tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון השתלטו מיליציות חמושות על שטחים לפי חלוקת עדתית, הביאו לרוב להגירה בכפייה של אוכלוסייה שאינה נמנית עם עדת המיליציה השולטת במקום, לפעמים כתוצאה מטבח שבוצע בה.
חלק מהפליטים שבו למקום מגוריהם לאחר סיום מלחמת האזרחים.
מלחמת אבחזיה ניטשה בין השנים 1992 ל-1994, בין צבא גאורגיה לבין בדלנים אבחזים שזכו לסיוע של כוחות הפדרציה הרוסית.
בתום הלחימה בוצע הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה, בו גורשו מאבחזיה כ-250,000 גאורגים, שהיו כ-45% מתושבי החבל.
יש חוקרים המגדירים את עזיבת הפליטים היהודים ממדינות ערב כגירוש וכטיהור אתני.
טיהור אתני ממוסלמים ברפובליקה המרכז אפריקאית
טיהור אתני ממוסלמים ברפובליקה המרכז אפריקאית בוצע בשנת 2014.
רדיפת הרוהינגיה במיאנמר היא דיכוי צבאי מתמשך של בני הרוהינגיה במחוז ראקין שבמערב מיאנמר, על ידי הצבא והמשטרה במדינה, שהחל באוקטובר 2016 וכלל גירוש, רצח, אונס המוני, הצתות ומניעת ילודה.
הרדיפה הביאה לבריחת מאות אלפים מבני הרוהינגיה לבנגלדש.
מקרים של טיהור אתני כחלק מרצח עם
ברוב המקרים בהיסטוריה בהם התרחש רצח עם בוצע גם טיהור אתני.
גירוש האינטלקטואלים הארמנים כחלק מרצח העם הארמני
יצירת שטחי יודנריין ("נקיים מיהודים") בגרמניה הנאצית במהלך השואה
רצח, גירוש ומוות מרעב של מיליוני תושבים במהלך רצח העם בדארפור.
סמילודון (שם מדעי: Smilodon) הוא סוג טורף נכחד מתת-משפחת השנחרבים שחי באמריקה הצפונית והדרומית בתקופת הפליסטוקן, מלפני 2.5 מיליון שנים עד לתחילת ההולוקן לפני 10,000 שנה, אז נכחד.
לפי ההערכות הוא נחשב לאחד מגדולי החתוליים שהתקיימו אי-פעם.
הסמילודון הוא מאובנה הלאומי של קליפורניה שבה התגלה, בבורות הזפת בלה בריאה.
הכינוי "שן חרב" מתייחס לניבים הארוכים במיוחד של סוג זה.
למרות השם הנפוץ "טיגריס שנחרבי", הסמילודון אינו טיגריס, שכן הטיגריס שייך לסוג פנתר.
השם סמילודון מגיע מיוונית: σμίλη (סמיל), שפירושה "סכין חותכת", ו-οδόντος (אודונטוס), שפירושה "שן".
הסוג סמילודון תואר על ידי חוקר הטבע והפלאונטולוג הדני פיטר וילהלם לונד בשנת 1841. הוא מצא מאובנים של Smilodon populator במערות בעיירה קטנה במדינת מינאס ז'ראיס שבברזיל.
תוארו כמה מינים של סמילודונים, אך היום מוכרים לרוב רק שלושה.
הוכחות גנטיות מעידות שהמינים בסוג זה התפתחו מהחתוליים לפני כ-14–18 מיליוני שנים.
Smilodon gracilis: חי לפני 2.5 מיליון – 500,000 שנים.
זהו המין הקטן והקדום ביותר.
מעריכים שמשקלו היה בין 55–100 קילוגרם.
הוא התפתח מהמגנתריאון (Megantereon) באמריקה הצפונית, והמינים האחרים בסוג זה כנראה התפתחו ממין זה.
Smilodon fatalis: חי לפני 1.6 מיליון – 10,000 שנים.
החליף את ה-Smilodon gracilis באמריקה הצפונית ופלש גם למערב אמריקה הדרומית.
גודלו תאם את החתול החי הגדול ביותר כיום, טיגריס סיבירי, הוא הגיע למשקל 160–280 ק"ג.
הוא שכן בחלקים המזרחיים של אמריקה הדרומית.
הוא כנראה החתול הגדול ביותר שחי אי פעם, במשקל של 220–400 קילוגרם.
הוא היה בעל רגליים קדמיות וחזה מסיביים, הגיע לגובה 1.4 מטרים בכתף, לאורך ממוצע של 2.6 מטרים וזנב באורך 30 סנטימטרים.
הניבים העליונים שלו הגיעו לאורך 30 סנטימטרים ובלטו עד 17 סנטימטרים מחוץ ללסתו.
המינים של הסמילודון היו מהחתוליים הגדולים ביותר שאי פעם חיו.
סמילודון בוגר שקל כ-400 קילוגרם, תלוי במין.
היה לו זנב קצר, רגליים חזקות, צוואר שרירי וניבים ארוכים.
הוא היה בנוי בצורה מוצקה יותר מכל חתול מודרני.
הגב שלו היה קצר יחסית, והגפיים התחתונות שלו היו קצרות ביחס לעליונות בהשוואה לפנתריים מודרניים.
הדבר מצביע על כך שהוא לא התבסס על מהירות, אלא על כוח מתפרץ.
populator, היו כתפיים גבוהות מן המותניים, בדומה לצורה של צבוע כיום, בניגוד לגב הישר של המין S.
fatalis, שדמה יותר לחתולים של היום.
הסמילודון מפורסם בזכות ניביו, הארוכים יותר משל כל מיני החתוליים השנחרבים.
ניבים אלו הגיעו לאורך כ-28 סנטימטרים במין הגדול ביותר, Smilodon populator.
הניבים הללו היו שבירים ולא יכלו לנשוך לתוך עצם; מכאן שחתולים אלו לא השתמשו בניבים שלהם תוך כדי תפיסת הטרף, מחשש שיישברו.
רק כאשר טרפם הוכרע לגמרי הם היו נועצים בו את ניביהם כדי להעצים את אובדן הדם ולסגור את קנה הנשימה של הטרף, וכך להרוג אותו בזריזות.
אף על פי שהיו חזקים יותר משאר החתולים הגדולים, היו להם נקודת תורפה.
היה להם מבנה גולגולתי שונה שגרם לכך שנשיכתם הייתה חלשה יותר מאשר חתולים גדולים מודרניים.
אנליזה שנעשתה על הלסת הצרה שלו מראה שעוצמת הנשיכה שלו הייתה כשליש מזו של אריה.
אולם קיימת גם אנליזה שבדקה את חוזק שבירת הניבים (כוח הנשיכה המרבי שבו הניבים לא ישברו), המצביעה כי עוצמת הנשיכה שלו הייתה חזקה משל החתולים הגדולים כיום.
בנוסף, יכול היה לפתוח את הלסת שלו עד ל-120 מעלות, בניגוד לאריה שהלסת שלו נפתחת רק עד 60 מעלות.
סמילודון ניזון כנראה ממגוון רחב של טרף, שכלל: ביזון, טפירים, מקרוקניה, איילים, גמלים אמריקאים, סוסים ועצלנאי קרקע.
כמו שידוע אצל ההומותריום, ייתכן שגם צד ממותות ומסטודונים צעירים.
בבורות הזפת בלה בריאה שבקליפורניה נלכדו מאות שנחרביים, ייתכן שזה קרה כאשר ניסו לטרוף ממותות שהיו לכודות שם.
חתולים גדולים מודרניים הורגים את טרפם על ידי כך שהם סוגרים את קנה הנשימה שלו בנשיכה עד שהוא מת מחנק, דבר שעשוי לקחת כמה דקות.
שרירי הלסת של הסמילודון היו כנראה חלשים מדי, והניבים הארוכים והגולגולת השבירה שלו היו פגיעים לנשיכה תוך כדי מאבק או נשיכה של טרף רץ.
מחקר משנת 2007 הגיע למסקנה כי קרוב לוודאי שהוא נעזר בכוח של פלג גופו העליון כדי להכריע את הטרף לקרקע, ואז השתמש בניביו הארוכים לניקוב עמוק בגרון, דבר שהיה חותך את עורק הצוואר או את קנה הנשימה ומביא למוות מהיר של הקורבן.
הסמילודון נכחד בסוף תקופת הפליסטוקן, כ-10,000 שנים לפנה"ס, תקופה שבה נכחדו יונקים גדולים רבים באמריקה, טורפים ואוכלי צמחים.
האדם הפרה-היסטורי הגיע לצפון אמריקה בערך באותה תקופה, וייתכן שהיה לו תפקיד בהכחדת הסמילודון.
הסמילודון מופיע בסרטים, בסדרות ובמשחקי מחשב שונים:
דמותם של דייגו ושל שירה מסרטי עידן הקרח הם סמילודונים וכך גם הלהקה הראשית של דייגו.
בסרט 10,000 לפנה"ס נראה סמילודון הגדול בהרבה ממה שהיה במציאות.
סמילודון מככב בפרק החמישי של הסדרה ללכת עם חיות מסדרות ללכת עם...
הוא נראה גם בסדרה בראשית.
הסמילודון מופיע בפרק הרביעי של הסדרה פארק פרהיסטורי של נייג'ל מארוון, במהלכו נייג'ל מחזיר לפארק זוג סמילודונים.
הסמילודון מופיע בסדרות העולם החדש הפראי, מפלצות שפגשנו, מפלצות חוזרות לתחייה וענקי עידן הקרח.
הסמילודון מופיע בפרק הראשון של הסדרה טורפים פרהיסטוריים.
סמילודונים נראים בסדרה צ'ימה מ-2013.
במייטי מורפין פאוור ריינג'רס ובפאוור ריינג'רס: גאוות הדינוזאור מוצגים זורדים של סמילודונים.
הסמילודון לא נראה בסרטי פארק היורה, אך נראה בסדרה עולם היורה: מחנה הקרטיקון פרט המתקיף את החבורה ובהמשך נהרג בידי ספינוזאורוס.
בפארק היורה מוצגת בובת סמילודון ובעולם היורה: נפילת הממלכה מופיעה גולגולת סמילודון.
במשחקי Zoo Tycoon ו-Zoo Tycoon 2 נראים סמילודונים בתצוגות החיות הנכחדות.
כמו כן הסמילודון הוא המאובן הלאומי של מדינת קליפורניה.
באנימה וואן פיס יש פיראט בשם הוז הו מפיראטי חיות הפרא בקבוצת הטובי רופו שביכולתו להפוך לטיגריס שנחברי.
בספרו של ג'יימס רולינס "מושבת השטן" מופיעה גולגולת של סמילודון.
נמרי השחרור של טאמיל אלאם או טיגריסי השחרור של טאמיל אילם (בטמילית: தமிழீழ விடுதலைப் புலிகள், באנגלית: Liberation Tigers of Tamil Eelam, או בקיצור LTTE, מבוטא: אל-טי-טי-אי) היה ארגון צבאי טמילי בסרי לנקה שפעל נגד הממשלה בין השנים 1976–2009 במסגרת מלחמת האזרחים בסרי לנקה.
הארגון שאף להקמת מדינה עצמאית למיעוט הטמילי בסרי לנקה, שתיקרא טאמיל אלאם ותשכון בצפון־מזרח האי.
רוב מימונו הושג מתרומות טמילים בעולם.
מספר האנשים שנהרגו במאבק עד סופו בשנת 2009 נאמד בכ-70 אלף איש.
מנהיג הארגון היה ולופילאי פרבאקראן, שדגל בגישה של לחימה כוללת ואלימה הכוללת פיגועי התאבדות כנגד אזרחים.
אף על פי שהיו שהגדירו את הנמרים הטמילים כארגון טרור, כוחם היה קרוב יותר לזה של ארגון צבאי סדיר.
הנמרים הטמילים לא חששו לבצע פיגועים גם במקדשים בודהיסטים, ביניהם מקדש השן בקאנדי, הנחשב למקדש הבודהיסטי הקדוש ביותר בעולם, ולגייס לשורותיהם חיילים ילדים.
למרות שהארגון הוגדר כארגון טרור בארצות רבות (ביניהן ארצות הברית, בריטניה, הודו, אוסטרליה ומלזיה), רבים בסרי לנקה הכירו בו כגוף עמו צריכה הממשלה להשיג רגיעה על מנת להשכין שלום עם הטמילים, ולכן הוא לא הוצא מחוץ לחוק בסרי לנקה.
מועמד נתמך הארגון זכה בלמעלה מ-90% מהקולות המצביעים בבחירות המקומיות במחוז ג'אפנה.
בשנת 2017 הוצא הארגון מרשימת ארגוני הטרור הרשמית של בית הדין לצדק של האיחוד האירופי.
מאבקו של הארגון זכה בתחילתו לתמיכה ניכרת של הודו, ובפרט מדינת טאמיל נאדו שהזדהתה עם המיעוט הטמילי.
בעקבות הסכם השלום בין הודו וסרי לנקה ב-1987, הוצב כוח שמירת שלום הודי בצפון מזרח האי, הושגו הקלות לטמילים ונאספו כלי הנשק שלהם בידי ההודים.
עם הזמן, החלה מתגברת בקרב הטמילים התחושה כי שאיפותיהם לא ייענו.
גם ממשלת סרי לנקה חששה מנוכחות הכוח ההודי וכרתה לכאורה ברית עם הנמרים הטמילים.
אלו החלו בפעולות אלימות כנגד הכוח ההודי שהגיעו עד רצח ראש הממשלה ההודי רג'יב גנדי בידי מתאבדת טמילית.
מאז 2002 הארגון הכריז על הפסקת אש שהושגה בתיווך נורווגיה, אולם הלחימה בין הארגון לצבא סרי לנקה התחדשה ביולי 2005 ובינואר 2008 בוטלה הפסקת האש באופן רשמי על ידי ממשלת סרי לנקה.
בשלהי 2007 הרג חיל האוויר של סרי לנקה את מנהיג האגף המדיני של הארגון, ס.פ טאמילסלבאן.
בסוף שנת 2008 ובתחילת 2009 התעצמה הלחימה בין הממשלה לנמרים הטמילים, והממשלה הצליחה לכבוש את המעוזים האחרונים שלהם.
ב-2 בינואר כבשה את בירת המורדים קילינוצ'צ'י ודחקה את המורדים למובלעת קטנה בג'ונגלים בצפון מזרח האי.
ב-16 במאי הכריז נשיא סרי לנקה על ניצחון הצבא על המורדים, ויום אחר כך, הכיר גם הארגון בהפסדו אחרי שנמצאה גופתו של מייסד הארגון, ולופילאי פרבאקראן.
ב-17 במאי 2009 הכריז ארגון הנמרים על הנחת נשקו, משום שאין בכוחו להגן על תומכיו.
בנוסף קרא הארגון לממשלה לפתוח בשיחות שלום.
טידורה (אינדונזית: Tidore) הוא אי בקבוצת איי מאלוקו במזרח אינדונזיה, השוכן מערבית לאי הגדול יותר הלמהרה.
קצהו הדרומי מורכב מחרוט אפר (סוג של הר געש) המתנשא לגובה של 1,730 מטרים מעל גובה פני הים.
בצפון האי ניתן למצוא קלדרה, הנקראת סאבאלה, שבתוכה ניתן למצוא שני חרוטים געשיים קטנים.
ביערות חי קוסקוס כחול-עין, יונק כיס קטן שאנדמי לאי זה ולאי טרנאטה השכן.בתקופה הקדם-קולוניאלית, הייתה סולטנות טידורה מרכז פוליטי וכלכלי חשוב באזור, ויריבה מרה של סולטנות טרנאטה השכנה, הנמצאת מצפונה.
סולטאני טידורה שלטו על רוב החלק הדרומי של האלמאהרה, ובפרקי זמן מסוימים שלטו גם בבורו, אמבון וברוב האיים הקרובים לפפואה.
טידורה כרתה ברית חלשה עם ספרד במאה ה-16, וספרד הקימה על האי מספר מבצרים.
למרות אי האמון הדדי בין הטידורים והספרדים, הייתה נוכחותם של הספרדים עבור אנשי טידורה גורם מסייע בהתנגדותם לפלישות של אויביהם מטרנאטה, כמו גם ניסיונות ההשתלטות של ההולנדים שהקימו בסיס על טרנאטה.
ככל שהעוצמה הספרדית באזור התפוגגה לפני נסיגתם המלאה ממנו ב-1663, טידורה הפכה לאחת הסולטנויות העצמאיות ביותר באזור, והתנגדה לשלטון הישיר של חברת הודו המזרחית ההולנדית.
דבר זה בלט במיוחד בתקופת שלטונו של הסולטאן סאיפודין (1657 – 1689), כאשר חצר הסולטאן ניצלה את התשלום ההולנדי עבור התבלינים על מנת לחזק את הקשרים המסורתיים עם תושבי הפריפריה של האי.
כתוצאה מכך, הסולטאן זכה לכבוד בקרב אוכלוסיות רבות באי, וכמעט לא היה זקוק לסיוע צבאי הולנדי כדי לשמור על שלטונו, כפי שנעשה בטרנאטה.
טידורה נשארה סולטנות עצמאית, אך עם מעורבות הולנדית, עד לשלהי המאה ה-18. בדומה לטרנאטה, טידורה אפשרה לתוכנית ביעור התבלינים ההולנדית להמשיך בשטחה.
תוכנית זאת, שנועדה לחזק את המונופול ההולנדי על סחר התבלינים באמצעות הגבלת ייצורם למספר מצומצם של מקומות, החלישה מאוד את טידורה ופגעה בשליטתה על השטחים ההיקפיים שלה.
טיגריס סומטרה או טיגריס סומטרי (שם מדעי: Panthera tigris sumatrae) הוא תת-מין של טיגריס המצוי על האי האינדוניזי סומטרה.
הטיגריס הסומטרי הוא הקטן מבין כל תת-המינים של הטיגריס.
תוחלת חייהם כ-15 שנים בבר, וכ-20 שנים בשבייה.
הטיגריסים הסומטרים הם בדרך כלל בעלי חיים יחידאים (סוליטריים).פסיו של הטיגריס הסומטרי דקים מאלו של תת-מינים אחרים של הטיגריס, ורעמתו גדולה יותר משל אלו האחרונים.
הזכרים הבוגרים מגיעים לאורך של 2.50 מטרים מראשם לתחילת זנבם ובמקרים יוצאי דופן יכולים להגיע ליותר, ומשקלם הוא כ-145 ק"ג.
הנקבות מגיעות לאורך שני מטרים, ומשקלן כ-90 ק"ג בלבד.
חושי הראייה והשמיעה שלו חדים מאוד, בכפות רגליו קרומי שחייה חלקיים, ובזכות אלו הוא נחשב לשחיין מעולה, וזה יתרון גדול עבורו.
ובזכות גודלו הקטן הוא יכול לנוע בקלות בסבך הג'ונגל, והם מהירים, אתלטים וקופצים למרחק 10 מטרים וגובה 5 מטרים, והם הנתונים הטובים ביותר ביחס לשאר תת-המינים.
כול אלו מסייעים לו במהלך הטרף.
הטיגריס הסומטרי נוטה לצוד בשעות הלילה.
שיטת הציד העיקרית שלהם היא מעקב שקט אחרי טרפם, ותקיפתו במפתיע מאחור או מהצדדים.
הם יאכלו את כל מה שיצליחו לצוד, אבל עיקר מזונם הוא חזירי בר, טפירים מלאיים, איילי סמבר, מונטיאקים מצויים, סרואים סומטריים, מונטיאקים סומטריים, איילונים גדולים ועופות.
לעיתים רחוקות הם צדים קופי אורנגאוטן ואף גורי פיל סומטרי וגורי קרנף סומטרה.
הטיגריסים יכולים להתרבות בכל עת בשנה, אך לרוב הם מתרבים במהלך החורף או האביב.
הנקבה תיכנס להיריון בן 100 ימים לערך, ובסופו תמליט על-פי רוב שני גורים או שלושה.
תועד מקרה של לידת שישה גורים, אך מצבים אלו נדירים.
בצאתם לאוויר העולם עיני הגורים סגורות, ומשקל כל אחד מהם הוא כ-1.4 קילוגרמים.
עיניהם נפקחות לאחר עשרה ימים לערך, אולם משך זמן זה עשוי להתקצר.
בשמונת השבועות הראשונים לחייהם יזונו מחלב אמם, ולאחר מכן יצרכו מזון מוצק יותר במקביל ליניקה.
מהיניקה ייגמלו בגיל חמישה עד שישה חודשים.
את המאורה יעזבו הגורים לראשונה לאחר שבועיים מרגע לידתם, והם ילמדו לצוד בגיל חצי שנה.
עצמאות מלאה ישיגו בגיל שנה וחצי עד שנתיים.
אוכלוסייתו הפראית נאמדת בכ-400 עד 500 פרטים, שמרביתם נמצאים בפארקים הלאומיים ושמורות טבע, והשאר פזורים בשטחים שמוסבים בהדרגה לשימוש חקלאי.
הטיגריס הסומטרי חי רק בסומטרה.
שם הוא חי כמעט בכל בתי הגידול, החל מיערות נמוכים וכלה ביערות הרריים.
חלק משטח המחיה שלו אינו מוגן בחוק.
בישראל הטיגריס הסומטרי נמצא כמעט בכל גני החיות.
הטיגריס הסומטרי נמצא בסכנת הכחדה חמורה עקב הרס בתי הגידול שלו, וציד בלתי חוקי.
ישנם מאמצי שימור רבים, וביולי 2007 הוסכם על שיתוף פעולה מיוחד בין גופים ממשלתיים ולא-ממשלתיים שמטרתו שימור מינים המצויים בסכנת הכחדה, ובראשם הטיגריס הסומטרי.
למרות זאת, ציידים לא חוקיים ממשיכים להרוג פרטים רבים מדי שנה, וכ-66 פרטים נורו למוות בין 1998 ל-2000.
טיגריס הודו-סיני (שם מדעי: Panthera tigris corbetti), הקרוי גם טיגריס קורבט, הוא תת-מין של טיגריס המצוי במדינות הודו-סין: קמבודיה, לאוס, מלזיה, בורמה, תאילנד ווייטנאם.
השם טיגריס קורבט נובע משמו המדעי, והוא קרוי על שמו של הצייד והסופר ג'ים קורבט.
אורכו של טיגריס הודו-סיני זכר בוגר נע בין 2.55 ל-2.85 מטרים, משקלו בין 150 ל-195 ק"ג, והוא בעל גולגולת גדולה באורך של בין 319 ל-365 מ"מ.
אורכו של הזכר הממוצע הוא 2.74 מטר, ומשקלו 180 ק"ג.
פרטים גדולים יכולים לשקול עד 250 ק"ג.
אורך הנקבה הממוצעת הוא 2.44 מטר ומשקלה 115 ק"ג.
בכל המלטה נולדים 2–3 גורים.
טיגריסים הודו-סיניים הם חזקים ביותר.
יש מקרה מתועד של זכר גדול שנהרג ליד גבול וייטנאם-לאוס ב-1984. הטיגריס, שאורכו מקצה אפו עד לקצה זנבו היה 2.8 מטר, והיה במשקל של 250 ק"ג, הטיל מורא על כפרים בטריטוריה שלו למשך מספר שנים לפני שנהרג.
הוא הרג מעל לעשרה תאואים בכפרים, למרות ניסיונות הכפריים לעצור אותו.
כשכפר אחד בנה גדר בגובה 3 מטרים מסביב לשטח הבקר, הטיגריס הצליח לקפוץ מעל הגדר, להרוג עגל, ולקפוץ בחזרה, בזמן שהוא מחזיק בפיו עגל במשקל 60 ק"ג.
לבסוף הטיגריס נהרג כשתושבי הכפר הניחו מלכודת רובים ליד גופת תאו שהייתה מונחת שם.
גופתו של הטיגריס נמצאה בנחל במרחק 2 ק"מ ממקום המלכודת, עדות לכך שהטיגריס הלך מרחק רב למרות שסבל מפציעה אנושה.
טיגריסים הודו-סיניים חיים ביערות מבודדים באזורים גבוהים עד הרריים, רוב האוכלוסייה שוכנת בגבולות שבין המדינות.
הכניסה לאזורים אלה היא אסורה, פרט לביולוגים שניתנו להם אישורים לערוך סיורי שטח.
בגלל סיבה זו, ידוע מעט מאוד יחסית על הטיגריסים האלה.
הערכת אוכלוסייתו היא בין 1,227 ל-1,785 פרטים, אך נראה שמספר זה נמצא בחלק הדרומי של תפוצתו.
המקטע הגדול ביותר באוכלוסייתו מצוי במלזיה, אך התגלה שאוכלוסייה זו היא למעשה תת-מין אחר, הטיגריס המלאי, מה שגורם לגודל אוכלוסייתו להיות נמוך מן המצופה.
כל האוכלוסיות נמצאות בסיכון בגלל הרס בתי גידול והכלאות.
כאלף פרטים נותרו חופשיים ביערות לאוס, וייטנאם, קמבודיה, תאילנד ומיאנמר.
בווייטנאם, כמעט שלושה רבעים מהטיגריסים שנהרגו משמשים לרפואה סינית.
האוכלוסייה הענייה רואה את הטיגריסים כדרך להקל על העוני.
טיה מריה הוא ליקר קפה בעל 26.5% אלכוהול בנפח, על בסיס רום המיוצר בג'מייקה.
המשקה הומצא על ידי ד"ר אוונס (Dr.
Evans) בשנת 1947. טיה מריה מיוצרת מפולי קפה מסוג "ההר הכחול" מההרים במזרח ג'מייקה, וניל וסוכר.
על פי האגדה, באמצע המאה ה-17 בג'מייקה, האי היה שרוי במלחמות קולוניאליות.
אצילה ספרדייה הוכרחה לנטוש את ביתה עקב הקרבות העזים ובמהלך הכאוס המשתולל, המשרתת האישית שלה הספיקה, בקושי רב, להציל מעט מהרכוש המשפחתי, והחשוב מכל – תיבת אוצר אשר הכילה זוג עגילי פנינה שחורה ומתכון ישן וסודי של הליקר המשפחתי.
כאות להערכת תודה על מעשה זה, קראה הספרדייה האצילה למשקה על שם המשרתת – "TIA MARIA" הדודה מריה.
המותג טיה מריה נקנה על ידי חברת המשקאות האיטלקית אילווה בשנת 2009.
טיגריס לבן הוא כל טיגריס אשר בשל הבדל גנטי צבעו לבן או כמעט לבן.
הטיגריס הלבן איננו תת-מין נפרד.
גוונם יוצא הדופן של הטיגריסים הללו הפך אותם לפופולריים בגני חיות ומופעי חיות אקזוטיות.
קיימים כיום כמה מאות טיגריסים לבנים בשבי, בערך מאה מהם בהודו, ואוכלוסייתם בעלייה.
רוב הטיגריסים הלבנים הם טיגריסים בנגליים, אך ניתן למצוא גם הכלאות שונות, בדרך כלל עם הטיגריס הסיבירי.
קיימת וריאציה נדירה של הטיגריס הלבן המתאפיינת בהיעדרות חלקית או כמעט מוחלטת של פסים, מה שהופך אותו לכמעט לבן לחלוטין.
הגוון החיוור של הטיגריסים הלבנים נוצר על ידי נוכחות גן רצסיבי, הם אינם לבקנים, והם יכולים להתרבות גם עם הטיגריסים הכתומים.
לכן, אם שני ההורים הטרוזיגוטים, כלומר כתומים אך נשאים של הגן, יש סיכוי של 25% שהצאצא יהיה לבן.
אם טיגריס לבן מתרבה עם טיגריס כתום הטרוזיגוט, קיים סיכוי של 50% שהצאצא יהיה לבן, ואם טיגריס לבן מתרבה עם טיגריס כתום הומוזיגוט, כל הצאצאים יהיו כתומים ונשאים של הגן.
משום שלטיגריסים הללו היסטוריה של הכלאות רבות הם בעלי פגמים גנטים שונים, והם נוטים לפזול וראייתם אינה טובה כמו של טיגריסים רגילים.
בעיות גנטיות אחרות כוללות קלאב פוט, בעיות כליות, ועמוד שדרה וצוואר עקומים.
בישראל ניתן לראות טיגריס בנגאלי לבן בגן החיות הלימודי חיפה שהוטס מגן החיות במוסקבה ב-2009. אחותו שהגיעה עימו מתה בשנת 2018.
הספר "טיגריס לב" מאת ארווינד אדיגה.
טיהאן (בהונגרית: Tihany) הוא כפר בגדה הצפונית של אגם בלטון שבהונגריה, בראש חצי אי הנושא אף הוא שם זה.
הכפר שוכן הן לחופו של אגם הבלטון והן לצידו של "האגם הפנימי", אגם קטן הכלוא בתוך שטח חצי האי.
במרכז הכפר ובנקודה הגבוהה ביותר בו כנסייה ומנזר בנדיקטינים שהוקמו לראשונה ב־1055 על ידי אנדראש הראשון, הקבור בקריפטה של הכנסייה.
המנזר התייחד בכך ששילב נזירות בנדיקטינית עם נזירים ביזנטים.
המסמך המתעד את הקמת הכנסייה הוא העדות הכתובה הקדומה ביותר לשפה ההונגרית.
הכנסייה נבנתה מחדש ב־1754 בסגנון הבארוק.
ב־1921 הוחזק כאסיר במקום קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
הכנסייה ונוף האגם הנשקף ממנה מהווים נקודת משיכה לתיירים.
מרחבת הכנסייה ועד המעגן שלמרגלותיה משתרע יער המהווה שמורת טבע.
במאה ה־18 וה־19 נודע המקום בהד המיוחד המהדהד בו ועליו נכתבו שירים, בהם מאת המשורר ההונגרי הלאומי מיהאי ורשמארטי.
אולם, בשל בנייה ושינויים בנוף נעלמה התופעה.
ההכנסה לנפש ומחיר הדיור בכפר הם הגבוהים ביותר בהונגריה.
בטיהאן חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
טיגריס ג'אווה (שם מדעי: Panthera tigris sondaica) הוא תת-מין נכחד של טיגריס שהיה קיים באי ג'אווה שבאינדונזיה.
יחד עמו באי היו גם תת-המינים טיגריס באלינזי וטיגריס טרינילי שאף הם נכחדו.
תת-המין היה קטן ביחס לשאר המין שבאסיה, אך גדול ביחס לתת-המין השני שבאי, הטיגריס הבאלניזי.
הנקבות, הקטנות יותר מן הזכרים, שקלו כ-75 עד 115 ק"ג.
הפרווה שלהם הייתה מפוספסת בפסים ארוכים לאורך הגוף, שהיו מעט יותר גדולים מאשר של טיגריס הסומטרה.
החוטם היה ארוך וצר, כיפת הגולגולת צרה באופן משמעותי, והשן החותכת הגדולה (Carnassials) ארוכה באופן יחסי.
גודלו הקטן יחסית של הטיגריס נובע מכלל ברגמן, הקובע כי גודלם של יונקים ינבע ישירות מהאקלים השורר באזור גידולם, כך שבאזור חם יחסית תינתן עדיפות בברירה הטבעית לפרטים בעלי ממדי גוף קטנים יותר.
עם זאת עקבותיהם גדולות יותר מאשר של הטיגריס הבנגלי.
בתחילת המאה ה-20 אוכלוסיית האי ג'אווה מנתה כ-28 מיליון בני אדם, וכמות גידולי האורז לא עמדה בכמות הדרישות של האוכלוסייה הגדלה בקצב מהיר.
בשל כך, הוחל בבירוא יערות טבעיים בקצב מזורז.
יערות אלו, ואוכלוסיית החי שבהם, היו בית גידול עבור הטיגריס.
בשנת 1938 יערות כיסו 23 אחוז משטח האי, ובשנת 1975 רק 8 אחוז מהאי היה מיוער.
בנוסף, אוכלוסיית אייל טימור, שהיה טרפו העיקרי של הטיגריס, סבלה ממספר מחלות שצמצמה את מספרם, כך שגם היצע הטרף עבור הטיגריס היה נמוך במיוחד.
הדיווח המאומת האחרון על תת-המין הוא משנת 1979, כשכבר בשנת 1971 נורתה האם האחרונה שנצפתה, ומאז לא נראו עוד גורים של תת-המין.
במשך השנים נעשו עשרות דיווחים בלתי מאומתים על הטיגריס, אך עד כה לא נמצא אישוש לטענות אלו.
טיגריס דרום-סין (שם מדעי: Panthera tigris amoyensis) הוא תת-מין נדיר ביותר של טיגריס.
בתי גידולו היו מחוזות פוג'יין, גואנגדונג, חונאן, ג'יאנגשי אשר בדרום סין.
תת-מין זה מסווג בסכנת הכחדה חמורה ונראה שרוב הפרטים שבטבע נכחדו.
בסוף 1990, עוד ניתן היה להבחין בטבע בכמות סבירה של פרטים.
הצפיפות הנמוכה הביאה לפיצול תאי הגידול ובכך להכחדה של לא מעט מבתי הגידול המבודדים.
זאת, ולחצי אדם אחרים הביאו לכך שנותרו בטבע עתה לכל היותר 40 פרטים.
מרבית בני תת-המין נמצאים היום בתוכנית שימור במספר גני חיות ושמורות טבע בסין וגם בדרום אפריקה, אף שאין במדינה טיגריסים טבעיים.
לטיגריס דרום סין יש פרווה ארוכה המכסה את גופו, ארוכה משל הטיגריס הבנגלי אך קצרה יותר משל הטיגריס הסיבירי.
גופו קטן יחסית, אורך זכר ממוצע נע בין 2.45 לבין 2.65 מטרים.
זכרים גדולים יכולים להגיע גם לאורך של 2.75 מטרים.
אזור התפוצה ההיסטורי של טיגריס דרום סין השתרע על פני שטח עצום של 2,000 ק"מ (1,200 מייל) ממזרח למערב ו 1,500 ק"מ (930 מייל) מצפון לדרום בסין.
ממזרח הוא משתרע בין מחוזות ג'יאנגשי (Jiangxi) וג'ג'יאנג מקו הרוחב 120° מזרח, והשתרע מערבה דרך מחוזות גוויג'ואו וסצ'ואן עד לקו רוחב 100° מזרח.
הנקודה הצפונית ביותר של תחום התפוצה הייתה באזור הר צ'ין-לינג והנהר הצהוב בקו רוחב 35° צפון לערך, והדרומית ביותר הייתה במחוזות גואנגדונג (Guangdong), גואנגשי ויונאן בקו רוחב 21° צפון.
סביר להניח שאוכלוסיית טיגריס דרום סין הייתה מחוברת בעבר, לאורך תקופות הפליסטוקן המאוחרת והולוקן, לאוכלוסיית הטיגריסי הסיבירי דרך מסדרונות טבעיים באגן הנהר הצהוב, לפני שבני האדם הפריעו לזרימת הגנים .
טיגריס מלאי (שם מדעי: Panthera tigris jacksoni), הוא תת-מין של טיגריס.
תפוצתו באיי דרום-מזרח אסיה ובעיקר במדינת מלזיה.
בעבר הוגדר תחת המין טיגריס הודו-סיני.
בשנת 2004 הוגדר כמין ייחודי לאחר שניתוח DNA קבע שהוא מין נפרד.
הטיגריס מצוי בחצי האי המלאי, מערב מלזיה ובמערב תאילנד.
קלוב דה פוטבול טיגרס דה לה אוניברסידד אאוטונומה דה נואבו לאון (בספרדית: Club de Fútbol Tigres de la Universidad Autónoma de Nuevo León), המכונה בקיצור טיגרס UANL, או בפשטות טיגרס, הוא מועדון כדורגל מקסיקני מהעיר סן ניקולאס דה לוס גרסה שבמדינת נואבו לאון.
המועדון נוסד ב-7 במרץ 1960 ומשחק את משחקיו הביתיים באצטדיון אוניברסיטריו.
צבעי המדים של המועדון הם צהוב וכחול.
לזכותו של המועדון 7 תוארי אליפות ליגת העל המקסיקנית וזכייה בליגת האלופות.
למועדון יריבות ארוכת שנים עם מועדון מונטריי - שניהם משתייכים למטרופולין מונטריי - והמפגשים ביניהם קיבלו את השם "אל קלאסיקו רחיו", או "אל קלאסיקו רחיומונטאנו" (El Clásico Regiomontano).
ב-1957 נוסד מועדון בשם "קלוב דפורטיבו נואבו לאון", שכונה "חבטוס" (Jabatos, חזירי בר).
הקבוצה התבססה על קבוצת "דפורטיבו אנאואק" (Deportivo Anáhuac) שזכתה לפני כן ב"ליגת הצפון" המקומית.
באותן שנים שיחק המועדון בליגת המשנה המקסיקנית.
ב-7 במרץ 1960, עקב בעיות כלכליות, הועבר המועדון לאחריות האוניברסיטה האוטונומית של נואבו לאון והחל להשתמש בכינוי "טיגרס" (נמרים).
בספטמבר 1962, שוב עקב בעיות כלכליות, שב המועדון לחסות תחת "קלוב דפורטיבו נואבו לאון" (חבטוס).
בעוד "חבטוס" עלתה לליגת העל בסוף עונת 1995/96, מועדון "טיגרס" נוסד מחדש תחת אוניברסיטת נואבו לאון בספטמבר 1967, והפעם באופן סופי.
המועדון שיחק בליגת המשנה עד סוף עונת 1973/74, אז זכה באליפות טורניר זה והעפיל לליגת העל.
הקבוצה הפתיעה את הליגה כשזכתה בגביע המקסיקני בתום עונת 1975/76, לאחר ניצחון בגמר על קבוצת אמריקה.
באותן שנים כיכב במועדון תומאס בוי, מלך השערים ההיסטורי של הקבוצה (102 שערים).
עונת 1995/96 הביאה עמה לקבוצה הצלחה וכישלון.
הקבוצה זכתה בגביע מקסיקו לאחר שגברה על אטלס (2:1 בסיכום המפגש הכפול, כולל ניצחון חוץ במשחק השני), אך היא נאלצה להיאבק על הישארותה בליגה, בשל ממוצע נקודות רב שנתי נמוך (באותה שנה הניקוד שהשיגה העניק לה כרטיס לפלייאוף האליפות), וכשלה בכך.
המשחק המכריע התקיים דווקא מול מונטריי, שניצחה 2-1. משחק זה מכונה "אל קלאסיקו דל דסנסו" (הקלאסיקו של הירידה).
בליגת המשנה שהתה הקבוצה עונה אחת בלבד, כשהיא זוכה בשני הטורנירים שהתקיימו באותה שנה (אינביירנו 1996 ווראנו 1997).
בשנת 2011 זכתה הקבוצה בתואר האליפות השלישי שלה, לאחר שגברה בגמר על סנטוס לגונה (4:1 בסיכום המפגש הכפול).
בשנת 2014 ניצחה הקבוצה את קבוצת אלבריחס דה אואחאקה בגמר מהדורת הקלאוסורה של גביע מקסיקו, ובכך זכתה בפעם השלישית בתולדותיה בגביע הלאומי.
באותן שנים בלטו בקבוצה דמיאן אלברס, לוקאס לובוס, קרלוס סלסידו, אלן פולידו ודניליניו.
בשנים שלאחר מכן התחזקה הקבוצה עם שחקנים בינלאומיים כמו השוער נאוול גוסמאן הארגנטיני, אחידיו ארבאלו ריוס האורוגוואי, חופרה גרון האקוודורי, רפאל סוביס הברזילאי ואנדרה פייר ז'יניאק הצרפתי, והצליחה להעפיל לגמר גביע ליברטדורס בשנת 2015 (בתקופה שנציגות מקסיקו השתתפו במפעל), שם הפסידה לריבר פלייט (0:3 בסיכום המפגש הכפול).
בדצמבר 2015 זכתה הקבוצה באליפות האפרטורה, לאחר שגברה בגמר על אוניברסידד נסיונל (4:4 בסיכום המפגש הכפול, 4:2 בפנדלים).
בדצמבר 2016 שוב זכתה הקבוצה באליפות האפרטורה, לאחר 2 תוצאות תיקו וניצחון בפנדלים מול אמריקה.
במאי 2019 זכתה טיגרס באליפות הקלאוסורה, לאחר שגברה על
לאון בצמד מפגשי הגמר (1-0 בסיכום שני המשחקים).
לאחר שהפסידה שלוש פעמים בגמר ליגת האלופות של CONCACAF (בעונות 2015/16, 2016/17 ו-2019), זכתה הקבוצה בתואר בינלאומי ראשון כשגברה על מועדון הכדורגל לוס אנג'לס בתוצאה 2-1 בגמר מהדורת 2020, שנדחה עקב מגפת הקורונה ושוחק במשחק בודד באצטדיון אקספלוריה.
טיגריס כספי (שם מדעי: Panthera tigris virgata; קרוי גם טיגריס פרסי או טיגריס טוראן), הוא תת-מין נכחד של טיגריס שחי במרכז אסיה ונכחד מן העולם כנראה בין 1950 ל-1970. הוא תואר לראשונה בשנת 1815 על ידי הזואולוג הגרמני יוהאן קרל אייליגר.
תת-מין זה היה השני בגודלו בתת-המינים של הטיגריס לאחר טיגריס סיבירי, ומחקרים מוכיחים קרבה גנטית רבה בין השניים, כשיש אף טענות שהטיגריס הכספי הוא למעשה אוכלוסייה מערבית של טיגריס סיבירי.
הטיגריס הכספי היה נפוץ ממערב סין עד טורקיה, ובעיקר סביב הים הכספי שנתן לו את שמו.
הגורמים העיקריים להכחדתו היו ציד ואובדן בית גידול נרחב למטרות חקלאות.
על אף שהוחזק בתקופות מסוימות בשבי, לא נותרה שום אוכלוסייה שבויה בעת הכחדתו.
מספר עורות ופוחלצים של תת-מין זה נמצאים במספר מוזאונים ברחבי העולם.
מבנה הגוף של הטיגריס הכספי היה בדרך כלל פחות מסיבי מזה של הטיגריס הסיבירי, וגודלו הממוצע היה נמוך ממנו במקצת.
עם זאת מבנה הגוף עדיין היה גדול, מוצק וכבד משל תת-המינים האחרים.
באזור הגאוגרפי טורקסטן, תועדו זכרי טיגריסים כספיים עם אורך גוף של 200 ס"מ (2 מטר), אם כי נרשמו גם דיווחים על אורך גוף של 270 ס"מ, מה שכנראה מהווה את הגודל המקסימלי שלהם.
הנקבות היו קטנות יותר מהזכרים - בדרך כלל עם אורך גוף שנע בין 160 ל-180 ס"מ.
המשקל המרבי הידוע של תת-מין זה היה 240 ק"ג.
אורך הגולגולת המרבי של הזכרים היה 297–365 מילימטר, ושל הנקבות 195–255 מילימטר.
אף על פי שהטיגריסים הכספיים מעולם לא הגיעו לגודלם של הטיגריסים הסיבירים, ישנם דיווחים על פרטים גדולים מאוד יחסית לגודל הממוצע של תת-מין זה.
בינואר 1954 למשל, נורה טיגריס באזור טורקסטן ליד סומבר בקופט-דאג, ואורך גולגולתו היה 385 מילימטר - הרבה יותר מהאורך המקסימלי של תת-המין הכספי, ועולה במעט על אורך הגולגולת של רוב הטיגריסים הסיבירים.
גובה הכתפיים היה כנראה בסביבות 1.30 מטר ולמעלה מזה.
הרגליים הקדמיות של הטיגריס הכספי בלטו בכך שהן היו עבות ומסיביות בצורה יוצאת דופן.
הכפות של הרגליים הקדמיות היו גדולות ועבות, והטפרים היו גדולים במיוחד אצל תת-מין זה.
האוזניים היו קצרות וקטנות יחסית, והזנב היה ארוך ועבה בדומה לתת-מינים רבים.
לטיגריס הכספי הייתה פרווה בעלת צבע רקע מגוון של גוני כתום, זהוב וצהבהב, אם כי לרוב היא הייתה יותר בהירה ואחידה בצבעה משל טיגריסים במזרח הרחוק.
הפרווה הייתה לבנבנה במותניים, בלחיים, בלוע, בצדדים הפנימיים של הרגליים וסביב העיניים.
בניגוד לתת-מינים אחרים שאצלם נפוץ שהפס מתחלק למעין אליפסה עם פרווה בהירה במרכז, אצל תת-המין הכספי האליפסות היו צרות יותר ובעלות צבע כהה לרוב.
הפסים היו צרים וברורים יותר על הפרווה מאשר אצל הטיגריס הסיבירי; עם זאת הוא די דמה לאחרון בכך שצבע הפסים שלו לא היה שחור אלא גוונים של חום או קינמון.
דפוסי פסים שחורים לגמרי היו מצויים רק בראש, בצוואר, אמצע הגב וקצה הזנב.
דפוס הפסים שבזנב היה עבה יותר ופחות מפותח משל טיגריסים אחרים, ודמה יותר לזנבם של הברדלסים עם פסים שחורים ולבנים לסירוגין.
על פי תיאורים תת-מין זה זוהה בקלות בחורף בשל השערות הארוכות שהיו לו על הגחון, והרעמה הקצרה שהייתה לו על העורף, והוא גם התאפיין ברעמה ארוכה בצדדי הלחיים.
מהתמונות הבודדות של המין ניתן לראות שהוא גם בעל רעמה ארוכה דמוית זקן באזור הסנטר.
הטיגריס הכספי היה נפוץ במרכז אסיה.
תפוצתו המדינית השתרעה על צפון מזרח טורקיה, דרום גאורגיה, מרבית ארמניה, דרום ומרכז אזרבייג'ן, מרבית האזור הצפוני של איראן, מערב ומזרח טורקמניסטן, צפון מרכז ומערב אפגניסטן, מרכז ודרום מזרח אוזבקיסטן, מערב טג'יקיסטן, חלקים גדולים מקירגיזסטן, מזרח, דרום מרכז ודרום מערב קזחסטן ומערב סין העממית.
בתקופה מוקדמת יותר הטיגריס הכספי היה נפוץ גם בצפון עיראק ואולי גם במערב מונגוליה ודרום מרכז רוסיה.
בית הגידול של הטיגריס הכספי היה יערות דלילים, יערות הררים ומנגרובים, ובעיקר סבך של שיחים, קנים צפופים ועשבי "טוג'אי", לאורך נתיבי מים ואגני ניקוז של נהרות שהיו נמצאים לרוב בתוך סביבה מדברית כדוגמת נהר אמו דריה וסיר דריה.
הוא היה מצוי בגבהים של 3,000 מטר ומעלה באזורים מסוימים.
התפוצה המקוטעת שלו נבעה מהצורך בקרבה למקורות מים וסבך באזורי המדבר, וכנראה גם בשל כך שהפרסתנים המהווים את טרפו העיקרי היו מוגבלים לאזורים אלה.
הטמפרטורות בתחומי המחייה שלו היו עד מינוס 10 בחורף עד 36 מעלות בקיץ, וכמות המשקעים הממוצעת נעה בין 89 מילימטר בלבד באזורים המדבריים, עד ליותר מ-2,000 מילימטר באזורים הררים במערב.
לא ידוע הרבה על האקולוגיה של תת-המין או על גודל השטח שכל פרט היה תופס.
הטיגריסים הכספיים נאלצו לשוטט באופן נרחב על פני אזורי מרעה ושפת הנהרות בעקבות עדרי הפרסתנים שהיו הטרף העיקרי שלהם.
מסיבה זאת הם זכו לכינוי "נמר הדרכים" או "הנמר הנודד" על ידי הקזחים.
באופן כללי פריט המזון העיקרי היה חזיר בר שהיה מצוי בכמויות גדולות באזורי הנהרות, ולאחר מכן אייל בוכרי (תת-מין של אייל אדום) ואייל סיבירי - בייחוד באזור המרכזי של התפוצה.
בעלי חיים אחרים שהיו נטרפים על ידם בצורה פחותה יותר הם אייל כספי (תת-מין נוסף של אייל אדום) בבקעת הים הכספי, צבי הזפק, פרא וכבש אוריאל - בעיקר באיראן, תנים, חתולי ביצות ומכרסמים באזור נהר אמו דריה, סאיגות, קיאנגים, סוסי פרז'וואלסקי, כבשים ארגאלים ויעלים סיבירים באזור ימת אראל ובהרי פמיר.
ייתכן כי הטיגריס היה תוקף לעיתים רחוקות גם ביזון אירופאי בתקופה שעדיין היה נפוץ באזור.
הטיגריסים גם תפסו דגים באזורים מוצפים, נהרות ותעלות השקיה.
בחורף בעקבות חוסר מזון הם נהגו לתקוף כלבים ובעלי חיים מבויתים אחרים שאיבדו את דרכם.
הטיגריסים הכספיים שתו מים בעיקר מנהרות ונחלים, ובעונות מסוימות גם מהאגמים הגדולים כאשר מימיהם היו פחות מלוחים.
ציד שיטתי התבצע גם הוא במכוון מכיוון שהטיגריס נתפס כאיום על החקלאים, ומרביתו נעשה בעיקר על ידי אנשי הצבא שהותקפו לא פעם על ידי הטיגריס כאשר רכבו עם סוסיהם; עד מלחמת העולם הראשונה, לפחות 100 טיגריסים נהרגו מדי שנה ביערות והסבכים שסביב הנהרות בטורקסטן, ופרוותם נמכרה במחירים גבוהים.
כתוצאה מכריתת היערות והציד, הטיגריס הכספי שהיה בין החיות הגדולות באזור נדחק יותר ויותר לאזורי יער מרוחקים, ולאחר שגם אלה נכרתו הוא נדחק רחוק יותר לאזורי ההרים, עד ששם הושמד בהדרגה על ידי ציידים ומקומיים.
במקביל התרחשה גם ירידה גדולה באוכלוסיות הטרף של הטיגריס, הן על ידי אובדן בית גידול והן על ידי ציד והתפרצות מחלות.
ציד פרוע התרחש גם בכל מדינות האזור בעיקר לפרווה היקרה שמחירה עלה משנה לשנה.
להלן התצפיות האחרונות על הטיגריסים באזורים שונים:
בעיראק, הטיגריס הכספי האחרון נורה ליד מוסול בשנת 1887.
באזור הקווקז, הטיגריס הכספי האחרון נורה בשנת 1922 ליד טביליסי, שבגאורגיה, לאחר שטרף בעלי חיים מקומיים.
בקזחסטן, הטיגריס הכספי האחרון נצפה בשנת 1948 בסביבות נהר אילי, שהיה המעוז האחרון שלו באזור של האגם ימת בלחש.
בטורקמניסטן, הטיגריס האחרון נורה בינואר 1954 בעמק נהר סומבאר.
באיראן אחד מהטיגריסים האחרונים נורה במחוז גולסתאן בשנת 1953, והפרט האחרון כנראה במדינה נצפה באותו אזור בשנת 1958.
הטיגריסים הכספיים האחרונים בסין נעלמו מאגן טארים ב-1920 ומהרי טיין שאן ליד העיר אורומצ'י ב-1960.
באוזבקיסטן התיעוד האחרון של הטיגריס היה באזור נהר אמו דריה בשנת 1986, אם כי זה לא היה מאומת לחלוטין.
בטורקיה ישנן טענות שהפרט האחרון נורה כנראה בשנת 1970 בארדהאן.
מסקרים ושאלונים שנעשו על ידי WWF בדרום מזרח טורקיה עלה כי ניצודו כל שנה כ-8 טיגריסים עד אמצע שנת 1980, וכנראה הם שרדו באזור עד 1990.
ישנם דיווחים כי הטיגריס הכספי האחרון בעולם נורה ב-1997 בצפון-מזרח אפגניסטן.
אף על פי שהתאריך הרשמי של ההכחדה של תת-המין הוא שנת 1950, מהדיווחים דלעיל עולה כי הוא שרד לפחות עד 1970 או עד 1997. לטענת מספר חוקרים, הדיווחים על טיגריס כספי בשנות ה-90 מהווים למעשה בלבול עם נמר פרסי.
ישנה אפשרות קלושה ביותר כי הטיגריס הכספי קיים עד היום באזורים נידחים.
בשנת 1938, הממשלה הרוסית הקימה בטג'יקיסטן אזור מוגן ראשון לתת-המין הכספי בשם "טיגרובאיה בלקה" שפירושו "ערוץ הטיגריס" או "עמק הטיגריס"; השם ניתן לשמורה בעקבות שני קציני צבא רוסים שהותקפו על ידי טיגריס לאחר שרכבו על סוסיהם בערוץ יבש של נהר באזור.
שמורה זאת הייתה המעוז האחרון של הטיגריס בברית המועצות, והיא הייתה סמוכה לגבול האפגני.
הפרט האחרון נצפה שם בשנת 1958. מאז 1947 הטיגריס היה מוגן בחוק באופן רשמי בברית המועצות, ובאיראן משנת 1957, כשקנסות כבדים ניתנו לציידים לא חוקיים, אם כי ההגנה באה באיחור רב מידי.
הטיגריס הכספי סווג על ידי IUCN כבעל חיים "נכחד" (EX) החל משנת 2003.
התפוצה התפצלה כנראה לשתי קבוצות נפרדות ומבודדות במזרח הרחוק הרוסי ובמרכז אסיה בעקבות התפשטות של התיישבות ומסחר של בני האדם - בסביבות ה-1900, כך שאם זה נכון הבידוד בין תת-מינים אלו התרחש רק במאה השנים האחרונות.
מכיוון שהטיגריס הכספי זוהה כבעל גנטיקה קרובה מאוד לטיגריס הסיבירי, היו דיונים רבים האם כדאי להקים אזור מוגן ובטוח באזור התפוצה ההיסטורי של הטיגריס הכספי במרכז אסיה ולהביא לשם פרטים של טיגריס סיבירי.
אחד מהמקומות שהוצעו לפרויקט השחזור, כאזור פוטנציאלי להקמת אוכלוסייה של תת-המין היה הדלתא של נהר אמו דריה.
מבדיקה של יזמים וחוקרים מטעם ארגוני השימור עלה, כי על מנת להחזיק אוכלוסייה משמעותית של כ-100 פרטים סיבירים, יידרש שטח של לפחות 1,900 קמ"ר הכולל בתי גידול מתאימים עם אוכלוסיות עשירות של טרף לטיגריסים.
מכיוון ששטח כזה אינו זמין בעקבות החקלאות באזורים הפוטנציאלים בדלתא, ההצעות של שיחזור האוכלוסייה אינן ישימות בשלב זה.
אף על פי שהטיגריס הכספי הוחזק בתקופות מסוימות בשבי - כפי שניתן לראות את התמונות משנת 1899 בגן החיות של ברלין, לא נעשו פעולות להקמת אוכלוסיית-רבייה בשבי.
טיגריס כספי שבוי תועד גם אצל המלך האפגני - ראזי מוחמד איוב חאן; הלה קיבל במתנה גור טיגריס מאחד מנכדיו של השאה נאסר א-דין שאה קאג'אר - הנסיך הפרסי ג'יסאר מסעוד.
ישנה תמונה של המלך האפגני לצד גור הטיגריס בביתו בטהראן, לאחר שהלה נמלט מאפגניסטן כתוצאה מהמלחמה האנגלו-אפגנית השנייה.
השרידים שנותרו מהטיגריס הכספי הם מספר עורות ופוחלצים במוזאונים ברחבי העולם, וכן תמונות בודדות של טיגריסים חיים או טיגריסים שניצודו.
בין המוזאונים שבהם ניתן לראות עורות או פוחלצים של הטיגריס הכספי ניתן למנות את מוזיאון הטבע הבריטי, מוזיאון הטבע האיראני, המוזיאון הזואולוגי הסיבירי, בית הספר לרפואה בבאקו שבאזרבייג'ן, המכון לזואולוגיה באלמה-אטה שבקזחסטן, והמוזיאונים הזואולוגים במוסקבה ובסנט פטרבורג שברוסיה.
טיהומיר "טים" אורשקוביץ' (בקרואטית: Tihomir "Tim" Orešković; נולד ב-1 בינואר 1966 בזאגרב) הוא יזם ופוליטיקאי קרואטי-קנדי, שכיהן כראש ממשלת קרואטיה במהלך שנת 2016.
אורשקוביץ' הוא הראשון בין ראשי ממשלות קרואטיה שאינו חבר באחת המפלגות והראשון שחי את רוב שנותיו בחו"ל (גדל והתחנך בקנדה).
בהכשרתו הוא כימאי ובוגר פקולטה למנהל עסקים.
אורשקוביץ' נולד בזאגרב, בירת קרואטיה, בשנת 1966, בימי השלטון הקומוניסטי בארצו, כבנם של דאנה אורשקוביץ' וג'ורג'ה (ג'ורג'יצה) אורשקוביץ' לבית לאדיץ'.
אחרי לידתו היגרה משפחתו למדינת אונטריו בקנדה והתיישבה בעיר המילטון.
הוא למד בשנים 1985-1989 כימיה באוניברסיטת מקמאסטר ובשנת 1991 סיים בה תואר שני למנהל עסקים.
החל משנת 1992 עבד אורשקוביץ' במחלקת הכספים של חברת התרופות איליי לילי, אחר כך ב"נובופארם"-קנדה, הנמצאת בימינו בבעלות חברת טבע.
אחרי שהחברה הישראלית רכשה את חברת התרופות הקרואטית "פליווה", היה אורשקוביץ' לסמנכ"ל הכספים של "פליווה" ,אחר כך למנהל שלה.
החל משנת 2009 ניהל אורשקוביץ' את מחלקת הכספים של טבע - מזרח אירופה והחל משנת 2010 את אותה מחלקה ב"טבע" - מזרח אירופה, המזרח התיכון, הים התיכון ואפריקה וחי עם משפחתו באמסטרדם.
בשנת 2014 התמנה לסמנכ"ל "טבע"-גנריקה.
בעקבות תוצאות הבחירות בקרואטיה בשנת 2015 נוצר מבוי סתום כשהמפלגה הרפורמיסטית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית שהייתה בשלטון עד נובמבר 2015 לא הצליחו להרכיב ממשלה.
אחרי 76 ימי מו"ם, ב-23 בדצמבר 2015 תמכו 78 מקרב 151 חברי הפרלמנט במועמדות הפשרה של טיהומיר אורשקוביץ' לראשות ממשלה המורכבת על ידי "הקואליציה הפטריוטית" שבראשות מפלגת "האיחוד הדקמורטי הקרואטי" HDZ ו"רשימת גשר העצמאים" (MOST).
באותו יום מינתה נשיאת קרואטיה, קולינדה גרבר-קיטרוביץ' את אורשקוביץ' לראש ממשלה.
ב-22 בינואר 2016 ממשלתו השיגה את אישור הפרלמנט.
קודם לכן הועלתה ההצעה שאורשקוביץ' יכהן כשר האוצר בממשלה בראשות טומיסלב קאראמרקו.
בשלהי אוקטובר 2016 סיים את כהונתו.
אורשקוביץ' נשוי לסניה לבית דוּימוביץ' ויש לו 4 ילדים.
טיה בלנקו היא גולשת גלים אמריקאית, אלופת העולם בגלישת גלים לשנת 2015 ולשנת 2016.
בלנקו נולדה בפוארטו ריקו וגדלה בדרום אורנג', קליפורניה.
בגיל 3 החלה לגלוש עם אביה.
בשנת 2006, עברה להתגורר בהוואי ובשנת 2008, בהיותה בת 11, החלה להתחרות בגלישת גלים.
בשנת 2010, שבה לקליפורניה, ומאז היא מתגוררת בסן קלמנטה , קליפורניה.
בשנת 2013, אימצה אורח חיים טבעוני מטעמים מוסריים ובריאותיים והיא נוהגת לקדם אורח חיים זה ברשתות החברתיות, בראיונות ובשיתופי פעולה עם ארגונים העוסקים בקידום זכויות בעלי חיים וטבעונות.
בשנת 2014, בלנקו השתתפה בקמפיין של ארגון PETA וזכתה בפרס ליבי (Libby Award) מטעמו.
בנוסף, היא פרזנטורית של הארגון 'Beyond Meat' המקדם תזונה טבעונית בקרב ספורטאים.
בשנת 2014, השתתפה בסרט הדוקומנטרי Racing Extinction וכן בסרט ההמשך של קאוספיריסי שנקרא What the Health .
בזמנה הפנוי היא נהנית לצייר ולהתאמן ביוגה.
בשנת 2014, זכתה באליפות 'Southwest Open Women' של ה-NSSA , באליפות America Prime וכן במקום הראשון בתחרות הגלישה בהנטינגטון ביץ' .
באותה השנה, זכתה בתואר גולשת השנה (קטגורית 'כוכב עולה') מטעם העיתון Orange County Register .
בשנת 2015, זכתה במקום הראשון בטורניר Ron Jon Jr Pro.
ביוני 2014, ייצגה את ארצות הברית כחברת נבחרת ארצות הברית בגלישה (USA Surfing) באליפות העולם בגלישה לנערים של ה-ISA שהתקיימה באקוודור וזכתה במדליית ארד.
ביוני 2015, ייצגה את ארצות הברית בשנית באליפות העולם בגלישה של ההתאחדות הבינלאומית לגלישה (ISA) שנערכה בניקרגואה וזכתה במדליית זהב.
באותה השנה, זכתה ב-Governor's Cup לאחר שניצחה באליפות ארצות הברית לגלישה.
באוגוסט 2016, ייצגה את ארצות הברית בשלישית באליפות העולם לגלישה שנערכה בקוסטה ריקה וזכתה במדליית זהב נוספת.
2015 - זוכת אליפות ארצות הברית לגלישה (Governor's Cup)
2015 - אלופת העולם בגלישה (ISA)
2016 - אלופת העולם בגלישה (ISA)
טיגרנַקרט או בלטינית טיגרנוקרטה (בארמנית: Տիգրանակերտ - בהיגוי ארמני מערבי
דיקרנַגרד, ביוונית: Τιγρανόκερτα, בלטינית: Tigranocerta) הייתה עיר הבירה של ממלכת ארמניה העתיקה, שנבנתה על ידי המלך טיגראנס הגדול (טיגראנס השני) בסביבות 78-75 לפנה"ס, כדי לשמש לבירה חדשה של ממלכתו, במקום ארתאשאת (ארטקסאטה).
מיקומה המשוער של העיר הוא בעיר סילבן שבטורקיה של ימינו, באזור דיארבקיר, או בארזן שבמחוז הארמני ארזאננה או ארדזניק.
שם העיר בארמנית משמעותו "נוצרה על ידי טיגראנס".
היא אחת מארבע הערים בארמניה ההיסטורית הנקראות כך.
האחרות הן, טיגרנקרט שבארצאך, טיגרנקרט שבנחצ'יבאן וטיגרנקרט שבאוטיק.
מיקומה המדויק של טיגרנקרט לא זוהה עד היום.
עיר הבירה עד אז, ארתשאט, ששכנה בצפון המדינה, על גדות אראקס, איבדה מחשיבותה האסטרטגית, בגלל ריחוקה מדרכי המסחר.
יש סבורים שטיגראנס בחר לבנות את בירתו החדשה יותר דרומית-מערבית, במחוז העתיק אגדזניק או ארזאננה.
קיימות לפחות שתי השערות ראשיות לגבי מיקום העיר באותו מחוז, היום בשטח הרפובליקה הטורקית: בעיר הנוכחית דיארבקיר, ששמה בימי קדם היה אמדה ונפרקרט או מייאפאראקין, מאוחר יותר מרטירופוליס, ובימינו סילבן בטורקיה
העיר דיארבקיר של ימינו שוכנת בטורקיה, על הגדה הימנית של נהר החידקל, בגבול בין מה שהיו ארמניה הגדולה וארם נהרים.
הארמנים קראו לה בימי קדם אמיד והיא הייתה במרכז אזור שנקרא סופנה.
לפי הכרוניקן הארמני מובסס חורנאצי לא טיגראנס הגדול אלא טיגראנס המלך מירבונדי משושלת האורונטים הוא זה שבנה במאה ה-6 את חומות העיר העתיקה דיארבקיר והיא נקראה על ידי הארמנים "טיגררנקרט" או "דיקרנקרט" על שמו של מלך זה.
בימי טיגראנס הגדול מקום העיר דיארבקיר של ימינו נפל, לדעת המומחים, מחוץ לגבולות ארמניה הגדולה ואז לא יכול היה לשמש כעיר בירה.
משום כך, רוב החוקרים של ההיסטוריה של ארמניה, לרבות י.
אדונץ) סבורים שלא בדיארבקיר שכנה טיגרנקרט, בירתו של טיגראנס הגדול, אלא 60 ק"מ צפונית-מזרחית ממנה, בעיר שנקראה מאוחר יותר אגדזניק או נפרקרט, מדרום להעיר ססון, ומדרום-מערב לימת ואן.
אתר זה, שנמצא במדרונים הדרומיים ביותר של הרי הטאורוס, על החלק העילי של נהר נפרקרט, יובל של החידקל.
העיר נקראה בתקופות יותר מאוחרות מיאפאראקין ומרטירופוליס, בימינו קיבלה את השם סילבן, ככל הנראה ממקור כורדי.
אתר זה נחקר במחצית הראשונה של המאה ה-20 בעיקר על ידי הארכאולוג הגרמני להמן האופט.
לפי השערות נוספות טיגרנקרט נמצאה ממזרח לקהירד, על יד בטמן בטורקיה של ימינו, בעמק הנהר ארזן (הרזן), שנודע ביוונית כניקפוריון
סינקלר), או אולי בעיר העתיקה שוקראבו.
טיגרנקרט הייתה מחוברת עם עיר הבירה האחרת, ארתאשאט על ידי "דרך המלך".
דרך מלכותית שנייה שחצתה את העיר נבנתה על ידי המלך הפרסי כורש.
דרך שלישית חיברה את טיגרנקרט דרך ססון עם העמק אראצאני.
נודע במקום יישוב עירוני עוד מתקופת המלך של אכד נרם סין (2223-2260 לפנה"ס).
בימי החתים, האשורים וממלכת אוררטו הוא נודע בשם ניהיריה.
יישוב אחר בסביבה שזוהה עם טיגרנוקרטה העתידית היה אגיל או אאיל שעל גדת החידקל העילי.
בימי טיגראנס הגדול, שהתהדר בתואר "מלך המלכים", התפשטה ממלכת ארמניה מהים הכספי והאלפים הפונטים בצפון ועד לקפדוקיה וחופי לבנון במערב ועד לגבולות ארץ ישראל (יהודה (חבל ארץ)) בדרום (עד לקרק) שבירדן של ימינו.
על מנת להקים את העיר, אילץ טיגראנס המוני בני אדם לעבור מבתיהם באזורים אחרים כדי לאכלס אותה.
החיים השוקקים של שוקי העיר הפכו אותה למרכז מסחר חשוב ולמרכז תרבות של המזרח התיכון.
טיגראנס שהיה אוהב תיאטרון מושבע הקים בעיר תיאטרון מפואר, שבו שוחקו דרמות וקומדיות על ידי שחקנים שהיו לרוב יוונים אך גם ארמנים.
כדברי פלוטרכוס, טיגרנקרט הייתה "עיר עשירה ויפה שכל אדם מן השורה וכל בן מעמד למדו לקשט אותה".
התרבות ההלניסטית של השושלת הארתאשית נהנתה בה מהשפעה כבירה והשפה היוונית הייתה בפועל השפה הרשמית של החצר.
טיגראנס חילק את ארמניה רבתי - גרעין האימפריה שלו - לארבעה אזורים אסטרטגיים או מלכויות משנה.
אחרי תבוסתו על ידי הרומאים, מצא מלך פונטוס מיתרידטס השישי מקלט אצל חתנו, טיגראנס השני.
המשא ומתן בין טיגראנס לגנרל הרומאי לוקיוס לוקולוס לא עלה יפה, כשטיגראנס סירב להסגיר את מיתרידטס לרומאים.
ב-6 באוקטובר 69 לפנה"ס הרומאים בפיקודו של לוקולוס ניצחו את הארמנים בקרב טיגרנקרט, צרו על העיר, כבשו ושדדו אותה.
פסלים ובניינים רבים - כולל מקדשים והתיאטרון החדש - נחרבו והעיר הוצתה.
לוקולוס שלח לרומא שלל רב שכלל זהב וכסף שמקורם בהתכת פסלים, גביעים וכדים וכן אבנים טובות וחפצים רבים בעלי ערך.
ייתכן כי כמה משומרי העיר מסרו מידע לאויב.
טיגראנס יחד עם מיתרידטס שנמלטו מן העיר גייסו צבא של 70,000 חיילים על מנת לעצור התקדמות הרומאים בתוך הממלכה.
בקרב שהתקיים על יד העיר נגרמו לרומאים אבדות כבדות.
חלק מהצבא הרומאי התמרד וסירב להמשיך בלחימה.
בנסיבות אלה נסוג לוקולוס ובדרך שדד גם את העיר ניסיביס.
טיגראנס השתלט מחדש את על בירתו ועל חלק מממלכתו, כשהוא ויתר על מרבית השטחים שכבש בעבר ושילם לרומא 6000 טלנטים.
אחרי מותו של טיגראנס הגדול ב-54 לפנה"ס העיר הפסיקה להיות בירת הממלכה ואיבדה את חשיבותה כמרכז פוליטי, תרבותי הלניסטי ומסחרי.
היא נותרה המרכז של אזור סופנה עד למאה השישית לספירה.
המפקד הרומי גנאוס דומיטיוס קורבולו כבש אותה בשנת 59 לספירה והושיב את טיגראנס השישי כמלך במקום טירידאטס הראשון
לפי תיאורי המחברים הרומיים והיוונים העתיקים, הייתה טיגרנקרט מוקפת בחומות גבוהותעם מבצר, מחסנים, אורוות וקסרקטינים בתוכה.
מחוץ לעיר בחלק הצפוני-מערבי התרומם ארמון המלך טיגארנס הגדול והבתים הנספחים אליו.
כבר מרגע הקמת העיר, נבנה בתוכו תיאטרון גרול ששרידיו נשמרים עד לימינו.
היישוב, שהפך בינתיים לנוצרי, נכבש על ידי המלך הפרסי שאפור השני שכפה על התושבים בכוח את דת הזורואסטריות.
מי שסירב להמיר את הדת הוצאו להורג והפכו לקדושים מעונים של הנצרות.
בעקבות הסכם השלום באקיליסנה בין האימפריה הרומית המזרחית (ביזנטית) לפרס הססנית (387 לספירה) הפכה טיגרנקרט לשעבר לחלק מהאימפריה הביזנטית.
בסביבות שנת 400 הבישוף מרותא של סופנה ותיכרית נשלח על ידי הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון כשגריר בחצר מלך המלכים הפרסי יזדגרד הראשון.
שם, יש אומרים, הוא ריפא את אחת הבנות של המלך על ידי הוצאת "רוח רעה" מתוך גופה.
אז הוא הורשה להביא מפרס שרידים של אותם הקדושים מעונים שנהרגו תחת שלוטם פרס הססנידית.
מרותא בנה בזיליקה מפוארת לזכר הקדושים המעונים מתכרית ובנה אותה בערך במקום שבו הייתה בעבר טטריגנקרט ומאז קראו לו מרטירופוליס.
העיר הורחבה ויופתה על ידי הקיסר תאודוסיוס השני, אולם בימי אתנסיוס הראשון היא נפלה לידי הפרסים הססנדיים.
היא נכבשה מחדש על ידי יוסטיניאנוס הראשון (565-527) והוא הפך אותה לבירת הפרובינקיה של "ארמניה הרביעית".
בשנת 588 העיר ניזוקה קשות בקרב מרטירופוליס שבו ניצחו הביזנטים את הכוחות הפרסים.
אולם העיר במהרה חידשה את שגשוגה.
בתחילת המאה ה-8 נכבשה על ידי הערבים המוסלמים.
במאה ה-10 הורשו הנוצרים להקים בה בישופות אוטונומית שאימצה את הנצרות המונופיזית.
אחרי קרב מנזיקרט הפכה העיר למושבו של אמיר טורקי סלג'וקי
תושבי העיר היו ברובם סוחרים ובעלי מלאכה.
מקורות מסוימים דיברו על אוכלוסייה של מאה אלף תושבים, אך מספר זה הוא בסימן שאלה.
אולם המלך טיגראנס הביא אליה גם זרים רבים בעת מסעות יו הצבאיים:ביניהם ארמנים ובני אתניות אחרות מ-12 ערים מ קפדוקיה (ביניהן העיר מאזאקה, כיום קייסרי בטורקיה) וממזרח קיליקיה, יוונים, תושבים שמיים מן החוף המזרחי של הים התיכון ותושבי צפון ארם נהרים.
רבים מהם נשארו בארמניה, ואחרים שבו לארצותיהם אחרי המסע של לוקולוס בשנת 69 לפנה"ס.
כיום מרטירופוליס היא בישופות סופרגנית הכפופה לבישופות אמידה שבדיארבקיר.
לא מונו בה יותר בישופים חדשים.
הבישוף האחרון היה ז'ואו רזנדה קושטא בשנים 1957–1967
טיהור הקומוניסטים באינדונזיה התרחש בשנים 1965–1966, במהלכן נרצחו בין חצי מיליון למיליון בני אדם על ידי גורמי ממשל ובמהומות רחוב.
הקורבנות היו חברי המפלגה הקומוניסטית של אינדונזיה, אזרחים שתמכו בקומוניזם או נחשדו כאנשי שמאל, נשות ארגון "גרוואני" שפעלו למען זכויות האישה לצד המפלגה הקומוניסטית, ובני מיעוטים סינים, נוצרים ומוסלמים.
כמיליון איש נוספים נעצרו ונכלאו.
הטיהור החל לאחר ניסיון הפיכה כושל של קבוצת חיילים בצבא אינדונזיה.
גורמים בצבא הכריזו שהמפלגה הקומוניסטית עומדת מאחורי ניסיון ההפיכה, ומיד החלו הפגנות אנטי-קומוניסטיות ומהומות רחוב אלימות.
פוליטיקאים ואנשי צבא שזוהו כקומוניסטים הודחו ונכלאו, חלקם נרצחו.
כוחות צבא נשלחו למרכזי הערים, שם עצרו ורצחו כל פעיל קומוניסטי, בעזרת התושבים המקומיים.
במזרח ג'אווה ובבאלי בוצעו רוב הרציחות על ידי חברי תנועת הנוער של מפלגת השלטון.
הטיהור חיסל, פשוטו כמשמעו, את המפלגה הקומוניסטית באינדונזיה, דבר שהחליש את כוחה של התנועה הקומוניסטית העולמית והשפיע על המלחמה הקרה.
האירועים האלימים גרמו לפרישת הנשיא סוקרנו, שנאלץ להעביר את סמכויותיו לסוהארטו, שהוביל את "הסדר החדש" באינדונזיה, כינוי לשורת שינויים רחבי-היקף שהובילו לשלטון טוטליטרי במדינה.
אירועי הטיהור אינם מוזכרים ברוב ספרי הלימוד באינדונזיה, ודיווחים עליהם צונזרו בתקופת שלטונו של סוהארטו, שבתקופת שלטונו טיפח בקרב התושבים פחד מפני "האיום הקומוניסטי", הרווח במדינה גם כיום.
ארצות הברית הכחישה כל קשר לאירועים, אך בשנת 2017 נחשפו מסמכים לפיהם היו קשרים עמוקים בין קציני צבא אנטי-קומוניסטים לאנשי CIA, שהכשירו מעל ל-1,200 קצינים אינדונזיים, בהם אנשי צבא בכירים, וכן סיפקו לצבא נשק, סיוע כלכלי, ורשימות של פעילים קומוניסטים.
נשיאותו של סוקרנו באינדונזיה התבססה על עיקרון "נסקום" שיצר איזון בין הגופים הגדולים שפעלו במדינה: צבא אינדונזיה, המפלגה הקומוניסטית ודת האסלאם.
המפלגה הקומוניסטית זכתה לפופולריות רבה, וגם סוקרנו תמך בה.
היא הייתה המפלגה הקומוניסטית השלישית בגודלה בעולם, עם כ-300,000 חברי סגל וכשני מיליון חברי מפלגה רשומים.
המפלגה זכתה ב-16% מהקולות בבחירות בשנת 1955, וב-30% מקולות הבוחרים במזרח ג'אווה.
המפלגה ניסתה לבצע רפורמה בחלוקת הקרקעות במדינה, דבר שהרתיע את בעלי ההון והיווה איום על מעמדם החברתי של אנשי דת מוסלמים.
סוקרנו קידם אידאולוגיה מרקסיסטית, נפגש עם ג'ואו אנלאי, ראש ממשלת הרפובליקה העממית של סין, ובכנס המדינות הבלתי-מזדהות בקהיר באוקטובר 1964 הצהיר כי בכוונתו "להזיז את הפוליטיקה האינדונזית שמאלה" ולנטרל גורמים אנטי-קומוניסטיים בצבא שהתנגדו למדיניות זו.
מדיניותו של סוקרנו עוררה דאגה בארצות הברית ובבריטניה, והן הפעילו גופי מודיעין שסיפקו תמיכה צבאית וכלכלית במפקדים אנטי-קומוניסטיים בצבא אינדונזיה, ועודדו אותם לפעול נגד המפלגה הקומוניסטית ונגד אנשי שמאל במדינה.
בתוך צבא אינדונזיה התרחש מאבק בין תומכי סוקרנו לבין מתנגדיו.
ב-30 בספטמבר 1965 קבוצת חיילים חטפה והוציאה להורג שישה קצינים בכירים בצבא.
קבוצה זו כונתה לאחר מכן "תנועת ה-30 בספטמבר".
החיילים הודיעו בכלי התקשורת שהם תומכי סוקרנו, ושהם ביצעו את הפעולה כדי למנוע הפיכה צבאית נגדו.
סוקרנו עצמו הסתייג מהפעולה וסירב לשתף פעולה עם חברי הקבוצה.
הם השתלטו על ארמון הנשיא וניסו להשתלט על מבנה התקשורת המרכזי בג'קרטה, אך נכנעו לגדוד של הפיקוד האסטרטגי של הצבא, עליו פיקד סוהארטו, שהיה אז קצין בדרגת מייג'ור גנרל.
סוהארטו מיהר לקחת פיקוד על כוחות הצבא, ופיזר חיילים ברחבי המדינה במטרה למנוע את התפשטותה והשפעתה של "תנועת ה-30 בספטמבר", אותה תיאר כ"סכנה לאומה".
ב-5 באוקטובר החל מסע תעמולה של סוהארטו נגד המפלגה הקומוניסטית.
לדבריו, חברי המפלגה עמדו מאחורי ניסיון ההפיכה הצבאית, ובכוונתם לבצע רצח המוני של מתנגדיהם.
סוהארטו ואנשיו הפיצו תמונות ותיאורי זוועה של הקצינים שנרצחו בעינויים.
המפלגה הקומוניסטית הכחישה את ההאשמות, אך ללא הועיל.
המתח והשנאה בחברה האינדונזית, שדוכאו במהלך השנים, התפרצו בבת אחת וגרמו לגל של אלימות מצד אנשי הצבא ואנשי הדת נגד חברי המפלגה הקומוניסטית.
כוחות הצבא סילקו מתפקידיהם עובדי מדינה וקציני צבא שנחשבו כמזדהים עם המפלגה הקומוניסטית.
נאמני סוקרנו סולקו מהפרלמנט ומהממשלה.
מנהיגי המפלגה הקומוניסטית נעצרו מיד, וחלקם הוצאו להורג.
אנשי צבא ארגנו הפגנות בג'קרטה, במהלכן הוצת ב-8 באוקטובר בית המפלגה הקומוניסטית.
במקרים רבים, אנשי צבא שהזדהו עם המפלגה הקומוניסטית נרצחו על ידי עמיתיהם.
בין אנשי הצבא שהוצאו להורג נמנה גם מפקד חיל האוויר האינדונזי, עומר דהאני.
בתוך מספר ימים הוקמו באינדונזיה ארגוני נוער וסטודנטים אנטי-קומוניסטיים שפעלו נגד אנשי שמאל.
בג'קרטה ובמערב ג'אווה נעצרו מעל ל-10,000 פעילי שמאל.
בתחילת אוקטובר הורה הצבא לסגור את כל העיתונים המזוהים עם מפלגות השמאל, וב-18 באוקטובר 1965 הוצאה המפלגה הקומוניסטית באינדונזיה אל מחוץ לחוק.
מקרי טבח רבים התרחשו באוקטובר 1965 בג'קרטה, מרכז ומזרח ג'אווה ובאלי.
התעמולה הצבאית הציגה את הקומוניסטים כרשעים, ועודדה אזרחים אינדונזיים לפגוע בהם.
הצבא ארגן, אימן וסיפק תחמושת לקבוצות אזרחיות ומיליציות מקומיות ברחבי המדינה.
הנשיא סוקרנו קרא לצבא לחדול ממעורבותו בהרג הקומוניסטים, אך ללא הועיל.
לקראת סוף אוקטובר החלו גם מוסלמים אדוקים לרצוח קומוניסטים, בטענה שזו חובתם לנקות את אינדונזיה מהאתאיזם.
במספר מקרים ביצעו מוסלמים אדוקים טבח במיעוט המוסלמי מזרם ה, המשלב אסלאם מתון עם מנהגים הינדואיסטים, שחלקם היו חברי המפלגה הקומוניסטית.
בחלק מהמקרים שגרירות ארצות הברית בג'קרטה סיפקה לאנשי הצבא רשימות עם אלפים מחברי המפלגה הקומוניסטית ומפלגות שמאל נוספות, שסומנו כיעדים.
רוב הקורבנות היו חברי המפלגה הקומוניסטית של אינדונזיה, אזרחים שתמכו בקומוניזם או נחשדו כאנשי שמאל, ונשות ארגון "גרוואני" שפעלו למען זכויות האישה לצד המפלגה הקומוניסטית.
הקורבנות היו ברובם עניים או בני המעמד הבינוני, בהם חקלאים, פועלים, סטודנטים, מורים, אמנים ועובדי מדינה.
ברוב המקרים הם הוצאו להורג בירי, אך חלקם נרצחו בעינויים או באמצעות חרב, והגופות חוללו.
בתיהם של הקורבנות נבזזו ונמסרו לידי הצבא.
הוסבר לצבור שהקומוניסטים אינם מאמינים באלהים.
כך הפכו גם הדתות לכלי הסתה.
המוסלמים באינדונזיה ביצעו מקרי טבח, הצתה וביזה גם נגד בני המיעוטים הסינים והנוצרים במדינה.
האינדונזים היו נגועים מזה זמן רב בשנאת סינים, וטענו כי "הסינים הם מפיצי נגע הקומוניזם וסוכני סין העממית השואפת להשתלט על אינדונזיה בעזרתם ובעזרת המפלגה הקומוניסטית האינדונזית."
בעיתון "טיים" מדצמבר 1965 נכתב: "אלפים מחברי המפלגה הקומוניסטית ובני משפחותיהם נרצחים, על פי הדיווחים, על ידי יחידות הצבא לאחר חקירה בבתי הכלא.