tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היו לפיט רק מעט חברים קרובים.
דומה שהפרלמנט היה כמעט כל עולמו, וגם את פעילויות הפנאי האהובות עליו – רכיבה, צייד ושתייה – נהג לבלות בחברת חברי פרלמנט צעירים ממנו.
פרט לכך היה להוט אחרי גינון ושיחק שחמט.
כמעט כל חייו היה שקוע בחובות כבדים, וכאשר התפטר מראשות הממשלה והכנסתו קטנה, סירב להצעות מהמלך ומסוחרים עשירים לפרוע את חובותיו.
במותו השאיר חוב עצום של 40,000 לירות שטרלינג, ששולם על ידי הפרלמנט.
בספרי ההיסטוריה ידוע בשל התנגדותו הנחושה לצרפת הנפוליאונית, גם לנוכח ניצחונותיו החוזרים של נפוליאון על בעלות בריתה של בריטניה.
זאת על אף העובדה שבמישור הצבאי לא הביאו מהלכיו של פיט לתוצאות הרצויות.
בזירה הפנימית, שעמדה מ-1793 בצלה של המלחמה, פיט הכניס מספר חידושים משמעותיים (כמו הנהגת מס ההכנסה), אך לא הצליח להשיג את רוב המטרות שאליהן שאף.
לא עלה בידו לקדם רפורמה פרלמנטרית, הוא לא השיג שוויון זכויות לקתולים (אם כי איחד את בריטניה ואירלנד) והוא לא הצליח להביא לאיסור על סחר עבדים, מטרה שהושגה שנה לאחר מותו.
חלק ממהלכיו בענייני פנים בעת המלחמה אף היו ריאקציונריים, עד שבתחילת המאה ה-19 שימש הכינוי Pittite, חסיד פיט, ככינויים של השמרנים בבריטניה.
חותם בולט השאיר ביחסי הכוחות בפוליטיקה הבריטית, כאשר במרוצת כהונתו הממושכת ביסס את תפקיד ראש הממשלה כמי שאחראי על השרים ומתאם את פעולתם.
ויליאם פיט, הרוזן מצ'טהאם, הידוע גם כויליאם פיט האב , היה מדינאי בריטי שעמד בראש ממשלת בריטניה בין השנים 1766 ל-1768. קודם לכהונתו כראש הממשלה כיהן פיט כשר החוץ בממשלת בריטניה והיה הכוח המניע מאחורי הצלחתה של זו במלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
עם פרוץ מלחמת שבע השנים מונה פיט לשר החוץ הבריטי והסדיר את המדיניות הממשלתית במלחמה לעירוב רוב הכוחות הבריטיים במאבק הימי ובמאבק על המושבות באמריקה הצפונית ובתת-היבשת ההודית.
פיט הסדיר תמיכה לאומית במאמץ המלחמה ויצא בקריאה לשים את חילוקי הדעות הפוליטיים בצד לנוכח המאבק.
בסיומה של המלחמה פוטר פיט מתפקידו אך השיג תהילת עולמים על הישגו שהוביל לכיבוש הבריטי של כל צרפת החדשה והודו הצרפתית.
בסיום המלחמה נותר הצי המלכותי הבריטי כחזק באירופה וצרפת, יריבתה ארוכת השנים של בריטניה, איבדה מכוחה.
בהמשך כיהן פיט כראש ממשלת בריטניה במשך שנתיים אשר במהלכן פעל למנוע משבר ביחסיה של בריטניה, "ארץ האם", עם מושבותיה האמריקאיות – משבר יחסים שבסופו של דבר הוביל למלחמת העצמאות של ארצות הברית.
למרות המלחמה שפרצה בסופו של דבר בין שלוש עשרה המושבות לבין בריטניה כמעט עשור לאחר סיום כהונתו של פיט, הוא זכור בהערכה רבה בארצות הברית על פועלו לשמר את דרישותיהם וצורכיהם של בני המושבות וייצוגם בפני הפרלמנט הבריטי.
כינויו "ויליאם פיט האב" נועד להבדילו מבנו, ויליאם פיט הבן, שהיה אף הוא ראש ממשלת בריטניה בתקופה מאוחרת יותר.
על שמו נקראת העיר האמריקנית פיטסבורג.
לעיתים מכונה פיט בתואר האצולה שלו, צ'טהאם (Chatham).
ויליאם פיט נולד בווסטמינסטר, אנגליה, לרוברט פיט, בנו של מושל העיר ההודית מדראס, תומאס פיט.
זה האחרון נודע בכך שמכר יהלום בשווי 135,000 לירות שטרלינג לפיליפ השני, דוכס אורליאן, העוצר הצרפתי עבור לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
תומאס פיט, אשר הודות לעסקה שקידם עם העוצר הצרפתי נודע בכינוי "יהלום" (Diamond), היה אדם חם מזג אשר נהג להיכנס רבות לוויכוחים עם מקורביו, בהם גם אשתו.
התנהלותו של תומאס עם סובביו הושפעה רבות ממצבו הבריאותי עקב מחלת השיגדון בה הוא חלה, אשר לעיתים הובילה אותו לדיכאון עקב כאב כרוני.
אף על פי כן, נודע תומאס בסבלנות שרכש לנכדו ויליאם.
באווירה המשפחתית למד ויליאם הצעיר משמעת מאביו ומסבו.
סכום העתק שהתקבל מהעוצר הצרפתי הפך את משפחת פיט למשפחה אמידה, ופיט קיבל את חינוכו בבית הספר איטון היוקרתי.
ב-1727 התקבל לטריניטי קולג' באוקספורד, אך נאלץ לעזבו בשל מחלת השיגדון התורשתית וחשוכת המרפא בה לקה.
המחלה מנעה מפיט מלהשתתף ברכיבה על סוסים ובציד.
ב-1728 נשלח ללמוד משפטים באוניברסיטת אוטרכט ברפובליקה ההולנדית.
השכלתו הקלאסית הביאה אותו לחקות בפעילותו ובמחשבתו פוליטיקאים מימי הרפובליקה והאימפריה הרומית.
פיט נהג לקרוא ולשנן נאומים של מרקוס טוליוס קיקרו.
בימיו בפרלמנט פעל פיט להעתיק את הרטוריקה של פוליטיקאים רומים שונים בנאומיו.
בגין יכולותיו אלו נחשב לאחד מהנואמים החזקים, המשפיעים והסוחפים ביותר בתולדות הפוליטיקה של בריטניה.
פיט התנגד למעורבות בשירותיה של הכנסייה האנגליקנית ונותר מרוחק ממוסדות דתיים לאורך חייו.
לאחר סיום לימודיו ברפובליקה ההולנדית שב פיט לבית משפחתו.
בהמשך, נשלח בידי אביו לנהל נכס משפחתי קטן בקורנוול, שאותו כינה "מקום מסתור מקולל" באחד ממכתביו הרבים לאחותו הנאמנה, נאן (אן) פיט.
פיט השיג תמיכה להעשרת אופקיו באמצעות ריצ'רד טמפל, הוויקונט קובהאם הראשון (אנ'), שהתגורר באחוזה בבקינגהאמשייר, אליה באו פיט וחבריו לבקר.
קובהאם היה הפטרון של פיט ושלח אותו אל 'הטיול הגדול' באירופה, טיול מסורתי של צעירים מבני המעמדות הגבוהים ברחבי אירופה.
במהלך טיולו ביקר פיט בצרפת ובשווייץ.
עם שובו של פיט מטיולו, מינה אותו קובהאם למשרה צבאית ברגימנט הפרשים האישי שלו.
ב-1735 נבחר פיט בן ה-27, חבר המפלגה הוויגית, לבית הנבחרים הבריטי.
הוא נבחר במחוז הבחירה "אולד סארום" (Old Sarum), הנמנה עם מחוזות הבחירה הרקובים, והתנגד נמרצות לממשלת בריטניה בהנהגתו של ראש הממשלה רוברט וולפול.
בשנים אלה נעשה גם למקורבו של יורש העצר פרדריק, נסיך ויילס, בנו של המלך ג'ורג' השני.
וולפול נשא במשרת ראש הממשלה מאז 1720, והעניק מונופול על פטרונות.
התנועה הפוליטית של "הפטריוטים" (ובהם פיט) הצטרפו לחברים וויגים חסרי שביעות רצון נוספים לגיבוש כוח אופוזיציה בתמיכתו של פרדריק, נסיך ויילס, שנוכר באופן חריף מאביו, המלך ג'ורג' השני.
בתחילת המאה ה-18 טרם נוצרו מפלגות פוליטיות רשמיות, והסמכות הפוליטית, יחד עם ההזדמנויות הכספיות שהביאה איתה, הייתה נתונה לחסותן של קומץ משפחות בעלות נכסים, כמו גם לחסותו של המלך, שכן החלטה שלא תתאים לרצונו, גם אם עברה ברוב קולות בפרלמנט, נחשבה לפשע בגידה.
נאום הבכורה של פיט בפרלמנט היה כל כך ביקורתי כלפי משרד ראש הממשלה עד לנקודה שוולפול חשב לבטל את תפקידו בהנהגה הצבאית של יחידת הפרשים של הלורד קובהאם.
בשנת 1737 מינה הנסיך מוויילס את פיט לאחד מבכירי יועציו בשכר של 400 ליש"ט בשנה.
הוא התייחס שוב ושוב ל"קולה של אנגליה", אותו היה כביכול צריך לחפש מחוץ לפרלמנט עקב ניכורו של הפרלמנט מהאוכלוסייה אשר בשמה אמור היה לפעול.
פיט טען שהוא מדבר בשם האינטרסים המסחריים ואפילו בשם המושבות מעבר לים, אשר כמעט ולא היו מיוצגים כלל.
הוא השתמש בטיעונים שהרחיקו הרבה מעבר לאינטרסים הקרובים של משפחות האצולה שתמכו במפלגה הוויגית, אך הוא יצר קשרי ידידות מתמשכים ובעלי ערך עם בעלי ההון של הסיטי של לונדון בהתנגדותו להתנהלות הזהירה של וולפול במחלוקות עם ספרד הבורבונית בנוגע לסחר בחופי מערב תת-היבשת ההודית.
וולפול ירד מהשלטון בשנת 1742 והוחלף בממשלה שכללה חלק מעמיתיו הוותיקים, דוגמת תומאס פלהם-הוליס, דוכס ניוקאסל הראשון, ופיליפ יורק, הרוזן הראשון של הרדוויק (אנ').
ג'ון קרטרט, רוזן גרנוויל השני, שבעבר היה ממתנגדיו הגדולים של וולפול, התמנה לשר החוץ הבריטי.
"הנערים הפטריוטים" שהתנגדו נחרצות לוולפול, שפיט היה המנהיג המוכר בהם, לא נכללו בממשלה החדשה.
תנועת "הנערים הפטריוטים" התנגדו לקרטרט עוד יותר נמרצות מכפי שהתנגדו לוולפול.
במקור תמך פיט במעורבות הבריטית במלחמות היבשתיות על אדמת אירופה, אך עם פריצתה של מלחמת הירושה האוסטרית התנגד נחרצות לשליחת החיילים הבריטיים לשמור על נסיכות הבוחר מהנובר (נסיכות בוחר בתוך האימפריה הרומית הקדושה אשר הייתה בריבונותו של המלך ג'ורג' השני) מפני הצבא הצרפתי וגינה את קרטרט "שר החיילים בהנובר".
על עמדתו של פיט בעניין המלחמה שמר לו המלך ג'ורג' השני טינה.
פיט התעקש שיש לפעול נגד צרפת במערכה בימים ובמושבות הצרפתיות הקולוניאליות, ולא ביבשת האירופאית.
כאשר נאלץ קרטרט להתפטר בשנת 1744, מילאו ניוקאסל ואחיו הנרי פלהאם את תפקידו ורצו לכלול את פיט במנהל המשרדים, אך ג'ורג' השני סירב לקבל אותו לפעילות בתוך הממשלה.
בתקופה זו הופיע פיט לראשונה בפני הפרלמנט לאחר החמרה של מצבו הבריאותי עקב התפרצות מחלת השיגדון שלו.
פיט היה עטוף תחבושות, על קביים, ועם מגף ענק על כף רגלו, כשהוא מנסה להסתיר בכך את מחלתו.
עם פריצתו של המרד היעקוביטי של 1745 במהלכו ניסה צ'ארלס אדוארד סטיוארט להשיג ידיו על הכתר הבריטי דרך טענתו לכתר של סבו, ג'יימס השני, מלך אנגליה לשעבר, הסכים המלך לקבלת המינוי של פיט לפעילות במשרד החוץ.
ב-1746 מונה פיט כחבר במועצה המייעצת למלך (Privy Council) וג'ורג' השני הביא למינויו לאחראי על חלוקת המשכורות של עובדי המדינה.
תפקיד מנהל השכר היה אחד המבוקשים בממשלה וכלל פרצות לשחיתות שלטונית.
פיט שימר תדמית של אדם מוסרי וישר בכך שסירב לקחת משכורת שנתית עבור עצמו בת יותר מ-4,000 ליש"ט.
כאשר ראש הממשלה הנרי פלהם נפטר במהלך כהונתו בשנת 1754, קיווה פיט להחליפו.
אך לאחר מאבקים פוליטיים ותככים רבים, נטשו אותו ניוקאסל והנרי פוקס (לימים הברון הראשון הולנד הראשון).
לאחר מכן היה על פיט להתמודד עם התפרצות מחודשת של מחלתו ופרש לאחוזתו החדשה בבאת'.
עם אובדן תמיכתם של ניוקאסל ופוקס, הייתה הקריירה הפוליטית של פיט בשפל.
פיט, שהיה רווק נכה ומזדקן, התאהב בליידי הסטר גרנוויל, התארס עמה, והם התחתנו בנובמבר 1754. הסטר הייתה בת 33 ופיט בן 46, והיא העריצה אותו.
היא הייתה אישה נאה, חכמה, סבלנית ומעשית להפליא – במיוחד בנוגע לכסף, סידור משכנתאות, הסדר חלוקות כספים וחלוקה בין הונה האישי להון בעלה, בשנים בהן היה חולה מכדי להסדיר את ההון המשפחתי באופן עצמאי.
הנישואים היו בריאים ואידיאליים לשני בני הזוג והובילו להקמת גרעין משפחתי מסודר ואוהב ("הרגלים" כינה אותם פיט).
לאחר הנישואין השתפר מצבו הבריאותי של פיט.
מאוחר יותר עסק פיט במשך זמן ממושך בעיסוקיו האישיים ולא התרברב בעבודתו הפוליטית למשך שנה.
עקב ההתקפות שלו על משרד ניוקאסל, בשנת 1755 פוטר פיט ממשרד חלוקת השכר.
גיסו, הרוזן טמפל, עזר לפיט ולמשפחתו בקשייהם הכלכליים בקצבה שנתית של 1,000 ליש"ט.
פרוץ מלחמת שבע השנים העניק לפיט את ההזדמנות לה ציפה להשגת משרה מדינית בכירה.
המלחמה התנהלה בעיקרה בין בריטניה וממלכת פרוסיה עם תומכותיהן נגד האימפריה האוסטרית וממלכת צרפת עם תומכותיהן, אשר אליהן הצטרפו עם הזמן גם האימפריה הרוסית והאימפריה הספרדית.
המלחמה החלה בהפסדים כבדים ובבלבול מדיניות ניכר בממשל הבריטי.
הדרישה שעלתה בקרב חברי פרלמנט רבים למינויו של פיט למשרד החוץ הובילה אותו לצאת בנאום ישיר מול הפרלמנט, בו הכריז: "אני בטוח שאני יכול להציל את המדינה הזאת, ואף אחד אחר לא יכול".
בנובמבר 1756 מונה למשרד לאחר שניוקאסל הודח מתפקידו, כשויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר מכהן כראש הממשלה.
ביוני 1757 חזר ניוקאסל למשרת ראש הממשלה אך לא התערב רבות במנהל החוץ של פיט.
בנובמבר 1756, לאחר כהונה בתפקידים ממלכתיים, מונה פיט למשרת מזכיר המדינה למחלקה הדרומית, וכן לתפקיד השר המקשר בין הממשלה לבית הנבחרים.
מתוקף תפקידו היה אחראי לאנגליה, ווילס, אירלנד והמושבות הבריטיות בצפון אמריקה.
בתפקידו זה כיהן עד 1761, עם הפסקה קצרה ב-1757, לאחר שפוטר על ידי המלך.
פיט קבע שבמלחמה יש לרכז את המאמץ הצבאי הבריטי במערכה הימית ובמערכה במושבות הקולוניאליות.
הוא החיה את הסדר הקמת המיליציות בשלוש עשרה המושבות של אמריקה הבריטית, הורה על גיוס מחודש, הצטיידות מחודשת וארגון מחדש של הצי המלכותי הבריטי, וביקש לאחד את כל המפלגות ואת דעת הקהל מאחורי מדיניות מלחמה קוהרנטית ומובנת.
הוא תפס את המערכה באמריקה נגד צרפת החדשה והמערכה נגד הודו הצרפתית כמטרות העיקריות של האסטרטגיה הבריטית: הוא שלח את משלחותיו העיקריות לאמריקה, כדי להבטיח את כיבוש קוויבק ולואיזיאנה הצרפתית.
במקביל, העביר פיט תמיכה כספית נרחבת לחברת הודו המזרחית הבריטית במאבקה נגד חברת הודו המזרחית הצרפתית.
ריכוז הכוחות הבריטיים התרחש מחוץ למערכה היבשתית, לכן הייתה פעילותה של בריטניה מצומצמת בזירה האירופית, ועיקר פעילותה שם התבטאה בסיוע לפרוסיה בהנהגתו של פרידריך השני, מלך פרוסיה.
פיט סבסד וחיזק את צבאותיו של פרידריך כדי להסיט כמה שיותר כוחות צרפתים ליבשת, בעוד הצי הבריטי המלכותי הטריד את הצרפתים בחופיהם שלהם, בהודו המערבית ובאפריקה והטיל מצור ימי על חופיה של צרפת.
פיט שינה את מטה ההנהגה הצבאית הבריטית ומינה לפיקוד על המערכה באמריקה את ג'פרי אמהרסט, ברון אמהרסט הראשון.
במהלך שנת 1759, "שנת הניצחונות" הבריטיים של המלחמה, כתב הסופר הוראס וולפול בהתפעלות על יכולותיו של פיט ופעילותו המנהלית לאורכה של המלחמה.
עיקר הפעילות הצבאית התבצעה במסגרת מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, הזירה האמריקנית של מלחמת שבע השנים, שבה הכתה בריטניה את צרפת ללא תנאי תוך השגת ויתור צרפתי על צרפת החדשה – המושבה הצרפתית שהחלה להתהוות בצפונה של אמריקה.
פיט היה מעורב בזירה זו לפרטי פרטים.
הוא למד את מפות האזור, בפרט לאחר הניצחונות הצרפתיים עד 1757. הוא הביא לגיבוש תוכנית אסטרטגית בשנת 1758, וממקום מושבו בלונדון, שלח הוראות לקציני הצבא שלו ועודד את רוחם.
בשנת 1760 עלה לשלטון המלך ג'ורג' השלישי.
הוא ויועציו היו עוינים לפיט, והוא נאלץ להתפטר באוקטובר 1761. הגורם הישיר להתפטרותו של פיט ממשרד החוץ נבע מחוסר יכולתו למנוע מספרד להישאר מחוץ למלחמה.
פיט לבדו לא עייף ממלחמה.
הוא נטה לרכז את כל התנהלות הממשלה בידיו ועבד במרץ.
אופיו המתנשא שהרחיק רבים, והתייחסותו הגבוהה לענייני המנהל כמעל לפוליטיקה, זיכו אותו בכבוד ובהערצה אך במעט ידידות.
התפטרותו לוותה בהענקת תואר אצולה עבור רעייתו הסטר והענקת קצבה ממשלתית שנתית למשפחת פיט בסך 3,000 ליש"ט.
פיט התנגד בחריפות לתנאי חוזה פריז, שנחתם ב-1763 ושם קץ למלחמה, וסבר שתנאי ההסכם אינם הולמים את ממדי הניצחון הבריטי.
הוא התנגד להחזרת "איי הסוכר" בקריביים לצרפת, להישארותה של צרפת בפודוצ'רי שבהודו, ולזכויות הדיג שנותרו לצרפתים בניופאונדלנד.
בצד הוויתורים לצרפת קבל גם על הפניית הגב לפרוסיה, שותפתה של בריטניה במלחמה.
לבריטניה לא הייתה ברירה אלא לחתום על ההסכם: חובה הלאומי שעמד טרום המערכה ב-1755 על כ-74 מיליון לי"ש, האמיר ב-1763 ל-133 מיליון לי"ש.
לשם כך חוקקה בריטניה ב-1765 את חוק הבולים, אשר החיל מס בולים על המושבות בצפון אמריקה, ואשר קבע כי כל מסמך רשמי או חוקי – עיתון, רישיון, חוזה שכירות וכדומה חייב להיות מבוייל.
החוק נועד לממן חלק מהוצאות המלחמה, אך בסופו של דבר האיץ את פריצתה של מלחמה אחרת – מלחמת העצמאות האמריקאית.
פיט תמך באמריקאים ובביטול החוק, וזה אכן בוטל ב-1766, אך במקומו התקבל חוק אחר, החוק ההצהרתי, שהצהיר על כפיפותן של המושבות לכתר ולחוק הבריטי.
ב-1766 עם התפטרותו של ראש הממשלה המכהן רוקינגהאם, מונה פיט לתפקיד ראש הממשלה ולתפקיד הלורד שומר החותם.
הוא מונה גם לבית הלורדים ולצורך כך קיבל את התואר "הרוזן מצ'טהאם".
הוא ערך שורה של מינויים בממשלתו – את צ'ארלס טאונסנד מינה לתפקיד שר האוצר, ואת הרוזן משלבורן לתפקיד שר החוץ.
בתקופה זו התמקד ביחסים עם המושבות בצפון אמריקה, בשמירה על קיום תנאי חוזה פריז על ידי צרפת וספרד, ובמעמדה של חברת הודו המזרחית הבריטית.
ב-1767 העלה טאונסנד את המיסים על תה, נייר, וסחורות אחרות והעלה עליו את חמתם של המתיישבים האמריקאים.
הוא עשה זאת ללא התייעצות עם פיט, וכנראה גם בניגוד לדעתו של זה.
העדפתו של פיט לא הייתה מנהל פוליטי אלא מדיניות – בראש ובראשונה מדיניות חוץ.
פיט חשש מהבידוד הבריטי ביחס לאירופה.
פיט ראה בצפון אירופה 'מערכת איתנה ומוצקה' סביב הברית המחודשת של בריטניה עם רוסיה ופרוסיה.
הוא פעל באופן מתמשך בניסיון להסדיר ברית חדשה בין בריטניה, רוסיה ופרוסיה, אשר תמנע את עלייתה מחדש של צרפת כמעצמה המובילה באירופה.
המשא ומתן להסדר ברית נתקל במאבקי מילים ממושכות שפוגגו את תוקף יוזמתו של פיט.
פיט לא נקט יוזמות נוספות במדיניות החוץ.
הוא היה מעורב בסכסוכים טריטוריאליים עם ספרד, אך ראה אותם כמשניים.
מדיניות החוץ והמושבות היו בראש מעייניו.
חשיבותה של הודו להתפתחות של האימפריה הבריטית הייתה ברורה ופיט התעקש שנושא ההשפעה הבריטית בהודו יטופל על ידי חקירה פרלמנטרית ולא במשא ומתן של הממשלה עם חברת הודו המזרחית הבריטית.
פיט ראה את הזכויות הטריטוריאליות בהודו כשייכות לכתר ולא לחברת הודו המזרחית, והסדיר הסכם שאיפשר לחברה לנהל את הזכויות שלה מול משרד האוצר.
בתחילת דצמבר 1766 פרש פיט זמנית עקב מחלתו לבאת', לאחר שנאם פעמיים בלבד מול בית הלורדים.
אחרי חג המולד, כשלא הצליח לחזור לתפקוד מלא, הגיעה החקירה הפרלמנטרית בנוגע לחברת הודו המזרחית למבוי סתום.
ככל שנמשכו החקירה והמשא ומתן, סירב פיט לתת ייעוץ בנושאים מהותיים, והפנה את כל הנחישות ל'חוכמת הפרלמנט'.
עם זאת, הוא נתן הנחיות לגבי הליך החקירה.
הוא המשיך לחשוף את ענייני החברה לראשונה לביקורת ציבורית, תוך שהוא מנסה לעורר חקיקה כלשהי להגבלת סמכויותיה של החברה.
כך ניתן לפיט קרדיט על קביעת עקרון ההתערבות הפרלמנטרית בהודו הבריטית.
אולם אף על פי שהמשא ומתן הביא לתרומת החברה לקופה הארצית, סוגיית הזכויות לא הוסדרה.
פיט שקע בכאבים כרוניים שהובילו אותו לדכדוך ממושך ומנעו ממנו למלא את מטלותיו בתור ראש הממשלה.
עקב התקשותו למלא את דרישות התפקיד איבדו רבים מחברי הפרלמנט את אמונם בראש הממשלה.
ג'ורג' השלישי, שבמקור האמין ביכולותיו של פיט עם מינויו לראש הממשלה, איבד גם כן את אמונו.
מחלתו הכרונית של פיט הייתה הגורם המרכזי שעורר את התמוטטות ממשלו והשאיפות הפוליטיות שלו.
עם זאת, שורשי הכישלון היו עמוקים יותר.
עוד לפני שהמחלה הכריעה אותו, התבררה לפרלמנט שיטת התנהלותו הממשלתית, כאשר בקבינט שמר על רוב ההתנהלות השלטונית בידיו וסירב פעמים רבות לחלוק מטלות וסמכויות.
הוא לא נהג לשתף במטלותיו את עמיתיו לקבינט או למפלגה ולא נהג להסביר להם את מדיניותו, או לנקוט באמצעים למזער את הסיכונים להתנגדות בקרב הפרלמנט.
אוגוסטוס הנרי פיצרוי, הדוכס השלישי מגרפטון העיר בעצב, "הלורד צ'טהאם, עם כישרונותיו הגבוהים, לא היה בעל כישורים באנושיות".
קשיים פיזיים רק החמירו את חוליו של פיט, אשר התמוטט מספר פעמים כתוצאה מהם.
באוקטובר 1768, לאחר כשנתיים של כהונה, פרש פיט מתפקיד ראש הממשלה.
הוראס וולפול כתב על פיט באחד ממכתביו, בעקבות כיבוש האי מרטיניק ב-1761: "אני אומר לך כי (בכושר הדיבור שלו) כבש את מרטיניק...
לרומאים לקח שלוש-מאות שנה לכבוש את העולם.
אנו הכנענו את כדור הארץ בשלושה מסעות מלחמה, וגודלו של כדור הארץ, אם יורשה לי לומר, לא השתנה מאז." פיט המשיך לכהן תקופת מה בבית הלורדים, וקרא ללא הועיל להתפייסות עם המתיישבים האמריקאים, בטרם יהיה מאוחר מדי.
הוא מת ב-1778, שבע מהחיים הפוליטיים, חוזה בחששותיו הגרועים ביותר קורמים עור וגידים עם הצהרת העצמאות האמריקאית ב-1776. פיט נפטר במהלך דיון בבית הנבחרים.
חברי בית הנבחרים הסכימו פה אחד לקיום הלוויה במנזר וסטמינסטר על חשבון האוצר הלאומי.
הלורדים, לעומת זאת, הצביעו בהצבעה שעברה ברוב קטן שלא להיות נוכחים בהלוויה.
ההלוויה התקיימה ב-9 ביוני, וארון קבורתו של פיט הועמד במנזר למשך יומיים והביא לביקורם של תושבים רבים.
תשומת הלב הציבורית הממושכת שניתנה למותו הייתה עזה, אך קצרה.
פיט אכן היה כבר "מת בבחינה פוליטית", כפי שניסח זאת הוראס וולפול.
רק מעטים, בהם תומכיו האדוקים, אכן ציפו ממנו שיבה לגדולה פוליטית קודם פטירתו.
חמש שנים לאחר מותו, נבחר בנו, ויליאם פיט הבן, לראשות ממשלת בריטניה.
בארצות הברית זכה פיט לכבוד רב, הן בשל השפעתו המכרעת על הגבולות, והן בשל תמיכתו במתיישבים בשנים שלאחר המלחמה.
בין היתר קרויה על שמו העיר פיטסבורג שבפנסילבניה.
סמל העיר מעוצב לפי תבנית סמל האצולה של משפחת פיט.
העיר פיטסבורג שוכנת במקום בו ניצב פורט דוקן, אחד המעוזים הצרפתיים שבו החלה למעשה מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, ושנפילתו סימנה את תחילת השלב המכריע במערכה.
ויליאם פיירהורסט (21 באוגוסט 1903, אנגליה – 13 במרץ 1982, ניו זילנד) היה שחמטאי בריטי-ניו זילנדי בדרגת אמן בינלאומי ומתכנן גשרים.
זכה באות מסדר האימפריה הבריטית.
פיירהורסט הצליח מאוד בשני התחומים בהם עסק וחילק את זמנו במשך הרבה שנים בהצלחה בין שתי הקריירות.
את אות מסדר האימפריה הבריטית קיבל על שירותיו בתחום ההנדסה.
פיירהורסט היה בן 13 כאשר לימד את עצמו לשחק שחמט מאוסף ספרים שהיה בבית משפחתו.
במהלך שלב התפתחותי זה קיבל פיירהורסט השראה מכתבי זיגברט טאראש וכתוצאה מכך סגנון משחקו התבסס ברובו על עקרונות אסטרטגיים דוגמטיים.
בגיל 18 הפך לאלוף צ'שייר וזמן קצר לאחר מכן עבר ללנקסטר, שם נודע כשחקן מוביל בצפון אנגליה.
כחובב לא היו לו הזדמנויות לשחק בתחרויות בינלאומיות, אך הוא התמודד בתחרות סקרבורו בשנת 1927 והגיע למקום השני משותף עם פרדריק ייטס והקדים כמה שחמטאים נודעים כיפים בוגוליובוב, ג'ורג' אלן תומאס וויקטור בורגר.
בין היתר, הוא ניצח את בוגוליובוב המנוסה וכן את מנצח התחרות אדגר קול.
בשנות העשרים לחייו ערך פיירהורסט את מדור המשחקים בביטאון Chess Amateur.
בשנת 1931 עבר פיירהורסט לסקוטלנד והניח את היסודות לפריחה שחמטאית מצפון לגבול.
הוא זכה באליפות המדינה מספר שיא של 11 פעמים בין השנים 1932 ו-1962. פיירהורסט הצטיין במשחק עיוור ובשנת 1932 שיחק משחק סימולטני עיוור נגד 12 שחקנים במועדון גלאזגו, ניצח תשעה וסיים שלושה בתיקו.
שנה לאחר מכן סיים בתיקו דו-קרב עם האמן האוסטרי אריך אליסקסיס, כוכב עולה בעולם השחמט.
בשנת 1937 זכה פיירהורסט באליפות אנגליה בשחמט.
פיירהורסט ייצג את אנגליה פעמים רבות בתחרויות קבוצתיות, בסדרת דו-קרבות מול צ'כוסלובקיה, הולנד וברית המועצות, בין השנים 1937 ו-1954.
בין קורבנותיו על לוח השחמט גם בנט לארסן, אלוף דנמרק ומתמודד על תואר אליפות העולם, שהיה אז קרוב לשיא כוחו.
בשנת 1947 שיחק בדו-קרב מול אוסטרליה, דו-קרב שהתקיים באמצעות הרדיו.
בסוף השנה הגיע למקום החמישי המכובד בתחרות הייסטינגס, ושנה לאחר מכן חלק מקום רביעי בתחרות הייסטינגס.
בשנת 1950 מארגני השחמט ניצלו את ההזדמנות שהשחקנים המובילים של אנגליה, סקוטלנד, קנדה, ניו-דילנד ודרום אפריקה נפגשו באנגליה באותו הזמן.
יוזמה מהירה לארגון אליפות חבר העמים הבריטי בשחמט צלחה והתחרות התקיימה באוקספורד.
פיירהורסט ניצח בתחרות בהקדימו את דניאל ינופסקי, רוברט וייד ווולפגאנג היידנפלד ועוד.
בשנת 1953 הפסיד פיירהורסט בדו-קרב לרוברט וייד.
פיירהורסט המשיך לתרום מזמנו ומכספו בנדיבות כדי לקדם את השחמט בסקוטלנד, הגם ששיא יכולתו השחמטאית כבר היה מאחוריו.
הוא התמנה לנשיא איגוד השחמט הסקוטי בשנת 1956 וקשר קשרים חדשים עם איגוד השחמט האנגלי.
בסיום תקופת כהונתו השתלט פיירהורסט על איגוד השחמט הסקוטי, מינה עצמו שוב לנשיא עם זכות בחירה מי ישותפו יחד עמו.
לתקופת מה זה נראה כשיפור לעומת מצבו המעורער של האיגוד, אך מאוחר יותר השפעתו של פיירהורסט החלה להעיק ולאחר מחלוקת לגבי בחירת הנבחרת לאולימפיאדת לוגנו, כאשר פיירהורסט התנגד להשתתפותו של שחקן, הודח פיירהורסט והתבקש למנות מחליף.
עסקיו של פיירהורסט גרמו לו לנסוע לניו זילנד בשנת 1970. בשהותו שם השתתף פיירהורסט באליפות השחמט של ניו זילנד והחליט שהמקום כה מוצא חן בעיניו שיהיה מקום אידיאלי לתקופת הפרישה.
הוא השתתף באולימפיאדת ניצה בנבחרת ארצו החדשה, שיחק בלוח הראשון והשיג 40%, תוצאה יוצאת מן הכלל לשחקן מעל 70 שנים.
פיירהורסט השתתף בנבחרת האולימפית של סקוטלנד שש פעמים, בין השנים 1933 ו-1968. בשנת 1974 השתתף בנבחרת האולימפית של ניו זילנד.
פיירהורסט בנה לעצמו קריירה ומוניטין.
בתחום של הנדסה אזרחית הפך פיירהורסט לשותף הבכיר בחברת ייעוץ הנדסית שמתמחה בתכנון גשרים.
הפרויקט הגדול והיוקרתי ביותר היה עיצוב גשר חדש ליד העיר דנדי באורך של 2,250 מטרים.
זהו אחד הגשרים הארוכים באירופה, ועלותו הייתה 6 מיליון לירות שטרלינג.
הגשר נחנך בטקס בנוכחות אליזבת, המלכה האם.
גשרים אחרים שתכנן היו גשר קינגסטון בגלאזגו, גשר המלכה אליזבט השנייה בניוקסל ועוד גשרים רבים בסקוטלנד ובניו זילנד, שם שכנעו אותו לייעץ בפרויקט מבני מסובך במיוחד בראשית שנות השבעים, ושם הוא החליט להשתכן עם פרישתו.
על הישגיו ההנדסיים הוא קיבל תואר דוקטורט ואת אות מסדר האימפריה הבריטית.
בשיא יכולתו המקצועית כיבדו את פיירהורסט בנשיאות הסניף הסקוטי של מהנדסי המבנים.
הוא חיבר גם מספר ספרים מקצועיים בנושאים הנדסיים.
חברת התכנון שלו ממשיכה להצליח גם היום, ולה 15 סניפים עיקריים וכ-500 עובדים.
זו אחת מהחברות הגדולות באנגליה בתחומה.
ויליאם פיץ דאנקן היה בנו מחוץ לנישואים של מלך סקוטלנד דאנקן השני, ושל רעייתו את'לדה מדנבאר.
לאחר מות אביו בשנת 1094 על ידי מאל פטייר ממרנס (ביוזמת דונלד השלישי) נאלצו ויליאם ואמו להימלט מסקוטלנד לאלרדייל שבקמברלנד.
רק כעבור עשר שנים שב ויליאם לחצר המלוכה הסקוטית.
בתקופת כהונתו של דודו למחצה אלכסנדר הראשון, ראו בוויליאם אחד מיורשי הכתר הסקוטי, אולם בשל תמיכתו של הנרי הראשון, מלך אנגליה בדייוויד, זכה הלה בכתר לאחר מותו של אלכסנדר, ולא ויליאם.
דייוויד העניק לוויליאם תוארי כבוד שונים על מנת לקנות את הסכמתו להמלכתו, וככל הנראה קיבל את התואר מורמאר מוריי (שליט מוריי), וכן הוענקו לו תארים ושטחים בבאלרדייל, בסקיפטון ובקרייבן שבצפונה של אנגליה.
בשנת 1138 הנהיג ויליאם את הצבא הסקוטי בקרב קלית'רו שבו הובס צבא ממלכת אנגליה.
רעייתו הראשונה נפטרה בשנת 1137 (שמה אינו ידוע כיום).
רעייתו השנייה הייתה אליס דה רומילי, שלה נישא באותה שנה, ונולד להם בן בשם ויליאם.
כמו כן היו לוויליאם מספר רב של צאצאים מחוץ לנישואים.
ויליאם נפטר בשנת 1147 ושטחי מוריי שבו לחזקתו של דייוויד הראשון.
ויליאם פיכטנר הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקאי הידוע מגילום דמותו של אדם בקומדיית המצבים האמריקאית "ממי", ומגילום דמותו של הסוכן אלכסנדר מהון בסדרת הדרמה האמריקאית "נמלטים".
פיכטנר נולד וגדל בניו יורק.
אחותו היא קולונלית בחיל האוויר של ארצות הברית ואחיינו הוא חבר הלהקה "Sleepaway".
ב-1978, הוא החל ללמוד משחק ב"אקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה" בניו יורק.
תפקידו הראשון של פיכטנר היה בסדרת הטלוויזיה "כשהעולם מסתובב".
הוא שיחק בתפקידים מינוריים בסרטים: "קונטקט", "משחק מכור", "התרסקות", "האביר האפל", "בלאק הוק דאון" ו"ארמגדון".
על משחקו ב"התרסקות" הוא קיבל את הפרס על השחקן הטוב ביותר.
בנוסף השתתף בתפקיד קטן בסרט "פרל הארבור".
לאחר מכן הוא החל לשחק בסדרה "נמלטים" מהעונה השנייה.
הוא שיחק בתפקיד אורח בסדרה "הבית הלבן".
בשנת 2013 הוא גילם את בוטץ' קוונדיש, פסיכופת קניבל שהרג את אחיו של ג'ון ריד בסרט "הפרש הבודד".
בשנת 2014 הוא גילם את דמות הנבל המשני, אריק סאקס יריבם החדש של צבי הנינג'ה בסרט "צבי הנינג'ה".
בשנת 2015 שיחק במספר פרקים בעונה השנייה של סדרת הדרמה "אימפריה" ברשת פוקס בתפקיד ג'יימסון האנטרופ.
בספטמבר 2024, פורסם כי פיכטנר לוהק לסדרה של AMC על קבוצת הטלמסקה , שמופיעה ביצירות של הסופרת אן רייס.
פיכטנר יגלם את הדמות ג'ספר, ויככב לצד ניקולס דנטון שהוכרז קודם לכן כדמות הראשית בסדרה.
פיל דירלי Passion of Mind אהרון Endsville הנסיך ויקטור 2001 פרל הארבור האבא של דני בלאק הוק דאון רס"ל ג'ף סנדרסון מה כבר יכול להיות?
SebastianיורגנסLucky וויטאקרסדרה עתידית של אפל TV פלוס
סר ויליאם פיל היה פקיד קולוניאלי בריטי אשר כיהן כמושל הונג קונג.
פיל נולד בהקסהאם, בנורת'אמברלנד שבאנגליה, והיה בנו של הכומר וו.
פיל התחנך במכללת המלכה שבאוניברסיטת קיימברידג'.
הצטרף לשירות הקולוניאלי הבריטי בשנת 1897. זמן קצר לאחר קבלתו לשירות מונה למנהל המחוז של ניבונג טבאל בשנת 1898. שנה לאחר מכן מונה למנה מחוז בוקיט מרטאג'אם וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1901. בשנת 1902 נשלח לסינגפור וב-1905 שב לפנאנג על מנת לשרת כשופט שלום במושבה.
בשנת 1908 מונה לתפקיד מבקר המושבה של פנאנג, והמשיך לכהן בתפקידים שונים בחצי האי המלאי.
בשנת 1918 מונה למפקח העירוני של סינגפור.
ב-1919 מונה לאחראי על התעסוקה בחצי האי המלאי ובמושבות המצרים.
ב-9 במאי 1930 מונה למושל הונג קונג.
במהלך כהונתו כמושל נוסד קו התעופה בין סין לבין הונג קונג.
כמו כן בתקופה זו נבנתה בקתת פאנלינג - בית הנופש של המושל בפאנלינג שבטריטוריות החדשות.
כיהן כמושל עד חודש מאי 1935.
פיל נפטר ב-24 בפברואר 1945 בלונדון.
פיל נשא לאישה את ויולט מרי דרייק (Violet Mary Drake) ולזוג נולדו שני בנים.
על שמו של פיל קרויים מספר רחוב בהונג קונג ושדרה בפנאנג, וכן שדרה בקואלה לומפור.
ויליאם פיילי (William Paley; 1743–1805) היה תאולוג נוצרי ופילוסוף אנגלי.
פרסם חיבורים ידועים בשאלות דת, מוסר ופוליטיקה.
הוא מוכר בעיקר בזכות ספרו "תאולוגיה טבעית" (Natural Theology, 1802) שבו התפעל מכוחו הבלתי מוגבל של האל, אשר יצר סדר, יופי ותכנון מדויק בטבע ובעולם הסובב ככלל.
אנלוגיית ה"שען" בה השתמש פיילי כהנחת יסוד לטיעוניו, הפכה לאנלוגיה מוכרת ומרכזית בתאולוגיה הנוצרית, ושימושים רבים נעשו בה לאורך המאות התשע-עשרה והעשרים.
פיילי נולד בפיטרבורו, אנגליה, ביולי 1743. הוא היה בנם הבכור של ויליאם פיילי ואליזבת קלפמן; אביו היה איש כנסייה בפיטרבורו ומ-1745 מנהל בית הספר גיגלסויק ביורקשייר, שם למד פיילי הבן.
פיילי מתואר כילד מגושם אך מבריק, בעל אהבה גדולה לדיג.
אנקדוטה מספרת שכאשר ספרו "תאולוגיה טבעית" נכתב, הבישוף של דרהאם, ברינגטון (Barrington) אשר לו הוקדש הספר, שאל את פיילי כיצד מתקדמת העבודה (על הספר).
פיילי ענה כי יעבוד על הספר ביסודיות, אבל רק כאשר עונת הדיג תגמר.
ב-1759, בהיותו בן 16, יצא ללימודים ב"מכללת הישועים" בקיימברידג'.
שם למד כמה מהקורסים המתמטיים היוקרתיים והנחשבים וזכה במלגות ופרסים רבים.
את לימודיו סיים ב-1763 בהצטיינות יתרה.
באותה שנה התמנה פיילי לעוזר מחקר וכן למורה לשפה הלטינית באקדמיית בראקנס בגריניץ'.
ב-1766 חזר לקיימברידג', שם מונה כחבר בסגל הקולג' והחל ללמד בו.
באותן השנים התחבר פיילי עם ג'ון לו (Law) אשר אביו, אדמונד, היה הבישוף של קרלייל מ-1768. בין השנים 1768–1776 לימד פיילי פילוסופיה מוסרית.
בהרצאותיו עסק פיילי באישים כגון סמואל קלארק, ג'וזף באטלר וג'ון לוק.
כמרצה, הדגיש את הצורך לגרום לתלמידים לראות את הבעיות ביתר דיוק, לבחון את התופעות והמקרים לעומק לפני שיתנו עליהם תשובות.
ב-1776 עזב פיילי את קיימברידג'.
הוא נשא לאשה את ג'יין יואיט (Hewitt) ופרש לחיים כפריים בווסטמורלנד.
ב-1780 הפך פיילי לכומר של צ'לסטון ושנתיים לאחר מכן, ב-1782 הוא התמנה לבישוף של קרלייל.
פיילי היה במערכת יחסים טובים עם משפחת לו לאורך כל חייו.
הבישוף אדמונד ובנו ג'ון, חברו הטוב של פיילי, סייעו לו במהלך העשור לאחר שעזב את קיימברידג' והם אלו שלחצו עליו לפרסם את ספרו הראשון "עקרונות הפילוסופיה המוסרית והפוליטית" (The Principles of Moral and Political Philosophy, 1785), המבוסס על הרצאותיו בקיימברידג'.
הספר נחל הצלחה מהירה ונכנס לתוכנית הלימודים בקיימברידג'.
פיילי נותר לבדו עם שמונת ילדיהם.
במהלך השנים שלאחר מות אשתו, מילא פיילי מספר תפקידים כנסייתיים בקרלייל.
בשנת 1795 זכה בתואר "דוקטור לתאולוגיה" בקיימברידג', זאת לאחר הוצאת שני ספריו העוסקים בנצרות.
בשנה זו נשא אשה שנייה, קתרינה דובינסון (Dobinson), והתמנה לבישוף של וורמות'.
ספרו האחרון של פיילי, "תאולוגיה טבעית", נכתב במהלך שנות התשעים של המאה השמונה-עשרה ופורסם ב-1802. בשנות חייו האחרונות פיילי סבל מבעיות בריאותיות, בין היתר, כפי הנראה, מאבנים בכליות.
על אף מצבו הבריאותי הוא המשיך בכתיבה ומחקר.
הוא נפטר ב-1805, בעת כהונתו כבישוף של וורמות'.
רוח התקופה - השפעות חיצוניות על פיילי
פיילי נולד במחצית המאה השמונה-עשרה, לתוך עולם משתנה, עולם רווי תגליות מדעיות ששינו את התפיסות החברתיות, המוסריות והפוליטיות.
המודל של קופרניקוס מהמאה השבע-עשרה הציע עולם הליוצנטרי שבו השמש במרכז ולא כדור הארץ, כפי שנהוג היה לחשוב.
הטלסקופ של גלילאו איפשר התבוננות מהימנה ומדויקת יותר במערכת הכוכבים, והמחקר המדעי החל מתפתח בקצב מהיר.
במאה השבע-עשרה מדענים כגון דקארט, בויל, והוק הציבו את המכונה ובפרט את השעון כאנלוגיה מרכזית לטבע.
השעון, נתפס כמכונה סדירה, אחידה, מדויקת ובעיקר כזו שאינה תלויה במקצבו הטבעי של היקום.
פילוסופיה זו כונתה "הפילוסופיה המכניסטית".
הסברה הייתה כי ניתן להסביר את מערכות גוף האדם, כגון מערכת העיכול או מערכת הנשימה, כשם שניתן להסביר את השעון או את המזרקה המלאכותית.
תכונותיו של השעון היו בעיני פילוסופים רבים מטפורה להבנת הטבע והאדם.
הפילוסופים המכניסטיים לא היו אחידים בהשקפתם הדתית, אך רבים מהם סברו כי אין כל סתירה בין פילוסופית הטבע לדת.
להפך, פילוסופית הטבע נתפסה כתומכת בדת.
בויל הגדיר את תפקיד המדענים כ"כמרי הטבע" וסבר כי תפקיד המדענים הוא לייצר טיעונים מוצלחים שישכנעו את בני האדם בקיומו של האל.
כעשרים שנה לפני לידתו של פיילי נפטר ניוטון, גדול המתמטיקאים והפיזיקאים האנגלים.
ניוטון הוביל את המדע למקום חדש; מחקריו בתנועה, במתמטיקה ובאופטיקה שינו את תפיסת המדע כפי שהייתה.
עם זאת, ניוטון עצמו לא פיקפק לרגע בקיומו של האלוהים.
בספרו "עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע" כתב ניוטון כי אמנם הכבידה מסבירה את תנועת הכוכבים אך אינה יכולה להסביר מי הניח אותם שם מלכתחילה.
פיילי נולד לעולם בו הייתה פילוסופיית הטבע "כר תמיכה" לדת.
בספרו הראשון, עקרונות הפילוסופיה הפוליטית והמוסרית, האדיר פיילי את אדמונד לו על שגרס כי פילוסופיית הטבע היא שמבהירה את הדת כיותר רציונלית והגיונית.
עוד טען לו כי פילוסופיית הטבע הופכת את האמונה יותר מהימנה ומקיאה אותה מתחום הבורות והאמונות התפלות.
שנה לאחר מכן פורסם באנגליה ספרו של אדמונד ברק, "הרהורים על המהפכה בצרפת".
ברק ביקר בספרו את המהפכה הצרפתית; הוא כינה אותה מהפכה של משכילים המנותקים מהעם וסבר כי היא עתידה להיכשל.
ספר זה היה משפיע ביותר, ויש המייחסים לו את מניעת התפשטות הרעיונות המהפכניים לתוך אנגליה.
שנה לאחר מכן ב-1791, הוציא ארסמוס דרווין, סבו של צ'ארלס דרווין, את ספרו "הגן הבוטני" (The Botanic Garden).
דרווין הציע בספר זה, שהיה אוסף פואמות, הצצה ראשונה אל תורת האבולוציה.
הדבר היה בעקיפין, בשאלה שנשאלה בסוף הערת שוליים ארוכה.
דרווין הסב העלה סברה כי ייתכן שכל בעלי החיים נוצרו מסיב חי אחד.
בספרים נוספים כתב על האפשרות שמינים אינם קבועים, אלא בני שינוי.
רעיונות אלה של השתנות מורפולוגית של אורגניזמים ושל בריאה ספונטנית, לא היו חדשים.
עוד מימי יוון הקלאסית הועלו רעיונות כגון אלה.
הסופרים והתאוריות שהזכיר פיילי בספרו "תאולוגיה טבעית" מעידים כי הוא היה מודע לרעיונות הללו.
ב-1793 הכריזה בריטניה מלחמה על צרפת.
החלה סדרת מלחמות שנמשכו עד 1815. מלחמות אלו, שכללו מדינות אירופאיות נוספות, נבעו בין היתר מהמהפכה הצרפתית ומהחשש של מדינות אירופאיות מערעור הסדר החברתי הקיים.
באותן שנים החמירו הידלדלות התוצרת החקלאית ועליית המחירים שנלוותה לכך, מה שגרם למצוקה כלכלית בבריטניה.
בתוך מציאות זו, של קשיים כלכליים ושל פחד מפני תנועות אתאיסטיות פנימיות, התערערה יציבות המדינה.
באווירה זו הוציא פיילי את שני ספריו האחרונים שעסקו בחיזוק האמונה הנוצרית ובחיזוק האמונה באלוהים.
ב-1785 פרסם פיילי את ספרו הראשון "עקרונות הפילוסופיה המוסרית והפוליטית".
(להלן: עקרונות) ספר זה מבוסס על הרצאותיו בקיימברידג' בין השנים 1768–1776. פיילי לא הגה מחשבות אלו לראשונה; החשיבה הפילוסופית כפי שהופיעה בספר לא הייתה חדשה, אך חידושו ויתרונותיו של הספר היו היותו קריא, בהיר ונגיש לציבור.
"עקרונות" היה להצלחה גדולה כבר עם צאתו.
הספר יצא ב-15 מהדורות בזמן חייו של פיילי, והמשיך לצאת במהדורות נוספות גם לאחר מותו.
בספר תקף פיילי בחריפות את סחר העבדים ותמך בביטולו.
התקפתו את העבדות סייעה למשיכת תשומת לב ציבורית רבה לנושא.
מספר רעיונות נוספים של פיילי בנושאים פוליטיים, סוציאליים וכלכליים היו חדשניים ומתקדמים להפליא; הוא הגן על זכותם של העניים לגנוב, במיוחד אם הם זקוקים למזון.
הוא הציע מערכת מיסוי מדורגת שתפקח ותגביל הצטברות של העושר בידי מעטים.
גם לגבי נשים עמדותיו של פיילי פרצו גבולות; הוא תמך בזכותן של הנשים לעבוד ולפתח קריירה, במקום שיהיו תמיד תלויות בנכסים וברכוש שבבעלות הגברים.
הוא דגל בדירוג החברתי כפי שהיה קיים בימיו וסבר כי נשים נמוכות יותר מגברים במדרג.
אך עם זאת סבר כי ניתן להכשיר את נשות מעמד הביניים למלא תפקידים בכלכלה).
המשל המפורסם והשנוי במחלוקת בספר זה הוא "משל היונים" (Fable of The Pigeons), אשר בו מופיעה ביקורת חריפה על מערכת בעלות הרכוש ועל האמצעים הדרקוניים אשר מנוצלים כדי להגן עליה.
ג'ון לו ניסה להניא את פיילי מלפרסם את קטע זה, מחשש כי זה ימנע ממנו להפוך לבישוף.
שנתיים בלבד לאחר צאת הספר הוא הפך לספר חובה בסילבוס ובחומר הבחינות בקיימברידג'.
חמש שנים לאחר מכן הופיע ספרו השני של פיילי, "Horae Paulinae", אוסף מסות בתחום האפולוגטיקה הנוצרית.
ספר זה פורסם ב-1790 והוקדש לג'ון לו שהיה אז הבישוף של קילאלה.
הספר ביקש לאמת את איגרות פאולוס על ידי השוואה בין האיגרות לבין ספר מעשי השליחים.
כל פרק בספר בוחן איגרת שונה מאיגרות פאולוס.
פיילי ניסה להראות כי בלתי סביר שאיגרות אלו נגזרות מספר מעשי השליחים.
כמו כן הספר התעמת עם טענה שאיגרות פאולוס מזויפות.
יש הטוענים כי ספר זה הוא המקורי ביותר מעבודותיו של פיילי.
היבטים על העובדות של הנצרות
"היבטים על העובדות של הנצרות" (A View of the Evidences of Christianity, 1794) הצליח אף הוא במהרה ונכנס גם הוא לתוכנית הלימודים בקיימברידג'.
הספר נשאר כחלק מתוכנית הלימודים עד-1920.
לאחר פרסום הספר הוענקו לפיילי משרות בכירות ותוארי כבוד מהבישופים של לינקולן, דרהאם ולונדון בשל מה שכונה "הגנת האמונה".
ההכנסה שהוא שאב מעמדות אלה בלבד הפכוהו לאחד הכמרים העשירים בבריטניה.
בספר זה התמודד פיילי עם התגשמות הנבואה; עם הניסים ובמיוחד תחייתו של ישו, עם מוסריות הבשורות ודמותו של ישו.
פיילי ביקר את האסלאם והצלחתו המהירה.
כמו רבים מבני תקופתו פיילי חשב כי זוהי דת שקרית שאין להשוותה לנצרות.
לטענתו הצלחתו המהירה והתפשטותו הנרחבת של האסלאם, היו קשורים לכיבושים בלבד ולא לאמת דתית כלשהי.
"תאולוגיה טבעית", האחרון בספריו של פיילי, נכתב במהלך שנות התשעים של המאה השמונה-עשרה ויצא לאור ב-1802. ספר זה מחולק לפרקים תמטיים, הכוללים בתוכם דוגמאות רבות אשר נועדו לשכנע את הקורא כי העולם עוצב על ידי האל.
על מנת שדוגמאות אלו יתפשו כאמיתות וכהוכחות השתמש פיילי במטפורות ואנלוגיות רבות.
יש להניח כי שימושו של פיילי במטאפורות ואנלוגיות כאמצעים רטוריים נבע מאהבתו ליצירותיו של קיקרו, כפי שמספר בנו אדמונד פיילי בספר שכתב על אביו.
"תאולוגיה טבעית" נפתח באנלוגיה המפורסמת בין העולם ושעון הכיס.
פיילי טען כי אם אדם הולך לתומו בשדה ונתקל באבן, יהיה סביר לחשוב כי אבן זו הייתה שם מאז ומעולם.
לעומת זאת, אם אדם ילך בשדה ויתקל לפתע בשעון המונח על האדמה, מסקנתו הטבעית והמתבקשת של אותו אדם תהיה כי השעון עוצב על ידי מעצב אינטליגנטי.
אנלוגיה זו מלווה את הספר, אשר מתאר את העולם כ"שעון ענק" אשר נוצר על ידי האלוהים המכונה אנלוגיית השען.
טענתו המרכזית של פיילי היא כי הטבע על כל מורכבותו וסדירותו מעיד על קיומו של בורא.
טיעון זה מכונה גם הטיעון הטלאולוגי ובבסיסה מונחת ההנחה כי כשם שהשעון נוצר בכוונת מכוון כך גם העולם:
הספר נפתח באנלוגיית השען המפורסמת, שבה משווה פיילי את העולם לשעון כיס.
הוא מבקש מהקורא לדמיין אדם הצועד בשדה: אם ייתקל באבן, ייתכן שיניח כי האבן שוכנת שם מאז ומעולם; אך אם ייתקל בשעון מורכב ומדויק, סביר שיסיק כי מישהו תכנן וייצר אותו.
מכאן טוען פיילי כי כשם שהשעון מעיד על מתכנן, כך גם הטבע – על כל מורכבותו וסדירותו – מעיד על קיומו של בורא.
תפיסת הטבע שבה דגל הספר היא תפיסה של הרמוניה, שבה לכל אחד ישנו מקומו הטבעי, והיא עולה בקנה אחד עם אידאולוגיה חברתית שמרנית שבה לכל אדם מקומו הטבעי - תפיסה הנפוצה בקרב האליטה האנגלית המשכילה באותם הימים.
לפי פיילי, האורגניזמים נוצרו על ידי האל כך שאבריהם מותאמים בצורה מושלמת לתפקודם.
שרשרת המזון בטבע בנויה גם היא בהרמוניה.
כך למשל, הנמר הורג את טרפו במהירות רבה, המונעת ממנו סבל מיותר.
תפיסה זו מנוגדת לזו שהציע צ'ארלס דרווין מאוחר יותר.
שראה את הטבע כמקום שיש בו אכזריות ובו מתקיימת מלחמת קיום בין מינים ובין פרטים מאותו מין.
ביקורת על כתביו של פיילי
רבים מאנשי המדע בתחילת המאה התשע-עשרה תמכו בפיילי ואימצו השקפות עולם פנתיאיסטיות או דאיסטיות.
אך לא כולם העריצו את פיילי או האמינו לו והיו לו מבקרים רבים מתוך העולם הדתי ומחוצה לו.
עמדות המוסר התועלתני שלו לא התקבלו על ידי אנשי כנסייה רבים.
פיילי מעולם לא היה פופולרי באוקספורד, שם תאולוגיה כנסייתית גבוהה ומדעים העוסקים ברוח ובאנושיות היו במרכז.
מנגד, בקיימברידג' אשר נתפס כמקום מתמטי ומדעי יותר, היה לפיילי מקום של כבוד.
הפרויקט של תמיכה בדת ובקיום האל דרך הוכחות מהטבע קוממו אנשים כמו סמואל טיילור קולרידג'.
קולרידג', משורר ופילוסוף אנגלי, טען כי כהנחת בסיס יש להניח את קיומו של האל ומכאן, לדידו ניתן לדבר על ההרמוניה ועל היופי שבטבע.
אך כל ניסיון להסיק את קיום האל דרך חקר מדעי או דרך התבוננות בטבע, נדמתה בעיניו כאשליה וכשקר.
בדומה להשקפתו של קולרידג' הייתה גם השקפתו של תומאס גיזבורן (Gisborne).
גיזבורן, כומר אנגליקני, משורר וסופר היה חבר בקבוצה כיתתית אשר קראה לביטול סחר העבדים באנגליה.
ארבע שנים לאחר יציאת ספרו הראשון של פיילי, "עקרונות הפילוסופיה המוסרית והפוליטית", הוציא גיזבורן את ספרו "עקרונות בפילוסופיה של המוסר" (Principles of Moral Philosophy, 1789) בו תקף ישירות את ספרו של פיילי.
גיזבורן שלמד בקיימברידג' ובאוקספורד יצא כנגד טענות התועלתנות של פיילי וגרס כי מוסר הוא צו קטגורי.
ב-1818 הוציא גיזבורן ספר המתכתב עם "תאולוגיה טבעית" של פיילי - "עדויות של תאולוגיה טבעית לנצרות" (Testimony of Natural Theology to Christianity).
בספר זה מסרב גיזבורן לקבל את השקפתו האופטימית של פיילי.
הוא מציג את העולם באור קודר כמקום של עונש על חטאי המין האנושי.
אולי דווקא בשל היותו של "תאולוגיה טבעית" של פיילי ספר כה שנוי במחלוקת, הוא היה לאחד הספרים המפורסמים ביותר במאה התשע-עשרה.
עם תחילת המאה התשע-עשרה הייתה מהפכה מדעית שנייה בהתהוות - ההתמקצעות שהחלה להידרש מחוקרי המדע יצרה מצב בו האפשרות שסופר אחד יכסה את כל תחומי המדע נדמתה כאבסורדית.
כדי לענות על השינויים אשר התרחשו בעולם המדע, הוריש הרוזן מברידג'ווטר סכום נכבד של כסף לחברה המלכותית.
כסף זה נועד לתקצב מגוון חיבורים שיציגו את טובו וחוכמתו של האלוהים.
בשנות השלושים של המאה התשע-עשרה פורסמו שמונה חיבורים כאלו על ידי מגוון של חוקרים בתחומי המדע השונים.
המאמרים של ברידג'ווטר (The Bridgewater Treatises) נחלו הצלחה מיידית.
אתוס התאולוגיה הטבעית היה לאתוס מתפשט ונתפס כדרך טובה להעביר רעיונות מדעיים ופילוסופיים.
הצלחתם של המאמרים עוררה עניין מחודש בספרו של פיילי.
יתרונו של "תאולוגיה טבעית" היה היותו ספר בהיר ובעל סגנון קריא ומושך, בעוד המאמרים היו כתובים לעיתים בסרבול.
ב-1849 רוברט צ'יימברס, מו"ל אשר כתב בעילום שם את "עקבות טבע הבריאה" (vestige of the natural history of creation) הוציא יחד עם אחיו, מהדורת כיס של "תאולוגיה טבעית".
מהדורות נוספות ורבות הפכו את הספר לזמין וזול יחסית.
תאולוגיה טבעית היה אחד מהספרים הפופולרים והמפורסמים ביותר במאה התשע-עשרה, מהדורות חדשות ושונות הופיעו שוב ושוב, כאשר חלקם הוסיפו או השמיטו קטעים על מנת להתאים את הספר לקהלי יעד שונים בבריטניה ובאמריקה.
השפעתו של פיילי על דרווין
קורא מפורסם של תאולוגיה טבעית היה צ'ארלס דרווין, לכתביו של פיילי נחשף דרווין עוד כשהיה סטודנט צעיר בקיימברידג', תחילה כחלק מחומר הלימוד ובהמשך מתוך קריאה עצמית.
הוא היה צריך לשנן את ספריו "היבטים על העובדות של הנצרות" ו"עקרונות הפילוסופיה המוסרית והפוליטית" לבחינות הגמר.
לאחר קבלת התואר קרא את החלק האחרון בטרילוגיה, "תאולוגיה טבעית".
עמדה זו של תאולוגיה טבעית שלטה בקיימברידג' בכל התחומים והייתה הבסיס ללימוד מדעי הטבע.
אלוהים לא נתפס כדמות של מלך אבסולוטי שמבצע ניסים וכשפים, אלא כדמות של אפוטרופוס הדואג לפעילותו התקינה של העולם.
הממסד התרבותי בבריטניה ראה בתפיסה זו מחסום יעיל ביותר כנגד תסיסה חברתית; אם כל דבר תוכנן בידי יוצר למטרה מסוימת הרי שאפשר לשמור על היררכיה יציבה.
עבודותיו של פיילי השפיעו עמוקות על דרווין שכתב באוטוביוגרפיה שלו שההיגיון של פיילי הסב לו עונג רב בדומה לעונג שהסב לו אוקלידוס.
באותה תקופה דרווין לא הוטרד מהנחות היסוד של פיילי והוקסם מתיאוריו המשכנעים והיפים להפליא של מנגנון החיים מפורק למרכיביו.
דוגמה מפורסמת של פיילי הייתה מורכבת העין של האדם והשוואתה למכשיר מעוצב כמו הטלסקופ, דוגמה מקובלת שדרווין השתמש בה מאוחר יותר.
בכתביו של דרווין ניכר כי הוא שימר את תחושת הפליאה מהטבע אותה אימץ מפיילי, אך שינה את הנחת היסוד וזנח את תפיסת האל המתכנן.
הברירה הטבעית פועלת באופן עיוור, טען דרווין בהמשך, ללא התכוונות למטרה מסוימת.
האבולוציה היא תערובת של מקרה וכורח – מקרה ברמה של הווריאציה וכורח בפעולתה של הברירה.
לפי המטריאליזם הפילוסופי של דרווין, הקיום קודם למהות ולא ההפך כפי שהניח פיילי.
עבודותיו מצוטטות על ידי חוקרים המבקשים לשרטט את התמורות והמהפכות במדע ובמחשבה התאולוגית האנושית.
ריצ'רד דוקינס, בספרו המפורסם, "השען העיוור" (1986), מתכתב עם אנלוגיית השען של פיילי ומציג טיעון סותר של טבע עיוור ונטול תכנון מקדים, שהמוטציות האקראיות שבו מנותבות על ידי עקרון הברירה הטבעית ולא על ידי אקראיות.
כיום, אנלוגיית השען של פיילי נחשבת לאחת הדוגמאות הקלאסיות לרעיונות שהיו סבירים ואף חדשניים בזמנם, אך אינם עומדים עוד במבחן הידע המדעי בן זמננו.
היא נותרה בכל זאת נקודת ציון מרכזית בדיון שבין דת ומדע, והיוותה השראה ואף מושא לביקורת אצל הוגים כמו דייוויד יום, צ'ארלס דרווין, ריצ'רד דוקינס, דניאל דנט, ואחרים.
בעולם התאולוגיה, רעיונותיו של פיילי המשיכו להוות השראה לתנועות שונות של תכנון תבוני ובריאתנות, המבקשות לטעון כי סדרו של הטבע מחייב מעצב אינטליגנטי.
אף שהקהילה המדעית דוחה כיום הסברים אלו כבלתי ניתנים לבדיקה אמפירית, והם נחשבים לפסאודו-מדע, תנועות דתיות מסוימות רואות בפיילי מייסד מוקדם של תפיסת עולם המשלבת אמונה עם ניתוח רציונלי לכאורה של תופעות הטבע.
בעולם התאולוגיה, רעיונותיו של פיילי המשיכו להוות השראה לתנועות שונות של תכנון תבוני ובריאתנות, הטוענות כי הסדר המצוי בטבע של הטבע מחייב מעצב אינטליגנטי.
גנרל סיר ויליאם פלאט היה קצין בצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
שמו של פלאט נקשר במערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה, בה הביס את כוחות איטליה הפשיסטית וכבש את מושבותיה באתיופיה, סומליה ואריתריאה.
על שירותיו הצבאיים לבריטניה עוטר פלאט בעיטורים רבים, ובין היתר היה חבר במסדר האימפריה הבריטית, מסדר האמבט ועוטר באות השירות המצוין.
פלאט נולד בעיירה ברוקלנדס בחבל צ'שייר באנגליה וחונך במרלבורו קולג' ובמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
בתום הכשרתו הוצב ב-1905 בגדוד קלעי נורת'מברלנד , ושירת עד 1914 במלחמות הגבול בהודו.
בשירותו זה הצטיין וזכה באות השירות המצוין.
את מלחמת העולם הראשונה החל פלאט בדרגת קפטן.
הוא לחם בחזית המערבית בצרפת ובבלגיה, ופיקד על כוחות בריטים, אוסטרלים וניו זילנדים.
בין המלחמות המשיך פלאט בשירותו הצבאי, ועלה בסולם הדרגות.
בין 1937 ל-1938 שימש כשלישו הצבאי של מלך אנגליה ג'ורג' השישי.
ב-1938 הועלה לדרגת מייג'ר ג'נרל.
ב-1938 הועבר פלאט לפקד על כוח ההגנה בסודאן.
בתפקידו זה פיקד על כוחות סודנים, שכינוהו "אל קאיד" - המפקד.
עם הכרזת המלחמה של איטליה הפשיסטית ביוני 1940 בעקבות המערכה על צרפת, החמיר מצבו של פלאט בסודאן, מכיוון שמולו ניצב כוח איטלקי שמנה כ-110,000 איש, בעוד שלרשותו עמדו שלושה גדודים בריטיים וחיל מצב סודני.
הבריטים מנו 2,500 איש, והסודנים עוד 4,500. כוח זה היה מצויד בשבעה מטוסים מיושנים, בשישה תותחים, ששימשו בעיקר לירי כבוד, ולא כלל כל יחידה משוריינת.
האיטלקים החלו את מתקפתם בהתקפה על עיירות גבול בסודאן, אך לא העמיקו לחדור מעבר לכיבוש העיירה קסאלה, ופנו לכיבוש סומלילנד הבריטית.
בספטמבר 1940 החל תגבור משמעותי של הכוחות, ולמקום נשלחה דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-5. זו הייתה מורכבת משתי חטיבות, והטמיעה לתוכה כחטיבה שלישית את הכוחות הבריטים שהיו מוצבים כבר בסודאן.
בדצמבר 1940 הוזעקה לסודאן גם דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-4 שעד אז הגיעה להישגים במתקפה על הכוחות האיטלקים במבצע מצפן.
בסוף דצמבר עמד לרשותו של פלאט כוח בן שתי דיוויזיות לוחמות.
בינואר 1941 החל פלאט את מתקפתו כנגד הכוחות האיטלקים באריתריאה בפיקודו של הגנרל לואיג'י פרושי, זאת לאחר שהורה האחרון על נסיגה מקסאלה, דבר שאילץ את פלאט להקדים את המתקפה המתוכננת.
בתחילה נכנסו כוחותיו של פלאט לקסאלה, ומשם התקדם לתוככי אריתריאה, כשהוא במרדף אחרי הכוחות האיטלקים הנסוגים, ומכתר ושובה אותם במספרים גדולים.
פלאט עמד אל מול התנגדות איטלקית חזקה בכיבוש קרן, העיר השנייה בגודלה באריתריאה, שנכבשה ב-27 במרץ 1941. בתחילת אפריל נפלה גם בירת אריתריאה אסמרה, ומשם התקדמו הכוחות אל עיר הנמל מאסאווה.
המתקפה הייתה חלק מתנועת מלקחיים בה פגשו כוחותיו של פלאט שנעו מצפון את כוחותיו של לייטננט ג'נרל אלן קנינגהם שהגיעו מדרום, מקניה, והתקדמו דרך אתיופיה וסומליה.
שתי זרועות המלקחיים נפגשו בהר אמבה אלגי בו התבצר כוח גדול בפיקוד הנסיך אמדאו הדוכס השלישי מאאוסטה, לאחר המתקפה הבריטית נכנע הדוכס מאאוסטה ב-18 במאי, ובכך הסתיימה למעשה המערכה במזרח אפריקה, בכיבוש כל מושבות מזרח אפריקה האיטלקית וכניעתם של עשרות אלפי איטלקים.
לאחר ניצחון זה נותר פלאט כמפקד הכללי של פיקוד מזרח אפריקה במהלך המלחמה.
על אף שלא הייתה זו עוד זירת לוחמה פעילה, הייתה לפיקוד חשיבות אסטרטגית כנתיב תובלה חשוב, ומקור לאספקה ולכוח אדם.
במהלך המלחמה אימן פלאט גדודים חדשים של רובאי המלך האפריקאים שנשלחו אל שדות הקרב.
פלאט פרש בשנת 1945. הוא מת בלונדון בשיבה טובה בשנת 1975.
ויליאם פיטרסן הוא שחקן ומפיק אמריקאי, המוכר בעיקר כ"גיל גריסום", דמותו בתוכנית המצליחה של רשת CBS זירת הפשע CSI.
בנוסף הוא מוכר כ"וויל גראהם" בסרט הצייד.
פיטרסן נולד באוונסטון שבאילינוי, הוא הצעיר מבין ששת ילדיהם של ארתור פיטרסן והלן ג'ון.
אביו היה ממוצא גרמני ודני, הוא עבד בעסקי רהיטים.
לפיטרסן יש שני אחים ושלוש אחיות.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1972 בבית הספר התיכון בישוף קלי שנמצא בבויסי שבאיידהו.
לאחר מכן פיטרסן התקבל לאוניברסיטה של מדינת איידהו בעזרת מלגת פוטבול.
בזמן שהותו באיידהו, הוא לקח שיעורי משחק ששינו את דרכו בחיים, פיטרסן עזב את האוניברסיטה בשנת 1974 והגיע אל חבל הבסקים שם למד משחק.
פיטרסן התעניין בתרבות הבסקית, למד את השפה הבסקית ונתן לבתו את השם הבסקי מייטה ניריאה (אהובתי); היא נולדה בשנת 1975 ביישוב מונדרגון שבחבל הבסקים.
פיטרסן חזר לאיידהו עם מטרתו להיות שחקן, והופיע בתיאטרון הסטפנוולף.
בשנת 1985, פיטרסן עשה את פריצת הדרך הראשונה שלו כאשר כיכב בסרט האקשן של ויליאם פרידקין, "לחיות ולמות בלוס אנג'לס".
בשנה שלאחר מכן, בשנת 1986, פיטרסן כיכב בסרטו של מייקל מאן "הצייד", כששיחק בתור סוכן ה-FBI ויל גראהם (אנ').בגלל שתפקידו בסרט היה כל כך מתיש מבחינה רגשית, אחרי שלב הצילומים הוא עשה ככל שיכל כדי לפטור מעצמו את דמותו של גראהם.
הוא גילח את הזקן שלו, הסתפר וחימצן את השיער שלו לבלונד.
פיטרסן דחה תפקיד בסרט פלאטון של אוליבר סטון מכיוון שצולם בפיליפינים, דבר שהיה משאיר אותו רחוק ממשפחתו.
במקום זאת הוא עבד בסרט הטלוויזיה של HBO משנת 1987 "Long Gone".
פיטרסן גם הופיע כחלק מהסט של הסרט "12 המושבעים" משנת 1997, סרט זה היה רימייק לאותו סרט משנת 1957.
בין השנים 2000 עד 2010 הוא שיחק כד"ר גיל גריסום בדרמת הפשע "CSI" של רשת CBS.
ב-3 בפברואר 2009 הוא זכה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, רוב צוות הסדרה CSI השתתף בטקס זה.
בשנת 2015, הוא גילם את תפקידו של קולונל אמט דארוו בסדרת הטלוויזיה "מנהטן".
ב-9 בנובמבר 2017, עלה בבכורה המחזה של טרייסי לטס "הדקות" בתיאטרון "סטפנוולף" בשיקגו, בו גילם פיטרסן את דמותו של ראש העיר סופרבה.
ב-2021 חזר לסדרת ההמשך "CSI: לאס וגאס" לעונה הראשונה.
לפיטרסן יש בת, מייטה (נולדה ב-1975) מנישואיו הקודמים, ולה יש שני בנים.
פיטרסן התחתן עם בת זוגו ג'ינה סירון ביולי 2003. ב-5 ביולי 2011, נולדו להם תאומים, בן ובת, מפונדקאות.
+שנהפרויקטתפקידהערות1985לחיות ולמות בלוס אנג'לס1986הציידויל גראהם (אנ').1987Long Goneסרט טלוויזיה של HBO1996פחד199712 המושבעים
+שנהפרויקטתפקידהערות1990The Kennedys of Massachusetts1993בחזרה ליונה בודדה2000–2010CSIד"ר גיל גריסום2007ללא עקבות2015מנהטןקולונל אמט דארוו2021CSI: לאס וגאסד"ר גיל גריסום
ויליאם לי פלנקט, ברון פנלקט החמישי היה דיפלומט בריטי שבין שאר תפקידיו כיהן כמושל ניו זילנד בין השנים 1904 – 1910.
ויליאם פלנקט נולד בדבלין כבנם של ויליאם פנלקט ברון פלנקט הרביעי, שהיה הארכיבישוף של דבלין בשנים 1884 – 1897 ושל אשתו, אן, בתו של סר בנג'מין גינס, שהיה בן למשפחת הבעלים של מבשלת הבירה גינס וממנהליה.
הוא התחנך בבית הספר הארו שבלונדון ולמד בטריניטי קולג' שבדבלין.
ב-1889 נכנס פלנקט לשירות הדיפלומטי ונשלח לכהן כנספח בשגרירות הבריטית ברומא.
ב-1892 הוא מונה לשמש בתפקיד דומה בשגרירות בקונסטנטינופול ולאחר שנתיים פרש מן השירות.
ב-1894 הוא נשא לאישה את ויקטוריה אלכסנדרינה, בתו של הצעירה של פרדריק המילטון-טמפל-בלקווד שהיה בין שאר תפקידיו המושל הכללי של הודו והמושל הכללי של קנדה.
ויקטוריה נתנה את שמה ל"חברת פנלקט" (Plunket Society), חברה ניו זילנדית לקידום בריאותם של אימהות וילדים הפעילה עד היום.
ב-1897 ירש פלנקט את התואר ברון פלנקט מאביו ושלוש שנים לאחר מכן הוא התמנה להיות המזכיר האישי של הלורד קדוגן, הלורד לוטננט של אירלנד.
הוא המשיך למלא אותו תפקיד גם תחת יורשו של קדוגן, הלורד דדלי.
ב-1900 הוענק לו תואר מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי וב-1903 תואר אביר מפקד במסדר.
ב-1904 הוא התמנה לתפקיד מושל ניו זילנד ושנה לאחר מכן הוענק לו תואר אביר מפקד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
בצירוף מקרים כיהן באותה תקופה בן דודו, ארתור גינס, בתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ניו זילנד.
פלנקט כיהן בתפקידו עד 1910 ואז הוענק לו תואר אביר מפואר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
ב-1918 הוענק לו תואר אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
בתקופת כהונתו כמושל ניו זילנד הוא כיהן גם כנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של ניו זילנד.
הלורד פלנקט מת ב-24 בינואר 1920 בגיל 55 בלונדון.
הוא נקבר בבית הקברות פוטני וייל שבעיר.
ויליאם פליטווד שפרד היה עובד ציבור, מתמטיקאי וסטטיסטיקאי אוסטרלי-בריטי, הידוע בעיקר בזכות עבודתו בתחומי ההפרשים הסופיים, האינטרפולציה והסטטיסטיקה התאורטית, ובמיוחד בזכות תיקון שפרד הנקרא על שמו.
ויליאם פליטווד שפרד נולד בסידני, אוסטרליה.
הוא היה הבן השני של אדמונד שפרד, אזרח אנגלי שהיגר לאוסטרליה בשנת 1859 והתחתן עם אימו של ויליאם, גרייס מארי, בשנת 1860. אדמונד שפרד היה עורך דין וכיהן כשופט בבית המשפט העליון של קווינסלנד.
כשהיה בן 10, נשלח ויליאם ללמוד בבית ספר בבריזביין, אך נשאר ללמוד שם סמסטר אחד בלבד כיוון שמנהל בית הספר סבר שתלמיד מבריק שכמותו זקוק לסביבה לימודית טובה יותר, ולכן כדאי שילך לבית ספר באנגליה.
באנגליה הלך לבית הספר "צ'רטרהאוס סקול" שבמחוז סארי.
לאחר מכן הלך לטריניטי קולג' עם מלגה.
בשנת 1884 סיים את לימודיו כסטודנט למתמטיקה בעל הציונים הגבוהים ביותר באותה שנה (Senior Wrangler), תואר יוקרתי מאוד המוענק בטריניטי.
כל ארבעת הסטודנטים בעלי הציונים הגבוהים ביותר באותה שנה אומנו על ידי המתמטיקאי אדוורד ג'ון רות.
לאחר מספר שנים בהן התכונן להפוך לעורך דין המתמחה במשפט מקובל, הצטרף שפרד בשנת 1896 למחלקת החינוך של בריטניה כבוחן.
עד שנת 1914 הגיע לתפקיד עוזר מזכיר בוועדת החינוך.
הוא פרש בשנת 1921 בהיותו בן 58, עקב תוכנית ממשלתית שביקשה לעודד עובדי מדינה שצפויים לפרוש בשנים הקרובות לפרוש באופן מיידי.
כיוון שכלכלית לא היה יכול להרשות לעצמו לפרוש, הוא לקח עבודה כבוחן במבחני ההסמכה של קיימברידג' ובאוניברסיטת לונדון.
במקביל לעבודותיו אלו, הייתה לשפרד קריירה שלמה כמתמטיקאי, שאפשרה לו אף לקבל תואר דוקטור מקיימברידג' בשנת 1908 ולקבל מעמד חבר ב"רויאל סוסייטי אוף אדינבורו" (Royal Society of Edinburgh) בשנת 1932.
שפרד קיבל עידוד לנצל את כישוריו המתמטיים בתחום הסטטיסטיקה מפרנסיס גולטון, אותו פגש בימין בקיימברידג' כשביקר במעבדתו של גולטון.
בין השנים 1897–1907 פרסם שפרד מספר מאמרים על קורלציה, על חישוב מומנטים ועל תיקונים לחישובים.
לאחר 1907 החל להתמקד יותר בתחום האינטרפולציה.
ויליאם אליוט פייטון (; 7 במאי 1866 באימפריה הבריטית - 14 בנובמבר 1931 בלונדון, האימפריה הבריטית) היה גנרל בצבא בריטניה, אשר פיקד על הארמייה החמישית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
פייטון נולד ב-7 במאי 1866, כבנו השלישי של קולונל ג'ון פייטון, מפקד רגימנט הדרגונים ה-7 של המשמר (בין 1871-1876).