tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדאגלס הייתה עונה מוצלחת בוולבס, שהסתיימה בזכייה באליפות הצ'מפיונשיפ ובהעפלה לפרמייר ליג, ובמרץ 2018 שיחק לראשונה במדי נבחרת סקוטלנד.
הוא הצטרף ללידס יונייטד ב-2018 ובסיום עונת 2019/2020 זכה פעם נוספת באליפות הצ'מפיונשיפ ובהעפלה לפרמייר ליג.
ב-2021 שב ללך פוזנן וזכה באליפות השנייה שלו במדי הקבוצה.
דאגלס, שנולד בגלאזגו וגדל בשכונת פולוק (Pollok) שבעיר, החל לשחק בקבוצות הצעירות של מועדון הכדורגל ליווינגסטון אך שוחרר בגיל 16 מכיוון שהוגדר "קטן מדי".
דאגלס לא שיחק כדורגל במשך כשנה, לפני שהצטרף לקבוצת קווינס פארק ונכלל בסגל הקבוצה הבוגרת משנת 2008. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת הליגה הסקוטית השנייה במשחק מול סטראנר, והפך לשחקן ההרכב הראשון של המועדון החובבני ועבד במקביל כטכנאי מקררים מתלמד.
הופעותיו משכו את תשומת ליבם של כמה מועדונים מקצוענים, זאת על אף שקווינס פארק נשרה לליגה הסקוטית השלישית ב-2009. דאגלס הוסיף להרשים ברמות הנמוכות והבקיע תשעה שערים מעמדת המגן במהלך עונת 2009/2010, כשהוא מסיים כמלך השערים של המועדון באותה עונה.
ב-20 ביוני 2010 חתם על חוזה מקצועני בקבוצת דנדי יונייטד מליגת העל הסקוטית, וערך את משחק הבכורה שלו באוגוסט של אותה שנה.
לאחר שדנדי יונייטד החתימו מקווינס פארק את מחליפו בקבוצה, אנדרו רוברטסון, ביוני 2013, תוך ניצול מעמדה של האחרונה כקבוצה לא מקצוענית כדי לחמוק מתשלום דמי העברה, כפי שפעלו בזמן החתמתו של דאגלס, הגישו ראשי קווינס פארק תלונה בנושא להנהלת הליגה.
לאחר הסכם פשרה הסכימה דנדי יונייטד לפצות את קווינס פארק על דאגלס ולשלם דמי השבחה על מכירה עתידית של רוברטסון.
ב--28 במאי 2013 חתם לשנתיים בקבוצת לך פוזנן מליגת העל הפולנית וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול וידזב לודז' שהסתיים בניצחון קבוצתו 0–1, ב-29 בספטמבר.
הוא הבקיע את שערו הראשון בקבוצה ב-3 באוגוסט 2014, בבעיטה חופשית בהפסד 2–3 מול ויסלה קרקוב, כבש פעם נוספת בבעיטה חופשית ב-6 במרץ 2015 בניצחון 0–2 מול יגלוניה ביאליסטוק ושער נוסף בניצחון 1–2 על ויסלה קרקוב ב-22 במרץ.
דאגלס שיחק 27 משחקים במדי פוזנן שזכתה באליפות הליגה הפולנית לעונת 2014/2015 ובסופרקאפ הפולני.
הוא כבש שער נוסף בבעיטה חופשית במסגרת משחקי ההעפלה לליגת האלופות מול סרייבו ב-22 ביולי 2015. בסך הכול השתתף ב-75 משחקים בכל המסגרות, במהלכם הבקיע חמישה שערים.
בינואר 2016 חתם בקוניאספור מליגת העל הטורקית ושיחק את משחקו הראשון בקבוצה מול גלאטסראיי ב-6 בפברואר.
דאגלס זכה עם קוניאספור בגביע הטורקי לעונת 2016/2017, במשחק בו ניצחה הקבוצה את איסטנבול בשאקשהיר בבעיטות הכרעה.
בסך הכול שיחק ב-45 משחקים בכל המסגרות במדי קוניאספור, ובכלל זה ארבעה משחקים במסגרת הליגה האירופית.
ב-1 ביולי 2017 הוחתם דאגלס על ידי מאמן וולברהמפטון וונדררס מהצ'מפיונשיפ, נונו אספריטו סנטו, על חוזה לשנתיים, כשלמועדון ניתנה אפשרות להחתימו לשנה נוספת, תמורת סכום שלא פורסם.
הוא ערך את משחק הבכורה שלו בקבוצה ב-5 באוגוסט, בניצחון 0–1 על מידלסברו שנערך באצטדיון מוליניו.
לאחר שבוע הבקיע שער בכורה בניצחון החוץ 0–2 על דרבי קאונטי.
ב-22 בנובמבר הבקיע בבעיטה חופשית ממרחק גדול בניצחון 1–4 על לידס יונייטד, והיה מועמד לתואר שחקן החודש של נובמבר 2017.
דאגלס סייע לוולברהמפטון לזכות באליפות הצ'מפיונשיפ של עונת 2017/2018, כשתרם חמישה שערים ו-14 בישולים מעמדת המגן השמאלי, וסיים את העונה כמבשל המצטיין של הליגה, יחד עם רוברט סנודגראס מאסטון וילה.
ב-28 ביולי 2018 חתם לשלוש שנים בלידס יונייטד מהצ'מפיונשיפ תמורת סכום שפרטיו לא פורסמו, וקיבל את החולצה מספר 3. משחק הבכורה שלו לעונת 2018/2019 התקיים ב-5 באוגוסט, בניצחון 1–3 מול סטוק סיטי, כשדאגלס מבשל את אחד השערים.
הוא סבל ממספר פציעות בתחילת 2019, החמיץ מספר משחקים וראה את עמדת המגן השמאלי נתפסת על ידי אזג'יאן אליוסקי.
ב-30 במרץ קרע גיד בברכו במהלך הניצחון הדחוק 2–3 מול מילוול, ומכיוון שכל שלושת החילופים של קבוצתו כבר בוצעו, נותר לשחק עד סיומו ואף בישל את שער השוויון כשקבוצתו הייתה בפיגור 1–2, ומאמנו שיבח אותו על הקרבתו.
בשל הפציעה סיים את העונה, כולל שלבי הפלייאוף.
במהלך עונת 2018/2019, שהייתה רוויית פציעות, שיחק דאגלס 27 משחקים בכל המסגרות ובישל חמישה שערים.
לידס סיימה את העונה הרגילה במקום השלישי, לאחר שהחמיצה את העלייה האוטומטית לפרמייר ליג משני המקומות הראשונים בשל הפסד לוויגן אתלטיק שאירע שלושה משחקים לסיום העונה, ב-19 באפריל.
עבורו הגיעה העונה לסיומה בשל פציעתו, בעוד לידס מפסידה לדרבי קאונטי במשחקי חצי גמר הפלייאוף.
במשחק הגמר הפסידה דרבי קאונטי לאסטון וילה, שהעפילה לפרמייר ליג.
לאחר שלושה חודשים בהם היה מושבת בשל פציעתו, שב לסגל הקבוצה ב-10 ביולי, והשתתף במשחק ידידות בו הביסה לידס בתוצאה 0–5 את יורק סיטי במסגרת ההכנות לעונת 2019/2020. הוא פתח את העונה כמגן השמאלי הקבוע של לידס, אך סדרת פציעות דחקה אותו לספסל פעם נוספת, כאשר בעמדה שלו שיחק אליוסקי.
לאחר משחק טוב כמחליף מול ווסט ברומיץ' אלביון ב-1 בינואר 2020 שהסתיים בתוצאה 1-1, החליט מאמן לידס, מרסלו בייאלסה, שדאגלס יפתח במשחק מול ארסנל, במסגרת הסיבוב השלישי של גביע ה-FA.
הוא שיחק את מלוא 90 הדקות של המשחק, בו ניצחה ארסנל 0–1, אך במשחק הבא הוחלף בתחילת המחצית השנייה על ידי אליוסקי כאשר שפילד ונסדיי גברה 0–2 על לידס באלנד רואד ב-11 בינואר.
דאגלס שיחק לראשונה בעונת 2020/2021 במשחק גביע הפוטבול ליג מול הול סיטי ב-25 בספטמבר, בו הפסידה לידס 8–9 בבעיטות הכרעה, לאחר שהמשחק הסתיים בתוצאה 1-1.
במאי 2021 עזב דאגלס את לידס, עם תום חוזהו בקבוצה.
ב-16 באוקטובר 2020 הושאל לבלקברן רוברס מהצ'מפיונשיפ עד לסוף העונה.
ב-21 בנובמבר 2020, במשחקו השלישי בקבוצה, הוא בישל לסאם גלאגר את שער השוויון בתיקו 1-1 מול לוטון טאון.
ב-2 ביולי 2021 שב ללך פוזנן, כאשר חתם בקבוצה על חוזה לשנתיים.
ב-23 ביולי 2021 שיחק לראשונה לאחר שובו לקבוצה, בתיקו 0–0 מול רדומיאק ראדום.
את שערו הראשון לעונת 2021/2022 הבקיע ב-13 באוגוסט בבעיטה חופשית, בניצחון קבוצתו 3–1 על ל.ק.ס.
ב-5 באפריל 2022 הבקיע צמד ובישל פעם אחת בניצחונה של לך פוזנן 0–3 על אולימפיה גרודז'ונדז, במסגרת חצי גמר הגביע הפולני.
בסיום עונת 2021/2022 זכה עם לך פוזנן באליפות ליגת העל הפולנית.
ב-21 באוקטובר 2024 חתם לעונה אחת בסט.
דאגלס זומן לראשונה לסגל נבחרת סקוטלנד במרץ 2018. הופעת הבכורה שלו בנבחרת התרחשה במשחק ידידות ב-27 במרץ של אותה שנה, כאשר שותף כמחליף בניצחון 0–1 על הונגריה.
דאגלס משחק בעמדת המגן השמאלי ויכול לשחק גם כקיצוני שמאלי.
בנוסף, הוא ידוע בזכות יכולותיו בביצוע בעיטות חופשיות ובניצול מצבים נייחים.
באוגוסט 2019 השתתף דאגלס בכמה פרקים בסדרה הדוקומנטרית על לידס יונייטד בהפקת פריים וידאו, "קחו אותנו הביתה", שתיעדה את עונת 2019/2018 של המועדון.
קריין הסדרה הוא שחקן הקולנוע האוסטרלי זוכה האוסקר ואוהד לידס יונייטד, ראסל קרואו.
פליקס בארי מוּר הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת אלבמה.
בשנים 2021–2025 ייצג את מחוז הקונגרס השני.
הוא הושבע לתפקידו לאחר שנבחר בבחירות 2020, והחליף בתפקיד את מרתה רובי.
כמו כן, טרם היבחרו לבית הנבחרים האמריקאי, היה חבר בית הנבחרים של אלבמה.
בארי מור גדל בחווה חקלאית השוכנת במחוז קופי, ולמד במכללה הקהילתית אנטרפרייז סטייט.
בהמשך החל את לימודיו באוניברסיטת אובורן, שם השלים לימודי תואר ראשון במדעי החקלאות ב-1992. בהיותו סטודנט באוניברסיטת אובורן, התגייס מור אל המשמר הלאומי של אלבמה.
בשנת 1998 ייסד מור את "בארי מור תעשיות", חברה לאיסוף וניקוי פסולת.
ב-2010 נבחר מור לראשונה אל בית הנבחרים של אלבמה מטעם מחוז הבחירה ה-91 במדינה.
בבחירות 2018, התמודד מור בבחירות המקדימות שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס השני של אלבמה בבית הנבחרים מול נציגת המחוז המכהנת מרתה רובי, אך סיים במקום השלישי לאחר רובי וקודמהּ בתפקיד, בובי ברייט.
בבחירות שלאחר מכן התמודד שוב לייצוג המחוז, לאחר שרובי הודיעה על פרישתה מהחיים הפוליטיים.
הוא סיים במקום השני לאחר איש העסקים ג'ף קולמן מדותן.
אחר כך, בסיבוב מכריע, גבר על קולמן ונבחר למועמד המפלגה.
ב-30 באוקטובר 2020, פורסם ציוץ בחשבון הטוויטר הרשמי של מור ובו הצהרה כי מור דוגל בהטלת מסים גבוהים יותר ובהגבלת זכות ההצבעה למי שיעבור ממדינה אחת למדינה שנייה.
הציוץ נמחק זמן קצר לאחר מכן, והדובר האישי של מור, ג'ונתן בארבי, קיבל אחריות על הציוץ וטען כי אידאולוגיה פוליטית זו מהווה תפיסה אישית שאין היא על דעתו של מור, וכי התכוון לשלוח את הציוץ מחשבונו האישי במקום מזה הרשמי.
ב-3 בנובמבר 2020 זכה מור בבחירות הכלליות עם 65.2 אחוז מקולות הבוחרים, ונבחר אל הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
הוא הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2021. בבחירות שנערכו בשנת 2024, בעקבות השינויים בגבולות מחוזות הבחירה נבחר במקומו שומארי פיגרס ומור נבחר במחוז בחירה אחר.
ב-12 באוגוסט 2025 הודיע מור על התמודדותו אל הסנאט של ארצות הברית למושבו של הסנאטור הפורש טומי טוברוויל בבחירות 2026.
בארי וורד הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אירי.
וורד נולד וגדל בבלאנשרדסטאון, פרוור בצפון מערב דבלין.
הוא למד בקולג' סנט דקלאן שבקברה.
וורד ידוע מהופעותיו בתיאטרון ועל המסכים.
ב-2014 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "המועדון של ג'ימי" של קן לואץ', ובתפקיד אדם בסרט "Blood Cells" של לוק סאומור וג'וזף בול.
וורד מתגורר במזרח לונדון עם בת זוגו השחקנית לורה קוואנו, ולהם בן אחד, טום.
שנה שיר אמן הערות 2014 "The Golden Sands" אולטן קונלון
מייקל בארט ווטסון הוא דוגמן ושחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ווטסון נולד בטרברס סיטי , מישיגן, השלישי מבין ארבעת ילדיהם של קארן, עוזרת משפטית, ומייקל ווטסון, עורך דין.
בגיל שמונה עברה משפחתו לדאלאס, טקסס, שם החל את קריירת הדוגמנות שלו.
במשך תקופה מסוימת למד משחק באולפן השחקנים הצעירים של דאלאס אצל הבמאית לינדה סיטו.
ווטסון היה בן ארבע עשרה כשהוריו התגרשו.
כשהיה בן חמש עשרה הוא עבר לברבנק קליפורניה, שם הוחתם על חוזה לחצי שנה באופרת הסבון ימי חיינו.
לאחר סיום חוזהו, חזר לטקסס, וסיים את בית הספר התיכון ריצ'רדסון בשנת 1992.
כשהגיע לגיל 19, ווטסון חזר ללוס אנג'לס, שם עבד בשירותי חניית מכוניות במועדון לילה "בית הבלוז" בזמן שנבחן לתפקידים.
הוא קיבל תפקידי אורח בכמה סדרות טלוויזיה כמו משמר המפרץ ו-"תאומות".
בסופו של דבר הוא נבחר לתפקיד קטן בסדרת "חופי מאליבו" של המפיק אהרון ספלינג.
בשנת 1996 לוהק לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "הרקיע השביעי" גם היא בהפקת ספלינג.
בשנת 1999 שיחק בסרטו העלילתי הראשון "ללמד את גב' טינגל" לצד קייטי הולמס.
ווטסון ביים שני פרקים של סדרת הטלוויזיה "הרקיע השביעי" בשנת 2005, וכמו כן ביים פרק אחד של דרמת ההנעורים הטלוויזיונית, סודות ההתבגרות בשנת 2010.
בשנת 2002 גילם את דייב האלטר אגו שלו דייזי בסרט בקומדיית הנעורים "שיגעון של בנות".
ב־16 באפריל 2006, שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "מה עובר על בריאן" של רשת ABC.
ווטסון גילם את טוד בסדרת ABC "סמנתה מי?".
בשנת 2011 גילם את פאקס בסרט "My Future Boyfriend", סרט בהפקת רשת ABC.
בשנת 2012 הופיע בסדרת הטלוויזיה אחת שיודעת כחבר של סרינה ואן דר וודסן.
בשנת 2014 הוא שיחק בסדרות טלוויזיה בתפקידי אורח כמו הסקס של מאסטרס וחשיפה לדרום.
הוא גם כיכב בסרטי הטלוויזיה '"Far from Home"' ו-"Santa Con."
בשנת 2019, ווטסון כיכב בדרמה "בקול רם", המספרת את סיפורו של רוג'ר איילס ועלייתה של פוקס ניוז.
ווטסון גילם את בנו של איל התקשורת והבעלים של ניוז קורפ, רופרט מרדוק.
ווטסון אובחן כחולה לימפומת הודג'קין במאי 2002, ולקח חופשה מסדרת הטלוויזיה "הרקיע השביעי" בזמן שעבר טיפולים.
באפריל 2003, דווח, כי מצבו הוטב והוא חזר להופיע שוב בסדרה, החל מהפרק ה-150.
נישואיו הראשונים היו עם לורה פיין-גבריאל, אותה הכיר באמצעות השחקנית טורי ספלינג.
בדצמבר 2003 החל לצאת עם חברתו מתקופת לימודיו בתיכון, אשת הטלוויזיה טרייסי האוטסון.
הם התחתנו בשנת 2006. נולדו להם שני בנים, אוליבר, ב־2 במאי 2005, ופליקס, ב־13 בנובמבר 2007. הם נפרדו בשנת 2011. ב־30 במאי 2012 נולדה לווטסון ולחברתו נטשה גרגסון וגנר, (בתה של השחקנית נטלי ווד) בת, קלובר קלמנטין ווטסון.
שנה כותרת תפקיד הערות 1990 ימי חיינורנדי 1993Attack of the 50 Ft.
בארי דין לאודרמילק הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-11 של מדינת ג'ורג'יה.
מחוזו של לאודרמילק כולל את פרווריה הצפוניים של אטלנטה.
הוא נבחר לראשונה לקונגרס האמריקאי בבחירות 2014, מטעם המפלגה הרפובליקנית.
טרם היבחרו אל הקונגרס היה חבר בית המחוקקים בג'ורג'יה, תחילה בבית הנבחרים המדינתי (2011-2005) ואחר כך בסנאט של ג'ורג'יה (2013-2011).
לאחר שהשלים את לימודיו התיכוניים, התגייס לאודרמילק אל חיל האוויר של ארצות הברית, שם עבד כמומחה למבצעי תקשורת עבור פעולות פיקוד, בקרה ומודיעין.
לאודרמילק הוצב בשירותו בטקסס, באלסקה ובהוואי, ועל שירותו למופת עוטר בעיטורים צבאיים וזכה להוקרה בפרסים.
הוא הוסיף לקבל עיטורים על שירותו במהלך ניסיון ההפיכה בפיליפינים ב-1986, במבצע קניון אל דוראדו, בפלישה האמריקאית לפנמה ובמלחמת המפרץ.
בשנת 1992 השתחרר מחיל האוויר.
לאודרמילק למד במכללה הקהילתית של חיל האוויר שם השלים ב-1987 לימודי תעודה במדע יישומי, בטרם קיבל תואר ראשון מהאוניברסיטה הבפטיסטית ויילנד ב-1992.
בשנת 2001 נכנס לפוליטיקה של ארצות הברית, כשנבחר ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז ברטו.
הוא מילא תפקיד זה עד 2004. לאחר מכן נבחר אל בית הנבחרים של ג'ורג'יה.
לאודרמילק נבחר לסנאט המדינתי ב-2010, והושבע לתפקידו בראשית ינואר 2011. כחבר הסנאט של ג'ורג'יה ישב בראשות ועדת המדע והטכנולוגיה של הסנאט וכמזכיר ועדות החיילים המשוחררים, הצבא וביטחון המולדת, ובטיחות הציבור.
הוא גם היה חבר בוועדת התחבורה של הסנאט.
לאודרמילק התפטר מהסנאט של ג'ורג'יה ב-27 באוגוסט 2013, במסגרת התמודדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-11 של ג'ורג'יה.
נציג המחוז הרפובליקני המכהן, פיל גינגרי , לא התמודד לתקופת כהונה נוספת, ובמקום זאת ניהל מסע בחירות לסנאט של ארצות הברית שלא נשא פרי.
יריבו של לאודרמילק בבחירות המקדימות היה חבר הקונגרס לשעבר בוב בר, עליו גבר לאודרמילק בפער ניכר בן כ-40%.
משום שהמפלגה הדמוקרטית לא העמידה מועמד מטעמה בבחירות אלה, כהונתו של לאודרמילק בקונגרס הובטחה כבר בשלב הפריימריז.
הוא הושבע לתפקידו בינואר 2015, עם התכנסות הקונגרס ה-114 של ארצות הברית.
לאודמילק מתנגד להפלות ולמיסוד פדרלי של נישואים של זוגות מאותו המין.
הוא תומך בעריכת רפורמה בתוכניות המדיקר, מדיקייד, ובביטוח הלאומי.
כמו כן, הוא בעד ביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, ובעבר אף השווה את מאמצי הרפובליקנים ב-2017 לבטל חוק זה למלחמת העצמאות של ארצות הברית ולמלחמת העולם השנייה.
הוא נחשב לתומך אדוק של דונלד טראמפ, שאת נשיאותו כינה כ"תנועה חברתית", ושיבח את הקונספט של "Make America Great Again".
במהלך הליך ההדחה הראשון של טראמפ השווה את הדחתו לצליבת ישו.
לאודרמילק קרא לפירוק שירות הכנסות הפנים וליצירת מערכת מס שטוח.
בארי קיוגאן (באירית: Barry Keoghan; נולד ב-18 באוקטובר 1992) הוא שחקן קולנוע אירי.
תפקידיו המוקדמים בקולנוע כוללים את "71'" (2014), "דנקרק" (2017) של כריסטופר נולאן ו"להרוג אייל קדוש" (אנ') (2017) של יורגוס לנתימוס וקיבל מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט עבור האחרון.
הוא המשיך לככב בסרטים " חיות אמריקאיות" (אנ') (2018), ו-"Calm with Horses" (2019), עבורו קיבל מועמדות לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
בשנת 2021, הוא גילם את דרואיג בסרט "נצחיים" מבית היקום הקולנועי של מארוול וגילם את סקאוונג'ר בסרט הפנטזיה-אפי "האביר הירוק".
בשנת 2022 הוא הופיע בתור הג'וקר בסרט גיבורי העל "באטמן" מבית DC קומיקס ושיחק בסרט "רוחות אינישרין" של מרטין מקדונה, עליו זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה וקיבל מועמדויות לפרס גלובוס הזהב ולפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
קיוגאן נולד וגדל בשכונת סאמרהיל (אנ'), דבלין, אירלנד.
אמו נאבקה בהתמכרות לסמים לאורך חייה הבוגרים ומתה כשקיוגאן היה בן 12. עם אחיו אריק, הוא בילה שבע שנים באומנה, ב-13 בתי אומנה שונים לפני שגודלו על ידי סבתם, דודתם ואחותם הגדולה ג'מה.
הוא למד בבית הספר התיכון או'קונל (אנ') שם שיחק לראשונה בהצגות בית הספר.
הוא מייחס את השכלתו הקולנועית להתגנבות לסרטים עם חברים.
קיוגאן למד משחק ב-Bow Street Academy (אנ'), מרכז לאומנויות הבמה בדבלין וסיים את לימודיו בשנת 2013. הוא זוכר ש"אפילו לא היה לו 2.20 אירו כדי להגיע לאוטובוס למרכז" בזמנו.
קיוגאן התחיל את קריירת המשחק שלו ב-2011 בכך שהשיב על הודעת ליהוק בחלון ראווה ברחוב שריף לסרט הפשע Between" the Canals", כשגילם את איידו בתפקיד קטן בסרט, שיצא לאקרנים ב-2011. באותה שנה הופיע באופרת הסבון האירית "Fair City".
בשנת 2013, שיחק בעונה הרביעית של הסדרה "Love/Hate" בתור וויין.
התפקיד זיכה את קיוגאן בהכרה באירלנד, והוא המשיך להופיע בסרט המתח הבריטי "'71" משנת 2014 ובסרטים "Mammal" בתור ג'ו, ו-"Trespass Against Us" בתור וינדוס; שניהם מ-2016.
בשנת 2017 הוא הופיע בתור ג'ורג' מיילס בסרט המלחמה של כריסטופר נולאן "דנקרק" המתרחש בתקופת מלחמת העולם השנייה ומתמקד בפינוי דנקרק.
בהמשך השנה כיכב בתור מרטין לאנג בסרט האימה הפסיכולוגי "להרוג אייל קדוש" (אנ') של הבמאי היווני יורגוס לנתימוס, לצד קולין פארל וניקול קידמן.
הוא זכה בפרס הקולנוע והטלוויזיה האירי לשחקן המשנה הטוב ביותר על עבודתו בסרט ואף היה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 2018 הוא הופיע בסרט הדרמה התקופתי "47 שחור" (אנ') בתור הובסון, חייל אנגלי שהוצב באירלנד במהלך רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
באותה השנה הוא גם כיכב בסרט הפשע "חיות אמריקאיות" (אנ'), הוא גילם את ספנסר ריינהארט בסרט, המבוסס על שוד אמיתי של ספרים נדירים מספריית אוניברסיטה.
קיוגאן, שקצר שבחים עבור תפקידו בסרט, היה מועמד לפרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקן המשנה הטוב ביותר, ובאותה השנה, הוליווד ריפורטר כינה את קיוגאן כ"דבר הגדול הבא" עבור עבודתו הקולנועית בשלוש השנים הקודמות ובשנת 2019 הוא היה מועמד לפרס באפט"א לכוכב העולה.
בשנת 2019 הוא השתתף במיני-סדרה "צ'רנוביל" מבית HBO, שנוצרה ונכתבה על ידי קרייג מזין , ובבימויו של יוהאן רנק ומגוללת את אסון הגרעין בצ'רנוביל ואת מאמצי הניקוי חסרי התקדים שאחריו.
באותה שנה כיכב קיוגאן בסרט הפשע "Calm with Horses" בתור מתאגרף לשעבר שעובד אצל של משפחת פשע באזורים הכפריים של אירלנד בזמן שהוא מפרנס את בנו האוטיסט.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-8 בספטמבר 2019 ושוחרר לאקרנים בבתי הקולנוע ב-13 במרץ 2020. קיוגאן קיבל מועמדות לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה לשנת 2021.
בשנת 2021 גילם את דרואיג בסרט גיבורי העל "נצחיים" הסרט ה-26 של היקום הקולנועי של מארוול, המתבסס על גזע בדיוני באותו השם המתקיים במארוול קומיקס.
הוא הופיע גם באותה שנה בסרט האפוס והפנטזיה האמריקאי "האביר הירוק" בתור סקאוונג'ר.
בשנת 2022 גילם את דמותו של הג'וקר בסרטו של מאט ריבס "באטמן" המבוסס על דמותו של באטמן מבית DC קומיקס ומשמש כאתחול מחודש לסרטי "באטמן".
ב-24 במרץ 2022, שלושה שבועות לאחר יציאת הסרט, פרסמו האחים וורנר סצנה שנמחקה הכוללת את הג'וקר של קיוגאן ואת באטמן של רוברט פטינסון.
עוד בשנת 2022, קיוגאן כיכב בסרט הקומדיה השחורה של מרטין מקדונה "רוחות אינישרין" בתור דומיניק קירני.
קיוגאן קיבל מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע וזכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
הסרט Hurry Up Tomorrow, מותחן בכיכובם של דה ויקנד, ג'נה אורטגה וקיוגאן, יעלה בבתי הקולנוע ב-16 במאי 2025.
מ-2017 עד 2020 קיוגאן היה במערכת יחסים עם שונה גרין, שאותה פגש ביום שישי הטוב בפאב בו עבדה.
בספטמבר 2021, קיוגאן החל לצאת עם אליסון קיירנס, רופאת שיניים ממחוז קאוואן.
כמה חודשים לאחר מכן, ביום האם של אירלנד, ב-27 במרץ 2022, הוא הודיע כי בני הזוג מצפים לילד משותף.
בנם הבכור, ברנדו, נולד ב-8 באוגוסט 2022. המשפחה עברה להתגורר בכפר ברוטי פרי (אנ'), ליד דנדי, סקוטלנד בנובמבר 2022.
במרץ 2022, פורסם כי קיוגאן הוא השגריר החדש של ארגון הצדקה לילדים "Barretstown" שהקים השחקן ההוליוודי פול ניומן.
במרץ 2024 פורסם כי קיוגאן נמצא בזוגיות עם סברינה קרפנטר, היא גם הוציאה כמה שירים עליו כגון- Please Please Please, Bed Chem, Juno
+שנהסרטתפקידהערות2011Between the Canalsאיידו2012StalkerטומיKing of the Travellersבחור צעיר2013Life's a Breezeשליח פיצהStayשון מיהאן2014'71 שון באנוןStandbyקראסטי2015NorfolkילדTradersקן2016Mammalג'וTrespass Against Usוינדוס2017Light Thereafterפבללהרוג אייל קדושמרטין לאנגדנקרקג'ורג' מיילס2018חיות אמריקאיות (אנ')ספנסר ריינהארט47 שחור (אנ')הובסון2019Calm with Horsesדימפנה2021האביר הירוקסקאוונג'רנצחייםדרואיג2022באטמןהג'וקררוחות אינישריןדומיניק קירני2023סלטברןאוליבר קוויק2024בירדבאגBring Them Downג'ק2025מחר עוד היום (אנ')לי2026כנופיית ברמינגהאם2027באטמן: חלק 2הג'וקרTBACrime 101Butterfly Jam
+שנהסדרהתפקידהערות2011Fair Cityדייב דונוהו3 פרקים2013Jack Taylorבחור בשכונהפרק: "Priest"Love/Hateווייןתפקיד ראשי (עונה 4); 6 פרקים2016מרדקורמק מקדוויט4 פרקים2019צ'רנובילפאבל2 פרקים2023טופ בויג'וני3 פרקים2024אדוני האווירלוטננט קרטיס ברידיק3 פרקים
מועדון הכדורגל בארי טאון יונייטד או בקיצור בארי טאון הוא מועדון כדורגל וולשי חצי-מקצועני המייצג את העיר בארי שבמחוז עמק גלמורגן שבוויילס.
המועדון שהוקם ב-1912, שיחק בעברו בתחילה בליגות הנמוכות של אנגליה, ומשנת 1992 בליגת העל הוולשית, והוא אחד מהמועדונים הבולטים ביותר בכדורגל הוולשי עם 7 אליפויות הליגה הבכירה ושישה גביעים וולשים.
ההיסטוריה של בארי טאון יונייטד מתחילה כבר בשנת 1892 כאשר קבוצת כדורגל של התאחדות בשם "בארי ומחוז קדוקסטון" הוקמה באזור.
במהלך השנים הראשונות, קבוצה זו חוותה תהפוכות רבות, כששיחק בחמישה אצטדיונים שונים בשמות שונים, שכללו: "בארי יוניוניסט אתלטיק", "בארי יונייטד אתלטיק" ו"מחוז בארי".
שחקנים שהופיעו במהלך השנים הללו כללו את טד ויזארד ובילי ג'נינגס; שכל אחד מהם שיחק לאחר מכן בגמר הגביע האנגלי המפורסם, גמר גביע ה-FA לשנת 1923, גמר שכונה 'גמר הסוס הלבן'.
בנובמבר 1912, פגישה בבית הציבורי של וינדזור בהולטון רואד העלתה כי תושבי העיר בוחרים להמשיך בחברות בליגה הדרומית בתור בארי AFC (הסיומת 'עיר' ("טאון") נוספה לאחר מלחמת העולם השנייה).
המועדון קיבל קרקע בבעלות משפחת ג'נר ואנשי העיירה התאחדו כדי לבנות את אצטדיון פארק ג'נר, לקראת המשחק הראשון של עונת 1912/1913.
ב-6 בספטמבר 1913, בארי שיחקה את המשחק הראשון שלה בהיסטוריה; משחק בליגה הדרומית נגד קבוצת מיד-רוהנדה בג'נר פארק.
במשחק הראשון הקבוצה זכתה גם לניצחון הראשון בהיסטוריה שלה כשניצחה 1–2.
בשתי העונות הבאות יגיעו לג'נר פארק סטוק סיטי, ברנטפורד, קובנטרי סיטי ואחרות למשחקים נגד המארחת במגרשה החדש.
עם זאת, מלחמת העולם הראשונה קטעה את כל התחרויות, כאשר קפטן בארי, מייג'ור ג'יימס וייטמן, היה אחד מהנפגעים הרבים של הקרב על הסום.
עם זאת חלומה לעלות ליגה נגוז כאשר צ'רלטון אתלטיק ואברדר אתלטיק נבחרו לעלות ליגה במקומה.
בסוף שנות ה-20, קהל של 6,000 איש באפטון פארק ראו את בארי מנצחת את דגנהאם טאון 1–0 כדי לעלות לסיבוב השני של הגביע האנגלי, כאשר בארי הפסידה בסיבוב הבא לברייטון אנד הוב אלביון עשרה ימים לאחר מכן.
זו הייתה למעשה הריצה המוצלחת ביותר שלהם בתחרות.
בארי תגיע שוב לסיבוב הראשון רק ב-1934/1935, שם הפסידה 1–0 לנורת'המפטון טאון בג'נר פארק.
ב-1939 הכדורגל שוב הופסק, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
כריס מייסון של בארי נתפס כשבוי מלחמה במהלך המלחמה, אף על פי שהוא חזר לג'נר פארק כדי לחדש את הקריירה שלו לאחר מכן.
לאחר המלחמה, בעונת 1949/1950, ג'נר פארק הפך לאחד המתחמים הראשונים במדינה שהציגו זרקורים על המגרש, כאשר מחוז ניופורט, סוונסי סיטי וקרדיף סיטי ביקרו כולם כדי ללמוד כיצד לעשות זאת במתקניהם.
שתי עונות לאחר מכן, התמודדות כל הקבוצות הוולשיות בסיבוב הראשון של הגביע האנגלי, הסתיימה כאשר בארי מובסת על ידי ניופורט, 4–0. עם זאת, הישג הכדורגל הגדול ביותר של העיר היה ממש מעבר לפינה.
במאי 1955, לאחר תיקו 1–1 בוורקסהאם, בארי ניצחה את צ'סטר סיטי 4–3 בניניאן פארק כדי להניף את הגביע הוולשי בפעם הראשונה בהיסטוריה שלה.
צ'רלי דייק הימני לשעבר של צ'לסי כבש את שער הניצחון, מבעיטה חופשית מאוחרת דרמטית שהביאה את הגביע לבארי.
בסוף שנות ה-50 שלל כוכבים סקנדינביים עשו את דרכם לג'נר פארק.
ביניהם היו צמד הפינלנדים האנו קנקקונן ובנגט 'פולט' ברנדטסון, שהיה חבר בנבחרת שוודיה שהגיעה לגמר מונדיאל 1958. זרם השחקנים מיבשת אירופה הגיע כתוצאה מהאינטרסים העסקיים של היו"ר ג'ון ביילי מעבר לים.
במהלך תקופה זו, המועדון יצא למסע מעבר לים, ושיחק שלושה משחקים במלטה ב-1960 מול סלימה וונדררס, היברניאנס וולטה שהסתיימו כולם בתיקו.
ב-1961 היה עוד משחק גדול כאשר קווינס פארק ריינג'רס ביקרה בג'נר פארק בגביע האנגלי, במפגש שהסתיים בתיקו, אולם בארי ניצחה במשחק החוזר.
שנות ה-60 וה-70 זכורות אולי בעיקר בזכות האישים שלבשו את חולצת בארי.
ביניהם, כובשי השערים קן גולי וקלייב איירס, האחים ג'ון ודיקי באט, בובי סמית' ואשלי גריפית'ס הוותיקים, והמגן הגבוה מייק קוסלט, שהיה גם חלק מהצוות המקצועי של המועדון לעתיד.
ב-1982, בארי עזבה את הליגה הדרומית, והתמקד בתחרות בליגה הוולשית שם זכתה בשישה תארים של הליגה לפני תום העשור; לא מעט בזכות השערים של החלוץ סטיב ויליאמס.
המשחק המשמעותי ביותר בעשור הגיע ב-17 בנובמבר 1984, כאשר 3,850 הגיעו לג'נר פארק כדי לראות את בארי נגד רדינג בסיבוב הראשון של הגביע האנגלי.
למרות השער של איאן לאב, שער לאחר מכן ושער בתוספת הזמן הספיקו על מנת לשלוח את רדינג לסיבוב הבא על חשבון בארי.
שנות ה-90 - הרחקה וחזרה לליגה הבכירה
לאחר שתאורה לא מספקת באצטדיון מנעה מהמועדון להתחרות בליגה הדרומית במשך רוב שנות ה-80, בסוף העשור הצליח המועדון למצוא מקורות מימון לשיפור תנאי האצטדיון ומכך חזר למערכת הליגה האנגלית.
בארי נכנס לדיוויזיית המידלנד של הליגה באנגליה והצליחה בעקביות לסיים בששת הראשונות בסיום העונה, ובכל זאת נמנעה ממנה האופציה להעמיד קבוצת מילואים בליגה הוולשית.
הקמת ליגת העל הוולשית (כיום נקראת Cymru Premier) ב-1992 גרמה אז לכך שבארי לא תוכל להתחרות יותר במערכת הליגה האנגלית כלל, מכיוון שנמנע מקבוצות שמקורן באדמת ויילס להשתתף בליגה האנגלית.
כחלק מקבוצת מועדוני מורדים הידועים בשם שמיניית האיראט ("Irate Eight"), לצד ניופורט, מרתיר, מפרץ קולווין, באנגור סיטי, העיר קארנרפון, ניוטאון ורייל), הקבוצה נאלצה להיות מוגלית מהליגה; כשהקבוצה הראשונה מאמצת את השם "Barri AFC" ומשחקת משחקי 'בית' מחוץ למגרש של ווסטר סיטי, בעוד שקבוצות המילואים שיחקו באצטדיון ג'נר פארק.
עם זאת, הסדר זה נמשך רק עונה אחת, שכן היו"ר אוהלורן ביצע סיבוב פרסה ביחסו לנושא זה, שגרם לקבוצה הראשונה לחזור ולשחק בליגה הוולשית; בסופו של דבר בארי טאון התקבלה לליגה הוולשית הבכירה והחלה לשחק שם החל מעונת 1993/1994.
עשור של הצלחות בליגה הוולשית
החזרה של בארי טאון לג'נר פארק תתחיל את התקופה המוצלחת ביותר של הקבוצה מאז ומעולם, שכן היא זכתה לעלייה מיידית לליגה הבכירה ורצה לניצחון מזהיר בארבעת המפעלים הוולשים: אליפות הליגה הוולשית, גביע הליגה הוולשית, גביע ה-FA של ויילס, והגביע הוולשי (לראשונה מאז 1955).
האחרון היה אחד ההישגים המפורסמים ביותר של בארי, שכן הם ביצעו מהפך מול קארדיף סיטי בגמר הגביע הוולשי של 1993/1994 לעיני 16,000 צופים באצטדיון הלאומי הישן.
לאחר זכייתה של בארי בגביע הוולשי, נפגשה בזירה האירופית במפעל גביע אירופה למחזיקות גביע מול ז'לגיריס וילנה הליטאית, אבל היא התרסקה מולה בתוצאה 7–0 בסיכום.
לאחר עונה אחת בליגה של ויילס, בחרה הקבוצה להפוך למועדון המקצועני המלא הראשון של הליגה, ולאחר מכן, זכה באליפות הליגה הראשונה שלו בשנים 1995/1996. בעונה זו ספגה הקבוצה גם טרגדיה בדמות מותם של היו"ר ניל או'הלורן והקשר הצעיר מתיו הולטאם, האחרון בתאונת דרכים קטלנית בדרך חזרה ממשחק חוץ באפריל.
ב-1996 המועדון יוצר היסטוריה כקבוצה הראשונה של הליגה של וויילס שהתקדמה מעבר לשלב הראשון בתחרות אירופאית כלשהי.
לאחר הניצחון בלטביה על דינאבורג, בארי הדיח את בודפשט ואסוטאס ההונגרית בג'נר פארק, כאשר למרות פיגור 3–1 ממשחק החוץ, בארי הצליחה לנצח במשחק הגומלין באותה תוצאה, ולאחר מכן ניצחה בדו-קרב הפנדלים אחרי הארכה בתוצאה 4–2.
בהמשך הצליחו להשיג שוויון בלתי נשכח עם אברדין מליגת העל הסקוטית, ואחרי שהפסידו 3–1 לקבוצתו של רוי אייטקן בפיטודוריה, הוולשים סימו בתיקו 3–3 והודחו.
בתחרויות המקומיות, בארי מצליחה בינתיים לזכות בכל התארים, כאשר זכתה בטרבל ראשון באליפות הליגה של וויילס, גביע הליגה הוולשית והגביע הוולשי בעונת 1996/1997 שהייתה מוצלחת במיוחד עבור המועדון.
האליפות הסתיימה עם שיא של 105 נקודות בעונה והפרש שערים של יותר מ-100+.
בינואר 1997, הקבוצה הייתה חלק מהמשחק הראשון של ליגת העל של ויילס ששודר בשידור חי בטלוויזיה; ניצחון 5–2 על האורחת קרנרפון טאון שעדיין מחזיקה בשיא הנוכחות של הליגה.
ואז, ממרץ, בארי הצליחה לעבור 51 משחקים בלי הפסד בליגה.
ב-1999 הפכה בארי לקבוצה הראשונה בליגה הבכירה של ויילס שזוכה בגביע ה-FA של ויילס, עם ניצחון 2-1 על וורקסהאם במגרש המרוצים של המועדון עצמו.
בעוד בעונת 1999/2000 איבדה בארי את תואר האליפות, היא הצליחה להחזיר אותו בעונה שלאחר מכן.
בהמשך בקרבות אירופיים מול דינמו קייב ובואבישטה, שחקנים מהקליבר הגבוה ביותר התארחו בג'נר פארק (ביניהם אנדריי שבצ'נקו וסרהי רברוב).
לאחר מכן, בעונת 2001/2002, בארי הפך במיוחד לקבוצת הליגה של ויילס הראשונה שעוברת שלב נוקאאוט במוקדמות ליגת האלופות, כאשר ניצחה את אלופת אזרבייג'ן שמקיר, עד שנפגשה עם המועדון הפורטוגלי פורטו.
שם הפסידה בארי את המשחק הראשון בפורטוגל בהפרש של 8–0, לאחר שספג שני פנדלים מוקדמים מול קהל של 55,000. עם זאת, הטאון תנצח את 3–1 את המשחק השני, ורשמה תוצאה סנסציונית יחסית למועדון הקטן מוויילס מול קבוצה אירופית רווית כוכבים.
תור הזהב עמד להסתיים בעונת 2002/2003, העונה האחרונה שבה זכתה בארי בתואר כפול של אליפות ויילס ובגביע הוולשי.
באמצע עונת ההצלחה האחרונה שלה, נכנס לניהול המועדון ג'ון פאשאנו, שהחליט לפרוש מתפקידו בסוף העונה בקיץ 2003, מה שגרם למערבולת ניהולית במועדון, עזיבת שחקנים מקצוענים, ופירוק הצוות המקצועי, מה שגרם למועדון בנוסף לבור כלכלי.
הקבוצה שעד לא מכבר אירחה והתארחה במסגרות האירופאיות, החלה להפסיד באופן משפיל כנגד קבוצות חובבניות בליגה המקומית, והאוהדים אף החלו להתרים כספים על מנת לנסות ולהחיות את המועדון, ללא הועיל.
בדצמבר 2003 הגיע איש עסקים מסתורי בשם סטיוארט לוברינג שהכניס כסף למועדון והעתיד נראה מעט יותר מבטיח.
בעונה הבאה ניסתה הקבוצה לשרוד בליגה אך לא הצליחה וירדה לליגת המשנה הוולשית.
בעונת 2005/2006 המועדון הגיע לשפל כאשר הגיעה לתחתית הליגות הנמוכות.
בהמשך הצליחה להתאושש הקבוצה כאשר מונה המאמן גאווין צ'סטרפילד שהוביל את בארי לעליית ליגה ב-2008, והקהל הבטיח לתמוך על מנת לאפשר לקבוצה הראשונה להתקיים עד למציאת רוכש אמיד לקבוצה.
ב-2010 זה כמעט קרה כאשר איש העסקים קלייטון ג'ונס סיכם את תנאי הרכישה אך מהלך זה לא הסתייע לבסוף.
לאחר מכן השיקה באותה השנה הקבוצה קמפיין לרכישתה באמצעות הרשתות החברתיות בשם "Stand Up For Barry", ואף על פי שלא נמצא רוכש למועדון, נתרם סכום כסף לא מבוטל שסייע למועדון להישאר בחיים.
לאחר עונת 2010/2011 הודיע הבעלים הנוכחי לאברינג על כוונתו להשעות את השתתפות הקבוצה מהליגה הבכירה, עם זאת "ועדת התומכים של אוהדי בארי" (ה-BTSC) הצליחה למנוע זאת, מה שגרם להתאוששות מקצועית של הקבוצה שהחלה גם לנצח במסגרת הגביע הוולשי.
ב-2012 ציין המועדון את יום השנה ה-100 להיווסדו, עם שורה של אירועים לציון עונת המאה שלאחר מכן.
כדי להשיק את החגיגות, ה-BTSC אירח את קארדיף סיטי במפגש ידידותי לגיוס כספים באוגוסט בהשתתפות 2,000 צופים.
עם זאת, האיומים של לאברינג להשעות את בארי מליגת הכדורגל הוולשית יתגברו בשבועות שלפני כן, ואיימו להטיל ענן על החגיגות הללו.
למרות זאת, ה-BTSC ערך אירוע מוצלח של '100 שנים של בארי טאון' במלון אנג'ל (בהשתתפות שחקנים רבים בעבר ובהווה), לפני שהקבוצה הנוכחית ניצחה את אלופי הליגה הוולשית קמבריאן וקליידך ביום השנה ה-100 עצמו.
במרץ 2013, בעקבות ניצחונות נגד קארלאון, פנרינקוץ', אילי ריינג'רס ופונטרדאו טאון, בארי ניצחה 2–0 בפלינט טאון יונייטד כדי לעלות לחצי גמר הגביע הוולשי בפעם הראשונה מזה עשור.
בסופו של דבר, הקבוצה הפסידה 1–2 למחזיקת הגביע בסופו של דבר, פרסטטין טאון, וסימנה את ההופעה הראשונה של קבוצת בארי חובבנית לחלוטין בשלב חצי גמר הגביע הוולשי.
ב-7 במאי 2013, לאברינג הוציא את הקבוצה הבוגרת מליגת הכדורגל הוולשית, בניגוד לרצונם של ה-BTSC, השחקנים והאוהדים, שרצו לשחק את שני משחקי הליגה הנותרים (שניהם מול טון פנטרה).
פגישה של מועצת FAW ב-Betws-y-Coed ביוני 2013 הודיעה כי בארי תצטרך לשחק "כדורגל פנאי" (הכוונה לכדורגל חובבני) מעתה ואילך; הכרזה שעוררה סערה מקומית גדולה.
בהמשך לאחר תהפוכות משפטיות רבות הוחזרה הקבוצה למבנה הליגות הוולשיות לליגות הנמוכות, כאשר בשנים הבאות היא מצליחה להוכיח את עצמה ולהעפיל לליגה השלישית והשנייה מהמקומות הראשונים פעם אחר פעם, תוך שהמועדון ממשיך להתפתח מקצועית.
ב-2016/2017 מצליחה הקבוצה להגיע לגמר גביע הליגה הוולשי, בפעם הראשונה מאז 2001. באפריל 2017 מצליחה הקבוצה להעפיל לליגת העל הוולשית.
בסיום עונת 2018/2019 הצליחה הקבוצה לסיים במקום השלישי בליגה ולהעפיל לתחרות אירופית, לראשונה מאז 2002/2003. אולם מאז התפרצה מגפת הקורונה העולמית מה שמנע ממנה לשחק במסגרת זו.
בהמשך לאחר חזרת הכדורגל למגרשים בתום ההפסקה של מגפת הקורונה העולמית, דעכה הקבוצה וירדה לליגת המשנה לאחר שסיימה במקום ה-11 והכמעט אחרון בעונת 2021/2022.
לאחר עונה אחת בליגה השנייה חזרה הקבוצה לליגה הוולשית הראשונה אחרי שסיימה במקום ה-1 בעונת 2022/2023
ג'ון בארי המפריז היה קומיקאי, שחקן, סופר וסאטיריקן אוסטרלי.
עיקר פרסומו הוא על הדמויות שיצר בתוכניות הטלוויזיה שלו, ובראשן דיים עדנה וסר לס פטרסון.
המפריז נולד ב-17 בפברואר 1934 בפרבר מודרני של מלבורן, בנם של מנהל הבנייה אריק המפריז (1905–1972), ואשתו לואיזה אגנס לבית בראון (1907–1984).
סבו, ג'ון ג'ורג' המפריז, היגר לאוסטרליה ממנצ'סטר בסוף המאה ה-18.
בנעוריו החל המפריז לגלות חיבה לאומנות, למורת רוחם של הוריו.
הוא אסף ספרים נדירים, צייר, ויצר את דמותו הראשונה, "ד"ר אהרון אזימוט", דאדאיסט גנדרן ופרובוקטיבי, שהתהדר בגלימה שחורה, כובע הומבורג שחור ועיניים מאופרות במסקרה.
במשך שנתיים למד משפטים, פילוסופיה ואמנויות באוניברסיטת מלבורן, ובמקביל שירת תקופה של שירות לאומי במשמר האזרחי של הצבא האוסטרלי.
הוא לא סיים את לימודיו באוניברסיטה (אם כי קיבל תואר דוקטור לשם כבוד, כמעט 50 שנה מאוחר יותר).
במהלך תקופה זו הוא הפך לחסיד תנועת האמנות הדקונסטרוקטיבית והאבסורדיסטית, דאדא.
ב-1959 עבר ללונדון, שם חי ועבד לאורך שנות ה-60. הוא התחבר עם כמה מהשמות הבולטים בקומדיה הבריטית, בהם דאדלי מור, אלן בנט וג'ונתן מילר.
בזכות היכרותו עם דאדלי מור קיבל המאפריז בשנת 1967 את תפקידו הקולנועי הראשון, בסרט Bedazzled בכיכובו של מור ובבימויו של סטנלי דונן.
שנה לאחר מכן השתתף בסרט The Bliss of Mrs Blossom לצד שירלי מקליין.
המפריז כתב וביצע שירים ומערכונים בהופעות באוניברסיטה, ולאחר שעזב את לימודיו הצטרף לקבוצת התיאטרון של מלבורן (MTC).
שם, בהופעה ב-13 בדצמבר 1955, גילם לראשונה את דמותה של דיים עדנה.
באוטוביוגרפיה שלו שהתפרסמה בשנת 1992 כתב המפריז כי הבסיס לדמותה של עדנה עלה במוחו כשהיה בן 20, כנשסע עם הפקת "הלילה השנים עשר" של ה-MTC ברחבי מדינת ויקטוריה.
הוא הוסיף כי ללא העידוד שקיבל מהמנטור שלו, פיטר אושונסי, "דמותה של עדנה אוורג' הייתה נגדעת באיבה לאחר 1956 ולא הייתה זוכה ללבלב לעולם".
ב-1957 עבר לסידני והצטרף לתיאטרון פיליפ סטריט, שם החיה מחדש את דמותה של עדנה, למרות שבמקור חשב כי תהיה חד-פעמית, וכך הזניק קריירה שנמשכה 50 שנה בתור עקרת הבית הסופרסטארית (ומאוחר יותר מגסטארית, ואז ג'יגאסטארית).
אושונוסי נתן להמפריז גם הזדמנויות נוספות, כמו דמותו של אסטרגון בהפקה האוסטרלית הראשונה של "מחכים לגודו".
בשנת 1958 הוציא המפריז מיני אלבום בשם Wild Life in Suburbia, שאת החוברת המצורפת אליו עיצב חברו, האדריכל והסופר המודרניסטי רובין בויד.
לאחר שעבר ללונדון הופיע המפריז בהפקות תיאטרון רבות בתיאטראות וסט אנד, ובראשן המחזמר "אוליבר!" בשנת 1960, שבו לוהק לתפקיד הקברן מר סווורברי.
הוא גילם תפקיד זה גם כשההפקה עלתה בתיאטראות ברודוויי ב-1963, ועבר לגלם את פייגין בהפקה המחודשת בתיאטרון פיקדילי שבה השתתף גם פיל קולינס הצעיר בתפקיד דודג'ר.
המפריז חזר לדמותו של פייגין גם בהפקה עטורת הפרסים של קמרון מקינטוש בתיאטרון הפלדיום בלונדון ב-1997.
רבים מהמופעים של המפריז שעלו בלונדון הפכו לאחר מכן לסיבובי הופעות בינלאומיים.
ההופעות נמשכו בדרך כלל שעתיים וחצי, וכללו מונולוגים סאטיריים מתחלפים, אלתורים והשתתפות של הקהל.
המפריז הופיע בעיקר לבדו, אך מדי פעם הצטרפו אליו רקדני ליווי.
השחקנית היחידה שחלקה בקביעות את הבמה עם המפריז הייתה אמילי פרי, שגילמה את השושבינה הניו זילנדית של עדנה, מאדג' אלסופ, ודמותה מעולם לא דיברה.
המפריז המשיך להעלות את מופעי היחיד שלו, בהם כיכבו דיים עדנה, לס פטרסון וסנדי סטון במשך למעלה מ-60 שנה, עד שהודיע ב-2012 על פרישה מהבמה.
בשנות ה-60 כתב המפריז טקסטים לרצועת הקומיקס The Wonderful World of Barry McKenzie במגזין הסאטירי Private Eye, שהגחיכו התנהגויות של אוסטרלים בחו"ל בליווי איורים של הקריקטוריסט יליד ניו זילנד ניקולס גרלנד.
כשאוגדו רצועות הקומיקס לספרים בסוף שנות ה-60 הם נאסרו למכירה באוסטרליה בטענה ש"השתמשו בתועבה לקידום הומור".
לאחר שהיה חלק מ-The Late Show של ה-BBC בשנים 1966–1967, החליט המפריז להתמקד במופעי היחיד שלו שבהם הופיע כדיים עדנה, סנדי סטון ודמויות אחרות.
המבקרים היו חלוקים בדעותיהם לגבי המופעים, אבל ההצלחה שלהם בקרב הקהל הובילה לסדרת טלוויזיה קצרת מועד ב-BBC בשם The Barry Humphries Scandals.
ב-1970 המפריז שב לאוסטרליה וכיכב כדיים עדנה בסרט The Naked Bunyip.
בשנים 1971–1972 הוא חבר למפיק פיליפ אדמס ולבמאי ברוס ברספורד כדי ליצור גרסה קולנועית לקומיקס של בארי מקנזי.
הסרט צולם באנגליה ובאוסטרליה, זכה לקטילה בקרב המבקרים אך ללהיט ענק בקרב הקהל, והיה לסרט העלילתי האוסטרלי הראשון שהרוויח יותר ממיליון דולר בקופות.
באותה שנה הוציא המפריז גם אלבום של דיים עדנה, שבו הקריאה בקולה פואמות כשברקע מוזיקה שהלחין נייג'ל באטרלי.
המפריז השתתף בתוכניות טלוויזיה רבות באוסטרליה, בריטניה וארצות הברית.
בין היתר כיכב בקומדיה האוסטרלית לילדים The Bunyip, והנחה את תוכנית האירוח הבריטית The Dame Edna Experience בה ראיין בין היתר את לייזה מינלי, שון קונרי, רוג'ר מור, דאסטי ספרינגפילד, צ'רלטון הסטון, לורן באקול וג'יין סימור.
התכנית זכתה להצלחה גדולה ושודרה בשידורים חוזרים ברחבי העולם.
ב-1991 הוא כתב לרשת ABC תסריט מקורי שבו גם כיכב בתפקיד הראשי - The Life and Death of Sandy Stone, וב-1998 הנחה את הסדרה ההיסטורית Barry Humphries' Flashbacks.
בשנת 2007 חזר המפריז להנחות תוכנית אירוח קומית נוספת ברשת ITV בדמותה של דיים עדנה, והפעם זכה לראיין כוכבים כמו טים אלן, מישה ברטון, סיגורני ויבר, דבי הארי ושירלי באסי.
במרץ 2008 הצטרף המפריז הצטרף לפאנל השופטים בתוכנית הכישרונות של ה-BBC I'd Do Anything שבה התחרו מועמדות על תפקידה של ננסי בהפקה מחודשת בווסט אנד של המחזמר "אוליבר!".
המפריז היה נשוי ארבע פעמים.
הוא נישא לאשתו הראשונה, ברנדה רייט, כשהיה בן 21, והתגרש ממנה לאחר פחות משנתיים.
מנישואיו השניים והשלישיים, לרוזלינד טונג ודיאן מילסטד, נולדו לו שתי בנות, טסה ואמילי, ושני בנים, אוסקר ורופרט.
בנו אוסקר היה עורך במגזין האמנות אפולו וב-The Spectator.
אשתו הרביעית (משנת 1990 ועד מותו ב-2023), ליזי ספנדר, היא בתם של המשורר הבריטי סר סטיבן ספנדר ופסנתרנית הקונצרטים נטשה ספנדר.
המפריז וספנדר התגוררו בבית פרטי בווסט המפסטד.
במהלך שהותו בלונדון בשנות ה-60 התמכר המפריז לאלכוהול, וחבריו ובני משפחתו חששו שההתמכרות תפגע בקריירה שלו, או אפילו בחייו.
לימים הודה כי האלכוהוליזם היה אחת הסיבות העיקריות לכישלון נישואיו הראשונים, ותרם גם לקריסת נישואיו לאשתו השנייה.
ב-1961, בעת שהיה בחופשה בקורנוול עם אשתו, נפל המפריז מצוק בגובה 50 מ' וחולץ במסוק.
צוות חדשות של ITN צילם את החילוץ אולם המפריז לא צפה בצילומים אלה עד שהתארח בתוכנית Turn Back Time של ה-BBC ב-2006. במהלך ביקור באוסטרליה בתחילת שנות ה-70 אשפזו אותו הוריו בבית חולים פרטי לגמילה, לאחר שמצאו אותו מוכה ומחוסר הכרה בתעלה בצד הרחוב.
לאחר אותה תקרית הוא נגמל מאלכוהול לחלוטין, השתתף מדי פעם במפגשי אלכוהוליסטים אנונימיים, ואף היה אחד מהחברים הרבים שניסו לשווא לעזור לפיטר קוק, שבעצמו מת לבסוף ממחלות הקשורות לאלכוהול.
בשנת 2018 ספג המפריז ביקורת ברשתות החברתיות על התבטאויות שנתפסו כטרנספוביות.
התבטאויות אלה כללו התייחסות לניתוח להתאמה מגדרית כ"הטלת מום עצמית" ולזהות טרנסג'נדרית בכללותה כ"אופנה - כמה סוגים שונים של תאי שירותים אפשר שיהיו?".
בעקבות התבטאויות אלה פרס ה"בארי", פרס פסטיבל הקומדיה במלבורן שנקרא על שמו של המפריז, שונה לפרס פסטיבל הקומדיה הבינלאומי של מלבורן.
להמפריז היו שני אחים ואחות במלבורן.
אחיו כריסטופר עבד כאדריכל, אחיו מייקל (1946–2020) היה מורה והיסטוריון, ואחותו ברברה הייתה מורה.
המפריז נפטר בעקבות סיבוכים מניתוח ירך בבית חולים בסידני ב-22 באפריל 2023, לאחר שסבל מנפילה בפברואר אותה שנה.
הוא היה בן 89 במותו.
בין הסופדים להמפריז היו בני משפחת המלוכה הבריטית - המלך צ'ארלס השלישי, ושרה, הדוכסית מיורק; ראש ממשלת אוסטרליה אנתוני אלבניזי וראש ממשלת אוסטרליה המערבית, מארק מקגוון, וכן מכריו מתחום הבידור כמו אריק איידל וריקי ג'רווייס.
הוא אף היה שותף בייצוגם של הכדורגלנים אייל ברקוביץ' ואיגביני יעקובו יחד עם פיני זהבי.
סילקמן נולד בסטפני (Stepney), לונדון, בשנת 1952. הוא התחיל את הקריירה שלו בוימבלדון, לפני שעבר לברנט והרדפורד סיטי.
ב-1976, הוא עבר להרפורד יונייטד, שם בילה כשתי עונות.
בשנת 1976 הוא הוחתם על ידי קריסטל פאלאס, תחת המאמן טרי ונבלס.
שם הוא שיחק באופן קבוע עבור פאלאס במשך שתי עונות.
בשנת 1979, הוחתם סילקמן על ידי המאמן מלקולם אליסון לקבוצת מנצ'סטר סיטי.
הוא ערך כ-21 הופעות עבור סיטי.
סילקמן שיחק במדי מכבי תל אביב בעונת 1979/1980 בהשאלה.
הוא ערך שבע הופעות ליגה עבור המועדון, אך שוחרר ממנצ'סטר סיטי לאחר סיום השאלתו בסוף העונה.
לאחר מכן, שיחק סילקמן בקבוצות מקומיות, כגון: ברנטפורד ולייטון אוריינט.
הוא פרש ממשחק פעיל בשנת 1988.
בנובמבר 2018, סילקמן מונה לזמן קצר למאמן של הקבוצה האנגלית סטיינס טאון, עד שעזב את המועדון בשל ההתאחדות לכדורגל שסברה שהתפקיד מייצג ניגוד עניינים עם עבודתו כסוכן.
הוא אימן את נבחרת הכדורגל של בריטניה במשחקי המכביה 2013 בישראל.
בארי וילמור הוא טייס קרב ואסטרונאוט בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
הוא היה מפקד משלחת מס' 42 לתחנת החלל הבין-לאומית.
בארי וילמור נולד בעיירה מרפריסבורו שבטנסי.
לאחר סיום בית ספר הוא למד באוניברסיטה לטכנולוגיה של טנסי אותה סיים עם תואר ראשון בהנדסת חשמל והמשיך לתואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת טנסי.
לאחר סיום הלימודים וילמור התגייס לצי ארצות הברית וסיים קורס טיס.
הוא התחיל לשרת כטייס "ווט A-7 קורסייר II" ו-"מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט" והוצב בנושאות מטוסים USS Forrestal (CV-59), USS John F.
Kennedy (CV-67), אנטרפרייז (CVN-65) ו-דווייט אייזנהאואר (CVN-69).
הוא השתתף בטיסות מבצעיות במלחמת המפרץ ומשימות בבוסניה והרצגובינה.
הוא סיים קורס בבסיס חיל האוויר אדוארדס והוסמך כטייס ניסוי.
בסך הכול וילמור הגיע ל-6,200 שעות טיסה ו-663 נחיתות על נושאת מטוסים.
בשנת 2000 וילמור נבחר לצוות אסטרונאוטים.
בנובמבר 2009 וילמור טס לחלל כטייס במשימה STS-129 במעבורת החלל אטלנטיס (צ'ארלס הובו היה מפקד צוות).
בספטמבר 2014 הוא טס בפעם השנייה בחללית סויוז TMA-14M והצטרף למשלחת מס' 41 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד מקסים סוראייב.
לאחר סיום עבודת המשלחת וילמור מונה למפקד משלחת מס' 42 לתחנת החלל הבין-לאומית.
בשנת 2020 הוכרז כי וילמור ישתתף בטיסה ראשונה של חללית הבואינג סטארליינר.
ב-6 ביוני 2024 יצא וילמור לחלל יחד עם האסטרונאוטית סוניטה ויליאמס במסגרת טיסה Boe-CFT.
משך המשימה המתוכנן היה שמונה ימים, אך לאור בעיות עם החללית בואינג סטארליינר איתה הגיעו והיו אמורים לחזור, נדחתה חזרתם במעל לשמונה חודשים.
בזמן שהותו בתחנת החלל הבין-לאומית, הצטרף וילמור למשלחת מס' 71 בפיקוד אולג קונוננקו.
לאחר סיום פעילות המשלחת הוא הצטרף למשלחת מס' 72 בפיקודה של ויליאמס איתה הגיע.
בסופו של דבר, חזרו וילמור ו-ויליאמס לכדור הארץ ב-18 במרץ 2025 על גבי קפסולת דרגון פרידום של חברת SpaceX, שנשלחה לחלל במסגרת משימה SpaceX Crew-9.
בארי וייס היא עיתונאית, פודקאסטרית, ויזמית תקשורת אמריקאית-יהודיה, המשמשת כעורכת הראשית של רשת החדשות CBS News.
וייס עבדה כפובליציסטית ומבקרת ספרותית ביומון "וול סטריט ג'ורנל" בין השנים 2013–2017, וכן כפובליציסטית ב"ניו יורק טיימס" בשנים 2017–2020. מאז 2021 היא משמשת ככותבת טור קבועה בעיתון הגרמני "די ולט", ומייסדת חברת התקשורת העצמאית "The Free Press", המפיקה גם את הפודקאסט שלה, "Honestly".
וייס נולדה בפיטסבורג, פנסילבניה, להוריה לו ואיימי וייס בבית יהודי מסורתי וליברלי, בעלי חברת הרהיטים והעיצוב Weisshouse.
אביה שמרן, אמה ליברלית, והדיונים בביתם היו מלאי ויכוחים אינטלקטואליים.
היא גדלה בשכונת סקוורל היל היהודית, למדה בבית הספר היהודי "Community Day School" ובאקדמיה "Shady Side".
וייס היא הבכורה מבין ארבע אחיות, ובהן העיתונאית סוזי וייס.
כנערה השתייכה לקהילת בית הכנסת "עץ החיים" שם חגגה בת מצווה.
וייס העידה שבתקופת התיכון חשה זרה וחריגה, אך הייתה נשיאת מועצת התלמידים.
משפחתה השתייכה לשלוש קהילות דתיות – רפורמית, קונסרבטיבית ואורתודוקסית – והיא עצמה הייתה בין הקוראות הצעירות בתורה בבית הכנסת הקונסרבטיבי.
בשנת 2002 למדה וייס בתוכנית "נתיב", תוכנית שנה ראשונה לסטודנטים יהודים בחסות תנועת הנוער "" (USY), המשלבת לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים עם פעילות חברתית וקהילתית בישראל.
באותה תקופה פרצה האינתיפאדה השנייה, וכתוצאה מכך חלה ירידה דרמטית של כ-92% במספר הצעירים היהודים שהשתתפו בתוכניות חינוכיות בישראל.
וייס השתתפה בכנס בירושלים של מנהלי תוכניות חינוך ציוניות שנועד לדון בדרכים לעידוד בני נוער מהתפוצות להצטרף לתוכניות בארץ חרף המצב הביטחוני.
היא הציעה להשתמש בבוגרי התוכניות בישראל כדי לשכנע הורים לשלוח את ילדיהם – מתוך אמונה שהנוער עצמו יכול לשמש "חלוץ" ולשכנע מבוגרים ביתרונות החינוכיים, הרוחניים והציוניים של השהות בישראל.
דבריה בלטו בין נציגים מבוגרים יותר בכנס, והציגו גישה אופטימית ופעילה לעידוד הקשר בין צעירים יהודים בתפוצות לישראל.
במהלכה התוכנית סייעה להקמת מרפאה לבדואים בנגב, ולמדה בישיבה פמיניסטית ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
וייס סיימה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה בשנת 2007 עם תואר ראשון בהיסטוריה וכתבה עבודת גמר (תזה) בנושא תולדות זכויות האדם.
בתקופת לימודיה בקולומביה הייתה עורכת ומייסדת של מגזין סטודנטיאלי בשם "The Current", כתב עת לענייני פוליטיקה עכשווית, תרבות ועניינים יהודיים.
במהלך לימודיה נודעה בפעילותה בתחום חופש הביטוי והדיון הציבורי בקמפוס, ובמיוחד בנושא יחסי ישראל-פלסטינים.
היא הקימה את "קואליציית קולומביה למען סודאן" בתגובה לרצח העם בדארפור.
לאחר סיום לימודיה הייתה עמיתת Bartley Fellow בעיתון "וול סטריט ג'ורנל" בשנת 2007, ובהמשך עמיתת "דורות" בירושלים בשנים 2007–2008.
בשנת 2005 וייס הייתה סטודנטית שנה שנייה באוניברסיטת קולומביה בזמן פרסום הסרט התיעודי "Columbia Unbecoming", שהופק על ידי קבוצת סטודנטים מקולומביה בתמיכת ארגון "The David Project", במטרה לחשוף מקרים שבהם מרצים בחוג ללימודי המזרח התיכון ואסיה באוניברסיטה התייחסו באופן מפלה לסטודנטים בעלי עמדות פרו-ישראליות.
היא הייתה אחת מארבעת מייסדי קבוצת "קולומביאנים למען חופש אקדמי" שטענה שחלק מהמרצים באוניברסיטה מפגינים הטיה פוליטית נגד ישראל ומפחיתים בחשיבות הדעות הפרו-ישראליות בכיתה.
וייס דיווחה כי חשה מאוימת ושמופעל עליה לחץ בכיתתו של פרופסור ג'וזף מסעד, בקורס "Topics in Asian Civilization" שבו לימד מסעד את החלק העוסק בהיסטוריה של המזרח התיכון.
וייס תיארה את חוויית הלמידה בקורס כ"חונקת" והביעה תחושה כי המרצה משתמש בבמה האקדמית לקידום עמדות פוליטיות אנטי-ישראליות.
היא טענה כי מסעד הקדיש חלק ניכר מהקורס לנושאים הקשורים לציונות, למדינה היהודית ולתרבות היהודית, באופן שאינו תואם את נושאי הסילבוס.
על פי הערותיה משיעורים בקורס, מסעד השווה שוב ושוב בין ישראל לדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד, דחה את הלגיטימיות של ישראל כמדינה יהודית והתעלם כמעט לחלוטין מהפרות זכויות אדם במדינות ערביות כמו עיראק, איראן וסוריה.
וייס אמרה כי הופרדה מהשיח בכיתה כאשר ניסתה להציג נקודות מבט אחרות, וכי לא הוצגו לתלמידים מקורות המבטאים טיעונים נגדיים לרעיון ש"ציונות היא גזענות".
בהערותיה ציינה כי מסעד הציג את התנועה הציונית כמבוססת על "מיתוסים גזעניים" וטען כי תיאודור הרצל שיתף פעולה עם אנטישמים כדי להוציא את היהודים מאירופה.
אף על פי שחשה חוסר נוחות ואפליה אידאולוגית בכיתה, וייס סיימה את הקורס בציון "A".
היא הביעה עמדה כי על מרצים באקדמיה מוטלת אחריות להציג בפני תלמידיהם מגוון רחב של נקודות מבט בנושא הנלמד, במיוחד בקורסים מבואיים והבדילה בין זכותו של מרצה להחזיק בעמדה אישית לבין חובתו כאיש חינוך לספק לתלמידיו תמונה מאוזנת של הדיון הציבורי או האקדמי.
בעקבות הלחץ הציבורי והתקשורתי שנוצר, אוניברסיטת קולומביה הקימה ועדת בירור מיוחדת שחקרה את הטענות במשך תשעה שבועות וערכה 62 ראיונות.
הדו"ח מצא רק שלושה מקרים של התנהגות בעייתית מצד מרצים, ואישר רק אחד מהם כמבוסס, בו פרופסור מסעד לא נהג באיפוק הראוי, תוך ניסוח מתון שהגדיר את התנהגות המרצה כחריגה מגבולות השיח המקובלים, אך לא קבע אשמה חד-משמעית במקרים אחרים.
הוועדה ביקרה גם את חוסר הנימוס ששרר באווירה בקמפוס, כולל מקרים שבהם סטודנטים פרו-ישראליים הפריעו במהלך שיעורים והרצאות.
לפי הדו"ח, לאוניברסיטת קולומביה לא היו באותה תקופה מנגנונים מספקים לטיפול בתלונות הדדיות בין סטודנטים למרצים, מה שהותיר אותה חשופה להשפעת קבוצות חיצוניות וללחצים פוליטיים.
לאחר פרסום הדו"ח, קבוצת "קולומביאנים למען חופש אקדמי", פרסמה תגובה ציבורית שבה הסבירה כי מאבק הסטודנטים אינו נועד לפגוע בחופש האקדמי, אלא להבטיח שכל הסטודנטים באוניברסיטה יוכלו להביע דעה ללא חשש מהתנכלות.
היא הדגישה כי מאבקם נועד לאפשר חופש ביטוי גם לסטודנטים שמרניים, ציונים או בעלי השקפות אחרות מהמיינסטרים באקדמיה.
וייס הציגה את עמדתה כי ביקורת על מרצים אינה פגיעה באקדמיה אלא הרחבת השיח הדמוקרטי והחופשי בתוכה.
בביקורות נוספות צוין כי שהדו"ח הוכן על ידי עמיתים וחברים של המרצים שנבדקו, ובכך היה נגוע בניגוד עניינים.
לאחר לימודיה עבדה בעיתונים הארץ והפורוורד.
בין השנים 2011–2013 ערכה את מדורי החדשות והפוליטיקה במגזין היהודי המקוון "טאבלט" והמשיכה לתרום לו גם לאחר מכן.
בשנים 2013–2017 שימשה עורכת מדור ביקורות הספרים וכעורכת משנה של מדור המאמרים בעיתון "וול סטריט ג'ורנל", שם התפרסמה ככותבת דעת ועורכת עצמאית.
כתיבתה בעיתון תוארה כי מאופיינת בשילוב בין הומור, חשיבה ביקורתית ועיסוק בנושאים חברתיים ותרבותיים אקטואליים.
בשנת 2017 עזבה את העיתון יחד עם העיתונאי ברט סטיבנס, לאחר חילוקי דעות אידאולוגיים פנימיים שנבעו מהתקרבותו של העיתון לעמדות תומכות-טראמפ.
עזיבתה את העיתון נחשבה חלק מגל פרישות של עיתונאים בכירים שהתנגדו לקו הפוליטי החדש של מערכת העריכה בעקבות ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות.
בשנים 2015–2017 הנחתה את סדרת האירועים "Unpacking the Book: Jewish Writers in Conversation" של המועצה למען הספר היהודי, שבה קיימה שיחות עם סופרים בולטים סביב נושאים יהודיים.
בשנת 2017 הצטרפה לעיתון "הניו יורק טיימס" כעורכת וכותבת במערכת המאמרים, תחת העורך ג'יימס בנט, במטרה "להביא קולות מגוונים יותר לעיתון" – במיוחד נשים צעירות, ליברטריאנים וכותבים מהמרכז-ימין.
במסגרת תפקידה ב"טיימס", לקחה חלק פעיל בשיחות ובאירועי TimesTalks עם דמויות אקדמיות וציבוריות, ביניהן הפילוסוף יובל נח הררי ונשיא אוניברסיטת שיקגו רוברט זימר.
ביולי 2020 התפטרה מעבודתה ב"ניו יורק טיימס", ופרסמה מכתב התפטרות פומבי שבו טענה כי חוותה "התנכלות מצד עמיתים" ו"סביבה לא ליברלית" במקום העבודה ותיארה אווירה עוינת שבה עובדים לעגו לה, קראו לפיטוריה ואף תקפו אותה ברשתות החברתיות ובאפליקציית העבודה הפנימית Slack.
היא אף השוותה את האווירה בעיתון ל"מקארתיזם חדש".
הנהלת הניו יורק טיימס הגיבה בהצהרה רשמית כי העיתון מחויב לטפח סביבת עבודה של דיאלוג כן, פתוח ומכבד בין עמיתים.
בשנת 2018 זכתה בפרס בסטיאט של קרן "Reason Foundation", המוענק מדי שנה לכתיבה הבולטת ביותר בנושא חירות אישית וחופש ביטוי.
בשנת 2019 פרסמה את ספרה הראשון "כיצד להילחם באנטישמיות".
בשנת 2021 השתתפה וייס במיונים לתפקיד מנחת קבועה בתוכנית "The View", לאחר עזיבתה של מייגן מקיין, אך קיבלה ציונים נמוכים בקבוצות מיקוד, שהתקשו להבין את עמדותיה הפוליטיות המרכזיות-ימניות.
בעקבות זאת, לא נבחרה לתפקיד, והעבודה הוענקה לאליסה פארה גריפין, דוברת לשעבר בבית הלבן בתקופת טראמפ.
וייס הקימה בתחילת 2021 ניוזלטר עצמאי בשם "Common Sense" בפלטפורמת Substack, שבו היא פרסמה את דעותיה באופן ישיר לקוראים – ללא עריכה או סינון.
הניוזלטר הפך להצלחה כלכלית גדולה עם מאות אלפי מנויים והכנסות של מאות אלפי דולרים בשנה.
מאוחר יותר הרחיבה את הפעילות ליצירת גוף תקשורת עצמאי בשם "The Free Press", שמעסיק צוות עיתונאים צעירים ובכירים ופועל לקידום עיתונות עצמאית, פתוחה ואנטי-שבטית.
ב-2022 השתתפה בחשיפת "תיקי טוויטר" לאחר שהוזמנה על ידי אילון מאסק לעיין בארכיון טוויטר.
שיתוף הפעולה ביניהם הסתיים בעימות פומבי עקב ביקורתה על מדיניותו של מאסק.
בשנת 2025 הודיע מנכ"ל פרמאונט סקיידאנס, דייוויד אליסון, על רכישת "The Free Press" תמורת כ-150 מיליון דולר.
במקביל למכירה, מונתה וייס לעורכת הראשית של CBS News, אף שאין לה ניסיון קודם בעיתונות משודרת.
וייס תוארה כ"פרובוקטורית ליברלית", המזוהה עם גישה עצמאית שאינה תואמת לחלוטין את המחנות הפוליטיים המסורתיים.
מבקריה ברשתות החברתיות כינו אותה "אלט-רייטרית" ואף "פשיסטית", אך בפועל היא מתנגדת נחרצות לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ולמדיניותו.
היא הדגישה כי תפקיד העיתונות הוא לחשוף את מגוון הדעות בחברה, ולא לשמש "מרחב מוגן אידאולוגי" לקוראים.
חרף הביקורת כלפיה, וייס המשיכה להדגיש את הצורך בשיח פתוח ובכיבוד דעות שונות, גם במחיר של אי-נוחות ציבורית.
עמיתים לשעבר חלוקים בדעתם לגביה: יש הרואים בה מנהיגה עיתונאית עקרונית ויצירתית, ויש המאשימים אותה בכך שהיא "מנצלת את המערכת" ונשענת על מימון של מיליארדרים.
בעקבות ציוצים ומאמרים שכתבה נמתחה עליה ביקורת חריפה מצד עיתונאים ועובדים אחרים ב"ניו יורק טיימס" בעיקר על רקע עמדותיה השמרניות-ליברליות ועל רקע פעילותה ברשתות החברתיות, חלקם טענו שהביעה "מיקרו-תוקפנות".
עם זאת, היא עצמה תקפה את עמיתיה בפומבי, וכינתה אותם "ווקס" – מונח מזלזל לאנשים צעירים בעלי עמדות פרוגרסיביות.
בשנת 2025 נכללה ברשימת טיים 100 נקסט של מגין טיים.
וייס נחשבת לליברלית הומניסטית, הדוגלת בחופש ביטוי ובפלורליזם תרבותי, אך לעיתים נתפסת כשמרנית בקרב חוגים פרוגרסיביים.
היא תומכת בזכויות להט"ב, בזכות להפלות, בשליטה בנשק ובדמוקרטיה ליברלית.
וייס עסקה במאמריה בנושאים כגון תנועת "Me Too", "המצעד למען חיי נשים" (2004), האקטיביזם בקמפוסים והדיון סביב ניכוס תרבותי, תוך הדגשה של הסכנות בקיצוניות אידאולוגית.
היא טענה כי תנועת "Me Too" חשובה, אך יש לה גבולות, וכי "האמון העיוור בכל אישה" עלול לפגוע במאבק עצמו.
במאמרה על המצעד למען חיי נשים (2017) שיבחה את המחאה נגד טראמפ אך ביקרה את מעורבותן של מנהיגות שנשאו בעבר דברי שבח ללואיס פרחאן, שנחשב אנטישמי.
היא ביקרה את תרבות ה"ניכוס התרבותי", וטענה כי ערבוב והשפעה הדדית בין תרבויות הם מהות התרבות האמריקאית, שהיא "כור היתוך" תרבותי, וביטוי טבעי של סינקרטיזם.