tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רגלו של גימל; ציורים: רוברטו קנטקר, תל אביב: דון; מורשת, תש"ם.
(29 ע') (הופיע במהדורות נוספות)
הסוד של המלה הקשה; סִפרה וכתבה: מרים גיליס; אירה: שרה בת-אור, פתח תקווה: לילך הוצאה לאור, 1993. (30 ע')
יוסף צבי קרליבך, מכתבים מירושלים (1905–1906): ארץ ישראל בראשית המאה בעיני מורה צעיר, משכיל דתי מגרמניה; תרגמה וערכה: מרים גיליס-קרליבך, ירושלים: מכון יוסף קרליבך ('אורה: מפרסומי מכון יוסף קרליבך'), 1996.
רבי י' קרליבך, ספר הספרים; תרגום: מיכל ברקן; הערות והבאה לדפוס: מרים גיליס-קרליבך, רמת גן: מכון יוסף קרליבך – אוניברסיטת בר-אילן ('הספרייה היהודית'), תשנ"ט.
(הופיע לראשונה באנגלית בשנת 1927, כחוברת מס' 11 בתוך הסדרה The Jewish Library)
חנה יפרח, יאנוש קורצ'אק ויוסף קרליבך: משנתם החינוכית; ערכה: מרים גיליס קרליבך, ירושלים: אריאל; מכון יוסף קרליבך ('אורה: מפרסומי מכון יוסף קרליבך'), תשס"א 2001.
כאור באפלה: עיצוב חיים יהודיים במחנה הריכוז יונגפרנהוף; חקרה וכתבה: מרים גיליס-קרליבך, רמת גן: מכון יוסף קרליבך – אוניברסיטת בר-אילן ('אורה: מפרסומי מכון יוסף קרליבך'), תשס"ב.
יומן זה נכתב בדפים הריקים ובשולי הספר הנזכר ...
הן נערכו ופורסמו על ידי פרופ' ז'אן פיליפ רמטסמה".)
יוסף קרליבך, שלושת הנביאים הגדולים: ישעיהו, ירמיהו, יחזקאל'''; בעריכת מרים גיליס-קרליבך, אלון-שבות: תבונות, מכללת יעקב הרצוג ליד ישיבת הר עציון; רמת גן: מכון יוסף קרליבך – אוניברסיטת בר-אילן ('אורה: מפרסומי מכון יוסף קרליבך'), תשע"ב.
הכנסים על שם יוסף קרליבך:
jüdisches Leben,Erziehung und Wissenschaft, Hamburg: Dölling und Galitz Verlag (Publications of the Joseph Carlebach Institute), 1995. (אנגלית וגרמנית: "לנטע שמים וליסד ארץ": הכנסים על שם יוסף קרליבך: חיים יהודים, חינוך ומדע) (הכנס הראשון נערך באוניברסיטת בר-אילן ב-1992; הכנס השני נערך באוניברסיטת המבורג ב-1993)
Jüdisches Leben in Deutschland seit 1990, München: Dölling und Galitz (Publications of the Joseph Carlebach Institute), 2011. (גרמנית: "יונתי בחגוי הסלע, בסתר המדרגה, הראיני את מראיך, השמיעיני את קולך--" (שיר השירים ב, יד): כנס יוסף קרליבך השמיני: ותחזינה עינינו: חיים יהודיים בגרמניה מאז 1990)
מרים דוקר (6 בדצמבר 1898 – 18 בינואר 1977), הייתה הרופאה של המושבה הר-טוב והסביבה.
משנת 1925 לערך ועד שנת 1948 פעלה כרופאה יחידה במרחב הכפרי הגדול של מערב הרי יהודה.
שמה נודע בין יהודים וערבים כאחד בזכות מסירותה לתפקידה ונכונותה והגיע למקומות מרוחקים ולטפל בחולים וביולדות בכל שעה ובכל תנאי מזג אוויר.
מכתביה לבנה מהווים מקור ראשוני תיעודי לשנים מעצבות אלה במרחב הרי יהודה.
נולדה ב-1898 לשלום דוקר במינסק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית, ברוסיה הלבנה (כיום בבלארוס), אך בגיל צעיר עברה עם משפחתה למוסקבה.
מרים, או בשמה המקורי המלא מריה סלימובנה דוקור, גדלה עם אחיה ושתי אחיותיה במשפחה אמידה שעסקה במסחר ביערות, הקמת מנסרות לעיבוד עצים והשטת קורות העץ בנהרות בכל רחבי אירופה.
בשנת 1915 התקבלה ללימודים באוניברסיטת מוסקבה, וזאת למרות תקנות הנומרוס קלאוזוס שהגבילו מאוד את כניסת היהודים לאוניברסיטאות ברוסיה ולמרות שבאותו זמן לימודי אישה באוניברסיטה היו דבר נדיר.
בשנת 1917 התחוללה המהפכה הבולשביקית, משפחתה ירדה מנכסיה ומאז המשיכה את לימודיה בתנאי מחסור ומצוקה.
באותו זמן, בהשפעת ספרו של צבי גרץ "דברי ימי עם ישראל" התחילה להתעניין בהיסטוריה של העם היהודי והתקרבה לחוגים ציוניים במוסקבה.
בחוגים אלה הכירה את ניסן גרדי, לו נישאה לאחר עלייתה ארצה.
בשנת 1922 עלתה באנייה ארצה, לבדה מכל משפחתה, והתקבלה לעבודה בהדסה שהקימה אז רשת של מרפאות במושבות.
באמצע שנות העשרים התחילה לעבוד במושבה הר-טוב, במסגרת קופת חולים עממית.
במאורעות תרפ"ט, 1929, התפנתה לתל אביב יחד עם כל תושבי המושבה ועבדה תקופה מסוימת בנתניה ובמקומות אחרים.
מנישואיה באותה התקופה לניסן גרדי נולד בנה היחיד שלום גרדי (שלומי).
בכ"ב באייר תר"צ (22 במאי 1930) התגרשו מרים וניסן.
בשנת 1931 חזרה ד"ר דוקר להר-טוב, שהוקמה מהריסותיה ושוקמה בסיוע קרן העזרה של יהודי ארצות הברית שפעלה לבנייה מחדש של המושבות שנהרסו במאורעות.
היא נקשרה למקום ולתושבים שהחזיקו מעמד במושבה המבודדת בעקשנות בתנאים קשים, התערתה בחיי המושבה ואף רכשה קרקע מאחד התושבים.
שמה של ד"ר דוקר התפרסם בכפרים הערבים מסביב וחולים היו מגיעים ל "סית ריפאה", כפי שנקראה בפיהם, מכפרים רחוקים ואף מעזה, איסדוד ואל מג'דל הגיעו, מהלך כמה ימים על פרדה, חמור או גמל.
חולים ומשפחותיהם היו מגיעים בשעות היום או בלילה, לאחר שעות רבות, ואף ימים, של רכיבה, ומחכים בחצר לזריחת השמש ופתיחת המרפאה.
לא פעם ולא פעמיים נקראה ד"ר דוקר לאחד הכפרים בסביבה לעזור לחולה או ליולדת שהתקשתה בלידתה, ואז יצאה לדרך, רכובה על פרדה או חמור, בימי חמסין או בלילות חורף גשומים, לדיר אבאן, לדיר אל האווה, לאישוע (היא אשתאול) ולכפרים אחרים בסביבה.
עד שנות השמונים עוד חיו נזירים במנזר בית ג'מאל שזכרו אותה.
גם בתקופת מאורעות תרצ"ו – תרצ"ט המשיכה בשגרת עבודתה.
לימים סיפר בנה שלומי לחוקר יהודה בן בסט, כי פעם שאל אותה, אם לא פחדה לרכוב בתקופת המאורעות לכפר העוין דיר אבאן, כדי לטפל בחולים.
תשובתה הייתה: "תמיד הייתה עמי גלולת ציאניד".
ד"ר דוקר התגוררה עם בנה בבנין הציבורי היחיד שהיה במושבה בו שכנו גם בית הספר, המרפאה, בית הכנסת ומגורי המורה.
בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות עוד שהתה ד"ר דוקר במושבה, וטיפלה בפצועים.
עם התעצמות הקרבות הוחלפה על ידי רופא צבאי ועזבה את המושבה באחת השיירות האחרונות.
אחרי המלחמה ועד יציאתה לגמלאות המשיכה לעבוד בקופ"ח עממית במושבות ובין השאר עבדה במרפאת סמים ביפו.
ד"ר דוקר הלכה לעולמה בתל אביב בשנת 1977.
ימים ספורים אחרי כ"ט בנובמבר 1947 נכנסה הר-טוב אל מערבולת האירועים האלימים שליוו את תקופת הקמת המדינה.
החלו תקיפות נגד עורקי התחבורה ועד מהרה מצאה המושבה את עצמה במצור.
ד"ר דוקר סירבה להתפנות עם רוב הנשים והילדים.
על כך היא כותבת באחד ממכתביה לבנה הנער שלומי ששהה באותה תקופה עם קרובי משפחה בפתח תקווה:
מאז ועד סוף ינואר 1948 נשארה ד"ר דוקר בתפקידה במסגרת המושבה המתארגנת להמשך העמידה במצור.
במהלך המלחמה שלחה לבנה שלומי מספר מכתבים מהם ניתן ללמוד על המצב במושבה מצד אחד, וגם על מחשבותיה והרגשותיה האינטימיות במהלך התקופה הסוערת:
באחד בינואר 1948 היא כותבת לבנה:
אירוע מ-13 בינואר: בשעות המוקדמות של הלילה נפתחה אש לכיוון המושבה מהכפר ערטוף.
כיתת הפל"ם המקומית, שהייתה ממוקמת במפקדה, חשה למקום כדי לעצור התקפה אפשרית על המושבה.
בחילופי האש נפגע שמואל בן בסט בראשו, והובל במהירות למרפאה.
ד"ר דוקר, רופאת המושבה, ניסתה להציל את חייו באמצעים הדלים שעמדו לרשותה.
פניות באלחוט למפקדה בירושלים להחיש אמבולנס לא נענו, ושמואל בן בסט נפטר.
ב-15 בינואר 1948 הגיעה להר-טוב מחלקה של אנשי פלמ"ח וחי"ש בפיקוד דני מס.
זמן רב לאחר רדת החשיכה יצאה המחלקה לעבר ארבעת יישובי גוש עציון הנצור.
לאחר כמה שעות חזר אחד הבחורים כשהוא פצוע ברגלו, בליווי שניים מחבריו.
ד"ר דוקר טיפלה בו במרפאה.
למחרת יצאה מחלקה נוספת לחפש את המחלקה האבודה.
במכתב מרגש סיפרה ד"ר דוקר לבנה שלומי על האירועים הדרמטיים.
בסוף ינואר עזבה ד"ר דוקר באחת השיירות האחרונות את הר-טוב.
דוקר נפטרה ב-1977 ונקברה בבית העלמין קריית שאול.
גז-אביגל נולדה בישראל להורים יוצאי האי ג'רבה, תוניסיה.
בוגרת המכללה הטכנולוגית באר-שבע, במגמה להוראה טכנית, ובמגמה למדריכים מוסמכים.
סיימה תואר ראשון במדעי הרוח מטעם האוניברסיטה הפתוחה ברמת אביב ב-1988. למדה לתואר שני באוניברסיטת בר-אילן בשנים 1997–2001, וב-2003 קיבלה תואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטה זו.
הוכשרה גם בקורס השקעות בנדל"ן במכללה הפיננסית בהרצליה (1999), ועוסקת בייעוץ בתחום זה באזור ירושלים.
כן הוכשרה כטוענת רבנית לבתי דין רבניים מטעם מדרשת לינדנבאום, המכון להכשרת טוענות בית-דין ירושלים, ב-2004. במסגרת תפקידה היא פועלת למיצוי זכויותיהן של מסורבות הגט בבתי דין רבניים.
כיהנה במהלך 17 שנים כרכזת קורס וכמרצה לעובדי הוראה בבית ספר לחינוך של אוניברסיטת בר-אילן, בנושא 'שילוב מורשת יהדות המזרח'.
גז-אביגל חוקרת את שירתן של נשים יהודיות מתוניסיה, ועוסקת בהפצתה והנחלתה.
היא הקליטה, בשיתוף עם סטודנטים, אלפי שעות שיחות שנערכו עם נשות הקהילה החיות בישראל ובתוניסיה, ובכך הקימה ארכיון המתעד את מורשת יהדות תוניסיה.
מחקרה מתמקד בתרבות הנשים התוניסאיות, בתחומים כגון שירה, סיפורת, פתגמים, מנהגים ולבוש.
במסגרת חקר תרבות הגברים התוניסאים, תיעדה אופנים בהם למדו תורה, קריאה בטעמי המקרא, מסורת הלשון העברית בקרב יהדות תוניסיה, מנהיגי הקהילה, הנהגות בתי כנסת, שירה ופיוט, מנהג והלכה, ועוד.
גז-אביגל נסעה עם הסטודנטים שלה כמעט לכל יישוב בישראל ובתוניסיה בו התגוררו יהודי תוניסיה ותיעדה אותם ואת מנהגיהם.
הוציאה לאור את הספר "שירת הנביאים", העוסק בתיעוד וניתוח שירת קודש לאורך מעגל השנה של נשים יהודיות מהאי ג'רבה שבדרום תוניסיה.
בכך מנסה הספר להפריך את המיתוס לפיו שירת קודש מוגדרת רק כשירתם של גברים בבית הכנסת.
"שירת הנביאים" מציג את השירה כחלק בלתי נפרד מן ההווי ומאורח החיים וחלק מזהותן של נשות האי.
הספר מנתח את השירה על מסורותיה וחידושיה, סוגיה ותכניה, מקצביה ותבניותיה, לחניה ותוויה.
גז-אביגל חקרה גם את השפה הערבית יהודית בניב יהודי תוניסיה, אשר שימשה את היהודים כשפת מסחר לצד השפה היהודית ששימשה כשפת לימוד, תפילה ושירת קודש.
הערבית-יהודית נכתבה באותיות עבריות ושמרה על מרכיב עברי משמעותי, והיא מילאה בהמשך תפקידים מגוונים בספרות, בשירה ובשפת היומיום של יהודי תוניסיה.
פועלת גם להקמת מרכז ארצי לספרות הערבית-יהודית, לשם שימור, תיעוד והוראה של שפה זו, בדומה למרכזים שהוקמו עבור השפות היהודיות יידיש ולאדינו.
גז-אביגל גם הפיקה סרט תיעודי בנושא מסורות ומנהגי חתונה.
גז-אביגל מכהנת כיו"ר הפדרציה העולמית של יהדות תוניסיה בישראל, המאגדת עמותות, ארגונים וקהילות של בני העדה התוניסאית בישראל.
גז-אביגל שימשה כמפקחת מחוז תל אביב במשרד החינוך והתרבות, על שילוב מורשת יהודי המזרח במערכת החינוך ובספרי הלימוד, לשם מתן ייצוג הולם לכלל הקהילות ישראל בתחומי הדעת השונים.
במסגרת זו היא פעלה כ-25 שנים, תחילה כמנחה מחוזית ולאחר מכן כמפקחת.
היא פועלת בנושאים אלו גם במסגרת האקדמיה, בדרישה לכונן ועדה ציבורית שתקדם מחקרים אקדמיים על מורשת יהדות המזרח בתחומי מדעי הרוח והחברה, ותיתן מענה תקציבי לאוניברסיטאות לשם עידוד חוקרים חדשים; מחקרים אלה יהוו בסיס מדעי לאיזון ספרי הלימוד.
מכהנת גם כמנכ"ל תזמורת המקאם הישראלי - תזמורת מזרחית קלאסית, שחבריה מנגנים בכלים בהם נטען כי היהודים ניגנו בבית המקדש.
במסגרת תפקידה נאבקת גז-אביגל לקבלת מימון לתזמורת ממשרד האוצר והתרבות.
פועלת גם להקמת מרכז אקדמי להוראת המוזיקה המזרחית הקלאסית על כל רבדיה, לתיעוד ולחקר מוזיקה זו, וכתשתית להכשרת מורים בתחום זה עבור מערכת החינוך.
מנהלת גם מאבק למיצוי זכויותיהם של ניצולי שואה מקרב יהדות תוניסיה ויהדות מרוקו.
פועלת להקמת מועצה ציבורית שנציגיה יהיו אנשי מקצוע ונציגים מעיירות ומהמושבים בגליל ובנגב, במטרה לקדם את הנוער באזורי הפריפריה להשלמת השכלה תיכונית מלאה והשכלה אקדמית.
מרים גמבורד (נולדה ב-10 ביולי 1947) היא אמנית ישראלית ומרצה במחלקה לאמנויות המסך באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
נולדה בקישניב ב-1947 למשפחה של אמנים.
אביה משה גמבורד (1903-1954) קלאסיקון של האמנות המולדבית.
אמה איבגניה גמבורד (1913–1956) מעצבת תלבושת של סרטו הראשון של הבמאי סרגיי פרדג'נוב.
סיימה ב-1970 בפקולטה לפיסול מונומנטלי באקדמיה לאמנות ע"ש מוכינה בלנינגרד (סנט פטרבורג).
ב 1977 עלתה לארץ, מתגוררת בתל אביב.
עוסקת באמנות ומלמדת בבצלאל ובמדרשה לאמנות, בית ברל.
במסגרת הפקולטה לפיסול מונומנטלי באקדמיה לאמנות ע"ש מוכינה בלנינגרד (סנט פטרבורג), ברית המועצות.
1972 - תערוכת יחיד במוזיאון הלאומי בקישינב, ברית המועצות.
1984 - תערוכת יחיד בגלריה נורה, ירושלים.
1988 - "קיטש כפול או לוט ובנותיו", גלריה טובה אוסמן, ת"א.
1992 - "קנטאורים", מוזיאון הרצליה לאמנות.
2010 - "יצר הרע טוב מאוד", תערוכה והשקת ספר- אמן, גלריה "המדרשה", ת"א.
2014 - תפתח תערוכת יחיד במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן.
1970-1977 - תערוכות פיסול קבוצתיות בקישינב, מוסקבה, לנינגרד וקרקוב בברית המועצות ובפולין.
1986 - התערוכה הבינלאומית ה- XXV לרישום, מרכז "חואן מירו", ברצלונה, ספרד.
1989 - תחרות פיסול חוץ, הרצליה.
1995 - "מינאני"- גוני הזהות המינית, בית האמנים, ירושלים.
2000 - "רשמים"- רישום בישראל עכשיו, בית האמנים, ירושלים.
2007 - "פורנוגרפיה אהובתי", בית האמנים, ת"א.
2007 - "רשמים" הביאנלה הארצית לרישום, בית האמנים, ירושלים.
2011 - "ספר של אמן", מוזיאון לאמנות בת זמנינו "אררטה", סנט-פטרבורג.
2013 - "חילון הקודש", האוניברסיטה הפתוחה, רעננה.
1974 - פסל קיר- תבליט, אצטדיון טניס, מולדובה.
1975 - פסל קיר- תבליט, בית מלון ממשלתי, מולדובה.
1989 - פסל קיר- תבליט, בבניין ביטוח לאומי, חולון.
1989 - פסל חוץ "דיקטאטור", מוזיאון הרצליה לאמנות.
1994 - קביעת לוח זיכרון לאמן הקלסיקון משה גמבורד, מולדובה (מטעם משרד התרבות של מולדובה).
2000 - העמדת פסל חוץ בפנימיית "מנוף", עכו.
2002 - זכייה בפרויקט פיסולי- אדריכלי לזכר חללי פוגרום קישינב מטעם עיריית אשדוד.
2004 - פרויקט פסל קיר לבניין ביטוח לאומי בנתניה, בשיתוף פעולה עם האדריכל מ.
2005 - העמדת פסל "כנפיים" בסלובקיה, גלריה "מירו".
2007 - השתתפות פעילה במכרז יזום מטעם "מרכז מורשת מנחם בגין".
הגשת פרויקט אדריכלי וסקיצה לתבליט עם הדיוקן של מר בגין.
מרים יהודית הירשפלד היא פרופסור לסיעוד.
חוקרת המעורבת במחקרים רב לאומיים.
בעבר הייתה הישראלית במעמד הגבוה ביותר בארגון הבריאות העולמי (WHO)ׂׂ בתפקיד האחות ראשית של הארגון.
אחרי תשע שנים בתפקיד, קיבלה את תפקיד ניהול המחלקה של כל מקצועות הבריאות והקימה את המחלקה לטיפול בית וטיפול ממושך בארגון הבריאות העולמי.
הירשפלד שימשה כיועצת בנושא גרונטולוגיה וטיפול ממושך בשירותי בריאות כללית וכיהנה כראש התוכנית הגנרית הראשונה בחוג לסיעוד באוניברסיטת תל אביב.
משנת 2007 ועד 2013, הקימה וניהלה את החוג לסיעוד במכללה האקדמית עמק יזרעאל.
כיום מכהנת כיו"ר הוועדה לבחינת סוגיות עקרוניות בתחום ההכשרה בסיעוד מטעם המועצה להשכלה גבוהה, ויועצת מדעית לירחון:Israeli Nursing Updates.
פרופסור הירשפלד בעלת השקפת עולם סוציאל-דמוקרטית, שמה דגש על ערכים של זכויות אדם, צדק חברתי, ורגישות תרבותית.
הירשפלד נולדה בשנת 1942 בעיר ולינגטון בניו זילנד להורים פליטים אשר ברחו מתופת המלחמה באירופה, אחיה הצעיר הוא יאיר הירשפלד.
בסיומה של המלחמה חזרה המשפחה לווינה.
בגיל 13 הצטרפה לתנועת "השומר הצעיר" וכציונית בעלת השקפה סוציאלית החליטה ללמוד בבית הספר לאחיות במטרה לעלות לישראל ולתרום לחברה ולמדינה.
בשנת 1965 סיימה בהצטיינות יתרה את בית הספר לאחיות ע"ש קיסר פרנץ ג'וזף, ועלתה לישראל.
היא למדה באולפן עברית ועבדה כאחות קהילה בקיבוץ מזרע, בעמק יזרעאל.
במהלך מלחמת ששת הימים עבדה בבית החולים בילינסון והתנדבה במחלקת התאוששות בבית החולים רמב"ם.
לאחר המלחמה קיבלה מלגת לימודים והתמחתה בסיעוד אונקולוגי בבית החולים Memorial Sloan Kettering Hospital ובאוניברסיטת ניו יורק.
מאוחר יותר המשיכה בלימודי סיעוד פסיכיאטרי ב-Menninger Clinic in Topeka, בקנזס.
בשנת 1969 חזרה לישראל והחלה להדריך בבית הספר לאחיות ע"ש דינה שליד בית החולים בילינסון וללמוד לימודי תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב.
בסיום לימודיה, קיבלה מלגת לימודים על ידי קרן אש"ל ואוניברסיטת תל אביב ללימודי תואר שני בסיעוד הגריאטרי באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
בסיום לימודי התואר השני, נשלחה פעם שנייה על ידי קרן אש"ל ללימודי דוקטורט מתוך מגמה לפתח את נושא הסיעוד לקשיש בישראל.
בעבודת הדוקטורט שהגישה בשנת 1978, כתבה מחקר על משפחות החיות עם חולי שיטיון בביתם.
לאחר שחזרה לישראל החלה ללמד בחוג לסיעוד באוניברסיטת תל אביב וניהלה את מערך התוכנית הגנרית.
פיתוח שירותי סיעוד הקשיש בישראל
במקביל לעבודתה באוניברסיטה פיתחה ובנתה מערך ידע מקצועי בתחום הסיעוד הגרונטולוגי במסגרת קופת חולים כללית.
הירשפלד פיתחה תוכניות חינוך מקצועיות להכשרת צוות רב מקצועי לטיפול ייחודי ממושך בתחום הגריאטרי.
התוכניות התבססו על יחסי הגומלין בין הגורמים הפיזיים, הפסיכולוגיים, החברתיים, והתרבותיים, כפי שהם משפיעים על הקשישים החולים ומשפחתם.
הירשפלד השתתפה בקביעת מדיניות בריאות למען הקשישים, הקצאת שירותים סיעודיים וחלוקתם הצודקת.
לדבריה, כל שירותי הבריאות חייבים להינתן במסגרת של אחריות מחייבת של החברה.
הבסיס האתי להערכת טיב השירותים לקשישים מתייחס לכבוד האדם וחלוקת משאבים צודקת.
בנוסף, שיתפה פעולה עם ד"ר סרוקה שהייתה מנהלת "היחידה לתפקודים עילאיים"(Higher Mental Function Unit") בבית החולים בילינסון.
היחידה עסקה באבחון וטיפול בחולים החולים במחלות נוירולוגיות קשות (דמנציה, אלצהיימר, פרקינסון) ומשפחותיהן.
תהליך העבודה כלל מטופלים יחידים, קבוצות ומשפחותיהם תוך ליווי מחקר ופיקוח על סטודנטים לתואר שני בלימודיהם הקליניים.
אחות ראשית בארגון הבריאות העולמי
בשנת 1988 הוצע לה על ידי משרד הבריאות ומשרד החוץ להגיש מועמדות לתפקיד המדען הראשי בסיעוד, בארגון הבריאות העולמי בז'נבה.
בשנים 1989 עד 2002 הייתה הישראלית במעמד הגבוה ביותר בארגון הבריאות העולמי, והאחות הראשונה שניהלה את המחלקה של מקצועות הבריאות בארגון.
לאחר מכן, היא הקימה את המחלקה לטיפול ממושך וטיפול בית בארגון הבריאות העולמי אשר כלל מערך תכנון פיתוח ומחקר בתחום, וכן ייעוץ למשרדי הממשלה ומועצות לאומיות במדינות השונות.
במהלך תקופה זו יזמה וליוותה מחקרים ופרסומים בנושאי טיפול ממושך וטיפול בית.
במהלך השנים פרופסור מרים הירשפלד יעצה, ליוותה, והרצתה בתחומי בריאות וסיעוד בכל רחבי העולם.
בשווייץ אושרר "המודל לסיעוד על שם הירשפלד" בחוק הסיעוד במדינה.
בנוסף, התבקשה לסייע ולייעץ ביפן בהקמת התוכנית הדוקטורט הבין-אוניברסיטאית בנושאי סיעוד במצבי חירום.
שלושה מתוך הפרסומים התקבלו על ידי המדינות החברות בארגון הבריאות העולמי כמכווני מדיניות:
ראש החוג לסיעוד המכללה האקדמית עמק יזרעאל
בשנים 2007 עד 2013 הקימה וניהלה פרופסור הירשפלד את החוג לסיעוד במכללה האקדמית עמק יזרעאל.
הירשפלד בעלת השקפת עולם הומנית חברתית, הושפעה מהאסכולה החינוכית של התאורטיקן הברזילאי פאולו פריירה אשר קרא לדיאלוג של שיח שוויוני בין הלומדים למלמדים.
להשקפתה, השיח נובע מחיי הלומדים, מבוסס על כבוד הדדי ומסתמך על עולמם התרבותי של הלומדים.
הירשפלד מובילה גישה אקטיבית חברתית בתפיסת העולם המקצועית של הסיעוד, ומאמינה כי החינוך בסיעוד חייב להתבסס על ערכים של צדק חברתי, פלורליזם ורגישות תרבותית.
לדעתה מקצוע הסיעוד חייב להתבסס על שלושה עקרונות :לימוד וצבירת ידע, חשיבה ביקורתית ויכולת אמפתית.
אחים ואחיות מקצועיים צריכים ללמוד כיצד להגיע למקורות מידע, עליהם ללמוד לחשוב באופן ביקורתי ולמצוא תשובות.
אולם חלק נכבד בלמידת מקצוע הסיעוד חייב לכלול למידת תקשורת ורכישת מיומנויות בין אישיות, מתוך מטרה להשתחרר מקיבעונות חברתיים לרכוש יכולת אמפתית וחשיבה אתית.
הירשפלד הקימה בשנת 2008, בחוג לסיעוד במכללה האקדמית עמק יזרעאל, את התוכנית "הזדמנות להצלחה", המלווה סטודנטים בני הקהילה האתיופית, בלימודי הסיעוד.
בשנת תשע"ד למדו בתוכנית כ-33 סטודנטים.
התוכנית מעניקה תמיכה כלכלית, לימודית, רגשית וחברתית לסטודנטים.
התקווה היא שבוגרי התוכנית יספקו גשר חשוב להבנת צורכי הבריאות של הקהילה האתיופית בישראל.
1985 פרס מחקר מהאגודה הישראלית לגרונטולוגיה
1992 פרס מחקר מאגודת האחיות האונקולוגיות העולמית
1994 תואר דוקטור לשם כבוד ברפואה מאוניברסיטת נוגהם שבאנגליה
1995 תואר דוקטור לשם כבוד בתחום המדע, באוניברסיטה למדעי הבריאות באורגון
2012 מדליה מנשיא אוסטריה עבור תרומתה למערכת הבריאות באוסטריה
2014 פרס על שם דוקטור סועד חוסן חסן, מנהיגת הסיעוד במצרים, על מנהיגות גלובלית בסיעוד, מאוניברסיטת פנסילבניה
2022 פרס סרינגרינדרה (מהידול) כהוקרה על תרומתה למופת להתפתחות וקידום בתחום הסיעוד, שהוענק על ידי נסיכת תאילנד מאהה צ'קרי סירינדהורן.
באותו מעמד קבלה גם ד"ר נורית וגנר את הפרס.
האגודה הישראלית של האחים והאחיות בישראל
אגודת המחקר של האחים והאחיות בישראל
הארגון העולמי של הסיעוד האונקולוגי
האקדמיה היפנית למדעי ההתנהגות הבריאותית
מרים וינטר, שנודעה גם בשם מריה אורלובסקי הייתה חוקרת ובמאית תיאטרון יהודיה אמריקאית ממוצא פולני.
נודעה בעקבות ספר זיכרונות שכתבה אודות ילדותה בשואה בפולין.
הוריה היו טוביאס (טוביה) וינטר ומז'טה לז'ה (לאה) וינטר לבית קוהן.
ב-1940 חייתה עם משפחתה בגטו ורשה, ובשנים 1940-1941 התגוררו באוז'רוב.
מ-1941 עד סיום מלחמת העולם השנייה הוסתרה בבית אישה פולנייה, שינתה את שמה למריה, הפכה לקתולית, וכך שרדה.
הוריה, אחיה הצעיר ורבים מבני משפחתה המורחבת נספו בשואה במחנה ההשמדה טרבלינקה.
במהלך המלחמה ולאחריה נדדה ברחבי פולין עם המשפחה שאצלה הוסתרה, ונדרשה לעבוד בעבודות שונות.
ב-1948 עברה לבית יתומים בשצ'צ'ין, שם שבה לראשונה לספסל הלימודים בבית הספר; ב-1951 סיימה את לימודי בית הספר התיכון.
בהמשך למדה תיאטרון בבית הספר הלאומי המתקדם לתיאטרון "ליאון שילר" בלודז', בו סיימה את לימודיה ב-1959. ב-1963 נישאה לרומק אורלובסקי, לו סיפרה לראשונה על זהותה היהודית.
ב-1992 קיבלה תואר דוקטור בתיאטרון מאוניברסיטת מדינת מישיגן, ועבדה שם כמרצה למשחק.
לאחר מכן לימדה בקולג' ג'קסון, שם גם ביימה הפקות תיאטרון של מחזות כגון "אנטיגונה", "אונדין" ו"פר גינט".
וינטר נודעה בעקבות ספרה "רכבות: זיכרונות של ילדות חבויה במהלך מלחמת העולם השנייה" (1997).
הספר מתאר את סיפור הישרדותה במהלך השואה כילדה שהוסתרה, והמחיר הפסיכולוגי ששילמה על שמירת זהותה מוסתרת וחבויה, אפילו מעצמה, בפולין שלאחר המלחמה.
היא התגוררה עם משפחתה בג'קסון, מישיגן.
נפטרה בגיל 81 בעקבות מחלת הסרטן.
מרים (אירמה) זינגר-ברקוביץ (1 במרץ 1898, טופוביצה, בוהמיה, אוסטריה (צ'כיה) – 13 בינואר 1989, דגניה א', ישראל) הייתה סופרת, משוררת, עיתונאית, מרצה לחינוך והגננת של הדור הראשון של ילדי קיבוץ דגניה.
נולדה ב-1 במרץ 1889 בשם אירמה, לאליעזר ואנה זינגר, סוחרים בכפר טופוביצה שליד פראג בבוהמיה, באוסטרו-הונגריה (כיום בצ'כיה), אחת משלוש משפחות יהודיות בכפר זה.
בבית לא נהגו לשמור על מנהגי המסורת היהודית, מלבד הדלקת נרות חנוכה והקפדה על כשרות בחג הפסח.
אחרי שנפטר אביה עברה המשפחה לגור בפראג יחד עם סבה וילהלם, אבי אמה.
היא תיארה אותו כיהודי אדוק, אך גם כאדם בור, גס ואלים.
בשל כך סלדה מהיהדות והחליטה שתתנצר כשתגדל.
למדה בבית ספר גרמני, שם נתקלה לראשונה באנטישמיות.
בשיעור דת הפרידה המורה בין התלמידות הנוצריות והתלמידות היהודיות.
כשיצאו מהשיעור, קפצו עליה התלמידות הנוצריות והאשימו אותן בהריגת ישו.
יחסה ליהדות החל להשתנות כשהצטרפה לתנועת הנוער בלאו וייס, בה לדבריה: "עשו ממני יהודייה".
בתנועה זו הכירה את פרנץ קפקא והתיידדה איתו.
בתנועת הנוער בלאו וייס נחשפה לרעיון הציוני ושקלה עלייה לארץ ישראל.
אמה הודיעה לה שלא תתמוך בכך.
כדי להתפרנס, החלה ללמוד בסמינר לגננות בפראג.
לבסוף התנתה האם את אישורה לעלייה בכך שתיסע יחד עם פרופ' הוגו ברגמן, אותו הכירה ב"בלאו וייס".
בעצתו פנתה להסתדרות הציונית לקבלת מימון לנסיעה, וקיבלה הלוואה בסך 25 לירות שטרלינג לכיסוי הוצאות הנסיעה.
היא הפליגה בספינה "הלואן" מטריאסטה באיטליה לאלכסנדריה במצרים ומשם נסעה ברכבת במחלקה ראשונה עד קהיר.
כעבור חמישה ימים נסעו ברכבת עד לירושלים.
בירושלים עברה לגור יחד עם משפחתו של הוגו ברגמן בביתו של מאיר וילנסקי בשכונת שייח ג'ראח.
כדי להתקיים וכדי להחזיר את החוב להסתדרות הציונית אספה את ילדיהם של ארתור רופין וחנה הכהן, אלזה והוגו ברגמן, מאיר וילקנסקי וחנה (הלנה) ויעקב טהון אחרי הצהריים והעסיקה אותם.
ב-1920 חיפשו בקיבוץ דגניה גננת.
מרים ברץ הגיעה לירושלים כדי לבחון אותה והזמינה אותה לשמש גננת בקיבוץ.
אך היא לא ידעה עברית ולאחר חודש של לימודי עברית בירושלים שלא צלחו, כתבה לדגניה: "אם אתם רוצים אותי בתור פועלת- אני מוכנה לבוא, אבל גננת, אני לא יכולה להיות".
בדגניה הסכימו לקבלה והיא נכנסה לגור בחדר עם רחל המשוררת ובחורה נוספת וממול התגוררו א"ד גורדון ובעלה לעתיד, יעקב ברקוביץ.
היא הגיעה לדגניה בסוף שנת 1920, שנה אחרי פטירתו של יוסף בוסל, ממכווני דרכה של הקבוצה.
האווירה הייתה קודרת ואפילו בחדר האוכל אי אפשר היה לדבר בקול רם.
בדגניה התמודדה עם קשיי קליטה רבים בשל הפער התרבותי שגרם לה לתחושת בדידות וניכור ובשל מחסום השפה.
כדי להתמודד עם הקושי הרבתה בקריאה וכתבה שירים ומאמרים לעיתונים מחוץ לישראל.
כעבור שנתיים התחתנה עם יעקב ברקוביץ.
אליעזר (זיזה), בנם הראשון, נולד ב-1923 בקיבוץ.
כעבור עשר שנים נולד הבן חן.
בשנת 1945 אימצו את איני, ילד מיהודי סוריה.
ב-1956 הוריו חברו אליו בדגניה.
במשך עשרים וחמש שנה, מאז 1923, הייתה גננת.
בנוסף לעבודתה זו עברה בחקלאות.
בגיל חמישים החליפה מקצוע לתופרת.
נפטרה ב-13 בינואר 1989 בקיבוץ דגניה א', נקברה בבית הקברות של קיבוץ דגניה.
במשך 25 שנה חינכה כגננת בקיבוץ דגניה.
ידעה מרים בילדים אהבה לטבע, לארץ ולסיפורי התנ"ך שהרבתה לספר, וכן לספרות בכלל.
בטיולים לימדה אותם להכיר את הציפורים ואת הצמחים שסביבם.
גישתה הישרה לילדים, כאדם אל אדם, הייתה לשיטת חינוך הומנית ומודרנית.
כגננת, נטלה חלק פעיל גם בתכנון ובנייה של הגן.
היה לה חשוב לקבוע את החלונות במבנה כך שהילדים והילדות יוכלו להשקיף למקום בו נפגשים הכנרת והירדן, שהיה בעיניה הנוף היפה ביותר.
כאשר ביקר אלברט איינשטיין בדגניה, ערכה לו סיור במשק.
לבסוף שאל: "מה היחס בין הגברים לנשים בדגניה?".
לפי עדותה, השאלה הכעיסנה אותה והיא ענתה לו: "אצלנו יש לכל גבר רק אשה אחת!".
אלברט איינשטיין חייך ואמר: "אני מתמטיקאי.
התכוונתי לשאול על היחס המספרי - כמה גברים וכמה נשים יש בדגניה".
הרצתה בכנסים חינוכיים והדריכה גננות במרכז להכשרה כפרית של כפר הנוער הדסה נעורים של הסוכנות היהודית.
כתבה מאמרים ורשימות בנושא החינוך המשותף.
כחניכה בתנועת הנוער "בלאו וייס" פגשה פליטים יהודים שברחו מגליציה עם ילדיהם.
היא החלה לבקר אצלם וסיפרה לילדים סיפורים על גיבורי ישראל שלמדה בעצמה בתנועה.
יום אחד התיישב לידה איש ששמע אותה מספרת ועודד אותה להעלותם על הכתב.
היה זה הסופר ד"ר מקס ברוד.
בעזרתו ראה אור קובץ הסיפורים שכתבה, "גן נעול".
היא כתבה בגרמנית, והקובץ תורגם לצרפתית ופולנית.
במסגרת התנועה פגשה גם את פרנץ קפקא.
היא סיפרה שסירב לתת לה עותק מספרו "רופא הכפר" בטענה כי "את בריאה מדי, את לא תביני".
בדגניה כתבה שירים ומאמרים על החיים בדגניה, אותם שלחה לעיתונים בהולנד ובפראג.
הכתיבה הייתה בעבורה דרך התמודדות עם קשיי הקליטה והבדידות.
היא לא רצתה שחברי הקיבוץ ידעו שהיא כותבת, עד שפורסם שיר שלה בעיתון דבר.
על ספרה נער טס מעבר ים כתב פרופ' גרשון שקד, חוקר ספרות עברית, בין הבולטים במבקרי הסיפורת העברית וחוקריה: "הספר עיצב את חיי.
בדור זה שהציונות הולכת ומתמעטת ושואפת לאפס עדיין יש בשטח איזה ספר נאיבי [...] הציונות שלי התחילה בספר של מרים זינגר.
בעיני הייתי, כמובן, בני, והארץ המובטחת הייתה מעיין מקלט שבו תתגשמנה כל התקוות, איש לא יכה אותי שוב משום שאני יהודי ואוכל להתהלך ברחוב בלא שירדפו אחרי".
על הספר דן ויאן והחסידות כתב מבקר הספרות מנחם רגב כי "זו דוגמה יפה של כתיבה תרבותית ואנושית על נושא כאוב, תקופת השואה.
העדר הפאתוס והכתיבה המאופקת הולמים את הנושא הנורא".
הארכיון האישי של מרים זינגר נמצא בספרייה הלאומית בירושלים.
כף סידים ושלח: סיפור מימות הגבורה של דגניה (1937).
תל אביב: אמנות; ירושלים: הקרן הקיימת לישראל.
גורים: סיפורים מחיי ילדים וחיות בקבוצה (1946) תל אביב: הוצאת חבר הקבוצות.
סיפור על קרבות דגניה (1951).
סיפורי דגניה (1952), תל אביב, נ' טברסקי.
דגניה אם הקבוצות (1960), תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בא"י – המחלקה להסברה.
דגניה א', לקט פגישות המחברת עם אישים: בלפור, מסריק, איינשטיין, א.ד.
מרים הופרט (13 באוקטובר 1897 – 11 בינואר 1980) הייתה מחלוצות העבודה הסוציאלית ביישוב העברי.
היא ניהלה את השירות הסוציאלי לעולה בשנות ה-50 והייתה ממקימות העבודה הסוציאלית הקהילתית בישראל.
בהמשך, עבדה אצל המחנך היהודי יאנוש קורצ'אק בוורשה, וכתבה את עבודת הדוקטורט שלה על העקרונות הפסיכולוגיים בעבודתו של יוהאן היינריך פסטלוצי (Johann Heinrich Pestalozzi), מחלוצי הפדגוגיה הסוציאלית באירופה.
כבר בעבודתה הראשונה כמנהלת בית יתומות יהודי נקטה בגישה אינדיבידואלית, שוויונית וחדשנית, כזו שמבקשת לקדם אווירה משפחתית במוסדות בניגוד לשיטות העבודה הפטרנליסטיות המקובלות.
התנסות זו הובילה אותה ללמוד עבודה סוציאלית בבית הספר של אליס סלומון בברלין בין השנים 1926–1928. את הכשרתה המקצועית עשתה בתחום ההתמכרויות לאלכוהול וסמים, תוך העדפת גישה משפחתית מערכתית, אשר תלווה אותה גם בהמשך דרכה המקצועית.
לאחר סיום לימודיה עבדה בקליניקה לילדים עם בעיות התנהגות וכן עם משפחות במחלקת הרווחה של עיריית ברלין.
לאחר עליית הנאצים לשלטון פוטרה ממשרתה והיגרה לפלשתינה המנדטורית בשנת 1933.
פעילותה ביישוב העברי ובמדינת ישראל
בזכות ניסיונה המקצועי, מצאה עבודה זמן קצר לאחר הגעתה.
תחילה הוזמנה על ידי ד"ר מרדכי ברכיהו, מייסד מחלקת ההיגיינה בארגון 'הדסה', לטפל בילדים עם בעיות התנהגות, ולאחר מכן הוזמנה על ידי הנרייטה סאלד לעבוד בלשכה למען עולי גרמניה בתל אביב, שבהמשך התרחבה לאוכלוסיות אחרות ונקראה 'הלשכה לטיפול בעולה'.
בשנת 1947 עבדה במחנות העקורים בקפריסין ועם קום המדינה בשנת 1948 התמנתה לניהול השירות למען העולה.
במבט רטרוספקטיבי, ביטאה הופרט ביקורת על יחס הממסד כלפי תושבי המעברות ומחנות העולים: "העובדים הסוציאליים התקשו להתגבר על האפוטרופסות של המוסדות, שנהגו להחליט במקום האנשים בלי לשתפם בשיקול ובהחלטה [...] ניסינו להסביר את הדבר למוסדות, לאור העובדה שהיו גם עולים שרצו לעזוב (את) המעברות ולדאוג לעצמם, אך לא הצלחנו".
בשנת 1961 עמדה בראש בית הספר הישראלי לעבודה סוציאלית בקניה - the Kenya-Israel school for rural social workers at Machakos, פרויקט דיפלומטי ביוזמת שרת החוץ, גולדה מאיר.
לצד המטרה לכונן יחסים בין המדינות ולתרום לשחרורה של קניה מהשלטון הבריטי, בית הספר היווה גם מוקד עלייה לרגל ממדינות שכנות באפריקה.
לאחר פרישתה לגמלאות כיהנה כיועצת לחברת הדיור הציבורי 'עמידר', למחלקת השכונות של הוועד הפועל של ההסתדרות ולעמותת 'מטב' לטיפול סיעודי בקשישים.
מעבר לכך הקימה תיאטרון קהילתי לנוער בפרדס כץ, ובשנת 1978 לקחה חלק בארגון הוועידה הבינלאומית לעבודה סוציאלית שהתקיימה בישראל.
בהלווייתה אמרה עליה אחת מתלמידותיה בבית הספר בקניה, אשר הגיעה במיוחד לחלוק לה כבוד אחרון, ש "יש לפעמים שאדם נושא בקרבו את כל האנשים, וכזאת הייתה מרים הופרט".
מדי שנה מוענק פרס על שמה ליזמות וחדשנות בעבודה סוציאלית על ידי איגוד העובדים הסוציאליים.
מרים הופרט הייתה נשואה ליעקב חורני, פעיל ציוני.
מרים הופרט, 18 באפריל 1937. 'קלובים לילדים', דבר.
מרים הופרט, 1989. 'צעדים ראשונים בעבודה סוציאלית', מידעו"ס, מאי, עמ' 8–12.
אלן מרים הופקינס הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית הידועה בשל רבגוניותה.
ב-1930 חתמה עם חברת סרטי פרמאונט ועבדה עם ארנסט לוביטש, ג'ואל מק'קרי ורבים אחרים.
היה לה סכסוך מתוקשר עם השחקנית בטי דייוויס.
בהמשך הייתה הופקינס חלוצה בהופעות בדרמות טלוויזיוניות.
הופקינס הייתה מארחת הולווידית בולטת שנעה בחוגים אינטלקטואלים ויצירתיים.
הופקינס נולדה בעיר סוואנה שבמדינת ג'ורג'יה להומר הופקינס ואלן קוטלר, וגדלה בביינברידג' הקרובה לגבול אלבמה.
הייתה לה אחות בכורה בשם רובי.
סבא רבא שלה מצד אמה היה ראש העיר ביינברידג', ועזר להקים את כנסיית סנט ג'ון האפיסקופלית בעיר, שם הופקינס שרה במקהלה.
ב-1909 חייתה זמן מה במקסיקו.
אחרי שהוריה התגרשו, עברה יחד עם אמה לסירקיוז שבמדינת ניו יורק, כדי להיות קרוב לדוד שלה, תומאס קרמר הופקינס, ראש המחלקה לגאולוגיה באוניברסיטת סירקיוז.
היא למדה בסמינר גודארד בבאר (Barre) שבוורמונט, ובאוניברסיטת סירקיוז בניו יורק.
היא התרחקה מאביה, וכאשר בגיל 19 הגישה בקשה לדרכון עבור סיור הופעות בדרום אמריקה, היא רשמה את כתובתה כ"לא ידוע".
בגיל עשרים הייתה הופקינס נערת מקהלה בעיר ניו יורק.
בשנת 1930 חתמה על חוזה עם חברת הסרטים סרטי פרמאונט, והופיעה בסרטה הראשון "Fast and Loose".
ב-1931 זכתה להצלחה בהופעתה בסרט האימה "ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד", בתפקיד איווי פירסון, פרוצה שמסתבכת עם ג'קיל ועם הייד.
הופקינס קיבלה ביקורות נלהבות, אבל בגלל הדמות שגילמה והמחלוקות שהסרט היה עלול לעורר, קוצצו הסצנות בהשתתפותה, ובגרסה הרשמית היא מופיעה על המסך בערך חמש דקות.
עם זאת הקריירה שלה התקדמה במהירות וב-1932 הופיעה בסרטו של ארנסט לוביטש "צרות בגן עדן", בו הוכיחה את קסמה ואת שנינותה בדמות הכייסת היפה והקנאית.
בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים, טרום קוד ההפקה ההוליוודי, שיחקה הופקינס בסרטים ""הסגן המחייך", "סיפורה של טמפל דרייק" ו-"Design for Living" שכולם הצליחו בקופות וזכו לשבחי הביקורת.
סרטים אלה נחשבו לנועזים לתקופתם בסרט "סיפורה של טמפל דרייק" נראתה סצנת אונס, ובסרט "Design for Living" בכיכובם של פרדריק מארץ' וגרי קופר מתואר מנאז' א-טרואה.
בהמשך אותו עשור זכתה עוד להצלחה בקומדיה הרומנטית "הנערה העשירה בתבל" (1934), הדרמה ההיסטורית "בקי שארפ" (1935), עליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, "חוף ברברי" (1935), "אלה השלושה" (1936) ו-"The Old Maid" (מ-1939).
הופקינס הייתה אחת השחקניות הראשונות שהוצע להן התפקיד של אלי אנדרוז בסרט "זה קרה לילה אחד" (1934).
אבל היא דחתה את התפקיד וקלודט קולבר לוהקה לבסוף.
היא עשתה מבחן בד לתפקיד של סקרלט או'הרה בסרט "חלף עם הרוח", והיה לה יתרון בהיותה ילידת ג'ורג'יה, אבל את התפקיד קיבלה ויוויאן לי.
הן קולבר והן לי זכו בפרס אוסקר על תפקידיהן.
להופקינס היו מריבות מתוקשרות עם יריבתה השחקנית בטי דייוויס.
הופקינס האמינה שלדייוויס הייתה פרשת אהבים עם בעלה אנטון ליטוואק.
דייוויס הודתה שהיא נהנתה מהסצנה בה היא מטלטלת את הופקינס בחוזקה, כשהופקינס מעלה נגדה האשמות בלתי מבוססות.
השתיים גם הצטלמו בזירת אגרוף עם כפפות כשהבמאי וינסנט שרמן נמצא ביניהן.
אחרי הסרט "Old Acquaintance" לא שיחקה הופקינס בקולנוע עד ל-1949 אז הופיעה בסרט "היורשת" בתפקיד הדודה של הדמות הראשית.
ב-1951 שיחקה בקומדיה של מיטשל ליסן "The Mating Season" בהופעה קומית בדמות אמה של הדמות שגילמה ג'ין טירני.
עוד שיחקה בסרט "הלחישה הרועמת" (שעת הילדים), שהמחזה עליו הוא מבוסס היה הבסיס גם לסרט "אלה השלושה" משנת 1936. בגרסה המחודשת שיחקה הופקינס בתפקיד הדודה של שירלי מקליין.
הופקינס הייתה חלוצה בהופעות בטלוויזיה.
היא שיחקה בתוכניות טלוויזיה במשך שלושה עשורים, החל מסוף שנות הארבעים ועד סוף שנות השישים של המאה העשרים.
להופקינס יש שני כוכבים בשדרת הכוכבים של הוליווד, האחד עבור סרטי קולנוע ברחוב ויין 1701, והשני עבור הופעותיה בטלוויזיה ברחוב ויין 1708.
הופקינס התחתנה והתגרשה ארבע פעמים: בעלה הראשון היה השחקן ברנדון פיטרס, השני היה הטייס והתסריטאי אוסטין פרקר, השלישי הבמאי אנטול ליטבק, והרביעי כתב המלחמה ריימונד ב.
ב-1932 אימצה הופקינס בן, את מייקל ט.
היא הייתה ידועה בשל המסיבות האלגנטיות שערכה שאליהן הוזמנו אינטלקטואלים ואמנים.
היא תמכה במפלגה הדמוקרטית ובנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
הופקינס נפטרה בניו יורק מהתקף לב תשעה ימים לפני יום הולדתה השבעים.
היא נקברה בבית הקברות אוק סיטי בביינברידג' שבג'ורג'יה.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1928 The Home Girl סרט קצר 1930 Fast and Loose מריון לנוקס סרט הבכורה של הופקינס 1931 הסגן המחייך The Smiling Lieutenant הנסיכה אנה 1931 24 שעות 24 Hours רוזי דאגן 1931 ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד Dr.
מרים וייקסלבראון (גרמנית: Mirjam Weichselbraun, נולדה ב-27 בספטמבר 1981) היא שחקנית ומנחת טלוויזיה אוסטרית.
ב-1999 החלה לעבוד בתחנת רדיו מקומית.
ב-2001 הופיעה לראשונה בטלוויזיה בתוכנית תרבות הנקראת "המגזין".
היא נבחרה כנערת השנה של מגזין הנוער הגרמני "בראבו" 25,000 מתמודדות.
ב-2002 הצטרפה לצוות ערוץ מוזיקה בקלן הנקרא "VIVA PLUS" ושם הגישה את התוכנית "יום קלן", כעבור שמונה חודשים היא עברה לערוץ MTV גרמניה ובמהלך עבודתה ראיינה בין היתר את ג'ון בון ג'ובי ואת חבריי להקת ניקלבק'
ב-2004 הנחתה את התוכנית "Expedition Austria" הגרסה האוסטרית לתוכנית המציאות הישרדות, ב-2005 הנחתה את תחרות הקדם אירוויזיון האוסטרי ובאותה שנה החלה להנחות את הגרסה האוסטרית של "רוקדים עם כוכבים".
היא הנחתה מספר פעמים את טקס פרסי הרומי, פרס הטלוויזיה האוסטרי.
היא נבחרה להנחות את אירוויזיון 2015 שנערך בווינה.
היא זכתה במספר פרסים על הנחייתה, בהם בפרס רומי כמגישת הטלוויזיה הפופולרית ביותר.
היא השתתפה כשחקנית במספר סרטי קולנוע, ובהם בסרט "H3 – Halloween Horror Hostel", פרודיה על סרטי אימה אמריקאיים.
מרים דובי-חזן (נולדה ב-12 במרץ 1945) היא היסטוריונית, סופרת, ועיתונאית, העוסקת החל משנת 1998 בתיעוד סיפורי חיים.
מרים דובי-חזן נולדה ב-12 במרץ 1945 במסתור באמסטרדם, הולנד, ביום שבו מתה אנה פרנק והיא מוכרת כניצולת שואה.
אביה הצליח לרשום אותה במרשם האוכלוסין העירוני, באמצעות תעודות של אדם נאצי שהגיעו לידיו.
מרים למדה בבית ספר תיכון יהודי ע"ש מימון באמסטרדם, ולאחר סיום לימודיה בשנת 1962 עלתה לארץ.
בין השנים 1963–1964 שהתה מרים בקיבוץ דגניה א', ושם גם נולד בה הרעיון לתעד סיפורי חיים של אנשים.
לאחר מכן למדה לתואר ראשון בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית, אותו קיבלה בשנת 1970. בין השנים 1970–1988 ניהלה מרים מרכזי קליטה של הסוכנות היהודית במקומות שונים בארץ: באר שבע, גבעת אולגה, נתניה, כפר סבא ורמת אביב.
בשנת 1977 הוציאה מרים תואר בגרונטולוגיה מאוניברסיטת חיפה.
בין השנים 1989–1991 הייתה מרים אחראית על התעסוקה המוגנת של העיוורים בארץ, ולאחר מכן ניהלה עד לשנת 1994 את מחלקת ארגון וחינוך של ויצו העולמית.
בין השנים 1994–1998 עבדה מרים כעיתונאית פרילנסרית במקומונים: "קול הכפר", "קול רענן", "קול הרצליה", עיתון הולנדי של הקהילה היהודית, תוכנית רדיו הולנדית, חדשות פוקס ניוז, ובשנת 1996 הוציאה תעודה בעיתונאות מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1998 פתחה מרים ברעננה את הוצאת הספרים דוקוסטורי, המתמחה בהפקת סיפורי חיים, ביוגרפיות, ספרי הנצחה, תיעוד חברות וארגונים.
מרים משמשת כמראיינת הראשית ועורכת התחקירים בהוצאה, ומפקחת על תהליך הכתיבה וההפקה תוך שימוש בשבע שפות שאותן היא דוברת: עברית, אנגלית, הולנדית, גרמנית, צרפתית, רוסית ויידיש.
עד היום הפיקה ההוצאה למעלה מ-950 ספרים, כמחצית מהם סיפורי שואה.
הוצאת הספרים, שנמצאת בבעלות בני משפחתה, משתפת פעולה זה שנים עם הוצאת הספרים של יד ושם, ומבצעת עבורה עבודות מיוחדות בכל העולם.
בשנת 1998 קיבלה מרים תואר אבירות במסדר אורנז'-נסאו מביאטריקס, מלכת הולנד, על עבודתה בהתנדבות במשך 10 שנים כיו"ר ארגון עולי הולנד בישראל, למען קהילת יוצאי הולנד בארץ.
מרים כתבה בעצמה ופרסמה 30 ספרים בעברית ובהולנדית, ומאמרים ופרסומים רבים.
"שיחות ביני ובין עצמי באושוויץ" (2002).
"מלון מולדת" (2014) על קבוצת יהודים מברית המועצות, עלייתם וקליטתם ערב מלחמת יום הכיפורים.
"התיק של אלפסי" בעריכת אורלי מזור-יובל (2016).
"לשמור על שפיות" בעריכת אילנה ברנשטיין (2016).
מרים ורדניאן (בארמנית: Մարո Նազարբեկ; (ידועה גם בשם מארו נזרבק); 1864–1941) הייתה פעילה פוליטית ומהפכנית ארמנית בתקופת האימפריה הרוסית.
היא הייתה אחת ממייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנצ'אק.
מטיפליס (לימים טביליסי), שם נולדה, מארו עברה לפריז, ואז לז'נבה, שם למדה באוניברסיטה מקומית.
מהלך זמנה בז'נבה ופריז, חברה לגולים ארמנים אחרים, ויחד הם החליטו במהלך שנות ה-1880–1890 להקים ארגון מהפכני לשחרור ארמניה, והתוצאה הייתה לימים מפלגת הנצ'אק.
ורדיניאן הייתה בוועד המנהל הראשון של הארגון החדש, וכתבה את המצע המהפכני שלו.
היא הייתה גם חברת מערכת של ביטאון המפלגה.
בין השנים 1901–1904 היא פגשה את ולדימיר לנין ב פריז.
ב מ-1904 ואילך היא הייתה מעורבת בפעילות מהפכנית באימפריה הרוסית.
ב-1910, היא נעצרה ונשלחה לסיביר.
לאחר הקמת ברית המועצות היא חזרה לטביליסי.
ורדיניאן נישאה לשותפה בהקמת המפלגה, אווטיס נזארבקיאן.
לשניים היו שני ילדים: בן, וטיה, ובת, ביילקה.
ב-1925 היא הצטרפה כחברה למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
מרים זנדבנק (1927 - 17 ביולי 2004) הייתה דרמטולוגית, פרופסור לדרמטולוגיה בבית ספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ראש החוג למחלות עור ומין באוניברסיטת תל אביב, מנהלת מחלקה למחלות עור ומין בבית החולים בילינסון.
זנדבנק הייתה מחלוצי תחום ה"דרמטופתולוגיה" בישראל
זנדבנק נולדה בשנת 1927 בתל אביב.
זנדבנק התחילה את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית, בהר הצופים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הפסיקה את לימודיה והתגייסה לפלמ"ח.
בסיום מלחמת העצמאות נסעה לז'נבה להמשיך את לימודי הרפואה, ובשנת 1955 סיימה את לימודי הרפואה.
בין השנים 1955–1958 עבדה כרופאה בבית החולים קפלן ברחובות.
בין השנים 1958–1963 התמחתה ברפואת עור ומין בבית החולים בילינסון במחלקתו של יצחק קצנלנבוגן.
בין השנים 1963–1985 הייתה זנדבנק רופאה בכירה, וכיהנה כסגנית מנהל המחלקה.
בין השנים 1986–1992 ניהלה זנדבנק את מחלקת עור ומין, בבית החולים בילינסון, החליף אותה פרופ' מיכאל דוד.
במקביל מונתה לפרופסור בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב, ולראש החוג למחלות עור
בשילוב לעבודתה של זנדבנק בבית החולים בילינסון, ניהלה את המרפאה למחלות עור ומין במרפאת קופת חולים כללית בקריית שמונה.
זנדבנק נישאה לאוריאל (1927–2002), לזוג נולדו 2 ילדים.
"פרקים בדרמטולוגיה" - מיכאל דוד, מרים זנדבנק, אריה איגבר, הוצאת דיונון, שנת 1990, 225 עמודים
מרים המצרית היא קדושה נוצרית.
לפי המסורת מרים הייתה אישה חוטאת שהגיעה לירושלים מאלכסנדריה באנייה.
כשניסתה להיכנס לכנסיית הקבר, דחפה אותה הרוח החוצה והדלתות נסגרו עליה.
משהבינה כי איננה יכולה להיכנס למקום הקדוש בשל חטאיה, חזרה בתשובה, גידלה את שיערה פרא והפכה למודל של אישה סגפנית.
סיפורה של מרים המצרית הובא לראשונה בהגיוגרפיה (סיפור-חיי-קדושים) שחיבר סופרוניוס, פטריארך ירושלים בראשית המאה השביעית.
לפי המסורת היא נולדה באלכסנדריה שבמצרים.
מגיל צעיר עסקה בזנות, כאשר חטאה הגדול ביותר הייתה שלא עשתה זאת על מנת להתפרנס בלית-ברירה, אלא מתוך תשוקה ותאווה.
היא עסקה בכך במהלך 17 שנה, עד שהחליטה להצטרף לעולי רגל שיצאו בספינה לירושלים לרגל חגיגות הצלב האמיתי, במטרה לזנות עם הצליינים הרבים.
על המסע הספינה שילמה על ידי כך ששכבה עם המלחים.
עם הגיעה לרחבת כנסיית הקבר, ביקשה להיכנס, אך נהדפה לאחור ודלתות הכנסייה נסגרו בפניה.
כאשר הסתובבה ללכת משם, נתקלה באיקונה של הבתולה והכירה בכך שחטאיה מנעו את כניסתה.
בו ברגע התפללה, קיבלה על עצמה לחזור בתשובה ולפנות לחיי סיגוף.
כאשר פנתה לשוב ולהיכנס אל הכנסייה, נפתחו הדלתות בפניה.
בתוך הכנסייה, לצד הצלב האמיתי, נגלה לה חזון לפיו עליה לעבור את הירדן ולחיות חיי נזירות במדבר.
מיד יצאה מרים מירושלים וקיבלה את האוכריסטיה במנזר על גדות הירדן שיוחס ליוחנן המטביל (מזוהה כדיר חג'לה) לפני שעברה אל המדבר למחרת היום, כשהיא נושאת שלושה ככרות לחם כצידה לדרך.
במדבר חיה בתנאי פרישות וסיגוף, האריכה את שיערה פרא, על מנת שיכסה את גופה לאחר שבגדיה התבלו וניזונה מתמרים וגרגרים.
כעבור מספר שנים פגש אותה נזיר בשם זוסימוס, אשר בתחילה כלל לא זיהה אותה כבת-אנוש.
תחילה העניק לה גלימה ולאחר מכן שמע את סיפורה והתחייב להדריכה בדרכי הנצרות.
אך כאשר שב לבקרה ביום החמישי של השבוע הקדוש (שחל להיות באותה שנה ב-1 באפריל) מצא אותה מתה ואריה ניצב ושומר על גופתה מפני עופות דורסים וצבועים.
זוסימוס סיפר את סיפורה וזה עבר בעל-פה עד שהועלה על הכתב על ידי סופרוניוס.
סיפור חייה נכלל ב"מקראת הזהב".
מרים המצרית מתוארת באיקונוגרפיה כבעלת שיער סבוך המכסה את כל גופה או לובשת בלויי-סחבות.
לעיתים מוצגת יחד עם שלוש ככרות לחם או לצד אריה או לצד זוסימוס המעניק לה את הגלימה.
לעיתים היא מוצגת כגלגול של מריה מגדלנה ולצידה או לצד מרים, אם ישו.
יום הקדוש שלה מצוין בכנסייה הקתולית ב-1 באפריל ובחלק מהכנסיות האורתודוקסיות ביום ראשון החמישי של התענית הגדולה (הלנט), אז מברך כהן הדת על פירות יבשים במהלך המיסה וקורא את "חיי מרים המצרית" מאת סופריניוס.
בכנסיית הקבר בירושלים ממוקמת קפלה לשמה מתחת לקפלת הפרנקים, ממזרח לשערי הכניסה.
הקפלה סגורה לציבור ומשמשת כמשרדי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים בכנסיית הקבר.
כנסיות לשמה נמצאות ברחבי העולם הנוצרי, בהן:
סנטה מריה אגיזיקה (Santa Maria Egyziaca) ברומא, מקדש אלילי בנמל הטיבר הישן (Tempio di Portuno) שהוסב בשנת 872 לכנסייה על שם מרים המצרית.
סנטה מריה אגיזיקה א פורצלה (Santa Maria Egyziaca a Forcella) בנאפולי שהוקמה ב-1342 והוקדשה על ידי בתו של אלפונסו השני, מלך נאפולי כחלק ממנזר האחיות הקלריסיות ששימש גם כבית מחסה ובית חולים לחולי נפש לנשים, רובן פרוצות לשעבר
כנסייה בבריהל בגרמניה (Kapelle St.
בפאוסט מאת גתה, מרים המצרית היא אחת משלוש הקדושות החוזרות בתשובה המתפללות למריה לרחמים על נפשו של פאוסט
מרים המצרית היא גיבורת שתי אופרות.
בשנת 1932 חיבר אוטורינו רספיגי את האופרה Maria egiziaca.
ג'ון טאוונר חיבר ב-1992 את האופרה Mary of Egypt
בסיפורו של אונורה דה בלזק, "יצירת המופת הבלתי נודעת" (1831) מופיע תיאור ארוך של מרים המצרית "מתפשטת על מנת לשלם על המסע בספינה לירושלים"
מרים דרוק (נולדה ב-11 בנובמבר 1968) היא מנכ"לית ודירקטורית ישראלית.
נכון לשנת 2024 מכהנת דרוק כמנכ"לית פארק העסקים GreenWork שביקום - אשר בבעלות חברת הנדלן JTLV.
בנוסף, מכהנת דרוק כדירקטורית חיצונית בחברת "אתגר", חברה לניהול תיקי השקעות של בנק מזרחי טפחות.
החל מאפריל 2024 החלה לכהן כנציגת ציבור בוועדת מחקר של רשות החדשנות.
דרוק כיהנה כמנכ"לית איגוד התעשייה הקיבוצית ושימשה יו"רית עמותת "אגריטך" לקידום התעשייה החקלאית, כמו כן הייתה דירקטורית ב"אמבר" מקבוצת מפעלי גרנות.
קודם לכן הייתה מרכזת משק ביקום ודירקטורית בגד"ש חוף השרון.
דרוק נולדה בפתח תקווה וגדלה במשפחות אומנה ובפנימיות.
בגיל 14 הגיעה לקיבוץ יקום במסגרת חברת נוער.
הדריכה בתנועת הנוער של השומר הצעיר, ויצאה לשנת שירות בכרמיאל.
בעלת תואר ראשון ושני במנהל עסקים בהצטיינות.
במסגרת תפקידה כרכזת משק פיתחה קורסים של עתודה ניהולית, יזמה ושידרה את "שעתיים כי טוב", תוכנית חברתית ברדיו 90. הייתה סמנכ"לית משאבי אנוש במפעלי קבוצת פלסטיב ומנהלת משאבי אנוש בדקסון – דקסל פרמה טכנולוגיות.
מנובמבר 2018 עד ספטמבר 2021 כיהנה כמנכ"לית איגוד התעשייה הקיבוצית.
דרוק היא האישה הראשונה שמונתה למנכ"לית האיגוד מאז הקמתו.
בתקופת ניהולה היה המשק במשבר בשל מגפת הקורונה.
עם זאת התעשייה הקיבוצית הגיעה לשיא בהיקף המכירות- 47 מיליארד שקל.
כתוצאה מהגידול במכירות שליש ממפעלי הקיבוצים הגדילו את מספר העובדים, בעיקר באזורי הפריפריה.
ב־2019 הקים האיגוד את בית הספר למנכ"ליות העתיד בהובלתן של דרוק ושל חנה רדו.
מספטמבר 2021 מכהנת דרוק כמנכ"לית בחברת הנדל"ן JTLV וכמנכ"לית של פארק העסקים GreenWork שביקום.
דרוק חברה במליאת המועצה האזורית חוף השרון, דירקטורית במפעל "אמבר" של המפעלים האזוריים גרנות, דירקטורית בחברת "אתגר" – ניהול תיקי השקעות של מזרחי טפחות, דירקטורית במכון היצוא, חברת הנהלה במזכירות התנועה הקיבוצית ובהתאחדות התעשיינים בישראל.
מרים מריה גורצקי בילו (נולדה בשנת 1954) היא מעצבת במה ותלבושות, מרצה וחוקרת תיאטרון ועיצוב ישראלית.
היא פרופסור אמריטה בפקולטה לאמנויות שבאוניברסיטת תל אביב וכיהנה כראש התוכנית למצטיינים בעיצוב במה, קולנוע וטלוויזיה.
מרים גורצקי בילו נולדה בעיר בייליסקו שבפולין.
בגיל 3, עלתה עם משפחתה לישראל.
היא למדה בתיכון אליאנס ברמת אביב, תל אביב ובמקביל למדה ציור במכון אבני אצל יחזקאל שטרייכמן ומינה זילסמן.
בשנת 1971 התחילה ללמוד ציור אצל פרופסור יוסף שוורצמן, אמן ומורה מאוניברסיטת ברלין שהיה תלמידם של הציירים מקס ליברמן וקתה קולוויץ, לה שימש גם כאסיסטנט.
שוורצמן השפיע רבות על גורצקי בילו, ואף תפקד עבורה כמורה רוחני.
היא המשיכה ללמוד אצלו עד יום מותו בשנת 1980.
במקביל לכך, בשנת 1972 התחילה גורצקי בילו ללמוד לתואר ראשון במגמה לעיצוב במה של החוג לתיאטרון שבאוניברסיטת תל אביב.
היא סיימה את הלימודים לתואר בשנת 1976 ומיד המשיכה גם לתואר שני באותה המגמה.
המורים שהשפיעו עליה בצורה העמוקה ביותר בשנות לימודיה באוניברסיטה היו המעצבים ארנון אדר ולידיה פינקוס-גני.
לימים גורצקי בילו גם שימשה כאסיסטנטית שלה ומאוחר יותר גם הפכה לשותפתה במחקר האקדמאי ולממשיכת דרכה האמנותית.
לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1978, נסעה ללמוד ציור בפריז ב-Quarter Workshop.
מאז שחזרה לארץ בשנת 1980, היא מתגוררת בתל אביב.
לאחר סיום לימודיה, בשנת 1980, החלה גורצקי בילו לעסוק בהוראה בתחומי העיצוב בכמה מוסדות להשכלה גבוהה בישראל, בהם: אוניברסיטת תל אביב, סמינר הקיבוצים, בית הספר למשחק בית צבי, האוניברסיטה הפתוחה ואוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 2000 היא מונתה לפרופסור, ובשנת 2014 היא מונתה לפרופסור מן המניין.
בין השנים 1996–2007 היא תפקדה כראש המגמה לעיצוב במה באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן, בעשרים השנים האחרונות גורצקי בילו משתתפת בוועדות מקצועיות מטעם המל"ג ומשרד החינוך שתפקידן לבחון תוכניות לימודים גבוהים בעיצוב.
בשנת 2014, בשיתוף עם פרופ' צביקה סרפר, דיקאן הפקולטה לאמנויות שבאוניברסיטת תל אביב באותן שנים, וכן בשיתוף מורים נוספים, ייסדה מחדש גורצקי בילו את המגמה לעיצוב במה באוניברסיטת תל אביב.
במגמה החדשה משתלבים הסטודנטים לעיצוב במה, מלבד בהכשרה של החוג לאמנות התיאטרון, גם בהכשרה עיונית ומעשית של בית הספר לקולנוע וטלווויזיה, בחוג לתולדות האמנות הפלסטית וכן בקורסים ייעודיים העוסקים בעיצוב למסך ולאולפן טלוויזיה.
התוכנית למצטיינים בעיצוב במה, קולנוע וטלוויזיה אותה ייסדה גורצקי בילו באוניברסיטת תל אביב היא היחידה בישראל שמאושרת על ידי המועצה להשכלה גבוהה, המקנה תואר ראשון ושני בעיצוב במה, קולנוע וטלוויזיה.
מאז הקמתה של התוכנית, גורצקי בילו עמדה בראשה, וכיהנה כמרצה בכירה באוניברסיטה.
בשנת 2022, לאחר קריירה אקדמית בת 40 שנים, פרשה לגמלאות.
במקביל לפועלה בתחום ההוראה והמחקר האקדמי, עבדה במשך השנים גורצקי בילו כמעצבת במה ותלבושות של מופעי תיאטרון, מחול ואופרה בישראל ובחו"ל.
משנת 1976 ועד היום עיצבה גורצקי בילו יותר מ-100 במות ותלבושות למגוון הפקות.
לאורך כל שנותיה כמעצבת עבדה באופן רציף עם הבמאית נולה צ'לטון, שהפכה לחברה קרובה שלה ולדמות מרכזית שהשפיעה על דרכה האמנותית.
מרים (מירי) וינברגר (נולדה ב-20 באוגוסט 1954, כ"א באב ה'תשי"ד) היא מומחית ברפואה פנימית ומחלות זיהומיות.
מנהלת המחלקה למחלות זיהומיות ומנהלת מרפאת מטיילים במרכז הרפואי שמיר (לשעבר אסף הרופא), לשעבר יושבת ראש האיגוד למחלות זיהומיות וחוקרת בתחום האפידמיולוגיה של מחלות זיהומיות, בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב שם היא מכהנת כפרופסור חבר.
אביה פאול דוד וינברגר בוגר תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת סורבון, עסק בנדל"ן וחיבר 3 ספרים שעסקו בקשרים בין כלכלה ופוליטיקה.
אימה חוה אוה וינברגר בוגרת סמינר למורים על שם ג.
סליגסברג בירושלים ועסקה רוב שנותיה בהוראת מלאכת יד.
כשהייתה בת 7 בערך עברה וינברגר להתגורר עם משפחתה בראשון לציון.
למדה בבית הספר התיכון הגימנסיה הריאלית בראשון לציון במגמה המתמטית-פיזיקלית אותה סיימה בהצטיינות יתרה ואף יצאה ב-1972 לבריטניה במסגרת משלחת נוער שוחר מדע מטעם מכון ויצמן למדע.
בשנת 1974 החלה וינברגר בלימודי רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 1984 החלה להתמחות בלימודי רפואה פנימית.
היא עוסקת בפועל בתחום המחלות הזיהומיות מאז שנת 1985 וקיבלה את הסמכתה כמומחית למחלות פנימיות בשנת 1988. לאחר מכן החלה וינברגר את ההתמחות שלה במחלות זיהומיות ב שבמדינת מרילנד בארצות הברית, מפני שבתקופה זו לא היה ניתן להתמחות בתחום מחלות זיהומיות במדינת ישראל.
בשנת 1992 היא קיבלה את הסמכתה כמומחית למחלות זיהומיות.
בשנת 2015 קיבלה תואר פרופסור חבר מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2019 מרים סיימה בהצלחה שתי תעודות נוספות של Talkmaster ותעודה נוספת של כתיבת חוות דעת רפואית משפטית.
בשנת 2018 ועד 2022 הופיעה ברשימת הרופאים הכי טובים של מגזין פורבס ישראל.
בשנת 1991 היא שבה לישראל ועבדה בבית החולים הדסה עין כרם כרופאה יועצת מומחית למחלות זיהומיות.
בשנת 1995 עברה לפתח תקווה והחלה לעבוד במרכז רפואי רבין כיועצת בכירה למחלות זיהומיות.
לאחר מספר שנים התמנתה לראש השירות לזיהומים באנשים עם מערכת חיסונית מוחלשת.
בשנת 2005 החלה לנהל את היחידה למחלות זיהומיות במרכז הרפואי שמיר (אז אסף הרופא).
בשנת 2010 ייסדה את מרפאת המטיילים במרכז הרפואי שמיר ועמדה בראשה.
וינברגר פרשה מעבודתה במרכז הרפואי שמיר בסוף נובמבר 2022.
בשנים 2016 עד 2021 כיהנה כיו"ר האיגוד הישראלי למחלות זיהומיות, ובכך הפכה לאישה הראשונה שעמדה בראש האיגוד הזה.
בשנות כהונתה קידמה את נושא הטיפול המושכל באנטיביוטיקה, לרבות כתיבת ניירות עמדה, ארגון כנסים וימי עיון והבאה להכרה ציבורית של חשיבות הנושא.
עם פרוץ מגפת הקורונה בתחילת 2020, מומחי האיגוד למחלות זיהומיות מילאו תפקידים קריטיים בייעוץ למשרד הבריאות במדיניות ההתמודדות עם הקורונה, לרבות ארגון מחלקות הקורונה בבתי החולים, עקרונות ההתמגנות והבידוד, תיקוף בדיקות המעבדה, מדיניות הטיפול התרופתי, מדיניות החיסונים והובלה בנושא חיסון הבוסטר שאומצה גלובלית.
בזמן מגפת הקורנה וינברגר חיזקה את הקשר בין חברי האיגוד לשיתוף מידע ומחקר, הובילה קו של עידוד ההתחסנות וכן יזמה כינוסים וירטואליים עם מומחים מהארץ ומהעולם.
בנוסף, וינברגר נלחמה ונלחמת לשיפור צפיפות האשפוז בבתי החולים, שהיא רואה בה גורם מכריע להתפשטות זיהומים עם חיידקי-על עמידים ולשיפור בטיחות העבודה של הצוות הרפואי.
קריירה ומחקר בתחום המחלות הזיהומיות
וינברגר רכשה בהתמחותה במרכז הסרטן במכונים הלאומיים של ארצות הברית תחום התמחות שהיה ייחודי בזמנו – זיהומים בחולים מדוכאי חיסון, שהם קבוצת חולים חשופים במיוחד לזיהומים מסכני חיים.
במשך שנים רבות הובילה תחום זה בישראל והנחילה את עקרונות הטיפול לדורות רבים של רופאים בעבודתה במרכזים הרפואיים השונים.
מחקריה עסקו בזיהומים בחולים עם דיכוי היכולת לייצר תאי דם לבנים (אנמיה אפלסטית, חולי לאוקמיה וממאירויות המטולוגיות שונות) וכן בזיהומים פטריתיים חודרניים ומסכני חיים.
מחקריה בישראל נתמכו בין השאר על ידי מענקי מחקר מטעם האגודה למלחמה בסרטן.
המחקר שפרסם אותה בתחום זה היה אפיון הזיהומים בסדרה גדולה של חולים עם אנמיה אפלסטית, מחלה נדירה בה מח העצם מפסיק לייצר תאי דם, שבו הראתה לראשונה שהגורם המוביל בתמותה היה זיהומים פטרייתיים פולשניים ובראשן העובש אספרגילוס.
וינברגר היא גם חוקרת בתחום האפידמיולוגיה של מחלות זיהומיות, בדגש על מחלות המועברות באוכל ומבעלי החיים ובנוסף שותפה לסגל האקדמי הקליני ברפואה פנימית בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
וינברגר כתבה והייתה שותפה לכתיבה של למעלה מ-90 מאמרים שהתפרסמו בכתבי עת בביקורת עמיתים.
המחקר פורץ הדרך שלה התפרסם בשנת 2000, בנושא של נגיף מערב הנילוס.
היא הייתה בין הראשונים שאפיינו את התחלואה מהנגיף וגורמי הסיכון לתמותה.
וינברגר הראתה שתמותה עולה עם הגיל, ושמעל גיל 60 התמותה יכולה להגיע לשיעורים משמעותיים, מעל 17%.
וינברגר מתמקדת במחקרה בזיהומים נוזוקומיאליים ועמידות לאנטיביוטיקה.
הזיהומים שהיא חקרה באופן מיוחד היו סלמונלה וקמפילובקטר.
בתחום מחלות המועברות באוכל חקרה בין היתר מגמות, סיכונים, אוכלוסיות בסיכון, השפעה עונתית, השפעת שינויי אקלים, אפידמיולוגיה מולקולרית ועוד.
בתחום מחלות המועברות מבעלי חיים היא חקרה: מגמות, אפימדיולוגיה, גורמי סיכון, תוצאות ורפואת מטיילים.
בשיתוף צוות מחקר מבית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת תל אביב והמעבדות המרכזיות של משרד הבריאות בירושלים, וינברגר הובילה מחקרים שהראו שכיחות גבוהה של התחלואה בגילאים הרכים, ובמיוחד בתינוקות בני שנתיים ופחות.
כמו כן חקרה את הסיבוכים הזיהומיים מחוץ למעי של המחלה, כגון אלח דם, והראתה כי בקשישים עם אלח דם מסלמונלה, שעורי התמותה גבוהים ועלולים להגיע אף ל-30% ויותר.
מחקר אחר בתחום הסלמונלה בדק הבדלים משמעותיים בשיעורי החולים באזורים שונים בישראל.
במסגרת מחקרה נמצא כי שיעורי התחלואה גבוהים בעיקר באזורים המאופיינים באוכלוסייה עירונית ונמוכים משמעותית באזור צפון ישראל המתאפיין באוכלוסייה כפרית.
ממחקריה עולים מספר הסברים אפשריים:
קיימת נטייה באוכלוסייה הכפרית לאכול פחות במסעדות ולכן הם נדבקים פחות בסלמונלה.