tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלו המאמינים בקיומו של האימפריאליזם הלשוני טוענים כי טיעוני הנגד לעיתים קרובות מקודמים על ידי דוברים ילידיים חד לשוניים של אנגלית, אשר ייתכן ורואים את המצב הנוכחי של השפה האנגלית כעובדה הראויה לחגיגה.
לעומת זאת, נטען כי אלו הרואים את התפשטות האנגלית ההולכת וגדלה בעולם כהתפתחות מדאיגה (השמה בשוליים את המעמד של השפות המקומיות, כמו גם פוטנציאלית מביאה לערעורם או שחיקתם של ערכים תרבותיים) יהיו קרוב לוודאי פתוחים יותר לרעיונותיו של פיליפסון.
אליסטייר פניקוק, סורש קנאג'רכה, אדריאן הולידיי וג'וליאן אדג' נופלים בקטגוריה זו, ולעיתים קרובות מתוארים כבלשנים מעשיים ביקורתיים.
עם זאת, הערותיו של הנרי וידוסון על ניתוח שיח ביקורתי, עשויים גם כן להיות מיושמים לבלשנים מעשיים ביקורתיים:
בתגובה לאימפריאליזם לשוני אנגלי, הדה-אנגליזציה הפך לעניין של גאווה לאומית במקומות מסוימים, בעיקר באזורים שהיו בעבר תחת משטר קולוניאלי, היכן שהשרידים של השליטה הקולוניאלית הן נושא רגיש.
לדברי גלעד צוקרמן, "יש לקדם את שפות האם וזכויות השפה.
הממשלה צריכה להגדיר את שפת האבורג'ינית ושפת תושבי איי טורס סטרייט כשפות הרשמיות של אוסטרליה.
אנו חייבים לשנות את הנוף הלשוני של וויאלה ומקומות אחרים.
על שלטים להיות הן באנגלית והן בשפת הילידים המקומיים.
מן הראוי שנכיר את הקניין הרוחני של הילידים ואת הידע המקומי, הכולל שפה, מוזיקה ומחול".
חלק מאלו המתנגדים לרעיון האימפריאליזם הלשוני טוענים כי התפשטות העולמית של האנגלית קלה יותר להבנה דרך מסגרת הניכוס—כי אנגלית משמשת ברחבי העולם למטרות מקומיות.
בנוסף לדוגמה של ניגריה לעיל, להלן דוגמאות שניתנו:
המפגינים במדינות שאינן דוברות אנגלי מדינות לעיתים קרובות משתמשים בשלטים באנגלית כדי להעביר את הדרישות שלהם לקהלי טלוויזיה ברחבי העולם.
במקרים מסוימים, המפגינים אינם מבינים מה השלט אותו הם נושאים אומר.
בובדה מראה כיצד הקמרונים התרחקו מלימוד אנגלית בדרך מסורתית, והעבירו את חומרי הלימוד לכאלה בעלי הקשר קמרוני.
נושאים בעלי אוריינטציה שאינה מערבית, כגון, חוקי האמירים, רפואה מסורתית ופוליגמיה, נכנסים תחת קטגוריה זו.
בובדה דורש דו-תרבותיות, קמרונית לצד האנגלו-אמריקאית.
קראמש וסאליבן מתארים כיצד המתודולוגיה המערבית וספרי הלימוד שונו כדי להתאים לתרבות הווייטנאמית המקומית
ספר הלימוד הפקיסטני, "עיקרי השפה האנגלית", כולל בתוכו מערכי שיעור כגון "פקיסטן, המדינה שלי", "הדגל שלנו" ו"מנהיגנו הדגול" אשר אולי נשמע לאומני ל"אוזניים מערביות".
בתוך התרבות הילידית, עם זאת, יצירת חיבור בין (ELT (English language teaching, הפטריוטיזם והאמונה המוסלמית נראית כמטרה של ELT, כפי שיושב ראש הספר לימוד הפונג'ב אב קובע בגלוי: "ההנהלה דואגת...
באמצעות ספרים אלו, להכניס לתלמידים את האהבה לערכי האסלאם, והמודעות לשמור על הגבולות האידאולוגיים של המולדת שלך [של התלמיד]."
אימפריה (Imperia Automobiles) היא חברה בלגית לייצור כלי רכב.
בשנת 2009 שב המותג של מכונית ספורט היברידית.
הדגמים הראשונים של החברה עוצבו על ידי מעצב הרכב הגרמני פול הנזה (Paul Henze).
ב-1910 התמזגה חברת "אימפריה" עם חברת Springuel (יצרני כלי רכב בלגיים משנת 1907–1912).
ב-1921 נבנו מכוניות עם מנוע של 5,600 סמ"ק אשר הוחלפו במנועי 4 צילינדרים 3,000 סמ"ק, 32 שסתומים.
ב-1934 התמזגה חברת אימפריה עם חברת מינרבה, אבל בשנת 1939 החברות התפצלו.
"אימפריה במתקפה" היא סדרת טלוויזיה בת 12 פרקים בהפקת הערוץ הראשון ברוסיה ומוקדשת להתנגדותה ומאבקה של המשטרה החשאית בארגונים הלוחמניים של תנועת הסוציאליסטים המהפכנים בתחילת המאה העשרים.
הסדרה מגוללת תקופת זמן של 8 שנים בהיסטוריה של האימפריה הרוסית — משנת 1901 ועד 1908. הסדרה עלתה לשידור ב-5 באוקטובר 2000 ושודרה עד 23 במרץ 2001.
בתחילת המאה העשרים מוסקבה וסנקט פטרבורג המומות מאכזריות הטרוריסטים, לאחר שהמדינה סופגת גל של רציחות פוליטיות, של דמויות בכירות בשלטון.
ארגונים צבאיים שונים מתכננים למוטט את המלוכה.
הממשלה מנסה לשמור על הסדר במדינה.
במחלקת ביטחון הציבור הקיסרית מוקם צוות חקירה מיוחד, אשר הוטל עליו להשתמש בכל אמצעי אפשרי על מנת למנוע את האסון הממשמש ובא.
ערב השנה החדשה, עם סיום שנת 1900 ולקראת בואה של שנת 1901 החוקר פאבל פוטילובסקי פוגש בבית של חברו את המרצה פרנק שמגיע יחד עם ארוסתו נינה וחבריהם.
באותו זמן מתרחש שוד בבית המרקחת של פבזנר.
פוטילובסקי ועוזרו יבגרפיוס מדיאניקוב מתחילים בחקירה, אליהם מצטרף גם הסגן ברג, שאך זה סיים את לימודיו באקדמיה לארטילריה כמומחה לחומרי נפץ.
הרוקח בבית מרקחת מראה לחוקרים כי מתוך הכספת שנפרצה באמצעות פצצה תוצרת בית, נגנבו שלושה קילו מורפיום...
1902. פוטילובסקי, מדיאניקוב וברג וחיים בחקירה חדשה.
לידיהם מגיעה ידיעה לפיה הטרוריסטים מתכננים להתנקש בחייו של שר הפנים, דמיטרי ספיאגין.
השר עצמו שרואה בעצמו אדם הגון נטול אויבים אינו מאמין לידיעה שבידי צוות החוקרים של פוטילובסקי.
בינתיים, תכנון ההתנקשות בחיי הצאר מצוי בידיו של המהפכן גריגורי גרשוני.
פרק 3: "הכפיל של נלסון"
1903. במרתף של אחד הבתים מתרחש פיצוץ שמביא למותם של שני מחבלים.
העיתונאי ורשינין שמגיע לזירה מוצא רשימות של "הארגון הלוחם של מפלגת המהפכנים הסוציאליסטים".
רשימות אלה הופכות למבוקשות מאוד לא רק עבור המשטרה אלא גם עבור המחבלים והעיתונאי מוצא עצמו בסכנת מוות...
1904. ארגון סוציאליסטי מהפכני מכין את ההתנקשות בחייו של שר הפנים ויאצ'סלב פלבה.
על ניהול המבצע אמון יונה אזף בעזרתו בוריס סבינקוב.
פוטילובסקי ואנשיו מנסים למנוע את ההתנקשות, אך פלבה אינו מתייחס לאזהרות ומכריז כי את הפקודות נותן הוא ולא המחבלים.
1904. מתרחש שוד של כרכרה משוריינת שמפוצצת באמצעות חומר נפץ חזק.
פוטילובסקי מגלה כי מאחורי השוד לא עומדים הטרוריסטים המהפכנים אלא חברו לשעבר של ברג, הסגן אלכסנדר בקלאנוב.
1905. מתבצע ניסיון התנקשות כושל בחיי הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ'.
כדי למנוע את ניסיון ההתנקשות הבא סגן מנהל מחלקת המשטרה רצ'קובסקי מורה לאנשיו של פוטילובסקי להתמקם במוסקבה.
בינתיים מתמנה מארגן חדש למבצע המחבלים, איוואן קלאייב.
1905. לאחר אירועי "יום ראשון העקוב מדם" כל כוחות המשטרה מחפשים את הכומר גפון.
מדיאניקוב מגלה כי הוא מסתתר אצל פנחס רוטנברג.
רצ'קובסקי מחליט להשתמש בגאפון כסוכן-מודיע בתנועה הסוציאליסטית-מהפכנית...
1906. על אנשיו של פוטילובסקי מוטלת משימת האבטחה על סטוליפין.
על פי דיווחים של מודיעין וסוכנים, המהפכנים מתכננים להתנקש בחייו.
אחד מהם נעצר ומזוהה כסולומון ריס הידוע גם, בכינוי "מורטימר".
רצ'קובסקי מחליט להשתמש גם בו כמודיע, פוטילובסקי מתנגד לכך אך נאלץ לציית לממונים עליו.
פרק 9: "המצוד אחר המושל"
1907. המהפכנים בוחרים את קורבנם הבא: מושל מוסקבה, ולדימיר דז'ונקובסקי.
מפקד האוכרנה בסנקט פטרבורג אלכסנדר גרסימוב שולח את פוטילובסקי למוסקבה לפגוש עם הסוכן אזף, אשר מסתמן כמי שיכול לעזור למנוע את ההתנקשות.
1905. מחבלים מפוצצים למוות את מפקד כלא הנשים מיכאיל סטארנדן, בדירתו השוטרים מוצאים את אלכסיי פיגד, שנפטר מפצעיו.
עד מהרה מתברר כי אלכסיי חי תחת שמו של המורה שלו לשעבר פיטר סטופינסקי וכי הוא זה שהזמין את הפצצה.
1906. נמצא מת הנסיך הצעיר שצ'רבאקוב.
פוטילובסקי מנסה לגלות: האם התאבד או נרצח?
החשוד העיקרי בחקירה הוא הסופר מיטינסקי, שבביתו גר איש זקן ושוטה.
מדיאניקוב וברג, צופים על ביתו של הסופר ומגלים את אזף, הנפגש עם דורה בריליאנט.
1908. "הארגון הלוחם של מפלגת הסוציאליסטים המהפכנים" מתכנן לרצוח את ניקולאי השני על סיפון המשחתת "רוריק".
גרסימוב מנחה את אנשיו של פוטילובסקי לצאת לקרונשטאדט כדי להבטיח את הגנתו של הקיסר.
הם מצליחים למנוע את הרצח ומביאים למעצרו של יונה אזף, אבל בחקירה הוא נותן להם את מיקום הדירה בה מסתתר סבינקוב וגרסימוב משחרר אותו.
פוטילובסקי, שמרגיש מאוכזב מכך, מחליט להגיש מכתב התפטרות ועוזב את זרועות הביטחון.
הסדרה זכתה בפרס האקדמיה הרוסית לטלוויזיה בשנת 2001 בקטגוריית עבודת ההפקה הטובה ביותר (הוענק למפיקים אנטולי מקסימוב וקונסטנטין ארנסט)
מתחם עסקים "אימפריה" הוא קומפלקס בניינים שנמצא ב"מוסקבה סיטי", מרכז העסקים הבינלאומי של מוסקבה.
הקומפלקס משתרע על פני 287,723 מטרים רבועים (3,097,020 רגל רבוע), והוא כולל גורד שחקים בן 60 קומות שהושלם בגובה 239 מטרים (784 רגל) ובניין בן 14 קומות בגובה 53 מטרים (174 רגל) הנמצא בבנייה.
נכון לשנת 2025, גורד השחקים של הקומפלקס הוא הבניין ה-20 בגובהו במוסקבה, ה-21 בגובהו ברוסיה והבניין ה-35 בגובהו באירופה.
בניית המגדל הגבוה החלה בשנת 2006 והסתיימה ב-2011. קומפלקס עירוב השימושים מאגד בתוכו משרדים, מסחר, בית מלון ומגורים במה שמכונה "עיר ורטיקלית" הודות לרב שימושיות שלו.
מאז 2012, גורד השחקים מנוהל על ידי חברת הפיתוח Solvers Estate .
בתחילת 2015, היא מיתגה מחדש את המגדל, ושינתה את שמו מ-Imperia Tower למתחם עסקים "אימפריה".
בקומה 1 יש מגרש חניה וגלריית הקניות "Empire Blackyard", המחברת את קריית ערי הבירה השכנה עם ליבת מוסקבה סיטי, שם, בין היתר, תחנות המטרו "ויסטבוצ'נאיה" ו-"דלובוי צנטר ".
בקומה ה-56 ממוקם מוזיאון מוסקבה סיטי .
המוזיאון הראשון והיחיד של גורדי שחקים ובנייה לגובה במוסקבה.
בקומה ה-56 ממוקם בר קוקטיילים HIGH BAR עם מטבח אירופאי ואסייתי.
בקומות 58 ו-59 ממוקם Atmosfera Private Fitness, מועדון כושר עם ספא.
אחרי רכישת החלקה על ידי Sezar Group באוקטובר 2024, נמשכת בנייתו של מרכז העסקים "סיטי-4" שאמורה להסתיים ב-2027. מרכז העסקים יהיה בגובה 68 מטר ו-18 קומות.
ב-1 בנובמבר 2025 פורסם שבורסת מוסקבה רכשה מ-Sezar Group את "סיטי-4" כדי למקם בה את המטה שלה אחרי סיום הבנייה.
אימפקט בית השקעות בע"מ הוא בית השקעות ישראלי.
אימפקט בית השקעות הוקם בשנת 1996 כחברת בת של בנק איגוד לניהול תיקי השקעות.
החברה תפקדה כזרוע המתמחה של הבנק בהשקעות, ונתנה מענה ללקוחות מהבנק ומחוצה לו בשוק ההון.
החברה עסקה בייעוץ ובניהול תיקי השקעות עבור לקוחות מוסדיים, עסקיים ופרטיים, בעיקר של בנק אגוד.
מנהל ההשקעות הראשי של החברה היה צחי ליבוביץ.
במהלך 2002 רכשה אימפקט את חברת אמנר - ניהול תיקי השקעות.
בעקבות הרכישה גדל היקף ניהול הנכסים והגיע לסכום כולל של כ-850 מיליון ש"ח.
באותה שנה מונה זוהר גודס למנכ"ל בית ההשקעות.
בתחילת 2005 התמנתה רינה שפיר למנכ"לית בית ההשקעות.
בשנת 2009 התמנה למנכ"ל החברה צחי רודניק, שלפני כן שימש כמנהל המחקר בבית ההשקעות האמריקאי אוסקר גרוס (Oscar Gruss).
בשנה זו ניהל בית ההשקעות כשני מיליארד ש"ח.
עד אוקטובר 2014 החברה הייתה חברת בת של בנק אגוד, ומשרדי החברה שכנו במטה של בנק איגוד ברחוב אחוזת בית בתל באביב.
בעקבות הרפורמה שבאה לאחר ועדת בכר והשינויים המבניים בתחום, התקבלה ב־2014 ההחלטה בדירקטוריון בנק אגוד למכור את בית ההשקעות.
management buy out שבו הנהלת החברה בראשות המנכ"ל צחי רודניק, וקבוצה נוספת בראשות משפחת בנקאים שווייצרית, שהחליטה להעמיק את השקעותיה בישראל ובמיוחד בתחומי בנקאות פרטית ושוק ההון רכשו את בית ההשקעות.
תחת הבעלות החדשה החברה הרחיבה את תחום פעילותה לקרנות נאמנות וקרנות גידור בישראל.
אימפקט בית ההשקעות מנהל נכסים ללקוחות פרטיים, מוסדיים, וחברות, באמצעות ניהול תיקי השקעות, קרנות נאמנות, ניהול קרן השתלמות וקופת גמל בניהול אישי (IRA) וקרן גידור.
בית ההשקעות מציע מגוון שירותי חיסכון והשקעה, עם התמקדות בניהול השקעות אקטיבי.
אימפקט מנהלת גם מחלקת מחקר ואנליזה וייעוץ ללקוחות מוסדיים.
בנוסף החברה מספקת שירותי מסחר בניירות ערך ללקוחות פרטיים ומוסדיים, ושירות ניהול תיקים דיגיטלי.
לאחר מכירת בית ההשקעות על ידי בנק איגוד, המשיכו רוב הלקוחות את ניהול ההשקעות והתיקים בחברה.
פעילות ניהול התיקים של החברה מורכבת מתמהיל של חברות וגופים מוסדיים, לצד לקוחות פרטיים בעלי הון אישי גבוה.
לחברה מגוון מסלולי ניהול תיקים ובהם תיקי השקעות בחו"ל, תיק השקעות סולידי, ועוד.
מאז הפרדת בית ההשקעות מבנק איגוד ופתיחת האפשרות הרגולטורית, החברה שמה לה ליעד להרחיב את תחום פעילותה לתחום קרנות הנאמנות בישראל.
החברה מציעה קרנות נאמנות ברמות סיכון שונות.
המנהל החיצוני של קרנות החברה הוא "איילון קרנות נאמנות בע"מ".
החברה מפעילה שירות ניהול תיקים אישי דיגיטלי, המאפשר פתיחת תיק מנוהל באופן דיגיטלי ומיועד לתיקי השקעות בהיקף נמוך יותר מניהול התיקים המסורתי.
החברה מציעה פתרונות חיסכון לטווח ארוך, באמצעות קופת גמל בניהול אישי, וכן קרן השתלמות בניהול אישי.
אימפרובטור (שם מדעי: Imperobator; מילולית: "לוחם עוצמתי") הוא סוג של דינוזאור תרופוד שהתקיים במשך הקרטיקון העליון באנטארקטיקה שלפני 71 מיליון שנה מזמננו, במשך המאסטריכט.
האימפרובטור ידוע מממצאי מאובנים שהתגלו בתצורות איי סנואו היל שבאי ג'יימס רוס , מצפון לחצי האי האנטארקטי.
הממצאים התגלו ב-2003 בידי משלחת אנטארקטית שחשפה מספר עצמות רגליים ושוקה שדמו לאלה של תרופוד קדום.
הוא הוצג בתחילה כדרומזאור אנטארקטי, אם כי לא היה לו מאפיין דמוי-טופר כשל שאר קרוביו.
למרות שאין מספיק שרידים לאפיין את מראהו, נראה שלמרות שלא היה דרומזאור מובהק עדיין השתייך לקבוצה הקרובה פאראווס (או לחלופין לדיינוניכוזאוריה).
הוא תואר בידי Ely ו-Case ב-2019 ונקרא עקב מבנהו החזק יחסית.
גודלו דמה לזה של יוטרפטור, בהתבסס על אורך שוקה של 45 ס"מ, והוא היה מהגדולים שבדינוזאורים באזור בו חי, אם כי לא לה על אורך של 2 מטרים.
כמו כן נראה שהיה מכוסה בנוצות.
דינוזאור זה היה כנראה טורף-על בחצי האי האנטארקטי, אף שאולי היה אוכל נבלות.
לצידו התגלו דינוזאורים שכנראה צד את חלקם כמו: טריניזאורה, מורוזאורוס, אנטארקטופלטה וכמה טיטאנוזאורים, פטרוזאורים ובאוקיינוס לצידו חיו זוחלים ימיים וכרישים שונים.
אימפרטריצה מריה הייתה אוניית המערכה המובילה של הסדרה שמנתה שלושה דרדנוטים שנבנו עבור הצי הרוסי הקיסרי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היא שירתה בצי הים השחור במהלך המלחמה וחיפתה על אוניות מערכה ישנות יותר פרה-דרדנוט כשהן הפגיזו מתקנים עות'מאניים ב-1915. הספינה פגעה בסיירת הקלה העות'מאנית מידילי, (לשעבר SMS ברסלאו הגרמנית) מספר פעמים מבלי לגרום לנזק חמור יותר מאשר פגיעת רסיס.
הספינה טבעה במעגן בסבסטופול כתוצאה מפיצוץ חדר תחמושת בסוף 1916, בו נהרגו 228 אנשי צוות.
לאחר מכן היא חולצה, אך מצבה היה ירוד מאוד.
היא בוטלה לבסוף ב-1926, לאחר תום מלחמת האזרחים ברוסיה.
היא התגלתה ככבדת חרטום בשירות ונטתה לקלוט כמויות גדולות של מים דרך פתחי התותחים הקדמיים שלה.
התחמושת עבור תותחי ה-12 אינץ' (305 מ"מ) הקדמיים הופחתה מ-100 ל-70 פגזים כל אחד, בעוד שתחמושת ה-130 מילימטר (5.1 אינץ') הופחתה מ-245 ל-100 כדורים לכל תותח, בניסיון לפצות על קיצוץ.
זה לא פתר את הבעיה במלואה, אבל האונייה טבעה לפני שניתן היה ליישם שינויים אחרים.
הספינה צוידה בארבע טורבינות קיטור מסוג פרסונס שיובאו מג'ון בראון והחברה, בריטניה.
הם תוכננו עבור סך של 26,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט), אך הפיקו 33,200 כוחות סוס (24,757 קילוואט) בניסויי השיט שלה באמצעות קיטור שהופק על ידי 20 דודי Yarrow משולשים עם אש מעורבת עם לחץ עבודה של 17.5 אטמוספירות (1,700 קילופסקל, 260 PSI).
המהירות המיועדת הייתה 21 קשר (39 קמ"ש).
קיבולת הפחם המקסימלית שלה הייתה 1,700 טון ארוך (1,727 טון) בתוספת 500 טון ארוך (510 טון) מזוט, מה שנתן לה טווח של 1,640 מיילים ימיים (3,040 ק"מ) במהירות מרבית.
כל הכוח החשמלי שלה הופק על ידי שלושה גנרטורים טורבו ראשיים של קרטיס 360 קילוואט (480 כ"ס) ושתי יחידות עזר של 200 קילוואט (270 כ"ס).
החימוש העיקרי שלה היה מורכב מתריסר תותחי אובוכובסקי מודל 1907 בקוטר 12 אינץ', המורכבים בארבעה צריחי תותחים משולשים שפוזרו לאורכה של הספינה.
החימוש המשני שלה כלל עשרים תותחים בקוטר 130 מ"מ B7 מודל 1913 שהותקנו בעמדות משוריינות.
הם היו מסודרים בשתי קבוצות, שישה תותחים לכל צד מהצריח הקדמי לארובה האחורית והארבעה הנותרים התקבצו סביב הצריח האחורי.
היו לה ארבעה תותחי נ"מ בקוטר 75 מילימטר (3 אינץ'), אחד מותקן על גג של כל צריח.
ארבעה צינורות טורפדו שקועים בגודל 17.7 אינץ' (450 מ"מ) נישאו, שני צינורות על כל צד רוחב מאחורי המחסן הקדמי.
אימפרטריצה מריה, על שם הצארינה מריה פיודורובנה, אמו של הצאר ניקולאי השני, נבנתה על ידי מספנת רוסוד בניקולאייב, האימפריה הרוסית.
שדרתה הונחה ב-30 באוקטובר 1911 יחד עם ספינות האחות שלה אימפרטור אלכסנדר השלישי ואימפרטריצה יקטרינה וליקאיה, אך זה היה רק אירוע טקסי שכן התכנון עדיין לא סוכם ולא נחתם החוזה.
היא הושקה ב-19 באוקטובר 1913 והגיעה לסבסטופול ב-13 ביולי 1915, שם היא השלימה את ההצטיידות שלה במהלך החודשים הבאים וערכה ניסויים ימיים.
ב-1 באוקטובר היא סיפקה חיפוי לאוניות המערכה הפרה-דרדנוט של צי הים השחור כשהם הפגיזו מטרות בקוזלו, זונגולדאק ו-Karadeniz Ereğli.
היא עשתה את אותו הדבר כשספינות קרב ישנות יותר הפגיזו מטרות בבולגריה ב-20–22 באוקטובר ולאחר מכן בווארנה עצמה ב-27 באוקטובר.
הסיירת הקלה מידילי נמלטה בקושי מקרב עם האימפרטריצה מריה ב-4 באפריל 1916, מכיוון שאוניית המערכה פספסה אותה בקושי מספר פעמים לפני שהספיקה להתנתק.
שלושה חודשים לאחר מכן גם אימפרטריצה מריה וגם אימפרטריצה יקטרינה וליקאיה, שהוזעקה על ידי שידורי רדיו יורטו, יצאו למשימה מסבסטופול בניסיון ליירט את סיירת המערכה הגרמנית לשעבר יעבוז כשחזרה מהפגזה על נמל טואפסה הרוסי ב-4 ביולי.
היעבוז התחמקה צפונה ונמנעה מהרוסים על ידי הפלגה במקביל לקו החוף הבולגרי בחזרה לבוספורוס.
המידילי מיקשה את הנמל של נובורוסיסק ב-21 ביולי, אך הרוסים, שהוזעקו שוב על ידי יירוט רדיו, ניסו ללכוד אותה בדרכה חזרה.
מידילי פותתה להיכנס לטווח התותחים של אימפרטריצה מריה למחרת כשהסיירת רדפה אחרי המשחתת הרוסית שסטליבי, אך היא הצליחה להימלט עם נזק מרסיסים בלבד.
בבוקר 20 באוקטובר 1916, התגלתה שריפה במחסן אבקת השרפה הקדמי של האימפאטריצה מריה כשהיא עוגנת בסבסטופול, אך היא התפוצצה לפני שניתן היה לעשות מאמצים כלשהם להילחם בשריפה.
מלחים בראשות המהנדס-מכונאי המידשיפמן איגנטייב, לעומת זאת, הצליחו להציף את מחסן הפגזים הקדמי לפני הפיצוץ במחיר חייהם.
פעולתם מנעה כנראה פיצוץ קטסטרופלי וכל המחסנים האחרים הוצפו כאמצעי זהירות.
כארבעים דקות לאחר הפיצוץ הראשון, אירע פיצוץ שני בקרבת תא הטורפדו שהרס את המחיצה האטומה למים של שאר המחיצות הקדמיות.
האונייה החלה לשקוע בחרטום ונטתה ימינה.
היא התהפכה כמה דקות לאחר מכן ולקחה איתה 228 מלחים.
החקירה שלאחר מכן קבעה כי הפיצוץ היה ככל הנראה תוצאה של בעירה ספונטנית של חומר ההנעה המבוסס על ניטרוצלולוזה בעת פירוקו.
לאחר פעולת חילוץ מורכבת, הספינה הוצפה בסופו של דבר מחדש ב-18 במאי 1918 ועברה לרציף הצפוני של סבסטופול ב-31 במאי, כשהיא עדיין הפוכה.
הכאוס של המהפכה הרוסית ומלחמת האזרחים מנעו עבודות תיקון נוספות, אף על פי שתותחי ה-130 מ"מ שלה הוסרו.
עד 1923, תמוכות העץ שתמכו אותה במקומה נרקבו.
היא צפה החוצה וקורקעה במים רדודים בשנת 1923. היא אושרה לגריטה ביוני 1925 והוצאה מהרשומות באופן רשמי ב-21 בנובמבר 1925, אף על פי שהעבודה החלה רק ב-1926 כשהיא הוצפה מחדש והועברה חזרה לרציף היבש.
צריחי התותחים שלה, שנפלו מהספינה כשהתהפכה, נמשו מאוחר יותר.
שניים מהם שימשו כסוללת הגנת החוף ה-30 שהגנה על העיר במהלך המצור על סבסטופול במלחמת העולם השנייה.
אימפרטור אלכסנדר השלישי הייתה אוניית המערכה השלישית והאחרונה של סדרת אימפרטריצה מריה של הצי הרוסי הקיסרי.
בנייתה החלה לפני מלחמת העולם הראשונה, הושלמה במהלך המלחמה והיא שירתה בצי הים השחור.
שמה שונה לווליה לפני השלמתה, ולאחר מכן לגנרל אלכסייב ב-1920. הספינה נמסרה ב-1917, אך השיבושים של מהפכת פברואר הפכו את צי הים השחור ללא יעיל והיא לא השתתפה בשום קרב.
ווליה נכנעה לגרמנים ב-1918, אך הם נאלצו למסור אותה לידי הבריטים על פי תנאי שביתת הנשק.
הבריטים הסגירו אותה לרוסים הלבנים בשנת 1919, והם השתמשו בה כדי לסייע בפינוי חצי האי קרים בשנת 1920. היא נכלאה בביזרטה, תוניסיה הצרפתית, על ידי הצרפתים ובסופו של דבר היא נגרטה על ידם בשנת 1936 כדי לשלם לה את דמי העגינה.
התותחים שלה הוכנסו למחסן ושימשו מאוחר יותר את הגרמנים והפינים כתותחי חוף במהלך מלחמת העולם השנייה.
שתי המדינות המשיכו להשתמש בהן לאורך המלחמה הקרה.
אורכה של אימפרטור אלכסנדר השלישי היה 168 מטר בקו המים, הרוחב שלה היה 27.43 מטר והשוקע היה 8.36 מטר.
אחותה, אימפרטריצה מריה התגלתה ככבדת חרטום בשירות ונטתה לקלוט כמויות גדולות של מים דרך פתחי התותחים הקדמיים שלה ולכן הוסרו מהאונייה זוג תותחי 130 מ"מ.
האימפרטור אלכסנדר השלישי נבנתה על ידי מספנת רוסוד בניקולאייב.
שדרית האונייה הונחה ב-30 באוקטובר 1911, אבל זה היה רק אירוע טקסי שכן התכנון שלה עדיין לא סוכם והחוזה עוד לא נחתם.
היא סבלה ממספר עיכובים במהלך הבנייה.
לאחר מכן עדיפותה הופחתה לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה על מנת לרכז מאמצים בספינות אחיות מתקדמות יותר כדי להשלים אותן מהר יותר.
היא לא הייתה צפויה להסתיים לפני 1916, אבל גם הטורבינות שלה שנבנו בבריטניה עוכבו.
האימפרטור אלכסנדר השלישי הושקה ב-15 באפריל 1914, אך היא לא הגיעה לסבסטופול לצורך הצטיידות עד ל-17 ביולי 1917, אז שונה שם הספינה לווליה באוקראינית: Воля (חופש).
היא ערכה את ניסויי הים שלה במהלך החודשים הקרובים.
בשלב זה צי הים השחור לא היה אפקטיבי לחלוטין כתוצאה מהמצב הפוליטי לאחר מהפכת פברואר ו-ווליה לא ראתה שום קרב.
ווליה הפליגה מסבסטופול לנובורוסיסק ב-1 במאי 1918 כדי להימנע מתפיסה על ידי כוחות גרמנים מתקדמים.
בעודה בנובורוסיסק היא קיבלה פקודה להסתער ב-19 ביוני 1918, אך רוב הצוות (933 לעומת 640) סירבו לעשות זאת והחליטו לחזור לסבסטופול.
בהגיעה היא פורקה מנשקה ורק שומרים נותרו על הסיפון, אך הגרמנים השתלטו עליה ב-1 באוקטובר.
הספינה ביצעה שיוט קצר עם צוות גרמני ב-15 באוקטובר, אך התותחים שלה עדיין לא פעלו.
פחות מחודש לאחר מכן נאלצו הגרמנים להסגיר אותה לידי הבריטים ב-24 בנובמבר בהתאם להפסקת שביתת הנשק כאשר פלוגה מהסיירת הקלה HMS Canterbury לקח עליה אחריות.
חודש לאחר מכן היא הושטה לנמל איזמיט, על ים מרמרה, על ידי צוות מאה"מ אגממנון, שגם ליווה אותה.
ב-29 באוקטובר 1919 היא הפליגה חזרה לסבסטופול על ידי צוות מאוניית המערכה אה"מ איירון דיוק והוסגרה לידי הרוסים הלבנים ב-1 בנובמבר.
הם שינו את שמה לגנרל אלכסייב וביצעו הפגזות חוף כשרק שלושה מתוך שנים עשר תותחים פעלו.
עם התמוטטות הצבאות הרוסיים הלבנים בדרום רוסיה בשנת 1920, סייעה הספינה בפינוי הלבנים מחצי האי קרים לביזרטה, שם נכלאה עם שאר הצי של וראנגל.
הצרפתים החליטו לא למכור אותה בחזרה לברית המועצות והיא נמכרה לגרוטאות בסוף שנות ה-20 לשלם את עלויות העגינה שלה אף על פי שהיא לא נגרטה עד 1936.
תותחי הספינה הוכנסו למחסן בביזרטה.
בינואר 1940 צרפת נתנה אותם לפינלנד, לאחר שסירבה למכור שבעה לפינים בקיץ 1939. מתוך שנים עשר התותחים העיקריים, שמונה הגיעו לפינלנד, בעוד שארבעה נתפסו על ידי גרמניה כשזו פלשה לנורווגיה באפריל 1940 ולכדה אותם על סיפון SS Nina בנמל נרוויק.
הגרמנים הציבו את כל ארבעת התותחים, לאחר שבנו אותם מחדש כדי שיהיה ניתן להשתמש בתחמושת גרמנית, בצריחים משוריינים בסוללת מירוס בגרנזי.
הפינים השתמשו בארבעה תותחים בעמדות ארטילריה חופית באיסוארי ומקילוטו.
נינה גם נשאה כמה מהתותחים בקוטר 13 ס"מ של הגנרל אלכסייב.
כמה מהם שימשו במבצר בטנגן באי Rugsundøy.
הם הפגיזו את הסיירת הקלה הבריטית אה"מ קניה, על פי הדיווחים, הם פגעו פגיעה אחת בסיירת, במהלך מבצע חץ וקשת ב-1941, אך לא ראו קרב אחר במהלך המלחמה.
אימפריה היא סדרת קומיקס אמריקאית במהדורה מוגבלת שנוצרה על ידי מארק ווייד ובארי קיטסון.
הוא פורסם בין השנים 2000 ל-2004 על ידי Gorilla Comics (אימג' קומיקס) ו-DC Comics, ולאחר מכן נמכר ל-Thrillbent ו-IDW Publishing ב-2015.
הגיבור הוא נבל-על דמוי דוקטור דום בשם גולגות' שהביס את כל גיבורי העל וכבש את העולם, אך כעת עליו להתמודד עם מאבקי כוח פנימיים.
הסדרה פורסמה במקור בשנת 2000 על ידי Gorilla Comics, חברה שהוקמה על ידי מארק ווייד, קורט בוסיק ועוד כמה אחרים, אך החברה התקפלה לאחר שהופקו רק שני גיליונות.
אימפריה הושלמה ב-DC Comics בשנים 2003–2004, למרות שהיא נשארה ביקום הבדיוני שלה ואינה חלק מיקום DC (עדיין).
שני ספרי הקומיקס שפורסמו כבר נאספו ב-#0 ואז שאר הסיפור סופר על פני שישה גיליונות.
באפריל 2014, הזכויות על הסדרה חזרו לווייד וקיטסון והסדרה חזרה תחת פלטפורמת הקומיקס Thrillbent של וויד.
הוא אנושי ובתחילת הסדרה, מתגלה שאשתו מתה אך בתו עדיין בחיים.
הוא חסר רחמים ומבטיח את נאמנותם של שריו באמצעות שימוש בסם חיזוק ממכר ביותר בשם Eucharistie.
כוחותיו מגיעים לכאורה מהשריון שלו; הוא אף פעם לא נראה בסדרה בלי המסכה שלו.
הכוחות שלו כוללים תקיעות ידיים וטלפורטציה, טכנולוגיה שעזרה לו מאוד במאבקו נגד העולם.
דלפי – בתו של גולגות מתגוררת במצודת האימפריה ומטופלת על ידי הקיסר ואנשיו כאל נסיכה מבודדת.
גולגות' שומר בפניה את עסקיו וחוסר הרחמים שלו, ולכאורה היא לא יודעת דבר על מעשיו האמיתיים.
היא מבלה את רוב יומה בלימוד או בקריאה של ספרים המומלצים לה על ידי הקיסר.
עם זאת, הנערה מגלה את עצמה שאינה תמימה כפי שנחשד לראשונה ככל שהסדרה מתקדמת.
היא המתנקשת הראשית של הקיסר, אך בהיותה משועממת מעמדתה (מכיוון שהקיסר הרג את רוב אויביו), היא בוחרת להרהר במקורותיו של סם הסעודת.
המענה הראשי של הקיסר שמשתמש בכאב ובפחד כדי לחלץ מידע מאויבי האימפריה.
לוהקין - שר הריגול שזה עתה מונה והוא הדמות שהקורא רואה את נקודת המבט שלה בחלק גדול מהסדרה.
הוא מפתח מערכת יחסים מינית סודית עם דלפי.
הוא ידוע בכך שהוא מרבה לגשש את דבריו.
הוא פגש לראשונה את גולגות באוסטרליה 10 שנים לפני אירועי גיליון מס' 0.
קפרא – ראש משרד ההסברה.
קפרא שונה ונקשר לתחנת העבודה שלו במטרה לתאם ולערוך את החדשות של העולם כדי לייצג בצורה הטובה ביותר את הכוונות והמטרות של האימפריה.
סבירוס - יועץ הפנים של הקיסר וחבר ותיק של הקיסר.
הוא הכיר את אשתו של הקיסר לפני מותה, והוא מקורב לדלפי.
בשל ידידותו ונאמנותו לקיסר, הוא מאמין שהוא החבר החיוני היחיד בקבינט.
אנדימיון – גיבור על ויריבו הגדול ביותר של גולגות.
לפי הדיווחים הוא נהרג על ידי גולגות זמן מה לפני תחילת הסיפור.
המיני-סדרה השלמה נאספה בכריכה רכה, Empire (), והודפסה מחדש באימפריה ().
2004: מועמד לפרס אייזנר "הסדרה המוגבלת הטובה ביותר".
אימפריה היא עיר חוף וקומונה במחוז ליגוריה, איטליה.
היא בירת נפת אימפריה, ומבחינה היסטורית היא הייתה בירת נפת אינטליה בליגוריה.
בניטו מוסוליני הקים את העיר אימפריה ב-21 באוקטובר 1923 על ידי איחוד של פורטו מאוריציו ואונליה (Oneglia), עם עוד קומונות כפריות שמסביב.
אימפריה ידועה בגידול וטיפוח פרחים וזיתים ומהווה יעד קיץ פופולרי לתיירים.
הבריכה המקורה "Piscina Felice Cascione" שבעיר אירחה אירועי ספורט מים לאומיים ובינלאומיים רבים.
ייתכן שהמקור של שמה של אונליה, בהתיישבות הטרום-רומית Pagus Unelia, על גבעת Castelvecchio, שהייתה ככל הנראה אחד השטחים הכבושים על ידי הליגורים.
השם Ripa Uneliae, הוא שמו של כפר הנמצא על חוף הים למרגלות הגבעה.
אונגליה המודרנית הוקמה באתר הנוכחי שלה בסביבות שנת 935 לספירה, לאחר שנהרסה על ידי הסרצנים; בשנת 1100 הכפר הפך למחנה של כנסיית אלבנגה.
ב-1298 הפכה אונגליה לחלק מהארמון של משפחת דוריה של ג'נואה; האדמירל אנדריאה דוריה (1466–1560) נולד בעיר.
בני הזוג דוריה מכרו את העיירה לאמנואלה פיליברט, דוכס סבויה ב-1576, והעיר אונגליה נותרה למעשה מובלעת סבוירית ברפובליקה של ג'נואה עד לאיחוד איטליה, אף על פי שהיא הייתה בקו החזית במלחמות בית סבויה; היא נכבשה ב-1614 וב-1649 על ידי הספרדים וב-1623 וב-1672 על ידי הג'נואים.
ב-1692 היה על העיר להדוף מתקפה של כח צבאי צרפתי; בשנים 1744–45 העיר נכבשה שוב על ידי הספרדים, ובשנת 1792 הופצצה ונשרפה על ידי הצרפתים.
פורטו מאוריציו היה יישוב ונמל רומי, בשם Portus Maurici, שנמצא במסלול הימי האנטוניני.
שם היישוב כנראה עבר אינטרפולציה בכתבי יד של המאה השלישית, מכיוון שהוא נקרא על שמו של מוריס הקדוש, מנהיג לגיון התבאן שלא ניתן היה להנציח אותו עד האימפריה הנוצרית של המאה הרביעית.
היישוב והנמל הפכו לנמל ביזנטי לאחר המלחמות הגותיות של המאה ה-6, ולאחר מכן עבר למסדר בנדיקטוס הקדוש והיה כפוף לרוזנות טורינו במאה ה-11. בוניפאסי מקלבסנה מכר את העיירה לרפובליקה של ג'נואה ב-1288 בתמורה לתשלום שנתי, כחלק מהתרחבותה של ג'נואה למערב ליגוריה.
בשנת 1354 היישוב הפך למקום מושבו של הכומר הג'נואי של הריביירה המערבית.
העיירה שגשגה אף על פי שהשליטה בג'נואה עברה בין הצרפתים, דוכסות מילאנו והספרדים.
במהלך מלחמות נפוליאון, נפוליאון בונפרטה עצמו עצר ללילה בפורטו מאוריציו ובילה את הלילה בפאראסיו בקומה השלישית של פאלאצו לאוואניה.
בקונגרס של וינה בשנת 1815, היישוב הוענק לממלכת סרדיניה, לפני שצורף לבסוף לאיטליה המאוחדת ב-1861.
מוסוליני הקים את העיר אימפריה ב-21 באוקטובר 1923 על ידי האיחוד של פורטו מאוריציו, אונגליה וקומונות הכפרים שמסביב .
כלכלת אימפריה מבוססת על תיירות, תעשיית מזון (שמן זית ופסטה), חקלאות מתמחה של מטעי זיתים וטיפוח פרחים בחממות ועל פעילות מסחר ונמל.
תיירות חוף הים מהווה נדבך חשוב בכלכלת העיר אימפריה.
אימפריה מורכבת משני הרבעים ההיסטוריים פורטו מאוריציו ואונגליה, השוכנים משני צדי הנהר אימפרו שנותן את שמו לעיר.
פורטו מאוריציו ממוקמת על חצי אי ממערב לנהר ומשתרע לאורך קו החוף.
זהו הרובע העשיר והססגוני ביותר של העיר, כלכלתו מתרכזת בתעשיית התיירות.
רובע אונגליה ( Inéja בליגורית) שוכן על המישור ממזרח לשפך הנהר אימפרו.
באונגליה נמצא הנמל המודרני והמתועש מבין שני חלקי העיר.
במרכז אונגליה שוכנת כיכר דנטה, שממנה יוצאים כמה מהכבישים הראשיים של העיר.
אימפריה חווה אקלים ים תיכוני ( סיווג האקלים של Köppen Csa ).
הקתדרלה הקלאסית של סן מאוריציו, שנבנתה בין 1781 ל-1832 על ידי Gaetano Cantoni, היא הכנסייה הגדולה ביותר בליגוריה.
הוקם לראשונה בשנת 1365, המבנה הקיים הוא משנת 1741.
כנסיית סן ג'ובאני בטיסטה, נבנתה בשנים 1739–62.
Palazzo Municipale כיכר ההיסטורית בפיאצה דנטה
מקדש נוסטרה סיניורה דלה גרציה.
אימפריה נהנית מהכביש המהיר Autostrada A10, הידוע גם בשם L'Autostrada dei Fiori אשר עובר לאורך החוף הליגורי בין ג'נואה לוונטימיליה הנמצאת על הגבול הצרפתי.
הכביש חוצה את העיר על סדרה של ויאדוקטים גבוהים ומנהרות הרים מעל העמק.
שני צמתים משרתים את העיר, אחד במערב קרוב לפורטו מאוריציו, ואחר במזרח מעל אונגליה.
הכביש המהיר A10 מהווה גם חלק מהכביש האירופי E80 .
שירותי האוטובוסים ברחבי מחוז אימפריה מופעלים על ידי גוף התחבורה הציבורית Riviera Trasporti (RT).
קו הרכבת ג'נואה-ונטימגליה עובר דרך אימפריה: העיר מונגשת על ידי תחנת הרכבת המרכזית של אימפריה, במסלול דו-מסילתי שנפתח ב-11 בדצמבר 2016. התוואי הישן נבנה במקור ב-1872 ונסגר עם פתיחת התוואי היבשתי החדש; העיר מקבלת שירות משתי תחנות רכבת המשרתות את שני המרכזים של אימפריה.
קצב גידול האוכלוסייה בעיר היה גדול עד פי ארבעה מיתר איטליה בשנים מ-1861 ועד שנות ה-70 של המאה ה-20, ולאחר מכן קצב גידול האוכלוסייה ירד בלמעלה מ-25% בעשורים האחרונים.
ירידה זו נגרמה ממספר גורמים, ביניהם תהליך עצירת התיעוש (המעבר לתיירות) שדחף תושבים רבים להגר מהעיר, וירידה כללית בלידות שאפיינה את ההיסטוריה הדמוגרפית האחרונה של איטליה.
התפלגות האוכלוסייה במחוז איפריה, צפיפות האוכלוסייה לשנת 2024 היא 180.9 תושבים לקילומטר מרובע.
בין השנים 2022–2024 קצב שינוי האוכלוסייה עומד על 0.04% כמעט ללא שינוי.
על פי נתוני המכון הלאומי האיטלקי לסטטיסטיקה, נכון ל-31 בדצמבר 2023, היו באימפריה 7,534 אזרחים זרים, שהם כ-17.78% מכלל האוכלוסייה, להלן החלוקה לפי לאום באחוזים מכלל האוכלוסייה בסדר יורד:
אדמונדו דה אמיציס (1846–1908), סופר ועיתונאי
פלגרינו אמורטי, עוזר מזכירו של קרל החמישי, קיסר הרומאים הקדושה
אנדריאה דוריה (1466–1560), מדינאית ואדמירל
רנאטו דולבקו (1914–2012), וירולוג איטלקי-אמריקאי וחתן פרס נובל
אימפריאליזם תקשורתי היא תופעה שבה אומה אחת משפיעה במידה רבה על הערכים התרבותיים והתקשורתיים של אומה אחרת, אך לא בהכרח בשימוש בכוח צבאי אלא באמצעות הפעלת כוחה הכלכלי והפוליטי על מדינות אחרות.
המונח מגיע בהשאלה מהמונח אימפריאליזם, ולרוב יקושר אימפריאליזם תקשורתי עם אימפריאליזם תרבותי, אך התיאוריה של אימפריאליזם תקשורתי היא תאוריה נפרדת המדגימה את כוחה של התקשורת.
האימפריאליזם התקשורתי נוצר כתוצאה מהשפעה היסטורית של מדיניות קולוניאליסטית באמצעות שליטה טריטוריאלית והפצה תרבותית, אשר עיצבו את יחסי הכוחות הגאופוליטיים והתקשורתיים בין מדינות.
גורם נוסף הוא השפעות כלכליות על התקשורת מצד שחקנים בין לאומיים ויחסים פוליטיים בין מדינות.
האימפריאליזם התקשורתי עוזר בשימור מבני כוח בין האימפריה לבין המדינות שאליהן היא מתפשטת.
גישת האימפריאליזם התקשורתי קשורה באופן עמוק ל"כלכלה הפוליטית של מסורת התקשורת".
מסורת זו נובעת מתנועות שחרור לאומיות פוסט-קולוניאליות ואנטי-קולוניאליות והיא עוסקת באופן שבו מערכות התקשורת מושפעות מהאינטרסים הגאופוליטיים והכלכליים של מעצמות גלובליות דומיננטיות.
המונח "אימפריאליזם תקשורתי" עלה לתודעה הציבורית העולמית בשנות ה־70 של המאה ה-20, כאשר אזרחים, מנהיגים ויוצרי מדיה ממדינות שהיו תחת שליטה קולוניאלית התלוננו על מבנה הכוח שהמדינות הקולוניאליסטיות מייצגות באמצעות שליטה על אמצעי התקשורת.
נציגי המדינות הללו הציעו סדר מידע ותקשורת עולמי חדש באונסק"ו כדי לאזן את כוחות התקשורת והמדיה הגלובלית המתמשכת והמתרחבת של מדינות קולוניאליסטיות ישנות וחדשות כמו בריטניה.
בתמיכת דוח מקברייד "המון קולות, עולם אחד", מדינות שהיו תחת שליטה קולוניאלית כמו הודו, טענו שלתאגידי התקשורת הגדולים המערביים צריכה להיות גישה מוגבלת למוסדות התקשורת והמדיה המתהוות של מדינות פוסט-קולוניאליות.
ואף טענו כי מוסדות תקשורת לאומיים מחזקים את הלאומיות והעצמאות של העם בנוסף לכלכלה וחברה, ותאגידי התקשורת המערביים יכולים לערער את פיתוח הלאומיות האינדיבידואלית של המדינות הפוסט-קולוניאליות.
האימפריאליזם התקשורתי נשאב מהכלכלה פוליטית של מסורת התקשורת, עוד מאז תנועות השחרור הלאומיות הפוסט-קולוניאליות והאנטי-קולוניאליות בשנות ה-60 והחתירה לסדר מידע ותקשורת עולמי חדש (New World Communication Order) על ידי ה-NWICO.
המונח "אימפריאליזם תקשורתי" החל לצבור תאוצה בשנות ה-70, כאשר חוקרים ומבקרים ראו את השפעת אמצעי התקשורת המודרניים על התפתחות מדינות העולם השלישי.
זה היה שינוי מהשקפות קודמות בשנות ה-60, שבהן התקשורת נתפסה ככלי לסיוע להתפתחות חברתית במדינות אלו.
חלק מההשפעות על האימפריאליזם התקשורתי נובעות ממתחים כלכליים.
פיננסיזציה, היפר-תעשייתיות, ואינפורמטיזציה הן שלוש מגמות כלכליות חשובות של האימפריאליזם התקשורתי.
זה מעיד על כך שהדומיננטיות של האינטרסים הפיננסיים מעצבת את נוף התקשורת העולמי, ומשפיעה על זרימת המידע ותוכן המדיה.
גורמים כלכליים, כגון שליטה של תאגידים בינלאומיים בשוקי הפרסום ומונופולים מסחריים על הפצת תוכן, ממלאים תפקיד משמעותי באימפריאליזם התקשורתי.
השפעות אלו ניכרות במיוחד כאשר אינטרסים כלכליים מובילים לתעדוף תכנים המשרתים את האינטרסים של המדינות השולטות כלכלית, תוך פגיעה בגיוון התרבותי והעצמאות התקשורתית במדינות הנתונות להשפעה.
דוגמה לכך היא האופן שבו תאגידים מערביים קובעים את התכנים המופצים במדינות המתפתחות, כאשר תכנים אלו משרתים את צורכי השוק של המדינות החזקות ולא את צורכי המדינות המקומיות.
ההשפעות הכלכליות באות לידי ביטוי בין היתר בניסיונה של סין להתרחב תקשורתית באופן משמעותי בגלל מניעים כלכליים, כדי ליצור שווקים חדשים למוצרי התרבות שלה ולשפר את הנוכחות התקשורתית הגלובלית שלה באמצעות השקעות פיננסיות ובכך להשפיע על מוסדות תקשורת במדינות אחרות.
מינוף כוח כלכלי היא אחת מן האסטרטגיות שסין מפעילה כדי להנחיל את השפעתה התרבותית ולכן היא משקיעה בחברות מדיה ותשתיות זרות.
מלבד ההשפעות הכלכליות שיכולות להיות על מדינה שעשויות לגרום לאימפריאליזם תקשורתי, ישנן גם השפעות פוליטיות שבהן שחקנים פוליטיים חשובים משפיעים על התקשורת במדינות אחרות.
גישת האימפריאליזם התקשורתי מבוססת על 'דגש על המבנה הגלובלי, שלפיו המערכת החברתית-פוליטית הבינלאומית היא שקובעת באופן מכריע את מהלך ההתפתחות בספירה של כל אומה וכן גם באספקט התקשורתי.
ניתן להבחין בהשפעות הפוליטיות שיש על אימפריאליזם תקשורתי דרך היחסים בין ארצות הברית וסין כשתי יריבות עם אינטרסים אימפריאליסטים שונים.
לעימות בין שתי המדינות יש השלכות משמעותיות על כל המדינות, במיוחד אלה בדרום הגלובלי.
ובעוד שהמחקר על האימפריאליזם התקשורתי בארצות הברית מבוסס היטב, המחקרים המשמעותיים הרבים על התקשורת העולמית של סין ותפקידה כמבשר של עולם 'פוסט-אמריקאי' נוטים להירתע מלחשוב על האפשרות שסין תהיה אימפריאליסטית תקשורתית בפני עצמה.
אימפריאליזם תקשורתי אל מול אימפריאליזם תרבותי
יש המתייחסים לאימפריאליזם תקשורתי כאימפריאליזם תרבותי, אך למרות השוני בין שתי התיאוריות הן קשורות אחת בשנייה.
אימפריאליזם תקשורתי אינו בהכרח תוצאה ישירה של אימפריאליזם תרבותי, וגם התרחיש ההפוך קיים.
אומה אחת אינה יכולה לכפות את תוצרי התקשורת שלה על אומה אחרת לפני שהיא מפיצה אליה את ערכיה התרבותיים הרחבים יותר הכוללים בין היתר שפה, מנהגים, דת והיסטוריה.
עם זאת, אימפריאליזם תקשורתי לא יכול להצליח ללא אימפריאליזם תרבותי.
ניתן גם להתייחס לאימפריאליזם תקשורתי כנדבך בתור אימפריאליזם תרבותי, ומקור המושג של אימפריאליזם תקשורתי נוצר מתוך רעיון להתייחס לאימפריאליזם תרבותי בצורה רחבה יותר, שלעיתים קרובות מקיפה את הממדים הכלכליים של שליטה והשפעה של התקשורת.
ביקורת על תאוריית האימפריאליזם התקשורתי מתייחסת לכך שתאוריית האימפריאליזם התקשורתי עשויה לפשט יתר על המידה את המורכבות של תהליכי התקשורת הגלובליים, תוך התמקדות בעיקר בשליטה של אומות חזקות על תוכני המדיה במדינות אחרות.
הביקורת מדגישה כי גישה זו אינה לוקחת בחשבון את יכולת הסוכנות של קהלים מקומיים ואת הדרכים השונות בהן תכנים גלובליים מתקבלים ומותאמים להקשרים תרבותיים שונים.
על פי הביקורת, במקום גישה דיכוטומית הרואה במדיה רק ככלי לאימפריאליזם תרבותי, יש להתמקד במורכבות של הגלובליזציה התרבותית, הכוללת החלפת מדיה בין מדינות שונות ויצירת תרבויות היברידיות.
דוגמאות להשפעות האימפריאליזם התקשורתי בישראל
בישראל ניתן לראות השפעות אימפריאליסטיות מערביות על מערכות ותאגידי התקשורת הישראליים.
ברמה ההיסטורית ניתן לראות כיצד המנדט הבריטי השפיע רבות על מיסוד ורגולציית שוק התקשורת הישראלי.
דוגמה לכך היא פקודת העיתונות שנחקקה ב־1933 כדרך של המנדט הבריטי לפקח בצורה יעילה על העיתונות היהודית והערבית ובכך לדכא גילויים של מחאה ומרי נגד השלטון, שבוטלה בשנת 2017. יתרה מכך, גם "התקנות לשעת חירום" וסמכות השלטון להפעיל צנזורה נחקקו תחילה תחת שלטון המנדט הבריטי.
אלה השפיעו על יצירת הרגולציות התקשורתיות בנושאי צבא.
רבים מן העיתונאים למדו עיתונאות לפי המסורת הבריטית והועסקו בעיתון "The Palestine post" שבו עבדו עיתונאים אנגלו-יהודים.
לימים הפך לעיתון המוכר "ג'רוזלם פוסט" שעד היום יוצא לאור בשפה האנגלית ומושפע מהסנדרטים הבריטיים.
הדיון ברגולציה של שוק התקשורת בישראל מושפע מאוד מרשות התקשורת הבריטית, OFCOM.
רשות השידור הבריטית אחראי על הפיקוח על תחום השידורים, התקשורת האלקטרונית והשירותים הדואריים בבריטניה.
המבנה והמאפיינים של OFCOM משמשים כנקודת ייחוס מרכזית בדיונים על הקמת גוף רגולטורי עצמאי בישראל, תוך התייחסות למבנה ההיררכי ולשיטות העבודה של OFCOM כמודל אפשרי לאימוץ.
ההשפעה הבריטית באה לידי ביטוי ברצון לאמץ מודלים של רגולציה מתקדמת המוכחת בבריטניה על מנת לשפר את הפיקוח והבקרה על שוק התקשורת בישראל.
בנוסף, לאור היחסים הדיפלומטיים הקרובים של מדינת ישראל עם ארצות הברית, גם לה יש השפעות על התקשורת הישראלית, על רקע השפעות פוליטיות.
המדיה הישראלית מושפעת רבות מן המדיה האמריקאית, ומאמצת סדרות, סרטים ותכני מדיה פופולריים אחרים.
למשל, הפורמט האמריקאי של התוכנית "המירוץ למיליון" שנהיה מאוד פופולרי בישראל במרוצת השנים וחזר לתודעת הציבור מחדש עם החזרת התוכנית למסכים.
לתוכנית זו יש השפעה על תרבות הריאליטי בישראל וכך גם על הקהל הישראלי.
הדומיננטיות הרבה שיש לתכנים האלה והשפעתם על הקהל הישראלי יכולה להתפרש כאימפריאליזם תקשורתי.
אימפרומפטו מס' 1 אופוס 29 בלה במול מז'ור היא יצירה שכתב פרדריק שופן לפסנתר סולו, בשנת 1837. היצירה כתובה כפרפטואום מובילה המורכב משלשות תווים, ובנויה בצורת ABA כאשר החלק האמצעי כתוב בפה מינור ויוצר ניגוד לסולם הראשי שבו כתובה היצירה.
היצירה מאופיינת בנגינה רציפה של שלישיות תווים המלווה את הקו המלודי לכל אורכו של קטע A.
המרכיבים הללו יוצרים תחושה של תנועה מתמשכת ושל ספונטניות, שתומכות באופי המאולתר של האימפרומפטו.
היא מורכבת משלושה קטעים: קטע הפתיחה כתוב בלה במול מז'ור ומשתמש באלמנטים שמזכירים ארבסק.
החלק האמצעי כתוב בפה מינור, והוא שירתי ומזכיר אריה או נוקטורן.
הקטע החותם כולל חזרה על הנושא הפותח.
ההרמוניה של היצירה מדגימה את גישתו הייחודית של שופן לטונאליות.
שופן הקדיש את האימפרומפטו לאחת מתלמידותיו, הרוזנת קרולין דה לובו.
היצירה פופולרית מאוד ברפרטואר של פסנתרנים, והוקלטו לה ביצועים רבים.
האימפרומפטו מופיע ברומן "טרילבי" מאת ז'ורז' דה מורייה , שם הדמות הראשית שיכולה להופיע רק בהשפעת היפנוזה, מבצעת אותו כשיר ללא מילים.
אימפריאל כמיקל אינדסטריז היה תאגיד כימיקלים בריטי.
הוא היה, במשך חלק ניכר מההיסטוריה שלה, היצרן הגדול ביותר של כימיקלים בבריטניה ואחד היצרנים הגדולים בעולם.
המטה שלה היה ברחוב מילבנק בלונדון .
ICI היה מרכיב של מדד FT 30 ומאוחר יותר מדד FTSE 100 בבורסה של לונדון.
באוגוסט 2007, ענקית הכימיקלים ההולנדית "אקזו נובל" רכשה את ICI תמורת 16.3 מיליארד דולר.
תאגיד ICI הוקם בשנת 1926 כתוצאה ממיזוג של ארבע מחברות הכימיקלים המובילות בבריטניה: "ברונר מונד", "נובל תעשיות חומרי נפץ", "חברת אלקלי המאוחדת" ו"תאגיד הצבעים הבריטי"; ועסק בייצור כימיקלים שונים, בהם: חומרי נפץ, דשנים, קוטלי חרקים, רכיבי צבע, מתכות אל ברזליות וצבעים.
תחומים בהם התחרה עם תאגיד "דופונט" מארצות הברית ועם תאגיד "אי גה פארבן" מגרמניה.
המשרד הראשי שלו הוקם ברחוב מילבנק בלונדון בשנת 1928. בשנתו הראשונה, מחזור המכירות היה 27 מיליון ליש"ט.
במהלך שנות ה-20 וה-30, התאגיד מילא תפקיד מפתח בפיתוח מוצרים כימיים חדשים, כולל: חומר הצבע "פתלוכיינין" (1929), זכוכית אקרילית ששווקה תחת שם המותג "פרספקס" (1932), צבעי Dulux (1932, פותחו בשיתוף עם "דופונט"), פוליאתילן (1937), וסיבי פוליאתילן טרפתאלט ששווקו תחת שם המותג "טרילין" (1941).
בשנת 1940, ICI הקימה את British Nylon Spinners כמיזם משותף שייצר סיבי ניילון.
התאגיד החל במהרה לעסוק גם בייצור פלסטיק רכיבי מזון, פולימרים, רכיבים אלקטרוניים וחומרי טעם וריח.
ICI גם החזיק בבעלות של חברת אופנועי "Sunbeam" , שהיו חלק מ"נובל תעשיות", והמשיכה לייצר אופנועים עד 1937.
במהלך מלחמת העולם השנייה, החברה הבת של ICI Nobel ייצרה אמצעי לחימה למאמץ המלחמתי של בריטניה; החברה הרחבה יותר הייתה מעורבת גם בתוכנית הגרעין של הממלכה המאוחדת בשם הקוד Tube Alloys.
במחצית השנייה של המאה ה-20
לאורך שנות ה-40 וה-50 הרחיבה ICI מאוד את פעילותה במגזר התרופות ופיתחה מספר מוצרי מפתח בתחום, כולל: Paludrine (1940, תרופה נגד מלריה), Halothane (1951, חומר הרדמה בשאיפה), פרופופול (1977, חומר הרדמה תוך ורידי), Inderal (1965, חוסם בטא), טמוקסיפן (1978, תרופה נפוצה לסרטן השד), ו-PEEK (1979, חומר תרמופלסטי עם ביצועים גבוהים).
ICI הקימה חברת בת ייעודית בתחום, "ICI Pharmaceuticals", בשנת 1957. במהלך שנות ה-50, ICI גם פיתחה חומר בשם "Crimplene", חוט פוליאסטר עבה ששימש לייצור בד באותו השם.
הבד המתקבל הוא כבד ועמיד בפני קמטים, ושומר היטב על צורתו.
באותה תקופה הייתה היצרנית הגדולה בעולם של סיבים סינתטיים.
במהלך שנות ה-60 וה-70 עסקה חטיבת הגנת הצומח של ICI בפיתוח חומרי הדברה חדשים, כולל: Paraquat (1962, קוטל עשבים), קוטלי החרקים Pirimiphos-methyl ב-1967 ו-Pirimicarb ב-1967. Brodifacoum (קוטל מכרסמים) פותח ב-1974; בסוף שנות ה-70, ICI הייתה מעורבת בפיתוח מוקדם של קוטלי חרקים סינתטיים של פירטרואידים כמו למבדה-ציהלוטרין.
באותה תקופה גם פותח חומר הכיבוי BCF (BromoChlorodiFluoromethane) עבור שריפות בהן לא ניתן להשתמש במים כחומר כיבוי.
בשנת 1968 הוקמה חברת הבת בבעלות מלאה Cleveland Potash Ltd, שהקימה את מכרה האשלג Boulby Mine ברדקאר וקליבלנד, במחוז צפון יורקשייר.
הפיר הראשון במקום נחפר ב-1968, והייצור המלא באתר החל בשנת 1976. ICI החזיקה במכרה במשותף עם תאגיד "אנגלו אמריקן".
בשנת 2002 נמכרה הבעלות המלאה במכרה לידי כימיקלים לישראל.
בין השנים 1968 ל-1971, פיטר אלן היה יו"ר ICI, ובמהלכן נרכש קונצרן הטקסטיל "Viyella" שהיה יצרן של בדים וכן נוהל משא ומתן לרכישה או למיזוג עם תשלובת תעשיית חוטים סינתטיים "קררטולד", שהייתה החברה התעשייתית השמינית בגודלה באנגליה.
המטרה הייתה ליצור אינטגרציה אנכית, כך ש-ICI תשלוט בכל תהליך היצור מיצור החוטים ועד לשיווק התוצרת המוגמרת.
אך ממשלת בריטניה התנגדה למיזוג מתוך חשש ליצירת מונופול אנכי בתחום הטקסטיל.
בשנת 1971 רכשה החברה את Atlas Chemical Industries Inc, מתחרה אמריקאית גדולה.
בשנת 1974 ICI הפכה ליצואנית הגדולה ביותר בבריטניה.
בשנת 1977 הפכה "אימפריאל מתכות תעשייתיות" (Imperial Metal Industries) לחברה עצמאית נפרדת.
בתחילת שנות ה-80 העסיקה החברה 130,000 עובדים בעשרות מפעלים ברחבי העולם.
בשנת 1984 הייתה החברה הבריטית הראשונה שהציגה רווח של יותר ממיליארד ליש"ט.
בתחילת שנות ה-90 יושמה תוכנית לארגון מחדש ופיצול התאגיד, כתוצאה מהתחרות הגוברת והמורכבות הפנימית שגרמו להתנהלות כבדה והאטת החדשנות שלו..
היא גם פיצלה את זרוע מוצרי נתרן הפחמתי שלה לחברת "ברונר מונד", שהחלה שוב לפעול כחברה עצמאית ובכך סיימה את הקשר איתה שהיה קיים מאז הקמת התאגיד.
במקביל באותה שנה החל תאגיד "הנסון" בניסיון של השתלטות עוינת על ICI; בשלב זה, ICI נתפס על ידי משקיעים כתאגיד שנמצא בשקיעה ולכן הערכת השווי שלו הייתה נמוכה, מה שהפך אותה לפגיע יותר לניסיון השתלטות שכזה.
"הנסון" רכשה 2.8% מהמניות כחלק מניסיון ההשתלטות העוין שלו, שצוות ההנהלה של ICI בחר להתנגד לו.
הצעת ההשתלטות הפכה למחלוקת חריפה ושנויה במחלוקת, בין היתר מכיוון שזו הייתה ההשתלטות הגדולה ביותר בהיסטוריה הבריטית באותה נקודה.
באוקטובר 1991, תאגיד "הנסון" בחר שלא להמשיך בעסקה.
ב-1992 מכרה ICI את עסקי הניילון שלה ל"דופונט".
במהלך 1993, ICI מיזגה את עסקי הביוכימיה והתרופות שלה, כולל: אגרוכימיקלים, זרעים ומוצרים ביולוגיים, שהועברו כולם לחברה חדשה ועצמאית בשם "זניקה" לאחר מכן התמזגה חברה זו עם חברת "אסטרה" משוודיה והחלה לפעול כאסטרהזניקה.
ב-1994 מונה צ'ארלס מילר סמית' למנכ"ל ICI, אחת הפעמים הבודדות שבהן מונה אדם חיצוני להוביל את התאגיד, מילר-סמית' שימש בעבר דירקטור ב"יוניליוור".
זמן קצר לאחר מכן, החברה רכשה מספר עסקים של "יוניליוור" בניסיון להתרחק מהתלות ההיסטורית שלה בכימיקלים גנריים בתפזורת.
בשנת 1997, ICI רכשה את National Starch & Chemical, Quest International Unichema ו-Crossfield, שהיו עסקי הכימיקלים המיוחדים של "יוניליוור" בתמורה ל-8 מיליארד דולר.
צעד זה היה חלק מאסטרטגיה להתרחק מכימיקלים בתפזורת ולהתקדם במעלה שרשרת הערך, כדי להפוך לעסק בצמיחה גבוהה יותר וברווחיות גבוהה יותר.
מאוחר יותר באותה שנה נרכשה Rutz & Huber, חברת צבעים שווייצריית ובשנת 1998 נרכשה Acheson Industries Inc, חברה שעסקה בייצור כימיקלים אלקטרוניים.
צ'ארלס מילר סמית' הוחלף כמנכ"ל על ידי ברנדן אוניל, אך הוא הודח באפריל 2003 לאחר שהחברה דיווחה על הפסדים.
לאחר שנטלה על עצמה חוב של כ-4 מיליארד ליש"ט כדי לממן את הרכישות הללו, החברה נאלצה במהרה למכור את עסקי הכימיקלים שלה:
מכירת עסקי הכימיקלים בתפזורת של חברה הבת האוסטרלית שלה, ICI Australia, תמורת מיליארד ליש"ט ב-1997, ואת עסקי הפוליאסטר שלה ל"דופונט" תמורת 3 מיליארד דולר גם ב-1997.
בשנת 2000, מכירת עסקי הדיאיזוציאנט, החומרים המתקדמים והכימיקלים המיוחדים שלה ברחבי העולם (כולל מפעלים ברוזנבורג בהולנד, ודרום אפריקה, מלזיה וטייוואן), ואת Tioxide, חברת הבת שלה לייצור טיטניום דו-חמצני, ל-Huntsman Corporation תמורת 1.7 מיליארד ליש"ט.
היא גם מכרה את אחרון עסקי הכימיקלים התעשייתיים שלה ל-Ineos תמורת 325 מיליון ליש"ט.
בשנת 2002 מכרה הבעלות המלאה על מכרה בולבי לידי כימיקלים לישראל.
בשנת 2006 מכרה החברה את Quest International, עסקי הטעמים והריחות שלה, לגיוודן, תמורת 1.2 מיליארד ליש"ט, ואת Uniqema, עסקי האולאוכימיה שלה, לקרודה אינטרנשיונל, תמורת 410 מיליון ליש"ט.
לאחר שמכר חלק ניכר מעסקי הסחורות הרווחיים שלו, ורבים מהעסקים החדשים שלא הצליח לשלב, התאגיד נותר בעיקר עם עסקי הצבעים של המותג "דולוקס", ומצא עצמו במהירות מושא להשתלטות על ידי תאגיד "אקזו נובל".
הצעת הרכש הראשונה שלו נדחתה בטענה כי היא נמוכה מדי וגם הצעה שנייה, ביולי 2007. לאחר ש"אקזו נובל" הסכים שוב להעלות את הצעת הרכש, נמכר ICI באוגוסט 2007.
התאגיד ההיסטורי ICI חדל להתקיים, אך פעילויות שמקורן היו בתאגיד המשיכו לפעול ולשגשג.
ICI החל לפעול בארץ ישראל זמן קצר לאחר שהוקם, ביוזמת אלפרד מונד, פעיל ציוני שהיה היושב הראש הראשון של התאגיד ובעליה של חברת "ברונר מונד", אחת מארבע החברות שמוזגו לצורך הקמתו.
לצורך כך נוסדה חברת בת בשם "Imperial Chemical Industries (Levant) Ltd" (שבעברית קיבלה את השם "תעשיות חימיות ממלכתיות (לבנט) בע"מ") והוקם בניין משרדים בחיפה ליד נמל חיפה ותחנת הרכבת חיפה מזרח.
כמנהל הפעילות בארץ ישראל מונה יחיאל ויצמן, אחיו הצעיר של חיים ויצמן.
הסניף בישראל היה אחראי להפצה ומכירה של מוצרי החברה גם בשטחי המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון, אמירות עבר הירדן וממלכת עיראק.
בין הסוכנים של מוצרי החברה היו בארץ ישראל היו:, אגודת בני בנימין בהרצליה, אגודת הפרדס ביפו, חיים אליעזר מילצ'ן (סבו של ארנון מילצ'ן) ברחובות והסביבה.
ביריד המזרח הוקם ביתן תעשיות חימיות ממלכתיות, שסיפק ייעוץ ומכירות של מוצרי החברה.
הביתן זכה במדליית זהב כמציג מצטיין.
תחילה עסק הסניף המקומי בעיקר במכירת דשנים וחומרי הדברה לחקלאות, וגם התעניין בקבלת זיכיון לכריית אשלג בים המלח.
אך הזיכיון נמסר לקבוצת משקיעים בראשות משה נובומייסקי, מאחר שהיה הראשון להגיש את הבקשה.
בהמשך התאגיד הרחיב את סל המוצרים ששיווק בארץ ישראל, כולל: קוטלי חרקים, צבעים, חומרי פלסטיק וכימיקלים תעשייתיים.
אלפרד מונד נפטר ב-1930 ובנו הנרי מונד המשיך להיות מעורב בעסקי החברה כסגן יו"ר ובסניף בארץ ישראל.
התאגיד הלווה כספים לסוכנות היהודית לצורך פיתוח החקלאות במושבות ארץ ישראל.
וגם מימן משרת עוזר הוראה לכימיה יישומית ותרם ציוד ל ובשנת 1929 תרמו הלורד אלפרד מונד ואחיו הכימאי רוברט מונד כסף להקמת קתדרת אקדמית במכון לזכר אביהם.
אחר כך תרם התאגיד גם ל.
בשנת 1935 הוקמה ביוזמת ICI, נחום מן וחיים ויצמן "החברה הארצישראלית לפתוח תעשיות חימיות בע"מ", שמטרתה הייתה הקמת מפעל מלט "שמשון" בהר-טוב.
מסיבות שונות התעכבה הקמת המפעל, והוא הוקם רק ב-1950 ללא מעורבות של ICI.
ב-1938 עבר מטה החברה מחיפה לתל אביב.
בינואר 1946 נשדדו 10 טונות של ניטראט־סודה (נטרטין) ממחסן החברה ברחוב סלמה ביפו.
ניטראט־סודה משמש כדשן אך גם כבסיס לייצור חומר נפץ.
לאחר הקמת המדינה המשיך התאגיד לפעול בישראל, ושם חברת הבת שונה ל"תעשיות חימיות ממלכתיות (ישראל) בע"מ".
התאגיד היה שותף להקמת מפעל דשנים וחומרים כימיים בחיפה, בשותפות עם מדינת ישראל, עם זאת במקביל פיטר כשליש מעובדיו.
בשנת 1957 עסקי ICI בעולם הערבי החלו להיפגע בעקבות החרם הערבי, בעקבות המשך פעילותו בישראל.
למרות זאת המשיך לפעול בישראל.
בשנת 1969 שקל התאגיד שקלה לרכוש את מפעלי רוגוזין לסיבים באשדוד, אך הגיע למסקנה כי המפעל קטן מידי עבור פעילותה.
רשימת אימפריות ומעצמות על מחולקת לתקופות היסטוריות ואזורים גאוגרפיים שונים.
מימין לשמאל ניתן לראות את שם האימפריה, השטח המקסימלי (ואחוזים ביחס לשטח כדור הארץ), תקופת קיומה כאימפריה ואזורי השליטה וההשפעה שלה.
אימפריה היא שליטה של מדינה אחת על שטחים נרחבים ואזורים גדולים המיושבים באוכלוסיות השונות (תרבותית ואתנית) מאוכלוסיית המדינה השולטת.
נתון השיא מתייחס לשושלת האן המזרחית (25 - 220).
כל אירופה המזרחית וחלקים מאירופה המרכזית, מאסיה ומצפון אמריקה.האימפריה היפנית7.4 - 8.515.49% - 6.32%19421868–1945הספירה מתחילה מהרסטורציה של מיג'יי.
בשיאה (שנות ה-40 של המאה ה-20) שלטה יפן על חלקים מהמזרח הרחוק לרבות שטח גדול מסין היבשתית, קוריאה, ודרום מזרח אסיההאימפריה האיטלקית3.8252.84%19411882–1947איטליה, אלבניה, לוב, אתיופיה ושטחים נוספים במזרח אפריקה (סומליה ואריתריאה)הרייך השלישי0.8240.61%19411939–1945רוב אירופה
שלוש המדינות שלהלן אינן נחשבות לאימפריות במובן המדויק של המונח, אך ייכללו בכל זאת עקב מידת השפעתן על העולם בעידן המודרני.
שם האימפריהשטח מקסימלי (במיליוני קמ"ר)השנה בה תועדו הנתוניםשנות קיוםאזורברית המועצות22.419911917–1991מרכז אסיה, מזרח אירופה והארצות הבלטיותארצות הברית9.8320101776 - הווהחלקים מאמריקה הצפונית והפיליפינים (עד המחצית השנייה של המאה ה-20).
כמו כן, השפעה על כל מערב אירופה, כל צפון אמריקה, חלקים מאפריקה ומהמזרח הרחוק.הרפובליקה העממית של סין9.59620211949 - הווהסין היבשתית
אימפריית קַרְתְּ חַדַשְתְּ, הידועה בשמה הרומאי קַרְתָּגוֹ, הייתה מעצמה ימית ויבשתית פיניקית במערב הים התיכון, שמוצאה בעיר קרתחדשת.
העיר והאימפרייה שגשגו מן המאה ה־9 לפנה"ס וחלשו על חלק ניכר מהסחר הימי בים התיכון ועל שטחים נרחבים לחופיו המערביים, עד לחורבנן בשנת 146 לפנה"ס בסוף המלחמה הפונית השלישית.
העיר קרתחדשת נוסדה כנראה בשנת 814 לפנה"ס על ידי מתיישבים כנענים־פיניקים מהעיר צור, כחלק מתהליך ההתפשטות התרבות הפיניקית מערבה.
הם הביאו אתם את שפתם, דתם ותרבותם.
קרתחדשת ועתקת, הערים הסמוכות, היו ישות פוליטית אחת, ובהסכמים פוליטיים חתמו בשם "עותיקה וקרתגו", עד שזאת האחרונה האפילה על קודמתה ואף על ערי הפיניקים הקדומות צידון וצור, והפכה לבסיס הסחר הימי והעוצמה הפוליטית והצבאית של הפונים (הפיניקים של קרתגו) באגן הים התיכון ומחוצה לו.
במאה ה־7 לפנה"ס החלה קרתחדשת להקים את הקולוניות הראשונות שלה.
אלה הוקמו בחלקו המערבי של הים התיכון.
לקראת סוף המאה ה־7 לפנה"ס ביססה העיר את מעמדה והייתה לכוח כלכלי ופוליטי מוביל באזור.
עם שקיעת צור באמצע המאה ה־6 לפנה"ס, הייתה קרתחדשת לעיר הפיניקית החשובה ביותר.
בסוף המאה כבר שלטה על שכנותיה הפוניות אוטיקה, קרקואן והדרומטום, ונהנתה מהגמוניה לאורך חופי צפון אפריקה, ממרוקו של ימינו במערב ועד לוב במזרח.
בתקופה זאת היה השלטון בעיר נתון בידי "מלך" נבחר, שהלכה למעשה היה טירן.
קרתחדשת התבלטה כמושבה החשובה והמשפיעה ביותר מבין המושבות הפיניקיות ועד המאה ה־5 לפנה"ס, הספיקה להפוך למעצמה החזקה ביותר בים התיכון.
שליטתה התפרסה על מלטה, סרדיניה, האיים הבלאריים ועל חלקים מסיציליה, ספרד ומרוקו של ימינו.
השפעתה המסחרית הגיעה עד בריטניה בצפון ועד מרכז אפריקה בדרום.
ידועים מסעות מחקר נרחבים של ספנים מקרתחדשת, כגון מסעותיו של חנון שהקיפו את מרבית חופה המערבי של אפריקה, או של חימילקו, שהגיע עד לחופיה הצפון־מערביים של אירופה.
בתחילת המאה ה־5 לפנה"ס תקפו אנשי קרתחדשת את הערים היווניות בסיציליה (), בתיאום עם הפרסים שתקפו את היוונים במולדתם (מלחמות יוון–פרס), פעולה שנעשתה, כנראה, לפי הוראות שקיבלו בקרתחדשת מִצור, בעלת בריתם של הפרסים.
לאחר תבוסתה ליוונים בקרב הימרה בסיציליה בשנת 480 לפנה"ס קם בקרתגו משטר רפובליקני אוליגרכי לבעלי הממון.
המלכים הנבחרים עדיין שלטו בעיר אך סמכותם וכוחם נשחקו מפני אלה של הסנאט שמנה 300 חברים שכיהנו בו מיום בחירתם ועד מותם, "מועצת הבכירים" ו"מועצת ה־104", הסמכות השיפוטית הבכירה במדינה.
עיקר הכוח הפוליטי הופקד בידיהם של שני "שופטים", מעין מגיסטראטים.
בתקופה זאת הגיעה העיר לשיאה.
לקראת סוף המאה ה-4 לפנה"ס בוטלה בהדרגה המלוכה.
הרומאים קראו לכנענים הפיניקים בשם "פּוּנים", המלחמות הפוניות היו סדרה של התנגשויות בין קרתחדשת לבין הרפובליקה הרומית שהביאו לבלימת התפשטות כוחה של קרתחדשת, ובסופו של דבר לחורבנה המוחלט.
המלחמה הפונית הראשונה התחוללה בין השנים 264 לפנה"ס עד ל־241 לפנה"ס, על השליטה בסיציליה.
זהו העימות הראשון בין כוחות קרתגו לרפובליקה הרומית, שטרם לו שמרו על יחסים תקינים.
ניצחון זה מראה את תחילת התהוות רומא כמעצמה ימית בים התיכון.
המלחמה הפונית השנייה התחוללה בין השנים 218 לפנה"ס עד 202 לפנה"ס.
המלחמה פרצה לאחר שחניבעל ברקה, מי שהיה בנו של אחד ממנהיגי המלחמה הקודמת, חמלקרת ברקה, כבש שטחים נרחבים מספרד של ימינו, והחליט להשתמש בהם כדי לפלוש לאיטליה בדרך היבשה, כשהוא חוצה את הרי האלפים.