tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עצמאות גרינלנדית היא שאיפה פוליטית של כמה מפלגות פוליטיות (כגון סיומוט, אינואיט אטקטיגיט, מפלגת נאלראק ונונאטה קיטורנאי), קבוצות אינטרס ואינדיבידואלים בגרינלנד, שטח אוטונומי בממלכת דנמרק, להפוך למדינה ריבונית עצמאית.
האוכלוסייה הנוכחית של גרינלנד מורכבת בעיקר מבני האינואיט שמקורם באנשי ת'ולה שנדדו מיבשת צפון אמריקה במאה ה-13, והתיישבו בהדרגה על פני האי.
התביעה הדנית לאי נובעת מההתיישבות הנורדית בדרום גרינלנד שנמשכה מסביבות שנת 980 ועד המאה ה-15.
חוקרים מאמינים כי היישובים הנורדיים הקדומים ביותר בגרינלנד מקורם באיסלנד.
חוקרים מאמינים כי אייריק האדום הקים מושבה בגרינלנד בשנת 985. ההערכה היא כי השליטה האיסלנדית בגרינלנד החזיקה מעמד עד 1261. ממלכת נורווגיה שלטה בגרינלנד מאוחר יותר באופן יחידני בין השנים 1261–1319.
יישובים נורדיים אלה נעלמו במהלך המאה ה-14 וראשית המאה ה-15, כאשר אנשי האינואיט היו הדיירים היחידים של האי, והתרחבו לחופי הדרום והמערב, והיו עצמאיים בפועל במשך למעלה מ-200 שנה עד לחידוש הקולוניזציה האירופית.
למרות זאת, מעצמות אירופה טענו להמשך החזקה אירופית
ההתיישבות האירופית מהמאה ה-18 עד המאה ה-20
הקשר האירופי עם גרינלנד הופסק עד שיוסד מחדש בשנת 1721 על ידי המיסיון של הנס אגדה, שהוחלף במיסיונים המורביים.
מושבות מתמשכות אלה הוקמו, ואחרי שלא מצאו את הנורדים - ניסו לנצר את האינואיטים.
בשלב זה אוגדו נורווגיה ודנמרק תחת דנמרק-נורווגיה, שהחשיבה את גרינלנד כחלק משטחה.
מצב זה הסתיים ב-14 בינואר 1814 לאחר שנורווגיה הופרדה מדנמרק כתוצאה ממלחמות נפוליאון באירופה.
כתוצאה מהסכם קיל, דנמרק קיבלה שליטה קולוניאלית מלאה בגרינלנד זמן קצר לאחר מכן.
בין השנים 1814–1953, גרינלנד הייתה מושבה, לא עצמאית שלא הייתה חלק מדנמרק, אלא נשלטה ישירות על ידי ממשלת דנמרק.
במהלך מלחמת העולם השנייה, דנמרק נכבשה ונשלטה על ידי גרמניה הנאצית בין השנים 1945–1940. כתוצאה מכך, ממשלת דנמרק וארצות הברית חתמו על הסכם למסירת ההגנה והשליטה בגרינלנד לארצות הברית ב-9 באפריל 1941 (ממשלת דנמרק יוצגה על ידי שגריר דנמרק בארצות הברית, מאחר שארצות הברית לא הכירה בממשלה הנאצית של דנמרק).
הכוחות הראשונים הגיעו לגרינלנד ב-7 ביולי 1941. שני שדות תעופה נבנו על ידי ארצות הברית עם מסלולים באורך מלא, ועד שנת 2018 הם עדיין שדות התעופה הבינלאומיים העיקריים של גרינלנד; עם זאת, הם ממוקמים הרחק מכל יישוב.
גרינלנד הייתה למעשה עצמאית בשנים אלו ואפשרה לארצות הברית לבנות בסיסים על שטחה, למרות הנייטרליות הדנית לפני המלחמה.
לאחר המלחמה הוחזר המצב שהיה לפני המלחמה, בסיסי ארצות הברית נותרו ודנמרק, עם גרינלנד כחלק מהממלכה, הצטרפה לנאט"ו.
בשנת 1953 חוקה דנית חדשה שילבה את גרינלנד בדנמרק, ובכך האי זכה לייצוג בפרלמנט הדני והוכר כפרובינציה דנית שכונתה מחוז גרינלנד.
בשנת 1979 ממשלת דנמרק העניקה שלטון עצמי בגרינלנד, כאשר דנמרק שומרת על שליטה בשלל תחומים כולל יחסי חוץ, ביטחון, ענייני מטבע ומערכת המשפט בגרינלנד.
בשנת 2008 אזרחי גרינלנד אישרו את משאל העם על הממשל העצמי בגרינלנד בהצבעה של 75% בעד מידה גבוהה יותר של אוטונומיה.
גרינלנד לקחה שליטה על אכיפת החוק, על משמר החופים ועל מערכת המשפט.
השפה הרשמית התחלפה מדנית לגרינלנדית ב־21 ביוני 2009, היום הלאומי של גרינלנד.
המהלך נותן שליטה ביחסי החוץ של גרינלנד לאי בסחר ובתחומים אחרים שהוא אחראי עליהם.
לגרינלנד נציגים בקופנהגן, בריסל, רייקיאוויק ווושינגטון די.
כחלק מחוק השלטון העצמי משנת 2009 (סעיף §21), גרינלנד יכולה להכריז על עצמאות מלאה אם ברצונה להשיגה, אך יהיה עליה לאשר אותה במשאל עם בקרב העם הגרינלנדי.
סקר משנת 2016 הראה כי קיים רוב ברור (64%) לעצמאות מלאה בקרב העם הגרינלנדי, אך סקר משנת 2017 הראה כי הייתה התנגדות ברורה (78%) אם המשמעות הייתה ירידה ברמת החיים.
ראש ממשלת גרינלנד לשעבר, קופיק קלייסט, הביע שוב ושוב את הצורך לגוון את כלכלת גרינלנד, הנשענת בעיקר על דיג, תיירות ומענק שנתי משמעותי מהמדינה הדנית.
המענק שווה כשני שלישים מתקציב ממשלת גרינלנד או כרבע מכלל התוצר של גרינלנד.
יציבות כלכלית נתפסת כבסיס לעצמאות פוליטית מלאה מדנמרק.
כאשר קים קילסן נבחר ברוב יציב למנהיג המפלגה הגדולה ביותר בעד עצמאות גרינלנדית סיומוט בשנת 2017, משקיפים ראו בכך זכייה לסיעת "העצמאות האיטית" במקום לסיעת "עצמאות עכשיו".
(יריבו, ויטוס קויאוכיצוק, טען בעד עצמאות גם אם פירוש הדבר היה לאבד את המענק השנתי הגדול מהמדינה הדנית).
במהלך דיון בפרלמנט הדני (הכולל גם נציגים מגרינלנד) בשנת 2018, אמר ראש ממשלת דנמרק לארס לקה ראסמוסן כי גרינלנד צריכה להבהיר אם היא רוצה להישאר חלק מהממלכה או להיות עצמאית.
אם גרינלנד תהיה למדינה עצמאית, המענק השנתי מדנמרק לגרינלנד ייפסק.
בשנת 2008, תעמולני העצמאות תיארו את שנת 2021 (יום השנה ה-300 לשלטון הקולוניאלי הדני) כתאריך לעצמאות פוטנציאלית.
סקר משנת 2016 הראה כי ישנו רוב מובהק של 64% מתושבי גרינלנד שבעד עצמאות גרינלנד.
סקר נוסף משנת 2019 קבע ש67.8% מתושבי גרינלנד תומכים בעצמאות גרינלנד מדנמרק מתישהו בין עשרים השנים הקרובות.
עצמאות סקוטלנד היא התנועה הפוליטית ששואפת להפיכת סקוטלנד למדינה ריבונית, עצמאית מהממלכה המאוחדת.
סקוטלנד הייתה ממלכה עצמאית בימי הביניים, לאחר שניצחה במלחמות עצמאות נגד אנגליה.
שתי הממלכות הצטרפו לאיחוד פרסונלי בשנת 1603 כאשר המלך הסקוטי ג'יימס הפך למלך ג'יימס הראשון באנגליה ושתי הממלכות התאחדו פוליטית בשנת 1707. קמפיינים פוליטיים למען שלטון עצמי סקוטי החלו במאה התשע עשרה, בתחילה בצורה של דרישות לשלטון ביתי במסגרת הממלכה המאוחדת.
שני משאלי עם בנושא היפרדות מבריטניה התקיימו בשנת 1979 וב-1997, וב-1 ביולי 1999 הוקם פרלמנט סקוטי.
לאחר משאל העם בבריטניה בנושא חברות באיחוד האירופי ביוני 2016, הפרלמנט הסקוטי אישר לממשלת סקוטלנד לבקש צו על פי סעיף 30 לקיים בשנית משאל עם לעצמאות.
ראש הממשלה הבריטי דחה את בקשתה.
סקוטלנד התגלתה כמשטר עצמאי בימי הביניים המוקדמים, עם כמה היסטוריונים שהתבססו מימי שלטונו של קנת מק'אלפין בשנת 843. על רמת העצמאות של הממלכה הסקוטית נלחמו על ידי המלכים הסקוטים ושליטי נורמן ואנגווין באנגליה שעתרו לאפיפיור ולשליטים זרים אחרים.
מיתוס פופולרי בפולקלור האנגלי היה שבריטניה הוקמה על ידי ברוטוס מטרויה, שהשאיר את אנגליה לבנו הבכור, לוקרינוס, וסקוטלנד לבנו הצעיר, אלבנקטוס.
הסקוטים חלקו על כך וקבעו מיתוס פופולרי משלהם, שסקוטלנד הוקמה קודם לכן, על ידי נסיך יווני גויד גלאס ואשתו סקוטה, בת פרעה.
על פי האגדה, סקוטה נשאה את אבן הגורל ממצרים לסקוטלנד.
קו פרשת המים בתולדות הממלכה הסקוטית היה משבר ירושה שפרץ בשנת 1290, אז תבע אדוארד הראשון מאנגליה את זכות הירושה לכס המלכות הסקוטי.
הברית האולדית של סקוטלנד וצרפת נגד האינטרסים האנגלים הופעלה לראשונה בשלב זה ונשארה פעילה עד שנות 1500. מלחמות העצמאות הסקוטית הסתיימה בממלכה מחודשת בהנהגתו של רוברט דה ברוס (שהוכתר בשנת 1306), שנכדו רוברט השני מסקוטלנד היה המלך הסקוטי הראשון מבית סטיוארט.
משנת 1603 חלקו סקוטלנד ואנגליה את אותו המלך באיחוד פרסונלי כשג'יימס השישי מסקוטלנד הוכרז כמלך אנגליה ואירלנד במה שהיה ידוע כאיחוד כתרים.
ההתנגדות היעקוביטית הסקוטית לאיחוד, שהונהגה על ידי צאצאיו של ג'יימס השביעי/השני כולל הנסיך צ'רלי, נמשכה עד 1746.
הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד הוקמה מכוח חוקי האיחוד 1800, שאיחדו את ממלכת בריטניה הגדולה וממלכת אירלנד.
בעקבות מלחמת העצמאות האירית (1919-1921) והחוזה האנגלו-אירי שהסתיים במלחמה, אירלנד חולקה לשתי מדינות: דרום אירלנד, שבחרה להיות עצמאית (וכיום היא מכונה אירלנד) וצפון אירלנד, שבחרה להישאר בתוך הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
תנועת "שלטון עצמי" לאספה הסקוטית נלקחה לראשונה בשנת 1853 על ידי האגודה הלאומית לאישור זכויות הסקוטים, גוף המקורב למפלגה השמרנית.
מרכיב מרכזי בתנועה זו היה ההשוואה עם אירלנד.
התנועה המקורית הרחיבה את משיכתה הפוליטית ועד מהרה החלה לקבל גיבוי של המפלגה הליברלית.
בשנת 1885 הוקמה מחדש תפקיד המזכיר של סקוטלנד והמשרד הסקוטי כדי לקדם את האינטרסים של סקוטלנד ולהביע את חששותיהם בפני הפרלמנט הבריטי.
אולם בשנת 1886 הציג ראש הממשלה הליברלי ויליאם יוארט גלדסטון את הצעת החוק לשלטון העצמי האירי, שעורר תקווה בקרב הסקוטים לחוק דומה לטובתם.
זו לא הייתה פילוסופיה לאומנית, אלא במקום זאת אסקווית' פעל מתוך אמונה שהפדרליזם הוא "הבסיס האמיתי של האיחוד" וכי ריכוז הכוח בווסטמינסטר הוא "הגרוע מכל השגיאות הפוליטיות".
הצעת חוק שלטון עצמי סקוטי הוגשה לראשונה בפני הפרלמנט בשנת 1913, אך התקדמותה הסתיימה במהרה כשהפרלמנט התמקד בצעדי חירום הנדרשים בעת מלחמת העולם הראשונה.
בניגוד לאירלנד, שמרדה במהלך חג הפסחא ולחמה במלחמת עצמאות, סקוטלנד לא התנגדה לשלטון המרכזי.
עם זאת, הייתה דרישה מתמשכת לשלטון עצמי סקוטי.
המשרד הסקוטי הועבר לבית סנט אנדרו באדינבורו במהלך שנות השלושים.
האמנה הסקוטית הייתה עתירה לממשלת בריטניה שביקשה שלטון עצמי.
זו הוצעה לראשונה בשנת 1930 על ידי ג'ון מקורמיק ונכתב רשמית בשנת 1949. העצומה "נחתמה בסופו של דבר על ידי שני מיליון איש" (אוכלוסיית סקוטלנד נרשמה כ-5,100,000 במפקד בריטניה 1951).
גם בשנת 1950 הוסרה אבן סקון ממנזר וסטמינסטר על ידי קבוצת סטודנטים לאומנים סקוטים.
שאלת העצמאות המלאה, או שלטון עצמי הפחות שנוי במחלוקת, לא נכנס מחדש למיינסטרים הפוליטי עד 1960, לאחר נאום רוח השינוי המפורסם של ראש הממשלה השמרני הרולד מקמילן.
נאום זה סימן את תחילת הדה-קולוניזציה המהירה באפריקה וסוף האימפריה הבריטית.
בריטניה כבר סבלה מההשפלה הבינלאומית של משבר סואץ 1956, שהראה שהיא כבר לא הייתה מעצמת העל שהייתה לפני מלחמת העולם השנייה.
עבור רבים בסקוטלנד, זה שימש כדי לערער את בריטניה וגם סימל את סוף אימפריאליזם ואת האחדות האימפריאליסטית שהיה, אך המפלגה היוניוניסטית סבלה לאחר מכן מירידה מתמדת בתמיכה והתקוות לא התממשו.
1979 משאל עם ראשון להיפרדות
גילוי הנפט בים הצפוני מול החוף המזרחי של סקוטלנד בשנת 1970, עודד את הדיון בנושא עצמאות סקוטלנד.
ה-SNP ארגן קמפיין מוצלח מאוד שכותרתו "זהו הנפט של סקוטלנד" והדגיש כיצד גילוי הנפט יכול להועיל לכלכלה התעשייתית בסקוטלנד ולאוכלוסייתה.
בבחירות הכלליות בפברואר 1974 נבחרו שבעה חברי פרלמנט של SNP.
הבחירות הכלליות הביאו לפרלמנט תלוי, ולכן ראש הממשלה הרולד וילסון קרא לבחירות שניות באוקטובר 1974, כאשר ה-SNP השיגה ביצועים טובים אפילו יותר מאשר בפברואר, וזכתה ב-11 מושבים והשיגה מעל 30% מסך הקולות בסקוטלנד.
בינואר 1974, הממשלה השמרנית הזמינה את דו"ח מקרון, שנכתב על ידי פרופסור גאווין מקרון, כלכלן ממשלתי מוביל, לדווח על כדאיותה של סקוטלנד עצמאית.
הוא הגיע למסקנה שהנפט היה מעניק לסקוטלנד העצמאית את אחד המטבעות החזקים באירופה.
בהמשך הדו"ח נאמר כי גורמים רשמיים יעצו לשרי הממשלה כיצד להוציא "את הרוח ממפרשי SNP".
המסמך הועבר לידי ממשלת הלייבור הנכנסת וסווג כחשאי בשל חשש הלייבור מזינוק בפופולריות המפלגה הלאומית הסקוטית.
המסמך התגלה רק בשנת 2005, כאשר ה-SNP השיגה את הדו"ח במסגרת חוק חופש המידע 2000.
מפלגת הלייבור, בראשות הרולד וילסון, זכתה בבחירות הכלליות באוקטובר 1974 ברוב הצר ביותר של שלושה מושבים בלבד.
לאחר בחירתם לפרלמנט לחצו חברי פרלמנט של SNP להקמת אספה סקוטית: נקודת מבט שקיבלה אמינות נוספת על ידי מסקנות ועדת קילברנדון.
עם זאת, המתנגדים דרשו לקיים משאל עם בנושא.
אף שמפלגת הלייבור והמפלגה הלאומית הסקוטית תמכו רשמית בהיפרדות מבריטניה, התמיכה פוצלה בשתי המפלגות.
בלייבור התמיכה הייתה מפוצלת בין אלה שהעדיפו היפרדות לבין אלו שרצו לקיים ממשלה מרכזית בווסטמינסטר.
ב-SNP, הייתה חלוקה בין אלה שראו בהיפרדות אבן דרך לעצמאות לבין אלו שחששו מכך שזה עלול לגרוע מהמטרה הסופית.
התפטרותו של הרולד וילסון מתפקידו בשנת 1976 הביאה את ג'יימס קלהאן לשלטון, אך רובו הקטן נשחק בכמה הפסדים בבחירות, והממשלה נעשתה יותר ויותר פופולרית.
נערכו עסקאות עם SNP ועם מפלגת פלייד קמרי לקיים משאלי עם על היפרדות בתמורה לתמיכתם, מה שסייע להאריך את הקדנציה של הממשלה.
התוצאה של משאל העם בסקוטלנד הייתה רוב מצומצם בעד היפרדות (52% עד 48%), אך תנאי המשאל היה כי 40% מכלל הבוחרים צריכים להצביע בעד על מנת להפוך אותו לתקף.
אולם שיעור ההצבעה היה 63.6% בלבד, ולכן רק 32.9% מהבוחרים הצביעו "כן".
חוק סקוטלנד 1978 בוטל כתוצאה מכך במרץ 1979 בהצבעה בין 301–206 בפרלמנט.
בעקבות משאל העם ניהלו תומכי הצעת החוק קמפיין מחאה תחת הסיסמה "סקוטלנד אמרה שכן".
הם טענו כי חוק 40% אינו דמוקרטי וכי תוצאות משאל העם מצדיקות את הקמת האספה.
קמפיינים להצבעה "לא" עמדו נגד מצביעים שאמרו לפני המשאל כי אי הצבעה טובה כמו להצביע "לא".
לפיכך לא היה נכון להסיק שאחוז ההצבעה הנמוך יחסית נבע לחלוטין מאדישות המצביעים.
כמחאה, ה-SNP משכה את תמיכתה מהממשלה.
הצעת אי אמון הוגשה אז על ידי השמרנים ונתמכה על ידי SNP, הליברלים והיוניוניסיטים.
זה עבר בקול אחד ב-28 במרץ 1979, ואילץ את קיום הבחירות הכלליות במאי 1979, בהן ניצחו השמרנים בראשות מרגרט תאצ'ר.
ראש הממשלה קלהאן תיאר את החלטת SNP להפיל את ממשלת הלייבור כ"הצבעת עוף הודו לחג המולד".
סיעת ה-SNP צומצמה מ-11 חברי פרלמנט לשניים בבחירות הכלליות בשנת 1979, ואילו ההתנגדות לעצמאות זכתה להתנגדות של ממשלות השמרנים בראשות מרגרט תאצ'ר וג'ון מייג'ור.
משאל עם שני להיפרדות 1997
תומכי העצמאות הסקוטית המשיכו להחזיק בדעות מעורבות על תנועת השלטון העצמי שכללה תומכים רבים של האיחוד שרצו היפרדות במסגרת הממלכה המאוחדת.
היו שראו בכך אבן דרך לעצמאות, בעוד שאחרים רצו ללכת ישר לעצמאות.
בשנות הממשלה השמרנית לאחר 1979 הושק הקמפיין לאספה סקוטית, ובסופו של דבר פרסמה את טענת הימין 1989 שהוביל אז לאמנה החוקתית הסקוטית.
האמנה קידמה קונצנזוס על התפשטות על בסיס בין-מפלגתי, אף שהמפלגה השמרנית סירבה לשתף פעולה והמפלגה הלאומית הסקוטית נסוגה מהדיונים כשהתברר כי האמנה אינה מוכנה לדון בעצמאות סקוטלנד כאופציה חוקתית.
הטיעונים נגד ההיפרדות והפרלמנט הסקוטי, שהועלו בעיקר על ידי המפלגה השמרנית, היו כי הפרלמנט ייצור "מדרון חלקלק" לעצמאות סקוטלנד ויספק למפלגה הסקוטית הלאומית שאיפה לעצמאות דרך השלטון.
ראש הממשלה ג'ון מייג'ור ערך קמפיין במהלך הבחירות הכלליות בשנת 1997 בסיסמה "72 שעות להצלת האיחוד".
בסופו של דבר מפלגתו ספגה את התבוסה הקשה ביותר בבחירות מזה 91 שנה.
מפלגת הלייבור זכתה בבחירות הכלליות בשנת 1997 בצורה מוחלטת, ודונלד דיואר כמזכיר המדינה בסקוטלנד הסכים להצעות להקמת פרלמנט סקוטי.
משאל עם התקיים בספטמבר ו-74.3% מאלה שהצביעו אישרו את תוכנית ההסכמה (44.87% מהבוחרים).
הפרלמנט של בריטניה אישר לאחר מכן את חוק סקוטלנד משנת 1998, שיצר פרלמנט סקוטי שנבחר עם שליטה ברוב מדיניות הפנים.
במאי 1999 קיימה סקוטלנד את הבחירות הראשונות שלה לפרלמנט ובחודש יולי פרלמנט של סקוטלנד התכנס לראשונה מאז הופסק הפרלמנט הקודם בשנת 1707. דונלד דיואר ממפלגת הלייבור הפך לאחר מכן לשר הראשון של סקוטלנד, ואילו המפלגה הלאומית הסקוטית הפכה למפלגת האופוזיציה העיקרית.
באישור כל המפלגות, השיר השוויוני "A Man's A Man for A 'That", מאת רוברט ברנס, נוגן בטקס הפתיחה של הפרלמנט הסקוטי.
הפרלמנט הסקוטי הוא בית מחוקקים חד-ביתי המונה 129 חברים, 73 מהם מייצגים מחוזות בחירה נבחרים בשיטה רובנית; 56 נבחרים בשמונה אזורי בחירות שונים.
החברים מכהנים לתקופת כהונה של ארבע שנים.
המלך ממנה אחד מחברי הפרלמנט הסקוטי, על מינוי הפרלמנט, להיות שר ראשון, כשהאמנה היא שמנהיג המפלגה עם מספר המושבים הגדול ביותר ממונה לשר הראשון, אם כי כל חבר שיכול לשלוט באמון המצביעים.
כל השרים האחרים ממונים ומפוטרים על ידי השר הראשון ויחד הם מהווים את הממשלה הסקוטית, הזרוע המבצעת של הממשלה.
לפרלמנט הסקוטי סמכות חקיקה לכל העניינים שאינם שמורים הנוגעים לסקוטלנד, ויש לו סמכות מוגבלת לשנות מס הכנסה, שכונה "מס הטרטן", כוח שלא הפעילה ואשר הוחלף מאוחר יותר בסמכויות רחבות יותר המשתנות במס.
הפרלמנט הסקוטי יכול להפנות את העניינים חזרה לווסטמינסטר כדי להיחשב כחלק מחקיקה בכל רחבי הממלכה המאוחדת על ידי העברת הצעת חוק בהסכמה אם חקיקה רחבה בבריטניה נחשבת מתאימה יותר לנושאים מסוימים.
בתוכניות החקיקה שנחקקו על ידי הפרלמנט הסקוטי מאז שנת 1999 ניתן היה לראות חריגה במתן השירותים הציבוריים בהשוואה לשאר הממלכה המאוחדת.
למשל, עלויות השכלה אוניברסיטאית ושירותי טיפול בקשישים הם בחינם בסקוטלנד, בעוד ששכר הטרחה משולם בשאר חלקי בריטניה.
סקוטלנד הייתה המדינה הראשונה בבריטניה שאסרה עישון במקומות ציבוריים סגורים במרץ 2006.
במצע שלה לבחירות לפרלמנט הסקוטי ב-2007, המפלגה הלאומית הסקוטית התחייבה לקיים משאל עם לעצמאות עד לשנת 2010. לאחר הזכייה בבחירות, פרסמה ממשלת סקוטלנד בשליטת SNP ספר לבן שכותרתו "בחירת העתיד של סקוטלנד", בו תוארו אפשרויות לעתיד סקוטלנד, כולל עצמאות.
הלייבור הסקוטי, השמרנים הסקוטים והליברל-דמוקרטים הסקוטיים התנגדו למשאל עם שהציע עצמאות כאופציה.
ראש הממשלה גורדון בראון גם תקף בפומבי את אפשרות העצמאות.
שלוש המפלגות העיקריות שהתנגדו לעצמאות במקום הקימו ועדה על היפרדות סקוטית, בראשות קנת קלמן.
הוועדה סקרה את ההיפרדות ושקלה את כל האפשרויות החוקתיות מלבד עצמאות.
באוגוסט 2009 הודיעה ממשלת סקוטלנד כי הצעת החוק למשאל עם (סקוטלנד), 2010, שתפרט את השאלה וההתנהלות של משאל עם אפשרי בנושא העצמאות, תהיה חלק מתוכנית החקיקה שלה לשנים 2009–2010. החוק לא היה צפוי להתקבל בשל מעמד ה-SNP כממשלת מיעוט והתנגדות כל המפלגות הגדולות האחרות בפרלמנט.
בספטמבר 2010 הודיעה ממשלת סקוטלנד שלא יתקיים משאל עם לפני הבחירות לפרלמנט הסקוטי ב-2011.
ה-SNP זכתה ברוב כולל בפרלמנט הסקוטי בבחירות הסקוטיות ב-2011. השר הראשון אלכס סלמונד הצהיר על רצונו לקיים משאל עם "במחצית השנייה של הפרלמנט", שייערך בשנת 2014 או 2015. בינואר 2012 הציעה ממשלת בריטניה להעניק לפרלמנט הסקוטי את הסמכויות הספציפיות לקיים משאל עם, בתנאי שהוא "הוגן, חוקי ומכריע".
המשא ומתן נמשך בין שתי הממשלות עד אוקטובר 2012, אז הושג הסכם אדינבורו.
חוק משאל העצמאות הסקוטי (זיכיון) 2013 הועבר על ידי הפרלמנט הסקוטי ב-27 ביוני 2013 וקיבל הסכמה מלכותית ב-7 באוגוסט 2013. ב-15 בנובמבר 2013 פרסמה ממשלת סקוטלנד את העתיד של סקוטלנד, ספר לבן בן 670 עמודים המציג את אופציית העצמאות ואת האמצעים באמצעותם סקוטלנד עשויה להפוך למדינה עצמאית.
לאחר תקופת משא ומתן ממושכת, נערך דיון ציבורי בין סלמונד למנהיג תנועת "מוטב יחד" (Better Together) אליסטר דארלינג.
בבוקר שלפני הדיון בטלוויזיה נחתמה הודעה משותפת, שהתחייבה להטיל סמכויות מוגברות יותר לסקוטלנד במקרה של הצבעה "לא", על ידי ראש הממשלה דייוויד קמרון (מנהיג המפלגה השמרנית), סגן ראש הממשלה ניק קלג (מנהיג הליברל-דמוקרטים) ומנהיג האופוזיציה אד מיליבנד (מנהיג מפלגת הלייבור).
אתר ה-BBC הודיע על התוצאה הסופית של משאל העם בשעה 06:24 ב-19 בספטמבר 2014: 55% מהמצביעים (2,001,926) הצביעו "לא" בהצבעה הכוללת שבה הצביעו 84.5% מבעלי זכות הבחירה.
קצינת הספירה הראשית מרי פיטקיית'לי אמרה: "ברור שרוב האנשים המצביעים הצביעו לא לשאלת משאל העם." ההצבעה בעד קיבלה 45% אחוזי תמיכה (1,617,989) כשסך הזכייה הדרוש היה 1,852,828 קולות.
התוצאות נערכו ב-32 אזורי בחירה, כשגלזגו דווקא תמכה בעצמאות - 53.5% הצביעו "כן" כש-46.5% הצביעו "לא" (ואחוז ההצבעה באזור היה 75%) - בעוד אדינבורו הצביעו נגד העצמאות בשיעור של 61% עד 39% (אחוז ההצבעה באזור היה 84%).
דרלינג הצהיר בנאומו לאחר היוודע התוצאה, "השתיקה אמרה את דברה" ואילו סלמונד הצהיר, "אני מקבל את פסק הדין של העם, ואני קורא לכל סקוטלנד ללכת בעקבותיו בקבלת פסק הדין הדמוקרטי".
אישים מובילים התומכים בעצמאות סקוטלנד הציעו כי בעקבות ההצבעה בבריטניה לעזוב את האיחוד האירופי בעוד סקוטלנד הצביעה להישאר באיחוד האירופי, יש להקדים משאל עם אחר לעצמאות סקוטלנד.
בהצבעת הברקזיט שנערכה ב-23 ביוני 2016, 62% מהמצביעים הסקוטים הצביעו להישאר באיחוד (38% מהמצביעים הצביעו לעזוב את האיחוד האירופי).
השרה הראשונה של סקוטלנד ניקולה סטרג'ן אמרה שהיא בוחנת את כל האפשרויות "להבטיח את מקומנו באיחוד האירופי", וכי משאל עם שני "סביר מאוד".
דוברת ראש ממשלת בריטניה תרזה מיי אמרה ש"ראש הממשלה והממשלה אינם מאמינים שיש מנדט ל[משאל עם שני].
היה שיעור גבוה במיוחד והייתה תוצאה מהדהדת לטובת הישארות סקוטלנד בבריטניה".
לאחר הבחירות הכלליות בבריטניה 2019, בהן SNP זכתה ב-48 מתוך 59 מושבים, ביקשה סטרג'ן מבוריס ג'ונסון את הסכמתו לקיים משאל עם אחר.
ג'ונסון דחה את בקשתה וטען שסטרג'ן וקודמה (אלכס סלמונד) הבטיחו שמשאל העם בשנת 2014 תהיה הצבעה של "פעם בדור".
הפרלמנט בבריטניה שומר על הריבונות הפרלמנטרית על בריטניה כולה.
טענה זו אושרה על ידי לורד בינגהאם מקורנהיל בתיק ג'קסון נגד התובע הכללי שטען כי אז [בשנת 1911], כמו עכשיו, הכתר בפרלמנט לא היה מוגבל על ידי כל חוקה מעוגנת או מקודדת.
הם יכלו לקבל ולדחות כל חוק ועל ידי בית המשפט העליון.
סגן הנשיא, לורד הופ מקרייהד, הצהיר כי "ריבונות הכתר בפרלמנט...
הריבונות נותרה בפרלמנט הממלכה המאוחדת." עם זאת, על יישום עקרון הריבונות הפרלמנטרית על סקוטלנד קיימת מחלוקת.
תביעת הימין 1989 נחתמה על ידי כל חבר פרלמנט ממפלגת הלייבור והליברלים בסקוטלנד, למעט טם דלייל.
ניתן לחלוק על החוקיות של כל מדינה מכוננת בריטית שמקבלת עצמאות בפועל או מכריזה על עצמאות חד-צדדית מחוץ לאמנה החוקתית הבריטית.
על פי החוק הבינלאומי, הצהרה חד צדדית עשויה לספק את עקרון "התיאוריה ההצהרתית של המדינה", אך לא את "התיאוריה המכוננת של המדינה".
כמה חוות דעת משפטיות בעקבות בית המשפט העליון של קנדה על ההחלטה על אילו צעדים קוויבק הייתה צריכה לנקוט למען עצמאות מאחר שסקוטלנד לא תוכל להכריז על עצמאות באופן חד צדדי על פי המשפט הבינלאומי אם הממשלה הבריטית תתיר משאל עם בנושא.
המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) לא טענה לפעולה חד-צדדית, אלא טענה כי להצבעה חיובית לעצמאות במשאל עם יהיה "כוח מוסרי ופוליטי עצום...
בלתי אפשרי להתעלמות מצד ממשלת [ווסטמינסטר] עתידית", ומכאן יינתן לממשלת סקוטלנד מנדט לנהל משא ומתן לקראת ביצוע פעולה של הפרלמנט הבריטי הקובע את התנתקותה של סקוטלנד, במסגרתה וסטמינסטר תוותר על ריבונותה על סקוטלנד.
ישנם טיעונים הפונים לפסיקה על פי החוק הגבוה.
למשל, אמנת האומות המאוחדות מעגנת את זכותם של עמים להגדרה עצמית וההצהרה האוניברסלית על זכויות האדם מבטיחה גם את זכותם של העם לשנות לאום; בריטניה חתומה על שני המסמכים.
פוליטיקאים בפרלמנט הסקוטי וגם בבריטניה אישרו את זכותו של העם הסקוטי להגדרה עצמית, כולל ראשי ממשלת בריטניה לשעבר ג'ון מייג'ור ומרגרט תאצ'ר.
מאחר שמשאל העם על עצמאות סקוטלנד בשנת 2014 אושר על ידי צו המועצה שאושר על ידי שני בתי הפרלמנט, חוקיותו החוקתית לא הייתה מוטלת בספק.
הסכם אדינבורו (2012) בין הפרלמנט הסקוטי לפרלמנט הבריטי קבע ששתי הממשלות יקבלו את תוצאות משאל העם ולאחר מכן "ימשיכו לעבוד יחד באופן בונה לאור התוצאה, תהיה אשר תהיה, לטובת תושבי סקוטלנד ושאר הממלכה המאוחדת".
ההסכם העניק לפרלמנט הסקוטי את הסמכות החוקית לקיים משאל עם לעצמאות לפני סוף 2014.
העצמאות הסקוטית נתמכת באופן בולט ביותר על ידי המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP), אך גם מפלגות אחרות תומכות בעצמאות.
מפלגות אחרות בעד עצמאות שקיבלו ייצוג בפרלמנט הסקוטי כוללות את המפלגה הירוקה הסקוטית, המפלגה הסוציאליסטית הסקוטית וסולידריות.
בבחירות לפרלמנט הסקוטי ב-2016, 69 מתוך 129 המושבים הזמינים זכו על ידי מפלגות שתמכו בעצמאות (63 SNP ו-6 לירוקים).
תנועת העצמאות מורכבת מסיעות רבות עם השקפות פוליטיות שונות.
SNP רוצה שסקוטלנד תשמור על המלוכה (ראה איחוד פרסונלי) ותהפוך לתחום עצמאי של חבר העמים הבריטי, בדומה לקנדה, אוסטרליה או ניו זילנד.
כל שאר המפלגות התומכות בעצמאות מעוניינות שסקוטלנד תהפוך לרפובליקה עצמאית.
המפלגה הסוציאליסטית (SSP) הובילה מחאות רפובליקניות וחיברה את הצהרת גבעת קלטון, שקראה לרפובליקה עצמאית.
אמנת העצמאות נוצרה בשנת 2005, וביקשה "ראשית, ליצור פורום לאלה מכל השכנוע הפוליטי ולא לאלה התומכים בעצמאות; ושנית, להיות זרז לאומי לעצמאות סקוטלנד." "העצמאות ראשונה" היא קבוצת אינטרס בעד משאל עם, שארגנה הפגנות פומביות.
התנועה הסוציאליסטית הרפובליקנית הסקוטית היא תנועת עצמאות פאן-סוציאליסטית המאמינה שיש להפוך את סקוטלנד לרפובליקה עצמאית.
לתנועה זו יש אתוס סוציאליסטי, אולם היא אינה קשורה למפלגה הסוציאליסטית או למפלגה הקומוניסטית הסקוטית.
היא מאמינה שכישלון העצמאות צריך להוביל להגירה המונית למקום אחר, או לנסח כסיסמה "עצמאות או עריקה".
לאחר השקת קמפיין כן סקוטלנד, הושקו קמפיינים נוספים לתמיכה בעצמאות, כולל קמפיין לאומי קולקטיבי וקמפיין העצמאות הרדיקלית.
הראשונה היא תנועה המונעת על ידי אמנים המתארת את עצמה כ"שיתוף פעולה פוליטי פתוח ולא מפלגתי של כישרון המתמקד בהנעת שינויים חברתיים ופוליטיים בסקוטלנד באמצעות מגוון אמנויות".
במהלך מסע משאל העם בשנת 2014 העצמאות לא זכתה לתמיכת העיתונים, "הנשיונל", העיתון היומי התומך בעצמאות, הושק בנובמבר 2014, בעקבות תבוסת קמפיין יס סקוטלנד.
באוקטובר 2014 הוקמה קבוצת הלובי All Under One Banner שעורכת צעדות ציבוריות קבועות לתמיכה בעצמאות סקוטלנד ברחבי סקוטלנד.
הסיבות שצוינו לטובת עצמאות כוללות:
דמוקרטיה והגדרה עצמית לאומית: אוכלוסיית סקוטלנד תהיה בעלת כוח קבלת החלטות מלא בנוגע לעניינים הפוליטיים של מדינתה.
השר הראשון סלמונד הצהיר בהשקה במאי 2012 כי "האנשים שחיים בסקוטלנד הם הטובים ביותר לקבל את ההחלטות המשפיעות על סקוטלנד."
בנוסף, הקמפיין הסקוטי לפירוק נשק גרעיני תומך בעצמאות על בסיס זה.
"זהו הנפט של סקוטלנד": מאז שימש כסיסמה יעילה ביותר על ידי ה-SNP בשנות השבעים ביטוי זה עטף את הטענה שרק סקוטלנד העצמאית יכולה לנצל ולנצל באופן מלא את היתרונות הכספיים של המשאבים הלאומיים שלה, כולל צפון.
אנרגיה מתחדשת: אם תושג עצמאות, תומכי המבנה הפוליטי החדש מבקשים לרתום באופן מלא את משאבי האנרגיה המתחדשת הטבעית של סקוטלנד: 25% מפוטנציאל אנרגיית הרוח באירופה; 25% מפוטנציאל האנרגיה הגאותית באירופה; ו-10% מפוטנציאל האנרגיה הגלית של אירופה.
סלמונד טוען כי הדבר עלול להוביל ל"תיעוש מחדש "של סקוטלנד.
"התעוררות מחודשת תרבותית": קבוצות כמו National Collective, "תנועה שאינה מפלגתית לאמנים ויצירתיים התומכים בעצמאות סקוטלנד", מאמינות כי הזדמנויות העצמאות והאפשרויות שנוצרו, ישחררו גל חדש של רעיונות תרבותיים, ביטוי ו ביטחון עצמי בסקוטלנד.
"עצור את העולם, סקוטלנד רוצה להמשיך" (הצהרה של וויני יואינג, עם זכייתה של ה-SNP בבחירות המשנה של המילטון בשנת 1967): סקוטלנד העצמאית תהיה חברה מלאה ושווה באו"ם., נאט"ו והאיחוד האירופי וארגונים בינלאומיים רבים אחרים.
עם קול אוטונומי בפוליטיקה הבינלאומית, תומכי העצמאות הסקוטית מאמינים כי השפעתה העולמית של האומה תגבר ביחס להגנה על האינטרסים הלאומיים שלה וקידום ערכיה.
נטען כי גם מספר חברי הפרלמנט האירופיים שנבחרו על ידי סקוטלנד יעלה, משישה ל-12 לפחות.
יתר על כן, שגרירויות סקוטיות יוקמו ברחבי העולם כדי לקדם את סקוטלנד באופן בינלאומי ולשדל ממשלות אחרות מטעם המדינה.
המפלגה השמרנית, מפלגת הלייבור והליברל-דמוקרטים, שלכולם יש מושבים בפרלמנט הסקוטי, מתנגדים לעצמאות סקוטלנד.
בשנת 2012 הם הקימו את הקמפיין החוצה מפלגות "Better Together" (מוטב יחד).
מפלגות אחרות שמתנגדות לעצמאות סקוטלנד כוללות את מפלגת העצמאות הבריטית (UKIP), המפלגה הלאומית הבריטית (BNP), בריטניה ראשונה, מפלגת בריטניקה, מפלגת האיחוד הסקוטית (SUP), מפלגת הכבוד ומפלגות היוניוניזם.
קבוצת קמפיין בשם "סקוטלנד באיחוד" קמה לאחר משאל העצמאות ב-2014. זה עודד הצבעה טקטית נגד המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) בבחירות וקידם את האיחוד באופן כללי יותר.
עם זאת, 'סקוטלנד באיחוד' עוררה מחלוקת, לאחר שרשומות שהודלפו הצביעו על כך שרוב כספם הגיע מתורמים עשירים ולא מחברי הקמפיין עצמו.
בסוף 2017 הוקמה קבוצה חדשה בשם "אחדות בריטניה", תומכיה אמרו שאנשי האיגוד צריכים לתמוך יותר בברקזיט והם ביקורתיים כלפי סקוטלנד בעמדתם ה"אגנוסטית" לנושא.
מסדר אורנג', אחווה פרוטסטנטית עם אלפי חברים בסקוטלנד, ערך קמפיין נגד עצמאות סקוטלנד והקים קבוצת קמפיין בשם British Together (בריטים יחד).
בספטמבר 2014 היא קיימה צעדה של לפחות 15,000 חברי המסדר, להקות נאמנות ותומכים מסקוטלנד ומרחבי בריטניה; זו תוארה כהפגנה הגדולה ביותר למען אי-היפרדות מבריטניה.
גם עיתונים רבים בסקוטלנד מתנגדים לעצמאות, זה כולל עיתונים סקוטיים כמו הדיילי מייל, דיילי אקספרס, The Daily Telegraph, The Guardian, The Independent, The Economist, Financial Times, The Spectator וסאנדיי טיימס.
קיימים קשרים היסטוריים ועכשוויים חזקים בין סקוטלנד לשאר בריטניה החל מהרפורמציה ובאיחוד הכתרים, וכלה במעורבות הסקוטית בצמיחה והתפתחות האימפריה הבריטית ותרומת הנאורות והמהפכה התעשייתית.
תרבות פופולרית עכשווית משותפת, בעיקר באמצעות שכיחות השפה האנגלית, כאשר כמעט למחצית מהאוכלוסייה הסקוטית יש קרובי משפחה באנגליה.
בזמן מפקד האוכלוסין של שנת 2011, כ-700,000 מבוגרים שנולדו בסקוטלנד התגוררו בשאר בריטניה, בעוד שכ-470,000 מבוגרים שנולדו במקומות אחרים בבריטניה עברו להתגורר בסקוטלנד.
קיימים גם קשרים כלכליים משמעותיים עם הקומפלקס הצבאי-תעשייתי הסקוטי וכן קשרים הדוקים במגזר הפיננסי.
הסיבות שצוינו לטובת שמירה על האיחוד כוללות:
סקוטלנד תהיה חזקה יותר מבחינה כלכלית כחלק מכלכלת בריטניה ותוכל לשגשג טוב יותר בכלכלה גלובלית עם השפעה בינלאומית ויציבות הנגזרת מהיותה חלק ממדינה גדולה יותר.
קשה יהיה לקיים את רמות ההוצאות הציבוריות של סקוטלנד לאחר העצמאות מבלי להעלות מיסים בסקוטלנד העצמאית.
לדוגמה, דייוויד מדוקס, כתב בשנת 2008 והצביע על ירידה עתידית בשיא ההכנסות מנפט בים הצפוני.
חלק מהדעות, כמו רות דייווידסון מהקונסרבטיבים הסקוטים, מבקשות לצמצם את ההוצאות הציבוריות ולהעביר סמכויות פיסקליות נוספות לפרלמנט הסקוטי במטרה לטפל בנושא זה במסגרת הרחבה יותר של האיחוד.
כחלק מבריטניה, יש לסקוטלנד השפעה רבה יותר על עניינים בינלאומיים ודיפלומטיה, הן מבחינה פוליטית והן מבחינה צבאית, במסגרת נאט"ו, ה-G8, וכחברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם.
מתנגדי ההשתלבות באיחוד האירופי טענו שעצמאות, בתוך אירופה אך מחוץ לאיחוד האירופי, פירושה שסקוטלנד תהיה שולית יותר מכיוון שכמדינה עצמאית קטנה יחסית, סקוטלנד לא תוכל לעמוד בפני הדרישות של מדינות חברות גדולות יותר.
מה יהיה המטבע של סקוטלנד העצמאית - הלירה, היורו, או מטבע סקוטי חדש לחלוטין?
אי-ודאות יכולה להיות מובילה לאחר העצמאות המיידית, ובמיוחד אי הסכמה לגבי אופן הטיפול בסקוטלנד ביחס לאיחוד האירופי ואי הסבירות ששאר בריטניה תקבל איחוד מוניטרי עם סקוטלנד העצמאית.
יו"ר HSBC, דאגלס פלינט, הזהיר באוגוסט 2014 מפני חוסר ודאות אם יהיה מטבע סקוטי עצמאי, או אם סקוטלנד תצטרף לגוש האירו, מה שעלול לגרום למעוף הון.
אזורים מרוחקים כמו אורקני, שטלנד והאי המערבי יקופחו או ראויים לחלק גדול יותר מהכנסות הנפט.
סקרי דעת קהל רבים נערכו על עצמאות סקוטלנד לפני משאל העם בשנת 2014. פרופסור ג'ון קרטיס הצהיר בינואר 2012 כי הסקרים הראו תמיכה בעצמאות בקרב 32% עד 38% מהאוכלוסייה הסקוטית.
זה צנח מעט מאז שנבחרה המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) לראשונה לממשלת סקוטלנד בשנת 2007. המחקר הראה גם כי שיעור האוכלוסייה המתנגדת מאוד לעצמאות ירד גם כן.
קרטיס הצהיר באפריל 2014 שהתמיכה בעצמאות גברה מאז דצמבר 2013, אם כי היו חילוקי דעות בין חברות הסקר באשר למצב דעת הקהל האמיתי.
הסקרים לקראת ההצבעה במשאל העם הראו סגירת פער, כשסקר אחד טען לתמיכה בעצמאות של 51–49. במשאל העם, סקוטלנד הצביעה נגד עצמאות ברוב של 55.3% ל-44.7%, עם אחוז הצבעה כללי של 84.5%.
מאז משאל העם שאלו סקרי דעת קהל כיצד אנשים יצביעו במשאל שני היפותטי.
סקרים אלה נערכו מאז שישה שבועות לאחר משאל העם.
בשנה שאחרי משאל העם נערכו עשרים וחמישה סקרי דעת קהל, כששבעה עשר מהם קיבלו את התשובה השלטת "לא", ושבעה היו "כן" ואחד מהם היה שווה בשווה בין המשיבים לכל דעה.
בתאריכים 18 בספטמבר 2016 עד 18 בספטמבר 2017 נערכו עשרים ושישה סקרים כשעשרים וחמישה השיבו "לא" כתשובה הפופולרית ביותר ורק אחד החזיר "כן" כתשובה הפופולרית ביותר.
"לא" המשיך להראות יתרון בסקרים עד יולי 2019, אז סקר אחד של לורד אשקרופט הראה רוב דחוק ל"כן".
פרופסור ג'ון קרטיס אמר כי לאחר פרסום הסקר הזה, כי לאחרונה התרחשה נדידה לעבר "כן", וכי הדבר התרכז בקרב אנשים שהצביעו "להישאר" במשאל הברקזיט ב-2016. מגמה זו נמשכה גם בינואר 2020, כששלושה סקרים העמידו את התמיכה "כן" בין 50% ל-52%.
באוקטובר 2020, סקר חדשות IPSos MORI / STV הראה תמיכה בעצמאות ברמה הגבוהה ביותר אי פעם, כאשר 58% אמרו כי יצביעו "כן".
ההכרזה החד-צדדית על עצמאות מצרים הונפקה על ידי ממשלת בריטניה הגדולה ב-28 בפברואר 1922. באמצעות הצהרה זו, סיימה ממשלת בריטניה באופן חד צדדי את חסותה על מצרים והעניקה לה עצמאות סמלית, למעט ארבעה תחומים: יחסי חוץ, תקשורת, צבא וסודאן האנגלו-מצרית.
להצהרה קדמה תקופת משא ומתן בלתי חד משמעי בין ממשלות מצרים ובריטניה.
תחומי המחלוקת כללו את עמדתה של מצרים בנושאי הפרוטקטורט ותפקידה העתידי בסודאן.
ראש ממשלת מצרים אדלי יקאן פאשה ולאומנים מצרים מתונים הצליחו להשיג את הסכמת הנציב העליון הבריטי אדמונד אלנבי להבטחת הנושא הכללי יותר של עצמאות מצרים.
ממשלת הקואליציה של ראש ממשלת בריטניה לויד ג'ורג' רצתה לשמור על הפרוטקטורט מעל מצרים.
עם זאת, כאשר אלנבי איים להתפטר, מעשיו הביאו את נושא עצמאות מצרים לדיון ציבורי והובילו לתגובה רשמית ומהירה: כעבור שבועיים הוכרזה ההצהרה.
אף על פי שהיא נענתה לדרישותיהם המיידיות של הלאומנים המצרים להפסיק את פרוטקטורט, ההכרזה לא הייתה מספקת בעולם מכיוון שהיא לא העניקה למצרים עצמאות מלאה.
ריבונות מצרים הוגבלה מאוד על ידי סעיף "נקודות שמורות" (כמצוין להלן 'ההכרזה' סעיף 3).
מגבלות אלו הובילו ללחץ מתמשך על בריטניה על ידי לאומנים מצרים אשר דרשו לנהל מחדש משא ומתן על היחסים בין שתי המדינות, שהתרחש לבסוף עם חתימת האמנה האנגלו-מצרית בשנת 1936.
הטקסט הבא פורסם לראשונה בשנת 1922. כתוצאה מכך הוא נמצא כיום ברשות הציבור בבריטניה שם פג תוקף זכויות היוצרים שלה.
הצהרת מצרים על ידי ממשלת הוד מלכותו הבריטית (28 בפברואר 1922)
והואיל וממשלת הוד מלכותו, בהתאם לכוונותיה המוצהרות, רוצה מיד להכיר במצרים כמדינה ריבונית עצמאית;
והואיל והיחסים בין ממשלת הוד מלכותו ומצרים הם בעלי עניין חיוני עבור האימפריה הבריטית;
1. הפרוטקטורט הבריטי על מצרים הופסק, ומצרים מוכרזת כמדינה ריבונית עצמאית.
2. ברגע שממשלת הוד מעלתו תעביר חוק שיפוי שתחול על כל תושבי מצרים, חוק הלחימה כפי שהוכרז ב־2 בנובמבר 1914, יתבטל.
3. העניינים הבאים שמורים לחלוטין לשיקול דעתה של ממשלת הוד מלכותו עד למועד שיהיה ניתן באמצעות דיון חופשי וידידותי של שני הצדדים לסיים הסכמים בעניין בין ממשלת הוד מלכותו וממשלת מצרים:
(א) ביטחון התקשורת של האימפריה הבריטית במצרים;
בתקופת ההמתנה עד לכריתת הסכמים כאלה, הסטטוס קוו בכל הנושאים הללו יישאר בעינו.
עצמאות כלכלית היא מצב שבו של אדם גבוהות מספיק כך שהן מכסות את הוצאות המחיה שלו, ללא צורך לעבוד או להיות תלוי באחרים.
ההגדרה של עצמאות כלכלית משתנה מאדם לאד, ותלויה ברמת החיים שהאדם שואף לחיות בה וכפועל יוצא מכך בסכום הכסף החודשי הנדרש לו כדי לממן את הוצאותיו.
לכן, אנשים ששואפים לחיות אורח חיים פשוט יוכלו להשיג עצמאות כלכלית בקלות רבה יותר מאחרים.
ישנן אסטרטגיות רבות להגעה לעצמאות כלכלית, לכל אחת יתרונות וחסרונות.
לאדם השואף להגיע לעצמאות כלכלית מומלץ ליצור תוכנית הוצאות והכנסות, כדי לקבל תמונה ברורה של מצבו, ויכולת טובה לזהות ולבחור את האסטרטגיה הנכונה עבורה לשם השגת היעדים הכלכליים שלו.
כמעט כל האסטרטגיות כוללות צמצום ההוצאות בהווה, חיסכון קבוע של הון והשקעתו במסלולים מתאימים.
מחקר שנערך על ידי וויליאם בנגן על נתוני תשואות היסטוריים בארצות הברית בין 1926 ועד 1976 מצא שמשיכה של עד 4% שנתי מתיק השקעות שמוקצה למדדים מפוזרים ברוב גדול של המקרים לא תפגע בגודלו לאורך 30 שנה, ולמעשה מהווה אחוז משיכה בטיחותי למעוניינים בפרישה מוקדמת.
מבקרי הכלל טוענים שהכלל מסתמך על נתונים היסטוריים של השוק האמריקאי ומתעלם מהנתונים של שוק המניות העולמי, וכן מתעלם ממס רווחי הון.
כדי להתמודד עם הבעיות האלה, יש שהציעו אחוז משיכה בטוח של 3% ויש שהציעו 2.7%.
יש שהציעו להשתמש בכלל כעיקרון לא קשיח, ולעדכן את שיעור המשיכה בהתאם לביצועי תיק ההשקעות.
באופן הזה שרידות התיק עולה משמעותית.
הכנסות פאסיביות שיכולות לייצר עצמאות כלכלית
להלן רשימה חלקית של מקורות הכנסה פאסיביים שיכולים לייצר עצמאות כלכלית:
מניות (במסגרת קרן השתלמות שפטורה ממס רווחי הון, קופת גמל להשקעה, תיק השקעות אישי מנוהל או מסחר עצמאי)
בעלות על עסק שאינו דורש תפעול
הכנסת מיצירות אישיות כגון ספרים, מוזיקה וכדומה.
פרופסור ג'ושוע שיטס פיתח מודל שבו יש 6 שלבים בדרך לעצמאות הכלכלית:
תלות פיננסית - מצב בו האדם תלוי באנשים אחרים כדי לממן את הוצאות מחייתו הבסיסיים.
יכולת פירעון - מצב בו האדם מסוגל לממן את ההוצאות של עצמו, ללא סיועם של אחרים.
יציבות פיננסית - מצב בו האדם חסך סכום כסף שיכול להוות קרן לשעת חירום, כגון פיטורים מהעבודה.
חופש מחוב - מצב בו האדם חסך סכומי כסף משמעותיים כך שהוא לא נזקק כלל להלוואות שגרתיות כגון אשראי צרכני, אוברדראפט, הלוואות אישיות, הלוואות רכב, עסקאות תשלומים, חוב לחברות האשראי ועוד.
סילוק החובות הללו מפנה סכומי כסף משמעותיים מאוד, שיכולים להגדיל את החיסכון ולסייע למעבר לשלבים הבאים.
ביטחון פיננסי - מצב בו החסכונות שבידיו של האדם מייצרים הכנסה פאסיבית שמסוגלת לכסות את הוצאותיו הבסיסיים ביותר של האדם.
עצמאות כלכלית - מצב בו החסכונות שבידיו של האדם מייצרים הכנסה פאסיבית שמספקת חיי רווחה בהם האדם יכול להגשים את חלומותיו ורצונותיו.
יוצא מכך, שהדרך למימוש עצמאות כלכלית לפי שיטס היא סילוק חובות, הגדלת הכנסות, הקטנת הוצאות, חיסכון ההפרש, והשקעה שלו בנכסים שמייצרים כסף נוסף.
בישראל קיימים מספר בלוגים וקבוצות חברתיות העוסקות במימוש היעד של עצמאות כלכלית, לדוגמה הבלוג של הסולידית.
הקבוצות נועדו לשתף מידע וידע בתחומים הנוגעים לעצמאות כלכלית, ורובם מתמקדים בשיפור ההתנהלות הכלכלית המשפחתית והאישית לצד עיסוק בהשקעה בשוק ההון, דרך פנסיה, קרן השתלמות, ותיקי מסחר עצמאיים.
עצמאי בשטח הוא סרט פעולה קומי משנת 2023 שבוים על ידי פייר מורל ונכתב על ידי ג'ייקוב לנץ, עם תסריט בכורה שלו.
בסרט מככבים ג'ון סינה, אליסון ברי, חואן פבלו ראבה וכריסטיאן סלייטר.
מייסון פטיטיס (ג'ון סינה) הוא יוצא הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, שנפצע ושוחרר מסיבות רפואיות, לאחר שנכשל במשימה להתנקש בדיקטטור של פאלדוניה, ג'ואן ונגאס (חואן פאבלו ראבה).
מאז השחרור פטיטיס עובד כעורך דין, למרות שבז למקצוע.
יום אחד, חבר צוות של מייסון מהשירות הצבאי, סבסטיאן ארל (כריסטיאן סלייטר), ניגש אליו, ומציע לו עבודה כמאבטח אישים, בשכר גבוה מאוד.
במסגרת העבודה יצטרך לאבטח את העיתונאית השנויה במחלוקת, קלייר ולינגטון (אליסון ברי), בעת ביקורה בפאלדוניה, לשם היא נוסעת כדי לראיין את הדיקטטור ונגאס.
אשתו של מייסון, ג'ני (אליס איב), מוטרדת מהצעת העבודה, בשל החשש שבעלה ואב בתה לא ישוב בשלום.
לאחר שמגיעים לפאלדוניה ופוגשים את ונגאס, פטיטיס וולינגטון נקלעים למארב של קבוצה שמנסה לחסל את ונגאס.
כתוצאה מחילופי האש, השלושה מאבדים את רכבם.
מייסון נאבק במתנקשים, ואלו בורחים אל הג'ונגל.
ונגאס מבין שהאחראי על האמבוש הוא אחיינו, ג'ורג', ששכר את הקולונל חאן קאוהורסט כדי להורגו.
מייסון מנסה לחלץ את עצמו ואת קלייר מהשטח, אבל השניים נתקלים בכוחות נוספים.
מייסון, עם עזרה קלה של ונגאס, נאבקים חזרה.
לבסוף מגיעים השלושה אל הכפר, בו ונגאס זוכה לכבוד רב.
קלייר מצליחה לקיים את הראיון עם הדיקטטור, ובמקביל מנסה להתקרב למייסון, אך הוא לא יכול להתחיל במערכת יחסים איתה, בעקבות הרגשות למשפחה שמחכה בבית.
יום למחרת, רומז ונגאס למטרה האמיתית שלשמה גויס מייסון לעבודתו.
מייסון מתקשר לסבסטיאן, שגייס אותו לעבודה, ומגלה שהסיבה האמיתית שנשלח למשימה, היא כפי שטען ונגאס, להרוג את ונגאס.
חאן וקבוצת הלוחמים שלו לפתע מופיעים בכפר ומתחילים במרדף אחר השלושה.
קלייר נתפסת, בעוד מייסון וונגאס מצליחים להיחלץ.
בדרכם לבירת פאלדוניה, ונגאס חושף שהוא לא האחראי למוות של חברו לצוות של מייסון.
בהמשך, השניים מתכננים עסקת חילופים מבוימת על מנת לחלץ את קלייר.
ונגאס חושף שההפיכה במדינה קרתה ביוזמתו, תמורת תשלום, וזאת לצורכי תעמולה.
ביום למחרת, בזמן עסקת החילופים, ונגאס גורם לדעתו של חאן כדי שמייסון וונגאס יוכלו לקחת את קלייר מידיו של חאן.
הסחת הדעת מצליחה, והשלושה מחפשים את דרכם אל תוך הארמון, שם פוגש ונגאס את אחיינו, ג'ורג', ומנסה לשכנע אותו ששניהם יחד יוכלו להנהיג את המדינה, אבל לפתע מגיח גנרל מרטינז, שמצדד בג'ורג', ומנסה להרוג את ונגאס.
כתוצאה מחילופי האש, ג'ורג' נהרג.
חאן וצבאו מגיעים לארמון, ומתפתח קרב יריות בינם ובין שומרי הראש של ונגאס, בעוד מייסון נלחם בחאן ראש בראש.
חאן חושף שהוא זה שאחרי להרג חבר הצוות של מייסון.
קלייר, שכל העת מצלמת את הקרב, עוזרת למייסון להביס את חאן.
לאחר מכן, סבסטיאן וצוות נוסף מגיעים לזירת הקרב ונלחמים באנשיו של חאן.
הסרט מסתיים בכך שקלייר זוכה בתהילה מחודשת בזכות החומרים שצילמה בפאלדוניה, ונגאס מתפטר מתפקידו, ומייסון מתאחד עם משפחתו.
ונגאס גומל למייסון במענק של 5 מיליון דולר.
מייסון מציב לעצמו מטרה חדשה לחיים – לבלות יותר זמן עם משפחתו.
ג'ון סינה – מייסון פטיטיס, לוחם בכוחות המיוחדים של ארצות הברית, שפרש בנסיבות רפואיות, וכיום עובד כעורך דין.
אליסון ברי – קלייר ולינגטון, עיתונאית.
חואן פבלו ראבה – הנשיא חואן ונגאס.
כריסטיאן סלייטר – סבסטיאן ארל, הבוס של מייסון, ולוחם לשעבר בכוחות המיוחדים.
אליס איב – ג'ני פטיטיס, אשתו של מייסון.
מרטון קסוקס – קולונל חאן קאוהורסט.
סבסטיאן אסלאבה – ג'ורג' ואסקס.
חופשי בשטח הוא תסריט הבכורה של תסריטאי הטלוויזיה ג'ייקוב לנץ.
ב-6 באוקטובר 2021 הוכרז על הסרט, בכיכובו של ג'ון סינה, ובבימויו של פייר מורל.
הסרט הופק עם תקציב של לפחות 40 מיליון דולר.
בינואר 2022 הצטרפו לקאסט אליסון ברי, חואן פאבלו ראבה, אליס איב, מרטון קסוקס וכריסטיאן סלייטר.
הצילומים החלו בקולומביה ב-17 בינואר 2022, עם צלם הקולנוע תיירי ארבוגסט.
הסרט שוחרר בבתי הקולנוע בארצות הברית על ידי "Relatively Media" ב-27 באוקטובר 2023. בישראל יצא הסרט ב-15 בפברואר 2024 ב-28 בנובמבר 2023 שוחרר הסרט ל-VOD.
גרסת DVD וגרסת בלו-ריי צפויות להשתחרר ב-12 במרץ 2024.
הסרט גרף כ-880,000 דולר מ-2,057 בתי קולנוע ביום הראשון, והגיע ל-2.1 מיליון דולר לאחר שבוע.
באתר Rotten Tomatoes רק 6% מתוך 36 ביקורות הן חיוביות, עם דירוג ממוצע של 3.1 מתוך 10. כקונצנזוס באתר נאמר ש"כמו להיות עצמאי בחיים האמיתיים, לסרט האקשן קומדיה הזה אין יתרונות".
ב-"Metacritic", שמשתמשים בממוצע משוקלל, זכה הסרט לניקוד של 22 מתוך 100, בהתבסס על 12 ביקורות שרובן לא אוהדות.
סקרי דעת קהל שנערכו על ידי "CinemaScore" דרגו את הסרט כ-"A-", בטווח ציונים בין "A+" ל-"F", בעוד סקרים שנערכו על ידי "PostTrak" התקבלו 58% של ביקורות חיוביות, כאשר 27% מתוכם ציינו שהם לחלוטין ימליצו על הסרט.
אקסיומה P היא עצמאית אם אין אקסיומות Q אחרות כך ש-Q גורר את P.
במקרים רבים יש מטרה בעצמאות, או כדי להגיע למסקנה של קבוצה מצומצמת של אקסיומות, או כדי להיות מסוגל להחליף אקסיומה עצמאית כדי ליצור מערכת תמציתית יותר (לדוגמה, אקסיומת המקבילים אינה תלויה באקסיומות אחרות של הגאומטריה האוקלידית, ומספקת תוצאות מעניינות כאשר היא נשללת או מוחלפת).
אם האקסיומות Q המקוריות אינן עקביות, אז אין אקסיומה חדשה עצמאית.
אם הן עקביות, אז ניתן להראות ש-P לא תלויה בהם אם כאשר מוסיפים להם את P, או כאשר מוסיפים להם את השלילה של P, שניהם מניבים קבוצות עקביות של אקסיומות.
לדוגמה, האקסיומות של אוקלידס הכוללות את אקסיומת המקבילים מניבות גאומטריה אוקלידית, וכאשר אקסיומת המקבילים נשללת, מקבלים גאומטריה לא אוקלידית.
לדוגמה, גאומטריה אליפטית (ללא מקבילים) וגאומטריה היפרבולית (מקבילים רבים).
הן הגאומטריה האליפטית והן הגאומטריה ההיפרבולית הן מערכות עקביות, המראה כי אקסיומת המקבילים אינה תלויה באקסיומות האחרות.
הוכחת עצמאות היא לרוב קשה מאוד.
כפייה היא טכניקה אחת נפוצה.
"עצמי אמיתי" ו"עצמי כוזב" הם מונחים דואליים שהגה הפסיכואנליטיקאי האנגלי דונלד ויניקוט.
העצמי האמיתי הוא הביטוי האותנטי והספונטני של אדם המתפתח בסביבה תומכת, ואילו העצמי הכוזב הוא מנגנון הגנה שנוצר כאשר הפרט נאלץ להתנהג בהתאם לציפיות חיצוניות על חשבון צרכיו הפנימיים.
על פי ויניקוט, האם ממלאה תפקיד מרכזי בהתפתחות העצמי האמיתי.
כאשר האם היא "טובה דיה", כלומר היא מסוגלת להיענות למחוות הספונטניות של התינוק מבלי לשים את צרכיה לפני אלו של התינוק, מתפתח אצל התינוק העצמי האמיתי.
העצמי האמיתי מתאר את החלק האותנטי, הספונטני והיצירתי של האדם, שנוצר כאשר הסביבה הראשונית, ובעיקר הדמות המטפלת (לרוב האם), מצליחה להיות קשובה לצרכים הרגשיים של התינוק, ולהעניק לו מרחב שבו הוא יכול לבטא את עצמו באופן טבעי וללא חשש.
כשהאם מגיבה באופן מותאם לתינוק ולא מנסה להתאים אותו לתבניות חיצוניות או לרצונות שלה עצמה, מתפתחים אצל התינוק תחושת קיום וביטחון רגשי, המאפשרים לו ללמוד להיות הוא עצמו.
ויניקוט טוען שהעצמי האמיתי נוצר ברגע שיש לתינוק יכולת כלשהי לארגן את עולמו הנפשי.
בשלב הראשוני ביותר, העצמי האמיתי מבוסס על חוויה חושית-מוטורית .
כלומר, על תחושת הקיום דרך תנועה ותחושות גופניות.
בשלב זה, זהו קיום ראשוני בלבד, אך הוא מהווה את הבסיס להתפתחות עתידית של זהות אמיתית.
העצמי הכוזב מתפתח כמנגנון הגנה, כאשר הסביבה אינה מצליחה לספק לתינוק מרחב מותאם לביטוי עצמי אותנטי.
במקרים כאלה, הילד לומד להסתגל יתר על המידה לציפיות הסביבה, על חשבון התחושות והרצונות הפנימיים שלו.
העצמי הכוזב יכול להיראות כעצמי "מתפקד" היטב כלפי חוץ, אך הוא נובע מתחושת ריצוי ולא מתוך חיבור אותנטי למהות הפנימית של האדם.
עם הזמן עשויה להיווצר אצל האדם תחושה של ריקנות, זרות עצמית או קושי להיות מחובר לרגשות האמיתיים.
העצמי הכוזב יכול להיווצר כתוצאה מהפסקות ברצף החוויה של העצמי האמיתי, למשל אם תינוק בוכה אך אף אחד לא מגיב אליו או אם האם מאכילה אותו כאשר הוא שבע במקום להיות קשובה לצרכים שלו.
במקרים כאלה הוא עשוי להרגיש שהמציאות שלו לא עקבית או לא מובנת.
מצב כזה יכול לגרום לפיצול, שבו הילד מפתח דרכי התמודדות שלא מבוססות על החוויה הפנימית שלו אלא על תגובות לסביבה.
ויניקוט טוען שלכל אדם יש רמה מסוימת של עצמי אמיתי ושל עצמי כוזב.
במצב בריא, העצמי הכוזב הוא למעשה כלי חברתי שמאפשר לאדם להשתלב בסביבה.
הבעיה מתחילה כשהוא הופך לדומיננטי מדי על פני העצמי האמיתי.
גם מצב שבו אין כלל עצמי כוזב, כלומר שהאדם אינו מתחשב בסביבה החברתית שלו ואינו מותאם לה, נחשב לחריג.
ויניקוט מחלק את היחסים בין העצמי האמיתי לבין העצמי הכוזב לחמש רמות, ומפרט עליהן מהמצב הגרוע ביותר למצב הטוב ביותר:
העצמי האמיתי חבוי מהאדם: האדם מזדהה לחלוטין עם העצמי הכוזב שלו, עד כדי כך שהסביבה רואה בו את ה"אני האמיתי", ולפעמים גם האדם לא מכיר את האני האמיתי שלו.
האדם מתפקד בצורה מותאמת אך שטחית, והעצמי האמיתי מוסתר לחלוטין.
לעיתים, במערכות יחסים עמוקות יותר (זוגיות, חברויות, עבודה) העצמי הכוזב מתחיל לקרוס, משום שהוא חסר עומק ואותנטיות, ואז מתחילים להיחשף חלקים מהאני האמיתי.
העצמי הכוזב מגונן על העצמי האמיתי: האדם מכיר בקיומו של העצמי האמיתי ואף מבטא אותו בסתר, אך ברוב תחומי חייו הוא פועל דרך עצמי כוזב שמסתיר אותו.
מצב המתקרב לבריאות: העצמי הכוזב הוא הדומיננטי, אך הוא עוסק בעיקר בחיפוש אחר תנאים שיאפשרו לעצמי האמיתי לבוא לידי ביטוי.
אם תנאים כאלה אינם קיימים, יש צורך במציאת מחדש מנגנון הגנה חלופי כדי למנוע ניצול של העצמי האמיתי.
ויניקוט טוען שאם תהליך זה נכשל, או אם קיים בו ספק, התוצאה הקלינית עשויה להיות התאבדות.
התאבדות במצב הזה נתפסת כהשמדה של העצמי כולו כדי למנוע את חורבנו של העצמי האמיתי.
הדבר מוביל להרס עצמי מוחלט, אך במקביל מבטל את הצורך בהמשך קיומו של העצמי הכוזב, שכן תפקידו המרכזי היה הגנה על העצמי האמיתי מפני פגיעה.
חלק מהמבקרים של ויניקוט טענו כי הקישור לסכנת התאבדות במצב הזה הוא קיצוני, במיוחד מאחר שהאפשרות הזו לא מוזכרת בשלבים חמורים יותר.
מצב קרוב מאוד לבריאות: האדם מחובר לעצמי האמיתי שלו, אך קיים עצמי כוזב שמבוסס בעיקר על הזדהויות עם אנשים אחרים.
מצב בריא: העצמי האמיתי הוא הדומיננטי, האדם מחובר אליו ונותן לו ביטוי משמעותי בחייו.
עם זאת, הוא מסוגל להשתמש בעצמי הכוזב ככלי חברתי, למשל במחוות נימוסיות וכדי להתאים את עצמו לכללים המקובלים בחברה.
ביטוי בריא של העצמי הכוזב הוא כאשר אדם אינו אומר או עושה כל דבר העולה בדעתו, אך ההתאמות החברתיות אינן פוגעות במהותו הפנימית.
ויניקוט טען כי אחד מהתפקידים המרכזיים של טיפול נפשי הוא לאפשר חשיפה של העצמי האמיתי.
מטופלים רבים נכנסים לטיפול כשהם מציגים בעיקר את העצמי הכוזב שלהם, מכיוון שזו שכבת הגנה שנוצרה כדי להסתגל לדרישות הסביבה, ולעיתים קרובות היא מגנה על העצמי האמיתי מפני פגיעות.
במהלך הטיפול, המטפל עשוי להרגיש שהוא מתקשר רק עם השכבה חיצונית של האישיות שבאה לידי ביטוי בעצמי הכוזב, מבלי לגעת בתחושות האמיתיות והאותנטיות של המטופל.
לכן, טיפול שמתמקד בעצמי הכוזב של המטופל במקום לחשוף את העצמי האמיתי, צפוי להימשך זמן ארוך מהדרוש.
לפי ויניקוט, השלבים הקריטיים בטיפול שבהם ניתן להתחיל לזהות את העצמי האמיתי מתרחשים כאשר המטופל מבטא רגשות אותנטיים, כמו כעס או חרדה.
במצבים מסוימים, כדי להצליח לפתח את העצמי האמיתי, על המטופל להיכנס למצב של רגרסיה לתלות, כלומר לחוות מחדש מצב של תלות ראשונית במטפל, בדומה למה שהיה אמור לחוות בילדותו.
שלב זה מאפשר למטופל לשחזר חוויות מוקדמות שבהן לא הייתה לו אפשרות לפתח עצמי אמיתי בשל היעדר סביבה תומכת.
הכרה בכך שהמטופל פועל מתוך העצמי הכוזב, וזיהוי נכון של העצמי האמיתי בטיפול, עשויים להוביל לתחושת תקווה אצל המטופל, גם אם ההכרה הראשונית מלווה בכאב או חרדה.
המושגים "עצמי אמיתי" ו"עצמי כוזב" הופיעו לראשונה בכתביו של ויניקוט מ-1960, אך הרעיון העומד מאחורי המושגים קדם לו.
ויניקוט הושפע בכתביו מהתאוריות של זיגמונד פרויד, מייסד הפסיכואנליזה, שחקר את המבנה הנפשי של האדם ואת התפתחות האגו, ובמיוחד מחלוקת העצמי לחלק המונע על ידי הדחפים ולחלק הפונה כלפי חוץ.
מושג העצמי הופיע כבר בתפיסות פילוסופיות ובתרבותיות עתיקות.
במצרים העתיקה, למשל, האמינו שרק לפרעונים הייתה נשמה אלוהית (akh) בעודם בחיים, בעוד שאחרים יכלו לקבל נשמה כזו רק במותם.
ביוון העתיקה ייחס אריסטו את העצמי האמיתי לשכל אלוהי.
מאוחר יותר, במסורת הנוצרית, העצמי האמיתי קושר למושג המצפון ולמוסריות האינדיבידואלית.
במאמריה מ-1934 ומ-1942 תיארה הפסיכואנליטיקאית האמריקאית הלן דויטש אישיות "כאילו" ("as if").
דויטש סברה כי ישנם אנשים קרים, אשר נמנעים מרגשות ככל יכולתם ויצליחו ללמוד להסתיר זאת ולהתנהג "כאילו" יש להם רגשות אמיתיים בבואם במגע עם אחרים.
במאמריה היא תיארה אנשים שחוקים רגשית, ללא עומק אמיתי, לעיתים קרובות במצבים סכיזואידיים או גבוליים.
המאמר משנת 1934 מתבסס על מחקר מוקדם יותר של סוג אישיות זה, שמאופיין בתחושה של חוסר אותנטיות, על אף המעטה החיצוני הנורמלי.
הפסיכואנליטיקאית של ויניקוט, ג'ואן ריווייר, חקרה גם היא את מושג ה"מסכה הנרקיסיסטית", וטענה שבמהותה היא מסתירה מאבק עדין וסמוי לשליטה.
בספרה מ-1950, , ביססה הפסיאנליטיקאית הגרמניה קארן הורני את הרעיון שלה לגבי האופן שבו אנשים עשויים להתרחק מהעצמי האמיתי שלהם ולאמץ תפיסות מלאכותיות יותר של עצמם כדי להתמודד עם לחצים חברתיים ונוירוטיים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 קיבלה התאוריה של ויניקוט התייחסות ופיתוח במחקרים נוספים ובתאוריות של פסיכואנליטיקאים נוספים.
הפסיכואנליטיקאי האמריקאי-אוסטרי, היינץ קוהוט, כמו ויניקוט, התמקד בהבנת האופן שבו מתגבש העצמי, ופרסם את התאוריה שלו אודות פסיכולוגיית העצמי.
קוהוט המשיך את עבודתו של ויניקוט בחקר הנרקיסיזם.
הוא תיאר כיצד אנשים נרקיסיסטיים מפתחים מעין "שריון הגנה" סביב החלקים הפנימיים הפגועים שלהם, במטרה להסתיר את הפגיעות שלהם מהעולם.
קוהוט טען שכאשר אדם חווה פגיעה עמוקה בתחושת העצמי שלו, הוא עשוי לבחור באחת משתי דרכי התמודדות:
הזדהות עם החלקים הפגועים של עצמו, כלומר הכרה בפגיעות שלו וניסיון לבנות מחדש את תחושת העצמי שלו מבפנים.
הסתמכות על דמות חיצונית, כלומר, במקום לפתח תחושת עצמי אותנטית, האדם מאמץ דמות חיצונית שהוא מעריץ, ובכך הוא מרגיש שלם, אך במחיר של אובדן הייחודיות שלו.
לפי קוהוט, הדרך הראשונה פחות בעייתית בטווח הארוך, כי היא מאפשרת לאדם להישאר נאמן לעצמו ולשמור על היצירתיות והעצמאות שלו.
לעומת זאת, הדרך השנייה, של הזדהות עם דמות חיצונית, אומנם מספקת תחושת ביטחון זמנית, אך עלולה לגרום לאדם לאבד את החיבור לעצמי האמיתי שלו.
הפסיכואנליטיקאית ממוצא יהודי אליס מילר הביעה ספקות לגבי הרעיון של העצמי האמיתי והעצמי הכוזב, כפי שתואר על ידי ויניקוט.
בעוד שוויניקוט האמין כי מתחת לעצמי הכוזב מסתתר עצמי אמיתי שמחכה להשתחרר, מילר טענה שהמציאות עשויה להיות מורכבת יותר.
ויניקוט השתמש בדימוי של פרפר שיוצא מתוך גולם כדי לתאר את השחרור של העצמי האמיתי מתחת למסכה של העצמי הכוזב.
הוא טען שברגע שהאדם מפסיק להתנהג באופן מלאכותי, העצמי האותנטי שלו מופיע באופן טבעי.
מילר טענה שהמציאות לא כל כך פשוטה – אם לא היה לאדם עצמי אמיתי שהתפתח כראוי בילדות, אין "פרפר שמחכה לצאת".
במקום זאת, האדם עלול לחוות תחושת ריקנות, בלבול וקושי להבין מי הוא באמת.
ההבחנה של ויניקוט בין עצמי אמיתי לעצמי כוזב הושוותה גם לתאוריית ה"שבר הבסיסי" של הפסיכואנליטיקאי היהודי ממוצא הונגרי, מייקל באלינט מ-1986, העוסקת בשבר שנוצר באישיות של אדם בעקבות פער משמעותי בין הצרכים של התינוק לבין הטיפול שהוא מקבל.
כמו ויניקוט, גם באלינט שם דגש על הכשלים הסביבתיים הנוצרים כתוצאה מהטיפול של האם בהשוואה לדחפים של התינוק, כגורם שעשוי ליצור חסכים במבנה הנפשי הפנימי ופיצול במבנה של העצמי.
הפסיכואנליטיקאי הבריטי נוויל סימינגטון ביקר את ויניקוט על כך שלא הצליח לשלב את תאוריית העצמי הכוזב שלו עם מודל הנפש הפרוידיאני.
באופן דומה, בשנת 1981 טען , כי ההבחנה בין עצמי אמיתי לעצמי כוזב אינה הבחנה מושגית בלבד, כלומר, היא לא רק עניין של הגדרה תאורטית.
הוא טען שההבחנה בין עצמי אמיתי לעצמי כוזב לא יוצרת שתי "ישויות" או חלקים שונים בנפש, אלא מתארת צורה מסוימת של קיום עצמי, שמתבטאת באופן שונה בהתאם לנסיבות ההתפתחותיות והנפשיות של האדם.
הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו התייחס בצורה רחבה יותר למושג העצמי האמיתי, ותיאר אותו כמבנה שצריך להתפתח ולא כאלמנט שפשוט מחכה להיחשף.
הוא דחה את הרעיון של עצמי אמיתי כישות נתונה, ובמקום זאת שם דגש על תהליך מתמשך של יצירת עצמי.
עצמי הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 2024, שנכתב ובוים על ידי סיריט קהסאי הולוף, הופק על ידי פיקסאר והופץ על ידי אולפני וולט דיסני.
הסרט הקצר האחד עשר בסדרת ספארקשורטס, המשלב סטופ מושן עם הנפשה ממוחשבת, יצא ב-2 בפברואר 2024 בדיסני+.
הסרט מתמקד בבובת עץ שרוצה נואשות להשתלב, ומבקשת משאלה כושלת לכוכב, מה שמצית מסע של גילוי עצמי.
רצונה להשתלב עם בני גילה מוביל אותה לדרך מזיקה, ומאתגרת את נקודת המבט שלה הן לגבי מי שהיא והן לגבי המקום אליו היא שייכת.
ב-22 בדצמבר 2023, דווח כי סיריט קאהסאי הולוף תכתוב ותביים סרט קצר בסגנון סטופ מושן / הנפשה ממוחשבת בשם "עצמי".
בראיון מפברואר 2024, אמרה הולוף שהמחשבה על איך היא יכולה לחבל בעצמה היא שהניעה את הרעיון מאחורי הסרט הקצר, וציינה שנהנתה מהמילה "עצמי" ומלעקוב אחר רגשותיה.
לדברי הולוף, היו לה "כל כך הרבה רגעים כאלה שבהם הייתי מכינה את עצמי לכישלון.
כשאני באמת רוצה משהו - באמת, באמת רוצה משהו - זה בדרך כלל הזמן שבו אני מחבלת בעצמי הכי הרבה".
היא הצהירה שלסרטון יש "מישהו שבאמת, אבל באמת, רוצה להשתייך ולהיות כמו כולם.
אבל היא עושה את זה בצורה הכי גרועה שאפשר, שזה כמו לאבד את עצמך בתהליך של לעשות את זה.
ואתם יודעים, עד שהיא מבינה את זה, שזה אותו דבר כמוני, בכל פעם שאני מבינה שהגזמתי, זה קצת מאוחר מדי.
וגם אני צריכה לסבול את ההשלכות של הטעויות שלי.
ואלה, בערך, התחושות והרגשות שבאמת רציתי לעקוב אחריהם".
הולוף רצתה לספר סיפור על "הקשר של אדם עם עצמו ואיך הוא רואה את עצמו בעולם", והסבירה עוד "זה היה חלק מזה והחלק השני דיבר גם על חוויית ההגירה.
אנחנו לא אומרים באופן בוטה שהיא מהגרת בסרט, בעיקר בגלל שאין בו דיאלוגים, אבל כשמסתכלים על העיצוב שלה יש לה סימנים אפריקאים.
יש לה את הצלב, שתי האותות האחד עשר בצד העין, מה שאומר שהיא מאזור תיגראי באתיופיה.
יש לה גם שלושה סוגים של גילופים על הצוואר.