tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שנכבשה כירכוק ב-29 במרץ, נע כוח השריון הלאומי לדהוק וארביל ב-30 במרץ, לזאכו ב-1 באפריל ולסולימניה, מעוז המורדים האחרון, ב-3 באפריל.
התקדמות כוחות הממשלה נעצרה בקורה, עמק צר ליד חורבות קלדיזה, שם כוחות הכורדים בראשות מסעוד ברזני הצליחו עדיין לשלוט.
על פי נתוני מחלקת המדינה של ארצות הברית והפרלמנט האוסטרלי, המיליציה האיראנית "מוג'אהדין ח'לק" סייעה לשלטון העיראקי לדכא את ההתקוממות באזור.
ב-5 באפריל הודיעה הממשלה "ריסוק מוחלט של מעשי המרד, החבלה וההתפרעות בכל ערי עיראק." באותו יום אישרה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות את החלטה 688 שגינתה את דיכוי הכורדים בידי הממשלה ובדרישה מעיראק לכבד את זכויות האדם של אזרחיה.
במרץ ובתחילת אפריל כמעט שני מיליון עיראקים, מהם 1.5 מיליון כורדים נמלטו מצפון המדינה.
ב-6 באפריל, נציבות האו"ם לפליטים (UNCHR) העריכה כי 750,000 כורדים עיראקים ברחו לאיראן ו-280,000 לטורקיה, כאשר 300,000 נוספים התאספו בגבול טורקיה.
איראן פתחה את גבולותיה בפני הפליטים, ואילו טורקיה סגרה בתחילה את גבולותיה ופתחה אותם רק בעקבות לחץ בינלאומי והבטחות לעזרה כספית להתמודד עם הפליטים.
איראן קיבלה פחות עזרה בינלאומית להתמודדות עם המשבר מאשר טורקיה, בעיקר בגלל היחסים המתוחים עם ארצות הברית.
על פי ארגוני סיוע בינלאומיים, טורקיה קיבלה יותר מפי שבעה את כמות העזרה על כל פליט מאשר שקיבלה איראן.
מריה, דוכסית וירטמברג (17 בספטמבר 1799 – 24 בספטמבר 1860) הייתה בתם של אלכסנדר, דוכס וירטמברג ואשתו אנטוינטה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
היא הייתה דוכסית סקסוניה-קובורג-גותה משנת 1832 עד 1844 כאשתו השנייה של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה.
היא הייתה אמו החורגת של אלברט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה, בן זוגה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
מריה נולדה ב-17 בספטמבר 1799, בתם הבכורה של אלכסנדר, דוכס וירטמברג (1771–1833) ואשתו אנטוינטה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
היו לה שני אחים צעירים יותר ששרדו, הדוכס אלכסנדר והדוכס ארנסט.
ממלכת וירטמברג, כפי שהייתה ידועה משנת 1806 ואילך, הייתה ישות בולטת בגרמניה עם קשרים למשפחות המלוכה הבריטיות והרוסיות.
מריה גדלה בשלוס פנטאיסי בביירוית.
מכיוון שאביה היה גנרל בצבא הרוסי, ומאוחר יותר מושל בלארוס, מריה חיה בין 1802 ל-1832 בג'לגבה (לטביה של ימינו) ובארמון סנט פטרסבורג.
בקובורג ב-23 בדצמבר 1832 הפכה מריה לאשתו השנייה של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה בן ה-48, דוכס סקסה-קובורג וגותה.
ארנסט היה להוט למצוא כלה חדשה לאחר מותה של אשתו הראשונה, לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
בעוד ארנסט חיפש בתחילה אישה במעמד גבוה, הוא גילה שגילו והמוניטין הלקוי הגבילו את בחירותיו.
הוא הסתפק במריה, שהייתה בת שלושים ושלוש ואחייניתו.
מריה הייתה בתה של אנטוינטה, אחותו של ארנסט.
כתוצאה מנישואין אלו, מריה הפכה לאמו החורגת של ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה ואלברט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה, בעלה העתידי של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
מריה הייתה למעשה גם בת דודתם הראשונה.
היא שמרה על מערכת יחסים מאושרת עד מותה עם שני בניה החורגים, והפכה לסנדקית של ויקטוריה ובנו הראשון של אלברט, אלברט אדוארד, (המלך אדוארד השביעי) בשנת 1841.
ההיסטוריונית ג'יליאן גיל מתארת את מריה כ"גברת חמורה ומלנכולית".
למריה ולארנסט לא היו ילדים, והשניים נפרדו במהרה זו מזה, וחיו בעיקר באחוזות נפרדות.
עד 1843 מריה אימצה ילד, אם כי אלברט הזהיר אותה להימנע מלתת לו שאיפות חסרות תקווה לתואר מלכותי.
בעוד שאלברט כינה אותה "אמא יקרה" במכתביו אליה, מריה בחרה שלא להשתתף בכמה אירועים חשובים בחייהם של בניה החורגים, כגון הכתרתה של המלכה ויקטוריה.
אלברט ומריה שמרו על התכתבות לאורך חייהם, אשר סייעה להיסטוריונים להבין טוב יותר את מערכת היחסים שלהם.
מריה התעניינה בספרות, מוזיקה, תיאטרון ואמנות.
לנדסתאטר קובורג החדשה נפתחה ביום הולדתה ה-41. משנת 1842 ביקר אותה פרנץ ליסט לעיתים קרובות.
בשנת 1836 קיבלה על עצמה את ניהול מכון גות'ר מארין, מוסד חינוכי פרטי לבנות.
ב-3 במאי 1842 היא תרמה 2,000 תלרים להקמת מקלט לילדים קטנים בקובורג, שעוצב על פי מודל של מכון דומה בבירה גותה.
"Marienschulstiftung" (קרן בית הספר מריה) החלה לפעול באותה שנה ומאז היא מפעילה גן ילדים, ומאוחר יותר גם "Kinderkrippe" (לילדים קטנים יותר), כקרן עצמאית.
המוסד שוכן מאז 1869 בבניין שבבעלות מריה, "פארק 1", בקובורג.
ארנסט הראשון נפטר בשנת 1844, והדוכסית האלמנה בחרה כמגוריה את שלוס ריינהרדסברון, שלוס פרידריכשטאל ושלוס פרידנשטיין, כולם בגותה.
היא בחרה לחזור לקובורג בעיקר כדי להיפגש עם קרובי משפחתה האנגלים המבקרים.
מריה מתה בשלוס פרידנשטיין ב-24 בספטמבר 1860, שנה לפני מותו של אלברט.
היא קבורה במאוזוליאום הדוקל של פרידהוף אם גלוקנברג בקובורג.
מרידה היא הדמות והגיבורה הראשית של סרט ההנפשה ממוחשבת של פיקסאר, "אמיצה" משנת 2012. הדמות נוצרה על ידי הבמאית ברנדה צ'פמן.
מרידה מדובבת במקור על ידי השחקנית קלי מקדונלד, ובעברית על ידי אילנית גרשון.
מרידה היא נסיכת דיסני האחת עשרה והסקוטית היחידה.
היא גם הנסיכה הראשונה הרווקה של דיסני והנסיכה היחידה שנוצרה באולפני פיקסאר.
לפי פרי רוחה של הבמאית המקורית, ברנדה צ'פמן, מרידה היא הדמות הראשית הנשית הראשונה.
באופן כללי מרידה קיבלה ביקורות טובות, חלקן אמרו שהיא "נשימת אוויר נקי בקרב הנסיכות, ומתוך תרבות שדיסני עדיין לא חקרה.
יש לה תפקיד טוב לבנות אשר רוצות לצאת ולעשות זאת.
מרידה היא לא עלמה במצוקה ולא אצילה, היא קרע בין לעשות מה שמצפים ממנה וללכת אחרי לבה.
האנשים שגרים בסקוטלנד יקבלו את מרידה בברכה."
הנסיכה מרידה בת 16. היא בתם של המלך פרגוס והמלכה אלינור, אשר מושלים בממלכה סקוטית.
המסורת של המלכה אלינור מצפה שמרידה תיקח בעל ותהיה נערה מלכותית והולמת, כאשר מרידה מגיעה לקונפליקט ההתנהגות הנחושה והפזיזה שלה שולטת בגורלה.
מרידה מעולה בקליעה למטרה בחץ וקשת והיא אחת מהקשתות הכי מומחיות בממלכה.
היא גם מומחית בחיתות, קרב-חרבות ורכיבה מסביב לכפר על הסוס שלה, אנגוס.
למרות העזיבות, האישיות החזקה, למרידה יש רכות בלב, במיוחד כלפי שלושת האחים הקטנים שלה, האריס, יוברט והאמיש.
היא לא מפונקת ולמרות המריבות עם אמה היא אוהבת את הוריה.
מרידה דובבה על ידי השחקנית קלי מקדונלד.
מקדונלד נשכרה כדי להחליף את ריס וית'רספון, אשר הייתה אמורה לדבב את מרידה במקור.
שני השירים בסרט "לגעת בשמים" ו"אל האוויר הפתוח" הושרו על ידי ג'ולי פאוליס בתור המחשבות מחוץ למסך של מרידה.
למרידה יש שיער אדום ארוך מתולתל, עיניים כחולות, עור בהיר וגוף דק.
הלבוש שלה הוא שמלה מסורתית בצבע ירוק-כחול ברקת, עשויה מצמר עם חתך אפנתי על מנת לזוז במהלך הקשתות.
כאשר הלורדים מגיעים לטורניר המשחקים, היא לבושה בשמלה חלקה בצבע טורקיז שנראית מימי הביניים עם שרוולים ארוכים, עיטורי זהב וחרוזי זהב, יחד עם מצנפת לבנה וכתר על ראשה.
היא גם מופיעה עם גלימה שחורה עם אבזם מוזהב.
הקשת של מרידה נמצא מאחורי גבה, מעבר לכתף, עם חצים באשפה מעור בצבע חום מסביב למותן.
בסצנה האחרונה, מרידה נראית לבושה בשמלה בצבע כחול כהה עם שבלונות בצבע ירוק בהיר.
כאשר הנסיכות מדברות עם וונלופה פון שווייץ, מרידה דיברה בשפה זרה, ואנה ומואנה הסבירו לוונלופה כי היא מאולפן אחר ושהן לא מבינות מה היא אומרת.
דמותה של מרידה הופיעה בסדרה עד עצם היום הזה בפרק השישי של העונה החמישית שם היא גולמה על ידי השחקנית איימי מנסון, בפרק 6 "הדוב והחץ" מרידה מצילה את אחיה בעזרתה של בל.
בפרק 9 "מלך הדובים" מרידה מאחדת כוחות עם מולאן ורובי נגד המלך ארתור וזלינה המכשפה המרשעת מן המערב בערב הכתרתה של מלכת דנברוך.
מרידה הופיעה במשחק Temple Run: Brave, ספין-אוף למשחק Temple Run, המשחק יצא שבוע לפני הפצת הסרט.
מרידה ואביה המלך פרגוס הם הדמויות היחידות אשר ניתן לשחק בהן.
המשחק קיבל ביקורות טובות מהמבקרים.
מרידות השיעים בעיראק היו סדרה של התקוממויות עממיות בלתי מאורגנות שהיו חלק מהמרידות של שנת 1991 (שכונו בעיראק אינתיפאדת שעבאן; בערבית: الانتفاضة الشعبانية, תעתיק מדויק: אל-אנתפּאצ'ה אל-שעבּאניה) שהתרחשו בחודש מרץ 1991 נגד משטר הבעת' של סדאם חוסיין.
ככלל, המרידות השיעיות לצד אלה הכורדיות בצפון, היו אחד מן האתגרים הגדולים מולם התמודד חוסיין במהלך 12 שנות שלטונו עד אז.
כל הערים המרכזיות בדרום המדינה ובצפונה, למעט מוסול, נפלה לידיהם של אלפי מורדים.
במשך שבועיים היה ספק אם המשטר יצליח להתגבר על המרידות, אך הכוחות הנאמנים לחוסיין בהובלת כוח העילית של משמר הרפובליקה הצליח בסופו של דבר להכריע אותן בכל הערים.
במהלך תקופה קצרה זו, נהרגו אלפי אזרחים וגורמי משטר.
המהומות החלו בעיר בצרה ב-1 במרץ, נמשכו כחודש ודוכאו בסופם על-ידי כוחות המשטר שהכריז על סיום המרידות.
בעקבות התבוסה במלחמת המפרץ לאחר משבר כווית שפרץ בעקבות הפלישה העיראקית למדינה באוגוסט 1990, פרצו התקוממויות עממיות בצפון הכורדי של עיראק ובדרום השיעי.
הצהרותיו של הנשיא בוש "לקחת את העניינים לידיים – כדי לאלץ את סדאם חוסיין, הדיקטטור, לזוז הצידה" עודדו בבירור את ההתקוממויות הללו.
האוכלוסייה בעיראק בשנים 1980–1991 מנתה בין 12 ל-16 מיליון תושבים, וכ-60% ממנה היו מוסלמים שיעים.
פלח גדול מהאוכלוסייה השיעית שולב במשטר הבעת'.
למרות זאת, השיעים העיראקיים חוו צורות שונות של אפליה, ובשל כך התגבשו בקרב השיעים תוכניות שונות להתנגדות על פי חלוקות של מעמד ושבט.
עבור רבים מהשיעים, הסיבה לערער על משטר הבעת' התבססה על האפליה שחוו כשיעים ולאו דווקא על ההבדלים הדתיים והעדתיים.
לעומת זאת, המרידות שמשתתפיהן העיקריים היו שיעים, לא הונהגו על-ידי אף מפלגה פוליטית ולא הייתה להן אג'נדה שיעית ספציפית, מלבד התנגדות למשטר הבעת'.
ההתנגדות השיעית התהוותה לאחר סיום מלחמת המפרץ.
התוכנית האסטרטגית להתקוממות שיעית מוצלחת שהגתה המועצה העליונה של המהפכה האסלאמית בעיראק, תיארה סדרה של הפגנות בתקופת משבר, איחוד האוכלוסייה נגד המשטר וניצחון הצבא בידי האופוזיציה.
עם זאת, הקצב המהיר של האירועים במהלך מלחמת המפרץ ומיד לאחריה שלל אסטרטגיה זו.
כמעט כל הכוחות העיראקיים, למעט חלקן הגדול של יחידות משמר הרפובליקה, בזירה הכוויתית קרסו לנוכח תקיפות האוויר והקרקע של הקואליציה הבינלאומית.
בסוף פברואר 1991 תושבי דרום עיראק הבינו כי הצבא העיראקי מובס וחלש, וראו בכך כהזדמנות למרד.
בעקבות כך, בחודש מרץ פרצה התקוממות פעילה במספר אזורים שיעיים בדרום עיראק.
המהומות החלו בעיר בצרה ב-1 במרץ, יום אחרי חתימת הסכם הפסקת האש שסיים את מלחמת המפרץ, והן התרחבו במהירות לערים רבות נוספות בדרום עיראק, ביניהן נג'ף, כרבלא וערים אחרות.
ההתקוממויות התפשטו מהר מאוד מעיר לעיר בצורה לא מתואמת, והובלו בעיקר על-ידי עריקי הצבא העיראקי והתארגנויות מילציוניות שיעיות.
ההתארגנויות האלו, כגון "חטיבת בדר" התסיסו את הציבור בערים הדרומיות, סיפקו נשק וניהלו חלק גדול מהקרבות נגד כוחות המשטר.
ב-5 במרץ דווח כי יותר מ-12 עיירות בדרום עיראק נפלו לידי המורדים.
ב-7 במרץ המשטר כבר הכיר בפומבי בתסיסה.
סדאם חוסיין, מינה את בן דודו עלי חסן אל-מג'יד למפקד החדש לביטחון הפנים, והממשלה גירשה כמעט את כל העיתונאים הזרים מהמדינה.
מרידות במרבית הערים לבשו דפוס דומה: ביום הראשון יצאו אזרחים לא חמושים או חמושים קלות לרחובות, קראו קריאות נגד המשטר, כתבו סיסמאות על מבני ממשל ובמיוחד על מבנים של כוחות הביטחון.
בשלב השני, החלו המורדים לתקוף את המבנים הללו וכשכוחות הביטחון ניסו להדוף את ההמון, רבים מהם נהרגו או נשבו.
כאשר הצליחו כוחות המשטר לבסס התקפה נגדית אל מול המרידות, היה ברור כי להתנגדות לא היה סיכוי לעמוד מולם, בשל הסתמכותם על נשק קל, על רימונים ועל טנקים ספורים אל מול הכוח הארטילרי הכבד שהיה לצבא העיראקי.
הנזק האנושי שנגרם עקב דיכוי המרידות בכל רחבי עיראק היה עצום ואלפי אזרחים לא חמושים נהרגו.
רוב האוכלוסייה שישבה בדרום עיראק הייתה מוסלמית-שיעית, בעיקר לאור קרבתן של הערים הקדושות לשיעה.
ב-1 במרץ, התחילו המהומות העיראקיות בבצרה, העיר השנייה בגודלה במדינה, שנפגעה קשה באופן יחסי במהלך שמונה שנות מלחמת איראן-עיראק.
עריקים משורות הצבא העיראקי שהגיעו מהחזית החלו בהתקוממות המקומית נגד משטר הבעת'.
המרידות בעיר החלו ככל הנראה כאשר נורו יריות לעבר פסלו של סדאם חוסיין, מה שהצית אזרחים רבים, ביניהם חיילים וחברים בתנועות האופוזיציה השיעית.
רחובות העיר התמלאו בבני אדם, אנשים צעקו סיסמאות נגד המשטר, כתבו כתובות על קירות מבנים, והשחיתו תמונות של סדאם.
המורדים הרגו אנשים שחשדו כמקושרים לממשל, למפלגת הבעת' ולמשטרה.
למרות זאת, המורדים לא הצליחו להשתלט באופן מלא על העיר.
לאחר שלושה ימים של התקוממות, השיבו חיילי משמר הרפובליקה הנאמנים למשטר במתקפות נגד אכזריות כלפי מוקדי התקוממות.
טנקים ירו לעבר בנייני מגורים אזרחיים, וגופות החלו להיערם ברחובות.
לפי עדויות שונות, על מנת להגן על הטנקים, השתמשו חיילי משמר הרפובליקה ב"מגנים אנושיים" וקשרו ילדים ונשים לטנקים או אילצו אותם לצעוד לפניהם.
חרף הדיכוי היעיל בתוך תחומי העיר, המשיכה ההתנגדות במהלך חודש מרץ בפרברי העיר, שבהם הייתה נוכחות כוחות משמר הרפובליקה דלילה באופן יחסי.
אך בעת שמשמר הרפובליקה הפנו את תשומת ליבן לפרברים, התוצאות היו קשות וגבו מספר רב של אבדות.
לאחר מספר ימים של התקוממויות נראה כי חיילי הממשלה דכאו את קרבות הרחוב בבצרה, ובכל הדרום השיעי של עיראק.
המרידות בנג'ף החלו ב-3 במרץ והתפשטו במהרה יום לאחר מכן.
הרחובות התמלאו באנשים שהיו בחלקם חמושים, אך בשונה מהמרידות בבצרה, המרידות בנג'ף נסמכו פחות על עריקים משורות צבא עיראק.
ב-4 במרץ התחילו הפגנות שכללו כ-500 בני אדם שצעקו סיסמאות נגד סדאם, אך בהדרגה מספרם גדל והמחאות נהיו יותר אלימות.
תומכי סדאם שהתנגדו נהרגו, מי שלא התנגד נלקח בשבי ולאחר מכן נהרג.
ההתנגדות הצליחה להתמיד בלחימה ולפגוע בחיילי הצבא העיראקי למשך מספר ימים.
שיטות הלחימה של חיילי סדאם היו דומות לאלו בערים אחרות: ירי טילי קרקע-קרקע על בניינים אזרחיים, שימוש במגנים אנושיים, מעצרים, הרג של צוותים רפואיים ושל מטופלים, והוצאות להורג פומביות של חשודים בהתנגדות למשטר.
רופא בבית החולים על שם סדאם בעיר העיד כי רופאים שטיפלו במתקוממים נהרגו מאש חיילי המשטר.
"הרופאים הוצאו להורג בסכין, ולרופאות קרעו את בגדיהן".
לפי העדויות, החיילים עצרו את כל אנשי ההתנגדות ותלו אותם על עמודי חשמל, גררו את גופותיהם מאחורי טנקים ודרסו נשים וילדים.
על הטנקים שנסעו בעיר הייתה כתובה הכתובת "מהיום אין יותר שיעים".
האתרים השיעים הקדושים בעיר נפגעו וניזוקו.
קבר האימאם עלי, המקום הקדוש ביותר לאסלאם השיעי, בו השתמשו המתקוממים כבסיס לאגירת אמצעי לחימה, מתוך מחשבה שהכוחות המזוינים לא יתקפו אותו, הותקף אף הוא ונפגע קשות.
העיר כרבלא, הממוקמת כ-80 קילומטר צפונית לנג'ף, ספגה את הנזק המשמעותי ביותר במהלך המרידות.
חלק מהאתרים הקדושים ביותר לאסלאם השיעי הממוקמים בעיר נפגעו קשות ואלפי מורדים נהרגו מאש ארטילרית ומירי של חיילים ברחובות.
המרד בעיר החל ב-5 במרץ ובצהרי אותו היום נכנסו חיילים עריקים לעיר וחילקו עלונים.
בעקבות זאת יצאו אלפי נערים חמושים לרחובות העיר.
המהומות התרחבו במהרה ומורדים חמושים לצד אלפי אזרחים ועריקים משורות צבא עיראק תקפו בניינים ממשלתיים.
אליהם הצטרפו אזרחים עם סכינים אשר החלו לתקוף את תומכי סדאם בעיר.
בשונה מהמצב בנג'ף, מתקפת הנגד של כוחות המשטר בכרבלא הייתה מיידית ולא לאחר שהות של מספר ימים.
כוחות הביטחון תקפו חשודים המורדים במשטר.
מסגד האימאם חוסיין, שהיווה בעת ההתקוממות כבסיס למתנגדים, והמסגד של אל-עבאס, שניים מהמקומות הקדושים ביותר לאסלאם השיעי, נפגעו קשות מירי ארטילרי ומטילי קרקע-קרקע בין ה-7 ל-11 במרץ.
הנזק גבר כאשר חיילי משמר הרפובליקה פרצו לתוך המסגדים וטבחו במתקוממים ששהו שם.
בנוסף, בית החולים "אל-חוסייני", שנוהל על-ידי המתקוממים, הותקף גם הוא באש ארטילרית של כוחות הצבא העיראקי.
המתקוממים ניסו להדוף את הצבא והציבו במקום את ההתנגדות החזקה ביותר כדי להגן על בית החולים, אך כאשר החיילים פשטו על המתחם הם לקחו את הצוותים הרפואיים, אזקו אותם וכיסו את עיניהם ולאחר מכן הרגו אותם.
לפי עדויות מקומיות, כמות האבדות בכרבלא הייתה עצומה וייתכן שהגיעה לכ-15,000 הרוגים.
בנוסף, תושבים מקומיים העידו כי בכל יום קברו בעיר מאות גברים, נשים וילדים.
משטר הבעת' הצליח לדכא את ההתקוממות בדרום המדינה במהירות יחסית.
ב-16 במרץ פנה סדאם חוסיין, שהאמין שהמצב ניתן לשליטה, לציבור העיראקי ואישר את היקף ההתקוממות תוך האשמות כלפי המתקוממים, שאותם כינה "עדרי בוגדים מרושעים" שזכו לסיוע של "אספסוף שסטה מהדרך הנכונה".
עד 28 במרץ כבשה הממשלה מחדש את כל הערים שהוחזקו על-ידי המורדים בדרום.
ב-30 בחודש, הרגישה הממשלה שהמצב בדרום שב לשליטה, והחלה להסיט יחידות של משמר הרפובליקה לצפון המדינה כדי להתמודד עם ההתקוממות הכורדית שאירעה במקביל, וב-5 באפריל הכריזה מועצת הפיקוד המהפכנית באופן רשמי כי הצליחה להכניע את כל המרידות והמהומות בעיראק.
במהלך החודשים מרץ ואפריל, נמלטו קרוב לשני מיליון עיראקים מעריהם לאורך הגבולות הצפוניים והדרומיים לטורקיה ולאיראן.
יציאתם הייתה מהירה וכאוטית, כשחלקם נעו רגלית דרך ההרים וחלקם היו רכובים על חמורים או ברכבים עמוסים בבני אדם.
רבים מהנמלטים לא שרדו את הדרך או נהרגו בדרכם מירי מסוקים.
אחרי הפלישה האמריקנית לעיראק בשנת 2003 החלו להיחשף ברחבי עיראק ובייחוד בדרומה קברי אחים שבהם נמצאו שרידי גופותיהם של כ-200 אלף בני אדם, ככל הנראה מתקופת שלטונו של סדאם.
על פי ההערכות, אחד הקברים שהתגלה בכפר אל-מהאוויל כ-90 ק"מ דרומית לבגדאד, נמצאו גופות של אסירים פוליטיים מניסיונות המרידה ב-1991. מאות אזרחים עיראקיים התקבצו סביב הקברים בניסיון לזהות את קרוביהם האבודים.
ועדה מיוחדת מונתה לטפל בזיהוי הגופות, בחפירת הקברים ובאיסוף החפצים.
כמו כן, הוועדה הבינלאומית לנעדרים גם השתתפה במאמצים לזיהוי הגופות ולחיפוש אחר נעדרים.
מרידיאן היא סדרת לווייני ריגול שפותחה ברוסיה ושיגוריה נמשכים גם כיום.
הלוויינים פותחו במערכות המידע הלווייניות רשטניוב בהזמנת משרד ההגנה של רוסיה אך מיועדים גם לצרכים אזרחיים.
פיתוח הלוויין החדש החל בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. תחילה הפיתוח בוצע בחברת "פוליוט" בעיר אומסק.
גרסה זו לא הגיע לשלב מתקדם וכאשר הפרויקט עבר ל"מערכות המידע הלווייניות רשטניוב" הם התחילו את התכנון הרעיוני מהתחלה.
לאחר בדיקה מחודשת של עקרונות התכנון הוחלט שלוויין חדש תחליף את מערכות של לווייני מולניה ולוויינים שמשרתים מערכות ניווט לווייני ציקדה וציקלון.
כמו כן הם היו צריכים לעבוד מצד לוויינים מסדרה רדוגה 1M.
לווייני הסדרה פותחו על בסיס לוויינים שהיו מיועדים למערכת גלונאס.
הם מצוידים במדחפים לשינוי מסלול ופאנל סולארי בהספק 3000 וא"ט.
על הלוויינים הותקנו 3 משיבים.
הלוויינים שוגרו מקוסמודרום פלסצק בעזרת משגר מדגם סויוז 2.1B.
הלוויינים נשלטים על ידי מרכז בקרה של חיל האוויר והחלל של רוסיה בעיר קרסנוזנאמנסק.
אורך חיים המתוכנן של הלוויין הוא כ-7 שנים.
הלוויין הראשון נאבד זמן קצר לאחר ההפעלה.
הלוויין השני שוגר למסלול לא מתוכנן ולא היה ניתן לנצל אותו בהתאם למטרות המתוכננות.
בשנת 2019 החל שיגור לוויינים מהדור השני.
דור זה כולל 3 לוויינים פעילים וידוע על הזמנה של לוויינים נוספים.
מרידה (בספרדית: Club Polideportivo Mérida) היה מועדון כדורגל ספרדי מהעיר מרידה, שבאקסטרמדורה.
המועדון שיחק בעבר בלה ליגה והתפרק בשנת 2000.
מועדון הכדורגל מרידה נוסד בעיר מרידה בשנת 1912, והיה בין הראשונים באזור אקסטרמדורה שבה פעלה קבוצת כדורגל מקצועית.
בשנת 1943 החלה הקבוצה לשחק במסגרת הליגות הארציות, בליגה החמישית.
בהמשך שיחקה במשך 12 עונות בליגה השלישית, ועד לשנת 1980 נדדה בין הליגה השלישית לליגה הרביעית.
בשנת 1991 העפילה "מרידה" לליגה השנייה.
לאחר כמה עונות זכתה באליפות הליגה, ובכך העפילה ללה ליגה לראשונה בתולדותיה.
הקבוצה שרדה עונה אחת בלבד וירדה בחזרה לליגת המשנה.
בעונת 1997/1998 חזרה לליגה הבכירה בפעם השנייה, אך גם אז ירדה בתום העונה בחזרה לליגת משנה.
בליגת משנה הקבוצה שיחקה בסך הכול 7 עונות.
לאחר מספר עונות נוספות בליגת המשנה, בשנת 2000 הכריזה הקבוצה על פשיטת רגל והתפרקה.
לאחר פירוקה בהובלת האוהדים הוקמה קבוצה יורשת Mérida UD ששיחקה בליגה השלישית עד לשנת 2013. באותה שנה נוסדה הקבוצה Mérida AD, המשחקת כיום בפרימרה דיוויסיון RFEF שהיא ליגה חצי-מקצועית.
מריה איסבל לופס רודריגס (בספרדית: Maria Isabel; נולדה ב-4 בינואר 1995) היא ילדת פלא, זמרת ושחקנית ספרדייה.
מריה איסבל נולדה באז'מונטה, הואלבה, שבספרד והחלה להתעניין בריקוד ושירה בגיל צעיר מאוד.
אהבתה לתחומים אלו הובילה אותה ב-2004 להשתתף באירוויזיון הילדים 2004 שהתקיים בלילהאמר, נורווגיה.
שם היא שרה, בין היתר, את השיר שכתבה: "Antes muerta que sencilla" ("אנטס מוארטה קה סנסיז'ה", בתרגום חופשי: "מוטב להיות מתה מפשוטה"), שיר על חלומותיה של ילדה לגדול ולהיות לאישה גנדרנית ומפורסמת.
עם שיר זה בל זכתה באירוויזיון הילדים, ובעקבות פרסומו יצאה איסבל לסיבוב הופעות באמריקה הלטינית, בארצות הברית ואף ביפן ששם יצאה גרסה מקומית לשיר.
בעקבות ניצחונה בתחרות והפרסום לו זכתה, הוציאה 3 דיסקים במהלך שלוש השנים שאחרי התחרות.
במהלך שנת 2004 מריה איסבל הוציאה את אלבומה הראשון שנקרא: " No me Toques las Palmas que me Conozco"(בתרגום חופשי: "אל תגע לי בתמרים שאני מכירה") זכה להצלחה בספרד ובמדינות נוספות, כמו מקסיקו ויפן, ואף זכה להצלחה של 5 אלבומי פלטינה.
"Antes muerta que sencilla" - איתו זכתה מריה איסבל בתחרות.
- השיר נמכר בחנויות גם כסינגל.
בשנת 2005 היא הוציאה את אלבומה השני נקרא : "Maria Isabel Nº 2" (מריה איסבל - מספר 2).
שגם הוא זכה להצלחה, ונמכר ברחבי ספרד ובחלק נרחב באירופה וזכה להצלחה של 3 אלבומי פלטינה.
מריה איסבל הוציאה גם סדרת בשמים על שמה ואף בשיר הנושא (Maria Isabel Nº 2) מוזכר הבושם.
בשנת 2006 הוציאה גם את אלבומה השלישי שנקרא "Capricornio"("גדי"), והוא זכה לאלבום פלטינה.
הסינגל היחיד מהדיסק הוא של השיר "De que vas" זכה להצלחה.
במהלך שנת 2010 מריה איסבל חזרה לאולפן ההקלטות ועבדה על האלבום החמישי שלה (בחישוב שדיסק פסקול התוכנית "Los Lunnis" אינו שייך למריה איסבל אלא לערוץ TVE ולכן הדיסק אינו שלה) אך הוא לא יצא.
לאחר מכן מריה איסבל הוזמנה כזמרת אורחת בתחרות אירוויזיון הילדים 2010 בבלארוס ביחד עם כל שאר זוכי התחרות עד אותו יום, והיא שרה את השיר איתו זכתה בתחרות במחרוזת ששרו כל ילדי זוכי התחרות, כל ילד בתור שלו, קטע קצר מהשיר שלו.
בסוף השנה היא הקליטה גרסה חדשה לשיר "Micifuz y Robustiana"- שיר ישן של להקה ספרדית הנקראת "Cantores de Hispalis" שנכנס לדיסק "La Gran Fiesta de las Sevillanas" .
בשנת 2007 שיחקה לראשונה בסרט קולנוע ספרדי הנקרא "Angeles S.A"(בתרגום חופשי לעברית: " מלאכים בע"מ ").
בסרט זה היא מגלמת את הדמות הראשית של ילדה הנושאת את שמה הפרטי במציאות, הנאלצת להתמודד עם מותו הטראגי של אביה, אליו הייתה קשורה מאוד.
הסרט, שהוא מעין דרמה-מחזמר, כולל פסקול רחב, שאת כל שיריו מבצעת מריה (אחד מהם עם זמרת נוספת).
הסרט זכה להצלחה, ושירים רבים מתוכו הפכו ללהיטים בספרד.
פסקול הסרט זכה לאלבום פלטינה.
בשנת 2009 החלה להשתתף בערוץ 1 של ספרד - ה-TVE ולהנחות את תוכנית הבוקר לילדים "Los Lunnis".
התוכנית שודרה בסביבות השעה 7 בבוקר, ובה מריה והדמויות (בובות) מלמדות ערכים ומעט אנגלית.
לקראת סוף אותה שנה ובסיום העונה השנייה של התוכנית, יצא לחנויות פסקול התוכנית הנקרא על שם הסדרה, ובו שני שירים חדשים (אותם שרה מריה) הנקראים "Cosquillitas" ו"Toc Toc".
בנוסף, הוקלטה בו גרסה נוספת לשיר "Cosquillitas", אותה שרה מריה יחד עם האנשים המשחקים את הבובות בסדרה.
שיר זה שוחרר גם כסינגל.
2009 - Los Lunnis con Maria Isabel (מתוך תוכנית הילדים שאותה היא הנחתה במשך 3 עונות)
מריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה , ידועה מאוחר יותר בתואר "דוכסית אדינבורו" ו"דוכסית סקסה-קובורג-גותה", הייתה בתו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ורעייתו של אלפרד, דוכס סקסה-קובורג-גותה, בנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
הנסיכה הגדולה מריה אלכסנדרובנה נולדה בצארסקויה סלו, ילדתם השישית ובתם השנייה של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ורעייתו מארי, נסיכת הסה.
ב-23 בינואר 1874, בארמון החורף שבסנקט פטרבורג, נישאה מריה לאלפרד, דוכס אדינבורו, בנם השני של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
מריה, שהייתה כעת דוכסית אדינבורו, הגיעה ללונדון ב-12 במרץ באותה השנה.
הדוכסית קיבלה מאביה הצאר נדוניה של 100,000 ליש"ט וקצבה שנתית של 28,000 ליש"ט.
יותר מכך, דרישתו של הצאר אלכסנדר השני כי יתייחסו לבתו בתואר "הוד מעלתך הקיסרית" (בניגוד לתואר "הוד מעלתך המלכותית", שהיה נהוג לדוכסית בבריטניה), וכי מעמדה יהיה גבוה משל נסיכת ויילס דאז, הנסיכה אלכסנדרה, הכעיסה ביותר את המלכה ויקטוריה.
מריה בעצמה התמרמרה מאוד על העובדה שאלכסנדרה, בתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, הייתה חשובה ממנה בחצר המלוכה הבריטית, למרות שהייתה בתו של הצאר הרוסי הגדול.
המלכה ויקטוריה לא נכנעה לדרישותיה של מריה ושל אביה והמשיכה להתייחס אליה כשנייה במעמדה אחרי נסיכת ויילס.
הדוכס ארנסט, שהיה אחיו הגדול של הנסיך אלברט, מת ללא יורשים, ומכיוון שאדוארד, נסיך ויילס ויתר על זכותו לדוכסות, הפך אלפרד לדוכס סקסה-קובורג-גותה החדש.
עם עלייתו של בעלה לתפקידו החדש הפכה מריה אלכסנדרובנה לדוכסית סקסה-קובורג-גותה, בנוסף להיותה דוכסית אדינבורו, וכך הייתה לא רק בת אצולה רוסית אלא גם בריטית וגרמנית.
כרעייתו של דוכס גרמני ריבוני, מעמדה של מריה היה כעת גבוה יותר משל גיסתה, אלכסנדרה, נסיכת ויילס.
תואר הדוכסות עבר לאחיינו, צ'ארלס אדוארד, אולם הדוכסית האלמנה מריה המשיכה להתגורר בטירת רוזנאו בקובורג.
מריה אלכסנדרובנה מתה ב-24 באוקטובר 1920 בציריך.
היא נקברה בבית הקברות הדוכסי מחוץ לקובורג, אולם בתה מארי, שהייתה כעת מלכת רומניה, לא הורשתה לנסוע ללווייתה בשל המתח לאחר המלחמה בין גרמניה לרומניה.
מריה אדאנס אלמנארה (בספרדית: María Adánez Almenara) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ספרדיה, זוכת פרס איגוד השחקנים הספרדי.
החל משנת 2011 אדאנס עוסקת גם בבימוי, תסריטאות והפקה.
אדאנס מוכרת מאוד בשל תפקידהּ כלוסיה אלברס (Lucía Álvarez) בסדרה הקומית Aquí no hay quien viva, אחת הסדרות המצליחות ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה הספרדית, שם שיחקה לצד שחקנים כמו לולס לאון, מריבי בילבאו, מלנה אלטריו, פרננדו טחרו ולואיס מרלו.
תפקידה בסדרה זו זיכה אותה בפרס השחקנית הטובה ביותר של איגוד השחקנים הספרדי.
אדאנס זכתה להצלחה רבה גם בעקבות תפקידיה בסדרות Farmacia de guardia ו-Pepa y Pepe, וכן בשל תפקידהּ בסרט "האהבה היוונית שלי" שהוצג ב-13 מדינות ורשם רווחים של כ-20 מיליון דולר.
אדאנס משחקת בסדרה לצד שחקנים ששיחקו איתה גם ב-Aquí no hay quien viva וכן שחקנים נוספים כמו אנטוניה סן חואן ועוד.
דמותהּ של אדאנס בסדרה היא רבּקה אורטיס (Rebeca Ortiz), עורכת דין גרושה.
אדאנס שיחקה בעונות השישית והשביעית של הסדרה, עד שפרשה מהמשחק בסדרה ביולי 2015.
בסרטים שלא צוין אחרת תפקידהּ של אדאנס היה שחקנית.
2011 – 5ºB Escalera Dcha (במאית, תסריטאית ומפיקה)
האהבה היוונית שלי – 2009
2007 – כוורת בסרט (דיבוב לספרדית)
2004 – תפוס ת'כריש (דיבוב לספרדית)
2005 – זוכת פרס השחקנית הראשית הטובה ביותר בטלוויזיה ("Aquí no hay quien viva")
2003 – מועמדת לפרס השחקנית הראשית הטובה ביותר בתיאטרון ("El príncipe y la corista")
2003 – זוכת פרס תגלית השנה בתיאטרון ("El príncipe y la corista")
2009 – מועמדת לפרס המשחק הטוב ביותר בתיאטרון ("La señorita Julia")
2008 – מועמדת לפרס המשחק הטוב ביותר בתיאטרון ("Las brujas de Salem")
2005 – מועמדת לפרס המשחק הטוב ביותר בתיאטרון ("La tienda de la esquina")
פרס פסטיבל הקולנוע של איסלנטיה:
2012 – מועמדת לפרס "הירח של איסלנטיה" לבימוי הטוב ביותר ("5ºB Escalera Dcha")
מריה לאונטייבנה איטקינה הייתה אתלטית יהודיה-סובייטית.
הייתה אלופת אירופה בעלת 4 מדליות זהב ושיאנית עולם בריצת 400 מטר.
הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה שרצה מתחת מ-54 שניות בריצה זו.
איטקינה נולדה ברוסלבל, שבמחוז סמולנסק, שברוסיה.
היא התאמנה במועדון ספרטק מינסק ובמועדון דינמו שבמינסק, בלארוס.
התגוררה במינסק ועסקה בארגון ספורטאים-גמלאים.
באליפות אירופה שנערכה בברן, שווייץ בשנת 1954 זכתה איטקינה בשתי מדליות זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.3 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם ורה קרפקינה, רימה אוליסקינה, ואירינה טורובה בתוצאה של 45.8 שניות.
בתחרות שנערכה ביולי 1956 קבעה איטקינה בריצת 220 יארד (201.17 מטר) שיא אישי חדש של 23.6 שניות והייתה מוכנה לאולימפיאדת מלבורן (1956).
במשחקים עצמם היא סיימה במקום רביעי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 45.6 שניות ודורגה במקום שביעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.3 שניות, לאחר שסיימה במקום רביעי בשלב חצי הגמר, רק 3 אצניות עלו מכל מקצה ו-6 אצניות בסך הכול בשלב הגמר.
בתחרות שנערכה במינסק ב-8 ביוני 1957 קבעה איטקינה בריצת 400 מטר שיא עולם חדש של 54.0 שניות.
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה במוסקבה, לשעבר ברית המועצות ב-6 ביולי היא שיפרה את שיאה העולמי והעמידה אותו על 53.6 שניות ובכך הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה שרצה מתחת מ-54 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1958 זכתה איטקינה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 53.7 שניות ומדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.3 שניות ולא הצליחה לגן על תוארה.
בתחרות שנערכה בקרסנודאר, ברית המועצות ב-12 בספטמבר 1959 קבעה איטקינה בריצת 400 מטר (ריצת 440 יארד – 402.34 מטר) שיא עולם חדש של 53.4 שניות, לאחר שניצחה את בטי קאת'ברט מאוסטרליה (54.3 שניות).
באולימפיאדת רומא (1960) סיימה איטקינה 3 פעמים במקום רביעי.
המקצוע שבו החזיקה בשיא העולם (ריצת 400 מטר) לא נערך במשחקים אלו ולכן היא השתתפה במקצועות בה הייתה פחות טובה.
בשנת 1961 קבעה איטקינה בריצת 60 מטר באולם שיא עולם חדש של 7.3 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1962 זכתה איטקינה במדליית זהב בריצת 400 מטר לאחר שהשוותה את שיאה העולמי 53.4 שניות והגנה על תוארה.
בתחרות שנערכה ב-17 באוגוסט 1963 קבעה איטקינה ביחד עם חברותיה בריצת 4x200 מטר שיא עולם חדש של 1.34.7 דקות.
ב-29 באוגוסט 1964 שברה איטקינה בריצת 400 מטר את שיאה האישי והעמידה אותו על 53.0 שניות והגיעה מוכנה לאולימפיאדת טוקיו (1964).
במשחקים עצמם, היא סיימה רק במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 54.6 שניות ושוב לא הצליחה לזכות במדליית אולימפית.
בשנת 1965 קבעה איטקינה בריצת 400 מטר שיא אישי חדש של 52.9 שניות.
ב-1966 פרשה מספורט תחרותי לאחר הכנסת בדיקות לקביעת מגדר הספורטאיות.
יחד אתה פרשו באותה עת מספר אתלטיות סובייטיות.
בסך הכול קבעה איטקינה 6 שיאי עולם חדשים, 4 מהם בריצת 400 מטר, אחד בריצת 60 מטר באולם ואחד בריצת שליחות 4x200 מטר.
בסל הכל זכתה איטקינה ב-17 תוארי אליפות של ברית המועצות.
בשנת 1991 זכתה איטקינה להיכלל ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
מריה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך הייתה אשתו של קרל, נסיך פרוסיה, בנו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
הנסיכה מריה לואיזה אלכסנדרינה נולדה בויימאר ב-3 בפברואר 1808, כבתם הראשונה של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך ומריה פבלובנה, בתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
מריה קיבלה חינוך מקיף שנועד להכין אותה לחיים בחצר מלוכה, במסגרתו קיבלה גם שיעורי מוזיקה ממוזיקאי החצר, יוהאן נפומוק הומל.
בשנת 1824 פגשה מריה את בעלה לעתיד קרל, נסיך פרוסיה בפרנקפורט על האודר, יחד עם אחיו הגדול יותר וילהלם, נסיך פרוסיה, שהיה מאוהב באותה העת בנסיכה הפולנית אליסה ראדזיוויל, בעת שנסעו לפגוש את דודה ניקולאי ואשתו אלכסנדרה.
בזמן הביקור הציע דודה שמריה תתחתן עם קרל, ואכן על אף תקוותיה של אמה שתתחתן עם יורש עצר של אחת המדינות, התחתנה מריה בשנת 1827 עם קרל, נסיך פרוסיה, בעוד שאחותה אוגוסטה התחתנה עם אחי בעלה וילהלם, נסיך פרוסיה שדווקא אהב יותר את מריה.
ב-18 בינואר 1877 מתה מריה בביתה שבברלין, והיא בת 69 שנים.
בשנת 1827 התחתנה מריה עם קרל, נסיך פרוסיה, בנם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ, ממנו נולדו לה שלושה ילדים:
מריה, נסיכת ספרד, ארכידוכסית אוסטריה (בספרדית: María de Austria y Portugal; 21 ביוני 1528 – 26 בפברואר 1603) הייתה בתו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אשתו של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואם לשני קיסרי האימפריה הרומית הקדושה: רודולף השני ומתיאס.
שימשה פעמיים כעוצרת של ספרד.
מריה נולדה במדריד בשנת 1528, אביה היה קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואימה הייתה איזבלה, נסיכת פורטוגל.
היה לה קשר חזק עם אחיה פיליפה ועם אחותה חואנה שנמשך גם בהמשך חייהם.
בגיל 20, ב-15 בספטמבר 1548, נישאה מריה למקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה בן דודה מצד אימה.
השניים היו נשואים במשך 28 שנים ונולדו להם 16 ילדים.
בעוד אביה, קרל החמישי היה בגרמניה שמשו מקסימיליאן ומריה כעוצרים של ספרד בין השנים 1548 ל-1551, כאשר אחיה פליפה נעדר.
בשנת 1552 נסעו מקסימיליאן ומריה לווינה לחצרו של
פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אביו של מקסימיליאן.
בין השנים 1558–1561 בעת היעדרות נוספת של אחיה, שכבר היה מלך ספרד באותה העת, שימשה מריה שוב כעוצרת של ספרד ושהתה במדריד בתקופה זו.
לאחר שובה לגרמניה החל מקסימיליאן לקבל בהדרגה סמכויות שונות במטרה לרשת את אביו בבא העת.
בשנת 1562 הוכתר כמלך הרומאים ולאחר מותו של אביו ב-1564 נתמנה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מריה שמשה כקיסרית עד למותו של בעלה בשנת 1576. היא הייתה קתולית אדוקה ולעיתים לא הסכימה עם בעלה שקיים יחסים טובים עם פרוטסטנטים ולותרנים.
הייתה למריה השפעה רבה על שני בניה שהיו לימים קיסרי האימפריה הרומית הקדושה, רודולף ומתיאס, ושניהם נודעו לימים כקתולים אדוקים.
בשנת 1582 שבה מריה לספרד עם ביתה הצעירה מרגרטה במטרה לחתן אותה עם אחיה פליפה השני, מלך ספרד.
פליפה היה נשוי לביתה הגדולה של מריה, אנה, אך היא מתה בשנת 1580. פיליפה דחה את ידה של מרגרט ובשל כך מרגרט קיבלה על עצמה נזירות.
מריה הייתה דומיננטית בחצר הספרדית לאחר מותו של אחיה וביחד עם המלכה מרגרטה מאוסטריה, מלכת ספרד השפיעה על פליפה השלישי, מלך ספרד (שהיה גם נכדה מבתה הגדולה, אנה) להיות פרו קתולי ופרו אוסטרי.
מריה נפטרה במדריד ב-26 בפברואר 1603, ובשל היותה פטרוניתו של מלחין הרנסאנס תומאס לואיס דה ויקטוריה, הוא כתב לזכרה את אחת מיצירותיו הנחשבות ביותר, Officium Defunctorum, שהיא מיסת אבל.
בשנת 1548 התחתנה מריה עם בן דודה מקסימיליאן, ממנו נולדו לה שישה עשר ילדים, רק חמישה נותרו בחיים ביום מותה:
ארנסט (1553–1595) - כיהן כמושל ארצות השפלה ההאבסבורגיות.
אלברכט (1559–1621) - כיהן כמושל ארצות השפלה ההאבסבורגיות במשותף עם רעייתו, איזבלה, נסיכת ספרד.
מריה אוגוסטה, נסיכת אנהלט (גרמנית: Marie Auguste Prinzessin von Anhalt; 10 ביוני 1898 - 22 במאי 1983), הייתה בתו של אדוארד, דוכס אנהלט ואשתו של יואכים, נסיך פרוסיה.
מריה אוגוסטה נולדה ב-10 ביוני 1898 בבאלנשטדט, לאדוארד, נסיך אנהלט ולואיזה שרלוטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן.
ב-16 במרץ 1916 התחתנה מריה אוגוסטה עם יואכים, נסיך פרוסיה, בנם של וילהלם השני, קיסר גרמניה ואוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה, ממנו נולד לה בנה קרל פרנץ, נסיך פרוסיה.
נישואי השניים לא היו מאושרים, והשניים התגרשו בשנת 1919. ב-18 ביולי 1920 התאבד יואכים, ואחיו אייתל פרידריך, נסיך פרוסיה לקח את המשמורת על ילדם פרנץ קרל.
מריה אוגוסטה התנגדה לכך בכל תוקף, ובשנת 1921 פסק בית המשפט לטובתה, על אף שמשרתיה העידו שאינה כשירה לכך.
ב-27 בספטמבר 1926 התחתנה מריה אוגוסטה עם יוהנס-מיכאל פרייהר פון להן, אולם הם התגרשו בשנת 1935. במאי 1934 היא הצטרפה למפלגה הנאצית.
לעת זקנותה הייתה מריה אוגוסטה במצוקה כלכלית, ולפיכך אימצה גברים עשירים, בתמורה לשמה ומעמדה, וב-22 במאי 1983 מתה מריה אוגוסטה באסן.
מריה איזבלה מספרד (בספרדית: María Isabella de Borbón; 6 ביולי 1789 - 13 בספטמבר 1848), הייתה בתו של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ואשתו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות.
מריה איזבלה נולדה בארמון המלכותי של מדריד, מדריד ב-6 ביולי 1789, לקרלוס הרביעי, מלך ספרד, ומריה לואיסה מפארמה, בתם של פליפה, דוכס פארמה ולואיז אליזבת, נסיכת צרפת.
בשנת 1800 הגיע לוסיאן בונפרטה לספרד כשגרירה של צרפת, ואמה הציעה דרכו את מריה איזבלה לאישה עבור נפוליאון, אולם הלה סירב לקחת אישה מבית בורבון.
בשנת 1802 הציע שגריר צרפת בנאפולי לחזק את הברית הצרפתית-ספרדית, על ידי נישואים כפולים בין משפחות המלוכה בספרד ובנאפולי; מריה איזבלה תינשא לפרנצ'סקו, דוכס קלבריה, בעוד אחיה פרננדו, נסיך אסטוריאס יתחתן עם מריה אנטוניה, נסיכת נאפולי וסיציליה.
ואכן ב-6 ביולי אותה שנה התחתנה מריה איזבלה עם פרנצ'סקו על ידי שליח במדריד, וב-4 באוקטובר אותה שנה מומשו הנישואים בברצלונה, וכעבור שבוע נסעו הזוג לנאפולי.
בשנת 1806 במהלך המלחמות הנפוליאוניות גלו בני המשפחה לסיציליה, לאחר שנפוליאון כבש את ממלכת נאפולי ומסר אותה לז'ואקים מירא.
בני המשפחה שהו בסיציליה, והדפו את ניסיונות הצרפתים לכבוש את האי, בסיוע כוחות הצבא הבריטי.
לאחר מפלת נפוליאון בשנת 1815 חזר חמיה פרננדו הרביעי, מלך נאפולי לנאפולי, ובשנת 1816 איחד את ממלכת נאפולי ואת ממלכת סיציליה לממלכה אחת.
לעומת זאת מריה איזבלה ופרנצ'סקו נשארו בסיציליה, וביקרו בנאפולי רק לעיתים רחוקות.
בשנת 1818 ביקרה מריה איזבלה ברומא, ואף שהתה על יד מיטת אמה מריה לואיסה מפארמה בעת מותה בשנת 1819. בשנת 1820 חזרו מריה איזבלה ובעלה לנאפולי, ושם ילדה את שני ילדיה הצעירים מתוך 12 ילדים.
בשנת 1825 מת חמיה פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ובעלה פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1829 התחתנה בתם מריה כריסטינה, נסיכת נאפולי וסיציליה עם אחיה פרננדו השביעי, מלך ספרד, ומריה איזבלה ופרנצ'סקו נסעו למדריד לחתונה, תוך שהם מבקרים בדרך את האפיפיור פיוס השמיני, ואת בתו של בעלה מריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי, ואף התארחו בפריז אצל שארל העשירי, מלך צרפת.
ב-30 ביולי 1830 חזרו הזוג המלכותי לנאפולי, ומיד לאחר מכן התדרדרה בריאותו של פרנצ'סקו, וב-8 בנובמבר אותה שנה הוא מת, ובנם פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות עלה לשלטון במקומו.
יחסיה של מריה איזבלה עם בנה פרננדו היו קרים, והיא אהדה יותר את בנה השני קרלו, נסיך קפואה, עם זאת לאחר נישואיו בשנת 1832 עם מריה כריסטינה, נסיכת סבויה, השלימה עמו מריה איזבלה בהשפעת כלתה.
בשנת 1835 החלה מריה איזבלה רומן סוער עם הברון פטר פון שמוקר, קצין אוסטרי שהיה נשוי.
לאחר מותו של אשתו של שמוקר בשנת 1837 התכוונה מריה איזבלה להינשא לו, אולם הברון השאפתני תבע את התואר והפריבילגיות של "הוד רוממותו" כתנאי להתחתן איתה, ולפיכך דחתה אותו מריה איזבלה, פונתה לבנה המלך פרננדו שייפטר ממאהבה לשעבר, ואכן פרננדו גירש את שמוקר מנאפולי בינואר 1838.
בינואר 1836 שימשה מריה איזבלה כסנדקית לנכדה פרנצ'סקו, דוכס קלבריה, ובמרץ אותה שנה התחתן בנה קרלו, נסיך קפואה בנישואים מורגנטיים.
מריה איזבלה התחננה לבנה האהוב עליה שלא יעשה זאת, אבל מאמציה להשיג לאחר מכן חנינה עבורו היו חסרי תועלת.
פרננדו השני לא סלח לאחיו הבורח, וקרלו נשאר בגלות באנגליה, ומריה איזבלה לא ראתה אותו שוב.
מאחר שמריה איזבלה הייתה נחושה בדעתה להינשא מחדש, נתן לה בנה, המלך פרננדו השני, רשימה עם שמות של אצילים צעירים מהממלכה, לבחירתה.
בסופו של דבר בחרה מריה איזבלה בפרנצ'סקו, רוזן דל בלצו ודוכס די פרזנצ'נו, קצין צעיר נאה ממשפחת אצולה עתיקה אך ענייה, והשניים התחתנו בטקס פרטי ב-15 בינואר 1839. לזוג לא היו ילדים, והם התגוררו בארמון קאפודימונטה.
בינואר 1843 נהרג בנה אנטוניו, רוזן לצ'ה, וביולי אותה שנה נסעה בתה תרזה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות לברזיל, שם התחתנה עם פדרו השני, קיסר ברזיל.
בשל אופייה החביב ונדיבותה כלפי העניים, הייתה מריה איזבלה דמות פופולרית מאוד בקרב התושבים, וב-13 בספטמבר 1848 היא מתה בגיל 59.
ב-6 ביולי 1802 התחתנה מריה איזבלה עם פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ממנו נולדו לה 12 ילדים:
לואיזה קרלוטה (1804–1844), התחתנה עם האינפנטה פרנסיסקו דה פאולה מספרד.
מריה כריסטינה (1806–1878), התחתנה עם פרננדו השביעי, מלך ספרד, ולאחר מכן עם אגוסטין פרננדו מוניוז, דוכס ריאנזרס.
מריה אנטוניה (1814–1898), התחתנה עם לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה
מריה אמליה (1818–1857), התחתנה עם האינפנטה סבסטיאן מפורטוגל וספרד
מריה קרולינה (1820–1861), התחתנה עם האינפנטה קרלוס, רוזן מונטמולין
תרזה כריסטינה (1822–1889), התחתנה עם פדרו השני, קיסר ברזיל
מריה אדליידה, נסיכת סבויה (באיטלקית: Maria Adelaide di Savoia; 6 בדצמבר 1685 – 12 בפברואר 1712), הייתה בתו של ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה, ואמו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
מריה אדליידה נולדה ב-6 בדצמבר 1685 בטורינו לויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה ולאן מארי ד'אורליאן, בתם של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן והנרייטה אן, נסיכת אנגליה.
מריה אדליידה נהנתה מיחסים קרובים מאוד עם אמה, שאף גידלה אותה בעצמה, שלא כפי שהיה מקובל אז, וכן הייתה ביחסים קרובים עם סבתה מריה ג'ובאנה בטיסטה מסבויה-נמור.
מריה אדליידה הייתה מועמדת להינשא עם יוזף, ארכידוכס אוסטריה, אולם ההצעה נפלה בשל גילה הצעיר.
ב-29 באוגוסט 1696 נחתם הסכם טורינו בין אביה ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ובו סוכם שאביה יתמוך בממלכת צרפת במלחמת תשע השנים, ואילו מריה אדליידה תתחתן עם לואי, דוכס בורגונדיה, נכדו של לואי הארבעה עשר.
ב-4 בנובמבר אותה שנה הגיעה מריה אדליידה לצרפת, וב-6 בדצמבר 1697 נערך טקס הנישואין בארמון ורסאי.
לאחר נישואיה היה למריה אדליידה קשר טוב עם המלך, ונאמר עליה שהגעתה לחצר רעננה את האווירה בה.
בנוסף היא השתמשה בקשריה עם המלך, על מנת למנוע מאויביה לקדם את מטרותיהם.
דוכסית בורבון, בתם של לואי הארבעה עשר ומאדאם דה מונטספאן, ניסתה לחתן את בתה לואיז אליזבת דה בורבון עם שארל, דוכס ברי, אולם מריה אדליידה שרצתה לשמור על השפעתה, חיתנה אותו עם מארי לואיז אליזבת ד'אורליאן, בתו של פיליפ השני, דוכס אורליאן.
בשנת 1704 ילדה מריה אדליידה את בנה לואי, דוכס ברטאן, אולם הוא מת כעבור שנה.
בשנת 1707 ילדה מריה אדליידה בן נוסף, שגם הוא קיבל את השם לואי, דוכס ברטאן, ובשנת 1710 ילדה את בנה לואי, דוכס אנז'ו.
בשנת 1711 מת חמיה לואי, הדופן הגדול, ובעלה לואי מונה לדופן צרפת.
בשנת 1712 חלתה מריה אדליידה בחצבת, ובעלה לואי טיפל בה במסירות.
ב-12 בפברואר מתה מריה אדליידה, וכעבור 6 ימים ב-18 בפברואר מת אף לואי שנדבק ממנה.
ב-8 במרץ מת אף בנה לואי, דוכס ברטאן, ובנה הקטן לואי, דוכס אנז'ו מונה ליורש העצר.
ב-1 בספטמבר 1715 נפטר לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ובנה לואי, דוכס אנז'ו ירש את הכתר בשם לואי החמישה עשר.
ב-6 בדצמבר 1697 התחתנה מריה אדליידה עם לואי, דוכס בורגונדיה, נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ממנו היו לה 3 ילדים:
מריה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט , הייתה אשתו של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין, וחמותה של וילהלמינה, מלכת הולנד.
אנה נולדה ב-29 בינואר 1850 בראבן שטיינפלד שהשתייכה לדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין, לאדולף, נסיך שוורצבורג-רודולשטדט, ולמתילדה, נסיכת שנבורג-ולדנבורג, בתם של אוטו ויקטור, נסיך שנבורג-ולדנבורג וטקלה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט.
ב-4 ביולי 1868 התחתנה מריה עם פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין, שאלו היו נישואיו בפעם השלישית.
לבני הזוג נולדו 4 ילדים, ובשנת 1883 מת פרידריך פרנץ בביתו בשוורין.
בשנת 1901 התחתן בנה היינריך, דוכס מקלנבורג-שוורין עם וילהלמינה, מלכת הולנד, ועבר להתגורר עמה בהאג.
בשנת 1922 ביקרה מריה בהאג את בנה היינריך לרגל יום הולדתו ה-46, ובזמן שהותה שם מתה ב-22 באפריל.
ב-4 ביולי 1868 התחתנה מריה עם פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
אליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (1869–1955).
פרידריך וילהלם, דוכס מקלנבורג-שוורין (1871–1897).
מריה אלטמן הייתה בתם החמישית והצעירה ביותר של גוסטב בלוך ותרזה באואר.
דודתה הייתה אדלה בלוך-באואר, האישה שצוירה על ידי גוסטב קלימט בציורו המפורסם "דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר".
היא נישאה לפריץ אלטמן, טנור יהודי.
זמן קצר לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית, החליטו בני הזוג לברוח מאוסטריה.
הם מצאו מקלט בארצות הברית, שם נולדו ארבעת ילדיהם.
שתי יצירות של קלימט הן דיוקנאות של אדלה בלוך-באואר, דודתה של מריה אלטמן.
יצירות אלה היו בבעלות ממשלת אוסטריה מתקופת השואה, עד שמשפט שנערך בנושא פסק שהיצירות צריכות לשוב למשפחת בלוך, כאשר היורשת החוקית שלהן הייתה מריה אלטמן.
את ההליך המשפטי יזמה מריה אלטמן בעצמה בעקבות פטירתה של אחותה הגדולה, והיא נעזרה בעורך הדין האמריקאי א.
רנדול שנברג, צאצא למשפחה יהודית ממוצא אוסטרי גם הוא, ונכדו של המלחין ארנולד שנברג.
מלבד הדיוקנאות של אדלה בלוך-באואר נפסק שיש להשיב לאלטמן שלושה ציורים נוספים של קלימט.
לאחר השבתן, מכרה אלטמן את היצירות לגלריות שונות ברחבי ארצות הברית בסכום כולל של 327.6 מיליון דולר.
את הכסף תרמה לבניית מוזיאוני שואה בארצות הברית.
בשנת 2015, יצא הסרט "האישה בזהב", המגולל את המאבק המשפטי של אלטמן.
הסרט הופק בבימויו של סיימון קרטיס , עם הלן מירן בתפקיד מריה אלטמן וראיין ריינולדס בתפקיד עורך הדין רנדול שנברג.
מריה איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה , הייתה בתו של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה וסבתא רבתא של חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד.
מריה איזבלה נולדה ב-21 במאי 1834 בפירנצה, ללאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה ולמריה אנטוניה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד.
ב-10 באפריל 1850 התחתנה מריה איזבלה עם דודה פרנצ'סקו, רוזן טראפאני, בנו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות, אולם פרנצ'סקו לא היה אהוד בטוסקנה מפני חששם מבית בורבון.
לאחר מסע האלף בראשות גריבלדי הודח פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות מהשלטון, וממלכת שתי הסיציליות אוחדה עם ממלכת סרדיניה, והוקמה ממלכת איטליה.
בעקבות כך ברחו פרנצ'סקו ומריה איזבלה יחד עם שאר המשפחה לרומא, ובהמשך עברו להתגורר בצרפת.
בשנת 1892 מת בעלה פרנצ'סקו, רוזן טראפאני בפריז, וב-14 ביולי 1901 מתה מריה איזבלה בביתה בלוצרן שבשווייץ.
ב-10 באפריל 1850 התחתנה מריה איזבלה עם פרנצ'סקו, רוזן טראפאני, בנו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
מריה אנטונייטה, נסיכת שתי הסיציליות (1851–1938), התחתנה עם הנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה
לאופולדו, נסיך שתי הסיציליות (1853–1870)
מריה תרזה פיה, נסיכת שתי הסיציליות (1855–1856)
מריה קרולינה, נסיכת שתי הסיציליות (1856–1941), התחתנה עם אנדז'יי פשמישלאב זמויסקי
פרדיננדו, נסיך שתי הסיציליות (1857–1859)
מריה אנונציאטה, נסיכת שתי הסיציליות (1858–1873)
מריה אימקולאטה, נסיכת שתי הסיציליות (באיטלקית: Maria Immacolata, Principessa di Borbone delle Due Sicilie; 14 באפריל 1844 – 18 בפברואר 1899), הייתה בתו של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ואשתו של קרל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה.
מריה אימקולאטה נולדה ב-14 באפריל 1844 בנאפולי, לפרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ולמריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס קרל, דוכס טשן והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
בשנת 1859 מת אביה פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות, ואחיה פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות עלה לשלטון במקומו.
זמן קצר לאחר מותו ניצחו הכוחות הצרפתיים והסרדיניים את הצבא האוסטרי במלחמת אוסטריה-סרדיניה, מה שהוביל כעבור זמן קצר לאיחוד איטליה ולהדחתו של אחיה מהשלטון.
מריה אימקולאטה יחד עם משפחתה ברחו לרומא, ובהמשך עברו משם לווינה.
ב-19 בספטמבר 1856 התחתנה מריה אימקולאטה עם קרל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה, בנו של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, ממנו נולדו לה 10 ילדים.
מריה אימקולאטה הייתה אישה יפה מאוד, ואף נכללה על ידי הקיסרית אליזבת באלבום תמונות של הנשים האוסטריות היפות.
מריה אימקולאטה קיבלה מבעלה בכל לידה שרשרת פנינים, ומשום כך כונתה במשפחתה "שולת הפנינים".
בשנת 1890 התחתן בנה פרנץ סלבטור, ארכידוכס אוסטריה עם מריה ולריה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה, וב-18 בפברואר 1899 מתה מריה אימקולאטה בביתה בווינה.
ב-19 בספטמבר 1856 התחתנה מריה אימקולאטה עם קרל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה, בנו של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, ממנו נולדו לה 10 ילדים:
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה (1862–1933), התחתנה עם קרל שטפן, ארכידוכס אוסטריה
לאופולד סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1863–1931)
פרנץ סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1866–1939)
קרולינה מריה, ארכידוכסית אוסטריה (1869–1945), התחתנה עם אוגוסט לאופולד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה
אלברכט סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1871–1896)
מריה אנטוינטה, ארכידוכסית אוסטריה (1874–1891)
מריה אימקולאטה, ארכידוכסית אוסטריה (1878–1968), התחתנה עם רוברט, דוכס וירטמברג
ריינר סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1880–1889)
פרדיננד סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1888–1891)
מריה אוגוסטה, נסיכת טורן וטקסיס , הייתה אשתו של קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג.
מריה אוגוסטה נולדה ב-11 באוגוסט 1706 בפרנקפורט, לאנזלם פרנץ, נסיך טורן וטקסיס השני ולמריה לודוביקה אנה פרנצסקה, נסיכת לובקוביץ', בתם של הנסיך פרדיננד אוגוסט לאופולד מלובקוביץ', דוכס זאגן ומריה אנה וילהלמינה, מרקיזת באדן-באדן.
מריה אוגוסטה גדלה בארצות השפלה האוסטריות, ולאחר מכן שוב בפרנקפורט, שם היה מושב בית המשפחה.
ב-1 במאי 1727 התחתנה מריה אוגוסטה עם קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג, ממנו נולדו לה 6 ילדים.
נישואי הזוג היו מוצלחים, על אף שנהגו לרגל זה אחר זה, ובשנת 1736 פרשה מריה אוגוסטה מניהול ענייני הממשל.
בשנת 1737 מת בעלה קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג, ובנה קרל השני אויגן, דוכס וירטמברג עלה במקומו לשלטון.
מכיוון שהיה קטין, ניסתה מריה אוגוסטה להתמנות כעוצרת, אולם לבסוף הצליחה רק להיות מעורבת בחינוכו.
בשנת 1739 התפרסם שמריה אוגוסטה ניהלה רומן עם קפטן בצבא, ובעקבות כך נפתחה חקירה והקצין ההוא גורש מהצבא.
בעקבות החקירה לא הצליחה מריה אוגוסטה לשמור על הברית עם פרוסיה, ובעקבות כך נותרה דוכסות וירטמברג מבודדת עם פרוץ מלחמת הירושה האוסטרית.
מאוחר יותר חזרה מריה אוגוסטה למעמדה ואף סידרה לבניה קריירה צבאית בצבא הפרוסי.
בשנת 1749 נחלש מעמדה של מריה אוגוסטה, בעקבות התבגרותו של בנה קרל אויגן, וב-1 בפברואר 1756 מתה מריה אוגוסטה בגפינגן.
ב-1 במאי 1727 התחתנה מריה אוגוסטה עם קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
אויגן לודוויג, דוכס וירטמברג (1729)
לודוויג אויגן, דוכס וירטמברג (1731–1795)
פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג (1732–1797)
אלכסנדר אויגן, דוכס וירטמברג (1733–1734)
אוגוסטה, דוכסית וירטמברג (1734–1787), התחתנה עם קרל אנזלם, נסיך טורן וטקסיס הרביעי
מריה אליזבת, דוכסית סקסוניה , הייתה בתו של יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה ואשתו של פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ.
מריה אליזבת נולדה ב-22 בנובמבר 1610 בדרזדן, ליוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה ולמגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה, בתם של אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה ומריה אלאונורה מקלווה.
בשנת 1627 התארסה מריה אליזבת עם פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ, וב-21 בפברואר 1630 התחתנו השניים בדרזדן, ומריה אליזבת הביאה כנדוניה את ציוריו של לוקאס קראנאך האב.
בשנת 1659 מת בעלה פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ, ובשנת 1660 עברה מריה אליזבת להתגורר בטירת אוזום.
מקום מגוריה החדש הפך עד מהרה למרכז תרבותי, ובשנת 1664 אף הביאה מריה אליזבת להדפסת התנ"ך, וב-24 באוקטובר 1684 מתה מריה אליזבת בביתה.
ב-21 בפברואר 1630 התחתנה מריה אליזבת עם פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ, ממנו נולדו לה 16 ילדים:
סופיה אוגוסטה מהולשטיין-גוטורפ (1630–1680), התחתנה עם יוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט
מגדלנה זיבילה מהולשטיין-גוטורפ (1631–1719), התחתנה עם גוסטב אדולף, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב
מריה אליזבת מהולשטיין-גוטורפ (1634–1665), התחתנה עם לודוויג השישי, רוזן הסן-דרמשטאדט
הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ (1636–1715), התחתנה עם קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה
כריסטיאן אלברכט, דוכס הולשטיין-גוטורפ (1641–1695) התחתן עם פרדריקה אמליה, נסיכת דנמרק
אוגוסטה מריה מהולשטיין-גוטורפ (1649–1728), התחתנה עם פרידריך השביעי, מרקיז באדן-דורלאך
מריה וסילייבנה אוקטיאברסקאיה (באוקראינית: Марія Василівна Октябрська; 16 באוגוסט 1905 - 15 במרץ 1944) הייתה נהגת טנק סובייטית במלחמת העולם השנייה.
היא עוטרה בעיטור גיבור ברית המועצות, העיטור הצבאי הסובייטי הגבוה ביותר.
אוקטיאברסקאיה נולדה כאחת מעשרה ילדי משפחה אוקראינית ענייה בחצי האי קרים.
לפני המלחמה עבדה במפעל שימורים אוחר כך כמפעילת טלפון.
אז החלה לגלות עניין בנושאים צבאיים.
השתתפה בפעילות "מועצת נשות הצבא", הוכשרה כאחות צבאית ולמדה לנהוג ולהשתמש בכלי נשק.
לדבריה, "להינשא לחייל פירושו לשרת בצבא: אשת קצין אינה רק אשה גאה אלא בעלת אחריות".
לאחר פרוץ המלחמה בחזית המזרח פונתה אוקטיאברסקאיה לטומסק שבסיביר.
בעלה נהרג בקרב באוגוסט 1941 ליד קייב.
הידיעה על מותו הגיעה אליה רק אחרי כשנתיים.
היא עוררה בה כעס ורצון ללחום בגרמנים כדי לנקום את מות בעלה.
היא מכרה את כל רכושה כדי לתרום טנק לצבא האדום.
בקשתה הייתה שהוא ייקרא "החברה הלוחמת" (Боевая подруга) ושהיא תנהג בו.
המועצה לביטחון המדינה אישרה את בקשתה.
הטנק שנרכש בכספה היה טנק מדגם T-34.
באותה עת הייתה אוקטיאברסקאיה בת 38. היא עברה הכשרה בת חמישה חודשים בהפעלת הטנק - ארוכה בהרבה מהרגיל לאותו זמן.
בספטמבר 1943 הוצבה לחטיבת המשמר ה-26 כנהגת ומכונאית.
היא כתבה על צריח הטנק שלה את השם שבחרה לו.
רבים מחבריה ליחידה ראו בכך בדיחה, אך שינו את דעתם בהמשך.
ב-21 באוקטובר 1943 השתתפה בקרב הטנקים הראשון שלה בסמולנסק.
היא תמרנה את הטנק בשדה הקרב כשחבריה לצוות משמידים מקלעים וקני ארטילריה של הגרמנים.
לאחר שהטנק נפגע באש תותח היא יצאה ממנו והחלה לתקן אותו תחת אש אויב, בניגוד לפקודות שקיבלה.
חודש אחר כך הגדילה אוקטיאברסקאיה את המוניטין שלה כנהגת טנק מיומנת במהלך קרב לילה שבו כבשו הסובייטים את העיר נובויה סלו שליד ויטבסק.
במהלך יום ה-17 בנובמבר פגע פגז ארטילריה גרמני בזחל הטנק שלו והשבית אותו.
היא ואיש צוות נוסף קפצו אל מחוץ לטנק כדי לתקן אותו, בעוד יתר אנשי הצוות יורים אש חיפוי מן הצריח, עד שהשלימו את תיקון הזחל.
ב-17 בינואר 1944 השתתפה אוקטיאברסקאיה בקרב נוסף בקרבת ויטבסק.
היא נהגה את הטנק שלה כנגד קווי הגנה גרמניים ופגעה בגרמנים בחפירות ובקיני מקלעים.
אנשי צוותה גם השמידו תותח מתנייע.
בהמשך פגע פגז מתותח נ"ט בזחל הטנק שלה והוא נעצר.
היא יצאה מהטנק והחלה לתקן את הזחל בעיצומה של אש כבדה מארטילריה ומנשק קל.
כאשר סיימה את התיקון נפגעה בראשה מרסיסי פגז שהתפוצץ בקרבתה ואיבדה את הכרתה.
לאחר הקרב היא הועברה לבית חולים צבאי בעיר סמולנסק.
היא לא שבה להכרתה ומתה מפצעיה ב-15 במרץ 1944.
באוגוסט 1944 הוענק למריה אוקטיאברסקאיה תואר גיבור ברית המועצות כהכרה בגבורתה בקרבות באזור ויטבסק.
מריה אלנה וולש (בספרדית: María Elena Walsh; 1 בפברואר 1930 – 10 בינואר 2011) הייתה משוררת, סופרת, מוזיקאית, מלחינה וזמרת ארגנטינאית.
יצירותיה התאפיינו במשחקי מילים ואיגיון (נונסנס) וכוונו ברובן לילדים.
אחדות מיצירותיה תורגמו למספר שפות, ביניהן לעברית.
בתקופת השלטון הצבאי בארגנטינה חלק משיריה נאסרו להשמעה, והפכו לסמל להתנגדות ומאבק.
מריה אלנה וולש נולדה בארגנטינה בשנת 1930. כבר בגיל 15 פרסמה את שירה הראשון בעיתון הארגנטינאי El Hogar ועד שנת 1951 פורסמו שני ספרים פרי עטה.
בשנת 1951 הקימה עם המוזיקאית הארגנטינאית לדה וז'דארס (Leda Valladares), שהייתה שותפתה ובת זוגה, את הצמד לדה ומריה (Leda y María).
השתיים התגוררו והופיעו בפריז בין השנים 1952–1956. יצירתן והופעותיהן המשותפות נמשכו גם לאחר שובן לארגנטינה ב-1956, והן הוציאו יחד מספר אלבומים.
בתקופה זו החלו השתיים לשלב הופעות ויצירות לקהל הצעיר, יצירות שנכתבו על ידי וולש, ביניהן שירי ילדים שהפכו במהרה לקלאסיקה בתרבות הארגנטינאית וקנו לוולש את פרסומה.
הצמד לדה ומריה התפרק בשנת 1963, אבל מריה אלנה וולש המשיכה ביצירתה לילדים ופרסמה חמישה ספרי ילדים נוספים בין השנים 1964–1967. בשנת 1968 יצאה וולש במופע למבוגרים Juguemos en el mundo שכלל שירים שהפכו גם הם לחלק מהקלאסיקה הארגנטינאית.
בשנת 1978, בעקבות הצנזורה הכבדה שהוטלה על ידי השלטון הצבאי במדינה, כתוצאה ממנה חלק משיריה נאסרו להשמעה, החליטה מריה אלנה וולש לחדול מהופעות.