tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשתי העונות הבאות המשיך להציג יכולת גבוהה כרכז הפותח של הראפטורס, עם ממוצעים של 12.5 נקודות ו-5.5 אסיסטים למשחק.
בפברואר 2004, לאחר כ-6 עונות בטורונטו, נפצע ויליאמס בברכו הימנית ונאלץ לעבור ניתוח ארתרוסקופיה אשר למעשה הביא לסיום קריירת המשחק שלו; עד סיום עונת לא שיחק ויליאמס כלל, ובשתי העונות הבאות שותף ב-3 משחקים בסך הכול – אחד עם הראפטורס ושניים כשחקן לוס אנג'לס קליפרס.
לקראת עונת מונה ויליאמס לעוזרו של מאמן טורונטו ראפטורס, ג'יי טריאנו.
לאחר שנתיים בתפקיד עבר לשמש כסקאוט של הקבוצה, ובסיום עונת פוטר ועזב את המועדון.
בעונת שימש כעוזר מאמן בפילדלפיה 76', תחת ברט בראון.
אלוויזה קדמוסטו היה סוחר עבדים ומגלה ארצות ונציאני, אשר נשכר על ידי הנסיך הפורטוגזי אנריקה הספן וביצע שני מסעות מפורסמים למערב אפריקה בשנת 1455 ו-1456, בליווי הקפטן הג'נובזי אנטוניוטו אוזודימארה.
לזכות קדמוסטו וחבריו מייחסים גילוים של איי כף ורדה והנקודות לאורך חוף גינאה, מנהר גמביה ועד נהר הגבה (בגינאה-ביסאו), זאת "הקפיצה הגדולה" ביותר בתגליות של אנשי אנריקה מאז שנת 1446. סיפורו של קדמוסטו על המסעות שלו, כולל התצפיות המפורטות שתיעד על חברות מערב אפריקה, הם חומר יקר ערך להיסטוריונים.
קדמוסטו נולד בקא' דא מוסטו, ארמון בתעלה הגדולה של ונציה שממנו נובע שמו.
אביו היה ג'ובאני דא מוסטו, עובד מדינה וסוחר ונציאני, ואמו אליזבת קווריני, ממשפחה ידועה בוונציה.
קדמוסטו היה הבכור מבין שלושה בנים, ואחיו הצעירים יותר היו פיטרו ואנטוניו.
בגיל צעיר קבע קדמוסטו את דרכו כהרפתקן וסוחר.
הוא שט עם האוניות הוונציאניות בים התיכון.
בין השנים 1442–1448 ערך מסעות שונים לחוף הברברים וכרתים, כסוכן מסחרי של בן דודו, אנדראה ברבריגו.
בשנת 1451 התמנה לקצין של חיל הים שליווה מטען לאלכסנדריה.
בשנה שלאחר מכן הוא כיהן באותה משרה במסע מוונציה לפלנדריה.
עם שובו הוא מצא את משפחתו מדורדרת.
אביו, שנקלע לשערוריית שוחד, גורש מוונציה ומצא מקלט בדוכסות מודנה.
קרובי משפחתו של קווריני ניצלו את ההזדמנות לתפוס את רכוש משפחתו.
הכישלון הזה סימן את סיכויי העתיד של הקריירה של קדמוסטו בוונציה, וככל הנראה עודד את רוח ההרפתקה שלו, בתקווה להחזיר את שם משפחתו ואת הונם בזכות מעשים גדולים משלו.
באוגוסט 1454, בגיל 22, יצאו אלביס ואחיו אנטוניו למסע מטעם סוחר ונציאני, שהיה מיועד לאזור פלנדריה.
במסע מערבה, נעצרה האוניה בגלל מזג אוויר גרוע ליד קייפ סנט וינסנט, פורטוגל.
בזמן שחיכה שמזג האוויר ישתפר, הנסיך הפורטוגלי הנרי הנווט, שמושבו היה בקרבת מקום, שיגר כמה מסוכניו המסחריים, ובראשם מזכירתו אנט אנטו גונסאלבס והקונסול הוונציאני המקומי פטריציו די קונטי, כדי לעניין את הסוחרים הוונציאנים בפתיחת חוזי סחר על סוכר ומוצרים אחרים מאי מדיירה של הנסיך.
קדמוסטו, "חשק לבקר באזורים אלה שהתגלו לא מכבר", פנה מיד לנסיך הנרי בבית מגוריו ברפוזיירה לבצע משלחת בשמו.
אלביס קדמוסטו יצא לדרך ב 22 במרץ 1455 באוניה שסופקה על ידי הנסיך הנרי.
הוא המשיך לפורטו סנטו ולמדיירה, ואחר כך עשה את דרכו לאיים הקנריים, ומשם המשיך דרומה.
סוסים הוערכו מאוד בחופי סנגל, ומחירם היה גבוה - בין 9 ל-14 עבדים לסוס.
קדאמוסטו אמר שמכר שבעה סוסים בתמורה ל-100 עבדים.
במקום לחזור לאירופה עם המטען האנושי, החליט קדמוסטו לשוט בהמשך החוף, לעבר חצי האי כף ורדה.
המטרה הייתה "לגלות מדינות חדשות" מעבר לכף, ליתר דיוק את "הממלכה המסתורית" שנקראה גמברה", שם שמע הנסיך הנרי (משבויים עבדים קודמים) כי נמצא זהב בשפע.
הוא הגיע לקייפ ורדה, ביוני 1455, קדמוסטו פגש שתי ספינות פורטוגזיות, בפיקודו של אנטוניו אוסודימארה, בשירותו של הנסיך הנרי, הם הסכימו לאחד כוחות והמשיכו יחד דרומה.
לאחר עצירה קצרה בכמה איים ללא שם (ככל הנראה איל דה מדלן), הפליגו קדמוסטו, אוסודיארה והצי הפורטוגזי הקטן דרומה, במורד Petite Côte עד שהגיעו לדלתא סין-סאלום.
קטע המיושב על ידי אנשי סררי (Serer).
לקדמוסטו לא היה שום דבר טוב לומר עליהם, ואפיין אותם כאכזריים ועובדי עבודה זרה.
קדמוסטו כתב שהוא היה זה שכינה את נהר סלום כ"ריו די ברבצ'יני", השם שיופיע על המפות אירופיות לאחר מכן.
קדמוסטו ואוסודימאר ניסו להיכנס לנהר, אך החליטו במהירות לסגת כי הילידים הסרריים, התנפלו והרגו את המתורגמן שהם שלחו.
כשהם שטו דרומה, קדמוסטו ואוסודימאר גילו את שפך נהר גמביה בסוף יוני או תחילת יולי 1455. הם התחילו להפליג במעלה הנהר, אך התקדמותם התמודדה עם עוינות בלתי פוסקת מצד התושבים, אנשי המנדיקה, במעלה הנהר.
הם היו נתונים להתקפות, ובקושי הגנו על עצמם ממתקפת המונים שניסתה ללכוד את האוניות שלהם.
על פי מתורגמני קדמוסטו, המנדינקה האמינו שהפורטוגזים הם קניבלים, כי הם הגיעו לאזור לקנות גברים שחורים כדי לאכול אותם.
בפתח נהר הגמביה ציין קדמוסטו את היעלמותו של כוכב הקוטב הצפוני באופק, ושרטט בצורה גסה את כוכבי השמיים בדרום.
כנראה התיאור הראשון הידוע של קבוצת הכוכבים של הצלב הדרומי.
קדמוסטו כינה אותה האוסטרו קארו דל (מרכבה דרומית).
ידוע שהצי היה שוב בפורטוגל לפני סוף השנה, שכן אנטוניו אוסודימר כתב מכתב ב-12 בדצמבר 1455 לנושיו בחזרה בגנואה, ומדווח על תוצאות המסע שלו.
קדמוסטו יצא לדרך במאי 1456, הפעם לא לבד, אלא יחד עם אנטוניו אוסודימארה וספינת קרוול נוספת עם קברניט פורטוגזי - משרת נוסף של הנסיך הנרי.
שלוש הספינות לא ביצעו עצירות מסחר כרגיל, והתכוונו להפליג היישר לנהר גמביה (ככל הנראה לפי הוראות הנסיך הנרי).
כשהתפתחה סערה סביב חצי האי כף ורדה, הצי הקטן נאלץ להפליג מערבה, הרחק מהחוף במשך יומיים ושלושה לילות (כ-300 מיילים), וגילה ארכיפלג שטרם נחשף של איי כף ורדה.
קדמוסטו, אוסודימארה והקברניט השלישי תיצפתו על כמה מהאיים הבלתי מיושבים, והאמינו שהם ארבעה במספר, למעשה קיימים עשרה איים.
הם עגנו תחילה באי שקראו לו בואונה ויסטה (בואה ויסטה), לפני שהמשיכו הלאה לאי גדול יותר, אותו כינו סן ג'ייקובו (סנטיאגו).
הם מצאו את האיים לא מעניינים.
הם המשיכו לנהר גמביה, הפעם ללא התנגדות.
הם הפליגו בערך 10 מיילים איטלקיים (15 ק"מ) במעלה הנהר ועגנו באי בנהר שקראו לו סנטו אנדריאה (לזכר איש צוות שנפטר, בשם אנדראה; האי כנראה הוא "אי הכלבים" המודרני).
השלישייה המשיכה במעלה הנהר ולוותה על ידי סירות קאנו עם אנשי מנדינקה.
הפעם לא התפתחו פעולות איבה או מארבים.
בסופו של דבר הצליחו המתורגמנים לפתות כמה מהילידים לעלות על סיפון האוניות הפורטוגזיות ונפתח קשר אתם.
הילידים הזדהו כנתינים של המלך פורוסאנגולי (מהגדה הדרומית של גמביה) וכי הוא, ומרבית מלכי המנדינקה האחרים לאורך נהר גמביה, היו כולם וואסאליים של הקיסר של מאלי.
נדע להם כי חלק מהמלכים המקומיים יהיו מוכנים לפגוש את הפורטוגזים.
בעקבות הנחיותיהם של בני שיחו, הפליג קדמוסטו כ-60 מיילים איטלקיים במעלה נהר גמביה, והגיע למקום מגוריו של מלך המנדינקה.
הם התקבלו יפה, אך היו מאוכזבים מהעדויות המעטות לכמויות הזהב הגדולות שציפו למצוא.
הם עסקו בסחר פשוט עם המקומיים, וקנו את המושק, שלא יסולא בפז עבור הבשמים האירופים.
קדמוסטו וחבריו שהו שם במשך 11 יום לפני שעזבו את המקום.
ככל הנראה המגפה הזו היא שהניעה את קדמוסטו לקצר את שהותו ולעזוב את נהר גמביה, בחזרה לאוקיינוס, שם המצב השתפר.
השלישייה של קדמוסטו החליטה להמשיך ולחקור את חוף מערב אפריקה, והפליגה דרומה, והקיפה את קייפ סנט מרי וגילו כמה פתחי נהרות, באזור הגבול בין סנגל וגינאה ביסאו.
מאחר שלא הצליחו ליצור תקשורת עם המקומיים, הם החליטו לחזור לפורטוגל.
לאחר שובו בשנת 1456, המשיך קדמוסטו להתגורר בפורטוגל במשך שנים רבות, וכנראה המשיך לעסוק, במישרין או בעקיפין, בסחר המערבי אפריקני.
לא ידוע אם קדמוסטו עצמו ביצע סיורים נוספים לאורך החוף האפריקני.
קדמוסטו הצהיר בבוטות כי לא היו מסעות אחרים בעלי חשיבות על ידי מישהו לאחר שנת 1456, עד המשלחת של פדרו דה סינטרה בשנת 1462.
פטרונו של קדמוסטו, הנסיך הנרי הנווט, נפטר בנובמבר 1460 והמונופול על הסחר האפריקני חזר לכתר הפורטוגזי ומבצעיו הועברו בהדרגה מלגוס לליסבון.
ככל הנראה קדמוסטו לא ראה עתיד ועזב את פורטוגל וחזר לוונציה בפברואר 1463. על פי ההערכה, קדמוסטו הביא עמו כתבים, בולי עץ וכמה מפות ימיות.
קדמוסטו השתמש באלה כדי לחבר את מפת הניווט המפורסמת שלו באמצע שנות ה -60. על פי ההערכה, הוא העביר חלק ניכר מהחומר העיקרי שלו לקרטוגרף הוונציאני גרציוסו בנינקסה, כאשר בנינקסה המשיך לייצר אטלס בשנת 1468, המתאר את החוף המערבי אפריקני ברמת דיוק גבוהה.
הספר שכתב ומפת הניווט יוצרה ככל הנראה במאמץ לפרסם את הישגיו ולהציל את שם משפחתו.
עם שובו, הצליח קדמוסטו לשחזר חלק מהרכוש של משפחתו מקרובי משפחתו של קווריני, וכמה שנים לאחר מכן התחתן עם אליזבטה די ג'ורג'יו ונייר, אשת אצולה עשירה אך בריאות שברירית - היא נפטרה בלי שילדה לו ילד.
הוא חזר למסחר, בספרד, אלכסנדריה, סוריה ואנגליה.
בנוסף אליהם פיתח קריירה דיפלומטית ומינהלית עבור הרפובליקה של ונציה.
עבור היסטוריונים של התגליות הפורטוגליות בתקופת הנרי הנווט, התיאורים של אלביס קדמוסטו, "הנווט" (The Navigazioni) הוכחו כמסמך שלא יסולא בפז.
הדיווחים של קדמוסטו, הכרוניקה של גומס דה זוררה וזכרונותיו של דיוגו גומס, הם כמעט כל מה שנשאר מהתיעוד הכתוב על התגליות הנריקניות.
ואכן, עד לפרסום "דקאדאס דה אסיה" של ז'ואו דה בארוס בשנת 1552, Navigazioni של קדמוסטו הייתה היצירה היחידה שפורסמה באירופה על התגליות הפורטוגזיות.
קדמוסטו הדגיש את תפקידו המרכזי של הנסיך הנרי, וסייע בבניית דמותו של נסיך הנווט לדורות הבאים.
בהשוואה לאחרים, היסטוריונים מעריכים את האמינות והפרטים שסיפק קדמוסטו, שהעניקו מבט עשיר וברור יותר על אופן פעולתו של "המפעל ההינריאני".
הכתבים של קדמוסטו בעלי חשיבות רבה גם עבור היסטוריונים של אפריקה.
המספקים את הדו"חות המפורטים הראשונים שנכתבו על אזור סנגמביה, מעבר לשוליים שנגעה במאה שנה קודם לכן על ידי ההיסטוריון הערבי אבן בטוטה.
קדמוסטו נתן סיכום של הידע האירופי על מערב אפריקה.
הוא מתאר את האימפריית מאלי ואת הסחר הטרנס-סהרי.
איך שיירות של ברבריים נושאים את המלח הסהרי ממלחות מדבריות כמו טגאזה (טגאצה) לערים גבולות כמו טימבוקטו.
הוא הסביר כיצד הזהב שיוצא מלב מאלי יוצא בשלושה חלקים, האחד לקוצ'יה (קוקיה) ואז מזרחה אל מצרים, השני דרך טימבוקטו לטו (טואט) ואז צפונה לכיוון תוניסיה, חלק שלישי, גם דרך טימבוקטו, עובר מערבה להודן (Ouadane) ומיועד למרוקו, שחלקו חורג לאזור הפורטוגזי בארגין.
בשנת 1481 נבחר אלביס קדמוסטו למפקד צי הספינות של אלכסנדריה הוונציאנית, וסיים את הקריירה הימית שלו באותן אוניות בהן התחיל.
הוא נפטר בשנת 1483 בעודו בשליחות דיפלומטית לרוביגו כדי להעריך את השלל שרכשה הרפובליקה הוונציאנית לאחר ניצחונם על ארקול הראשון, דוכס פרארה במלחמת פרארה.
לא נראה כי היה תיעוד של תגליות פורטוגזיות לפני אלביס קדמוסטו מעבר לדלתא סין-סלום.
נוסעים פורטוגזים לפניו, לא הצליחו לחדור לתוך הנהרות שגילו, בגלל התקפות הילידים השונים - כפי שקרה ל במסעו הראשון.
קדמוסטו לא רק הפליג דרומה יותר מכל אחד אחר אלא גם הצליח להיכנס ולעלות בנהר גמביה.
הוא נחשב לאירופאי הראשון (יחד עם אנטוניו אוסודימארה וחבריהם האלמונים) שהפליג במעלה גמביה.
לא בטוח מה גרם לשינוי הגישה של הילידים.
ברגע שפתחו את נהר הגמביה, קדמוסטו ואוסודימאר הובילו את ההישג הגדול הבא של תגליות הנריקניות באפריקה - איי כף ורדה, נהר קאסמנס, קייפ רוקסו, נהר קאצ'ו ולבסוף נהר הגבה ואיי ביסגוס.
אורכו של החוף שגילו בשנת 1456 היה הגדול ביותר בעידן התגליות הפורטוגזי מאז 1446. כמעט אותו חוף יסקר שוב על ידי דיוגו גומס בסביבות 1458.
אלווין בצ'ירי (באלבנית: Elvin Beqiri; נולד ב-27 בספטמבר 1980) הוא כדורגלן עבר אלבני, ששיחק בעמדת הבלם ומאמן כיום את נבחרת אלבניה בכדורגל עד גיל 17.
בצ'ירי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ולזניה שקודרה ובעונת , הצטרף לקבוצה הבוגרת.
עונה לאחר מכן, בצ'ירי הפך לשחקן הרכב פותח בקבוצה, ובסיום העונה זכתה ולזניה באליפות.
בקיץ , חתם במטאלורג דונייצק מליגת העל האוקראינית.
בתחילת עונת חתם באלניה ולדיקווקז מליגת העל הרוסית.
ב-2 בפברואר 2006, בצ'ירי חתם במכבי תל אביב מליגת העל.
בקיץ חזר לקדנציה שנייה במטאלורג דונייצק.
בקיץ חתם בארסנל קייב, אך כעבור זמן קצר חזר לוולזניה שקודרה.
בינואר חתם בחזר לנצ'ראן מליגת העל האזרית.
בקיץ חזר לוולזניה שקודרה, בה שיחק שלוש עונות ובסיומן פרש ממשק פעיל.
ביולי , מונה למאמן נבחרת אלבניה בכדורגל עד גיל 17.
ב-5 בינואר 2002, בצ'ירי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אלבניה בתיקו 0-0 נגד .
בצ'ירי, שיחק בנבחרת עד שנת במהלך שנותיו בנבחרת רשם 47 הופעות בנבחרת, בהן לא כבש אף שער.
אלווין הירש רוזנפלד הוא פרופסור וחוקר אמריקאי שכתב על השואה ועל האנטישמיות החדשה.
הוא מכהן כיו"ר אירווינג מ.
גלזר ללימודי יהדות באוניברסיטת אינדיאנה, ומנהל המכון לחקר אנטישמיות עכשווית.
לרוזנפלד תואר דוקטור מאוניברסיטת בראון (סיים ב-1967).
אלווין אוונס היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-20, ולאחר מכן ה-21, של מדינת פנסילבניה.
אוונס נולד באבנסבורג שבפנסילבניה, בשנת 1845. הוא למד בבתי ספר ציבוריים בפנסילבניה, ולאחר מכן במכללת ביזנס איירון סיטי שבפיטסבורג.
לאחר לימודיו, החל לעבוד בעצים.
במלחמת האזרחים האמריקנית, שירת אוונס בחבורת מתנדבים שאורגנה כדי להדוף את הפלישה הצפויה לפנסילבניה על ידי צבא הקונפדרציה.
לאחר מלחמת האזרחים, למד אוונס משפטים, ובשנת 1873, התקבל למשרד עורכי דין באבנסבורג.
אוונס היה ממקימי הבנק הלאומי הראשון באבנסבורג, ונשיאו הראשון.
במשך מספר שנים, אוונס היה חבר בוועדה הממונה על בתי הספר באבנסבורג, ובמועצה הכללית של העיר.
אוונס נבחר לקונגרס ה-57 של ארצות הברית, ולאחר מכן גם לקונגרס ה-58, מטעם המפלגה הרפובליקנית.
אוונס סירב להשתתף בבחירות לקונגרס ה-59. לאחר התפטרותו מהקונגרס, חזר לעבודתו בתור עורך דין.
אוונס נפטר בעירו, אבנסבורג, בשנת 1906, ונקבר בבית העלמין לויד.
אַלווין ניקוֹלָאיס היה כוריאוגרף, רקדן, מלחין, מוזיקאי, ומורה אמריקאי.
הוא הקים את "תיאטרון המחול ניקולאיס", והיה ידוע בעיקר בזכות עיצוב התלבושות, התאורה ועיצוב הבמה החדשניים שלו.
הוא למד נגינה על פסנתר בגיל צעיר, והחל את הקריירה כִּמְבַצֵּעַ בתור נגן עוגב לליווי הקרנת סרטים אילמים.
כאמן צעיר, צבר ניסיון בעיצוב נוף, משחק, תיאטרון בובות והלחנה.
לאחר שצפה בהופעה של הרקדנית הגרמנייה מרי ויגמן, גמלה בו ההחלטה ללמוד מחול.
לראשית הכשרתו במחול זכה במכללת בנינגטון, מדמויות מפתח בעולם המחול המודרני: האניה הולם, מרתה גרהם, דוריס האמפרי, צ'ארלס ויידמן, לואיס הורסט, ואחרים.
בשנת 1939, בשיתוף עם טרוּדָה קַשְׁמַן, מורתו הראשונה למחול מודרני, קיבל ניקולאיס הזמנה ליצור בלט, ויצר את "קו בן שמונה עמודות", הבלט הראשון שלו.
לאחר שלימד שנתיים בסטודיו למחול משלו, והופיע ברחבי ארצות הברית עם הלהקה של האניה הולם, שירת ניקולאיס בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
ניקולאיס עבר לניו יורק בעקבות המלחמה וחזר ללמוד אצל האניה הולם.
בהמשך הפך עוזרה של הולם, לימד בבית הספר שלה בניו יורק ובקולורדו קולג' במהלך הקיץ.
בשנת 1949 מונה ניקולאיס למנהל שותף של תיאטרון בשם Henry Street Settlement Playhouse, לצד בטי יאנג.
הוא הקים את הלהקה Playhouse Dance Company, שבהמשך החליפה את שמה ל"תיאטרון המחול ניקולאיס".
באותו תיאטרון החל ניקולאיס לפתח סגנון משלו של תיאטרון מחול מופשט, תוך שהוא מציג את האדם כחלק מסביבה כוללת.
ניקולאיס הגדיר מחדש את המחול כ"אמנות התנועה אשר, אם נעיין בה בזכות עצמה, הופכת למסר ולא רק למדיום".
הוא קבע כי "ייעודה של האמנות הוא לחקור את המנגנונים הפנימיים ואת הממדים הנוספים של החיים, ומתוך החקירה, להגיש את ממצאיה מתורגמים למדיום האמנותי של האמן".
באותה תקופה גם חבר לניקולאיס רקדן בשם מאריי לואיס, שעתיד היה להפוך לרקדן המוביל של ניקולאיס ולשותף יצירתי לאורך שנים.
בשנת 1956 הוזמן תיאטרון המחול ניקולאיס להופעה ראשונה מני רבות בפסטיבל המחול האמריקאי.
הופעות אלו, ומספר הופעות ב־The Steve Allen Show, תרמו לגיבוש תיאטרון המחול הכולל של ניקולאיס, והלהקה תפסה מקום בחזית המחול העכשווי האמריקאי.
בשנות ה־60 של המאה ה־20, הוצגה שוב הכוריאוגרפיה שלו בטלוויזיה בשידור חי בתוכנית CBS Repertoire Workshop.
בעקבות ביקור בכנס האגודה להנדסת אודיו באוקטובר 1964, גילה ניקולאיס את מערכת הסינתיסייזר האנלוגית הראשונה של Moog והזמין אותה מייד.
בשנת 1968 הופיעה להקתו במשך עונה אחת בפריז, בתיאטרון שאנז אליזה, מה שהגדיל את השפעת ניקולאיס על עולם המחול.
בפריז החלה מערכת יחסים אמנותית ארוכה עם ה־Théâtre de la Ville, שהחלה בשנת 1971 ונמשכת גם לאחר מותו.
לאחר העונה בפריז, החלה הלהקה להופיע ברחבי העולם.
בשנת 1978 הזמין משרד התרבות הצרפתי הזמין את ניקולאיס להקים את המרכז הלאומי למחול עכשווי באנז'ה, צרפת.
בדצמבר 1980 יצר ניקולאיס את יצירתו הכוריאוגרפית ה-99 במספר, Schema, עבור האופרה של פריז.
במקביל, כוריאוגרפיה שלו לאופרה מאת ג'אן קרלו מנוטי הועלתה באופרה של וינה.
ניקולאיס ויצירתו הופיעו במספר רב של סרטים ותוכניות טלוויזיה בארצות הברית ומחוצה לה.
ביולי 1987 שודר סרט תיעודי באורך מלא בשם "ניק ומאריי" על ניקולאיס ומאריי לואיס, בבימויו של כריסטיאן בלקווד, בסדרה American Masters של PBS.
ניקולאיס היה מורה מוערך, והפדגוגיה שלו נלמדת בבתי ספר ובאוניברסיטאות ברחבי העולם.
הוא נפטר מסרטן ב-8 במאי 1993 בניו יורק, ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
בשנת 1987 הוענקה לניקולאיס המדליה הלאומית לאמנויות, מידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
באותה שנה זכה גם בפרס מרכז קנדי, שהוענק במהלך שלושה ימים של אירועים רשמיים בוושינגטון, שבשיאם שודר ב־CBS מופע של תיאטרון המחול ניקולאיס.
לניקולאיס הוענקו חמישה תוארי דוקטור לשם כבוד; פעמיים זכה במלגת גוגנהיים, וקיבל מענק יצירה לשלוש שנים מקרן מלון.
הוא קיבל את העיטור הגבוה ביותר של העיר פריז, ה־Grande Medaille de Vermeille de la Ville de Paris, כמו גם מדליות מסביליה, ספרד, אתונה, יוון, ומ־30 ערים אחרות, בארצות הברית ומחוצה לה, כמו גם אות מיוחד מראש עיריית ניו יורק, שהוענק לניקולאיס ולמאריי לואיס ביחד.
היו שהדביקו לניקולאיס את הכינוי "הפטריארך האמריקאי של המחול הצרפתי".
ניקולאיס הוא אביר לגיון הכבוד של צרפת וחבר בדרגת "מפקד" במסדר האמנויות והספרות של צרפת.
בשנת 2000, זכה במקום במוזיאון הלאומי והיכל התהילה למחול של ארצות הברית.
כמו כן זכה בפרס פסטיבל המחול האמריקאי על שם סמואל ה' סקריפס; פרס קאפיזיו; פרס חוג המבקרים של צ'ילה; ציון לשבח של האמי; פרס כתב העת Dance (1968); פרס טיפאני; ופרס גילדת המחול האמריקאית.
בספריות אוניברסיטת אוהיו באת'נס, אוהיו מצוי אוסף המחול של אלווין ניקולאיס ומאריי לואיס.
האוסף הארכיוני מכיל סרטים, תצלומים, פוסטרים, פרסים, תוכניות, ביקורות, והקלטות מוזיקליות.
אוניברסיטת אוהיו מחזיקה גם במסמכים של גלאדיס ביילין – תלמידתו של ניקולאיס, רקדנית בלהקת המחול ניקולאיס, ופרופסורית בכירה למחול באוניברסיטת אוהיו.
אלווין פטרסון הובי היה קצין בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית, שופט בבית המשפט העליון של אינדיאנה, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ומושל אינדיאנה ה-21 בשנים 1889- 1891. במהלך המלחמה היה לו תפקיד חשוב בזירה המערבית, זכה להערכה רבה מהגנרל יוליסס ס.
גרנט, וחשף מזימה למרידה באינדיאנה.
כמושל, הוא עמד בפני כמה אתגרים משפטיים מצד האספה הכללית של אינדיאנה לשלול ממנו סמכויות, אך אלו לא צלחו לרוב.
הובי קידם בהצלחה רפורמה בשיטת הבחירות עד למותו בעת כהונתו.
אלווין פטרסון הובי נולד בעיר מונט ורנון שבאינדיאנה כבנם של אביאל ופרנסיס הובי.
ב-1849 זכה הובי לתשומת לב באינדיאנה כאשר מונה לפקח על אחוזתו של ויליאם מקלור המנוח.
מקלור היה אדם אמיד שהיה אחד מהמייסדים השותפים של היישוב האוטופי ניו הרמוני.
בצוואתו הוא הורה שאחוזתו תמכר ושההכנסות מהמכירה ישמשו למימון בנייתן של ספריות.
שני אחיו השתלטו כבר על רוב שטחה של האחוזה, מכרו אותו, ולקחו לעצמם את הכספים.
הובי הגיש מעל שישים תביעות משפטיות כדי לקבל חזרה את נכסי האחוזה, ולייעד אותם לשימוש שלו התכוונן מקלור.
הכספים שהתקבלו ממכירת האחוזה שימשו בהצלחה לפתיחתם של 160 ספריות באינדיאנה ובאילינוי.
הפרשה זכתה לכיסוי נרחב בעיתונות ברחבי אינדיאנה, והובי זכה לאהדה ציבורית משמעותית בזכות הצלחתו.
ב-1844 נשא הובי לאישה את מרי אן.
ב-1850 נבחר הובי כנציג מטעם המפלגה הדמוקרטית בוועידה שניסחה את החוקה החדשה של אינדיאנה.
הוא תמך ברפורמות בתחומי הממשל והחינוך שבחוקה, והיה הכוח המניע בהיבטים השנויים במחלוקת שבחוקה.
הוא התנגד למתן זכות בחירה לנשים ולאפרו-אמריקאים.
הוא גם התנגד לרפורמות בחוקי פשיטת הרגל, באומרו שאין להעניק יותר מדי הגנה מפני בעלי החוב, ובכך לעודד עצלות.
החוקה אושרה במשאל עם, אך שנתיים לאחר מכן נפסלו הסעיפים נגד השחורים על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1854 מונה הובי על ידי המושל ג'וזף רייט לאייש מושב פנוי בבית המשפט העליון של אינדיאנה עד לקיום בחירות לאיוש קבוע.
בעת שקיבל מינוי זה, היה הובי בן 34, ובכך היה השופט הצעיר ביותר בהיסטוריה של בית המשפט.
הוא גם היה הנציג היחידי לוועידת החוקה שפירש כשופט מסמך שהוא עצמו ניסח.
ההחלטה החשובה ביותר שלו הייתה פסילת חוקי מיסוי שחוקקו על ידי כמה ערים כדי להגדיל את הכנסותיהם עבור בתי הספר שלהם.
בהחלטתו זו הוא קבע שהחוקה דורשת שכל בתי הספר של המדינה ימומנו באופן אחיד.
הובי התמודד בבחירות לבית המשפט העליון, אך הוא הובס לאחר שכיהן בתפקיד שישה חודשים בלבד.
ב-1855 מונה הובי על ידי נשיא ארצות הברית פרנקלין פירס כתובע הפדרלי של אינדיאנה.
המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה עברה אז תקופה של בעיות פנימיות על רקע סוגיית העבדות.
סיעת תומכי העבדות במפלגה, בהנהגתו של ג'סי ד.
ברייט, הרחיקה משורות המפלגה רבים מהחברים מתנגדי העבדות, כולל הובי, במהלך הוועידה המפלגה המדינתית של 1858. ברייט אף הצליח להשפיע על הנשיא ג'יימס ביוקנן להעביר את הובי ממשרתו בשל עמדתו.
על כך הגיב הובי בהתמודדות כמועמד עצמאי לבית הנבחרים של ארצות הברית מול מועמד הדמוקרטים ויליאם א.
ניבלק, אך הובס ברוב גדול.
לאחר מכן הצטרף הובי למפלגה הרפובליקנית, יחד עם רבים מאלו שהורחקו משורות המפלגה הדמוקרטית.
מיד לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית ב-1861, הוצב הובי כקצין בדרגת קולונל וארגן את הרגימנט הראשון של הלגיון של אינדיאנה, כוח מיליציה שהוצב לתפקידי הגנת המדינה במהלך המלחמה.
זמן קצר לאחר מכן, הוא מונה כקולונל ברגימנט הרגלים ה-24 של אינדיאנה.
עד מהרה נשלח הרגימנט לקווי החזית, והובי פיקד עליו בקרב שילה ב-1862. הוא נשאר יחד עם כוחות החלוץ של הגוף העיקרי של צבא האיחוד בזירה המערבית, וקודם לדרגת בריגדיר גנרל בכוחות המתנדבים של ארצות הברית.
במהלך המצור על קורינת' פיקד הובי על הבריגדה הראשונה של הדיוויזיה השלישית בפיקודו של לואיס וולאס.
לזמן קצר במהלך סתיו 1862 פיקד הובי על מחוז מזרח ארקנסו, אך שב ב-1863 לתפקיד פיקוד על בריגדה במסגרת .
בינואר אותה שנה הוא הוצב לפקד על הדיוויזיה ה-12 של הגיס ה-13. הוא הוביל את הדיוויזיה בקרב צ'מפיון היל מאוחר יותר אותה שנה, שם זכה לשבחים מפי הגנרל יוליסס ס.
הובי הוביל שוב את הדיוויזיה שלו במצור על ויקסבורג, שם הוא חיסל את השליטה של צבא הקונפדרציה על נהר המיסיסיפי.
הוא זכה שוב לשבח מפי גרנט כאחד מאנשי המפתח במצור.
זמן קצר לאחר הקרב הוא קיבל הודעה על פטירת אשתו, ושב לביתו כדי לארגן את המשמורת על ילדיו.
מותה של רעייתו העציב אותו מאוד וחלף זמן רב עד שהוא השתקם רגשית.
ב-1864 שב הובי לזמן קצר לחזית כדי לפקד על הדיוויזיה הראשונה של הגיס ה-23 במהלך .
באוגוסט 1864 הופסקה פעילותה של הדיוויזיה הראשונה והרגימנטים שלה פוזרו בין הדיוויזיות האחרות של הגיס ה-23. הובי, שנותר ללא תפקיד פיקודי, שב לביתו.
עד לתום המלחמה הוא החזיק בתפקיד מפקד המחוז הצבאי של אינדיאנה.
ב-7 באוקטובר 1865 הוא פרש מצבא האיחוד.
בשובו לאינדיאנה, מונה הובי על ידי המושל אוליבר מורטון לפקד על יחידות הצבא הסדיר במדינה ועל הלגיון של אינדיאנה.
משימתו המרכזית הייתה לפקח על הגיוס ולהשיג שליטה על פעילויות נגד הממשלה.
להשגת המשימה, גייס הובי דיוויזיה של 10,000 איש, אך קיבל אליה רק רווקים.
בשל הגיל הצעיר של רוב חייליו, זכתה הדיוויזיה לכינוי "התינוקות של הובי" (Hovey's Babies).
בחקירותיו הוא חשף רשת של אוהדי הקונפדרציה בדרום המדינה שנודעו בשמות בני החירות (על שם התאגדות דומה מתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית) ו"אבירי מעגל הזהב" (Knights of the Golden Circle).
הוא טען שלקבוצות אלו היו תוכניות למרידה באינדיאנה באוגוסט 1864. כדי לסכל את המזימה, דאג הובי למעצרם של עשרות חשודים שהועמדו לדין בפני בתי דין צבאיים.
כמה מחשודים אלו נדון למוות בתליה, אך עונשם הומתק למאסר.
לאחר המלחמה, פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית שהמשפטים נגדו את החוקה במסגרת פסק הדין "אקס-פרטה מיליגן" .
עם תום המלחמה הוענקה להובי דרגת ייצוג של מייג'ור גנרל לפני פרישתו מהשירות.
לאחר מכן הוא נישא בשנית לרוזה אליס, בתו החורגת של קיילב סמית'.
הוא מונה אז לתפקיד שגריר בפרו ונשלח לכהן שם בתפקיד.
זמן קצר לפני יציאתו לשליחות, חלתה רעייתו ונפטרה.
בתקופת שירותו בפרו, הייתה מדינה זו במלחמה מתמשכת עם שכנותיה ועברה מהפכה אלימה.
הובי העביר את רוב זמנו שם בניסיון להגדיר מי מנהיג את המדינה בכל יום ויום.
ב-1870 הוא התפטר מתפקידו ושב למונט ורנון לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1872 הציגה המפלגה הרפובליקנית את שמו של הובי כמועמד לתפקיד מושל אינדיאנה, אך הוא דחה את המועמדות בטענה שהוא גמר אומר שלא לכהן יותר בתפקיד פוליטי.
במשך 14 השנים הבאות הוא המשיך לנהל את עסקי עריכת הדין שלו עד 1886, אז הוא נבחר כמועמד לבית הנבחרים של ארצות הברית, הסכים למועמדות וניצח בבחירות הכלליות.
שנתיים לאחר מכן הוצגה מועמדותו למשרת מושל אינדיאנה.
באותה שנה התמודד בנג'מין הריסון לנשיאות ארצות הברית והוא זכה לפופולריות רחבה באינדיאנה.
על אף הצלחתה של מפלגתו, ניצח הובי בבחירות בהפרש קטן מאוד את מועמד הדמוקרטים, קורטלנד ק.
טסון, בהפרש של 49 מול 48.6 אחוזים מקולות המצביעים, אך באותה מערכת בחירות שמרו הדמוקרטים על הרוב שלהם באספה הכללית של אינדיאנה.
בגיל 61, היה הובי לאדם המבוגר עד אז שנבחר למשרת מושל המדינה.
בשנת כהונתו האחרונה של קודמו בתפקיד, אלברט פורטר, העבירה האספה הכללית של אינדיאנה שורה של חוקים שהחלישו את סמכויות המושל.
בית המחוקקים ניהל סדר יום שונה ברובו מזה של המושל, ועקף את רוב החלטות הווטו הסמליות שלו.
הובי ניסה לקבל בחזרה את כמה מהסמכויות שניטלו על ידי בית המחוקקים על ידי עתירה נגד רבים מהחוקים שלהם לבתי המשפט.
הם נטלו מהמושל את רוב סמכויות המינוי שלו, ובית המשפט העליון של אינדיאנה פסק בעניין לטובת האספה הכללית.
במקרה אחר, כאשר הקימה האספה מועצות מדינתיות לניהול המשטרה, שירותי כיבוי האש ומחלקות אחרות ברמה המקומית, ובכך נטלה את השליטה מגופי הממשל המקומי שהיו בשליטת הרפובליקנים, פסקו בתי המשפט לטובתו של הובי והכריזו על החוקים כנוגדים את החוקה.
במאבק על זכות המינוי של ראשי המחלקות החדשות, פסק בית המשפט נגד שני הצדדים, והכריז שכמו כל ראשי המחלקות האחרות, אלו החדשים יצטרכו להיבחר בבחירות כלליות.
הצעד היחידי שעלה בידו של הובי להעביר באספה הכללית היה הרפורמה בשיטת הבחירות.
בכמה ממערכות הבחירות התגלו מעשי הונאה, ותקנות הבחירות של אינדיאנה היו הכי פחות מגבילות מבין אלו של כל מדינות ארצות הברית.
מצב זה הוביל למעשי רמאות בחלק מהמפלגות שבאופן מכוון יצרו את פתקי ההצבעה שלהן כדי להגדיל את הסבירות שהמצביעים יבחרו במועמדים שלהם, גם באופן מקרי.
קניית קולות נעשתה אף היא תופעה נפוצה, מה שהוביל לשערורייה ברמה הלאומית בבחירתו של בנג'מין הריסון.
הרפורמות שיושמו, הבטיחו פיקוח נוסף על תחנות ההצבעה, והעבירו את האחריות ליצירת פתקי ההצבעה למדינה.
הובי ניהל מערכה לטיפול בקבוצות הלבנות הגזעניות שפעלו בדרום אינדיאנה.
קבוצות אלו ביצעו כמה מעשי לינץ', כללו את כנופיית רינו , וביצעו מעשים של לקיחת החוק לידיים, במיוחד במחוזות הריסון וקרופורד.
לעיתים קרובות הם הטילו עונשים גופניים על אנשים שהם האמינו שלא דאגו למשפחותיהם, פושעים מקומיים ואלכוהוליסטים.
הובי ניהל חקירות כנגד קבוצות אלו, ודאג שכוונותיו לשים קץ לפעילות קבוצות אלו תזכנה לפרסום.
אף על פי ששום מעצרים לא בוצעו, האיום של הובי הוביל לירידה משמעותית בפעילות הקבוצות ובסופו של דבר להפסקתה.
אלווין פטרסון הובי נפטר ב-29 בנובמבר 1891 באינדיאנפוליס לאחר שמוקדם יותר אותה שנה חלה.
הוא נפטר בעודו מכהן כמושל ובמקומו הושבע סגן המושל אירה ג'וי צ'ייס.
ארונו הוצב באינדיאנפוליס ומשם הועבר לקבורה במונט ורנון, שם הוא נטמן בבית הקברות בלומפונטיין.
אלווין הולסי הוא קצין בדימוס בדרגת אדמירל, כיהן כמפקד פיקוד דרום של ארצות הברית.
הולסי גדל בפורט ואלי שבג'ורג'יה, אביו צ'ארלס שירת במלחמת קוריאה ואימו רוזה הייתה מורה.
ב-1988 סיים תואר ראשון במדעי המחשב מקולג' מורדהאוס והתגייס לצי ארצות הברית.
שירת כטייס מסוקי SH-2F Seasprite ו-סיקורסקי SH-60 סיהוק.
פיקד על טייסת המסוקים HSL-37 ועל אוניית הסער האמפיבית מקין איילנד (LHD-8).
בשנים 2018–2020 פיקד על קבוצת התקיפה הראשונה בהובלת נושאת המטוסים קרל וינסון (CVN-70).
במהלך תפקיד זה מונה למפקדו הראשון של כוח המשימה הרב-לאומי לשמירה על הביטחון הימי ונתיבי סחר בעיקר של נפט במפרץ הפרסי ובמפרץ עומאן.
ב-2020 מונה למפקד כוח המשימה 1 של הצי (TF1N) שמטרתו זיהוי והסרת מחסומים של אי שוויון בצי.
ב-2021 מונה לסגן מפקד ראש אגף כוח אדם בצי, ב-2022 מונה לסגן מפקד פיקוד דרום.
בנובמבר 2024 קודם לדרגת אדמירל ומונה למפקד פיקוד דרום.
הולסי הוביל את הפיקוד במסגרת המלחמה בסמים נגד ספינות מבריחים מוונצואלה.
באוקטובר 2025 הודיע מזכיר ההגנה כי הולסי יפרוש מתפקידו בתום השנה, שלוש שנים לפני תום הקדנציה המתוכננת, הפרישה היא על רקע חילוקי דעות באשר לחוקיות תקיפת הספינות.
הוא סיים את כהונתו בדצמבר 2025.
הולסי בעל תואר שבניהול מאוניברסיטת המדינה טרוי.
הוא נשוי לסטפני, שעוטרה במדליית השירות הציבורי המצוין מיושב ראש המטות המשולבים על התנדבותה במהלך כהונת בעלה כמפקד פיקוד דרום, והם הורים לשני בנים שמשרתים בצבא.
אלווין הוקינס היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הוויגית ולאחר מכן המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של טנסי בשנים 1853–1855, וכמושל טנסי ה-22 בשנים 1881–1883.
אלווין הוקינס נולד במחוז באת' שבקנטקי, כבכור מבין 13 ילדיהם של ג'ון הוקינס ושל מרי (לבית ראלסטון) הוקינס, דודניתו של מושל קליפורניה הרביעי ג'.
אחיו אשטון ויליאם היה פקיד בבית משפט, רופא וכומר, ואחיו אלברט היה שופט, עורך דין וחבר הסנאט של טנסי.
כשהיה בן ארבע, עברה המשפחה למחוז מורי שבטנסי, ושנתיים מאוחר יותר הם עברו למחוז קרול.
הוקינס התחנך באקדמיית מקלמורסוויל ובבת'אל קולג', ולמד חקלאות ונפחות מאביו.
בסופו של דבר למד הוקינס משפטים במקביל לפרנסתו מהוראה בבית ספר, בהדרכתו של השופט בנג'מין טוטן, וב-1843 התקבל ללשכת עורכי הדין.
לזמן קצר הוא עסק במקצוע בשותפות עם דודנו אייזק רוברטס הוקינס, ולאחר מכן הקים משרד עורכי דין משלו בהאנטינגדון.
כאיש המפלגה הוויגית, התמודד הוקינס לראשונה על מושב בבית הנבחרים של טנסי ב-1845, אך ללא הצלחה.
ב-1847 הוא נשא לאישה את ג'סטינה אוט, ולשניים נולדו שישה ילדים, מתוכם ארבעה מתו בילדותם.
הוא התמודד שוב על המושב בבית הנבחרים של טנסי ב-1853, והפעם נבחר, אך כיהן רק תקופת כהונה אחת של שנתיים ולא התמודד על תקופת כהונה נוספות.
בסוף שנות ה-50 הוא היה פעיל בהתנגדותו לפרישה מהאיחוד, ובבחירות לנשיאות של 1860 תמך במועמד מפלגת האיחוד החוקתי ג'ון בל, שהתנגד לפרישה ונקט בעמדה נייטרלית בסוגיית העבדות.
בעוד שרבים מבין הוויגים בטנסי מתנגדי הפרישה העבירו את תמיכתם לקונפדרציה לאחר קרב פורט סאמטר, נותר הוקינס תומך של האיחוד במשך כל מהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
בדצמבר 1862, לאחר שצבא האיחוד השיג את השליטה על רוב מערב טנסי, קרא המושל הצבאי של המדינה אנדרו ג'ונסון לקיום בחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוזות הבחירה לקונגרס התשיעי והעשירי.
הוקינס נבחר מטעם המחוז התשיעי, אך בית הנבחרים החשיב את סך הקולות שקיבל, 1,900, כנמוך מדי ביחס לאוכלוסיית המחוז, 18,000, וסירב לאשר את בחירתו.
את החודשים הבאים הוא העביר בסיורים במערב טנסי לאיסוף מידע עבור הרשויות הצבאיות של המדינה.
ב-1864 הוא מונה כתובע הפדרלי למערב טנסי על ידי הנשיא אברהם לינקולן.
ב-1865 מונה הוקינס על ידי המושל ויליאם בראונלו לבית המשפט העליון של טנסי.
הוא כיהן על כס השיפוט לצד ג'.
שקלפורד וסאם מיליגן, ובין המקרים בהם נתן בית המשפט החלטות במהלך כהונתו של הוקינס היה פסק הדין "רידלי נגד שרברוק", שבו אושרו תקנות ההצבעה הקשוחות של ממשל בראונלו.
ב-1868 התפטר הוקינס מתפקידו כשופט, ולזמן קצר שירת כקונסול ארצות הברית בהוואנה, קובה.
מאוחר יותר באותה שנה, בתגובה לאי-שביעות הרצון ממינוייו של בראונלו לבית המשפט, החליט בית המחוקקים של טנסי על עריכת בחירות לתפקידי שופטים חדשים.
הוקינס היה אחד המועמדים הרפובליקנים, ומאחר ועדיין נשללה זכות ההצבעה מרוב הדמוקרטים, הוא נבחר.
כהונתו זו בבית המשפט העליון של טנסי הסתיימה עם קבלת חוקת 1870 של טנסי, והוא שב לעיסוקו בעריכת דין בהאנטיגדון.
במהלך שנות ה-70 התמודדה טנסי עם החוב המדינתי שלה שהצטבר במהלך העשורים הקודמים על תשלום לעבודות ציבוריות ועל סלילת מסילות ברזל.
המושל ג'יימס פורטר שכיהן בשנים 1875–1879 נמנה עם תומכי התשלום המלא, והמושל אלברט מרקס שכיהן לאחר מכן ועד 1881 נמנה עם תומכי התשלום החלקי, אך לא עלה ביד אף אחד מהם לפתור את המשבר.
ב-1880 הייתה המפלגה הדמוקרטית בטנסי מפולגת לחלוטין בסוגיית החובות, ומרקס החליט שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת כמושל.
בוועידת המפלגה המדינתית שנערכה במאי אותה שנה, נבחר כמועמד המפלגה לתפקיד המושל ג'ון רייט, שנמנה עם סיעת תומכי התשלום המלא.
חברי סיעת התשלום החלקי פרשו מהוועידה ומינה מועמד מטעמם, ס.פ.
הרפובליקנים בחרו בהוקינס, ומפלגת השטרות הירוקים בחרה בריצ'רד מ.
בבחירות הכלליות זכה הוקינס ב-103,964 קולות, מול 78,783 הקולות של רייט, 57,080 הקולות של וילסון ו-3,459 הקולות של אדוארדס.
הוקינס תמך בתשלום מלא של החוב המדינתי.
במאי 1881, בית המחוקקים המדינתי, בו הדמוקרטים המפולגים שלטו בסנאט של טנסי והרפובליקנים שלטו בבית הנבחרים של טנסי, העביר חוק שקבע שכל איגרות החוב המדינתיות שהוחזקו על ידי גורמים עסקיים יוחלפו באיגרות חוב חדשות בערך נומינלי זהה, אך בשיעור ריבית של 3 אחוזים.
כן נקבע שמס הרכוש המדינתי יועלה פי ארבעה.
החוק עבר בבית הנבחרים ובסנאט ונחתם על ידי הוקינס.
תומכי התשלום החלקי מקרב הדמוקרטים עתרו על החוק לבית המשפט העליון של טנסי, שבפברואר 1882 קבע שהוא נוגד את חוקת המדינה.
במאי אותה שנה העביר בית המחוקקים תוכנית לתשלום 60 אחוזים מאיגרות החוב, אך היא מעולם לא יצאה לפועל.
במהלך מסע הבחירות למשרת המושל של 1882 נותרו הדמוקרטיים בטנסי מפולגים, אך בסיוע המושל לשעבר אישם גרין האריס וסיעת הבורבונים במפלגה, הייתה ידם של תומכי התשלום החלקי על העליונה.
הגנרל ויליאם בייט, שהעדיף פירעון מלא של איגרות החוב על בתי הספר ועל מוסדות הרווחה, ותשלום חלקי על איגרות חוב מסחריות, נבחר כמועמד המפלגה.
תומכי התשלום המלא בקרב הדמוקרטים בחרו בג'וזף פוסל, ומפלגת השטרות הירוקים בחרה בג'ון ר.
אף על פי שלא עלה בידו של הוקינס להיבחר לתקופת כהונה שנייה, הוא זכה לשבחים מצד חברי שתי המפלגות על ניהול ממשל הוגן, ועל כך שעזר למחות את הכתם שדבק בממשל הרדיקלי של בראונלו במדיניותו לאחר המלחמה.
הוא גם דאג לכמה רפורמות בתחומי המשפט והחינוך.
לאחר תום כהונתו כמושל שב הוקינס לעיסוקו בעריכת דין בהאנטינגדון.
הוא היה פעיל בכנסייה המתודיסטית, וסייע במסע הבחירות של המועמד הרפובליקני לתפקיד המושל ב-1894, הנרי קליי אוונס, שלא הצליח להיבחר.
אלווין הוקינס נפטר בביתו שבהאנטינגדון ב-27 באפריל 1905. הוא נטמן בבית הקברות הוקינס שבעיר.
אלווין אנטוניו סאנצ'ס הוא כדורגלן שווייצרי-צרפתי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת לוזאן מליגת העל השווייצרית ובנבחרת שווייץ.
סאנצ'ס גדל במחלקות הנוער של לוזאן בנפיקה ולוזאן.
ב-13 בנובמבר 2020 חתם על חוזה מקצועני ראשון בלוזאן, ובהמשך העונה החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל השווייצרית.
סאנצ'ס נולד בקרטיי שבצרפת, ומוצא משפחתו הוא בכף ורדה.
הוא גדל בשווייץ, ושיחק בנבחרת שווייץ עד גיל 21.
ב-12 במרץ 2025 זומן לראשונה לסגל נבחרת שווייץ, לקראת משחקי ידידות נגד נבחרות צפון אירלנד ולוקסמבורג.
ב-21 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 1-1 נגד נבחרת צפון אירלנד.
הוא נפצע בדקות האחרונות של המשחק וסיים את העונה.
אלווין סאונדרס היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם נברסקה, וכן המושל האחרון ובעל הכהונה הארוכה ביותר של טריטוריית נברסקה, תפקיד אותו מילא ברוב תקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
סאונדרס נולד ב-12 ביולי 1817 במחוז פלמינג שבקנטקי, למד בבתי ספר ציבוריים ורכש השכלה אקדמית.
ב־1829 עבר עם אביו לאילינוי, ולאחר מכן ב־1836 למאונט פלזנט, איווה (שהייתה אז חלק מטריטוריית ויסקונסין).
הוא כיהן כמנהל הדואר של מאונט פלזנט במשך שבע שנים.
סאונדרס למד משפטים אך מעולם לא עבד כעורך דין; במקום זאת עסק במסחר ובבנקאות.
ב־1846 כיהן כנציג בוועידת החוקה של מדינת איווה, ומ־4 בדצמבר 1854 עד 14 במאי 1861 כיהן כחבר הסנאט של איווה.
במהלך השנתיים הראשונות של כהונתו היה חבר המפלגה הוויגית בייצוג מחוז 5, ולאחר מכן עבר למפלגה הרפובליקנית, ייצג את מחוז 7 עד 1860, ואז את מחוז 9. סאונדרס היה אחד מהנציבים שמינה הקונגרס לארגון חברת הרכבות יוניון פסיפיק.
הוא כיהן כמושל האחרון של טריטוריית נברסקה בין 1861 ל־1867. הוא כיהן כנציג בקונגרס הרפובליקני הלאומי של 1868. סאונדרס נבחר לסנאט של ארצות הברית כרפובליקני וכיהן קדנציה אחת, מ־4 במרץ 1877 עד 3 במרץ 1883, ובמהלך כהונתו כיהן כיו"ר ועדת הטריטוריות (הקונגרס ה־47).
הוא נפטר באומהה ב־1 בנובמבר 1899, ונטמן בבית הקברות פורסט לאון.
אביו של סאונדרס, גנל, נחשב לבעל "שורשים ישנים" במחוז קולפפר, וירג'יניה.
אמו הייתה מרי מאוזי מאותו מחוז.
הם עברו לקנטקי ולאחר מכן לאילינוי, שם אלווין למד ועבד בחקלאות עד 1836, אז עבר למאונט פלזנט, איווה, שהייתה אז חלק מטריטוריית ויסקונסין.
בעת מותו השאיר אישה ושני ילדים: צ'ארלס ב.
ובתו מרי (לימים גברת ראסל האריסון מוושינגטון די.
סאונדרס היה סבו של ויליאם הנרי האריסון השלישי, שכיהן במספר קדנציות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מוויומינג בשנות ה־50 וה־60. חתנו היה ראסל בנג'מין האריסון.
מחוז סאונדרס בנברסקה ובית ספר סאונדרס באומהה נקראו על שמו.
אלווין סאונדרס ג'ונסון, עורך מייסד של כתב העת The New Republic, נקרא על שמו של סאונדרס.
אלווין אולין קינג נולד בעיר ליאוטה שבמחוז ויצ'יטה שבמערב קנזס (אין לבלבל עם העיר ויצ'יטה שבדרום קנזס), כבנם של ג'ורג' מריט קינג האב ושל אליזבת תומסון "בסי" (לבית סטירלינג) קינג.
הוא למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טוליין שבלואיזיאנה, ופתח משרד עורכי דין במחוז קאלקאסיו שבדרום-מערב לואיזיאנה.
קינג הצטרף לשורות המפלגה הדמוקרטית, וב-1924 נבחר לסנאט של לואיזיאנה מטעם מחוז קאלקאסיו.
ב-1928 הוא נבחר כנשיא הזמני של הסנאט.
בנובמבר 1930 נבחר מושל לואיזיאנה המכהן, יואי לונג לסנאט של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה.
בראשית 1931, הגיש פול סיר , סגן המושל תחת לונג, עתירה להדחתו של לונג על סמך "חוק שאוסר לכהן בשתי משרות במקביל".
הוא גם ניסה לשאת שבועה כמושל המדינה במועד שבאופן רגיל היה אמור לונג לפנות את כס המושל.
לשניים היו יחסים מרירים עוד מימי ראשית תקופת כהונתם בתפקידיהם.
אף על פי כן, לונג לא התפטר מתפקידו כמושל, שכן לטענתו היו לו עדיין כמה משימות שהוא ביקש להשלים לפני עזיבתו לוושינגטון לצורך השבעתו כסנאטור.
בית המשפט העליון של לואיזיאנה דחה את עתירתו של סיר, פסק לטובתו של לונג, וקבע שבניסיונו להישבע אמונים כמושל, הוא למעשה ויתר על תפקידו כסגן המושל.
מתוקף תפקידו כנשיא הזמני של הסנאט, התמנה קינג כסגן המושל, זאת על פי תוכנית מוקדמת לירושת התפקיד, ובראשית 1931 הוא החליף את סיר כסגן המושל.
סיר הגיש עתירה נוספת נגד קינג, אך גם זו נדחתה על ידי בית המשפט העליון של לואיזיאנה.
בשלב זה הסתיימה הקריירה הפוליטית של סיר, והוא שב לעיסוקו כרופא במחוז איבריה.
לאחר שבסופו של דבר התפטר לונג מתפקידו כמושל בינואר 1932, הושבע קינג כמושל לואיזיאנה ה-41, וכיהן עד לתום תקופת כהונתו המתוכננת של לונג מ-25 בינואר ועד 10 במאי 1932.
במהלך תקופת כהונתו הקצרה כמושל, קידם קינג את צמצום ההוצאות על סלילת כבישים, שכן עקב השפל הגדול נוצרו קשיים לממן אגרות חוב בריבית סבירה.
גשר יואי לונג שבמחוז ג'פרסון היה אז בתהליך בנייתו, והוא הושלם בתקופת כהונתו של המושל הבא אוסקר אלן.
בשילוט שבכניסה לגשר נרשם שהוא נבנה בתקופות כהונותיהם של המושלים לונג ואלן, ללא אזכור לקינג.
לאחר תום תקופת כהונתו הקצרה כמושל, לא התמודד קינג למשרה ציבורית נוספת.
הוא שב לעיסוקו בעריכת דין, ולזמן מה שימש כנשיא לשכת עורכי הדין של לואיזיאנה.
אלווין אולין קינג נפטר בביתו שבלייק צ'ארלס ב-21 בפברואר 1958. הוא נטמן בבית הקברות אורנג' גרוב שבעיר.
אלווין והצ'יפמאנקס פוגשים את פרנקנשטיין הוא סרט אימה-קומי מונפש אמריקאי משנת 1999, שהופק על ידי Bagdasarian Productions, LLC ואולפני יוניברסל הנפשה ומופץ על ידי סרטי יוניברסל הום וידאו.
הסרט בוים על ידי קתי קסטילו, נכתב על ידי ג'ון לוי ומבוסס על דמויות מהזיכיון אלווין והצ'יפמאנקס ועל הרומן של מרי שלי משנת 1818 "פרנקנשטיין".
זהו הראשון מבין שני סרטי הזיכיון שהופקו ישירה לווידאו, והראשון מבין שלושה הפקות של אולפני יוניברסל קרטון שהופקו מעבר לים על ידי טאמה הפקות בטוקיו, יפן.
זהו סרט ההנפשה היחיד של אלווין והצ'יפמאנקס שבו הצ'יפטס אינן מופיעות.
שנה לאחר מכן יצא סרט המשך עצמאי בשם "אלווין והצ'יפמאנקס פוגשים את איש הזאב".
הצ'יפמאנקס מופיעים בפארק שעשועים בשם אולפני הסרטים מג'סטיק.
בזמן שהם לוקחים הפסקה מהמופע שלהם, הצ'יפמאנקס הולכים לאיבוד, ובסופו של דבר ננעלים בתוך הפארק.
הם מוצאים את דרכם לאטרקציה "טירת פרנקנשטיין", שם דוקטור ויקטור פרנקנשטיין אמיתי עובד על המפלצת שלו.
המפלצת קמה לתחייה, והדוקטור שולח אותה במרדף אחר הצ'יפמאנקס.
במנוסתם, המפלצת משיגה את דוב הצעצוע של תיאדור שנפל מידיו.
המפלצת עוקבת אחר הצ'יפמאנקס הביתה ומחזירה את הדוב לתיאודור, שמתיידד איתו במהירות.
הצ'יפמאנקס מלמדים את המפלצת (אותה תיאודור כינה "פרנקי") כיצד להיות נחמדה יותר ולהתיידד עם האחדרים.
דייב הולך לפארק כדי לקבוע מופע נוסף באותו לילה כדי לחגוג את הבכורה של סרט מצופה.
דוקטור פרנקנשטיין עוקב אחר פרנקי לבית הצ'יפמאנקס, שהוא כעס על נדיבותה של המפלצת הוא חוטף את אלווין.
סיימון, תיאודור ופרנקי ממהרים לחזור לפארק כדי להציל אותו.
דוקטור פרנקנשטיין נותן לאלווין לשתות שיקוי בכוח וגורם לו להתחשמלות חזקה.
אלווין משתחרר על ידי פרנקי, ולאחר שסיימון גונב את ספר השיקויים של הרופא, ארבעתם בורחים חזרה לפארק.
זמן קצר לאחר מכן, התהליך שאלווין עבר נכנס לתוקף, והפך אותו למפלצת מונפשת מטורפת.
אלווין נמלט לבכורה, וגורם לכאוס והרס בדרכו.
בעזרת ספר השיקויים, סיימון ותיאודור מערבבים נוגדן באמצעות פריטי מזון שונים מבופה ונותנים לאלווין לאכול את זה במהלך השתוללותו.
אלווין חוזר לעצמו, והצ'יפמאנקס הולכים להופיע במופע שלהם.
לפני תחילת המופע, דוקטור פרנקנשטיין (מחופש לסמי הסנאי, קמע האולפן) מנסה להפוך את אלווין בחזרה לדמותו המפלצתית, אך הוא מסוכל על ידי פרנקי, מה שמוביל לפיצוץ.
לאחר שהעשן מתפזר, תיאודור מציג את פרנקי לקהל, ומבטיח שפרנקי לא יגרום נזק אם יטפלו בו יפה.
בינתיים, דוקטור פרנקנשטיין ניסה ללא הצלחה להוציא את ראשו של סמי מגופו וקיבל את התפקיד של קמע האולפן למרות רוחו, ולאחר שאלווין, סיימון ותיאודור לקחו הפסקה מהמופע שלהם הם ראו את פרנקי שקיבל עבודה חדשה כנהג באוטובוס תיירים.
רוס בגדסריאן ג'וניור בתפקיד אלווין סביל / סיימון סביל / דייוויד "דייב" סביל
ג'ניס קרמן בתפקיד תיאודור סביל
מייקל בל בתפקיד דוקטור ויקטור פרנקנשטיין, מאפיונר ושליח
פרנק ולקר בתפקיד פרנקי, המפלצת של פרנקנשטיין, איש מחופש לפרנקנשטיין, סמי הסנאי ובמאי סרטים
ג'ים מסקימן בתפקיד מר יסמן, מאפיונר, ילד מספר 2 ושוטר
די בראדלי בייקר בתפקיד מדריך הטיולים פיל ומאפיונר
מרי קיי ברגמן בתפקיד גברת מילר, אמא בפארק השעשועים, ילד קטן, ילד מספר 1, סדרנית
קווין מייקל ריצ'רדסון בתפקיד גבר עם מצלמה, שומר סדר ומאבטח
סוזן בויד בתפקיד שוטרת, אמא במגרש המשחקים ואוליביה ד'הנדלוטון
הסרט היה בהפקה בסביבות שנת 1998 לצד סרטי המשך ישירים לסרט "פייבל והחלום האמריקאי".
חברת Universal Home Entertainment רכשה את זכויות הסרטים הביתיים לסרט "הרפתקאות הצ'יפמאנקס בכדור פורח" בתקווה ליצור סדרת סרטים ישירים לסרט ארוכת טווח שתשווה את ההצלחה של הזיכיון "המסע לעמק החלומות".
כל השירים המקוריים נכתבו על ידי מישל ברורמן ואמנדה מק'ברום.
"אם מפלצת הייתה נכנסת לחדר שלנו"
"אם אתה רוצה שיהיו לך חברים"
"שיר הנושא של סמי סנאי"
אלווין והצ'יפמאנקס פוגשים את איש הזאב הוא סרט הנפשה מוזיקלי אמריקאי משנת 2000, מסוגת קומדיה ואימה, שהופק על ידי Bagdasarian Productions ואולפני יוניברסל הנפשה ומבוסס על דמויות מהזיכיון "אלווין והצ'יפמאנקס".
זהו סרט ההנפשה המסורתי האחרון של הזיכיון לאחר "אלווין והצ'יפמאנקס פוגשים את פרנקנשטיין", והשלישי מבין שלוש הפקות של אולפני יוניברסל הנפשה שעברו הנפשה מעבר לים על ידי Tama Productions בטוקיו, יפן.
הסרט מציג את קולם של מוריס לה-מרש ומרים פלין.
זו הייתה ההפקה האחרונה של אלווין והצ'יפמאנקס שעברה הנפשה מסורתית.
לאחר צפייה בסרטי אימה שונים, אלווין חולם סיוטים על פגישה עם איש הזאב.
הוא טוען בפני סיימון ודייוויד סביל שזה משום ששכנם החדש, לורנס טלבוט, גורם לו להיות עצבני ומשער שיש לו סוד מפלצתי.
כאשר אלווין גורם לתאונה ניסיונית באודיטוריום בית הספר, וכאשר דייב מקבל שיחת טלפון מגברת מילר על כך שהצ'יפטס נבהלו מנוכחות מסתורית בזמן שהלכו הביתה עם הצ'יפמאנקס לילה אחד, דייב והמנהלת מיליקן מחליטים שאלווין צריך להיגמל מתפקידו כמר הייד בהצגת בית הספר שלהם "ד"ר ג'קיל ומר הייד".
תיאודור מחליף את תפקידו של אלווין כדי להגביר את ביטחונו העצמי.
אלווין מקבל את תפקיד המשרת במקום זאת, ודייב מחרים את אוסף המפלצות של אלווין.
אלווין וסיימון מתחילים לחפש הוכחות לכך שטלבוט הוא איש זאב.
בינתיים, תיאודור ננשך על ידי מה שהוא מאמין שהוא כלב גדול בדרכו הביתה, לאחר פגישה עם אהובתו אלינור.
למחרת, בחזרה, תיאודור נותן הופעה מפחידה בתור מר הייד לקול מחיאות כפיים רמות.
עד מהרה הוא מתחיל להפוך לאיש זאב בלילה אך מתנהג כמו גור לא מזיק; ביום הוא מפתח אישיות גסה וסרקסטית.
כשהם מבינים שאחיהם מקולל בליקנתרופיה, אלווין וסיימון מחפשים דרך לרפא את תיאודור ולהציל את ההצגה, מבלי שדייב יגלה זאת.
מבלי למצוא פתרונות, הם מחליטים לקבל את עצתה של מאדאם ראיה, מדיום אקסצנטרית, שחוזה שתיאודור יהפוך לאיש זאב פראי עד הירח המלא הבא.
היא מציעה להפיל אותו מחוסר הכרה בעזרת נשק כסוף.
מאוחר יותר, אלווין פורץ לביתו של טלבוט וגונב את מקל ההליכה שלו, שמעליו ראש זאב כסוף.
תיאודור חוצה את מקל ההליכה לשניים לאחר שאלווין מכה אותו בראשו איתו, אך הוא לא נרפא.
עם זאת, כשהוא בורח עם מקל ההליכה, הוא מכה אותו בדייב ללא כוונה.
באותו לילה, דייב מנסה להתנצל בפני טלבוט.
במהלך השיחה, טלבוט מזכיר שראש מקל ההליכה שלו היה עשוי מכדורי הכסף שהרגו את סבו.
כאשר דייב שואל מדוע הותקף, טלבוט מנסה לענות אך הופך לאיש זאב תחת אור הירח המלא.
דייב, שמבין שאלווין דובר אמת, ממהר לבית הספר כדי להזהיר את התלמידים אך מאבד את הכרתו לאחר שנתקל בעמוד.
טלבוט נכנס פנימה ורודף אחרי אלווין.
במהלך ההצגה, תיאודור הופך שוב, כעת לאיש זאב מסוכן לחלוטין, ורודף אחרי אלינור.
אולם, לאחר שתפס אותה, שרשרת הקריסטל שתיאודור נתן לאלינור קודם לכן זורחת באור הירח, מה שגורם לתיאודור להיזכר ברגשותיו כלפיה ולברוח.
אלינור עוקבת אחריו, נחושה לעזור לו, רק כדי כמעט להותקף על ידי מר טלבוט, שהצ'יפמאנקס מבינים שהוא אותו איש זאב שנשך את תיאודור.
תיאודור וטלבוט נלחמים עד שתיאודור נושך את טלבוט ויחד הם חוזרים לצורותיהם הרגילות.
סיימון מסביר לכולם כיצד הנשיכה ריפאה אותם בכך שגרמה להשפעה להתהפך על שניהם.
אלווין רץ לבמה כדי להצטרף למחיאות כפיים מהקהל, שמאמין שכל התקרית הייתה רק הצגה.
במסיבת הסיום, טלבוט מודה לתיאודור על ששחרר אותו מקללת המשפחה שלו ומודיע שהוא יחליף את מיליקן כמנהל בית הספר החדש בזמן שהיא תיקח על עצמה עבודה פחות מלחיצה ברכיבה על גשרים רעועים בדרום אמריקה.
ג'ניס קרמן בתפקיד תיאודור סביל / בריטני מילר / ג'נט מילר / אלינור מילר
מוריס לה-מארש בתפקיד מר לורנס טלבוט / איש הזאב
מרים פלין בתפקיד המנהלת מיליקן
אפריל וינצ'ל בתפקיד מאדאם ראיה
רוב פולסן בתפקיד מר רושל
דודי גודמן בתפקיד גברת מילר (הקלטת ארכיון)
פרנק ולקר בתפקיד אפקטים קוליים מיוחדים לצורות אנשי הזאב של תיאודור ומר טלבוט
ג'יני מקסוויין שימשה כמנהלת ליהוק ומדבבת.
"סנאים במשימה" - אלווין וסימון
"מפלצת בחוץ בך" - הצ'יפמאנקס
"הכל יהיה בסדר" - הצ'יפמאנקס והצ'יפטס
ב-7 בספטמבר 2004, הסרט יצא כחלק מסט ה־DVD "Monster Bash Fun Pack".
ב-4 בספטמבר 2007, הסרט נכלל בסט DVD בן שני דיסקים יחד עם הסרט "אלווין והצ'יפמאנקס פוגשים את פרנקנשטיין" תחת הכותרת "A Scare-riffic Double Feature", ויצא מחדש עם עטיפה שונה ב-11 במרץ 2008.
אלווין קנת' הלרשטיין הוא עורך דין ומשפטן אמריקאי המשמש כשופט מחוזי בכיר בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז הדרומי של ניו יורק.
הלרסטיין מונה לשופט פדרלי בשנת 1998, על ידי הנשיא ביל קלינטון ובשנת 2011 קיבל את התואר "בכיר".
הוא ניהל מספר תיקים מתוקשרים, כולל תביעות שונות שהוגשו בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, תביעה שהוגשה נגד הארווי ויינסטיין, בינואר 2026 הוא מונה לשופט במשפט הפדרלי של נשיא ונצואלה לשעבר ניקולס מדורו.
הלרסטיין נולד בניו יורק ב-28 בדצמבר 1933, לרוז ומקס הלרסטיין, והוא יהודי אורתודוקסי.
הוא למד בתיכון ברונקס למדעים וסיים את לימודיו בשנת 1950. קיבל תואר ראשון במדעי הרוח בתום לימודיו במכללת קולומביה בשנת 1954 ותואר דוקטור במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה בשנת 1956.
בתום לימודיו עבד כעוזר משפטי בין השנים 1956–1957.
בין השנים 1957 ל-1960 הוא שירת בצבא ארצות הברית, בתפקיד משפטי, בדרגת סגן משנה ולאחר שחרורו עסק בעריכת דין באופן פרטי, הוא הפך לשותף במשרד עורכי דין ובין השנים 1960–1998 עמד בראש מחלקת הליטיגציה של פירמת Stroock & Stroock & Lavan LLP, בניו יורק.
הלרסטיין מונה על ידי הנשיא ביל קלינטון לשופט פדרלי בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז הדרומי של ניו יורק, ב-15 במאי 1998, מינויו אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית, ב-21 באוקטובר 1998, והוא נכנס לתפקידו ב-22 באוקטובר 1998. את מעמד ה"שופט פדרלי בכיר, הוא קיבל ב-30 בינואר 2011.
בשנת 2003 מונה הלרסטיין לדון בתיק מאוחד נגד שלוש חברות תעופה, חברות אבטחת התעופה ICTS, בעלי מרכז הסחר העולמי, חברת פינקרטון (Pinkerton's) וחברת בואינג, שנתבעו על ידי נפגעי פיגועי 11 בספטמבר, נציגי הנספים וישויות שספגו נזקי רכוש.
בספטמבר 2004, סמוך לתום תקופת ההתיישנות, תבעו המבטחים של מרכז הסחר העולמי את החברות: אמריקן איירליינס, יונייטד איירליינס ואת פינקרטון, בטענה שרשלנותן אפשרה את חטיפת המטוסים.
ב-12 בינואר 2006 דחה הלרסטיין את תביעת נזקי הרכוש האחרונה נגד עיריית ניו יורק, אך הותיר תביעות תלויות, נגד גורמים אחרים ובהם: רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי (Port Authority of New York and New Jersey).
לפי רויטרס, שש חברות ביטוח דרשו החזר מהעירייה על הוצאות שנגרמו כתוצאה מקריסת בניין משרדים בן 47 קומות, שעמד סמוך למגדלי התאומים.
לרשטיין פסק כי לעירייה עומדת חסינות ריבונית.
בנוסף, התגלעו מחלוקות בין כוחות ההצלה לעירייה, בנוגע למימון הוצאות בריאות לאנשיהם שנפגעו באסון ולאחריו.
ב-17 באוקטובר 2006 דחה הלרסטיין את בקשת העירייה לבטל תביעות הדורשות תשלומים אלו.
הלרסטיין קרא לעירייה לבנות אתר זיכרון באתר האסון, בניגוד לדרישת משפחות הקורבנות, שתבעו למצות עד תום, את החיפושים אחר כל שרידי הגופות של קורבנות האסון.
הלרסטיין ניהל את משפטם של הבמאי והמפיק היהודי אמריקני, הארווי ויינסטיין, אחיו והחברה שלהם שנתבעו בתביעה אזרחית פדרלית (Federal Civil Suit) על ידי קבוצת נשים שנפגעו על ידם.
בתחילת המשפט, באפריל 2019, ביטל הלרסטיין, 17 תביעות בתיק, והמשפט נמשך עם התביעות שנותרו.
פסק דין בתביעה נגד ה-CIA,
בשנת 2009 דחה השופט הלרסטיין את תביעת האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות לאלץ את ה-CIA, לחשוף מסמכים סודיים הנוגעים לחקירות של עצורי טרור.
בפסיקתו טען הלרסטיין כי יש להגן על שיטות מודיעין מבלי לסכן את הביטחון הלאומי.
השופט הלרסטיין מוּנה לנהל את משפטו של נשיא ונצואלה ניקולס מדורו, לאחר חטיפתו מוונצואלה.
הלרשטיין מנהל אורח חיים יהודי דתי, שומר שבת וכיהן בעבר כנשיא קהילת ובית הכנסת "המרכז היהודי" (The Jewish Center).
הוא משחק טניס באופן קבוע.
אלוזאורוס (שם מדעי: Allosaurus) הוא סוג של דינוזאור תרופוד במשפחת האלוזאוריים ובו 4 מינים, כאשר המין שלפי הוגדר הסוג, Allosaurus fragilis (מארש, 1877), קרוי כך (פרוש השם "אלוזאורוס": "לטאה שונה"), בגלל החוליות הקלות שלו, שנחשבו ייחודיות.
האלוזאורוס היה דינוזאור טורף גדול באורך של ומשקל של 2 טונות.
הוא חי בסוף היורה והיה טורף העל הנפוץ בסביבתו.
ידועים בסוג אלוזאורוס 4 מינים:
שיניו רחבות וחדות ולסתותיו עמוקות וארוכות, ככל הנראה הלסת שלו הייתה חלשה אף יותר מן האריה של ימינו ובשל כך מומחים בטוחים שהשתמש בשרירי הצוואר החזקים שלו כדי להשתמש בפה שלו כמעין גרזן וליצור חתכים ודימומים בגופו של הטרף.
ידיים גדולות יחסית לתרופוד עם ציפורניים חדות סייעו לו לחתוך חתיכות קטנות מגוף הטרף לאחר ההרג.
סידור העצמות בגולגולתו היה מאפשר תנועה בין עצם הקודקוד ועצם המצח, ועל ידי כך, בליעת כמויות גדולות של בשר בדומה לנחשים.
לפי דעת מדענים פרט אלוזאור בוגר היה חייב לאכול 150 קילו בשר בשבוע על מנת להישאר בחיים ולשרוד, מה שמצביע על כך שהיה טורף פעיל.
קיימות תאוריות שלאלוזאורוס היו מספר קרובי משפחה ובהם: זאורופגנקס (Saurophaganax) ואפאנטריאס (Epanterias) שהיו מעין גרסאות גדולות ומפחידות יותר של אלוזאורוס שברירי (פרגיליס), גודלם נע בין 11–13 מטרים.
לעומת זאת ישנם מומחים הטוענים שהם אלוזאורים רגילים שפשוט גדלו להיות ענקיים יחסית לאחרים.
בכול מקרה טורפים אלה היה נדירים ואופייניים הרבה פחות מהאלוזאור מה שהפך דווקא אותו לטורף על ברוב אזורי המחיה.
התקיים ושגשג בתקופת היורה, לפני כ-155 עד 150 מיליון שנים, בנוסף נמצאו מינים נושפים דמויי אלוזאור שחיו באזורים שונים בעולם כמו באירופה ולהפתעה גם באזורים קוטביים וקרים שהצליחו לשרוד שם זמן רב הרבה יותר אל גם היו קטנים יותר (נמצא דינוזאור דמוי האלוזאור באורך 6.5 מטר באזור קוטבי).
האלוזאורוס חי לצד דינוזאורים רבים בתקופת היורה כגון: זאורופודים שהיו נפוצים מאוד באותה תקופה כמו הדיפלודוקוס והברכיוזאורוס, סטגוזאורוס שעמו האלוזאור חווה יריבויות רבות, דריוזאורים רבים ששימשו לרוב כמזון בשבילו ועוד מינים רבים שחיו באותה תקופה.
באזור מחצבה ביוטה, ארצות הברית, נמצאו אלפי מאובני עצמות של אלוזאורוס.
עוד אפשרות שהועלתה, ונחשבת לסבירה יותר, שמדובר במספר רב של אלוזאורים שנמשכו לגופה של דינוזאור חסר ישע כדי לזכות בארוחת חינם.
הימצאות של מאובנים דומים של דינוזאורים ביבשות שונות מוסברת בשל טקטוניקת הלוחות וחלוקתה של יבשת העל הקדומה, פנגיאה שהחלה להיפרד מחלקיה לפני כ-170 מיליון שנים.
לעיתים, גילוי מאובנים מלמד אותנו מעט יותר ממה שידוע היה לנו על חלוקת היבשות.
באפריקה, למשל, נמצאו מאובנים של דינוזאור שדומה לאלוזאור מאמריקה הצפונית.
מאובנים אלה מתוארכים לתקופה שלפני 130 מיליון שנים, עובדה המצביעה על כך שאפריקה נפרדה מן היבשת הצפונית הקדומה, לאוראסיה, מאוחר יותר ממה שהיו סבורים.
האלוזאורוס מרבה להופיע בסרטים ובסדרות העוסקות בדינוזאורים.
הוא מופיע בספרו של ארתור קונאן דויל, העולם שאבד מ-1912 ומופיע גם בסרט בעל שם דומה מ-1925. אלוזאורוס גדול בשם גואנגי נראה בסרט העמק של גואנגי מ-1969 ובסרט המסע לעמק החלומות.
אלוזאורוס מופיע גם בסדרה המצליחה פארק היורה, בסרט עולם היורה: נפילת הממלכה ועולם היורה: עולם חדש (הוא מופיע גם בסרט הקודם כהולוגרמה ובסרט הקרב בביג רוק).
הוא מוזכר גם בעולם היורה: מחנה הקרטיקון כדינוזאור שאולי יפתחו בפארק (מה שבאמת קרה).
הוא נראה גם בסדרה עולם היורה: תאוריית הכאוס בו פרט שצד אחר ברוקלין וכנראה הרג אותה.
סדרות טלוויזיה בהם נראה אלוזאורוס כוללים את הסדרה ללכת עם דינוזאורים וסדרות ההמשך שלה: ללכת עם מפלצות (בקטע האחרון) והבלדה של Big Al וגם סדרות כמו הכוכב דינוזאור, מהפכת הדינוזאורים, הדינוזאורים!, פלאווורלד ו-בראשית בתוך תמונה.