tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 1969 ל-1972 סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה וסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית ומאוניברסיטת חיפה.
בין השנים 1982 ל-1985 השלימה תואר שני בפסיכולוגיה של החינוך בחוג לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון.
בין השנים 1987 ל-1990 השלימה דוקטורט בהנחיית פרופסור אהרון אנטונובסקי ופרופסור נח מילגרם, גם כן באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 2002 מונתה לדרגת פרופסור חבר באוניברסיטת בן-גוריון, בשנת 2010 מונתה לפרופסור מן המניין, ובשנת 2014 פרשה לגמלאות (אמריטה).
ב-28 ביוני 2016 מונתה על ידי שר החינוך נפתלי בנט לחברת המועצה להשכלה גבוהה.
שגיא גרה בעומר, אלמנה ואם לשניים.
שפרה שורץ (נולדה בשנת 1949) היא חוקרת של שירותי הבריאות בישראל והיסטוריה של הרפואה ופרופסור אמריטה במרכז לחינוך רפואי בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון.
היא חברת הוועד המנהל של המכון הלאומי למדיניות בריאות ומשמשת משנה למזכ"ל הארגון העולמי להיסטוריה של הרפואה.
מחקריה עוסקים בהיסטוריה והתפתחות של שירותי הבריאות בישראל וההיסטוריה של הרפואה הציבורית.
שפרה ליידר-שורץ נולדה בתל אביב ליחזקאל ליידר ולבתיה בן אפרים, גדלה באשקלון ומשנת 1962 בבאר שבע.
שורץ סיימה תואר ראשון בהיסטוריה ובגאוגרפיה, תואר שני בהיסטוריה ותואר שלישי במדעי הבריאות, כולם מאוניברסיטת בן-גוריון.
בשנים 1993–1994 השתלמה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת רוצ'סטר במדינת ניו יורק בתחומי היסטוריה של מערכות בריאות והיסטוריה של הרפואה, ומשנת 1995 היא חברת סגל בפקולטה למדעי הבריאות.
בשנים 1996–1998 שימשה יו"ר החברה הישראלית להיסטוריה של הרפואה, ומאז משמשת בתפקיד מרכזי בפעילותה.
בשנים 2001–2004 שימשה שורץ כראש המחלקה לניהול מערכות בריאות ומשנת 2002 היא חברת הנהלה וחברה בחבר הנאמנים של המכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות The Israel National Institute For Health Policy Research, משנת 2004
שורץ היא חברת סגל במרכז לחינוך רפואי שבפקולטה למדעי הבריאות שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנים 2006–2017, בנוסף להיותה פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי הבריאות, פעלה שורץ כחוקרת במכון גרטנר לאפידמיולוגיה וחקר מדיניות הבריאות שבמרכז הרפואי שיבא.
עיקר מחקריה במכון גרטנר התמקדו בנושאי התפתחות שרותי הבריאות בישראל ובנושאי בריאות הציבור בעשור הראשון למדינת ישראל, עם דגש מיוחד על נושא הטיפול המאורגן והקרינתי במחלת הגזזת בישראל ובעולם.
בשנת 2008 נבחרה לתפקיד סגן מזכ"ל החברה הבינלאומית להיסטוריה של הרפואה (International Society for the History of Medicine), ומשנת 2014 משמשת בתפקיד משנה למנכ"ל הארגון העולמי להיסטוריה של הרפואה ומרכזת המערכת של כתב העת המדעי של הארגון "ווזאליוס" (Vesalius).
בשנת 2005 בעקבות שיתוף פעולה מחקרי בנושא שירותי בריאות ציבוריים עם עמיתים בקנטאקי ארצות הברית, הוענק לה אות הכבוד מטעם מושל מדינת קנטקי על "התרומה לקהילה, למדינת הלאום ולהישגים מיוחדים מכל הסוגים".
בשנת 2012 - מאמרה "ממשלת ישראל ושירותי הבריאות של הבדואים בנגב בתקופת הממשל צבאי, 1948-1966" נבחר כאחד מעשרים המאמרים החשובים של העשור על ידי כתב העת Medical History של אוניברסיטת קיימברידג'.
פרופסור שורץ נחשבת לחלוצה והמייסדת של תחום המחקר בנושא התפתחות מערכת הבריאות בישראל.
התזה המרכזית של מחקריה מתייחסת לחשיבות ההכרה בחקר השורשים החברתיים, התרבותיים, ההיסטוריים והארגוניים של מערכת הבריאות כמפתח להבנת התנהלותה כיום.
מחקרה על צמיחת מודל הרופא בשכר בישראל ועבודתה על המהלכים לחקיקת חוק ביטוח בריאות חובה הובילו לתובנה חדשה ובעלת חשיבות רבה להבנת התנהלותה של מערכת הבריאות, ואף צוינו וצוטטו בהרחבה בוועדת אמוראי העוסק בהסדרת עבודת הרופאים במערכת הבריאות הציבורית בישראל.
בעקבות ההכרה בעבודתה המדעית ותרומתה לקידום ופיתוח המחקר הבין תחומי בחקר שרותי בריאות, נבחרה שורץ בשנת 2002 להנהלת המכון הלאומי לחקר שרותי בריאות ומדיניות בריאות.
שורץ כתבה ארבעה ספרים כמחברת יחידה ועוד תריסר עם חוקרים שותפים.
כל הספרים עוסקים בהיבטים שונים של ההיסטוריה של ארגון מערכות הבריאות בישראל.
ספרה "קופת חולים, הסתדרות, ממשלה" (הוצאת המכון למורשת בן-גוריון, 2000) זכה בפרס איינהורן (פרס איינהורן) לספרות רפואית עברית.
בספריה מציגה שורץ תמונה פנורמית של ההוויה הפוליטית והארגונית בארץ-ישראל של שנות העשרים והשלושים דרך האספקלריה של התמודדות היישוב ומוסדותיו עם נושא ארגון שרותי הבריאות.
בנוסף למחקריה בתחום ההיסטוריה של שירותי הבריאות בישראל, חקרה שורץ את התמורות במערכת הבריאות במדינת ישראל לאחר הקמתה - מחקר המשך המתמקד בגורמים והצרכים לשינויים במערכת הבריאות אחרי הקמת המדינה.
שוורץ הצביעה על כשלים מתודולוגיים בהצעת המחקר של משרד הבריאות למידת מעורבותם של אנשי מערכת הבריאות בישראל בפרשת ילדי תימן.
כתוצאה מהערותיה שונה הליך הבדיקה.
שורץ שפרה, "קופת-חולים הכללית" - עיצובה והתפתחותה כגורם המרכזי בשירותי הבריאות בארץ-ישראל, המרכז למורשת בן-גוריון, קריית שדה בוקר, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1997.
שחורי -רובין צפורה, שורץ שפרה, "הדסה לבריאות העם", הוצאת הספרייה הציונית, ירושלים, 2003, (Hebrew, 222 pp.).
חיים דורון, שפרה שורץ, "הרפואה בקהילה", הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב,, 2004,
שחורי-רובין צפורה, שורץ שפרה, אלכסנדרה בלקינד, ספורה של רופאה עברית פורצת דרך, הוצאת איתי בחור, 2012 (Hebrew, 157 pp.)
חיים דורון, שפרה שפרה, שלמה וינקר, "רפואת המשפחה בישראל", הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2014 (Heb.
אלן ג'וטוקוביץ, שפרה שורץ (עורכים) "אוטונומיה, אלטרואיזם וסמכות באתיקה רפואית" הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2016.,
שחלב סטולר ליס, שפרה שורץ, מרדכי שני, "להיות עם בריא בארצנו", הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 2016.
שפרה שורץ, סיגל סדצקי (עורכות) הגזזת, היבטים היסטוריים רפואיים וחברתיים של הטיפול במחלה, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2018 https://in.bgu.ac.il/fohs/PrywesCenter/Documents/books/ספר_גזזת_ערוך_מלא_22.1.18.pdf
איה בר עוז, גבי בן נון, שפרה שורץ "מערכת הבריאות על שולחן הניתוחים,25 שנים לחוק ביטוח בריאות ממלכתי",, המכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות (ע"ר),2019 (Heb.
שפרה שורץ, איה בר עוז, מאוחדת-סיפורה של קופה, הוצאת בחור, 2022
שַׁפְרִירִיּוֹת (שם מדעי: Zygoptera) היא תת-סדרה בסדרת השפיראים.
השפריריות קרובות לשפיריות אך שונות מהם במספר פרטים: מבנה הכנפיים האחוריות שלהן הדומות לקדמיות, בעוד שהכנפיים האחוריות של השפיריות מתרחבות בבסיסן.
השפריריות גם בדרך כלל קטנות יותר ואינן זריזות וחזקות כמו השפיריות וכן עיניהן מופרדות זו מזו.
השפריריות יכולות גם לקפל את הכנפיים מעל לגב, דבר שהשפיריות אינן יכולות לעשות.
בדומה לשפיריות השפריריות הן ציידות מעופפות החיות סמוך למקווי מים מתוקים עומדים, רובם סביב האזורים הטרופיים והם מתבגרים רוב חייהם במים ומתגלמים כבוגרים החיים לזמן מועט יותר.
השם Zygoptera מגיע מן היוונית - zygo משמעו "מחובר" או "זוגי", ו-ptera הן כנפים.
לשפריריות שני זוגות של כנפיים דומות, בניגוד לשפיריות (Anisoptera) שכנפיהן האחוריות רחבות יותר.
השפריריות עוברות גלגול חסר, עם שלב נימפה שוכן מים.
הנקבה מטילה את הביצים במים, לפעמים מתחת לצמחייה או במרומי העצים בין עלים ובמקומות אחרים שבהם נקווים מים.
הנימפות ניזונות מדפניות, זחלי יתושים ואורגניזמים שוכני מים קטנים אחרים.
לשם כך הן מצוידות בלסתות מוארכות, דומות לאלו של נימפות השפיריות.
זימי הנימפה חיצוניים לגוף וגדולים, ודומים לשלושה סניפים בקצה הבטן.
לאחר כמה מחזורי השלה מגיח הבוגר המכונף, הניזון מזבובים, יתושים וחרקים קטנים אחרים.
כמה מהמינים הטרופיים הגדולים ניזונים גם מעכבישים.
שפרה ופועה הן שתי מיילדות, שסיפורן מופיע בתחילת ספר שמות.
סיפורן הוא מהסיפורים הבודדים המספרים את סיפורן של מיילדות במקרא.
הסיפור מציג מודל גבורה אלטרנטיבי ונשי לגאולת עם ישראל בתקופת שעבוד מצרים.
על-פי חוקר המקרא יאיר זקוביץ, סיפורן משמש כ"סיפור בבואה" המפרש את סיפור רדת אברם למצרים ומבקר את אברם, במה שמשמש הסבר לשעבוד מצרים.
שפרה ופועה מוזכרות במקרא רק בקטע זה, ולכן עסקו הפרשנים בניסיון לזהותן.
יש שסברו שהן עבריות ויש שסברו שהן מצריות.
נקודת המוצא של הגישות השונות היא משמעות הביטוי "למיילדות העבריות".
יש הרואים את המילה "העבריות" כלוואי המתאר את המיילדות, ומכאן שאלה מיילדות עבריות, ויש הרואים את המילה "העבריות" כמושא פעולתן, כלומר כאילו נכתב "למיילדות את העבריות", ומכאן אפשר שאלה מיילדות מצריות.
בחקר המקרא מקובל לקבוע שהנוסח המקורי הוא שהמילדות היו מצריות שילדו את העבריות, וזאת בעקבות הגרסה שהשתמרה בתרגום השבעים.
יוסף בן מתתיהו, בספרו "קדמוניות היהודים", כתב: "והמלך פחד וצווה בעצתו של אותו אצטגנין להשליך היאורה ולהרוג כל זכר שיולד לבני ישראל, ופקד שמיילדות מצריות תשגחנה בשעת חבליהן של נשי העברים ותקפדנה על לידותיהן.
עליהן הייתה מוטלת החובה, לפי פקודת המלך, להיות המיילדות, הואיל ונדמה שהן לא תעבורנה על החלטת המלך מחמת היותן בנות עמו".
ילקוט שמעוני המשיך בדרך זו, ומנה את שפרה ופועה ברשימה של נשים שהתגיירו והצטרפו לעם ישראל.
יעקב דילישקאש בן המאה ה-14, בפירושו "אמרי נועם", מנמק גישה זו:
גם דון יצחק אברבנאל תמך בגישה זו ונימק: "ולא היו עבריות, כי איך יבטח לבו בנשים העבריות שימיתו ולדיהן, אבל היו מצריות מילדות את העבריות, ר"ל עוזרות אותן ללדת, כמו שנאמר 'בילדכן את העבריות'." אולם הוא מפרש שאלה אינן שתי נשים מסוימות אלא שמות תפקידים של מיילדות.
במסכת סוטה ניסו לזהותן עם נשים עבריות אחרות המוזכרות במקרא, ומוצעים שני זיהויים מתחרים: "רב ושמואל, חד אמר: אשה ובתה, וחד אמר: כלה וחמותה.
מאן דאמר אשה ובתה, יוכבד ומרים.
ומאן דאמר כלה וחמותה, יוכבד ואלישבע".
רש"י מפרש בעקבות התלמוד, ששפרה ופועה הן יוכבד ומרים.
הרב ברוך הלוי אפשטיין, בפירושו "תורה תמימה", מדייק באומרו: "לפי חשבון השנים של מרים ושל אלישבע אז, קשה לומר שהיו אז מילדות, ובמדרש רבה מבואר שהיו רק עוזרות ליוכבד במה שצותה עליהן".
שד"ל מונה תומכים בכל אחת משתי הדעות, ומנמק את תמיכתו בדעה שמדובר במיילדות מצריות:
נחמה ליבוביץ הצטרפה לדעה שהמיילדות היו מצריות, והוסיפה נימוק משלה, המתבסס על מקומות נוספים בתורה שבהם מוזכרת יראת אלוהים:
היא מוסיפה מוסר השכל הנלמד מסיפור זה:
המיילדות היחידות במקרא שאינן אנונימיות, הן שפרה ופועה.
בניגוד לכל המיילדות הנזכרות במקרא ומזוהות באמצעות עיסוקן בלבד, הרי שה"מיילדות העבריות" נזכרות בשמותיהן.
החוקרים חלוקים האם השמות שפרה ופועה הם שמות מלאכותיים או שמות ששימשו גם נשים אחרות בעת העתיקה.
ויליאם פוקסוול אולברייט ואחרים קשרו את השם פועה עם פע'ת, בתו של דנאל הנזכרת באפוס האוגריתי עלילות אקהת, וייחסו לשם את המשמעות האוגריתית של פע'ת = ילדה או בחורה.
אחרים מצאו בשם משמעות מערבית וטענו שמשמעותו "ריח בושם", "פריחת הכופר" או גור של גמל.
התייחסות לשם שפרה ניתן למצוא גם בפפירוס ברוקלין 35.1446 אשר בו מופיעה רשימה של 95 שמות עבדים.
אחד השמות הוא Sp-ra (שְׁפָרָה) המזוהה כשפרה.
התלמוד במסכת סוטה דורש את שמותיהן: "תניא כמאן דאמר אשה ובתה, דתניא: שפרה - זו יוכבד, ולמה נקרא שמה שפרה?
דון יצחק אברבנאל הלך בעקבות התלמוד ופירש ששפרה ופועה הם שמות גנריים:
יש שכתבו שפרעה הוא שנתן למיילדות את השמות, ברצונו להראות את אדנותו כמלך, ושהמיילדות התמרדו ולא השתמשו בשמות אלו.
פירוש אחר מייחס את השמות להסוואת מהלך הרצח, בכך ששפרה ופועה היו נודעות כדואגות לתינוקות (פועה = בוכה על מות תינוקות) ועל כן לא יחשדו בהן שהרגו את התינוקות.
לעומת זאת, היו שדווקא דרשו את השמות שפרה ופועה לשבח וטענו שפרעה נמנע מלהשתמש בשמותיהן שפרה ופועה כדי לבזותן.
אל מול המספר הגדול של היולדות, עלתה השאלה כיצד יכלו שתי מיילדות לטפל בכל כך הרבה יולדות.
רבי אברהם אבן עזרא, בפירושו לתורה הסביר: .
לעומת זאת, אליהו שץ מראה חישוב שבאותה תקופה הייתה לידה אחת בממוצע כל 2.8 שעות וטוען שבעבודה מאומצת שתי מיילדות מסוגלות לטפל בכלל האוכלוסייה של העבריות.
גזרתו של מלך מצרים, כפי שנמסרה לשפרה ופועה היא .
לפני סיפורן של שפרה ופועה מופיע המניע של מלך מצרים לגזרה זו, והוא חששו מעם ישראל .
ספר הישר מייחס את ההחלטה להמית את הזכרים לעצה שנתן איוב למלך מצרים, שזו לשונה:
מדרש שמות רבה לועג להחלטה להמית רק את הזכרים: .
בהמשך מנמק המדרש מדוע הורה מלך מצרים להחיות את הנקבות: .
רש"י מעלה נימוק אחר להחלטת המלך להמית את הזכרים: .
רבי חיים אבן עטר, בפירושו "אור החיים" קושר את הגזרה על הזכרים בלבד לחששו של מלך מצרים ומסביר:
מדרש שמות רבה מסביר שמלך מצרים הורה למיילדות לעסוק בהמתה, ולא עשה זאת בעצמו, .
רמב"ן, בפירושו לדברי מלך מצרים, , מעלה הסבר אחר, המציג צעד זה כחלק ממדיניות כוללת של מלך מצרים, המתחשבת באילוצים שגם שליט נתון בהם: .
כלומר, בדרך זו ייראה מות הזכרים כמקרה שגרתי של תמותת תינוקות בלידה, ולא כהמתה יזומה.
כדי שהמיילדות יוכלו להמית את הזכרים תוך כדי הלידה, הן נזקקו לזיהוי מהיר של הילוד.
מסכת סוטה מתייחסת לכך באומרה: "אמר רבי חנינא: סימן גדול מסר להן - בן פניו למטה, בת פניה למעלה".
מדרש רבה נימק סימן זה: "אם פניו למטה, דעו שהוא זכר, שמביט באמו בארץ שממנה נברא.
וכשהוא פניו למעלה, היא נקבה, שמבטת בבריתה בצלע".
רש"י בפירושו למסכת סוטה וחזקוני בפירושו לספר שמות מביאים הסבר אחר לסימן זה: "כדרך תשמיש"
המיילדות לא צייתו להוראתו של מלך מצרים ונמנעו מלהמית את היילודים.
הן הצטדקו בפני המלך בתירוץ הכוזב שאין סיפק בידן לעשות זאת, מפני שהנשים העבריות זריזות בלדתן ומקדימות ללדת לפני בואן.
מהמילים לומד מדרש שמות רבה את שבחן של המיילדות, ומציין שלא רק שלא המיתו את הילדים, אלא אף טרחו על איכות חייהם: "למה הוצרך הכתוב לומר ותחיין את הילדים?
יש קילוס בתוך קילוס, לא דין שלא קימו את דבריו, אלא עוד הוסיפו לעשות עמהם טובות.
יש מהם שהיו עניות, והולכות המילדות ומגבות מים ומזון מבתיהם של עשירות, ובאות ונותנות לעניות, והן מחיות את בניהן, הוא שכתוב: ותחיין את הילדים." המדרש מוסיף ששפרה ופועה התפללו לשלום הוולד והיולדת, והקדוש ברוך הוא נענה לתפילתן.
אביבה זורנברג מציינת שדבריהן של המיילדות לפרעה הן מילות ההתנגדות הראשונות לפרעה המופיעות בספר שמות.
סיפורן של המיילדות מסתיים בשכר שקיבלו על פועלן: .
פירושים שונים ניתנו לגבי מהות אותם בתים.
במסכת סוטה נאמר: "רב ושמואל, חד אמר: בתי כהונה ולויה, וחד אמר: בתי מלכות.
מאן דאמר בתי כהונה ולויה - אהרן ומשה, ומאן דאמר בתי מלכות - דוד נמי ממרים קאתי".
אבן עזרא מפרש באופן דומה: "כטעם בית יעשה לך ה' () והטעם שהרבה זרעם, תגמול שכר שהחיו הן זרע ישראל".
פירוש אחר, שמופיע בתרגום סעדיה גאון, הוא שה"בתים" הם הגנה, שהמיילדות לא נענשו על שהפרו את הוראת פרעה.
אבן עזרא מסביר את דברי רב סעדיה גאון, ומייחס את ההגנה לבתים ממשיים: "ויאמר הגאון כי עשה להם בתים שהסתירם שם ולא נמצאו".
פירוש "מי השילוח" מרחיב את פירוש ההגנה דווקא לכיוון ההגנה הרוחנית, על סמך הזיקה שבין תחילת הפסוק לסופו, כלומר בין המעשה לשכרו: "דהנה יראת בשר ודם כשאדם מתירא מפני אדם אין בו ישוב הדעת, כי יראה הוא היפך מזה, אך יראת הש"י יש בה נייחא.
וע"ז מורה ויעש להם בתים.
כי בית מורה על ישוב הדעת, וממילא כאשר היה להם ישוב הדעת מחמת יראת אלקים לא היה להם שום פחד מגזירת פרעה, וזהו ויעש להם בתים."
אליהו שץ כותב ש"עם גידול האוכלוסייה העברית נבנו בתי חולים (בתים) עבור המילדות כדי לאפשר להן לטפל במספר ההולך וגדל של לידות".
ניכר שכוונתו כאן היא שהבתים הם שכר של הצלחה עסקית.
לעומת פירושים אלו, רשב"ם מפרש את הבתים לא כשכר אלא כמעשה של פרעה, שנועד למנוע מהמיילדות להפריע לו במזימתו.
כך כותב רשב"ם: "ויעש להם בתים - לשמרם פן ילכו לעבריות היולדות".
באופן דומה, חזקוני, בפירושו השני, מציג את הבתים כהוראה של פרעה כמקום אליו יובאו היולדות העבריות ללדת כדי שהמיילדות תוכלנה להרוג את הילדים.
הרב אליעזר אשכנזי מפרש שהבתים נעשו לעברים ולמיילדות גם יחד כדי שהמיילדות תהיינה קרובות ליולדות ותוכלנה להגיע אליהן בזמן ללידה כדי להרוג את היילודים הזכרים.
חוקר המקרא יאיר זקוביץ טוען כי סיפור המילדות הוא למעשה סיפור בבואה לסיפור ירידת אברהם למצרים, במסגרתו מעביר המחבר המקראי ביקורת על אברם.
חוקר המקרא ד"ר נחום סרנה מעיר שציון שמן של שתי המיילדות, שפרה ופועה, בספר שמות, בעוד ששמו של מלך מצרים העומד מולן לוט בערפל, מלמד על סולם הערכים של מספר הסיפור המקראי.
שמותיהן של שפרה ופועה ניתנו ביהדות לארגוני חסד שנועדו לסייע ליולדות, בהם מכון פוע"ה, "יד שפרה" של חסידות ברסלב וארגון הסיוע ליולדות של נשי ובנות חב"ד, הקרוי "שפרה ופועה".
על שמן של שפרה ופועה רחובות בשכונת הדר הכרמל בחיפה ובבאר שבע ועל שמה של שפרה רחוב בשכונת קריית משה בירושלים.
השם העברי 'שפרה' שכיח עד היום כשם פרטי נשי, יותר מהשם 'פועה', אולי בשל משמעו הכללי החיובי: לשון נקיבה של מילת השבח 'שפיר' - תקין ואף משובח.
דוד פרישמן העניק את השם 'פועה' לאחת הגיבורות הראשיות של סיפורו הקצר 'בהר סיני' המתאר זוג עבריים היוצא ממצרים בעת יציאת מצרים.
שפרה קורנפלד (נולדה ב-9 בדצמבר 1980) היא מנחת טלוויזיה, שדרנית רדיו, בעלת טור, תסריטאית וסופרת ישראלית.
זוכת העונה הראשונה של תוכנית המציאות "האח הגדול".
קורנפלד נולדה, גדלה והתחנכה ברובע היהודי בירושלים למשפחה חרדית, ולה שבעה אחים ואחיות ובהם יוצרים נוספים.
אביה הוא רב חוזר בתשובה מישיבת התפוצות שבהר ציון.
אחיה הוא הטיפוגרף, אברהם קורנפלד.
מאוחר יותר חלק גדול מבין קרוביהם, לרבות קורנפלד עצמה, בחרו לצאת בשאלה.
התגייסה לצה"ל, שם שירתה כלוחמת וכמ"כית במג"ב.
לה תואר ראשון בעיצוב תעשייתי מבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
בטרם נכנסה לתוכנית המציאות "האח הגדול", התמודדה בשעשועון "השעון" בהנחיית גיורא חמיצר, בשעשועון "1 נגד 100" בהנחיית אברי גלעד ואף עבדה כדיילת באל על.
ב-1 בספטמבר 2008 החלה להשתתף בתוכנית המציאות "האח הגדול" בזכיינית קשת שבערוץ 2. ב-16 בדצמבר הוכתרה כמנצחת העונה הראשונה של התוכנית, וזכתה בפרס הגדול של מיליון ש"ח.
ב-2008, לאחר זכייתה בתוכנית, החלה להגיש בערוץ 2 את תוכנית הבוקר "יום חדש" לצד לינוי בר-גפן.
קורנפלד כתבה טור אישי בשבועון "לאִשה".
השתתפה בתוכנית "עושות חג" ששודרה ב-yes, לצדן של מרב בטיטו, רביטל ויטלזון-יעקבס ודפנה לוסטיג.
ב-2009, לתחילת שידורי התוכנית "האח הגדול VIP 1", הגישה קורנפלד תוכנית ספיישל על "האח הגדול" בשם "המפורסמים באים".
בנוסף בשנה זו, השתתפה בתפקיד אורח ב"ארץ נהדרת" (התוכנית שיצר בן זוגה שגב).
ב-2009 הגישה את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה" בגלי צה"ל, לצד קובי אריאלי.
ב-2010 הייתה תסריטאית של התוכנית "מה קורה" בערוץ 2 של קשת, בהנחייתה של לינוי בר-גפן.
בשנת 2012 הוציאה לאור את ספר הביכורים שלה, "החצי השני של הלילה".
מנובמבר 2012 למרץ 2014 כתבה טור שבועי בעיתון "מעריב".
ב-2017 הצטרפה לצוות המנחות של התוכנית היומית "מועדון תרבות" בערוץ כאן 11, לצדן של אסתר רדא, דפנה לוסטיג ולוסי איוב.
חרף ביטולה של התוכנית, עדיין הצליחה לזכות בטקס פרסי הטלוויזיה 2017 (ששודר ב-2018) בקטגוריית "תוכנית התרבות הטובה ביותר."
בשנת 2022 יצא לאור ספרה השני, "אין מקום כזה".
בשנת 2023 קריינה הֶסְכֵּת בן חמישה פרקים בעריכת גיא בן נון שעסק בגנבת אוסף השעונים מהמוזיאון לאמנות האסלאם.
בדצמבר 2025 עלה לאוויר הפודקאסט 'יוצאות מן הכלל' (מבית 'עמותת יוצאים לשינוי) בהגשתה ובהגשת מרים סלע ובעריכתה של טל שפייכלר, העוסק ביציאה מהחברה החרדית ומארח יוצאים בעלי השפעה בציבוריות הישראלית.יוצאות מן הכלל
מאז 2008 היא בזוגיות עם המפיק מולי שגב.
ב-2011 נולדה להם בת משותפת.
ביוני 2011 הם התחתנו בנישואים אזרחיים בניו יורק.
שפרה אלון (2 במאי 1910 – 8 באוקטובר 1996) הייתה משוררת וסופרת ישראלית.
אלון נולדה בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
למדה פסיכולוגיה ואמנות דרמטית באוניברסיטת וינה.
למדה ציור אצל האמן ישראל פלדי, וגרפולוגיה אצל ד"ר רפאל פוקורני, מגדולי הגרפולוגים באוסטריה.
עלתה לארץ ישראל ב-1932, והתגוררה בקיבוץ חולדה ולאחר מכן ברמת גן.
משך תקופה קצרה שיחקה בתיאטרון המטאטא.
הציגה בתערוכות יחיד בגלריה לאמנות כץ ובתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה.
לפרנסתה עבדה בבית החרושת עסיס להכנת רסק עגבניות.
פרסמה בגרמנית ובעברית, כמה משיריה תורגמו מעברית לאנגלית.
ספרה "בפינות" תורגם מגרמנית לעברית (1935).
בשנותיה האחרונות חזרה בתשובה וניהלה סדרת התכתבויות עם הרבי מלובביץ.
נפטרה בבית החולים תל השומר ב-8 באוקטובר 1996.
אלון הייתה דודתו של המשורר פסח מילין.
בפינות (יצא בשמה הקודם שפרה איכהורן)
מופיעה כערך בלקסיקון ההיסטורי של הסופרים העברים מאז תש'ח מאת ד"ר משה גרנות.
שפרטון היא עיר במדינת ויקטוריה שבאוסטרליה.
העיר שוכנת במישורי ההצפות של נהר גולברן (Goulburn) בצפון-מזרח המדינה, כ-181 ק"מ מצפון מזרח לבירת המדינה מלבורן.
אוכלוסיית העיר, יחד עם האזור האורבני שלה מנתה 42,741 תושבים במפקד 2011.
ראשית ימיה של שפרטון הוא כחוות גידול כבשים ולאחר מכן היא הפכה לעיר המקושרת לרשת הרכבות.
כיום היא מרכז חקלאי ותעשייתי לכל האזור, אחד האזורים הגדולים באוסטרליה שאדמותיו החקלאיות מושקות בהשקיה מלאכותית.
העיר קרויה על שם המתיישב האירופאי הראשון בה שרבורן שפרד (Sherbourne Sheppard).
לפני הגעת המתיישבים האירופאים היה האזור מיושב בשבטים אבוריג'ינים.
היישוב החל להתפתח בשנות החמישים של המאה ה-19 על בסיס האדמות שרכש שפרד.
בשל העדרם של גשרים על נהר הגולברן, היה המקום נקודת חצייה פופולרית.
ב-1854 נפתח במקום סניף דואר שנסגר שנה לאחר מכן ונפתח מחדש ב-1858. בספטמבר 1860 הוקמה שפרטון באופן רשמי כעיירה.
היא המשיכה להיות עיירה קטנה הבנויה בקתות זמניות במשך שנות השבעים.
באותה תקופה הוקמו בעיירה תחנת משטרה, חנות כל-בו, נפחיה ואולם ציבורי שכיום הוא המבנה העתיק ביותר בעיר.
הגשר הראשון על הנהר נבנה ב-1878 והכנסייה הראשונה ב-1879.
ב-1880 חוברה העיירה לרשת הרכבות וזמן מה לאחר מכן נפת בה בית ספר להכשרה מקצועית טכנולוגית.
בשנים הבאות הייתה שפרטון צומת רכבות חשוב שממנו יצאו מסילות ליעדים רבים בסביבה.
במקביל התפתח נהר הגולברן כנתיב שיט והעיר המשיכה להתפתח כמרכז תעשייתי.
ב-1949 הוכרזה שפרטון כעיר ובשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה היא שילשה את גודל אוכלוסייתה.
גלי הגירה רבים הגיעו לעיר בעיקר מאיטליה.
בשנות השישים והשבעים פינו בניינים ישנים בעיר את מקומם לחדשים במסגרת תנופת בנייה.
שִׁפְרָה בָּרוּכְסוֹן-אָרְבִּיב (נולדה ב-12 בדצמבר 1951) היא פרופסור אמריטה במחלקה ללימודי מידע באוניברסיטת בר-אילן (מ-2008), ומתמחה בחקר ההיסטוריה והסוציולוגיה של אמצעי התקשורת.
הישגיה העיקריים כוללים את מחקריה על תרבות הספר וחקר מדעי המידע, הובלת המחלקה ללימודי מידע בבר-אילן, ופיתוח התחום האקדמי של חקר המידע החברתי.
שפרה ברוכסון-ארביב נולדה בשם "צפורה ברוכסון" בתל אביב, בדצמבר 1951, למשפחת רבנים ואנשי ספר.
היא נשואה לחיים אריק ארביב.
סבה מצד אביה, הרב יצחק ברוכסון, היה נצר ל-17 דורות דיינים מאנשי "תנועת המוסר" ומשגיח בישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
סבה מצד אמה, הרב אברהם סוחובולסקי, היה מסופרי הסת"ם הראשונים בתל אביב בשנות ה-30. אביה, שלמה ברוכסון, בעל הוצאת הספרים "שלום", היה לראשון בישראל שהפך את התנ"ך, הסידור וההגדה למתנה, זאת על ידי שילובי הדפסות מהודרות וכריכות כסף של עבודת בצלאל.
דודה יהודה מקבי, בעל "החברה הבינלאומית להוצאה לאור", יזם והדפיס את הפרויקט ההיסטורי-ארכאולוגי הראשון בישראל.
פרויקט זה יצא לאור בסדרת הספרים "פני עולם המקרא" בעריכת מיכאל אבי-יונה ואברהם מלמט ו"תורת המלחמה בארצות המקרא" מאת יגאל ידין.
הרקע המשפחתי של ברוכסון-ארביב השפיע רבות על עבודתה המחקרית והמדעית.
ברוכסון-ארביב החלה את לימודיה באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1970 במחלקות לתנ"ך, לתולדות ישראל וללימודים ביבליוגרפיים וספרנות.
את התואר השני והשלישי כתבה בתחום תולדות ישראל, בנושאים הקשורים לכתבי יד, לספרים נדירים ולתרבות הקריאה.
בשנת 1974 החלה את עבודתה כעוזרת מחקר באוניברסיטה.
בשנת 1990 מונתה לראש המחלקה ללימודים ביבליוגרפיים וספרנות באוניברסיטת בר-אילן.
מאחר שמספר המעוניינים בתחום היה מועט, היא שינתה את שם המחלקה ותכניה למחלקה ללימודי מידע.
ענף מחקרי בין-תחומי זה ידוע בעולם ועוסק בתאוריה ובפרקטיקה של הפקה, איסוף, ארגון, עיבוד, אחסון, אחזור, ייצוג והפצה של מידע.
מטרת הענף היא להבין את התהליך שעובר המידע ממצב של פריט מידע למצב של ידע, בתחום שמכשיר מידענים, מנהלי ידע וספרנים.
שינוי שם המחלקה ותכניה הגדיל את מספר תלמידי המחלקה בתוך שנתיים מ-50 ל-500, ואפשר לבוגריה לעסוק במקצוע חדשני.
בוגרי המחלקה עובדים בחברות היי-טק, בתעשייה, בבתי חולים, בספריות ובמגזר הפרטי.
המחלקה ללימודי מידע היא הגדולה והמרכזית בישראל בתחום זה ומעניקה תעודת בוגר אוניברסיטה, מוסמך אוניברסיטה ודוקטור.
ברוכסון-ארביב שימשה כראש המחלקה שנים רבות, הנחתה יותר מ-70 תלמידי מחקר ופיתחה דיסציפלינה חדשה בתחום המידענות בשם המדע למידע חברתי, תחום המהווה כלי לאיזון בין עומס המידע וצרכי האדם למידע אמין וזמין בתחומי הרווחה והבריאות.
בשנת 1993 קיבלה ברוכסון-ארביב את פרס שזר למחקר מצטיין במדעי היהדות, על ספרה "ספרים וקוראים: תרבות הקריאה של יהודי איטליה בשלהי הרנסאנס", שיצא לאור באותה שנה.
ספר זה התבסס על עבודת הדוקטורט שלה, וזכה לפרס כיוון שהיה חדשני בממצאיו ובמתודולוגיה שלו.
לצד עיסוקיה המחקריים למדה היפנוזה לפי שיטת מילטון אריקסון בארצות הברית, והוסמכה לטיפול בהיפנוזה במדינת ניו יורק.
השתתפה בכנסים בינלאומיים רבים והרצתה באוניברסיטאות כמו סורבון ואוניברסיטת קולומביה הבריטית.
כמו כן, ברוכסון-ארביב חברה במערכות כתבי עת, בהם כתב העת הישראלי 'עלי ספר – מחקרים בביבליוגרפיה ובתולדות הספר העברי המודפס והדיגיטלי', כתב העת האנגלי 'Journal of Communication & Ethics in Society' וכתב העת הפולני 'Przeglad Biblioteczny Library Review'.
היא חברה גם בוועד המנהל של "קרן יהושוע וברכה ברזילי למחקרים ביבליוגרפיים", בוועד המנהל של "המרכז לחקר הלאדינו ע"ש נעימה ויהושע סלטי" ובוועדת המקצוע לבתי ספר תיכוניים "גילוי ואיתור דיגיטלי" במשרד החינוך והתרבות.
בנוסף להיותה דקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בר-אילן, מלמדת ברוכסון-ארביב במחלקה ללימודי מידע קורסים וסמינרים בנושאי אינפו-אתיקה, האדם הדיגיטלי בחברת המידע, מידע חברתי וסביבת היעץ ומיומנויות מידע.
בשנת 2013 ייסדה את פרויקט "מידע 21" שבמסגרתו מתקיים מדי שנה כנס בשם "מידע חברה ותעשייה".
לברוכסון-ארביב מספר תחביבים כגון שחייה, ציור וכתיבת שירה.
בעקבות מחלת הפוליו שפקדה אותה באמצע שנות ה-50, היא מתמודדת מילדותה עם פגיעה בהליכה.
היא חשפה את קשייה בתחום זה בהרצאה בשם "קריירה בלתי שגרתית בתנאים מגבילים", שנשאה ביום האישה הבינלאומי באוניברסיטת בר-אילן.
עד שנות ה-90 עסקו מחקריה של ברוכסון-ארביב בעיקר בנושאי חקר הספר העברי, כתבי יד, ספרים נדירים, תרבות הקריאה ומתודולוגיה של חקר הספר הידועה גם בשם "הביבליולוגיה החדשה".
מאז שייסדה את המחלקה ללימודי מידע, מפרסמת ברוכסון-ארביב מחקרים בתחום מידע חברתי, ספריות ציבוריות, התנהגות מידע, ניהול ספריות ומיומנויות מידע.
ברוכסון-ארביב החלה את מחקריה בתחום חקר הספר העברי עם כתיבת תזה על רבי יעקב מרגלית וחיבורו.
במחקר זה ובמאמרים שפרסמה בעקבותיו, פתרה את חידת זהותו השנויה במחלוקת של ר' יעקב מרגלית וזיהתה אותו כרב שחי וכיהן בגרמניה בערים נירנברג ורגנסבורג, ונפטר בשנת 1501. ר' יעקב מרגלית היה עורך כתב היד "סדר גיטין וחליצה" שמטרתו ליצור קודקס אחיד לפסיקה בענייני גט ושזכה להיכלל ב'שולחן ערוך'.
מתוך כתבי היד של החיבור זיהתה החוקרת גם אגרות לא ידועות של חכמי אשכנז.
בעבודת הדוקטורט שלה חקרה את הספריות הפרטיות של יהדות מנטובה בשלהי הרנסאנס.
מחקר זה התפרסם בהמשך בספר "ספרים וקוראים", וכן במהדורה מתורגמת לצרפתית עם הקדמה של פרופסור ז'אן פייר רוטשילד.
בספר ובמאמרים שנכתבו בעקבותיו קיימים חידושים רבים במחקר על האופק הספרותי ותרבות הספר וההדפסה של היהודים בתקופת שלהי הרנסאנס.
הספר מבוסס על אוסף כתבי יד בן 628 עמודים הכולל כ-438 רשימות ספרים שהיו בבתיהם של כ-430 יהודי דוכסות מנטובה, ושהוגשו לבדיקת הצנזורה בשנת 1595. כל רשימת ספרים כתובה בכתב יד אחר, וברובן מוזכר גם שם בעל הספרייה.
סה"כ היו באוסף כ-21,142 עותקים המתחלקים ל-1234 כותרים בשפות עברית, יידיש, איטלקית ולטינית.
המחקר של ברוכסון-ארביב התבסס על פיענוח וניתוח כל הנתונים תוך התייחסות לרשימות המס של הקהילה, במטרה להגיע להבנת האופק הספרותי של בעלי הספרים והשפעת הרקע הסוציו-אקונומי על הרכב הספריות.
הצנזורים שמונו לזיקוק הספרים ולבדיקתם (מחיקת קטעים אסורים כמו המילים גוי, עובד כוכבים, עבודה זרה וכדומה), היו שלושה מומרים ובראשם דומניקו הירושלמי.
הצנזורים שקיבלו שכר גבוה מהקהילה היהודית, ביקרו בבתי היהודים, מחקו את הקטעים האסורים בדיו אדומה שעד היום מאפשרת לקרוא מה נכתב מתחת למחיקה, ובסוף הספר חתמו בשמם.
מכאן ברוכסון-ארביב מצאה כי היה הסדר להשאיר את הספרים בידי היהודים, כיוון שאלו המשיכו לשבת במנטובה ולשלם מס לדוכס.
לימים כתב דומניקו הירושלמי ספר בשם "ספר הזיקוק", מדריך לקטעים האסורים בספרי היהודים.
חייו וחיבורו של דומיניקו הירושלמי, שהיה במוצאו רב בארץ ישראל, נחקרו בהרחבה על ידי דוקטורנטית של ברוכסון-ארביב, ד"ר גילה פריבור.
מחקרה של ברוכסון-ארביב אפשר לראשונה פתח לניתוח הספריות הפרטיות, בתקופה בה עלות רכישת ספר הייתה גבוהה מאוד.
הדבר נכון בעיקר לספרי הפסיקה הגדולים שמחירם היה גבוה במיוחד, מחיר ה"מקראות הגדולות" לדוגמה היה שווה לשכר חודש וחצי של עבודה, מחיר ה"תלמוד" לשכר שלושה וחצי חודשי עבודה, ועבור "סדור תפילה" היה על הקורא לשלם שכר של יום עבודה.
בתנאים אלה אין פלא שגודל הספרייה ברוב הקהילה נע בין 26 ל-50 ספרים, ובידי המשפחות העשירות היו בספריות בין 101 ל-350 ספרים.
ברוכסון-ארביב מצאה כי הספרים הבולטים ביותר בספריות היו סידורים, חומשים, "מסכת אבות", "משנה תורה לרמב"ם" ו-"משניות".
בחברה זו "ספר הזוהר" זכה לתפוצה בספריות של כ-10.5%, ו-"מורה נבוכים" לתפוצה של כ-9.5%, תופעה המלמדת על התעניינות אינטלקטואלית בחקר הנסתר והפילוסופיה.
כמו כן נמצאו בספריות יהדות מנטובה עותקים של ספרות בשפות לטינית ואיטלקית, מאת גדולי הוגי הדעות של תרבות יון ורומא, ימי הביניים והרנסאנס, דוגמת ורגיליוס, קיקרו, דאנטה, בוקאצ'ו ואחרים.
עם זאת, ברוכסון-ארביב מצאה כי החיבורים הפופולריים ביותר היו ספרו של לודוביקו אריוסטו "אורלנדו המטורף" ואוסף סונטות האהבה של פטרארקה.
ברוכסון-ארביב מצאה כי בקהילה המנטובנית ניכרו היטב הבדלי המעמד בתרבות הקריאה.
היהודים האמידים, דוגמת הרופאים והרבנים היו בעלי הספריות הגדולות ואילו לחייט, לכובען ולמשרת היו ספריות בעלות מספר מועט של ספרים בודדים.
המחקר האיר את העובדה שההתעניינות של הקהילה היהודית בספר הייתה רבה מההתעניינות בספר של החברה הסובבת אותה.
המחקר גם העמיק בחקר בתי הדפוס, מחירי הספרים, דרכי הפצת הספרים והיחסים האמביוולנטיים של יהדות מנטובה עם הכנסייה והשליטים המקומיים.
חלק מעותקי ספרי יהדות מנטובה נמצאים כיום בספריה הלאומית ובספרית אוניברסיטת בר-אילן.
מלבד נתונים חדשים רבים שנחשפו בספר, המחקר בולט בזכות המתודולוגיה שלו הכוללת שילוב דיסציפלינות רבות, כגון היסטוריה, סטטיסטיקה, סוציולוגיה וביבליוגרפיה.
בכך מצטרף מחקרה של ברוכסון-ארביב לזרם המודרני של חקר ההיסטוריה, ומיישם את האסכולה הצרפתית "ספר וחברה" במחקר היהודי.
תחום מחקרי זה, המכונה גם "הביבליולוגיה החדשה", נדון גם בפרסומים אחרים של המחברת.
כתוצר לוואי של מחקר הספריות המנטוביניות התגלו כ-202 פריטי דפוס שניתן להגדירם כבלתי ידועים, מבחינה כמותית חידושים אלו הם החידושים המקיפים ביותר שהתגלו עד כה בתחום זה.
ברוכסון-ארביב המשיכה בחקר הספר העברי יחד עם הדוקטורנטית שלה ד"ר אסתר לפון קנדלשיין, בתחומי הספרים המדעיים במאה ה-16 והדפסת ספרות הלאדינו בארץ ישראל.
ברוכסון-ארביב החלה את מחקריה בתחום מדעי המידע בראשית שנות ה-90 עם פרסום ספרה Social Information Science: Love, Health and the Information Society, שיצא לאור בשנת 1996. בספר זה צפתה ברוכסון-ארביב את היתרונות, הבעיות והאתגרים של העולם הדיגיטלי, והתוותה דרך לשימוש נבון במידע דיגיטלי ומודפס לטובת החברה.
הדיסציפלינה החדשה שפיתחה ברוכסון-ארביב נקראה מידע חברתי, ענף מדעי חדש העוסק בחקר פיתוח ויישום כלל ההיבטים הקשורים להעברת ומסירת מידע חברתי ורפואי.
היבטים אלו כוללים איתור מידע, עיבודו, חקר צורכי החברה, אתיקה של מסירת מידע ופיתוח כלים ממוחשבים למסירת מידע.
כמו כן התחום כולל פיתוח מוסדות ומקצועות מתאימים כדוגמת: בנקים למידע חברתי ורפואי המנוהלים ע"י מידען חברתי, מדורים לעזרה עצמית בספריות, פיתוח שירותי מידע פרטיים אתרי מידע ופורטלים.
בעת פיתוח תחום המחקר, ברוכסון-ארביב התבססה על מספר השערות:
האדם זקוק למידע אמין זמין ומהיר לצורכי רווחה ובמצבי מצוקה, שינויי חיים וסוגיות בריאותיות.
המידע הרלוונטי הנחוץ בתחומים אלה מתחלק לשני חלקים, הראשון הוא מידע ישיר, דהיינו מידע על ארגונים, דרכי פעולה בשרשרת הבירוקרטיה וזיהוי מומחים היכולים לסייע דוגמת רופאים, ארגוני עזרה וכדומה.
המידע הרלוונטי השני הוא מידע עקיף, מידע תומך שיש בו לטעת באדם תקווה, דרכי התמודדות וניהול חיים.
מידע זה מצוי בספרות יפה, שירה, סרטים קולנוע, ובעיתונות יומית.
ברוכסון-ארביב רואה בספרות זו מידע שיכול לסייע לאדם, ולשמש דוגמה רלוונטית לרווחתו ולניהול חייו.
יש צורך במידען חברתי מומחה, זאת מאחר שישנם חלקים בחברה שאינם בעלי אוריינות מידע גבוהה.
מידען חברתי יאפשר לצרכן המידע להעריך את המידע המבוקש, ולאתר מידע אמין בשפות שונות על ידי שימוש במילות מפתח נכונות, והתמצאות בכל אמצעי המדיה הגלויים והנסתרים, כולל מאגרי מידע יקרים.
תפקיד המידען החברתי הוא לדלות מידע אמין, ולהתוות מפת דרכים של מידע ישיר ומידע תומך לאדם הנמצא בפרשת דרכים.
כמו כן תפקידו להנחיל שימוש נבון במידע.
ברוכסון-ארביב מתארת את חזונה והאידיאל לתחום המידע החברתי:
על פי ברוכסון-ארביב לגישת המידע החברתי השפעה רבה על תפקיד הספריות הציבוריות וספריות בתי הספר בקהילה.
הספרן משמש בשמו ובמהותו כמידען חברתי, בונה מדורים לעזרה עצמית בספריות, מכוון לקריאה מתאימה והופך את הספרייה למרכז מידע ותרבות.
בעקבות הסמינרים של ברוכסון-ארביב בנושא מידע חברתי, פנו חלק מתלמידיה לעיסוק מעשי בהיבט החברתי של המידע.
חלקם בנו מדורי ייעוץ ועזרה עצמית בספריות ציבוריות ואף יזמו פרויקט של "בית ספר קורא" בספריות בתי ספר.
כמו כן בעקבות מחקרה בתחום המידע החברתי התבקשה ברוכסון-ארביב לערוך שני כרכים בנושא בכתב העת Journal of Information Communication and Ethics in Society.
ברוכסון-ארביב המשיכה את מחקריה בתחום הקשר בין החברה לאמצעי המידע המודרני בסדרת מחקרים.
המחקרים עסקו בנושאים שונים של התחום כגון מידע חברתי בחברה רב תרבותית, סיוע ותמיכה בעזרת ספרים, הקשר בין ספריות בתי חולים לספריות ציבוריות, אתר המידע של הספרייה הציבורית, מידע קהילתי והספרייה הציבורית, הערכת אתרי בריאות וסדרת מאמרים אודות שי"ל (שרות ייעוץ לאזרח) יחד עם קבוצת חוקרים במימון ה"קרן הלאומית למדע".
לצד תחומים חברתיים אלו פרסמה ברוכסון-ארביב מחקרים בתחומים מגוונים של מדעי המידע חלקם יחד עם תלמידיה.
מחקרים לדוגמה הם עתיד הספר המודפס בחברת המידע, התנהגות מידע של חוקרים במדעי היהדות ושל סטודנטים באוניברסיטה, הוראת מיומנויות מידע, מידע קהילתי והספרייה הציבורית, פלאגיאריזם בחברת המידע, התנהגות מידע של יזמי סטארט אפ, ניהול ספריות ציבוריות בעידן של שינוי ועתיד מקצוע המידענות (מחקר דלפי).
בעשור השני של המאה ה-21, עוסקת ברוכסון ארביב במחקרים אודות מידע בחברות רב תרבותיות, אינפואתיקה ושימוש נבון במידע.
ספרים וקוראים: תרבות הקריאה של יהודי איטליה בשלהי הרנסאנס, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, 1993.
בילואוס י, וברוכסון- ארביב ש.
הקניית מיומנויות מידע לתלמידי בית ספר יסודי באמצעות הקמת מרכז משאבים ממוחשב, מידע וספרנות: כתב-העת של אגודת הספריות המיוחדות ומרכזי המידע בישראל, 26(2), (2002): 22-31.
חץ ח', ברוכסון-ארביב ש, שלום נ' וברונשטיין ג'.
ניהול ספריות ציבוריות בעידן של שינויים.
1993 – פרס שזר למחקר מצטיין במדעי היהדות, על ספרה "ספרים וקוראים: תרבות הקריאה של יהודי איטליה בשלהי הרנסאנס" (תשנ"ג)
2007–2010 – שימוש הציבור במידע מקוון: מחקר שימוש באתר שי"ל - שרות ייעוץ לאזרח, עם קבוצת חוקרים מאוניברסיטאות חיפה בן-גוריון ובר-אילן.
ניתן על ידי הקרן הלאומית למדע.
2012–2008 – שיטות אוטומטיות להערכת איכות תוכני ויקיפדיה, עם קבוצת חוקרים מאוניברסיטת בר-אילן, ניתן על ידי איגוד האינטרנט הישראלי.
שַׁפְרִירִיִּים (שם מדעי: Callionymidae) היא משפחת דגים ימיים מסדרת הדקראים.
שפריריים הם דגים קטנים מאוד ובעלי סנפירים מזדקרים בצורת מניפה.
הם חיים בעיקר בימים הטרופיים של האזור האינדו-פסיפי, בדרך כלל בשוניות אלמוגים או בין סלעים.
הם מזכירים מעט את הקברנוניים, אך בעלי סנפירים זקורים גדולים יותר וכן לנקבות לסתות רחבות יותר.
הם דווקא קרובים לדרקונטיים, ולעיתים משייכים אותם למשפחה אחת.
Synchiropus – בו המין מנדרין
שפרה מילשטיין (נולדה ב-1 ביוני 1939) היא שחקנית ובמאית, מורה ומדריכה למשחק ישראלית.
שחקנית שעוסקת בכל תחומי המופע.
במהלך שירותה הצבאי בצה"ל למדה בסטודיו למשחק, בהבימה.
בוגרת תואר ראשון בספרות עברית ויוונית עתיקה ב בירושלים, תואר ראשון בתיאטרון מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני באמנות/רב תחומי באוניברסיטת תל אביב.
בוגרת קורס קריינות ודרמה בקול ישראל.
בשנת 1987 לקחה חלק בהשתלמות של I.T.I בסטוקהולם, לשחקנים שעוסקים גם בהוראת משחק.
משנת 1982 הייתה מורה למשחק בבית הספר התיכון לאומנויות על-שם תלמה ילין.
החליפה את ציפי פינס בתפקיד מרכזת מגמת התיאטרון.
שימשה בתפקיד עד שנת 2012.
בשנת 1991 הקימה עם בתה, דלית, ועם אבישי מילשטיין את תיאטרון הפרינג' "תיאטרון נוצר" בבת ים.
היא נשואה להיסטוריון אורי מילשטיין.
להם שתי בנות, דלית, במאית תיאטרון ותמר, מנהלת פרויקטים אומנותיים.
1982 – אלף נשיקות קטנות
1994 – בשם האהבה (עידית שחורי)
2000 – אודות המוניטין (יורם כסלו)
2012 – אף פעם לא מאוחר מדי (עידו פלוק)
2018 – אלסקה (יצחק צפל ישורון)
2008 – 'זה לא עסק' – סיטקום / TTV / הטלוויזיה החינוכית
2015 – ALTES GELD – סדרה לטלוויזיה האוסטרית.
"הידידה" מאת מיכאל אלמז – הקומה השלישית.
"טירמיסו" מאת דינה לימון – תיאטרון הזהב.
"רכוש נטוש" מאת שולמית לפיד – קבוצת תיאטרון נוצר.
"מחפשת" מאת עידן זילברשטיין - תיאטרון תמונע.
"רסיסי חיים" מאת עדי עציון - הפקה עצמאית.
שותפה לפרס החינוך – מרכזת מגמת התיאטרון בבית הספר תלמה ילין – 1991
פרס שחקנית השנה/קיפוד הזהב/הצגת 'חסד' – 2010
פרס מפעל חיים, קיפוד הזהב – 2010
שותפה לפרס הסרט הטוב', בפסטיבל הסרטים של 1996 minneapolis 'בשם האהבה'.
שפרה שחר (נולדה בו' בניסן תשכ"ד, 19 במרץ 1964 בישראל) היא מנכ"לית ומייסדת עמותת בית חם לכל חייל, שמקדמת פעילות למען חיילים בסדיר, מילואים, הלומי קרב ופצועי צה"ל, ופעילה חברתית שהובילה שורה של מאבקים.
שפרה שחר נולדה באשקלון (1964), ובגיל שנה עברה עם הוריה לירושלים, בשל לימודי אביה - פרופ' משה בר-אשר - ב.
בשנים 1977–1979, התגוררה המשפחה בבוסטון.
שחר למדה בתיכון פלך לבנות בירושלים והיא בוגרת תנועת הנוער בני עקיבא, ושירתה בשירות לאומי.
בשנת 1985 נישאה, ובין השנים 1985–1990 גרה בדנמרק עם בעלה, ושם נולדו שני בניה.
שחר בעלת תואר ראשון באוניברסיטה העברית במוזיקולוגיה וספרות אנגלית, תואר שני DEA מאוניברסיטת פריס 8 באתנומוזיקולוגיה ותעודת הוראה באנגלית ממכללת דוד ילין.
נכון ל-2020, שחר מתגוררת בירושלים עם בעלה.
בשנת 2010 ייסדה עמותה בשם "בית חם לכל חייל", והפכה למנכ"לית שלה.
העמותה עוסקת בסיוע לחיילי צה"ל ובקידום חקיקה לרווחתם.
שחר הרבתה להופיע בתקשורת על מנת לקדם את ענייני העמותה, בין השאר בקידום העלאת שכר חיילי החובה, וסיוע לחיילים מול הרשויות השונות המופקדות על רווחתם..
מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל פועלת שפרה שחר בחקיקה בכנסת לטובת לוחמי המילואים, בשורה של נושאים, הכוללים מענקים כספיים, הטבות לסטודנטים שנעדרים מלימודיהם בגלל המלחמה, שיפוי המילואימניקים העצמאים, פטור מאגרות, הנחות במיסים ותיעדוף באקדמיה.
זאת, לצד העברת תרומות מעמותת "בית חם לכל חייל" בראשותה, לטובת רכישת ציוד חסר ומציל חיים ללוחמים בסדיר ובמילואים.
כמו כן, פעלה בכנסת כנגד מחדל גיוס חיילות מחיל חינוך למילואים בצו 8 כדי להשגיח על מחבלי הנוח'בה בשדה תימן
שפרה רין (27 באפריל 1914 – 25 במרץ 2012) הייתה בלשנית וחוקרת לשונות המזרח הקדום והשפות השמיות.
בפרסומיה האקדמיים תרמה תרומה משמעותית לחקר שירת אוגרית, ובנושא זה כתבה יחד עם בעלה צבי רין את הספר המקיף ביותר לשירת אוגרית בשפה העברית.
רין נולדה בשם שפרה שקלרש ביפו, דור שלישי בארץ ישראל, בת לאסתר (לבית הופמן) ויהודה שקלרש.
היא למדה בבית הספר לבנות נווה-צדק ושרתה בצעירותה (בכינוי "פועה") באצ"ל, שם פגשה גם את בעלה לימים, צבי רין.
רין למדה בתל אביב, בבית המדרש לגננות ביסודו של יחיאל היילפרין.
לאחר סיום לימודיה ב-1936, ייסדה את "גן-הילדים רין" ברמת-גן, וניהלה אותו במשך 17 שנים.
בשנת 1953 נסעה רין לארצות-הברית למטרות לימודים.
בשנת 1958 זכתה בתואר מוסמכת בשפות שמיות מאוניברסיטת ברנדייס.
לאחר מכן הרחיבה את ידיעותיה בשפות שמיות באוניברסיטת ברנדייס ובאוניברסיטת פרינסטון.
בתום תקופת לימודיה, עבדה רין במשך כשנה כספרנית בספריית הקונגרס בוושינגטון בקיטלוג ספרים בעברית שיצאו לאור בישראל.
לאחר מכן היא הייתה ספרנית לשפות שמיות באוניברסיטת פנסילבניה עד לפרישתה.
בין השנים 1960 ל-1962, פורסמו מחקרי שפרה רין על האוגריתית בכתב העת לשוננו.
ב-1964, התחילה בתפקידה כספרנית וחוקרת שפות שמיות באוניברסיטת פנסילבניה, בו כיהנה עד לפרישתה ב-1983. בין השנים 1993 ל-1994, פורסמו מחקריה על האוגריתית בכתב העת בית מקרא.
במשך כל השנים האלו, המשיכה רין עם בן-זוגה, פרופסור צבי רין, את מחקרם המשותף בנושא השירה האוגריתית.
בשנת 1968 יצא לאור ספרם המשותף המבוסס על מחקר זה, בשם "עלילות האלים: כל שירות אוגרית".
לספר הוצאה, לאור לוחות חדשים שהתגלו ופירושים חדשים שפורסמו, מהדורה חדשה ב-1996. זה הוא הספר היחיד בעברית המכסה את כל לוחות השירה האוגריתית שהתגלו, ואף הייתה לו השפעה אידאולוגית בישראל, במיוחד בראייתם של "הכנענים" את הטקסטים העתיקים שבו כעובדות תומכות להשקפתם.
הספר זכה לביקורות חיוביות, והוזמן על-ידי ספריות אקדמיות בעלות אוספים בשפות שמיות ברחבי העולם.
רין הייתה אם לשתי בנות ובן.
בן-זוגה, צבי רין, היה אחיו של יונתן רטוש, ממייסדי התנועה הכנענית.
צבי רין ושפרה רין, הטור השלישי לעלילות האלים, הוצאת החברה לחקר המקרא בישראל, 1979
שַׁפְרִירָה קַשְׂקְשָׂנִית (שם מדעי: .Artedia squamata L) היא צמח עשבוני חד-שנתי, זקוף, מזרח ים-תיכוני ומין יחיד בסוגו ממשפחת הסוככיים.
הסוכך שלו בעל סוככונים רבים וצפופים, הנראה כפרח גדול ושטוח שבהיקפו ערוך דור אחד של עלי כותרת גדולים מן האחרים ובאמצעו נקודה כהה.
מין זה מובחן מאחרים בפרי שטוח שפרודותיו בעלות כנפיים רחבות ושסועות לאונות.
שפרירה קשקשנית הוא צמח עשבוני חד-שנתי, זקוף וגובהו 20 עד 60 ס"מ.
הטרפים קירחים וגזורים-מנוצים פעמים או שלוש פעמים לאונות נימיות ארוכות המחלוקות ל-2 או 3 אונות משנה.
התפרחת היא סוכך מורכב גדול ויפה הנישא על עוקצים ארוכים בראשי הגבעולים.
הסוכך בעל סוככונים (סוככני משנה) רבים וצפופים המסתיימים כמישור אחד או אף קעור מעט כמגש (בשונה מרוב בני משפחתו שתפרחתם קמורה).
במרכז התפרחת יש לעיתים קרובות סוככון שפרחיו עקרים לרוב, וכותרתם סגולה כהה או שחורה (בדומה לגזר קיפח).
סוככון מרכזי זה נראה ככתם שחור הקבוע במרכז הסוכך.
בבסיס הסוכך והסוככונים ישנה מעטפת של חפים וחפיות גדולים, שדומים לעלים והם גזורים-מנוצים פעם אחת לאונות נימיות מרובות.
פטוטרת החפים והחפיות מורחבות (ההרחבה לבנה-שקופה).
פרחי ההיקף גדולים מהפרחים הפנימיים ולא סימטריים, הם ניכרים בעלי כותרת חיצוניים שהם גדולים מהאחרים פי 5 עד 8 משאר הפרחים.
בכל פרח היקפי מגיע אחד מחמשת עלי הכותרת לממדים גדולים, והוא שסוע עד לבסיסו לשתי אונות כמעט שוות.
הפרח מסוג 5 חלקים: 5 אונות הגביע זעירים מאוד, 5 עלי כותרת ו-5 אבקנים.
חמשת האבקנים בסירוגין לעלי הכותרת.
הפרי רקוע (פחוס מגבו באופן ברור), כמעט עגול, קוטרו סנטימטר אחד או יותר, הוא קירח ושוליו בעלות "כנפיים" רחבות שסועות לאונות ביציות הפוכות או דמויות מרית.
במילים אחרות, 3 צלעות הגב של הזרעון מופעים כפסים, שתי הצלעות הצדדיות בעלות 8 עד 12 אונות קרומיות, רחבות ושטוחות היוצרות כנף מופסקת בשפת הזרעון.
רוחב הכנף עולה על רוחב החלק המכיל את הזרעון.
מראהו של הפרי כעין גלגל שיניים עטור קשקשים מכאן נגזר שמו.
הפירות ערוכים בסוכך בצפיפות כפרוסות של עוגה טבעתית.
הפרי של שפרירה קשקשנית הוא דו-זרעון, המורכב מ-2 פרודות חד-זרעיות.
דו-זרעון מהווה טיפוס של מפרדת, אלא שבעצם הוא פרי מדומה, כיוון שהוא מתפתח משחלה תחתית ואיברים אחרים.
בשלב הפרי הירוק הפרודות מעורות זו בזו באמצעות עמוד ביניים, שהוא המשכה של מצעית הפרח ומכונה בשם קַרְפּוֹפוֹר.
הן נפרדות במהלך ההבשלה זו מזו לאורך התפר - הוא שטח המגע שבין הפרודות ומשאירות ביניהן את הקרפופור.
פרי ירוק מסוף מרץ ופרי בהפצה מאמצע מאי עד אמצע יולי.
התפוצה העולמית של שפרירה היא מזרח ים-תיכונית בחבלים הסובטרופיים: מהמזרח התיכון ועד למערב איראן: קפריסין, טורקיה, טרנס-קווקז, עיראק, איראן, עיראק, לבנון וסוריה ירדן וישראל.
היא גדלה בכל אזורי ישראל וסביבתה שמצפון לבקעת באר שבע ומשני עברי הירדן.
היא נפוצה בבקעת כנרות, בכרמל, בגלבוע, בבקעת בית שאן ובשפלה; מצויה בגולן, בגליל העליון, בגליל התחתון, בעמק יזרעאל, בשומרון, במדבר שומרון, בערבות הירדן ובהרי יהודה; נדירה בדרום שפלת החוף ונדירה מאוד במדבר יהודה ובעמון.
בישראל היא גדלה בר בקרקעות חרסתיות עמוקות, בשדות בור של החבלים הים תיכונים.
השם "שפרירה" ניתן לסוג Artedia במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 702) משנת 1930 על פי א.
הראובני ישראל ואושרר במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 89. ושם המין שפרירה קשקשנית ניתן במילון "שמות צמחי ארץ ישראל" בשנת 2003.
שפרירה פירושה לפי מילון אבן שושן הוא אפריון, כיפה, אוהל.
שם הסוג הלטיני Artedia ניתן על ידי הבוטנאי והזואולוג קארוֹלוּס ליניאוּס בשנת 1753, לכבוד ידידו הזואולוג פטר ארטדי שהקדיש את חייו לחקר הדגים.
שם המין הלטיני squamata פרושה קשקשים.
השם האנגלי הנפוץ - Crown Flower.
השמות בערבית - סאלה חורשפייה, דרֵיימֶה.
שפרה מישלוב (נולדה בכ"ו בסיוון ה'תשל"ז, 11 ביוני 1977) היא ד"ר למדעי היהדות, עורכת דין, מרצה, מנהלת הקליניקה למשפט עברי בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, סופרת רב תחומית, חוקרת ומפרסמת מאמרים אקדמיים ותורניים בתחומי משפט, הלכה ותולדות עם ישראל.
מישלוב מעבירה הרצאות ברחבי הארץ בנושאים הנוגעים לתפר בין יהדות, חברה ומודרנה ומפרסמת מאמרי דעה בתחומים אלה.
מישלוב נולדה בשכונת קריית משה בירושלים, לפרופ' שלום ומיכל פייגלשטוק.
היא למדה באולפנת צביה ירושלים ובנעוריה עסקה בפעילות חברתית מגוונת, עבודה עם נוער בסיכון, קליטת עלייה מברית המועצות ומאתיופיה, עזרה לילדים עם מוגבלויות ועוד.
בסיימה את חוק לימודיה התיכוניים שירתה בשירות לאומי במדרשה להעמקת הזהות היהודית באילת.
בשנים תשע"א עד תשע"ג השתתפה בתוכנית לימודי גמרא במדרשה הגבוהה לנשים באוניברסיטת בר-אילן וכן בתוכנית לימודי הלכה ב'בית מורשה'.
למישלוב הכשרה כמגשרת ותעודת הוראה לתושב"ע לחטיבות העליונות.
זכתה באותות ובמלגות הצטיינות לאורך כל שנות לימודיה, כולל הצטיינות במבחני לשכת עורכי הדין.
מישלוב כיהנה כמרצה להיסטוריה ואזרחות באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת 'אורות ישראל'.
החל משנת תשע"ג היא מנהלת את הקליניקה למשפט עברי בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בנוסף היא מרצה לסטודנטים בפקולטה בנושאי משפט עברי וחקר ההלכה.
מישלוב יזמה ביחד עם פרופ' יצחק ברנד וד"ר יעקב חבה את פרויקט "מעו"ף" – משפט עברי בוויקיפדיה, במסגרתו מעלים סטודנטים ומומחים ערכים מקצועיים בתחום המשפט העברי.
בשנת תשע"ט הייתה שותפה לייסוד תוכנית "קדמא" (לשעבר "עוז וענווה") שמטרתה לפתח מנהיגות ולהעניק לסטודנטים מצטיינים בתחומי משפטים ופכ"ם היכרות עמוקה עם סוגיות אקטואליות שנוכחות בהוויה הישראלית והבנת העמדה היהודית והתורנית בנושאים אלה.
בנוסף לזאת, ד"ר מישלוב עוסקת גם בפעילות ובכתיבה ציבורית: היא חוקרת במכון "משפטי ארץ", מהנשים היחידות המפרסמות מאמרים בנושאי המשפט העברי וההלכה וטורי עמדה בסוגיות אקטואליות שונות בעיתונות ובאתרי אקטואליה.
היא מעבירה הרצאות בנושאים ציבוריים ותרבותיים בקהילות ובאירועים ברחבי הארץ.
בשנת תש"ף פרסמה את ספרה "יומן אורות – מחברת התבוננות ומודעות", בו מוזמנים הקוראים למסע אישי ונפשי באמצעות כתיבה אישית והתבוננות פנימה דרך פסקאות מהגותו של הראי"ה קוק.
בשנת תשפ"ב פרסמה את "וללבנה אמר שתתחדש" – מבט עדכני על יהדות ופמיניזם.
החוברת בוחנת את תופעת הפמיניזם מנקודת מבט יהודית ומבקשת להבין אילו ממאפייני הפמיניזם ניתן לאמץ על פי התפיסה היהודית, ואילו מנוגדים לה.
ד"ר מישלוב מציגה עמדה הגורסת שחלק מהותי בחיי האישה הוא המשפחתיות וחינוך הילדים ועם זאת האישה אינה מוגבלת לחיי הבית בלבד, אלא יש לה את מרב האפשרות ללמוד תורה, לעבוד, להשתתף בחיים הציבוריים ולהשפיע על החברה.
בד בבד חיוני לשמור על ההבדלים בין איש לאישה למילוי תכלית בריאתם, ואין לנסות להשוות ביניהם באופן מלאכותי או לשלול את זהותם.
בשנת תשפ"ג יצא לאור ספר הפרוזה הראשון שלה: "כמיהה וגעגוע – יומנה של ריבצ'ה, הנערה מגטו לודז'" שמבוסס על יומן אמיתי של רבקה ליפשיץ, נערה יהודייה שחיה בגטו לודז' במלחמת העולם השנייה.
היומן, שנמצא בעיזבונה של רופאה רוסייה 60 שנה לאחר שנכתב, מתאר את החיים בגטו, את האמונה, האהבה, האובדן והתקווה של רבקה.
מישלוב המירה את היומן לרומן עלילתי, שמשלב את העדויות והסיפורים של קרובותיה של רבקה, מינה בויאר והדסה חלמיש ומחקרים היסטוריים מקיפים על הגטו.
הספר מעניק מבט אנושי ומרגש על הישרדות בגטו בזמן השואה, ועל חשיבות החברות והאמונה.
הספר זכה לביקורות אוהדות בעיתונות הכתובה והאינטרנטית ונכנס למצעד הספרים של משרד החינוך תשפ"ה.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה במשנתו ההלכתית ובפעילותו הציבורית של הרב שלמה גורן, הרב הראשי הראשון של צה"ל ורבה הראשי של מדינת ישראל.
מחקריה עוסקים ביישום דיני ממונות על פי ההלכה בימינו, בפעילותם של בתי הדין הפוסקים על פי ההלכה, התפתחותה והשפעתה של הרבנות הראשית ובסוגיות הלכתיות נוספות בממשק שבין ההלכה למודרנה.
מאמריה מוערכים ומפורסמים אף בבמות תורניות נחשבות כגון "אמונת עתיך" ו"תחומין", על אף מיעוטם של מאמרי נשים בבמות אלה.
כמיהה וגעגוע – יומנה של ריבצ'ה, הנערה מגטו לודז', הוצאת ידיעות ספרים, תשפ"ג (2023).
וללבנה אמר שתתחדש – מבט עדכני על יהדות ופמיניזם, בהוצאת מרכז תורה ומדינה וארגון "חותם", תשפ"ב (2022).
יומן אורות – מחברת התבוננות ומודעות, הוצאת ידיעות ספרים, תש"ף (2020).
יהודית, דמוקרטית, ולכן מאפשרת הפרדה, השילוח, אלול תשפ"ג.
יחסו של הרב קוק לחכמות כלליות בין חזון למימוש, סיני, קלט (תשס"ז), עמ' קסו-רו.
ידידי וידיד כל בית ישראל: הרב שלמה גורן ודוד בן-גוריון', קתדרה, 145 (תשע"ג), עמ' 147–172.
דילמות בייצוג צדדים בבתי דין לממונות, מעשי משפט, ז (תשע"ו), אוניברסיטת תל אביב, עמ' 55–68.
תקפו של הכלל במציאות החברתית בת זמננו, דרישה, א (תשע"ו), עמ' 85–105.
אשה עובדת בתקופת הריון ולידה – פסקי דין הלכתיים, דרישה, ב (תשע"ז), עמ' 110–123.
הסנהדרין שבדרך' – הראי"ה קוק, הרב שלמה גורן והרבנות הראשית, מעשה חושב, 2 (תשע"ח), עמ' 213–233.
מעמד האשה בבתי דין לממונות, משפטי ארץ (תשפ"א), עמ' 391–405.
בתי דין בימינו האם חזון בר יישום, אמונת עתיך, מכון התורה והארץ, גליונות 134–136 (תשפ"ב).
ויתור עובד על זכויותיו – העמדה הסוציאלית ההלכתית, תחומין מג (תשפ"ג), עמ' 494–504.
שפריצר הוא משקה שמוגש בכוס גבוהה וצונן, עשוי בדרך כלל עם יין לבן ומים מוגזים או מים מינרליים מוגזים.
ניתן להשתמש בסוכר אינוורטי מותסס במקום יין לבן, כדי לשמור אותו מתוק, אך נייטרלי בטעם.
שפריצר נגזר מהגרסה של השפה הגרמנית המדוברת באוסטריה, שם המשקה פופולרי מאוד.
הוא משמש לצד הצורה השכיחה באותה מידה גשפריצר (Gespritzter שהמבוטא בעיקר G'spritzter), שם עצם הנגזר מחלק העבר של הפועל spritzen, (כלומר להשפריץ או להתיז), מונח שנמצא גם באזורים גרמניים מסוימים, כגון הסן (למשל Süssgespritzter, כלומר "גשפריצר מתוק").
יש שפריצר של לימונדה תוססת במקום מי סודה (Sauergespritzter).
ברוב גרמניה, המילה "שורל" משמשת לציון שפריצר.
שפריצרים אלכוהוליים זמינים יותר ויותר מעורבים מוכנים בפחיות.
האלכוהול והקלוריות הנמוכים יחסית שלהם אומר שהם משווקים לרוב לקהל לקוחות נשים.
בהסן, "Gespritzt" מתייחס בדרך כלל לתערובת של מי סודה או לימונדה ואַפּפֶלווַיין , משקה אלכוהולי ממיץ תפוחים מותסס, הדומה במקצת לסיידר חריף ויבש.
בהונגריה, בעלת ההשפעה הגרמנית במשך מאות בשנים, שפריצר, הנקרא פְרֶץ' (fröccs), פופולרי מאוד.
ישנם עשרות סוגים שונים של שפריצרים.
הם נבדלים על ידי שיעור היין והמים המוגזים או סוג הנוזלים האחרים שנוספו.
דוגמאות (הרשימה אינה ממצה) כוללות:
Kisfröccs או Fütty ('שפריצר קצר' או משרוקית), עשוי עם 1 ד"ל יין ו-1 ד"ל של מי סודה מוגזים.
Nagyfröccs ('שפריצר גדול'), עשוי עם 2 ד"ל יין ו-1 ד"ל של מי סודה מוגזים;
Hosszúlépés ('צעד ארוך'), עשוי עם 1 ד"ל יין ו-2 ד"ל של מי סודה מוגזים;
Házmester ('קונסיירז'), עשוי עם 3 ד"ל יין ו-2 ד"ל של מי סודה מוגזים;
Háziúr ('שפריצר בעל הבית'), עשוי מ-4 ד"ל יין ו-1 ד"ל של מי סודה מוגזים;
Viceházmester ('סגן קונסיירז'), עשוי עם 2 ד"ל יין ו-3 ד"ל של מי סודה מוגזים;
Sportfröccs ('שפריצר ספורט'), עשוי עם 1 ד"ל יין ו-4 ד"ל של מי סודה מוגזים;
Újházy fröccs ('אויהאזי שפריצר'), עשוי עם 2 ד"ל יין ומיץ חמוצים מיוחד.
Macifröccs ('שפריצר דובוני'), עשוי יין אדום, סודה וסירופ פטל;
Krúdy-fröccs (שפיצר קרודי), עשוי עם 9 ד"ל של יין ו-1 ד"ל של מי סודה מוגזים.
וריאציות אחרות כוללות: șpriț de vară ("שפריצר קיץ") ברומניה (חלק אחד יין לבן ל-2 חלקים מים מוגזים), Brizganec או "Špricar" בסלובניה (יין והמים המינרלים הביתיים הפופולריים Radenska), שפיצר (špricer) בסרביה (יין לבן או רוזה, מעורבב עם מים מוגזים, חצי כוס מכל אחד).
בקרואטיה, משקה פופולרי בשם gemišt מעורבב עם יין לבן ומים מוגזים לפי הטעם.
באזורים הצפון מזרחיים של איטליה, במיוחד ונציה והסביבה, משקה בשם שפריץ, הוא קוקטייל קליל, פופולרי מאוד.
זוהי תערובת של יין לבן מבעבע (למשל, פרוסקו), מים מוגזים ואפרול או קמפרי.
שפריצר באיטליה לא כל כך פופולרי ונקרא "שפריץ ביאנקו" (שפריץ לבן).
בארצות הברית, כמה מיצים מוגזים שאינם אלכוהוליים נמכרים כשפריצים.
אותו סוג של מיץ מוגז (למעשה עשוי ממיץ ומים מינרליים מוגזים) ידוע בגרמניה בשם Saftschorle או Fruuchtschorle.
(שניהם קיצור של Fruchtsaftschorle שנמצא בשימוש נדיר) במיוחד Apfelschorle (שפריצר מיץ תפוחים) הוא אחד המשקאות הקלים הפופולריים ביותר בגרמניה.
שפרה לרר הייתה שחקנית תיאטרון יידיש יהודייה-אמריקאית ילידת ארגנטינה.
לרר נולדה במושבה סנטה קטלינה שבארגנטינה ב-30 באוגוסט 1915. אביה, מנהל בבית חרושת לסבון, היגר לארגנטינה מהאימפריה הרוסית כדי להימלט מאנטישמיות ומעוני, בעזרתו של הנדבן מוריס הירש.
לרר החלה את הקריירה שלה בבואנוס איירס עם המפיק והשחקן בוריס טומשבסקי, שכיכב בהצגות באזור, כשהייתה רק בת חמש.
בגיל עשר השתתפה בהפקות של יעקב בוטושנסקי (בעלה של אחותה, מרים לרר) בחוג תיאטרון.
היא למדה בבית ספר לדרמה בספרדית ובמהשך גם הופיעה במשך שלוש שנים על הבמה הארגנטינית.
לאחר מכן עברה את הבחינות של איגוד השחקנים והפכה לחברה, שיחקה עם הכוכבת מרים קרלובה-קמברוב, לאחר מכן עם משה אוישר ופלורנס וייס, ולבסוף בתפקידי דרמה עם זיגמונט טורקוב בהצגה "Urteyl, Hirsh Lekert, Ivan Kruger and Di.
glokn-tsier fun Notr-dam (צלצול הפעמונים (גיבן) מנוטרדאם)."
לרר שיחקה עם יעקב בן עמי וברטה קאליץ' בהצגה "פרופסור ממלוק" של פרידריך וולף, ב"דר פוטר" של סטרינדברג, ב"המשורר נעשה עיוור" של ה.
לייביק, עם סמואל גולדנברג ב"הילדים של היום" של קלמנוביץ' ועם מוריס שוורץ ב"יושע עגל" של יצחק בשביס-זינגר.
ב-1943 הוזמנה על ידי סמואל גולדברג להופיע בתיאטרון פארקווי בברוקלין.
ההופעה הראשונה שלה הייתה בהצגה "Fun Niu York keyn Berlin".
ב-1946 חזרה לארגנטינה, שם עבדה עם בן ציון ויטלר בתיאטרון מיטר ולאחר מכן הופיעה איתו; הם התחתנו ב-1957. ויטלר נפטר מגידול במוח בשנת 1961.
לרר הצטרפה לאיגוד השחקנים ב-1949 ושיחקה בסרט הקולנוע "האלהים, האדם והשטן" מאת יעקב גורדין יחד עם מיכל מיכלסקו וגוסטב ברגר.
לרר החליטה בסופו של דבר לגור באופן קבוע בניו יורק.