tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוריס בָּאבוֹ סטודנט לתאולוגיה ממוצא שווייצרי אשר ניסה להתנקש בחייו של אדולף היטלר בשנת 1938, נכשל, והוצא להורג.
באבו נולד כבן הבכור למשפחה קתולית אדוקה בת שישה ילדים בעיירה נשאטל במערב שווייץ.
הוא למד בבית ספר פרטי, סיים הכשרה כשרטט טכני ובמשך שלוש שנים עבר הכשרה כמיסיונר בעיירה סן-בריו במערב צרפת.
הוא הפסיק את הכשרתו בשנת 1938 ושב לשווייץ.
לא ברור מתי החל בתכנון ההתנקשות באדולף היטלר, אולם הוא שיתף את חברו, סטודנט צרפתי בשם מרסל גרבואיי (Marcel Gerbohay), בתוכניותיו.
ב-9 באוקטובר 1938 יצא, מבלי להודיע לאיש, ועלה על הרכבת לגרמניה.
בתחילה שהה במינכן ובברכטסגאדן, כאשר עקב אחר מקום הימצאו של היטלר על פי הכתוב בעיתונים, והתאמן בירי באקדח מסוג שמייסר.
לבסוף החליט לבצע את ההתנקשות ב-9 בנובמבר, יום השנה ה-15 לפוטש בבית הבירה.
ביום זה ערכו הנאצים כל שנה עצרת זיכרון ותהלוכה במרכז מינכן ובשיאה היה היטלר מניח זר פרחים ממול הפלדהרנהלה לזכר זכר הנאצים שנהרגו בפוטש.
באבו התחזה לנאצי אדוק, והצליח לתפוס מקום בשורה הראשונה של המריעים להיטלר, משם התכוון לירות בהיטלר באקדח שהחביא במעילו.
בעת המצעד היה היטלר רחוק מדי, מוקף באנשי אס אה, וסביב באבו עמדו נאצים רבים וידיהם מורמות להצדעה במועל יד.
במהלך הימים שלאחר מכן המשיך באבו לעקוב אחר היטלר, אולם לא הצליח להתקרב אליו.
לבסוף התייאש ועלה על הרכבת לפריז, אולם כיוון שנותר ללא כסף, לא רכש כרטיס.
במהלך ביקורת הכרטיסים נתפסו ברשותו אקדחו ומסמכים מרשיעים וכיוון שהיה אזרח זר הועבר לידי הגסטפו.
להגנתו טען באבו שהוא חובב נשק.
הוא נשפט תחילה באאוגסבורג בדצמבר 1938, נמצא אשם בנסיעה ללא כרטיס ובאחזקת נשק ללא רישיון ונידון לחודשיים ושבוע מאסר.
בעת שישב במאסר התעמקו חוקרי הגסטפו במסמכים של באבו.
בין היתר נמצא מכתב שזייף באבו מאת שר החוץ של צרפת, שבו התכוון באבו להשתמש על מנת להתקרב להיטלר.
באבו הודה בניסיונו להרוג את היטלר, כפי הנראה לאחר שעונה, אך מכיוון שהגסטפו סירב להאמין כי פעל לבד, ולא היה חלק מקשר קתולי לרציחתו של היטלר, נמשכו הליכי המשפט כנגדו חודשים רבים.
באבו טען כי המניע לפעולתו היה כי היטלר הוא סכנה לאנושות בכללותה, לעצמאות שווייץ ולקתולים בגרמניה.
הדיפלומטים השווייצרים בגרמניה לא עשו כל מאמץ להציל את באבו.
השגריר השווייצרי בגרמניה, האנס פרוייליכר, גינה את מעשהו במכתב לממונים עליו ואף טען שמדובר במעשה בזוי.
הוא סירב להעניק לבאבו סיוע קונסולי כלשהו הנהוג במקרים דומים.
באבו נדון למוות והוצא להורג באמצעות הגיליוטינה בכלא פלצנזה בברלין ב-14 במאי 1941.
לאחר מלחמת העולם השנייה נעשו ניסיונות על ידי אביו של באבו לטהר את שמו.
ב-12 בדצמבר 1955 נשפט באבו מחדש לאחר המוות על ידי בית משפט גרמני, ועונשו הומתק מעונש המוות לחמש שנות מאסר בטענה כי חייו של היטלר מוגנים על ידי החוק כחייו של כל אחד אחר.
בשנת 1956 הפך בית משפט גבוה יותר החלטה זו, טיהר את שמו של באבו, והורה על תשלום פיצויים בסך 40,000 מרק גרמני למשפחתו של באבו.
בשנת 1998 החליטה המועצה הפדרלית של שווייץ כי "שווייץ, לרבות משלחתה הדיפלומטית בברלין, לא פעלה באופן מספיק במהלך מלחמת העולם השנייה לטובת המתנקש בהיטלר מוריס באבו".
מניעיו של באבו אינם ברורים עד היום.
משפחתו תיארה אותו כצעיר חולמני ורודף שלום.
המחזאי רולף הוכהוט תיאר את באבו בצבעים אידיאליים בשנת 1976 כ"וילהלם טל החדש".
בשנת 1980 פרסם קלאוס אורנר תיאור פחות הירואי, ובו ניתח את דמותו של באבו מבחינה פסיכולוגית.
ישנם, כהיסטוריון ריצ'רד אוברי, המתארים את באבו כקיצוני-דתי, שסבר כי נשלח על ידי האל לרצוח את היטלר בשל כך שאינו מתנגד תקיף לקומוניזם.
במאי 2011, לרגל 70 שנים להוצאתו להורג, ערכה אוניברסיטת נשאטל סימפוזיון לזכרו.
במסגרת האירוע נחנכה גם מצבת זיכרון בעיירה אוטריב (Hauterive).
מוריס אנדרה היה חצוצרן צרפתי, פעיל בתחום המוזיקה הקלאסית המערבית.
אנדרה נולד באלה שבהרי סבן, צרפת, למשפחת כורים.
מוריס למד לנגן בחצוצרה אצל חבר של אביו, שהציע לשלוח אותו לקונסרבטוריון.
כדי להתקבל לקונסרבטוריון ללא שכר לימוד, הצטרף לתזמורת צבאית.
כבר אחרי שישה חודשי לימודים בקונסרבטוריון, זכה בפעם הראשונה בפרס.
מורו בקונסרבטוריון, מתוסכל משגיאותיו, סילק אותו ואמר לו לחזור אחרי שיצטיין בנגינתו.
כעבור שבועות אחדים ניגן, ללא שגיאה אחת, את כל ארבעה-עשר האטיודים שבספר הלימוד של ז'אן-בטיסט ארבאן.
מוריס אנדרה זכה בתחרות הבינלאומית בז'נבה בשנת 1955 ובתחרות הבינלאומית במינכן בשנת 1963. לפרסום בינלאומי הגיע בשנות ה-60' וה-70' בשורה ארוכה של הקלטות ליצירות בארוק על חצוצרת פיקולו לחברת המורשת המוזיקלית ולחברות תקליטים אחרות.
כיוון שלא היה מוכן להגביל את עצמו לרפרטואר הבארוק הסטנדרטי, ביצע גם עיבודים רבים של יצירות לאבוב, חליל ואפילו לקול ולכלי קשת.
מוריס אל מדיוני היה פסנתרן, זמר ומלחין יהודי ממוצא אלג'יראי, שמאז 2011 ועד למותו חי ופעל בישראל.
אל מדיוני נולד בשנת 1928 בעיר אוראן שלחופי אלג'יריה (שהייתה אז בשליטת צרפת).
בגיל 9 גילה בבית פסנתר חלוד שאותו קנה אחיו בשוק הפשפשים והחל ללמד את עצמו לנגן בו ללא מורה.
כתוצאה מכך, נגינתו הזכירה לעיתים פריטה על עוד.
בשנת 1942 כבשו כוחות בעלות הברית את אלג'יריה והקימו בר בשם Red Cross באוראן, שבו ניגנו החיילים שירי ג'אז, שירי חיילים וימאים, בוגי ווגי ומוזיקה לטינית, אותם למד אל-מדיוני.
כאשר ניגן אל מדיוני בהרכב של זמרי ראי אלג'יריים בשנים הבאות, נחשף לצלילי מולדתו וכן למוזיקה אנדלוסית שגם אותה שילב בסגנונו הייחודי.
אל-מדיוני היה הראשון שהכניס פסנתר למוזיקת הראי האלג'יראית.
הוא הפך למוזיקאי פופולרי והועסק כפסנתרן בהיכל האופרה של אוראן, שם ניגן לצידם של אמנים אלג'יראים מוכרים.
בשנת 1962, עם סיום מלחמת העצמאות של אלג'יריה נאלץ אל מדיוני, כמו רבים מהתושבים הצרפתים והיהודים לעזוב את אלג'יריה.
הוא עלה לישראל והתיישב באשדוד, ניגן בלהקה של ג'ו עמר, אך לא נקלט בישראל ועבר לגור בפריז.
לימים תיאר זאת כתקופה הקשה בחייו, כאשר נאלץ לחיות מהיד לפה בפריז.
לאחר מכן התגורר בעיר מרסיי שבצרפת, והפך למוכר ברחבי העולם כפסנתרן מוזיקת עולם ייחודי המשלב מוזיקה אנדלוסית, קובנית, אלג'יראית, ג'אז ועוד.
עם עלייתו לארץ ב-2011, החל לשתף פעולה עם יוצרים וזמרים בישראל כמו: גלית גיאת, דייוויד ברוזה, להקת טיפקס, עמיר בניון, פסנתרן הג'אז עמדי נור ועוד, והעמיד נגנים צעירים כממשיכי דרכו.
אל מדיוני ליווה את השיר "נשמתי" של עמיר בניון, וכן חבר לדויד ברוזה בביצוע של הזמר גוסטו לשיר "האישה שאיתי".
אל מדיוני גם כתב את השיר "Ana N'habek" ("אני אוהב אותך") שאותו ביצעה להקת "טיפקס" באלבום האוסף שלהם ואת השיר "אהלן וסהלן" שאותו ביצעה גם להקת שפתיים.
אל מדיוני גם שיתף פעולה עם התזמורת האנדלוסית הישראלית והשתתף בשני תקליטים שלהם – "צור שהחייני" ו"תושיא".
אל מדיוני הופיע עד גיל 90, והלחין שירים רבים במהלך הקריירה שלו.
בשנת 2017 יצאה לאור (באנגלית) האוטוביוגרפיה שלו, שאותה כתב בצרפתית.
2007, פרס ה-BBC למוזיקת עולם.
ב-6 ביוני 2011 נערך, במסגרת "פסטיבל ישראל", ערב מחווה לכבודו, בו הוא השתתף.
לכבוד יום הולדתו ה-90 השיקה קרן בית אבי חי את המופע "אלג'יר – צרפת – ישראל", מופע הוקרה בהשתתפותו ובהשתתפות נטע אלקיים, והזמרים האורחים עמיר בניון ויסמין לוי.
בשנת 2011 אל מדיוני עלה לישראל והתיישב בנתניה.
נפטר ב-25 במרץ 2024, נקבר בבית העלמין שיכון ותיקים בנתניה.
מוריס ארנולד דה פורסט-בישופסהיים, רוזן בנדרן היה איל הון, פוליטיקאי, דיפלומט ונדבן, אזרח של בריטניה ושל הנסיכות ליכטנשטיין, אשר התפרסם גם כספורטאי – בעיקר במרוץ מכוניות; כפציפיסט, וכמגן על זכויות בעלי החיים.
הוא היה בנו המאומץ ויורשו של הברון מוריס דה הירש.
בליכטנשטיין קיבל את תואר הרוזן בנדרן.
דה פורסט בילה את רוב חייו בביאריץ שבצרפת.
רקע משפחתי ותחילת דרכו בעולם האריסטוקרטיה החדשה
ככל הנראה הוריו הביולוגיים היו אדוארד דפורסט (1848–1882) ואיזבל ארנולד (1860–1882), אזרחי ארצות הברית, אמני קרקס במקצועם, שהתגוררו בפריז.
מוריס היה בנם הבכור מבין שני בנים.
לידתו נרשמה ב-9 בינואר 1879, בעוד אחיו ריימונד נולד שנה לאחר מכן (ב-23 בפברואר 1880).
בשנת 1882 מסרו אותם הוריהם לשמירה וטיפול בפריז לפני שיצאו לסיבוב הופעות לאימפריה העות'מאנית.
אולם הגורל לא שפר על בני הזוג והם נפלו קורבנות למגפת טיפוס הבטן שהשתוללה אז במזרח הקרוב.
בישוף קתולי מהווילאייט חרפוט, כיום מחוז אלאזיג במערב טורקיה, חתם ב-1886 על תעודת פטירתם שאושרה על ידי השלטונות באיסטנבול.
מצב היתומים שנשארו ללא מימון טיפולם, הגיע כנראה לידיעת הברון הירש ושל אשתו לבית בישופהיים, שפרשו את חסותם על בתי יתומים בארצות שונות, מבלגיה ועד לרוסיה.
הם בעצמם שכלו את שני ילדיהם – את בתם בינקות, ולא מזמן, בשנת 1887 את בנם לוסיין, בן 31, עקב דלקת ריאות.
בני הזוג הירש החליטו לאמץ את שני הילדים.
מוריס ארנולד גדל לאחר אימוצו עם קלרה דה הירש בפריז והתחנך במוסדות קתוליים.
הוא למד באיטון ובכרייסט צ'רץ', אוקספורד, ובילדותו הקדים לנסוע רבות בעולם.
בנעוריו, כבן של הברון הירש, זכה להתקבל בארצות הברית בבית הלבן על ידי הנשיא קליבלנד.
במסעותיו ביקר גם בחוף המערבי של ארצות הברית והתרשם מאוד מפיתוחו.
לאחר פטירת אביו המאמץ ב-1896 ירש ממנו את טירת אייכהורן (כיום Veveří) סמוך לברנו ולאחר פטירת אמו המאמצת ב-1899 ירש ממנה 25 מיליון פרנקים.
את שירותו הצבאי עשה דה פורסט כקצין ביחידת התותחנים המובחרת מנורפוק של הנסיך מוויילס.
הוא נודע בקרב חבריו בכינוי "טוטי" (Tootie).
כנער שעשועים מלא שמחת חיים נמנה עם מקורביו של נסיך ויילס שעמד בקשרים טובים עוד עם אביו, הברון הירש.
נפוצו שמועות שלפיהן דה פורסט נולד מקשר ללא נישואים של הנסיך אדוארד.
הנסיך נהג לא פעם למסור לאומנה או לאימוץ אצל אנשים שונים את ילדיו שנולדו מקשרים חשאיים עם נשים שונות.
עם זאת אין הוכחה לאמיתות שמועות אלה.
תחת השם "דה פורסט-בישופסהיים", זכה מוריס ארנולד בשנת 1899 בתואר ברון מידי קיסר אוסטרו-הונגריה, פרנץ יוזף הראשון.
המלכה ויקטוריה חתמה גם היא על רישומו בפנקס האצילים של הממלכה המאוחדת.
הצעיר לא נקרא "הירש" כשם אביו המאמץ וגם את שם המשפחה "בישופסהיים" – שירש מאמו המאמצת, קלרה דה הירש-בישופסהיים, העדיף להבליט כמה שפחות, אולי מתוך רצון להעלים את הקשר ה"יהודי" לתאריו ולנכסיו.
מוריס ארנולד דה פורסט התיידד גם עם וינסטון צ'רצ'יל שאביו הברון הירש הכיר היטב.
הוא התארח אצל משפחת צ'רצ'יל בלונדון ואירח את צ'רצ'יל ביאכטה שלו, "הונור" (גם בקרוז לקושטא בקיץ 1910) ובארמונותיו בפריז ובאייכהורן שבאוסטריה, ובדירתו ברוזהיל הול שבסאות'פורט בעת מערכת הבחירות לפרלמנט ב-1910.
דה פורסט השתתף במלחמת העולם הראשונה בצבא הבריטי ובהשפעת הזוועות שהיה עד להן אימץ השקפות פציפיסטיות.
זעזועו מההקרבה האכזרית של הסוסים במלחמה עשה אותו גם לוחם להגנת זכויות בעלי חיים.
בעיצומה של המלחמה, בשנת 1915, ביקש למלא שליחות לשם השגת השלום בין הצדדים.
הוא הצטרף למפלגה הליברלית, אולם מבחינה פוליטית היה בעל דעות רדיקליות יותר, קרובות למפלגת הלייבור.
משום כך, אחרי שבשנת 1920 נאלץ לוותר על תואר הברון האוסטרי, המלך ג'ורג' החמישי לא היה מוכן לאשר לו את תואר האצולה הבריטי.
בשנים 1910–1913 נבחר דה פורסט למועצת העיר לונדון ובשנת 1911, בבחירות הביניים, לבית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז הבחירה וסט האם נורת' (West Ham North).
הוא נשאר חבר בבית הנבחרים עד שנת 1918.
לא פעם דעותיו וקשרו ה"יהודי" לכאורה, היו לו לרועץ.
למשל כשבשנת 1910 ביקש להיות מועמד מטעם האזור האלקטורלי של סאות'פורט, השתמש יריבו מטעם המפלגה השמרנית בהשמצות גזעניות נגדו וניצח.
נהג מכוניות מרוצים ומחלוצי התעופה, מגן על זכויות בעלי החיים
דה פורסט הצטיין במיוחד במספר ענפי ספורט, חלקם חדשים באותה תקופה: מרוצי מכוניות, מרוצי מזחלות וטיסות.
תחת השם המסתורי במקצת, "הברון דה פורסט" (בלי ציון שמותיו הפרטיים), השתתף בכמה מרוצי מכוניות חשובים של תחילת המאה ה-20. עם רכב מסוג מרצדס הוא לקח חלק במרוץ פריז-וינה ביוני 1902 וסיים לבסוף – בשל גמר מלאי הדלק בחלק האחרון של המסלול – במקום השביעי.
עם מכונית מורס השתתף במרוץ פריז-מדריד.
בשנת 1903 היה לזמן קצר שיאן עולמי במהירות במרוץ בדבלין.
דה פורסט תרם גם לתחום התעופה.
בשנת 1910 הנהיג פרס לטייס המהיר ביותר שיעבור במטוס מתוצרת בריטית את תעלת למאנש.
הזוכה היה אז הטייס תומאס סופווית' (Sopwith).
הוא היה מיודד עם נהגת המרוצים, רוכבת הסוסים, הטייסת ולוחמת הגנת בעלי החיים הצרפתייה קאמיל קרספן דו גאסט (1868–1942).
הוא עצמו ייסד את קרן "קורדמה" (CORDAMA) להגנה על בעלי החיים.
דה פורסט התיידד עם המשפחה הנסיכותית של ליכטנשטיין והנסיך פרנץ הראשון העניק לו בשנת 1932 את אזרחות מדינתו הזעירה.
דה פורסט מונה כיועצו הדיפלומטי של הנסיך ובנוסף סייע לכלכלת הנסיכות, בין השאר על ידי הלוואה שהצילה ממפלה שני בנקים שלה.
בשנת 1936 העניק לו הנסיך פרנץ את התואר "הרוזן פון בנדרן" (Graf von Bendern).
גם בשנים הבאות בעת מלכותו של הנסיך פרנץ יוזף השני המשיך הרוזן בנדרן לתרום רבות לרווחת הנסיכות.
הוא תמך בוועד האולימפי שלה ועד שנת 1948 מימן את השתתפות הספורטאים מליכטנשטיין במשחקים האולימפיים.
לפני מותו בשנת 1968, כמתנה לרגל חתונת יורש העצר האנס-אדם, תרם מוריס דה פורסט עשר תמונות מאוספו הפרטי ובכך ייסד בפועל את המוזיאון לאמנות של ליכטנשטיין.
מוריס ארנולד דה פורסט היה נשוי פעמיים: קודם ב-1900 למטילד מדלן רוז מנייה, לבית לטלייה (1869–1952), אלמנתו של יצרן השוקולד אלבר מנייה.
אחרי ארבע שנות נישואים התגרשו בני הזוג בשנת 1904 על ידי ביטול הנישואים באישור האפיפיור.
אחר כך בשנת 1904 נשא לאישה את הברונית אתל קטרין חנה גרארד (1881–1966).
בבעלותו היו, בין השאר, הארמון בורגאר (Chateau de Beauregard) שהשתייך פעם לקיסר נפוליון השלישי ביישוב סן קלו במערב פריז וארמון פרומנתו (Chateau Promenthoux) על יד ז'נבה, שם אירח בעלי חיים שונים – חמורים, כבשים, חזירים ומינים רבים של ציפורים.
רוב השנים בילה בביאריץ ובקאפ מרטן שבריביירה הצרפתית.
קיימות טענות כי דה פורסט ראה בשנות ה-30 של המאה ה-20 בעין אוהדת את עליית הנאציונל-סוציאליסטים לשלטון בגרמניה, ושכיועץ לנסיכים של ליכטנשטיין תמך בקשרים הכלכליים שיצרו אלו עם גרמניה הנאצית.
לפי מקורות אחדים, חזר דה פורסט ליהדות בגיל זקנה ועורר בעקבות זאת התקפות מצד חוגים פאשיסטיים.
בעת מלחמת העולם השנייה חי רוב הזמן בציריך, שם מילא תפקידים דיפלומטיים מטעם ליכטנשטיין.
במותו בביאריץ בשנת 1968 השאיר הרוזן פון בנדרן שלושה ילדים: מנישואיו הראשונים – הרוזנת מייבל פון בנדרן (נ' 1902) ומנישואיו השניים – אלאריק (Alaric) פון בנדרן (1905–1973) וג'ון ז'ראר (John Gerard) פון בנדרן (נ' 1907).
סבה, מוריס ארנולד, הרוזן פון בנדרן, שסלד מהתמונה, נישל אותה מהירושה.
מוריס בורז'ס מונורי היה פוליטיקאי צרפתי, איש המפלגה הרדיקלית (מפלגת מרכז-שמאל), אשר שימש שר בממשלות צרפת מראשית שנות ה-50 ועד 1958. בשנת 1957 כיהן גם כראש ממשלת צרפת (לאחר גי מולה).
מידידי ישראל, שחתם על הסכם מכירת כור גרעיני צבאי לישראל והסכם שיתוף פעולה מדעי צרפתי-ישראלי בתחום הגרעין.
היה שר ההגנה בתקופת מבצע סיני.
מונצח בירושלים ברחוב על שמו בשכונת פסגת זאב
תוכנית הגרעין הישראלית לא הייתה יוצאת מן הכוח אל הפועל לקראת סוף שנות החמישים לולא חתימתו בדיעבד של מונורי על ההסכמים, מספר שעות לאחר שכבר לא היה בתפקיד בעקבות התפרקות ממשלתו, משום שהממשלה שהחליפה את ממשלתו של מונורי, התנגדה להסכם.
על הפתרון היצירתי לתסבוכת המדינית חתום ידידו האישי של מונורי, שמעון פרס.
מוריס אלה היה פרופסור לכלכלה ב-École Nationale Supérieure des Mines בפריס, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1988 על תרומותיו החלוציות לתאורית השווקים וניצול יעיל של משאבים.
ככלכלן תרם לתאורית קבלת החלטות, מדיניות מוניטרית ותחומים נוספים.
עקב רתיעתו מכתיבה באנגלית או תרגום עבודתו לאנגלית, רבות מהתרומות המשמעותיות שלו התפרסמו בעולם הכלכלה רק לאחר שהתגלו באופן בלתי תלוי על ידי כלכלנים דוברי אנגלית.
לדוגמה, באחת מעבודותיו המרכזיות "כלכלה וריבית" משנת 1947 ביסס מודל של דורות חופפים חלקית שפול סמואלסון פרסם בשנת 1958, הוא הציג את כלל הזהב של גידול אופטימלי (שלאחר מכן פרסם אדמונד פלפס ותיאר את מודל הביקוש לנכסים פיננסיים שלימים פותח על ידי ויליאם בומול.
אלה התפרסם מאוד בזכות סדרת מאמרים בה תיאר את פרדוקס אלה, בעיית החלטה שהציג לראשונה בשנת 1953 שסותרת את ההיפותזה של תוחלת התועלת.
בשנת 1992 ביקר אלה את אמנת מאסטריכט בגין הדגש המוגזם ששמה על הסחר החופשי.
הוא הסתייג גם מהמטבע האירופאי האחיד.
בשנת 2005 הביע הסתייגויות דומות לגבי החוקה האירופאית.
בנוסף לקריירה בתחום הכלכלה, ביצע אלה ניסויים פיזיקליים בין השנים 1952 ו-1960 בנושאי כבידה, תורת היחסות הפרטית ואלקטרומגנטיות, במטרה לחקור קשרים הדדיים בין תחומים אלו.
אלה דיווח על שלושה אפקטים כתוצאה מניסויים אלו:
אפקט אנומלי בלתי צפוי במהירות הזוויתית של מישור התנודה של מטוטלת פרא-קונית, שהתגלה במהלך שני ליקויי חמה חלקיים, ב-1954 וב-1959. אפקט זה מכונה כיום "אפקט אלה".
סדירות אנומלית בתנודת המטוטלת הפרא-קונית, עם מחזוריות של 24 שעות ו-50 דקות, המתאימה לגאות שגורמת הקפת הירח.
סדירויות אנומליות במדידות אופטיות בעזרת תאודוליט, באותה מחזוריות גאות.
אוגוסט-מוריס בארס היה סופר, עיתונאי ופוליטיקאי צרפתי שנודע בשל דעותיו הלאומניות והאנטישמיות.
מוריס בארס נולד בעיירה שארם שבחבל לורן בצפון-מזרח צרפת.
הוא קיבל את חינוכו בבית ספר תיכון בעיר נאנסי וב-1883 החל ללמוד משפטים בפריז.
הוא הפך לאחד מאנשי החוגים הספרותיים של הרובע הלטיני של פריז, והכיר את המשורר שארל מארי רנה לקונט דה ליל, שהיה מייסדה של אסכולת הפארנאס בשירה הצרפתית.
בשנות השמונים של המאה התשע עשרה התוודע אל התנועה הספרותית של הסימבוליזם והכיר גם את ויקטור הוגו.
הוא החל לתרום מפרי עטו לכתב עת בשם "צרפת הצעירה" ואף הוציא כתב עת משלו בשם "כתמי דיו", שנסגר לאחר מספר חודשים.
אחרי ארבע שנים כעיתונאי התיישב בארס באיטליה, ושם כתב את הרומן "לעיניהם של הברברים" (1888).
עם זאת, פעילותו הפוליטית האפילה על פעילותו הספרותית.
כאדם צעיר הוא היה תומך נלהב של הגנרל ז'ורז' בולנז'ה וב-1889 נבחר לציר בית הנבחרים הצרפתי תחת המצע של לאומיות, מכסי מגן וסוציאליזם.
ב-1893 הובס בבחירות ואיבד את מקומו בבית הנבחרים.
במשך פרשת דרייפוס שהחלה ב-1894, עבר בארס לימין הפוליטי ושימש כאחד הדוברים העיקריים נגד אלפרד דרייפוס.
המנהיג הסוציאליסטי לאון בלום ניסה לשכנעו לצדד במאבק למשפט חוזר, אך הוא סירב וכתב מספר מנשרים שבהם האשים את דרייפוס מפני שהיה יהודי.
בארס נכשל בבחירות של 1896 ושוב ב-1897 כמועמד אנטישמי ולאומני.
אך ב-1906 נבחר שוב לציר בית הנבחרים כנציג המפלגה הרפובליקנית-שמרנית, והחזיק בתפקיד זה עד מותו.
כאויב של גרמניה נודע בארס כתומך נלהב בכיבוש של אלזס-לורן מידי הגרמנים, שהחזיקו בחבל ארץ זה מאז מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1871. הוא היה מנהיג "הליגה למען המולדת הצרפתית" לפני שהפך לחבר "הליגה של הפטריוטים" מיסודו של פול דרולד, וב-1914 הפך למנהיגה של ליגה זו.
היו לו קשרים הדוקים עם שארל מוראס, ממייסדי "תנועת הפעולה הצרפתית", שהייתה מלוכנית מעיקרה.
רוב התאוריות המלוכניות ובהן אלה של ז'אק בנוויל ושל ז'ורז' ברנאנוס אימצו את רעיונותיו של מוריס בארס.
הרומן "לעיניהם של הברברים" היה הרומן הראשון בטרילוגיה בשם "פולחן האני" שהושלם עם הרומנים "אדם חופשי" (1889) ו"הגן של ברניס" (1891).
טרילוגיה זו הושפעה מתנועת הרומנטיקה ולימדה סנגוריה על הנאות החושים.
ב-1892 פרסם את הרומן "אויב החוקים".
הוא נמשך למסעות במקומות היסטוריים ובהם טולדו, ונציה וספרטה, וב-1893 פרסם את המחזה "דם, תאווה ומוות" שהתבסס על רשמי מסעותיו.
ב-1894 מחזהו "יום פרלמנטארי" הוצג על ידי להקת קומדי פראנסז בפריז.
בארס התיישב בפרוור של פריז ניי-סיר-סן וב-1897 פרסם את הרומן "העקורים" שהיה הרומן הראשון בטרילוגיה חדשה שלו בשם "האנרגיה הלאומית".
ברומן זה תיאר הרפתקאות של שבעה צעירים בני חבל לורן שהגיעו לפריז על מנת להגשים את ייעודם.
שישה מהם הופיעו גם ברומן השני "הקריאה לחייל" (1900) שבו סיכם את ההיסטוריה של התנועה להפלת הרפובליקה הצרפתית השלישית – תנועה שנוסדה על ידי ז'ורז' בולנז'ה.
סגר את הטרילוגיה הרומן "דמויות" שעניינו פרשת השוחד של תעלת פנמה ("שערוריית פנמה").
בטרילוגיה שנייה זו העלה על נס את גישתו הפטריוטית ואת נאמנותו למולדת, צידד במיליטריזם, באמונה בשורשיו המשפחתיים של האדם ובשימור הערכים ההיסטוריים של הפרובינציות של צרפת, ואימץ לעצמו סגנון של לאומנות המבוסס על פולחן האדמה ועל זה של המתים למען המולדת.
לאחר מספר ניסיונות לא מוצלחים, נבחר בארס לחבר האקדמיה הצרפתית ב-1906.
מוריס איילנד הוא אי לא מיושב בן 3.4 קמ"ר במפרץ צ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית בארצות הברית.
עקב מיקומו האסטרטגי בכניסה למפרץ הייתה לאי חשיבות בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
בין השנים 1861 ל-1863 הוקמו ביצורים חזקים על האי שמרכזם היה בפורט ווגנר, אשר היווה זירת קרבות משמעותית במערכה של צבא האיחוד לניסיונות הכיבוש של צ'ארלסטון.
עם ניסיונות הכיבוש ניתן למנות גם את ההסתערות הכושלת של רגימנט הרגלים ה-54 ממסצ'וסטס, רגימנט שהורכב מחיילים אמריקאים-אפריקאים אשר הונצח בסרט גלורי.
לאחר נטישת כוחות הקונפדרציה את האי בשנת 1863 תפסו כוחות האיחוד את האי והעבירו אליו 520 קצינים דרומיים שבויים מפורט דאלוור כמגן אנושי מפני הארטילריה אשר נורתה עליו מכיוונו של פורט סאמטר, השבויים הללו נודעו ברחבי הדרום כ-"שש מאות האל-מתים".
מעשה זה נעשה על ידי צבא האיחוד לאחר שלמדו כי בצ'ארלסטון הוחזקו מספר דומה של שבויים צפוניים אשר שמשו אף הם כמגן אנושי מפני הפגזות הצפון.
על האי נבנה מגדלור המציין את צידה הדרומי של הכניסה למפרץ.
מוריס בומון היה היסטוריון וחסיד אומות העולם מצרפת.
בומון למד היסטוריה וגאוגרפיה באקול נורמל סופרייר בפריז ולימד באוניברסיטאות בפריז ובז'נבה.
בין השנים 1919–1939 היה חבר מזכירות חבר הלאומים.
בומון היה פרופסור להיסטוריה מודרנית והתמחה בהיסטוריה גרמנית ובהיסטוריה של הרפובליקה הצרפתית השלישית.
הוא לימד בסורבון בפריז והיה ידוע באהדתו ליהודים.
בומון סיפק ליהודים תעודות זהות מזויפות וכרטיסי קיצוב מזון.
כך התאפשר ליהודים להצטייד ולעבור בבטחה יחסית לאזור משטר וישי או להתחבא באזור הכבוש של צפון ומערב צרפת.
ביולי 1942, בתקופת גירוש היהודים מפריז, נתן בומון מחסה בביתו ל-14 פליטים יהודים.
אחותו החורגת, ארלט קרמר-בומון (Kramer-Baumont), הייתה פעילה יהודייה בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
ב-18 ביולי, אחד משני ימי המצוד אחר יהודי פריז, נחקרו בומון ואשתו על ידי שוטרים צרפתיים עקב נוכחות יהודים בביתם.
בעת ביצוע התחקיר נמלטו היהודים המסתתרים בבית, דרך דלת אחורית, ולא נתפסו.
לחלק מהיהודים שהוסתרו באופן זמני בביתם של בני משפחת בומון, ארגן בומון מקום מסתור חלופי, באזור ורסאי, בו שהו במשך כשנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה בומון יושב ראש של ועדת מחקר על מלחמת העולם השנייה ופרסם דו"ח על ארכיוני משרד החוץ של הרייך הגרמני.
בשנת 1985 הוכר בומון על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
על שמו נקראו פרס אקדמי של המוסד האקדמי "Académie des Sciences Morales et Politiques" (האקדמיה למדעי המוסר והפוליטיקה) , כביש בפריז וכן מרכז למחקרים היסטוריים בעיירה לוקסואי-לה-בן (Luxeuil-les-Bains) .
מוריס הוא סרט בריטי משנת 1987, עיבוד לספרו של הסופר הבריטי הנודע א.מ.
הסרט בוים על ידי ג'יימס אייבורי והופק על ידי איסמעיל מרצ'נט (הצוות מרצ'נט ואייבורי הפקות).
הוא לוהק במיטב השחקנים הבריטים הצעירים של זמנו.
הסרט מתרחש באנגליה של סוף המאה ה-19, בה שני גברים יכלו לנהל מערכת יחסים אינטימית רק על פי עקרונות הפילוסופיה האפלטונית.
כשהעניינים בין גיבוריו: מוריס הול (ג'יימס וילבי) וקלייב דורהאם (יו גרנט) מתחממים, נדלקת נורה אדומה ונוצרים משברי הזהות.
מוריס הוא הומוסקסואל אנגלי שחי בראשית המאה העשרים.
"אנגליה", מזהיר אותו פסיכולוג דיסקרטי, "סירבה מאז ומעולם לכבד את הטבע האנושי".
קשר שמנהל מוריס עם סטודנט באוקספורד מסתיים בטונים צורמים, אך דווקא נער אורוות אמיץ וישיר (רופרט גרייבס) מביא אותו לתהות על המתח בין מעמד לחירות.
בסרט מתוארת התמודדות של שלושה גברים צעירים עם נטיותיהם ההומוסקסואליות.
תקופה היו שלוש אפשרויות המוצגות בסרט: להדחיק ולהתחתן עם אישה כפי שעושה דורהם (גרנט), לחפש מפגשים מזדמנים בפאבים ולהגיע לכלא כמו שעושה ריזלי (מארק טאנדי), או כמו הגיבור, מוריס, לסכן את כל היקר לו בשביל אהבת אמת.
בפסטיבל הסרטים של ונציה לשנת 1987 זכו השחקנים ווילבי וגרנט בפרס השחקן הטוב ביותר, אייבורי זכה בפרס "אריה הזהב" כבמאי הטוב ביותר וריצ'רד רובינס זכה בפרס מלחין השנה.
בשנת 1988 היה הסרט מועמד לפרס האוסקר על עיצוב התלבושות.
ג'יימס וילבי - מוריס הול
יו גרנט - קלייב דורהאם
רופרט גרייבס - אלק סקודר
דנהולם אליוט - ד"ר בארי
סיימון קאלו - מר דוסי
בילי וייטלו - גברת הול
בארי פוסטר - דין קורנווליס
ג'ודי פארפיט - גברת דורהאם
פיבי ניקולס - אן דורהאם
קיטי אולדרידג' - קיטי הול
הלנה מיצ'ל - אדה הול
קתרין ראבט - פיפה דורהאם
פיטר אייר - הכומר בורניוס
מוריס J2 היא מכונית מסחרית אשר יוצרה על ידי חטיבת המכוניות המסחריות Morris Commercial Cars בקונצרן הרכב הבריטי The British Motor Corporation Limited (BMC) בין השנים 1956–1967.
טנדר דאבל קאבין (קאבינה כפולה)
ארצות אשר דגמי "מוריס J2" הורכבו
מוריס FE היא משאית אשר יוצרה על ידי חטיבת המכוניות המסחריות Morris Commercial Cars חברת בת של Morris Motors אשר יוצרה בין השנים 1955–1959.
דגם המשאית "מוריס FE" הופיע במספר סרטים:
" Africa addio" (שנת 1966, סרט דוקומנטרי)
בשנת 1955 הופיע דגם "מוריס FE" בטלוויזיה הבריטית
"Gideon's Way, TV Series" (סדרת טלוויזיה, הוקרנה בין השנים 1965-1967)
"MkIII" (סדרת טלוויזיה, הוקרנה בין השנים 1961-1969)
מוריס CS9 היא שריונית בריטית שנבנתה על ידי יצרן הרכב הבריטי Morris Motors Limited.
אב הטיפוס הוצג בשנת 1936.
99 יחידות יוצרו בשנת 1938, ותרמו למאמץ המלחמתי של מלחמת העולם השנייה.
30 שריוניות "מוריס CS9" השתתפו במערכה בצפון אפריקה, במסגרת גדוד הפרשים ה-11 של הנסיך אלברט (11th Hussars)
38 שריוניות "מוריס CS9" השתתפו במערכה על צרפת, במסגרת גדוד הפרשים ה-12 של נסיך ויילס
מוריס J-type היא מכונית מסחרית אשר יוצרה על ידי חטיבת המכוניות המסחריות Morris Commercial Cars חברת בת Morris Motors אשר יוצרה בין השנים 1949–1961.
מוריס 6 MS היא מכונית משפחתית גדולה, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית "Morris Motors Limited" אשר יוצרה בין השנים 1948–1953.
סך הכול יוצרו 12,400 יחידות.
מוריס אוקספורד MO היא מכונית משפחתית, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors Limited אשר יוצרה בין השנים 1948–1954.
ארצות בהם הורכב "מוריס אוקספורד MO"
הודו (דגם "מוריס אוקספורד MO" יוצר על ידי יצרנית הרכב ההודית "Hindustan Motors" תחת השם "Hindustan Fourteen")
מוריס אוקספורד פרינה היא מכונית משפחתית גדולה, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors Limited אשר יוצרה בין השנים 1959–1971.
משנת 1953 יצרנית הרכב "Morris Motors Limited" הייתה חברת בת של קונצרן הרכב הבריטי "British Motor Corporation".
מוריס אוקספורד 6 היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב Morris Motors אשר יוצרה בין השנים 1921–1926, ו-1929–1935.
דגם "מוריס אוקספורד 6" היה הדגם הראשון שהיצרן "Morris Motors" הרכיב בדגם מנוע 6 צילינדרים.
דגם 4 דלתות - קופה
דגם 4 דלתות - סלון
מוריס 250 JU היא מכונית מסחרית מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Morris Commercial Cars , חברת בת של "Morris Motors" , כפופה לקונצרן הרכב: "British Motor Corporation" אשר יוצרה בין השנים 1967–1974.
"מוריס 250 JU" הופיעה בסדרת הטלוויזיה הבריטית "The Professionals".
מוריס איטל היא מכונית משפחתית מתוצרת חטיבת הרכב Austin Rover Group חברת בת של הקוֹנְגְּלוֹמֵרָט הבריטי British Leyland אשר יוצרה בין השנים 1980–1984 בבריטניה ובפורטוגל ובין השנים 1998–1999 יוצרה בסין על ידי יצרנית הרכב הסינית בבעלות ממשלת סין FAW Group .
עד שנת 1968 יוצרו מכוניות "מוריס" על ידי יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors Limited .
שם הדגם "Ital" (קיצור של "איטליה") ניתן על ידי המעצב האיטלקי ג'ורג'טו ג'וג'ארו מסטודיו "Italdesign Giugiaro" אשר עיצב את דגם ה-"Morris Marina" עבור "British Leyland".
מוריס 1800/2200 הם דגמים של מכונית משפחתית גדולה מתוצרת קונצרן הרכב הבריטי British Motor Corporation (בין השנים 1964–1968) והקוֹנְגְּלוֹמֵרָט British Leyland בין השנים 1968–1975 בבריטניה, אוסטרליה וניו זילנד.
בשנת 1965 זכה דגם "אוסטין 1800" במקום הראשון בתחרות מכונית השנה באירופה.
המכונית הייתה פופולרית באוסטרליה ובהדרה המפעל המקומי היגע לכ-95% של החלקים כייצור מקומי.
בהמשך חלקים שולבו במכונית ספורט אוסטרלית Bolwell Nagari.
שם הקוד של דגמי "מוריס 1800" ו"מוריס 2200" שניתן על ידיBritish Motor Corporation היה "BMC ADO17"
דגמים כמעט זהים היה קרויים "אוסטין 1800" ו"אוסטין 2200".
דגמי "מוריס 1800" היו בשירות משטרת בריטניה.
מוריס C8 היא משאית צבאית מסוג "טרקטור ארטילרי" Artillery tractor שיוצר בין השנים 1939–1945 ששירת את כוחות בריטניה וחבר הלאומים כולל צבא קנדה במהלך מלחמת העולם השנייה לגרירת קטעי ארטילריה בשדה כולל תותחים מסוג: תותח 17 ליטראות ותותח 25 ליטראות.
"טרקטור התותחנים" המקורי תוכנן על ידי יצרן הרכב הכבד "גיא מוטורס" Guy Motors על שלדת מוריס C8 4x4, בשנת 1937. ככל שהביקוש עלה על כושר הייצור שלו, יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors באמצעות חטיבת כלי הרכב המסחרים "Morris Commercial Cars" חידשה את הייצור, ואחריהם צורפו יצרנים אחרים.
טווח נסיעה אופרטיבי - 257 ק"מ (כושר מטען וגרירה מקסימלי).
טווח נסיעה ללא מטען וללא גרירה - 480 ק"מ.
"מוריס C8" במלחמת העולם השנייה
"מוריס C8" הופעל לראשונה בקרבות המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה בשנת 1940, כשהוא גורר תותחי 17 ליטראות, תותחי 25 ליטראות, ותותחי הוביצר 4.5 אינץ' "QF 4.5-inch howitzer" .
כלי רכב "מוריס C8" ותותחים רבים הושמדו לבריטים במבצע דינמו וחלקם נלקחו שלל על ידי הורמאכט.
בשלבים מאוחרים יותר של מלחמת העולם השנייה גררו רכבי "מוריס C8" תותחי 6 ליטראות ותותחי 17 ליטראות.
"מוריס C8" לאחר מלחמת העולם השנייה
בתום מלחמת העולם השנייה רבים מהכוחות של חבר הלאומים ובעלות הברית לקחו את כלי הרכב "מוריס C8" לארצות מולדתם, וסופקו להם חלקים בריטים להצטיידות מחדש.
צבא הולנד המלכותי "Royal Netherlands Army" עשה שימוש נרחב ב-"מוריס C8" בהודו המזרחית.
דגמי "מוריס C8" שירתו בצבא בריטניה עד שנת 1959, נטלו חלק במלחמת קוריאה וב"Malayan Emergency" בפדרציית מלאיה.
בנוסף, בין השנים 1940 – 1946 יוצר דגם "מוריס CDSW" על ידי Austin Motor Company" .
בין השנים 1939 – 1942 יוצר דגם "מוריס CDSW" על ידי "Wolseley Motors" יוצרו כ-6,000 יחידות.
ראשי תיבות שם הדגם: "CDSW" - הצביע על דגם "C", ציר כפול אחורי "D", שישה צילינדרים מנוע "S" וכננת "W".
דגם "מוריס CDSW" הושק בשנת 1933 אך יצורו הסדיר ושיווקו יצאו לפועל בשנת 1935.
מוריס FV היא משאית אשר יוצרה על ידי חטיבת המכוניות המסחריות Morris Commercial Cars חברת בת של Morris Motors אשר יוצרה בין השנים 1948–1954.
מנוע קדמי שמורכב מתחת לתא הנהג.
למרות שדגם "מוריס FV" הושק בשנת 1948, היו בו מאפייני תכנון מלפני מלחמת העולם השנייה בפרט דלתות ה"התאבדות" הקדמיות - ציר הדלתות הוא בחלקן האחורי והן נפתחות כלפי קדמת הרכב.
דגם "מוריס FV" נמכר גם תחת השם "אוסטין" (משנת 1952).
בדגמי "מוריס FV" נבנה הסורג ההפוך המובהק בצורת לב, ואילו לדגמי "אוסטין FV" היה סורג אופקי נמוך-רכוב.
דגם "מוריס FV" צולם לסרט "Genevieve" אשר הופק בבריטניה בשנת 1953.
מוריס 14 היא סדרת מכוניות משפחתיות גדולות, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors Limited אשר יוצרו בין השנים 1936 – 1939 בבריטניה.
4 דלתות (דלתות קדמיות: "דלתות התאבדות" - ציר הדלת בכיוון מנוגד לכיוון התנועה).
דגם "מוריס 14" מסדרה 3 צולם לסרט הבריטי "The Horse's Mouth" שיצא לאקרנים בשנת 1958.
מוריס 15 היא מכוניות משפחתית גדולה, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors Limited אשר יוצרה בין השנים 1934 – 1937 בבריטניה.
4 דלתות בדגם סדאן (דלתות קדמיות: "דלתות התאבדות" - ציר הדלת בכיוון מנוגד לכיוון התנועה).
מצמד - תוספת שעם בצלחת אחת, זורמת בשמן.
מוריס 8 היא סדרת מכוניות קטנות בתצורות שונות שכללו מכוניות משפחתיות ומכוניות קבריולה, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors Limited אשר יוצרה בין השנים 1935 – 1948 בבריטניה ובאוסטרליה.
בין השנים 1940 – 1954 יוצרה סדרת "Morris Series Z" מסחריות בבריטניה וטנדרים באוסטרליה.
יוצר בין השנים 1931 – 1937 בבריטניה ובאוסטרליה.
תצורות: 2 דלתות סדאן, 4 דלתות סדאן, 2 דלתות קבריולה, 2 דלתות "tourer" - קבריולה, 5 דלתות מסחרית.
מחיר היחידה עמד על 118 לירה שטרלינג (שנת 1931, בריטניה לדגם 4 דלתות סדאן).
יוצר בשנת 1938 בבריטניה ובאוסטרליה.
תצורות: 2 דלתות סדאן, 4 דלתות סדאן, 2 דלתות קבריולה, 2 דלתות "tourer" - קבריולה.
יוצר בין השנים 1938 – 1948 בבריטניה ובאוסטרליה.
תצורות: 2 דלתות סדאן, 4 דלתות סדאן, 2 דלתות קבריולה, 2 דלתות "tourer" - קבריולה, 2 דלתות "Roadster utility" - טנדר, 2 דלתות "Coupé utility" - טנדר, 2 דלתות מסחרית.
תצורות: 2 דלתות מסחרית (בריטניה), 2 דלתות "Coupé utility" - טנדר (אוסטרליה).
מוריס אוקספורד סדרה 2 היא מכונית משפחתית, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors Limited אשר יוצרה בין השנים 1956–1954.
תצורות "מוריס אוקספורד סדרה 2"
2 דלתות + דלת אחורית הנפתחת לצדדים - סטיישן.
ארצות בהם הורכב "מוריס אוקספורד סדרה 2"
מוריס אוקספורד סדרה 3 היא מכונית משפחתית, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors Limited אשר יוצרה בין השנים 1956–1959.
דגם הינדוסטן אמבסדור (בהינדי हिंदुस्तान एम्बैसेडर) מתוצרת "הינדוסטן מוטורס" שיוצרה בהודו בין השנים 2014–1957 מבוססת על דגם "מוריס אוקספורד סדרה 3".
בין השנים 1957–1960 יוצרה ה-"Oxford Traveller all-steel Series IV" בתצורת מכונית סטיישן.
תצורות "מוריס אוקספורד סדרה 3"
ארצות בהם הורכב "מוריס אוקספורד סדרה 3"
"מוריס אוקספורד פלאטנוס היא מכונית סלון שיוצרה במספר תצורות מתוצרת יצרנית הרכב Morris Motors אשר יוצרה בין השנים 1930–1926.
פלאטנוס - מאנגלית: אף שטוח.
דגם קבריולה 2 מושבים "tourer".
דגם קבריולה 4 מושבים "tourer".
דגם סלון (fabric saloon) - 4 דלתות.
דגם קופה - 2 מושבים.
מוריס דאלי אנדור הוא כדורסלן סנגלי המשחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד בלוקומוטיב קובאן.
אנדור נולד וגדל בסנגל, וכשהגיע לגיל תיכון זיהו אותו סקאוטים בטורניר כדורסל מקומי ושלחו אותו לתיכון ביפן.
לאחר סיום לימודיו בתיכון טס לארצות הברית, והחל לשחק כדורסל עבור מכללת מונרו.
בעונתו הראשונה במכללה הוא העמיד ממוצעים של 9.4 נקודות, 6.4 ריבאונדים ו-2.4 חסימות למשחק, ובעונתו השנייה רשם ממוצעים של 16.2 נקודות, 10.5 ריבאונדים ו-2.3 חסימות למשחק.
ב-2013 עבר לאוניברסיטת אוהיו, ובעונתו הראשונה בקבוצה העמיד ממוצעים של 13.8 נקודות ו-7 ריבאונדים למשחק.
בעונה השנייה העמיד ממוצעים של 16 נקודות, 8.3 ריבאונדים ו-2.3 חסימות למשחק, והחליט לנסות להיבחר בדראפט 2015 ב-NBA.
לאחר שלא נבחר בדראפט, הצטרף לסגל ניו יורק ניקס לליגת הקיץ של ה-NBA.
בתום הטורניר חתם בדאלאס מאבריקס.
הוא שיחק במשחקי קדם-העונה הראשונים של הקבוצה, אך נפצע לפני תחילת העונה והקבוצה החליטה לוותר עליו.
ב-5 בדצמבר 2015 חתם בריאל מדריד.
ב-12 משחקי ליגה במועדון, הוא העמיד ממוצעים של 2.3 נקודות ו-1.8 ריבאונדים למשחק.
הוא גם הופיע בשישה משחקי יורוליג, בהם העמיד ממוצעים של 1.7 נקודות ו-1.2 ריבאונדים למשחק.
ב-14 ביולי 2016 חתם בניו יורק ניקס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NBA ב-1 בנובמבר 2016, ורשם שלוש נקודות, שני ריבאונדים וחטיפה אחת בהפסד קבוצתו 89–102 לדטרויט פיסטונס.
ב-4 באפריל 2017 רשם דאבל דאבל של 13 נקודות ו-12 ריבאונדים, בניצחון 100–91 על שיקגו בולס.
שלושה ימים לאחר מכן הוא קלע שיא קריירה של 15 נקודות בהפסד 88–101 לממפיס גריזליס.
במהלך אותה עונה, במקביל למשחקיו עם הניקס, שיחק אנדור גם בווסצ'סטר ניקס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
ב-30 ביוני 2017 ויתרו עליו הניקס.
ב-29 בנובמבר 2017 חתם באוניקס קאזאן מליגת העל הרוסית, ובשנת 2019 זכה בתואר "שחקן ההגנה של ה-VTB".
ב-16 ביולי 2019 חתם בוולנסיה, והעמיד ממוצעים של 6.3 נקודות ו-2.4 ריבאונדים למשחק.
הוא שוחרר מהקבוצה ב-8 ביולי 2020, וב-16 באוקטובר 2020 חתם בריטאס וילנה.
לאחר מכן שיחק לתקופה קצרה בג'ג'יאנג גולדן בולס, ואז שב לריטאס וילנה.
ב-3 בפברואר 2022 חתם בגלאטסראיי.
לאחר מכן שיחק לתקופה בנגויה דיימונד דולפינס היפנית ובגואנגשי ויז'ואנג הסינית, וב-13 באוגוסט 2023 חתם בהפועל ירושלים.
ב-1 בפברואר 2024 שוחרר מהקבוצה עקב סירובו לשחק בישראל בזמן מלחמת חרבות ברזל ולאחר מכן חתם בלוקומוטיב קובאן.
מוריס מייקל אברהם הוא כדורגלן טנזני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת נובי סאד 1921 מליגת המשנה הסרבית, בהשאלה מספרטק סובוטיצה, ובנבחרת טנזניה.
אברהם גדל במחלקות הנוער של אליאנס מוואנזה וספרטק סובוטיצה.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ספרטק סובוטיצה במסגרת ליגת העל הסרבית.
ב-15 בספטמבר 2023 הושאל לנובי סאד 1921 מליגת המשנה הסרבית.
ב-18 ביוני 2023 ערך אברהם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טנזניה, בניצחון 1-0 על נבחרת ניז'ר במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
מוריס איוון היה מלחין צרפתי של מוזיקה קלה שנודע כיוצר מוכשר של מנגינות וכנציג של "הרוח הפריזאית" באמצעות השנסונים והאופרטות שכתב החל משנות ה-1930-1920. כמה משיריו הוא הלחין עבור מיסטנגט שהייתה באותה תקופה אחת הבדרניות המפורסמות בעולם.
איוון שילב ביצירותיו מקצבי ג'אז ובשנות ה-1940-1930 לחניו הצליחו מאוד גם בארצות הברית וכמה מיצירותיו בוצעו במופעי שיגיונות זיגפלד בברודוויי.
איוון הלחין גם פסקולים עבור סרטים מאת במאים כמו אנטול ליטבק, ז'וליין דוביבייה ואנרי-ז'ורז' קלוזו.
מוריס איוון נולד ב-1891 ברובע השני של פריז במשפחה של מוזיקאים.
קיבל חינוך מוזיקלי מאביו שניגן בחצוצרה בתזמורת של האופרה-קומיק.
החל מ-1903 הוא למד בקונסרבטואר של פריז אצל לואי דיאמר וקזבייה לרו.
התחיל את הקריירה שלו כמלחין מוזיקת קברט.
הצטיין בהתחלה בנגינה בפסנתר והופיע כפסנתרן מלווה בקזינו של
אוויאן אחר כך ניגן עם תזמורת הקזינו של מונטה קרלו בניצוחו של לואי גאן ובקברט הפריזאי "Quat'z'Arts".("ארבע אומנוית")
ב-1912 התכבד להחליף את המלחין ז'ול מאסנה שחלה, כדי ללוות בפסנתר את הזמרת לוסי ארבל בביצוע ה"expressions lyriques".
איוון שירת בצבא הצרפתי שירות שהתארך עד 1919 בגלל מלחמת העולם הראשונה
הזמר מוריס שבלייה שאותו הכיר בצבא, הציג אותו בפני הפזמונאי אלבר וילמץ שאיתו שיתף פעולה לאורך השנים ובני הזמרת מיסטנגט.
איוון הלחין בהתחלה שנסוני קברט רבים, בין השאר עבור מיסטנגט ו מוריס שבלייה.
איוון השתלב מהר באופנת הג'אז שהלהיבה את תושבי פריז.
הלהיט המצליח הראשון שלו היה ב-1919 "Dansez-vous le foxtrot",(רקדו את הפוקטטרוט).
אחרי 1917 איוון הפך לאחד מעמודי התווך של צוות המיוזיק הול של קזינו דה פארי בהפקותיו של ז'אק-שארל.
אחד השנסונים הידועים ביותר שלו היה Mon homme (האיש שלי) (שנכתב יחד עם אלבר וילמץ וז'אק-שארל) ושבוצע על ידי מיסטנגט בבכורה בקזינה דה פארי.
לשיר לא הייתה מנגינה יוצאת דופן, אבל סגנון ביצועה של מיסטנגט הפך אותו ללהיט.
לימים הושר ב-1968 על ידי ברברה סטרייסנד בסרט מצחיקונת בגרסה באנגלית:My Man.
מיסטנגט נודעה גם בביצועם של J'en ai marre, En douce, La Java, La Belote ושירי איוון אחרים.
בעקבות הצלחותיו של אנרי כריסטינה, בשנות ה-1920 התמסר איוון לכתיבת אופרטות.
הראשונה והידועה ביניהן הייתה Ta bouche (פיך) (1922).
יצירה זו בשלוש מערכות מעלה על הבמה הרפתקאותיהם של שלושה זוגות:גבר מופקר, רוזנת מזויפת עם ילדיהם ומשרתיהם, לאורך מספר שנים בשלושה אתרי נופש על שפת הים.
בתפקיד הבן שיחק ויקטור בושה, ובתפקיד המשרת - אז'ן גאבן, אביו של ז'אן גאבן.
הפזמונים הפכו כל כך פופולריים שהקהל צויד בחוברות עם המלים כשי להצטרף בזמרה.
הלהיט הגדול היה הוואלס של הילדים בסטיאן ואווה.
אחרי ההצלחה של Ta bouche יחד עם הפזמונאי אנדרה בארד העלה איוון שתי אופרטות באותה רוח !
ב-Pas sur la bouche הצטיינה הרקדנית -הזמרת רז'ין פלורי, שהפכה לכוכב גם בלונדון.
אופרטות אחרות מאמתחתו באותה תקופה היו La dame en decolleté (הגברת עם מחשוף, 1923), Gosse de riche (בן של עשיר 1924) והמופע המצליח Là-Haut (שם למעלה 1923) על מלים של איב מיראנד ואלבר וילמץ, כשעלילתו נסבה על גבר החולם שהוא בגן עדן ויורד לאדמה כדי לגלות מה קורה עם אלמנתו.
בתפקיד הראשי שיחק ושר מוריס שבלייה כשעם להיטיו במופע נמנה הפוקסטרוט C'est Paris (זה פריז).
עם זאת בתפקיד המלאך השומר הופיע הקומיקאי דראנם שהפך למסמר המופע ועורר מחאות כפיים סוערות.
שבלייה נעלב והפסיק את השתתפותו במופע יחד עם מאהבתו באותם הימים איבון ואלה.
הוא לא חזר יותר להופיע באופרטות.
האופרטות של איוון התאפיינו בדיוק המקצבים (פוקסטרוט,One-Step, צ'ארלסטון, ז'אווה, פסודובלה ובוסטון) בדמיון המשוחרר שלהם ובגמישות המשפטים המוזיקליים.
כמו כן הקפיד איוון בבחירת סולנים לא קונבנציונליים בז'אנר הזה כמו דראנם, שבלייה, פולין קרטון והסתיע רבות בכישרונו של הפזמונאי הצמוד שלו, אלבר וילמץ.
מאוחר יותר יצר איוון "אופרטות גדולות סנטימנטליות" כמו " Chanson gitane.
(שיר צועני) (1946), עדיין פופולרית בצרפת, שהוזמנה בתיאטרון "Gaîté-Lyrique".
כיכב בו הטנור אנדרה דסארי בתפקיד של אציל שהתחתן עם צועניה (ג'יטנית) ועליו לבחור בינה לחברה הגבוהה אלגנטית.
הלהיט הצועני Sur la route qui va (על הדרך הולכת ולא נגמרת) התפרסם בהמשך בסרט עם הזמר טינו רוסי.
להיטים אחרים באופרטה זו היו למשל Au pas du petit poney (בקצב של הפוני הקטן) ו Tant que le printemps (כל עוד האביב).
בשנות ה-1940-1930 הלחין מוזיקה לסרטים של כמה במאים צרפתיים מפורסמים - אנטול ליטבק, ז'וליאן דוביווייה ואנרי-ז'ורז' קלוזו.
ב-1960 הופיע איוון בסרט הקצר "Le Rondon" בבימוי אנדרה מרטומייה.
ה-1964 הלחין קומדיה מוזיקלית לטלוויזיה עבור סרט של אנרי ספאד,
איוון מת בסירן ב-1965 בגיל 74. הוא נקבר בבית הקברות סן קלו.
איוון היה נשוי חמש פעמים והתגרש ארבע פעמים.
Mon homme (1920) (האיש שלי - מלים מאת ז'אק-שארל ואלבר וילמץ) - בכורה ב"קזינו דה פארי".
(מלים מאת אלבר וילמץ וז'אק שארל)
La Belote (1924) - ז'אווה, מלים מאת אלבר וילמץ וקרפנטייה
(1923) La-Haut - (שם למעלה) מתוך האופרטה בעלת אותו השם
Dites-moi ma mère, dites-moi (1927) (תגידי לי, אמא) (מלים מאת אבלר וילמץ)
(1929) מלים מאת אנדרה בארד, מתוך האופרטה " Elle est à vous"
(אם אתה לא רוצה לשלם מיסים)
(מלים מאת אלבר וילמץ - Cache ton piano (תסתיר את הפסנתר שלך...)
Le jeu de massacre (1934) (מלים:אנרי-ז'ורז' קלוזו)
Les fleurs sont des mots d'amour (הפרחים הם מילות אהבה) (מלים מאת לואי פוטרא)
1922 - Ta bouche (פיך), פזמונים:אלבר וילמץ, בכורה בתיאטר דונו (Théâtre Daunou) בבימויו של אדמון רוז
כוללת את השנסון Ta bouche (מלים:איב מיראנד ואלבר וילמץ)
1923 - Là-haut (שם למעלה), לברית:איב מיראנד וגוסטב קנסון, פזמונים:אלבר וילמץ - בכורה בתיאטר דה בוף פריזיאן (Théâtre des Bouffes Parisiens), מוריס שבלייה בתפקיד הראשי.
1924 - La Dame en décolleté (הגברת עם מחשוף), לברית:איב מיראנד ולוסיין בואייה בכורה בתיאטר דה בוף פריזיאן
1924 - Gosse de riche,קומדיה מוזיקלית, (בן עשירים), לברית מאת ז'אק בוסקה ואנרי פאלק, בכורה בתיאטר דונו
1925 - Pas sur la bouche (לא על הפה), לברית:אנדרה בארד, בכורה: תיאטר אפולו,
לימים אלן רנה הפיק לפי אופרטה זו את הסרט Pas sur la bouche
1925 - Bouche à bouche (פה לפה), לברית:אנדרה בארד, בכורהבתיאטר אפולו
1925 - Un bon garçon (בחור על הכיפאק), לברית מאת אנדרה בארד, פזמונים מאת מוריס איוון, בכורה בתיאטר דה נובוטה (Théâtre des Nouveautés)
1928 - Yes "יס", לברית מאת פייר סולן ורנה פוז'ול, בכורה בתיאטר דה קפוסין
1929 - Elle est à vous (היא שלך), לברית מאת אנדרה בארד, בכורה בתיאטר דה נובוטה
1929 - Jean V (ז'אן החמישי), לברית מאת ז'אק בוסקה ואנרי פאלק
1929 - Kadubec קדובק, לברית מאת אדנרה בארד, בתיאטר דה נובוטה - הוצגה 225 פעמים
1930 - Pépé (פפה) - קומדיה, לברית מאת אנדרה בארד - בכורה:תיאטר דונו
1931 - Un deux trois (אחת, שתיים שלוש), לברית ופזמונים מאת רנה ביזה וז'אן בארר (Barreyre) בכורה ב"מולן דה לה שנסון"
1932 - Encore cinquante centimes (עוד חמישים גרושים) בשיתוף פעולה עם המלחין אנרי כריסטינה, ליברית מאת אנדרה בארד, בכורה בתיאטר דה נובוטה - מבצע השנסון בעל אותו השם היה דראנם.
- לברית מאת אנדרה בארד, בכורה בתיאטר דה נובוטה
1934 - La Belle Histoire (זה סיפור), לברית מאת אנרי-ז'ורז' קלוזו, בכורה בתיאטר דה לה מדלן (Théâtre de la Madeleine)
1934 - Vacances (חופשה), לברית מאת אנרי דוברנואה ואנדרה בארד, תיאטר דה נובוטה
1935 - Un coup de veine, לברית מאת אנדרה מואזי-אאון ואלבר וילמץ, בתיאטר דה לה פורט סן מרטן
1935 - Au soleil du Mexique (תחת השמש של מקסיקו) בשיתוף פעולה עם רובר גראנוויל, לברית מאת אנדרה מואזי - אאון ואלבר וילמץ, תיאטר דו שאטלה Théâtre du Châtelet
1942 - Son excellence (הוד מעלתו), לברית מאת לואי פוטרא (Poterat) ודניאל מרגו, בתיאטר דה ואריאטה (Théâtre des Variétés)
1946 - Chanson gitane (שיר צועני), לברית מאת אנדרה מואזי-אאון, פזמונים מאת לואי פוטרא, בכורה: תיאטר דה לה גטה-ליריק (Théâtre de la Gaîté-Lyrique)
1950 אוקטובר - La Revue de l'Empire - "מופע האימפריה" - מוזיקה מאת פול בונו, מוריס איוון, פרנסיס לופז, אנרי בורטר, מלים מאת אלבר וילמץ, דד איזל, אנדרה רוסן, בימוי מאת מוריס להמן, לאון דויטש, בתיאטר דה ל'אמפיר
1951 Blanche Neige (שלגיה) - כורגרפיה מאת סרז' ליפר בכורה באופרה הלאומית של פריז
Paris Béguin - 1931 - בבימויו של אאוגוסטו ג'נינה
1932 - La Belle Marinière (הימאית היפה), בבימוי הרי לכמן
1932 - Cœur de lilas בבימוי אנטול ליטבק
1933 - Nu comme un ver (עירום כמו תולע) בבימוי לאון מאטו
1933 - L'Enfant de ma sœur (הילד של אחותי) בבימוי אנרי וולשלגר
1934 - Prince de minuit (נסיך החצות) בבימוי רנה גיסאר (Guissart)
1935 - Vogue, mon cœur - בבימוי ז'אק דרואה
1936 - La Belle Équipe - (הצוות היפה) בבימוי ז'וליאן דוביבייה
עם ז'אן גאבן השר את השיר Quand on se promène au bord de l' eau (על מלים מאת הבמאי ז'וליאן דוביבייה)
1937 - La Loupiote בבימוי ז'אן קם וז'אן-לואי בוקה
1942 - Cartacalha, reine des gitans (קרטקליה, מלכת הצוענים) בבימוי לאון מאטו
1942 - Forte Tête בבימוי לאון מאטו
1942 - L'assassin habite au 21 (הרוצח גר בדירה 21) בבימוי אנרי-ז'ורז' קלוזו
1946 - Miroir (ראי) בבימוי רמון לאמי (Raymond Lamy)
1964 - הקומדיה המוזיקלית Pierrot des alouettes עבור סרט ולוויזיה של אנרי ספאד.
מוריס גרין הוא אצן אמריקאי.
אלוף אולימפי (סידני 2000) בעל 4 מדליות מהן 2 זהב, אלוף עולם בעל 5 מדליות זהב ושיאן עולם.
הוא זכה 3 פעמים ברציפות באליפות העולם (אתונה 1997, סביליה 1999 ואדמונטון 2001), כמו בן ארצו קרל לואיס וקבע שיא עולם בריצת 100 מטר.
גרין החזיק בשיא העולם לשעבר בריצת 60 מטר באולם (6.39 שניות).
בצעירותו היה גרין שחקן פוטבול לא מוצלח.
ב-1995, באליפות העולם בגטבורג, השתתף גרין בתחרות האתלטיקה הראשונה שלו.
בתחרות זו הגיע לרבע הגמר בריצת ה-100 מטר.
שנה לאחר מכן באולימפיאדת אטלנטה היה חלק מהנבחרת האמריקאית.
באליפות העולם שנערכה באתונה יוון בשנת 1997 זכה גרין במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.86 שניות, לפני דונובן ביילי מקנדה (9.91 שניות) ובן ארצו טים מונטגומרי (9.94 שניות).
בתחרות שנערכה במדריד, ספרד ב-3 בפברואר 1998 קבע גרין בריצת 60 מטר שיא עולם חדש של 6.39 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במאבאשי, יפן במרץ 1999 זכה גרין במדליית זהב בריצת 60 מטר בשיא אליפות חדש של 6.42 שניות.
ב-16 ביוני אותה שנה, בתחרות שנערכה באתונה שבר גרין את שיא העולם בריצת 100 מטר והעמיד אותו על 9.79 שניות.
שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי בן ארצו טים מונטגומרי (9.78 שניות), אך שיא זה נפסל לאחר שהתברר שמונטגומרי השתמש בסמים.
כעבור 3 שנים נוספות בשנת 2005 נשבר שיאו העולמי על ידי אסאפה פאוול מג'מייקה (9.77 שניות).
באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד באוגוסט אותה שנה היה גרין לאתלט המצטיין באליפות, לאחר שזכה ב-3 מדליות זהב.
באולימפיאדת סידני (2000) זכה גרין בשתי מדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.87 שניות, לפני אטו בולדון מטרינידד וטובגו (9.99 שניות) ואובדלה תומפסון מברבדוס (10.04 שניות) ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 37.61 שניות, לפני ברזיל (37.90 שניות) וקובה (38.04 שניות).
באליפות ארצות הברית באתלטיקה באולם שנערכה באטלנטה ב-3 במרץ 2001 השווה גרין את שיאו העולמי בריצת 60 מטר (6.39 שניות).
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה באוגוסט אותה שנה זכה גרין במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.82 שניות, לפני בן ארצו ברנרד ויליאמס (9.94 שניות) ואטו בולדון (9.98 שניות).
נוסף לכך, הוא זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר עם נבחרת ארצות הברית בתוצאה של 37.96 שניות, אך טים מונטגומרי שהורשע בנטילת חומרים אסורים, נטל חלק ברביעייה האמריקנית ולכן המדליה נשללה מארצות הברית.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה גרין בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.08 שניות, במאית השנייה אחרי בריטניה (38.07 שניות) ולפני ניגריה (38.23 שניות) ומדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.87 שניות, אחרי בן ארצו ג'סטין גטלין (9.85 שניות) ופרנסיס אוביקוולו שייצג את פורטוגל (9.86 שניות).
ב-4 בפברואר 2008 הודיע גרין על פרישה כתוצאה מפציעות חוזרות.
בשנת 2008 התמודד בעונה השביעית של תוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים, והיה למודח השמיני.
מוריס (דה) ולאמנק היה צייר צרפתי, מהבולטים בזרם הפוביזם.
נולד בפריז למשפחה ממוצא פלמי שעסקה במוזיקה.
בגיל 16 עזב את הבית ועבר להתגורר בשאטו.
התפרנס תחילה כמכונאי ואחר-כך כרוכב מקצועני במרוצי אופניים והשלים הכנסה בהוראת נגינה.
ב-1899 הוא החל לצייר בעקבות מחלת טיפוס שמנעה ממנו פעילות ספורטיבית.
במקביל, הוא פגש באופן מקרי את אנדרה דרן ברכבת והשניים התיידדו והחלו לצייר ביחד.
כבר בתחילת דרכו כצייר הפגין ולאמנק את אופיו הסוער ובציורו מ-1900 – "הבר" אפשר לראות כבר קומפוזיציה נועזת ושימוש בצבע אשר לא היה מקובל לפני כן, כמו גם סימנים של האקספרסיוניזם שהופיע רק חמש שנים מאוחר יותר בגרמניה.
ולאמנק הושפע עמוקות מואן גוך ודבר זה ניכר בכל ציוריו באותן שנים.
לעומת חבריו הפוביסטים, ובמיוחד דרן ומאטיס שהתלבטו לגבי בעיות מושגיות ותאורטיות, לולאמנק לא היו ספקות לגבי דרכו האמנותית ובציוריו משתקף אופיו הנלהב והמרדני.
בשנים 1904–1901, בזמן שמאטיס הפסיק לצייר בגלל בעיות כלכליות ודרן שירת בצבא, ולאמנק היה האמן היוצר הבולט בקבוצת הפוביסטים.
ב-1905, לאחר התערוכה ב"סלון הסתיו" שחשפה לראשונה את ציוריהם של הפוביסטים בפני מבקרי האמנות הפריזאים, ושבה הציג ולאמנק שמונה ציורים, הוא קבל חוזה מאספן האמנות אמברואז וולארד, דבר שאפשר לו לפרוש מעיסוקים אחרים ולהקדיש את עצמו לציור.
בתקופה מסוימת הוא הצטרף לקוביזם, כשזה היה בשנותיו הראשונות, אך נטש את הזרם החדש וחזר לסגנונו הישן, הפעם עם השפעה חזקה של סזאן.
ב-1914 הוא גויס לצבא והשתתף במלחמת העולם הראשונה אם כי לא נטל חלק פעיל בקרבות.
בשנים שלאחר מכן, המשיך לצייר תוך כדי שהוא מבודד את עצמו מאמנים אחרים.
הוא התנגד לזרמים המודרניים באמנות וטען שהם שקריים.
הוא הוזמן על ידי השלטון הנאצי, לגרמניה של לפני מלחמת העולם השנייה, להשתתף במשלחת של ציירים צרפתיים שגינתה את מה שהנאצים כינו "אמנות מנוונת".
לאחר סיום המלחמה הוא נעצר והואשם על ידי הצרפתים בשיתוף פעולה עם הנאצים בעקבות ביקור זה ורק אחרי מספר שנים זכה שוב לכבוד שהיה שמור לו מלכתחילה.
אפשר לראות בדרן, מאטיס וולאמנק את שלושת הציירים שהובילו את זרם הפוביזם.
משלושתם, היה זה ולאמנק שציוריו ודמותו משקפים ביותר את הכינוי שנתנו לקבוצה fauves שמשמעותו היא "חיות פרא".
כשהוא מחויב לאנרכיזם, סוער וגועש מבחינה רגשית ופיזית ועקשן בגישתו האנטי אינטלקטואלית, הוא צייר לא מתוך ניתוח אובייקטיבי, כי אם מתוך דחפים אימפולסיביים.
בציוריו ניכרת האחיזה התקיפה וקסם מחוספס.
הוא מעולם לא למד ציור בצורה מסודרת ובשעה שדרן, מאטיס והפוביסטים האחרים הגיעו לפוביזם דרך הניתוח תאורטי והנאו-אימפרסיוניזם של פול סיניאק, ולאמנק חיקה רק את ואן גוך שאת ציוריו ראה לראשונה ב-1901. גם התנגדותו המאוחרת לזרמים המודרניים, כמו הקוביזם למשל, נבעה בעיקרה מהתנגדותו לאמנות המגיעה מתוך התאוריה.
הברון מוריס דה הירש אאוּף גֶרוֹיט (משה הירש; בגרמנית: Moritz Freiherr von Hirsch auf Gereuth) (9 בדצמבר 1831 – 21 באפריל 1896) היה איל הון ונדבן יהודי-גרמני שחי בצרפת, באנגליה ובאימפריה האוסטרו-הונגרית.
מייסד חברת יק"א, באמצעותה סייע בארגון ובכספים להגירה הגדולה של יהודי מזרח אירופה לאמריקה (ובעיקר למושבות הברון הירש בארגנטינה) בשלהי המאה ה-19. פגישתו עם תאודור הרצל, בשנת 1895, פתחה את פעילותו של הרצל למען הציונות.
הברון הירש נולד במינכן בירת ממלכת בוואריה למשפחה יהודית.
סבו, יעקב הירש, שהיה בעל האדמה היהודי הראשון בבוואריה, זכה בתואר האצולה "auf Gereuth" בשנת 1818 כגמול על תרומותיו למימון המלחמות נגד נפוליאון.
אביו, יוזף, שהיה הבנקאי של מלך בוואריה ופיתח את מסילות הברזל, קיבל את התואר "ברון" בשנת 1869. המשפחה הייתה משפחה מכובדת בקרב הקהילה היהודית בגרמניה במשך דורות רבים.
מוריס הצעיר קיבל בבית חינוך יהודי מוקפד בעיקר הודות לאמו, קרולינה לבית ורטהיימר, שהייתה בת ליהודים מפרנקפורט, אז מרכז האורתודוקסיה היהודית בגרמניה.
בגיל 13 נשלח מוריס הירש ללימודים יהודיים מסורתיים בבריסל, וכשהיה בן 17 פנה לעסקים.
בשנת 1851 התקבל לעבודה במוסד הבנקאי "בישופסהיים וגולדשמידט", שם הגיע במהרה למעמד בכיר.
ב-28 ביוני 1855 נשא הברון הירש לאישה את קלרה (ילידת 1833), בתו של יושב ראש החברה הבנקאית, הסנטור רפאל בישופסהיים מבריסל.
הברון צבר ממון רב, בין היתר גם כירושה מאביו וסבו ומנדוניית אשתו, אך הונו תפח עוד עם רכישת זיכיונות והפעלה של קווי רכבת באוסטריה, בטורקיה ובבלקן.
החל משנת 1869 בנה, תוך מאבקים עם הבירוקרטיה העות'מאנית ותוך השגחה אישית מקרוב, קו רכבת שחיבר את מערב אירופה עם טורקיה, (הרכבת הטרנס-בלקנית) – תוכנית שזכתה להצלחה כלכלית רבה.
באותה שנה הוא קנה את הזיכיון לבניית מסילות ברזל בטורקיה מחברת "International Land Credit Company" פושטת הרגל.
הוא העביר את מושבו מבריסל לפריז, שם קנה את ארמונה לשעבר של אז'ני דה מונטיז'ו, הקיסרית האחרונה של צרפת.
לאזרחות הבווארית, הבלגית והאוסטרו-הונגרית הוסיף גם את זו הצרפתית.
הירש הפיק רווחים נאים גם ממסחר ספקולטיבי בשוקי הסוכר והנחושת.
בשנת 1887 מת בנו היחיד, לוסיין, (נולד ב-1856) בן השלושים ואחת, בלא ילדים, מדלקת ריאות.
לאחר מות בנו אמר הירש: "את בני איבדתי אבל לא את יורשיי.
המוני אחיי היהודים והאנושות כולה יהיו יורשיי".
זמן קצר לאחר מכן אימצו הברון הירש ואשתו את מוריס ארנולד דה פורה (לימים טייס ופוליטיקאי), והוא היה יורשו הרשמי.
בשנת 1890 רכש הברון הירש את באת' האוס ברחוב פיקדילי בלונדון.
תיאודור הרצל כתב מכתב להירש ונפגש עמו ב-1895, פגישה שפתחה את פעילותו של הרצל למען הציונות.
הירש לא תמך בהרצל, אך גם לא התנגד לו.
הרצל כתב לו מכתב ארוך בו הוא מפרט את תוכניותיו להקמת מדינת היהודים, דבר שהוביל לכתיבת הספר מדינת היהודים ב-1896, זמן קצר לאחר פרסומו נפטר הירש.
במכתב מיום ה–21 באפריל 1896 כתב הרצל למקס נורדאו: (תיאודור הרצל "ספרי יומן" 1895 – 1898, "עניין היהודים" כרך א).
הברון מוריס הירש נפטר באחד מבתי הנופש שלו ביישוב אוגיאלה (Ógyálla), כיום הורבנובו שבסלובקיה, קרוב לערים קומארנו ונובה זמקי (אז ארשק-אויוואר), ב-21 באפריל 1896. נטמן בבית העלמין היהודי הישן במינכן.
אשתו, הברונית קלרה דה הירש, שהמשיכה בדרך הצדקה הנדיבה שלו, נפטרה בפריז ב-1 באפריל 1899. נטמנה בבית הקברות של מונמארטר בעיר.
סך תרומותיהם לאורך השנים נאמד ב-£18,000,000, נכון לערכי סוף המאה ה-19.
בהשפעת אשתו קלרה, הקדיש הירש חלק ניכר מזמנו ומהונו לרווחת אחיו היהודים במקומות בהם נרדפו ודוכאו.
הוא היה מעורב רבות בפעילות רשת החינוך של כל ישראל חברים - "אליאנס", ופעמיים תרם לה סך של מיליון פרנק.
במשך שנים אחדות הוא כיסה את הגירעונות של אליאנס, בסך אלפי ליש"ט בכל שנה.
בשנת 1889 היוון את תרומותיו וסיפק לאליאנס בטוחות שנשאו תשואה שנתית של £16,000.