tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניל התקשה לשמור על המשמעת בקבוצתו, כאשר חלק מהשחקנים סובלים מתרבות צריכת משקאות חריפים לקויה.
השחקנים שהביא במקום בריידי וסטייפלטון לא הצליחו למלא את מקומם, ולקראת סוף תקופתו כמאמן המועדון הפסיד בטורנירי גביע שונים למועדונים חלשים בהרבה.
בעונת 1981/1982 הפסיד המועדון לווינטרסלאג (כיום גנק) בגביע אופ"א, ובעונת 1983/1984 לוולסול מהליגה השלישית.
ניל פוטר מהמועדון בדצמבר 1983, לאחר ההפסד לוולסול.
עוזר המאמן דון האו החליף אותו בתפקיד, וגם הוא לא הצליח להגיע להישגים משמעותיים.
המועדון סיים במקום השישי והשביעי בליגה, ולא הצליח להתחרות על האליפות למעט תקופה קצרה באוקטובר 1984 שבה שהה במקום הראשון בטבלת הליגה.
בעונת 1984/1985 הודח המועדון מגביע ה-FA על ידי יורק סיטי מהליגה השלישית.
אוהדי המועדון הביעו את אכזבתם באמצעות אי-הגעה למשחקים, וממוצע הצופים היה פחות מ-20,000. האו התפטר במרץ 1986 לאחר שהתברר לו כי הנהלת המועדון פנתה למאמן ברצלונה טרי ונבלס עם הצעה להחליפו.
סטיב ברטנשו התמנה למחליפו הזמני של האו, אך בהנהלת המועדון התקבלה החלטה לחפש מאמן שיוביל את המועדון בטווח הארוך.
ג'ורג' גרהאם, מאמן מילוול ולשעבר שחקן בארסנל, התמנה למחליפו של האו במאי 1986. גרהאם שחרר את רוב השחקנים הוותיקים בהדרגתיות, והחליף אותם בשחקנים חדשים שהובאו מקבוצות אחרות ובשחקנים שהועלו מקבוצת הנוער, והקפיד במיוחד על המשמעת של שחקניו.
רמת המשחק של המועדון השתפרה, ובחג המולד של 1986 הוא היה במקום הראשון בליגה.
בעונתו הראשונה של גרהאם המועדון הצליח לזכות בגביע הליגה ולסיים במקום הרביעי בליגה.
בחצי גמר גביע הליגה הוגרל המועדון נגד טוטנהאם הוטספר, ובסיום שני המשחקים הראשונים התוצאה הייתה 2 - 2; במשחק החוזר פיגרו שחקני ארסנל בתוצאה 0 - 1, אך לבסוף ניצחו בתוצאה 2 - 1 משערים של אלינסון ורוקאסל.
במשחק הגמר גבר המועדון על ליברפול בתוצאה 2 - 1 משני שערים של צ'ארלי ניקולס, וזכה לראשונה בגביע הליגה.
בעונה שלאחר מכן המשיך המועדון ביכולתו הטובה בליגה, אך בגמר גביע הליגה הפסיד בתוצאה 2 - 3 ללוטון טאון.
ההגנה החזקה של גרהאם נוהלה על ידי הקפטן הצעיר טוני אדמס.
אדמס היה המנהיג של משחק ההגנה של המועדון, ולצידו שיחקו גם לי דיקסון, סטיב בולד ונייג'ל וינטרברן.
הקשרים הבולטים של המועדון בתקופה זו היו רוקאסל, מייקל תומאס ופול מרסון.
שחקן ההתקפה הבכיר ביותר היה החלוץ אלן סמית', שהבקיע שערים רבים בכל עונה.
בעונתו השלישית של גרהאם (1988/1989) הצליח המועדון לזכות באליפות הליגה, לראשונה מאז 1971. זכייה זו הייתה דרמטית, כיוון שהמועדון היה במקום הראשון בטבלה, אך לאחר מספר תוצאות לא טובות ירד ממנו.
המשחק האחרון בעונה (שבו הוכרעה האליפות) נערך נגד ליברפול באצטדיון אנפילד, והמועדון היה זקוק לניצחון בהפרש של שני שערים.
את השער הראשון הבקיע אלן סמית' בתחילת המחצית השנייה, ובשניות האחרונות של ההארכה הצליח למסור את הכדור למייקל תומאס, שהצליח להבקיע את השער ששחקני ארסנל היו זקוקים לו כדי לזכות באליפות.
בעונה שלאחר מכן המועדון סיים רק במקום הרביעי, ולא נחל הצלחה גם בשני טורנירי הגביע.
האיסור על המועדונים האנגליים לשחק בגביעי אירופה כתוצאה מאסון הייזל היה בתוקף באותה עונה, כך שהמועדון לא היה יכול לייצג את אנגליה בגביע אירופה.
בחצי גמר גביע ה-FA המועדון הודח על ידי טוטנהאם הוטספר.
באוקטובר 1991 הוחתם החלוץ איאן רייט ששיחק בקריסטל פאלאס.
רייט הבקיע עבור המועדון שערים רבים, והשחקן היחיד שהבקיע יותר שערים ממנו בתולדות המועדון הוא תיירי הנרי.
המועדון שיחק בגביע אירופה לראשונה מזה 20 שנים, אך הודח כבר בסיבוב השני על ידי בנפיקה ליסבון, ולא העפיל לשלב הבתים.
מצבו של המועדון החמיר בעקבות ההדחה מגביע ה-FA, אך לבסוף הוא הצליח לסיים במקום הרביעי בליגה.
לאחר ביטול איסור ההשתתפות של המועדונים האנגליים הם שולבו במפעלים האירופיים בהדרגה, ורק המועדונים שסיימו במקום השני ובמקום השלישי הורשו להשתתף בגביע אופ"א, כך שגם לטורניר זה המועדון לא הצליח להעפיל.
בעקבות התוצאות המאכזבות גרהאם החליט לשנות את טקטיקת המשחק, ולשים דגש על המשחק ההגנתי.
שחקני המועדון כבשו רק ארבעים שערים, המספר הנמוך ביותר בליגה, וסיימו במקום העשירי.
ביצועי המועדון בטורנירי הגביע היו טובים בהשוואה לביצועיו בליגה, ובעונת 1992/1993 היה למועדון הראשון שזכה בדאבל של גביע ה-FA וגביע הליגה.
בעונת 1993/1994 הצליח המועדון לזכות בתואר אירופי שני; במשחק גמר גביע המחזיקות שנערך בקופנהגן הצליח המועדון לגבור על פארמה בתוצאה 1 - 0, במשחק שהתאפיין מצד ארסנל בסגנון הגנתי ובחסרונם של מספר שחקני מפתח.
תואר זה היה האחרון של גרהאם במועדון; בפברואר שלאחר מכן הוא פוטר לאחר תשע שנים, כיוון שהתברר כי הוא קיבל שוחד בסך 425,000 לירות שטרלינג מהסוכן הנורווגי רון הוג, וזאת בעקבות החתמתו ב-1992 של ג'ון ינסן, שהיה לקוח של הוג.
עוזר המאמן סטיוארט יוסטון מילא את מקומו של גרהאם עד סוף עונת 1994/1995. המועדון סיים במקום ה-12 בליגה (הנמוך ביותר, נכון ל-2008), אך הצליח להגיע פעם נוספת לגמר גביע המחזיקות, לאחר שני משחקי חצי גמר נגד סמפדוריה, שהוכרעו בבעיטות עונשין לאחר תיקו 5 - 5 בסיכום שני המשחקים.
במשחק הגמר התמודד המועדון נגד ריאל סרגוסה, והפסיד משער שהובקע בבעיטה האחרונה של המשחק.
ביוני 1995 התמנה ברוס ריוק לתפקיד המאמן, לאחר שהצליח להעפיל עם בולטון וונדררס לגמר גביע הליגה ולפרמייר ליג.
ריוק שבר את שיא התשלום האנגלי עבור שחקן כשהביא את החלוץ ההולנדי דניס ברגקאמפ מאינטר מילאנו תמורת 7.5 מיליון לירות שטרלינג, על מנת לסייע לאיאן רייט בהתקפה.
בסוף העונה המועדון הצליח להגיע לחצי גמר גביע הליגה ולסיים במקום החמישי בטבלה, ובכך הבטיח את מקומו בעונת גביע אופ"א שלאחר מכן.
אולם, תקופתו של ריוק במועדון הסתיימה בפתאומיות; הוא פוטר באוגוסט 1996, זמן קצר לפני תחילת העונה, כיוון שהיה במחלוקת עם חבר המנהלים בנוגע לתקציב הבאת שחקנים, והמועדון נכנס למצב של חוסר ודאות למשך חודשיים.
סטיוארט יוסטון מונה למאמן זמני, ושימש בתפקידו במשך חודש עד שעזב לקווינס פארק ריינג'רס.
מאמן הנוער פט רייס ניהל מספר משחקים, ובסוף ספטמבר הוחלף על ידי הצרפתי ארסן ונגר.
תחילת עידן ונגר, שני דאבלים נוספים (1996–2003)
רמת המשחק של המועדון השתפרה רבות תחת הדרכתו של ונגר, ובעונת 1996/1997 הוא סיים במקום השלישי, עם מספר נקודות זהה לניוקאסל יונייטד אך עם הפרש שערים נחות, ובכך העפיל המועדון לגביע אופ"א (במקום לליגת האלופות, שהמקום השני מוביל אליו).
ונגר בנה מחדש את סגל המועדון תוך התבססות על מספר שחקנים צרפתים שלא היו מוכרים לפני כן.
לפני שוונגר חתם על החוזה הרשמי הוא המליץ להביא את פטריק ויירה, ובקיץ 1997 הגיעו למועדון, לפי המלצתו, ההולנדי מארק אוברמארס והצרפתים ניקולא אנלקה ועמנואל פטי.
בין השחקנים הוותיקים ששולבו בסגל היו אדמס, דיקסון, וינטרברן, קיאון ובולד, ובנוסף להם פט רייס המשיך בתפקיד עוזר המאמן.
בעונת 1997/1998 היה ונגר למאמן הזר הראשון שזכה באליפות הליגה האנגלית.
במהלך העונה היה המועדון בפיגור של 12 נקודות מהמקום הראשון, אך הצליח לחזור מהפיגור.
המועדון הבטיח את זכייתו באליפות לאחר הניצחון 4 - 0 על אברטון ב-3 במאי, שני מחזורים לפני תום העונה.
13 ימים לאחר מכן הצליחו שחקני ארסנל לגבור על ניוקאסל יונייטד בגמר גביע ה-FA, ובכך השלים המועדון דאבל נוסף.
באותה עונה הבקיע החלוץ איאן רייט את שערו ה-185 במדי ארסנל, ועבר את קליף באסטין בטבלת כובשי השערים.
בקיץ 1998 הוא עזב את ארסנל.
בשנים שלאחר הדאבל המועדון לא הצליח לזכות בתארים נוספים, וזאת למרות החתמתם של פרדי יונגברי ותיירי הנרי.
המועדון שהה במקום הראשון בטבלה לאורך רוב עונת 1998/1999, אך ירד ממנו לאחר הפסד ללידס יונייטד, ולבסוף הפסיד את האליפות למנצ'סטר יונייטד.
במשחק החוזר האחרון בהיסטוריה של גביע ה-FA הפסיד המועדון למנצס'טר יונייטד לאחר הארכה.
חזרת ארסנל לליגת האלופות לראשונה מזה שבע שנים לא הייתה מוצלחת, כיוון שהמועדון לא הצליח לעבור את שלב הבתים של הטורניר.
את עונת 1999/2000 סיים המועדון במקום השני בליגה, בפער של 18 נקודות ממנצ'סטר יונייטד.
בליגת האלופות המועדון סיים במקום השלישי בבית שאליו הוגרל, ולפיכך עבר לשחק בגביע אופ"א.
המועדון הצליח להעפיל למשחק הגמר שנערך בקופנהגן, אך הפסיד בו בדו-קרב בעיטות עונשין לגלאטסראיי.
גם בעונת 2000/2001 הצליח המועדון לסיים במקום השני, בפער של עשר נקודות ממנצ'סטר יונייטד.
באותה עונה המועדון התמקד בטורנירי הגביע ובאירופה.
בגמר גביע ה-FA שנערך, באצטדיון המילניום בקארדיף, הצליח פרדי יונגברי להעלות את ארסנל ליתרון של 1 - 0 נגד ליברפול, אך מייקל אואן הבקיע שני שערים וניצח במשחק.
המועדון הצליח להעפיל עד לרבע גמר ליגת האלופות (לראשונה מאז 1972), אך הודח על ידי ולנסיה בגלל שערי חוץ.
ונגר נאלץ להחליף את רוב הסגל שזכה בדאבל ב-1998; אנלקה, אוברמארס ופטי עזבו למועדונים ספרדיים תמורת סכומי כסף גבוהים.
מספר שחקני הגנה היו מבוגרים מאוד; בולד ווינטרברן עזבו את המועדון, ואדמס ודיקסון שיחקו רק עוד עונה אחת לפני פרישתם.
ונגר החליט להחתים את סול קמפבל ולאורן על מנת להתמודד עם עזיבת שחקני ההגנה, והוא העלה את אשלי קול מקבוצת הנוער, חיזק את חוליית הקישור של המועדון באמצעות רובר פירס וסילבן וילטור הצרפתיים ובמקביל, תיירי הנרי הצליח להסתגל לסגנון המשחק בפרמייר ליג, והחל להבקיע שערים רבים.
בעונת 2001/2002 הצליח המועדון לזכות בדאבל השלישי בתולדותיו, בעיקר בזכות יכולת גבוהה בהתקפה; ארסנל היה המועדון היחיד שהבקיע בכל אחד ממשחקי הליגה, ולא הפסיד במשחקי החוץ.
עד לפברואר המירוץ לאליפות היה צמוד, אך בחודש זה המועדון החל ברצף של 13 ניצחונות רצופים בליגה, וסיים את העונה בפער של שבע נקודות מליברפול שבמקום השני.
המועדון הבטיח את הזכייה במשחק הלפני אחרון של העונה, לאחר שגבר על מנצ'סטר יונייטד באולד טראפורד.
שבוע אחד לפני כן הצליח המועדון לנצח את צ'לסי בגמר גביע ה-FA, וזכה בתואר בפעם השמינית בתולדותיו.
בעונת 2002/2003 המועדון הצליח לזכות פעם נוספת בגביע ה-FA, והיה למועדון הראשון שעשה זאת מזה עשרים שנים.
השמחה על הישג זה הועבה לאחר ההפסד הביתי ללידס יונייטד שהבטיח רשמית את זכיית מנצ'סטר יונייטד באליפות, בעיקר כיוון שמספר שבועות קודם לכן הפער בין שני המועדונים עמד על שמונה נקודות לטובת ארסנל.
"הבלתי מנוצחים" וגמר ליגת האלופות (2003–2006)
ההפסד הביתי ללידס היה הפסד הליגה האחרון של המועדון במשך תקופה ארוכה.
עונת הייתה עונת שיא מבחינת המועדון, כיוון שהצליח לזכות באליפות ללא הפסד (26 ניצחונות ו-12 תוצאות תיקו), וסיים בפער של 11 נקודות מצ'לסי.
ארסנל היה המועדון השני שהגיע להישג הזה, כאשר המועדון הקודם שעשה זאת היה פרסטון נורת' אנד בעונת 1888/1889, אם כי באותה עונה שוחקו רק 22 משחקים.
צ'לסי ומנצ'סטר יונייטד גמלו לארסנל על אליפות זו, כאשר הדיחו את המועדון ברבע גמר ליגת האלופות ובחצי גמר גביע ה-FA בהתאמה.
בעונת דורג המועדון במקום השני, בפער של 12 נקודות מצ'לסי.
בעונה זו המועדון קבע שיא ליגה של 49 משחקים רצופים ללא הפסד, שהסתיים בהפסד למנצ'סטר יונייטד באולד טראפורד.
כתוצאה מהפסד זה חלה ירידה מסוימת ברמת המשחק של המועדון, אך השחקנים התאוששו והצליחו לסיים במקום השני, כאשר בדרך הם מביסים את אברטון בתוצאה 7 - 0. בליגת האלופות המועדון הודח על ידי באיירן מינכן בסיבוב השני.
לאחר מכן הצליח המועדון לזכות בגביע ה-FA בעקבות הניצחון בגמר על מנצ'סטר יונייטד, והיה זה התואר היחיד של ארסנל בעונה זו.
בקיץ 2005 עזב פטריק ויירה ליובנטוס, והייתה זו אחת הסיבות לכך שהמועדון לא הצליח לזכות בתואר כלשהו בעונה שלאחר מכן.
לאורך רוב העונה המועדון היה מדורג במקום החמישי או מתחתיו, וכמעט שהפסיד את ההעפלה לליגת האלופות לראשונה מאז 1997, וזאת למרות מספר ניצחונות ליגה בפער גדול (כולל 7 - 0 נגד מידלסברו).
אולם, המועדון הצליח לנצח בכל שלושת המשחקים, כולל 4 - 2 נגד ויגאן אתלטיק במשחק האחרון אי פעם שנערך בהייבורי, והצליח להעפיל למקום הרביעי על חשבון טוטנהאם הוטספר.
באותה עונה המועדון זכה להצלחה רבה בליגת האלופות, ולראשונה בהיסטוריה שלו הגיע לגמר הטורניר.
הייתה זו גם הפעם הראשונה שבה מועדון לונדוני מגיע למשחק הגמר.
המועדון סיים את שלב הבתים במקום הראשון, ובשלבי הנוק-אאוט הדיח את ריאל מדריד, יובנטוס וויאריאל, ותוך כדי כך קבע שיא טורניר של עשרה משחקים ללא ספיגת שער.
במשחק הגמר נגד ברצלונה הורחק השוער ינס להמן בשלב מוקדם יחסית של המשחק, והמועדון נותר בנחיתות מספרית.
למרות זאת הצליח סול קמפבל להבקיע שער יתרון לקראת סוף המחצית הראשונה.
לאחר הבקעת השער שחקני המועדון נותרו בעיקר בהגנה, ולבסוף ספגו שני שערים מרגליהם של כדורגלני ברצלונה סמואל אטו וז'וליאנו בלטי שקבעו את תוצאת המשחק על 2 - 1 לטובת המועדון הקטלאני.
המעבר לאצטדיון האמירויות עד סוף עידן ונגר (2018-2006)
בתקופה שלאחר דו"ח טיילור הוגבלה תכולתו של האצטדיון בהייבורי ל-38,500 צופים; במשחקים רבים נמכרו כל הכרטיסים, והמועדון לא הצליח להגדיל את הכנסותיו ממכירת כרטיסים.
כתוצאה מכך הכריז המועדון כבר ב-1999 כי בכוונתו לעבור לשחק באזור אשברטון גרוב; שם בניית האצטדיון החדש החלה בדצמבר 2002, וביולי 2006 נפתח אצטדיון האמירויות, שהיה מוכן לפתיחת עונת .
המועדון לא היטיב לשחק בעונה זו ברוב המסגרות, ובסופה סיים רק במקום הרביעי ובשוויון נקודות עם ליברפול שבמקום השלישי.
ונגר התבסס על שחקני מילואים ושחקנים צעירים, והוביל את המועדון לגמר גביע הליגה שהסתיים בהפסד לצ'לסי.
בתחרויות האחרות המועדון הצליח פחות; בליגת האלופות הוא הודח על ידי איינדהובן בשלב שמינית הגמר, ובסיבוב החמישי של גביע ה-FA נוצח על ידי בלקברן רוברס.
המועדון היה מועמד לרכישה על ידי שני משקיעים זרים בשנת 2007. הראשון היה איש עסקים אמריקני בשם סטן קרונק, שהחל מאפריל 2007 מחזיק או שולט ב-12.19% ממניות המועדון.
כתוצאה מכך החליט דייוויד דין, סגן יושב-ראש ארסנל, להתפטר מתפקידו בחבר המנהלים.
ברשותו של דין היו 14.6% ממניות המועדון, ובסופו של דבר הוא החליט למוכרן לחברת "רד אנד וייט הולדינגס" שבבעלות המיליארדר הרוסי אלישר אוסמנוב ואיש העסקים הלונדוני פרהד מושירי.
בתמורה לכך התמנה דין ליושב ראש חברת ההחזקות; פיטר היל-ווד, יושב ראש המועדון, הצהיר כי שאר חברי ההנהלה לא ימכרו את החזקותיהם במועדון, המהוות 45.45% מכלל המניות, עד אפריל 2008 - לכל הפחות.
לפני ובמהלך עונת 2006/2007, שוחררו שחקני מפתח רבים, כולל אשלי קול, סול קמפבל, לאורן, פרדריק יונגברי ותיירי הנרי, המחזיק בתואר מלך השערים של המועדון בכל הזמנים.
רק שלושה שחקני הרכב מעונת האליפות ב-2004 נותרו, ולהרכב הראשון קודמו שחקנים כגון ססק פברגאס, רובין ואן-פרסי, עמנואל אדבאיור וגאל קלישי.
המועדון החל את העונה בצורה טובה, אך נחלש בהמשך וסיים במקום השלישי.
הצלחתו בטורנירים האחרים הייתה מוגבלת גם-כן; ברבע הגמר של ליגת האלופות הודח המועדון על ידי ליברפול, בסיבוב החמישי של גביע ה-FA על ידי מנצ'סטר יונייטד, ובחצי גמר גביע הליגה הפסיד לטוטנהאם הוטספר בתוצאה 2–6, בסיכום שני המשחקים שכללו את התבוסה הראשונה מזה תשע שנים בדרבי של צפון לונדון.
בעונת 2008/2009 הצליח ונגר להשאיר במועדון את עמנואל אדבאיור וססק פברגאס ולהביא את סמיר נאסרי, וזאת לאחר שאלכסנדר חלב ומתייה פלמיני עזבו לברצלונה ומילאן, בהתאמה.
ב-2 בפברואר 2009 הצטרף השחקן הרוסי אנדריי ארשאבין תמורת סכום של 17 מיליון לירות שטרלינג (סכום שיא למועדון).
בעונה זו הצליח המועדון לסיים במקום ה-4 ולשוב ולהעפיל לליגת האלופות, כן העפיל לחצי גמר ליגת האלופות ולחצי גמר גביע ה-FA, אך הודח על ידי מנצ'סטר יונייטד וצ'לסי בהתאמה.
בעונת 2009/2010, איבד ונגר את עמנואל אדבאיור בטונים צורמים ואת קולו טורה למנצ'סטר סיטי, והביא את תומאס ורמאלן מאייאקס ואת סול קמפבל שהיה שחקן חופשי.
הבאתו של סול קמפבל הייתה הפעם הראשונה שארסן ונגר החזיר שחקן שכבר שיחק בקבוצה בעבר.
ארסנל סיימה במקום השלישי בליגה, והגיעה עד רבע גמר ליגת האלופות - שם הודחה על ידי ברצלונה.
ארסנל הודחה מהגביע האנגלי בסיבוב הרביעי על ידי סטוק סיטי, והודחה מגביע הליגה ברבע הגמר על ידי מנצ'סטר סיטי.
בעונת 2010/2011 ונגר הצליח להשאיר את פברגאס בארסנל לאחר חיזורים רבים מברצלונה.
הוא הצליח להביא את סבסטיאן סקילאצ'י מסביליה ואת לורן קוסיילני מלוריאן, בעוד אדוארדו עבר לשחטאר דונצק, גאלאס עבר ליריבה העירונית טוטנהאם, סילבסטרה עזב לורדר ברמן וסול קמפבל עזב לניוקאסל.
בליגה ארסנל הייתה רוב העונה במקום השני, אך לקראת הסוף הקבוצה הדרדרה למקום השלישי, וסיימה במקום הרביעי בליגה.
ארסנל הודחה בשמינית גמר ליגת האלופות שוב על ידי ברצלונה.
המשחק נזכר עקב כרטיס אדום שערורייתי לרובין ואן פרסי, שקיבל במשחק הגומלין בברצלונה כרטיס צהוב שני כי הבקיע מעמדת נבדל למרות שריקה של השופט.
ארסנל הודחה ברבע גמר הגביע האנגלי על ידי מנצ'סטר יונייטד, והפסידה בגמר גביע הליגה האנגלי לברמינגהאם סיטי מגול של אובפמי מרטינס בדקה ה-89.
לקראת עונת 2011/2012 נערכו לא מעט שינויים בסגל הקבוצה, שכללו עזיבות של מספר שחקנים בולטים ביניהם ינס להמן שפרש, ססק פברגאס שנמכר לברצלונה.
וכן סמיר נאסרי וגאל קלישי שעברו למנצ'סטר סיטי.
במקביל נרכשו לא מעט שחקנים כשהבולטים שבהם היו אלכס אוקסלייד-צ'מברליין, ז'רביניו, מיקל ארטטה ופר מרטסאקר.
וכן יוסי בניון שהגיע בהשאלה מצ'לסי בסוף אוגוסט.
ארסנל פתחה לא טוב את העונה בליגה וכבר הייתה במקום ה-15 בתום המחזור ה-7 אך בהמשך חל שיפור, בינואר כוכב העבר של הקבוצה תיירי הנרי שב לארסנל בהשאלה עד לתום העונה.
ובשליש האחרון של העונה היא נכנסה לטופ 4 וסיימה את העונה במקום השלישי.
בגביע היא הודחה בסיבו הרביעי, בגביע הליגה ברבע הגמר, ובליגת האלופות היא הודחה בשמינת הגמר על יד מילאן.
טרום עונת 2012/2013 החלה מוקדם כשכבר בסוף אפריל הודיעה ארסנל על החתמתו של החלוץ הגרמני לוקאס פודולסקי, במהלך הקיץ הוחתמו שני שחקנים נוספים, אוליבייה ז'ירו, וסנטי קאסורלה.
אך הקבוצה נפרדה גם ממספר שחקנים שהבולט שבהם היה כוכב הקבוצה רובין ואן פרסי שעבר ליריבה המושבעת מנצ'סטר יונייטד, ואלכס סונג שעבר לברצלונה.
בליגה הייתה לארסנל עונה לא יציבה אך שוב בשליש האחרון של העונה היא התעשתה וסיימה אותה במקום הרביעי.
בגביע ובגביע הליגה שוב לא נחלה הצלחה רבה כשהודחה בסיבוב החמישי וברבע הגמר בהתאמה.
ובליגת האלופות היא הודחה פעם נוספת בשמינית הגמר הפעם על ידי באיירן מינכן בעקבות שערי חוץ.
את עונת החלה ארסנל בלי העברות נוצצות ולאחר שנפרדה ממספר שחקנים שהבולטים שבהם היו ז'רביניו שנמכר לרומא ואנדריי ארשאבין ששוחרר לזניט.
לקראת תום מועד ההעברות החתימה ארסנל את מתייה פלמיני ששב לקדנציה שנייה במועדון וממש בתום החלון שברה ארסנל את שיא ההעברות שלה כשהנחיתה את מסוט אוזיל מריאל מדריד תמורת 42.4 מיליון פאונד.
הקבוצה זכתה בגביע האנגלי לאחר ניצחון 3–2 נגד האל סיטי, בליגת האלופות הגיעה בפעם הרביעית ברציפות לשמינית הגמר בה הפסידה לבאיירן מינכן, בגביע הליגה הפסידה בסיבוב הרביעי לצ'לסי, ובליגה סיימה במקום הרביעי.
לקראת עונת נערכו שינויים רבים בסגל הקבוצה השחקנים הבולטים שהגיעו היו אלכסיס סאנצ'ס, דני ולבק, קאלום צ'יימברס, גבריאל פאוליסטה, ודויד אוספינה.
כשהבולטים בעזיבות היו תומאס ורמאלן ובקארי סאניה.
באותה עונה זכתה ארסנל בגביע האנגלי בפעם השנייה ברציפות לאחר ניצחון 4–0 על אסטון וילה, ובליגת האלופות הגיעה בפעם החמישית ברציפות לשמינית הגמר, אז הפסידה למונקו.
בגביע הליגה הפסידה בסיבוב השלישי לסאות'המפטון, ובליגה סיימה במקום השלישי.
בעונת נערכו שינויים מעטים בסגל כשהרכישות הבולטת היו של פטר צ'ך בקיץ ושל מוחמד א-נני בינואר, כשבגזרת העוזבים ניתן לציין את לוקאס פודולסקי ואבו דיאבי.
בליגה סיימה הקבוצה במקום השני אחרי לסטר סיטי, בליגה האלופות הודחה בפעם השישית ברציפות בשמינית הגמר על ידי ברצלונה, בגביע האנגלי הודחה ברבע הגמר על ידי ווטפורד, והפסידה בסיבוב הרביעי בגביע הליגה לשפילד ונסדיי.
לקראת עונת 2016/2017 ארסנל הוציאה כמעט 100 מליון פאונד על רכש, כשרוב הכסף שולם עבור שלושה שחקנים, שקורדאן מוסטאפי, גרניט ג'אקה ולוקאס פרס.
אך היו גם מספר עזיבות, כשהקפטן מיקל ארטטה פרש, מתייה פלמיני ותומאש רוסיצקי שוחררו וכן סרג' גנאברי הצעיר נמכר לורדר ברמן.
את העונה סיימה ארסנל במקום החמישי בפרמייר ליג.
שיא שלילי בעידן ונגר וכן הפעם הראשונה ב-21 שנותיו של ונגר במועדון בו ארסנל לא סיימה בטופ 4 בליגה, שמשמעותו היה הפסד המקום בליגת האלופות בעונה שלאחר מכן לאחר 17 הופעות רצופות במפעל.
כמו כן הקבוצה הודחה בשמינית גמר ליגת האלופות על ידי באיירן מינכן לאחר הפסד 2–10 בסיכום שני המשחקים.
אך זכתה בגביע האנגלי לאחר ניצחון 2–1 על צ'לסי.
למרות עונת השפל בליגה, בקיץ בעיקר עזבו שחקנים, כשהבולטים שבהם היו אלכס אוקסלייד-צ'מברליין שנמכר לליברפול תמורת 35 מליון פאונד במה שהיתה עסקת המכירה הגדולה ביותר בתולדות המועדון.
וויצ'ך שצ'נסני שנמכר ליובנטוס וקירן גיבס שנמכר לווסט ברומיץ'.
בגזרת הרכש אלכסנדר לאקזט נרכש מליון תמורת 46.5 מליון פאונד ושבר את שיא ההעברות של ארסנל, אך מלבדו הגיע רק סיאד קולאזינאץ'.
ארסנל פתחה את עונת 2017/2018 עם זכייה במגן הקהילה לאחר ניצחון על צ'לסי בפנדלים.
אך בליגה לא הצליחה להשתלב בצמרת, בינואר עשתה ארסנל שינויים לא מעטים בסגל, היא שברה את שיא ההעברות שלה פעם נוספת, כשהחתימה את פייר-אמריק אובאמיינג מדורטמונד תמורת 56 מליון פאונד.
כמו כן עשתה עסקת חליפין עם מנצ'סטר יונייטד בה כוכב הקבוצה אלכסיס סאנצ'ס שהיה חצי שנה לפני סיום חוזהו עבר ליונייטד ובמקומו הגיע הנריך מחיתריאן.
שלושה שחקנים בולטים נוספים עזבו בחלון של ינואר, ת'יאו וולקוט שנמכר לאברטון, אוליבייה ז'ירו שנמכר לצ'לסי ופרנסיס קוקלן שנמכר לויאריאל.
בליגה סיימה ארסנל רק במקום השישי.
באירופה הודחה על ידי אתלטיקו מדריד בשלב חצי הגמר של הליגה האירופית.
ובגביע הפסידה 0–3 בגמר למנצ'סטר סיטי.
ב-20 באפריל 2018 הודיע ארסן ונגר שיעזוב את ארסנל בסיום העונה לאחר 22 שנים כמאמן הקבוצה.
תקופת אונאי אמרי, תחילת עידן פוסט ונגר (2019-2018)
ב-23 במאי 2018, לאחר עזיבתו של ונגר מונה במקומו אונאי אמרי למאמן הקבוצה, ועשה מספר שינויים בסגל, הרכישות הבולטות היו של לוקאס טוריירה, ברנד לנו, סוקראטיס פאפאסטאטופולוס ומתאו גנדוזי וכן של שטפן ליכטשטיינר שהגיע בהעברה חופשית.
על העזיבות הבולטות ניתן למנות את הקפטן פר מרטסאקר שפרש, סנטי קאסורלה ששוחרר וג'ק וילשר.
בעונתו הראשונה של אמרי כמאמן סיימה ארסנל במקום החמישי בליגה והגיעה למשחק הגמר של הליגה האירופית, שם הפסידה לצ'לסי בתוצאה 1–4.
בקיץ נעשה מסע רכש משמעותי, ביוני דני סבאיוס הגיע מריאל מדריד בהשאלה, ביולי נרכשו מספר שחקנים צעירים ביניהם גבריאל מרטינלי וויליאם סאליבה, ובאוגוסט ארסנל שברה פעם נוספת את שיא ההעברות שלה כשרכשה מליל את ניקולא פפה תמורת 72 מיליון פאונד.
כשבנוסף אליהם נרכשו גם קירן טיירני ודויד לואיז, במה שהפך לחלון ההעברות היקר ביותר בתולדות המועדון.
אך היו גם לא מעט עזיבות, פטר צ'ך פרש, הקפטן לורן קוסיילני, וכן אלכס איוובי, דויד אוספינה, נאצ'ו מונראל ועוד מספר שחקנים נמכרו, ובנוסף ארון ראמזי, שטפן ליכטשטיינר ודני ולבק שוחררו.
אך פתיחת עונת 2019/2020 הייתה לא טובה עבור ארסנל ולאחר רצף של 9 משחקים ללא ניצחון בחודשים אוקטובר-נובמבר, ב-29 בנובמבר 2019 פוטר אמרי ובמקומו מונה למאמן זמני כדורגלן העבר של ארסנל ועוזר המאמן באותה תקופה, פרדריק יונגברי
תקופת מיקל ארטטה, החזרה לצמרת (2019 ואילך)
לאחר כשלושה שבועות תחת המאמן הזמני פרדריק יונגברי, ב-20 בדצמבר 2019 מונה שחקן המועדון והקפטן לשעבר מיקל ארטטה למאמן הקבוצה.
את עונת 2019/2020 סיימה הקבוצה במקום השמיני בפרמייר ליג, המיקום הנמוך ביותר שלה מאז עונת 1994/1995, אך ניצחה את צ'לסי בתוצאה 2–1 בגמר גביע ה-FA והגדילה את שיא הזכיות שלה במפעל ל-14. לאחר עונה זו שונה תיאור המשרה בה החזיק ארטטה מ"מאמן ראשי" ל"מנג'ר".
בקיץ הראשון שלו בקבוצה ולקראת עונת 2020/2021 ערך ארטטה מספר שינויים בסגל, מספר שחקנים הגיעו בהעברות חופשיות כשהבולט שבהם היה ויליאן.
תומאס פארטי נרכש מאתלטיקו מדריד וגבריאל מגלייאיס נרכש מליל, כמו כן שחקן הקבוצה בוקאיו סאקה שגדל באקדמיה של המועדון והרשים את ארטטה זכה להארכת חוזה בקבוצה.
לעומת זאת מסוט אוזיל, שקורדאן מוסטפי וסוקראטיס המאכזבים סיימו חוזים ושוחררו, הנריך מחיתריאן שוחרר ללא תמורה והשוער אמיליאנו מרטינס שלא זכה להזדמנות בקבוצה נמכר לאסטון וילה.
בליגה הקבוצה לא הראתה יציבות ונאבקה במרכז הטבלה ברוב שלבי העונה, וסיימה פעם נוספת במקום השמיני, וכתוצאה מכך לא השתתפה בעונה שלאחר מכן בשום מפעל אירופי, בפעם הראשונה מזה 26 שנים.
במהלך העונה ב-18 באפריל 2021 הודיעו ראשי ארסנל על הצטרפותה לסופר ליג, אך נסוגו מכך לאור ביקורת נרחבת.
גם במהלך חלון ההעברות לקראת עונת 2021/2022, ביצעה ארסנל שינויים רבים בסגל, כשהרכישות הבולטות היו של בן וייט, מרטין אודגור שמונה לקפטן במהלך העונה, ארון רמסדייל, טאקהירו טומיאסו ואלברט סאמבי לוקונגה.
והעזיבות הבולטות היו של ויליאן, דויד לואיז וג'ו וילוק שנמכר לניוקאסל לאחר שכבר היה מושאל אליה בעונה הקודמת.
בינואר שוחררו עוד מספר שחקנים שהבולט שבהם היה הקפטן פייר-אמריק אובאמיינג שעזב לאחר סכסוך מתוקשר.
בליגה סיימה ארסנל במקום ה-5 ושבה למפעלים האירופים לאחר היעדרות של שנה אחת, ואף הייתה קרובה לחזור לליגת האלופות בפעם הראשונה מאז 2017, אך איבדה את המקום ה-4 בשני המחזורים האחרונים של העונה.
בקיץ לקראת עונת 2022/2023 ארטטה ביצע שינויים עמוקים בסגל, כשנפטר ממרבית השחקנים שנשארו מעידן ונגר ואמרי, חוזהו של אלכסנדר לאקזט הסתיים ולא חודש.
מתאו גנדוזי, לוקאס טוריירה וברנד לנו נמכרו.
הקטור ביירין שוחרר, ניקולא פפה הושאל.
במקביל ביצע ארטטה מספר רכישות, גבריאל ז'סוס ואולכסנדר זינצ'נקו נרכשו ממנצ'סטר סיטי ופאביו ויירה נרכש מפורטו.
בנוסף לויליאם סאליבה ששב מעונת השאלה מרשימה במרסיי.
העונה התחילה בצורה מרשימה מאוד, כשבמחצית העונה לאחר 19 משחקים.
ארסנל הובילה את הליגה עם 50 נקודות.
ולראשונה מזה שנים החלו בארסנל לדבר על אליפות.
בינואר נרכשו שלושה שחקני חיזוק נוספים לאנדרו טרוסארד, ז'ורז'יניו ויקוב קיביור.
עם זאת הקבוצה לא עמדה בלחץ, היא הציגה יכולת חלשה יותר בסיבוב השני של העונה, ויריבתה, מנצ'סטר סיטי, עקפה אותה וזכתה בליגה בפעם השלישית ברציפות.
בליגה האירופית ארסנל הודחה בשמינית הגמר לאחר הפסד בדו-קרב פנדלים לספורטינג ליסבון.
בקיץ לקראת עונת 2023/2024, ולאחר הסגנות בעונה הקודמת ארסנל הבינה שדרושים חיזוקים נוספים בסגל, והקבוצה שברה פעם נוספת את שיא ההעברות שלה לשחקן ולקיץ כשרכשה את דקלן רייס מוסטהאם יונייטד ב-105 מיליון פאונד.
בנוסף לקאי האברץ ויוריאן טימבר.
וכן דויד ראיה שהגיע בהשאלה.
במקביל מכרה את גרניט ג'אקה ואת פולארין באלוגון שכבר היה מושאל, וכן שיחררה סופית את ניקולא פפה.
ארסנל של ארטטה נלחמה על האליפות עד המחזור האחרון, השיגה 89 נקודות, מספר הנקודות הגבוה ביותר שלה מזה 20 שנה.
אך פעם נוספת סיימה רק במקום השני אחרי מנצ'סטר סיטי.
כמו כן, בעונה זו שבה ארסנל לליגת האלופות לראשונה מאז עזיבת ארסן ונגר, אך הודחה ברבע הגמר מול באיירן מינכן.
לקראת עונת 2024/2025 לא נעשו שינויים גדולים בסגל, ריקרדו קלאפיורי ומיקל מרינו נרכשו, בנוסף לדויד ראיה שכבר שיחק בקבוצה כמושאל.
כמו כן נטו וראהים סטרנלינג הגיעו בהשאלה ואף ניתן לציין את שחקן האקדמיה מיילס לואיס-סקלי שזכה לקידום לקבוצה הבוגרת.
בגזרת העזיבות ארון רמסדייל, אמיל סמית' רו ואדי אנקטיה נמכרו, ופאביו ויירה הושאל לפורטו.
עם זאת העונה התאפיינה בחוסר יציבות בליגה, ובפציעות רבות וארסנל סיימה פעם נוספת רק במקום השני, הפעם אחרי ליברפול.
בליגת האלופות הצליחה ארסנל להגיע לחצי הגמר הראשון שלה מאז 2009, שם הודחה על ידי פריז סן ז'רמן.
לקראת עונת 2025/2026 מונה אנדראה ברטה למנהל הספורטיבי של הקבוצה, הקבוצה החלה במסע רכש משמעותי ושברה את שיא ההעברות שלה לקיץ, מסע הרכש הזה כלל שמונה שחקנים, ויקטור יוקרס, מרטין סובימנדי, אברצ'י אזה, נוני מדואקה, כריסטיאן מוסקרה, כריסטיאן נרגור, קפה אריסבלאגה וכן פיירו אינקפיה שהגיע בהשאלה.
בנוסף שחקן האקדמיה אית'ן ואנרי שפרץ בעונה הקודמת קודם באופן רשמי לסגל הבוגר של הקבוצה.
כשבמקביל תומאס פארטי, ז'ורז'יניו, טאקהירו טומיאסו וקירן טיירני שוחררו.
ומספר שחקנים הושאלו לקבוצות אחרות כשהבולטים שבהם היו יקוב קיביור ואולכסנדר זינצ'נקו שגם נמכר במהלך העונה.
עד גילוי אמריקה ב-1492 הם אוכלסו באינדיאנים-ילידים, ואימפריות מקומיות כגון המאיה, האינקה והאצטקים שלטו בחלקים ניכרים מהם.
בשלהי המאה ה-15 ובמהלך המאות ה-16 וה-17, כבשו מעצמות אירופיות, בעיקר האימפריה הספרדית והאימפריה הפורטוגזית חלקים ניכרים מיבשת אמריקה.
נכון ל-2019, במרבית מדינות אמריקה הלטינית מונהגים משטרים דמוקרטיים.
התקופה שלפני גילוי אמריקה בידי כריסטופר קולומבוס ב-1492 מכונה התקופה הפרה-קולומביאנית.
מחקרים גנטיים מצביעים על כך שתושביה הראשונים של יבשת אמריקה היו עמים נוודים שהגיעו אליה מאסיה, כנראה דרך גשר היבשה שחיבר בין שתי היבשות עד לפני כ-11,000 שנים במקום בו נמצא היום מצר ברינג.
לא ידוע בדיוק מתי התרחשה נדידה זו.
יש הסבורים שהחלה לפני כ-17 אלף שנים, ויש הסבורים שהחלה אף לפני כ-50 אלף שנים.
העדויות המוקדמות ביותר לנוכחות אנושית ביבשת מתוארכות ללפני כ-12,500 שנה, נמצאו באתר מונטה ורדה שבצ'ילה, והן משויכות לתרבות קלוביס.
מאז אמצע האלף ה-2 לפנה"ס, התפתחו במרכז אמריקה מספר תרבויות, ובהן האולמקים, טאוטיווקאן, מאיה, הזפוטקים, המישטקים, הוואסטקים, טרסקאן, הטולטקים והאצטקים.
תרבויות אלה רכשו ידע רב במתמטיקה, אסטרונומיה ורפואה, היו להן לוחות שנה מתקדמים, הם ידעו לבנות מבנים מרשימים ובהם פירמידות, וכן עשו שימוש (מועט) בגלגלים.
ממצאים בצפון מקסיקו גילו שימוש בשיטת ספירה על בסיס ויגסימלי.
כמה מהערים שהקימו, ובהן טאוטיווקאן, טנוצ'טיטלאן וצ'ולולה היו מהערים הגדולות ביותר בעולם באותה העת, והתגוררות בהן עשרות ומאות אלפי בני אדם.
באמריקה הדרומית התפתחו מאז האלף ה-3 לפנה"ס תרבויות כגון תרבות ולדיביה (באקוודור של ימינו), נורטה צ'יקו (בצפון פרו של ימינו), הקניארים (אקוודור), צ'אווין (פרו), מואיסקה (קולומביה), תרבות מוצ'ה (פרו), קצ'ואה (ממנו צמחה אימפריית האינקה), איימרה (בוליביה) וקמבבה (אמאזוניה).
לעמים אלה היו הישגים רבים בחקלאות, ובין היתר בייתו את התירס, השעועית, המניהוט והכותנה, ואף הם רכשו ידע בתחומי הרפואה וההנדסה.
ישנן סברות כי נוסעים אחרים קדמו לקולומבוס, והוא עצמו סבר שהגיע להודו, אך מסעו ב-1492, בשליחות הכתר הספרדי שינה את פני ההיסטוריה ביבשת, ובעקבותיו יצאו מגלי ארצות וקונקיסטאדורים לאזורים החדשים שהתגלו.
ב-1494 חתמו ספרד ופורטוגל על חוזה טורדסיאס שחילק את תחומי ההשפעה שלהן בעולם החדש, וזאת עוד בטרם ידעו מה טיבו ובאילו אזורים הוא משתרע.
קולומבוס עצמו הגיע בתחילה רק לאיים הקריביים, ורק במסעו השלישי, ב-1498 התקרב לחופי ונצואלה שבאמריקה הדרומית.
במסעו הרביעי, ב-1502 דרך על אדמת מרכז אמריקה, באזור פנמה וקוסטה ריקה של ימינו.
גם הפורטוגלים לא טמנו ידם בצלחת, וב-1500 הגיע פדרו קברל לברזיל של ימינו, שבהתאם לחוזה טורדסיאס, נכללה בתחום ההשפעה של פורטוגל, אף שזו לא ידעה על קיומה.
במהלך 300 השנים הבאות שלטו ספרד ופורטוגל במרבית שטחי דרום ומרכז אמריקה, וכן בחלק מהאיים הקריביים, בעוד שאנגליה, צרפת, ובמידה מצומצמת יותר גם הולנד, השתלטו על אזורים בצפון אמריקה ובאיים הקריביים.
ב-1493 ייסד קולומבוס את העיר הספרדית הראשונה, איסבלה, באי היספניולה, וב-1496 נוסדה העיר סנטו דומינגו.
בתוך שנים ספורות, התאכזבו הספרדים לגלות כי מרצבי הזהב באיים דלים.
בעקבות זאת, המשיכו הספרדים במסעות הכיבוש שלהם ביבשת גופא.
ב-1510 הוקם יישוב הקבע הספרדי הראשון ביבשת - סנטה מריה לה אנטיגואה דל דריין, בשטח קולומביה של ימינו.
ב-1519 החל הרנאן קורטס במסע לכיבוש מקסיקו מידי האצטקים, תוך שהוא מסתייע ביריביהם המרים, בני הטלקסקלה.
ב-16 בנובמבר 1532 נערך קרב קחאמרקה, בו ניצחו הספרדים, בפיקודו של פרנסיסקו פיסארו, ושבו את מנהיג האינקה, אטוואלפה.
אחרונת ערי האינקה, וילקבמבה, נפלה ב-1572.
את המושבות החדשות שהקימה, ניהלה ספרד באמצעות מלכויות משנה.
תחת כל מלכות משנה פעלה אודיינסיה.
במהלך המאה ה-18 נערכו באימפריה הספרדית סדרה של רפורמות, הרפורמות הבורבוניות, שנועדו לחזק את המלך, להגביר את הביטחון ולהגדיל את הרווחים הכלכליים מהמושבות.
במשך הרבע הראשון של המאה ה-16, עשו הפורטוגזים מעט מאוד כדי ליישב את ברזיל.
לקראת שנת 1530 הגיעה משלחת פורטוגזית גדולה לברזיל, סיירה לאורך החוף, גירשה את הצרפתים ויסדה את ערי החוף הראשונות של ברזיל: סאו ויסנטה וסאו פאולו.
בשנת 1534 חולקה ברזיל לחמש עשרה נחלות רחבות ידיים, שנקראו קפיטניות, אשר נמסרו לאצילים פורטוגזים לניהול כזכות העוברת בירושה.
רוב המתיישבים הפורטוגזים שכנו לאורך החופים ועסקו בחקלאות.
למרות ההגבלות שחלו על הפורטוגזים על פי תנאי חוזה טורדסיאס, חדרו הפורטוגזים לעומק היבשת הדרום אמריקאית, ממערב לקו התיחום בין הספרדים לפורטוגזים.
הכתר הפורטוגזי דאג להפעיל את שליטתו הישירה על תושבי ברזיל בגביית מיסים גבוהים ובקביעת הגבלות סחר המחייבות מסחר ישירות עם פורטוגל ולא עם מדינות אחרות.
המשפחה המלכותית חזרה לאירופה בשנת 1821, אך החלשות פורטוגלית שבאה בעקבות הפלישה הצרפתית סימנה את תחילת הקץ של השלטון הפורטוגלי בברזיל.
במהלך המאה ה-16 נערכו מספר ניסיונות של הצרפתים להתיישב בצפון אמריקה, ובמהלך המאה ה-17 החלו ניסיונות אלה לשאת פרי.
עד אמצע המאה ה-18 כבר חלשה צרפת על חלקים נרחבים מקנדה והמערב התיכון של ארצות הברית של ימינו, בשטח שכונה צרפת החדשה.
בעקבות הפסדה של צרפת במלחמת שבע השנים, נחתם ב-1763 חוזה פריז, במסגרתו עברו שטחים אלה לשליטת בריטניה.
במאה ה-17 שלטה צרפת גם בחלקים ניכרים של האיים הקריביים, אך היא הפסידה את חלקם לבריטניה ולהולנד.
המושבות העיקריות שנותרו בידיה במאה ה-18 היו סן דומנג, בחלקו המערבי של האי היספניולה (לימים האיטי), מרטיניק וגוואדלופ.
בדרום אמריקה ניסתה צרפת להקים מושבות בריו דה ז'ניירו ("צרפת האנטארקטית") ובסאו לואיס, אך הן לא האריכו ימים.
ב-1604 הקימה התיישבות מוצלחת יותר, בגיאנה הצרפתית, בה הצליחה לשמור על השליטה, למעט תקופות מסוימות בהן נכבשה על ידי האנגלים, ההולנדים או הפורטוגלים.
המאה ה-19: ממושבות אירופאיות למדינות עצמאיות
בהשפעת המהפכה הצרפתית והכרזת העצמאות של ארצות הברית, הכריזו גם מרבית המושבות באמריקה הלטינית על עצמאותן במהלך הרבע הראשון של המאה ה-19. עד 1825, איבדה האימפריה הפורטוגזית את המושבה החשובה ביותר שלה, ברזיל, ואילו ספרד איבדה למעלה מ-99% מהטריטוריות בהן החזיקה ביבשת אמריקה, ונותרה רק עם קובה ופוארטו ריקו.
צרפת איבדה רק את סן דומנג, שהייתה הראשונה להכריז על עצמאותה כהאיטי ב-1804, ולמעשה יתר מושבותיה מצויות בידיה גם כיום.
המדינות שהוקמו באמריקה הספרדית נקלעו בעשורים הראשונים לקיומן לסכסוכים ולמאבקים פנימיים.
רבים מהמאבקים היו בין מי שדגלו בהקמת מדינות פדרליות לבין מי שדגלו בשלטון ריכוזי.
חלק מהמאבקים הביאו לפירוקן של המדינות שהוקמו בתחילה למספר מדינות.
במחצית הראשונה של המאה התאפיינו המדינות הצעירות בחוסר יציבות פוליטי ניכר.
בהדרגה החליפו את נציגי השלטון הספרדים קבוצות אליטה מקומיות שהתגבשו בהכללה לשני מחנות, ליברליים ושמרנים.
מאבקים מזוינים בין מוקדי הכוח השונים היו נפוצים בשנים אלו, ובכמה מהמדינות אף הובילו למספר עשורים בהם התקשתה המדינה לתפקד.
במקרים שונים הביאו מאבקים על אינטרסים כלכליים ופוליטיים בין המדינות להתנגשויות צבאיות ביניהן.
שתיים מהמלחמות הקשות ביותר שידעה היבשת היו מלחמת הברית המשולשת (1864–1870), בין פרגוואי לבין ברזיל, ארגנטינה ואורוגוואי, במהלכה נהרגו כ-90% מהגברים בפרגוואי, וכן מלחמת האוקיינוס השקט (1879–1884), בין צ'ילה לבין פרו ובוליביה, בסיומה השתלטה צ'ילה על שטחים נרחבים עשירים במלחת.
בנוסף, התפשטו כמה ממדינות דרום אמריקה לאזורים שהמעצמות הקולוניאליות לא הגיעו אליהן בעבר.
ברזיל סיפחה לעצמה שטחים באמאזוניה שבפנים הארץ, ואילו צ'ילה וארגנטינה התפשטו דרומה לפטגוניה, בתהליכים שנקראו כיבוש אראוקניה וכיבוש המדבר, בהתאמה, והסתיימו בשנות ה-80 של המאה ה-19.
ספרד ופורטוגל הקפידו במהלך שלטונן ליצור תלות כלכלית של מושבותיהן בשלטון המרכזי.
לוואקום שנוצר בלכתן נשאבו מעצמות אירופאיות אחרות, בעיקר בריטניה וצרפת, וכן הכוח החדש שעלה ביבשת - ארצות הברית, שאימצה ב-1823 את דוקטרינת מונרו, לפיה לא תסכים לסבול קולוניאליזם אירופאי ביבשת אמריקה.
למעצמות אלה הייתה השפעה כלכלית ופוליטית על המשך דרכן של המדינות החדשות, והן אף ניסו להשתלט על שטחיהן.
במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846–1848) איבדה מקסיקו למעלה ממחצית משטחה לארצות הברית, וב-1862 פלשה אליה גם צרפת, שהמליכה את מקסימיליאן הראשון עד להדחתו ב-1867. מעורבותה של ארצות הברית היא שהובילה בסופו של דבר לאובדנן של אחרונות המושבות הספרדיות ביבשת, קובה ופוארטו ריקו, במלחמת ארצות הברית–ספרד שפרצה ב-1898.
לקראת סוף המאה, התמורות הפוליטיות והמדיניות גררו איתן השפעות כלכליות וחברתיות מרחיקות לכת, ואלו השפיעה בחזרה על הפוליטיקה המקומית.
שנות ה־1870 עמדו בסימן נקודת מפנה בו מתייצבות כלכלותיהן של מדינות אמריקה הלטינית, לאחר מספר עשורים של זעזועים, ומתבססות סביב ייצוא משאבי טבע לשווקים ברחבי העולם.
התבססות זו במקביל למהפכה התעשייתית במעצמות המערב מובילה להשקעות הון זר בהיקפים חסרי תקדים, ולתופעה, בחלק מהמדינות, של הגעתם לשלטון של מנהיגים הפועלים בשיתוף פעולה עם סוחרי הייצוא, שהפכו למוקד כוח פוליטי ויצרו במקרים מסוימים אוליגרכיה.
מגמת הייצוא מובילה להגברת העיור והקמתם של מרכזי מטרופולין מודרניים.
הגירה המונית מאירופה – בעיקר מאיטליה מספרד – הביאה איתה שינויים דמוגרפיים מחד, והשפעות חברתיות מאידך, וכך למשל תחום ארגוני העובדים מגיע לקראת סוף המאה ליבשת, ויוצר מעורבות פוליטית של מנהיגי עובדים, ומודלים של חקלאות מודרנית מתפתחים בתקופה זו בהשראת מודלים אירופאים.
התפתחותם של שדות חקלאות מתקדמים וגדולים דחקה לשוליים את השדות שהוקדשו קודם לכן לגידולים מסורתיים בהיקף קטן, שבוצעו בתקופה זו על ידי הילידים האמריקאים, שהאוטונומיה שלהם הלכה ונפגעה.
המאה ה-20: בין דיקטטורה לדמוקרטיה
לאורך המאה ה-20 ידעו מרבית מדינות אמריקה הלטינית הפיכות צבאיות, ונעו בין משטר דמוקרטי לבין משטר דיקטטורי הפוגע בזכויות אדם.
עד סוף המאה הושב השלטון הדמוקרטי במרבית המדינות.
מאפיין נוסף של אמריקה הלטינית במהלך המאה ה-20 הוא התגברות המעורבות האמריקנית בענייניהן, שהגיעו לעיתים עד לכדי הפעלת כוח צבאי, האחרונה שבהן בפלישה האמריקאית לפנמה ב-1989.
כהמשך ל'דוקטרינת מונרו', הנהיג נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט את "מדיניות המקל הגדול", המבוססת על הביטוי "דבר ברכות, אך שא עמך מקל גדול", ומשמעותה שמירה על האינטרסים של ארצות הברית באמצעות דיפלומטיה, תוך שמירת האפשרות להפעיל כוח צבאי.
מדיניות זו קיבלה ביטוי במספר אירועים בראשית המאה.
ב-1901 כפתה ארצות הברית על קובה את תיקון פלאט, שבין היתר קבע כי כתנאי לעצמאותה תישמר לארצות הברית הזכות להתערב בה באופן צבאי, והותיר שטח קטן במפרץ גואנטנמו בריבונות אמריקנית.
ב-1903 תמכה ארצות הברית בעצמאות פנמה מקולומביה, ואף שלחה כוח צבאי להגנתה, בתמורה להבטחת השליטה האמריקנית בתעלת פנמה שבכרייתה הוחל ב-1904. בהמשך, שלחה ארצות הברית כוחות צבא למדינות נוספות, בהן ניקרגואה, האיטי, הרפובליקה הדומיניקנית והונדורס, ואף שלטה בהן בפועל במשך מספר שנים.
פעילויותיה הצבאיות של ארצות הברית במדינות אמריקה הלטינית באותה העת מכונות "מלחמות הבננות".
במקסיקו פרצה ב-1910 המהפכה המקסיקנית, שכללה סדרה של מאבקים פוליטיים, חברתיים וכלכליים בין תנועות סוציאליסטיות, ליברליות, אנרכיסטיות, פופוליסטיות ואגרריאניסטיות, על דמותה של המדינה.
במהלך המהפכה, ב-1917, נוסחה חוקה חדשה, שתקפה גם כיום, אך הקרבות שככו רק ב-1920. ב-1929 תפסה את השלטון מפלגת ה-PRI, ששלטה במדינה במשך 71 השנים הבאות.
המאבקים הבין-גושיים לא פסחו על אמריקה הלטינית בתקופת המלחמה הקרה, והם הגיעו לשיאם במשבר הטילים בקובה ב-1962. במהפכה הקובנית ב-1959 הודח שליט קובה הפרו-אמריקני פולחנסיו בטיסטה, ואת מקומו תפס פידל קסטרו, שביצע שורה של רפורמות אגרריות והלאמות.
מדיניות זו הביאה לניתוק היחסים בין המדינות ולהטלת אמברגו אמריקני.
את הוואקום שנוצר מילאה ברית המועצות, שהייתה לבת בריתה של קובה, וב-1961 הודיע קסטרו על אימוץ הקומוניזם.
ההידרדרות ביחסים הייתה מהירה, ולאחר כישלון הפלישה למפרץ החזירים הוצבו בקובה טילים סובייטים שהיו עלולים להצית מלחמה גרעינית.
החשש האמריקני מפני עליית משטרים קומוניסטיים נוספים שינה את אופי מעורבותה ביבשת, והיא עסקה לא פעם בהפלת משטרי שמאל או בסיכול עלייתם.
כך, למשל, סייעה בלכידתו של צ'ה גווארה בבוליביה ב-1967, תמכה בהפיכה הצבאית בצ'ילה נגד הנשיא המרקסיסטי סלוודור איינדה ב-1973, והעניקה סיוע כספי וצבאי למחתרת הקונטראס שפעלה נגד המשטר הסנדיניסטי בניקרגואה בשנות ה-80.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 אירעו מספר הפיכות צבאיות במדינות אמריקה הלטינית.
בברזיל הופל הנשיא ז'ואו גולאר ב-1964 והונהגה דיקטטורה צבאית.
המשטר הצבאי הפעיל נגד מתנגדיו שיטות של טרור ועינויים, והשתמש לשם כך בשירות המידע הלאומי.
בעקבות משבר כלכלי חריף ומחאות עממיות המוניות, הושב השלטון הדמוקרטי ב-1985. בצ'ילה הנהיג אוגוסטו פינושה הפיכה צבאית ב-1973. הוא הנהיג כלכלה נאו-ליברלית שהעמיקה את העוני ואי השוויון במדינה ובנוסף לכך גבה מחיר כבד של פגיעה בזכויות אדם - למעלה מ-3,000 אזרחים צ'יליאנים נרצחו בידי השירותים החשאיים בתקופת שלטונו של פינושה.
ב-1989 הפסיד פינושה במפתיע במשאל עם על המשך כהונתו, והדמוקרטיה הושבה על כנה.
ב-1976 הודחה איסבל פרון מכס הנשיאות בארגנטינה, והחל משטר צבאי בהנהגתו של חורחה רפאל וידלה.
תקופה זו, שכונתה "המלחמה המלוכלכת", לוותה אף היא בהפרות קשות של זכויות אדם.
עשרות אלפי אזרחים ארגנטינאים נרצחו, ורבים מהם, המכונים "הנעלמים", הועלמו בדרכים שונות, וגם כיום אין מידע על גורלם.
ב-1983 נערכו בחירות דמוקרטיות, והמשטר הצבאי הסתיים.
כמה מהמשטרים הדיקטטוריים שיתפו פעולה זה עם זה ברדיפת מתנגדיהם, ביוזמה המכונה "מבצע קונדור".
עד שנות ה-90 חזרה הדמוקרטיה למרבית מדינות אמריקה הלטינית.
נכון לשנת 2010, המדינה היחידה בה מונהג משטר שאינו דמוקרטי היא קובה, אם כי גם במדינות אחרות הדמוקרטיה אינה יציבה.
הוגו צ'אווס נבחר אמנם לנשיא ונצואלה בבחירות דמוקרטיות, אך ב-2010 החליט הקונגרס להעניק לו לתקופה של 18 חודשים סמכויות חקיקה נרחבות, שאינן מקובלות במשטרים דמוקרטיים.
ב-2009 נערכו בחירות דמוקרטיות בהונדורס, אך הדבר אירע לאחר שהנשיא הנבחר מנואל סלאיה הודח בהפיכה צבאית.
בצ'ילה, לעומת זאת, נבחר בשנת 2010 סבסטיאן פיניירה, הנשיא הנבחר הראשון מטעם הימין מאז השבת הדמוקרטיה.
ההיסטוריה של אפריקה היא שם כללי לתיאור הזמן מהנוכחות האנושית הראשונה ביבשת אפריקה ועד ההווה.
על פי הדעה המקובלת במחקר האבולוציה של האדם, מקור המין האנושי (הומו סאפיינס) הוא במזרח אפריקה.
בשנים שלאחר מכן, במאות הראשונות שלפני הספירה, נכבש צפונה של היבשת בתחילה בידי יוון ולאחר מכן בידי רומא.
אלה שירשו באזור את הנצרות והרחיקו את הפוליתאיזם לפנים היבשת.
אך הנצרות לא נשארה שלטת באזור לאורך זמן, ובמאה השביעית, נכבש האזור בידי האימפריה המוסלמית, והאסלאם הפך לדת השלטת בצפון אפריקה עד ימינו אלה, ולדתם של 40 אחוז מתושבי אפריקה נכון לשנת 2009. עם זאת, אפריקה שמדרום לסהרה, נשארה נחשלת מבחינה כלכלית ותרבותית, ומנותקת משאר העולם.
תחת זאת, האזור כן הצליח להצמיח מספר ממלכות עצמאיות.
מעצמות אלה, בתחילה חקרו את היבשת, לאחר מכן שלחו מיסיונרים ומתיישבים, ולבסוף כבשו את האזור.
עד אמצע המאה ה-19, כבר כל היבשת למעט אתיופיה וליבריה, היו תחת שלטון זר, בין אם אירופאי או עות'מאני.
במהלך המאה ה-20, החל תהליך נרחב יותר של דה-קולוניזציה.
על פי הדעה המקובלת במחקר האבולוציה של האדם, מקור המין האנושי הוא באפריקה.
בצפון מזרחה של אפריקה, על גדות נהר הנילוס המרכזי, דרומית למצרים, בצפון שטחה של סודאן של ימינו, קמה לה אחת הישויות העתיקות ביותר בהיסטוריה האנושית - ממלכת נוביה.
ראשיתה של התרבות הנובית בערך ב-3500 לפנה"ס.
לממלכת נוביה הייתה השפעה עצומה על מצרים העתיקה בפרט ועל המדינות הסובבות אותה בכלל.
דבר זה התבטא בעיקר בסחר המוגבר שקיימה עם המדינות הסובבות אותה.
ממלכת נוביה סחרה בזהב, נחושת, נוצות יען, הָבְנֶה ושנהב; סחורה זו רכשה ממדינות אפריקאיות בפנים היבשת ומכרה אותם בעיקר למצרים.
בצפון ממזרחה של אפריקה, על גדות נהר הנילוס, התגבשה אחת הציוויליזציות העתיקות ביותר בהיסטוריה האנושית - מצרים העתיקה.
ראשיתה של התרבות המצרית העתיקה בערך ב-3150 לפנה"ס, באיחוד הפוליטי של תרבויות עמק הנילוס הגדולות תחת הפרעה הראשון, והיא התפתחה במשך שלושת אלפי השנים הבאות.
ההיסטוריה שלה מחולקת למספר תורי זהב, הידועים כ"ממלכות", ובהם תקופות של חוסר יציבות יחסית הידועות כ"תקופות ביניים".
עם סוף תור הזהב האחרון, הידוע כ"ממלכה החדשה", תרבות מצרים העתיקה החלה להדרדר, ומצרים נכבשה בידי כמה כוחות זרים.
שלטונם של הפרעונים הסתיים רשמית ב-31 לפנה"ס, כאשר האימפריה הרומית כבשה את מצרים ועשתה אותה לפרובינציה.
תרבות מצרים העתיקה הייתה מבוססת על איזון מבוקר של משאבי טבע ואדם תחת שלטונו של הפרעה, מנהיגים דתיים, ומושלים.
התרבות המציאה חידושים רבים: השקיה מבוקרת של עמק הנילוס הפורה, ניצול של המינרלים בעמק ובאזורי המדבר הסובבים, התפתחות מוקדמת של ספרות ושל מערכת כתיבה עצמאית, ארגון של מיזמי בנייה וחקלאות קולקטיביים, מסחר עם האזורים הסובבים באפריקה ובמזרח התיכון, ומסעות צבאיים שהביאו לניצחון על צבאות זרים והבטיחו את הדומיננטיות המצרית באזור.
הארגון והייזום של פעילויות אלה נעשה בידי בירוקרטיה של סופרים, מנהיגים דתיים ומושלים תחת הפרעה האלוהי, שהבטיח את האחדות ואת שיתוף הפעולה של העם המצרי דרך מערכת מורכבת של דת מצרים העתיקה.
קרתגו, הייתה עיר ומעצמה באוטיקה (תוניסיה של היום), שנוסדה במאה ה-9 לפנה"ס על ידי מתיישבים פיניקים מהעיר צור.
העיר נהרסה לחלוטין בשנת 146 לפנה"ס במהלך המלחמה הפונית השלישית, והרומאים הכריזו על השטח כמקולל ואסרו על התיישבות בו.
כמאה שנה לאחר מכן חזרו הרומאים למקום והקימו עיר חדשה באותו שם, שאת הריסותיה ניתן לראות היום.
קרתגו הרומית שימשה כבירת הפרובינקיה הרומית אפריקה, ובמהלך השנים הפכה לאחת הערים הגדולות באימפריה הרומית.
קרתגו נהרסה שוב ולא שוקמה כתוצאה מפלישות ברברים, ביזנטים ומוסלמים.
סומליה ממוקמת בקצה המזרחי של קרן אפריקה, לחוף האוקיינוס ההודי ובכניסה לים סוף.
בעקבות מיקומה האסטרטגי מבחינה מסחרית, אבות אבותיהם של הסומלים של ימינו, היו ברובם סוחרים.
רבות מהסחורות שרכשו המצרים, היוונים, הפיניקים והבבלים, הגיעו ממדינות אפריקאיות בדרום ובפנים היבשת, דרך סומליה ואף ממנה.
הסומלים סחרו בעיקר במור, לבונה ותבלינים.
קיסרות אקסום הייתה ישות מדינית וכלכלית חשובה בצפון מזרחה של אפריקה, בשטחי אתיופיה ואריתריאה של ימינו, שהתפתחה מהתקופה הפרוטו-אקסומית.
הוקמה במאה ה-1 לפני הספירה ושיאה היה במאה ה-1. אקסום הוקמה כממלכה קטנה שמרכזה בעיר אקסום (בצפון אתיופיה של ימינו) ולאחר מכן נהפכה לאימפריה וקיסרות באופן רשמי לאחר שסאמבראוטאס, מלך אקסום שינה את תואר שליטי אקסום ממלך לקיסר.
סוף המאה ה-3 אקסום החלה להטביע מטבעות משלה ונזכרה, על ידי הנביא הפרסי מאני, כאחת מארבע המעצמות של התקופה, לצד פרס, רומא וסין.
הממלכה קיבלה את הנצרות בין השנים 325–328 תחת שלטונו של הקיסר אזנה והייתה המדינה הראשונה שהשתמשה בצלב על מטבעותיה.
בשיאה שלטה אקסום על צפון אתיופיה, אריתריאה, צפון סודאן, דרום מצרים, ג'יבוטי, תימן ודרום ערב הסעודית, שטחה הסתכם בכ-1.25 מיליון קמ"ר.
אקסום הייתה בעלת בריתה של האימפריה הביזנטית כנגד האימפריה הפרסית ושקעה מסיבות בלתי ברורות, שאת חלקן ניתן לייחס להתפשטות האסלאם, התמעטות הסחר באזורה ומיתון בשוקי אלכסנדריה, ביזנטיון ודרום אירופה.
הישות היורשת של אקסום הייתה האימפריה האתיופית תחת שושלת זאגווה ויותר מאוחר משנת 1270 ואילך תחת השושלת הסולומונית.
בערך בשנת 631 לפנה"ס, היוונים הקימו את העיר קירנה בצפון-מערב לוב.
קירנה הפכה למושבה יוונית משגשגת, למרות היותה מוקפת מכל צדדיה באזור מדברי.
עם השנים היוונים הגבירו את השפעתם התרבותית במצרים, אך נמנעו מלכבוש אותה.
אלכסנדר הגדול כבש את מצרים מידי פרס בשנת 332 לפנה"ס.
עם מותו של אלכסנדר, חולקה האימפריה שכבש בין יורשיו הדיאדוכים, ומצרים נפלה בידיו של תלמי הראשון.
בית תלמי שלט במצרים בין השנים 305 לפנה"ס עד 30 לפנה"ס.
השושלת שלטה בחלק מהזמן גם על האי קפריסין ועל שטחי ארץ ישראל.
שלטונם של מלכי בית תלמי, התאפיין ביריבויות קשות בין האצילים, ומתנגדים רבים הוגלו ונרצחו.
המלכה האחרונה לבית זה הייתה קלאופטרה, שנודעה כמאהבתו של יוליוס קיסר ומאוחר יותר גם של מרקוס אנטוניוס.
קלאופטרה הצליחה לשמור על עצמאותה של מצרים, אך לאחר הפסדו של אנטוניוס בקרב אקטיום (31 לפנה"ס) וניצחונו של אוגוסטוס, היא התאבדה.
לאחר מותה הקיץ הקץ על בית תלמי, ומצרים הפכה לפרובינקיה רומית.
במהלך המאה הראשונה לפנה"ס ובמאה הראשונה לספירה כבשה הרפובליקה הרומית ולאחריה הקיסרות הרומית את חלקה הצפוני של אפריקה.
הרומאים חילקו את צפון אפריקה לחמש יחידות מנהליות - פרובינקיות (מצרים, אפריקה, כרתים וקירנאיקה, מאוריטניה, נומידיה), ועד מהרה החלו לנהל את האזור באופן ישיר על כל רובדי החיים.
החל מזה המדיני ועד זה התרבותי.
אותה התקופה התאפיינה בפריחה תרבותית וכלכלית.
באופן כמעט קבוע, נהגו הברברים להתנגד לשלטון הרומאי ולתקוף את מוצבי הצבא הרומאי, שהיה דל יחסית בכוח, והוא נהג להחזיק באזור סדר כוח של כ-28,000 לוחמים.
באותה התקופה האזור עבר תהלכי עיור מתקדמים, וברים מן השבטים נושלו מאדמותיהם.
השגשוג של רוב ערי האזור היה תלוי בחקלאות.
האזור אף כונה "אסם האימפריה", ונהג לייצא תבואה בכמויות גדולות לשאר חלקי האימפריה, בעיקר לאיטליה וליוון.
יבולים אחרים שיוצרו באזור כללו פרות, תאנים, ענבים ושעועית.
תחת השלטון הרומאי צפון באפריקה הייתה קהילה יהודית גדולה.
העידן הנוצרי בצפון אפריקה החל מעליית הנצרות בצפון אפריקה עם התנצרות האימפריה הרומית באופן רשמי בשנת 380 לספירה, ועד הכיבוש המוסלמי של האזור במאה ה-7.
במהלך המאות ה-3 וה-4 קנתה לה הנצרות מעמד של בכורה באזור.
בשנת 284 לספירה, התפלגה האימפריה הרומית לאימפריה לאימפריה מזרחית (האימפריה הביזנטית) ולאימפריה מערבית.
כך היה גם בצפון אפריקה, והגבול באזור זה בין שתי המדינות עבר באמצע לוב של ימינו, כך שמצרים וקירנאיקה במזרח היו תחת שלטונה של האימפריה המזרחית, וחלקו המערבי של האזור (מערב לוב, תוניסיה, אלג'יריה ומרוקו של ימינו) היה תחת האימפריה המערבית.
במהלך המאה ה-5 איבדה האימפריה הרומית המערבית את שטחי שלטונה במערב צפון אפריקה, ובמאה ה-7 איבדה האימפריה הרומית המזרחית את שטחי שלטונה במזרח צפון אפריקה.
את הריק השלטוני באזור תפסו מספר שבטים ברברים אשר פרסו את חסותם באזור, לצד ערים אשר החלו צוברים כוח והשפעה.
בשנים אלה המשיכה הנצרות להוות את הדת המשמעותית באזור.
הנצרות לא נשארה הדת השלטת בצפון אפריקה לאורך זמן.
במהלך המאה ה-7, במקביל להתפוררותה של האימפריה הרומית המזרחית, נכבש האזור בידי האימפריה המוסלמית, ותושבי האזור, חלקם ברצון חלקם בכוח, התאסלמו וקיבלו את האסלאם כדת השלטת.
דת זו היא הדת הרווחת באזור כמעט באופן מלא עד ימינו אלה.
ימים אלה היו ימים של פריחה תרבותית באזור, אך במהלך הזמן, עם התמוטטותה של האימפריה המוסלמית, שקע האזור לסכסוכים בין שושלות מוסלמיות שנאבקו על השליטה בצפון אפריקה.
מאמינים שלפני הבנטו, היה החצי הדרומי של אפריקה מיושב על ידי דוברי שפות קויסאן, שנמצאים בימינו באזורים הצחיחים בסביבת מדבר קלהארי ובכמה אזורים מבודדים בטנזניה.
אפריקה הצפון-מערבית, מדבר סהרה וסודאן יושבו על ידי אנשים דוברי מאנדה ושפות אטלנטיות (כמו פוּלָני ו-וולופית) ואנשים אחרים דוברי שפות נילו-סהריות.
בשלב מסוים באלף השני לפני הספירה, אולי בעקבות לחץ של אנשים שהיגרו מהסהרה לאזור, הם התפשטו לתוך יערות הגשם של מרכז אפריקה.
במאה השמינית לספירה השתלטה על מרבית האזור האימפריה הגאנאית שהשתרעה עד לגבול האימפריה המאלית.
העיר המרכזית באימפריה - קומבי סלאח היא בימינו עיר במאוריטניה.
האימפריה שלטה על מרבית האזור עד הכיבוש של האזור על ידי אימפריית אל-מוראביטון ב-1052.
במאה ה-15 ייצבו הסונגהאי מדינה חדשה סביב העיר גאו, בשם אימפריית סונגהאי.
המנהיגים המובילים של האימפריה היו סוני עלי ואסקייה מוחמד.
דרומית לאימפריית סונגהאי הקימו אוסיי טוטו ואוקמפו אנוקייה את אימפריית האשנטי.
דרומית לסודאן נוסדו ערי מדינה, שהתחזקו והתפתחו כלכלית על רקע פעילותן בסחר העבדים הקולוניאלי - איפה, בונו, בנין.
קונפדרציית ארו התפתחה כגוף הפוליטי המשפיע ביותר באזור בין המאה ה-17 ועד התקופה הקולוניאלית ונשלט על ידי בני האיגבו באזור שהוא ניגריה המודרנית של ימינו.
האירופים, בשיתוף סוחרים מוסלמים וכמה מנהיגי שבטים מקומיים, תפסו אפריקנים רבים (בעיקר מאפריקה המערבית והמשוונית) וסחרו בהם ברחבי העולם, פעילות שכונתה מאוחר יותר "סחר העבדים הגלובלי".
בסוף המאה התפשטות הכיבושים הובילו לשיתופי פעולה פאן-אפריקאים ראשונים.
בשנת 1897 הוקמה בלונדון האגודה הפאן-אפריקאית במטרה ליצור שיתוף פעולה בין גורמי כוח שונים באפריקה לקידום אינטרסים משותפים אל מול המעצמות הקולוניאליסטיות.
בשנים שלאחר מכן החלו לראשונה כנסים בין מנהיגים ילידים ממקומות שונים ביבשת, ומנהיגים של אוכלוסיות שמוצאן מאפריקה, וקידמו הלך רוח אנטי-גזעני, אנטי-קולוניאלי ופרו-לאומי.
בתקופות מסוימות בלטו נציגים אפרו-אמריקאים בניסיון לקדם רעיונות אלה, אל מול העדרם היחסי של נציגים ילידים-אפריקאים.
הכיבוש הקולוניאליסטי נמשך עד סוף מלחמת העולם השנייה, שלאחריה זכו כל הקולוניות בהדרגה בעצמאות.
נכון לשנת 2020 יש באפריקה (כולל האיים הסמוכים לה) 56 מדינות עצמאיות ומוכרות.
המושבות הגרמניות במהלך מלחמת העולם הראשונה במערבה של אפריקה כללו את קמרון, וטוגולנד (טוגו של ימינו).
דרומה משם דרום אפריקה ניהלה את המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, ובה כבשה את דרום-מערב אפריקה הגרמנית (נמיביה של ימינו).
המושבות הגרמניות במערב ובדרום מערב אפריקה נפלו לידי מדינות ההסכמה עד 1916.
הקרבות האלה התפשטו גם לטריטוריות סמוכות: מזרח אפריקה הבריטית (קניה), אוגנדה, מוזמביק ורודזיה הצפונית (זמביה) של ימינו).
חזית צפון אפריקה במהלך מלחמת העולם השנייה, התאפיינה בהתקדמויות ונסיגות נשנות של שני הצדדים הלוחמים (בעיקר הגרמנים והבריטים).
בספטמבר 1940 התקדמו כוחות איטליה מלוב, שהייתה בשליטה איטלקית, למצרים, שהייתה בשליטה בריטית.
הכוחות הבריטיים בפיקוד ארצ'יבלד וייוול הצליחו להדוף את האיטלקים וכעבור חצי שנה לקחו בשבי כ-113,000 חיילים איטלקיים.
במרץ 1941 נחתו בצפון אפריקה שתי דיוויזיות גרמניות ("קורפוס אפריקה") בפיקודו של רומל.
רומל הצליח להדוף את בעלות הברית לגבול לוב-מצרים, פרט לנמל טוברוק שבלוב, שנשאר כמובלעת של בעלות הברית.
הגנרל הבריטי אוקינלק החליף את ויוול בפיקוד על הזירה וניסה לתקוף את הגרמנים בנובמבר 1941. עד ינואר 1942 הוא התקדם עד בנגזי שבלוב, ושחרר את המצור על טוברוק.
ביוני 1942 כבשו מדינות הציר את טוברוק, והתקדמו עד לאזור אל עלמיין מזרחה לגבול המצרי - לובי.
קובה לקחה חלק במאמצי ההשפעה הסובייטית באפריקה.
היא שלחה עשרות אלפי חיילים ומומחים ל-17 מדינות באפריקה, ובמיוחד לאנגולה.
קליניקות ניידות באפריקה שמדרום לסהרה הן דוגמה לניסיון לספק מענה לחוסרים אלה.
היסטוריה של אלימות הוא מותחן משנת 2005 שבויים על ידי דייוויד קרוננברג ונכתב על ידי ג'וש אולסון.
הסרט הוא עיבוד של ספר הקומיקס היסטוריה של אלימות של ג'ון וגנר ווינס לוק.
הסרט היה מתחרה בולט על פרס דקל הזהב ב-2005. הסרט יצא לאור בהפצה מוגבלת ב-23 בספטמבר 2005 ושוחרר בצורה נרחבת ב-30 בספטמבר 2005.
ויליאם הרט היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו וג'וש אולסון היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר על כתיבת התסריט.
טום סטול (ויגו מורטנסן) הוא בעלים של מסעדה מקומית בעיירה קטנה במילברוק, אינדיאנה.
באחד הלילות לאחר שעת הסגירה מגיעים שני אנשים שמנסים לשדוד את המסעדה.
אחד השודדים פונה להרוג את המלצרית; אך סטול מצליח לגבור עליו ולחסל אותו ואת השודד השני, לעיני עובד אחר וזוג שסועד במסעדה.
פעולותיו של סטול מתפרסמות והוא הופך בין לילה לגיבור ותמונותיו מתפרסמות בעיתונות המקומית.
כמה ימים לאחר מכן מופיעים במסעדה שלושה אנשים.
אחד מהם, ברנש מצולק ועיוור בעינו השמאלית העונה לשם פוגרטי (אד הריס), טוען שטום סטול הוא פושע בשם ג'ואי קיוזאק שהיה מעורב איתו בעניינים הקשורים למאפיה האירית בפילדלפיה, שנים קודם לכן.
טום מכחיש בתוקף את הטענות.
הוא מצהיר שמעולם לא היה בפילדלפיה ומעולם לא פגש את האדם הזה קודם לכן.
האיש מתעקש, ובימים שלאחר מכן מתחיל לארוב למשפחת סטול.