tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הייתה אמורה לעבור הסבה לספינת ליווי של שיירה עם חימוש נ"מ משופר מאוד, אך לאחר שנפגעה שלוש פעמים על ידי מפציצים של חיל האוויר המלכותי ב-18 בדצמבר 1944, היא טובעה בסופו של דבר במים רדודים.
מאחר שהספינה הושבתה לצמיתות, הצוות שלה נשלח לחוף כדי לסייע בהגנה על מרינבורג.
לאחר כיבוש העיר בידי הסובייטים, הצוות שנותר פוצץ מטעני הטבעה עצמית בשרידי האונייה ב-21 במרץ כדי להשמיד עוד יותר את האונייה.
לאחר המלחמה, הספינה נמשתה במהלך השנים 1945–1946 על ידי הצי הסובייטי והועברה לטאלין.
למרות שספרי עיון קבעו זמן רב שהיא נגרטה שם או במרינבורג, למעשה היא נגררה החוצה בשנת 1948 והושקה לחוף לשימוש ארוך טווח כספינת מטרה במים רדודים מול האי אוסמוסאר במפרץ פינלנד.
היא הייתה בשימוש אחרון לאימון מטרות בסביבות 1966, והשרידים טבועים כעת.
הפעמון שלה הוחזק באוסף המוזיאון להיסטוריה צבאית של הבונדסווהר בדרזדן החל משנת 1990.
לאחר כניסתה לשירות, שלזיין שובצה בשייטת אוניות המערכה הראשונה של צי הים הפתוח, לאחר מכן הועברה לשייטת אוניות המערכה השנייה.
היא עסקה בעיקר בהפלגות אימונים ובתמרוני צי בתחילת הקריירה שלה.
היא שירתה בצי במהלך השנתיים הראשונות של מלחמת העולם הראשונה, והשתתפה בקרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916, שם הייתה מעורבת לזמן קצר בלחימה.
לאחר יוטלנד, הצי הקיסרי העביר את שלזיין לתפקידי שמירה לפני שהוציא אותה לגמרי משירות ב-1917, כשהפכה לספינת אימונים.
הסכם ורסאי התיר לצי הגרמני להחזיק שמונה אוניות מערכה מיושנות, כולל שלזיין, להגן על החוף הגרמני.
בתחילה היא נשמרה בעתודה, היא עברה מודרניזציה באמצע שנות ה-20 וראתה שירות נרחב עם הרייכסווהר שאורגן מחדש.
שלזיין ראתה לחימה מוגבלת במהלך מלחמת העולם השנייה, והפציצה לזמן קצר את הכוחות הפולניים במהלך הפלישה לפולין בספטמבר 1939. היא ליוותה את המקשות במהלך מבצע וזריבונג, הפלישה לנורווגיה ודנמרק באפריל 1940. לאחר המבצע, היא קיבלה תפקידים משניים, ושימשה בעיקר כספינת אימונים וכשוברת קרח.
היא סיימה את הקריירה שלה במתן תמיכה באש בחוף הבלטי.
כשהיא מחוץ לשווינמינדה ב-3 במאי 1945, היא פגעה במוקש ונגררה לשווינמונדה, שם היא הוטבעה על ידי הצוות שלה במים רדודים, אם כי חלק ניכר מהמבנה העילי שלה, כולל הסוללה הראשית שלה, נותר מעל המים.
בימי המלחמה הנותרים, שלזיין השתמשה בתותחי הנ"מ שלה כדי להגן על העיר מפני תקיפה אווירית.
לאחר תום המלחמה, היא פורקה, אם כי חלקים מסוימים של הספינה נותרו גלויים עד שנות ה-70.
למרות היותה האונייה השלישית הכי מהירה בסדרה שלה, שלזיין הייתה השנייה הכי פחות חסכונית בדלק.
החימוש העיקרי של שלזיין כלל ארבעה תותחי SK L/40 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בשני צריחים תאומים.
החוזים לשתי האוניות האחרונות בסדרת דויטשלנד, שהוזמנו תחת שמות החוזה "R" ו-"Q", הוענקו ב-11 ביוני 1904. "R" הונחה ב-19 בנובמבר במספנת שיכאו בדנציג.
היא הושקה ב-28 במאי 1906, אז הדוכסית מתילדה מפלס השיקה אותה שלזיין שנקראה על שם פרובינציית שלזיה.
גראף פון זדליץ טריצשלר, מנהל המחוז שלזיה, נשא נאום בטקס ההשקה.
צוות מספנה לקח את האונייה מדנציג לקיל במרץ 1908 לצורך התקנתה הסופית.
שלזיין הוכנסה לצי ב-5 במאי.
לאחר מכן היא החלה בניסויים ימיים, שנדחו מ-6 ביולי ל-5 בספטמבר, כאשר האונייה שימשה זמנית כספינת ניסוי טורפדו במקום הסיירת הממוגנת וינטה, שנאלצה להיכנס למבדוק לצורך שיפוץ.
בתחילת ספטמבר, וינטה השלימה את השיפוץ שלה, ואפשרה לשלזיין להצטרף לצי.
היא קיבלה את הצוות המלא שלה ב-22 בספטמבר ולאחר מכן הצטרפה לשייטת אוניות המערכה הראשונה.
ספינות צי הים הפתוח יצאו לשייט לתוך האוקיינוס האטלנטי שנערך בין 7 ביולי ל-1 באוגוסט, ובדרך חזרה לגרמניה, צי הים הפתוח התקבל על ידי הצי המלכותי הבריטי בספיטהד.
תמרוני הסתיו של השנה היו מוגבלים לאים הבלטי ולקטגט.
הצי ערך לאחר מכן את תמרוני הסתיו השנתיים באוגוסט וספטמבר.
בסוף השנה יצא שייט חורף באזור הבלטי.
ב-1913 התקיים אותו דפוס חסר אירועים.
ב-14 ביולי 1914 החל שייט הקיץ השנתי לנורווגיה, אך איום המלחמה באירופה קיצר את הסיור; תוך שבועיים שלזיין ושאר השייטת השנייה חזרו לווילהלמסהאפן.
עם פרוץ המלחמה ביולי 1914, שלזיין קיבלה תפקידי סיור בשפך נהר האלבה בזמן ששאר הצי התגייס.
ב-24–25 באפריל 1916, שלזיין ואחיותיה הצטרפו לדרדנוטים של צי הים הפתוח כדי לתמוך בסיירות המערכה, שעליהם הוטל שוב לבצע פשיטה על החוף האנגלי.
שלזיין הייתה האונייה השנייה בפלגה הרביעית של שייטת אוניות המערכה השנייה, שהייתה ממוקמת בחלקו האחורי של הטור הגרמני ובפיקודו של קונטר-אדמירל פרנץ מאובה.
כתוצאה מפיגור, האוניות של שייטת אוניות המערכה השנייה לא יכלו להתאים למסלול החדש בעקבות הפנייה, ולכן שלזיין וחמש האוניות האחרות של השייטת היו ממוקמות בצד המנותק של הקו הגרמני.
שלזיין ושאר מה שנקרא "ספינות חמש דקות" באו לעזרתם על ידי הפלגה בין שייטות סיירות המערכה המנוגדות.
סיירות המערכה הבריטיות קלעו מספר פגיעות על הספינות הגרמניות; בתגרה הקצרה פגז בקליבר גדול שהחטיא במעט פיזר רסיסים על הסיפונים של שלזיין, הרג אדם אחד ופצע אחר.
מאוחר ב-31, הצי התגבש מחדש למסע הלילה חזרה לגרמניה, עם שלזיין ושלזוויג-הולשטיין לכיוון האחורי של המערך, לפני הסן, הנובר, וסיירות המערכה פון דר טאן ודרפלינגר.
בסביבות השעה 03:00 ערכו משחתות בריטיות סדרה של התקפות נגד הצי, שחלקן כוונו לעבר שלזיין.
הצי הגרמני הגיע לווילהלמסהאפן כמה שעות לאחר מכן, שם תפסו הדרדנוטים אוניות המערכה מסדרת נסאו ואוניות המערכה מסדרת הלגולנד עמדות הגנה.
אחרי קרב יוטלנד, הצי החליט אז למשוך את ארבע האוניות שנותרו מסדרת דויטשלנד, בשל התיישנותן ופגיעותן להתקפות תת-מימיות, כפי שהוכח מאובדן פומרן, וביוני ויולי שלזיין שוב שימשה כספינת מטרה לטורפדו עבור צוללות.
בין 31 בינואר ל-9 בפברואר 1917 שירתה במצרי דנמרק בתפקיד שמירה וגם כשוברת קרח, ולאחר מכן חזרה לאלבה.
מ-2 במאי עד 8 ביוני היא שימשה שוב כספינת מטרה באזור הבלטי.
תפקידיה כספינת השמירה באלבה הסתיימו ב-27 ביולי, כאשר היא הוצאה משירות והוסבה לספינת הדרכה לאנשי חדר המכונות ולמתגייסים חדשים.
היא שירתה בתפקיד זה מ-20 באוגוסט עד 16 באפריל 1918.
בסוף אפריל, שלזיין נלקחה למבדוק היבש במספנה הקיסרית בווילהלמסהאפן כדי להפוך לספינת אימונים לצוערים ימיים.
תותחי הסוללה הראשיים והמשניים של האונייה הוסרו כדי שניתן יהיה להשתמש בהם על החוף, והותירו את שלזיין מצוידת בסוללה של תותחי ותותחי .
עד נובמבר 1918 היא ביצעה מספר הפלגות אימונים באזור הבלטי; היא הייתה בקיל במהלך המרד בקיל בימי סיום המלחמה.
ב-5 בנובמבר היא יצאה מהנמל כשהיא עדיין מניפה את דגל גרמניה הקיסרית גם לאחר שרוב כלי השיט האחרים בנמל הניפו את הדגל האדום של המהפכה.
שלזיין בתחילה הפליגה לפלנסבורג, אבל המרד כבר התפשט לנמל, כך בהוראת משרד הצי הקיסרי היא הפליגה במקום זאת לשווינמונדה, שם ב-10 בנובמבר מפקדה, פריגטנקפיטן פון ואלדייה-הארץ הוריד את דגלו והוציא את ספינתו משירות.
הוא והצוות נשארו על הסיפון, וב-14 בנובמבר הם החזירו את הספינה לקיל, שם שוחררו משירות ב-20 בנובמבר.
היא שימשה שוב לזמן קצר להכשרת צוערים להפעלת דוודים ומנועים; ב-1 בדצמבר היא שוב הוצאה משירות.
שלזיין הייתה בין האוניות שנשמרו, יחד עם אחיותיה הנובר ושלזוויג-הולשטיין וכמה מאוניות המערכה מסדרת בראונשווייג, אך תחילה נשמרה במילואים, מכיוון שהיא עדיין נשאה רק את הסוללה של תותחי 10.5 ס"מ ותותחי 8.8 ס"מ.
באמצע שנות ה-20, שתיים מאוניות המערכה שעדיין היו בשירות פעיל, בראונשווייג והנובר, נשחקו והיו זקוקות להחלפה.
המחליפות של אוניות המערכה הישנות - הסיירות מסדרת דויטשלנד - לא יהיו מוכנות זמן מה, ולכן הצי החליט להתחמש מחדש ולחדש את שלזיין בשנים 1926–1927. תותחי ה-28 ס"מ המקוריים שלה הותקנו מחדש, וסוללה משנית חדשה של תותחי הותקנו בקזמטים במקום תותחי ה-17 ס"מ הישנים.
השיפוץ כלל את הסרת הארובה הקדמית והעברת הדוודים האלו לארובה מוגדלת, והתקנת תורן מוט חדש כבד.
העבודה הסתיימה ב-1 במרץ 1927, ולאחר מכן היא נכנסה לשירות עם הצוות של הנובר.
בהצטרפות לשאר הצי, שלזיין הפכה לספינת הדגל של מפקד הכוחות הימיים של הים הצפוני, קונטר-אדמירל אלכסנדר ורת, ששמו שונה ב-1 בינואר 1930 למפקד ספינות הקרב.
במאי 1927 הגיע הנשיא פאול פון הינדנבורג לווילהלמסהאפן כדי לבקר את הצי.
תמרוני הצי השנתיים נערכו באוגוסט וספטמבר, כפי שהיו בשנים שלפני המלחמה, והם הגיעו לשיאם בסקירה ימית ב-14 בספטמבר עבור הינדנבורג.
קונטר-אדמירל וילהלם פרנצל החליף את ורת ב-29 בספטמבר ובאוקטובר 1928 הוא הוחלף בתורו על ידי קונטר-אדמירל ולתר פרנץ.
במהלך 1928, שלזיין יצא לשייט צי באוקיינוס האטלנטי ביולי וביצעה אימוני ירי באוגוסט עם ספינת המטרה, האונייה מחופת שריון הישנה, באדן.
שייט נוסף באוקיינוס האטלנטי התרחש באפריל ומאי 1929. בפברואר 1930 פרנץ, שעד אז הועלה לדרגת ויצה-אדמירל, מסר את הפיקוד על היחידה לקונטר-אדמירל ריכרד פרסטר.
מ-3 באפריל עד 6 ביוני, שלזיין יצאה לשייט אימונים גדול בעצמה בים התיכון, במהלכו ביקרה במסינה, סיציליה, שם פגשו קציניה הבכירים את ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
ביוני 1931, שלזיין ביקר בנורווגיה קומודורה מקס בסטיאן החליף את פרסטר בספטמבר 1932, ובמקביל, קפיטן צור זי וילהלם קנריס, ששימש מאוחר יותר כמפקד האבווהר, קיבל את הפיקוד על האונייה, תפקיד שימלא בשנתיים הקרובות.
שלזיין ערכה סיור נוסף לאוקיינוס האטלנטי בינואר 1933, שכלל עצירה באיסלנד בין 6 ל-9 בינואר.
ב-10 בדצמבר 1933 החליפה הסיירת הכבדה החדשה דויטשלנד את שלזיין כספינת הדגל של מפקד ספינות הקרב.
שלזיין הוסבה חזרה לספינת אימונים לצוערים בין 18 בפברואר ל-8 באפריל 1935, והיא הוסרה רשמית מארגון הצי ב-30 בספטמבר.
בין השינויים היו התקנת תותחים נוספים נגד מטוסים והחלפת דוודי האונייה.
הדוודים החדשים היו יעילים יותר, מה שאפשר להשתמש בפחות מהם; החלל הנוסף שיצר שימש כתאי צוות לצוערים וחדר הדרכה.
גם הצוות השתנה; הצוות הסטנדרטי היה 35 קצינים ו-708 מתגייסים; לאחר השינוי הצוות צומצם ל-29 קצינים ו-559 מלחים, בתוספת 214 צוערים.
במהלך שלוש השנים הבאות, שלזיין יצאה למספר הפלגות אימונים לחו"ל במסגרת פיקוח ההדרכה.
הראשון נמשך מ-1 בדצמבר 1935 עד 29 בפברואר 1936, ובו הפליגה לכף ורדה במרכז האוקיינוס האטלנטי.
עבודת מודרניזציה נוספת נעשתה לאחר שובה לגרמניה, ומ-12 באוקטובר 1936 עד 22 באפריל 1937 היא יצאה לסיור בצפון, מרכז ודרום אמריקה.
הפלגות נוספות נערכו באוקטובר 1937, אפריל 1938 ומרץ 1939. בתקופה זו הוחלפו הדוודים הפחמיים האחרונים שלה בדוודים על בסיס נפט.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בעקבות הפלישה הגרמנית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, שלזיין בתחילה נשארה בתפקיד שלה כספינת אימון, אם כי בין 21 ל-27 בספטמבר היא שימשה להפגזת עמדות ארטילריה פולניות סביב הל וג'סטרניה.
לאחר הקרב, הוסרו שישה מתותחי ה-15 ס"מ שלה כדי לחמש את פושטת השטח החדשה פינגווין.
לאחר מכן היא חזרה לתפקידי ספינות הכשרה, ומינואר עד מרץ 1940 שימשה כשוברת קרח כדי לאפשר לצוללות לפעול.
לאחר מכן, ליוותה שולות מוקשים בחגורה הקטנה באפריל במהלך מבצע וזריבונג, הפלישה לנורווגיה ודנמרק.
היא חידשה את תפקידי האימון, אך מחסור בצוות אילץ את הצי להשבית את האונייה ב-2 באוגוסט, והותיר רק צוות שלדי על הסיפון כדי לשמור על מצב האונייה.
בינואר 1941, היא הופעלה מחדש כדי לשרת שוב כשוברת קרח באזור הבלטי עד 31 במרץ, אז שוב הוצאה משירותה בגוטנהאפן, ולאחר מכן שימשה כגווה נייחת לאימונים עם צוות שלדי.
כאשר גרמניה החלה להתכונן למלחמה עם ברית המועצות בתחילת 1941, שלזיין הופעלה מחדש ב-30 באפריל כדי להגן על מקשות יחד עם שלזוויג-הולשטיין כשהם הציבו סדרה של שדות מוקשים בים הבלטי כדי למנוע מהצי הבלטי הסובייטי לנסות לפרוץ לבריטניה.
הצי הסובייטי לא ניסה לעזוב את הנמל לאחר שגרמניה פלשה ביוני, וכך שלזיין נותקה מהכוח ששומר על שדות המוקשים באוקטובר.
היא חזרה לגוטנהאפן וחידשה את תפקידי האימון שם.
שירות שוברי הקרח זימן שוב את כלי השיט לשירות פעיל מינואר עד אפריל 1942. ב-4 באפריל, שלזיין הפליגה בחזרה לגוטנהאפן יחד עם סיירת המערכה גנייזנאו ושוברת הקרח לאחר מכן, שלזיין מילאה תפקידי הכשרה מוגבלים באזור הבלטי בשנים 1943 ו-1944, בשל האספקה המוגבלת של מזוט הזמינה לגרמניה בשלב זה של המלחמה.
בתקופה זו שונה חימושה מספר פעמים.
בשנת 1943, זוג תותחים נגד מטוסים בקוטר הותקנו על האונייה, אחד בכל צד של הגשר שלה.
בתחילת 1944, חימוש הנ"מ שלה חוזק במידה ניכרת עם תוספת של שני תותחי 40 מ"מ ועשרים תותחי ; אלה היו בשני צריחים מרובעים, ושישה צריחים תאומים.
שיפורים נוספים בוצעו בהמשך השנה, כולל התקנת ארבעה תותחי 10.5 ס"מ כבדים נ"מ במקום תותחי ה-8.8 ס"מ הישנים על גבי המבנה האחורי שלה ועוד שניים מהתותחים לצד הגשר שלה, אלה מילאו את מקומם של תותחי ה-37 מ"מ, שהוסרו.
סוללת הנ"מ הקלה גדלה לשבעה או עשרה תותחי 40 מ"מ בצריחים בודדים וכפולים ו-18 או 22 תותחי 20 מ"מ בצריחים כפולים ומרובעים (המקורות שונים במספר המדויק של התותחים).
שלזיין גם צוידה במכ"ם חיפוש FuMO-25 ובמערכת זיהוי מכ"ם FuMB-6, ששניהם הותקנו על התורן הקדמי.
היא הועברה מדנציג לגוטנהאפן ולאחר מכן לסופוט בין 15 ל-21 במרץ 1945 כדי לספק תמיכה בירי לכוחות הגרמנים באזור.
היא שימשה אז לשאת יותר מ-1,000 חיילים פצועים מסופוט לשווינמונדה, שם גם חידשה את התחמושת שלה.
לאחר מכן היא נשארה בנמל כדי להפגיז את ארמיית ההלם הסובייטית השנייה המתקדמת.
ב-2 במאי, היא קיבלה הוראה להגן על הגשר המתקפל וולגסט שחיבר את וולגסט והאי אוזדום.
מוקדם בבוקר 3 במאי, בעודה מפליגה מדרום ל-Greifswalder Oie, היא פגעה במוקש ימי בריטי שהוטל באוויר; בפיצוץ נהרגו שני אנשי צוות ונגרמו הצפות משמעותיות.
היא נגררה על ידי המשחתת Z39 בחזרה לשווינמינדה, שם ניתן היה להשתמש בתותחי הנ"מ שלה כדי לסייע בהגנה על העיר.
הצוות הוביל את האונייה למים רדודים כך שלא ניתן היה להטביע אותה בהתקפה אווירית ולהסתכן בהתהפכות.
בין השנים 1949 ל-1956, נהרסו שרידי האונייה ולאחר מכן היא נגרטה במקום על ידי חברה מזרח גרמנית.
חלק מהשרידים מהאונייה עדיין נראו בשנת 1970.
שלושת הרעלים (סנסקריט: triviṣa; טיבטית: dug gsum) במסורת המהאיאנית או שלושת השורשים הלא-בריאים/מזיקים (סנסקריט: akuśala-mūla; פאלי: akusala-mūla) במסורת הטהרוואדה הם מונח בודהיסטי המתייחס לשלושת שורשי הקלשות המובילים לכל המצבים השליליים.
שלושת המצבים הללו הם אשליות, הידועים גם כבורות, חמדנות או היקשרות חושית, ושנאה או סלידה.
שלושת הרעלים הללו נחשבים לשלושה ייסורים או פגמי אופי מולדים בכל הישויות ושורש של תשוקה או צמא נפשי, ובכך הם גורמים לסבל וללידה מחדש בסמסרה.
שלושת הרעלים מוצגים באופן סמלי במרכז יצירת האמנות הבודהיסטית בהוואצ'אקרה, עם התרנגול, הנחש והחזיר, המייצגים חמדנות, רוע לב ואשליות בהתאמה.
בתורות הבודהיסטיות, שלושת הרעלים (של בורות, היקשרות וסלידה) הם הסיבות העיקריות שמחזיקות ישויות לכודות בסמסרה.
נאמר ששלושת הרעלים הללו הם שורש כל הקלשות האחרות.
שלושת הרעלים מיוצגים במרכז גלגל החיים כחזיר, ציפור ונחש (המייצגים בורות, התקשרות וסלידה, בהתאמה).
כפי שמוצג בגלגל החיים (סנסקריט: bhavacakra), שלושת הרעלים מובילים ליצירת קארמה, שמובילה ללידה מחדש באחד מששת עולמות הסמסרה.
שלושת הגורמים הנפשיים הבריאים המזוהים כהפכים של שלושת הרעלים הם:
אמוהה (אי-תעתועים) או פאניה (חוכמה)
אלובהה (אי-היקשרות) או דאנה (נדיבות)
אדוושה (אי-שנאה) או מטא (נדיבות-לב אוהבת)
הדרך הבודהיסטית רואה באלו כחיוניים לנירוואנה, הארה הגואלת מכל צורות הסבל.
מדיטציה נחשבת בבודהיזם כשיטה עיקרית לפיתוח נפש רגועה ומרוכזת להתגברות על שלושת הרעלים.
באמצעות התבוננות מדיטטיבית, הפרט מפתח מודעות עצמית ותובנה לנפשו שלו, שעוזרת להפחית מכשולים פנימיים.
עם זאת, מדיטציה יעילה דורשת לעיתים קרובות תמיכה כמו "יכולת מוסרית" ו"חברים טובים" (או מורים).
"שלושת הצבעים: אדום" הוא אלבום הפסקול של הסרט עטור הפרסים "שלושת הצבעים: אדום", עם מוזיקה שהלחין זביגנייב פרייזנר.
המוזיקה מבוצעת על ידי הסינפוניה ורסוביה.
שלושתנו הוא סרט קולנוע תיעודי ישראלי משנת 2023, בבימויה של הניה ברודבקר.
הסרט מתעד באופן אינטימי וכנה את חייהם של הניה, בעלה אהרל'ה ובנם ארי, המאובחן על הרצף האוטיסטי, כשהם נאבקים למצוא עבורו מקום מכיל ומקבל בתוך הקהילה החרדית הסגורה שבה הם חיים.
הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר ובפרס הבימוי בפסטיבל הקולנוע ירושלים לשנת 2023.
הסרט נפתח בתיעוד חיי הזוג ברודבקר, זוג צעיר מהעיר החרדית בני ברק, שאמונתם ואורח חייהם נטועים עמוק בקהילה.
חייהם משתנים כאשר בנם ארי מאובחן על הרצף האוטיסטי.
העלילה מתמקדת במאבקם של הניה ואהרל'ה למצוא מסגרת חינוכית מתאימה לבנם.
הניה, הבמאית, בוחרת לתעד את המסע המורכב, הכולל סירובים חוזרים ונשנים מצד מוסדות חרדיים לקבל את ארי, בנימוק של "חוסר התאמה" או חוסר במשאבים.
ככל שהקושי גובר, בני הזוג נאלצים לבחון מחדש את השתייכותם לקהילה, את גבולותיה ואת מחיר הנאמנות לה.
הסרט מתאר את הקונפליקט בין האמונה והזהות החרדית לבין הצורך להתאים את אורח החיים לצרכיו המיוחדים של ארי.
בחיפוש אחר פתרון, בני הזוג עוברים טרנספורמציה אישית וזוגית, והם נדרשים לקבל החלטות קשות המאיימות לנתק אותם מהסביבה המוכרת והתומכת שלהם, מתוך הבנה שהדבר החשוב ביותר הוא טובת בנם.
פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר ובפרס הבימוי בפסטיבל הקולנוע ירושלים לשנת 2023.
מנימוקי השופטים: "[הסרט הוא] דיוקן אינטימי ועוצמתי של משפחה הנאבקת למצוא קהילה שתקבל אותם ותתמוך בהם בעת משבר.
הסרט מנפץ גבולות ונושא מסר אוניברסלי על החיפוש אחר שייכות".
פרס סרט הביכורים בטקס פרסי הפורום הדוקומנטרי, ישראל, 2023.
מרלין וניג כתבה על הסרט במגזין פורטפוליו: "התוצאה היא כנות בלתי מתפשרת ומשתלמת קולנועית, כשדרך הקושי אנחנו נחשפים לכרונולוגיה רגשית מורכבת ודרכה מעוצבים הגיבורים.
הדיאלוג שבין הניה לאהרל'ה בעלה הוא דיאלוג לא שגרתי, דיאלוג נוקב.
לפעמים נדמה כי הסרט עוזר להניה להתאהב בו או שמא לגלות אותו מחדש".
שלט רחוק (תקנית: שלט רַחַק) הוא מכשיר המשמש לשליטה מרחוק על מכשירים אחרים.
שלט רחוק חוסך מהמשתמש במכשירים שונים את הצורך לגשת אל אותם מכשירים שוב ושוב ואת הצורך להתמתח או להתכופף כדי לתפעל מכשירים המצויים במקומות קשים לגישה.
הוא חוסך גם סיכון בגישה למכשור המצוי בסביבה מסוכנת.
אנשים עם לקות עשויים להשתמש בשלט רחוק גם כדי לתפעל מכשירים המוצבים במקום שאינו נגיש להם או מכשירים בעלי ממשק משתמש לא נגיש.
המצאת השלט הרחוק מיוחסת לניקולה טסלה שבשנת 1897 השתמש בשלט רחוק מבוסס גלי רדיו כדי לשלוט בסירת צעצוע חשמלית ממונעת.
טסלה קרא להמצאתו טלאוטומטון, אך השם לא נקלט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה השתמשו בטכנולוגיה כדי לשלוט על מעופן של פצצות וטילים.
כך קודמה ההמצאה לשליטה על מקלטי רדיו ביתיים, אך את עיקר ההצלחה קצר השלט בשליטתו על מקלטי טלוויזיה.
השלט הרחוק הראשון בעולם, המיועד לטלוויזיה, הוצג על ידי חברת זנית ב-1950. המכשיר שנקרא "Lazy Bones" ("עצמות עצלות") העביר פקודות באמצעות כבל.
בשנת 1955 הציגה זנית את השלט האלחוטי הראשון שפעל באמצעות אור נראה.
השימוש באור נראה גרם לבעיות רבות משום שכל חשיפה למקור אור או לשמש הייתה מפעילה את הטלוויזיה.
כדי להתגבר על הבעיה פיתחה החברה שלט רחוק אקוסטי שפעל בתחום האולטרה סאונד ונקרא "Zenith Space Commander 400".
מאוחר יותר החלו לפתח שלטים הפועלים בתדרי תת-אדום, קרינה אלקטרומגנטית שאורך הגל שלה ארוך יותר משל האור הנראה, ולכן השלט אינו מושפע מחשיפה לאור נראה.
שלט רחוק המשדר באולטרה סאונד (היה נפוץ בעבר).
שלט רחוק המשדר בתחום גלי הרדיו (לדוגמה שלט של מכונית המופעלת ממרחק וטיסנים).
שלט רחוק הפועל בתחום התת-אדום, שהוא הנפוץ ביותר כיום (לדוגמה, כמעט כל שלטי הטלוויזיה פועלים בתדרים אלו).
שליחת אותות כיבוי והדלקה לשקעים חשמליים מיוחדים המחוברים למכשירים חשמליים פשוטים דרך רשת החשמל הביתית (נפוץ בעיקר בין אנשים עם לקות תנועה קשה שמפעילים מכשירים חשמליים פשוטים בעזרת שלט רחוק).
שלט רחוק הפועל באמצעות בלוטות'.
אופן פעולה של שלט תת-אדום
לחיצה על כפתור בשלט גורמת לסגירת מעגל חשמלי שמורכב מלוח פיברגלס כאשר אותו מעגל שונה מכפתור לכפתור.
בעזרת סגירת המעגל השלט מזהה את בקשת המשתמש ומתרגם אותה לסדרה של הבהובים בתת-אדום (עין אנושית אינה רואה תת-אדום) שאותם שולחת דיודה פולטת אור.
האותות הנשלחים הם בעצם אותות בינאריים שמקודדים על ידי הבדלים באורך האותות או הבדלים באורך הרווחים בין האותות או החלפת הסדר בין האותות לבין הרווחים.
אורך המרווחים כ-550 מילישניות או 1,100 מילישניות כך שההליך של הקידוד על ידי השלט והפענוח על ידי המכשיר המיועד נמשך שברירי שנייה.
השלט פועל לרוב על ידי סוללות בגודל קטן (גודל של AAA או AA).
שלט הוליווד הוא שלט מפורסם ואייקון תרבותי הממוקם בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הוא הוקם במקור בשנת 1923 כדי לפרסם פרויקט בנייה חדש באזור גבעות הוליווד של הרי סנטה מוניקה.
צורת השלט, הממוקם על הר לי, היא כיום סימן מסחר רשום ואין להשתמש בה בלי אישור מועצת המסחר של הוליווד.
השלט ממוקם בגובה 478 מטרים מעל פני הים.
השלט לעיתים קרובות נראה בתרבות פופולרית, בפרט עבור סצנות מעבר (המעידות על מיקום העלילה) בסרטים וסדרות המצולמים בקרבת הוליווד.
במקור היה כתוב על השלט "הוליוודלנד" (HOLLYWOODLAND) - היינו, "ארץ הוליווד" ומטרתו הייתה לפרסם את פרויקט פיתוח הגבעות שמעל מחוז הוליווד של לוס אנג'לס.
Whitley) עשה שימוש בשלט דומה על-מנת לפרסם את פרויקט הבינוי רמות ויטלי (Whitley Heights) שהיה ממוקם בין שדרות הילנד (Highland Avenue) וויין (Vine) והציע לחברו, הארי צ'נדלר (Harry Chandler) הבעלים של הלוס אנג'לס טיימס להשתמש בשלט דומה על-מנת לפתח את האזור שבבעלותו - אזור גבעות הוליווד.
צ'נדלר שכר את חברת השלטים קרסנט (Crescent Sign Company) להקים את השלט לכיוון דרום.
השלט עוצב על ידי הבעלים של חברת הסרטים - תומאס פיסק גוף Thomas Fisk Goff (נולד ב-1890 - נפטר ב-1984).
השלט נחנך רשמית ב-13 ביולי 1923, ובאותה עת הואר על ידי נורות שהקיפו את האותיות.
גובה כל אות היה 15 מטרים ורוחב כל אות היה 9 מטרים.
בעת הקמתו של השלט לא הייתה כל כוונה כי יישאר שם באופן קבוע.
היזמים התכוונו שהשלט יישאר במקומו רק למשך כשנה, על-מנת לפרסם את הפרויקט.
בספטמבר 1932, השחקנית פג אנטוויסטל התאבדה בקפיצה מהאות "H".
החוזה עם חברת האחזקה של השלט הסתיים בשנת 1939, ולאחר כמה שנים מצבו של השלט התדרדר.
בשנות ה-40, אלברט קות'ה (Albert Kothe) שהיה אחראי על תחזוקת השלט הזיק בשוגג לאות "H", כאשר נהג בשיכרות והתנגש באות.
בשנת 1949 רכשה לשכת המסחר של הוליווד את השלט, הורידה את המילה "לנד" ותיקנה את שאר השלט.
על מנת שלא לשלם בגין עלויות התאורה לא החליפה את נורות השלט.
במהלך השנים התדרדר מצב האותיות, האות "O" נשברה (והפכה להיות "U"), ועל כן הוחלט בשנת 1978 לשקם את השלט.
תשעה תורמים ובהם השחקן ג'ין אוטרי, המו"ל יו הפנר, הזמר אנדי ויליאמס ואליס קופר תרמו כל אחד 27,700 דולרים על מנת לשקם את השלט.
הפעם נבנה השלט מפלדה אוסטרלית.
גובה כל אות בשלט החדש 13.7 מטרים ורוחב כל אות נע בין 9.3 ל-11.8 מטרים.
השלט החדש נחנך ביום השנה ה-75 להקמת העיר הוליווד, ב-14 בנובמבר 1978. הטקס שודר בטלוויזיה בשידור חי בו צפו כ-60 מיליון צופים.
בשנת 2005 נערך שיפוץ נוסף של השלט.
גם ב-2012 עבר השלט שיפוץ נרחב.
O - תקליטי האחים וורנר
O - אליס קופר, לזכרו של גראוצ'ו מרקס
מספר רב של סרטים וסדרות טלוויזיה הציגו את השלט המפורסם:
השלט מופיע באות הפתיחה בלוגו של חברת פוקס המאה ה-20 שהופק מאמצע שנות התשעים.
בסרט 1941 של סוני ויוניברסל מפציץ טייס P-40 "ביל הפרוע" קלסו את המילה LAND - ומשאיר רק את המילה Hollywood.
בסרט המופע של טרומן של פרמאונט גלובל מבנה הכיפה בו מצולם המופע נמצא צפונית לשלט.
בסרט אוסטין פאוורס: גולדממבר של נטפליקס המחבוא של ד"ר איוול נמצא מאחורי השלט.
השלט שימש תפאורה לתוכנית הטלוויזיה "המחיר הוא נכון".
בסרט היום שאחרי מחר של דיסני נהרס השלט על ידי טורנדו.
בסרט יום הארבה מתרחשת סצנה בה מדריך תיירים מספר על השלט.
סצנת הפתיחה של הסרט איש ההרס של נטפליקס מצולמת מעל השלט.
בסרט רעידת אדמה נהרס השלט ברעידת אדמה והאותיות נופלות מהר.
בסרט סופרמן של נטפליקס נוטות אותיות השלט ברעידת אדמה.
בסדרת הטלוויזיה אלן של דיסני אלן דג'נרס נוהגת לשבת לרגלי השלט.
בסרט הר געש ניתן לראות את השלט מעל זרמי הלבה של הר הגעש.
בכרזה לסרט בין: הסרט של Working Title FilmsוTiger Aspect Productions מר בין (רואן אטקינסון) לוקח את האות "O".
בסרט פרסי ג'קסון וגנב הברק של דיסני הכניסה לגיהנום נמצאת תחת האות "H" ודרכה הם עוברים כדי להציל את אמו של פרסי.
בסרט הופ ארנב של יוניברסל עובר הארנב "א.מ" מהבית שלו להוליווד ופתח הכניסה להוליווד נמצא מלפני השלט.
בסרט ידידים+ של סקרין ג'מס ונטפליקס ג'ימי משכנעת את דילן לטפס על השלט.
בסרט ארגו של נטפליקס בזמן נסיעתו של סוכן ה-CIA טוני מנדז להוליווד נראה השלט ההרוס של הוליווד לפני השיפוץ של 1978 (זוהי טעות אנכרוניסטית שכן עלילת הסרט מתרחשת ב-1980).
בסדרה הפוני הקטן שלי: חברות היא קסם של הסברו מוצג במפתה של אקווסטריה שלט המבוסס על השלט של הוליווד וכתוב שמה "אפלווד".
בסדרה בוג'ק הורסמן של נטפליקס השלט נגנב על ידי בוג'ק שמשתכר וגונב את האות D מהשלט ובעקבות כך שמה של העיר הוליווד משתנה רשמית להוליוו (עד לסוף הסדרה יישאר כך שם העיר).
בסרט סן אנדריאס של נטפליקס מתמוטט השלט בעקבות רעידת אדמה.
בסרט ברבי של מאטל ברבי עוברת ליד שלט המבוסס על השלט של הוליווד שכתוב עליו "ברבילנד".
השלט מופיע בפתיח של הסדרה לוורן ושירלי של פרמאונט גלובל ודיסני מהעונה השישית ואילך.
השלט מופיע בפתיח של הסדרה The Fall Guy של דיסני.
בעבר הרשתה העיר לעשות שינויים זמניים בשלט לצרכים מסחריים, בשל התנגדות התושבים כיום הדבר נאסר, אולם במקרים רבים עוברים על החוק ומשנים את השלט ובהם:
HOLLYWEED - בינואר 1976, כמחאה על חוקים נגד עישון מריחואנה.
HOLLYWEED - בדצמבר 1983, עבור סצנת הפתיחה של הסרט Hollywood Hot Tubs.
HOLYWOOD - באפריל 1977, בשביל טקס חג הפסחא.
GO NAVY - בנובמבר 1983, בשל משחק בין הצבא לצי שנערך באצטדיון רוז בול.
RAFFEYSOD - בינואר 1985, על מנת לפרסם את הלהקה "The Raffeys".
FOX - באפריל 1987, על מנת לפרסם את תחנת הטלוויזיה.
CALTECH - במאי 1987, על מנת לפרסם את המכון הטכנולוגי של קליפורניה.
OLLYWOOD - ביולי 1987, בתקופת שימועי איראן-קונטראס בקונגרס (הכוונה לאוליבר נורת').
HOLY WOOD - בספטמבר 1987, לרגל ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בעיר.
USCWOOD - בסתיו 1987, לרגל המשחק השנתי בין קבוצות הפוטבול USC-UCLA (השלט לא שונה לחלוטין כיוון שמבצעי השינוי נתפסו באמצע השינוי).
OIL WAR - בשנת 1991 כמחאה על מלחמת המפרץ.
PEROTWOOD - במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1992 בתמיכה ברוס פרו.
GO UCLA - בסתיו 1993, לרגל משחק הפוטבול השנתי של UCLA-USC.
כעשרים סטודנטים שביצעו את השינוי נתפסו והועמדו לדין.
בעקבות מקרה זה הותקנה מערכת אבטחה בעלות של 100,000 דולרים בשנת 1994 הכוללת גלאי תנועה ומצלמות.
PEROTWOOD - במהלך הבחירות לנשיאות של שנת 1996, בתמיכה ברוס פרו.
המשחיתים ניתקו את מערכת האזעקה.
JOLLYGOOD - על מנת לפרסם טיסות ישירות של חברת וירג'ין אייר מלוס אנג'לס ללונדון.
KE$HAWOOD - הזמרת KE$HA וחברותיה שינו את השלט לפרסום.
HOLLYWeeD - בינואר 2017, שוב, כמחאה על חוקים נגד עישון מריחואנה.
HOLLYWD - באוגוסט 2024, כחלק ממיצג של לוס אנג'לס כעיר המארחת את אולימפיאדת 2028 בטקס הסיום של אולימפיאדת פריז 2024
שֶׁלַח הוא דמות מקראית, בנו של ארפכשד בן שם ואביו של עבר.
בתרגום השבעים ובספר היובלים מופיע קינן או קינם כבנו של ארפכשד וכאביו של שלח.
לפי עדות המקרא, היו לו בנים ובנות נוספים (בראשית יא, יד-טו).
שלח עדיין חי כאשר נולד יעקב.
המסורת המוסלמית מזהה אותו עם הנביא צאלח.
לפי המסורת המוסלמית הגר הייתה צאצאית שלו.
שם חיצוני לאשתו הוא מלכה בת עבדי, בת מדי או בת כביר.
נראה כי מקורו של השם הוא שלחת באכדית, שפירושו תעלות מים.
המילה בעברית הקרובה למקור באכדית הוא שילוח.
שלט הרלדי (מוכר גם כשלט אצולה; באנגלית: Coat Of Arms) הוא במסורת האירופית, דוגמה פשוטה וצבעונית השייכת למשפחה או אדם מסוים, אשר עשויה לשמשו במגוון רחב של דרכים.
מקורם של השלטים ההרלדיים בדוגמאות אשר עיטרו את השריונות והמגינים שבהם השתמשו אבירי ימי הביניים לזיהוי קל בקרבות ותחרויות.
דוגמאות אלו עיטרו את הביגוד שנלבש מעל לשריונו של האביר, וכן את מדיו, קסדתו, דגליו ודוכן הפמליה שלו.
שלא כמו החותם, לשלט הרלדי יש תיאור רשמי – הבלאזון.
כיום נפוץ השימוש בשלט ההרלדי במגוון מוסדות, ארגונים, מדינות ויחידים.
אמנות העיצוב, ההצגה, התיאור והתיעוד של שלטים אלה נקראת הרלדיקה.
על פי מסורת ההרלדיקה האנגלית והסקוטית בעליהן של שלטים הרלדיים הם יחידים ולא משפחות.
במסורות אלו השלטים הם רכוש חוקי המועבר מאב לבנו כאשר נשים ובנות יכולות אף הן להציג שלט הרלדי אך מותאם בצורה אשר מציגה את קרבתן לנושא השלט הנוכחי.
שלט הרלדי נמצא בבעלותו של אדם יחיד (בניגוד למשפחה שלמה).
בשלט לא נעשה שימוש בידי יותר מאדם אחד בכל זמן נתון.
שאר בני המשפחה היו רשאים לשאת שלט דומה אשר בוצע בו שינוי בפרט או צבע כלשהו, בדרך כלל עם מטען כלשהו או תוספת אחרת לשלט.
מטען אחד שכזה יכול להיות התגיות אשר בשימוש ההרלדיקה הבריטית והספרדית כחלק משיטת הקדנסיה.
בשל חשיבותם כרכוש חוקי השימוש בשלטים כסימן אפיון, בייחוד כחותמת על מסמכים חוקיים, הצריך רגולציה קפדנית אשר נעשתה (ונעשית במדינות אחדות עד היום) באמצעות כרוזים - בעלי מקצוע אשר עסקו במדע של חקר השלטים.
מסורות נוספות (כגון ההרלדיקה הפולנית) מחמירות פחות ומאפשרות לכל חברי שושלת אחת או משפחה אחת להציג את אותו שלט.
אף על פי שאלמנט אחד או יותר מתוך השלט ישמר לשימושו של ראש הבית.
ההתקנים הם החלקים המרכיבים את השלט ההרלדי.
חלק מההתקנים יכולים לעמוד ברשות עצמם כסיכה הרלדית.
המגן הוא ההתקן העקרי בשלט ההרלדי.
עליו מסודרים המטענים והצורות המתוארים בבלאזון.
מגיניהם של גברים נושאי שלט הרלדי עוצבו לרוב בצורת טיפוסית למגן אשר שימשו את האבירים.
מאחר שצורה זו נתפסה כצורה "לוחמנית" המתאימה לגברים לוחמים בלבד, הנשים השתמשו במגינים מעוינים ואנשי הכמורה נשאו מגינים סגלגלים.
עיצובים שונים כדוגמת הדיסקה נפוצים גם כן.
היות שהמגן שימש את האביר לזיהוי קל בשדה הקרב ובטורנירים, אין זה מפתיע כי גם הקסדה נכללה בהתקנים ההרלדיים אשר שולבו בשלט ההרלדי לציונו של אביר או לוחם.
יתרה מכך, השימוש בקסדה (או פריט לבוש ראש אחר ככתר או נזר) כחלק מהשלט ההרלדי מעל המגן, החל מאוחר מתחילתו של השימוש האמיתי בהם.
בכמה מסורות הרלדיות (כגון הצרפתית) דרגתו של האציל השתקפה במספר הפסים אשר הופיעו על חזיתה של הקסדה או בסוג המתכת אשר הייתה בשימוש.
הציצה היא דמות (או קבוצת דמויות), בדרך כלל חיה גדולה כלשהי, הממוקמת מעל לקסדה.
באופן מסורתי שימשה הציצה גברים, למעט מלכות אנגליה, אשר השתמשו אף הן בסמלים הרלדיים כמו ציצה.
בעבר היו אצילים אשר השתמשו בציצה שלהם כסיכה הרלדית אישית.
בבלאזון תיאור הציצה מכיל בתוכו את תיאורה של העטרה ("על עטרה בצבעי X ו-Y..."), כדוגמת העטרה אשר מתוארת בשלט האצולה של קנדה: "על עטרה בצבעי ארז'ן וגולס, אריה צועד אור".
העטרה היא גליל בד מגולגל המלופף סביב הקסדה על מנת להחזיק את המעטה במקום.
כמו המעטה, העטרה צבועה גם היא בשתי טינקטורות בדרך כלל אלו אשר בהם נצבע המעטה.
את עטרה ייצרו משני סרטים אשר נצבעו בטינקטורות העיקריות של המגן ולופפו האחד סביב השני.
לעיתים העטרה שימשה לייצוג מזכרת אשר ניתנה לאביר מידי גבירתו כאשר יצא למלחמה.
מעין מטפחת אשר כרך מעל קסדתו על מנת להסתיר את מקום חיבור הציצה.
העטרה משמשת לעיתים גם כקישוט על חיה הרלדית ככתר או זר סביב הצוואר.
המעטה (Mantling או Lambrequin) הוא מעין צעיף בד אשר נתלה מהקסדה ומהווה מעין תפאורה למגן.
המעטה מתאר את כיסוי הבד אותו תלו האבירים מקסדותיהם על מנת להגן על עצמם מפני השמש והרוחות.
בדרך כלל המעטה מתואר כמרופט או אף חתוך לגזרים, כביכול כתוצאה מפגיעות חרבות בקרב.
לעיתים רחוקות יותר - בדרך כלל במקרה בו איש כמורה משתמש בקסדה עם מעטה - יוצג המעטה שלם וללא רבב.
דבר מעין זה הוא בחירתו של האמן ואינו בעל השלכות סמליות, אלא עיצוביות בלבד.
למעטה שני צדדים - האחד צבוע בטינקטורת צבע והשני בטינקטורה מתכתית.
המעטה בדרך כלל צבוע בטינקטורות אשר בהן צבוע המגן או של המדים אשר שייכים לישות המיוצגת.
סמל דמוי כתר נפוץ בשלטים הרלדיים רבים של אצילים בדרגות שונות (בעיקר של מונרכים ובני משפחותיהם) כמייצג של כתר המלוכה בהן.
באופן דומה מופיע הכתר גם בשלטים הרלדיים למיניהם.
התומכים הן שתי דמויות אשר ממוקמות משני צדי המגן ומתוארות כמניפות אותו.
התומכים עשויים להיות חיות, בני אדם, ובמקרים נדירים אף צמחים וחפצים - אמיתיים או מיתיים.
לעיתים קרובות לדמויות אלו עשויה להיות חשיבות מקומית או קשר היסטורי.
אלא אם כן מצוין אחרת בבלאזון, התומכים יתוארו תמיד כעומדים זקופים על רגליהם האחוריות, וזרוע אחת שלהם גבוהה מהשנייה (תנוחה הנקראת Rampant) - עד כמה שטבע הדמויות המתוארות מאפשר זאת.
חיות פראיות מיוצגות לעיתים כשלשונן בחוץ - דבר המסמל שאגה.
תומכים הוענקו כהטבה מיוחדת לאצילים והוענקו בפקודת השליט.
התומכים הועברו בירושה רק במקרים מיוחדים של אצולה תורשתית או חברי משפחת המלוכה - באנגליה, ומנהיגי שבטים או בארונים פאודליים שתוארם קדם לשנת 1587 - בסקוטלנד.
תומכים שלא הועברו בירושה הוענקו בעיקר לנושאי תואר אבירות.
החלקה היא פרט הנוסף מתחת למגן - לרוב תל ירוק, או סלעים או כל סוג אחר של נוף - ושעליו התומכים נראים עומדים.
יש לנקוט זהירות בהבחנה בין חלקה אמיתית לבין פריטים אחרים עליהם מניחים התומכים אחת או יותר מרגליהם.
כאשר שלט אצולה זוכה לתוספת של תומכים, לרוב הוא מעוטר גם בחלקה.
במקרים נדירים תוענק החלקה כתוספת.
המוטו ייכתב בדרך כלל על קלף מתחת לשלט (או מעל הציצה בהרלדיקה הסקוטית) וברוב המקרים ייכתב בלטינית (אם כי שפות אחרות כצרפתית נפוצות גם כן).
על פי מסורת ההרלדיקה האנגלית והסקוטית המוטו לא מוענק יחד עם השלט ההרלדי וניתן לאמצו או לשנותו על פי רצונו של נושא השלט.
אך למרות זאת ישנם מספר דוגמאות חריגות להופעתם של המגילה, המוטו או האותיות בבלאזון של שלטים אחדים.
שלטה היא שפה המדוברת בפי כמה עשרות אלפי נוודים אירים באירלנד ובארצות הברית.
השפה מבוססת על אירית, אך יש בה שינויים שנועדו להקשות כמה שיותר על מי שאינם משתייכים לקהילת הנוודים האיריים.
חוקרי שפות תיעדו את השפה מאז 1870, כשהעבודות הראשונות אודותיה פורסמו בשנות 1880 ו-1882 על ידי צ'ארלס לילנד .
מומחים שונים לשפות הקלטיות העריכו שהשפה הייתה קיימת עוד מהמאה ה-13.
שלט האצולה של שושלת בגרטיוני שימש את השושלת המלכותית העתיקה של גאורגיה וצאצאיהם.
גם בשנות האלפיים, השלט הוא המגן הרשמי של בית המלוכה הגאורגי, הטוען לכתר הגאורגי, שמושבו בספרד.
הדוגמה המוקדמת של מגן בגרטיוני מתוארכת למאה ה-17, אף על פי שהסמלים הנפרדים הם מוקדמים הרבה יותר.
המגן מחולק לארבעה ריבועים שווים:
בריבוע העליון משמאל - נבל וקלע.
הוא מיוחס לדוד המלך, אבי השושלת על פי טענת הבגרטיונים.
בריבוע העליון מימין - חרב ושרביט מעוטר בכדור המלכותי.
בריבוע התחתון משמאל - מאזני הצדק, סמלו של שלמה המלך
בריבוע התחתון מימין - גיאורגי הקדוש, הקדוש המגן של גאורגיה, רכוב על סוס, הורג את הדרקון בחנית.
המגן מראה את הטוניקה של "האציל שלנו", המייצג את המזכרת הקדושה של גאורגיה, הקבורה תחת קתדרלת סווטיצחובלי שבעיר מצחתה.
התומכים הם שני אריות פראיים.
ומוקף מסביבו מהכתר המלכותי של גאורגיה, שנקרא הכתר האיברי.
שלטי אצולה של בית בגרטיוני
שלזית (ślōnskŏ gŏdka ,ślōnski, לעיתים po naszymu) היא שפה המדוברת בשלזיה עלית, החלק הדרום-מזרחי של שלזיה, שמבחינה מדינית רובו מצוי כיום בפולין וחלקו בצ'כיה.
דוברים של השפה חיים גם בגרמניה ובארצות הברית.
שלזית קרובה לפולנית ונחשבת ניב שלה על ידי מספר בלשנים.
השם שלזית מתייחס לעיתים גם לשפה אחרת, גרמנית שלזית, ניב גרמני בעל השפעות סלאביות המדובר בשלזיה תחתית.
ישנם כמה סוגי אלפבית לשפה.
דוברי השפה כותבים אותה באותיות השפה הפולנית.
ב-2010 המציאו אלפבית חדש עבור שלזית על בסיס עשרה כתבי יד של השפה.
כתיב זה צובר שימוש באינטרנט ובפרט בוויקיפדיה.
שִׁלְטוּט (בסלנג: זִפְּזוּפּ; באנגלית: Zapping) היא פעולת החלפת ערוצי טלוויזיה באמצעות שלט רחוק באופן מהיר.
פעולת השלטוט החלה בארצות הברית, מתוך רצון של הצופים להחליף ערוצים בזמן תשדירי הפרסומת.
המקור למילה שלטוט הוא שילוב של השורש שלט ופעולת השיטוט.
המילה אושרה על ידי האקדמיה ללשון העברית ב-1997.
בתחילת שנות ה-90, עם סיום המונופול של הערוץ הראשון, ישראל נכנסה לעידן הרב-ערוצי, שהביא אתו את האפשרות "לדלג" בין הערוצים השונים.
כיום פעולת השלטוט היא נחלתם של מרבית צרכני הטלוויזיה.
שֶׁלַח (שם מדעי: Erucaria) הוא סוג קטן במשפחת המצליבים, המאופיין בפרחים ורודים.
בארץ ישראל גדלים בר ארבעה מינים מסוג זה.
זהו סוג קטן, הכולל עשבים חד-שנתיים זקופים, בעלי פרח ורוד.
פריחתם הבולטת חלה בעונת האביב, ולעיתים יוצרת מרבדים צפופים.
תכונה זו בולטת במיוחד במין שלח הערבות, הנוטה ליצור מרבדי פריחה מרהיבים בחבל הספר- המעבר בין החבל הים-תיכוני לחבל המדברי בארץ ישראל.
השם העברי של הסוג רומז על צורת הפרי; 'שלח' הוא מילה נרדפת לחרב קצרה, ואכן צורת הפרי האופיינית לסוג דומה במקצת לצורת חרב.
כמו כן 'סליח' הוא אחד השמות הערביים לצמח זה ולקרוביו.
השם הלטיני, Erucaria, נגזר משם סוג קרוב במשפחה, Eruca, שבעברית נקרא 'בן-חרדל'.
קיימות השקפות סיסטמטיות מנוגדות באשר להגדרת הסוג, ונדמה שנדרשת חקירה נוספת של מיני סוג זה והקרובים לו, כדי להביא לאבחנה חדה ביניהם.
על-פי השקפה אחת, מדובר בסוג שכולל 16 מינים, שתפוצתם באזור הסהרו-ערבי ובאירנו-טורני.
על פי השקפה שונה, הסוג כולל 6 מינים בלבד ותפוצתו באזור הים-תיכוני.
סוגים אשר מגלים קרבה לסוג שלח הם 'בן-שלח' (Reboudia) שכולל שני מינים, אחד מהם- 'בן-שלח מנוצה'- נחשב כיום כשייך לסוג שלח, אך שמו העברי נשאר זהה לשם הקודם.
סוג קרוב נוסף הוא Bunias, שנבדל ממנו בפרחיו הצהובים.
יש לציין בהקשר זה, שקיימים סוגים במשפחה בעלי שם דומה, כדוגמת 'שלחלח' (pseuderucaria), ו-Eruca בן-חרדל.
שמות אלה מעידים על דמיון חיצוני בלבד, וצמחים אלו אינם קרובים פילוגנטית לסוג שלח.
על סוג זה נמנים עשבים חד-שנתיים חסרי שיערות, שלרוב גדלים בצורה זקופה.
עלי הצמח מנוצים- כלומר, מחולקים לעלעלים בצורה המזכירה סידור נוצה.
הפרח אופייני למשפחה ובולט- עלי הכותרת כפול מאורך עלי הגביע.
צבע הכותרת לרוב ורוד, ולעיתים רחוקות סגול או לבן.
הפרי הוא מטיפוס תרמיל, ונחלק לשני חלקים: החלק הקרוב לגבעול מחולק לשני מגורות, ומכיל 2–8 זרעים.
חלק זה נפתח עם ההבשלה.
החלק השני מרוחק מן הגבעול, הוא מכונה 'מקור' בשל דמיונו למקור הציפור.
לרוב, הפרי תפוח ורחב במקומות בהם יש זרעים, וצר יותר במקומות בהם אין זרעים; מראה זה נקרא ' פרי משונץ'.
בן-שלח מנוצה (Erucaria microcarpa) – צמח נפוץ מאוד בחבלים המדבריים ובחבלי הספר של ארץ ישראל.
צבע הפרח בהיר בהשוואה לשאר מיני הסוג.
בעבר שויך לסוג 'בן-שלח' (Reboudia)
שלח מאונקל (Erucaria pinnata) – גדל בארץ בקרקעות חוליות באזורים מדבריים, כדוגמת הנגב.
הפרי מאונקל או דמוי קרס בצורה אופיינית, ובכך נבדל משאר מיני הסוג.
שלח ספרדי (Erucaria hispanica) – גדל בבתי גידול עשבוניים, לרוב מופרעים כדוגמת צידי דרכים, בכל החבלים הים-תיכוניים של הארץ.
גבוה יחסית לשאר מיני הסוג, ופריחתו מאוחרת יותר.
שלח הערבות (Erucaria rostata) – גדל בבתי גידול יובשניים יותר מהמין הקודם, ונמוך ממנו.
פעמים רבות גדלים פרטים רבים בשטח קטן, ויוצרים מרבד פריחה שובה-עין.
שלט חוצות הוא שלט פרסומת ענק המוצב במקום ציבורי.
שלטי חוצות נמצאים לרוב בכבישים, בצמתים וברחובות שבהם תנועה רבה של הולכי רגל וכלי רכב.
שטחו של שלט חוצות שגרתי הוא כ-5–10 מ"ר, אך יש גם שלטים הגדולים במידה ניכרת מגודל זה.
שלטי חוצות סטטיים, המציגים מודעה אחת בלבד, עשויים מנייר או מפלריג.
מסכי פרסום מאפשרים שלטי חוצות דינמיים, שתוכנם משתנה ללא הרף.
מבחינת תכנון פרסומי, שלטי חוצות מתוכננים להיות בולטים במיוחד ובעלי מסר קצר וקליט, מתוך הנחה כי הצופה נמצא בתנועה.
בנוסף לשלטי חוצות במיקום קבוע, על קיר בית שהוקצה לכך או במתקן שכל ייעודו הצגה של שלט חוצות, מוצבים שלטי חוצות באופן זמני בעת עבודות שיפוץ של בניין, לשם הסתרת הפיגומים.
בישראל, החוק אוסר על הצבת שילוט חוצות בשולי דרכים בין-עירוניות, כדי למנוע הסחת דעתו של הנהג הנוסע במהירות גבוהה.
סעיף 214א לחוק העונשין קובע:
שלט רחוב הוא סוג של תמרור המשמש לזיהוי כבישים ורחובות, בדרך כלל עבור כבישים שאינם נחשבים לאוטוסטרדות.
ניתן למצוא שלטי רחוב בצמתים, בדרך כלל בזוגות המאפשרים זיהוי הרחובות משני מעברי הכביש והמדרכה.
שלטי רחוב מודרניים מורכבים על עמודי חשמל או על עמודים שנוצרו על מנת שיורכבו עליהם השלטים.
כן ניתן למצוא אותם תלויים מעל צמתים בעזרת תומכת ממעל כמו חוטים או על פילונים.
עד לסביבות 1900, שלטי הרחוב היו לעיתים קרובות מורכבים על פינות של מבנים, או אפילו מסותתים במהלך הבנייה, ורבים משלטי הרחוב המיושנים עדיין קיימים בשכונות ותיקות.
שלט רחוב יכול להצביע על מספר הבתים הנמצאים בקרבת מקום, או כמספור על בניין עצמו.
בנוסף, הם יכולים להציג מידע כגון: תיאור קצר של הסיבה להענקת שם השלט (דמות היסטורית, אישיות פוליטית או תרבותית, אדם שקשור לזיכרון הקולקטיבי של הקהילה).
פרטים על המחוז או הרובע, לעיתים הטקסט הוא רב-לשוני, כפי שבישראל שלטי רחוב רבים מופיעים בשפות עברית, ערבית ואנגלית, בשלט יכול להופיע אזכור ללוגו או לדגל מקומי.
במרבית הרחובות ישנו תמרור בכל צומת המציין את שמו של הכביש או הרחוב.
העיצוב והסגנון של השלט תלוי במחוז בו הוא מופיע.
בשלט מופיע שם הרחוב ולעיתים גם פרטים נוספים, כגון מספר הבלוק או שמו של רובע בלונדון בו ממוקם הרחוב.
שלטים כאלה הם לעיתים קרובות יעד לונדליזם, ושלטים בעלי שם יוצא דופן או מפורסם במיוחד, עלולים להגנב.
בדרך כלל, ערכת הצבעים על השלט משקפת את הסטנדרט המקומי (למשל, אותיות לבנות על רקע ירוק נפוצים ברחבי ארצות הברית).
עם זאת, במקרים מסוימים, צבע השלט יכול גם לספק מידע.
דוגמה אחת ניתן למצוא במיניאפוליס, מינסוטה.
בתוך גבולות העיר, כל עורקי הכבישים העיקריים משתמשים בשילוט כחול, כבישי צפון-דרום משתמשים בשילוט ירוק, ומזרח-מערב בשילוט בצבע חום.
במקומות אחרים, לעיתים משתמשים בשלטים בגוון כחול או לבן כדי לציין כבישים פרטיים.
שלטי רחוב יכולים להיות מיוצרים בעזרת מגוון רחב של חומרים: מתכת, אבן, קרמיקה, ועוד.
הלוגו של תוכניות הטלוויזיה Sesame Street ורחוב סומסום הוא שלט רחוב עם שם הרחוב עליו.
"שלח לי מלאך" הוא סינגל של להקת הפופ רוק הישראלית משינה, אשר נכלל באלבומה השני "משינה 2".
את השיר כתב יובל בנאי והלחינו ועיבדו כל חברי הלהקה.
השיר הגיע למקום השני במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
במצעד הפזמונים העברי השנתי הוא הגיע למקום השמיני, ואף על פי שהשיר היה היחיד של הלהקה במצעד, משינה זכתה בתואר "להקת השנה".
בקליפ שצולם עבור התוכנית "זהו זה" נראה מייקל בנסון לבוש כמלאך, יובל בנאי לבוש מהודר ושאר חברי הלהקה לבושים כמו בעלי חיים, כמילות השיר "...אריות ונמרים.
במצעד "30 השנים הראשונות של משינה" של רדיו תל אביב אשר שודר בשנת 2015, דורג השיר במקום הרביעי.
ארקדי דוכין ביצע גרסת כיסוי לשיר אשר נכללה באלבומו נקודת מבט.
אינפקטד מאשרום ביצעה גרסת כיסוי לשיר באלבומם "Army of Mushrooms".
בשנת 2015, ביצעו היהודים גרסת כיסוי לשיר כחלק ממיזם "מנגינה למדינה".
בנוסף, היהודים ביצעו את השיר יחד עם יובל בנאי.
בשנת 2016 הוציאה להקת קין והבל 90210 גרסת כיסוי משלה לשיר.
בשנת 2020, אביתר בנאי, בן דודו של סולן הלהקה, ביצע גרסת כיסוי לשיר במסגרת פרויקט "צו השעה".
באותה שנה, ביצע גם השחקן והמוזיקאי אביב אלוש גרסת כיסוי לשיר.
משמעותו העיקרית היא: כדאי לאדם להתנהג בצורה אדיבה, כי בעתיד הוא יקבל גמול על כך.
כיום משתמשים בו גם במובן שלילי: עשיית טובה לעובד ציבור, בציפייה שבעתיד ינצל את סמכותו להיטיב עם מיטיבו.
גישה אחת רואה בדברים הדרכה לנתינת צדקה:
בתרגום קהלת מפרש תן מלחמך לעניים שהולכים הספינה על פני המים, כי לאחר ימים רבים, בעולם הבא, תבוא על שכרך.
רש"י מפרש שכוונת הפסוק היא: פרנס מממונך נזקקים, גם כאלה שאתה סובר שלא תראה לעולם, ואף אם אתה חושב שזה כמו להשליך את לחמך לאיבוד על פני המים.
בסופו של דבר תראה מכך ברכה.
גישה שנייה רואה בדברים המלצה להשקעה כלכלית:
רבי יוסף קרא מפרש שזו המלצה לזרוע את התבואה במקום שיש בו נביעת מים, כך שגם בשנת בצורת יצמחו לו תבואות.
רבי אברהם אבן עזרא מביא פירוש לפיו השלכת הלחם היא במקום דגים על מנת ללכוד אותם.
והראב"ע עצמו דוחה פירוש זה.
שלט כחול הוא שלט קבוע המותקן במקום ציבורי בבריטניה ובמקומות אחרים, כדי להנציח אדם, אירוע, או מבנה מפורסם הקשור למקום הזה, ומשמש כלוח הנצחה.
המונח משמש בבריטניה בשני מובנים, או באופן צר וספציפי כדי להתייחס לשלטים הרשמיים שנתלים על ידי ארגון המורשת האנגלית ונתלים רק בלונדון רבתי, או כדי לתאר שלטים דומים הנתלים על ידי מספר ארגונים נוספים ברחבי בריטניה.
יש תוכניות הנצחה דומות בעוד ערים בעולם כמו: פריז, רומא, אוסלו, דבלין, ובערים בארצות הברית, אוסטרליה, קנדה, הפיליפינים ורוסיה.
על מנת שמקום יהיה זכאי לשלט כחול של ארגון המורשת האנגלית, בגלל דמות שפעלה במקום, צריכים להתקיים הקריטריונים הבאים:
חלפו יותר מ-20 שנים מאז מותה של הדמות, או שחלפו יותר מ-100 שנים מאז לידתה.
הדמות נחשבה כבולטת בקרב אנשים מתחום העיסוק שלה, או שתרמה תרומה מיוחדת לרווחת האדם או לאושרו.
הדמות התגוררה או עבדה באותו מקום בלונדון במשך תקופה משמעותית (המשמעותיות נמדדת בזמן או בחשיבות הפעילות).
יש כללים גם למיקומו האפשרי של השלט:
ניתן להציב שלט רק על המבנה בו גרה או פעלה הדמות, לא במקום שבו עמד הבניין פעם או על מבנים שעברו שינויים משמעותיים מאז הייתה שם הדמות.
אסור להציב שלט על חומות, גדרות, מבני חינוך, כנסיות ואכסניות המשפט.
על המבנה שעליו מציבים את השלט להיות נראה מכביש.
אסור להנציח דמות אחת על יותר משלט כחול אחד בלונדון.
שלח נא את עמי: סיפורה של ישראל הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 1965 בבימויו של מרשל פלאום .
הוא היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר בשנת 1965 וזכה בפרס האומות המאוחדות בשנת 1961 מהאקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה.
פלאום גם הפיק וכתב את הסרט.
הסרט מתאר את המאמצים ליצור בית לאומי לעם היהודי, תוך שזירת קטעי ארכיון של אנשים ואירועים, מבנימין זאב הרצל ב ב-1897 בבזל, שווייץ ועד נשיא ההסתדרות הציונית העולמית חיים ויצמן עם ארתור ג'יימס בלפור, שכתב את הצהרת בלפור.
הסרט אף הציג פליטים יהודים על אוניות המעפילים שכניסותיהן לארץ ישראל המנדטורית נאסרו בעקבות הספר הלבן של 1939, וכלל סרטים שצולמו במהלך השואה ולא נראו עד אז המתארים את החיים היהודיים בגטו ורשה.
הסרט גם הציג את "הבלתי חוקיים", העקורים שנעצרו במחנות המעצר בקפריסין.
בסיום הסרט נראים אנשים מאזינים לשידור הרדיו של ההצבעה ב על תוכנית החלוקה, שהובילה להקמת מדינת ישראל, מסתיים הסרט בנטיעות עצים לזכר שישה מיליון קורבנות השואה.
הסרט שודר בארצות הברית באפריל 1965, ברשת ארצית של תחנות עצמאיות בחסות תאגיד זירוקס.
הסרט תואר על ידי המבקר דונלד קירקלי מבולטימור סאן כ"אחת מאותן תוכניות נדירות שמזכירות לנו את הגבהים אליהם יכולה הטלוויזיה להמריא כשהיא במיטבה".
מבקר הטלוויזיה ג'ק גולד מהניו יורק טיימס כינה את הסרט "סרט תיעודי של ריאליזם חסר רחמים...
שצרב את תודעתו של הצופה באצילות הבלתי נלאית ובברבריות החיה של המין האנושי".
שלטונה של איזבלה השנייה במשך יותר משלושה עשורים, נתפס כחיוני להיסטוריה המודרנית של ספרד.
ממותו של פרננדו השביעי, מלך ספרד בשנת 1833 ועד המהפכה המהוללת הספרדית של 1868, אשר אילצה את איזבלה השנייה, מלכת ספרד לצאת לגלות והקימה מדינה ליברלית בספרד.
לאחר מותו של פרננדו השביעי ב-29 בספטמבר 1833, אשתו מריה כריסטינה דה בורבון-דוס סיציליאס קיבלה את העוצרות בתמיכת הליברלים, בשם בתם, איזבלה השנייה.
סכסוך עם גיסה, קרלוס מריה איסידרו דה בורבון, ששאף לכס המלכות מכוח החוק הסאלי התקף כביכול - שכבר בוטל על ידי קרלוס הרביעי ופרננדו השביעי בעצמו - הוביל את המדינה למלחמה הקרליסטית הראשונה.
שלטונה של איזבלה השנייה התאפיין בניסיון למודרניזציה של ספרד, אשר הכיל, במתיחות הפנימית של הליברלים, את הלחץ שהמשיך להיות מופעל על ידי תומכי האבסולוטיזם המתון פחות או יותר, הממשלות שהושפעו לחלוטין מהממסד הצבאי.
והכישלון האחרון לנוכח הקשיים הכלכליים ודעיכתו של האיחוד הליברלי שהוביל את ספרד לתקופת שש השנים הדמוקרטיות.
שלטונה של איזבלה השנייה התחלק לשני שלבים עיקריים:
שלטון המיעוט שלה (1833–1843), במהלכו קיבלה את שלטון השלטון של ספרד תחילה על ידי אמה מריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות ולאחר מכן על ידי הגנרל באלדומרו אספרטרו.
עם מותו של פרננדו השביעי ב-29 בספטמבר 1833, אשתו, מריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות, קיבלה את העוצרות בתמיכת הליברלים, בשם בתה והמלכה לעתיד, איזבלה השנייה.
הסכסוך עם גיסה, האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה, ששאף לכס המלכות מתוקפו המשוער של החוק הסאלי - שבוטל על ידי קרלוס הרביעי והתעלם ממנו פרננדו השביעי - גרר את האומה לתוך המלחמה הקרליסטית הראשונה.
שלטונה האמיתי (1843–1868), שהחל בהכרזת הקורטס חנרלס כי היא מוכרזת כבגירה כשהייתה בת שלוש עשרה.
ניתן לחלק תקופה זו גם לתקופות הבאות:
1844–1854: העשור המתון (Decada moderada), תקופה של התנתקות שמרנית תחת המפלגה המתונה לאחר העברת החוקה הפרוגרסיבית של 1837.
1854–1856: השנתיים הפרוגרסיביות (Bienio progresista), בעקבות התסיסה של ויקאלוורדה, כאשר המפלגה הפרוגרסיבית ניסתה ליישם את המניפסט הרפורמיסטי של Manzanares.
1856–1868: תקופת האיחוד הליברלי, כאשר ממשלת האיחוד הליברלי, קואליציה מרכזית, ניסתה לשמור על איזון בין שתי העמדות
1868: המשבר (לה גלוריוסה) ונפילתה של המלכה איזבלה, הובילו לגלותה לצרפת.
העוצרות של מריה כריסטינה ואספרטרו
העוצרות של מריה כריסטינה דה בורבון התאפיינה במלחמת האזרחים שנבעה ממחלוקת הירושה בין תומכיה של איזבל השנייה או "איזבלינוס" (או "כריסטינוס" על שם העוצרת) לבין אלו של קרלוס מריה איסידרו או "קרליסטים".
פרנסיסקו צ'ה ברמודס, שהיה קרוב מאוד לתזות האבסולוטיות של פרננדו השביעי המנוח, היה הנשיא הראשון של מועצת השרים.
היעדר הישגים ליברליים אילץ את עזיבתו של צ'אה והגעתו של מרטינס דה לה רוסה, ששכנע את העוצרת לחוקק את החוק המלכותי של 1834, אמנה שלא הכירה בריבונות לאומית, מה שהיה צעד אחורה, בהשוואה לחוקה של קדיס משנת 1812, אשר הוענקה על ידי פרננדו השביעי.
הכישלון של הליברלים השמרנים או ה"מתונים" העלה את הליברלים הפרוגרסיביים לשלטון בקיץ 1835. הדמות הבולטת ביותר בתקופה זו היה חואן אלווארס מנדיסאבל, פוליטיקאי ואיש כספים בעל יוקרה רבה אשר מיסד את "החונטות המהפכניות" שצמחו במהלך המרידות הליברליות של הקיץ ויזם מספר רפורמות כלכליות ופוליטיות, כולל החרמת הרכוש.
מהמסדרים הקבועים של הכנסייה הקתולית.
במהלך הממשלה הפרוגרסיבית השנייה בראשות חוסה מריה קלטראווה ועם מנדיסאבל כאיש החזק בתיק האוצר, אושרה החוקה החדשה של 1837 בניסיון לשלב את רוחה של חוקת קדיס ולהשיג קונצנזוס בין שתי המפלגות הליברליות העיקריות, מתונים ומתקדמים.
המלחמה הקרליסטית גרמה לבעיות כלכליות ופוליטיות חמורות.
המאבק נגד צבאו של הקרליסט תומאס דה זומאלאקארגי, שאחז בנשק מאז 1833, אילץ את העוצרת לשים את מבטחה בצבא הנוצרי, שזכה למוניטין רב בקרב האוכלוסייה.
אחד מאלו היה הגנרל אספרטרו, שהיה אחראי על אישור הניצחון הסופי בהסכם אונאטה, הידוע יותר בשם אברסו דה ורגרה (החיבוק של ורגרה).
ב-1840, מריה כריסטינה, שהייתה מודעת לחולשתה, ניסתה להגיע להסכם עם אספרטרו, אך הוא התייצב לצד הפרוגרסיביים כאשר "מהפכת 1840" פרצה במדריד ב-1 בספטמבר.
מריה כריסטינה נאלצה בעקבות כך לעזוב את ספרד ולהשאיר את העוצרות בידיו של אספרטרו ב-12 באוקטובר 1840.
בתקופת עוצרותו של אספרטרו, הגנרל לא ידע להקיף את עצמו ברוח הליברלית שהעלתה אותו לשלטון והעדיף להפקיד את העניינים החשובים והטרנסצנדנטליים ביותר בידי קציני צבא בעלי דעות דומות, המכונים איאקוצ'וס בגלל האמונה הכוזבת שאספרטרו היה בקרב איאקוצ'ו.
למעשה, הגנרל אספרטרו הואשם בהחזקת העוצרות בצורה של דיקטטורה.
מצדם, השמרנים המיוצגים על ידי אודונל ונרוואס לא חדלו מהתבטאויותיהם.
ב-1843 החמירה ההידרדרות הפוליטית ואפילו הליברלים שתמכו בו שלוש שנים קודם לכן קשרו נגדו קשר.
ב-11 ביוני 1843 נתמך המרד של המתונים גם על ידי אנשי אספרטרו המהימנים, כמו חואקין מריה לופס וסלוסטיאנו אולוסגה, אשר אילצו את הגנרל לנטוש את השלטון ולצאת לגלות בלונדון.
שלטונה האפקטיבי של איזבלה השנייה
עם נפילתו של אספרטרו, המעמד הפוליטי והצבאי בכללותו הגיע לכדי שכנוע שאין לקרוא לעוצר חדש, אלא יש להכיר בבגרותה של המלכה, למרות העובדה שאיזבלה הייתה רק בת שתים עשרה.
כך החל שלטונה האפקטיבי של איזבלה השנייה (1843–1868), תקופה מורכבת מאוד, עם עליות ומורדות, שסימנו את המצב הפוליטי של המאה ה-19 וחלק מהמאה ה-20 בספרד.
ההכרזה על התבגרותה של איזבלה השנייה ו"תקרית אולוסאגה" יצרו ואקום פוליטי.
הפרוגרסיבי ה"רדיקלי" חואקין מריה לופס הוחזר על ידי הקורטס לתפקיד ראש הממשלה ב-23 ביולי, וכדי לבטל את הסנאט, שבו ל"אספרטריסטות" היה רוב, הוא פיזר אותו וקרא לבחירות לחידושו לחלוטין - תוך הפרה של סעיף 19 של חוקת 1837, שאפשר לחדש רק שליש מהסנאט בכל בחירות.
הוא גם מינה את מועצת העיר ואת ה-Diputación de Madrid - שגם היא הייתה הפרה של החוקה - כדי למנוע מה"אספרטסיסטים" להשתלט על שני המוסדות בבחירות - לופס נימק זאת כך: "כאשר נלחמים על הקיום, העיקרון של שימור הוא זה שבולט מעל הכל: אדם אפילו קוטע איבר לחולה כדי שיחיה".
בספטמבר 1843 נערכו בחירות לקורטס שבהן עמדו פרוגרסיבים ומתונים בקואליציה במה שכונה "מפלגה פרלמנטרית", אך המתונים זכו ליותר מושבים מהפרוגרסיבים, שגם הם היו עדיין מחולקים בין "מזגונים" ו"רדיקלים".
הקורטס אישר שאיזבלה השנייה תוכרז בגירה מראש ברגע שתגיע לגיל 13 בחודש הבא.
ב-10 בנובמבר 1843 היא נשבעה בחוקה של 1837 ולאחר מכן, בהתאם למנהג הפרלמנט, התפטרה ממשלתו של חוסה מריה לופס.
המשימה להרכיב ממשלה הוטלה על סלוסטיאנו דה אולוסאגה, מנהיג האגף "המתון" של הפרוגרסיבים.
הוא נבחר על ידי המלכה מכיוון שערך הסכם עם מריה כריסטינה על שובו מהגלות.
הכישלון הראשון שספגה הממשלה החדשה היה שהמועמד שלה לעמוד בראש קונגרס הצירים, ראש הממשלה לשעבר חואקין מריה לופס, הובס על ידי מועמד המפלגה המתונה פדרו חוסה פידל, שלא רק קיבל את קולות מפלגתו אלא גם אלה מהמגזר ה"רדיקלי" של הפרוגרסיבים ובראשם פסקואל מאדוס ופרמין קבאלרו, אליהם הצטרף מנואל קורטינה ה"מתון".
כשהתעורר הקושי השני, לדחוף את חוק מועצות ערים, פנה אולוסגה למלכה בבקשה לפזר את הקורטס ולקרוא לבחירות חדשות שיספקו לו בית תומך, במקום להתפטר משום שאיבד את אמון הקורטס.
בעקבות כך התרחשה "תקרית אולוסאגה", שזעזעה את החיים הפוליטיים, כאשר נשיא הממשלה הואשם על ידי המתונים בכך שאילץ את המלכה לחתום על חוקי הפיזור של הקורטס.
לאולוסאגה, למרות שהכריז על חפותו, לא הייתה ברירה אלא להתפטר והנשיא החדש היה לואיס גונזלס בראבו המתון, שקרא לבחירות לינואר 1844 בהסכמת הפרוגרסיביים, למרות העובדה שהממשלה זה עתה עלתה לשלטון.
הוא החזיר את חוק מועצות ערים משנת 1840 - שהוליד את "המהפכה של 1840" הפרוגרסיבית שסיימה את שלטון העוצרות של מריה כריסטינה דה בורבון וקבלת השלטון על ידי הגנרל אספרטרו.
באשר ל"תקרית אולוסאגה", הנשיא החדש של מועצת השרים, גונזלס בראבו, שנכנס לתפקידו ב-1 בדצמבר, הציע לדון בה בלשכה.
במהלך הישיבות אולוסאגה הפגין את שווא ההאשמות, אך הרוב הפרלמנטרי ממנו נהנו המתונים לאחר הבחירות אפשר לו לזכות בהצבעה, ואולוסאגה עזב לאנגליה, לא כל כך בגלל גירוש שלא חויב בו, אלא בשל פחד לחייו שלו, שאוימו במדריד.
בחלקים מסוימים של המדינה, הכיוון הפוליטי שהממלכה נוקטת נתפס בחשדנות, מה שהוביל למרידות מסוימות, כמו מרד בונה בראשות פנטלון בונה, שהשתלט על העיר אליקנטה במשך יותר מ-40 יום עם כוונה להרחיב את המהפכה שלו לערים אחרות.
גונזלס בראבו הקים מעין "דיקטטורה אזרחית", שתימשך 6 חודשים, ובמהלכן החזיר את חוק מועצות הערים כדי לשים קץ לחונטות, ולשים קץ למיליציה הלאומית על ידי יצירת המשמר האזרחי.
בבחירות בינואר 1844 ניצחו המתונים, מה שעורר התקוממויות פרוגרסיביות בכמה מחוזות בפברואר ומרץ שהוקיעו את "השפעת" הממשלה על תוצאות הבחירות.
כך המנהיגים הפרוגרסיביים קורטינה, מאדוס וקאבאלרו נכלאו למשך שישה חודשים -אולוסאגה לא נעצר בגלל שהיה בליסבון וחואקין מריה לופס נשאר במחבוא עד שחבריו שוחררו מהכלא.
במאי קיבל גנרל רמון מריה נרווס, המנהיג האמיתי של המפלגה המתונה, את נשיאות הממשלה, וחנך את העשור המתון כביכול (1844–1854).
לאחר נפילת אספרטרו והכרזה על בגרותה של איזבלה, החלה שורה של ממשלות מתונות, בתמיכת הכתר.