tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרדכי בנצור נזכר במסקנותיה של הוועדה כ"קצין המילואים ר", אשר הדיח לעדות שקר את אברי אלעד, שכונה בפי הוועדה "האדם השלישי" הוועדה קבעה כי היא נוטה לחשוב "שטפשותו ולא רשעותו הביאתהו לכך".
אף על פי שאסירי הפרשה נטרו לו טינה, הרי שלאחר מלחמת סיני נמנה עם אלו שדרשו להחליף קצינים מצריים שבויים תמורת אנשי החוליה.
אך הם לא נכללו במסגרת עסקת חילופי השבויים שלאחר מלחמת סיני ושוחררו רק בעסקת חילופי השבויים שנערכה לאחר מלחמת ששת הימים.
מרדכי בנצור מת בשנת 2003 והוא בן 81 שנים במותו.
הרב מרדכי בן ג'ו (בשפת המקור: Mardo Chee Bengio; ה'תקפ"ז, 1827– כ"ו בטבת ה'תרע"ז, 1917) היה מורה צדק, אב בית הדין ורבה של טנג'יר שבמרוקו במשך כ-60 שנים.
נולד בשנת ה'תקפ"ז (1827) בטנג'יר שבמרוקו לאורו ולרב יוסף בן ג'ו, צאצאו של הרב מרדכי בן ג'ו הראשון, שכיהן כמורה צדק בעיר.
בצעירותו למד אצל סבו, הרב משה בן ג'ו, וכשבגר נישא לשרה לארידו, ועמד בראשות ישיבה מקומית.
לאחר שהוסמך לרבנות על ידי הרב יצחק בן וואליד, ולאחר פטירת סבו ואביו במגפת כולרה שהתחוללה בעיר בשנת 1855, נבחר באותה שנה לכהן כאב בית הדין וכרבה של טנג'יר.
במסגרת רבנותו התכתב עם חכמי מרוקו ואלג'יריה, כדוגמת רבי יצחק בן וואליד, רבי יוסף בן וואליד, רבי שמואל נהון, ורבי יוסף משאש.
בשנת 1863 אירח את משה מונטיפיורי בביתו, בעת שהאחרון ביקר במרוקו.
פעל לפתיחת בתי ספר ואגודות ציבוריות, והנהיג תיקונים בקהילה לפי צורך השעה ולאור ההלכה, כגון ביטול החרם של סבו על היוצאים מתחום העירוב בשבת ואיסור על חתונת מבוגרים עם צעירות.
נמנה עם מייסדי בית הספר הראשון של חברת כל ישראל חברים בטנג'יר בשנת 1862, ועם זאת, יחסו לחברת "כל ישראל חברים" היה מורכב.
הוא קיבל את פתיחת בתי הספר שלהם בטנג'יר וראה את היתרון בשילוב לימודי החול, כנאמר במכתבו למנהל בית הספר:
עם זאת, לא היסס להיאבק ואף להשבית את הלימודים לשבעה חודשים (בחודשים אפריל–נובמבר) בשנת 1887, על רקע החיסרון בלימודי הקודש בבתי הספר של כי"ח.
לאחר התכתבות ענפה בין רבי מרדכי להנהלת כי"ח סוכם כי יובאו מורים מתאימים שילמדו לימודי קודש.
אחד המורים החדשים כתב בעיתון "הצפירה":
בה' באלול 1880 ייסד בטנג'יר את בית הכנסת "עץ חיים", שהיה פעיל עד לשנת 1982, ומשנת 1994 פועל בו מוזיאון בשם "Fondation Lorin" .
מלבד ייסוד ועד הקהילה, בשנת 1912 ייסד בטנג'יר את אגודת "תורה וחיים".
הלך לעולמו בטנג'יר ב-20 בינואר 1917 (כ"ו בטבת ה'תרע"ז) ונקבר בבית הקברות היהודי המקומי.
על שמו הוקם מוסד ליתומים יהודים בטנג'יר, ובית הכנסת שייסד קיבל את שמו לאחר פטירתו.
לאחר פטירתו, התמנו שני תלמידיו להנהגת קהילת טנג'יר, רבי יהודה בן שימול שבלט בסמכותו ההלכתית, ורבי יהודה אזאנקוט שלימד והכשיר רבנים צעירים.
הנותר מדרשותיו, פסקי דינו ופיוטים שכתב רוכזו תחת ספר אחד:
שו"ת רבי מרדכי בן ג'ו - יצא לאור על ידי מכון מלכי רבנן, אשדוד תשע"ח.
מרדכי בניטה (נולד ב-6 בפברואר 1967, כ"ו בשבט ה'תשכ"ז) הוא תת-אלוף במילואים, המשמש הפרויקטור למכשול המזרחי במשרד הביטחון.
לפני כן שימש משנה למנכ"ל משרד הביטחון, מנכ"ל משרד ירושלים ומורשת, מנכ"ל משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה ומנכ"ל ישיבת עטרת ירושלים.
מרדכי בניטה נולד בכפר סירקין לוויקטור ורחל בניטה, זוג עולים ממרוקו.
הדריך בתנועת הנוער המחנות העולים.
התגייס לצה"ל ב-1986 לגדוד צבר, בשנים הראשונות של חטיבת גבעתי, ושימש בה כקצין קרבי.
סיים את שירותו הסדיר בצה"ל ב-1990. בשנים 2013–2018 שירת במילואים כמפקד גדוד בדרגת סגן-אלוף, ואף קיבל פרס משר הביטחון ועוד, על הגדוד עליו פיקד, כגדוד מצטיין לשנת 2016. באוגוסט 2025 הועלה לדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל חזר ללמוד בישיבת מרכז הרב, ישיבת מעלה אדומים ומכון מאיר אצל הרב יהושע צוקרמן.
קיבל תואר ראשון בחינוך ממכללת ירושלים ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת רייכמן.
בשנים 2006–2019 שימש כמנכ"ל ישיבת עטרת ירושלים ("עטרת כהנים") בראשות הרב שלמה אבינר.
בשנים 2017–2019 שימש חבר דירקטוריון ברשות לפיתוח ירושלים.
בשנים 2014–2019 שימש כדירקטור במכון מאיר, ונחשב למי ש"הבריא" את המכון ממצוקתו הכלכלית.
בשנת 2019 מונה למנכ"ל משרד ירושלים ומורשת וכיהן בתפקיד זה עד 14 ביוני 2020, אז מונה למנכ"ל משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה, בשני המשרדים תחת השר זאב אלקין, ובהמשך תחת השר יואב גלנט.
הוא שימש בתפקיד עד סגירת המשרד ביולי 2021, עם כינון ממשלת ישראל ה-36.
בשנת 2023 מונה למשנה מנכ"ל משרד הביטחון.
חבר פעיל בתנועת הליכוד ופקד לתנועה אלפי פקודי ימין.
התמודד לרשימת הליכוד לכנסת העשרים ואחת, כנציג מחוז ירושלים.
במסגרת פעילותו ניהל את קמפיין "זזים ימינה" לעידוד הצבעה לימין בבחירות לכנסת העשרים ואחת.
הוא מהפעילים הוותיקים של ההתיישבות היהודית במזרח ירושלים.
בינואר 2026 מונה לפרויקטור למכשול המזרחי במשרד הביטחון.
בניטה היה במשך שנים רבות צלם מקצועי, ואף פרסם מספר ספרים בתחום.
כמו כן תרגם הגדה של פסח מערבית מרוקאית לעברית והיה שותף בכתיבה של מספר ספרי ילדים.
נשוי לרחל לבית בראון, ואב לשמונה.
מתגורר בשכונת מעלה הזיתים בירושלים.
מרדכי ברוך קרבאליו (או קאראווליו; סביבות 1705 – 21 בדצמבר 1784, ח' בטבת ה'תקמ"ה) היה רב, מחבר תורני וסוחר מיהדות תוניסיה.
רבה הראשי השני של קהילת יוצאי ליבורנו בתוניסיה.
נולד בתוניס בסביבות 1705. לצד עיסוקו התורני הוא היה גם סוחר עשיר, אך בסוף ימיו איבד את עושרו.
למד תורה מהרב יצחק לומברוזו, ועם פטירת רבו בשנת 1752, ירש את מקומו כרב הראשי של קהילת יוצאי ליבורנו בתוניסיה.
הוא נהג ללמוד עם בנו, יצחק, מידי שבת בפירוש המזרחי על התורה, ולאחר מכן היה כותב את החידושים שעלו בלימודם.
הוא שכל את בנו שנפטר בשנת ה'תקי"ט בגיל עשרים ושמונה, והותיר אחריו בן ובת.
את החידושים הדפיס לזכרו בשם "ספר הזכרונות וחיי יצחק", הכולל חידושים על פירוש המזרחי, חידושים על הש"ס והספדים.
בח' בטבת ה'תקמ"ה מת במגפה.
את מקומו ברבנות הקהילה ירש חתנו יצחק אלחאייק.
אחד מצאצאיו הוא ז'ול קארוואלו מהנדס רכבות וממייסדי כל ישראל חברים.
מרדכי בעהם (31 במאי 1915 – 18 באוקטובר 1987) היה עורך דין ומשפטן ישראלי ששימש כיועץ משפטי לממשלת המנדט ונודע כמנסח הטיוטה הראשונה של מגילת העצמאות.
מרדכי בעהם נולד בחרקוב שבאוקראינה, בן ליהודה בעהם ומרים לבית בראודה, אחיינו של הרופא אריה בעהם.
אביו היה עורך דין ושופט, שלימים מילא תפקיד בכיר במועצה המשפטית של המוסדות הלאומיים.
בילדותו נדד עם הוריו לברלין וב-1925 עלו לארץ ישראל.
בעהם למד בגימנסיה העברית רחביה ולאחר מכן בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
בגיל 17 סיים את לימודיו ועבר לבריטניה, שם למד משפטים באוניברסיטת לונדון.
עם שובו לארץ ישראל במחצית שנות ה-30, הצטרף לשירות המשפטי של ממשלת המנדט, שם עבד בשנים הבאות.
בשנות ה-40 ניהל משרד עורכי דין יחד עם אביו, ששכן ברחוב גרוזנברג 6 בתל אביב.
הבית בו פעל משרדם נקרא "בית בעהם".
יהודה בעהם נפטר ב-1954 אך המשרד המשיך לפעול, לכל הפחות עד 1966.
לקראת הכרזת העצמאות הטיל שר המשפטים של מנהלת העם, פליקס רוזנבליט (פנחס רוזן), על בעהם את מלאכת ניסוח הטיוטה של מגילת העצמאות, ובעהם נצטווה להסתיר את משימתו.
לכך קדמו שלוש טיוטות נוספות שנכתבו על ידי ליאו כהן, זלמן שזר והרש לאוטרפאכט.
ב-24 באפריל 1948, חשף בעהם את סודו בארוחה משפחתית, ובעקבות עצת המשפחה, הלך לביתו שכנו הרב שלום צבי (הארי) דוידוביץ.
דוידוביץ היה רב קונסרבטיבי אמריקאי, לשעבר רב צבאי בצבא האמריקאי ודוקטור למדעי הרוח.
בהשראתו ובהשראת הכרזת העצמאות של ארצות הברית, כתב בעהם את הטיוטה הראשונה באנגלית, שמכונה "טיוטת הפסוקים".
טיוטה זו היא בעלת אוריינטציה דתית: אחד הביטויים הבולטים במסמך הוא הביטוי "צור ישראל", אשר נותר גם בנוסח הסופי של ההכרזה.
בהמשך, הוסיף לה בעהם נימוקים היסטוריים, פוליטיים ומוסריים, ותרגם אותה לעברית, כשעליה הכיתוב "סודי".
בתזכורת שצירף בעהם לטיוטה, ציין כך:
חשיבותה ההיסטורית של טיוטת בעהם
לטיוטה שחיבר בעהם חשיבות באופן בו בחר לתאר את השתלשלות העניינים שהביאה להכרזה על הקמת המדינה ולנטילת הריבונות של הממשלה הזמנית על ארץ ישראל.
בעהם הוא שקיבל את ההחלטה הראשונית כיצד לשרטט את הנרטיב היהודי והציוני, היכן לקבוע את ראשיתו ואילו אירועים לציין במהלכו.
נרטיב זה נשמר, גם אם באופן חלקי, בטיוטות הבאות של המגילה.
מעבר להצגת ההחלטות הבין-לאומיות והמדיניות (הצהרת בלפור והחלטת האו"ם על תוכנית החלוקה) כמניע וכצידוק להכרזה על הקמת המדינה, אלא הציב אותן בתוך הקשר היסטורי ומוסרי:
המאבק על הטיוטה לאחר פטירתו
במשך שנים ארוכות כמעט שלא נודע ברבים פועלו של בעהם בכתיבת הטיוטה.
במלחמת המפרץ הטיוטה כמעט שהושמדה בעקבות נפילת טיל סקאד בסמוך לבית משפחת בעהם.
ב-2002 פורסמה עבודתו של פרופ' יורם שחר, בה נחשפה הטיוטה לציבור.
ב-2015 העמידו יורשיו של מרדכי בעהם את מסמכי הטיוטה למכירה פומבית, אולם בית המשפט המחוזי בירושלים אסר על כך בצו ארעי, על פי תביעת המדינה.
בהמשך, דחה בית המשפט את התביעה.
בעקבות ערעור המדינה לבית המשפט העליון, זה פסק כי הטיוטה אסורה במכירה ועליה לעבור לארכיון המדינה, בטענה כי בעהם היה עובד ציבור בעת כתיבתה.
ב-2022 יצא לאור ספרו של פרופ' יורם שחר, "כבוד, חירות ועמל-ישרים", העוסק בגלגוליה השונים של מגילת העצמאות ומקדיש חלק נרחב לעיסוק בטיוטת בעהם.
בעהם נישא ב-1942 להלי לבית זק"ש והיה נשוי לה עד פטירתו.
נולדו להם שני בנים, דניאל ורפאל.
נפטר בגיל 72 ונטמן בבית העלמין בסביון.
מרדכי בן אבשלום היה משורר מיהודי ההרים ולוחם קווקזי בודד, שניהל אורח חיים פרטיזני.
הוא חיבר שירה ושירים שנושאיהם כללו אחווה, שוויון, צדק, אהבה, שלום ומרד נגד הסדר הקיים.
מרדכי בן אבשלום כתב את שיריו ושיריו באלפבית העברי, בשפות ג'והורי ואזרית.
מרדכי בן אבשלום נולד בדרבנט, האימפריה הרוסית, בסביבות שנת 1860. מגיל צעיר כתב שירים שבהם קרא לשלום ולאחווה.
הוא היה מן המשוררים הראשונים שיצירתם התאפיינה במחאה חברתית נגד הסדר הקיים.
שיריו לא השתמרו בכתב, אך נרשמו מזיכרונם של תושבי דרבנט והועברו מדור לדור בידי סופרים ומשוררים ידועים מיהודי ההרים.
מרדכי בן אבשלום גדל להיות אדם גבוה וחזק במיוחד; גובהו עלה על שני מטרים.
הוא הגן על האינטרסים של בני המעמד העובד מפני שרירות לבם של העשירים.
כמו כן נהג לקחת מהם כסף ומזון בכוח ולהעבירם לבית כנסת לצורך חלוקה לעניים ביותר.
הוא נשלח שוב ושוב לעבודת פרך בסיביר.
במהלך בריחותיו מן הכלא חי כלוחם קווקזי בודד ואימץ אורח חיים פרטיזני.
לאחר תקופת עבודת הפרך הראשונה, שנגזרה עליו בעקבות רצח ז'נדרם שניסה לאנוס אלמנה בודדה, דבק בו הכינוי „סיביר".
בשנת 1904 השתתף מרדכי בן אבשלום במלחמת רוסיה–יפן, ובמהלכה עוטר ב"עיטור גיאורגיוס הקדוש הצבאי" על גבורתו.
בשנת 1925 נהרג לאחר שאויב הרעיל אותו במהלך אירוע חגיגי.
מאז 2012 נלמדת שירתו של מרדכי בן אבשלום במסגרת שיעורי ספרות לאומית בכיתות ח' בבתי ספר תיכוניים כלליים של קומיקים בדגסטן ובצ'צ'ניה.
• עיטור גיאורגיוס הקדוש הצבאי
מרדכי ברנשטיין (15 במאי 1893, כ"ט באייר ה'תרנ"ג – 28 במרץ 1983, י"ד בניסן ה'תשמ"ג) היה סופר, מחזאי, מו"ל ואיש ציבור ביישוב ובתקופת המדינה.
ברנשטיין נולד ברוסיה (באזור אוקראינה של ימינו) בשנת 1893. ב-1911 עלה לארץ ישראל ולמד בגימנסיה "הרצליה" בתל אביב.
עם תום לימודיו עבד שנה בחקלאות, ואז גורש על ידי העות'מאנים והגיע לארצות הברית.
שם למד באוניברסיטת קולומביה, ניהל בית ספר עברי, ובהמשך היה למנהל הוצאת הספרים "קדימה".
כעבור שנתיים וחצי התנדב לגדוד העברי, ובשנת 1918 שב איתו לארץ.
בארץ שימש ברנשטיין כמזכיר גימנסיה הרצליה.
עם העברתה של הוצאת דביר לארץ ישראל, מינה אותו ביאליק לנהל אותה, וברנשטיין היה מנהלה במשך שנים רבות, עד פרישתו לגמלאות.
הוא כתב טרילוגיה על החיים בארץ, וחיבר כשלושה-עשר מחזות, שאף תורגמו לשפות אחרות.
היה איש ציבור רב פעלים: שימש בהתנדבות כנשיא "התאחדות הוצאות הספרים בישראל", יו"ר הוצאת "יחדיו", חבר דירקטוריון נייר חדרה ועוד.
ברנשטיין היה ממייסדי רמת גן (אז עיר-גנים) כחלק מקבוצת ה'קנדים'.
בצוואתו הקדיש את כספו לקרן לעידוד יוצרים צעירים בתחומי הספרות השירה והמחזאות.
האגודה להענקת פרסים על שמו היא שאחראית על הענקת פרס ברנשטיין.
כיהן כרמטכ"ל העשירי (1974–1978), חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל מטעם מפלגת העבודה.
מרדכי גור נולד בירושלים למשה ולטובה גורבן, כמרדכי גורבן.
בגיל 13 הצטרף לשורות ההגנה, בה מילא תפקידים שונים ובהם מפקד גדנ"ע.
כמפקד בהגנה פיקד גור בתקופת הסזון על תקיפה אלימה של אנשי הגנה במשה בר כוכבא (בריל).
גור התנדב לפלמ"ח, עבר הכשרה כלוחם וכמפקד כיתה.
הוא לחם במלחמת העצמאות, תחילה כמפקד יחידת ג'יפים בגדוד הפשיטה התשיעי, ובמהלכה מונה למפקד מחלקה בגדוד התשיעי של חטיבת הנגב.
בשנתיים שלאחר תום המלחמה שירת בנח"ל.
למד מדעי הרוח והמזרח באוניברסיטה העברית בירושלים במקביל להמשך שירותו.
התנדב לצנחנים ושירת כמפקד פלוגה (מ"פ) תחת פיקודו של אריאל שרון, ופיקד עליה בין היתר במבצע חץ שחור ובפעולת התגמול בחאן יונס (1955), בה נפצע וזכה לציון לשבח מטעם הרמטכ"ל משה דיין, שהומר אחר כך לעיטור העוז.
לאחר מכן מונה למפקד גדוד הנח"ל המוצנח, ובתפקיד זה השתתף במבצע שומרון ולאחר מכן במבצע קדש, שבו לחם בקרב המיתלה, וב-2 בנובמבר צנח בראש גדודו בא-טור.
ב-1957 התמנה לסגן מפקד יחידות הצנחנים.
לאחר כשנה יצא ללימודים באקול מיליטר, בית-הספר הגבוה למלחמה בפריז.
בשובו לישראל, לאחר מספר חודשים בתפקיד הדרכה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה קיבל בדצמבר 1960 את הפיקוד על חטיבת גולני (1960–1963).
במסגרת תפקידו זה פיקד על פעולת התגמול בנוקייב.
לאחר ששימש כראש מחלקת מבצעים באגף המטה ומונה במקביל לתפקידו כמפקד המכללה לפיקוד ולמטה (החל מ-1965), מונה למפקד חטיבה 55, חטיבת מילואים של הצנחנים (1966), בראשה יצא למלחמת ששת הימים.
החטיבה, שהייתה אמורה להשתתף בקרבות בחצי האי סיני, הוסטה לירושלים ולאחר שרשרת של קרבות קשים, ביניהם אלה שבבית הספר לשוטרים ובגבעת התחמושת, כבשה את ירושלים המזרחית ובכללה את הכותל המערבי והר הבית.
כשש שנים לפני הפריצה לעיר העתיקה 'ניבא' מוטה גור בנוכחות הרב גורן כי הוא יהיה הראשון לפרוץ אל העיר והרב גורן עמו.
הוראתו של גור בכניסה לחומות העיר העתיקה, דרך שער האריות, "סע בן צור, סע!" כמו גם הכרזתו הנרגשת בסוף הקרב כי "הר הבית בידינו" נחרתו בזיכרון הקולקטיבי הישראלי של מלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה נסע למשכן האומות המאוחדות והשתתף במאמץ ההסברתי של ישראל בארגון.
ב־6 באוגוסט 1967 מונה למפקד כוחות צה"ל ברצועת עזה ובצפון סיני.
במהלך כהונתו בתפקיד קודם לתת־אלוף, עם הנהגת הדרגה ביולי 1968. גור היה מפקד אוגדה (עוצבת עמוד האש) בעת שמונה לאלוף פיקוד הצפון ב-23 בדצמבר 1969. תקופת כהונתו (הראשונה) בפיקוד הצפון התאפיינה בחדירות מחבלים מגבולות לבנון וסוריה ואף בפעילות של צבא סוריה הסדיר.
צה"ל הגיב על כך בפריצה לסוריה ולפתחלנד ובהיאחזות בהר דב.
בין המבצעים עליהם פיקד היו מבצע קלחת 2 ומבצע ארגז, בתפקידו הבא היה נספח צה"ל בשגרירות ישראל בוושינגטון (אוגוסט 1972–דצמבר 1973).
שם היה שותף לדיונים הדיפלומטיים הקדחתניים מול הממשל האמריקני בזמן מלחמת יום הכיפורים, במהלך הדיונים נגרמה תקרית דיפלומטית בינו לבין מחלקת ההגנה ואת המשך הדיונים ניהל במקומו ישעיהו ברקת, הנספח האווירי.
בינואר 1974 מונה לקדנציה נוספת כאלוף פיקוד הצפון, בין היתר בעת הפיגוע בקריית שמונה.
בתפקידו זה פיקד גור על כיבוש פסגת שיא החרמון.
באפריל, בעקבות פרישתו של רב-אלוף דוד אלעזר לאחר פרסום דו"ח הביניים של ועדת אגרנט, מונה מוטה גור במקומו לרמטכ"ל (אפריל 1974 – אפריל 1978).
זאת הפעם הראשונה בתולדות צה"ל שראש הממשלה לא ענד לרמטכ"ל החדש את הדרגות אלא דדו הגיע לביתו וענד לו את הדרגות.
בתקופת כהונתו נדרש צה"ל להתמודד עם מספר פיגועי מיקוח ובהם הפיגוע במלון סבוי, הפיגוע במעלות, מבצע יונתן בו שוחררו מאנטבה חטופי טיסת אייר פראנס.
בעקבות פיגוע כביש החוף יצא צה"ל בפיקוד גור למבצע ליטני.
יומיים לפני ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל הזהיר גור את ראש הממשלה מנחם בגין מפני כוונותיו התוקפניות של סאדאת.
בעקבות אזהרתו המוטעית ספג הרמטכ"ל מוטה גור נזיפה רועמת ופומבית מפיו של שר הביטחון עזר ויצמן.
שנים לאחר מותו, נשמעה ביקורת על תפקודו במלחמת ששת הימים ולאחריה, הן מפי חייליו והן מפי חיילי חטיבות אחרות שלחמו בסביבות ירושלים.
בפרט נאמר כי התעקשותו על כיבוש העיר העתיקה דווקא על ידי חטיבת הצנחנים שתחת פיקודו נבעה משיקולי יוקרה ולא משיקולים צבאיים, וכי לאחר המלחמה דאג להאדיר את חלקו בכיבוש העיר על חשבון אחרים.
לאחר שהשתחרר מצה"ל בתום כהונה בת ארבע שנים כרמטכ"ל, פנה גור לחיים האזרחיים.
ב-1979 למד במכללה למנהל עסקים בהרווארד, ולאחר שובו לישראל שימש כמנכ"ל כור מכניקה עד 1984.
התבטאות מפורסמת שלו, אירעה בזמן שנאם במערכת הבחירות לכנסת העשירית, בהטיחו בקבוצה של תומכי "הליכוד" שהפריעו לו לנאום: "נדפוק אתכם כמו שדפקנו את הערבים, וכמו שלהם לא עזרו הצעקות - ודפקנו אותם, גם לכם לא יעזרו הצעקות - ונדפוק אתכם".
בשנת 1981 נבחר גור לכנסת העשירית מטעם המערך וכיהן עד למותו ב-1995. במקביל החזיק בכפל תפקידים (שהיה מותר אז לפי חוק) כששימש כיו"ר מועצת המנהלים של כור מכניקה.
כחבר ועדת החוץ והביטחון הזהיר בפברואר 1982, בעת ההכנות למבצע "שלום הגליל", ממהלך שיוביל למלחמה מיותרת.
לאחר הבחירות לכנסת האחת עשרה מונה לשר הבריאות בממשלה שקמה.
ב-1986, לאחר הרוטציה בממשלה, החליט שלא להצטרף לממשלה בראשות יצחק שמיר, שבו הטיח ביקורת קשה על פרשת קו 300. כן ביקר את המדיניות הכלכלית של משה נסים וטען שיש בה ניסיון לליברליזציה מעבר למה שהמשק מסוגל.
עם זאת, המשיך לכהן כחבר הכנסת, בוועדת החוץ והביטחון ובמקביל התמנה ליושב ראש מועצת המנהלים של סולל בונה.
באפריל 1988 הצטרף כשר בלי תיק לממשלת האחדות הלאומית, עד 1990.
בבחירות המקדימות לראשות מפלגת העבודה ב-1992, נמנע מהתמודדות מאחר שאובחן כבר כחולה בסרטן, ותמך ברבין.
הוא הוצב במקום ה-34 ברשימת מפלגת העבודה בבחירות לכנסת ה-13. בממשלת רבין השנייה שימש כסגן שר הביטחון (1992–1995).
שר הביטחון וראש הממשלה רבין הותיר בידו את האחריות על המשק לשעת חירום, על הקשר עם המתנחלים ועל ייצוג מערכת הביטחון בכנסת.
על תפקידו זה שיבח אותו רבין, לאחר מותו: .
גור נישא לריטה מזור, בתו של ד"ר יהושע מזור.
לאחר שאובחן כחולה בסרטן סופני התאבד ביריית אקדח ב-16 ביולי 1995 בחצר ביתו שבשכונת אפקה, בגיל 65. גור הובא למנוחות בלוויה צבאית בבית העלמין הצבאי קריית שאול בתל אביב.
בית הספר התיכוני "עירוני ג'", וגם רחוב בעיר מודיעין-מכבים-רעות, נקרא על שמו.
רחוב "משמרת" בו התגורר בשכונת אפקה שבתל אביב, נקרא על שמו.
רחובות ומוסדות ציבור ביישובים שונים בארץ נקראו על שמו.
כפר הנופש לחיילים של האגודה למען החייל באשקלון נקרא על שמו.
גשרים ליד כרמיאל וליד קריית אתא נקראים על שמו.
רחוב בעיר נתניה נקרא על שמו.
בעיקר כתב ותיאר את אשר עבר עליו ביחידות הצבא החל מפלוגת הצנחנים וכלה בשירותו כרמטכ"ל.
הוא אף כתב סדרה של ספרי ילדים כדי להנחיל להם את המורשת הביטחונית שבה האמין.
"הר הבית בידינו" – על לחימת חטיבת הצנחנים בירושלים במלחמת ששת הימים, הוצאת משרד הביטחון, 1973.
"ראש המטה הכללי" – מתאר את תקופת כהונתו כרמטכ"ל, הוצאת משרד הביטחון, 1998.
סדרת ספרי "עזית הכלבה הצנחנית" – ספרי ילדים המתארים את עלילותיה של כלבה עזת נפש בפעולות שונות מקהיר ועד אנטבה.
ספר זה עובד לסרט הרפתקאות באותו שם, "עזית הכלבה הצנחנית (סרט)", בתסריט משותף של גור עם במאי הסרט, בועז דוידזון.
הרב מרדכי חיים גרינברג (נולד בי"ז בכסלו ה'תש"ג, 1942) הוא רב ציוני-דתי ישראלי, נשיא ישיבת כרם ביבנה שבראשה כיהן עד שנת ה'תשע"ז (2017) וחבר בארגון רבני תורת הארץ הטובה.
נולד בארץ ישראל ליחיאל ולמלכה גרינברג.
דודו הוא הרב אפרים סוקולובר, רבה הראשון של רעננה.
למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב ולאחר מכן בישיבת כרם ביבנה.
שירת בנח"ל ולחם במלחמת ששת הימים.
החל משנת ה'תשכ"ח (1968) חזר ל"כרם ביבנה" והחל ללמד במספר תפקידים.
בשנת ה'תשנ"ד (1994) החל לכהן כראש ישיבת כרם ביבנה, במקום הרב חיים יעקב גולדוויכט.
באלול ה'תשע"ו הודיע על פרישתו המתוכננת מראשות הישיבה.
והחל מתשע"ז הוא מכהן בנשיאותה.
בחשוון תשפ"ב עבר לשדרות לתקופה של שנה והעביר שיעורים בישיבות בעיר וביישובים הסמוכים.
מלבד פעילותו בישיבה, מלמד במשך ארבעה עשורים בכולל ארץ חמדה.
כמו כן, בשנים האחרונות מוסר שיעורים קבועים בישיבת בית אל וישיבת אור עציון.
לימד במדרשה לבנות באוניברסיטת בר-אילן, ובכוללים למבוגרים, בהם כולל לרבנות בישיבת ההסדר במעלה אדומים.
שימש כחבר בוועדת השיפוט במיזם 'קנה לך חבר' – תחרות החיבורים התורניים לבני הציונות הדתית של מפעל הפיס.
נשוי לבלהה, בתו של הרב אברהם צוקרמן, ששימש כראש ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה וראש מרכז ישיבות בני עקיבא.
אב לשמונה, אחד מבניו, הרב אפרים גרינברג, מלמד בישיבה התיכונית דרכי נועם שבפתח תקווה ואף עיצב כמה מספריו.
בן נוסף, יחיאל, הקים את תזמורת שלהבת, ולאחר מכן את תזמורת "להבה".
חתנו הוא הרב מנשה פניאל בעל חברת פניאל נדל"ן.
חיבר ספר על פירושיו של הגר"א על הלכות שבת ומאמרים רבים בנושאי מחשבת ישראל ואמונה.
כרם לשלמה – מאמרים על פרשיות השבוע והמועדים, לזכר אחיו שלמה, תשס"ו
יהא שמיה רבה מברך – במלאת 60 שנה להקמת מדינת ישראל ו-55 שנה לייסוד ישיבת כרם ביבנה, תשס"ח
אתה בחרתנו: למה דווקא אותנו?
סגולת ישראל וארצו, כיפת ברזל ושטחים פתוחים – חוברות לעילוי נשמת שלושת הנערים החטופים וחללי מבצע צוק איתן, תשע"ד
מדרכי הכרם – מאמרים על מועדי השנה, תורת ישראל, עם ישראל וארץ ישראל, תשע"ה (שלושה כרכים)
יום הכיפורים – יום חתונתו – תשע"ו
מדרכי הפרשה – מאמרים על פרשיות השבוע.
בשנת תשע"ו זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית על סדרת "מדרכי הכרם".
מרדכי גומפל (1912 - 7 ביוני 2009) היה צייר ופסל ישראלי יליד גרמניה.
מרדכי גומפל נולד בשנת 1912 בלמגו שבגרמניה.
את הכשרתו קיבל בפרנקפורט מהצייר היהודי הרמן ליסמן .
במהלך תקופה זו זכה במלגה מקרן רוטשילד.
בשנת 1937 הצטרף להכשרה חקלאית בדנמרק במסגרת תנועת החלוץ, ושנה לאחר מכן עלה לארץ ישראל, והצטרף כחבר לקיבוץ שדה נחום.
במקביל לעבודתו בקיבוץ כגנן, רועה צאן ורפתן, המשיך ליצור, ויצר קשרי חברות עם הצייר חיים אתר, מייסד המשכן לאמנות עין חרוד.
בין השנים 1939–1945 השלים גומפל את הכשרתו כאמן אצל יצחק דנציגר ועסק בעיקר בפיסול באבן.
בעקבותיו של דנציגר אימץ גומפל מוטיבים ארכאיים שהיוו באותן שנים מקור השראה ליצירתו הפיסולית.
בחוגו של דנציגר התיידד והושפע מהאמנים יוצאי גרמניה שלום סבא ורודי להמן, ומהפסל והסופר בנימין תמוז.
בשנת 1949 עזב את הקיבוץ בעקבות נישואיו לרעייתו הראשונה, מרים (נולדה 1926), שהייתה שותפה לעבודתו בפסיפס, ופנה לפעילות חינוכית.
החל מ-1953 החל לעסוק במוזאיקות, לאחר שעבר הכשרה בנושא באיטליה, ויצר קירות פסיפס במספר מקומות ברחבי הארץ.
כן יצר מספר יצירות קיר במוסדות ישראליים בלונדון ובפריז.
בנוסף לפיסול ולמוזאיקות, יצר בטכניקות אמנות נוספות: חיתוכי עץ, קולאז'ים, יציקות ואקום ותבליטים.
כמו כן, עיצב מדליות, בעיקר בהזמנת החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות.
בשנת 2002 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית של יצירות מרדכי גומפל בבית האמנים בירושלים, באצירתם של גליה בר אור וירגן שפלר.
באביב 2005 הציג עבודות חדשות בטכניקת הקולאז' בגלריה טל-אסתר בתל אביב.
גומפל התגורר ארבעים שנה במבשרת ציון והכיר שם את תרבות יהודי כורדיסטן.
הדבר התבטא במספר יצירות שלו.
גומפל נקבר בחלקה הכורדית בהר המנוחות בירושלים.
יצירות קיר ויצירות במרחב הציבורי בארץ (רשימה חלקית)
על הקיר החיצוני של בית הפועלים ברחוב החלוץ בחיפה, ישנה יצירה פיסולית מברזל של גומפל.
בשני צידי מנהרת הולכי הרגל ברחוב הרצל בחיפה, שעוברת מתחת לרחוב בלפור, ישנם פסיפסים שנוצרו בידי גומפל ורעייתו מרים.
בכניסה אחת מתוארת עקדת יצחק, ובכניסה השנייה מתוארת ירידת אברהם למצרים בעקבות הרעב בארץ כנען.
תמונת סגרפיטו הרועה והצאן (קישור חיצוני), המכון הלאומי לחקר הבנייה, קריית הטכניון, חיפה.
יד זיכרון לברוך (בוריה) גורביץ, תבליט אבן, בית העלמין, קיבוץ אפיקים (1953).
סגרפיטו מוזאיקה תנובת הארץ (קישור חיצוני), ממגורות דגון, חיפה (1955)
סגפריטו ואספת דגנת (קישור חיצוני), ממגורות דגון, דרך העצמאות 73, חיפה (1955).
סגפריטו אישה בצילו של עץ (קישור חיצוני), המשכן לאמנות עין חרוד מאוחד (1957–1959).
ויטראז' שבטי ישראל ושבעת המינים (קישור חיצוני), חדר האוכל, עין חרוד איחוד, גומפל מרדכי (1958–1964).
סגרפיטו תנובת הארץ ושבעת המינים (קישור חיצוני), חדר האוכל בתחנת הכוח, חוף שמן, חיפה (1961).
סגפריטו אנדרטת והקימותי להם מטע לשֵׁם (קישור חיצוני), גן השיירה, כצנלסון ואוסישקין, קריית מוצקין (1961)
סגרפיטו הנפחים (קישור חיצוני), סולתם, מבנה המנהלה לשעבר, יקנעם (1962–1965).
קיר מוזאיקה בכניסה לחולון (1964).
רצפת פסיפס, גלגל המזלות | מצפה הכוכבים, המרי 66, גבעתיים (1966).
קיר מוזאיקה, בית פרומין (בניין הכנסת הישן), ירושלים (1967–1968).
חלונות ויטראז', אדם ועמלו (קישור חיצוני), בית העם, כפר שמואל (1968).
מרדכי גֶלְדְמן (16 באפריל 1946 – 8 באוקטובר 2021) היה משורר, פסיכולוג, צייר, פסל, מבקר ספרות ואמנות ישראלי, חתן פרס ביאליק למפעל חיים בשירה לשנת תש"ע-2010.
גלדמן נולד במינכן שבגרמניה להורים ניצולי השואה מפולין.
עלה לישראל יחד עם הוריו ב-1949, ומאז התגורר בתל אביב.
גלדמן למד פסיכולוגיה וספרות כללית לתואר ראשון ופסיכולוגיה קלינית לתואר שני באוניברסיטת בר-אילן, אך לא סיים התמחות בתחום.
עבד כשש שנים כפסיכותרפיסט במכון רודי לפסיכותרפיה, הקים יחידה למיון מנהלים ב"פילת" ושימש כפסיכולוג במרכז ההערכה לקצונה בכירה של מערך מדעי ההתנהגות בצה"ל.
עסק בפסיכותרפיה בגישות פסיכואנליטיות בקליניקה פרטית.
שירתו של גלדמן מתאפיינת בחיבור בין שפה גבוהה ועשירה לשפה נמוכה ואפילו סלנגית, ובחקירה פילוסופית ופסיכולוגית של נושאים קיומיים.
בשירתו יש קולות רבים - ליריים, אינטלקטואליים, רליגיוזיים, מדיטאטיוויים, ארוטיים, חושניים, ציוריים ועוד.
תודעה מפוכחת מחברת בין כל צדדי הנפש האלה.
ספרו הראשון "זמן הים וזמן היבשה" ראה אור ב-1970 וזכה לשבחים מפי המבקרים.
שירתו המאוחרת של גלדמן נתונה להשפעת אסתטיקה זן בודהיסטית, ונובעת לא פעם מרוח מדיטטיבית הנרכשת בסדנאות ויפאסנה.
בשנים האחרונות גם צייר הייגות רבות - ציורים במסורת הזן שמשובץ בהם הייקו.
בשנות ה-70 כתב גלדמן על אהבת גברים והיה מהבודדים, כמו גם יותם ראובני, שכתב שירה הומוסקסואלית.
גלדמן (לפי אלי הירש, 2013) הוא "המשורר המרכזי הראשון שהכניס תכנים הומואים גלויים לשיריו.".
ספריו של גלדמן זיכו אותו במספר פרסים ספרותיים: פרס חומסקי לשירה ב-1983, פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ב-1996, פרס ברנר ב-1997, פרס עמיחי ב-2005 ופרס ביאליק למפעל חיים בשירה ב-2010.
שיריו תורגמו לשפות רבות והוא נכלל באנתולוגיות רבות של שירה ישראלית בשפות שונות.
ב-2011 נכלל באלמנך המופיע במונגוליה (ed.
Hadda Sendoo) עם הנודעים והטובים במשוררי העולם כתומאס טראנסטרמר, שיימוס הייני וויסלבה שימבורסקה.
מאז השתתף מדי שנה באלמנך הזה.
גלדמן ייצג את ישראל בביאנלה לשירה בליאז' – בלגיה ב-1995, וב"עונת התרבות הישראלית בצרפת" ב-1998. ב-2011 השתתף בפסטיבל השירה השני של טוקיו, במימון משרד החוץ הישראלי.
ב-2019 השתתף בפסטיבל שירה בינלאומי מרכזי "lifft",שכלל משוררים נודעים מאסיה ואירופה, שהתקיים בבקו, אזרבייג'ן.
באוקטובר 2016 התקיימה בבית פסואה שבליסבון השקה לתרגום של ספר שיריו 'תורת הייחוד' לפורטוגלית על ידי ז'ואאו פאולו אסטוואס דה סילבה.
בהשקה נשא דברים צביקה ניר יו"ר אגודת הסופרים העבריים ונכחה שגרירת ישראל בפורטוגל ציפורה רימון.
ביולי 2017 ערכו אגודת הסופרים העבריים ותיאטרון יפו מחווה לשירתו של גלדמן.
נשאו דברים דוד וינפלד, אביחי קמחי וצבי ניר.
שוחח עם המשורר גלעד מאירי.
הגישו מיצגים: סיגל אשל, דני כץ, גבי אלדור.
בנוסף גלדמן היה מסאי ופרסם מאמרים רבים בעיתונות ובמגזינים ושישה ספרי מחקר ועיון על נושאים פסיכואנליטיים, אמנותיים ותאולוגיים.
עניינו המרכזי הוא בחקר הפסיכואנליטי של העצמי לאור התאוריות של היוגה והבודהיזם.
כן התמקד במגע הפרשני של הפסיכואנליזה בספרות.
בספר מאמריו על מחזות של שקספיר 'מראות וכפילים' הוא מצביע על רעיונות פסיכואנליטיים מטרימים המופיעים במחזותיו.
הוא כתב מאמרים נרחבים על המשוררים א.א.פו ואורי צבי גרינברג ועל האמנים ביאנקה אשל-גרשוני, עינן כהן ופסח סלבוסקי.
הנחה סדנאות לכתיבת שירה, ביניהן סדנאות לכתיבת הייקו, והרצאות על אמנות זן בודהיסטית.
הרצה באוניברסיטת בן-גוריון על פרשנות פסיכואנליטית לספרות ובמכון ון ליר (על שיקספיר כפסיכואנליטיקאי ועל הרוחני ביומיום).
מ־2013 ערך והנחה ליין של מיצגי שירה תחת הכותרת 'אורפאוס ביפו' בתיאטרון יפו העברי ערבי.
באירועים אלה מגישים מיצגים משוררים, שחקנים, אמני מיצג, רקדנים ומוזיקאים.
הערבים תועדו בקפידה על ידי הצלם גדי דגון.
בנוסף, הוא עסק באמנות פלסטית: שימש כמבקר אמנות במוסף לספרות של הארץ, עוסק בצילום, ציור וקדרות.
תערוכת יחיד מתצלומיו הוצגה ב-2014 בבית האמנים של תל אביב.
תערוכת יחיד מיצירותיו בחומר הוצגה בגלריה לעיצוב בחולון 'החווה' ב-2008. הציג ציורים, תצלומים ועבודות בחומר גם בתערוכות קבוצתיות.
אצר תערוכות יחיד (לפסח סלבוסקי, להלן ברמן, לנעמי בריקמן-סלבוסקי, לעינן כהן, לענת בנדורי) ותערוכות קבוצתיות.
בשנת 2011 ראתה אור אסופה מקיפה משירתו של גלדמן, בשני כרכים, 'הלכתי שנים לצדךָ' הכוללת שירים מכל שנות כתיבתו.
ב־2019 יצא לאור הכרך השלישי של האסופה.
גלדמן נפטר ב־8 באוקטובר 2021 בגיל 75, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
טקס הפרידה נערך בבית הסופר בתל־אביב.
'זמן הים וזמן היבשה' (הוצאת שוקן, 1970)
'חלון' (הקיבוץ המאוחד, סימן קריאה, 1980)
'עין' (הספריה החדשה לשירה, הקיבוץ המאוחד, סימן קריאה, 1993)
'זמן' פואמה ותחריטים של משה גרשוני (הראל מדפיסים, 1997)
'שירי האבל' בלוויית הדפסי משי של פסח סלבוסקי (הראל מדפיסים, 2000)
'שירי תמיר' (הקיבוץ המאוחד, 2007)
'הלכתי שנים לצדךָ', כרך א', כרך ב' (הקיבוץ המאוחד, מוסד ביאליק, 2011)
'הלכתי שנים לצדך',כרך ג'(הקיבוץ המאוחד, מוסד ביאליק, 2019)
'סהר על סירה'(מקבץ הייקו),(הוצאת 'ביטאון שירה', 2019)
'תמרים', ז'ואאו פאולו אסטבס דה- סילבה.
מפורטוגלית: מרדכי גלדמן עם המשורר.
'שכנים וסוטים אחרים' (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014)
'מראה אפלה' (הקיבוץ המאוחד, 1995)
'ספרות ופסיכואנליזה' (הקיבוץ המאוחד, 1998)
'העצמי האמיתי ועצמי-האמת' (הקיבוץ המאוחד, 2006)
'ויהי במראת הכסף' [פסליה וציוריה של ביאנקה אשל גרשוני] (הקיבוץ המאוחד, 2007)
'מראות וכפילים: שייקספיר כפסיכואנליטיקן' (קשב לשירה, 2019)
'נופי השרון' [ציוריה של הלן ברמן] (הוצאה עצמית, 2009)
'הציפור של אבא' [ציוריה של נעמי בריקמן] (הוצאה עצמית, 2012)
'מקור האור' [ספר-אמן ליצירתו של עינן כהן] (הוצאה עצמית, 2016)
'לשוב לתל אביב' 26 שירים בהלחנתו של רון וידברג.
שירה: עדי אבן-אור וטל אמיר, פסנתר: רויטל חכמוב, חליל: רמי טל.
וידברג זכה בפרס אנגל על היצירה הזאת ב-2005.
'שירי האבל' 4 שירים לפסנתר ואלט.
'ראי המים' - תוכנית של החלילנית אבי דה קוואנט.
שיריו של גלדמן הוקראו בהולנדית עם סרטי וידאו של סיגלית לנדאו.
שירה: קריסטינה פוקס, קלרינט: דוד קווקסליבר, אקורדיון: מריקה חרוטנהאוס, קריאה: הוב אוסטרהאוס ומרלן סטולץ.
הרב מרדכי גפני (נולד כמארק מרדכי ויניארז, בפיטסוויל, מסצ'וסטס ב-1960, ידוע גם כמארק גפני), הוא הוגה דעות, סופר ויזם-חברתי יהודי אמריקאי.
הנהיג את קהילת בית חדש בישראל עד שנת 2006 אז ברח לארצות הברית בעקבות הגשת תלונות נגדו בגין ניצול מיני של נשים בקהילה.
הרב גפני נולד בארצות הברית להורים אורתודוקסים שקיימו אורח-חיים חרדי.
לאחר שסיים את הישיבה התיכונית "אור התורה" (Manhattan Hebrew High School) בניו יורק, החל ללמוד לקראת סמיכה לרבנות בישיבה יוניברסיטי ובמקביל ב"קווינס קולג'" לקראת תואר ראשון בפילוסופיה.
הרב גפני קיבל הסמכה מכמה מקורות ומחזיק בתעודת "כושר" לכהן כרב מהרבנות הראשית לישראל.
כמו כן קיבל הסמכה מהמוסדות "אור תורה" של הרב שלמה ריסקין, אך ראה עצמו מתרחק מדרכו והחזיר לריסקין את ההסמכה בטענה שאינו רואה עצמו קשור או מחובר לדרכו הרוחנית.
הרב גפני מחזיק אף בתואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת אוקספורד.
כבר במהלך לימודיו לקראת הסמכה, ערער על חלק מן המוסכמות ביהדות האורתודוקסית ופנה לכיוונים המוגדרים על ידיו כ"פוסט אורתודוקסיה".
במקביל, הקים רשת של לימודי יהדות בבתי הספר התיכון הציבוריים בעיר ניו יורק.
לאחר שהוסמך כרב, מונה כרב בקהילה במחוז פאלם ביץ' בפלורידה.
ב-1989 עלה לישראל כדי לכהן כרב היישוב צופים.
לאחר כמה שנים החליט הרב גפני לקחת פסק-זמן כדי לבדוק את השקפותיו הפנימיות, בזמן זה עבד הרב גפני כראש אגף בחברת היי-טק, כשבמקביל העביר הרצאות ושיעורי תורה פופולריים בירושלים ובתל אביב.
הוא מונה לראש מכון מיל"ה בירושלים, שם הזמין את הרב אוהד אזרחי (איתו פרסם מאוחר יותר את הספר "מי מפחד מלילית"), דב ברקוביץ', יוסי חיות ועמיחי לאו לביא לעבוד איתו יחדיו.
הרב גפני עזב את מכון מיל"ה בעקבות מחלוקת עם התורם המרכזי של המכון.
הרב גפני והרב אזרחי הקימו ביחד את תנועת "מנעד" שבמסגרתה הוקם "הישיבאשראם" שלאחר מכן הוליד את קהילת "המקום" של אזרחי.
בשנת 2000 הקים הרב גפני יחד עם אברהם לידר (ממנין לידר בירושלים) ואיש העסקים יעקב נר-דוד את קהילת "בית חדש", שבראשיתה התכנסה לחגים ולסדנאות בפוריה עילית ובהמשך היה להם מרכז פעילות ובית מדרש ביפו.
מכון מחקר - שעבד בשותפות עם המכון האינטגרלי של קן וילבר.
תוכנית הסמכה - שבה למדו התלמידים להיות רבנים מטעם "בית חדש".
תוכנית זו הייתה מכונה "הסמכה הוליסטית אינטגרלית" וכללה לימוד והתפתחות במישורים פסיכולוגים, גופנים, אינטלקטואלים, תודעתיים וחברתיים.
בית המדרש - בו היו קבוצות של כ-100 תלמידים שלמדו עם הרב גפני ומורים נוספים.
קבלות שבת - הקהילה קיימה מדי ערב שבת "קבלות שבת תל אביביות" גדולות הפתוחות לציבור הרחב.
אמצעי התקשורת - הרב גפני והקהילה היו פעילים במרחב התקשורתי - הרב היה בעל טור קבוע בנושאי פרשת השבוע באתר ynet, והן בתוכנית בנושא זה בערוץ 2, "תחת גפנו".
הרב גפני גם פרסם טורים באתרי אינטרנט ובכתבי עת העוסקים ב"עידן החדש", כמו "חיים אחרים".
דיאלוגים בינלאומיים עם מורים רוחניים כגון הדלאי למה וקן וילבר.
קהילת בית חדש פעלה עד שנת 2006. עזיבתו של הרב גפני את הארץ בעקבות התלונות נגדו, הובילה לסיום פעילותה של הקהילה.
בנוסף לקהילת "בית חדש", הרב גפני לימד ושיתף פעולה עם מורים, מרכזים וקהילות בעולם.
כיהן כמורה ב"אלת חיים" - מרכז הרוחני בארצות הברית בתחום היהדות המתחדשת.
היה מורה ב"מרכז להתדיינות ולגישור רוחני באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
כיהן כאיש הקתדרה ב-"SSWT" ללימודי יהדות בארצות הברית.
בשנת 2006 הוגשו נגד הרב גפני תלונות של שלוש נשים על אינוס, הטרדה מינית ומעשים מגונים.
בעקבות זאת עזב את ישראל לארצות הברית.
כעבור זמן הוא שיגר מארצות הברית מכתב חרטה לחברי קהילתו, ובו כתב כי הוא נוטל על עצמו אחריות לפגיעה בנשים והביע חרטה על מעשיו.
בשנת 2016 נטען נגדו כי בהיותו בן 19 אנס בת 13 בביתה.
מאז, חזר בו מהתנצלותו, וטען שעשה זאת רק כדי להרגיע את המהומה.
הרב גפני גרוש בשלישית, אב לשני ילדים מנישואיו השניים ולילד אחד מנישואיו הראשונים .
טביעות נשמה: הדרך אל המיתוס האישי (הוצאת משכל, 2005, במקור: Soul Prints) – עובד גם לטלוויזיה עבור רשת PBS האמריקאית
ודאי: הגדרה מחדש של הוודאות (מודן, 2001)
ספק: השבת אי הוודאות כערך רוחני (מודן, 2001)
מי מפחד מלילית (עם אוהד אזרחי, מודן, 2005)
מָרְדֳּכַי גֶּבִּירְטִיג (בכתיב יידי: געבירטיג (לעיתים נכתב געבירטיק); בפולנית: Mordechaj Gebirtig; 4 במאי 1877, קרקוב, גליציה (האימפריה האוסטרו-הונגרית) – 4 ביוני 1942, גטו קרקוב) הוא שם העט של מרדכי בּרטיג, משורר ומלחין יידי יהודי-פולני (גליצאי), שנודע בין היתר כמחבר המילים והלחן לשיר "העיירה בוערת".
מרדכי (מרקוס) בּרטיג נולד בעיר קרקוב שבחבל גליציה, אשר זכה בימים ההם לאוטונומיה מוגבלת באימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוריו היו יצחק ושפרה בערטיג.
בילדותו למד בחדר, אבל בגיל 10 נשלח לעבוד כשוליה אצל נגר.
ב-1901 היה כבר נגר עצמאי.
אחרי חתונתו ב-1909 לא חזר לנגרייה, ועבד עד מלחמת העולם השנייה אצל אחיו ליאון.
אחותו, רוזליה-שושנה, נישאה למשה וסטרייך, שהיה צבע ודקורטור במקצועו - ונולדו להם חמישה ילדים: שתי בנות (גניה וקרולה) ושלושה בנים (חנוך-הַנְייֵק, יצחק-איזק, ויעקב-יָאנֶק).
למעט קרולה ויעקב, שעזבו את בית הוריהם ועלו לארץ ישראל בתחילת שנות ה-20, כל השאר נכחדו בשואה.
ב-1905 היה פעיל בתיאטרון חובבים ושיחק בתפקידים ראשיים בתיאטרון יידיש בקרקוב.
הוא זכה להכרה על משחקו.
אברהם רייזן משווה אותו לגדול שחקני יידיש באותה תקופה בפולין - שילדקרויט.
יכול להיות שהוא גם היה הבמאי של המחזות אותם העלו.
נולדו להם ארבע בנות: שיפקה (1910), חוה (1914), לולה (1916) – שלושתן נספו בשואה – ובת רביעית שנפטרה כשהייתה בת שנה וחצי.
גבירטיג היה פעיל בתנועה הסוציאליסטית וחלק משיריו משקף זאת.
למשל השירים "אין פאבריק", "גענעראל-שטרייק".
הוא סבל ממחלת לב ואף כתב עליה בשיריו "שוין פולע זעקס וואכן" (כבר שישה שבועות תמימים) בו הוא מתאר את שכיבתו בבית חולים אחרי התקף לב.
וכן בשירים כמו "מיין הארץ איז פול מיט שרעק" (לבי מלא באימה), "א הייסע טרער" (דמעה חמה) ואחרים.
גבירטיג נרצח על ידי חייל נאצי במהלכה של פעולת גירוש של 6,000 יהודים מגטו קרקוב למחנה ההשמדה בלז'ץ ב-4 ביוני 1942.
גבירטיג התפרסם בשירים שחיבר ביידיש.
את שירו הראשון גענעראל-שטרייק (שביתה כללית) פרסם בשנת 1905. את הלחנים חיבר בלי שידע לקרוא תווים, ובסוף שנות ה-20 עיבדו המוזיקאים ברוך שפרבר ויוליאן הופמן את מנגינות שיריו וכתבו להם תווי נגינה.
שיריו, שהתחבבו על יהודי אירופה, הושמעו מעל במות הבידור בווילנה, בקרקוב, בוורשה ובלבוב, והגיעו עד הבמות בניו יורק.
הוא כתב למחזה "די רומענישע חתונה" וכן עבור השחקנית והזמרת מולי פיקון בזמן שהופיעה בקרקוב.
השיר "קינדער-יאָרן" (שנות ילדוּת), שנכתב כשהיה בן 40, מסמן מעבר לתקופה חדשה מבחינה אמנותית: הוא כתב פחות שירים פוליטיים ויותר שירים נוסטלגיים על ילדותו.
סדרה של שירים עוסקת בטבע ובנוף כמו "נאכן רעגן", "פארטאג אין פעלד".
יש מי שראו בגבירטיג שכתב את השיר כמי שחזה את האימה המתקרבת ואת השמדת יהודי אירופה.
"העיירה בוערת", בגרסתו העברית והיידית, הושמע רבות ברחבי העולם בעצרות הנצחת השואה.
פאלקסטימליך: לידער, קרקוב: דאס ביכעל, תר"פ-1920.
מיינע לידער, קרקוב: געבירטיג-קאמיטעט אין קראקע, 1936. (מהדורות נוספות: עם תווים, ניו יורק: ארבעטער-רינג, 1942; (דריטע שטארק פאגרעסערטע אויפלאגע), שם, 1948; פריז: פארלאג דווקא ביים פארבאנד פון פוילישע יידן אין פראנקרייך, 1949; תל אביב: פארלאג י.ל.
ס'ברענט: (1939–1942) (מבוא: יוסף וולף), קרקוב: צענטראַלע יידישע היסטאָרישע קאָמיסיע ביים צ ק.
פון פוילישע יידן אפט, 1946 – מרבית שיריו מתקופת השואה.
געקליבענע לידער (מיט נאָטן), בואנוס איירס: א' שפריצער, 1954.
העירה בוערת: שירים (עברית: מרדכי אמיתי; עיטור ועריכה גרפית: שרגא ווייל), [תל אביב]: מורשת וספרית פועלים, תשכ"ז-1967 – מהדורה דו-לשונית, הכוללת גם מבחר של צילומי כתבי-יד מקוריים משיריו בשואה וכן מבואות והסברים על גורל כתבי-היד ודרך הצלתם.
מײַן פֿײַפֿעלע: אומבאַקאַנטע לידער (צייכענונגען: אלכסנדר באגען; רעדאקציע, הקדמה און קאלענדאריום: נתן גראָס), תל אביב: פארלאג ישראל בוך, תשנ"ז-1997 – אוסף שירים בלתי מוכרים של גבירטיג.
סיני לייכטר (עורך), אנתולוגיה לשירי עם ביידיש, כרך ה: מרדכי גבירטיג, ירושלים: מאגנס, 2000.
על שמו של גבירטיג נקרא רחוב בתל אביב.
שיריו כונסו בארבעה תקליטורים על ידי מנפרד לם.
מרדכי דב גיאורגו (יִיז'י) לַאנגֶר , פראג – 12 במרץ 1943, תל אביב) היה משורר עברי, חוקר ומסאי, עיתונאי ומורה, הראשון ביהדות המערב בעת החדשה שהגיע מלשון זרה לשירה העברית.
מרדכי לאנגר נולד וגדל בעירו פראג בבית יהודי צ'כי מתבולל.
כשהיה בן 19 עזב את עירו ויצא לחפש חיבור אמיתי ליהדותו.
הוא היה "רדוף כיסופים טמירים שלא עמד על פשרם", כפי שכתב הוא עצמו על נטישת ביתו.
הוא הגיע לחצר החסידית של האדמו"ר מבעלז, ושהה שם עת קצרה.
כעבור כמה חודשים שב לחצר הרבי החסידי, הצטרף לקהילה החסידית ולחוג הקרוב אל הרבי מבעלז, ושהה בעיירה בעלז כמה שנים.
לקראת סופה של מלחמת העולם הראשונה שב לפראג, הוחזק כמומחה ובקיא בענייני יהדות ומיסטיקה, החל לעבוד בהוראה, והצטרף לכתבי-עת יהודיים שם.
בפראג התקרב למקס ברוד, הסופר והמחזאי, ולפרנץ קפקא, הסופר הידוע.
מרדכי לאנגר גם נזכר כמה פעמים ביומניו של קפקא, וכתב לזכרו את שירו "למות המשורר".
עבד לפרנסתו כמורה ליהדות בבתי ספר צ'כיים, עד לעלייתו הבלתי לגאלית לארץ, בשנת 1941. בשנות חייו האחרונות היה ידוע חולי וסבל.
הוא נפטר בתל אביב ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
מסותיו, מאמריו ומחקריו נדפסו בכתבי עת צ'כיים וגרמניים.
שיריו העבריים היו בשעתו הפתעה גדולה למכיריו, והוא נחשב ראשון המשוררים העבריים המודרניים שלא בא ממזרח אירופה.
לאחרונה התעורר עניין ספרותי מחודש בחייו וביצירתו, בין השאר משום שכתב שירה הומואירוטית עברית, והיה בכך לחלוץ ופורץ דרך.
ספרו הצ'כי "תשעה שערים: מסתרי החסידות" (Devět bran: chasidů tajemství) משנת 1937 זכה להצלחה באירופה ותורגם למספר שפות, אך עדיין לא לשפה העברית.
בספרו הגרמני "הארוטיקה של הקבלה" (Die Erotik der Kabbala) משנת 1923, שהיה הספר הראשון ששילב בין חקר הקבלה ובין פסיכואנליזה, טען לנגר כי בלב המסורת היהודית פועלים שני דחפים אירוטיים מקבילים: הדחף ההטרוסקסואלי (גברי-נשי) והדחף ההומוסקסואלי (גברי-גברי).
הספר תורגם לעברית וראה אור בהוצאת "ספרי בלימה" בשנת 2024.
רוב שיריו שקולים וחרוזים, וסגנונם דומה לסגנון שירת ספרד בימי הביניים (אם כי הוא לא הקפיד על המשקל הכמותי הספרדי).
בכמה משיריו הוא הוסיף טעמי מקרא ("ניגון איכה כמנהג הארצות").
עם זאת כמה משיריו ("בליל של סילווסטר" לדוגמה) כתובים בכתיבה חופשית ומושפעים ממשוררים צרפתים בני זמנו - בתחום זה היה לנגר מתקדם הרבה יותר משאר המשוררים בארץ ישראל באותה תקופה.
אחיו, פרנטישק לנגר (František Langer בצ'כית), היה רופא צבאי צ'כי בכיר מאוד וסופר.
הוא צירף הקדמה ביוגרפית ומשפחתית בפתח ספרו של אחיו, מרדכי.
עם פטירתו פרסם דב סדן רשימת זיכרון והספד בדבר ב-3 במארס 1944.
ארכיונו, ובו בעיקר חומרים בעברית, נשמר אצל דב סדן, ולאחר מכן נמסר לספרייה הלאומית.
פיוטים ושירי ידידות: נשקל בהטעמה הספרדית שוא נע וחטף נקראים, פראג: יוסף פלעש, תרפ"ט.
מְעַט צֳרִי: שירים, תל אביב: דבר בסיוע מוסד ביאליק, תש"ג.
הארוטיקה של הקבלה, תרגמה מגרמנית: דנית דותן; פתח דבר: עידו הררי; אחרית דבר: עפרי אילני.
מרדכי בשארי (נולד ב-21 ביולי 1942) הוא פיזיקאי ישראלי, ששימש כמנכ"ל ומדען ראשי במשרד התקשורת ובמשרד המדע.
הוא סיים לימודי מוסמך באוניברסיטה העברית ב-1966. במהלך לימודיו הוא היה פעיל באגודת הסטודנטים של האוניברסיטה העברית.
הוא קיבל דוקטורט במכון ויצמן בשנת 1968 על מחקר בתחום פיזיקת חלקיקים.
במהלך לימודיו קיבל פרס של מפעל הפיס לתלמידים מצטיינים במכון ויצמן.
בבחירות לעיריית רחובות בשנת 1983, עמד בשארי בראשות רשימה מקומית בשם "ארגון שכונות רחובות" (אש"ר) שנתמכה על ידי תמ"י והתמודד לראשות העיר.
רשימתו זכתה בשלושה מתוך 17 מושבים במועצת העיר והוא קיבל 22% מהקולות בסיבוב הראשון ותמך בנציג המערך לקראת הסיבוב השני.
משנבחר יחזקאל הרמלך מהליכוד לראשות העירייה הוא הצטרף לקואליציה ומונה לממלא מקום ראש העיר.
אולם באמצע 1984 הסתכסך בשארי עם ראש העיר לאחר שבשארי אישר שורה של העלאות דרגה של עובדי עירייה בעת שראש העיר היה בחוץ לארץ, וכשראש העיר חזר הוא סירב לאשר את העלאות הדרגה.
בשארי עבר לאופוזיציה שפעלה להצר את צעדיו של ראש העיר.
בשנים 1990–1995 כיהן כמדען הראשי במשרד התקשורת.
במאי 1991 ביקש השר רפאל פנחסי למנות את בשארי לחבר בדירקטוריון בזק.
ביוני 1991, לאחר שמועמדו של עקיבא אטון לליו"ר דירקטוריון בזק ירדה מהפרק עלה שמו של בשארי כמועמד לתפקיד.
בסוף 1991, לאחר שהמועמדות סוכלה על ידי שר האוצר יצחק מודעי, מונה בשארי לממלא מקום מנכ"ל משרד התקשורת.
בנוסף, מונה בשארי בשנת 1992 לדירקטור בחברת בזק.
בפברואר 1992 מונה בשארי לממלא מקום יו"ר מועצת המנהלים של רשות הדואר.
בשנת 1997 מונה למנכ"ל משרד המדע ואף למדען הראשי במשרד בפועל.
בשנת 2001 מונה שוב למדען הראשי במשרד התקשורת.
שימש יו"ר המועצה הלאומית לקשר ולאלקטרוניקה ועוד.
בנוסף שימש כחבר במועצה לתכנון לאומי וכלכלי.
מרדכי (מוטל) ברנשטיין (אב ה'תרכ"ב, 25 באוגוסט 1862 – כ"ז בסיוון ה'תרצ"ד, 10 ביוני 1934) היה איכר וחלוץ ממייסדי ראש פינה, ממייסדי סינדיקט מגדלי הטבק העבריים בראש פינה, ממייסדי בית משפט השלום העברי, ראש ועד המושבה ושופט בתקופת המנדט הבריטי.
הוריו של מרדכי (מוטל) ברנשטיין נולדו באימפריה הרוסית.
כשהגיע אביו של מרדכי, דוד ברנשטיין, לגיל בר מצווה חיתנו אותו עם רעייתו ובני הזוג הועברו מעבר לגבול, לרומניה, כדי למנוע סכנת חטיפה לצבא הרוסי, כפי שנהגו באותה תקופה.
הם התיישבו במוינשט, שם נעשו לחסידיו של הרבי מבוהוש.
שם נולדו ילדיהם ובהם מוטל (מרדכי).
מוטל למד בחדר ובהמשך בישיבה והיה ידען גדול בתורה.
הוא הצטרף לחיבת ציון ולארגון צעירי ציון, שהקים גיסו לעתיד, דוד שוב.
הוא נשא לאישה את עדה (אטל), אחותו של דוד שוב.
מרדכי היה פעיל בתנועה לארגון העלייה ובשנת 1882 עלה עם משפחתו מרומניה לארץ ישראל והיה בין מייסדי המושבה ראש פינה.
בשנת 1883 הקימו את ביתם, בית שהיה מקום כינוס, דיונים וקבלת החלטות של אנשי המושבה.
במשך שנים רבות היה ברנשטיין חבר ועד המושבה ואף עמד בראש ועד המושבה.
מרדכי היה גם החזן הראשון של המושבה ובהיעדר רב ביישוב, נהגו לקבל את דעתו בנושאי הלכה, כי היה ידוע כתלמיד חכם.
ברנשטיין נקבר בבית העלמין של ראש פינה.
ביתו, הנמצא ברחוב החלוצים מול הסופרמרקט המקומי, נושא לוח זיכרון גדול שהציבה המועצה.
צאצאי משפחת ברנשטיין התגוררו בבית שבנו אבותיהם עד שנת 1992. בנו, יהודה ברנשטיין, היה חבר המועצה הראשונה של המושבה ראש המועצה הראשון של המושבה ובעל עיטור לוחמי המדינה.
בספר "גיא אוני" של שולמית לפיד מופיעה בת-זקוניו של רב מוטל, מלכה ברנשטיין הקטנה.
השנה היא 1885, וידוע כי לאחר בת-הזקונים הזו נולד למרדכי ברנשטיין בנו, יהודה, בשנת 1901. מרדכי ברנשטיין היה דודו של אלווין ברנשטיין.
מרדכי גוֹלִינְקין היה מוזיקאי ומנצח, מייסדו של בית האופרה הראשון שקם בארץ ישראל – האופרה הארצישראלית.
מרדכי גולינקין נולד למרדכי ואלקה לבית טופז במושבה החקלאית היהודית איזלוצ'יסטאיה (Излучистая) בפלך חרסון שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
אמו עברה לגור בבית אביה כאשר התאלמנה שלושה חודשים לפני לידתו, ויורשי בעלה נישלו אותה מביתו.
מרדכי למד בחדר ומאוחר יותר עברו שניהם לעיר חרסון.
כבר מילדותו התבלט בכישוריו המוזיקליים ובגיל עשר נבחר לשמש כנער מקהלה עבור החזן פנחס מינקובסקי.
בגיל 12 כבר חיבר יצירה לארבעה קולות.
בשנת 1891 החל בלימודי מוזיקה בקונסרבטוריון הממלכתי בוורשה, ובמהלך לימודיו התפרנס ממתן שיעורים פרטיים במוזיקה.
ביוני 1896 סיים את לימודיו ומצא משרה כמנצח המקהלה ולחשן באופרה ברוסטוב על הדון.
לאחר מכן החל לעבוד כמנצח-משנה ומנצח המקהלה בעיר פרם.
באותה תקופה נישא לזמרת והשחקנית חנה ניוניה (נודעה בשמה האמנותי מארקובה), בתו של הסוחר יהושע לב.
גולינקין ניצח במספר ערים ברחבי רוסיה ובאחד מסיוריו הגיע לסנקט פטרבורג, שבה השתקע ב-1911 ושימש במשך 6 שנים כמנצח האופרה של "בית העם" (נארודני דום).
בסנקט פטרבורג הכיר את זמר האופרה המצליח פיודור שאליאפין והלה המליץ על מינויו של גולינקין כמנצח בבית האופרה של תיאטרון מריאינסקי בעיר.
גולינקין לא התמנה בתחילה בגלל מוצאו היהודי.
באותה תקופה קרא גולינקין עיתונים יהודיים (ביניהם "ראזסוויט") והגיע למסקנה שתחיית עם ישראל בארץ ישראל לא תתאפשר ללא תחייה תרבותית שבה תיכלל גם הקמת אופרה עברית.
ב-1917 שמע על הצהרת בלפור, והחליט להגשים חלום – הקמת בית אופרה עברי בארץ ישראל.
הוא הקים מקהלה קאמרית יהודית בשם "זמרי" ויחד עמה יצא לקונצרטים על מנת לממן את הקמת בית האופרה.
שיאן של ההופעות היה ב"שבוע ארץ ישראל" באפריל 1918, שארגנה ההסתדרות הציונית בפטרוגרד, ובמהלכו נערך קונצרט שירי-עם יידים ובשיאו שר שאליאפין את "התקווה" בעברית.
באותה שנה הציע תיאטרון מריאינסקי לגולינקין לשמש כמנצח ראשי בו, אך הוא סירב להצעה ועבר לאודסה על מנת לצאת משם לארץ ישראל.
לאחר שהתעכב בעיר מסיבות שונות, זכה לבסוף באשרת ביקור לארץ ישראל, יצא מאודסה במאי 1923 עם רעייתו ועלה לארץ.
במהלך הנסיעה חלתה אשתו ונפטרה בתל אביב באוקטובר אותה שנה.
האופרה בניהולו נוסדה בתל אביב ב-28 ביולי 1923 בשם "אופרה ארץ-ישראלית".
כוונתו המקורית של גולינקין הייתה להקימה בירושלים, והסיבה לבחירה בתל אביב הייתה פרוזאית – רוב הנגנים והאמנים חיו ויצרו בעיר.
התזמורת התבססה על תלמידי בית הספר למוזיקה "שולמית".
הצגת הבכורה הייתה האופרה "לה טרוויאטה" מאת ג'וזפה ורדי, שהועלתה בקולנוע עדן בניצוחו של גולינקין.
בשנים הראשונות הופיעה האופרה באולמות ראינוע, בהיעדר מבנה מתאים יותר.
גולינקין עמד בראש האופרה במשך ארבע שנים, ובמהלכן העלה לא פחות מ-17 הפקות, כשהבולטות בהן "פאוסט", "שמשון ודלילה", "אאידה" וההוגנוטים", וזאת על רקע קשיי תקציב שהלכו והעמיקו.
כל האופרות הועלו בעברית ואת רובן תרגם מאיר פריידמן, שגם ניגן בתזמורת.
כדי להקל על מימון פעילותה של האופרה הוקם "ועד למען בנין האופרה " שבו היו חברים בין השאר חיים נחמן ביאליק ומאיר דיזנגוף.
הוועד סייע לגולינקין גם בהפקת החוברת "היכל האמנות", שבה פרס את חזונו.
בעקבות המשבר הכלכלי שהחל בשנת 1926 כתב גלינקין לעיריית תל אביב בזו הלשון:
ב-1927 אזלו מקורותיה הכספיים של האופרה, וגולינקין יצא למסע גיוס כספים בארצות הברית; אך משחזר ארצה ב-1929, לא חידשה האופרה שלו את ימיה כקדם.
בשנות השלושים קיימה האופרה פעילות דלילה, על רקע עזיבתם של רוב הזמרים לארצותיהם בעקבות מאורעות תרפ"ט.
בזכות כישוריו וניסיונו בחרה אדיס דה פיליפ בגולינקין כיועץ מוזיקלי להקמת אופרה חדשה.
כיוון שהמשא ומתן בין דה פיליפ לתזמורת הפילהרמונית נכשל, נרתם גולינקין למשימת הכנת "התזמורת הסימפונית העממית" של מועצת פועלי תל אביב, שהוקמה זמן קצר לפני כן, ובניצוחו החלו החזרות.
בנובמבר 1947 הוקמה האופרה הארצישראלית מחדש וגולינקין שימש יחד עם דה פיליפ בהנהלתה האמנותית, וכן כיהן בה כמנצח.
במהלך מלחמת העצמאות, ב-15 באפריל 1948, זכה גולינקין בכבוד לנצח על הצגת הבכורה של האופרה, "תאיס" מאת ז'יל מאסנה, והוא בן 73.
לאחר הקמת המדינה במאי 1948 שונה שמה לאופרה הישראלית.
גולינקין עזב את משרתו יצא לגמלאות בשנת 1953.
לגולינקין היה חזון להקים את "היכל האמנות"– היכל שיהיה אכסניה לאמנויות הבמה.
הוא אף חיבר ספר בשם זה, ובו פירט את חזונו.
ספר נוסף שכתב גולינקין היה "ההיסטוריה באופרה".
בשנת 1953 זכה מרדכי גולינקין בפרס אנגל לשם כבוד.
באותה שנה התיישב גולינקין בראשון לציון וארבע שנים לאחר מכן זכה בתואר "אזרח כבוד של ראשון לציון".
גולינקין נפטר בשנת 1963 ונטמן בבית העלמין בראשון לציון.
בעיר נקרא על שמו רחוב.
ארכיונו, הכולל מכתבים, תוכניות, פוסטרים, קטעי עיתונות ותמונות (בעברית, יידיש, רוסית ואנגלית), שמור בספרייה הלאומית בירושלים.
מאשתו הראשונה, חנה ניוניה, נולדו לו שתי בנות: אולגה ושרה.
שרה הייתה אשתו של המלחין אברהם מינדלין.
אשתו השנייה הייתה הזמרת מרים רפ-ינובסקה.
היכל האמנות, תל אביב: הוצאת הוועד למען האופירה, 1927.
מהיכלי יפת לאהלי שם: (זכרונות), מרוסית: יעקב עדיני, עריכה: י' הר אבן, תל אביב: הוועד להוצאת ספר זכרונות של מ' גולינקין, תש"ח.
ההיסטוריה באופירה: יסודות, יוצרים ומבצעים יהודים (עריכה: א' קוצר), שיקגו: מקדה, תשכ"ב 1961.
מרדכי גילוּלָה (29 בינואר 1936 – 10 באוגוסט 2002) היה בלשן ואגיפטולוג, פרופסור חבר בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום שבאוניברסיטת תל אביב.
מרדכי גילולה נולד בעפולה, בן לחלוצים מפולין ובסרביה.
אביו משה היה מנהל המכירות בבית החרושת 'פניציה', ואמו חיה מזכירת איגוד המהנדסים בחיפה.
צבי גילולה הוא אחיו הצעיר.
הוא גדל בחיפה, שם למד בבית הספר העממי גאולה ובבית הספר התיכון ביאליק, והיה ספורטאי מצטיין.
שירת בצבא בחיל המודיעין והשתחרר בדרגת סגן.
עשה את חוק לימודיו לתואר הראשון במקרא ובהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
תוך לימודי המקרא למד מצרית קדומה בתור שפת עזר לחקר המקרא אצל פרופ' ח"י פולוצקי, מייסד האסכולה הירושלמית של חקר הבלשנות המצרית.
השפה, ובעיקר פולוצקי, שבו את לבו, והוא החליט להתמחות במצרית כתחום לימודיו העיקרי.
את עבודת הגמר לתואר מוסמך כתב על ההשפעה של ספרות החכמה המצרית על ספר משלי, ואת התואר סיים בשנת 1964. את עבודת הדוקטורט עשה בהנחיית פולוצקי.
פולוצקי, תלמידתו פרופ' שרה ישראלית-גרול, וגילולה הם החוקרים שהיוו בזמנם את האסכולה.
את עבודת הדוקטור, "מליות אנקליטיות במצרית קלאסית", הגיש בשנת 1968.
גילולה עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת שיקגו בשנים 1969–1972. בשובו ארצה ב-1972 החל ללמד בחוג לארכאולוגיה ולתרבויות המזרח הקדום שבאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1974 עלה לדרגת מרצה בכיר.
שהה בשבתונים באוניברסיטאות אוקספורד והסורבון.
הוא עסק שנים רבות בכתיבת ספר דקדוק של השפה המצרית שהזמינה אצלו אוניברסיטת אוקספורד, אך לא עלה בידו לסיים את המשימה.
גילולה חקר את תרבות מצרים הפרעונית ואת השפה המצרית ובכך המשיך את מחקריו של מורהו פולוצקי שהתמחה בשפות המצריות.
הוא עסק בתחביר של הטקסטים שנכתבו מעל גבי ארונות המתים, מראשית האלף השני לפני הספירה וחקר את הזיקה בין המצרית האמצעית והשפות השמיות האחרות.
מרדכי גילולה הניח אחריו אישה, פרופסור דבורה גילולה, ושלושה ילדים.
בתו ד"ר לאה גילולה היא מנהלת הארכיון והמוזיאון לתיאטרון ע"ש ישראל גור.
בעבודת הדוקטור ובמחקריו שאחריה חקר גילולה את תפקידן של המליות האנקליטיות בשפה המצרית, שנחשבו קודם לכן לבעלות הדגשה פרוזודית בלבד.
הוא בדק את הדגמים המדויקים בהם מופיעה כל מלית ומלית והראה שלצד מליות בעלות משמעות לקסיקלית גרידא יש גם מיליות בעלות שימוש דקדוקי.
התגלית הבולטת ביותר והמהפכנית ביותר בשטח הדקדוק המצרי היא תגליתו של פולוצקי בדבר תפקידם של הזמנים המשניים במצרית.
מסקנות עבודתו של גילולה מסתמכות על תורתו של פולוצקי, מאשרות את שיטתו ומהוות הוכחה לנכונותה.
הוא המשיך את דרכו של פולוצקי גם בחקר משפטים שמניים במצרית ובקופטית.
גילולה השתמש בהזדמנות שנקרתה לו לכתוב ביקורת על הספר של זצינגר (Satzinger ) כדי לפרסם את ממצאיו באנגלית.
הביקורת הזאת היא עד היום בסיס לחקר הדקדוק המצרי, שעליה מסתמכים הבלשנים שאינם קוראי עברית.
גילולה גם חקר במשך שנים רבות את התרבות הכנענית והמיתולוגיה הכנענית.
הוא סבר כי האל יהוה ראשיתו בפנתאון של אלים וייצוגו המקודש, היה השור של אל השמש, "עגל הזהב".
את דרכו להיות אל אוניברסלי, חסר דמות, החל כאל כנעני, כשהוא גורר איתו במשך מאות שנים את שרידי פולחן פוליתאיסטי וסמליו, שכללו, בין השאר את בת זוגו אשרה.
זה, מצדו, יכול לשמש הוכחה לקשר ההדוק של יהוה ואל, מאחר שיהוה בפנתיאון הכנעני נשא עמו במשך מאות שנים את בת זוגו ואולי סמלים אליליים אחרים.
יש להניח שפולחן יהוה המיוצג על ידי העגל לא הוחלף ברפורמת יאשיהו ובזמן ריכוז הפולחן, ונמשך למעשה עד גלות בבל.
הארכיון של מרדכי גילולה נמצא ב-Griffith Institute, אוניברסיטת אוקספורד.
מליות אנקליטיות במצרית קלאסית, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשכ"ט - 1968
הרב מרדכי גימפל יפה (תק"פ, 1820 – כ"ה בחשוון תרנ"ב, 26 בנובמבר 1891) היה רבה של העיירה רוז'ינוי שברוסיה הלבנה, ומאנשי העלייה הראשונה.
נולד בעיירה אוטיאן שבצפון ליטא.
מצאצאי הרב מרדכי יפה "בעל הלבושים".
אביו, הרב דב בער יפה (ר' בער'ל טורצר), היה תלמידו של הרב חיים מוולוז'ין.
האב נפטר בגיל 32, כנראה משבץ, בעוד מרדכי גימפל הצעיר היה בן תשע בלבד.
הוא תמך בלימוד הלכה מסודר.
כיהן במשך כ-40 שנים כרבה של העיירה רוז'ינוי.
בתחילת תרמ"א (נובמבר 1882) סייע ליחיאל בריל ולרב שמואל מוהליבר במציאת קבוצת איכרים יהודים מסביבת רוז'ינוי, שיהיו מוכנים לעלות איתו ארצה ולעסוק בחקלאות.
במהלך הכנותיו לעלייתו ארצה, החל הרב יפה לעסוק בהרחבה בתחום של סדר זרעים.
היה מראשוני החברים בחובבי ציון, והתכתב בנושאים אלו עם משה מונטיפיורי, וכן עם הרב צבי הירש קלישר והרב שמואל מוהליבר.
כתב, לעיתים בשיתוף הרב מוהליבר, מאמרים לעיתון הלבנון של בריל.
בחלקם יצא נגד משכילים שביקשו לפגוע בתורה.
ב-1888 עלה לארץ ישראל יחד עם משפחות רבות מעיירתו, והתיישב במושבה עקרון.
הוא סירב להזמנת רבנים מהיישוב הישן, להתיישב ביניהם.
זמן קצר לאחר עלייתו יסד ישיבה ביהוד, מושבה שננטשה זמן קצר קודם לכן מתושביה עקב הפחד ממחלת המלריה.
הישיבה נקראה 'עץ חיים', כשמה של הישיבה המפורסמת בוולאז'ין, שבה למד.
שנה זו הייתה ערב שנת שמיטה, ובפולמוס השמיטה הרב צידד בהחמרה ובהתנגדות להקלות כלשהן.
הוא טען שאין סכנת נפשות או סכנה של איבוד האחיזה בקרקע, אם המתיישבים ישמרו שביעית