tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל שירי האלבום הופקו על ידי אמיר ובן, שהיו אחראים גם על מרבית המילים והלחן, אף על פי שהיו שותפים בו אומנים אחרים לכתיבה והלחנה של שירים באלבום.
ב-22 באפריל, הצמד הודיע דרך הרשת החברתית פייסבוק על השקת האלבום בנוסף למופע השקה לאלבום זה אשר יתקיים במועדון הבארבי בתל אביב ב-12 ביולי.
ב-10 ביוני, נודע על שני מיקומים נוספים שבהם יתקיים מופע השקת האלבום, בנוקטורנו, ירושלים ב-31 ביולי ובפאב הפרה, שבי ציון ב-7 באוגוסט.
גנדי סנדלר (ספוז'ניקוב) (נולד ב-1970) הוא ספורטאי ומאמן חתירה.
ייצג את ישראל במשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) כהגאי של נבחרת החתירה.
סנדלר נולד באוקראינה, היה חותר בנבחרת הלאומית של ברית המועצות ומאמן נבחרת הנוער של אוקראינה.
בשנת 1986 הגיע למקום השלישי באליפות העולם בחתירה ובשנת 1987 הגיע למקום השני.
בשנת 1992 עלה לישראל ומשנת 1995 הוא מאמן ראשי של מועדון השייט בטבריה.
בשנים 1996–2014 אימן את נבחרות השיט של ישראל בתחרויות המכביה.
במועדון השייט של טבריה מרכז את תחום ספורט נכים.
באליפות העולם בשייט לנכים לשנת 2007 היה הגאי נלווה לנבחרת בתחרות חתירה ברביעייה (אנסטסיה דוברובולסקי, אנדריי זוכבאיה, גילת עבאדי ופיטר דויטש) והם הגיעו למקום השלישי.
ב השתתף עם נציגי ישראל בתחרות חתירה ברביעייה (אנדריי זוכבאיה, ראובן מגנאג'י, שיר קלמנוביץ ואנסטסיה דוברובולסקי) בתור הגאי מלווה.
הם דורגו במקום ה-12 בדירוג הכללי.
גנדי הגרעיני הוא אגדה אורבנית על באג במשחק הווידאו משנת 1991 Civilization, שלכאורה גורם לדמות המנהיג מהאטמה גנדי, שמתחיל את המשחק כפציפיסט, להפוך לאגרסיבי ביותר עד כדי כך שהוא עושה שימוש רב בפצצות גרעיניות.
הטענה הופיעה לראשונה באינטרנט בשנת 2012 באתר- TV Tropes.
בשנת 2020 טען יוצר המשחק, סיד מאייר, כי באג כזה לא יכל להתקיים במשחק המקורי.
גנדי תוכנת להפגין התנהגות דומה ב־Civilization V.
אף על פי היותו בדיוני, גנדי הגרעיני הוא מהבאגים המוכרים ביותר במשחקי מחשב שמשמש כדוגמה לגלישת מספרים במדעי המחשב, ואף נכלל כביצת פסחא במשחקים אחרים בסדרת המשחקים Civilization.
לפי האגדה, בקוד של כל מנהיג NPC ב-Civilization היה פראמטר שקבע את רמת האגרסיביות בתור מספר בין 1 ל־10, כאשר 1 מייצג את הרמה הכי פחות אגרסיבית ו־10 מייצג את הרמה הכי אגרסיבית .
מקורות אחרים טוענים שהרמה הגבוהה ביותר היא 12. המנהיג ההודי מהאטמה גנדי היה המנהיג היחיד במשחק עם רמת האגרסיביות הנמוכה ביותר של 1, וכתוצאה מכך, הוא היה יכול להכריז רק על מלחמות הגנתיות.
כאשר המחשב היה מחליף לשיטת ממשל דמוקרטית, דבר שהיה מועדף על מנהיגים לא אגרסיביים, רמת האגרסיביות הייתה יורדת ב-2. במקרה של גנדי, רמת האגרסיביות ירדה ל 1-.
לפי האגדה, רמת האגרסיביות אוחסנה בתור משתנה מסוג מספר שלם בגודל של 8-סיביות שיכול לאחסן מספר בין 0 ל-255 (או ), ולכן הפיכת הערך לשלילי תגרום לגלישה, כלומר ש 1- הופך ל 255, מה שהופך את גנדי לאגרסיבי פי 25 יותר מאשר רמת האגרסיביות הגבוהה ביותר במשחק.
תוך כדי המשחק, המדע מתפתח אט אט, ולרוב נשק גרעיני נחקר אך מעט אחרי דמוקרטיה, כלומר שבאותו זמן בו הודו הופכת אגרסיבית, היא מקבלת יכולת לייצר נשק גרעיני.
דבר זה הוביל לכך שהודו החלה לתקוף אומות אחרות במשחק ללא התרעה מוקדמת.
גרסה אחרת של האגדה טוענת שהבאג תוקן בגרסאות מאוחרות יותר של המשחק.
אחרת טוענת שהמפתחים היו כל כך משועשעים מהבאג עד שהם יישמו אותו מחדש בכוונה תחילה כביצת פסחא.
ישנם טוענים כי הבאג הופיע לראשונה ב־Civilization II.
במציאות, לפי המעצב הראשי של Civilization II בריאן ריינולדס, היו רק שלוש רמות אגרסיביות אפשריות ב־Civilization, ואמנם נכון שלתוכנה של גנדי הייתה את רמת האגרסיביות הנמוכה ביותר, אך גם לעוד שליש מהמנהיגים במשחק.
יתרה מכך, שיטות הממשל במשחק אינן משפיעות כלל על אגרסיביות המנהיגים, ואין דרך אחרת אחרת לשנותה; כלומר שרמת האגרסיביות של גנדי הייתה זהה לאורך כל המשחק.
במהלך מלחמות, הודו יכלה להשתמש בנשק גרעיני כמו כל אומה אחרת, אבל גנדי לא השתמש בנשק גרעיני יותר מאשר אברהם לינקולן או כל מנהיג אחר בעל רמת אגרסיביות נמוכה.
מקור אפשרי של האגדה יכול להיות הנטייה של הודו למדע, וכך לגלות את הטכנולוגיה של נשק גרעיני לפני רוב האומות האחרות.
ריינולדס אף ציין שכל המנהיגים במשחק הופכים לאגרסיביים מאוד לאחר רכישת נשק גרעיני, והציע שההתנהגות הזו פשוט נראתה מפתיעה יותר כשזה קרה לגנדי.
ההכללה המכוונת הראשונה של גנדי הגרעיני הייתה ב־Civilization V.
המעצב הראשי של Civilization V, ג'ון שאפר, הציב את הפרמטרים "בניית נשק גרעיני" ו "שימוש בנשק גרעיני" של גנדי לערך הגבוה ביותר האפשרי, 12. שייפר אמר שהוא עשה זאת כבדיחה: "זה משעשע לדמיין מנהיג הודי שתמך בסאטיאגרהא רוצה להשתמש בנשק גרעיני על שכניו".
דבר זה גרם לרבים להאמין כי התנהגות זו הוכנסה בתור ביצת פסחא, אך לאמיתו של דבר, הייתה זו הפעם הראשונה שפיראקסיס תיכנתו את גנדי כך בכוונה תחילה.
לאחר שחרורו של המשחק ב-2010, שחקנים רבים שמו לב להתנהגות המשונה של גנדי, וכינו אותו "גרעיני", "מחריב העולמות" ו "קורצ'טוב".
גנדי הוא למעשה אחד המנהיגים השלווים ביותר ב־Civilization V, אך הפרמטרים שלו המגדירים בנייה ושימוש בנשק גרעיני הם 12, גבוה יותר מאצל כל מנהיג אחר.
ישנם שלושה מנהיגים עם ערך של 8, ולרוב המנהיגים יש ערך בין 4 ל-6. כדי להביא יותר גיוון ל - Civilization V, בתחילת כל משחק, התוכנה משנה חלק מהפרמטרים על ידי הוספת ערך אקראי בין 2- ל-2+ לפרמטר הקבוע.
במקרה של גנדי, פירוש הדבר שהפרמטרים "בניית נשק גרעיני" ו "שימוש בנשק גרעיני" לעולם לא יירדו מהדירוג המקסימלי של 10 מתוך 10.
Civilization VI הציגה מכניקה בשם "אג'נדה סודית" המגדיר חלק מההתנהגות של כל מנהיג.
לכל מנהיג יש שתי אג'נדות: הראשונה והעיקרית, קבועה ומבוססת על ההיסטוריה האישית שלו, והשנייה והמשנית (כמו גם שלישית ב־Civilization VI: Gathering Storm ) נבחרת באופן אקראי בתחילת כל משחק.
האג'נדה הקבועה של גנדי היא "שומר השלום": גנדי נוטה שכמעט ולא לפתוח במלחמות, מתנגד לתרבויות שכן, ומעריך את אלו שלא.
עם זאת, יש לו סבירות קבועה של 70% לקבל "שמחה גרעינית" כאג'נדה המשנית שלו, דבר שגורם לו להתמקד בבניית נשק גרעיני, להעריך ציוויליזציות שגם, ולזלזל בתרבויות שנמנעות מכך.
בשנת 2012, 21 שנים לאחר יציאת המשחק Civilization, העמוד של המשחק באתר TV-Tropes נערך על ידי משתמש האתר, שהוסיף טענה שהיה באג במשחק שגרם לגנדי להתנהג באגרסיביות, אך לא כלל הוכחה לדבר.
בנובמבר של אותה השנה התווספה טענה זהה גם באתר הפאנדום.
לפי סיד מאייר, במהלך השנתיים שלאחר מכן, הסיפור התפשט בכל רחבי האינטרנט, וכל פעם שמישהו פקפק באמינות הטענה, היו מפנים אותו לאתר הפאנדום.
בשנת 2014, הסיפור זכה לפרסום לאחר שקומיקס בשם "פספוס קריטי" שפורסם מחדש גרם לדיון במדור התגובות באתר רדיט על הסיבה בגללה גנדי נעשה כה אגרסיבי.
עשרה ימים לאחר מכן, פורסמה כתבה באתר החדשות Kotaku שעסקה בנושא גנדי הגרעיני, מה שגרם לאתרי חדשות ובלוגים אחרים להפיץ מחדש את הטענה.
עד מהרה, "גנדי הגרעיני" הפך למם מפורסם בקרב שחקני משחקי מחשב.
יתרה מכך, ככל שתופעת גנדי הגרעיני התפשטה, אנשים רבים נזכרו לפתע שהודו הציקה להם במיוחד במשחקים הראשונים של סדרת Civilization, זיכרון כוזב שמיוחס לאפקט מנדלה.
מידע לגבי גנדי הגרעיני נוסף מאוחר יותר לאתר Know Your Meme, שציין שהבאג הופיע לראשונה ב־Civilization II.
ב-18 ביוני 2019, מנהל השיווק של פיראקסיס, קווין שולץ, הציע להרהר בשאלה, "מה אם יתברר כי הסיפור המפורסם על הבאג של גנדי הגרעיני הוא לא נכון בכלל?" זה גרם לכותב טור לשעבר ב־Eurogamer, כריס בראט, לפתוח בתחקיר עיתונאי בנושא.
בראט פנה למחלקת יחסי הציבור של 2K וביקש ראיון עם נציג של חברת פיראקסיס, אך בקשתו נדחתה.
לאחר מכן בראט פרסם סרטון יוטיוב עם ממצאי חקירתו.
מאוחר יותר, בראיון של סיד מאייר עם Ars Technica, מאייר הצהיר כי הבאג אפשרי, אך הוא לא נעשה בכוונה תחילה.
ב-8 בספטמבר 2020, האוטוביוגרפיה של סיד מאייר "זיכרונותיו של סיד מאייר!: חיים במשחקי מחשב", יצאה לאור.
בתוך הספר מאשר מאייר כי הבאג של גנדי הגרעיני לא היה מעולם, ומפרט על היסטוריית היווצרות האגדה האורבנית.
למרות שלא היה מעולם, גנדי הגרעיני הוא מהבאגים המפורסמים ביותר בהיסטוריה של משחקי מחשב.
הוא גרם להיווצרות מספר רב של ממים אינטרנטיים, ומשמש בין היתר כדוגמה לגלישת מספרים בקורסים שונים למדעי המחשב באוניברסיטת הרווארד.
גנו/לינוקס היא קבוצת מערכות הפעלה עם ליבת לינוקס, בעלת רישיון חופשי וקוד פתוח.
גנו הוא פרויקט של מערכת הפעלה המבוססת על ליבה זו והיה מהחלוצים בשימוש בה, ולכן ברוב המקרים ההתייחסות במילה "לינוקס" למערכת ההפעלה מכוונת דווקא לשילוב בין גנו לליבת לינוקס, לרוב בתור הפצת גנו/לינוקס.
המותג הרשמי של מערכות הפעלה לינוקס הוא טַקס הפינגווין.
הסימן המסחרי Linux (שמספרו 1916230) שייך ללינוס טורבאלדס והוא מתואר כ"מערכת הפעלה, תוכנה המאפשרת שימוש והפעלה של מחשב."
למערכת גנו\לינוקס יש הפצות (distributions) רבות, הן נבנות ומתוחזקות על ידי אנשים פרטיים, תאגידים, וארגונים שונים.
כל אחת מהן עשויה לכלול מספר משתנה של תוכנת מערכת ויישומים כמו גם כלים להתקנת, עדכון ושדרוג המערכת.
בסיס כל הפצה כזו הוא גרעין לינוקס וחבילות תוכנה מפרויקט גנו, כולל תוכנית מעטפת פקודה (בדרך כלל באש), כלי שירות וספריות, מהדרים, עורכי טקסט, דפדפנים, מערכות ניהול חלונות ועוד.
מאחר שתוכנות אלה (שבלעדיהן המערכת לא הייתה "דמוית יוניקס" מבחינת המשתמש) מגיעות מפרויקט מערכת הפעלה חופשית שהקדים את לינוקס עצמה, ריצ'רד סטולמן מפרויקט גנו מבקש ממשתמשים להתייחס אל מערכת ההפעלה כולה בשם גנו/לינוקס.
יש מי שמקפידים, האחרים פשוט קוראים לה לינוקס.
מערכות ההפעלה כוללות כמעט תמיד את המערכת X-Windows שמקורה בפרויקט XFree86, המהווה בסיס לממשק המשתמש הגרפי, ולפעמים כלים נוספים שמקורם בפרויקט BSD.
משתמשי לינוקס, שבעבר נאלצו להתקין ולהתאים בעצמם את מערכת ההפעלה, נחשבו תמיד לטכניים יותר מאשר משתמשי חלונות ומקינטוש ולעיתים קרובות נשאו בגאווה את התואר "האקר" או "גיק".
לאחר שאימצו את לינוקס מספר יצרניות חומרה והתחילו להופיע מחשבים שבהם היצרן התקין את לינוקס, היא החלה להתבסס בקרב ציבור רחב יותר של משתמשים גם במחשבי שולחן העבודה.
לינוקס משמשת גם במערכות משובצות מחשב.
העלות הנמוכה יחסית שלה מאפשרת לעשות בה שימוש במכשירים כמו Simputer, מחשב כף יד זול במיוחד המיועד עבור אוכלוסיות דלות אמצעים במדינות מתפתחות, או בלקוחות רזים המיועדים למוסדות חינוך.
פרויקט OLPC שמטרתו להנגיש מחשבים לילדים במדינות העולם השלישי, משתמש בנגזרת מיוחדת של גנו/לינוקס.
סביבות עבודה גרפיות כמו KDE ו־GNOME עבור לינוקס מספקות לה ממשק עבודה דומה לזה שניתן למצוא במערכות הפעלה כמו OS X של חברת אפל או חלונות יותר מאשר ממשק שורת הפקודה המוכר ממערכת ההפעלה יוניקס.
בנוסף, קיימות חבילות תוכנה, ברובן חופשיות, המספקות יכולות דומות לאלו שניתן למצוא במערכות הפעלה "שולחניות" אחרות.
לינוקס נפוצה בעיקר אצל משתמשים מקצועיים וכמערכת הפעלה של שרתים.
לפי נתוני אתר Google משנת 2003, רק אחוז אחד מכלל משתמשי האינטרנט עושים זאת ממערכת ההפעלה לינוקס על גרסאותיה השונות.
לפי חברת IDC בשנת 2003 השתמשו בלינוקס 3.2 אחוזים ממשתמשי המחשב בעולם.
מחקר שנערך על קוד המקור של הפצת רד האט לינוקס (מערכת ההפעלה והליבה) גילה כי הפצה מסוימת זו הכילה 30 מיליון שורות קוד מקור (SLOC).
באמצעות חישוב העלות בסיוע מודל COCOMO ניתן להעריך כי מדובר בהיקף פיתוח של 8,000 שנות אדם.
עלות הפיתוח, במושגים של חברות קנייניות מסורתיות, הייתה מגיעה למעל מיליארד דולרים אילו פותחה המערכת בארצות הברית בשנת 2000. רוב הקוד פותח בשפת C אבל גם באמצעות שפות אחרות כמו ++C, תסריטי Shell, שפת LISP, Assembly, Perl, Fortran, Python ועוד.
קצת יותר ממחצית הקוד זמינה בכפוף לתנאי הרישיון הציבורי הכללי של גנו.
לינוקס עצמה מכילה 2.4 מיליון שורות קוד, כ־8% מכל שורות הקוד בהפצה זו, דוגמה מצוינת לעובדה כי עיקר הקוד אינו שייך לליבה.
אידאולוגיה, מחלוקת והיסטוריה מאחורי השם גנו/לינוקס
בשם "גנו/לינוקס" עשו שימוש לראשונה Debian בשנת 1994 כחלק משם ההפצה, שהתבססה על ליבת לינוקס ותוכניות GNU.
בדיוור של פרויקט GNU מיוני 1994 יש התייחסות אל לינוקס כאל "תואם יוניקס" חופשי (עם הרבה כלים וספריות מפרויקט GNU).
בדיוור מינואר 1995 ההתייחסות אל לינוקס הפכה להיות באמצעות השם "גנו/לינוקס".
במאי 1996 הוציא לאור ריצ'רד סטולמן את גרסה 19.31 של עורך הטקסט Emacs, כשהוא משנה ברשימת מערכות ההפעלה הנתמכות את השם "לינוקס" ל־"Lignux".
הוא טען שיש לתת את הקרדיט הראוי לפרויקט, כשהוא משתמש במונח "מערכת גנו מבוססת לינוקס".
לאחר מכן הפסיק סטולמן להשתמש במונח "Lignux" והוא משתמש באופן בלעדי במונח "גנו/לינוקס".
יש המכנים את המכלול כולו בשם לינוקס, אך פעילי תנועת התוכנה החופשית וריצ'רד סטולמן בראשם מקדמים את הכינוי גנו/לינוקס, מכיוון שפרויקט גנו יזם וקידם את אידאולוגיות התוכנה החופשית שדחפו את פיתוחה של כלל המערכת באופן אידאולוגי וגם אפשרו אותה הלכה למעשה בתשתיות תוכנה שנכתבו.
הבחירה בשם הכולל את "גנו" באה כדי להדגיש את הגרעין האידאולוגי של עקרונות החופש למשתמשים שאלמלא כן עלולים להכיר את מערכת ההפעלה כמוצר "טכני" בלבד.
ליבת מערכת ההפעלה שהייתה אמורה לתפקד בתוך מכלול גנו נקראה הֶרְד (באנגלית נשמע כמו "עדר", משחק מילים על "עדר של גנו").
מערכת הפעלה זו מתוכננת כמיקרו־ליבה, דהיינו אוסף ישויות המתקשרות זו עם זו (בניגוד ללינוקס, הבנויה מליבה מונוליתית אחת).
מערכת כזו קשה יותר להביא לכלל פעולה יציבה, ואכן בתחילת שנות התשעים ניצב פרויקט גנו כשבידו די רכיבים לבניית מערכת הפעלה, פרט לליבה.
בשלב זה השימוש בכלים של גנו החל להתפשט במערכות הפעלה קנייניות רבות, ולפופולריות רבה זכו עורך הטקסט emacs, המהדר GCC, מעטפת, כלי מעטפת ועוד.
בשנת 1991 פרסם סטודנט צעיר מאוניברסיטת הלסינקי שבפינלנד בשם לינוס טורבלדס בסיס קטן למערכת הפעלה שיכול להריץ מספר כלים של גנו, ביניהם GCC ו־Bash.
הפרסום היה בקבוצת הדיון comp.os.minix ברשת Usenet.
לפי המכתב שהופץ, התכנה "לעולם לא תהיה משהו גדול ומקצועי כמו גנו", ו־"לעולם לא תהיה ניידת" (לא תעבוד על פלטפורמות חומרה אחרות פרט למעבד 80386 של אינטל)
לאור היסטוריה זו, מקפידים רבים מאנשי תנועת התוכנה החופשית לקרוא למערכת ההפעלה הכוללת בשם גנו/לינוקס.
עמדת המוסד לתוכנה חופשית היא כי בשימור השם גנו בשמה של מערכת ההפעלה, היא מבקשת להזכיר כי פרויקט GNU, עקרונותיו לחירות פעולה בעולם המחשוב והתכנים הנסמכים עליו, קדמו לפרויקט הליבה של טורבאלדס בשנים.
עקרונות אלו מכילים מטען פילוסופי חשוב המקיף עקרונות חברתיים שהם מנסים להפיץ ולהשריש באמצעות הפרויקט ורישיון GPL.
קרן התכנה החופשית חוששת כי הימנעות מציון השם "גנו" בשם המערכת תשכיח את הגרעין האידאולוגי והמסר לא יגיע למשתמשים הבאים.
כל זאת אף על פי שאנשי התנועה מודעים לכך שמערכת ההפעלה המודרנית הקרויה בשם הכולל "לינוקס" בפי כל כבר איננה מושתתת ברובה על גנו.
מנגד עומדים אלו המכנים את מערכת ההפעלה בשם לינוקס, ולא מתוך בורות.
עדת המתנגדים מעלה לרוב את הטיעון של ספירת שורות קוד או מספר חבילות התוכנה במערכת ממקורות שונים, ביניהם BSD, XFree86 ועוד.
אם המשתמש בוחר למשל בעורך הטקסט vim על פני GNU Emacs, מוותר על חבילת המהדרים GCC וכיוצא באלה, הרי שחלקי התוכנה מבית GNU יהיו ספורים ומצומצמים.
בכך תוכח הטענה כי ניתן להריץ מערכת מעל ליבת לינוקס עם עזרה אפסית בלבד מפרויקט גנו.
מכאן מסיקים אנשים אלה כי ההתעקשות של הדבקת GNU לשם המערכת היא עניין של אגו.
ברם, זו אינה רק שאלה של מספר שורות קוד, GLIBC, ספרית התשתית של גנו/לינוקס המספקת בין השאר את גישה לקריאות המערכת ואת הטוען הדינאמי – המאפשר טעינה והרצה של תכנות וספריות, היא כולה קוד של גנו והיא מהווה תשתית לכל מה שרץ במרחב המשתמש.
קוד המקור של הליבה כולל הרחבות לשפת C שנתמכו עד לא מזמן רק במהדר GCC של גנו.
הוויכוח הניטש מוצג לעיתים קרובות כמלחמת אנשים בעלי חשיבה מעשית (הדוגלים במונח קוד פתוח) לעומת האידאולוגים (הדוגלים במונח תוכנה חופשית).
ריצ'רד סטולמן, אידאולוג אך גם איש מעשה שכתב לבדו את גרסאותיהן הראשונות של המרכזיות שבתוכניות פרויקט גנו, צוּטט לא פעם אומר כי "כאשר שואפים למטרה, אין כלי מעשי יותר מהאידאולוגיה".
כיום מקפידים פרויקטים כגון דביאן להמשיך לציין את גנו בשם המערכת, אך לא כך במוצרים של חברות מסחריות כגון Red Hat.
גנו (באנגלית GNU, ה-G מבוטאת) היא מערכת הפעלה שהייתה אמורה להיות הבסיס של פרויקט גנו.
כתיבתה של הליבה של המיזם (Hurd) התעכבה ובהמשך שימשו חלקים חשובים ממנה למערכות לינוקס, בשילוב שנודע גם בשם GNU/Linux.
השם GNU הוא ראשי תיבות רקורסיביים של "GNU's Not Unix" (גנו אינו יוניקס).
בין התוכנות שנכתבו במסגרת הפרויקט: המהדר GCC, הליבה Hurd והמעטפת Bash.
יוניקס היא מערכת הפעלה קניינית בשימוש נרחב; כיוון שהארכיטקטורה שלה הייתה מוכחת היטב, מערכת GNU תוכננה להיות תואמת לה.
הארכיטקטורה של יוניקס אפשרה ל-GNU להיות מתוכנתת כרכיבי תוכנה נפרדים: רכיבים שכבר היו זמינים באופן חופשי, כמו מערכת סידור הדפוס TeX והמערכת הגרפית X11, אומצו ונעשה בהם שימוש חוזר, אחרות נכתבו מהבסיס.
הפרויקט הוכרז לציבור ב-27 בספטמבר 1983 בקבוצות הדיון net.unix-wizards ו-net.usoft.
העבודה על הפרויקט החלה באופן רציני ב-5 בינואר 1984, כאשר ריצ'רד סטולמן התפטר מעבודתו ב-MIT, כך שהוא יכול היה להשקיע את זמנו ב-GNU.
ההודעה המקורית לוותה במנשר של גנו (GNU Manifesto) ומאמרים אחרים של סטולמן אשר פרשו את המניעים שלו בנוגע לפרויקט גנו.
אחד מהם היה "להחזיר את תחושת שיתוף-הפעולה אשר שלטה בקהילת המחשוב בימים עברו".
כדי להבטיח שהתוכנה של GNU תישאר חופשית לכל משתמשיה "להרצה, העתקה, שינוי והפצה", יצא הפרויקט תחת רישיון אשר מיועד לתת לכל אחד את ההיתרים הנ"ל, בעת שהוא גם מונע מכולם להוסיף הגבלות משל עצמם לרישיון המקורי.
רעיון זה, אשר מוזכר כ-copyleft (משחק מילים באנגלית עם הביטוי "copyright", אשר מתורגם כ"זכויות יוצרים"), הפך מאוחר יותר לבסיס ה-GPL, הוא "הרישיון הציבורי הכללי של GNU".
ב-1985 ייסד סטולמן את "המוסד לתוכנה חופשית" (FSF), מוסד הפטור ממס, כדי לספק תמיכה לוגיסטית, חוקית ופיננסית לפרויקט גנו.
כמו כן, המוסד העסיק מתכנתים אשר תרמו ל-GNU, אם כי את החלק העיקרי של הפיתוח ביצעו (וממשיכים לבצע) מתנדבים.
כאשר גנו החלה לצבור פרסום, חברות מגלות עניין החלו לתרום לפיתוח או למכירה של תוכנה של GNU ושל עזרה טכנית.
הבולטת והמוצלחת מבין החברות הללו הייתה Cygnus Solutions, כעת חלק מ-Red Hat.
ב-1990 היה למערכת גנו כבר עורך תמלילים בר-הרחבה בשם Emacs, מהדר יעיל ומצליח בשם GCC, ומרבית ספריות הגרעין והכלים של הפצת יוניקס סטנדרטית.
המרכיב העיקרי שעדיין היה חסר היה הליבה (Kernel).
במנשר של גנו הזכיר סטולמן ש-"ליבה ראשונית קיימת אך תכונות רבות עדיין נדרשות כדי לחקות את יוניקס".
בדצמבר 1986 התחילה עבודה לשינוי ליבה זו, אך מפתחיה החליטו לבסוף שהיא לא מתאימה כנקודת התחלה, בעיקר מאחר שהיא רצה רק על "ארכיטקטורת 68000 היקרה והאלמונית" והיה צורך להתאים אותה לארכיטקטורות אחרות לפני שאפשר היה להשתמש בה.
ב־1988 נשקלה במקומה ליבת "מאך", אשר פותחה ב-CMU (אוניברסיטת קרנג'י מלון), על אף שתחילה נדחה פיתוחה מפני שמפתחיה נדרשו להוריד קוד שהיה שייך לחברת AT&T.
ב־1991 כתב לינוס טורבאלדס את הקרנל (ליבה) תואם-היוניקס שלו - לינוקס.
על אף שבתחילה היא לא הייתה תוכנה חופשית, ב־1992 שינה טורבאלדס את רישיון ההפצה ל־GPL של גנו.
מתכנתים שונים ברחבי האינטרנט המשיכו לפתח את לינוקס, וב־1992 שולבה לינוקס עם מערכת גנו, ושתיהן יחד יצרו מערכת הפעלה חופשית פועלת ומלאה.
התצורה עם קרנל הלינוקס היא התצורה הנפוצה כיום של מערכת גנו, והיא מכונה בדרך-כלל "מערכת גנו/לינוקס" או "הפצת לינוקס".
נכון לשנת 2009, Hurd עדיין בפיתוח פעיל, וקיימת גרסה ניסיונית של מערכת גנו שמשתמשת ב-Hurd ולא בלינוקס.
ישנו גם פרויקט אשר עובד על הסבת מערכת גנו לליבה של FreeBSD.
ישנם מקרים בהם רכיבים של גנו מותקנים על מערכות יוניקס קנייניות במקום תוכנות היוניקס המקוריות, מאחר שהם הגיעו לרמה גבוהה מזו של תוכנות המקור של יוניקס.
רכיבים אלה קיבלו את הכינוי הקבוצתי "כלי גנו".
תוכנות גנו רבות הוסבו גם למערכות ההפעלה Windows ו־Mac OS X.
מערכת ההפעלה של גנו הייתה אמורה להיות מבוססת על ליבת ה־HURD.
אולם ליבה זו לא הצליחה "להתרומם" והסתבכה בבעיות ביצועים ותכנון קשות.
לעומת זאת, כלי GNU היוו את התשתית למערכות עם ליבת לינוקס.
בעקבות כך נותק במינוח של גנו הקשר הישיר בין ליבת מערכת הפעלה למערכת ההפעלה עצמה.
מערכת גנו יכולה לרוץ על ליבת לינוקס או על ליבת HURD.
כיום קיימות מערכות הפעלה שונות שלהן אפשר לקרוא "גנו":
מערכת כזו תהיה ככל הנראה חלק מהגרסה הבאה (6.0) של מערכת דביאן
GNU/Solaris מערכת Nexenta מבוססת ברובה על גרסה של הפצת הלינוקס אובונטו אולם משתמשת בתשתית של Solaris - הן בליבה והן ב־libc.
Cygwin אפשר לכלול ברשימה גם את Cygwin, מכיוון שהיא עובדת בעיקרון דומה: מממשת מחדש את כל מה שמחוץ לליבה (כולל libc) מעל "ליבה" אחרת.
אולם במקרה הזה ה"ליבה" היא מערכת Windows וספריות המערכת הבסיסיות שלה.
בעבר החלה עבודה להסבת מערכת דביאן גם על ליבת NetBSD, אולם הפרויקט ננטש באוקטובר 2002. בשנת 2010 החלה עבודה על היסב של דביאן מעל מערכת מיניקס.
גנוטוביוסיס (מיוונית 'גנוטו' – ידוע, 'ביוסיס' – חיים) הוא המצב שבו כל צורות החיים בתוך אורגניזם כלשהו ידועות לחוקר.
בדרך כלל פירוש הדבר שהאורגנזים חופשי ממיקרואורגניזמים או מזוהם במיקרואורגניזם ידוע אחד בלבד.
מצב זה הוא כלי חיוני למחקרי מעבדה בתחום הביולוגיה והאקולוגיה.
גנוטוביוטיקה הוא תחום הידע העוסק בהבאת אורגניזמים למצב של גנוטוביוסיס.
גנדן צ'ואקי ניאמה (בטיבטית; དགེ་འདུན་ཆོས་ཀྱི་ཉི་མ་; נולד ב-25 באפריל 1989 בלהארי, טיבט) הוא, על פי ממשלת טיבט הגולה, הגלגול ה-11 של הפאנצ'ן לאמה בבודהיזם הטיבטי, והאסיר הפוליטי הצעיר בעולם, הוא ומשפחתו מוחזקים בכלא הסיני מאז 1995.
ניאמה הוכרז על ידי הדלאי לאמה ה-14, טנזינג גיאטסו, כגלגול של הפאנצ'ן לאמה (תואר השני בחשיבותו מבין רשויות הדת בטיבט) ב-14 במאי 1995. בעקבות ההכרזה השלטונות הסיניים עיכבו את יושב ראש ועדת האיתור, צ'אדרל ריפונשה והחליפוהו בסנגצן לובסנג גיאלטסן, יריבו של הפאנצ'ן לאמה ה-10, צ'וסגי גיאנטסן.
צ'אדרל ריפונשה הואשם במזימה בשיתוף פעולה עם הדלאי לאמה.
לאחר מכן נעצרו ניאמה, אז בן 6 בלבד, ומשפחתו.
במאי 1996 הודו השלטונות הסיניים כי הם מחזיקים במשפחה ב"מאסר הגנתי", ונתנו הצהרה דומה בנובמבר 1999.
לאחר ועידה ב-10 וב-11 בנובמבר 1995, הודיעו השלטונות הסיניים על בחירת ילד אחר כפאנצ'ן לאמה באמצעות "קלפי הזהב".
בחירה זו לא הוכרה על ידי הממשלה הטיבטית בגולה ועל ידי הדלאי לאמה, טנזינג גיאטסו.
הדלאי לאמה ביקש משלטונות סין שלכל הפחות יאפשרו לילד לקבל את הכשרתו הדתית מנזירים בודהיסטים, אך הם אינם מאפשרים לאיש, כולל ארגונים בינלאומיים, להיות במגע עמו או עם משפחתו.
בארמונו של הדלאי לאמה בדרהמסלה עילית (בהודו) ישנו עץ סמוך למקדש ובו תמונתו של ניאמה, עליה תולים בכל יום שישי סרט לבן ומתפללים לשחרורו מכלאו.
על פי הממשלה הסינית, ניאמה מוחזק בתנאים טובים במקום כלשהו בסין והוא לומד בבית ספר.
לפי עמדתה, המיקום שבו הוא מוחזק סודי כדי לשמור על פרטיותו.
גַּנְדָלְף הוא דמות בדיונית של קוסם (איסטרי) המופיע בלגנדריום של טולקין.
גנדלף הוא המוכר ביותר מבין המיאר והאיסטרי שבולינור.
הוא היה ידוע כאולורין אשר היה תלמידה של ניינה ושכן בגנים של אירמו.
כאשר הוולאר החליטו לשלוח את האיסטרי לארץ התיכונה אולורין הוצע בידי מנווה כדי ליעץ ולסייע ליושבי הארץ התיכונה במאבקם נגד סאורון.
נאמר עליו שהוא היה החכם במסדר, ואף החכם מקרב המיאר.
עם הגיעו של גנדלף לארץ התיכונה קיבל לידיו מידי קירדן חרש הספינות, את נאריה - טבעת האש, אחת משלש טבעות הכוח של האלפים.
מאחר שהיה לבוש בגלימה אפורה, היה כינויו בקרב בני האדם "גנדלף האפור" (בין הקוסמים מתחלקים השמות לפי צבע גלימתם וחשיבותם במסדר כאשר "לבן" היא הדרגה הגבוה ביותר).
כינויים נוספים לגנדלף הם - "מית'רנדיר" או "הצליין האפור" בשפת האלפים, "ת'ארקון" בשפת הגמדים ו"אינקנוס" אצל ההרדרים.
בספר ההוביט, גנדלף מארגן את מסעם של בילבו בגינס ו-13 גמדים, ובראשם תורין צנת-אלון, לכבוש את ההר הבודד מהדרקון סמאוג, ואף מצטרף לחלק מהמסע.
במסע הזה גנדלף מוצא את חרבו, גלמדרינג, ובילבו מוצא את הטבעת האחת (אך בזמן הזה כולם חושבים שמדובר בטבעת לא חשובה).
בסיפורים שלא נשלמו אנו למדים כי גנדלף חשש פן יצרף סאורון את סמאוג לכוחותיו והחליט להקדים רפואה למכה.
באותה עת הוא פגש את תוֹריִן צִנַּת-אַלּוֹן בברי שם שמע על כיסופיו להר הבודד והחליט לעזור לגמדים.
לאורך רוב הדרך גנדלף מלווה את החבורה בדרכה המסוכנת ומציל אותם פעמים רבות: מהטרולים, בהרי הערפל ובמלחמת ההר הבודד.
בספר שר הטבעות, דואג גנדלף שבילבו יעביר את הטבעת לפרודו, אותו הוא משכנע לקחת את הטבעת לריבנדל, שם ייוועצו מה לעשות בה.
בתחילת הדרך, גנדלף לא יכול להצטרף לפרודו וסם (הגנן של פרודו, אשר מצטרף כשומר ראשו), אך הוא מצטרף אליהם בריבנדל.
כאשר פרודו מתנדב לקחת את הטבעת ולהרוס אותה בהר האבדון, גנדלף הוא השני להתלוות אליו (אחרי סם), ואחריו באים אראגורן, לגולאס, גימלי, בורומיר, מרי ופיפין.
בגלל חוכמתו הרבה וניסיונו העשיר גנדלף נהפך באופן טבעי למנהיג של אחוות הטבעת.
הוא ואראגורן מובילים את ההוביטים ושאר החבורה בניסיון כושל לחצות את הר קרדרס בחורף ולא ללכת בתחילה דרך מכרות מוריה בגלל חשדותיו של גנדלף שישנו באלרוג (שד עתיק) ששוכן שם.
כשניסיון זה נכשל, גימלי מציע את "הדרך החשוכה הסודית" של מכרות מוריה אותה הדרך שגנדלף רצה להימנע מלעבור בה אך בלית ברירה גנדלף נאלץ להסכים לעצתו.
במכרות מוריה הם מותקפים על ידי אורקים ועל ידי הבאלרוג (שד עתיק) שגנדלף חשד ששוכן שם, בסופו של דבר, לאחר ניסיון בריחה גנדלף מנסה לחסום את הבאלרוג באמירת משפטו האלמותי:
לאחר מכן הוא ממוטט את הגשר שעליו הבאלרוג עומד, אך השוט של הבלרוג תופס את רגלו של גנדלף ושניהם נופלים לתהום.
גנדלף הורג את הבאלרוג ומת, ולאחר מכן "מוקם לתחייה" בתור דמות יותר סמכותית ובעלת עוצמה, גנדלף הלבן.
ביער פנגורן הוא פוגש את גימלי, לגולאס ואראגורן, בחיפושיהם אחר פיפין ומרי.
הם ממשיכים משם למלחמה נגד איסנגרד וברד דור.
כשהוא רכוב על שאדופקס הסוס המהיר, גנדלף מגייס את אאומר וחיל פרשיו שמגיעים בדיוק בזמן לסייע למלך תאודן לנצח בקרב על נקרת הלם.
אחרי הקרב גנדלף רוכב עם אחוות הטבעת לאייזנגארד שם האנטים בהנהגת זקן-עץ הביסו את חילות האורוק-האי של סרומן וכעת הטילו מצור על מגדל האורתנק.
גנדלף מנשל את סרומן ממעמדו וכולא אותו במגדל.
כמו כן, גנדלף לוקח ממנו את הפלנטיר, מעין "כדור בדולח" המאפשר תקשור ויצירת קשר מרחוק.
פיפין מציץ בפלנטיר ורואה עץ לבן עולה באש.
מכך גנדלף מסיק שהמטרה הבאה של סאורון היא מינס טירית שבלב גונדור.
הוא לוקח איתו את פיפין לעיר כדי לסייע בהגנתה בזמן שארגורן, לגולאס וגימלי נשארים עם תאודן ומפצירים בו לסייע לגונדור.
גנדלף נלחם בקרב שדות הפלנור ועודד את מגיני העיר אל מול הנאזגול וצבא האורקים העצום.
לבסוף, בעזרת פרשי רוהן וצבא המתים, הקרב מסתיים בניצחונה של גונדור וצבא האורקים מובס.
גנדלף השתתף גם בקרב בשער השחור של מורדור במטרה להסיח את דעתם של סאורון וצבאו בזמן שפרודו וסם מתקדמים להר האבדון.
אחרי שהטבעת האחת הושמדה בהר האבדון וסאורון הובס, גנדלף מסייע בחילוצם של פרודו וסם ובשיקומם.
לבסוף, הוא מצטרף לבילבו ופרודו במסע מערבה לארצות האלמוות, ובכך מסתיימת תקופתו בארץ התיכונה.
בספר ההוביט מופיע גנדלף כאיש זקן עם זקן לבן, גלימה אפורה, צעיף וכובע כחול מחודד.
אחרי שגנדלף "חוזר לתחייה" בספר "שני הצריחים", משתנה צבעו מאפור ללבן; זהו שינוי חשוב, שמשמעותו היא שגנדלף למעשה נשלח להחליף את סארומן בתפקיד ראש מסדר המכשפים.
לכן בספר, גנדלף אומר שהוא הפך למה שסארומן אמור היה להיות (ראש מסדר המכשפים).
לעומת זאת, בסרטים ההוביט ושר הטבעות: אחוות הטבעת מופיע גנדלף כאיש זקן עם זקן אפור, מטה מעץ, כובע אפור מחודד וגלימה אפורה.
ובסרטי שר הטבעות: שני הצריחים ושר הטבעות: שיבת המלך משתנה מראהו והוא מופיע ללא כובע, עם זקן לבן, גלימה לבנה ומטה לבן.
חרבו של גנדלף נקראת גלמדרינג (בסינדרין: "פטיש האויבים").
היא נוצרה על ידי אלפים בצורת חרב ארוכה, בשימוש במתכתם המיוחדת.
היא מתוארת כבעלת נדן מפואר וידית משובצת, וצבעיה זהב ולבן.
היא נגנבה או נמצאה על ידי טרולים שהתיישבו באזור הקרוב לעמק ריבנדל.
גנדלף מצא את החרב מכוסה חול ואבנים במערתם של שלושת הטרולים.
החרב שרדה עם גנדלף אפילו עד אחרי הקרב עם הבאלרוג במכרות מוריה.
סמלו של גנדלף הוא בעצם האות ג' בטנגוואר האלפי.
סמלו של גנדלף מופיע לראשונה בתחילת הספר "ההוביט" כאשר הוא חורט אות על דלת ביתו של בילבו בגינס (מעון בג) כסימן הנחיה לגמדים לדעת לאיזה בית להגיע באותו הלילה.
הוא משתמש בו גם בספר "שר הטבעות" כאשר הוא מסמן להוביטים ולמנטר שהגיע לפסגת הרוחות ב-3 באוקטובר.
גנדן השקעות (או בשמה הרשמי "גנדן הולדינגס בע"מ"; באנגלית: .Ganden Holdings Ltd) הייתה חברת החזקות בניהולו של נוחי דנקנר.
נכון לשלהי 2016, החברה נמצאת בפירוק.
החברה נוסדה בדצמבר 1999, כחברת החזקות והשקעות על ידי נוחי דנקנר יחד עם אביו, יצחק דנקנר, ואחותו שלי דנקנר-ברגמן, זמן קצר לאחר שמכרו את מניותיהם בחברת דנקנר השקעות, תמורת כ-55 מיליון דולר.
החברה גייסה משקיעים נוספים, ביניהם מקס ושאול גילינסקי (אנשי עסקים מדרום אמריקה שהיו שותפים גם בדנקנר השקעות) משפחת שימל, דוידי גילה, עורך הדין אבי פישר, ארי ורוני ראב"ד, דן טהורי ורפי ביסקר (ששימש כמנכ"ל החברה הבת גנדן נדל"ן).
בתחילת דרכה עיקר השקעותיה של החברה נעשו בתחום הנדל"ן, בישראל ובאירופה.
לאחר שנה וחצי של פעילות, השקיעה ב-13 פרויקטים לבניית כ-2,200 יח"ד וקרוב ל-100 אלף מ"ר של שטחי מסחר ומשרדים.
כמו כן, ביצעה השקעות בחברות הבורסאיות: קרדן נדל"ן, וילאר ונכסי אזורים.
ביוני 2001, ביצעה גנדן גיוס הון לפי שווי של כ-180 מיליון דולר, במסגרתו הצטרפו אליה כמשקיעים דארקו הורבט, משקיע סלובני, אשר השקיע בגנדן כ-15.5 מיליון דולר באמצעות חברת אקטיבה, ואיש העסקים הישראלי צורי דבוש, ממייסדיה של חברת אמבלייז, שהשקיע אז בגנדן כ-6.3 מיליון דולר.
ביוני 2001, חברת גנדן נדל"ן רכשה מחברת אזורים 36% ממניותיה של "נכסי אזורים" תמורת 147 מיליון שקל, ובפברואר 2002, הגדילה את החזקת מ-47% ל-83%.
באוקטובר 2003 מכרה הקבוצה את שליטתה ב"נכסי אזורים".
החל מסוף 2002 הייתה גנדן מעורבת בניסיון להפריד את עסקי משפחת דנקנר, בראשם חברת תעשיות מלח לישראל ששלטה בבנק הפועלים ודנקנר השקעות.
בפברואר 2003 רכשה "גנדן הולדינגס" מתעשיות מלח כ-1.93% ממניות בנק הפועלים שהחזיקה, תמורת כ-59 מיליון דולר בנובמבר 2003 העבירו נוחי דנקנר ואביו, יצחק דנקנר, לגנדן את כל המניות שהחזיקו מתעשיות מלח.
ביולי 2004 מימשה גנדן את כל אחזקתה בבנק הפועלים ברווח של כ-35%.
העסקה לא ייצא לפעול, הם נאלצו למכור את החזקתם בבנק הפועלים וגם "אלרן השקעות" נכנסה להסדר חוב.
רכישת קבוצת אי די בי
במאי 2003 רכשה גנדן, יחד עם משפחות מנור ולבנת, מהמשפחות רקנאטי וקרסו, את השליטה בקבוצת אי די בי, שהייתה אחת מהקבוצות הפעילות והמעורבות ביותר במשק הישראלי וכללה את שופרסל, נייר חדרה, מכתשים אגן תעשיות, נכסים ובניין, גב ים, אלרון, כלל עסקי ביטוח ועוד.
מקור המימון העיקרי של גנדן לרכישת השליטה באי.די.בי.
הייתה הלוואה מבנק לאומי, מול ההלוואה קיבל לאומי שעבוד על 31% ממניות קבוצת אי די בי.
בנק מזרחי טפחות היה מלווה נוסף של גנדן עם שעבוד של 7% ממניות אי די בי.
היקף האשראי שקיבלה גנדן מבנק לאומי במהלך השנים הגיעה ל-450 מיליון שקל.
הלוואה שלישית קיבל דנקנר מקרן הפנסיה "מבטחים הוותיקה" שבבעלות ההסתדרות, שסיפקה מימון בהיקף של 54 מיליון דולר לגנדן, כדי שזו תוכל להשלים את ההשתלטות.
בפברואר 2004 ביצע החברה גיוס הון נוסף, לפי שווי חברה של למעלה מ-200 מיליון דולר.
ל"גנדן הולדינגס" הייתה חברה אחות בשם "גנדן תעופה ותיירות", שהחזיקה בבעלות המלאה על חברת התעופה ישראייר, והחזיקה בשליטה בחברת "אופן סקיי" שמייצגת חברות תעופה זרות בישראל, ב-70% ממניות חברת התיירות "נתור" וב-30% ממניות מחברת "המילניום השלישי-תיירות ונופש", שעסקה באמצעות חברת "צבר" בתיירות פנים.
באוגוסט 2009 הודיע נוחי דנקנר על מכירת "גנדן תעופה ותיירות" ל"קבוצת אי.די.בי", תמורת 2 מיליון דולר והעברת 49 מיליון דולר חוב אליה.
במסגרת העסקה מוזגה פעילות "גנדן תעופה ותיירות" עם "כלל תיירות", שהייתה בבעלות חברת הבת אי די בי חברה לפיתוח.
בספטמבר 2012 הוגשה תביעה נגזרת של בעלי מניות נגד אי.די.בי, בגין נזק כספי וניגודי עניינים בביצוע העסקה.
מכירת אי די בי ופירוק גנדן
בספטמבר 2012 רכש איש העסקים היהודי-ארגנטינאי אדוארדו אלשטיין 9.5% ממניות גנדן תמורת 25 מיליון דולר.
העסקה נחתמה בברכת הרב יאשיהו פינטו.
במקביל הגיעה ההחזקה העיקרית של גנדן- קבוצת אי די בי - להסדר חוב עם מחזיקי איגרות החוב שלה.
אלשטיין היה אמור להשקיע גם באי.די.בי, אך נסוג מכוונתו.
בתחילת 2013 הודיעה מנכ"לית בנק לאומי, רקפת רוסק עמינח, כי הבנק ימחק כ-150 מיליון שקל מתוך חובותיה של גנדן.
אולם באפריל, בעקבות מחאה ציבורית על הכוונה למחול לגנדן על חלק ניכר מהחוב שלה, מסר בנק לאומי הודעה לתקשורת ולפיה "רוסק עמינח הינחתה את הצוות המקצועי העוסק בכך, לפעול למיצוי כל האפשרויות העומדות לרשות הבנק לגביית החוב".
ביוני 2013 העמיד בנק לאומי את חובותיה של גנדן לפירעון מיידי
ב-17 בדצמבר 2013 איבדה גנדן את השליטה בקבוצת אי די בי.
בעקבות קביעה של בית המשפט המחוזי בתל אביב כי השליטה באי.די.בי תועבר מידיו של דנקנר לשליטת קבוצת אקסטרה-אלשטיין של אדוארדו אלשטיין ומוטי בן משה, לאחר שאספת הנושים שלה אישרה את הצעת הרכישה שלהם.
גנובפה מברבנט הוא סיפור עם גרמני על גיבורה אגדית בשם גנובפה, בתו של הדוכס מברבנט, שהייתה נשואה לרוזן זיגפריד (Siegfried of Treves) והואשמה בבגידה בו.
כשהרוזן זיגפריד ביצא להילחם בכופרים, הוא הפקיד את האביר גולו לשמור על אשתו גנובפה מפני צרה.
גולו חשק בגנובפה וניסה לפתותה, אך היא דחתה אותו ונותרה נאמנה לבעלה.
כששב הרוזן לארמונו, מצא את אשתו עם תינוק.
היא סיפרה לו שזהו פרי אהבתם מן הלילה האחרון שבילו יחדיו.
הרוזן לא ידע עצמו מרוב אושר, אך גולו, שחש רגשות נקם, סיפר לו שהילד אינו שלו, אלא פרי אהבה אסורה.
מששמע על כך הרוזן, ציווה מיד להרוג את גנובפה ואת בנה באשמת בגידה.
האביר גולו פקד על שני משרתים לבצע את העונש, אולם נכמרו רחמיהם והם הניחו אותם ביער הארדנים.
שם, מסתתרים בתוך מערה, חיו גנובפה והילד כשש שנים, כאשר את החלב הנדרש לילד סיפקה איילה.
הרוזן, שיצא לרדוף באחד הימים אחר האיילה, גילה את אשתו ובנו, והשיבם לארמון.
הוא גילה את דבר העלילה וביקש להתפייס עימה, אחר הסבל והייסורים שעברה.
את האביר הרשע העניש על חטאו בכך שקשר את גופו לארבעה פרים שקרעו את איבריו.
הבסיס ההיסטורי לסיפור אינו ידוע וגם לא זהותם האמיתית של זיגפריד וגנובפה.
נזיר כרמליטי בשם Matthias Emichius, שהיה עוזרו של בישוף Mainz, הזכיר את קיום האגדה בשנת 1472. היא סופרה אחר כך, בשנת 1638, על ידי הישועי הצרפתי סריזיה (René de Cerisiers) בספרו L'Innocence reconnue ou Vie de Sainte Geneviève de Brabant.
המלחין רוברט שומאן חיבר את אחת האופרות שלו לפי האגדה.
גְּנוּ (שם מדעי: Connochaetes, באנגלית נקרא Wildebeest - "בהמת פרא" באפריקאנס או "חיית פרא" בהולנדית, עקב הדמיון לפרה) הוא פרסתן בינוני דמוי-בקר המשויך למשפחת הפריים ולתת-משפחת הבובאלים ואנדמי ליבשת אפריקה.
הגנו כולל שני מינים עיקריים: הגנו השחור או בשמו הנוסף גנו לבן-זנב (Connochaetes gnou) והגנו הכחול הקרוי גם גנו הפסים (Connochaetes taurinus).
כיום ישנם חמישה תת-מינים של הגנו הכחול החיים ברחבי יבשת אפריקה.
לעומתו, הגנו השחור חי בדרום היבשת בלבד ואין לו תת-מינים.
מיון ושיוך זני הגנו ביבשת אפריקה
על פי ניתוח מולקולרי והערכות ממאובנים שתועדו, נמצא כי שני הזנים התפצלו לפני כמיליון שנה לסוג צפוני ודרומי.
לכל סוג מאפיינים ייחודיים שהתפתחו בהתאם למיקום.
בעקבות התפצלות זו, שושלת הגנו הכחול השתנתה ביולוגית ממאפייניו הביולוגיים המקוריים.
בנוסף כחלק מהשינוי הביולוגי המצטבר, הגנו השחור החל להסתגל לשטחי ערבה פתוחים.
הגנו השחור והכחול מאופיינים כמכפילי פרסה ובעלי קרניים.
לשני המינים יש פלג גוף קדמי גדול וכבד ביחס לפלג הגוף האחורי ושניהם בעלי חרטום ארוך ומקושת.
הגנו הכחול הוא הגדול מבין השניים.
כמו כן הזכרים גדולים יותר מהנקבות ובעלי קרניים חזקות יותר.
השוני הביולוגי הבולט בין הגנו הכחול לגנו השחור הוא במיקום ובעקימות הקרניים שלהם, בצבע הפרווה וכן בצבע ואורך הזנב.
מאפייןנקבת גנו שחורזכר גנו שחורנקבת גנו כחולזכר גנו כחולמשקל110–160 ק"ג147–193 ק"ג140–260 ק"ג210–260 ק"גגובה כתף106–116 ס"מ111–121 ס"מ122–135 ס"מ130–150 ס"מאורך הראש והגוף170–220 ס"מ170–223 ס"מ213–242 ס"מאורך הזנב80–100 ס"מ60–100 ס"מאורך הקרניים45–78 ס"מ30–40 ס"מעד 83 ס"מצבע שיערחוםחום בהיר, אפור וייתכן ברק כחלחל - כסוףצבע רעמהגוונים בין קרם לשחורשחורצבע זנבקרםשחוראזורי מחיה עיקרייםיערות וערבותשטחי ערבה פתוחיםתמונה כללית
הגנו חי בערבות ובשטחים מיוערים פתוחים באפריקה, בעיקר בטנזניה.
המערכת האקולוגית בסביבת הסוואנה האפריקאית מכילה 28 פרסתנים, ביניהם הגנו, לצד כ-10 מיני קרניבורים גדולי ממדים הניזונים מהם.
ממצאים אלו מפתיעים מכיוון שמדובר בכמות גבוהה של מינים שונים, המצליחים להתקיים חרף הירידה ההדרגתית בכמות המשאבים הטבעיים.
בחירת בית הגידול על ידי הגנו מושפעת מכמה פרמטרים.
הגנו הוא בעל חיים התלוי במים, מה שגורם לו לנוע בעקבות מקורות מים.
תנועתו היא בכיוון ההפוך מהחיות שאינן תלויות במים, לרבות הראם והצבי.
עקב העובדה שהגנו ניזון בעיקר מעשבים, הוא נע לאורך השנה בהתאם לשינויים העונתיים באדמות.
בחירת סביבת המחיה הטבעית מושפעת מטורפים הנמצאים באזור, כאשר הסכנה לחייו של הגנו מושפעת במידה רבה ממשקלו.
גנו מגיע עם בגרותו למשקל של כמה מאות קילוגרמים.
הפריטים הפרסתנים השוקלים מעל 150 ק"ג, לרבות גנו, צבי, אימפלה, טופי, בומאל איילי, זברה ווילנד מצוי, פגיעים רק בידי הטורפים הגדולים: צבוע נקוד, אריה ונמר.
עקב כך מבין 28 המינים באזור, לחיות הבינוניות והגדולות אורבות פחות סכנות מכיוון שטווח המינים שטורף אותם מצומצם יותר.
עם זאת הם מקור המזון המועדף על ידי המינים שטורפים אותם.
טקטיקת ההגנה העיקרית של הגנו היא התקבצות כעדר.
הבוגרים עומדים מלפנים ומגנים על הצעירים, כאשר הבריחה מהסכנה נעשית כקבוצה.
לצד זה פיתח הגנו טכניקות מתוחכמות יותר, לרבות משמרות שמירה על העדר במהלך הלילה.
להקות גנו וזברה עשויות להתאגד בסביבת סוואנה פתוחה בעלת סיכויי תקיפה גבוהים, קרי, אזורים בעלי מספר רב יותר של טורפים המאיימים עליהן.
טקטיקה זו מפחיתה עבורן את ממד הסכנה.
נתונים שנאספו במשך למעלה משני עשורים בטנזניה מראים שהתנהגות זו מגינה עליהם ומהווה חלק מרכזי בהישרדותם.
תוחלת חייו של גנו עומד על כ-7–8 שנים.
אחוזי ההישרדות של הפרט גבוהים יותר כאשר הוא שייך לעדר גדול יותר.
הישרדות מינים אחרים בקרבת הגנו
נוכחות הגנו משפיעה על המערכת האקולוגית בסביבה בה הוא חי.
במהלך תקופת ההימצאות של אלפי חיות גנו בסביבה מסוימת, כחלק מההגירה העונתית שלהם, ישנה ירידה בכמות התקיפות של פרסתנים אחרים על ידי טורפי על: חלה ירידה בכמות התקיפות של ג'ירפות ובקר על ידי אריות, וכתוצאה מכך עולים אחוזי ההישרדות בקרב הג'ירפות.
כמו כן נראתה ירידה בכמות התקיפות של זברות.
הסיבה לכך ככל הנראה היא שחיות אלה אינן נודדות, ומהוות מקור הזנה זמין במשך כל השנה – להבדיל מהגנו.
הגנו לא יוצר קשרים זוגיים קבועים.
ההתרבות מתחילה בגיל שלוש אצל נקבות ובגיל ארבע בזכרים.
תקופת הייחום נמשכת כ-23 ימים, ותקופת ההריון כשמונה חודשים.
בתצפית נמצא שכ-80% מנקבות הגנו הרו במהלך תקופת הייחום.
תקופת ההזדווגות חלה בדרך כלל לאחר העונה הגשומה, כאשר הגנואים הזכרים מוזנים היטב ונמצאים בשיאם מבחינה גופנית.
בתקופה זו מסמן הגנו הזכר טריטוריה זמנית ומנסה למשוך אליה נקבות.
תדירות ההזדמנויות להזדווגות תלויה במיקום הטריטוריה ביחס לעדר הנקבות, כך שישנה תחרות עזה על טריטוריות.
זכר הגנו מגן על הטריטוריה שלו מפני זכרים אחרים בעת שהוא מתחרה מולם על הנקבות.
על מנת לפתות את הנקבות אל הטריטוריה שלהם, משתמשים הזכרים בנהמות ובהתנהגויות נוספות.
הדמורפיזם הזוויגי (דו-צורתיות זוויגית) בחיית הגנו אינו בא לביטוי באופן בולט במראה החיצוני.
ניתן להסביר זאת בחיקוי של התנהגות גברית משנית, כולל קרניים, על ידי האימהות.
החיקוי נעשה כאמצעי לדחייה של פינוי הצאצאים עד אשר הם מוכנים לעזוב את עדר האם שלהם וגבולות בתיהם.
כיום יש ירידה חדה בגודל אוכלוסיית הגנו.
תופעת ההגירה של הגנו דורשת שטחי מרעה גדולים אשר ירידתם הולכת ופוחתת בעקבות דרישות האדם לאדמות ונוף.
האיום המרכזי מגיע מהצבת מחסומים, גדרות וכבישים שהאדם מציב, ומציד לא חוקי אשר מתרחש בשטחי מרעה.
בנוסף לאיומי הטרף הטבעיים שמגיעים מחיות הטרף (אריות, נמרים, זאבים טלואים, ברדלסים וצבועים).
בעקבות כך הגנו סווג על ידי האיחוד International Union for Conservation of Nature) 'IUCN') לבעל-חיים אשר נמצא בסכנה והוכנס לרשימה האדומה (IUCN Red List) הכוללת בתוכה רשימת זנים בסיכון.
כיום מאמינים כי קיימים כ-18,000 פרטים אשר 7,000 מתוכם נמצאים בנמיביה, מחוץ לשטחי המרעה הטבעיים שלהם, מהמקומות בהם הם גדלו.
80% מהם נמצאים בשטחים פרטיים ו-20% מתוכם נמצאים באזורים מוגנים.
כניסתם לנמיביה זכתה להצלחה רבה ועלתה משמעותית את מספר מ-150 בשנת 1982 ל-7000 בשנת 1992.
הגנו מבוקש על יד בני אדם כמענה למספר צרכים: עור הגנו נחשב כבעל באיכות גבוהה, ובשרם יבש גס וקשה.
הגנו נהרג לצורך מאכל, ובמיוחד לצורך ייצור ה-biltong, זהו בשר ציד יבש ופופולרי מאוד בדרום אפריקה.
בשר הנקבה רך יותר מזה של הזכרים.
הגנו מהווה מטרה עבור ציידי הבשר הלא חוקיים, מכיוון שקל למצוא אותו.
תועלת נוספת עבור האדם היא צואתו של הגנו אשר מפרה ומדשנת את אדמותיו החקלאיות.
מאידך, הגנו עלול להעביר מחלות, לגרום למגפות ולהפיץ קרציות ותולעים.
בכל שנה בתקופה זהה, מתחילה הנדידה המעגלית הגדולה של הגנו באזור השימור נגורונגורו בדרום הסרנגטי בטנזניה, ונעה בכיוון השעון דרך הפארק הלאומי של הסרנגטי, וצפונה לעבר שמורת המסאי מארה בקניה.
נדידה זו היא תופעה טבעית הנוצרת בעקבות זמינות שטחי המרעה.
במהלכה, כ-1.4 מיליון גנו, עדרי זברות וצבאים ממין צבי תומסון, נעים בין העונה היבשה והרטובה כ-30,000 ק"מ.
בקרב זני הגנו, הגנו השחור והגנו הכחול, הראשון לרוב נוודי ואילו מתוך הזן השני ישנן גם אוכלוסיות נוודיות וגם אוכלוסיות שאינן נוודיות.
רוב תופעת הנדידה מתרחשת באזור המערכת האקולוגית של הסרנגטי-מארה, המורכבת מאזורי פארקים לאומיים, אזורי שימור ואזורים המוגנים מציד, שמתפרשים על מעל בטנזניה וקניה.
נדידת הגנו בסרנגטי היא חלק ייחודי ממורשת ביולוגית.
אחת נקודות הציון המרכזיות במהלך הנדידה היא חציית נהר המארה בטנזניה או בקניה.
השלב ההתחלתי מתרחש בסביבות ינואר עד מרץ, כשעונת ההמלטה מתחילה, תקופה בה העשב בשל וזמין לזברות, גנו, צבאים, ובעלי חיים נוספים.
במהלך פברואר, הגנו נמצאים בדרום המערכת האקולוגית, רועים במישורים בעלי העשב הנמוך, והנקבות ממליטות כ-500,000 עגלים תוך כשבועיים-שלושה.
כשעונת הגשם מסתיימת במאי, הגנו מתחילים לנוע צפונה לאזורים שסביב לנהר הגרומטי, שם הם בדרך כלל נשארים עד סוף יוני.
חציית נהרות הגרומטי והמארה מתחילות ביוני.
העדרים מגיעים לקניה בסוף יולי - תחילת אוגוסט, ושם יישארו עד סוף העונה היבשה.
בתחילת נובמבר, עם התחלת הגשמים הקצרים, הנדידה מתחילה לנוע שוב דרומה, לעבר המישורים נמוכי העשב באזור הדרומי-מזרחי.
העדרים בדרך כלל מגיעים בדצמבר, כך שיש להם מספיק זמן עד עונת ההמלטה בפברואר.
מספר השערות ניסו להסביר את הנדידה השנתית של הגנו בסרנגטי.
הנדידה מונעת בעיקר מכמות הגשמים שמגיעה מהמישורים הדרומיים בעלי העשב הנמוך, לאזורי הסוואנה והקרקעות המיוערות עם עשב גבוה בצפון, מרכז ומערב של המערכת האקולוגית.
כמות הגשמים יוצרת אילוץ: בסוף העונה הגשומה, המינים הנודדים עוזבים את המישורים בהם העשב מתייבש, והעשב הירוק הופך למוגבל בטווח הצפוני והגשום יותר של המערכת האקולוגית.
אילוץ זה מחייב את הגנו ומינים נודדים נוספים לנוע צפונה.
באזור השימור נגורונגורו רוב בעלי החיים יושבי קבע, והזכרים מתחזקים רשת טריטוריות במהלך השנה.
נקבות וצעירים יוצרים קבוצות של כ-10 אינדיבידואלים, או מצטרפים להתקבצויות גדולות יותר, וזכרים חסרי טריטוריה יוצרים קבוצות רווקים.
בסרנגטי ובטרנגירי האוכלוסיות בעיקרן נוודיות, מאופיינות בעדרים שמכילים זכרים ונקבות, אך קיימות גם תתי אוכלוסיות יושבות קבע.
במהלך עונת הייחום, הזכרים יוצרים טריטוריות זמניות לכמספר שעות עד יום, ומנסים לאסוף מספר נקבות איתן הם מזדווגים, אבל בקרוב הם יצטרכו להמשיך, לעיתים קרובים ממשיכים הלאה כדי ליצור טריטוריה זמנית אחרת.
במסאי מארה, האוכלוסייה היושבת קבע של הגנו הכחול הדלדלה מכ-119,000 פריטים ב-1977, לכ-22,000 ב-1997. נראה שהסיבה לירידה זו היא התחרות ההולכת וגדלה בין הבקר לגנו על אזורי מרעה שקטנים כתוצאה משינויים בשיטות חקלאיות, וייתכן שבגלל תנודות בירידת גשמים.
השפעת הנדידה על המערכת האקולוגית
ראשית, במהלך נדידת הגנו, הוא ניזון מהעשב ומדשן את האדמה בעזרת גלליו.
ניתן לחלק את המערכת האקולוגית של הסרנגטי, בהכללה, לשני סוגי אזורי מחיה עיקריים: מישורים חסרי עצים בעלי עשב נמוך, הנמצאים בחלקה הדרומי של האקוסיסטמה, והסוואנה בעלת העשב הגבוה והקרקעות המיוערות בצפונה ובמערבה.
הגנו הם אוכלי עשב במערכת זו, עם אוכלוסייה שמוערכת בין 1 ל-1.4 מיליון פריטים לאורך 25 השנה האחרונות.
שנית, אריות, צ'יטות, צבועים, תנינים וטורפים נוספים מסתמכים עליהם כמזון.
אלפי גנו נטרפים מידיי שנה, חלקם על הקרקע, חלקם בזמן חציית נהר על ידי תניני יאור, וחלקם לאחר טביעה בזמן חציית נהר, על ידי עוזניות או תניני יאור.
אחת הסכנות הגדולות במהלך הנדידה היא חציית נהר המארה, קצת לאחר המעבר מטנזניה לקניה.
לא ידועה הסיבה לבחירת העדר את הנקודה בה יחצו את הנהר, נקודה שעשויה להשתנות מחציה לחציה.
הם מתגודדים על גדת הנהר, רצים קדימה ואחורה, חסרי מנוחה ולחוצים לקראת המעבר בנהר.
מלבד סכנת הטביעה, מחכים לגנו תניני יאור גדולים שמציבים עצמם ליד נקודות החציה ותופסים פריטים מהעדר כשאלה מטלטלים במים.
בנוסף לכך, לאורך השנים 2017–2020, נהר המארה הפך לעמוק בצורה מסוכנת עבור הגנו, באופן חלקי בגלל כריתת היערות בקו פרשת המים.
יתר על כן, בעקבות אוכלוסיית בני האדם ההולכת וגדלה במזרח אפריקה, מדענים הביעו דאגה שלחצים של פיתוח, כריתת יערות, וציד לא חוקי יהוו סכנה עבור הגנו.
העדר הגיע לשיא כמעט היסטורי של 1.5 מיליון פריטי לפניי כעשור, וכעת מונה רק כ-1.2 מיליון.
ייתכן גם שירידה זו נובעת משינוי אקלים - האוקיינוס ההודי מתחמם ורוחות מעבירות לחות למזרח אפריקה, כתוצאה מכך מתרחשות תקופות של בצורת או מערכות גשם אינטנסיביות יותר, שמעלות את הסיכוי לאיום חדש על הגנו והנדידה שלו.
דרום אפריקה – על פי הערכות, קיימים כ-40,000 פרטי גנו כחול בדרום אפריקה.
חלקם בחוות פרטיות וחלקם בפארקים לאומיים, כדוגמת פארק קרוגר, שמורות קוואזולו-נטאל, שמורת מדיקווה והפארק הלאומי פילנסברג.
זימבבואה – עיקר אוכלוסיית הגנו בזימבבואה ממוקמת באזור הספארי למקו, ומונה כ-8,000 פרטים.ניתן למצוא כמה מאות פרטים נוספים בחוות פרטיות וכמאה פרטים בפארק הלאומי גונרזהו.
בוטסואנה וקלהארי – מספר הפרטים בבוטסואנה מוערך בכ-46,000.בצפון הקלהארי, מספר הפרטים מוערך בכ-14,000 ומרוכז בעיקר בדלתת האוקבנגו ובפארק הלאומי מקגדיקגדי.
בחוות טולי בלוק שבמזרח הקלהארי, מוערך מספר הפרטים בכ-19,000. כ-10,000 – 12,000 נוספים שוכנים בפארקים בדרום מערב הקלהארי.
נמיביה – על פי הערכות, בפארק הלאומי אטושה, שוכנים כ-2,000 – 3,000 פרטים.ניתן לשער כי קיימים עוד פרטים רבים בחוות פרטיות, אך מספרם אינו ידוע.
זמביה וברוטסלאנד – בעזרת African Parks, ארגון חוץ ממשלתי שלא למטרות רווח, הוגברו מאמצי השימור והופחת הציד הלא חוקי בפארק הלאומי ליאווה פליין ומספר הפרטים בפארק מוערך בכ-23,500.
מוזמביק – מלחמת האזרחים במוזמביק, פגעה קשות באוכלוסיית הגנו במוזמביק, ובשנות ה-90 הגנו כמעט ונכחד לחלוטין במדינה, עם עדויות מעטות לקיומו.במאמץ לשקם את אוכלוסיית בעלי החיים במוזמביק, החל ב-2002 הועברו קרוב ל-2,000 בעלי חיים, ובהם כמה מאות גנו, מהפארק הלאומי קרוגר לפארק הלאומי לימפופו.
בין השנים 2004 ל-2007, ובעזרת עמותת קאר, בראשותו של גרגורי קאר, הובאו פרטי גנו לפארק הלאומי גורונגוסה לאחר שנכחדו בו לחלוטין.
טנזניה – על פי הערכה, בשמורת הציד סלוס, קיימים כ-56,000 פרטים.בפארק הלאומי סאדני שבמזרח טנזניה ניתן למצוא כמה מאות פרטי גנו לבן זקן מזרחי.
מועדון הקריקט והכדורגל גנואה , או ג'נואה 1893 (באיטלקית), המכונה בקיצור גנואה, הוא מועדון כדורגל איטלקי מהעיר ג'נובה שבצפון איטליה, המשחק בסרייה א'.
המועדון הוקם ב-1893 והוא מועדון הכדורגל הרביעי שהוקם באיטליה, והותיק ביותר באיטליה שעדיין פעיל, כבר למעלה מ-125 שנים ברציפות.
למועדון תשע אליפויות איטליה, כאשר מתוכן זכה בשש בשבע העונות הראשונות של הליגה הבכירה באיטליה (החל מ-1898 ועד 1904), ועוד שלוש אליפויות בשנות ה-20 וה-30. עוד מעבר לכך, למועדון עוד שמונה סגנויות וגביע קופה איטליה אחד מתקופה זו, שהייתה תקופת תור הזהב של הקבוצה ששלטה בכדורגל האיטלקי בשנותיו הראשונות.
צבעי המועדון הם אדום וכחול, ובשל כך המועדון מכונה "Rossoblu" (האדומים-כחולים).
הקבוצה משחקת באצטדיון לואיג'י פראריס שבג'נובה המכיל 36,536 מקומות, שהיא חולקת עם יריבתה העירונית סמפדוריה.
המשחקים בין הקבוצות הם הדרבי של גנואה המכונה גם "דרבי המגדלור".
המועדון הוקם ב-7 בספטמבר 1893 כ"מועדון גנואה לקריקט ואתלטיקה", כאשר בשנים הראשונות התחרה המועדון בקריקט ואתלטיקה וכדורגל היה רק מחלקה משנית.
הקבוצה במקור הוקמה על מנת לייצג את אנגליה מעבר לים, ולכן החולצות שלבשו שחקני קבוצות הספורט של המועדון היו לבנות, כמו החולצות של נבחרת אנגליה, כאשר בסמל הקבוצה מהקמתה ועד היום מופיע דגל אנגליה.
בתחילה, איטלקים לא הורשו להצטרף למועדון כלל, מכי וון שהמועדון היה מיועד לבריטים בלבד.
המועדון קיים את הפעילויות שלו בצפון-מערב העיר ג'נובה, באזור הקמפאסו, באתר שנקרא "Piazza d'Armi".
אנשי המפתח שניהלו את המועדון בתחילת דרכו היו צ'ארלס דה גרייב סלס, ס.
דה תיירי, ג'ונתן סאמרהיל האב, ג'ונתן סאמרהיל הבן וסיר צ'ארלס אלפרד פייטון.
ב-10 באפריל 1897 הפכה מחלקת הכדורגל של המועדון, שהייתה כבר קיימת מ-1893, לדומיננטית והעיקרית שלו, הודות לג'יימס ריצ'רדסון ספנסלי.
היה זה אחד המועדונים היחידים לכדורגל באיטליה, כאשר באותה תקופה היו קיימים רק עוד ארבעה מועדוני כדורגל באיטליה, כולן בטורינו.
בשלב מסוים, איטלקים הורשו להצטרף למועדון, שעבר לקיים את פעילותו במתקן הספורט בעיר שנקראה "Ponte Carrega".
תחילת התחרות ושנות הזוהר של גנואה
שנה לאחר מכן, ב-1898, קמה התאחדות הכדורגל האיטלקית שהקימה גם את הליגה האיטלקית הבכירה, וכעבור עונה אחת בלבד מהקמת קבוצת הכדורגל באופן רשמי, בעונת 1898, הפכה גנואה לקבוצה הראשונה אי פעם שזוכה באליפות איטליה.
הקבוצה זכתה באליפות זאת במגרש ה"Velodrome Humbert I" בטורינו.
בעונה לאחר מכן שינתה גנואה את שמה ל"מועדון הקריקט והכדורגל של גנואה" (ללא האתלטיקה), ושינתה את צבע חולצות השחקנים לפסים אנכיים של לבן וכחול שנודעים באיטליה בשם "Biancoblu".
גנואה הייתה גם הקבוצה הראשונה בכדורגל האיטלקי ששיחקה משחקים בינלאומיים, כאשר ביקרה בצרפת ב-27 באפריל 1903, שיחקה נגד ניס וניצחה 0–3. בשנים לאחר תקופת האליפויות דעכה גנואה לאיטה.
בשנת 1908 החליטה ההתאחדות האיטלקית לאסור על רכישת שחקנים זרים בליגת האיטלקית.
גנואה, שרוב שחקניה הבולטים היו אנגלים, נפגעה קשות וניסתה להביע מחאה על גזירה זו ביחד עם מילאן, טורינו ופירנצה, שאף פרשו מהתחרויות של ההתאחדות בעונה העוקבת.
בעונה לאחר מכן הפכה ההתאחדות את החלטתה ואפשרה לקבוצות לקבל שחקנים זרים לשורותיהם, וגנואה התחזקה ובנתה את הסגל מחדש.
כמו כן, בשנים אלו עברה גנואה לשחק באצטדיון הנוכחי שלה - אצטדיון לואיג'י פראריס, שנקרא גם "אצטדיון מראסי", שהכיל בזמנו 25,000 מקומות ונחשב לחדיש, בדומה לאצטדיונים בכדורגל האנגלי בתקופה הזאת.
עם הקמתה של נבחרת איטליה בכדורגל ב-1910, הייתה גנואה למקור גאווה לעיר ששלחה שחקנים רבים לנבחרת כמו אדוארדו מריאני, אנריקו סרדי ורנצו דה וצ'י, שהיה קפטן הנבחרת תקופה מסוימת.
האנגלי ויליאם גרבוט מונה למאמן הקבוצה, שהיה מוכר ברחבי איטליה בהיותו כריזמטי ובמנהג שלו לעשן טבק במקטרת, וכונה על ידי השחקנים "מיסטר" (כינוי כללי למאמן באיטלקית), בניסיון להפיח בה חיים מחדש.
גנואה זכתה באליפות איטליה בעונת 1914/1915, אם כי התואר הוענק לה רשמית רק בשנת 1919, עם סיום מלה"ע ה-1, בגלל חוסר האפשרות לסיים את הליגה עד הסוף בגלל המלחמה.
במהלך המלחמה נהרגו שחקני הקבוצה לואיג'י פרארי (על שמו נקרא אצטדיון הקבוצה), אדולפו ג'נצו, קרלו מראסי, אלברטו סוסונה וקלאודיו קסנובה בעת שירותם הצבאי בצבא איטליה.
בנוסף, נהרג אחד ממייסדי המועדון, ג'יימס ריצ'רדסון ספנזלי, בגרמניה מה שהיווה מכה קשה למועדון.
זמן מה לאחר המלחמה הקבוצה התאוששה, וזכתה בשתי אליפויות בעונות 1922/1923 ו-1923/1924, שהייתה האליפות הראשונה בה הוצג סמל ה"סקודטו" (Scudetto), שמשמעותו הייתה שהקבוצה שזכתה בו, זכתה גם בזכות לענוד את "מגן הסקודטו" לאורך העונה הבאה בשילוב עם דגל איטליה.
בשנים אלו כיכבו בסגל הקבוצה: ג'ובאני דה פרה, לואיג'י בורלנדו ורנצ'ו דה וצ'י.
ב-1928 שינתה גנואה את שמה ל"מועדון הכדורגל גנואה 1893" (Genova 1893 Circolo del Calcio) באופן זמני בגלל המשטר הפשיסטי באיטליה, שרצה למחוק את הקשר לקריקט ולאנגליה מהמועדון, שזוהה כאנגלי.
ביתר העשור הקבוצה סיימה כסגנית עוד ארבע פעמים, והייתה פקטור משמעותי בצמרת, כאשר העונה האחרונה בה היוותה פקטור בצמרת הייתה 1929/1930, בה סיימה סגנית אלופה.
בעונת 1933/1934 נשר המועדון לסרייה ב' בפעם הראשונה בתולדותיו, אך כעבור עונה אחת שב לליגה הבכירה.
הזכייה הראשונה והיחידה של גנואה בגביע האיטלקי הייתה בעונת 1936/1937, בה גברה על רומא 0–1 בגמר בזכות שערו של מריו טורטי.
בעונת 1939/1940 הגיעה הקבוצה לגמר ה"קופה איטליה" פעם נוספת אבל הפסידה 0–1 לפיורנטינה.
ב-1945, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ונפילת המשטר הפשיסטי באיטליה, שינה המועדון את שמו ל"מועדון הקריקט והכדורגל גנואה", שמו הקודם לפני השינוי שנכפה עליו ב-1928. המועדון, שלפני מלחמת העולם השנייה היה אחד מהטובים בעולם, לא הצליח להתאושש מהמלחמה, כמו שאר המועדונים הגדולים באיטליה, ובעקבות זה נחלש מאוד ודעך לאיטו.
עם תחילת שנות ה-50 החל המועדון להדרדר ולנשור לסריה ב' לפרקים.
ב-1962 ו-1964 זכה המועדון ב"גביע האלפים" (Coppa delle Alpi), גביע ידידות שנערך בין מספר קבוצות בולטות בליגות באיטליה, שווייץ, צרפת וגרמניה, בשנות ה-60 עד שנות ה-80. אולם, הקבוצה המשיכה להתנדנד בין סרייה א' לסרייה ב' ולא הצליחה להתייצב.
ב-1970 מצבה התדרדר יותר והיא הגיעה עד לסרייה סי.
המועדון נקלע למערבולת והחליף בעלים מספר פעמים בשנים אלו ולא הצליח להתרומם.
בשנים 1971–1973 התאוששה הקבוצה עד שב-1973/1974 עלתה חזרה לסרייה א', אך לאחר עונה חזרה שוב לסרייה ב' והמשיכה להתנדנד בהמשך העשור.
בשנות ה-80 המשיכה הקבוצה להתנדנד הלוך ושוב בין הליגה הראשונה והשנייה.
1990/1991 הייתה אחת העונות הטובות של הקבוצה שסיימה במקום הרביעי בליגה, ללא הפסד בביתה כל העונה, וניצחה בכל המפגשים הגדולים את יובנטוס, אינטר, מילאן, רומא, לאציו, פיורנטינה, נאפולי ואת היריבה הגדולה סמפדוריה, שזכתה באליפות בעונה זו.
על כן שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א בעונה שלאחר מכן, והצליחה לטפס עד לחצי גמר הגביע לפני שאייאקס הדיחה אותה מהטורניר, כשבדרך הדיחה את ליברפול אחרי ניצחון באצטדיון אנפילד.
תקופה טובה זו לא המשיכה והיא התנדנדה בין הליגות באיטליה גם בהמשך העשור.
הנשיא, ספינלי, מכר את גנואה ב-1997, והחמיר את חוסר היציבות כאשר בין השנים 1997–2003 התחלפו שלושה בעלים וארבעה יושבי ראש, בזמן שהקבוצה מדשדשת.
עד אמצע שנות ה-2000, המועדון היה באי יציבות מתמדת, שהתבטאה בעליית וירידת ליגות ללא הפסקה.
ב-2003 רכש את המועדון אנריקו פרציוזי, כשהמועדון היה על סף ירידה לסרייה סי, אבל ניצל על ידי החלטת ההתאחדות האיטלקית להרחיב את הסרייה ב' ל-24 קבוצות.
בעונת סיימה גנואה במקום הראשון בסריה ב', שהקנה לה כרטיס חזרה לליגה הבכירה לאחר ניצחון 2–3 על ונציה, אך התאחדות הכדורגל האיטלקית גילתה שגנואה קנתה מוונציה את המשחק, והענישה אותה בשלילת הכרטיס לליגה הבכירה והורדה לליגה השלישית, הסריה סי.
בעונת סיימה הקבוצה במקום השני בסריה סי ועלתה לסרייה ב', וכעבור עונה אחת בלבד בסריה ב' סיימה הקבוצה במקום השלישי, שהחזיר אותה לליגה הבכירה אחרי 12 שנים של היעדרות.