזוב.
לאחר שליטף במשך זמן מה את גופו, החליט שעליו להישאר עמו עד לערב השנה החדשה, בין אם ירצה ובין אם לא, והחל לחנוק את הצעיר עד שאיבד את הכרתו, אז תחב את ראשו לדלי מים.
לאחר מכן שטף את הגופה העירומה בטרם השכיב אותה על מיטתו וליטף אותה.
הוא אונן מעליה פעמיים והמתין עד לצפידת המוות לפני שאחסן אותה תחת קורות הרצפה, שם שכבה במשך שמונה חודשים עד שבנה מדורה בחצר האחורית של ביתו ושרף אותה ב-11 באוגוסט 1979.
במבט לאחור על סדרת הרציחות שערך, אמר נילסן בנוגע למותו של הולמס "יצרתי חלומות שהובילו למוות..
זה הפשע שלי", והוסיף שהוא "התחיל ללכת במורד שדרת המוות, ואני קיבלתי חבר מסוג חדש".
מאוחר יותר באותה שנה ניסה נילסן לרצוח סטודנט מהונג קונג בשם אנדרו הו.
השניים נפגשו בפאב בסנט מרטין ליין ונילסן פיתה את הצעיר לבוא עמו לדירתו בהבטחה ליחסי מין.
משהגיעו לביתו ניסה לחנוק אותו, אולם הו הצליח לברוח ודיווח על שאירע למשטרה.
בהמשך זומן נילסן לחקירה, אך שוחרר לאחר שהחליט הצעיר שלא להגיש נגדו תלונה.
כעבור חודשיים הכיר נילסן סטודנט קנדי בשם קנת אוקנדן אשר הגיע ללונדון כדי לבקר את קרוביו.
השניים נפגשו בזמן ששתו יחד בפאב ברובע וסט אנד.
לאחר שסיפר לו אוקנדן כי הוא סטודנט, ביקש נילסן להראות לו מספר מקומות תיירותיים בעיר, הצעה לה הסכים.
בתום הבילוי הזמין אותו לבוא עמו לביתו כדי לאכול ולשתות.
בדרכם עצרו בחנות משקאות וקנו וויסקי, רום ובירה, כאשר אוקנדן התעקש שיחלקו בחשבון.
בעדותו לא הצליח נילסן להיזכר ברגע המדויק בו חנק אותו למוות, אולם ציין כי עשה זאת באמצעות חוט האוזניות בהן השתמש אוקנדן כדי להאזין למוזיקה.
לאחר מכן גרר אותו לאורך הסלון בעזרת אותו החוט, ולבסוף מזג לעצמו כוס רום והאזין למוזיקה בעזרת האוזניות אשר שימשו ככלי הרצח.
למחרת קנה מצלמת פולארויד וצילם את גופתו של אוקנדן בתנוחות שונות.
לאחר מכן נשכב במיטתו והניח את הגופה מעליו בצורה בה רגליה מפוסקות, וצפה בטלוויזיה במשך מספר שעות לפני שעטף אותה ביריעות פלסטיק והחביאה מתחת לרצפתו.
בשבועיים הבאים הוציא את הגופה לפחות ארבע פעמים והושיב אותה על כיסא סמוך בזמן שצפה בטלוויזיה ושתה לשוכרה.
קורבנו השלישי היה מרטין דאפי בן ה-16, אותו רצח נילסן ב-17 במאי 1980. דאפי היה סטודנט להסעדה שהגיע מבריקנהד, מרזיסייד, לאחר שנתפס בידי המשטרה על גבי רכבת ללא כרטיס בידו, והמשיך במסעו ללונדון באמצעות טרמפים ללא ידיעת הוריו.
במהלך ארבעה ימים ישן דאפי במקומות מזדמנים לאורך תחנת הרכבת ביוסטון עד שנתקל בו נילסן כאשר חזר מכנס איגוד עובדים בסאותפורט.
דאפי היה מותש ורעב, ונענה בשמחה להזמנתו של נילסן לבוא לביתו עבור ארוחה חמה ומיטה ללילה.
לאחר שנרדם קשר נילסן חבל מסביב לצווארו והתיישב על חזהו, מחזק בו זמנית את אחיזתו וחונק אותו בכוח רב עד שאיבד את הכרתו.
לאחר מכן גרר אותו למטבח והטביע אותו בכיור בטרם החל לשטוף את גופתו, אותה תיאר כ"צעירה ביותר שאי פעם ראה".
לאחר מותו של דאפי החל נילסן להגביר את תדירות רציחותיו.
עד סוף אותה שנה רצח חמישה קורבנות וניסה לרצוח אדם נוסף; רק אחד מביניהם זוהה בוודאות, ויליאם סאת'רלנד בן ה-26. זיכרונותיו של נילסן בנוגע לזהות השאר לוטים בערפל, אם כי בעדותו ידע לתאר בדיוק רב כיצד כל אחד מהם נרצח ולאורך כמה זמן שמר את גופתו לפני שהחל בביתורה.
לדבריו, הזיז אחד הקורבנות את רגליו בצורת דיווש אופניים בזמן שחנק אותו, והיעדרותו ממקום עבודתו בין התאריכים ה-11 ל-18 בנובמבר נגרמה ככל הנראה בשל הרצח המסוים הזה.
במקרה אחר ניסה להנשים קורבן לא מזוהה אחר אותו חנק למוות, בטרם קרס על ברכיו ופרץ בבכי, ומאוחר יותר בהה בהשתקפותו במראה וירק עליה.
במקרה נוסף, נשכב נילסן במיטתו לצד אחד הקורבנות והאזין ליצירה המוזיקלית פנפארה עבור האדם הפשוט מאת אהרן קופלנד, בטרם החל לבכות.
מלאי הגופות שהצטבר תחת רצפת דירתו החל למשוך חרקים ולפלוט ריח רע, במיוחד בחודשי הקיץ.
במקרים בהם הוציא את הגופות לסיפוק סטיותיו, הבחין נילסן כי היו אכולות רימות ומכוסות בגלמים.
הוא שם דאודורנט תחת קורות הרצפה וריסס אותה בקוטלי חרקים פעמיים ביום, אולם לא הצליח להפיג את ריח הריקבון ואת נוכחות הזבובים.
לקראת סוף השנה החל להוציא את הגופות ולבתר אותן בהדרגה.
הוא נפטר מהשאריות באמצעות שריפתן במדורות שהקים בגינתו, וכדי להסתיר את ריח הבשר החרוך הניח צמיגים ישנים בתוך האש.
במקרה אחד עמדו שלושה מילדי השכונה מחוץ לגינתו וצפו בנעשה; בזיכרונותיו כתב נילסן כי היה זה הולם אילו היו רוקדים שלושתם מסביב למדורת ההלוויה.
כאשר שככה האש היה נילסן בודק את האפר בחיפוש אחר עצמות או שאריות מפלילות אחרות.
במקרה אחד, כאשר נתקל בגולגולת שלמה, ריסק אותה בעזרת מגרפה.
קורבן לא מזוהה נוסף, אותו תיאר נילסן כצעיר סקוטי כחול עיניים בן 18, אשר פגש ב-4 בינואר 1981 בפאב האריה הזהוב שבסוהו, פותה לבוא לדירתו לתחרות שתייה.
לאחר ששתו השניים מספר משקאות, חנק אותו נילסן עם עניבה והניח את גופתו תחת קורות הרצפה.
מעסיקיו ציינו כי ב-12 בינואר דיווח על מחלה ולא הגיע לעבודתו, אולם היעדרותו קושרה ככל הנראה לביתור גופת הצעיר וגופת קורבן לא מזוהה נוסף אשר נרצח כחודש לפני כן.
עד חודש אפריל, רצח נילסן עוד שני קורבנות שמעולם לא זוהו; אחד מהם תואר על ידיו כגלוח ראש אנגלי אשר פגש בכיכר לסטר, והשני כצעיר מבלפסט בתחילת שנות ה-20 לחייו, גובהו מטר ושבעים וחמישה סנטימטרים, אותו רצח בסביבות חודש פברואר.
בהתייחסו לראשון מבין שני הקורבנות הללו אמר נילסן כי, "סופו של היום, סופו של המשקה, סופו של אדם.
קורות הרצפה שבות למקומן, השטיח נפרס מחדש, ואני חוזר לעבודתי ברחוב דנמרק"; כעבור חודש הסיר את איבריהם הפנימיים של חלק מהגופות, והשליכם בפח הזבל שמאחורי ביתו.
הקורבן האחרון שנרצח בדירתו בשדרות מלרוז היה מלקולם ברלו בן ה-23, אותו מצא זרוק מחוץ לביתו ב-17 בספטמבר 1981. כאשר נחלץ לעזרתו, סיפר לו הצעיר שהתרופה שלקח עבור מחלת האפילפסיה ממנה סבל גרמה לרגליו לקרוס.
בתגובה אמר לו נילסן כי עליו להיות בבית החולים, ולאחר שתמך בו לכיוון ביתו, הזמין בעבורו אמבולנס.
למחרת שב ברלו מבית החולים לביתו של נילסן במטרה להודות לו.
לאחר שנכנס, אכל ארוחה ושתה מספר משקאות רום וקולה, נרדם על הספה.
נילסן חנק אותו למוות בזמן שישן ולמחרת בבוקר תחב את גופתו תחת קורות הרצפה.
במהלך אותה שנה החליט בעל הבית של נילסן לשפץ את הדירה בשדרות מלרוז וביקש ממנו לעזוב את המקום.
תחילה סירב לכך בתוקף, אולם לאחר שהציע לו סכום כספי בסך אלף לירות שטרלינג, הסכים נילסן לבקשתו ועבר לדירת סטודיו ברחוב גני קראנלי 23. ביומו האחרון במקום בנה מדורה בה שרף את שאריות הגופות המבותרות שנותרו בידיו והיו שייכות לחמשת קורבנותיו האחרונים.
בית מגוריו החדש ברחוב גני קראנלי 23 היה מעין דירת סטודיו עליונה או עליית גג, ובשל כך איבד נילסן את גינתו בה היה יכול להקים מדורות ולהיפטר בקלות יחסית מהגופות שהצטברו תחת רצפתו.
בחודשיים הראשונים למעברו לא פגע באף אחד מהגברים שפיתה לבוא עמו לביתו, אף על פי שבמקרה אחד ניסה לחנוק למוות סטודנט בן 19 בשם פול נובס, אך עצר את עצמו בזמן.
נילסן פגש את ג'ון האולט בן ה-23 בחודש מרץ 1982 בזמן שבילה בפאב סמוך לכיכר לסטר, ושכנע אותו לבוא לביתו באומרו כי יוכלו להמשיך לשתות שם בנחת.
עם הגעתם צפו השניים בסרט ושתו לשוכרה בטרם הלך האולט לחדר השינה ונרדם.
כעבור שעה ניסה נילסן להעירו, אך משנכשל התיישב לשתות רום על קצה המיטה והחליט להורגו.
בין השניים התקיים מאבק ממושך בו ניסה האולט לחנוק בחזרה את תוקפו, אך לבסוף הצליח נילסן להכניעו עד לאובדן הכרה ושב לסלון.
לדבריו רעד במשך מספר דקות "מפאת הלחץ הרב" שהיה כרוך במאבקם, בו היה בטוח שיפסיד.
בעשר הדקות הבאות ניסה לחנוק את האולט שלוש פעמים נוספות לאחר שהבחין כי חזר לנשום, בטרם גמר אומר בדעתו להטביע אותו באמבטיה.
לאחר המקרה נשא נילסן את סימני אצבעותיו של קורבנו על צווארו במשך שבוע.
כעבור חודשיים פגש את קארל סטוטור בן ה-21, צעיר הומוסקסואל אשר נהג לפקוד את פאב המצנפת השחורה בקמדן טאון.
השניים החלו לשוחח וסטוטור סיפר לו כי יצא זה עתה ממערכת יחסים כושלת והיה שרוי בדיכאון.
נילסן הזמין אותו לדירתו בהצעה לשתות לשוכרה יחדיו והבטיח לו כי אין בכוונתו לקיים עמו יחסי מין.
לאחר הגעתם שתה לשוכרה ונרדם על שק שינה שפרס בעבורו נילסן; מאוחר יותר התעורר כדי למצוא את תוקפו חונק אותו בחוזקה ולוחש, "אל תזוז".
במשפטו של נילסן העיד סטוטור כי תחילה חשב שניסה לפתוח את רוכסן שק השינה, אך במהרה איבד את הכרתו.
מאוחר יותר שמע רעש מעומעם של מים זורמים לפני שהבין כי היה שקוע בהם ושנילסן ניסה להטביע אותו.
לאחר שהצליח להרים את ראשו מחוץ למים למשך מספר שניות, התנשף בכבדות ואמר, "לא עוד, בבקשה!
לא עוד!", לפני שדחף נילסן את ראשו חזרה פנימה.
הוא הושיב את סטוטור על כיסא סמוך אליו, בטוח שכבר אינו בין החיים, ולפתע הבחין בכלבתו, בליפ, מלקקת את פני גופתו, והבין כי סטוטור עודנו נאבק על חייו.
הוא החל לשפשף את גפיו וחזהו בכדי להגביר את פעילות מחזור הדם, כיסה את גופו בשמיכות והניח אותו במיטתו.
כאשר שב להכרתו חיבק אותו נילסן בחוזקה, והסביר לו כי כמעט חנק את עצמו למוות לאחר שנתפס ברוכסן שק השינה, בטרם הצליח לבצע בו החייאה.
במהלך היומיים הבאים שב סטוטור להכרתו לסירוגין, וכאשר אזר מספיק כוח בכדי לשאול את נילסן בנוגע לזיכרונותיו המטושטשים בהם ניסה להטביעו, הסביר לו כי לאחר שנתפס ברוכסן שק השינה ונחנק, הניח אותו בתוך אמבטיית מים קרים כדי להוציאו ממצב ההלם אליו נכנס.
כאשר התאושש לקח נילס את הצעיר אל תחנת הרכבת הקרובה והביע תקווה שייפגשו שוב בטרם איחל לו בהצלחה ועזב.
שלושה חודשים לאחר קידומו של נילסן למשרת המנכ"ל בפועל בחודש יוני 1982, פגש את גרהאם אלן בן ה-27 כאשר חיפש מונית בשדרות שפטסברי.
אלן נענה להצעתו של נילסן להתלוות אליו לארוחה בדירתו.
בדומה למספר מקרים אחרים, העיד נילסן כי לא הצליח להיזכר ברגע המדויק בו חנק את אלן, אולם סיפר כי התקרב אליו בכוונה לרצוח אותו כאשר ישב לתומו ואכל חביתה.
הוא שמר את גופתו באמבטיה לאורך שלושה ימים בטרם החל לבתר אותה על רצפת המטבח, וב-9 באוקטובר לקח יום מחלה ונעדר מעבודתו ככל הנראה לשם כך.
קורבנו האחרון של נילסן היה סטיבן סינקלייר בן ה-20 אשר נרצח ב-26 בינואר 1983. סינקלייר נראה לאחרונה בחברתו של נילסן על ידי עמיתיו בזמן שהלכו השניים לכיוון תחנת הרכבת התחתית.
כאשר הגיעו לדירתו נרדם סינקלייר כתוצאה מהשפעת הסמים והאלכוהול שצרך, בזמן שנילסן ישב לצידו והאזין לאופרת הרוק טומי.
הוא התקרב אליו, כרע ברך לצידו ואמר לעצמו, "הו, סטיבן, הנה זה קורה לי שוב", לפני שחנק אותו בעזרת עניבה וחבל.
לאחר שהבחין בתחבושות לחץ שעטה על ידו, הסיר אותן וגילה מספר חתכים עמוקים שהעידו כי סינקלייר ניסה להתאבד לאחרונה.
במסגרת הטקס הרגיל שנהג לערוך לאחר כל רצח, שטף נילסן את גופתו של סינקלייר, פידר אותה באבקת טלק, והניח אותה על מיטתו עם שלוש מראות המוצבות סביבה, בטרם נשכב לצדה בעצמו.
כעבור מספר שעות סובב את ראשו של סינקלייר לכיוונו ונישק אותו במצחו באומרו, "לילה טוב, סטיבן", ונרדם; בדומה לקורבנותיו האולט ואלן, בותרה גופתו של סינקלייר במהרה, ושאריותיה נעטפו ביריעות פלסטיק אותן אחסן נילסן בארון הבגדים, במספר מגירות ובתיבת התה שלו.
השקים שהכילו את שאריותיו של סינקלייר נקשרו בעזרת תחבושות הלחץ שנמצאו על ידו.
הוא ניסה להיפטר מהבשר, האיברים הפנימיים והעצמות הקטנות של שלושת קורבנותיו האחרונים על ידי הורדתם באסלה.
מאוחר יותר ניסה לפעול בשיטה בה השתמש קודם לכן בביתו הראשון, אשר כללה את הכנסת הראשים, הידיים והרגליים לתוך סיר מלא במים רותחים, בניסיון להוריד מהם את הבשר.
נילסן שלח מכתב לסוכן ביתו ב-4 בפברואר 1983 בו התלונן על סתימות חוזרות ונשנות בבניין בו התגורר, וכתב כי המצב הפך לבלתי נסבל הן עבורו והן עבור שאר דיירי המקום.
למחרת סירב להכניס לביתו מכר שהגיע לבקרו, ככל הנראה מפני שעדיין היה טרוד בביתור גופתו של סינקלייר על רצפת מטבחו.
מאחר שקטרן נענה לקריאה לעת ערב, הסכימו השניים כי יחזרו לבדוק את מצב הצנרת למחרת בבוקר.
בטרם עזב את הבניין שוחח עם נילסן ודייר נוסף בשם ג'ים אלקוק בנוגע למקור הסתימה.
כאשר אמר להם עד כמה דמה החומר הגושי לבשר אנושי, אמר לו נילסן "נראה כי מישהו הוריד באסלה חתיכות של קנטקי פרייד צ'יקן".
למחרת חזר קטרן יחד עם ווילר בשעה 07:30 בבוקר וגילה כי הסתימה בצנרת נעלמה, דבר אשר עורר את חשדם.
הם מצאו ארבע עצמות נוספות בתוך צנרת אחרת שהובילה לדירת הגג, אשר הזכירו להם אצבעות אנושיות.
הם התקשרו במהרה למשטרה אשר פתחה בבדיקה מעמיקה יותר ומצאה עצמות וחתיכות בשר נוספות.
ממצאים אלו נלקחו לחדר המתים בהורנסי, שם אישר הפתולוג דייוויד בוואן כי הגיעו ממקור אנושי, ואף הצביע על כך שחתיכה מסוימת הגיעה מצווארו של אדם ונשאה סימני חניקה.
כאשר למדו השוטרים מפי שאר הדיירים כי הדירה העליונה ממנה הגיעו העצמות וחתיכות הבשר לצנרת הייתה שייכת לנילסן, החליטו פקד פיטר ג'יי ושני עמיתים נוספים להמתין בכניסה לבניין עד שיחזור ממקום עבודתו.
כאשר הגיע למפתן דלתו, בירכו אותו לשלום והסבירו כי באו לבדוק את מקור הסתימה בצנרת.
נילסן תהה לגבי התעניינותה של המשטרה בסתימות ושאל האם שני עמיתיו של ג'יי היו פקחי תברואה.
ג'יי השיב כי שניהם היו שוטרים וביקש לעלות לדירתו על מנת לבדוק את העניין לעומק.
שלושת השוטרים עלו בעקבות נילסן לדירתו ומיד הבחינו בריח הריקבון החזק.
נילסן שאל בשנית מדוע התעניינו בסתימות הצנרת, ונענה כי הן נגרמו כתוצאה מחסימה של שאריות אנושיות.
בתגובה הביע הלם ובלבול, ואמר, "אוי ואבוי, כמה נורא!"; ג'יי התקרב אליו והשיב, "אל תשחק איתנו, איפה שאר הגופה?"; נילסן השיב ברוגע כי השאריות שנותרו נמצאו בשתי שקיות פלסטיק בארון הבגדים.
השוטרים לא פתחו את הארון אלא שאלו אותו האם היו חלקי גופות במקומות אחרים בבית.
בתגובה אמר להם נילסן "זה סיפור ארוך שנמשך כבר הרבה זמן.
אני אספר לכם הכל, אני רוצה להוריד את זה ממני.
אבל לא כאן, בתחנת המשטרה"; נילסן נעצר בחשד לרצח ונלקח לתחנת המשטרה.
במהלך נסיעתם נשאל האם השאריות בדירתו היו שייכות לאדם אחד או שניים, ובעודו בוהה מחוץ לחלון השיב, "חמישה עשר או שישה עשר, מאז 1978".
באותו הערב ליווה הפקד הבכיר צ'יימברס את פקד ג'יי והפתולוג בוואן חזרה לגני קראנלי בכדי לקחת את שקיות הפלסטיק שהכילו את שאריות הגופות אל חדר המתים.
אחד השקים הכיל שני פלגי גוף עליונים (קרי גוף חסר ראש וגפיים) ושקית קניות מלאה באיברים פנימיים.
השק השני הכיל גולגולת אנושית חסרת בשר או עור, ראש כרות, ופלג גוף עם זרועות אך ללא כפות ידיים.
בדיקת שני הראשים שהתגלו העלתה כי הם הושרו במים רותחים.
בחקירה המשטרתית שנערכה ב-10 בפברואר הודה נילסן בהימצאותם של חלקי גופות נוספים בתיבת התה שבסלון ביתו, וכן באחת המגירות שבחדר השירותים.
חלקים אלו היו שייכים לשלושה קורבנות שמתו כתוצאה מחניקה, ככל הנראה בעזרת עניבה.
בשמו של אחד מהם לא הצליח להיזכר, קורבן אחר הכיר רק בשם "ג'ון השומר", ואת השלישי זיהה כסטיבן סינקלייר.
בחיפוש נוסף בביתו שנערך באותו יום נמצאה שקית בחדר השירותים שהכילה את פלג גופו התחתון של קורבן מסוים, בנוסף לשתי רגליים, גולגולת, חלק גוף נוסף ועצמות שונות.
במקביל לחיפוש התלווה נילסן אל חוקרי המשטרה שנסעו למקום מגוריו הקודם בשדרות מלרוז, שם הצביע על שלושת המקומות בהם הקים את המדורות בהן שרף את שאריות קורבנותיו.
השרברב מייקל קטרן, אשר גילה את הסתימה בדירתו של נילסן אשר הובילה למעצרו, פנה אל עיתון הדיילי מירור ודיווח על השתלשלות האירועים ומציאת חלקי הגופות.
בעקבות זאת דלף הסיפור לציבור והביא לסקירה תקשורתית רחבה בקנה מידה לאומי.
תוך כמה שעות השיגו כתבי העיתון תמונות מידי אמו של נילסן באברדינשייר, אשר הודפסו במהדורת היום הבא.
תחת החוק האנגלי הייתה המשטרה חייבת להגיש אישום כלשהו נגד נילסן בתוך ארבעים ושמונה שעות מרגע מעצרו או לשחררו.
לאחר שנאספו כל שאריות הגופות מגני קראנלי על רצפת חדר המתים בהורנסי, הצליח הפתולוג בוואן להתאים את טביעות אצבעותיה של אחת הגופות לטביעותיו של סטיבן סינקלייר אשר נמצאו בארכיון המשטרה.
בשעה 17:40 ב-11 בפברואר הואשם נילסן ברצח, והצהרה בדבר המשך מעצרו שוחררה לתקשורת.
באותו הערב נפתחה החקירה הרשמית ולראשונה הסכים נילסן לקבל ייצוג משפטי.
במהלך הימים שלאחר מכן נחקר נילסן על ידי השוטרים שש-עשרה פעמים, ובסך הכל במשך למעלה משלושים שעות.
נילסן התעקש כי לא ידע מדוע ביצע את מעשיו, ואמר בפשטות "קיוויתי שאתם תוכלו לומר לי למה".
כמו כן עמד על כך שהחלטתו לרצוח לא נעשתה עד לרגעים האחרונים שקדמו לעצם המעשה.
הוא סיפר כי במספר אירועים הטביע את קורבנותיו לאחר שאיבדו את הכרתם כתוצאה מכך שחנק אותם; לאחר מכן נהג לשטוף את גופותיהם, לגלח את שיער גופן, אם היה כזה בנמצא, ולאפר פצעים או סימנים כלשהם שנראו על העור.
הגופות הולבשו בדרך כלל בגרביים ותחתונים, בטרם הסתיר נילסן גופות אחרות, אם היו בנמצא, בעזרת וילון, ופתח בשיחה עם קורבנו החדש.
בשלב זה לרוב החל לאונן בעודו עומד או כורע לצד הגופה, וכן נהג לקיים של הגופות, אף על פי שעמד בתוקף על כך שמעולם לא חדר לאף אחת מהן, מאחר שלדבריו היו קורבנותיו "כה מושלמים ויפים עבור קיום הטקס הפתטי של יחסי מין פשוטים".
כל חפציהם האישיים ורכושם הפרטי של קורבנותיו הושמדו לאחר ששטף את גופותיהם.
השטיפה נעשתה במטרה למחוק את זהויותיהם הקודמות לרצח, ולסמל את הפיכתם לכדי מה שנילסן כינה "אביזרים" שקיבלו תפקיד בפנטזיות שלו.
במספר מקרים שוחח עם הגופות לאחר שהושיב אותן על כיסא או במיטתו, ולדבריו נכנס למצב מאוד רגשי כאשר בהה בתדהמה ביופי של גופם.
בהתייחס לאחד הקורבנות, קנת אוקנדן, סיפר נילסן ש"גופו ועורו היו יפהפיים" וכי התמונה כולה הייתה מרגשת עד דמעות.
בנוגע לקורבנות שרצח בבית מגוריו הראשון, אמר נילסן כי שמר את גופותיהם לאורך הזמן המרבי שתהליך הריקבון איפשר לו.
כאשר הבחין בסימנים משמעותיים של דעיכה והתפרקות החליט להחביא את הגופות תחת אריחי הרצפה לאלתר.
אם הגופות לא הראו כל סימנים מתריעים, היה מכניס ומוציא אותן מבעד לרצפתו לסירוגין, בייחוד כאשר רצה לאונן.
במקרים אלו השתמש שוב באיפור על מנת לשמר את יופיין של הגופות.
כאשר נשאל מדוע הראשים שהתגלו בדירתו בגני קראנלי נחשפו לחום גבוה, הסביר נילסן כי לעיתים נהג להרתיח אותם בסירי בישול גדולים מעל לתנורו בכדי שהבשר והאיברים הפנימיים יתאדו, כך שלא יצטרך להתעסק בהסרת המוח.
בזמן שהתגורר בשדרות מלרוז נהג לשמור את הגופות לתקופות ממושכות יותר מאשר בגני קראנלי, לפני שהחל לבתרן.
לדבריו הסתיר שלוש או ארבע גופות מתחת לאריחי הרצפה בטרם ביתר אותן, אולם גם לאחר מכן השיב את השאריות בחזרה למקומן, למעט בשני מקרים בהם הכניסן לתוך שתי מזוודות אשר הושארו במקום בידי דייר קודם.
שאריות אלו, אשר היו שייכות לאוקנדן ודאפי, הונחו לבסוף בתוך צריף בגינה האחורית, ונשרפו במדורה השנייה שהקים בשטחו.
בעדותו אמר כי ביותר ממקרה אחד הסיר את איבריהן הפנימיים של הגופות והניחם בשקיות, אותן שפך כעבור זמן מה לצד גדר סמוכה לביתו בכדי שייאכלו בידי בעלי חיים.
הוא נזכר כי ריח הריקבון שנוצר הפך את המלאכה למגעילה ביותר, ואמר שנאלץ לשתות כמויות גדולות של וויסקי כדי שיוכל להתמודד עם המשימה הקשה; כמו כן נזקק למלח רב כדי לסלק את הרימות שאכלו את השאריות.
לעיתים קרובות הקיא בזמן הביתור, אולם הדבר לא מנע ממנו לאונן לצד הגופות בטרם לקח אותן למדורה.
זו, הסביר, הייתה דרכו הסמלית להיפרד לשלום מקורבנותיו.
בתום החקירה נשאל נילסן האם חש חרטה על מעשיו.
הוא השיב בתגובה "הלוואי שיכולתי לעצור, אבל לא היו לי ריגושים או הנאות אחרים"; כמו כן אמר כי לא הפיק כל תענוג ממעשי הרצח, אך כן "סגד לאומנות והתגשמות המוות".
כתב אישום רשמי הוגש נגד נילסן ב-11 בפברואר 1983 בגין הרצח של סטיבן סינקלייר.
הוא נעצר עד תום ההליכים ונלקח לבית הכלא בריקסטון.
עם מעברו לכלא חש שלווה ורוגע, לדבריו, מאחר שהאמין כי תחת החוק יהיה מחויב לקבל יחס הראוי לאדם חף מפשע לפחות עד שתוכח אשמתו.
לדאבונו גילה כי ייאלץ ללבוש את בגדי האסירים והתנגד לכך בתוקף, תוך איום כי אם לא יורשה לו ללבוש את בגדיו הרגילים אז לא ילבש בגדים בכלל, ויתהלך עירום.
כתוצאה מכך נענש ונאסר עליו לעזוב את תאו.
ב-1 באוגוסט השליך את תכולת סיר הלילה שלו החוצה ופגע במספר סוהרים.
בשל תקרית זו הואשם בתקיפת סוהרים ב-9 באוגוסט ונשלח לתקופת בידוד בת חמישים ושישה ימים.
משפטו נקבע ל-26 במאי באולד ביילי, והוא הואשם בחמישה סעיפי רצח ושני סעיפי ניסיון לרצח.
סעיף רצח נוסף התווסף בהמשך.
במהלך שימועו הראשוני יוצג בידי עורך הדין רונלד מוס, אותו שחרר משירותיו קודם לכן, ב-21 באפריל.
מוס מונה לייצגו מחדש לאחר שהתלונן נילסן בפני המגיסטראטים כי לא קיבל כל ייצוג משפטי הולם לצורך הכנת הגנתו.
מוס נותר בתפקידו עד לחודש יולי באותה שנה, אז הביע נילסן שוב את רצונו לייצג את עצמו ופיטר אותו, אולם מינה אותו מחדש ב-5 באוגוסט.
תחילה התכוון נילסן להודות באשמה בכל הסעיפים שהוגשו נגדו, ובהתאם לרצונו הכין עבורו מוס את המסמכים המשפטיים המתאימים, אולם כחמישה שבועות לפני תחילת המשפט שחרר אותו מתפקידו והחל להתייעץ עם עורך הדין ראלף סם היימס, אשר המליץ לו לטעון לחפות מפשע בגין אחריות מופחתת.
משפטו של נילסן החל ב-24 באוקטובר 1983 באולד ביילי בפני השופט , בו טען לחפות מפשע בגין אחריות מופחתת בפני ששת סעיפי הרצח ושני סעיפי הניסיון.
הוויכוח העיקרי בין התביעה לבין ההגנה לא עסק בהוכחה כי הרציחות בוצעו על ידי נילסן, אלא בנוגע למצבו הנפשי לפני ובמהלך הרציחות.
התובע הראשי, , טען שנילסן היה שפוי ובשליטה מלאה על עצמו בזמן מעשיו, וכי ביצע את הרציחות בכוונה תחילה.
מנגד, טען הסנגור הראשי, , כי נילסן היה נתון במצב של אחריות מופחתת, בו נמנעה ממנו היכולת המודעת לפעול מתוך כוונה כלשהי, ולפיכך עליו להיות מורשע בהריגה בלבד.
התביעה פתחה את המשפט בתיאור האירועים שהובילו למציאתם של חלקי הגופות בצנרת הבניין ולמעצרו של נילסן בחודש פברואר.
לאחר מכן עסקה בשלוש הגופות המבותרות שנמצאו בדירתו, בהקראת הודאתו המפורטת, בכך שהוביל את חוקריו למקום בו שרף את קורבנותיו בגינתו, ובתיאור המאמצים שנקט כדי להסתיר את פשעיו.
התובע סיים את נאום הפתיחה שלו במשפט שמסר נילסן לחוקריו כאשר נשאל מדוע חש צורך לרצוח: "ברגע המדויק של הרצח האמנתי כי אני צודק"; כדי לחזק את עמדתו, הוסיף כי גם אם סבל נילסן באותה העת מהפרעה נפשית מסוימת, לא היה די בכך על מנת לפטור אותו מאחריותו לרציחות.
עד התביעה הראשון היה דאגלס סטיוארט, אשר סיפר שבמהלך חודש נובמבר 1980 הוא נרדם על כיסא בדירתו של נילסן, וכשהתעורר גילה את רגליו קשורות, בעוד תוקפו חונק אותו עם עניבה ודוחק בחזהו עם ברכו.
לאחר שהצליח להתגבר עליו צעק נילסן "קח את הכסף שלי!"; לדעת התביעה הוכיח פרט זה את קור הרוח של נילסן, אשר פעל בכוונה תחילה כדי להישמע בידי השכנים, כך שאם ייעצר יוכל לספר כי נשדד.
לאחר שעזב סטיוארט את הדירה הגיש תלונה במשטרה על שאירע, וזו חקרה את נילסן; בשל פרטים סותרים שהתגלו בשתי העדויות, פטרה המשטרה את המקרה כמריבה בין אוהבים ושחררה את נילסן לחופשי.
במהלך החקירה הנגדית ניסתה ההגנה לפגוע באמינותו של סטיוארט והצביעה על חוסר העקביות שבעדותו, צריכת האלכוהול שלו בזמן ההתרחשויות, וזיכרונו הסלקטיבי אשר הציג פרטים שונים בבית המשפט מאלו שחשף בפני ראיון שמכר לתקשורת.
בית המשפט שמע ב-25 באוקטובר את עדותם של שני עדים נוספים אשר שרדו את ניסיונותיו של נילסן לרצוח אותם.
הראשון מביניהם, פול נובס, סיפק מידע אשר איפשר לתביעה להצביע על שליטתו העצמית של נילסן בזמן מעשיו, ועל יכולתו להימנע מדחפים רצחניים, אילו רק רצה בכך.
נובס העיד כי התלווה לדירתו של נילסן בעבור מין ואלכוהול, והתעורר בשעות הבוקר המוקדמות עם כאב ראש נוראי.
לאחר ששטף את פניו בחדר השירותים, הבחין שעיניו היו שטופות דם ופרצופו אדום לחלוטין.
כאשר ראה אותו נילסן אמר, "אלוהים!
אתה נראה נורא!" והציע לו ללכת לרופא.
נובס לא דיווח על התקרית למשטרה מפחד כי נטייתו המינית תיחשף.
ההגנה ניסתה לסתור את טענת התביעה כי נילסן בחר רק בגברים חסרי בית שהיעלמותם לא תמשוך תשומת לב רבה כקורבנותיו, על ידי הצגת העובדה שנובס היה סטודנט באוניברסיטה ואילו היה נעלם לבטח היו מכריו או משפחתו מחפשים אחריו.
בתום עדותו של נובס עלה לדוכן קארל סטוטור וסיפר על כך שבחודש מאי 1982 ניסה נילסן לחנוק ולהטביע אותו, לפני שביצע בו החייאה.
קולו רעד מהתרגשות כאשר תיאר כיצד נילסן הטביע אותו שוב ושוב על רקע קול תחינותיו, וכיצד התעורר מאוחר יותר וראה את כלבתו של נילסן, בליפ, מלקקת את פניו.
השופט הרשה לעצור את מתן העדות מספר פעמים בכדי שסטוטור יוכל להירגע.
הראיות שסיפק לא נכללו באישום המקורי שהוגש נגד נילסן מאחר שהתביעה לא הצליחה למצוא אותו בזמן.
בשלב זה הזמינה התביעה את פקד המשטרה פיטר ג'יי, אשר מסר את גרסתו בנוגע לנסיבות מעצרו של נילסן וההודאות שסיפק במהלך חקירתו, שלדבריו נאמרו ברוח רגועה ועניינית.
לאחר מכן הקריא לבית המשפט מספר הצהרות שנידב נילסן לידי המשטרה לאחר מעצרו.
עם סיום עדותו של ג'יי, הקריא הפקד הבכיר צ'יימברס את וידויו הרשמי של נילסן בפני בית המשפט.
עדות זו הכילה תיאור מפורט של האקטים המיניים והטקסים שנהג לבצע בגופות קורבנותיו, מגוון השיטות בהן השתמש כדי לבתר את גופותיהם, המקומות בהם אחסן אותן, והבעיות השונות להן גרם ריקבונן.
מספר מושבעים החלו לרעוד בזמן קריאת העדות, ואחרים הסתכלו על נילסן בספקנות בעודו הקשיב לנאמר בשוויון נפש.
הקראת התמליל נמשכה עד הבוקר למחרת, אז הציגה התביעה מספר ראיות נוספות, ביניהן היו הסיר בו הרתיח נילסן את ראשיהם של שלושת קורבנותיו מגני קראנלי, קרש החיתוך עליו ביתר את גופתו של ג'ון האולט, ומספר סכינים אשר היו שייכים למרטין דאפי ונמצאו ברשותו.
שני פסיכיאטרים העידו במשפט לטובת ההגנה.
הראשון מביניהם, ג'יימס מקקית', הסביר כיצד התייחסותו של נילסן כלפי בני אדם כאל לא יותר מאביזרים לפנטזיות שלו נגרמה כתוצאה מכשל בהתפתחותו הרגשית, אשר הגבילה את יכולתו להביע רגשות לכעס בלבד.
כמו כן תיאר את יחס ההקשר שיצר נילסן במחשבתו בין משיכתו לשיתוקם של שותפיו המיניים, חסרי הכרה או מתים, לבין עוררותו מינית; הוא ציין כי נילסן היה בעל תכונות אופי נרקיסיסטיות, סבל מתחושת זהות רעועה, ונכשל לתפוס את הסובבים אותו כבני אדם כמוהו.
מסקנתו הסופית הייתה כי נילסן הראה סימנים רבים של חוסר הסתגלות התנהגותית, אשר בשילוב עם אבחנותיו הקודמות, ובתוך נפש אחת, הוכיחה את עצמה כדבר קטלני.
גורמים אלו יכולים היו, לדבריו, להצביע על ממנה סבל.
בתגובה לטענות הנגד של התביעה כי אבחנת הפרעת אישיות לא מזוהה העידה על חוסר החלטיות במסקנותיו, הסביר מקקית' כי הייתה הפרעה זו חמורה מספיק בכדי לבטל את אחריותו הפלילית של נילסן למעשיו.
הפסיכיאטר השני, פטריק גאלווי, אבחן את נילסן כסובל מהפרעת אישיות נרקיסיסטית גבולית, עם התקפים מזדמנים של התפרצויות סכיזואידיות עליהן הצליח לשלוט רוב הזמן.
גאלווי הסביר כי במהלך התפרצויותיו הפכו תכונותיו הסכיזואידיות לדומיננטיות, וגרמו לו להתנהג באופן אלים ואימפולסיבי.
כמו כן הוסיף כי חולים הסובלים מהתפרצויות דומות עשויים למצוא את עצמם במצבים של בידוד חברתי.
לדבריו, לא ניתן היה לומר כי נילסן ביצע את מעשיו בכוונה תחילה.
במהלך החקירה הנגדית התרכזה התביעה בהצגת הראיות אשר הצביעו על מודעותו של נילסן לפשעיו ויכולתו לקבל החלטות בזמן ביצועם.
גאלווי הסכים שנילסן היה מודע למעשיו, אולם הדגיש כי בשל הפרעת האישיות ממנה סבל, לא העריך כראוי את טבעם של מעשיו ולא היה מסוגל להבין את האלמנט הפלילי שבהם.
בתום עדותם הזמינה התביעה ב-31 באוקטובר את הפסיכיאטר פול באודן, אשר ראיין את נילסן לאורך שישה-עשר מפגשים שונים אשר נמשכו יותר מארבע עשרה שעות.
באודן העיד במשך יומיים כי אף על פי שמצא את התנהגותו של נילסן חריגה ולא נורמלית, מסקנתו הסופית לגביו הייתה כי היה אדם מניפולטיבי המסוגל לקיים מערכות יחסים, אשר הכריח את עצמו להחפיץ את בני האדם שהיו מעורבים בהן.
באודן שלל את חוות הדעת של מקקית' וגאלווי, ומסר כי לא מצא כל ראייה לבעיית הסתגלות התנהגותית או להפרעות נפשיות.
לאחר נאומי הסיום של שני הצדדים התכנס חבר המושבעים ב-3 בנובמבר כדי לדון בפסק הדין.
בית המשפט התכנס שוב למחרת והודיע כי נילסן נמצא אשם על ידי רוב המושבעים בגין שישה סעיפי רצח וסעיף ניסיון לרצח אחד, ואילו בעבור ניסיון הרצח של נובס נמצא אשם פה-אחד.
השופט ג'ונסון גזר עליו מאסר עולם בהמלצה כי ייכלא לתקופה מינימלית של עשרים וחמש שנים.
עם הרשעתו הועבר נילסן לבית הסוהר וורמווד סקרבס.