tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות טבח מערת המכפלה ב־1994, הוכרזה תנועת "כך" כארגון טרור, והוצאה אל מחוץ לחוק.
ב־1999 הפיץ ביום תשעה באב כרוז בו נכתב , ונחתם על ידי "פעילי כך לשעבר".
ב־2004 הורשע בתמיכה בארגון טרור בגין מעשה זה.
בשנת 2007 הורשע בן גביר פעם נוספת בתמיכה בארגון טרור ובהסתה לגזענות, לאחר שב־2001 נסע ברכב שעליו הודבק סטיקר בו נכתב , וב־2002 נמצאו ברכבו ארבעה שלטים עם הכיתוב .
השלטים נחתמו בידי "מטה כהנא צדק", שהוכרז כארגון טרור.
בן גביר לא גויס לצה"ל.
לטענתו, הצבא סירב לגייסו בשל עברו בתנועת "כך".
לאחר שהוצאה התנועה אל מחוץ לחוק המשיך לפעול בארגון "חזית הרעיון", עד סגירתו בעקבות קביעה שהארגון הוא ארגון המשך לתנועת "כך".
ערב פירוק התנועה לא היה בן גביר אחד המפורסמים שבה, אולם התמדתו במחאות מתוקשרות שהגיעו לא פעם אל בית המשפט קנתה לו מקום בולט בין פעילי הימין הרדיקלי.
חלק מיוזמותיו של בן גביר היו משותפות עם ברוך מרזל, מנהיגה האחרון של תנועת "כך".
בן גביר הצליח למשוך תשומת לב גם בעזרת פרובוקציות.
בכתבה שעסקה בין השאר במעורבותו בתקיפת שר הבינוי בנימין בן אליעזר, בן גביר התראיין והציג סמל שנגנב ממכונית הקאדילק של ראש הממשלה יצחק רבין, תוך שהכריז: .
שבועיים לאחר מכן יגאל עמיר רצח את יצחק רבין.
הריאיון הפך לסמל בפני עצמו, להגעת פעילי ימין קיצוני לקרבה רבה אל ראש הממשלה, שהשב"כ לא הצליח למנוע.
בקמפיין בחירות לכנסת ב־2022, בן גביר אמר שלא היה צריך להצטלם עם הסמל ושהוא לא מכנה את רבין בכינוי "בוגד", אף שלדעתו "רבין עשה דברים שפוגעים במדינת ישראל" ו"סייע לאויב".
בנוסף טען ש"יש הגזמה בהנצחה שלו".
בן גביר הקים, יחד עם ברוך מרזל ופעילים נוספים, את "הוועד למען הדמוקרטיה", שפעל לשחרורו של יגאל עמיר, רוצחו של רבין.
לאחר שהמחבל סמיר קונטאר שוחרר מהכלא בעסקת שבויים, הארגון דרש לשחרר את יגאל עמיר.
בן גביר אמר ש"המטרה היא להביא לידי ביטוי את הדרישה לשחרר את יגאל עמיר", ו"אם משחררים רוצחים עם דם על הידיים צריך גם לשחרר את עמיר".
ביוני 1997, תוכננה הופעה של הזמרת האירית שינייד אוקונור בירושלים, באירוע שקרא לחלוקת העיר בין ישראל לפלסטין.
הופעתה בוטלה בעקבות איום לרצח שהופנה כלפיה בשיחת טלפון לשגרירות הממלכה המאוחדת בישראל.
בראיון רדיו התגאה בן גביר שהוא ופעילי "חזית הרעיון" הביאו לביטול ההופעה.
בתגובה פרסמה אוקונור מכתב פומבי שהופנה לבן גביר, בו כתבה בין השאר "אלוהים אינו מתגמל את מי שמטילים טרור על ילדי העולם.
לא הצלחת בכלום, למעט בכישלון נשמתך".
בשנת 2000 הדביק ברחבי ירושלים מודעות נגד ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל, והושם במעצר בית עד לתום הביקור.
בדצמבר 2005, לאחר שראש הממשלה לשעבר אריאל שרון שקע בתרדמת, בן גביר חגג את האירוע ואמר: "אנחנו מקווים שיהיה מכאן מסר לכל מי שרוצה לפגוע בארץ ישראל, ארץ ישראל יותר חזקה מכולם".
לאחר שהדביק על רכבו סטיקר ובו הכתובת "שרון, לילי מחכה לך", נעצר בן גביר ונחקר בחשד להסתה נגד שרון.
בסוף שנת 2005, שהה בן גביר יחד עם מספר חיילים בפילבוקס באזור חברון.
מיד לאחר שיצא מהפילבוקס נורה צרור יריות מטווח קצר שלא פגע באף אחד מהם.
כעבור שנים אמר בן גביר שהוא סבור שמדובר היה בניסיון לחסל אותו.
בשנת 2011 הפגין יחד עם ברוך מרזל, בנצי גופשטיין, בצלאל סמוטריץ' ופעילים נוספים ב"מצעד הבהמות" במחאה על מצעד הגאווה בירושלים.
בשנת 2017 ייצג בנות שירקו לעבר מנזר, ואמר בראיון לכאן חדשות כי "יש מנהג יהודי קדום כשעוברים ליד מנזר או ליד כומר יורקים, אפשר להסכים או להסכים, אבל כאשר יורקים לצד אני לא חושב שמדובר בעבירה".
בראיון לגלי ישראל אמר כי על אף שהמעשה לא ראוי, "אני לא אוהב שעל דברים כאלה מגיעים למעצר".
לדבריו, עדיף לטפל במקרים כאלה באמצעות חינוך.
בראיון לתוכנית טלוויזיה ב־1994, אחרי הטבח במערת המכפלה, אמר בן גביר: "כל שבוע אנחנו שומעים על עוד יהודי שנרצח ועוד יהודי שנרצח - נמאס.
סוף סוף קם יהודי, יהודי גדול, הצדיק הד"ר גולדשטיין ה' יקום דמו".
באותו ראיון אמר שאיסור לא תרצח חל רק כלפי יהודים.
בפורים של שנת 1995, שנה לאחר הטבח, התחפש בן גביר לגולדשטיין.
הוא לבש חלוק רופא עם דרגותיו של גולדשטיין והוסיף שלט בו מצויר איש עם רובה ולידו הכיתוב "ברוך הגבר – אשר יפתח באש" ואמר "הגיבור שלי הוא דוקטור גולדשטיין".
במספר הזדמנויות נימק זאת בן גביר בכך שגולדשטיין הציל כמה מחבריו.
בכתבה טלוויזיונית משנת 2011, אמר על התמונה שבסלון ביתו: "יש כאן איזושהי אמירה בתמונה הזאת, אמירה מאוד מפורשת", וכן שגולדשטיין "צדיק", "גיבור" ו"רופא שהציל בחיים שלו יהודים".
בתקופת התמודדותו לכנסת בבחירות של 2020 הסיר בן גביר את תמונת גולדשטיין מביתו.
בפאנל בחירות ב־2022 אמר בן גביר שהתבגר וכבר אינו חושב שגולדשטיין גיבור.
ב-2024 הסביר כי תלה את התמונה בעבר כדי לומר "אל תעשו רצח אופי לד"ר גולדשטיין, הוא עשה מה שעשה כשרצו לפגוע בו – אז הוא בא וירה".
בשנים 2006–2008 עתר לבג"ץ, עם ברוך מרזל, בבקשה לבטל את ההיתר לערוך את מצעד הגאווה בירושלים.
בשנת 2011, במסגרת כתב אישום שהוגש נגדו, קיבל לידיו בהוראת בית המשפט מסמכים שלפיהם השב"כ ומשטרת ישראל השקיעו מאמצים רבים במעקב אחריו ובתיעוד מדויק של תנועותיו במשך שעות רבות ביום.
עד פברואר 2009 הוגשו נגד בן גביר 46 כתבי אישום, מתוכם הורשע בשמונה, בהם בעבירות התפרעות, השחתת מקרקעין, הפרעה לשוטר, החזקת חומר תעמולה לטובת ארגוני טרור, והסתה לגזענות ותמיכה בארגון טרור.
כעבור שש שנים אמר שהוגשו נגדו עוד שבעה כתבי אישום, בהם זוכה.
על פי נתונים אלו, הוגשו נגדו 53 כתבי אישום, מהם הורשע בשמונה.
בן גביר רכש את השכלתו המשפטית בקריה האקדמית אונו.
בתחילה החליטה לשכת עורכי הדין למנוע ממנו לגשת להתמחות עקב עברו הפלילי, אולם לאחר הליך שכלל כמה ערעורים - עבר את מבחני לשכת עורכי הדין ב־2012 והוסמך כעורך דין.
לפני כניסתו לפוליטיקה, הרבה בן גביר לייצג אנשי ימין שהואשמו בעבירות על רקע אידאולוגי.
בסוף 2015 ייצג את אחד החשודים ב, וטען שחוקרי השב"כ אילצו את מרשו להודות באמצעות עינויים.
בדצמבר 2015 השתתף בחתונת השנאה ואחרי כן ייצג חלק ממשתתפי האירוע שהוגשו נגדם כתבי אישום.
בראיון לתקשורת אמר "אף אחד לא הבין שמדובר בתמונות של בן משפחת דוואבשה".
ב־2017 ייצג פעיל של תנועת "חוזרים להר" שניסה להתגנב עם גדי להר הבית לשם חידוש עבודת הקורבנות ונעצר על ידי המשטרה.
בן גביר הגיש תביעת דיבה נגד העיתונאי אמנון דנקנר, על שכינהו "נאצי קטן" בתוכנית "פופוליטיקה" בשנת 1995, וזכה בה בפיצוי סמלי של שקל אחד.
באפריל 2018 פסק בית המשפט שעובד בתחנת דלק שכינהו "נאצי", הצדיע לו במועל יד והתעלם מזימונים למשפט, ישלם לו פיצוי בסך 200 אלף ש"ח.
אנשי ימין שונים טענו מספר פעמים כי בן גביר הוא סוכן שב"כ שתול, בדומה לאבישי רביב, ואחד המפרסמים, ברי חמיש, נתבע על ידי בן גביר.
בפסק הדין נקבע שהכינוי "סוכן שב"כ" נחשב כלשון הרע בקרב חוגים מסוימים, ושחמיש הציג את בן גביר כאדם לא הגון ואף מסוכן.
בית המשפט פסק כי על חמיש לפצות את בן גביר ב־30 אלף ש"ח.
בן גביר הגיש תביעות דיבה רבות, ונכון לפברואר 2023 היה מעורב ב־10 תיקים פעילים.
במאי 2022 שודר פרק בתוכנית "עובדה" אודות בן גביר, בו נטען בין השאר שבן גביר עודד נערי גבעות לבצע פעולות תג מחיר.
בן גביר הכחיש את התחקיר, וכשבועיים לאחר שידור התכנית הגיש נגד התוכנית תביעה בסך שני מיליון ש"ח.
תביעות נוספות שהגיש בשנת 2023 הן נגד נגד השר לשעבר משה יעלון, נגד ערוץ 7 ונגד נתבעים נוספים.
הגיש תביעה נגד דניאל עמרם ויוסי אבנרי ובהמשך ביקש את מחיקתה.
בתחילת 2020 הגיש, יחד עם מפלגתו, תביעת דיבה נגד גילת בנט, על שפרסמה פוסט לפיו פעילי "עוצמה יהודית" פרצו לביתה במהלך מערכת הבחירות.
התביעה הסתיימה בפשרה לפיה שילמה בנט לבן גביר 35,000 ש"ח, שיועברו כתרומה למטרה מוסכמת.
בשנת 2023 הגישו בן גביר ומפלגתו תביעת דיבה נגד העיתונאי יהושע בריינר ועיתונו "הארץ", שבה דרשו פיצוי בסך שלושה מיליון ש"ח בנוגע לפרסום לפיו התייעץ בן גביר עם בנצי גופשטיין.
לאחר שבמסגרת הדיון בתביעה נדרש בן גביר לספק מידע על פעילותו ועל פגישותיו עם גופשטיין, הוא ביקש את מחיקת התביעה, וחויב לשלם ל"הארץ" הוצאות משפט בסך 23.6 אלף ש"ח.
בן גביר זכה בסכום מצטבר של כרבע מיליון ש"ח בתביעות נגד המשטרה, לאחר שתבע אותה על הטרדות שונות והפרת זכויותיו.
כך - באוגוסט 2011 פסק בית משפט השלום בירושלים כי על משטרת ישראל לשלם לו 18 אלף ש"ח, כפיצוי על כך ששוטר תקף אותו בימי ההתנתקות.
בפברואר 2012 פסקה שופטת השלום בירושלים שמשטרת ישראל תשלם לבן גביר פיצויים בסך 14 אלף ש"ח, על כך שנעצר למשך 24 שעות בשל כוונתו להפגין עם אחרים מול ביתו של מפקד פיקוד המרכז גדי שמני.
עובד זר, שהועסק כמטפל סיעודי של אביו של איתמר בן גביר, תבע לאחר פטירת האב ב־2020 תשלום זכויות שונות, שלא ניתנו לו בתקופת עבודתו, מאיתמר בן גביר ואחיו, יורשיו של האב.
היורשים התגוננו בטענות שונות, בהן הטענה שזמן קצר לפני מות האב נטש אותו העובד והתפטר.
בנוסף טענו שיש לקזז מהזכויות כספים ששילם המנוח עבור העובד, כגון תשלומים לביטוח רפואי ומימון מגורי העובד והוצאות נלוות, בסך כולל של כ-85,500 ש"ח.
טענות היורשים נדחו בבית הדין הארצי לעבודה, ונפסק שעל האחים לשלם לעובד כ-100 אלף ש"ח.
לשם גביית החוב נאלץ העובד לפנות לרשות האכיפה והגבייה, שהוציאה צו עיקול משכורת נגד איתמר בן גביר.
במהלך הדיון המשפטי הגיש בן גביר הצעת חוק לביטול חובת הביטוח הפנסיוני לעובדים זרים.
מאז הוציא רישיון נהיגה, נתפס בן גביר מספר רב של פעמים על ידי משטרת התנועה על עבירות תנועה שונות.
בסך הכל נקנס בגין 78 עבירות תנועה ב־23 שנים.
מאבטחיו של בן גביר התלוננו כי בן גביר מאיץ בנהגים שלו לבצע עברות תנועה.
באוגוסט 2023 היה מעורב בתאונה כשנהג שלו נכנס לצומת ברמזור אדום, בזמן שהיו בדרך לראיון טלוויזיוני.
ב־26 באפריל 2024 התהפך רכבו של בן גביר כשנכנס לצומת באור אדום ונהג שנסע באור ירוק התנגש ברכבו.
בן גביר נפצע קל ושוחרר מבית החולים למחרת, אך הנהג ברכב האחר נפצע קשה ואושפז לתקופה ארוכה.
כתב אישום הוגש נגד הנהג של בן גביר.
במהלך כהונתו כשר לביטחון לאומי עלה מספר ההרוגים בתאונות, שעלה ל-436 ב-2024 על פי הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, עלייה של 21% ממספר ההרוגים בשנה הקודמת (361 הרוגים ב-2023).
הרשות ייחסה את העלייה בהרוגים בין היתר לירידה באכיפת המשטרה.
בכנסת ה-18 שימש עוזר פרלמנטרי של חבר הכנסת מיכאל בן ארי.
בבחירות לכנסת ה-19 הוצב במקום החמישי ברשימת עוצמה לישראל, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הוצב במקום השמיני ברשימת איחוד מפלגות הימין, ועם פסילת מועמדותו של בן ארי הועבר למקום השביעי.
על-פי ההסכם בין המפלגות חברי הכנסת רפי פרץ ובצלאל סמוטריץ' התחייבו להתפטר במסגרת "החוק הנורווגי" ולתת לבן גביר לכהן כחבר הכנסת, אך הכנסת פוזרה לפני שנחקק מחדש חוק זה (שנהג בכנסת ה-20 כהוראת שעה בלבד).
בבחירות לכנסת ה-22 התמודד בן גביר בראשות רשימת "עוצמה יהודית" שקיבלה 83,609 קולות (1.88% מהקולות הכשרים) ולא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23, חתם בן גביר עם רפי פרץ על ריצה משותפת למפלגות "עוצמה יהודית" ו"הבית היהודי".
סמוך לסוף זמן הגשת הרשימות הצטרף פרץ עם מפלגת "הבית היהודי" לרשימת "ימינה".
ראש "הימין החדש", נפתלי בנט, נימק את סירובו לצרף את בן גביר לרשימה מאוחדת כסירוב לרוץ עם "מי שמחזיק בסלון ביתו תמונה של אדם אשר רצח 29 איש חפים מפשע".
בתגובה הודיע בן גביר שהסיר את התמונה, למען אחדות ומניעת הקמת ממשלת שמאל, אולם מפלגתו לא צורפה לרשימה המאוחדת.
עוצמה יהודית נרשמה כרשימה עצמאית בראשות בן גביר, וקבלה בבחירות אלו 19,402 קולות (0.42%) ולא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24, חתם בן גביר על הסכם ריצה משותפת של המפלגות "עוצמה יהודית" ו"נעם", ובהמשך, על ריצה משותפת עם מפלגת "הציונות הדתית" בראשות בצלאל סמוטריץ'.
הוא הוצב במקום השלישי ברשימה ונבחר לכהן בכנסת.
לאחר שבן גביר עלה להר הבית בינואר 2022, פורסמו איומים מפורשים על חייו.
בעקבות האיומים העלתה המשטרה את רמת האיום על בן גביר לדרגה 6, הגבוהה ביותר, וקצין הכנסת הורה למשמר הכנסת לאבטח את בן גביר בכל שעות היממה.
איומים נוספים הופנו לעברו: באפריל נעצרה חוליית פעילי חמאס שתכננה להתנקש בו; ביוני נעצר תושב תל אביב שאיים עליו טלפונית ברצח; וביולי העלו תלמידים ערבים ממזרח ירושלים הצגת סוף שנה שבה מוצגת הוצאה להורג של אדם הלבוש באופן דומה לבן גביר, שהובילה למעצרם של מנהל בית הספר ומורה נוסף.
בפברואר 2023 נעצר ערבי, תושב מזרח ירושלים, בחשד שאסף מידע ותכנן לרצוח את בן גביר.
ב־3 ביולי 2022, לאחר ההחלטה על הקדמת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, עוצמה יהודית התפצלה בהסכמה מרשימת הציונות הדתית לסיעת יחיד נפרדת בכנסת שיוצגה על ידי בן גביר.
ב־26 באוגוסט 2022, נחתם הסכם איחוד בין עוצמה יהודית לבין הציונות הדתית לריצה משותפת לכנסת, בתיווכו של בנימין נתניהו.
ב־26 באוגוסט חתם בן גביר על הסכם ריצה משותפת עם בצלאל סמוטריץ' ברשימת הציונות הדתית.
הרשימה השיגה 14 מנדטים בבחירות והפכה לשלישית בגודלה.
ב־27 בספטמבר 2023 פורסם כי שירות הביטחון הכללי עצר חוליית טרור שהופעלה על ידי איראן וכללה 3 פלסטינים ו-2 ערבים-ישראלים שתכננו להתנקש בו ובחבר הכנסת לשעבר יהודה גליק.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש חשף "פייק ריפורטר" רשת של חשבונות מזויפים של נשים שקידמה את בן גביר בטוויטר.
על אף אמירה מפורשת של נתניהו טרם הבחירות לכנסת ה-24 כי בן גביר לא יכהן כשר בממשלתו, ב־29 בדצמבר 2022, לאחר הבחירות לכנסת ה-25, מונה בן גביר לשר לביטחון הפנים בממשלת ישראל ה-37 ושם משרדו שונה ביוזמתו למשרד לביטחון לאומי.
ב־8 בינואר 2023 מונה בן גביר לשר לחיזוק וקידום קהילתי, משרד שהופרד מהמשרד לביטחון פנים בממשלת ישראל השלושים וחמש, בכפוף להחלטה לבטל את המשרד.
המינוי אושר במליאת הכנסת למחרת, ב־9 בינואר 2023. ב־6 בנובמבר 2023 אוחד המשרד לחיזוק וקידום קהילתי עם המשרד לביטחון לאומי.
במהלך חצי השנה הראשונה של בן גביר כשר לביטחון לאומי חלה עלייה של 60% במספר מקרי הרצח בחברה היהודית, ובמהלך שנתו הראשונה מספר מקרי הרצח בחברה הערבית גדל ב־110%, לעומת השנה הקודמת.
במשטרה טענו לנתונים מעודדים במיגור הפשיעה בחברה הערבית.
ביולי 2024 פרסמה המשטרה את נתוני הפשיעה לשנת 2023, לפיהם חלה בזמן כהונת בן-גביר עלייה בפשיעה ברוב התחומים.
עם כניסתו לתפקיד, ביטל בן גביר החלטה לרכש מסוקי כיבוי בעלי קיבולת מים גבוה ויכולת פעולה בלילה, בטענה שהם נועדו לשימושו של מפכ"ל המשטרה וכי מסתירים ממנו מידע.
על החלטה זו נמתחה ביקורת כאשר הורגש מחסור באמצעי כיבוי אווירי בעת שריפות יער גדולות בשנת 2025.
בשנתו הראשונה לכהונה כשר לביטחון לאומי הייתה תחלופה רבה בבכירי משרדו.
דוברו האישי של השר התפטר באפריל 2023, בספטמבר התפטר מנכ"ל המשרד, שלמה בן-אליהו, וכחודשיים לאחר מכן התפטר ממלא המקום שמונה במקומו - עקב עתירה לבג"ץ נגד המינוי.
בנובמבר התפטרה הסמנכ"לית להון אנושי ומנהל, ובדצמבר התפטר מנהל האגף לכלי ירייה עקב ביקורת על מדיניות חלוקת כלי נשק.
בפברואר 2023 פרסם העיתון "דיילי טלגרף" כי עקב הדלפות מסמכים רגישים נאסר על בן גביר לקבל תדריכים מודיעיניים.
לפי הדיווח, בן גביר הדליף מידע והכניס טלפונים ניידים לישיבות חסויות.
באפריל 2023 אישרה ממשלת ישראל את הצעתו להקמת משמר לאומי תחת המשרד לביטחון לאומי ובינואר 2025 התקיים במכללה הלאומית לשוטרים טקס הקמת המשמר הלאומי במשמר הגבול-משטרת ישראל בהשתתפותו, בהשתתפות מפכ"ל המשטרה, דני לוי, מפקד משמר הגבול ניצב בריק יצחק, מפקד המשמר הלאומי ניצב נחשון נגלר ומפקדים נוספים.
עד תאריך זה הוקמו שתי חטיבות של המשמר הלאומי - חטיבה צפונית וחטיבה דרומית הכוללות כ-600 מפקדים ולוחמים, בהמשך השנה צפויה לקום גם חטיבת מרכז.
עם כניסתו לתפקידו בתחילת 2023 בן גביר פעל להרחיב את מספר האזרחים נושאי הנשק בטענה שהדבר יעזור להתמודד עם אירועי טרור.
הוא מתח ביקורת על האגף לרישוי כלי ירייה במשרדו, בטענה שהתהליך לקבלת רישיון נשק סובל מעודף ביורוקרטיה, וביצע רפורמה באגף שכללה הגדלת מצבת העובדים, הרחבת שעות הקבלה וימי הפעילות, הגדלת מספר הראיונות בשעה ומתן פטור מראיון לאנשי כוחות הביטחון וחיילים משוחררים.
בנוסף, הוביל בן גביר הגמשה של התנאים לקבלת רישיון נשק, והוסיף שלל זכאים נוספים.
לאחר טבח שבעה באוקטובר הואץ תהליך שינוי התקנות והוא הושלם באוקטובר 2023. בעקבות המתקפה והקלת הקריטריונים הוגשו כ-250,000 בקשות חדשות לרישיונות נשק ובן גביר פעל במגוון דרכים להתמודד עם עומס הפניות.
בן גביר גייס עובדי תגבור שיסייעו לעובדים הקבועים של אגף הרישוי בטיפול בעומס הבקשות.
אלו כללו את אנשי לשכתו ובנות שירות לאומי.
עובדי התגבור עברו הכשרה מזורזת והיו אמורים לחלק רישיונות אך ורק לאנשים העומדים בתבחין של מקום מגורים המזכה ברישיון או שירות בכוחות הביטחון.
בנוסף, בתיאום עם יושב ראש הכנסת הוא גייס עובדים של הכנסת לטיפול בבקשות, צעד שספג ביקורת על ערבוב בין הכנסת לרשות המבצעת.
גיוס בנות שירות לאומי לתגבור נעשה בגיבוי היועץ המשפטי של המשרד לביטחון לאומי, אך הצעד הופסק על ידי עו"ד גיל לימון, המשנה ליועצת המשפטית לממשלה, בנימוק שלא ניתן לתת בידי בנות שירות לאומי סמכויות שלטוניות.
בעקבות זאת קרא בן גביר לעובדי משרדו מאגפים אחרים להתנדב לתגבר את אגף רישוי כלי ירייה וגייס כ-30 עובדים שהסכימו.
בעקבות דרישה לבטל את הרישיונות שחולקו על ידי עובדי התגבור בחנה המשטרה את היקף הרישיונות שחולקו על ידי עובדי התגבור ומצאה שהם חלקו כ-23 אלף רישיונות נשק זמניים כשמתוכם 458 רישיונות נשק הונפקו לכאורה על פי תבחינים אחרים מאלו שעובדי התגבור הוסמכו לטפל בהם.
עובדי התגבור גם הנפיקו 15,424 רישיונות נשק סופיים, כאשר 688 מתוכם הונפקו לכאורה שלא על פי התבחינים שעובדי התגבור הוסמכו לטפל בהם.
ראש אגף כלי ירייה במשרד, ישראל אבישר, ביקש מבן גביר לבחון מחדש את מדיניותו, ולאחר שבן גביר סירב התפטר מתפקידו בדצמבר 2023.
במהלך המלחמה פעל בן גביר להקמת מאות כיתות כוננות ברחבי ישראל ולצורך כך נרכשו אלפי כלי נשק מיצרנים ישראליים.
בן גביר השתתף אישית בטקסים רבים של הקמת כיתות כוננות, ומתנדבים שסירבו להשתתף בטקס אתו לא שותפו בכיתות הכוננות.
בינואר 2024 הורה נעם סולברג, יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, להסיר את התמונות של בן גביר מחלק נשקים בכיתות כוננות בהיותן תעמולה אסורה המתבססת על טקסים שמומנו על ידי המדינה.
בדצמבר 2022 תוקנה ביוזמתו פקודת המשטרה, ונקבע בה שהשר לביטחון הפנים יתווה את מדיניות המשטרה ואת העקרונות הכלליים לפעילותה, והוא רשאי להתוות מדיניות כללית בתחום החקירות.
בן גביר מימש תיקון זה, ובין השאר הנחה את המפכ"ל שבתאי להסיר כל דגל אש"ף מהמרחב הציבורי.
בהמשך, עקב המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע, ניסה השר לקדם מדיניות מעצרים נגד מפגינים שיתפרעו או יחסמו כבישים.
בעקבות עתירות שהוגשו נגד השר, הוציא בג"ץ צו ביניים בינואר 2024, שאסר על בן גביר לתת הנחיות והוראות אופרטיביות למשטרה בדבר יישום מדיניותו בכל הנוגע למימוש זכות ההפגנה וחופש המחאה.
ב־10 במרץ 2023 הורתה לו היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב־מיארה, להקפיא את מימוש ההחלטה להעביר מתפקידו את מפקד מחוז תל אביב, ניצב עמיחי אשד, מחמת "חשש כבד ביחס לחוקיות ולתקינות ההליך".
בדצמבר אותה שנה הודיע השר לנציבת שב"ס קטי פרי כי החליט שלא להאריך את כהונתה, ומינה כממלא מקום את קצין משטרה, ניצב בדימוס קובי יעקבי.
במאי 2024, פנה בן גביר ישירות למפקד מג"ב בריק יצחק בנוגע להשעיית שוטרים שהיו מעורבים באלימות כלפי חרדים בהילולת רבי שמעון בר יוחאי, ובניגוד להוראת בג"ץ שאסרה על בן גביר לתת הוראות אופרטיביות למשטרה.
מפכ"ל המשטרה - קובי שבתאי - דיווח ליועצת המשפטית לממשלה על כך.
זמן קצר לאחר מכן ביקש בן גביר לזמן את שבתאי לקראת פיטוריו, אך היועמ"שית הודיעה שזימון זה אינו חוקי.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הנחה בן גביר את סגן המפקח הכללי של משטרת ישראל אבשלום פלד להימנע מאבטחה של שיירות הסיוע לרצועת עזה.
פרקליטות המדינה קבעה שהמעשה היווה הפרה של הדין והתערבות פסולה בעבודת המשטרה.
באוגוסט 2024 החליט בן גביר לקדם את קצין המשטרה מאיר סוויסה לדרגת סגן ניצב ולמנותו לתפקיד מפקד תחנה במחוז תל אביב.
נגד סוויסה הוגש כתב אישום על זריקת רימון הלם לעבר מפגינים נגד הרפורמה המשפטית, והוא עומד לדין.
העתירה נגד המינוי הוגשה על ידי התנועה לטוהר המידות ושלושה אזרחים שנפצעו.
בית המשפט המחוזי בירושלים קבע כי קידומו של סוויסה נעשה בניגוד לנהלים, שלפיהם אין לקדם קצין שעומד נגדו הליך פלילי.
בית המשפט הקפיא את המינוי וקבע כי הוא לא יקודם למפקד תחנה עד להכרעה בעתירה שהוגשה נגד מינויו.
ב-29 באפריל 2025 חתם בן גביר על הסכם על פיו המחייב אותו להגביל את התערבותו בתחום המחאות, המינויים והפעילות המבצעית למניעת התערבויות פוליטיות בעבודת המשטרה.
ביולי 2025 פנה בן גביר במכתב למפכ"ל המשטרה דניאל לוי בו העלה תהיות בנוגע למועמדותה לקידום של רב-פקד רינת סבן, אחת החוקרות שהעידה במשפטו של בנימין נתניהו, רובן בהקשר לתיקי האלפים או הליכים אחרים הקשורים באופן זה או אחר לראש הממשלה או סביבתו.
במשטרה הדפו את טענותיו של בן גביר.
ראש אגף החקירות והמודיעין במשטרה שסבן אמורה לעבוד תחתיו הדגיש כי המשטרה לא תאפשר התערבות שתפגע בשיקול הדעת המקצועי העצמאי של המשטרה.
היועצת המשפטית ציינה כי אין לבן גביר עילה למנוע את קידומה של סבן.
היא התריעה מפני "חשש ממשי להתערבות פוליטית פסולה, חריגה וחסרת תקדים" בעיכוב קידומה של סבן והורתה לו לקדמה.
בינואר 2026 הגישו היועצת המשפטית לממשלה ומפכ"ל המשטרה, תצהיר משותף לבית המשפט, בו ציינו כי סירובו של בן גביר לקדם את סבן נועד להרתיע שוטרים מחקירת אישי ציבור.
בפברואר 2026 קבע בית המשפט כי סרובו של בן גביר לקדם את סבן מהווה חוסר סבירות קיצוני והתנהלותו מעוררת חשש ממשי לשיקולים זרים.
בית המשפט הורה לאשר את קידומה לאלתר וחייב את בן גביר בהוצאות של 20,000 שקלים.
בספטמבר 2025 דווח על מחלוקת חריפה בין בן גביר לבין מפכ"ל המשטרה בנוגע לשורת מינויים שאושרו לקידום על ידי סגל הפיקוד הבכיר של המשטרה אך בן גביר סירב לחתום על קידומם.
באוקטובר 2025 דווח כי בן גביר מסרב לאשר את קידומה של סגן־ניצב רותי האוסליך, בכירה באגף החקירות והמודיעין שהביעה עמדות מנוגדות לעמדותיו, למרות המלצות המפכ"ל וצמרת המשטרה וכי בשל כך המינוי מתעכב חודשים רבים.
בנובמבר פורסם כי בן גביר דרש ממפקד מחוז ירושלים אמיר ארזני להכניס ספרי קודש למתחם הר הבית, ולאחר שארזני סירב, הודח מתפקידו.
בדצמבר 2025 פנתה היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב־מיארה, אל ראש הממשלה בנימין נתניהו, בדרישה שיטפל בהתערבות פסולה של בן גביר בעבודת המשטרה.
בן גביר הגיב על כך באמירה ש"בהרב-מיארה היא עבריינית".
בדצמבר 2025 פורסם כי ישנם כמה מקורות הטוענים שבן גביר מתערב במענים לבקשות לחופש מידע שמוגשות למשטרה.
מלשכתו של בן גביר נטען כי אין בהתערבות עבירה על חוק חופש המידע.
בינואר 2026 פורסם כי בן גביר מסרב לחתום על מינויו של סנ"צ איציק אלפסי לתפקיד דובר אגף החקירות והמודיעין, אף שהוא אושר.
בינואר 2026 פורסם כי בן גביר קידם את מועמדותו של רחמים חוגי לתפקיד ראש מנהלת גיוס חרדים במשטרה.
תחילה המינוי אושר, למרות העובדה שחוגי קרא לרצח להט"ב ושהוא בעל עבר פלילי עשיר.
לאחר מכן הורה המפכ"ל דני לוי לבטל את המינוי.
במהלך מלחמת חרבות ברזל התנגד בן גביר לעסקאות חטופים עם חמאס.
בנובמבר 2023 הוא וחבריו למפלגה היו היחידים שהתנגדו לעסקת שחרור הנשים והילדים בטענה ש"במקום להוריד את החמאס על הברכיים, ישראל מקבלת את תכתיביו" ושהעסקה תהווה תקדים שיסכן אזרחים וחיילים רבים.
באפריל 2024 איים ביחד עם בצלאל סמוטריץ' בהפלת הממשלה אם תחתום עסקה שאותה כינה "מופקרת" ו"כניעה לחמאס".
בעקבות הצהרת נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן ב-1 ביוני 2024 ש"ישראל הציעה הסכם הפסקת אש חדש ומקיף, זה מתווה להפסקת אש מתמשכת ולשחרור כל החטופים" אמר בן גביר שעסקה כזו תביא לפירוק הממשלה.
ביולי 2024 אמר בן גביר שוויתור על ציר נצרים בעסקה יביא לפירוק הממשלה.
בן גביר גם הביע התנגדות לעסקה בשלבים שלטענתו תחרוץ למוות את גורלם של החטופים שלא ישוחררו בשלב הראשון.
את החטופים יש לשחרר על ידי כך שנפסיק לאויב את הדלק, את הסיוע ההומניטרי, נכבוש את עזה ונעודד הגירה מרצון."
ב-19 בינואר 2025 התפטר מהממשלה, יום לאחר שאושר בממשלה הסכם חמאס–ישראל שהוא התנגד לתנאיו, והתפטרותו נכנסה לתוקף יומיים לאחר מכן.
במקומו מונה לתפקיד חיים כץ.
כעבור חודשיים, על רקע חידוש הלחימה ברצועת עזה, מונה מחדש לשר לביטחון לאומי.
ביולי 2025 נמנה עם חברי "ועדת שיקלי", שהמליצה לממשלה על פיטורי היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה.
במהלך המלחמה התגאה בן גביר בהרעת תנאי כליאתם של אסירים פלסטינים, ולדברי חטופים דבריו אלה הובילו להתעללות בהם בידי שוביהם.
שב"כ התריע בפני נתניהו ובן גביר שהצהרות בן גביר גורמות לההתעללות בחטופים.
ב־8 במאי 2023 שובץ בן גביר כנציג הממשלה לנאום באירוע שתוכנן בתל אביב על ידי האיחוד האירופי לרגל יום אירופה.
לאור השתתפותו הצפויה של בן גביר, האירוע בוטל.
על פי נציגי האיחוד הדבר נבע מחוסר נכונותם לתת במה למי שעמדותיו עומדות בסתירה לערכי האיחוד האירופי.
במהלך מלחמת חרבות ברזל קרא לקדם עידוד הגירת פלסטינים מרצועת עזה למדינות העולם.
קריאתו זו גונתה על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית, צרפת, גרמניה, האיחוד האירופי ואיחוד האמירויות.
בהמשך המלחמה קרא "לחזור הביתה לגוש קטיף וצפון השומרון".
ביוני 2025 הודיעו חמש מדינות ( בריטניה, אוסטרליה, נורווגיה, ניו זילנד וקנדה) על הטלת עיצומים על השרים איתמר בן גביר ובצלאל סמוטריץ', בנימוק שצעד זה ננקט עקב "הסתה לאלימות נגד פלסטינים".
ב-17 ביולי הוגדר כאישיות בלתי רצויה על ידי ממשלת סלובניה בשל הצהרות ופעולות שמנוגדות לערכים הדמוקרטיים של סלובניה ולזכויות אדם ושלום בינלאומי.
ביולי 2025 החליטה ממשלת הולנד לאסור על כניסתם של בן גביר וסמוטריץ' להולנד.
בספטמבר 2025 הודיע ראש ממשלת ספרד פדרו סנצ'ס על איסור דומה.
בן גביר נשוי לאיילה (לבית נמרודי), ילידת ירושלים, בת למשפחה דתית לאומית, מורה במקצועה.
ב-28 בדצמבר 2025 הצטרפה כפאנליסטית בערוץ 14. השניים נפגשו לאחר שאיילה, אז בת 15, נעצרה על שהות במאחז שהוקם בחברון וסירבה לחתום על הרחקה מהמאחז ולהשתחרר כמו חברותיה.
הם נישאו כאשר איילה הייתה בת 17 ואיתמר בן 28. לזוג שישה ילדים והם מתגוררים בשכונת גבעת האבות שבקריית ארבע.
איתמר דוד (בלועזית: Ismar David; 27 באוגוסט 1910, ברסלאו, גרמניה – 26 בפברואר 1996, ניו יורק) היה מאייר, גרפיקאי, טיפוגרף ומעצב גופנים יהודי גרמני-ישראלי-אמריקאי, מעצב גופן "דוד" הפופולרי.
דוד נולד בעיר ברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב בפולין), ועזב את בית הספר בגיל 14 כדי לסייע בפרנסת המשפחה כשוליית צייר.
בגיל 18 נסע ללמוד בבית הספר לאמנות שימושית בשרלוטנבורג בברלין (בית ספר שהשתייך לתנועת האמנויות והאומנויות האירופית, שדגלה בעיצוב מוצרים אמנותי ושימושי כאחד על מנת לשמר כבוד ועצמאות לבעלי מלאכה ואומנים בעולם תעשייתי) והשתלם בעיצוב ואיור.
במסגרת לימודיו ועבודתו זכה למספר פרסים בתחום העיצוב, בהם פרס על עיצוב מהדורה של ספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל.
בשנת 1932 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
עסק בעיצוב פנים, עיצוב תעשייתי ועיצוב גופנים.
בייחוד ידוע בזכות עיצוב הגופן "דוד", יחד עם משה שפיצר.
הגופן נרכש לשיווק על ידי תאגיד אינטרטייפ ב-1954 והפך לאחד הגופנים העבריים הנפוצים ביותר בזכות התאמתו לדפוס המודרני.
דוד עיצב גם כמה משטרות הכסף הראשונים של מדינת ישראל ובולים רבים.
הוא הגיש מספר הצעות לעיצוב סמל מדינת ישראל ב-1948 – אחת מהן הייתה בין שלוש ההצעות שעלו לדיון הוועדה העליונה לבחירת הסמל.
בנוסף עיצב דוד מבני ציבור, בהם המבנה הישן של בית הספר שנקר ברמת גן, את הכתב והלוגו של מפעל המלט "נשר", את סמל החי"ש וכרזות רבות של הנהגת היישוב ושל לשכת הפרסום הממשלתית.
בשנת 1953 עבר לניו יורק ופתח שם סטודיו שעסק בעיצוב פנים ועיטור בתי כנסת, עיצוב עטיפות ספרים עבור הוצאות ספרים מובילות ומוסדות דת יהודיים ועיצוב פריטי יודאיקה.
מאמצע שנות ה-60 גילה עניין באדריכלות ותכנן מספר אנדרטאות ופארקים במדינת ניו יורק.
ב-1987 ייסד עם הלן ברנדשאפט סטודיו לאדריכלות ועבודות גרפיות (ABCD).
ספר תהילים פרי עיצובו משנת 1973 נחשב ליצירת מופת של פרשנות גרפית אישית וליצירת אמנות ייחודית וזכה באותה שנה בפרס מאת המכון האמריקאי לאמנויות הגרפיות.
ב-1991 עיצב ברוח דומה את ספר יונה.
שני הספרים יצאו לאור במהדורות מצומצמות והם פריטי אספנות מבוקשים.
איתמר דוד נפטר בניו יורק.
הלן ברנדשאפט, שותפתו בסטודיו, טיפלה בעזבונו ומסרה חלק גדול ממנו ב-1997 לארכיון Cary Collection במכון הטכנולוגי של רוצ'סטר שבמדינת ניו יורק.
איתמר בן חור (רקובר) נולד בצפת בי"א באלול תרע"ב (1912).
מצד אביו – רבי יקותיאל זלמן רקובר - הוא נצר למשפחה
אריסטוקרטית של משפטנים, דיינים, ורבנים שכיהנו בקרקוב, המתייחסת אל הש"ך (הרב שבתי הכהן).
ומצד אמו – מלכה לאה, בתו של רבי נחום אתרוג, רבה של צפת – הוא דור חמישי בארץ ישראל.
משפחת רקובר עלתה לא"י מקרקוב שבגליציה, אז באוסטריה-הונגריה (כיום בפולין), בשנות ה-40 של המאה ה-19.
בהיות איתמר בן חור, בן שש, נפטרו שני הוריו זה אחר זו באותו שבוע בירושלים, כתוצאה ממגפת טיפוס ואדמת שהייתה בירושלים בזמן מלחמת העולם הראשונה.
למגפה הזו קראו: המגפה הספרדית – "די ספאנישע קרענק".
אחרי פטירת הוריו, איתמר בן חור (רקובר) שהה מספר שנים בביתה של אחותו הבכורה החורגת, פרומט (חסידה) רקובר, אחות במקצועה, בירושלים, וזאת עד שפרומט עזבה את א"י, והיגרה לאנטוורפן, בלגיה, שם התחתנה עם בן דודה, יהושוע וקשטוק.
אחרי נישואי אחותו, איתמר שהה בבית יתומים, בירושלים אך הוא זכה לסיים בהצלחה את בית הספר תחכמוני.
פרומט (חסידה) רקובר, ובעלה, יהושוע וקשטוק, נספו בשואה.
איתמר בן חור [רקובר] היה אחיו (מאב) של חיים רקובר, חתנו של שמחה מנדלבוים, ובנערותו הרבה בן חור לשהות בביתו של שמחה מנדלבוים בבית מנדלבאום.
קרבתו אל רבי שמחה מנדלבאום והכרת התודה שרחש לו שימשו לבן חור מקור השראה לחיבורו "שער היה בירושלים" שפורסם לאחר מלחמת ששת הימים.
הסיפור הקצר "שער היה בירושלים", התפרסם בקובץ שהיה נקרא "שלושה סיפורים", והוא היה חלק מחומר הלימודים,
של חטיבות הביניים במדינת ישראל, בשנים שאחרי מלחמת ששת הימים.
על כתיבת, ופרסום "שער היה בירושלים", זכה איתמר בן חור (רקובר), ב"פרס נשיא המדינה לספרות", בשנת 1968.
מאביו יקותיאל זלמן רקובר ומאימו, מלכה לאה אתרוג, בת הרב (רבי) נחום אתרוג, מצפת,
חנה רקובר, אשת יוסף גרוסמן, שהייתה גננת,
ודב זאב רקובר, שהיה בין לוחמי הבריגדה היהודית ושירת במצרים.
מאביו, ומאשתו הראשונה של אביו, גולדה,
חיים רקובר, חתנו של שמחה מנדלבוים, ואביהם של נחום רקובר, מומחה למשפט עברי, ושמחה רז (שמחה זלמן רקובר).
פרומט (חסידה), אחות במקצועה, אשת יהושע ווקשטוק מבלגיה, שנספתה בשואה.
איתמר בן חור (רקובר) רכש,
את השכלתו הבסיסית בבית ספר "תחכמוני" ולאחר מכן ב"בית המדרש למורים מזרחי".
לאחר סיום הלימודים בסמינר מונה בן חור לשמש כמזכירו האישי של פרופ' יוסף קלוזנר שהיה היסטוריון, סופר ובלשן ושמחקריו וכתיבתו שמשו מקור השראה לימין הציוני בארץ ישראל.
בן חור הושפע מפרופ' יוסף קלוזנר ואימץ את תפיסת עולמו.
באותם ימים בחר להמיר את שם משפחתו לשם העברי בן חור (ראשי תיבות של בן חוטר רקובר).
הוא הצטרף לקבוצת צעירים שכינתה עצמה "חוג המשוטטים" שהרבתה לערוך סיורים רגליים ממושכים באזור ירושלים והרחיקה עד למדבר יהודה ובקעת הירדן.
בשנים הבאות, עד לסיום שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל עסק בן חור בהוראה בירושלים.
תוך כדי כך, התקרב ללח"י וסייע לארגון בעריכת ביטאון "המעש" ובחיבור כרוזי עמדה ומחאה.
בשנת 1936 יצא בן חור בשליחות הסוכנות היהודית לגרמניה שבה התבססה מזה מספר שנים המפלגה הנאצית בגרמניה.
בן חור יצא בשליחות הוראה אך עיקר תכליתה היה לשכנע יהודים למלט את עצמם מגרמניה הנאצית.
הצלחתו הייתה מוגבלת ביותר בעיקר משום שהשלטונות הצרו את צעדיו.
בשהותו בגרמניה נכח באספת עם גדולה שבה נאם היטלר.
הדברים הותירו רושם חזק על בן חור ונטעו בו תחושה כבדה שהמשטר הנאצי עלול לפגוע קשות ביהודי גרמניה.
הוא יצא את גרמניה לאחר קרוב לשנה, לאחר שחש שהגסטאפו עלול לעצרו.
בשובו לארץ ישראל חיבר את הפואמה "אדם בשלהבות" (פורסמה ב-1938) שבה חזה במדויק את ההתרחשויות העתידות לבוא אשר המיטו שואה על יהדות אירופה.
"אדם בשלהבות" נחשב ליצירה הספרותית הראשונה המבטאת את תחושת השואה ומזהירה מפניה.
בן חור כותב: "גולו אבק מעיניכם סגורים וראו – אורב החידלון...
כי רובצת שואה על הפתח ומבעד לחרכים מציץ חורבן ואבדן ...ביום אביב עשן מעשנות חרושת המוות".
בשנת 1937 נישא בן חור לשמחה אלפיה – בת למשפחות עדס, דיין, והררי-רפול מן המשפחות הספרדיות המיוחסות של ירושלים.
בני הזוג התגוררו בירושלים עד תום מלחמת העצמאות ושם נולדו ארבעת ילדיהם.
ב-11 במרץ 1948 התפוצצה מכונית תופת בחצר בניין המוסדות הלאומיים בירושלים.
איתמר בן חור שהה במקום ונפצע.
בתום מלחמת העצמאות משנפתחו שערי הארץ והחלו גלי עלייה גדולים נענה בן חור לאתגר גדול שהציבו בפניו גורמי משרד החינוך ועקר עם משפחתו מירושלים לחדרה כדי להקים ולנהל בית ספר לילדי עולים.
בית הספר הוקם במעברת עולים בפרדס חנה.
בשעות הערב לימד בן חור עולים באולפן עברית.
בשנת 1960 עבר בן חור לנהל את בית הספר היסודי "אור לטף" שנוסד ב-1956 בין שיכוני העולים שב"גבעת אולגה.
את תפקיד מנהל בית הספר "אור לטף" מילא עד 1977.
בבית הספר "אור לטף" באה לידי מימוש השקפת עולמו החינוכית.
הוא קיבץ סביבו חבר מורים והדריך אותם להיות מחנכים יתר על פני "מרביצי תורה".
הוא גרס שתפקידו המרכזי של בית הספר איננו דווקא הקניית ידע ודעת.
בית הספר צריך להיות בית הגידול לאנשים טובים, לאזרחים מועילים, לפרטים המסוגלים להתקיים בתוך קהילה ולקיים אותה.
לשם השגת התכלית הזאת צריך כל תלמיד להביא לידי מיצוי יכולותיו האישיות אך אין הכרח שכל תלמיד יגיע להישגים לימודיים מרביים.
מורי בית הספר, לפי השקפת בן חור, צריכים להיות מורי דרך לצד היותם מורי הוראה.
על בית הספר להעמיד לכל תלמיד כלים כדי לאפשר את מיצוי יכולותיו.
במקביל לעבודה החינוכית עסק בן חור בכתיבה ספרותית ועיתונאית.
אחרי "אדם בשלהבות" פורסמו הספר "שערים נעולים" (1942) שהוא תשלובת של ארבעה מחזות, הרומן "השביל הבודד" (1960) והרומן "לחם האוהבים" (1968).
בין לבין פורסמו סיפורים קצרים ורשימות בעיתונים שונים וב"האומה" – במה רעיונית לאומית מיסודו של מסדר ז'בוטינסקי.
הסיפור "שער היה בירושלים" פורסם בידי משרד החינוך במסגרת הקובץ השנתי "שלושה סיפורים" (1968).
משלהי שנות ה-50 ועד שלהי שנות ה-60 שימש בן חור גם כעיתונאי מדווח של עיתון "הארץ".
הוא נהג לחתום על הידיעות שמסר כ"סופר 'הארץ' בשרון".
שני הרומנים שפרסם תוכננו להשתלב ברומן שלישי אלא שהמחבר לא זכה להשלים את הטרילוגיה הספרותית והוא נפטר בכ' באדר ב' תשמ"א (1981) בתל אביב לאחר מחלה קשה.
"אדם בשלהבות" (הוצאת ראובן מס – 1938) – יצירה פיוטית (פואמה) המתארת את המציאות בארץ ישראל בשנות המנדט הבריטי.
"שערים נעולים" (הוצאת ראובן מס 1942) – קובץ של ארבעה מחזות המהווה תיאור רומנטי של הוויית חיים בארץ ישראל של ימי העלייה השלישית:
"השביל הבודד" (הוצאת מחברות לספרות – 1966) - רומאן לבני נעורים.
"שער היה בירושלים" (בתוך "שלושה סיפורים" הוצאת משרד החינוך והתרבות – 1968)- סיפור המבוסס על פרטי עובדה היסטוריים.
"לחם האוהבים" (הוצאת לוין אפשטיין – 1972) – סיפור עלילתי הנשען על המרקם העובדתי הבסיסי שנפרש ב"השביל הבודד".
איתמר דוידוב (נולד ב-5 בספטמבר 1958) הוא שף ישראלי, המתמחה במטבח המקסיקני.
הוא בעלים ומנכ"ל משותף ביחד עם שותפו "סלומון רענן" משנת 1995 בקבוצת "דוידוב סלומון", "טרז פזוס" ו"פיטנגו".
דוידוב כתב בעיתונים מקצועיים רבים ובהם "השולחן" ו"מסע אחר", באתרי אינטרנט שונים, ומנחה פורומים בנושא מקסיקו ובישול מקסיקני.
בין השנים 1985–1991 היה דוידוב השף והבעלים של מסעדת "פיטנגו", מסעדה שהתמחתה בסגנון בישול ישראלי צרפתי חדש.
בשנת 1992 יזם והפיק דוידוב את פסטיבל האוכל "הפסטיבל הגייסטרונומי", יריד אוכל של קהילת הלהט"ב שנערך ברחבת סינמטק תל אביב, לציון 25 שנה למהומות סטונוול ואִפשר לציבור הרחב טעימות ממנות גורמה.
"הפסטיבל הגייסטרונומי" נתן את ההשראה להקמת פסטיבל "טעם העיר".
בין השנים 1992–1995 הוציא את ספר הבישול "רק אוכל טוב" בהוצאת מודן ועסק בעיצוב מזון לספרי בישול, התאמת מתכונים מתורגמים לישראל ("מדהור ג'עפרי-הבישול ההודי") ועיצוב מזון בצילומי פרסומות.
כמו כן השתתף בתוכניות בישול ברדיו, ובטלוויזיה בערוץ 6 לילדים.
בנוסף, התארח בתוכנית "לרדת בגדול".
בשנת 2000 הוזמן דוידוב על ידי שמעון פרס שכיהן אז כשר לשיתוף פעולה אזורי, לפגישה עם נשיא מקסיקו שהגיע לביקור בישראל במסגרת ניסיונו של פרס לחתום על הסכמי סחר עם מדינות הסכם נפט"א.
בשנת 2013 הוזמן דוידוב להצטרף למשלחתו של פרס, אז כבר נשיא מדינת ישראל, בביקור במקסיקו.
בספטמבר 2017 השיק דוידוב את ספר הבישול השני "מקסיקו אהובתי" אשר יצא בהוצאת "פיטנגו".
דוידוב עוסק בהנחיית שפים לבישול מקסיקני מקצועי והטמעתו במטבח הישראלי המתחדש, כמו כן הוא מעביר סדנאות ייחודיות – כיתות אומן בשם "פיאסטה מקסיקנית".
הוא ביקר פעמים רבות במקסיקו, השתלם בבישול מקסיקני על גווניו, וכותב על אוכל מקסיקני ומתמחה במרכיביו והקשריו התרבותיים.
דוידוב מעביר סדנאות בישול מקצועיות בנושא המטבח המקסיקני לקהל מקצועי בבית הספר לבישול "דן גורמה", בבית הספר הגבוה לקולינריה "דנון" ו אף מעביר סדנאות בישול לאנשים פרטיים וחובבי בישול.
דוידוב אב לשתי בנות ומתגורר בתל אביב.
הרב איתמר גרבוז (נולד בשנת ה'תשכ"ב, 1962) הוא ראש ישיבת ארחות תורה בבני ברק וראש רשת כוללים ללימוד סדר טהרות.
נולד בירושלים לרב אברהם נח גרבוז, ראש כולל בית יוסף-נובהרדוק בירושלים.
אמו שרה היא בתו של הרב בן ציון ברוק, ראש ישיבת בית יוסף-נובהרדוק שבירושלים.
למד בישיבת קמניץ בירושלים ובישיבת פוניבז', שם למד אצל הרב אלעזר מנחם מן שך.
לאחר שש שנות לימוד שם נישא לשושנה, בתו של ראש הישיבה הרב גרשון אדלשטיין, והחל ללמוד בכולל של הישיבה.
בגיל 28 החל למסור שיעורים בכולל.
בשנת ה'תשנ"ח, כשיזם הרב אהרן לייב שטיינמן את הקמת ישיבת ארחות תורה, מינה את הרב גרבוז לעמוד בראשה, לצד הרב ברוך דב דיסקין (בן דודה של אשתו).
בהמשך מונו לראשי ישיבה נוספים גם גיסו הרב צבי יהודה אדלשטיין (בן הרב גרשון) והרב יחיאל קלרמן.
הרב גרבוז מוסר מדי יום שיעור יומי בישיבה.
בהתאם למתכונת הנהוגה בישיבת ארחות תורה, אחת לשלושה חודשים הוא מפסיק את מסירת השיעור היומי ועובר למסור את השיעור הכללי השבועי לכלל תלמידי הישיבה.
בשנת ה'תשנ"ח יזם הרב מיכל יהודה ליפקוביץ הקמת כולל לשעות הערב ללימוד סדר טהרות, ובראשו העמיד את הרב גרבוז.
המוסד הפך לרשת של 15 כוללים.
הרב גרבוז מוסר מדי שבוע שיעור בסדר טהרות במודיעין עילית בהשתתפות מאות אברכים.
הוא מוסר שיעורים בטהרות גם בישיבתו.
מדי יום הוא מוסר שיעור בכולל פוניבז' על המסכת שנלמדה בזמן הקודם, וכן שיעור באחד מהכוללים שעל ידי ישיבת ארחות תורה שבראשותו.
סדרת משנת השבת על מסכת שבת (יחד עם הרב אלעזר דוד אפשטיין)
משנת כתובות על מסכת כתובות
שיעורים במסכת על סדר נשים ונזיקין
שחיטת חולין על מסכת חולין (יחד עם הרב אלעזר דוד אפשטיין מראשי ישיבת תורה בתפארתה)
הערות וביאורים על מסכת נידה
קובץ אגרא דשמעתתא על הספר שב שמעתתא
סדרת משנת טהרות על סדר טהרות
סדרת "משנת המועדים", על מועדי ישראל
חלק משיעורי אביו על סדר קדשים, שנדפסו בספר "מנחת אברהם", נכתבו על ידו משיעורים שנמסרו בכולל פוניבז'.
איתמר בן ברק (אוקטובר 1916 – 5 בפברואר 2008) היה מראשוני ומקימי קיבוץ חניתה ובוניה, מלוחמי ומפקדי חטיבת כרמלי במלחמת העצמאות, מפקד הנח"ל ומחברם של שני ספרים.
איתמר נולד בבית הרצל שביער חולדה בשנת 1916, בן בכור להוריו שושנה (לבית פקר) ואהרן בן ברק, מאנשי העלייה השנייה.
ב-1920 חלתה שושנה בקדחת ונפטרה.
האב אהרן, ושני בניו – איתמר ובנימין (ביניה), נמנו עם מייסדי נהלל, בקיץ 1921. הבנים גדלו ללא אם בתנאים פיזיים קשים, בעוד האב נאבק על קיום משק חקלאי במושב הצעיר, ונלחם במלריה ובקשיי התקופה.
האב נישא בשנית לטוניה, אחותה הצעירה של אשתו הראשונה, ונולדו להם חמישה ילדים.
כבר כילדים צעירים נדרשו לעבוד, לסייע בפרנסה ובגידול אחיהם הצעירים.
איתמר וביניה נאלצו להפסיק לימודיהם בגיל 16 לצאת לעבודה על מנת לסייע כלכלית לאב, חלק מסיפור זה מתואר בספרו של בן אחותו של איתמר, מאיר שלו – הדבר היה ככה.
בימי המרד הערבי הגדול (1936–1939) בלילות עסקו באימוני נשק בשמירה ובהגנה, עם משה דיין ובני דורם.
בשנת 1936 היו איתמר ובניה ממייסדי גרעין "שמרון" של בני נהלל.
חברי שמרון עבדו בעיקר בייעור ובחקלאות.
בעקבות אהבתה לאיתמר הצטרפה לגרעין גם מכבית גולני, בוגרת בית הספר החקלאי לבנות בנהלל, ולימים נישאו והקימו משפחה.
אחרי לבטים ומאבקים רעיוניים ממושכים, החליטו רוב חברי שמרון "למרוד" ברעיון המושב והעדיפו להפוך לגרעין קיבוצי, שיעלה להתיישבות במקום חדש.
בשנת 1938 החליטו המוסדות המיישבים בארץ, כי ב-1 בנובמבר 1938 יקבל גרעין שמרון את האחריות לחניתה, על הר נישא בגבול הלבנון.
איתמר היה איש אדמה ורצה להקים משק חקלאי על אדמות ההר.
חבורת הראשונים שעמה נמנה עיבדה בצורה סיזיפית כל חלקה אפשרית באדמה הטרשית והקשה של ההר כדי להוציא ממנה פרנסה ליישוב החדש.
ביוני 1941 פיקד על אחת החוליות של ההגנה, שהשתתפו בפלישת הצבא הבריטי לסוריה ולבנון באותו מבצע נפצע משה דיין ואיבד את עינו.
קיבוץ חניתה סבל מהתקפות חוזרות ונשנות של הכנופיות של אל קאוקג'י וחברי המשק והנוטרים המגנים סבלו ממחסור בנשק, כתוצאה ממדיניות הבריטים.
כתוצאה מכך ניסו להתארגן ולהשיג נשק דרך לבנון.
ב-1942 נתפס איתמר בשטח לבנון, יחד עם אחיו ביניה, במהלך הברחת נשק מהלבנונים לארגון ההגנה.
השניים ריצו תקופת מאסר בכלא בביירות.
את פרק הזמן הזה הם ניצלו כדי לשפר את כישורי הלשון הערבית.
במלחמת העצמאות היה הגליל המערבי במצור.
בימי המצור על חניתה שימש איתמר איש קשר בין המפקדה בחיפה ליישובים הנצורים בגליל, והשתתף בפעילות צבאית להתמודדות עם המצור הערבי.
בין היתר השליך שקי אספקה ליישובים מהמטוס הקל, שטייסו נפצע.
בנוסף לחם בקרבות באזור משמר העמק מול צבא ההצלה של קאוקג'י.
במאי 1948 פינו את ילדי חניתה לחיפה בדרך הים מנהריה.
איתמר כבר היה מגויס כמפקד פלוגה בחטיבת כרמלי וקיבל בנמל חיפה את הילדים המפונים, ובהם שני ילדיו, צור ויואב.
איתמר ופלוגתו לחמו בגליל המזרחי, בקרבות עקובים מדם מול הסורים, באזור משמר הירדן, דרדרה וירדה.
אלו כללו שני קרבות מכריעים, האחד על קיבוץ דרדרה, שבו נבלמה התקפה מסיבית של הסורים על הקיבוץ הקטן שעל שפת אגם החולה.
הקרב הסתיים בעשרות הרוגים סוריים ובשלושה הרוגים לכוחות צה"ל.
הקרב שני היה הכיבוש האחרון של חרבת ירדה, ששימשה כעמדה בקו החזית ועברה מספר פעמים מיד ליד, עד שנכבשה לבסוף על ידי פלוגתו של איתמר.
בנקודה זו נקבע קו הגבול הזמני, ובכך נמנע ניתוק אצבע הגליל על ידי הסורים ששאפו להגיע לראש פינה.
בגבול לבנון הוא השתתף בקרבות ליד מנרה, שהסתיימו במבצע חירם.
בסיום הלחימה איתמר השתתף במשלחת לשביתת הנשק מול הסורים.
בשנת 1949 פיקד על גדוד באזור אילת, הנגב והערבה.
ב-1951 פשט את מדיו וחזר לחניתה.
בתקופה זו הוא מילא תפקידים רבים ובהם מרכז המשק והגזבר.
בשנת 1956 חזר איתמר לשירות קבע כמפקד הנח"ל.
אולם בסוף 1958 הוא נאלץ לפרוש מתפקידו לפני המועד בעקבות מותה של רעייתו מכבית ממחלת האפילפסיה לה עדיין לא היה בארץ טיפול נאות בתקופה ההיא.
היא נפטרה בגיל 40 והותירה אחריה שלושה בנים: צור (18), יואב (12) ואסף (6).
חניתה – לאחר השחרור מצה"ל
איתמר חזר לעבודות השדה והיה מחלוצי גידול הכותנה בגליל המערבי.
הוא למד את המקצוע, תוך שילוב עבודת כפיים וניהול.
במקביל הקים את משפחתו בשנית: הגר מורבין עלתה מארצות הברית עם בתה אברה, והן הצטרפו לאיתמר ובניו בחניתה.
מאוחר יותר נישאו השניים ונולדה להם בת, גמר.
איתמר מילא תפקידים מרכזיים בחניתה, ובהם מרכז ענף הכותנה, מרכז משק.
בנוסף גם מילא תפקידים מחוץ לקיבוץ וכיהן כיו"ר ארגון עובדי הפלחה, וכן במועצת הכותנה ובחברת כים-אוויר.
הוא היה ממקימי המנפטה האזורית בקבוצת מפעלי מילואות ומנכ"ל המנפטה, ובהמשך כיהן כמזכ"ל הארגון.
בשנת 1970 היה איתמר חלק ממשלחת של מדריכי גידול כותנה שנסעה מטעם משרד החקלאות להדריך מגדלים באתיופיה.
בשעות הפנאי גם ריכז את ועדת התרבות והחגים בחניתה.
בנו הבכור של איתמר, , היה טייס קרב בחיל האוויר.
בנו השני, יואב, שירת כצוער בקורס טיס.
בשנת 1967 נפצע יואב בתאונת אימונים ועשרה ימים מאוחר יותר נהרג צור בתאונה בפעילות מבצעית בגבול מצרים.
בשנות ה-70 השלים השכלה בלימודי ניהול במסגרת לה"ב באוניברסיטת ת"א.
באותה תקופה עמל איתמר לילות כימים, באיסוף חומר לכתיבת שני ספרים: "קשים כצורי ההר" על ימיה הראשונים של חניתה; ו"כך נפרשו הכנפיים", סיפור קורס הטיס של בנו צור.
בשנות ה-70 לחייו השתתף כשומע חופשי בקורס לתכנון גנים בפקולטה לאדריכלות בטכניון.
את הרעיונות שקיבל שם הוא יישם בחניתה ביצירת פינות חמד שבהן שילב את הצמחייה הטבעית מהחורש של חניתה.
איתמר הושפע רבות מחברו יצחק קוטנר שחי בעבר בחניתה והיה אדריכל גנים.
כאחד מראשוני תחום אדריכלות בנוף בארץ עיצב קוטנר את תפיסת הנוף הייחודית של חניתה.
איתמר השתייך לצוות העובדים בגן הנוי של חניתה.
במקביל גם עסק בניהול מוזיאון חומה ומגדל שבקיבוץ.
בשנות ה-80 הוביל איתמר את הצוות שכתב וערך את ספר היובל שהוצא לקראת חגיגות היובל של קיבוץ חניתה.
בגיל 81 עבר אירוע שגרם למצבו הבריאותי להידרדר.
ב-5 בפברואר 2008 נפטר ונקבר בחניתה, ועל קברו חרותות מילותיו: "לו הייתי צריך לבחור שוב את הדרך, לא הייתי מהסס לשנייה: חניתה זה פסגה, חניתה זה אופקים, חניתה זה מסירות, נאמנות.
קשים כצורי ההר, תל אביב: עם עובד, תשל"ו 1976
כך נפרשו הכנפים: סיפור פריחתם של פרחי הטיס, תל אביב: עם עובד, תשל"ז 1977
איתמר גְרוֹטוֹ (נולד ב-19 באוקטובר 1964) הוא רופא ישראלי, פרופסור לרפואה ומומחה בבריאות הציבור, בעל דוקטורט בניהול מערכות בריאות.
היה בעבר משנה למנכ"ל משרד הבריאות, ולפני כן כיהן כראש שירותי בריאות הציבור משנת 2007. בשנת 2017 נבחר לוועד המנהל של ארגון הבריאות העולמי.
איתמר גרוטו נולד וגדל ברמת גן ולמד בתיכון אהל שם.
בשנים 1982–1989 למד רפואה בבית הספר לרפואה על שם סאקלר באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית.
את הסטאז' עשה ב-1989 במרכז רפואי מאיר בכפר סבא.
סיים התמחות בבריאות הציבור בענף בריאות הצבא בחיל הרפואה.
לאחר סיום לימודי הרפואה, התגייס לצה"ל.
בשנים 1990–1993 שירת כרופא צבאי בתפקידים של רופא גדודי וחטיבתי.
בין 1994 ל-1996 ו-1998–2000 שימש כראש מדור אפידמיולוגיה במפקדת קצין רפואה ראשי, ובשנים 2001–2004 שימש כראש ענף בריאות הצבא בחיל הרפואה.
את שירותו הצבאי סיים בדרגת סגן-אלוף.
בין השנים 1996–1999 השלים באוניברסיטה העברית לימודי תואר שני בבריאות הציבור.
בשנת 2008 סיים תואר שלישי בניהול מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2006 סיים את תוכנית העמיתים למנהיגות סביבתית של מרכז השל.
בשנים 1996–1998 שימש כרופא בריאות הציבור בלשכת מחוז תל אביב במשרד הבריאות ובמהלך השנים 2000–2001 שימש כאפידמיולוג קליני במרכז שניידר ובבית חולים סורוקה.
בין שנת 2003 ל-2009 היה מזכיר איגוד רופאי בריאות הציבור ומשנת 2005 ואילך הוא חבר הוועד הפועל של המועצה המדעית בהסתדרות הרפואית.
בשנת 2001 ייסד תוכנית לימודי ניהול וחקירה אפידמיולוגית במסגרת משרד הבריאות.
מסגרת זו מהווה תוכנית הכשרה מרכזית בתחום זה בישראל ובאזור, וכיום קרויה בשם: (Middle East Program for Interventional Epidemiology Training (MEPIET.
בשנת 2007 נבחר לתפקיד ראש שירותי בריאות הציבור במשרד הבריאות.
באותה שנה שימש יועץ לארגון הבריאות העולמי בנושא מבנה וארגון מערכות בריאות הציבור.
במסגרת תפקידו כראש שירותי בריאות הציבור ניהל את מערך בריאות הציבור הכולל כ-3,000 עובדים בלשכות הבריאות המחוזיות והנפתיות, במעבדות בריאות הציבור, ובמטה משרד הבריאות.
כמו כן, היה אחראי על תחום הרפואה המונעת, כולל חיסוני תינוקות, ילדים ומבוגרים, בריאות וסביבה, תזונה ומזון, גנטיקה קהילתית, קידום וחינוך לבריאות וניהול של אירועים אפידמיולוגיים חריגים כגון התפרצויות תחלואה ומחלות זיהומיות חדשות.
במסגרת תפקידו שימש כאחראי על כלל תחום הרפואה המונעת, קידום בריאות האוכלוסייה, והגנה על בריאות הציבור מפני סיכונים סביבתיים, במיוחד בתחומי המים והמזון שבהם למשרד הבריאות אחריות ישירה.
יזם והוביל את הפרויקטים לחיזוק ושיפור הפיקוח על המזון, שדרוג סל החיסונים והוספת 5 חיסונים חדשים לסל הבריאות הניתן לתינוקות וילדים, והקמת רשומת החיסונים הלאומית.
הוא הקים את המחלקה לאפידמיולוגיה סביבתית וקידם נושאים רבים בתחום השפעת הסביבה על הבריאות ובהם פרסום דו"ח "בריאות וסביבה בישראל 2014".
נתוני הדו"ח בנושא של חשיפת הציבור לזרחניים אורגניים, הביאו לשינוי משמעותי בחומרי הדברה המותרים לשימוש בישראל ובכלל זה הוצאה כמעט מוחלטת של הזרחניים האורגניים מרשימת חומרי ההדברה המותרים לשימוש בישראל.
כמו כן, הוביל את יוזמת "אפשריבריא" לקידום אורח חיים פעיל ובריא, וניהל את התמודדות מדינת ישראל עם חדירה והתפשטות של נגיף הפוליו, שנבלמה ללא מקרי תחלואה.
באפריל 2015 פורסם בכלי התקשורת מכתב של גרוטו בו הוא מתריע על שיעורי סרטן חריגים בחיפה, במיוחד אצל ילדים.
בעקבות המכתב נערך בחיפה מחקר אפידמיולוגי, ובספטמבר 2015 הכריזה ממשלת ישראל על זיהום אוויר חריג ונתוני תחלואה עודפת בחיפה ובסביבתה, והותוותה תוכנית להוצאת המפעלים המזהמים מחיפה, הנקראת "מפרץ החדשנות".
גרוטו ספג ביקורת חריפה בדו"ח מבקר המדינה על התנהלותו מול חברת הטבק פיליפ מוריס.
במרץ 2016 הוא נתן לחברה אישור לשווק מוצר חדש בשם "אייקוס" ללא כל מגבלה החלה על סיגריות ומוצרי טבק אחרים, אף על פי שהמוצר מכיל טבק.
על המוצר לא הוחל החוק להגבלת פרסומת ושיווק, והחברה קיבלה פטור מהדפסת אזהרות בריאות כלשהן על המוצר.
על פי דו"ח מבקר המדינה, גרוטו קיבל את ההחלטה המיטיבה עם תאגיד הטבק "בלי שהתייעץ עם אף גורם מקצועי במשרד הבריאות...
ללא בחינה מעמיקה ויסודית של התחייבויות ישראל על פי האמנה הבינלאומית, בלא בחינה השוואתית למדיניות במדינות אחרות...
וללא התייעצות עם גופי בריאות בינלאומיים, למשל ה–FDA".
במרץ 2017 קיבל גרוטו החלטה נוספת בנושא זה, לפיה ניתן לשווק את המוצר "אייקוס" ללא כל מגבלה רגולטורית עד להכרעת ה-FDA בנוגע לסיכוניו הבריאותיים.
זאת בניגוד למקובל בארצות הברית, שם אסור לשווק את המוצר עד לקבלת אישור מה-FDA.
גם על כך נמתחה ביקורת של מבקר המדינה, ורק לאחר שהוגשו שתי עתירות לבית המשפט העליון נגד החלטת משרד הבריאות השתנו ההוראות.
ביוני 2017 התמנה למשנה למנכ"ל משרד הבריאות.
במצב בו מנכ"ל משרד הבריאות לא היה רופא, שימש גרוטו כרופא הבכיר במערכת הבריאות.
בתוקף תפקידו, הוא משמש כממלא מקום המנכ"ל וכן כראש חטיבת הבריאות, במסגרתה הוא אחראי על כלל תחומי המינהל הרפואי, בריאות הציבור, איכות ושירות, בריאות דיגיטלית ומחשוב, אבטחה וביטחון במערכת הבריאות, וכן היערכות והתמודדות עם אירועי שעת חירום.
בספטמבר 2017 נבחר לכהן בוועד המנהל של ארגון הבריאות העולמי, לאחר 21 שנים ללא נציגות ישראלית בוועד.
מינויו נכנס לתוקף במאי 2018 למשך שלוש שנים.
במסגרת תפקידו כנציג מתוך 34 חברי הוועד המנהל, ישתתף בקביעת אסטרטגיית ומדיניות הארגון ופיקוח על פעילותו.
בשנת 2020, עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל, הנחה גרוטו את הממשלה בנושאי ריחוק חברתי, מגבלות על הכלכלה ובהמשך חזרה לשגרה בצל הנגיף.
ב-8 בנובמבר 2020 הודיע למנכ"ל משרד הבריאות חזי לוי על רצונו לסיים את תפקידו במשרד הבריאות.
בשנת 2021 השתתף בעונה השנייה של הזמר במסכה בדמות האפון, והודח שלישי.
בשנת 2022 השתתף בתוכנית המרדף של כאן 11.
בשנת 2004 התמנה גרוטו לחבר סגל באוניברסיטת בן-גוריון כחוקר ומרצה במחלקה לאפידמיולוגיה ורפואה מונעת.
בין 2006 ל-2009 שימש כסגן מנהל תוכנית המוסמך בבריאות הציבור באוניברסיטת בן-גוריון.
החל משנת 2010 גרוטו הוא פרופסור חבר במחלקה לבריאות הציבור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
גרוטו מלמד נושאי מדיניות בתחומי בריאות הציבור ובריאות הסביבה, במסגרת התוכנית ללימודי מוסמך בבריאות הציבור באוניברסיטת בן-גוריון.
תחומי המחקר העיקריים שבהם עוסק גרוטו הם בנושאי אפידמיולוגיה של מחלות זיהומיות, התנהגויות בריאות בקרב מתבגרים, בני נוער ומבוגרים, ובריאות הסביבה.
בין היתר ניתן לציין מחקר בתחום המוכנות וההתמודדות עם מגפה של שפעת, התמודדות מדינת ישראל עם חדירת נגיף הפוליו, ניטור ביולוגי של חשיפה למזהמים וגורמי סיכון ליתר לחץ דם.
ועדות מקצועיות בהן היה חבר
יו"ר ועדת גרוטו - הוועדה לחיזוק מערכת הבריאות בצפון
יו"ר הוועדה הבין משרדית לבחינת הסיוע לחולי הצליאק
יו"ר הוועדה לבחינה של בדיקות טרום שיווק (בדיקות משנה) בתחום הווטרינריה
יו"ר הוועדה לבריאות וסביבה בתוכנית לבריאות ישראל 2020
חבר מועצת הרשות למאבק באלימות, בסמים ובאלכוהול
"אות הבוגר" לבוגר אוניברסיטת בן-גוריון שתרם תרומה חשובה, ייחודית ובעלת השפעה על החברה, הכלכלה, התרבות או המדע בישראל או בעולם.
בשנת 2010 נבחר לאחד מ"100 המשפיעים לטובה" ברשימת "TheMarker".
בשנת 2014 קיבל פרס מצוינות בניהול בדרג הבכיר, מטעם נציבות שירות המדינה.
איתמר באסטקר (נולד ב-3 במאי 1995), הוא אתלט ישראלי, פעמיים אלוף ישראל בקפיצה במוט (2016 ו-2021) ושיאן ישראל בקרב שבע באולם.
באסטקר גדל והתחנך במצפה רמון עד גיל 14. כשהוריו נפרדו הוא עבר לאור יהודה והצטרף למחלקת הנוער של מכבי תל אביב בכדורסל.
הוא בוגר תיכון עירוני ט' בתל אביב ומתאמן בקבוצת מכבי תל אביב בהדרכתו של פבל קוגן.
בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך בטרבזון, טורקיה בשנת 2011 סיים במקום עשירי בקפיצה במוט בתוצאה של 4.65 מטר.
בתחרות שנערכה באצטדיון הדר יוסף באפריל 2012 קבע באסטקר בקרב שבע שיא ישראלי חדש לקדטים בתוצאה של 4,950 נקודות.
בשנת 2013, באליפות ישראל באתלטיקה, באסטקר סיים במקום הרביעי בקפיצה במוט עם תוצאה של 4.72 מטר.
באליפות ישראל בקרב עשר שנערכה בתחילת אפריל 2014 זכה באסטקר במדליית כסף בשיא ישראלי חדש לנוער של 6,547 נקודות, אחרי קונסטנטין קריניצקי ממכבי חיפה כרמל (6,579 נקודות) ולפני רומן קוגן, בן אגודתו (5,339 נקודות).
בתחרות הזמנה שנערכה באפריל 2015 ניצח באסטקר בקפיצה במוט בשיא אישי חדש של 5.00 מטר ועבר לראשונה בקריירה שלו מחסום זה.
בתחרות Israel Jump שנערכה במאי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא אישי חדש של 5.20 מטר.
במשחקים האירופיים שנערכו בבאקו שבאזרבייג'ן ביוני 2015 סיים באסטקר במקום שלישי בקפיצה במוט בתוצאה של 5.00 מטר.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי הוא זכה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 4.95 מטר, אחרי אדוארד פלוטניקוב ממכבי השגים ראשון לציון (5.05 מטר) ודניס גולדובסקי בן אגודתו (4.95 מטר).
בגביע איסטנבול באולם שנערך ב-25 בפברואר 2016 זכה באסטקר במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 5.20 מטר.
יומיים לאחר מכן, באליפות מדינות הבלקן באולם הוא זכה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 5.20 מטר.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני 2016 זכה באסטקר במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.20 מטר, לפני אדוארד פלוטניקוב (4.95 מטר) ודניס גולדובסקי (4.95 מטר).
באליפות מדינות הבלקן באולם שנערכה בבלגרד בחודש פברואר, סיים באסטקר במקום שישי בקפיצה במוט בשיא אישי חדש של 5.31 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בפולין בחודש יולי הוא סיים במקום 19 בקפיהצ במוט בתוצאה של 4.85 מטר.
בתחילת שנה זו החל באסטקר ללמוד ולהתאמן באתלטיקה באוניברסיטת ארקנסו.
באליפות ישראל שנערכה ביולי הוא זכה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 4.90 מטר, אחרי לב סקוריש (5.30 מטר) ומקסים גולדובסקי (4.90 מטר).
בשנה זו מיעט באסטקר להתחרות.
בתחרות באולם שנערכה באלבקרקי, ניו מקסיקו, בפברואר אותה שנה הוא סיים במקום 15 בקפיצה במוט בתוצאה של 5.18 מטר.
בתחרות שנערכה באולם בטקסס סיים באסטקר במקום שביעי בקרב שבע בשיא ישראלי חדש של 5191 נקודות, שיפור של 27 נקודות לשיא הקודם של אריאל אטיאס, שנקבע כחודש לפני כן.
בתחרות באולם שנערכה בארקנסו בסוף חודש ינואר סיים באסטקר במקום ראשון בקפיצה במוט בשיא אישי חדש של 5.40 מטר.
שבוע לאחר מכן, בתחרות נוספת באולם שנערכה בארקנסו, הוא סיים במקום רביעי בקרב שבע בשיא ישראלי חדש של 5680 נקודות.
איתמר בן חיים (נולד ב-15 ביולי 1978) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף.
קודם לכן שימש מפקד יחידת רפאים, מפקד חטיבת יהודה, מפקד חטיבת הנגב, קצין אג"ם של אוגדת איו"ש, מפקד בא"ח צנחנים ומפקד גדוד 202.
בן חיים נולד וגדל בנווה דקלים שבגוש קטיף.
התגייס לצה"ל בשנת 1998, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לגדוד 202 ומונה למפקד מחלקת מסלול.
בהמשך שירת כקצין המבצעים (קמב"ץ) הגדודי.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגת מסלול.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה מסייעת בגדוד 202. לאחר מכן מונה למפקד פלגה ביחידת מגלן.