tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת שנות ה-70 הממשל הסובייטי אסר למעשה על השמעת שירי יידיש בהופעות, ברדיו ובטלוויזיה.
בשנת 1973 הזמר ואשתו עלו לישראל.
לאחר תקופה קצרה הם עברו לארצות הברית.
במשך שבע שנים גורובץ הופיע ברחבי ארצות הברית עם שיריו.
בשנת 1980 הוא הגיע לסדרת קונצרטים בישראל.
במהלך שנות ה-80 גורובץ המשיך להופיע בארצות הברית ובשנת 1989, בתקופת הפרסטרויקה, אף חזר לסדרת הופעות בברית המועצות.
בשנת 1990 הוא העלה על הבמה מחזמר באחד מתיאטראות ברודוויי ושיחק בו את התפקיד הראשי.
בנוסף לכך הייתה לגורובץ תוכנית רדיו ביידיש וברוסית.
גורובץ נפטר בשנת 2001 ונטמן בבית העלמין היהודי בניו ג'רזי.
אמיל (עמנואל) הַאוּזֶר (בהונגרית: Hauser Emil; י"ב בסיוון תרנ"ג, 27 במאי 1893, בודפשט – י"ט בשבט תשל"ח, 27 בינואר 1978, ירושלים) היה כנר ומורה למוזיקה הונגרי-ישראלי-אמריקאי, ממייסדיה ומנהיגה של רביעיית בודפשט, מייסד הקונסרבטוריון הארץ-ישראלי למוזיקה (1933) ומנהלו הראשון, מורה למוזיקה בבית הספר ג'וליארד ובמכללת בארד שבמדינת ניו יורק.
בן-זוגה של רופאת הילדים הלנה כגן.
אמיל בן הנרייטה ויצחק איגנץ האוזר נולד בבודפשט, בירת החלק ההונגרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
למד אצל אוטקאר שבצ'יק (Otakar Ševčík) באקדמיה הקיסרית למוזיקה ואמנויות הבמה בבירה וינה.
לאחר סיום לימודיו באקדמיה, התמנה בשנת 1913 למורה לכינור בקונסרבטוריון הוך בפרנקפורט.
הצטרף לרביעיית המיתרים של אדולף בוש.
ב-1917, כשהיה בן 24, ייסד את רביעיית בודפשט, שבה שימש כנר ראשון במשך 17 שנה.
הרביעייה הצליחה מאוד, הופיעה באולמות קונצרטים רבים באירופה, והוקלטה על ידי חברות תקליטים.
בשנת 1932 היגר לארץ ישראל.
"החברה הירושלמית לנגינה", מיסודן של האחיות תלמה ילין ומרג'ורי בנטוויץ' – גוף יחיד במינו בחיי המוזיקה בארץ ישראל בשנות ה-20 וראשית שנות ה-30, שפעלה לטפח את חיי המוזיקה בעיר ובארץ – נהגה לפנות למוזיקאים אירופאים ולהזמינם לבקר בארץ.
ילין, קרובה-רחוקה של האוזר, טרחה להזמינו ארצה, ובנובמבר 1932 עלה האוזר לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בארץ הכיר את רופאת הילדים ד"ר הלנה כגן, אישיות מרכזית בחוגי האינטליגנציה הירושלמית אז (לימים כלת פרס ישראל על תרומה למדינה, 1975), ונישא לה.
מספר חודשים לאחר עלייתו, ב-1933, ייסד בתמיכתה של אשתו את הקונסרבטוריון הארץ-ישראלי למוזיקה (לימים האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים), תחת חסותו של הנציב העליון סר ארתור ווקופ, והיה מנהלו הראשון.
המוסד היה הקונסרבטוריון המקצועי הראשון בארץ ישראל שהציע תוכנית לימודים מקיפה לכל כלי הנגינה ולימודי תאוריה, קומפוזיציה והיסטוריה של המוזיקה.
באוקטובר 1933 ייסד את רביעיית ירושלים ("רביעיית האוזר"), לצד וולפגנג שוקן (כינור שני), חנוך יעקבי (ויולה) ותלמה ילין (צ'לו) (בחלק מההופעות השתתפה ג'ני שמרצלר).
הוא ארגן קונצרטים קאמריים בביתו.
על פועלו הוענק לו בשנת 1937 התואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
בשנות ה-30, עם עליית הנאצים לשלטון, פעל האוזר, לצד ברוניסלב הוברמן, להציל מוזיקאים יהודים רבים מאוסטריה, צ'כוסלובקיה וגרמניה.
מעמדה וקשריה של אשתו, ד"ר כגן, אפשר לה לפנות לנציב העליון ארתור ווקופ, והלה נענה לה והעניק להאוזר 70 סרטיפיקטים פתוחים, שהותר לו לחלק כראות עיניו, והוא נהג לנסוע לאירופה המרכזית לערוך אודיציות ולאתר את התלמידים הצעירים המעולים, שהביא ארצה ללמוד בקונסרבטוריון.
בין המוזיקאים שהציל בהעלותו אותם ארצה:
הפסנתרנים חיים אלכסנדר ו-וולטר האוציג , הכנרים אריך גרינברג ואחיו אלי (לימים אלי גורן, Eli Goren), נגן הקרן (ולימים מבקר, שתרם רבות לחינוך המוזיקלי בירושלים) יוחנן בהם (Yohanan Boehm), המלחין ותאורטיקן המוזיקה הרברט ברין והמלחין והפסנתרן רוברט סטארר.
בסתיו 1939 נסע האוזר לארצות הברית במטרה לייסד את אגודת ידידי הקונסרבטוריון, לשם גיוס תרומות למוסד.
עקב המלחמה נותר בארצות הברית, ולאחריה שב ארצה לאשתו.
באביב 1946 יצא שוב לארצות הברית לגייס תרומות לקונסרבטוריון.
משנת 1947 עד 1959 הורה מוזיקה קאמרית בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, היה פרופסור למוזיקה במכללת בארד (Bard College) שבמדינת ניו יורק העליונה, ולאורך ארבעה קיצים חבר סגל כיתות האמן של ידידו פבלו קזאלס שנערכו בצֶרמַט שבשווייץ.
בנוסף, לימד בניו סקול ובאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
הוא שב ארצה רק ב-1960, לאחר שחלה במחלת פרקינסון.
נקבר בבית הקברות הר הזיתים.
ארכיונו, הכולל התכתבויות, מסמכים, קטעי עיתונות ותמונות, שמור בספרייה הלאומית.
היה חבר (אח) בארגון הבונים החופשיים
אמיל ביטש היה אלוף הפלות גרמני שהשתתף בקרבות אוויר במלחמת העולם השנייה.
היה אחד מטייסי הקרב המוצלחים ביותר בחזית המזרחית, לזכותו נרשמו 108 הפלות של מטוסי אויב.
104 מהם היו מטוסי קרב וארבעת הנוספים היו מפציצים בעלי 4 מנועים.
נטען כי הוא הטייס הגרמני שהפיל את אלופת ההפלות הסובייטית יקטרינה בודנובה בקרב אווירי מעל אוקראינה.
ביטש נהרג בקרב ב-15 במרץ 1944 מול טייסי חילות האוויר של צבא ארצות הברית.
ביולי 1941, ביטש החל את שירותו בלופטוואפה כאשר הוצב בכנף קרב 3. ההפלה הראשונה של סגן ביטש הושגה ב-2 ביולי, המטוס שהפיל היה מדגם איליושין Il-2. עד לתחילת שנת 1942 הפיל 5 מטוסי אויב.
ב-24 ביוני 1942 הפיל 2 מטוסי יאקובלב Yak-4 ורשם את הפלתו התשיעית והעשירית.
ב-13 ביולי רשם את הפלתו ה-20 בקרב.
ב-16 באוגוסט של אותה השנה ביצע את הפלתו ה-30, ועד ל-28 באוגוסט הספיק להפיל 40 מטוסים מיום כניסתו לתא הטייס.
ב-4 בספטמבר 1942 הופל צפון-מערבית לוולגוגרד (דאז "סטלינגרד").
הוא נטש את מטוסו מהדגם מסרשמיט Bf 109, נחת בשלום וספק פגיעות קלות בלבד.
זמן קצר לאחר שהופל חזר לשירות מבצעי והוכיחו את יכולותיו.
ב-1 ביוני 1943 קודם לדרגת מפקד צוות.
ב-19 ביולי הפיל מטוס יאקובלב Yak-1 מעל אוקראינה, את המטוס הטיסה כפי הנראה אלופת ההפלות יקטרינה בודנובה.
יומיים לאחר מכן, ב-21 ביולי, הפיל מטוס קרב נוסף וזקף לזכותו 100 הפלות אויב.
הוא היה טייס הלופטוואפה ה-46 במספר שצבר 100 הפלות.
עיטור צלב האבירים הוענק לו ב-29 באוגוסט ועד אז צבר 4 הפלות נוספות.
הוא הוצא משירות בחזית המזרחית ונקרא להגן על שמי הרייך הגרמני.
בקרבות מעל גרמניה הפיל 4 מפציצים כבדים בעלי 4 מנועים.
טייסי P-47 ת'נדרבולט אמריקאיים הפילו אותו מעל שמי הולנד ב-15 במרץ 1944, הוא לא שרד הפלה זו.
אמיל בן-שמעון (נולד ב-18 בפברואר 1976) הוא במאי ותסריטאי ישראלי לקולנוע וטלוויזיה.
למד בסדנת בימוי שחקנים של רות דייכס.
בוגר בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה במסלול תסריטאות- המחזור הראשון, 2001.
עם תום לימודיו בסם שפיגל החל דרכו כתסריטאי.
סרט הטלוויזיה שכתב וביים "עד מדינה", זכה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה לסרט הטוב ביותר לשנת 2005.
בן שמעון ביים את הסרט "ישמח חתני" שהיה לאחד הסרטים הישראלים המצליחים בשנת 2016, והביא 350,000 צופים לבתי הקולנוע בישראל.
הסרט היה מועמד ל-5 פרסי אופיר בקטגוריות שחקן, שחקנית המשנה, עיצוב תלבושות, איפור, והמוזיקה המקורית הטובה ביותר.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים טורונטו וזכה להפצה בינלאומית.
"מרוסקים: גולסטאר הסרט" (סרט עלילתי באורך מלא; בימוי, 2024)
מיוחדת (סדרת טלוויזיה) (בימוי, עונה 2, 2024)
"התחנה" (סדרה עלילתית, בימוי, 2019)
"ישמח חתני" (סרט עלילתי באורך מלא; בימוי, 2016)
"סוסי פרא" (סדרה עלילתית; תסריט ובימוי,2016)
"קטמנדו" (סדרה עלילתית; תסריט ובימוי,2012)
"חיי כלב" (סדרת טלוויזיה, תסריט 2005)
"עד מדינה" (סרט טלוויזיה באורך מלא; תסריט ובימוי, 2005)
"מעורב ירושלמי" (סדרה עלילתית; תסריט,2004)
"זהו זה!" (תוכנית בידור, כתיבת מערכונים, 1998)
אמיל דוריאן (ברומנית: Emil Dorian; 16 בפברואר 1891–1956) היה רופא, פובליציסט, משורר, סופר ומתרגם מגרמנית לרומנית.
אמיל דוריאן נולד בבוקרשט, רומניה, בשם איזידור לוסטיג להוריו היהודים ארנסטינה והרמן לוסטיג.
הוא למד באוניברסיטת בוקרשט לימודי רפואה ולמרות שלא הייתה לו אזרחות רומנית, כמו מרבית יהודי רומניה, גויס לצבא רומניה ושירת במלחמת העולם הראשונה בתפקיד רופא צבאי.
אחרי המלחמה שהה שנתיים בצרפת לשם התמחות ברפואה.
כפובליציסט כתב תחת שמות העט Dr.
את השירים הראשונים שלו חתם בשם Castor și Pollux ופרסמם בכתב העת Noua Revistă Română.
ספר שיריו הראשון פורסם ב-1923.
1923 Cântece pentru Lelioara (שירים עבור לליאוארה) - ספר שירים
1924 În preajma serii (בסביבות הערב) - ספר שירים
1925 De vorbă cu bălanul meu (שיחות עם הסוס שלי) - ספר שירים
1930 Profeţi şi paiaţe (נביאים וליצנים) - רומן
1932 Ora sexuală (השעה הסקסואלית) - מדע פופולרי
1932 Bărbaţi fără femei (גברים ללא נשים) - מדע פופולרי
1932 Misterele si tehnica sexualitatii (המסתורין והטכניקה הסקסואלית) - מדע פופולרי
1932 Adevarurile sexualitatii (אמיתות הסקסואליות) - מדע פופולרי
1933 Femei şi doctori (נשים ורופאים) - מדע פופולרי
1935 Vagabonzii (המשוטטים) - רומן
1937 Memoriile greierului (זכרונות הצרצר) - מדע פופולרי
1948 Primăvară nouă (אביב חדש) - ספר שירים
1953 Bună dimineaţa (בוקר טוב) - ספר שירים לילדים
אמיל-אנרי ברנאר היה צייר צרפתי פוסט-אימפרסיוניסטי, חברם של פול גוגן, אנרי דה טולוז-לוטרק, וינסנט ואן גוך, פול סזאן ולואי אנקטן מאבות זרמי הקלואזוניזם והסינתטיזם.
בנוסף לעבודתו האמנותית כצייר (רובה ככולה בין השנים 1886 ל-1897) פרסם גם מאמרים, סיפורים, מחזות וחיבורי ביקורת אומנות.
נולד בעיר ליל וחלק ניכר מילדותו העביר במחיצת סבתו (אותה גם צייר ב-1887 באחד מציוריו הנודעים, La Grand mère).
בשנת 1878 עבר לפריז ולמד באקדמיה ז'וליאן.
בשנת 1884 הצטרף לאטלייה של פרנן קורמון באקול דה בוזאר, שם פגש את לואי אנקטן ואנרי טולוז לוטרק.
כן ראה תערוכה של פול סזאן והפך למעריץ שלו והתיידד עם וינסנט ואן גוך.
באביב 1886 סולק מהאקול דה בוזאר עקב מרדנותו ויצא במסע רגלי לחבל ברטאן.
באוגוסט אותה שנה נפגש עם גוגן בפונט-אוון והשניים נדברו להפגש בשנית.
בחורף שב לפריז, שם עבד עם ון גוך, אנקטן וטולוז לוטראק בשדרת קלישי.
באותה תקופה נטש ברנאר את הריאליזם לטובת קווי מתאר חזקים, אזורים שטוחים של צבע וצורות מפושטות.
את סגנונו זה, שהיה פרי החיפוש אחר דרך ביטוי אקספרסיבית יותר ושיקף השפעות של אמנות יפנית, אמנות ימי הביניים והרנסאנס המוקדם, אמנות עממית וכן תאוריה ספרותית סימבוליסטית, כינה קלואזוניזם.
באביב 1888 שב ברנאר לפונט אוון והחל לעבוד עם גוגן לאור סגנון הקלואזוניזם ויחד עמו ביטא את רעיונות הסינתטיזם עז הביטוי, שנועד לשלב בין בטוי רעיונות ורגשות תוך הבלטת הדו-ממדיות של הציור, הצורות והערך האסתטי (כמו כרזה).
גוגן התרשם מיכולתו של ברנאר לתת ביטוי מילולי לרעיונות אמנותיים.
בין הציורים שצייר באותה עת, דיוקן עצמי שלו עם דיוקן של ואן גוך התלוי על הקיר, אותו שלח כהוקרה לידידו.
הוא המשיך לחלק את זמנו בין פריז ופונט אוון.
בפריז יצר קשר עם גלריית Le Barc de Boutteville, בה ארגן תערוכות אוונגרד משל יצירות חבריו ומשלו.
באפריל 1892, כשנתיים לאחר מותו של ואן גוך, ארגן ברנאר את התערוכה הראשונה של יצירותיו, הוא גם יצר את קטלוג התערוכה בעצמו.
ב-1893 יצא לטיול גדול, הוא ביקר בפירנצה ורומא.
מאיטליה עבר לטורקיה וביקר בסמרנה וסאמוס, משם יצא ליפו, ירושלים, קהיר ואלכסנדריה והתיישב בקהיר.
בין היתר יצר פרסקו לקתדרלה של קהיר.
ב-1894 נשא לאישה את חנאן סאט, ילידת לבנון והחל להתלבש כערבי.
באותה עת שקע בקריאת כתבים פילוסופיים משל אוגוסטינוס, תומאס אקווינס, אריסטו, אפלטון והגל.
ב-1895 נולד בנו הראשון, אוסטה.
ב-1896 עברה המשפחה לספרד, שם חלתה חנאן בשחפת והמשפחה שבה לקהיר.
שנה לאחר מכן נולד בנו השלישי, אודילון.
ב-1900, בעת נסיעה לצרפת, מת אודילון בעת שהות המשפחה בחניה בוונציה.
באותה שנה נולד בן רביעי, אנטונין וב-1902 נולדה בתו אירן.
ב-1903 נפרד מחנאן ושב לצרפת עם שני ילדיו.
ב-1904 שהה עם סזאן באקס-אן-פרובאנס.
בין השנים 1905 ל-1912 נע בין פריז לאקס-אן-פרובאנס והניב שפע של יצירות בפרוזה, סיפורים, מחזות ומאמרי ביקורת.
ב-1922 הציג בביאנלה של ונציה תערוכת ציורים, וחיתוכי עץ בסגנון מסורתי.
ב-1937 מתה חנאן וברנאר נשא לאישה את מאהבתו לאורך השנים, אנדראה פור (Andrée Fort) והמשיך לחלק את ימיו בין פונט אוון לפריז.
אמיל גאלא (במקור גליק, בהונגרית: Galla Emil; אוסייק, 22 בנובמבר 1909 – בודפשט, 28 ביוני 1959) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא עיניים, קולונל רופא בצבא ההונגרי.
גאלה היה ממניחי היסודות של רפואת העיניים בצבא ההונגרי בכלל ובחיל האוויר ההונגרי בפרט.
אמיל גליק נולד במשפחה יהודית, בנם של לאיוש גליק ושל אילונה פְלֶש.
הוא השלים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת ארז'בט בעיר פץ', שם קיבל את התואר דוקטור לרפואה ב-1933 (בתקופה זו בממלכת הונגריה היה קשה ליהודים להתקבל לאוניברסיטאות, במיוחד לרפואה ובמיוחד בבודפשט הבירה, בגלל החוק המפלה שחוקק נגד היהודים ב-1920, הנומרוס קלאוזוס).
לאחר מכן עבד שלוש שנים עם הפרופסור היהודי אמיל גרוס ומשנת 1936 עבד במחלקת רפואת עיניים של בית החולים ברחוב סאבולץ', בית החולים היהודי של הקהילה היהודית של פשט שנקרא היום המרכז הרפואי הלאומי.
ב-1944 גורש למחנות ריכוז גרמנים בגלל מוצאו היהודי.
הוא שרד, חזר הביתה ב-1945 והצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP).
בשנים 1945–1947 היה פעיל באיגוד המקצועי הרפואי והבריאותי.
בין 1947 ל - 1949 הוא היה רופא ומרצה במרפאת עיניים מס' 1 של אוניברסיטת בבודפשט.
הוא הוזמן לארגן את השירות הרפואי בחיל האוויר ההונגרי.
משנת 1949 עבד בשירות הרפואה האווירית של משרד ההגנה ההונגרי.
מ-1951 עד 1957 גאלא היה גם מפקד בית החולים של חיל האוויר ההונגרי בדרך דיאלי (Gyáli út).
הוא היה גם רופא העיניים הראשי של צבא העם ההונגרי בדרגת קולונל.
עסק בעיקר באופטיקה של העיניים, וכן ביצע עבודה מדעית יסודית בתחום רפואת התעופה הקשורה לעיניים.
אשתו הייתה קלרה מולנאר, ילידת בודפשט ב-25 במאי 1913, בתם של ג'ז'ה מולנאר ושל יולאן ברוק, לה נישא ב-10 בינואר 1939 בבודפשט.
בעת נישואיו אביו כבר לא היה בחיים.
רפואת תעופה (עם מחברים משותפים, בודפשט, 1956)
אסטרונאוטיקה (עם מחברים משותפים, בודפשט, 1957)
אמיל דה ז'ירארדן היה עיתונאי, מוציא לאור ופוליטיקאי צרפתי.
בשנים 1831–1855 הוא היה נשוי לדלפין דה ז'ירארדן.
אמיל דה ז'ירארדן נולד בפריז כבן לא חוקי של גנרל אלכסנדר דה ז'ירארדין.
הרומן הראשון שלו Émile עסק בילדתו ופורסם בשנת 1827.
הוא המשיך לעבוד כעיתונאי ומוציא לאור.
בשנת 1836 הוא התחיל להוציא La Presse תמורת דמי מינוי שנתיים של 40 פרנק בלבד.
זה היה העיתון הראשון שניצל פרסומות להורדת עלות למינוים.
במקביל לקריירה כעיתונאי, אמיל דה ז'ירארדן נכנס לפוליטיקה ובשנת 1834 הוא נבחר לראשונה לאספה הלאומית.
הוא היה חבר פרלמנט עד לשנת 1881 (עם הפסקות).
בשנת 1848 אמיל דה ז'ירארדן נעצר ל-11 ימים בהוראת גודפרואה קווניאק, לאחר שחרורו הוא התנגד למינוי קווניאק לנשיא.
בשנת 1852 לאחר נפילת הרפובליקה הצרפתית השנייה הוא גורש מצרפת אך קיבל רשות לחזור תוך זמן קצר.
בשנת 1872 אמיל דה ז'ירארדן רכש לה פטי ז'ורנל וניצל אותו להגנת על מדיניות של אדולף טייר.
אמיל וולף היה פסל וצייר גרמני.
וולף למד באקדמיה הפרוסית לאמנות בברלין אצל דודו יוהאן גוטפריד שדו, בגיל עשרים זכה במלגה ללמוד ברומא אצל ברטל תורוואלסן.
בשנת 1854 פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה רכש מוולף פסל נימפה עבור הגן של ארמון סנסוסי בשל הידרדרות במצב הפסל הוא הוסר בשנת 1985 ובשנת 2017 הוחלף בהעתק.
בשנת 1865 וולף הציג בתערוכה הבין לאומית של דבלין.
אמיל וולף (בהונגרית: Wolf Emil; בודפשט, 2 בינואר 1886 – , בלגיה, 15 ביולי 1947) היה מהנדס כימיה יהודי-הונגרי, ניצול שואה, ממייסדי תעשיית התרופות ההונגרית העצמאית.
אמיל וולף נולד במשפחה יהודית בבודפשט כבנם של הסיטונאי מור וולף ושל מריה לובל.
הוא למד באוניברסיטת מינכן וסיים לימודי הנדסה כימית.
לאחר מכן עבד במפעלים בגרמניה ואחר כך אצל גדעון ריכטר זמן מה.
יחד עם מהנדס הכימיה ג'רג' קרסטי הקים את מפעל הכימיקלים "אלקה"-"Alka" בשנת 1910 ובינואר 1912 הפך את החברה שלו לחברת מניות בערבון מוגבל בעזרת הלוואה בנקאית.
ב-1913 היא המשיכה לפעול בשם כינונין (Chinoin) מפעל למוצרים פרמצבטיים וכימיים.
וולף ביחד עם גדעון ריכטר הקימו למעשה את תעשיית התרופות ההונגרית העצמאית.
וולף יזם את ייצור התרופות הסינתטיות בהונגריה בראשית המאה העשרים, שלא היה קיים שם באותה תקופה.
הוא הוביל את צוות המחקר אשר הפיק את ה"אולטראספטיל" (ultraseptyl) והעבודה המשמעותית שלו כללה את הייצור התעשייתי של הפפברין (Papaverine).
בשנת 1944 גורש תחילה למחנה ריכוז בגרמניה הנאצית בגלל מוצאו היהודי ולאחר מכן לטרזיינשטט.
הוא שרד את השואה וחזר לביתו בשנת 1945 ואז החל לארגן מחדש את מפעלו כמנכ"ל.
בשל עבודתו וכדי להזניק שוב את המוניטין של מפעל כינונין נסע שוב גם לחו"ל ועבד בקצב עבודה יתר על המידה.
הוא נפטר בבלגיה לאחר מחלה קצרה.
ב-17 בנובמבר 1917 בבודפשט עם ארז'בט, בתם של ד"ר שאלאמון (שלמה) אולנברג ושל גולדה פישר.
הם התגרשו בשנת 1924. הוא התחתן בשנית ב-18 במרץ 1933. אשתו השנייה הייתה וילמה, בתם של פרנץ צופון ושל ארז'בט דרשקוביץ'.
פסל פרוטומה שלו, עבודתו של הפסל דוד טוט נחנך באויפשט, ב־23 בספטמבר 2010.
אמיל גרוס (בהונגרית: Grósz Emil; נאג'ווארד, 30 בספטמבר 1865 – בודפשט, 8 בדצמבר 1941) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא עיניים.
דמות משמעותית ביותר ברפואת עיניים באימפריה האוסטרו-הונגרית ובממלכת הונגריה.
התיאור הפתולוגי של מספר מחלות עיניים ופיתוח הטיפול בהן קשורים בשמו.
במשך שלושה עשורים, בין 1905 לבין 1936, היה פרופסור ומנהל מרפאת העיניים מס' 1 של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) וכן רופא מפורסם של בית החולים סנט רוקוש בבודפשט.
הוא היה חלק משושלת רופאי עיניים רב-דורית (ארבעה דורות של רופאי עיניים): סבו היה פרידייש גרוס (1798–1858), אביו היה אלברט גרוס (1819–1901), ובנו היה אישטוואן גרוס (1909–1985).
סבו ואביו היו עדיין יהודים, הוא עצמו כנראה התנצר.
אמיל השלים את לימודיו התיכוניים בעיר הולדתו, ומשנת 1882 למד בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנת 1887 קיבל תואר ברפואה והסמכה (תעודת הוראה) כמורה למדעי הבריאות בבית ספר תיכון.
לאחר מכן הפך למתמחה במרפאת העיניים של האוניברסיטה.
ב-1888 ערך סיור לימודי בחו"ל, ובאותה שנה מונה למרצה באוניברסיטה ואחר כך למרצה בכיר לרפואת עיניים של האוניברסיטה.
בשנים 1893–1894, בהיעדרו של וילמוש שולק, מילא את תפקיד סגן מנהל המרפאה.
בשנת 1894 הוסמך כפרופסר חבר בתחום אנדוסקופיה תאורטית ומעשית.
בשנת 1900 מונה לפרופסור מן המניין חוץ (שלא בסגל) באוניברסיטת בודפשט.
במקביל לעבודת ההוראה שלו, בין 1900 לבין 1904 עבד גרוס תחילה כרופא עיניים בית חולים סנט יאנוש (Szent János Kórház), אחר כך בבית החולים סנט אישטוואן (Szent István Kórház) ובבית חולים סנט רוקוש (Szent Rókus Kórház).
בינתיים מונה ב-1903 לנציב הממשלה למחלת הגרענת, תפקיד שמילא עד 1918. בשנת 1905 הפך לפרופסור מן המניין לרפואת עיניים בסגל אוניברסיטת בודפשט, ובמקביל מונה למנהל מרפאת העיניים מס' 1, עקב מחלתו של וילמוש שולק.
הוא כיהן בתפקיד האחרון עד פרישתו ב-1936. לאחר מותו של שולק מונה גרוס כאמור לפרופסור לרפואת עיניים בסגל האוניברסיטה ב-1905. בשנת הלימודים 1914/1915 שימש גם כדקאן הפקולטה לרפואה.
עם נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, כמה מורים, כולל אמיל גרוס, הוצאו זמנית מסגל האוניברסיטה.
הוא השיג תוצאות משמעותיות במספר ענפי רפואת עיניים, שעסקו באבחון, פתולוגיה, כירורגיה וטיפול.
הוא חקר באינטנסיביות נגעים ניווניים של העיניים (קטרקט וגלאוקומה), דלקת הענבייה, קרטיטיס (keratitis), היפרדות רשתית (ablatio retinae), גידולים ברשתית (glioma retinae), ניוון עצב הראיה (tabes optica), שכולם נחקרו על ידו בהרחבה.
לא רק הפתולוגיה של גודש האישון, היאליטיס (דלקת של קרום ההיאלואיד), אלא גם הפתולוגיה של פזילה ועיוורון.
הוא פיתח מספר פרוצדורות כירורגיות של עיניים, והטיפול הניתוחי שהנהיג בקטרקט בגיל מבוגר נפוץ היה ברחבי העולם.
כנציב ממשלתי, עשה רבות כדי להילחם בדלקת הלחמית הזיהומית, גרענת שנחשבו למחלת ציבורית נפוצה.
מ-1905 עד 1919 היה גרוס הנשיא הראשון של "האגודה ההונגרית לרפואת עיניים", שבה היה גם חבר מייסד.
בנוסף, משנת 1911 היה סגן נשיא, ומשנת 1926 הנשיא של "הוועדה המרכזית להמשך ההשתלמות הרפואית", שהוכר גם על ידי "משרד הדתות והחינוך הציבורי" בשנת 1912 (הוועדה בוטלה ב-1936).
הוא היה פעיל גם באגודות בינלאומיות לרפואת עיניים, בהיותו חבר באגודה הגרמנית לרפואת עיניים בהיידלברג (Deutsche Ophthalmologische Gesellschaft), באגודה הצרפתית לרפואת עיניים (Société Française d'ophtalmologie) ובאגודה לרפואת עיניים של בריטניה (Ophthalmological Society of the United Kingdom).
ב-1909 התקיים בבודפשט קונגרס רפואי בינלאומי, שבו גרוס הפך למזכיר הכללי.
כפרס על עבודתו בקונגרס קיבל את התואר "יועץ חצר המלוכה ההונגרית".
כהוקרה על הישגיו המדעיים, הוא זכה בפרס קורווין ב-1930 וב-1932 קיבל דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת ליון שבצרפת.
מוסד הוראה פרטי של אוניברסיטאות: הרצאה.
הקשר בין בעיות עיניים ומחלות אחרות בגוף: טיוטות של הרצאות באוניברסיטה.
הסדר החדש של החינוך הרפואי בהונגריה ומחוצה לה.
שיטות בדיקת עיניים: סקיצות של הרצאות באוניברסיטה.
דלקת עיניים סימפטומטית: הקיר של בודפשט.
הרצאה בישיבת ההסתדרות הרפואית ב-10 בינואר 1903. בודפשט.
מרפאות עיניים, בתי חולים לעיניים ומחלקות לרפואת עיניים בהונגריה.
גלאוקומה: הרצאה שניתנה לרופאים בפועל.
התקדמות נוספת ברפואת עיניים: חמש הרצאות.
הפעלת מרפאת העיניים מספר 1 של האוניברסיטה המלכותית ההונגרית של בודפשט במהלך עשר השנים מ-1904 עד 1913. בודפשט.
רפואת עיניים בשלום ומלחמה: הרצאה.
(ארכיון לרפואת עיניים, מרץ 1931).
עבודה רפואית לתואר שני בהונגריה.
ניתוח לקוצר ראייה: הרצאה בהסתדרות הרפואית ב-13 של בודפשט בנובמבר 1897. בודפשט.
הצעה להקמת בתי חולים לעיניים במפגשי רופאים וחוקרי טבע הונגרים בודפשט.
שחפת של העין (הכשרה רפואית, 1913).
על פציעות עיניים ועיוורון בשדה הקרב: הרצאה שניתנה ב-16 באפריל 1915 באולם המשלחות של הפרלמנט.
אמיל ויזל היה צייר, אוצר מוזיאון וחבר הנהלה באקדמיה הקיסרית לאמנויות, רוסיה (מאז 1914), מארגן תערוכות אמנות בינלאומיות, חבר מועצה של ארמיטאז' מוזיאון רוסי ומחזיק תואר לגיון הכבוד.
בתקופת ברית המועצות הוא היה מומחה לאמנות ופיסול רוסית ומערבית במחלקת המוזיאונים של המועצה המנהלית המרכזית של מדע, מדע-אמנות ומוזיאונים.
אביו היה אוסקר בוריסוביץ' ויזל יליד רוסיה בשנת 1826, סיים את לימודיו בגימנסיה להשכלה גבוהה של הנסיך בזבורודקו בניז'ין, עבד במשרד האוצר הרוסי, ביקר הרבה בברלין, אמסטרדם, פריז בשם הוד מלכותם הצארים אלכסנדר השני ואלכסנדר השלישי.
אימו הייתה מארי כריסטין דה פוינטין נולדה בשנת 1835. אביה, פרנסואה דה פוינטין, היו שורשים משפחתיים מהפרובינציה הצרפתית פיקרד ונולד בחצרו של לואי ה-18 בגלות בוורשה.
אחיו אוסקר אוסקרוביץ' ויזל נולד ברוסיה בשנת 1864. סיים לימודיו כעורך דין, עבד בשפיצברגן ובשווייץ כקונסול רוסי, לימים כקונסול כללי באיטליה (נאפולי) .
אשתו הייתה אלכסנדרה אמיליבנה שטראוס (1866–1939) למדה בגימנסיה קייב ועברה קורס לאמנות שימושית באגודה לעידוד האמנים בסנט פטרסבורג בתחומי "ציור כלי חרסינה" ו"גילוף בעץ ".
אמיל ויזל סיים את לימודיו באוניברסיטת סנט פטרסבורג, בפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה.
התעניינותו ברישום ובציור גרמה לו באותו זמן להשתתף בשיעורי ערב בבית הספר של החברה לעידוד האמנים, ולאחר מכן ללמוד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
הוא המשיך את לימודיו במינכן בסטודיו של אלכסנדר פון וגנר, שם שלט בטכניקת הרישום האופיינית לבית ספר זה, הכוללת את המתאר המוגדר היטב ואת התמונה המפורטת ביותר.
מאוחר יותר, יחד עם חברו, איוון אנדוגורוב, גם הוא אמן, הוא עבר לפריז.
שם הם התקבלו לסטודיו של פרננד קורמה, שהיה מפורסם באותה תקופה, בהיותו מקום שבו הציור האקדמי יכול היה להתמודד עם האימפרסיוניזם המתחזק.
בשיעורים של קורמה השתתפו אמנים ייחודיים כמו אנרי דה טולוז-לוטרק וינסנט ואן גוך.
קורמה הוא זה שהראה לויזל שיטות גרפיות חדשות שהפכו לבסיס לטכניקת האימפרסיוניסטית שלו שנשענה לא על קווי המתאר אלא על טיפול באור ובצל.
ויזל למד גם באקדמיה קולרוסי בפריז.
ויזל הוכר כאמן בוגר לאחר שציוריו החלו להופיע בסלונים של פריז (1894 ו-1901).
בתחילת המאה ה-20 ביצע אמיל ויזל סדרת דיוקנאות של בני דורו הבולטים: האסטרונום סרגיי גלזנאפ, האמן איליה רפין, הזמר ליאוניד סובינוב, רקדניות הבלט מארי פטיפה וגלינה.
המלחינים פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, ניקולאי רימסקי-קורסקוב, איליה גלזונוב ואחרים.
לפי דרישה הוא יצר דיוקנאות של נשיאי האקדמיה לאמנויות, בני משפחתו של הצאר, ולימים ולדימיר לנין.
מקום מסוים במורשתו ניתן לתמונות רבות שבוצעו בדרכו האימפרסיוניסטית המשקפות את אהבתו לסנט פטרסטורג וסביבתה: רשמים על אירועיו, מסעותיו ופגישותיו עם אנשים שונים.
ויזל עבד בציור ובאמנות גרפית באמצעות שמן, צבעי מים, גואש, דיו הודי, איטלקי ועפרונות עופרת.
הוא הוכיח את עצמו כמאסטר בז'אנר הדיוקן, הנוף, הדמיית הפנים והנוף.
תמונותיו של ויזל מוצגות במוזיאונים של מוסקבה, סנט פטרסבורג, סרטוב וקאזאן.
מוזיאון התיאטרון בסנט פטרסבורג שומר את סצנות צבעי המים והעיפרון שלו ואת סקיצות השחקנים שלו.
חלק מהמסמכים, התכתובות והתמונות של ויזל נשמרים על ידי האקדמיה לאמנויות, הספרייה על שם מיכאיל סלטיקוב-שצ'דרין והמוזיאון לתולדות סנט פטרבורג.
התערוכה האישית הראשונה נערכה בתאריך 100 שנה ב-1966
יותר מ-160 בדים של ויזל הוצגו ב-1998 במוזיאון קאזאן לאמנויות יפות יחד עם תמונות נוספות של בני שושלת ויזל.
בשנת 1894 הוזמן אמיל ויזל להיות עוזרו של האוצר של מוזיאון האקדמיה לאמנויות.
זו הייתה יוזמה של ויזל לייסד מחלקה חדשה באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
הוא השתתף בפיתוח האוסף של המוזיאון הרוסי (1898).
הוא הוציא אמנה חדשה, תמך בהקמת מוזיאונים פרובינציאליים ושלט בפעילותם.
בשנת 1900 ויזל נסע לפריז כנציג רוסיה כדי לנהל את המחלקה הרוסית לאמנויות יפות בתערוכה הבינלאומית.
ממשלת צרפת העריכה את פעילותו והעניקה לו עיטור לגיון כבוד.
מאוחר יותר הוא ארגן את המחלקות הרוסיות לאמנויות יפות בתערוכות הבינלאומיות במינכן (1901), בריסל (1910), רומא (1911) וטורינו (1913).
בשנת 1914 נבחר אמיל ויזל להיות חבר מלא באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
הוא עבד כמומחה לאמנויות ופיסול רוסי ומערבי במועצה המנהלית המרכזית למדע.
היה חבר מועצה של הארמיטאז' והמוזיאונים הרוסיים.
במהלך המהפכה פינה אמיל ויזל את אוספי מוזיאון האקדמיה לאמנויות למוסקבה על מנת להציל את יצירות המופת, ובהמשך החזיר אותן לסנט פטרסבורג.
בתקופת הדיכוי של סטלין נשלחו לגלות אמיל ויזל, אשתו, בנו אוסקר ויזל, שהיה פרופסור למכון ללימודי המזרח בלנינגרד (סנט פטרסבורג)) עם אשתו ורה שולפו, ובנם אנדריי ויזל.
הם הוגלו לקזחסטן, לכפר צ'לקר (1935).
למרות קשיים כלכליים, אמיל ויזל ואשתו, שניהם אמנים, המשיכו ליצור דיוקנאות ולצייר נופים במרכז אסיה.
אמיל ויזל ורעייתו הצליחו לחזור ללנינגרד לאחר שנתיים בזכות חבר קרוב.
שנה לאחר מכן עזבו גם בנו אוסקר ויזל ומשפחתו את קזחסטן.
מאחר שלא הורשו להתיישב במוסקבה או בלנינגרד, הם בחרו בקאזאן כמקום מגורים, עיר עם אוניברסיטה, עשירה במוזיאונים, תיאטראות וחיי אינטלקטואל ואמנות, שבה הם יכולו למצוא עבודה.
המצור על לנינגרד היה האתגר האחרון לאמיל ויזל.
אמיל הנרוהן (; נולד ב-16 ביוני 1997) הוא זמר שוודי ואושיית רשת.
בגיל 15 התחבר ללהקת A*Base, מחווה ללהקת Ace of Base.
בשנת 2022 זכה הנרוהן לחשיפה רבה בזכות הסרטון "Jag er mamma", שפורסם לראשונה ב-Tiktok.
מאז הפך לאחד מהטיקטוקרים המובילים בשוודיה, עם מיליוני צפיות בסרטוניו.
בשנת 2023 גילם את דמותו של ווף במחזמר שיער.
כמו כן, נחשף כי הוא עתיד להשתתף במלודיפסטיבלן, הקדם הלאומי של שוודיה לאירוויזיון 2023, עם השיר "Mera mera mera".
הוא השתתף במקצה הרביעי, שנערך ב-25 בפברואר, ולא העפיל לשלב הבא.
אמיל אלפונס הולם (בשוודית: Emil Alfons Holm; נולד ב-13 במאי 2000 בגטבורג שבשוודיה) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת יובנטוס מהסרייה א' ובנבחרת שוודיה.
הולם גדל במחלקות הנוער של אנברגס IF וגטבורג.
הוא ערך 37 הופעות ליגה בקבוצה הבוגרת של גטבורג במסגרת ליגת העל השוודית, בהן הבקיע שני שערים.
ב-27 בינואר 2021 חתם הולם בסונאוסקה פובולד מליגת העל הדנית.
ב-26 באוגוסט 2021 חתם בספציה מהסרייה א', והושאל בחזרה לסונאוסקה פובולד לעונת .
בסך הכל ערך 39 הופעות ליגה בסונאוסקה פובולד, בהן הבקיע ששה שערים.
בעונת 2022/2023 שיחק הולם בספציה במסגרת הסרייה א'.
הוא ערך 20 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע שער אחד.
ב-16 בנובמבר 2022 ערך הולם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שוודיה, בניצחון 2-1 על נבחרת מקסיקו במשחק ידידות.
אמיל הרמן (בהונגרית: Hermann Emil; בודפשט, 15 בדצמבר 1879 – בודפשט, 25 במרץ 1953) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, אורולוג, רופא עור, מנהל בית חולים רופא ראשי.
הוא נפצע קשה במלחמת העולם הראשונה, פציעה ממנה לא לגמרי התאושש עד מותו.
רבות מעבודותיו עבדו במהלך השואה.
אמיל הרמן נולד במשפחה יהודית, בנם של מנהל החשבונות וילמוש הרמן ושל רוזה גרינפלד (1855–1916).
בספטמבר 1897 סיים את לימודיו ואת בחינות הבגרות בגימנסיה ברובע 7 בבודפשט.
הוא המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הוסמך כאמור לדוקטור לרפואה ב-1902. עם עבודתו המשותפת עם ינה ארדאי בשם "השוואה של ההשפעות הפיזיולוגיות של Mydraticums למטרות קליניות", הוא זכה בפרס של 140 קרונות מקרן פאסקוויץ' (Pasquich).
לאחר ההתמחות וקבלת ההסמכה כאורולוג, פתח פרקטיקה פרטית.
ב-18 בינואר 1907, באספה הכללית של המחלקה לדרמטולוגיה ואורולוגיה של האגודה הרפואית המלכותית של בודפשט, הוא נבחר לחבר מן המניין במחלקה.
בנובמבר 1910 נבחר לרופא בבית החולים של אגודת "טלאיה" (Teleia), שם עבד חמש עשרה שנה.
מתחילת העשור השני של המאה ה-20 הוא הפך לרופא הראשי של המרפאה הציבורית של האגודה האמבולטורית של בודה ולאורולוג של קרן החולים (קופת חולים) של אגודת העיתונאים בבודפשט.
ב-1914 הצטרף למפלגה האזרחית הרדיקלית ולתא הבונים החופשיים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בחזית במשך שמונה חודשים, אך נפצע קשה, ומאז המשיך לעבוד רק כרופא גדודי בעורף.
לאחר המלחמה מונה למנהל ולרופא הראשי של בית החולים והפוליקליניקה של האגודה האמבולטורית של בודה.
אמיל הרמן היה חבר ופעיל במשך שנים ארוכות בתא הבונים החופשיים בבודפשט.
אשתו הייתה צציליה ארדאי (1881–1962), בתם של דניאל גולדנר ושל אווה מילר, לה נישא ב-16 בספטמבר 1906 בבודפשט.
אמיל וייל (בהונגרית: Weil Emil; דומבג'האז, 19 בפברואר 1897 – בודפשט, 2 בנובמבר 1954) היה רופא יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל), פרופסור באוניברסיטה, חבר באספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט), שגריר הונגריה בארצות הברית.
אמיל וייל נולד במשפחה יהודית כבנם של איז'ו וייל, רופא, ושל אירמה מרקוביץ'.
הוא השלים את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת ארז'בט בפץ' ב-1924, לאחר שירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה.
הוא החל את הקריירה הרפואית שלו כרופא רנטגנולוג-רדיולוג בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט.
וייל הצטרף לתנועת הפועלים משנת 1928. הוא היה ממייסדי קבוצת הרפואה הסוציאל-דמוקרטית.
בתוך הקבוצה, יחד עם שאנדור שנשטיין ופרנץ יאן, הם היוו את האגף הקומוניסטי של הקבוצה.
הוא הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) ב-1931. משנת 1932, הוא היה רופא הרנטגן הראשי של בית החולים התעשייתי של תשלובת הפלדה והמתכת מנפרד וייס בצ'פל (בבעלות הברון מנפרד וייס, האיש העשיר והיהודי העשיר בממלכת הונגריה).
ב-1936 הוא נידון ל-10 שנות מאסר בגין התארגנות קומוניסטית.
(בתוך המפלגה הוא ניהל את המנגנון ואת קשרי העיתונות).
הוא בילה יותר מ-9 שנים בבית סוהר.
הוא שוחרר בסתיו 1944 וירד למחתרת.
לאחר מלחמת העולם השנייה השתתף בהקמת "האיגוד המקצועי לבריאות רפואית".
הוא החיה את העיתונות הרפואית ודגל בהקמת איגוד מקצועי משותף של רופאים ועובדי בריאות, ולאחר מכן הפך למזכיר הכללי של האיגוד המקצועי.
וייל היה נשיא המועצה למדעי הבריאות וחבר פרלמנט.
הוא השתתף בארגון מניעת מגפות בבודפשט, וכן בעבודתה של מועצת הבריאות המיוחדת ולאחר מכן המועצה הלאומית לבריאות הציבור.
וייל לקח על עצמו תפקיד חשוב במה שנקרא ארגון מחדש סוציאליסטי של מגזר הבריאות ובהכשרה האידאולוגית של העובדים בשטח.
בין 1951 לבין 1953 היה שגריר הרפובליקה העממית ההונגרית בוושינגטון.
עם חזרתו מוושינגטון ב-1953 קיבל תואר פרופסור באוניברסיטת זמלווייס.
באוגוסט 1953 הוקמה המחלקה לבריאות, שעל ניהולו הופקד אמיל וייל, תחילה בדרגת ראש מחלקה כפרופסור חבר, לאחר מכן ב-23 ביוני 1954 מונה כפרופסור מן המניין.
וייל מת זמן קצר לאחר מכן (בנובמבר).
אשתו הייתה ד"ר ז'וז'אנה לייכנר.
עיטור מסדר ההצטיינות ההונגרי דרג כסף (1947)
זר הכסף של נשיא הרפובליקה (1948)
על שמו נקרא בית החולים ברחוב אוז'וקי בין 1967 ל-1991 ברובע 14 של בודפשט.
מדליית הזיכרון של אמיל וייל נוסדה לכבודו.
אמיל וידור (במקור לוסטיג, בהונגרית: Vidor Emil; פשט, 27 במרץ 1867 – בודפשט, 8 ביוני 1952) היה אדריכל יהודי-הונגרי בסגנון אר-נובו, מעצב בתי הפלטין באויליפוטווארוש (חלק מרובע 13 בבודפשט), אמן באדריכלות וילות בורגניות למעמד הגבוה.
הוא מילא תפקיד משמעותי בהפצת האר-נובו הגרמני ושמו קשור לתכנון של בנייני דירות רבים מאוד בבירת הונגריה.
בנוסף לכל אלה, נקשר בשמו גם עיצוב וילות יקרות של המעמד הבורגני הגבוה ולמצבות קברים (כגון זה של משפחת פרוינד היהודית מטוסג - תואר אצולה - ב-1910) וכן מבני בתי חרושת.
מ-1894 ניהל את משרד התכנון של רובע הבילויים הגדול בשם Ős-Budavára, שנבנה עבור תערוכת המילניום (1896 היה 1000 שנים להתיישבות המדיארים במרכז אירופה, דהיינו ייסוד הונגריה) ותכנן את קבוצת הבתים בסגנון ימי הביניים כ-Ősbudavár בפארק העירוני של בודפשט.
בשנת 1904, התקבל לתא הבונים החופשיים "דמוקרטיה".
ב-1934 הפך לנשיא הראשון של פדרציית האדריכלים ההונגריים.
וידור עיצב בעיקר מבנים למעמד הגבוה, ובתחילה אמנותו הראתה קווי דמיון עם יצירותיו של האדריכל הבלגי ויקטור הורטה.
בשנים שלאחר תחילת המאה ה-20 נבנו הבתים הראשונים שתוכננו על ידו, הנושאים את מאפייני הסגנון של האר נובו, כמו וילת אגר.
הוא תוכנן עבור בלה בדה בשנת 1903 ואז נבנה בית בדה, שהפך לבית האר נובו ההונגרי, ניתן לראות על עבודתו גם את השפעתו של פול הנקר , אך יש לו גם עיצובים הונגריים אופייניים, כמו פסלי הפאיאנס ז'ולנאי.
הוא תכנן לפחות 25 מבנים בין השנים 1900–1915, בשל היעדר מקורות כתובים אמינים לא ניתן לקבוע את המספר המדויק.
וידור הוא בנם של ז'יגמונד (לוסטיג) וידור, רופא יליד נאג'קאלו, ושל זא'נטה דוידסון, ילידת פשט, הוריו התחתנו ב-20 ביוני 1866. לווידור היו כמה אחים/אחיות :
ב-6 ביוני 1903 בבודפשט, ביוז'פווארוש, נשא לאישה את רגינה פרוינד טוסגי (תואר אצולה), בתם של וילמוס פרוינד ומתילד אבלס טוסגי.
בנו וידור ז'גמונד אנטל (1908–?) היה מהנדס מכונות מוסמך.
1910: קברו של וילמוש פרוינד (משפחת טוסגי-פרוינד) בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני
1934: קברו של לאסלו ואגו בבית הקברות פרקשרט
הרפתקה בעולם המילים (1942, Hungária Kiadó)
אמיל גאלה היה אמן, מעצב רהיטים וזכוכית, חלוץ בחידושים בזכוכית ותעשיין.
גאלה היה מוביל בתנועת הארט נובו הצרפתית ומייסד אסכולת ננסי
בנו של שארל גאלה (1818 – 1902) אמן ויצרן מצליח בתחומי הרהיטים והקרמיקה.
לאחר לימודי התיכון ב Henri Poincare, גרמנית בווימאר, אמיל גאלה למד גם פילוסופיה, בוטניקה מינרולוגיה וציור ואחר כך הצטרף למפעל המשפחתי ב - 1867. את אהבתו לבוטניקה ששימשה לו השראה במרבית יצירותיו, קיבל מסבו שהרבה לטייל איתו ביערות שבאזור.
בגנו הפרטי היו למעלה מ - 3000 מינים של צמחים.
בטכניקת ייצור כלי זכוכית השתלם במייזנטל Meisenthal, במפעל חרסינה בשם סנט קלמנט.
גאלה התנדב לשרת כחייל במלחמת צרפת-גרמניה.
בשנת 1871 נסע ללונדון, למד שם אנגלית ועבד במוזיאון ויקטוריה ואלברט בקנזינגטון ובגן הבוטאני המלכותי – קיו גרדן ,kew Garden.
בפריז השתלם באמנות בגבישים עתיקים ובעבודות אמייל בטכניקות ערביות.
שם גם נחשף לסגנון היפני – שהשפיע על עבודתו כמו על מרבית אמני הארט נובו.
בשנת 1875 נישא להנרייטה גרים וב – 1877 הצטרף כמנהל לעסק של אביו, העביר אותו לרחוב לה גרן בננסי והפך אותו למוסד מוביל באמנות הארט נובו בזכוכית, בחרסינה ובעץ (רהיטים).
בסוף שנות ה -80 עבדו בסדנה – מפעל שלו, יותר משלוש מאות אמנים ובעלי מלאכה.
ב – 1904 בן 58 נפטר מלויקמיה, מחלה שסימניה הופיעו כבר ב – 1900 ושנגרמה כנראה מיסודות (חומרים) כמו קדמיום, מנגן, ארסן ואורניום שעבד עמם בצביעת הזכוכית האמנותית.
הוא נקבר בבית הקברות פרוויל בננסי (Préville).
הרבה מעבודותיו של גאלה (למעלה מ - 400) מצויות היום במוזיאון של אסכולת ננסי Musée de l'École de Nancy.
אחרות, מצויות במוזאונים רבים בעולם ביניהם מוזיאון ד'אורסיי Muse'e d'Orsay והלובר בפריס והמטרופוליטן בניו יורק.
את כלי הזכוכית הראשונים שייצר קישט באמייל.
בהמשך פיתח סגנון אישי וייצר כלים מזכוכית עבה ולא שקופה שקישט בחריטה ובצריבה.
בהשראת לימודי הבוטניקה שלו וסגנון הארט נובו שהתפתח באותה תקופה, המוטיבים לציורים ביצירותיו היו מהצומח, בעיקר פרחים, וחרקים: כמו שפיריות, פרפרים וחיפושיות.
הוא פיתח טכניקות לייצור כלי זכוכית מזכוכית אטומה וכבדה, בעיקר אגרטלים ומנורות.
החשובה שבהן הייתה התכה של שתיים ויותר שכבות של זכוכית בצבעים שונים ואחר כך הסרה בחריטה תחילה ידנית ואחר כך במכונה של חלק מהשכבות העליונות.
חשיפת הצבעים של השכבות התחתונות בשילוב צבעי העליונות.
כדי להעשיר את הזכוכית, הוסיף לה כשהיא במצב מותך אבקות של מתכות ובועות אויר.
טכניקה זו מכנים היום כ"סגנון גאלה" tip Galle.
זכוכית שמייצרים בטכניקה זו מכנים זכוכית קמאו.
גאלה כינה את הטכניקה שלו כשיבוץ זכוכית: glass marquetry וגם כקדרות בזכוכית .
בגלל ערכם הכספי הגבוה של יצירות גאלה, הפופולריות שלהם והעובדה שנעשו בייצור תעשייתי יש היום בשווקים זיופים רבים.
בחלקם מזייפים גם את החותמת ובחלקם רושמים tip Galle כאשר ה - tip קטן מאד.
הזיופים שלא כמו היצירות המקוריות עשויים מזכוכית חד שכבתית, והקישוט בציור או בתבליט ולא בחריטה או צריבה.
מחירם גם זול בהרבה מהיצירות המקוריות.
ב-1885 החל לעבוד בעץ במטרה להציג את יצירות הזכוכית שלו בדרך המרשימה ביותר כמו על שולחן או שידה.
הוא ערך ניסיונות בבניית פריטים קטנים אבל בסופו של דבר בנה רהיטים שלמים.
ניסיונותיו הפכו להצלחה גדולה ועד שנת 1900 העסיק במפעל מאות עובדים שבנו רהיטים מסוגי עץ שונים.
העיקר מהגוני בחלק החיצוני של הרהיט ואלון בפנימי.
עיצובי הרהיטים של גאלה התבססו על סגנון הרוקוקו והמשיכו את המסורת הצרפתית שעשתה שימוש בצורות אורגניות עדינות.
העיקרון שהנחה את גאלה בעיצוב הרהיטים היה מה שכינו אז "הרהיטים המדברים": הקישוטיות ברהיטים אלה קיבלה את השראתה מציטוטים מתוך ספרות עכשווית של סופרים סימבוליסטים באותה תקופה של שלהי המאה התשע- עשרה, ביניהם מוריס מטרלינק ופול ורלין.
גאלה נהג ליצור במשותף עם אמנים אחרים.
שותף לעיצוב רהיטיו היה לואי מיורל, אחד מבוני הרהיטים המפורסמים של הארט נובו הצרפתי
בין עבודות העץ הנפלאות של גאלה ניתן לראות גם ההשפעה האסייתית בשולחנות המעוטרים בחיתוכי עץ של פרחים, פרפרים, ואפילו דרקונים.
גאלה היה הומניסט מושבע וככזה היה מעורב בפעילויות למען הציבור ולמען עקרונות של חופש ושוויון גם במחיר של סיכון עסקיו.
היה בין מארגני בתי ספר של ערב למעמד העובד בננסי, היה גזבר של סניף ננסי של ארגון זכויות האדם של צרפת וגם מהראשונים שיצאו בפומבי להגנתו של אלפרד דרייפוס ואישים יהודים אחרים, הביע את תמיכתו באירים הקתוליים במאבקם נגד בריטניה ובוויליאם אובריאן ממובילי המרד האירי.
כמייסד וכחבר באסכולת ננסי שילב במפעלו ברוח האסכולה שדגלה ב"אמנות לכל" בין אמנות וייצור תעשייתי כדי להבטיח מחירים נמוכים ועיצוב ברמה גבוהה גם למעמדות העובדים.
הוא הקדיש את חייו לחיפוש אחר היפה והטוב.
הוא ראה בטבע את התגלמות השלמות וההרמוניה והאמין שאם יבין את נפשו של הצמח ויצליח לתרגמה לשפת האמנות, יביא ערך משמעותי לעולם.
גאלה השתתף בתערוכות רבות, ביניהן התערוכה העולמית של פריז (1878), בה זכה בארבע מדליות זהב ובתהילה עולמית.
בתצוגה נוספת בפריז 1884 הוא זכה במדליית זהב נוספת.
בשנים 1894 – 1899 כתב ספר "כתיבה על אמנות" " ב – 1889 קיבל את הפרס הגדול בתערוכה הבינלאומית בפריז וניתן לו תואר חבר לגיון הכבוד.
ב – 1893 הוא השתתף בתערוכה העולמית בשיקגו וב 1894 בתערוכה לאמנויות דקורטיביות בננסי.
הוא המשיך להציג בתערוכות: מינכן, 1897, פרנקפורט ולונדון.
ב – 1900 בשנה בה פרסומו הגיע לשיא בתערוכה העולמית שוב זכה במדליית זהב ובתואר אביר לגיון הכבוד.
בתערוכה בדרזדן השתתף ב – 1901. ב -1902 השתתף בתערוכת האמנות הדקורטיבית בטורינו וזכה להערכה רבה שהתבטאה בכך שהפך לחבר של החברה הלאומית לאמנויות יפות של פריז.
אמיל זטופק (בצ'כית: Emil Zátopek, , 19 בספטמבר 1922 – 22 בנובמבר 2000) היה אתלט צ'כוסלובקי, שיאן עולם ואלוף אולימפי בעל 5 מדליות, מהן 4 זהב, 3 מהן באולימפיאדה אחת (הלסינקי 1952), בריצות למרחקים ארוכים - ריצת 5000 מטר, ריצת 10000 מטר וריצת מרתון.
זטופק החל את הקריירה הספורטיבית שלו בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. בתקופת מלחמת העולם השנייה לא הצליח להשתתף בתחרויות, ועם הכיבוש הסובייטי התגייס לצבא הצ'כי וזכה למעמד של ספורטאי.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה זטופק במדליית זהב בריצת 10000 מטר ובמדליית כסף בריצת 5000 מטר.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) השיג זטופק תהילת עולם כשזכה בשלוש מדליות זהב בענף הריצה למרחקים ארוכים.
בריצות ל-5000 מטר, 10000 מטר ובריצת מרתון, ריצה אותה רץ לראשונה בחייו, זכה במדליות זהב תוך שהוא קובע שיא אולימפי חדש בכל אחת מהן.
זטופק הוא היחידי שזכה במדליות זהב אולימפיות בכל שלוש הריצות למרחקים ארוכים.
בזמן הריצה היה זטופק מנופף בידיו, מתאמץ ומתנשף קשות, מה שהפך להיות "הסמל המסחרי שלו", שזיכה אותו בכינוי "הקטר הצ'כי".
הוא נודע גם ברוח הספורטיבית שלו ונהג לעודד את יריביו שהפסידו נגדו.
זטופק זכה לאהדה גדולה בארצו, קודם לדרגת קולונל, והיה בעל השפעה במפלגה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה.
אולם תמיכתו בזרם הדמוקרטי שנכשל במרד האנטי-סובייטי שכונה "האביב של פראג", גרמה לכך שהוא הורחק מעמדת השפעה ואולץ לעבוד תקופת מה במכרה אורניום כאקט של עונש והשפלה.
רעייתו דנה (גם היא ילידת 19 בספטמבר 1922), נודעה כאתלטית מצטיינת בזכות עצמה בתחום הטלת כידון.
הישגה הגדול היה זכייה במדליית זהב באולימפיאדת הלסינקי (1952) ובמדליית כסף באולימפיאדת רומא (1960).
זכורות קריקטורות מאותה תקופת זוהר של בני הזוג, שבהן מתוארת דנה הרודפת עם כידון אחרי אמיל, מאיימת להטיל אותו עליו, והוא נראה מתאמץ בדרכו להתחמק ממנה.
אמיל יאנינגס היה שחקן קולנוע גרמני, האדם הראשון שזכה בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר.
יאנינגס התפרסם בזכות הופעתו בסרטים אילמים הוליוודיים רבים, והיה שחקן מפורסם גם בימי המשטר הנאצי.
הופעתו בסרטי תעמולה נאציים הביאה להחרמתו ולקץ הקריירה שלו לאחר מלחמת העולם השנייה.
יאנינגס נולד בשווייץ לאם שהייתה גרמניה אתנית ילידת רוסיה ואב אמריקאי.
בנעוריו עברה משפחתו לגרמניה והוא הופיע כשחקן תיאטרון בלייפציג ובברמן ולאחר מלחמת העולם הראשונה בלהקת התיאטרון של מקס ריינהרדט בברלין.
בשנות העשרים הפך לשחקן ראינוע בחברת הפקת הסרטים הגרמנית UFA.
הוא שיחק את אותלו, את טרטיף, את לואי ה-15 בסרט "דו-בארי" של ארנסט לוביטש ואת מפיסטופלס בגרסת פרידריך וילהלם מורנאו ל"פאוסט".
בשנת 1926 עבר להוליווד לפי הזמנת אולפני סרטי פרמאונט, שם השתכר 400,000 דולר לשנה וביתו הפך למרכז חברתי למהגרים מעריצים מגרמניה.
ב-1929 זכה בשני פרסי אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידיו בסרטים "דרך כל בשר" ו"הפקודה האחרונה".
עם כניסת הסרטים המדברים לא יכול היה יאנינגס להמשיך ולהופיע בארצות הברית מכיוון שלא ידע כמעט אנגלית ודיבורו לא היה מובן.
הוא שב לגרמניה ואף שכנע את במאי "המלאך הכחול", יוזף פון שטרנברג, לשוב אף הוא לגרמניה מארצות הברית על מנת לביים סרט מדבר שבו יככב יאנינגס בתפקיד הראשי, למרות יחסים אישיים קשים וסבוכים בין שניהם, שכללו כמעט התעללות של פון שטרנברג ביאנינגס.
יאנינגס השלים את הסרט אך לא שב עוד לעבוד עם יוזף פון שטרנברג.
עם עליית הנאצים לשלטון היה יאנינגס, שנהנה מהחנופה שהרעיף עליו יוזף גבלס לשחקן מוביל ב-UFA, שהפכה להיות מחלקה במשרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם שהפיקה סרטי תעמולה נאציים.
עם כניסת בעלות הברית לברלין ב-1945 הציג יאנינגס בפני הוועדה לדה-נאציפיקציה את פסלון האוסקר שלו כניסיון להוכיח את עברו האמריקאי.
הוא הוחרם ופרש לזלצבורג, שם מת.
אמיל אדואר שארל אנטואן זולא היה סופר רומנים, מחזאי, לבריתן, פובליציסט וצלם צרפתי, סופר מובהק ביותר בזרם הנטורליזם, דמות בולטת בתהליך הליברליזציה הפוליטית של צרפת.
נחשב, יחד עם פלובּר, לאבי הזרם הנטורליסטי בספרות.
זולא היה מראשי המאבק למען אלפרד דרייפוס וחיבר את המאמר אני מאשים...!.
הוא נאבק באנטישמיות, ובכתבים שנחשפו לאחר מותו חזה את הפתרון ברוח הציונות.
זולא היה 19 פעמים מועמד לאקדמיה הצרפתית, אך לא נבחר, הוא היה גם מועמד לפרס נובל לספרות בשנים 1901 ו-1902.
זולא היה כותב חרוץ במיוחד ובביתו שבמדאן היה חקוק על משקוף האח במשרדו "Nulla dies sine linea" ("לא עובר יום בלי שורה") וקצב כתיבתו היה אכן, שלושה עד חמישה עמודים ביום.
יצירותיו הספרותיות, שכללו עשרות רומנים, תורגמו לשפות רבות וזכו לעשרות עיבודים קולנועים.
משפחת זולא הייתה משפחת אנשי צבא שמוצאה בעיר זאדאר שבדלמטיה ומכאן השם זולא.
אמיל זולא נולד בפריז לאב, פרנסואה זולא, שהיה איש צבא ומהנדס איטלקי בעל דוקטורט במתמטיקה, יליד ונציה, ולאם, אמילי אובר, צרפתייה.
בשנת 1843 עברה המשפחה לאקס-אן-פרובאנס, דרום צרפת, שם ניהל האב את בניית סכר זולא.
ב-27 במרץ 1847 מת האב מדלקת ריאות ואמיל זולא נותר עם אימו שהתקיימה בדוחק על פנסיה קטנה.
לאחר מות האב הוגשו בפריז תביעות כספיות נגד חברת תעלת זולא שפורקה בהליך פשיטת-רגל.
האם חזרה לאקס-אן פרובנס, בה החל זולא בן השבע את לימודיו בעזרת מלגה שסיפקה העירייה, לאות הוקרה על מעשי אביו.
בהמשך עבר זולא לתיכון בורבון בעיר, שם התיידד עם חבריו ללימודים, ז'אן-בטיסטין בייל, מדען ותעשיין לעתיד ופול סזאן צייר לעתיד, ידידות שנמשכה גם אחרי סיום הלימודים.
השלושה יצאו לטיולים בחיק הטבע, שחייה בעירום בנחל המקומי, תכננו כתיבת מחזה והקימו יחד הרכב מוזיקלי בשם "הבליינים העליזים".
סזאן הוביל את זולא לאומנות הגרפית.
זולא ניגן בקלרנית בפנפארה של אקס-אן-פרובאנס.
כשהיה זולא בגיל 17 עבר לפריז והתאחד עם אימו, שרצתה עבורו קריירה של עורך דין.
זולא למד בבית ספר תיכון סנט לואיז בפריז, שם גילה להפתעתו, שהוא כבר לא התלמיד המצטיין, כפי שהיה בפרובאנס, והוא הגיע רק למקום ה-20 מבין 60 תלמידים.
בתקופה זו שונה החוק בצרפת והתאפשרו שני סוגים של בחינות בגרות, הבחינה הקלאסית והבחינה למדעים.
בתחילה פנה זולא למסלול למדעים, בכוונה להיות מהנדס כמו אביו, אך בהמשך ראה שהוא נמשך לכיוון הקלאסי.
הוא ניגש בפריז לבחינות במסלול המדעי ונכשל.
לאחר זאת נסע לפרובאנס, שם ניסה לעבור את הבגרות במסלול הקלאסי ושוב נכשל.
הוא היה מודע לכך שיתקשה למצוא עבודה בלא תעודת בגרות, וכך אכן היה.
מילדותו אהב זולא את הספרות, קרא הרבה וייעד את עצמו לחיי כותב.
בכיתה ו' כבר כתב רומן על מסעי הצלב וחבריו היו ראשוני קוראיו.
זולא לא שירת בצבא, הוא קיבל פטור בגלל היותו בן יחיד של אלמנה.
באפריל 1860 קיבל זולא עבודה במחלקת המכס, אך לא היה מרוצה ולאחר חודשיים התפטר.
במשך שנתיים היה מובטל ומצבו הכלכלי גרוע.
הוא הכיר בעל הוצאה לאור, ששכר אותו לעבודה כפקיד החל מ-1 במרץ 1862. באותה שנה, ב-31 באוקטובר 1862, התאזרח בצרפת.
בתקופה זו יצר לו חוג של ידידים.
בחורף 1861 - 1862 התאהב בפרוצה בשם Berthe והיה בחברה של אמנים, בעיקר ציירים אימפרסיוניסטים.
בעקבות התנסויות אלה כתב את הרומן La confession de Claude (הווידוי של קלוד).
זולא נמשך גם לציור האימפרסיוניסטי, הכיר את אדואר מאנה ודרכו הגיע לקאמי פיסארו, אוגוסט רנואר, אלפרד סיסלי ועוד.
בסביבה זו הכיר גם את סטפאן מלארמה.
מאנה שיבץ את זולא בציורים שלו וזולא הגן בעיתונות על האימפרסיוניסטים.
פול סזאן הגיע לפריז אחרי זולא וזולא הכיר לו את חבריו הציירים האימפרסיוניסטים.
בהמשך הגן זולא בעיתונות על יצירותיו של סזאן - הידידות בין השניים התפרקה לאחר פרסום הרומן של זולא "היצירה", רומן על חיי ציירים, שבו חשב סזאן שזיהה את עצמו באחד מגיבורי הספר, צייר כושל שמתאבד מול ציורו האחרון.
זולא הרחיב את השכלתו בכך שקרא את שייקספיר, מונטיין, מולייר וסופרים נוספים, כולל ז'ול מישלה, ממנו הושפע רבות.
בשנת 1862 החל לעבוד בהוצאת הספרים "אשט".
תחילה כאורז ספרים, ומאוחר יותר במחלקת הפרסום.
כבר אז הניח שירים על שולחנו של מעסיקו, שיעץ לו לכתוב פרוזה, כדי להגיע אל הקהל הרחב.
לדברי הביוגרף אנרי טרויה "הוא היה מוכן לכל ויתור ובלבד שיקצור לבסוף הצלחה.
בכוח עילאי החליט להתמסר לפרוזה, שזמן רב זלזל בה".
לאחר שהתמנה לראש מחלקת הפרסום בשנת 1864 התחיל הקשר שלו עם אלכסנדרין, מי שעתידה להיות רעיתו.
הוא פרסם את ספרו הראשון: "סיפורים לנינון".
עבודתו בהוצאת הספרים וקשריו הרבים עם סופרים שצבאו על פתחה, אפשרה לו לעסוק בקידום נמרץ של ספרו.
זולא התרשם עמוקות מהפוזיטיביזם והאנטי-קלריקליזם.
ב-1865 עזב זולא את בית אימו ועבר לגור עם אלכסנדרין ברובע בטיניול, בפריז.
אלכסנדרין עבדה בכל מיני עבודות, כדי שיוכלו לקיים את עצמם.
ב-1866 התפטר מעבודתו בהוצאת הספרים והחל בכתיבה ספרותית קבועה.
בתקופת עבודתו בהוצאה לאור, החל זולא לפרסם מאמרים בעיתונות הכתובה, תחילה בעיתונות הפרובינציאלית ובהמשך גם בעיתונות הפריזאית.
זולא היה בעל טור, מבקר אמנות, מבקר ספרות ומבקר תיאטרון.
העיתונות המתפתחת של התקופה נזקקה לכותבים מוכשרים; מאמריו זכו לקוראים רבים ופתחו לו את הדרך לפרסום יצירתו הספרותית.
העיתונים שילמו לזולא עבור מאמריו לפי מילה, והכנסה זו הייתה מאוד משמעותית עבורו.
זולא כתב כל חייו בעיתונות, אך פסגת כתיבתו הפובליציסטית באה לידי ביטוי במאמרו הנודע אני מאשים...!, שהפך אותו לדמות מרכזית בפרשת דרייפוס וגרר אותו למשפט על הוצאת דיבה.
ב-1866 היה זולא בעל טור בשני עיתונים, ב-L'Événement (ההתרחשות) וב-L'Illustration (האיור).
זולא היה גם חובב בעלי חיים ומטיף להגנתם ומניעת סבלם.
ב-1896, בעמוד הראשון של לה פיגארו, פרסם זולא מאמר רחב היקף על בעלי חיים והיחס אליהם.
כמקובל באותה תקופה, הרומנים התפרסמו תחילה בהמשכים בעיתונים, ורק מאוחר יותר הופיעו כספר.
בינואר 2011 יצאה לאור אנטולוגיה בשם Zola journaliste (זולא עיתונאי).
לזולא היו יחסים הדוקים עם אימו, שגידלה אותו לבדה לאחר מות אביו.
ב-1864 פגש את אלכסנדרין מלי, אישה פשוטה, שילדה ונאלצה למסור את בתה לאימוץ.
ב-1865 עזב זולא את בית אימו ועבר לגור עם אלכסנדרין, אך בגלל התנגדות האם, הם חגגו את חתונתם רק ב-31 במאי 1870, בעירייה
אלכסנדרין חיפשה אחר הבת שמסרה, אולם לא הצליחה לאתרה.
היא עזרה לזולא לפרסם את יצירותיו וניהלה במסירות את משק ביתו.
בשנת 1888 התאהב זולא בז'אן רוזרו בת העשרים ואחת, שנשכרה תחילה כעוזרת בבית שלו ושל אלכסנדרין אשתו.
רעננותה ונעוריה של רוזרו, שהייתה צעירה ממנו ב-27 שנים, פיתו אותו לפתוח בחיים חדשים.
זולא שיכן את פילגשו בבית נפרד.
השניים הביאו לעולם שני ילדים, דניס ב-1889, ולאחר מכן ז'אק ב-1891. הוא פרנס אותה ואת ילדיהם, וביקר אותם בתכיפות.
בנובמבר 1891 גילתה אלכסנדרין את המשפחה הנסתרת של זולא ונישואיהם הגיעו למשבר, אך למרות קנאתה וכעסה המשיך זולא את הקשר עם אהובתו וילדיהם באופן גלוי.
מאחר שאלכסנדרין השלימה עם המצב, לאחר שזולא הבטיח לה שלא ינטוש אותה, שררה בין הנשים הבנה הדדית.
לאחר מותו דאגה אלכסנדרין לכך שילדיו יקבלו את שמו.
לפני נישואיה ילדה אלכסנדרין בת ונאלצה לנטוש אותה.
היא חיפשה אחריה לאחר מכן, אך ללא תוצאות, לכן הפנתה את רגשותיה האימהיים לילדי בעלה מפילגשו.
דניס נישאה לעיתונאי וסופר מוריס לבלון ולשניים היו שלושה ילדים.
ז'אק השלים דוקטורט ברפואה, נישא והביא ילד לעולם.
הכרזתו הרשמית של הצילום ב-1839 קדמה בשנה להולדת אמיל זולא, אך זולא הגיע לאומנות זו רק ב-1888, במהלך חופשה ברויאן הוכנס זולא בסוד טכניקת הצילום על ידי ויקטור בילאוד, העורך והמדפיס של Gazette des bains de mer de Royan-sur-l'Océan.
זולא התמסר בהמשך לצילום, החזיק עשר מצלמות, הקים שלוש מעבדות בערים שונות ויצר עשרות אלפי לוחות צילום, אך השתמרו מתוכם רק כמה מאות.
בביתו במדאן, מוקף עצים, פרחים ובעלי חיים, התקרב זולא לטבע, וצילם את יקיריו בעין אסתטית ורגישה.
זולא הוקסם מהתערוכה העולמית של פריז (1900) וצילם אותה כמעט מכל זווית.
במהלך 1859 פרסם זולא את הטקסטים הראשונים שלו ב"לה פרובאנס", עיתון בעל נטייה ליברלית שהופיע באקס-אן-פרובאנס.
ב-17 בפברואר הופיע Le canal Zola, שיר הלל לאביו המנוח, יוזם התעלה.
ב-23 ביוני פרסם העיתון הפרובאנסלי את הפואמה "לקיסרית אז'ני" (A l'impératrice Eugénie, régente de France), שככל הנראה הוזמנה לו בבית הספר התיכון, ונכתבה יחד עם שותפו ז'ורז' פאז'ו.
בשיר חוגגים זולא ופאז'ו את ניצחונות הקיסרות הצרפתית השנייה במלחמת העצמאות האיטלקית השנייה.
ב-4 באוגוסט הגיע תורו של השיר Mon follet, על אהבה חמקמקה, צעירה ומסתורית שנעלמת כמו שדון.
ב-29 בדצמבר פורסם הסיפור הקצר La Fée amoureuse.
היו עוד שירים רבים במהלך השנה, רובם אבדו, אך כולם הסגירו השפעה רומנטית.
בין השירים שהשתמרו יש המשבחים את חיי הכפר הפשוטים, אחרים מזכירים ילדה שמתה ועוד.
זולא הצעיר גילה עניין רב גם בתיאטרון: בנוסף ל-Enfoncé le pion!
והתוכנית של Annibal à Capoue, הוא צייר בין השנים 1858 ו-1859 את התוכנית של דרמה אחרת, Rollon l'Archer, והשלים מחזה במערכה אחת, Il faut hurler avec les loups, ואילו בינואר 1860 הוא החל יצירה נוספת, La Mascarade.
פרסומיו העיתונאיים פתחו לזולא את הדרך גם עבור יצירותיו הספרותיות.
הוא פרסם בעיתונים השונים כמאה סיפורים ושורה של רומנים שלא זכו להצלחה רבה.
אחר כך החל לכתוב סדרה של רומנים בשם "רוגון מקוואר", על חייה של משפחה בתקופת הקיסרות השנייה.
הספר השביעי בסדרה זו, שתיאר תמונה קודרת של מעמד הפועלים, הביא לפרסומו.
הוא היה הסופר הראשון, שפועלים הופיעו כגיבורים ראשיים ברומנים שלו.
בין ספריו החשובים נמנים "ננה" ו"ז'רמינל".
הספר ננה תורגם מחדש לעברית בשנת 2022 על ידי עפרה ישועה-ליית.
השערוריות הרבות שהיו כרוכות בכתיבתו הריאליסטית הגסה של זולא, המשולבת בתיאורים מיניים, קוממו רבים מקוראיו.
תיאורים נוקבים אלה שיקפו חיים מציאותיים יותר משהייתה יכולה לשקף כתיבה מסוגננת.
ככל שכתב בשפה בוטה יותר, כך הייתה השפעתו רבה יותר.
השערוריות שעוררה כתיבתו תרמו לפרסומו הרב, לרכישות רבות של ספריו ולהכנסותיו.
רב המכר של זולא, המלכודת, נאסר למכירה בתחנות רכבת בשל שפתו הבוטה.
שפת הכתיבה של זולא הייתה עשירה בגסויות, גסויות שעוררו לפעולה את הצנזורים של המאה ה-19. זולא סירב לעדן את כתיבתו וטען, ברוח הזרם הנטורליסטי, שצריך להביא דברים כהווייתם.
הנרי ויזטלי, המוציא לאור והמתרגם האנגלי, שתרגם את יצירות זולא לאנגלית, הועמד למשפט על שפת התרגום של הרומן "האדמה" ונענש בקנס של מאה לירות שטרלינג.
בהמשך הועמד שוב למשפט, על תרגומים נוספים של זולא ונענש בקנס של מאתיים לירות שטרלינג ושלושה חודשי מאסר.
אמיל זולא היה הראשון שהגה תיאוריה על נטורליזם בספרות.
כדי להסביר את התיאוריה שלו, הוא כתב הקדמות לספריו הנטורליסטים, זולא לקח את מושג הנטורליזם מהפילוסוף הצרפתי איפוליט טן.
זולא הוא התאורטיקן ומנהיג זרם הנטורליזם בספרות.
הנטורליזם מייחד חלק גדול מיצירתו של זולא, אך לא את כולה.
הרומן הראשון שכתב בסגנון הנטורליסטי היה תרז רקוין.
לפי תפיסתו של זולא האמן המודרני צריך להחדיר ביצירתו את רוח המחקר והשיטה שקידמו את המדעים.
לדבריו הנטורליזם מוגדר על ידי מה שהוא שולל, הוא שולל אידיאליזם מיסטי המבסס את עבודתו על העל-טבעי והאי-רציונלי, הוא שולל אידיאליזם קלאסי החוקר את האדם המופשט, האדם המטאפיזי והוא שולל דוגמטיות קתולית המאפשרת מוחלטות תאולוגית.
בספרו "היצירה" השתמש זולא בחומרים אותנטיים מתוך היכרותו עם עולמם של חבריו האמנים, בפרט עולמו של הצייר פול סזאן, שעמו היו לזולא במשך שנים רבות יחסי אהבה-שנאה.
הציבור הצמא לשערוריות היה משוכנע שמדובר ברומן מפתח שתיאר את התנהגותם משולחת הרסן של האמנים המתחילים, שאת זהויותיהם ניתן לפענח.
מאחר ששמו של סזאן לא אמר להם דבר, ייחסו הכול את המתואר לצייר אדואר מאנה, האימפרסיוניסט המפורסם מכולם, שנפטר זמן קצר לפני כן.
זולא הנדהם לא תיאר לעצמו שבהזכירו את חבריו בשמות בדויים הוא עשוי לפגוע בהם.
בתוך השערורייה המתפתחת שלח זולא את ספרו לסזאן עצמו, שהגיב בצינה מאכזבת.