tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תעשיות חשמל כבדות בהראט (BHEL - Bharat Heavy Electricals Limited) היא חברה הודית לייצור טורבינות גז וקיטור.
BHEL היא אחת מתשע החברות הגדולות בניהול ממשלתי בהודו, הקרויות "נאבראטרנ'ס" או "תשעת היהלומים".
מפעליה נמצאים בבופאל (מאדהיה פרדש), היידראבאד (אנדרה פרדש), ג'האנסי (אוטר פרדש), טירוצ'יראפאלי וראניפט (טאמיל נאדו) ובנגלורו (קרנטקה).
החברה מהווה שחקן משמעותי בשוק האנרגיה העולמי בהקמת, תחזוקת ותכנון תחנות כוח בכל העולם.
BHEL היא תאגיד הנדסי המציע מגוון רחב של מוצרים ושירותים לענפי ייצור החשמל, התחבורה, תעשייה, הנפט והגז, כמו גם תחום האנרגיה האטומית.
למעלה מ-65% מהחשמל המופק בהודו מיוצר באמצעות ציוד של BHEL.
שורשיה של תעשיית הטקסטיל בישראל בשנות ה-20 של המאה העשרים.
היא הגיעה לשיא פריחתה בשנות ה-60 וה-70, שבמהלכן העסיקה רבבות עובדים.
בסוף שנות ה-70 החלה התעשייה להצטמצם, בעקבות התחרות הגוברת של עבודה זולה בחו"ל.
בשנת 2016 מנה ענף הטקסטיל כ-10,000 עובדים, שרבים מהם עוסקים בשיווק תוצרת שמיוצרת בחו"ל.
התעשייה כוללת ייצור חומרי גלם (בדים, חוטים וכדומה) ומוצרים מוגמרים (ביגוד, מצעים ועוד).
בשנת 1924 הקימה קבוצת יזמים שמקורם בעיר לודז': משה ברלינסקי, בנימין גוטר, יצחק שינפרבר, אלעזר בראון, מאיר דנציגר ויהודה מוזס את חברת הטקסטיל "לודז'יה".
משפחת רוטלוי הקימה את מפעל "רוטקס", גם כן בשנת 1924. באותה שנה הוקם על ידי אברהם דוד אקשטיין, שעלה מורשה, מפעל טריקו אקשטיין.
ב-1933 הקים התעשיין שמואל זקס את מפעל "משי זקס" לאריגת בדים.
בשנת 1934 הקימו זקס ואברהם קליר את מפעל "ארגמן" שהפך למפעל הטקסטיל הגדול והמתקדם ביותר בישראל אשר העסיק בשיאו כ 1,200 עובדים.
בשנת 1934 הקים אריך מולר את מפעל "אתא", באזור שבו נמצאת כיום קריית אתא.
ב-1938 עבר המפעל לניהולו של בן הדוד הנס מולר שעלה אז ארצה.
במלחמת העולם השנייה היה המפעל הספק הגדול ביותר של בגדים לצבא הבריטי במזרח התיכון.
ב-1938 הוקם בפרדס כץ בית החרושת "אלד" לסריגי עילית.
בשנת 1947 הוקם מפעל הסריגים "דורינא", ובשנת 1949 הקימו לאה וארמין גוטליב את חברת "גוטקס" לייצור בגדי ים.
החברה זכתה במהלך השנים בפרסים בינלאומיים רבים.
בשנות ה-50 הוקמו בעיירות הפיתוח מפעלי טקסטיל גדולים, ובהם "פולגת" בקריית גת ו"כיתן" בדימונה.
בשנת 1975 הוקם בכרמיאל מפעל "דלתא גליל תעשיות" לייצור הלבשה תחתונה.
המפעל זכה להצלחה רבה בישראל ובעולם, והעסיק אלפי עובדים.
בסוף שנות ה-70 ביטלה ממשלתו של מנחם בגין את מכסי המגן שהגנו על תעשיית הטקסטיל, והביאו לחשיפתה לתחרות של מוצרי יבוא זולים.
מפעלים ישראלים העבירו פסי ייצור למזרח הרחוק, לירדן ולמצרים, שם נהנו מעבודה זולה, ומהסכמי QIZ ופיטרו אלפי עובדים בישראל.
בשנת 1985 נסגר "אתא" לאחר שנקלע למצוקה כלכלית, ו-1,000 עובדיו נותרו ללא מקום עבודה.
באותה שנה המכרה לודז'יה למשפחת רוטלוי, מבעלי חברת רוטקס, ושתי החברות התמזגו ל"לודז'יה רוטקס חברה לטקסטיל בע"מ".
במהלך שנות התשעים הועברו מחצית ממפעלי "דלתא גליל תעשיות" לירדן, ובשנת 2007 הועבר מפעל נוסף, מכרמיאל למצרים.
השריד האחרון כיום למפעלי הטקסטיל בישראל הוא מפעל הסריגה "אסיב תעשיות טקסטיל" מקיבוץ אפק, אשר הוקם בשנות ה-80 ומתמחה בייצור בדים בטכנולוגיה של סריגה במכונות סריגה עגולות ומציע מגוון גדול של אפשרויות סריגה מכל החוטים וסוגי הבדים הסרוגים, בין השאר, תחת הסכם ה-Qualifying Industrial Zone.
תעשיות רכב נצרת עילית (תע"ר) הייתה חברה ישראלית לייצור משאיות, אוטובוסים, רכבי שטח וכלי רכב אחרים למטרות אזרחיות וצבאיות בנצרת עילית (כיום נוף הגליל).
החברה הייתה שייכת לקבוצת מכשירי תנועה ומכוניות בע"מ.
חברת "תעשיות רכב בנצרת עילית" הוקמה בשנת 1966 על ידי חברת מכשירי תנועה שעסקה ביבוא מכוניות פורד וקרייזלר לישראל.
בתחילה, בהתאם לחלוקת שוק ייצור הרכבים בישראל על ידי הממשלה, "תעשיות רכב נצרת עילית" עסק רק בהרכבת טנדרים ומשאיות קלות, בעיקר משאיות דודג' לצבא של דגמים: D500 (אוטובוסים, משאיות וג'יפים), משאיות W200/W600. קומנדקרים ראשונים נמסרו לצה"ל במרץ 1967.
במקביל המפעל לחץ לאשר לו גם ייצור מכוניות פרטיות והגיע להסכם עם פורד אנגליה שהמכוניות שלו לא ייוצרו במפעל קייזר-אילין בחיפה, אלא בתעשיות רכב.
הדגמים הראשונים של מכוניות אזרחיות שיצאו מפס הייצור המפעלי היו דגמי פורד אנגליה וארצות הברית למיניהם: פורד אסקורט (הורכבו קרוב ל-5,000 יחידות), פורד טרנזיט, משאיות סדרה D, אוטובוסים.
טקס השקת המכוניות הראשונות שיצאו מהמפעל התקיים במאי 1968.
לאורך השנים במפעל הורכבו דגמים שונים של כלי רכב עבור צה"ל: משאיות М809 (ריו) של חברת אמריקן מוטורס, משאיות אינטרנשנל נביסטאר, freightliner.
כמו כן המפעל ייצר וממשיך לייצר מספר דגמים של פיתוח עצמי: משנת 1972 עד שנת 1989 - משאית קלה נושאת נשק או נ.נ.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הופסקה הרכבת המכוניות והמפעל התמקד בפיתוח והרכבת כלי רכב מיוחדים בעיקר לצבא ולמשטרה.
המפעל העסיק בשיאו כ-800 עובדים מכל האזור.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ההזמנות ממשרד הביטחון פחתו, ומספר המועסקים במפעל ירד לכ-200 עובדים.
בתחילת שנות ה-2000 ההזמנות ממשרד הביטחון פסקו לחלוטין, לאחר שמנהל הרכש של מערכת הביטחון העביר רכש מהמפעל לרכש מארצות הברית, כך שיוכל להירכש בכספי הסיוע האמריקני לישראל.
בין השאר המפעל אמור היה להרכיב את רכבי ההאמר, אך ההרכבה הועברה למפעלים בארצות הברית.
עם זאת התקבלה הזמנה ממשטרת ישראל ל-70 ג'יפים מסוג "סופה".
בשנת 2003, לאחר שהמפעל עמד בפני סגירה, ביקר שר הביטחון שאול מופז במפעל והבטיח כי צה"ל ירכוש 1,200 ג'יפים מהדגם החדש "סופה 2", שבפיתוחו השקיע המפעל כשני מיליון דולר.
עד 2005 רכש צה"ל רק 100 ג'יפים (לאחר שהעדיף לרכוש ג'יפים תוצרת חברת לנד רובר הבריטית), ובסוף אותה שנה פוטרו כמחצית מעובדי המפעל, כך שנותרו בו פחות מ-100 עובדים.
בשנת 2005, נהרס רוב המפעל והחלה הקמתו של פאואר סנטר בשם "דודג' סנטר", בשטח של כ-9,000 מ"ר ובו 20 חנויות.
בשנת 2007, מכר המפעל את המתחם תמורת 137.5 מיליון שקל.
בשנת 2014 החלה הרחבה שלו.
במסגרת ההרחבה נפתחו במתחם 17 חנויות חדשות.
בעשור השני של המאה ה-21 נעשה ניסיון לגוון את סוגי המוצרים שהמפעל מייצר, חברת מכשירי תנועה רכשה את יצרנית ומשווקת הנגררים למשאיות "ח.קליין" והעבירה את הייצור למפעל.
והוקם פס ייצור לדחסניות לאשפה, המאפשרות אחסון ודחיסה של פסולת.
ג'יפ הסופה האחרון שיצר המפעל, מדגם "סופה 4", עזב את פס הייצור בינואר 2017. בסך הכול הורכבו ויוצרו במפעל יותר מ-90,000 כלי רכב.
המפעל נסגר סופית בפברואר 2019.
תעשיין הוא בעל הון המשקיע את הונו בתעשייה, בפיתוח מפעלים ובתי חרושת.
דמות התעשיין ותפקידו בכלכלה נוצרו בעת המהפכה התעשייתית במאה ה-18. בתאוריה הקפיטליסטית התעשיין הוא אחד המנועים המרכזיים של הצמיחה הכלכלית בזכות היוזמה האישית, ההשקעה והתחרות ששכרה בצידה.
התעשיין משקיע ברכש אמצעי ייצור (חומרי גלם, מכונות, נדל"ן), בהקמת בתי חרושת ובהעסקת פועלים שכירים ובעלי מקצוע אחרים.
רבים מהתעשיינים, אך לא כולם, הם יזמים או ממציאים המייצרים מוצרים שהם עצמם פיתחו או המציאו.
אחרים צמחו מתפקידי ניהול בכירים או מתחום אצולת ההון.
תאוריית המרקסיזם רואה בתעשיין הקפיטליסט גורם נצלני.
לפי תאוריית הערך של העבודה ערכו של התוצר התעשייתי קיים אך ורק הודות לעבודה שנעשתה על מנת להביאו למצבו או צורתו הנוכחית.
התעשיין מקבל סכום כסף הגדול בהרבה מהשקעתו המקורית, על ידי תשלום לעובדיו שהוא נמוך בהרבה מערכה האמיתי של התוצרת.
לכן, מרקסיסטים תומכים בכך שעל הפועלים עצמם להחזיק באמצעי הייצור.
בין התעשיינים הבולטים בישראל ניתן למנות את דב לאוטמן, אלי הורביץ, סטף ורטהיימר, אברהם קליר ודן פרופר.
תעשייה אווירית או תעשיית תעופה וחלל היא ענף תעשייה עתירת ידע וטכנולוגיה לייצור מטוסים, חלליות, לוויינים מלאכותיים, טילים, רקטות, מנועים למטוסים, רכיבי מערכות הינע, ניהוג ובקרה וחלקיהם.
פעמים רבות התעשייה האווירית היא עוגן תעסוקתי מרכזי באזור, כיוון שהיא מעסיקה אלפי עובדים ובשל היקפי ההשקעות והתשומות הנדרשות, רבות מחברות התעשייה הן חברות ממשלתיות.
הלקוחות הגדולים של התעשייה האווירית הן ממשלות (צבאות), סוכנויות חלל וחברות תעופה.
בשל תנאי ההפעלה של הציוד האווירי, שאינם מותירים כל מקום לטעות (באשר כל תקלה טכנית היא בעלת פוטנציאל קטלני), התעשייה האווירית מובילה בתחומי תהליכי ניהול הייצור, בקרת האיכות, תכנון וביצוע הניסויים.
האירועים המרכזיים של התעשייה, המשמשים להצגת חידושים ולסגירה עסקאות הם הסלון האווירי בפארנבורו, הנערך ליד לונדון כל שנה זוגית והסלון האווירי לה בורז'ה, הנערך ליד פריז כל שנה אי-זוגית.
חברות תעשייה אווירית מרכזיות בעולם
BAE Systems (איחוד של בריטיש אירוספייס הבריטית עם מרקוני אלקטרוניקס סיסטמס)
ארגון התעשיות האוויריות של איראן - איראן
התעשייה האווירית ההודית (HAL, Hindustan Aeronautics Limited) - הודו (בנגלורו)
קבוצת התעשייה האווירית צ'נגדו - סין
תעשיות הברזל בפלקלינגן הוא מתחם תעשייתי אשר הוקם בסוף המאה ה-19 ומשתרע על שטח של כ-60 דונם בעיר פלקלינגן.
האתר פעל בין השנים 1882 עד 1986, כיום הוא מהווה את הדוגמה השלמה היחידה במערב אירופה למפעלי ברזל שנבנו במאות ה-19 וה-20 ונותרו שלמים.
המפעלים מהווים ציון דרך של ההיסטוריה הטכנולוגית ושל התרבות התעשייתית וממחישות היקף גדול במיוחד של ייצור ברזל ומעוררות עניין היסטורי.
המקום הוכרז בשנת 1994 כאתר מורשת עולמי על ידי אונסק"ו.
למרות שמתחם תעשיות הברזל בפלקלינגן הפסיק לפעול רק בשנים האחרונות, הוא מהווה את הדוגמה היחידה השלמה בכל מערב אירופה ובצפון אמריקה של תשלובת מפעלי ברזל שנבנו במהלך המאה ה-19 וה-20 ונותרו בשלמותם.
מבחינה היסטורית מפעלים אלה מהווים דוגמה לאזורים תעשייתיים דומים ברחבי העולם.
יוזם הקמתו של המתחם היה המהנדס יוליוס בוך (Julius Buch), שב-1873 החל לייצר קורות ברזל ופסי רכבת על ידי תהליך התכה של עפרת ברזל מלוקסמבורג.
פעילות הייצור הופסקה ב-1879 והמקום נרכש על ידי קארל רוכלינג (Karl Rüchling) שנתיים לאחר מכן.
הכבשן הראשון נבנה ב-1882–1883 וארבעה כבשנים נוספים נוספו בין השנים 1885–1893. מפעל קוק נוסף ב-1887 ושלוש שנים לאחר מכן הותקנו המנועים הראשונים המופעלים בגז.
מתחם הייצור בפלקלינגן היה הראשון בעולם להשתמש בכבשנים המופעלים בגז בקנה מידה גדול.
מספרם של המנועים הראשונים גדל בהדרגה משניים לתשעה.
עד לסוף המאה ה-19 נעשה פלקלינגן לאחד ממתחמי הייצור הפוריים ביותר באירופה וליצרן קורות הברזל הגדול בגרמניה.
הכבשן השישי הוקם במקום ב-1903 וב-1911 הוקם רציף טעינה חדש, שקיבל את אספקת העפרה והקוק שלו על ידי מסוע שהונע בחשמל.
הייתה זו המערכת הגדולה מסוגה באותה תקופה.
מתחם הייצור בפלקלינגן היה הראשון בעולם שהשתמש ב-1911 בטכנולוגיית זיקוק גז יבשה מעבר לשלב הניסויי.
התוספת העיקרית האחרונה למתחם היה מפעל גדול לסינטור עפרה.
מפעל זה הפך להיות לדוגמה למפעלים רבים ברחבי העולם.
מפעל עיבוד הקוק נבנה מחדש והורחב ב-1935.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, ועד להפסקת פעולות הייצור ב-1986, בוצעו עבודות שיפורים מועטות במתחם.
מתקני הייצור שבו היו חלוציים לתקופתם והיוו דוגמה למתחמי ייצור דומים ברחבי העולם.
מתחם ייצור הברזל, המשתרע על פני כ-60 דונם, תופס חלק ניכר מנוף העיר פלקלינגן.
מתקני הייצור נמצאים כיום באותו מצב בו היו מאז הפסקת העבודות ב-1986. באופן כללי מתחם הייצור הוא כפי שהיה בשנות השלושים, שכן מאז לא נבנו לו תוספות וגם מאז תחילת המאה ה-20 לא נבנו בו תוספות משמעותיות.
רוב הכבשנים המקוריים שרדו במקום, למרות השיפוצים של שנת 1935, ובולט בעיקר מגדל הפחם משנת 1898. שישה ממנועי הגז, שנבנו בין השנים 1905–1914, השתמרו, וכן מערכת המסוע משנת 1911 ומערכת זיקוק הגז מאותה תקופה.
בנוסף, שרידי מפעל ההתכה של בוך מ-1873 השתמרו בתחנת הכוח שמתחת לכבשנים.
מרכז המדע האינטראקטיבי המכונה פרודרום (Ferrodrom) מתמקד בנושא ייצור הברזל.
המבקרים יכולים לסייר באזורי הייצור.
בנוסף, קיימות תצוגות זמניות במגוון של נושאים באולמות הייצור הגדולים.
המפעל הוא נקודת עוגן (Anchor point) במסלול האירופי למורשת תעשייתית (European Route of Industrial Heritage).
בישראל פועלת תעשייה פרמצבטית נרחבת, העוסקת בעיקר בייצור תרופות הגנריות, וגם בייצור תרופות מקור אחדות.
שורשיה של תעשייה זו נמצאים בשנות ה-30 של המאה ה-20, והיא ממשיכה להתרחב, בהרחבה של מפעלים קיימים, בהקמת מפעלים חדשים וברכישת מפעלים בחו"ל.
רוב תוצרתה של תעשייה זו מיועד לייצוא.
מפעלי התעשייה הפרמצבטית פרוסים ברחבי ישראל, מקריית שמונה בצפון ועד ירוחם בדרום.
בענף מועסקים בישראל למעלה מ-9,000 עובדים, מחציתם אקדמאים.
בשנת 2009 הגיע היקף המכירות של התעשייה ל-4.6 מיליארד דולר, מתוכם כ-4.3 מיליארד דולר לייצוא, המהווים כ-12% מכלל היצוא התעשייתי של מדינת ישראל.
טבע תעשיות פרמצבטיות שהיא החברה הגדולה בעולם בתחום התרופות הגנריות.
דקסל פארמה, חברת תרופות שמפעליה שוכנים באור עקיבא יוקנעם ובירושלים.
מעבדות רפא, חברת תרופות שמרכזה בירושלים.
אלו הקימו חברות לייצור תרופות ושיווקן בארץ ישראל, בהן "פיסן" "טבע" (שאותה הקים ד"ר גינטר פרידלנדר) ו"צֳרִי" (שם זה ניתן לחברה בידי חיים נחמן ביאליק).
באותה תקופה הקימו גם השותפים בחברת שיווק התרופות "ס.ל.א.", שנוסדה בירושלים ב-1901, מפעל לייצור תרופות בשם "אסיא".
חברות אלו זכו לזריקת מרץ בשנות מלחמת העולם השנייה, כאשר סיפקו תרופות לצבא הבריטי בחזיתותיו השונות במזרח התיכון.
אלי הורוביץ התמנה למנכ"ל ב-1976. עם מינויו איחד את פעילות כל החברות תחת "טבע תעשיות פרמצבטיות".
בשנות ה-80 נרכשו בידי "טבע" החברות הישראליות הגדולות "איקפארם" (שהייתה בבעלות "כור תעשיות") ו"אביק".
אז היא החלה להיסחר בבורסת נאסד"ק.
בשנים 2011-2013 בתקופת רון מירון כמנכ"ל טבע-ישראל החברה נכנסה למספר תחומים נלווים דוגמת תחליף חלב אם ועדשות מגע.
כמו כן הוקם מרכז לוגיסטי להחברה בחבל מודיעין.
בשנת 2012 עברה להיסחר גם בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
כצט בע"מ היא חברת תרופות ישראלית פרטית הפועלת בישראל משנת 1921 וכיום ברחבי העולם, באירופה ובמזרח התיכון בפרט.
כצט בעלת שלושה מפעלים בהם פעילות פיתוח וייצור.
בשנים האחרונות בכצט רואים חשיבות גדולה לרפואה מותאמת אישית וכיום כצט משווקת מגוון בדיקות גנטיות למצבי בריאות שונים המאפשרם קבלת החלטות מושכלות לגבי טיפול.
בנוסף כצט משוות בדיקות גנטיות מתקדמות ומקיפות לגילוי תסמונות בעובר (NIPT).
דקסל פארמה היא חברת תרופות ישראלית, הנחשבת כשנייה בגודלה בארץ אחרי טבע.
החברה קמה ב-1968 על ידי דן אורן תחת השם דקסון.
החברה נחשבת מצליחה בתחום התרופות הגנריות, המשווקות בעיקר בישראל.
דקסל פארמה מוכרת גם בחו"ל, בעיקר חומרי גלם לתרופות.
אחד המהלכים החשובים של החברה היה רכישת תכשירי פריו מכימיקלים לישראל, שאפשר לה לראשונה לפתח תרופות חדשניות משלה, ולא רק גנריות.
תרו תעשייה רוקחית (בקיצור "תרו") הוקמה בחיפה בשנת 1950 על ידי משפחות לויט ומורוס.
בשנת 1982 הונפקו מניות החברה בבורסת נאסד"ק.
ב-1984 נכנסה תרו לשוק הצפון-אמריקאי על ידי רכישת החברה הקנדית "קיי-ליין".
ב-2004 נסחרה החברה בבורסת נאסד"ק לפי שווי שוק של כמיליארד דולר, אך בעקבות הסתבכות כספית נרכשה על ידי חברת התרופות ההודית "סאן".
תחת "סאן" חזרה החברה לשגשג, וב-2014 הגיע שוויה ל-6 מיליארד דולר.
החברה מייצרת מוצרים לטיפול בעור, תכשירים להגנה מהשמש, טיפות עיניים, מוצרי היגיינה ותוספי תזונה.
אוניפארם היא חברת תרופות ישראלית המפתחת ומשווקת תרופות גנריות מאז 1975. החברה הוקמה על ידי מגיסטר זבולון תומר, שהיה אז רוקח צעיר.
עם השנים, הצטרפו לחברה שני בניו של זבולון - גיל ורון תומר (נשיא התאחדות התעשיינים המכהן), שניהם בעלי תואר דוקטור ברוקחות.
החברה מונה מעל 200 עובדים.
את התרופות ייצרה החברה במפעל "תרימה" שבקיבוץ מעברות ב-2017 השיקה אוניפארם מפעל ייצור משלה באזור התעשייה מבוא כרמל.
חברת "קמהדע" נוסדה בשנת 1990 על ידי דוד צור, ראלף האן וחברת קמהפארם בע"מ, אשר הייתה בבעלות מלאה של קיבוץ בית קמה.
ראלף האן ודוד צור עמדו בראש החברה עד תחילת 2013. החברה השלימה הנפקה ציבורית ראשונה בשנת 2005 בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
החברה מתמחה בפיתוח, ייצור ושיווק של תרופות מצילות חיים, באמצעות טכנולוגיה ייחודית לטיהור והפרדת חלבונים.
כמו כן, מתמחה קמהדע בפיתוח מוצרים לטיפול במחלות יתום (לדוגמה: אמפיזמה תורשתית).
חברת "פלוריסטם תרפיוטיק", המוכרת בשם המקוצר "פלוריסטם", עוסקת בפיתוח וייצור תרופות מקור המבוססות על תאי גזע.
פלוריסטם הוקמה בשנת 2001 על ידי ד"ר שי מרצקי מהטכניון, הבעלים של פטנט מוגן אשר פותח בשיתוף עם מכון ויצמן למדע ומאפשר לייצר תאי גזע משלייה (תאי PLX) בסביבה תלת־ממדית.
ב-1984 רכשה "תרו" את החברה הקנדית "קיי-ליין".
בשנת 2000 החלה "טבע" בסדרת רכישות של חברות זרות, והפכה לחברה רב-לאומית.
הגלובליזציה של התעשייה הפרמצבטית בישראל פעלה גם בכיוון הפוך: שני יצרני תרופות ישראלים נרכשו על ידי חברות רב-לאומיות: ב-2005 נרכשה חברת "אגיס" על ידי חברת פריגו האמריקאית (שהפכה ב-2013 לחברה אירית), וב-2007 נרכשה "תרו" על ידי חברת התרופות ההודית "סאן".
האוניברסיטאות בישראל הן מקור עיקרי לצוותי המחקר והפיתוח ולסגל המקצועי הבכיר בתעשייה הפרמצבטית בישראל.
בנוסף, תרופות מקור אחדות של התעשייה הישראלית מקורן במחקר שנעשה באוניברסיטאות.
קופקסון, תרופת הדגל של "טבע", שמכירותיה בשנת 2012 הוערכו בכ-3.75 מיליארד דולר, מבוססת על מחקר שנערך במכון ויצמן למדע בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי פרופ' מיכאל סלע, פרופ' רות ארנון וד"ר דבורה טייטלבאום, ועסק בהשפעתם של פולימרים סינתטיים דמויי חלבון על מערכת החיסון של עכברים.
מחקריו של פרופ' מישל רבל ממכון ויצמן למדע בתחום בידוד החלבונים אינטרפרון-בטא ואינטרלויקין-6 הובילו בשנת 1978 להקמת חברת אינטרפארם, שייצרה תרופות לטרשת נפוצה המבוססות על גילויים אלה.
פרופ' מרטה וינשטוק-רוזין מהאוניברסיטה העברית בירושלים פיתחה את מולקולת הריבסטיגמין, שעליה מבוססת תרופת ה"אקסלון" לטיפול במחלת אלצהיימר (לאחר שחברת "טבע" לא גילתה עניין בתרופה, היא נמכרה לחברת סנדוז) והשתתפה בפיתוח התרופה "רסג'לין" ("אזילקט") של "טבע", לטיפול במחלת פרקינסון.
תעשיית אבן וסיד בע"מ (כתוב בכתיב חסר, הוגים: תעשיות אבן וסיד) היא חברת מחצבות ישראלית המייצרת חומרי גלם לתעשיית הבנייה: אגרגטים, בלוקים מבטון, וסיד.
בימי מאורעות תרצ"ו ניסו הערבים לשתק את הבנייה היהודית על ידי מניעת אספקה של אבן וחצץ.
ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל ביקשה משבתאי לוז'ינסקי להקים את "חברת אבן" להפקת אבן וחצץ לבנייה על ידי חוצבים יהודים.
תעשייה זו הפכה ב-1935 לחברת "אבן וסיד" ביוזמתו של בנימין קב ונקי בעקבות שותפות פרטית שהייתה לו עם בני משפחת קרמאן בחיפה ואחר כך עם מר דוד הכהן.
החברה השתייכה לחברת העובדים ול"סולל בונה".
החברה סיפקה חומרי גלם למפעלי סלילה ובנייה (כבישים ראשיים, נמלים, נמלי תעופה, מבני ציבור, מבנים מסחריים ומבני מגורים, ומוביל המים הארצי) וכן לתפיסת שטחים אסטרטגיים בארץ (למשל, מחצבות מגדל צדק)
בשנת 1990 רכשה "רדימיקס" מחברת "סולל בונה" מחצית מהבעלות בחברת "תעשיית אבן וסיד".
בתחילת 2005 רכשה את פעילות חטיבת הבטון של "תעשיית אבן וסיד בע"מ" מחברת "סולל בונה" וב-2008 השלימה רדימיקס את רכישת כלל הפעילות של "תעשיית אבן וסיד".
נכון ל מפעילה החברה תשעה מפעלים ומחצבות ונחשבת ליצרנית האגרגטים הגדולה בישראל.
מחצבת 4.5 - המחצבה נקראת על שם הקילומטר ה-4.5 משער נמל חיפה.
המחצבה הוקמה בשנת 1929 ביוזמתו של בנימין קב-ונקי וחבריו.
האחים קב-ונקי הקימו שותפות עם הנהלת העבודות שליד "מרכז העבודה השל ההסתדרות" בחיפה, שאותו ייצגו דוד הכהן, שמואל מרגולין וטהא קרמאן לניהול המחצבה.
מחצבות הקסטל - המחצבות נהרסו במלחמת העצמאות ושוקמו לאחריה.
ב-1951 אירע בהן "אסון הקסטל" שבו נהרגו שמונה עובדים בהתפוצצות מחסן חומרי נפץ.
בכירים בחברה הואשמו אז ברשלנות, אך איש לא הועמד לדין.
מחצבת מודיעים - בצד המזרחי של כביש 6, מול אזור התעשייה שוהם.
תעשייה 4.0 (Industry 4.0) - מונח המייצג תפיסה טכנולוגית לניהול מפעלים ותהליכים תעשייתיים בהתבסס על חיבוריות ושילוב רכיבים ומערכות דיגיטליות מתקדמות כגון IoT (האינטרנט של הדברים), ניתוח מידע בזמן אמת, אוטומציה, רובוטיקה, בינה מלאכותית ,ענן, מציאות וירטואלית, מדפסות תלת-ממד, הגנת סייבר ועוד.
התפיסה פותחה בעשור השני של המאה ה-21 ומאפשרת בקרה הדוקה על מערכות המפעל המודרני לשם השבחת הפריון, התאמה מהירה לדרישות הלקוח, חיזוי צווארי בקבוק ותקלות, אפיון מדויק של רכיבים ומוצרים.
יכולות אלה נתפשות כיום ל"מפעל חכם", בו ניתן ללקט מידע רלוונטי לגבי שרשרת האספקה והמשאבים, ולאפשר גמישות בהחלטות ביחס לקווי הייצור.
המפעל החכם יוכל להימדד במדדי איכות, יוכל לשנות את ייעודו במהירות, ולשלב חידושים בקווי הייצור בהתאם לדרישות השוק.
בעידן התעשייה 4.0 מכונות יתבססו יותר ויותר על למידת מכונה ויהיו מסוגלות לקבל החלטות עצמאיות תוך שימוש בביג דאטה, עיצוב הליך הייצור וביצוע סימולציות, בעזרת מחשוב ענן.
שילוב של רובוטיקה וחיישנים חכמים ישפרו וידייקו את הליך הייצור.
המונח Industry 4.0 מתייחס למהפכות התעשייתיות שהתרחשו בעולם, וקובע כי אנו שרויים בעיצומה של המהפכה התעשייתית הרביעית.
המהפכה התעשייתית הראשונה התרחשה בשנת 1784, כאשר הומצא הנול המכני הראשון לאריגה.
מהפיכה תעשייתית זו אפשרה הקמת בתי מלאכה שהתבססו על ייצור מכני, כאשר הכוח המניע את התעשייה היו כוח המים והאדים.
הנול המכני הראשון עבד כחמישים שנה, עד ששודרג לנול אוטומטי, ובשנת 1850 פעלו באנגליה כ-260,000 יחידות יצור אוטומטיות.
המהפכה התעשייתית השנייה התרחשה בשנת 1870, עת הומצאה חגורת המסוע בתעשייה.
המהפיכה התעשייתית הזו אפשרה הקמת מפעלים המסוגלים לייצר בקצב גבוה במיוחד, לאותם הזמנים ובהשוואה לייצור הידני או המכני, כאשר החשמל היה הכוח שהניע את המפעלים בתעשייה.
המהפכה התעשייתית השלישית התרחשה בשנת 1969, כאשר הומצא הבקר המתוכנת הראשון של חברת מודיקון, בקר Modicon 084. המהפיכה התבססה על רכיבי אלקטרוניקה וציינה את ראשית תחום התקשורת המהירה של ימינו.
מהפיכה תעשייתית זו אפשרה פעילות ייצור אוטומטית, מדויקת, חסכונית במשאבים עם יכולות ניטור ופתרון תקלות בזמן אמת.
תוכנה ידידותית וחכמה החליפה את הבקר המתוכנת ברכיבי החשמל שהותקנו לצורכי אוטומציה במפעלים.
המונח תעשיית הבשר מתייחס לתעשיית החקלאות מן החי לצורך ייצור, אריזה, שימור ושיווק של בשר.
חלק גדול מתעשיית הבשר מערב גידול מרוכז וצפוף של חיות במקומות מגודרים וסגורים, כגון רפתות, לולים ודירים.
היבטים רבים בגידול בשר הפכו למתועשים, גם בגידול חיות המזוהות כמזון גורמה, כגון כבד אווז.
תהליך ייצור הבשר מעובד לרוב בשיטת אינטגרציה אנכית, שבו רוב שלבי הייצור מנוהלים על ידי חברה אחת.
מבין יצרניות הבשר הגדולות בעולם:
טייסון פודס - חברה אמריקנית, המעבדת והמשווקת הגדולה ביותר בעולם של בשר עופות, בקר וחזירים.
Shuanghui - חברה סינית, יצרנית הבשר הגדולה ביותר בסין והיצרנית הגדולה ביותר בעולם של בשר חזיר.
JBS S.A - חברה ברזילאית, יצרנית הבשר המעובד הגדולה ביותר בעולם (במכירות).
החברה מייצרת בשר מעובד של עופות, בקר וחזירים.
על פי דו"ח צריכת הבשר העולמית של האו"ם, ארצות הברית ממוקמת במקום הראשון בצריכת הבשר, שצורכת בממוצע 95.4 ק"ג לנפש בשנה, ואוסטרליה במקום השני, עם צריכה ממוצעת של 92.5 ק"ג לנפש בשנה.
מדינות האיחוד האירופי ממוקמות במקום השמיני.
בעוד צריכת הבשר הנמוכה באירופה מקושרת עם הרגלים תרבותיים, המדינות המתפתחות ממוקמות בתחתית הדירוג, שם מצבם הכלכלי של האזרחים הוא גורם עיקרי לצריכת הבשר הדלה.
בתחתית הדירוג ממוקמות מדינות מתפתחות כמו אתיופיה, שצורכת בממוצע 4.4 ק"ג לנפש, בנגלדש שצורכת בממוצע 3.2 ק"ג לנפש והודו, שצורכת 2.9 ק"ג לנפש בממוצע.
במדינות אלו, מצבם הסוציו-אקונומי הנמוך של האזרחים הוא גורם עיקרי לצריכת הבשר הדלה.
ישראל ממוקמת רביעית בעולם בצריכת הבשר לנפש.
הדירוג הגבוהה נובע בין היתר מהצריכה הממוצעת של בשר העוף (57.7 ק"ג), שבה היא במקום ראשון בעולם.
בשר העוף, שכאמור הוא הנתח העיקרי של אספקת הבשר בישראל, מבוסס על גידול וייצור מקומיים.
אולם ייצור זה נשען על מרכיבי הזנה (גרעינים וחומרי הזנה נוספים), שרובם המוחלט מיובא ממקורות שונים.
בשר הבקר הנצרך בישראל מחולק לבשר טרי ובשר קפוא.
הבשר הקפוא מהווה כ-65% מהצריכה והוא מיובא בעיקר מדרום אמריקה.
הבשר הטרי מחולק לעגלים שמיובאים במשלוחים חיים ומפוטמים בישראל - כ-47% מהבשר הטרי, עגלים ופרות מרפתות החלב - כ-40%, ועגלים מעדרי בקר - כ-13%.
שטח הקרקע הנחוץ לאספקת הבשר בישראל גבוה בכ–200% מהיקף הקרקע החקלאית הזמינה בישראל.
שטחי קרקע אלה פזורים ברחבי העולם, ומשמשים לרעיית בקר או לגידול גרעינים להזנת בעלי חיים.
ביקורת נמתחת על תעשיית הבשר מכמה הבטים:
תנאי העבודה של העובדים בשנת 1906 התפרסם בארצות הברית הרומן החברתי "הג'ונגל" מאת העיתונאי והסופר אפטון סינקלייר שעסק בתנאים הקשים של עובדים מהגרים בתעשיית הבשר בשיקגו בארצות הברית בשלהי עידן הברונים השודדים.
הספר מתאר את סיפורה הקשה של משפחת מהגרים ליטאית שהגיעה לארצות הברית בתחילת המאה ה-20 לעבוד בשיקגו, שנודעה אז כבירת בתי המטבחיים של העולם.
המשפחה נרמסת תחת גלגלי המכונה האכזרית של התעשייה הקפיטליסטית, בחיים שהופכים לסיוט.
סינקלר מתאר בסצנות מחרידות וראלסיטיות את תנאי העבודה המשפילים, הניצול, העוני, השחיתות, המחלות, הפציעות הייאוש ואת היחס האדיש והמנוכר לכל אדם ולבעלי חיים כאמצעי לרווח כספי ותו לא.
רבים מבין הפועלים נפצעים במהלך עבודתם או חולים במחלות שונות בעקבות חשיפה לתנאי היגיינה קשים.
הספר מתאר גם ניצול מיני של עובדות, ואת הידרדרות המשפחה לעוני סבל ומוות.
איכות ירודה של המזון ובריאות הציבור אף כי סינקלר כיוון למחות בספר על תנאי העבודה והעוני המזעזעים של העובדים, הספר גרם לשערורייה הציבורית סביב חלק קטן בספר שעסק באיכות הירודה של תנאי ההיגיינה בתעשיית הבשר.
הדבר הוביל את נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט ליזום ועדת חקירה מיוחדת ובהמשך לרגולציה על תעשיית הבשר ותעשיית המזון שקיימת עד היום בארצות הברית, והוביל בהמשך לחקיקה דומה במדינות אחרות.
דו"ח הוועדה טען כי התנאים בתעשיית הבשר בשיקגו היו "מגעילים" וכי יש צורך בשינוי רדיקלי במצב לטובת בריאות הציבור.
בשנת 1906 נחקק בארצות הברית "חוק הפדרלי לפיקוח על הבשר" שחייב בדיקה של החיות לפני השחיטה, בדיקה נוספת לאחר המוות וחייב גם תנאי היגיינה במשחטות ובמפעלים לעיבוד בשר.
החוק אסר על זיוף או מיתוג שגוי של בשר ומוצרי בשר הנמכרים כמזון, ומבטיח שבשר ומוצרי בשר נשחטים ומעובדים בתנאים סניטריים מוסדרים בקפדנות ובמדינות רבות נוספות.
הטעיית צרכנים סיבה נוספת למהומה שקמה סביב הספר הייתה טענות כי תעשיית הבשר מיתגה בשר באיכות ירודה כבשר משובח.
בלחץ דעת הקהל עבר באותה שנה גם "חוק המזון והתרופות הטהורים" משנת 1906. זה היה הראשון מבין שורה של חוקים משמעותיים להגנה על הצרכן, שיזם הקונגרס, ואשר בסופו של דבר הוביל להקמת מנהל המזון והתרופות בארצות הברית - ה-FDA.
המטרה המרכזית של החוק הייתה לאסור מכירה של מוצרי תרופות ומזון מדוללים או בעלי תווית מטעות.
השלכות סביבתיות חמורות - תעשיית הבשר תורמת להתחממות העולמית, זיהום האוויר, זיהום המים, מחסור במים, ולהקטנת המגוון הביולוגי.
כדי לייצר מוצרים מן החי בכמות שעונה על הביקוש, יש צורך להאכיל ולהשקות כמות אדירה של בעלי חיים.
אחוזים גדולים משטח כדור הארץ משמשים היום להאכלת בעלי חיים באמצעות שדות לגידול מזון לחיות.
משאבי קרקע ומים רבים מנוצלים באופן אינטנסיבי לגידול מזון החיות, והמחיר הסביבתי שאנו משלמים גבוה במיוחד: חיסול של בתי גידול טבעיים (יערות האמזונס הם רק דוגמה אחת לכך), הכחדה מואצת של מינים ופגיעה במגוון הביולוגי.
מחיר סביבתי נוסף שגורמת תעשיית המזון מן החי הוא פליטת גזי חממה כמו מתאן ופחמן דו-חמצני.
לפי הערכות, תעשייה זו אחראית ל-20% מפליטת גזי החממה בעולם – יותר מכל הפליטות שמקורן בתחבורה.
פרט להשפעה הישירה של פליטת גזי חממה, גם בירוא היערות – שאחוז גבוה ממנו נועד להכשיר שטחי מרעה או לגדל מספוא – מביא לשחרור נוסף של גזי חממה ממאגרי פחמן שאגורים בקרקע ובצומח.
סבל שנגרם לבעלי החיים בשל הפרקטיקות המכאיבות של התעשייה ותנאי החיים, כליאה, חוסר גירויים ושלילת האינסטינקטים הבסיסיים.
בעיות בריאותיות שנגרמות לבעלי החיים בשל ברירה מלאכותית שנעשית לצורך גדילה מהירה וייצור בשר, ביצים וחלב בכמויות הולכות וגדלות, ותנאי החיים בצפיפות קיצונית וזוהמה.
לדוגמה: תוחלת החיים הפוטנציאלית של תרנגול היא 15 שנים, בעוד שבתעשיית הבשר היא שישה שבועות בלבד, פרות ועגלים יכולים לחיות עד גיל 20, בתעשיית הבשר עגלים נשחטים בגיל שנה, ופרות חולבות נשחטות לבשר לרוב בסביבות גיל חמש.
משלוחים חיים - משלוחים של בעלי חיים ממדינה למדינה למטרת פיטום ושחיטה, כחלק מתעשיית הבשר.
המשלוחים החיים נתונים לביקורת בעולם בשל הסבל הרב של בעלי החיים במסעות אלה.
בנוסף למסעות היבשתיים הארוכים בדרך אל הנמלים ומהם, בעלי החיים סובלים מצפיפות רבה, מחלת ים, זוהמה, חום קיצוני, רעב וחלקם אף מתים בדרך.
עמותות רבות בארץ ובעולם פועלות כדי להעלות את המודעות ולגרום להפחתה בצריכת מוצרים מן החי.
עמותות אלו מארגנות הפגנות, עושות פרסומות, עורכות הרצאות וכנסים, לוקחות חלק פעיל בהחלטות ארגונים עולמיים וממשלתיים, כגון ארגון הבריאות העולמי ועוד.
PETA - ארגון צער בעלי חיים הגדול בעולם שנוסד ב-1980, הארגון מחזיק מקלטים לבעלי חיים ומקדם טבעונות בעזרת תחקירי סתר וקמפיינים ברשתות התקשורת.
Mercy for Animals - ארגון עולמי ללא מטרות רווח שמבצע תחקירי סתר בתעשייה ומוקדש למניעת אכזריות לחיות משק וקידום בחירות מזון מוסריות, נוסד בשנת 1999.
Compassion Over Killing - ארגון ללא מטרות רווח שנוסד בשנת 1995. הארגון מתמקד בארגון קמפיינים נגד המשק המתועש ומקדם צמחונות.
החזית לשחרור בעלי חיים (בינלאומי) - ארגון בינלאומי אידאולוגי פרו-טבעוני התומך בזכויות בעלי חיים ובפעולה ישירה לשחרור בעלי חיים מתעשיות הבשר, הביצים ומוצרי החלב, תעשיית הפרווה, מעבדות המחקר העושות ניסויים בבעלי חיים ותעשיות אחרות הכרוכות, באכזריות כלפי בעלי חיים.
Vegan Friendly - העמותה למען עתיד טבעוני.
פועלת לקידום טבעונות וזכויות בעלי חיים.
אנימלס - עמותה ישראלית לזכויות בעלי חיים, הנאבקת נגד פגיעה בבעלי חיים במסגרות תעשייתיות, כגון תעשיית המזון מן החי, תעשיית הלבוש, תעשיית הבידור, וניסויים בבעלי חיים.
תנו לחיות לחיות - עמותה ותיקה שמנהלת מקלטים לחיות מחמד, ומקדמת טבעונות על ידי תחקירי סתר וקמפיינים תקשורתיים.
שחרור מוחלט - תנועה ישראלית למען בעלי חיים.
התנועה נוסדה על ידי טל גלבוע, שהתפרסמה בזכות זכייתה בתוכנית האח הגדול.
קירות שקופים - עמותה ישראלית רשומה למען בעלי חיים.
ברוסיה פועלת תעשייה ביטחונית ענפה מאוד שהפכה למרכיב בולט בתעשייה הרוסית.
תעשייה זו נועדה לתת מענה לצרכיה הביטחוניים של רוסיה ובעיקר של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
קיימת השקעה רבה בפיתוח אמצעי לחימה מתוצרת רוסיה והיא נחשבת לאחת המדינות המובילות בעולם בתחום זה.
התעשייה הצבאית נחשבת למגזר חשוב מאוד בכלכלת רוסיה ותחום התעשייה שמעסיק את מספר העובדים הגדול ביותר במדינה.
רבים מאמצעי הלחימה המיוצרים מיועדים לייצוא, שעליו מפקחת חברת רוסאובורנאקספורט.
היקף הכנסות התעשייה הגיע בשנת 2007 ל-18.6 מיליארד דולרים, 11.6 מהם הגיעו מהזמנות של הצבא ו-7 מיליארד דולר מייצוא.
בתעשייה הצבאית הרוסית עובדים קרוב ל-3 מיליון איש.
בשנת 2012 הייתה רוסיה ליצואנית הנשק השנייה בגודלה בעולם (כשרק ארצות הברית מעפילה עליה), עם שווי ייצוא של 13.5 מיליארד דולרים
בתחילת שנות ה-90 הזמנות הנשק מטעם הצבא הרוסי ירדו באופן משמעותי עובדה שהביאה לפגיעה במפעלי התעשייה הצבאית במדינה.
בשנת 1996 אחוז ההזמנות החדשות עמד על 50% מסך כלל ההזמנות לצבא ושנה לאחר מכן ירד ל-21% בלבד מתוך כלל ההזמנות לצבא הרוסי.
ברם, החל משנת 2000 ההשקעות הממשלתיות בתחום התעשייה הצבאית החלו לצמוח וגדלו מ-46 מיליארד רובלים בשנת 2000 עד לכדי 111 מיליארד רובלים בשנת 2003. בשנת 2004 הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית הזמינו ממפעלי התעשייה הצבאית הרוסית נשק בשווי 136 מיליארד רובלים (4.7 מיליארד דולרים).
מאז 2005 ההזמנות מטעם המדינה גדלות בשליש מדי שנה.
באפריל 2000 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין חתם על צו נשיאותי לפיו חברת "הטכנולוגיות הרוסיות" (Российские технологии) תוכפף לחברת "פרומאקספורט" כצעד ראשון לאיחוד חברות ממלכתיות לייצור נשק.
בנובמבר אותה שנה אוחדו החברות "פרומאקספורט" ו"רוסוואורוז'ניה".
הגוף החדש קיבל את השם "רוסאובורונאקספורט".
ב-1 בדצמבר 2000 הוקמה הוועדה הממשלתית לשיתוף פעולה צבאי וטכנולוגי עם מדינות זרות שהיה לגוף העיקרי שפיקח על ייצוא נשק.
באוקטובר 2001 מפעל סוחוי הפך לחברת החזקות בתחום התעופה.
באפריל 2002 הוקמה חברת החזקות על בסיס תאגיד "אנטיי" ובמסגרתו אוגדו 23 חברות ממלכתיות לייצור מערכות נ"מ.
בשנת 2004 הוחלט לארגן מחדש את הוועדה הממשלתית לשיתוף פעולה צבאי וטכנולוגי עם מדינות זרות אל תוך השירות הפדרלי לשיתוף פעולה צבאי וטכנולוגי שהוכפף למשרד ההגנה הרוסי.
המדינה המשיכה לתמוך בתחום התעשיות הביטחוניות כאשר הוקמה הוועדה הממשלתית לענייני התעשייה הצבאית והוטל עליה ליישם את מדיניות המדינה בנושאי התעשייה הצבאית ופיתוח התעשיות בנושאי הצבא.
ב-1 במרץ 2007 נחתם צו נשיאותי לפיו הותר רק ל"רוסאובורונאקספורט" לייצא נשק רוסי.
על כל יצרניות הנשק ברוסיה נאסר לייצא בעצמן את תוצרתן.
בשנת 2009 המדינה העניקה סובסידיות על סך 6 מיליארד רובלים לחברות התעשייה הצבאית, 76 מיליארד רובלים נוספים הועברו כערובות מדינה עבור אותן חברות.
בשנים 2009—2010 המדינה השקיעה 220 מיליארד רובל בתחום זה.
בשנת 2010 תוכנן כי הזמנות הנשק מהמדינה יגיעו לכדי 375 מיליארד רובלים.
באותה שנה צבא הרוסי קיבל לרשותו 20 אלף יחידות חדשות של טכנולוגיה צבאית, לרבות 27 טילים בליסטיים, 34 טילי כנף, 6 רכיבי חלל, 21 מטוסים, 37 מסוקים, 19 טילי נ"מ, 61 טנקים, 325 כלי רכב משוריינים ונגמ"שים וההשקעה בתחום התעשייה גדלה לכדי 19 טריליון רובלים.
בשנת 2011 הושלמה רפורמה מבנית בנושאי התעשייה הצבאית ברוסיה והוקמו תאגידים מאוחדים בבעלות המדינה שניהלו 50 חברות שונות, האחראיות ל-60 אחוז מתפוקת התעשייה הצבאית במדינה.
בשנת 2001 רוסיה ייצאה נשק בשווי 3.7 מיליארד דולר בלבד, אולם אלה גדלו מאוד והגיעו לכדי 13.2 מיליארד דולר בשנת 2013.
השפעת התעשייה על מחוזות השלטון המקומי
התעשייה הצבאית הרוסית מהווה חלק משמעותי מההכנסות המדינה ובפרט היא מהווה נדבך מרכזי בהכנסותיו של מחוז ניז'ני נובגורוד, כ-30 עד 40 אחוז מההכנסות המחוז.
החברות העיקריות בתחום ייצור כלי נשק הן: "רוסטכנולוגיות", אובורונפרום, מוטורסטרויטל, אוּרַאלוַואגוֹנְזָאבוֹד, מפעל המכונות של איז'בסק, מפעל המכונות של ניז'ני נובגורוד, מפעל ווטקין מפעל קירוב ואחרים.
חברות נוספות בתחום התעשייה הצבאית הן: חברת וימפל, תאגיד המספנות המאוחד, מפעל קירוב, קאזאן מסוקים (המהווה חלק מתאגיד "מסוקי רוסיה") ומשרד התכנון "רובין", מפעל הטרקטורים של וולגוגרד, מפעל הטרקטורים בצ'ליאבינסק.
התעשייה הצבאית הרוסית סובלת ממחסור בצוותי עבודה צעירים ואחוזים גבוהים של חובות כספיים במפעלי התעשייה הצבאית והתעשייה אינה מצליחה לייצר הזדמנויות עבודה נאותות עבור צעירים.
תעשייה כימית בישראל מתייחסת למפעלים העוסקים בייצור של חומרים סינתטיים בישראל.
התעשייה הכימית בישראל מהווה חלק חשוב ומרכזי בכלכלת ישראל והיא מעמודי התווך של התעשייה הישראלית.
תעשייה זו מאגדת פעילות של כ־400 מפעלים המעסיקים כ־30,000 עובדים (כ-10% מסך העובדים בתעשייה הישראלית).
התעשייה הכימית אחראית לכ־40% מהיצוא התעשייתי וכ-30% מהפדיון התעשייתי.
לתעשייה הכימית הישראלית ייצוג משמעותי במדד תל אביב 35 – מדד הדגל של הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
כשליש מהחברות המיוצגות במדד זה הן יצרני כימיקלים המהווים חלק מהותי מהתעשייה הכימית הישראלית.
התעשייה הכימית נשענת על חומרי גלם מצד אחד ומקורות אנרגיה מצד שני.
בעזרת אוצרות הטבע המעטים המצויים בישראל, חומרי גלם המיובאים מחו"ל וכוח אדם מקצועי ומיומן הפכה התעשייה הכימית בישראל, שהתמקדה בעבר הלא רחוק בעיקר בייצור חומרים בסיסיים, לתעשייה שאחוז גבוה מכלל הייצור שלה הם חומרי המשך ומוצרים בעלי ערך מוסף גבוה.
כיום עוסקת התעשייה הכימית בישראל במגוון רחב מאוד של תחומים והיא מהמתקדמות, היעילות והמפותחות בעולם.
היקף פעילות - 17.1 מיליארד דולר (כ-26% מהפעילות התעשייתית).
ייצוא - 11 מיליארד דולר (64% מהייצוא התעשייתי).
מתקנים - כ־400 מפעלי ייצור כימיים (מתוך 18,000 מפעלי תעשייה).
חשיבות עולמית: התעשייה הכימית הישראלית מספקת שליש מתצרוכת הברום העולמית; שישית מתצרוכת האשלג העולמית; מובילה עולמית בייצור תוספי מזון ומעכבי בעירה מבוססי זרחן וברום; מובילה עולמית בייצור של חומרי הגנה על הצמח; תעשיית התרופות הישראלית היא מהגדולות והמובילות בעולם.
אפיון המוצרים המופקים על ידי התעשייה הכימית
מוצרים בסיסיים (Commodities), לרוב בעלי ערך מוסף נמוך ומיוצרים בכמויות גדולות.
דוגמאות למוצרים בסיסיים המיוצרים בישראל: אשלג – המיוצר במפעלי ים המלח ומשמש בעיקר כדשן או לייצור דשנים אחרים, ברום – המיוצר גם הוא ממי ים המלח, חומצה גופרתית – המיוצרת מגופרית, אוויר ומים ומשמשת לייצור דשנים וחומרים אחרים, חומצה זרחתית – המיוצרת מפוספט וחומצה הידרוכלורית.
מוצרים מיוחדים (Specialties), לרוב בעלי ערך מוסף גבוה ומיוצרים בכמויות קטנות יותר.
למשל: מעכבי בעירה (לדוגמה: הקסא-ברומו ציקלו דודקאן או בקיצור HBCD), חומרי חיטוי, תוספי תזונה המיוצרים בדרגת ניקיון מיוחדת, תרופות, חומרי נפץ מתוחכמים ועוד.
זיקוק נפט, דלקים, פטרוכימיה ופלסטיקה
הערה: יש להבדיל בין יצרני מוצרי צריכה מפלסטיק שאינם חלק מהתעשייה הכימית , לבין, יצרני חומרי פלסטיק שהם חלק מהתעשייה הכימית.
שם החברהמוצרים עיקרייםבתי זיקוק לנפטכרמל אוליפיניםאתילן, פוליאתילן צפיפות נמוכה ופוליפרופילן המהווים חומרי גלם לתעשיית הפלסטיק.גדיב - תעשיות פטרוכימיות14 מוצרים עיקריים, וביניהם:
חומרים לצריכה תעשייתית, דשנים וחומרים להגנת הצומח
שם החברהמוצרים עיקרייםמקסימהגזים תעשייתיים (בעיקר: חנקן, חמצן, ארגון ופחמן דו-חמצני)מפעלי חמצן וארגון
שם החברהמוצרים עיקרייםאינרום תעשיות בניהאיטונגמותג הבנייה "בלוק איטונג"כרמית מיסטר פיקסמוצרי טיח, חיפויים, דבקים, וחומרי איטוםנירלט צבעיםמוצרי צבעטמבורצבעים, ציפויים וחומרי בנייה מתקדמיםביטוםפיתוח, ייצור, ייצוא ושיווק מוצרי איטום, שיקום, בידוד ובנייה ירוקה מתקדמים לענפי הבנייה והתשתיותא.צ.
טכנולוגיות מתקדמות לבניהבניה ירוקה, חומרי איטום, איטום ביטומני, איטום מרתפים, חומרי גמר, שיקום בטון, מוצרי טיח, טיח גבס, דבקים, מוספים, איטום קריסטלי,
פרמצבטיקה, תוספי תזונה, ביוטכנולוגיה ודיאגנוסטיקה רפואית
חומרי ניקוי, חיטוי והגינה, בישום ותמרוקים
שם החברהמוצרים עיקרייםמעבדות ים המלחמוצרי קוסמטיקהסנומוצרי ניקיון והגיינהגליל כימיקליםזהר דליהמוצרי ניקיון, הגיינה וקוסמטיקה
שם החברהמוצרים עיקרייםתעבורה אחזקותתעשיות חרושת חומרי נפץייצור חומרי נפץ אזרחיים וצבאיים, פירוטכניקה ומוצרים נלווים, הנצלת תחמושת ומיחזורה
שם החברהמוצרים עיקרייםתדיראן סוללותסוללות חשמליות
הערה: ממ"ג שורק והקמ"ג הם בהגדרתם גופי מחקר, ועיקר תרומתם אינה בהכרח בשוק האזרחי.
שם החברהמוצרים עיקרייםהמרכז למחקר גרעיני שורקחומרים וסמנים רדיואקטיבים לצורכי מחקר, רפואה או צבא.
טיפול והטמנה של פסולת רדיואקטיבית (מבתי חולים ומוסדות מחקר אחרים)הקריה למחקר גרעיני נגב
מוקדים מרכזיים של התעשייה הכימית בישראל
התעשייה הכימית בישראל מרוכזת ברובה במספר מוקדים גאוגרפים, רובן בדרום או באזורי פריפריה.
חלקן הפכו למועצות אזוריות תעשייתיות (כנאות חובב).
מפעלי התעשייה הכימית נמצאים לעיתים קרובות בסמיכות זו לזו, וזאת כדי לאפשר סינרגיה מלאה בין המפעלים, כלומר לאפשר שימוש מיטבי במשאבי האנרגיה, בשימוש חוזר של חומרים, בהפקת מוצרי משנה מפסולת של מפעלים אחרים, וכן משיקולים הקשורים לבטיחות והגנת הסביבה או לקרבה לחומרי הגלם ואתרי הייצוא (כגון נמלי הים, ומסילות הברזל).
האתרים המרכזיים של התעשייה הכימית בישראל (תעשיות בולטות):
מפרץ חיפה - חיפה כימיקלים, דור כימיקלים, דשנים וחומרים כימיים, פרוטרום, תרו תעשייה רוקחית, בתי הזיקוק בחיפה (כרמל אולפינים, גדיב- תעשיות פטרוכימיה, שמנים בסיסיים, פז שמנים ושמן תעשיות)
אזור התעשייה אשדוד - פז בית זיקוק אשדוד, מסוף קו צינור אילת-אשקלון (קצא"א)
נאות חובב - אדמה פתרונות לחקלאות, כיל נאות חובב, טבע, החברה לשירותי איכות הסביבה, אקוסול ישראל, פריגו API, מטל-טק, קופולק-דרום, מקסימה, כל בו גז, אביב תעשיות מיחזור, גז גל דרום, גז טכנולוגיות או.בי., לוקסמבורג תעשיות, רינקם, דור אקולוגיה, ביוסויל, אלקון
סדום (ים המלח) - מפעלי ים המלח, מפעל המגנזיום
מישור רותם (מועצה אזורית תמר) - חיפה כימיקלים דרום, רותם אמפרט נגב, פריקלאס ים המלח, מקסימה, נגב מינרלים תעשייתיים
התעשייה הכימית הישראלית היא תעשייה עתירת השקעות, עתירת שטחי קרקע, צרכנית לוגיסטיקה גדולה, וכן צרכנית של אנרגיה ומים.
זוהי תעשייה מתקדמת ומשוכללת המציבה את ישראל בשורה הראשונה של חדשנות עם המדינות המתקדמות בעולם.
מגוון מוצריה המתוחכמים של תעשיית הכימיה מגיע כמעט לכל מדינה בעולם ומקנה לה מוניטין בינלאומי של איכות ואמינות.
למרות נתונים אלה חשופה התעשייה הכימית למגבלות ולקשיים שמקשים על המשך גידולה בישראל.
עיקר הקשיים הם בתחום ההשקעות, החדשנות הטכנולוגית והשמירה על הסביבה.
מאגר כוח אדם מיומן ובעל השכלה גבוהה.
יצירתיות, חדשנות וכושר אלתור המאפיינים את העובד הישראלי, וכן הבקיאות במגוון שפות.
הסכמים של אי הטלת מכסים עם אירופה ועם ארצות הברית, שמאפשרים ייצוא רווחי לארצות אלו.
מרחקים קצרים של לוגיסטיקה בישראל וקרבה לשוקי יעד על ידי הובלה ימית לאירופה, לחוף המזרחי של ארצות הברית והמזרח הרחוק (דרך נמל אילת או, אחר כך, תעלת סואץ).
קיום מענקים ממשלתיים לעידוד תעשייה.
מזהמת ופוגעת באיכות תושבי הסביבה - תחלואת סרטן גבוהה באזור מפרץ חיפה.
השוק המקומי קטן יחסית ולכן יש תלות גבוהה ביצוא.
בירוקרטיה מצד משרדי הממשלה ורשויות התכנון בכל הקשור לתכנון, פיתוח או מתן אישורי הרחבה של מתקנים.
נטל רגולטורי בנושאי סביבה ודעת קהל לא אוהדת.
תלות גבוהה באנרגיה ובחומרי גלם.
ירידה בכמות הפונים ללימודי מקצועות הכימיה וההנדסה הכימית בישראל לאורך השנים.
חומרי הגלם המשמשים את התעשייה הכימית בישראל
מפעלי התעשייה הכימית משתמשים באוצרות הטבע ובחומרי הגלם המיובאים על מנת לייצר מגוון מוצרים.
חלק מהמוצרים הם מוצרים מוגמרים, וחלק משמשים כחומרי ביניים להמשך הייצור התעשייתי
משאבי הטבע העיקריים בישראל הם ים המלח ומרבצי הפוספטים בנגב.
ים המלח מהווה מקור למספר חומרים, שהחשובים ביניהם הם האשלג, הברום והמגנזיום, ואילו מרבצי הפוספט מהווים מקור לחומר חשוב נוסף – החומצה הזרחתית.
חומרי גלם אלו משמשים הן כמוצרים מוגמרים והן כחומרי ביניים, המהווים בסיס למוצרים רבים ומגוונים.
חלקם אף משמשים ליישומים ייחודיים ביותר והם מהווים תשתית לתעשייה כימית רבת היקף וענפה ולמוצרים הניתנים לניצול למטרות רבות.
פיתוחים נבחרים של התעשייה הכימית בישראל
ברשימה הבאה מובאים כמה תהליכים ומוצרים שפותחו בישראל כחלק מהמחקר ופיתוח המקומי:
תהליך חיפה - מיצוי נוזל להפקת חומצה זרחתית לבנה (מתגובת סלע פוספט עם חומצה הידרוכלורית) ואשלגן חנקתי (מתגובה של חומצה חנקתית ואשלג).
תהליכים אלה נותנים יתרון לחומרי גלם מקומיים ולמוצרים.
תהליך אמן - פירוק תרמי ישיר של תמלחות ים המלח לקבלת חומצה הידרוכלורית ומגנזיום חמצני בדרגת ניקיון גבוהה מאוד.
פיתוח תהליך המקטין את השימוש בקיטור לטון מוצר ברום.
פיתוח מונעי התלקחות וביוצידים על בסיס ברום.
תהליך הגיבוש הקר - פיתוח תהליך לייצור אשלג מהתמלחות - תהליך ייחודי המאפשר חיסכון ניכר באנרגיה.
אינטרפרון - תרופה אנטי ויראלית שפותחה בישראל בתהליכים ביוטכנולוגיים.
קופקסון - תרופה ייחודית שפותחה בישראל מהמחקר ועד הייצור, הבדיקות והאישורים במסגרת של טבע.
ציוני דרך בולטים בהתפתחות התעשייה הכימית בישראל
גדליהו וילבושיביץ מייסד ב־1903 את "החברה לפיתוח תעשיות בארץ ישראל", ובאמצעותה מגייס כספים להקמת מפעלי תעשייה כבדה.
עם חזרתו לארץ, בשנת 1912, מקים את בית החרושת הראשון ליציקת ברזל בארץ ישראל.
בנוסף מקים יחד עם ליאון שטיין מפעל אשר ייצר ציוד לקידוח ומתקנים לשאיבת מים מבארות.
בשנת 1922 הוקמה על חוף הים בעתלית, "חברת המלח בארץ-ישראל" שעסקה בהפקה של מלח לבישול ולתעשייה.
בשנת 1923 הוקם מפעל נשר חיפה, שהיה מפעל המלט הראשון בארץ ישראל.
המפעל הוקם בהמלצתו של נחום וילבושביץ ובסיועו של המהנדס הונגרי ארפד גוט, בשל הגידול בביקוש למלט.
המפעל הוקם בקרבה לנמל חיפה, הרכבת החיג'אזית ומרבצי אבן הגיר המתאימים בכרמל.
בשנת 1923 הקים פנחס רוטנברג את "חברת החשמל לפלשתינה".
בתחילת שנות ה-30 של המאה העשרים, השיג משה נובומייסקי, מהנדס יהודי מרוסיה, זיכיון ממשלת המנדט הבריטי להקמת "חברת האשלג הארץ ישראלית" לניצל של מי ים המלח להפקה של אשלג וברום.
בתחילת שנות ה-40 הסתיימה הקמתם של בתי הזיקוק לנפט במפרץ חיפה, שהוקמו על ידי ממשלת המנדט הבריטי.
עלייה מוגברת לארץ ישראל בשנות ה-50, הביאה לצמיחה מהירה במשק, לצורך במוצרים מול הצורך בתעסוקה לעולים החדשים.
הממשלה מימנה הקמה של מפעלים וכן מענקים לפרטים שהקימו מפעלים.
למדינה נכנס כסף גם מהשילומים מגרמניה, חלקו ישירות לממשלה וחלקו כתשלום פיצוי לאזרחים נפגעי הנאצים.
הרבה מהכסף הושקע בתעשיות פלסטיק, מתכת, כימיה ופרמצבטיקה.
ביניהם תמנע (כריית והפקת צמנט נחושת), דשנים וחומרים כימיים לייצור פוספטים, אמוניה לחקלאות והרחבת מפעלי ים המלח לייצור אשלג, מלח (לתעשייה ולבישול) וברום.
הדשנים סופקו גם למדינות מחוץ לישראל.
כמו כן במסגרת חברת העובדים הוקמה מכתשים לייצור חומרי הדברה.
ישראל עדיין נתפסה כמדינה חקלאית והתעשייה הכימית התגייסה לספק את צורכי החקלאות המקומית.
וכן ליד בתי הזיקוק הוקמה תעשייה פטרוכימית שמנצלת את התזקיקים לייצור מוצרי המשך בתחום הפלסטיקה והממסים לשימושים תעשייתיים.
מלחמת ששת הימים הביאה לפריצת דרך רבת משמעות גם לתעשייה.
בתחום תעשיות הנשק והאלקטרוניקה הצבאית החל פיתוח מואץ ותיעוש, שנבעו בין היתר מלקחי האמברגו הצרפתי.
התיעוש כלל תעשיית נשק (התעשייה הצבאית), תותחים, טנקים וגם שיפוץ מטוסים וייצור.
ההשקעות של גורמים בינלאומיים בישראל גדלו והביאו לגידול בתעשייה שהשוק המקומי נעשה קטן עליה.
התעשייה הכימית התרחבה ופנתה לשווקים מחוץ לישראל כדי לאפשר גידול בייצור.
משנות ה-70 - תחילתם של תהליכי הפרטה גדולים במשק הישראלי שנעשו לאור עידודן של ממשלות ישראל.
בשנים אלו ניתן לראות קפיצה מרשימה בביצועי החברות שהביאו לשגשוגן.
לקפיצה זו אחראיים גם השינויים בצריכה העולמית, הניהול הנבון של התעשיות המקומיות והראייה הגלובלית.
תעשיית החרסינה של הרנד (בהונגרית: Herendi Porcelánmanufaktúra) מייצרת כמעט מאז היווסדה בשנת 1826 את יצירות המופת של עבודות היד שלה בהתאם למסורותיה.
בעבר נקראה החרסינה "זהב לבן", הזכות להחזיק בכלי חרסינה הייתה זכות מיוחדת, משמעות הבעלות על כלי חרסינה הייתה דרגה חברתית, זה היה אובייקט שיצר געגועים אליו, כמיהה, והוא היווה ערך.
העיבוד של משחת החרסינה הגולמית דרך יציקת הדיסק, היציקה של אנשי המקצוע ושריפתו באש הכבשן עד להחלקה האחרונה של מכחול הצבע נעשית בעבודת יד בהרנד עד היום.
כך נולדים הערכים הידועים והמוכרים בכל יבשת מיושבת בעולם.
כך נולדה החרסינה (פורצלן) של הרנד כהונגריקום, כלומר חלק מהמורשת ההונגרית.
כאשר קודמו של המפעל, בית המלאכה לכלי חרס וכלי אבן, נפתח בשנת 1826 על ידי וינצה שטינגל באמצע טרנסדנוביה, כמה קילומטרים מאגם הבלטון, איש לא יכול היה לנחש שעד מהרה יהיה שמו של היישוב הזעיר, הרנד, ידוע כל כך ברחבי העולם.
בגלל קשיים כלכליים, מוריץ פישר עתיר ההון קנה את בית המלאכה הקטן בשנת 1839 (כ-13 שנים לאחר היווסדו) ומאז מיוצרים רק כלי חרסינה בהרנד.
כל הקווי יתר המוצרים בוטלו.
תעשיית החרסינה של הרנד זכתה בין היתר בתואר ספק החצר הקיסרית והמלכותית תוך ציפייה להצלחות בינלאומיות.
האריסטוקרטיה ההונגרית הורתה להשלים על אוספי החרסינה השבריריים שלה כמעט אך ורק בהרנד ובאמצעות הכלים המחליפים האלה (במקום אלה שנשברו) המפעל הכיר השתמש ומשתמש במוטיבים ישנים רבים שאחרים שכחו זה מכבר.
בנוסף לקערות ולצלחות עם קצוות מוזהבים עשירים, אחרים פשוט מצוירים, המיוצרים לשולחן הנסיכותי, העונה גם על צורכי שולחן זה...."
קישוטי חרסינה וכלי שולחן מיוצרים בהקפדה הגדולה ביותר בהרנד.
מסירותם ובקיאותם של יצרני וציירי החרסינה הם שלבים בסיפור ההצלחה של הרנד פורצלן וכך הם גם הפרסים שזכה המפעל בתערוכות עולמיות - בלונדון ב-1851 וב-1862, בפריז ב-1867, בווינה ב-1873, בבריסל ב-1935 ובפריז שוב ב-1937. תעשיית החרסינה של הרנד שרדה מלחמות, אסונות טבע ומשברים כלכליים עולמיים.
זה מוכיח, לדברי המפעל, שהמסורת שמטפחים היא נצחית!
גם בעולם המודרני החרסינה של הרנד בעבודת יד היא אחד האוצרות הבולטים בעולם.
תעשיית החרסינה של הרנד, בתור תעשיית החרסינה הגדולה בעולם, מציעה את "יופי החושים" - שנצרב בפורצלן.
1826ייסוד בית מלאכה על ידי וינצה שינגל וניסיונות לייצר חרסינה1839מוריץ פישר רוכש את בית המלאכה1842תערוכת התעשייה ההונגרית הראשונה.
מדליית ארד למפעל המתחיל הקטן1851בתערוכה העולמית בלונדון המלכה ויקטוריה מזמינה סט כלי קפה של הרנד עם דוגמת פרפרים עבור טירת וינדזור.
הדוגמה תיקרא לימים ויקטוריה1855מדליית זהב ביריד העולמי בפריז.
הקיסר פרנץ יוזף מזמין מערכת הרנד עבור הנסיכה הגדולה אליזבט1857מוריץ פישר מעניק כלי הרנדי ליום הולדתו ה-88 של המדען אלכסנדר פון הומבולדט1863מוריץ פישר מקבל תואר אבירות מהקיסר ומוצג לפניו1867מוריץ פישר מקבל תואר אצולה, סמל ותוספת לשמו מהקיסר1872מוריץ פישר מקבל תואר ספק החצר הקיסרית1873הצלחה רבה בתערוכה העולמית בווינה.
עובדיו מגויסים1923המפעל הופך לחברה בערבון מוגבל תחת ניהולו האמנותי של ינה פישר1929אדה טלץ' הפסל מתמנה למנהל המפעל
תעשיית הטקסטיל היוותה מרכיב חשוב בכלכלתה של צפת במאה ה-16. התעשייה התפתחה בזכותם של יהודים רבים ממגורשי ספרד, פורטוגל וסיציליה שמצאו מקלט בעיר העתיקה של צפת.
התיישבותם של מגורשי ספרד בצפת
במאה ה-16 נכללה צפת באיילט דמשק של האימפריה העות'מאנית.
לאחר גירוש ספרד ב-1492, הגיעו לצפת יהודים רבים שחיפשו מקלט במקומות שבשליטת האימפריה העות'מאנית.
לדעיכת תעשיית הטקסטיל בצפת בתחילת המאה ה-17 מספר סיבות ביניהן עליית מחירי הצמר בארצות הבלקאן, צמר ששימש לה חומר גלם, העלאת המיסים המוטלים על בדים, הצפת השווקים העות'מאניים בבדים אנגליים ובאופן כללי היחלשותה של האימפריה העות'מאנית.
ייצור הטקסטיל הפך למקור ההכנסה העיקרי של הקהילה היהודית בצפת אשר ניהלה אותו בצורה כמעט בלעדית.
אלפים מיהודי צפת מצאו את פרנסתם בתעשיית אריגי הצמר עם הקמת בתי מלאכה לטווייה ולאריגה, מצבעות גדולות, הקמת מבטשות רבות בנחל עמוד, חלקן על ידי הסבת טחנות קמח, כמו גם הקמת בתי מלאכה לחייטות.
צמר גולמי, שיובא לצפת מטורקיה, מארצות הבלקן ומספרד דרך נמלי צידון ועכו, עובד בצפת והמוצרים המוגמרים יוצאו לסוריה, למצרים ולארצות הים התיכון.
הסוחרים היהודים שמרו על קשר עם קהילות טורקיה ויוון ושיווקו בעזרתן את מוצרי הצמר המשובחים שייצרו בצפת.
האריגים והבגדים מתוצרת צפת היו סחורה מבוקשת בארצות הים התיכון - טורקיה, מצרים, סוריה, יוון וגם איטליה.
חייטיה של צפת סיפקו בגדים גם לאנשי הצבא הסורי בדמשק ובחלב.
רבנים ותלמידי חכמים מתושבי בצפת בחרו להשתלב בתעשיית הטקסטיל ולהתפרנס ממנה, כדי לא להזדקק לתמיכתה הכספית של הקהילה, וכך לרבי משה גלנטי, רבה הראשי של צפת, הייתה מתפרה ולרבנים משה בירב, מנחם בן משה הבבלי ואחיו ראובן היו מצבעות.
בשנת 1522 מנתה האוכלוסייה היהודית בצפת שלוש מאות משפחות.
בזכות התיישבותם של היהודים ממגורשי ספרד העיירה הפכה למרכז בינלאומי של ייצור בדים ועד סוף המאה גדל מספר המשפחות היהודיות בצפת לקרוב ל-20,000 .
הצמיחה הכלכלית של צפת בתקופה זאת נבעה בעיקר מהסחר המשגשג בבדי צמר ומוצריהם.
על היהודים, שהיו הכוח המרכזי בתעשיית הטקסטיל ובמסחר, הוטלו מיסים גבוהים שהעניקו דחיפה משמעותית לכלכלת האזור.
כאשר 1,000 מהיהודים האמידים ביותר עמדו בפני גירוש לקפריסין ב-1576, טענו רשויות המס המקומיות כי צפת תהיה "על סף חורבן" ו"אוצר דמשק יספוג הפסד גדול" אם, בין היתר, "מס בולים על בד רחב, מכס על לבד וגביית המס על בתי הצביעה יופסקו".
יש טוענים ששגשוגה הכלכלי והתחזקותה הכללית של צפת נתנו בידי הרב יעקב בירב, ראש ישיבה ודמות מרכזית בחיי הרוח של העיר, את הכוח לצאת למאבק לקידום רעיון חידוש הסמיכה, בניגוד לעמדתו הנחרצת של הרב לוי בן חביב, ראש חכמי ומנהיגי ירושלים.
אשר כתב: "האם בגלל הכמות הגדולה של בגדים שמיוצרים בצפת הם מתיימרים להיות מנהיגי העם היהודי?"
עם ירידת רווחיות תעשיית הטקסטיל בתחילת המאה ה-17, התמעטו העוסקים בתחום והיהודים החלו אט אט לעזוב את העיר.
תעשיית הביגוד או תעשיית ההלבשה, הידועה גם בשם תעשיית הביגוד המוכנה ללבישה (קונפקציה) או תעשיית ביגוד הטקסטיל, מתייחסת לייצור בקנה מידה גדול של מוצרי ביגוד, לרוב בייצור המוני, אך לפחות בסדרות גדולות.
היסטורית, היא צמחה מחייטים וממתפרות קטנות שייצרו בגדי גברים, נשים וילדים שנעשו בשיטות מלאכת יד.
בהשפעת המיכון ההדרגתי של התהליכים הטכנולוגיים שמשתמשים בהם וכתוצאה מדרישות השוק החדשות שהופיעו עם העיור צמחו מלאכות אלה לתעשייה עתירת ממדים.
תפיסת תעשיית ההלבשה כתעשייה, כוללת אפוא את התשלובות התעשייתיות ואת המפעלים הקטנים והגדולים שעוסקים בייצור המוני וסדרתי של ביגוד ומוצרי טקסטיל אחרים הדורשים הרכבה.
כיום, ביחידות הייצור הללו מועסקים עובדים הנעים בין כמה עשרות עד לכמה אלפים או אפילו עשרות אלפים.
בנוסף, שרדו עד היום יזמים פרטיים המייצרים בגדים בהתאמה אישית ומתקנים בגדים וכן חייטים קטנים של איש אחד או שניים.
הסטטיסטיקה המסכמת מתייחסת בדרך כלל לתעשיית הטקסטיל ולתעשיית ההלבשה ביחד בשם "תעשיית הטקסטיל וההלבשה".
הציבור הלא מומחה חושב על שני המגזרים כאחד וכאשר הוא שומע את המונח "תעשיית הטקסטיל" הוא מכליל בו גם את תעשיית הביגוד.
למעשה, אלה הם שני ענפים נפרדים, אם כי קשורים זה לזה.
זה מצדיק את הדיון הנפרד בשני המגזרים.
ייצור בגדים במפעלי תעשייה החל במחצית השנייה של המאה ה-19. לפני כן, החייטים ייצרו את הבגדים באופן אישי על פי מידות לקוחותיהם בבתי המלאכה (מתפרות) העצמאיות שלהם.
הפריצה אמיתית בתחום זה הגיעה על ידי השיפור ההדרגתי של מכונת התפירה (אליאס האו, 1846; אייזק מריט זינגר (Isaac Singer), 1851; אלן בנג'מין וילסון (Allen B.
מלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865) נתנה דחיפה גדולה לפיתוח הייצור של ה"מוכן ללבישה".
כאשר פרצה המלחמה החיילים עדיין לבשו מדים תוצרת בית, שהיו צריכים תפור אותם בצורה שנקבעה על ידי הממשלה.
עם זאת, ככל שהמלחמה התפשטה והתרחבה יותר, יזמים החלו לבנות מפעלים, שבהם יכלו לייצר ביעילות את הכמות הנדרשת של המדים לצבא בזמן אספקה קצר.
המדידות שנלקחו אצל החיילים המתגייסים הראו שניתן לסווג את הבגדים לקבוצות מידות המציגות סדירות מסוימת, שעבורן ניתן להכין טבלאות מידות אחידות.
טבלאות מידות אלו שימשו גם לאחר תום המלחמה, כאשר עברו לייצור בגדי גברים אזרחיים.
תהליך זה הוביל גם ליצירת תקני מידה אחידים שהתבססו על מידות גוף, אשר חוברו לראשונה בשנים 1939–1940 על ידי מדידת מידות גופן של כ-15,000 נשים אמריקאיות ופורסמו ב-1941.
התפתחות תעשיית ההלבשה התחילה על כן באמריקה הצפונית, אך ייצור סדרתי של ביגוד בקנה מידה גדול התפתח גם באירופה והתבסס כבר באמצע המאה ה-20, כך גם באוסטרליה, יפן ודרום אפריקה.
תהליך זה הושלם בשנות ה-60, כאשר רוב צורכי האוכלוסייה ברוב מדינות מערב ומזרח אירופה, צפון ודרום אמריקה ועוד כמה מדינות נוספות התמלאו על ידי תעשייה זו.
באותו הזמן החל גם ייצוא רחב של מוצרים אלה, שיוצרו על ידי תעשיית ההלבשה בקנה מידה גדול, ומדינות אסיה לקחו יותר ויותר חלק בתעשייה זו בשל רמת השכר הנמוכה מאוד שם וכתוצאה מכך הוזלה מאוד הסחורה משם.
עד סוף המאה ה-20, סין העממית, הודו, פקיסטן ובנגלדש הפכו ליצואנות העיקריות של בגדים, למרות העובדה שאיכות המוצרים שלהן הייתה הרבה מתחת לסטנדרט של סחורות אירופאיות ושל אלה באמריקה הצפונית.
עם זאת, ברגע שחברות ממערב אירופה ומצפון אמריקה הופיעו במדינות אלו כמשקיעות והעבירו את הייצור שלהן או חלק ניכר ממנו למדינות אלו ב"שכר נמוך", והביאו איתן את המכונות המודרניות שלהן ואת ארגון הייצור, איכות המוצר השתפרה בהדרגה, וכעת, מבחינת איכות, הם במקרים רבים תחרותיים עם מוצרים המיוצרים במדינות תעשייתיות מתקדמות.
עם זאת, יש להזכיר כתופעה שלילית בלא במעט מדינות אסייתיות, אפריקאיות או דרום אמריקאיות, שהם המהווים חלק ניכר מהיצוא של תעשיית ההלבשה, שתנאי העבודה בהן גרועים מאוד.
העובדים במצב פגיע, לפעמים נאלצים לעבוד בשכר רעב, עבודת ילדים היא נוהג נפוץ במקומות רבים מאלה.
כל הגורמים הללו הם למעשה מהווים את הסיבה לרמת המחירים הנמוכה של הסחורה.