tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1 באפריל 1938, כמעט מיד לאחר האנשלוס (סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית, באמצע מרץ 1938), נעצר לוהנר-בדה וגורש למחנה הריכוז דכאו .
ב-23 בספטמבר 1938 הועבר לבוכנוואלד.
שם, יחד עם עמיתו האסיר הרמן לאופולדי הלחין בסוף 1938 את ההמנון המפורסם של מחנה הריכוז, Das Buchenwaldlied ("שיר בוכנוולד"):
רק זה אשר את שעריך יצא
כי יום יבוא וחופשיים נהיה!
השורה: נֹאמַר דווקא כֵּן לחיים (wir wollen trotzdem Ja zum Leben sagen) אומצה על ידי ניצול השואה ויקטור פראנקל עבור הכותרת הגרמנית של ספרו "אדם מחפש משמעות" משנת 1946.
אף על פי ששמו של לוהנר-בדה הופיע באנציקלופדיה הנאצית "יהודים במוזיקה" ב-1940, שיריו והאופרטות של להאר להן כתב תמלילים, המשיכו להיות מושמעים (ללא אזכור מחברם).
פרנץ להאר טען שניסה להתערב לטובת לוהנר-בדה אולם הנכונות של טענות אלה מוטלת בספק.
לאחר מלחמת העולם השנייה, להאר הכחיש לכאורה כל מודעות למאסרו של לוהנר-בדה במחנה הריכוז, אך מקור אחד טוען שייתכן כי להאר ניסה באופן אישי לדאוג לכך שהיטלר יערוב לשלומו של לוהנר-בדה.
ב-17 באוקטובר 1942 גורש לוהנר-בדה למחנה הריכוז מונוביץ, ליד אושוויץ.
נסיבות הירצחו מתוארות בספרו של ראול הילברג "השמדת יהודי אירופה": במהלך בדיקה של כמה מנהלים של קונצרן IG Farben, מדובר ב-אוטו אמברוס, פריץ טר מיר, קרל קראוך והיינריך בוטפיש, לוהנר-בדה החולה הוקע כמי שאינו עובד בחריצות הנדרשת.
הוא נענש והוכה למוות ב-4 בדצמבר 1942. קאפו שהואשם ברצח במשפט פרנקפורט אושוויץ ב-1968 זוכה מהאישום מחוסר ראיות.
בין השירים המפורסמים ביותר עבורם כתב את המילים הם:
Rosa, wir fahr'n nach Lodz (רוזה, אנחנו נוסעים ללודז') - להיט מימי מלחמת העולם הראשונה שחודש והיה בראש מצעד הפזמונים שוב ב-1974 בגרסתה של ויקי לֵאַנדרוס: Theo, wir fahr'n nach Lodz (תֵאו, אנחנו נוסעים לוינה)
"In der Bar zum Krokodil" ("בבר התנינים"), מוזיקה מאת ווילי אנגל-ברגר
"Du schwarzer Zigeuner" ("צועני שחור שהינך"), טנגו, עיבוד ל"Cikánka" מאת קארל ואצ'ק
"Drunt' in der Loba " ("שם למטה בלובאו"), מוזיקה מאת היינריך סטקר
"Ich hab' mein Herz in Heidelberg verloren" ("איבדתי את הלב בהיידלברג"), מוזיקה מאת פרד ריימונד
"הו, דונה קלרה", טנגו מאת יז'י פטרסבורסקי
"?Wo sind deine Haare, August" ("איפה השיער שלך, אוגוסט?"), פוקסטרוט מאת ריכארד פאל
"?Was machst du mit dem Knie, lieber Hans" ("מה אתה עושה עם הברך, הנס היקר?"), פסודובלה מאת ריכארד פאל
The Land of Smiles (ארץ החיוכים), בימוי: מקס רייכמן, מבוסס על אופרטה בשם זהה, גרמניה, 1930
Victoria and Her Hussar (ויקטוריה וההוסאר שלה), בימוי: ריכארד אוסוואלד, מבוסס על אופרטה בשם זהה, גרמניה, 1931
Frederica (פרדריקה), בימוי: פריץ פרידמן-פרדריך, מבוסס על אופרטה בשם זהה, גרמניה, 1932
The Flower of Hawaii (פרח הוואי), בימוי: ריכארד אוסוואלד, מבוסס על אופרטה בשם זהה, גרמניה, 1933
Ball in Savoy (נשף בסבויה), בימוי: סטיב סֶקֶלִי, מבוסס על אופרטה בשם זהה, אוסטריה, 1935
The Student's Romance (פרשת האהבים של הסטודנט), בימוי: אוטו קאנטורֶק, מבוסס על המחזמר: I lost My Heart in Heidelberg (איבדתי את לִבִּי בהיידלברג), אנגליה, 1935
Dschainah, das Mädchen aus dem Tanzhaus (צ'יינה, הנערה מסלון הריקודים), בימוי: וילמוש גימֶש, מבוסס על אופרטה בשם זהה, אוסטריה, 1935
Ball in Savoy (נשף בסבויה), בימוי: ויקטור האנברי, מבוסס על אופרטה בשם זהה, אנגליה, 1936
I Lost My Heart in Heidelberg (איבדתי את לִבִּי בהיידלברג), בימוי: ארנסט נויבאך, עם תמליל מחזמר בשם זהה, גרמניה המערבית, 1952
The Land of Smiles (ארץ החיוכים), בימוי: האנס דֶּפֶּה ואריק אוֹדֶה, מבוסס על אופרטה בשם זהה, גרמניה המערבית, 1952
The Flower of Hawaii (פרח הוואי), בימוי: גֶזַה פוֹן צִיפְרָה, עם תמליל של אופרטה בשם זהה, גרמניה המערבית, 1953
Victoria and Her Hussar (ויקטוריה וההוסאר שלה), בימוי: רודולף שינדלר, מבוסס על אופרטה בשם זהה, גרמניה המערבית, 1954
Ball in Savoy (נשף בסבויה), בימוי: פאול מרטין, מבוסס על אופרטה בשם זהה, גרמניה המערבית, 1955
Schön ist die welt (העולם יפה), בימוי: גזה פון בולבארי, מבוסס על אופרטה בשם זהה, גרמניה המערבית, 1957
Let the Little Ones Come to Me בבימויו של מקס נויפלד (אוסטריה, 1920)
Freut euch des Lebens, בבימוים של לואיז פְלֶק ויאקוב פְלֶק (אוסטריה, 1920)
"אניטה", בבימוים של לואיז פְלֶק ויאקוב פְלֶק (אוסטריה, 1920)
Großstadtgift (מתנת העיר הגדולה), בבימוים של לואיז פְלֶק ויאקוב פְלֶק (אוסטריה, 1920)
Der Leiermann (איש תיבת הנגינה), בבימוים של לואיז פְלֶק ויאקוב פְלֶק (אוסטריה, 1920)
"אווה, החטא", בבימוים של לואיז פְלֶק ויאקוב פְלֶק (אוסטריה, 1920)
Eine Million Dollar (מיליון דולר), בבימוים של לואיז פְלֶק ויאקוב פְלֶק (אוסטריה, 1921)
"אור חייו", בבימויו של מקס נויפלד (אוסטריה, 1921)
Olga Frohgemut (אולגה פרוגמוט), בבימוים של לואיז פְלֶק ויאקוב פְלֶק (אוסטריה, 1922)
"שש בנות וחדר ללילה", בבימויו של הנס בֶּרֶנְדְט (גרמניה, 1928)
Fra Diavolo, בבימויו של מריו בונארד (1931, עיבוד גרמני לתסריט צרפתי-איטלקי)
Er und sein Diener (הוא ומשרתו), בבימויו של סטיב סֶקֶלי (1931, עיבוד גרמני לתסריט הונגרי)
פריץ מאכלופ היה כלכלן יהודי-אוסטרי-אמריקאי הידוע בעבודתו בכלכלת מידע.
כיהן כנשיא האגודה הבינלאומית לכלכלה בשנים 1971–1974. נחשב לאחד הכלכלנים הראשונים שבדקו ידע כמשאב כלכלי, והביא לפופולריות של המושג חברת המידע.
מאכלופ נולד להורים יהודים בווינר נוישטאדט, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביו היה איש עסקים והבעלים של שני מפעלים לייצור קרטון.
ב-1920 החל ללמוד כלכלה באוניברסיטת וינה, שם קיבל את הדוקטורט-dr.rer.pol ב-1923. בווינה, הוא השתתף בהרצאות של פרידריך פון ויזר, והשתתף בסמינרים שאורגנו על ידי לודוויג פון מיזס.
בשנת 1933, עבר לארצות הברית, שם היה עמית מחקר בקרן רוקפלר מ-1933 עד 1935. לאחר כיבוש אוסטריה על ידי הנאצים ב-1938, מאכלופ נשאר בארצות הברית, והפך לאזרח ארצות הברית ב-1940. כיהן כפרופסור לכלכלה של פרנק ה.
גודייר באוניברסיטת באפלו מ-1935 עד 1947, ומילא תפקידים באוניברסיטאות שונות ברחבי ארצות הברית, כולל הרווארד, קולומביה וסטנפורד.
בין השנים 1947–1960, כיהן כפרופסור אבהרם ג'י הוצלר לכלכלה פוליטית באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, במהלכן שימש כעמית מחקר בקרן פורד בשנים 1957–1958. הוא היה פרופסור ווקר לכלכלה ולמימון בינלאומי באוניברסיטת פרינסטון בין השנים 1960 ו-1971, שם גם ניהל את מדור הפיננסים הבינלאומי.
כיהן כיועץ למחלקת האוצר מ-1965 עד 1977. מ-1971 ועד מותו ב-1983, הוא היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת ניו יורק.
עבודת המפתח שלו הייתה "ההפקה וההפצה של ידע בארצות הברית" (1962), שמייחסים לה את הפופולריות של הרעיון של חברת המידע.
מאכלופ נבחר לאקדמיה האמריקנית לאמנויות ולמדעים ב-1961, והחברה הפילוסופית האמריקאית ב-1963. הוא כיהן כנשיא האגודה הכלכלית האמריקאית ב-1966, והיה נשיא האגודה הבינלאומית לכלכלה מ-1971 עד 1974.
זמן קצר לפני מותו, הוא השלים את הכרך השלישי בסדרה של עשרה כרכים מתוכננים שנקראו ביחד "ידע: יצירתו, הפצתו וחשיבותו הכלכלית".
מאכלופ גם סייע להקים את קבוצת בלאג'יו בתחילת שנות ה-60, והצטרף ליורשו הישיר, מועדון ה-30, ב-1979.
נשיץ היה תעשיין, דיפלומט ,משורר, סופר ומתרגם ישראלי ממוצא אוסטרי-רומני שכיהן למשך מספר עשורים כקונסול כללי לשם כבוד הראשון של איסלנד בישראל.
פריץ נשיץ נולד ב-1900 בווינה, בירת אוסטריה, אז באימפריה האוסטרית-הונגרית.
מוצא משפחתו היה בקהילת יהודי ניקולסבורג במורביה (כיום מיקולוב ברפובליקה הצ'כית).
היהודים כינו את היישוב גם בשם "נאש" ומשם שם משפחת נשיץ..
משפחת אביו הייתה מיוחסת, בין היתר, לרבמרדכי בנט מניקולסבורג..
גם אדולף פישהוף הרופא והמהפכן האוסטרי המפורסם מימי אביב העמים בווינה, היה דוד של אביו..
האב אלכסנדר נשיץ נולד בטימישוארה, בהמשך עבר לווינה, ומאוחר יותר חזר לטימישוארה, בה נודע כאחד ממנהלי התאגידים התעשייתיים בחבל באנאט..
משפחת אמו של נשיץ, ביאנקה לבית ארנהיים,
מקורה היה בעיר אופבה בשלזיה המורבית,.
פריץ נשיץ גדל בעיר טימישוארה, ולמד בגימנסיה הממלכתית הראשית בעיר.
בהמשך למד משפטים באוניברסיטאות בבודפשט ובקולוז'וואר (כיום קלוז'-נפוקה) וב-1922 עשה לימודי הנדסת טקסטילבסקסוניה בגרמניה..
בשנים 1924-1923 פקד קורסים לספרות ולהיסטוריה של האמנות בפריז.
בעת לימודיו בצרפת יצר קשרי ידידות עם סטודנטים איסלנדים אשר לימים תמכו במינויו כקונסול כבוד של ארצם בישראל..
בדומה לאביו פעל בתפקידי ניהול בתעשייה.
בטימישוראה היה נשיץ פעיל פעיל בארגונים הציוניים לצידם של ארנה ורמש ואלכסנדר מרמורק.
ב-1940 הוא עלה לארץ ישראל
בישראל פעל כחבר בהנהגת איגוד התעשיינים הישראלים.
בשנים 1949–1960 כיהן גם כקונסול כבוד של איסלנד.
אחרי שנת 1960 הוחלף בתפקיד זה עם בנו, גד נשיץ.
והיה לבסוף לדקאן לשם כבוד של סגל הקונסולים של איסלנד.
יחד עם בנו סייע בארגון ביקורם של דוד בן-גוריון (ב-1963) וגולדה מאיר באיסלנד..
לראשונה כתלמיד תיכון שלח שירים לכתב העת
A Hét של יוז'ף קיש.
בטימישוארה פרסם מאמרים בעיתונים המקומיים,
מאוחר יותר פרסם מאמרים ומסות בכתבי עת יהודיים בגרמניה ובהונגריה ובעיתונים בשפה ההונגרית בטרנסילבניה (לרבות Uj Kelet).
כמו כן פרסם קובץ של שירים.
הוא תרגם שירים מגרמנית, אנגלית ,צרפתית, איטלקית וספרדית להונגרית אף שירים אחדים מטורקית, דנית, אסלנדית, שוודית ופורטוגזית.
הוא כיהן כסגן יושב ראש איגוד הסופרים כותבי גרמנית בישראל והיה חבר במרכז PEN של הסופרים כותבי גרמנית בחוץ לארץ עם המושב בלונדון.
נשיץ נפטר ב-1989 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
בישראל נשיץ התגורר בתל אביב.
הוא היה נשוי לז'ני אאוגניה לבית האן (Hann) (1985-1903), ילידת בודפשט.
בנם היה העורך דין גד נשיץ.
עיטור צלב מסדר הבז של איסלנד בדרגת מפקד
עיטור צלב המסדר הפדרלי להצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, דרגה א.
1962 - פרס נורדאו לספרות
זיכרונות ומאמרי רביו) הוצאת Gerlingen - Bleicher
(תרגומי שירים מחמישה חלקי תבל) תרגומים להונגרית
ארנסט פרדריק "פריץ" הולינגס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית בין השנים 1966 ל-2005. כדמוקרט שמרן, הוא גם היה מושל קרוליינה הדרומית ה-106, סגן המושל ה-77 של קרוליינה הדרומית, וחבר בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית.
הוא שירת לצד הסנאטור הדמוקרטי שהפך לרפובליקני סטרום ת'ורמונד במשך 36 שנים, מה שהפך אותם לצמד המכהן הארוך ביותר בתולדות הסנאט האמריקאי.
בזמן מותו, הוא היה הסנאטור לשעבר החי המבוגר ביותר והמושל האמריקני השני בגילו.
נכון לשנת 2024, הוא הדמוקרט האחרון שהחזיק במושב הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית.
הולינגס נולד בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, סיים את לימודיו במצודה בשנת 1942 והחל לעסוק בעריכת דין בצ'ארלסטון לאחר שלמד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קרוליינה הדרומית.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כקצין ארטילריה במערכות בצפון אפריקה ובאירופה.
לאחר המלחמה, הולינגס ניצח ברציפות בבחירות לבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית, כסגן מושל וכמושל.
הוא ביקש להיבחר לסנאט ב-1962 אך הובס על ידי אולין ד.
ג'ונסטון מת ב-1965, ובשנה שלאחר מכן זכה הולינגס בבחירות מיוחדות למלא את שארית כהונתו של ג'ונסטון.
הולינגס נשאר פופולרי וזכה ללא הרף בבחירות חוזרות, והפך לאחד הסנאטורים הוותיקים בתולדות ארצות הברית.
הולינגס ביקש את המועמדות הדמוקרטית בבחירות לנשיאות ב-1984, אך נשר מהמירוץ לאחר הפריימריז בניו המפשייר.
הוא סירב להיבחר מחדש ב-2004 והחליף אותו הרפובליקני ג'ים דמינט.
הולינגס נולד ב-1 בינואר 1922 בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, והיה בנם של וילהלמינה דורותיאה מאייר (1888–1982) ואדולף גברט הולינגס האב (1882–1940) שהיו ממוצא גרמני.
הולינגס סיים את לימודיו במצודה בשנת 1942, וקיבל תואר ראשון באמנויות.
הוא השיג תואר במשפטים בשנת 1947 לאחר 21 חודשים באוניברסיטת קרוליינה הדרומית, והצטרף לעורך דין בצ'ארלסטון.
הולינגס היה חבר באחווה פי קפא פי.
הוא היה חבר באגודה הידידותית הגרמנית של צ'ארלסטון בין השנים 1976–1991.
הולינגס התחתן עם ריטה לידי "פיצי" הולינגס מ-21 באוגוסט 1971 ועד מותה באוקטובר 2012. היו לו ארבעה ילדים (מייקל, הלן, פטרישיה סאלי, וארנסט השלישי) עם אשתו הראשונה, מרתה פטרישיה סאלי הולינגס, לה נישא.
בנוסף, לפריץ ולפטרישיה נולדו שני בנים שמתו.
הולינגס שירת כקצין ביחידות הארטילריה ה-353 וה-457 של צבא ארצות הברית בין השנים 1942 ל-1945, במהלך מלחמת העולם השנייה, וזכה בעיטור כוכב הארד על פעולותיו בקרב מ-13 בדצמבר 1944 ועד 1 במאי 1945, בצרפת ובגרמניה.
הולינגס כיהן שלוש קדנציות בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית מ-1949 עד 1954. בשנת 1950, בעקבות הלינץ' הידוע לשמצה של וילי ארל, הולינגס ניסח חוק שקבע עונש מוות על לינץ'.
לא התרחשו מעשי לינץ' בקרוליינה הדרומית לאחר חקיקת החוק הזה.
לאחר קדנציה אחת בלבד, עמיתיו של הולינגס בחרו בו כיו"ר הזמני ב-1951 וב-1953. לאחר מכן הוא נבחר לסגן מושל קרוליינה הדרומית ב-1954, ולמושל ב-1958 בגיל 36.
כמושל קרוליינה הדרומית מ-20 בינואר 1959 עד 15 בינואר 1963, הולינגס פעל לשיפור מערכת החינוך של המדינה, וסייע להביא יותר תעשייה והזדמנויות תעסוקה למדינה.
בתקופת כהונתו הוקמה מערכת החינוך הטכני של המדינה ורשת הטלוויזיה החינוכית שלה.
הוא גם קרא והשיג העלאות משמעותיות בשכר המורים, וקירב אותם לממוצע האזורי.
בוועידת המושל 1961 לעסקים, תעשייה, חינוך וחקלאות בקולומביה, הוא הכריז, "היום, בחברה המורכבת שלנו, החינוך הוא אבן הפינה שעליה יש לבנות פיתוח כלכלי.
במהלך כהונתו של הולינגס כמושל, דגל הקרב של הקונפדרציה הונף מעל קפיטול מדינת קרוליינה הדרומית מתחת לדגל המדינה ודגל ארצות הברית.
דגל הקרב הוצב מעל הכיפה בשנת 1962 בהחלטה מקבילה של בית המחוקקים במדינה במהלך ציון מאה שנה למלחמת האזרחים.
ההחלטה לא הצליחה לקבוע מועד להסרתה.
בשנת 2000 הצביע בית המחוקקים של המדינה להזיז את הדגל מעל בית המדינה לאנדרטה של חיילי הקונפדרציה בחזית הבניין, שם הוא נשאר עד 2015, כאשר המושלת הרפובליקנית ניקי היילי הורתה להסירו בעקבות רציחתם של תשעה שחורים.
מבקרים בכנסייה על ידי אוהד הקונפדרציה במדינה מוקדם יותר באותה שנה.
הולינגס לא עשה הרבה כדי לתמוך או להתנגד לתנועת זכויות האזרח כמושל, ובמקום זאת התגאה בהיעדר אלימות במדינה בנושא זכויות האזרח.
בנאומו האחרון באספה הכללית ב-9 בינואר 1963, לפני הקבלה השלווה לאוניברסיטת קלמסון של הסטודנט השחור הראשון שלה, הארווי גאנט, הכריז הולינגס: "כאשר אנו נפגשים, קרולינה הדרומית פונה לאחור במערכת המשפט שלה...
האספה הכללית הזו חייבת להבהיר את הבחירה של קרולינה הדרומית, ממשלה של חוקים ולא ממשלה של בני אדם...
זה צריך להיעשות עם חוק וסדר."
הולינגס פיקח על ההוצאות להורג האחרונות בקרוליינה הדרומית לפני החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין פורמן נגד ג'ורג'יה, שאסרה זמנית על עונש מוות.
במהלך כהונתו, שמונה אסירים הוצאו למוות בכיסא חשמלי.
האחרון היה האנס דאגלס ת'ורן, ב-20 באפריל 1962.
הוא ביקש את המועמדות הדמוקרטית למושב בסנאט האמריקני ב-1962, אך הפסיד לאולין ד.
ג'ונסטון מת ב-18 באפריל 1965. מחליפו של הולינגס כמושל, דונלד ס.
ראסל, התפטר כדי לקבל מינוי למושב הסנאט.
בקיץ 1966 ניצח הולינגס את ראסל בפריימריז הדמוקרטי על השנתיים הנותרות של הקדנציה.
לאחר מכן הוא ניצח בדוחק בבחירות המיוחדות ב-8 בנובמבר 1966, נגד הדמוקרטי שהפך לרפובליקני מרשל פארקר, והושבע זמן קצר לאחר מכן.
הוא צבר ותק על סנאטורים אמריקאים חדשים שנבחרו, שהצטרכו להמתין עד ינואר 1967 כדי להישבע.
בשנת 1967, הוא היה אחד מאחד עשר סנאטורים שהתנגדו למינויו של ת'ורגוד מרשל לשופט השחור הראשון בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בשנה שלאחר מכן, הולינגס זכה במושב הסנאט לקדנציה המלאה הראשונה שלו כאשר שוב ניצח את מרשל פארקר, אך בבחירות אלו ניצח בהפרש גדול בהרבה.
במשך למעלה מ-36 שנים (מ-9 בנובמבר 1966 עד 3 בינואר 2003), הוא כיהן לצד הדמוקרטי שהפך לרפובליקני סטרום ת'ורמונד, מה שהפך אותם לצמד הסנאטורים ממשלחות המדינות שכיהנו יחד הכי הרבה זמן בתולדות הסנאט של ארצות הברית עד כה.
לת'ורמונד והולינגס הייתה מערכת יחסים טובה בדרך כלל למרות ההבדלים הפילוסופיים החדים לפעמים ביניהם, ולעיתים קרובות הם שיתפו פעולה בחקיקה ובפרויקטים עבור קרוליינה הדרומית.
הולינגס היה גם הסנאטור שכיהן את תקופת הכהונה ה-13 באורכה.
דהקווינסי ניומן והאחות מרי אנתוני על שפתחו את עיניו ליאוש שנגרם מהרעב ועזרו לו להבין שהוא חייב לעשות משהו בנידון.
הולינגס עלה לכותרות שנה קודם לכן כשסייר באזורים מוכי עוני בקרוליינה הדרומית, במה שכונה לעיתים קרובות "סיורי הרעב" שלו.
הוא הואשם בכך שהסב תשומת לב לא רצויה לקרוליינה הדרומית בעוד שמדינות אחרות, הן בצפון והן בדרום, התמודדו גם הן עם עוני קיצוני.
הולינגס ידע שקרוליינה הדרומית לא לבד במאבקה וחשב שאם פוליטיקאי כלשהו מתכוון לחקור את הרעב בקרוליינה הדרומית, הוא לפחות יהיה דרום קרולייני.
לאחר סיור בשכונת עוני במזרח צ'ארלסטון, הוא אמר, "אני לא רוצה שרומני וקנדי יבואו לכאן כדי להסתכל על שכונות העוני שלי.
למען האמת, כשאני נתפס עם העבודה שלי, אני חושב שאלך להסתכל על שכונות העוני של בוסטון".
על מאמציו, הולינגס הואשם גם ב'תרגום קולות המיעוט האפרו-אמריקאי'.
הולינגס, שראה הרבה רעב ועוני ושכונות עוני במהלך סיוריו, השיב: 'אתה לא מרוויח נקודות פוליטיות על רעב.
העניים לא רשומים להצביע והם לא יצביעו.' עם זאת, בפברואר 1969, הולינגס העיד על מה שראה במהלך סיוריו לגילוי עובדות לפני ועדת הסנאט לבחינת רעב וצרכים אנושיים.
הולינגס ואשתו הראשונה נפרדו ב-1970 והתגרשו ב-1971. ילדיהם גרו עם אמם, והולינגס מעולם לא דן בסיבה לגירושין.
מאוחר יותר באותה שנה, הוא התחתן עם ריטה לידי "פיצי" הולינגס (ילידת 1935), שהייתה צעירה ממנו ב-13 שנים.
היא הצטרפה לצוות האדמיניסטרטיבי שלו ב-1967. היו אלה נישואיה הראשונים ונישואיו השניים.
בשנות ה-70, הצטרף הולינגס לחבריו הסנאטורים קנדי והנרי מ.
בפברואר 1970, במהלך מושב של דיונים על סיוע פדרלי למחוזות בתי ספר המשרתים ילדים המתגוררים ביחידות דיור ציבוריות, שאל הולינגס את הסנאטור מניו יורק ג'ייקוב ק.
יעבץ אם הוא יתמוך בתיקון נגד הסעת תלמידים, בהתחשב בכך שהוא התבסס על חוק של ניו יורק.
בספטמבר 1970, במהלך נאום באוניברסיטת ג'ורג'יה באת'נס, הולינגס הצהיר כי ארצות הברית לא יכולה להרשות לעצמה 'הנהגה של הונאה פוליטית', וקרא לאמריקאים להתעלם מקולות המחלוקת ולהתאגד למען 'שינויים משמעותיים' בחברה.
הולינגס אמר כי הנשיא ניקסון הוביל את ארצות הברית ב"דרך רועשת של סטגנציה ופילוג" ותקף את ה"רטוריקה הטרחנית" של סגן הנשיא ספירו אגניו.
הולינגס ייחס את האשמה העיקרית לפילוג בארצות הברית לקבוצות אינטרס מיוחדות ול'בלוקים של מיעוטים חסרי סבלנות' שצעקו "דרישות בלתי ניתנות למשא ומתן".
הולינגס קשר את הנשיא לשעבר ג'ונסון והנשיא ניקסון בכך ששניהם "תקפו את הפוליטיקה של הבעיה במקום את הבעיות עצמן".
בפברואר 1971, הולינגס הציג את טד קנדי בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, לקראת דבריו הקוראים להפסיק את מלחמת וייטנאם.
הולינגס חשף כי קנדי ביקש את עצתו כיצד לענות על שאלות עיתונאים בנוגע לקמפיין נשיאותי אפשרי וכי קנדי האמין שביקורו יגרום לספקולציות מצד העיתונאים לגבי קמפיין ללא קשר למה שהוא אמר.
בנובמבר 1971 הכריז הולינגס על התנגדותו למינויו של ארל בוץ למזכיר החקלאות של ארצות הברית.
בשנת 1972, הולינגס והרפובליקני ויליאם סקסבי תמכו בהחלטה המעניקה הכרה מוקדמת של ארצות הברית לבנגלדש, שכן ממשל ניקסון חיפש מדיניות של דחיית הכרה עד ש"יהיו יתרונות דיפלומטיים בהתאמה לארצות הברית".
בשנת 1977, הולינגס היה אחד מחמישה דמוקרטים שהצביעו נגד מינויו של פ.
ריי מרשל למזכיר העבודה של ארצות הברית.
בתחילת 1979, מזכיר המדינה של ארצות הברית סיירוס ואנס ביקש רשות מוועדת משנה להקצבות בסנאט להעביר 2 מיליון דולר ממימון השגרירות האמריקאית למכון האמריקאי החדש בטאיוואן.
הולינגס היה אחד מארבעה מחברי הוועדה שהתנגדו לבקשתו של ואנס במהלך הופעתו של האחרון בפני ועדת המשנה, והולינגס שלח מאוחר יותר מכתב לוואנס שדחה את הבקשה.
הולינגס הסביר כי "מעבר חלק ליחסים לא רשמיים עשוי להיות מאוים" אם לא יועברו הכספים למכון האמריקאי לפני שהשגרירות האמריקאית בטאיוואן תפסיק את פעולתה בתאריך היעד שנקבע, 1 במרץ.
התנגדותו של הולינגס נחשבה לבלתי רגילה, בהתחשב בכך שרוב הבקשות אושרו, ובכירי מחלקת המדינה הצהירו באופן פומבי על רצונם שהוילינגס ועמיתיו יסירו את התנגדותם לאור ההסכמה הכנועה של טייוואן להקים 'גוף לא ממשלתי בוושינגטון' שישמש כע counterpart למכון האמריקאי בטאיפיי.
הולינגס התנגד לחקיקה ב-1979 שתכניס פליטים סינים אתניים נוספים על רקע דאגה מוגברת לגבי מהלכים של ממשלת וייטנאם.
באוגוסט 1979 הולינגס הכריז על התנגדותו להסכם הגרעין בין ארצות הברית לברית המועצות, ואמר שההסכם צריך להיכשל אלא אם כן יתוקן כך שיכלול הפחתה בכוח הצבאי הסובייטי.
הצעתו נחשבה ככזו שעלולה לעורר התנגדות רוסית להסכם אם תיושם.
הולינגס גם ניסה ללא הצלחה לשכנע את ועדת התקציב של הסנאט להוסיף 2.6 מיליארד דולר כהמלצה להוצאות צבאיות, שיכללו בהחלטת התקציב השנייה של הקונגרס.
הולינגס חיפש ללא הצלחה את המועמדות הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בבחירות לנשיאות של 1984. שנינותו וניסיונו של הולינגס, כמו גם קריאתו להקפאת מסגרת התקציב, הביאו תשומת לב חיובית רבה, אבל שמרנותו לא קסמה לדמוקרטים הליברליים, ובמערכת בחירות שנשלטה בידי גארי הארט, ג'ון גלן ווולטר מונדייל, הוא לא התבלט.
ב-24 במרץ 1981, הולינגס הציג חקיקה שאם תתקבל תחזיר את הגיוס הצבאי עם דחיות ופטורים מוגבלים וקבעה שגברים בגילאי 18 עד 22 יידרשו להשקיע תשעה חודשי שירות פעיל לצורך הכשרה בסיסית שעשויה להקדים את שירות המילואים.
הצעתו של הולינגס העניקה דחיות "לאנשים בשירות פעיל, במילואים או בלימודים מתקדמים בקורס הכשרה לקצינים במילואים; בנים או אחים ששרדו של מי שנפל במלחמה או נעדר בקרב; סרבני מצפון וכמרים; רופאים ואחרים במקצועות בריאות חיוניים, ושופטים בבתי משפט רשמיים ופוליטיקאים נבחרים".
הולינגס הצהיר כי הגיוס לכוחות המזוינים לא עמד בדרישות של כ-23,000 איש בשנת 1979 וכי הוא מאמין שהטיוטה החלה על נשים "צריכה להיות כללית" בשל הנושא שנמשך לדיון בין הציבור לבין בתי המשפט.
בשנת 1981, הולינגס התנצל בפני חברו הדמוקרט הווארד מצנבאום לאחר שהולינגס התייחס אליו כאל "הסנאטור מבני ברית " במליאת הסנאט.
מצנבאום, שהיה יהודי, העלה נקודה של זכות אישית ודבריו של הולינגס נמחקו מהפרוטוקול.
ב-1 במאי 1985, ועדת הסנאט למסחר, מדע ותחבורה דחתה תיקון להצעת חוק המאשרת מחדש את ועדת התקשורת הפדרלית האוסרת על תחנות טלוויזיה ציבוריות להחליף ערוצים עם תחנות מסחריות, לאחר מכן הצהיר הולינגס כי ההצבעה הייתה "ויתור טרגי של הקונגרס לאחריותו בת יותר מ-60 שנה להגן על האינטרס של הציבור בשידור".
באוקטובר 1985, הולינגס והרפובליקנים פיל גראם ווורן רודמן יזמו תיקון להקמת תקרת גירעון תקציבי שתתכווץ לאפס עד 1991, שהתווסף לחוק להעלאת תקרת החוב של הממשלה הפדרלית ביותר מ-250 מיליארד דולר.
התיקון אושר בהצבעה של 75 מול 24 ונאמר שהוא עשוי להיות הקדמה לתקציב מאוזן תוך חמש שנים ללא העלאת מיסים על ידי שר האוצר ג'יימס בייקר.
במהלך הפריימריז לנשיאות ב-1988, הולינגס תמך בג'סי ג'קסון.
באוקטובר 1989, הודיע הולינגס ממשרדו בוושינגטון כי יבקש ממשרד רואי החשבון הכללי לחקור את מאמצי הסוכנות הפדרלית לניהול חירום לספק סיוע וכספים בזמן לקורבנות הוריקן הוגו חודש קודם לכן.
הולינגס האשים את FEMA ב"עיכוב, דאגה ומילוי טפסים" ודרש מהממשלה הפדרלית להיות פעילה יותר בניסיון להקל על האזורים שנחרבו על ידי הוריקן הוגו.
באפריל 1990, הולינגס תכנן להפעיל את ועדת התקציב של הסנאט כדי להצביע על הפחתה במיסי ביטוח לאומי, רעיון שהוצע בתחילת השנה הקודמת על ידי הסנאטור הדמוקרטי דניאל פטריק מויניהאן כדרך לגרום לקונגרס להתמודד עם מה שהוא ראה כבעיה חמורה בניהול קרנות האמון של ביטוח לאומי.
הולינגס ביקש להציג נתוני הכנסות שיכללו את הפחתת המיסים בסך 36 מיליארד דולר דרך ביטול העלאת מיסי ביטוח לאומי שתוכננה להיכנס לתוקף ב-1 בינואר, ואישר שהוא יבקש מעמיתיו בוועדת התקציב להסיר את קרנות האמון מחישוב הגירעון התקציבי ולהצביע על תקציב 1991 הכולל גירעון של 300 מיליארד דולר.
תוכניתו של הולינגס כללה מס ערך מוסף של חמישה אחוזים על סחורות ושירותים בנוסף לדמי ייבוא נפט בשיעור של עשרה אחוזים, וכן העלאת שיעור מס ההכנסה למדרגה העליונה של שלושים ושלושה אחוזים עבור בעלי ההכנסות הגבוהות ביותר.
המטרה נחשבה לקרב קשה, שבו הולינגס עשוי להיתקל במניפולציות פרלמנטריות בוועדה שיביאו למניעת הצבעה ישירה על הפחתת מסי ביטוח לאומי.
בהכרה בכך, הולינגס אמר, "הם עשויים לנסות לבלום אותי.
אבל אנחנו נמצא הצעת חוק, בשם אלוהים, כדי להוריד את מיסי ביטוח לאומי.
בינואר 1991 הצטרף הולינגס לרוב הסנאטורים הדמוקרטיים בהצבעה נגד החלטה המאשרת מלחמה נגד עיראק.
ב-1993, הולינגס אמר לעיתונאים שהוא השתתף בסמינרים בינלאומיים כי "לכולם יש רצון ללכת לז'נבה.
אני הייתי עושה את זה בשביל כנסי חוק הים והיית מוצא את אותם דיקטטורים מאפריקה, אתה יודע, במקום לאכול אחד את השני, הם פשוט היו באים ומקבלים ארוחה טובה בז'נבה." הולינגס עורר בעבר מחלוקת כשהגיב לפרשנותו של יושיו סקוראוצ'י לפיה האמריקאים עצלנים ואנאלפביתים.
הולינגס השיב, "אתה צריך לצייר פטריית פיצוץ ולשים מתחתיה, 'יוצר באמריקה על ידי אמריקאים עצלנים ואנאלפביתיים ונבדק ביפן'."
הולינגס נשאר פופולרי מאוד בקרוליינה הדרומית לאורך השנים, אפילו כשהמדינה הפכה ליותר ויותר ידידותית לרפובליקנים ברמה הלאומית.
בשלוש מערכות הבחירות הראשונות שלו לכהונה מלאה, הוא מעולם לא ירד מתחת לשישים אחוז מהקולות.
בבחירות 1992, לעומת זאת, הוא התמודד עם מרוץ צמוד באופן בלתי צפוי מול חבר הקונגרס לשעבר טומי הרטנט, במה שהייתה שנה טובה מאוד עבור הדמוקרטים ברמה הלאומית.
הארטנט ייצג את אזור צ'ארלסטון בקונגרס מ-1981 עד 1987, ובכך היה בפועל חבר הקונגרס של הולינגס.
הפופולריות שלו בחבל השפלה – באופן מסורתי אזור נדנדה ברמת המדינה – גרמו להולינגס לנצח בדוחק עם רק חמישים אחוז מהקולות.
במירוץ האחרון שלו לסנאט ב-1998, התמודד הולינגס מול חבר הקונגרס הרפובליקני בוב אינגליס.
אחד הרגעים היותר לוהטים של המירוץ היה ראיון לעיתון שבו התייחס הולינגס לאינגליס כ"בואש ארור".
הולינגס נבחר מחדש בהפרש של 52%–45%.
ב-7 בינואר 2003, הולינגס הציג את חוק השירות הלאומי האוניברסלי, אשר יחייב את כל הגברים והנשים בגילאי 18–26 (למעט כמה חריגים) לבצע שנת שירות צבאי.
ב-2003, הולינגס הבין שאף דמוקרט לא יוכל לזכות בתפקיד כלל-מדינתי באקלים הפוליטי הנוכחי של קרוליינה הדרומית - אפילו לא בעל תפקיד מושרש כמוהו.
ב-4 באוגוסט 2003 הוא הודיע כי לא יתמודד לבחירה מחדש בנובמבר 2004. הרפובליקני ג'ים דמינט החליף אותו במושב הסנאט.
בקריירה המאוחרת שלו, הולינגס היה מתון מבחינה פוליטית אך תמך בהצעות חוק רבות לזכויות האזרח.
הוא הצביע בעד אישור מחדש של חוק זכויות ההצבעה ב-1982. עם זאת, ב-1967 הוא היה אחד מ-11 הסנאטורים שהצביעו נגד אישורו של ת'ורגוד מרשל, שופט בית המשפט העליון השחור הראשון.
הולינגס הצביע מאוחר יותר בעד המינוי הלא מוצלח של רוברט בורק וגם בעד המינוי המוצלח של קלרנס תומאס.
בנושאים פיסקאליים, הוא היה שמרן בדרך כלל, והיה אחד ממעניקי החסות העיקריים של חוק גראם-רודמן-הולינגס, ניסיון לאכוף מגבלות על הוצאות הממשלה.
הולינגס והאוול הפלין מאלבמה היו שני הסנאטורים הדמוקרטיים היחידים שהצביעו נגד חוק חופשת המשפחה והרפואה משנת 1993.
כסנאטור, הולינגס תמך בחקיקה למען האינטרסים של תעשיית הפצת המדיה המבוססת (כגון הצעת "חוק קידום הפס הרחב והטלוויזיה הדיגיטלית לצרכנים").
תמיכתו הקשוחה בהגבלות מחשב שונות בצד הלקוח כגון DRM ו-Trusted Computing הובילה את פיתוח שבב Fritz (Trusted Platform Module, מיקרו-שבב האוכף הגבלות כאלה) שכונה על שמו.
הולינגס הציג את SSSCA, טיוטה של ה-CBDTPA המאוחרת יותר, שחייבה "יצרנים של כל המכשירים האלקטרוניים והתוכנות להטמיע במוצרים שלהם טכנולוגיית הגנה מפני העתקה שאושרה על ידי הממשלה".
הולינגס גם נתן חסות לחוק הפרטיות האישית המקוונת.
לפי OpenSecrets, בין 1997 ל-2002, הולינגס קיבל יותר מ-300,000 דולר מתעשיית הבידור.
עם פרישתו, הולינגס כתב מאמרי דעה לעיתונים בקרוליינה הדרומית והיה תורם קבוע להפינגטון פוסט.
מאמרי מערכת דעתו פורסמו מדי שבוע גם ב-EconomyInCrisis.org, בלוג חדשות פרוטקציוניסטי עצמאי.
בשנת 2008 פרסמה הוצאת אוניברסיטת קרוליינה הדרומית את Making Government Work, ספר שחיבר הולינגס עם העיתונאי מוושינגטון הבירה, קירק ויקטור, המעניק את השקפתו של הולינגס על השינויים הדרושים בוושינגטון.
בין היתר המליץ הספר על ירידה דרמטית בהיקף ההוצאה על הקמפיין.
הוא גם תקף את מדיניות הסחר החופשי כהרסנית מטבעה, והציע שצעדים פרוטקציוניסטיים מסוימים בנו את ארצות הברית ושרק מפלגות בודדות נהנו מהסחר החופשי, כמו תאגידי ייצור גדולים.
המרכז לסרטן הולינגס באוניברסיטה הרפואית של קרוליינה הדרומית, בצ'ארלסטון, הוקם בשנת 1993.
הולינגס ייסד את מלגת הולינגס בשנת 2005. המלגה העניקה ליותר ממאה בוגרי תואר ראשון מרחבי המדינה התמחות של עשרה שבועות במנהל הלאומי לאוקיינוס והאטמוספירה ומלגה כספית לשנת הלימודים.
הולינגס סייע להקים את מרכז הולינגס לדיאלוג בינלאומי, ארגון המקדם דיאלוג בין ארצות הברית וטורקיה, מדינות המזרח התיכון, צפון אפריקה ודרום-מערב אסיה, ומדינות אחרות עם אוכלוסיות מוסלמיות ברובן במטרה לפתוח ערוצים של תקשורת, העמקת הבנה בין-תרבותית, הרחבת קשרים בין אנשים ויצירת חשיבה חדשה בנושאים בינלאומיים חשובים.
הולינגס היה גם במועצת היועצים כפרופסור אורח מכובד למשפטים בבית הספר למשפטים של צ'ארלסטון.
הוא נשא את נאום הפתיחה לכיתת הבוגרים הראשונה שם ב-19 במאי 2007.
בשנת 2008, אוניברסיטת קרוליינה הדרומית הודיעה שהספרייה החדשה שלהם תיקרא ספריית האוספים המיוחדים של ארנסט פ.
הספרייה שעלותה 18 מיליון דולר נבנתה מאחורי ספריית תומאס קופר והיא ביתם של מחלקת אירווין לספרים נדירים ואוספים מיוחדים, אוספים פוליטיים של קרוליינה הדרומית ואוספים דיגיטליים.
ב-6 באפריל 2019, הולינגס מת בגיל 97 בביתו באי פאלמס, קרוליינה הדרומית, לאחר תקופה של ירידה בבריאות.
הנשיא לעתיד ג'ו ביידן נשא את ההספד בהלווייתו.
ד"ר פריץ אוב והדוויג אוב היו בעל ואישה גרמנים שהצילו יהודים בברלין בתקופת השואה והוכרו כחסידי אומות העולם.
ד"ר פריץ אוב עבד כרופא בברלין והיה בעל ניסיון רב.
במהלך השואה, ניצל פריץ את קשריו ומעמדו כרופא להצלת יהודים.
פריץ הכיר את ארנה סגל דרך מכרה משותפת.
במהלך המלחמה הוא והדוויג סיפקו לארנה, לבעלה ולבנם הוגו מקומות מסתור, תלושי מזון, וטיפול רפואי.
בדצמבר 1944, עקב הפצצה, איבדו פריץ והדוויג את ביתם ובעלה של ארנה נפצע באורח קשה.
תחילה פריץ טיפל בו בבית חברו, תוך שימוש בסיפור הכיסוי שבעלה של ארנה הוא מכר שהגיע לבקר בעיר.
כשמצבו החמיר, פריץ החליט להעבירו לבית חולים.
הוא יצר קשר עם אחות שעבדה ב ודאג להעבירו לשם.
מדי פעם פריץ הגיע לבית החולים לבדוק את מצבו.
בזכות פעולותיהם של פריץ והדביג, ארנה ובעלה שרדו את השואה.
בנם וקרובי משפחה נוספים לא שרדו.
פריץ עזר גם ליהודים אחרים, ביניהם משפחות וולף וקירשנבאום.
ד"ר פריץ והדטטיג עברו למינכן, ושמרו על קשר עם ארנה סגל שביקרה אותם.
הם ביקרו בישראל מספר פעמים.
בשנת 1986, המליצה ארנה סגל על בני הזוג אוב כחסידי אומות העולם.
ב-20 ביוני 1988, בטקס שנערך בבון שבגרמניה, הוכרו ד"ר פריץ אוב והדוויג אוב כחסידי אומות העולם.
בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים ניטע עץ לכבודם.
פריץ הוטרמנס היה פיזיקאי אטום וגרעין ממוצא יהודי-הולנדי-אוסטרי-גרמני, קומוניסט שגם ישב בכלא וגם עבד בפרויקט הגרעין של הרייך השלישי.
סיפור חייו כולל ארבע מערכות נישואין לשלוש נשים, מאסר בכלא הרוסי ובכלא הגרמני, אוסף של מחקרים משותפים עם גדולי הפיזיקאים בדורו ואזהרה היסטורית שהייתה טריגר חשוב לקידום פרויקט מנהטן.
הוטרמנס נולד ב-22 בינואר 1903 בעיר סופוט (אז חלק מפרוסיה) לאביו, בנקאי הולנדי, ולאמו, וינאית ממוצא יהודי.
הוא גדל והתחנך בווינה, וב-1921 התחיל את לימודיו בפיזיקה ניסויית באוניברסיטת גטינגן.
ב-1927 השלים את הדוקטורט שלו בהדרכתו של זוכה פרס נובל ג'יימס פרנק ובהמשך, ב-1932, השלים את לימודיו אצל זוכה נוסף של הפרס, גוסטב הרץ.
בצעירותו נשלח על ידי אמו לטיפול פסיכואנליטי אצל זיגמונד פרויד, אולם הטיפול הסתיים במהירות אחרי שהתברר שהנער השובב ממציא את חלומותיו.
בשנות לימודיו הכיר הוטרמנס כמה מגדולי הפיזיקאים של המאה ה-20, ובהם אנריקו פרמי, ג'ורג' גאמוב, ורנר הייזנברג ווולפגנג פאולי, ועם חלקם גם פרסם מאמרים משותפים.
באותן שנים התחרה עם רוברט אופנהיימר על אהבתה של הפיזיקאית הגרמנייה שרלוט ריפנשטאל, שלמדה גם היא בגטינגן.
תחילה נטתה שרלוט לאופנהיימר ואף הצטרפה אליו לארצות הברית, אולם בהמשך חזרה לגרמניה ונישאה פעמיים להוטרמנס.
היא הייתה אשתו הראשונה והשלישית, ואם שני ילדיו (מהנישואים הראשונים) ג'ובאנה ויאן.
עם עלייתם של הנאצים לשלטון ב-1933, היגר הוטרמנס לאנגליה - שם עבד במעבדה במידלסקס, משם עבר לאחר שנתיים לברית המועצות לאוניברסיטת לנינגראד וממנה לתפקיד ניהולה של המעבדה לחומרים רדיואקטיביים במכון הטכני-פיזיקלי האוקראיני באוניברסיטת חרקוב.
ב-1937 זומן לחקירה על קשריו עם "רשת ריגול אנטי סובייטית" ונעצר בעת שהחל לתכנן את עזיבתו, אך לא לפני שהספיק למלט את שרלוט ואת שני ילדיהם, בעזרתו של ידידה לשעבר, רוברט אופנהיימר, לארצות הברית.
ברחבי העולם הופעל לחץ על הרוסים לשחררו, כולל מכיוונה של אלינור רוזוולט ומכיוונם של כמה מחתני פרס נובל, אך ללא הועיל.
בתקופת מאסרו חלק תא עם ההיסטוריון הרוסי קונסטנטין שטפה, והשניים הפכו לידידים, ואף כתבו מאוחר יותר ספר בשמות בדויים.
לאחר חתימת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב הועבר לידי הגרמנים וישב חצי שנה נוספת במאסר, ובמקביל התגרש משרלוט.
בהמשך נישא בשנית לד"ר אילזה ברץ ובמהלך המלחמה נולדו לו שלושה ילדים נוספים ממנה.
לאחר המלחמה, ב-1951, שבה שרלוט לגרמניה והוטרמנס התגרש מברץ ושב לשרלוט, אולם אחרי שנה הם נפרדו סופית, וב-1955 נישא הוטרמנס בפעם הרביעית ללורה מולר, ממנה נולד בנו הצעיר והזוג אימץ בת נוספת.
באמצעות אסיר שהשתחרר העביר הוטרמנס מסר לפיזיקאי מקס פון לאואה על שובו לגרמניה, והאחרון הפעיל את הלחץ הנדרש כדי לשחרר אותו ולאפשר לו לחזור לעבודה מדעית, וגם סייע לו להשתלב בעבודתו החדשה במסגרת פרויקט האטום הנאצי.
לאחר המלחמה נותר הוטרמנס בגרמניה עד מותו מסרטן ריאות ב-1 מרץ 1966.
בזמן המלחמה הועסק הוטרמנס באחת השלוחות של פרויקט הגרעין הנאצי, במסגרת מעבדה גרעינית שהוקמה ביוזמתו של היזם מנפרד פון ארדנה בחסות מיניסטריון הדואר הנאצי.
הוטרמנס הגה באופן עצמאי שיטה להפקת חומר בקיע חדש לייצור פצצת אטום - פלוטוניום.
במהלך 1941 שמע מידידו הפיזיקאי מקס פון לאואה על כוונתו של פיזיקאי יהודי אחר, פריץ רייכה, להגר לארצות הברית.
הוטרמנס הגיע לביתו של רייכה וביקש ממנו להזהיר את עמיתיהם בארצות הברית על הניסיון הנאצי לקדם את יצירתה של פצצת אטום.
יחד עם אזהרתו המוקדמת של אלברט איינשטיין וההכרה ביכולותיה המדעיות של גרמניה, הצטרפה גם אזהרתו של הוטרמנס כמניע חשוב שהוביל להקמת פרויקט מנהטן.
תחילה, באוקטובר 1941, נשלח יחד עם קורט דיבנר לאוקראינה במסגרת משלחת ביזה מדעית, ועל אף שלא נלקח ציוד - ספג הוטרמנס ביקורת על צעדו זה מעמיתיו במערב.
עם חזרתו לגרמניה, עבר למוסד הפיזיקלי-טכני של הרייך בברלין ועבד עבור הצי הגרמני על פיזיקה של ניטרונים.
ב-1943, בעקבות התקדמותן של בעלות הברית, עבר המוסד לדרום והוטרמנס עבר לנהל את המעבדה לרדיואקטיביות באתר הפינוי ברונבורג.
מעבודתו בברונבורג התפרסם דווקא בגלל תעלול מפורסם: בהיותו מעשן שסבל מהמחסור בטבק, פנה ב-1944 במכתב לחברת הטבק בדרזדן וטען כי לצורכי מחקר על "תכולת מים כבדים בניקוטין" הוא זקוק ל-80 ק"ג טבק משובח מסוג 'מקדוניה' בדחיפות.
מאחר שההזמנה בוצעה על נייר רשמי והוגדרה כחיונית למאמץ המלחמתי, הוא קיבל 50 ק"ג להנאתו.
בפעם השנייה שניסה את התעלול וגם דיווח על "תוצאות טובות" במחקר, הגיע משלוח הטבק לפקיד הנאצי ד"ר אברהם אזאו והוביל לפיטוריו וכמעט למעצרו.
למזלו, ידידיו הפיזיקאים ורנר הייזנברג ווולטר גרלך גייסו אותו למחקרי גרעין באוניברסיטת גטינגן, שם עסק בהפרדת איזוטופים.
הוטרמנס הצטרף בעת לימודיו בגטינגן ל'צעירי וינה הקומוניסטים' והתבלט במעורבות חברתית ופוליטית.
בהיותו ממוצא יהודי, נהג להקניט את חבריו ולומר להם כי בשעה שאבותיהם היו עדיין על העצים, "אבותיו כבר זייפו המחאות".
בעקבות עליית היטלר לשלטון, ומשום שהיה גם מישלינג בדרגה 2 וגם קומוניסט, הותקף על ידי בריונים והחליט לעזוב את גרמניה.
כאמור, נחשב לאחד המדענים היחידים שעבדו בשירות הרייך השלישי וגילו אומץ לב, הן בהתרסתו כלפי המשטר והן באזהרה שהעביר לפיזיקאים בארצות הברית על סכנת הגרעין הנאצי.
פריץ אלכסנדר ארנסט נתר היה מתמטיקאי יהודי-גרמני שהיגר מגרמניה הנאצית לברית המועצות, שם הוצא להורג על ידי הנ.ק.ו.ד.
אביו היה המתמטיקאי מקס נתר, ואחותו הגדולה הייתה המתמטיקאית אמי נתר.
פריץ נולד למתמטיקאי היהודי-גרמני מקס נתר ב-1884, בזמן שאביו כיהן כפרופסור למתמטיקה ב, ולאמו אידה עמליה קאופמן, בת למשפחת סוחרים יהודית עשירה.
בצעירותו התחנך בבית הספר ובגימנסיה המקומית, ולאחר מכן השלים שנת שירות צבאי כפי שחייב החוק.
החל משנת 1904, פריץ למד מתמטיקה בארלנגן ולאחר מכן באוניברסיטת מינכן, שם השיג את הדוקטורט שלו ב-1909 עם עבודה שנכתבה בהנחייתם של ושל ארנולד זומרפלד.
הוא למד במשך שנתיים לימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת גטינגן, ולאחר מכן התחיל לעבוד ב-1911 במכון קרלסרוהה לטכנולוגיה.
פריץ התחתן ב-1911 עם רגינה מריה וורת', בתו של פקיד מכס יהודי, ולבני הזוג נולדו שני ילדים: הרמן דיטריך נתר, יליד 1912 שהפך לכימאי, וגוטפריד עמנואל נתר, יליד 1915 שהפך לסטטיסטיקאי ומחנך אמריקאי, ולאחר מכן כתב ביוגרפיה קצרה של אביו.
נתר שירת במלחמת העולם הראשונה, נפצע וקיבל את צלב הברזל.
לאחר מכן עבד שנה בחברת סימנס.
מ-1922 עד 1933 היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטה הטכנית בברסלאו (כיום ).
עם עלייתם של הנאצים לשלטון, לא הורשה פריץ להמשיך לעבוד בגרמניה בגלל היותו יהודי, והוא היגר ב-1934 לברית המועצות, בעוד אחותו אמי היגרה לארצות הברית.
פריץ מונה לפרופסור באוניברסיטת טומסק, שם גם למד בנו גוטפריד מתמטיקה.
בנובמבר 1937, במהלך הטיהורים הגדולים, הוא נעצר בביתו בטומסק על ידי הנ.ק.ו.ד..
אלברט איינשטיין כתב עבורו מכתב בקשה לשר החוץ הסובייטי מקסים ליטבינוב, אך ללא הצלחה.
ב-23 באוקטובר 1938 נידון נתר ל-25 שנות מאסר באשמת ריגול וחבלה, ונדד בין בתי כלא שונים.
שני בניו גורשו מברית המועצות ומצאו מקלט בשוודיה.
כפי שנחשף מאוחר יותר, ב-8 בספטמבר 1941, פחות משלושה חודשים לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, גזרה המכללה הצבאית של בית המשפט העליון של ברית המועצות את דינו של נתר למוות באשמת "תעמולה אנטי-סובייטית".
הוא נורה באוריול ב-10 בספטמבר 1941 במהלך הטבח ביער מדבדב.
מקום קבורתו לא ידוע, אך קיים לוח זיכרון בבית העלמין , גרמניה, במקום קברה של אשתו.
ב-22 בדצמבר 1988 קבעה מליאת בית המשפט העליון של ברית המועצות כי נתר הורשע באישומים חסרי בסיס וביטלה את עונשו.
בניו קיבלו את ההודעה על כך מציר בשגרירות ברית המועצות בארצות הברית.
פריץ מקנזן (* 8 באפריל 1866 בגרין ; † 12 במאי 1953 בברמן) היה צייר גרמני, מייסד שותף של מושבת האומנים וורפסוודה ומנהל האקדמיה הנורדית לאומנות, כיום אוניברסיטת ברמן לאומנויות.
למד משנת 1884 יחד עם אוטו מודרזון ופריץ אוברבק (Fritz Overbeck) באקדמיה לאומנות של דיסלדורף (Kunstakademie Düsseldorf), ומשנת 1889 אצל פרידריך אוגוסט פון קולבאך ווילהלם פון דיאז (Wilhelm von Diez) באקדמיה לאומנות של מינכן (Akademie der Bildenden Künste München).
כבר בשנת 1884 גילה מקנזן את כפר הביצות וורפסוודה עם נופיו ואוכלוסייתו הכפרית, שנתנו השראה לעבודותיו, ובילה שם את חודשי הקיץ.
בשנת 1889 הצטרפו אליו מודרזון, והנס אם אנדה (Hans am Ende), וכמה שנים מאוחר יותר גם אוברבק והיינריך פוגלר, ואז למעשה קמה מושבת האומנים וורפסוודה.
מקנזן התגורר דרך קבע בוורפסוודה בין השנים 1895 ל-1904 ולימד שם שורה של אומנים, ובראשם פאולה מודרזון-בקר וקלרה וסטהוף (Clara Westhoff).
בשנת 1908 הוא קיבל משרת פרופסורה באקדמיה לאומנות של ויימאר, והפך למנהלה בשנת 1910. בשנת 1918 חזר מקנזן לוורפסוודה, ושם חי עד מותו בשנת 1953, ובה נקבר.
מקנזן היה חבר בארגון הלאומני "קסדת הפלדה", עבורו כתב גם מאמרים, וכן בארגון הלאומני והאנטישמי "קמפבונד לתרבות גרמנית" (Kampfbund für deutsche Kultur).
לאחר מלחמת העולם הראשונה דעכה הצלחתו האמנותית, אך חזרתו לבמה האומנותית התאפשרה בזכות קו יצירה שעלה בקנה אחד עם תפיסת האומנות של המפלגה הנאצית.
בין השנים 1933 ל-1935 הוא היה מופקד על הקמתה וניהולה של האקדמיה הנורדית לאומנות בברמן.
ב-1 במאי 1937 הצטרף למפלגה הנאצית.
מקנזן היה אומן מוערך בתקופת הנאציזם ובשנת 1937 הוצג בתערוכת האומנות הגרמנית הגדולה הראשונה בבית האומנות הגרמנית שבמינכן.
בשנת 1941 קיבל את מדליית גתה לאומנות ומדע.
בשנת 1942, בגיל 76, היה רב-סרן ביחידת התעמולה של הוורמאכט בצפון צרפת הכבושה, שם צייר תמונות ים וחוף.
בשלב הסופי של מלחמת העולם השנייה, באוגוסט 1944, כלל אותו אדולף היטלר ב"רשימת המבורכים" של הציירים החשובים ביותר.
מקנזן היה גם חבר הנהלה של אגודת האומנים הגרמנית.
מאז 1907 היה נשוי לציירת הרטה מקנזן (1884–1949), לבית שטאלשמידט, שהייתה גם תלמידתו.
בתם היחידה אלכסנדרה (1908–1961) סבלה מהפרעה נפשית, אושפזה במוסדות פסיכיאטריים, וב־1934 עברה עיקור כפוי בהתאם לחוק הנאצי.
מקנזן עצמו התנגד לעיקור וניסה למנוע את ההליך.
איזדור ("פריז") פרילינג היה אנימטור אמריקאי יהודי, שיצר רבות מהדמויות המצוירות של סרטי "לוני טונס" של חברת האחים וורנר, ביניהן "פורקי פיג", "באגס באני", "סילבסטר החתול", "טוויטי" ועוד.
מקור הכינוי שהפך לשמו הרשמי הוא במילה "פריזבי".
בעברית שמו נכתב ונהגה בטעות "פריץ".
פרילינג נולד בקנזס סיטי שבמיזורי.
בשנת 1927 נענה לחבריו ממיזורי, האנימטורים יו הרמן ורודולף אייזינג, ועבר להוליווד לעבוד איתם כאנימטור באולפני וולט דיסני.
בדיסני יצרו האנימטורים דמויות מצוירות לסרטים כגון "Alice Comedies" ו-"Oswald the Lucky Rabbit".
לאחר מספר שנים, הקימו הרמן ואייזינג חברת אנימציה עצמאית, ופרילינג יצר איתם ב-1929 את הפיילוט הראשוני לדמות מצוירת בשם "בוסקו", בסרטון "בוסקו הילד המדבר" (Bosko the talk-ink kid).
האנימטורים ניסו למכור את הדמות החדשה לאולפנים שונים, ולבסוף היא נמכרה לליאון שלזינגר מחברת האחים וורנר.
כך החלה תעשיית הסרטים המצוירים של האחים וורנר, שנקראה בשם "לוני טונס".
משמעות השם היא "צלילים משוגעים", והסרטים נקראו כך מכיוון שהיו בעיקר סרטונים מוזיקליים.
ב-1931 נוצרה סדרה חדשה של סרטונים, בשם "מרי מלודיס" (שפירושו "נעימות שמחות").
ב-1932 ביים פרילינג את הסרטון הראשון בכיכובו של "בוסקו".
ב-1933 עזבו יו הרמן ורודלף אייזינג לאולפני MGM, והמשיכו שם עם דמותו של "בוסקו".
פרילינג הפך לבמאי האנימציה המוביל של החברה, ויצר במקום "בוסקו" את "באדי", שהיה פחות מוצלח, וסרטיו נחשבים עד היום לגרועים יחסית.
ב-1935 פרילינג יצר סרטון בשם "אין לי כובע" (I haven't got a hat), שהיה פארודיה על הקומדיה "השובבים".
הבולט מכולם היה "פורקי פיג" החזיר המגמגם, וראשי האולפנים החליטו שהוא יהיה כוכב ה"לוני טונס".
בתחילה פורקי היה דמות חזיר שמנה, ובהדרגה פרילינג ועמיתיו האנימטורים יצרו דמות רזה יותר, עד שהגיע לדמות כפי שהיא מוכרת כיום.
סרטי ה"לוני טונס" בהם כיכב פורקי נוצרו כולם בשחור לבן, עד לשנת 1943, לעומת סרטי "מרי מלודיס" שנוצרו כולם משנת 1934 בצבע.
בשנת 1937 עזב פרילינג את אולפני האחים וורנר לטובת אולפני MGM שהציעו לו שכר גבוה יותר.
אך הסדרה "The Captain and the Kids" שניסה לביים שם נכשלה, וכשנה לאחר מכן הוא חזר לאולפני האחים וורנר.
הוא קיבל חופש פעולה יצירתי רב, וכך יצר דמויות כגון יוסמיטי סאם בשנת 1945. בנוסף, ב-1947 שיפר את הדמויות טוויטי וסילבסטר החתול, שנוצרו מספר שנים לפני כן, ויצר את הסרטון "tweetie pie", שזכה בפרס האוסקר לסרט האנימציה הטוב ביותר, לראשונה בתולדות אולפני האחים וורנר.
בשנת 1953 יצר הבמאי רוברט מקימסון את דמותו של "ספידי גונזלס", כעכבר מהיר ממקסיקו, וב-1955 שינה פרילינג את עיצובו ויצר סרטון שזכה שוב באוסקר.
ב-1957 זכה באוסקר נוסף על סרטון של סילבסטר החתול.
ב-1958 יצר את הסרטון "knighty knight bugs" עם דמותו של באגס באני, אותה יצר כבר ב-1940 עם עמיתיו האנימטורים רוברט מקימסון, צ'אק ג'ונס ועוד.
סרטון זה היה היחיד של "באגס באני" שזכה באוסקר.
ב-1964 נסגרו אולפני האחים וורנר, ופרילינג פתח עם עמיתו המפיק דייוויד ה.
דה-פאטי, אולפן עצמאי בשם "DePatie-Freleng".
הם יצרו באולפן סרטונים חדשים של "לוני טונס" ו"מרי מלודיס", אם כי מרביתם נחשבים פחות טובים מאלו שיצרו באולפני וורנר.
הם יצרו גם דמויות חדשות כמו "המפקח קלוזו", "הנמלה" ו"אוכל הנמלים", וגם סדרות טלוויזיה כמו "הזעפן", "הכלבתולים", "ספיידרוומן" (הגרסה הנשית של ספיידרמן) ועוד.
אך הדמות המשמעותית ביותר שיצרו בתקופה זו הייתה "הפנתר הוורוד", ב-1963, דמות שצברה פופולריות רבה ברחבי ארצות הברית.
הסרטון "הפנתר הוורוד" מ-1964 זכה בפרס האוסקר, ובעקבותיו נוצרה סדרת סרטים נוספים בכיכובה של הדמות, וכן סרטוני טלוויזיה ששודרו ברשת NBC ב-1969.
בשנת 1970 נוצרה סדרה "דוקטור דוליטל".
ב-1980 נמכרה חברת דה-פאטי-פרילינג לחברת ההפקות "מרוול".
אז חזר פרילינג לאולפני האחים וורנר, ובמשך מספר שנים הפיק עם צ'אק ג'ונס מספר ספיישלים של "לוני טונס" עם אנימציה חדשה משולבת באנימציה מסרטונים קודמים, בהם שיחקו בעיקר הדמויות "באגס באני" ו"דאפי דאק".
פרילינג נפטר בשנת 1995 בגיל 88.
פרדריק מרטין (פריץ) ריינר (בהונגרית: Reiner Frigyes; באנגלית: Frederick Martin (Fritz) Reiner; 19 בדצמבר 1888 – 15 בנובמבר 1963) היה מנצח יהודי-הונגרי.
מגדולי המנצחים על אופרה ועל מוזיקה סימפונית במחצית הראשונה של המאה ה-20.
ריינר נולד למשפחה יהודית חילונית בפשט, חלקה האחד של בודפשט, הונגריה.
אחרי הכנה ללימודי משפטים (בהמרצת אביו), התמסר ריינר ללימודי פסנתר, הוראת פסנתר וקומפוזיציה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בשתי שנותיו האחרונות שם היה מורו לפסנתר בלה בארטוק הצעיר.
אחרי הזמנות מוקדמות לעבודה בבתי אופרה בבודפשט ובדרזדן (שם עבד לצד ריכרד שטראוס, עבר בשנת 1922 לארצות הברית, לקבל עליו את משרת המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של סינסינטי.
הוא נשאר שם עד 1931, לאחר שהתאזרח באמריקה בשנת 1928, ואז התחיל ללמד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, פנסילבניה.
בין תלמידיו שם היו ליאונרד ברנשטיין ולוקס פוס.
הוא ניצח על התזמורת הסימפונית של פיטסבורג משנת 1938 עד 1948, אבל התקופה שעשה כמנצח התזמורת הסימפונית של שיקגו היא שהקנתה לו מוניטין בינלאומיים, כתוצאה מן ההקלטות הרבות שעשה עם חברת RCA ויקטור, שהיו לציוני דרך.
ריינר ניצח על הצגות חשובות במטרופוליטן אופרה, בין השאר על הפקה היסטורית של "סלומה" מאת ריכרד שטראוס בשנת 1949, עם הסופרן הבולגרית ליובה וליץ' בתפקיד הראשי, ובהצגת הבכורה של האופרה "The Rake's Progress", של איגור סטרווינסקי ב-1951. לפני מותו עסק בהכנת ההפקה החדשה לדמדומי האלים של ריכרד וגנר במטרופוליטן.
ריינר נודע בעיקר כפרשן של שטראוס ובארטוק ונחשב לא פעם למודרניסט בטעמו המוזיקלי; הוא ובן-ארצו יוזף סיגטי שכנעו את סרגיי קוסביצקי להזמין את הקונצ'רטו לתזמורת אצל ברטוק.
למעשה, היה לו רפרטואר רחב מאוד והיה ידוע בהערצתו למוזיקה של מוצרט מעל לכל.
טכניקת הניצוח של ריינר הצטיינה בדייקנות ובחסכנות, בדומה לזו של ארתור ניקיש וארטורו טוסקניני.
ניצוחו התאפיין בתנועות קטנות במיוחד – נאמר עליו, שהפעמה שהוא מציין בקצה שרביטו איננה חורגת משטחו של בול דואר – אם כי מנקודת ראותם של הנגנים, ניצוחו המאופק הכיל ביטוי רגשי עצום.
התגובה שהפיק מתזמורות הייתה מדהימה בעושר, בברק, ובצלילות המרקם (איגור סטרווינסקי תיאר את תזמורת שיקגו בניצוחו של ריינר כ"תזמורת המדויקת והגמישה ביותר בעולם"); תוצאה זו הושגה במקרים רבים בטקטיקה, שגבלה בהתעללות אישית.
ריינר התחתן שלוש פעמים והוליד שתי בנות במסגרת הנישואים ובת שלישית מחוצה להם.
בשנותיו האחרונות, מצבו הבריאותי של ריינר התדרדר לאחר שסבל מהתקף לב באוקטובר 1960. הוא מת בניו יורק בגיל 74.
פריץ של (גרמנית: Fritz Scheel) היה מנצח גרמני.
בשנת 1900 התמנה של למנהל המוזיקלי הראשון של תזמורת פילדלפיה.
בחזרות דיבר גרמנית וניצח בעיקר על רפרטואר של מוזיקה גרמנית.
אחרי העונה הראשונה של התזמורת, פיטר של מחצית מנגניה והחליף אותם בנגנים אירופאים.
הוא המשיך לנצח על תזמורת פילדלפיה עד מותו בשנת 1907.
פרידריך (פריץ) קרייזלר Kreisler; 2 בפברואר 1875 – 29 בינואר 1962) היה כנר ומלחין יהודי-אוסטרי.
קרייזלר נולד בווינה כבן הבכור מבין שלושה ילדים של משפחה יהודית מתבוללת.
אביו, ד"ר סמואל סוורין קרייזלר, היה רופא יליד קרקוב, ואשתו, אנה, בת לבית רכס, הייתה גליציאנית מדוברומיל (באזור למברג).
לפריץ היו אח (הוגו) ואחות (אלה).
הנער פריץ הוטבל לנצרות רומית-קתולית בגיל 12.
האב, שהיה נגן חובב, התחיל ללמד את פריץ נגינה בכינור כבר בגיל ארבע.
בגיל שבע ביצע פריץ את הקונצרט הראשון שלו.
באותה שנה התקבל לקונסרבטוריון בווינה וסיים אותו בגיל עשר, לאחר שזכה במדליית זהב כבוגר מצטיין.
אחד ממוריו היה אנטון ברוקנר.
קרייזלר זכה במלגה והמשיך את לימודיו בקונסרבטוריון של פריז בכיתתו של הכנר מאסאר ולמד קומפוזיציה אצל ליאו דליב.
בגיל 12 זכה בפרס הראשון של הקונסרבטוריון כשגבר על ארבעה מתחרים מבוגרים ממנו בהרבה, ויצא למסע קונצרטים מוצלח בארצות הברית, יחד עם מוריץ רוזנטל.
לאחר מכן חזר לווינה להשלמת לימודיו.
בשלב מסוים החליט להפסיק את הנגינה בכינור, למד רפואה במשך שנתיים והשלים את שירותו הצבאי.
ב-1896 החליט סופית על ייעודו ככנר.
הוא הגיש בקשה להתקבל ככנר בתזמורת הפילהרמונית בווינה אך נידחה.
הוא המשיך בקריירה מוצלחת כסולן וערך מסעות קונצרטים באירופה ובארצות הברית.
בשנת 1910 ניגן קרייזלר לראשונה את הקונצ'רטו לכינור ותזמורת של אלגר שהוקדש לו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס קרייזלר לצבא האוסטרי כקצין.
בספטמבר 1914, במתקפה של פרשים רוסים ליד למברג (לבוב ), נפצע קרייזלר מפגיעת כידון רובה ברגלו.
הוא אושפז בבית חולים ושוחרר בכבוד משרות צבאי.
הוא יצא לארצות הברית ונשאר שם כל שנות המלחמה.
בארצות הברית הוא התקבל ציבורית כגיבור מלחמה, אך כאשר האמריקאים הצטרפו למלחמה נתפס קרייזלר כמייצג של אוסטריה.
המוזיקה שלו נעשתה למוקצית באולמות הקונצרטים, וכמוזיקאי אוסטרי שאף שירת בצבא הוא הפך למטרה נוחה מצד מערכות העיתונים שפרסמו טורים בגנות הופעת אמנים ממדינות אויב.
התקופה לאחר המלחמה הייתה הטובה ביותר לקרייזלר.
הוא נחשב לגדול הכנרים בדורו ונתן קונצרטים בכל העולם כולל יפן, סין, אוסטרליה וניו זילנד.
תקליטיו היו לרבי מכר ושכרו הרקיע שחקים.
בשנת 1924 רכשו קרייזלר ואשתו אחוזה רחבת ידיים בברלין.
בשנת 1939, לאחר ליל הבדולח, נמלט קרייזלר מגרמניה הנאצית.
בשארית חייו חי בארצות הברית שם המשיך בנגינה עד שנת 1950.
קרייזלר נפגע קשה פעמיים בחייו, בתאונות דרכים.
בשנת 1941 פגעה בו משאית, בשעה שחצה רחוב סואן בעיר ניו יורק, והוא סבל משבר בגולגולתו.
בעקבות חבלה זו היה במשך שבוע שקוע בתרדמת.
לקראת סוף חייו, הוא שוב נפגע קשה בתאונה, כשהיה במכונית נוסעת.
בעקבות תאונה זאת הוא נותר עיוור וחירש עד יום מותו כתוצאה מאי-ספיקת לב ב-1962 בבית החולים הפרסביטראיני קולומביה בניו יורק.
הוא הובא לקבורה במאוזולאום פרטי בבית הקברות וודלון ברובע הברונקס בניו יורק.
קרייזלר חיבר הרבה קטעים קצרים לכינור בלווי פסנתר או תזמורת.
חלק גדול מהם פופולריים ומנוגנים ברסיטלים וכהדרנים.
קרייזלר חיבר גם קטעים לכינור והציג אותם כאילו נכתבו על ידי מלחינים כמו ויולדי, פוניאני, ניקולא פורפורה ועוד.
כאשר נתגלה הדבר הותקף קרייזלר קשות אך הוא השיב למבקריו: "השמות משתנים, הערך נשאר".
קרייזלר חיבר גם מספר אופרטות וקדנצות לקונצרטים לכינור ותזמורת של ברהמס ו-בטהובן.
קרייזלר עבר כאמור טבילה בדת הקתולית בגיל 12 ובמהלך חייו לא ייחס שום משמעות למוצאו היהודי.
בשנת 1902, בעת שהיה בהפלגה מאירופה לארצות הברית פגש באונייה את הרייט וורץ, גרושה של מיליונר ויפת מראה.
היא הייתה בת למשפחה אמריקאית בשם ליס (Lies), קתולית ואנטישמית מוצהרת.
היות שהייתה גרושה סירבה הכנסייה הקתולית להשיאם והם נישאו בטקס אזרחי.
רק לאחר מלחמת העולם השנייה הסכימה הכנסייה להשיאם ונשכחו להם השנים שהם חיו "חיי חטא".
הגברת קרייזלר הצטערה שלבעלה יש "דם יהודי".
פעם סיפרה לפסנתרן לאופולד גודובסקי כי "לפריץ יש מעט מאוד דם יהודי".
על זה השיב לה גודובסקי: "לא ידעתי שפריץ כל כך אנמי!".
אחיו של פריץ, הוגו קרייזלר, החשיב עצמו יהודי.
פריץ (פרידריק) פרגל (3 בספטמבר 1869 – 13 בדצמבר 1930) היה כימאי סלובני-אוסטרי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1923, "על המצאת שיטת המיקרו-אנליזה של חומרים אורגניים".
פרגל נולד בליובליאנה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, עתה סלובניה.
פרגל זכה בפרס נובל לכימיה עבור תרומתו החשובה לניתוח כמויות חומר קטנות ביותר (Microanalysis) של חומרים אורגניים בשיטות מחקר כמותניות.
אחת מתרומותיו החשובות הייתה שיפור שיטת ניתוח הבעירה (Combustion analysis) (מציאת הנוסחה האמפירית באמצעות ניתוח איכותני של שאריות החומר לאחר בעירתו) עבור זיהוי היסודות הכימיים המרכיבים אותו.
פריץ שטידרי היה מנצח אוסטרי.
שטידרי היה סטודנט למשפטים באוניברסיטת וינה כאשר גוסטב מאהלר נתן דעתו על כשרונותיו המוזיקליים ומינה אותו לעוזרו באופרת החצר של וינה ב-1907. בהמשך למשרה זו באו משרות עוזר נוספות, שהובילו לכהונות ניצוח בבתי האופרה של קאסל ושל ברלין.
בשנת 1933 עזב שטידרי את גרמניה בתגובה לעליית היטלר לשלטון.
משנת 1934 עד 1937 היה שטידרי מנצח ראשי בפילהרמונית של לנינגרד.
שטידרי היה מעורב בחזרות לקראת ביצוע הבכורה של הסימפוניה הרביעית מאת שוסטקוביץ', אך הבכורה נדחתה מסיבות, השנויות עדיין במחלוקת.
יש הטוענים, ששוסטקוביץ סבר, כי שטידרי איננו כשיר להתמודד עם מורכבויות הסימפוניה; לעומתם טוענים אחרים, כי בכירים במפלגה הקומוניסטית הפעילו על המלחין לחץ לבטל את ביצוע יצירתו.
בשנת 1937 עזב שטידרי את לנינגרד והיגר לארצות הברית.
הוא עבד עם "תזמורת ידידי המוזיקה החדשים" בניו יורק, שם ניצח על יצירות נשכחות של באך, היידן ומוצרט והעלה בביצוע בכורה את הסימפוניה הקאמרית השנייה של שנברג.
משנת 1945 ואילך חזר שטידרי לאופרה וניצח על האופרה הלירית של שיקגו ועל המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
פרידריך ("פריץ") וילהלם שטרסמן היה כימאי גרמני, שגילה יחד עם אוטו האן וליזה מייטנר את תהליך הביקוע הגרעיני של האורניום, בשנת 1938. ב-1985 הוכר על ידי "יד ושם" כחסיד אומות העולם, על פועלו להצלת יהודייה בזמן השואה.
שטרסמן נולד בבופארד שבגרמניה, החל את לימודי הכימיה שלו בשנת 1920 באוניברסיטה הטכנית של הנובר וקיבל תואר דוקטור בשנת 1929. עבודת הדוקטורט שלו עסקה במסיסות של חומצה פחמתית (H2CO3) המכילה יוד במצב גזי.
שטרסמן בחר בקריירה אקדמית מפני שקל היה ללכת במסלול זה מאשר לקבל משרה בתעשייה הכימית.
שטרסמן עבד במכון קייזר וילהלם בברלין משנת 1929. בשנת 1933 הוא יצא מאגודת הכימאים הגרמנים כאשר זו עברה לשליטת הנאצים.
הוא נכנס ל"רשימה השחורה", אך האן ומייטנר סידרו לו משרת אסיסטנט בתשלום מופחת.
שטרסמן החשיב את עצמו לבר-מזל, לדבריו "למרות משיכתי לכימיה, החופש האישי שלי חשוב לי עד כדי כך שלשמירתו אשבור אבנים לפרנסתי".
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא ואשתו, מריה הקטר שטרסמן, הסתירו בדירתם במשך חודשים את הפסנתרנית היהודייה המומרת אנדראה וולפנשטיין, תוך שהם מסכנים את עצמם ואת בנם בן השלוש.
ההתמחות שלו בכימיה אנליטית נוצלה על ידי האן ומייטנר בניסויים שבהם בדקו את תוצרי ההפגזה של אורניום עם נייטרונים.
בדצמבר 1938 הוא גילה יחד עם אוטו האן את תהליך הביקוע של האורניום בעזרת נייטרונים.
הוא למד גם שיטות לקביעת הגיל הגאולוגי של חפץ בעזרת דעיכה רדיואקטיבית.
בשנת 1946 מונה לפרופסור לכימיה אנאורגנית באוניברסיטת מיינץ ובשנת 1948 נמנה עם מקימי מכון מקס פלאנק לכימיה.
לאחר מכן יסד את המכון לכימיה גרעינית.
בשנת 1957 נמנה עם החותמים על הצהרת גטינגן, שבה מחו שמונה-עשר מדעני גרעין גרמנים כנגד הרעיון של ממשלת קונראד אדנאואר לחמש את צבא גרמניה המערבית בטילים גרעיניים.
כשזכה אוטו האן בפרס נובל לכימיה בשנת 1944, על עבודתו בביקוע הגרעיני, שטרסמן לא קיבל את הפרס אתו.
גם מליזה מייטנר ומאוטו רוברט פריש נשללה השותפות בפרס.
האן ושטרסמן לא יכלו לכלול את שמה של מייטנר בדפי עבודתם, ובכך להודות שהם משתפים פעולה עם יהודייה הנמצאת בגלות.