tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מצאצאיו הם הרב דב איסר הכהן קוק המקובל מטבריה, והרמטכ"ל ה-23 של צה"ל הרצי הלוי.
נולד בעיירה גריבה שבמחוז דווינסק בלטביה בכ"ו בכסלו תרל"ב לפרל זלטא (לבית פלמן) ולרבי שלמה זלמן קוק.
היה תלמידם של הרב ראובן הלוי מדננבורג, הרב מאיר שמחה הכהן מדווינסק והרב יוסף רוזין (הרוגוצ'ובר).
כיהן ברבנות ברוסיה בערים קרוק ויליסבטגרד.
בשנת תרפ"ה עלה לארץ ישראל והתמנה לרב המועצה המקומית עפולה.
יזם את בניית בית הכנסת הגדול בעפולה, שהיה מהגדולים שבבתי הכנסת בארץ ישראל.
נפטר בירושלים בי"ח באדר, תש"י ונקבר בבית העלמין סנהדריה.
על פי בקשת אחיו, עיבד תוכנית להקמת בית מדרש לתלמוד, יצא בשליחות אחיו בעניין זה לארצות הברית שם נפגש עם הנדיב הארי פישל שהסכים לממן את ההוצאות הכרוכות במפעל זה.
בסוף שנת 1932 נוסד בשכונת הבוכרים "מכון הארי פישל לדרישת התלמוד ומשפט התורה".
הרב דב קוק ניהל את המכון והיה אחראי על הוצאת פרסומי המכון לאור.
עוד בחייו של אחיו, הרב אברהם יצחק, קיבץ יחד איתו קבוצת תלמידי חכמים במכון הארי פישל, וחיברו בירור הלכה למסכת ביצה, ואולם לאחר מכן פסקה הכתיבה ולא יצאו עוד מסכתות מפרי עטם.
במאי 1926 הוקמה בעפולה מועצה מקומית, במקום הוועד הזמני שהיה קודם לכן.
לפני הבחירות למועצה המקומית הייתה מחלוקת לגבי זכות הבחירה.
התושבים בעלי הבתים רצו להתנות את זכות הבחירה בבעלות על קרקע.
הפועלים שלא היו בעלי בתים משלהם טענו שזכותם לבחור גם הם.
באותה תקופה נשלח מטעם המזרחי הרב דב קוק לכהן כרב המועצה המקומית החדשה.
בהכרעתו ניתנה לפועלים זכות בחירה.
בשנת תרפ"ח הוקמה חברה בשם "עזרה" שמטרתה לחלק כספי תרומות לעולים החדשים.
הוועד פרסם כרוז הקורא לציבור לתרום וברשימת חברי הוועד בכרוז מופיע הרב דב קוק בראש הרשימה.
הרב דוב קוק נישא לרבקה (נפטרה בשנת ה'תשי"ג).
הרב רפאל קוק, רבה של טבריה
מבניו: הרב שלמה קוק והרב שמחה הכהן קוק (רבני העיר רחובות); הרב אברהם יצחק קוק, ראש ישיבת מאור התלמוד, הרב נחום קוק (אביו של המקובל הטבריאני הרב דב איסר הכהן קוק)
הלל קוק, מראשי האצ"ל, חבר הכנסת הראשונה מטעם תנועת החרות
ד"ר נחום קוק - מנתח ראשי בבית החולים האוניברסיטאי הדסה בירושלים
בתיה כלאב, אשת הרב יעקב כלאב, ואמו של הרב אברהם יצחק כלאב
נחמה, נישאה לרב בנימין ליפשיץ מדרום אפריקה
צילה הלוי - נישאה לד"ר חיים שלום הלוי.
נכדם הוא רב-אלוף הרצי הלוי, הרמטכ"ל ה-23 של צה"ל.
הרב דוב בריש הרציגר (נפטר בכ"ה בשבט תר"ו, 21 בפברואר 1846), היה רבה של בנדין בדרום מערב פולין.
למד אצל רבי אברהם צבי הירש פצנובסקי, תלמיד החוזה מלובלין שעמד בראש ישיבה בפיוטרקוב.
בספר השאלות ותשובות של הרב פצנובסקי, "ברית אברהם", מובאות כמה תשובות לרב הרציגר, שבהן הוא מכתיר את התלמיד "הרב החריף המופלג המושלם במעלות ומדות".
כמו כן למד בישיבתו של רבי ירמיהו רוזנבוים.
בספר קדש הילולים מסופר כי במקרה מסוים הסתמך היהודי הקדוש על פסיקתו.
היה נשוי לשרה בת אברהם אופנהיים.
בתו אסתר נישאה לברוך, בנו של רבי ישכר דב בארון מרדושיץ.
ובזיווג שני לרבי שלמה שטענצל הדיין של העיר צ'נסטוחובה.
הרב הרציגר נקבר בבית העלמין ב"גבעת הארמון" בעירו והוקם אוהל על קברו.
הנאצים החריבו את בית העלמין בשואה.
דב בהרב (נולד ב-16 במאי 1950) הוא מנהל ישראלי.
כיהן כיו"ר התעשייה האווירית לישראל מאוגוסט 2011 עד אוקטובר 2013 קודם לכן כיהן במשך שמונה שנים כמנכ"ל חברת אמדוקס.
בהרב נולד בישראל, אביו יצחק שירת בשב"כ ואחר כך היה רואה חשבון ואמו חוה הייתה מנהלת חשבונות במשרד הביטחון.
הוא סיים תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת תל אביב והמשיך ללימודי תואר שני במנהל עסקים עם התמחות בחשבונאות אותם סיים ב-1982.
בהרב עבד כמנהל כספים בחברת לפידות נפטא, ב-1983 מונה לסמנכ"ל תפעול בחברת אופטרוטק, ב-1984 החברה הונפקה, כעבור שנתיים מונה בהרב למנכ"ל החברה ושימש בתפקיד עד למיזוגה עם חברת אורבוטק ב-1990.
ב-1991 מונה לסמנכ"ל ובהמשך למנכ"ל אמדוקס אינק, השלוחה האמריקאית של חברת אמדוקס ועבר להתגורר בסנט לואיס.
ב-1995 מונה למנהל הכספים הראשי של קבוצת אמדוקס וחזר לישראל.
בתפקיד זה הוביל את הנפקת החברה בבורסה לניירות ערך בניו יורק ב-1998. ביולי 2002 מונה למנכ"ל ונשיא החברה.
הוא כיהן בתפקיד במשך שמונה שנים, בהן צמח מספר העובדים של הקבוצה מ-10,000 ל-19,000, רובם במרכזי פיתוח שהוקמו מחוץ לישראל והכנסות החברה יותר מהוכפלו כשצמחו לכ-3.2 מיליארד דולר.
באוגוסט 2011 החל לכהן כיו"ר התעשייה האווירית לישראל ומילא תפקיד זה עד אוקטובר 2013.
במאי 2014 החל לכהן כיו"ר גילת רשתות לווין, במרץ 2015 מונה גם כמנכ"ל הזמני של החברה ומילא תפקיד זה עד מרץ 2016.
ב-6 באפריל 2022 אושר מינויו כיו"ר חברת החשמל.
ב-26 באפריל 2022 שלושה שבועות לאחר מינויו, הוא הודיע על התפטרותו המידית מדירקטוריון החברה.
במכתב ההתפטרות טען כי התפטר מחמת "חשיפה למעורבות אגרסיבית של שיקולים פוליטיים בקרב חברי דירקטוריון וגורמים בהנהלת החברה".
יו"ר קרן מלגות על שם אביו, יצחק בהרב, בשיתוף המסלול האקדמי המכללה למינהל
חבר בוועד המנהל של המכון הישראלי לדמוקרטיה
יו"ר הוועד המנהל של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
בהרב מתגורר בסביון, נשוי בפעם השנייה לנעמה מידן, לשעבר מנהלת משאבי האנוש של אמדוקס.
אחיו יעקב הוא מנכ"ל חברת גילסר טכנולוגיות מחשוב ואחיו רפי מכהן כסגן נשיא החברה המרכזית לייצור משקאות קלים.
רבי דב בעריש פרומר מאושפיצין (?
– כ' בכסלו ה'תקצ"ח, 18 בדצמבר 1837) היה רב ואדמו"ר חסידי בעיירה אושוויינצ'ים (אושוויץ) שבמערב גליציה.
נולד בעיירה קשאנוב לאביו משה ואמו הענדל.
למד תלמוד והלכה אצל ר' שלמה בוכנר מקשאנוב, ותורת הנסתר מפי החוזה מלובלין.
סופר עליו, כי למד מהחוזה מלובלין את מידת "התפשטות הגשמיות", הנחשבת בחסידות לדרגה רוחנית גבוהה במיוחד.
היה תלמידו החשוב ביותר של ר' שלמה מקשאנוב, שהעיד עליו כי "כל מה שהיה לי, וכל מה שרכשתי אצל רבותי השקעתי בו, והוא קיבל וספג הכל ועוד הוסיף על כך".
עוד אמר עליו רבו: "אם חלילה ידונו אותי בבית דין של מעלה לגיהנום, מובטחני שיהודי קטן זה, תלמידי החביב ר' בעריש, יוציאני משם ויכניסני לגן עדן".
בשנת 1828 בקירוב עבר לאושפיצין בעקבות הזמנתו של אחד מעשירי העיירה, ר' נטע טיברג, להיות המלמד של בנו.
פעם התארח בעיירה רבי עקיבא איגר ודב בעריש היה היחיד שידע להשיב על קושייתו, ומאז התיידד עמו.
על אף שרבותיו הכירו בגדולתו, דב בעריש עשה הכל כדי להימנע מפרסום ואף השביע את תלמידיו שלא ידברו בשבחו.
האדמו"ר משה מלעלוב אף השווה את מעלתו הרוחנית לזו של החוזה מלובלין עצמו.
תלמידיו ראו בו לא רק מורה הלכה ומדריך רוחני, אלא גם בעל מופת.
בספר "שלושה עדרי צאן", שיצא לאור לאחר מותו, תיאר תלמידו, רבי מנחם מנלי סופר, אירועים שונים בהם הצליח דב בעריש לרפא חולים שהרופאים נואשו מהצילם, בהם גם רופא אפיקורוס, שבזכות מקרה זה החליט לחזור בתשובה.
לאחר שהוכרה גדולתו נודע דב בעריש כ"צדיק מאושפיצין" ואף הסכים לשמש כראש הקהילה, אולם אישור הממשלה התעכב והגיע רק לאחר פטירתו.
אף על פי כן, בני העיר הוסיפו על מצבתו את התואר אב בית דין.
דברי צדיקים - חידושים על התורה, נכתבו מפיו על ידי תלמידיו, זולקובה, תקפ"ו (1826)
הרב אריה צבי פרומר (הרב מקוז'יגלוב), שעמד בראש ישיבת סוכטשוב וישיבת חכמי לובלין.
דב פרומר, פעיל ציבור, איש עסקים ונדבן, ממייסדי קריית שמואל.
דב בהט (נולד ב-4 במרץ 1935 בחיפה) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה למדעי הגאולוגיה והסביבה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, סופר ומשורר.
כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הטבע (1980-1976), כראש המחלקה לגאולוגיה ומינרלוגיה (1989-1988) וכרקטור אוניברסיטת בן-גוריון (1994-1990).
הוריו של בהט, שלום וחנה פרלמן, עלו ממינסק שבבלארוס, בראשית שנות ה-20. אביו לקח חלק בהקמתו של קיבוץ תל יוסף, ומאוחר יותר היה ממקימי קריית חיים, שבה בנה במו ידיו את ביתם.
במלחמת העולם השנייה עברה המשפחה לחיפה בעקבות עבודתו של האב במועצת הפועלים בעיר, בה גם שימש מזכיר מועצת פועלי חיפה.
דב, האמצעי בין שלושה אחים, למד בבית הספר העממי גאולה ובתיכון חוגים בחיפה.
שירת בנח"ל, היה חבר בהכשרת הצופים י"א (החושלים) בקיבוץ נווה ים ואחר-כך בקיבוץ עין גב, היה מדריך שליח וריכז את שבט "משוטטי בכרמל".
לאחר שחרורו מצה"ל היה חבר קיבוץ ראש הנקרה במשך שנה.
סיים תואר שני בגאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1963, ודוקטורט באוניברסיטת מלבורן באוסטרליה (1967).
בתום לימודיו עבד בקבוצת הזכוכית-קרמית ב"קורנינג עבודות זכוכית" , שבמדינת ניו יורק (1969-1966).
לאחר שובו לישראל שימש כראש המחקר והפיתוח בנושאי זכוכית וקרמיקה בחברת ישפר"א, תל אביב, וכמרצה אורח בבית הספר (החדש) למדע שימושי באוניברסיטה העברית (1971-1969).
בתקופה 1971–1973 עבד כחוקר בכיר במכון הישראלי לקרמיקה וסיליקטים, בטכניון.
ב-1973 הצטרף לסגל המחלקה לגאולוגיה ומינרלוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בדרגת פרופסור חבר, ב-1981 התמנה לפרופסור מן המניין.
שהה בשבתונים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, באוניברסיטת קולומביה (Lamont-Doherty Earth Observatory), במעבדה הלאומית לורנס ברקלי, באוניברסיטת קיוטו ביפן, באוניברסיטה לכרייה וטכנולוגיה בבייג'ינג ובאוניברסיטת טונג'י בשאנגחאי.
מאז יציאתו לגמלאות בשנת 2004 ועד 2017 לימד בהתנדבות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והקדיש את רוב זמנו לכתיבת ספרי פרוזה ושירה.
עבודות המאסטר והדוקטורט של בהט היו בתחומי המינרלוגיה והפטרולוגיה.
אלה הומרו בחקר הטכנולוגיה של הזכוכית-הקרמית (קורנינג עבודות זכוכית, ניו-יורק).
במקביל לעבודה האקדמית, נמשכו לאורך תקופות שונות עיסוקים ב"שימושים-מדעיים", כולל פיתוחים טכנולוגיים לרפא"ל, ייעוץ בנושאי טכנולוגית זכוכית וחומרי גלם עבור "תמז", מפעל הבקבוקים בירוחם ושיפור תרכובת הגלזורה למוצר קרמי בעייתי עבור "מרחב" בבאר שבע.
הניסיון המצטבר של בהט בניסויי התכונות המכניות של זכוכית, כולל הדרכת שני תלמידי תואר שני במחלקה לגאולוגיה ומינרלוגיה, החזיר אותו לחקר השבירה בגאולוגיה ולפתוח Tectonofractography - ענף חדש בגאולוגיה סטרוקטורלית המצרף שני מדעים, טקטוניקה ופרקטוגרפיה.
בהקשר זה נכתבו שני ספרי מונוגרמה על שבירה בסלעים, קלסיפיקציית הסדקים (joints) של בהט מקובלת בספרות, בה גם מצוטטת עקומת Wiederhorn-Bahat.
לטקטונופרקטוגרפיה היו שמושים מגוונים, כולל, אמצעי עזר בחקר שקיעה והמסה של קרחונים באלפים שבשווייץ.
יחד עם פרופ' אבינעם רבינוביץ' ודר' ולדימיר פריד עסק בהט בחקר רעידות אדמה בעזרת קרינה אלקטרומגנטית.
מחקר זה הביא לשני ממצאים.
האחד, לא ניתן לחזות רעידות אדמה בשיטות הסייסמיות הקימות.
השני, קיים פוטנציאל לחזות רעידות אדמה בשיטה אלקטרומגנטית מסוימת.
באמצעות תרומתו של דר' היינס הורסט דייכמן, הקים בהט בשנת 1993, ביחד עם פרופ' יוסי חודרה חצור ודר' ולדימיר פריד את מעבדת הנגב למכניקת הסלע ע"ש רות והורסט דייכמן.
לאחר שפרש לגמלאות עסק בהט בכתיבת ספרות עברית, והתמקד בשלש סוגות: רומנים, שירים וסיפורים קצרים.
חלק מהביקורות על עבודותיו בעברית, אשר נכתבו על ידי אנשי ספרות מופיע ב"קונטרס - מאמרים ושיחות, עיון ביצירותיו של דב בהט" (77 עמודים).
בהט היה נשוי לחנה, שנפטרה בשנת 2002, כיום הוא חי בעומר עם בת זוגו נלי.
שנה שם ההוצאה לאור שם היצירה מבנה, סוגה 2016 טוטם ספרים קונטרס מאמרים ושיחות 13 מאמרים של אנשי ספרות 2020 טוטם ספרים פרופ' גבריאל מוקד (עורך), דב בהט : מסע פואטי בחייו של מדען מאמרים ושיחות על יצירתו של דב בהט
דב בער בירקנטל (ברזובר) מבולחוב (1723–1805) היה סוחר ולמדן יהודי מגליציה של המאה ה-18, הידוע בעיקר בזכות ספר זיכרונותיו, שהוא בעל ערך היסטורי ותיעודי רב.
דב בער מבולחוב היה סוחר יין.
הוא היה גם למדן שנמשך גם להשכלה ולחכמות חיצוניות (לפני חדירת תנועת ההשכלה לאזורו).
לצד עיסוקו המסחרי, היה גם שתדלן יהודי, שכן היו לו ידיעות בשפות לא יהודיות: הוא שלט היטב בשפה הפולנית, אך ידע משהו גם בלטינית, צרפתית וגרמנית.
כך למשל, שימש מתורגמן לעברית בעת הפולמוס מול הפרנקיסטים בקתדרלה של לבוב בשנת 1759.
לצד המסחר ביין, סחר גם בדגים מלוחים, בבשמים ובשעווה, וממשלח יד זה התפרנסו הוא ובני משפחתו.
(הוא נתאלמן מאשתו השנייה בשנת 1793).
דב בער ייבא יינות מהונגריה לבולחוב – שם היה הבסיס הלוגיסטי – ומשם ללבוב, שם ניהל את עסקיו בשותפות עם סוחר ארמני.
את זכרונותיו כתב דב בער בעברית.
הזכרונות מתארים את העיירה בולחוב ואת קורותיה של יהדות גליציה במאה ה-18, בתקופה של מעל 50 שנה.
את זכרונותיו כתב דב בער לאחר פטירת אשתו השנייה (בשנת 1793).
בזכרונותיו סיפר דב בער על עצמו, על משפחתו, על סביבתו, ועל מסעותיו והרפתקאותיו.
אגב כך הוא גם מספר על אירועים היסטוריים שונים להם היה עֵד ושותף – הוויכוח עם הפרנקיסטים; ביטולו של ועד ארבע ארצות בידי שלטונות פולין ועריכת המפקד הגדול של יהודי פולין בשנת 1764; חלוקת פולין ומשמעותה ליהודי גליציה.
הזכרונות מתעדים גם את אופן חשיבתו הטיפוסי של יהודי גליצאי בן התקופה, ואף את התמורה שחלה עם סיפוחו של האזור הפולני לממלכה מודרנית יותר.
כך למשל כותב דב בער (כנראה באירוניה) כי משעה שכבשו האוסטרים את גליציה, נעלמו משם השדים שקודם לכן שרצו שם בהמוניהם.
את שם המשפחה 'בירקנטל' אימץ דב בער בעקבות סיפוח גליציה ל שחייבה את נתיניה בשם משפחה.
ההיסטוריון מרק וישניצר גילה מחדש את כתב היד בשנות ה-20 של המאה ה-20 והוציאם לאור במקורם העברי ובתרגום ליידיש (ברלין 1922).
הזכרונות נדפסו שוב בתרגום לאנגלית (ניו יורק 1973).
כיום מצוי כתב היד המקורי בספריה הלאומית של קנדה.
דב בער חיבר (בשנת 1800) גם ספר פולמוסי תורני כנגד סכנת טענותיהם של נוצרים, שבתאים ופרנקיסטים, ושמו 'דברי בינה' (שם המחבר דב בער, נרמז במילה 'דברי' או בראשי התיבות של כותרת החיבור).
כותרת המשנה של החיבור 'דברי בינה' היא: "למען תאלמנה שפתי שקר – נגד דתינו".
גם חיבור זה משקף תיעוד היסטורי חשוב לסערות הרוחניות שפקדו את הקהילה היהודית בגליציה של המאה ה-18 על רקע הופעתן של כת הפרנקיסטים מכאן, והתנועה החסידית מכאן.
ואכן, 'דברי בינה' יכול היה לשמש נשק בידי מתנגדים ומשכילים אנטי חסידיים, וכתב היד של החיבור הגיע לספרייתו של יוסף פרל בטרנופול.
עם העברת ארכיון פרל לירושלים, גם כתב היד מצוי כיום באוספי הספרייה הלאומית בירושלים.
ספר דברי בינה לא נדפס בשעתו (חרף תוכניתו של בן המחבר להיערך להדפסה: קשה ומסוכן היה להדפיס חיבור הכולל פולמוס אנטי נוצרי מפורש), אך קטעים ממנו נדפסו ברבות השנים, על ידי אברהם יעקב ברור בספרו 'גליציה ויהודיה' ועל ידי גרשון הונדרט.
גם המחבר החסידי חיים שמואל גליקמן, כלל את החיבור בספרו 'מפיהם ומפי כתבם' (קריית יואל, תשס"ז/ח) והוסיף להם מבוא על המחבר מתוך זכרונותיו של דב בער.
אשבל נולד בירושלים למורה יוסף-מנחם אשבל ואשתו רוחמה לבית רם, מראשוני חדרה.
בימי מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא הטורקי.
אשבל למד בסמינר למורים בירושלים ובשנת 1920 היה מורה בקבוצת כנרת.
ביוזמתו ובמימונו של פנחס רוטנברג הוא הקים רשת של 20 תחנות מטארולוגיות למדידת גשמים.
את תוצאות המדידות הוא פרסם באופן קבוע בכתב העת השדה.
באותה תקופה היה גם מראשוני החדרת טיולי ידיעת הארץ.
בשנת 1925 הוא נסע ללמוד קלימטולוגיה באוניברסיטת ברלין.
לאחר שהוכתר בתואר דוקטור הוא הצטרף בשנת 1930 לסגל המורים של האוניברסיטה העברית ומיקד את מחקרו בעוצמת קרינת השמש והשפעתה על האקלים.
במחצית השנייה של שנות ה-30 עברה המעבדה האקלימית שלו למבנה מעבדת משה שהוקמה על ידי משה וילבושביץ.
בשנת 1945 הוא הועלה לדרגת מרצה.
לאחר מלחמת העצמאות והניתוק מהר הצופים עברה מעבדתו לגג מלון המלך דוד.
בשנת 1965 פרש אשבל מהוראה כדי להתרכז במחקר.
מחקריו עסקו במעקב אחר קרינת השמש ושימוש בממצאים לפתרון בעיות אנרגיה ולבניה שתתאים לקרינה.
כן עסק במעקב אחר הגשם והטל ובהתאמת גידולים חקלאיים לאזורים בהתאם למדידות הגשם והטל.
במעקב אחרי מדידות הטמפרטורות והגשמים הוא הצביע על שינויים ארוכי טווח בכמות המשקעים וטען למחזוריות בשינויים אלו.
אשבל גם מדד את טמפרטורת המים בעומקים שונים בכנרת ובים סוף והצביע על השפעת הטמפרטורות על תנועת הדגים.
אשבל צוטט רבות בעיתונות הישראלית בהתייחס לתופעות אקלימיות, כמציין את מידת הנדירות שלהם.
לעיתים ציין שמדובר בתופעות נדירות ולעיתים טען שמדובר בתופעות שגרתיות.
הוא הדגיש את השונות הרבה של פיזור האקלים בארץ ישראל משנה לשנה וטען שכמות הגשמים אינו מדד יחיד לקיומו של בצורת ויש להמתין לראות כיצד תתפתח התבואה.
הוא גם טען שלא ניתן לקבוע אם השנה תהיה שנת בצורת עד אחרי הקציר.
אשבל נהג להשוות את המידע האקלימי שאסף עם המסופר בתנ"ך, במשנה ובתלמוד.
הוא הסביר את קריעת ים סוף כתופעה נדירה של גאות ושפל.
כן שיער שמנהגי האבלות בספירת העומר מקורם בחמסינים שנהגו בתקופה זו בארץ ישראל ואיימו על התבואה.
הוא הסביר שכמו שאין קוצרים את התבואה לפני הזמן, כך אין גוזזים את השיער בין פסח לשבועות.
הוא גם טען שהפסיפס של בית הכנסת בבית אלפא מתאר במדויק את האקלים באזור.
אשבל התנגד לשעון קיץ וטען שהוא אינו מתאים לאקלים בישראל, שבה בגלל החום בקיץ אנשים אינם מצליחים להירדם עד שעה מאוחרת, כאשר הבתים מתקררים.
אחת מבנותיו, , נרצחה בשיירת הדסה.
דב בן-דב (1927 – 25 במרץ 2020) היה קלע ישראלי שעסק בירי ברובה ובאקדח ובירי בצלחות חרס.
בשנות ה-50 היה אלוף ישראל בקליעה, נמנה עם נבחרת ישראל, והשתתף בשנת 1952 במשלחת ישראל לאולימפיאדת הלסינקי, האולימפיאדה הראשונה שבה השתתפה ישראל.
דב בן-דב נולד בשנת 1927 בשכונת הבוכרים בירושלים לצבי בן-דב (אנשילובסקי) ורעייתו, שעלו מפולין.
התאמן במועדון הקליעה "טיר", שפעל בחוף תל אביב.
הצטרף ל"הגנה" ועבר קורס מ"כים בהדרכת , אחד מהארבעה שנהרגו ב-22 בפברואר 1946 במהלך התקפה על מחנה הצבא הבריטי בשרונה שבתל אביב.
ב-1948 התגייס לצה"ל והשתתף בקורס הצלפים הראשון בצה"ל, בהדרכת אלכס אלירז.
בשנת 1952 נמנה עם משלחת ישראל לאולימפיאדת הלסינקי.
התחרה ברובה חופשי שלושה מצבים 300 מטר, צבר 1,033 נקודות, והגיע למקום 21 מתוך 32.
בשנת 1954 נמנה עם משלחת ישראל במשחקי אסיה והגיע למקום השלישי בירי ממרחק של 300 מטר ברובה חופשי, ולמקום הרביעי בירי ברובה משלושה מצבים.
בהמשך אותה שנה ניצח באליפות ישראל בקליעה.
בשנת 1957 התחרה במכביה החמישית ברובה חופשי שלושה מצבים 300 מטר וזכה במדליית ארד.
ב–1958 נמנה עם משלחת ישראל לאליפות העולם בקליעה שנערכה במוסקבה.
התחרה במסגרת מכבי רמת גן.
בשנת 1960 נבחר להשתתף במשלחת ישראל לאולימפיאדת רומא, אך בהמשך בוטלה השתתפותו.
באוגוסט 1960 הגיע למקום השני באליפות ישראל, והוא פרש מפעילות תחרותית.
ובשנת 1967 חזר לכך במסגרת מכבי רמת גן.
עבד בתחום מערכות קירור מסחריות.
נישא לשושנה ולהם שלושה ילדים.
דב בר (נולד ב-3 בנובמבר 1943) הוא קצין לשעבר בחיל הים בדרגת אלוף-משנה, לוחם קומנדו, ימאי ואיש עסקים.
בשייטת 13 התקדם עד לסגן מפקד היחידה.
במהלך מלחמת ששת הימים השתתף בכוח התקיפה התת-מימי בפעולת פורט סעיד (1967).
במלחמת ההתשה הוענק לו עיטור המופת על פעולתו בפשיטה על האי גרין.
השתתף עם כוח סיירת מטכ"ל במבצע אביב נעורים.
כמפקד יחידה 707 הרחיב את פעילותה המבצעית.
שירת כמפקד סטי"ל סער 3 בשייטת ספינות הטילים, כמפקד סטי"ל סער 4 בפלגה 45 בזירת ים סוף וכן כמפל"ג 31. טרם מינויו לרמ"ח מבצעים חיל הים עבר קורס קורס מפקדי חטיבות.
אביו של דב, יוסף בונק (Bonk) נולד בוורשה, בפולין.
אמו, חיה (לבית גיבס, Gibbs), נולדה גם היא בפולין, בעיירה ליד וורשה.
שניהם עלו לארץ ישראל ב-1924, ונפגשו במסגרת גדוד העבודה.
בתחילה גרו בקיבוץ מזרע, ואביו היה מסוללי כביש עפולה-נצרת.
לאחר הנישואין עברו לגור בתל אביב.
בתם הבכורה נולדה ב-1933. האם עבדה בבית חולים אסותא והאב עבד בתחום התשתיות ובשנות ה-50 של המאה ה-20 היה ממקימי העיר דימונה.
דב בר נולד ב-3 בנובמבר 1943 בבית חולים בלינסון בפתח תקווה.
בגיל תשע התקבל להפועל תל אביב בחתירה ובמפרשים.
הוא התמחה בהשטת מפרשיות מדגמים שונים עד לדגם הולנדי מעופף.
בר למד בגימנסיה שלווה אך הפסיק את לימודיו ועבר לעבוד כמפעיל סירה לצולל בחברה לעבודות ימיות של יונה לרר.
בגיל שש עשרה הפליג בר לקפריסין עם סירה מדגם לווייתנית ללא ליווי וזאת במסגרת משולבת בין הפועל תל אביב לבין תנועת הנוער המאוחדת "קן ימיה".
בתחילת 1961 עבר בר שירות טרום צבאי של שלושה חודשים בנח"ל בקיבוץ נווה איתן.
באמצע 1961 התייצב בבקו"ם, הגיע במקרה לביתן חיל הים והחליט להתנדב לשייטת 13. באותן שנים נעשה הגיוס לשייטת 13 אחת לשנתיים ורוב המתנדבים באו מהתנועה הקיבוצית.
בחיל הים הוחלט להתחיל מחדש את ספירת המחזורים ולכן בר נחשב כבוגר מחזור א' "לספירה", בקורס שהחל באוקטובר 1961.
שייטת 13 עד מלחמת ששת הימים
בר סיים בהצלחה את מבדקי המיון לשייטת שכללו מסלול הליכה של שלושה ימים מראש הנקרה לאשקלון.
הידע המוקדם שלו בהפלגה במפרשיות ובצלילה סייע לו בשלב המכין.
באוקטובר 1963 סיים בר קורס צלילה בסיסי והמשיך להתמחות ספציפית ביחידת ה"חזירים", צ-2, שנחשבה ליחידה המובחרת ביותר בשייטת.
ב-1964 עבר קורס קצינים בבה"ד 1, אז בכפר סירקין ואחרי שנה קורס מפקדי פלגה (מפל"ג).
בר שירת בשייטת במשך 11 שנים רצופות עד שנת 1972, ומילא תפקידי לוחם ופיקוד עד הגיעו לתפקיד סגן מפקד השייטת.
בשייטת שררה אחוות לוחמים ייחודית בו בזמן שלכל לוחם דעה מגובשת משלו.
כך נוצרה חברות וידידות אמת במהלך קרוב ל-60 שנה של בר עם גדי קרול שהיה בן זוגו של בצלילות במהלך הקורס ולכל אורך שרותם המשותף בשייטת 13.
שמירת כושר מבצעי בוצעה באופנים מגוונים.
ראשית, אימוני החזירים הליליים בוצעו לרוב במזח "קובה" הקטן בבסיס חיפה.
כמו כן בוצעה אחת לשנה שחיה בין חיפה לעכו.
על מנת ליצור ניסיון מבצעי כלשהו נהגו להגיע עם ספינת טורפדו מול רצועת עזה, לעיתים גם מול אל עריש ומול צור, בלבנון.
בהמשך התאמנו הלוחמים בביצוע הפלגה בסירות גומי לאורך החוף, ללא ירידה ליבשה.
עד 1967 בוצעו צלילות בצור ובצידון ותוכנן אף ביצוע סיור באזור עקבה, תוך העברת הכלים מבסיס השייטת לבסיס חיל הים באילת במהלך הלילה, אך סיור זה לא אושר על ידי המטכ"ל.
לשמירת הכושר הגופני נהגו הלוחמים לחתור בקיאקים.
בשהייה באילת החליט בר ערב אחד לחתור עם בן זוגו, משה גלאס, לעקבה.
משם המשיכו דרומה עד לגבול ערב הסעודית, ליד חאקל.
השניים ירדו לחוף ונכנסו למחנה צבאי ירדני, כשהנשק היחיד שברשותם הוא סכין קומנדו.
נוצרה מהומה בבסיס וייתכן שהשניים התגלו, אך הם הצליחו לחזור לאילת.
הם נחקרו על ידי מפקד היחידה, אריה הנדל שהחליט לעבור על כך לסדר היום.
במרץ 1967 בוצע סיור מבצעי בביירות, ולביצועו נבחרו שני זוגות צוללים.
זוג אחד, שכלל את בר, מיחידה צ-2 וזוג שני מיחידה צ-1 ("צוללים").
מטרת המבצע הייתה תרגולת צלילה בנמל זר.
הצוללים הובלו לאזור על ספינת הטורפדו ט-206, וסמוך לנמל עברו הלוחמים לסירות גומי.
כל זוג צלל עצמאית, כולל מתחת ליאכטה גדולה.
על פי המודיעין טרם המבצע בעלי היאכטה אירחו באותו לילה את בריז'יט בארדו ואת בן זוגה גינטר זקס .
החבירה בין שני הזוגות בוצעה ליד שובר הגלים, והמפגש עם סירות הגומי תוכנן להתבצע באזור האוניות העוגנות, תוך שימוש באמצעי ראיית לילה.
הסירות הפעילו נצנץ אינפרא אדום שאמור היה להיקלט באמצעי ראיית הלילה של הצוללנים, אך לא הוקם קשר בין הכוחות.
הצוללים המשיכו בשחיה לים הפתוח והחבירה בוצעה מחוץ לאוניות העוגנות ובהמשך עם ספינת הטורפדו.
בר לקח עמו סלע קטן והעניק אותו למפקד חיל הים, האלוף שלמה אראל.
בר השתתף בפעולת פורט סעיד, בלילה הראשון של מלחמת ששת הימים.
תפקידו היה מוביל "חזיר" ח-70, ועמו לוחם נוסף, רס"ל שייקה גורן.
הפעולה כללה עוד "חזיר", ח-66, בפיקוד סגן יצחק שמיר (סירצקי) ואיתו רס"ל צבי לוריא, וכן סירת "ציפור", בפיקוד חנינא עמישב ועמו סגן אברהם סנפיר ורס"ל עודד ניר, שמשימתה הייתה איסוף הצוללים לאחר הפעולה.
הכוח הובל ואובטח על ידי המשחתת אח"י יפו (ק-42) וכוח טרפדות.
מטרת הצוללים הייתה פגיעה במטרות צבאיות בתוך נמל פורט סעיד.
עם רדת החשיכה התקרבה המשחתת לפורט סעיד בנתיב הרגיל של אוניות הסוחר.
המשחתת הורידה את שני ה"חזירים" וה"ציפור" למים כ-8 מיל ימי (כ-15 קילומטרים) מצפון מערב לפתח הנמל, קרוב יותר מהנקודה המתוכננת.
במקום עגנו מספר אוניות והמשחתת לא עוררה חשד.
במטרה לחסוך בחשמל ולקצר את משך הזמן לתנועה ליעד גררה ה"ציפור" את ה"חזירים" לדרום-מזרח במגמה לאגוף את האוניות ולהגיע מזרחית לכניסה לנמל.
ה"חזירים" נותקו מוקדם מהמתוכנן, מחוץ לאוניות העוגנות, ושני הכלים המשיכו בציפה מינימלית ביניהן כדי לא להתגלות, ולאחר שעברו את האוניות התפצל זו החזירים עד לאחר גמר המבצע.
עקב ההאפלה המוחלטת באזור פורט סעיד וקו האופק השטוח אי אפשר היה להבחין בנמל, ולכן הפליגו ה"חזירים" לכיוון נקודה מערבית לנמל ומשם הפלגה מזרחה עד לקצה שובר הגלים המערבי כדי להזדהות ולהיכנס לנמל.
ה"חזיר" של בר התנגש בתלולית עפר מתחת לשובר הגלים, דבר שגרם לעלית הכלי מעל המים בדיוק מתחת לתותח 40 מ"מ מאויש, אך הם לא התגלו.
היה חשש להגנת אזורי העגינה על ידי רשת תת-מימית אך זו לא נמצאה, אך ספינת משמר עגנה ליד מצוף והצוללנים היו צריכים לחמוק גם ממנה.
שני הזוגות סרקו את כל שטח הנמל, אך לא נמצאו מטרות.
כנראה שהצוללים התגלו במהלך הסריקה התת-מימית, שכללה גם עלייה לרגעים מעל המים, שכן המצרים החלו בזריקת מטעני עומק נגד צוללנים, שלא נפגעו.
לאחר סריקה שנמשכה כשלוש שעות יצאו בר ושמיר והגיעו בנפרד לנקודת האיסוף.
שני הצוותים לא הצליחו ליצור קשר עם הציפור והחלו לנוע באיטיות לכיוון אל עריש, עד שנאספו על ידי הסירה בהמשך.
לאחר ויכוח בין מפקדי החזירים למפקד הכוח, הוחלט להטביע את שני החזירים, והכוח חבר למשחתת "יפו".
בפעולה עצמה לא נגרם נזק לכלי שיט, אך למחרת הפעולה העבירו המצרים את שתי ספינות הטילים מדגם אוסה מנמל פורט סעיד לנמל אלכסנדריה, המרוחק יותר.
לאחר מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה
מיד בתום המלחמה נקראו לוחמי השייטת, וביניהם בר ושמיר, לזירת ים סוף, למשימת אבטחת משלחת רשמית ישראלית שעמדה להיפגש עם החברה האיטלקית שהפעילה את שדה הנפט באבו רודס.
הלוחמים הגיעו לשארם א-שייח' והועברו לידם מספר ג'יפים, חמושים במקלעים, שהוצנחו מספר ימים קודם לכן מהאוויר עבור חטיבה 35, כחלק מהכוח שכבש את האזור.
הלוחמים נסעו לאחר לאבו רודס (מרחק של כ-180 ק"מ), שם אבטחו את האזור בזמן קיום השיחות.
רקע – לאחר המלחמה האווירה בשייטת לא הייתה קלה עקב אי ביצוע המשימות שהוטלו עליה.
הגבולות הימיים גדלו פי כמה ואף נולדו צרכים מבצעיים רבים חדשים, כולל מתן פתרונות וסיוע במכשולי ומעברי מים – בעיקר בים המלח, נהר הירדן, תעלת סואץ ומפרץ סואץ.
נוצרה תחרות בין שייטת 13 לבין יחידה 707 שהתמחתה עד אז בעיקר בצלילה הגנתית ובהפעלת סירות גומי ורצתה להרחיב את פעילותה המבצעית.
כך קרה שבמעברי הירדן שתי היחידות סייעו בהעברת כוחות פשיטה של צה"ל באותו זמן ובהשתתפות בחלק מהמבצעים.
במסגרת הפקת הלקחים בוצעו שיפורי אטימה של החזירים והוספו אמצעי תצפית.
היחידה עברה אימוני חי"ר במסגרות גדולות יותר.
בר המשיך עוד כשנה ביחידת הצ-2. לאחר מכן החל להתמחות בכל תחומי לוחמת חי"ר וקומנדו יבשתי.
לאור חוסר ההצלחה במלחמת ששת הימים שייטת 13 הייתה נחושה להוכיח את יכולותיה וביצועיה המבצעיים בדרכים שונות.
לכן לוחמת היבשה קיבלה עדיפות.
מיקוש תעלת סואץ – התקבלה החלטה לבצע מיקוש התעלה.
נלקחו פצצות עומק נגד צוללות מהמשחתות שהונחו על קרקעית התעלה.
חובר תיל שנמשך עד לעמדה בצד הישראלי.
על פי הידוע הפצצות לא הופעלו מעולם.
מיקוש דרכים בצפון מפרץ סואץ – תוך שימוש במוקשים נגד רכב עם 7 ק"ג חומר נפץ שנראו כסלעים ופותחו ביחידת יפתח של תא"ל דוד לסקוב.
הפעלה על ידי צינור פנאומטי כאשר רכב היה עולה עליו.
הכוח בפיקודו של בר וסגנו עוזי ליבנת כלל שישה לוחמים הגיע ליעד עם סירות גומי.
המוקש הראשון הונח על הכביש ומשכו את הצינור הפניאומטי.
הטמנת המוקש השני היה במרחק 30 מטר מהמוקש הראשון.
בר קיבל החלטה להניח ולהכין את המוקש השני למרות החשש שהוא עלול להתפוצץ.
בתחקיר שבוצע באודיטוריום בחיפה הסביר את שיקוליו.
זו לא תהיה הפעם האחרונה שבר ייקח החלטה קשה בזמן אמת, בעיקר במטרה למלא את המשימה במלואה למרות הנסיבות הקשות.
מבצע בולמוס 5 - פשיטת שייטת 13 על תחנת משמר של צבא מצרים בראס עדבייה שבצפון מפרץ סואץ שהתרחשה בליל 21 ביוני 1969. המבצע היווה ציון דרך בתולדותיה של השייטת, בהיותו הראשון שבו פעלו לוחמי השייטת בלחימה יבשתית.
קצח"ר תא"ל רפאל איתן אישר שהמבצע יבוצע כולו על ידי השייטת.
כוח הפושטים היה בפיקודו של שאול זיו.
על פי ידיעות המודיעין היה מכ"ם באזור היעד.
הגעה לאזור היעד בסירות גומי.
בר היה מפקד של אחת מארבע החוליות.
פטרול מצרי עבר ליד הכוח והיה זיהוי הדדי.
כל 32 חיילי המשמר המצרי נהרגו.
בעקבות המבצע המוצלח צה"ל הכיר בפוטנציאל שיש בשייטת בכל הקשור ליכולתה לבצע פעולות קומנדו בתחום היבשה.
כך נסללה הדרך לפשיטה על האי גרין.
מבצעי מודיעין ומארבים למחבלים בים המלח - השייטת ביצעה פעילות מודיעינית בעיקר באזור נחל ארנון בגדה המזרחית של ים המלח, תחת פיקוד דרום.
כמו כן ביצעה פעילות מבצעית, כולל מארבים על החוף בשפך של נחל זרקא מעיין וזאת תחת פיקוד מרכז.
ההגעה הסופית ליעד בוצעה בשחיה.
עקב המליחות הגבוהה של הים ותנאי השטח השחיינים סבלו מצריבות קשות ושריטות רבות.
באחד המבצעים בנחל ארנון נאלצו הלוחמים להגיע ליעד בחוף תוך מעבר בשטח של קרקע מכוסה בשכבת מלח עבה.
עקב כך השאירו סימני עקבות ברורים.
סיורי אוויר ירדניים גילו את העקבות.
בתחקיר בר, כמפקד הכוח, ננזף קשות אך רמ"ט פיקוד דרום יצא להגנתו תוך טיעון שעקבות מסוג זה אי אפשר לטשטש.
הכנות למבצע - בר היה מפקד בית הספר לצלילה של השייטת.
הוא היה חלק מהכוח אך כקצין לוחם בלבד ולא השתתף בנוהל הקרב המפורט.
בוצע סיור מוקדם באזור היעד עם "חזיר" על ידי מפקד כוח הפושטים על גג המתחם המבוצר, יואב חיון.
סמוך לביצוע המבצע הוחלט שבר יחליף את חיון.
בר ביצע תצפיות ארוכות טווח על היעד ביחד עם קחצ"ר תא"ל רפאל איתן.
איתן קבע את נקודת הורדת הגל הראשון של כוח השחיינים של השייטת מסירות הגומי, כ-800 מטר צפונית מזרחית לנקודת ההחפה באי.
תדרוך אחרון - בוצע ב-19 ביולי בראס סודר בהשתתפות הרמטכ"ל חיים בר לב בתדריך לא הוצג המידע על הזרמים באזור האי ולכן לא שונתה נקודת הורדת כוח השחיינים בהתחשב בזרם.
התכנון - גל ראשון כוח של 20 לוחמי שייטת ובגל שני כ-20 לוחמי סיירת מטכ"ל.
החפ"ק בראשות רפאל איתן, זאב אלמוג ומפקד סיירת מטכ"ל, מנחם דיגלי, מוקם בסירות הגומי.
מהלך הפעולה - מראס סודר בוצעה הפלגה צפונה בשתי קבוצות של סירות גומי לכיוון היעד.
מזג האוויר באזור היעד - רוח צפונית מזרחית חלשה, זרם דרום מערבי, ראות טובה וירח קטן מאוד ללא השפעה ממשית.
הטבילה של כוח השחיינים בוצעה כ-800 מטר מזרחית לנקודת ההחפה המתוכננת באי.
כל 20 הלוחמים נקשרו בחבל משותף, כאשר בר בראש ומוביל את הכוח.
הכוח לא הצליח להתקדם ליעד.
בר העריך שזה עקב הרוח הנושבת ולכן פקד לעבור לצלילה.
בר הבין שיש בעיה של זרם נגדי חזק שעצר את ההתקדמות ליעד.
עיכוב הכוח עקב הזרם גרם לכך שלא יעמדו בזמן האחרון שנקבע לפריצה ליעד.
בר החליט להמשיך במבצע ללא התחשבות בלוח הזמנים.''
בר העלה את הכוח מצלילה, אסף את הלוחמים מסביבו וגער בהם, תוך צעקות וחבטות, שיש להמשיך ולבצע את המשימה.
הוא החליט להמשיך בשחייה שאפשרה תצפית על היעד והתמצאות טובה יותר במרחב.
החפ"ק בסירות הגומי קרא לבר בקשר וציווה עליו לחזור, אך ההוראה לא נקלטה במהלך השחייה.
הכוח הגיע לאי כשעה לאחר הזמן האחרון לביצוע הפריצה, במצב של שפל שחשף את הכוח.
בר החליט לטפס ועלה על כתפיו של יעקב פונדק, הלוחם הגבוה שבכוח, וכך עשה שאר הכוח.
בר וסגנו עמי איילון קראו לכל הכוח לעלות לגג, גם במחיר של הזנחה של האבטחות.
על הכוח נורתה אש תופת שחייבה את הלוחמים להתקדם בזחילה.
המסתור היחידי היו כונסי האוויר בגובה 60 ס"מ.
חלק ניכר מרימוני העשן לא פעלו.
רק לאחר תפיסת פאתי היעד ואבטחתו החליט בר לקרוא לכח הגל השני של סיירת מטכ"ל.
לאחר שנכשל בליצור קשר עם התפ"ק ירה בר רקטות כסימן המוסכם לקריאה להגעת הכוח.
בתחילה המתין בר להגעת הגל השני ולאחר זמן מה החליט להמשיך בלחימה גם ללא תגבורת זו.
כוח סיירת מטכ"ל הגיע ליעד אחרי שטוהרה עמדת התותח השלישי.
על חלקו בפשיטה זכה בר בעיטור המופת - ,
ב-30 במאי 1970 נהרגו ארבעה עשר צנחנים ונפצעו שישה במארב שביצע הקומנדו מצרי.
מבצע ויקטוריה נערך ב-11 ביוני 1970. כוח מסיירת שקד ובו 134 לוחמים, בסיוע יחידה 707 של חיל הים, חיל אוויר, הנדסה, תותחנים ושריון, צלח את התעלה באזור בוצי וטיהר קטע של כשלושה קילומטרים לאורכה.
מפקד חיל הים אברהם בוצר החליט שעקב ניסיונו הקרבי בר יצטרף לכוח.
מפקד יחידה 707 רס"ן שאול סלע לא עודכן והתנגד לכך ובר השתתף במבצע כאחד הלוחמים בטיהור התעלות.
חיילי הכוח ספרו שלושים חיילים מצריים הרוגים וככל הנראה הרוגים נוספים נמצאו בתוך הבונקרים.
לצה"ל היו ארבעה הרוגים ו-12 פצועים.
לנוכח כמות הנפגעים לצה"ל לא התקיימו פעולות דומות נוספות אחרי פשיטה זו.
חודשיים מאוחר יותר נכנסה לתוקפה הפסקת האש שסיימה, הלכה למעשה את מלחמת ההתשה.
בעקבות הצלחת המבצע ושיטת צליחת התעלה באמצעות סירות סער, הוכשרה בקרבת התעלה ה"חצר" אשר תשמש כנקודת הצליחה במלחמת יום הכיפורים והמבצע שימש כמודל למבצע אבירי לב.
בשנת 1971 חזר בר לשייטת בתפקיד סגנו של המפקד שאול זיו.
כעבור שנה התעוררה מחלוקת על המשך לימודיו להשלמת התואר האוניברסיטאי תוך כדי שרות.
בר נקרא לשיחה עם מפקד חיל הים אלוף אברהם בוצר והוסבר לו שבמחלוקת בין מפקד לסגן בוצר בוחר במפקד.
משמעות ההחלטה שעליו לעזוב את השייטת והוא שקל לפרוש בגיל 28.
ראש מה"ד אלוף שמואל גונן ניסה לשכנעו לבצע הסבה לשריון ולהתמנות למח"ט.
אלוף בנימין תלם שהחליף כעבור מספר ימים את בוצר קרא לו לראיון והציע לו לקבל את הפיקוד על יחידה 707. לאחר לבטים החליט להיענות בחיוב ובמרץ 1973 מונה למפקד היחידה.
חיל הים החליט להרחיב את הפעילות המבצעית של היחידה וראה בתחרות בין 707 לשייטת 13 אלמנט חיובי.מילוט והצלת יהדות סוריה - יחידה 707 הייתה שותפה מלאה למבצע מלט ולהמשך מבצעי ההצלה מביירות עד לסגירת נתיב מילוט זה עקב פריצת מלחמת האזרחים בלבנון.
כתוצאה מיצירת קשרי עבודה טובים עם המוסד וההערכה הרבה לפעילותם עברו מספר לוחמי 707 לשרת בארגון זה.
מבצע אביב נעוריםרקע - מפקד חיל הים אלוף בנימין תלם התייחס ל"אביב נעורים" כמבצע אסטרטגי חילי ולכן דרש שיהיו נציגים-לוחמים מחיל הים בכל אחד מהכוחות הפושטים.
תלם החליט לצרף את בר לנוהל הקרב של המבצע ולמנות אותו כנציג חיל הים בחוף וכחלק מכוח הפשיטה של סיירת מטכ"ל על יעד "אביבה".
מפקד סיירת מטכ"ל סא"ל אהוד ברק התנגד לצירוף לוחם זר לכוח.
הדבר עלה פעמיים להחלטת הרמטכ"ל רב-אלוף דוד אלעזר.
תא"ל מנו שקד, מפקד המבצע, תמך בצירופו של בר ושכנע את הרמטכ"ל.
בר השתתף בנוהל הקרב של הסיירת ובתחילה הרגיש כנטע זר.
ברק החליט שבר יהיה בן זוגו של עמירם לוין.
תפקידם היה לאבטח את מבואות הבניינים.
היה היעד המרכזי של הפעולה.
המודיעין היה מאוד מפורט, מרמת שומרי הראש ועד לרמת הדיירים הבודדים בבנין.
הירידה מהסטי"ל לסירות הגומי, בפיקודו של דני אבינון, וההפלגה לנקודת הנחיתה בוצעו ללא דופי והלוחמים הגיעו יבשים ולבושים כיאות לחוף.
לכוח הפושט המתינו מכוניות נהוגות בידי אנשי המוסד.
אחד הנהגים סיפר שבסיור מוקדם ראו נוכחות של ז'נדרמריה.
במהלך הנסיעה ליעד עברו במספר מחסומים, אך לא נבדקו.
שמונה עשר לוחמים מסיירת מטכ"ל ודב בר בתוכם הגיעו עד לקרבת הבניין, ומשם צעדו לעברו, חלקם מחופשים לנשים, וחבוקים בזרועות לוחמים בלבוש גברי.
ברק הלך מחובק עם מוקי בצר.
חוליות החיסול עלו במהירות במדרגות, בשעה ששאר הלוחמים נשארו למטה, באזור עמודי הבניין, לאבטח את הכניסה.
בין הנשארים היו עמירם לוין ודב בר וכן מפקד הפעולה, אהוד ברק.
בבניין הרגו הלוחמים שלושה מבכירי הארגון:
החוליה בפיקוד מוקי בצר, אשר אליה צורף גם יוני נתניהו, הרגה את יוסוף אל נג'אר ("אבו יוסוף"), מוותיקי ארגון הפת"ח, שהיה בעברו ראש סניפי הפת"ח בלבנון, ראש המודיעין הפנימי של הפת"ח, וקצין המבצעים של ארגון ספטמבר השחור.
חודשים ספורים לפני הפעולה מונה לראש המחלקה המדינית של אש"ף, והיה אחד מסגניו של יאסר ערפאת.
יחד איתו נהרגה גם אשתו שניסתה להגן עליו.
החוליה בפיקוד צביקה ליבנה הרגה את כמאל נאצר, שהיה משורר פלסטיני ודובר ארגון הפת"ח.
החוליה בפיקוד אמיתי נחמני הרגה את כמאל עדואן, מוותיקי ארגון הפת"ח גם הוא, שהיה אחראי על פעולות טרור בישראל במסגרת "מנגנון הגזרה המערבית"; אחר כך היה קצין המבצעים והמודיעין של ארגון ספטמבר השחור, והיה אחראי על תכנון פעולות נגד יעדים ישראלים בעולם.
חוליות החיסול הרגו בטעות אישה איטלקייה שהתגוררה בבניין.
ברחוב מתחת לבניין התפתח קרב יריות בין שומרי הראש ואנשי ז'נדרמריה שהגיעו לאזור לבין כוח האבטחה -
כוח האבטחה הבחין בשלוש מכוניות חונות בהמשך הרחוב ובתזוזה בתוכן והבינו שאלה שומרי הראש ושככל הנראה אלה הבחינו בתנועה ערה מדי בחדרי המדרגות.
אחד מהם יצא מהרכב עם אקדח שלוף.
ברק, לוין ובר התקרבו למכוניות תוך שליפת עוזים וביצוע ירי מסיבי.
שני שומרי ראש נהרגו במקום והשלישי נפל מהרכב בצד המרוחק מהם.
אף על פי שהשתמשו במשתיקי קול, אחרי מספר צרורות הירי הופך לרועש.
שלושתם חזרו לאזור עמודי הבניין.
כעבור זמן קצר נכנס לשטח ג'יפ לנדרובר של הז'נדרמריה עם שלושה שוטרים והם חוסלו.
הלחימה הפכה לרועשת והביאה לכניסת ג'יפ נוסף לשטח האש וגם שלושת השוטרים הללו נוטרלו וחוסלו.
בתום הביצוע ירדו הכוחות מהבניין.
הרכבים המתינו עם מנועים דולקים.
בספירת האנשים היה חסר אחד.
יוני נתניהו הגיע בריצה והצטרף לשאר הלוחמים.
הכח פיזר מסמרים על הכביש.
הרכבים נסעו במהירות גבוהה ברחובות ביירות עד להגעה לכביש החוף ולאזור הפינוי.
בדרך זיהו כלי רכב משוריין מסייר לאורך החוף ומפעיל זרקור.
עצרו לזמן קצר ונתנו לו לעבור.
החבירה לסירות הגומי בוצעה 30 דקות לאחר הנחיתה הראשונית בחוף.
שני לוחמי 707 נוספים צורפו לכוח של אמנון ליפקין-שחק שפשט על יעד "גילה".
לאחד הלוחמים המחבלים הצליחו לחטוף את נשקו ובר החליט בעקבות זאת להשעותו מפעילות מבצעית.
בתום המבצע העלה מפקד חיל הים בנימין תלם את בר לדרגת סא"ל.
במהלך שנת 1973 החלה עבודת מטה למיזוג בין שתי היחידות - שייטת 13 ויחידה 707.
מלחמת יום הכיפורים - ניסיון חילוץ לוחמי מוצב המזחרקע - מוצב המזח, "מסרק", היה הדרומי ביותר בקו בר לב.
במוצב נמצאו כ-42 חיילים - כולל הרוגים ופצועים - מכותרים מתחילת המלחמה, על ידי כוחות הארמייה השלישית.
במטכ"ל הוחלט, ב-11 באוקטובר, לנסות לחלץ את המגינים הנצורים מן המוצב באמצעות סירות גומי.
דרך זו נראתה היחידה בעלת סיכויי הצלחה לחילוצם.
הכוונה הראשונית הייתה לביצוע על ידי שייטת 13 בפיקוד גדי שפי אך אלה הועסקו במבצעי מגבית והמשימה הועברה ללוחמי 707. פיקוד הדרום הודיע כי חפ"ק הפיקוד הוא זה שינהל את כוח החילוץ מ"מסרק" - החל מרגע שהכוח יחלוף צפונה את ראס דהיסה שמצפון לראס סודר.
ב-11 באוקטובר 1973 נקרא בר, שהיה באבו זנימה, להגיע לשארם א-שייח' ואלוף מיל' אברהם בוצר הטיל עליו משימה עלומה, כפי שהתבטא בוצר "משימה תפורה בדיוק בשבילך", אך לא פירט מהי.
נמסר לו כי כוח היחידה קיבל הוראה בהתאם והוא מועבר לראס סודר.
בר הוטס והורד בשדה התעופה שהיה ריק מאדם.
לאחר המתנה הגיע מסוק ואתו אל"ם חיים בנימיני מפיקוד דרום ורס"ן חנינא עמישב קצין אג"ם של שייטת 13, שמסרו לבר את משימת החילוץ ממוצב המזח.
בנימיני הציג מפות, תדרך ומסר שהמוצב יקבל את ההודעה על החילוץ ברגע האחרון.
בר צירף את חנינא עמישב לכוח החילוץ.התוכנית ותדרוך אחרון - 18 הלוחמים יפליגו בשש סירות גומי באופן עצמאי לנקודת טבילה – כ-800 מטר מהמוצב המכותר - ולמזח הם יגיעו בצלילה לצד המזרחי הרדוד יותר של המוצב.
5 לוחמים יטפסו על המזח וידווחו על מהלכי האויב.
ואז יצרו קשר עם חיילי "מסרק" וישכנעו אותם לצאת ולחבור ללוחמי חיל-הים שבאו לחלצם.
הלוחמים יפַנו את חיילי המוצב אל סירות הגומי, שלפי קריאה יתקרבו עד למזח עצמו ויקבלו את אנשי המוצב.
בר, שהכיר היטב את מוצב המזח מתקופת ההכנות לפשיטה על האי גרין, לא היה שלם עם המשימה.
שני חופי המפרץ היו בידי המצרים ששלטו אף בכל רצועת החוף המזרחית מראס סודר וצפונה.
בר לא ראה דרך להגיע ליעד בהסתר מתצפיות ומכ"מים של המצרים שכיסו את כל מרחב הפעולה.
לכן הוא התקשר למפקד חיל הים האלוף בנימין תלם, שהיה באותו זמן בדיון של כלל המטכ"ל.
בר דרש להוציא את תלם מהדיון ואמר לו שהמשמעות תהיה "אבדות רבות לכוחותינו".
תלם טען "שכל עם ישראל ניסה לחלץ את אנשי המוצב".
תחילה שלחו גדוד שריון שלא הצליח לחבור למוצב ובהמשך את סיירת מטכ"ל שלא הצליחה לבצע את המשימה.
תלם הדגיש שזוהי החלטה של הרמטכ"ל רב-אלוף דוד אלעזר ושזה על דעת כולם שבר עם כוח 707 ינסו לחלץ אותם.
הוא הוסיף "זוהי משימה חשובה לעם ישראל, עלו ותצליחו".
לפני היציאה למבצע בר התקשר שוב למפקד חיל הים והביע את דאגתו והלה השיב לו "כל עם ישראל מאחוריך".
בר חזר אל אנשיו ודיבר אל ליבם תוך הסבר על החשיבות שבחילוץ החיילים.ביצוע ניסיון החילוץ - לפני יציאה לים שוחח בר עם מפקד חטיבת הצנחנים, אל"ם עוזי יאירי, שיחידתו שלטה בגזרה מול המצרים.
יאירי המליץ לבר שאת ההחלטה הקשה אם לבצע את המשימה יקבל באזור הפעולה, לאור המצב בשטח.
כוח סירות הגומי יצא לים שהיה שקט והירח מלא.
ההפלגה צפונה בוצעה במבנה יהלום.
ה"דבורים" שאמנם לא היו חלק מהכוח עקבו אחרי סירות הגומי.
דבורים גילו מטרה ונגשו לזהותה.
סירות הגומי המשיכו לנוע עצמאית כמתוכנן.
לאחר שהתרחקו הודיע מפקד כוח הדבורים עמי אילון שאינו מבחין בסירות הגומי.
בר הורה לפתוח מחזירי הד מכ"ם (CORNER REFLECTORS).
כעשר דקות לאחר מכן, נפתחה הפגזת תותחי חוף 130 מ"מ מבוקרי המכ"ם המוצבים בחוף המערבי, בראס מחגרה, מדרום לעדביה.
ההפגזה הייתה יעילה מאוד, ונמשכה גם לאחר קיפול מחזירי הד המכ"ם בסירות.
נפילות הפגזים גרמו להד מים בגובה 10 מטר.
היא נמשכה בין 20 ל–30 דקות, וכוונה גם לעבר ה"דבורים", שנמצאו על גבול הטווח היעיל.
בר התקרב לחוף המזרחי ובהמשך אף למערבי כדי לצמצם את סכנת ההיפגעות מההפגזה.
הפגזים המשיכו ליפול קרוב מאוד לסירות הגומי.
מטח אחד נפל במרכז מבנה היהלום.
בר חשש מהגעת הסירות לחוף שבשליטת המצרים אך הצליח לארגן מחדש את כל הסירות.
בשעה 23:15 – החליט בר שההפגזה נעשית מדויקת ולא ניתן להמשיך והודיע לפיקוד הדרום שהחילוץ לא ניתן לביצוע והחליט להחזיר את הכוח לראס סודר.
בר הצליח לאסוף את כל שש הסירות והכוח יצא מטווח האש של תותחנות החוף המצרית וחזר לבסיס ללא נפגעים.
בדיעבד הסתבר שבמוצב היו 37 חיילים, מחציתם פצועים, ועוד כ-5 הרוגים, בעוד שסירות הגומי יכלו לקחת כ-20 איש בלבד.
מפקד מוצב המזח כלל לא תכנן להוציא את אנשיו מהמוצב.
הוא אף לא האמין להודעות בערוצי הקשר שהיו גלויים והגיע למסקנה שעקב כך המצרים ימתינו ויארבו להם ביציאתם מהמוצב.
בר נוהג לומר שמבצע זה שלא יצא לפועל, למעשה הציל חיים.תהליך איחוד שייטת 13 עם יחידה 707 החל אחרי מבצע "אביב נעורים" החלה עבודת מטה למיזוג בין שתי היחידות.
ההחלטה התקבלה בשנת 1975 ובר עזב את היחידה במהלך הקיץ.
שירות בשייטת 3 ובפלגה 45
בר עבר לשייטת ספינות הטילים, סיים בהצלחה התמחות ומבחני פיקוד על אח"י מבטח ופיקד על אח"י סופה (סער 3).
בטקס הזיכרון השנתי לחללי אח"י דקר הספינה עגנה קרוב לחוף.
בר קפץ מייד לים, עם מדיו הלבנים, צלל ושחרר את החבל.
בר הועבר לפלגה 45 בזירת ים סוף והתמנה למפקד אח"י רומח (סער 4).
הספינה השתתפה בהפלגות מבצעיות ארוכות בים האדום ובמפרץ עדן.
במהלך 1976 צוות הספינה זכה במקום הראשון במבחן הכשירות המבצעי מתוך כלל ספינות הטילים בשתי זירות הלחימה.
בעגינה באזור באב אל מנדב נתפס העוגן בקרקעית ולא השתחרר.
בר צלל לאט עד לעומק 60 מטר ושחרר את העוגן.
פעולה אמנם מוצלחת אך עם סיכון גבוה עקב אי המצאות תא לחץ בסט"יל.
בתום השרות בזירת ים סוף חזר בר לשייטת 3 ומונה למפל"ג 31.
תפקידים בכירים רמ"ח מבצעים חיל הים – ב-1977 מונה בר לתפקיד רמ"ח מבצעים, החליף את חיים שקד והועלה לדרגת אל"ם.
לקראת קבלת התפקיד החליט בר לעבור קורס מח"טים של צה"ל.
ההכרות עם גורמי אג"ם מבצעים ומי שעתיד להיות רמ"ח מבצעים חיל האוויר יפתח ספקטור פתחו בפני חיל הים פעילויות מבצעיות מורחבות בעיקר לשייטת 13. בתקופתו בוצעו בין השאר המבצעים הבאים –
בין 14 ל-21 ביוני 1978 - מבצע ליטני שבו ספינות הסער ביצעו סגר על צור והפגיזו יעדי מחבלים.
ב-8 ביוני 1978 - מבצע שלכת שבו ספינות טילים הובילו כוח שייטת 13 בפיקוד אלי מרק וכוח צנחנים בפיקוד אמנון ליפקין שחק לתקיפת מחבלים בדוהר בורג מדרום לצידון.
ב-22 בינואר 1979 – לוחמי שייטת 13 חילצו את שני לוחמי המוסד בסוף המבצע לחיסול עלי חסן סלאמה בבירות.
באותו לילה אירע הפיגוע בנהריה.
ב-22 ב־23 וב 24 באפריל 1979 - תקפו ספינות סער יעדי מחבלים בחוף לבנון בירי טילים.
ב-19 ביולי 1979 – תקיפה נוספת בירי טילים על יעדי מחבלים.
בליל 17–18 באפריל 1980 – מבצע מתח גבוה שבו כוחות שייטת 13 השמידו קבוצת מחבלים שעמדה לבצע פיגוע מיקוח בישראל.
ב-4 במאי 1980 – ביקור היסטורי של שתי ספינות סער 4, אח"י מולדת ואח"י קוממיות בפיקוד אברהם בן שושן בנמל אלכסנדריה.
באותה תקופה נלכדו ארבע אניות מחבלים ונמנעו פיגועים בחופי ישראל.סגן מפקד בסיס חיפה - ב-1980 מונה בר כסגנו של תא"ל אלי רהב מפקד בסיס חיפה.מפקד פו"ם זרוע ים - ב-1981 החליף בר את ישראל לשם כמפקד פו"ם זרוע ים.
קיבל מינוי חירום של ראש זירת צפון, נציג חיל הים לפעילות המבצעית בפיקוד צפון, כולל במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
בר שירת כמפקד פו"ם זרוע ים במשך ארבע שנים, עד 1 ביוני 1985, עת השתחרר ויצא לגמלאות.
הקשר הראשוני נוצר בשנת 1973 בעקבות השתתפותו של בר במבצע "אביב נעורים".
בעקבות המבצע המוסד נהג להתיעץ עמו על נושאים הקשורים לים.
בר, כמומחה לתחום הצלילה, יעץ למוסד בנושא ההתארגנות של "כפר הנופש לצלילה " בחוף סודאן.
לאחר הקמת הכפר ותחילת מילוט והצלת יהודי אתיופיה השתתף באחד המבצעים כמפקד בכיר בים (מב"ב) באח"י בת גלים 2 בפיקודו של אילן בוכריס.
בזמן ביצוע העמסת הניצולים ארעה היתקלות עם הכוח הסודני שפתח באש על אנשי המוסד בחוף.
בהמשך השתתף בר בתחקיר והדגיש שבכל זמן התקרית השליטה הייתה מלאה ויצא להגנתו של מפקד הכפר דני לימור שעל פי דעתו נהג נכון ובקור רוח.סיור ראש המוסד בגבול סוריה לבנון – ראש המוסד יצחק חופי, שהתנגד למלחמת לבנון הראשונה, הטיל על סגנו נחיק נבות להוביל את הקשר עם הנוצרים בלבנון.
עם זאת הוזמן חופי לסיור בגבול סוריה לבנון לפני שפרש מתפקידו ב-12 בספטמבר 1982. כן בוצעו מספר מפגשים ושיחות עם הנוצרים בבעל בק ובבתרון.
בר היה שותף למפגשים ושימש כשומר ראש אישי של חופי.
ההגעה והחזרה מלבנון בוצעו על גבי סטי"ל שנשאר בכוננות לחילוץ מחוץ לטווח הגילוי מהחוף.
חברת סיסטמיקס, שיתוף פעולה עם ינוש בן גל – עד 1987 עבד במשותף עם בן גל בהקמת מסגרות צבאיות ביחידות מיוחדות במדינות שונות ביניהן לסוטו.
שיתוף פעולה עם היזם ראובן גרוס "מלך החניונים" – נמשך שנים רבות.
החל בניהול חוף הצוק שכלל אבטחה, ניקיון וגבית כספים.
ניהול חניונים – חיפה – החליף את החברה הכלכלית.
כלל את חניון הרכבת, האודיטוריום, בית המשפט ועוד ארבעה נוספים.
באר שבע – בית חולים סורוקה ושניים נוספים.
תל אביב – שותפות עם חברת לימולב בניהול שני חניונים בדרום תל אביב
עסקי מסעדנות – בר בנה ופתח מספר מסעדות.
פתח מזנון באולם "מופת" ברעננה.
היה שותף במסעדה סינית כשרה.
פתח מזנון מהיר בקניון באר שבע ועוד.
מסעדת TIKE הטורקית, הרצליה פיתוח – שותפות עם ארבעה ישראלים ומשקיע טורקי בעל רשת מסעדות בטורקיה.
כל צוות הטבחים הובא מטורקיה.
עקב ההצלחה הוקמה מסעדה נוספת מול עיריית תל אביב.
המסעדות נוהלו על ידי הבת הדר ובעלה רונן.
עקב רווחיות שוטפת נמוכה המסעדות נמכרו ברווח כעבור שנה.
בר נישא לראשונה לאביגיל בתחילת 1966 ולזוג נולד בן אחד.
(יורם) בר נישא בשנית לשלומית ולזוג נולדו שתי בנות.
(נטע והדר) בר הוא סב ל-8 נכדים:
עמרי, נעה, בן, אלונה, עוז, תום, עידו וגלי.
בר הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת חיפה ותואר שני בציוויליזציות ימיות מאוניברסיטת חיפה.
פעיל בצופי ים ומשנת 2015 בעמותת עטלף.
בר חבר הנהלת העמותה של כפר הנוער נירים - בית ספר לטיעוני טיפוח בשבי ציון.
רבי דב בער יפה (לעיתים: קארליטשער; 1797, תקנ"ז – 1829, ט"ו בשבט תקפ"ט) כיהן כרבה של אוטיאן, ואחד מתלמידיו המובחרים של רבי חיים מוולוז'ין.
נולד לרבי יעקב אב"ד קרליץ, משפחתו מגזע רבי מרדכי יפה בעל ה'לבושים'.
בצעירותו למד בישיבת וולוז'ין אצל רבי חיים מוולוז'ין, ונחשב מתלמידיו הקרובים.
מפי רבו זה למד רבי דוב בער ש"ס ופוסקים, ואף קיבל ממנו את עיקרי תורת הנסתר.
נשא לאישה את בתו של הרב נחום הכהן קוק (אחותו של הרב שלמה זלמן קוק, אבי הרב קוק).
בהמשך התמנה כרב העיירה אוטיאן.
מתלמידיו הרבים, נודע רבי ישראל מיכל ממינסק, שהדפיס את חידושיו לסדר מועד.
הוא חיבר ספרים רבים ומגוונים בהם ספר ביאורים וחידושים על הש"ס, וכן שו"ת בהלכה, ספר הכולל ביאורים על התורה על דרך הפשט והמחשבה, וכן חיבורים בקבלה.
אך רק חידושיו על סדר מועד נדפסו וכל שאר תורתו – למעט כמה חידושים שהובאו בספרים אחרים בשמו – לא נשתמרה במשך השנים.
רבי דב בער נפטר בשנת ה'תקפ"ט, בהיותו בן שלושים ושתים בלבד, כשבנו מרדכי גימפל היה בן תשע.
הוא נקבר בבית קברות של העיר וילנה ונטמן בסמוך לקברו של הגאון מווילנא.
לאחר פטירתו אמרו שנפטר מרוב צער על גזרת הקנטוניסטים (ילדים שנלקחו על ידי הרשויות ברוסיה של המאה ה-19, חונכו במסגרת צבאית עד שהגיעו לבגרות וגויסו לצבא).
בנו, רבי מרדכי גימפל יפה, רבה של העיירה רוז'ינוי.
בתו מרים נישאה לרבי יהונתן לוריא, בנו של רבי משה מישל לוריא.
בתו, פרידה בתיה, שנישאה לרב נחום קוק היא סבתו של הרב אברהם יצחק קוק.
הרב דב אריה קליג (תרמ"ה, 1885 - ת"ש, 1940) היה רב בלודמיר, בריינזוב ובלבוב שבאוקראינה.
מחבר הספרים שו"ת לב אריה, לב שמח ולב אדם.
נולד בהרובישוב שבפולין להוריו ר' שמעון הלוי וחיה מלכה קליג.
עד גיל 15 למד בעירו, ולאחר מכן עבר לבעלז ולמד שם אצל האדמו"ר מבעלז למשך כעשרה חודשים.
בהמשך עבר לישיבת לומז'ה ולמד שם למשך שנתיים.
לאחר מכן עבר לטרסטינה שבהונגריה ולמד אצל הרב בנימין פרלמן.
כעבור שנתיים חזר לעיר הולדתו וגויס לצבא למשך כשנתיים.
לאחר מכן למד זמן מה אצל דודו הרב משה קליג, ואז עבר לישיבת נובהרדוק והתחבב על הרב יחיאל מיכל אפשטיין בעל ערוך השולחן, שבאחת הפעמים שנסע מעירו אף מינה את הרב קליג כמו"צ בהיעדרו.
כעבור כשנתיים וחצי עבר הרב קליג לקובנה ולמד בישיבתו של הרב צבי הירש רבינוביץ', בנו של הרב יצחק אלחנן ספקטור, שם למד במשך כשלוש שנים.
בהמשך נשא אישה שאביה שימש כמו"צ בלודמיר, ועם פטירתו התמנה לשמש כמו"צ תחתיו.
בהמשך התגרש מאשתו ועבר לשמש כרב בעיירה רייזנוב, וכעבור זמן מה עבר ללבוב.
בעת מלחמת העולם הראשונה נשרף כל רכושו, כולל חידושי תורה רבים ושו"ת שהעלה על הכתב וטרם הספיק להדפיס.
שו"ת לב אריה על ארבעה חלקי השולחן ערוך.
ספר לב שמח על חמישה חומשי תורה
ספר שמירת שבת, דרשות על ענייני השבת
ספר לב אדם על הספר חכמת אדם
דֹּב בֶּלָה גְּרוּנֶר (6 בדצמבר 1912, כ"ו בכסלו תרע"ג – 16 באפריל 1947, כ"ו בניסן תש"ז) היה יהודי מעפיל, חבר בית"ר, לוחם בבריגדה היהודית, ולוחם באצ"ל.
נפצע קשה בפניו ונשבה על ידי הבריטים בעת ההתקפה על משטרת רמת גן.
הוא נשפט בבית-הדין הבריטי על תפקידו במבצע ההחרמה של האצ"ל, נידון למוות ונתלה.
אחד משנים-עשר "הרוגי מלכות" (עולי הגרדום).
גרונר נולד ב-6 בדצמבר 1912 (כ"ו בכסלו ה'תרע"ג) בעיירה קישווארדה שבהונגריה.
היה הילד השלישי והאחרון של זלי (שרה לבית שולהוף, ילידת מאלה דוברון על יד אוז'הורוד בחבל זקרפטיה) והרב שמואל יעקב גרונר, ממשפחה יהודית אמידה ודתית, בעלת שושלת ענפה של רבנים.
אביו היה רב צבאי במלחמת העולם הראשונה, נשבה על ידי הרוסים ומת בשבי ב-1916. כעבור עשר שנים מתה גם אמו, שבינתיים התחתנה בשנית והיא הובאה לקבורה בעיירת הולדתה שבזקפרטיה, אז בצ'כוסלובקיה.
דב גדל בבית סבו וסבתו.
הוא למד בישיבה בעירו עד גיל 18, ולאחר מכן למד הנדסה בעיר ברנו שבצ'כוסלובקיה.
בלימודיו היה תלמיד מצטיין, אך למד רק שנתיים ולא השלים את לימודיו, עקב פלישת הנאצים לצ'כוסלובקיה, שגרמה לו להימלט חזרה להונגריה.
בבודפשט עבד כעוזר מהנדס בבית חרושת למוצרי חשמל.
עם שובו להונגריה הצטרף לתנועת הנוער הציונית בית"ר ובה עסק לרוב בפן האידאולוגי, שם חינך צעירים לציונות והיה אחראי על קורס מדריכים.
בשנת 1939, בגיל 27, השקיע את כל מרצו בארגון של קבוצת העפלה גדולה מקרב תנועתו, ואיתה עלה לארץ ישראל ב-1940. בדרכו באונייה "סקריה", שהפליגה מרומניה, נתפס יחד עם 2,385 נוסעיה בדרדנלים על ידי אוניית מלחמה בריטית והושם במעצר במחנה המעצר בעתלית.
הוא שוחרר מהמעצר לאחר שישה חודשים ולאחר שביתת רעב ארוכה.
עם שחרורו הצטרף לפלוגת הגיוס של בית"ר בראש-פינה ושם גם הצטרף לשורות האצ"ל.
במהלך מלחמת-העולם השנייה, בפברואר 1941, על-פי החלטת ראשי תנועת בית"ר התגייס גרונר לצבא הבריטי לפלוגת חיל-הרגלים והיה אחד ממתנדבי היישוב ב"באפס" (buffs) ושם שירת במשך חמש שנים.
בשירותו גילה מסירות ועוז-רוח, ותוך כדי גם השתלם בהנדסת חשמל באמצעות "המכון הבריטי".
לחם במסגרת הבריגדה היהודית בחזית הקרבות באיטליה.
עם תום המלחמה היה בין הפעילים בהגשת עזרה לשרידי מחנות ההשמדה.
בהתוודעותו לגודל הטרגדיה ולזוועות השואה היהודית, התמסר כולו לסיוע לניצולים היהודים, ואף נתן להם את נעליו ובגדיו.
באחד ממכתביו כתב "כך הולך יחף יהודי אחד פחות".
חדור הכרה ציונית ותודעת שליחות, בתום המלחמה דחה בקשה של קרוביו לבוא ולהשתקע באמריקה; במכתב אל ידידתו כתב:
"...הם בלבלו לי כל הזמן את המוח לנסוע לשם, ואני נתתי כל הזמן תשובות דיפלומטיות, עד שפעם התרגזתי וכתבתי שאני צריך להישאר בארץ כדי להכין להם מקום במקרה שמגרשים אותם משם..".
הוא שוחרר מהשירות בשנת 1946.
עם שחרורו חזר לשורות האצ"ל, וכבר לפני שחרורו הרשמי מהצבא הבריטי, בחודש אפריל 1946 השתתף בפעולה להחרמת (גנבת) נשק ממחנה בריטי ליד נתניה (בפעולה זו השתתף גם עולה הגרדום יעקב וייס).
זמן קצר לאחר-מכן, נטל חלק בתקיפת תחנת המשטרה ברמת גן.
ב-1941 גם נפגשו גרונר ושרה רז לראשונה במסעדת הוריה בשדרות רוטשילד בתל אביב.
היא הייתה תלמידה בסמינר לוינסקי וחברה ב"הגנה", והוא היה מגויס טרי בצבא הבריטי.
הקשר ביניהם נמשך יותר מחמש שנים והם חשבו להינשא.
בריאיון ל"דבר השבוע" סיפרה רז שגרונר לא שלט היטב בעברית, אך ניחן בזיכרון פנומנלי.
הפעולה במשטרת רמת גן ופציעתו
ב-23 באפריל 1946 נפצע במהלך ההתקפה על משטרת רמת גן ונשבה על ידי הבריטים.
בצהרי היום יצאו 40 לוחמי אצ"ל תחת פיקודו של אלעזר פדהצור לתקוף את תחנת המשטרה הבריטית ברמת גן.
המבצע נערך בתקופת תנועת המרי העברי אולם לא במסגרתה (על פי הסכם תנועת המרי העברי, היו פעולות של החרמת נשק פטורות מאישור המפקדה המשותפת, והיו רובן התקפות על מתקני צבא ומשטרה).
מטרת המבצע הייתה להשתלט על הנשק הרב שהיה במצודת טגרט המשטרתית, כמו גם לפגוע ביוקרתו של השלטון הבריטי.
תפקידו של גרונר בפעולה היה לפקד על יחידת הסבלים, עליה הוטל להעמיס את הנשק והתחמושת.
מעט לפני תחילת המבצע, צלצל הכוח לדווח על מריבה אלימה בין ערבים ליהודים.
חלק ניכר משוטרי התחנה זינקו אל מקום הקטטה והתחנה נותרה עם מעט משוטריה שפקדו אותה.
בשעה 12:00 בצהריים הכוח הגיע לתחנת המשטרה במשאית שהוסוותה כמשאית צבאית, שמונה מהם לבשו מדים בריטיים והצטיידו בכלי נשק, וארבעה התלבשו כעצורים ערביים.
כולם התחזו בהתאם לתפקיד, וכך יכלו לפרוץ לתחנה ולהעמיס כלי-נשק ותחמושת אל משאיתם.
מסתבר, שהם לא הספיקו לעצור את אלחוטן התחנה, וזה הצליח להזעיק תגבורת.
כך קרה, שלאחר כ-20 דקות, בשעה שהכוח עסק בגנבה והעברה אל המשאית, נפתחה עליו אש מעמדת מקלע בריטית בגג המבנה וכוחות תגבורת החלו לזרום למקום.
למרות מטר האש שירד עליהם, יחידת הסבלים המשיכה לטמון את כלי הנשק בכלי רכבם.
גרונר וחבריו עברו תחת יריות כבדות עשרות פעמים את הדרך המסוכנת מהמבצר אל המכונית בשעת הסבלות וההעברה של הכלים הכבדים.
מאחר שכוחות המשטרה הבריטיים שטפו את הכניסה, נאלצו אנשי האצ"ל לסגת דרך הדלת האחורית, ולטפס מעל גדר התיל המקיפה את הבניין.
לאחר שהצליחו לרוקן את מחסן הנשק, וניתנה הפקודה לסגת, מיאן גרונר לוותר על חומרי הנפץ שנותרו שם.
הוא רץ פנימה שוב ולקח אותם, ואז רץ אל הדלת האחורית.
וגרונר נורו בנסיגה בעת שטיפסו על הגדר.
זלוטניק נפצע אנושות ומת בזמן הנסיגה, וגופתו נתלתה על גדר התיל.
גרונר נורה בפניו ונפל מגדר התיל אל התעלה שלרגליה.
הוא נורה על ידי המפקח האחראי על תחנת המשטרה, ג'ון דנלי, והקליע ריסק את לסתו.
הוא נותר מוטל פצוע קשה בתעלה ליד גדר התיל, לאחר שהנסוגים לא הבחינו שהוא נעדר.
אנשי האצ"ל נסוגו עם הנשק, שהוטמן בפרדסי רמת-יצחק, אך ארבעה לוחמים נהרגו וחמישה נפצעו בפעולה.
הבריטים, שתפשו את גרונר, העבירוהו תחת משמר כבד ומזוין לבית החולים "הדסה" בתל אביב.
הוא אושפז שם למשך תריסר ימים, נותח וטופל בחמלה רבה על ידי פרופסור מרקוס, מידידי המחתרת.
מפקדת האצ"ל תכננה לחלצו משם, אך הלה סירב מפאת סכנה לחייהם, ומפאת הסיכון שהבריטים יחדלו מלאשפז לוחמים יהודים אחרים אחריו.
הבריטים העבירו אותו לבית-החולים הממשלתי ביפו, בלב עיר ערבית עוינת, עובדה שתקשה על חילוצו.
שם הידרדר מצבו בשל הזנחה, עד שלא היה מסוגל לאכול אלא בהזרקה לקיבה.
בעקבות לחץ משפטי של עורכי-דינו הועבר אל בית-חולים בירושלים, שם טופל במסירות רבה בידי דוקטור שליט היהודי.
בריאותו החלה אט-אט להשתפר, אלא שהבריטים, אשר רצו לשפוט אותו במהרה, שוב החליטו להעבירו, הפעם אל מחנה המעצר בלטרון.