tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אכפת לי הוא סרט אמריקאי מסוגת מותחן וקומדיה שחורה משנת 2020 שכתב וביים ג'יי בלייקסון ומככבים בו רוזמונד פייק, פיטר דינקלג', אייזה גונזלס, כריס מסינה ודיאן ויסט.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-12 בספטמבר 2020 והופץ לאחר מכן לצפייה דיגיטלית בנטפליקס החל מ-19 בפברואר 2021.
אישה בשנות ה-30 לחייה מתפרנסת מגניבת קשישים על ידי הטעיית שופטים למינויה כ"אפוטרופוס החוקי שלהם" מסתבכת כאשר מתברר כי לקורבן האחרון שלה יש קשר עם גנגסטר חזק וחסר רחמים.
מרלה גרייסון היא רמאית מצליחה שמתפרנסת משכנוע מערכת המשפט להעניק לה אפוטרופסות על זקנים שהיא מעמידה פנים שאינם יכולים לדאוג לעצמם.
היא משכנת אותם במתקן דיור מוגן, שם הם מורדמים ומקבלים מינונים של תרופות ומאבדים קשר עם העולם החיצון.
לאחר מכן היא מוכרת את בתיהם ונכסיהם, כשהיא גורפת את ההכנסות.
היא ובית המשפט שוללים מאדם, מר פלדסטרום, גישה לאמו לאחר שהוא מנסה לכפות את דרכו למתקן המגורים.
מאוחר יותר הוא מאיים עליה מחוץ לבית המשפט ואומר כי הוא מקווה שהיא תהרג.
ד"ר קארן עמוס מודיעה למרלה על גמלאית עשירה ללא שותף לכאורה או משפחה קרובה שהם יכולים לנצל בשם ג'ניפר פיטרסון.
שופט ממנה את מרלה לאפוטרופוסית לאחר שהיא וד"ר עמוס מעידים לשווא כי ג'ניפר סובלת מדמנציה ומבלבול.
מרלה מעבירה את ג'ניפר למתקן מוגן ומיד מתחילה לעבוד על מכירת הרהיטים, המכונית והבית של ג'ניפר.
תוך שהיא מחפשת ברכושה של ג'ניפר, מרלה מגלה מפתח לכספת הכוללת שעון, מוטות זהב, שטרות כסף ויהלומים נסתרים, אותם היא לוקחת.
כאשר חברתה ושותפתה העסקית של מרלה, פראן, מסייעת בשיפוץ הבית, אדם בשם אלכסי איגנאטייב מגיע עם מונית וטוען שהוא הגיע לאסוף את ג'ניפר.
פראן מודיעה לו שג'ניפר עברה דירה.
אלכסיי חוזר למעסיקו, רומן לוניוב במצוקה רבה.
רומן, אדון פשע מהמאפיה הרוסית, מתגלה כבנה של ג'ניפר.
הוא מאיים על אלכסיי ומורה לו לחקור מה קרה לג'ניפר.
עורך דין של המאפיה, דין אריקסון, מציע לשלם למרלה 150 אלף דולר במזומן כדי לשחרר את ג'ניפר אך היא מסרבת, היא מוכנה לעשות זאת תמורת 5 מיליון דולר.
הוא מאיים על מרלה ולוקח אותה לבית המשפט.
השופט דוחה את התיק מכיוון שאריקסון אינו יכול להוכיח שג'ניפר שכרה אותו.
פראן מגלה ש"ג'ניפר פיטרסון" היא זהות שנגנבה מילדה שמתה מפוליו.
כאשר ג'ניפר מסרבת לספר למרלה את זהותה האמיתית, מרלה משתפת פעולה עם מנהל המתקן סם רייס, כדי לדאוג לכך שהצרכים הבסיסיים של ג'ניפר יקטנו.
רומן, כשהוא מוצא את הכספת של אמו ללא היהלומים שלו, שולח שלושה בריונים למתקן של ג'ניפר כדי לקחת אותה.
המאמץ האלים הזה נכשל, ומרלה מסייעת למשטרה לתפוס את אחד הגברים, אלכסיי.
אשת הקשר במשטרה של פראן מודיעה להם כי אלכסיי הוא אחיהם של שני ראשי מאפיה נוספים שכביכול מתו בשריפה.
לאחר שלא הצליח לחלץ את אמו, רומן הורג את עמוס במשרדה.
לאחר ששמעו את החדשות, מרלה ופראן עוברים לאחד הנכסים שלא נמכרו של אחד הקורבנות הקודמים שלהם.
במתקן, ג'ניפר תוקפת את מרלה ומועברת למחלקה פסיכיאטרית.
מרלה נחטפת בעוד פראן מותקפת בביתם.
מרלה מובאת בפני רומן, היא מבקשת 10 מיליון דולר תמורת שחרורה של ג'ניפר.
הוא מסרב ואנשיו דופקים אותה עם כלורופורם ושולחים אותה במכונית לאגם.
היא בורחת וחוזרת הביתה כדי למצוא את פראן מוכה ומחוסרת הכרה כשגז ממלא את הבית.
הם מצליחים להימלט מפיצוץ ונמלטים לנכס אחר שלא נמכר, שם מציגה מרלה לפראן את היהלומים שהסתירה שם.
היא מציעה לפראן בחירה: הם יכולים להשתמש ביהלומים כדי להתחיל חיים חדשים במקומות אחרים, או שהם יכולים לנקום.
מרלה ופראן עוקבים אחר רומן וחוטפים אותו.
הם מסממים אותו, שורפים את מכוניתו ומשאירים אותו עירום על שביל.
רומן מתגלה על ידי עובר אורח.
משלא מצליחים לבסס את זהותו, הוא נרשם במבסכים רשמיים כ"אלמוני" ומרלה ממונה לאפוטרופוסית החוקית שלו.
מרלה מבקרת אצל רומן ומציעה לשחרר אותו ואת ג'ניפר מהאפוטרופסות שלה תמורת 10 מיליון דולר.
במקום זאת, רומן מציע לה שותפות בעסק גלובלי המבוסס על התרמית שלה.
היא מקבלת זאת ובעזרת הכסף והקשרים שלו, היא הופכת במהירות למנכ"לית רבת עוצמה ועשירה במיוחד.
רומן מתאחד עם ג'ניפר, בעוד מרלה מתחתנת עם פראן.
בזמן שעזבה ראיון טלוויזיה בנוגע להצלחתה, מרלה נורית על ידי פלדסטרום, שמדווח בדמעות כי אמו מתה לבד, כי אף אחד לא נתן לו לראות אותה.
כאשר פלדסטרום נעצר, פראן זועקת לעזרה ומרלה מתה בזרועותיה.
רוזמונד פייק בתפקיד מרלה גרייסון
פיטר דינקלג' בתפקיד רומן לוניוב
כריס מסינה בתפקיד דין אריקסון
דיאן ויסט בתפקיד ג'ניפר פיטרסון
אייזיאה ויטלוק ג'וניור בתפקיד שופט לומקס
אלישה ויט בתפקיד ד"ר קארן עמוס
דמיאן יאנג בתפקיד סם רייס
במאי 2019 הוכרז כי רוזמונד פייק לוהקה לככב בסרט, אותו יכתוב ויביים ג'יי בלייקסון.
פיטר דינקלג ' ואייזה גונזלס צורפו לצוות השחקנים ביוני.
ביולי 2019 הצטרפו כריס מסינה ודיאן ויסט לצוות השחקנים של הסרט.
הצילומים החלו ביולי 2019. הצילומים נערכו בדדהם, מסצ'וסטס ובמחוז נורפוק.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-12 בספטמבר 2020. זמן קצר לאחר מכן, נטפליקס רכשה את זכויות ההפצה לסרט.
הסרט הופץ לצפייה ב-19 בפברואר 2021.
אכסניית סנט פאולוס היא אכסניה קתולית-גרמנית, שנבנתה בתחילת המאה ה-20 וממוקמת בסמוך לשער שכם בירושלים.
בעבר האכסניה כונתה גם "האכסניה הקתולית הישנה" או "אכסנית שמידט" על שם האב וילהלם שמידט שהקים את האכסניה.
את האכסניה תכנן האדריכל היינריך רנרד.
קרקעות האכסניה נרכשו על ידי האב שמידט בשנת 1899 (מיד לאחר מסע וילהלם השני לאזור), והמבנה נחנך בחג הפסחא 1910 בנוכחות מאות צליינים גרמנים.
בחנוכת האכסניה נכח גם אייטל פרידריך, נסיך פרוסיה.
שמידט עצמו לא זכה לראות את סיום הבנייה, לאחר שנפטר בשנת 1907.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שכן באכסניה מטה הצבא הגרמני ובזמן המנדט הבריטי האכסניה שימשה כמרכז שלטוני.
בשנת 1908 הוקם במרתף הבניין מוזיאון לזואולוגיה.
בנוסף על כך, ישנה במתחם ספריה שנתרמה על ידי הסופר קרל מאי.
בשטח המתחם פועל בית הספר לבנות שמידט.
אכן חציר העם הוא שיר זעם ותוכחה בסגנון נבואי מאת חיים נחמן ביאליק.
השיר נכתב בתקופת ההכנות לקונגרס הציוני העולמי הראשון, והוא מוחה על כך שחלקים נרחבים בעם היהודי נותרו באדישותם, ולא הצטרפו להתעוררות של התנועה הציונית.
נדפס לראשונה בגיליון אוגוסט 1897 של כתב העת השילוח.
בשנת 1897 הגיע ביאליק לעיר סוסנוביץ, אשר בדרום פולין למטרת עבודתו במשרה של מורה פרטי לכמה משפחות במקום.
היו בעיר כ-3000 יהודים, ופרנסתו הייתה בשפע, ואפשרה לו לעסוק בזמנו הפנוי בענייניו הספרותיים.
יהודי המקום הרבו לעסוק בטרדות היום יום, ולא התעניינו בהתפתחויות האחרונות שחלו בקהילה היהודית בכללותה באירופה, לקראת כינוסו של הקונגרס הציוני הראשון.
ביאליק לא התרשם לטובה מהקהילה היהודית במקום, כותב אבנר הולצמן.
בשיר ליצני גנוז בשם 'אי שכר' המוקדש לאחד מידידיו בעיר זו, תיאר בביקורת נוקבת את סוסנוביץ כמקום קטן הטובע בבוץ, שריח ביביו נודף למרחקים וצחנה דומה עולה מן הגבירים המקומיים השחצנים, הבורים והמתבוללים.
ואילו במכתב שכתב לרבניצקי חודשיים לפני מועד הקונגרס, התלונן ביאליק: "זרים לי האנשים וכל המונם, שאין כל אלוהים בלבבם המלא דאגת רגע וציניזם נורא לכל קודשי הקודשים"
טעון בתחושות קשות כאלו, כתב את שיר התוכחה, שקרא לו תחילה "מחזון ישעיה", אך אחד העם, שהיה עורך "השילוח", אליו שלח המשורר את שירו, פרסם את השיר בכותרת שנלקחה משורתו הראשונה: "אכן חציר העם".
כך נולד השיר שיהפוך לאחר משירי התוכחה הרבים של המשורר הלאומי.
אחת התגובות לשיר התוכחה התפרסמה בעיתון "הצפירה" על ידי מנחם מנדל הורוויץ.
העם עוד חי, עונה הורוויץ בשיר לביאליק.
"שור איך ילחם שם בקרב / מה אדיר הוא, מה רוחו עז / שוא אחי תבך, 'הוא חציר', שוא / עוד כוחו רבו בו, רב כאז"
ביאליק המשיך בשיר "אכן חציר העם" במילוי התפקיד שהטילה עליו הביקורת, להיות המשורר הלאומי, שמגיב על אירועים ציבוריים בעולמה של הקהילה היהודית, אומר דן מירון, ושירת הזעם הנבואית הגדולה של המשורר התבשרה בשיר זה.
אדישותו של העם לאור ההתעוררות הציונית המדינית והתכנסותו של הקונגרס הציוני העולמי הראשון, אליו נאספו הצירים מרחבי העולם, מעלה את זעמו של ביאליק, והוא מתכתב עם מילותיו של ישעיהו, הנביא המוכיח, לאורך השיר.
העם הוא יבש וחסר חיים באדישותו כחציר.
חוסר היענותו ותגובתו לקול הקורא ("קול אומר קרא" - ישעיהו) ללאום היהודי מביאה אותו להיות משול כמת ("אכן חלל העם", "היתעורר המת?" - ביאליק).
גם המילה "נבל" שמופיעה בחזון ישעיהו במשמעות של נבילה, חוזרת כאן לאורך השיר, "נבל העם" ומרמזת על המשמעות הנוספת של הגינוי.
הקשר האינטרטקסטואלי מתקיים לא רק עם נבואת הזעם של ישעיהו, אלא במילים וביטויים הלקוחים משורות התנ"ך כולו.
"ולא קם כארי ולא נעור ככפיר" מתכתב עם ברכות יעקב ליהודה: גּוּר אַרְיֵה יְהוּדָה מִטֶּרֶף בְּנִי עָלִיתָ כָּרַע רָבַץ כְּאַרְיֵה וּכְלָבִיא מִי יְקִימֶנּוּ" קטנות הנפש של העם מודגשת אל מול העוז והגבורה של יהודה.
(ירמיהו, ג', י"ד) וכיוצא בזה ביטויים, שמקורם המקראי בא להדגיש או להשוות בין המצב הקיים למצב האידיאלי.
בהמשך עובר ביאליק לתאר את האדם המנהיג שפועם בו לב, ובלבו זיק ואור שיאיר את הדרך לעם.
המשורר אינו מזכיר את שמות המנהיגים, לא של הרצל, שנדלק בו הזיק הלאומי, ו לא של משה רבנו, שהלך כעמוד הענן לפני המחנה, אבל הרמזים ברורים.
התלאות הקשות שעבר העם, ההשפלות הרבות, הקהו את לבו, ובמקום להירתם כאיש אחד לקריאותיו של המנהיג, הוא עוסק בטרדות זניחות של חיי היום יום, עד כדי כך שאין הוא מסוגל להתנער ולחוש את גודל השעה, אלא אם כן "יעירנו השוט" או "יקימנו השוד" האסון.
לדעת אבנר הולצמן, השיר מבטא, בין השאר, גם את השתאותו של ביאליק "לנוכח ניסיונם של יהודים מתבוללים, דוגמת הרצל ונורדאו, להפיח רוח חיים בזירה הציונית וליטול בה עמדות הנהגה"
הלל ברזל מביע השערה שלהט התוכחה והזעם הנבואי של המשורר נבעו לא רק מהרקע הלאומי ההיסטורי, אלא גם מהרקע האישי הביוגרפי של ביאליק, אשר, לאחר קריסת עסקיו בשרות חותנו, נאלץ להתפרנס ממשרת מורה בעיר קטנה, שהקהילה היהודית שבה אכזבה אותו באדישותה.
יוחאי אופנהיימר אומר, שהמסר המתקבל מהשיר הוא שבתקופת הגלות הדרדרה האנרגיה הלאומית של העם, ואין הוא עתה אלא גוף מת, שאינו מתעורר אפילו למשמע קול שופר הגאולה.
אכלוס צלופחי (שם מדעי: Echelus myrus) הוא מין של צלופח מהסוג Echelus ומשפחת האפעוניים.
אורכו של צלופח זה הוא 30 עד 70 סנטימטרים, אך האורך המרבי הוא 100 סנטימטרים (מטר אחד).
צלופח זה חסר קשקשים והוא בעל סנפירי חזה, ראש חד ו־49 עד 52 נקבים לאורך קו הצד.
על הלסת העליונה יש שורות שיניים אחדות.
צלופח זה הוא דג קרקעי שמתחפר בבוץ או בחול וניזון מחסרי חוליות.
עונת הרבייה שלו היא בקיץ.
קוטר הביצים הוא 3.3 עד 3.7 מילימטרים.
האכלוס הצלופחי נפוץ בחופי ישראל.
הצלופח נידוג במכמורת, אך חסר חשיבות מסחרית.
צלופח זה נפוץ באוקיינוס האטלנטי מחופי ישראל והמזרח התיכון דרך הים התיכון בחופי אירופה עד לצפון, מערב ומרכז אפריקה.
צלופח זה תואר למדע על ידי החוקר קארולוס לינאוס ב-1758 שסיווג אותו כמין בסוג מורנה.
מצב השימור של צלופח זה הוא ללא חשש על פי הרשימה האדומה של IUCN.
אל על פי אמונות או דתות רבות, הוא ישות בעלת כוחות על-טבעיים (כלומר מסוגלת לפעול כנגד חוקי הטבע ולשלוט בטבע), בת אלמוות ושאליה מתייחסים כקדושה, עליונה או נשגבת.
לפי חלק מהמיתולוגיות, חלק מהאלים אף השתתפו בבריאת העולם.
עד עצם היום הזה, רוב האנושות מקיימת כלפי האלים מנהגי פולחן שונים.
ניתן לחלק את קבוצת האנשים המאמינים באל למאמינים באל אחד (מונותאיזם), למאמינים בצמד אלים הנמצאים ביניהם ביחסי גומלין (דואליזם, גנוסיס) ולמאמינים בריבוי אלים (פוליתאיזם).
בדרך כלל מייחסים לאל שליטה, חלקית או מוחלטת, ביקום, כוח עצום עד בלתי מוגבל, ולפעמים ידיעה של כל המתרחש ביקום.
למרות מסורות רבות אלו, טרם הוצגה ראיה אמפירית או הוכחה תקפה לוגית לקיומו של אל כלשהו.
המילה אל בעברית מגיעה מהשפות הפרוטו-שמיות כשם גנרי לישות עליונה, מקור המילה היא שמו של אבי האלים במיתולוגיה הכנענית - אל.
המונח אלוהים, נובע מצורה שמית תיכונית אלה.
ביהדות ובאסלאם השם "אלוהים" קיבל משמעות של אל יחיד, השימוש בלשון רבים הוא לאות כבוד וייתכן שהוא שריד לשוני לתקופה שבהּ האמינו בריבוי אלים.
במחקר מקובל שהמילה אלוה נוצר מהמילה אלוהים לייצר צורת יחיד ולא הפוך.
בקבלה מסמל השם "אל" את מידת החסד והטוב שבאלוהות.
הוגי דעות יהודיים כמהר"ל מפראג טענו כי השם "אל" בא לבטא את עוצמת הבורא, בדומה לשמו של בעל החיים "אַיִל" המסמל עוצמה, וכפי שעולה מביטויים מקראיים כגון "אֱיָלוּתִי" ('כוחי') ו"אֵילֵי הָאָרֶץ" ('שליטי הארץ') ומן השימוש המקראי בביטוי 'אלהים' בהתייחס לדיינים בשר ודם.
פרופ' משה דוד קאסוטו טען כי השם "אל" נשאל משמו של האל הכנעני "אל" (EL), או בשמו המלא "אל ועלין", כפי שנזכר בכתובת סוג'ין.
לטענתו, אל כנעני זה הוא האל שנכתב במקרא ב, המתאר את מלכי-צדק מלך שלם ככהן ל"אל עליון".
טענה זו נדחתה על ידי פרופ' יהודה אליצור, שגרס כי "אל ועלין" הם שני אלים נפרדים (כפי שמלמדת וי"ו החיבור), וכי מלכיצדק לא היה כהנם, אלא מונותאיסט כאברהם.
רעיון האלוהות מלווה את התרבות האנושית במשך אלפי שנים.
בתקופות שונות קיבל האלים מובנים שונים, הנבדלים אלו מאלו במידה רבה, עד שנראה כי יהא זה קשה לכלול את כולם בהגדרה אחת.
נראה שמושגי האלוהות השונים נקשרים אלה לאלה בשם, אך לא בהגדרה.
מגמות בעת העתיקה ובפרה היסטוריה
לא ידוע היכן ומתי התפתחה לראשונה האמונה בישויות השולטות בגורל העולם.
ככל הנראה, מדובר ברעיון שהתפתח במקביל במקומות שונים.
אחד המקדשים היותר מוקדמים שהתגלו עד כה הוא מהאלף העשירי לפנה"ס ראשית האמונה באנימיזם, תפישה לפיה לכל דבר קיים יש נפש חיה.
לחלק מהנפשות נקשרו, ככל הנראה, כוחות גדולים יותר מאחרות, ואלו נעבדו כאלים.
עם התפתחות המחשבה, עברו גם מושגים מופשטים יותר תהליך של האנשה.
מרבית אלי המיתולוגיה היוונית, למשל, משלבים פרסוניפיקציה של תופעות טבע (זאוס והברק, פוסידון והים), ואף מייצגי ערכים ורעיונות (אתנה והחוכמה, אפרודיטה או ארוס והאהבה).
דמויות אלו שולבו במיתוסים של חברות קדומות, ובמנהגי פולחן.
האופן שבו התייחסו לדמויות אלו השתנה מחברה לחברה ומתקופה לתקופה.
כך, בתקופה הקלאסית ביוון העתיקה, היו שסברו שיש להתייחס אליהן כאלגוריות בלבד, ואין לקבלן כפשוטן.
מכל מקום, רעיונות אלו לא בהכרח חתרו תחת הפולחן הנהוג.
בתקופה שאחרי זה האמונה בריבוי אלים השולטים בעולם הייתה נפוצה.
בדרך כלל כל אחד מהם אחראי על כוח או תחום מסוים בעולם.
לעיתים האלים שוכנים כולם במשכן אחד, למשל הפנתאון.
חלק מקבוצות האלים אף נגזרות האחת מן השנייה, בעקבות השפעות תרבותיות בין העמים.
(למשל התרבות היוונית השפיעה על התרבות הרומית במובן זה).
אמונה כזאת לפעמים מובילה לאמונה שלמרות שיש הרבה אלים, אך רק אל אחד ראוי לסגידה, זאת נקראת מונולטריזם.
חידוש האמונה באל אחד ועילאי ביהדות מיוחס לאברהם העברי, האב האתני והרוחני של היהדות (לפי המסורת הוא נולד ב-1812 לפנה"ס).
כחמש מאות שנה לאחר התקופה המשויכת במסורת לאברהם, הוצג הרעיון של עבודת אל אחד בקרב ממלכה גדולה, במצרים, על ידי המלך אמנחותפ ה-4 (מלך בשנים 1380 לפנה"ס–1362 לפנה"ס), הידוע בשם שאימץ לעצמו – אחנתון (עבד אתון).
המלך הנהיג רפורמה דתית בממלכה כך שהפולחן הדתי הופנה לאל השמש אתון בלבד.
ככל הנראה, היו כרוכים ברפורמה זו מניעים פוליטיים להורדת כוחה של הכהונה ולהעצמת מעמדו של המלך.
השלכות פוליטיות ברורות היו לרעיון האלוהות בעם שהתעצב סמוך מאוד לממלכה המצרית: בממלכת ישראל המאוחדת, איחד הרעיון המונותאיסטי שבטים שונים לכדי אומה אחת, בעלת חוק אחד, תחת אל אחד, אבל בניגוד לתפיסה המטריאליסטית של אחנתון, בממלכה הישראלית אלוהים נתפש כישות שממעל לכל הכוחות כולם.
רעיון זה שיחק תפקיד מרכזי בהתהוות של האומה היהודית עד ימינו.
בשנת 324 הכריז קיסר רומא קונסטנטינוס הגדול (280–337) על הדת הנוצרית כדת האימפריה, ככל הנראה, בניסיון לאחד את האימפריה הרומית המתפוררת תחת פולחן אחיד המכוון לאלוהות אחת (אך במקרה זה, משולשת – האב, הבן ורוח הקודש).
במהלך האלף הראשון לספירה הופץ הרעיון על ידי מיסיונרים לרחבי אירופה והמזרח התיכון, ובאלף השני לספירה הופץ ליבשות נוספות בדחיפת הקולוניאליזם.
גם דת האסלאם עשתה שימוש דומה ברעיון האל על מנת לאחד את השבטים של חצי האי ערב.
במהפכה הצרפתית היה ניסיון נפל להנהיג דת דאיסטית שסגדה לתבונה, שוב בניסיון ליצירת זהות מאוחדת לרפובליקה החדשה.
אלוהי הדתות המונותיאסטיות מאופיין בדרך כלל כמשולל גשמיות.
עם זאת, ניתן למצוא בתנ"ך תיאורים של האל כדמות גשמית המתהלכת בגן העדן, או נלחמת במפלצות הימיות.
לרוב פורשו מקומות אלו באורח אלגורי.
לעומת זאת חוקרים מודרניים טוענים כי מדובר, ככל הנראה, בתפישה אחרת של האל, שייתכן וקדמה לתפישה המופשטת.
גם בנצרות ניתן למצוא גישה הסוטה מעט מעקרון אי גשמיותו של האל – שכן האל הנוצרי התגשם באדם.
לנצרות גם תפישה משולשת של האלוהים (השילוש הקדוש), בבחינת אחד שהוא ריבוי, המבחינה בין אלוהים האב, אלוהים הבן ורוח הקודש.
בניגוד לתפישות המונותאיסטיות ישנן תפישות דואליסטיות, המציבות כנגד האל הטוב יריב שווה כוח, הנלחם על גורל העולם.
רעיון זה הוצג לראשונה בדת הזורואסטרית, ששלטה בפרס מהמאה ה-6 לפנה"ס עד המאה ה-7, עם כיבושי האסלאם.
במקביל לעליית הנצרות התפתחו באגן הים התיכון תפישות גנוסטיות, אשר ראו באל הבורא של המקרא את האל הרע, יוצר הגשמיות, ושאפו לאיחוד עם האל הטוב, הרוחני, אותו ייצג דווקא הנחש.
לתפישות הדואליסטיות הייתה השפעה מסוימת על הדתות המונותאיסטיות, שבאה לידי ביטוי בדמויותיהם של שטן, סטרא אחרא, אשמדאי, לווייתן, ועושי דבריהם – המכשפות.
עם זאת, ברוב הזרמים המונותאיסטים כוחות הרוע כפופים לכוחות הטוב ונחותים מהם.
היו אמונות שמאמים שאחרי טקסים מסוימים פסל נהפך לאל.
לדוגמה במסופוטמיה הקדומה האמינו ששטיפת פיו של הפסל וטקסים מסוימים מעירים את הכוח העל-טבעי שלו ויהיה לו יכולת לשמוע ולראות, לאכול ולהריח.
יש אמונה שונה שהפסל הוא רק סמל לאל והפולחן לפסל מראה שמכבדים האל שהפסל מציג.
חיות אימתניות כתנינים ונחשים נעבדו במצרים העתיקה.
באירופה ראו בדוב ישות אלוהית.
עד היום הזה מקיימים עמים פולחנים לבעלי חיים, כמו פולחן הקוברה בהודו.
ברוב הממלכות הקדומות נתפש המלך כדמות אלוהית או לפחות כנציגו של האל, שיש לשרתה ולעבדה.
אמונות אלו היו נפוצות בכל העולם בימי קדם.
בהשפעת רפורמת יאשיהו והופצת הנצרות והאסלאם בעולם אמונות כאלו נכחדו מרוב התרבויות והיום נמצאים בעיקר במזרח אסיה ואפריקה.
שכינה במקום או דבר פיזי
בתרבויות רבות האמינו שאלים יכולים לשכון בתוך פסל.
ביהדות מאמינים שאלוהים שוכן בקודש הקדשים בהר הבית.
לפי הזרמים האורתודוקסים וקתולית של נצרות אחרי טקס אוכריסטיה הלחם והיין נהפכים לגופו של האל.
לפי זרמים פרוטסטנטים הוא נוכח אבל לא בצורה גשמית בלחם.
רעיון האלוהות תרם רבות באופן מהותי להתפתחות המחשבה המערבית.
לעומת המיתולוגיה היוונית מרובת האלים, הפילוסופים היוונים ניסו למצוא גורם אחד העומד מאחורי כלל התופעות ומאחדן.
קסנופנס (475 לפנה"ס–570 לפנה"ס) היה, ככל הנראה, הראשון מביניהם להציע זאת.
בניגוד לאלי יוון החומריים, אל זה לא לבש צורת אדם, אלא היה חסר איברים ובצורת כדור הומוגני.
למעשה, קסנופנס זיהה את האל עם העולם.
אפלטון הציע אל בורא, דמיאורגוס (בדיאלוג תימאיוס), המתבונן בצורות הנִצחיות ומטביע אותן בחומר.
אריסטו הציע את האל כהשערה בדבר סיבת התנועה בעולם.
מכיוון שלכל תנועה, לפי אריסטו, יש סיבה שגרמה לה, על מנת שלא להסתבך בנסיגה אינסופית יש צורך בתנועה שגרמה לתנועה אחרת, אך לא נגרמה על ידי אחרת.
סיבה ראשונה זו (ראשונה מבחינה לוגית, אך לא מבחינה זמנית – שכן העולם על פי אריסטו היה קיים מאז ומעולם) כונתה בפילוסופיה האריסטוטלית "המניע הבלתי מונע", וכן "שׂכל משׂכיל ומושׂכל" – בהיותו שכל ולא חומר, שכן הוא נצחי ואינו כלה) המכיר את עצמו.
רעיון האל פותח בפילוסופיה הניאופלטונית, וזוהה עם "האידיאה העליונה" של אפלטון, כאיחוד שעומד בבסיס הריבוי התופעתי.
הפעם היה זה גם אל בורא (שוב – לא מבחינה זמנית), אשר ממנו שופעות הצורות על העולם.
אצל פילון האל מזוהה כמהות שקיימת אפילו מעבר ל"עולם האידאות" האפלטוני.
רעיונות אלו העסיקו רבות את הוגי ימי הביניים, ולא רק בשל השפעתם על ההגות הדתית.
האל בתור שם מופשט לחוקי הטבע, ללא מודעות, יכולות או פעולות של השגחה וללא שכר ועונש בעולם, אומץ על ידי ההוגים הרציונליסטיים של המהפכה המדעית.
תפיסתו זו אפשרה לדעת הוגים ומדענים רבים את המדע המודרני.
בין ההוגים בראשית העת החדשה נמנה ברוך שפינוזה, שזיהה את האל ככוח טבע חסר מודעות.
ה"אלוהים של שפינוזה" קסם לאנשי מדע בתקופות מאוחרות יותר, בהיותו אל לא אישי, ממנו נובע העולם נביעה לוגית.
היינריך היינה, בספרו על המחשבה והדת בגרמניה, זיהה את עמנואל קאנט כמי שהרג את אלוהים במחשבה המערבית.
קאנט טען כי האל אינו אלא ספקולציה שאין ביכולתנו להוכיחה, אלא לקוות בלבד לאמיתותה.
עם זאת, קאנט העמיד את האל בבסיס תורת האתיקה שלו, וטען כי ללא האמונה באל ובחופש הרצון לא ייתכן מוסר.
אולם טענות אלו הביאו, בתהליך מתמשך, לנידויו של האל מתפישת העולם החילונית של המאות ה-19 וה-20. בתחום הפילוסופיה החברתית היה זה קרל מרקס שהנחית מכת מוות על רעיון האל, כשטען כי מדובר בהחצנת תכונות אנושיות, אשר בדומה לממון, גרמו לשעבודם של אנשים בידי אנשים.
אך יותר מכולם, הרי זה פרידריך ניטשה הידוע באמירותיו שלו "אלוהים מת", בעיקר בהקשר של הנצרות והאדרתו של ישו.
בכתביו ניסה ניטשה להצביע על הטלטלה הגדולה אשר עוברת על התרבות המערבית עם זניחת רעיון האלוהות, וכן על תקווה ש"תחליף" ראוי יותר ימצא.
"מות האלוהים" הצריך שינוי בדוגמות רבות העומדות בבסיס המחשבה במערב.
ללא אלוהים לא ניתן, לכאורה, לבנות מטאפיזיקה שתבסס באופן משביע רצון את אפשרות הידיעה הוודאית ותאחד את כלל המדעים לכדי גוף ידע אחד.
התמוטטות הפונקציות החברתיות שנבנו סביב האל, אשר שימש להן הצדקה, חייבו עיצוב מבנים חברתיים חדשים והצדקות חדשות לארגון מוסדות הידע בחברה.
בין השפעות זניחת רעיון האל ניתן כנראה למנות את הרלטיביזם המוסרי, התגברותה של הספקנות המטאפיזית, רעיון הלאומיות, התנועה הפוסט-מודרנית בביקורת התרבות ולאחרונה הפוסט-הומניזם.
נראה שטלטלה זו טרם נסתיימה, וכי עדיין לא נמצאה חלופה מספקת שתוכל למלא את התפקודים הרבים שמילא רעיון האלוהות בתרבות המערבית (וייתכן שלעולם לא יימצא).
במקביל לתנועות חברתיות, השואפות להשיב את הסדר הישן על כנו, ומתבטאות בחזרה למוסדות דתיים שמרניים וחזרה בתשובה, ניתן למצוא כמה ניסיונות מעניינים לחיות את הרעיון בתחומי המוסר והמטאפיזיקה, עליהם נמנים, בין השאר, הפילוסוף היהודי עמנואל לווינס ופילוסוף המדע אלפרד נורת' וויטהד.
על אף השגשוג לו זוכות תפישות דתיות בחברה (וקשה לומר שאלו איבדו אי פעם את הפופולריות שלהן בקרב ההמונים), אין שימוש ברעיון האלוהים בתאוריות מדעיות.
הדיון בשאלת קיומו של האל מביא לוויכוחים לוהטים בין אתאיסטים לבין המאמינים בקיומו של אלוהים.
"אבל מר לפלס, מה בדבר אלוהים?".
"אין לי צורך בהיפותזה הזו", אמר האסטרונום פייר-סימון לפלס כאשר הסביר לנפוליאון את התאוריה שלו על היווצרות מערכת השמש.
רעיון זה חוזר בדבריו של איש מדע בן זמננו, חתן פרס נובל לפיזיקה, סטיבן ויינברג:
"פעם היה מובן מאליו שהעולם תוכנן על ידי ישות אינטליגנטית כלשהי.
מה עוד היה עשוי להסביר את קיומם של אש ושל גשם, של ברקים ורעידות אדמה?
ומעל לכל, יכולותיהם המופלאות של בעלי החיים הצביעו, כמדומה, על בורא שהיה לו עניין מיוחד בחיים.
היום אנו מבינים את רוב הדברים הללו במונחים של כוחות פיזיקליים הפועלים מתוקף חוקים בלתי אישיים".
האמונה כי יש בנמצא ריבוי אלים, אך שאלים שונים הם התגלות שונה של אל אחד, נקרא הנותאיזם.
דוגמה לכך היא האמונה של דת ההינדו, לפיה האל הבורא ברהמה, האל המחריב שיווה והאל המשמר וישנו הם כולם צדדים שונים (אווטארים) של האל הראשון, הפראברהמן.
אמונה לפיה יש שני כוחות שמימיים, או יסודות טבע, המנהלים את העולם.
לעיתים אלו כוחות מנוגדים, כך שהאחד מייצג את הטוב והשני מייצג את הרע, ונאבקים ביניהם על השלטון בעולם.
הדוגמה הבולטת ביותר היא דת זרתוסטרה הפרסית המאמינה באל טוב (אהורה-מאזדה) ובאל רע (אהרימן), אך עיקר אמונה זה מצוי גם אצל הכתות הגנוסטיות ובמידה מסוימת גם בנצרות (אלוהים לעומת השטן, שמרד בו).
לפי האמונה היהודית, האל ברא העולם, אשר בחר בעם ישראל לקיים את מצוותיו לאחר שהוציאם ממצרים.
אלוהים משגיח על הבריות ומשלם בשכר ועונש על מעשיהם.
אחדות מהמצוות עוסקות ישירות בקשר שבין האדם לאלוהים וחלקן בין האדם לאדם.
ההגות היהודית, הקבלה והפילוסופיה, עוסקות הרבה ברעיון האלוהות, משמעותו, כוחותיו והנהגתו את העולם, במטרת הבריאה ובטעמי מצוות התורה, ומנסות למצוא את הקשר שלו לעולמנו.
השווה בין כולם היא האקסיומה הברורה והמוחלטת של מציאותו, אחדותו ואינסופיותו.
על פי רוב הדוקטרינות הנוצריות, האלוהים הוא השילוש הקדוש.
אמונה באלוהים כשילוש היא עיקרון בסיסי בכנסיות האורתודוקסיות האוריינטליות, כנסייה האורתודוקסית, הקתולית והפרוטסטנטית.
על פי דוקטרינה זו, אף שקיים רק אלוהים אחד, הוא מופיע בשלוש ישויות נפרדות, לרוב – האב, הבן (או בן האלוהים) ורוח הקודש.
על אף שביטוי זה אינו מופיע בברית החדשה, המאמינים בדוקטרינה זו טוענים כי רעיון זה מופיע בבירור במספר מקומות בה, בייחוד ברישומי ההטבלה של ישו .
עקרונות אלה אושררו ונוסחו על ידי הכנסייה במאה ה-3 ובמאה ה-4 בתגובה לרעיונות כפירה.
אללה הוא שמו של אלוהים בדת האסלאם.
בקוראן ובמסורת המוסלמית הוא מזוהה עם אלוהי ישראל ועם האל בנצרות (אם כי תפיסת השילוש הקדוש אינה מקובלת באסלאם).
בקוראן כל דבר המובא מפיו של אללה מובא בלשון רבים ("אנחנו"), אף כי המילה "אללה" עצמה היא לשון יחיד.
תפיסת האל באסלאם מופיעה בסורה בקוראן המכונה סורת אל-אח'לאץ (سورة الإخلاص – "הייחוד"):
"אמור: האל אחד, האל נצחי, לא ילד ולא נולד, ואין דומה לו אף אחד".
תפיסת הקשר בין האל לבני האדם, מופיעה בסורת אל-פאתחה (سورة الفاتحة) שמשמשת גם כתפילה המרכזית:
"השבח לאל ריבון העולמים, הרחמן הרחום, מלך יום הדין, אותך נעבוד ובך ניעזר, הנחה אותנו בדרך הישר, הדרך של אלה שנטית להם חסד, אשר אין עליהם כעס, ואינם מן התועים".
האמונה כי היה או ישנו אל שברא את היקום, אך אינו משמר אותו, אינו מתערב בו ואינו דורש פולחן או סגידה, נקראת דאיזם.
אמונה כי האל זהה ליקום הטבעי
האמונה לפיה האל והטבע הם ישויות זהות, נקראת פנתאיזם.
הפנתאיזם שולל אלוהות על-טבעית או חיצונית ליקום (טרנסצנדנטית).
דוגמה לאמונה פנתאיסטית ניתן למצוא בפילוסופיה של ברוך שפינוזה.
ישנן טענות רבות המנסות להביא הוכחה, או לכל הפחות ראיה, לקיום אלוהים.
יש המחלקים טענות אלה לשלושה סוגים:
טענות אפריוריות ולוגיות המבוססות על התבוננות והיגיון – ישנם מספר טיעונים מטאפיזיים, אפריוריים או לוגיים, המבקשים להוכיח כי קיום האל הכרחי מבחינה לוגית:
הטיעון האונטולוגי, המיוחס לאנסלם הקדוש מקנטרברי, 1078, טוען כי מעצם קיומו של מושג הישות המושלמת מתחייב שיש ישות שממנה נגזר המושג, אלא שישות שאינה קיימת במציאות, אינה מושלמת – ולכן ישנה במציאות ישות מושלמת.
הטיעון הקוסמולוגי: לפי טיעון זה, מן הכלל, לכל סיבה במציאות יש סיבה שקדמה לה, ומכאן – בצירוף העובדה שיש דברים בעולם – נובע שחייבת להתקיים סיבה ראשונית יוצאת מן-הכלל, המהווה מקור לכל הסיבות כולן – שהיו, ושיהיו.
הסיבה הזאת מכונה לרוב אלוהים.
לעיתים, ללא קשר לדת כל שהיא.
טענות אפוסטריוריות המבוססות על חוויית החושים וניסיון: ישנם מספר טיעונים אפוסטריוריים, המבקשים להוכיח כי קיומו של האל הכרחי או מסתבר בגלל טענות עובדתיות שונות:
הטיעון האנתרופי: לפי טיעון זה, המורכבות של היקום והחיים מצריכה "מעצב" – טיעון זה גורס כי לא ניתן להסביר תופעות קוסמולוגיות מסוימות ואת היווצרות החיים רק על פני כדור הארץ אלא בקיום הכוונה מסוימת לכך שהחיים ייווצרו.
תנועת התכנון התבוני עשתה שימוש בטיעון כדי לתמוך באבולוציה תאיסטית.
הטיעון המוסרי: לפי טיעון זה, קיום הטוב והרע מותנה בהכרח בקיום אלוהים.
הטיעון מן הנס: טיעון זה גורס כי אלוהים קיים משום שאנשים אמינים טוענים כי פגשו בו או כי מצאו עדות חד משמעית לקיומו.
דוגמאות לכך הן מעמד הר סיני ביהדות ואירועים שנטען כי הם התגלויות נוספות שאיחרו אותו; ביאתו של ישו והבשורות עליו; או חשיפת הקוראן לנביא מוחמד על ידי המלאך גבריאל באסלאם כאשר נטען שהוא אחרון הנביאים אחרי משה וישו מנצרת.
טיעון הרוב: לפי טיעון זה, עצם האמונה באל, לאורך רוב ההיסטוריה המתועדת ובמקומות שונים, מהווה הוכחה לקיומו.
טענות המבוססות על התנסות סובייקטיבית.
במאה השלוש עשרה, התאולוג הנוצרי תומאס אקווינס ניסח חמישה טיעונים לקיום האל, שלושת הטיעונים הראשונים הם גרסאות של הטיעון הקוסמולוגי, והם מבוססים על אי האפשרות לרגרסיה אינסופית (כלומר שרשרת גרימה/סיבה ותוצאה שממשיכה אחורה לנצח ואין לה התחלה):
"המניע הלא מונע": דבר אינו יכול להתחיל לנוע מעצמו, ועל כן יש, לפי אקווינס, מניע ראשון.
"עילת העילות וסיבת הסיבות": לפי טיעון זה, לכל תוצאה יש סיבה שקדמה לה, ועל כן מוכרחה להתקיים סיבה הקודמת לכל.
"ראשית החומר": החומר סופי, ועל כן גורס אקווינס כי היה בעבר זמן שבו לא התקיים חומר, ומוכרח היה להיות דבר שאינו חומרי שהביא את החומר לידי קיום.
"הטיעון של אמת-המידה": לפי טיעון זה, יש בעולם דברים שונים זה מזה, ולכן הכרחי שקיימת אמת-מידה מוחלטת שאליה ניתן להשוות.
פירושו של דבר, מקורו התכונתי הספציפי של הקיים המוכר לנו, הוא, לפחות במצבו הראשוני, פרי תכנונו של מתכנן בלבד.
הטיעון הטלאולוגי: גורס כי רמת הדיוק המופלאה של היקום הייתה חייבת להיווצר בעקבות תכנון אלוהי.
אקווינס מציג את אלוהים כמחוקק של חוקי טבע או כיוצר בלבדי ליצירה – היא הקיים והמורכבות שבו.
אחת מנקודות ההנחה העיקריות שמביא הטיעון היא "סדר חייב במסדר".
טיעונים נגד קיומו של אלוהים
טיעון תערו של אוקאם: תערו של אוקאם טוען כי כאשר יש לנו שני הסברים המסבירים את אותה התופעה, עלינו להעדיף את ההסבר הפשוט ביותר.
נטען שאלוהים הוא הסבר מורכב ועלינו להעדיף את ההסבר הנטוריאליסטי, בנימוק שהוא מגיע לאותה איכות הסברה כלפי העולם, ומתבסס על הסבר מורכב פחות.
טיעון התכונות הסותרות, או "פרדוקס הכל-יכול": הטענה גורסת שהתכונות של ישות כל יכולה סותרות אחת את השנייה.
למשל, האם אלוהים יכול ליצור אבן כבדה כל כך, עד כי הוא עצמו לא יוכל להרים אותה?
אם כן, אזי הוא לא יוכל להרים את האבן, ואם כל אבן שהוא יוצר הוא יכול גם להרים, אז הוא לא יכול ליצור אבן כזו.
הטיעון הקוסמולוגי: אם לכל דבר יש סיבה, גם לאלוהים חייבת להיות סיבה.
אם אלוהים לא צריך סיבה לקיומו, גם דברים אחרים לא זקוקים לסיבה.
הטיעון המוסרי, או בעיית הרוע: לפיו ישנו בעולם סבל ללא סיבה בסתירה להגדרת אלוהים ככל יכול ואוהב כל.
על טיעון דיסתאיסטי זה, המטיל ספק במוסריותו של האל, נשענת שנאת האל (מיזותאיזם).
טיעון ההתגלות: לפיו יהיה זה סביר יותר להניח כי מסירת ההתגלויות מבוססת על חזיונות/פרשנות מוטעית לאירועים שקרו/שקורים, מאשר שהתרחשה באמת.
נטל ההוכחה: הטענה שאלוהים קיים היא טענה יוצאת דופן ויוצאת מן הכלל, ולכן נטל ההוכחה מוטל על קיום האלוהים, ולא על הפרכתו.
הצורך באמונה: לפיו מהצורך באמונה נובע שעד היום לא נמצאה הוכחה לקיומו של אל כלשהו.
אַכְשָׁף הייתה עיר כנענית קדומה ששימשה כעיר מבצר ששכנה כנראה בעמק זבולון.
העיר מוזכרת בתעודות ממצרים העתיקה ובתנ"ך כאחת מערי נחלת שבט אשר.
ישנן מספר סברות לזיהוי מיקומה של העיר ובהן: הזיהוי המקובל ביותר על הארכאולוגים הוא תל כיסון, כ-3 ק"מ דרום - מערבית לצומת אחיהוד, זיהוי אפשרי אחר הוא תל רגב בכניסה לכפר חסידים, ותל בירה ליד קיבוץ יסעור.
זיהוי אחר הוצע על ידי אדוארד רובינסון בח'רבת [א]כסאף שבגליל העליון, זיהוי זה הוצע בגלל הדמיון בשם.
אשתורי הפרחי זיהה אותה עם העיר ארסוף הנמצאת כיום בגבולות הרצליה.
אכשף מוזכרת בכתבי המארות ממצרים העתיקה בקבוצת בריסל.
כתבים אלה מיוחסים לתקופתו של סנוסרת השלישי מלך מהשושלת ה-12 מתקופת הממלכה התיכונה שמלך במאה ה-19 לפנה"ס.
בארץ ישראל התקופה היא תקופת הברונזה התיכונה.
בתקופת הברונזה המאוחרת הייתה כנען כפופה לשלטונה של מצרים.
בערי כנען השונות שלטו מושלים מקומיים, שהיו כפופים למלך מצרים, והיו חייבים דין וחשבון למלך זה.
אכשף הייתה אחת מהערים ואזכורה בתעודות השונות מעיד על חשיבותה בתקופה זו.
העיר מופיעה בפפירוס הרמיטג' 1116A מימי אמנחותפ השני מהמאה ה-15 לפנה"ס, העוסקת בתבואה ובירה שסופקו לשליחי מצרים בערים שונות בכנען.
רשימה זו כוללת את שמותיהן של 11 ערים ביניהם נכללו שתי ערים בעמק זבולון אכשף ומשאל, מגידו בעמק יזרעאל ואחרות.
העיר ומושלה מוזכרים בשלושה מכתבים במכתבי אל-עמארנה.
א"ע 366 ו-367. במכתב 366 שנשלח למלך מצרים מתלונן שורדת מושל גת (?) על כך שהוא נלחם בעפירו ובעבר קיבל סיוע ממושל עכו ומאִנתַרֻתַ מושל אכשף שסייעו לו וששלחו אליו ול בירידיה מושל ירושלים חמישים מרכבות, ועכשיו הם עוינים אותו.
מכתב זה מעיד שמושל אכשף פעל מעבר לאינטרס האזורי שלו ועל שיתופי פעולה בין ערים השונות בכנען.
מכתב 367 נשלח על ידי מלך מצרים לאנתרת, ומודיע אותו שהוא שולח אליו שליח לבדוק אותו ומזהיר אותו שלא ימצא בו עוון, ושידאג למזון ויין לצבא המלך.
במכתב 223 מוזכר רק שמו של המושל, ללא ציון שם העיר, במכתב זה מודיע אנתרת שיעשה כל מה שמלך מצרים יצווה עליו.
העיר מוזכרת גם בפפירוס אנאסטאזי א המתוארך למאות ה-14 וה-13 לפנה"ס.
הפפירוס כולל שמות ערים שונות בכנען לפי סדר המסע בדרכי כנען השונות.
בפפירוס נשאלת השאלה: , מפפירוס זה אפשר להסיק שאכשף שכנה על אחד מסעיפי דרך הים.
בתנ"ך נזכרת אכשף מספר פעמים.
העיר הייתה חלק מנחלת שבט אשר.
בפעם הראשונה נזכרת העיר כאחת מארבע הערים שמלכיהן הקימו קואליציה נגד יהושע בן נון בניסיון לבלום את התקדמותם של בני ישראל צפונה לעבר אזור עמק יזרעאל והגליל.
ברית זו ידועה בשם "ברית מלכי הצפון", כפי שכתוב: ().
פרט לאזכור הנ"ל, אין בידי החוקרים מידע נוסף כלשהו על מלכה של אכשף מלבד העובדה שברית מלכי הצפון נחלה תבוסה מידי צבא יהושע, מה שהוביל לחורבן כל הממלכות והערים שנלחמו בו, כולל אכשף.
אזכור נוסף מובא בהמשך ספר יהושע מתוך רשימת 31 הערים הכנעניות אשר מלכיהן נלחמו ביהושע: .
בתקופת התנחלות השבטים נכללה אכשף בתחום נחלת שבט אשר, ככתוב: .
מועדון ספורט אל-אהלי גִ'דַה הוא מועדון כדורגל סעודי, מהעיר ג'דה.
בעונת 2022/2023 הקבוצה סיימה במקום הראשון בליגת המשנה הסעודית ונכון לעונת 2024/2025, היא משחקת בליגת העל הסעודית.
המועדון הוא אחד הגדולים בערב הסעודית ורבים משחקני נבחרת ערב הסעודית משחקים בו.
מדי הקבוצה הם בצבעים ירוק ולבן, בדיוק כמו הנבחרת הסעודית.
המועדון הגיע שלוש פעמים לגמר ליגת האלופות האסיאתית ב-1986, 2009 ו-2012, והפסיד בכולם.
גביע המלך של אלופים (2):
גביע אלופות מפרץ מועדון (3):
טורניר ידידות כדורגל נטרנטיאונל (2):
מועדון ספורט אל-אהלי היא קבוצת כדורגל מצרית מהעיר קהיר.
אל-אהלי היא הקבוצה המצליחה ביותר במצרים ובאפריקה כולה, ויריבתה המושבעת של קבוצת א-זמאלכ.
בעונת 2009/2010 פגשה הקבוצה את ברצלונה הספרדית.
מועדון ספורט אל-אהלי נוסד בשנת 1907 בצל המחאות של העם המצרי נגד הקולוניאליזם הבריטי.
ב־25 בפברואר 1907, סמי אמין פאשה בחר את השם 'אהלי' למועדון שהוקם כדי להתאים לתכליתו הפוליטית.
זה התחיל בתור חברת ספורט מצרית עם הון של 5000 לירות מצריות.
הנשיא הראשון של המועדון היה אנגלי בשם לאנס מיטשל, הוא ניצל את השפעתו עם הרשויות והקל על התהליך של הוצאת הרשאות תכנון עבור הקרקע, להקמת המועדון.
הוא כיהן כנשיא עד ל-2 באפריל 1908. והוא היה הנשיא הראשון של המועדון.
בשנת 1925 באספה הכללית של המועדון החליטו לקבל חברות במועדון רק מי שהוא מצרי.
ב-8 בינואר 1929 המועדון קיבל את חסותו של המלך פואד.
בשנת 1940 המועדון התחיל לשלוט בליגה המצרית.
בשנות ה-80' המועדון הפך למצליח ברמה יבשתית.
המועדון זכה בליגת האלופות האפריקנית פעמיים: בשנת 1982 ובשנת 1987. מאז זכה בטורניר גם בשנים 2001, 2005, 2006, 2008 תחת המאמן הפורטוגזי חוסה הנואל.
המועדון זכה גם ב-2012, 2013 וב-2020, מה שהפך את המועדון למועדון עם הכי הרבה זכיות בליגת האלופות האפריקאית, עם 9 זכיות בליגת אלופות האפריקאית, 4 זכיות בגביע אפריקה למחזיקות גביע, 6 זכיות בסופר קאפ האפריקאי וזכייה אחת בגביע האפרו-אסיאתי.
בשנת 2001 המועדון חגג את הכתרתו למועדון של המאה באפריקה במשחק נגד ריאל מדריד המועדון האירופי של המאה, ובסוף המשחק אל-אהלי ניצחה 0–1.
אל-אהלי היה המועדון הראשון שהגיע לגביע העולם לקבוצות פעמיים רצופות בשנת 2005 ו-2006 ולאחר מכן בשנת 2012 ו-2013, בשנת 2006 המועדון זכה במדליית ארד, והפך למועדון האפריקאי הראשון שזוכה במדליה בתחרות.
אחרי מוקדמות גביע העולם לקבוצות בשנת 2013 אל-אהלי הפך למועדון עם הכי הרבה הופעות בגביע העולם לקבוצות של פיפ"א, שהעפיל ל-5 פעמים מתוך 10 תחרויות, ב-2020 העפילה בפעם השישית.
אוהדי אל-אהלי היו מעורבים בהתפרעות לאחר משחק באצטדיון פורט סעיד בחודש פברואר 2012, מה שהביא למותם של 74 איש.
בשנת 2012, האולטראס של אל-אהלי וא-זמאלכ התנגדו להחלטה של ההתאחדות לכדורגל המצרית לחדש את הליגה והבהירו זאת על ידי עשרות מחאות.
הגביע המצרי: 37 (שיא עולמי משותף)
הסופר קאפ המצרי: 11 (שיא)
ליגת האלופות האפריקאית: 12 (שיא)
גביע אפריקה למחזיקות גביע: 4 (שיא)
הסופר קאפ האפריקאי: 7 (שיא)
גביע המחזיקות למדינות ערב: 1
אלְ־אַהְרַאם הוא עיתון יומי מצרי בשפה הערבית, אשר נוסד ב-27 בדצמבר 1875.
"אל-אהראם" מייצג את הקו הרשמי של ממשלת מצרים, והוא זוכה לתפוצה רבה במצרים ומחוצה לה.
העיתון יוצא לאור גם בגרסה שבועית אנגלית (Al-Ahram Weekly, מאז 1991), ובגרסה שבועית צרפתית (Al-Ahram Hebdo).
העורך הראשי הוא אוסאמה סראיא (أسامة سرايا).
ראש ההוצאה לאור הוא סלאח אל-ע'מרי (صلاح الغمري).
"אל-אהראם" נוסד בעיר המצרית אלכסנדריה בידי שני אחים סורים, בשארה וסלים תקלא (بشارة وسليم تقلا).
הוא החל לצאת לאור במהלך שנת 1876 כשבועון שכל גיליון שלו כלל ארבעה עמודים בלבד.
הוא הופץ במצרים ובסוריה, ובתוך חודשיים בלבד, החליטו האחים תקלא להוציא אותו לאור כיומון.
בכך, הפך העיתון ליומון המצרי הראשון.
ב-1899 עברה מערכת העיתון מאלכסנדריה לקהיר.
בין האישים הבולטים המזוהים עם העיתון במאה ה-20, אפשר למנות את מוחמד חסנין הייכל ששימש כעורך הראשי במשך עשרות שנים, היה מקורב לנשיאים גמאל עבד אל נאצר ואנואר סאדאת, ונחשב לעיתונאי בעל השפעה רבה בצמרת השלטון המצרית.
נהר אל-אוואלי הוא נהר בדרום לבנון.
זורם מהר הלבנון מערבה ונשפך לים התיכון מצפון לצידון.
הנהר מנקז אליו את חלקם הדרומי והמזרחי של הרי השוף ואת חלקו המזרחי של הר הלבנון.
לנהר שני מקורות עיקריים: היובל הארוך, נהר אל-בארוכ, יוצא מג'בל ברוך וזורם דרום מערבה, שם הוא מתחבר ליובל קצר יותר, נהר אל אראי (Nahr al Aaray), אשר יוצא ממזרח לג'זין וזורם צפונה.
שני הנחלים יוצרים את האוואלי אשר זורם מערבה במסלול מפותל.
חלק נכבד ממימיו של האוואלי מוטה מנהר הליטני באמצעות פרויקט מנהרת מרכבה אשר חוצה את הר הלבנון ומנצלת את הפרשי הגובה בין הליטני הזורם בבקאע ובין המורדות המערביים של הר הלבנון.
המנהרה מתחילה בקצהו הדרומי של אגם קרעון, עוברת מערבה שישה ק"מ מתחת לאדמה, שם היא מגיעה לתחנת כוח תת-קרקעית.
המים נופלים בצינור מגובה של 140 מטר ומפעילים שתי טורבינות המייצרות חשמל.
משם ממשיכים המים מערבה במנהרה נוספת באורך של 17 ק"מ ונופלים מגובה של 420 מטר לתחנת כוח נוספת.
בהמשך, קיימת תחנת כוח שלישית בה המים יורדים 150 מטר נוספים.
סך הכול מופקים מהמפעל ההידרואלקטרי 190 מגוואט המשמשים את ביירות, צידון, צור וחלק גדול מהאזור שבין מקורות האוואלי ורצועת החוף.
לאחר תחנת הכוח השלישית מוזרמים מי הליטני אל אפיק נחל האראי, אחד ממקורות האוואלי, הזורם מזרחית לג'זין, ומוסיפים אליו כ-500 מיליון מטר מעוקב מים בשנה.
בכך מהווים מי הליטני את עיקר המים הזורמים בערוץ האוואלי.
עיקר השימוש במי הליטני הוא בחורף בעת שהקיבולת של אגם קרעון יורדת.
מי האוואלי משמשים גם את ביירות ואת ערי החוף, ועל ידי שליטה בהם ובתחנות הכוח של פרויקט מנהרת מרכבה היו לצה"ל כלי נשק אסטרטגיים רבי עוצמה כששלט באזור בשנים 1982–1985.
סכר על האוואלי באזור הכפר ביסרי שמצפון-מערב לג'זין נמצא בתהליכי בנייה.
סמוך לשפך הנהר נמצאים שרידי מקדש אשמון מהתקופה הפיניקית, מקדש המוקדש לאל אשמון.
במאה ה-17 השתמש האמיר הדרוזי פח'ר א-דין אל-מעני באבני המקדש כדי לבנות גשר על הנהר.
לאחר שנהרס מספר פעמים, נותרו מן הגשר העות'מאני רק אבני הבסיס.
ב-1976, בעת כניסת הצבא הסורי ללבנון, בעקבות מלחמת האזרחים השנייה, הפך אפיק הנהר ל"קו האדום" שחצייתו על ידי הסורים אמורה הייתה לגרור תגובה צבאית ישראלית.
לאורך 20 השנה בהן שהו הסורים בלבנון הם לא חצו את קו האוואלי דרומה.
שפך הנהר, מצפון לעיר צידון, היה זירת קרב באחד ממהלכי הפתיחה של מלחמת שלום הגליל.
בליל ה-6 ביוני 1982 התבצעה נחיתת סער אמפיבית של כוחות שייטת 13, חטיבת הצנחנים ויחידות שריון של צה"ל.
לאחר קרב שנערך באתר הנחיתה מול כוחות של אש"ף, בו השתתפו גם מטוסי חיל האוויר ושייטת ספינות הטילים של צה"ל, השתלטו הכוחות הישראלים על אזור הנחיתה והחלו בתנועה לכיוון דאמור.
פעולה זו גרמה לניתוק כוחות אש"ף בדרום לבנון ממפקדותיהם בביירות.
בתחילת ספטמבר 1983 נסוגו כוחות צה"ל מהרי השוף ומאזור ביירות דרומה, וייצבו את עצמם על קו האוואלי.
לאחר נסיגה זו החל מאבק מזוין בין הדרוזים והמרונים בהרי השוף.
במאבק זה, שכונה מלחמת ההרים, היו מעורבים כוחות של צבא לבנון ושל צבא ארצות הברית.
כוחות צה"ל שהו על קו האוואלי עד חודש מאי 1985 עת נסוגו אל רצועת הביטחון.
אֲכְרנר (Achernar) הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים ארידנוס והוא גם הכוכב העשירי בבהירותו בכלל כיפת השמים.
הכוכב נמצא בקצה הדרומי ביותר של קבוצת הכוכבים, המיוצגת כנהר ומכאן שואב שמו בערבית - "אחיר אנ-נהר" (آخر النهر) "קצה הנהר".
עקב מיקומו הקיצוני בדרומה של כיפת השמיים, לא ניתן לראותו מאירופה וכן מרוב שטחו של המזרח התיכון ועל כן לא חוברו בעניינו אגדות ומיתוסים.
לפני גילויו של הכוכב על ידי האסטרונומים האירופאים במאה ה-16, קבוצת הכוכבים ארידנוס הסתיימה בכוכב אקמר.
אכרנר הוא כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי B3 V, צבעו כחול ועוצמת ההארה שלו היא פי 1,070 משל השמש בתחום הנראה, אך חלק ניכר מהקרינה הנפלטת ממנו היא בתחום העל סגול כך שעוצמת ההארה הכוללת שלו היא לפחות פי 3,000 משל השמש.
זהו כוכב צעיר למדי וגילו מוערך במספר מיליוני שנים בלבד, כך שלמרות עוצמת ההארה הגבוהה שלו, הוא נמצא עדיין בשלב התכת המימן שבליבתו להליום.
מסתו גדולה פי 6-8 משל השמש וכשיכלה המימן בליבתו הוא צפוי להפוך לענק אדום ולאחר מכן לננס לבן מהסוג של סיריוס B.
אכרנר מסתובב סביב עצמו במהירות גבוהה מאוד של לפחות 250 ק"מ בשנייה.
בשל המהירות הגבוהה זהו הכוכב הפחוס ביותר שמוכר כיום - רדיוסו בקטבים קטן ב-40% מרדיוסו בקו המשווה.
כמו כן, המהירות הגבוהה גורמת לבריחה של גז מאזור קו המשווה וליצירה של דיסקת גז המקיפה את הכוכב ופולטת ספקטרום פליטה אופייני למימן.
גם השדה המגנטי של הכוכב חזק יחסית בעקבות הסיבוב המהיר והוא מוערך בכ-1,000 גאוס - פי 1,000 מהשדה המגנטי של השמש.
בשל הטמפרטורה הגבוהה ועוצמת ההארה הגבוהה, כוכבי לכת עם תנאים שמאפשרים חיים חייבים להיות במרחק של 55-70 יחידות אסטרונומיות מאכרנר - כפול ממרחקו של נפטון מהשמש.
אל-אביאר הוא אתר ארכאולוגי בעיר מודיעין הנמצא צמוד לחניון הדרומי של פארק ענבה.
המקום אינו מסומן במפות ואין וודאות בשמו.
ישנה סברה לזהות את המקום כאל-אביאר שמוזכר ומתואר בכתביו של החוקר הצרפתי שארל קלרמון-גנו.
במקום נחשפו שרידי מבנה מאורך ומתקנים חצובים רבים.
לידם התגלתה מערה אליה מובילות מדרגות חצובות.
שרידי מבנה מאורך הם מנזר ביזנטי קטן - אחד ממספר מנזרים שהתגלו באזור מודיעין.
הארכאולוג אלכסנדר און חפר במקום הזה.
לדבריו, המקום היה מיושב בשתי תקופות: התקופה הביזנטית ותחילת התקופה הערבית הקדומה.
אף על פי שרשות העתיקות אסרה לבנות באתר, המקום נפגע על ידי כלים כבדים שביצעו עבודות באזור.
לעת עתה לעיריית מודיעין אין תוכנית לשימור האתר ושילובו בפארק.
בשנת 2012 התגלה בקרבת מקום בית בד מהתקופה הביזנטית.
אל-אווירני אובליגטורי (מאנגלית: Obligate anaerobe) או אל-אווירן הכרחי הוא מושג במיקרוביולוגיה המתאר מיקרואורגניזמים (בעיקר פרוקריוטים) שאינם מסוגלים להתקיים בנוכחות של חמצן אטמוספירי לאורך זמן ומתים בנוכחותו מכיוון שחסרים להם האנזימים סופראוקסיד דיסמוטאז, פרוקסידאז וקטלאז אשר מנטרלים את מולקולות המימן העל-חמצני ויון הסופראוקסיד - תוצרי הלוואי הרעילים שנוצרים בעקבות חשיפה לחמצן.
לא כל האל-אווירניים האובליגטוריים מגיבים באופן זהה לנוכחות של חמצן; בעוד שחלקם מסוגלים לסבול ריכוז של עד 8% חמצן, אחרים אינם מסוגלים לסבול ריכוזים שעולים על 0.5%.
בהקשר זה אין להתבלבל בין מיקרואורגניזמים אל-אווירניים אובליגטוריים לבין מיקרואירופילים.
מיקרואירופילים מזכירים מאוד את האל-אווירניים האובליגטוריים בכך שהם אינם מסוגלים לסבול ריכוז חמצן אטמוספירי (מתקיימים בסביבה בה הריכוז נע בין 2%–10% חמצן), אולם בשונה מהם המיקרואירופילים זקוקים לחמצן על מנת להפיק אנרגיה.
שינויים אלה מזיקים לאורגניזמים ועלולים לגרום למותם ולאל-אווירניים אובליגטוריים אין כל דרך להתמודד עימם.
פרט לכך חמצן מומס מגדיל את פוטנציאל החמצון-חיזור בתמיסה ונמצא כי פוטנציאל גבוה מעכב את הצמיחה של חלק מהחיידקים האל-אווירניים האובליגטוריים.
בשל הרעילות הגבוהה של חשיפה לחמצן פיתחו אל-אווירניים מסוימים אובליגטוריים, דוגמת הסוג Clostridium, אשר נחשפים לתנאי סביבה עוינים ובין היתר לחמצן, יכולת התנבגות.
נבגים מאפשרים את השרדותם של האל-אווירניים שמייצרים אותם בעתות של עקות חיצוניות, עד לשיפור בתנאי הסביבה.
לצורך הפקת אנרגיה משתמשים מיקרואורגניזמים אל-אווירניים אובליגטוריים בנשימה אל-אווירנית או בתסיסה (או בשני המנגנונים).
בתהליך של נשימה אל-אווירנית משמשים חומרים רבים בתור קבלי אלקטרונים סופיים במקום החמצן: גופרית, סולפט, חנקה, מנגן, פחמן חד-חמצני, ברזל וכן כספית, כרום, סלניום, מוליבדן, ארסן, ונדיום ואף אורניום וטכנציום.
הפקת האנרגיה בתהליך של נשימה תאית בנוכחות חמצן גבוהה יותר בהשוואה לזאת האל-אווירנית, ולכן משיקולים אנרגטיים יעדיפו מיקרואורגניזמים אל-אווירניים פקולטטיביים להפיק אנרגיה בנוכחות של חמצן.
על מנת לתרבת מיקרואורגניזמים אל-אווירניים אובליגטוריים על מצע אגר מוצק יש להוריד לגמרי את ריכוז החמצן בסביבה.
לשם כך יש להשתמש בחומר סופח חמצן שמוכנס יחד עם צלחות הפטרי הזרועות לצנצנת בעלת איטום.
החומר שמוכנס לתוך הצנצנת יוצר באופן מלאכותי תנאים אל-אווירניים הולמים.
בתוך מצע נוזלי יגדלו האל-אווירניים האובליגטורים בקצה התחתון של המבחנה בלבד, שכן שם ריכוז החמצן אפסי בשל היעדר פעפועו .
מרבית האורגניזמים האל-אווירניים האובליגטוריים הם פרוקריוטים ומיעוטם שמרים, ומתוך הפרוקריוטים הארכאונים הם אלה שמרכיבים את עיקר הקבוצה.
את המיקרואורגניזמים הללו ניתן למצוא בטבע במגוון נישות אל-אווירניות שלתוכן החמצן מתקשה לפעפע (שכבות עמוקות של הקרקע וגופי מים, שפכים ועוד).
רוב הפטריות הן אווירניות, אך לאל-אווירניות אובליגטוריות שבהן, השייכות למערכת ה-Neocallimastigomycota, תפקיד חשוב בפירוק המזון בכרס (Rumen) של יונקים מעלי גירה, כגון פרות וכבשים.
הרשימה הבאה כוללת מיקרואורגניזמים אל-אווירניים אובליגטוריים שכיחים שעלולים לגרום לזיהומים בבני אדם:
חיידקים אלה עלולים לגרום לזיהומים אם יחדרו לרקמה עמוקה דלת חמצן מחוץ לנישה הטבעית שלהם.
חיידקים בסוג Mobiluncus שמהווים חלק מהפלורה הטבעית בנרתיק, עלולים לגרום יחד עם חיידקים אל-אווירניים אובליגטוריים ופקולטטיביים נוספים לווגינוזיס חיידקי.
אכרם רשיד מדי א-דין אל-חוראני היה פוליטיקאי סורי אשר שיחק תפקיד מרכזי באירועים רבים במאה ה-20. דמותו של אכרם אל-חוראני לוותה את סוריה לאורך המחצית השנייה של המאה ה-20, כדמות אשר התאימה את עצמה למציאות הפוליטית בתחכום רב.
יש הרואים בו אופורטוניסט אשר שינה את גישתו על מנת להעלות את ערכו, אך יש הטוענים אחרת ורואים בו פוליטיקאי מבריק אשר קידם את האידאולוגיה שלו בצורה חכמה .
הוא נתפס בסוריה כראשון אשר הבין שהצבא עומד להפוך לעמוד התווך של החברה, והשכיל במהרה ליצור קשרים עם קצינים רבים .
מלבד זאת, הוא קידם תנועות נוער, זכויות נשים, שוויון ועוד.
הנהיג בשנות ה-40 את מפלגת "א-שבאב" (הנערים), כאשר סחף אחריו צעירים רבים בשל הכריזמה והלהט האידאולוגי שלו.
ב-1950 הוא הקים את המפלגה הסוציאליסטית הערבית, שהתאחדה עם מפלגת הבעת' ב-1953. מלחמתו הגדולה הייתה נגד המשפחות המסורתיות בעלי הקרקעות, בעיר חמאת.
הוא קרא לבטל את הפיאודליזם, במסגרת רפורמה אגרארית.
חוראני נכנס לפרלמנט הסורי ב-1943, כנציג העיר חמאת.
הוא השתתף במלחמת 1948 כנגד ישראל, וכך בנה לעצמו קשרים בתוך הצבא הסורי.
חוראני הפך לאחת הדמויות המרכזיות במפלגת הבעת'.
הוא כיהן בתפקידים שונים, כגון יושב ראש הפרלמנט.
כאשר כלל המפלגות הפוליטיות פורקו תחת שלטון הקע"ם (הקהילייה הערבית המאוחדת), בה סוריה ומצרים התחברו לישות פוליטית אחת, חוראני כיהן כסגן הנשיא תחת גמאל עבד אל נאצר.
אולם, בשל התקפות מילוליות חריפות של נאצר כלפי מפלגת הבעת', חוראני התפטר מתפקידו וגלה ללבנון, שם הוא קידם את הפירוד ממצרים.
פירוד זה התבצע בספטמבר 1961, וחוראני ברך עליו, דבר אשר הביא להדחתו ממפלגת הבעת'- מפלגה הדוגלת באחדות פאן ערבית.
מ-1963, כאשר התבצעה הפיכה של תומכים באיחוד עם מצרים, נשאר חוראני בגלות.
בשל הטיהורים הפוליטיים שהתבצעו בסוריה עם ההפיכה, החליט חוראני שעדיף לו להישאר בגלות, והשפעתו על הפוליטיקה הסורית למעשה הסתיימה.
את שנות חייו הנותרות הוא בילה בלבנון, צרפת, עיראק וירדן, שם הוא נפטר ב-1996.
אכרם חסון הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, חבר הכנסת מטעם מפלגת תקווה חדשה.
בעבר כיהן כחבר הכנסת השמונה עשרה מטעם מפלגת קדימה וכחבר הכנסת העשרים מטעם מפלגת כולנו.
שימש ראש עיריית עיר הכרמל ונשיא מכללת הכרמל.
חסון למד בתיכון "סנט ג'וזף" ושירת בצה"ל.
בוגר מכון וינגייט, בוגר אלכ"א ולימודי תעודה באוניברסיטת חיפה.
ב-1996 סיים תואר ראשון בחינוך .
שנה לאחר מכן השלים תואר שני במנהל חינוכי ומנהל עסקים משלוחת אוניברסיטת המברסייד, בשנת 2002 סיים לימודי דוקטורט בהיסטוריה מאוניברסיטת באבש בולאי קלוז' הרומנית .
בשנת 1983 החל לעבוד כמורה בתיכון בדלית אל-כרמל ובשירות בתי הסוהר, ובשנת 1986 מונה למנהל המתנ"ס המקומי.
חסון חיבר שמונה ספרים בשפות הערבית, עברית, אנגלית ורומנית העוסקים בחקר המורשת הדרוזית בישראל, וכמו כן פרסם עשרות מאמרים אקדמיים בנושאי חינוך, אקדמיה ובענייני המזרח התיכון והדרוזים.
בשנת 1989 נבחר לראשונה למועצה המקומית דלית אל כרמל, ועד 1998 היה ממלא מקום יושב ראש המועצה.
באותן שנים החל בפעילות ציבורית ארצית, ושימש כחבר המועצה העליונה לספורט בישראל (1993–1998) ויושב ראש בית הסופר הדרוזי בישראל (1998–2003).
בשנים 1995–2002 עמד בראש הסניף המקומי בדלית אל כרמל למלחמה בתאונות הדרכים.
בשנת 1999 התמודד בבחירות המקדימות במפלגת הליכוד והפסיד לאיוב קרא.
בשנת 1999 היה ממייסדי מכללת הכרמל, מכללה לא אקדמית, ומכהן כנשיא המכללה.
בשנים 2003–2008 כיהן כראש העיר הראשון של עיר הכרמל.
במסגרת תפקידו היה חבר ועדת התכנון והבנייה של מחוז חיפה ונבחר לסגן יושב ראש מרכז השלטון המקומי.
בשנת 2005 מונה לחבר בוועדה לבחינת שינוי שיטת הממשל בישראל.
בשנת 2005, לאחר 22 שנים כחבר מרכז הליכוד, החליט חסון להתמודד ברשימת מפלגת קדימה לכנסת ה-18 ונבחר למקום ה-35. הוא תמך בשאול מופז בפריימריז לראשות המפלגה שנערכו במרץ 2012. לאחר פטירתו של ח"כ גדעון עזרא, במאי 2012, נכנס לכנסת במקומו.
היה חבר בוועדה לענייני ביקורת המדינה וחבר בשדולה לביטחון סוציאלי.
בסוף 2012 העניקה אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל את אות קסת הזהב לו ולעוזרת הפרלמנטרית שלו מרינה נעמי סמוליאנוב על פעילותם למען האגודה.
במערכת הבחירות לכנסת התשע עשרה (2013) הוצב חסון במקום השמיני ברשימת קדימה ולא נכנס לכנסת.
בדצמבר 2014, הודיע על התמודדותו בפריימריז במפלגת הבית היהודי לקראת הבחירות לכנסת העשרים אך לא התמודד בפועל בבחירות הפנימיות.
ב-27 בינואר 2015 נבחר לראשות מפלגת קדימה על ידי הוועדה המסדרת של המפלגה במקומו של שאול מופז שפרש מהחיים הפוליטיים.
כעבור יומיים, לאחר שקיבל הצעה להצטרף לרשימת כולנו בראשות משה כחלון הוא פרש מקדימה והתמודד בבחירות במקום ה-12 ברשימת כולנו.
הרשימה זכתה ב-10 מושבים וחסון לא נבחר לכנסת.
ב-27 בינואר 2016 הפסיק משה כחלון את חברותו בכנסת לפי סעיף 42ג לחוק יסוד: הכנסת ("החוק הנורווגי הקטן") וחסון נכנס במקומו לכנסת.
בבחירות שלאחר מכן מוקם במקום השביעי ברשימת המפלגה ולא נבחר לכנסת העשרים ואחת.
בבחירות שנערכו לכנסות ה-22 וה-23 התמודדה כולנו במסגרת רשימת הליכוד כשחסון לא משמש כמועמד מטעם המפלגה לכנסת.
ב-25 במאי 2022 הודיע אכרם חסון על חזרה לחיים הפוליטיים והצטרפות למפלגת תקווה חדשה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש בנובמבר 2022, הוצב במקום ה-16 ברשימת המחנה הממלכתי מטעם תקווה חדשה.
הרשימה זכתה ב-12 מנדטים וחסון לא נבחר לכנסת.
לקראת הבחירות למועצת דאלית אל-כרמל של 2023 שנדחו ל-2024 התמודד חסון בראש רשימת "הבית הדילאוי" (ת), רשימה עם זיקה לתקווה חדשה, על ראשות המועצה מול רפיק חלבי.
בעקבות התפטרותו של שר החוץ גדעון סער במסגרת "החוק הנורווגי" שב לכהן כחבר כנסת ב-10 ביולי 2025.
נשוי ואב לחמישה ילדים וסבא לשמונה נכדים.
בן דודו הוא תת-אלוף חסון חסון.
היה ההמנון הלאומי של האימפריה הרוסית משנת 1833 עד שהוחלף בעקבות מהפכת פברואר בשנת 1917.
מילות השיר נכתבו על ידי ואסילי ז'וקובסקי והמנגינה הולחנה על ידי אלכסיי לבוב לתחרות לבחירת המנון שנערכה בשנת 1833.
מלחינים רבים השתמשו בשיר ביצירותיהם, במיוחד פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, אשר השתמש בו בהפתיחה 1812 וביצירות אחרות, ושארל גונו, שהשתמש בו ב"פנטזיה על ההמנון הלאומי הרוסי".
המנגינה שימשה גם במזמורים נוצריים רבים ובאלמה מאטר באוניברסיטאות.
כהמנון של רוסיה ושיר הלל לצאר, הושר השיר בבתי כנסת ברוסיה ביום הכתרת הקיסר.
בתקופת אלכסנדר השלישי הושר ההמנון לכבוד הינצלו מתאונת הרכבת וכן בכינוסים מיוחדים לתפילה ציבורית לרפואתו.
השיר הושר גם בחגיגות יהודיות בהם השתתפו פקידי הצאר, כמו חנוכת בית כנסת.
אכרם עפיף הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת א-סד.
עפיף נולד בדוחה שבקטר לאב ממוצא טנזני ולאם ממוצא תימני.
אביו הוא כדורגלן עבר מקצועי ששיחק בקבוצות בטנזניה, בסומליה ובקטר.
אחיו, עלי, כדורגלן אף הוא.
עפיף החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של אל-סד ספורט קלאב.
בחודש אוקטובר 2012 הושאל למחלקת הנוער של סביליה הספרדית, ובהמשך למחלקת הנוער של ויאריאל.
בחודש ינואר 2015 חתם באויפן מליגת המשנה הבלגית.
ב-19 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בה הבקיע גם את שער הבכורה שלו.
ב-24 בינואר בישל שלושה מחמשת שערי קבוצתו.
במאי 2016 נרכש על ידי ויאריאל ממנה הושאל לספורטינג חיחון.
ב-3 בספטמבר 2015 ערך עפיף את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, כשנכנס כמחליף במחצית בניצחון 0–15 על נבחרת בהוטן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. באותו משחק הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
זכה עם נבחרת קטר בגביע אסיה 2019. במשחק הגמר נגד הבקיע שער וסייע לנבחרתו לזכות בתואר עם ניצחון 3–1.
ב-10 בפברואר 2024 השלים עם נבחרתו קטר זכייה שנייה ברציפות בגביע אסיה, שבמשחק הגמר מול נבחרת ירדן הוא הבקיע שלושער.
אל-אווירני פקולטטיבי (מאנגלית: Facultative anaerobe) או אל-אווירן בררני הוא מושג במיקרוביולוגיה המתאר מיקרואורגניזמים (בעיקר פרוקריוטים) שמסוגלים הן להתקיים בנוכחות של חמצן אטמוספירי והן בלעדיו.
מרבית החיידקים שמוכרים כיום הם אל-אווירניים פקולטטיביים.
המונח אווירני פקולטטיבי (מאנגלית: Facultative aerobe) נפוץ אף הוא בשימוש ומתאר את אותה קבוצת המיקרואוגניזמים בדיוק.
מיקרואורגניזמים אל-אווירניים פקולטטיביים מסוגלים לחיות בנוכחות של חמצן אטמוספירי ולנצלו לצרכיהם המטבוליים בתהליך של זרחון חמצוני, בו מהווה החמצן קבל אלקטרונים סופי, על מנת להפיק את האנרגיה שדרושה להם מסוכרים וחומצות שומן לשם קיומם.
בנוסף לכך, בסביבות אל-אווירניות, מיקרואורגניזמים אלה מסוגלים להפיק אנרגיה בדרכים אחרות (למשל על ידי שימוש בתרכובות ובמתכות שונות כקבלי אלקטרונים סופיים, או באמצעות תהליך התסיסה).
בנוכחות חמצן אורגניזמים אלה יעדיפו להפיק אנרגיה בנשימה אווירנית מכיוון שהיא יעילה הרבה יותר מבחינה אנרגתית.
בתהליך של זרחון חמצוני נוצרים שני תוצרי לוואי רעילים: מימן על-חמצני ויון סופראוקסיד.
אורגניזמים אווירניים הצליחו להתגבר על בעיה זאת באמצעות סינתזה של שלושה אנזימים (סופראוקסיד דיסמוטאז, פרוקסידאז וקטלאז) אשר מנטרלים את תוצרי הלוואי הללו.
מיקרואורגניזמים אל-אווירניים פקולטטיביים מתאפיינים, בדומה למיקרואורגניזמים אווירניים אובליגטוריים, ביכולת סינתזה גבוהה של סופראוקסיד דיסמוטאז וקטלאז בלבד.