tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הראש כחול בוהק והצדדים ירקרקים עד אדומים והנב כתום או שחור.
ללטאה תשעה תת-מינים, ולכל אחד מהם צבע מעט שונה.
הגוף מוארך מעט והבטן צמודה לאדמה מה שנתן ללטאה את השם.
לטאות אלה הם נפוצות ביותר בסוגם ומכאן שמם.
הם חיים ברחבי דרומה של אפריקה במגוון אזורים כולל מדבריות חמים בזימבבואה, זמביה, מפומלנגה וקוואזולו-נטאל שבדרום אפריקה, דרום מלאווי, מזרח בוצוואנה, סווזילנד ומוזמביק.
לעיתים הם נמשכים לגדות נהרות כדי לתפוס שם זבובים עליהם הם מזנקים באמצעות הזנב הארוך.
לטאות קולר (שם מדעי: Crotaphytidae) היא משפחה בת 12 מינים של לטאות החיות במדבריות דרום ארצות הברית ובמקסיקו והם קרובותיהם הרחוקות של האיגואנה.
לטאות אלה בעלות לסתות גדולות, עיניים גדולות וחדות, שורה של פסים כהים על צווארם, המשווים לה מראה של קולר, וזנב ארוך.
מזונם הוא קרניבורים והם אוכלים בעיקר חרקים, אך גם לטאות אחרות וחולייתנים קטנים אחרים.
הם חסרות בלוטות קוצניות על ראשם וגופם.
במשפחה זו 2 סוגים ו-12 מינים:
לטאות דרווין (שם מדעי: Leiosauridae) היא משפחת לטאות החיות באמריקה הדרומית במדינות ברזיל, פרגוואי, אורוגוואי וארגנטינה מהאמזונאס ונהר מדיירה בצפון עד לארץ האש בדרום.
לטאות אלה הן קרובותיהן של האיגואניים ושל הטרופידוריים ולהן זנבות ארוכים, צבעים בולטים ועיניים בולטות וחדות.
רוב המינים חיים על הקרקע, אך חלקם גם בין העצים.
הם ניזונים בעיקר מחרקים ומפרוקי-רגליים אחרים.
משפחה זו כוללת 36 מינים.
לטאות אלה קרויות ע"ש צ'ארלס דרווין, ההוגה של תורת האבולוציה שגם חקר את פני אמריקה הדרומית ונתקל באיגואנה Diplolaemus darwinii, ממנה שם המשפחה.
סוג Leiosaurus - בו 4 מינים
לטאות מסולסלות-זנב (שם מדעי: Leiocephalidae) היא משפחת לטאות החיות בין העצים באיים הקאריביים והם קרובי משפחתם של האיגואנות ושל החרדוניים.
משפחה זו נחשבת לעיתים לתת-משפחה של טרופידוריים והם אכן דומים להם.
אורכם 5-14 ס"מ והם בעלי פסים קטנים על גופם, ראש קטן ורגליים ארוכות.
הם מטפסים על עצים או סלעים רוב זמנם.
במשפחה זו סוג יחיד - לטאה מסולסלת-זנב (Leiocephalus) ובו 29 מינים.
לטאות לילה (שם מדעי: Xantusiidae) היא משפחה של קשקשאים החיים בעולם החדש.
בני הסוג Xantusia מצויים ברחבי ארצות הברית ומקסיקו.
בני Lepidophyma חיים באמריקה המרכזית והמין Cricosaura typica חי בטבע באי קובה.
הם קטנים באורכם (4-12 ס"מ) ובעלי זנב מוארך ועיניים גדולות.
כשמם כן הם - חיות ליליות.
הם קרוביהם הרחוקים של החומטים.
ראשיהם וגופם שטוחים מעט וכפות הרגליים גדולות.
הם ניזונים בעיקר על חרקים, אך חלקם מגוונים בצמחים.
משפחה זו כוללת 38 מינים.ב
ביולוגים מקרו-אבולוציוניים בדקו תכונות שמאפשרות הישרדות בהכחדות המוניות.
על ידי שילוב נתונים ממינים חיים, נראה כי kשושלות לטאות הלילה ששרדו את נפילת האסטרואיד בחצי האי יוקטן במקסיקו היו יכולת המלטות מהירות וסיבולת ארוכה במחסור במזון על התכונות הדרושות כדי לשרוד הכחדה המונית ארצית.
במשפחה שתי תת-משפחות ושלושה סוגים:
סוג ומין יחיד לטאת לילה קובני (Cricosaura typica)
לטאות ממושקפות (שם מדעי: Gymnophthalmidae) הן משפחה בת כ-290 מינים של לטאות מקבוצת דמויי לטאה, בעלות עפעפיים שקופים המזכירים משקפיים ומכאן שמן.
שונות מהשממיות בכך שעיניהן יכולות לנוע במקומם.
לטאות אלה קטנות, נחבאות אל הכלים וחלקן חסרות רגליים או בעלות גפיים אחוריים לא מפותחים.
הן קרובות ללטאיים למרות דמיונן לשממיות.
תפוצתן באזורים טרופיים ברחבי אמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית.
חיות בין סלעים או גזעים מתים ומחפשות שם טרף קטן.
הסוג אלופוגלוסוס (Alopoglossus) הועבר למשפחה קרובה עצמאית - אלופוגלוסיים (Alopoglossidae).
לטאה תנינית סינית (שם מדעי: Shinisaurus crocodilurus), היא לטאה גדולה, יחידה בסוגה והיא המין היחיד ששרד במשפחת הסיניזאוריים (Shinisauridae).
לטאה זו חיה בטבע רק ביערות הקרירים של וייאטנאם - במחוז קואנג נין ושל סין במחוזות חונאן, גואנגשי וגוויג'ואו.
לטאה זו קרובה מעט לקמטניים ומשפחת ההלודרמיים ובעבר הייתה שייכת למשפחת הקסנוקזאוריים (Xenosauridae).
היא מגיעה לאורך 40–46 ס"מ והיא בעלת קשקשים גבשושיים על גופה האפור.
גבשושיות אלה היקנו לה את שמה עקב דמיונם לשריון תנין.
היא בעלת צוואר קצר ולסתות גדולות וקצרות, זנב ארוך ותחתית אדומה מפוספסת בצדדים בשחור.
הלטאה נמצאת רוב זמנה בין העצים או במים רדודים ביערות בהם היא חיה ומחפשת תולעים, חלזונות, ראשנים וחרקים.
בשבי הם ניזונים בעיקר מגורי עכברים.
הלטאה מצויה בסכנת הכחדה בטבע עקב סחר לחיות מחמד ובעיקר בגלל אובדן בית גידולה.
לטאה שטוחת-אף (שם מדעי: Meroles) היא סוג במשפחת הלטאיים של זוחלים החיים במדבריות של אפריקה, ובעלי הסתגלות לחיים בהם.
הם נפוצים בעיקר במדבר נמיב היבש.
לטאות אלה קרובות לסוגים Eremias ו-Lacerta שכמותם חיים באזורים חמים ויבשים.
לטאות אלה בעלות רצועות על עורם הצהוב בדומה לסביבה החמה.
הן בעלות אף שטוח מעט ורגליים ארוכות בעלות טפרים ארוכים ושטוחים.
כשלטאה כזו הולכת במדבר היא מרימה חלק מהרגליים למעלה כדי שלא יחטפו כויית חום ומדי פעם מחליפה בין הרגליים.
היא פעילת יום ומחפשת יצורים קטנים כמו חיפושיות ליזון מהם.
לטאת אנצ'ייטה שטוחת-אף (Meroles anchietae)
לטאת הארמדילו או קורדיל הארמדילו (שם מדעי: Ouroborus cataphractus) הוא מין זוחל קטן ממשפחת הקורדליים המצוי במדבריות ואזורים יבשים בחופיה המערביים של דרום אפריקה.
אורכו של 7.5-10 ס"מ והוא בעל קשקשים משוריינים בחום וצהוב לכל אורך גופו.
הראש גדול וישנה עטרה סביבו לכל אורכו עד לשפתיים ולעיניים השחורות.
הקורדיל חי באזורים יבשים בקרבה לסלעים והוא מצוי בחבורות של עד 30 פרטים המתחממות על הסלעים בבקרים ואחרי הצהריים.
הזכרים טריטוריאליים ומזדווגים עם הנקבות השוכנות על סלעי החימום שלהם.
בשונה ממרבית הלטאות הם יולדים צאצאים חיים.
הקורדילים נשמרים מאויבים היכולים להפתיע אותם והם אינם מתרחקים הרבה מהסלעים.
אם טורף תופס את הקורדיל הוא יתגלגל לכדור וינשוך את זנבו כך שכל גופו יהיה מוקף בקוצנים גדולים, בדומה לארמדילו.
הוא ניזון מחרקים, פרוקי רגליים והפרטים הגדולים יאכלו גם חולייתנים קטנים.
לטאת קולר מצויה (שם מדעי: Crotaphytus collaris) היא מין לטאה ממשפחת לטאות קולר החיה במדבריות דרום ארצות הברית ומקסיקו.
זוהי לטאה באורך 20–40 ס"מ והיא בעלת גוף צהוב עם זוג פסים שחורים אופקיים על צווארה ופסים צהובים אופקיים על גופה הכחול.
הראש אפור עד כתום עם עיניים גדולות ולסת חזקה והזנב ארוך.
הבטן לבנה ומנומרת מעט בצהוב.
לטאה זו חיה באדמות מדבריות ופעילה במשך היום.
היא חיה בין הסלעים והקקטוסים ומתחממת בשמש.
הלטאה ניזונה מהחי מיצורים קטנים יותר כחרקים, עכבישים או לטאות אחרות והיא יכולה לרוץ על שתי רגליים כדי לרדוף אחרי טרפה.
היא יכולה להגיע למהירות של 34 קמ"ש בריצה.
לטאת זנב הזברה (שם מדעי: Callisaurus draconoides) היא מין של לטאה יחידה בסוגה ממשפחת הלטאות המקרינות החיה במדבריות של מערב ארצות הברית וצפון מקסיקו.
אורכה של הלטאה 64-102 מ"מ והיא בעלת רגליים ארוכות איתם היא יכולה לרוץ במהירות.
צבעה צהוב אפור עם זנב ארוך בצבע שחור-לבן כמו זברה, ממנו קיבלה את שמה.
הראש בעל עיניים גדולות וחוטם מוארך.
רגליה של הלטאה פונות כלפי מעלה והיא יכולה לחפור איתם במהירות.
דרך זו עוזרת לה לברוח מטורפים מהירים.
היא מצויה במדבריות בין סלעים אך בעיקר במאורות בחול אותם היא חופרת.
היא יכולה לצום ולא לשתות זמן רב.
לטאה זו פעילה במשך היום.
היא ניזונה מחרקים שונים וכן מעכבישים, נדלים ולטאות קטנות.
היא עלולה להיטרף על ידי יונקים טורפים, עופות דורסים ולטאות גדולות והיא נמלטת מהם בריצה מהירה.
לטאת החומה האיטלקית, לטאת החורבות או לטאת איסטנבול (Podarcis sicula, מהמילים היווניות שפירושן "זריז" ו"רגל") היא מין של לטאה במשפחת הלטאיים והיא קרובתה של לטאת חומה לילפורד.
לטאה זו היא אנדמית לבוסניה והרצגובינה, קרואטיה, צרפת, איטליה, סרביה, מונטנגרו, סלובניה ושווייץ, והובאה גם לספרד, טורקיה וארצות הברית.
לטאת החומה האיטלקית היא מין הלטאה הנפוץ ביותר בדרום איטליה.
ב-2008 פורסם מחקר המפרט שינויים מורפולוגיים והתנהגותיים ברורים בקרב פרטים של לטאת החומה האיטלקית, שינויים המצביעים על "אבולוציה מהירה" של אוכלוסיות של לטאת החומה האיטלקית.
בתי הגידול הטבעיים ללטאה זו הם חורש ים-תיכוני של שיחים, באזורים סלעיים, חופים חוליים, גנים כפריים, שטחי מרעה, מטעים ואזורים עירוניים.
במין לטאת החומה האיטלקית עשרות תת-מינים.
דפוסי התפוצה הנוכחיים של תת-המינים השונים מפורשים כתולדה של אירועים טבעיים, כולל התכנסות לאזורי מקלט קרחוניים, לאזורים בהם היו קרחונים בעבר, וכן כתולדה של הפצה בידי אדם.
ב-1971 הועברו עשר לטאות בוגרות מתת המין הזה (5 זוגות) מן האי הקרואטי פוד קופישטה (Pod Kopište) לאי פוד מרקארו (Pod Mrčaru), כ-3.5 ק"מ מזרחה משם.
שני האיים שוכנים בים האדריאטי בסמוך ללאסטובו (Lastovo), שם נוסדה אוכלוסיית לטאות חדשה, בצוואר בקבוק גנטי.
שני האיים דומים בנתוניהם – גודל, גובה, אקלים, מחסור בטורפים יבשתיים – ואוכלוסיית הלטאה מתת המין הזה התרחבה במשך עשרות שנים באי מרקארו ללא התערבות אנושית, ואפילו הביסה את מתחרתה, לטאת Podarcis melisellensis, שמאז נכחדה באי זה.
בשנות ה-90 שבו מדענים לאי מרקארו ומצאו כי הלטאות שם שונות מאוד מאלה שבאי קופישטה.
אומנם, בדיקות DNA מיטוכונדרי אישרו שהלטאות מתת המין הזה שחיות באי מרקארו דומות מאוד גנטית לאוכלוסיית המקור מהאי קופישטה, אך הלטאות מהאוכלוסייה החדשה במרקארו תוארו כגדולות יותר בממוצע, בעלות גפיים אחוריות קצרות יותר, מהירות מרבית נמוכה יותר ותגובות שונות להתקפות מדומות מצד טורפים לעומת אוכלוסיית הלטאות המקורית בקופישטה.
שינויי מורפולוגיה והתנהגות אלה יוחסו ל"טרִיפה בעצימות נמוכה יותר" ולהגנה טובה יותר על ידי צמחייה במרקארו.
בשנת 2008 גילה ניתוח כי אוכלוסיית הלטאות במרקארו היא בעלת מורפולוגיית ראש שונה באופן משמעותי (ראשים ארוכים, רחבים וגבוהים יותר) ועוצמת נשיכה גדולה יותר לעומת אוכלוסיית הלטאות המקורית מקופישטה.
שינוי זה בצורת הראש הוא ככל הנראה תגובה לשינוי בתזונה: מזונן של לטאות אלה בקופישטה הוא בעיקר חרקים, אך הלטאות במרקארו אכלו צמחים בשיעור גבוה יותר באופן משמעותי.
ייתכן שהשינויים בסגנון הליקוט תרמו לגידול בצפיפות האוכלוסייה של הלטאות ובהפחתה בהתנהגותן הטריטוריאלית של הלטאות במרקארו.
הבדל נוסף שנמצא בין שתי האוכלוסיות הוא שבמעי של לטאות מרקארו התגלו שסתומים אילאוצקליים.
שסתומים אלה, שנמצאים בין המעי הדק למעי הגס, מאיטים את מהירות מעבר המזון במעי, ויוצרים במעי חדרי התססה, שמאפשרים למיקרואורגניזמים קומנסליים להמיר תאית לחומרים מזינים שהלטאות יכולות לעכל.
בנוסף, החוקרים גילו כי במעי הלטאות במרקארו יש לעיתים קרובות נמטודות, בעוד שבלטאות בקופישטה, שאין להן שסתומים אילאוצקליים, לא נמצאו נמטודות.
השסתומים האילאוצקליים, שקיימים בפחות מ-1% מהמינים הידועים של זוחלים קשקשאים, תוארו כ"חידוש הסתגלותי, תכונה חדשה שלא הייתה קיימת באוכלוסיית המקור והתפתחה לאחרונה בקרב לטאות אלה".
לטאת חומה לילפורד (שם מדעי: Podarcis lilfordi) היא מין של לטאה ממשפחת הלטאיים החיה רק על האיים הבלאריים שבספרד.
היא קרובתה לסוג של לטאת החומה האיטלקית.
את שמה היא קיבלה על שם החוקר תומאס לילפורד ה-4.
הלטאה מגיעה לאורך מקסימלי של 8 ס"מ, כשמרבית הפרטים קטנים מכך בהרבה.
היא בעלת עור קשקשים חום-ירקרק עם כמה פסים לאורך עמוד השדרה, בטן בצבע תכלת, קרם או לבן.
לצעירים ישנם לעיתים זנבות כחולים.
ללטאה ישנם הרבה תת-מינים ולכל אחד צבע מעט שונה, אף שהם חיים באותם איים.
הלטאה חיה באזורי סלעים, בתות ושדות ברחבי האיים הבלאריים ומגיעה עד החופים.
כמה תת-מינים חיים בחורשות קטנות באי קבררה.
היא פעילה במשך היום והיא אינה ביישנית ולא מפחדת מאנשים.
הלטאות מחפשות במשך היום חרקים, עכבישים וחלזונות אך מגוונת בירקות שונים ובצוף ואבקה מפרחים.
מספר פרחים האנדמיים לאי מתבססים על לטאה זו כמין המאביק שלהם, ביניהם אלת המסטיק, קריתמון ימי, שום גבוה, Carlina corymbosa וחבצלת החוף.
חלק מהלטאות פיתחו יחסי תלות עם הלוף הריחני Helicodiceros muscivorus.
לטאות אלה ניזונות גם משיירי מזון שנאספים בקיני שחפים או בז חופים.
בעתות רעב הן לא יהססו לפנות לקניבליזם.
הלטאה נמצאת בסכנת הכחדה בטבע, ככל הנראה עקב הבאה של מינים פולשים לאיים כמו חתולים, חמוס גמדי ובעיקר נחשי כיפה טורפים.
לטאה שטוחה (שם מדעי: Platysaurus) היא סוג של לטאות ממשפחת הקורדיליים החיות בדרומה של אפריקה.
אלו לטאות קטנות בעלות דו-צורתיות זוויגית: הזכרים בדרך כלל גדולים יותר מהנקבות ובניגוד אליהם צבועים בצבעים בולטים ומרשימים, בגווני ירוק וכחול בוהק.
את שמם הם קבלו עקב המבנה המוזר של בטן הזכרים, הנפרשת לצדדים.
הנקבות לעומת הזכרים חומות דהויות ובעלות פסים כהים על הגוף.
לטאות אלה חיות בקהילות חברתיות ויכולות להימצא גם באזורים צחיחים מאוד כמו מדבר נמיב.
מזונם של הלטאות הוא חרקים שונים אותם הם תופסות לעיתים בקפיצה אנכית למעלה.
לטאת לבה (שם מדעי: Microlophus) היא סוג של לטאות ממשפחת הטרופידוריים החיות באזורי אקלים טרופי באמריקה הדרומית.
שבעה מינים מהסוג חיים באיי גלאפגוס שבאוקיינוס השקט.
מינים אחרים מצויים ברחבי אקוודור, צ'ילה ופרו מחופים ויערות עד למורדות הרי האנדים.
מקור שמם בפעילות חלקם על חופים געשיים המלאים בלבה קשיחה, דבר הנפוץ באיי גלאפגוס.
אלו מיני לטאות קטנות וזריזות, בעלות צידיים צבעוניים המשמשים למשיכת בני זוג ולאיום על יריבים.
ללטאות ראשים קטנים ורגליים ארוכות, והן מהירות ביותר.
הן צדות חרקים כגון זבובים, לעיתים בשיתוף פעולה הדדי של חיות גדולות יותר כגון איגואנות ים או אריות ים, המושכים אליהם זבובים רבים.
לטביה באירוויזיון 2000 השתתפה עם השיר "My Star" בביצוע של בריינסטורם.
לטביה השתתפה באירוויזיון 2000 עם השיר "My Star" ("הכוכב שלי") בביצוע בריינסטורם.
זו הייתה השנה הראשונה שבה לטביה השתתפה בתחרות.
הטלוויזיה הלטבית ארגנה את תחרות האירודזיסמה (Eirodziesm) לבחירת נציג המדינה לתחרות.
התחרות נערכה באולפני הטלוויזיה בריגה והונחתה על ידי דיתה טורסטר.
10 שירים באנגלית התמודדו בתחרות והזוכה נבחר כשילוב בין קולות צוות שיפוט של מומחים בתחום המוזיקה לקולות הקהל בבית.
לטביה באירוויזיון 2002 השתתפה עם השיר "I Wanna" בביצוע של מריה נאומובה.
האירודזיסמה, קדם האירוויזיון הלטבי, נערכה במרכז האולימפי בונטספילס והנוחתה על ידי אילה סירסנה ואריקס ניאדרה, כל השירים הוצגו באנגלית והתוצאות נקבעו על פי הצבעה טלפונית של הקהל.
לטאת טרניפה גולייתית (שם מדעי: Gallotia goliath) היא מין של לטאה נכחדת ממשפחת הלטאיים אשר חיה בין סוף הפליסטוקן להולוקן באי טנריפה מהאיים הקנריים.
לטאה זו הייתה גדולה בהרבה מקרוביה החיים.
המאובנים שלה התגלו במערות באי, שם נמצאו גם מיני חולדות ענקיות מהסוג קנריומיס (Canariomys).
היא קיבלה את שמה ב-1942 בידי החוקר רוברט מרטנס.
אורכה של לטאה זו הגיע ל-120-125 ס"מ והיא הייתה הזוחל הגדול ביותר באיים.
ממצאים של גולגולת באורך 13.5 ס"מ מרמזים שהיו אולי פרטים עוד יותר גדולים.
היא משתייכת כיום לסוג Gallotia, בו מינים רבים האנדמיים לאיים הקנריים.
לטאה זו חיה בקרבת החופים ושם ניזונה מחרקים ומזוחלים קטנים יותר ואולי גם מגורי חולדות.
עקב רישומי של גואנצ'ים על הלטאה באזור המאה ה-15, נראה שהיא נכחדה לאחר שהגיעו לאי הכובשים הספרדים.
לא ברור ממה היא נכחדה.
לטאת אנצ'ייטה שטוחת-אף (שם מדעי: Meroles anchietae) היא מין של לטאה מהסוג לטאה שטוחת-אף שבמשפחת הלטאיים, המצויה בטבע במדבר נמיב הצחיח של נמיביה ואנגולה.
היא הוגדרה ב-1867 בידי החוקר הפורטוגזי ז'וזה ויסנטה ברבוסה דו בוקאז'.
באנגלית היא מכונה "Shovel-snouted lizard" - "לטאת את-החפירה".
לטאה קטנה זו מותאמת לחיים במדבר נמיב.
אורכה עד 12 ס"מ והיא בעלת עור זהוב או צהוב עם תבנית מרושתת בשחור לאורך הגוף.
הבטן ותחתית הגוף לבנים והראש גדול עם חוטם ארוך המזכיר מקור ברווז ומיועד לעזור ללטאה לחפור במהירות.
העיניים מוגבהות יותר ובעלות עפעפיים גדולות, המונעות כניסה של חול.
הזנב קצר ומפוספס בשחור והרגליים בעלות אצבעות וטפרים ארוכים.
לטאה זו שוכנת באזורי מדבר ותת-מדבר בדיונות גבוהות ולעיתים גם בקרבת חופים חמים.
כדי להימנע מכווית חום היא צועדת עם 2 רגליים כל פעם על החול ומחליפה אותם בתדירות גבוהה.
בשעות החמות ביותר היא "צוללת" אל תוך החור ומתכסה במהירות.
הלטאה מסתתרת גם במאורות של מכרסמים ושם מחכה לחרקים או זחלים לטרף.
הלטאה הנקבה מטילה עד ארבע ביצים, אותן היא קוברת בחול.
תחרות האירודזיסמה לשנת 2001 הונחתה באותה שנה על ידי דיטה טורסטר והורנס סקאלב.
הזוכה נקבע על ידי צוות מומחים מתחום המוזיקה (80 %) ועל ידי הצבעה במסרונים על ידי הקהל (20 %).
אירודזימה - 24 בפברואר 2001 Draw מבצע שיר ניקוד מיקום1.גונארס קאלנינס"Pērles un dimanti"2082.שייק ובייק"Spirit of Love"3643.מריה נאומובה"Hey, Boy, Follow Me"3834.טומסה"It's Not The Ending"3645.לאבווליגאייס טיפס"Koka klucis Konstantīns"3366.מדרה סלמה & קריסטאפס קריאבקאלנס"Staying Alive"1097.לינדה לין & לאוריס רייניקס"I Wish I Knew"4028.יאנה קיי"Falling Into You"579.גונטיס וייטס"Cita tautas dziesma"10910.ארניס מדניס"Too Much"421
+ נקודות שהוענקו ללטביה12 נקודות10 נקודות8 נקודות7 נקודות6 נקודות
לטאה מוכתמת-צד (שם מדעי: Uta stansburiana) היא מין של לטאה מהמשפחה לטאות מקרינות, החיה בדרום ארצות הברית וצפון מקסיקו באזורים צחיחים ומדבריים.
זוהי לטאה קטנה שאורכה הכולל עד 60 מילימטרים בזכרים, כשהנקבות קטנות מעט יותר.
הלטאה היא קרובה רחוקה של האיגואנה, והיא בעלת מבנה גוף דומה, הכולל רגליים שריריות וחזקות, רכס קצר של קוצים לאורך עמוד השדרה וראש בעל לסתות גדולות.
לטאות אלה בעלות צבעים רבגוניים בגווני חום-אדמדם עד קרם ועל הגב והצדדים פסים כתומים או צהובים עד כחולים ומעט שחורים.
שני הזוויגים משתמשים בצבעיהם למטרות ראווה.
בעונת הרבייה הזכרים מנצלים סלעים טבעיים, בהם הם משתמשים כזירות תצוגה ו"מנופפים" מהסלעים הגבוהים באזור לנקבות.
הם מתחרים אחד בשני באגרסיביות כדי למשוך כמה שיותר נקבות לסלעים הגבוהים והחמימים ביותר.
לעיתים רחוקות, הצאצאים נולדים מגוף אם שמתה כבר, לאחר מאמצים גדולים, אך לרוב הנקבות מטילות מגוון ביצים בסביבת הזכר השליט באזור.
הלטאות הן ציידות של פרוקי-רגליים מדבריים שונים, והם צדים בהתאם לגודלם, כך שהנקבות הקטנות יותר מחפשות פחות מזון.
בתורם הם עלולות להיטרף בידי עופות דורסים, נחשים, שועלים וראקונים.
להגנה הם נמלטות במהירות לנקיקי סלעים צרים.
ישנם תת-מינים נוספים שהתבטלו או אף הפכו למינים עצמאיים.
לֶטוֹ היא ביתם של הטיטאנים פויבה וקואאוס במיתולוגיה היוונית, אחותה של אסטריה (אלת הכוכבים), שביתה היא הקטה, אלת הקוסמות.
זאוס אהב אותה עד מאוד, אך משהרתה נאלץ לזנוח אותה מזעם אשתו הרה.
לטו נאלצה לנדוד בין האיים השונים שסירבו לקבלה בשל כעסה של הרה.
הרה מנעה מביתה איליתיה (אלת הפריון) לעזור ללטו.
לבסוף מצאה לטו את האי דלוס שצף על פני הים וטולטל בידי הרוחות, אי עלוב ובזוי.
משהחליטה לטו להתיישב באי, עלו מתחתית הים עמודים גדולים שהתחברו אליו.
בדלוס ילדה לטו את התאומים אפולו וארטמיס.
ברבות הימים הוקם בדלוס היכלו המפואר של האל אפולו.
על פי גרסה אחרת ילדה לטו את ארטמיס באורטיגיה.
במלחמת טרויה מוזכרת לטו פעם נוספת.
היא נעמדת לצד שני בניה ונלחמת למען טרויה.
היא נלחמה בהרמס בזמן מלחמת האלים הגדולה.
האסטרואיד שהתגלה ב-1861 על ידי רוברט לות'ר נקרא על שמה.
האסטרואיד שהתגלה ב-1907 על ידי קרל לונרט, נקרא לפי שמה בלטינית - לטונה (Latona).
לטינית (Lingua latīna, תעתיק: "לִינְגְּוַּה לַטִינַה"), או בשמה האחר רומית, היא שפה אחת מתוך קבוצת השפות האיטליות של משפחת השפות ההודו-אירופאיות.
בתחילה נודעה הלטינית כשפת האזור במרכז חצי האי האיטלקי, האזור בו נמצאת העיר רומא, המכונה לטיום (כיום, מחוז לאציו באיטליה), אך מאוחר יותר כשהפכה לשפתה הרשמית של האימפריה הרומית, הופצה הלטינית באמצעות כיבושי הקיסרות לכל רחבי האימפריה.
הלטינית אינה שפה מדוברת, אם כי נעשים ניסיונות להחיות אותה.
מהלטינית המדוברת המכונה וולגרית ("עממית"), שהפיצו המתיישבים והחיילים הרומאים בשטחי האימפריה, התפתחו כל השפות הרומאניות המודרניות, בהן רומנית, איטלקית, ספרדית, פורטוגזית, צרפתית, ורומאנש.
כיום לטינית היא השפה הרשמית בקריית הוותיקן והשפה הרשמית של הכנסייה הקתולית בכלל.
השפה הוסיפה לשמש בכתיבת ספרות משפטית, מדעית ודתית, ולצורכי תקשורת בין מדינות שונות באירופה, ולמעשה הייתה הלטינית ללינגואה פרנקה בקרב החוגים המשכילים באירופה של ימי הביניים.
השפעת הלטינית עדיין ניכרת בתחום הרפואה, האסטרונומיה ובתחומי מדע אחרים.
כמו כן, מילים לטיניות חדרו לאוצר המילים של שפות רבות, וקיימות הקבלות רבות בינה לבין האנגלית, בעיקר מונחים מדעיים וטכנולוגיים.
בחלק מארצות אירופה השפה הלטינית עדיין נלמדת בבתי הספר, אם כי נוהג זה הולך ונעלם.
באוניברסיטאות ברחבי העולם (בהן בישראל) מקובל להקדיש ללימודי לטינית ויוונית עתיקה חוג מיוחד במסגרת מדעי הרוח, המכונה לימודים קלאסיים.
הלטינית החלה להיכתב באלפבית הלטיני שנשאל מהשפה האטרוסקית.
האטרוסקים קיבלו את האלפבית, ככל הנראה, מדוברי יוונית שישבו באיטליה.
הגרסה הלטינית לאלפבית שונה במקצת מן היוונית, והיא הגרסה המשמשת היום לכתיבת רוב שפות העולם (שינויים קלים הוכנסו במהלך ימי הביניים).
מערכת ההגייה להלן היא שחזור צורת הגיית הלטינית הקלאסית:
+פונמות בלטינית סדקי וילוני חכי שִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפיnm סותםɡkʷdtbp חוכך hzs f מקורב(צדי)wjl רוטטr * תוספת פונמה בהתאמה
B – נהגה כהגיית בי"ת
C – נהגה כהגיית כ"ף (מתועתק מלטינית קלאסית תמיד כ-"ק"; מלטינית מאוחרת כ"צ'" לפני E, I או Y)
CH – צירוף המופיע במילים ממקור יווני.
נהגה בלטינית קלאסית ככ"ף מנושפת (בדומה לכ"ף רפה בעברית).
מקביל לאות היוונית Χ ("כי")
D – נהגה כהגיית דל"ת
F – נהגה כהגיית פ"א רפה
G – נהגה כהגיית גימ"ל
H – נהגה כהגיית ה"א
I – נהגה כהגיית יו"ד עיצורית לפני תנועה אחרת
K – נהגה כהגיית כ"ף (מופיע במילים ספורות בלבד, בעיקר ממקור אטרוסקי או פניקי)
L – נהגה כהגיית למ"ד
M – נהגה כהגיית מ"ם
N – נהגה כהגיית נו"ן
P – נהגה כהגיית פ"א
PH – צירוף המופיע במילים ממקור יווני.
מקביל לאות Φ ("פי") היוונית, בדומה לפ"ה רפה בעברית
QU – נהגה כהגיית KW
R – נהגה כהגיית רי"ש (ככל הנראה, רי"ש "מתגלגלת", כמו בספרדית או באיטלקית)
S – נהגה כהגיית סמ"ך
T – נהגה כהגיית ת"ו
TH – צירוף המופיע במילים ממקור יווני.
מקביל לאות Θ ("תטא") ביוונית.
V – נהגה כהגיית ו"ו עיצורית (כמו W באנגלית)
Z – נהגה כ-זי"ן או כ-דְז (מופיע בעיקר במילים ממקור יווני)
בלטינית קלאסית (שדוברה על ידי מלומדים) משוחזרות חמש תנועות בסיסיות: a e i o u.
כיוון שמשך ההגייה הוא פונמי בלטינית, כל אחת מהן יכולה להיות קצרה או ארוכה, וכפי שקורה בשפות רבות, התנועות הקצרות נוטות להתמרכז (לֵיהגוֹת במרכז חלל הפה).
על כן למעשה יש עשר תנועות, ונוספת עליהן תנועת /y/ במילים שנשאלו מיוונית.
A – נהגית כהגיית פתח.
A – בגרסה הארוכה נהגית כהגיית פתח ארוכה.
E – נהגית כהגיית צירה פתוח (בין פתח לצירי).
E – בגרסה הארוכה נהגית כהגיית צירה מוארך.
I – נהגית כהגיית חיריק פתוחה (בין חיריק לצירי).
I – בגרסה הארוכה נהגית כהגיית חיריק ארוכה.
U – נהגית כהגיית קובוץ פתוח (בין חולם לקובוץ).
U – בגרסה הארוכה נהגית כהגיית קובוץ מוארך.
O – נהגית כהגיית חולם פתוח (בין חולם לפתח).
O – בגרסה הארוכה נהגית כהגיית חולם ארוכה.
Y – נהגית כהגיית Ü בגרמנית או U בצרפתית (שימשה לרישום מילים שאולות ממקור יווני).
AE או Æ – נהגה כהגיית אַי.
OE או Œ – נהגה כהגיית אוֹי.
AV – נהגה כהגיית אַוּ.
EI – נהגה כהגיית אֶי.
EV – נהגה כהגיית אֶוּ.
הלטינית איננה שפה מדוברת, ואין כללים מחייבים לגבי אופן הגייתה, אך יש מספר מסורות הגייה.
האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר, למשל, שהוא ממוצא גרמני, היה קורא את התפילות הלטיניות על-פי המסורת הגרמנית, כלומר, הגה ecce כ"אקְצה", בשעה שחבריו החשמנים ממוצא איטלקי הוגים "אצּ'ה/אטּשׁה" (ettše).
בישראל הייתה מקובלת בחוגים הקלאסיים הגייה שמקורה בגרמניה, זאת משום שהמורים היו, ברובם, יוצאי גרמניה.
מאז חל מהפך, וכיום יש נטייה לדבוק בהגייה הלטינית ההיסטורית.
זאת ההגייה המשוחזרת לפי מחקרים בלשניים, המתבססים על תעתיקים עתיקים מהלטינית המדוברת לעברית.
לפי מחקרים אלה, אין ספק שהמילה כ-ecce נהגתה, לפני 2,500 שנה, "אקּה".
ואכן, בחוגים הקלאסיים בישראל כיום כך נהוג לבטא את המילה.
לפיכך נהוג לומר "קיקרו" ולא "ציצרו", כפי שנהגו המורים ממוצא גרמני בעבר, או צ'יצ'רו, כפי שנוהגים האיטלקים כיום.
בלטינית מספר ההברות במילה הוא לפי מספר התנועות והדיפתונגים שבה, להלן מספר דוגמאות:
1. Ae-ta-te = Aetate (במילה 3 הברות – 2 אותיות ניקוד ודיפתונג).
2. Au-di-ve-ram = Audiveram (במילה 4 הברות – 4 אותיות ניקוד).
שתי אותיות ניקוד שביניהן אות רגילה לעולם לא תהיינה באותה ההברה (ראה בדוגמאות הנ"ל).את ההברות מחלקים כדלקמן:
1. אות רגילה בין שתי אותיות ניקוד תצטרף תמיד לאות הניקוד שאחריה (ראה בדוגמאות הנ"ל).
2. צירוף שתי אותיות רגילות (או יותר):
אות שלאחריה L או R תצטרף אליהן (A-gri, Pu-bli-cus).
בכל שאר האותיות, האות הראשונה בצירוף תצטרף לאות הניקוד שקדמה לה (Vic-to-ri-a, E-ges-tas).
ההברה האחרונה במשפט נקראת ultima (אולטימה), הלפני אחרונה penult (פי-נולט) וזאת שלפניה antepenult (אנטי פינולט).
הצירוף nct מתחלק כך: nc-t.
לדוגמה, שם העצם amicus, שפירושו "חבר" (צורת שייכות amicī, בניין ראשון) מסתיים ב-us, מה שמלמד על מינו (זכר), מספרו (יחיד), והיחסה שלו (יחס ישר – Nominative).
ישנם שמות עצם שאי אפשר לדעת מה הוא מינם לפי צורת היחסה הישרה שלו, למשל המילה manus (צורת שייכות manūs, בניין רביעי) שפירושה "יד", והיא ממין נקבה.
על מנת להימנע מטעויות תחביריות, יש לדעת את מין שם העצם.
דבר זה מקבל חשיבות כאשר משתמשים בשמות תואר, אשר צריכים להתאים לשם העצם אותו הם מתארים במין, יחסה, ומספר.
כך "ילד טוב" יהיה "puer bonus" בעוד ש"ילדה טובה" תהיה "puella bona".
הפועל cantō, שפירושו "אני שר" צורתו מלמדת על גוף (ראשון), מספר (יחיד), זמן (הווה), מנח (פעיל), ומודוס (חיווי).
בלטינית יש חמש הטיות לשמות עצם, שמות תואר, וכינויי גוף, וארבעה בניינים לפעלים.
לשמות עצם ישנן חמש הטיות אפשריות, ולכל הטיה שש יחסות אפשריות.
ישרה/נושא (nominative) – יחסת הנושא.
שייכות (genitive) – יחסת השייכות (של X)
עקיפה (dative) – יחסת המושא העקיף (ל-X)
ישירה (accusative) – יחסת המושא הישיר (את X)
שימוש (ablative) – יחסת השימוש (מתוך X)
קריאה (vocative) – לקריאה ישירה לאדם/חפץ (לדוגמה – "הגם אתה, ברוטוס?" בלטינית – "Et tu, Brute" – השם "ברוטוס" מופיע ביחסת הקריאה.
הטבלה הבאה מציגה את ההטיות האפשריות לפי יחסה של מרבית שמות העצם:
במקום שלא מצוין אחרת, המין הסתמי זהה לזכר.
על מנת לדעת איך להטות שם עצם, יש לדעת מה מינו (זכר, נקבה, או סתמי) ומה ההטיה הנכונה שלו.
אפשר לזכור את הפרט הזה אם זוכרים את צורת השייכות של שם העצם.
לדוגמה, שם העצם "חבר" – amicus, ביחסת השייכות שלו הוא amicī, ולפיכך יציית על פי רוב להטיה השנייה (לדוגמה, ביחסה הישרה ברבים הצורה תהיה amicōs).
לעומתו שם העצם "פרי" frūctus, צורת השייכות שלו היא fructūs, ולכן הוא יציית להטיה הרביעית (לדוגמה, ביחסה הישרה ברבים הצורה תהיה גם כן fructūs).
גם בפעלים לוקחים את שורש הפועל, ואליו מוסיפים תוספות אשר מצביעות על הגוף, המספר, הזמן, המנח, והמודוס.
הגופים והמספר – ראשון ביחיד או ברבים (אני / אנחנו); שני ביחיד או ברבים (את/אתה / אתם/אתן); ושלישי ביחיד או ברבים (הוא/היא / הם/הן).
ה – האם הפועל הוא פעיל או סביל.
המודוס – האם הוא במודוס חיווי (בלועזית: אינדיקטיב), ציווי, תילוי (בלועזית: סובג'נקטיב subjunctive) וכדומה.
הזמן – הווה, עתיד, עתיד מושלם (future perfect), עבר לא נשלם (imperfect), עבר (perfect), עבר מושלם (pluperfect).
בנוסף, אפשר להשתמש בשורש הפועל על מנת להרכיב את צורת המקור של הפועל (למשל "לאכול"), את שם הפעולה ("אכילה"), את צורת בינוני הפועל ("אוכל"), ואת צורת הסופינום (supine).
על מנת לדעת כיצד להטות פועל לכל צורותיו, יש לדעת עליו ארבעה פרטים – צורת הווה יחיד (לדוגמה – אני אוכל – cenō), צורת מקור (cenāre), צורת עבר (cenāvī) וצורת הסופינום (cenātum).
הפעלים מתחלקים לארבעה בניינים ראשיים, ועוד כמה פעלים חריגים אשר אינם מצייתים תמיד לאותם הכללים.
(*) בעבר לא מושלם, צורת התילוי היא זו של המקור (לדוגמה – cenāre) בתוספת הסופית המופיעה בטבלה.
פעלים בניין ראשון – זמנים מושלמים שורש הפועל בזמנים אלו הוא שורש העבר (לדוגמה -cenāv-) אליו מתווספות הסופיות.
עבר (perfect) עבר מושלם (pulperfect) עתיד מושלם (future perfect) גוף יחיד רבים יחיד רבים יחיד רבים אינד.
(**) לצורות הסביל בזמנים אלו משתמשים בשורש הסופינום (לדוגמה cenatum) בתוספת ההטיה המתאימה של sum המופיעה בטבלה.
הבניין השני דומה לבניין הראשון, אך צורת הפעולה היא עם ē במקום ā.
לדוגמה – moneō, monēre (לייעץ) ובעבר הצורה היא uī-, לדוגמה – monuī.
הצורה הרביעית היא על פי רוב itum- (לדוגמה monitum).
פעלים בניין שני – moneō, monēre, monuī, monitum (לייעץ) ציווי imperative הווה (present יחיד רבים יחיד רבים גוף חיווי סביל תילוי תילוי סביל ח' סב' ת' ת' סב' ראשון am ar āmus āmur שני e te ās āris ātis āminī שלישי at ātur ānt āntur
הבניין השלישי שונה מהשני בכך שה-e בשורש הפועל קצרה ולא ארוכה.
צורות העבר והסופינום בבניין זה אינן זהות, ועל מנת להטות נכונה את הפעלים בבניין זה, יש לזכור את צורות אלו.
ההבדלים בצורות לבניין זה, ביחס לבניינים הראשון והשני מופיעים בטבלה להלן:
הבניין הרביעי מתאפיין ב-ī בשורש הפועל.
צורות העבר והסופינום שלו אינן זהות, ועל מנת להטות נכונה את הפעלים בבניין זה, יש לזכור את צורות אלו.
ניתן לראות שישנן צורות שחוזרות על עצמן, כך שמילה כמו dicam יכולה להיות גם מילה בגוף ראשון, הווה, תילוי, יחיד וגם גוף ראשון, עתיד, חיווי, יחיד.
תרגום המילה במקרה זה חייב יהיה להתבסס על ההקשר.
בשל העובדה שצורת המילה מלמדת על תפקידה התחבירי, אין משמעות רבה לסדר המילים במשפט.
זאת בניגוד לעברית מודרנית, שבה סדר המילים עשוי לשנות את המשמעות.
לדוגמה, במשפט "ילד ראה כלב", ה"ילד" הוא הנושא, "ראה" הוא הנשוא, ו"כלב" היא המושא הישיר.
אם נהפוך את סדר המילים ("כלב ראה ילד") משמעות המשפט תשתנה.
בלטינית המשפט "puer canem vidit" ללא קשר לסדר המילים במשפט, יגיד תמיד "ילד ראה כלב".
עם זאת, נהוג שמשפט בלטינית יהיה "נושא-מושא-נשוא", אך מבנה זה משתנה תכופות בשירה ובפרוזה.
לטבית (Latviešu valoda, לַטְבִֿיֵאשוּ וַלוּאוֹדַּה) היא השפה הרשמית של לטביה.
היא שייכת למשפחת השפות הבלטיות.
היעלמות התנועה בסיומת הנומינטיב: בליטאית -as בלטבית -s.
טעם קבוע על ההברה הראשונה בעוד שבליטאית הטעם משתנה ממילה למילה.
ניכרת השפעה חזקה יותר של השפה הגרמנית ושל השפות הפיניות (אסטונית, פינית) בתחביר ובאוצר המילים.
מיעוט יחסי של צורות הפועל והבינוני (הפארטיקיפיום).
זמן מתמשך של פועל שנוצר על ידי התחילית ja-.
למרות דמיונן הרב, מוסכם כי לטבית היא שפה נפרדת ואינה ניב של ליטאית.
ניבים ליטאיים של צפון ליטא נחשבים כמתקרבים ללטבית.
מאז התפרקות ברית המועצות והכרזת עצמאות לטביה, תושבים רוסים, המהווים מעל עשירית מאוכלוסיית המדינה הוגדרו בלטביה כ"לא-אזרחים" ו"מתנחלים של הכיבוש הסובייטי" וחויבו לעבור מבחן בשפה הלטבית כתנאי לקבלת אזרחות.
+פונמות בלטבית וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי/שִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפיɲn̪m סותםgkɟcd̪t̪bp מחוכךʤʧʣ̪ʦ̪ חוכך xʒʃz̪s̪vf מקורבצדיjʎl רוטטr * פונמות זרות
עברית לטבית לטביה Latvija לטבים Latvieši ישראל Izraēla שלום Sveiki יום טוב/שלום Labdien ערב טוב Labvakar בוקר טוב Labrīt להתראות Uz redzēšanos טוב לראות אותך Prieks iepazīties מה שלומך?
הלטואון (טורקית Letoon; לטינית Letoum) הוא מתחם מקדשים המוקדש לנימפה לטו, ולשני ילדיה, אפולו וארטמיס, אשר שימש כמוקד הפולחן החשוב ביותר בליקיה בתקופה ההלניסטית.
האתר שוכן למרגלות גבעה בלב מישור בדרומה של ליקיה שבדרום טורקיה.
הוא נמצא כ-4.5 ק"מ צפונית-מזרחית לחוף הים התיכון, וכ-3.5 ק"מ דרומית-מזרחית לעתיקות העיר קסנתוס.
שני האתרים הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 1988.
הממצאים המוקדמים באתר, שלא שימש מעולם כמקום מגורים סדיר, הם מסוף המאה ה-6 לפנה"ס, דהיינו, קודם להגמוניה ההלנית באזור, שהחלה בתחילת המאה ה-4 לפנה"ס.
בתקופה זו שימש האתר כמקום פולחנה של האלה האם.
מאוחר יותר הוחלפה אלה זו בנימפה לטו, אשר הולידה לזאוס את אפולו וארטמיס.
לפי המסורת המקומית שהתה לטו בליקיה בעת שנמלטה מפני הרה הקנאית, רחצה את ילדיה במימי הנהר הסמוך והרוותה את צמאונה.
האתר היה קשור לקסנתוס הסמוכה שתושביה תחזקו אותו.
בלטואון התקיימו טקסים, מופעים וחגיגות של ערי ברית הערים הליקית, והוא המשיך ופעל כמקום פולחן גם בתקופתה הרומית.
במאה ה-5 החל האתר מתכסה בחול שהובא למקום על ידי נהר קסנתוס, והפולחן הפגאני בו פסק.
במאה ה-6 הוקמה באתר כנסייה ביזנטית מאבנים שנלקחו מהעתיקות, אך במאה ה-7 המקום ננטש לחלוטין וחרב, וייתכן שהדבר קשור לפלישות הערבים לאסיה הקטנה.
החפירות במקום החלו בשנות ה-50, ומאז שנת 1962 הן נערכות על ידי ארכאולוגים צרפתים.
כיום מוקף האתר באזור חקלאי מיושב, ובצידו הדרומי והמערבי הוא גובל בחממות.
באתר שרידיהם של שלושה מקדשים, שנבנו במקום בו ניצבו מקדשים מוקדמים יותר.
מקדש לטו מהמאה ה-5 לפנה"ס הוא המערבי מבין השלושה.
הוא נבנה מאבן גיר והוא הגדול והשמור מבין המקדשים.
בחזיתו ניצב שער בסגנון איוני והנאוס הוקף בעמודים שנשאו כותרות קורינתיות.
המקדש המזרחי ביותר מוקדש לאפולו, הוא מתוארך למאה ה-4 לפנה"ס וסגנונו דורי.
רצפת הפסיפס של המקדש מתארת את סמליו של האל חץ וקשת וכן לירה.
בתווך ניצב המקדש הקטן ביותר, מקדש ארטמיס שסגנונו איוני, וכמו מקדש אפולו גם הוא מתוארך למאה ה-4 לפנה"ס.
סמוך מצפון-מזרח לשלושת המקדשים ניצבים הסטואה והאמפיתיאטרון ההלניסטים.
האמפיתיאטרון הוקם במאה ה-2 לפנה"ס והוא השתמר במצב טוב.
דרומית-מערבית למקדשים נמצא הנימפאון המוצף כיום במים באופן חלקי.
המבנה מסמל את המקום בו רחצה לטו את ילדיה, וייתכן ששימש בטקס טבילה כלשהו.
ליד הנימפאון שוכנים שרידיה של הכנסייה הביזנטית, שככל הנראה שימשה כבית התפילה של קהילת נזירים מקומית.
לטייל עם ההיסטוריה הוא ספרו של השדרן זאב ענר, המספר על תעלומות ומסתורין ב-33 אתרים עתיקים בארץ ישראל.
הרקע של המחבר, שדרן התוכנית "מחפשים את המטמון" ו"זכרונות ארץ ישראל" בקול ישראל, באים לידי ביטוי בסגנון כתיבתו של הספר.
הפרקים כוללים ביאורים וציטוטים למקורות מקראיים, ממדרשי חז"ל, היסטוריים ותיאורי נוסעים.
זאב ענר הציג את הרקע של המקום בתור לקט של חידות מסתורין.
הכותרות של הפרקים מנוסחות באופן שימשוך את תשומת לבו של הקורא.
האתרים שנבחרו בספר נגישים ונוחים לביקורים.
הספר מחולק לשישה שערים וכולל בסופו פירוט המקורות.
השער הראשון עוסק בירושלים: מדוע לא חרב הכותל המערבי, על תחיית המתים והר הזיתים, קבר דוד בהר ציון, מדוע נבנו חומות ירושלים, על יד אבשלום ומסיים בקבר רחל ומערת המכפלה.
מירושלים וסביבתה זאב ענר עולה לגליל העליון והגולן.
בגולן הוא מציג שלושה אתרים: גמלא, קצרין והבניאס.
מבתי הכנסת בגליל הוא מספר על אלה שבמירון, כפר נחום וכורזים.
הוא מביא את הרקע של העיר העתיקה ציפורי - כאשר תורה וגדולה מצויים בעיר אחת.
על הערים צפת וטבריה הוא מקדיש פרק מיוחד וכן על נצרת.
ענר ממשיך בדרכו דרומה ומספר על הרקע של חמישה מקומות בעלי רקע שונה האחד מהשני:
בית שאן - אחת מערי ברית עשר הערים.
בית הכנסת העתיק בבית אלפא ומנסה לפענח מי היו מייסדי בית הכנסת.
מגידו - על התל העתיק וכן על האוצר האבוד שאולי חבוי בסביבה.
בית שערים - על הקברות שנמצאו בה וגם על "שייח' אבריק".
עכו - ועל הרעיון של מי שלא הצליח לכובשה נפוליאון בונפרטה להקים מדינה יהודית כבר ב-1799.
הפרק האחרון מביא אותנו לספר המדבר בארץ ישראל.
מערות קומראן - המסתורין שאופף את כת האיסיים.
עין גדי - הסוד הכמוס של העיירה.
מצדה - גילוי הארמון הנעלם.
ממשית - מטמון הכסף שהתגלה בה.
עבדת - חידת "תלוליות הענבים" העשויה לפתור את חידת החקלאות הנבטים.
לַטְהִי (הינדית: लाठी, בנגלית: লাঠি) הוא כלי לחימה שעליו מבוססת מערכת תנועה ואמנות לחימה הודית.
הלטהי ידוע כאחד מכלי הנשק העתיקים בעולם, אך זמן המצאתו המדויק אינו ידוע.
לטהי פירושו בשפות צפון הודו "מקל".
המקל בדרך כלל בעל אורך של 6 עד 8 רגל מגובה במחט עבה בצמרתו (לא תמיד).
נהוג להשתמש בלטהי בצורה סיבובית כפי שמשתמשים בחרב.
בהודו המודרנית לטהי הוא נשק עיקרי של המשטרה ההודית לפיזור הפגנות, מהומות ופרעות.
השוטרים ההודים מיומנים בהסתערות תוך כדי שימוש בלטהי ובתרגילים שמתבצעים בטורים.
כיוון שתרגילים אלה פצעו ואף השאירו מפגינים במצב של נכות, שיטה זו נחשבה כאכזרית וכמפירה זכויות אדם.
מסיבה זו השימוש בלטהי פחת אך לא נעלם, כיום השוטרים ההודים מעדיפים לשאת איתם נשק שיפגע פחות במפגינים.
לטהי משמשת רק כאשר שימוש בנשק אחר אינו עוזר.
השימוש בלטהי היה נפוץ בעיקר בכפרים המזרחיים והדרומיים של האזור שבו קיימת כיום הודו.
אך השימוש העיקרי בו היה לצורכי ביות חיות.
מצביאים צבאיים ובעלי אחוזות מקומיים העסיקו צבאות של לוחמים על פי הלטהי כאמצעים לפתור סכסוכים ולצורכי בטיחות.
צבאותיהם של לוחמי הלטהי גם שימשו פעמים רבות כצבאות עונשין כנגד הכפריים.
במקביל באזורים הכפריים התפתח סוג ספורט הנעזר בלטהי כאשר הספורט התקיים בצורת טורנירים של דו-קרב.
בימי האימפריה המוגולית הופיע מערכת המיסים הזאמינדרית והמשיכה להתקיים גם בימי השלטון הבריטי.
תפקידם של הצבאות אז היה לגבות מיסים.
הבריטים בתורם הציגו להודים את הרעיון של השימוש בלטהי כאמצעי לפיזור מהומות וזהו מקור השימוש המשטרתי בלטהי.
לאחר שהודו הכריזה עצמאות ב-1947 מערכת הזאמינדרי חדלה להתקיים.
וזה בתורו הוביל לירידה חדה בשימוש בלטהי כנשק וכאמנות לחימה.
סיבה נוספת הייתה תהליך העיור שעבר על הודו אשר גרם לנטישת דרכי הכפר ובהם גם הלטהי.
כיום בהודו המודרנית הלטהי נפוץ פחות ופחות בעיקר הודות לאימוץ שיטות מודרניות יותר.
למרות זאת אנשים אמידים או עשירים עדיין שוכרים לוחמי לטהי בתור שומרי ראש וכסמל לכוחם.
לטהי עדיין נחשב כספורט בכפרים.
כאמנות לחימה, מקורו של הלטהי נמצא בתרגיל שהמציאו היוגים ההודיים.
לוחם הלטהי נלחם בנשק זה באמצעות נתינת מכות מהירות וקטלניות ליריב ומגן על עצמו באמצעות נשק הלטהי מהתקפותיו.
הלוחם צריך להיות מהיר ומדויק.
מקובל שלוחם לטהי טוב צריך להיות מסוגל להילחם בנשק הלטהי עם אורכים וגדלים שונים.
ללטהי קיים גם פן רוחני כאשר זה בא בצורת תרגיל.
התרגיל מתבצע באופן הבא: למתרגל ניתנת מנטרה שעליה עליו לחזור בקביעות.
במקביל על המתרגל ללכת בצורת סימן האינסוף (סימן מתמטי הנראה כמו שמונה מאוזן) ולבצע את תנועות הלחימה.
המתרגלים מאמינים שעל ידי ביצוע התרגיל יתעורר ויזרום כוח חיות בשם קונדליני בצ'קרות אשר בגופם.
מאמינים שלתרגיל זה יש השפעה היפנוטית ומדיטטיבית מרפאת.
התרגיל לא נחקר מפאת נדירותה של אמנות הלחימה ולכן אין להתייחס לנאמר לעיל כאל דבר אשר הוכח מדעית.
לטביה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים ב-1924, והיא נטלה חלק גם בשלוש האולימפיאדות הבאות.
ב-1940 סופחה לטביה לברית המועצות וחדלה להיות מדינה עצמאית.
באולימפיאדות שנערכו בין 1952 ל-1988 השתתפו הספורטאים הלטבים במשחקים כחלק מהמשלחת הסובייטית.
ב-1991 הכריזה לטביה על עצמאותה, וב-1992 שבה והשתתפה במשחקים כמדינה עצמאית, בדומה לשכנותיה, אסטוניה וליטא.
בעשר אולימפיאדות הקיץ בהן השתתפה לטביה כמדינה עצמאית, זכו הספורטאים הלטבים ב-30 מדליות, מהן חמש מדליות זהב.
המדליות הושגו בעשרה ענפים שונים, ואין בהם ענף דומיננטי במיוחד.
ספורטאים לטבים השתתפו באולימפיאדת סטוקהולם (1912) במסגרת המשלחת הרוסית, בעת שלטביה הייתה עדיין חלק מהאימפריה הרוסית.
הקלע הארי בלאו אף זכה במדליית ארד באותם משחקים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הכריזה לטביה על עצמאותה, וב-1924 השתתפה באולימפיאדת החורף בשאמוני ובאולימפיאדת פריז.
הספורטאי הראשון שזכה במדליה אולימפית לזכות לטביה היה האתלט יאניס דאלינש שזכה במדליית כסף בהליכה ל-50 ק"מ באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה אדלברטס בובנקו במדליית הארד באותו ענף, ואילו המתאבק אדווינס בייטאגס זכה במדליית כסף.
במהלך מלחמת העולם השנייה סופחה לטביה לברית המועצות, וחדלה להיות מדינה עצמאית.
ספורטאים לטבים נטלו חלק במשחקים כחלק מהמשלחת הסובייטית החל מאולימפיאדת הלסינקי (1952) ועד אולימפיאדת סיאול (1988).
ב-1991 התפרקה ברית המועצות, אך מרבית המדינות שהרכיבו אותה שלחו משלחת משותפת למשחקים שנערכו ב-1992. לטביה, כמו גם שכנותיה, ליטא ואסטוניה, שלחו משלחות עצמאיות כבר באותה שנה.
לבכורה המחודשת במשחקים, באולימפיאדת ברצלונה (1992), שלחה לטביה 34 ספורטאים.
שניים מהם, שזכו במדליות זהב באולימפיאדת סיאול, לזכותה של ברית המועצות, הסתפקו הפעם במדליית הכסף: חותר הקאנו איוון קלמנטייב, במקצה ל-1,000 מטר, והקלע אפאנאסי קוזמין בירי באקדח אש מהירה.
רוכב האופניים דאיניס אוזולס זכה במדליית ארד במרוץ אופני כביש.
המשלחת הלטבית גדלה ל-48 ספורטאים באולימפיאדת אטלנטה (1996).
קלמנטייב, ששחזר את הישגו וזכה במדליית כסף, היה היחיד מביניהם שזכה במדליה.
הספורטאי הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית לזכותה של לטביה היה המתעמל איגור ויחרוב, שהפתיע וגבר על מתעמלים כאלכסיי נמוב ויורדאן יובצ'ב בתרגיל הקרקע באולימפיאדת סידני (2000).
באותה אולימפיאדת זכה אייגרס פדייבס במדליית כסף בהליכה ל-50 ק"מ והג'ודוקא וסוולוד זליוני זכה במדליית ארד.
לאולימפיאדת אתונה (2004) שלחה לטביה משלחת בת 31 ספורטאים, הקטנה ביותר מאז שבה להשתתף במשחקים.
ארבעה מהם זכו במדליות כסף: מטיל הכידון ואדים וסילייבסקי, המתעמל יבגני ספרוניינקו (בתרגיל על סוס הקפיצות), מרים המשקולות ויקטור שצ'רבטיך, וילנה רובלייבסקה, שזכתה בקרב חמש מודרני, והייתה לאשה הראשונה (והיחידה עד כה במשחקי הקיץ) שזכתה במדליה אולימפית לזכות לטביה.
ספורטאים לטבים נוספים שבלטו באתונה כללו את האתלטים סטניסלבס אוליארס (מקום חמישי בריצת 110 מטר משוכות), ילנה פרוקופצ'וקה (מקום שביעי בריצת 10000 מטר) ואריקס ראגס (מקום שביעי בהטלת כידון) ואת חותר הקאנו דאגניס וינוגרדובס, שסיים שישי במקצה ל-1,000 מטר.
לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה לטביה את המשלחת הגדולה בתולדותיה, שכללה 50 ספורטאים.
רוכב האופניים מאריס שטומברגס זכה במדליית הזהב השנייה בתולדות המדינה, באופני BMX, מטיל הכידון איינרס קובלס זכה במדליית כסף, ומרים המשקולות ויקטור שצ'רבטיך עמד בפעם השנייה על הפודיום, לאחר שזכה במדליית ארד.
באולימפיאדת לונדון (2012) השתתפו 44 ספורטאים לטבים.
שטומברגס שמר על תוארו באופני BMX, וכדורעפני החופים מרטינש פלאווינש ויאניס שמדינש זכו במדליית ארד.
אינטה רדביצ'ה סיימה במקום הרביעי בקפיצה לרוחק, והייתה רחוקה סנטימטר אחד בלבד מזכייה במדליית ארד.
ספורטאים לטבים נוספים שבלטו בלונדון כללו את מרים המשקולות ארתורס פלסנייקס (מקום שביעי), מדארה פלאמייקה (מקום שמיני בהטלת כידון), ילנה רובלבסקה (מקום שמיני בקרב חמש מודרני) ולאורה איקאונייצה (מקום תשיעי בקרב שבע).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) רשמה לטביה את הופעתה החלשה ביותר מאז זכתה לעצמאות, ולראשונה מאז אף ספורטאי לטבי לא זכה במדליה.
את ההישגים הגבוהים ביותר רשמו האתלטית לאורה איקאונייצה-אדמידיניה שסיימה במקום הרביעי בקרב שבע, מרימת המשקולות רבקה קוהה שסיימה רביעית, הקיאקיסט אלכסיי רומיאנצ'ב שסיים במקום החמישי במקצה ל-200 מטר ומרים המשקולות ארתור פלסנייק שסיים שמיני.
חרף היותה מדינה צפונית, באולימפיאדות החורף לא זכו הספורטאים הלטבים להצלחות מרובות.
מרטינש רובניס היה הראשון שזכה במדליה לזכות לטביה, מדליית ארד בלוג' באולימפיאדת טורינו (2006).
באולימפיאדת ונקובר (2010) זכו האחים יוריס ואנדריס שיצס במדליית כסף בלוג', ומרטין דוקור זכה במדליית כסף בסקלטון.
אולימפיאדת סוצ'י (2014) הייתה המוצלחת ביותר עבור המשלחת הלטבית, וספורטאיה זכו בה בארבע מדליות.
מרטין דוקור שב וזכה במדליית כסף בסקלטון, ורביעיית גולשי המזחלות זכתה אף היא במדליית כסף.
האחים שיצס זכו במדליית ארד בתחרות בלוג' לזוגות, ויחד עם מרטינש רובניס ואליזה טירומה זכו גם במדליית ארד במקצה הרביעיות המעורב.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכו צמד הגברים במזחלות במדליית ארד.
לטבים (בלטבית: latvieši) הם אומה וקבוצה אתנית שמקורן מהמדינות הבלטיות, מתגוררים בעיקר בלטביה שם הם מונים כמיליון וחצי נפש.
כחצי מיליון לטבים נוספים חיים בעיקר במדינות כארצות הברית, הממלכה המאוחדת, רוסיה, קנדה, ברזיל ואוסטרליה.
שפת האם שלהם היא לטבית.
מקור העם הלטבי הוא בלטביה שהייתה מוכרת בעבר כ"ליבוניה" או כ"לטגליה", ואשר התפתח לאומה הלטבית.
כמו שאר המאפיינים הלטבים גם השפה הלטבית הושפעה מסביבתה.
במשך השנים הושפעה התרבות הלטבית ומנהגיה בעיקר מהתרבות הגרמנית והסקנדינבית.
התרבות הנוצרית שכיום שולטת בעם הלטבי הגיעה לאזור לטביה בסביבות המאה ה-11. רוב הלטבים הם לותרנים, מלבד אלו ששוכנים במזרח לטביה, שם הדת השלטת היא הנצרות הקתולית.
רובה המוחלט של האומה הלטבית חי כיום בלטביה, והיתר מתגורר בעיקר ברוסיה (קרוב לגבול הלטבי), בבריטניה ובצפון אמריקה.
במשך 150 שנים נשלטו הלטבים על ידי האימפריה הרוסית ולאחר מלחמת העולם הראשונה זכו לעצמאות קצרה של כ-22 שנים.
לאחר קריסת ברית המועצות זכו הלטבים לעצמאות מחודשת הקיימת עד היום, אשר זכתה לרוב מוחלט של הכרה עולמית.
בעיני רבים העם הלטבי וארצו הוא מרכז התרבות והאזור הבלטי.
לטגליה (בלטבית: Latgale ובלטגלית: Latgola) הוא השם לאזור אשר נחשב בעבר לארץ וגם למחוז בלטביה ומהווה את רוב שטחה המזרחי.
בלטלגיה התיישב העם הלטגלי בעל השפה הלטגלית (Latgalīšu) אשר קרובה ללטבית ולליטאית, אך יותר ללטבית ומהווה את אחת מהשפות הבלטיות העתיקות יותר.
העם הלטגלי נשא במנהגיו ובדרכיו דמיון רב לזה של הלטבים וכיום הם מהווים את בסיס התרבות הלטבית שמהווה בעצמה את בסיס התרבות הבלטית.
כיום ניתן למצוא עדויות רבות ללטגלים – יישובים רבים במזרח לטביה, מערב רוסיה ובצפון ליטא על הגבול עם לטביה מגדירים עצמם כישובים לטגליים בהם מדוברת השפה הלטגלית.
העם הלטגלי מהווה כיום אחוז גבוה באוכלוסיית לטביה, אף על פי שבמקורות רשמיים הם מוגדרים כלטבים, והוא מתקרב ל-200,000 נפשות.
לטגלית (Latgalīšu volūda) היא שפה ממשפחת השפות הבלטיות המדוברת באזור לטגליה שבמזרח לטביה.
השפה דומה מאוד ללטבית ומהווה אחת מבסיסיה.
התנועות הסימוןהגרפי תעתיק IPA הערך הפונטי Aa (ː)[] נהגה כהגיית פתח אחורית;ארוכה Āā Ee (ː)[] נהגה כהגיית צירי בקירוב;ארוכה Ēē Ii (ː)[] נהגה כהגיית חיריק;ארוכה Īī Uu (ː)[] נהגה כהגיית שורוק;ארוכה Ūū Oo (ː)[] נהגה כהגיית חולם בקירוב;ארוכה Ōō Yy (ː)[] אין מקבילה עברית;ארוכה
לטי גרובמן (נולדה ב-14 במאי 1971) היא מפיקת סרטים ישראלית-אמריקאית.
נולדה בשם זלאטה (לטי) גרובמן במוסקבה לאירינה ומיכאיל גרובמן.
עלתה עם משפחתה לישראל כתינוקת, והתגוררה בירושלים ולאחר מכן בתל אביב.
בשנות נעוריה הופיעה בהצגות בתיאטרון הבימה והייתה חברה בלהקת צעירי תל אביב.
ב-1989 השתתפה עם הלהקה בסדרת הנעורים של הערוץ הראשון "החופש האחרון".
בראשית שנות ה-90, לאחר שירותה הצבאי, עברה להתגורר בניו יורק, והחלה ללמוד בבית הספר למשחק של לי סטרסברג.
באותן שנים הייתה חברתו של אסף אמדורסקי, שלטענתה כתב עליה את שירו המפורסם "יקירתי" (אמדורסקי לא אישר את הדברים, ואף הצהיר שהשיר לא נכתב על אישה מסוימת).
כעשור לאחר מכן, ב-2005, הוציאה גרובמן גרסה משלה לשיר – "יקירי".
בהמשך עברה ללוס אנג'לס וחידשה לימודיה בבית הספר למשחק של לי סטרסברג.
עם סיום לימודיה החלה לעבוד בתחום ההפקה.
החל מהעשור הראשון של המאה ה-21 היא משמשת כמפיקת סרטים בהוליווד, בעיקר מטעם חברות ההפקה "נו אימג'" ו"מילניום" שבבעלות אבי לרנר.
במאי 2005 חתמה עם חברת מילניום על חוזה להפקת שלושה סרטי קולנוע, שהוערך על ידי המגזין "וראייטי" בכ-7 עד 15 מיליון דולר.
גרובמן הייתה נשואה למוזיקאי לוגן מאדר, שהיה הגיטריסט של להקת "משין הד", ולהם חמישה ילדים.
הם נפרדו לאחר 13 שנות נישואים.
אחיה הוא האדריכל יעקב יאשה גרובמן.
לטימריה (שם מדעי: Latimeria) הוא סוג של דג נדיר המוגדר לעיתים קרובות כמאובן חי, בשל היותו הסוג החי היחידי ששרד בסדרת הצלקנתאים - דגי גרם בעלי סנפירים בשרניים שמאובנים שלהם נפוצים מתור הדבון ועד תור הקרטיקון, לפני כ-66 מיליון שנה.
בסוג זה 2 מינים חיים:
לטימריה אפריקנית (Latimeria chalumnae) - נתון בסכנת הכחדה חמורה.
לטימריה אינדונזית (Latimeria menadoensis) - נתון בסכנת הכחדה.
אורכם של הדגים עד 150 ס"מ ומשקלם עד 80 ק"ג.
הם ניזונים משבלולים קטנים, וחיות ימיות אחרות.
סדרת הצלקנתאים נחשבה עד לפני כ-70 שנים לקבוצה שנכחדה לחלוטין.
גילויו של סוג חדש השייך לקבוצה זו בדרום אפריקה ב-22 בדצמבר 1938, הייתה פריצת דרך מדעית.
הדגים נתגלו בעומק של עד 700 מטרים גם בארכיפלג קומורו בשנת 1952, שם הוא ידוע בשם "גומבסא", ונצפה גם במקומות אחרים במצר מוזמביק וסביב למדגסקר.
ב-18 בספטמבר 1997 נתגלה במנאדו, באינדונזיה, ובשנת 1998 זוהה המין האינדונזי כמין לטימריה שני.
למקומיים הוא היה מוכר בשם "ראג'א לאות", במלאית: "מלך הים".
סוג הלטימריה נקרא על שמה של מרג'ורי קורטני-לטימר, מנהלת המוזיאון של איסט לונדון בדרום אפריקה בשנות ה-40 של המאה ה-20, אשר גילתה את הדגים לאחר שנלכדו ברשתות של דייגים מקומיים.
היא הראתה אותם לפלאונטולוג ג'יימס לאונרד בריירלי סמית', אשר זיהה את שייכותם לסדרת הצלקנתאים.
מספר פלאונטולוגים במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 שיערו שהצלקנתאים היו קבוצת הדגים מהם התפתחו החולייתנים היבשתיים בעלי ארבע רגליים.
סיבת ההשערה זו הייתה סנפירי החזה והאגן השריריים במאובני הצלקנתאים, אשר נראו כמתאימים להליכה על הקרקע.
השערה חלופית של פלאונטולוגים אחרים זיהתה את מוצא החולייתנים היבשתיים בסדרה האחות של הצלקנתאים, דגי הריאות, אשר בשנים אלו כבר היו מוכרים למדע גם ממאובנים וגם מדגים חיים המסוגלים להתקיים ביבשה בעזרת ריאות.
מחלוקת זו הייתה אחת הסיבות להתרגשות הרבה שגרם גילוי הצלקנתאים החיים.
הסתבר כי דגי הלטימריה אינם הולכים על היבשה, אך הם משתמשים בסנפיריהם השריריים ל"הליכה" על קרקע הים.
חקר הלטימריה נראה בתחילה כמפריך את השערת כמה מן הפלאונטולוגים לפיה היו לצלקנתאים המאובנים ריאות בדומה לדגי הריאות.
אך גילוי מפתיע בשנת 2015 מצא ריאות תפקודיות בעוברי לטימריה.
עם זאת, חקר רצף ה-DNA של הלטימריה קבע סופית כי דגי הריאות אכן קרובים יותר מן הצלקנתאים לבעלי ארבע הרגליים.
לטו קזיני, הידוע כדון לטו קזיני (באיטלקית: Leto Casini; 16 באפריל 1902 – 1992) היה כומר קתולי איטלקי שהוכר כחסיד אומות העולם בגין פעילותו למען יהודים שנרדפו בתקופת השואה.
לאחר מותו, הוענק לו עיטור הזהב להצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (2004).
לטו קזיני נולד בשנת 1902 בקורנקיאיה, שכונה בעיר פירנצואולה שבאיטליה.
הוא היה השביעי מבין תשעה ילדים שנולדו להוריו.
אחד מאחיו היה לימים הסופר טיטו קזיני (1987-1907), ממייסדי כתב-העת הקתולי "פרונטספיציו".
בשנת 1911 החל לטו קזיני את לימודיו בסמינר לכמרים בפירנצואולה, עד שהוסמך לכומר בשנת 1928. ניהל פרוכיה ביישובים ג'וניולה וסן פלגרינו, וכן לימד מתמטיקה בסמינר בפירנצואולה, שם אף בנה מרכז סייסמוגרפי.
בשנים 1937 - 1947 שימש קזיני ככומר של פרוכיית סן פייטרו בוורלונגו, הסמוכה לעיר פירנצה.
עם הכיבוש הנאצי באוקטובר 1943, הקרדינל של פירנצה, אליה דאלה קוסטה, הטיל על קזיני את המשימה לסייע ליהודים שנרדפו על ידי הנאצים.
יחד עם הרב של פירנצה, נתן קאסוטו, עם רפאלֶה קנטוני וקבוצת מתנדבים יהודים ונוצרים, הקים קזיני ועד מחתרתי שנקרא רשת ההצלה בפירנצה.
הרשת פעלה כזרוע של ארגון הסיוע היהודי "דלאסם" (DELASEM), אשר הוצא אל מחוץ לחוק מיד עם כיבוש הנאצים את איטליה, והמשיך לחלק אמצעי סיוע שנשלחו על ידי גורמים ממדינות שונות.
קזיני, שנודע בכינוי "דון קזיני", פעל למען יהודי פירנצה בשלל דרכים, לרבות השגת מקומות מסתור, אספקת מזון, והנפקת תעודות זיהוי מזויפות.
ב-26 בנובמבר 1943, סוכן שהסתנן לתוך רשת הסיוע הביא למעצרם של כל חברי הוועד.
היהודים מביניהם, לרבות הרב קאסוטו, נשלחו בהמשך למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר תקופה קצרה של מאסר, שוחרר קזיני מן הכלא וחידש את פעילותו המחתרתית לטובת התושבים היהודים באזור.
הוא המשיך לעשות כן גם לאחר שנעצר ונכלא בשנית, ולא חדל מפעילותו עד לשחרור איטליה מן השלטון הנאצי-פאשיסטי.
פעילותו ההומניטרית לאחר מלחמת העולם השנייה
אחרי מלחמת העולם השנייה עזב דון קזיני את פירנצה כדי להקדיש את עצמו להגשת עזרה רוחנית למהגרים האיטלקים שחיו בשווייץ ובהולנד.
במשך 17 שנה פעל ככומר על סיפוני אניות מהגרים איטלקים שהפליגו לארגנטינה ולאוסטרליה.
בזקנתו שב קזיני לפירנצה והיה לכומר של בתי הכלא במוראטי.
הוא פעל גם באגודה לידידות נוצרית-יהודית
(Amicizia Ebraico-Cristiana), והתעקש לדחות כל מחווה של הכרת תודה על פעילותו.
בשנת 1986 הפציר בו הבישוף של פירנצה, סילבאנו פיובאנלי, לכתוב ספר אוטוביוגרפי, וכך כתב קזיני את ספרו "זכרונות של כומר קשיש", שפורסם בהוצאה לאור היהודית "לה ג'ונטינה" בפירנצה.
לטו קזיני נפטר בשנת 1992. בהלווייתו השתתף וספד לו גם הרב הראשי של פירנצה.
בשנת 1966 הוכר לטו קזיני כחסיד אומות העולם על ידי המוסד יד ושם על מעשי ההצלה שלו לטובת היהודים בתקופת השואה.
עץ נשתל לכבודו בשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
לאחר מותו, ב-25 באפריל 2004, העניק נשיא איטליה, קרלו אזליו צ'אמפי לדון קזיני את עיטור הזהב להצטיינות אזרחית של הרפובליקה האיטלקית.
1993 - הוצב לוח זיכרון לזכרו בעיירה ורלונגו.
בשנת 1993 יהודי ישראלי-אמריקאי יליד גרמניה בשם לואיס גולדמן (1925 - 1996), שהיה כבן 18 בתקופת מלחמת העולם השנייה וניצל הודות לפעילותו של לטו קזיני וכמרים אחרים, פרסם את הספר "ידידים לכל החיים" (Amici per la vita) שבו סיפר בפירוט על מעשיו של לטו קזיני בימי הכיבוש הנאצי בטוסקנה.
ב-22 באפריל 2005 רחוב בפירנצה נקרא על שמו (Via Monsignor Leto Casini).
בשנת 2005 פורסם אחרי מות המחבר, "זכרונות של יהודי מטוסקנה 1948-1938", יומנו של ג'ורג'ו ניסים, שבו התגלו פרטים נוספים על הרשת המחתרתית היהודית DELASEM בחבל טוסקנה, שבמסגרתה פעל לטו קזיני בפירנצה.
הרפובליקה של לטביה השתתפה לראשונה ב בברצלונה (1992), האולימפיאדה הראשונה לאחר התפרקות ברית המועצות.
מאז היא השתתפה בכל אולימפיאדות הקיץ.
לטביה זכתה במדליות הראשונות שלה במהלך המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000), 3 מדליות ארד.
לטביה השתתפה ב-2 משחקי חורף בלבד: המשחקים הפאראלימפיים לילהאמר (1994) והמשחקים הפאראלימפיים טורינו (2006).
לטימריים (שם מדעי: Latimeriidae) היא משפחה של דגי גרם בעלי סנפירים בשרניים.
משפחה זו היא היחידה ששרדה בסדרת הצלקנתאים (Coelacanthiformes), בה כיום ישנו רק סוג אחד - לטימריה (Latimeria) ובו 2 מינים: לטימריה אפריקנית (Latimeria chalumnae) ולטימריה אינדונזית (Latimeria menadoensis), הראשון מצוי בסכנת הכחדה, והשני מוגדר כפגיע.
סיבת ההשערה זו הייתה סנפירי החזה והגחון השריריים במאובני הצלקנתאים, אשר נראו כמתאימים להליכה על הקרקע.
סוג מקרופומה (Macropoma) - נכחד
לטימריה אינדונזית (שם מדעי: Latimeria menadoensis) הוא מין דג מהסוג לטימריה השייך למחלקת בעלי סנפירים בשרניים.
דג זה נחשב לנכחד אך התגלה בשנת 1997 וכיום מסווג מצבו כ"פגיע".
כפי שמעיד שמו, מצוי דג זה בארכיפלג אינדונזיה.
הפרט הראשון נמצא בשוק על האי סולאווסי.
בעבר הלטימריה האינדונזית נחשבה לחלק מהמין לטימריה אפריקנית (Latimeria chalumnae) אך סווגה ב-2005 כמין עצמאי.
אורכו של הלטימריה הגדולה ביותר שנמצאה הגיע ל-1.4 מטרים ומשקלה ל-29 ק"ג.
ללטימריה סנפירים מגושמים וגדולים המזכירים רגליים, ראש גדול עם זימים בולטים ולסתות ענקיות.
צבעה העיקרי הוא חום מנומר בכתום או שחור.
היא נפוצה סביב שוניות באינדונזיה ויוצאת לחפש טרף בלילות.
כמעט ולא נראו פרטים חיים שלה.
לטימריה אפריקנית (שם מדעי: Latimeria chalumnae) הוא מין דג עתיק השייך למחלקת בעלי סנפירים בשרניים, אחד משני המינים של הסוג לטימריה, יחד עם המין לטימריה אינדונזית.
אורכה של הלטימריה מגיע עד שני מטרים ומשקלה המקסימלי מגיע ל-80 ק"ג.
הלטימריה היא דג בעל קרבה לדגי הריאות ולבעלי ארבע רגליים והסנפירים שלה בעלי זיזים דמויי רגליים.
היא בעלת עור כחול ושחור המנומר בלבן.
הזנב מגודל והראש והזימים בולטים.
הלטימריה משריצה צאצאים חיים מביצים המופרות בגופה.
הלטימריה נפוצה במערב האוקיינוס ההודי סביב חופי אפריקה מדרום אפריקה ועד לקניה וגם במדגסקר וארכיפלג קומורו.
הם חיים בקרבה לחוף ונפוצים באוכלוסיות קטנות מאוד.
דגים אלה נמצאים בסכנת הכחדה חמורה וככל הנראה נותרו מהם רק 500 פרטים.
הם חיים בעומק הים, אך בקרבה למדפי היבשת.
הלטימריות כמעט ולא נמצאו בטבע ולא ידוע עליהם הרבה, אך הם דומים למיני מאובנים מתקופת הפליסטוקן ולא השתנו כמעט, כך שהם מוגדרים כמאובנים חיים.