tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הניצחון בקרב אלז'וברוטה הוכר ז'ואאו הראשון כמלך פורטוגל המאוחדת ובכך בא לקיצו הסכסוך של 1383–1385 עם ממלכת קסטיליה השכנה.
כחלק מן ההסכם נישאו המלך ז'ואאו הראשון מפורטוגל ופיליפה מלנקסטר, בתו של ג'ון מגונט הדוכס הראשון של לנקסטר.
הסכם וינדזור הקיים עד ימינו אלה, מאשרר את ההגנה ההדדית בין המדינות והעותק המקורי שלו שמור בארכיון המדינה של פורטוגל.
ההכרה מקסטיליה בעצמאות פורטוגל התקבלה רק בשנת 1411 עם החתימה על הסכם אייטון-סגוביה.
בין השנים 1580–1640 בתקופת מלחמת אנגליה-ספרד ומלחמת הולנד-פורטוגל הושהה החוזה וכתוצאה מכך נערכו מעשי ביזה ברכוש פורטוגזי.
בשנת 1640 מימשה פורטוגל את ההסכם על מנת לסלק את מלכי ספרד מבית הבסבורג אשר פלשו לשטחה.
שתי המדינות לחמו יחד בשנים 1808–1814 במסגרת מלחמת חצי האי שהייתה חלק מן המלחמות הנפוליוניות מול כוחות צרפתיים.
כוחות בריטיים בפיקודו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון הדפו משטחה של פורטוגל כוחות פלישה צרפתים ולאחר מכן דחקו בכוח משולב אנגלי-פורטוגזי את הצרפתים גם משטחי ספרד.
כוחות פורטוגזים ואנגלים שיתפו פעולה במהלך מלחמת שבע השנים.
בשנת 1890 דרשה ממשלת בריטניה מממשלת פורטוגל כחלק מן ההסכם, להסיג את כוחותיה משטח באפריקה המוכר כיום כזימבבואה וזמביה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרפו כוחות פורטוגזים ולחמו לצד כוחות מדינות ההסכמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שוב מימשה בריטניה את ההסכם בדרישה מפורטוגל, למרות המאפיינים הפאשיסטיים של המשטר, שלא לתמוך במדינות הציר, ולא רק זאת אלא שראש ממשלת פורטוגל סלאזאר אף פעל אצל פרנקו מספרד להימנע מתמיכה באויבי בריטניה.
בשנת 1943 החכירה פורטוגל לבריטניה בסיס ימי ואווירי גדול באיים האזורים לצורך שימוש על ידי כוחות בעלות הברית.
במהלך מלחמת פוקלנד (1982) אפשרה פורטוגל לבריטניה להשתמש במתקניה שבאיים האזוריים.
הסכם התאגדות האיחוד האירופי–ישראל המכונה "הסכם האסוציאציה" הוא המסגרת המשפטית ליחסים בין ישראל לבין האיחוד האירופי.
ההסכם נחתם ב-20 בנובמבר 1995 ונכנס לתוקף ב-1 ביוני 2000. הוא יוצר משטר מקיף וכוללני ביחס לרוב תחומי הסחר הבין-לאומי ואף ביחס לתחומים מדיניים, חברתיים ותרבותיים.
יחסי הסחר בין האיחוד האירופי ומדינת ישראל
הקהילה האירופית היוותה למן הקמתה ב-1958 שותף הסחר הראשון בחשיבותו של מדינת ישראל.
ישראל החלה לכונן מערכת יחסים דיפלומטית עם הקהילה הכלכלית האירופית החל משנת 1959, וכן מערכת יחסים כלכלית-הסכמית מ-1964. בתחילת המאה ה-21 הייתה ישראל אחת משותפות הסחר המובילות של האיחוד האירופי באזור הים-התיכון, ודורגה כשותפת הסחר ה-25 בגודלה של האיחוד האירופי בכל העולם.
בשנת 1964 נחתם בין ישראל לבין שש המדינות שהקימו את הקהילה הסכם סחר ראשון.
תוקף ההסכם ארך שלוש שנים, והיה בעל אפשרות הארכה.
ההסכם היה מצומצם בהיקפו, והתמקד בעיקר בהפחתת מכסים והגבלות על הסחר במוצרים מסוימים כגון מוצרים תעשייתיים ותוצרת חקלאית.
בשנת 1967 החלו שיחות במטרה להאריך את תוקפו של ההסכם ולהרחיב את תחולתו, אשר הובילו ל'הסכם העדפה' בין הצדדים בשנת 1970, לתקופה של חמש שנים.
בהסכם זה הורחב היקף הפחתת המכסים וחסמי הסחר על הסחר בטובין, אף על פי שההסכם לא הקיף עדיין כשליש מהיצוא התעשייתי הישראלי, ורק מעט מהמוצרים החקלאים הנכללים בו.
הסכם להקמת אזור סחר חופשי מ-1975
בעקבות הרחבת הקהילה האירופית, ובהתאם ליישום "תוכנית הגלובלית למדינות הים התיכון" של הקהילה, נחתם הסכם להקמת אזור סחר חופשי (אס"ח) משנת 1975, שהיה הסכם הסחר החופשי הראשון של ישראל.
הסכם זה יצר מסגרת מהותית כוללת להסדרת יחסי הסחר, ופועלו העיקרי של הסכם זה היה הביטול ההדרגתי של כל המכסים על הסחר בסחורות תעשייתיות בין שני הצדדים.
ההסכם הביא להגברת תנועת הסחר בין המדינות, ויצר מנגנון ראשוני להסרת מחסומי סחר באמצעות משא ומתן, ללא הגעה לסכסוך.
בנוסף, ההסכם אף הביא לקירוב הצדדים ויצירת מוכנות לעליית מדרגה בהידוק היחסים.
ביטול המכסים נגע רק במוצרי תעשייה, ואילו בתחום החקלאות לא בוטלו המכסים ואף מחסומי סחר אחרים, כגון מכסות וסובסידיות, המשיכו לחול בתחום זה.
ההסכם לקה בחסר גם ביחס להסדרת מחסומי הסחר הלא מכסיים, על אף איסור כולל על הטלת דמי מכס חדשים כלשהם או מס שווה ערך חדש וכל הגבלה כמותית או אמצעים שווי ערך (Measures of Equivalent Effect) להגבלות כמותיות.
איסור זה חל רק על הגבלות על היבוא, ואילו בהגבלות על היצוא, ההסדר היה מצומצם יותר ולא חל על הגבלות כמותיות או אמצעים שווי ערך.
ואכן, על יסוד הבחנה זו הפעילה בריטניה, למשל, איסור מוחלט על יצוא נפט לישראל, ולא ניתן היה לתקוף אותו על בסיס ההסכם.
גם הפרוטוקול בדבר כללי המקור (Rules of origin) שחלו ביחס להסכם טמנו בחובם מוקשים נסתרים, שהם למעשה מחסומי סחר מוסווים.
מטרתם הייתה למנוע מצב שמדינות שלישיות "יתפסו טרמפ" על הסכם האס"ח בין ישראל והקהילה על ידי ייצוא מוצרים לקהילה דרך ישראל, או להפך.
חלק מכללים אלו העמידו דרישות מחמירות, שהגנו על התעשייה האירופית המקומית, באופן שמוצרים רבים מישראל לא קיבלו את הפטור ממכס שנקבע בהסכם.
ההסכם היה מוגבל גם בהיבט המוסדי, מכיוון שהיה למעשה חסר כל מנגנון משפטי ליישוב סכסוכים בין הצדדים.
אומנם ההסכם הקים 'ועדה מעורבת' (שאחר כך הוסבה ל'ועדת שיתוף פעולה') שתפקידה היה לנהל את ההסכם ולשקוד על ביצועה התקין, אך זוהי ועדה המורכבת ממספר שווה של נציגים בין הצדדים והחלטותיה מתקבלות רק בהסכמה הדדית.
על כן, לא הייתה דרך להגיע להכרעה בעת סכסוך או מחלוקת ביחס להסכם, למעט אימוץ פשרה דיפלומטית.
גישה לא-משפטית זו לפתרון סכסוכים הייתה נפוצה באותה תקופה ברוב הסכמי הסחר.
צד שסבור שהצד האחר מפר את ההסכם יכול היה להביא את תלונתו בצינורות הדיפלומטיים לפני הוועדה, ולנסות לשכנע את הצד שכנגד בצדקת עמדתו, יחד עם איומים בנקיטת צעדי נגד חד-צדדיים.
כל מה שההסכם דרש היה שלפני נקיטת צעדים שכאלה תימסר הודעה לוועדה המעורבת, כדי לנסות לפתור את הסכסוך בדרכי נועם.
במשך שנים רבות ביקשה ממשלת ישראל לשנות את הסכם הסחר מ-1975, אולם בקשות אלו לא נענו, בשל היחסים הפוליטיים הקפואים עם הקהילה האירופית.
רק לאחר האצת תהליך השלום במזרח התיכון חלה התחממות ביחסים עם הקהילה, וניכרה נכונות מצידה לא רק לעדכן את ההסכם, אלא ליצור הסכם חדש לחלוטין.
בדצמבר 1993 אישרה מועצת האיחוד האירופי את התחלת המשא ומתן.
שנה מאוחר יותר, בדצמבר 1994 הכריז האיחוד האירופי באסן שבגרמניה, על רצונו לבסס "מערכת יחסים מיוחדת עם ישראל".
ב-7 ביוני 1995 אישרה ממשלת ישראל את טיוטת הסכם ההתאגדות, וב-20 בנובמבר 1995 נחתם בבריסל באופן רשמי הסכם התאגדות בין ישראל לאיחוד האירופי, אשר נקרא גם "הסכם האסוציאציה" ("Association Agreements").
הסכם ההתאגדות היה חלק מ"תהליך ברצלונה", שהוא למעשה מתווה המדיניות "שותפות אירופית – ים תיכונית" של האיחוד האירופי (European Mediterranean Policy).
מטרת השותפות היא קידום היחסים הכלכליים, המדינתיים והחברתיים בין האיחוד האירופי והמדינות החברות בו מצד אחד, לבין 12 מדינות הים התיכון שלא היו באותה עת חברות באיחוד האירופי, מהצד האחר.
חמש שנים ארך תהליך אשרור ההסכם באיחוד האירופי, בין השאר עקב התדרדרות המצב המדיני במזרח התיכון ואי הרצון הפוליטי להתקדם כתוצאה מכך.
הסכם ההתאגדות אושרר על ידי הפרלמנטים של 15 המדינות שהיו חברות באותה עת באיחוד, הפרלמנט האירופי ועל ידי הכנסת, ונכנס לתוקף ב-1 ביוני 2000. אף 13 המדינות שהצטרפו לאחר מכן לאיחוד אשררו את ההסכם.
ההסכם יוצר משטר מקיף וכוללני ביחס לרוב תחומי הסחר הבין-לאומי ואף ביחס לתחומים החורגים מתחומי הסחר כגון מדיניות חוץ וזכויות אדם.
הוא מסוג ההסכמים שבא ליצור יחס קרוב מאוד בין האיחוד לבין מדיניות שלישיות, יחס העולה על זה הקיים מכוח סתם הסכם סחר, אך הוא נופל מחברות מלאה באיחוד.
הוא בא קודם כל לחזק את אזור הסחר החופשי בין הצדדים, שהוקם ב-1975.
ניתן לחלק את הוראות ההסכם לשלוש קבוצות עיקריות:
1. הוראות ראשוניות – מבטיחות את המשך המצב שנוצר בין הצדדים כתוצאה מן ההסכם ב-1975. ביניהן ניתן למנות, למשל:
ביטול הדדי של מכסים (סעיף 8);
איסור על היטלים שווי ערך למכס (סעיפים 16–19) ועוד.
2. הוראות חדשות, המהוות ביטוי לשדרוג היחסים וניתנות לביצוע מתוך עצמן (self executing) – די בלשון ההסכם כדי שניתן יהיה לבצען, דהיינו: ביצוען אינו מצריך אקטים נוספים כגון משא ומתן או כריתת הסכמים מפורטים.
בין הוראות אלו נכללות, למשל, האיסור על הגבלות כמותיות על הייצוא וכל אמצעי שווה ערך (סעיף 17), הקמת ועדת ההתאגדות ומועצת האסוציאציה (סעיפים 67–75).
3. הוראות שיש למלאן תוכן – הוראות מסגרת, אשר קובעות כי בנושא מסוים תיבחן בעתיד אפשרות לשיתוף פעולה, או יושגו הסכמות פרטניות בנוגע לשדרוג היחסים.
הוראות אלה מגלמות בתוכן למעשה את עתיד ההסכם, או את פוטנציאל הפיתוח שלו.
הוראות אלו הן הבסיס לעבודת המשלחת לאיחוד האירופי, האמונה על הידוק היחסים בין ישראל לאיחוד האירופי.
הוראות מסוג זה קיימות הן במישור המדיני והן במישור הכלכלי.
נושאים אשר מקודמים על ידי משרדי ממשלה שאינם מיוצגים במשלחת לאיחוד האירופי מרוכזים בידי אנשי משרד החוץ, המתאמים את המגעים בין נציגי המשרדים הרלוונטיים למקביליהם במוסדות האיחוד האירופי.
הסרת מגבלות הדדית על תנועות הון (סעיפים 31–34);
הסרת הגבלות לתחרות (סעיפים (36–38);
הענקת הגנה נאותה לזכויות קניין רוחני (סעיף 39);
הגברת שיתוף הפעולה במדע וטכנולוגיה (סעיף 40) ועוד.
1. מבוא – כמקובל בהסכמים בין-לאומיים, ההסכם נפתח במבוא שמהווה הצהרת עקרונות הבסיס לכריתת ההסכם.
מבוא זה יכול להעיד על כוונת הצדדים בעת כריתתו ולשמש ככלי בפירוש הוראותיו.
העקרונות הנמנים במבוא להסכם האסוציאציה (סעיפים 1 ו-2) הם:
חשיבות הקשרים המסורתיים בין הצדדים והערכים המשותפים שהם חולקים;
הידוק הקשרים בין הצדדים על בסיס הדדיות ושותפות, והמשך קידום שילובה של כלכלת ישראל לתוך הכלכלה האירופית;
הצורך בשילוב מאמצים לחיזוק היציבות הפוליטית והפיתוח הכלכלי באמצעות עידוד שיתוף הפעולה האזורי;
הרצון לפתח דיאלוג מדיני סדיר בנושאים בילטרליים ובין-לאומיים;
מחויבות הצדדים לסחר חופשי ולעקרונות הסכם גאט"ס (חופש תנועה של הון וחוקי תחרות);
תקווה כי ההסכם ייצור אווירה חדשה ביחסים הכלכליים בין הצדדים, ובעיקר בפיתוח הסחר, ההשקעות ושיתוף הפעולה הכלכלי והטכנולוגי;
חשיבות החופש הכלכלי ועקרונות מגילת האו"ם, בעיקר השמירה על זכויות אדם ודמוקרטיה.
2. פרק I – עוסק בקיום דיאלוג מדיני רציף בין ישראל והאיחוד האירופי (סעיפים 3–5).
3. פרקים II עד VII – עוסקים בשינוע חופשי של סחורות על ידי חיזוק אזור הסחר החופשי בין המדינות, ובשיתוף פעולה כלכלי ותרבותי (סעיפים 6–66).
ההיתר מכללא שהיה קיים בהסכם מ-1975 להטיל מגבלות כמותיות על הייצוא בוטל בהסכם ההתאגדות החדש, ונאסרה כל מגבלה כמותית או אמצעי בעל השפעה שוות ערך הן על יבוא והן על יצוא (סעיפים 16–18).
מאידך, אזור הסחר החופשי לא הורחב עדיין למוצרי חקלאות (סעיפים 10–15).
עם זאת, הסכימו הצדדים להנהיג בהדרגה ליברליזציה רבה יותר בסחר ביניהם במוצרים חקלאיים (סעיף 11).
בשנת 2003, כשלוש שנים לאחר אשרור הסכם ההתאגדות, הצדדים כרתו הסכם ליברליזציה לסחר הדדי של מרבית המוצרים החקלאיים.
מעת לעת נחתם בין ישראל והאיחוד האירופי פרוטוקול חקלאי, המשפר את תנאי הכניסה לשוק של מוצרים חקלאיים באופן הדדי.
הפרוטוקול החקלאי האחרון נחתם בשנת 2010.
הסכם ההתאגדות כולל גם הוראות באשר למחסומי סחר לא מכסיים בסוגיות כגון:
הרחבת הגישה לשוקי רכש ממשלתי מעבר להסכם הרכישות הממשלתי של ה-WTO – ארגון הסחר העולמי (סעיף 35)
במקביל לחתימת הסכם ההתאגדות נחתמו בין הצדדים גם שני הסכמים ספציפיים בנושא רכישות ממשלתיות, אחד ביחס לרכישות של מפעילי תקשורת והשני ביחס לרכישות של מפעילי תחבורה יבשתית (נוגע בעיקר לרכבות);
סובסידיות ודיני תחרות (סעיפים 36–38)
נוסף על כך, ישנה התפשטות לעבר תחומים החורגים מתחום הסחר המסורתי.
כך למשל יש בהסכם הרחבת היקף ההסכם לכיסוי זכות כינון (right of establishment) של פירמות של צד אחד בשטח הצד השני.
מדובר בהרחבת ההסכם לליברליזציה של אספקת שירותים על ידי פירמות של צד אחד בשטח הצד האחר, מעבר לאמור בהסכם גאט"ס (GATS)(סעיף 29).
ואולם, לשם כך מועצת האסוציאציה הייתה אמורה לגבש את ההמלצות הנחוצות ליישום יעד זה (ס' 29(ב)) והיא עדיין לא עשתה זאת.
ישנן הוראות הבאות להסיר מגבלות הדדית על תנועות הון (סעיפים 31–34), וכן הגנה על קניין רוחני (סעיף 39).
ישנה גם הגברת שיתוף הפעולה במדע וטכנולוגיה (סעיף 40).
ההסכם מכיל גם הוראות ביחס לשיתוף פעולה בין הצדדים בתחומים נרחבים.
תחומים אלו כוללים: תעשייה (סעיף 45), חקלאות (סעיף 46), איכות הסביבה (סעיף 50), אנרגיה (סעיף 51), תשתיות מידע ובזק (סעיף 52), תחבורה (סעיף 53), תיירות (סעיף 54), קירוב דינים (סעיף 55), המלחמה בסמים ובהלבנת כספים (סעיף 56), מדיניות הגירה (סעיף 57) ותרבות (פרק VII).
4. פרק VIII – הוראות ביחס לעניינים סוציאליים, כגון הבטחת זכויותיהם של עובדים העובדים במדינה האחרת ועוד (סעיפים 63–66).
5. פרק IX: מנגנון הפיקוח ויישוב סכסוכים – מדובר בהוראות המוסדיות של ההסכם.
ההסכם מקים את "מועצת האסוציאציה", אשר תפקידה להתכנס בדרג של שרים לפחות פעם בשנה (סעיף 40).
על מנת לאפשר טיפול שוטף יותר ויעיל בעניינים הרבים הנידונים בהסכם, מוקמת גם "ועדת האסוציאציה" הפועלת בדרג של פקידים (סעיפים 70–71).
סמכויות הוועדה הן לקבל החלטות לניהול ההסכם, וכן בתחומים בהם מועצת האסוציאציה אצלה לה מסמכויותיה.
שני גופים אלו מקבלים החלטות בהסכמה בין שני הצדדים בלבד.
אולם, משהתקבלו החלטות בהסכמה, הן מחייבות את הצדדים, והם חייבים לנקוט באמצעים הדרושים ליישמן.
ההסכם החדש מאפשר הפניית מחלוקת הקשורה להסכם לבוררות (סעיף 75), כאשר מועצת האסוציאציה לא יישבה מחלוקת בהסכמה.
במקרה של חוסר הסכמה, על כל צד להודיע לצד האחר על מינוי בורר, ואז הצד האחר חייב למנות בורר שני תוך חודשיים.
מועצת האסוציאציה ממנה בורר שלישי.
בהליך זה יש פגם עיקרי – היעדר הוראה בדבר סמכות ייחודית ועליונה – שכן צד נתבע יכול להשהות את הסכמתו למינוי בורר שלישי או לסרב לכל מועמד מוצע, ובכך לחסום את ההליכים, שהרי החלטת מועצת האסוציאציה צריכה להתקבל פה אחד.
על כן ישנה הצהרה מפורשת כי "הצדדים ישתדלו להבטיח שמועצת האסוציאציה תמנה בורר שלישי בתוך חודשיים ממינוי הבורר השני" (סעיף 75(4)).
מלשון הסכם ההתאגדות משתמע כי הפניית סכסוך למועצת האסוציאציה היא זכות, ולא חובה, ואין בהסכם הוראה האוסרת על נקיטת צעדים חד צדדיים ללא הסכמה של הבוררים.
מנגנון הבוררות לא הופעל מעולם.
לאורך השנים עלו קריאות ממדינות שונות לביטול ההסכם בטענה שישראל מפרה את מחויבותה לזכויות אדם ולעקרונות דמוקרטיים, כנדרש בסעיף 2 של ההסכם.
עם זאת, ביטול ההסכם מחייב את הסכמת כל המדינות באיחוד.
בשנת 2002 החליט הפרלמנט האירופי ברוב של 246 תומכים ו-216 מתנגדים להמליץ לאיחוד האירופי להשעות את ההסכם, אך 13 שרי החוץ של האיחוד האירופי, פרט לשר החוץ של פינלנד ובלגיה, בחרו שלא לעשות זאת.
במאי 2020, בעקבותה הצהרתה ישראל על כוונתה להחיל את ריבונתה על שטחי יהודה ושומרון, אירלנד, שוודיה ולוקסמבורג קראו להשעיית ההסכם.
לבסוף, לאור הסכם איחוד האמירויות הערביות–ישראל המנרמל את היחסים בין המדינות, התוכנית לסיפוח הוקפאה.
במרץ 2023, בדיון שהתקיים על הרפורמה המשפטית בישראל, היו קריאות לביטול ההסכם, אך שר החוץ של האיחוד האירופי, ז'וזפ בורל, הודיע כי ההסכם לא יבוטל.
במלחמת חרבות ברזל, אירלנד, בלגיה, לוקסמבורג, סלובניה וספרד קראו לאיחוד האירופי להשעות את ההסכם.
במאי 2024, הודיע האיחוד האירופי על כינוס של מועצת האסוציאציה על מנת לדון בציות ישראל להסכם.
במאי 2025, בעקבות החלטת ישראל לאסור על הכנסת סיוע הומניטרי לרצועת עזה, אישור תוכנית בקבינט להשתלטות ממושכת על חלקים מהרצועה ותחילתו של מבצע מרכבות גדעון, קראה הולנד לבחון את ההסכם.
הקריאה זכתה לגיבוי פומבי מצד מספר מדינות באיחוד.
ב-20 במאי 2025 התקבלה החלטה לבחון את ההסכם ברוב של 17 מדינות: אוסטריה, אירלנד, אסטוניה, בלגיה, דנמרק, הולנד, לוקסמבורג, מלטה, סלובניה, סלובקיה, ספרד, פולין, פורטוגל, פינלנד, צרפת, רומניה ושוודיה, ואילו 9 מדינות התנגדו: איטליה, בולגיה, גרמניה, הונגריה, יוון, ליטא, צ'כיה, קפריסין וקרואטיה, ומדינה אחת, לטביה, נמנעה.
במחלוקת שהייתה בין ישראל לבין האיחוד האירופי בנושא הייצוא משטחי יהודה ושומרון וחבל עזה ורמת הגולן, נשקלה האפשרות לקחת את הסכסוך להליך של בוררות, אך לבסוף לא נעשה כן מחשש להשלכות הפוליטיות של הפסד בבוררות כזו.
במקום זה, החליט שר התמ"ת, אהוד אולמרט, להתפשר עם האיחוד האירופי, ולהסכים לכך שהמוצרים מהשטחים יחויבו במכסים בייבואם לאיחוד האירופי.
במסגרת הסכמי הסחר בין ישראל לבין האיחוד האירופי, ביקשו האירופאים לסמן מוצרים המיוצרים בהתנחלויות.
בשנת 2004 הוסכם על הסדר טכני שלפיו היצרנים הישראלים יציינו רק את מקום הייצור של המוצרים הנשלחים לאירופה, ובפועל לא בוצעה כל הבחנה בין מוצרי ההתנחלויות למוצרים אחרים.
מדיניות זו השתנתה ב-16 במאי 2023. הנציבות האירופית, האחראית על הסחר הבין-לאומי, פרסמה תקנה לסימון ברור של מוצרי ההתנחלויות.
מוצרים המיובאים לאירופה שיוצרו בגבולות הקו הירוק יסומנו בקוד "Y864" ויזכו לשיעורי מכס מופחתים, בניגוד לסחורה מההתנחלויות ומרמת הגולן.
הסכם זוהאב, המכונה גם הסכם קסר-י שירין, נחתם ב-17 במאי 1639 בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הספווית.
ההסכם נחתם בין הסולטאן מוראט הרביעי לשאה הפרסי ספי הראשון.
חתימת ההסכם הביאה לסיומה של מלחמה בין שתי האימפריות שהחלה בשנת 1623 ואשר הייתה האחרונה בשרשרת מעשי איבה הדדיים שנסבו על גבולות ואזורי שליטה במאבק ביניהן שנמשך כמעט 150 שנה.
על פי ההסכם התחלקו שטחי ההשפעה במערב אסיה ובקווקז בין שתי המעצמות.
ארמניה, מזרח גאורגיה, דאגסטן ואזרבייג'ן נשארו בשליטת הפרסים, ואילו מערב גאורגיה, ומערב ארמניה נותרו תחת שליטה עות'מאנית.
בנוסף לכך נותרו כל שטחי מסופוטמיה, כולל בגדאד, בידי העות'מאנים.
למרות ההסכם, מחלוקות על גבולות בין הפרסים לעות'מאנים נמשכו גם לאורך השנים הבאות, ובמהלכן ועד לשנת 1918 נחתמו ביניהן 18 הסכמים נוספים לשם הסדרתן.
הסדרת וסימון הגבולות בין האימפריות החלו בפועל רק במאה ה-19 תוך השלמת קווי הגבול המדויקים בין המדינות המודרניות איראן, טורקיה ועיראק לאחר התבוסה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה.
הסכם ובסטר-אשברטון הוא הסכם שבו הוסדרו בעיות בגבול בין ארצות הברית לבין המושבות הבריטיות בצפון אמריקה (באזור שהפך לקנדה).
ההסכם נחתם ב-9 באוגוסט 1842, בזמן נשיאותו של ג'ון טיילר, וסיים את מלחמת ארוסטוק, סכסוך לא אלים על מיקום גבול מיין - ניו ברנזוויק.
תיקון מיקום הגבול בין אגם סופיריור ואגם וודס, כפי שהוגדר בחוזה פריז ב-1783.
אישור מחדש של מיקום הגבול (בקו רוחב ה-49) עד הרי הרוקי שהוגדר באמנת 1818.
הגדרת שבעה פשעים שיהיו עילה להסגרה בין שתי המדינות.
קריאה לסיום סופי של סחר העבדים באוקיינוסים.
הסכמה כי שני הצדדים יוכלו להשתמש באגמים הגדולים.
ההסכם אישר רטרואקטיבית את גבולה הדרומי של קוויבק, שהמודדים ג'ון קולינס ותומס ולנטיין סימנו בעמודי אבן בשנים 1771–1773. על פי ההסכם הגבול היה אמור להיות בקו רוחב 45 מעלות צפון, אך הוא נמצא במקומות מסוימים צפונית לקו הזה.
על ההסכם חתמו שר החוץ של ארצות הברית דניאל ובסטר והדיפלומט הבריטי אלכסנדר בארינג, הברון הראשון של אשברטון.
הבוררויות בסוגיות גבול שונות במזרח צפון אמריקה לפני המלך ויליאם הראשון מהולנד בשנת 1831 לא הצליחו להביא להחלטה מחייבת.
חוזה פריז קבע את קו הרוחב ה-45 כחלק מהגבול הצפוני של ניו יורק ושל ורמונט.
רוב החלק הזה של הגבול נסקר בעבר בתחילת שנות השבעים של המאה ה-18 אולם קו הסקר לא היה מדויק.
מאז שנבנה המבצר האמריקאי פורט בלונדר, שנמצא בצפון-מזרח ניו יורק - מצפון לקו הרוחב ה-45, ארצות הברית רצתה לעקוב אחר קו הסקר הישן.
הסכם ובסטר-אשברטון שילב את השינוי הזה והשאיר את המבצר הגמור למחצה על אדמת ארצות הברית.
לאחר חתימת ההסכם, ארצות הברית חידשה את הבנייה באתר.
הפרויקט החדש החליף את הבנייה שהושבתה ב־1812 בביצור מאסיבי של מערכת שלישית המכונה פורט מונטגומרי.
ההסכם מסמן את סיום העימותים המקומיים בין חוטבי עצים (המכונה מלחמת ארוסטוק) לאורך גבול מיין עם המושבות הבריטיות של קנדה (אזור קוויבק) וניו ברנזוויק.
הגבול שהוסכם לבסוף חילק את השטח השנוי במחלוקת בין שתי המדינות.
לבריטים הוקצו תוואי הכביש הליפקס - קוויבק, שהצבא האמריקאי חפץ בו מכיוון שקנדה באזור קוויבק לא הייתה בקשר בחורף עם ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה.
ההסכם שינה חלקים מהגבול כדי לתת לארצות הברית קצת יותר שטחים בצפון.
אזור "הנהר האינדיאני" הוקצה לארצות הברית.
הסכם ובסטר–אשברטון לא הגדירה את הבעלות על האי מאצ'יאס סייל, שנשארה לא ברורה.
בנוסף, החתימה על ההסכם שמה קץ למספר שיפורים מתוכננים במבצרי הגנה קנדיים כגון פורט מלדן בהמרסטבורג, אשר ממשלת בריטניה לאחר מכן נטשה אותו, כי הם כבר לא שירתו מטרה הגנתית.
הגבול בין אגם סופריור ואגם ווד היה זקוק להגדרה מכיוון שמפת מיטשל הלקויה ששימשה במשא ומתן להסכם פריז לא הייתה מספקת כדי להגדיר את הגבול.
העמימות במפה ובהסכם הביאה לכך שבמחוז אחד של מינסוטה נותרו מחלוקות, והמשא ומתן הקודם לא פתר את העניין.
לפי האמנה היה מעבר הגבול דרך אגם לונג, אך לא צוין את מיקומו של אותו אגם.
עם זאת, המפה ציינה את האגם שהוא מחובר לאגם סופיריור ליד האי רויאל - תוואי התואם את נהר פיג'ון.
הבריטים, לעומת זאת, נאחזו בעמדה לפיה הגבול צריך להתרחק מאגם סופיריור בפונד דו לאק (להלן: "ראש האגם") ליד דולה, מינסוטה, להמשיך אל הסנט לואיס לחצות את פרשת המים, ולרדת דרך סדרת אגמים ונהרות אל נהר רייני.
מפת מיטשל הראתה את שני המסלולים האלה וכן את מסלול האגם לונג שביניהם.
לונג לייק נחשב כנהר פיג'ן (למרות היעדר אגם בפתחו).
ההסכם הבהיר את התוואי שיעבור בו הגבול בין אגם הורון לאגם סופריור, והעניק את "אי הסוכר" לארצות הברית.
בירור נוסף שנעשה לקראת החתימה על ההסכם הביא להבהרת האנומליה של הפינה הצפון-מערבית.
שוב, בגלל טעויות שהיו במפת מיטשל, בחוזה פריז נכתב "...
דרך "אגם פורסט" עד לנקודה הצפונית-מערבית ביותר שלו, ומשם במסלול מערבה עד הנהר מיסיסיפי..." למעשה, מסלול שנמצא מערבה מאגם פורסט לעולם לא נפגש עם המיסיסיפי.
הוועידה האנגלו-אמריקאית משנת 1818 הגדירה את הגבול מאגם פורסט אל הרי הרוקי.
ההסכם אשרר את הגבול והגדיר אותו עוד יותר על ידי שינוי הגדרת הגבול.
הסכם ובסטר-אשברטון לא הצליח להתמודד עם שאלת אורגון, אם כי הנושא נדון במשא ומתן.
סעיף 10 להסכם ובסטר-אשברטון זיהה שבעה סוגי פשעים שעשויים להביא להסגרת חשודים: "רצח, תקיפה בכוונה לבצע רצח, פיראטיות, הצתה, שוד, זיוף, שימוש והפצה של זיוף." ההסגרה לא כלל מרד עבדים.
בנוסף, ארצות הברית לא לחצה על השבתם או הסגרתם של כ־12,000 עבדים נמלטים שהגיעו לקנדה.
בחוזה ובסטר ואשברטון הסכימו לקרוא להפסקת סחר העבדים האטלנטי.
אבל בנובמבר 1841, היה מרד עבדים על ספינה אמריקנית, כחלק מסחר העבדים לכיוון החוף.
המרד הכריח את הספינה לעגון בנסאו.
הפקידים באיי בהאמה שחררו בסופו של דבר את כל 128 העבדים שבחרו להישאר בנסאו, שכן בריטניה ביטלה את העבדות במושבותיה, בשנת 1834. ארצות הברית דרשה את החזרתם של העבדים, או קבלת פיצוי עבורם.
הסדר הושג בשנת 1855 כחלק מחוזה תביעות גדול בהרבה משנת 1853, וכיסוי טענות של שתי המדינות עוד משנת 1814.
כתוצאה מההסכם, ארצות הברית ויתרה 13,000 קמ"ר של השטח שבמחלוקת לאורך הגבול במיין, כולל כביש הליפקס-קוויבק, אך שמרה על 18,000 קמ"ר שהיו במחלוקת באזורי שממה.
בנוסף, בארצות הברית קבלה 17,000 קמ"ר של שטח לאורך גבול מינסוטה-קנדה, אשר כלל את רכס מסאבי.
זמן קצר לאחר אשרור ההסכם נחתם הסדר עם האינדיאנים של שבטי ה מדרום לאגם סופריור, שסיפח אדמות לארצות הברית בהסכם לה-פוינט.
חלק משטחי האינדיאנים בגרנד פורטג' הושמטו בטעות מאמנת אוג'יבווה.
בנוסף, השטח בגרנד פורטג' הוגדר לא נכון באמנת פריז - הם האמינו שהגבול עובר במרכז אגם סופריור עד נהר סנט לואיס, וסימן את האי רויאל וגם את השטח האינדיאני כשטח בריטי.
עם זאת, הסכם פריז מציין במפורש את האי רויאל כשייך לשטח ארצות הברית.
כתוצאה מכך, נחתם הסכם האי רויאל ב-1844 כתוספת לחוזה לה-פוינט, כאשר שבטים אחרים של האוג'יבווה אישרו את האמנה מחדש.
הסכם וינה (בדנית: Freden i Wien; בגרמנית: Frieden von Wien) היה הסכם שלום שנחתם ב-30 באוקטובר 1864 בווינה בין האימפריה האוסטרית, ממלכת פרוסיה וממלכת דנמרק.
החוזה סיים את מלחמת שלזוויג השנייה.
דנמרק ויתרה על דוכסות שלזוויג (למעט האי אירו, שנותר דני) דוכסות הולשטיין ודוכסות סקסוניה-לאוונבורג.
הם ינוהלו במשותף על ידי פרוסיה ואוסטריה תחת שלטון משותף.
הסכם שלאחר מכן בין אוסטריה ופרוסיה ב-14 באוגוסט 1865, המכונה אמנת גאשטיין, קבע שפרוסיה תנהל את שלזוויג ואוסטריה תשלוט באופן דומה בהולשטיין.
אוסטריה מכרה גם את זכויותיה על לאוונבורג לפרוסיה.
מחלוקות על הממשל של שלזוויג והולשטיין הובילו למלחמת אוסטרו-פרוסיה ב-1866. כשהמלחמה ההיא הסתיימה סיפחה פרוסיה את שלזוויג והולשטיין.
הסכם חמאס–ישראל או גם מבצע "דלתות שמיים" (המכונה גם: עסקת החטופים הראשונה) בין מדינת ישראל לארגון הטרור חמאס, במהלך מלחמת חרבות ברזל, היה הסכם הפסקת אש שהתקיימה בין 24 בנובמבר 2023 לבין 1 בדצמבר באותה שנה, והושגה בתיווך קטר.
ההסכם כלל הפוגה הדדית בלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, שחרור אסירים ביטחוניים תמורת שחרור חטופים ישראלים וזרים, בעיקר נשים וילדים, והכנסת דלק וסיוע הומניטרי לרצועת עזה.
במסגרת ההסכם חמאס התחייב לשחרר 50 ישראלים שנחטפו לעזה במתקפת הפתע על ישראל, בתמורה לכל משוחרר התחייבה ישראל לשחרר שלושה אסירים ביטחוניים פלסטיניים.
הצדדים התחייבו להפוגה של ארבעה ימים בלחימה ברצועת עזה, וישראל התחייבה לאפשר הכנסת סיוע הומניטרי ודלקים.
הצדדים הסכימו שניתן יהיה להאריך את ההפוגה, בתמורה לשחרור חטופים נוספים, עד עשרה ימים ממועד סיום הפעימה הראשונה, כאשר אם תוצע עסקה נוספת תצטרך הממשלה לדון בה ולאשר אותה מחדש.
ביצוע ההסכם החל בהפוגה הדדית בלחימה ביום שישי 24 בנובמבר בשעה 7:00 בבוקר.
ההסכם הוארך פעמיים ביומיים, בהם שוחררו 40 חטופים נוספים.
בפועל ההפוגה בלחימה נמשכה שבע יממות ושוחררו במסגרתה 80 ישראלים תמורת שחרור 240 אסירים.
בנוסף, שוחררו שלא במסגרת ההסכם, ישראלי אחד בעל אזרחות רוסית, ו-24 בעלי אזרחות זרה (23 תאילנדים ופיליפיני אחד) שנחטפו מישראל.
ב-20 באוקטובר, שחרר חמאס ללא תמורה 2 חטופות.
החטופות אם ובתה היו בעלות אזרחות אמריקנית.
יומיים לאחר מכן ב-22 באוקטובר, שוחררו 2 חטופות נוספות.
שתי נשים כבנות 80 מניר עוז.
בלילה שבין 29 ל-30 באוקטובר, עם תחילת התמרון הקרקעי שחררו כוחות צה"ל ושב"כ את החיילת החטופה טוראית אורי מגידיש במבצע שנקרא "ראשית האור".
ב-16–17 בנובמבר חולצו 2 גופות של חטופות ישראליות.
החל משנת 2007 מדינת קטר העבירה כספים ומימנה את שלטון חמאס ללא פיקוח.
מצב זה נמשך עד לשנת 2014, אז הפך המימון להיות תחת פיקוח האו"ם, ארצות הברית וישראל.
ממסקנות "צוק איתן" נוצרה ההבנה שיש צורך במתווה מוסדר תחת פיקוח להעברת כספים מקטר לרצועה, ושאינו מבוסס על העברה חשאית.
בשנת 2018, בעקבות "צעדות השיבה" והמהומות על גדר הגבול בין יישובי הדרום לרצועת עזה, הציעה קטר, כחלק מניסיונות להגיע להסכם רגיעה, להעביר כספים לארגון חמאס ולרצועת עזה.
בקטר חששו שהעברת כסף לארגון שמוגדר כארגון טרור תעמיד אותה בבעיה מול ארגונים בינלאומיים.
עם זאת, במכתב סודי ביותר ששלח ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לדוחא, ביקש נתניהו להעביר באופן סדיר 30 מיליון דולר בכל חודש למימון משפחות במצוקה, רכישת סולר מישראל להפעלת החשמל בעזה, תשלום משכורות לפקידים ופיתוח התשתיות ברצועה.
בסך הכל הועברו לחמאס 360 מיליון דולר בכל שנה במזומן זאת עד לזמננו.
יתרה מכך, קטר הודיעה כבר בתחילת המלחמה שהיא תעניק בנוסף לכסף הסדיר שמגיע לרצועה גם מענקים נוספים לרצועה שיחשבו בתור "מענקי סיוע".
הדעות בישראל על העברת הכספים היו חלוקות וכללו דיונים רבים ואמירות מכל צד בזירה הפוליטית והביטחונית.
היו שטענו, שהעברת הכסף תאפשר לחמאס לצבור נכסים כלכליים וכך למנוע הסלמה ולהפחית מתחים בגזרה.
מנגד, אחרים דווקא סברו שמדובר בטעות וכי בסבירות גבוהה הכסף אינו מגיע לתושבים לשיפור חייהם אלא לידי מנהיגי חמאס ולמימון הארגון עצמו.
חבר הכנסת בני גנץ אמר: "לספק ביטחון לתושבי הדרום הממשלה לא מצליחה.
לספק דולרים לעזה דווקא כן.
רק שילוב של עוצמה צבאית קשה נגד חמאס בצד יוזמה מדינית לבידודו תחזיר את השקט לדרום.
זהו אובדן ההרתעה- מזוודות הדולרים שוב עוברות ואין הישג מדיני שיבטיח שקט לתושבי העוטף".
טענה זו וכמותה קיבלה משנה תוקף ביום המתקפה על ישראל ב-7 באוקטובר 2023, כאשר נתגלו ממדי הרכש ומלאי ציוד המלחמה שהיה ברשות חמאס.
למעשה, הכנסת הכסף הקטרי לרצועה והתלות שנוצרה בו, יחד עם כניסתה של קטר לתיווך בין ישראל לחמאס ודחיקת מצרים כמתווכת בסבבים קודמים (לרבות מבצע "צוק איתן"), הפכו את קטר למתווכת לגיטימית ומקובלת בין ישראל לחמאס מיד עם פרוץ המלחמה.
מרגע שנודע על ישראלים שנחטפו לשבי חמאס, קטר לקחה על עצמה את תפקיד המתווכת בין ישראל לחמאס.
כבר ב-8 באוקטובר החלו להתפרסם דיווחים על מעורבות גורמים קטריים ואמריקאיים בניסיון להניע משא ומתן לשחרור החטופים, בדגש על נשים וילדים, בתמורה לשחרור נשים וקטינים הכלואים בישראל.
לאורך חודש וחצי של שיחות ולחצים בינלאומיים מתמשכים יצאה לדרך עסקת החטופים הראשונה.
העסקה התגבשה לאחר שיחות בין כלל הצדדים, זאת על אף הקשיים בקבלת תשובות ממנהיגי חמאס שירדו למנהרות ועיכבו את ההחלטות שוב ושוב.
בתגובה לאישור העסקה משרד החוץ הקטרי הודיע על "הצלחת מאמצי התיווך המשותפים שנעשו עם הרפובליקה הערבית של מצרים וארצות הברית של אמריקה בין ישראל לבין תנועת ההתנגדות האסלאמית (חמאס), שהובילו להסכם על הפסקת אש הומניטרית".
מטעם קטר נשלחו מספר נציגים, בהם ראש ממשלת קטר מוחמד בן עבד א-רחמן בן ג'אסם אאל ת'אני.
מישראל השתתפו נציגים ממשרד החוץ, המוסד ושירות הביטחון הכללי (שב"כ), בהם ראש המוסד דדי ברנע וראש השב"כ רונן בר.
השיחות התקיימו במספר מקומות בעולם, כאשר אחד המרכזיים שבהם הייתה דוחא, בירת קטר.
הסכם הפסקת האש בין מדינת ישראל לחמאס הושג לאחר משא ומתן בתיווך קטר.
ממשלת ישראל השלושים ושבע אישרה את ההסכם ב-22 בנובמבר, וקבינט המלחמה הופקד על ביצועה.
בג"ץ דחה על הסף עתירה כנגד ההסכם בנימוק של היעדר עילה.
לשחרר לפחות 10 חטופים ישראלים בכל יום, ובסך הכללי 50 בשלב הראשון ולשחרר 10 חטופים נוספים תמורת כל יום הפוגה.
לפי ההסכם כלשונו לא הייתה התחייבות מפורשת שלא לפרק משפחות, אלא לעשות מאמץ שלא לפרק משפחות.
למסור בכל יום את רשימת החטופים שישוחררו למחרת.
לאפשר לצלב האדום לבקר את החטופים שלא שוחררו במסגרת העסקה, ולספק להם תרופות.
לשחרר 3 אסירים ביטחוניים בתמורה לכל חטוף שישוחרר במסגרת העסקה.
האסירים שישראל הסכימה לשחרר הם רק מקרב הקטינים והנשים שהיא מחזיקה במאסר, בתנאי שלא הורשעו ברצח.
לעשות מאמץ לשחרר את האסירים "מהכבד לקל".
לעצור את הלחימה ברצועת עזה.
לא להטיס כלל בשמי דרום רצועת עזה, כלי טיס של צה"ל בכלל וכטב"מים בפרט; ובצפון הרצועה - בין השעות 10:00 בבוקר עד 16:00 אחרי הצהריים.
לאפשר הכנסת סיוע הומניטרי ודלק.
חלק מהאזרחים שוחררו שלא במסגרת ההסכם אלא בעקבות מעורבות מקבילה של מדינות אחרות.
ב-24 בנובמבר חמאס שחרר 13 חטופים ישראלים, וישראל שחררה בתמורה 39 אסירים.
חמאס שחרר בנוסף שלא במסגרת ההסכם 10 חטופים תאילנדים וחטוף פיליפיני אחד.
ב-25 בנובמבר חמאס שחרר 13 חטופים ישראלים, וישראל שחררה בתמורה 39 אסירים.
חמאס שחרר בנוסף שלא במסגרת ההסכם 4 חטופים תאילנדים.
ב-26 בנובמבר חמאס שחרר 13 חטופים ישראלים, וישראל שחררה בתמורה 39 אסירים.
חמאס שחרר בנוסף שלא במסגרת ההסכם חטוף ישראלי בעל אזרחות רוסית ו-3 חטופים תאילנדים.
ב-27 בנובמבר חמאס שחרר 11 חטופים ישראלים, וישראל שחררה בתמורה 33 אסירים.
ב-28 בנובמבר חמאס שחרר 10 חטופים ישראלים, וישראל שחררה בתמורה 30 אסירים.
חמאס שחרר בנוסף שלא במסגרת ההסכם 2 חטופים תאילנדים.
ב-29 בנובמבר חמאס שחרר 10 חטופים ישראלים, וישראל שחררה בתמורה 30 אסירים.
חמאס שחרר בנוסף 2 חטופות ישראליות בעלות אזרחות רוסית (אך הן "נספרו" לצורך שחרור מקביל של אסירים פלסטינים, יחד עם משוחררות היום שלמחרת) ו-4 חטופים תאילנדים.
ב-30 בנובמבר חמאס שחרר 8 חטופים ישראלים, וישראל שחררה בתמורה 30 אסירים.
בסך הכל במסגרת העסקה שוחררו מידי חמאס 80 ישראלים, ושלא במסגרת העסקה 5 ישראלים, בהן: ארבע ישראליות בימים שקדמו לעסקה, ישראלי בעל אזרחות רוסית, ו-24 עובדים זרים.
ב-24 בנובמבר בשעה 7:15 בבוקר, לאחר הפסקת האש שהוכרזה ב-07:00, התבצע ירי לעבר כיסופים ועין השלושה על ידי הג'יהאד האסלאמי.
ב-25 בנובמבר עיכב חמאס את שחרור החטופים של הפעימה השנייה עד סמוך לחצות הלילה, בטענה כי ישראל הפרה את ההסכם והטיסה כטב"מים בדרום הרצועה; וכי היא התחייבה לשחרר אסירים לפי ותק המאסר ולא עמדה בכך (ישראל התחייבה לעשות מאמץ לשחרר לפי ותק אך לא התחייבה במפורש).
על אף שחמאס התחייב לעשות מאמץ לא לפרק משפחות (בלי התחייבות מפורשת), אמה של אחת המשוחררות ואחיה הצעיר של משוחררת אחרת נשארו בשבי - אם כי שניהם שוחררו בימי המשך העסקה.
ב-28 בנובמבר בשעות אחר הצהרים חמאס פוצץ שלושה מטענים וירה על כוחות צה"ל בצפון הרצועה.
ב-30 בנובמבר שחרר חמאס רק 8 חטופים, ולא 10 כפי שקובע ההסכם, עם זאת, לדברי דובר צה"ל, לא היה מדובר בהפרת ההסכם שכן נספרו למניין עשרת המשוחררים גם שתי חטופות ששוחררו יום קודם לכן בלי ששוחררו תמורתן אסירים אז.
ניסיון לממש את הפעימה השמינית שבה ישוחררו 10 חטופות נוספות לא צלח.
עמדת ישראל הייתה אפס סבלנות ל"משחקים" וחוסר רצינות מצד חמאס, ושאם לא תתקבל רשימה של 10 נשים לפעימה השמינית - צה"ל לא יהסס לחזור לתמרון רחב-היקף בעזה.
ישראל דחתה את טענות חמאס שלא כל הנשים נמצאות ברשותו או שהוא לא יכול להביא אותן.
המניע לעמדה זו היה לא לנטוש ולא לזנוח את הנשים, כשהסכמה לעבור לקטגוריה הבאה - שחרור גברים מבוגרים, משמעותה תהיה להפקיר אותן.
לטענת חמאס סירבה ישראל לקבל בפעימה זו שבעה חטופים: נשים וילדים, וכן שלוש גופות - גם הן של נשים וילדים - בתמורה להארכת הפסקת האש ביום נוסף.
עוד טענו בארגון הטרור כי מספר זה מייצג את כל החטופים שנמצאים בחזקתו, מקרב הנשים והילדים הישראלים המוחזקים ברצועה.
לדברי יועץ מיוחד לראש הממשלה, מארק רגב, בראיון ל-חדשות NBC, חמאס הסכים לשחרר קבוצה של כ-19 נשים וילדים בהן נועה ארגמני, אך לאחר מכן חזר בו, וכי דבר זה גרם לקריסת מתווה שחרור החטופים ואיתם הפסקת האש.
משרד החוץ האמריקאי העלה השערה כי חמאס מסרב לשחרר את החטופות מחשש שהן יעידו על התעללות מינית בשבי חמאס.
לפי ניתוח של NBC נועה ארגמני נחטפה על ידי אנשים שאינם בהכרח משתייכים לחמאס והוחזקה בבית פרטי ולכן ייתכן שחמאס לא יודע היכן חלק מהחטופים.
ב-1 בדצמבר בשעה 05:42, כשהפוגת האש עוד הייתה בתוקף, הפר חמאס את הפוגת האש ושיגר רקטות לעבר שדרות ויישובי עוטף עזה.
בעקבות הפרה זו ההפוגה בלחימה נגמרה וחמאס המשיך לשגר רקטות לאורך היום וצה"ל בתגובה תקף מטרות חמאס ברצועה.
למרות ההתחייבות, חמאס לא אפשר לצלב האדום לבקר את החטופים שנשארו בעזה, לעמוד על מצבם ולספק להם תרופות.
חמאס לא שחרר את משפחת ביבס - האם שירי וילדיה כפיר ואריאל.
חמאס טענו כי האם וילדיה נהרגו, אך לא סיפקו הוכחות לכך, וישראל לא קיבלה טענה זו.
בנוסף לשירי ביבס נותרו בשבי 19 נשים נוספות לאחר תום ההפוגה.
מאז אושר מותן של תשע נשים, מתוכן שש שגופותיהן חולצו בידי צה"ל (ביניהן שני לוק) ואילו אישה אחת (נועה ארגמני) חולצה בחיים.
שאר הנשים נותרו בשבי החמאס עד עסקת החטופים השנייה כשנה וחצי לאחר מכן, מלבד גופותיהן של 3 נשים (שאר הנשים נחשבו לחטופות חיות, ביניהן גם שירי ביבס, עד שהוחזרה לבסוף יחד עם שני ילדיה, אריאל וכפיר, כשהם אינם בחיים).
צה"ל יזם מבצע לקליטת החטופים בישראל בשם "דלתות שמיים", ובמסגרתו הכשיר צה"ל נקודות קליטה ראשוניות, בהן סופקה מעטפת רפואית וליווי.
לאחר מכן השבים מן השבי המשיכו לבתי החולים לצורך בדיקה רפואית כללית ואשפוז מחשש לתסמונת חידוש הזנה, ונפגשו שם עם בני משפחותיהם.
אחת החטופות אושפזה במצב קשה תוך סכנה לחייה במשך ימים רבים עקב התדרדרות מצבה הרפואי בזמן החטיפה.
חזבאללה הודיע כי הם מחויבים להפסקת הלחימה אף על פי שהם לא היו חלק מההסכם.
למרות הבטחת חזבאללה, ב-25 בנובמבר לקראת השעה 7 בבוקר הופעלה התרעה ביישובים יפתח, מלכיה, דישון, רמות נפתלי ומבואות החרמון בעקבות ירי של טיל קרקע-אוויר לעבר כלי טיס של צה"ל.
בצהריים נשמעו אזעקות במספר יישובים בגליל המערבי.
24 בנובמבר, היום הראשון להפוגה
בשעות הלילה השלים צה"ל את משימותיו המבצעיות בשטח רצועת עזה לרגל ההפוגה.
בשעה 7:00 בבוקר נכנסה לתוקפה ההפוגה.
קצת אחרי השעה 7:00 בבוקר נורו רקטות ליישובים בשטח עוטף עזה ככל הנראה על ידי ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני שהפר את הסכם ההפוגה.
לאורך שעות הבוקר המאוחרות והצהריים נכנסו לצפון רצועת עזה משאיות דלק ומזון ואמבולנסים של ארגון הצלב האדום דרך מעבר רפיח, זאת כחלק מהסיוע ההומניטרי לפליטים העזתים.
לאורך היום חסם צה"ל את רחוב צלאח א-דין ששימש כציר בריחה הומניטרי לפליטי מלחמה לפני שנכנסה לתוקף ההפוגה, באמצעות טנקים ואמצעים לפיזור הפגנות.
אחר הצהריים שוחררו 10 חטופים תאילנדים ופיליפיני אחד.
בערב שוחררו 13 חטופים ישראלים: 9 נשים ו-4 ילדים.
בתמורה לשחרור החטופים הישראלים שחררה ישראל 39 אסירים פלסטינים, נשים וקטינים.
25 בנובמבר, היום השני להפוגה
לאחר דחייה של שעות אחדות יצאה לפועל הפעימה השנייה של שחרור החטופים.
בסביבות חצות הלילה הגיעו לישראל 13 חטופים ישראלים (שמונה נשים וחמישה ילדים).
בנוסף שוחררו 4 עובדים זרים.
12 מהמשוחררים נחטפו מקיבוץ בארי, ואחת נחטפה ממסיבת הטבע ברעים.
לאחר חזרת החטופים לישראל שחררה ישראל 39 אסירים פלסטינים (24 נשים ו-15 בני נוער).
על אף שחמאס התחייב לעשות מאמץ לא להפריד קרובי משפחה, אמה של אחת המשוחררות ואחיה הצעיר של משוחררת אחרת, נשארו בשבי.
26 בנובמבר, היום השלישי להפוגה
במהלך היום נכנסו כ-200 משאיות של סיוע הומניטרי לתוך רצועת עזה.
בסביבות השעה 17:30 הועברו לידי הצלב האדום 14 חטופים ישראלים בהם 9 ילדים, 4 נשים ואזרח ישראלי שמחזיק גם באזרחות רוסית שנחטף מהמסיבה ברעים ששוחרר שלא כחלק מההסכם כ"מחווה לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין".
בנוסף שוחררו 3 עובדים זרים תאילנדים.
13 מהם נלקחו באמבולנסים עד שהועברו לידי צה"ל סמוך לגדר הגבול במרכז הרצועה ויצאו ממנה בפרצה ליד קיבוץ בארי.
הארבעה הנוספים הועברו דרך מעבר רפיח (בעל האזרחות הכפולה ושלושת העובדים הזרים).
חטופה אחת, בת 84 שהייתה זקוקה לטיפול רפואי דחוף פונתה במיוחד על ידי מסוק במצב קשה לבית החולים סורוקה.
בהמשך הודיע בית החולים כי נשקפת סכנה לחייה.
יומיים לאחר שחרורה הודיע בית החולים כי מצבה מתחיל להשתפר וכי היא בהכרה ונושמת בכוחות עצמה.
27 בנובמבר, היום הרביעי להפוגה
27 בנובמבר היה מתוכנן להיות היום האחרון של ההפוגה אך בעקבות משא ומתן היא הוארכה ביומיים נוספים בהם ישוחררו 20 חטופים נוספים בתמורה ל-60 אסירים ביטחוניים פלסטינים.
ביום זה שוחררו 11 חטופים ישראלים (9 ילדים ושתי אמהות) כחלק מהפעימה הרביעית.
לאחר ארבע הפעימות שבהן שוחררו בסה"כ 51 חטופים, נותרו 9 ילדים ובני נוער בשבי חמאס.
28 בנובמבר, היום החמישי להפוגה
אחר הצהריים הופרה ההפוגה על ידי מחבלי חמאס שהפעילו שלושה מטענים בצפון הרצועה בסמוך לכוחות צה"ל.
ובאחד המקרים אף בוצע ירי לעבר כוח צה"ל, והוא השיב באש לעבר מקורות הירי.
בשעות הערב שוחררו 10 חטופות ישראליות ושני עובדים זרים תאילנדים.
29 בנובמבר, היום השישי להפוגה
בשעות הערב שוחררו 12 חטופים ישראלים (שתיים בעלות אזרחות רוסית שוחררו שלא כחלק מההסכם כ"מחווה לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין") ו-4 חטופים תאילנדים.
שניים מהמשוחררים הם אמה של חטופה ואח של חטופה אחרת ששוחררו לפני כן והופרדו מהם, בניגוד להתחייבות חמאס לעשות מאמץ שלא לפרק משפחות.
30 בנובמבר, היום השביעי להפוגה
בשעה 06:42, 18 דקות לפני סיום הפסקת האש, חמאס העביר רשימה של 8 חטופים במקום 10 בניגוד להסכם, משום שהכליל את שתי האזרחיות הישראליות בעלות האזרחות הרוסית ששוחררו יום קודם לכן, אף על פי שלא היו חלק מההסכם.
בשעות אחר הצהריים הועברו שתי חטופות ישראליות.
לאחר מכן, בשעות הלילה שוחררו 6 חטופים ישראלים נוספים.
1 בדצמבר, היום השמיני והאחרון להפוגה
בשעה 04:40 דווח ב"וול סטריט ג'ורנל" כי לפי גורמים במצרים, ישראל וחמאס הסכימו על הארכת הפסקת האש ביממה נוספת - בתמורה לשחרור 10 חטופים, נשים וילדים.
בשעה 05:42, כשהפסקת האש עוד הייתה בתוקף, הפר חמאס את הפוגת האש ושיגר רקטות לעבר שדרות ויישובי עוטף עזה, כל הרקטות יורטו או נפלו בשטחים פתוחים.
בשעה 07:00 הסתיימה הפוגת האש באופן רשמי.
כמה דקות מאוחר יותר הודיע דובר צה"ל באופן רשמי על חידוש הלחימה.
צה"ל תקף מטרות חמאס ברצועה, בעיקר בחלקה הדרומי.
בהמשך דווח כי צה"ל הטיל כרוזים בערבית במזרח ח'אן יונס ובהם קרא לתושבים לנוע דרומה לאזור רפיח.
לפי קטר, הפעימה השמינית לא מומשה כי חמאס רצה לשחרר מספר חטופים נמוך משסוכם וסירב לשחרר חטופים מהקטגוריה שסוכמה.
לפי פרסום בערוץ 13 מספר ימים לאחר חידוש הלחימה שהתבסס על גורם מערבי שמתמצא במשא ומתן, בשלהי המגעים להמשך עסקת שחרור החטופים הציע חמאס לשחרר שבע נשים נוספות במקום עשר כנדרש להארכת הפסקת האש.
הטענה הייתה שלא הצליח לאתר יותר משבע נשים וכתחליף הציע ארגון הטרור לשחרר גברים מבוגרים, בעקבות זאת התפוצצו המגעים להארכת הסכם שחרור החטופים.
על פי אותו גורם, בהמשך ישנו חשש שהדרך לעסקה חדשה תהיה קשה יותר, מכיוון שהזרוע הצבאית של חמאס מרגישה מופסדת מהמתווה הקודם - ואנשי הלשכה המדינית יתקשו לשכנע אותם פעם נוספת בנחיצות העניין.
הפרסום הובא תחת הסתייגות לפיה גורמים ישראליים הכחישו חלק גדול מפרטיו.
לפי פרסום נוסף בערוץ 13 שהסתמך על מסמך קטרי-מצרי-אמריקאי הייתה אפשרות לשחרר שבע נשים באותה עסקה.
בשעות הצהריים צבא הגנה לישראל פיזר כרוזים מעל שמי העיר רפיח שברצועת עזה שקוראים לתושבי המקום להתפנות לאזורי מקלט בצפון הרצועה פן יפגעו.
גורם בפיקוד מרכז אמר בתחילת פברואר 2025, שרוב משוחררי העסקה חזרו לעסוק בטרור וש-82% מהמחבלים ששוחררו בעסקה חזרו לפעולות מסוגים שונים, ורובם נעצרו מחדש מאז.
ב-12 באוגוסט 2024 מח"ט אפרים נתנאל שמכה הרג את המחבל טארק דאוד בן ה-18 ששוחרר בעסקה, חזר לפעילות טרור ואף פצע קשה יהודי שנכנס למוסך בקלקיליה, דאוד שימש כראש התארגנות הטרור של חמאס בעיר.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-15 באוגוסט, נהרג במחנה הפליטים בלאטה בשכם המחבל ואאל משה, ממשוחררי העסקה, לאחר ששב לפעילות טרור.
ב-27 באוגוסט נהרג בטול-כרם המחבל ג'בריל ג'בריל, בן ה-20, ממשוחררי העסקה ששב לפעילות טרור.
יחד עמו נהרגו בתקיפה עוד 4 מחבלים.
ב-1 בפברואר 2025 המחבל עבד אל האדי כמיל ששוחרר בעסקה ושב לפעילות טרור, נהרג בתקיפה אווירית בקבאטיה יחד עם שני מחבלים נוספים במסגרת מבצע חומת ברזל.
ב-16 באפריל 2025 המחבל מרוח חזמיה בן ה-18 ששוחרר בעסקה ושב לפעילות טרור, חוסל בחילופי אש עם לוחמי ימ"מ, שב"כ וצה"ל באזור קבאטיה יחד עם מחבל נוסף.
הסכם חמאס–ישראל נחתם בין ארגון הטרור חמאס למדינת ישראל בדוחה ב-17 בינואר 2025 במהלך מלחמת חרבות ברזל.
הוסכם כי הלחימה ברצועת עזה תיפסק; חמאס ישחרר חטופים ישראלים שנחטפו לרצועת עזה במהלך טבח שבעה באוקטובר; ישראל תשחרר אסירים ביטחוניים פלסטינים, בהם מורשעים ברצח במסגרת פיגועי טרור, תכניס לרצועת עזה סיוע הומניטרי מוגבר, וצה"ל ייסוג מרוב שטח הרצועה.
לעסקה זאת קדמה עסקת שחרור חטופים והפסקת אש שהתקיימה בנובמבר 2023.
משא ומתן להסכם התנהל בין הצדדים לאורך תקופה ממושכת במקביל למלחמת חרבות ברזל.
הסכמה הושגה לבסוף ב-15 בינואר 2025 לאחר שהמשא ומתן הואץ בפרק זמן של חודשים אחדים.
ההסכם נחתם בדוחה ב-17 בינואר, אושר על ידי ממשלת ישראל ב-18 בינואר ונכנס לתוקף ב-19 בינואר.
השלב הראשון בביצוע העסקה, שבו שוחררו 30 חטופים חיים (כולל שניים שנחטפו לפני המלחמה), ושמונה חטופים מתים תוכנן להימשך 42 ימים שבמהלכם יידונו תנאי השלב השני שיחל בסיום השלב הראשון ככל שיגיעו להסכמות.
הפסקת האש הסתיימה ב-18 במרץ כשצה"ל פתח במבצע עוז וחרב.
בישראל כלואים אלפי אסירים ביטחוניים פלסטינים, רובם משוייכים על ידי השב"ס לארגוני הטרור הפלסטינים, והורשעו בעבירות שקשורות לפעולות אלימות נגד חיילים או אזרחים ישראלים – בהן רצח, ניסיון לרצח, "אימונים צבאיים", וגם שהורשעו בעבירות הסתה או "חברות בארגון לא מוכר".
בינואר 2025, טרם החתימה על ההסכם, החזיקה ישראל במערכת הכליאה שלה ב-10,221 אסירים פלסטינים שמוגדרים אסירים ביטחוניים – 2,025 מהם הורשעו בדין ומרצים עונש מאסר שנגזר עליהם, 2,934 הם עצורים שטרם הורשעו בבית המשפט, 3,376 עצורים מינהליים הכלואים ללא משפט, ו-1,886 עצורים המוגדרים "לוחמים בלתי חוקיים".
בטבח שבעה באוקטובר 2023 חטפו מחבלים פלסטינים משטח ישראל לרצועת עזה כ-251 אנשים, בהם אזרחים, חיילים, תיירים ועובדים זרים.
באותו יום הכריזה ממשלת ישראל על מלחמת חרבות ברזל, שאחת ממטרותיה המוצהרות הייתה השבת החטופים.
כחודש וחצי לאחר הטבח והחטיפה, בנובמבר 2023, נחתמה בין ישראל לחמאס עסקת שחרור חטופים ראשונה, במסגרתה שוחררו 80 ישראלים תמורת שחרור 240 אסירים פלסטינים.
בנוסף לתנאי העסקה, שוחררו במאמצים דיפלומטיים בין-לאומיים ישראלי אחד בעל אזרחות רוסית, 23 אזרחים תאילנדים שעבדו בחקלאות באזור, ופיליפיני אחד שעבד בסיעוד, כולם נחטפו מישראל.
לאחר העסקה הראשונה נותרו בידי חמאס 139 חטופים שנחטפו בשבעה באוקטובר.
במהלך חודשי המלחמה שקדמו להסכם השני, חילץ צה"ל שבעה חטופים בחיים בשלושה מבצעי חילוץ, הרג בשוגג שלושה חטופים וחילץ 35 גופות חטופים נוספים, שכ-15 מתוכם היו בחיים במהלך תקופת העסקה הראשונה ונרצחו לאחריה.
טרם כניסת העסקה השנייה לתוקף, החזיק חמאס ב-97 חטופים.
94 שנחטפו בשבעה באוקטובר, 34 מהם חטופים מתים לפי הודעות רשמיות בישראל.
ו-3 חטופים שהיו בידיו לפני השבעה באוקטובר (חלל צה"ל שמקום קבורתו לא נודע הדר גולדין, ו-2 אזרחים שנכנסו לרצועת עזה אברה מנגיסטו והישאם א-סייד).
כיממה טרם כניסת ההסכם לתוקף, במבצע של צה"ל ושב"כ, חולצה משטח רצועת עזה גופתו של אורון שאול, החלל הנוסף ממבצע צוק איתן יחד עם הדר גולדין, שגופתו נחטפה.
בנובמבר 2024 הזהיר אלוף (מיל') ניצן אלון את שרי הקבינט המדיני-ביטחוני מפני מצבם ההולך ומידרדר של החטופים.
לאחר העסקה הראשונה חזרה ישראל לשולחן המשא ומתן לשחרור חטופים בלחץ ארצות הברית, בניסיון להגיע לעסקה לשחרור 40 חטופים בקטגוריית נשים, קשישים וחולים: 5 חיילות, 7 נשים, 15 גברים מבוגרים ו-13 צעירים פצועים וחולים.
העיתון "וול סטריט ג'ורנל" הביע חשש שרוב החטופים מתו מתקיפות צה"ל או ממחלות ופציעות, ושחלק מהם משמשים מגן אנושי לבכירי חמאס.
בחודש מאי 2024 התקרבו הצדדים לחתימה על מה שבתחילה פורסם כ"מתווה נתניהו" ומאוחר יותר כ"מתווה ביידן", אולם בסופו של דבר לא חתמו על ההסכם תוך חילופי האשמות הדדיות.
היו מי שהאשימו את ישראל באי הגעה להסכם, ואילו ישראל הטילה את האשמה על חמאס, וארצות הברית תמכה בעמדתה.
לפי הפרסומים היו חילוקי דעות בנוגע לסיום המלחמה – ישראל דרשה הפסקת אש זמנית שלאחריה צה"ל יוכל לחזור להילחם ברצועת עזה, ואילו חמאס דרש הפסקת אש קבועה ויציאת צה"ל מרצועת עזה.
ביום שישי, 17 בינואר 2025, דן הקבינט המדיני-ביטחוני בהסכם, והמליץ לממשלה לאשר את ההסכם.
בהמשך לכך, עם כניסת השבת החלה ישיבת ממשלה לדיון בהסכם, הישיבה נמשכה יותר משבע שעות.
בישיבה השתתפו גם ראש "המוסד" דוד ברנע, ראש השב"כ רונן בר, אלוף (מיל') ניצן אלון, הרמטכ"ל הרצי הלוי ומתאם השבויים והנעדרים תא"ל (מיל') גל הירש.
בתום הישיבה אישרה הממשלה את ההסכם – 24 שרים הצביעו בעד ההסכם ושמונה התנגדו.
השרים החרדים לא השתתפו בישיבה עקב שמירת השבת, אך כולם השאירו פתקי הצבעה בעד ההסכם.
השרים שהתנגדו להסכם הם: בצלאל סמוטריץ', אורית סטרוק ואופיר סופר מ"הציונות הדתית", איתמר בן גביר, עמיחי אליהו ויצחק וסרלאוף מ"עוצמה יהודית", ועמיחי שיקלי ודודי אמסלם מ"הליכוד".
השר שלמה קרעי מ"הליכוד" נמנע.
בישראל ובעולם התקיים דיון בנוגע לעיתוי ההסכם ולגורמים שמנעו את מימושו מוקדם יותר.
מזכיר הממשלה, יוסי פוקס, טען כי העסקה זהה להצעה שהונחה ב-27 במאי, אולם סורבה על ידי חמאס.
עמדה דומה הביעו גם ברט מקגורק שהוביל את המגעים, מזכיר המדינה של ארצות הברית אנתוני בלינקן ודובר המועצה לביטחון לאומי ג'ון קירבי, שהוסיף שהמשך הלחץ הצבאי שהפעילה ישראל ובידוד חמאס מאיראן וחזבאללה הם ששינו את עמדת חמאס.
הרמטכ"ל, הרצי הלוי, אמר ביום כניסת ההסכם לתוקפו, שההסכם לא היה מושג בתנאים שבו, אילולא חמאס היה במצב קשה הודות ללחימת צה"ל.
הפרשן הצבאי עמוס הראל טען כי נתניהו הערים קשיים על קידום העסקה במשך חודשים, שבהם נהרגו כשמונה חטופים וכ-122 חיילי צה"ל.
גם העיתונאי רונן ברגמן כתב כי נתניהו הוא שעיכב, ממניעים פוליטיים, את החתימה על ההסכם ממאי 2024, ושאיתמר בן גביר – שאמר שמנע את ההסכם – אישר את הדברים בקולו.
מסיום העסקה הראשונה, ישראל ביקשה ממצרים ומקטר להמשיך לשמש מתווכות בינה לבין חמאס.
שיחות התיווך סבבו סביב נושא נסיגת צה"ל מרצועת עזה, קביעת תוכנית שיקום לרצועת עזה "ליום שאחרי" המלחמה, וכן סביב כמות וזהות החטופים שישוחררו בתמורה.
מידת מעורבותן של מצרים וקטר בשאלות אלו התעצמה בעקבות חיסולו של אסמאעיל הנייה, ראש הלשכה המדינית של חמאס.
על החיסול הגיב ראש ממשלת קטר, מוחמד בן עבד א-רחמן אאל ת'אני, ברשת X: "ההתנקשויות הפוליטיות וההמשך של פגיעות באזרחים בעזה בזמן שהשיחות נמשכות, מובילות אותנו לשאול, איך יכולה תיווך להצליח כאשר צד אחד מתנקש במתווך מהצד השני?".
קטר נתפסה כגורם שמעוניין "להיות בסדר עם כולם".
מצד אחד, היא נכנסה לתפקיד המתווכת כבר בתחילת המלחמה, ובעזרת חמ"ל ייעודי שהקימה, ניסתה להוביל את הצדדים לסיים את הלחימה ולשחרר את השבויים.
מצד שני, קטר היא אחד מגורמי המימון הגדולים של חמאס, ומארחת את מנהיגיו.
במאי 2024 נפגשו משלחות מטעם ישראל וחמאס בקהיר, והחליפו האשמות הדדיות על חוסר רצינות בנוגע לעסקה.
נציגי חמאס התעקשו שעסקה תהיה תלויה בהפסקת המלחמה.
ישראל מצידה, לא הסכימה למצב שבו חמאס יישאר בשלטון ולעצירה מוחלטת של המלחמה (אלא רק לעצירה זמנית).
בשיחת טלפון בין ראש ממשלת קטר, ושר המודיעין המצרי, עבאס כאמל, עדכן אותם אסמאעיל הנייה כי חמאס מקבל את ההצעה על השולחן, אך ישראל סירבה בטענה שהעסקה חורגת מהגבולות שהיא הציבה.
לפי נציג המשלחת של חמאס, ח'ליל אל-חיה, העסקה תוכננה להיות בעלת 3 שלבים, כל שלב בן 42 יום, ובמהלכה ישוחררו חטופים ותושבי הרצועה יוכלו לחזור לבתיהם.
בנובמבר 2024 הודיעה קטר על פרישתה מתפקידה כמתווכת במשא ומתן.
לדבריה, קטר פרשה עקב אי נכונות הצדדים להגיע להסכם אמיתי, מאחר שחמאס דחה כל הצעה שהוגשה בפניו.
בעקבות פרישת קטר מהתיווך, היא דרשה מהנהגת חמאס לעזוב את דוחה (שכן מאז שנת 2012 קטר מארחת את הנהגת חמאס הגולה).
במקביל נערכו בחירות לנשיאות ארצות הברית, ודונלד טראמפ נבחר לנשיאה ה-47 של המדינה.
טראמפ איים כי "יהיה גיהנום" אם החטופים לא ישוחררו עד השבעתו, שעתידה הייתה להיות שבועיים מאוחר יותר.
ניתן להעריך שאכן ישראל, חמאס והמתווכות הושפעו מהלחץ, שכן ב-15 בינואר, חמישה ימים לפני השבעת טראמפ לנשיאות, ראש ממשלת קטר מוחמד אאל ת'אני הכריז באופן רשמי על הסכם הפסקת אש ועסקת חטופים בין ישראל לחמאס.
לאחר אישור הכנסת, הפסקת האש נכנסה לתוקף ב-19 בינואר 2025.
לאחר השגת הסכם חזרה קטר להזרים דלק וסחורות באישור ישראל, כפי שנהגה לעשות לפני המלחמה.
מצרים, קטר וארצות הברית הבטיחו לחמאס כי הן ילחצו להמשיך את העסקה ויקדמו את השלב השני והשלישי שלה לפני תום ששת השבועות של הפסקת האש.
בנוסף, קטר ומצרים התחייבו לשלוח כוח שיסייע באכיפת השקט ומניעת הכנסת אמל"ח לרצועה.
לפי חוקרים במכון למחקרי ביטחון לאומי, קטר עשויה למלא תפקיד באסטרטגיית "היום שאחרי" לרצועת עזה, וקשריה של קטר ברצועה ובפרט עם חמאס הם נכס עבור ישראל, וכלי שיוכל לשמש את האינטרסים הישראליים.
משרד ראש הממשלה סירב לפרסם את הנוסח המלא של ההסכם.
לאמצעי התקשורת נמסרה החלטת הממשלה לאישור ההסכם, אך זו כוללת רק חלק מפרטי ההסכם.
עתירה לבג"ץ, לפרסום ההסכם המלא, נדחתה בנימוק ש לחוק יסוד: הממשלה קובע שהחלטות הממשלה בנושאי ביטחון המדינה ויחסי חוץ שלה הן סודיות.
ההסכם חולק לשלושה שלבים, כל שלב בן 42 יום.
בשלב הראשון שוחררו אזרחים ישראלים, אזרחיות וחיילות.
במקביל שוחררו 737 אסירים ביטחוניים ו-1,167 תושבי רצועת עזה שהוחזקו בבתי מעצר בישראל אך לא הוגדרו כאסירים ביטחוניים.
הצדדים התחייבו להפסקת הלחימה ולהמשיך בדיונים בנוגע לשלב השני.
ישראל התחייבה שכוחותיה ייסוגו ממרבית רצועת עזה, שהיא תאפשר שיקום תשתיות חיוניות ברצועה, את חזרתם של תושבי צפון הרצועה לבתיהם, ואת פתיחת מעברי הגבול.
מכלל האסירים הביטחוניים ששוחררו – 200 מחבלים הם אסירי עולם שהורשעו ברצח.
47 הם מחבלים ששוחררו בעסקת שליט, חזרו לטרור, ונכלאו מחדש.
בין האסירים הביטחוניים ששוחררו במסגרת ההסכם מספר מנהיגים בכירים בארגוני הטרור הפלסטינים.
בחלק מהשלב השני היו צפויים להשתחרר שאר החטופים הישראלים החיים, והשלב השלישי כלל חילופי גופות בין שני הצדדים.
היחס בין אסירים ביטחוניים פלסטינים לחטופים ישראלים בשלב הראשון בהסכם עומד על 30 פלסטינים תמורת כל אזרח ישראלי, ו-50 אסירים פלסטינים תמורת כל חיילת ישראלית.
הוסכם כי שחרור החטופים בשלב א' יעשה ב-7 פעימות שבועיות, שבכל אחת מהן ישוחררו 3–4 חטופים, מלבד הפעימה האחרונה שבה ישוחררו 14.
הפסקת הלחימה ונסיגה ישראלית מהרצועה
בהסכם נקבע שמיום ראשון, 19 בינואר 2025 תיכנס לתוקפה הפסקת אש למשך שישה שבועות, במהלכם ישוחררו החטופים ישראלים והאסירים הפלסטינים.
במהלך תקופה זו צה"ל יסיג את כוחותיו בהדרגה ממרכז רצועת עזה ומציר נצרים, והאזרחים הפלסטינים יורשו לחזור לבתיהם בצפון הרצועה.
ישראל התחייבה לאפשר את שיקום הרצועה מיידית עם תחילת שלב הראשון של העסקה, בתחילה על ידי הקמת ערי קרוואנים בצפון הרצועה לעקורים שישובו.
בנוסף יוגדל משמעותית הסיוע ההומניטרי לרצועה.
לפי ההסכם, ביום ה-16 לעסקת החטופים יתחיל המשא ומתן על שלב ב' שלה.
ההסכם כולל נספח בשם נספח ב' שמשרד ראש הממשלה סירב לפרסם, ובו תנאים נוספים הקשורים לשלבים הבאים בהסכם.
ב-ynet פורסם שהנספח כולל הסכמה של ישראל לצמצם את כוחותיה בציר פילדלפי בשלב הראשון, והיא התחייבה לסגת ממנו עד היום ה-50, בלי תלות בהסכם לגבי שלב ב'.
מלשכת ראש ממשלת ישראל יצאו הודעות סותרות שלפיהן לא תהיה נסיגה מהציר.
מייד עם כניסת הפסקת האש לתוקף חזר חמאס לתפקד כסמכות השלטונית ברצועת עזה.
בישראל נערך צה"ל למבצע קליטת החטופים שנקרא "מבצע כנפי דרור".
ב-19 בינואר שוחררו משבי החמאס שלוש אזרחיות שנחטפו ב-7 באוקטובר: רומי גונן, אשר נחטפה מרכבו של בן שמעוני בכביש 232, בעת שברחה מהטבח בפסטיבל נובה, אמילי תהילה דמארי ודורון שטיינברכר שנחטפו במהלך הטבח בכפר עזה.
תמורתן, על פי תנאי העסקה, שחררה ישראל 90 אסירים ועצורים פלסטינים, מהם 62 נשים, בהן קטינה אחת, ו־28 גברים, בהם שמונה קטינים.
בין המשוחררים מספר פלסטינים שהורשעו בניסיון לביצוע רצח, וגם חאלדה ג'ראר, חברת הפרלמנט הפלסטיני ודלאל סלימאן, אחותו של סאלח אל-עארורי, שהוחזקה במעצר על עבירות של הסתה, התקהלות או התאגדות, מגע עם ארגון עוין, ותמיכה בטרור.
ב-25 בינואר שוחררו ארבע תצפיתניות שנחטפו ממוצב נחל עוז: לירי אלבג, קרינה ארייב, דניאלה גלבוע ונעמה לוי.
ישראל שחררה 200 אסירים ביטחוניים, בהם 121 מחבלים שנדונו למאסר עולם.
ישראל טענה להפרת ההסכם שחייב שחרור אזרחיות לפני חיילות.
לאחר שחרור התצפיתניות עכבה ישראל את פתיחת המעבר לצפון הרצועה עד להסדרת שחרור החטופה האזרחית ארבל יהוד.
בעקבות כך נצפו המוני עזתים ממתינים בפאתי מסדרון נצרים.
ישראל ביצעה ירי הרחקה במספר מקרים.
ב-26 בינואר הוסכם כי חמאס יבצע פעימה נוספת של שחרור חטופים באותו השבוע, שבה ישוחררו ארבל יהוד, אגם ברגר וחטוף נוסף, וישראל אפשרה מעבר של מאות אלפי פלסטינים מדרום הרצועה אל צפונה.
חמאס הודיע לישראל שבנוסף לשלושת החטופים, ישחרר באותה פעימה גם חמישה חטופים אזרחי תאילנד (שאינם כלולים בעסקה עצמה וישראל לא נדרשת לשחרר תמורתם אסירים).
שר החוץ של תאילנד מריס סאנגיאמפונגסה בא לישראל לפגוש אותם.
ב-30 בינואר שוחררו התצפיתנית אגם ברגר שנחטפה ממוצב נחל עוז, האזרחים ארבל יהוד וגדי מוזס שנחטפו מניר עוז, וחמישה אזרחים תאילנדים חטופים.
במהלך העברת האזרחים הישראלים לידי הצלב האדום בח'אן יונס הוקפו ארבל וגדי בהמון עזתי זועם, שקילל וניסה לפגוע בהם תוך שהוא דוחף את המחבלים שהקיפו אותם.
ישראל התלוננה על "תמונות האימה" למתווכות ועכבה את שחרור האסירים הפלסטינים באותו היום.
ב-1 בפברואר שוחררו עופר קלדרון וירדן ביבס שנחטפו מניר עוז, וקית' סיגל שנחטף מכפר עזה (אשתו שנחטפה יחד איתו שוחררה בעסקה ב-2023).
ישראל שחררה 183 אסירים ביטחוניים, בהם 18 מחבלים שנדונו למאסר עולם.
בין המחבלים ששוחררו, 15 נקלטו בטורקיה לאחר שגורשו למצרים.
ב-8 בפברואר שוחררו אוהד בן עמי, אלי שרעבי ואור לוי.
השלושה שוחררו מהשבי במצב של תת-תזונה.
מצבם הקשה הוביל להשוואות לשואה בקרב רבים בישראל, כולל בקרב משפחות החטופים.