tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לטענת נשים הנמנות עם זרם זה, מאבקן של נשים ברחבי העולם שונה ותלוי תרבות, מעמד חברתי, גזע, אתניות.
לנשים נכות יש סדר יום שונה וסדרי עדיפות אחרים למאבק מאשר לנשים ללא מוגבלות גופנית או נפשית.
נשים הפועלות על פי קו מחשבה זה מתמקדות בדרך כלל בצרכים שונים של קבוצות נשים שונות ובייחודיות שלהן.
המאבק שלהן אינו מתיימר להיות אוניברסלי אלא פרטיקולרי ומתייחס לקבוצות שוליים בתוך הציבור המגוון של הנשים.
אלה שוחט מתייחסת להקשר שבין פוליטיקה של מגדר, גזע ורב תרבותיות ומציעה להבין את הפמיניזם המזרחי בשילוב עם תפיסות פמיניסטיות רב-תרבותיות, מקבילות ושוות לאלו שמבטאות נשות העולם ה-3. לדבריה, הפמיניזם המזרחי בישראל הוא חלק מפרויקט פמיניסטי רב תרבותי-כלל עולמי.
"בחשיבה הרב תרבותית אין גאוגרפיה תרבותית אחת, יחידה, שמצוירת במרכזה של תמונת העולם, אות ומופת ל"נחשלים" ול"טעוני טיפוח".
רב תרבותיות מאשרת ולוקחת בחשבון את העובדה שהיה עד כה תת-ייצוג של פרספקטיבות היסטוריות לא מערביות, אפילו כאלה שיש בהן מרכיב דמוגרפי של רוב שמוצאו בעולם השלישי, כמו למשל במקרה של ישראל".
לדברי אלה שוחט, בכנסים הפמיניסטיים שנערכו בישראל הוסכם (בשנת 1993) לתת ייצוג שווה לכל אחת מארבע קבוצות של נשים: לסביות, מזרחיות, פלסטיניות ואשכנזיות, שיטה אשר קיבלה את הכינוי "שיטת הרבעים".
הדוברות של הכנס היוו רבע מכל קבוצה.
הסכמה זו הושגה מתוך הכרה שלכל אחת מקבוצות הנשים האלה, על אף מאבקן המשותף לשוויון, יש מטרות משלה וקולות משלה שצריכים להיות מיוצגים ולהישמע.
נוגה דגן מתארת בכתיבתה בשנת 1996 את משבר הזהויות של הפמיניזם דרך חילוקי הדעות בתנועה הפמיניסטית הישראלית בעקבות התארגנותן של קבוצות נשים שהגדירו עצמן כ-"פמיניסטיות מזרחיות".
הכנס הפמיניסטי המזרחי הוא המשך לתהליך הגדרת המושג "נשים מזרחיות" שהיא הגדרה פוליטית ולא שיוכית.
נוגה דגן טוענת במאמרה "משבר הזהויות של הפמיניזם" כי ניתן לאפיין את המשבר של התנועה הפמיניסטית הישראלית בשנתיים האחרונות כנובע מהתפוררות ה"פוליטיקה של הזהות" בנוסף, שבר בתחושה של סולידריות נשית שהייתה עד כה, ומעבר לפוליטיקה של זהויות המבוססת על תפיסה של קונפליקט ושונות.
אחת מנקודות הדמיון, בין פמיניזם מזרחי לפמיניזם רב תרבותי שהתפתח בארצות הברית היא הדיכוי הרב תחומי, כניסיון המייחד את המזרחיות.
כמו הבנת המצב האמריקאי, יש בו כדי לתרום להבנת מצבן של נשים מזרחיות, כציבור שלא זכה ב-20 השנים הראשונות להתייחסות מצד הפמיניזם בישראל (שנות ה-70 עד שנות ה-90) .
המשוררת הפמיניסטית המזרחית אסתר שקלים אומרת:
הפמיניזם המזרחי הוא אחד מיישומי תאוריית העמדה הפמיניסטית, והוא שואב השראה מהפמיניזם האפרו-אמריקאי, אשר מבקש לנטוש את התפיסה הפמיניסטית האוניברסלית הלבנה.
זו האחרונה מבקשת ליצור זהות נשית כוללת, בעוד הפמיניזם האפרו אמריקאי טוען כי לנשים האפרו-אמריקאיות סדר יום שונה מאשר לנשים הלבנות, הנובע מסיפור חיים שונה: סיפור חיים המכיל בתוכו הדרה, דחיקה לשוליים ושקיפות חברתית ותרבותית.
אשר על כן, על הנשים השחורות להכיר בכך שהן אינן יכולות לראות את מכלול סדר היום הפמיניסטי מתוך זיקה והשתייכות לקטגוריה החברתית ההגמונית (קרי, הלבנים), ולהתעלם מקיום קטגוריות אחרות של נשים שקופות ומודרות.
פמוקלה (בטורקית: Pamukkale – "מצודת הכותנה") הוא תל טבעי בנפת דניזלי בדרום-מערבה של אסיה הקטנה שבטורקיה.
האתר שוכן סמוך לכפר הנושא את אותו שם ונמצא 19 ק"מ צפונית לעיר דניזלי.
התל, שאורכו 2,700 מטר ונישא לגובה של כ-20 מטר, חולש על העמק שתחתיו מגובה של 200 מטר.
הוא תוצר של פעילות טקטונית שגרמה לנביעתם של מעיינות חמים שחומם מגיע ל-35 מעלות צלזיוס ויותר.
אחד המעיינות האלה, שמימיו עשירים במינרלים, הביא ליצירת התל משקיעתם של המינרלים, והקנה למקום את שמו בשל צבעו וצורתו.
מי המעיין מכילים ביקרבונט וסידן המביאים להיווצרותו ולשקיעתו של סידן פחמתי.
פעולה זו הותירה "מדרגות" לבנות של טרוורטין במורד התל שגובהן נע בין מטר אחד ל-6 מטר, ואלה נדמים למפלי מים שקפאו.
שכבת הטרוורטין מגיעה במקומות מסוימים לגובה של 10 מטר, והמעיין הנובע בהספק של 25 ליטר לשנייה מניב סלע משקע בכמות של כמעט 50 ק"ג ביממה.
בראש התל הוקמה במאה ה-2 לפנה"ס העיר העתיקה הייראפוליס, אשר התפתחה בעיקר על ידי הרומאים לאחר שחרבה ברעידת אדמה בשנת 17. בשנת 1988 הוכרזה פמוקלה כאתר מורשת עולמית יחד עם הייראפוליס.
עד לצירופו של האתר לרשימות אונסק"ו הוא סבל מהזנחה ופיתוח-יתר, אשר גרמו לו נזק רב.
בראש התל הוקמו מלונות אשר שאבו את מי המעיין החמים אל בריכותיהם והזרימו את שפכיהם בחזרה אל הטבע.
שביל עפר נסלל על התל ואופנועים ואופני הרים עלו וירדו בו.
מבקרים באתר נהגו להלך על הטרוורטין העדין כשהם נעולים בנעליים ולרחוץ בבריכות הטבעיות אגב שימוש בסבון.
כתוצאה מכל אלה הפך הגיר לחום, והאתר החל מאבד את ייחודו.
הרשויות הטורקיות הרסו את בתי המלון וכיסו את השביל בבריכות מלאכותיות שרק אליהן מותרת כיום הגישה, וזאת בלא נעליים.
חלק מהבריכות מרוקנות ממים במשך רוב היום כדי לאפשר לאור השמש להלבין שוב את הגיר.
פמוט (ברבים: פמוטים או פמוטות) הוא מעמד לנר אחד או יותר, המשמש כגוף תאורה, לטקסים דתיים או למטרות נוי ודקורציה.
על אף שכיום תאורה חשמלית מייתרת את השימוש בנרות, פמוטות משמשים בבתים רבים כאלמנט דקורטיבי המייצר אווירה ייחודית באירועים מיוחדים, חברתיים ורומנטיים כאחד.
לפני המצאת החשמל, נרות היו בשימוש נרחב לצורכי תאורה והועברו מחדר לחדר באמצעות פמוטות קצרים יותר מאלו הנהוגים כיום, בעלי שוליים רחבים לאגירת השעווה הניגרת מן הנר.
פמוטות מיוצרים מחומרים שונים העמידים לחום ואינם מתקלפים, נסדקים או דליקים.
חומרים נפוצים לייצור פמוטות הם מתכות כגון כסף, פליז, ברזל וזהב, וכן חומרים מורכבים כזכוכית, קריסטל וקרמיקה.
מספר הקנים שבפמוט מהווה גם הוא חלק מהעיצוב.
פמוטי רצפה - פמוטות המוצבים על הרצפה.
בדרך כלל פמוטות אלו גבוהים יותר ובעלי בסיס רחב.
פמוטי תלייה - פמוטות המתחברים לקיר באמצעות ברגים.
פמוטי שולחן - פמוטות המשמשים להעמדת הנרות על שולחנות.
נרות ופמוטות נמצאים בשימוש גם בטקסים דתיים שונים, והם למעשה פמוטות מסוגים שונים:
הואיל ויש להדליק נרות שבת ויום טוב בערב אותו היום, פמוטות בעלי קנה אחד או שניים מהווים ברוב המקרים חלק בלתי נפרד מהטקס.
המנורה היא פמוט מיוחד בעל שבעה קנים אופקיים, שהיה בשימוש בבית המקדש בירושלים בעת העתיקה.
חנוכייה היא פמוט בעל שמונה קנים אופקיים לנרות חנוכה ועוד קנה אחד לשמש המשמש להדלקת נרות בחג החנוכה.
ניתן למצוא פמוטות שונים גם בכנסיות כתשמיש קדושה נוצרי.
בסרט היפה והחיה של דיסני, הדמות לומייר הוא פמוט.
במשחק הרמז, הפמוט מהווה אחד מכלי הנשק הפוטנציאליים שבאמצעותם ביצעו את הרצח.
במהלך הקוואנזה, חג אפרו-אמריקני חילוני, נוהגים בארצות הברית להדליק נרות בקינרה: פמוט אפרו-אמריקני בעל 7 קנים, בדומה לחנוכיה.
הדלקת שבעת הנרות (שלושה אדומים שלושה ירוקים ואחד שחור) נערכת שבוע ומסמלת את שבעת עקרונות הקוואנזה.
ראשיתו של הפמיניזם בישראל ביישוב העברי בארץ ישראל בסוף המאה ה-19, והמשכו בשנות ה-70 של המאה ה-20, במקביל לפמיניזם האמריקאי, ובהשפעתו הרבה.
ארגוני נשים יהודיות מסורתיים התקיימו בארץ ישראל כבר במאה ה-19. עיקר פעילותן של אגודות הנשים הייתה פילנתרופית, ארגון "עזרת נשים", לדוגמה, ששמו מעיד על קבלת הסדר המסורתי, ורוכזה בערים ובמושבות.
הרעיון הציוני התגבש ברבע האחרון של המאה התשע עשרה והושפע מרעיונות אחרים שהיו אופנתיים אז, כמו רעיונותיו של קרל מרקס על אודות שוויון מעמדות ורעיונות פמיניסטיים.
מעמד האישה במפעל הציוני נדון כבר בכתביהם של ההוגים הראשונים של הציונות, והבולט שבהם הוא בנימין זאב הרצל.
הוגים אלה, אומנם, לא ראו את מעמד האישה באופן בו הקו המרכזי של הפמיניזם ראה אותו, אך בו בעת שאפו לשיפור מעמד זה הן בתחום שוויון הזדמנויות והן בתחום שוויון זכויות בפני החוק.
הקונגרס הציוני השלישי ב-1899 הכיר בזכותן של נשים לבחור נציגים להסתדרות הציונית ואילו בארץ ישראל נכון לשנת 1907 לא הייתה זכות הצבעה לנשים יהודיות בבחירות למוסדות הלאומיים.
היישוב היה מורכב מאוכלוסייה בעלת השקפת עולם שמרנית שעוצבה על ידי ההלכה היהודית ועל סמך מנהגים מסורתיים.
כך היה אצל אנשי היישוב הישן בקרב היהדות החרדית וקהילות ספרדיות-מזרחיות, כמו גם בקרב האיכרים היהודים שבמושבות.
הייתה זו גישה שמקורותיה המבנה המשפחתי הפטריארכלי המסורתי לצד האפליה המובנית הקיימת ביהדות, אין רב אישה, נשים לא עולות לתורה ונשים לא מגרשות אלא מגורשות.
המושבה הראשונה בה השיגו נשים זכות בחירה הייתה ראשון לציון ובהדרגה הורחבה זכות זו לשאר המושבות.
ב-1910 פרסם ממש"י בעיתון הפועל הצעיר את "שאלת הפועלת הגלילית", מאמר שזכה לתהודה רבה והעלה לראשונה את מעמדן של הנשים בכלל והפועלות העבריות בפרט על סדר היום.
בין היתר הציע ממש"י להקים חוות לימוד לפועלות בכנרת.
ב-1911 הקימה חנה מייזל את חוות העלמות בכנרת.
"תנועת הפועלות" הוקמה עוד לפני מלחמת העולם הראשונה ופעלה לשיפור תנאי העבודה של הפועלות; "ההסתדרות הציונית הדסה" פעלה בארץ כבר ב-1913; "ויצו" הקימה סניף בארץ ישראל בשנת 1920, ו"נעמת" (בשמה הקודם: "מועצת הפועלות") בשנת 1921 והן פעלו להקלת התנאים לנשים עובדות על ידי הקמת מוסדות לטיפול באימהות, תינוקות וילדים.
ההחלטה מ-1899 על זכותן של נשים לבחור לא מומשה ביישוב בארץ ישראל אלא בחלוף כעשרים שנים, אחרי שנשות היישוב התארגנו במסגרת ארגון וולנטרי-לוחמני בשם "התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בא"י" ואחרי מאבק מתמשך, בייחוד כנגד הנציגים הדתיים והחרדיים, סוכם כי נשים תוכלנה לבחור ולהיבחר.
הארגונים הפמיניסטיים החשובים בראשית הפמיניזם הישראלי הם "התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בא"י" והסתדרות נשים עבריות.
הארגונים הרדיקליים עסקו בהקניית זכות בחירה לנשים, הפצת דעותיהם על ידי ייסוד עיתון "האשה" ואחריו "דבר הפועלת", והתאגדות ב"מועצות פועלות".
"התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בא"י" הוקמה בשנת 1919, והורכבה מנשים עירוניות, חילוניות, משכילות ואשכנזיות, שראו עצמן כארגון ארצי בלתי מפלגתי הפועל תחת הסיסמה "חוקה אחת ומשפט אחד לאיש ולאישה".
בצעד חסר תקדים מהיבטי הזמן והמקום שלפני קום המדינה, החליטה ההתאחדות להקים רשימה פוליטית שתתמודד בבחירות לאספת הנבחרים של היישוב המאורגן.
יש לזכור כי בשלב הקמת הרשימה עוד לא עוגנה בחוק זכות הבחירה לנשים ואחת ממטרות הרשימה היה לעגן בחוק זכות זו.
לאחר עיגון זכות הבחירה, פעלה ההתאחדות להרחבת זכות זו גם לרשויות המקומיות ובמקביל קידמה הקמת לשכות ייעוץ משפטיות, בעיקר כדי לסייע בנושאי אישות ומשפחה.
נושאים נוספים שהעסיקו את ההתאחדות היו המאבק לאיסור נישואי קטינות, זכות האזרחות של נשים וזכותן לסרטיפיקטים לעלייה לארץ על סמך הכנסתן, וללא אישור בן זוגן.
ד"ר רוזה וולט-שטראוס עלתה לארץ ישראל ב-1919, חודשיים אחרי הגעתה, רוזה וולט-שטראוס, שנהנתה מיוקרה רבה וכמו כן מקשרים ענפים במסגרות תנועות הנשים העולמיות, נבחרה ליושבת ראש התאחדות הנשים העבריות לשיווי זכויות האישה.
הסתדרות נשים עבריות" הוקמה בשנת 1920, והייתה אף היא ארגון משמעותי בתקופת היישוב.
גם ארגון זה, בדומה להתאחדות, היה מורכב מנשים צעירות, עירוניות וברובן עולות מארצות הברית.
לארגון זה מיוחסים שני מפעלים שהפכו במרוצת הזמן לחלק בלתי נפרד ממוסדות המדינה - טיפת חלב ומעונות היום.
מטרות ההסתדרות היו: הגברת מודעות לבריאות האישה, פיתוח שירותי בריאות לאימהות וילדיהן ופיתוח שירותי עזרה סוציאלית.
על מקומן ופעילותיהן של נשים מאז ראשית ימי הציונות ריחפה עד לפני זמן לא רב עלטת מיתוס השוויון בין המינים.
מיתוס זה, הטוען כי "נשים עבריות בארץ ישראל" נהנו משוויון זכויות מלא, מנע במשך זמן רב דיון אמיתי במצבה של האישה בישראל.
בעקבות מיתוס זה, שהחל להתבסס בתקופת הקמת המדינה, ובעקבות מתן זכות בחירה לנשים בישראל, צומצם כוחה של פעילות נשים בישראל - בדומה לתנועת הנשים בארצות הברית, שכוחה נחלש עקב קבלת זכות הבחירה.
בכך, ניתן להקביל את סיומו של הגל הראשון בפמיניזם הישראלי לסיומו בפמיניזם הצפון-אמריקאי, וניתן לחלק גם את ההיסטוריה הפמיניסטית הישראלית לשני גלים.
בשנת 1951 נחקק חוק שיווי זכויות האישה, שנועד להבטיח שוויון זכויות לנשים, בהתאם לקווי היסוד של הממשלה הראשונה.
תקופת הקמת המדינה וגלי העלייה ההמונית ניתבו את ארגוני הנשים לפעילות נשית מסורתית של סיוע ותמיכה בנושאי חינוך, רווחה ובריאות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, ובעיקר בסופן, הגיע לישראל הגלולה למניעת היריון שגרמה, כמו בשאר העולם לשינוי תודעתי בנושאי תכנון הילודה ומניעת היריון, שינוי שעזר להיקלטות הגל השני של הפעילות הפמיניסטית.
הגל השני של הפמיניזם הישראלי התרחש במקביל לפמיניזם האמריקאי, ובהשפעתו הרבה.
בשנות ה-70, שהיו שנות ה"תנועה הפמיניסטית" ו"מפלגת הנשים" [בראשות מרשה פרידמן], החלה התעוררות רעיונית של נשים יהודיות שביקשו להתאים את רעיונות "הגל השני" של הפמיניזם האמריקאי למציאות הישראלית.
בשנות השמונים, החלו הרעיונות הפמיניסטיים לחדור גם אל ארגוני הנשים הוותיקים ופעולותיה של תנועת הנשים התמקדו ביצירת תשתית מערכתית לסיוע לנשים וקידום זכויותיהן כמו הקמת מרכזים משפטיים, מקלטים לנשים מוכות ומרכזים לנפגעות אונס.
שינויים אלו התרחשו בין היתר בעקבות היסדקותו של מיתוס השוויון, המיתוס הציוני של שוויון בין המינים ובעקבות הגשת הדו"ח שכתבה הוועדה בראשות אורה נמיר (1979).
בין הקבוצות הפמיניסטיות הראשונות שהושפעו מהתעוררות "הגל השני" של הפמיניזם בארצות הברית נכללו מרכז הסיוע לנפגעות אונס בתל אביב שהוקם על ידי ה"תנועה הפמיניסטית בישראל" (1978), מקלט חירום לנשים מוכות (1977), אשה לאשה (1983) ושדולת הנשים (1984).
ארגונים אלו עסקו מראשיתם בפעולות מגוונות שכללו קבוצות להעלאת תודעה, סיוע לנפגעות אלימות מינית ואלימות בתוך המשפחה, מאבק למען הפלות, קידום חקיקה למען נשים, ריכוז מידע למען נשים, שתדלנות ציבורית ועוד.
השיח החדש של התנועות הפמיניסטיות כלל התייחסות אל הקשר שבין האישי והפוליטי, אל הצורך לחשוף את מנגנוני הדיכוי והאלימות אשר מופעלים על נשים, ואל חיי היומיום של נשים במשפחה, בחלוקת העבודה ובמפגש עם סוכנויות המדינה (הרצוג 1999).
החידוש הפמיניסטי של "הגל השני" הוא בקיומם של ארגוני נשים חוץ-ממסדיים (Grass-Roots Organizations).
לפי החוקרת סילביה פוגל ביז'אוי (1992) ארגונים אלו "רואים במערכת החברתית והפוליטית המקובלת, מערכת שלטונית גברית, המנציחה את נחיתותן ודיכויין של הנשים (...) האסטרטגיה של ארגונים אלו היא "ללחוץ מבחוץ" תוך הצגת דימוי נשי אלטרנטיבי (...)" [עמ' 66].
כפי שניתן לראות חלק מארגונים אלו הושפעו ויישמו את הפמיניזם-רדיקלי וחלקם ביקשו לפעול באסטרטגיות של שתדלנות אל מול הממסד.
הזרם הפמיניסטי-רדיקלי הישראלי, בדומה לאמריקאי, התנגד למודל ריכוזי-היררכי וניסה ליצור קבוצות חסרות מנהיגות מתוך התפיסה של "האישי הוא פוליטי" וכי לכל אישה יש זכות לאמירה.
התנועות הפמיניסטיות הישראליות התחילו כתנועות עירוניות בעיקר בחיפה, ירושלים ות"א (הייתה גם פעילות מינורית בעכו ובבאר-שבע).
תחילת התנועה החיפאית באוניברסיטת חיפה בשנות ה-70 המוקדמות, כשמרשה פרידמן ומרלין ספר העבירו שני סמינרים במודל של קבוצות להעלאת מודעות וקריאת טקסטים פמיניסטים.
הקבוצה שיצאה מסמינרים אלו יזמה בעיקר שתי פעולות: הקמת מעון לתינוקות באוניברסיטה (שפעל במשך שנתיים) והפגנה מול בית הדין הרבני בחיפה.
ב-1972 כל ארגוני חיפה פעלו תחת השם "התנועה לשחרור האישה" והוציאו ארבעה גיליונות של עיתון – נלח"ם.
בשנת 1974 תנועת חיפה הקימה מרכז נשים שכלל הרצאות, חוגים ותיאטרון, המרכז נסגר לאחר פחות משנה.
לאחר ארבע שנים הוקם מרכז "קול האישה" והפעילות בו הייתה מגוונת: הרצאות על בריאות ופוליטיקה נשית, הכרות עם המוסדות כמו מרכזי סיוע, חוגים כמו העלאת תודעה, תיקוני בית, ג'אז וכדומה.היום (2007) הממשיכה של תנועה זו היא "אישה לאישה - ארגון פמיניסטי חיפה" מהקולות הפמיניסטים הדומיננטיים ביותר בישראל.
התנועה הירושלמית צמחה בתוך השמאל הרדיקלי (חלקן מ"מצפן") ועל כן שררה בינה לבין הקבוצות: החיפאית והתל אביבית מתיחות רבה פעילויות התנועה הירושלמית בתחילת דרכן היו לדוגמה: הפגנות נגד תחרות "אשת המופת", נגד תחרות מלכת היופי (בשיתוף תנועת ת"א) והוצאת ביטאון בשם "לשחרור האישה".
הביטאון הירושלמי פורסם ללא שמות הכותבות או המתרגמות מתוך ראייה כי אין חשיבות לאישיות הכותבת אלא לנושא עצמו, בעוד הביטאון החיפאי פרסם את שמות הכותבות.
הקבוצה התל אביבית נודעה בזכות תרומתה ל"חוק הממון המשותף" שהתקבל בשנת 1974 ובזכות מאבקה למען הזכות להפלה.
ב-1978 הוקם בת"א מרכז הסיוע לנפגעות אונס, הגישה התל - אביבית הייתה: היות שלציבור קשה לקבל את הפמיניסטיות כקבוצה רדיקלית אזי אולי בזכות תרומתן לחברה הוא יקבל אותן.
ב-1977 הוקם המקלט הראשון לנשים מוכות בחיפה, המקלט השני הוקם בהרצליה וב-1981 הוקמו עוד שני מקלטים בירושלים.
נושא הזכות להפלה והתנאים בה מתאפשרת הפלה בישראל היה לנושא מהותי וחשוב שגייס למענו את שלוש התנועות בארץ, למרות הפעילויות הרבות נכשל מאבקן של התנועות הפמיניסטיות.
בדומה לפמיניזם האמריקאי גם הפמיניזם הישראלי הושפע מתביעותיהן של נשים מקבוצות שונות להכרה בקולן וצורכיהן הייחודיים.
הדומיננטיות של נשים אשכנזיות ממעמד הביניים אותגרה כאשר נשים מזרחיות, פלסטיניות ולסביות, דרשו ייצוג בארגונים, בכנסים ובעיצוב סדר היום הפמיניסטי בישראל.
בשנות התשעים אימצו הכנסים הפמיניסטיים בישראל את "שיטת הרבעים", הכולל מדיניות ייצוג סימטרית [אבידב: 2004].
במקביל, "פוליטיקת הזהויות" הפמיניסטית הביאה להקמתם של ארגונים רבים שנועדו לקדם את מעמדן של נשים מקבוצות שונות.
כך למשל, בשנת 1991 הוקם הארגון "אל פנאר – הארגון הפמיניסטי הפלסטיני" על ידי פלסטיניות אזרחיות ישראל.
במאי 1996 התקיים כנס הפמיניסטיות המזרחיות הראשון שבישר על הקמתה של תנועת "אחותי".
אל"ף - ארגון לסבי פמיניסטי הוקם כבר בשנת 1978 אך נעלם לאחר שנה וחצי, וב-1987 הוקמה קל"ף – קהילה לסבית פמיניסטית.
בשנת 1999 הוקם הארגון הפמיניסטי הדתי "קולך".
במקביל, מאמצע שנות השמונים פיתחו ארגוני הנשים הליברליים אסטרטגיה של פעילות במרחב הפוליטי והמשפטי ובמהלך שנות התשעים הם נעזרו בחקיקה ובבג"ץ כדי לתבוע ייצוג של נשים בעמדות כוח בפוליטיקה, בשירות הציבורי ובצבא (יזרעאלי 1999).
כתוצאה מכך, החל משנת 1993 נחקקו מספר חוקים אשר חייבו מתן ייצוג הולם לבני שני המינים בגופים ציבוריים כגון משרדי ממשלה, רשויות מקומיות, חברות עירוניות, תאגידים וחברות ממשלתיות כמו גם בדירקטוריונים של חברות ממשלתיות.
בנוסף לקראת סוף שנות השמונים, נשים הפכו למרכיב הבולט ביותר בתנועות המחאה הנאבקות נגד המשך הכיבוש הישראלי בשטחים, ואף הקומו ארגוני נשים, דוגמת נשים בשחור, שהתמקדו בנושא זה.
גם במישור הממלכתי ניכרו שינויים ביחס לשאלת מעמד הנשים בישראל.
הקמת הוועדה למעמד האישה במשרד ראש הממשלה בשנת 1976 והמסקנות שהופיעו בדו"ח נמיר (1978) היוו זרז לפעילות הממשלתית והחוץ ממשלתית בנושאי נשים בשנות השמונים.
בין המוסדות הללו ראוי לציין את הקמת ה"ועדה לקידום מעמד האישה" בכנסת (1992), הקמת ה"יחידה לקידום ושילוב נשים בנציבות שירות המדינה" (1995) והקמת ה"רשות לקידום מעמד האישה" במשרד ראש הממשלה (1998).
"אחותי למען נשים בישראל" - ארגון פמיניסטי מזרחי
"איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית" - ארגון לסיוע לנפגעות תקיפה מינית
"איתך - משפטניות למען צדק חברתי"
"אל"ף" - ארגון לסבי פמיניסטי.
"אסוואת" – נשים פלסטיניות גאות
"אשה לאשה" - מרכז פמיניסטי חיפה
"בת קול - ארגון לסביות דתיות"
"בת שלום" - רשת נשים לקידום השלום
"כייאן" - ארגון פמיניסטי ערבי-ישראלי
"מרכז צדק לנשים" - מובילות המאבק המשפטי של נשים למען שוויון, כבוד וצדק בדין היהודי במדינת ישראל
"נשים לגופן" - למען קידום בריאות, רווחה ואיכות חיים של נשים ונערות בישראל
"נשים נגד אלימות" - ארגון פמיניסטי ערבי-ישראלי
"עמותת כ"ן" - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל
"קולך" - פורום נשים דתיות
"קל"ף" - קהילה לסבית פמיניסטית.
"רוח נשית" - עצמאות כלכלית לנשים נפגעות אלימות
"שדולת הנשים בישראל" - ארגון פוליטי לקידום נשים
"ש.י.ן" - שוויון ייצוג נשים בפוליטיקה
"תנד"י" - תנועת נשים פמיניסטית יהודית-ערבית
פמיניזם איסלאמי הוא סוג של פמיניזם, הדוגל בשחרור האישה מתוך אמונה בדת האסלאם.
הוא מבקש לקדם שוויון מלא של כל המוסלמים, ללא הבדל מגדר, במרחב הציבורי והפרטי.
פמיניסטיות אסלאמיות תומכות בזכויות נשים, שוויון בין מינים, וצדק חברתי המעוגן מסגרת אסלאמית.
הפמיניזם האסלאמי משתמש גם בשיח חילוני ורואה את עצמו כחלק מהפמיניזם העולמי.
תומכים בפמיניזם אסלאמי מדגישים את שוויון הזכויות בקוראן ומתנגדים לפרשנות פטריארכית של הקוראן, החדית' והשריעה.
הפמיניזם האיסלאמי הפך נפוץ מאז שנות ה-90 ולסימן למידה חדשה ואקטיביזם פמיניסטי של המותג הקשור לאסלאם.
המונח "פמיניזם איסלאמי" זכה למטבע בשנות התשעים כתווית למותג מלגות פמיניסטיות ואקטיביזם הקשור לאסלאם ומוסלמים.
מאז היו דיונים רבים ודיונים וספרות הולכת וגדלה על 'פמיניזם איסלאמי'.
באופן בלתי נמנע, ישנם דיווחים שונים על אופי התופעה ועל מקורותיה והתפתחותה.
הבעיות הן בסוגיה המפורשת של אופן הגדרת המונח והן במשמעויות הגלויות שרכש בשימוש.
שניהם האסלאם והפמיניזם אלו מושגים שנויים במחלוקת שמשמעותם דברים שונים לעמים שונים ובהקשרים שונים.
כל אחד מהם הוא נושא לשיחות מרובות ותפיסות נרחבות שניתן להתייחס אליהן ברמות שונות.
המונח "פיניזם איסלמי" הגיע לשיאו בשני אירועים בשנת 2009, השקת מוסווה, תנועה עולמית לשוויון וצדק במוסלמי והופעתה של התנועה הירוקה באיראן.
השינוי במעמד האישה המרוקאית נגרם במידה רבה בשל מדיניות מכוונת "מלמעלה", כלומר, מן הממסד הפוליטי־דתי, והוא מתחיל קודם כל בתחום החקיקה.
למשל, כבר ב־2004, שנה לאחר פיגועי טרור רבי נפגעים בקזבלנקה, החליט המלך על שינוי חוק המעמד האישי (המכונה מוּדַוַנַה).
במסגרת השינוי נקבע בפעם הראשונה ששני בני הזוג הם ראשי משפחה משותפים, כתוצאה מכך בוטלה התפיסה שהאישה תלויה אך ורק ברצון בעלה, בנוסף, הועלה גיל הנישואין המינימלי (מ־15 ל־18), הפוליגמיה הוגבלה, גם בנושא הגירושין לנשים ניתנו יותר זכויות כמו היכולת והזכות לשמור בחזקתן את ילדיהן לאחר הגירושין.
ניתן לראות כי מגמת השינוי בתחום זה נמשכה מאז, חרף התנגדויות והסתייגויות, בעיקר מצדם של גורמים אסלאמיסטיים, ובהם מפלגת "הצדק והפיתוח" (PJD), מפלגת השלטון בשנים האחרונות.
מלך מרוקו אינו עומד לבדו מול התהליך, לצידו ניצבים ארגוני החברה האזרחית החזקים של מרוקו, וארגוני הנשים שהלכו והתעצמו בשנים האחרונות.
הארגונים הללו שבראשם עומדות לרוב נשים חילוניות ומשכילות מהערים הגדולות שהחלו להתרבות בשנים האחרונות יותר ויותר.
כל הפעולות שעושות הנשים תורמות לתהליך באופן ישיר.
לדוגמה נשים אלו השתתפו בהפגנות האביב הערבי במרוקו ב־2011, שבעקבותיהן שונתה חוקת הממלכה ועוגן בה בפעם הראשונה עקרון השוויון בין גברים לנשים.
קבוצת הליבה של הפמיניסטיות החלה את פעילותן הפוליטית בתנועות שמאל לפני שנת 1980. לאחר ההפיכה הצבאית בשנת 1980 שבלמה את התנועות החברתיות מצד שמאל וימין, החלה להתאסף קבוצה קטנה של נשים, בעיקר מאנקרה ומאיסטנבול, תחילה בבתים.
אחר כך במקומות מפגש אחרים, כדי לדון ב"שאלת האישה".
עד מהרה, הפעילות שלהם עברה לרחובות.
הם פתחו בקמפיינים, פרסמו כתבי עת וארגנו הפגנות.
לאחר שנות הרחוב של הפמיניזם התקיימה תקופת מיסוד שהחלה בתחילת שנות התשעים.
פמיניסטיות חילוניות הפכו לשחקניות חשובות בארגונים ובאוניברסיטאות.
האקטיביזם הפמיניסטי התפשט מהערים הגדולות לאזורים שונים בטורקיה.
שמירת האלימות נגד נשים התמקדה בתחילת שנות האלפיים הפמיניסטיות היו מעורבות בתהליך הדיון של תיקון חוקים שיזמה הממשלה כחלק מהצעה להצטרף לאיחוד האירופי.
הם גם הגבירו את הפעילות שלהם כדי לשפר את השתתפותן של נשים בפוליטיקה כמועמדות פוליטיות.
התקשורת האיסלאמיסטית מתארת בכל מקום את הפמיניסטיות החילוניות כאויבות האיהות והמשפחה.
מתארת את הפמיניסטיות החילוניות כנשים שמזלזלות בקונוטציות הקדושות הקשורות לבתולים במטרה להשיג חופש מיני.
בנוסף, מדגישה כי הפמיניסטיות מנסות ליצור אנטגוניזם בין גברים ונשים ולא לשמור על השלום הקיים ביניהן.
התקשורת מתארת את הפמיניסטיות החילוניות במונחים שליליים, העיתונות האיסלאמיסטית נותנת תמונה של נשים אסלאמיסטיות כקדושות, שבמאמציהן ללבוש מטפחות ראש באסלאם, מדוכאים על ידי המדינה החילונית.
שיח זה מייצג את קולות הנשים מהשוליים, קולות אלו בעצם אינם נראים ואינם נשמעים.
מטרתו של שיח זה הוא לשפר את מעמדן של הנשים ובעצם להיאבק במעמדתן כקורבנות מוחלשים.
הנשים הערביות והמוסלמים צריכות להתמודד עם דימוין בעייני העולם המערבי ובמקביל במאבקן הפנימי נגד דיכוין הפטריארכלי.
כניסתן של נשים ערביות ומוסלמיות לשיח המחקרי מאפשרת שינוי בעל השפעה משמעותית במאבקים אלו.
החוקרות הערביות אתגרו את המחקר והמהות הפמיניסטית האירופוצנטרית, והן הציעו תפיסות תאורטיות, מתודיות ואפיסטימלוגיות חלופיות לידע הקיים.
מחקרים אלה אפשרו להן להגדיר את השיח על תרבותן שנעשו על ידי הבלטת התנאים הפוליטיים, הכלכליים, החברתיים והרב־גוניים בתוך קטגוריות הנשים הילידיות אשר טוענות כי גורמי הדיכוי השונים חוברים יחד להחלשת הנשים וזו בעצם הדעה הרווחת בקרבן בהקשר של מעמד, שייכות אתנית וגזע.
טענתן היא כי דיכוי נשים מהעולם השלישי נקשר גם לדיכוי אימפריאלי ולא רק לדיכוי מגדרי ומעמדי.
בתחילת יסוד האסלאם זכו הנשים לרפורמה בזכויותיהן בתחום הנישואין, הגירושין והירושה.
בכך התקדמו הנשים כבר אז יותר מאשר בתרבויות רבות אחרות, כולל התרבות הנוצרית באירופה.
על פי מילון אוקספורד של האסלאם תהליך השינוי שעבר מעמד האישה בחברות הערביות כלל איסור רצח תינוקות ממין נקבה והכרה בנשים כבנות אדם.
בשנת 1928 נזירה זיין א-דין סופרת לבנונית פרסמה מספר ספרים שנתקלו בהתנגדות עזה מצד הממסד.
בעידן המודרני נחשב קאסם אמין כאבי התנועה הפמיניסטית במצרים.
הוא ביקר את מנהג ריבוי הנשים, את הרעלה ואת המנהג להפרדת עיסוקים מגדרית, וטען שמנהגים אלה סותרים את האסלאם.
בשנת 1956 נשים במצרים קיבלו זכות הצבעה, אך בניגוד לגברים רק אם הם יודעים לקרוא.
דוריה שפיק הובילה מאבק לביטול אי-שוויון זה.
אינג'י אפלטון פעלה לבחירת נציגת נשים לפרלמנט, אך היא הפסידה למועמד ממשלתי.
במאה ה-20 בלטה עאישה עבד א-רחמאן, גם היא ממצרים, ונוספה השפעה מצד הפמיניזם המערבי, כמו דרישות לזכות הצבעה לנשים לפרלמנט וזכויות אדם.
בשנת 1940 זיינב אל-ע'זאלי הקימה ארגון פמיניסטי אסלאמי הראשון.
מאז שנות ה-70 בלטו סופרות מוסלמיות פמיניסטיות, שכתבו ספרים הדנים במערכת היחסים המגדרית בעולם המוסלמי.
נשים אלו הושפעו מהתנועה הפמיניסטית המערבית שהדגישה את שחרור הנשים מהמבנה הפטריארכי.
אחת הפמיניסטיות הראשונות הייתה נוואל א-סעדאווי, אשר ביקרה את היחס של החברה המוסלמית הערבית כלפי נשים וקראה לזכותן של נשים להציע פרשנויות פמיניסטיות לקוראן.
בשנות ה-90 החל זרם המכונה פמיניזם אסלאמי, אשר הונהג בידי נשים מוסלמיות משכילות.
זרם זה הדגיש פסוקים בקוראן ואמירות התומכים בשוויון בין המינים.
פמיניסטיות אלו אימצו פרדיגמות רפורמיסטיות אסלאמיות וניסו לאתר במסורת האסלאמית עובדות שמחזקות את מעמד הנשים המוסלמיות תוך תקיפת הפטריארכליות האסלאמית.
ביניהן הייתה פאטמה אל מרניסי, אשר תמכה במתן זכויות לנשים ובשוויון בין המינים בהתבסס על הדוקטרינה האסלאמית.
גם לילה אחמד, סופרת וחוקרת אסלאם מצרית-אמריקאית, טענה כי דיכוי האישה המוסלמית מתרחש בשל השקפות פטריארכליות בתרבות האיסלאמית ופרשנויות פטריארכליות של הקוראן, ולא בשל האסלאם עצמו.
פמיניזם לסבי הייתה תנועה חברתית משפיעה שפעלה בין השנים 1970–1980 במהלך הגל השני של הפמיניזם, בעיקר בצפון אמריקה ומערב אירופה.
התנועה העלתה סוגיות הנוגעות מקומן של הלסביות והנשים בחברה.
היא שוללת את ההטרונורמטיביות ומבקרת חריפות את החברה הפטריארכלית.
העיקרון המרכזי בפמיניזם הלסבי הוא העמדה כי מינניות והטרוסקסואליות שזורים זה בזה; כך גם תפקידן המיני כנשים תורם לדיכויין, דיכוי נשים ולסביות הוא רק אבטיפוס לשאר הדיכויים.
דמויות מפתח ואקטביסטיות בולטות בזרם זה הן מרילין פריי, שרלוט באנץ' (Charlotte Bunch), ריטה מיי בראון, אדריאן ריץ', אודרי לורד, ג'יל ג'ונסטון (Jill Johnston), פט פארקר, מרי דיילי (Mary Daly), שילה ג'פריס (Sheila Jeffreys), מוניק ויטיג, צ'רי מורגה, אנדריאה דבורקין.
בארץ מזוהות חנה ספרן, דלית באום ועמל זיו עם הזרם.
הפמיניזם הלסבי נבע מתוך התנועה לשוויון זכויות האזרח, תנועות הסטודנטים ותנועות השלום של שנות ה-60 של המאה ה-20 בארצות הברית.
הגורם העיקרי להתפצלות מתנועת הנשים נבע מדחיקת הלסביות הצידה על ידי התנועה לשחרור האישה, מחד ומינניות מצד התנועה החדשה לשוויון זכויות של הומואים ולסביות, מאידך.
בתנועת הנשים, התעלמו לחלוטין מן הלסביות, התגובות כלפי הלסביות היו עוינות מצד פמיניסטיות רבות, הן ראו בלסביות בעיה על רקע נטייה מינית ולא על רקע פוליטי.
בטי פרידן ראתה בהן איום על ארגון נשים לאומי (NOW), וחששה כי הזדהות איתן תפגע במאבק התנועה, להשיג זכויות פוליטיות.
כמו כן היה חשש כי הדעות הקדומות לגבי נשים "גבריות" תפגע בהן, כמו גם "שנאת" הנשים לגברים.
התגובות ההומופוביות בתוך התנועה ונידוי הלסביות החוצה זירז את הלסביות לפתח אידאולוגיות פוליטיות העונות על הצרכים הייחודיים שלהן.
סיבות אחרות להתפתחות זרם פמיניסטי לסבי הן:
הלסביות בתוך התנועה לשחרור האישה, החליטו להיבדל כדי לעסוק בפוליטיקה לסבית.
פיתוח תרבות לסבית, הציעו אלטרנטיבות חדשות לחיי משפחה וערערו בתוקף על השליטה הגברית.
לסביות בתנועה החדשה לשוויון זכויות של הומוסקסואלים ולסביות, העדיפו להצטרף לאחיותיהן.
ג'ודי רביק (Judy Rebick), עיתונאית קנדית ופמיניסטית אקטיביסטית טוענת כי לסביות תמיד היו בלב ליבה של תנועת הנשים אך הצרכים הייחודיים שלהן לא באו בה לידי ביטוי.
קבוצות שונות קמו וביניהן הלסביות הרדיקליות:
איום הלוונדר, קבוצה שקמה ב-1970 בארצות הברית, בראשה עמדה ריטה מיי בראון.
בראון הייתה אקטיביסטית פוליטית והשתייכה לתנועות שונות לזכויות אדם, אחת התנועות הייתה התנועה לשחרור האישה (NOW), ממנה פרשה בעקבות התבטאויותיה האנטי-לסביות של בטי פרידן.
בראון טענה כי הטרוסקסואליות הוא שורש כל דיכוי.
קבוצה אשר שפת האם שלה צרפתית, קמה כאנלוגיה לקבוצה הלסבית ספרטיסטית, היא הוקמה ב-1980 בצרפת, אך לאחר מכן פרשה לקוויבק בקנדה.
הקבוצה הושפעה מכתביה של הפילוסופית, מוניק ויטיג, אשר הושפעה מרעיונותיה של סימון דה בובואר, ויטיג מאתגרת את הדטרמיניזם הביולוגי, וטוענת כי בעלי הכוח מבנים חברתית, הבדלי מין וגזע למטרות הסוואת קונפליקטים ובכך משאירים את השלטון אצלם.
הזרם הספרטיסטי בפמיניזם הרדיקלי - הספרטיזם הלסבי הוא תוצר של הספרטיזם הפמיניסטי, מקדם תפיסה מהותנית בנוגע להבדל בין נשים וגברים מבחינת ערכים.
מקדמת תפיסה המנוגדת לפטריארכיה, והדרך לעשות זאת היא בהתמקדות בנשים, בניית זהות ייחודית לנשים תאפשר יישום פוליטיקה פמיניסטית.
גברים אינם יכולים לקדם את התנועה הפמיניסטית, גם כאשר כוונתם רצופה כוונות טובות, הם משעתקים את המדיניות הפטריארכלית.
הזרם הספרטיסטי התפצל מהזרם הרדיקלי כי הוא התעלם מסוגיות של גזע, מעמד, צבע ונטייה מינית.
בתוך הפמיניזם הלסבי גם התעוררו חילוקי דעות, לסביות רבות הגיעו למסקנה כי עקב המציאות החברתית, בה השלטון מופקד בידי גברים, עליהן למצוא דרך אחרת, רבות סברו כי לסביזם הוא הפתרון האולטימטיבי של הפמיניזם.
הן האמינו כי הערכה עצמית תגרום להערכת נשים אחרות וכך באופן טבעי ינתבו את האנרגיה הרגשית מגברים ויתמקדו בעצמן.
הספרטיסטיות יצרו תרבות נשית נפרדת, אשר כללה ספרות נשית, מוזיקה נשית, חנויות ספרים, בתי קפה, מסעדות ופסטיבלים, אשר קהל היעד בהם נשים ולסביות.
אחד מהרעיונות הרדיקליים של ג'ונסטון, שהפך לאבן פינה בתנועה הספרטיסטית של שנות ה-70 של המאה ה-20: "כל הנשים לסביות למעט אלה, שעדיין לא יודעות זאת".
הפמיניסטיות הלסביות הבדילו עצמן מ"בוצ'ה ופמית" (Butch and femme) אשר היו חלק מסצנת הבארים, וחלק מהתרבות הלסבית היחידה באותה תקופה.
המונח בוץ' ופם מתאר מאפייני התנהגות זכריים או נקביים.
מנקודת מבט פמיניסטית הלסבית הבוץ' זוהתה כגברית ואקטיבית והפם זוהתה כפסיבית הלכודה בתפקיד האישה.
הביקורת נבעה מהאשמה של חיקוי ושכפול מערכות יחסים הטרוסקסואליות.
חיקוי התפקידים מנציח פטריארכליות ומהווה איום על הפמיניזם.
קוד הלבוש בחלק מקהילות לסביות פמיניסטיות, כלל טישרט, אוברול, ג'ינס, מגפיים, מראה נטול איפור, שיער קצר ורגליים לא מגולחות.
התהוות הפמיניזם הלסבי קמה כתנועה המבקרת את הפמיניזם והתאוריה הקווירית.
התנועה ביקרה את התנועה הפמיניסטית על ההומופוביה בה לקתה, ועל כישלונה לשלב מיניות כקטגוריה בסיסית של חקירה מגדרית, כמו גם התייחסותה ללסביות כנושא נפרד והדרה של לסביות בתנועה.
החוויה הלסבית נתפסת בעיני ההטרוסקסואליות כסטייה מהנורמה החברתית המקובלת.
הפמיניסטיות ההטרוסקסואליות הפגינו עוינות כלפי הפמיניסטיות הלסביות, הפער בדרישות הפוליטיות של כל קבוצה התעצם, הן לא ראו את הדרישה לשוויון באותו אופן.
בנוסף, הייתה אי-הסכמה בנושאים הקשורים במיניות כמו פורנוגרפיה ו-BDSM.
הפמיניסטיות הלסביות ביקשו מהפמיניסטיות ההטרוסקסואליות לבקר מחדש את המוסד ההטרונורמטיבי השמרני, המאפשר דיכוי נשים.
קיימים קולות שונים בפמיניזם הלסבי לגבי טרנסג'נדריות, טרנסקסואליות וטרנסווסטיזם, הדעות הקיצוניים טוענים כי בשינויי מין יש הטלת מום בגוף, וניתוחים לשינוי מין הם רק שלוחה נוספת לתעשיית היופי, העושה שימוש בפתרונות קוסמטיים ובכך רק מעמיקה את הבעיות, בחברה לא מגדרית לא יהיה בכך צורך.
רופאים יכולים לייצר אנשים נשיים אך אינם יכולים לייצר נשים.
ביקורת רבה הופנתה מצד לסביות היספניות ושחורות על הלובן של הפמיניזם הלסבי ועל ההתעלמות שלו משאלות של גזע ומעמד.
פמיניזם לסבי בישראל על פי סדר כרונולוגי
אל"ף (ארגון לסבי פמיניסטי): הארגון הלסבי הראשון שפעל בישראל.
נוסד ב-1978 והיה פעיל למשך כשנה וחצי.
קול לאישה: העמותה נוסדה ב-1979 ונסגרה ב-1984. בית לנשים פמיניסטיות אשר נתן במה גם לנשים לסביות.
קל"ף: קהילה לסבית פמיניסטית, הוקמה ב-1987. הפעילות כבית חם, בטוח ונוח להעצמת נשים החלה בתל- אביב, שנה לאחר מכן באה יוזמה לפתוח סניף נוסף בירושלים.
כביסה שחורה: ארגון פוליטי רדיקלי המתנגד לכיבוש הישראלי בשטחי פלסטין על ידי ממשלת ישראל.
הארגון מוצא לנכון להיאבק נגד שלל הדיכויים של קבוצות חלשות באוכלוסייה, ולא רק נגד הדיכוי של להט"ב.
כביסה שחורה היא קבוצה קווירית, אשר צמחה מתוך התנועה הפמיניסטית לשלום, בישראל, בתקופת האינתיפאדה השנייה.
בפרוץ האינתיפאדה השנייה, באוקטובר 2000, נשמעו קולות ממחנות השלום לפיוס וניהול משא ומתן עם הפלסטינים.
תנועות למען שלום הפגינו נגד הכיבוש הישראלי בשטחי הגדה המערבית ועזה.
מחאות של קבוצת נשים בשחור, התקיימו בצמתים מרכזיות ברחבי המדינה והעולם, בכל יום שישי בין 13:00 ל-14:00. הנשים לבשו שחור כסמל לנשים אבלות, שמרו על שתיקה והחזיקו שלטי מחאה, וביקשו למחות על הכיבוש הישראלי וההשתקה של הקול הנשי על ידי מדינת ישראל.
בנוסף, לראשונה בישראל קמו קבוצות שדיברו בשם האימהות, דוגמת ארבע אימהות, קבוצת אימהות שדרשה להשפיע על נושאים לאומיים.
פעילותן עוררה זעם ברחוב הישראלי.
הן נתפסו כנשים לא ראויות, לא נאמנות לבעליהן ולקולקטיב הלאומי וקריאות גנאי נשמעו לעברן ללא הרף.
אחת מקריאות הגנאי כלפיהן הייתה המילה 'לסבית'.
השימוש במילה כמילת גנאי זירזה את הקמתה של קבוצת 'כביסה שחורה', קבוצה להט"בית שנקראה כך בדומה לביטוי כבשה שחורה, שמתאר משהו חריג ולא רצוי.
במצעד הגאווה בתל- אביב (2001) קראה הקבוצה להשתמש במצעד כמחאה פוליטית: "אין גאווה בכיבוש" ולראות את הקשר בין סוגי דיכוי כלפי מיעוטים שונים, החיים במדינה מיליטריסטית, קשה להפריד בין דרישות לזכויות שוות וחיים תחת כיבוש.
אסוואת: קבוצת נשים לט"בקיות (לסביות, טרנסג'נדריות, ביסקסואליות, קוויריות) ערביות, שהוקמה ב-2005, ונותנת פלטפורמה להעצמת נשים ויוזמת פעילויות שונות עבור נשים פלסטיניות גאות.
בת קול - ארגון לסביות דתיות: ארגון לסביות דתיות, לתמיכה לחינוך ולסובלנות בחברה הדתית.
הארגון הוקם ב-2005 על ידי אביגיל שפרבר.
הארגון מהווה מסגרת תמיכה הדדית לנשים המבקשות לשלב את אורח חייהן הדתי עם היותן לסביות.
הקן: קהילת נשים, הוקמה ב-2010, במרכז הגאה, גן מאיר, תל- אביב.
משמש מקום מפגש לנשים לסביות, טרנסיות וביסקסואליות, הקהילה דוגלת בהעצמה נשית וניראות גאה.
הפמיניזם השחור הוא זרם פמיניסטי שמוצאו בפמיניזם הרדיקלי הטוען שמינניות (סקסיזם - אפליה על רקע מיני), דיכוי מעמדי וגזענות פועלים ככלים שלובים ואי אפשר להבין או לפרק אחד מהם ללא הבנה ופירוק של השניים האחרים.
הזרם החל להתפתח בארצות הברית בשנות ה-70 של המאה ה-20 בעקבות תחושותיהן של נשים כהות עור, משכילות מרקע אתני מעמדי מגוון, שחוויות החיים הייחודיות שלהן אינן מוצאות ביטוי בתנועות הנשים, שהן קרבן כפול לפטריארכיה ולגזענות ומודרות על רקע גזעי ואתנוצנטרי.
הפמיניזם השחור הוא אחד מיישומי תאוריית העמדה הפמיניסטית.
זרם הפמיניזם השחור צמח במחצית השנייה של המאה העשרים, כתנועה פוליטית וחברתית, מתוך תחושה של אי שביעות רצון הן מהתנועה לזכויות האזרח הן מהתנועה הפמיניסטית של שנות השישים והשבעים.
התנועה לזכויות האזרח התמקדה בדיכוי גברים שחורים בלבד, ולא זו בלבד אלא שנשים שחורות רבות חוו מינניות בתוך הקבוצות שפעלו לזכויות האזרח.
לעומתה, התנועה הפמיניסטית התמקדה בבעיות שניצבו בפני נשים לבנות ממעמד בינוני.
לדוגמה; הישגי המאבק לעבודה מחוץ לבית לא היוו בבחינת הישג לנשים השחורות שעבדו מחוץ לבית מאז ומתמיד.
מכאן שאף תנועה לא נאבקה על נושאים שהעסיקו נשים שחורות באופן ייחודי.
אחד הטקסטים המכוננים של הפמיניזם השחור הוא "הטיעון לשחרור הנשים השחורות ככוח מהפכני", שנכתב על ידי מרי אן ות'רס (Mary Ann Weathers) ויצא לאור בשנת 1969 במגזין הפמיניסטי הרדיקלי של תא 16 "די עם משחקים ושעשועים: עיתון לשחרור הנשים".
ות'רס טענה כי הנחת היסוד שצריכה להיות נר לרגליהן של הנשים השחורות היא שאף אחד אינו יכול להילחם את מלחמתן, הן צריכות לעשות זאת בעצמן.
עוד הצהירה שהיא מאמינה ש"שחרור הנשים ייחשב כאסטרטגיה שתביא בסופו של דבר לקשר עם כל התנועות המהפכניות של נשים, גברים וילדים".
עם זאת היא הניחה ש "נשים חייבות להתחיל במהלך".
שנה לאחר מכן, בשנת 1970, הוציאה לאור ברית נשות העולם השלישי את "מנשר הנשים השחורות".
המנשר טען לייחודיות הדיכוי של נשים שחורות.
והתנגד הן לגזענות הן לקפיטליזם, ומופיעה בו ההצהרה כי:
נשים פמיניסטיות שחורות אחרות, שהיו פעילות בשנים הראשונות של הגל השני של הפמיניזם היו עורכת הדין לזכויות האזרח והסופרת פלורנס קנדי (Florynce Kennedy), שהייתה מחברת שותפה לאחד הספרים הראשונים בנושא הפלות, "ראפ ההפלות" של 1970, סלסטיין וור (Cellestine Ware) מחטיבת אנתוני - סטנטון של ניו יורק, ופטרישה רובינסון (Patricia Robinson).
שלושתן "ניסו להראות את הקשר בין גזענות לשליטה גברית" בחברה.
על פי הוגות הפמיניזם השחור, סקסיזם, דיכוי מעמדי וגזענות קשורים זה בזה ללא הפרד.
הדרך שבה הם קשורים זה בזה נקראת הצטלביות (המושג נטבע לראשונה על ידי קימברלי קרנשו בשנת 1989. נושאים אלה אופייניים גם בפמיניזם הפוסט-קולוניאלי, הפמיניזם הקווירי, ובפמיניזם המזרחי הישראלי).
לדעתן זרמים של פמיניזם החותרים להתגבר על מינניות ודיכוי מעמדי אך מתעלמים מהגזע עלולים לגרום להפליית נשים עקב העדפה גזעית.
אחת התאוריות שפותחה בעקבות הפמיניזם השחור הייתה תאוריית הוומניזם של אליס ווקר.
ווקר וחברותיה ציינו שנשים שחורות התנסו בסוג שונה ומוגבר של דיכוי בהשוואה לנשים לבנות.
לדבריהן, הפמיניזם השחור הופיע אחרי התנועות הפמיניסטיות המוקדמות יותר, מאחר שבראשן של תנועות אלו עמדו נשות המעמד הבינוני, שהתעלמו מדיכוי על בסיס גזע ומעמד.
אנג'לה דייוויס, טענה שנשים אפרו־אמריקניות סבלו מתוכניות עיקור כפוי, ואילו נשים לבנות, שחוו הריונות בלתי רצויים חוזרים ונשנים, נאלצו להפיל בחשאי.
בנאום "כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון", שנשאה אודרי לורד בכנס "המין השני" בניו יורק בשנת 1979, העלתה סוגיות של גזענות בתוך התנועה הפמיניסטית.
לדברי לורד חוויות החיים של הנשים הלבנות נחשבות לנורמה ושונות מאלה של הנשים השחורות.
בעקבות כך, נדחקות חוויות החיים של הנשים השחורות לשוליים, כמו גם אלה של הלסביות, ושל הלסביות השחורות ביתר שאת.
על פי התאוריה של הפמיניזם השחור, נשים שחורות ממוקמות בתוך מערכות של כוח באופנים שונים לגמרי מאלה של הנשים הלבנות.
הוגות הפמיניזם השחור, כאנג'לה דייוויס, בל הוקס ופטרישה היל קולינס טענו, לדוגמה, שנשים שחורות, בניגוד לנשים לבנות רבות, ניצבות בשולי הגזע, המעמד, המגדר והמיניות.
ב"מחשבה הפמיניסטית השחורה" (1991) הגדירה קולינס את הפמיניזם השחור ככולל "נשים שניסחו באופן תאורטי את החוויות ואת הרעיונות שחלקו זו עם זו עם נשים שחורות רגילות וסיפקו נקודת מבט ייחודית על העצמי, על הקהילה ועל החברה".
פעילות פמיניסטיות שחורות הכניסו לתוך השיח הפמיניסטי את חשיבות המושג "חוויה" כאמצעי להבנה עצמית ולשינוי חברתי ופוליטי, וקראו לנשים להשמיע את קולן ולהביא את חוויותיהן לזירה הציבורית.
הביקורת כנגד תפיסה אחידה של הקטגוריה "אישה" והדגשת החשיבות שבהבנת ההבדלים בין נשים, הביאו להבנה כי נשים במיקום חברתי אחד אינן יכולות לייצג נאמנה נשים במיקומים חברתיים אחרים וכי יש צורך במאמץ מודע כדי לכלול התנסויות, קולות וחוויות של נשים מקבוצות שונות על מנת להבין מצבים חברתיים ולהתערב בהם.
הזרם המרכזי של תאוריית הפמיניסטיות לא הביא בחשבון את חשיבות ההתנסויות הכלכליות, הגזעיות והמגדריות של נשים שחורות, ובמקרים רבים אף לא ניסה לעשות זאת.
בשנות השבעים המוקדמות של המאה העשרים הודרו פמיניסטיות שחורות רבות בארצות הברית משיח התאוריה הפמיניסטית ונמנעו משיתוף פעולה עם תנועת הנשים, שרוב חברותיה היו לבנות.
על רקע זה קמו ארגוני נשים שחורות.
ארגוני הפמיניסטיות השחורות נאלצו להתגבר על שלושה אתגרים.
האתגר הראשון היה "להוכיח לנשים שחורות אחרות שהפמיניזם אינו רק לנשים לבנות".
כמו כן היה עליהן לדרוש שנשים לבנות "יחלקו עמן כוח ויצהירו על נקודות מחלוקת" וגם "יילחמו נגד הנטיות של הלאומנות השחורה לשנאת נשים".
עקב ריבוי האתגרים שעמם היו צריכות נשים אלה להתמודד, התייחסו פעילים רבים לפמיניסטיות השחורות כ"לוחמות הלומות מלחמה".
הארגון הלאומי של הפמיניסטיות השחורות (NBFO)
הארגון הלאומי של הפמיניסטיות שחורות (National Black Feminist Organization - NBFO) נוסד בניו יורק על ידי מרגרט סלואן האנטר (Margaret Sloan-Hunter), מישל וואלס (Michelle Wallace), ואחרות בשנת 1973. ארגון נשים זה התמקד בתלות ההדדית בין הדעות קדומות נגד נשים אפרו־אמריקניות, הבאות לביטוי בגזענות, במיננות, באפליה מעמדית ובהומופוביה.
הארגון הפסיק לפעול כארגון לאומי בשנת 1977.
קולקטיב נהר קומבהי היה אחד הארגונים החשובים ביותר של הסוציאליסטיות הפמיניסטיות השחורות בכל הזמנים.
הארגון, שהיו חברות בו לסביות שחורות, החל את מפגשיו בבוסטון בשנת 1974, בתקופה שבה שגשג במקום הפמיניזם הסוציאליסטי.
הקולקטיב הוא חלק מתנועה רחבה יותר של פמיניזם שחור שהתבדל מתוך התנועה הפמיניסטית בשל זיהויה עם הפמיניזם "הלבן".
האכזבה מהפמיניזם "הלבן" נבעה ממספר סיבות, הפמיניסטיות השחורות חשו שהפמיניסטיות הלבנות אינן מעוניינות לקחת חלק במאבק המגדרי - גזעי שלהן.
בנוסף, גילו כי הגזענות לא פסחה על התנועה הפמיניסטית ושפמיניסטיות רבות אינן מעוניינות לקדם את שוויון הזכויות של הנשים השחורות, שרבות מהן גזעניות ואליטיסטיות ושהנשים השחורות נדחקות ומובלעות בתנועה הפמיניסטית.
בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים, רבות מהפמיניסטיות ראו בגברים כאויב ואת הפיזיולוגיה הגברית כסמל לדיכוי.
ראייה זו לא תאמה את צורת החשיבה של הפמיניסטיות השחורות ששאפו לסולידריות גזעית עם הגברים השחורים לצורך המאבק האנטי גזעני.
פילוג על רקע מגדרי עלול היה לסכן מאבק זה, ולמרות הצורך להילחם במינניות השחורה בחרו הפמיניסטיות השחורות בגישה מתונה יחסית כלפי הגברים ואף טענו כי הגברים יכולים להיות בני ברית חשובים במקרים מסוימים וכי הבעיה טמונה בחינוך הלקוי שהם מקבלים.
חוסר התיאום בין עמדות הפמיניסטיות הלבנות ועמדות הפמיניסטיות השחורות בלט בשני תחומים: הזכות להפלה - הפמיניסטיות הלבנות ראו את הזכות להפלה כחלק ממאבק על גופן ועל עצמיותן ולעומתן, הפמיניסטיות השחורות חששו מרעיון הזכות הפלה משום שחששו כי זכות זו תהפוך לכלי בידי הלבנים לצמצום אוכלוסיית השחורים.
קולקטיב נהר קומבהי האמין שנשים שחורות לא תהיינה משוחררות לחלוטין עד אשר ימוגרו הגזענות וההומופוביה.
הארגון התנגד לעמדת ההתבדלות הלסבית (של הארגונים הלבנים) בטענה שלמעשה המתבדלות התמקדו בדיכוי המיני בלבד ולא בהיבטים הנוספים של הדיכוי (גזע, מעמד וכדומה).
מטרתה העיקרית של קבוצה זו הייתה "פיתוח ניתוח משולב ויישום מבוסס על העובדה שמערכות הדיכוי קשורות זו בזו".
הן דחו כל מהותנות או ביולוגיזציה והתמקדו בניתוח פוליטי וכלכלי של צורות שליטה שונות.
קולקטיב נהר קומבהי, היה מעורב בפרסומים שונים על פמיניזם, המראים שמצבן של הנשים השחורות היה ייחודי והוסיף נקודת מבט חדשה ללימודי נשים, שהתאוריה שלהם נכתבה בעיקר על ידי נשים לבנות.
רבות מהחברות בארגון היו בעברן חברות בארגונים פוליטיים קודמים, ביניהן התנועה לזכויות האזרח, התנועה האנטי־מלחמתית, איגודי עובדים ועוד.
כארגון הן תויגו כ"עושות צרות" ורבים טענו שהן עברו שטיפת מוח על ידי פמיניסטיות לבנות שונאות גברים; שלא הייתה להן מחשבה עצמית ושהן הלכו בעיניים עצומות בעקבותיהן של הנשים הלבנות.
במשך כל שנות השבעים נפגשו נשות הקולקטיב אחת לשבוע כדי לדון בנושאים השונים הקשורים לנשים הפמיניסטיות.
הן ניהלו מקלטים לאורך האזורים הצפון מזרחיים של ארצות הברית בין השנים 1977–1979 כדי לעזור ב"מיסוד הפמיניזם השחור" ובפיתוח "הפרדה אידאולוגית מהפמיניזם הלבן"."
חברות הארגון פעלו למען נושאים כגון מאבק נגד העיקור הכפוי של נשים וגברים שחורים, הזכות להפלה, מאבק באלימות כנגד נשים, מאבק באונס, מאבק למען טיפול רפואי נגיש לנשים שחורות ועוד.
כארגון הן יסדו מקלט מקומי לנשים מוכות והיו שותפות לכל הפעילויות הקהילתיות, נשים וגברים, הומוסקסואלים וסטרייטים, ולקחו חלק פעיל בתנועות הפוריות למען זכויות.
קולקטיב נהר קומבהי סיים את תפקידו בשנת 1980, והיום הוא זכור יותר כמפתח הצהרת הקולקטיב, מסמך מפתח בהיסטוריה של הפמיניזם השחור העכשווי וכן כמפתח של תפיסות הזהות.
פורום הפמיניסטיות האפריקניות הוא ועידת ביאנלה המקבץ יחדיו פמיניסטיות ופעילות אפריקניות כדי לעסוק בנושאי מפתח הקשורים לתנועה הפמיניסטית.
הפורום התקיים לראשונה בנובמבר 2006 באקרה, גאנה.
ביולי 2009 התפרסמה "מדיניות הפמיניזם השחור מקנדי ועד קלינטון", על ידי פרופסור חבר דצ'ס האריס (Duchess Hariss), שניתחה את מעורבות הנשים השחורות בחיים הפוליטיים של אמריקה והתמקדה במאמציהן להשיג כוח פוליטי בין השנים 1961 ו-2001, ובהסבר מדוע לא הצליחו במקרים רבים.
הגל השלישי של הפמיניזם בצרפת, שהחל סביב שנת 2000, גילה עניין ביחסים בין מינניות וגזענות ולקח חלק במספר מחקרים שהוקדשו לפמיניזם השחור.
מיקוד חדש זה הוצג בתרגום, בשנת 2007, באנתולוגיה הראשונה של טקסטים של הפמיניסטיות השחורות בארצות הברית.
בשנת 2013 נוסד רדיו PBT על ידי רינה ווקר (Reena Walker) כענף של קבוצת ההוגות הפרוגרסיביות השחורות בפייסבוק.
בקבוצת הפייסבוק, המנוהלת על ידי רינה ווקר ואיוואן ג'ונסון מתנהלים דיונים מתמשכים בנושא הפמיניזם השחור.
על הפמיניזם השחור נמתחה ביקורת מצדן של פמיניסטיות ליברליות ורדיקליות, בטענה שהוא עלול ליצור פיצולים בתוך תנועות הנשים אשר יחלישו אותן ויפגעו ביכולתן להשיג מטרות משותפות לכלל הנשים.
פמיניזם משפטי בתאוריה ובפרקטיקה (באנגלית, Legal Feminism in Theory and Practice) הוא ספר המאגד את רעיונותיה המרכזיים של קתרין מקינון פרופסור למשפטים בארצות הברית, אחת ההוגות הבולטות בפמיניזם רדיקלי משפטי.
עידית שורר איגדה ותרגמה את כתביה המרכזיים של מקינון, הנחשבים למשפיעים ביותר בארצות הברית ובעולם, ובעריכתה של פרופ' דפנה ברק ארז הספר יצא לאור בישראל בשנת 2005, בהוצאת רסלינג.
מקינון, ברעיונותיה ובפרסומיה האקדמיים הרבים, העמידה במרכז הדיון את העמדה, כי יש לשאול את השאלה הפוליטית העוסקת בחלוקת הכוח בחברה, ולא את השאלה המשפטית של השוני, הכל כך שגורה בעולם המשפט.
ספר זה מאגד את רעיונותיה העיקריים אשר השפיעו בתחום הפמיניזם בכלל ובעולם המשפט בפרט.
מקינון ברעיונותיה קוראת לשורה ארוכה של רפורמות בנושאים שבהם זיהתה מצבים של דיכוי נשים באמצעות מין ואלימות, ובעיקר אונס, פורנוגרפיה, זנות, הטרדה מינית והתעללות מינית כפשע מלחמה.
ברעיונות המובאים בספר מקינון קוראת תיגר על חיי היומיום הנשיים ותפיסתם בחברה ובבית המשפט, ומציעה דרכים חדשות להתמודדות עמם.
פרופ' דפנה ברק ארז, אשר כתבה את המבוא לספר זה, כתבה כי:
ספר זה מחולק לעשרה פרקים על פי הפירוט הבא:
מבוא הפמיניזם המשפטי של קתרין מקינון והמעבר מן השוליים למרכז מביקורת אל יצירת עולם מושגים משפטי חדש
שוני ושליטה: על אפליה מינית
הערה על פסק דין מרטינז נגד פואבלו סנטה קרלה
מעבר למוסרנות: מגמות בדיני הטרדה מינית
אונס, השמדת עם וזכויות האדם של הנשים
פוסט - מודרניזם וזכויות אדם
קתרין מקינון קוראת תיגר על הגישה השלטת בפוליטיקה, במשפט ובתפיסה החברתית.
הגישה השלטת אותה מקינון מבקרת היא גישת השוני.
האידאולוגיה עליה מתבססת גישת השוני היא זו הרואה בכך שאין שוני בין גברים ונשים, על כן זכותן של הנשים לדרוש את מה שיש לגברים.
בהתאם לתפיסה זו, סבורה מקינון, הסטנדרט הקיים, לפיו נמדדת הנייטרליות הוא גברי, זכרי.
כלומר: אמת המידה לפיה נמדדת הנייטרליות החברתית היא גברית.
גישה זו אומנם פתחה בפני הנשים צוהר חלקי לתחומי החיים השונים כמו לתעסוקה, להשכלה, לעיסוקים ציבוריים, בצבא,
באקדמיה וכדומה, אך עדיין השאירה הרבה נושאים שנתפסו "נשיים" מחוץ לנייטרליות, מחוץ לסטנדרט שהוא גברי, מה שהשאיר את הנשים בחברה בכלל, בבית המחוקקים ובבית המשפט בפרט, בעמדה של נחיתות.
על פי גישה זו יש להכחיש את השוני הקיים על מנת לזכות ביחס שווה.
כתוצאה מהבעייתיות בייצוג הנשים על ידי גישת שוני זו, התפתחה תפיסה נוספת של שוני, לפיה יש לקחת בחשבון את השוני המגדרי תוך כדי שיפוט מוסרי.
חלוצת תפיסה זו היא קרול גיליגן.
דוגלי תפיסה מוסרית זו האמינו, כי קיים שוני בין המינים, ולאישה קיים "קול שונה" ייחודי לה, ובהתאם לכך יש לייחס לה משמעות חברתית, משפטית ייחודית.
על פי מקינון, גם תפיסה זו פוליטית, כיוון שעל פיה נשים נאלצו להסתפק בקול הייחודי "השונה" שניתן להן מטעם החברה.
מקינון מציעה גישה חלופית- ביקורתית לשתי גישות המייצגות את השוני, גישה המכונה על ידה הגישה השלטת.
על פי גישה זו שאלת השוויון היא שאלה של חלוקת כוח.
על פי גישה זו המגדר מובנה מהחלוקה החברתית המתקיימת מיחסי כוח, בהם מתקיימים יחסים של עליונות גברית וכפיפות המין הנשי.
עצם הדרישה לשינוי בחלוקת הכוח היא דרישה להגנה מיוחדת.
מקינון מציעה לבחון את המגדר לא בהיבט של שונות אלא בהיבט של שליטה וכוח.
בפרק זה קתרין מקינון מציגה באמצעות פסק דין מרטינז, שנדון בבית המשפט העליון אשר בארצות הברית, את היחס של מערכת המשפט האמריקאית לסוגיית השוויון בין המינים, תוך ביטוי בוטה לעליונות הגברית השלטת שם.
מקינון מבקרת את המערכת המשפטית האמריקאית ומכנה אותה "המשפט הלבן".
היא טוענת בנוסף, כי אף על פי שקיים איסור על אפליה בארצות הברית, מאז שנות החמישים של המאה ה-20, אפליה קשה נוכחת בבתי המשפט של ארצות הברית, מה שבא לידי ביטוי על ידי ניכוס ערכים לבנים וגבריים כ"סטנדרט" במערכת משפטית זו.
ג'וליה מרטינז היא אישה ילידה אמריקאית אשר תבעה את השבט האמריקאי שלה, פואבלו סנטה קרלה, על קניין זכויותיה בו.
מרטינז תבעה את שבטה בעילת אפליה, כנגד הכלל שלו, הקובע שאם בת השבט נישאת מחוץ לשבט, הילדים של בני הזוג אינם חברים בשבט, לעומת מצבו של גבר הנישא לאישה שאינה בת השבט, ילדיהם ייחשבו כבני השבט.
בתביעה זו בחר בית המשפט העליון להשאיר את ההכרעה בריבונות האינדיאנית, כך שהשאיר את פתרון הסוגיה במסגרת השבט.
על פי מקינון החלטת בית משפט זו הנכיחה את חשיבות הפיקוח על הנשים בחברה האמריקאית, מאשר הפיקוח על הקרקעות.
בפרק זה דנה מקינון בדיני הטרדה מינית אשר בארצות הברית, אשר יכלו, לדעתה, להביא לשינוי בהבנייה החברתית, כזה שיהפוך את הנשים לשחקניות שוות בזירה החברתית, ויוכלו לשמש ככלי משחק פעיל בה.
על רקע ההיסטוריה של פסיקות בתי המשפט ותהפוכות פוליטיות בארצות הברית ובעולם מקינון מצרה על כך, שדיני ההטרדה מינית לא הביאו את בית המשפט האמריקאי והחברה האמריקאית להבין, כי הטרדה מינית איננה שאלה של קוד מוסרי, אלא תשובה של אפליה מינית.
לדידה של מקינון הטרדה היא:
עם זאת, התופעה החברתית, המכונה כיום הטרדה מינית, השתנתה כך שהפכה בהתאם למקינון:
עד ליישום דיני ההטרדה המינית היה נהוג לשפוט סוגים שונים של פגיעה מינית וניצול מיני על ידי אמות מידה מוסריות הן דתיות והן חילוניות.
אמות מוסר אלו לרוב לא הדירו מעשים אלו, כיוון שבדרך כלל מעשים אלו מופנים כלפי נשים וגברים הנמצאים בעמדות כוח נחותות יותר מאלו של בעלי עמדת הכוח, האחראים למעשים אלו.
מקינון מצאה כי משנות השמונים של המאה העשרים ועד שנות האלפיים, בהתאם לפסקי הדין אשר נדונו בבתי המשפט האמריקאים, דיני ההטרדה המינית מתפרשים בחברה כ"בהלת מין" ותומכים בהשקפה ש"כל מין הוא הטרדה".
גישה שכזו עלולה להביא להבנה שגויה של דינים אלו ולהסתת תשומת הלב מהסיבות אשר הביאו ליישום דינים אלו הנובעים מהטרדה.
למרות ההסכמה הגורפת בכל המוסדות הבינלאומיים, ביניהם האו"ם, לביטול האפליה כנגד נשים וגינוי אלימות כלפיהן, מקינון מוצאת, כי עדין בבתי המשפט של ארצות הברית, כאשר דנים במקרי אונס בהם הייתה הסכמה למין, לא נבדקת האפשרות האם הצדדים היו שווים מבחינה חברתית.
כמו כן, לא נלקחת בחשבון ההבחנה, שבעלי הכוח החברתי הגדול יותר מנצלים את בעלי הכוח המועט יותר.
לצערה של מקינון, מתוך אסמכתאות משפטיות שונות החל משנות התשעים של המאה העשרים ואילך, רק תשומת לב משפטית מעטה, אם בכלל, מוקדשת לשאלה, אם הצדדים מגיעים למגע מיני כשווים מבחינה חברתית.
בנוסף, חסרה התייחסות בבתי המשפט לעיסוק באונס הנובע משימוש בכוח, שכן חסרה נקודת מבט כזו המכירה בכך שלמין ולמגדר הגברי מיוחסים סוגי כוח שונים.
מקינון קוראת לבתי המשפט להתמודד עם דיני התקיפה המינית באמצעות מונחים של אי שוויון, כך שחוסר שוויון הוא תנאי של כפייה.
מקינון מבקשת לאפשר פירוש משפטי אחר מזה המקובל בבתי המשפט, במקרים של אונס ותקיפה מינית, כזה שיתחשב בסוגי הכוח המאפיינים את היררכיה בין הצדדים, הקיימת בחברה.
בפרק זה חושפת מקינון את היעדר הביקורת המגדרית בתחום המשפט על פורנוגרפיה, מה שיוצר מצב של השתקה כפויה על נשים.
לדידה של מקינון דיני התועבה, שעל פיהם נשפטה הפורנוגרפיה בארצות הברית בבתי המשפט ובבית המחוקקים, משחזרים את היחס לנשים בידי הגברים.
יחס זה לנשים מעודד כפייה נשית בכלל ומיניות נשית בפרט.
מקינון כאן חושפת את המתח הקיים בין התאוריה הפמיניסטית, על כל זרמיה השונים, לבין דיני התועבה, המשמשים כבסיס התפיסה בבית המחוקקים ובבתי המשפט שנמצאים בשליטה גברית.
הפורנוגרפיה בהתאם להשקפה הפמיניסטית הרחבה, אפילו זו השייכת לזרם הליברלי הפמיניסטי, רואה בארוטיות כטבעית ואף בריאה, אך עם זאת מושחתת ופוגענית עקב ה"מוח הפורנוגרפי" העומד מאחורי פרסומה בעולם.
התאוריות הפמיניסטיות, על כל זרמיהן, מתנגדות לאופן ראיית המציאות ופרשנותה בהיבט הפורנוגרפי.
אנדריאה דבורקין, היא אחת הפמיניסטיות הבולטות בקרב אלו המתנגדות לפורונוגרפיה.
דבורקין רואה במיניות כתוצר של הבניה חברתית, מגדרית.
הפורנוגרפיה, לדעתה, היא מציאות מינית המשקפת אי שיויון מגדרי.
בהתאם לגישה זו שחרור מיני, במובן הפמיניסטי, משמעותו שחרור התוקפנות הגברית מהמציאות הקיימת השוררת בחיי היום יום.
לעומת גישה זו, בבתי המשפט ובבית המחוקקים שופטים פורנוגרפיה בהתאם לדיני התועבה.
באמצעות דיון בדיני תועבה מתקיים שיח במונחים של טוב ורע, המושפעים מאמות המוסר המקובלות הנשלטים על ידי הגברים.
אם בעבר, הדיון בדיני התועבה בבתי המשפט ובבית המחוקקים אשר בארצות הברית שימר וחיזק את המגדר באמצעות פורנוגרפיה, כך שהיא נמנעה מן המרחב הציבורי, אך התאפשרה במרחב הפרטי.
כיום הפורנוגרפיה חוגגת בכל מקום.
גבולות סטנדרט התועבה, עליו מבוסס התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, המאפשר פורנוגרפיה, על בסיס חופש הביטוי, מתגלים כחמקמקים למול המציאות הקיימת בחיי היום היום, המאפשרת פורנוגרפיה בכל תחומי החיים.
כתוצאה מכך נשים חיות בעולם שמייצר פורנוגרפיה.
מקינון חושפת את המתח שבין בתי המשפט ובית המחוקקים בארצות הברית, הרואים בדיני תועבה סטייה חברתית, לעומת הגישה הפמיניסטית, הרואה בפורנוגרפיה, בסיס לסדר חברתי סקסיסטי, בו הפורנוגרפיה היא הפעולה המנכיחה את עליונות המין הגברי.
לדידה של מקינון, הן דיני התועבה כמו דיני האונס והפורנוגרפיה עוסקים בכוח, באידאולוגיה השלטת הגברית, זו הדוגלת בהכפפת נשים על ידי גברים.
בהתאם לכך מקינון מאמינה כי:
מקינון בפרק זה מציגה את המציאות המשפטית הקיימת בשנות האלפיים בארצות הברית ביחסה לתופעת הפורנוגרפיה, ומסבירה בעקבות כך מה הביא אותה ואת שותפתה לכך, אנדריאה דבורקין, להציע חוק האוסר על פורנוגרפיה.