tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על בסיס ראיונות אלו טען ג'פרסון שההצלחה הייתה חלקית ושכיבוש הסוללה לא הושלם בחמש בבוקר כמו שנטען ושהחיילים הגרמנים שראיין דווחו שהמשיכו לירות על חופי הנחיתה לאורך היום ואף עיכבו את התקדמות בעלות הברית לעיר קן.
הפרסום חולל סערה בקרב היסטוריונים שלא שככה עדיין.
ב-2014 פרסם חוקר בשם סטיוארט טוטאל ספר המתאר 9 אירועי הצנחה במהלך הפלישה לנורמנדי וביניהם כיבוש סוללת מרוויל.
בספרו מציין טוטאל שאמצעי הלחימה שנועדו להרס התותחים (תותחי נ"ט וחומרי נפץ) אבדו בנחיתה ולא הגיעו לידי החיילים הבריטים שהשתתפו בקרב ושלא היה לאותם חיילים את הידע הטכני ואמצעי הלחימה הייעודיים כדי להרוס את התותחים.
לפי טוטאל בהחלט אפשרי שבסיום הלחימה התותחים נשארו כשירים לירי או עם נזק מינימלי.
מצד שני מאשר טוטאל שהתותחים לא ירו ביום הנחיתה.
העדויות מצד בעלות הברית מתבססות על דווחים של מפקדי ספינות שעגנו בחוף סורד או בקרבת אויסטרהאם וסבלו מירי ארטילרי מכוון היבשה.
בכל הדווחים האלו לא ברור האם הירי בוצע על ידי סוללת מרוויל או על ידי סוללות נייחות אחרות בגזרה או על ידי תותחים ניידים שהגרמנים הצליחו לקרב לזירה.
סולם מוזיקלי משתרע על פני אוקטבה ומחלק אותה לתווים.
אוקטבה היא מרווח בין שני צלילים שתדירותו של הגבוה מבניהם כפולה בדיוק מתדירותו של הנמוך.
למשל אוקטבה שמתחילה בתו לה שתדירותו 440 הרץ מסתיימת בלה גבוה יותר שתדירותו 880 הרץ.
המוזיקה המערבית מבוססת על חלוקת האוקטבה ל-12 חלקים שמכונים חצאי טונים.
כדי לחלק את האוקטבה בצורה מדויקת, התדירות של כל תו גבוהה מהתו הקודם פי (השורש ה-12 של 2) שהוא בקירוב 1.06. בצורה כזאת התו ה-12 והאחרון יהיה כפול בדיוק מהתו הראשון.
הסולם המחלק את האוקטבה ל-12 חלקים נקרא סולם כרומטי.
ביצירות מוזיקליות לרוב לא משתמשים בסולם הכרומטי, אלא בנגזרות ממנו, למשל הסולמות המז'וריים והמינוריים.
בניגוד למה שנהוג לחשוב, הסולם המינורי והסולם המז'ורי אינם אלא מודוסים של הסולם הדיאטוני.
הסולם המז'ורי הוא המודוס היוני של הסולם הדיאטוני, והוא מורכב מסדרת המרווחים טון-טון-חצי-טון-טון-טון-חצי.
לדוגמה, תווי הסולם דו מז'ור הם דו-רה-מי-פה-סול-לה-סי-דו ואותו הדבר בחזרה (דו-סי-לה-סול-פה-מי-רה-דו).
(זה תקף גם על סולמות מז'וריים אחרים שהם לא רק על סולם דו מז'ור).
הסולם המינורי הוא המודוס האאולי של הסולם הדיאטוני, והוא מורכב מסדרת המרווחים טון-חצי-טון-טון-חצי-טון-טון.
לדוגמה, תווי הסולם לה מינור הם לה-סי-דו-רה-מי-פה-סול-לה.
ואותו הדבר בחזרה (לה- סול-פה-מי-רה-דו-סי-לה).
(זה תקף גם על סולמות מינוריים אחרים שהם לא רק על סולם לה מינור).
כפי שניתן לראות, התווים של שני הסולמות זהים, כאשר הסולם המינורי מתחיל מהדרגה השישית של הסולם המז'ורי.
סולמות המקיימים את היחס הזה מכונים סולמות מתאימים.
הסיבה לפופולריות של שני המודוסים האלו היא שיש בהם טון מוביל, כלומר מרווח קונסוננטי בין הדרגה השלישית לדרגה השביעית.
הסולם הפנטטוני הוא נגזרת של הסולם הדיאטוני.
כפי ששמו מרמז, הוא מכיל חמישה מרווחים, ולכן חמישה תווים שונים בכל אוקטבה.
המבנה של הסולם הפנטטוני המינורי הוא סט המרווחים טרצה קטנה-סקונדה-סקונדה-טרצה קטנה-סקונדה.
השימוש הנפוץ ביותר בסולם הפנטטוני הוא במוזיקת הבלוז, בה נהוג לאלתר על הסולם המינורי מעל מהלך אקורדים מז'ורי מאותו תו הבסיס (הנפוץ מביניהם ידוע בכינוי Twelve-bar).
המתח המוזיקלי המיוחד הנוצר משילוב בין סולם מינורי לליווי מז'ורי מאפשר "הרחבה" של הסולם על ידי הוספת דרגות, בדרך כלל כאלו אשר משלימות את המרווח בין שני תווים ויוצרות מעבר כרומטי.
הנפוצות ביניהן הן הדרגות החמישית המונמכת, השביעית המונמכת והשלישית המוגבהת (אשר כמעט תמיד תנוגן בפראזה אחרי הדרגה השלישית הטהורה).
המתח שנוצר על ידי השימוש בהרחבות אלו נחשב לסימן היכר של הבלוז, והן אף ידועות בכינוי Blue notes.
בדומה לסולמות מז'ורי ולמינורי, גם הסולם המוקטן הוא רק אחד מסולמות מוקטנים רבים; למעשה, כל סולם שהטריאד הראשון שלו מוקטן יכול להיקרא סולם מוקטן.
הסולם המוקטן הוא המודוס הלוקרי של הדיאטוני, והוא בעל מבנה של חצי-טון-טון-חצי-טון-טון-טון.
הסולם המינורי הרמוני הוא הסולם המינורי עם דרגה שביעית מוגבהת בחצי טון.
השימוש בסולם המינורי הפך נפוץ בסביבות המאה השש עשרה, עם ההתפתחות של זרמים בבארוק המוקדם ששמו דגש על מוזיקה פונקציונלית, היות שאפשר להשתמש בדרגתו השביעית המוגבהת כתו מוביל אל הטוניקה.
הסולם המינורי הרמוני ידוע בנטייתו ליצור תחושה של נגינה מודלית גם בשימוש מעל מהלך עם מרכז טונאלי יחיד המלוכד עם הטוניקה, וזאת מכיוון שאין בו טון מוביל.
במוזיקה המודרנית, השימוש הבולט בסולם זה הוא במוזיקת פופ ים תיכונית ובסוגי מטאל רבים.
הסולם המינורי מלודי הוא הסולם המינורי עם דרגות שישית ושביעית מוגבהות בחצי טון.
הסולם הכרומטי מכיל את כל 12 התווים האופייניים למוזיקה המערבית.
המרווח בין כל שני תווים סמוכים בסולם הכרומטי הוא סקונדה קטנה, כלומר חצי טון.
מכיוון שהסולם מכיל למעשה כל אקורד משולש, לא ניתן לשייך לו משמעות הרמונית או מלודית מסוימת.
לכן, למרות השתרשות השם, לא נהוג להתייחס אליו כסולם מבחינה הרמונית ומלודית.
השימוש בסולם הכרומטי באלתור הגיע לראשונה מנגני ג'אז, שהשתמשו בו כדי ליצור מתח בעזרת תצרום.
עם השתכללות הטכניקות והתפתחות הא-טונאליות, השימוש ההרמוני בסולם הכרומטי הפך נפוץ יותר ויותר.
העיקרון המנחה מאחורי שימוש הרמוני בסולם הכרומטי, למרות היותו נטול משמעות הרמונית לכאורה, הוא הדגשה של תווים שיש להם משמעות מלודית והרמונית, תוך שימוש בשאר התווים של הסולם ההרמוני באוף ביט.
כדי להימנע ממונוטוניות הנובעת משימוש עודף באותם המעברים הכרומטיים, מוזיקאים המלחינים קטעים כרומטיים נוהגים להלחין אותם בצורה מודלית.
בסולם הטונים השלמים (Whole-note), המרווח בין כל שני תווים סמוכים הוא טון; הוא מכיל שישה תווים בכל אוקטבה.
הסולם נפוץ במיוחד במוזיקת ג'אז ובמוזיקה אימפרסיוניסטית.
הוא מכיל את הטריאד המוגדל, אך אינו מכיל אף טריאד אחר, שכן כל הטרצות בסולם הטונים השלמים הן גדולות.
מדרגה בסולם היא מיקום מספרי של צליל בסולם בהתאם לגובהו.
הדרך הפשוטה ביותר לכנות את מדרגות הסולם המז'ורי או המינורי היא: ראשונה, שנייה, שלישית, רביעית, חמישית, שישית ושביעית.
בסולם דו מז'ור , המדרגה הראשונה תהיה דו, השנייה תהיה רה וכן הלאה.
בסולמות הודיים נעשה שימוש בשמות אחרים למדרגות: סה, רה, גה, מה, פה, דה, ני, סה.
דרגה בסולם היא האקורד שאפשר לבנות על מדרגה מסוימת, בעזרת תווי הסולם בלבד.
למשל, דרגה שלישית תהיה האקורד של המדרגה השלישית.
בסולם דו מז'ור, לדוגמה, המדרגה השנייה היא רה.
האקורד שנבנה על המדרגה השנייה הוא אקורד רה מינור, רה-פה-לה, ולכן רה מינור יהיה הדרגה השנייה בסולם דו מז'ור.
נהוג לתת לדרגות בסולם שמות, בהתאם לפונקציה ההרמונית שהאקורד משמש עבורה.
דרגה שביעית - טון מוביל
בניגוד למוזיקה המערבית המסורתית, תרבויות שונות בעולם פיתחו מוזיקה מיקרוטונאלית, המשתמשת בסוגי סולמות אחרים.
במקרים רבים, המרווחים בין דרגות הסולם אינם מתחלקים לחצאי הטונים המאפיינים את המוזיקה המערבית.
בעיקר מוזיקה ערבית, אנדלוסית, איראנית, טורקית ואזרית מכילות סולמות עם מיקרוטונים.
מאקאם הוא שם הסולם במדינות ערב.
אפשר לומר שהמקאם הוא המושג המקביל לסולם במוזיקה הערבית העתיקה, אם כי ההקבלה הזאת אינה מדויקת.
ההבדל העיקרי בין סולם לבין מקאם נעוץ בעובדה שאין אורך אחיד לסט המרווחים שמאפיין כל מקאם.
כמו כן, גם אין יחידת חלוקה קבועה.
מהסיבה הזאת עדיין קיימים במקאמים מרווחים זהים, אשר דעכו ברובם מהמוזיקה המערבית עם השתרשות הסולם המושווה.
מקאמאת יכולים להיחשב שונים זה מזה כאשר ההבדל היחיד ביניהם הוא ההדגשה והטמעה של דרגות שונות, אפילו אם המרווחים המרכיבים אותם זהים ומשתמשים בהם באותו המרכז הטונאלי,
למקאמאת משמעות רוחנית, פולחנית ודתית; ישנם מקאמאת מסורתיים לטקסים שונים, כגון פולחנים דתיים, חתונות והלוויות.
אומנם ההנחה מה הם רבעי טונים בין ארצות ערב לטורקיה ולאיראן שונה בחלוקת הסנטים (cents) וזה גורם לשוני באופי, סאונד וצבע הנגינה; מוזיקה ערבית יותר זורמת וקלילה ומוזיקה טורקית היא כבדה ומושכת יותר באופי הנגינה שלה.
עג'ם, עג'ם עושיראיין, ג'הרכא, שאווק אפזה, סוזדלארה.
נהוונד, נהוונד אחסאס, פארח פאזה, עושאק מצ`רי, בוסליק, נהוונד מורצ`ע, סולטאני יגה.
כורד, לאמי, חיג'אז קאר כורד, טרז נאוין.
נאוה את'ר, נגריז, חיצאר, בסנדידה.
חיג'אז, חיג'אז-כאר, שד-עראבן, שהנאז, סוזידיל, זנג'ראן.
ראסת, דלנשין, סוזנאק, נישאבוראק, מאהור, ניירוז, יאגה.
ביאת, מוחייאר, ביאת שורי, נהפאת, ביאתי, חוסייני, חוסייני עושייראן, דלכש-חויראן.
שיגא, חוזאם, אוושאר, חוזאם-אספהאן, איראק, חוזאם-עג'מי, בסטנגאר, ראחאת אל ארוואח, אוג', מוסתעאר.
נאוה, נאוה-חיג'אזי, נאוה - עג'מי, נאוה-דלכשידא, אספהאן, טבריז.
ראסת, ראהווי, סוזכאר, סוזידילארה, יאגה, ז'אוויל, זירגוליילי סוזנאק, באסיט סוזנאק, מאהור, נישאבוראק, דלנשין, בשאייר, ראסת-חייאני.
ביאת, כערג'י-כאר (ביאת-שורי), מוחיאר, ביאתי, מוחאייר סונבול, ביאתי-ערבאן, ביאתי-סולטאן, ביאתי-טורק.
נאוה, נאוה-חיג'אזי, נאוה-עג'מי, נאוה-ביאתי (נברוז), נאוה-דלכשידא, נוהופות, אספהאן, נִישָׁבוּר, נאוה-שיראז, טבריז.
כורד, כורדי-כורדילי, חיג'אז-כאר-כורד, מוחיאר-כורדי, עג'ם-כורדי, שהנאז-כורד.
נהוונד, נהוונד-אחסאס, נהוונד סמבולה, עוּשָק-מצ`רי, סולטני-יגה, טרז-ג'דיד, פארח-פאזה, דלכשידא, בוסליךּ, טהיר-בוסליךּ, חיצ`אר, חיצ`אר-בוסליךּ, נהפת.
שיגא-מצ`רי, שיגא-מאייה, הואזם, הוזאם-אספהאן, הוזאם-טורקי עתיק, אוויטש, פרחנך, אושאק, בוסתאניגאר, כּוזאם, מוסתעאר-מצ`רי.
חיג'אז-מצ`רי, חיג'אז-הומיון, חיג'אז-כאר, חיג'אז-אספהאן, שד-עראבן, יוליזאר, סוזידיל, סוזדילאר, שהנאז.
סיפיר, סווקו-טראב, טאהיר, קוצ'אק, פנצ'גה, דוגה מאייה, אווקרא, גרדנייה,
"מוגאם" הוא שם הסולמות באזרית עם הטיה לשונית קלה מהמילה "מקאם" בשל השפעות מטורקיה הקרובה אל אזרבייג'ן.
עיקר ההבדל בין שני סוגי המוזיקות הוא צורת עליה וירידה בנגינה וסגנון ייחודי של סאונד צבע והבעת הנגינה.
המוזיקה המנוגנת שם באופייה שואבת מהסולמות המוזיקליים של איראן שכן היא גובלת איתה וכן מטורקיה.
(גם מבחינת כלי הנגינה יש קשר שכן הטאר והקמנצ'ה שניהם נפוצים בעיקר באיראן ובאזרבייג'ן בוורסיות קצת שונות בהתאם לסאונד המבוקש בכל מדינה)
שמות הסולמות העיקריים: הומאיון, צ'ארגה, בייאתי-שיראז, שושטאהר, נאוה-שיראז, טבריז, שיגא, בייאתי-אספאהן, בייאתי-סולטאן, בייאתי-א-טורק, ראסת, שור, סארנדג', מאייה, זארבי, הייראתי, ארזבארי, שמס סמעאי, מאנסורייה, מאני, אוושארי, היידארי, קראבאק שיקסטאסי, קאסמה שיקאסטאסי.
דאסטגה הם שם הסולמות של איראן ואפגניסטן.
שמות הסולמות העיקריים: בייאתי-טורק, אבואתא, דאסתאהי, אפסאהרי, בייאתי-קורד, מאהור, הומיון, בייאתי-אספאהן, שושטאהר, נאווה, אספהאן, נאוה-שיראז, טבריז, ראסת-פאנג'ה, צ'רגה, שיגא, שור.
נובה הוא שם הסולמות במוזיקה האנדלוסית.
שמות הסולמות העיקריים לפי משפחותיהם, וּלפי הז'אנרים:
חיג'אז אל כביר, זידאן, חִיגָ'אז אל מָדִּיד.
חיג'אז אל משרקי, אִינְסָאד (משרקי).
חיג'אז אל כביר, חיג'אז אל משרקי, זידאן, חִיגָ'אז אל מָדִּיד, דִּיל - זידאן.
איסתהלאל דִּיל – הנוּבָּה הקדומה יותר של איסתהלאל.
והנוּבָּה, איסתהלאל נוֹצְרָה במאה ה-18, בכדי להחליף את הנוּבָּה איסתהלאל דִּיל.
סולם בּוֹפוֹרְט הוא מדרג עוצמת הרוח שהומצא בשנת 1806 על ידי תת-אדמירל סר פרנסיס בופורט.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 כבר היה בשימוש על ידי הימאים, שרשמו את עוצמת הרוח לפי סולם בופורט ביומני האונייה.
החל משנות ה-50 של המאה ה-19 משמש סולם בופורט גם במטאורולוגיה, לאחר שערכיו נקשרו לעוצמת רוח שנמדדה על ידי אנמומטרים.
לדירוג עוצמות הוריקנים משתמשים בהרחבות של סולם בופורט, כדוגמת סולם ספיר-סימפסון.
ניתן לראות את הרוח על פי עשן.
הראות נפגמת באופן רציני ביותר.
הסולם הדיאטוני הוא סולם מוזיקלי הבנוי מ-7 צלילים שונים באוקטבה (הפתאטוני heptatonic) אשר עומד בבסיס רוב המוזיקה המערבית מימי הביניים ועד סוף המאה ה-19. במקלדת של פסנתר, הקלידים הלבנים יוצרים סולם דיאטוני של דו מז'ור.
כל טרנספוזיציה של סולם זה (כגון סול מז'ור, רה מינור וכו') תכיל גם קלידים שחורים, כדי לשמור על אותו מבנה של טונים וחצאי טונים.
ניתן גם להסתכל על סולם דיאטוני כשני טטרקורדים זהים (סדרה של ארבעה צלילים עוקבים) שמופרדים על ידי טון שלם.[2]
הסולם הדיאטוני כולל חמישה טונים (מרווחים של טון שלם) ושני חצאי טון (מרווחים של חצי טון) אשר יחדיו מסתכמים לאוקטבה אחת.
הסולמות הדיאטוניים הנפוצים ביותר הם המז'ור והמינור הטבעי.
סולמות אלה, כמו גם המודוסים של ימי הביניים (כגון דוריאן, פריגי, לידי, מיקסולידי וכו') מבוססים על רצף תווים דיאטוני אשר יכול להתחיל בדרגות שונות.[2]
סולמות שאינם דיאטוניים במסורת המוזיקה המערבית כוללים את המינור ההרמוני והמינור המלודי, אשר משנים תווים ספציפיים במסגרת הסולם המינורי הטבעי.
המינור ההרמוני מעלה את הדרגה השביעית בסולם המינורי, וכך נוצר מרווח של טון וחצי בין הדרגה השישית לשביעית – מרווח שאינו קיים בסולמות דיאטוניים.
המינור המלודי מעלה הן את הדרגה השישית והן את השביעית בסולם העולה, וכך אף הוא שובר את הרצף הדיאטוני.
ניתן להשיג את שבעת התווים של כל סולם דיאטוני גם באמצעות שרשרת של שש קווינטות מושלמות.
לדוגמה, ניתן לבנות את שבעת הצלילים של סולם דו מז'ור על ידי שרשרת הקווינטות: F–C–G–D–A–E–B.
יש עדויות לכך שכבר בשומר ובבל השתמשו בגרסה מוקדמת של הסולם הדיאטוני – לפי כתובות בכתב יתדות עם תיעוד של מוזיקה ומערכות כוונון.
מערכת זו כללה שרשרת של שש קווינטות מושלמות, בדומה לבנייה של סולם דיאטוני מודרני.
המבנים המלודיים המוכרים ביותר, שהיוו את הבסיס למוזיקה של תקופת הפרקטיקה המקובלת (מ־1600 ועד היום), הם הסולמות מז'וריים ומינוריים.
סולמות אלו מורכבים מקבוצת צלילים ספציפית, וכל צליל בתוך הסולם ממלא פונקציה מסוימת.
תכולת המרווחים של סולם דו מז'ור (העולה) המוצג היא: טון שלם, טון שלם, חצי טון, טון שלם, טון שלם, טון שלם, וחצי טון.
את רצף הצלילים המוכר הזה אנו גם מזהים לפי הברות סולפג': דה, רה, מי, פה, סול, לה, טי, דה.[2]
דרך נוספת להתסכל על מבנה הסולם המזורי היא הטטרקדורד.
על ידי בחירת טטרקורד ראשוני שמתחיל בצליל דו (C) טטרקורד שני שמחובר לראשון בטון שלם (לעיתים נקרא טטרקורד מפורד), נוצר סולם דו מז'ור.
השימוש בטטראקורדים לבניית סולמות מז'וריים מועיל במיוחד בנגינה על קלידים, שכן המבנה ברור הן מבחינה ויזואלית והן מבחינה פיזית.
מכיוון שלכל הסולמות המז'וריים יש את אותו רצף המרווחים, הם נשמעים דומה למעט הבדלים בגובה הצליל (גבוה או נמוך).
כוונון ופיתגורס: השפעת ההרמוניה על המערכת הטונאלית
התפתחות מערכת הסולמות התפתחה לאור מחקר וגיוליים בתחום האקוסטיקה והמתמטיקה.
לא התרחשה בחלל ריק גם שיטת הכוונון של הכלים שיחקה תפקיד מרכזי.
לפי המסורת, פיתגורס גילה את עקרונות ההרמוניה היחסית כאשר עבר ליד נפחיה ושמע את הפטישים מכים במתכות.
הוא הבחין בכך שחלק מהצלילים שהפיקו היו הרמוניים, כלומר נשמעו טוב יחד, וגילה מרווחים הרמוניים קשורים ליחסים מספריים פשוטים:
פיתגורס ניסה ליישם עקרונות אלה על מיתרים ויצר את אחת ממערכות הכוונון הראשונות כוונון פיתגוראי, המתבסס על סדרה ערימה של קווינטות טהורות.
אולם מערכת זו יצרה בעיה: היא עבדה היטב רק בסולם אחד, כשניסו לנגן סולמות אחרים, המרווחים נשמעו "לא טהורים" או צורמים.
תופעה זו נקראת "קומת פיתגורס" טעות מצטברת בכוונון שהובילה לכך סיבוב שלם של קווינטות אינו חוזר בדיוק באותו תדר.[2]
כדי לפתור את הבעיה, תאורטיקנים ניסו מערכות כוונון אחרות.
חלקן יצרו מרווחים צורמים במיוחד שנקראו "טון זאב", ואחרות העדיפו שלישים טהורים אך על חשבון קווינטות טהורות.
הפתרון שהתקבל לבסוף הוצע על ידי וינצ'נצו גליליי (אביו של גלילאו): הוא הציע לחלק את האוקטבה ל־12 חצאי טון שווים.
כך נולד הכוונון השווה־ערך (Equal Temperament) שיטה שבה כל מרווח בין שני תווים סמוכים שווה בגודלו.
היתרון הגדול של השיטה הוא שניתן לנגן בכל סולם על אותו כלי מבלי לבצע כוונון מחדש.
עם הזמן, המוזיקאים והמאזינים התרגלו לצליל זה, גם אם המרווחים בו אינם טהורים לחלוטין מבחינה מתמטית.[2]
המוזיקה המערבית המוקדמת, בעיקר בתקופת ימי הביניים (מהמאה ה-9 ועד המאה ה-13), התבססה על מודוסים דיאטוניים, מערכות של סולמות מוזיקליים שכל אחת מהן כוללת אוסף של שבעה צלילים שונים, בעלי פונקציות ייחודיות.
המודוסים שימשו ללימוד ולשינון מוזיקה ליטורגית (דתית) של הכנסייה הקתולית.[2]
אף על פי שהשתמשו בשמות מודוסים יווניים,, המודוסים של ימי הביניים אינם זהים למודוסים היווניים הקדומים.
כל מודוס מאופיין בשלושה מרכיבים עיקריים:
הטווח – לרוב כשאיפה לאוקטבה אחת (לעיתים נדירות הטווח גדול יותר).
הטוניקה – הצליל המרכזי (בסיסי) של המודוס.
הדומיננטה – צליל חשוב נוסף במודוס, שממלא תפקיד חזק במבנה המלודי.
בהתאם לאיזה צליל מהשבעה האלה מהווה את הטוניקה, מתקבל מודוס אחר:
מודוסים דורי, פריגי, לידי מיקסולידי היו המודוסים ה"קדושים" ששימשו בפועל בכנסייה.
מאוחר יותר, נוספו גם המודוסים איולי ויוני, המהווים למעשה את מינור ומז'ור המודרניים.
כל המודוסים הללו מבוססים על הסולם הדיאטוני, כלומר, הם כוללים חמישה טונים ושני חצאי טון באוקטבה.
המרחקים בין הצלילים משתנים לפי מיקום הטוניקה ולכן נוצרים מודוסים שונים.[2]
גם בסין נמצאו חלילים בני 9000 שנה בעלי מספר חורים מדורג (4, 5, 6 עד 8), וחלקם תואמים את המרווחים של סולמות דיאטוניים, דבר המרמז על קיומו של עקרון דיאטוני גם בתרבויות אחרות ועתיקות.[2]
האבולוציה של סולמות המז'ור והמינור
עם הזמן, מלחינים ומבצעים החלו לשנות בהדרגה את המודוסים המסורתיים, בעיקר על ידי התאמות כרומטיות של מרווחי הסיקונדות (שניות קטנות וגדולות) במודוסים השונים.
אחת התופעות השכיחות הייתה שינוי הצליל הגבוה ביותר במודוס: כאשר הוא לא היה במרחק של חצי טון (סיקונדה קטנה) מתחת לטוניקה העליונה כפי שקורה מודוסים דורי, פריגי מיקסולידי הייתה נטייה להעלות אותו בחצי טון.
מטרת שינוי זה הייתה ליצור תנועה מלודית חלקה יותר לעבר הטוניקה, בדומה למאפיינים המלודיים של סולם מז'ור ומינור הרמוני.[2]
דוגמה לכך ניתן לראות בפרקטיקה של "סולמות מינוריים משתנים": כאשר במינור הטבעי (המקביל למודוס האיולי) הדרגה השביעית אינה מרוממת, התנועה אל הטוניקה (הדרגה הראשונה) פחות מודגשת.
לכן, נהגו להגביה את הדרגה השביעית (ולעיתים גם את השישית) כדי ליצור תחושת מתח ופתרון – פעולה שהובילה ישירות להיווצרות הסולמות המינור ההרמוני והמינור המלודי.[2]
גם במודוסים נמוכים יותר, שינויים דומים התרחשו.
לדוגמה, כאשר הצליל שמתחת לטוניקה התחתונה לא היה במרחק של טון שלם ממנה – כפי שקורה במודוס הפריגי שינו לעיתים את הצליל כדי להגדיל את המרווח לשנייה גדולה (טון שלם), ובכך להימנע ממלכודת מלודית של חצי טון יורד בתחילת הסולם.
שינויים הדרגתיים אלו התרחשו במשך מאות שנים, בעיקר בתקופת הרנסאנס והמעבר אל הבארוק.
הם תרמו לטשטוש הגבולות בין המודוסים המסורתיים ולהתכנסות הדרגתית אל מערכת טונאלית חדשה – מערכת הטונאליות המז'ורית-מינורית שהיא הבסיס של המוזיקה המערבית מהמאה ה־17 ועד היום.
למעשה, תהליך זה מייצג מעבר מתפיסה מוזיקלית מודאלית (מבוססת על מצבים) לתפיסה טונאלית (מבוססת על מרכז הרמוני ברור).
כך נעלמו בהדרגה מרבית המודוסים מן הפרקטיקה המקובלת, ונשמרו בעיקר כאלמנטים תאורטיים או כמקורות השראה מחודשים במוזיקה מודרנית ומוזיקת עולם.[2]
תקופות שונות בהיסטוריה ו התפתחות של הסולם הדיאטוני
במהלך תקופת הרנסאנס, תאורטיקנים החלו להרחיב את ההבנה של המודוסים ולהתאים אותה לפרקטיקה המוזיקלית המשתנה.
אחד מהבולטים שבהם היה היינריך גלאראנוס (Henricus Glareanus), שתיאר במסה שלו Dodecachordon ("שנים-עשר מיתרים") לא פחות מ-12 מודוסים.
בכך הרחיב את מערכת שמונת המודוסים הכנסייתיים המסורתיים.[2]
גלאראנוס הבחין בכך שחלק מהמודוסים כללו את הצליל B♭ (סי-במול), בעוד שאחרים השתמשו ב-B טבעי.
הוא השמיט את המודוס הלוקרי (שמתחיל ב-B ויוצר קווינטה מוקטנת, B–F), מכיוון שלא היה שימושי מוזיקלית, והתמקד באלה שהיו מעשיים בפועל.[2]
עד תחילת תקופת הבארוק, החשיבות של טוניקה (צליל שורש מרכזי) ושל סולם גברה, והמודוסים המסורתיים החלו לפנות את מקומם למערכת חדשה: הסולמות המז'וריים והמינוריים.
הסיבה המרכזית לכך היא שהסולמות הללו מחזקים באופן טבעי את האקורד המרכזי שלהם – הטריאדה הטונאלית ויוצרים תחושת מתח ופתרון ברורה.[2]
למרות המעבר למערכת טונאלית, חלק מהמודוסים הקדומים המשיכו להופיע במוזיקה קלאסית, בעיקר כאמצעי להבעת צבעים מיוחדים או אווירה יוצאת דופן, וגם במוזיקת ג'אז, במיוחד מהמאות ה־20 וה־21.[
השימוש בסולם הדיאטוני במוזיקה מערבית ומודרנית
הסולם הדיאטוני שימש כבסיס תאורטי ומעשי במוזיקה המערבית החל מהמאה ה־17, וביתר שאת בתקופות הבארוק, הקלאסיקה והרומנטיקה.
בתקופות אלו התפתחה המערכת הטונאלית כלומר, מערכת שבה יש סולם מרכזי (מז'ור ומינור) וטוניקה המשמשת כ"בית" הצלילי של היצירה.
סולמות אלו, המבוססים על חמישה טונים ושני חצאי טון, סיפקו שלד הרמוני ותחביר מוזיקלי ברור שאִפשר למלחינים לפתח מבנים מוזיקליים מורכבים כגון פוגות, סונטות וסימפוניות.[2]
לצד השימוש הקלאסי, המוזיקה העממית באירופה ובאזורים נוספים נשענה אף היא על סולמות דיאטוניים.
בלדות מסורתיות, שירים פולקלוריים, ונעימות ריקוד כמו ג'יגים, רילס ומאזורקות כולם נכתבו לרוב במסגרת סולמות דיאטוניים פשוטים.[2]
במאה ה־20 וה־21, הסולם הדיאטוני ממשיך להוות בסיס עיקרי למוזיקה פופולרית:
במוזיקת פופ ורוק, סולמות מז'וריים יוצרים אווירה קלילה, זורמת ואופטימית, בעוד סולמות מינוריים יוצרים תחושת עצב, מסתורין או עומק רגשי.
במוזיקה אלקטרונית, במיוחד תת־ז'אנרים כמו EDM, House או Trance, נעשה שימוש בדיאטוניקה כחלק מהמנגנון שיוצר תחושת "עלייה" והתרגשות.
גם בז'אנרים כמו ג'אז, אמנם יש חקירה הרמונית רחבה יותר, אך רבים מהסטנדרטים המודרניים נכתבים או מבוססים על סולמות דיאטוניים או מודוסים.
אחת הסיבות לכך הסולם הדיאטוני שומר על מרכזיותו לאורך מאות שנים היא שהוא משקף יחסים אקוסטיים פשוטים בין תדרים המבנה שלו מבוסס על מרווחים שנשמעים טבעיים ו"נכונים" לאוזן האנושית.
המרווחים הללו מבטיחים תחושת יציבות, כיוון, מתח ופתרון כל אלה עקרונות קריטיים במבנה מוזיקלי נרטיבי.
גם בתרבויות שאינן ערביות, לעיתים קרובות מופיעים סולמות הקרובים לדיאטוניקה בין אם באזורים של סין, יפן, הודו או אפריקה אם כי במקרים רבים מדובר במערכת סולמות שונה (כמו פנטטונית, מיקרוטונאלית, ראגות וכו').[
במוזיקה סולם הטונים השלמים הוא סולם המורכב ממרווחים של טון בין כל צליל.
מפני שסולם זה מורכב מטונים שלמים, יש בו רק אקורדים מוגדלים.
לסולם זה יש רק 2 "היפוכים": אם הסולם מתחיל מהתו דו, אז צליליו יהיה דו, רה, מי, פה#, סול# ולה#.
אם מתחילים לנגן אותו מהתו דו#, אז צליליו יהיו: דו#, רה#, פה, סול, לה, וסי.
אם מתחילים את הסולם מהצליל רה, הצלילים יהיו זהים לסולם שמתחיל מהצליל דו.
נגינה של הסולם נותנת תחושה אין סופית, ושימוש נפוץ בסולם קיים בסרטים, כדי ליצור אפקט של חלום, או משהו על-מציאותי.
סוּלֶם הוא כפר ערבי בעמק יזרעאל ליד העיר עפולה השייך למועצה אזורית בוסתאן אל-מרג', בה הוא מהווה את היישוב הגדול ביותר וגם היישוב הדרומי והמערבי ביותר.
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר מיושב ברציפות החל מתקופת הברונזה.
הכפר בנוי סביב תל ארכאולוגי, ששטחו 25 דונם, הקרוי "תל שונם" או "תל סולם".
בתל נערכו מספר סקרים ארכאולוגים.
ובין השנים 1998 ל-2015 ערכה רשות העתיקות מספר חפירות ארכאולוגיות בתל ובסביבתו.
התל משמש מאז המאה ה-19 כבית קברות, כך שהחפירות הארכאולוגיות מוגבלות למדרונות התל ולסביבתו.
השרידים האדריכליים הקדומים ביותר שנמצאו בתל הם מתקופת הברונזה הקדומה 1 (כ-3,500 לפנה"ס).
לפי מיקום השרידים של הברונזה הקדומה מעבר לקו הביצורים של תקופת הברונזה התיכונה (2000 לפנה"ס - 1550 לפנה"ס) עולה, כי שהיישוב בתל מתקופת הברונזה התיכונה היה מצומצם בהשוואה ליישוב של תקופת הברונזה הקדומה.
היישוב שגשג שוב בתקופת הברונזה המאוחרת.
מתקופה זו נחשפו שני חדרים השייכים כנראה לשני מבנים הצמודים זה לזה.
באחד מהם נמצאו כלי החרס שכללו קערות, קדרה עם זרבובית, סירי בשול, צפחות, קנקנים וקערה 'דמוית ברווז'.
מכלול הכלים העשיר קושר את השכבה לשלהי השלטון המצרי על כנען בימי השושלת העשרים (1200 לפנה"ס - 1080-1089 לפנה"ס).
"שונם" נמנית עם הערים שכבש תחותמס השלישי מלך מצרים העתיקה במהלך קרב מגידו (המאה ה-15 לפנה"ס).
שונם מוזכרת במכתבי אל-עמארנה, בקטע ממכתבו של "בִּירִדְיה" מושל מגידו:
המבנים מתקופת הברונזה במאוחרת בתל המשיכו להיות מיישבים גם בתקופת הברזל.
באחד המבנים נמצאו מכלול כלי חרס ומתקן המורכב מקנקן אגירה מקובע ברצפה.
שתוארכו לתקופת הברזל 1. שונם נזכרת ברשימת הערים (מס' 15) שכבש שושנק הראשון, מלך מצרים ומייסדה של השושלת העשרים ושתיים במסעו לכיבוש ארץ ישראל (920-929 לפנה"ס).
מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל נמצאו חרסים, בחפירה שנערכה ברחוב הראשי של הכפר
מהתקופה הרומית בארץ ישראל נמצאו בתל וסביבתו שרדי מבנים, וכלי חרס הכוללים קערות, קדרות, סיר בישול וקנקנים.
בנוסף נחשפו בורות מהתקופה הרומית המצביעים על מגוון פעילויות סמוך לשדות החקלאיים.
מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל (בין השנים 324 ו-638) והתקופה האומיית (661 עד 750) נמצאו בתל וסביבתו ממצאים רבים ומגוונים.
בין השאר: ממצאי כלי הזכוכית בתוך עשרה סלים.
הכלים מתוארכים לשלהי התקופה הביזנטית וראשית התקופה האומיית ומייצגים טיפוסים נפוצים מאוד של קערות, בקבוקים, גביעי יין ונרות.
בנוסף לשברי הכלים נמצאו כמה שברים המעידים על קרבה לבית מלאכה לזכוכית: התגלה גוש קטן של זכוכית גולמית, ועליו שרידי פסולת מכבשן הזכוכית, יחד עם שני שברים של כלים מעוותים בחום; התגלה גם גוש פסולת נוסף, מפורר, שמרקמו ספוגי ואוורירי, הקשור אולי אף הוא לכבשן.
ממצא כלי החרס מהתקופה הביזנטית כולל קערות מחופות אדום מפוקאיה.
עיקר הממצא מתוארך לתקופה האומיית, והוא כולל אגן שעוטר בחריתה, קערה מחופה אדום ממצרים, קדרת בישול פתוחה שלה ידיות אוזן מתחת לשפה, סירי בישול, קנקנים וצפחות.
כן התגלו קנקנים צבועים אדום ועששית שעוטרה בעיטור קרבשניט.
כמה מטיפוסי כלים אלה ממשיכים להופיע בתקופה העבאסית, ולכן אפשר שתיארוך הממצא מעט מאוחר לתקופה האומיית וזמנו בתחילת התקופה העבאסית.
כמו כך נמצא מטבע של תיאודריך הגדול מלך האוסטרוגותים (491–526 לסה"נ), שנטבע ברוונה או ברומא בין שנת 493 לשנת 518 לסה"נ.
ונמצאו שני מטבעות שתוארכו לתקופה הביזנטית (למחצית השנייה של המאה השישית לסה"נ).
אחד המטבעות הוא מטבע ביזנטו-ערבי המחקה את המטבעות של קונסטנס השני, קיסר האימפריה הביזנטית ותאריכו 640–660 לסה"נ.
בחפירה שנערכה מחוץ לשטח התל, בחלקו הצפוני-מזרחי של הכפר, כ-50 מטר מצפון למורדות התל, נחשפו שלושה ריכוזים של אבני גוויל קטנות.
בחלק הדרומי של החפירה, צמוד לריכוז אבנים נחשף מפלס אדמה בהירה מהודקת.
בחתכיהם של שני בורות בדיקה ניתן היה להבחין בשני מפלסי אפר; מעליהם נמצאו שלדי אדם אחדים פזורים בשטח ללא כל סימן לקבורה מסודרת.
בחומר שהצטבר על שכבות האפר נמצאו שברי כלי חרס, בהם שש קערות, מכסה, קדרת בישול ושלושה קנקנים, כולם מתוארכים לשלהי התקופה הביזנטית ותחילת התקופה האומיית וכן טבעת ברונזה.
בתקופה הצלבנית והממלוכית, על פי הממצא הארכאולוגי, היה בתל יישוב כפרי קטן.
עיקר הממצא מתקופות אלו נחשף במדרון הדרומי של התל, בקרבת המעיין שבמרכז הכפר.
נחשפה מפולת של אבני בנייה גדולות מגיר.
בין האבנים התגלה מטבע מן התקופה הממלוכית.
צמוד למפולת מצפון נחשפה שכבת שרפה עבה, שמעורבים בה חומר לבנים ועצמות בעלי חיים, המלמדים כנראה על פעילות אינטנסיבית של שרפה בתנור.
נחשף קיר שנבנה בכיוון צפון-דרום באבני גיר מסותתות בגדלים שונים ומהלכו מעוגל.
בפן המזרחי של הקיר הונחו האבנים כך שצדן הארוך ניכר כלפי חוץ.
אל הפן המזרחי של הקיר ניגש קיר נוסף, שנחשף ברובו בחתך הדרומי של הריבוע.
הקיר נבנה באבני בזלת מהוקצעות גס, והוא נחשף לגובה שני נדבכים.
הקיר כוסה בשכבה של אדמה אפורה, שמעורבים בה אפר וחומר שרוף.
אשתורי הפרחי בספרו כפתור ופרח (תחילת המאה ה-14) הציע לזהות את העיר המקראית שונם עם "סולם".
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר בנַאחִיָה (מחוז) של ג'נין בסנג'ק לג'ון.
בכפר היו 26 בתי אב ששילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, ועצי פרי.
הסופר מארק טוויין ביקר בסולם בשנת 1867, כדי לבקר בציון ביתה של האישה השונמית, הנזכרת במעשי אלישע הנביא.
טוויין כתב על הביקור בספרו "מסע תענוגות לארץ הקודש": .
בשנת 1910 רכש יהושע חנקין, באמצעות הקרן הקיימת שטח קרקע רחב היקף מהפאודל אליאס סורסוק שישב בביירות.
האריסים שעיבדו עבורו את הקרקע ישבו בשני כפרים בשם "פולה" ו"עפולה".
במקום אחד הכפרים הוקמה הקואופרציה במרחביה.
שחבריה התגוררו תחילה בבתי הבוץ של האריסים שפונו, ובשנת 1925 העיר עפולה.
מכירת האדמה ופינוי האריסים גרמה למתיחות בקרב הערבים תושבי הסביבה - בכללם סולם - שתקפו את המקום זמן קצר לאחר הקמתו, לאחר שהאשימו את תושבי מרחביה ברצח של ערבי מקומי.
בהמשך פיתחו תושבי הכפר יחסי שכנות טובה עם מרחביה ועם היישובים היהודים האחרים שהוקמו באזור.
בשנת 1928 אפשרו למושב מרחביה
(שהוקם ב-1922 כקילומטר ממערב לסולם) לקדוח באר מים באדמות סולם.
בנות הכפר עבדו במשק בית של משפחות בעפולה, ותושבי סולם אף נהגו להזמין את תושבי מרחביה לשמחות משפחתיות.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט, מנתה האוכלוסייה של סולם 370 נפש, 366 מוסלמים ו-4 נוצרים.
במפקד 1931 היו בכפר 85 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 328 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר מנתה 470 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 3,600 דונם.
מתוכם הוקצו 291 לחקלאות שלחין, ו-2,041 לגידולי דגנים.
במהלך מלחמת העצמאות, בניגוד לרוב הכפרים באזור שגורשו מיושביהם, תושבי סולם לא עזבו לאחר שיצרו קשר עם שכניהם היהודים, שאמרו להם להישאר במקומם.
רוב התושבים נמנו עם בני משפחת א-זועביה.
שייח' איברהים א-זועבי מבני המשפחה, היה ביריבות לקבוצה פלסטינית מעמק דותן שהונהגה על ידי אבו דורה מסהל עראבה.
בשל היריבות בני משפחת א-זועביה לא נטלו חלק במרד הערבי ובעקבות כך חלה התקרבות ליישוב היהודי.
בשל כך כמו כן לא נהרס הכפר במלחמת השחרור.
בשנת 1923 עלתה משפחה יהודית מפולין, לאחר שקנתה אדמות בעפולה מאת שליחיו של יהושע חנקין "גואל אדמות העמק".
כאשר הם הגיעו לארץ הם גילו שהעיר הגדולה שהובטחה להם בארץ ישראל עדיין לא הוקמה ולא עלתה על הקרקע והם נותרו ללא מקום מגורים.
היות שמכרו את כל רכושם הם תכננו לשבת ולעבד את האדמה שקנו.
הם גילו בנוסף שהאדמות שקנו לא היו בשטח העיר העתידה להיבנות (עפולה) אלא בכפר הערבי הסמוך- סולם.
לכן הם נאלצו לשכור במשך כשנה וחצי מקום מגורים בקרב ערביי הכפר שנהגו בהם בהגינות.
לאחר כשנה וחצי כאשר הוקמה העיר עפולה הם נמנו עם מקימיה והצליחו להחליף את האדמות שקנו בכפר סולם עם ערבי בן הכפר שבתמורה נתן להם אדמותיו שהיו בשטח העיר עפולה.
לאחר הקמת מדינת ישראל היה הכפר נתון תחת הממשל הצבאי על ערביי ישראל, עם זאת נמשכו יחסי השכנות הטובה עם יישובי הסביבה, ותושב הכפר אף שימש כמנהל האזורי של מע"ץ.
בשנת 1964 מנתה אוכלוסיית הכפר 600 תושבים.
עם ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל בשנת 1966 צורף הכפר לשטחה של מועצה אזורית עמק יזרעאל.
בתחילת 1971 הוקמה ביישוב מרפאה של קופת חולים כללית.
בשנת 1993, בעקבות החלטת ממשלת רבין השנייה על פיתוח המגזר הערבי בישראל, הוקמה מועצה אזורית נפרדת לסולם ולמספר יישובים ערבים נוספים באזור, בשם מועצה אזורית נוף הגליל.
בפברואר 2001, המועצה פורקה - ויישוביה התפצלו לשתי מועצות אזוריות - מועצה אזורית בוסתאן אל-מרג', בה נכללת סולם, ולמועצה אזורית אל-בטוף.
בשנת 1964 הוקמה קבוצת הכדורגל של הכפר, "הפועל סולם".
הקבוצה שיחקה תחילה בליגה ג', ואחר כך במשך שנים רבות בליגה ב'.
הקבוצה התפרקה עקב קשיים כלכליים בשנת 2009, אך הוקמה מחדש ב-2012 על ידי מהראן ראדי יליד הכפר (שהיה אז כדורגלן מכבי תל אביב).
בספטמבר 1991, הלך לעולמו במהלך משחק אביהם של שניים משחקני הקבוצה, ודודם של ארבעה שחקנים נוספים.
שחקני הקבוצה לא עלו למחצית השנייה והמשחק הופסק.
בעקבות האירוע, נערכו דיונים שנמשכו מספר חודשים בבית הדין המשמעתי של ההתאחדות לכדורגל, בכדי לקבוע מה הייתה תוצאת המשחק או האם לערוך משחק חוזר.
שחקן בולט נוסף שגדל בכפר הוא ג'מיל ח'אדר.
סולם (בניקוד: סֻלָּם) הוא כלי המשמש לטיפוס לגובה.
לסולם מבנה בסיסי של שלבּים־שלבּים (בעברית גם שליבות מן שְׁלִיבָה או חֲווָקים מן חָווָק) המוחזקים בין שני מוטות אופקיים זה לזה ומאונכים לקרקע.
הוא עשוי מחומרים חזקים המסוגלים לשאת משקל אדם, כגון מתכת, פלסטיק או עץ.
את הסולמות משעינים על הקיר, או מעגנים אליו, כשסוג נוסף של סולמות אינו אלא שני סולמות הנשענים זה על זה.
סולם חבלים הוא סולם שחלקיו השונים עשויים לא מחומר קשיח אלא מחבל (לעיתים יש בפרקים חיזוקי מתכת).
הוא קל משקל וניתן לקיפול, ועל כן נוח להובילו ממקום למקום ולאחסנו, ובשל גמישותו נוח להתקינו באתרים שבהם המשטח האנכי שעליו מטפסים איננו חלק אלא קמור (לדומה – קיר סלע).
עם זאת, כדי להשתמש בו על המטפס להשקיע עוד מאמץ ומיומנות, שכן הוא נוטה להתנועע בעת הטיפוס עליו.
יש סולמות חבלים ששלביהם עשויים מחומר קשיח.
סולם החבלים נוח ומשמש לרוב בטיולים ובמחנאות, בפעילויות צבאיות וכן בפעולות חילוץ והצלה.
סולמות משמשים גם למשחק ילדים בגני שעשועים.
בדרך כלל לשלביהם פרופיל מעוגל למניעת פציעות, בניגוד לשלביהם של סולמות העבודה, שהם בעלי פרופיל מלבני.
ברכב מכבי אש מותקן סולם, ובעזרתו הכבאים מגיעים לקומות העליונות בבניין בוער אם לא ניתן להגיע אליהן דרך המדרגות הפנימיות.
לעיתים הסולם מורכב על צריח מסתובב בגג המשאית של מכבי האש, והשליטה עליו יכולה להיעשות משני מרכזי פיקוד – מהמשאית עצמה או מקצהו העליון של הסולם (סלסילה).
לאורך סולם הכבאים מורכב צינור מים.
אף כי הסולם משמש לעלייה ולירידה, הוא נתפס ככלי לעלייה.
למשל במשחק הלוח "סולמות ונחשים", הסולמות מציינים את העלייה, בעוד שהנחשים (או החבלים) מסמלים את הירידה.
בשל החשש מנפילות העבודה בסולם דורשת ניסיון ומיומנות, ומעל גובה של 2 מ' נדרש גם אישור עבודה בגובה.
התאונות משימוש בסולם יכולות לקרות בשל מספר סיבות:
חוסר ייצוב - הישענות על אלמנט שאינו חזק דיו לשאת את כובד הסולם והאדם שעליו, או הטיית גוף מחוץ למרכז הכובד של הסולם מה שעשוי להביא להתהפכות בשל אפקט המנוף.
שבירה - העמסת משקל יתר יחסית לחוזקו של הסולם (מושפע מסוג החומר שהסולם בנוי ממנו או מזווית הפריסה שלו).
סגירת רגליים - בסולמות דו רגליים שינוי שיווי המשקל עשוי להביא את הרגליים להיסגר זו על זו ולנפילת הסולם.
סולם גוטמן הוא מדד לעריכת שאלונים שפותח על ידי פרופ' אליהו גוטמן.
המדד מאפשר לחוקרים ליצור שאלונים שבהם המדרג של השאלות הוא קשור, כלומר הסכמה לסעיף מסוים מעידה על הסכמה לסעיף קודם בשאלון או יכולת לבצע פעולות או שאלות יותר פשוטות.
יתרונו הוא בכך שהציון המסכם של כל נבדק מבטא באופן מדויק את דפוס התגובות שלו, כך שניתן להסיק את פרופיל התגובות על סמך הציון המסכם.
סולם (סֻלָּם) היה ביטאון שהוציא לאור ישראל אלדד, מראשי לח"י, לאחר קום מדינת ישראל, בין השנים 1949–1963. פרט לאלדד כתבו בביטאון גם פובליציסטים המקורבים לדעותיו של אלדד, כיהושע ייבין, מרדכי שלו וגאולה כהן.
מו"ל סולם היה ראובן גרינברג.
עם הכרזת העצמאות במאי 1948 הצטרפו אנשי לח"י אל כוחות צה"ל, ורק בירושלים הוסיפו לפעול כארגון נפרד.
ב-17 בספטמבר 1948 נרצח בירושלים המתווך מטעם האו"ם הרוזן ברנאדוט על ידי מתנקשים חברי לח"י.
בעקבות ההתנקשות הכריזה הממשלה הזמנית על לח"י כעל ארגון טרור.
הארגון פוזר, רבים מחבריו נאסרו וראשי הלח"י נידונו למאסר (אך שוחררו מאוחר יותר בחנינה כללית).
רבים מאנשי הלח"י הצטרפו לתנועת החרות, אחרים, כנתן ילין-מור, עמוס קינן ובועז עברון פנו שמאלה, יצחק שמיר בחר בפעילות ממלכתית במסגרת המוסד.
ישראל אלדד, מראשי הלח"י, בחר בפעילות חוץ מפלגתית ובמאי 1949 החל להוציא לאור את "סולם", לאחר שהיה מעורב בפעילות כתבי עת דומים שנסגרו כ"מברק" ו"החזית".
כתב העת הוגדר כ"ביטאון למחשבת חרות ישראל",ומשנת 1956 "ביטאון למחשבת מלכות ישראל" בעקבות הצעת אורי צבי גרינברג.
בעיתון התפרסמו ידיעות, מאמרים, יצירות ספרותיות וקריקטורות.
'מלכות ישראל' בעיני אלדד היא זו המנוסחת בעיקרי התחייה לאברהם שטרן (יאיר), מורו ורבו של אלדד, שראה עצמו ממשיך דרכו של מנהיג הלח"י.
'מלכות ישראל' תפעל בכוח החרב לגאולת ארצו, עד גבולות ההבטחה, של עם סגולה, אדוני הארץ, ובניין בית המקדש השלישי על הר הבית תוך שימוש באכזריות המתבקשת כלפי האויב וניקוי הארץ מזרים - ערביי ארץ ישראל, על ידי חילופי אוכלוסין כדרך פעולה מועדפת.
תשמור על נטרליות במאבק הבין גושי.
בעיני אלדד בין הדברים המעכבים את מימוש החזון היה מה שהוא כינה "שלטון מפא"י".
מושא אחר למלחמת סולם הייתה גרמניה.
כך למשל קרא סולם בשנת 1949 לנקמה בגרמנים, או במילותיו:
סולם חיבר את שני שונאי ישראל בכפיפה אחת באומרו בהמשך:
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר התנהל משפט קסטנר, בחר סולם כמושא חדש לזעמו את ראש הממשלה משה שרת, אשר ההגנה במשפט ייחסה לו ולהנהגת היישוב את הפקרת יהדות הונגריה לידי הנאצים.
ביחס למדיניות הכניעה הביטחונית של ממשלת שרת, של נכתב מאמר הנושא את הכותרת "לא יקום דבר שרת.
יקום דבר מנין בחורים", ובו הדברים הבאים:
כשהועמדו לדין אנשי מחתרת מלכות ישראל ורוצחיו של ישראל קסטנר, העלתה התביעה במשפטיהם את הטענה כי הושפעו מהכתוב ב"סולם", אולם אחר כך התברר שהיורה היה דמות מוכרת בש.ב.
סולם המשיך להופיע עד לשנת 1963.
העיתון הונצח בבול שיצא על ידי דואר ישראל בשנת 2002. על פני הבול מופיע דיוקנו של אלדד, ובשובל מופיעה כותרת העיתון - "סֻלָּם למחשבת מלכות ישראל".
סולם אומורי הוא סולם סייסמי המודד את עצימותה של רעידת אדמה באמצעות תאוצת קרקע מרבית (Peak Ground Acceleration – PGA) והשפעת רעידת האדמה על מבנים.
הסולם פותח החל משנת 1894 על ידי הסייסמולוג היפני פוסקיצ'י אומורי (大森房吉, 1868–1923), שכיהן כפרופסור באוניברסיטת טוקיו וניסח את חוק אומורי העוסק בתדירותן של רעידות עוקבות.
לאחר ביקור באיטליה הבין אומורי כי סולם רוסי-פורל אינו מתאים כלל ליפן, מאחר שמאפיינים המופיעים בו – טיח נופל, פעמוני כנסיות מצלצלים ונברשות מתנדנדות – נעדרו מהסביבה היפנית האופיינית.
דוגמה לכך הן ארובות הקיימות ביפן בעיקר במפעלים, בניגוד לשכיחותן בבתי מגורים באירופה.
בהתאמתו את סולם רוסי-פורל לתנאים יפניים ציין אומורי את שרידותם של מבנים יפניים מסורתיים לעומת שבירותם של מבנים בסגנונות זרים בהקשר סייסמולוגי, ושילב את שני הסוגים בהגדרת דרגות העצימות.
בשנת 1900 פורסם סולם אומורי, והיווה בסיס לסולם JMA שפותח על ידי הסוכנות המטאורולוגית היפנית כמעט מאה שנים אחר כך.
סולם אומורי מורכב מ-7 דרגות עצימות.
הסולם לא התבסס על דיווחים אנושיים ועל מספר הנפגעים, אלא על התאוצה המרבית של הקרקע ועל נזקים מדידים שנגרמו למבנים מעשי ידי אדם ולמבנים טבעיים דוגמת נהרות והרים.
מסיבה זו, דרגות עצימות המופיעות בסולמו עצימות אחרים שאינן מתאפיינות בנזקים פיזיקליים ממשיים – נעדרות ממנו.
דרגה I בסולם זה מקבילה ברמת הנזק לדרגה VI בסולם מרקאלי.
דרגה PGA (מ"מ לשנייה2) מאפיינים I 300 הרעש כה חזק עד שהוא גורם לאנשים לברוח מתוך בתים למרחב פתוח.
קירות לבנים מאיכות ירודה נסדקים קלות וכמה לוחות פרקט נופלים.
בתי עץ רגילים חורקים בקול.
מים בבריכות טבעיות ומלאכותיות הופכים עכורים בגלל הפרעה לבוץ.
ארובות מפעלים מאיכות ירודה נפגעות.
II 900 קירות בתי העץ היפניים נסדקים.
בתי עץ ישנים נוטים קלות.
מצבות ופנסי אבן מאיכות ירודה נהפכים.
זרימתם של מעיינות מינרליים וחמים עשויה להשתנות.
ארובות מפעלים מאיכות טובה אינן נפגעות.
III 1200 נזק לכרבע מארובות המפעלים.
הרס חלקי או מלא לבתי לבנים מאיכות ירודה.
הרס של חלק מבתי העץ הישנים.
נפילה של חלק מהמצבות ופנסי האבן.
דלתות הזזה מצופות בנייר נשברות.
שברי סלע ניתקים במורדות הרים.
IV 2000 כל ארובות המפעלים נהרסות.
הרס חלקי או מלא למרבית בתי הלבנים.
כמה בתי עץ נהרסים לגמרי.
נבקעים סדקים ברוחב של 5–7.5 ס"מ בקרקעות נמוכות ורכות.
סוללות עפר נפגמות פה ושם.
פנסי אבן מאיכות רגילה נופלים.
V 2500 כל בתי הלבנים ניזוקים קשות.
כ-3% מבתי העץ נהרסים לגמרי.
פה ושם נבקעים סדקים ברוחב של 30–60 ס"מ בגדות נחלים.
מי נחלים ותעלות מושלכים אל הגדות.
VI 4000 הרס של מרבית המקדשים הבודהיסטים.
50%–80% מבתי העץ נהרסים לגמרי.
הרס ניכר של סוללות עפר.
סדקים גדולים מופיעים בדרכים בשדות האורז ומונעים מעבר כלי רכב ובעלי חיים.
הרס חלקי או מלא של גשרי עץ.
בקרקע נבקעים סדקים ברוחב כמה רגליים, מלווים לעיתים בסילונים של מים וחול.
מכלי ברזל וטרקוטה השקועים בקרקע נהרסים ברובם.
קרקעות נמוכות מתעוותות לחלוטין, גם אופקית וגם אנכית, במידה הגורמת למות הצמחייה והעצים שעליהן.
VII יותר מ-4000 כל הבניינים נהרסים לבד מכמה מבני עץ.
דלתות ומבני עץ נזרקים למרחק של 30–90 ס"מ.
מתרחשות מפולות ענק, העתקה וגזירה של הקרקע.
סולם גנבים הוא פעולה של טיפוס אדם על כפות ידיו השלובות של אדם אחר מבלי להיעזר בציוד טיפוס.
מקור השם הוא ככל כנראה תרגום שאילה מהמילה הגרמנית "Räuberleiter".
סולם גנבים נושא את שמו משום שגנבים יכולים להשתמש בו כדי לעבור מעל גדרות ולהגיע לחלונות מבלי לשאת איתם סולם או אמצעי טיפוס אחר.
שיטת טיפוס זו משמשת גם בפעולות צבאיות ומשטרתיות.
תנוחת הגוף של האדם שמבצע את סולם הגנבים תהיה בדרך כלל זקופה וידיו שלובות ומושטות מטה בצמוד לגופו, זאת במטרה לשאת את משקל גופו של האדם המטפס במאמצי מתיחה ולחץ על השלד תוך הימנעות ממאמצי כפיפה משמעותיים שדורשים פעולת שרירים מאומצת.
בזמן הטיפוס משולבות ומהודקות אצבעות הידיים זו אל זו כך שהחיכוך ביניהם מאפשר נשיאת משקל האדם המטפס בעיקר במאמצי מתיחה על "מדרך כפות הידיים" שנוצר ללא הפעלה מאומצת של שרירי האצבעות.
לאחר הטיפוס על "מדרך כפות הידיים" יכול המטפס להמשיך ולטפס עם רגלו השנייה על כתפו של מבצע הסולם.
סולם גנבים יתבצע בדרך כלל בצמוד לקיר או עצם מקובע אחר שאליו נצמד מבצע הסולם מאחר שבמהלך פעולת הטיפוס משתנה מרכז הכובד של השניים באופן שעלול להביא לאיבוד שווי משקל ולנפילה.
מאחר שביצוע סולם גנבים בתנוחת גוף זקופה אינו דורש מאמצי שריר רבים, אלא רק מאמצי מתיחה ולחץ של השלד, יכול אדם אחד לבצע ללא קושי סולם גנבים לקבוצה גדולה של אנשים שיטפסו באמצעותו בזה אחר זה.
במטרה להימנע משריטות או לכלוך כתוצאה מהמגע שבין נעל המטפס לכריות כף היד, ניתן להשתמש בכפפות.
סולם אוֹלפּוֹרְט הוא מדד לביטוי של דעות קדומות בחברה אנושית, שקבע הפסיכולוג האמריקאי גורדון אולפורט, בספרו "טבעה של דעה קדומה" משנת 1954.
גינוי לשוני : חברי קבוצת הרוב מדברים בגנאי חברי קבוצת המיעוט, בין אם מדובר בהתבדחות עליהם ובין אם בהתייחסות אליהם במונחים של סטריאוטיפים ודימויים שליליים.
גם אם חברי קבוצת המיעוט לא נעלבים בשלב זה, הדרך נפתחת לפגיעות רציניות יותר.
הימנעות: כשמתחזקת הדעה הקדומה, מנסים חברי קבוצת הרוב להימנע ממגע עם חברי הקבוצה הדחויה, גם אם עליהם לקחת בחשבון שבכך תיגרם להם אי נוחות ניכרת.
אפליה: מצב שבו הדעה הקדומה באה לידי ביטוי פעיל, כאשר קבוצת הרוב מנסה לפגוע במיעוט הלכה למעשה; הם מעוניינים לשלול או להרחיק את חברי הקבוצה הדחויה מעבודות מסוימות, מאזורי מגורים מסוימים, מזכויות פוליטיות, הזדמנויות חינוכיות ופעילויות פנאי ומוסדות חברתיים אחרים.
הפרדה גזעית היא צורה ממוסדת של אפליה גזעית.
אלימות פיזית: כאשר הרגשנות מתגברת, מובילה הדעה הקדומה אצל חברי קבוצת הרוב לפרצי אלימות ופשעי שנאה; כגון חילול אבני מצבות בבתי קברות יהודיים, לינץ' נגד שחורים, משיחה בזפת ובנוצות באמריקה של נאמנים למלך האנגלי במהלך המאה ה-18 ושל מורמונים במאה ה-19.
השמדה: הדרגה הגבוהה ביותר של אלימות הנובעת מדעה קדומה, באה לידי ביטוי כאשר קבוצת הרוב מבקשת להשמיד או לסלק את המיעוט.
דוגמאות היסטוריות: תוכנית הפתרון הסופי של הנאצים להשמדת העם היהודי, רצח העם ברואנדה, והטיהור האתני בבוסניה והרצגובינה.
סוללת ניקל מתכת-הידריד (NiMH) היא סוללה שניונית בה האלקטרודות עשויות ניקל ותערובת מתכות.
דגם זו הוא השכיח ביותר מבין הסוללות הנטענות במכשירי חשמל קטנים.
סוללות אלו החליפו את סוללות הניקל-קדמיום הישנות והרעילות יותר.
כיום, סוללות יוני ליתיום מחליפות בחלק מהמקרים את סוללות הניקל מתכת-הידריד.
פיתוח הסוללות החל עם פיתוח סגסוגות Ti2Ni+TiNi+x מסונטרות עבור האנודה ואלקטרודות NiOOH עבור הקתודה – פרי עבודת מרכז המחקר Battelle-Geneva בשווייץ בשנת 1967. העבודות מומנו על ידי Daimler-Benz ו-Volkswagen AG.
לסוללות אלו הייתה אנרגיה ספציפית של (Wxh/kg 50, (180 kJ/kg, צפיפות הספק של 1000 W/kg ואורך חיים סביר של 500 מחזורי טעינה (לאחר 100% פריקה).
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלה התעניינות באנודות AB5 לאחר התמסחרות סוללות הניקל-מימן עבור אפליקציות לווייניות.
טכנולוגיות הידריד אפשרה לאחסן מימן בצורה שתפסה פחות נפח.
מחקר שבוצע על ידי מעבדות פיליפס CNRS מצרפת הביא לפיתוח סגסוגות היברידיות עתירות אנרגיה שהכילו מתכות-נדירות עבור האנודה ונקראו AB5. אולם סגסוגות אלו סבלו מחוסר יציבות באלקטרוליטים אלקאליניים והיו בעלי מספר מחזורי חיים קטן.
בשנת 1987, ווילהמס ובושו (Willems and Buschow) הדגימו סוללה מוצלחת שהתבססה על אנודה זו.
סוללה זו השתמשה בתערובת La0.8Nd0.2Ni2.5Co2.4Si0.1 עבור האנודה וששמרה על 84% מהקיבול שלה לאחר 4,000 מחזורי פריקה-טעינה.
סגסוגות מוצלחות יותר שהתבססו על "מישמטאל" (mischmetal) במקום לאנתאלום פותחו מאוחר יותר.
תאי NiMH מודרניים מבוססים על מערכת זו שכוללות אנודות מסוג AB5. בסופו של דבר, תאי ה־NiMH המסחריים עבור אפליקציות קטנות הופיעו בשוק בשנת 1989 לאחר שני עשורים של מחקר ופיתוח.
במקביל להתפתחות זו, חברת Ovonic Battery שינתה ושכללה את סגסוגת ה־Ti-Ni במשך השנים.
סגסוגותיה מבוססות על אי סדר מבני ומספר רב של רכיבים כימיים - אנודות מסוג AB2. לאנודות אלה ישנו קיבול גבוה באופן משמעותי מהקיבול באנודות AB5. במשך השנים נעשו שכלולים באנודות אלה על מנת לשפר את תפקודן בטמפרטורות נמוכות ועל מנת להעלות את קצב התגובה בתנאים סטנדרטים.
נכון לשנת 2012, לסגסוגות אלה יש חיי מדף קצרים ומספר מחזורי פריקה-טעינה נמוך.
לפיכך, רוב סוללות ניקל מתכת-הידריד המיוצרות כיום מבוססות על אנודות AB5. התפתחות ויישום אנודות אלה מוגבל גם עקב פטנט בבעלות חברת Cobasys, שהיא חברת בת של תאגיד הנפט Texaco.
הקתודה פותחה על ידי מסהיקו אושיטאני מחברת GS Yuasa (שהיא גם החברה הראשונה שפיתחה טכנולוגיית הדבקת אלקטרודות).
צירופה עם סגסוגות אנודה מתקדמות הוביל לפיתוח הסוללות.
הקתודה עשויה מניקל אוקסי-הידריד (NiOOH) בדומה לסוללת ניקל-קדמיום.
אולם, בשונה ממנה האנודה עשויה מסגסוגת מתכתית שעברה תהליך ספיחת מימן והיא מחליפה את אנודת הקדמיום.
סוללת ניקל מתכת-הידריד יכולה להיות בעלת קיבול הגדול פי 2–3 מסוללת ניקל-קדמיום ובעלת צפיפות אנרגיה נפחית קרובה לזו של סוללת יוני ליתיום.
האנרגיה הספציפית של תאי ניקל מתכת-הידריד היא בסביבות 100W•h/kg ועבור תאים גדולים יותר 75W•h/kg.
זאת לעומת ניקל-קדמיום עם 40-60W•h/kg ויוני ליתיום עם 100-160W•h/kg.
לניקל מתכת-הידריד ישנה צפיפות אנרגיה של-300-350W•h/L.
נתון טוב מאשר לניקל-קדמיום עם 50-150W•h/L ודומה ליוני ליתיום עם 250-360W•h/L.
הקיבול הספציפי הטיפוסי הוא 290–320 mAh g−1. קיבול מטען נומינלי (C) של סוללת AA נע בין 1100mA•h ל-3100mA•h עם מתח טיפוסי של 1.2V.
(הערכים נמדדו עבור קצב פריקה שבה התא נפרק לגמרי לאחר 5 שעות (C/5) ).
הקיבול האפקטיבי הוא פונקציה יורדת כתלות בגודל הזרם בסוללה, אך עד קצבים של 1xC (שימוש מלא תוך שעה או יותר) הקיבול האפקטיבי לא משתנה משמעותית.
על אף שהסוללות עובדות על מתח חשמלי של 1.2V - נמוך יותר מזה של סוללות אחרות - הן יפעילו בהצלחה את אותם מכשירים ייעודיים ברוב המקרים.
חיסרון עיקרי בסוללה הוא קצב פריקה-עצמית גבוה.
הסוללה מאבדת עד כ-3% מהמטען בכל שבוע של אחסון.
הפריקה העצמית מתחילה ב-5-10% ביום הראשון ומתייצבת על 0-1% ליום בטמפרטורת החדר.
דבר זה לא מהווה בעיה עבור יישומים שמשתמשים בסוללה לטווח הקצר לאחר טעינה (צילום או נסיעה ברכב חשמלי) אך הוא בעייתי עבור יישומים ארוכי טווח (שעונים, שלטים, התקני בטיחות).
קצב הפריקה העצמית גם תלוי בטמפרטורת האחסון לאחר הטעינה, ככל שהטמפרטורה גבוהה יותר היא תתפרק בקצב גבוה יותר.
על מנת להתמודד עם בעיה זו, בשנת 2005 פותחה סוללה בעלת "פריקה עצמית נמוכה".
על פי היצרן, היא בעלת ספרטור חדשני שמונע פריקה עצמית עד לשמירה של בין 70-80% מהקיבול לאחר אחסון של שנה.
לעומת זאת, הקיבול הנקוב של סוללות אלה הוא נמוך ב-20-30% מהסוללות הרגילות עקב תפיסת יותר נפח על ידי הספרטור.
יתרונות הסוללה לעומת סוללות אחרות הן מספר המחזורים הגבוה.
כתלות בעומק פריקת הסוללה (עד כמה השימוש "מגיע עד הסוף") ניתן לפרוק ולטעון אותה במשך אלפי ואפילו עשרות אלפי מחזורי פריקה וטעינה.
לעומת זאת, לסוללה המתחרה העיקרית, יוני ליתיום, יש מספר מחזורים מוגבל של 2000-3000 (עבור DOD אופייני) עד לסוף חייה.
ניתן לפרוק את הסוללה עד הסוף, זאת בניגוד לסוללת יוני ליתיום שפריקתה עלולה לגרום לה נזק בלתי הפיך.
בתגובה האלקטרוכימית, M מייצגת את הסגסוגת המתכתית שמכילה את אטומי המימן באנודה.
סגסוגות רבות פותחו עבור האנודה.
האנודה הנפוצה ביותר היא מסוג AB5 (סטוכיומטרית על כל אטום A יש 5 אטומי B) כאשר A היא תערובת של מתכות נדירות כגון לנתן, צריום, נאודימיום, פרסאודימיום, ו-B מייצג תערובת של מתכות מעבר כגון ניקל, קובלט, מנגן ואלומיניום.
סוג נפוץ פחות נקרא AB2. מטרתן של כל הסגסוגות מכל ההרכבים והסוגים היא אחת: לאגור את המימן.
האלקטרוליט עשוי ממים עם 30% משקלי KOH, הספרטור (הגוף שמפריד בין האנודה לקתודה) עשוי מפולימרים שונים.
על מנת לשפר את הזרמים המקסימליים של הבטרייה וכדי לשפר את ביצועיה בטמפרטורות נמוכות, נעשו שינויים הנדסיים רבים באנודות לאורך השנים.
בין היתר, עשרות תערובות והרכבים כימיים באנודות נוסו עד שהגיעו להרכבים אופטימאליים מבחינת ביצועים ומחיר.
בנוסף לכך, נוספו קטליסטים על בסיס ננו-חלקיקים של סגסוגות ניקל על פני שטח האנודה על מנת להגביר את הזרמים המקסימליים בבטריה.
שיפור נוסף נעשה על מנת להגביר את הביצועים בטמפרטורות נמוכות.
לשם כך נוספו ננו-תעלות על פני שטח האנודה.
תעלות אלו מעלות את השטח האפקטיבי שלה ויוצרות מסלולים מהירים לצורוני התגובה כדי שיוכלו להגיב עם מימן נוסף בעומק האנודה.
הסוללה כוללת מנגנון כשל אופייני שקובע את אורך חיי הסוללה; קורוזיה באנודה שמתגברת ככל שמספר מחזורי הטעינה-פריקה עולה עקב התרחבות סדקים וחדירת אלקטרוליט.
כ-22% מהסוללות-ניידות הנטענות שנמכרו ביפן ב-2010 היו מסוג ניקל מתכת-הידריד.
אחוז זה דעך עם הזמן הודות לייצור המוגבר של סוללות מסוג יוני ליתיום.
בשנת 2000, כמעט חצי מכל הסוללות הניידות הנטענות ביפן היו מסוג ניקל מתכת-הידריד.
סוללות ניקל מתכת-הידריד מהוות מרכיב עיקרי במכוניות היברידיות ובחלק מהמכוניות החשמליות ה"מלאות".
הסוללות פותרות את בעיית חומרי הגלם הנדירים הנמצאים בחלקם הגדול בסין ובכך ניתן להוריד את מחיר המכוניות.
נכון לשנת 2011, שני מיליון מכוניות היברידיות השתמשו בסוללות אלו, רבים מהם מיוצרים על ידי החברות פנסוניק וסאניו.
הסוללה נמצאת גם בסדרה של כלי רכב חשמליים מלאים.
רוב הסוללות הנטענות מהסטנדרטים AA ו-AAA הם מסוג זה.
סוללת מתכת-אוויר היא סוללה שבה לפחות תא אלקטרוכימי אחד המייצר חשמל דרך תגובות חמצון-חיזור בין מתכת לבין החמצן באוויר.
הסוללה מאופיינת באנודה של מתכת פעילה (אבץ, ליתיום, אלומיניום ומגנזיום).
החומר הקתודי הוא החמצן המגיע מהסביבה ונכנס למערכת באמצעות ממברנת פחמן, כלומר, החומר האקטיבי (המחמצן) אינו אגור בתוך הסוללה דבר שמעלה את צפיפות האנרגיה וגם מוזיל את מחיר הסוללה.
ניתן לראות זאת במיוחד במערכת ליתיום-אוויר אשר היא בעלת אנרגיה ספציפית תאורטית גבוהה (11,700Wh/kg) ומתקרבת לערך של בנזין, אחד הנוזלים האנרגטיים ביותר,.
במובן זה, סוללת מתכת אוויר היא למעשה מעין הכלאה של תא דלק וסוללה.
בהשוואה לסוללות ראשוניות (לא נטענות) כגון אבץ-מנגן אוקסיד (סוללות אצבע) וסוללות נטענות כגון עופרת-חומצה (המשמשת למצברים ברכבים), סוללת ניקל מתכת-הידריד וסוללת יוני ליתיום, למשפחת מתכת-אוויר יש צפיפות אנרגיה תאורטית גבוהה בצורה משמעותית.
האלקטרוליט במערכת מתכת-אוויר יכול להיות אלקטרוליט מימי אשר מבוסס על אשלגן הידרוקסידי (KOH) בריכוזים בין 7M-5M .
כמו כן המערכת יכולה להיות מבוססת על אלקטרוליטים אל-מימיים אשר מבוססים על ממסים אורגניים או נוזלים יוניים.
מבנה תא של מערכת מתכת-אוויר מורכב מהחלקים הבאים:
קתודה - מורכבת ממברנה אשר מאפשרת כניסת חמצן למערכת אך לא מאפשרת יציאה של האלקטרוליט החוצה.
בדרך כלל הקתודה מורכבת ברובה מפחמן נקבובי אשר נמצא על רשת מתכתית (כאוסף זרם).
כמו כן מוסיפים בדרך כלל קטליזטור על מנת לזרז את תגובת החמצון.
אלקטרוליט - יכול להיות נוזל, מוצק או ג'ל, מיימי (בדרך כלל סביבה בסיסית) או אל-מיימי בתוספת מלחים של אותה מתכת (נוזלים יוניים או ממסים אורגניים שונים).
ניתן לחשוב על סוגים רבים של סוללת מתכת-אוויר, כאשר הפרמטר החשוב הוא שהפרש הפוטנציאלים בין האנודה לקתודת האוויר יהיה גדול מספיק כדי לקבל מתח תא סביר.
אם מדמים סוללת מתכת-אוויר לתא דלק, החומרים האנודיים הם בעצם הדלק של הסוללה והחמצן מהאוויר הוא המחמצן.
בנוסף חשוב שהמתכת תהיה מתכת נפוצה בכדור הארץ וזולה יחסית (כגון אבץ, אלומיניום, מגנזיום).
ההבדל בין החומרים המשמשים לאנודות נובע מהבדלים באלקטרוכימיה וכימיה ומתבטא בפרמטרי האנרגיה שלהם:
על פני אלקטרודת האוויר (הקתודה) מתרחשת תגובת חיזור החמצן.
לרוב, האלקטרודה מורכבת מפחמן נקבובי עם קטליזטורים שונים.
הקטליזטורים מזרזים את תגובת החיזור של החמצן, משפרים את הקינטיקה של התגובה ומגדילים את הקיבול הספציפי של הקתודה (אלקטרודת האוויר).
דרישה השובה מהקתודה היא שטח פנים גדול, לצורך המשך יעיל של התגובה ומניעת עצירת התגובה עקב סתימת האלקטרודה.
ניתן לחלק את הקטליזטורים של תגובת החיזור של החמצן לארבע קבוצות:
פלטינה וסגסוגות מבוססות פלטינה (למשל ננו-חלקיקים של פלטינה-זהב).
חומרים מבוססי פחמן (ננו-שכבות של גרפן)
תחמוצות של מתכות מעבר (מבני ספינל ופרובסקיט מבוססי מנגן)
על מנת לאפשר פעילות תקינה של סוללות מתכת-אוויר יש צורך בקתודות אוויר יעילות.
ב-30 שנים האחרונות הושקע מאמץ מדעי רב ליצירת קתודת אוויר, כתוצאה מהצורך הן עבור תאי דלק והן עבור סוללות מתכת-אוויר.
מאמץ זה הושקע בתחומים כגון פיתוח/גילוי קטליזטורים חדשים ויעילים יותר, הגדלת זמן החיים של הקתודה וכמו כן מציאת שיטות יצור זולות ויעילות יותר ליצירת קתודות אוויר.
האלקטרוליט במערכות מתכת-אוויר יכול להיות נוזל, מוצק או ג'ל.
אלקטרוליטים מימיים - כאשר מדובר באלקטרוליטים מימיים נעשה שימוש בסביבות אלקליות (בסיסיות) מאוד.
סביבה כזאת מועדפת על פני סביבה חומצית בזכות קצב קורוזיה קטן של האנודה.
ההעדפה תהיה למלח בעל מוליכות חשמלית טובה יותר, למשל KOH מועדף על פני NaOH.
ריכוז מלח ה-KOH נע בין 7M-5M.
אלקטרוליטים אל-מימיים - ניתן לחלק את האלקטרוליטים האל-מימיים לשתי קבוצות: ממסים אורגניים ונוזלים יוניים.
בשני המקרים מוספים מלחים כאשר הקטיון של המלח הוא הקטיון של המתכת אשר ממנה מורכבת הקתודה, על מנת לשפר את המוליכות של היונים בתמיסה.
ניתן לחלק את התגובות לפי סוג האלקטרוליט בהם מתבצעת התגובה: מיימי ואל-מיימי.
התגובות המתרחשות בסביבה אל מימית אינן ידועות לגמרי ונחקרות בימים אלה.
התגובה של האנודה: -M → Mn+ + ne
סוללות אבץ אוויר הן מערכות אלקטרוכימיות מסוג מתכת-אוויר שהן מסחריות כיום.
ישנם גדלים שונים של תאי אבץ אוויר החל מסוללות כפתור שמשמשות למכשירי שמיעה ועד סוללות גדולות היכולות לשמש כתחליף לסוללות כספית ויכולות לשמש לאוטובוסים חשמליים.
סוללות גדולות מאוד מיועדות לשימוש לרכבים חשמליים.
ישנן אפליקציות צבאיות העושות שימוש בסוללות אבץ-אוויר בגדלים שונים.
האנודה במערכת כזאת הא חלקיקי אבץ המחוברים בביינדר (חומר מחבר) שיהיה בדרך כלל פוליאתילן אוקסיד.
תוך כדי הפריקה נוצרים יוני Zn(OH)4−2, יוני הזינקט משתקעים על קתודה בצורת ZnO ומים חוזרים לאלקטרוליט.
כלומר מים ויוני הידרוקסיל ממוחזרים בקתודה, כתוצאה מכך האלקטרוליט לא נצרך בתגובה.
לתא מתח תאורטי של 1.65V, היורד לערכים של 1.35-1.4V בתא אמיתי.
פירוט התגובות המתקיימות בתא אבץ אוויר
סוללות אלומיניום–אוויר הן בעלות אחת מצפיפויות האנרגיה הגבוהות ביותר מכל הסוללות: אנרגיה ספציפית של 1300 וואט שעה לק"ג, אך לא נעשה שימוש רב בסוללות מסוג זה עקב מחירן הגבוה יחסית ובעיות של פריקה עצמית בגלל קורוזיה של אלומיניום בסביבה אלקלינית.
כמו כן קיימות בעיות של תוצרי לוואי כמו שקיעה של אלומינטים ועקב כך ירידה בריכוז האלקטרוליט.
בעיות אלו הגבילו את השימוש בסוללות אלומיניום אוויר לאפליקציות צבאיות בלבד.
שימוש בסוללות אלומיניום אוויר ברכבים חשמליים יוכל לספק טווח נסיעה בין תדלוקים של יותר מאשר פי 10 עד 15 ביחס לסוללות עופרת-חומצה, עבור אותו משקל סוללה.