tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אטאטורק הורה לחייליו בקטע של החזית שבו הם שקלו לסגת עקב מחסור בתחמושת: עליהם להחזיק מעמד בכל הנסיבות ובמידת הצורך לאבד את חייהם כדי שיוכלו להגיע כוחות חדשים.
קרב גליפולי הכה בתדהמה את אוסטרליה וניו זילנד בשל מספר הנפגעים הגבוה.
זה היה הסכסוך הגדול ביותר של שני הדומיניונים הבריטיים הללו עד לאותה נקודה שבהם נטלו חלק.
בנוסף להשפלת מדינות ההסכמה, התבוסה גרמה גם לעימותים וסכסוכים ברמה הפוליטית, שהובילו להתפטרותו של צ'רצ'יל מתפקיד שר הצי ולנפילת ממשלת אסקווית'.
חששותיו של צ'רצ'יל שבולגריה תצטרף למעצמות המרכז במקרה של כישלון מאמצי הלחימה בדרדנלים התגשמו.
הכישלון הצפוי בחצי האי העצים את הבולגרים, שהשתתפו בסופו של דבר במערכה הסרבית של 1915, שבה ספג הצבא הסרבי תבוסה מוחצת.
קשר יבשתי ישיר לאימפריה העות'מאנית נפתח למעצמות המרכז דרך בולגריה.
בנוסף, המוניטין של הבריטים בפרס, אפגניסטן והודו נפגע.
קרב גליפולי הפך למיתוס בטורקיה.
מדי שנה, אלפי תלמידי בית ספר נוסעים מאוסטרליה וניו זילנד כדי להנציח את בני ארצם שמתו שם.
ניתן לבקר היום באוניית המקשת Nusret, שסייעה לסכל את התקפת הצי השנייה על ידי המוקשים שהניחה במפתיע והביאו לטביעת כמה אוניות בריטיות.
העתק מדויק של הספינה עוגן במוזיאון הימי של העיר צ'אנקלה.
המקור נמצא בעיר טרסוס במפרץ איסקנדרון.
המקשת לשעבר יצאה לגמלאות ב-1962 ומאוחר יותר שימשה כספינת תובלה.
בסביבות 1989 טבעה הגאווה לשעבר של הצי העות'מאני.
כעבור עשר שנים, האונייה נמשתה והוצגה ביבשה.
וינסטון צ'רצ'יל מאוחר יותר כתב שנוסרט הקטנה "שינתה את העולם".
חללי צבאות האימפריה הבריטית נקברו ב-44 בתי קברות צבאיים בגליפולי.
לזכר הנעדרים הוקמה שם אנדרטת הליס.
לאחר כישלונה של מערכת גליפולי, וינסטון צ'רצ'יל טען כי התוכנית האסטרטגית שהגה הייתה מצוינת, וכי היו אלו הדרגים בשטח שכשלו.
אולם דעה זו לא עולה בקנה אחד עם העובדות ההיסטוריות.
אף על פי שלטעויות בשטח היה חלק נכבד מהסיבה לכישלון המערכה, שורש הכישלון היה נעוץ בראש ובראשונה בתוכנית שגיבשו המנהיגות המדינית והצבאית בלונדון.
אלו הסתמכו על שמועות חסרות בסיס ודעות קדומות יותר מאשר על חשיבה וניתוח הנתונים בשטח.
בנוסף לכישלון המתקפה הרגלית נטען כי התקפת הצי הבריטי על הדרדנלים הייתה טעות, לא רק בגלל אופן ניהולה הכושל, אלא גם משום שהיא סיפקה לטורקים התראה על הפלישה הרגלית המתקרבת וכך הייתה להם שהות מספקת לבצר את חצי האי גליפולי טרם ההתקפה הרגלית.
בנוסף, כישלון התקפת הצי הבריטי העלה את המוראל בצבא הטורקי, שכן זה היה ניצחונם הראשון במלחמה מזה שנים, שהושג נגד צי המערכה הבריטי שנחשב לחזק ביותר.
העות'ומאנים ניצלו היטב את תוואי השטח של חצי האי כדי להתבצר בנקודות הגבוהות ובכך למנוע מהבריטים לפרוץ.
בנוסף לכך הכוחות הבריטים הונחתו בדרום חצי האי גליפולי שבו רוכזו רוב הכוחות ההגנה העות'ומאנים וכך הצליחו העות'ומאנים להדוף את הכוחות הבריטיים על החוף.
מערכת גליפולי שהייתה בשולי "זירת המלחמה" דחק אותה לתחתית סדר היום של קבינט המלחמה הבריטי.
למשימה הקשה לא נשלחו הכוחות הטובים ביותר ולא המפקדים המוכשרים ביותר.
ריחוק זה הקשה על פינוי הנפגעים, אספקת מזון, הבאת תחמושת וציוד רפואה.
מערכת גוֹלְג'י (גם גופיף גולג'י), הקרויה בצמחים גם דיכטיזומה (Dictyosome), היא אברון שקיים בתאים איקריוטיים, ותפקידו הוא ייצור, שינוי ואריזה של חלבונים.
האברון קרוי על-שם קמילו גולג'י, שזיהה אותו לראשונה בשנת 1898, והוא מכונה גם מכשיר גולג'י, מערך גולג'י, מנגנון גולג'י וגופיף גולג'י.
תפקידו העיקרי של מנגנון גולג'י הוא לעבד מקרומולקולות כמו חלבון וליפיד שסונתזו על ידי התא.
בין תפקידיה השונים של מערכת גולג'י ניתן למנות:
אריזת חלבוני הפרשה הנוצרים ברשתית התוך פלסמית.
הכוונת תנועת המולקולות השונות למקומות שונים בתא.
עיבוד חומרים שהתא מפריש אל מחוצה לו, כמו עיבוד סוכרים המצומדים לחלבונים.
את החומר המיועד להוצאה עוטף הגולג'י בווסיקולות, אשר נעות לכיוון קרום התא.
כאשר הווסיקולות מגיעות אל קרום התא, הן נבלעות בתוכו והחומר המצוי בהן נבלע בקרום התא.
חומרים המיועדים להפרשה מופרשים אל מחוץ לתא.
אברון גולג'י המצוי לרוב ליד גרעין התא מורכב ממערכת ממברנות המקיפות חללים.
הגולג'י עשוי מקפלים קרומיים, המזכירים את קרום התא, בעלי חלל פנימי, המונחים זה על גבי זה.
בכל ערימה כזו יש בערך 6 אלמנטים (קפלים), כאשר קוטרו של כל אחד מהאלמנטים הללו הוא בערך מיקרומטר.
בכל תא עשויות להיות כמה וכמה ערימות של קפלים מעין אלו, תלוי בסוג התא.
לדוגמה, בתאים מפרישי הריר שבאפיתל המעיים, כמות הגולג'י גדולה מאוד.
מלבד ערימות קפלים אלו, ישנם בשולי הגולג'י וסיקולות רבות, גדולות (10,000 אנגסטרם) וקטנות (500 אנגסטרם).
הגולג'י מהווה המשך ישיר של הרשתית התוך פלסמית, וקיימת החלפת חומרים רבה ביניהם, רובה מתרחשת בעזרת וסיקולות.
הווסיקולות משמשות גם להעברת חומרים בין קפליו השונים של הגולג'י.
רמת החומציות בתוך הגולג'י שונה מזו של הרשתית התוך-פלסמית ואף משתנה באופן קל והדרגתי בין הקפלים בגולג'י עצמו.
עובדה זו חשובה מפני שלתהליכים ולעיבודים שונים המתרחשים בגולג'י נדרשת רמת חומציות שונה.
בקרבת הממבנרה נמצאים כמויות גדולות של מטאלותיונין.
במתמטיקה, מערכת אורתונורמלית שלמה במרחב מכפלה פנימית (ובפרט במרחב הילברט) היא קבוצה של וקטורים שקבוצת האיברים הנפרשים על ידה היא צפופה במרחב, ושאיבריה הם אורתוגונליים זה לזה, כלומר מכפלתם הפנימית היא 0, והם מנורמלים, כלומר כל אחד הוא בעל נורמה 1 (וקטורים כאלה נקראים "וקטורי יחידה").
נוח להשתמש במערכות אורתונורמליות שלמות מכיוון שהן מאפשרות תיאור של כל איבר במרחב בתור צירוף ליניארי (לא בהכרח סופי) של איברים מתוך המערכת האורתונורמלית, שאיבריה הם פשוטים יחסית.
דוגמה לשימוש זה היא פיתוח לטור פורייה, שמהווה תיאור של פונקציה במרחב מסוים של פונקציות באמצעות מערכת אורתונורמלית במרחב.
לעיתים גם קוראים למערכת אורתונורמלית שלמה בסיס אורתונורמלי.
במרחבים וקטוריים מממד סופי, מערכת אורתונורמלית שלמה מהווה בסיס למרחב, שאבריו הם וקטורים אורתנורמלים.
ברם, במרחבים שאינם מממד סופי, מערכת אורתונורמלית שלמה אינה בסיס במובן הרגיל של בסיס באלגברה ליניארית.
זאת מכיוון שלא ניתן להציג כל איבר במרחב בתור צירוף ליניארי סופי של איברים מתוך המערכת האורתונורמלית, אלא רק להתקרב אליו כרצוננו (זהו פירושה של צפיפות קבוצת האיברים הנפרשים על ידי המערכת האורתונורמלית).
נהוג לכנות בסיסים במובן הרגיל של האלגברה הליניארית בשם בסיס המל, אך הם שימושיים הרבה פחות מאשר מערכות אורתונורמליות שלמות במרחבים מממד אינסופי.
הגדרה 1: יהא מרחב הילברט כלשהו.
תהא קבוצת וקטורים ( היא קבוצת אינדקסים) כך שמתקיימות שתי התכונות הבאות:
כלומר, כל שני איברים ניצבים זה לזה.
כלומר, הנורמה של כל איבר היא 1.
אז נאמר שהקבוצה היא מערכת אורתונורמלית.
הערה: את שני התנאים שלעיל ניתן לסמן בקצרה בעזרת הדלתא של קרונקר: .
הגדרה 2: אם מערכת אורתונורמלית היא מקסימלית, כלומר לא קיימת מערכת אורתונורמלית שונה ממנה המכילה אותה, נאמר שהמערכת האורתונורמלית שלמה.
תנאי זה שקול לכך שהאיבר היחיד שיהיה ניצב לכל אברי המערכת האורתונורמלית הוא 0, שכן אם איבר אחר ניצב למערכת ניתן לנרמל אותו ולהוסיף אותו אליה, ובכך לקבל מערכת גדולה יותר.
קבוצה חלקית סופית של , אזי לכל מתקיים
הביטויים מהצורה מכונים מקדמי פורייה.
מקדמי פורייה נקבעים על ידי המכפלה הפנימית של האיבר עם אברי המערכת האורתונורמלית (ניתן לחשוב עליהם כעל הטלות של האיבר על איברי הבסיס).
מסקנה מאי שוויון בסל: יהי מרחב הילברט כלשהו.
תהי מערכת אורתונורמלית ב-, אזי לכל יש לכל היותר מספר בן מנייה של מקדמי פורייה שאינם מתאפסים.
מערכת אורתונורמלית שלמה ב- מקיימת את התכונות הבאות:
אם איבר כלשהו, אז .
כלומר, יש שוויון באי-שוויון בסל.
ניתן להציג כל איבר במרחב בתור צירוף ליניארי (אינסופי) של איברים מהבסיס האורתונורמלי.
אף על פי שהסכום נלקח לכאורה על קבוצת אינדקסים מעוצמה כלשהי, הרי נובע מן המסקנה לעיל כי כל המקדמים פרט למספר סופי או בן מנייה שווים לאפס, כך שהסכום מוגדר היטב.
שלוש תכונות אלו הן שקולות להיות המערכת האורתונורמלית שלמה.
כלומר, די שתתקיים אחת מהתכונות כדי שיתקיימו כל היתר, והמערכת תהיה שלמה.
תכונה חשובה נוספת שמאפיינת מערכות אורתונורמליות שלמות ומזדהה עם תכונה שמקיימים בסיסים במרחב מממד סופי היא שעבור כל מרחב הילברט, עוצמת כל שתי מערכות אורתונורמליות שלמות השייכות לאותו המרחב זהה, ואף יותר מכך: אם בשני מרחבי הילברט שונים קיימות מערכות אורתונורמליות מאותה עוצמה, המרחבים איזומטריים.
מכך נובע שקיים מרחב הילברט יחיד עד כדי איזומטריה לכל עוצמה אפשרית של מערכת אורתונורמלית.
כך למשל המרחבים , שנראים שונים זה מזה (האחד הוא מרחב של סדרות, והשני מרחב של פונקציות) הם איזומטריים, שכן בשניהם קיימת מערכת אורתונורמלית שלמה בת־מנייה.
מרחבים עם קבוצה צפופה בת-מנייה נקראים מרחבים ספרביליים.
בפרט, כל מרחב שיש בו מערכת אורתונורמלית שלמה בת־מנייה, הוא ספרבילי.
תכונה זו מאפשרת לדבר על הממד של מרחב הילברט בתור עוצמת המערכת האורתונורמלית השלמה שנמצאת בו, וממה שראינו נובע שכל שני מרחבי הילברט מאותו ממד איזומטריים.
בעזרת הלמה של צורן ניתן להראות קיום מערכת אורתונורמלית שלמה בכל מרחב הילברט.
עבור המרחב קיים בסיס אורתונורמלי מממד המהווה מערכת אורתונומלית שלמה - אוסף הווקטורים שמכילים 1 במקום ה- ואפס בשאר.
וקטורים אלו מכונים וקטורי היחידה וכן הבסיס הסטנדרטי של .
עבור המרחב קיימת מערכת אורתונורמלית שלמה מממד - אוסף וקטורי היחידה .
עבור המרחב קיימת מערכת אורתונורמלית שלמה .
זוהי המערכת בה משתמשים בפיתוח לטור פורייה מרוכב.
מערכת דו-מפלגתית היא מערכת פוליטית שבה שתי מפלגות ראשיות, אשר זוכות באופן קבוע ברובם המוחלט של המושבים בפרלמנט לאחר בחירות (בשיטה בה מורכבת הרשות המחוקקת משני בתי נבחרים, מתייחסים לעיתים רק לבית התחתון כדי להגדיר מערכת דו-מפלגתית, כמו במקרה של בית הנבחרים הבריטי).
אם כך, אין לפרש את המושג "מערכת דו-מפלגתית" כמתייחס בהכרח לפרלמנט המורכב משתי מפלגות, אלא כמתייחס לפרלמנט המורכב משתי מפלגות גדולות מאוד, שבדרך כלל אחת מהן מהווה רוב בפרלמנט, ועוד אי אלו מפלגות קטנות מאוד ואפילו נציגים בודדים, שהשפעתם הפוליטית בפרלמנט נמוכה.
צורות משטר נוספות הן משטר רב-מפלגתי בו מוקדי הכוח מחולקים בין יותר משתי מפלגות מרכזיות, ומשטר חד-מפלגתי בו השלטון נתון בידי מפלגה אחת בלבד, בין כמפלגה יחידה, ובין כמפלגה דומיננטית המקבצת סביבה מספר מפלגות לווין.
מדינות בהם קיימת מערכת דו-מפלגתית הן: ארצות הברית, בריטניה, הודו, מלטה ומספר מדינות בדרום אמריקה.
במערכת דו-מפלגתית, נחשבת המפלגה שזכתה לרוב בפרלמנט כ"מפלגת הרוב", מנהיגהּ הוא "מנהיג הרוב" ו"מצליפהּ" (האחראי על המשמעת הסיעתית) הוא "מצליף הרוב".
כנגדה, נחשבת המפלגה הראשית השנייה כ"מפלגת המיעוט", מנהיגהּ הוא "מנהיג המיעוט" ומצליפהּ הוא "מצליף המיעוט".
בדמוקרטיות פרלמנטריות, המתאפיינות בכך שהרשות המבצעת (הממשלה) צומחת מתוך הרשות המחוקקת (הפרלמנט), ובכך שראש הממשלה הוא כמעט תמיד ראש המפלגה הגדולה ביותר, מתקבל בדרך כלל המצב הבא:
מפלגת הרוב משמשת כ"מפלגת השלטון".
מנהיג הרוב משמש בתפקיד ראש הממשלה.
בכירי מפלגת הרוב מאיישים את תפקידי הממשלה, בפרט את משרות השרים.
חברים אחרים ממפלגת הרוב מאיישים את מרבית תפקידי הפרלמנט, בפרט את תפקידי ראשי הוועדות ("מרבית" ולא "כל", משום שבחלק מהמדינות נהוג להותיר בידי האופוזיציה את ראשות ועדת ביקורת המדינה).
יתר חברי מפלגת הרוב מאיישים את הוועדות הפרלמנטריות, וניתנת להם עדיפות בשיבוץ על פי צורכי המפלגה ועפ"י רצונם.
מנהיג המיעוט משמש בתפקיד ראש האופוזיציה.
בכירי מפלגת המיעוט עשויים לשמש כשרי צללים (במדינות בהן נהוג להקים ממשלת צללים).
בכיר אחר במפלגת המיעוט עשוי לשמש כראש ועדת ביקורת המדינה (תלוי בנוהג הקיים במדינה).
בדמוקרטיות נשיאותיות, המתאפיינות בכך שבהן ראש הרשות המבצעת - הנשיא, נבחר על ידי העם באופן נפרד, ובכך שהרשות המבצעת ממונה על ידו, מתקבל המצב הבא:
מפלגת הרוב זוכה לאייש את תפקיד יו"ר הפרלמנט, אך אינה זוכה בתפקידים בממשלה ונותרת לפעול רק במסגרת הפרלמנט.
מנהיג הרוב מנהיג את חברי מפלגת הרוב בתוך הפרלמנט ומשמש כדוברם.
בכירי מפלגת הרוב מאיישים את מרבית תפקידי ראשי ועדות הפרלמנט.
מנהיג המיעוט מנהיג את חברי מפלגת המיעוט ומשמש כדוברם.
הבדל נוסף הוא האפשרות של "בית מחוקקים לעומתי", שבו מפלגת הרוב השולטת בפרלמנט (לרבות יו"ר הפרלמנט, מנהיג הרוב וראשי הוועדות) אינה המפלגה אליה משתייך הנשיא (שהיא מפלגת המיעוט), ואז עשויות הרשות המבצעת והרשות המחוקקת לבלום זו את פעולתה של זו (ארצות הברית לדוגמה).
יוצאות דופן בהיבט זה הן דמוקרטיות בעלות משטר משולב, שבהן הנשיא אמנם נבחר בנפרד, אך בוחר את חברי הממשלה מתוך הפרלמנט (כמו בצרפת).
קיומן של 2 מפלגות שלטון במדינה, שכל אחת מהן בתורה עשויה להוות רוב בבית הנבחרים, מסייע מאוד ליציבותה של המערכת הפוליטית, שכן בניגוד למערכות פוליטיות רב-מפלגתיות, אין צורך ביצירת קואליציה לשם השגת רוב של בית המחוקקים לתמיכה בממשלה.
לכן, ממשלות קואליציוניות הן תופעה נדירה במערכות פוליטיות דו-מפלגתיות, אף כי כל מפלגה עשויה להוות כעין "קואליציה פנימית", שחבריה הרבים מחזיקים במגוון רחב של דעות ומטרות, ואפילו כאלה שאינן תואמות זו את זו.
בדרך כלל, שתי המפלגות הגדולות מזוהות כמפלגות ימין ושמאל מתונות.
הסיבה העיקרית להיווצרות מערכת דו-מפלגתית היא צירוף של שיטת בחירות ומאפייני אוכלוסייה:
מצד אחד, שימוש בשיטת בחירות אזורית-רובנית, שהיא הנהוגה במרבית הדמוקרטיות, יניב בדרך כלל בין 2 ל-4 מפלגות: בשיטה זו, הבוחרים באזור בחירה מסוים יכולים לשלוח נציג אחד בלבד לפרלמנט, וכדי שמועמד מסוים יבחר, עליו לזכות במספר הקולות הגדול ביותר.
במצב זה, ריבוי מועמדים יוביל לפיצול ההצבעה, ועלול לאפשר למועמד לא רצוי לזכות בבחירות.
בתהליך מתמשך של ניסוי וטעיה בכל אזור בחירה, יתקבלו בקרב הבוחרים דפוסים של הצבעה טקטית ל"מועמדי פשרה" מטעם אחת המפלגות הגדולות, והימנעות מהצעת מועמדים נוספים או הצבעה עבורם.
בדרך זו משמרות המפלגות הגדולות את כוחן, ומצד שני - ציבור בוחריהן מקבל נציג, שלמרות היותו "נציג פשרה", זוכה להשפעה גדולה בפרלמנט מכיוון שהוא פועל בחסות מפלגה גדולה ובעזרת יתר נבחריה.
הימנעות מקיצוניות: הדינמיקה של מערכת דו-מפלגתית, מביאה את שתי המפלגות הראשיות לנקוט מדיניות הנוטה להתקרב לדעותיו של הבוחר החציוני - מעין "בוחר דמיוני" המהווה את מרכז המפה הפוליטית בנוגע לסוגיה עיקרית כלשהי, כך שבאופן תאורטי מצויים חצי מהבוחרים מימינו וחצי משמאלו.
בכך יש מעין "עוגן" למניעת התרחקות יתרה של מפלגה ממרכז המרחב הפוליטי לצד זה או אחר.
בו בזמן, יכולה עדיין כל מפלגה לשמור על הבדלים מספיקים לעומת יריבתה באופן שיבטיח עבורה קולות מצד "הגלעין הקשה" של בוחריה הוותיקים (שהוא לרוב קיצוני יותר בדעותיו).
הפחתת פלגנות: האילוץ לאחד קבוצות שונות למפלגה גדולה אחת, הגורם ליצירת מגוון דעות בתוך המפלגה ("סופרמרקט פוליטי"), עשוי לסייע לאנשים לאחד או לפשר בין דעות ואינטרסים שונים ולנסות למצוא מכנה משותף, ובכך להקטין תופעות שונות של קיטוב פוליטי.
מניעת סחטנות פוליטית של מפלגות קטנות: לעיתים קרובות במערכת רב מפלגתית, נאלצת אחת המפלגות הגדולות להקים קואליציה עם מפלגות קטנות.
במצבים כאלה עלולה סיעה קטנה - ובפרט כזו בעלת אינטרס צר או דעות לא מקובלות ואף מנוגדות לקונצנזוס - לצבור כח רב מדי ביחס לגודלה, באמצעות אחת או יותר מהדרכים הבאות:
אילוץ המפלגות הראשיות להיכנע לדרישותיה, על מנת שאפשר יהיה להקים ולקיים ממשלה יציבה בראשות אחת מהן.
האטת הליכי חקיקה חשובים ואף חסימתם במסגרת הקואליציה וההסכם הקואליציוני.
יכולת תכנון וביצוע לטווח ארוך: מניעת צורך בקואליציה מביאה ליציבות שלטונית, המתבטאת במיצוי מלוא תקופת כהונת הממשלה, וברציפות של בעלי התפקידים השונים, בפרט השרים.
קיום הבטחות לבוחר: העדר הצורך להתפשר עם שותפים קואליציוניים מאפשר למפלגת השלטון לפעול באופן ההולם יותר את העמדות האמיתיות להן התחייבה במצעהּ, אשר בדרך כלל יהיו מקובלות על רוב ציבור הבוחרים.
מפלגות קטנות או חלקים שונים באוכלוסייה עלולים לסבול מתת ייצוג (בעיקר עקב השימוש בבחירות בשיטה האזורית-רובנית).
מתן תחושת כח מופרזת ל-2 המפלגות הגדולות במדינה, על כל המשתמע מכך.
מניעת שילובים קואליציוניים מוצלחים: עובדה היא שבמערכת דו-מפלגתית עדיין עשויים להימצא בקרב ציבור התומכים של כל מפלגה קבוצות כח ואינטרסים שונות, ולפיכך כל מפלגה גדולה מהווה מעין "קואליציה פנימית" של קבוצות אלו, המסכימים מראש להתאחד סביב אותה מפלגה.
במצב זה מוטב, אולי, כי קבוצות שונות יבטאו עצמן דרך מפלגות שונות, ועל ידי כך האפשרויות להרכבת ממשלה קואליציונית תהיינה מגוונות יותר.
דמיון רב מדי בין שתי המפלגות הגדולות: הצורך של המפלגות הגדולות לזכות ברוב מוחלט של המושבים, עלול לגרום להן לנטות יתר על המידה לעבר "המרכז" או "הבוחר החציוני" (שהוסבר לעיל), על מנת שעמדותיהן תכסנה את דעת רוב הבוחרים.
במצב זה ייתכן שהמפלגות תוותרנה, כל אחת, על עקרונות רבים, עד כדי הגעה לחוסר יכולת למצוא הבדלים משמעותיים בין שתיהן.
מערכת גילוי וכיבוי אש היא מערכת בניין לגילוי אש ונקיטת צעדים למזעור נזקיה.
המערכת מורכבת מגלאים לגילוי אש, מרכזת המקבלת את קריאות הגלאים ומחליטה מתי להוציא התראה בדבר שרפה וממערכות תגובה אוטומטיות למקרי שרפה.
קיימים חמישה סוגים עיקריים של גלאי אש:
לחצן שריפה ידני - היות שאנשים הם המזהים היעילים ביותר של שריפות, ונוטים לברוח בעת שריפה, מותקנים בדרך כלל לחצנים להפעלה ידנית בסמוך ליציאות ממבנים.
מבחינת הלוגיקה של רכזות גילוי עשן נחשבת הפעלה של לחצן כשרפה וודאית.
גלאי עשן המזהים את העשן שיוצא משרפה.
גלאים אלו הם השכיחים ביותר במערכות גילוי האש.
גלאי חום המזהים את החום היוצא משרפה
גלאי להבה המזהים את גלי האור היוצאים מלהבה
גלאי פחמן חד-חמצני המזהים את הפחמן חד-חמצני שהוא תוצר של שריפות
הגלאים מפוזרים במבנה המוגן, בצורה שתאפשר גילוי מוקדם במידה סבירה של שרפה.
כמות הגלאים תלויה בסיכון הנובע משרפה בתוך המבנה ובסיכון לפרוץ שרפה.
הרכזת הוא התקן אלקטרוני המהווה את המוח של המערכת.
הרכזת מקבלת קריאות מגלאי האש של המערכת ומחליטה מתי לתת התראת שרפה.
בנוסף הרכזת בודקת על בסיס קבוע את תקינות הגלאים.
מערכות גילוי וכיבוי אש כוללים אמצעים שונים לתגובה לשרפה שזוהתה.
אמצעים אלו מתחלקים לשלוש קבוצות עיקריות:
אמצעים אלו משמיעים אזעקה או הודעות קוליות המודיעות על גילוי שרפה במבנה.
אמצעים ויזואליים: נוריות סימון (עבור גלאי עשן מוסתרים), נצנצים.
אמצעים אלו מתריעים בצורה חזותית: נצנצים נועדו להסב את תשומת לבם של אנשים כבדי שמיעה, בעוד שנורות סימון נועדו יותר לסימון מיקומה המדויק של השרפה במקרה שאינו גלוי לעין - למשל במקרה של שרפה שפורצת בחדר סגור, מעל לתקרה אקוסטית וכדומה.
חייגן אוטומטי (המחייג לרוב למכבי אש באזור).
במבנים מסוימים, בשל רמת סיכון גבוהה במיוחד או בשל עניין להגנה על ציוד מותקנות מערכות אוטומטיות לכיבוי שרפה.
כיום קיימות מספר מערכות כיבוי אוטומטיות:
מערכת המתזים בבניין, מטרתה למנוע התפשטות האש ולכבות את השרפה באיבה, על ידי התזת מים (או חומר כיבוי אחר) אוטומטית, ללא תלות בהמצאות אדם במבנה.
המערכת בנויה מרשת של צינורות מים ומתזים שמספקים כיסוי לכל הבניין או לאזורים הנדרשים.
אספקת המים יכולה להיות ישירה מהרשת העירונית, כשמערכת העירונית אמינה, ומתאימה מבחינת ספיקה, ולחץ.
כשהמערכת העירונית אינה עומדת בדרישות, נדרשת התקנה בבניין של מאגר מים פרטי המסוגל לספק את כמות מים (30–60 דקות בהתאם להגדרת הסיכון) הנדרשת למשאבת המתזים.
המשאבה מופעלת חשמלית עם גיבוי גנרטור, או משאבה חשמלית-דיזל.
המשאבות מופעלות אוטומטית בעת ירידת לחץ המים בצנרת עקב פתיחת מתזים בבנין.
שמירה על לחץ מתמיד במערכת שניזונה ממאגר פרטי, נעשית על ידי משאבה חשמלית קטנה הנקראת ג'וקי.
בעת השרפה, כמות המים הנדרשת למתזים שנפתחים עם עליית החום עולה, תוך ירידת לחץ שמפעיל את המשאבה הראשית.
הזרמת המים מפעילה את הצופר ההידראולי.
ורגשי הזרימה החשמליים מפעילים את מערכות החירום בבניין.
צנרת כיבוי האש, עשויה פלדה, צבועה באדום, ומותקנת לרוב בחלל התקרה המונמכת כשרק המתזים חשופים לחדרים.
המתז הוא חריר שמוחזק סגור על ידי בקבוקון זכוכית המלא בנוזל.
בעת התחממות חריגה של סביבתו הקרובה, (72 מעלות צלזיוס) מתפשט הנוזל, ושובר את הבקבוקון.
כך נפתח חריר המתז המצוי בלחץ מים מתמיד, ומתיז את המים לעבר המניפה שלו, שמפזרת אותם בחדר (קיימים גם מתזים בעלי מנגנון שונה המבוסס על B metal).
במטרה לכבות את האזור שלו, או לפחות למנוע את התפשטות האש.
בנוסף למערכות המתזים הרגילות אשר נמצאות תחת לחץ מים קבוע, ישנן מערכות "יבשות" אשר מיועדות להגן על חללים בהם ישנו ציוד יקר (חוות שרתים לדוגמה).
העיקרון של מערכות אלו הוא שילוב של מערכת גילוי האש בהפעלת כיבוי המים כך שבעת פריצת מתז תזהה מערכת גילוי האש ירידה בלחץ האוויר (שמקורו בלחץ אוויר קבוע המיוצר בצנרת) של צנרות המתזים ולאחר מכן תוודא הפעלת גלאי עשן אחד או יותר בחלל המוגן.
כאשר יתמלאו שני התנאים תופעל משאבת המים לכיוון המערכת ה"יבשה" לצורך כיבוי האש בחלל המוגן.
מערכות כיבוי בגז מיועדות בדרך כלל להגנה על ציוד.
בזמן שרפה המערכת מציפה את החלל עליו היא מגינה בגז אשר חונק את האש.
יתרונן של מערכות הכיבוי בגז על פני מערכות המתזים הוא במניעת הנזק הנגרם לציוד כתוצאה מהכיבוי במים.
משום כך רוב המערכות לכיבוי בגז מותקנות בחדרי תקשורת, מחשבים ובארכיונים.
מערכת הכיבוי בגז מופעלת על ידי ברז או "נפץ" במכל הגז אשר מקבל פקודת הזרמה לגז ממערכת גילוי העשן בהצלבה (זאת אומרת הפעלת גילוי עשן על ידי שני גלאים לפחות) למניעת הפעלות שגויות.
בעבר נעשה שימוש בגז הלון לכיבוי עד שזה נאסר לשימוש מטעמי איכות סביבה ונזק לאוזון.
כיום נעשה שימוש בגזים שאינם פוגעים בשכבת האוזון, שהנפוץ מביניהם הוא ה-FM-200.
רוב המערכות לכיבוי בגז מותקנות לכיבוי בלוחות חשמל.
החיסרון העיקרי במערכת זו שאינה מבצעת קירור.
במערכות ישנות יחסית (לפני 2002) לא בוצע ניתוק מקור המתח עם גילוי האש.
לכן, אף על פי שהדליקה הראשונית כובתה, מכיוון שמקור האש לא טופל ייתכן והאש תמשיך לבעור או לפחות לייצר עשן.
מערכת הכיבוי בגז מכילה מנה אחת ללא חלופות כך שאינה זמינה עוד לכיבוי אוטומטי נוסף.
כיום בעת הפעלת מערכת כיבוי בגז בלוחות חשמל מתבצע ניתוק מקור הזנת המתח לאותו לוח על ידי מערכת גילוי האש.
מערכת פינוי/שחרור עשן מיועדת למנוע הצטברות של עשן במבנה, ובכך לצמצם את הפגיעה באנשים ולהגדיל את סיכויי המילוט שלהם ממבנה בוער, וכן להקטין את סכנות ההתמוטטות וההתפוצצות בזמן שרפה.
שחרור עשן, המכונה בדרך כלל שחרור פסיבי של עשן, מתבצע על ידי פתחים קבועים במבנה, או במידה ולא ניתן לבצע פתחים כאלה, על ידי פתיחה אוטומטית של חלונות ו/או כיפות במבנה.
פינוי אקטיבי של עשן מתבצע באמצעות מפוחי יניקה.
בחלל ספציפי של מבנה (למשל קומה מסוימת) תיתכן רק אחת משתי המערכות הנ"ל.
מערכות על/תת לחץ נועדו ליצור תנאים המבטיחים במידת האפשר פינוי של אנשים ממבנה בוער.
העיקרון של מערכות אלו הוא יצירת מצב של על לחץ לאורך נתיב מילוט מוגן ככל האפשר, למשל חדר מדרגות חסין לאש בגורד שחקים.
על הלחץ אינו מאפשר חדירת עשן לנתיב הפינוי.
שליטה אוטומטית בדלתות אש היא מנגנון נוסף במערכות גילוי וכיבוי.
המערכת מסוגלת לסגור באופן אוטומטי את דלתות האש בקומה בה פורצת שרפה במטרה למנוע התפשטות האש ולאפשר לאנשים להימלט דרך דלתות אלה הבנויות באופן המאפשר זאת.
מערכת גילוי וכיבוי האש מתממשקת למערכות החשמל לצורך ניתוקי הזנות מתח בעת גילוי אש בלוחות חשמל או בזמן שמתבצע כיבוי במים במבנה המוגן.
מערכת גילוי אש ועשן היא מערכת שנועדה לתת התרעה בדבר שרפה המבוססת על גלאי עשן.
בסיס המערכת הוא "רכזת" - התקן אלקטרוני המקבל קריאות מגלאי העשן של המערכת ומחליט מתי לתת התראת שרפה.
קיימים שני סוגים בסיסיים של רכזות:
רכזת אזורית - ברכזת כזו מחולק המבנה לאזורים, הרכזת מסמנת באיזה אזור נתגלתה אש, בכל אזור 25 גלאים.
רכזת כתובתית (מכונה גם רכזת אנלוגית) - רכזת בה מקבל כל גלאי כתובת משלו.
רכזת כזו מאפשרת איתור מדויק של מקום השרפה.
בנוסף, הרכזת בודקת על בסיס קבוע את תקינות הגלאים.
ישנם סוגים רבים של גלאים, להלן העיקריים שבהם:
גלאי עשן מסוג יוניזציה/אופטי: גלאים אלו מותקנים בתקרות של חללים ובלוחות חשמל.
אופן התקנתם מבוסס על העובדה שעשן עולה למעלה.
גלאים אלו הם נקודתיים ועל מנת שתתקבל התרעה, על העשן לחדור בכמות מספקת לתוך הגלאי.
הגדרת רמת הסיכון של המבנה קובעת את כמות הגלאים מסוג זה שמותקנים - ככל שצפיפות הגלאים עולה, גדלה מהירות הגילוי.
גלאי קרן: זהו גלאי הפועל על עקרון של שיגור וקליטת קרן לייזר.
הפעלת הגלאי מתרחשת כאשר עשן חוצה את הקרן.
יתרונו של גלאי זה הוא שהשטח המכוסה על ידי הגלאי גדול מאוד יחסית לגלאי נקודתי.
בשוק קיימים גלאי קרן המבוססים על עיקרון של משדר-מקלט וכן כאלו המבוססים על משדר מול רפלקטור (מחזיר אור).
גלאי יניקה: זהו גלאי אקטיבי היונק את האוויר באמצעות מפוח מצנרת מחוררת המכסה את החלל המוגן.
יתרונו של גלאי היניקה במניעת הצורך להגיע פיזית אל השטח המוגן לצורכי תחזוקה ולכן הוא מותקן לרוב בחללים כגון רצפה צפה, חדרי שנאים ולוחות מתח גבוה מאוד.
כמו כן מותקנות מערכות יניקה במקומות שבהם מספר החלפות האוויר בפרק זמן גבוה ביותר (כגון חדרים נקיים במפעלי יצור).
גלאי חום: גלאי המזהה עליה מהירה של הטמפרטורה בתחום הגילוי שלו.
גלאים אלו מותקנים לרוב במטבחים ובחדרי גנרטורים.
גלאי להבה: גלאי הרגיש לספקטרום הפליטה של להבות.
התקנים ידניים כגון לחצן/מושכן: הרגישות האנושית לעשן עולה על זו של כל גלאי מלאכותי שמחירו סביר.
ההנחה הבסיסית היא שאם פורצת שרפה בחלל המאוכלס באנשים, יהיו אנשים שיבחינו בה הרבה בטרם תתגלה על ידי כל גלאי.
לכן מותקנים כחלק מהמערכת לחצנים המאפשרים להעביר התרעה ידנית על שרפה.
לרוב יותקנו האמצעים האלו ביציאה מאזורים, בחדרי מדרגות וליד דלתות יציאת חירום.
חייגן אוטומטי (המחייג לרוב לרשויות כיבוי האש באזור).
מערכות כיבוי: מערכת גילוי האש מכילה אמצעים להפעלת מערכות כיבוי באופן אוטומטי כגון כיבוי בגז וכיבוי במים (מערכות ספרינקלרים "יבשות").
המערכת מתממשקת לרוב באופן מלא למערכות המתזים לצורך קבלת דיווח מרגשי הזרימה (המופעלים בעת פריצת מתזים) ומברזים ומגוֹפים לצורך וידוא השארתם במצב פתוח.
מערכות חשמל: מערכת גילוי האש מתממשקת למערכות החשמל לצורך ניתוקי הזנות מתח בעת גילוי אש בלוחות חשמל או בזמן שמתבצע כיבוי במים במבנה המוגן.
מערכות שחרור עשן: ממשקים בין מערכת גילוי האש למערכות יניקת עשן, מיזוג אוויר, תריסי מעבר בתעלות מיזוג ופתיחה אוטומטית של חלונות לשחרור עשן.
מערכות על/תת לחץ: מערכות המבודדות חלקים של המבנה (למשל חדר מדרגות מוגן אש) על ידי יצירת תנאי לחץ אוויר שאינם מאפשרים התפשטות האש לתוכם, וזאת על מנת לאפשר פינוי בטוח של האנשים מהמבנה.
מערכת גבישית היא מחלקה של חבורות סימטריה תלת-ממדיות, המאפיינת את מידת הסימטריה של סריגים.
את המערכות הגבישיות חוקרים במסגרת
הגאומטריה האוקלידית ותורת החבורות, אך השימוש העיקרי בהן הוא בקריסטלוגרפיה, לצורך המיון של גבישים.
230 חבורות הסימטריה המרחביות שייכות לשבע המערכות הגבישיות על-פי החלוקה הבאה:
המערכת הגבישית הטריקלינית - המקרים שאינם שייכים לאף מערכת אחרת, ואין להם אף סימטריה, פרט להעתקות והיפוך, 2 חבורות.
המערכת הגבישית המונוקלינית - מחצית הסיבוב או שיקוף, 13 חבורות.
המערכת הגבישית האורתורומבית - שלוש פעולות של מחצית הסיבוב בצירים שונים, או מחצית סיבוב ושני שיקופים, 59 חבורות.
המערכת הגבישית הטטרגונלית - רבע סיבוב, 68 חבורות.
המערכת הגבישית הטריגונלית (נקראת גם המערכת הרומבוהדרלית) - שליש סיבוב, 25 חבורות.
המערכת הגבישית ההקסגונלית - שישית סיבוב, 27 חבורות.
המערכת הגבישית הקובייתית (נקראת גם איזומטרית) - ארבע פעולות של שליש סיבוב, 36 חבורות.
הטבלה הבאה מתארת בקצרה את המערכות השונות.
בתוך המערכת הגבישית יש שתי דרכים למיין את חבורות הסימטריה המרחביות-
לפי החלק הליניארי של הסימטריות, כלומר, לפי החבורה הנקודתית; כל אחת מ-32 החבורות מתאימה לאחת מ-7 המערכות;
לפי סימטריות ההזזה של הסריג, כלומר לפי סריג בראבה; כל אחד מ-14 סריגי בראבה שייך לאחת משבע המערכות.
73 החבורות המרחביות הסימורפיות הן, ברובן, צירופים, בתוך כל מערכת גבישית, של החבורה הנקודתית עם כל אחד מסריגי בראה המתאימים.
חבורת סימטריות של סריג כוללת את כל האיזומטריות האפיניות שלו, ובכלל זה הזזות, סיבובים ושיקופים, ושילובים של אלה.
כל סימטריה אפשר לכתוב בצורה
בכל חבורה מרחבית, המייצב של נקודת סריג הוא חבורת סימטריות נקודתית.
חבורת הסימטריות הנקודתיות של גביש קובעת כמה תכונות פיזיקליות שלו, לרבות תכונת השבירה הכפולה וקיומו של אפקט פוקלס.
סקירה של חבורות נקודתיות לפי מערכת גבישית
המבנה הגבישי של מולקולה ביולוגית (כמו זה של הפרוטאין) יכול להתאים ל-11 החבורות הנקודתיות האננטיומורפיות, מכיוון שמולקולות אלה הן תמיד כיווניות.
למאגדי הפרוטאין עשויה להיות סימטריה נוספת, משום שהם אינם מרצפים את המרחב, ולכן לא חלות עליהן המגבלות שסריגים חייבים לקיים.
לדוגמה, לפרוטאין הקשירה Rad52 (של האדם) יש סימטריה סיבובית מסדר 11; עם זאת, כשפרוטאינים אלה יוצרים מבנה גבישי, הם חוזרים להיות מוגבלים ברמת הסימטריה שלהם.
שבע המערכות הגבישיות 14 סריגי בראבה טריקליני מונוקליני פשוט ממורכז בסיס אורתורומבי פשוט ממורכז בסיס ממוכז גוף ממורכז פאה טטרגונליפשוטממורכז גוף טריגונלי (רומבוהדרלי) הקסגונלי קובייתיפשוטממורכז גוףממורכז פאה
כל חומר גבישי (למעט גבישים למחצה) חייב להתאים לאחת מן המערכות האלה.
לשם נוחות, מציירים סריג בראבה כתא-יחידה, הגדול פי 1,2,3 או 4 מן התא פרימיטיבי.
התחום היסודי עשוי להיות קטן עוד יותר, עד פי 48, בהתאם לסימטריה של הסריג.
מערכת בקרת טיסה של כלי טיס היא הממשק בין הטייס למשטחי ההיגוי המנהגים את המטוס בפועל.
בתחילת הדרך של התפתחות כלי הטיס הייתה המערכת מורכבת מכבלים, גלגלות, מוטות סחף־דחף ורכיבים מכניים פשוטים המעבירים את פקודת הטייס למשטחי ההיגוי, אך במהלך ההיסטוריה של התעופה הפכה המערכת למורכבת יותר, והיא מורכבת ממערכות הידראוליות ואלקטרוניות וגם משלבת טייס אוטומטי.
כדי לשלוט במטוס יש צורך בממשק פשוט ואינטואיטיבי אשר בעזרתו הטייס יוכל לנהג את המטוס.
הממשק העיקרי כולל מוט היגוי אשר שולט בצירי הגלגול והעלרוד, דוושות האחראיות על ציר הסבסוב ומוט מצערת השולט בדחף של המנוע.
הממשקים המשניים כוללים מגוון מפסקים ובוררים השולטים על כלל משטחי העזר ומערכות העזר כדוגמת לשוניות קיזוז, מדפי שפת התקפה ושפת זרימה, וטייס אוטומטי.
בעקבות התקדמות הטכנולוגיות בתחומי הבקרה, נוצרה האפשרות לתת למערכת יותר ויותר שליטה על ההטסה של המטוס כדי להקטין את עומס העבודה על הטייס, כך שהוא יוכל להתרכז במשימתו, בין אם היא להביא את המטוס שלו למצב ירי או פשוט לנווט מבלי להתרכז בהטסת המטוס.
מערכת טוס־על־חוט בעצם הפכה לגורם המטיס והטייס הוא מעין משתמש המכוון את המטוס לכיוון שהוא רוצה להטיסו, ומערכת ההיגוי עושה את כל השאר.
במערכת בקרת טיסה ישנן מערכות עזר אשר נועדו לעזור לטייס, ולהקטין את עומס העבודה.
מערכת קיזוז - בזמן טיסה, לעיתים ישנן שגיאות קבועות, כלומר משיכה קבועה לכיוון זה או אחר.
הטייס יאלץ למשוך באופן קבוע את ממשקי הניהוג כדי לבצע את התיקון ולשמור על המטוס בטיסה ישרה.
כדי למנוע זאת ישנה מערכת קיזוז שתפקידה הוא לבצע תיקון קבוע בהתאם להגדרתו של הטייס.
בתצורה קלאסית מערכת זאת משתמשת בלשוניות קיזוז המותקנות על משטחי הניהוג.
במערכות מתקדמות יותר המערכת משתמשת במשטחי הניהוג עצמם וקובעת אותם במצב אפס חדש.
מערכת שיכוך והגברת יציבות - בזמן טיסה ישנן הפרעות רגעיות אשר משפיעות על המטוס, למשל מכות רוח וכיסי אוויר, אשר מקשות על ההטסה, ובמהירויות גבוהות יותר, מהוות סכנה ממשית לשלמות המטוס.
מערכת שיכוך מתקנת עצמאית ובמהירות שגיאות אלו כדי להגביר את היציבות ובטיחות הטיסה.
מערכת טייס אוטומטי - מטרת הטייס אוטומטי היא להקטין את העומס על הטייס על ידי הטסת המטוס במקומו.
מערכות טייס אוטומטי מודרניות מסוגלות לנהג את המטוס לאורך מספר נקודות ציון בעצמן ואף להתיישר על מסלול נחיתה ולנחות בצורה עצמאית.
רגש מלאכותי - במערכות היגוי מכניות הלחצים הפועלים על משטחי ההיגוי משפיעים ישירות על ממשקי הטייס.
במערכות היגוי אלקטרוניות ומוגברות הידראולית הלחץ הפועל על משטחי ההיגוי לא מורגש על ידי הטייס, ולכן נוצרת סכנה מוחשית כי הטייס יגיב בצורה מוגזמת מכיוון שהוא אינו מרגיש כמה כוח הוא בעצם מפעיל.
על מנת לפצות על כך, במטוסים אלו מותקנת מערכת רגש מלאכותי אשר בעזרת קפיצים ומשקולות מדמה את הרגש כדי שהטייס יוכל להעריך את עוצמת הפקודה שלו.
ג'יירומטרים - מודדים את התאוצה הזוויתית בציר מסוים, כלומר את גודל השינוי בציר כלשהו.
מותקנים בדרך כלל כחלק ממערכת השיכוך, כיוון שיש ביכולתם לזהות שגיאות.
מדי תאוצה - מודדים את קצב ההחלקה האופקית (כלומר לאורך הציר האופקי) או תאוצה אנכית.
לדוגמה המטוס מתחיל להחליק לכיוון כלשהו עקב רוח צד פתאומית, הג'יירומטרים לא מסוגלים לזהות את השגיאה כי אין שינוי בצירים שהם מודדים, לכן משתמשים במדי תאוצה אשר מודדים את שיעורי התזוזה לצדדים כדי לתקן שגיאות כאלו.
נתוני אוויר - מערכות היגוי עושות שימוש בנתוני אוויר כמו מהירות, גובה, זווית התקפה וכדומה כדי לדעת לחשב את ההגברים של המערכת.
אם המטוס נמצא במהירות גבוהה, הפקודה של הטייס תונחת כדי לא להיכנס לביצועים מסוכנים.
בזוויות התקפה מסוכנות המערכת תגביל את הטייס כדי למנוע הזדקרות וכן הלאה.
משדר סטיק - במערכות היגוי דיגיטליות יש להמיר את פקודת הטייס לאות חשמלי שהמערכת יכולה לעבד, משדר סטיק עשוי לעשות זאת על ידי מדידת התזוזה של הסטיק, או מדידת הלחץ המופעל על המשדר.
מפעילים הידראוליים/פניאומטיים - המפעיל המצטיין בכוח עודף ומהירות תגובה קצרים במיוחד, המפעיל משתמש בלחץ הידראולי/פנאומטי כדי לבצע את הפקודה, אך הפקודה יכולה לבוא בצורת פקודה חשמלית, מכנית ואפילו בצורה משולבת חשמלית ומכנית ולכן המפעיל הוא זה שלרוב מחובר למשטחי ההיגוי הקריטיים.
מפעילים חשמליים - מפעיל חשמלי מתאים יותר לפקודות עדינות וקטנות או לפעולה בטווח רחב של משטח גדול אבל במהירות נמוכה.
לכן מפעיל חשמלי משמש בעיקר כמפעיל קיזוז או של משטחי עזר כגון מדפי שפת התקפה או זרימה.
היגוי מכני - ההיגוי המכני הוא הגרסה הפשוטה והפרימיטיבית של מערכות בקרת טיסה.
הפונקציה היחידה של מערכת זאת היא להעביר את פקודת הטייס למשטחי ההיגוי.
המערכת מורכבת ממערכת כבלים וגלגלות המקשרות בין ממשקי הניהוג למשטחי ההיגוי.
מערכת זאת מותקנת לרוב במטוסים קלים עקב היותה פשוטה ואמינה, אך אינה מאפשרת ניהוג במהירויות גבוהות עקב הלחצים הגבוהים על משטחי ההיגוי המקבעים את המשטחים במקומם.
בנוסף אי אפשר להתקין במערכת כזאת יכולות שיכוך או טייס אוטומטי עקב הצורה הישירה בה משטחי ההיגוי נשלטים.
היגוי הידרו־מכני - מערכות הידרו-־מכניות הן בעצם מערכות מכניות המוגברות בצורה הידראולית.
ההגבר ההידראולי מאפשר ניהוג במהירויות גבוהות עקב הגברת כוחו של הטייס.
מערכת זאת מאפשרת בנוסף הכנסת מעין "מחשבים מכניים" המסוגלים לחשב שינויים כגון הגבלת פקודה להגאים בהתחשב בנתונים כמו מהירות אוויר ומכלולי מערבל הגאים המתאמים את הניהוג של הגאים מרובים בצורה אוטומטית.
המערכת מאפשרת בנוסף התקנת מערכות חשמליות המפקדות על המערכת ההידראולית בעזרת שסתומים או עלים מגנטיים.
מערכת בקרת טיסה אנלוגית - מערכת בקרת טיסה אנלוגית מורכבת ממגברים המבצעים את החישובים הנדרשים בהתאם לנתוני הטיסה בצורה אנלוגית.
המערכת מסוגלת לבצע פונקציות כגון שיכוך וטייס אוטומטי אך אינה מסוגלת לבצע פונקציות מתקדמות כגון ניווט עצמאי.
מערכות בקרת טיסה אנלוגיות נוטות להיות מורכבות עקב העובדה שהן מותקנות לרוב עם מערכות הידראוליות ועובדות במקביל אליהן, ובשל העובדה שאין למערכת יכולת זיהוי תקלות באופן מדויק, תקלות במערכות אלו לרוב מופיעות בזמן טיסה כתופעות טיסה, כגון מכות פתאומיות בהגאים.
מערכת בקרת טיסה דיגיטלית - מערכת בקרת טיסה דיגיטלית מעבדת את נתוני הטיסה ופקודת הטייס בצורה דיגיטלית בעזרת מחשב בקרת טיסה מרכזי המבצע בעצמו את כל הפונקציות המתקדמות כגון שיכוך וטייס אוטומטי ופולט פקודות למפעילים השולטים במשטחי ההיגוי.
עקב ההתקדמות הגדולה בכל הטכנולוגיות הדיגיטליות יוצרו מערכות בקרת טיסה חשמליות לגמרי אשר לא משתמשות בשום רכיב הידראולי למעט מפעילים כדי לנהג את המטוס, מערכת המכונה טוס־על־חוט.
בכך המערכת תרמה להקטנת משקל המטוס, שלא נדרש יותר למוטות, כבלים ו"מחשבים מכניים".
מהירות התגובה, החישוב והאמינות של המערכת אפשרה יצירת מטוס בעל יציבות סטטית שלילית (כגון ה־F-16) שתמיד היה על סף איבוד השליטה.
המערכת גם יכלה לזהות תקלות ספציפיות, אפילו אם הן לא התבטאו בתופעות טיסה והטייס לא היה מודע להן כלל.
בזמן הופעת מערכת ההיגוי ההידרו־מכנית הופיעו גם ראשוני המערכות החשמליות שאפשרו הוספת הפונקציות המתקדמות כדוגמת הטייס האוטומטי, לכן לרוב מערכות אלו הותקנו ביחד במטוס, כאשר המערכת החשמלית ביצעה את החישובים הדרושים ופלטה פקודה והמערכת ההידרו־מכנית ביצעה אותה.
עם הופעת המחשבים הדיגיטליים הראשונים הם לרוב הותקנו כחלק ממערכת ההיגוי האנלוגית כך שבעצם המטוס הוטס בעזרת מערכות מכניות, אנלוגיות ודיגיטליות ביחד.
מערכת בקרת תנועה בצילום היא טכניקת צילום בתנועה, המאפשרת שליטה וחזרה מדויקת על תנועות המצלמה.
ניתן להשתמש בה על מנת להקל על השימוש באפקטים מיוחדים בצילום.
התהליך כולל צילום של כמה אלמנטים (במקום וזמן נפרדים), עם חזרה מדויקת על תנועות המצלמה, כדי להוסיף ריאליזם, ולהקל את החיבור בקומפוזיציה של האלמנטים הנפרדים לכדי תמונה אחת.
באפקטים אחרים, כגון המסך הכחול, ניתן לצלם את האובייקט והרקע באותן התנועות.
בעקבות טכניקת הצילום הייחודית, אין אפשרות לבצע זום או להזיז את המצלמה מבלי לפגוע באיכות האפקט הנוצר.
בנוסף, אין אפשרות לצלם אובייקט קבוע כאשר הרקע זז.
טכניקת הצילום משמשת גם לצילומי סטילס הכוללים חשיפה גבוהה בתנועה, כגון רכב נוסע או אדם רץ.
במהלך השנים המערכת התפתחה, וכיום היא נשלטת על ידי מחשב.
בעזרת המחשב, ניתן לשלב מספר תנועות בקני מידה שונים, כמו שילוב צילום מיניאטורות וצילום בגודל אמיתי.
התהליך מאפשר הכפלת חפץ או שחקן, והעמדתם זה לצד זה.
דבר זה מתבצע על ידי צילום השחקן בשני מקומות שונים, בשני צילומים נפרדים, וחיבורם לתמונה אחת אחידה (קומפוזיציה).
בסרט בחזרה לעתיד 3 נעשה שימוש בטכניקה זו, ובעזרתה נראה מייקל ג'יי פוקס (כמרטי מקפליי, כאשר לצידו נמצא הוא עצמו כסב סבו) כשהוא יושב עם עצמו לאכול.
כל הפרטים בתמונה, לרבות התאורה, קובעו למקומם, על מנת שלא יהיו הבדלים בין הצילומים, והשחקנים נעו בתוך גבולות מוגדרים.
בהתבסס על עיקרון זה ניתן ליצור את המניפולציה של "הרחבת סט" (הצגת שני סטים כמחוברים ללא חיבור ממשי ביניהם).
שני הסטים מצולמים באופן נפרד, ומשולבים בתמונה הסופית ליצירת חלל אחד
בנוסף לכך, פעמים רבות מצולמת שכבה ריקה ונקייה, ללא השחקן, המאפשרת לתקן טעויות בצילום.
במשך עשורים נעשה שימוש במערכת, והיא הופעלה במהלך צילומים של דגמים מינייאטורים, כאשר השיפור של בקרת התנועה השליטה של המחשב בתריס (בתאורה הנכנסת ובחדות) ובצמצם (עומק שדה) יצרו אשליה שאלו הם האובייקטים האמיתיים, בגודל מלא.
במהלך ניסיונות בקרת התנועה הראשונים, הצליח ג'ון וויטני, חלוץ טכניקת התנועה, להגיע לשליטה בתנועה באמצעות מחשבים אנלוגים.
השימוש האנלוגי הראשון היה ב־1968, בסרטו של סטנלי קובריק 2001: אודיסיאה בחלל.
הפעם הראשונה שהטכניקה יושמה בקנה מידה גדול הייתה בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה (1977), בו מצלמה דיגיטלית המכונה Dykstraflex ביצעה תנועות מורכבות סביב מודלים של חללית נייחת.
לאחר מכן, הדבר אפשר הרכבת רקעים באותה התנועה, ויכולת ליצור רצפים מורכבים של קרבות חלל.
בריטניה הייתה הראשונה לייצר מערכת שליטה המסתובבת סיבוב מלא בכיוונים שונים על אותו הציר, טכניקה שנעשה בה שימוש במערכת ההפעלה IMC, על מנת לשלוט בצירים השונים של התנועה.
פיטר טרוקל הפעיל אותה, מספר שנים לפני שהפך לבמאי פרסומות מצליח.
שיפור בתוכנות העריכה ובעוצמת העיבוד הגרפי של המחשבים הקטין את השימוש בטכניקה, ואפשר יצירת עולם ממוחשב הנתון לעריכה ולשליטה מרבית.
יכולת חדשה, הנקראת לכידת תנועה, אפשרה לצלם שחקן (המכוסה כדורים מוארים כנקודות ייחוס), ללכוד את תנועתו, ולאחר מכן ליישם אותה על כל דמות ממוחשבת.
ביכולת זו נעשה שימוש בסרט קינג קונג, שיצר הבמאי פיטר ג'קסון (2005), לצורך יצירת תנועת הגורילה.
העלות, הנמוכה ביחס לצילומים רגילים, יכולת ההפקה הגבוהה והיכולת לשלוט בפרטים הקטנים, הביאו לעלייה בפופולריות של טכניקת צילום זו עד לתחילת המאה ה־21. תחייתה של טכנולוגיית תלת המימד הוסיפה תפקיד חשוב למערכת בקרת התנועה, בעיקר בייצור של רקעים של סטים ממוחשבים הכוללים אובייקטים אמיתיים.
מכשיר בקרת התנועה יכול לצלם ולרשום אלגוריתם שיתאים לכל תוכנת תלת מימד מארחת, כדי ליצור אלמנט ממוחשב עם אותה תנועת מצלמה (כך שלאחר מכן, כשמצרפים אותו לרקע האמיתי - הוא נראה שייך).
בשנים האחרונות התפתחה טכנולוגיה המאפשרת לעקוב אחר תנועת המצלמה בזמן אמת, ולמעשה להעביר נתון מעודכן באשר למיקומה של המצלמה במרחב, ובאשר לסטטוס העדשה בפרמטרים של זום ופוקוס.
אפשרות זו פתחה מגוון של יישומים, בעיקר בתעשיית הטלוויזיה.
נתוני מיקום המצלמה והעדשה מועברים בזמן אמיתי למחשב המעבד אותם, בעוד זה מאפשר לשימושים גרפיים, למשל, להתאים את מיקומם ביחסם למיקום המצלמה.
חברת "מערכת האנרגיה המאוחדת" של רוסיה (מ.א.מ רוסיה) הייתה חברת החשמל הלאומית של רוסיה עד 2008 עת פורקה למאות חברות קטנות שהופרטו וציינו את הפרטת שוק האנרגיה הרוסי כולו.
בשנות קיומה לחברה היה מונופול בלעדי על שוק האנרגיה הרוסי והיא הייתה חברת החשמל הגדולה ביותר בעולם מבחינת הספק מותקן - 151 גוו"ט.
מנכ"ל החברה האחרון היה אנאטולי צ'ובאייס, ממנסחי מדיניות ההפרטה ברוסיה של שנות ה-90, שתקופה מסוימת עמד בראש תאגיד "ננו-טכנולוגיה של רוסיה".
החברה שלטה על מרבית מערכות האנרגיה במדינה, והפיקה 156 ג'יגה-ואט, מה שהפך אותה לחברת האנרגיה הגדולה בעולם, כשהמתחרות הגדולות הן חברת SPCC הסינית, וחברת EDF הצרפתית.
בשנת 1997 הוקמה חברה אינטר רא"ו כחברת בת.
בשנים 2002–2008 יצאה לדרך הרפורמה בשוק האנרגיה הרוסי, מתוך מטרה להפריטו ולפזרו לחברות אזוריות, כתוצאה מכך פורקה החברה ולמאות חברות, כאשר כל מחוז פדרלי מחזיק בחברת חשמל משלו ולכן כיום אין חברת חשמל לאומית ברוסיה.
כל תחנות הכוח האטומיות הועברו לידי תאגיד רוסאנרגואטום (האחראית לתפעול כמה מתחנות הכוח הגרעיניות ברוסיה), וכל תחנות הכוח ההידרו-אלקטריות, הועברו אל חברת רוס-הידרו, חברת האנרגיה ההידרו-אלקטרית השנייה בגודלה בעולם, אחרי Hydro-Québec הקנדית.
החברה שהייתה אחראית לתפוקת החשמל ברוסיה, גם ייצאה חשמל למדינות השכנות, בעיקר לסין, מדינות סקנדינביה וחבר המדינות.
50% ממניות החברה היו בבעלות המדינה, כשכל השאר היו אחזקות של עשרות חברות פרטיות שהנפיקו את מניות החברה בבורסה המוסקבאית.
בעת פירוקה של החברה נוצרה חברת FSK האחראית על ייצור ותפוקת החשמל במערב רוסיה, אינטר-מ.א.מ האחראית לייצוא חשמל ורוס-הידרו האחראית על תחנות הכוח ההידרואלקטריות.
בשנת 2013 הוקמה חברת "רשתות רוסיות" כחברת חשמל ומפעילת רשתות החשמל והאנרגיה הגדולה במדינה.
החברה הוקמה בשנת 1992, בהוראת נשיא רוסיה דאז בוריס ילצין, שעודד את הפרטת שוק החשמל והאנרגיה במדינה, שעד אז נוהל על ידי ועדת האנרגיה והחשמל במשרד האנרגיה ותאגיד "רוסאנרגו" קצר הימים.
באותה עת, תחנות הכוח הגרעיניות הועברו לידי תאגיד רוסאנרגואטום.
ארבע חברות חשמל אזוריות סירבו לעבור לידי הממשלה הפדרלית: אלה חברות האנרגיה של בשקורטוסטן, טטרסטן, מחוז נובוסיבירסק ומחוז אירקוטסק ("בשקיראנרגו, טטאנרגו", "נובוסיבירסקאנרגו" ו"אירקוטסקאנרגו").
בנוסף, הממשלות במחוז אירקוטסק ובמחוז קרסנויארסק הגישה ערר לבית הדין לחוקה ודרשה לבטל את הצו הנשיאותי שחייב את העברת תחנות הכוח של המחוז לידי החברה החדשה.
בסופו של דבר, בספטמבר 1993 בית הדין דווקא אשרר את הצו הנישאותי וחברת החשמל החדשה קיבלה לידיה את החברות "טטאנרגו" ו"בשקיראנרגו", על תחנות הכוח שלנו, כאשר הממשלות בטטרסטן ובבשקורטוסטן חתמו על חוזה התקשרות.
במאי 1997, מונה בוריס נמצוב לשר האנרגיה ובשיתוף פעולה עם אנטולי צ'ובייס, מונה מקורבו של נמצוב, בוריס ברוונוב לחבר בדירקטוריון החברה.
לשכת מבקר המדינה הרוסי, מצאה התנהלויות כספיות בעייתיות והוא פוטר בשנת 1998.
בשנים הבאות החברה סבלה מניהול כספי לקוי ושחיתות גואה, שהביאו לכך שהממשלה הפדרלית התערבה ואילצה לערוך הפרטה נוספת במגזר האנרגיה במדינה.
במסגרת רפורמה שיצאה לדרך בשנת 2002, החברה פורקה עד שנת 2008 ובמקומה הוקמו חברות חשמל מחוזיות, כאשר נתח ניכר מחברת "מערכת האנרגיה המאוחדת" עבר לידי חברת רוס-סטי.
יו"ר מועצת המנהלים של החברה
מערכת דינמית היא מערכת שבה קיימת פונקציה המתארת את מיקומה של נקודה במרחב הסביבה כתלות בזמן, כמו בעקומה פרמטרית.
דוגמאות לכך כוללות את המודלים המתמטיים המתארים את התנודה של מטוטלת, זרימת מים בצינור, תנועה אקראית של חלקיקים באוויר ומספר הדגים בכל אביב באגם .
ההגדרה הכללית ביותר מאחדת כמה מושגים במתמטיקה כגון משוואות דיפרנציאליות רגילות ותאוריה ארגודית על ידי מתן אפשרות בחירות שונות של מדידה של המרחב והזמן.
זמן יכול להימדד במספרים שלמים, במספרים ממשיים או מרוכבים ויכול להיות עצם אלגברי כללי יותר, שמאבד את הזיכרון של המקור הפיזי שלו, והמרחב עשוי להיות יריעה או קבוצה מתמטית, ללא צורך במרחב-זמן חלק מבנה שהוגדר עליו.
כהגדרה מתמטית, מערכת דינמית היא מרחב טופולוגי שיש עליו פעולה רציפה, במתכונת של מערכת הומיאומורפיזמים כך ש-.
הפעולות מתארות התקדמות של הנקודות במרחב במהלך הזמן, כאשר הנקודה מגיעה בזמן למקום .
מערכות דינמיות מופיעות בתחומים רבים של האנליזה המתמטית, ויש להן יישומים בכל תחומי המדע.
מערכות דינמיות קלאסיות מתארות תנועה במרחב האוקלידי המוכתבת על ידי מערכת של משוואות דיפרנציאליות .
שמורה של מערכת כזו היא פונקציה שעבורה ; אם , אז לכל , כך שהמערכת מוגבלת למשטח .
בדינמיקה סימבולית, אוסף הסדרות האינסופיות מעל אלפבית סופי מצויד בטופולוגית המכפלה, ובאופרטור הזזה , ולכן מהווה מערכת דינמית בדידה.
תת-הזזה היא תת-קבוצה סגורה של אוסף הסדרות האינסופיות מעל אלפבית סופי (ביחס לטופולוגית המכפלה) שהיא סגורה גם תחת .
מערכת בידור במטוסי נוסעים הוא מונח המתייחס למערכת הבידור הזמינה לנוסעים במטוסי נוסעים תוך כדי טיסה, ובמיוחד בטיסות ארוכות.
אחת ממערכות ה-IFE הראשונות שהיו זמינות איפשרו לנוסעים להאזין למוזיקה תוך כדי טיסה.
הנוסעים מאזינים למוזיקה באמצעות אוזניות אותם הם מקבלים ברוב הטיסות מבעוד מועד.
על מנת להאזין למוזיקה הנוסעים צריכים לחבר את האוזניות למשענת היד שלהם.
מערכות אלו מאפשרות לנוסעים גם לעבור בין ערוצים רבים שמנגנים מוזיקה מסוגות שונות ומאפשרים בכך לנוסעים לבחור את הערוץ עם הסוגה המוזיקלית המועדפת עליהם.
מסכים משותפים הם מסכים המותקנים על התקרה של המטוס או שתלויים מעל למחיצה.
מערכות אלו מנגנות סרט מסוים בו זמנית לכל נוסעי המטוס כאשר האופן היחד שבו הנוסעים יכולים להאזין לסרט היא על ידי בחירת ערוץ השמע הרלוונטי בנגן ערוץ המוזיקה שבמשענת היד והאזנה לערוץ זה באמצעות האוזניות.
משום שכיום ישנם בחלק גדול מהמטוסים המודרניים מערכות IPV אישיות שמאפשרות לנוסעים לנגן סרטים שונים במסך אישי משלהם, במקרים הללו המסכים המשותפים מציגים בפני הנוסעים רק את הזמן שנותר עד להגעה ליעד ואת המהירות של המטוס.
המסכים האישיים הם מסכים המותקנים בחלק האחורי של כל הכיסאות במטוס.
המסכים האישיים מאפשרים בדרך כלל לנוסעים לנגן סרט מסוים או תוכנית טלוויזיה מסוימת מתוך רשימת גדולה של סרטים ותוכניות זמינות לצפייה, או לחלופין לשחק במשחק וידאו מסוים או לנגן מוזיקה מסוגה מוזיקלית מסוימת.
מערכות BYOD מתבססות על מכשירים שמביאים איתם הנוסעים (כגון טלפון חכם, טאבלט).
לפני הטיסה הנוסעים מתבקשים להתקין אפליקציה ייעודית, וההתקנה מבצעת באמצעות חיבור הנתונים של הנוסע (כגון חיבור סלולר או אינטרנט אלחוטי מחוץ למטוס).
כאשר מגיע שלב הטיסה שבו מאושר לספק שירותי בידור בטיסה, מופעלות במטוס נקודות גישה שמאפשרות חיבור Wi-Fi אל מערכת הבידור.
הפעלת האפליקציה מוודא שהמכשיר נמצא במצב טיסה כנדרש, ומתחברת באמצעות ה-Wi-Fi למערכת הבידור במטוס.
האפליקציה מהווה צד לקוח אשר מתקשר עם שרת הנמצא במטוס עצמו, ומכיל את הספרייה של תוכני הבידור שמסופקים למשתמשים בזמן הטיסה, כגון משחקים, סרטים ותוכניות כוידאו על פי דרישה, דפי מידע אודות חברת התעופה ושירותים נוספים שלה, ומצלמות טלוויזיה במעגל סגור המציגות בשידור חי מבט על סביבת המטוס.
שירותים אלו יכולים להינתן בחינם או בתשלום לפי שימוש, או בתשלום לפי משך זמן השימוש.
בנוסף, שירותים אלו יכולים לבוא יחד עם חיבור אינטרנט לווייני המאפשר גלישה, צ'אט, דוא"ל וכו' הניתנים בתשלום נוסף או כחלק מחבילת הבידור.
מערכת בקרת מבנה (נקראת גם מערכת ניהול מבנה) היא מערכת ממוחשבת לניהול, שליטה ובקרה המותקנת במבנים ושולטת על המערכות המכניות והחשמליות בבניין, כגון מיזוג אוויר, תאורה, אספקת החשמל, מים, ביוב, גילוי וכיבוי אש ועשן, חנייה, מערכות הצללה ועוד.
המערכת נשלטת על ידי מחשב אחד או יותר המחובר למערכות השונות.
תוכנה ייעודית מעבדת מידע המגיע מהחיישנים המותקנים על המערכות השונות.
באמצעות התוכנה ניתן לשלוט במערכות השונות בצורה אוטומטית או ידנית.
מערכת ניהול ובקרת מבנים מותקנות לרוב במבנים גדולים ועתירי מערכות חשמליות ומכניות.
המערכות המודרניות מאפשרות למנהל האחזקה שליטה מרבית במדדים השונים ומידע מפורט לגבי המצב של כל אחת מהמערכות.
המערכת מתריעה למנהל על תקלות טכניות, וכמו כן- תומכת בחיסכון באנרגיה, במים וכדומה.
המהפכה התעשייתית השלישית שהתרחשה בשנות ה-80 כשהומצא הבקר המתוכנת הראשון, הובילה להמצאת יכולות אוטומציה שהתפתחו ותרמו לייעול ושיפור ודיוק מערכות הייצור בתעשייה.
המהפכה לא פסחה על תחום בקרת המבנים מאחר שיכולות אלו שיפרו את ניהול מערכות המבנה, ואפשרו מתן שירות ברמות גבוהות לבעלי המבנה.
בקרת מבנה אופיינית דורשת ערוצי מדידה רציפים רבים עבור: גלאי טמפרטורה לוויסות הטמפרטורות ברחבי המבנה, סנטורים של לחץ או ספיקת מים / אוויר ועוד.
האתגר באותן השנים היה שהבקרים המתוכנתים (PLC) היו יקרים עד מאוד, ובפרט לדרישה של ערוצי המדידה הרציפה.
הפתרון לאתגר הייתה המצאת בקר ייחודי וייעודי למבנים לו קראו בשם DDC) Direct Digital Control) .
בקר DDC הוא קונטרול פשוט עם מעבד סטנדרטי, שהורכב על מעגלים אלקטרוניים פשוטים בסטנדרטים לא גבוהים.
כאמור, המטרה הייתה לתת פתרון לאוטומציה במבנים, ומאחר והסביבה לא הייתה קריטית כמו בתעשייה, בקרי ה-DDC סיפקו מענה מושלם.
בקרי ה-DDC הכילו כניסות אוניברסליות, כלומר כניסת סנסור רציף או דיסקרטי באותה כניסה.
חדשנות זו נתנה מענה הולם לבקרים המתוכנתים, שהיו מאוד יקרים באותן השנים.
מאחר שבקרי ה-DDC יושמו על ידי רכיבים פשוטים שעל גבי כרטיסי אלקטרוניקה בסיסיים, לא ניתן היה ליישם בתוכם משימות רבות ומיוחדות שנדרשות בתפעול היומי במבנים.
זה היה אתגר לא פשוט, והפתרון היה בהמצאת תוכנת יישומים, תוכנת DDC, שתמכה בבקרים הפשוטים.
תוכנת בקרת ה-DDC היוותה שילוב של ממשק למפעיל, ביחד עם תוכנה המתכנתת את בקר ה-DDC.
הרעיון היה לתכנת את הבקר מראש, באמצעות תוכנה ראשית, אשר טענה לבקר את תוצאות התכנות.
במציאות, לבקר ה-DDC היו מעט מאוד יכולות של לוגיקה מקומית ועצמאית.
בחלק מהבקרים היו רק עד 7 או 10 פקודות לוגיקה.
בקר ה-DDC והרעיון שבו נשמרו עד היום אולם החומרה עצמה כבר נדירה מאוד בבקרת המבנים, והסיבות יתוארו בהמשך.
הבקר המתוכנת - למערכות בקרת מבנה
הבקר המתוכנת הוא הבקר המוביל בבקרת מבנים חכמים ומתקדמים עקב מספר גורמים:
בעל ערוצים רציפים (עבור מדידת טמפרטורות, לחצים ועוד)
עמידות לתנאי סביבה - חום, לחות, רעידות וקורוזיה
יכולת תכנות טובה יותר מבקרי DDC
יכולות תקשורת גבוה במגוון פרוטוקולים.
אינו תומך בסביבת WEB לעבודה שוטפת.
מאושר כחומרה על ידי תקינת אכילס 2 של אבטחת מידע.
מקובל לחלק את עולם הבקרה לשלושה תחומים:
בקרת תהליכים DCS - עבור מפעלים רציפים כמו בתי זיקוק, תחנות ייצור חשמל ומפעלים שאי אפשר לעצור את פעולתם אף לא לדקה.
בקרה תעשייתית PLC - עבור מפעלי ייצור דיסקרטיים, מפעלים שניתן לעצור את המכונות, לתקן ולהמשיך את פעולת הייצור.
מגמה זו מתרחשת במפעלים רציפים, בהם הבקר המתוכנת מחליף את בקרת התהליכים, בקרי DCS.
יישום בקרי ה-DCS מבוצע על ידי בקרים מתוכנתים שמשלבים בתוכם תוכנות תהליך ייעודיות.
כל חברה יצרנית בעולם פיתחה תוכנות שכאלה על-גבי הבקרים המתוכנתים.
כיום, אחוזי השוק של בקרי התהליך הולך ופוחת משנה לשנה.
קל וחומר, מגמה זו מתרחשת בבקרת המבנים, בהם הבקר המתוכנת מחליף את בקרי המבנה הוותיקים, את בקרי ה-DDC.
יישום בקרי ה-DDC מבוצע על ידי בקרים מתוכנתים רגילים.
אין צורך בשום תוסף תוכנתי והבקר המתוכנת, PLC, מהווה דה-פקטו, את פתרון שכיח ויעיל לבקרת מבנים חכמים.
מערכת אמולסיה לפיצוץ מנהרות היא אמצעי לחימה הנדסי בשימוש צה"ל המיועד להשמדת מנהרות תת-קרקעיות כגון מנהרות לחימה ברצועת עזה.
המערכת מופעלת על ידי פלגת סמו"ר של יהל"ם – היחידה המיוחדת של חיל ההנדסה הקרבית – ועל ידי לוחמים ייעודיים מגדודי החיל אשר עברו הכשרה מתאימה.
המערכת מאפשרת להשמיד מנהרות על ידי הזרקה אחידה של חומר נפץ לכל אורך המנהרה, ללא צורך בכניסת לוחמים לתוכה.
חומר הנפץ נוצר מערבוב של שני חומרים לא נפיצים הנישאים בנפרד.
שני החומרים מוזרקים באופן אחיד לתוך המנהרה, ובתוכה הם מתערבבים והופכים לחומר נפץ חזק.
יזימה (ניפוץ) של חומר הנפץ גורמת לפיצוץ יעיל שהורס את המנהרה.
המערכת אוטונומית ונישאת כיום על גבי משאית, ובעתיד תותקן כנגרר מאחורי טנק או דחפור.
המערכת הראשונה פותחה ונבנתה בשנים 2004–2007 על ידי חט"ל (החטיבה הטכנולוגית של זרוע היבשה) כמענה לאיום מנהרות ההברחה ומנהרות הלחימה של רצועת עזה.
היא עברה טבילת אש מבצעית בשנת 2008 במבצע עופרת יצוקה, בתחילת נובמבר 2013 שימשה שוב להשמדת מנהרת טרור גדולה ומדופנת בבטון ומלט שנחפרה על ידי ארגוני הטרור הפלסטיניים אל תוך שטח ישראל.
במבצע צוק איתן, בשנת 2014, בוצע בה שימוש להשמדת מנהרות החמאס.
בעקבות כמות המנהרות הגדולה שהיה על צה"ל להשמיד במהלך המבצע, הגביר צה"ל את ההצטיידות במערכת והגדיל באופן ניכר את המלאי.
מערכת ברמינגהאם הייתה תנועת אזרחית, שיזמה התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית בהובלת מרטין לותר קינג בשנת 1963, למאבק בהפרדה הגזעית בברמינגהאם שבאלבמה.
מרטין לותר קינג הגדיר את העיר ברמינגהאם "העיר המופרדת ביותר בארצות הברית".
בעיר שבה חיו כ-350,000 תושבים מתוכם 60% "לבנים" לא היו כל נושאי משרות ציבוריות מקרב התושבים האפרו-אמריקאים.
האבטלה הקשה ותנאי האפליה הביאו את היחסים הבין גזעיים בעיר לכלל עימות אלים שכלל שימוש בנשק חם ומטעני חבלה.
בשנת 1963 נרצחו ארבע ילדות אפרו-אמריקאיות בהתקפת טרור על ידי מטען נפץ שהונח ברחוב הכנסייה הבפטיסטית.
מנהיג התנועה לזכויות האזרח בברמינגהאם פרד שאטלסוורת' הזמין את מרטין לותר קינג ואת פעילי ה-SCLC להגיע לעיר כדי לסייע למאבק בהפרדה הגזעית.
ארגונים אלו החלו במתקפה מרוכזת על חוקי ההפרדה שכונתה בשם "פרויקט C" (קיצור של Confrontation - עימות).
בתחילת חודש מאי הגיעה העיר לכדי קריסה כלכלית, עסקים נסגרו והתשתית העירונית חדלה מלתפקד.
ביום 8 במאי הגיעו בעלי העסקים להסכמה עם נציגות המפגינים וביום 10 במאי הודיע מרטין לותר קינג כי הסכמה הושגה עם הרשות המקומית על הפסקת ההפרדה בעיר בתוך 90 יום.
במהלך המערכה נעצר מרטין לותר קינג, בפעם ה-13 מתוך 29 בסך הכל בחייו.
קינג ניצל את זמנו בכלא וכתב את המנשר המפורסם מכתב מבית הכלא של ברמינגהאם, שנכתב על בדלי נייר ושוליים של עיתונים.
ה"מכתב" כלל את עיקרי אמונתו ודעותיו של קינג.
בתגובה לביקורת קבע קינג כי השבר של הגזענות הוא עמוק, הצורך בשינוי דחוף והמערכת מחופרת בעמדתה, קינג טוען כי חירות אינה ניתנת במתנה על ידי הצד המדכא אלא המדוכא חייב לדרוש את חירותו.
קינג מציין כי מסיבת התה של בוסטון הייתה למעשה צעד של מרדנות אזרחית ואף מרחיק לכת וקובע כי מעשיה של המפלגה הנאצית בגרמניה נעשו בחסות החוק.
את המערכה סיכם קינג במילים הבאות:
מערכת דינקין היא משפחה של קבוצות המקיימת תכונות סגירות מסוימות.
מערכות אלו נקראות על שמו של המתמטיקאי הרוסי יוג'ין דינקין.
משפט π−λ קובע קשר בין מערכות דינקין לבין סיגמא-אלגברות, וקשר זה מאפשר להוכיח תכונות רבות בתורת המידה ובתורת ההסתברות, כדוגמת משפט המחלקה המונוטונית.
משפחה של תת-קבוצות נקראת מערכת-π, אם לכל מתקיים .
משפחה של תת-קבוצות נקראת מערכת-λ (או מערכת דינקין), אם מתקיימים שלושת התנאים הבאים:
לכל המקיימות , מתקיים .
יחד, התכונות האלה מרכיבות את המושג סיגמא אלגברה: משפחה של תת-קבוצות היא סיגמא-אלגברה, אם ורק אם היא גם מערכת-π וגם מערכת-λ.
תהי משפחה כלשהי של תתי-קבוצות.
נסמן את הסיגמא-אלגברה הנוצרת על ידי להיות .
זהו חיתוך כל הסיגמא-אלגבראות המכילות את .
נסמן את המערכת-λ הנוצרת על ידי להיות .
זהו חיתוך כל המערכות-λ המכילות את .