tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר פרעות פטליורה חלה התעוררות ציונית בקרב הצעירים, ובשפטובקה התגבשה קבוצה שעלתה לארץ ישראל ב-1920.
ולבה עלה עם קבוצתו וקבוצות נוספות להתיישב ב"הר כנרת" (כיום ליד מעין עין פוריה), והקימו את קבוצת הר כנרת.
המתיישבים נתקלו בקשיים רבים במקום והחלה עזיבה.
ולבה עזב את המקום ב-1924 וניסה לפתח משק חקלאי קטן בחדרה, ללא הצלחה.
השלים את לימודיו לקבלת תעודת בגרות, וקיבל שיעורי מוזיקה אצל המורה הדסה ביריביס.
שירו הראשון "שיר לשתיל" ("גם בעיר וגם בכפר...") פורסם ב-1927.
הוא הלחין כמאה שירים למילותיהם של מיטב המשוררים.
משיריו המפורסמים: "שיר הספנים" ("הלכה ספינתי בלילה כחול"), "שיר השבת" ("עוד מעט ירד אלינו יום שבת הטוב") "הורה מדורה", "הורה סחרחורת" ועוד.
הלחין שירים רבים לילדים: "כד קטן", "סוכתי", "שה וגדי" ועוד.
עבד עשרות שנים כמורה למוזיקה בבית המדרש למורים וגננות ע"ש לוינסקי בתל אביב.
לימד גם בבית הספר אחד העם בעיר.
בשנים 1933–1937 נסע לווינה, שם השלים את לימודי המוזיקה בקונסרבטוריון.
למד אצל האנס גאל ואריך ולטר שטרנברג.
לימים נסע שוב לווינה להשתלם כחוקר באקדמיה האוסטרית למדעים ובפקולטה למוזיקולוגיה של אוניברסיטת וינה, וב-1964 קיבל תואר דוקטור במוזיקולוגיה על הדיסרטציה "זמרת ישראל למקורותיה: פרקים בזמרה הדתית" (Der Gesang Israels und seine Quellen.
עבודתו עובדה לספר, שראה אור בשנת 1975.
ולבה חיבר גם יצירות קונצרטיות – שתי סימפוניות, יצירות קאמריות, יצירות למקהלה ותזמורת ועוד.
ב-1955 זכה בפרס אלקוני ליצירה קולית (המוענק במסגרת פרס אנגל) על ה"קנטטה לשבת".
יצירתו "שלישייה לפסנתר, כינור וצ'לו" זכתה בפרס אקו"ם ב-1984 (לאחר מותו).
בשנת 1931 נישא לצילה פולק, בוגרת גימנסיה רוסית, אחות בבית החולים הדסה בתל אביב (נפטרה ב-1973).
בשנת 1935 נולדה בתם, אילה יפתח ולבה.
בראשית שנות ה-40 התגרשו השניים, ולאחר מכן נישא ולבה לעדינה קפלן (1910–1979), בתו של המחנך העברי ועסקן הציבור ישראל קפלן.
בשנת 1946 נולד בנם, ישראל יובל.
ולבה התגורר ברח' זמנהוף בתל אביב.
נפטר ב-1982, ונקבר לצד אשתו בבית עלמין הדרום.
שירים לילדים, תל אביב: י.
ולבה, 1947. (השירים: אל הכוכב; סוכתי; שיר הגשם; שיר החנוכה; שה וגדי; שיר השתיל; יוצאים אנחנו; יום פורים חג הוא לנו; כלניות; שיר לפסח; הפרפר לפרח; ל"ג בעומר; הורה מדורה; ביכורים; שבת)
שירים לילדי הגן, תל אביב: י.
ולבה, 1948. (השירים: שיר בוקר; רמי רם רץ לגן; סוכתי; רוח; שה וגדי; שיר הגשם; כד קטן; על ראש הר חרמון; שבת; לי טלה קטן; קוקיה; יום פורים חג הוא לנו; הכדור; במעגל; באגוזים נשחקה; יום הולדת)
שירים לקול ולפסנתר, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בא"י – המרכז לתרבות ('הספרייה למוזיקה ע"ש נסימוב'), תש"ט.
(השירים: יום אחד; אביב; בחלון; שה וגדי; שיר העבודה והמלאכה; הירדן; כלניות; שיר השתיל; שה; שיר הספנים)
מי ישיר אתנו?, תל אביב: י.
ולבה, 1955. (השירים: האסיף; אל הכוכב; גשם משמים רד; שיר הגשם; מהבהבת השלהבת; לי טלה קטן; שיר לנטע; יום הולדת; שיר בוקר; הברד; כד קטן; מרגנית חיננית; קוקיה; בגליל; ביכורים; עם צאת השבת)
יו"ד גימ"ל שירי משחק לילדים; [לחני השירים]: יואל ולבה; [פיתוח, עריכה וכתיבה]: אילה יפתח-ולבה, תל אביב: א.
ד"ר יואל בּרוּצקוּס (בליטאית: Joelis Bruckus; 1885 – 1951/1948?) היה מחנך עברי ליטאי, מורה לפיזיקה ומתמטיקה בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה (המוסד החינוכי העברי השני בגודלו בקובנה, ליטא, אחרי הגימנסיה הריאלית העברית) ומנהלה בשנים 1928–1940. פעיל ציוני וחבר מרכז "תרבות" בליטא.
יואל בן דב ברוצקוס נולד בשנת 1885 בפולאנגן, פלך קורלנד שבאימפריה הרוסית (כיום בליטא).
סיים לימודי מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת מוסקבה.
היה נאמן לציונות ופעיל בין הסטודנטים היהודים במוסקבה.
בימי מלחמת העולם הראשונה עבד במרכז "יאקופו" (הוועד לעזרת הפליטים היהודים המגורשים מאזורי הסְפר).
בשנת 1922 חזר לליטא (אז ליטא העצמאית מ-1918 או הרפובליקה הליטאית הראשונה) וזמן קצר עבד בוועד הלאומי היהודי (ביידיש: 'נאציונאל-ראט' – המוסד העליון של האוטונומיה היהודית בליטא).
משנת 1923 היה מורה למתמטיקה ולפיזיקה בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה (מייסודו של משה שוואבה.
ואותה הגימנסיה שבה למדה בשנים 1920–1928 המשוררת לאה גולדברג), ובשנים 1928–1940 שימש מנהלה (יחד עם ד"ר אהרון ברמן – עד שנת 1936, ויחד עם שמואל קאפיט משנה זו ועד שנת 1940).
בנוסף, לימד בסמינריון המורים של רשת "תרבות".
בשנת 1927 נשא לאשה את אן פִישֶלֶביץ-בּרוּצקוּס (ברוצקיינה) שלימדה גרמנית בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה מסוף שנות ה-20. עמיתה מרדכי אלישיב (פרידמן) תיאר אותה כ"אדם חביב, שקט ומקובל על החברים ועל התלמידים כאחד".
ברוצקוס היה חבר המרכז הציוני וחבר מרכז של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" בליטא.
"היה מחונן בכשרון פדגוגי, שאף כל ימיו להעמיק את ידיעותיו, צנוע וסגור מטבעו, איש האמת, אציל רוח ועדין נפש, נאמן ומסור לתפקידו כמחנך הדור הצעיר." כמו כן, היה חביב על חבריו לעבודה ועל ציבור גדול של תלמידיו.
לאחר הכיבוש הסובייטי של ליטא וסגירת הגימנסיה שימש מורה למתמטיקה ופיזיקה בגימנסיה היידית מס' 11 ע"ש שלום עליכם בעיר.
ואולם, כעבור זמן קצר נעצר והוגלה הוא ואשתו לסיביר,
הסובייטים הפרידו ביניהם והם נמצאו במרחק 6,000 ק"מ זה מזה.
במקום גלותו נפטר ד"ר ברוצקוס בעיירה בשם טרה באזור אומסק.
קרוב משפחתו, בוריס דב ברוצקוס היה כלכלן, מדען ופרופ' באוניברסיטה העברית בירושלים.
יואל גילינסקי (נולד ב-11 בנובמבר 1954) הוא אמן ומרצה בכיר בבצלאל.
נולד בירושלים ב-1954. בוגר המחלקה לאומנות בשנת 1978 והמחלקה לתקשורת חזותית של בצלאל בשנת 1983.לימד במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל בין השנים 1989-2018.
זכה בשני פרסים: פרס קרן שרת (פיסול) בשנת 1979 ופרס על שם הרמן שטרוק מהמחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל בשנת 1982.
גלריה תת-רמה, תל אביב, אוצרים: דני ואורי דותן.
הגלריה לצילום בצלאל ירושלים, אוצר: חיים לוסקי.
1992 - חפצי פולחן אישיים.
מוזיאון חיפה לאמנות, אוצר: מאיר אהרונסון.
1996 - מעשה מרכבה, הסדנא לאמנות ביבנה, אוצרת: מוניקה לביא.
גלריה אישור זמני, תל אביב, אוצר: אדם ברוך.
2008 - אוהב מלאכים, מקום לאמנות.
גלריה גרשטיין, תל אביב, אוצר: דוד גרשטיין.
גלריית מרכז הקצה, נהריה, אוצרת: לי רמון.
חגי שגב, הגדה נאיבית ולא כל כך נאיבית מאת יואל גילינסקי, דומוס, 2010
יואל דה-מלאך (5 באוגוסט 1924 – 22 בינואר 2006) היה חוקר חקלאות ובוטנאי ישראלי.
על עבודתו בחקלאות ועל מפעל חייו בחקר המדבר הוענק לו פרס ישראל בשנת 1986 (תשמ"ו).
בשנת 1943 הצטרף לקיבוץ רביבים, שבאותה שנה שלח את נציגיו הראשונים מראשון לציון לנגב.
במלחמת העצמאות היה בנגב, ועבר שם את ימי המלחמה הקשים.
לאחר המלחמה החל לעסוק בבוטניקה, לזהות, לאסוף ולקטלג את צמחי המדבר בשיתוף עם חוקרים מהאוניברסיטה העברית.
כמו כן, בשנות החמישים עסק בשחזור החקלאות הנבטית בשבטה ובעבדת לצד פרופסור מיכאל אבן ארי.
בראשית שנות השישים הקים תחנה לניסויים חקלאיים, ומאז, במשך למעלה משלושים שנה, עסק בחקר החקלאות המדברית, בהתאמת גידולים שונים לאקלים המדברי ולמים המליחים שהתגלו באזור.
בין השנים 1970–1972 היה מזכיר ראשון בשגרירות ישראל באיטליה ועסק בהסברה למען מתן היתר עלייה ליהדות ברית המועצות.
לאחר השליחות חזר לקיבוץ רביבים, והמשיך בעבודת המחקר החקלאי שלו.
דה-מלאך נולד בפירנצה שבאיטליה בשם ג'וליו דה-אנג'ליס.
הוא גדל ברומא, במשפחה עם זיקה עמוקה ליהדות ולציונות.
שורשי משפחתו של יואל דה-מלאך ( Giulio Lazzaro Enrico de Angelis) בארבע ערים איטלקיות.
סבו מצד אביו מורצ'לי (Vercelli) שבפיימונטה.
שאר אבות המשפחה היו יוצאי גטו רומא, צאצאי יהדות ספרד מליבורנו ויהדות פירנצה.
בשנת 1933, עוד בהיותו באיטליה, הצטרף כמו שאר תלמידי בית ספרו לתנועת הנוער הפשיסטית, "אופרה נציונלה באלילה" (Opera Nazionale Balilla).
ב-18 ביולי 1938, התפרסם כרוז מדיניות הגזע.
בבת אחת פסקה האידיליה בה שהתה יהדות איטליה מאז איחוד איטליה בשנת 1870. אביו פוטר מעבודתו הממשלתית.
דה-מלאך הפסיק את לימודיו ובהמשך חייו, למד רק באופן עצמאי.
הוריו תכננו לעלות לארץ ישראל ולהתיישב בעפולה אך לא היה בידם ההון הדרוש לקבלת סרטיפיקט.
לפיכך הוחלט שיואל יעלה בגפו.
הוריו ושתי אחיותיו נשארו באיטליה.
ב-1939 עלה דה-מלאך לארץ ישראל במסגרת "עליית הנוער".
הוא הצטרף לחברת הנוער בקיבוץ גבעת ברנר ועבד בגן הירק.
שנה אחר כך, כאשר איטליה הכריזה מלחמה על בריטניה, הופיעו שוטרים אנגלים בגבעת ברנר ועצרו את "נתיני ארץ האויב", האיטלקים, והחרימו ניירות וחפצים.
בעלי נתינות איטלקית הועלו למשאיות והוסעו לירושלים.
הפרופסורים, יוצאי איטליה, שהיו בין העצורים, החלו במתן הרצאות ובכלא הופעלה אוניברסיטה בזעיר אנפין.
כעבור עשרה ימים שוחררו כולם.
בנובמבר 1941 עברו יואל וחבריו להכשרה לאשדות יעקב.
באביב 1943 הצטרף לקבוצת "רביבים" במקום ההכשרה שלה בראשון לציון, בה שהו חברי הקבוצה משנת 1938. רק באוקטובר 1944 הוא יגיע למקום הקבוע של היישוב רביבים שבנגב.
אופי החבורה היה לרוחם של דה-מלאך וחבריו וכך הוא קשר עימם את גורל חייו.
בראשון לציון המשיך בגידול הירקות.
מפעם לפעם היה בנגב, במקום החדש, שם נציגים מהחבורה עסקו בהכנות להתיישבות במקום.
כשאך הגיע לאזור ספר המדבר ברביבים החל ללמוד את טבע המקום.
כמות המשקעים הזעומה באזור, פחות מ-100 מ"מ לשנה, חידדה את בעיית ההשקיה, ויואל ניסה למצוא גידולים שיתאימו לאקלים זה.
בשנת 1947 ביקרה בקיבוץ ועדת אונסקו"פ - הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל.
בזכות הביקור זכתה ההתיישבות היהודית בנגב לתהודה ציבורית חזקה.
הסוכנות היהודית הודיעה לקיבוץ שיש לעשות את מיטב המאמצים להוכיח לוועדה "שכדי להפריח את הנגב נחוצה אוכלוסייה" יהודית באזור מהסוג המצוי ברביבים.
למזלם של המתיישבים, בעקבות השיטפון שחל באותה שנה, פריחת הסייפנים ולבלוב השדות שבמקום הייתה מרהיבה.
חברי המשלחת התרשמו עמוקות, ראש המשלחת הביע הערכה לחלוצים על הפכם מדבר לגן פורח.
יש הטוענים כי לביקור זה היה השפעה מכרעת בהחלטת ועדת אונסקו"פ לכלול את הנגב בתוך מדינת ישראל.
דה-מלאך סבור כי דעה זו מעט מוגזמת.
החלטת האו"ם מכ"ט בנובמבר 1947 על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל המנדטורית לא עוררה גלי שמחה ברביבים.
כבר למחרת מסר להם הערבי שעבד איתם: "היו זהירים!
ואכן תוך ימים אחדים נרצחו אחדים מחברי הקיבוץ ונכרה במקום בית קברות.
הבריטים הציעו עזרה בפינוי המקום, או לפחות להוציא ממנו את הבנות.
היישוב החל לבצר את עצמו.
משאית עם חומרי ביצורים הגיעה למקום.
ערביי הסביבה נטשו את האזור.
וכך כאשר הוכרזה במדינה בה' באייר תש"ח האזור היה מוכן לקראת פלישת הצבא המצרי לארץ ישראל.
חיילים מצריים בליווי רכב משוריין תקפו את יישובי הנגב.
בעזרת תגבורות מהפלמ"ח ומעט סיוע אווירי אזור רביבים היה למרחב בטוח ליהודים.
בחג החנוכה תש"ט הודלקו שמונה לפידים ענקיים על גג הטירה ברביבים.
יצחק שדה, מפקד הפלמ"ח התכבד בהדלקה.
לאחר המלחמה החל דה-מלאך לעסוק בבוטניקה, לזהות, לאסוף ולקטלג את צמחי המדבר בשיתוף עם חוקרים מהאוניברסיטה העברית ובראשם פרופסור דניאל זהרי.
בשנת 1951 דה-מלאך נשא לאישה את פאולה רוקס לבית סרני, ילידת רומא.
אנצו סרני היה אחי אמה של פאולה.
פאולה, שהייתה מורה, הצטרפה אליו לקיבוץ רביבים, ובמהלך השנים נולדו להם ארבעה ילדים.
בסוף שנות החמישים יואל הצטרף לפרופסור מיכאל אבן ארי בנסיונותיהם לשחזר את החקלאות הנבטית בחווה החקלאית שהוקמה בשבטה ובעבדת.
שנות העבודה בחוות אלה הוכיחו כי ניתן לחיות מחקלאות גם במרחבי הנגב הצחיחים.
בראשית שנות השישים הקים דה-מלאך תחנה לניסויים חקלאיים בקיבוץ רביבים, והחל בניסויים בפירות, ירקות ופרחים, בניסיון למצוא גידולים המתאימים לאקלים המדברי.
כמו כן, הוא חקר אפשרויות שימוש בהורמונים להקדמת פריחה של צמחים, פיתוח זני ירקות חדשים, ושכלול שיטות השקיה.
בשנת 1970 יצא דה-מלאך עם משפחתו לרומא, ושימש כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל באיטליה.
הוא פעל שם בהסברה למען יהודי ברית המועצות.
מאז שובו מהשליחות באיטליה ועד פרישתו דה-מלאך שב לעסוק במחקר החקלאי.
כאשר נמצאו בנגב מים מליחים עיקר מאמצו המחקרי הופנה לאפשרויות ניצולם.
תחנת הניסיונות שהקים עברה מקיבוץ רביבים למקום מושבה הנוכחי: שדה חיל שליד היישוב אשלים, ושם עסקו בחיפוש גידולים וזנים המתאימים לאקלים המדברי ולהשקיה במים המליחים שהתגלו.
דה-מלאך עבד, כשהוא מפתח טכנולוגיות, מכניס שיטות מודרניות של עיבוד הקרקע, ומחפש גידולים וזנים עמידים לתנאים האקולוגיים של המדבר.
בשנת 1986 הוענק לדה-מלאך "פרס ישראל לחקר המדבר".
באוקטובר 1999 אוניברסיטת הנגב העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד "כחוקר הטבע והחקלאות".
תחנת הניסיונות שהקים - מרכז הניסויים לחקלאות מדברית של מחקר ופיתוח רמת הנגב - נקראה על שמו לאחר מותו.
היה נשוי לפאולה לבית רוקס.
בנו יובל דה-מלאך היה ספרן בספריית גרשם שלום, אביו של מזכ"ל תנועת עזרא שאול דה-מלאך.
בנו ד"ר דניאל דה-מלאך הוא מרצה במחלקה למנהל ומדיניות ציבורית במכללה האקדמית ספיר.
בתו ד"ר נעמי דה-מלאך היא ראש החוג לספרות במכללת אורנים, אשת המתמטיקאי פרופסור דוד בלנק מאוניברסיטת חיפה (בנו של הבלשן חיים בלנק).
בתו הצעירה היא מרים אורנשטיין דה- מלאך, חברת קיבוץ רביבים ניהלה את אורט ספיר ירוחם בירוחם, כעת מנהלת את תיכון "השלום" למדעים ואמנויות מצפה רמון ע"ש יצחק רבין במצפה רמון.
הבת נעמי הוציאה ב-2025 במסגרת "דוד לדור"-קבצים לחקר ולתיעוד תולדות החינוך היהודי בישראל ובתפוצות-ספרון בשם "פאולה-יומני הוראה בין קיבוץ למעברה".
בספרון היא מתבססת על יומני ההוראה שכתבה פאולה דה מלאך וכן על מכתבים שכתבה בעשור הראשון לקיומה של המדינה כאשר לימדה בקיבוץ גבעת ברנר, במעברה בבאר שבע ובקיבוץ רביבים.
יואל דה מלאך נפטר בשנת 2006, ונקבר בקיבוץ רביבים.
בשנת 2012 נפטרה אשתו פאולה ונקברה לצידו.
יואל גונן (גורודיש) (נולד ב-6 בפברואר 1938) הוא קצין בדימוס בצה"ל בדרגת תת-אלוף.
בעל עיטור המופת על פועלו במלחמת ששת הימים.
גונן (במקור גורודיש) נולד בירושלים, למשפחה חרדית בת שישה ילדים שעלתה מליטא.
אחיו הגדול הוא שמואל גונן ("גורודיש").
בצה"ל שירת בתחילת דרכו בפלוגת הקשר של חטיבה 7, במלחמת סיני שירת כאלחוטן במטהו של אורי בן ארי, מפקד החטיבה.
ב-1958 עשה הסבה לשריון, יצא לקורס קצינים ושירת כמפקד מחלקה, קצין מבצעים בגדוד 52 וראש לשכת מפקד גייסות השריון דוד אלעזר.
גונן היה חלק מצוות הקליטה של טנקי הפטון האמריקאים (שזכו לכינוי מגח בצה"ל), במסגרת זו נשלח להכשרה בפורט נוקס, היה בין המקימים מחדש את גדוד 79 בחטיבה 7, ושימש בו מפקד פלוגה.
במלחמת ששת הימים לחם כקצין אג"ם של חטיבה 7. במהלך המלחמה הפעיל את מפקדת החטיבה מספר פעמים ככוח משוריין ועל פעולותיו זכה לעיטור המופת.
לאחר המלחמה מונה להקים את גדוד 184 בחטיבה 14. הוא שירת כראש ענף הישט ונחיתה במחלקת תורת חיל השריון, במקביל הקים ופיקד על גדוד 227, גדוד מילואים בחטיבה 274. במלחמת ההתשה מונה להקים את יחידה 88 - דב לבן.
היחידה צוידה בטנקים אמפיביים מדגם PT-76 ונגמ"שים אמפיביים מדגם BTR-50 שנפלו שלל בידי צה"ל ונועדה לאפשר לצבא יכולות איגוף אמפיבי.
ב-1973 מונה למפקד חטיבה 274, חטיבת טנקי טירן, במקומו של גדעון אלטשולר.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על החטיבה שלחמה בגזרת סיני.
לאחר המלחמה שירת כסגן מפקד אוגדה 440. בשנים 1976–1977 פיקד על המרכז הלאומי לאימונים ביבשה ובמינוי משני שימש מפקד אוגדה 220. בשנים 1979-1978 פיקד על אוגדה 440. השתחרר משירות הקבע ב-1979.
כיהן כמנכ"ל חברת הבנייה "הדר טבריה", ב-1984 מונה למנכ"ל חברת הבנייה של אברהם גינדי.
היה פעיל במפלגת העבודה הישראלית והיה מועמדה לראשות עיריית רחובות ב-1993 עד שפרש מהמירוץ.
פעיל בעמותת "צוות - ארגון גמלאי צה"ל" וכיהן כדירקטור בבנק אוצר החייל.
יואל גיגי הוא רוכב אופניים ישראלי בעבר, אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (1977).
גיגי התאמן בקבוצות האופניים של הפועל נצרת עילית, לצידם של אחיו ירון גיגי, יהודה גרשוני ועמוס גרי, אלופי ישראל במרוצי אופני כביש, בהדרכתו של עקיבא רזניק שהקים את הקבוצה מספר שנים קודם כשעלה מברית המועצות.
בשנת 1977 זכה גיגי באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש.
בשנת 1981 סיים גיגי במקום שלישי באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש, אחרי חבריו לקבוצה יהודה גרשוני ויעקב חנינא ובשנת 1983 הוא סיים במקום שני באליפות ישראל, אחרי גרשוני ולפני עמוס גרי.
במרוץ ששת הימים הישראלי (747 ק"מ) שנערך במאי 1983 סיים גיגי במקום 11 כללי ובמקום שני מבין הרוכבים הישראלים, בתוצאה מצטברת של 19:44.05 שעות.
היום האחרון של המירוץ לווה ברוח דרומית חזקה שגרמה להתנגשות של רוכבים סמוך לסיום במצפה רמון.
גיגי שנחבל בפניו הצליח לסיים את המירוץ אך בסיום הוא התמוטט והובהל לטיפול רפואי.
יואל איבו ולטמן (בהולנדית: Joël Ivo Veltman; נולד ב-15 בינואר 1992) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הבלם בברייטון אנד הוב אלביון.
יואל ולטמן התחיל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הנוער של עיירת הולדתו, ולצן, VV IJmuiden עד מעברו ב-2001 לקבוצת אייאקס אמסטרדם.
המשחק הסתיים בתוצאה של 1–6 לטובת אייאקס.
בעקבות קליטתו המוצלחת לקבוצה הבכירה, ותרומתו לזכייה השלישית הרצופה של אייאקס בתואר לאומי, הוכרזה ב-6 ביוני 2013 כי ולטמן חתם חוזה להמשך פעילות באייאקס לארבע שנים, עד לקיץ של 2017.
ב-29 ביולי 2020 חתם ולטמן לשלוש שנים בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
ב-8 בנובמבר 2013 הוכרז כי ולטמן קיבל את זימונו הראשון לנבחרת הבוגרים של הולנד על ידי המאמן לואי ואן חאל למשחק הידידות של הולנד מול יפן וקולומביה.
ולטמן, שנשאר על הספסל במשך המשחק מול יפן, ערך את הופעת הבכורה שלו ב-19 בנובמבר 2013, במשחק ידידות נגד קולומביה, שהסתיים בתוצאת 0-0 באמסטרדם ארנה.
ולטמן שיחק את מלוא 90 הדקות של המשחק.
ב-31 במאי 2014, ולטמן הוכרז בחלק מהסגל למשחקי גביע העולם בברזיל 2014 יחד עם חבריו לקבוצה, דיילי בלינד ויאספר סילסן.
יואל דר (נולד בשנת 1938) הוא עיתונאי ישראלי.
עבד כעיתונאי וכשדר במשך 42 שנה ב"קול ישראל" ובעיתונים רבים בישראל ובעולם.
יואל דר נולד ב-1938 במוסול שבעיראק, בשם יואל דרויש למשפחה דלת אמצעים ומרובת ילדים.
למד בבית ספר "אליאנס"-לימודי חולין, וב"חדר" לימודי תורה, שם למד עברית.
עלה לישראל בשנת 1951 והתגורר במעברה עד 1954.
היה חבר ומדריך בתנועת הנוער "בית"ר" בקריית אתא.
דר הוא בוגר אוניברסיטת חיפה בחוגים: שפה ובספרות אנגלית, וספרות כללית.
בגיל 15 הוא החל לעבוד כמחלק עיתונים כדי לממן את לימודיו.
באותה עת החל גם לכתוב בעיתון "חירות לנוער".
דר שירת בשירות הסדיר בצה"ל כצפן.
במילואים שרת בתפקידים שונים ביניהם: חוקר במודיעין, קצין קישור לאו"ם, סגן מנהל תחנת שידור בדרום לבנון ועוד.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש כתב ב"חיפה העובדת", והחל מספטמבר 1959 ועד 1982 (עת פרש מעבודתו) שימש כתב בעיתון "דבר" לענייני הגליל המערבי והגליל העליון, כשעיקר סיקורו היה בנושא הערבים בישראל.
משום שגילה בקיאות בנושא זה, דבר שאפשר לו לספק בשנים הבאות ידיעות בעלות חשיבות גם לעיתונים אחרים בישראל ובעולם.
כתיבתו על הערבים זכתה לביקורת משמאל שהאשימה אותו בכתיבה סטריאוטיפית על הערבים.
בשנת 1961 השתלב בשידורים הערביים של "קול ישראל" ובעיתון באנגלית ה"ג'רוזלם פוסט".
לאחר מלחמת ששת הימים, שימש כראש המערכת בצפון של העיתון בערבית "אל-אנבא".
בשנת 1970 השתלב בקורס כתבים של רשות השידור ומאז ועד פרישתו סיקר את נושא הערבים בישראל בעיקר ברשת ב'.
בשנת 1979 נסע עם משפחתו ללונדון בזכות מלגה חלקית שקיבל מה"ג'רוזלם פוסט" ושם סיפק ידיעות לשבועון סאנדיי טיימס ולשבועון היהודי "ג'ואיש כרוניקל".
עם שובו ארצה (בשנת 1980) השתלב גם ברשת ידיעות תקשורת של ידיעות אחרונות
בנוסף על כך העביר ידיעות ל"ניו יורק טיימס" ולסוכנות הידיעות האמריקאית "יונייטד פרס".
במרוצת שנות עבודתו זכה לקבל ממעבידיו עשרות תעודות הצטיינות על ידיעות בלעדיות.
בשנת 2020 הוא וחביבה רוגר קיבלן פרס על מפעל חיים של אגודת העיתונאים חיפה וצפון.
יואל דר נישא בשנת 1965 לרותי דר ולהם נולדו שלושה ילדים.
רבי יואל היילפרין (נפטר בג' בתשרי, לערך ה'תע"ד, 1713) היה רב במספר עיירות ב.
נודע בעיקר כרב הקהילה היהודית באוסטרוה.
אביו של רבי יואל היה רבי יצחק אייזיק היילפרין שכיהן כאב"ד ור"מ בטיקטין, בנו של רבי אליעזר ליפמן היילפרין, בנו של רבי משה היילפרין מברסט (מחבר ספר " משה" על פירוש רש"י לתורה), בנו של רבי זבולון אליעזר היילפרין.
אמו של רבי יואל (אשת רבי יצחק אייזיק) הייתה אסתר בת רבי הירץ מסטנוב.
בתחילה כיהן רבי יואל כאב"ד ור"מ בלוצק.
בשנת ה'תנ"א נתקבל לכהן כאב"ד ור"מ בפינסק.
בשנת ה'תנ"ב, כשנתקבל רבי נפתלי כ"ץ מאוסטרוה לכהן כרב ואב"ד בפוזנן, נקרא רבי יואל למלא את מקומו באוסטרוה.
בסוף ימיו נתקבל לאב"ד ור"מ בלבוב, אבל נפטר באוסטרוה בטרם שעלה בידו לעבור לגור בלבוב, ונקבר באוסטרוה.
רבי יואל נמנה בין ראשי "ועד ארבע ארצות" ובין ראשי הוועד של "חמשה ראשי קהילות מדינת ליטא".
שמואל יוסף פין זיהה אותו עם רבי יואל בעל שם, מקובל שפעל בתקופה זו.
חתנו של רבי יואל היה רבי בצלאל כ"ץ שמילא את מקומו כאב"ד באוסטרוה, בנו של רבי נפתלי כ"ץ הנ"ל, ואביו של רבי יצחק אייזיק כ"ץ אב"ד אוסטרוה (סבו של רבי יצחק אייזיק כץ מחבר הספרים "ברית כהונת עולם" ו" כהונה").
יואל פריימן (דרורי) (נולד ב-1 באפריל 1953) הוא שחקן ישראלי.
למד בבית הספר היסודי "גאולים" בשכונת בקעה בירושלים.
למד תיאטרון וסוציולוגיה באוניברסיטת גתה בפרנקפורט והופיע בתיאטרון "דנקורט" בהמבורג.
בין השנים 1977–1983 הצטרף לקבוצת התיאטרון הלונדונית "Fragile Theatre", בהנהגתו של הבמאי והכיאוגרף קווין אוקס (Kevin Oakes) וערך עמה מסע הופעות ברחבי אירופה.
בקבוצה עבד כמנהל במה, תאורן, מפיק, שחקן ובמאי - בין השאר בהצגה "האי" מאת את'ול פוגארד."אורסטיס" מאת והבימוי קווין אוקס (דרום אפריקה).
לאחר מכן חזר ישראל ושיחק בתיאטרון ובקולנוע.
ב-1993 החל תהליך של חזרה בתשובה: מאותה שנה ועד 2013 הוא למד אצל הרב אברהם ברנדויין זצ"ל בישיבת "קול יהודה צבי" ברובע היהודי בירושלים.
כמו כן, בין השנים 1993–2000 לימד תורה במכינה קדם צבאית בישיבת "נחלת צבי" בשדרות המאירי, קריית משה, בראשות הרב יעקב שמעון, כיום בפסגת זאב.
בתיאטרון הסימטה: ב-1984 גילם את שם בהצגה "שם" שכתב וביים נפתלי (נפי) סלח.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער: ב-1984 שיחק בהצגה "מלכות דוד" מאת משה סלח (ע"פ ספר בעל אותו שם מאת יהודה בורלא) שביים נפי סלח.
ב-1985 גילם את איה ואת השפן בהצגה "פו הדב" מאת אלן אלכסנדר מילן שעיבד וביים עודד בארי.
ב-1986 שיחק בהצגה "שניים על גג בודד" שכתבו וביימו נינו דינטרונה וג'אמקומו ראוויקיו.
ב-1987 גילם את אבשלום פיינברג בהצגה "שרה, גיבורת ניל"י" מאת דבורה עומר שביים איציק ויינגרטן.
ב-1988 גילם את הרצל בהצגה "תאודור הרצל" שכתבה וביימה פנינה גרי.
בתיאטרון חיפה: ב-1987 שיחק בהצגה "מים שמיים ותיבה" על רבי יהודה הלוי שכתב יצחק גורמזאנו גורן בבימיו של עמית ליאור בשיתוף עם בימת קדם.
בפסטיבל עכו: ב-1987 שיחק בהצגה "אז כמוות" מאת אבישי מילשטיין שביימה שוש רייזמן.
ב-1990 שיחק בהצגה "תחנת דלק" מאת אורי רמון שביימה מיכל פורת.
בתיאטרון חזית: ב-1987 שיחק בהצגה "סנג'ר" שכתב וביים מוטי בהרב.
ב-1991 שיחק ב"שעת מרעה" - ערב שירי משוררים בעריכת רוני סומק שביים עמית ליאור.
בתיאטרון הספרייה: ב-1988 שיחק בהצגה "שטח מחיה" מאת מריה איירן פורנז שביים אבישי גרינפלד.
בתיאטרון הקאמרי: ב-1988 גילם את רון מילר בהצגה "לשבור את הצופן"1988מאת יו וויטמור שביים מיכה לבינסון.
ב-1989 גילם את רוס בהצגה "מקבת'" מאת שייקספיר שביים מיכאל גורביץ' ושיחק בהצגה "סוגרים את הלילה" מאת יוסף מונדי שביים ישראל גוריון.
בתיאטרון קומיקיון: ב-1988 שיחק בהצגה "אל תתנו למוות לומר את המילה האחרונה" שכתב וביים ליאור נחמן.
הפקה זו הועלתה גם במסגרת פסטיבל ישראל.
בתיאטרון הבימה: ב-1991 גילם את חואן, בעלה של ירמה בהצגה "ירמה" מאת פדריקו גארסיה לורקה.
בתיאטרון אודיו אבות האומה: מאז 1997 משמש כשחקן ובמאי הקולות בתיאטרון.
שיחק וביים את המחזות "אברהם אבינו", "יעקב אבינו", "יוסף הצדיק", "השטר", ו"ויקר מקרה" שכתב מנחם לוי.
ב-1984 גילם את אליהו בסרט "זעם ותהילה" שכתב וביים אבי נשר.
ב-1989 גילם איש לח"י בסרט "אש צולבת" שכתב בני ברבש וביים גדעון גנני.
ב-1991 גילם סוחר סמים בסרט "מחץ הדלתא 3: משחק המוות" שביים שמוליק פירסטנברג.
ב-1992 שיחק בסרט "מלאכים ברוח" שכתב וביים גור הלר.
ב-1993 שיחק בסדרה "חום טרופי" (Tropical Heat: Sweating Bullets) שביים סאם איגן, ושיחק בסרט "Night Terrors" שביים טובי הופר.
ב-2002 גילם את ישראל ב"ק בסרט "אדמה" שכתב וביים משה הרשטיק.
בין השנים 2014–2022 גילם את למך, בסדרה עלילות ארץ גושן של ערוץ מאיר לילדים, שביים יואב אליצור.
יואל זינגר (1932 – 26 בדצמבר 1989) היה ספורטאי פאראלימפי ישראלי ומראשוני ספורט הנכים בישראל.
כן היה סמנכ"ל ומבקר פנים של התעשייה האווירית לישראל.
זינגר נולד בהונגריה ועלה לישראל ב-1949. התגייס בשנת 1950 ונפצע במהלך שירותו.
לאחר תקופת שיקום נכנס לעבוד בשנת 1954 במחלקת תמחיר של התעשייה האווירית לישראל ובמקביל החל לעסוק בספורט נכים באימונים בתל השומר, מחנה יונה ובכפר הירוק.
השתתף במשחקי סטוק מנדוויל בקיץ 1955, בהם זכתה נבחרת הכדורסל בהשתתפותו במקום השלישי.
ב-1957 היה קפטן הנבחרת בכדורסל כיסאות גלגלים והשתתף גם במשחקי טניס שולחן, בהם זכה במדליה.
השתתף ב וזכה עם נבחרת הכדורסל במדליית ארד.
בשנת 1960 קודם להיות מנהל מחלקת תמחיר.
לאחר שסיים לימודי ראיית חשבון בשנת 1967, מונה ב-1970 למבקר פנים של התעשייה האווירית.
בשנת 1976 הועלה לדרגת סמנכ"ל.
באוגוסט 1981 עבר לכהן כסמנכ"ל לשירותים מרכזיים.
בשנת 1985 הוא שב לכהן כמבקר פנים.
בדצמבר 1988 נבחר לנשיא לשכת המבקרים הפנימיים בישראל.
נפטר בפתאומיות ב-26 בדצמבר 1989 והוכר כחלל צה"ל שנפטר בעקבות נכותו.
הוא נקבר בבית העלמין האזרחי ברמת השרון.
התחתן עם דובה לבית ינובסקי.
יוֹאֵל בֶּן-פְּתוּאֵל, הוא דמות מקראית, נביא, אשר ספרו הוא השני בספרי תרי עשר (בתרגום השבעים הוא הרביעי, אחרי הושע, עמוס ומיכה).
המקרא מנדב מעט מאוד פרטים אודות יואל הנביא.
התקופה בה חי ופעל אינה ידועה, וכך לא קיים רקע כלשהו שבאמצעותו ניתן להבין מהו הרקע לנבואותיו של יואל.
מעט המידע שיש מבוסס על השערות, שכן הספר, כרוב ספרי קובץ תרי עשר, אינו מיידע בפרטים אודות הנביא או כותב הספר.
כך, ניתן להניח שחי בירושלים או בסביבתה, שכן רבים אזכוריה בספר.
פרט לכך, מובאת בתלמוד אמירה, ש"כל מקום ...(כשמפורש) שמו ולא שם עירו בידוע שהוא מירושלים" ().
ייתכן כי גם אביו היה נביא, כמצוין באותה פסקה תלמודית: "כל מקום ששמו ושם אביו בנביאות בידוע שהוא נביא בן נביא".
אפשר גם להניח, על פי תיאוריו המפורטים בענייני חקלאות, כי התמצא והכיר מקרוב את המציאות החקלאית.
גם תיאוריו בענייני צבא מצביעים על בקיאות מסוימת בנושאים אלו.
אזכור נקמת ה' בעמי חוף הים מתייחס כנראה לתקופת הכיבוש הבבלי, כך שאפשר שיואל חי ופעל בראשית ימי בית שני.
לדעת בוסתנאי עודד ואחרים הנביא יואל פעל בתקופה הפרסית (המאה ה-6 עד המאה ה-4 לפנה"ס).
מאידך, העידר אזכור של בבל ומדי, אי עיסוק בסוגיות שהטרידו את עולי בית שני כדוגמת נישואי תערובת, מקשים על הצעות אלו, כך שדבר עודנו מוטל בספק.
השם יואל חוזר רבות בתנ"ך, והוא שמם של למעלה מעשרה אנשים (מרביתם מוזכרים ברשימות דברי הימים בלבד).
המוקדם שבהם הוא בנו של שמואל הנביא, והאחרונים נזכרים ברשימות בספרי עזרא ונחמיה.
במשנה ובתלמוד לא מופיע השם אף לא פעם אחת, לבד מאזכורים בודדים של הנביא הנושא שם זה.
משמעות השם איננה ברורה לחלוטין, ויש שתי אפשרויות להסבירה: ייתכן כי הוא שם תאופורי והלחם של שתי מילים - יו + אל - ה' הוא אל, בדומה למשמעות השם "אליהו".
מצד שני, יש המפרשים שם זה כפועל, מן השורש י.א.ל המופיע גם ב, , ועוד.
שני פירושים אלו מניחים ששם זה הוא כללי, ואין לו משמעות מיוחדת לדורו (ואכן, כפי שראינו, שם זה חוזר לאורך התנ"ך) או לנבואותיו.
שם אביו הוא שם יחידאי במקרא.
בתרגומים שונים כמו תרגום השבעים ובפשיטתא נקרא אביו של יואל בשם בתואל, ונראה כי נכתב כך וזאת על פי הכתוב ב.
המקרא אינו מוסר פרטים רבים על הנביא יואל וזמן פעילותו, כנהוג בספרי נביאים אחרים.
פער מידע זה הביא את חז"ל ופרשני מקרא מאוחרים להשלים את המידע לקורא.
בסדר עולם נכתב כי (.
בספר חיי נביאים, ספר יווני מהמאות הראשונות לפני הספירה נכתב כי יואל היה משבט ראובן.
ייתכן כי זיהויו של יואל עם שבט ראובן מתבסס על הכתוב ב.
על־פי מדרש רות רבה,יואל הנביא מזוהה עם יואל בן שמואל.
גם מדרש במדבר רבה (י', ה') קושר את יואל הנביא עם אביו – שמואל: .
לדעת מרדכי כוגן, מהכתוב בספר יואל ניתן להבין על דמותו ומקום פועלו.
לשיטתו ריבוי החזרות בכתוב על המקומות ציון והר ציון ומהסיבה הנוספת שיואל אינו מזכיר את ממלכת ישראל ניתן להבין כי יואל היה צאצא של שבט יהודה.
מעבר לכך יואל היה בקיא בהלכות הפולחן והוא אף מוסר בכתוב נוסח תפילה לכוהנים.
השוני בין יואל לבין נביאים אחרים בא לידי ביטוי בכך שנתן הוראות ברורות לקהל כיצד יש לנהוג במהלך הצום הציבורי בסיום התפילה.
יש הרואים ביואל נביא הכתב כיוון שכתב את הנבואות.
קבר יואל אינו נזכר בתנ"ך, אך לפי רבי חיים ויטאל (1570) קברו ממוקם בבקעה שמצפון לכפר גִי'ש בגוש חלב.
רבי יואל חסיד מאמצ'יסלוב (נודע בכינויו מהרי"ח; נפטר ה'תקס"א או ה'תקס"ב, 1801 או 1802) היה רב מפורסם, מתלמידי הגר"א, ומחבר חדושי מהרי"ח על שישה סדרי משנה.
על פרישותו וסיגופיו כותב בנו, רבי שמריהו, בהקדמתו לחדושי מהרי"ח''':
חיבורו, "חדושי מהרי"ח" על שישה סדרי משנה, עוסק בעיקר ליישב את השגותיו של בעל תוספת יום טוב על הרב עובדיה מברטנורה.
בחלק מדפוסי המשניות נדפס חדושי מהרי"ח על סדר זרעים וסדר טהרות בלבד, אבל בדפוס דוברובנה ובדפוס וילנה נדפס על כל שישה סדרי משנה.
הרב יואל הלפרן (ה'תרס"ד – כ"ח באלול ה'תשמ"ג) היה הרב של יאסלא עד השואה, ואחר השואה רב בברגן-בלזן ובאזור הכיבוש הבריטי בגרמניה.
יואל הלפרן נולד בקרקוב בשנת תרס"ד.
אביו הרב מתתיהו חיים היה הרב של העיר דובצ'יצה, משושלת ברז'אן.
היה תלמיד של הרב שמואל אנגל וגם קיבל ממנו סמיכה.
נישא לדינה הבת של הרב אלימלך רובין רבה של יאסלא משושלת רופשיץ.
אחר החתונה שימש כרב של העיר יאסלא, והקים שם ישיבה ובית יעקב.
אשתו ושני ילדיו לא הצליחו לברוח איתו ונרצחו בשואה.
כששוחרר מהכלא עבר להתגורר בבוכרה ושם עזר לפליטי מלחמה.
בתום מלחמת העולם השנייה עבר לברגן-בלזן וכיהן שם כרב בברגן-בלזן ובאזור הכיבוש הבריטי בגרמניה.
בברגן-בלזן הוא היה "מסדר קידושין" בבערך 1,800 חתונות, והיה המוהל לבערך 1,500 בנים.
ויחד עם הרבנים האחרים בברגן-בלזן התיר לעגונות רבות להינשא מחדש.
הקים והיה המנהיג של "ועד הרבנים של האזור הבריטי".
בוועד היו כמה רבנים בולטים רבים מהאזור, ובהם, הרב חיים פנחס לובינסקי (הנובר), הרב שלמה זאב צווייגענהאפט (הנובר), הרב ישראל אריה זלמנוביץ (ברגן-בלזן), והרב ישראל משה אולבסקי (ברגן-בלזן, צלה).
עבר לארצות הברית בשנת 1949 כאשר הכיבוש הבריטי של גרמניה הסתיים.
הוא התיישב בשכונה "בראונזוויל" בברוקלין ושימש שם כרב.
מאוחר יותר הוא עבר לבורו פארק, שם היה רב וראש "מרכז חינוך התורה".
הרב הלפרן נפטר בכ"ח באלול ה'תשמ"ג ונטמן בהר הזיתים.
יואל דרומל (בהולנדית: Joël Drommel; נולד ב-16 בנובמבר 1996) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת השוער בספרטה רוטרדם מליגת העל ההולנדית, בהשאלה מפ.ס.וו.
דרומל נולד בהולנד והחל לשחק כקשר, אך כבר כשהצטרף למחלקת הנוער של אלמרייה סיטי הוא הוסט לעמדת השוער.
בשנת 2014 הצטרף לטוונטה, וב-12 בספטמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בתיקו 2–2 עם אייאקס.
בחלוף השנים נכנס דרומל להרכב הקבוצה, ובעונות 2019/2020 ו-2020/2021 לא פספס אף משחק, מלבד משחק בודד בגביע ההולנדי.
במרץ 2021 הפעילה טוונטה את הסעיף בחוזה המאפשר לה לשמור את דרומל לעונה אחת נוספת, ומיד לאחר מכן מכרה אותו לפ.ס.וו.
איינדהובן תמורת 3.5 מיליון אירו, כשהוא חותם על חוזה לחמש שנים שהתחיל מתום עונת 2020/2021.
ב-15 ביולי 2025 הושאל לעונה אחת לספרטה רוטרדם.
דרומל שיחק בכל הנבחרות הצעירות של הולנד.
בשנת 2015 היה חלק מסגל הנבחרת הצעירה באליפות אירופה.
בספטמבר 2018, כשהיה שוער הנבחרת עד גיל 21, היה מעורב בתקרית, כשהודיע למאמן הנבחרת שהוא מעדיף לשחק משחק בליגה עם קבוצתו ולא להיות שוער שני או שלישי בנבחרת, וחזר להולנד.
בתגובה, אופ"א הודיעה על השעייתו משני משחקי ליגה.
בנובמבר 2020 זומן דרומל לראשונה לנבחרת הבוגרת.
יואל זינגר (נולד ב-20 באוקטובר 1950) הוא עורך דין ישראלי המתמחה במשפט צבאי ובמשפט בינלאומי.
יואל זינגר בן לרבקה ולשחקן גדעון זינגר.
יש לו אחות אחת, ניקי, ושני אחים.
גיסו (הבעל של אחותו), הוא אריק אבנרי (פסיכולוג), שהיה שבוי צה"ל בסוריה במלחמת יום הכיפורים ואחרי שחרורו מן השבי הפך למטפל שתחום עיסוקו המרכזי הוא טיפול במצבי משבר וכן בחיילי צה"ל ובפדויי שבי.
למד משפטים במסגרת העתודה האקדמית, ועם תחילת שירותו הסדיר הוצב בממשל הצבאי ברצועת עזה, ושירת כתובע בבית המשפט הצבאי.
הוא המשיך בתפקיד של יועץ משפטי שם.
לאחר מלחמת יום הכיפורים עבר לענף הדין הבין-לאומי במפקדת הפרקליטות הצבאית בתל אביב.
במהלך שירותו הצבאי התמחה במשפט צבאי והוסמך כעורך דין.
שירת במשך 18 שנים בפרקליטות הצבאית.
התמחה שם במשפט בין-לאומי והיה יועץ משפטי לענייני "השטחים".
עמד בראש מחלקת הדין הבין-לאומי בפרקליטות הצבאית.
היה חבר במשלחת ישראל לשיחות עם מצרים על חוזה השלום (1979-1978).
שימש חבר עיקרי בצוות המשא ומתן לגיבוש תוכנית האוטונומיה במסגרת הסכמי קמפ דייוויד בין ישראל ומצרים, היה חבר בצוות המשא ומתן להקמת כוח המשקיפים הרב-לאומי, בנציגות ישראל לבוררות טאבה ובצוות המשא ומתן הישראלי להסכם השלום (שלא נחתם) בין ישראל ולבנון ב-1983. השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1989, אחר סיום שירותו בצה"ל, עבר לארצות הברית ועבד במשרד עורכי דין פריד, פרנק, האריס, שרייבר וג'ייקובסון (Fried, Frank, Harris, Shriver & Jacobson), שייצג את משרד הביטחון בארצות הברית.
ב-1993 שכרה ממשלת ישראל את שירותיו על מנת לנסח את הסכמי אוסלו, וב-1 בספטמבר 1993 הוא מונה רשמית ליועץ משפטי של משרד החוץ.
בשנים 1995–1996 היה חבר בצוות המשא ומתן להסכם שלום בין ישראל לסוריה.
ב-1996 סיים את עבודתו במשרד החוץ, חזר לארצות הברית, והצטרף למשרד עורכי דין סידלי אוסטין (Sidley Austin) בוושינגטון.
זינגר הופיע באמצעי תקשורת רבים כפרשן לתהליך השלום במזרח התיכון.
על חלקו בגיבוש הסכמי אוסלו העניקה לו אוניברסיטת מדריד ב-1993 את התואר "משפטן השנה".
חלקו בגיבוש הסכמי אוסלו בא לידי ביטוי במחזה "אוסלו" משנת 2016, ובסרט הטלוויזיה "אוסלו" משנת 2021.
רבי יואל הלוי בן יצחק מבונא (נתכנה גם מורי"ה; נפטר בערך בד'תתק"ס, 1200) היה מבעלי התוספות באשכנז, פרשן תלמוד, פוסק הלכה ופייטן, שפעל בבונא.
הוא היה חתנו של הראב"ן ואביו של הראבי"ה, המביא פסקים רבים בשמו.
לא רבות ידוע על תולדות חייו.
לפי השערת אביגדור אפטוביצר, אביו הוא רבי יצחק בן יואל הלוי ממגנצא שנהרג בגזירות מסע הצלב השני בקיץ ד'תתק"ו בשפיירא, ואבי סבו הוא יצחק בן יואל הלוי שהיה אחד ההרוגים בגזירות תתנ"ו בוורמייזא.
אחרים, וביניהם א"א אורבך, חולקים על זיהוי זה, משום שרבי יואל חיבר קינות וסליחות על מאורעות תתק"ו ולא הזכיר שגם אביו בין ההרוגים, וכן לא נזכר בשום מקום התואר 'הקדוש' על אביו, כפי שהיה מצופה אילו היה מן ההרוגים על קידוש השם.
על פי פסקה אחת בספר ראבי"ה, כתבו כמה חוקרים כי אמו של רבי שמואל בן נטרונאי (רשב"ט) הייתה אחותו או אחות אמו של רבי יואל, כלומר שרבי יואל היה דודו או בן דודו של רשב"ט.
אולם, שמחה עמנואל הוכיח כי רשב"ט נולד בבארי שבאיטליה, והיגר לגרמניה בבגרותו.
לכן, הוא סבור כי הפסקה בספר ראבי"ה משובשת, ובנוסחתה המקורית היא התייחסה לרשב"ט כגיסו של רבי יואל, בשל נישואיהם לשתי אחיות .
למד ברגנשבורג מפי חברי בית הדין המקומי: רבי יצחק בן מרדכי (ריב"ם), רבי אפרים בן יצחק ורבי משה בן יואל.
ככל הנראה המשיך ללמוד ברגנשבורג גם לאחר נישואיו, משום שהוא העביר תשובות מחכמי רגנשבורג לחותנו הראב"ן ולגיסו רשב"ט ולהפך.
הוא מכנה גם רבי שמואל בן נטרונאי 'מורי', וכנראה למד גם אצלו לזמן מה.
רבו המובהק הוא רבי אפרים מרגנסבורג, והוא מרבה להביא שמועות בשמו.
לימים, נעשה רבי יואל תלמיד חבר לרבי אפרים, והתנהלו ביניהם פולמוסים הלכתיים חריפים.
מקום מושבו העיקרי היה העיר בון, ועל שמה נקרא.
בבון ככל הנראה הייתה לו ישיבה.
מלבד בנו ראבי"ה, לא ידוע בוודאות מי היו תלמידיו, אך אפטוביצר משער שביניהם היו רבי אפרים מבונא ורבי אביגדור כהן צדק.
יש משערים שגם מחבר התוספות הנדפסות למסכת סוטה למד בישיבתו, שכן הוא מכנהו "מורי"ה", אך אחרים חולקים על כך.
ידוע שחיבר תוספות לכמה מסכתות: הראבי"ה מצטט תוספות של אביו למסכת בבא מציעא.
בבית מדרשו של מהר"ם מרוטנבורג היו מצויים אוטוגרפים של תוספות רבי יואל למסכת בבא בתרא ולמסכת סנהדרין, והם מצוטטים בחיבורי תלמידיו רבי מרדכי בן הלל ורבי מאיר הכהן מרוטנבורג.
אורבך משער כי בנוסף חיבר גם תוספות למסכתות שבת, סוטה וגיטין.
בכתבי יד של ספר המרדכי, מצוטטים עשרות קטעים מתוספותיו של רבי יואל למסכת בבא בתרא, והם מכונים שם 'פרישת רבינו יואל' או 'פרי"ו'.
על בסיס קטעים אלה ניסה שמחה עמנואל לאפיין את סגנון פירושיו של רבי יואל.
לדבריו, כפי שמלמד הכינוי 'פרישה', חיבוריו אצנם כללו גם דיונים, קושיות ותירוצים בסגנון בעלי התוספות, אולם גם פירושי פשט.
הוא מרבה להסתמך על תוספותיהם של שלשה רבותיו שברגנשבורג, ולעיתים מעתיק אותם בלשונם, וכן על תוספות רבי יעב"ץ הלוי.
פירושים ופסקי הלכה שחיבר, כמו גם שאלות ותשובות ששאל או נשאל, מצוטטים לרוב בספר אבי העזרי שחיבר בנו ראבי"ה.
כמה משאלותיו ומפירושיו מצויים גם בספר אבן העזר שחיבר חותנו ראב"ן, ובספר יחוסי תנאים ואמוראים שחיבר בן דורו רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא.
מצויות בידינו שש סליחות שחיבר רבי יואל, וכן קינה אחת, המתארת את גזירות מסע הצלב השני בשנים תתק"ו–תתק"ז (1146–1147).
חלק מסליחותיו נכנסו למחזורי הסליחות הממוסדים ונאמרות עד היום.
רבי יואל נשא לאשה את מומונא, בתו של רבי אליעזר בן נתן (הראב"ן).
אחות אשתו נישאה לרבי שמואל בן נטרונאי.
בן אחד, שנקרא על שם סבו, הוא רבי אליעזר בן יואל (ראבי"ה) מחבר ספרי אבי העזרי ואביאסף ופוסק מפורסם.
הוא מרבה להביא בספרו מפסקי אביו.
בן נוסף, רבי אורי הלוי, נשרף על קידוש השם בשנת ד'תתקע"ו.
על מאורע זה נכתבה סליחה בידי ר' מרדכי בן אליעזר, אך נפוצה אגדה שרבי אורי עצמו חיבר את הקינה על עצמו, ולימד אותה לר' מרדכי בחלום.
אישים שונים שייתכן שהם צאצאיו של רבי אורי נזכרים בשטרות ומסמכים של קהילת קולוניא.
מצבתה של חנה, בתו של רבי יואל, התגלתה בוירצבורג.
יואל ברנד (נולד ב-1 ביוני 1934 בהונגריה) הוא מוזיקאי ואיש עסקים ישראלי, מורה לאקורדיון ומנכ"ל רשת החנויות כלי זמר.
יואל ברנד נולד בבודפשט בשם בלה יאנוש פרנץ.
הוא למד בבית ספר רגיל וחווה יחס אנטישמי.
בילדותו ניגן בכינור, ואחותו נהגה ללוותו בפסנתר.
משפחת ברנד הצליחה לשרוד בזכות חזותו של הילד יואל.
בני המשפחה נאלצו לעזוב את ביתם המרווח ובזכות קשרי האב עם חברת הביטוח ג'נרלי, עברו לבית באזור הקונסוליות של הארצות הנייטרליות.
בית זה נמצא מול האנדרטה "נעליים על הדנובה" שהוקמה לזכר נספי השואה שנרצחו והושלכו למי הדנובה.
מאוחר יותר הועברה המשפחה לגטו בפשט.
בתום המלחמה שבה המשפחה לביתה והאב חזר למשרתו כמנכ"ל חברת הביטוח ג'נרלי.
הוא נעצר בעקבות האשמות מצד השלטונות על אי סדרים כספיים בחברה וזמן קצר לאחר שחרורו נפטר.
ברנד המשיך את לימודיו בבית ספר מקצועי יהודי והצטרף לתנועת הנוער הציונית "השומר הצעיר".
בקרב חברי התנועה התגבש גרעין שהחליט לעלות לארץ ישראל.
לאחר ששהו במשך שלושה חודשים במחנה עקורים בעיר בארי באיטליה, הפליגו לישראל באונייה "גלילה".
במאי 1949 הגיעה הקבוצה לנמל חיפה ונשלחה למעברה בקריית חיים, ומשם הופנתה לקיבוץ דליה.
בקיבוץ עסק ברנד בפעילות מוזיקלית.
הוא היה מנצח המקהלה, ניגן במפוחית פה וליווה בנגינתו ריקודי עם.
שנתיים לאחר עלייתו עזב ברנד את הקיבוץ בשל חילוקי דעות אידאולוגיים.
כיוון שהיה חסר כל וללא תשתית כלכלית הוא התגייס לצבא – רעיון שעלה בדמיונו כשקרא ספרים על לגיון הזרים.
בצה"ל החל את דרכו כפקיד פלוגתי בבסיס אימונים בצריפין, ולאחר הטירונות הועבר לגבעתי.
בבסיס שבו שירת עמד פסנתר שנותר מתקופת הבריטים.
ברנד פרט על הפסנתר והלחין את המנון גבעתי.
בזכות השיר מינה קצין החינוך את ברנד לתפקיד עוזר קצין הווי של להקות צבאיות וצוותי הווי.
כשהשתחרר מהצבא ניגן באקורדיון בחוגי ריקודי עם אף על פי שמעולם לא למד לנגן באקורדיון.
בתחילה החזיק את הכלי הפוך (מקלדת ביד שמאל ובאסים ביד ימין) מפני שסבר שבדומה לכינור המנגינה מופקת ביד השמאלית.
נגינתו באקורדיון השתפרה והוא החליט להפוך אותה למקצועית.
בהמלצת מורו נסע ברנד לאיטליה והשתלם אצל מורה בשם לואיג'י אנזאגי.
המוזיקאי האיטלקי לואיג'י אנזאגי (1903–1963) פיתח שיטה ייחודית ללימוד אקורדיון.
הוא חיבר חוברת מתודית מפורטת ויסודית ללימוד אקורדיון וכן עיבד לכלי זה יצירות קלאסיות רבות.
אנזאגי פתח רשת קונסרבטוריונים ברחבי איטליה והסניף הראשי היה בעיר מילאנו.
בשנות החמישים היו באיטליה כחמישים סניפים של קונסרבטוריון אנזאגי.
יואל ברנד הגיע למילאנו באמצע שנות החמישים במטרה להשתלם אצל אנזאגי.
עם הגעתו מצא מגורים בסיוע הקהילה היהודית והחל ללמוד איטלקית.
הוא השתלם אצל אנזאגי במשך שנתיים ושיפר את רמת נגינתו.
בשל כישרונו הבולט אפשרו לו ללמד בקונסרבטוריון כבר בשנה השנייה ללימודיו.
בסיום הלימודים הוענקו לו שלוש דיפלומות: רמה ראשונה, רמה שנייה ורמה שלישית המכונה דיפלומת אומן.
נוסף על שלוש הדיפלומות שהוענקו לו בשל הישגיו בנגינה, קיבל ברנד דיפלומה ייחודית שהעניקה לו זכות לפתוח סניפים של קונסרבטוריון אנזאגי בכל רחבי אירופה.
עם חזרתו ארצה פתח יואל ברנד את הסניף הראשון של קונסרבטוריון אנזאגי בארץ, ברחוב פרישמן 37 בתל אביב.
במשך השנים התרחבה רשת קונסרבטוריוני אנזאגי בארץ ונפתחו סניפים בערים אחדות.
הסניף היחיד שנותר ופועל עד היום (2022) הוא הסניף ברמת גן.
בקונסרבטוריון לימדו נגינה, הלחנה ועיבוד, וכל תלמיד חויב להשתתף גם בשעורי סולפג', תיאוריה והרמוניה.
בשיעורים התאורטיים לימדו מיטב המורים ובהם הפרופסורים צבי אבני ומנחם צור.
לימודי האקורדיון התבססו על "שיטת אנזאגי" והתנהלו לפי תוכנית לימודים מסודרת ומוגדרת.
בסוף כל שנת לימודים התקיימו בקונסרבטוריון מבחנים ולכל התלמידים הוענקו תעודות.
למתקדמים הוענקו דיפלומות בשלוש רמות, השלישית – דיפלומת אומן.
במהלך מבחני הדיפלומות ישבו הנגנים מאחורי פרגוד כדי להבטיח שיפוט אובייקטיבי.
הבוחן הראשי היה המנהל יואל ברנד.
בכל סיום שנה ארגן הקונסרבטוריון קונצרטים שבהם הופיעו התלמידים בקטעי סולו.
ברנד עצמו לימד רק את התלמידים המצטיינים.
כמו כן הקים תזמורת אקורדיונים עם תלמידיו המצטיינים ואף כתב עבורה עיבודים ליצירות קלאסיות.
אחדים מתלמידיו של יואל היו למורים בקונסרבטוריון והם הקימו תזמורת אקורדיונים.
רבים מבוגרי אנזאגי הם מוזיקאים ונגני אקורדיון מקצועיים עד היום.
בשנות השישים פתח יואל ברנד בתל אביב חנות לכלי נגינה בשם "רסיטל" ובה נמכרו כלי נגינה משופצים.
בהמשך החליט לרכוש את הזיכיון לייצוג חברת ימאהה בישראל.
הזיכיון של חברת ימאהה למכירת כלי נגינה וכלי רכב בארץ היה אז בידי עורכי הדין צליוק וולפסון.
הם קיבלו את הזיכיון בשנת 1967 והקימו את נציגות ימאהה בארץ.
לרשת היו אז שתי חנויות לכלי נגינה, בחיפה ובתל אביב.
ברנד התעניין ברכישת הזיכיון של כלי הנגינה בלבד.
עורך הדין צליוק לא היה מעוניין בשותפות והציע לו לרכוש את מלוא הזיכיון.
הרכישה יצאה לפועל בעזרת הלוואות שנתנו לברנד ליאון רקנטי ואיש העסקים ברני רוזנברג.
בשנת 1970 הגיע ברנד ליפן לשם העברת הזיכיון על שמו.
לאחר משא ומתן ניתן לו הזיכיון, בתחילה לשלוש שנים ואחר כך הוארך לעשר, לעשרים ולשלושים שנה.
יואל ברנד הקים רשת חנויות כלי נגינה בשם "כלי זמר", הפרושה כיום בכל רחבי הארץ.
שמונה סניפים הם בבעלותו המלאה ועשרים נוספים נמכרו לזכיינים.
חברת ימאהה מוכרת את תוצרתה בחנויות הרשת.
הסניף הראשי של הרשת משתרע על פני קומות אחדות בדיזנגוף סנטר בתל אביב.
ברנד בחר לרשת אך ורק עובדים ואנשי מכירות שהתמצאו היטב במוזיקה.
לפני למעלה משלושים שנה נפתחה בתוך החנויות של כלי זמר רשת בתי ספר ימאהה.
בתי ספר אלו מכשירים מוזיקאים בכל הגילים בכלי נגינה שונים.
הלימודים מתבססים על שיטת ימאהה שפותחה ביפן.
כמו כן תורמת רשת כלי זמר רבות לקהילה בתחום החינוך המוזיקלי ותורמת כלים לגופים שונים בארץ.
הרשת מפעילה כיתות אומן בהנחיית אומנים ואנשי מקצוע מובילים בתחומי המוזיקה, ההגברה והסאונד.
כיום מתבצעים כשבעים אחוזים ממכירות כלי הנגינה וציוד ההגברה בארץ דרך רשת כלי זמר.
הרשת מייצגת באופן בלעדי עשרות יצרני כלי נגינה מהמובילים בעולם.
על מכירת כלי הנגינה נוספה בשנים האחרונות פעילות חטיבת סאונד מקצועית והתרחבה גם לתחום תאורת הבמה.
יואל ברנד משמש מנכ"ל של כלי זמר.
על פועלו בתחום זה, ניתנה לו תעודת הוקרה והערכה על מפעל חיים מטעם עיריית פתח תקווה.
יואל גרינברג הוא ויולן, מוזיקולוג ומרצה ישראלי.
גרינברג החל בלימודי הכינור בהדרכתם של וולטר רייטר, רימה קמינקובסקי ודוד חן בקונסרבטוריון שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
לאחר שירותו כקצין בצה"ל, השלים לימודי B.A במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות.
יואל גרינברג למד לתואר שני במוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ולמד ויולה אצל אורה שירן.
הופיע כסולן עם תזמורת "הלל" של האוניברסיטה העברית בירושלים באולם הנרי קראון בתיאטרון ירושלים, והיה חבר באנסמבל סולני תל אביב.
בתחרויות האביב 2004, סיים גרינברג במקום השני בויולה סולו, ומאז הוא זוכה במלגה מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
הוא השתלם אצל הויולנית רבקה גולני, והשתתף בכיתות אמן בהדרכתם של נובוקו אימאי, טביאה צימרמן ורביעיית גוארנרי.
גרינברג הצטרף לרביעיית כרמל בסוף שנת 2003, ובשנת 2007 החל להנחות את סדרת הקונצרטים של הרביעייה "מעבר לקשת".
גרינברג מתמחה במוזיקה מהמאה ה-18, ופרסם מאמרים בכתבי עת בינלאומיים מובילים, שחלקם זכו בפרסים יוקרתיים.
בשנת 2022 ראה אור ספרו how sonata forms בהוצאות אוקספורד.
בין השנים 2020 - 2023 שימש כפרופסור וראש המחלקה למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2023 עבר לאוניברסיטה העברית.
יואל גרינברג נשוי לשלומית ואב לארבעה.
יואל דרובין (1857–1923) היה חבר בקבוצת בילו וממייסדי ראשון לציון.
יואל דרובין נולד ב-1857 בקובנה.
סייע בהקמת המושבה היהודית ראשון לציון יחד עם ישראל בלקינד, חיים חיסין, דוד יודילוביץ ובילואים נוספים.
בעוד שחלק מהמתיישבים המקוריים עזבו בעקבות קשיים כלכליים וסכסוכים אישיים, דרובין היה בין שנותרו.
דרובין התחתן עם חנה, חברה בקבוצת נשים חלוצות שכתבו לברונית דה רוטשילד ודחקו בה לשכנע את בעלה, אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, לשקול מחדש את עמדתו לגבי מימון המושבות היהודיות לאור המחלוקות בין המתיישבים לברון.
דרובין מילא תפקיד פעיל בחיי הציבור והתרבות בראשון לציון בראשית ימיה.
הוא חתום על אמנת הכפר הראשונה מ-1897. כיהן כחבר הנהלה במועצת היקבים של ראשון לציון וזכרון יעקב.
ליואל וחנה דרובין נולדו ארבעה בנים ושתי בנות.
נכד הקרוי על שם הסב נהרג במארב של כוח ערבי ב-9 במאי 1947.
רחוב בראשון לציון נקרא על שם המייסד.
יואל זילברמן (נולד ב-15 בפברואר 1985, כ"ד בשבט ה'תשמ"ה) הוא יזם חברתי ישראלי המשמש כמנכ"ל ומייסד ארגון "השומר החדש" וכיו"ר חברת ההשקעות 'ארץ נושבת'.
יואל זילברמן נולד במושב ציפורי, דור שלישי למייסדי המושב.
למד בתיכון החקלאי בנהלל והדריך בתנועת הנוער 'בני המושבים'.
לאחר סיום התיכון למד במכינת גליל עליון, ולאחריה למד במדרשת עין פרת.
התגייס לשייטת 13, במהלך שירותו הצבאי לחם במלחמת לבנון השנייה.
לזילברמן תואר ראשון במדעי הרוח והחברה מהאוניברסיטה הפתוחה ותואר שני בביטחון באוניברסיטת תל אביב.
הוא בוגר תוכנית "מעוז", תוכנית הצעירים של שמעון פרס ותוכנית "בני משה" של מרכז שלם.
ביום טבח שבעה באוקטובר, הקים את יחידת הניוד הר-ציון 0710 תחת פיקוד העורף והוא מפקד עליה מאז.
בעבר שירת במילואים בתפקיד מ"פ פלחה"ן צנחנים בחטיבה 226 ומ"פ בגדוד הפושטים של שייטת 13 ומרצה קבוע בקורס פו"ם.
בעקבות אירועי פשיעה חקלאית שחווה אביו, עבר זילברמן להתגורר בשטח המרעה של משפחתו.
מהשלב הראשון שעלה לשטח, הצטרפו אליו מתנדבים רבים לסייע בשמירה.
אחד מהמתנדבים היה און ריפמן, שכמה חודשים קודם לכן הוביל את המאבק למען שי דרומי והגיע יחד עם חניכי מכינת בני ציון, שבה הדריך באותה העת.
לאחר הבנה כי פעולות השמירה הצליחו להוריד באופן משמעותי את מספר אירועי הפשיעה, החליטו זילברמן וריפמן להקים בשנת 2007 את ארגון "השומר החדש".
זילברמן הוא מנכ"ל ארגון "השומר החדש" מאז הקמתו.
הארגון מונה כ-100,000 מתנדבים בשנה.
הארגון מוביל פעולות התנדבותיות וחינוכיות במרחבים החקלאיים והפתוחים של ישראל.
פעולות הסיוע לחקלאים נעשות על-ידי התנדבות חקלאית, לצד פעילויות חינוכיות, שבמרכזן ערכי העמל, הערבות ההדדית, האומץ האזרחי ואהבת הארץ.
מאז הוקם, סייעו מתנדבי הארגון לחקלאים בתקופת ההצתות בעוטף עזה, בזמן השרפה בכרמל, בתקופת מגפת הקורונה ובזמן אירועי 'מבצע שומר החומות'.
מאז חודש מרץ 2021 פעל זילברמן לקדם את הקמת "המשמר הלאומי" מול ראש הממשלה, המל"ל ומערכת הביטחון.
זאת מתוך תפיסה שהמשמר הלאומי הוא הגוף היחיד שיוכל לסייע מול תופעת חוסר המשילות, הפרוטקשן והפשיעה החקלאית.
החל מהיום הראשון למלחמת חרבות ברזל הפעיל הארגון את 'חמ"ל השומר החדש', שמטרתו לסייע לחקלאים להתגבר על מחסור בעובדים.
באמצעות חיבור לארגונים, הביא הארגון לעזרת החקלאים למעלה מ-170,000 מתנדבים.
זילברמן, סגן אלוף במילואים, הקים בתחילת המלחמה את יחידת הר ציון, יחידת הניוד של פיקוד העורף, בשיתוף עם חטיבת החי"ר הדרומית של פיקוד העורף "חטיבת דניאל", ותחת פיקוד המח"ט אל"ם שילה אדלר, הם הפכו לכוח הניוד של החטיבה.
ארגוני בת של השומר החדש:
בשנת 2015 היה שותף בהקמת רשת התיכונים "אדם ואדמה" לצד המייסד עמית מאיר, במטרה לחנך את הדור הצעיר לאהבת הארץ וחיבור לאדמה ובשילוב סיוע משמעותי לחקלאים בישראל.
זילברמן הוא יו"ר רשת התיכונים.
בשנת 2022 הקים את חברת ההשקעות בחקלאות "ארץ נושבת" שתשקיע במיזמי חקלאים צעירים, טכנולוגיה ומיזמי אגריטק והפרחת קרקעות, בסכום של 20 מיליון דולר.
בשנת 2016 נבחר עם און ריפמן במקום הראשון ל-40 הצעירים המבטיחים בתחום החקלאות עד גיל 40.
בשנת 2022 נבחר לרשימת 40 הצעירים המבטיחים מתחת לגיל 40 של גלובס.
בשנת 2023 קיבל בכנס "פניהם איש אל אחיו" של קרן קהילות את אות "אהבת העם והארץ"
זילברמן מתגורר במושב נטור, נשוי לטל ואבא ל-5. הוא רץ מרתון.
יואל ויינברג (בלטבית:Joels Veinbergs, ברוסית: Иоэл Песахович Вейнберг ; 1 בספטמבר 1922, ריגה - 20 במאי 1993, ירושלים) היה היסטוריאון ישראלי יליד ריגה.
יואל ויינברג נולד בשנת 1922 בריגה למשפחה יהודית.
בשנת 1930 יואל החל לימודים בבית ספר פרטי "עזרה" בה לימודים התקיימו בגרמנית.
בהמשך הוא עבר לבית ספר יהודי אחר בה לימודים התקיימו בעברית.
לאחר סיום הלימודים ויינברג החל ללמוד היסטוריה באוניברסיטת לטביה.
ב-10 באוגוסט 1941 כל המשפחה הוכנסה לגטו בריגה.
תוך זמן קצר אמו נפטרה.
בשנת 1944 ויינברג עם אביו ואחיו הועברו למחנה הריכוז שטוטהוף.
אביו נפטר ורק אחים חזרו לריגה בשנת 1945.
בשנת 1946 ויינברג סיים לימודים באוניברסיטה.
בשנת 1947 הוא התחיל ללמוד לתואר שלישי במקביל הוא התחיל ללמד באוניברסיטה.
בשנת 1949 ויינברג לצד יהודים אחרים באוניברסיטה נאלץ לעזוב אותה כתוצאה מרדיפות בתקופת המאבק נגד קוסמופוליטיות.
בשנת 1954 ויינברג סיים לימודי תואר שלישי.
בשנת 1962 ויינברג התקבל כמרצה באוניברסיטה למורים בדאוגבפילס.
הוא עבד בה שנים רבות והתקדם לדרגת פרופסור וראש קתדרה.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ויינברג החל לעבוד על פוסט-דוקטורט.
הנושא היה החברה בארץ ישראל במהלך המאה ה-6 לפני הספירה ועד למאה ה-4. היועץ הראשי היה יוסיף עמוסין.
ויינברג סיים את העבודה בשנת 1973.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 ויינברג החל להתפרסם גם מחוץ לגבולות ברית המועצות.
מאמריו התפרסמו בכתבי עת מדעיים בין-לאומיים.
בשנת 1991, בתקופת לטביה עצמאית, ויינברג מונה לרקטור ראשון של אוניברסיטה יהודית שנפתחה בריגה.
בשנת 1993 ויינברג עלה לישראל.
מספר שנים הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ויינברג נפטר בשנת 2011 בירושלים.
יואל חיטובסקי (13 במאי 1933 – 19 בדצמבר 2019) היה כלכלן וסטטיסטיקאי, פרופסור באוניברסיטה העברית במחלקה לכלכלה ובמחלקה לסטטיסטיקה במדעי החברה.
חיטובסקי נולד בקובנה שבליטא (1933).
בשנת 1934 עלתה משפחתו לישראל.
הוא בוגר בית הספר הריאלי בחיפה, במחזור ל"ב.
את לימודיו בתיכון סיים ב-1951.
את לימודיו האקדמיים עשה בארצות הברית: תואר ראשון בכלכלה חקלאית במכללת צפון קרוליינה, ותואר שני ושלישי בכלכלה באוניברסיטת הרווארד בבוסטון בארצות הברית.
הוא קיבל תואר דוקטור ב-1966. את התיזה כתב בהנחיית ג'ון רוברט מאייר.
את הקריירה האקדמית התחיל בטכניון בפקולטה להנדסה וניהול, שם כיהן כחבר סגל בשנים 1967-1966. בין השנים 1969-1967 שימש כעמית מחקר בלשכה הלאומית למחקר כלכלי (NBER) בניו יורק, כעמית מחקר.
ב-1969 הצטרף כחבר סגל במחלקה לכלכלה ובמחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית.
במהלך השנים קודם עד לדרגת פרופסור מן המניין.
חיטובסקי פרסם מחקרים רבים בכתבי עת אקדמיים וספרים.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו סטטיסטיקה ואקונומטריקה ובכלל זה מודלים אקונומטריים של אמידה וחיזוי ויישומם.
לצד עבודתו האקדמית עבד כיועץ ויעץ גם למשרדי ממשלה, בין היתר בחינת תוכניות גמילה לנרקומנים, השפעת הכשרות מקצועיות על משך האבטלה והתעסוקה, ומודל לתעריפי חשמל בהתאם לשעות השימוש - שימוש בשעות שיא ושפל.
הוא היה נשוי עד לפטירתו לדליה חיטובסקי, ד"ר לאומנות.
לזוג 3 בנות, ציפי מיכל ושרון.
הוא נפטר ב-19 בדצמבר 2019 ונקבר בירושלים, בהר המנוחות.
יואל לאונרד זוסמן הוא קריסטלוגרף ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע.
מומחה לחקר האנזים אצטילכולין אסטראז.
יואל לאונרד זוסמן נולד בלונג איילנד, בנם של אידה (לבית ארבייט) והארי "פאי" זוסמן, אח לדברה וג'ונתן.
אמו הייתה פרופסור למתמטיקה ואביו מהנדס אלקטרוניקה.
למד בתיכון Great Neck North והיה חלק מקבוצת תלמידים שזכתה להעשרה בחינוך מדעי ובמחשבים לאחר שיגור הלוויין ספוטניק 1 ב-1957. בנערותו עסק בצילום וכן בילה את אחת מחופשות הקיץ יחד עם ארגון "Operation Crossroads Africa", תוכנית פרטית ששימשה כמודל לחיל השלום.
לפני הנסיעה לאפריקה, זוסמן הוזמן לבית הלבן יחד עם קבוצה של 200 משתתפים ונפגש עם הנשיא ג'ון קנדי.
ב-1965 השלים את לימודי התואר הראשון במתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת קורנל.
המשיך ללימודי תואר שלישי בביופיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (במסלול ישיר).
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1972 בהנחיית פרופ' סיירוס לוינטל , נשאה את הכותרת "המבנה הגבישי של כמות קטנה מאוד של רנ"א והתפתחויות בטכניקות של של קריסטלוגרפיה ביולוגית".
ב-1972–1976 שהה כעמית בתר-דוקטורט במחלקה לביוכימיה של אוניברסיטת דיוק, בהנחיית פרופ' קים סונג-הו .
ב-1976 עלה לישראל עם משפחתו והצטרף לסגל המחלקה לכימיה מבנית במכון ויצמן למדע כמדען בכיר.
כעבור שנים אחדות השלים שירות חובה בצה"ל.
ב-1980 מונה לפרופסור חבר וב-1982 לפרופסור מן המניין.
ב-2016 יצא לגמלאות אך ממשיך לעסוק במחקר פעיל.
לאורך השנים שימש זוסמן חוקר אורח בשורה של מוסדות בארצות הברית: אוניברסיטת ראטגרס, המכון הלאומי לסרטן במרילנד, המעבדה לביולוגיה מולקולרית של המכונים הלאומיים לבריאות, מרכז פוקס צ'ייס לחקר הסרטן בפנסילבניה ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-1984 מונה לראש המחלקה לכימיה מבנית וכיהן בתפקיד זה כשנתיים.
ב-1988 מונה לראש מרכז קימלמן לחקר מבנה של ביומולקולות וכיהן גם בתפקיד זה כשנתיים.
ב-1994–1999 שימש כראש בנק נתוני החלבונים במעבדות ברוקהייבן בניו יורק.
ב-2002 מונה למנהל של המרכז הישראלי לפרוטאומיקה מבנית ולמופקד הקתדרה ע"ש מורטון וגלדיס פיקמן בביולוגיה מבנית.
כיהן בתפקידים אלה עד 2014, אז מונה למנהל-שותף של המרכז לפרוטאומיקה.
שירת בשורה של ועדות מקצועיות במכון ויצמן ובממסד המדעי בישראל.
בין היתר כיהן כנשיא החברה הישראלית לקריסטלוגרפיה.
כמו כן היה חבר במועצת החירום הציבורית (מח"צ) למשבר הקורונה.
זוסמן עוסק במגוון רחב של תחומי מחקר בביולוגיה מבנית וביואינפורמטיקה, תוך התמקדות בהבנת מנגנונים מולקולריים ופיתוח כלים דיגיטליים.
הוא מחברם של למעלה מ-320 מאמרים.
עם תלמידיו לאורך השנים נמנים פרופ' לימור יהושע-תור מקולד ספרינג הארבור, פרופ' רון אונגר מאוניברסיטת בר-אילן, פרופ' עודד ליבנה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, פרופ' זיו רייך ממכון ויצמן, פרופ' צביה זאב-בן מרדכי מאוניברסיטת אוטרכט, ד"ר חי דביר ממכון וולקני וד"ר אביב פז ממכון האופטמן-וודוורד בבאפלו.
יחד עם ד"ר חיים פרילוסקי, זוסמן מפתח שיטות וכלים תוכנתיים להבנת נתונים ביולוגיים, ופיתח בין היתר את Proteopedia ,FoldIndex, ושרת שמציג מומנטי דיפול של חלבונים.
פרוטאופדיה (Proteopedia) היא אנציקלופדיה מקוונת תלת-ממדית שיתופית, המוקדשת למבני חלבונים, חומצות גרעין וביו-מולקולות אחרות.