tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שילוב של השניים, המדגיש את הניגוד שבין החורבן לתקומה, מופיע בתיאור: "באתי לביתי ובירכתי את אשתי ואת ילדי בברכת החג ועמדתי משתומם שאני עושה את חגנו בביתי ובארצי עם אשתי וילדי בזמן שרבבות אלפי ישראל נהרגו ונשחטו ונשרפו ונקברו חיים, ואותם שעדיין חיים תועים בשדות וביערות או טמונים במחילות עפר."
שילוב של יפי ארץ ישראל עם כאב החורבן מופיע בתיאור: "אדם צעיר שעלה מעירו שנהרגו שם כל היהודים יצא עם אשתו לשדותיה של השכונה ולקטו ואספו כל ציץ וכל צמח וקישטו בהם את בית תפילתנו לחג השבועות זמן מתן תורתנו, כשם שהיו עושים שם בעירו קודם שנהרגו שם כל היהודים."
ההנגדה בין רווחתה של ירושלים לחורבנה של בוצ'אץ' יוצרת קיטוב בסיפור.
שהרי המשך קיומם של סדרי הפולחן הדתי בירושלים הוא התחליף הממשי והבלעדי לחיים הדתיים בבוצ'אץ', הקיימת מעתה ואילך בזיכרון בלבד."
ניצה בן-דב מוצאת בסיפור אירוניה רבה.
היא מציינת, למשל, "לדעתי, בהחלט יש ליחס לאזכור חיים ושלום, שתי דמויות הנושאות שמות סמליים ולא זכו לחיים ולשלום, משמעות אירונית".
בכך היא חולקת על הלל ויס, ששלל קיומה של אירוניה בסיפור (ובפרט בשני שמות אלה), וציין: "אין בסיפור לא אירוניה ולא תאודיציה, בוודאי לא סרקזם ואף לא רמזים להוויה אבסורדית.
הטון השולט בסיפור הוא התימהון, החידה והפליאה על הנהגת ההיסטוריה".
לפי בן-דב, מטרתה של האירוניה, שאותה היא מוצאת לכל אורך הסיפור, היא "ביקורת כלפי שמיא" – התרסה כלפי האל שלא מנע את חורבן בוצ'אץ'.
היא מציינת כי "עגנון, כדרכו, יסווה את הביקורת באמירות דו-משמעיות שיש להן צד חיצוני מיתמם וצד פנימי מקטרג".
כדוגמה היא מביאה את שנת תרפ"ט, שנת הפרעות, שהמספר מציין שהיא בגימטריה שנת "נצח ישראל", ומעירה: "הלוא עגנון היה יכול להימנע מלהזכיר את הגימטריה "נצח ישראל" ולהסתפק רק באזכור השנה, אילו לא רצה לרמז על סתירה בין הבטחה לגילומה".
התרסה כזו מופיעה בסיפור גם בגלוי, כאשר המספר אומר:
מחשבה גדולה הייתה לו לחי עולמים שבחר בנו מכל העמים ונתן לנו תורה וחיים, מכל מקום קצת קשה, שברא כנגדנו מיני בני אדם שנוטלים ממנו את חיינו בשביל שאנו שומרים את תורתו.
חמישה מפרקי הסיפור, פרקים יט-כג, מהווים אתנחתא המוקדשת לסיפור ראשיתה של שכונת תלפיות (בלי לנקוב בשמה).
ראשיתו של הסיפור במילים: "רופא בהמות צעיר יהודי מקושטא נתמנה לפקח על בהמותיו של השולטן בארץ".
רופא בהמות זה הוא יוסף שם-טוב, שנולד בשנת 1879 בעיר סרס שבצפון-מזרח יוון, ובשנת 1904 הגיע לארץ ישראל בפקודת הסולטן עבדול חמיד השני, כדי שיטפל בבהמותיו שחלו בדבר הבקר.
יוסף שם-טוב התגורר ברחוב החבשים, וקנה חלקת אדמה, במקום שלימים הוקמה בו תלפיות, שבה הקים לעצמו בית קיץ ומטע שקדים.
המכללה העירונית של אוניברסיטת העיר ניו יורק היא אוניברסיטת מחקר ציבורית המשתייכת לרשת האוניברסיטאות והמכללות אוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY), והיא הוותיקה ביותר מבין 25 המוסדות האקדמיים של האוניברסיטה.
הקמפוס של סיטי קולג' משתרע בצפון מנהטן על פני יותר מ-140 דונם לאורך שדרת קונבנט, מרחוב 130 עד רחוב 141, וניצב על גבעה המשקיפה על שכונת הארלם.
הקמפוס הנאו-גותי תוכנן ברובו בידי .
סיטי קולג' נוסדה ב-1847 והייתה המוסד הציבורי האקדמי החופשי הראשון בארצות הברית.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 למדו בה דורות רבים של סטודנטים ממעמד הפועלים, כולל יהודים רבים (האינטלקטואלים של ניו יורק), מאחר שלא יכלו להתקבל או להרשות לעצמם ללמוד באוניברסיטאות הפרטיות.
בשל כך כונה הסיטי קולג' "ההרווארד של הפרולטריון", "הרווארד לעניים" ו"הרווארד על ההדסון".
גם כיום סיטי קולג' נושא בתואר של האוניברסיטה הציבורית עם מספר הבוגרים הגדול ביותר שזכו בפרס נובל בארצות הברית (עשרה זוכים, תשעה מתוכם יהודים): ג'וליוס אקסלרוד, קנת' ארו, ישראל אומן, הרברט האופטמן, רוברט הופסטדטר, ג'רום קרל, ארתור קורנברג, לאון לדרמן, ארנו פנזיאס וג'ון אוקיף.
שני חתני פרס נובל אחרים שלמדו אך לא סיימו את לימודיהם במוסד הם הנרי קיסינג'ר וג'וליאן שווינגר.
בוגרים אחרים שהצטיינו הם הרמן הולרית', ממציא כרטיס הניקוב, יונה סאלק, מפתח החיסון לשיתוק ילדים, בוב קאהן, מאבות האינטרנט, מפתח פרוטוקול התקשורת TCP וחתן פרס טיורינג והמתמטיקאים אמיל פוסט ו.
בוגרים ידועים אחרים כוללים את הפוליטיקאים קולין פאוול ואד קוץ', הסופרים מריו פוזו, ברנרד מלמוד והנרי רות', והשחקנים אדוארד ג'י רובינסון, אלי וולך, זירו מוסטל סם ורטולומאוס וג'אד הירש.
איש עסקים שהחל את לימודיו אך לא סיימם הוא שלדון אדלסון.
דמויות הטלוויזיה הפיקטיביות דון דרייפר ממד מן וטובי זיגלר מהבית הלבן (וכך גם השחקן ששיחק אותו - ריצרד שיף) למדו במכללה.
האוניברסיטה חברה ברשת אוניברסיטאות הערים הגדולות (GCU).
הסייח הכסוף היא סדרת אנימציה אוסטרלית לילדים המבוססת על סדרת הספרים "הסייח הכסוף".
הסדרה נכתבה על ידי ג'ון סטפנס, ג'ודי מאלמגרן ופאול ויליאם.
הסדרה הופקה בין 1996 ל־1998 והגרסה עם הדיבוב בעברית שודרה בארץ בטלוויזיה החינוכית בשנת 1999.
טאורה הסייח הכסוף, הוא בנו של יאראמן, מנהיג עדר הסוסים בארץ אשדות המים.
סוס רשע בשם ברולגה הרג את יאראמן, עקב כך פוצל העדר לשניים, העדר של ברולגה והעדר של טאורה.
טאורה גדל להיות סוס פיקח ואמיץ ולבסוף מביס את ברולגה המזדקן בקרב על ראשות עדר הסוסים.
בסדרה מופיעים גם הרבה בעלי חיים מהפאונה של אוסטרליה כמו כלבת דינגו ושני גוריה, משפחת הוומבטים הנרגנת והחנקן הנאמן של ברולגה.
לעיתים מופיעים בני אדם בסדרה כשעל פי רוב הם מתכננים לצוד את הסוסים או להרע לסביבה.
מעטים מבני האדם המופיעים בסדרה הם טובים כמו מחפש הזהב.
טאורה (סער בדישי) - הסייח הכסוף, מנהיג את העדר שנשאר אחרי שברולגה רצח את אביו.
בני אדם מספרים עליו שהוא רוח, ובגלל מראהו המרהיב הוא נרדף בידי בוקרים וציידים המנסים לתופסו.
ידוע בתכונות של אומץ, ואצילות.
בונבון (אורית אמיר) - סוסה אפורה, הבת של ברולגה.
בניגוד לאביה היא עדינה וטובת לב.
היא מתאהבת בטאורה, אך מנסה לשמור מאביה בסוד את הקשר ביניהם.
בפרק האחרון היא מספרת לאביה, ולאחר שברולגה מובס היא מתחתנת עם טאורה.
חץ (אסף כחולי) - אחיו למחצה של טאורה (מאותו אב, אך לא מאותו האם), בצבע ערמוני ועם כתם בצורת חץ על חוטמו.
ידוע כשחצן ויהיר, ומאמין שהוא זה שאמור להיות מנהיג סוסי הפרא.
אך כשהוא נתקל בסכנה (במיוחד כשהוא נפגש עם ברולגה), הוא מפגין פחדנות וטיפשות.
במהלך הסדרה הוא נודד לארצות הדרום עם אחותו של יורי, אבל לאחר כמה פרקים הוא חוזר לארץ אשדות המים.
רעם (חן חגי) - סוס חום.
מופיעה הרבה בתחילת הסדרה, אך עם הזמן הוא פחות נוכח.
יורי (ציפי מור) - סייח צעיר בצבע חום שאיבד את העדר שלו ואומץ על ידי טאורה.
בהמשך הסדרה מגיעה אחותו שחיפשה אותו ומגלה לכולם שיורי הוא הבן של מנהיג העדר הסוסים בארצות הדרום.
בסוף יורי נשאר בעדר של טאורה ואחותו חוזרת לביתה.
זהבית - סוסה צעירה זהובה כמו טאורה, שהבוקר משתמש בה כדי לנסות למשוך את טאורה ולתופסו.
היא רוצה לחיות בטבע בהתחלה, וטאורה וחביריו מבריחים אותה מהמכלאה שלה ומלמדים אותה לחיות בחוץ.
לאחר שהיא נפצעת על ידי חזיר בר, היא חוזרת לבני האדם ומחליטה שעדיף לה להישאר אצליהם.
ברולגה (ששי קשת) - סוס אפור מזדקן, ומנהיג חלק מעדר הסייחים לאחר שרצח את המנהיג הקודם יאראמן.
בסוף הסדרה מוגלה מהעדר לאחר שהובס.
יאראמן (מוטי ברכאן) - המנהיג לשעבר של סוסי הפרא, אביו של טאורה.
מת לפני תחילת הסדרה ולא מופיעה בה בעודו בחיים, אבל טאורה יכול לראות ולדבר עם רוחו דרך השתקפותו במים.
מוח (איציק סיידוף) - ינשוף חכם המדבר בחרוזים.
ידיד טוב של טאורה ומחלק לו עצות לעיתים קרובות.
חנקן (עפרון אטקין) - חנקן ערמומי וחנפן, תמיד מרגל בשביל ברולגה.
בסוף הסדרה, הוא מציע את שירותו לטאורה, לאחר שהוא מוכתר לשליט הסוסים וטאורה מסרב.
כך הוא נותר ללא עבודה.
אמו ואמה (ציפי מור) - זוג אמואים רכלנים וטרחנים.
אמא דינגו (ציפי מור) - אמא לשני גורים וידידה של טאורה.
וומבט (עפרון אטקין) - וומבט רטנוני וכעסן, ידוע בעיקר בנטיות שלו לומר "פנו דרך, פנו דרך, וומבט עובר פה", ולנשוך רגלי סוסים שחוסמים לו את המעבר.
חבר של טאורה וגם עוזר לו הרבה, אם כי לא תמיד בשמחה ותוך כדי תלונות.
נשוי לוומבטית ויש לו שני גורים.
קנגו (ששי קשת) - קנגורו זקן וחכם.
חבר של טאורה וידיד של מחפש הזהב.
נשוי לקנגורית ויש לו גורה אחת.
הצייד/הבוקר (עפרון אטקין) - בוקר שמנסה שרוב הזמן מנסה לתפוס את טאורה, אך לפעמים הוא גם מנסה לתפוס סוסים אחרים.
כשהוא מצליח טאורה וחבריו מנסים לחלץ אותם.
בדרך כלל הוא מנסה ללכוד את הסוסים בפלצור תוך כדי שהוא רוכב על סוסו.
לקראת סוף הסדרה, טאורה מחלץ אותו ממפולת שלגים, ומאז הבוקר מפסיק לרדוף אותו.
הציידים (מוטי ברכאן ואסף כחולי) - צמד ציידים שמגיעים מדי פעם ומנסים לצוד בעלי חיים בעזרת רובה ציד ומלכודות.
מחפש הזהב (אסף כחולי) - מחפש זהב זקן שחי בבקתה בארץ אשדות המים.
פעם ראשונה רואים אותו כשהוא מטפל בגורת בקנגורו שנתפסה במלכודת ציידים.
בהתחלה טאורה חושד בו, אך במהלך הזמן הוא יותר סומך עליו.
במהלך הסדרה הוא עוזר לבעלי החיים והם עוזרים לו.
צ'ארלי (ציפי מור) - הנכד של מחפש הזהב.
ידיד של בעלי החיים כמו סבא שלו, קרוב במיוחד ליורי.
את שיר הפתיחה של הסדרה בעברית מבצע ששי קשת.
הסיירת יוליסס הוא מותחן מלחמתי מאת הסופר הבריטי אליסטר מקלין, שיצא לאור בשנת 1955. זהו ספרו הראשון של מקלין, אשר נכתב בהשראת ניסיונו הקרבי כמלח בצי הבריטי.
מקלין שירת על סיפון הסיירת "רויאליסט" ולחם במלחמת העולם השנייה.
עלילת הספר, המתרחשת במהלך מלחמת העולם השנייה, מתארת את מסעה של הסיירת "יוליסס", אוניית מלחמה בריטית בדרך השיירות לרוסיה בים הצפוני, כדי להעביר אספקה וציוד לצבא האדום הלוחם ברחבי רוסיה כנגד הצבא הגרמני.
על הסיירת מפקד הקפטן ריצ'רד ולרי, אשר שב לשירות בצי עם פרוץ המלחמה ועוטר בעבר באות השירות המצוין.
ולרי מוביל את צוותו במשימה ללוות את שיירת האספקה ימית FR77 למורמנסק.
צוות האונייה נדרש להיאבק בקור העז, בתנאי מזג האוויר הקשים ולאסור קרב כנגד אוניות וצוללות הצי הגרמני ומטוסי הלופטוואפה אשר ניסו למנוע מן השיירה להגיע ליעדה.
לצד ולרי בולטות בספר דמויותיהם של קצין המבצעים ביל טרנר, הקצין הראשון ג'יימס קרינגטון, קצין הרפואה קומנדר ברוקס, קצין הרפואה הזוטר לפטננט ג'וני ניקולס, מפקד השיירה, אדמירל ג'ון טינדל, קצין הניווט אנדרו קארפנטר המכונה "קאפוק קיד" ופיטר אור, מפקד הסיירת "סירוס".
תרגמה מאנגלית נעה בן פורת.
תל אביב, הוצאת אריה ניר, 2007.
היחידה הארצית לפיקוח בשטחים הפתוחים המכונה הסיירת הירוקה היא יחידת האכיפה של רשות הטבע והגנים.
בשנת 1976 מינה שר החקלאות אהרן אוזן ועדה על מנת לחקור את תופעת ההשתלטות על אדמות מדינה.
בראש הוועדה עמד מאיר זורע, אז מנהל מינהל מקרקעי ישראל.
בהמלצת הוועדה הוקמה באותה שנה הסיירת הירוקה והוכפפה לרשות שמורות הטבע.
מנהלהּ הראשון של היחידה היה אלון גלילי.
משנת 2005 עד שנת 2014 כיהן בתפקיד אל"ם במיל נפתלי כהן.
משנת 2014 מכהן בתפקיד אורי מלכה.
ב-1992 הועברה האחריות על רשות שמורות הטבע ממשרד החקלאות אל המשרד להגנת הסביבה.
סמכויות הפיקוח והאכיפה מוקנות לפקחי הסיירת מכוח סעיף 60(א) לחוק הגנים הלאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה, תשנ"ב-1992.
ב-22 באוגוסט 1995 קיבלה ממשלת ישראל את החלטה 6014, מכוחה מונתה ועדת מנכ"לים שתפקידה לתאם את פעולות הסיירת.
היחידה פועלת מטעמם של הגופים הבאים:
קרן קיימת לישראל - הסדרת מרעה ביערות ואיתור שטחים לנטיעות
משרד הפנים - איתור בנייה בלתי חוקית בשטחים פתוחים
משרד הביטחון - טיפול בהסגות גבול (רעיה בלתי חוקית, בניה במחוברים וגנבות) בשטחי אש
משרד החקלאות - הסדרת מרעה בשטחים פתוחים ואכיפת פקודת היערות
מינהל מקרקעי ישראל - טיפול בעיבוד לא חוקי של אדמות מדינה, מניעת כרייה בלתי חוקית
המשרד להגנת הסביבה - אכיפת חוק איסור נהיגה בחוף הים
מקורות - פיקוח על תוואי המוביל הארצי
רשות הטבע והגנים - פינוי פולשים ופיקוח צייד
מע"צ - טיפול בשלטים שהוצבו בניגוד לקבוע בחוק הדרכים (שילוט) התשכ"ו - 1966
הגופים שהסיירת הירוקה מבצעת בעבורם פעולות פיקוח משתתפים במימון פעולותיה.
מינהל מקרקעי ישראל מממן כשליש מעלות הפעולות.
ב-1994 כינה חוקר הבדואים יצחק ביילי את הסיירת "גולם שקם על יוצריו".
לטענתו לא מסתפקת הסיירת באכיפת החוק אלא מתווה מדיניות שמטרתה להצר את צעדיהם של הבדואים, כולל אלה מהם המשרתים בכוחות הביטחון.
בשנים 2002-2004 הפעיל מינהל מקרקעי ישראל בשיתוף הסיירת מטוסים קלים לשם ריסוס אדמות מדינה שנזרעו שלא כדין על ידי בדואים.
ב-2005 הוצא צו על תנאי האוסר להשתמש באמצעי זה.
ב-2007 הכריע בית המשפט העליון כי פעולות אלה אינן חוקיות.
הסיור של קרלסון היה פשיטה שנערכה במסגרת קרב גוודלקנל אשר נערך בין 6 בנובמבר ל-4 בדצמבר 1942, בה השתתף גדוד הפושטים השני של חיל הנחתים האמריקני, בפיקודו של לוטננט קולונל אוואנס קרלסון.
במהלך הסיור תקפו הפושטים כוחות של הצבא היפני הקיסרי בפיקודו של קולונל טושינארי שוג'י, שנמלטו מכיתור בקולי פוינט ועשו דרכם לצידו השני של גוודלקנל.
בסדרת קרבות קטנים שנמשכה 29 ימים הרגו הפושטים 488 חיילים יפנים תוך שהם סופגים בעצמם 16 אבדות בלבד.
ב-7 באוגוסט 1942 נחתו כוחות בעלות הברית בגוודלקנל, באי טולאגי ובאיי פלורידה שבאיי שלמה.
מטרת הנחיתות הייתה כיבוש האיים ומניעת השימוש בהם בידי היפנים לשיבוש קווי השיט והתקשורת בין ארצות הברית ואוסטרליה, וכן כיבוש אי שיהווה נקודת פתיחה לכיבוש איי שלמה, שנועדה להגן על אגפן של בעלות הברית שהתקדמו צפונה בגינאה החדשה.
הנחיתה פתחה מערכה שנמשכה שישה חודשים.
היפנים לא היו מוכנים להגעת בעלות הברית, ולכן צלחו הנחיתות בטולאגי ובסביבותיו, והנחתים האמריקנים כבשו את שדה התעופה שהקימו היפנים בגוודלקנל עד שעות הערב של 8 באוגוסט.
לאחר מכן פרס מפקד הנחתים בגוודלקנל, מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, את נחתיו בקווי הגנה סביב רמת לונגה, ששכנה לחופו הצפוני של גוודלקנל וכלל את שדה התעופה שדה הנדרסון.
ב-20 באוגוסט נחתו בשדה המטוסים הראשונים של כוח האוויר של גוודלקנל, שנקרא כוח אוויר קקטוס, על שום שם הקוד שנתנו בעלות הברית לגוודלקנל.
על פני החודשיים הבאים שלחו בעלות הברית תגבורות לאי, ובחודש נובמבר היו באי מעל 20,000 נחתים.
כדי לכבוש מחדש את גוודלקנל, שלח הפיקוד העליון של האימפריה היפנית את הארמייה ה-17 של הצבא היפני הקיסרי שחנתה ברבאול, והייתה תחת פיקודו של לוטננט גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה.
באותה עת נלחמו רוב יחידות הארמייה ה-17 בגינאה החדשה, ולכן הוחלט לשלוח רק חלק מהארמייה לאיי שלמה, והאלמנט הראשון נחת בגוודלקנל ב-19 באוגוסט.
הצבא היפני הקיסרי ניסה לכבוש את שדה הנדרסון לראשונה ב-21 באוגוסט בקרב טנרו, ופעם נוספת ב-12–14 בספטמבר בקרב רכס אדסון, אך שני הניסיונות נכשלו במחיר אבדות רבות, והיפנים נאלצו לסגת מערבית למטניקאו.
בין 1 באוקטובר ל-17 באוקטובר העבירו היפנים 15,000 חיילים לגוודלקנל וכך עמדו לרשות היאקוטאקה כ-20,000 חיילים לביצוע המתקפה.
בשל אובדן עמדותיהם מזרחית לנהר מטניקאו הבינו היפנים שמתקפה לאורך החוף תהיה קשה בצורה יוצאת דופן, ולכן החליט היאקוטאקה שהכוח המרכזי בתקיפה ינוע לשדה הנדרסון מדרום.
ב-23 באוקטובר עדיין השתרכו החיילים היפנים במעבה הג'ונגל הטרופי.
לפתע הסיט קווגוצ'י את הקבוצה שלו מזרחה לכיוון מקום בו חשב שההגנות חלשות יותר, ועשה זאת על דעת עצמו וללא אישור.
לאחר שסירב לבטל את הפקודה הדיח אותו מרויאמה מתפקידו, ומינה במקומו את קולונל טושינארי שוג'י, מפקד רגימנט הרגלים ה-230. באותו ערב דחה היאקוטאקה את פתיחת המתקפה ליום המחרת, לאחר שדווח לו שהכוחות היפנים אינם בעמדותיהם.
בשעות הערב של 24 באוקטובר הגיעו כוחותיו של מרויאמה למתחם לונגה, ובמשך שני לילות רצופים ערכו היפנים התקפות חוזרות ונשנות על הקווים האמריקאים אותם אייש גדוד הנחתים הראשון של רגימנט הנחתים השביעי בפיקוד לואיס "צ'סטי" פולר.
גדודו של פולר עמד בהתקפות והדף פעם אחר פעם באמצעות אש ארטילרית, מכונות ירייה וירי נ"ט, עד שהשמיד למעשה את הרגימנט היפני.
יותר מ-1,500 חיילים מכוח מרויאמה נהרגו בהתקפות לעומת 60 הרוגים אמריקאים.
הרגימנט ה-230 של שוג'י לא השתתף בלחימה מכיוון שנותר מאחור כדי להגן על אגפו של מרויאמה.
ב-26 באוקטובר בשעה 8:00 הורה היאקוטאקה לכוחותיו לסגת.
כמחצית הניצולים מהכוח של מרויאמה נסוגו לצפון עמק מטניקאו, בעוד הרגימנט ה-230 של שוג'י קיבל פקודה לנוע לקוֹלי פוינט, 13 קילומטרים מזרחית למתחם לונגה.
ב-3 בנובמבר הגיעו שוג'י וחייליו ליעדם.
מפרץ אאולה וקרב קולי פוינט
בשעות הבוקר ב-4 בנובמבר נחתו במפרץ אאולה, 64 קילומטרים מזרחית למתחם לונגה, שתי פלוגות של גדוד הפושטים של חיל הנחתים.
מטרתם הייתה להגן על כ-500 חיילים מיחידת בינוי שנשלחו למקום כדי להקים שדה תעופה.
מפקד כוחות בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט, תת-אדמירל ויליאם הלסי, אישר את בניית שדה התעופה במקום לפי המלצתו של אדמירל משנה ריצ'מונד טרנר, מפקד הכוחות האמפיבים של ארצות הברית בדרום האוקיינוס השקט.
גדוד הפושטים השני היה ייחודי בחיל הנחתים האמריקני.
בתחילת דרכו התבסס הגדוד על טקטיקות הלחימה והמבנה הארגוני הקומוניסטים הסינים, בהם צפו קרלסון ומריט אדסון בזמן ששימשו משקיפים מטעם חיל הנחתים בשורות הקומוניסטים במלחמת סין–יפן השנייה.
בעוד שגדוד הפושטים הראשון התמחה בפעולות קומנדו, הגדוד השני התמחה בלוחמת גרילה.
לפושטים היה גם ניסיון קרבי עשיר, וכלל הגנה על אטול מידוויי בקרב מידוויי ביוני 1942, וביצוע הפשיטה על מקין באוגוסט 1942.
בתחילת חודש נובמבר נודע לוונדגריפט שחיילים יפנים עומדים לנחות בקולי פוינט, מזרחית למתחם לונגה.
נחוש לסכל את הנחיתה, שלח ונדגריפט שני גדודי נחתים ושני גדודי חיילים לקולי פוינט, שכיתרו את הכוח היפני, בפיקודו של קולונל טושינארי שוג'י, בנחל גבאגה.
על אף הכיתור, מצאו החיילים היפנים פרצה, והחלו להימלט דרכה דרומה אל הג'ונגל.
בעוד הכוחות האמריקנים נלחמים ביפנים בקולי פוינט, הורה ונדגריפט פושטים של קרלסון לנוע ממפרץ אאולה לקולי פוינט מדרום, ולסכל כל ניסיון נסיגה של היפנים.
ב-5 בנובמבר יצאו שלוש פלוגות פושטים לדרכן מקלדוניה החדשה לגוודלקנל, במטרה להצטרף לשתי הפלוגות שכבר נמצאו באי.
בבוקר 6 בנובמבר יצאו הפושטים של קרלסון לסיור, מלווים במדריכים מקומיים.
הקבוצה צעדה לכיוון צפון-מערב, עד שהגיעה לנהר הרקו.
לאחר שחצו את הנהר, נתקלו הפושטים בקבוצת חיילים יפנים והרגו שניים מהם.
ב-8 בנובמבר המשיכה הקבוצה לנוע לכיוון צפון, ולאחר שהגיע לחוף, חנתה בכפר טסימבוקו.
ביום המחרת חצתה הקבוצה את נהר ברנדה (Berande) ואת נהר בלסונה (Balasuna), ובשעות אחר הצהריים הגיעה לכפר בינו (Binu), השוכן 4.8 קילומטרים דרומית-מזרחית לקולי פוינט.
בבינו הקים קרלסון את מפקדתו, והכין את חייליו לחסום כל תנועה יפנית לכיוון דרום או מזרח.
שלוש פלוגות הפושטים מקלדוניה החדשה נחתו במפרץ אאולה ב-8 בנובמבר, ויום לאחר מכן נחתו מנחתות בטסימבוקו, וצעדו לבינו, שם חברו לשתי הפלוגות האחרות של קרלסון.
בדרכם נתקלו הפושטים בקבוצה קטנה של חיילים יפנים והרגו שלושה מהם לפני שהגיע לכפר.
בינתיים הורה היאקוטאקה לשוג'י לסגת מקולי פוינט ולחבור לשאר הכוחות היפנים בכפר קוקומבונה (Kokumbona) שבעמק נהר המטניקאו.
האמריקנים עמדו להשלים את הכיתור בנחל גבאגה, אך שוג'י וחייליו הצליחו למצוא פרצה בגזרה הדרומית ונמלטו דרכה.
האמריקנים אטמו את הפרצה ב-11 בנובמבר, אך עד אז נמלטו דרכה כבר מעל 2,000 חיילים יפנים, ובהם שוג'י עצמו, ונעו דרומה.
ב-11 בנובמבר שלח קרלסון ארבע פלוגות – "C", "D", "E", ו-"F" – לסיור בגזרה מצפון עד מערב בינו.
בשעה 10:00 נתקלה פלוגה C באש כבדה דרומית-מערבית לבינו ורותקה למקומה.
פלוגות E ו-D נשלחו לאגף את הכוח היפני אך רותקו גם הן, וקרלסון הורה ליחידותיו לנתק מגע ולשוב לבינו.
אחת הפלוגות נתקלה בדרכה חזרה בפלוגה יפנית שחנתה בסמוך לנהר המטפונה (Metapona) והרגה 120 חיילים יפנים.
ביום המחרת שב קרלסון לכפר אסמנה שעל גדת המטפונה עם שני גדודים, וכבש אותה ללא התנגדות רבה.
שלטים ביפנית שנתלו בכפר העידו שהמקום שימש תחנת איסוף לחיילים הנסוגים והכילו הוראות הגעה לקוקומבונה.
קרלסון הציב מסביב לכפר יחידה אחת, שבמהלך שאר היום חיסלה 25 חיילים יפנים נוספים שהגיעו לכפר.
באותו יום תקפו שתי פלוגות יפניות את אסמנה, ובתגובה ביקשו הפושטים סיוע ארטילרי.
הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים העשירי ירה בתותחי ה-75 מילימטר שלו והסב ליפנים אבדות רבות.
במהלך היום הדפו הפושטים והארטילריה ארבע התקפות נוספות.
ב-15 בנובמבר העביר קרלסון את מוצב הפיקוד שלו לכפר אסמנה, אך בשלב זה עזבו חייליו של שוג'י את האזור, והעמיקו לתוך הג'ונגל בדרכם למטניקאו.
סיורי פושטים בסביבות אסמנה חיסלו חיילים יפנים שפיגרו אחר הכוח העיקרי שנסוג במשך היומיים שלאחר מכן.
הפושטים של קרלסון נשלחו למעלֶה נהר טנרו ונהר לונגה כדי לאתר את שביל מרויאמה דרכו העבירו היפנים ציוד וחיילים עבור הקרב על שדה הנדרסון, כדי לוודא שאין באזור הדרומי למתחם לונגה ריכוז גדול של חיילי אויב, וכדי לשתק שני תותחי הרים שהפגיזו את שדה הנדרסון מתוך הג'ונגל.
לשם כך הקימו הפושטים בסיס חדש, דרומית-מזרחית למתחם לונגה.
ב-25 בנובמבר הגיעה פלוגה A מקלדוניה החדשה והצטרפה לשאר הגדוד, וב-27 בנובמבר הקים הגדוד שני בסיסי סיור, במעלה ובמורד נהר הטנרו.
ב-28 בנובמבר סיירו פלוגות B ו-D לאורך נהר לונגה, וחנו ללילה באזור הר אוסטן, דרומית-מערבית למתחם לונגה.
באותו יום סיירו פלוגות A ו-F באזור שבין הנהרות לונגה וטנרו, דרומית למתחם לונגה.
ב-30 בנובמבר מצאו הפושטים תותח הרים 75 מילימטר ותותח נ"ט 37 מילימטר בעמדה מוסווית על רכס, 6.4 קילומטרים דרומית למתחם לונגה.
זמן קצר לאחר מכן נתקל סיור שמנה שישה פושטים במחנה יפני בו נחו 100 חיילים.
הפושטים פתחו מיד באש, ובחילופי האש נהרגו 75 חיילים יפנים ואף לא פושט אחד.
הפושטים הקדישו את 1 בדצמבר למנוחה, וביום המחרת קיבל קרלסון הוראה לסיים את הסיור ולשוב למתחם לונגה.
ב-3 בדצמבר שלח קרלסון את פלוגות C, D ו-E מזרחה לנהר טנרו, ואת פלוגות A, B ו-F מערבה להר אוסטן.
פלוגות C, D ו-E הלכו במורד הטנרו ולבסוף הגיעו לקווי מתחם לונגה ללא תקרית.
לעומת זאת, פלוגות A, B ו-F נתקלו בסיור יפני ליד פסגת הר אוסטן, ובחילופי האש הקשים, שנמשכו שעתיים שבמהלכן השתמשו שני הצדדים ברימונים ובמרגמות, הצליחו הפושטים לאגף את הכוח היפני ולהשמידו.
בתום הקרב נהרגו 25 חיילים יפנים, ואילו אחד הפצועים בצד הנחתים מת מפצעיו ביום המחרת.
ב-4 בדצמבר המשיכו פלוגות A, B ו-F בדרכן חזרה למתחם לונגה, דרך עמק המטניקאו.
בדרך לחוף נקלעה פלוגה B למארב שעלה בחייהם של שלושה פושטים.
פעם נוספת הצליחו הפושטים לאגף את עמדות האויב, ולבסוף חיסלו את החוליה שמנתה שבעה חיילים יפנים.
לאחר מכן המשיכו הפלוגות בדרכן ונכנסו למתחם לונגה באותו יום.
זמן קצר לאחר ששבו הפושטים של קרלסון למתחם לונגה, הגיעו שוג'י ואנשיו לעמדות היפניות מערבית למטניקאו.
בנוסף לאבדות שספגו מידי הפושטים, איבדו היפנים חיילים רבים בשל תת-תזונה ומחלות טרופיות.
כשהגיעו חייליו של שוג'י לדנהר לונגה, בערך מחצית הדרך למטניקאו, נותרו לשוג'י 1,300 חיילים, וכאשר הגיע לקוקומבונה נותרו עמו רק כ-750 חיילים מתוך ה-2,000 מעם יצא לדרך.
השורדים השתתפו מאוחר יותר בקרב הר אוסטן, הסוס הדוהר וסוסון הים, שנערכו בדצמבר 1942 ובינואר 1943.
במהלך 29 ימי הסיור, צעדו הפושטים כ-240 קילומטרים, וצעדו ממפרץ אאולה למטניקאו – 64 קילומטרים בקו אווירי.
הפושטים ספרו 488 גופות יפנים שהרגו, והשמידו כמויות גדולות של ציוד ותחמושת, כולל שני תותחי הרים ותותח נ"ט.
גדוד הפושטים השני איבד 16 לוחמים ו-18 נוספים נפצעו, ביניהם מדריך מקומי.
מרבית חיילי הגדוד סבלו ממחלות טרופיות כגון מלריה, דיזנטריה, גירוי עורי או רקבון ג'ונגל.
ב-17 בדצמבר עזב גדוד הפושטים השני את גוודלקנל והפליג חזרה לקלדוניה החדשה, לשם הגיע ב-20 בדצמבר.
גם בקלדוניה החדשה המשיכו אנשי הגדוד לסבול מהמחלות הטרופיות, והיחידה יצאה מכלל פעילות למשך מספר חודשים, ושבה לשירות רק בנובמבר 1943, בזמן המערכה בבוגנוויל.
הסיים הגדול, קרוי גם סיים ארבע השנים (בפולנית: Sejm Wielki או Sejm Czteroletni; בליטאית: Didysis seimas או Ketverių metų seimas) היה סיים (פרלמנט) של האיחוד הפולני-ליטאי שפעל בוורשה בין השנים 1788–1792. מטרתו הייתה להשיב את ריבונות האיחוד ולבצע רפורמות פוליטיות וכלכליות.
הסיים אפילו לא דן בטיוטת הברית עם רוסיה.
הוא שאב את כוחו מהצבא ומהמועצה התמידית (9 בדצמבר 1788) ואז ביטל את המועצה עצמה (19 בינואר 1789).
על ידי הארכת כהונתו לתקופה בלתי מוגבלת, הוא אילץ את רוסיה לסגת משטח הרפובליקה של פולין.
פרוסיה, שמטרתה החשובה הייתה לבודד את פולין מרוסיה ולקבל בדרך זו עוד אדמות פולניות, נכנסה לברית עם פולין (29 במרץ 1790).
חשבו על מלחמה משותפת נגד אוסטריה ועל התקוממות בגליציה.
ב-20 באוקטובר 1788 אימצו נציגים בסיים בהתלהבות את צבא 100,000 החזקים, אך מאמץ המס, למרות גידול משמעותי בהכנסות, התגלה כקטן מדי, גם לנוכח הצניחה המאוחרת ל -65,000. מִכסָה.
רפורמות פוליטיות בוצעו לאט לאט בגלל התנגדות החלק השמרני של הצירים, ללא כללי נוהל וללא ניהול גמיש.
ההישג הגדול ביותר של הסיים היה אימוץ חוקת 3 במאי 1791, אשר לעיתים מתוארת כחוקה הלאומית הראשונה של אירופה המודרנית, והחוקה השנייה בעולם, לאחר חוקת ארצות הברית.
חוקת פולין נועדה לתקן את הליקויים הפוליטיים המתמשכים באיחוד הפולני-ליטאי ובמערכת דמוקרטיית האצילים.
החוקה הציגה שוויון פוליטי בין בני המעמד הנמוך לבני האצולה והעניקה לאיכרים את הגנת הפרלמנט.
הסִיכאזם (יוונית: Ἡσυχασμός, "[הדוגלים ב-] שקט, שלווה", ביוונית מודרנית מבטאים "איסיכאזמוס", בשפות הסלאביות וברומנית: "איסיכאזם") היא השקפה ותרגולת רוחנית בנצרות האורתודוקסית, המקוימת בעיקר בידי נזירים.
ההסיכיסטים שואפים להשיג מצב של דבקות מושלמת באל, בגוף ובנפש, באמצעות פרישות, הרהור ותפילה מדיטטיבית, הנעזרת גם במחוות גופניות.
מקיימי המסורת הרבו לדווח על חויה של אור חזק המקיף את המתרגל, שלפי האמונה הוא האור שקרן מישו בעת ההשתנות בהר תבור.
המונחים "הסיכיסטים" ו"הסיכאזם" מופיעים בכתבי נזירים כבר מן המאה הרביעית, בתקופת "אבות המדבר" (דוגמת אנטוניוס הגדול), אך במשמעות גנרית של התבודדות ופרישה מן העולם לטובת חיי שלווה.
במאה החמישית החל המושג לקבל משמעות ברורה ונבדלת, בעבודתם של הנזירים אוואגריוס איש פונטוס ומקריוס המצרי .
כפי שכתבה אניטה סטרזובה, אוואגריוס דרש להתמקד בהרהור אודות מפעלות האל ובתפילה חווייתית, ללא איקונות או דימויים נפשיים כלשהם.
מקריוס עלה עליו בכך שתבע לתת ל'לב' ולתחושות עדיפות על ה'מח' וההבנה השכלית, שממילא לא הייתה אפשרית, לשיטתו, בנושא עלום כמו טבע האל.
האדם כולו, בגוף ובנפש, היה צריך להשתנות בכח נוכחות האל המתגשם בישו, שאותה חווה היחיד בעת התפילה וההרהור.
דיאדוכוס איש פוטיקי ניסה למזג את רעיונות שניהם.
הוא ביקש ליצור הרמוניה בין מחשבתו של מקריוס, בה היו הנפש והגוף כוליות שלמה, ברוח ההגות במזרח, לבין הפילוסופיה היוונית של הנאופלאטוניזם, שהפרידה בין הנשמה לבשר.
המיסטיקן מקסימוס המאמין, שחי במאה השישית, הרבה לעסוק בדיאלקטיקה שבין נשגבותו של האלוהים, שאין לתפוש בשכל אנוש, לבין האופן בו אפשר בחסדו למאמיניו לחוות אותו בחושיהם ממש, באירועים כמו מעמד הר סיני וההשתנות בהר תבור, שם קרן אור בוהק מישו לשליחיו הנאמנים.
מקסימוס ואחרים תיארו גם את האדם הדבק בקפידה בבורא כמי שעובר האלהה (θέωσις) בעצמו, באמצעות ההתאחדות והביטול העצמי של טבעו כשהוא מתמזג עם האל; מקסימוס אף שאב מהפילוסופיה של אב הכנסייה גרגוריוס מניסה, שפיתח הבחנה בוסרית בין מהותו הנעלמת של האל לבין תולדותיו והשפעותיו ביקום, שניתן היה להשיג בשכל האדם.
כך שומר מעמדו של הבורא כנשגב אך גם כנגיש, בעת ובעונה אחת, מבלי לגלוש מחד להאנשה – הגשמה יתרה של הבורא שהייתה מציירת אותו כנחות ובר-השגה מדי – או מאידך לאגנוסטיות, שלילת היכולת לדון אודותיו כלל ולכן גם להחזיק בידע אלוהי כלשהו, שהרי נדרש כדי לתקף את הדת.
שמעון יודע-האל, שחי סביב מפנה האלף, הדגיש רבות בתורתו את חשיבות ההרהור וההתבוננות של האדם במפעלות האל כדי להגיע להבנה רוחנית.
הוא תיעד התגלויות של אור אלוהי שחווה, אם כי קשרים אחרים בינו להשקפה ההסיכית מועטים.
בסוף המאה ה-13, תאולפטוס מפילדלפיה הניח את התפילה הארכנית והמדיטטיבית במרכז גישתו המיסטית, כשהוא מעניק לה משמעויות דתיות נרחבות.
גרגוריוס איש סיני, בן-זמנו של תאולפטוס שהתגורר כנזיר על הר אתוס בערך מ-1310, מיזג קווים שונים אלה לכדי משנה מעשית ועיונית אחת.
אף כי רוב המוטיבים קדמו לו והוא לא חידש רבות, גרגוריוס היה זה שיצר את ההסיכאזם במשמעותה המוגדרת.
הגותו עסקה באופן בו השחיתה נפילת האדם מגן עדן את הנפש האנושית, ושללה ממנה את המגע הבלתי-אמצעי עם אלוהים.
חטא אכילת פרי עץ הדעת ניכר את האדם מחושיו הרוחניים, והותיר אותו חסר יכולת לחוות את נוכחותה של רוח הקודש; האדם היה נתון לחסדי חושי הבשר הנחותים, שנידמו לו כהגיון וכשכל רציונליים, אף כי נמנע ממנו לשוב ולמזג אותם עם יכולות החישה הרוחניות הנעלמות.
דווקא 'חכמי העולם' התמכרו לאותו החטא של אדם וחוה בכך שהלכו אחר האינטלקט שלהם, שלא היה אלא עיוות נשחת של תודעה אמיתית.
מטרת האדם, לפי גרגוריוס, הייתה התגברות על מכשלות אלה ושיבה למצב של טרם הנפילה, כשההגיון והשכל הטבעיים המעוורים חדלים מלחסום את הדרך.
לשם כך נדרש תרגול רוחני קפדני ונוקשה.
גרגוריוס לא היה רק הוגה ותאורטיקן, אלא חיבר מדריכים מפורטים לתרגולת שנדרשה מן ההסיכיסטים.
מאחר שדעת האל הייתה גם חויה חושית-גופנית, נדרש מהם לערוך מדיטציה בחדרים אפלוליים, כשהם נושמים בקצב מוקפד, מצמידים את סנטרם לחזם ומתבוננים בטבורם כדי להשיג ריכוז ושקט נפשי.
כדי לעורר את נשמתם, הם הונחו לחזור באופן מנטרי על "תפילת ישו" הקצרה, טקסט קדום מאוד ששימש נזירים מזה מאות שנים: כמו אחרים, סיפר אף גרגוריוס על חוויית 'אור תבור' במהלך המדיטציה, כשאור לבן וזך הקיף אותו.
הוא לא היה היחיד שהנהיג תקנות מיסטיות על אתוס, וכמה מהנזירים אף התנגדו לפרקטיקה שלו והציבו אלטרנטיבות.
עם זאת, השפעתו הייתה רבה ותלמידיו הפיצו את שיטתו ברחבי העולם האורתודוקסי.
ההסיכאזם חרג מתחומיה האזוטריים של הנזירות כשגרגוריוס פלמאס, שדגל בתרגולת וקיים אותה, הגיב במקרה לכתביו של התאולוג ברלעם מקלבריה.
ברלעם דגל בגישה אפופטית מחמירה, ושלל את עצם האפשרות לחוות או להשיג את האל בשכל אנוש.
פלמאס תקף אותו והצהיר שאכן ניתן לנהל דיון על האלוהי, במגבלות מסוימות, וכי הימנעות מכך הייתה בגדר אגנוסטיות.
ברלעם לא הסתפק בהדיפת טענותיו של פלמאס אלא פרסם ביקורת מלגלגת על ההסיכיסטים בכלל, אותם תיאר כ"אלו שנשמתם בטבורם" (ομφαλοψυχοι), וכגולשים לכפירה בכך שהתיימרו להשיג את מהות האל.
בכך נפתחה מחלוקת קשה וארוכת-שנים שקיבלה במהרה צביון פוליטי, משום שפלמאס היה מקורב לטוען-לכס הביזנטי יוחנן קנטקוזנוס במלחמת האזרחים שהתחוללה בין 1341 ל-1347. הנזיר נרתם לנסח אפולוגטיקה מקיפה של התרגולת המיסטית, כשהוא משכלל באופן שיטתי מושגים ששאל מאבות הכנסייה.
הבידול של גרגוריוס מניסה בין מהותו הנסתרת להשפעתו הגלויה של האל, הפך אצל פלמאס לעיקר שלם ומפותח; והחוויה של 'אור תבור' הוצגה כגילוי של בידול זה, שכן האור היה לדעת פלמאס בלתי-נברא, תולדה ממשית ואמיתית של הבורא שנתפשה בחושים ולא בשכל.
ניצחונו של קנטוזנוס במלחמת האזרחים הפך את ההסיכאזם לסממן של תמיכה בקיסר החדש.
אוהדיו של פלמאס מונו למשרות בכירות בהיררכיה הכנסייתית, והשקפתו קיבלה מעמד של דוגמה במועצה כללית ב-1351.
ניצחון הפלמיטים הביא להפצת ההסיכאזם בכל המרחב האורתודוקסי.
בסוף המאה חיברו בביזנטיון שני נזירים, איגנטיוס וקליסטוס, ספר בשם "מאה הפרקים" בו נאספו קטעים מעבודותיהם של אבות כנסייה מיסטיקנים רבים.
הם תיארו את ההסיכאזם כמסורת עתיקה ורצופה שהייתה קיימת כמעט בשלמותה מימי קדם.
במנזר וליקו טרנובו שבבולגריה הייתה כבר קודם נוכחות חזקה לתנועה, וראש הכנסייה הממלכתית הפטריארך אבטימיוס שמונה ב-1375 היה מצדד נלהב בה.
הנסיך לזר חרבליאנוביץ' היה פטרונם של הנזירים ההסיכיים בסרביה, והמטרופוליטן קיפריאנוס מקייב שמת ב-1406 היה ככל הנראה מתרגל בעצמו.
ב-1782 החלה התעוררות הסיכית נוספת עם חיבור הספר "פילוקליה" ('אהבת הטוב') בידי הנזירים ניקודמוס ההגיוריטי ומקריוס מקורינתוס.
השניים קיבצו את כתביהם של עשרות הוגים כנסייתיים שנגעו להתעוררות רוחנית.
הספר תורגם לרוסית על ידי הנזיר פאיסי וליצ'קובסקי, מי שהיה לאיש מפתח ב"תחייה ההסיכאסטית", והחיבור היה פופולרי מאוד ברוסיה כל המאה ה-19. אב-המנזר שרפים איש סארוב, אחת הדמויות המוכרות ביותר בנצרות הרוסית, היה גם הוא מתרגל אדוק ומסור.
לתנועת התחייה הייתה השפעה רבה על פיודור דוסטויבסקי, שאב-המנזר זוסימה שתיאר ב"אחים קרמזוב" הוא הסיכיסט.
התורה מוסיפה להיות גורם חשוב בתאולוגיה האורתודוקסית: בין הדמויות המרכזיות שעסקו בו בסוף המאה ה-20 נמנים התאולוג האמריקני ג'ון מיינדורף ובישוף נפפקטוס הירותאוס ולאכוס.
מחוץ לאורתודוקסיה עורר ההסיכאזם עניין רב, אם כי הכנסייה הקתולית ראתה בו בדרך כלל פגיעה באחדות האל בשל הבידול בין מהות לתולדות.
ממש כמו משקיפים חילונים ספקנים, האנציקלופדיה הקתולית תיארה את חוית "אור תבור" כאוטוסוגסטיה דומה לזו של הפקירים ומתרגלים מיסטיים אחרים.
הסילמרילים (בקווניה, זוהר של אור טהור) הן שלוש אבני חן בעלות תפקיד משמעותי בלגנדריום של טולקין.
הסילמרילים נעשו על ידי פאנור, אלף מגזע הנולדור, בוולינור במהלך שנות העצים.
הסילמרילים ממלאים תפקיד מרכזי בספרו של טולקין "הסילמריליון".
טולקין מתאר את תולדות הסילמרילים בספרו "הסילמריליון", הסוקר את תולדות הלג'נדריום של הארץ התיכונה.
פאנור, בנו של פינווה, יצר את הסילמרילים מאורם של שני העצים בוולינור.
הסילמרלים קודשו על ידי הוולא ורדה, כך שהם ישרפו את ידיו של כל יצור רשע או בן תמותה שייגעו בהם.
יחד עם העכבישה אונגוליאנט, הרס הולא המורד מלקור את שני העצים, והאור הטהור של העצים השתמר רק בסילמרילים.
הוולאר לחצו על פאנור לוותר על הסילמרילים כדי שיוכלו לשקם את העצים, אבל הוא סירב.
לאחר מכן נודע שמלקור הרג את אביו של פאנור - פינווה המלך העליון על כל הנולדור - וגנב את הסילמרילים.
לאחר מעשה זה נמלט מלקור מוולינור למבצרו אנגבד בצפון הארץ התיכונה, והרכיב את הסילמרילים על כתר הברזל שלו.
פאנור זעם על מלקור, אותו כינה בכינוי מורגות' (האויב האפל של העולם בקווניה), ויחד עם בניו נשבע את שבועת פאנור, שחייבה אותם להילחם בכל מי שמנע מהם את הסילמרילים.
פאנור ועוד רבים מהנולדור חזרו לארץ התיכונה במטרה לנקום במורגות' על גנבת הסילמרילים ועל רצח פינווה, אך פאנור מת בקרב כנגד מורגות' זמן קצר לאחר הגעתו לבלריאנד, וכך הוריש לבניו את השבועה.
הנולדור נלחמו בבלריאנד שנים רבות, אך בסופו של דבר הנולדור נכשלו בניסיונם להחזיר את הסילמרילים ממורגות' בקרב.
אחד הסילמרילים נלקח מכתרו של מורגות' על ידי ברן ולותין, הסילמריל גרם לטירופו של הזאב קרקרס ממשרתי מורגות' לאחר שגדע ובלע את ידו של ברן האוחזת בסילמריל ובסופו של דבר נמסר לתינגול.
בהמשך הורכב הסילמריל לפי בקשת תינגול מהגמדים ברביד הגמדים, הנאוגלפרינג (בשמו המקורי נאוגלמיר).
בעקבות מחלוקת בין תינגול והגמדים פרץ קרב ביניהם שבמהלכו נפלו עלפים וגמדים רבים ובסופו נפל גם תינגול והרביד נלקח על ידי הגמדים אך ברן הפתיע אותם בדרכם חזרה למקום משכנם, נקם את מותו של תינגול והעלפים ולקח והביא את הרביד ללותין.
נאמר כי לותין העונדת את הרביד ועליו הסילמריל הייתה חזיון של יופי מרהיב עין.
במותם עבר הסילמריל לדיור בנם ואז שוב התעוררה שבועת פאנור ושוב יצאו בני פאנור למלחמה בשם השבועה שהביא שוב לקטל עלפים בידי עלפים.
בסיום הקרב מת דיור אך בתו אלוינג חולצה יחד עם הסילמריל ומאוחר יותר הגיעה איתו ועם בעלה אארנדיל הספן לארצות המערב שם בסופו של דבר הפכה הוולא ורדה את הסילמריל לכוכב בשמיים.
שתי אבני החן האחרות נותרו בידיו של מורגות', ונלקחו ממנו רק בסוף מלחמת החרון על ידי הוולאר.
אך זמן קצר לאחר מכן הם נגנבו על ידי שניים מבני פאנור - מידרוס ומגלור, כשניסו למלא את שבועת אביהם.
אולם התכשיטים שרפו את ידיהם, כפי ששרפו את ידיו של מורגות' בעבר.
בתגובה לכך נפל מידרוס לבור לוהט באדמה כשהסילמריל בידו, ומגלור השליך את הסילמריל שלו לים.
כך הסילמרילים נשארו, באוקיינוס, באדמה ובשמים.
על פי נבואת מנדוס, בעקבות שיבתו של מורגות' בדאגור דאגורת ("קרב הקרבות" בקווניה), העולם ישתנה והסילמרילים יוחזרו לוולאר.
והוולא יבנה תחיה איתם את שני העצים.
הסילפידה הוא בלט רומנטי בשתי מערכות.
שתי גרסאות היו לבלט; את הכוריאוגרפיה לגרסה הראשונה יצר פיליפו טליוני בשנת 1832, ואת הכוריאוגרפיה לשנייה יצר אוגוסט בורנונביל ב-1836. הגרסה של בורנונביל היא היחידה הידועה ששרדה וזה אחד הבלטים הוותיקים ביותר ששרדו בעולם.
ב-12 במרץ 1832 עלתה הגרסה הראשונה של הסילפידה, בהצגת בכורה בסאל לה פלטייה של האופרה של פריז בכוריאוגרפיה של הכוריאוגרף האיטלקי פורץ הדרך פיליפו טליוני ולמוזיקה מאת ז'אן מדלן שנייצהפר.
טליוני עיצב את היצירה כתצוגה לבתו מארי.
בן-זוגה של טליוני, בתפקיד ג'יימס, היה ז'וזף מאזילייר.
את הלברית כתב הטנור אדולף נורי, "רוברט" הראשון באופרה "רוברט השד" של מאיירבר, אופרה שבה השתתפה מארי טליוני בפרק המחולות, "בלט הנזירות".
התסריט של נורי התבסס פחות או יותר על סיפור מאת שארל נודייה, Trilby, ou Le lutin d'Argail, אבל בשינוי מגדרי הגיבורים - שד ואשת דייג אצל נודייה; סילפידה, או רוח יער אוורירית, ואיכר, בבלט.
תמונת מעשה הכישוף של מאדג' הזקנה, הפותחת את המערכה השנייה של הבלט, נוצרה בהשראת "לה סטרגה" של ניקולו פגניני, שקיבלה את השראתה מתמונת המכשפות מתוך "Il Noce di Benevento" ("עץ האגוז של בנוונוטו"), בלט משנת 1812 שיצרו הכוריאוגרף סלבטורה ויגאנו והמלחין פרנץ קסאפר זיסמאייר.
אמה ליברי, אחת הבלרינות האחרונות של עידן הבלט הרומנטי, הופיעה לראשונה עם בלט האופרה של פריז כסילפידה בהפקה של "הסילפידות" בשנת 1858. כשמארי טליוני (שפרשה בשנת 1847) ראתה את לִיבְרי בתפקיד זה, היא האריכה את שהותה בפריז כדי ללמד את הנערה, שהזכירה לה את עצמה בצעירותה.
בשנת 1892 העלה מריוס פטיפה הפקה מחודשת של בלט "הסילפידה" המקורי של טליוני בבלט הקיסרי, בצירוף מוזיקה של ריקרדו דריגו.
וריאציה שדְריגוֹ הלחין בשביל הבלרינה ורוורה ניקיטינה בגרסה של פטיפה, היא כיום הסולו המסורתי שרוקדת הבלרינה הראשית בקלאסיקה המפורסמת, הגראנד פָּה מתוך "פאקיטה".
בשנת 1972 יצר וביים הכוריאוגרף פייר לאקוט גרסה חדשה של "הסילפידה", מבוססת על הגרסה של טליוני, בשביל בלט האופרה של פריז.
כיוון שהכוריאוגרפיה של טליוני אבדה ללא השב, הכוריאוגרפיה של לאקוט מבוססת על תדפיסים, רשימות, ציורים וחומרים ארכיוניים מתקופת הצגת הבכורה של הבלט.
הכוריאוגרפיה של לאקוט היא בסגנון התקופה, אבל חדשה כולה, והיו שביקרו אותה כבלתי-אותנטית.
פרשניות התפקיד בגרסה של לאקוט באופרה הלאומית של פריז הן גיזליין תֶזְמָאר (אשתו של לאקוט) ואוֹרֶלי דיפּון.
שתי האמניות הנציחו את עבודתן על DVD ווידאו.
מנהל הבלט הדני אוגוסט בורנונביל התכוון לחדש את הגרסה המקורית של טליוני בקופנהגן, עם הבלט המלכותי הדני, אבל האופרה של פריז דרשה מחיר גבוה מדי תמורת הפרטיטורה של שנייצהפר.
בסופו של דבר העלה בורנונביל את "הסילפידה" בהפקה משלו, שהתבססה על הלברית המקורי, עם מוזיקה מאת הרמן סוורין לוונשלד.
הצגת הבכורה התקיימה ב-28 בנובמבר 1836, עם הבלרינה הדנית הצעירה לוסיל גראהן ובורנונביל בתפקידים הראשיים.
הבלט הדני המלכותי מבצע את הגרסה של בורנונביל במתכונתה המקורית מאז יצירתה והיא עודנה אחת מיצירותיו המהוללות ביותר של בורנונביל.
פרשניות מודרניות שלגרסת בורנונביל כוללות את אווה אבדוקימובה וליז יפסן, שהופעתה מוקלטת על גבי DVD.
באולם של בית חווה סקוטי נם ג'יימס רובן, סקוטי צעיר, בכורסה לצד האח המבוערת.
סילפידה תולה בו מבטים אוהבים ומחוללת סביב כורסתו.
היא נושקת לו ונעלמת, כשהוא מקיץ לפתע.
ג'יימס מעיר את חברו גורן משנתו וחוקר אותו על הסילפידה.
גורן מצהיר, שמעולם לא ראה יצור כזה ומזכיר לג'יימס, שהוא עומד להינשא בקרוב מאוד.
ג'יימס פוטר מעליו את התקרית ומבטיח לשכוח אותה.
כלתו המיועדת של ג'יימס, אפי, מגיעה עם אמה ועם שושבינותיה.
ג'יימס נושק לה כמכיר בחובתו, אבל נרתע למראה צל בפינה.
במחשבה, שהסילפידה שלו חזרה, הוא ממהר לשם, אך מוצא רק את המכשפה, מאדג' הזקנה, הכורעת מול האח כדי להתחמם.
אפי וחברותיה מפצירות במאדג' הזקנה לקרוא את עתידן, והמכשפה נענית להן.
היא מבשרת בחדווה לאפי, שג'יימס מאוהב במישהי אחרת והיא עתידה להתאחד עם גורן.
הוא מרחיק את מאדג' בכוח הזרוע מקרבת האח ומשליך אותה מן הבית.
אפי שמחה להיווכח, שג'יימס מוכן להיאבק עם מכשפה למענה.
אפי ושושבינותיה ממהרות לעלות כדי להתכונן לכלולות, וג'יימס נשאר לבדו בחדר.
בעוד הוא משקיף החוצה מבעד לחלון, מתגשמת הסילפידה לפניו ומתוודה על אהבתה.
היא ממררת בבכי על אדישותו לכאורה.
ג'יימס מתנגד תחילה, אבל הולך שבי אחר יופייה האוורירי, נכנע ונושק לה ברוך.
גורן, האורב לו בצללים וצופה במתרחש, ממהר לתאר לאפי את מה שראה.
כשאפי הנרעשת וחברותיה נכנסות לחדר לאחר ששמעו את סיפורו של גורן, הסילפידה נעלמת.
האורחים מניחים, שגורן פשוט מקנא וצוחקים למשבתו.
הסילפידה נכנסת אל לב החגיגה ומשתדלת להסיח את דעתו של ג'יימס.
כשתהלוכת הכלולות נערכת ליציאה, ג'יימס עומד לבדו ומסתכל בטבעת, שהוא אמור לשים על אצבעה של אפי.
הסילפידה חוטפת את הטבעת, מעלה אותה על אצבעה היא, ובחיוך מדוחים, נמלטת אל תוך היער.
ג'יימס חש אחריה במרדף להוט.
האורחים נדהמים מהסתלקותו הפתאומית של ג'יימס.
היא נופלת בזרועות אמה ומתייפחת ללא נחמה.
באזור לוט בערפילים ביער, רוקדות מאדג' וחברותיה המכשפות במחול גרוטסקי סביב קלחת רוחשת, הן מוסיפות כל העת מיני פסולת וזוהמה למרקחתן.
כשתוכן הקלחת מתלהט ויוקד, מושיטה מאדג' את ידה אל תוכה ושולפת צעיף קסום, שקוף למחצה, ממעמקיה.
הקלחת שוקעת, המכשפות מתפזרות, הערפל נגוז, ומתגלה קרחת יער ירוקה ומלבבת.
ג'יימס נכנס עם הסילפידה, המציגה לפניו את עולם היער הקסום שלה.
היא מביאה לו גרגרי יער ומים להתרענן, אבל חומקת מחיבוקו.
כדי לשמח אותו, היא מזמנת את אחיותיה השמיימיות, המתקרבות בביישנות ומבצעות את מחולותיהן האווריריים.
הסקוטי הצעיר נהנה ומצטרף לשעשוע לפני שהכל נחפזים אל חלק אחר של היער.
בינתיים, אורחי החתונה תרים ביער ומחפשים את ג'יימס.
הם נכנסים אל קרחת היער.
גורן מוצא את כובעו, אבל מאדג' משכנעת אותו לשמור על שתיקה.
אפי נכנסת, יגעה משיטוטיה ביער.
מאדג' דוחקת בגורן להציע לה נישואים.
הוא עושה כן, ואפי נענית לו.
אחרי שכל הציבור מסתלק, נכנס ג'יימס אל קרחת היער.
מאדג' פוגשת אותו ומטילה לעברו את הצעיף הקסום.
היא מספרת לאיכר הצעיר, שהצעיף יקשור את הסילפידה אליו, כך שלא תוכל להימלט במעוף.
היא מורה לו לכרוך את הצעיף על כתפי הסילפידה וזרועותיה להשגת התוצאה הרצויה.
כשהסילפידה חוזרת ורואה את הצעיף, היא מרשה לג'יימס לכרוך אותו על גזרתה.
כשג'יימס מחבק את הסילפידה בתשוקה, נושרות כנפיה מעליה, היא מתחלחלת ומתה בזרועות ג'יימס.
מוכות צער, באות אחיותיה ומרימות את גופה הדומם.
לפתע, באה תהלוכת כלולות עולצת, בהובלת אפי וגורן, וחוצה את קרחת היער.
הוא מתבונן השמיימה ורואה את הסילפידה נישאת למרומים בזרועות אחיותיה.
אמה של אפי, אישה קשישה
האופרה "הסילפידה ההררית" משנת 1834 מבוססת על הסיפור "הסילפידה" של ג'ון ברנט.
עלילת האופרה הזאת הייתה בתורה לסאטירה של ויליאם שוונק גילברט באופרטה "איולנטה".
לא פעם נוטים לבלבל בין "הסילפידה" לבין הבלט "הסילפידות", עוד בלט העוסק ברוח היער האגדית.
את הכוריאוגרפיה לבלט זה כתב מיכאיל פוקין בשביל הבלט רוס, למוזיקה של פרדריק שופן, כמופע קצר של בלט טהור, ללא עלילה.
אף כי קיבל את השראתו מן "הסילפידה", נועד "הסילפידות" לביצוע כבלט עצמאי בזכות עצמו.
מתיו בורן יצר גרסה מעודכנת של "הסילפידה" בהפקה שלו מ-1994, "היילנד פלינג"
גרסה זו מתרחשת בסקוטלנד המודרנית (בשנות ה-90' של המאה ה-20) ומשתמשת בפרטיטורה המקורית של הרמן סוורין לוונשלד.
הסיכול הממוקד בשאמיל בסאייב היה מבצע של השירותים החשאיים הרוסיים להריגת אחד המנהיגים העיקריים של המחתרת הצ'צ'נית, שאמיל בסייב.
היחידות המזוינות של שאמיל בסאייב היוו את עמוד השדרה של הכוחות המזוינים של הבדלנים הצ'צ'ניים בשנת 1994 – תחילת 1995. ב־9 במאי 1995 אמר בסאייב שהוא מתמקד בטרור ובפעילות חתרנית, מכיוון שרק באמצעות טקטיקות כאלה ניתן לאלץ את ההנהגה הרוסית להתיישב לשולחן המשא ומתן.
כמה פיגועי טרור מהמהדהדים ביותר בהם היה מעורב שאמיל בסאייב היו:
ב־14–20 ביוני 1995, הוא ארגן והוביל פשיטה של פלוגת חמושים צ'צ'נים על העיירה בודיונובסק שבמחוז סטברופול, וכתוצאה מכך נהרגו 130 אזרחים רוסים.
באוגוסט - ספטמבר 1999, יחד עם חטאב, הוא הוביל את הגזרות המאוחדות של מפקדי השדה במהלך הפלישה של קבוצות מיליטנטיות לשטח דגסטן.
בסאייב, בהצהרה מיוחדת, קיבל אחריות על הפיגוע במרכז התיאטרון דוברובקה במוסקבה ב־23 באוקטובר 2002, שבו 129 אזרחים בני ערובה מתו.
בנוסף היה אחראי לפיצוץ משאית עם חומר נפץ ליד בית הממשלה בגרוזני ב-27 בדצמבר 2002, שהביא להרג 72 בני אדם.
בסאייב קיבל אחריות על הפיצוץ ב-9 במאי 2004 באצטדיון דינמו בגרוזני, וכתוצאה ממנו נהרגו נשיא הרפובליקה הצ'צ'נית אחמט קדירוב ויו"ר מועצת המדינה של צ'צ'ניה חוסיין איסאייב.
בליל 22 ביוני 2004 ביצעו חמושים בראשות באסייב פשיטה על אינגושטיה, במהלכה נהרגו 97 אנשים.
התפוצצות של שני מטוסי נוסעים רוסיים ב-24 באוגוסט 2004 (89 הרוגים), לדברי בסאייב, אורגנו גם כן על ידו.
בסאייב לקח אחריות על הפיגוע בבית הספר מספר 1 בבסלן (צפון אוסטיה) בתאריכים 1–3 בספטמבר 2004, שהביא למותם של למעלה מ-300 איש מקרב בני הערובה (כולל 186 ילדים).
לבסאייב הייתה אחריות גם על המתקפה על העיר נאלצ'יק (קברדינו-בלקריה) ב-13 באוקטובר 2005, וכתוצאה ממנה נהרגו, על פי נתונים רשמיים, 12 אזרחים ו-26 אנשי כוחות הביטחון.
לאחר האירועים בבודיונובסק, משרד התובע הכללי של רוסיה פתח בתיק פלילי נגד בסאייב והכניסה אותו לרשימת המבוקשים הפדרלית.
הוא הואשם בסעיף 205, חלק 3 (טרור); סעיף 209, חלק 1 (שוד) וסעיף 317 (ניסיון התנקשות באנשי אכיפת החוק) של החוק הפלילי של הפדרציה הרוסית.
בסאייב נכלל גם ברשימות הטרוריסטים של האו"ם, מחלקת החוץ האמריקנית והאיחוד האירופי.
דיווחים על מותו של בסאייב, כמו במקרה של מנהיגים מיליטנטים רבים אחרים, הופיעו שוב ושוב (בפעם הראשונה בשנת 1995).
בפברואר 1995, במהלך הקרב על גרוזני במלחמת צ'צ'ניה הראשונה, הוקף "גדוד אבחז" בפיקודו של שאמיל בסאייב בכוחותיו של הגנרל רוחלין מהצבא הרוסי.
עם זאת, אף על פי שחלק משמעותי מהכוח הושמד, בסאייב נותר בחיים והצליח להימלט.
מאוחר יותר, דיווחים על הריגתו הופיעו במאי 2000, 3 בפברואר 2005, 13 באוקטובר 2005, אך ללא ביסוס.
במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה, בתחילת פברואר 2000, פיקד בסאייב על נסיגת הכוחות העיקריים של החמושים מגרוזני.
במקביל, הוא עצמו עלה על מוקש ונפצע קשה ברגלו הימנית, שלימים נאלץ לקטוע אותה בתנאי שטח צבאיים.
במאי 2002 הודיע אל"ם אלוף גנאדי טרושב, מפקד המחוז הצבאי של צפון קווקז, על מותו של בסאייב.
הוא הדגיש כי יהיה קשה למצוא עדויות ממשיות למותו.
הוא גם הדגיש כי לאחר הירי, בסאייב לא עלה לשידור וכי אפשר לסמוך על דבריו של השבוי.
מיולי עד סוף אוגוסט 2003, הוא הסתתר בבית פרטי בעיר בקסן בקברדינו-בלקריה עם אשתו מריאם ושני שומרים.
בסוף אוגוסט, קיבלו השירותים החשאיים מידע על מקום הימצאו של בסאייב, ובליל 24 באוגוסט, הקיפו כוחות מיוחדים של משרד הפנים ושירות הביטחון הפדרלי את הבית וניסו לתקוף.
אך בסאייב עם אשתו, אחד השומרים ואורח הצליחו לצאת מהכיתור בקרב (בסאייב עצמו נפצע ברגלו).
ב־3 באפריל 2004, בסביבתו של הכפר עלי-יורט באינגושטיה, על הכביש, נורתה אש לעבר שתי מכוניות בהן נסע שאמיל בסאייב עם שומריו.
מידע על כך הופיע בחודש מאי של אותה שנה.
נמסר כי כתוצאה מההפגזה הוא נפצע קשה ומת כעבור כמה ימים ונקבר בחשאי בחלק ההררי של אזור וודנו בצ'צ'ניה.
ב-4 בפברואר 2005, משרד הפנים הצ'צ'ני "לא פסל שאולי בסאייב מת".
המידע נבדק על ידי הסניף הצ'צ'ני של שירות הביטחון הפדרלי ואז דיווחו כלי התקשורת באבחזיה על מותו.
הם התייחסו לקרובי משפחתו של בסאייב שגרים באותה הרפובליקה.
העיתונאים טענו שבסאייב מת בעימות עם מקורביו.
קבוצה של חמושים מפלג אחר, שהורכבה בעיקר משכירי חרב ערבים, פתחה באש משום מה לעבר מנהיגם.
העימות, כפי שכתבו כלי התקשורת של אבחזיה, התרחש באזור גודרמס.
הפעם האחרונה בה דווח על מותו האפשרי של בסאייב הייתה באוקטובר 2005. אז דיווח העיתון צ'צ'נסקו אובשצ'סטבו, שהתייחס לנתונים ממקור במחלקת שירות הביטחון בקברדינו-בלקריה, כי "המחבל מספר 1" נהרג, אך מכיוון שהזיהוי הרשמי טרם בוצע, המידע נותר בלתי רשמי עד לסיום המבצע.
המקור אמר שעל פי החשד קבוצת חמושים בראשות בסאייב נהרגה כשניסתה לתפוס את שדה התעופה של נאלצ'יק.
ב־16 ביוני 2005 כינה רמזאן קדירוב את בסאייב אויבו האישי ואמר כי הוא ייענש על רצח הנשיא הראשון של הרפובליקה, אחמט קדירוב וצ'צ'נים רבים אחרים.
הצהרה זו הגיעה יום לאחר שבסאייב קיבל אחריות לפיגוע הטרור ב-9 במאי 2004, בו נהרג אביו של רמזאן קדירוב, אחמט.
"עכשיו אני יודע בדיוק ממי לבקש את דם אבי", אמר קדירוב.
- "להשמיד את באסייב זו חובתי הקדושה כמוסלמי וכאזרח של הפדרציה הרוסית".
בסתיו 2004 הכריז שירות הביטחון הפדרלי על פרס של 300 מיליון רובל עבור מידע אודות בסאייב.
לאחר הריגת אסלאן מסחאדוב, השירותים המיוחדים הרוסיים היו נחושים להגיע לבסאייב.
לפני כן הרגו השירותים המיוחדים הרוסיים את עבדול-חלים סדולאייב, נשיא איצ'קריה.
הפעם האחרונה שבה נראה שאמיל בסאייב היה בעיר טירניאוז (קברדינו-בלקריה) ב-8 ביוני 2006. נערך מבצע מיוחד להריגתו, אך רב-המחבלים הצליח להימלט.
מוקדם יותר, ב-10 במרץ, נערך חיפוש אינטנסיבי אחר בסאייב בהרי צ'צ'ניה.
רמזאן קדירוב אמר אז ששלושת אלפים אנשים שמכירים היטב את ההרים עוסקים בחיפושים.
הוא גם לא פסל כי "בסאייב נעזר בנציגי השירותים המיוחדים של מדינות בודדות כדי להסתתר, אחרת הוא לא יכול היה, בשום פנים ואופן, להימלט מרשויות החוק למשך זמן כה רב".
לטענת שירות הביטחון הרוסי, בסאייב נהרג בליל 10 ביולי 2006 באזור הכפר אקאז'בו (מחוז נזראן באינגושטיה) כתוצאה מפיצוץ משאית קאמא"ז שנשאה נשק ותחמושת.
לפי אחת הגרסאות, המשאית נועדה לפוצץ את בניין משרד הפנים של אינגושטיה.
שעות ספורות לאחר גילוי האירוע ובדיקת משטרת אינגושטיה את זירת האירוע, מנהל שירות הביטחון הפדרלי, ניקולאי פטרושב, הודיע רשמית שבסאייב יחד עם חמושים אחרים נהרגו בפשיטה חשאית שתוזמנה כך שתתרחש סמוך לפסגת "G8".
ב-10 ביולי 2006 דיווח ניקולאי פטרושב לנשיא ולדימיר פוטין על הריגת "המחבל מספר 1" הרוסי שאמיל בסאייב.
לפי סוכנות הידיעות רוסבאלט, בנוסף לבסאייב, נהרגו עוד 12 חמושים כתוצאה של המבצע.
משירות הביטחון נאמר שיחד עם בסאייב, נהרגו איסא קושטוב, מפקד גזרת אינגושטיה של החזית הקווקזית ושלושה חמושים נוספים (טרחן גאניז'ב, מוסטפא טגירוב וסלמבק אומאדוב), כמו גם בעל האדמה, אליחן צצ'וייב.
בליל 10 ביולי 2006, התפוצצה משאית קאמא"ז באינגושטיה, שבפאתי הכפר אקאז'בו, ליד נזראן.
בערב למחרת הוכרז רשמית כי שמיל בסאייב וכמה חמושים אחרים נהרגו בפיצוץ.
פיצוץ משאית התחמושת אירעה בסביבות שתיים לפנות בוקר.
עוצמת הפיצוץ הייתה כה גדולה עד שקיר התמוטט בבית הסמוך לזירת האירוע וזכוכית נשברה בבתים רבים בכפר.
על פי כמה דיווחים, ההספק הכולל של המטען וחומרי הנפץ שהופצצו יכול להיות עד מאה קילוגרמים בשווה ערך ל-TNT.
קשה היה לזהות את הגופות, אך היחידה המיוחדת, שבדקה את האזור, ביצעה וידוא הריגה על גופות המחבלים.
ארבעה שותפים למחבלים שישבו בשתי מכוניות, רכב VAZ-2114 ורכב VAZ-2109 מתו מהפיצוץ.
דובר האגף האינגושטי של שירות הביטחון, יורי מורביוב, מסר בהודעה לתקשורת שבין המזוהים היה טרחן גאניז'ב, שהיה מעוזריו של דוקו אומרוב.
"גאניז'ב היה המתאם בין קבוצות החמושים באינגושטיה", אמר.
"הוא השתתף בהתקפה על הרפובליקה ביוני 2004 ובחטיפת חותנו של נשיא אינגושטיה מוראט זיאזיקוב מגומד צ'קחייב." המיליטנט השני שזוהה התגלה כאדם בשם איסא קושטוב, החשוד בביצוע פשעי שוד, חטיפה, סחר בנשק בלתי חוקי, לקיחת בני ערובה וסחיטה, ובשנת 2003 הוכנס לרשימת המבוקשים הפדרלית.
"קושטוב היה גם עוזרו של מנהיג התנועה דוקו אומארוב", ציין דובר שירות הביטחון.
- "הוא עסק ברכישה, אחסון והפצה של כלי נשק, תחמושת ופצצות."
לדברי יורי מוראביוב, גופותיו של באסייב לא נמצאו בין ארבע הגופות שניתן היה לזהות של החמושים ששרדו - "הכל בער במקום, אפילו מתכת.
באופן טבעי, גם מהגופות לא נותר דבר." אבל לאנשי שירות הביטחון יש נתונים מהימנים שקבוצה זו כללה במדויק את "טרוריסט 1".
ניתן היה לזהות סופית את גופתו של בסאייב רק כעבור חצי שנה, לאחר בדיקה גנטית מולקולרית.
הבדלנים הצ'צ'נים אישרו את מותו של שמיל בסאייב.
באתר המיליטנטים הופיעה הודעה בה אמר אבו עומר, נציג הוועד הצבאי, כי "שמיל ואחינו האחרים הפכו לשהידים על פי רצון אללה." במקביל טוענים הבדלנים כי "לא היה מבצע מיוחד": בסאייב "מת כתוצאה מפיצוץ ספונטני מקרי של משאית עם חומר נפץ".
הודעה זו אישרה גם את מותם של שלושה אנשים נוספים.
כל פרטי המבצע המיוחד ומבצעיו עדיין נשמרו בסוד.
המהלך הכללי של המבצע משוחזר על פי מקורות שונים על בסיס הצהרות רשמיות מעטות של נציגי השירותים המיוחדים הרוסיים ועדי ראייה.
בהצהרות הראשונות של שירות הביטחון באינגושטיה נאמר שהתפוצצות המשאית הייתה מקרית.
על פי נתוני משרד הפנים של אינגושטיה, בסאייב התכוון לפוצץ את בניין משרד הפנים של אינגושטיה.
כפי שנמסר לאיזווסטיה ממשטרת נזראן, כוחות מיוחדים חסמו את המשאית ושתי מכוניות בפאתי הכפר אקאז'בו, שלאחריו אירע פיצוץ.
ניקולאי פטרושב, במהלך ההודעה הרשמית על הריגת בסאייב, לא אמר דבר על פרטי המבצע וציין רק שקיומו "התאפשר בשל העובדה שנוצר בסיס הכנה מבצעית, בעיקר במדינות בהן הורכב אמצעי לחימה, שהועבר מאוחר יותר למיליטנטים ברוסיה." לאחר הריגתו של בסאייב, הופיעו כמה גרסאות לאירוע בתקשורת.
מקורות הקשורים לבדלנים הצ'צ'נים נוטים לטעון שהנפץ טופל בחוסר זהירות.
בשנת 2011 שודר בערוץ הראשון הסרט התיעודי "תוכנית קווקז-2: גרורות", שכלל הקלטת שמע של דוקו אומרוב, ובו הצהיר כי בסאייב פוצץ על ידי שירותים ביון גרוזיניים או רוסים.
הערוצים הממלכתיים הודיעו כי בסאייב, כמו ג'וחר דודייב, זוהה על ידי אות מהטלפון הנייד שלו ונהרג בנעילת טילים ממוקדת.
עם זאת, בשנת 2010 פורסמו תמונות שצולמו על ידי קציני שירות הביטחון הפדרלי במהלך מבצע מיוחד להריגת שמיל בסייב.
משאית הקאמא"ז עם לוחיות רישוי אוסטיות נועדה כביכול על לבצע פיגוע מחוץ לאינגושטיה, כמו תפיסת בית חולים בבודיונובסק או משבר בני הערובה בבסלאן.
על המשאית היו 296 רקטות, 19 משגרי רימונים, 16 רובי סער, 2 מקלעים, כ-200 מוקשים, 143 ק"ג חומר נפץ, 93,000 מחסניות תחמושת וכלי נשק נוספים.
בצילומים ניתן לראות את סמל חיל האוויר הסעודי על גבי חבילות הרקטות, מה שמוכיח שחלק מכלי הנשק של בסאייב הגיעו מחוץ למדינה.
על פי דיווחי כתב העת Itogi, העיתונאי גריגורי סאנין טען שהצליח לראיין סוכן אנונימי שהיה אחד המשתתפים במבצע:"הכל דווח למנהל (ראש השירות הביטחון הפדרלי של רוסיה, באותה תקופה, ניקולאי פטרושב) וכמעט כל השירותים השתתפו - שירות הביטחון הפדרלי, שירות ביון החוץ, מינהל המודיעין הצבאי ואפילו משרד הפנים בשלב מסוים.
באמצעות הסוכנים נמסר לבסאייב מידע כוזב על כך שתומכיו באיראן מוכנים לשלוח לו משלוח גדול של כלי נשק.
אלה היו בעיקר מוקשים, משגרים תוצרת בית ונשק קל, כולל משגר הרימונים AGS-17. מאיראן הועברו כלי הנשק לטורקיה, שם כבר חיכו אנשיו של בסאייב לחבילה.
כלי הנשק מטורקיה הגיעו לגאורגיה ורק אז לאינגושטיה.
משלוח כלי הנשק נכנס לשטחה של אינגושטיה במשאית קאמא"ז עם לוחיות רישוי אוסטיות."על פי האתר "עין הפלנטה", בסאייב ועוזריו הורדמו בעזרת כדורי שינה במלונית דרכים.
בזמן שהמחבלים ישנו, נחטפה משאית עם לוחית רישוי B319EU, אזור 15 (צפון אוסטיה) על ידי סוכני שירות הביטחון.
לאחר מכן הוחזר הנשק למשאית ובקאמא"ז הוטמן מטען חבלה.
לאחר שהחמושים התעוררו והמשיכו בדרכם, מטען החבלה הופעל בפאתי הכפר .
קרוב לוודאי שהיה גם רכב דומה, שחנה מתחת לחלונות.
עם זאת, לדברי עיתונאי Itogi, גריגורי סאנין,"...
למעשה, הכל היה הרבה יותר פשוט: הנהג קיבל חמשת אלפים דולר עבור העברת המשאית מאוסטיה לאינגושטיה, ולאחר שנשלח לישון, המכונית הוסעה להאנגר גדול.
זה קרה באחד מכפרי הגבול הקטנים באינגושטיה."
לדברי סאנין, היה צורך במלאי מפורט של כלי הנשק לצורך דיווח לרשויות: "אנחנו, כמו כל השירותים החשאיים, משרד נייר.
המשמעות היא כי היה צריך לרשום את כל כלי הנשק, להכניס לפרוטוקול, מכיוון שכספי המדינה שולמו עבורם - כ-300 אלף דולר!
אם מסיבה כלשהי האקדח ייפול לידי החמושים, כל המעורבים בתכנון המבצע יעמדו למשפט." אין לפסול גם אפשרות שהדבר נעשה לצורכי תעמולה וגיוס לגיטימציה.
לדברי ראש שירות הביטחון הפדרלי, המבצע להריגת בסאייב "התאפשר בשל העובדה שנוצר בסיס הכנה מבצעית, בעיקר באותן מדינות בהן הורכב כלי נשק, שנשלחו לאחר מכן למיליטנטים ברוסיה."
להכין הצעה להעניק פרסים לקציני המודיעין שהכינו וביצעו את המבצע.
פוטין העניק באופן אישי פרסים ל-26 משתתפים במבצע המיוחד להריגת בסאייב בקרמלין, כולל שתי נשים.