tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביוני 2022 חתם דהרי את הסכם הגג השלישי להקמת כ-10,000 יחידות דיור במערב העיר, עם שר האוצר אביגדור ליברמן ושר הבינוי והשיכון זאב אלקין.
הסכם גג רביעי נחתם ב-29 באוקטובר 2025, בין ראש העירייה כפיר סויסה לשר השיכון חיים כץ, במעמד ראש הממשלה בנימין נתניהו להקמת שכונת "כרמי גת מזרח" 21 אלף דירות מזרחית לכרמי גת.
קריית גת שוכנת על אם הדרך מצפון לדרום וממזרח למערב, וממנה מסתעפים כבישים לכיוונים שונים:
צפונה – אל קריית מלאכי, גדרה ורחובות דרך כביש 40.
דרומה – אל באר שבע וערד, באמצעות כביש 40 וכביש 6.
מזרחה – אל בית גוברין, חברון, ירושלים, בית שמש וביתר עילית, באמצעות כביש 35.
מערבה – אל אשקלון, שדרות ואשדוד, באמצעות כביש 35.
מחלף מחלף קריית גת בכביש 6, הסמוך לעיר, נפתח לתנועה ב־11 בדצמבר 2007.
הצירים הראשיים בעיר הם: שדרות מלכי ישראל, שדרות לכיש, דרך הדרום, שדרות כרמי גת ורחוב אדוריים.
ובאזור התעשייה שדרות אבץ שדרות ישראל פולק ודרך החרושת.
חברת דן בדרום מפעילה את קווי האוטובוסים הפנימיים בעיר, וכן קווים אל אשקלון והיישובים והמועצות האזוריות הסמוכות.
הקווים עוברים בתחנה המרכזית וחלקם אף בתחנת הרכבת.
חברת אגד מפעילה קווים ישירים לאורך שד' מלכי ישראל לשכונות החרדיות באשדוד, בני ברק וירושלים.
קו 230 לנתיבות של גלים.
את העיר משרתות חברות האוטובוסים קווים, אלקטרה אפיקים ומטרופולין, המפעילות קווים לערים רבות ובהן באר שבע, ערד, דימונה, אשקלון, אשדוד, יבנה, גדרה, רחובות, נס ציונה, ראשון לציון, ירושלים, תל אביב, בני ברק, בית שמש, שדרות, נתיבות, ביתר עילית, דימונה וקריית ארבע.
בנוסף, פועלים קווים נוספים אל מושבי הסביבה.
מצומת פלוגות, הסמוכה לעיר, יוצאים קווים נוספים לכיוון אילת, רהט ולמודיעין-מכבים-רעות.
בעיר פועלת תחנת הרכבת קריית גת הממוקמת על מסילת הדרום.
ממנה יוצאות רכבות בקווים נהריה - באר שבע מרכז וכרמיאל - באר שבע מרכז.
נכון ל-2025 פועלת בעיר התחנה המרכזית הישנה, ומתוכננת בניית תחנה מרכזית חדשה שתשולב בתחנת רכבת חדשה.
בקריית גת פועלים מגוון מפעלים ומרכזי ייצור, והיא נחשבת לאחד ממוקדי התעשייה הבולטים בדרום ישראל.
פארק התעשייה קריית גת, המנוהל בידי חברת י.ש.
גת בע"מ, משתרע מדרום לעיר ומשלב תעשייה מסורתית לצד תעשיות מתקדמות ועתירות ידע.
בפארק פועלים מפעלים מתחומים שונים, ובהם:
תעשיות היי-טק ואלקטרוניקה: אינטל ישראל, HP Indigo, וסטרטסיס.
תעשייה מסורתית ומזון: אסם (מותג "סלטי צבר" ומפעל במבה), סוגת תעשיות, ריסקו, ו-מבשלת הנגב;
תעשיות מתכת, עץ ובנייה: איסכור, פנדור, וויסוניק.
מרכזים לוגיסטיים ושירותיים: פליינג קרגו, שלאון וחברות נוספות.
פארק התעשייה משמש מוקד תעסוקה אזורי ומושך חברות נוספות בתחומי הטכנולוגיה, השירותים והפיתוח.
התפתחותו קשורה גם לקידום אזורי הפיתוח הממשלתיים ולקרבת הפארק למחלף קריית גת בכביש 6.
בפארק התעשייה קריית גת פועלים שניים ממפעלי הייצור המרכזיים של חברת אינטל ישראל, הנחשבים למוקדי טכנולוגיה מתקדמים מהגדולים בעולם.
המפעל הראשון, Fab 18, הוקם בשלהי שנות ה־90 והחל לפעול בשנת 1999, במסגרת השקעה כוללת של מיליארדי דולרים בהקמת תשתית לייצור שבבי מחשב מתקדמים.
בשנת 2008 הושלם הקמתו של המפעל השני, Fab 28, שייצר דורות חדשים של שבבים בטכנולוגיות ננו־מטריות מתקדמות.
בשנת 2021 החלה אינטל בהרחבה נוספת של פעילותה בעיר, בהשקעה של למעלה מ־10 מיליארד דולר, להקמת מפעל חדש – Fab 38 – הצפוי להיות מהמתקדמים בעולם בתחומו.
הפרויקט נתמך בהחלטת ממשלת ישראל להעניק לחברה מענק השקעה מיוחד כחלק ממדיניות עידוד התעשייה עתירת הידע בדרום.
מפעלי אינטל בקריית גת מעסיקים אלפי עובדים ישירים ועוד אלפי עובדים עקיפים בקבלנות משנה, וממלאים תפקיד מרכזי בכלכלת העיר ובפיתוח התעסוקה בדרום.
נוכחות החברה בעיר הביאה להתפתחות שירותים נלווים, הרחבת אזור התעשייה ותנופת פיתוח בתחבורה ובדיור.
בעיר פועלים מספר מרכזי מסחר ראשיים:
קניון "לב העיר" בשדרות לכיש.
אשר בקומתו העליונה שוכנים משרדי העירייה.
קניון "גת סנטר" - קניון ותיק בפינת הרחובות הגפן והרימון.
"כיכר פז" פסאז' מסחרי גדול במרכז העיר צמוד לקניון לב העיר.
מתחם "ישפרו סנטר" בקצה הדרומי של שדרות מלכי ישראל.
מתחם "דונה" ברובע הבנים בשטח 3,000 מ"ר.
מתחם "דונה" בשכונת רמות דוד.
מתחם מסחרי "בית אבגי" - 5,000 מ"ר, ברחוב הגפן ליד קניון גת סנטר וסניף הדואר המרכזי.
מתחם איי סולומון נחנך בשנת 2019 בסמיכות לתחנת המשטרה בעיר.
מתחם רייסדור מרכז קניות מסוג הבנוי בצורת חצי גורן ומשתרע על כ-7,000 מ"ר.
BIG כרמי גת נחנך ונפתח לקהל הרחב ב-19 בדצמבר 2024.
מתחם הבריכה העירונית נהרס לאחר 60 שנות פעילות, לטובת בריכה עירונית חדשה ומודרנית, אשר נבנתה בידי מפעל הפיס והופעלה בשנת 2013, שינה את שמו מ"גלי גת" ל"קאנטרי 4 העונות".
בקאנטרי המחודש ישנם גם חדר כושר חדיש, סאונה רטובה ויבשה וסטודיו.
היי טאוור - קריית גת: מגדל בן 17 קומות בשטח של 22,000 מ"ר, הכולל מתחמי משרדים מסחר ובית מלון.
הבניין ייבנה בין שדרות לכיש רחוב הגפן ושדרות פ"ז, הפרויקט ייבנה על ידי חברת איבגיס בע"מ ואושר בוועדה המחוזית בספטמבר 2025.
ב-2023 אושרה תוכנית המתאר הלאומית למערכת הבריאות (תמ"א 1/ 20) של משרד הבריאות ומינהל התכנון, להקמה עתידית של 9 בתי חולים, בהם בית חולים בקריית גת.
בעיר פועלים מספר מועדוני ספורט במספר ענפים, כולל בענף הקריקט.
בענף הכדורגל - פועלות שתי קבוצות כדורגל: מכבי עירוני קריית גת המשחקת בליגה א' ובית"ר קריית גת המשחקת בליגה ב' (הוקמה מחדש בשנת 2016).
בעבר היו בקריית גת קבוצות נוספות כדוגמת הפועל קריית גת.
קריית גת הייתה קבוצת כדורגל לגברים שהתקיימה זמן קצר בלבד.
קריית גת" נחשבת לקבוצה הדומיננטית יותר ואף זכתה באליפות ליגת העל פעמיים רצופות וזכתה בגביע פעם אחת.
מכבי עירוני קריית גת הוא המועדון הבכיר בעיר שהתמודד בליגת העל בכדורגל בעבר.
כיום המועדון מתמודד בליגה א'.
בעוד מכבי קריית גת התמודדה בעבר בליגת העל, בית"ר קריית גת התמודדה בליגות הנמוכות לרוב.
המועדון הוקם בשנת 1970 והצטרף לאגודת הספורט בית"ר.
תחילה שיחק במחוז גזר בליגה ד'.
בעונת 1981/1982 הקבוצה סיימה במקום הראשון במחוז דרום של ליגה ג' ועלתה לליגה ב', אך ירדה בחזרה לאחר שלוש עונות.
בעונת 1986/1987 חזרה הקבוצה לליגה ב', וירדה שוב לאחר שתי עונות.
בעונת 1999/2000 הקבוצה העפילה לליגה א' לאחר שעלתה שתי ליגות תוך שנתיים.
המקום הגבוה ביותר שהמועדון הגיע אליו הוא המקום השישי בליגה א' (הליגה השלישית).
לאחר עונת 2005/2006, התאחד המועדון עם מכבי קריית גת והתפרק.
בספטמבר 2016, הוקם מחדש והחל לשחק בליגה ג' דרום.
בעונת הבכורה, עונת 2016/2017, סיים המועדון במקום השני ונשאר בליגה ג'.
שנה לאחר מכן, בסיום עונת 2017/2018, סיים המועדון במקום הראשון בליגה ג' דרום והעפיל לליגה ב'.
מכבי קריית גת הייתה קבוצה ששיחקה בליגת הלאומית בכדורסל.
אריה לובה אליאב (1954–1955) – ראש צוות ההקמה של חבל לכיש
יצחק (צ'יזיק) חרפי (1955-1957) – היה ממונה על העיירה מטעם הסוכנות היהודית מאוקטובר 1954 עד יולי 1957. לאחר עזיבתו הועברה האחריות על העיירה לידי משרד הפנים.
ד"ר גדעון נאור (1958–1965) – מונה ליושב ראש ועד המתיישבים.
היישוב הוכר כמועצה מעט אחרי כניסתו לתפקיד.
אריה מאיר (1965–1976) – היישוב הוכר כעיר בתקופת כהונתו
כפיר סויסה (2024–נוכחי) - שימש כמנכ"ל משרד התרבות והספורט קודם לכן, בממשלה ה-37.
בשנת תשט"ו מונה הרב מרדכי אלמליח לרב העיר, לאחר פטירתו החליפו בתשמ"ג הרב שלמה בן חמו.
בתשי"ט לבקשת יוצאי רומניה, מנוה לצידו של הרב אלמליח הרב שלום דרמר כרב האשכנזי נפטר באייר תשנ"ז.
5 שנים לאחר פטירתו, בתשס"ב החליפו הרב משה הבלין.
בתי הספר התיכוניים בקריית גת מופעלים על ידי רשת אורט.
בעיר ממוקמות ישיבת ההסדר דרך חיים, ישיבת ההסדר קריית גת והגרעינים התורניים שלצידם, ישיבת תומכי תמימים בקריית גת, ומוסדות תורה שהקים הרב ניסים מויאל.
קִרְיַת אַרְבַּע היא התנחלות במעמד של מועצה מקומית בהרי יהודה, השוכנת בצמוד לעיר חברון בצידה המזרחי.
זוהי ההתנחלות הגבוהה ביותר ביהודה ושומרון, בגובה של כ-1,008 מטר מעל פני הים.
קריית ארבע משמשת מרכז עירוני ליישובים הישראלים באזור, ובה נציגויות של מספר רשויות ומועצה דתית.
השם קריית ארבע מופיע בספר בראשית: בספר יהושע חברון נקראת קריית ארבע על שם הענק ארבע: קריית ארבע נמנית בין שלוש עשרה ערי הכהנים, המתוארות בספר יהושע.
בספרו "ערים וגלילות בא"י" מוסר פרופ' בנימין מזר אודות ארבעת הרבעים הקדומים שהיו בחברון, הבתים יסודם בבתי האבות (ד' צדיקים) העתיקים שהיו בעיר: ענר, אשכול וממרא.
הרובע הרבעי הוא המצודה שבו ישבו שלטונות העיר והצבא.
לאחר כיבוש הרי יהודה יושבו ארבעת הרבעים של העיר עי ארבעת המשפחות כליביות - דברים ברוח דומה מוסר קאסוטו באנצ' המקראית - קרית ארבע היא קריה שבה ארבעה רבעים.
הסברים נוספים לשם העיר מובאים במדרש: "שדרו בה ד' צדיקים, ענר אשכול ממרא ואברהם, ונימולו בה ד' צדיקים אברהם ענר אשכול וממרא".
בערב ליל הסדר תשכ"ח (ב-11 באפריל 1968) שכרה קבוצת יהודים את מלון "פארק" הערבי בחברון במטרה לחגוג בו את ה"סדר".
היהודים שהו במלון גם לאחר הפסח.
חודש וחצי לאחר מכן, ב-21 במאי אותה שנה הועברו היהודים להתיישב בממשל הצבאי בחברון בטיעון של שיקולים ביטחוניים.
ביוני 1970 פורסמו מודעות בעיתונים של אישים שונים הקוראים להקים קריה יהודית סמוכה לחברון באופן מיידי.
בין החותמים היו הסופרים משה שמיר, יצחק שלו, ע.
הלל, רבקה מרים ואורי צבי גרינברג וכן אקדמאים רבים, בהם הפרופסורים יוחנן אהרוני, מנחם אלון, מרסל אליקים, יהודה אליצור, חיים זאב הירשברג, חיים חנני, ישראל תא-שמע, אהרן הראל-פיש, יובל נאמן ואברהם שליט.
ואכן באותה שנה החלו עבודות אינטנסיביות להקמתה של קריית ארבע בידי ממשלת המערך בראשות גולדה מאיר.
באוגוסט 1971 החליטה ממשלתה של גולדה מאיר (ממשלת ישראל ה-15) להעניק לקריית ארבע מעמד של מועצה מקומית ובכך ביססה את מעמדה.
קריית ארבע תוכננה לראשונה על ידי האדריכלים שמואל שקד ויעקב ונטורה.
לאחר הקמת קריית ארבע ב-1971 נאבקו תושבי היישוב למען הקמת גוף שלטון מקומי ביישובם.
גוף השלטון המקומי הראשון שהוקם בקריית ארבע היה ועד מקומי בשם "מנהלת קריית ארבע" שהוקם ב-1974 בצו מפקד כוחות צה"ל ביהודה ושומרון, וכיהנה כמועצה ממונה מטעם משרד הפנים.
ב-1 במרץ 1981 הוקמו מועצות מקומיות ביהודה ושומרון ומנהלת קריית ארבע הפכה למועצה מקומית ובשנת 1985 נערכו הבחירות הראשונות למועצה.
משנת תשל"ח ועד שנת תשע"ה כיהן הרב דב ליאור כרב היישוב.
לאחר שמונה שנים בהם לא היה רב ליישוב, בשנת תשפ"ג נבחר הרב אברהם יצחק שוורץ לכהן כרב היישוב.
כ-11% מתושבי קריית ארבע הם מקהילת בני מנשה שנקלטו ביישוב באמצע שנות ה-90. שאר האוכלוסייה מורכבת מדתיים לאומיים, שומרי מסורת, חרדים, ומעט חילונים.
לפי נתוני בתי ספר ל-2017, יש ביישוב בית ספר חילוני אחד.
בשנת 2018 פורסם כי בחמש השנים שלפני כן נבנו בקריית ארבע כ-200 יחידות דיור.
לב הקריה - השכונה המרכזית.
כוללת את האזור הוותיק של קריית ארבע, ובו רוב השירותים ומוסדות הציבור (בהם ישיבת ניר), לצד בנייה חדשה כגון שכונת "נופי כרמים" (המוכרת בתור "המדורגים").
רמת ממרא (גבעת חרסינה) - השכונה הצפונית והשניה של הקריה.
השכונה, שגובהה כאלף מטרים מעל פני הים, היא שכונת המגורים הגבוהה ביותר בארץ ישראל.
במקור נקראה השכונה על שמו של אל"ם אהרן חרסינה, ראש מחלקת הגנה מרחבית במטכ"ל.
בשכונה נמצאים יקב רמת חברון והישיבה התיכונית קריית ארבע.
אשמורת יצחק - שכונה קטנה הסמוכה ללב הקריה
גבעת האבות - שכונה קטנה הנמצאת מול הכניסה מקרית ארבע לחברון.
בשכונה זו מתגוררים איתמר בן גביר, אליהו ליבמן ובנצי גופשטיין.
שכונת גל - שכונת מאחז מדרום מערב ללב הקריה.
נופי ממרא - שכונה חדשה היושבת על הכניסה הצפונית לקריית ארבע.
בקריית ארבע מערכת חינוך ענפה המשרתת את תושבי האזור.
יסודי ממלכתי דתי - "ממ"ד חברון", "אלוני ממרא", "תלמוד תורה קניין תורה" ו"תלמוד תורה חברון".
תלמוד תורה מערת המכפלה (זילברמן)
מועדוניות רווחה - "בית הדקל" ו"בית ארז"
ישיבת הסדר - "ישיבת ניר"
בני עקיבא - סניף קריית ארבע, סניף נופי ממרא, סניף החרסינה
אריאל בנים - סניף קריית ארבע, סניף רמת ממרא
אריאל בנות - סניף קריית ארבע, סניף רמת ממרא
בית"ר - מעוז קריית ארבע
מכללת הוראה הפועלת כשלוחת מכללת אפרתה
מדרשה לטיולים - "מדרשת חברון"
מרכז פסג"ה (פיתוח סגלי הוראה) אזורי המשמש גם את מוסדות החינוך שבישובים באזור (גוש עציון, אפרת והר חברון)
את קריית ארבע שירתה במשך שנים רבות חברת אגד עד ינואר 2017, שבה הוחלפה בחברת אגד תעבורה.
בקריה קיים מסוף אוטובוסים מרכזי של "אגד תעבורה".
מסוף זה משמש לרוב כתחנת מוצא (קווי ירושלים, באר שבע, קריית גת, הר חברון ועוד) אך גם כתחנת ביניים למספר קווים (באר שבע, חברון).
הסמל עוצב בידי ברוך נחשון תושב המקום וצייר במקצועו.
המרכיב העיקרי הוא הנבל המציין כי דוד המלך מלך בחברון.
על שני הנבל גפנים ובקצותיו רימונים - שני פירות אלה נמנים עם שבעת המינים ואופיינים לאזור.
קצות נבל הן בצורת שופרות - מסמלים את הגאולה.
קריית היובל (בית מזמיל לשעבר) היא שכונה בת כ-24,500 נפש בדרום־מערב ירושלים.
הקמת השכונה החלה בשנת 1950, באזור לא מיושב בשם "בית מזמיל".
בסוף 1952 ניתן לה שמה, לכבוד שנת יובל הקרן הקיימת לישראל (1951).
קריית היובל שוכנת בדרום־מערב העיר ופרושה על מרומי רכס שכיוונו צפון-דרום וגובהו כ-810 מ' מעל פני הים, והיא נחשבת לאחת השכונות הגבוהות בירושלים.
רכס קריית היובל יושב בין הר הרצל ושכונת עין כרם ממערבו.
בדרום משתפל הרכס לעבר נחל רפאים וממזרח גובל בנחל מנחת.
בשל המיקום הגאוגרפי שלה צופה השכונה לנוף מרשים.
קריית יובל משמשת כאזור מעבר לחלקים שונים של העיר והיא נחצית על ידי מערכת כבישים המובילה נפח תנועה גדול במרבית שעות היממה.
מבחינת שכונות העיר השכונה ממוקמת ממזרח לשכונת עין כרם וקריית הדסה עין כרם, מצפון מזרח לקריית מנחם וממערב לעיר גנים ושכונות בית וגן, רמת דניה, רמת שרת ומנחת (מלחה) ומצפון לגן החיות התנ"כי ולעיר גנים א'.
השכונה נבנתה סמוך לחורבה בשם הערבי "ח'רבת בית מזמיל" ("בית הסתתים") ובתחילה נקראה על שמה.
יש הסוברים בטעות כי מקור השם הוא בכפר ערבי בשם זה שעמד במקום וניטש במלחמת העצמאות, אולם סקרים מימי המנדט הבריטי ומפות בנות התקופה ואף לפניה, מלמדים כי לא היה באזור כל כפר בשם זה.
מקור השם הוא במחצבות אבן שהיו בראש הגבעה ושימשו את תושבי עין כרם, השטח בחלקו היה חקלאי והיו בו מטעי זיתים.
באפריל 1948 התרחשו קרבות בין כוח ההגנה שישב בסמוך לח'רבת חמאמה (שלוחה של הר הרצל) ובין כוחות מתנדבים ערביים שישבו באל-ג'ורה (כיום אורה).
ב-19 ביולי 1948, לאחר שכוחות צה"ל השתלטו על ח'רבת בית מזמיל וח'רבת אל-חמאמה, והפגיזו את עין כרם, היא נפלה כמעט בלי ירייה.
במהלך הקרבות נכבש גם אזור ח'רבת בית מזמיל אשר נמסר בהמשך לקרן הקיימת.
בשנת 1950 הוקצו 1,700 דונם להקמת השכונה אשר על פי התוכנית יועדה לכלול 2,000 יחידות דיור עבור עולים חדשים, ועוד כ-1,000 יחידות דיור לארגונים המזוהים עם מפלגות שונות.
כן הוקצה שטח בשכונה לאזור תעשייה.
30 משפחות ראשונות התגוררו בשכונה במאי 1951. בחודשים הראשונים לא הגיע לשכונה אוטובוס ולא היו בה חשמל וטלפון.
הבתים נבנו באיכות גרועה ולאחר שנה נדרשו לשיפוץ יסודי.
ביוני 1953 החל אכלוס של 100 דירות עמידר בשכונה, שנבנו בבניינים דו קומתיים, שכללו כל אחד 4 דירות.
בתחילת שנותיה נבנו בשכונה בתים דו-קומתיים כשבכל בית יש ארבע יחידות דיור על שטח של פחות מחצי דונם.
הבתים היו מצופי אבן "דבש" פראית ובשל כך הוענק להם הכינוי: "בתי אבן", יחידות הדיור הללו היו קטנות (כ-33 מטר רבוע).
יותר מאוחר הצטרפו אל בתי האבן צריפים עשויים עץ ואזבסט שכונו "אזבסטונים" והיו בפועל ולפי חלק מהמחקרים - מעברות.
נבנו שתי שכונות כאלו: האחת מסביב לערוץ הנחל שמערב דרום-מערב לקריית היובל, בינה לשכונת עיר גנים (אזבסטונים א').
והשנייה ממערב לבתי השכונה בכיוון עין כרם (אזבסטונים ב').
בהמשך, נבנו שיכונים עבור האנשים שישבו באזבסטונים.
בכלל נבנו בשכונה שיכונים רבים: שיכון ותיקי ההסתדרות שכונה "שיכון ותיקים", שיכון עובדי המדינה שכונה "שיכון עובדים", שיכון עובדי משרד העבודה, שיכון אזרחי של חברי הציונים הכלליים, "שיכון מומחים" ועוד שיכונים שרבים מהם נבנו על ידי חברת שיכון עובדים.
בהמשך נבנו שיכוני הסטודנטים ברחוב גואטמלה.
בחלק מהשכונה נבנו החל משנת 1953 וילות מפוארות במונחי הימים ההם.
אחד מהם, של אליעזר ליבנה, היה למוקד דיון ציבורי כאשר המוסד לביקורת של מפא"י הורה לליבנה שלא להתגורר בבית, הוראה שליבנה סירב למלא.
בשנת 1965 הונחה אבן הפינה לבית חולים אלי"ן, בית חולים שיקומי לילדים ולנוער שהוקם כבר ב-1932 ונדד ממקום למקום עד שנמצא לו בית קבע בשולי שכונת קריית היובל.
"קולנוע ירושלים" נפתח בחודש מרץ 1960 ושימש במשך כשני עשורים מקום בילוי מרכזי בשכונה.
הוא אחד ממספר בתי הקולנוע בירושלים שהיו מרכזיים בעבר ונסגרו.
הוא שכן במרכז המסחרי של קריית היובל במבנה שתקופה מסוימת היה בבעלות משפחת אלה.
בקולנוע שכונתי זה בילו בעיקר בני הנוער של שכונת קריית היובל והסביבה.
בחדשי הקיץ הוקרנו בו סרטים מעשר בבוקר ועד הלילה ברצף, ואחר הצהרים הוקרנו שני סרטים בכרטיס אחד.
לאחר שנסגר בית הקולנוע, שכרו בעלי החנות את המבנה והוציאו את כל כיסאות העץ על מנת ליצור שטח תצוגה ענקי.
כאשר החנות עברה לאזור התעשייה תלפיות נסגרו דלתות המבנה באופן סופי והוא עמד נטוש ושומם עד לשנת 1989 בה נהרס המבנה, והשטח שימש לבניית בניין מגורים רב קומות ובסמוך נבנה בית האבות הוד ירושלים.
לשכונת קריית היובל היו יתרונות: היותה שכונה מרכזית בדרום-מערב העיר, קרבתה לבית החולים הדסה עין כרם וליציאה לתל אביב וכביש ישיר ורחב המוביל ממנה למרכז העיר (שדרות הרצל).
בשל יתרונות אלו אימצו רבים את השכונה ובהם סטודנטים ב"הדסה" ובאוניברסיטה העברית.
גם המרכז המסחרי של השכונה היה הצלחה והמתנ"סים הראשונים שנבנו בה בסיועה של ההסתדרות סייעו להצלחה המקומית, השכונה הייתה למרכז תרבות והדבר הביא אנשים רבים מהמעמד הבינוני לעבור לגור בה.
ב-1970 הוקמה ממזרח לקריית היובל שכונת היוקרה רמת דניה, שנקראת על שם החברה שבנתה אותה, לשכונה עברו גם תושבים מקריית היובל.
הקמת שכונות הלוויין של ירושלים לאחר מלחמת ששת הימים והחל מראשית שנות ה-70 הביאה תושבים מקריית היובל, כמו גם משכונות אחרות, לעזוב את השכונה ולעבור לשכונות החדשות (נווה יעקב, גילה, הגבעה הצרפתית ורמת אשכול) בהן אפשר היה להשיג דירות רחבות ידיים בתנאים נוחים.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 פונו אחרוני התושבים מ"אזבסטונים" - מעברת קריית יובל.
שני צריפים שרדו עד שנת 2012, בשטח שבין קריית יובל לעין כרם שנקרא "עמק האסבסטונים".
במקום נבנו כ-1,000 יחידות דיור ב-12 מבנים.
בקיץ 1975 אירעה מפולת אבנים ברחוב ברזיל ונהרגו כמה בני אדם, ביניהם שני ילדים.
השכונה הכילה במשך שנים רבות אוכלוסייה מגוונת מהגלויות השונות, אשכנזים ומזרחיים, אוכלוסייה חילונית, שומרי מסורת, דתיים לאומיים, חרדים ואחרים.
קריית היובל היא מבין השכונות הוותיקות בירושלים ואוכלוסייתה מבוגרת יחסית לממוצע העירוני.
בשכונה אזורים יוקרתיים ומבוססים, לצד אזורי רווחה השוכנים זה לצד זה.
אופי השכונה תואר על ידי תושב השכונה הרב חיים סבתו בספרו "בואי הרוח" ובספרים נוספים שלו.
עם הזמן השכונה התפתחה וגדלה ועם בוא העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים, התווספו עולים רבים מעליה זו לתושביה.
בשכונה תושבים ממעמדות סוציו-אקונומיים שונים, ולא ניתן לסווגה בשייכות למעמד חברתי מסוים.
כבר ב-1962 הפגינו פעילים חילוניים בשכונה בעד תחבורה ציבורית בשבת.
עם זאת חלה בה הגירה פנימית של תושבים חרדים משכונות סמוכותוהוקמה ישיבה גדולה חרדית "היכל יצחק".
בשנות ה-80 פעלה במתחם תחנת הדלק בצפון השכונה מסעדה סינית לא-כשרה בשם צ'ונג-חווא, שזכתה לפופולריות רבה בקרב תושבי העיר.
המסעדה הוצתה ולא חזרה לפעול.
בשנת 2003 הוקמה בשכונה ישיבה, ו"ישיבת הר המור" פעלה בה בין השנים 2008–2017. הקהילה החרדית מונה כ-700 משפחות ומרוכזת ברחובות זנגוויל, ברזיל ושטרן.
לצד זאת, פועל בשכונה "ועד קריית יובל החופשית" לשמירה על צביונה הפלורליסטי.
בין השאר מקיים קבלות שבת במתחם ורבורג ולאחר מכן מקרין שם סרטים.
למרות ניסיונות אלה, השכונה נותרה עם נוכחות חרדית משמעותית.
בשכונה קיימים מספר מרכזים קהילתיים, המאוגדים תחת המנהל הקהילתי "יובלים": מתנ"ס גדול על שם פיליפ לאון ובו שירותי חברה ותרבות רבים וכן מנהל השכונה; "בית טיילור" הוותיק השוכן ברחוב זנגוויל כולל מרכז ספורט גדול וגני ילדים מטעם המנהל הקהילתי.
בשנות השישים של המאה העשרים פעלה בו הרקדנית רינה ניקובה שלימדה את ילדות השכונה בלט.
מרכז "הסנפלד" ברחוב שטרן כולל גנים, מרחבי פעילות וספורט, מרכז תעסוקה, מועדון גמלאים ומרחב קהילתי; מתנ"ס "בית רחל" ברחוב אולסוונגר הכולל מרכז פעילות לגיל הזהב, פעילויות למשפחות, חוגים ומגרש דשא סינתטי לקטרגל.
אלפי תושביה של קריית היובל, ותיקים כעולים חדשים, היו זקוקים למרכז רפואי שייתן מענה בעת הצורך ברפואה דחופה, לטיפת חלב ולשירותים רפואיים נוספים.
בשנות החמישים התגייסו נשות הדסה והקימו בשולי השכונה את קופת החולים שקיבלה את שמה הלא רשמי 'הדסה הקטנה', כנראה משום השייכות להדסה עין כרם, שפעלה בסמוך.
'הדסה הקטנה' הייתה גם מעין מרכז קהילתי של תושבי השכונה.
האולם התחתון של המבנה שימש כספריה, בית כנסת, והתקיימו בו גם הקרנות סרטים, אירועי תרבות, חגיגות בר־מצווה ושמחות אחרות, שבהן נפגשו בני השכונה לחגוג יחדיו.
בשנות האלפיים משמש המבנה עדיין כמרכז רפואי.
בספטמבר 2025 שינה המתחם את אופיו ואת ייעודו והוא משמש את "פריזמה", מרכז חדשנות חינוכי המיועד לרווחת תושבי השכונה והעיר ובייחוד את בני ובנות הנוער.
פתיחת המרכז בשכונה נעשתה מתוך יוזמה של התושבין וצוות המנהל הקהילתי ובעידוד עיריית ירושלים.
בשכונה קיימים מספר בתי ספר: בית הספר היסודי השכונתי הותיק על שם גרשון אגרון הוא בית ספר ממלכתי.
בית ספר תל"י בית וגן השוכן ברחוב וולטה עילית (במבנה בו שכן בית הספר הממלכתי ע"ש דוד סטון) ובית הספר הניסויי ארגנטינה.
בית הספר הניסויי ארגנטינה כולל 4 גני ילדים מגיל 3 ועד חובה.
לבית הספר אישור להתרחב לתיכון וחטיבת ביניים משנת 2019. סמוך לשכונה נבנו בתי ספר הנחשבים למצוינים ובהם בית הספר התיכון על שם מיי בויאר הנמצא בין שכונת קריית היובל לבין שכונת בית וגן, ובית הספר התיכון למדעים ולאמנויות.
בשנת 2006 הוקמה בשכונה ישיבה לתורה מנהיגה בראשות הרב שמעון אור.
בין השנים תשס"ח (2008) לתשע"ז (2017) שכנה בשכונה ישיבת הר המור.
בשנת 2017 עברה לשכונה ישיבה חרדית "היכל יצחק" בראשות הרב ישראל לנדא.
בשכונה נמצאת הישיבה התיכונית שפע - מקור חיים.
בשכונה פועלים כמה ארגונים חברתיים כגון "מהפך" "בקהילה" ו"יובלים".
ארגונים אלו פועלים בשיתוף עם המנהל הקהילתי לרווחת תושבים הנמצאים בסיכון רווחתי.
בשכונה פועל גם בית חב"ד שמפעיל בית תמחוי, חלוקת מצרכי מזון, שיעורי תורה ופעילויות שונות.
קבוצת "מצילות מזון" פעילה בשכונה ומפעילה שוק ירקות מוצלים אחת לשבוע בבית טיילור.
בבית טיילור הוקמה, ביוזמה מקומית, חנות בגדים יד-שנייה הנקראת "טיילור מייד".
מספר תנועות נוער פועלות בשכונה: קן פעיל של תנועת הנוער "השומר הצעיר", שבט ותיק של תנועת הנוער הצופים העבריים, שבט היובל, וסניף פעיל של תנועת הנוער "בני עקיבא", שהוקם ב-1972; ב-2022 הוקם כפר סטודנטים של תנועת הבוגרים של בני עקיבא בשכונה.
בשכונה גם שוכן קן קריית היובל של הנוער העובד והלומד.
בשנת 2010 הקימו קהילות הצעירים בשיתוף עם עמותת רוח חדשה מכינה קדם צבאית בקריית היובל, המכינה הירושלמית.
חלק ממטרות המכינה הן להביא לתרומה משמעותית של חניכי המכינה לקהילה ולשכונה.
בתחומי קריית היובל, בפינת הרחובות טהון והנרייטה סולד, בסמיכות ל"הדסה הקטנה", נמצא גן רבינוביץ (המכונה: "גן המפלצת") ובו פסל המפלצת (ששמה האמיתי "גולם"), מתנת הפסלת ניקי דה סיינט־פאל לילדי ירושלים.
האתר הוא אייקון ירושלמי אהוב במיוחד על ילדי ירושלים ובאים אליו מכל רחבי העיר.
בסמוך לגן המפלצת נפתח בשנת 2016 פאב המפלצת - פאב קואופרטיבי שכונתי.
הפאב ייחודי בכך שהוא מתנהל כקואופרטיב (אגודה שיתופית) ומופעל כולו על ידי חברי הקואופרטיב ומתנדבים מן הקהילה.
זהו עסק ללא מטרת רווח המשמש כמקום מפגש לתושבי השכונה, וכן במה להופעות, הרצאות, פעילות לילדים וסרטים.
בשנת 1984 החל לפעול מגדל נופים - דיור מוגן - ברח' הנרייטה סולד.
בשנת 1990 נבנה ברח' גואטמלה 3 מגדל דיור מוגן בן 10 קומות "הוד ירושלים".
המודל הכלכלי ייחודי בכך שהדיירים הנם בעלי הדירות בטאבו (בניגוד למודל הפיקדון הנשחק או הליסינג המאפיינים את שוק הדיור המוגן) והם מנהלים את החיים באופן דמוקרטי.
ועד הדיירים מחליט על אופי החיים וסוג השירותים שיקבלו כלל הדיירים.
בין דייריו הראשונים היה גם טדי קולק, ראש עיריית ירושלים, אשר המשיך בתפקידו מהסוויטה.
בשנת 2020 החלה בנייה של "הוד דניה" מול פארק דניה במודל דומה.
רצח ופיגוע בשנות התשעים ובאינתיפאדה
ב-10 במרץ 1991 נרצחו 4 נשים בפיגוע דקירה בזמן שהמתינו לאוטובוס.
בשנת 1992 - רצח מטופל ביריות ארבע מעובדות התחנה לבריאות הנפש ברחוב יאנוש קורצ'אק בשכונה, אירוע שפורסם כ- הרצח בתחנה לבריאות הנפש בירושלים.
בעיצומה של האינתיפאדה השנייה, ב-29 במרץ 2002, פוצצה עצמה מחבלת המתאבדת איאת אל-אח'רס בכניסה לסופרמרקט במרכז המסחרי של השכונה, ורצחה נערה ואת המאבטח חיים סמדר אשר מנע בגופו את כניסתה של המחבלת.
בעשור השני של המאה ה-21 החלה עיריית ירושלים לקדם בשכונה מספר תוכניות של פינוי בינוי, התוכנית המשמעותית מביניהם היא פרויקט "שדרות היובל", פרויקט פינוי-בינוי ברחוב טהון, שרוב המבנים בו יהרסו לטובת מגדלי מגורים וחזית מסחרית.
רחוב טהון יורחב כך שיוכל לשמש בעתיד למעבר שלוחה של הרכבת הקלה בירושלים.
לפי התוכניות, אוכלוסיית התושבים בקרית יובל, שמנתה ב-2018 כ–23 אלף איש, כמעט תוכפל ותגיע בתוך שני עשורים ל–45 אלף איש ויותר.
הצפיפות המתוכננת תגיע ל–30 אלף איש לקמ"ר.
התוכניות עתידות להוסיף לשכונה 3,100 דירות בפינוי־בינוי של שיכונים, חלקן בפינוי־בינוי ותמ"א 38 וחלקן בבנייה חדשה; ובנוסף מתוכננות 4,000 יחידות דיור לעשור השלישי של המאה ה-21 ועד 2040.
התארגנות אקטיביסטית של תושבי השכונה
בשנת 2021 התארגנה קבוצת תושבים בשכונה, במסגרת עמותת "יובלים 2041".
יו"ר העמותה היא פרופסור עדי עמית תושבת השכונה וחברת סגל באוניברסיטה הפתוחה.
מטרת ההתארגנות היא לעודד ולקדם תשתיות קהילתיות, פיזיות ותחבורתיות בשכונה.
בשנת 2007 הוציא הסופר הרב חיים סבתו, שבילדותו גר עם משפחתו בשכונה, את ספרו "בואי הרוח" המספר את סיפורו של נער צעיר, עולה חדש ממצרים, בשיכון עולים בית מזמיל ואת סיפורו של משה פרקש, ניצול שואה מהונגריה והמפגש ביניהם.
עלילת הספר מתרחשת על רקע סיפורה של שכונת קריית היובל, בעשורים הראשונים של מדינת ישראל, ומתארת גם את היחסים בין יוצאי ארצות אשכנז ויוצאי ארצות המזרח.
גם בספרים נוספים של הרב סבתו השכונה תופסת מקום מרכזי.
בספר תיאור מהימן של אתרים בשכונה, תושבים והווי.
כבר בעמוד הראשון מוצג "שיכון עולים בית מזמיל ליד המעברה של אזבסטונים".
מתואר הווי השכונה: מפגשי שכנים ובעיקר שכנות, חבורות הילדים משחקות סטנגה, מעיפים טייארות (עפיפונים), קוטפים סברס ותאנים בוואדי של שכונת עין כרם הסמוכה.
מתואר קיבוץ הגלויות בשכונה המכונים בספר - רומנים, הונגרים, מצרים, מרוקאים.
ישנו תיאור של חגיגות הפורים ברחובות בית מזמיל : כל הילדים מחופשים לקאובוי או אינדיאני, והבנות למלכת אסתר או מלכת הלילה.
כן מתוארת חווית הנסיעה באוטובוס קו 18 – תחנות עמוסות ואוטובוסים מלאים שאם מגיעים לא עוצרים.
בספר מתוארים אתרים שהיו במציאות וחלקם נותרו על כנם: בית ספר "ישורון", הרחובות יאנוש קורצ'אק, ניסן, אורגוואי.
תיאור של הדסה הקטנה (עמוד 54-55) "מבנה גדול ומרווח הבנוי שורות שורות של לבנים אדומות ולפניו מגרש גדול למכוניות".
מסופר על מועדון "תקוותנו" ומתוארים הקיוסק של קדוש, המכולת של סגל והצרכנייה ברחוב קליינמן שעדיין קיימת.
הדסה הקטנה מתוארת כמה פעמים בספר ובתוכה - בקומה התחתונה - הספרייה הגדולה לילדים עם "ספרנית חמורת סבר וממושקפת".
הכוונה היא ללוקר שרלוטה שהיתה ספרנית שנים ארוכות.
כן מוזכרים בתי כנסת, בניהם "זכרון קדושים" ו"דוד משען".
בית הכנסת "הדסה" שעבר ממבנה הדסה הקטנה לבניין אחר קיבל בהחלטת משה פרקש את השם "יד אבי" על שם חלל צה"ל אבי בלום.
הוא גדל בשכונה ברחוב בורוכוב, ונפל בסיני ביום האחרון של מלחמת יום הכיפורים.
סבתו מתאר גם תושבים שאכן גרו בשנים המתוארות בשכונה, ביניהם פועלים קשי יום, עולים ממקנס, פז, מגדור, רומניה, הונגריה, ניצולי שואה.
כל אוכלוסייה מתאפיינת במלבושיה השונים על פי מוצאה- המרוקאים במין מעיל לבן עם כובע, ההונגרים במעיל שחור וכיפה שחורה, ואוכלוסיה אחרת - פקידי קופת חולים - במכנסי חקי וחולצה כחולה.
יש המוזכרים בשמם: הרב שפיצר, הרב גוטהולד, הרשקוביץ מוכר הסודה, האחות גברת אולמי מהדסה הקטנה, רפאל וגרציה בן חיים ממקנס, הרב קופטייל, ראובן גבאי.
רק על הרב גוטהולד ש"התהלך כמו אציל אנגלי" כותב סבתו שלא ברור איך הגיע לקריית היובל.
בשנת 2023 הוציא ד"ר נמרוד לירם, שגדל בשכונה מגיל הגן ועד בית ספר תיכון, את הספר "בית מזמיל" ובו הוא מעלה את זכרונותיו מהחיים בשכונה.
תקופת הזמן שאליה מתייחס לירם בספרו זהה פחות או יותר לתקופת הזמן המתוארת בספרו של סבתו.
חלקים מהסרט "מיס אנטבה" צולמו בבנייני המגורים ברחוב זנגוויל.
קריית האוניברסיטה של קראקס (בספרדית: Ciudad Universitaria de Caracas) היא הקמפוס העיקרי של האוניברסיטה המרכזית של ונצואלה, והיא שוכנת בקראקס בגובה של 870 מטר.
היא תוכננה על ידי האדריכל הוונצואלי קרלוס ראול ויינואבה (Villanueva) והוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2000.
קריית האוניברסיטה של קראקס נחשבת מופת של אדריכלות מודרנית ותכנון עירוני: ניכרת בקמפוס פרשנות חדשנית לתבניות מקומיות של אדריכלות קולוניאליסטית ישנה, ופתרונות מקוריים להתאמת המבנים לצרכים המיוחדים למקום, כגון בעיות מיוחדות של אוורור והצללה הנובעות מאקלימה הטרופי של העיר.
עשרות יצירות אמנות של טובי הציירים והפסלים האוואנגארדיים משולבות בעיצוב המבנים והקמפוס, כחלק בלתי נפרד מהמכלול האדריכלי.
הקמפוס ובנייני האוניברסיטה המרכזית נחשבים כעבודתו המשובחת ביותר של ויינואבה.
היא נבנתה במקום שבו עמדה האחוזה אִיבָּרָה (שהייתה שייכת בעבר למשפחתו של סימון בוליבאר), וחוברה למרכז העיר החדש באזור כיכר ונצואלה, ונדרש מאמץ מתואם רב כדי להביא את הפרויקט לידי ביצוע.
ממשלתו של הנשיא איסאיאס מדינה אנגריטה קנתה את האחוזה ב-1942 כדי לאפשר לאוניברסיטה להתרחב מעבר לקמפוס הישן, במנזר פרנציסקוס הקדוש בעיר; השטח הגדול של הקמפוס, המשתרע על פני 1,642 דונם, העניק לוויינואבה הזדמנות פז ליישם את תפישתו בנוגע לשילוב בין אדריכלות ואמנות בקנה מידה נרחב.
המתחם מחולק לאזורים וקבוצות המבנים מזוהות עם ייעודם.
בין אלה מרכז מנהלה ותרבות, הפקולטה לרפואה ובית החולים, הפקולטות למדעים ולאומנויות, אזור המגורים, לימודי בוטניקה, לימודי אדריכלות, קריית הספורט, בית הספר הטכנולוגי ואזור השירות.
חלוקה זו של המתחם הייתה אחד הגורמים לכך שהקמפוס נחשב לאחד היישומים המצליחים ביותר של אדריכלות מודרנית באמריקה הלטינית.
ויינואבה עבד בשיתוף-פעולה הדוק עם כל האמנים הרבים שתרמו מעבודותיהם לקמפוס, ופיקח באופן אישי על הפרויקט במשך 25 שנה, עד לסוף שנות השישים, כשבריאותו המידרדרת אילצה אותו להפסיק את העבודה על כמה בניינים כבר בשלב העיצוב.
ויינואבה על "הסינתזה של האמנויות"
קריית אריה ובשמו הרשמי פארקטק הוא אזור תעשייה הממוקם במערב העיר פתח תקווה הקרוי על שמו של התעשיין אריה שנקר.
הוא תחום מדרום על ידי ציר ז'בוטינסקי, ממערב על ידי כביש 4, מצפון על ידי בית העלמין ירקון ומחלף תקווה וממזרח על ידי דרך הרב מלכה וחלקה המזרחי של שכונת אם המושבות.
שטח אזור התעשייה הוא כ-5,000 דונם, והוא אזור התעשייה הגדול ביותר בפתח תקווה, ואחד הגדולים ביותר בישראל.
עוד במפנה המאה ה-20 הוקם ברחוב בזל (שמו הנוכחי) "יקב הברון", שנועד לייצור יין מענבים שיגודלו במקום.
עד מהרה התברר שפתח תקווה אינה אידיאלית לגידול כרמים, והמבנה הוסב ב-1922 למפעל לבושם ומלח לימון שהקימה חברת יק"א.
המפעל נקנה על ידי זליג רבינוביץ, שהתחיל לייצר במקום כוהל מסלק סוכר ומקנה סוכר שהובאו ממצרים ברפסודות.
לאחר מכן החלו לייצר במפעל שמרים, שעד אז הובאו מאירופה.
אזור התעשייה קריית אריה הוקם בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20. המפעלים הראשונים שהוקמו באזור היו מפעל "עץ הזית" על ידי התעשיין חיים לייבוביץ ב-1933, לייבוביץ גם יזם וניהל את הוועד המקומי של אזור התעשייה, ומפעל בשם "דלי" לדליים.
בשנת 1934 דווח כי יש במקום ארבעה מפעלים בבנייה והוכנו מגרשים ל-36 מפעלים נוספים.
במרץ 1951 סופח האזור לפתח תקווה.
באפריל 1957 הוחל בהקמת שלוחת רכבת ממסילת הירקון למפעל "עץ הזית", במימון חלקי של המפעל והיא נחנכה בפברואר 1958. המסילה הייתה בשימוש עד שנות ה-90 של המאה ה-20. בין המפעלים הנוספים שהוקמו באזור היו מפעל דובק, מפעל ברט ומפעל של חברת טבע (המתחם משמש גם כמטה הבינלאומי של טבע).
בסוף המאה ה-20 החל האזור להתפתח כמתחם לחברות היי-טק, חברת גילת רשתות לווין הקימה בו את המטה שלה, מצפון לקריית אריה הוקם החל מ-1996 פארק אזורים, שנחשב לאחד ממתחמי ההיי טק המובילים בישראל, בו שוכן מטה חברת יבמ ישראל.
ב-2007 נחנך בית חברת קודאק שהוקם בהשקעה של 50 מיליון דולר.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלו לקום באזור מגדלי משרדים במקום מבני המפעלים וחברות הביטוח מגדל וביטוח ישיר קבעו את משרדיהן בקריית אריה.
במאי 2019, החלה חברת אינטל ישראל לאכלס את הקמפוס החדש שהקימה החברה בקריית אריה בהשקעה של 440 מיליון שקל.
החברה ריכזה בקמפוס את כל העובדים שלה באזור המרכז.
קריית אריה מהווה חלק חשוב ועיקרי בפתח תקווה, ובין היתר נמצאים בה כמה מהמקומות המרכזיים בעיר, בהם הקניון הגדול, בית משפט השלום פתח תקווה ומסוף אוטובוסים גדול ("מסוף החרש") שמשמש תחנת קצה לרבים מהקווים העירוניים בפתח תקווה וכן למספר קווים בין עירוניים היוצאים מפתח תקווה.
בחלקו הדרום-מזרחי של האזור, בסמוך לקניון הגדול, נמצא הפארק הגדול של פתח תקווה, שמורכב ממשטחי דשא רבים, אגם אקולוגי וגן שעשועים גדול.
הפארק משמש גם לאירועים שעורכת עיריית פתח תקווה, כגון הפנינג של יום העצמאות, ומושך אליו תושבים רבים מהעיר ומהערים הסמוכות.
בחלקו הצפון מזרחי של אזור התעשייה נמצאת תחנת רכבת, המהווה חלק מקו הרכבת תל אביב-כפר סבא, בין התחנות בני ברק וסגולה.
בבניית התחנה הושקעו כ-60 מיליון שקל, והיא צפויה לשרת כמיליון איש בשנה.
בסמוך לתחנת הרכבת ממוקם אצטדיון המושבה, אשר נחנך בסוף 2011, ומכיל 11,500 מקומות ישיבה.
בנוסף, בצמוד לתחנת הרכבת הכבדה, יש שלוחה של הקו האדום של הרכבת הקלה של תל אביב, ושם גם הוקם דפו קריית אריה, המוסך המרכזי של הרכבת הקלה.
UNAM קריית האוניברסיטה (בספרדית Ciudad Universitaria) היא הקמפוס המרכזי של האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו, שנמצאת ברובע קויואקאן (Coyoacán) בחלקה הדרומי של מקסיקו סיטי.
הקריה תוכננה על ידי האדריכלים מריו פאני ואנריקה דל מוראל, והיא כוללת את האצטדיון האולימפי, כארבעים פקולטות ומכונים, מרכז תרבות, שמורה אקולוגית, הספרייה המרכזית וכמה מוזיאונים.
היא נבנתה בשנות החמישים על מצע לבה קרושה, והחליפה את בנייני האוניברסיטה הישנים שהיו פזורים במרכז העיר.
אף על פי שלאוניברסיטה גם בניינים נוספים בעיר שאינם בקמפוס (רובם עבור לימודים לתואר ראשון ומבני תרבות), וכן מבנים במדינות אחרות של מקסיקו, קריית האוניברסיטה (הנקראת לעיתים קרובות בראשי התיבות של שמה, סֶה-אוּ) היא הסמל המוכר ביותר של האוניברסיטה.
קריית האוניברסיטה נועדה להיות מרחב פתוח.
כיוון שחלק מהאתר היה משטחי סלע געשי, וחלקים אחרים היו צמחייה עבותה, יש בקריה מעט מאוד דרכים ישרות: רוב הדרכים נוטות להיות מעגלים קונצנטריים (כלומר, סביב מרכז אחד) המכילים את הבניינים.
הסלע הגעשי סולק כדי לפנות מקום לבניינים, ושימש לבניית השבילים והקירות החיצוניים.
הבניינים עצמם נבנו מחומרים פשוטים - בעיקר לבנים ובטון - וברובם יש חלונות גדולים וגינות, גם מבחוץ וגם בתוך המבנה.
רוב הבניינים אינם גבוהים משלוש קומות.
הגינות והסלע הגעשי הם המוטיבים העיקריים המשותפים לכל המבנים (אף כי סגנונו של כל בניין שונה), להוציא שני יוצאי-דופן בולטים: מגדל הרקטוראט והספרייה המרכזית.
שני בניינים גבוהים ורבועים אלה עומדים בנפרד משאר הבניינים, ומעוטרים בציורי קיר של אמנים מקסיקניים ידועים: דוויד אלפארו סיקיירוס (מגדל הרקטוראט) וחואן או'גורמן (הספרייה המרכזית, בתמונה).
ציור הקיר על הספרייה המרכזית, המקיף אותה מכל צדדיה, הוכר כציור הקיר הגדול בעולם.
הוא מבוסס על מוטיבים אצטקיים ועל שלט האצולה של האוניברסיטה, ובזכותו הפך מבנה הספרייה לבניין המוכר והמייצג ביותר של הקמפוס.
בשטח השמורה האקולוגית מצוי "חלל פיסולי", מצע סלע געשי טבעי, גדול ועגול, המוקף מנסרות לבנות הנראות כאילו הן קורנות ממרכזו, כמו שמש גדולה.
באזור זה נמצאות יצירות פיסוליות, שרבות מהן גדולות וצבעוניות.
בשטח הקמפוס האוניברסיטאי שני מוזיאונים: מוזיאון המדע, המכונה Universum "אוניברסום", שבו מוצגים אינטראקטיביים בנושאי מדע, שנועדו לציבור הכללי; והמוזיאון האוניברסיטאי למדעים ואמנויות (Museo Universitario de Ciencias y Artes או MUCA), הכולל תצוגות מתחלפות של אמנות בת-זמננו, יצירות של
אמנים מקסיקנים ויצירות מאוסף האוניברסיטה.
המתקן החשוב ביותר במתחם הוא האצטדיון האולימפי שנבנה ב-1952 ושאירח את אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) ואת מונדיאל 1986. כיום הוא אצטדיון הבית של אוניברסידד נסיונל, קבוצת האוניברסיטה המשתתפת בליגת העל המקסיקנית, והוא משמש גם למשחקי ליגת האוניברסיטה.
יש בו גם מסלול מרוצים המשמש לתחרויות אתלטיקה בינלאומיות.
מלבד האצטדיון, קיימים בקמפוס גם מגרשי כדורגל ופוטבול המשמשים את הסטודנטים וקבוצות נוער, וכן מתקני ספורט שונים המשמשים את הסטודנטים.
שלושה אולמות חשובים מצויים במתחם: אולם נסאוואלקויוטל (Sala Nezahualcoyotl) המשמש למטה של התזמורת הפילהרמונית של האוניברסיטה האוטונומית הלאומית של מקסיקו ולעוד קונצרטים ומופעי מחול רבים אחרים, תיאטרון חואן רואיס דה אלארקון, והמרכז האוניברסיטאי לתיאטרון (CUT), המשמש להופעות קטנות יותר (כ-100 מושבים).
מלבדם, קיימים בתחום "האזור התרבותי" בתי-קולנוע בהתמחויות שונות ותחנת רדיו.
באוניברסיטה קיימת מערכת תעבורה פנימית, שמנוהלת על ידי האוניברסיטה עצמה.
תחנת המוצא של חמשת קווי האוטובוסים נמצאת בצידו המערבי של הקמפוס, קרוב לתחנת המטרו "אוניברסיטה".
הנסיעה בקווים הפנימיים היא בחינם.
תחנת מטרו נוספת משרתת יציאה אחרת של הקמפוס.
את הקמפוס חוצה לשניים שדרת אינסורחנטס (Avenida Insurgentes), שהיא ציר תנועה חשוב המחברת את הקמפוס לעיר, ועוברת קרוב לאזור התרבותי ולאצטדיון.
כמו כן, רשת של נתיבי אופניים מחברת בין הפקולטות השונות.
קריית ההדרכה על שם האלוף אריאל שרון, הידועה בכינויה עיר הבה"דים או בשם מחנה שרון (על שם אריאל שרון), היא מתחם הנמצא דרומית לבאר שבע בסמוך לצומת הנגב, ומאכלס שמונה בסיסי הדרכה (בה"דים) ופעילות של אלפי חיילים.
מיזם הקמת עיר הבה"דים הוא חלק מתוכנית העתקת בסיסי צה"ל לנגב, שמטרותיה הן להעביר שטחים יקרים במרכז המדינה למינהל מקרקעי ישראל, להקים בסיס שבו טכנולוגיות ותשתיות מתקדמות, ליצור שינוי ארגוני ביחידות השונות, ולהביא לפיתוח הנגב באמצעות אלפי מקומות עבודה שתיצור התוכנית.
התוכנית תכלול את פירוקם של מחנה מקלף (שלישות רמת גן), מחנה סירקין, מחנה דורי (תל השומר) ברמת גן, מחנה ידין (צריפין) ואת חלקיו הדרומיים של מחנה רבין (הקריה).
תג היחידה מכיל בתוכו את כל צבעי החילות הפועלים בקריית ההדרכה וכן חרב, ספר ועלה זית.
בה"ד 13 הוא הבה"ד הראשון שעבר למתחם, במאי 2015.
מפקד קריית ההדרכה הנוכחי הוא אל"ם דודו בר עוז.
בשנת 2002 החל אגף התכנון של צה"ל להכין תוכנית רב-שנתית, בשם פרויקט עיר הבה"דים, שמטרתה העברת שמונה בסיסי הדרכה (בה"דים) לאזור בסמוך לצומת הנגב שבנגב הצפוני.
ב־1 בדצמבר 2003 הונחה אבן הפינה לפרויקט, שהועבר לאחריות החטיבה הלוגיסטית באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל).
באפריל 2007 אישרה ממשלת ישראל את הפרויקט.
בשנת 2003 פרסם משרד הבריאות דו"ח שבו צוין כי מיקום עיר הבה"דים בסמיכות למפעלי רמת חובב, יהפוך אותה לפגיעה לנזקי ריח, לזיהום אוויר ואף לקרינה רדיואקטיבית.
המשרד המליץ למצוא לעיר מיקום חלופי.
ב־2004 החליטה הממשלה לשקם את האתר עד 2010 על מנת שלא לפגוע בפרויקט.
גם גופים ירוקים הביעו התנגדות לפרויקט עקב קרבתו לרמת חובב, ודרשו קיום הליכי תכנון מלאים, לרבות תסקיר השפעה על הסביבה.
משרד הביטחון נענה לדרישה והכין תסקיר השפעה על הסביבה ותוכנית מיתאר שנדונה ואושרה בוועדה המחוזית דרום.
התנגדות נוספת לפרויקט נרשמה מגופים שונים, שטוענים שאין להקים יישוב חדש, אלא למקם את הפרויקט בסמוך ליישוב קיים, כמו מצפה רמון או באר שבע, ובכך לתרום לפיתוחם.
בינואר 2006 החלה היועצת הכלכלית למערכת הביטחון דאז חמדה מרק בבדיקה כלכלית מקיפה לבחון את ההיתכנות הכלכלית של הקמת עיר הבה"דים בשיטת ה-BOT (בנה-הפעל-העבר), שיטת התקשרות שלא הייתה נהוגה עד לאותו מועד במשרד הביטחון לבניית תשתיות.
הבדיקה הכלכלית הוכיחה כי יש יתרון כלכלי בהטמעת שיטת ההתקשרות החדשה.
הבחינה הכלכלית וההמלצה הוצגו למנכ"ל משרד הביטחון תא"ל (מיל') פנחס בוכריס בספטמבר 2007. בוכריס קיבל את המלצתה של מרק והחליט כי ההתקשרות להקמת עיר הבה"דים תעשה בשיטת ה-BOT.
בנובמבר 2008 פרסם משרד הביטחון את המכרז המקדים לפרויקט.
בשנת 2010 הודיע משרד הביטחון כי חמש קבוצות צלחו את שלב המיון המוקדם (PQ) והתחרו במסגרת המכרז המרכזי לזיכיון לתכנון, הקמה, מימון, תפעול ותחזוקה של עיר הבה"דים במשך כ-25 שנים בשיטת שותפות ציבורית-פרטית.
ועדת מכרזים ייעודית, משותפת למשרד הביטחון ולמשרד האוצר פיקחה על המכרז ובחנה את ההצעות באמצעות מספר ועדות משנה וצוותים מקצועיים.
בראש ועדת המכרזים הייעודית עמד היועץ הכספי לרמטכ"ל, מהרן פרוזנפר.
בפברואר 2012 בחרה ועדת המכרזים את חברת "מבט לנגב", קונסורציום שמורכב מהחברות מנרב, אלקטרה ורד בינת, כאשר בחודש ספטמבר 2012 הצטרפה לבעלי המניות בזכיין קרן נוי.
במסגרת ההליך המכרזי בוצעה לראשונה בישראל סגירה פיננסית כחלק מההליך המכרזי.
במסגרת תהליך זה שתי ההצעות הסופיות הוגשו לוועדת המכרזים בצירוף ליווי בנקאי.
חברת "מבט לנגב" הגישה את הצעתה מלווה בגיבוי בנק הפועלים, ששימש כמארגן החוב ונציגם של יתר הגורמים המממנים.
הקמת הפרויקט החלה בשנת 2012 ונמשכה כשלוש שנים, עד אשר עיר הבה"דים החלה לפעול במאי 2015. בסמוך להשלמת הפרויקט המתחם צפוי לעבור משטחה המוניציפלי של מועצה אזורית רמת הנגב לזה של העיר ירוחם, וכך היא תרוויח כארבעה מיליון שקלים בשנה מארנונה.
זה נוסח הפשרה בין שתי הרשויות, שניהלו מאבק ממושך בנושא.
בנובמבר 2014 הושקה רשמית מפקדת קריית ההדרכה, אשר אחראית על תחומי המנהלה, האבטחה, הלוגיסטיקה וההדרכה.
התכנים המקצועיים יהיו באחריות קציני החיל הראשיים של החילות אליהם משתייכים הבה"דים השונים.
הבסיס משתרע על שטח של 2,500 דונם, שבהם 250 אלף מטר רבוע בנוי, ובו מבנים ומתקנים, ביניהם כיתות הדרכה משוכללות, מכלול הסעדה מתקדם לכ-10,000 סועדים, מגורי חיילים, מאמנים ממוחשבים (סימולטורים), מרכז ספורט, אולם אירועים וכנסים ושלושה בתי כנסת.
במיזם "עיר הבה"דים" מתקני ספורט, אזור מסחרי, מלונית למבקרים, בתי ספר ועוד.
ההערכה היא שבשנה אחת יעברו במקום 90 אלף חיילים.
כצעד משלים למיזם נשקלת סלילת מסילת רכבת בין עיר הבה"דים לירוחם, אך נכון לשנת 2013 יוזמה זו אינה מקודמת בשל חוסר כדאיות כלכלית.
למרות זאת, המחנה כבר הפך רשמית ל-"תחנה המרכזית" של צה"ל בנגב.
עד להקמת המחנה, רוב החיילים שמשרתים בנגב היו מגיעים למחנה נתן בבאר שבע ומשם היו יוצאות הסעות לכל הנגב.
עתה - הפיזור נעשה ממחנה שרון.
עיר הבה"דים ממוקמת בסמוך לצומת הנגב, כאחד עשר קילומטרים מהעיירה ירוחם, בתחום השיפוט של מועצה אזורית רמת נגב.
בין המועצה המקומית ירוחם למועצה האזורית רמת נגב התקיים עימות קשה בנוגע לתחום השיפוט שאליו שייכת עיר הבה"דים.
המאבק החל עם תכנון העיר, ונמשך לאורך שנים.
שיאו של המאבק היה בדיון בבג"ץ.
המועצה האזורית רמת נגב היא הגדולה בארץ מבחינת שטחה.
עקב ריבוי בסיסים צבאיים בנגב, שרבים מהם ממוקמים בשטחה ומשלמים ארנונה, רמת נגב היא מועצה אזורית מבוססת מבחינה כלכלית.
מצד שני, המועצה המקומית ירוחם הייתה ענייה יותר במשאביה, באופן משמעותי.
מבחינה כספית, העברת שטח עיר הבה"דים לתחום השיפוט של ירוחם, הייתה אמורה לאפשר לה הכנסה של 3.9 מיליון ש"ח מדי שנה, מהארנונה של עיר הבה"דים, בעלת השטח הגדול.
ויתור מצד המועצה האזורית רמת נגב על השטח, משמעו אובדן הכנסה שנתית בסכום זה.
שר הפנים תמך בעמדת ירוחם (וכן בעמדות של הרשויות המקומיות הנוספות שביקשו לקבל את הארנונה של הבסיסים הצבאיים הסמוכים אליהם, היישובים מצפה רמון, דימונה, ערד), והורה על העברת המתחם לתחום השיפוט של ירוחם.
מועצה אזורית רמת נגב עתרה לבג"ץ כנגד החלטת שר הפנים וערעורה נדחה.
בשנת 2014 נחתם הסכם יוצא דופן בין ראש המועצה האזורית רמת נגב, שמוליק ריפמן, לבין ראש המועצה המקומית ירוחם, מיכאל ביטון.
רמת נגב ויתרה מרצונה על תחום השיפוט של עיר הבה"דים והסכימה להעבירו באופן מלא לירוחם.
ההסכם קיבל תוקף חוקי על ידי ועדת הגבולות של משרד הפנים.
רמת נגב הגיעה להסכמות ופשרה גם עם הרשויות הנוספות שהוזכרו באותו בג"ץ.
הוסכם להקים שטח נרחב מצומת הנגב ועד למכתש הגדול, שבו הרשויות השונות יפעלו יחד לפיתוח מיזמים חדשים, בהם תחנת רכבת, וכל רשות תקבל 50% מהרווחים.
כמו כן הוסכם לקדם את שיתוף הפעולה בנושאי תרבות וחינוך.
בסיסי הדרכה הפועלים בקריית ההדרכה
התוכנית כללה, בין היתר, העברת בסיסי היחידות הבאות:
בה"ד 6 (בית הספר ללוגיסטיקה) - עבר למתחם בסוף ינואר 2016.
בה"ד 7 (בית הספר לתקשוב) - עבר למתחם בסוף מאי 2016.
בה"ד 10 (בית הספר לרפואה) - עבר למתחם בסוף אוגוסט 2015.
בה"ד 11 (בית הספר למשאבי אנוש) - עבר למתחם ביולי 2015.
בה"ד 13 (בית הספר למשטרה צבאית) - עבר למתחם במאי 2015.
בה"ד 20 (בית הספר לטכנולוגיה ואחזקה) - עבר למתחם ביולי 2016.
בה"ד החינוך והנוער - עבר למתחם ביולי 2015.
בית הספר לפיקוד, המכשיר מפקדי כיתות עבור קריית ההדרכה.
מחנה מפרשית (שלוחה של בה"ד 15)
קריית חינוך אורט קריית ביאליק הוא בית הספר העל יסודי הראשון בעיר קריית ביאליק.
עד שנת 1965 לא היה בקריית ביאליק כולה בית ספר תיכון, אף על פי שהיה בית ספר למטפלות המסונף לכפר ילדים ונוער אהבה בכפר ביאליק הסמוך.
בשנים אלו חל חוק חינוך חובה עד סוף כיתה ח' בלבד והיה נהוג מבחן הסקר, שהפנה רק חלק מבוגרי בתי הספר היסודיים להמשך לימודים.
תלמידים בקריית ביאליק ששאפו להמשיך בלימודיהם, פנו לבתי ספר מחוץ ליישוב, וחלקם במוסדות לימוד שונים בחיפה או לבתי ספר מקצועיים.
בעקבות זאת, התארגנה קבוצה בהנהגת יהודה רוזנטל, מהנדס במפעלי אתא וצבי קרלינר ראש המועצה המקומית, שהגדירה עצמה כ"ועדת היגוי" להקמת בית ספר תיכון ביישוב.
לבסוף הוחלט על הקמת בית ספר עצמאי אך בבעלות של גוף בעל ניסיון בניהול בתי ספר, ולשם כך פנה צבי קרלינר ראש המועצה לרשת אורט.
כמנהל בית הספר נבחר מנחם ארגוב, שרכש ניסיון ניהולי בתיכון עמיאסף שבבית ברל כסגן מנהל תחת ד"ר דן גלעדי, ובשנת הלימודים תשכ"ו (1965) נפתח "בית הספר התיכון המקצועי והעיוני" של קריית ביאליק.
הוא הוקם במבנה של בית הספר היסודי "גאולים" (דרום) ובשטח הפנוי שלידו, בקצה הדרומי של הקריה ליד מנסרת העצים ומשרדי הקרן הקיימת לישראל.
בבית הספר היו חמש כיתות בלבד במגמות: אופנה, מכניקה, הומאנית, ראלית ושרטוט בניין, ובמסלולים שונים (תלת-שנתי או ארבע-שנתי).
סך הכול היו 140 תלמידים בבית הספר (רובם במגמות טכנולוגיות) ובנוסף תשעה מורים.
ב-1968 התקבלה תרומה ממשפחת לוינסון, ושמו של בית הספר הוחלף ל"בית הספר המקיף אורט ע"ש ברברה ומוריס לוינסון".
ב-1969 הוגש המחזור הראשון של תלמידי בית הספר לבחינות הבגרות, משרד החינוך הכיר בציוני המגן של בית הספר.
כאשר החליטו במשרד החינוך על הקמת חטיבת ביניים בישראל, הוקמו שתי חטיבות ביניים שעד היום מזינות את קריית החינוך: חט"ב "דפנה" וחט"ב "אפק".
במקביל, החליטה המועצה המקומית כי אורט קריית ביאליק יהיה בית הספר היחיד ביישוב והפסיקה מתן סיוע לתלמידים שלמדו מחוץ ליישוב (חוץ מתלמידי החינוך המיוחד שהמשיכו ללמוד מחוץ לקריית ביאליק במשך זמן מה).
זאת, על אף העובדה שבסמוך לבית הספר, בתחום כפר ביאליק, נמצא "בית הספר התיכון לחינוך וסיעוד", ששייך למועצה אזורית זבולון ובין תלמידותיו היו גם תלמידות מקריית ביאליק שלא למדו בקריית החינוך.
ב-1975 נפתח מסלול טכנאים ובעקבותיו מסלול הנדסאים ונפתחה מכללה ללימודי ערב לטכנאים והנדסאים בתוך בית הספר.
ב-1985 שונה שמו של בית הספר ל"קריית החינוך אורט - קריית ביאליק", הכוללת את בית הספר, אותו מזינות חטיבות הביניים "אפק" ו"דפנה".
במשך 40 שנה היה אורט ביאליק בית הספר העל יסודי היחיד בקריית ביאליק.
בתחילת המאה ה-21 נפתח בקריה בית ספר אקסטרני "אנקורי".
במחזור הגדול ביותר בתולדות בית הספר (2002) סיימו 24 כיתות מקבילות, קרוב ל-700 תלמידי י"ב, מחזור מסיימי י"ב הגדול ביותר בתולדות מדינת ישראל.
מאז חלה ירידה במספר התלמידים, ובמחזור שסיים ב-2009 למדו כ-500 תלמידים בשכבת י"ב, מדובר ב-13 כיתות ומאז יש יציבות במספר התלמידים.
משנת 2009 נפתחו בבית הספר "כיתות תקשורתיות" בהן משולבים תלמידים בעלי צרכים מיוחדים (PDD) על מנת להקנות להם ידע ולאפשר לנהל חיים נורמטיביים ככל האפשר.
ב-2010 הקים בית הספר חבורת זמר בשם "קולות אורט ביאליק", שחבריה הם תלמידים בעלי צרכים מיוחדים הלומדים בבית הספר.
לטובת הכיתות התקשורתיות עומדת גינה טיפולית.
בשנת 2022 הוקם בבית הספר מגרש כדורגל חדש.
תלמידי כיתות ז' מגיעים מבתי הספר היסודיים בעיר, וישנם תלמידים המגיעים גם מערים שכנות, כגון קריית ים ונשר.
אורט אפק הוקמה בראשית שנות השבעים של המאה ה-20. נכון לשנת 2016 לומדים בה כ-600 תלמידים, מלמדים בה כ-60 מורים ויש בה 21 כיתות ז' עד ט'.
החטיבה שוכנת ברחוב דרור, ונקראת על שם השכונה שבה היא שוכנת, שכונת אפק.
אורט דפנה החטיבה הוקמה גם היא בשנות ה-70 ולומדים בה כ-852 תלמידים, מלמדים בה כ-88 מורים ויש בה כ-24 כיתות ז' עד ט'.
קריית החינוך אוֹרט סינגאלובסקי היא בית ספר שש-שנתי על-יסודי הפועל בדרך הטייסים על הגבול בין יד אליהו לכפר שלם בתל אביב.
בית הספר כולל חטיבת ביניים ותיכון.
בית הספר התיכון נוסד בבית ליד אולם נגה ביפו בשנת 1948, כבית הספר הראשון של רשת "אורט" בישראל.
באוקטובר 1949 פעלו בבית-הספר שלוש מגמות: מסגרות וחרטות, חשמל, רדיו, בהנהלתו של צבי ריבלין.
לאחר פטירתו של מייסד איגוד אורט העולמי (וממקימי רשת אורט ישראל), ד"ר אהרון סינגאלובסקי, נקרא המוסד על שמו.
ב-28 במאי 1958 נחנך ביתו הנוכחי של בית הספר, שתוכנן על ידי האדריכל דב כרמי.
ב-1993 הוקמה במקום חטיבת הביניים ובשנת 2009 היא מנתה כ-25 כיתות.
נכון לשנת 2019, בבית הספר קיימות כ-12 מגמות לימוד פעילות, עם דגש על חינוך טכנולוגי: מדעי המחשב ותקשוב, תקשורת וקולנוע, עיצוב, מנהל עסקים, פסיכולוגיה וקרימינולוגיה, אלקטרוניקה, ביולוגיה, פיזיקה, חמד"ע, ערבית וגאוגרפיה.
בשנת הלימודים תש"ף מונה למנהל קריית החינוך מייקל מאירוביץ', למנהל החטיבה העליונה מונה רן גולנד הורביץ ולמנהל חטיבת הבינים מונה סהר גולן.
בשנת הלימודים תשפ"ד (2023) מונה איתן בר לב למנהל קריית החינוך ולמנהלת החטיבה העליונה מונתה שרית סבן חבאני.
בשנת הלימודים תשפ"ה (2024) מונתה למנהלת חטיבת הביניים ציפי דגן.
נכון לשנת הלימודים תשפ"ד (2023-2024) לומדים בקרית החינוך אורט סינגאלובסקי כ-514 תלמידים בחטיבת הבינים ב-24 כיתות וכ-400 תלמידים בחטיבה העליונה ב-19 כיתות.
סך הכל בשנה זו לומדים בקריית החינוך אורט סינגאלובסקי 924 תלמידים.
בבית הספר קיימות כיתות מצוינות:
בחטיבת הביניים 4 כיתות ייחודיות: כיתת "פסגות" למצוינות, כיתת סייבר המתמחה בלימודי מחשבים וסייבר וכיתה חדשנית מסוגה בישראל בדגש סביבה ומנהיגות הקרויה כיתת קס"ם (קהילה, סביבה ומנהיגות).
בחטיבה העליונה נפתחה בשנת הלימודים תשפ"ג (2023) כיתת נחשון למנהיגות ישראלית ומצוינות מדעית על פי תוכנית נחשון - וכיום בכל מחזור של החטיבה העליונה לומדת כיתת נחשון אחת.
במקביל, הוספו מגמות עיצוב, יזמות חברתית ומגמה למנהל עסקים.
באתר בית הספר פועלת גם מכללת אורט סינגאלובסקי, שבה מתקיימים לימודי עתודה טכנולוגית, לימודים לתואר הנדסאי ולימודי תעודה.
בתוך הקמפוס של בית הספר פועל "בית מושינסקי" - מקום מושבו של המינהל למחקר, פיתוח והכשרה של רשת אורט ישראל, העוסק בשיפור רמת ההוראה והלמידה ברשת.
קריית בעלז (או בעלזא) היא שכונה חרדית בצפון ירושלים.
השכונה נוסדה על ידי האדמו"ר מבעלז, הרב ישכר דב רוקח, וחסידיו כשכונה של חסידי בעלז בירושלים.
שכונה זו היא מרכזה העולמי של חסידות בעלז.
אבן הפינה לשכונה הונחה בשנת תשל"ז.
בי' בסיוון תשמ"ד היה מעמד הנחת אבן הפינה לבית הכנסת המרכזי של החסידות.
ובשנת תש"ס (2000) נחנך בית הכנסת החדש.
בית הכנסת בנוי על רמת הר גבוה כך שמהכניסה לירושלים וכן משכונות רבות בעיר ניתן להבחין בגודלו המרשים.
סביב בית המדרש נוסדה קריית בעלז.
בבית המדרש של החסידות ממוקמים משרדי "בד"ץ מחזיקי הדת".
בתחילת שנות ה-2000 התרחבה השכונה דרומה, לעבר המתחם בו שכן גן החיות התנ"כי, לפני שעבר לדרום ירושלים.
בית המדרש הגדול של החסידות ממוקם במרכזה של הקריה כך שדרכי הגישה אליו שווים מכל קצוות הקריה.
שני רחובות מובלים אל בית המדרש המרכזי והם קדושת אהרון ורחוב בינת יששכר על שמו של האדמו"ר האמצעי מבעלז.
קריית בעלז גובלת בשכונת רוממה, תל ארזה, אונסדורף, מטרסדורף וקריית צאנז.
הקהילה מנוהלת על ידי "ועד קריית בעלזא", המפקח על ענייני הקריה ומפעיל גם ועדת קבלה לשכונה.
אחת מתקנות הקריה, אשר נקבעו על ידי האדמו"ר מבעלז, הן לא להשכיר דירות לבחורי ישיבות.
ועד הקריה אחראי גם על מחירי הדירות.
בשנת 2007 קיבל הוועד על עצמו לדאוג כי מחירי הדירות בקריה לא יהיו גבוהים כך שמשפחות החסידות יוכלו להתגורר בנעימים בשכונה.
למעשה מחירי הדירות הם מהיקרים שבירושלים.
קריית בעלז היא היחידה מבין כל הריכוזים והקריות החרדיים בישראל שבה פועלת באופן ייחודי צפירה גם בצאת השבת, צפירה זו המופעלת במוצאי השבת נועדה לבשר לתושבי הקריה כי השבת יצאה על פי שיטת רבנו תם.
שמות הרחובות בשכונה המנציחים את שמם של אדמו"רי בעלז.
תכלת מרדכי, על שם רבי מרדכי מביילגוריא, אביו של האדמו"ר הנוכחי;
קדושת אהרן, על שם האדמו"ר אהרן רוקח, האדמו"ר הרביעי של החסידות;
דובר שלום, על שם רבי שלום רוקח, מייסד החסידות;
בינת יששכר, על שם רבי ישכר דב רוקח (הראשון), האדמו"ר השלישי של החסידות;
אוהל יהושע, על שם רבי יהושע רוקח, האדמו"ר השני של החסידות.
קריית בנימין היא שכונה בקריית אתא שבעבר הייתה יישוב נפרד עד שבשנת 1965 אוחדה עם כפר אתא וביחד היו לקריית אתא.
נקראת קריית בנימין על שם הברון אברהם בנימין אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
אדמות קריית בנימין נרכשו על ידי קהילת ציון אמריקאית מהאפנדי של כפר האריסים הערבי כּוֹפְרִיתָא, עבור אגודה דתית בוורשה בשם "עבודת ישראל".
החל בשנת 1934 רכשה האגודה ההדדית לבנין בתים מידי בעלת הקרקע, החברה להכשרת מפרץ חיפה, 1000 דונם במחיר של כ-50 לא"י לדונם.
נוסף על אלו נמכרו מגרשים נוספים ישירות שלא דרך האגודה ההדדית והוקצו שטחים ציבוריים, כך שטח הקריה הגיע ל-1800 דונם בסך הכול.
החברה החלה במאי 1934 ברישום קונים למגרשים לקראת בניית שכונה במקום ובמקביל עסקה בתכנון המקום, סלילת כבישים והכנת תשתיות מים, כך שהבנייה החלה רק לאחר שהתשתיות היו מוכנות."חברת הכשרת מפרץ חיפה" בנתה בין השנים 1936–1934 את תשתית הדרכים והמים של היישוב.
במאי 1936 התקיימה אספה ראשונה של הבונים.
גרעין היישוב קריית בנימין היו פועלים שעבדו בנשר מפעלי מלט ישראליים, אשר בחרו להתיישב במקום בעיקר בשל קרבתו לנשר.
(בנשר עצמה היו הרבה אדמות הקדש שהיו אסורות לבנייה לא דתית).
גורם חשוב נוסף התוכניות לבנות גשר על נחל הקישון, דבר שהיה עבורם קיצור דרך משמעותי.
ההתיישבות בקריית בנימין הייתה בשלושה גלים עיקריים:
בינואר שנת 1937 (14.1.37) עלו על הקרקע ארבע המשפחות הראשונות שהיו חיל החלוץ של ההתיישבות בקרית בנימין.
היו אלה משפחת בלנקי, חופי פורטנוי ומנדל.
עד סוף שנת 1937 עלו על הקרקע עשרים וחמש משפחות נוספות: משפחת ריביליס, בן אור, בלום, ארליך, שכטר קלינגר אופנהיימר, פורלש, ברנובסקי, ציילר, נוימן ואמר.
עד סוף שנת 1938 עלו שאר המשפחות.
ביניהן משפחות: אברבוך, זבטני, דופרניוטי, כהנא, משיח, קרחי, קלימן, שפרוני, נייבל, קסלמן, סמולרסקי, ופרידמן.
בסוף שנת 1935 החליטה ועדת השמות של הקרן הקיימת לקרוא ליישוב קריית בנימין לזכרו של הברון רוטשילד.
בסוף שנת 1936 פורסם ש-40% מרוכשי המגרשים לשכונה הם חברי קופת חולים, 20% נוספים הם פועלים וכ-40% הם בני המעמד הבינוני.
"חברת הכשרת מפרץ חיפה" עשתה "פרצלציה" (איחוד וחלוקה מחדש) וחילקה את השטח למגרשים בני דונם אחד, כשהכוונה הייתה שליד כל בית מגורים יהיה גם משק עזר.
המגרשים שנרכשו על ידי הראשונים חולקו בהגרלה.
המתיישבים אשר הגרילו מגרשים בצדי הרחובות הראשיים (רחוב משה שרת ורחוב יצחק בן צבי של ימינו) חויבו לבנות לאלתר.