tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר הוא ההדרת כתב יד, אשר מקורו בעיר חלב שבסוריה ושהיה מונח בספרית כי"ח בפריז.
הוא כולל שאלות ותשובות מן המאות ה-17 וה-18 העוסקות בחיי היהודים בעיר ובקהילות אחרות בסוריה, בעיראק ובפרס, ואף בקהילות אחרות ברחבי האימפריה העות'מאנית.
מעטים מאוד הם כתבי היד ששרדו מחלב מתקופה זו.
ספרות השו"ת צופנת תיאור נאמן של חיי היהודים ומאורעות התקופה, ואף כתב יד זה מאמת את הידוע על העיר חלב, שהייתה עיר של חכמים וסוחרים נודעת באותם ימים.
כתב היד פותח בשורת תשובות העוסקות בירושת משרות שירות בבית המכס, על רקע הקשיים שהוערמו לצורך החזקת המשרה לצד הרווחים שהופקו ממנה.
תשובות נוספות עוסקות במחלוקות שונות בתחום חיי המסחר התוססים, ובעיקר בקשרי המסחר והשיירות שהיו מצויות תדיר בין מדינות שונות.
כן נלמד על שותפים שהיו יושבים בערים שונות ומנהלים עסקיהם באמצעות השיירות.
שיירות מסחר אלו העלו שאלות עגינות לרוב, וזאת לאחר רציחות יהודים שאירעו במהלכן.
המסחר המפותח אף סייע להפריה תורנית, ובכתב היד נעתקו תשובות חכמים מאירופה, שלא באו עוד בדפוס.
בכתב היד אף נמצאו תשובות שהשיבו חכמי חלב ביחס למחלוקות הלכתיות שפרצו באירופה.
קשרים אלו היו גם פועל יוצא של שלוחי ארץ ישראל, ששהו פרקי זמן ממושכים בערים ברחבי האימפריה העות'מאנית.
חלק ניכר מכתב היד עוסק בחיי המשפחה.
כך נדפסה תשובת הרב לאנייאדו, המאשרת לאשכנזי לשאת אישה שנייה, על אף חרם דרבנו גרשום, תוך שהוא מסתמך על ספר הזוהר.
עוד עולה כי לנשים היה מעמד איתן וחלקן אף עסקו בנדל"ן.
תשובות נוספות עוסקות ביחס בין היהודים לשלטון המקומי, בדגש על מיסים וצווים שונים, וגם בעניין ההתדיינות בערכאות המשפטיות המוסלמיות.
מתשובה אחת, העוסקת בחזקות עלייה לתורה, ניתן ללמוד על מתיחות בין גורמים שונים בקהילה ביחס לשינוי מנהג העיר הקדום.
במבוא לספר נחשפות פרשות חשובות מהעיר חלב, בכללן מחלוקות בתוך הקהילה בין היהודים המקומיים והיהודים המהגרים האירופאים ומחלוקות בין חכמי העיר.
בפרק תולדות המשיבים מופיעות ביוגרפיות של המשיבים בספר, ונחשפים פרטים מאלפים על חכמי העיר, בכללם אלה שנטו לשבתאות או שהיו שבתאים ממש.
בשנים 1970–1979 שימשה בורנשטיין-מקובצקי כחוקרת במכון לתולדות היהודים בארצות האסלם באוניברסיטת בר-אילן ובשנים 1973–2002 לימדה במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
היא מכהנת כחברת סגל באוניברסיטת אריאל משנת 2006. במהלך השנים היא הנחתה ומנחה תלמידים רבים לתואר שני ולדוקטורט.
בורנשטיין-מקובצקי לימדה ומלמדת את תולדות היהודים בימי הביניים, תולדות היישוב היהודי בארץ ישראל, תולדות היהודים באימפריה העות'מאנית, תולדות היהודים בארצות האסלם ותולדות התנועה הציונית בארצות האסלם.
הרצאה על מערכת היחסים והסמכות ההלכתית בין רבני ירושלים, איזמיר, תוניס ואלג'יר במאה ה-19, כנס ליבי במזרח, תשע"ט
הרצאה בנושא הפסיקה של חכמי אסטנבול, שלוניקי ואזמיר עם הפעילות המיסיונרית הפרוטסטנטית במאה ה-19, כנס לבי במזרח, תשע"ז
הרצאה בכנס חקר השמות היהודיים: שמות המשפחה של יהודי איזמיר 1900-1700
פרופ' לאה בורנשטיין-מקובצקי בריאיון לתוכנית הקשר הישראלי
הרצאה בנושא המיסיון בכנס במרכז דהאן
הרצאה על חלב: עיר של חכמים וסוחרים
הרצאה על תגובת קהילת איזמיר לתופעות של חילון במאה ה -19, בכנס יהדות טורקיה: זהות ומורשת
הרצאה על שידוכין ונישואין בגאורגיה במאה ה-19 ובתחילת המאה העשרים, בכנס יהדות גאורגיה הקווקז ומזרח אסיה, מרכז דהאן
הרצאה על גבירי קושטא במאה השבע עשרה, פוליטיקה וכלכלה
פשיטות רגל בקרב יהודי אסתנבול, אזמיר ושלוניקי במאות ה-18 וה-19 לאור מקורות יהודיים, מוסלמים ומקורות חברת הלבנט הבריטית
מתולדותיו של הרב שבתי בורנשטיין
לאה בם (נולדה ב-1946) היא כימאית ופיזיקאית ישראלית, המכהנת כחברת המועצה להשכלה גבוהה וכיהנה כחברת המועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון).
הייתה המדענית הראשית של משרד המדע והטכנולוגיה, יו"ר פורום המדענים הראשיים במשרדי הממשלה והמדענית הראשית של התעשייה האווירית.
עוד הייתה, חברת המועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי ויו"ר ועדת האנרגיה של מועצה זו, דירקטור באלתא מערכות, חברת ועדת המומחים של האיחוד האירופי בתחום ננוטכנולוגיה וננו-חומרים, מרצה בפקולטה להנדסת חומרים של הטכניון ומנהלת המחלקה לפיזיקה של מצב מוצק ב.
הייתה בעבר פעילה פוליטית במפלגת העבודה-גשר-מרצ וחברת מועצת עיריית בת ים מטעם רשימת בת ים אחת בראשות אלי יריב.
בם נולדה ברומניה ב-1946 למשפחת קירשנבאום.
עלתה לישראל עם הוריה בגיל שנתיים, וגדלה במעברה בשם "עין התכלת", בנתניה.
סיימה דוקטורט בכימיה של המצב המוצק ב ב-1976, בהצטיינות.
נשואה לרענן בם, בנה של יקירת העיר נתניה חיה בם ויש לה 3 ילדים.
בשנים 1982 – 1995 עבדה במרכז למחקר גרעיני, נחל-שורק והתקדמה בסולם הדרגות במרכז, עד למעמד של מנהלת המחלקה לפיזיקה של מצב מוצק.
בשנת 1995 מונתה על ידי שרת המדע והאמנויות, שולמית אלוני, לתפקיד המדענית הראשית של המשרד.
כיהנה בתפקיד זה שלוש שנים, עד 1998, כאשר בשנתיים האחרונות השר הממונה על המשרד היה כבר מחליפה של שולמית אלוני, בני בגין.
הקימה וכיהנה כיו"ר הראשונה של פורום המדענים הראשיים במשרדי הממשלה.
ב-1996 מונתה כנציגה הראשונה של ישראל לתוכנית המו"פ של האיחוד האירופי וכנציגת ישראל בתוכנית הטכנולוגית: Aeronautics and Space.
הייתה חברת ועדת המומחים של האיחוד האירופי - Horizon 2020, בתחום ננוטכנולוגיה, ייצור וננו-חומרים בשנים 2010–2018.
בשנים 2004–2010 הייתה חברת המועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי ויו"ר ועדת האנרגיה של מועצה זו כאשר במקביל הייתה באותה תקופה גם חברת סגל הפקולטה להנדסת חומרים בטכניון (עד 2008).
בשנים 2006–2016 הייתה המדענית הראשית של התעשייה האווירית ובמקביל כיהנה גם כחברת הדירקטוריון של חברת אלתא מערכות בע"מ (עד 2010).
ב-2012 מונתה בהמלצת שר החינוך גדעון סער לתפקיד חברת המועצה להשכלה גבוהה והוועדה הקבועה של מל"ג-ות"ת למדעי הרוח וב-2017 חודש מינויה שוב בהמלצת שר החינוך נפתלי בנט.
מכהנת נכון ל-2020 בשלוש ועדות משנה במל"ג: ועדת משנה לטכנולוגיה, הנדסה ומדעים, ועדת משנה לפיתוח אקדמי ומדיניות אקדמית וועדת משנה לפיקוח ואכיפה.
כמו כן כיהנה שש שנים כחברת המועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון) עד איחודה למל"ג.
ב-2016 הייתה מייסדת - שותפה בסטארטאפ, המנסה נכון ל-2020 לפתח מכשיר לאבחון מהיר של תכולת קנאבינואידים שונים (כמו קנאבידיול, או THC למשל), בקנאביס רפואי חי.
זאת, בניגוד למצב היום בו ניתן לבצע אבחון שכזה רק בקנאביס מיובש או בתמצית שלו ובפרוצדורה ארוכה ומסובכת.
הדבר חיוני לצורכי אבחנת כל קנאביס ספציפי, כך שיוכל למשל לרפא כאב או מחלה מסוימת בלי לגרום להזיות או תופעות נפשיות נילוות אחרות.
ב-2013 הצטרפה לפוליטיקה המקומית בעיר מגוריה בת ים ונבחרה למועצת העיר ברשימה המזוהה עם מפלגת העבודה וב-2020 הייתה במשך תקופה קצרה פעילה פוליטית במפלגת העבודה-גשר-מרצ.
לאה פֶּפּוֹ כהן (בבולגרית: Леа Пепо Коен; נולדה ב-29 ביוני 1942 בסופיה, ממלכת בולגריה) היא סופרת, מוזיקולוגית, חוקרת שואה, דיפלומטית ופוליטיקאית בולגרייה-יהודייה, אשר כיהנה כחברת האספה הלאומית הבולגרית ובמספר תפקידי שגרירה של בולגריה באירופה.
לאה כהן נולדה בסופיה במשפחה יהודית של עורכי דין.
היא סיימה את האקדמיה הלאומית למוזיקה במגמות פסנתר ומוזיקולוגיה, והמשיכה את לימודיה בתולדות המוזיקה באוניברסיטת אוטרכט שבהולנד.
היא פרסמה חמישה ספרים בתחום תולדות המוזיקה, ובהם מונוגרפיות על ליובומיר פיפקוב ופאול הינדמית.
כן פרסמה מאות מאמרים בתחומי תרבות, אמנות ופוליטיקה בבולגריה.
כהן תרגמה מצרפתית לבולגרית ספרים אודות עבודתם וחייהם של קלוד דביסי, מוריס מטרלינק וז'אן קוקטו.
הייתה עורכת ראשית של המגזין "מוזיקה בולגרית", הרצתה באקדמיה למוזיקה, מחול ואמנות חזותית בפלובדיב , וניהלה את התזמורת הפילהרמונית של סופיה .
ב-1996 כתבה את ספרה הראשון בסוגת הסיפורת "עד שהמוות יפריד בינינו", שהוקדש לבעלה ולדימיר בוז'קוב (בבולגרית: Владимир Божков).
ב-1997 פרסמה את הנובלה "הנצח הקצר של אלמה מ." אשר הדהד את השפעת חשיפת העולם האינטלקטואלי המערב-אירופי על העולם האינטלקטואלי הבולגרי לאחר תום עידן הרפובליקה העממית.
ב-1998 פרסמה את הנובלה "פלורידה", שגוללה את קורותיה של האליטה התרבותית בסופיה בעידן הקומוניסטי.
ב-2011 פרסמה את הנובלה "להתראות בריסל", המהדהדת את יחסי מזרח-מערב באירופה ואת גלי ההגירה שבאו לאחר סתיו העמים.
ב-2012 כתבה את הספר הדוקומנטרי "תאמין" - 8 זוויות על השואה בבלקנים.
הספר תורגם לאנגלית ויצא לאור בסקופיה.
ב-2019 פרסמה את ספרה "נשות קולנוע רויאל", העוסק בתעשיין היהודי ז'אק אסיאו, שהיה הבעלים של חברת הטבק הגדולה בבולגריה Balkantabak, וכן מייסד קבוצת התקשורת הראשונה בבולגריה ושל בית הקולנוע "סינמה רויאל" בסופיה.
הספר, שנכתב לקראת שנת ה-80 להצלת יהדות בולגריה, מסכם 20 שנות מחקר, ומתאר את רדיפת יהודי בולגריה בתקופת השואה דרך סיפורם של תעשיינים יהודים.
הספר מנפץ נרטיב מונחל בציבוריות הבולגרית אודות השואה ואירועיה, שכביכול לא התרחשו בבולגריה.
ספריה של כהן תורגמו למספר רב של שפות.
ב-2014 חידשה ביחד עם הסופרת מילנה פוצ'ג'ייבה את פעילות מועדון הסופרות של בולגריה על שם דורה גאבה.
ב-1990 נבחרה לחברת האספה הלאומית הבולגרית מטעם מפלגת איחוד הכוחות הדמוקרטיים .
בין 1991–1993 כיהנה כשגרירת בולגריה לאיחוד האירופי, בין 1991–1996 כיהנה כשגרירת בולגריה לבלגיה וללוקסמבורג, בין 1993–1996 כיהנה כשגרירת בולגריה לנאט"ו ולאיחוד המערב-אירופי, ובין 1997–2001 כיהנה כשגרירת בולגריה לשווייץ וליכטנשטיין.
שרה רבקה רחל לאה הורוביץ (ה'תע"ה, 1715 – ה'תקנ"ה, 1795) הייתה מלומדת יהודיה־פולנית שכתבה תחינות, בעברית, בארמית וביידיש.
נולדה בבולחוב למשפחה מיוחסת: אביה, רבי יעקב יוקל הורביץ, היה רבן של קהילות בוליחוב, ברודי וגלוגוב, ונמנה גם על חכמי הקלויז בברודי.
הוא היה בנו של רבי מאיר הלוי הורוביץ (המהר"ם טיקטין), אמה רייזל הייתה בת רבי יהושע השיל מטארלוי, בן רבי יששכר בער, פרנס הכולל של ועד ארבע ארצות, בן רבי השיל מקראקא.
כמה מאחיה היו רבנים, המפורסם שבהם הוא רבי יצחק הלוי הורוביץ, אב"ד קהילות אה"ו.
נישאה לרבי אריה לייב, בהמשך רבה של דוברומיל.
הזוג התגורר תחילה בבוליחוב, ליד אחיה רבי מרדכי שמונה לרבה של בוליחוב אחר שאביהם עבר לכהן ברבנות ברודי בשנת ה'תצ"ה 1735.
ונישאה שנית לר' שבתי הכהן רפפורט, רבה של קרוסנו.
הייתה אשה מלומדת, וידעה לכתוב לשון הקודש, ארמית ויידיש, וללמוד גמרא.
דב בער מבוליחוב מספר בזכרונותיו כי עזרה לו להתכונן למבחן בגמרא אצל אחיה, רבה של בולחוב.
לא היו לה ילדים, מספרים שאביה ר' יעקב יוקל אמר לה שהוא נשמת זכר, ולכן לא הולידה.
בן דודה רבי פנחס הורוביץ רבה של פרנקפורט בעל "ההפלאה" מביא דבר תורה משם בת דודו, ויש לשער שהכוונה ללאה.
הרב יוסף שאול נתנזון מביא דבר תורה משם בתו של ר' יעקב יוקל, ויש לשער שהכוונה ללאה.
היא באה לחתונת ר' שמואל ברנשטיין רבה של אמשטרדם (נולד ב' באלול תקל"ב), חתן ר' יעקב משה, בן ר' שאול מאמסטרדם.
ועל חתונת ר' שאול הלוי מהאג, עם דינה לווינשטאם, בתו של הרב אריה לייב לווינשטאם, .
תחנה אמהות - שרה רבקה רחל לאה
תחנה אמהות - מן ראש חודש אלול
תחנה אמהות - מודה אני
לאה גליקסמן כוכבי (נולדה ב-1961) היא שופטת בבית הדין הארצי לעבודה.
בשנת 1979 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה העברית.
את שירותה הצבאי העבירה במסגרת גרעין נח"ל שנשלח לפעילות בעיירת הפיתוח מעלות תרשיחא.
בשנת 1986 סיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית, וכשנה לאחר מכן הוסמכה כעורכת דין.
בשנים 1985–1988 שימשה כעוזרת מחקר באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב.
במקביל החלה לעבוד ב-1987 כעורכת דין.
בשנת 1992 יצאה לקנדה שם למדה קורסים שונים באוניברסיטת טורונטו.
בשנת 1995 שבה לארץ ולעבודה כעורכת דין.
במאי 2000 מונתה לכהונת שופטת בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב.
בספטמבר 2003 מונתה לכהן כסגנית הנשיא של בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב ובמקביל לתפקיד רשמת בבית הדין הארצי לעבודה.
בינואר 2007 מונתה לכהן בפועל כשופטת בבית הדין הארצי לעבודה לתקופה של חצי שנה, וב-15 באוגוסט 20011 מונתה לכהונת שופטת קבועה בבית הדין הארצי לעבודה.
בין פסקי הדין הבולטים בהם הייתה מעורבת, פסק דין מתקופתה בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב בעניין החלפת עובדים שובתים ב'גן המדע' ב-2009 במסגרתו כתבה כי "חל איסור על המעביד לשכור עובדים חלופיים במקום העובדים השובתים, בין אם העובדים החלופיים הם עובדים זמניים ובין אם הם עובדים קבועים".
פסק דין נוסף שלה מבית הדין האזורי קבע שגם בני זוג הומואים חיים בארון יכולים להיחשב כידועים בציבור, וכי במקרים כאלה, יש להקל לגבי מידת הראיות שתידרש לשם הוכחת הזוגיות.
בין היתר קבעה גליקסמן כי "יש לקבל את התביעה ולהצהיר כי התובע היה בן זוגו של המנוח וזכאי לפנסיית שאירים מהקרן, בהתאם לתקנון".
בפסק דין משנת 2020 קבעה השופטת גליקסמן כי למנהלים זוטרים יש זכות לקחת חלק פעיל בהתארגנות עובדים במקום עבודתם.
כמו כן, הייתה השופטת גליקסמן חלק מההרכב המורחב שפסק את פסק דין הטיפים, וכן בהרכב המורחב שפסק את הלכת כותה הנוגעת לאופן החישוב של פיצויים במקרים של הכרה בדיעבד ביחסי עובד מעביד.
לאה ינאי מור (נולדה ב-2 ביוני 1981) היא רקדנית ישראלית.
וכרקדנית ראשית של בלט גטבורג השוודי.
במאי 2024 החלה לשפוט בעונה השלישית של "רוקדים עם כוכבים", לצד אנה ארונוב, דוד דביר ואלי מזרחי.
היא בוגרת להקת "בת דור" בבאר-שבע, והייתה סולנית של הבלט הישראלי ובלט גטבורג.
כמורה, עבדה בסידני דאנס קומפני ג'וניור אוסטרליה, הייתה כוראוגרפית ב"נולד לרקוד", ועבדה עם כוכבים שונים כגון קיילי מינוג.
בישראל התארחה כמורה בכל בתי הספר המובילים, וכיום משמשת כמורה לבלט קלאסי בתיכון א' לאמנויות תל אביב, ב"המסלול", בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין ובלהקת המחול קמע.
ינאי עבדה בתוכנית "So You Think You Can Dance" האוסטרלית .
משמשת שופטת בתחרות "מיה ארבטובה" ו"רקדן מצטיין" בצה"ל ובתחרויות בלט וריקוד מודרני, ויועצת חיצונית בתחום המחול למשרד התרבות והספורט.
במאי 2024 הצטרפה לחבר השופטים של "רוקדים עם כוכבים" בעונתה השלישית, במקומה של רונה-לי שמעון.
ינאי נשואה לשחקן דן מור, ולהם שני ילדים והם מתגוררים בתל אביב.
אחותה מורן סטלה ינאי נחטפה בידי ארגון הטרור חמאס במתקפת הפתע ב-7 באוקטובר 2023, ושוחררה בעסקת החטופים הראשונה, ומאז תפסה מקום מרכזי במאבק לשחרור החטופים.
לאה גולדה הולטרמן (נולדה ב-1976) היא צלמת ישראלית.
לאה גולדה הולטרמן נולדה בחיפה בשנת 1976. היא סיימה את לימודיה במחלקה לצילום של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים בשנת 2007, וקיבלה תואר ראשון ברב תחומי באמנות (BFA).
הולטרמן צילמה והפיקה צילומים מסחריים עבור מגזינים ועיתונים, כולל "הארץ" ו"ווג".
היא ידועה בעיקר בזכות סדרת הצילומים "האורתודוקסיות של ארוס", שבה יצרה דיוקנאות של גברים יהודים צעירים על סף הבגרות.
הולטרמן הציגה תערוכות יחיד בישראל, צרפת, גרמניה, בריטניה וארצות הברית, כולל המוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן וגלריה דאדא פוסט בברלין.
היא השתתפה במספר תערוכות קבוצתיות, ביניהן במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון חיפה לאמנות ומוזיאון פתח תקווה לאמנות.
עבודותיה של הולטרמן הוצגו במהלך פסטיבל הצילום של אתונה בשנת 2016.
לאה מאייר היא אתלטית גרמנייה, סגנית אלופת אירופה (מינכן 2022) בריצת 3000 מטר מכשולים.
באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון שבפולין במרץ סיימה במקום 15 בריצת 3000 מטר בתוצאה של 9:05.13 דקות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיימה במקום 22 בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:33.00 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיימה במקום 28 בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:30.81 דקות.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט זכתה במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 9:15.35 דקות, אחרי לואיזה גגה מאלבניה (9:11.31 דקות) ולפני אליזבת בירד מהממלכה המאוחדת (9:23.18 דקות).
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני סיימה במקום תשיעי בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:27.85 דקות.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיימה במקום עשירי בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 9:09.59 דקות, לאחר שבשלב המוקדמות קבעה שיא אישי חדש של 9:14.85 דקות.
באליפות אירופה באולם שנערכה באפלדורן שבהולנד במרץ סיימה במקום שביעי בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:55.62 דקות.
לאה נאור (נולדה ב-22 בינואר 1935) היא פזמונאית, סופרת, מתרגמת, מחזאית ותסריטאית ישראלית.
בנעוריה למדה בבית הספר החקלאי עיינות.
שירתה בנח"ל ונמנתה עם מקימי קיבוץ נחל עוז.
למדה ספרות כללית באוניברסיטת תל אביב.
היא פרסמה ספרי סיפורת, שירה ומחזות לילדים ולנוער.
הייתה היוצרת וכתבה את התסריטים לתוכניות טלוויזיה לילדים, "חג לי", "קרוסלה" ו"סיפורים מהכיס", והשתתפה בכתיבה לתוכניות "פרפר נחמד", "רגע עם דודלי", "בבית של פיסטוק", "מה פתאום?", "שלוש ארבע חמש וחצי" ועוד.
תרגמה ספרי ילדים רבים, ובהם סדרה של 35 מספריו של דוקטור סוס.
המחזמר שכתבה, "זרעים של מסטיק" בהלחנת נחום היימן, עובד לאלבום בכיכובה של דליה פרידלנד וילדי בית אלפא, ויצא לאור כספר בספריית פועלים – הקיבוץ המאוחד.
הספר זכה למהדורת רבות והוצג על הבמות בגרסאות שונות.
תקליט המחזמר זכה בתואר "תקליט זהב" בשנת 1990 וגרסת הדי.וי.די שלו זכתה ל"אלבום זהב" בשנת 2011. השניים – נאור והיימן – חיברו מחזמר נוסף בשם "אנדנדינו", בביצועם של חוה אלברשטיין ואמנון מסקין.
יחד עם קובי אושרת כתבה נאור את המחזה המוזיקלי "מה קרה בארץ מי", בהשתתפות חוה אלברשטיין ואברהם מור.
המחזה הוצג בשנת 1979 ושוב בשנת 2005. היא עיבדה לטלוויזיה את "אלוף בצלות ואלוף שום" של ח"נ ביאליק, עם לחנים של דובי זלצר.
לאה נאור הרבתה לכתוב ללהקות צבאיות.
פזמוניה בוצעו בלהקת הנח"ל, להקת פיקוד המרכז, להקת פיקוד הצפון, להקת פיקוד הדרום וצוותי הווי צבאיים.
את הלחנים לשיריה ופזמוניה חיברו המלחינים נורית הירש, מוני אמריליו, נחום היימן, משה וילנסקי, מתי כספי, דובי זלצר, שלום חנוך, דוד קריבושי, מישה בלכרוביץ, יאיר רוזנבלום, יוסף הדר, מל קלר, סשה ארגוב, יוני רכטר, קובי אושרת ואחרים.
ספרה "בואי אמא" (2006), שתיעד את חיי אמה אסתר מישקובסקי, היווה מחווה לכל דור החלוצות שבנו את הארץ.
לאה נאור מתגוררת בהרצליה, נשואה להיסטוריון ד"ר מרדכי נאור, והם הורים לשתי בנות ובן.
"בונים סוכה" (לחן: דפנה אילת)
"מה מה תפוח אדמה" (לחן: דובי זלצר)
"מה פתאום" (קשקשתא) (לחן: מישה בלכרוביץ)
"שלוש ארבע חמש וחצי" (לחן: דוד קריבושי)
"דבר אל העצים" (לחן: שלום חנוך)
"מה בעצם קרה" (לחן: יוסי הורביץ)
"קרנבל בנח"ל" (לחן: יאיר רוזנבלום)
"בהר הגלבוע" (לחן: יוסף הדר)
"יום אביב חינם" (לחן: דוד מולנר)
"את כל פלאי הקיץ" (לחן: מל קלר)
"הלב"- (שירו של מרקו) (לחן: יקוצ'י סקטה)
"אנדנדינו או: מעשה שמתחיל באליק בליק בום ונגמר בירח" (1983) (יצא גם תקליט בהשתתפות חוה אלברשטיין, אמנון מסקין ומקהלת ילדים)
"בואי אמא" (2004) – רומן ביוגרפי על חיי הוריה
"מרכבה מזהב", לפי ציוריה של תום זיידמן-פרויד, הוצאת אבן חושן, 2013
"המשורר" – סיפורו של חיים נחמן ביאליק (1991)
"מלך הילדים" – סיפורו של לוין קיפניס (2008)
"צייד הצבעים" – סיפורו של נחום גוטמן (2012)
אלוף בצלות ואלוף שום, בעקבות חיים נחמן ביאליק
"ימים מלאים" הוצאת מחברות לספרות, 1963
"חיוכים" הוצאת שער הרצליה, 2015
"מלה טובה" הוצאת שער הרצליה, 2022
"חתול תעלול" "רחוב תות, סיפור לא פשוט" ועוד למעלה מ-30 מספרי דוקטור סוס
"סיפורי ככה זה" מאת רודיארד קיפלינג
"שירים עליזים וחרוזים פוחזים" מאת רואלד דאל
"הקטר הכחול שיכול" מאת ווֹטי פייפר
"אמילי – מבחר משיריה של אמילי דיקינסון"
"תני לו פרח - מבחר תרגומי שירה מן השפה האנגלית", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2018 (כלל שיר מי הרג את אדום-החזה?)
לאה ניקל (6 בדצמבר 1918 – 10 בספטמבר 2005) הייתה ציירת ישראלית בסגנון ציור מופשט.
כלת פרס ישראל לציור לשנת 1995.
ניקל נולדה ב-1918 בז'יטומיר שבמערב אוקראינה ועלתה עם ארצה עם הוריה בשנת 1920, בגיל שנתיים.
היא גדלה בתל אביב והחלה ללמוד ציור בגיל 16 עם חיים גליקסברג.
בתחילת שנות ה-40 נישאה וילדה את בתה זיוה.
עקב קשיים כלכליים ובעיות בינה לבעלה לא ציירה באותה עת.
בשנת 1946, לאחר פרידתה מבעלה, נרשמה לסטודיו של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי, מחשובי האמנים בקבוצת "אופקים חדשים", ולמדה שם במשך שנתיים.
בשנת 1950 החליטה לצאת לפריז.
היא השאירה את בתה בישראל אצל קרובי משפחתה בקיבוץ כפר רופין.
ניקל נשארה בפריז עד 1961. בתקופה מכריעה באמנות האירופית שלאחר מלחמת העולם השנייה, הושפעה ניקל רבות מהאווירה הקוסמופוליטית ששרתה בפריז והתערתה בחיים האמנותיים שם.
משנת 1954, חל מפנה ביצירתה, היא התוודעה לסגנון "טאשיזם" המבוסס על זרימת והתזת צבע.
למרות העבודה בסגנון זה היא בנתה קומפוזיציה מאורגנת בציוריה.
ציוריה מתאפיינים בצבעוניות עזה ובגודל גדול, היא הרבתה להשתמש בטכניקות של חריטה, ציור באצבעות, טפטוף ושרבוט.
באותה שנה הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריית קמרינסקי בתל אביב.
תערוכת היחיד הראשונה שלה בפריז הוצגה ב-1957 בגלריית קולט אלנדי (Galerie Colette Allendy).
לאחר שובה ארצה השתתפה בתערוכה קבוצתית בבצלאל ובמוזיאון תל אביב והתיישבה באשדוד.
בשנת 1963 הגיעה לראשונה לניו יורק ונשארה שם כשנתיים.
בשנת 1964 ייצגה את ישראל בביאנלה של ונציה, יחד עם יגאל תומרקין ואריה ארוך.
בשנת 1965 שבה לפריז ובשנת 1967 לערך עברה לרומא, בה התגוררה במשך שלוש שנים.
בשנים 1973–1977 היא התגוררה שוב בניו יורק, הפעם במלון האמנים הידוע צ'לסי.
לאחר שובה ארצה התגוררה למשך תקופה מסוימת בתל אביב-יפו, ואחר כך, בשנת 1985 התיישבה במושב קדרון, בו גרה בתה זיוה חנן.
בשנת 1995 הציג מוזיאון תל אביב לאמנות תערוכת רטרוספקטיבה שלה (אוצר: מיכאל סגן-כהן).
בשנת 2002 הציגה גלריה זומר אמנות עכשווית בתל אביב עבודות חדשות של ניקל משנת 1998. תערוכה של מבחר יצירותיה מתקופת מגוריה בפריז הוצגה במוזיאון מאנה כץ בחיפה ב-2004. בשנת 2018 הוצגה בגלריה שלוש תערוכה מקיפה לרגל 100 שנים להולדתה.
לאה ניקל נפטרה בספטמבר 2005 ממחלת הסרטן ונטמנה בבית העלמין במושב קדרון.
היא הותירה אחריה את בעלה, סם ליימן ובתה זיוה.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתה ברחוב דוד הראובני 9 בשכונת עג'מי ביפו.
אוסף לאה ניקל נקלט במרכז אמנויות ישראל, הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ באוניברסיטת תל אביב .
שם הוא מוצג בארכיון לתיעוד ולחקר האמנות בישראל ע"ש משה ציפר.
ארכיונה האישי של ניקל כולל מקורות ראשוניים רבים, המתארים את התפתחותה המקצועית ואת תהליכי עבודתה.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 זוכים ציוריה לפופולריות רבה בקרב חובבי אמנות ישראלית בעיקר בזכות הצבעוניות הרבה שבציוריה.
פרס משרד החינוך והתרבות לציור, 1968
פרס סנדברג לאמנות ישראלית מטעם מוזיאון ישראל, 1972
מדליה מטעם אונסקו על פעילותה בסדנה ניסויית בניצה, צרפת 1985
פרס ישראל לציור, יחד עם מנשה קדישמן, 1995
תואר דוקטור לשם כבוד לפילוסופיה מטעם מכון ויצמן למדע
עיטור אבירת מסדר האמנויות והספרות מטעם שר החוץ הצרפתי, 1997
המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד.
עיריית ירושלים, משכנות שאננים ותיאטרון ירושלים.
מוזיאון ניוארק, ניוארק, ניו ג'רזי.
עבודותיה מצויות גם באוספי גלריות ובאוספים פרטיים בארץ ובעולם.
1954 הגלריה לאמנות ע"ש צ'מרינסקי, תל אביב
1957 גלריה אספאס, הארלם, הולנד
1959 גלריה אספאס, הארלם, הולנד
1961 "לאה ניקל: ציורים", מוזיאון תל אביב לאמנות, בית דיזנגוף, תל אביב
בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים1965 "לאה ניקל", הגלריה לאמנות ע"ש צ'מרינסקי, תל אביב
1966 "לאה ניקל – ציורים משנים אחרונות", מוזיאון חיפה לאמנות
1967 גלריה גורדון, תל אביב
1970 הגלריה לאמנות ע"ש צ'מרינסקי, תל אביב
1972 "עבודות נבחרות של לאה ניקל", גלריה גורדון II, תל אביב
1973 "לאה ניקל: ציורים 1973-1963", מוזיאון תל אביב לאמנות, ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב
1975 "צבע מים, קולאז'ים, טכניקה מעורבת", בית התרבות אמריקה-ישראל, ניו-יורק
1978 גלריה שרה גילת, ירושלים
1979 גלריה שרה גילת, ירושלים
1983 גלריה דביר, תל אביב
1984 גלריה שרה גילת, ירושלים
1985 "לאה ניקל", מוזיאון ישראל, ירושלים
1986 "לאה ניקל עבודות במימד קטן" גלריה מימד קטן, תל אביב
1987 "לאה ניקל עבודות נייר", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
1989 גלריה מוקוטוף, ניו יורק
1990 ניקל, גלריה גבעון תל אביב, לאה ניקל, מרכז ברבריקן לאמנות, לונדון
1988 גלריה גבעון, תל אביב
"לאה ניקל", הגלריה בכברי, קיבוץ כברי
1990 מרכז בארביקאן, לונדון, "ניקל", גלריה גבעון, תל אביב
1992 "לאה ניקל - ספר", מוזיאון תל אביב לאמנות, ביתן הלנה רובינשטין, תל אביב
"לאה ניקל - שירים מאיה בז'רנו", מוזיאון תל אביב לאמנות
"לאה ניקל - הדפסים יחידים", מוזיאון ישראל, ירושלים
1995 "לאה ניקל - רטרוספקטיבה", מוזיאון תל אביב לאמנות, (סרטון)
2000 משולש, עיגול, ריבוע - תערוכה ניידת, אמנות לעם; לאה ניקל, עבודות חדשות 2000-1995, מוזיאון אשדוד
2001 לאה ניקל, "דפים ומחברות" : עבודות על נייר 2000-1950, המוזיאון הפתוח, גן התעשייה עומר
2002 "לאה ניקל – עבודות חדשות 1998-2002", גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב
הסטודיו - מכללה ללימוד אמנות רעננה - סדרת ספרי אמן, פרויקט מיוחד
2005 יונס אלקרא גלריה לאמנות, דלית אל כרמל
לאה ניקל - עבודות חדשות, גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב
2006 "בדרך למופשט" לאה ניקל, שנות פריז 1961-1950 מוזיאון בית ראובן, תל אביב
לאה ניקל – עבודות על נייר שנות ה – 70 – 80, גלריה זומר אמנות עכשווית, תל אביב
2007 לאה ניקל עבודות 1976 - 2004 אוצרת אסתי רשף, מרכז ההנצחה טבעון
2008 לאה ניקל קולאז'ים, עבודות על נייר, הגלריה העירונית לאמנות, רחובות
2010 "במרחק השחור": לאה ניקל וחן שיש", מוזיאון אשדוד לאמנות
2013 "דיוקן עצמה", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
"המופע של ניקל" גלריה שלוש
2015 "מחשבות על לאה ניקל", סותביס, תל אביב
2017 "הרהורים של לאה ניקל", מרכז גוטסמן לתחריט כברי
2018 "פרפר שחור", המבט של לאה ניקל 100 שנים להולדתה, גלריה שלוש
2025 "לאה ניקל: הדרך לגן-העדן", מוזיאון ישראל
הקרן על שם לאה ניקל
במסגרת קרן שהוקמה לאחר פטירתה, על ידי נכדתה מירה חנן אבגר מתקיימים פרויקטים:
מיזם למען הקהילה שהחל בתחילת שנת 2005 על פי הוראתה של לאה ניקל, להקדיש חלק מעיזבונה כתרומה לילדים חולים.
לאחר מותה הוחלט לשמר את הקשר שהיה לניקל עם ילדי בית החולים ע"ש אדמונד ולילי ספרא ובמסגרת זו ממומנות לזכרה, פעילויות העשרה אמנותיות למען ילדים חולי סרטן, בשיבא.
הפקת קטלוג רזונה CATALOGUE RAISONNÉ, זהו פרסום הכולל את כל היצירות שיצר אמן אי פעם, ונועד לשמש כמקור המידע החשוב ביותר ליצירותיו והוכחת מקוריותן.
הפרויקט מתפרש על-פני שנים אחדות ויקיף מחקר בינלאומי לאיתור, לזיהוי ולתיעוד כל היצירות של ניקל.
לאה רבין (לבית שלוסברג; 8 באפריל 1928 – 12 בנובמבר 2000) הייתה רעייתו של ראש ממשלת ישראל החמישי יצחק רבין.
שימשה יושבת ראש אגודת אלו"ט והייתה פעילה בארגונים התנדבותיים שונים.
לאה שלוסברג נולדה ב-8 באפריל 1928 בקניגסברג (כיום קלינינגרד ברוסיה, אז עיר במחוז פרוסיה המזרחית, גרמניה), לחיים (הרמן) וגוסטה שלוסברג (לבית נחמנסון, אחותו של הביוכימאי פרופ' דוד נחמנסון).
בשנת 1933 עלתה לארץ ישראל עם הוריה ואחותה אביבה (שלימים נישאה לאברהם יפה).
ההורים ניהלו את מלון פלטין בתל אביב.
הייתה חברת השומר הצעיר ושירתה במסגרת הכשרה בעין חרוד כחברה בחוליית סיור של הפלמ"ח.
בהמשך, בשנת 1948 שירתה במערכת ההוצאה של עלון הפלמ"ח.
בשנת 1943 פגשה את יצחק רבין, כשהייתה עדיין תלמידת תיכון חדש בתל אביב.
השניים נישאו במהלך מלחמת העצמאות.
לזוג רבין נולדו שני ילדים, דליה ויובל.
היא סיימה לימודים בסמינר להוראה.
בשנות השישים החלה לפעול במסגרת חוג דור ההמשך של מועצת הפועלות ומספר פעמים יצאה לחו"ל בשליחות הארגון.
בשנת 1976 עמדה בראש משלחת ישראל אל כנס הנשים העולמי של האו"ם שהתקיים במקסיקו.
לאה הייתה מעורבת בפרשה שאירעה בתקופת כהונתו של יצחק רבין כראש ממשלת ישראל, בה לא דיווחה לאה על חשבון במטבע חוץ שהחזיקה בחו"ל.
יצחק רבין הודה כי ידע על חשבון הבנק, ו"כי אין סודות בינו ובין אשתו".
הפרשה נודעה בשם פרשת חשבון הדולרים, והובילה בשנת 1977 לפרישתו של בעלה מראשות הממשלה.
על פי הניו יורק טיימס, היו בחשבון 90,000 דולר, שקיבל רבין עבור הרצאות בעת שכיהן כשגריר.
לאורך השנים נטלה לאה רבין חלק בפעילות התנדבותית ושימשה מאז 1975 כיו"ר אגודת אלו"ט למען ילדים אוטיסטים.
ב-21 במרץ 1994 קיבלה את אות "אשת השנה" על פועלה למען ארגונים וולונטריים.
לאחר רצח בעלה, ב-4 בנובמבר 1995, הקדישה לאה רבין זמן רב למען הנצחת בעלה ומורשתו.
היא הביעה תמיכה בשמעון פרס בבחירות 1996, וכאשר בנימין נתניהו ניצח, הביעה את מר לבה ואת תסכולה מניצחון הימין, בציטוט המפורסם "כי בא לי לארוז מזוודות ולהתחפף מהמדינה" תוך שהיא מביעה סלידה מנתניהו.
לאחר הסערה הציבורית שקמה בה נערכה התרמה ספונטנית לכרטיס טיסה עבורה, חזרה בה מדבריה.
בבחירות 1999 הביעה תמיכה באהוד ברק.
במהלך כהונתו של ברק הביעה את הסתייגותה ממנו ואמרה כי מבחינתה, פסק ברק מלהיות ממשיכו של בעלה.
במיוחד חרתה לה הסכמתו של ברק לחלק את ירושלים, והיא טענה כי בעלה לא היה נותן ידו לחלוקת העיר, אותה שחרר בהיותו רמטכ"ל במהלך מלחמת ששת הימים.
בבחירות באותה השנה הוצבה במקום ה-120 האחרון והסמלי ברשימת ישראל אחת, בראשותו של ברק.
ב-10 במאי 2000 פרסם העיתון "וושינגטון פוסט" שרבין לוקה בסרטן הריאה.
היא עברה טיפולים קשים במרפאה בארצות הברית ובבית החולים בילינסון.
חודש לפני מותה לקתה רבין בדלקת ריאות ואושפזה במחלקה פנימית למשך שלושה שבועות, ונפטרה ב-12 בנובמבר 2000 בבית חולים בילינסון ונקברה ליד בעלה בהר הרצל.
מצבתם של השניים תוכננה על ידי האדריכל משה ספדיה.
לאה נס (נולדה ב-27 בדצמבר 1961), היא ד"ר לביוכימיה שכיהנה כחברת הכנסת מטעם סיעת הליכוד וכסגנית השר לאזרחים ותיקים.
בשנת 2012 נכללה ברשימת הפוליטיקאים העשירים בישראל שפרסם המגזין "פורבס", עם הון בסך 45 מיליון שקל.
לאה נס בוגרת אולפנת כפר פינס, והשלימה את לימודי הדוקטורט בביוכימיה ב-1993 באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1993 החלה את פעילותה הציבורית, כנבחרה כחברת מועצה במועצה המקומית גבעת שמואל (ואף כיהנה כסגנית ראש המועצה) וכחברה בוועדה לבריאות ואיכות הסביבה של מרכז השלטון המקומי.
במקביל השתתפה גם כחברה במועצת רשות הדואר.
בסוף 2002 לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה התמודדה בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד ושובצה במקום ה-36. "הליכוד" זכה ב-38 מנדטים והיא נכנסה לראשונה לכנסת.
ביולי 2004 מונתה לעמוד בראש ועדת המדע והטכנולוגיה, בנוסף הייתה חברה בוועדה לזכויות הילד, בוועדת הפנים ובוועדת איכות הסביבה, בה שימשה אף כיו"ר ועדת המשנה לנושא מפגעי איכות הסביבה.
כמו כן הייתה חברה בשדולה למען איכות הסביבה.
קיבלה במעמד נשיא המדינה את אות חברת הכנסת המצטיינת בתחומי פעילותה.
זוכת אות אבירת הסביבה לשנת 2003 במעמד יו"ר הכנסת וזוכת פרס הגלובוס הירוק שהוענק לה על ידי ארגון הגג של ארגוני הסביבה כמצטיינת בשמירה על בריאות הציבור.
במהלך כהונתה בכנסת יזמה מספר חוקים, ובהם:
תיקון חוק עבודת נשים המרחיב את התקופה שבה אין לפטר עובדת ששהתה במעון לנשים מוכות מ-30 ימים מתום שהותה במעון ל-60 ימים מיום שהותה במעון.
חוק הקרינה הבלתי מייננת המסדיר פיקוח על קרינה מאנטנות סלולריות ומתקני חשמל.
תיקון לחוק העמותות, המחייב את רשם העמותות לפרסם את המידע שהוא מקבל מעמותות בדבר חמשת מקבלי השכר הגבוה ביותר בעמותה, ללא ציון שמותיהם .
תיקון לחוק חופש המידע המורה לשר להגנת הסביבה לקבוע בתקנות סוגי מידע בדבר איכות הסביבה שרשויות ציבוריות חייבות לפרסם.
חוק זה טרם יושם, בשל התנגדות של משרדי ממשלה שונים.
לקראת לקראת הבחירות לכנסת ה-17 עמדה בראש "רשימת הדתיים של הליכוד" שפורסמה בהרחבה בעיתונות המופנה לשומרי המסורת, לאחר שגייסה תרומות בסך 350 אלף שקל.
ברשימה זו הוצגה כנציגת "הירוקים" בליכוד, בעיסוקה בנושאי סביבה.
היותה אשה, אקדמאית, המציגה עצמה ללא כיסוי ראש ובנושא ערכי כללי חוצה גבולות בדיון המדיני, ולאור ההחלטה במפלגת האיחוד הלאומי שמנעה כהונת נשים כחברות כנסת, הביאה לה אהדה רבה בקרב בוחרי הליכוד שומרי המסורת והדתיים, הן בבחירות המקדימות, בה זכתה "רשימת הדתיים" להצלחה, והן בבחירות לכנסת.
ברשימת "הליכוד" מוקמה נס במקום ה-18, אך לא נכנסה לכנסת עקב התכווצות המפלגה ל-12 מנדטים בלבד.
לקראת הבחירות המקדימות ל בסוף 2008 גייסה תרומות בסך מאות אלפי שקלים, בסיוע בעלה שלמה נס.
נס זכתה באופן מפתיע ב-19,301 קולות שהם כ-39.8% מהקולות.
בעקבות זאת מוקמה במקום ה-10 ברשימה והייתה האשה הראשונה ברשימת הליכוד לכנסת.
לאחר הקמת הממשלה ה-32, מונתה נס לתפקיד סגנית השר לאזרחים ותיקים, כשמעליה מכהן ראש הממשלה בנימין נתניהו כשר לאזרחים ותיקים.
בבחירות המקדימות של הליכוד לקראת הבחירות לכנסת ה-19 לא הצליחה נס להיבחר למקום שנחשב ריאלי והיא שובצה במקום ה-60 ברשימה המשותפת עם ישראל ביתנו, ובעקבות זאת נותרה מחוץ לכנסת.
משנת 2003 מכהנת נס כנציגת ציבור במועצה להנצחת נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה ונציגת המועצה במרכז למורשת מנחם בגין וכן כנציגת ציבור בוועדה לבחינת סוגיית ההבאה, תיווך וטיפול בעובדים זרים בענף הסיעוד.
בשנת 2014 מונתה נס כדירקטורית חיצונית בחברת אפריקה ישראל נכסים.
באוגוסט 2015 בכיר לשעבר בחברת "סימנס" אמר בחקירתו, במסגרת פשרת השוחד בחברת החשמל, כי נתן תרומות לקמפיין של נס בבחירות המקדימות בליכוד, על פי דרישת בעלה.
שלמה נס עצמו נחקר בפרשה, לאחר שנחשף כי חצי מיליון דולר הועברו לחשבונו בשווייץ.
נס נשואה לרואה החשבון ועורך הדין ד"ר שלמה נס ולהם חמישה ילדים.
לאה שבת (נולדה ב-24 ביולי 1957 ביהוד) היא זמרת, פזמונאית ומלחינה ישראלית.
לאה שבת נולדה וגדלה ביהוד, לאמילי ואברהם שבת שעלו ארצה מטורקיה.
היא אחותם הקטנה של משה ושלומי שבת.
לאחר שסיימה את שירותה הצבאי כמש"קית קישור, החלה דרכה כזמרת ליווי באלבומו של מתי כספי, "ארץ טרופית משגעת", שיצא לאור ב־1987 והשתתפה בסיבוב ההופעות שלו.
אך חששה תחילה להתמקד במוזיקה, עקב קשיי פרנסה בתחום, ועבדה כמרכזנית בעיתון "חדשות".
לאחר שפגשה את ארקדי דוכין, הוא שכנע אותה להופיע ולהקליט את השירים שכתבה.
באפריל 1989 הוציאה שבת סינגל ראשון לרדיו, "לא זוכרת איזה חורף", שכתבה והלחינה.
את השיר הפיק דוכין, והוא זכה להצלחה בתחנות הרדיו.
דוכין גם ליווה את שבת כנגן בהופעות שלה באותה תקופה.
בעקבות הצלחת השיר חתמה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים NMC.
בסוף 1989 התפרסם השיר "בגלל הרוח", שהלחינה לאחיה שלומי שבת על פי מילים של מיכה שטרית.
השיר זכה להצלחה גדולה, נחשב לאחד מלהיטיו הגדולים ביותר של שבת, והוקלט בהמשך על ידי זמרים רבים נוספים.
בנובמבר 1990 יצא בחברת התקליטים אן.אם.סי.
אלבום הבכורה של שבת, "חום שאתה מחפש", בהפקתו של ארקדי דוכין.
בין המשתתפים באלבום היו חבריו של דוכין ללהקת החברים של נטאשה: נגן הבס שלמה אלמקייס ("קוזו") ומיכה שטרית, ששר באלבום קולות רקע.
שבת כתבה והלחינה את רוב שירי האלבום, ובהם הלהיטים: "חום שאתה מחפש", "לא זוכרת איזה חורף", "ירח בשמים" ו"רק החיים".
באותה שנה הקליטה עם דוכין, שלומי שבת ובעז שרעבי את שירו של אהוד מנור "מקום בלב".
ב־1991 כתבה והלחינה לאה שבת לאחיה שלומי שבת את שיר הנושא של אלבומו "אל תלכי רחוק מדי".
אלבומה השני של שבת, "גל געגוע", יצא בדצמבר 1992. גם באלבום זה כתבה והלחינה שבת את רוב השירים, והפעם הופקד משה לוי על ההפקה המוזיקלית.
מבין שירי האלבום התפרסמו השירים "מנוחה" ו"עד שאני נרגעת".
באותה שנה השתתפה שבת בתוכנית טלוויזיה בהנחיית אהוד מנור בעקבות סדרת הרדיו המבוססת על פנקס השירים של נתיבה בן-יהודה שפורסם בספרה "אוטוביוגרפיה בשיר וזמר".
בקיץ 1993 יצאה לסיבוב הופעות משותף עם אחיה שלומי, כולל הופעה בבמה המרכזית בפסטיבל חגיגות הזמר העברי בערד.
לאחר האלבום "גל געגוע" עסקה שבת בעיקר בכתיבה ובהלחנה של שירים לזמרים אחרים.
לאלבומו של אפרים שמיר "סוף סוף גשם", שיצא ב-1992, הלחינה את שירו של אהוד מנור "חוסר מנוחה".
לאלבומה של גלי עטרי "ביום שאחרי" שיצא באותה השנה כתבה והלחינה שבת את השיר "אחת כמו כולם".
לאלבומה הבא של עטרי, "סימנים" מ־1994, כתבה והלחינה שבת את אחד הלהיטים הגדולים ביותר של האלבום, "השיר שיביא לך אהבה".
שבת הלחינה לאלבום גם את השיר "בוקר חדש", למילים של נילי אהרונוביץ'.
לאלבומה של חוה אלברשטיין "דרך אחת" שיצא ב-1995 הלחינה את שירה של דליה מגנט "שעה של חסד".
ב־1996 הלחינה את שירו של נתן אלתרמן "המשתה", כתבה והלחינה לאלבומו של נתי לוי "האור קרוב" את השיר "עוד יום", והשתתפה בקולות לאלבומו של אריק איינשטיין "קצת לקחת חזרה".
במאי 1997 יצא אלבום אולפן ראשון של שבת לאחר כארבע שנות הפסקה בשם "צל הלב תקין".
שבת כתבה, הלחינה ועיבדה את כל שירי האלבום, ובהם הלהיטים: "תמיד יחכו לך", "חתיכת שמיים", "ים של חלומות", "סדר היום" ו"מסביב לעולם".
בהפקה המוזיקלית של האלבום השתתף יוסי עזר, שגם הקליט, שר קולות וניגן בבס ובגיטרה חשמלית.
נגנים נוספים שהשתתפו בהקלטות האלבום היו מאיר ישראל בתופים, אמיתי פריינטא בבס, משה לוי בקלידים, אורן בלבן בכלי הקשה, ושם טוב לוי בחליל צד.
גם לאחר האלבום המשיכה שבת בכתיבה לזמרים אחרים.
לאלבומה של ריטה "תפתח חלון" מ־1999 כתבה והלחינה את השיר "אל תלך עכשיו".
באלבומה של נורית גלרון "להתראות מתוק" מ־2000 נכללו מספר שירים שכתבה או הלחינה, בהם שיר הנושא שאותו הלחינה למילים של מאיר גולדברג ו"אתה הולך לישון מוקדם" אותו כתבה והלחינה, וכן נכלל באלבום דואט של שבת עם גלרון בשם "זה לא קל לוותר" שאת מילותיו היא כתבה והלחין אבנר חודורוב.
ב־2001 הקליטה בדואט עם שלומי שבת את השיר "חלום צועני", שאת מילותיו העבריות כתבה על פי השיר "Un Amor" של להקת Gipsy Kings.
השיר נכלל באלבומו של שבת "חברים".
כמו כן הקליטה עם מתי כספי דואט לשיר "עוד יבוא היום" אשר יצא באלבומו "מתי כספי - דואטים" בשנת 2000.
ב־2001 שבת התארחה בהופעה של מרסדס סוסה בהיכל התרבות בתל אביב, ויחד הן ביצעו את שירה של סוסה "como la cigarra".
בינואר 2002 יצא אלבומה של שבת "חמניות מול השמש", בהפקתו המוזיקלית של אבנר חודורוב.
מבין שיריו התפרסמו "והגשם", "תנגני קצת על גיטרה" ושיר הנושא "חמניות מול השמש", שהיה גם שיר הנושא של הסרט הישראלי "פגישה עיוורת" שיצא לאקרנים ב-2003. בעקבות יציאת האלבום יצאה לסיבוב הופעות.
באפריל באותה השנה השתתפה שבת בביצוע השיר "תראה עולם", שכתב ארקדי דוכין והלחין מיכה שטרית לכבוד חודש הזמר העברי שצוין בבית הנשיא בירושלים ביוזמת עמותת אמנות לעם ומשרד התרבות.
את השיר ביצעו דוכין, שטרית ולאה שבת יחד עם שלומי שבת ואמנים נוספים.
לאלבומה של תמר גלעדי "גן חורפי" שיצא ב־2003 הלחינה שבת את שירה של גלעדי "עינת סיפרה לי".
באותה שנה כתבה והלחינה לגלי עטרי את השיר "חבק אותי לאט", שהיה שיר הנושא של אלבומה של עטרי.
לאלבומה של רינת גבאי "רגעים" הלחינה את השיר "מתחילה ללכת", שאותו שרה בדואט עם גבאי.
כמו כן נטלה חלק באותה שנה במופע משיריו של שם טוב לוי בשם "לו באת: נשים שרות שם טוב לוי".
המופע תועד על גבי אלבום שיצא ב־2006, ובו השתתפה שבת בארבעה מהשירים.
באותה שנה השתתפה שבת בסדרה "אשליות" שכתב וביים חיים בוזגלו.
בספטמבר 2004 הוציאה שבת בחברת התקליטים של האחים "בן-מוש" את האלבום "עכשיו ביחד", שהורכב ברובו מגרסאות מחודשות לשירים שכתבה לזמרים אחרים.
את כל שירי האלבום ביצעה שבת בדואט עם זמרים אחרים, כשבין האורחים היו אחיה שלומי שבת, שהשתתף בדואט "להתראות מתוק", נורית גלרון, ששרה עם שבת את השיר "אתה הולך לישון מוקדם", וגלי עטרי, שהשתתפה בשיר "השיר שיביא לך אהבה".
באלבום נכללו גם שלושה שירים שנכתבו במיוחד עבורו, ובהם "אור הירח", ששרה שבת עם קורין אלאל.
את האלבום הפיקו מוזיקלית שלומי שבת וראובן (רובי) בן שמעון.
באותה שנה הקליטה שבת בדואט עם יוני רועה את השיר "עצוב".
השיר נכלל באלבומו של רועה "בלדות", שיצא ב-2005.
לאלבומו של טל סונדק מ־2005 הלחינה שבת את השיר "סימן כחול", על פי מילים של עדית פאנק.
לאלבומה של דין דין אביב "סודותיי" מ־2006 כתבה והלחינה שבת את השיר "כל הלילה".
שבת החלה להתקרב למסורת ולהגותו של רבי נחמן מברסלב.
תהליך זה בא לידי ביטוי בשיריה ויצירותיה באלבומה "פניי", שיצא ביולי 2008. בין שיריו המוכרים היו "עד שהרוח" ו"אהבתי אוהבת אהבה".
את האלבום הפיק משה דעבול.
עוד באותה שנה כתבה לאה שבת ביחד עם דורון מדלי והלחינה את השיר "השבת כבר נכנסת" לאחיה שלומי שבת, והשיר נכלל באלבומו של שבת מאותה שנה שנקרא "אני שר אלייך".
לכבודה של לאה שבת נערכו שני ערבי שירה משיריה בביצוע תלמידים בבתי ספר למוזיקה.
הראשון על ידי להקת "צעירי גדרות" מטעם מתנ"ס גדרות ב־2009, והשני על ידי "להקת צעירי השרון" מנתניה ב־2011.
ב־2010 יצא אלבום אוסף ראשון של שבת, בשם "כל השירים".
באלבום נכלל שיר אחד חדש, שכתבה והלחינה שבת עבור האלבום: "כל השירים".
ב־2015 הוציאה שבת את האלבום "לגדול לצידך" המושר חציו בעברית וחציו בלאדינו, כשעל ההפקה המוזיקלית חתומים לאה שבת ומאיר סרור.
את שיר הנושא של האלבום הקדישה לבתה דנה-חן.
ב־2016 השתתפה באלבום הקונספט "2023" של היוצרת איה כורם, בשיר "מצרים" אותו כתבה והלחינה כורם.
בתחילת 2019 החלה לאה שבת סבב הופעות חדש לציון 30 שנות יצירה, עם להיטיה ולהיטים שכתבה לאחרים.
באותה שנה, שבת לקחה חלק בפרויקט "שבט אחים ואחיות".
באפריל 2020 הוציאה לאור שיר חדש מלווה בקליפ, למילים שכתבה חברתה נילי פיטרסון.
ב-1 באוגוסט 2023 הוציאה את הסינגל "אי אפשר לשקר את הלב" עם הדג נחש ופלד.
ב-16 בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הוציאה גרסה חדשה לשירהּ "תמיד יחכו לך", בשיתוף עם מטה משפחות החטופים והנעדרים.
לגרסה החדשה כתבה שבת בית נוסף לשיר, אשר מתייחס למצב הטרגי בו החטופים בעזה ומשפחותיהם נמצאים.
ב-22 בנובמבר 2023 הוציאה לאור יחד עם הזמרת לירון בן שמעון את השיר "קום".
השיר הגיע למקום ה-20 במצעד השבועי של מדיה פורסט.
ב-30 בנובמבר הוציאה את הסינגל "השתנו המילים" כחלק מהפרויקט "האחים של חורף 73", פרויקט הנצחה מוזיקלי לרגל 50 שנה למלחמת יום הכיפורים.
ב-19 בפברואר 2024 פרסמה שבת שיר בשם "לא מוותרת על חלומות ורודים", שאותו כתבה והלחינה בעצמה.
השיר הופק מוזיקלית על ידי טל אברמוביץ.
בתחילת הקריירה שלה שבת ניהלה זוגיות עם ארקדי דוכין.
שבת הייתה בזוגיות ולה בת מאומצת.
עכשיו ביחד - 2004 (גרסאות מחודשות לשירים שכתבה לאחרים)
כל השירים - 2010 (אוסף, כולל שיר אחד חדש)
לאה שניר (1945 – 18 בספטמבר 2025) הייתה משוררת עברייה, עורכת ומתרגמת.
שניר הייתה העורכת של מדור השירה בהוצאת הקיבוץ המאוחד, משנת 1982 ועד מותה.
בין השאר ערכה גם את הסדרה לשירה, סדרת ריתמוס.
ערכה את כתב העת לספרות, אמנות ותיאטרון "עלי שיח", וכן ערכה ספרי מחקר בתחומי הספרות, מחשבת ישראל, אמנות, מקרא ופילוסופיה.
בילדותה עקרו הוריה לקיבוץ אפק, בו גדלה והתחנכה.
לאחר נישואיה עברה לקיבוץ בית השיטה.
בבגרותה למדה בסמינר למורים "נהלל" ובסמינר "אורנים", ולאחר מכן למדה תואר ראשון בספרות השוואתית, במחשבת ישראל ובחינוך ותואר שני בתולדות האמנות ובפילוסופיה כללית, שניהם באוניברסיטת חיפה.
שניר הייתה נשואה ואם לשלושה .
נפטרה ב-18 בספטמבר 2025 בגיל 80, והובאה למנוחות בבית השיטה .
פרס לשירה מטעם קרן תל אביב
פרס התק"ם למשוררים חברי קיבוץ
בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול, לשנת תשס"ג (2003).
כאילו שיכול אדם, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב 1984.
והשהות אינה מספקת, שירים, איור: דפנה בהרב, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1985.
בושם אסור, שירים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1988.
אולי אשה סובבת כאן, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בני ברק 2007.
עלי-שיח, כתב עת לספרות ואמנות של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
לאה שניר ערכה והביאה לדפוס יותר ממאה ספרי שירה וספרים בנושאי ספרות.
שירת אברהם חלפי, מונוגרפיה: צבי לוז, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1994.
בין כה וכה, מאת עמירה ערן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996.
שירת אסתר ראב, מונוגרפיה צבי לוז, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1997.
אולי מבט אחר, קלאסיות מודרניות ומודרניזם קלאסי בשירת לאה גולדברג, מאת עפרה יגלין, אוניברסיטת תל אביב, 1997.
שירת יוסף צבי רימון, מונוגרפיה צבי לוז, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998.
אהבת בגדים ועירום, שירים, מאת קרן אלקלעי-גוט, תרגום מאנגלית - אורית קרוגלנסקי, הקיבוץ המאוחד, 1999.
מאת אילן שיינפלד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987.
מה אני זוכר מן החומר, מאת קובי נסים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999.
בוא , שירים, מאת דן אלבו, הקיבוץ המאוחד בני ברק 2000.
זכוכית, מאת עדנה לב בור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000.
ברחתי ודמיתי, שירים, מאת מירון ח.
איזקסון, הקיבוץ המאוחד, בני ברק, תשס'א 2001.
בשש אחר הצהריים, שירים, מאת יוחאי אופנהיימר, תל אביב הקיבוץ המאוחד 2001.
בשקט אפתח, מאת נהר שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002.
שיטפון, מאת רות גולן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003.
אלוהים ואיש שמן בג'יפ צהוב, מאת אבי אליאס, איורים: מנשה קדישמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
קנאת האדמה, ארבע פואמות 2005-1973, מאת יחיאל חזק, הקיבוץ המאוחד, בני ברק, 2005.
קפנ נואר, מאת הדסה טל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
מקום בו האספרסו קצר, מאת שירי בן בנימין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
קנאת האדמה: ארבע פואמות, מאת יחיאל חזק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
לחם הפנים, מאת ריקי דסקל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007.
רגש הוא מותרות, מאת רחל אשד, הוצאת כרמל, ירושלים, תשס"ח, 2007.
מראית עין, מאת עמירה ערן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008.
לבי פוסע לאחור, מאת מלכה שקד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009.
סמיכות, מאת אורית גידלי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009.
סודות וצללים, מאת סיגל אדלמן, הוצאת חלפי, 2010.
משפט הצל הכללי, מאת משה יזרעאלי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011.
במהרה תישוב רוח, מאת רוני שריג, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011.
שנית הים לא ייבקע, מאת אורה ערמוני, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011.
אמן האש, מאת יפתח בן אהרון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011.
אריג החיים, מאת שלמה ברזניץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012.
מחפשת את האין, מאת לינה אורן, הוצאת ספרי עיתון 77, תל אביב, 2012.
מילים מתוך שטח הפקר של געגוע, מאת עפרה קליגר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012.
לפני שהנמר יתעורר: שבעה ספורים ונובלה, מאת נחמה נבון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012.
נחושת ונהר, מאת נעמה שקד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013.
איזון שביר, מאת יערה בן-דוד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015.
וכן ערכה ספרי שירה של משוררים ידועים כגון: אריה סיון, פנינה עמית, גד קינר, ליאור שטרנברג, אריאנה הרן, עלי אלון, צבי לוז, סבינה מסג, שרון אס, יחיאל חזק, יוסי יזרעאלי, רחל חלפי, חוה פנחס-כהן, גד יעקבי, אורי ברנשטיין, ישראל בר-כוכב, אנדד אלדן, ענת לויט ואחרים.
אורי ברנשטיין, עיסוק בין חברים, פרקים על השירה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998.
צבי לוז, 'שירת אורי ברנשטיין - מונוגרפיה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000.
צבי לוז, מריבה עם אלוהים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ב, 2002.
צבי לוז, העיקר הלירי בשירה העברית המודרנית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003.
צבי לוז, התגלמויות של מציאויות בשירה העברית המתחדשת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2004.
צבי לוז, מחתרת השיר: מגמות אחרות בשירה העברית, ערכה והביאה לדפוס לאה שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
שרה שלו, חלום והחלמה - הלא מודע ותפקידו בתהליכי הרפוי וצמיחה על פי התפישה היונגאנית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בני-ברק, 2008.
צבי לוז, אתגר היתרון וחיסרון האתגר : על מצב הרוח השירי והתאולוגי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008.
צבי לוז, אור חוזר: מסות, הביאה לדפוס לאה שניר, הוצאת הקיבוץ הארצי, תש"ע, 2010.
צבי לוז, טלטלה חוזרת: מבחר סיפורים קצרים, הביאה לדפוס לאה שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"ב, 2011.
עלי סטראנס, מסתורין באיסברגטאן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012.
לאה שמגר-הנדלמן (31 באוגוסט 1934 – 4 באוגוסט 1995) הייתה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית.
תחומי התמחותה היו החברה הישראלית, סוציולוגיה של המשפחה, סוציולוגיה של הילדות, ואלמנות מלחמה.
הייתה נשואה לאנתרופולוג פרופסור דון הנדלמן.
לאה שמגר-הנדלמן נולדה בירושלים למאיר וחנה אבן-טוב, ואחות לאורי אבן-טוב.
את ילדותה עברה בתקופת המנדט הבריטי, ואת נעוריה - בתקופת מלחמת העצמאות.
עם בגרותה נשלחה על ידי משפחתה ללמוד בבית הספר לאחיות שליד בית החולים הדסה בירושלים.
היא סיימה את לימודיה בהצלחה, אך פנתה לאוניברסיטה העברית ללימודי הסוציולוגיה, שהיו משאת ליבה.
בשנת 1955 נישאה לאהרון שמגר (שואגר), יליד וינה שנשלח לארץ בנעוריו על ידי הוריו שנספו בשואה ובשנת 1957 נולדה להם בת.
בשנת 1961 נהרג אהרון בעת שירות מילואים.
בעת לימודי התואר השני בסוציולוגיה עבדה שמגר-הנדלמן כעוזרת מחקר של פרופסור יונינה גרבר-טלמון, שהייתה מבכירי הסוציולוגים בארץ באותה תקופה.
בשנת 1966 נפטרה פרופסור יונינה טלמון לאחר שהייתה חולה תקופה ארוכה במחלת הסרטן.
לאה נאלצה להפסיק את לימודיה ולצאת לעבודה מחוץ לאוניברסיטה.
בשנת 1967 הכירה את דון הנדלמן, יליד קנדה, שהגיע לארץ במסגרת עבודת השדה לקראת השלמת הדוקטורט, שכתב באוניברסיטת מנצ'סטר שבאנגליה בהדרכת מקס גלקמן.
לאחר נישואיה סיימה שמגר-הנדלמן את לימודי התואר השני בהצטיינות, בהדרכת פרופסור רבקה בר-יוסף.
גם את עבודת הדוקטורט בנושא אלמנות מלחמה כתבה שמגר-הנדלמן בהדרכת רבקה בר-יוסף.
בשנת 1979 סיימה לאה שמגר-הנדלמן את כתיבת עבודת הדוקטור בנושא "אלמנות מלחמה בחברה הישראלית: דיון בהבטים נבחרים של השתלבותן החברתית של אלמנות מלחמת ששת-הימים".
בעבודת הדוקטור שלה ניתחה שמגר-הנדלמן את מערכת הלחצים השונים המופעלים על אלמנות מלחמה - מצד הרשויות, מצד הורי בעליהן המתים ואחרים - ועד כמה לחצים אלה דוחפים אותן לכיוונים המתאימים או המנוגדים לרצונותיהן של האלמנות עצמן.
שמגר-הנדלמן מצאה שהחברה מפעילה על האלמנות לחצים שיגרמו להן להישאר במצבן כאלמנות (על ידי מתן סטטוס חברתי גבוה לאלמנה ומתן תמלוגים כספיים) ולא להינשא שנית.
רבות מן האלמנות, לעומת זאת, היו מעדיפות לפתוח דף חדש בחייהן ולהינשא מחדש.
ייחודה ומקוריותה של עבודה דוקטור זו בשני תחומים.
התחום האחד הוא נושא המחקר.
בתקופה בה עבדה שמגר-הנדלמן, חקר המשפחה הישראלית העירונית כמעט ולא היה קיים.
רבים הם הסוציולוגים המצביעים על תפקידם המכריע של מוסדות חברתיים וממשליים (תנועות נוער, בתי ספר) בתקופת המפעל הציוני והקמת מדינת ישראל, אך רובם ככולם מתעלמים מתפקידה של המשפחה, שהיא היחידה החברתית הבסיסית, והשימוש שעשו המוסדות במשפחה לצורך החדרת האידאולוגיה הציונית.
יוצא מכלל זה היה הקיבוץ.
הקיבוץ נחשב למוסד נסיוני של החברה הציונית המתחדשת, וזכה לתמיכה של גורמים מדיניים.
בין השאר ניסה הקיבוץ לשנות את צורת המשפחה.
הסוציולוגיה של הקיבוץ, ובתוך כך גם הסוציולוגיה של המשפחה בקיבוץ, זכו לתשומת לב מחקרית רבה, בין השאר במחקריה הרבים של פרופסור יונינה טלמון.
התחום השני בו הייתה עבודת הדוקטור של שמגר-הנדלמן חדשנית, הוא ההשלכות החברתיות והאידאולוגיות שבו.
מחקרה היה מחקר מציאותי על נושא שהיה רווי מיתוסים: המעמד החברתי של אלמנות מלחמה.
בניגוד למה שהיה מקובל בחברה, לא נישאו האלמנות על כפיים על ידי חבריו לנשק של בעלה המנוח.
בניגוד למה שהאמינו, לא חברו ההורים השכולים והאלמנות בברית הנצחת זכר המת, ובניגוד למה שהחברה הישראלית רצתה לראות - רבות מן האלמנות רצו להשאיר מאחוריהן את מאורעות העבר, ולפתוח דף חדש ללא העול המעיק של היות אשת גיבור מת.
כיום הסוציולוגיה עוסקת רבות בביקורת חברתית, מחקרה של שמגר-הנדלמן נעשה בתקופה שעדיין לא היה מקובל שהקהילה האקדמית יוצאת בביקורת נגד האמונות המוצהרות של המוסדות ושל החברה.
כתוצאה מביקורתיות זו לא נמצא מו"ל מקומי שהיה מוכן לפרסם בישראל את המחקר כספר.
בשנת 1986, שבע שנים לאחר סיום הדוקטורט, יצא ספרה של שמגר-הנדלמן לאור באנגלית.
גם לאחר יציאת הספר לאור העדיפו אנשי הקהילה הסוציולוגית בישראל להתעלם מן ממנו, להחזיק במיתוס, באידיאליזציה של אלמנות מלחמה, ולא לקבל את הביקורת.
שמגר-הנדלמן עבדה במשך שנים רבות באוניברסיטה העברית במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ובמחלקה לחינוך.
היא חלתה בסרטן בשנת 1988, ונפטרה ממחלה זו בשנת 1995. השאירה בעל, בת ונכדה.
שמגר-הנדלמן, לאה, אלמנות מלחמה בחברה הישראלית: דיון בהבטים נבחרים של השתלבותן החברתית של אלמנות מלחמת ששת-הימים, 1979 (עבודת דוקטור)
שמגר, לאה, כהן, אריק, לוי, יעל, האוניברסיטה העברית בירושלים, החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה חברתית, דין וחשבון סכום: מחקר קליטת עולים בעירת פתוח, תשכ"ג 1962
שמגר-הנדלמן, לאה, מערכת שירותית למשפחות חד-הוריות: שירותי משרד הביטחון לאלמנות מלחמה וילדיהן, המוסד לבטוח לאומי, תשל"ה
שמגר-הנדלמן, לאה, דפוסי הקצאת שטח ביחידות מגורים, משפחות בישראל, 1991, 283-302
שמגר-הנדלמן, לאה הרשתות החברתיות של משפחותיהן של אלמנות מלחמה משפחה, קליטה, עבודה, 1990, 69-86
שמגר-הנדלמן, לאה, יחסן של אלמנות מלחמה לנישואים חוזרים, משפחות בישראל, 1991, 77-95
שמגר-הנדלמן, לאה, סוציולוגיה של המשפחה בקהילה אקדמית קטנה: חקר המשפחה בישראל, מגמות לז, 1-2 1995, 136-166
לאה רוֹס ב-1 באוקטובר 1936 בברלין) היא עיתונאית ואשת טלוויזיה, פובליציסטית ופעילה פוליטית גרמנייה.
רוס היא היוזמת והכוח המניע בבניית האנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו בברלין.
רוס הייתה האישה הראשונה שמונתה לנהל את רשות השידור הגרמנית, ומהנשים הראשונות בעולם שמילאו תפקיד זה.
היא פעילה במפלגה הסוציאל-דמוקרטית מאז 1968 ועד היום.
רוס היא דמות שנויה במחלוקת ובעלת השפעה בנוף הפוליטי הגרמני, זכתה בפרסים ציבוריים שונים, ביניהם פרס האחים שול.
לאחר שהושפעה מכתביו ומעמדותיו של ההיסטוריון אברהרד יקל, הנהיגה את המאבק הציבורי הממושך, שהצליח, לבניית האנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו, שעלותה נאמדה בכ-25 מיליון אירו, מכספי משלם המיסים הגרמני.
הפרויקט לווה במחלוקת ציבורית מהגדולות שידעה גרמניה, כאשר נגד יוזמתה של רוס יצאו הן הימין השמרני והן פאול שפיגל, נשיא המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
למרות חילוקי הדעות הכבדים, האנדרטה הוקמה.
בכך הייתה רוס לאחד מאנשי התקשורת המשפיעים, מבחינה תרבותית וכלכלית, בגרמניה ובעולם המערבי.
לאה פריד (נולדה ב-1953) היא סופרת חרדית, מנחת הורים, יועצת, מייסדת ומנהלת ביתא – בית הסופר החרדי, עורכת סדנאות לכתיבה יוצרת.
יחד עם אחותה הסופרת שרה קיסנר הוציאו קלטות לילדים רבות לציבור החרדי.
אביה עלה לארץ לאחר מלחמת העצמאות, ושימש כמורה לילדים במעברה לעולי צפון אפריקה.
בתחילת דרכה ועד היום היא כתבה בזרקור סיפורים קצרים וסיפורים בהמשכים.
בהמשך כתבה גם בעיתונים חרדים אחרים כמו המודיע, בשעה טובה, משפחה.
בין השנים 2009 ל-2014 ערכה את המוסף לנשים "לבית" של עיתון המבשר.
ומינואר 2015 עורכת את עיתון הילדים החרדי זרקור.
בשנת 2011 יסדה יחד עם כמה סופרות חרדיות את איגוד הסופרים החרדי בשם "בית הסופר החרדי".
האיגוד פועל להטבת תנאי הסופרים ובמקביל לקידום ופיתוח הספרות החרדית.
פריד מפורסמת גם בזכות קלטות לילדים אותן הוציאה יחד עם אחותה, הסופרת שרה קיסנר, וכן הופעות הומור לנשים שערכו יחד.
פריד היא אם לשמונה ילדים.
מלבד ילדיה הביולוגיים גידלה לאורך השנים שלושה ילדי אומנה.
בתה היא הסופרת החרדית רות רוזנשטיין.
הילד מחורשת האורנים- אפי הילד החולני מצליח לגבש את ערכו בכפר נופש ולסייע לילד ממשפחה נחשלת לגבש תפיסת עולם בונה.
החורף של שירי - פורסם בהמשכים בזרקור-התמודדותה של שירי בנטישתה על ידי חברתה הטובה.
אל הדגל(1990) ובו סיפורה של משפחה שיצאה לחזק התיישבות תורנית בצפון.
חיצים ביד גיבור (1990)-סיפורים קצרים מחיהם של בני הנעורים.
טובות הארבע מן האחת (1983)-ספר החבורה הראשון במגזר החרדי.
המסע הארוך של נאן (2006) - פורסם בהמשכים בזרקור.
קורותיה של ילדה יהודייה הנשלחת להגנתה מגרמניה על ידי פראנץ אביה הגוי לאימו אמיליה הרוזנת השווייצרית ביום שלאחר ליל הבדולח בזמן מלחמת העולם השנייה.
נאן - לא תם המסע (2009) - פורסם בהמשכים בזרקור.בתום המלחמה נאן מאתרת קרובה יהודיה מצד אימה ועולה איתה לארץ ישראל.
הספר עוקב אחר התאקלמותה של נאן בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי ואת חייה במשפחת אמנה בתל אביב.
בספר זה נאן פוגשת את אביה מחדש לאחר שעלה לארץ בספינת מעפילים.
תקוותה הגדולה של נאן (2017)-פורסם בהמשכים בזרקור.
הספר מגולל את קורותיה של נאן כאם וכאישה נשואה, העלילה כוללת גם את ביתה תקווה, הסיפור מתרחש בשנות השישים בארץ ישראל.
זהו הספר השלישי שנכתב על קורותיה של נאן.
אפשר לקרוא לך אמא (1992) הספר הראשון בספרות החרדית שדן ביתמות ואלמנות ובקושי בנישואין שניים עם ילדים בוגרים.
אבא חוזר (2008) חייה של משפחה חילונית בה האב דורון חוזר בתשובה והילדים נקרעים בין האם ואורחותיה לאורחותיו החדשים של האב.
במשעול (2009) הספר עוסק בצורה עלילתית במערכת יחסים סבוכה בין כלה וחמות.
הספר מעניק כלים להתמודדות במערכות יחסים שונות.
דבי, גיבורת הסיפור אוספת את שברי חייה לאחר שגדלה בבית הרוס.
לא הלכתי רחוק (2011) קורתיהם של בני זוג חרדים המנסים למצוא את ביטויים האישי לאחר שהם חשים שהמסגרת בה גדלו אינה מתאימה עבורם, הספר עוסק גם בצורך בשייכות חברתית ומציע פתרונות.
בשיתוף עם הסופרת שרי וולך.