tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בימי נציב זה נפטרה אחות הורדוס שלומית ונכסיה שהיו באזור יבנה וכן שטחים בבקעת הירדן ובכל זה העיר פצאליס הועברו לקיסרית ליוויה, ואחר כך עברו לידי הקיסר.
מונה לנציבות בידי הקיסר אוגוסטוס, אין מידע על תקופת נציבותו והוא אף לא טבע מטבעות.
הנציב הראשון שמונה בידי טיבריוס, ובהתאם למדיניות קיסר זה משל בארך תקופה ממושכת.
במשך שלוש שנותיו הראשונות הרבה להחליף כוהנים גדולים ואחר כך השאיר את הכהן הגדול יוסף כייפא על כנו במשך שנים.
הכהנים הגדולים הראשונים שמינה כנראה לא הניחו את דעתו.
אך לכייפא הוא אפשר כהונה ארוכה כיוון שזה כנראה שיתף פעולה עם הנציב או בגלל מעמדו בקרב מעמד הכהנים.
הוא הנציב המפורסם בין נציבי רומא ביהודה, ושמו נקשר בפרשת צליבתו של ישו.
הוא שאף מחד להוכיח נאמנות לקיסר טיבריוס ולשם כך יסה להציב את צלם הקיסר ומאידך נרתע מביצוע מעשה זה בכח מחשש שהדבר יביא להרג המונים.
בתקופת שלטנו שררו מתח ואלימות בין הממשל הרומי ובין היהודים.
פילטוס פגע ברגשות היהודים כשחילותיו הכניסו לירושלים נסים נושאי דמויות בניגוד לאיסור על עשיית פסל ומסיכה ובכך סטה מן הנהלים הרומיים שהיו בתוקף עד לנציבותו.
על נסי החילות הקודמים בירושלים לא היו דמויות.
פילטוס כנראה במתכוון שינה מדיניות זו שכן נסים אלה הוכנסו לעיר בלילה ללא ידיעת העם.
בעקבות זאת יצאה משלחת יהודים לקיסריה לטעון בפני הנציב אך הוא פיזרם בכח הצבא תוך איום לחסלם.
היהודים צעקו כי הם מעדיפים מוות על פני ירושלים מחוללת, פילאטוס אזי ציווה להוציא את הנסים מירושלים.
התגרות נוספת בתושבי ירושלים לא אחרה לבוא, כשהוא לקח כספים מהמקדש כדי לבנות אמת מים לירושלים.
שוב התעורר מרי יהודי, פילאטוס צווה על הצבא להתערב ולהצליף ביהודים, אך החיילים הרחיקו לכת והכו בחרבות את הקהל.
אירוע נוסף קשור בניסיון הנציב להכניס לארמון הורדוס בירושלים מגיני זהב עם כתובות, הוא סירב לסלק אותם ואז פנו היהודים אל הקיסר טיבריוס אשר ציווה להעביר את המגינים לקיסריה.
נציב זה התעמר גם בשומרונים אשר עלו על הר גריזים והוא שלח חיילים להרוג בהם הוא אף לקח שבוויים וציווה להרוג את הנבדים שבהם.
התלונות הגיעו אל נציב סוריה ויטליוס אשר סילק את פילאטוס מכהונתו והחזירו לרומא.
מונה לנציב על ידי נציב סוריה ויטליוס, ובאותה שנה נציב סוריה הגיע לירושלים וביטל את המיסים שהוטלו על היבולים והסכים שבגדי הכהן הגדול וכליו יפוקחו בידי הכהנים.
מונה לנציב בידי הקיסר גאיוס קליגולה.
ראשון הנציבים לאחר מותו של אגריפס א'.
בראשית שלטונו התעוררה מחלוקת לגבי הפיקוח על בגדי הכהן הגדול וכליו.
פדוס סבר, שכמו בראשית תקופת השלטון הרומי יהיו כלי קודש אלה תחת פיקוחו, היהודים מחו, הורשו להגיש תלונתם ברומא, וזכו בתביעתם.
בימיו התלקח סכסוך גבולות בין יהודי הפריאה (ממזרח לירדן) לבין תושבי פילדלפיה (רבת עמון).
היהודים התחמשו מבלי לידע את הנציב ונענשו על כך, שלושה מנהיגים יהודים נאסרו ואחד הוצא להורג.
הנציב טיבריוס היה אחיינו של הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני.
נציב זה נמנע מכל צעד שעלול להרגיז את היהודים ושמר על השקט.
הוא היטיב להחזיק ברסן השלטון.
מתקופת כהונתו ידוע על צליבתם של יעקב ושמעון בני יהודה הגלילי, ועל הרעב ששרר אז.
רעב שהוקל עם תמיכת הלני מלכת חדייב ששהתה אז בירושלים ויבאה חטה ממצרים ותאנים מקפריסין..
בימיו גאה המתח בין רומא ליהודים בסכסבוכים שונים.
האירוע הראשון היה בחג פסח בירושלים, כאשר ההמון נאסף במקדש, חייל רומי חשף את עצמו בצורה מגונה ולגלג על היהודים ואף קילל את אלוהיהם.
היהודים זעמו והם בין השאר קיללו את הנציב ויידו אבנים.
הנציב צווה לפזר את ההמון וכתוצאה מכך נפלו המונים בהסתערות הצבא.
אירוע אחר התרחש כאשר שודדים תקפו עבד משוחרר של הקיסר.
הנציב צווה על חייליו לתקוף את הכפרים בסביבה ולאסור את הנכבדים.
באירוע חייל נתקל בספר תורה ושרף אותו.
היהודים פנו את קומנוס בתביעה שהחייל יענש, ואכן אותו חייל הוצא להורג.
בסוף נציבותו הותקפו עולי רגל מגליל שהיו בדרכם לירושלים בידי שומרונים וכמה מהם נהרגו.
התלונה הגיע אל הנציב אשר התעלם מכך.
משהגיעה השמועה לירושלים תקפו כפר שומרוני.
הנציב עם צבא יצא לקרב נגד התוקפים שחלקם נהרגו וחלקם נשבו.
עקב התנגשויות בין השומרונים ליהודים יצאו מנהיגים של שתי הקבוצות עם הנציב לרומא לדווח לקיסר.
במאבק זה ניצחו היהודים ומניגי השומרונים הועלו לגרדום, אך קומנוס שילם על כך במשרתו ונדון להגליה.
תקופת נציבותו של פליקס החלה כשורה, היו לו קשרים הדוקים עם בית הורדוס שכן נשא לאישה את דרוסילה בת אגריפס א' ואחותו של אגריפס ב', הוא שכנע את דרוסילה לעזוב את בעלה עזיזו מלך אמסה ולבוא אליו.
על פי החישוב נישואין אלה חלו סביב שנת 54 לספה"נ.
וכן היה בקשר טוב עם חנניה הכהן הגדול.
אך נישואין אלה לא מנעו ממנו לנהוג ביהודים ביד קשה, הוא אף הצליח לשבות את אלעזר בן דינאי ממנהיגי הלוחמים בשומרונים בימי הנציב קומנוס והיה אדם שלא סר לחוק ולסדר אך יכולתו לשלוט לא החזיקה זמן רב.
בימי הנציב פליקס היו תקריות אלימות רבות ומצד שני ציפיות משיחיות אלה גם אלה יצרו אי שקט.
הנציב לא הצליח לשלוט במצב הנפיץ, הוא עצמו היה עבד משוחרר וומקורב לקיסר קלאודיוס.
תפקיד של נציב שאחראי גם על צבא היה משימה שהוא לא עמד בה, מה גם שהקיסר הבא נרון עלה צעיר לשלטון ולא התעניין בנעשה בניהול הפרובינציות.
מספר ההוצאות להורג בזמנו גבר ורבו מפרי החוק והסדר "הסיקריים" שקראו כך על שם החרב הקצרה בה החזיקו ובה ביצעו רציחות פוליטיות.
הכהן הגדול לשעבר יונתן נרצח בידי הסיקריים והיו שהאשימו את הנציב שהוא עומד מאחורי הרצח.
אחרי רצח זה הסיקריים פעלו ברחבי העיר ואף בחצרות בית המקדש ללא מחסום.
בצד אלה התעוררה קבוצה שטענה שהם יכולים להביא גאולה וישועה, פליקס שלח חיילים לפזר את ההמון שנהה אחריהם, נהרגו ונשבו רבים ואחרים ברחו.
אך התסיסה לא פסקה, השנאה לרומאים גברה והפורעים פעלו נגד מי שלא התמרד ופעל נגד הרומאים.
תחת נציבות פליקס התעורר גם העימות בין יהודים לגויים בעיקר בקיסריה.
יהודים טענו שהעיר נוסדה שלהם הנוכרים טענו שהיא נוכרית, והחיכוכים החמירו.
השלטונות הענישו את המסיתים מה שגרם למעשים קיצוניים יותר.
הדבר הגיע לקרבות, בהם היהודים נצחו, או אז פליקס דרש מהיהודים להפסיק וציווה על החיילים לתקוף וכך נהרגו ונשבו יהודים רבים.
זקני היהודים ביקשו מפליקס סליחה הדיון הופנה לרומא ואזי התלוננו היהודים על הנציב עצמו, אך ללא הועיל וההחלטה נפלה לרעת היהודים שהפכו לתושבים מדרגה שנייה בעירם.
נציב זה ירש את אי היציבות מתקופת קודמו בתפקיד, היו חיכוכים בין הכהנים הגדולים לבין מנהיגי העם בירושלים, הסיקריים התפרעו בערים ובכפרים.
הנציב הצליח לשבות ולהרוג רבים מהם וכן חיסל אדם שהתחזה למשיח.
בעת נציבותו של פסטוס גר אגריפס השני בירושלים במקום המשקיף על המקדש.
ראשי העיר החליטו לבנות חומה שתמנע ממנו ומן החיילים הרומים שחנו בצד מערב של הר הבית לראות את פנים המקדש.
פסטוס ואגריפס כעסו על כך והחליטו להרוס את החומה.
העניין הועבר לשיפוט ברומא, שם בעזרת אשת נרון הוחלט להשאיר את החומה.
בזמן כהונתו הורע המצב בעיקר כיוון שהיה מושחת.
הוא שחרר אסירים הכלא תמורת ממון.
בתחילת נציבותו הוא פעל נגד הסיקריים ואסר רבים אך עמיתיהם שחררו אותם במרמה.
אלבינוס היה בקשר אמיץ עם חנניה הכהן הגדול לשעבר, הסיקריים לקחו בשבי מקורבים של חנניה ודרשו מהנציב לשחרר את השיקריים השבויים תמורת מקורבי חנניה.
משהצליחו פעם אחת בסחתנות זו המשיכו בה.
אלבינוס שילם מחיר כבד כשליט בגלל פעילות זו של הסיקריים, וכיוון שהיה מוכן לשחרר אסירים תמורת שוחד רב.
בירושלים היה אווירה של שחיתות, חבורות שדדו את העשירים, פלגים של יהודים נלחמו אחד בשני על רקע מינויי כוהן גדול.
סכסוכים מאבקים בין הסיעות לא כוונו נגד רומא אלא אחד ננגד השני, ותאוות הבצע של אלבינוס סייעה לשחיתות לשגשג.
לפני שובו לרומא הוציא אלבינוס להורג חלק מן הנדונים למוות ואת האחרים שחרר תמורת שוחד.
וכך כתב יוסף בן ממתיהו "בית הסוהר טוהר מהאסירים, אך הארץ התמלאה ליסטים.
נציב זה תואר כגוע מכולם, הבזיזה והשוד היו עניין של יום יום, יהודים רבים ברחו מהערים להתיישב בין הגויים.
בירושלים הייתה אבטלה לאחר סיום הבנייה ברחבי הר הבית, והמתח בקיסריה גרם להתלקחות מלחמה בין יהודים לפועלים גויים בעקבות בנייה בעיר שהשאירה ליהודים מעבר צר לבית הכנסת.
פלורוס התערב, קיבל שוחד מהיהודים כדי שיפסיק את הבניה אך לאחר קבלת הכסף הוא יצא לסבסטה (שומרון) למחרת התפתחה קטטה ליד בית הכנסת, הגויים נצחו והיהודים ברחו לנרבתא עם ספרי התורה.
פנייה אל הנציב לא הועילה ויהודים רבים הושלכו לכלא.
במהומות נהרגו יהודים רבים ואחרים נאסרו.
המתח הגיע לשיא כאשר פלורוס ניסה לקחת מאוצרות בית המקדש ככרות כסף לכאורה לצורכי המדינה.
היהודים החלו לאסוף תרומות כדי לתת לפלורוס במקום כספי המקדש, פלורוס נעלב והביא גייסות לירושלים כדי להתנקם ביהודים.
כתוצאה מכך יהודים רבים בעיר נטבחו, נאסרו, עונו ונצלבו.
התמרדות היהדים והתנגדותם לצבא הרומי שרצה לחבור אל הכוחות במצודת אנטוניה, וכן החסימה בפני פלורוס להגיע לתחום המקדש ולאוצרותיו הביאו לכך שהנציב בסוריה קסטיוס גאלוס שלח משלחת לברר את הנעשה בירושלים אשר גילתה את שאירע בעיר בידי גייסותיו של פלורוס.
היהודים רצו לשלוח משלחת לרומא אך אגריפס ב' ייעץ להם שלא לעשות כן ולהיכנע לפלורוס עד שיישלח מישהו במקומו.
דבריו לא התקבלו בידי שומעיו.
ונרקמו המרד והעימות ברומאים שבסופו יצאו בשנת 66 למלחמה כוללת.
כל המטבעות שנטבעו בידי הנציבים הם בעריכים של פרוטות בלבד והם עשויים ברונזה.
שמות הנציבים לא מופיעים על המטבעות אך מצוינים תאריכים למניין שנות שלטונו של הקיסר הרומי אשר שלט באותה העת.
זיהוי הנציב הטובע נעשה על פי הידיעות ההיסטוריות על שנות כהונתו של כל נציב בהתאמה לשנה לכהונת הקיסר המצוין בכיתוב שעל המטבעות.
כל הכתובות מופיעות בשפה היוונית, ולא בלטינית בה השתמשו הרומאים, שכן יוונית הייתה השפה המדוברת במרחב וכיוון שהמטבעות נועדו לשימוש מקומי בלבד נעשו הכתובות בהתאמה.
גם ספרור השנים מצוין על המטבעות בשיטה היווניות.
המטבעות שהונפקו בידי הנציבים מצביעים ככלל על מגמה להתאימם לצורכי האוכלוסייה ועל כן מרביתם מעוטרים בדגמים לא רומיים.
רק שישה מתוך כלל הנציבים אשר הוצבו ביהודה טבעו מטבעות ואף הם לא עשו זאת ברצף.
הנציבים אשר הנפיקו מטבעות דאגו שלא לפגוע ברגשות היהודים ועל כן הם נעדרים את דיוקני הקיסרים אשר תמיד הופיעו במטבעות הפגאניים.
ככלל עוטרו מטבעות הנציבים בדגמים נייטרליים שיתקבלו בידי היהודים.
ייתכן ובחירת הסמלים למטבעות נעשתה בעצה אחת עם המנהיגות יהודית – לפחות עד ימיו של פונטיוס פילאטוס.
רוב הדגמים הם כאלה שהיהודים השתמשו בהם לעיטוריהם כמו כפות תמרים, אשכולות ענבים, עוגנים, שיבולי שעורה, קרני שפע, שריגי גפן ודקלים.
מייד עם הכנסו לתפקיד בשנת נציבותו הראשונה טבע מטבעות.
הדגמים יהודיים: עץ תמר בצד אחד ושיבולת בצד השני.
הכתובת היוונית מורה על טביעתם בשנת 36 לקיסר (=אוגוסטוס), מכאן שהם נטבעו בשנת 6 לספה"נ.
טבע בשנת נציבותו הראשונה את אותו הדגם שטבע קודמו עם עץ תמר בצד אחד ושיבולת בצד השני.
הכתובת היוונית מורה על טביעתם בשנת 39 לקיסר (=אוגוסטוס), מכאן שהם נטבעו בשנת 9 לספה"נ.
נציב זה טבע באותה מתכונת גם בשנים 40 ו-41 לשלטון אוגוסטוס כלומר 10–11 לספה"נ.
חידש את טביעת המטבעות וטבע שפע של מטבעות מגוונים.
הוא טבע שבעה טיפוסי מטבעות שונים עם 10 דגמים וסמלים שונים.
גראטוס טבע כבר בשנתו הראשונה, מטבעות המתוארכים לשנה השנייה לשלטון טיבריוס.
הם נושאים עליהם קרני שפע וענפי דפנה.
הסמל היהודי הבולט ביותר בין מטבעותיו מופיע על פרוטות השנה השלישית והוא שלושה פרחי שושן.
טביעתם נועדה לפייס את היהודים שכן זהו סמל יהודי מובהק.
בשנה הרביעית לשלטון טיבריוס הוא טבע סדרה חדשה עם כדי יין ובצד השני ענף גפן, גם הם נושאים נפוצים באמנות היהודית דאז.
על מטבע אחר מהשנה הרביעית תואר כף תמר (לולב) שהופיע קודם לכן בימי החשמונאים והורורדוס.
בשנה 5 לטיבריוס שוב חזר דגם הלולב.
לאחר הפסקה של חמש שנים טבע שוב בשנה ה-11 לטיבריוס.
יש לציין כי מטבעות שנת 5 ושנת 11 נטבעו בכמות גדולה.
שלושה תאריכים שונים מופיעים על מטבעות פילאטוס – שנת 16 לטיבריוס (=29 לספה"נ), שנת 17 לטיבריוס (=30 לספהנ"נ) ושנת 18 לטיבריוס (31 לספה"נ).
לא ברור מדוע הוא לא טבע בשנות נציבותו הראשונות או האחרונות.
פונטיוס פילאטוס אומנם טבע פרוטות ללא דיוקן הקיסר, כפי שעשו קודמיו, אך לא הקפיד ברגשות העם היהודים ובמטבעות שהנפיק בשנים 29–31 לספה"נ ישנם סמלי עבודה זרה כמו תרווד ('סימפולום') ומַטֶּה ('ליטואוס') צד סלים יהודיים.
הסמלים הנכריים שטבע הם כלים בהם השתמשו הכוהנים הרומיים בפולחנם.
לא ברור אם היה זה מעשה מכוון נגד היהודים או בשל חוסר ידיעה שכלים כאלה אינם משמשים כהנים יהודיים.
יחס זה השתנה מאוחר יותר ובשנת 32 לספה"נ.
בשנים בהן טבע הוא עשה זאת בכמויות גדולות וכתוצאה מכך רבים המטבעות אשר עליהם טעויות ושיבושים.
עיקר הטעויות הן בכתובות, ככל הנראה זאת כפועל יוצא מהעסקת חורטי רושמות בלתי מיומנים.
נציב זה טבע מטבעות במהלך שנה אחת בלבד, היא שנת 14 לשלטון קלאודיוס (54 לספה"נ).
לא ידוע מדוע לא טבע מיד עם הגיעו ליהודה וכן מדוע לא טבע לאחר שנת 54 לספה"נ.
בשנת 54 הוא נשא לאישה את דרוסילה ונראה שזו הייתה הסיבה להטבעת מטבעות בשנה זו.
בשנהה זו טבע מטבעות עם סמלים יהודיים: עץ תמר וכפות תמרים, כנראה לכבוד רעייתו היהודיה.
קבוצה אחרת של מטבעות מבטאת את היותו שליט אכזר אשר נהג באלימות.
על מטבעות הקבוצה השנייה מופיעים סמלי שלטון של הכח הרומי – מגינים וחיניתות.
סמלים אלה שאובים ממטבעות רומיים שנועדו לבטא את עוצמת השלטון.
בשנת הטביעה היחידה של פליקס הוא טבע כמות גדולות של מטבעות, ייתכן וחלקם נטבעו בשנים הבאות על אף שכולם נושאים את אותו תאריך הוא שנת 14 לשלטון קלאודיוס.
פסטוס טבע מטבעות בעלי צביון יהודי בלבד, הדגמים המתוארים על מטבעותיו הם כף תמר ומסביבה הכתובת המציינת את שנת 5 לקיסר, בעוד על צד הגב זר ובתוכו הכתובת היוונית "של נרון".
כל מטבעותיו נטבעו בשנתו הראשונה ביהודה, היא שנת 5 לשלטון נירון (60/59 לספה"נ).
מטבעות אלה נטבעו בכמות גדולה מאוד.
בשל הטביעה המאסיבית נעשו טעויות טכניות רבות במהלך חריטת הרושמות והשימוש בהן.
+נציבי רומא ביהודה עד מרד בר כוכבא שם הנציבשמו הלטיני של הנציב שנות נציבות ביהודה
לספה"נ בימי הקיסר טביעת מטבעותתואר קופוניוס Coponius 6–9 אוגוסטוס +פרפקטוס מרקוס אמביבולוס Marcus Ambibulus 9–12 אוגוסטוס + אניוס רופוס Annius Rufus 12–15 אוגוסטוס - ואלריוס גראטוס Valerius Gratus 15–26 טיבריוס + פונטיוס פילאטוס
36–37 טיבריוס - מארולוס Marullus
37–41 קליגולה -אין (תקופת מלכותו של אגריפס הראשון)41–44קליגולה וקלאודיוס +מלך יהודה קוספיוס פאדוס Cuspius Fadus
44–46 קלאודיוס -פרוקוראטור טיבריוס יוליוס אלכסנדר Tiberius Julius Alexander
46–48 קלאודיוס - ונטידיוס קומאנוס Ventidius Cumanus
48–52 קלאודיוס - אנטוניוס פליקס Antonius Felix
52–60 קלאודיוס ונרון + פורקיוס פסטוס Porcius Festus
60–62 נרון + לוקיוס אלבינוס Lucius Albinus
62–64 נרון - גסיוס פלורוס Gessius Florus
הנצרות היא דת מונותאיסטית אברהמית שצמחה לפני כ-2,000 שנה, והתפשטה מארץ ישראל.
היא הדת בעלת התפוצה הרחבה בעולם ומספר המאמינים המשתייכים לפלגיה הרבים, נאמד בלמעלה מ-2.38 מיליארד איש – המהווים מעל ל-31% מאוכלוסיית העולם כולו.
הכנסיות הנוצריות מעמידות במרכז משנתן את דמותו של ישו, הנחשב למייסדה של הדת ולמורה דרכה.
רובן המוחלט מקבל את אמונת היסוד כי ישו הוא בן האל ואחד משלושת מרכיביו השווים – יחד עם האל האב ורוח הקודש – של השילוש הקדוש, שמהווה את אלוהים האחד, וכי התגלם בבשר כדי לגאול את האנושות מחטאיה ומת בצליבה כקורבן לשם כך.
ישועת האדם מותנית בקבלת ישו כמשיח וכאלוהי.
קיימות כנסיות הדוחות את מושג השילוש ואף קבוצות שוליים המזדהות כנוצריות ורואות בישו בן-תמותה בלבד, אם כי היתר לא מכירות בהן כלגיטימיות.
החלוקה הבסיסית בעולם הנוצרי היא בין הזרמים של ארצות מערב ומרכז אירופה ומושבותיהן מעבר לים, לבין הזרמים של ארצות המזרח התיכון ומזרח אירופה.
הפער נובע מגורמים תרבותיים וגאוגרפיים, בין המערב שהשתמש בלטינית למזרח שהעדיף יוונית או שפות מקומיות, כמו גם מחלוקות תאולוגיות שונות.
כנסיות המערב מונות בעיקר את הקתולים המכירים בסמכות האפיפיור והמסורה, ואת הפרוטסטנטים הדוחים את שתיהן, מעניקים חשיבות רבה לפרשנות האישית של כתבי הקודש, ומפוצלים לרבבות גופים עצמאיים הנעדרים היררכיה ברורה.
כנסיות המזרח כוללות, בין היתר, את האורתודוקסים הרואים את פטריארך קונסטנטינופול כ"ראשון בין שווים" בקרב מנהיגיהם, ואת האוריינטלים, הנבדלים מכל האחרים בכך שהם דוחים את החלטות ועידת כלקדון מ-451.
הנצרות הקדומה התפתחה לאטה מן המאה הראשונה לספירה, בתחילה ככיתה יהודית שקידמה את תורת ישו, ולאחר מכן כאמונה אוניברסלית שלא דרשה מגויים שהצטרפו אליה לשמור את חוקי התורה.
לאחר הפיכתה לדת הרשמית של האימפריה הרומית במאה הרביעית, הפכה לדומיננטית באירופה ובעולם המערבי.
במהלך התקופה הקולוניאלית, משלהי ימי הביניים ועד אמצע המאה ה-20, התפשטה הנצרות אל הקולוניות שהקימו הכובשים האירופאים מחוץ לאירופה, וכיום רוב הנוצרים מתגוררים מחוץ למערב.
לנצרות היה חלק חשוב ועיקרי בעיצוב תרבות המערב ותרבות אירופה.
שמה של הדת בעברית נגזר כנראה משמה של העיר נצרת.
נצרת היא העיר שבה גר ישו עם משפחתו רוב ימי חייו, על פי הכתבים הנוצריים (אם כי על-פיהם הוא נולד בבית לחם).
קיימת גם תפיסה שמקור השם "נוצרים" אינו על שם העיר נצרת, אלא בפלג של יהודים-נוצרים, מפועל נָצַר במשמעות של "שומרים" על דרך האמת ועל תורת האל, על יסודי דברי הנביא ירמיהו (; ).
כינוי דומה לנוצרים מופיע בקוראן ובקרב חלק מהמוסלמים – "נסארא" (نصارى).
הנוצרים עצמם מכנים עצמם "כריסטיאנים" (למשל באנגלית: Christians וכך גם ברוב השפות האירופיות) כלומר "משיחיים" (למשל בערבית: مسيحيون מסיחיון).
שמות אלו נגזרו מן האמונה הנוצרית הקדומה, כי ישו היה המשיח.
ביוונית, וברוב השפות האירופיות, מכונה ישו בשם "כריסטוס" (Χριστός), מילה, שהיא תרגום מילולי של המילה העברית "משיח" (בתנ"ך "משיח" הוא מי, שנמשח בשמן כאות להכתרתו כמלך, או להכרתו כנבדל לכהונה.
שם התואר "χριστός" הוא תרגום שאילה מעברית ליוונית, מהפועל χρίω 'למשוח').
הנצרות, על ענפיה השונים, רואה את האלוהות כמורכבת משלושה – האב (אלוהים), האל הבן ישו ורוח הקודש (מעין השראה של קדושה) – שהם אחד.
תפיסה זו מכונה השילוש הקדוש.
הנצרות היא דת דוֹגמטית, כלומר, במרכז הדת עומדים כמה עקרונות (דוֹגמות) שעל הנוצרי להביע את אמונתו המלאה בהם.
קבלת העקרונות והצהרת האמונה בהם היא התנאי העיקרי להפיכתו של אדם לנוצרי.
סטייה מעקרונות האמונה הרשמיים מכונה הרטיות (הרזיה או הרסיה, ביטוי לכפירה, מונח הקרוב למונח העברי "מינות").
ויכוחים על עקרונות האמונה היו הסיבה התאולוגית המרכזית לפילוגים שחלו בנצרות לאורך השנים.
העקרונות המקובלים כיום על רוב הזרמים הנוצריים הם:
האמונה כי ישו היה אל ואדם כאחד (אמונה שעל טיבה המדויק ניטשו מחלוקות עזות במשך מאות שנים).
האמונה כי צליבתו כאדם באה ככפרה על חטאי האנושות.
האמונה כי ישו קם לתחייה מקברו ביום השלישי לאחר שנצלב.
האמונה שמריה (מרים) שילדה את ישו הייתה בתולה לפני שילדה את ישו (ברבות מהכנסיות מקובל גם שנותרה בתולה גם במהלך ולאחר הלידה, כל חייה).
אמונה ביום הדין, שבו המתים יקומו לתחייה וישו יחזור וישפוט אותם.
קבלת החלטות ועידת ניקאה מ-325 ובמידה משתנה, שש הוועידות הגדולות שנערכו אחריה ובהן נקבעו עיקרים שונים.
עקרונות האמונה מנוסחים בהצהרות האמונה של הכנסיות השונות.
לכל פלג בנצרות הצהרות אמונה משלו, אבל עיקרים בסיסיים משותפים כמעט לכל הפלגים.
הדמות המרכזית בדת הנוצרית, על כל פלגיה, היא דמותו של ישו.
על-פי המקורות הנוצריים, בעיקר ספרי הברית החדשה, ישו היה יהודי שחי בתחילת המאה ה-1 לספירה, נשא הטפות דתיות ואף חולל נסים.
תלמידיו ראו בו את משיח בן דוד, אולם הסנהדרין, המוסד היהודי העליון בארץ ישראל אז, ראתה בו מורד ולפי המסורת הנוצרית מסרה אותו לידי השלטונות הרומיים כדי שיוציאו אותו להורג.
על-פי הכתבים הנוצריים, הוצא ישו להורג בצליבה בירושלים.
בוועידת ניקאה התפתחה בנצרות תאולוגיה, שעל-פיה ישו היה בן האלוהים או האל הבן, כלומר ההוויה בשילוש שנקראת "הבן" אשר לבשה בשר ודם והופיעה בדמות אדם כישו.
צליבתו הייתה מעין הקרבת קורבן למען כפרת החטאים של האנושות כולה.
התאולוגיה הזאת פותחה בעיקר בידי פאולוס (שאול התרסי), תלמיד של ישו, שהוא האישיות המרכזית בעיצוב הנצרות כפי שהיא מוכרת לנו.
אחת הדוגמות המרכזיות בנצרות היא דוגמת החטא הקדמון, שנוסחה בידי אוגוסטינוס (354 – 430 לספירה), פילוסוף רומי נוצרי מהעיר קרתגו שבצפון אפריקה.
הוא גרס, שמשעת לידתו האדם חוטא, כיוון שנוצר בחטא.
חטא זה הוא החטא הקדמון, שבו נכשלו אדם וחוה בסיפור הבריאה.
כל אדם נושא חטא קדמון זה איתו ומוסיף לו את חטאיו.
חטאיו של האדם מרחיקים את נשמתו של האדם מהאל, ומקרבים אותו לעולם הרע.
על אף ההשקפה הזו, מקובל על נוצרים רבים כי ישו כיפר בסבלו על החטא הקדמון, ובכך שחרר ממנו את בני האדם בני זמננו.
עקרון הנלווה אל החטא הוא עקרון הכפרה.
על ידי עינוי הגוף, מתחברת נשמת האדם לאל ומכפרת על חטאיה (עינויים מקובלים הם צומות והתנזרות מהנאות שונות).
על פי האמונה הקתולית הקלאסית, תרומה מסוימת לכנסייה מסוגלת אף היא לכפר על חטאים.
סביב עיקרון זה נוצרה בהיסטוריה של הנצרות תופעה של כפרה בה מתוודה המאמין החוטא בפני כומר מוודה על חטאיו בתא וידוי מיוחד, ובסוף הווידוי גוזר הכומר את המעשים שעל המאמין לעשות על מנת לכפר על חטאיו.
תופעה היסטורית נוספת שהתפתחה לאור עיקרון זה היא הנזירות הנוצרית.
הנזורה בנצרות התחילה במדבריות מצרים במאה ה-4 כמסגרת של חיי סבל והתענות, שהוקמה על ידי הנזירים המצרים אנטוניוס ופאכומיוס.
הם נחשבים בנצרות כקדושים, ונתפסים כנזירים הראשונים בעולם הנוצרי.
למרות זאת, פאול הקדוש היה ככל הנראה הנוצרי הראשון שחי חיי נזירות.
אנטוניוס גילה אותו והחשיב אותו כנזיר הראשון.
עם הזמן, החלו נוצרים רבים מרחבי העולם להגיע למצרים אל אנטוניוס כדי שידריך אותם לחיי הנזירות.
פאכמיוס שהיה אחד ממעריציו של אנטוניוס, העמיד גם הוא מספר רב של תלמידים.
הוא הקים את מסגרת הנזירות הקהילתית, שבה הנזירים עובדים יחד, ופורשים לאחר מכן לתאים שבהם הם חיים לבדם.
במקביל התפתחה נזורה בסוריה, המתוארת בספר historia religiosa.
נזורה זאת היא בעלת מאפיינים שונים מהנזורה המצרית.
הנזירים הסורים לא מנתקים עצמם מהקהילה אלא מציגים עצמם ואת הסתגפותם לראווה.
הנזורה הגיעה למערב בשנת 340 כשנסע אתנסיוס, הפטריארך של אלכסנדריה, לבקר ברומא ואיתו שני תלמידיו של אנטוניוס.
על פי הנצרות הקלאסית, לאחר מות הגוף, נשלחת נשמת האדם לחיי נצח בעולם הבא.
שם נחלקות הנשמות ל"צדיקות", המגיעות לגן עדן ול"חוטאות", המגיעות לגיהנום.
צדיקותה של הנשמה אינה נקבעת רק על פי מעשי האדם שנשא אותה במהלך חייו, אלא גם לפי מידת הכרתו של הנוצרי בעיקרי האמונה ומסירותו להם.
בנצרות הקלאסית, נוצרי אינו יכול להיחשב צדיק אם לא האמין באמונה שלמה בעיקרי האמונה המנוסחים בקרדו.
אמצעי חשוב לכפרה זו הוא הווידוי על סף המוות – על הגוסס להתוודות על חטאיו ולחזור בתשובה בפני כומר מוודה, על מנת שנפשו תעזוב את העולם הזה חפה מחטאים.
לידת הנצרות וגיבושה בידי פאולוס
ההיסטוריה הקדומה של הנצרות אינה ידועה בצורה מושלמת.
היא נסמכת על הכתוב באוונגליונים ("ספרי הבשורה") של הברית החדשה.
מקורות אחרים הם כתבי היסטוריונים רומיים וכתבי יוסף בן מתתיהו.
בתלמוד, ובתוספתא מוזכר אדם בשם ישו הנוצרי, ראו ערך ישו (יהדות).
עם זאת, החוקרים בוחנים את הטקסטים הקדומים בזהירות, תוך התייחסות לכך שהכתבים מכילים התייחסויות שונות לאותם הנושאים, באופן בו לעיתים סותר חלק אחד את האחר.
חוקרים בעלי גישות שונות מסכימים, במידה כזו או אחרת, כי ישנו גרעין של אמת היסטורית בכתבי הקודש, כאשר המחלוקת היא על גבולותיו של אותו הגרעין.
נדבך חשוב באמונה הנוצרית המוקדמת פותח על ידי פאולוס (שאול התרסי), ולפיו ישו הוא בנו של האלהים (נקרא גם "שה האלוהים") שירד לגאול את האנושות על ידי מותו.
לפי אמונה זו, צליבתו בידי הנציב הרומי פונטיוס פילטוס באה ככפרה על חטאי האנושות ועל החטא הקדמון – מושג שהייתה מחלוקת לגבי טיבו בין הקהילות הנוצריות המוקדמות.
האוונגליונים מספרים כי ישו קם לתחייה שלושה ימים לאחר צליבתו, ועלה לשמים זמן-מה לאחר מכן.
על פי האמונה הנוצרית יחזור ישו פעם נוספת על מנת לגאול את העולם באחרית הימים (אירוע המכונה "האפוקליפסה").
בתחילת דרכם, היו הנוצרים מפוזרים כתות-כתות.
ניכר כי בקרב מאמינים מוקדמים אלו היו גישות מגוונות למסורת, אולם לצד זאת נראה שהכתבים ההיסטוריים החלו להתאחד סביב גרעין עקבי של אמונה ומסורת, שהלך והתחדד עם הזמן.
על פי המסורת האוונגליונית מרים לא התעברה מבעלה, אלא מרוח הקודש, כך שהיא נותרה בבתוליה על אף ההתעברות.
כיוון שכך היא מכונה בנצרות "מרים הבתולה", והיא הפכה שנייה בחשיבותה רק לישו עצמו, שכן היא האישה היחידה שלא נזקקה לחטא הקדמון כדי להתעבר, וכיוון שהיא נשאה ברחמה את "בן האלוהים".
על פי הברית החדשה, חכמים שבאו מן המזרח באו לבקר את הרך הנולד ולהביא לו מתנות כיוון שראו בו את מלך היהודים החדש וייחסו ללידתו חשיבות רבה.
המלך הורדוס ששמע על כך הורה להוציא להורג את כל התינוקות בבית לחם, אולם יוסף הספיק לברוח עם משפחתו למצרים, וכך הציל את התינוק.
בעוד ישו מיוחס בברית החדשה לשושלת בית דוד, הורדוס לא היה שייך לשושלת זו.
משמת הורדוס, חזר יוסף עם משפחתו לארץ ישראל.
משהתבגר החל ישו להטיף, ואף אסף סביבו תלמידים, אולם המפנה הגדול בחייו חל כשפגש את יוחנן המטביל.
מבחינת התפיסה המקובלת במחקר, ישו והחברים הראשונים במסורת האמונה הנוצרית היו יהודים, והושפעו בהתאם ממסורות אמוניות שהיו נפוצות בקרב יהודי ארץ ישראל.
כאשר מנהיגי היהדות לא קיבלו את ישו כמשיח, החלו ראשוני הנוצרים לבדל את עצמם מהיהדות בהדרגה.
לצד ההשפעות המשמעותיות של תאולוגיה יהודית, חוקרים מוצאים בכתבי הנוצרים השפעות רבות של תאולוגיה הלניסטית.
בשנת 250 התחילה רדיפה מעשית של הנצרות ושל מאמיניה.
במהלך המאה הרביעית, קונסטנטינוס, קיסר האימפריה הרומית החליט להפסיק לרדוף את הנצרות ולבסוף התנצר; בצו מילאנו הכריזו שני הקיסרים, קונסטנטינוס וליקיניוס כי הדת הנוצרית הפכה לדת מותרת (Religio licita) באימפריה וכי יש לאפשר לבני הדת הנוצרית חופש דת, מעשה שהעניק לנצרות מעמד של "דת רשמית באימפריה".
הכמורה קיבלה מעמד היררכי ובראשה עומד האפיפיור – ראש הכנסייה.
תאודוסיוס הראשון הכריז ב-380 על הפיכת הנצרות מדת נסבלת (Religio licita) לדת רשמית באימפריה הרומית וב-392 כי הנצרות הופכת לדת המותרת היחידה, כל פולחן שאינו נוצרי נאסר לחלוטין.
הסכיזמה הגדולה, במאה ה-11 אירע פילוג בכנסייה הנוצרית עם היפרדות הכנסייה הרומית-קתולית שמרכזה בקריית הוותיקן שברומא מן הכנסייה הביזנטית-אורתודוקסית שמרכזה בקונסטנטינופול (ביזנטיון, כיום איסטנבול).
שתי הכנסיות הופרדו בשל סיבות דוקטריניות, תאולוגיות, לשוניות, פוליטיות וגאוגרפיות.
הקרע המערבי, בעקבות סכסוכים פוליטיים, השליט הרומי, קלמנס החמישי העתיק את מקום משכנו מרומא לאביניון והקים את אפיפיורות אביניון.
בשנת 1378, גרגוריוס האחד עשר רצה לשחזר את מקום משכנו חזרה לרומא.
הוא לא הספיק לבצע את המעבר.
לאחר מותו נוצר פילוג במזג הדתי של האימפריה כיוון שהאפיפיור נטל סמכויות בנושאים דתיים וחילונים גם יחד.
לכן, חלק מהבישופים תמכו באפיפיור רומא וחלק באנטי-אפיפיור שליט הצרפתי.
בין המאה ה-11 והמאה ה-13 התרחשו סדרת מסעות צבאיים שיזמו האפיפיורים הנוצריים.
מסעות אלה קרויים בשם הכולל "מסעי הצלב".
אחרי שהקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון ביקש עזרה להגנת ממלכתו כנגד הטורקים הסלג'וקים, האפיפיור אורבנוס השני קרא לכל הנוצרים להצטרף למלחמה כנגד הטורקים, שתחשב להם ככפרה על חטאיהם.
מסעי הצלב שחררו גל חסר תקדים של אלימות שבאה לידי ביטוי בטבח של יהודים בכל רחבי אירופה, ובמקרי אלימות כלפי הנוצרים הפורשים האורתודוקסים במזרח.
במאה ה-16 חל פילוג משמעותי נוסף בנצרות.
תנועת הרפורמציה שהנהיג מרטין לותר, נזיר אוגוסטיני גרמני, הביאה לכך שקהילות נוצריות בצפון אירופה ניתקו את קשריהן עם רומא, וגיבשו ממסדים דתיים משלהם.
הכנסיות האלה מכונות עד היום "פרוטסטנטיות" (מהפועל הלטיני שפירושו "למחות, להתנגד").
בשנים אלה הוקם המסדר הישועי שנלחם בכפירה הפרוטסטנטית, ובכך נוסף למספר מסדרים נוצרים אחרים, כגון מסדר הפרנסיסקנים (שהוקם עוד בראשית המאה ה-13 ואשר גם הוא נלחם ב"כפירה" בסמכות הכנסייה הקתולית).
הנצרות בתקופת הרנסאנס ובעת החדשה
הנצרות שולטת באירופה (76.2%), אמריקה (90% בדרום אמריקה ו-77.4% בצפון אמריקה), צפון אסיה, אפריקה הדרומית ואוקיאניה (77.3%).
מספר הנוצרים נאמד כיום כ-2.3 מיליארד מאמינים.
הספר המקודש לנצרות הוא הביבליה (Bible) הכולל את "הברית הישנה" (התנ"ך), בכריכה אחת עם הברית החדשה.
הברית החדשה על-פי הנצרות באה לעולם כדי לחדש את הברית הישנה עם האל.
מקום המפגש הדתי של הנוצרים מכונה כנסייה (שם זה משמש גם לתיאור המנגנון הדתי הכולל), ושימושה העיקרי הוא לתפילה.
איש הדת הממונה על התפילות בכנסייה קרוי כומר, ולו קהילת מאמינים, אנשי דת נוספים בסולם ההיררכיה הם בישוף שהוא הדרגה הדתית הגבוהה ביותר, וקרדינל (חשמן) שהוא דרגה מנהלית.
הסמל של הדת הנוצרית הוא הצלב, המסמל את צליבתו וקורבנו של ישו.
היום המקודש של הנצרות הוא יום ראשון, שבו נהוג לשבות מעבודה וללכת לכנסייה ואף נהוג לדחות אליו חגים ואירועים.
ארץ ישראל ככלל נחשבת כארץ הקדושה, ובה ערים ואתרים רבים כמו בית לחם, נצרת, ירושלים ובה כנסיית הקבר שבה נקבר ישו ודרך הייסורים – הדרך שבה הלך ישו אל מותו, נהר הירדן, ומקומות נוספים שבהם עשה ישו ניסים לפי המסורת כמו הכנרת.
מאמינים נוצרים שבאים לבקר בארץ ישראל מסיבות דתיות נקראים צליינים.
הברית הישנה (שכולל בתוכו את ספרי התנ"ך)
הברית הישנה של הנוצרים מקביל בעיקרו לספרי התנ"ך.
אולם סדרם של הספרים שונה, וכן מספרם, ובכנסיות מסוימות (חוץ מהפרוטסטנטים) הוא כולל גם ספרים וחלקי ספרים שאינם בתנ"ך.
הסיבה המרכזית לשינויים האלה – הסדר השונה, החלוקה השונה, והחומר הנוסף – היא העובדה שהמסורת הטקסטואלית בנצרות נובעת מתרגום השבעים במקום נוסח המסורה.
הנצרות הפרוטסנטית הקפידה לכלול בביבליה רק את הספרים הנמצאים בתנ"ך העברי (Veritas Hebraica), ואולם את סדרם של הספרים וחלוקתם השאירה לפי תרגום השבעים.
הברית החדשה כוללת 27 ספרים שנכתבו ביוונית קוינה בין השנים 45 ל-100 לספירה.
השם "ברית החדשה" מבוסס על האמונה הנוצרית כי הברית האלוהית עם ישראל הוחלפה בברית חדשה שאותה בישר ישו לכל אומות העולם (supersessionism).
בנצרות הסמלים תופסים מקום חשוב בחיי המאמין הנוצרי המסמלים את זהותו ודבקות באמונותו.
צלב – הצלב הוא הסמל המזוהה ביותר עם הנצרות, והחל להופיע כבר במאה ה-3 בתור סמל נוצרי.
הצלב יכול לבוא בתור קרוסיפיקס שעליו מונח ישו או ללא דמותו.
הצלב משמש כקמע של לנוצרים אשר עונדים על צווארם או מעל המיטות.
נוצרים מאמינים, שאדם המעביר את הצלב שלו לאדם אחר מביא עליו את מזלו לטוב ולרע.
בנוסף נוצרים חוגגים בחג הצלב שנקראה גם התרוממות הצלב המציין את הסמל כחלק מהגאולה האנושית.
קרוסיפיקס (מלטינית cruci fixus – "קבוע על צלב") – צלב שעליו דמותו של ישו בתנוחת צליבה.
הכי רו – כי רו, הנודע גם כצלב קונסטנטינוס, כריסטוגרם או לאבּארוּם (Labarum), הוא מונוגרמה המצליבה את שתי האותיות הראשונות במילה "כריסטוֹס", או "משיח" ביוונית (Χριστός).
ישו הילד – הוא פולחן הנפוץ בעיקר בכנסייה הרומית קתולית ומציין את תקופת הילדות של ישו בתור "הילד הקדוש".
בדרום אמריקה ובמקומות אחרים בעולם נוהגים לחגוג לכבוד ישו הילד פסטיבל נוסף לחגיגות על לידתו בחג המולד והתגלותו כאל בעת שנולד בחג ההתגלות המערבי.
איכטוס (מיוונית: ΙΧΘΥΣ) – בתקופה בה נרדפה הנצרות על ידי השלטון הרומי, השתמשו נוצרים במילה היוונית ΙΧΘΥΣ ("דג", ichthus או Ichthys) כראשי תיבות של Iēsous Christos, Theou Huios, Sōtēr - "ישו המשיח, בן אלוהים, מושיע".
וכך הפך הדג לסמל נוצרי.
בנצרות הקתולית מהווים הסקרמנטים צינורות להעברת החסד האלוהי למאמין.
על-פי הדוקטרינה הקתולית, העניק ישו את הסקרמנטים למאמינים מאחר שזוהי דרך מוחשית דרכה יוכלו לקבל את החסד.
עד המאה ה-12 היו נהוגים סקרמנטים רבים ולא הייתה קיימת שיטה סדורה אחת.
פטר לומברד, בן המאה ה-12, היה הראשון, אשר מנה שבעה סקרמנטים מרכזיים.
במאה ה-13 קיבל תומאס אקווינס את רשימת הסקרמנטים של לומבארד ואלו אושרו בקונסיל של פירנצה במאה ה-15 ובקונסיל של טרנט במאה ה–16. המנהגים הסימבוליים שלא הוכנסו לרשימה זו נקראו ברבות הימים סקרמנטלים (Sacramental).
למרות חשיבותה של רשימה זו, רק את הסקרמנטים של הטבילה וההודיה אפשר לשייך למעשים של ישו המוזכרים בברית החדשה.
הכנסייה התמודדה עם בעיה זו בקובעה כי חמשת הסקרמנטים האחרים נובעים מאותם שניים ומרומזים באמונה.
בכל שבעת הסקרמנטים טבועה סמליות, המתייחסת על הכנסייה, וכל אחד מהם מעניק את החסד בצורה האופיינית לו.
שבעת הסקרמנטים שהפכו קאנוניים הם: טבילה, קונפירמציה, נישואין, אוכריסטיה (במהלך המיסה), וידוי, המשיחה האחרונה וההסמכה לכהונה.
חג הפסחא – מציין את תחיית ישו לאחר צליבתו.
חג המולד – מציין את הולדת ישו.
חג העלייה לשמים (אסנסיון) – מציין את עלייתו של ישו השמיימה.
חג ההתגלות – מציין את התגלות האלוהים בצורת אדם.
חג הבשורה – מציין את הבשורה למרים.
ההודעה שעל פי הנצרות הביא המלאך גבריאל למריה, ובה נמסר לה כי היא תלד בן, שאביו הוא האל.
תשעה חודשים מאוחר יותר נולד ישו.
חג שבועות (פנטקוסט – חמישים יום ביוונית (7 שבועות)) – מציין את צליחת רוח הקודש על השליחים (האפוסטולים).
ישנם זרמים שיש בהם חגים עממיים נוספים, שההיבט הנוצרי בהם אינו מרכזי, והם שרידים מתרבויות קודמות, כמו ליל כל הקדושים וחג האהבה (יום ולנטינוס).
חלק מהחגים אינם נחגגים על ידי זרמים מסוימים כמו חג הבשורה שאינו נחגג בכנסייה הארמנית.
התאריכים שהם חלים יכולים להיות שונים בין הזרמים השונים כמו בין הקתולים והפרוטסטנטים שחוגגים את החגים באותו תאריך, לבין האורתודוקסים והארמנים שחוגגים את החגים בתאריכים אחרים.
השפעת הנצרות על תרבות המערב נתנה את אותותיה לאורך ההיסטוריה.
ההשפעה המאסיבית נעשתה משום שהכנסייה הייתה כמעט תמיד המקור היחיד של שירותים חברתיים בסיסיים, כמו חינוך ובריאות, הקמת אוניברסיטאות ועוד.
בנוסף, ישנם היסטוריונים הטוענים כי הכנסייה השפיעה בצורה חיובית ומשמעותית על התפתחות המדע, והכמרים שעסקו במדע, אשר מרביתם היו ישועים, הובילו את עולם המדע בשלל תחומים, ביניהם ניתן למנות את האסטרונומיה, הגנטיקה, המטאורולוגיה, הסייסמולוגיה, הפיזיקה, ועוד.
חלק לא מבוטל מן הכמרים הללו הפכו ל'אבות' המחקר בתחומים אלו.
כמה חוקרים קובעים שהנצרות תרמה לעליית המהפכה המדעית.
הכנסייה עודדה את התפתחות הרפואה ואת שירותי הרווחה, היו לה השפעות בכלכלה; בתרבות ופילוסופיה; ספרות, שפות, בלשנות, מוזיקה, תיאטרון, ופוליטיקה, משפטים, חינוך, אנטומיה, אדריכלות, עודדה את מאמיניה לדאוג להיגיינה אישית, ובכל תחומי החיים.
השפעת הנצרות לא מפסיק על התרבות המערבית, גם הנוצרים מילאו תפקיד בולט בפיתוח תכונות החלוצית של הציוויליזציה האסלאמית.
ההשפעה התרבותית של הנצרות עצומה.
פסטיבלים כמו חג הפסחא וחג המולד מסומנים כמו חגים אוניברסליים; הלוח הגרגוריאני שהונהג על ידי האפיפיור גרגוריוס ה-13, הוא הלוח שמשמש ברובן המכריע של מדינות העולם לקביעת מועדים "אזרחיים", ובספירת הנוצרים השיטה לפיה נספרות שנים יחסית לשנת לידתו המשוערת של ישו.
ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בהיסטוריה, יש 65 נוצרים מתחומים שונים.
הכנסייה הנוצרית התפלגה מספר פעמים על רקע חילוקי דעות.
חלק מהפלגים או הסיעות לא שרדו וחלקם קיימים עד היום.
היו פלגים שחזרו והתפלגו לפילוגי משנה.
חלק מהפלגים הוכרזו כמינות ומאמינהם נרדפו על ידי הזרם המרכזי (האורתודוקסי), בנוסף היו זרמים גנוסטיים שרובם לא הוכרו כחלק מהנצרות ונרדפו בגלל השקפתם השונה וכן כתות של יהודים-נוצרים כמו האתינגאנים שלא השתלבו בזרם המרכזי של הנצרות ונשארו מחוץ לו, לכן לא הוגדרו כאלו שהתפצלו מהנצרות.
הפילוג האריאני: האריאנים הוכרזו כמינים על ידי ועידת ניקיאה ב-325 אחרי מאבק בין אריוס, שטען שישו נברא בשלב כלשהו על ידי האל האב ואין שוויון ביניהם, לאתנסיוס שעמד על עקרון השילוש הקדוש ועל כך שהאל הבן שווה במהותו ונצחי יחד עם האב.
הפילוג הנסטוריאני: הנסטוריאנים הוכרזו כמינים בוועידת אפסוס ב-431, נרדפו וחלקם, המאורגנים בכנסייה האשורית ובכנסייה הכלדית שרדו רק בזכות כך שחיו בשטחי איראן של ימינו, מקום בו לכנסייה האורתודוקסית לא הייתה דריסת רגל.
המאבק היה בעיקר בין נסטוריוס לקירילוס על טבעו של ישו.
נסטוריוס הדגיש את שלמותם ונבדלותם של שני טבעי ישו, האלוהי והאנושי, ושרק האחרון סבל ומת על הצלב.
קירילוס דבק בכך ששניהם היו מותכים ללא הפרד.
הפלגיאנים: גם הפלגיאנים, שהאמינו כי האדם יכול להיות טוב גם ללא עזרת האל, הוקעו בוועידת אפסוס כמינים ולא שרדו.
הפילוג המונופיזיטי: הפילוג עם המונופיזיטים שחלקו על הדיופיזיטיות שנתקבלה בוועידת כלקדון ב-451. ראשם אויטיכס טען שלישו היה רק טבע אחד שהאנושי והאלוהי הותכו בתוכו, בעוד שהדיופיזיטים עמדו על כך ששני טבעיו נבדלים זה מזה ולא התאחדו.
גרסה מתונה מאוד של המונופיזיטיות, שמצדדיה מכונים מיאפיזיטים, שלטת עד היום בכנסיות האוריינטליות, שסירבו לאשרר את מצע כלקדון.
הייתה גם מינות הפשרה של המונותליטיזם, שניסתה לאחד בין שתי הגישות אך הוקעה אף היא לבסוף ב-681.
פילוג מזרח-מערב: ב-1054 היה הפילוג הגדול בין הכנסייה המערבית (הקתולית) לבין הכנסייה המזרחית (האורתודוקסית)
הרפורמציה: במאה ה-16 התרחש הפילוג בין הכנסייה הקתולית לפרוטסטנטית.
במקביל לרפורמציה במערב היו כנסיות מזרחיות (הכנסיות האוניאטיות) שקיבלו על עצמן את חסות האפיפיור.
התפשטות הנצרות וגידול האוכלוסייה ב"עולם השלישי" יצרו מצב שבו רוב האוכלוסייה הנוצרית רחוקה ממרכזי הממסד הדתי.
מרכזה של הכנסייה הרומית-קתולית, למשל, הוא ברומא, אף על-פי שרוב מאמיניה חיים בדרום אמריקה ובפיליפינים.
בנוסף, אירופה עברה בשתי המאות האחרונות תהליך מואץ של חילון, ובמזרח התיכון הוקמו מדינות מוסלמיות (ארצות ערב, טורקיה) ומדינה יהודית (ישראל), כך שמרכזי הנצרות המסורתיים והגדולים נמצאים באזורים חילוניים (גם אם בעלי מסורת נוצרית) או באזורים שאינם נוצריים כלל.
אלה הן סוגיות שנמצאות במוקד הדיונים על עתיד הנצרות.
הכנסייה הרומית הקתולית (דרום אירופה ומרכזה, דרום אמריקה, מרכז אפריקה ומערבה, הפיליפינים, ארצות הברית, קנדה ועוד).
הכנסייה הפרוטסטנטית כוללת את הקבוצות הבאות:
הכנסייה הפרוטסטנטית הלותרנית (צפון אירופה, סקנדינביה)
הכנסייה הפרוטסטנטית הקלוויניסטית (מרכז אירופה)
הכנסייה הפרוטסטנטית האנגליקנית (הממלכה המאוחדת, צפון אמריקה, דרום אפריקה, אוקיאניה ועוד)
הכנסייה הפרוטסטנטית האוונגליסטית (ארצות הברית בעיקר)
הכנסייה הפרוטסטנטית הפנטקוסטלית (ארצות הברית, מערב אפריקה)
הכנסייה הפרוטסטנטית הבפטיסטית (צפון אמריקה, רוסיה, אנגליה)
הכנסייה היוונית האורתודוקסית (יוון, קפריסין)
הכנסייה הרומנית האורתודוקסית (רומניה, מולדובה, סרביה ואוקראינה וגם במערב אירופה וארצות הברית)
הכנסייה הפרבוסלבית (רוסיה, אוקראינה, בולגריה, סרביה ועוד)
הכנסייה האורתודוקסית האתיופית (אתיופיה, אריתריאה, נפרדה מן הכנסייה הקופטית ב-1959)
הכנסייה הקתולית המזרחית כוללת את:
נוצרים בקהילות נוצריות (לפי מדינות)
אמריקה (הדרומית והצפונית) כ-804 מיליון
סה"כ: מיליארד ו-905 מיליון נוצרים במדינות אלו.
הנצרות התפתחה מתוך היהדות כפי שהייתה במאה הראשונה לספירה.
הנצרות ביקשה להתמקד באמונה במקום בקיום מצוות.
תפיסות יסוד רבות שאלה הנצרות מן היהדות ובראשם הרעיון המשיחי.
היא גם אימצה את התנ"ך כספר קדוש המכונה "הברית הישנה", והוסיפה לו את "הברית החדשה".
עם זאת, הנצרות רדפה את היהודים במשך שנים ארוכות, במסעות הצלב, באינקוויזיציה ועוד.
היא האשימה אותם ברצח האלוהים, בעיוורון ובסירוב מודע לקבל את התגשמות נבואות התנ"ך לכאורה; וטענה שהיהודים שלא קיבלו את ישו נכרתו מעם ישראל, שהכנסייה היא המשכו הבלעדי (תאולוגיית החילופין).
בעידן המודרני פחתה האנטישמיות הנוצרית וישנם זרמים בנצרות התומכים במדינת ישראל וביהודים (ראה: ועידת הוותיקן השנייה).
היהדות המסורתית דחתה את הנצרות בתוקף מיום היווסדה.
בתקופת שמואל הקטן נוספה ברכה לתפילת העמידה כנגד המינים, המכוונת גם לנוצרים (ברכת המינים).
בתלמוד מובאים דברים חריפים כנגד הנצרות (חלקם צונזרו על ידי הצנזורה).
נאמר שכל לצון אסור מלבד התלוצצות על עבודה זרה ומינות (הנצרות).
הנצרות מכונה בגמרא "מינות", שעליה נאמר במשלי: "כל באיה לא ישובון ולא ישיגו אורחות חיים" כלומר לא יוכלו לחזור בתשובה.
על פי המדרש מלכות רביעית זו מלכות אדום הרשעה (המזוהה במפרשים עם הנצרות), ש"אין לה חקר והיא משולה כנגד התהום".
הרמב"ם ופוסקים אחרים ראו בנצרות עבודה זרה (שהיא החמורה שבעבירות על פי היהדות).
הרב אליעזר מלמד בפניני הלכה מגדיר את הנצרות כעבודה זרה בשיתוף אשר לדעת פוסקים רבים הוא דבר שמותר לגויים.
מנגד, ישנם פוסקים הרואים בנצרות כאיסור אך לא כעבודה זרה.
נציים (שם מדעי: Accipitridae) היא המשפחה הגדולה בסדרת דורסי היום.
מכילה את רוב הדורסים הקיימים והקטלניים ביותר וגם אוכלי פגרים גדולים.
הגדולה בסדרה זו הוא עוזנייה שחורה (Aegypius monachus) ששוקלת עד 14 ק"ג ואורכה מגיע ל-120 ס"מ.
בעבר היו עיטים, כמו עיט האסטי, שהיו גדולים הרבה יותר.
הקטנים ביותר הם דיית הפנינה (Gampsonyx swainsonii) ונץ דרורים גמדי (Accipiter minullus) ששוקלים 85 גרם ואורכם 23 ס"מ.
תת-משפחה שלכים (Pandioninae) – לעיתים נחשבת למשפחה עצמאית
תת-משפחה נשרי העולם הישן (Aegypiinae)
סוג ומין יחיד: עוזנייה שחורה (Aegypius monachus)
סוג ומין יחיד: עוזניית הנגב (Torgos tracheliotus)
סוג ומין יחיד: נשר אדום-ראש (Sarcogyps calvus)
סוג ומין יחיד: נשר אפור-כיפה (Necrosyrtes monachus)
סוג ומין יחיד: דיית זנב-מספריים (Chelictinia riocourii)
סוג ומין יחיד: דיית הפנינה (Gampsonyx swainsonii)
סוג ומין יחיד: דיה זנב-סנונית (Elanoides forficatus)
סוג ומין יחיד: נשר הדקלים (Gypohierax angolensis)
סוג ומין יחיד: עקב האריס (Parabuteo unicinctus)
סוג ומין יחיד: עקב צד הדרך (Rupornis magnirostris)
סוג ומין יחיד: עקב מסורג (Morphnarchus)
סוג ומין יחיד: עקב שחור-צווארון (Busarellus nigricollis)
סוג: עיט מצויץ (Harpyhaliaetus), שייך לעיטים טרופיים.
סוג: עיט נצי טרופי (Nisaetus)
סוג ומין יחיד: עיט גדול ציצית (Lophaetus occipitalis)
סוג: עיט האסטי (Harpagornis) - נכחד
סוג: גיגאנוטוהיירקס (Gigantohierax) - נכחד
סוג: עיט כתר (Stephanoaetus), שייך לעיטים טרופיים
סוג ומין יחיד: עיט-נצי אדום-בטן (Lophotriorchis kienerii)
סוג ומין יחיד: עיט נחשים אפריקאי (Dryotriorchis spectabilis)
סוג ומין יחיד: עיט מלאי שחור (Ictinaetus malayensis)
סוג ומין יחיד: דיית החלזונות (Rostrhamus)
סוג ומין יחיד: דיה מרובעת-זנב (Lophoictinia isura)
סוג ומין יחיד: דיה דקת-מקור (Helicolestes hamatus)
סוג ומין יחיד: חיוויאי מוקיון (בטלאור) (Terathopius ecaudatus)
סוג: עיט נחשים אסייתי (Spilornis)
סוג ומין יחיד: עיט פיליפיני (Pithecophaga jefferyi), שייך לעיטים טרופיים.
סוג ומין יחיד: עיט נחשים מדגסקרי (Eutriorchis astur)
סוג ומין יחיד: הרפיה דרום אמריקנית (Harpia harpyja), שייך לעיטים טרופיים.
סוג ומין יחיד: הרפיה ניו גינאית (Harpyopsis novaeguinea) - שייך לעיטים טרופיים.
סוג ומין יחיד: עיט גואני מצויץ (Morphnus guianensis) - שייך לעיטים טרופיים.
סוג ומין יחיד: נץ גבאר (Micronisus gabar)
סוג ומין יחיד: נץ דוריאה (Megatriorchis doriae)
בעבר שויך השלך למשפחה עצמאית, אולם בהמשך סווג כתת-משפחה במשפחת הנציים.
נֵצֶר סֶרֶנִי הוא קיבוץ הממוקם בין נס ציונה ורחובות לבאר יעקב ורמלה, בתחומי המועצה האזורית גזר.
מצפון וממזרח לקיבוץ נמצא כביש 431. ממערב לקיבוץ שוכנת העיר נס ציונה, ומדרום לקיבוץ נמצאים מכון ויצמן והעיר רחובות.
הקיבוץ נוסד בי"ג בסיוון תש"ח, 20 ביוני 1948, בידי ניצולי השואה ממחנה בוכנוואלד.
בתחילה נקרא "קיבוץ בוכנוואלד", כשֵם הקיבוץ שקיימו אנשיו על אדמת גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, מ-1945 עד עלייתם ארצה ב-1948. אנשי הגרעין המייסד של הקיבוץ בגרמניה היו שבויי מחנה הריכוז הנאצי בוכנוואלד בשנות מלחמת העולם השנייה.
באוקטובר 1949 הוחלף שמו ל"נצר" על ידי ועדת השמות הממשלתית.
בשנת 1952, לאחר הצטרפותם של כחמישים משפחות מקיבוץ גבעת-ברנר, שביקשו להנציח את שמו של חברם אנצו סרני ביקשו חברי הקיבוץ לקרוא לו "נצר-סרני".
ואולם ועדת השמות הממשלתית התנגדה לשימוש בשם הלועזי "סרני", ודרשה לבחור בחלופה העברית - "נצר חיים".
במהלך הוויכוח פרסם נתן אלתרמן בטור השביעי, קריאה להשתמש בשם "נצר-סרני".
חיים בן-אשר, חבר כנסת מטעם מפא"י איש הקיבוץ וידידו הקרוב של חיים-אנצו סרני, חש חובה לשמר את שמו.
בינואר 1955 הוא החל בהליכי חקיקה שיועדו לכפות על ועדת השמות הממשלתית את השם "נצר-סרני", בנימוק שבעקבות מותו הטרגי באסון מעגן של דניאל, בנו יחידו של חיים אנצו סירני, נכרת השם "סרני".
ביוני 1955 הודיעה ועדת השמות הממשלתית שאף שהיא ממשיכה - ותמשיך - לעמוד על משמר השם העברי, מתוך כבוד לכנסת היא מסכימה לשנות את שם היישוב ל"נצר סרני".
קיבוץ נצר סרני הוקם על ידי אנשי קיבוץ בוכנוואלד שהתארגנו להכשרה באתר גרינגסהוף שבכפר אגנדורף, בחלק הכיבוש האמריקאי בגרמניה.
חברי הקיבוץ היו ממגוון מפלגות - מאגודת ישראל ועד פועלי ציון שמאל.
בספטמבר 1945 הגיעו לארץ ישראל, באוניה מטרואה, 83 חברי הקיבוץ.
הם עברו הכשרה בקיבוץ אפיקים שבה עבדו חצי יום ולמדו חצי יום, והשתתפו בעלייה לביריה.
בשנת 1946 פרשו החברים הדתיים מן הקיבוץ.
בסתיו 1947 עברו חברי הקיבוץ להכשרה בנחלת יהודה.
הקיבוץ עלה על הקרקע בי"ג בסיוון תש"ח, 20 ביוני 1948, בחוות שפון, יחד עם אנשי קיבוץ זיקים.
בשנת 1952, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד, נקלטו בנצר סרני כחמישים משפחות מקיבוץ גבעת ברנר, מהם ותיקי הקיבוץ, כגון חיים בן אשר ויוסף אחאי.
ב-1992 נחנך בית תרבות וזיכרון בתכנונו של האדריכל פרדי כהנא.
המבנה ממוקם בנקודה הגבוהה בקיבוץ.
למרגלותיו הוקם אתר זיכרון, שגם אותו תכנן כהנא, ובמרכזו האנדרטה "משואה לתקומה", מעשה ידיה של בתיה לישנסקי.
במסגרת הסדר חובות הקיבוצים החזיר הקיבוץ למדינת ישראל בדצמבר 2000 שטח של 1039 דונם מצפון למפעל נשר רמלה, שעליהם מוקם מוסך של רכבת ישראל ואזור תעסוקה.
הקיבוץ החל תהליך של הפרטה, והחל משנת 2000 לא התקיים בקיבוץ סדר משותף.
במהלך תהליך ההפרטה הקשה הקיבוץ על קליטה של חברים חדשים בגלל חוסר הבהירות לגבי חלוקת נכסי הקיבוץ.
בשנת 2008 חודש סדר הפסח המשותף בקיבוץ ולאחר מספר שנים החליטו בקיבוץ לבטל את חלק מתהליכי ההפרטה כמו שיוך דירות ולהישאר קיבוץ שיתופי מתחדש.
בספטמבר 2019 הוקם בנצר סרני בית הספר של ארגון "בית אקשטיין".
זהו בית ספר יסודי לכיתות א'-ו' לילדים עם קשיים רגשיים נפשיים.
בית הספר מונה כ-4 כיתות ו-32 תלמידים.
תלמידי היסודי לומדים ברובם בבית הספר "גוונים" בקריית חינוך סתריה, כמחצית מתלמידי התיכון לומדים בתיכון ברנקו וייס אית"ן בקריית החינוך סתריה והחצי השני מתלמידי התיכון, בבית הספר על שם הרצוג בבית חשמונאי
כמו כן, בקיבוץ קיים "חינוך חברתי" (חינוך בלתי-פורמלי) החל מכיתה א', ועד כיתה י"ב- בתי ילדים ומועדון נעורים, ומופעלת תנועת הנוער "הנוער העובד והלומד" החל מכיתה ד'.
הקיבוץ מתפרנס בעיקר מגידולים חקלאיים, בהם תפוחי אדמה, הדרים ואבוקדו, מרפת גדולה, וכן משכיר בשטחו חוות סוסים, בית אירועים וכנסים ("חוות אלנבי") ואולם אירועים ("חצר נצר").
בכניסה לקיבוץ נמצא אזור תעשייה גדול, שבו פעלו בעבר כמה מפעלים בבעלות הקיבוץ.
עם הקמת הקיבוץ החלה לפעול בו מסגרייה, שהפכה במשך השנים למפעל מתכת.
המפעל ייצר בין השאר נגררים לשוק האזרחי והצבאי, מובילי טנקים, ארגזים למשאיות עבור מפעל "ליילנד אשדוד", ואף קרונות משא עבור רכבת ישראל.
המפעל רכש מפעל בהרצליה, ואף היה במשא ומתן לרכוש את מפעל הרכבת האוטובוסים "מרכבים",.
אולם לאחר שנקלע לקשיים, הוא נמכר בשנת 1997 לחברת "התכוף".
הקיבוץ גם הקים מפעל רהיטים גדול, "רהיטי נצר סירני".
בשנת 1982 הוקם בקיבוץ המפעל "רינוטרם" (rhinotherm),שייצר מכשיר לטיפול בנזלת ואלרגיה על בסיס טכנולוגיה שפותחה במכון ויצמן.
בשנת 1991 קיבל המכשיר אישור לשיווק בארצות הברית על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי, אולם הוא נסגר בשל קשיים מסחריים.
בשנים 2016–2018 צולמה בקיבוץ סדרת הנוער כדברא.
להלן רשימת אישים הקשורים בקיבוץ נצר סרני:
איל בן ראובן - איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר כנסת.
נולד וגדל בקיבוץ נצר סרני.
מאיר עוזיאל - עיתונאי, סאטיריקן, מתרגם, עורך, סופר, איש במה ואיש תקשורת וטלוויזיה ישראלי.
אנה ורבורג הייתה מחנכת יהודייה ילידת שוודיה, שהתפרסמה בזכות עבודתה החלוצית בתחום גני הילדים בשוודיה ובגרמניה.
עלתה ארצה והתגוררה בקיבוץ עד מותה.
גדעון אבידור - קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כסגן מפקד גייסות השריון.
לאחר הפילוג בקיבוץ המאוחד עבר לקיבוץ נצר סרני.
אברהם אהוביה - היה איש חינוך ישראלי, יוצרו של תנ"ך רם.
נמנה עם מייסדי קיבוץ נצר סרני, שבו היה חבר עד לפטירתו ובו נקבר.
יצחק בָּקוֹן - היה חוקר ספרות עברית ויידית ישראלי, פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
התגורר בקיבוץ נצר סרני, שם גם נקבר.
יוסף אחאי - היה ממייסדי תנועת "החלוץ" בליטא, מחנך עברי, סופר, עורך ומתרגם, עיתונאי ומשורר ילדים.
ממייסדי קיבוץ נצר סרני, התגורר בו ונקבר בו.
אורן שמחה - קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
נולד, גדל ומתגורר בקיבוץ נצר סרני.
רמי שלו - תעשיין ואיש עסקים ישראלי.
אחד הילדים הראשונים שנולדו בנצר סרני.
מושיק לין - מאייר וקריקטוריסט ישראלי.
נולד בנצר סרני ומתגורר שם.
שמואל גָדוֹן - היה סופר, עורך, מרצה וחוקר בנושאי הקיבוץ ותנועת העבודה.
התגורר בנצר סרני ושם גם נקבר.
ליאור שמחה - מזכ"ל התנועה הקיבוצית.
נולד, גדל ומתגורר בנצר סרני.
ניר רוזן - איש ציבור, פוליטיקאי ופעיל שמאל.
נֵצֶר חַזָּנִי (נצ"ח) היה התנחלות ומושב חקלאי בעל אופי ציוני דתי שהוקם בצפון גוש קטיף.
המושב שכן צפונית למחנה הפליטים של ח'אן יונס ולדרום מערב העיירה דיר אל-בלח ונשק בצידו המזרחי לכפר הבדואי גררה.
נחשב לבכור המושבים ברצועת עזה.
היישוב פונה ב־18 באוגוסט 2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות.
בעת הפינוי התגוררו בו 84 משפחות.
יישוב חדש הנושא את השם נצר חזני הוקם סמוך למושב יסודות שבשטח המועצה האזורית נחל שורק, ומתגוררות בו כ-50 משפחות שהתגוררו במושב נצר חזני שבגוש קטיף.
היישוב החל את דרכו בסוף מאי 1973 (כ"ז באייר תשל"ג) כהיאחזות נח"ל בשם "גדיש", ששמו הוסב לאחר מספר שבועות ל"קטיף".
היאחזות קטיף הייתה היישוב הראשון בגוש קטיף והראשון להתאזרח ברצועת עזה בכלל לאחר מלחמת ששת הימים.
בינתיים תוכנן להקים במקום יישוב אזרחי שנקרא בשם הזמני קטיף א'.
גרעין שהתכונן לאכלס יישוב זה, התיישב בחורף תשל"ו בכפר דרום, שהתפנה מגרעין הנח"ל שישב בו עד אז.
בכ"ב בשבט תשל"ז (פברואר 1977) עלה הגרעין בן 12 המשפחות חברי תנועת עזרא, לקרקע בקטיף א'.
לקראת אזרוח ההיאחזות הוחלט לקרוא ליישוב הקבע בשם "נצר חזני", על שמו של שר הסעד מיכאל חזני שהיה מראשי ההתיישבות הדתית בארץ.
המאפיין הבולט במושב היה הרכבו המיוחד במשפחות מחמש עשרה ארצות מוצא, החיים חיי קהילה משותפים.
עיקר פרנסת המשפחות במושב הייתה חקלאות: בשנות השבעים והשמונים התפרנסו החקלאים בנצר חזני מגידולי פרחים בבתי גידול (חממות), לקראת סוף שנות השמונים ובשנות התשעים הסבו את תחום הגידול לירקות ובעיקר עגבניות.
בסוף שנות התשעים החלו החקלאים בנצר חזני ובכל המושבים בגוש קטיף, לגדל ירקות עלים ותבלינים נקיים מתולעים בשיטת גידול ייחודית והמושב נחשב למוביל בתחום החקלאות האורגנית שנקרא ירקות ללא חרקים.
ילדי המושב למדו בבית הספר האזורי בנוה דקלים ונהנו מפעילות חינוכית ותרבותית מגוונת באמצעות סניף בני-עקיבא.
כמו כלל תושבי ההתנחלויות ברצועת עזה, סבלו תושבי נצר חזני מפעילות טרור מצד שכניהם הערביים, הן בניסיונות חדירת מפגעים למושב, הן בהפגזות רבות של נשק תלול מסלול (פצצות מרגמה ורקטות קסאם) אליו והן בכבישי הגישה בין היישובים ובציר כיסופים, שהיווה כביש הגישה היחידי אל היישובים מתחילת שנות התשעים.
במהלך השנים נהרגו בפיגועי טרור שלושה מתושבי המושב:
איתמר יפת, בן המושב, נרצח ב-21 בנובמבר 2000, על ידי צלף ערבי בצומת גוש קטיף בציר כיסופים, כשהיה בדרכו לסייע לתושבי כפר דרום בפעילות מחאה, ימים ספורים לאחר רצח שאירע סמוך לכפר.
ב־27 בנובמבר 2001, נרצחה לא הרחק ממקום הרצחו של יפת תושבת מושב נוספת, אתי פחימה.
פחימה, אם לארבעה בת 45, עבדה כגננת באחד מיישובי הגוש.
מחבל פעיל חמאס זחל בשעות הערב המוקדמות אל הכביש בו נסעה ופתח בירי לעבר אוטובוס ילדים ולעבר מכוניות נוספות שנסעו על הכביש הגישה אל הגוש.
רב המושב הרב יצחק עראמה נרצח כשנסע עם ילדיו בבוקר יום שישי, 20 בדצמבר 2002 לשבת חתן של אחיו של איתמר יפת בנתניה.
סמוך לגשר מור פתח מחבל בירי לעבר רכב הרב.
כדור אחד פגע בעורפו של עראמה והרגו במקום.
בעקבות חקיקת חוק יישום תוכנית ההתנתקות וחוק פינוי-פיצוי שבמסגרתם ביקשה הממשלה בראשותו של אריאל שרון לפנות את המושב, עבר חבר הכנסת אפי איתם להתגורר במושב על מנת להוביל שם את המאבק והמחאה כנגד תוכנית ההתנתקות.
בין השאר, שכנע איתם את התושבים להפקיד את הנשק כשבוע לפני תחילת ביצוע התוכנית.
ב־18 באוגוסט 2005 פונה המושב, עם שאר יישובי גוש קטיף, במסגרת תוכנית ההתנתקות.
שמונים המשפחות שהתגוררו בו, יחד עם עשרות משפחות ומאות צעירים שעברו להתגורר במושב חודש טרם הפינוי, נפרדו מהמושב בתפילה ונסעו לקיים תפילה מיוחדת בכותל המערבי בירושלים.
כ-40 משפחות בנות המושב מתגוררות באופן זמני באתר הקרווילות של קיבוץ עין צורים הסמוך לקריית מלאכי.
כ-5 משפחות מתגוררות באתר קראוילות שהוקם במושב אבני איתן שברמת הגולן.
חלק נוסף מהמשפחות עבר להתגורר זמנית באתר הקרוילות סמוך ליישוב ניצן ובהדרגה החלו האחרונים לעבור ממגורים בקרוילות לבתי הקבע ביישוב החדש באר גנים הממוקם מצפון לאשקלון.
בנוסף לכל אלה, משפחות בודדות החליטו לקבוע את מושבן ביישובים שונים ברחבי הארץ.
לאחר פינוי גוש קטיף, עשרות משפחות עברו להתגורר ביישוב חדש באותו שם, נצר חזני, שהוקם בשטח המועצה האזורית נחל שורק, שנקרא על שם המושב ברצועת עזה.
במושב נבנו כ-130 יחידות דיור, מתוכם 40 יחידות למשפחות חקלאיות.
נצילות היא היחס בין האנרגיה השימושית המתקבלת ביציאה ממערכת לבין האנרגיה הנכנסת אליה, והיא נמדדת באחוזים או בשבר עשרוני.
המערכת יכולה להיות מכונה, מכשיר חשמלי, בעל חיים או תופעה טבעית כמו השמש.
האנרגיה המתבזבזת במערכת היא ההפרש בין האנרגיה המושקעת לבין האנרגיה השימושית המופקת.
במערכת מכנית להעברת תנועה כדוגמת אופניים, האנרגיה המושקעת בסיבוב הדוושות לא מגיעה בשלמותה אל הגלגלים כיוון שחלק ממנה מגיע לחיכוך בין גלגלי השיניים לשרשרת והופך לאנרגיית חום.
במערכת הידראולית האנרגיה הקינטית של הנוזל המוזרם מהמשאבה מופחתת בצינורות עקב צמיגות הנוזל ודליפות.
במערכות חשמליות חלק מהאנרגיה החשמלית שמגיעה ממקור חשמל אל הצרכנים (כמו מנועים חשמליים ונורות) הופכת לאנרגיית חום עקב התנגדות חשמלית.
במנוע חום, הנצילות היא היחס בין העבודה המופקת מהמנוע לבין החום הנכנס למנוע בכל מחזור.
מנוע קרנו הוא מנוע החום בעל הנצילות המקסימלית.
לפי קרנו, נגדיר את להיות החום הנכנס לתוך מנוע בכול מחזור תרמודינמי ו להיות העבודה המופקת מהמנוע בכול מחזור.
הוכחה לכך ניתן לקבל מהחוק הראשון של התרמודינמיקה ומכיוון שבסוף כול סיבוב המנוע חוזר לאותה הנקודה אז עבור מחזור שלם נקבל ולכן: ונקבל סה"כ:
הוא כותב במאמרו משנת 1824 שתנועה מתמדת בלתי מתקבלת ומנוגדת לחוקים המקובלים.
במערכת מכנית להעברת תנועה כדוגמת אופניים, האנרגיה שאנו משקיעים בסיבוב הדוושות לא מגיעה בשלמותה אל הגלגלים כיוון שחלק ממנה מתבזבז עקב חיכוך בין גלגלי השיניים לשרשרת והופך לאנרגיית חום.
במערכת הידראולית שמן המוזרם מהמשאבה לצרכנים בצינורות מתבזבזת בחלקה עקב צמיגותו של השמן ובחלקה עקב דליפות השמן מן המערכת.
במערכות חשמליות חלק מהאנרגיה החשמלית שמגיעה ממקור חשמל אל הצרכנים (כמו מנועים חשמליים ונורות) מתבזבזת עקב התנגדות חשמלית והופכת לאנרגיית חום.
בשנת 1824 פורסמה התאוריה המפורסמת של קרנו המתארת את מה שכונה לאחר מכן "מחזור קרנו" של המנוע.
בעבודה זו תיאר קרנו מהו מנוע קיטור אידיאלי בתיאוריה.
מנוע קיטור אידיאלי הוא כזה המנצל 100% מאנרגיית החום לאנרגיה מכנית.
באופן מעשי אין מנוע אידיאלי, אך ניתן להגיד מנוע יעיל ככזה הממיר אחוז גבוה מן האנרגיה המושקעת לאנרגיה מכנית.
השלבים במחזור יתבצעו על פי הסדר הבא:
דחיפת בוכנה באמצעות הגז אשר נמצא בלחץ גבוה (אנרגיית חום אשר הייתה אגורה במערכת).
כעת המשך דחיפת הבוכנה קדימה על ידי קירור הטמפרטורה של הגז
כעת הבוכנה תנוע לצד השני ותלחץ את הגז ללא שינוי של טמפרטורת הגז
הבוכנה תמשיך לדחוס את הגז מעבר לקיבולת החום עד לנקודת ההתחלה.
קרנו רצה לחשב תאורטית את הנצילות המרבית שניתן להפיק ממנוע, כלומר בהיעדר איבוד חום לסביבה, חיכוך וכדומה.