tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך שירותה בקריגסמרינה, U-47 הטביעה 30 ספינות סוחר בסך 162,769 GRT וספינת מלחמה אחת של 29,150 טון; היא גם פגעה בשמונה ספינות מסחריות בסך 62,751 GRT וספינת מלחמה אחת של 10,035 טון.
הצוללת הגרמנית U-331 הייתה צוללת של הקריגסמרינה של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה, והתפרסמה בהטבעת אוניית המערכה אה"מ ברהאם.
הצוללת הונחה ב-26 בינואר 1940 במעגן Nordseewerke באמדן, הושקה ב-20 בדצמבר 1940, ונכנסה לשירות ב-31 במרץ 1941 בפיקודו של אובר-לויטננט צור זי הנס-דיטריך פון טיזנהאוזן.
היא נעקבה על ידי ה-RAF ונפגעה לפני שהושמדה על ידי זרוע האוויר של הצי המלכותי ב-17 בנובמבר 1942 עם אובדן רוב אנשי הצוות שלה.
לצוללות הגרמניות מדגם VIIC קדמו הצוללות הקצרות יותר מדגם VIIB.
ל-U-331 הייתה תפוסה של כאשר שטה על פני השטח ו- בזמן הצלילה.
היה לה אורך כולל של , אורך גוף לחץ של , רוחב של , גובה של , ושוקע של .
הצוללת הונעה על ידי שני מנועי גרמניהוורפט F46 ארבע פעימות, שישה צילינדרים דיזל מוגדשים, שהפיקו סך של 2,800–3,200 כוחות סוס (2,060–2,350 קילוואט) לשימוש מעל פני השטח, שני מנועים חשמליים דו-פעמיים מסוג AEG GU 460/8–27 המפיקים סך של 740 כוחות סוס (550 קילוואט) לשימוש בזמן הצלילה.
לצוללת הייתה מהירות מרבית מעל פני השטח של 17.7 קשרים (32.8 קמ"ש) ומהירות צלילה מקסימלית של 7.6 קשרים (14.1 קמ"ש).
כשהצוללת שהתה מתחת לפני המים, היא יכלה לפעול לטווח של 80 מיילים ימיים (150 ק"מ) במהירות של 4 קשרים (7.4 קמ"ש); כאשר עלתה, היא יכלה לשוט לטווח של 8,500 מיילים ימיים (15,700 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
ל-U-331 הותקנו חמישה צינורות טורפדו בקוטר (ארבעה מותאמים בחרטום ואחד בירכתיים), 14 טורפדות, תותח ימי 8.8 ס"מ (3.46 אינץ') SK C/35 אחד, 220 פגזים ותותח נ"מ 2 ס"מ (0.79 אינץ') C/30. על הצוללת שירתו בין 44 ל-60 אנשי צוות.
הסיור הראשון של U-331 הוביל אותה מקיל שבגרמניה ב-2 ביולי 1941, אל אמצע האוקיינוס האטלנטי, לפני שהגיעה ללוריאן בצרפת ב-19 באוגוסט.
היא הפליגה מלוריאן ב-24 בספטמבר ופנתה לים התיכון.
שם, ב-10 באוקטובר, היא נפגשה בשלוש ספינות נחיתה של טנקים בריטיים ליד סידי בראני, מצרים.
לאחר שפספסה עם טורפדו, היא ירתה עם תותח הסיפון שלה, וגרמה נזק קל לאה"מ TLC-18 (A 18), לפני שהפסיקה את ההתקפה לאחר שנפגעה מפגזים בקוטר 40 מ"מ, מה שפצע שני גברים (אחד אנושות) וגרם נזק לצריח הניתוב.
היא הגיעה לסלמיס, יוון, למחרת, 11 באוקטובר.
סיור שלישי - אה"מ ברהאם
U-331 הפליגה מסלמיס ב-12 בנובמבר 1941, וחזרה לחוף המצרי.
ב-17 בנובמבר היא הנחיתה שבעה אנשי רגימנט ברנדנבורג מזרחית לראס גיבייסה, במשימה לפוצץ קו רכבת ליד החוף, שנכשלה.
ב-25 בנובמבר 1941, צפונית לסידי בראני, U-331 ירתה שלוש טורפדות לתוך אה"מ ברהאם מסדרת קווין אליזבת.
כשהאונייה התהפכה, התפוצצו מחסני התחמושת שלה והיא טבעה במהירות עם אובדן של 861 אנשי צוות, בעוד 395 חולצו.
U-331 חזרה לסלמיס ב-3 בדצמבר, שם מפקדה, פרייהר הנס-דיטריך פון טיזנהאוזן, הועלה לאחר מכן לדרגת קפיטן-לויטננט ועוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
U-331 עזבה את סלמיס ב-14 בינואר 1942 לסיור נוסף מול החוף המצרי, הפעם ללא הצלחה.
לאחר מכן היא הפליגה ללה ספציה, איטליה, והגיעה ב-28 בפברואר.
הסיור הבא שלה היה הפוך מהקודם, היא עזבה את לה ספציה ב-4 באפריל, סיירה בחוף האויב, ואז חזרה לסלמיס ב-19 באפריל.
ארבעת הסיורים הבאים שלה היו חסרי אירועים דומים, היא פעלה ממסינה, סיציליה, ואז שוב לה ספציה, ממאי עד ספטמבר 1942, וסיירה בחוף הצפון אפריקאי ללא הצלחה.
U-331 יצאה מלה ספציה במסעה האחרון ב-7 בנובמבר 1942 כדי לתקוף את הספינות הרבות של "מבצע לפיד".
יומיים לאחר מכן, ב-9 בנובמבר, U-331 ראתה את ספינת הכוחות האמריקנית 9,135 GRT USS לידסטאון (AP-73) מול אלג'יר.
לידסטאון הנחיתה חיילים בליל 8/7 בנובמבר, ולמחרת נפגעה מטורפדו אווירי ממפציץ טורפדו Ju 88 של III.
/KG 26 אשר הרס את ציוד ההיגוי שלה והציף את הקטע האחורי.
U-331 ירתה מטח של ארבע טורפדות לעבר הספינה ופגעה בה בשניים.
לידסטאון שקעה באזור החרטום עם נטייה ימנית כבדה, וננטשה, ולבסוף טבעה שעתיים לאחר מכן.
ב-13 בנובמבר הותקפה U-331 על ידי ספינת ליווי וניזוקה קלות כשצללה עמוק מדי ופגעה בקרקעית הים.
היא נפגעה קשות לאחר שהותקפה על ידי מפציץ של לוקהיד הדסון של טייסת מס' 500 RAF, כשהצוהר הקדמי תקוע פתוח, הוא מנע מהצוללת לצלול, והיא סימנה על כניעתה להדסון.
המשחתת אה"מ וילטון קיבלה הוראה לתפוס את הצוללת, אך תקיפה אווירית של שלושה מפציצי טורפדו פיירי אלבקור מטייסת האוויר של הצי 820 בליווי שני מטוסי גרומן מרטלט של טייסת האוויר של הצי 893 שוגרה מנושאת המטוסים הבריטית אה"מ פורמידבל נגד הצוללת הפגועה.
מבלי שידעו על אותות כניעה כלשהם, הפציץ המרטלט את U-331 שהוטבעה לאחר מכן על ידי טורפדו שהופל מאחד מהאלבקורים.
מהצוות שלה נהרגו 32 ו-17 שרדו, כולל מפקדה.
הצוללת הגרמנית U-29 הייתה צוללת מדגם VIIA של הקריגסמרינה של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא הונחה ב-2 בינואר 1936, הושקה ב-29 באוגוסט ונכנסה לשירות ב-10 בנובמבר.
במהלך הקריירה שלה הייתה U-29 מעורבת בשבעה סיורי מלחמה בפיקודו של קפיטן-לויטננט אוטו שוהארט.
כאחת מעשר הצוללות הגרמניות הראשונות מדגם VII שהוגדרו מאוחר יותר כצוללות מדגם VIIA, ל-U-29 הייתה תפוסה של כאשר שטה על פני השטח ו- בזמן הצלילה.
הצוללת הונעה על ידי שני מנועי MAN M 6 V 40/46 ארבע פעימות, שישה צילינדרים דיזל, שהפיקו סך של 2,100–2,310 כוחות סוס (1,700 קילוואט) לשימוש תוך כדי פני השטח, שני מנועים חשמליים שתי פעימות של BBC GG UB 720/8 המפיקים סך של 750 כוחות סוס (550 קילוואט) לשימוש בזמן הצלילה.
היו לה שני צילינדרים ושני מדחפים בקוטר .
לצוללת הייתה מהירות מרבית מעל פני השטח של 17 קשרים (31 קמ"ש) ומהירות צלילה מקסימלית של 8 קשרים (15 קמ"ש).
U-29 הייתה אחראית להטבעת נושאת המטוסים אה"מ קורייג'וס, ב-17 בספטמבר 1939, ספינת המלחמה הבריטית הראשונה שטבעה במלחמה על ידי פעולת אויב.
מפקד כוח הצוללות הגרמני, קומודור קרל דניץ, ראה את טביעתה של קורייג'וס כ"הצלחה נפלאה" וגרוס-אדמירל אריך רדר, מפקד הקריגסמרינה, הורה להעניק לשוהארט את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ולכל שאר אנשי צוות U-29 את צלב הברזל דרגהה שנייה.
במהלך הקריירה של U-29, היא הטביעה שתים עשרה ספינות, בסך הכל 67,277 טונות רישום ברוטו (GRT) וספינת מלחמה אחת בהדחק של 22,500 טון.
בתחילת 1941, U-29 הוצאה מתפקידה בקו החזית והוקצתה מחדש לשייטת הצוללות ה-24 כצוללת אימונים.
הצוללת שימשה בתפקיד זה עד 17 באפריל 1944, אז הוצאה משימוש ושימשה להדרכה.
U-29 הושמדה במפרץ קופפרמולן, (מזרחית לפלנסבורג), ב-5 במאי 1945 כחלק ממבצע רגנבוגן.
שרידי הצוללת עדיין היו במקום בשנת 1993.
הסמל של U-29 היה עלה אלון, עם עוגן וסכין או פגיון.
הצוללת הגרמנית U-30 הייתה צוללת מדגם VIIA של הקריגסמרינה של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא הוזמנה באפריל 1935 תוך הפרה של חוזה ורסאי, שמנע את הבנייה של צוללות עבור הצי הגרמני, כחלק מתוכנית החימוש הימי הגרמני הידועה בשם תוכנית Z.
היא הטביעה את אניית הסוחר SS אתניה ב-3 בספטמבר 1939, תחת פיקודו של פריץ-יוליוס למפ.
היא פרשה משירות בקו החזית בספטמבר 1940 לאחר שביצעה שמונה סיורי מלחמה, לאחר שהטביעה 17 כלי שיט וגרמה נזק לשניים אחרים.
לאחר מכן שימשה U-30 בתפקיד הכשרה עד סוף המלחמה, כאשר היא הוטבעה.
מאוחר יותר היא נמשתה ונשלחה לגריטה ב-1948.
U-30 הוזמנה על ידי הקריגסמרינה ב-1 באפריל 1935 (כחלק מתוכנית Z ובניגוד לחוזה ורסאי).
השדרית שלה הונחה ב-24 בינואר 1936 על ידי AG Weser, ברמן.
היא הושקה ב-4 באוגוסט ונכנסה לשירות ב-8 באוקטובר בפיקודו של קפיטן-לויטננט הנס קוהאוסץ.
כאחת מעשר הצוללות הגרמניות הראשונות מדגם VII שהוגדרו מאוחר יותר כצוללות מדגם VIIA, ל-U-30 הייתה תפוסה של 626 טונות (616 טונות ארוכות) כאשר שטה על פני השטח ו-745 טונות (733 טונות ארוכות) בזמן הצלילה.
היו לה שני צילינדרים ושני מדחפים בקוטר 1.23 מטרים (4 רגל).
הצוללת הייתה מסוגלת לפעול בעומקים של עד 230 מטרים (750 רגל).
לאחר שנכנסה לשירות, U-30 הוצבה בעיר הנמל הגרמנית וילהלמסהאפן.
במהלך הקריירה שלה הייתה U-30 מעורבת בשמונה סיורי מלחמה והטביעה 16 ספינות סוחר, בסך הכל 86,165 טונות רישום ברוטו (GRT) וספינת מלחמה עזר אחת של 325 GRT.
U-30 גם פגעה באוניית סוחר אחת בהדחק של 5,642 GRT ופגעה באוניית המערכה הבריטית אה"מ ברהאם.
כל ההתקפות הללו התרחשו בפיקודו של קפיטן-לויטננט פריץ-יוליוס למפ.
U-30 יצאה לים ב-22 באוגוסט 1939, לפני תחילת מלחמת העולם השנייה.
קריירת השירות הפעילה שלה החלה ב-3 בספטמבר 1939, 12 ימים בלבד לאחר שעזבה את וילהלמסהאפן ורק 10 שעות לאחר שבריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה, היא הטביעה את אוניית הנוסעים SS את'ניה בנפח 13,581 BRT בערך ממערב לאיים ההברידיים בזמן שהייתה בדרך מליברפול למונטריאול בקנדה.
האת'ניה הייתה האונייה הראשונה שהוטבעה במלחמת העולם השנייה; מתוך 1,400 נוסעים, 112 מהם, כולל 28 אמריקאים, מתו.
לאחר הטבעת את'ניה, U-30 המשיכה להטביע שני כלי שיט נוספים, בליירלוג'י ופאנאד הד.
בעקבות המתקפה, משרד התעמולה הגרמני בדק דיווחים נכנסים הן מלונדון והן מהפיקוד העליון של הצי הגרמני.
לאחר שנאמר על ידי הקריגסמרינה כי לא הייתה ולו צוללת אחת בסביבת את'ניה ביום טביעתה, משרד התעמולה הכחיש מיידית את כל ההאשמות לפיהן צוללת גרמנית הטביעה את את'ניה.
במקום זאת הם טענו שהבריטים טרפדו את כלי השיט שלהם בניסיון להכניס את ארצות הברית למלחמה לצד בעלות הברית.
לאחר מכן ביקש רדר מהנספח להודיע לממשלה האמריקאית.
עם זאת, לא כל צוללת חזרה לנמל, וכל הצוללות שמרו על שתיקת רדיו בזמן שהותם בים.
לאחר ש-U-30 עגנה ב-27 בספטמבר, אדמירל קרל דניץ פגש את למפ בזמן שירד מהצוללת.
מאוחר יותר אמר דניץ שלמפ נראה "אומלל מאוד" ושהוא אמר לאדמירל שהוא למעשה אחראי לטביעת את'ניה.
למפ חשב בטעות את אתניה לסיירת סוחרים חמושה, שלטענתו זיגזגה.
כדי לשמור על טביעת את'ניה בסוד, שינה דניץ את יומן הצוללת U-30 על מנת למחוק כל ראיה.
רק במשפטי נירנברג ב-1946 הובאה האמת על גורלה של האונייה בפומבי על ידי הגרמנים.
כתוצאה מהחקירה שערך המטה הכללי הגרמני לאחר טביעת את'ניה, U-30 נשארה בנמל עד 9 בדצמבר 1939, אז הורשתה לבסוף לצאת שוב לים לסיור המלחמה השני שלה.
הוא נמשך שישה ימים בלבד, ובמהלכם היא הפליגה עד לחוף הדרומי של נורווגיה (אז הנייטרלית) לפני שחזרה לווילהלמסהאפן ב-14 בדצמבר 1939. במהלך ההפלגה U-30 לא נתקלה בכלי שיט אויב, כתוצאה מכך היא חזרה לנמל ללא הטבעות.
הסיור השלישי של U-30 היה הרבה יותר מוצלח.
לאחר שעזבה את וילהלמסהאפן ב-23 בדצמבר 1939, היא הפליגה לים הצפוני.
לאחר מכן הקיפה את האי הבריטי ושטה לאורך החוף הדרומי של אירלנד.
סמוך לחוף המערבי של סקוטלנד U-30 הטביעה את ספינת האויב הראשונה שלה במהלך הסיור השלישי שלה, המכמורת נגד צוללות 325 BRT אה"מ ברברה רוברטסון, ב-28 בדצמבר.
באותו יום, היא פגעה במטרה הרבה יותר גדולה, אוניית המערכה הבריטית אה"מ ברהאם.
בעקבות טביעתה של ברברה רוברטסון, U-30 ירתה טורפדו לעבר אוניית המערכה וגרמה לה נזק, והרגה ארבעה אנשי צוות.
שלושת הקורבנות הבאים של U-30 הוטבעו על ידי מוקשים שהונחו על ידי הצוללת: El Oso, שהוטבעה ב-11 בינואר; גרציה, שניזוקה ב-16 בינואר וקיירנוס, טבעה ב-17 בינואר.
בינתיים, U-30 חזרה לנמל הבית שלה, וילהלמסהאפן ב-17 בינואר 1940.
הסיור הרביעי של U-30 החל ב-11 במרץ 1940, כאשר היא עזבה את וילהלמסהאפן לחוף המערבי של נורווגיה כהכנה לפלישה לאותה מדינה.
במשך תקופה של 20 יום, היא הפליגה לצפון-מזרח לאורך החוף הנורווגי בחיפוש אחר שיירות של בעלות הברית; היא לא מצאה וחזרה לוילהלמסהאפן ב-30 במרץ 1940.
כמו הסיור הרביעי שלה, הסיור החמישי של U-30 הסתיים ללא הטבעות.
היא יצאה לים ב-3 באפריל 1940 כדי לתמוך בפלישה הגרמנית לנורווגיה ודנמרק (שם הקוד מבצע וזריבונג).
במשך 32 ימים, U-30 שטה במעלה החוף המערבי של נורווגיה.
לאחר מכן היא פנתה לכיוון דרום מערב לסקוטלנד במטרה ליירט ספינות מלחמה בריטיות שפנו צפונה כדי להגן על נורווגיה.
עם זאת, היא לא הצליחה להיתקל בכלי שיט, וחזרה לוילהלמסהאפן, והגיעה לשם ב-4 במאי.
הסיור השישי של U-30 היה הפעם הראשונה בה היא הטביעה ספינות אויב מאז הסיור השלישי שלה.
לאחר שעזבה את וילהלמסהאפן ב-8 ביוני 1940, היא שוב נכנסה לים הצפוני בניסיון להטביע ספינות של בעלות הברית באזור.
במשך 32 ימים הקיפה U-30 את האי הבריטי והטביעה חמש ספינות אויב במפרץ ביסקאיה.
כלי השיט הראשון שהותקף היה אוניית הסוחר הבריטית אוטרפול בתפוסה של 4,876 BRT, שהוטבעה ב-20 ביוני 1940. יומיים לאחר מכן, הוטבעה הספינה הנורווגית רנדספיורד בתפוסה של 3,999 BRT.
ב-28 ביוני טורפדה הספינה הבריטית Llanarth, ואחריה בייניון ב-1 ביולי ואנג'ל מאברו המצרית ב-6 ביולי.
בעקבות התקפות אלו, U-30 פנתה חזרה לנמל.
עם זאת, במקום לחזור לווילהלמסהאפן, U-30 פנתה ללוריאן, צרפת, שנלכדה לאחר נפילת המדינה.
בכך היא הפכה לצוללת הגרמנית הראשונה שנכנסה לנמל.
U-30 החלה את הסיור הראשון שלה בפעילות מלוריאן והשביעי שלה בסך הכל ב-13 ביולי 1940. במהלך תקופה של 12 ימים, היא שטה דרומה עד פורטוגל והטביעה את הספינה הבריטית 712 GRT Ellaroy ב-21 ביולי.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-24 ביולי, U-30 חזרה ללוריאן, לאחר שחוותה תקלה באחד המנועים שלה.
לאחר מכן התברר כי הצוללת סובלת ממספר קשיים מכניים וכתוצאה מכך הוחלט כי יהיה צורך להשתמש בה במשורה.
לסיור הבא שלה הוחלט שהיא תעזוב מלוריאן, אך תחזור לגרמניה.
סיור המלחמה השמיני והאחרון ש- U-30 הייתה אמורה לבצע החל ב-5 באוגוסט 1940, כאשר היא עזבה את לוריאן לצפון האוקיינוס האטלנטי.
תוך 26 ימים היא שטה מצפון לאיים הבריטיים, לתוך הים הצפוני ונכנסה לעיר הנמל הגרמנית קיל ב-30 באוגוסט 1940. במהלך אותה תקופה, היא הטביעה את כלי השיט השוודי קנטון ב-9 באוגוסט ואת אוניית הסוחר הבריטית קלן מקפי ב-16 באוגוסט 1940. שתי ההתקפות הללו התרחשו מול החוף המערבי של אירלנד הנייטרלית.
אולם לאחר ההצלחות הללו, U-30 שוב חוותה בעיות מנוע ונאלצה לסיים את הסיור שלה מוקדם ולחזור לגרמניה.
לפני שהגיעה, למפ קיבל הודעה כי הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עבור סיורי המלחמה הקודמים של הצוללת.
בעקבות הסיור השמיני שלה, U-30 פרשה משירות הקו הקדמי ב-15 בספטמבר 1940 והוצבה לאימון שייטות באזור הבלטי למשך שארית המלחמה.
לאחר פרישתה, רבים מאנשי הצוות המנוסים של U-30, כולל למפ, הועברו ל-U-110. בחודשי המלחמה האחרונים שימשה U-30 כצוללת מטווחים (פלטפורמת תותחנים) לפני שהוטבעה על ידי הצוות שלה ב-5 במאי 1945 בפלנסבורג במפרץ קופפרמולן, על מנת להימנע ממסירת הצוללת לבעלות הברית במסגרת מבצע רגנבוגן.
שרידי הצוללת נמשו מאוחר יותר והיא נגרטה ב-1948.
הצוללת הגרמנית U-571 הייתה צוללת מדגם VIIC שנבנתה עבור הקריגסמרינה של גרמניה הנאצית לשירות במהלך מלחמת העולם השנייה.
U-571 ערכה אחד עשר סיורי מלחמה, והטביעה חמש ספינות בסך 33,511 טונות רישום ברוטו (GRT), ופגעה באחת נוספת בהדחק של 11,394 BRT.
ב-28 בינואר 1944 היא הותקפה על ידי מטוס סנדרלנד עם צוות אוסטרלי מטייסת מס' 461 חיל האוויר המלכותי האוסטרלי ממערב לאירלנד, הושמדה על ידי מטעני עומק וכל צוותה אבד.
לסרט המלחמה האמריקני הבדיוני משנת 2000 "U-571" אין שום קשר לצוללת, אבל הוא מבוסס בצורה רופפת מאוד על לכידת הבריטים את U-110 ומפתחות האניגמה ומפתחות הצופן שלה.
לצוללות הגרמניות מדגם VIIC קדמו הצוללות הקצרות יותר מסוג VIIB.
ל-U-331 הייתה תפוסה של 769 טונות (757 טונות ארוכות) כאשר שטה על פני השטח ו-871 טונות (857 טונות ארוכות) בזמן הצלילה.
היו לה שני גלי הנע ושני מדחפים בקוטר 1.23 מטרים (4 רגל).
שדרית הצוללת הונחה ב-8 ביוני 1940 על ידי Blohm & Voss מהמבורג.
היא הוכנסה לשירות ב-22 במאי 1941 תחת פיקודו של קפיטן-לויטננט הלמוט מהלמן.
בפיקודו היו ל-U-571 תשעה סיורים מוצלחים באזור הארקטי ובצפון ומרכז האוקיינוס האטלנטי.
באוגוסט וספטמבר 1941, U-571 פעלה נגד כוחות בעלות הברית והסובייטים, וגרמה נזק לספינת הנוסעים הסובייטית "מריה אולג'נובה" ב-26 באוגוסט.
בשנת 1942, U-571 פעלה מול החוף המזרחי של ארצות הברית, והטביעה את אוניית המשא הבריטית "הרטפורד" ב-29 במרץ, המכלית הנורווגית M/T "קול" ב-6 באפריל ליד כף האטרס, וספינת המשא האמריקאית "מרגרט" ב-14 באפריל לאחר שהספינה עזבה את סן חואן, פוארטו ריקו.
למרות שהיומן של U-571 מזכיר שחלק מה-8 קצינים ו-21 מלחים הצליחו להיכנס לסירת הצלה ולרפסודות, איש מהצוות של מרגרט לא נראה שוב.
ביולי 1942 הצוללת פעלה באיים הקריביים וטרפדה ארבע ספינות: ספינת המשא הבריטית "Umtata" ב-7 ביולי, המכלית האמריקאית, "ג'.
ב-8 ביולי, ספינת המשא ההונדורסית "ניקולס קונאו" ב-9 ביולי וב-15 ביולי המכלית האמריקאית, "פנסילבניה סאן".
מופט ג'וניור" (35 אנשי צי הסוחר ו-5 אנשי המשמר החמוש הימי) נטשו את הספינה לתוך שתי סירות הצלה ושלוש רפסודות, למעט המאסטר שנהרג.
כלי השיט של משמר החופים של ארצות הברית "מרי ג'ין" ו"סאות'באונד" אספו את 39 הניצולים והביאו אותם לפלורידה.
כאשר טורפדה "פנסילבניה סאן", שניים מצוות הסוחר מתו בפיצוץ שנוצר, אך שאר 40 צוות צי הסוחר ו-17 חברי המשמר החמוש הימי שהיו על סיפונה שרדו לאחר שחולצו על ידי USS "דאלגרן".
מאוחר יותר נמשתה "פנסילבניה סאן" והוחזרה לשירות, בעוד ששלוש הספינות האחרות שהותקפו ביולי הוטבעו.
ב-22 במרץ 1943, U-571 הותקפה על ידי כלי טיס בצפון האוקיינוס האטלנטי וניזוקה ונאלצה לחזור לבסיס.
באפריל 1943, טען מהלמן שהוא הטביע שלוש ספינות נוספות אך לא ניתן היה להשוות בין אלה לרישומים של אבדות בעלות הברית.
ב-22 באפריל 1943, היא נאלצה לחזור לבסיס מכיוון שהמפקד נפצע קשה בתאונה בצריח הניתוב.
ב-2 במאי 1943 הוחלף מהלמן הקלה על ידי אובר-לויטננט צור זי גוסטב ליסו.
U-571 סיירה מול החוף המערבי של אפריקה ביולי לפני שחזרה לבסיס ב-1 בספטמבר.
בין ספטמבר לדצמבר, U-571 כנראה עברה שיפוץ במבדוק יבש, מכיוון שלא מופיע כל אזכור של הצוללת לתקופת זמן זו ביומן המלחמה שמנהל המפקד הגרמני, הצוללות, אדמירל קרל דניץ.
ב-18 בינואר 1944, לוסו דיווח לפיקוד הצוללות שלו שהוא תקף והטביע משחתת לא ידועה.
עם זאת, לא ניתן היה לזהות זאת עם אבדות ידועות של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-28 בינואר 1944 היא הותקפה על ידי מטוס שורט סנדרלנד עם צוות אוסטרלי מטייסת מס' 461 חיל האוויר המלכותי האוסטרלי ממערב לאירלנד והושמדה על ידי מטעני עומק.
קפטן המטוס, סגן טיסה ר.
לוקאס, דיווח שרוב הצוות נטש בהצלחה את הצוללת, אך עד מהרה מת מהיפותרמיה.
סירה הורדה למים אך לא הצליחה להיפתח.
היא לא ספגה, עד אובדנה, אבדות לצוות שלה במהלך כל הקריירה שלה.
המטוס צוות בחלקו על ידי אנשי חיל האוויר המלכותי (RAF) ושכן בבסיס חיל האוויר המלכותי פמברוק, בוויילס.
Télé Liban הוא ערוץ הטלוויזיה הציבורית הלבנוני הראשון, בבעלות ממשלת לבנון ואף בין הראשונים בערוצי הטלוויזיה הערבים אי פעם.
במתכונתו הנוכחית הוא נוסד כתוצאה ממיזוג של ערוץ טלוויזיה המנוהל באופן פרטי Compagnie Libanaise de Télévision הידוע בקיצור CLT (ערוצים 7 ו-9) ו-Télé-Orient (ערוצים 5 ו-11).
רשת TL היא החברה הלבנונית הנוכחית באיגוד השידור האירופי, ואיגוד השידור של מדינות ערב (ASBU).
שורשיו של הערוץ באוגוסט 1956 בהחלטת ממשלת לבנון להעניק לאנשי העסקים ויסאם איזדין ואלכס מופארג' רישיון לקיים שידורי טלוויזיה מקומית, ולחברה הפרטית בשם החברה הלבנונית לטלוויזיה .
שידרה תוכניות לראשונה ב-28 במאי 1959, מה שהפך אותה לא רק לתחנת הטלוויזיה הראשונה בלבנון אלא גם לתחנת הטלוויזיה השלישית בעולם הערבי אחרי הקמתן של הטלוויזיה העיראקית והטלוויזיה האלג'ירית אשר הוקמו בשנת 1956. התחנה הושקה רשמית על ידי הגנרל סלימאן נופאל בסיוע צרפת.
שידורי צבע החלו ב-21 באוקטובר 1967, בטכנולוגיית SECAM הצרפתית, לעשרה מכשירי טלוויזיה בסך הכל.
CLT נתמכה על ידי סופירד, שבתורה הייתה קשורה למפתחי המערכת.
התחנה נותר ערוץ הטלוויזיה היחיד של לבנון עד שערוץ Télé-Orient (בשמה המלא: Television of Lebanon and the Orient; בערבית: تلفزيون لبنان والمشرق) קיבל רישיון משלו ביולי 1961 והחל לפעול מחזמיה, פרבר של ביירות.
לרשת היו תוכניות זהות בשני ערוצי השידור שלו 5 ו-11.
לאורך שנות ה-60 ועד שנות ה-70, Télé Liban סיפקה תכנים מקומיים ומקוריים וכן יבוא מצרפת ומארצות הברית.
מה שמייחד את Télé Liban באזור היה יצירת תוכן חדשני עבור מדינה פלורליסטית כמו לבנון.
לתחנה היו שני ערוצים, ערוץ 7 בערבית ובעיקר ערוץ 9 בעל אוריינטציה צרפתית עם תוכניות טלוויזיה מקומיות וצרפתיות נפרדות.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, שתי תחנות הטלוויזיה הפרטיות במדינה נשלטו על ידי מיליציות, הערוצים 7 ו-9 מבוססי CLT הממוקמים במערב ביירות נשלטו על ידי האגף השמאלי והמיליציות המוסלמיות וערוצים 5 ו-11 של תחנות Télé-Orient חזמיה בפרברים הנוצריים של מזרח ביירות על ידי מיליציות נוצריות מהימין.
שתי התחנות התאפיינו בהצגת סיקור מוטה על פי הצדדים השולטים בתחנה.
שתי תחנות פיראטיות ללא רישיון, "תאגיד השידור הלבנוני" הנוצרי הימני (LBC) ו"הטלוויזיה של לבנון הערבית" השמאלנית המוסלמית המנוהלת על ידי המיליציה הסונית המוסלמית מוראביטון הושקו במקביל לתחנות הקיימות.
ב-1976 נכנס לתפקיד נשיא לבנון המרוני אליאס סרכיס ופעל להקמת כלי תקשורת מאוחד שיקדם את סדר היום שלו של שלום ואחדות.
שתי התחנות בבעלות פרטית, CLT ו-Télé Orient, והחברות הבנות שלהן הסכימו להתמזג בעסקה שבה מחצית מהמניות היו בבעלות ממשלת לבנון.
צו החקיקה מס' 100 פורסם בעיתון הלאומי ב-7 ביולי 1977, והפך את המיזוג לרשמי.
התחנות היריבות הפרטיות CLT ו-Télé-Orient נרכשו מאוחר יותר על ידי ממשלת לבנון והחברה הממוזגת הפכה לתחנת טלוויזיה ציבורית והשם שונה ל-Télé Liban.
כשהסתיימה מלחמת האזרחים, הוסר המונופול של Télé Liban במסגרת חוק התקשורת האודיו-ויזואלית משנת 1994, והתחנה מצאה את עצמה לראשונה מתמודדת עם תחרות אדירה.
תחנות טלוויזיה אחרות עם תוכניות חדשניות יותר, כמו תאגיד השידור הלבנוני הבינלאומי, עקפו את הקהל של Télé Liban בשנות ה-90.
רפיק אל-חרירי קנה את מניות המגזר הפרטי של Télé Liban חודשים לפני שהפך לראש ממשלה ב-1992 ומינה את פואד נעים ליושב ראש, שחידש במהירות את התחנה.
עם זאת, הממשלה רכשה בחזרה את כל המניות מהמגזר הפרטי בשנת 1994.
שפע התחנות הקרקעיות והלווייניות הפרטיות הזמינות בשוק הטלוויזיה הלבנוני בא על חשבון Télé Liban, שמאז סוף שנות ה-90 נמצאת בדעיכה מתמשכת.
בינואר 2015, הושק פרויקט פיילוט של שידור טלוויזיה דיגיטלי קרקעי מאתרי שידור של Télé Liban.
הצוללת הגרמנית U-39 הייתה צוללת מטיפוס IXA של הקריגסמרינה שפעלה משנת 1938 ועד לימים הראשונים של מלחמת העולם השנייה.
היא הוזמנה על ידי הקריגסמרינה ב-29 ביולי 1936 כחלק מתוכנית החימוש מחדש (Aufrustung) בגרמניה, שהייתה בלתי חוקית על פי תנאי הסכם ורסאי.
השדרית ל-U-39 הונחה ב-2 ביוני 1937, על ידי DeSchiMAG AG Weser מברמן.
היא נכנסה לשירות ב-10 בדצמבר 1938 תחת פיקודו של קפיטן-לויטננט גרהרד גלאטס.
ב-14 בספטמבר 1939, 27 ימים בלבד לאחר שהחלה את הסיור הראשון שלה, ניסתה U-39 להטביע את נושאת המטוסים הבריטית אה"מ ארק רויאל על ידי ירי שני טורפדות לעברה.
עקב פגם טכני הטורפדות התפוצצו לפני שהגיעו ליעדם.
ה־U-39 ניצודה מיד על ידי שלוש משחתות בריטיות והושבתה עם מטעני עומק.
לאחר שהצוות הצליח לעלות מחדש עם הצוללת שטבעה כל אנשי הצוות נלכדו במהלך הפינוי.
U-39 הייתה הצוללת הגרמנית הראשונה שהוטבעה במלחמת העולם השנייה.
כאחת משמונה הצוללות הגרמניות המקוריות מטיפוס IX, שסומנה מאוחר יותר IXA, ל-U-39 הייתה תפוסה של כאשר שטה על פני השטח ו- בזמן הצלילה.
לצוללת הייתה מהירות מרבית מעל פני השטח של 18.2 קשרים (33.7 קמ"ש) ומהירות צלילה מקסימלית של 7.7 קשרים (14.3 קמ"ש).
על הצוללת שירתו 48 אנשי צוות.
U-39 ניהלה רק סיור מלחמה אחד במהלך כל הקריירה שלה, כחלק משייטת הצוללות ה-6. היא עזבה את וילהלמסהאפן עם U-31, U-32, U-35 ו־U-53 שכולם היו גם חלק מהשייטת השישית, ב-19 באוגוסט 1939, כהכנה לתחילת מלחמת העולם השנייה.
היא פנתה לים הצפוני ולבסוף הקיפה את האי הבריטי.
לפני טביעתה, U-39 הותקפה בים הצפוני ב-10 בספטמבר כשהייתה בדרכה לאיים הבריטיים.
היא ספגה פצצות עומק על ידי כלי שיט בריטי לא מזוהה ונאלצה לצלול לעומק 100 מטר (328 רגל) כדי לברוח מההתקפה.
ב-14 בספטמבר 1939, לאחר 27 ימים בלבד בים, ירתה U-39 שני טורפדות לעבר נושאת המטוסים הבריטית אה"מ ארק רויאל מול שרטון רוקול מצפון-מערב לסקוטלנד.
תצפיות הבחינו בנתיבי הטורפדות וארק רויאל פנתה לעבר המתקפה, הקטינה את חתך הרוחב שלה וגרמה לשני הטורפדות להחטיא ולהתפוצץ מחוץ ליעדם.
בעקבות המתקפה הכושלת, שלוש משחתות בריטיות בסביבת ארק רויאל, אה"מ פאקנור, אה"מ פיירדרייק, ואה"מ פוקסהאונד זיהו את U-39. כל שלוש המשחתות הטילו על הצוללת פצצות עומק ושניות לאחר שפיירדרייק שחררה את מטעני העומק שלה, U-39 עלתה.
פוקסהאונד, שהייתה הקרובה ביותר לצוללת, אספה 25 אנשי צוות בעוד שפאקנור הצילה 11 ופיירדרייק הצילה את שמונה הנותרים.
לאחר מכן נלקחו אנשי הצוות לחוף בסקוטלנד ובילו את שארית המלחמה במחנות שבויים שונים, כולל מצודת לונדון, לפני שנשלחו לקנדה.
U-39 הייתה הראשונה מבין צוללות רבות שהוטבעו במלחמת העולם השנייה; ב-.
ארבע צוללות נוספות הצטרפו ל־U-39 בסיור חסר המזל שלה, U-31, U-32, U-53 ו-U-55. על פי דיווח של Seekriegsleitung (פיקוד הצי העליון הגרמני) ב-22 בספטמבר 1939, U-32 ו-U-53 פנו חזרה לנמל הבית שלהם קיל בעוד שרק U-31 ו-U-35 נותרו באזור המבצעי שמצפון לאי הבריטי.
על פי התוכנית, U-39 הייתה צריכה להגיע גם לקיל.
עם זאת, לא היה מגע עם הצוללת במשך מספר ימים.
חוסר תגובה מ-U-39, למרות מספר בקשות למסור את מיקומה הנוכחי, החל לעורר את השמועות שהיא טבעה.
אמונה זו אושרה מאוחר יותר על ידי שידור רדיו בריטי המפרט את הגעתם של שבויי המלחמה הגרמנים הראשונים ששירתו בקריגסמרינה, לתחנת רכבת בלונדון כמה ימים לאחר מכן.
Tónlistinn הוא מצעד מוזיקה איסלנדי המפורסם מדי שבוע על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האיסלנדי מאז סוף שנות ה-80 של המאה ה-20. מצעד המוזיקה מחולק ל-2 תתי-מצעד:
Tónlistinn – Lög – בתחילה הכיל 30 סינגלים במצעד, ומאז 2004 המצעד מכיל 40 סינגלים.
המצעד מבוסס על נתוני Ranger Charts לסטרימינג ונתוני איירפליי מתחנות באיסלנד, Bylgjan, FM957, Xið 977, Rás 2 ו-K100. מאז 2017, המצעד מפרסם מצעדי מוזיקה שנתי לסינגלים.
המצעד מבוסס על נתוני Ranger Charts לסטרימינג ונתוני מכירות פיזיות.
מאז 2009, המצעד מפרסם מצעדי מוזיקה שנתי לאלבומים.
UB40 היא להקה בריטית אשר הוקמה בברמינגהאם ב-1978. הלהקה הייתה מחלוצות סגנון הרגאיי באירופה.
סגנון הרגאיי, אשר עד לתקופתה של UB40 זכה לפרסום מועט מחוץ לגבולות ג'מייקה מולדתו, קיבל תנופה עצומה בזכות הלהקה ול-UB40 חלק גדול בפופולריות הגדולה לה זוכה הרגאיי בשלושים השנים האחרונות כמעט בכל רחבי העולם.
אחרי בוב מארלי הג'מייקני, UB40 הם אמני הרגאיי הידועים ביותר בכל הזמנים.
הלהקה הגדולה (שמונה חברים קבועים ושני חברים לא-רשמיים) קיבלה את שמה משמו של טופס קבלת דמי האבטלה בבריטניה (Unemployment Benefits 40).
לרוב חברי הלהקה לא הייתה נגיעה למוזיקה לפני הקמתה, והם למדו באופן עצמאי את אמנות הנגינה.
את תולדות הלהקה, אשר הוציאה 18 אלבומי אולפן ואוספים רבים, ניתן לחלק לשתי תקופות ברורות: ארבעת האלבומים הראשונים, משנת 1980 ועד ל-1985, עסקו בעיקר במחאה חברתית, בפוליטיקה, בנושאים סוציאליים ובשלום ומלחמה בעולם.
המוזיקה הייתה רגאיי ג'מייקני "שורשי"; הלהקה הרבתה להשתמש בכלי נגינה מסורתיים וצלילה היה אותנטי וספונטני.
בשנת 1985 חלה תפנית; הלהקה שילבה יותר ויותר סינתסייזרים ואלקטרוניקה במוזיקה שלה.
התופים בשירי הלהקה מאז 1985 הם אלקטרוניים בלבד.
כמה מלהיטיה הגדולים ביותר של UB40 הם גרסאות כיסוי לשירים ישנים.
הצליל של UB40 לוּוה תמיד בכלי נשיפה ממתכת, אשר מופיעים ברבים משירי הלהקה.
בתקופתה הראשונה היה הסקסופון דומיננטי; בתקופתה המאוחרת הצטרפו כמה חצוצרות וטרומבונים, והצליל הפך מתכתי ו"נקי" יותר, בניגוד לסקסופון המסתלסל אשר אפיין את האלבומים המוקדמים.
UB40 זכתה להצלחה עצומה בבריטניה כבר בתחילת דרכה.
אלבומה הראשון, "Signing Off", הגיע למקום השני במצעד המכירות הבריטי ב-1980; אלבומה השני, "Present Arms", הגיע אף הוא למקום השני בשנת 1981. בארצות הברית זכתה בתחילה הלהקה להצלחה מוגבלת מאוד ורק בסוף 1983 הצליחה עם אלבומה "Labour of Love", שכלל גרסאות כיסוי (כולל הלהיט "Red Red Wine" של ניל דיימונד).
ב-1987 הייתה UB40 הלהקה המערבית הראשונה אשר הופיעה בברית המועצות, בה זכתה לקהל מעריצים נאמן.
מאמצע שנות ה-90 ואילך חלה דעיכה בהצלחת הלהקה, ונשמעת הטענה שהמוזיקה שהיא יוצרת חוזרת על עצמה ולוקה במיחזור עצמי ובחוסר מקוריות.
בינואר 2008 הודיע סולן הלהקה, אלי קמפבל, כי הוא מתכוון לעזוב את הלהקה ולהתרכז בקריירת הסולו שלו, אחרי 28 שנות פעילות בלהקה, לאור מחלוקות בינו ובין הנהלת הלהקה.
אלי קמפבל (נולד ב-15 בפברואר 1959; Ali Campbell) - שירה וגיטרות.
רובין קמפבל (Robin Campbell) - שירה וגיטרות.
נורמן חסן (Norman Hassan) - כלי הקשה, טרומבון, שירה.
בריאן טראברס (Brian Travers) - סקסופון.
מיקי וירטו (Mickey Virtue) - קלידים.
ג'יימס בראון (James Brown) - תופים.
אסטרו (Astro, נולד טרנס וילסון, Terence Wilson) - חצוצרה, שירה.
ארל פלקונר (Earl Falconer) - גיטרה בס, שירה.
בנוסף מספר חברים לא-רשמיים אשר ליוו את הלהקה במשך שנים רבות:
הנרי טניו (Henry Tenyue) - טרומבון, 1983 עד 1994. אחיו של פטריק.
מרטין מרדית' (Martin Meredith) - סקסופון, 1997 ואילך.
לורנס פארי (Laurence Parry) - טרומבון וחצוצרה, 1995 ואילך.
UART (קרי "יוּ־אַרט"; ראשי תיבות באנגלית של Universal asynchronous receiver-transmitter; בעברית: מקלט־משדר אסינכרוני אוניברסלי) הוא פרוטוקול תקשורת נפוץ לתקשורת טורית א-סינכרונית.
מקור השם הוא בשבב אשר מימש את פרוטוקול התקשורת הטורית שנקרא כך.
מערכות רבות מממשות את הפרוטוקול כחלק ממעגל משולב או בתוך רכיב מתכנת, ולא עושות יותר שימוש בשבב המקורי, אך השם UART נותר לתיאור מערכות אלו.
כל זמן שאין שידור נשלח אות גבוה (1), בתחילת שידור המידע נשלח ביט אחד נמוך (0), לאחריו הביטים של המידע, לאחריו ביט הזוגיות האופציונלי ולבסוף ביט סיום גבוה (1).
הפרוטוקול מאפשר שליטה על מספר פרמטרים, אותם הצדדים צריכים לתאם ביניהם מראש:
כאשר לא משתמשים בבקר UART קנוי, ניתן להשתמש בפרוטוקול עבור כל קצב רצוי, בהתאם למגבלות הפיזיקליות של המעגל עליו הוא ממומש.
כמות סיביות המידע בכל מסגרת
5,6,7 או 8 סיביות מידע בכל מסגרת (כלומר בין סימבול ההתחלה לסימבול הסיום).
ניתן להוסיף לכל מסגרת סיבית אשר תקבע את מצב הזוגיות של ביטי המידע במסגרת.
אם פרמטר זה הוא even (זוגי) הבקר יוסיף סיבית כך שכמות האחדות במסגרת יהיה זוגי.
כאשר פרמטר זה הוא odd (אי-זוגי) תתווסף סיבית כך שכמות האחדות במסגרת יהיה אי-זוגי.
כאשר הפרמטר הוא None לא תתווסף סיבית זוגיות למסגרת.
ניתן לקבוע את משך הזמן של שידור סימבול הסיום לאורך של 1, 1.5 או 2 סיביות.
סט הפרמטרים הנפוץ ביותר הוא 8N1 שמשמעותו '8' סיביות מידע, 'N' – ללא סיבית זוגיות, '1' – אורך סיבית הסיום היא (משך הזמן של) סיבית יחידה.
על-מנת לקיים תקשורת תקינה על שני הצדדים לכוון לאותו סט של פרמטרים, למשל, 2400-8N1.
קצב העברת הנתונים נטו ניתן לחישוב לפי פרמטרי המערכת.
למשל, סט הפרמטרים 8N1, קצב הנתונים הוא ביחס של 4:5 מקצב הסימבולים, עקב 2 סיביות תקורה אשר מתווספות לכל בית של מידע גולמי.
ניתן לחשב את קצב הנתונים לפי הנוסחה הבאה:
הוא קיום סיבית זוגיות (0 אם לא קיימת, 1 אם קיימת)
הוא כמות סיביות המידע בכל מסגרת
שבבי ה-UART שימשו לכיול שידור או קליטה של קו נתונים.
במצב של קליטה הוא דוגם את הקו בקצב גבוה כדי לזהות סיביות נשלחות, ובעת היותו משדר הוא מוסיף סיביות התחלה, סיום וזוגיות לכל תו.
שבבי UART חדשים יותר מכילים בתוכם גם מאגר פנימי (Internal Buffer), המאפשר אגירת נתונים טרם פיענוחם ובכך מאפשר להגדיל את קצב העברת הנתונים עד ל-115,200 סל"ש.
השבב החדש הוא מסוג 16550 (16550afn), והוא משמש לממשקי ה-COM וה-LPT של המחשב.
שבב זה פתר את הבעיה שהייתה בדחיסת הנתונים בכך שהשתמש בחוצץ המשתמש הפועל בשיטת ה-FIFO, ושמר את הנתונים באוגר מקומי עד שהמעבד התפנה לטפל בהם.
הסבב המקצועני של איגוד האופניים הבין-לאומי היה סבב מרוצי אופניים שאורגן על ידי האיגוד הבין-לאומי לאופניים (UCI) והיה הסבב העולמי בשנים 2005–2008. את מקומו תופס מאז 2009 הסבב העולמי של איגוד האופניים הבינלאומי, ה-UCI World Tour.
ה-UCI ProTour היא, למעשה, מערכת הכוללת שלושה רכיבים:
רשימת קבוצות אופניים הנכללות בסבב
שיטת דירוג של רוכבים, קבוצות ומדינות בהתאם לתוצאותיהם במרוצים
הסבב הוקם על ידי היין פרבריכן, נשיאו של האיגוד דאז, בשנת 2005. הסבב וממשיכו, סבב UCI World Tour, כוללים מספר קבוצות אופניים מהדרג הראשון בעולם, אשר על פי חוזה עליו הן חתומות, מחויבות להשתתף בכל מרוצי הסבב בכל עונה.
שיטה זו החליפה את שיטת דירוג הקבוצות הישנה, סבב הגביע העולמי באופני כביש, שנוסדה ב-1989. סבב הפרו טור, שנבנה לפי מודל הפורמולה 1, עמד במוקד החיכוך בין מנהלי הקבוצות, מנהלי האיגוד ומארגני המרוצים (במיוחד מארגני הגרנד טורס).
בשנת 2009 הוחלפה שיטה זו באופן חלקי בשיטה דירוג חדשה, UCI World Ranking וב-2011 אוחדו שיטת הדירוג החדשה והמערכת של הקבוצות והמרוצים הנכללים בסבב תחת השם UCI World Tour.
סבב זה כולל 27 מרוצים; 13 מרוצים חד-יומיים ו-14 מרוצי קטעים בהם משתתפות כל הקבוצות שהוגדרו כקבוצות פרו-טור.
בסבב הפרו טור היו חברות 19 קבוצות והן קיבלו הזמנה אוטומטית לכל מרוצי הסבב.
מרבית המרוצים התקיימו באירופה, בתקופה שבין מרץ ואוקטובר.
קבוצה שהחליפה ספונסר, חויבה במציאת קבוצה חלופית או נותן חסות חדש.
סיבוב ההופעות נקרא 360° מכיוון שהבמות שהלהקה מופיעה עליהם מעוצבות בצורת עיגול.
הסבב העולמי של איגוד האופניים הבינלאומי הוא סבב מרוצי אופני הכביש הבכיר ביותר בעולם.
השם מתייחס לסדרה של 38 מרוצים, 19 קבוצות, וכן לדירוג השנתי של הרוכבים.
עד סוף שנת 2004 קיים האיגוד הבינלאומי לאופניים את הדירוג הבינלאומי לאופני כביש, בו קיבלו רוכבים ניקוד לפי מיקומם במרוצים רשמיים של האיגוד, ואת סבב הגביע העולמי באופני כביש, שהיה סבב שנתי של מרוצים חד-יומיים.
האיגוד הבינלאומי החליף את שני הגופים הללו ב-2004 בסבב המקצועני של איגוד האופניים הבינלאומי ובסבבים היבשתיים.
אולם, סכסוכים שפרצו בין האיגוד הבינלאומי לחברת ASO, המארגנת את הטור דה פראנס ומספר מרוצים נוספים, ולאחר מכן עם מארגני הג'ירו ד'איטליה והוואלטה אספניה, הביאו לירידה בחשיבותו של הסבב המקצועני, וב-2008 נותרו רק אחד מחמשת המונומנטים ושלושה מרוצים קלאסיים תחת שליטת האיגוד הבינלאומי.
כתוצאה מכך נוסד הדירוג העולמי של איגוד האופניים, שחישב את הניקוד לפי התוצאות במרוצי הסבב המקצועני, וכן לפי התוצאות במרוצים יוקרתיים אחרים.
בראשית שנת 2011 התאחדו הסבב המקצועני והדירוג העולמי על מנת ליצור את הסבב העולמי של איגוד האופניים הבינלאומי.
הסבב העולמי של איגוד האופניים הבינלאומי כולל החל מ-2019 38 מרוצים בשנה.
חמישה מונומנטים של יום אחד
שבעה מרוצים חד-יומיים נוספים באירופה
מרוץ קבוצתי נגד השעון, התורם נקודות לקבוצות בלבד
נכון לשנת 2020, משתייכות 19 קבוצות לסבב העולמי ונקראות בשם "UCI WorldTeam":
אמירטס איחוד האמירויות הערביות שימאנו קולנאגו COF קופידיס צרפת שימאנו לוק
שנהראשונהשנייהשלישית 2009 אסטנה קייס ד'פראן קולומביה-Highroad 2010 סקסו בנק ליקוויגאס-דוימו ראבובנק 2011 אומגה פרמה-לוטו קבוצת סקיי לאופרד-טרק 2012 קבוצת סקיי קטושה ליקוויגאס-קנונדייל 2013 מוביסטאר קבוצת סקיי קטושה 2014 מוביסטאר BMC טינקוף-סקסו 2015 מוביסטאר קטושה קבוצת סקיי
UCWeb בע"מ היא חברת אינטרנט סינית המציעה פתרונות ושירותים הכוללים דפדפן אינטרנט, שירותי חיפוש ועוד.
מוצר הדגל של החברה הוא "UC Browser" - דפדפן למכשירים ניידים.
החברה נוסדה בשנת 2004 כחברה לייצור דפדפנים לניידים.
לאורך העשור הראשון מהקמתה התפתחה לכלול תחומים נוספים כגון שירותי חיפוש ומשחקים מקוונים.
ב-2014 רכשה ענקית האינטרנט הסינית עליבאבא כ-34% מהמניות של החברה, גובה העסקה לא פורסם אך היה גורם מרכזי במסע קניות על סך כמה מיליארדי דולרים של קבוצת עליבאבא הסינית לקראת הנפקה ראשונית בבורסת ניו יורק.
ביוני 2014 רכשה עליבאבא את שאר מניות UCWeb בעסקה שהייתה המיזוג הגדול ביותר בסין בתחום האינטרנט.
לאחר הרכישה, הפכה UCWeb לזרוע האחראית על פעילות מכשירים ניידים של קבוצת עליבאבא, תוך הטמעת החטיבות הקשורות בעליבאבא לתוכה.
UC Browser, הדפדפן המצליח של החברה הוא הפופולרי מסוגו בסין עם נתח שוק של כ-65%.
הדפדפן הוא גם הפופולרי ביותר בהודו עם כ-34% (מנתוני StatCounter).
הוא זמין ב-11 שפות (כולל אנגלית, רוסית, אינדונזית, וייטנאמית) ותומך בכל מערכות ההפעלה הניידות המובילות (iOS, Android, Windows Phone Java, Blackberry).
לדפדפן מעל 500 מיליון משתמשים.
UC Browser הוא דפדפן למכשירים ניידים בפיתוח חברת האינטרנט הסינית "UCWeb".
הוא יצא לראשונה כאפליקציה, בשנת 2004, בשם "J2me-only".
בשנת 2010, UC Browser הוציא את האפליקציה הראשונה שלו ל iOS ב"Apple App Store".
חלק מהתכונות העיקריות בדפדפן זה הן פקדי המחווה שבהם אפשר להשתמש כדי לבצע פעולות שונות, היכולת להחליף כרטיסיות במהירות ויכולת החיפוש באמצעות פקודות קוליות.
מלבד זאת, דפדפן UC מציע מצב לילה לגלישה גם בלי הרבה אור ומבלי להתאמץ.
מלבד כל אלה, ישנה השלמה מיוחדת לפייסבוק המאפשרת להסתובב ברשת החברתית הפופולרית בצורה מהירה וקלה.
תכונה מעניינת נוספת הכלולה בדפדפן UC היא מצב הגלישה בסתר.
הודות למצב גלישה זה, הדומה לפונקציית הגלישה בסתר של דפדפן כרום, ניתן לגלוש באינטרנט מבלי להשאיר שום עקבות.
עם קצב צמיחה מהיר במיוחד בשנים האחרונות, בפרט בסין ובהודו, הוא עבר במרץ 2014 את רף 500 מיליון משתמשים.
בספטמבר 2015 נמדד כי נתח השוק העולמי שלו הוא 16.82% ואילו בהודו באותו חודש עבר את סף 50% (כלומר נתח השוק שלו היה גבוה מכל שאר המתחרים יחדיו).
קו U3 הוא אחד מקווי הרכבת התחתית של וינה.
בקו זה, שאורכו 13.4 קילומטרים (מתחנת Ottakring לתחנת Simmering), פועלות כ-20 תחנות.
זהו הקצר ביותר מבין קווי הרכבת התחתית בעיר.
הקו נפגש עם קו U6 בתחנת וסטבאנהוף (Westbahnhof), עם קו U2 בוולקסתיאטר (Volkstheater), עם קו U1 בשטפאנספלאץ (Stephansplatz) ועם קו U4 בלנדשטראסה (Landstraße).
הקו נפתח לראשונה בשנת 1991.
6. וסטבאנהוף (תחנת רכבת מערב) (4 בספטמבר 1993)
קישור ל-U6, קווי הרכבת הראשים ול-S-Bahn
תחנת U6, שנפתחה ב-1989, נמצאת בתחנת הרכבת העירונית מ-1898
סמוכה לשכונת שפיטלברג, מוקד תרבות, בילוי ופנאי
קישור לקווי הרכבת הראשיים ול-S-Bahn
קו U4 הוא אחד מקווי הרכבת התחתית של וינה.
בקו זה, שאורכו 16.5 קילומטרים (מתחנת Hütteldorf לתחנת Heiligenstadt), פועלות כ-20 תחנות.
קו זה פוגש את קו U6 בתחנת לנגנפלדגאסה (Längenfeldgasse), את הקווים U1 ו-U2 בתחנת קארלספלאץ (Karlsplatz), את קו U3 בתחנת לנדשטראסה (Landstraße), את קו U1 בתחנת שוודנפלאץ (Schwedenplatz), את קו U2 בתחנת שוטנרינג (Schottenring) ואת קו U6 בתחנת שפיטלאו (Spittelau).
הקו נפתח לראשונה בשנת 1976.
קו U6 הוא אחד מקווי הרכבת התחתית של וינה.
בקו זה, שאורכו 17.3 קילומטרים (מתחנת Floridsdorf לתחנת Siebenhirten), פועלות כ-24 תחנות.
נכון לשנת 2016. קו זה, הארוך ביותר ברשת ה-U-Bahn של וינה, צפוי לאבד תוארו לקו U1 בשנת 2017, עם השלמת עבודות ההרחבה בו.
U6 פוגש את קו U4 בתחנת לנגנפלדגאסה (Längenfeldgasse), את קו U3 בתחנת וסטבאנהוף (Westbahnhof) ואת קו U4 בתחנת שפיטלאו (Spittelau).
החלק הראשון של הקו נפתח בשנת 1989 והגיע לאורכו הנוכחי עם סיום העבודות בשנת 1995. הקו נבנה על רשת המסילות הישנה של ה-Wiener Stadtbahn (מערכת הרכבות העירוניות של וינה), ומאחר שכך מקטעים נרחבים ממנו נמצאים מעל פני הקרקע, בעיקר על מערכת הגשרים הישנה ששירתה את ה-Wiener Stadtbahn.
קו U3 הוא אחד מקווי הרכבת התחתית של ברלין.
בקו זה, שאורכו 19.7 קילומטרים (בין ורשאואר־שטראסה לקרומה לאנקה), פועלות 24 תחנות.
מבחינה גאוגרפית מחברת מסילת הרכבת שלך קו זה את צלנדורף ודאהלם עם מרכז העיר המערבית בוויטנברג-פלאץ.
מאז 2018 עבור מסלולה של הרכבת במסילת רכבת עילית דרך קרויצברג ועד לרחוב וַרְשָאוּאֶר .
בדומה לקווי הרכבת U1, U2 ו-U4, גם קו U3 נבנה לפני שנת 1914. עד שנה זו, פעלה בברלין רכבת תחתית ראשית אחת בלבד.
בעקבות השקפה זו, נבנו רכבות צרות יותר, ובהתאם לכך- גם רוחב המנהרות בהן נסעו- פחת באופן משמעותי.
קו U4 הוא אחד מקווי הרכבת התחתית של ברלין.
בקו זה, הקצר בקווי הרכבת התחתית בברלין – אורכו 2.9 קילומטרים – פועלות 5 תחנות.
מסלולו מתחיל בפינת רחוב אלזה לסקר-שילר, בכיכר נולנדורף־פלאץ , ומשם הוא ממשיך מתחת לרחוב מוץ (Motzstraße) דרום-מערבית עד לכיכר ויקטוריה לואיזה.
משם מבצע מסלולו פנייה שמאלה תחת רחוב מינכנר (Münchener Straße).
הוא ממשיך עם פנייה זו שמאלה עד שברחוב רוזנהיימר (Rosenheimer Straße) מתבצעת פנייה קלה ימינה.
משם ממשיך הקו לאורך רחוב היילברונר (Heilbronner Straße) עד הכיכר הבווארית , שם מצטלב מסלולו עם U7 מאז 1971. הקו ממשיך משם לאינסברוקר פלאץ דרך רחוב אינסברוקר, ונעצר בדרכו בתחנת הרכבת התחתית של בית העירייה של שנברג.
הקו, שפועל בשכונת שנברג בלבד, נפתח ב-1910. באותה עת הייתה שנברג עיר עצמאית, וקו הרכבת התחתית נבנה כגאוותה של העיר.
בתחילה פנתה העיר לחברת הרכבת העילית של ברלין כדי שתתכנן ותבצע את בניית הקו, אך בעקבות חוסר הסכמה החליטה העיר לבנות את הרכבת ואת מסילתה בעצמה.
הקו תוכנן מנולנדורפפלאץ, הכיכר שבה כבר שכנה תחנת רכבת עילית של חברת הרכבת העילית של ברלין, לרחוב הראשי בדרומה של שנברג.
הארכה לצפון העיר ואף לווייסנזה נשקלה.
על תהליך הבנייה הופקדה חברת סימנס והלסקה (Siemens & Halske A.-G.); הסטנדרטים לבנייה נלקחו מהמסילה הקיימת בברלין, מכיוון שכבר אז נשקל חיבור בין רשת הרכבות של ברלין לקו בשנברג.
לפיכך, ממדי המנהרות והציוד האלקטרוני זהים לקווי הרכבת הגרמנית המכונים "קליינפרופיל" (Kleinprofil, רשת רכבות תחתיות בקנה מידה קטן).
לאחר שנתיים של עבודה נפתח הקו לפעילות ב-1 בדצמבר 1910.
קו U5 הוא אחד מקווי הרכבת התחתית של ברלין.
בקו זה, שאורכו 22.4 קילומטרים ממערב למזרח (בין ברלין האופטבנהוף להֶנו ), והוא עובר ברבעים מיטֶה, פרידריכסהיין-קרויצברג, ליכטנברג ומרצאן-הלרסדורף, פועלות 26 תחנות.
החל מדצמבר 2020 זהו הקו השני באורכו ברשת קווי הרכבת התחתית של ברלין, לאחר U7.
פתיחתם של מקטעי הרכבת נעשתה החל מ-1930:
ב-21 בדצמבר 1930 נפתח המקטע מתחנת הרכבת של אלכסנדרפלאץ לתחנת רכבת התחתית פרידריכספלדה .
ב-25 ביוני 1973 הוארך המסלול עד תחנת הרכבת התחתית של הטירפארק .
ב-30 ביוני 1988 עד לתחנת הרכבת התחתית אלסטרוורדר פלאץ .
מקטע נוסף עד לתחנת הרכבת התחתית הנו נפתח לאחר כשנה, ב-30 ביוני 1989.
ב-8 באוגוסט 2009 החל לפעול מקטע בין ברלין האופטבנהוף לתחנת הרכבת של שער ברנדנבורג.
הוא פעל בצורה עצמאית, כ-U55, עד להוספת המקטע המחבר ב-2020.
ב-4 בדצמבר 2020 נפתח המקטע בין אלכסנדרפלאץ לשער ברנדנבורג.
שמו המקורי של הקו היה E.
השם הנוכחי התווסף ביולי 1990, עם החלת מערכת המספור המערב-ברלינאית על מזרח ברלין.
קו U55 היה אחד מקווי הרכבת התחתית של ברלין.
אורכו של הקו, שהיה הקצר ביותר בקווי הרכבת התחתית של ברלין, היה 1.8 קילומטרים, ופעלו בו 3 תחנות בלבד.
הוא לא היה מחובר לאף קו אחר של הרכבת התחתית בעת פעילותו, ופעל באמצעות רכבת אחת.
הקו נבנה כחלק מפרויקט הארכת קו U5 מאלכסנדרפלאץ מערבה.
הפרויקט התעכב בשל קשיים כלכליים, אולם המקטע של ה-U55 כבר הושלם בשלב זה, ועל כן הוחלט לפתוח אותו כקו זמני, והוא נפתח ב-8 באוגוסט 2009. הוא קישר בין ברלין האופטבנהוף לתחנת הרכבת בשער ברנדנבורג, עבר מעל השפרה ובתחנת הרכבת התחתית בבונדסטאג.
הוא כונה "קו הקנצלר", בשל העובדה שעבר ברובע הממשל של גרמניה.
בשנת 2020 הסתיימו עבודות הקישור של ה-U5 עם ה-U55 – בין אלכסנדרפלאץ לתחנת הרכבת המרכזית.
כתוצאה מכך, נסגר U55 ובמקומו נפתח קו U5 במסלול המתחבר למסלול שבו פעל ה-U55.
שם התחנה מחלףברלין האופטבנהוףקווי אס-באן: S3 ,S5 ,S7 ,S9בונדסטאג ברלין ברדנבורג טורקווי אס-באן: S1 ,S2 ,S25 ,S26
קו U6 הוא אחד מקווי הרכבת התחתית של ברלין.
בקו זה, שאורכו 19.8 קילומטרים, פועלות 29 תחנות.
מסלולו של הקו מצפון לדרום, מטגל בצפון דרך פרידריכשטראסה אל מריינדורף שבדרום העיר ברלין.
הקו מתחיל את מסלולו במרכז טגל, בתחנת הרכבת התחתית אלט-טגל , ומשם הוא פונה דרום-מזרחה לאורך ברלינר שטראסה (Berliner Straße) אל תחנת הרכבת התחתית בורזיגוורקה .
בקרבת התחנה הקו עולה על סוללה מעל הקרקע, וממשיך לאורך זיידלשטראסה (Seidelstraße) ושארנווברשטראסה (Scharnweberstraße).
לאחר התחנה בשארנווברשטראסה הקו חוזר למנהרה, ומסלולו ממשיך לאורך מילרשטראסה (Müllerstraße) – המשנה את שמו לרחוב שוסה (Chausseestraße) ואחר כך לפרידריכשטראסה.
מנקודה זו מסלולו של הקו דרומה, ולא לכיוון דרום-מזרח.
המנהרה ממשיכה עד מרינגפלאץ , ולאחר הכיכר ותחנת הרכבת שער האלה חולפת מתחת לתעלת לנדוור .
משם הקו פונה מעט מערבה וממשיך לאורך מרינגדאם והרחובות הממשיכים אותו: טמפלהופר דאם (Tempelhofer Damm) לאחר כיכר הרכבת האווירית ומריינדורפר דאם (Mariendorfer Damm) לאחר תעלת טלטו .
את תעלת טלטו חוצה הקו על גשר שנמצא מתחת לגשר שמשמש למעבר כלי רכב.
הקו מסיים את מסלולו בנקודת המפגש של רייסאקשטראסה (Reisseckstraße), פרידריכשטראסה ומריינדורפר דאם.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלה לפעול בברלין "הרכבת מצפון לדרום" (Nord-Süd-Bahn), שמטרתה הייתה לקשר בין ודינג לטמפלהוף.
היא נפתחה במקטעים לאורך העשור.
החל ב-1929 החלו להניח את התשתיות להרחבה צפונה, לכיוון טגל, והיא קודמה לאחר מלחמת העולם השנייה בידי גרמניה המערבית.
המקטעים נפתחו במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20. במהלך המלחמה הקרה היו שתי תחנות-הקצה של U6 בשטח ברלין המערבית, אולם מקטע קטן של הקו עבר בברלין המזרחית.
חמש תחנות נסגרו בידי הרשויות המזרח-גרמניות, והרכבות חלפו ב"תחנות הרפאים" הללו מבלי לעצור; תחנה שישית במזרח גרמניה – תחנת הרכבת בפרידריכשטראסה – המשיכה לפעול, לצורך מעבר נוסעים מה-U6 לרכבת העילית וכן כמעבר גבול עיקרי בין העיר המזרחית למערבית.
בתחילה היה הקו חלק מרשת הרכבות "בקנה מידה קטן" (Kleinprofil) של ברלין, אולם בשל בעיות קיבולת החלו להחליף במערב ברלין את המסילות בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. החלפת המסילות והקרונות נמשכה לאחר נפילת חומת ברלין ואיחוד גרמניה, והסתיימה ב-1996. כיום בקו פועלת רכבת "בקנה מידה גדול" (Großprofil).
קו U7 הוא אחד מקווי הרכבת התחתית של ברלין.
בקו זה, שאורכו 31.8 קילומטרים (בין רטהאוס שפנדאו לרודו), פועלות 40 תחנות.
קו זה הוא הארוך בקווי הרכבת התחתית בברלין, ומסלולו הוא כולו מתחת לקרקע.
הקו מחבר את רובע שפנדאו עם רודו , וחולף ברובע נויקלן.
בעבר הייתה זו הסתעפות של הקו שכיום נקרא U6, בין תחנת הרכבת התחתית מרינגדאם לגרנצאלה .
בשנת 1966 הופרדה הסתעפות זו מה-U6, ובשנים הבאות המשיכו להאריך את מסלולה.
מבחינת אורך המסילה, מספר התחנות ומשך הנסיעה – 56 דקות – זהו הארוך בקווי הרכבת התחתית בעיר.
משנת 1984 עד 1988 הייתה זו המנהרה הארוכה ביותר בעולם.
הקו מתחיל את מסלולו במרכז שכונת רודו , במפגש הרחובות וסמנסדרופר שוסה (Waßmannsdorfer Chaussee) וגרוס-ציטנר שוסה (Groß-Ziethener Chaussee), שמכונה בשם "העכביש של רודו" .
לאחר מכן הוא ממשיך לכיוון צפון מזרח לאורך רחוב אלט-רודו (Alt-Rudow), עד לעיקול מערבה.
מאחר שבגרופיושטאדט תוכננו בנייני המגורים ותשתית הרכבת יחדיו, ה-U7 אינו נוסע כאן לאורך רחובות, אלא מהווה "מסדרון ירוק" בין הבניינים.
הקו נוסע דרומה, לאורך שדרות פריץ ארלר (Fritz-Erler-Allee), וחוצה את שדרות ליפשיץ (Lipschitzallee) ואת יוהאניסטאלר שוסה (Johannisthaler Chaussee).
בתחנת הרכבת התחתית בריץ-דרום הקו נוסע לאורך שדרות פריץ רויטר (Fritz-Reuter-Allee) עד שדרות בלשקו (Blaschkoallee).
מצפון לשם, ה-U7 פונה אל שדרות בושקרוג (Buschkrugallee), וממשיך מתחת לאוטובאן מספר 100 החולף בברלין.
צפונה משם, מסלול הקו – בעודו חולף מתחת לרכבת הטבעת – עובר מתחת לרחוב קרל מרקס .
הרחוב משנה את שמו בהרמנפלאץ להאזנהיידה , ואחר כך הקו ממשיך לכיכר זידשטרן ורחוב גנייזנאו .
לאחר פנייה חדה ימינה במפגש הרחובות גנייזנאו ומרינגדאם , הקו מגיע לתחנת מרינגדאם, שמאפשרת החלפה לרכבות של קו U6; מיד אחר כך ישנה פנייה חדה נוספת, הפעם שמאלה, מתחת לטמפלהופר אופר (Tempelhofer Ufer, מילולי: גדת הנהר טמפלהוף).
לאחר מעבר בתחנת מקרנבריקה , שמאפשרת מעבר ל-U1, הקו עובר מתחת למיקומה של אנהאלטר באנהוף – במקום שבו שוכן היום המוזיאון הגרמני לטכנולוגיה.
משם עובר הקו מתחת לרחוב יורק ולתחנת הרכבת העילית הסמוכה, ואז מתחת לווילמנדאם (Willmanndamm) ולרחוב גרונוולד (Grunewaldstraße).
החל בכיכר הבווארית מסלולו עובר תחת "רחוב ברלינר" (Berliner Straße), עד לרחוב בליסה .
משם פונה הקו צפונה לאורך הרחוב הברנדנבורגי (Brandenburgische Straße), עד לאדנאוארפלאץ , שבו הוא מתעקל לעבר רחוב וילמרסדורפר .
בתחנת רחוב ביסמרק מבצעת הרכבת פנייה לעבר רחוב ריכרד וגנר (Richard-Wagner-Straße), שנקרא לאחר כיכר ריכרד וגנר בשם "רחוב וינטרשטיין" (Wintersteinstraße), ולאחר מכן משנה שנית את שמו, ל"רחוב זמרינג" (Sömmeringstraße), לאחר שה-U7 חולף מתחת לשפרה.
לאחר המעבר במירנדורף-פלאץ , הקו חולף מתחת לכמה רחובות, ואז פעם נוספת מתחת לרכבת הטבעת וכן מתחת לתעלת וסטהאפן .
בנקודה זו ישנו עיקול גדול מערבה, והקו נוסע לאורך זימנסדאם (Siemensdamm) ושדרות נוננדאם .
ה-U7 עובר מדרום למצודת שפנדאו מתחת לרחוב "אם יוליוסטורם" (Am Juliusturm), ולאחר מכן מתחת לעיר העתיקה של שפנדאו.
המסלול מסתיים בתחנת הרכבת רטהאוס שפנדאו .
הקו חולף ב-5 מרבעי ברלין, וב-12 שכונות בעיר: רודו, גרופיוסשטאדט, בריץ , נויקלן, קרויצברג, שנברג, וילמרסדורף, שרלוטנבורג, שרלוטנבורג צפון , זימנסשטאדט , האזלהורסט ושפנדאו.
קו U8 הוא אחד מקווי הרכבת התחתית של ברלין.
בקו זה, שאורכו 18.1 קילומטרים (בין ויטנאו להרמנשטראסה), פועלות 24 תחנות.
קו U9 הוא אחד מקווי הרכבת התחתית של ברלין.
בקו זה, שאורכו 12.5 קילומטרים (בין רטהאוס שטגליץ לאוסלואֶר שטראסה), פועלות 18 תחנות.
יוניון דפורטיבו לוגרונייס SAD (בספרדית: Unión Deportiva Logroñés, S.A.D.) הוא מועדון כדורגל ספרדי מהעיר לוגרוניו, הממוקמת בלה ריוחה שבספרד.
המועדון קם לאחר פירוקו של מועדון הכדורגל CD לוגרונייס, והחל להתמודד בליגה הספרדית השלישית, תוך שהוא תופס את המקום בליגה שהיה שייך למועדון הכדורגל CD וראה.
בשנת 2016 חתם המועדון על הסכם עם קבוצת הלה ליגה אייבר, במסגרתו יושאלו שחקנים לשלוש שנים מאייבר לקבוצה, כדי שהשחקנים יקבלו דקות משחק וישתפרו וגם ישדרגו את המועדון.
עונת 2018/2019 הייתה עונת השיא של הקבוצה, שסיימה במקום השני בליגה השלישית.
בעונת 2020/2021 שיחקה לראשונה בליגת המשנה הספרדית ובסיומה שבה לליגה השלישית.
קבוצת המילואים של המועדון, UD לוגרונייס ב', החלה לשחק בשנת 2009, סיימה את עונת 2009/2010 בפסגת הליגה החמישית ועלתה לליגה הרביעית.
הקבוצה לא התחרתה בשנים 2012–2015, ובשנת 2015 החלה לשחק שוב בליגה החמישית.
בתום העונה חזרה הקבוצה לליגה הרביעית.
עונת השיא של הקבוצה הייתה עונת 2018/2019, בה סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה.
סבב ה-UCI ProSeries הוא סבב מרוצי אופני כביש, והשני בחשיבותו בעולם אחרי סבב ה-UCI World Tour.
השם "UCI ProTeam" מתייחס לקבוצות הדרג המשני.
הסבב נכנס לשימוש החל מעונת 2020, והוא למעשה מחליף את סבב ה-HC ששימש כדרג המשני בעולם.
הספרה 1 מתייחסת למרוצים חד יומיים, והספרה 2 מתייחסת למרוצי קטעים.
uCoz היא חברה להפעלת שירות אירוח אתרים בחינם עם מערכת מובנית לניהול תוכן.
ניתן להשתמש במודולים של uCoz CMS לבניית אתר אינטרנט מלא, או כפלטפורמת קניות מקוונת, בלוג, אתר אינטרנט רשמי ועוד.
נכון ל-10 ביולי 2015, היו יותר ממיליון וחצי אתרים שנוצרו במערכת uCoz וזהו אחד האתרים המובילים למשתמשים דוברי רוסית על פי Alexa Internet.
השירות זמין באנגלית, גרמנית, אזרית, ספרדית, צרפתית, ערבית, הונגרית, רומנית, שוודית, פולנית, פורטוגזית ובגרסה חלקית בעברית, לטבית, אוקראינית וגאורגית.
בינואר 2013 הודיעה יאנדקס, מנוע החיפוש הרביעי בגודלו בעולם, על העברת הפרויקט שלה "נארוד" לשרת uCoz.
זו הייתה פלטפורמת האירוח השנייה בחינם בגודלה באינטרנט הרוסי והמיזוג הגדיל את נתח השוק של uCoz באופן משמעותי, מכיוון שהחברה כבר הייתה המובילה בשוק לפני המיזוג.המערכת מגובה על ידי קבוצת Mail.ru, יש לה מטה במוסקבה, רוסיה ומשרדים אחרים בסנקט פטרבורג, רוסטוב על הדון, קאזאן וצ'רקאסי, אוקראינה.
בהיותה מערכת SaaS, ל-uCoz תכונות של פלטפורמה מסוג קוד מקור סגור, אך עם זמינות של קובצי סקריפט בצד השרת כמו JavaScript.
כמו כן, אין לה זמינות של הפעלת בסיסי נתונים (כל זה אפשרי בקונספט Web 3.0 PaaS), הנתמכת במספר רב של יכולות מערכת מובנות.
כמו כן, המערכת תואמת במלואה ל-HTML5 ו-CSS3.
U96 הוא פרויקט מוזיקלי גרמני, שהוקם על ידי התקליטן והמפיק אלכס כריסטנסן וכלל את צוות המפיקים המכונה Matiz (אינגו האוס, הלמוט הוינקיס והאיו ליוורנץ).
ההרכב הוציא ארבעה אלבומים במהלך שנות התשעים.
לאחר הפסקה של כעשור, הלהקה חזרה בשנת 2018 ללא כריסטנסן והוינקיס.
שמו של הפרויקט לקוח מתוך סרט הקולנוע הגרמני "הצוללת", שיצא לאקרנים בשנת 1981, ומספר את סיפורה של הצוללת הגרמנית U-96 במהלך מלחמת העולם השנייה.
הלהיט הראשון של הפרויקט, "Das Boot", שיצא בשנת 1991 הוא עיבוד טכנו לנעימת הנושא של הסרט, שהלחין במקור קלאוס דולדינגר.
השיר זכה להצלחה והגיע לראש המצעדים בגרמניה, אוסטריה, נורווגיה ושווייץ.
אלבום באותו שם יצא בשנת 1992.
האלבום הבא של הלהקה, "Replugged" שיצא בשנת 1993, נכתב בהשראת המוזיקה האלקטרונית של שנות השמונים וממוזיקת האמביינט ודיסקו.
האלבום זכה להצלחה מסחרית קטנה בהשוואה לאלבום הקודם, אך עדיים כלל שלושה להיטים שזכו להצלחה רבה במצעדים בעולם: "Love Sees No Color", "Night in Motion" ו- "Inside Your Dreams", שהגיעו לשיא במקום הראשון בפינלנד.
אינגו האוס סיפק את מרבית קולות השירה הגברית באלבום זה.
"Club Bizarre" האלבום השלישי של הלהקה, שינה באופן קיצוני את הסגנון המוזיקלי של הקבוצה.
הסכנון המוביל היה של מוזיקה יורודאנס מהירה משולבת עם השפעות של מוזיקת רייב.
באלבום נכללו הלהיטים "Love Religion" (עם דייזי די), כמו גם שיר הנושא "Club Bizarre".
חברת ההפקה הוציאה גם תקליטור אינטראקטיבי שכלל, מלבד המוזיקה, גם דיסקוגרפיה, ראיונות עם אלכס כריסטנסן ומשחק מחשב.
"Heaven", האלבום הרביעי, יצא בשנת 1996. היורודאנס המשיך להיות הסגנון הדומיננטי גם באלבום זה.
דיאה-לי (דורותי לאפי), הזמרת החדשה שהצטרפה להרכב, השתתפה בהפקת ארבעה שירים.
שיר הנושא "Heaven" דומה מאוד ללהיט של סינדי לאופר "Time After Time" משנת 1984, אם כי המילים והקצב היו שונים.
הסינגל השני, "A Night to Remember", היה להיט שזכה להצלחה במצעדים באוסטריה ופינלנד.
הסינגל האחרון, "Venus in Chains", הגיע לשיאו במקום 7 בצ'כיה.
1997–הווה: שינווים בהרכב, הפסקת פעילות וחזרה
במאי 2000 הוציאה הלהקה אוסף שסיכם כמעט עשור של פעילות "Best of 1991–2001" שכלל גם כמה שירים מהאלבום שלא יצא לאור "Rhythm of Life".
אלבום נוסף, "Out of Wilhelmsburg", יצא בשנת 2007, אם כי בהרכב קבוצתי אחר, והלהקה יצאה להפסקה בלתי מוגבלת.
ביוני 2018 חזרה הלהקה לפעול בהרכב חדש ללא כריסטנסן והוינקיס והוציאה את האלבום הכפול "Reboot".
שנתיים לאחר מכן, בשיתוף פעולה עם וולפגנג פלור, הם הוציאו אלבום כפול נוסף, שכותרתו "Transhuman"
UDF 2457 הוא כוכב מסוג ננס אדום הנמצא בשדה האולטרה-עמוק של האבל.
מרחקו הוא כ-59,000 שנות אור (כ-18 קילופארסק) מכדור הארץ.
הוא בוער בבהירות נראית עמומה מאוד של 25.
קוטר גלקסיית שביל החלב הוא כ-100,000 שנות אור, והשמש נמצאת במרחק של כ-25,000 שנות אור מהמרכז הגלקטי.
הננס האדום UDF 2457 עשוי להיות אחד הכוכבים הרחוקים ביותר המוכרים בתוך המרכז הגלקטי של שביל החלב.
ייתכן כי הוא נמצא בצבירי כוכבים (כגון M54 ו-NGC 2419) וזרמי כוכבים הממוקמים רחוק יותר בהילת הספירה הגלקטית.
UFA (ראשי תיבות: Universum Film AG; מבוטא "אוּפא") היה אולפן הקולנוע העיקרי בגרמניה בימי רפובליקת ויימאר ובמהלך שלטון המפלגה הנאצית, וכוח מניע עיקרי בקולנוע הגרמני בין 1917 ל-1945.
בינואר 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה הוקמה בגרמניה על ידי מפקדת הצבא הגרמני (OHL) "מחלקת הראינוע" (BUFA - ראשי תיבות לBild- und Filmamt) אשר מטרתה המוצהרת הייתה יצירת סרטי תעמולה שיתמכו במטרת מעצמות המרכז במלחמה, מתוך הרגשה כי גרמניה מפגרת בתחום זה אחר מדינות ההסכמה.
אך הוגה הרעיון, הגנרל אריך לודנדורף לא הסתפק בכך.