tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביוני 1944 הובאו לארץ ישראל דרך טורקיה 222 יהודים מברגן בלזן ו-61 מוויטל ומלאופן (זלצאך).
במרץ 1945 הוחלפו בגרמנים 99 יהודים מברגן בלזן ו-38 ממחנה הריכוז רוונסבריק.
הם נשלחו לשוודיה בדרכם לארץ ישראל.
מאות יהודים חולצו גם הם, כי הציגו תעודה המעידה על כך שניתנה להם אשרת כניסה לארץ ישראל.
פָּארַדֵסִי הוא כינוי שניתן ליהודים שהתיישבו בדרום הודו במאה ה-15 וה-16 לאחר גירוש ספרד ופורטוגל.
פירוש המילה בשפה המלאיאלאם הוא "זרים".
כינוי זה ניתן גם לסוחרים מוסלמים מהמזרח התיכון שהתגוררו באזור.
קהילת הפארדסי במדרס הייתה קהילה קטנה שהתבססה בעיקר על סחר ביהלומים ובאבני חן.
חברת הודו המזרחית הבריטית הקימה תחנות מסחר מבוצרות במקומות שונים לאורך החוף המזרחי של הודו שכללו נמל, מחסנים ומפעלים.
אחת התחנות הללו היא פורט סנט ג'ורג' שהוקמה בשנת 1639. סביב כפר הדייגים מדרספטנאם שהיה קיים במקום התפתחה העיר הקולוניאלית שכונתה בקיצור מדרס.
שמה הוחלף לצ'נאי בשנת 1996.
מסחר ביהלומים ובאבני חן ועיבודם היה אחד העיסוקים שלא נאסרו על יהודי אירופה.
היהודים היו פעילים מאוד בתחומים אלה לאורך נתיבי הסחר באוקיינוס ההודי, במצריים, במגרב ובחופי דרום אירופה.
כאשר סוחרי היהלומים היהודים גורשו מליסבון ומאנטוורפן על ידי האינקוויזיציה, הם התיישבו באמסטרדם והפכו אותה למרכז היהלומים של אירופה.
באמצע המאה השבע עשרה הם סייעו במימון חברת הודו המזרחית ההולנדית שפתחה קו מסחרי להודו.
יהודים אלה היו מעורבים גם בסחר ביהלומי גולקונדה (אנ'), אבנים יקרות ואלמוגים מהודו לאירופה.
חברת הודו המזרחית הבריטית שמחה להשתמש בהון, בקשרים ובידע היהודי לפיתוח מסחר היהלומים שלה.
בשל יחסיהם הטובים עם שליטי גולקונדה, הפארדסי התקבלו בהדרגה כאזרחים מכובדים בפורט סנט ג'ורג'.
אחד היהודים הראשונים שקיבל אישור להתיישב במדרס ולסחור בה היה ז'אק (חיימה) דה פאיבה (פאביה) (אנ') מאמסטרדם.
הוא רכש מכרות בגולקונדה ושכנע את הרשויות הבריטיות להתיר ליהודים נוספים להתיישב במדרס.
בהדרגה התיישבו במדרס יהודים פורטוגזים מאמסטרדם, מלונדון, מליבורנו שבאיטליה ומהאיים הקריביים.
בשנת 1687 הוקם גוף שכונה מושבת הסוחרים היהודים של מדרספטאם (Colony of Jewish Traders of Madraspatam) בניהולם של חיימה דה פאיבה, פדרו פריירה, אנטוניו פורטו ופרננדו מנדס הנריקס.
בתי המסחר של הפארדסי גדלו והתרחבו.
בין המומחים הגדולים ביותר במדע היהלומים שכלל חיתוך, ליטוש והערכת שווי, היה יצחק סארדו אבנדאנה ששימש יועץ מדעי למרבית החברות המסחריות במדרס.
חברת הודו המזרחית השתמשה בשירותיהם של דיפלומטים מקרב הפארדסי להרחבת הקשרים המסחריים שלה.
הידוע מבניהם, אברהם נווארו, השתתף במשלחת מיוחדת לסין וניהל את המשא ומתן עם שליט האימפריה המוגולית לקבלת היתר סחר עבור האימפריה הבריטית.
ב-29 בספטמבר 1688 הוקם גוף בשם Corporation of Madras שתפקידו לפקח על פעילותו של מושל מדרס.
גוף זה הוקם בצו המלך ג'יימס השני על פי דגם הממשל ההולנדי בהודו המזרחית.
בראש גוף זה עמדו ראש העיר, 12 חברי מועצת העיר ו-60 נציגים של תושבי העיר.
בין 12 חברי מועצת העיר היו נציגים של הקבוצות האתניות השונות כולל שלושה יהודים פורטוגזים.
הקהילה הספרדית באמסטרדם בנתה את בית הכנסת ואת בית העלמין הראשונים במדרס בשנת 1500 ברחוב Coral Merchant Street.
בשנת 1644 חיים פאביה בנה את בית הכנסת השני של מדרס ואת בית העלמין היהודי צ'נאי (אנ') בקצה הדרומי של רחוב מינט.
לקראת אמצע המאה ה-18 בעלי החברות הגדולות התחילו להעביר את חברותיהם המצליחות ללונדון וקהילת היהודים הפורטוגזים במדרס הלכה והצטמצמה.
בית הקברות היהודי פורק על ידי הממשל המקומי בשנת 1934 והמצבות, יחד עם השער הועברו לפארק המרכזי של מדרס.
בית העלמין שוקם בשנת 2016 על ידי קרן יצחק ורוזה, משפחת הנריקס דה קסטרו.
מרד קושצ'ושקו היה האירוע הפוליטי הראשון שבו הביעו יהודי פולין מעורבות גבוהה, ואף השתתפו באופן פעיל בקרבות ובתמיכה במרד.
ההשתתפות במרד הייתה הפתח לשותפות פעילה של יהודים ופולנים גם במרידות הבאות, ובמידה מסוימת הביאה לאחווה פולנית-יהודית למשך תקופה מסוימת.
מיד עם פרוץ המרד ביקר המפקד, תדיאוש קושצ'ושקו, בבית הכנסת הרמ"א בקרקוב והכריז על שוויון זכויות ליהודים בפולין, וגם בליטא השתפר מצבם.
יהודים רבים סייעו לכחות המורדים בתרומות ובאספקה, מנהיגים יהודים שונים הביעו תמיכה במורדים, ובוורשה אף הקים ברק יוסלביץ' גדוד יהודי שהשתתף בקרבות על העיר.
במהלך המרד, ובפרט עם כישלונו, סבלו קהילות יהודיות רבות מהקרבות שהתחוללו בקרבתן וממסים שהוטלו עליהן, יהודים רבים נהרגו במהלכו, ובוורשה אף התחולל "טבח פראגה".
שחיזקו את מעמד האצולה הנמוכה לעומת הכח המופרז שהוענק עד אז לבני האצולה הגבוהה; כוחות רוסיים פלשו לגבולות האיחוד, ולאחר שבה לא הושג ניצחון מכריע למי מהצדדים, נכנע מלך פולין לצבא הרוסי ופולין חולקה מחדש בהסכמת הסיים שכונס בהשפעה רוסית.
הצבא הפולני היה מאוכזב מאוד מכניעתו של המלך פוניאטובסקי, ורוב המפקדים ראו זאת ככניעה מוקדמת מדי.
תדיאוש קושצ'ושקו, הנסיך יוזף פוניאטובסקי, ורבים אחרים ביקרו את החלטת המלך, ורבים מאוד – בהם גם קושצ'ושקו, התפטרו מתפקידם זמן קצר לאחר מכן.
קושצ'ושקו, שלא הפסיד אף קרב אחד במערכה התפטר באמצע ספטמבר מתפקידו בצבא ועזב את ורשה בתחילת אוקטובר.
הוא התיישב בלייפציג, שם הייתה קהילת מהגרים פולנית שהחלה להכין התקוממות נגד השלטון הרוסי בפולין, תוך יצירת קשרים עם קבוצות אופוזיציה דומות בפולין.
ב-12 במרץ 1794, החליט הגנרל – מפקד חטיבת הפרשים הלאומית הפולנית הראשונה בסביבות אוסטרולנקה (שכללה כ-1500 לוחמים) לסרב לפקודה רוסית שהורתה לו לפזר את כוחותיו, והוא קידם את החטיבה בצעד מתריס בכיוון קרקוב.
צעד זה עורר גל של מהומות נגד כוחות רוסיים ברחבי המדינה, חיל המצב הרוסי של קרקוב קיבל פקודה לעזוב את העיר ולהילחם עם מדלינסקי, מה שהשאיר את קרקוב ללא הגנה אך גם טרף את הקלפים ומנע מקושצ'ושקו לבצע את תוכניתו המקורית להשתלט על תחמושתו של חיל המצב הרוסי בעיר.
המרד החל בהצהרה רשמית של תדיאוש קושצ'ושקו שהודיע ב-24 במרס 1794, על התקוממות כללית בנאום שנשא בכיכר העיר קרקוב; קושצ'ושקו נטל לעצמו את הסמכויות של מפקד עליון של כל הכוחות הפולניים.
בתחילה נחלו הכחות הפולניים הצלחות בשדה הקרב והביסו את הצבא הרוסי, מה שגרם להתפשטות המרד מסביבת קרקוב בכל רחבי פולין; בוורשה ניסו הרוסים לעצור חשודים בתמיכה בהתקוממות, ולפרק את חיל המצב הפולני החלש של ורשה על ידי השתלטות על מחסן אמצעי לחימה – צעד שהיווה גורם ישיר לפרוץ .
המורדים נעזרו באוכלוסייה האזרחית של ורשה והפתיעו את הרוסים כאשר תקפו קבוצות קטנות של חיילים בו זמנית בכל רחבי העיר, ולאחר יומיים של קרבות קשים נאלצו הרוסים לעזוב את העיר.
התקוממות דומה הונהגה בוילנה על ידי
בחודש מאי 1795 החלו המורדים לנחול מפלות; הצבא הפרוסי חצה את הגבול והצטרף למלחמה במרד, וב-15 ביוני כבש את קרקוב ללא התנגדות.
ב-13 ביולי החל על ידי כוח רוסי-פרוסי משולב בפיקודם של מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השני והגנרל הרוסי , אך המצור נכשל והסתיים בנסיגה זמנית של הצרים לנוכח התפרצות מחודשת של המרד בפולין גדול שהצליח לשבש את תנועת הצבא הפרוסי.
ב-10 באוקטובר נחלו הפולנים תבוסה מידי הצבא הרוסי בפיקודו של אלכסנדר סובורוב ב במהלכו נפצע קושצ'ושקו ונפל לידי הרוסים.
תבוסה זו פתחה את הדרך לוורשה בפני הרוסים וב-4 בנובמבר החל , קרב מפורסם שהתחולל בקרבת הפרבר הוורשאי פראגה שעל הגדה הימנית של הוויסלה.
לאחר לחימה פנים אל פנים, פרצו הכוחות הרוסים את קווי ההגנה הפולנים; המפקד הרוסי – סובורוב נתן לקוזקים יד חפשית לבזוז ולשרוף את ורשה, וכ-20,000 איש נרצחו במהלך אירועים אלו שכונו "טבח פראגה".
ב-16 בנובמבר, סמוך לכפר רדושיצה נכנעה ורשה.
כניעה זו סימלה את סוף המרד, והישות הפולנית חדלה מלהתקיים באופן כמעט סופי; בשנה שלאחר מכן התרחשה חלוקת פולין השלישית, במהלכה סיפחו אוסטריה רוסיה ופרוסיה את שארית המדינה.
לאחר כישלון המרד פסקה פולין להתקיים כמדינה עצמאית במשך 123 שנה, וכל מוסדותיה נאסרו בהדרגה על ידי המדינות הכובשות.
עם זאת, ההתקוממות סימנה את תחילת ההשקפה הפוליטית המודרנית בפולין ובמרכז אירופה.
בפולין המחולקת היווה כישלון המרד אסון כלכלי, השוק הפולני המאוחד מזה מאות שנים התפלג ל-3, וכתוצאה מכך התמוטט הסחר הפנימי.
מספר בנקים קרסו, ומספר ניכר מתוך מפעלי התעשייה הלא רבים שהוקמו באיחוד הפולני-ליטאי נסגרו.
מדינות החלוקה הטילו מיסים כבדים על האדמות שסופחו, ומילאו את אוצרותיהן על חשבונה של האוכלוסייה המקומית.
מצב היהודים בפולין שנחשב לאידיאלי במשך מאות שנים, הורע במאה ה-17, ההסתה האנטישמית והתנכלויות הכנסייה הקתולית גברו, המצב הכלכלי הידרדר עקב היחלשות השלטון המרכזי והסטת נתיבי המסחר מפולין, ובין השנים 1648–1655 נהרגו רבבות יהודים בגזרות ת"ח ות"ט ובשורה של מלחמות שתכפו על פולין, וקהילות רבות נחרבו.
ב-1768 אישר הסיים בוורשה חוק לפיו אסור ליהודים לסחור, לעסוק במלאכה, לעסוק במסחר משקאות או להחזיק בתי מרזח, אלא על-פי החוזים הנערכים עם העיריות.
שאלת היהודים תפסה מקום ניכר למדי בדיוני הסיים הגדול, ובמהלכו הוצעו הצעות לשיפור מעמד היהודים ושילובם בחיי הכלכלה והמסחר בפולין.
היהודים תושבי הערים יקבלו בהן זכויות עירוניות אך לא יוכלו להיבחר לשלטונות המקומיים.
בנוסף לכך קבעה התוכנית את חלוקת התושבים היהודים לחמישה סוגים לפי רמת הכנסותיהם וטיפלה גם בארגון הקהילות וגביית מיסים.
בעקבות התנגדותם של האצילים והעירונים למתן הזכויות חויבו לבסוף היהודים לשלם תמורת הזכויות המובטחות מס מבשר כשר בשיעור 5,000,000 זלוטי לשנה.
הוויכוחים והמשא ומתן עם הגורמים השונים נמשכו עד סוף מאי 1792 ועוד לפני שהובאה התכנית לדיון במליאת הסיים, פלש ב-29 במאי הצבא הרוסי לפולין.
מיד אחרי ההכרזה על המרד בקרקוב, ביקר קושצ'ושקו בבית הכנסת הרמ"א בקרקוב ונשא בו נאום למען המרד, בו אמר כי "חלומו הוא לראות באושרם של תושבי פולין ללא הבדלי אמונה".
בימי המרד מילאו סוחרים ואנשי עסקים יהודים תפקיד חשוב באספקה לצבא המורדים שכלל אספקת אריגי צמר ופשתן, יי"ש, אבק שרפה, עופרת, מלחת, מדים, ואפילו נשק ותחמושת (לפי אגדה מפורסמת היה רבי חיים דוד ברנהרד טרם חזרתו בתושבה רופאו של הגנרל ז'ייגצ'ק מראשי המרד).
אחד מספקי הנשק לצבא המרד היה יהודי מקוטנא בשם משה בן שמואל (שמולביץ') שאף תרם למען המרד עגלה ושני סוסים והיו ספקים נוספים כמו בווילנה ובגרודנה.
בקרקוב תרמה הקהילה היהודית כספים למרד וכן כלי נשק, ומדי יום התייצבו 80 יהודים לחפירות.
אחרי שחרורו המשיך לפעול למען שחרור פולין ולטובת הגדודים הפולנים שהצטרפו לצבאו של נפוליאון, ומצבתו שבבית העלמין של בנדין קושטה בסמל הנשר הפולני כאות למסירותו הפטריוטית.
בליטא הקימה הממשלה הזמנית ועדה לבדיקת "בעיית היהודים" מהיסוד, ויהודים רבים התגייסו לטובת המרד; בעיר וילנה נשבעו ראשי הקהל ב-29 באפריל שבועת אמונים לממשלה הזמנית; ועדת הביטחון של הממשלה דרשה מקהל וילנה שייצור קשר עם קהילות אחרות בליטא ויבקש ידיעות על תנועות הצבא הרוסי.
וצבא המרד חתם על הסכם עם נח בן פייבוש בלאך - אחד הסוחרים היהודים הגדולים בעיר על אספקת אבקת שריפה, עופרת, ומלחת.
והתקבלו גם הרבה תרומות למרד{{הערה|{{אוצר החכמה|ישראל קלויזנר|"תולדות היהודים בליטא"|199557|בתוך: ספר קהילה יהדות ליטא'', חלק א', תל אביב תש"ך, עמ' 69||עמוד דיגיטלי=67}}.}}.
בגרודנה התגייסו יהודים לחיל הרגלים והפרשים ונרתמו למאמץ ההגנה על העיר, ושני סוחרים יהודים סיפקו אריג לצבא המרד (אחד מהם היה יוסף יוזל רבינוביץ – מאנשי החצר של המלך פוניאטובסקי), הקהילה היהודית אמנם הקציבה סכום כסף לצבא המרד, אך היו חילוקי דעות בקהילה המקומית כיצד להתייחס למרד.
קהילות יהודיות ברחבי פולין סבלו לא מעט מהתעללות של מפקדים מקומיים בימי התוהו ובוהו של המרד, קהילות שונות נדרשה לספק טירונים או לפטור את עצמם מהשירות תמורת 50 גולדן על כל טירון.
וכן לספק חולצות מגפיים ומעילים או לשלם 3 גולדן תמורת כל חולצה.
קהילת לוקוב למשל שמנתה כ-1300 נפש בסך הכל, נדרשה לשלם מס של 63,546 גולדן במזריטש פודלסקי החרימו המורדים את כל מלאי הנחושת במשקל כולל של 8,000 ליטרה שנמצא בבית החרושת המקומי, וביצעו מעשי שוד בקהילה היהודית על אף הצהרת נאמנות והצעת סיוע שהגישה הקהילה לשלטונות המרד.
בקולו סבלה הקהילה היהודית שמנתה כמה מאות נפש מכיבושים חוזרים ונשנים משני הצדדים כאשר לכל צד היא חויבה לספק מזון נשק ורכב, ולשאת בהוצאות דואר וריגול, הוצאות הקהילה בין ה-26 באוגוסט ועד ה-27 באוקטובר 1794 עלו לסכום של 587 טאלר.
בפרבר שבווילנה נהרגו כ-30 יהודים בהתקפה שערך הצבא הרוסי על העיר בתחילת יולי, בעקבות זאת נקבע יום תענית לכ"א בתמוז.
אחרי כישלון המרד אף תוכננו פרעות ביהודים מצד האוכלוסייה המקומית בהורודנה (בסופו של דבר לא יצאו לפועל).
בשנת 1792 התגוררו בוורשה 6,750 יהודים באופן חוקי וככל הנראה היו עוד רבים ששהו בעיר באופן בלתי חוקי.
על היהודים בפולין נאסר לרכוש מקרקעין בוורשה, שהייתה בעבר "עיר אסורה" ליהודים, ומכיוון שלפי החוק רק לתושבים בעלי נכסים הייתה זכות לבחור ולהיבחר למשרות העירוניות, הורחקו היהודים מכל השפעה על החיים הפוליטיים בוורשה.
חלוקה מעמדית זאת נשמרה עד שפולין חדלה להתקיים כמדינה ריבונית.
בעת המרד של קושצ'ושקו שאפו לרכוש את אהדתן ותמיכתן של כל הקבוצות הדתיות והאתניות למרד, והם נמנעו מלערוך שינויים דרמטיים במעמד היהודים, ולכן כל התקנות התייחסו ליהודים כמו לכל שאר התושבים במדינה; הם נקראו למתן שירותים לצבא, לבניית ביצורים, ולמטלות אחרות.
בניגוד לרובם של בני השכבה הגבוהה, בקרב השכבה הבינונית והנמוכה של יהודי ורשה שרבים מהם היו פליטי גזירות תקכ"ח נוצרה אהדה גלויה למרד, ההיסטוריון של המרד ווצלב טוקרז' כינה זאת "האחווה הפולנית-יהודית הראשונה".
במיליציה העממית שנוסדה בחודש מאי בוורשה היו חברים כ-300 יהודים, ויהודים רבים השתתפו בגירוש הצבא הרוסי מוורשה; יהודים תושבי רחוב פאצ'איוב הצליחו להשתלט על תותח רוסי, וברחוב לשנו נלקחה בשבי בעזרת היהודים פלוגה רוסית שלמה.
לפעילות יהודית זו לטובת המרד, והשתתפות פעילה בשורותיו הייתה השפעה רבה על יחסם של קושצ'ושקו ושל שלטונות המרד לאוכלוסייה היהודית, ובמיוחד על האגף הרדיקלי - היעקובינים שהושפעו מהמהפכה הצרפתית וחתרו להנהיג משטר רפובליקני ולבטל את הפערים המעמדיים לחלוטין; בעיתון הפולני "גאזיטה אוביווטלסקה" נכתב באותם ימים: .
אולם העירונים המשיכו להתייחס בעוינות להסדר מעמדם החוקי של היהודים, ומעשית לא חל במעמדם כל שינוי לטובה.
רק ליהודים שהשתתפו בקרבות על ורשה ניתנה הנחה של 5 אגורות בתשלום הבילט.
יעקב אפשטיין למשל, שהיה קצין בגדודו של קושצ'ושקו לא קיבל אזרחות גם בשנת 1830.
ב-25 באפריל פנה ברק יוסלביץ' יהודי סוחר סוסים מקרטינגה שבליטא, יחד עם יהודי בשם יוסף אהרונוביץ' לגנרל מוקרונובסקי - מפקד אזור ורשה מטעם המרד, בהצעה להקמת גדוד יהודי לפעולות ריגול ורכישת ציוד בעבור צבא המרד.
כעבור כמה חדשים, ב-17 בספטמבר פורסם בעיתון הממשלתי כי הוקם גדוד יהודי שמנה כ-500 חיילים תחת פיקודו של יוסלביץ.
מטרתו של קושצ'ושקו בייסוד הגדוד הייתה "לשחרר את ורשה מיהודים הולכי בטל" (קושצ'ושקו הקים גדוד דומה גם לפולנים תושבי ורשה), גדודים דומים הוקמו גם למיעוט הגרמני והצ'כי בידי קושצ'ושקו שרצה לרכוש את אהדת עמי המערב וליצור תדמית של ממשלה ליברלית.
ב-5 באוקטובר קיבל יוסלביץ עבור גדודו תקציב של 3,000 זהובים מקופת המרד, תקציב שאינו מספיק לכיסוי הוצאות גדוד פרשים, לפיכך שיער מאיר בלבן שאת היתר תרמו יהודי ורשה, וחלק אחר מהגדוד הורכב מהמיליציה היהודית בוורשה.
רובם של המתגייסים לגדוד היו יהודים מדלת העם שלא יכלו לפדות את בניהם מהשירות תמורת כסף, או יהודים מסוגו של יוסלביץ שחפצו להתערות בחברה הפולנית.
הגדוד נתקל בהתנגדות מצד המנהיגים הדתיים, ומצד אנשי החברה הגבוהה שחששו מנקמת הרוסים לאחר דיכוי המרד.
מאידך, מסופר על היתר ללחימה בשבת שקיבל הגדוד מאת רבני פראגה, הקהילה היהודית של פראגה גם דאגה לאספקת מזון כשר לחיילים יהודים.
שלא כמו הפולנים, קיבלו החיילים היהודים היתר לגדל זקנים וללבוש בגדים מסורתיים.
עם הקמת הגדוד היהודי אמר קושצ'ושקו:
הקרב היה חסר סיכוי, המפקד הפולני – הגנרל ז'ייגצ'ק נפצע קל ועזב את המערכה.
בתוך ארבע שעות הוכרע הקרב, וכמעט כל הגדוד היהודי שלא הספיק לעבור אימונים ממושכים, הושמד, כ־3,000 מהמורדים טבעו בנהר הויסלה.
נותרו בחיים רק 20 איש אשר נשבו, ביניהם ברק יוסלביץ שנפצע קשה ויעקב אפשטיין ראש קהילת ורשה לעתיד (גם יאקוב יאסינסקי ממפקדי המרד נהרג בקרב).
יוסלביץ הורשה לצאת לגלות, לצרפת ואיטליה, שם לחם בגבורה במסגרת הלגיונות הפולניים בדרגת קולונל עד מותו בקרבות בשנת 1809. שמו הונצח באחד מרחובותיה של פראגה.
יש הסבורים שהגדוד היהודי נשלח לחזית המסוכנת ביותר על אף שהיה הפחות מאומן מכיוון שמפקדי המרד סברו שהיהודים החדורים רוח נקמה בטובחי בני עמם - הרוסים וחשש מפני טבח דומה יילחמו באומץ ובגבורה יותר מהפולנים.
עם כניסת הצבא הרוסי לוורשה נתן סובורוב לחייליו יד חופשית, הקוזקים הסתערו על פראגה וביצעו טבח המוני שהתפרסם כ"טבח פראגה" בו נהרגו לפי ההערכות קרוב ל-20,000 אזרחים ומורדים.
הפייטן הפולני פרנצישק קרפינסקי כתב על הטבח: .
כ-180 יהודים מתושבי השכונה נהרגו בטבח.
גרמני בשם פרידריך נופרוס הציל 35 ילדים יהודים מדקירה למוות בידי הקוזאקים בעד זהוב לילד.
כשנכנסו צבאות הרוסים המנצחים לוורשה, הייתה הבקשה הראשונה של העירונים לגרש את היהודים מהעיר.
הגנרל הרוסי כנראה לא יכול היה לעזור הרבה לעירונים הללו אך כרטיס היום נשאר בתקפו.
באוגוסט קבעו השלטונות הרוסיים שהיהודים שהיו בוורשה בזמן כניסת הצבא הרוסי יוכלו להישאר בעיר, אלא שאסור להם לגור ברחובות הראשיים או לעסוק ברוכלות בחוצות העיר, הותר להם להחזיק 60 אכסניות בוורשה ו-20 בפראגה.
לבסוף הוציא פקודת גירוש שתוצא אל הפועל חמישה חודשים מאוחר יותר, אלא שהייתה זו תרמית, שכן לפי סכם סודי שנחתם בין רוסיה לפרוסיה, עבר השלטון בעיר בינתיים לידי הפרוסים, ופקודת הגירוש לא יצאה אל הפועל.
מרד קושצ'ושקו זכה לתמיכה עממית ורחבת היקף באופן חסר תקדים מרובה של האוכלוסייה היהודית בפולין, גרמו לכך היחס הקשה מצד השלטונות באימפריה הרוסית ליהודים שם נחקקו חוקים כמו גזירת תחום המושב ועוד.
הקהילה היהודית של מודיקה, שהתקיימה עד גירוש היהודים מסיציליה בשנת 1492, הייתה אחת מהקהילות המשגשגות ביותר בסיציליה.
התפתחותה של הקהילה נקשר להיסטוריה של רוזנות מודיקה, אשר התפרסה על חלקים מהאי.
הערכת גודלה של הקהילה היהודית במודיקה מצביעה על מספר שבין 1,000 ל-2,000 איש, שכן שכונה שלמה בעיר הייתה מאוכלסת בעיקר ביהודים.
השכונה, המוכרת כיום בשם "קרטידוני", נקראה כך על שם היהודים שהיו גרים בה בעבר.
עדות נוספת לחשיבות הקהילה היהודית במודיקה ניתן למצוא אף בפרעות והטבח שביצעו התושבים הנוצרים ביהודי המקום בשנת 1474.
ביום זה, מאות יהודים, לפי הדיווחים בין 360 ל-600 לפחות, נרצחו בידי המון שהוסת על ידי כומר מטיף הקרא לרצח והשמדה של יהודי המקום.
הפורעים בזזו והרסו את כל הנקרה בדרכם, שרפו את בית הכנסת וטבחו ללא רחם באנשים, נשים וטף.
הטבח נחשב לאחד האירועים החמורים ביותר בתולדות היהודים בסיציליה.
אכזריות הפוגרומים בנוטו ובמודיקה אומתה גם מדבריו של המלך חואן השני מאראגון, במכתב מאוקטובר 1474 אותו כתב לאחראי על האוצר הכללי ולממונה על הרכוש המלכותי בממלכת סיציליה: "נודע לנו כי לאחרונה בוצעו טבח אכזרי בקהילות יהודיות בנוטו ובמודיקה, שאנו סבורים כי מדובר באירוע נורא במיוחד.
במעמדנו הרם, אשר תחת חסותנו היה אמור כל אדם לחוש מוגן...
ידוע לנו כי בנוטו בוצעו טבח כה גדול ביהודים, עד כי לא נשארו מהם אישה, זקן או ילד."
"יהודים ערבים" (או "ערבים יהודים") הוא מונח של יהודים שמשפחותיהם מגיעות במקור מארצות ערב, כולל ממדינות בעלות שלטון מוסלמי במזרח התיכון אף שאינן-ערביות במוצאן האתני (טורקיה, איראן, כורדיסטן, הקווקז וכו').
על השימוש במונח נמתחת ביקורת בקבוצות נרחבות בציבור הישראלי, וגם מצד היסטוריונים וחוקרי לאומיות מזרמים שונים, הרואים ביצירת התיוג חלק ממאבק פוליטי רדיקלי ולא-אמירה סוציולוגית אקדמית.
לעומתם, אנשי אקדמיה המצדדים בשימוש במונח זה טוענים שהרעיון למחוק את החלק הערבי מזהותם של יהודי המזרח נובע מתפיסת הערבים כאויבי ישראל, אך גם גורם לשסעים בחברה הישראלית בכך שהוא שולל את הלגיטימיות ואת תרבותם האותנטית של היהודים יוצאי ארצות ערב והאסלאם.
את הרעיון שעומד מאחורי הצירוף "יהודים-ערבים" ניתן למצוא בדיוני האו"ם בשאלת חלוקת שטח המנדט הבריטי של פלשתינה.
נציגי מדינות ערב שהתנגדו בצורה נוקבת להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל - הציגו עמדה לפיה היהודים אינם עם בעלי מוצא אתני משותף, אלא דת נבדלת בלבד - וטענו בנוסף כי שייכותם הלאומית של היהודים מפוצלת לארצות רבות.
יחד עם זאת, לא-היה שימוש ניכר בהגדרה מסוימת זו מאז.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר ב-2001 שהתרחשו בעיר ניו יורק בידי ארגון הטרור האסלאמיסטי אל-קאעידה - קהילות יהדות המזרח הצפון-אמריקאיות סבלו מעוינות לא-סבירה גם כן עקב סימונם כחשודים על-ידי מערכת הביטחון בארצות הברית.
ראש ממשלת ישראל הראשון דוד בן-גוריון השתמש בביטוי בתוכנית "מוקד" ב-1970: .
באמצע שנות השבעים, האינטלקטואל אלבר ממי השתמש במונח "ערבים יהודים" כקטגוריה באופן שלילי, כזהות אשר הייתה יכולה להיווצר, אלמלא היו היהודים בעולם הערבי נרדפים לאורך ההיסטוריה.
בניגוד לבאים אחריו, ממי לא השתמש במונח זה כדי לבקר את הציונות או כדי לייחס זהות ערבית ליהודי ארצות האסלאם, אלא השתמש במושג מטעמי נוחות.
בהתייחסו להזמנתו של מועמר קדאפי ליהודים לחזור לארצות גלותם, ולאלו מהם החוזרים למדינות ערב, להשתלב במדינות אלו כ"ערבים יהודים", כתב ממי:
עם זאת, לדעת חוקרת התרבות אוליביה האריסון, ממי האמין שיהודי צפון אפריקה הפנו עורף ל"מזרח" משום שדחו את ה"קולוניזאציה" שלהם עצמם בידי המוסלמים.
בשנים שלאחר מכן, ולמרות התפנית הפרו-ציונית והרטוריקה ה"טרנסקולוניאלית" שאפיינה את כתיבתו, ממי אימץ מחדש - אם כי בהססנות - את הכינוי שטען שהוא עצמו המציא, כדי לבטא את ריבוי הזהויות שלו.
כך למשל כתב בספרו La terre intérieure שראה אור ב-1976:
אחרי ממי בחרו מספר סופרים, פעילים מזרחים ואנשי אקדמיה, חלקם מהקשת הדמוקרטית המזרחית, לאמץ את המונח ולהקנות לו משמעות חיובית.
בין אלו, ניתן למנות את סמיר נקאש, חביבה פדיה, אלה שוחט, יהודה שנהב, ויקי שירן ועוד.
הסופר שמעון בלס, יליד בגדאד, השתמש במונח לתיאור זהותו העצמית.
חבר ושנהב הפנו את תשומת הלב לכך שכבר בשנת 1975, השתמש חוקר הספרות גרשון שקד בכינוי "סופר יהודי-ערבי שכתב עברית" לתיאור יצחק שמי, סופר יהודי יליד חברון אשר חיבר את הנובלה "נקמת האבות".
המשתמשים במונח הדגישו את הקרבה התרבותית שהייתה בין יהודי ארצות ערב לערבים המוסלמים.
רובם נוטים להיות משויכים לשמאל הרדיקלי, וחלקם מגדירים עצמם כלא-ציונים.
המצדדים בצירוף מערערים על תיוגם הלא-ציוני, בטענתם כי המושג משמש ל"דה-קונסטרוקציה זהותית", מתוך ראייה רחבה יותר שאינה מקבלת את החלוקה המקובלת בישראל ל"ימין" ו"שמאל" הכרוכה בין השאר בסבך הזהויות שבין מערבי-אשכנזי לאוריינטלי-מזרחי.
לפיכך, חלק מהמשתמשים במושג ידחו את חלוקות הזהות הבינאריות ואת שיוכם שלהם עצמם בתוכן כ"שמאל רדיקלי" או "אנטי-ציונים".
יהודה שנהב, אשר עשה שימוש במונח בספרו "היהודים-הערבים", מתבטא תכופות באופן המאתגר את שיוכו האוטומטי לשמאל ואת תיוגו כאנטי-ציוניורואה בפינויי ההתנחלויות שמעבר לקו הירוק עוול וצביעות של השמאל הישראלי המופנה בין השאר כלפי היהודים הערבים עבורם השטחים מהווים מרחב תרבותי אלטרנטיבי.
טענתם של אלו העושים כן היא כשם שישנם יהודים-אירופאים שהגיעו מארצות אירופה, כך ישנם יהודים-ערבים שמוצאם מארצות ערב.
מנגד נטען שהמונח "יהודים-ערבים" אינו מקביל לכינוי "יהודים-אירופאים", אלא לכינויים לא נפוצים ולא-מקובלים כגון "יהודים-סלאבים" או "יהודים-גרמאנים" שכן אלה מזהים באופן שגוי את היהודים כקבוצה האתנית בתוכה הם חיו.
השימוש במונח כביטוי להגדרה אישית של יוצאי מדינות ערב וצאצאהם, נותר שולי בשיח הישראלי הציבורי.
חנן חבר ויהודה שנהב, מראשי המבקשים לקדם את המונח, מציינים ש"מעטים בלבד מבין המזרחים היום מסכימים לכנות עצמם יהודים-ערבים".
אף הקשת הדמוקרטית המזרחית בחרה שלא לאמץ את המונח.
אינטלקטואלים ישראלים ספורים, כגון סמדר לביא וסמי שלום שטרית, שמוצאם (או חלק ממוצאם) מארצות ערב בוחרים, מתוך פוליטיקה של זהויות, להשתמש במונח "יהודים-ערבים" כדי להגדיר את עצמם ואת אלו המכונים "מזרחים" או "עדות המזרח" בשיח המקובל.
טענתם של אלו היא כי המונחים "עדות מזרח" ו"מזרחיים" משקפים שיח חברתי, בו הקבוצות ההגמוניות קובעות את ההמשגה של השיח וגבולותיו, כלומר, המונחים המקובלים נועדו להכתיב אופן חשיבה.
בפרט, לדעתם, צד אחד - הממסד האשכנזי ששלט בארץ - ניכס לעצמו את ה"מרכז" הישראלי, ובד בבד תייג את הפריפריה החברתית (והגאוגרפית) כ"עדות"; וצד שני - המזרחים - אימץ את התיוג והשתמש בו.
מצד גורמים במדינות ערב ניתן למצוא שימוש בכינוי "יהודים-ערבים".
לדוגמה, בשנת 2008 הציע הנסיך הסעודי את הסברה כי הסכם שלום כולל בין ישראל למדינות ערב ייצור מצב שבו הערבים "יתחילו לראות את הישראלים כערבים-יהודים ולא כסתם ישראלים".
באוקטובר 2017 החלו לפעול באוניברסיטת בן-גוריון ובאוניברסיטת תל אביב תוכניות ל"לימודי תרבות ערבית-יהודית" לתואר ראשון.
בסדרה חולי אהבה הדמות הראשית, בגילומו של עמוס תמם, מכריז כי הוא "יהודי ערבי גאה".
כוכבי שמש, ממנהיגי הפנתרים השחורים, טען ששמע לראשונה את המונח בשנת 1978 בפריז מפי יהודים מהפכנים מרוקאים שחיו בצרפת.
שמש ציין שהוא "יכול להגדיר את יהודי ארצות ערב כיהודים-ערבים שדיברו ערבית", אך הוא מעדיף עליו את המונח "מזרחים" שכולל גם יהודים מגלויות איראן וטורקיה.
פרופ' ששון סומך משתמש במונח, אך כמשמעות תרבותית בלבד, ומתנגד לשימוש הגזעי-פוליטי העכשווי.
לדבריו, אדם צריך לקיים ארבעה תנאים על מנת להיות יהודי-ערבי:
שפת היהודי-ערבי צריכה להיות השפה הערבית.
יהודי-ערבי הוא מי שנולד וגדל בקהילה יהודית ששפתה ערבית.
יהודי-ערבי הוא מי שנולד וגדל בארץ דוברת ערבית.
עיקר חינוכו הבסיסי של היהודי-ערבי צריך להיות דרך התרבות הערבית.
לטענתו, "כדי שאדם יהיה ערבי-יהודי הוא צריך שהמשורר הראשון שהוא יקרא בחייו יהיה אַלְ-מוּתַנַבִּי, גדול משוררי ערב בימי-הביניים, ובמובן זה אין אדם בוגר, שכבר קרא שירה, יכול להחליט בדיעבד להפוך להיות יהודי-ערבי".
השימוש במושג בקרב סוציולוגים מזרם התאוריה הביקורתית
לטענת סוציולוגים מהזרם הרדיקלי, השימוש בתקופת היישוב בכינויים "ספרדים" ו"עדות מזרח", זה לצד זה, היה מלווה ברה-סוציאליזציה ובדה-סוציאליזציה.
אלה ביקשו להסיר את הפן הערבי בתרבותם, ובו בזמן לסמן אותם כ"אחרים" לבנטינים.
בשנות השמונים, סמי סמוחה אשר ניסח את תפיסת ה"שסעים בחברה הישראלית" הדיכוטומית, ציין כי "העדות בישראל מכונות בשמות שונים.
אני מעדיף את הביטויים אשכנזים ומזרחים".
בשנות השמונים, השפעתו של אדוארד סעיד ותאוריות פוסט-קולוניאליסטיות החלו להפוך דומיננטיות עם מחקרים של סוציולוגים ישראלים-מזרחים אשר נסעו לארצות הברית ללימודי דוקטורט.
משנות ה-90 הפך הכינוי "מזרחים" למונח העיקרי לתיאור קהילות של "עדות המזרח" ו"ספרדים".
על פי טענה זו הדה–ערביזציה שהוחלה על המזרחיים לא הייתה תהליך בו המדוכאים מתמסרים מרצונם לפתרון שמציעה ההגמוניה.
במקרה זה, בחירתם של ה"יהודים-ערבים" למחוק את זהותם הערבית נעשתה מתוך השאיפה להשתייך להגמוניה הציונית-אשכנזית, וביתר שאת מתוך מעמדה השלילי של הערביות בתרבות הישראלית הציונית על רקע הקונפליקט ישראלי-פלסטיני.
בעניין זה התפלמסו חוקרת הקולנוע אלה שוחט והסוציולוג יהודה שנהב.
שוחט טוענת שנעשתה דה-ערביזציה שהמירה את היהודים-ערבים ליהודים, שנהב גורס כי "המכונה התרבותית" קיבעה אותם כיהודים-ערבים, אך ללא תהליך של "טיהור" מערביותם.
בניגוד לשנהב, שוחט רואה בקטגוריה "יהודים-ערבים" קטגורית זהות רלוונטית גם לימינו .
ספרו של יהודה שנהב "היהודים-הערבים: לאומיות, דת ואתניות" עוסק באופן שבו נוצרו שתי הקטגוריות "מזרחים" ו"אשכנזים" בשיח הישראלי.
לטענתו של שנהב, השיח ביחס לסוגיה מתחלק לשניים: שיח לאומי הבנוי על הדיאגנוזה בין יהודים לבין לא-יהודים, ושיח עדתי המבחין בין מזרחים לבין אשכנזים.
השילוב של היהודים הערבים בתנועה הציונית נעשה על בסיס הפרדה מלאכותית, לטענת שנהב, בין היסודות היהודיים והיסודות הערביים בתרבות היהודים שהגיעו לישראל ממדינות ערב.
כרטיס הכניסה של היהודים הערבים לציונות היה על בסיס דתי בעוד שהוגי הציונות כדוגמת הרצל, נורדאו ואף ז'בוטינסקי הדגישו את המימד החילוני של היהודי החדש.
כך נוצר מדרג בין על בסיס עדתי דתי: היהודים שהגיעו ממדינות ערב נכנסו ל"אומה הציונית" מנקודת כניסה נמוכה יותר מהאשכנזים.
לטענת שנהב, הדת היא אמצעי גיוס של המזרחיים ללאומיות היהודית (הציונות), אך בו בזמן מסמנת אותם גם כקבוצה נפרדת.
כך גם נוצרה קטגוריית הביניים מסורתיים בישראל, כמתייחסת ליהודים דתיים יוצאי מדינות ערב.
הוא סבור כי התרבות הישראלית קיבעה את יהודי ארצות ערב כיהודים-ערבים מבלי "לטהר" אותם מ"ערביותם", וה"ערביות" שנותרה בהם, איפשרה לדרג אותם מתחת לאשכנזים.
שנהב מסיק כי השימוש במונח "מזרחים" איננו מאפשר עיון כולל בהיסטוריה של יהודי ארצות ערב, שכן מונח זה עצמו מגביל את גבולות השיח.
שנהב תובע על כן לדון בהיסטוריה של המזרחים תוך שימוש במונח "יהודים-ערבים".
שנהב מבאר כי המונח "יהודים-ערבים" נולד מתוך אימוץ החשיבות שמייחסת ההגות הפוסט-מודרנית לשפה ככלי לעיצוב תפיסה, בניית טיעונים, ובסופו של דבר גם לעיצוב המציאות.
אך גם מדגיש כי המונח "יהודים-ערבים", אינו בא בהכרח לתאר את תפיסת הזהות העצמית של יהודים אלו (בעבר או בהווה), ונועד לו תפקיד ביקורתי-רדיקלי, בהיותו מאתגר את "המחשבה הלאומית, הקולוניאלית והבינארית שבתוכן התארגנה זהותם של יהודי ארצות האסלאם" (2003:247).
חנן חבר ויהודה שנהב מבקשים להבחין בין מה שהם רואים כשני שלבים בתהליך המחקר הביקורתי של המושג "יהודים-ערבים".
האחד, שלב סטרוקטורליסטי והשני, שלב פוסט-סטרוקטורליסטי.
חבר ושנהב רואים את השלב הסטרוקטורליסטי כשלב ההתחלתי בדיון של "יהודים ערבים" על ידי שמעון בלס, אלה שוחט, סמי שלום שטרית ואחרים, שבא לערער על משטר הזהויות הציוני ההגמוני.
את הפרוצדורה הסוציולוגית בשלב הסטרוקטורליסטי מזהים חבר ושנהב כ"דה-ערביזציה" שהופעלה על היהודים-ערבים על ידי הממסד הישראלי ובאה לטהר את הסממנים הערביים ובכללם ההיסטוריה, השפה, המוזיקה והתרבות הערבית.
לעומת זאת, השלב הפוסט-סטרוקטורליסטי מתנגד לקו הבחנה חד וברור בין יהודים וערבים, אלא רואה אזור חפיפה בין שני המושגים האלה, בו מתמקמות עקבות פעולת הדה-ערביזציה והסימון מחדש כ"עדות המזרח".
בשיח האקדמי והציבורי השימוש במונח זוכה לביקורות רבות.
המתנגדים מכנים את הרעיון "הזוי" ומחשידים את המצדדים המצדדים בתורת משטר הזהויות ובזהות ערבית-יהודית בניסוח מורכב ומסורבל במכוון:
פניה עוז-זלצברגר טוענת להטעיה אקדמית מצד המלומדים המקדמים את המושג: "ישראלים המשוחחים עם אינטלקטואלים בחו"ל נתקלים תכופות באי-הבנה שלא תיאמן.
אני מכירה גרמנים משכילים ומעודכנים המצפים בכל רגע שמיליוני ה"יהודים-ערבים" יוצאי ארצות המזרח בישראל יתקוממו נגד מדכאיהם האשכנזים.
לא נתמקד כאן בשאלה מיהו המלומד הישראלי שסיפר להם כזאת".
טענות מופנות גם כלפי המשקל האקדמי של המצדדים במושג: "...
תאוריה מבית מדרשם של אנשים שאינם היסטוריונים, כמו הסוציולוג יהודה שנהב, חוקרת הקולנוע אלה שוחט, חוקר הספרות חנן חבר, ועוד.
היסטוריונים רציניים לא יתמכו בתאוריה כזו, היות שהיא מתנפצת לאלפי רסיסים בפני ביקורת היסטורית יסודית."
על השימוש במונח, כתב המשורר אלמוג בהר, שמשפחתו עלתה מעיראק, את הדברים הבאים:מאוחר יותר הסביר את הבנתו את המונח והצורך "להרוויח את הזכות להשתמש בו" במילים הבאות:
בדומה לבהר, מבקרים מימין מצביעים על השתייכותם הפוליטית של המצדדים במונח, ומסבירים כי מונח זה נוצר כדי לשלול את עמדת הציונות הטוענת להיותם של היהודים לאום, ומתוך גישה אנטי-ציונית לפיה יהודים אינם אם כי אם עדה דתית בלבד שאינה זכאית להגדרה עצמית במדינה ריבונית.
מנגד, ביקורת משמאל מצביעה על כך שהמונח משמש בידי השמאל האשכנזי ללעוג ליהודים המזרחים, בבחינת: הם (המזרחים הימנים) שונאים ערבים כשהם "בעצמם ערבים" - שונאים את עצמם ומתנשאים על אנשים בדיוק כמוהם.
המתנגדים תוקפים את הביסוס ההיסטורי עובדתי של המונח בטענות הבאות:
היהודים במזרח התיכון לאורך ההיסטוריה לא ראו את עצמם כערבים או כחלק מהחברה הערבית-מוסלמית, היהודים חיו כמיעוט המצוי בגלות תחת שלטון זר.
בכתביהם של יהודי ארצות האסלאם לאורך הדורות ניתן למצוא התייחסויות לערבים כקבוצה זרה ועוינת, ולא כזו אשר חולקת עם היהודים זהות משותפת.
כך למשל הרמב"ם באיגרת תימן כתב: "ואתם אחינו, ידוע לכם שהקב"ה הפילנו במהמרות עונותינו בתוך אומה זו שהיא אומת ישמעאל, שרעתם חזקה עלינו, והם מתחכמים להרע ולמאוס אותנו, כמו שגזר עלינו יתברך "ואויבינו פלילים".
מנגד, השלטון האיסלאמי במדינות ערב ראה ביהודים בני חסות (ד'ימי) ולא חלק מהעם הערבי.
היהודים הם קבוצה אתנית עתיקה בעלת זהות ייחודית משלה, ובדומה לאוכלוסיות מזרח תיכוניות וצפון אפריקאיות אחרות (כגון ברברים במרוקו, הכורדים בעיראק, הקופטים במצרים) ואף דוברי ערבית שאינם מזדהים כערבים (כגון המרונים בלבנון), הם חיו בקרב האוכלוסייה הערבית אך שמרו על זהות נפרדת ממנה.
המונח אינו מבוסס על מציאות קיימת בהווה או בעבר, אלא כמדומיינת (על פי המונח "קהילות מדומינות" של בנדיקט אנדרסון), במסגרת שיח של זהויות.
במהלך הדורות יהודים זיהו עצמם על פי קהילות, אזורים גאוגרפים או קבוצות לאומיות (כגון קהילת קרקוב, קהילת סלוניקי, קהילת טלז, יהדות בבל, יהודי-מרוקאי, יהודי-פולני, יהודי-צרפתי) ולא כיהודים-ערבים או יהודים-סלאבים.
כך למשל, סמי סמוחה, סוציולוג יליד עיראק, טוען ש"המושג אינו תואם את המציאות האמפירית".
כיוון שמזרחים מתייחס ליהודים שעלו הן מאפריקה והן מאסיה, המונח חובק בתוכו יהודים מזרחים שלא באו מארצות ערב, כמו יהודי איראן וטורקיה וקבוצות נוספות.
יָהוּדִיֶה הוא כפר נטוש ובו אתר ארכאולוגי במרכז רמת הגולן, כ-5 קילומטרים מדרום לקצרין.
בתי הכפר הבנויים אבני בזלת נמצאים סמוך לצוק מעל ערוץ נחל יהודיה.
בעבר התקיים בו יישוב יהודי, ובתקופות מאוחרות יותר הוא יוּשב וננטש לסירוגין.
בבתי הכפר וביניהם נמצאו שרידים ארכיטקטוניים ופריטים ארכאולוגיים המעידים על קיומו של יישוב מהתקופה הרומית-ביזנטית.
בין הממצאים: מנורה בעלת חמישה קנים החרותה על אבן גזית, וכד שמן חרוט על משקוף שהיה כנראה חלק מבית כנסת.
היישוב היה מוקף חומה, ששרידים ממנה נותרו על שפת המצוק, בהם 5-6 נדבכים, יסודות מגדל הגנה וכמה מבנים סמוכים.
על פי עדויות שונות התקיים יישוב יהודי במקום גם לאחר הכיבוש הערבי ובתקופת הצלבנים.
עברו היהודי של היישוב היה ידוע לערבים שהתיישבו בו מאוחר יותר, ומכאן שמו.
יש המזהים ביהודיה את מקומה של סוּגַנֵי, אחת הערים שביצר יוסף בן מתתיהו לקראת המרד הגדול בקיסרות הרומית.
תיאורו - - הולם את המכשול הטבעי שמספק ליישוב המצוק מעל נחל יהודיה.
תיאור זה ושרידי החומה תומכים בזיהוי, אם כי לא נמצאו ממצאים שיכולים לאשש אותו.
חוקרים אחרים הציעו לזהות במקום את כפר יהודה הנזכר בתוספתא (כלאיים ב', י"ב), ומקום בשם זה שנזכר בספר "אלה המסעות" של יעקב השליח במאה ה-13, אולם זיהוי זה מתבסס בעיקר על הדמיון בשם, ואין לו סימוכין נוספים.
בסוף 2025 התגלו במהלך חפירות ליד השמורה עשרות פריטים מעוטרים, משקופים ועמודים מבזלת המאוששים את קיומו של בית כנסת עתיק בן באזור בין בחופרים היו שלום אריאל, אייבי רוזנבאום, ברכה, וד"ר מיכאל אסבנד, ומגמת ארץ ישיבה תיכונית חספין.
במאה ה-19 התיישבו בבתי הכפר פלאחים ערבים.
סמוך לכפר ממערב לו ניצב בית אבן גדול, ששימש בית חווה לבדואי עשיר שהתיישב במקום והעסיק רבים מתושבי הכפר.
לאחר הקמת מדינת ישראל קראו הסורים לכפר "יַעְרַבִּיֶה", כדי לטשטש את עברו היהודי.
הכפר ננטש בשנת 1967 עם כיבוש רמת הגולן בידי צה"ל במלחמת ששת הימים.
חורבות הכפר כלולות כיום בשטח שמורת יער יהודיה, אחת משמורות הטבע הגדולות ביותר בישראל, שמשתרעת על פני 66 קמ"ר.
מהחניון ליד הכפר יוצאים מסלולי סיור רגליים אל נחל יהודיה ונחל זוויתן.
יהודייה , הידוע גם בשם עבאסייה (العباسية; אלעבּאסִיָה), היה כפר ערבי גדול במזרחה של בקעת אונו, כ-8.5 קילומטרים צפונית ללוד, על הדרך שהובילה מיפו ללוד (היום כביש 461).
במלחמת העצמאות הכפר נכבש על ידי האצ"ל וההגנה מספר פעמים, תושביו נטשו אותו ובתיו נהרסו.
על חורבות הכפר הוקמה העיר יהוד, ואדמותיו סופחו גם ליישובים סביון, מגשימים, גני תקווה וגני יהודה.
יישוב בשם "יהוד" מוזכר בספר יהושע כחלק מנחלת שבט דן.
בתקופה הרומית הוא כונה Iudaea – כשמה של ארץ יהודה כולה בפי הרומאים, ובתקופה הערבית השם שוערב ל"אל-יהודייה", שמשמעותו "היהודי".
בתקופה הממלוכית נבנה ביהודייה קבר מפואר, שיוחס ליהודה בן יעקב (א-נבי הודא אבן סידנא יעקוב).
בשנת 1552 הקדישה הורם סולטאן, אשתו של סולימאן המפואר, את הכנסות המיסים מהכפר למוסד צדקה שהקימה בירושלים.
במפקד העת'מאני שנערך בשנת 1871 לספירה, נמנו 246 משפחות בכפר והוא הוגדר כגדול ישובי בקעת אונו.
תושביו הרבו להרחיב את גבולו על חשבון הכפרים השכנים.
בשנת 1865 השתלטו תושבי אל-יהודיה על כ-5000 דונם מאדמת יער אומלבס.
ב-1882 הוקמה בשולי הכפר מושבה על ידי מקימי פתח תקווה בשם יהוד שנעזבה בשנת 1893.
במאורעות תרפ"א (1921) תקפו ערביי יהודייה, יחד עם ערביי פג'ה, ראס אל-עין ואחרים את המושבות פתח תקווה וכפר סבא.
ב-1932 שם הכפר שונה ל"אל-עבאסייה", על שמו של שיח' מקומי בשם עבאס.
במהלך המרד הערבי הגדול נקנס הכפר בכך שהוצבו בו 10 שוטרים על חשבון תושבי הכפר.
במאה העשרים צמח הכפר במהירות, במאה התשע-עשרה מנה הכפר כאלף תושבים.
בסקר הכפרים שנעשה ב-1945, הוערך מספר תושבי הכפר בכ-5,800 תושבים, מתוכם 150 יהודים ושטח הכפר הוערך בסך של 20,540 דונם עות'מאני מתוכם 1,135 בבעלות יהודית ו-1,906 בבעלות ציבורית.
המועצה המקומית עבאסייה הוקמה ב-1945, במטרה לשפר את השירותים הסוציאליים ולרצף את הרחובות.
באותה תקופה נוסדו שני בתי ספר (לבנים ולבנות).
בכפר היו שני מסגדים, הגדול מהם בעל צריח בגובה 21 מטרים (בתמונה), ועוד מסגד קטן יותר.
ביום 30 בנובמבר 1947 תקפו אנשי הכפר אוטובוס נוסעים, שעבר בקרבת הכפר והרגו שבעה מנוסעיו.
ב-13 בדצמבר 1947 תקף האצ"ל את עבאסייה במסגרת פעולות איבה שפרצו לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה.
במתקפה נהרגו שני אנשים ונפצעו עשרה.
בתחילת אפריל 1948, בעקבות ההתקפה על מפקדת חסן סלאמה ליד רמלה, העביר חסן סלאמה את מרכז פעילותו לכפר יהודיה.
בדיווח מ-30 באפריל נמסר כי תושבי יהודיה עזבו את הכפר.
ב-4 במאי 1948, מעט לאחר מבצע חמץ של ההגנה, תקף שוב האצ"ל את הכפר וגירש את אנשי הכנופיות ששהו בו.
ב-6 במאי נהדפה התקפת נגד ערבית על עמדות האצ"ל בכפר.
האצ"ל החזיק במקום כחמישה שבועות, עד ל-11 ביוני, כשמספר שעות לפני כניסת ההפוגה הראשונה לתוקפה, כבש אותו הלגיון הערבי.
טור משוריינים ומאחוריו חיל רגלים של הלגיון וכוחות בלתי סדירים תקף את כוחות האצ"ל, שקריאותיהם לתגבורת לא נענו.
תוך זמן קצר החליטו כוחות האצ"ל לסגת.
לכוחות האצ"ל היו ארבע עשרה אבדות, ובהן שתי לוחמות.
כיבוש יהודיה הושלם במבצע דני ב-10 ביולי 1948. ב-13 בספטמבר נהרסו מרבית בתי הכפר.
ההיסטוריון הפלסטיני וליד ח'אלדי כתב כי מהכפר נותרו מספר בתים וכן המסגד המרכזי ו"מקדש אל-הודא".
במסגרת "תוכנית לוגאנו" של עיריית יהוד-מונוסון, אשר כוללת תכנון, פיתוח ובינוי מחודש של מרכז העיר הישן, מתוכננת הריסתם של השרידים הערביים ביהוד, למעט צריח המסגד הגדול, בית העירייה הישן ו"קבר יהודה".
יְהוּדִים (או הָעָם הַיְּהוּדִי) הוא שמה החל מסוף ימי בית ראשון של הקבוצה המוכרת בתקופת המקרא בשם עַם יִשְׂרָאֵל.
הם לאום, עם וקבוצה אתנו-דתית שמקורה על פי המסורת בחלק משבטי ישראל, בממלכות ישראל ויהודה שהתקיימו בארץ ישראל שב בתחילת האלף הראשון לפנה"ס, ובפחווה יהוד בתקופה הפרסית.
האתניות, הלאומיות, התרבות והדת היהודיות קשורות זו לזו; האמונה והמסורות של עם ישראל היא היהדות.
עם זאת, במהלך ההיסטוריה הצטרפו או צורפו לעם ישראל אישים וקבוצות שונות, בגיור ובנישואים.
האזכור החיצוני הקדום ביותר לקבוצה בשם "ישראל" בארץ ישראל הוא במצבת מרנפתח המצרית משלהי המאה ה-13 לפנה"ס.
הוויכוח בין האסכולות הנזכרות מתקיים גם לגבי היקף ואופי ההתיישבות של אותה אוכלוסייה, אך ברור שלכל המאוחר במאה ה-9 לפנה"ס התבססו באזור שתי ממלכות – ממלכת ישראל וממלכת יהודה.
היהודים נקראים על שם ממלכת יהודה, שנותרה לבדה לאחר חורבן ממלכת ישראל בשנת 722 לפנה"ס, וחורבנה של ממלכת יהודה בשנת 586 לפנה"ס עם גלות בבל; למעשה הם קיבלו את שמם בימי הפחווה יהוד בתקופה הפרסית, אשר ירשה חלק משטחה של ממלכת יהודה.
עם שיבת ציון, החלה תקופת בית שני, ברובה חיו תושבי יהודה תחת שלטון זר, למעט תקופה קצרה של שלטון עצמאי בימי החשמונאים.
במקביל שגשגה פזורה יהודית גדולה בכל אגן הים התיכון, ובתקופה הרומית הגיע אחוז היהודים באוכלוסיית העולם לשיא היסטורי.
עם זאת במהלך מרידות יהודה ברומא מקרב פרובינקיה יוּדַיְאָה , יהודים רבים נהרגו, נעקרו, הוגלו, או נמכרו לעבדות, וחבל יהודה כמעט התרוקן כולו מיושביו.
לאחר המרידות מרכז כובדו של היישוב היהודי עבר ל, ומאוחר יותר לבבל השכנה.
היישוב היהודי בארץ ישראל המשיך להצטמצם תחת השלטון הביזנטי והמוסלמי, עד שהגיע לשיעור נמוך במיוחד בזמן השלטון העות'מאני, לכל היותר 8% בלבד מאוכלוסיית ארץ ישראל במאה ה-19.
יהודים המשיכו להתפזר בעולם המוכר (נוצרי ומוסלמי) במהלך ימי הביניים המוקדמים והמאוחרים, ועל פי הערכות מקובלות, עמד מספר היהודים בעולם בשנת 1500 על פחות ממיליון נפשות.
על קהילות וותיקות בארצות האסלאם ובאיטליה נוספו קהילות קטנות במערב אירופה, וקהילות ביניניות במרכז ובמזרח אירופה ובספרד.
ב-1290 גורשו יהודי אנגליה, במהלך המאה ה-14 גורשו יהודי צרפת, ובסוף המאה ה-15 גורשו היהודים מספרד.
חלקם נדדו לאירופה, חלקם לצפון אפריקה ולאורך השנים גם לרחבי האימפריה העות'מאנית.
במקביל השתנו קהילות יהודיות בארצות שונות גם בשל הגירה: יהודי צרפת שמנו ב-1789 לכל היותר 30 אלף נפש, הפכו לקהילה של כ-300 אלף נפש תוך כמאה שנה.
התחזקות היישוב היהודי בארץ ישראל החלה במהלך המאה ה-19, עם התמורות בתחבורה לארץ-ישראל, שיפור יחסי של המצב בעיקר אחרי 'מלחמת קרים' והגידול במספר היהודים בעולם, שחלק זעיר מהם רצה לממש את מצוות העלייה לארץ.
שואת העם היהודי בידי גרמניה הנאצית ועוזריה באמצע המאה ה-20 הביא להשמדת למעלה משליש מעם ישראל.
לאחריה, שארית הפליטה, וכן קהילות נוספות מרחבי העולם, עלו לארץ ישראל.
מדינת ישראל הוקמה בשנת ה'תש"ח, היא 1948, כמדינה היהודית היחידה בעולם.
חוק השבות של המדינה – מעניק זכות למתן אזרחות ישראלית לכל יהודי בתפוצות.
כ־46% מיהודי העולם מתגוררים בישראל, ישראל היא המדינה היחידה בעולם שבה היהודים מהווים רוב (וכן היחידה בעולם שבה היהודים מהווים מעל ל-2% מכלל האוכלוסייה).
נכון לשנת 2023 יש ברחבי תבל כ־15.7 מיליון יהודים המהווים כחמישית האחוז מאוכלוסיית העולם.
קיימות הערכות שבשנת 2023, מספר היהודים הוא כ-16.8 מיליון.
מספר הגבוה ממספר היהודים שחיו ערב מלחמת העולם השנייה.
עיקר המחלוקת היא לגבי מספר יהודים בארצות הברית.
כאשר לפי ההערכות הגבוהות של הספרייה היהודית המקוונת מונה כ-7.5 מיליון יהודים, לעומת ההערכת הסוכנות היהודית המעריכה אותם על 6.3 מיליון.
על פי המקרא, אביהם הקדמון של היהודים הוא אברהם העברי, שנחשב במורשת היהודית לאבי האומה.
על פי המסופר, אברהם עזב את מקום מגוריו בהשראת התגלות אלוהית ויצא להתיישב בארץ כנען עם שרה אשתו ובני לוויתם.
על-פי המסורת האבות והאימהות קבורים במערת המכפלה בחברון, מלבד רחל שנקברה בדרך לבית לחם, בקבר רחל.
נכדו של אברהם, יעקב המכונה גם בשם "ישראל", ירד עם משפחתו המורחבת לגלות זמנית במצרים העתיקה, שם השתקעו וצמחו לשלושה עשר שבטים שלעתיד יהיה לעם גדול.
על פי המקרא, לאחר שבני ישראל יצאו ממצרים, תחת הנהגתו של משה, הם שבו אל הארץ המובטחת לאבותיהם לאחר מסעם במדבר, כבשו אותה ויישבו אותה לאורך תקופת הנהגתו של יהושע בן נון, התיישבות שהמשיכה גם בחלק מתקופת השופטים.
מצבת מרנפתח המצרית שנוצרה ב, היא הממצא הארכאולוגי המוקדם ביותר ששרד ומראה כי התקיימה אוכלוסייה בשם "ישראל" בשטח ארץ ישראל בשלהי תקופת הברונזה.
מצבה זו, שהוצבה על ידי פרעה מרנפתח, מתארת את השמדתה של קבוצת אוכלוסייה בשם "יסריאַר", אשר רוב החוקרים מפרשים כ"ישראל".
המחקר הארכאולוגי אינו מספק ראיות חד־משמעיות לגבי מוצא בני ישראל.
יש ארכאולוגים המשערים שהם פלשו לארץ באופן מרוכז או בקבוצות קטנות שהתגבשו עם הזמן, ויש המשערים שמוצאם בקבוצה בדלנית מקרב האוכלוסייה הכנענית המקומית.
בנוסף להשערות אלה, יש הטוענים כי השילוב של שתי ההשערות הוא הפתרון למוצא ישראל, כלומר קבוצות נוודים שהגיעו מחוץ לכנען עם מסורות שונות על מסופוטמיה ועל בריחה ממצרים והתמזגו עם כנענים מקומיים שחיו באזור שדרת ההר המרכזי הדל באוכלוסייה הן הרקע ליצירת שבטי ישראל.
מחקרים גנטיים מראים שקהילות יהודיות ברחבי העולם חולקות מטען גנטי משותף שמקורו במזרח התיכון הקדום.
בנוסף, יהודים מקהילות שונות חולקים מאפיינים גנטיים עם עמים אחרים החיים באזור הסהר הפורה.
ההרכב הגנטי של קבוצות יהודיות שונות מקורו בבריכה גנטית משותפת בת אלפי שנים, מה שמצביע על מוצא מאבות משותפים, אם כי העדות היהודיות השונות מתאפיינות גם בחתימה גנטית נבחנת.
על אף ההפרדה הגאוגרפית בין קהילות ישראל במשך מאות ואלפי שנים, הן שמרו על דת, מסורת ותודעה היסטורית ותרבותית משותפת.
לפי המקרא, לאחר תקופת השופטים נוסד בארץ ישראל שלטון מלוכני, תחילה תחת שָׁאוּל בֶּן קִישׁ שהיה למלך ישראל הראשון.
לאחר מות שאול נמשח למלוכה דוד המלך, שכבש את ירושלים והכריז עליה כבירתה של ממלכת ישראל המאוחדת.
לאחר מות דוד ירש את המלוכה בנו שלמה, שבנה את בית המקדש הראשון, ולאחר מותו של שלמה חל פילוג בממלכה המאוחדת, כאשר עשרת השבטים הצפוניים יצרו את ממלכת ישראל ואילו שבטי יהודה, שמעון ובנימין יצרו את ממלכת יהודה.
לא נמצאו ממצאים ארכאולוגיים אשר מאששים את קיומה של ממלכת ישראל המאוחדת, אולם קיימים ממצאים ארכאולוגיים רבים המאששים את קיומן של ממלכת יהודה וממלכת ישראל כשתי ממלכות נפרדות.
ב החל תור הזהב של האימפריה האשורית שהתפשטה מערבה אל הלבנט והשתלטה על רוב ממלכותיו.
ממלכות יהודה וישראל יצרו קשרים דיפלומטיים עם האשורים ואף לחמו נגדם במהלך השנים במטרה שלא להשתעבד להם כמו שאר שכניהן.
בין השנים 734 לפנה"ס ו-722 לפנה"ס, כבשו האשורים את ממלכת ישראל במספר שלבים עד לחורבנה הסופי, וכחלק ממדיניות הכיבוש שלהם, הגלו האשורים חלק מתושבי ממלכת ישראל לשטחי האימפריה האשורית, ופיזרו אותם שם בפחוות שונות, וכך החלה תקופה המכונה גלות אשור.
המחקר הארכאולוגי מצביע על כך שלאחר חורבן ממלכת ישראל ב־722/1 לפנה"ס, חלק מתושבי ממלכת ישראל שלא הוגלו לאשור נמלטו דרומה אל ממלכת יהודה ונטמעו בה.
תקופת בית המקדש הראשון הסתיימה בסביבות 586 לפנה"ס כאשר הבבלים כבשו את ממלכת יהודה והחריבו את בית המקדש.
צאצאי בני ממלכת יהודה (כולל תושבי ממלכת ישראל שנטמעו בהם), שהוגלו על ידי נבוכדנאצר כבר בגלות יהויכין בשנת 597 לפנה"ס וכן לאחר חורבן הבית בשנת 586 לפנה"ס, הגיעו לבבל ושם הכו שורשים.
ימי הבית השני, המשנה והתלמוד
ב־538 לפנה"ס, חמישים שנים לאחר גלות בבל, המלך כורש, מלכה הראשון של האימפריה הפרסית, אישר ליהודים לחזור לארץ ישראל ולבנות מחדש את ירושלים ואת בית המקדש.
אישור זה ידוע בשם הכרזת כורש.
בתחילה חלק קטן מיהדות בבל חזר לציון במספר גלי עלייה, בכדי לחדש בו את היישוב היהודי ולייסד מחדש את המקדש בירושלים.
הקמת בית המקדש השני הושלמה בשנת 516 לפנה"ס.
עם הזמן צמח והתרחב היישוב ביהוד מדינתא.
בשנת 332 לפנה"ס כבש אלכסנדר הגדול את ארץ ישראל מידי הפרסים ובכך התחילה התקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
ראשיתה תחת שושלת בית תלמי שבסביבות 200 לפנה"ס איבדה אותן לשושלת בית סלאוקוס.
הסלאוקים ניסו לבנות מחדש את ירושלים כפוליס הלניסטית, תוכנית שכשלה כאשר בשנת 168 לפנה"ס פרץ מרד המכבים בהנהגתם של מתתיהו הכהן וחמשת בניו נגד אנטיוכוס הרביעי.
בעקבות זאת, החלה מלכות החשמונאים בשנת 152 לפנה"ס, כאשר ירושלים שוב משמשת כבירת היהודים, והממלכה מפיקה מטבעות עצמאיים בעברית.
מלכות החשמונאים נמשכה מעל מאה שנים שבמהלכן נכבשו, גוירו וסופחו לעם היהודי האדומים והיטורים, אולם אז כאשר רומא התחזקה, מינו הרומאים את הורדוס כמלך וסאל של רומא על היהודים בארץ ישראל.
תקופת מלכות בית הורדוס נמשכה כמאה שנים.
ע"פ ההלכה היהודית נחשבת גם תקופה זו לתקופת שלטון עצמאי יהודי ריבוני עד לחורבן בית המקדש השני במרד הגדול.
כישלונו של המרד הגדול על ידי עם ישראל היושב ביהודה נגד הכובשים הרומאים בשנת 70 לספירה, ובייחוד מרד בר כוכבא בשנת 135, הובילו לחורבנו החלקי של היישוב ולפיחות במעמדו המדיני, אולם היהודים נותרו הרוב בארץ לפחות עד המאה השלישית.
בעקבות מרד בר כוכבא חרב היישוב היהודי ברוב חלקי חבל יהודה למעט בדרומה, והגליל נעשה למרכז הכובד של היישוב היהודי בארץ.
בתקופה הרומית המאוחרת זכה היישוב היהודי בגליל לפריחה מסוימת, וכאן נערכו המשנה והתלמוד הירושלמי, וכן כאן פעל מוסד הנשיאות.
אבל, בהמשך הפיכת הדת הנוצרית לדתה הרשמית של האימפריה הרומית ויורשתה במזרח האימפריה הביזנטית, הובילה למדיניות שלטונית מתמשכת של פגיעה ביהודים ודתם, ורבים מהם נהרגו או ברחו לבבל, שבה הורשו היהודים לנהל את ענייניהם באופן אוטונומי.
הכיבוש הערבי־מוסלמי הביא לתפוצה נוספת של היהודים, ומאז הם התפזרו בשאר ארצות העולם.
בתקופה הזו, היישוב היהודי בארץ הגיע לכדי כעשרה אחוזים מהאוכלוסייה, רובם בגליל המזרחי.
לאחר חורבן הבית בידי טיטוס בשנת 70 ולאחר דיכויו של מרד בר כוכבא בשנת 135 באו פליטים נוספים מארץ ישראל לבבל.
בבבל היו ערים שאוכלוסייתן הייתה כמעט יהודית לגמרי, כגון נהרדעא על נהר פרת, סורא ופומבדיתא.
בתחילת המאה הראשונה מנו יהודי בבל כמיליון תושבים, וההערכה היא כי בין המאה השלישית ותחילת המאה השישית עלה מספרם ועמד על שני מיליון.
ערים וקהילות יהודיות רחבות התקיימו בשטחי בבל עד המאה ה־13 ברציפות.
לאחר מכן התמעטה אוכלוסיית היהודים בבבל, שנדדו לעבר צפון אפריקה, אירופה וארץ ישראל, והקהילות בארצות אלה גדלו בחשיבותן.
בימי הביניים היו פזורים בני עם ישראל ברחבי אירופה, צפון אפריקה ואסיה כמיעוט אתני בעיקר תחת שלטון נוצרי ומוסלמי.
היהודים סבלו מרדיפות רבות, בעיקר באירופה וב – שם נחשפו מפעם לפעם לתופעות של שנאת ישראל ואנטישמיות למרות הרדיפות, היו גם תקופות של צמיחה כלכלית ותרבותית, ושגשוג, במקומות ובתקופות שונות.
אחת הקהילות היהודיות הגדולות ביותר בימי הביניים הייתה יהדות ספרד, בה התרכזה האוכלוסייה היהודית הגדולה ביותר באירופה.
קהילה זו, המתועדת עוד מתקופת השלטון הרומי, חוותה אפליה ורדיפות תחת הנוצרים הוויזיגותים, אולם לאחר הכיבוש המוסלמי בשנת 711 חל שיפור במעמדה.
תחת שלטון הח'ליפות של קורדובה, ובהמשך בנסיכויות (טאיפות) שקמו לאחר התפרקותה, ידעו יהודי ספרד תקופת פריחה ייחודית שכונתה לימים "תור הזהב".
תקופה זו התבטאה ביצירה עשירה בתחומים מגוונים: שירה, ספרות ופילוסופיה יהודית (כגון יצירתם של רבי יהודה הלוי, משה אבן עזרא ושלמה אבן גבירול), דקדוק, תלמוד תורה, מוסר, וכן בפעילות מדעית ורפואית (בין השאר בולט חסדאי אבן שפרוט).
בתקופה זו יהודים רבים היגרו לספרד, ואף מילאו משרות בכירות בממשל המוסלמי, כדוגמת המדינאי והמשורר שמואל הנגיד ששימש כווזיר הגדול וכשר הצבא של נסיכות גרנדה.
תקופת תור הזהב דעכה עם עלייתן של שושלות מוסלמיות קיצוניות, בהן המוראביטון והמוואחידון, אשר רדפו את היהודים והובילו לבריחת רבים מספרד (ביניהם הרופא, פוסק ההלכה והפילוסוף החשוב הרמב"ם), וכן עם התקדמות תהליך ה"רקונקיסטה", הכיבוש מחדש של ספרד בידי הנוצרים.
במקביל התפתחה במערב אירופה, ובייחוד בחבל הריין, גם כן רשת של קהילות יהודיות חשובות.
תחת השושלת הקרולינגית הפכו יהודי אשכנז למיעוט מכובד בממלכת הפרנקים, ודמויות כמו יצחק היהודי זכו למעמד כלכלי וחברתי רם.
במאה ה-10 ידוע על קהילות בערים כמו מיינץ, וורמייזא, וגם בדרום ובמזרח, בערים כגון רגנסבורג בבוואריה ופראג בבוהמיה, וכן במקומות נוספים במרכז ומערב אירופה.
עם פרוץ מסעי הצלב בסוף המאה ה-11, פרעו הצלבנים ביהודי גרמניה במסגרת "גזרות תתנ"ו".
בשנת 1144 התרחשה עלילת הדם הראשונה המתועדת, שקרתה בנוריץ' שבאנגליה.
במאה ה-12 וה-13 נמשכו הרדיפות, עם חקיקה אנטישמית שהכתיבה לבוש ליהודים, עלילות דם, ומעשי טבח חוזרים ונשנים; יהודי האימפריה הרומית הקדושה הוכרזו על ידי פרדריק השני כרכוש הקיסר, מה שהעניק להם מצד אחד הגנה, ומצד שני לכד אותם במאבקי כוח בין הקיסר לנסיכויות וערי גרמניה.
במהלך מגפת המוות השחור באמצע המאה ה-14, הועלו האשמות נגד היהודים על הרעלת בארות, וקהילות רבות נחרבו.
בהדרגה, גורשו היהודים מארצות מערב אירופה והיגרו מזרחה.
קהילות יהודיות בארצות האסלאם חוו אף הן תקופות של שגשוג לצד תקופות של רדיפה.
בבבל פעלו בתחילת ימי הביניים ישיבת פומבדיתא וישיבת סורא, שזכו לעמדת הנהגה בעולם היהודי.
זו הייתה תקופת הגאונים ואחריהם, הראשונים.
אולם, כמו בני עמם באירופה, גם יהודי ארצות האסלאם התמודדו עם תקופות של רדיפה, אפליה, והמרת דת בכפייה.
בשלהי ימי הביניים חוותה יהדות ספרד רדיפות קשות שנמשכו עד גירוש ספרד ב-1492, במהלכו גורשו כלל יהודי הממלכה.
כמאה שנה קודם לכן, בשנת 1391, פרצו גזרות קנ"א – סדרת פרעות כנגד היהודים בכל רחבי ספרד, שהביאו להרג המוני ולהמרת דתם של רבים בכפייה.
חלק מן המתנצרים המשיכו לקיים בסתר את מצוות היהדות כ"אנוסים".
בעקבות זאת נוסדה האינקוויזיציה הספרדית, שמטרתה הייתה לחשוף את אלו שנחשדו בשמירת יהדותם בחשאי, ולהעלותם על המוקד.
במקביל התקיימו ויכוחים פומביים שנועדו להשפיל את היהדות ולעודד המרות נוספות.
ב-1492, לאחר השלמת הרקונקיסטה, החליטו המלכים הקתוליים, איזבלה מלכת קסטיליה ופרננדו מלך אראגון, על גירוש כלל יהודי ספרד, ובכך חייבו את כל היהודים שלא הסכימו להתנצר לעזוב את המדינה.
על פי אחת ההערכות, כ-200,000 יהודים עזבו את הממלכה וחיפשו מקלט באימפריה העות'מאנית, במגרב, בפורטוגל ובאיטליה.
בין המגורשים היה פרשן המקרא הידוע ואיש הכספים של הממלכה, יצחק אברבנאל.
חמש שנים לאחר מכן, ב-1497, הוצא צו לגירוש 30,000 יהודי פורטוגל, אולם בפועל הוטבלו כולם לנצרות בכפייה כדי להותירם במדינה ולנצל את תרומתם לכלכלה.
ב-1498 גורשו גם 3,550 יהודי ממלכת נווארה שבצפון ספרד.
רבים מהיהודים שהתנצרו עשו זאת למראית עין בלבד והמשיכו לשמור על אמונתם ומסורתם בחשאי; האינקוויזיציה המשיכה לרדוף אותם במשך מאות שנים.
בעקבות גירוש יהודי ספרד ופורטוגל בסוף המאה ה-15 התפזרו המגורשים סביב אגן הים התיכון.
רבים מהם התיישבו באימפריה העות'מאנית שהחליפה את חצי האי האיברי כמרכז היהודי הגדול בעולם.
בתחומי האימפריה התבססו קהילות חדשות בטורקיה, ביוון, בארצות הבלקן, בסוריה ובארץ ישראל; בחלק מהארצות הללו הם פגשו קהילות ותיקות של רומניוטים או מוסתערבים שחיו באזורים אלו מאות שנים.
במהלך המאה ה-16 קהילות ספרדיות גדולות התהוו באיסטנבול, סלוניקי (בה נוצר בהמשך רוב יהודי) ואיזמיר.
במקביל, הודות לפעילותם של מגורשי ספרד שעלו לארץ ישראל, התרחשה בצפת במאה ה-16 פריחה רוחנית ניכרת.
בעיר פעלו המקובלים שלמה אלקבץ, משה קורדובירו והאר"י, שהעניקו תנופה רבה לתורת הסוד היהודית, וכן פעל בה רבי יוסף קארו, מחברו של שולחן ערוך, ספר שהפך לאבן יסוד בהלכה היהודית.
במאה ה-17 סייעו אנוסים מפורטוגל ששבו בגלוי ליהדות ועסקו במסחר ובבנקאות להפיכת אמסטרדם למרכז יהודי משגשג, ובמקביל הקימו קהילות גם באנטוורפן ובלונדון.
תקופה זו ידעה גם תסיסה משיחית, ובתוך כך את הופעתה של תנועת השבתאות בראשות שבתאי צבי בשנות ה-60 של המאה ה-17, תנועה שהסעירה את העולם היהודי.
בעת החדשה המוקדמת הפך בהדרגה האיחוד הפולני-ליטאי למרכז העיקרי של יהדות אשכנז, ובאזור התגבשה במאות הבאות קהילה שהפכה לבסוף למרכז היהודי הגדול בעולם.
באותה העת היהודים באזור זה הלכו והתרבו הודות ליציבות יחסית, הזדמנויות כלכליות ומוסדות קהילתיים חזקים.
באמצע המאה ה־17 הביאו גזרות ת"ח–ת"ט, פרעות שאירעו באוקראינה במהלך מרד חמלניצקי, לחורבן קהילות רבות ולגלי פליטים מערבה; אף על פי כן נותרו פולין וליטא הלב הדמוגרפי והתרבותי של יהדות אשכנז.
לאחר חלוקת פולין עברו רוב יהודייה לשליטת האימפריה הרוסית והוגבלו לחיים ב"תחום המושב" שהוקצה עבורם.
במאה ה-18 התפתחו ביהדות זרמים רוחניים ואינטלקטואליים חדשים: תנועת החסידות שהוקמה בידי הבעל שם טוב והדגישה את הממד הרוחני שביהדות, ומולם ניצבו המתנגדים בראשות הגר"א.
במקביל התפתחה בגרמניה תנועת ההשכלה היהודית בהובלת הוגים כמו משה מנדלסון, שקראה להשתתפות היהודים בחברה האירופית.
במערב אירופה החלה שיבת היהודים למדינות מהן גורשו בימי הביניים, ובהן אנגליה, נושא שלטובתו פעל מנשה בן ישראל.
בעת החדשה המוקדמת החלה לראשונה התיישבות יהודים בעולם החדש.
היהודים הראשונים באמריקה היו אנוסים שהשתקעו במושבות ספרדיות ופורטוגליות.
חלקם הוצאו להורג בידי האינקוויזיציה באשמת "התייהדות".