tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי תכנון האדריכל לגארד הוקמו מרחצאות מלח, שניזונו ממכרות המלח מבריסקוס.
תעלות תת-קרקעיות הובילו לביאריץ מים בעלי תכולה מוגברת (פי 10 יותר ממי הים) של מלח.
מרחצאות אלה נסגרו אחרי שנת 1953 והוחרבו כליל על ידי הרשויות.
בשנת 1894 נחנכה בביאריץ החנות הגדולה "ביאריץ בונר" (Biarritz Bonheur) שהורחבה פעמיים – ב-1911 וב־1930. היא קיימת עד ימינו ונחשבה לתקופה ארוכה ל"מקדש חיי המותרות והאופנה".
בהתחלת המאה ה-20 כל עובדיה דיברו אנגלית.
ביאריץ קישרה את שמה לתולדות האופנה הצרפתית ובייחוד לבית האופנה שאנל.
קוקו שאנל פתחה בה את הבוטיק השלישי שלה, בשדרות אדוארד השביעי מס.2. בשנת 1901 הוקם הקזינו.
בשנות ה-1920 נחשבה ביאריץ גם אחת מבירות הצ'ארלסטון.
אריסטוקרטים ובני המשפחה המלכותית הבריטית המשיכו לפקוד אותה גם אחרי מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1940 בימי מלחמת העולם השנייה הכוחות הגרמנים ביצעו בפאלזות של ביאריץ עבודות ביצור החוף במסגרת "החומה האטלנטית" שנועדה למנוע פלישה אפשרית של כוחות בריטיים.
החוף נכבש על ידי כוחות היבשה הגרמנים ב-27 ביוני 1940. בהתחלת יולי הגיע גם הצי הגרמני.
בשלהי שנת 1942 הוקם מערך הגנתי בצפון היישוב באזור פואנט סן מרטן ובדרומו – לאורך שדרות פרנס דה גאל.
ב-17 במרץ 1944 העיירה הופצצה מן האוויר על ידי מטוסי קרב של בעלות הברית.
אחרי השחרור, ביאריץ ארחה למשך כמה חדשים "אוניברסיטה אמריקאית של ביאריץ"
שהוקמה על ידי צבא ארצות הברית לשם הענקת חינוך אקדמי לחייליו.
בביאריץ בילו דמויות ידועות מן האריסטוקרטיה ומן התרבות הרוסית.
הזמר פיודור שאליאפין החזיק כאן וילה משלו.
בספטמבר 1897 בילה בביאריץ במשך שבועיים הסופר אנטון צ'כוב.
ולדימיר נבוקוב הובא לעיר לעיתים קרובות בילדותו על ידי משפחתו והמקום נחקק בזכרונו כ"גן עדן" עלי אדמות.
כאן התגורר מאוחר יותר גם הסופר וסילי אקסיונוב.
בשנת 1957 התסריטאי האמריקאי פיטר פירטל הגיע לביאריץ עם אשתו דבורה קר ועם המפיק דיק זאנוק על מנת לצלם את הסרט "וזרח השמש" The Sun also rises.
לרגל הפקה זו הוא גלש על גלים בעזרת ציוד שהביא במטוס מקליפורניה.
מאז לאט-לאט הפכה ביאריץ למרכז עולמי של גולשי גלים.
הקהילה המשותפת (communauté d'agglomération) Côte Basque-Adour הכוללת פרט לביאריץ את העיירות אנגלה ובאיון – ("BAB") מנהלת את שדה התעופה ביאריץ-אנגלט-באיון.
הפעילות הכלכלית המקומית מתמקדת בתיירות, ספורט – ענפי הגולף, גלישת הגלים והראגבי, כמו כן טיפולי ים (תאלאסותרפיה) והתעשייה.
תקופה ארוכה נוצלו בעבר מעיינות המים המלוחים שהובלו בתעלות לביאריץ מבריסקו ושהפכו את המקום לספא תרמי שהתמחה בטיפול ב"לימפטיזם", העייפות של גיל הזקנה.
בעיר נמצאת ההוצאה לאור סגייה (Séguier).
לחברת דאסו תעופה (Dassault Aviation) יש כאן מפעל המייצר חלקים למטוסים "פלקון-דאסו" ומרכיב אותם.
ביאריץ הוא חלק מאזור מקורה של הגבינה אוסו-איראטי (ossau-iraty).
תחנת הרכבת ביאריץ בשכונת לה נגרס משמשת את רשת הרכבות במהירות גבוהה TVG.
הנסיעה מפריז לביאריץ ב-TVG נמשכת כ-5 שעות.
בשנים 1888–1948 העיר הייתה מחוברת עם באיון באמצעות שלושה קווים של חשמליות.
קווי אוטובוס (כרונופלוס) של חברת ואוליה Veolia Transport מקשרים את ביאריץ עם אנגלט, באיון, בידאר, בוקו, סן פייר ד, אירובה, ועם טרנוס.
שאטלים משרתים את מרכז העיר ואת החופים "חוף הבסקים" ופור וייה.
בעיר קיימות שתי מכללות ציבוריות "וילה פאל" ו"ז'אן רוסטאן" ומכללה פרטית קתולית – של ההתעברות הטהורה l'Immaculée-Conception.
ניתן לעבור בעיר מסלול של טכנאות מוסמכת בתחום "התמונה והסואנד".
בית הספר התיכון ע"ש אנדרה מאלרו הוא התיכון העיוני היחיד.
קיים גם בית ספר תיכון למלונאות ותיירות בגבול המערבי של שכונת לה נגרס (La Négresse).
לימודי מוזיקה מתקיימים בקונסרבטוריון האזור ע"ש מוריס ראוול בבאיון השכנה.
עד שנת 2009 היה קיים בעיר בית משפט מחוזי.
בעקבות רפורמת מערכת המשפט בינואר 2010 בתי המשפט בביאריץ ובסן פאלה התאחדו עם בית המשפט בבאיון.
מוזיאון הים – בניין בסגנון אר דקו, סמוך לפאלזה של הרמה אטאלה (Atalaye), נבנה בשנת 1933. הוא מאכסן אוסף גדול של בעלי חיים ימיים ושל ציפורים.
סמל המוזיאון הוא דיונון לבן על רקע כחול.
מוזיאון "אזיאטיקה" לאמנות מזרחית, מציג חפצי אמנות מהודו, טיבט, נפאל וסין
המוזיאון להיסטוריה של ביאריץ – שוכן בבניין של כנסייה אנגליקנית עתיקה, כנסיית סנט אנדרו, שנרכש בשנות ה-1980 על ידי מועצת העיר.
המרכז הכוראוגרפי הלאומי "מלנדן באלה ביאריץ"
המרכז לתרבות "אטאבאל" המוקדש לסוגי מוזיקה עכשווית
להקת "אולדארה" לריקודים בסקים – כוללת להקת בלט ומקהלת גברים, נוסדה בשנת 1941 מיוזמתו של סגונדו אולאטה.
מימי נפוליאון השלישי והקיסרית אז'ני קיימת אופנת מופעי "התיאטרון הים" בפור וייה (Port Vieux)
בימינו – לפי רעיונות של פייר בידו מופעלת בכל ערב תאורה מיוחדת של כל החוף
פסטיבל ביאריץ לקולנוע ולתרבויות אמריקה הלטינית – מתקיים כל שנה.
מועדון הספורט המוביל בעיר, BOPB (ביאריץ אולמפיק פאי באסק, כלומר "ביאריץ אולימפיק ארץ הבסקים") הוקם בשנת 1913 וזכה 5 פעמים באליפות צרפת (1935, 1939, 2002, 2005 ו־2006).
הוא השתתף פעמיים במשחקי הגמר של גביע אירופה – ב-2010 ו-2006. המגרש שלו הוא פארק הספורט אגילרה, בעל 15,000 מושבים.
שחקן הרוגבי האגדי של הקבוצה היה סרז' בלאנקו.
ספורט זה מיוצג על ידי מועדון ביאריץ אתלטיק קלאב BAC.
הוא מארגן תחרויות רבות לחובבים ולמקצוענים, בראש ובראשונה אמני (Masters) הפרונטון "jaï alaï" (חאי אלאי) ו "cesta punta" (ססטה פונטה) בחודש יולי.
ביאריץ מארחת באופן סדיר תחרויות גלישת גלים, כמו תחרויות אליפות העולם לגלשנים ארוכים במסגרת פסטיבלי הגלישה בשנים 1992–2005.
כתב העת Surf Session ,המגזין הוותיק בתחום גלישת הגלים בצרפת, הוקם בביאריץ בשנת 1986 על ידי זיבוס דה סולטרה ופייר ברנאר גאסקון, והוא מוצא לאור על ידי קבוצת התקשורת Sud Ouest.
פעיל בתחום הכדורגל והכדורסל הוא מועדון הפרוכיה סן מרטן, "ז'אן ד'ארק דה ביאריץ" (la Jeanne-D'Arc de Biarritz" (JAB".
הכדורגלנים מתאמנים באצטדיון סן מרטן וב"היפודרום הפרחים" (hippodrome des fleurs) והכדורסלנים באולם המכללה וילה פאל (Villa Fal).
היפודרום הפרחים מוקדש לריצות טרוט.
כמו כן המרכז לרכיבה על יד אגם מוריסקו מארח אימונים ולימודי רכיבה.
הבריטים הקימו בביאריץ בשנת 1888 את מגרש "הגולף של המגדלור" (golf du Phare), המארח את גביע ביאריץ, תחרות גולף חשובה לחובבים.
בביאריץ פועלת קבוצת "אטלאנט דה ביאריץ" (Atlantes de Biarritz )שהשתתפה בשנת 2008 בתחרות "קסדת הכסף לפוטבול" (הליגה השלישית של אליפות צרפת לפוטבול).
הוקי קרח, החלקה אמנותית וריקוד על קרח
חובבי ענפי חורף אלה משתמשים במשטח ההחלקה לה באר (patinoire de la Barre) שבאנגלט השכנה.
ככר ז'ורז' קלמאנסו, מרכז העיר
הטיילת ב"גראנד פלאז'" (Grande Plage) – והמגדלור בגובה של 73 מטרים
המגדלור של ביאריץ על ה-pointe de Saint Martin, הוקם בשנת 1834 ומהווה אחת הנקודות הבולטות ביותר מן המפרץ הגסקוני
הקזינו, בנוי בסגנון אר דקו, נמצא ממש במרכז העיר, סמוך ל"גראנד פלאז'".
סלע הבתולה (Rocher de la Vierge),ממנו ניתן להשקיף על כל החוף.
מיוזמת נפוליאון השלישי הסלע שימש בסיס לבניית נמל-מקלט.
בשנת 1865 הוצב עליו פסל של הבתולה, שנקנה בתערוכה צרפתית-ספרדית בבאיון.
הגשר (passerelle) מעץ הוחלף בשנת 1887 בגשר פרי ייצור הסדנאות של גוסטב אייפל.
וילה אז'ני או הוטל דו פאלה (Hôtel du Palais) נבנתה בשנת 1854 בצורת האות E בהוראת נפוליאון השלישי כמתנה לאשתו אז'ני.
בהתחלה מושב נופש של הקיסרית, הפך למקום מפגש של כל האריסטוקרטיה והידוענים של התקופה.
כשנהפכה לבית מלון ארחה אישים כמו וינסטון צ'רצ'יל (ב-1905), קוקו שאנל, פרנק סינטרה ואחרים.
מלון "אנגלטר" לשעבר ברחוב מאזאגראן, הוקם בשנת 1870 על ידי הקבלן לאוי מוסאמפה
וילה נטשה (villa Natacha) (וילה לבה Leuba לשעבר) – נמצא בו מזון-ארון כלים שיצר אנרי סובאז'
סאקינו לשעבר "ארמון ביאריץ" (Castel Biarritz) שהפכה מאוחר יותר ל "פביליון רויאל" של המלכה נטליה של סרביה
וילה בלזה – נבנתה בשנים 1880–1895 על ידי האדריכל אלפונס ברטארן, בשביל מרי-בלזה דיבריי.
היא שוכנת על הסלע קאשאוס.
בעבר ארח קברט ומסעדה רוסיים ובימינו הוא בית דירות.
וילה לה גואלאן (villa Le Goëland) הפכה לאכסניה בשנת 2003
נמל הדייגים עם ה"קרמפוט" – בקתות הדייגים
המרחצאות הישנות של הנמל הישן (פור וייה Port Vieux)
אנדרטת הפליטים (במקור:הנמלטים) של צרפת (stèle des évadés de France), הוקמה על ידי העירייה בשנת 1990 לזכר המתנגדים לכיבוש הנאצי ולמשטר הפאשיסטי שנמלטו לספרד בימי מלחמת העולם השנייה.
בביאריץ פועלות חמש כנסיות קתוליות, ביניהן:
כנסיית סן-מרטן עם מושבים מיוחדים (stalles) של בית המקהלה
כנסיית סנט אז'ני, נבנתה בשנת 1898 במקום הקפלה נוטר-דאם-דה-פיטייה, והושלמה בשנת 1903. ברשותה ויטראז'ים מאת לוק-אוליבייה מרסון.
הכומר הראשון ששרת בה היה גסטון לאר.
הכנסייה הרוסית ע"ש שמירת האם הקדושה והקדוש אלכסנדר נבסקי – נבנתה בשנת 1892 ב"שדרת הקיסרית" Avenue de l'Impératrice
בית הכנסת – נבנה בשנת 1904 ברחוב פלו (Pellot) ונסגר בשנת 2005
הפאלזות של ביאריץ – עבודות מאורגנות על ידי העירייה מנסות למנוע שחיקתן המתמדת – כ-70 ס"מ בשנה.
מרחבים ירוקים וגנים ציבוריים – חורשות, שני אגמים – אגם מריון (Lac Marion) ואגם מוריסקו (Lac Mouriscot)
הגן הציבורי, במרכז העיר, הוקם בשנת 1903 מול תחנת הרכבת מידי, שנהפכה בימינו למרכז לתרבות
הפארק מאזון (Mazon) והגן לאוּז (Lahouze)
בשנת 2006 העיר זכתה ב"שלושה פרחים" בתחרות הערים והכפרים בתחום הפרחים.
Hôtel des Amériques – 1981, סרט בבימוי אנדרה טשינה עם קתרין דנב ופטריק דוואר;
Mortelle Randonnée – 1983, סרט עם איזבל אג'אני מישל סרו בבימוי קלוד מילר;
Le Rayon vert – 1986, שבו מופיע יוברט ריבס המסביר את תופעת ההבזק הירוק, בבימוי אריק רוהמר
1989 – Mes nuits sont plus belles que vos jours, בבימוי אונדז'יי ז'ולאבסקי, עם ז'אק דיטרונק וסופי מרסו
ta mère – סרט בבימויו של ג'אמל בנסאלח, עם ג'מאל דבוז, אוליביה בונאמי, סטפאן סו מונגו, לוראנט דויטש, ג'וליין קורבה
2000 – Baise-moi בבימויה של ויז'יני דפאנט וקוראלי צ'ין תי, לפי הספר של וירז'יני דפאנט
2002 – Quelqu'un de bien בבימויו של פטריק טימסיט, עם פטריק טימסיט וחוזה גרסיה
2004 – Le Cou de la girafe בבימויו של ספי נבו, עם סנדרין בונר, קלוד ריש, לואיזה פילי
2006 – Hors de prix עם אודרי טוטו וגד אלמלח
2009 – Chéri עם מישל פייפר
בשנים 1955–1985 חברת קדילאק ייצרה מכונית בשם "קדילאק אלדורדו ביאריץ".
גם חברת הוצ'קיס ייצרה בשנת 1937 קבריולה לנהיגה ימנית בשם "הוצ'קיס ביאריץ".
עם בניה המפורסמים של העיר נמנים הפרמקולוג והכימאי ארנסט פורנו, הזמר אנדרה דסארי, הצ'לן אנדרה נאווארה, שחקן הגולף ארנו מאסי, ושחקנית הקולנוע פולין קרטון.
בביאריץ נפטר הכנר והמלחין פבלו סרסטה.
ביארק אינגלס הוא אדריכל דני.
בשנת 2006 הקים את משרד האדריכלים BIG (קבוצת ביארק אינגלס - Bjarke Ingels Group) ומאז הוא עומד בראשו.
בשנת 2009 היה שותף בהקמתה של סוכנות הייעוץ בתחום העיצוב KiBiSi.
אינגלס ידוע בחדשנותו ושאפתנותו העיצובית ורבים מהמבנים שעיצב שוללים מוסכמות מסורתיות של תכנון ומרחב.
כמו כן, לעיתים קרובות משלב אינגלס רעיונות של פיתוח בר-קיימא ומושגים סוציולוגיים בעבודותיו, אך מקפיד לנסות להשיג איזון בין חדשנות לדרישות פרקטיות של אדריכלות.
אינגלס נולד בקופנהגן בשנת 1974 לאב מהנדס ואם רופאת שיניים.
בשנת 1993 החל אינגלס ללמוד אדריכלות ב, הוא רצה להיות מאייר, וקיווה שהדבר יעזור לו לשפר את יכולות הרישום שלו.
רק לאחר מספר שנים של לימודים הוא החל להביע עניין ממשי באדריכלות.
הוא המשיך את לימודיו ב (UPC) בברצלונה ובשנת 1999 חזר לדנמרק כדי להשלים את לימודיו.
בשנתו השלישית בברצלונה הקים את משרדו הראשון וזכה בתחרות האדריכלים הראשונה שלו.
משנת 1998 ועד 2001 עבד אינגלס עבור האדריכל ההולנדי רם קולהאס ב- שברוטרדם.
בשנת 2001 חזר לקופנהגן והקים, יחד עם חבירו לעבודה אצל קולהאס , את משרד האדריכלים PLOT.
המשרד זכה לתשומת לב עולמית עבור חדשנותו העיצובית ובשנת 2004 זכו אינגלס ודה סמדט בפרס אריה הזהב מ (חלק מהביאנלה של ונציה).
באותה תקופה זכו עבודותיהם של אינגלס ודה סמדט להערכה רבה והם החלו לצבור הכרה עולמית.
בין עבודותיהם באותה תקופה ניתן למנות את , פרויקט מגורים שמורכב משני בניינים בצורות V ו-M, שהיה הפרויקט הגדול הראשון של PLOT.
אינגלס אף התגורר בפרויקט עד שנת 2008, אז עבר ל-, פרויקט סמוך שגם הוא פרי תכנונו.
מבנה נוסף שתכנן אינגלס באותה תקופה הוא ביה"ח הפסיכיאטרי של אלסינור, לו צורה של פתית שלג.
בשנת 2006, בעקבות התפרקותו של PLOT, הקים אינגלס את BIG, שמעסיקה היום כ-60 אדריכלים.
הפרויקט הראשון עליו החלו לעבוד היה Mountain Dwellings, פרויקט מגורים עצום המשלב 10,000 מ"ר של דיור ו-20,000 מ"ר של חניונים ומקומות חנייה.
הפרויקט הושלם ב-2008 ובעקבותיו זכה אינגלס במספר פרסים חשובים.
בשנת 2010 הושלם פרויקט המגורים השלישי של אינגלס שנקרא .
זהו פרויקט המגורים הגדול ביותר שנעשה אי פעם בדנמרק ובסקנדינביה.
הפרויקט משלב דירות ושטחי מסחר.
הוא נבחר לתכנון עיר עתידית טלוסה.
ביארני בנדיקטסון (באיסלנדית: Bjarni Benediktsson; נולד ב-26 בינואר 1970), המכונה גם ביארני בן, הוא פוליטיקאי איסלנדי שכיהן כראש ממשלת איסלנד ב-2017 וב-2024. הוא כיהן כשר האוצר והכלכלה של איסלנד מ-23 במאי 2013 ועד 11 בינואר 2017. לאחר מכן כיהן בתפקיד ראש ממשלת איסלנד עד לנובמבר אותה שנה.
משנת 2009 הוא מכהן גם כמנהיג מפלגת העצמאות (מפלגת ימין).
ראש ממשלת איסלנד בעבר, ביארני בנדיקטסון, היה אחי-סבו.
ביארני קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת איסלנד.
בהמשך השלים את לימודיו בגרמניה ובארצות הברית, חזר לאיסלנד והחל לעסוק בעריכת דין.
ביארני נשוי לת'ורה מרגרט בלדווינסדוטיר והוא אב לארבעה ילדים.
ביארני נבחר לאלת'ינגי (פרלמנט) בשנת 2003 והיה פעיל בוועדות כלכלה ומיסוי, תעשייה ויחסי חוץ.
ב-29 במרץ 2009 הוא נבחר למנהיג מפלגת העצמאות בוועידתה הארצית, אחרי שזכה ב-58.1% מהקולות.
ביארני החליף בתפקיד את גייר הארדה, שנאלץ לפרוש מהחיים הפוליטיים עקב מחלתו.
עד בחירתו של ביארני, מפלגת העצמאות גם הודחה מהשלטון לטובת ממשלת מעבר שהורכבה על ידי השמאל.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-25 באפריל 2009, מפלגת העצמאות בראשותו של ביארני זכתה ל-16 מושבים באלת'ינגי, תשעה פחות מאשר במושב הקודם.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-27 באפריל 2013, מפלגת העצמאות בהנהגתו הגדילה את כוחה באלנת'יני, אחרי שזכה ב-19 מושבים.
ב-17 במאי נודע שבנדיקנטסון סיכם על כניסת מפלגת העצמאות לממשלה בראשותו של סיגמונדור דויד גונלאוגסון, מנהיג המפלגה הפרוגרסיבית.
ביארני זכה בתפקיד שר האוצר והכלכלה בממשלה החדשה.
ב-2015 נחשף שביארני נרשם באתר ההיכרויות לאנשים נשואים, אשלי מדיסון.
בתגובה לפרסום נמסר על ידו ועל ידי רעייתו ששניהם נרשמו לאתר עקב סקרנות.
ב-2016 דווח שביארני החזיק בבעלותו מניות של חברה בסיישל שהוזכרה במסמכי פנמה.
בינואר 2017 נמתחה עליו ביקורת על כך שלא חשף דוח ממשלתי בנוגע לפעולות של אזרחים איסלנדים בבנקים מעבר לים לפני הבחירות לאלת'ינגי ב-2016. ביארני הודיע בטעות לעיתונאים שהוא לא ראה את הדוח לפני הבחירות.
מאוחר יותר הוא התנצל על "תיאור סדר הזמנים השגוי".
ב-11 בינואר 2017 נבחר ביארני להיות ראש ממשלת איסלנד.
בספטמבר אותה שנה העיבה על עתידה של הממשלה ועל המשך כהונתו של ביארני העובדה ש"מפלגת העתיד הבהיר" פרשה מהקואליציה.
צעדה של מפלגה זו היה על רקע הדיווחים ששרי הממשלה מטעם מפלגת העצמאות הסתירו את העובדה שאביו של ביארני, בנדיקט סוונסון, המליץ על מחיקת התיק הפלילי של הפושע הפדופילי המורשע, היילטי זיגוריון האוקסון.
שר המשפטים, זיגורדור אנדרסן, הודיע לביארני על מעורבותו של אביו במכתב ההמלצה כבר ביולי וסירב לחשוף את זהות שולח המכתב עד שאולץ לעשות כן על ידי ועדה פרלמנטרית.
ב-28 באוקטובר נערכו בחירות כלליות בהן נצחה מפלגת הירוקים-שמאל וב-30 בנובמבר הושבעה ממשלתה של יושבת הראש של מפלגה זו, קתרין יקובסדוטיר.
ב-9 באפריל 2024, בעקבות בתפטרותה של קתרין יקובסדוטיר הוא חזר לכהן כראש ממשלת איסלנד עד 21 בדצמבר אותה שנה, בעקבות תוצאות הבחירות שנערכו בנובמבר.
ביארני בנדיקטסון (באיסלנדית: Bjarni Benediktsson; 30 באפריל 1908 – 10 ביולי 1970) היה ראש ממשלת איסלנד בשנים 1963–1970 ובסוף 1961 כהונה קצרה — בעקבות התפטרותו הזמנית של אולאפור תורס מהתפקיד.
בשנים 1970-1961 כיהן כיו"ר מפלגת העצמאות (מפלגת ימין).
אביו של בנדיקטסון, בנדיקט סוויינסון, היה אחד ממנהיגי תנועת העצמאות האיסלנדית, שבשנים 1931-1908 כיהן כחבר אלת'ינגי (פרלמנט).
בנדיקטסון למד משפט חוקתי באוניברסיטת איסלנד ומונה לפרופסור בגיל 24. בשנת 1934 הוא נבחר כחבר מועצת העיר של הבירה רייקיאוויק מטעם מפלגת העצמאות, ובשנים 1947-1940 כיהן כראש העירייה.
בשנת 1947 בנדיקסטון מונה לשר החוץ של איסלנד.
במהלך כהונתו בתפקיד, איסלנד הייתה שותפה בשנת 1949 להקמת ברית נאט"ו — כאחת המדינות המייסדות של הארגון.
בשנת 1953 הוא עזב את התפקיד, והיה שר במשרדים שונים עד שנת 1956.
כאשר השמאל עלה לשלטון ב-1956, בנדיקטסון פרש זמנית מהחיים הפוליטיים והחל למלא את תפקיד העורך הראשי בעיתון השמרני המוביל במדינה — "מורגונבלאדיד".
בשנת 1959 מפלגת העצמאות חזרה לשלטון ובנדיקטסון כיהן בממשלתו החמישית של אולאפור תורס כשר המשפטים והכנסייה, שר הבריאות ושר התעשייה.
בשנת 1961 הוא נבחר למנהיג מפלגת העצמאות, מה שגרם לתורס, מנהיג המפלגה הקודם, להתפטר מתפקידו כראש הממשלה בספטמבר של אותה שנה.
בנדיקטסון נבחר על ידי מפלגתו כראש הממשלה במקומו של תורס.
תורס הסכים לשוב לממשלה מתחילת 1962 וחזר לעמוד בראשה, בעוד בנדיקטסון ויתר על התפקיד וקיבל שוב את שלושת התיקים שבהם החזיק קודם.
בבחירות שנערכו ביוני 1963, מפלגת העצמאות שוב זכתה במספר החברים הגבוה ביותר באלת'ינגי — הפעם בהובלתו של בנדיקטסון.
בנדיקטסון כיהן כראש ממשלת איסלנד מ-14 בנובמבר 1963 עד יום מותו בשרפה שפרצה ב-10 ביולי 1970 במעון הקיץ הממשלתי בת'ינגווליר.
גם אשתו ונכדו נספו באותה שרפה.
בנו של בנדיקטסון, ביורן ביארנאסון, כיהן כשר המשפטים של איסלנד בשנים 2009-2003.
בתו, ואלגרדור ביארנאדוטיר, היא פוליטיקאית, שהייתה נשואה לפוליטיקאי הסוציאל-דמוקרט המנוח וילמונדור גילפאסון.
בנם נספה בשרפה בת'ינגווליר עם סבו וסבתו.
בנדיקטסון הוא אחי-סבו של ביארני בנדיקטסון - שר האוצר והכלכלה של איסלנד בשנים 2013–2017 וראש ממשלת איסלנד שכיהן מינואר ועד נובמבר 2017.
אוסף המסמכים שלו נשמר בהארכיון העירוני של רייקיאוויק.
ביארנה גולדבק (בדנית: Bjarne Goldbæk, נולד ב-6 באוקטובר 1968 בקופנהגן שבדנמרק) הוא כדורגלן עבר דני.
גולדבק שיחק במספר מועדונים בעיקר בבונדסליגה ובפרמייר ליג, וזכה באליפות ובגביע הגרמני עם קייזרסלאוטרן.
גולדבק ערך 28 הופעות במדי נבחרת דנמרק, והשתתף עמה במונדיאל 1998 וביורו 2000.
גולדבק כיום עובד כסוכן שחקנים, וכפרשן בערוץ יורוספורט למשחקי הבונדסליגה.
גולדבק גדל במועדון הנוער הדני בי 1901, ובשנת 1987 החל לשחק בבוגרים של נסטווד בולדקלוב.
באותה שנה חתם בשאלקה 04 מהבונדסליגה, וערך 22 הופעות ליגה בעונת הבכורה שלו, 1987/88, כשהוא משתף פעולה בקישור עם אולף תון וקלאוס דיטר ווליץ.
שאלקה וגולדבק נשרו אל הבונדסליגה השנייה בתום עונה זו מהמקום האחרון.
בעונת 1988/89 הפך גולדבק לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, אך לא הצליח להעפיל עמה בחזרה לבונדסליגה.
גולדבק החל את עונת 1989/90 בשאלקה, שם שיחק עד לפגרת החורף, ואחריה עבר גולדבק לקייזרסלאוטרן מהבונדסליגה.
גולדבק ערך רק שלוש הופעות ליגה עד לתום העונה, אך זכה עם הקבוצה בגביע הגרמני לאחר ניצחון 2–3 בגמר על ורדר ברמן.
גולדבק לא שותף בגמר זה.
בעונת 1990/91 היה חלקו של גולדבק בקבוצה רב יותר, והוא זכה עם קייזרסלאוטרן באליפות היסטורית, כשהוא מרכיב קישור חזק במיוחד בצוותא עם גידו הופמן, אובה שר, מרקוס שופ ותומאס דולי.
לאחר עונה זו, זכה גולדבק עם קייזרסלאוטרן בסופר קאפ הגרמני, לאחר ניצחון 1–3 על ורדר ברמן, במשחק בו גולדבק שיחק 75 דקות.
גולדבק שיחק בקייזרסלאוטרן שתי עונות נוספות, בהן הקבוצה הייתה בחלק העליון של הטבלה אך רחוק מהצמרת.
את עונת 1993/94 פתח גולדבק בקייזרסלאוטרן, אך עבר לאחר שלושה מחזורים לטניס בורוסיה ברלין ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה.
גולדבק ערך 24 הופעות בקבוצה והבקיע חמישה שערים, אך המועדון נשר לליגה השלישית בתום עונה זו.
בקיץ 1995 חזר גולדבק לבונדסליגה כאשר חתם בפ.צ.
גולדבק שיחק בקלן שתי עונות, בהן היה שחקן רוטציה, והקבוצה סיימה בחלק התחתון של הטבלה, אך רחוק ממאבקי התחתית.
בקיץ 1996 חתם גולדבק בפ.צ.
קופנהגן הדנית, בה שיחק בהצלחה רבה.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 1996/97, הבקיע גולדבק שבעה שערי ליגה, וזכה בגביע הדני, לאחר ניצחון 0–2 בגמר על איקסט.
בעונת 1997/98 הבקיע גולדבק שישה שערים והפגין יכולת מצוינת, בגינה נבחר ככדורגלן השנה של פ.צ.
באותה עונה הבקיע גולדבק שני שערים בגביע אירופה למחזיקות גביע נגד צ'לסי, והפגין יכולת שגרמה לצ'לסי לרכוש אותו בנובמבר 1998 מקופנהגן תמורת 330 אלף לירה שטרלינג, ולשלוח לקופנהגן את בריאן לאודרופ.
גולדבק אכן התחיל את עונת 1998/99 בקופנהגן, ואחרי 12 מחזורים עבר לצ'לסי, והופיע במדיה עד לתום העונה ב-23 משחקי ליגה, בהם הבקיע חמישה שערים.
גולדבק וצ'לסי סיימו עונה זו במקום השלישי בליגה, מרחק ארבע נקודות מהאלופה מנצ'סטר יונייטד.
את עונת 1999/00 החל גולדבק בצ'לסי, אך עבר כעבור שישה מחזורים לפולהאם תמורת 650 אלף לירה שטרלינג, לאחר שלא היה בתוכניות של מאמנו בצ'לסי ג'אנלוקה ויאלי.
פולהאם שיחקה אז בליגה הראשונה של הפוטבול ליג.
גולדבק ופולהאם סיימו את העונה במקום התשיעי ולא עלו לפרמייר ליג, אך בעונת 2000/01 סיימו את העונה במקום הראשון, ועלו לפרמייר ליג.
גולדבק נשאר בפולהאם שתי עונות נוספות, בהן שימש בעיקר מחליף ומיעט יחסית לשחק.
את שתי העונות פולהאם סיימה בחלק התחתון של הטבלה אך רחוק ממאבקי התחתית.
בקיץ 2003 חתם גולדבק ברוט-וייס אסן, ששיחקה אז בליגה הגרמנית השלישית.
גולדבק רצה לחבור למועדון עם מסורת וקהל רב, ולתרום למועדון מניסיונו.
בעונתו הראשונה במועדון, 2003/04, העפילו אסן וגולדבק אל הבונדסליגה השנייה, אך נשרו בחזרה לליגה השלישית כעבור עונה אחת.
בקיץ 2005, לאחר ירידת הליגה עם אסן, הצהיר גולדבק על פרישתו ממשחק פעיל.
גולדבק ערך את הבכורה בנבחרת דנמרק בשנת 1987, בהפסד לנבחרת גרמניה המערבית במוקדמות טורניר הכדורגל של אולימפיאדת סיאול.
גולדבק נכלל בסגל הדני למונדיאל 1998, בו הודחה דנמרק ברבע הגמר לאחר הפסד 2–3 לנבחרת ברזיל, אך לא שותף בו ולו לדקה אחת.
ביורו 2000, בו דנמרק הודחה בשלב הבתים עם אפס נקודות, גולדבק שיחק 90 דקות בהפסד 0–2 לנבחרת צ'כיה במחזור האחרון של שלב הבתים.
סך הכל צבר גולדבק 28 הופעות במדים הלאומיים, האחרונה בשנת 2001, אך לא כבש שערים.
אליפות הליגה הראשונה של הפוטבול ליג: 2000/01
ביאנקי 8HP, (באיטלקית: Bianchi 8 HP) היא מכונית מיקרו בתצורת קבריולה, 2 מושבים, אשר יוצרה על ידי אדוארדו ביאנקי בשנת 1903, בחברת "F.I.V.
הגה דגם ה-"ביאנקי 8HP" היה ממוקם בצד ימין.
מחיר הדגם בשנת 1903 היה 10,000 לירטות איטלקיות.
סך הכול יוצרו 3,032 יחידות.
חברת ביאנקי לייצור אופניים, אופנועים ומכוניות
ב- מלחמת העולם השנייה החברה הגבירה את פעילותה בייצור משאיות וכלי רכב לשימוש צבאי.
ביאנקה שומבורג היא זמרת גרמנייה.
ייצגה את גרמניה באירוויזיון 1997.
ב-1996 לקחה חלק בתוכנית כישרונות בין-לאומית בשם "European Soundmix Show" וזכתה בה.
בעקבות הזכייה חתמה על חוזה עם הרולד פאלטרמאייר, והוציאה את הסינגל הראשון שלה, "I Believe In Love".
ב-1997 זכתה בקדם-אירוויזיון הגרמני עם השיר "Zeit" (זמן) שהלחין ראלף זיגל , ולפיכך הופיעה באירוויזיון 1997 בדבלין והגיעה למקום ה-18. הופעתה באירוויזיון הובילה להוצאת אלבום בשפה האנגלית בשם "It's My Time".
לאחר מכן הוציאה בשנות התשעים עוד מספר סינגלים.
היא שימשה כמנטורית בתוכנית "Deutschland sucht den Superstar", הגרסה הגרמנית של התוכנית "אמריקן איידול".
ב-2008 החלה לעבוד עם להקת הקאנטרי "Nashfield".
ביארני האריולפסון (בנורדית עתיקה או באיסלנדית: Bjarni Herjólfsson) היה מגלה ארצות נורדי-איסלנדי, שלפי הסאגות הנורדיות חי במאה ה-10 לספירה והיה האירופאי הראשון שגילה את יבשת אמריקה בשנת 986 לספירה.
מעט ידוע על מוצאו וילדותו של ביארני.
הוא נולד, ככל הנראה, במחצית הראשונה של המאה ה-10 באיסלנד לאביו האריוף (Herjólfr, ומכאן שמו) בנו של בודי האריולפסון (Bárði), ולאמו ת'ורגר (Þorgerðr).
בחייו הבוגרים שימש כקברניט של צי סוחר שבסיסו בנורווגיה, אך מדי קיץ נהג לחזור למולדתו איסלנד לביקור הוריו.
ביארני האריולפסון היה, ככל הנראה, האירופאי הראשון ש"גילה" את יבשת אמריקה, כ-500 שנים לפני כריסטופר קולומבוס.
לפי המסופר ב"סאגת אנשי גרינלנד" (Grœnlendinga saga), במהלך ביקור בבית הוריו באחד מחודשי הקיץ של שנת 986 גילה ביארני שאביו יצא למסע לגרינלנד עם אֵיְירִיק האדום, וכך החליט לצאת בעצמו למסע לחיפוש אביו באוקיינוס האטלנטי הצפוני.
בתקופה זו טרם היה שימוש במצפנים, המפות היו חסרות ודלות והשייט בימים לא ידועים בסירות משוטים (ומפרש) קטנות היה מסוכן מאוד.
נוסף על כך, איש מבין צוותו של ביארני מעולם לא הגיע לגרינלנד, והיה עליהם לחפש את האי בים הפתוח.
כרבים בתקופתו, נסחפו ביארני וצוותו על ידי הרוחות המנשבות באזורים אלה ואיבדו את דרכם.
לאחר שיט ארוך ראה ביארני קו חוף שלא היה לתפישתו חלק מגרינלנד.
הנוף שחזה בו כלל, לפי הסאגה, "ארץ יפה בקצה המערב, בעלת גבעות ויערות-עד אינסופיים", ולא התאים למישורים הקפואים למחצה של האי.
אף על פי שהיה יכול (ובתקופתו היה מצופה ממנו), ביארני ויתר על עגינה ושיטוט בו מאחר שרצה מאוד לבקר את אביו בגרינלנד.
לאחר מעשה, כאשר תיאר את הנוף שראה באוזני המקומיים, לא אבו הבריות בגרינלנד לשמוע במהלך שהותו שם וויתרו על השיט המסוכן לארץ לא נועדת.
ביארני נשאר להתגורר עד מות אביו ב"האריולפסנס" (Herjolfsnes, מילולית "של בני האריולף") כ-50 קילומטר מצפון-מערב לכף פרוול שבדרום גרינלנד, ולאחר מכן שב לנורווגיה.
לאחר מסעו הלא מתוכנן לחופי אמריקה נהפך ביארני למפורסם מאוד ברחבי סקנדינביה, מנורווגיה ודנמרק שבדרום ועד לגרינלנד.
בעולם הנורדי (ה"ויקנגי"), יציאה למסעות שיטוט בימים לא ידועים ולתור אחר ארצות חדשות ו"לא ידועות" (בין אם מדובר באיים שכף רגלו של האדם טרם דרכה בהם כדוגמת איסלנד, ובין אם בארצות מיושבות כדוגמת האיים הבריטים ונורמנדי) נחשבו לפעולות אציליות.
רוב סיפורי האלים הנורדים מספרים על מסעות, ורוב הגיבורים הנורדים היו מגלי ארצות.
לכן רבים, וביניהם אריק הוקונסון (מושל נורווגיה ורוזן נורת'מבריה, בנו של הוקון זיגרודסון ואחיה של המלכה השוודית האגדית אוד, בעצמו לוחם ומגלה ארצות) כעסו מאוד על ביארני על שלא חקר את הארץ שגילה וראו בכך מעשה אנוכי ופחדני.
לא ברור היכן היה אותו נוף שראה ביארני והדבר שנוי במחלוקת מאות שנים.
מבחינה גאוגרפית, סביר שמדובר באחד מחופיה הצפון-מזרחיים של קנדה המודרנית, ומכאן חלק אינטגרלי מיבשת אמריקה.
לפי ההיסטוריון הקנדי-איסלנדי טריווגי אולסון, "מחקרים מודרנית מצביעים שהארץ שגילה הייתה כנראה ניופאונדלנד, לברדור או איי באפין".
לייב אייריקסון, בנו של אייריק האדום, הוקסם מסיפורו של ביארני, הן מתוך התרבות בה גדל והן מתוך כמיהה ל"יערות העד" שתיאר ביארני.
גרינלנד הייתה מאז ומעולם ארץ שהחיים בה היו קשים (שמה - "ארץ ירוקה" - היה ככל הנראה מעשה רמייה של אייריק עצמו), ומשאבי טבע כעצים, ששימשו לבניית בתים, לחימום ולבישול, לבניית סירות וליצירת כלי-נשק היו מעטים וחסרים.
בספרו של פרופסור ג'ארד דיימונד התמוטטות מתואר כיצד התיישבויות נורדיות נחרבו וננטשו בעקבות בירוא יערות והרס הסביבה הטבעית.
לייוו אייריקסון רכש את סירתו של ביארני ויצא למסע לארץ החדשה.
הוא הצליח להגיע לניופאונדלנד והקים את ההתיישבות הידועה הראשונה של האדם הלבן ביבשת אמריקה (וינלנד, או ל'אנס או מדוז).
דמותו של ביארני (Bjarni) בסדרת משחקי המחשב "תרבויות" (Cultures) מבוססת באופן חלקי על דמותו.
ביארנה ליקגארד ריס (בדנית: Bjarne Lykkegård Riis; נולד ב-3 באפריל 1964) הוא לשעבר רוכב אופני כביש וכיום מנהל ספורטיבי דני.
ריס הוא מנצח טור דה פראנס 1996 וזה ההישג הבולט בקריירה שלו, עם ניצחון זה הפך ריס לדני הראשון לנצח במרוץ.
הוא ניצח את מרוץ אמסטל גולד ב-1997 והוא אלוף דנמרק ב-1992, 1995 ו-1996. ב-25 במאי 2007, הודה ריס שהשתמש בחומרי אימרוץ במהלך טור דה פראנס 1996, אותו ניצח, בעקבות כך, לא הוכר יותר ריס כמנצח המרוץ.
אך ב-יולי 2008, הוחזר לו התואר אך עם דגש על שימושו בחומרי אימרוץ.
ריס נולד בהרנינג, בנו של ריס, תומאס ניבו ריס היה גם רוכב מקצוען, אך לא הגיע להישגים גדולים.
ריס החל לרכוב בקבוצת "רולאנד" הבלגית ב-1986, ב-1987 עבר לקבוצת לוקאס, גם היא מבלגיה.
תחת שתי הקבוצות לא רשם ריס הישגים גדולים.
בשתי העונות הבאות הוא רכב בקבוצת טושיבה ו"סופר יו" הצרפתיות.
במדי סופר יו, הוא ניצח קטע בג'ירו ד'איטליה ועזר ללורן פינון לנצח את המרוץ.
ריס השתתף לראשונה בטור דה פראנס, כשהוא עוזר לאותו פינון לסיים שני, 8 שניות אחרי גרג למונד.
בשנתיים הבאות רכב בקבוצת קאסטוראמה הצרפתית.
אף על כך שריס נטש את המרוץ במהלך הקטע ה-17, בן קבוצתו, תיירי מארי ניצח את הטור כולו.
ב-1991, ריס התחרה באליפות העולם שנערכה באותה השנה בשטוטגרט, הוא סיים את המרוץ במקום ה-6. בשנתיים הבאות, רכב ריס בקבוצת "אריאוסטה" האיטלקית.
ב-1992 הוא ניצח את אליפות דנמרק.
ב-1993, ניצח ריס קטע בודד בג'ירו ד'איטליה.
לאחר הג'ירו, ריס השתתף שוב בטור דה פראנס ועשה תחרות דומיננטית כשהוא מנצח את הקטע השביעי במרוץ ומסיים בעשירייה הראשונה בקטעים כמה פעמים נוספות, ריס סיים את המרוץ במקום החמישי שהיה עד כה המיקום הטוב ביותר שלו בגרנד טור, אך בפער גדול של 16:26 דקות ממיגל אינדוראין המנצח.
התוצאה הזו היוותה את התוצאה הטובה ביותר של רוכב דני בטור דה פראנס, כשהתוצאה הקודמת הטובה ביותר הייתה המקום השישי של ליף מורטנסן בטור דה פראנס 1971. באליפות העולם, סיים ריס במקום התשיעי.
ב-1994, עבר ריס לקבוצת "Gewiss - Ballan" האיטלקית.
לטור דה פראנס הגיע ריס כשהוא חולה, אך הספיק לנצח את הקטע ה-13 לאחר בריחת סולו.
הוא סיים שוב במקום התשיעי באליפות העולם.
ב-1995, ריס ניצח בפעם השנייה את אליפות דנמרק.
הוא התחרה בטור דה פראנס וערך את ההופעה הטובה ביותר שלו עד כה במרוץ, כשהוא מסיים במקום השלישי, 6:47 דקות ממיגל אינדוראין המנצח.
עם הישג זה הפך ריס לדני הראשון לעמוד על הפודיום בטור.
לאחר הטור דה פראנס, ניצח ריס את הטור של דנמרק.
לאחר ההופעה המרשימה בטור, חתם ריס בקבוצת טלקום הגרמנית, בה המשיך לרכוב עד סוף הקריירה שלו.
ריס חתם בקבוצה במטרה לנצח את הטור דה פראנס.
לפני הטור, ניצח את אליפות דנמרק ואת אליפות דנמרק בנגד השעון.
בקטע הפרולוג של סיים ריס במקום השישי, 11 שניות אחרי אלכס צילה המנצח.
ריס שמר על המקום שלו בעשירייה הראשונה הכללית בקטעים הבאים שהיו מישוריים.
בקטע ה-8 שהיה קטע נגד השעון השני במרוץ, סיים ריס במקום השני, 35 שניות אחרי יבגני ברזין המנצח.
בעקבות כך עלה למקום השני הכללי, גם אחרי ברזין.
בקטע ה-9 שהיה קטע הררי וקצר של 46 קילומטרים, ניצח ריס את השלב ובעקבות כך עלה למקום הראשון הכללי, כשהוא עוקף את ברזין.
ריס שמר על הפער שלו בקטעים הבאים, בקטע ה-16, ריס הגדיל את הפער שלו משמעותית לאחר שניצח את השלב.
בדירוג הכללי הוא הגדיל את הפער שלו ל-2:42 דקות מאברהם אולנו במקום השני ו-2:54 דקות מטומי רומינגר במקום השלישי.
בקטע ה-20 שהיה נגד השעון, ניצח אולריך את הקטע בפער של 2:18 דקות מריס שסיים רביעי.
אך זה לא הספיק לאולריך שנשאר במקום השני עם פער של 1:41 דקות מריס, כשוירנק סוגר את הפודיום במקום השלישי בפער של 4:37 דקות.
בעקבות כך ניצח את המרוץ והפך לדני הראשון שמנצח את הטור דה פראנס וגרנד טור בכללי, הוא גם סיים שני בקטגוריית ההרים ושביעי בקטגוריית הנקודות.
לאחר הטור, נכלל בסגל דנמרק לאולימפיאדת אטלנטה, הוא סיים במקום ה-87 את מרוץ הכביש ובמקום ה-16 את מרוץ נגד השעון.
באוקטובר ניצח ריס את המרוץ החד יומי "קופה סאבטיני" וסיים במקום ה-10 באליפות העולם.
ב-1997, ניצח ריס את הקלאסיקה מרוץ אמסטל גולד.
ריס הגיע לטור דה פראנס באותה שנה כפייבוריט לניצחון בעקבות ניצחונו בשנה שעברה, אך הראה יכולת ירודה לאורך כל המרוץ כשבן קבוצתו יאן אולריך מראה יכולת הרבה יותר טובה, לבסוף אולריך גם ניצח את המרוץ בפער של 26:34 דקות מריס במקום השביעי.
בטור דה פראנס 1998, ריס כבר שימש כפועל של אולריך שסיים במקום השני.
בעוד ריס מסיים במקום ה-11. בעונת 1999 ריס לא השיג הישגים בולטים, אך במהלך הטור דה סוויס התרסק וסבל מפציעות שונות שאילצו אותו לפרוש בשנת 2000, בגיל 36.
כיום ריס הוא המנהל הספורטיבי של קבוצת NTT Pro Cycling.
לאחר שאריק צאבל, רולף אלדאג, ברט דיץ, כריסטיאן הן ואודו בולטס (שותפיו לקבוצה כרוכבים בטלקום) הודו בשימוש ב-EPO ב-2007, גם ריס בעצמו הודה בכך שעשה "טעויות" בעברו ונטל בין השנים 1993–1998 קורטיזון, EPO והורמון גדילה.
ריס אף אמר שהוא קנה והזריק EPO בעצמו ושהמנהל הספורטיבי של טלקום, וולטר גודפורט, העמיד פנים שהוא לא שם לב לכך.
בעקבות כך, ב-25 במאי 2007 הופסק להיות מוכר על ידי מארגני המרוץ כמנצח הטור.
ביולי 2008 התואר הוחזר לו, אך עם דגש על שימוש בולט בסמים.
ביאטריס קריסטי איילג'יי לאוס המוכרת בשם הבמה בִּיבָּדוּבִּי , היא זמרת-יוצרת פיליפינית-בריטית שזכתה להצלחה בינלאומית כמבצעת הלהיט "".
השיר קיבל תעודות פלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי, איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי, איגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי, איגוד תעשיית ההקלטות הניו זילנדי, ואיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
בשיאו, דורג במקום הרביעי במצעד הסינגלים הבריטי, ובמקום ה-23 במצעד הבילבורד הוט 100.
את אלבום הבכורה שלה Fake It Flowers, הוציאה בשנת 2020.
לאוס נולדה בעיר אילוילו שבפיליפינים ב-3 ביוני 2000 ועברה להתגורר בלונדון עם הוריה בגיל 3.היא גדלה במערב לונדון בהאזנה למוזיקה פיליפינית, כמו גם מוזיקת פופ ורוק משנות התשעים.
כשהייתה נערה, היא האזינה לאינדי רוק ולאמנים כמו Yeah Yeah Yeahs, קרן או ואלכס ג'י.
לאוס למדה שבע שנים נגינה בכינור ובהמשך, למדה לנגן בגיטרה.
היא לימדה את עצמה לנגן בכלי נגינה באמצעות מדריכי יוטיוב.
היא קיבלה השראה מקימיה דוסון ומפסקול הסרט "ג'ונו".
את המיני-אלבום הראשון שלה Lice, הוציאה בשנת 2018. הוא נכשל ולא זכה להצלחה כלשהי.
בסוף אותה השנה, ניסתה להוציא מיני-אלבום נוסף Patched Up, שנכשל גם הוא.
באפריל 2019, הוציאה את Loveworm, שזכה להצלחה מתונה.
לאחר מכן, הפך שירה "" לוויראלי בטיקטוק, דבר שמינף את הקריירה שלה.
לקראת סוף שנת 2019, היא הוציאה את המיני-אלבום הרביעי שלה Space Cadet, שזכה לביקורות חיוביות ולדירוגים של חמישה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכול.
לקראת בואה של שנת 2020, הלהיט שלה "", זכה להצלחה בינלאומית גדולה מזו שזכה לה בשנת 2019 עקב אתגר בטיקטוק.
השיר קיבל תעודת פלטינה מאת איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי, איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי, איגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי, איגוד תעשיית ההקלטות הניו זילנדי, ואיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
באוקטובר 2020, הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Fake It Flowers.
ב-19 ביולי 2023 הוציאה את הסינגל "the way things go".
ביאסקה (באיטלקית: Biasca) היא עיירה בקנטון טיצ'ינו, שווייץ.
העיירה נמצאת כ-15 ק"מ מגבול איטליה–שווייץ , כ-18 ק"מ מבירת הקנטון טיצ'ינו, בלינצונה, וכ-134 ק"מ מבירת שווייץ, ברן.
העיירה נמצאת ליד הכביש הלאומי מס' 2. בנוסף, העיירה נמצאת ליד תחנת הרכבת ביאסקה .
ביאנקה קסטאפיורה (באיטלקית: Bianca Castafiore), המכונה גם "הזמיר ממילאנו" היא זמרת בדיונית המופיעה כדמות ראשית בכמה מספרי הקומיקס הבלגים "הרפתקאותיו של טינטין" מאת הרז'ה.
קסטאפיורה היא זמרת אופרה הידועה בכל העולם, אשר יש לה קשרי ידידות חד צדדיים עם אחת מהדמויות הראשיות בסדרה, קפטן האדוק, ודרך כך גם עם טינטין.
קסטאפיורה היא בין הדמויות הנשיות הבודדות שזכו למקום ראשי בסדרה, והדמות הראשית הנשית הראשונה שהופיעה בקומיקס, בשנת 1939.
אסטרואיד 1683 בחגורת האסטרואידים נקרא על שמה של קסטאפיורה.
קסטאפיורה היא בעלת שיער בלונדיני קצר, מעוצב בתסרוקת אופיינית.
היא מתלבשת בהידור רב, במיוחד בספרים המאוחרים יותר בסדרה.
דמותה התפתחה ולאורך הסדרה הפכה לאופנתית, מושכת ומפורסמת יותר, מה שיכול להסביר את התאהבותו הפתאומית של פרופסור קלקולוס בה בספר תעלומת תכשיטי הזמרת.
לפי הרז'ה היא בת 45.
קסטאפיורה מצטיירת בקומיקס כנרקיסיסטית, גחמנית, שתלטנית, חסרת מחשבה והתחשבות, כאשר נראה שאינה מודעת לכך שקולה צורם וקולני להחריד.
היא עשירה בצורה יוצאת דופן, ובעלת אובססיה לתכשיטים ובמיוחד ליהלומים, אובססיה המתבטאת באופן הקיצוני ביותר בספר תעלומת תכשיטי הזמרת העוסק בגנבתו של אחד מתכשיטיה.
למרות מגרעותיה היא נאמנה ומסורה מאוד, עוזרת לידידיה בעת צרה ומתנהגת באומץ לב.
בספר תעלומת תכשיטי הזמרת עיתונאי רכילות דיווחו על רומן שמתנהל לכאורה בין קסטאפיורה וקפטן האדוק, אף על פי שיחסים כאלו מעולם לא היו ולא נבראו.
קסטאפיורה אמנם מתייחסת לקפטן בחיבה ואולי אף מאוהבת בו, אך הקפטן מבועת ממנה ותמיד מנסה להתחמק ממפגשים עמה.
במשך הסדרה היא הופיעה פעמיים בסיוטיו של הקפטן.
טינטין כנראה חש פחות רתיעה כלפיה, אך גם הוא משתדל למעט במפגשים איתה.
קסטאפיורה מתוארת לעיתים באופן מרומז כמושא אהבתו של פרופסור קלקולוס, אשר נדמה כי זוהי הפעם היחידה שדמות כלשהי בסדרה מביעה רגש רומנטי כלפי המין השני.
קסטאפיורה מופיעה לראשונה בספר שרביטו של המלך אוטוקר משנת 1939, ובהמשך נמצאת גם בספרים שבעת כדורי הבדולח, פרשת קלקולוס, תעלומת תכשיטי הזמרת, טינטין והפיקורוס, כרישי הים האדום, והייתה מופיעה גם בספר טינטין ואלף ארט, אולם הסופר הרז'ה נפטר לפני שהספיק לסיים אותו.
שיריה של קסטאפיורה מושמעים ברדיו במספר ספרים, בהם ארץ הזהב השחור וטינטין בטיבט.
בספר טיסה 714 לסידני קפטן האדוק מדמיין שהוא שומע את שירתה, ובאופן דומה בספר הטיסה לירח מוזכר שירה המפורסם.
למרות שהיא מתוארת כאחת מזמרות האופרה המובילות בדורה, הדבר היחיד שקסטאפיורה שרה במהלך כל ההופעות שלה בקומיקס הן אותן כמה שורות בודדות משירה המפורסם ביותר, "שיר התכשיט" (l'air des bijoux).
כמעט בכל הופעה שלה בקומיקס קסטאפיורה מלווה בנגן הפסנתר שלה, איגור, ובמשרתת הנאמנה שלה, אירמה.
בניגוד למוניטין שלה כזמרת אופרה מובילה ומופרסמת בכל העולם, ב"שבעת כדורי הבדולח" היא מופיעה כחלק ממופע חובבני ושלישית בסדר ההופעה, אחרי מהפנט וקוסם.
היא מתוארת כדרך קבע בתור דיווה, אם כי בעלת לב טוב ונדיבות.
בספר "פרשת קלקולוס", לצורך העניין, היא מסיחה את דעתו של הגנרל המרושע כדי שטינטין וקפטן האדוק יוכלו להימלט ולהציל את חברם פרופסור קלקולוס.
בדיחה שחוזרת על עצמה בקומיקס היא הסלידה שחש האדוק מקסטאפיורה, אשר לעולם אינה זוכרת את שמו.
ביארן (בנורווגית: Beiarn) היא מועצה מקומית בנורווגיה, מחוז נורדלנד שכוללת מספר כפרים.
שטחה מעל לאלף ק"מ ומתגוררים בה אלף תושבים.
בעשור האחרון מספר תושבי המועצה יורד כל שנה.
המועצה הוקמה בשנת 1853 ומאז גבולותיה לא השתנו.
נהר ביאר שזורם בשטח המחוז נחשב למקום חשוב של סלמון.
באזור קיימות מספר אגמים לרבות אשטדולסדמן.
באזור קיים יער של אולמוס הצפוני בעולם.
ביארנה סלוט כריסטיאנסן (בדנית: Bjarne Slot Christiansen; נולד ב-27 בספטמבר 1952) הוא חייל לשעבר בכוחות המיוחדים של כוחות ההגנה של דנמרק.
התפרסם בשל ספרו Et liv på kanten (חיים על הקצה), והופעותיו הרבות בטלוויזיה, הפכו אותו למפורסם מאוד בארצו.
כריסטיאנסן נולד בהרנינג ב-27 בספטמבר 1952. ב-1973 הוא התגייס לכוחות ההגנה של דנמרק, ועד 2001 שירת בקורפוס היגר - יחידת הכוחות המיוחדים של הצבא המלכותי הדני.
כחלק מאימוניו, הוא סיים את קורס הריינג'רים של צבא ארצות הברית.
קרסטן מורך, דני נוסף שלמד בקורס יחד עם כריסטיאנסן, טוען בספרו Sådan!., שכריסטיאנסן סיים את הקורס במקום הראשון מבין 200 משתתפים.
לאחר סיום שירותו הצבאי החל להופיע בסרטים ובתוכניות טלוויזיה רבות.
בשנת 2000 הפך למאמן של קבוצת הרכיבה אתגרית Team CSC.
ב-2001 החל להנחות יחד עם אניה סטינסיג את סדרת הטלוויזיה På afveje, בה יוצאים שניהם אל מקומות שוממים ומסוכנים ברחבי העולם.
בשנת 2003 הוא הנחה תוכנית Prinsesse for en aften ביחד עם סיגנה סוונדסן ב-2005 פרסם יחד עם העיתונאי לארס וסטרגארד את האוטוביוגרפיה שלו תחת השם Et liv på kanten (חיים על הקצה).
הספר זכה לפופולריות רבה בדנמרק, ובעקבותיו החל כריסטיאנסן להנחות יחד עם מנחה את הטלוויזיה הדני הפופולרי בובר את התוכנית Bubber og BS i trøjen.
הוא ובובר המשיכו להנחות עוד מספר תוכניות לאחר מכן.
בעקבות פרסומו הקים כריסטיאנסן את החברה B.S.
og co, המבצעת משימות מגוונות הכוללות אבטחה ואימון, אך גם קורסים והרצאות בנושאים אלו.
אדולף ביארנה און (בנורווגית: Adolf Bjarne Øen; 6 בנובמבר 1898 – 20 בספטמבר 1994) היה גנרל בחיל האוויר המלכותי הנורווגי אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא נורווגיה בין 1956–1963, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין 1958–1959.
און נולד באוסלו ב-6 בנובמבר 1898. ב-1920 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הנורווגית, ולאחר מכן למד במכללה הצבאית עד 1923. לאחר מכן למד בבית הספר לטיסה של חיל האוויר הנורווגי במשך כשנה.
למשך כשנה נוספת הוא שימש כמדריך טיסה.
לאחר מכן מונה למפקד שדה התעופה הצבאי פורנבו שנמצא ליד אוסלו.
ב-1940, בעקבות כיבוש נורווגיה בידי גרמניה הנאצית, נמלט און מהארץ והצטרף לממשלה הנורווגית הגולה.
הוא מונה באופן זמני למפקד חיל האוויר הנורווגי בגלות, ופיקד על בסיס האימונים הנורווגי שהוקם בחופזה באונטריו.
ב-1941 הוא הועבר ללונדון ומונה לראש מטה הצבא הנורווגי הגולה.
לאחר המלחמה מונה און מחדש למפקד חיל האוויר הנורווגי.
הוא כיהן בתפקיד עד 1951 אז מונה למפקד האקדמיה הצבאית הנורווגית עד 1954. ב-1956 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) וכיהן בתפקיד עד 1963. במקביל הוא שימש כיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין 1958–1959.
ביארמוסוכוס (שם מדעי: Biarmosuchus; מילולית: "תנין ביארד") הוא סוג של סינאפסיד אשר חי במשך הפרם שלפני 267 מיליון שנה ברוסיה.
משמעות שמו הוא מהמונח ביארלנד - השם הנורדי העתיק של הים הלבן.
המאובנים שלו התגלו לראשונה ב-1960 במשקעי אבן חול עתיקים מהרי אורל ואלה תוארו בידי החוקר הרוסי פיוטר צ'ודינוב (Petr Konstantinovich Tchudinov) וכללו 2 גולגולות חלקיות.
מין שני בסוג - Biarmosuchus tchudinovi, התגלה ב-1999 באודמורטיה, רוסיה.
במראהו היה זה סינאפסיד בינוני בעל גולגולת מוארכת באורך 15 ס"מ עד 21 ס"מ בבגרו ואורכו הגיע כנראה לאורך 1.5 עד 2 מטרים.
הוא היה טורף בעל רכסי ניבים בולטים בקדמת לסתותיו ומאחוריהם עוד מספר שיניים חותכות.
היו לו עיניים קטנות מוקפות בליטה טבעתית.
בצורתו דמה מעט לכלב או זאב בעל מראה לטאי והוא היה קרניבור שניזון מטרף, כנראה של זוחלים מקומיים וסינאפסידים קטנים יותר.
הוא היה קרובו של הסוג אאוטיטאנוסוכוס (Eotitanosuchus) והסוג Ivantosaurus.
דייוויד ביב גרייבס היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-38 בשנים 1927–1931 ובשנים 1935–1939, ובכך היה מושל אלבמה הראשון שכיהן בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות.
הוא קידם בהצלחה תוכניות פוליטיות פרוגרסיביות כאשר זיהה את עצמו עם הקו קלוקס קלאן, וככל הנראה היה ראש הסניף של מונטגומרי של הארגון.
ביב גרייבס נולד בעיירה הופ האל (Hope Hull) שבאלבמה כבנם של דייוויד ומאטי ביב גרייבס.
הוא היה צאצא של מושלי אלבמה הראשון והשני, ויליאם ואייט ביב ותומאס ביב.
אביו של גרייבס נפטר כאשר הוא היה בן שנה, והוא גדל בתחילה אצל סבו מצד אביו בחווה באלבמה, ולאחר מכן אצל דודו בטקסס.
לאחר שסיים ב-1896 את בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, התיישב גרייבס במונטגומרי, שם הוא חיי עד יומו האחרון.
שם הוא גם היה אחד מזקני כנסיית "חניכי המשיח" (Disciples of Christ).
ב-1900 נשא גרייבס לאישה את דיקסי ביב, דודניתו מדרגה ראשונה, שלימים הייתה הסנאטורית האישה הראשונה של אלבמה.
ביבס היה גם חבר מייסד של חבר הנאמנים של קולג' בוב ג'ונס וידיד אישי של המייסד, האוונגליסט בוב ג'ונס האב.
בתור השליש הראשי של המשמר הלאומי של אלבמה, סייע גרייבס לארגן את רגימנט הפרשים הראשון של אלבמה ושירת בגבול מקסיקו ב-1916. במלחמת העולם הראשונה, פיקד גרייבס כקצין בדרגת קולונל על רגימנט התותחנים ה-117 של ארצות הברית בצרפת, ועם שובו לאלבמה, הוא סייע לארגן את חטיבת אלבמה של הלגיון האמריקאי.
גרייבס למד בבית ספר ציבורי בטקסס לפני ששב למדינת האם שלו כדי ללמוד באוניברסיטת אלבמה, בה הוא למד הנדסה אזרחית.
שם הוא היה חבר באחוות פי בטא קפא וחבר בנבחרת הפוטבול של האוניברסיטה, וכן קפטן בגיס הצוערים של אלבמה.
ב-1893 סיים גרייבס את לימודיו, לאחר מכן למד זלמן קצר משפטים באוניברסיטת טקסס באוסטין לפני שעבר לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, וב-1896 סיים תואר בוגר במשפטים.
לאחר תום לימודיו בייל, פתח גרייבס משרד עורכי דין במונטגומרי, שם הוא הוא שימש בהמשך כפרקליט העיר.
הקריירה הפוליטית של גרייבס החלה ב-1898 כאשר הוא נבחר לתקופת הכהונה הראשונה מתוך שתיים כחבר בית הנבחרים של אלבמה, בו הוא כיהן בשנים 1898 - 1899 ובשנים 1900–1901. במהלך תקופה זו הוא זיהה עצמו עם המושלים ג'וזף ג'ונסטון וברקסטון בראג קומר.
הוא גם התנגד לאשרור חוקת אלבמה מ-1901, ש"נכתבה בעיקר כדי להסדיר בחוק את העליונות הלבנה ולשלול מהאפרו-אמריקאים את זכות הבחירה".
ב-1904 התמודד גרייבס בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השני של אלבמה, אך נוצח על ידי חבר בית הנבחרים המכהן אריאוסטו א.
במערכת הבחירות הראשונה שלו למשרת מושל אלבמה ב-1922 נוצח גרייבס, אך ארבע שנים לאחר מכן, בתמיכתם החשאית של חברי הקו קלוקס קלאן, הוא נבחר לתקופת כהונתו הראשונה כמושל.
כמעט בטוח שגרייבס היה נשיא סניף הקלאן של מונטגומרי, אך הן גרייבס והן שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, הוגו בלאק, חבר קלאן נוסף באלבמה, היו יותר אופורטוניסטים מאשר אידאולוגים בחברותם בקלאן, פוליטיקאים שעשו שימוש בכוחו הזמני של הקלאן כדי לקדם את הקריירות הפוליטיות שלהם.
כמושל, זכה גרייבס למוניטין כרפורמטור שביטל את מערכת העסקת האסירים והעלה מיסים לחברות תשתיות ציבוריות, חברות רכבת, וחברות פחם וברזל.
באפיק ההכנסה החדשה נעשה שימוש להרחבת שירותי החינוך והבריאות, הגדלת משכורות המורים והפנסיות של ותיקי המלחמה, מימון תוכנית סלילת הכבישים, ושיפור מתקני הנמל במוביל.
כדי לשמר את הפופולריות שלו בקרב החוואים של צפון אלבמה ובקרב המעמדות העובדים, הבטיח גרייבס את מחויבותו לחוקי הניו דיל, ובכך זכה למוניטין כאחד המושלים הפרוגרסיביים ביותר בדרום.
ב-1928 הוא אירח משלחת של חברי הפרלמנט הבריטי, שכללה את ריצ'רד בריסקו, ג'ורג' ניוטון, רוברט ברן, יו ססיל, צ'ארלס אומן ווילפריד אשלי.
קבלתם של מנהיגים בריטים אלו באלבמה היה באופן כללי רעיון של גרייבס וכוונתה הייתה לשפר את הקשרים הדיפלומטיים והכלכליים בין ארצות הברית לבין הממלכה המאוחדת.
במהלך תקופת כהונתו השנייה כמושל, תמך גרייבס בתוכניתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט להרחבת בית המשפט העליון של ארצות הברית ובמינויו של הוגו בלאק כשופט עליון.
ב-1937, כאשר קשריו של בלאק עם הקלאן עלו לדיון בקונגרס, ציין גרייבס את חברותו לשעבר בקלאן, חברות שנחשפה באופן פומבי כאשר הוא פרש מהארגון ב-1928.
כאשר התפטר בלאק מהסנאט כדי לכהן בבית המשפט העליון, מינה גרייבס את רעייתו דיקסי ביב גרייבס לכהן בשארית תקופת כהונתו, ובכך היא הייתה האישה הראשונה באלבמה שכיהנה בסנאט.
גרייבס קיים מסעות מוצלחים רבים לוושינגטון די.
כדי להבטיח תקצוב עבור אלבמה, שאותם הוא כינה "מסעות לטלטול עצי שזיף" (plum-tree-shaking expeditions), והוא מונה על ידי הנשיא רוזוולט כחבר בוועדות המייעצות הלאומיות לחקלאות ולכבישים בין-אזוריים.
גרייבס היה מתנגד נחרץ לעיקור כפוי, וב-1938 הוא בירך 1,200 נציגים בכנס היסוד של ועידת הדרום לרווחה חברתית, ועידה של ליברלים דרומיים, שדנו ביחסי עבודה, חכירת חוות, מס גולגולת וזכויות חוקתיות, וגינתה הפרדה גזעית כפויה בתחומי ברמינגהאם.
ביב גרייבס נפטר בסרסוטה, פלורידה ב-14 במרץ 1942, כאשר התכונן להתמודד על תקופת כהונה שלישית כמושל.
הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבמונטגומרי.
מוסדות ומבנים רבים נקראו על שמו של גרייבס, אף על פי שמאז 2011 שונה שמם של רבים מהם.
כיום, באוניברסיטת מונטוולו ובאוניברסיטת צפון אלמבה קיימים בניינים על שמו של גרייבס, ובעיר ויטמקה שבאלבמה קיים גשר על שמו שנבנה ב-1931. באוניברסיטת אובורן קיים מרכז גרייבס, שמשמש משכן למכלול של שלושים קוטג'ים, אפיתיאטרון, חדר אוכל גדול ופרוטומת נחושת בדמותו של גרייבס.
מתוכם נותרו על שמו של גרייבס האמפיתיאטרון וכביש מקומי.
בשל קשריו של גרייבס לקו קלוקס קלאן, שינו כמה אוניברסיטאות שקראו לבניינים בהם על שמו את שמותיהם.
בהם אוניברסיטת אלבמה A&M, אוניברסיטת המדינה של אלבמה, אוניברסיטת בוב ג'ונס, אוניברסיטת המדינה של ג'קסונוויל, אוניברסיטת טרוי ואוניברסיטת אלבמה.
בית הספר התיכון על שם ביב גרייבס במילרוויל, אלבמה נסגר ב-2004.
אוניברסיטת בוב ג'ונס הייתה הראשונה להסיר את שמו של גרייבס מבניין בקמפוס, וקראה את בניין המעונות על שמו של הארי א.
אירונסייד, מטיף קנדי-אמריקאי, מורה לתנ"ך ותאולוג, שכיהן ככומר בכנסיית מודי בשיקגו בשנים 1929–1948.
באוניברסיטת אלבמה A&M ובאוניברסיטת המדינה של אלבמה, ששתיהן היו בעבר מוסדות חינוך לשחורים, היו בניינים שהנציחו את שמו של גרייבס, כולל בית הספר לעבודה סוציאלית, המחלקה למשפט פלילי, ומעונות לסטודנטיות.
ב-2020 הצביעו חברי חבר הנאמנים בשני המוסדות על הסרת שמו של גרייבס מהבניינים.
באותה שנה, החליטה אוניברסיטת טרוי לשנות את שמו של הבניין על שמו של גרייבס ובמקום זאת לקרוא לו על שמו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ופעיל זכויות האדם ג'ון לואיס.
בינואר 2021, שונה שמו של הבניין המנהלי של אוניברסיטת המדינה של ג'קסונוויל, שנקרא עד אז בניין ביב גרייבס, על ידי חבר הנאמנים של האוניברסיטה, "כך שישקף קמפוס מאוחד יותר שמאמין בצדק חברתי ובשוויון".
כיום קרוי הבניין על שמם של מרקוס אנגל הבן ורעייתו מרי, שהיו תורמים לאוניברסיטה.
ב-3 בפברואר 2022, הודיעה אוניברסיטת אלבמה ששמו של בניין ביב גרייבס, ששימש כמשכן לקולג' לחינוך, ייקרא "בניין גרייבס-לוסי", לכבודם של גרייבס ושל אות'רין לוסי, פעילה חברתית והסטודנטית האפרו-אמריקאית הראשון באוניברסיטה.
תאריך ההכרזה התרחש ביום השנה ה-66 לתחילת לימודיה של לוסי.
כאשר היא ניסתה להיכנס לכיתות הלימוד ביום הלימודים הראשון, היא נתקלה במחאות אלימות ומצאה מקלט בספרייה של בניין גרייבס.
זמן קצר לאחר מכן היא הושעתה ולאחר מכן הורחקה מהאוניברסיטה.
ההחלטה על השם המשותף לבניין על שמם של גרייבס ושל לוסי נתקלה בתגובות חריפות, וב-11 בפברואר הודיע חבר הנאמנים שהבניין יקרא רק על שמה של לוסי.
בעקבות מחאות, הסירה אוניברסיטת צפון אלבמה ב-2021 את ציון שמו של גרייבס מבניין בתחומיה, אף על פי שטרם ניתן לבניין שם חדש.
אוניברסיטת מונטוולו החלה גם היא בהליכים לשינוי שמו של בניין על שמו של גרייבס, אף על פי שתהליך זה יהיה ארוך בשל גילו של הבניין.
הגביע הגרמני לנשים עד גיל 35: 2018
ביאנקה שטיחטר (בהולנדית: Bianca Stigter), ליידי מקווין היא במאית קולנוע הולנדית מאמסטרדם.
היא ביימה את הסרט "שלוש דקות: הארכה" (Three Minutes: A Lengthening).
היא נשואה לבמאי סטיב מקווין והייתה מפיקה שותפה בסרטיו "אלמנות" ו-12 שנים של עבדות.
סרטה של שטיחטר Three Minutes: A Lengthening מנתח סרט ביתי קצר שצולם בנאשיילסק שבפולין ב-1938. הצילומים משמעותיים מכיוון ש-3,000 מתוך 7,000 תושביה של העיירה נסיילסק היו יהודים ורק כ-100 מאותם תושבים שרדו את השואה.
עריכת הצילומים של שטיחטר פועלת להארכת זמן המסך שלו מ-3 דקות ל-69 דקות, תוך שהיא מעלה שאלות על הדמויות וגורלן.
הסרט מסופר על ידי הלנה בונהם קרטר.
הסרט נכתב בשיתוף גלן קורץ, שלדבריו "אלה כנראה התמונות היחידות של הקהילה הזו לפני שהושמדה, וכמעט בוודאות התמונות היחידות הקיימות של רבים מהאנשים, במיוחד הילדים המופיעים בה.
הרגשתי את תחושת האחריות האדירה הזו לזכרם".
הסרט זכה בפרס יד ושם למצוינות קולנועית בסרט תיעודי על השואה.
שטיחטר היא הכותבת של הסרט התיעודי "עיר כבושה" משנת 2023, המתמקד בכיבוש הנאצי של אמסטרדם מ-1940 עד 1945. הסרט מבוסס על ספר ההיסטוריה המאויר שלה, אטלס של עיר כבושה, אמסטרדם 1940–1945.
בִּיבּוֹפּ או בופ הוא ז'אנר מרכזי בג'אז, שהתפתח בשנות ה-40 של המאה ה-20. אף על פי שהביבופ ספג זלזול מהקהל ומהמוזיקאים בראשית דרכו, כיום הוא מוכר כחשוב שבסגנונות הג'אז, כיוון שניגוני הג'אז שהולחנו ובוצעו מאז נמנים עמו או עם סגנונות שהיו המשכיו הישירים.
הבופ אף עיצב בדמותו את מרבית התרבות הסובבת את הג'אז - החל במועדוני הג'אז שהיו שונים בתכלית לפני כן, עבור בציבור החובבים וכלה באופי ההרכבים ובמניין חבריהם.
מן הבחינה המוזיקלית גרידא, נחשבת מהפכת הביבופ בעיני רבים לנקודת המפנה המשמעותית ביותר בתפיסה המוזיקלית של הג'אז.
בעוד הסגנונות שקדמו לו נועדו בעיקר לצורכי בידור, הרי שייעודו של הבופ הוא בעיקרו אמנותי.
נוסף על כך, הביא הביבופ לפיתוח הגישה האינדיבידואלית בג'אז, הקובעת כי חשיבות המוזיקאים המבצעים את הקטע גדולה לאין ערוך מזו של מלחינו.
כיום זו הגישה המקובלת בג'אז, ועל פיה מרחב הביטוי העצמי של כל חברי ההרכב עד האחרון שבהם זוכה לחשיבות ראשונה במעלה.
הביבופ נבדל מהסווינג שקדם לו בשתי נקודות עיקריות: המלודיות מורכבות יותר, אף על פי שהן נכתבו על סמך אותו רצף אקורדים; והאלתור נעשה בצורה הרבה יותר חופשית, ללא קשר למלודיה המקורית של השיר.
בביבופ נעלמת בדרך כלל המלודיה המקורית כבר בפזמון השני או השלישי.
נוסף על כך, הטמפו (מפעם) בבופ מהיר בדרך כלל, והמבנה ההרמוני מורכב יותר.
פיתוח הסגנון מיוחס בעיקר לנגן הסקסופון אלט, צ'ארלי פארקר, אשר במהלך חייו הקצרים הספיק להוביל מספר מוזיקאים הרפתקנים ואמיצים למהפכה הגדולה ביותר בתולדות הג'אז.
בבסיסה, מלודיית ביבופ היא מלודיה מתחדשת שנכתבת על בסיס המהלך ההרמוני של קטע מוכר, לרוב סטנדרט.
בשל גודל ההרכבים ואורך הקטעים, יש בביבופ קטעי סולו רבים יותר, בעלי אופי שונה בתכלית מאופיים של קטעי סולו בסגנונות ג'אז אחרים, כמו סווינג.
הסולו של הבופר (נגן ביבופ) הוא אלתור של מלודיות חדשות על בסיס רצף האקורדים בשיר המקורי (כלומר, המהלך ההרמוני).
בביבופ יש מלודיות מסובכות בהרבה מאלו שהיו במוזיקה המקורית, והן דורשות על פי רוב מיומנות רבה יותר ויכולת אלתור מורכבת יותר.
הביבופ מנוגן בדרך כלל בטמפו מהיר מאוד, אך לא בקצב קופצני וריקודי כמו הסווינג, שכן תפקידם של כלי הקצב התפתח בסגנון זה מעבר לשמירה על הקצב בלבד.
תוף הסנר, למשל, משמש למתן דגשים, ותוף הבס שנועד במקור לשמש כמעין "מטרונום", הפך בביבופ ל"מפיל פצצות" (באנגלית Bomb dropper).
"הפלת פצצות" היא טכניקת בופ שבה תפקיד הבס נופל במקומות שונים בקטע המוזיקלי שאינם בדגש הטבעי, ובצורה זו נוצר מצב "כאוטי" ו"אנרגטי" יותר.
פיתוח זה מיוחס בעיקר למתופף מקס רואץ'.
רואץ' נודע בקטעי סולו תופים מורכבים שלעיתים אף מובילים את השיר, ומאופיינים בחילופי משקלים ומפעמים.
קטעי הבופ היו פעמים רבות מלודיה חדשה ומורכבת שנבנתה על בסיס רצף האקורדים של סטנדרט מוכר כשהמלודיה המקורית כבר אינה מופיעה כלל בקטע החדש.
דוגמה לכך היא הקטע המפורסם של פארקר, "אורניתולוגיה", שנכתב על בסיס המהלך ההרמוני בסטנדרט "כמה גבוה הירח".
בקטע בופ אופייני מבצעים הכלים יחד את המלודיה החדשה בהתחלה ובסוף, ובין לבין מאלתר כל כלי קטע סולו, גם הוא במתכונת האקורדים הבסיסיים של השיר.
לעיתים יופיעו "ציטוטים מוזיקליים" לסטנדרט המקורי שעליו נכתב הקטע, ולעיתים גם יצוטטו קטעים אחרים (סטנדרטים שונים, או קטעי מוזיקה קלאסית).
עם זאת, ישנם קטעי בופ מקוריים לחלוטין, החל מהאקורדים הבסיסיים ועד למלודיה המובילה.
המפעם בביבופ מהיר מאוד ביחס לשאר הסגנונות, והוא בנוי בצורה הרבה יותר מורכבת, הכוללת יחידות ריתמיות קטנות יותר.
כיוון שהמוזיקה אינטואיטיבית ו"רגשית" יש נטייה לשינויים רבים בתחום הקצב (הן המפעם, הן המשקל והן המקצבים), דבר שאינו מקובל בשאר תחומי הג'אז.
נוסף על כך יש בבופ שימוש במשקלים מורכבים דוגמת שלושה רבעים וחמישה רבעים.
המפורסמת ביותר בתחום השינויים הקצביים היא החמישייה של מקס רואץ' וקליפורד בראון, שהרבתה לשנות מפעמים והתנסתה גם במעברים בין סוגים שונים של משקלים.
בניגוד לבלוז למשל, שבו הקצב נשמר על ידי מערכת תופים, קונטרבס, גיטרה ופסנתר (ולעיתים כלים נוספים), בבופ אחראים על הקצב רק הקונטרבס וידו הימנית של המתופף.
מצב זה יוצר יותר מקצבים פוליריתמיים, שכן שאר גפיו של המתופף, ולעיתים גם כלים אחרים, עסוקים במתן דגשים פוליריתמיים לרוב מאולתרים.
פוליריתמיקה זו מגבירה את תחושת הכאוס ביצירה.
כמו כן, המוזיקה מקבלת מקצב לא-ריקודי ומורכב יותר.
מוכרת האמירה של מתופף בופ שטען כי "הקצב החשוב במוזיקה זו אינו הקצב של הרבעים, אלא קצב החשיבה".
ייחודו המרכזי של הבופ היה הלבשת מלודיות חדשות וייחודיות על האקורדים המקוריים של הקטע.