tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1921 פרסמה ממשלת צרפת עלון "La campagne contre les troupes noires", והגנה על הסנגלים והצביעה על אי הדיוקים במאמרים שנכתבו בנאומיהם של מורל ובוורידג'.
כך למשל, הגיבה על הידיעה ש-50,000 סנגלים הוצבו בריין בעוד מספר כל החיילים "הצבעוניים" בריינלנד עמד על מחצית המספר הזה, מתוכם היו רק 4 אלפים סנגלים.
העלון ציטט גם מעיתונים גרמניים כמו Sozialistische Republik, Der Christliche Pilger ו- Deutsche pazifistische Monatsschrift, שכולם הביאו סיפורים המעידים על התנהגותם הטובה של הכוחות "הצבעוניים".
בפריז נוסדה הוועדה "Comité d'Assistance aux Troupes Noires" כדי להגן על המוניטין של הסנגלים.
רופאי הצבא הצרפתי פרסמו נתונים סטטיסטיים שהראו כי לא היה שיעור גבוה באופן חריג במחלות בקרב הסנגלים, והטענה הגרמנית כי האפריקאים הביאו את מחלת שינה לריינלנד היא שקרית מכיוון שאף אחד מהסנגלים שהוצבו בריינלנד לא סבל ממחלת שינה.
במקביל פרסמו בעיתונים הצרפתים מכתבי אהבה בין נשים גרמניות לחבריהן הסנגלים בניסיון להראות שהסנגלים לא היו בורים חסרי השכלה שמתכוונים לאנוס נשים לבנות כטענת הממשלה הגרמנית.
ההיסטוריונית האמריקני ג'וליה רוז כתבה על הוויכוח שהדעות נחצו על פני קווים אידאולוגיים.
המאמצים הצרפתים להגן על עמדתם היו לשווא.
בלילה של ה-28 בפברואר 1921 נערכה עצרת מחאה בה השתתפו 12,000 איש במדיסון סקוור גארדן בעיר ניו יורק, שם הואשמה צרפת בגין "האימה השחורה על הריין".
נציג רפובליקני, פרדריק א' בריטן, פרסם החלטה המגנה את צרפת וכינה את הסנגלים "אכזריים לנשים".
הפמיניסטית האמריקאית הרייט קונור בראון, במכתב למחלקת המדינה שנכתב בראשית שנת 1921, האשימה את החיילים הסנגלים באונס, ניסיונות לאונס, ואילצה גורמים רשמיים גרמנים בריינלנד לפתוח בתי זונות לטובתם.
הליגה הבינלאומית לנשים לשלום ולחופש פרסמה הצהרה המגנה את "האימה השחורה על הריין" עליה חתמו כל 25 חבריה הלבנים בוועד המרכזי, והיחידה שסירבה לחתום הייתה האפרו-אמריקנית הבודדת בוועדה המרכזית, מרי טרל, שסירבה לחתום על הצהרה שהיא תוצאה ישירה של דעות קדומות גזעניות.
כתבי-עת ליברליים אמריקאים כמו "ניישן" ו"ניו רפובליקן", פרסמו כמה מאמרים המתייחסים לטענות "האימה השחורה על הריין", והראו כי היו מעט מקרים של אונס מצד החיילים הסנגלים.
הניו יורק טיימס במאמר ב־25 ביוני 1921 הטיל ספק באמיתות הידיעות על הנעשה בריין.
כאשר ריימונד פוינקארה, שמרן צרפתי הפך לראש הממשלה הצרפתי בשנת 1922, הייתה התחדשות רבתית של סיפורי "האימה השחורה בריינלנד" בגרמניה ומחוצה לה.
כאשר ביקר ראש ממשלת צרפת לשעבר ז'ורז' קלמנסו בארצות הברית בנובמבר 1922, הסנאטור היצ'קוק התעמת איתו על רקע "הפרעות השחורות" בריין.
בנאומו אמר הסנטור היצ'קוק על הסנגלים: "הם גברים של גזע נחות, תרבותי למחצה.
הם ברוטליים כשהם מוצבים בקרב אנשים לבנים, כפי שהראיות מראות".
אוטו וויפלדט, שגריר גרמניה בווושינגטון, ביקש כי הממונים עליו יספקו לו "מידע עדכני רצוי עם פרטים סנסציוניים", כי הסיפורים על "האימה השחורה על הריין" הגבירו את האהדה לעמדות פרו-גרמניות בדעת הקהל האמריקאית.
פוינקארה, ראש ממשלת צרפת, בשנת 1923, השתמש בכוונה רק בכוחות חיילים לבנים בכיבוש חבל הרוהר, כדי להימנע מסיפורי "זוועה שחורים" נוספים, עבור מרבית הגרמנים הכיבוש הצרפתי של הרוהר היה "פשע מתועב כנגד השלום" ולא היה צורך להוסיף לו גם את סיפורי "האימה השחורה".
באותה תקופה, כוחות הכיבוש האמריקאים האחרונים נסוגו מריינלנד בינואר 1923, בנאום שנשא בדרמשטדט ב־13 בפברואר 1923, אמר הנשיא הגרמני הסוציאל-דמוקרטי פרידריך אברט: "שימוש בכוחות מהתרבות הנמוכה ביותר בכיבוש אוכלוסייה בעלת החשיבות הרוחנית והכלכלית הגבוהה ביותר בריינלנד, הוא הפרה ברורה של חוקי התרבות האירופית".
אחרי 1921 ממשלת הרייך החלה להמעיט בתעמולה של "האימה השחורה", שהרסה את התיירות בריינלנד, וגרמה לטינה רבה באזור הקתולי ברובו שרצה להתנתק מפרוסיה הפרוטסטנטית.
בראיית התושבים, האובססיה ליחסים בין נשים גרמניות לחיילים צרפתים לא לבנים הדגישה היבט של הכיבוש הצרפתי שלא היה לטובתן.
רבים מהקבוצות כמו ה- Rheinische Frauenliga שקידמו בתחילה את הסיפור בחרו להמעיט בערכו בשנות העשרים.
סיום משבר הרוהר בספטמבר 1923 יחד עם תוכנית הפיצויים בשנת 1924 הביאו לשיפור ביחסי צרפת-גרמניה, ולברלין היה פחות עניין להמשיך לעסוק בסיפורי "האימה השחורה".
בינואר 1925, הצרפתים נסוגו מצפון הריין והפעם כמעט ולא היו כוחות "צבעוניים" על יד הריין.
למרות זאת, הפמיניסטית הקנדית רוז הנדרסון במאמר שפורסם ב -1925 בכתב העת בקולומביה כתבה "כוחה של צרפת נשען על בסיס שחור", אותו כינתה "אחת העובדות המאיימות והמרשעות בהיסטוריה".
עם זאת, "האימה השחורה על הריין" עשתה רבות לעיצוב השקפות הגרמניות על הצרפתים ועל האפריקאים כאחד.
במיין קמפף כתב אדולף היטלר: "שבעה מיליון איש נמחצים תחת שלטון זר.
העורק המרכזי של העם הגרמני זורם במגרש המשחקים של המוני שחורים אפריקאים ...
היהודים הם אלה שהביאו את הכושים לריינלנד, תמיד באותה מחשבה מוסתרת ועם המטרה הברורה להשמיד בעזרת המנוולים את הגזע הלבן שהם שונאים".
בספרו "מיתוס המאה העשרים" הוקיע אלפרד רוזנברג את צרפת על כך ש"תרמה לדה-הומניזציה של אירופה באמצעות השחורים, בדיוק כפי שעשתה בנתינת האמנציפציה היהודית לפני 140 שנה".
סיפור "האימה השחורה על הריין" הוצג מחדש בצורה בולטת בתעמולה הנאצית ברחבי הרייך השלישי.
ב -29 במאי 1940, כחלק מההכנות למתקפה שתוכננה ל-5 ביוני, הורה שר התעמולה יוזף גבלס לפתוח בקמפיין תקשורתי גדול לריענון הזיכרון הקולקטיבי מ"האימה השחורה על הריין".
"זאת הסיבה לשנוא את צרפת, הדבר היה ביזיון גזעי...
במהלך המתקפה ביוני 1940 לאורך נהר סום ובמהלך הקרבות במרכז צרפת טבח הוורמאכט באלפי סנגלים שנלקחו בשבי כדי לנקום על "האימה השחורה על הריין".
באביב 1920 התעורר מצפונו של העולם בעזרת הפצת ידיעות על פשעים דמיוניים, שרובם יוחסו לסנגלים כנגד הגרמנים.
עשרים שנה מאוחר יותר באביב 1940, איש לא הרים קול על הטבח של החיילים הסנגלים על ידי הגרמנים.
גם השלטונות הצרפתיים לא התאמצו לאחר 1945 להעמיד לדין את האחראים על טבח הסנגלים.
בניגוד ל"אימה השחורה על הריין" שזכתה לסיקור תקשורתי רב, הטבח של שבויי מלחמה סנגלים ביוני 1940 לא זכה לתשומת לב באותה עת או לאחר מכן, כאשר רוב ספרי ההיסטוריה אפילו לא הזכירו את האירוע.
אימֵה סאנדיי יוּדוֹקָה הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי-ניגרי.
יודוקה נולד בפורטלנד שבאורגון, לאם אמריקאית ואב ניגרי.
בין השנים 1997–2000 למד באוניברסיטת סן פרנסיסקו ובאוניברסיטת המדינה של פורטלנד, ושיחק בקבוצות הכדורסל שלהן.
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2000, שיחק יודוקה במשך מספר שנים בליגות נמוכות בארצות הברית, ובארגנטינה.
בעונת שיחק בארבעה משחקים עם לוס אנג'לס לייקרס מליגת ה-NBA, ובעונה העוקבת עבר לאירופה ושיחק עבור גראן קנריה מהליגה הספרדית ו-JA וישי מהליגה הצרפתית.
בסיום עונת שיחק בשמונה משחקים עם ניו יורק ניקס.
בקיץ 2006 חתם על חוזה בפורטלנד טרייל בלייזרס, ובעונתו היחידה בקבוצה שימש כשחקן חמישייה קבוע, ורשם שיאי קריירה של 8.4 נקודות ו-3.7 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בשנים 2007–2009 שיחק בסן אנטוניו ספרס, בעונת 2009/2010 עבר לסקרמנטו קינגס, ובעונה הבאה חזר לשחק בסן אנטוניו.
לאורך 7 עונותיו ב-NBA שותף ב-316 משחקים בסך הכול, והעמיד ממוצעים כוללים של 5.2 נקודות ו-2.9 ריבאונדים למשחק.
בעונת 2011/2012 שיחק עבור קבוצת מורסיה מהליגה הספרדית, ובקיץ 2012 פרש ממשחק פעיל לטובת קריירת אימון.
בין השנים 2012–2019 שימש יודוקה כעוזר מאמן של גרג פופוביץ' בסן אנטוניו ספרס, בה שיתף פעולה עם עוזרי המאמן מייק בודנהולצר, ברט בראון, שון מרקס, ג'ים בוילן, בקי האמון, ג'יימס בורגו ואטורה מסינה, בין היתר.
בעונת זכה עם הקבוצה באליפות ה-NBA, לאחר שגברה על מיאמי היט בסדרת הגמר.
בעונת עבר לצוות האימון של ברט בראון בפילדלפיה 76', ובעונה העוקבת הצטרף לצוות האימון של סטיב נאש בברוקלין נטס.
לקראת עונת מונה למאמן הראשי של בוסטון סלטיקס, במקומו של בראד סטיבנס אשר קודם לתפקיד הג'נרל מנג'ר.
ב-22 בספטמבר, לקראת עונת , הושעה יודוקה לשנה מתפקידו כמאמן הבוסטון סלטיקס לאחר שהתגלה כי ניהל רומן אסור עם אחת מעובדות המועדון.
את מקומו מילא ג'ו מאזולה.
החל מעונת מאמן את יוסטון רוקטס.
אימה בערבה הוא מערבון אמריקאי משנת 2022 בבימויו של מייקל פוליש.
הסרט עוקב אחר משפחה של חלוצים בערבות אמריקה המגנה על עצמה מפני כנופיה מרושעת של פורעי חוק הנחושים בנקמה.
צוות השחקנים של הסרט כולל את ג'ינה קראנו, דונלד סרוני וניק סירסי בתפקידים הראשיים כשלצידם מככבים בתפקידי משנה ריס בקר, הית' פרימן, גבריאל-קיין דיי-לואיס, טיילר פישר, סמייר ארמסטרונג ומטיאס היוס.
הסרט הופץ ב-The Daily Wire ב-14 ביוני 2022. הוא לא זכה לביקורת נרחבת אבל הביקורות שכן פורסמו, היו חיוביות באופן כללי.
מספר שנים לאחר תום מלחמת האזרחים, היוצא צבא ג'ב מקאליסטר ואשתו האטי נאבקים לגדל את בנם המתבגר ויל ובתם התינוקת בס בטבע הפראי של מונטנה.
האטי מאוכזבת מעבודת הפרך של חיי הגבול ורוצה לחזור לאדמת הוריה שבמזרח, בניגוד לרצונו של ג'ב להיות עצמאי עם יכולת לגדל את משפחתם בעצמו.
לאחר שג'ב הולך העירה למצוא עבודה בכדי שיוכלו לגייס כסף למסעם, מגיעים ארבעה זרים ומבקשים מהאטי מעט אוכל ומים - למרות שברגע שהיא רואה קרקפות בני אדם קשורות לאוכף שלהם, היא מעיפה אותם החוצה.
עם זאת, פורעי החוק אינם עוזבים.
לאחר שניסיונות חוזרים ונשנים לפרוץ לבקתה של מקאליסטר סוכלו על ידי האטי ובנה ויל, שני המחנות מגיעים למבוי סתום כאשר פורע חוק אחד נהרג על ידה של האטי.
כשהלילה יורד, האטי מבינה שהסיבה שהפורעים לא מוכנים לעזוב היא שהם מחפשים את ג'ב (שעדיין נמצא בעיר) והם רוצים להשתמש בה ובילדיה כפיתיון.
בינתיים, ג'ב, לאחר שלא הצליח למצוא עבודה, מבלה את הערב בשתייה במסבאה.
כשהוא מבחין בכרזות מבוקשים של פורעי החוק ומזהה אותם מעברו, ג'ב ממהר בחזרה לבקתה.
לאחר שבעירה שיצרה, כדי שמישהו יבחין בעשן, יוצאת משליטה, האטי וילדיה חומקים מהבקתה העולה בלהבות בתקווה להסתתר בשממה.
ויל מצליח לחצות עם אחותו הצעירה את הנהר, אבל האטי נתפסת על ידי פורעי החוק.
ג'ב מופיע אך לא מצליח להציל אותה.
מנהיג פורע החוק, שחייליו פונים אליו כ"קפטן", מתגלה כמפקדו לשעבר של ג'ב; הוא רוצה שג'ב ישלם על כך שהרג בטעות את בתו היחידה לאחר שבגד בו ובמשפחתו לצבא האיחוד במהלך המלחמה.
ג'ב והאטי נגררים חזרה לבקתתם כדי לעמוד ללינץ'.
עם זאת, האטי מתחננת בפני הקפטן שלא יהרוג את בעלה בתמורה לכך שהיא תשכב איתם.
אחד מפורעי החוק נכנס איתה לבקתה בעוד השניים נשארים עם ג'ב בחוץ.
לאחר ההיאבקות נמרצת האטי שולפת מתוך תיבת עץ קטנה סכין שאינדיאנים העניקו לה בתחילת הסרט עקב זה שטיפלה באחת מהשבט שלהם, והורגת את פורע החוק.
האטי משחררת את ג'ב ומתחיל לפרוץ קרב יריות כבסופו היא הורגת את הקפטן וג'ב צולף בפורע החוק שנותר.
הסרט מסתיים בכך שמשפחת מקאליסטר בונה מחדש את הבקתה שלה עם הכסף שקיבלה כפרס על פורעי החוק המתים.
על דמותה של האטי, קראנו הצהירה, "הפיכתי [להאטי] אפשרה לי ללבוש את כל מה שהרגשתי באותו זמן באופן גלוי, ולהפתעתי אפשר באמת להרגיש את זה על הדמות יותר ממה שהייתי מודעת.
זה סיפור על משפחה שנאבקת עם כל האלמנטים נגדם והרבה מעבר, אבל הם נלחמים על חייהם וחלומותיהם.
אולי זה משהו שאנשים יכולים להזדהות אליו בימים אלה".
על החלטתה לגלם את האטי, קראנו ציינה שהיא תמיד הביעה נכונות לעשות יצירה תקופתית, כשעוד בילדותה הביעה חיבה ל"גאווה ודעה קדומה" (1940).
על התסריט של נלסון היא ציינה, "גם אני מאוד הוקסמתי מההיבט המשפחתי של הסרט והיותו במערב הישן.
הם צריכים להילחם כל הזמן כדי להישאר בחיים.
הם אפילו נלחמים זה בזה בשלב מסוים".
קראנו העירה כי הסרט "הרגיש כמו סגירה" להשפלה הפומבית של היותה מבוטלת, כשהיא רותמת את הכאב של חייה האמיתיים כדי להביא לדמותה של האטי: "פשוט הרגשתי שזה זמן ממש טוב בשבילי לגשת לכאב שחשתי בחיים האישיים שלי וללבוש אותו בשקט [...] כי ככה הרגשתי בפנים.
זה היה נחמד שלדמות היה את זה בתוכה, ואני יכול להשתמש בזה כמעין טיפול, רק כדי לתת לפגיעה שלי להראות באופן שאני בכל מקרה עושה בחיים האמיתיים.
אני חושבת שזה באמת הוסיף לדמות שלי".
ב-12 בפברואר 2021, Deadline Hollywood דיווח שג'ינה קראנו אמורה לפתח, להפיק ולככב בסרט עתידי, אשר The Daily Wire יפיץ בלעדית למנוייו.
כשנשאלה על סרטה החדש, ענתה קראנו, "The Daily Wire עוזר להגשים את אחד החלומות שלי - לפתח ולהפיק סרט משלי - אני זעקתי ותפילתי נענתה".
התוכנית המקורית הייתה לעבד את הספר "White Knuckle" מאת אריק רד, אך הפרויקט הזה נדחה לטובת יצירת "אימה בערבה" במקום.
הסרט הופק כחלק מהשותפות של The Daily Wire עם המפיק דאלאס סונייר וחברת הדגל Bonfire Legend.
ג'רמי בורינג, מייסד שותף של The Daily Wire, אמר שלמרות ההשערות שכניסת The Daily Wire לתעשיית הסרטים היא כדי להפיק "סרטים בעלי היפר-פוליטיזציה או דרמות פסיביות", אלא הכוונה הייתה לייצר "בידור איכותי ביותר שכל האמריקאים יכולים לאהוב".
ב-12 באוקטובר 2021, הוכרז שמייקל פוליש ישמש כבמאי וג'וסאיה נלסון יכתוב את התסריט, בעוד קראנו, סונייר ואמנדה פרסמיק יהיו על ההפקה.
פוליש נמשך לסיפור שהתמקד במערב הישן של אמריקה ואמר: "חזרתי למונטנה מדינת מולדתי כדי לביים מערבון עבור [סונייר] ו[פרסמיק], סוג נדיר של מפיקים שאני מכבד באמת, עם קסם עצום".
באותו היום Deadline.com דיווח כי ניק סירסי, דונלד סרוני, טיילר פישר, הית' פרימן וסמייר ארמסטרונג הצטרפו לצוות השחקנים.
ב-15 באוקטובר 2021, אותו מקור הודיע כי גבריאל-קיין דיי-לואיס (בנו של השחקן דניאל דיי-לואיס) יערוך את הופעת הבכורה שלו במשחק בסרט עלילתי.
הצילומים העיקריים התקיימו בצ'יקו ובליווינגסטון בין ה-11 באוקטובר ל-5 בנובמבר 2021. המיקומים ששימשו לסרט היו מבוססים בעיקר במונטנה.
הסרט הופק כסרט שאינו איגודי על מנת להימנע מהמנדטים של חיסון נגד COVID-19 עבור השחקנים והצוות, נושא בו קראנו התבטאה, "אם מישהו מחוסן או לא לא צריך לקבוע את יכולתו של אדם לעבוד במקצועות השונים שלו".
ב-10 בפברואר 2022, The Daily Wire קידם את הסרט על ידי הפצת התמונה הראשונה של הסרט, תוך הצגת בכורה של קדימון בן 60 שניות, חשיפה אשר ליוותה את השקת הסרט של The Daily Wire, "כלואה".
ב-1 ביוני 2022, הסרט קודם על ידי הפצתו של קדימון על ידי The Daily Wire.
ב-14 ביוני 2022, הסרט הופץ באופן בלעדי למנויים של The Daily Wire.
הסרט יצא לאקרנים רק באיחוד האמירויות הערביות וברוסיה, שם הוא הרוויח סך של 13,115 דולר.
הסרט הופץ ב-DVD בקנדה, בריטניה ואוסטרליה; ובבלו-ריי בצרפת.
באתר Rotten Tomatoes לסרט יש ציון של 83%, על סמך ביקורות של 6 מבקרים, עם דירוג ממוצע של 7.2 מתוך 10.
אלן נג (Alan Ng) מטעם Film Threat העניק לסרט ציון של 8.5 מתוך 10, וציין כי "אם אתה אוהב לצפות במערבון גס, אלים ואכזרי עד הסוף, צפוי לך ערב פופקורן מהנה בבית".
הוא בנוסף שיבח את ההופעות של קראנו וסירסי.
וייד מייג'ור מ-CineGods, שהעניק שלושה מתוך ארבעה כוכבים, תיאר את הסרט כ"מתחת לפני השטח, זוהי הגות מפרכת - ולעיתים קרובות מחרידה - על הפצעים המתמשכים שמלחמת האזרחים האמריקנית הותירה וגרמה לעצמה באזורים הרחוקים כמו גבול מונטנה ומעבר לכך".
מייג'ור דיבר בשבח על ההופעות של סירסי ודיי-לואיס, אף על פי שהתסריט של נלסון הצהיר כי הוא "במידה רבה נוטה לפורמולה, אבל זהו מאמץ מוכשר עם דמויות כתובות היטב, אם כי ארכיטיפיות, ודיאלוג חזק ואמין [...]".
כריסטיאן טוטו כתב, בביקורת שלו עבור Hollywood in Toto, "'אימה בערבה' מפגר מעט באמצע הודות להדיפת פורעי החוק הממושכת.
אולי תקציב גדול יותר יאפשר להפקה להכניס פלאשבקים או סצנות אחרות כדי לשפר את העלילה.
אחרת, הסרט מתקדם הלאה, נותן לנו להתפעל מהאופן שבו האטי מאלתרת למען ילדיה".
חורחה קסטיו ממגזין Starburst נתן לסרט 2 מתוך 5 והחמיא לבמאי מייקל פוליש אך היה ביקורתי על ההופעה המרכזית של קראנו.
אימה במצולות: התהום או אימה במצולות: 2 הוא סרט קולנוע מדע בדיוני אמריקאי-סיני מסוגת מדע בדיוני, המהווה סרט המשך לסרט אימה במצולות מ-2018. הוא מציג צוות של חוקרי מצולות המותקף בידי כריש ענקי, הגדול ביותר שהתקיים בעולם – המגלודון, אשר החל לתקוף כורי מצולות באופן שיטתי ומאיים.
הסרט מופץ בידי חברת האחים וורנר בבימויו של בן וויטלי ובכיכובו של ג'ייסון סטיית'האם, קליף קרטיס, וו ג'ינג ועוד.
הסרט יצא ב-3 באוגוסט בישראל ולמחרת ב-4 באוגוסט 2023 בארצות הברית.
הוא גרף בקופות 145 מיליון, אך קיבל ביקורות שליליות יחסית.
הסרט ממשיך את תקיפות כרישי המגלודון הענקיים באוקיינוסים שלחופי טוקיו, בעוד החוקר הימי ג'ונאס טיילור מתגייס להצלת הרוחצים והכורים התת-ימיים מאימות שונות השורצות בתהומות.
ג'ייסון סטיית'האם – ג'ונאס טיילור.
וו ג'ינג – ג'יומינג זאנג.
שויה סופיה קאי – מיינג ג'אנג.
קליף קרטיס – ג'יימס "מאק" מקריידס.
סיינה גילורי – הילרי דריסקול.
פייג' קנדי – די ג'יי.
קיראן סוניה סואר – סאל.
וופי ואן ראם – קורטיס.
פרסתאריך הטקסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקורפרס פטל הזהב9 במרץ 2024הסרט הגרוע ביותר"אימה במצולות: התהום"הבמאי הגרוע ביותרבן וויטליהשחקן הגרוע ביותרג'ייסון סטיית'האם
אימוג'ן רובינסון מורל, באנגלית:Imogene Robinson Morrell (1828 - 21 בנובמבר 1908) הייתה ציירת דיוקן וציירת היסטורית אמריקאית, שזכתה במדליות ובדיפלומות רבות.
נולדה באטלבורו, מסצ'וסטס, אימוג'ן רובינסון הייתה בתם של אוטיס ושרה דין (ריימונד) רובינסון.
היא למדה אמנות בניוארק, ניו ג'רזי וניו יורק ולאחר מכן לימדה אמנות בעיירות צ'ארלסטאון ואובורנדייל במסצ'וסטס.
בשנות ה-50 לימדה בבית הספר לעיצוב בווסטר, מסצ'וסטס עם חברתה והאמנית אליזבת ג'יין גרדנר.
ב-1856 היא נסעה לאירופה, שם למדה אמנות בדיסלדורף אצל אדולף שרודר ו-וילהלם קמפהאוזן ובפריז.
ב-1869 היא נישאה לקולונל אברם מורל אך המשיכה לגור עם גרדנר.
בשנת 1876 עברה לוושינגטון הבירה.
היא הייתה חברה פעילה מאוד בקהילת האמנות.
בהיותה בוושינגטון הבירה הייתה חברה מייסדת באקדמיה הלאומית לאמנויות יפות.
היא הייתה מנהלת האקדמיה הלאומית לאמנויות יפות במשך עשר השנים הבאות.
אימוג'ן רובינסון מורל היה ציירת היסטוריה.
ציוריה היו פטריוטים והכילו תמונות של דמויות היסטוריות, לעיתים קרובות עם סוסים.
שניים מציוריה המהוללים ביותר - הקרב הראשון של הפוריטנים, וושינגטון, הוצגו ב-1876 באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק.
היא ציירה פורטרטים של מספר אנשים מפורסמים, ביניהם גנרל ג'ון א.
דיקס, ג'ון סי ספנסר, קוליס פ.
הנטינגטון, נשיא ארצות הברית גארפילד.
דיוקנו של הגנרל ג'ון א.
דיקס תלוי בבניין הקפיטול של ארצות הברית
בשנת 1876, העיתון "בוסטון ז'ורנל" אמר על ציוריה, "הם זוכים להערצה הגבוהה ביותר על ידי אמנים ומבקרי אמנות, הן מבית והן באירופה.
הם תוצאה של שנים ארוכות של לימוד ועבודה, אצל המאסטרים הראשונים.
בצרפת ובגרמניה, ומפגינים גאונות רבה, בהשראת התלהבות פטריוטית...הקומפוזיציה מקורית בהחלט על כל פרטיה: כל דמות וכל חיה צוירו מדגם חי, לפי הכללים המחמירים ביותר של אמנות אמיתית."[10 ] באותה שנה, כתב העת אחר - "לתמונות של גברת מורל יש יתרונות גדולים וחיוביים.
הם צריכים להביא תהילה לאמן.
זה נראה קצת מעורר רחמים לומר שהם נפלאים עבור אישה.
בוא נעדיף לומר שהן יצירות מבוצעות ביושר ובנאמנות; שהן אינן מעל לביקורת, ושהן זוכות להערצה באמנות אמריקאית."
ב-1896 יותר מ-200 מציוריה במחסן בוושינגטון נהרסו בשריפה, והותירו אותה חסרת כל.
לאחר השריפה היא נתמכה על ידי חברתה, אליזבת גרדנר בוגרו.
מורל מתה בוושינגטון הבירה ב-1908.
תנועת אימהות בחזית היא חברה לתועלת הציבור של אימהות לחיילים וחיילות שנוסדה ב-2025 על ידי עו"ד איילת השחר סיידוף.
התנועה הוקמה על בסיס ההתארגנות של תנועה באותו שם שנוסדה באפריל 2023. מטרתה העיקרית היא לקדם שוויון אזרחי של חובות וזכויות על-פי חוק, בדגש על גיוס חובה ולפעול למען חקיקה שוויונית בתחום השירות הצבאי, בעיקר בכל הנוגע לגיוס חרדים לצה"ל.
לפני כן עסקה במחאה נגד הרפורמה המשפטית ובעניינים חברתיים דומים.
התנועה הוקמה באפריל 2023, על רקע פיטוריו של שר הביטחון יואב גלנט לאחר שאמר שישראל נמצאת בסכנה קיומית מוחשית ומיידית.
מייסדת התנועה הבינה כי הביטחון הפך פוליטי.
עוד באותו היום חברי סיעת "יהדות התורה" דרשו לממש את הסעיף בהסכם הקואליציוני שקובע כי הממשלה תקדם לפני העברת התקציב את חוק יסוד: לימוד תורה, שמטרתו להסדיר את מעמדם של לומדי התורה ויקבע כי לימוד תורה הוא שירות משמעותי, בדיוק כמו שירות צבאי, ובכך להעניק פטור מגיוס לכל האברכים.
באפריל 2023 חברות התנועה זיהו כי ב-1 ביולי 2023 יפוג הפטור לאברכים משירות ובעקבות כך, פעלו לדרוש את הפסקת ההפליה, מה שהוביל לייסוד התנועה.
התנועה פועלת למען עתיד שווה לכלל האזרחים ובמטרה להפוך להיות כוח פוליטי מרכזי.
מטרת התנועה היא לחולל שינוי במציאות הישראלית על ידי הצבת ערך השיוון והערבות ההדדית כערך עליון בדרך לביסוס ישראל למדינה יהודית ודמוקרטית, והיא חותרת להעלות על סדר היום את אי השוויון במסלול "תורתו אומנותו" ודאגה לגיוס שוויוני בהתאם לחזון צבא העם ושמירה עליו.
"תנועת אימהות בחזית" הייתה מעורבת במספר הליכים משפטיים משמעותיים:
פסיקת בג"ץ בנושא גיוס תלמידי ישיבות (2024)
ביוני 2023, פנתה התנועה במכתב לשר הביטחון יואב גלנט, שבו קוראו לו לעמוד בלחץ שמפעילות המפלגות החרדיות בנוגע לחוק הגיוס.
אימהות בחזית, המייצגות אלפי אימהות למשרתים בשירות חובה ומועמדים לגיוס דורשות מגלנט להימנע מלבצע מעקף לא חוקי של הארכת הפטור מגיוס לאברכים מעבר לתאריך 1.7.23. לטענת הארגון, הארכת הפטור תנציח את חוסר השוויון המתמשך והאפליה בין משרתים שאינם אברכים לעומת אברכים
עם הגעת התאריך הנ"ל, שר הביטחון יואב גלנט הורה לצה"ל להמשיך ולא לגייס אברכים.
על רקע החלטת שר הביטחון הלא חוקית, הגישו 240 אימהות חברות התנועה, ביחד עם עו"ד דפנה הולץ לכנר, עתירה לבג"ץ בדרישה לבטל את ההחלטה של שר הביטחון לעצור את תקציבי הישיבות ולהוציא את צווי הגיוס.
ב-25 ביוני 2024 קבע בג"ץ פה אחד, כי המדינה מחויבת לגייס את תלמידי הישיבות לצבא, זאת בהיעדר מסגרת חוקית המאפשרת להבחין בינם לבין יתר המיועדים לשירות צבאי.
פסק הדין ניתן בעקבות עתירה שהגישו תנועת "אימהות בחזית" ואחרים.
העתירה כללה שתי דרישות עיקריות:
חיוב גיוס תלמידי הישיבות לצה"ל.
הפסקת מתן תמיכות למוסדות בהם לומדים תלמידי הישיבות עד לחקיקת חוק גיוס חדש.
בית המשפט קיבל את טענות העותרים והותיר על כנו צו ביניים, שמנע את הפחתת תקופת השירות של תלמידי הישיבות.
עתירה בנושא שחיקת חיילי מילואים
ב-14 ביולי 2024 הגישה התנועה עתירה לבג"ץ שעסקה בנושא שחיקת חיילי המילואים.
במסגרת העתירה, התנועה הציגה את עמדתה תחת הסיסמה "אימהות בחזית, אבות תומכי לחימה!", המדגישה את מעורבות ההורים בסוגיות הנוגעות לשירות הצבאי.
נכון לספטמבר 2024, פרטי העתירה והתוצאות טרם פורסמו במלואם.
התנועה פועלת במספר מישורים מרכזיים.
במישור הפוליטי והמדיני, היא מקיימת נוכחות קבועה בוועדות הכנסת, כולל ועדת חוץ וביטחון, הוועדה לענייני ביקורת לענייני המדינה, ועדת הצעירים, ועדת חינוך, כספים, כלכלה, ביטחון לאומי וועדה לקידום מעמד האישה.
היא מפעילה לובי לקידום מטרותיה בכנסת ופועלת לצמצום הפגיעה בחניכי שנות השירות והמכינות.
בנוסף, התנועה הקימה את חזית בריאות הנפש במטרה להוות הגוף המיקצועי שעובד מול המערכת הצה"לית ובפועל נותנת מענה סיוע ותמיכה בכל נושא השחיקה לפצועים בגוף ובנפש ובני משפחותיהם.
במישור הציבורי, התנועה מארגנת הפגנות ומיצגי מחאה ברחבי הארץ, יוצרת שיתופי פעולה עם גורמים שונים בחברה הישראלית ומקיימת פעילות הסברתית נרחבת.
במישור המשפטי, היא מגישה עתירות לבג"ץ בנושאי גיוס שוויוני ועצירת תקציבי הישיבות, ופועלת נגד החלטות ממשלתיות בנושא גיוס.
בתחום החברתי והחינוכי, התנועה מקיימת הרצאות, מפגשים ומעגלי שיח עם בני נוער, ופועלת להעלאת המודעות לנושא השוויון בשירות בקרב הציבור הרחב.
אחד האירועים הבולטים של התנועה היה "מצעד העגלות" במאי 2023, מיצג מחאה מול הבקו"ם, שכלל צעדה עם עגלות תינוק ועליהן ארונות קבורה עטופים בדגל ישראל, ונועד להמחיש את חוסר השוויון בגיוס לצה"ל.
החל ממאי 2023, התנועה מקיימת משמרות מחאה שבועיות מול הבקו"ם בדרישה לשוויון בנטל הגיוס.
באוגוסט 2023 ערכה התנועה את "צעדת האלונקה החסרה", מיצג מחאה שכלל צעדה עם חמישה ארונות במקום שישה, להדגשת חוסר השוויון בנטל הגיוס.
באותו חודש, התנועה גם ערכה צעדה והפגנה בבני ברק, בשיתוף עם ארגון "בונות אלטרנטיבה" ו"ההייטקיסטיות", כנגד הדרת נשים מהמרחב הציבורי.
כמו כן באותו חודש, אורגנה סדרת אירועים תחת הכותרת "וואקום בבקום" בדרישה לגיוס כולם או אף אחד.
במרץ 2024 השיקה התנועה קמפיין ארצי תחת הכותרת "מי שמאמין לא משתמט.
שירות שווה לכולם" על גבי 400 אוטובוסים וב-120 תחנות אוטובוס ברחבי הארץ.
במאי 2024 יצאה התנועה מקמפיין "די לאפליה בין דם לדם" שהופיע בעמודים הראשיים של ישראל היום, ידיעות אחרונות וכלכליסט יחד עם תמונות עובר ואיתו הכיתוב "ימות ולא יתגייס".
פעילות התנועה עוררה דיון ציבורי נרחב בנושא השוויון בנטל הגיוס וזכתה לתהודה תקשורתית משמעותית.
עם זאת, חלק מפעולות המחאה של התנועה, עוררו ביקורת בקרב חלקים מהציבור בשל אופיין הפרובוקטיבי.
למרות זאת, התנועה ממשיכה לפעול באופן נמרץ לקידום מטרותיה ולהעלאת המודעות לנושא השוויון בגיוס לצה"ל, לשמירה על ערכי צה"ל ומודל צבא העם.
"מצעד העגלות" מול הבקו"ם - במאי 2023, פרצה התנועה לתודעה של הרחוב הישראלי עם מייצג שנוי במחלוקת.
המיצג כלל צעדה עם עגלות תינוקות כשעליהן מונחים ארונות קבורה.
כחלק מהפגנה מול הבקו"ם בתל השומר במחאה על חוק הגיוס שהממשלה ניסתה לקדם.
המיזם נועד לזעזע את הציבור הכללי על קלות הדעת הבלתי נסבלת וחוסר שיקול הדעת לפיהם ישלחו ילדים למות בקרב למול הפטור הגורף שמבקש ציבור שלם.
הפגנות מול הבקו"ם - החל מחודש מאי 2023 ועד היום מקיימות פעילות הארגון משמרת מחאה שבועית מול הבקו"ם בדרישה לשוויון בנטל.
באוגוסט 2023 קיימו נשות הארגון מחאה של 1000 אימהות של מתגייסים חדשים מול הבקו"ם ביחד עם קצינים בכירים במיל' במסגרת הפגנות המכונות ואקום בבקו"ם.
צו גיוס לבן של משה גפני - ביולי 2023, יום לאחר שהסיעות החרדיות הניחו את חוק הפטור מגיוס, הגיעו נשות הארגון לביתו של גפני למסור צו גיוס לבנו, אשר מלאו לו 18.
הפגנת נשות הארגון בבני ברק - בסוף אוגוסט 2023 ערכו נשות הארגון ביחד עם ארגון "בונות אלטרנטיבה" צעדה והפגנה בבני ברק כנגד הדרת נשים מהמרחב הציבורי.
בפברואר 2024 הפגינו אנשי ונשות הארגון מול הכניסה, כאשר הם אוחזים אלונקה ועליה אישה המחופשת לחרדית במטרה להביע את הדרישה והצורך כי כולם צריכים להיכנס מתחת לאלונקה, הן חילונים והן חרדים.
התנועה אף יזמה וארגנה את עצרת השוויון בכיכר אגרנט, מול בית המשפט העליון ב-26 בפברואר ואף הקימה את קואליציית השיוון שלאחריוה התקימו הצהרות נוספות כגון עצרת השוויון הכיכר הבימה שהתקיימה ב-14 מרץ 2024 .
בראשון באפריל 2024, לאחר שבית המשפט פסק לטובת שוויון בשירות, קיימה התנועה טקס בו הונחה אבן הפינה שוויון לבנית חברה מתוקנת מול בית המשפט העליון בנוכחות חברת הכנסת אפרת רייטן וחבר הכנסת משה טורפז.
באפריל ומאי של אותה השנה, התקיימה עצרת השוויון מול בית העצמאות.
מאבק האימהות נגד הקדמת הגיוסים והפסקת שנות המכינות כולל הגשת צווי ביניים לבג"ץ.
בינואר 2026 נחשפה הקלטה של מייסדת התנועה, איילת השחר סיידוף, כשהיא מספרת שהארגון פועל להקצנה של החרדים, וליצירת סיכסוכים בתוך החברה החרדית בעזרת יועץ חרדי וכספים המוזרמים למטרה זו.
לדבריה, הארגון פעל כ"מכונת רעל" בחברה החרדית.
התחקיר "סוכנת כאוס" של ערוץ 14 בעקבות דבריה עקב אחרי הפעילות הזו, מקורות המימון שלה ותוצאותיה.
ב- 9 באוקטובר, כיומיים לאחר מאורעות טבח שבעה באוקטובר, קראו נשות התנועה מחוץ לקבינט ל"הקמת קבינט מקצועי המתבסס על אנשי ביטחון מנוסים שרק טובת החיילים בראשם"
בנובמבר 2023 קראו נשות הארגון לגייס כ-200,000 אברכים למשימות מיוחדות
במרץ 2024 עלה קמפיין של התנועה בנושא "שירות שווה לכולםן – מי שמאמין לא משתמט".
ביוני 2024 מובילות בתנועה הציבו קיר יזכור לקורבנות טבח שבעה באוקטובר מול ביתו של שר הביטחון.
אימוג'ן קלייר הולסט הייתה מלחינה, מעבדת, מנצחת, מורה, מוזיקולוגית ומנהלת פסטיבלים בריטית.
הולסט, בתו היחידה של המלחין גוסטב, התפרסמה בזכות תרומתה לחינוך המוזיקלי במרכז דארטינגטון הול בשנות ה-40 של המאה ה-20 ובשל כהונתה בת שני העשורים כמנהלת האמנותית המשותפת של פסטיבל אלדבורו, שבתקופתה התבסס כאחד ממוקדי התרבות החשובים ב.
נוסף על פעילותה כמלחינה, כתבה ביוגרפיות של מלחינים, חומרי לימוד רבים וכמה ספרים שעסקו בחייו וביצירתו של אביה.
מגיל צעיר גילתה הולסט כישרון יוצא דופן בתחום ההלחנה.
לאחר לימודיה בבית הספר אית'ן ובבית הספר לבנות סנט פול, התקבלה ל, שם פיתחה את מיומנותה כמנצחת וזכתה בפרסים אחדים על יצירותיה.
עקב בעיות בריאותיות נאלצה לוותר על שאיפתה להיות פסנתרנית או רקדנית, ובמרבית שנות ה-30 עסקה בהוראה ובארגון פעילויות במסגרת האגודה האנגלית לריקוד ולשירה עממית.
עיסוקיה אלה צמצמו את פעילותה כמלחינה, אך היא עיבדה שירים עממיים רבים.
בראשית מלחמת העולם השנייה שימשה כמארגנת פעילויות במועצת האמנויות של בריטניה הגדולה, ובשנת 1942 החלה לעבוד בדארטינגטון, שם הקימה מרכז גדול לחינוך ויצירה מוזיקלית.
בתחילת שנות ה-50 נקראה הולסט לשמש עוזרתו המוזיקלית של בנג'מין בריטן, ועברה להתגורר באלדבורו, שם נטלה חלק פעיל בארגון הפסטיבל המקומי.
ב-1956 מונתה למנהלת האמנותית המשותפת של פסטיבל אלדבורו, תפקיד שבו כיהנה במשך שני עשורים, ותרמה לעיצובו כאחד ממוקדי המוזיקה המרכזיים בבריטניה.
בשנת 1964 פרשה מתפקידה לצד בריטן, על מנת לשוב להלחנה ולהקדיש את זמנה לשימור מורשתו של אביה.
מרבית יצירותיה לא הודפסו ולא בוצעו.
ההקלטות הראשונות שהוקדשו להן, שיצאו לאור בשנים 2009 ו-2012, התקבלו באהדה בקרב מבקרים וחוקרים.
בשנת 1975 עוטרה הולסט בתואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE), ונבחרה כחברת כבוד במוסדות אקדמיים אחדים.
היא הלכה לעולמה באלדבורו, שם נקברה בבית העלמין המקומי, לא הרחק מהמוזיקאים אשר חייה היו שזורים ביצירתם.
הולסט נולדה ב-12 באפריל 1907 בבית מס' 31 ברחוב גרנה שבריצ'מונד, עיירה על גדות נהר תמזה ממערב ללונדון (כיום חלק מרובע ריצ'מונד שעל התמזה בלונדון רבתי).
הוריה היו גוסטב תיאודור הולסט, מלחין בראשית דרכו אשר התפרנס באותה עת מהוראת מוזיקה, ואיזובל לבית הריסון.
משפחת הולסט, שמוצאה שזור שורשים שוודיים, גרמניים ולטביים, התיישבה באנגליה בראשית המאה ה-19, בשנת 1802, ובניה עסקו במוזיקה זה כמה דורות.
גוסטב הלך בעקבות המסורת המשפחתית: בעת לימודיו ב בלונדון הכיר את הריסון, ששרה באחת ממקהלות החובבים שעליהן ניצח, ונישא לה ב-22 ביולי 1901.
בתקופה שבה ניסה לבסס את מעמדו כמלחין, עבד גוסטב הולסט תחילה כנגן טרומבון בתזמורת, ובהמשך שימש מורה למוזיקה במוסדות שונים.
בשנת 1907 החזיק במשרות הוראה בבית הספר לבנות על שם ג'יימס אלן שבדוליץ' ובבית הספר סנט פול לבנות שבהמרסמית'.
באותה שנה נתמנה גם למנהל המוזיקלי במורלי קולג', מוסד להשכלה למבוגרים בשכונת ווטרלו בלונדון.
כשאימוג'ן הייתה תינוקת, עקרה משפחת הולסט מריצ'מונד לבית קטן על שפת הנהר בבארנז הסמוכה, ששכרו מקרוב משפחה.
זיכרונותיה המוקדמים של הולסט מן הבית התרכזו באביה, שעבד שעות ארוכות בחדר ההלחנה שבקומה העליונה, אליו נאסרה עליה הכניסה, ובניסיונותיו ללמדה שירי עם אנגליים.
בשנת 1912, בגיל חמש, נשלחה לגן הילדים של מכון פרבל בלונדון, מוסד שנודע בגישתו הפדגוגית המתקדמת בהשראת תורתו של פרידריך פרבל, והמשיכה בו עד שנת 1917. את חודשי הקיץ בילתה המשפחה בבית קיץ שכור בעיירה ת'קסטד שבמחוז אסקס.
בשנת 1916 ייסד שם גוסטב את פסטיבל ויטסון השנתי, אשר עם השנים הפך למסורת מתמשכת ולמוקד השראה חשוב בקרב מוזיקאים ואנשי חינוך.
בשנת 1917 נשלחה הולסט לפנימיית איות'ן, בית ספר פרטי קטן לבנות בעיירה קייטרם, שהתאחד לימים עם מוסדות אחרים והקים את בית הספר קייטרם.
בין צוות המורים נמנתה ג'יין ג'וזף, תלמידתו של גוסטב מבית הספר לבנות "סנט פול", ששימשה מורה למוזיקה והשפיעה על הולסט הצעירה.
באיגרת ששלחה הולסט הביתה ב-17 ביולי 1917, תיארה את חוויותיה בבית הספר במילים מלאות התלהבות: "תחרויות, פרסים נהדרים ותותים עם שמנת לצד התה".
בתקופה זו למדה הולסט פסנתר אצל אלינור שאטלוורת', כינור אצל אנדרה מנז'ו, ותורת המוזיקה אצל ג'וזף, שעודדה אותה להלחין את יצירותיה הראשונות.
תחת הדרכתה חיברה הולסט שני קטעים אינסטרומנטליים וארבע מנגינות לחג המולד, שסומנו על ידה כאופוסים 1, 2 ו-3. במהלך סמסטר הקיץ של 1920 ביימה ריקוד בשם "מחול הנימפות והרועים", שבוצע ב-9 ביולי אותה שנה בבית הספר.
בדצמבר 1920 סיימה הולסט את לימודיה באיות'ן, מתוך שאיפה להמשיך ללימודי מחול ודרמה בבית הספר ג'ינר-מור בלונדון בהדרכתה של רובי ג'ינר.
מועמדותה ללימודים נדחתה מטעמי בריאות, אף שלא אובחנה כל בעיה רפואית משמעותית.
בחודשים שלאחר מכן למדה בבית בהדרכת מורה פרטית, עד תחילת לימודיה בבית הספר סנט פול לבנות בסתיו 1921. באותה שנה השתתפה כרקדנית בהפקת אביה ל"דיוקלזיאן" מאת הנרי פרסל, אחת היצירות הבולטות ברפרטואר האנגלי של המאה ה-17, שהועלתה במתחם בית הספר ובהייד פארק בלונדון.
בספטמבר 1921 החלה הולסט את לימודיה בבית הספר סנט פול לבנות, ובאביב שלאחר מכן הצטרפה לפנימייה.
ביולי 1922 הופיעה בביצוע לפרלוד ולפוגה מאת יוהאן סבסטיאן באך, וזכתה לשבחים נלהבים ממורתה ג'וזף, אשר כתבה לה כי "כולם נהנו מהבאך מראשיתו ועד סופו".
תקופת לימודיה בסנט פול התאפיינה בהצלחה לימודית ובאווירה תוססת ומעשירה.
ביולי 1923 זכתה הולסט בפרס הפסנתרן הצעיר על שם אליס לופטון, אולם דלקת פלביטיס שהתפתחה בזרועה השמאלית פגעה ביכולתה לפתח לקריירה כפסנתרנית מקצועית.
בשנים אלו גברה התעניינותה של הולסט בשירת עם ובריקודי עם, וב-1923 הצטרפה ל (EFDS).
בשנת הלימודים האחרונה שלה, 1924–1925, ייסדה בבית הספר אגודת ריקודי עם, ובקונצרט הסיום שנערך ביולי 1925 ניגנה את אטיוד אופוס 10, מספר 3 מאת פרדריק שופן, וכן ביצעה בבכורה את "טוקטה" מאת אביה, יצירה שנכתבה במיוחד עבורה.
לפני כניסתה לקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון, המוסד שבו למד גם אביה, הקדישה הולסט שנה ללימודי הלחנה אצל הרברט הוולס, פסנתר אצל אדין אוניל וקרן יער אצל אדולף בורסדורף.
במקביל היא נטלה חלק פעיל בקורסי הקיץ של האגודה האנגלית לריקוד ולשירה עממית ובפעילויות אמנותיות נוספות.
ביולי 1926 עיבדה וניצחה על המוזיקה למופע ראווה של ה-EFDS שנערך בת'קסטד, למען גיוס כספים לבניית מטה הקבע של הארגון בריג'נטס פארק.
בחודש ספטמבר 1926 החלה הולסט את לימודיה הרשמיים בקולג' המלכותי למוזיקה, שם למדה פסנתר אצל קתלין לונג, הלחנה אצל ג'ורג' דייסון וניצוח בהדרכתו של ויליאם הנרי ריד.
כישרונה יוצא הדופן בניצוח ניכר כבר בדצמבר אותה שנה, עת הובילה את התזמורת השלישית של הקולג' בביצוע הפרק הראשון של סימפוניה מס' 38 של מוצרט.
הופעה זו, בצירוף סדרת הופעות נוספות שזכו להצלחה ניכרת, עוררו עניין רב בעיתונות.
עיתון "דיילי טלגרף" ציין כי הולסט עשויה להיות האישה הראשונה שתבסס מעמד יציב בתעשייה כמנצחת.
בשנתה השנייה ללימודים התמקדה הולסט בתחום ההלחנה, וכתבה מספר יצירות קאמריות, בהן סונאטה לכינור, חמישייה לאבוב, וכן סוויטה לכלי נשיפה מעץ.
במקביל עשתה את צעדיה הראשונים לקראת עצמאות אישית, כאשר עזבה את בית המשפחה ועברה להתגורר ביחידת דיור קטנה בקרבת גני קנזינגטון.
בשנת 1928 הרחיבה את אופקיה הבין-לאומיים: היא נסעה לבלגיה במסגרת משלחת ה-EFDS, ביקרה באיטליה, ובהמשך השתתפה במסע לגרמניה עם קבוצה שנודעה בשם The Travelling Morrice, ששמה לה למטרה לטפח הבנה ואחדות בין-לאומית באמצעות מוזיקה וריקוד.
באוקטובר אותה שנה זכתה הולסט בפרס קובט של הקולג' על יצירה קאמרית מקורית, רביעיית מיתרים "פנטזי", ולזכותה נזקפה גם זכייה במלגת מורלי שהוענקה לסטודנט המצטיין של השנה.
בחורף 1929 ערכה הולסט את מסעה הראשון מחוץ לאירופה, כחלק ממשלחת ה-EFDS לקנדה ולארצות הברית.
עם שובה לאנגליה עסקה בהלחנת יצירת הגמר שלה לקולג', סוויטה לתזמורת כלי נשיפה ממתכת, שנשאה את הכותרת "הנוסע האומלל".
היצירה התקבלה לשביעות רצונם של הבוחנים ובוצעה בקונצרט הסיום של שנת הלימודים ביולי 1930. קודם לכן, ביוני, נודע לה כי זכתה במלגת המסע על שם אוקטביה, בשווי מאה ליש"ט, אשר אפשרה לה להמשיך את הכשרתה במדינות אחרות.
בין ספטמבר 1930 למאי 1931 הקדישה הולסט את מרבית זמנה למסעות לימוד ותרבות ברחבי אירופה, אשר נועדו להעמיק את הבנתה את העולם המוזיקלי בן תקופתה.
היא החלה את מסעה בלייז', לרגל קונגרס החברה הבין-לאומית למוזיקה בת-זמננו,
המשיכה למדינות סקנדינביה, גרמניה, אוסטריה והונגריה, וחזרה לאנגליה דרך פראג, דרזדן, לייפציג, ברלין ואמסטרדם.
בין האירועים המוזיקליים שבהם השתתפה היו מסע "עלייה לרגל" למוקדי יצירתו של מוצרט בזלצבורג, הופעות באופרות "אביר הוורד" ו"החטיפה מן ההרמון" בבית האופרה של וינה וביצוע של הסימפוניה השביעית מאת גוסטב מאהלר באמסטרדם.
ב-1 בפברואר 1932 עברה הולסט שוב את גבולות אנגליה, הפעם למסע בן חודשיים ברחבי איטליה.
היא סיירה בערים ובמרכזים מוזיקליים, צפתה בביצועים של אופרות ויצירות מקומיות, ונפגשה עם אמנים ומוזיקאים בני התקופה.
עם תום המסע שבה ללונדון, ולדבריה התרשמה כי חיי המוזיקה באיטליה מאופיינים בשירה חמה ובחוש מלודי מפותח, אך חסרים את היסוד האינטלקטואלי והתחכום ההרמוני שאפיינו את המסורת הבריטית.
היא כתבה ביומנה: "האיטלקים הם אומה של זמרים, אך מוזיקה היא שפה אחרת בחלק זה של העולם".
עם חזרתה הביעה את מסקנתה כי חרף יופיים של המראות והצלילים, "אם מבקשים מוזיקה, אין מקום דומה ללונדון".
לאחר שאזלו כספי המלגה שעמדו לרשותה, נדרשה הולסט למצוא מקור פרנסה עצמאי.
ביוני 1931 מונתה למנהלת תחום המוזיקה במרכז האמנות והחינוך "סיטיזן האוס" שבעיר באת'.
חרף התלהבותה הראשונית, התקשתה להסתגל לסגנון הניהול הנוקשה של הממונה עליה, אשר נודע כבלתי מתפשר וכחסר רגישות אמנותית.
אף על פי כן נותרה בתפקידה עד תום השנה, עת עבר המרכז למיקומו החדש בהמפסטד.
לאחר פרישתה החלה הולסט לפעול כמנצחת ומלווה חופשית, ובשלהי 1931 הצטרפה לסגל ההוראה של האגודה האנגלית לריקוד ולשירה עממית, שבאותה עת עברה התרחבות ארגונית ושינתה את שמה לאגודת ריקודי העם והשירה האנגלית (EFDSS).
מושבה החדש, בבניין "ססיל שארפ האוס" בלונדון, שימש מוקד מרכזי לפעילות חינוכית ותרבותית, והולסט מילאה בו תפקיד הוראה והדרכה.
משרתה לא הייתה מלאה, והיא התפרנסה גם מהוראה בבתי הספר "איות'ן" ו"רודין".
בתקופה זו היא לא הלחינה יצירות מקוריות רבות, אך היא השקיעה מאמצים רבים בעיבודים אינסטרומנטליים לשירי עם אנגליים.
בריאותו של אביה, גוסטב, הייתה רופפת זה שנים אחדות, ובחורף 1933–1934 חלה הרעה במצבו.
הוא הלך לעולמו ב-25 במאי 1934. בעקבות מותו החליטה הולסט לקחת על עצמה את המשימה לשמר, להגן ולהנחיל את מורשתו המוזיקלית.
ב-24 במרץ 1935 השתתפה בקונצרט לזכרו, שבו ניצחה על עיבוד שיצרה לאחת מסוויטות כלי הנשיפה שלו.
במקביל החלה יצירתה העצמאית לזכות בהכרה ציבורית וביקורתית: עיבודה לפיוט חג המולד "Nowell and Nowell" הושמע בקונצרט חג המולד בקתדרלת צ'יצ'סטר בשנת 1934, ובשנה שלאחר מכן נוגנה בבכורה יצירתה "קונצ'רטו לכינור ולתזמורת מיתרים" בביצועה של אלסי אווריל.
בשנת 1936 נסעה הולסט להוליווד, שם התארחה בביתו של דודה, השחקן ארנסט קוסארט, אחיו של גוסטב.
לאחר שובה לאנגליה עסקה בעיבודים לחלילית מיצירותיו של המלחין האנגלי בן המאה ה-17 פלם האמפרי, מלחין שנדחק לשולי ההיסטוריה המוזיקלית.
עיבודים אלה ראו אור באותה שנה וזכו להדים חיוביים בקרב המבקרים.
בשנת 1938 השלימה ופרסמה הולסט ביוגרפיה מקיפה על אביה.
הביוגרפיה זכתה לשבחים, והמלחין אדמונד רוברה כתב שהיא "חיבור אינטימי אך בה בעת אובייקטיבי ומרוסן".
מלחמת העולם השנייה: המועצה לעידוד המוזיקה והאמנויות
בשנת 1938 החליטה הולסט לחדול מעיסוקיה בהוראה ובמוזיקה חובבנית, ולכוון את דרכה לעשייה אמנותית מקצועית ולפיתוחה העצמי כיוצרת.
היא התפטרה מתפקידה ב-EFDSS, אך המשיכה למלא את התחייבויותיה הקודמות לארגון.
כבר קודם לכן, בשנת 1936, פרשה מהוראה בבית הספר רודין, ובחג הפסחא של 1939 סיימה את תפקידה גם בבית הספר איות'ן.
ביוני אותה שנה יצאה לסיור לימודי ומוזיקלי בשווייץ, שכלל ביקור בפסטיבל לוצרן , אך לקראת סופו של אותה קיץ, עם החרפת האיום למלחמה באירופה, הפסיקה את מסעה ושבה לאנגליה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-3 בספטמבר 1939, הצטרפה הולסט לוועדת הסיוע לפליטים של בית בלומסברי, אשר העניקה תמיכה וסיוע למוזיקאים גרמנים ואוסטרים שנעצרו או הושמו במעצר מנהלי במסגרת תקנות החירום.
בינואר 1940 קיבלה מינוי רשמי מטעם קרן פילגרם לשמש אחת משש "שליחות מוזיקה", שמטרתן לעודד פעילות אמנותית ולחזק את רוח הציבור באזורים כפריים.
הולסט הוקצתה למחוזות דרום-מערב אנגליה, מאוקספורדשייר ועד קורנוול.
עם הקמת המועצה לעידוד המוזיקה והאמנויות (CEMA), הועבר ניהול הפרויקט לידי הגוף החדש.
הולסט קיבלה תמיכה מעטה מ-CEMA, והיא השתמשה בכישוריה הארגוניים, שעל פי חברתה אורסולה וון ויליאמס "התפתחו להפליא".
לפי עדותה של הולסט, שליחותה כללה ניצוח על תזמורות כלי נשיפה מקומיות, הדרכת מקהלות נשים של ארגון הנשים WI, וכן ארגון מפגשי שירה לילדים שפונו מאזורים מוכי מלחמה.
היא יזמה הופעות של הרכבים מקצועיים והקימה פסטיבלי שירה קהילתיים פתוחים, שכינתה בשם "drop-in-and-sing", אשר אפשרו לכל מי שחפץ בכך להצטרף לשירה בציבור.
באחד ממכתביה תיארה ימים אלו כ"אידיליים", מלאים בשיחות על מוזיקה, תקווה וחלומות.
למרות עומס המשימות, לא זנחה הולסט לחלוטין את עיסוקה היצירתי.
במהלך שנות המלחמה חיברה שתי סוויטות לחלילית בשלישיות, "אופליי" ו"דדינגטון", וכן ערכה עיבודים לקולות נשיים לפיוטי חג המולד ולשירי עם אנגליים מסורתיים.
בשנת 1938 ביקרה אימוג'ן הולסט לראשונה בדארטינגטון הול , מוסד חינוכי ואמנותי מתקדם אשר נוסד בשנת 1925 בידי בני הזוג לאונרד ודורותי אלהירסט בסמוך לעיירה טוטנס שבמחוז דבון.
במהלך השנים 1941–1942, בשעה ששימשה שליחה של המועצה לעידוד מוזיקה ונאמנויות (CEMA) במחוזות דבון וקורנוול, הוזמנה על-ידי בני הזוג אלהירסט לקבוע את מושבה באחוזה.
בקיץ 1942, לאחר שכנועיו של כריסטופר מרטין, מנהל דארטינגטון, החליטה להתפטר מתפקידה במסגרת ה-CEMA ולקבל עליה את הנהגת תחום המוזיקה במקום.
מרטין הציע לה לייסד קורס מוזיקלי חדש, כהגדרתו "מן הסוג שאביך היה יוצר בזמנו במורלי קולג'".
בתחילת שנת 1943 ייסדה הולסט קורס מוזיקלי שנתי, שנועד בראשיתו להכשיר בנות צעירות לארגון תזמורות ופעילות קהילתית בתחומי המוזיקה.
עם הזמן התרחב הקורס למסגרת חינוכית כללית, שקיבלה לשורותיה תלמידים מכל רחבי הממלכה המאוחדת.
תחת ניהולה הפכה דארטינגטון למרכז מוזיקלי פעיל ותוסס, ובתוכו הקימה הולסט תזמורת חובבים.
באחת מהתייחסויותיה תיארה את הנעשה בהומור: "מעטים מאיתנו ידעו לנגן, אך גם אם ניגנו גרוע – המשכנו".
שיטות ההוראה שגיבשה, שהתבססו על עקרון הלמידה מתוך עשייה וללא בחינות פורמליות, עוררו בתחילה מבוכה בקרב תלמידיה ותהייה בקרב פקחי משרד החינוך, אולם במהרה זכו להכרה ולהערכה.
תלמידתה לשעבר רוזמונד סטרוד, שלימים שיתפה עמה פעולה באלדבורו, תיארה את גישתה: "היא ידעה בדיוק מתי לדחוף את תלמידיה אל המים העמוקים, ובטחה כי על אף המבוכה הראשונית, לא יארך הזמן עד שיתקדמו בשחייה חופשית, בעוד היא עומדת על הגדה ומחייכת בעידוד".
באקלים הפורה של דארטינגטון שבה הולסט להלחין ברצינות, לאחר שהפחיתה ביצירה בתקופת שליחותה ב-CEMA.
בשנת 1943 השלימה שלוש יצירות עיקריות: סרנדה לחליל, ויולה ובסון; סוויטה לתזמורת כלי מיתר; והיצירה הקולית Three Psalms.
יצירות אלו הוצגו בקונצרט שנערך ב-14 ביוני אותה שנה בוויגמור הול בלונדון, כולו מוקדש למוזיקה פרי עטה.
הולסט, שהתרשמה מעומק יצירתו של בריטן, פיתחה עמו קשרי עבודה והערכה הדדית, המבוססים על אהבתם המשותפת למוזיקה נשכחת מתקופות הרנסאנס והבארוק.
היא האמינה כי בריטן הוא היוצר שנועד להמשיך את דרכו הרוחנית והאמנותית של אביה בעיצוב זהותה של המוזיקה האנגלית החדשה.
משנת 1945 ואילך הרחיבה הולסט את פעילותה המוזיקלית, מבלי לחדול ממעורבותה בדארטינגטון.
היא שימשה עורכת של פרטיטורות עבור בריטן, ופעלה להקמת בסיס לקבוצת האופרה האנגלית החדשה במקום, אם כי בסופו של דבר נבחרה גליינדבורן כמרכז הקבע.
בשנת 1947 עודדה את הכנר נורברט בריינין להקים רביעיית מיתרים, וארגנה את הופעת הבכורה שלה בדארטינגטון ב-13 ביולי 1947 תחת השם "רביעיית בריינין".
כחצי שנה לאחר מכן, לאחר שינוי שמה ל"רביעיית אמדאוס", הופיעה הקבוצה בוויגמור הול וזכתה לתהילה בין-לאומית.
בשנת 1948 החלה הולסט בעבודה על מחקר מעמיק ביצירת אביה, ככרך משלים לביוגרפיה שפרסמה בשנת 1938. הספר ראה אור בשנת 1951 וזכה לשבחי המבקרים על גישתו האנליטית ועל יושרתו המדעית, אף שאחד מהם סבר כי כתיבתה "קפדנית עד כדי חומרה יתרה".
ב-23 ביולי 1950 ניצחה הולסט על הבכורה של יצירתו של בריטן "חמישה שירי פרחים", שנכתבה לכבוד יובל נישואיהם ה-25 של בני הזוג אלהירסט ובוצעה תחת כיפת השמיים באחוזת דארטינגטון.
רמת הביצוע הגבוהה שהושגה בדארטינגטון אפשרה להולסט להעלות יצירות רחבות היקף, ובהן המיסה בסי מינור מאת באך, שבוצעה ביולי 1950 לציון מאתיים שנה למותו של המלחין.
לאחר הקונצרט כתבה אחת מהמשתתפות: "אינני יודעת כיצד נשמעת המוזיקה בגן עדן, אך אם תידרש שם מנצחת, יהי רצון שתעמדי על הבמה, ואני ביניהם במקהלה".
באמצע שנת 1950 חל שינוי במוקד עיסוקה של הולסט.
לאחר שהשתתפה בשני הפסטיבלים הראשונים של אלדבורו (1948 ו-1949), הוזמנה להלחין יצירה מקהלתית לפסטיבל 1951: מחזור השירים לקולות נשים ולנבל "ברוכה הבאה שמחה, וברוך הבא צער".
משהגיעה למסקנה כי פרק דארטינגטון בחייה קרוב לסיומו, הודיעה על פרישתה, ויצאה לחופשה ממושכת בהודו, שם למדה מוזיקה הודית באוניברסיטת על שם רבינדרנת טאגור שבמערב בנגל.
אחד מפירות המסע היה היצירה "עשר מנגינות עממיות הודיות" לחלילית, המעידה על פתיחותה לסגנונות לא-מערביים.
ב-21 ביולי 1951 נפרדה מדארטינגטון.
כאות לציון פרידתה מהמוסד בוצעה האופרה הקצרה שכתבה, "בנדיק וביאטריס".
עם חתימת פרק דארטינגטון בחייה וללא תוכנית פעולה מוגדרת לעתידה הקרוב, יצאה הולסט למסע לימודי ברחבי אירופה.
מטרתו של מסע זה הייתה העמקת היכרותה עם מקורות מוזיקליים מגוונים ואיסוף חומרים לצורכי עריכה והוצאה לאור.
במהלך מסעה נחשפה הולסט למדריגלים מאת קרלו ג'זואלדו, יצירות שעוררו בה התפעלות עמוקה ואותן תיארה במכתביה כ"מרגשות ומסעירות באופן יוצא דופן".
עם שובה לממלכה המאוחדת, ועל אף שלא נשאה כל תפקיד רשמי במסגרת עבודתו של בנג'מין בריטן, החלה לשתף עמו פעולה בשורה של מיזמים מוזיקליים בעלי חשיבות.
בין אלה נמנו הכנתה של גרסת ביצוע מחודשת לאופרה "דידו ואניאס" מאת הנרי פרסל, וכן עריכת התווים הקוליים והפרטיטורה המלאה לאופרתו של בריטן "בילי באד".
שיתוף פעולה זה סימן את ראשית המעבר של הולסט אל חוגי המוזיקה המקצועיים של בריטניה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
פיטר פירס, שצפה מקרוב בפעילותה הפדגוגית והאמנותית של הולסט בתקופתה בדארטינגטון, עמד על אופייה השיטתי ועל יכולתה להוביל פרויקטים חינוכיים ואמנותיים רחבי היקף.
הוא היה מן הראשונים להציע לבריטן לצרפה באופן רשמי לשורות פסטיבל אלדבורו.
זמן קצר לאחר פסטיבל 1952 הוזמנה הולסט על ידי בריטן לשמש שותפה לעבודתו האמנותית במסגרת הפסטיבל, הזמנה שאליה נענתה בשמחה.
באותה שנה העתיקה את מגוריה לעיירה אלדבורו, שהייתה מרכז פעילותה בשני העשורים הבאים.
עם תחילת שיתוף הפעולה בין הולסט לבריטן בראשית שנות החמישים, לא גובשו מראש הסדרים כספיים ברורים.
בריטן שילם להולסט באופן לא סדיר, מבלי לדעת שהיא ויתרה על זכויותיה בעיזבון אביה לטובת אמה וכי מצבה הכלכלי היה דחוק ביותר.
משום כך חיה הולסט חיי צניעות וסגפנות באלדבורו, אך דבקותה במלאכתו של בריטן גברה על שיקולי נוחות.
במהלך שתים-עשרה השנים הבאות הוקדשו חייה לסיוע לבריטן בעבודתו היצירתית ולפיתוחו של פסטיבל אלדבורו כמוסד אמנותי קבוע ומוכר.
לצד תפקידיה אלה עסקה בעריכה ובתזמור של יצירות מקהלה ושירה, טיפחה את המורשת המוזיקלית של אביה, וכתבה ספרים, מאמרים ותוכניות לקונצרטים.
במשך שמונה-עשר החודשים הראשונים לשותפותם ניהלה הולסט יומן אישי מפורט, אשר, על פי דברי הביוגרף דונלד גרוגן, מהווה עדות למסירותה הבלתי-מותנית לבריטן ולאמונה העמוקה בכישרונו.
תרומתה הראשונה המשמעותית לעשייתו הייתה באופרה "גלוריאנה", שנכתבה לכבוד חגיגות הכתרת אליזבת השנייה בשנת 1953. הלחץ להשלים את היצירה בסד זמנים דחוק תואר לימים במחזה הרדיופוני "אימו ובן", שנכתב כשישים שנה לאחר מכן.
תפקידה של הולסט בעבודה על האופרה כלל העתקה מדויקת של רישומיו בכתב יד והכנת תווים לשירה ולפסנתר, בזמן לחזרות בפברואר 1953. לאחר מכן נטלה חלק בעריכת הפרטיטורה התזמורתית השלמה.
היא ביצעה תפקיד דומה בעת כתיבת האופרה הבאה של בריטן, "סיבוב הבורג" (1954).
בשנת 1956, כאשר עמד בריטן תחת לחץ כבד להשלמת הבלט "נסיך הפגודות", התלוותה אליו הולסט לשווייץ כדי לתמוך בו עד סיום היצירה.
היא שאבה הנאה משיתוף הפעולה בהכנת אופרת הילדים "המבול של נוח" (1957) של בריטן, שבה הציעה רעיון חדשני ליצירת רעשי גשם באמצעות הקשה בכף עץ על שורת ספלי חרסינה.
במקביל יזמה עם בריטן סדרת פרסומים של יצירות לחלילית בהוצאת בוזי אנד הוקס (1954–1959), ובשנת 1958 חיברו יחד את הספר הפופולרי The Story of Music, אשר נועד להנגיש את ההיסטוריה של המוזיקה המערבית לקהל הרחב.
הולסט המשיכה ללוות את בריטן בעבודתו על כל יצירותיו המרכזיות עד שנת 1964. באותה שנה החליטה להקדיש את עיקר זמנה לשימור המורשת המוזיקלית של אביה ולקריירה שלה כמלחינה עצמאית.
היא סיימה את תפקידה כעוזרתו של בריטן, אך שמרה עמו על קשר חברי ואמנותי הדוק ונותרה מעורבת בניהולו ובפיתוחו של פסטיבל אלדבורו במשך שנים רבות לאחר מכן.
1964–1977: כמנהלת האמנותית של הפסטיבל
בשנת 1956 קיבלה באופן רשמי תפקיד של מנהלת אמנותית של פסטיבל אלדבורו, לצד בריטן ופיטר פירס.
בפסטיבל של אותה שנה יזמה את העלאת האופרה "סוויטרי", הראשונה מבין שורה של יצירות של אביה שהביאה לבמה במסגרת הפסטיבל בשנים הבאות.
האופרה הוצגה בצמד עם עיבודה של הולסט לאופרה "ונוס ואדוניס" מאת ג'ון בלואו מהמאה ה-17. בשנת 1957 ייסדה מסורת של קונצרטים ליליים, ובשנת 1962 ארגנה סדרת קונצרטים שהוקדשה למוזיקה פלמית, תחום שבו החלה להתעניין בשנים אלה.
כמו כן, יזמה תוכניות רבות למוזיקה כנסייתית שבוצעו בכנסיית הקהילה של אלדבורו.
מאז עברה להתגורר באלדבורו בשנת 1952 נדדה הולסט בין מגורים זמניים שונים עד שב-1962 השתקעה בבית קבע, בית מודרני צנוע שנבנה עבורה ברחוב צ'רץ' ווק, סמוך למקום שבו תוכנן תחילה לקום אולם הפסטיבל.
הרעיון לבנות אולם באתר זה נזנח, והוחלט שהפסטיבל יתקיים במתחם "סנייפ מולטינגס", אך האדריכל הנרי תומאס קדרי-בראון בנה את הבית בכל זאת, ואפשר להולסט לגור בו ללא דמי שכירות.
בשנת 1964 שבה הולסט לעסוק בהלחנה, וב-1965 קיבלה הזמנות להלחין שתי יצירות משמעותיות: הקנטטה "מסע השמש" למקהלת נשים, והסוויטה "טריאנון", שחוברה לתזמורת הנוער של איפסוויץ'.
בשנים 1965 ו-1966 פרסמה שני מחקרים מקיפים: האחד על באך והשני על בריטן.
האחרון עורר הד תקשורתי ניכר בשל היעדר ההתייחסות בו לתרומתם של אחדים משותפיו המוקדמים של בריטן, בהם הלבריתנים אריק קרוזייה ורונלד דאנקן.
בין השנים 1966–1970 הקליטה הולסט מספר מיצירות אביה עם מקהלת פרסל ועם התזמורת הקאמרית האנגלית עבור חברות התקליטים "ארגו" ו"ליריטה".
בין ההקלטות בלטה במיוחד זו של הקונצ'רטו הכפול לכינור, שבו שימשה כמנצחת.
את מקהלת פרסל, הרכב חצי-מקצועי מצומצם, ייסדה הולסט באוקטובר 1952 ביוזמתו של פירס.
החל מ-1954 הפכה המקהלה לחלק קבוע בפסטיבל אלדבורו, ותוכניותיה השתרעו ממוזיקת ימי הביניים ועד רפרטואר בן זמננו.
מקרב חברי המקהלה צמחו אמנים שזכו להכרה בין-לאומית, ובהם הבס-בריטון ג'ון שירלי-קוויק, הטנורים רוברט טיר ופיליפ לנגרידג', וכן רוג'ר נורינגטון, מייסדה ומנצחה של מקהלת היינריך שיץ.
עם פרישתה מניצוח על המקהלה בשנת 1967 עבר חלק ניכר ממורשתה המוזיקלית, ובעיקר העניין במוזיקה עתיקה, לידי הרכבים אחרים, ובהם מקהלת שיץ של נורינגטון והקונסורט של פרסל, שהוקם על ידי גרייסטון ברגס.
ב-2 ביוני 1967 חלקה הולסט את דוכן המנצחים עם בריטן בקונצרט החנוכה של אולמו החדש של הפסטיבל.
משנת 1972 נטלה חלק פעיל בהקמת תוכניות ההכשרה המוזיקליות במקום, שהחלו כסדנאות שירה בסופי שבוע והובילו לייסודה של "האסכולה למוזיקה מתקדמת על שם בריטן-פירס" ולתזמורת משלה.
עם פרישתה הוענק לה תואר הכבוד "מנהלת אמנותית אמריטה" של פסטיבל אלדבורו.
יובל המאה להולדתו של גוסטב אביה בשנת 1974 שימש נקודת שיא מחודשת בפועלה של הולסט לשימור והנחלת מורשתו.
באותה שנה פרסמה את הקטלוג התימאטי של יצירותיו והייתה ממקימות מוזיאון מקום הולדתו של הולסט בצ'לטנהאם, שהוקדש להצגת חייו ופועלו של המלחין.
במקביל הניחה את היסודות למהדורת הפקסימיליה של כתבי היד של אביה, פרי שיתוף פעולה עם המלחין קולין מתיוז.
הכרך הראשון יצא לאור בשנת היובל, ושלושה כרכים נוספים ראו אור במהלך העשור שלאחר מכן.
עם זאת, גידול מתמיד בעלויות ההוצאה ובריאותה הרופפת של הולסט הביאו להפסקת המפעל בשנת 1983. במסגרת חגיגות המאה יזמה הפקות חדשות של האופרות "סוויטרי" ו"הנזיר הנודד" בפסטיבל אלדבורו ובתיאטרון סאדלר'ס וולס, ונטלה חלק בארגון תערוכות על חייו של גוסטב הולסט ועל יצירתו באלדבורו ובאולם רויאל פסטיבל הול.
מלבד תרומתה למחקר יצירת אביה, הרחיבה הולסט את תחומי הכתיבה והמחקר שלה.
היא חיברה עשרות מאמרים עיוניים, וביניהם חיבורים על מבנה היצירה הפוליפונית והריתמוס במוזיקה האנגלית.
בשנת 1972 פרסמה מונוגרפיה קונספטואלית קצרה על המלחין ויליאם בירד, ובשנה שלאחריה מדריך שיטתי למנצחי מקהלות חובבים, שנעשה לספר יסוד בבתי ספר למוזיקה קהילתית ברחבי בריטניה.
לצד עיסוקיה המחקריים המשיכה להלחין, בדרך כלל יצירות קאמריות קצרות, אך לעיתים גם יצירות תזמורתיות רחבות היקף ובהן הסוויטה "מוודברידג'" (1970) ו"לוח השנה של דבן" (1977), מחזור בן שנים-עשר פרקים המתאר את נהר דבן שבמחוז סאפוק במעגל עונות השנה.
יצירתה המשמעותית האחרונה, קווינטט מיתרים, נכתבה בשנת 1982 ובוצעה באוקטובר אותה שנה על ידי רביעיית אנדליון, בהשתתפות הצ'לן סטיבן איסרליס.
באפריל 1979 חנכה הולסט, בנוכחות אליזבת, המלכה האם, את המבנה החדש של בית הספר למוזיקה על שם בריטן-פירס בסנייפ.
במבנה נכללה ספריית גוסטב, שהולסט ייסדה ואליה העבירה אוספים נרחבים מתוך ספרייתה הפרטית, לרבות ספרים ששימשו את אביה בהוראתו במורלי קולג' ובבית הספר סנט פול לבנות.
אף שהצהירה על כוונתה לפרוש לחלוטין מכל תפקיד רשמי בפסטיבל אלדבורו לאחר שנת 1977, שבה בשנת 1980 לפעילות חד-פעמית עת ארגנה קונצרט חגיגי לציון יום הולדתו השבעים של פיטר פירס, מחווה שסימלה את סיום דרכה הפומבית ואת המשך נאמנותה האישית והאמנותית לחוג יוצאי אלדבורו.
זמן קצר לאחר תום פסטיבל אלדבורו של שנת 1977 לקתה הולסט בכשל בריאותי חמור, אותו תיארה ביומניה כ"אנגינה כלילית".
מצבה הבריאותי נותר רעוע בשנים שלאחר מכן, אך למרות התקפי האנגינה התכופים היא המשיכה לקיים את מחויבויותיה הציבוריות וליטול חלק בפעילות אמנותית וחינוכית.
בראשית שנת 1984 החריפה מחלתה, וב-9 במרץ נפטרה בביתה באלדבורו מאי-ספיקת לב.
חמשת הימים שלאחר מכן הוקדשו לטקסי אבלות צנועים, וב-14 במרץ נטמנה בבית העלמין של אלדבורו לא הרחק מקברו של בריטן, עמיתה ושותפה ליצירה.
הספד שנדפס בכתב העת Early Music הדגיש את תרומתה רבת השנים לחיי המוזיקה בקהילת אלדבורו ואת מקומה בכינון מסורת מוזיקלית ייחודית, אשר "החייתה במלוא הברק היבטים ממסורת עתיקת יומין, שלה הקדישה את חייה, ואותה הציגה כמקור מתמיד של השראה ותעצומות נפש".
ידידתה, הסופרת אורסולה וון ויליאמס, אמרה עליה: "לאימוג'ן היה משהו מדמותו של הוגה מימי הביניים...
היא הסתפקה במועט, כל עוד היו לה די מוזיקה, עבודה וספרים למלא בהם את ימיה.
ידעה היא איך לאפשר לעשרים וארבע שעות להכיל עשייה שמכולנו הייתה דורשת יומיים".
במלאת מאה להולדתה, בשנת 2007, נערכו באלדבורו אירועי הוקרה לזכרה, שכללו רסיטל בכנסיית הקהילה בביצוע רביעיית נבארה.
בתוכנית שולבו יצירות מאת פרסל ושוברט לצד שתי יצירות פרי עטה של הולסט: "נפילת העלה" לצ'לו סולו וקווינטט המיתרים.
בביקורת שפרסם אנדרו קלמנטס בעיתון "הגרדיאן" נכתב כי הקווינטט הוא "יצירה חריגה בעומקה.
הווריאציות המסיימות אותה מתפוגגות אל תוך מארג של קווים סולניים דקים, היוצרים גשר עדין בין קולה של הבת לבין צליליו של האב".
הולסט לא נישאה מעולם, אף כי לאורך חייה היו לה קשרים רומנטיים; המשמעותי שבהם היה עם המשורר לעתיד מיילס טומלין, שאותו הכירה בנעוריה כתלמידה בבית הספר סנט פול.
קשר זה נמשך עד שנת 1929, וכלל חילופי מכתבים ושירים; בשנת 1931 נישא טומלין לאישה אחרת.
שנים רבות לאחר מכן גילתה הולסט בפני בריטן כי אילו נקרתה בפניה ההזדמנות, הייתה נישאת לו.
הולסט זכתה להוקרה ממסדית על פועלה בתחומי המוזיקה, החינוך והמחקר.
בשנת 1966 נבחרה לעמיתת הקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון, מוסד שבו עשתה את צעדיה הראשונים כסטודנטית צעירה.