tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף מחוץ למגרש נקלעה הקבוצה לקשיים, כאשר בארי פארקהיל תבע את הקבוצה אחרי שתלושי המשכורת שלו חזרו.
הסקוויירס כמעט ונסגרו בפברואר 1976, אך ניצלו בזכות מכירת שלטי פרסום והלוואה על סך 250,000 דולר מבנק מקומי.
בדיעבד, התברר כי הדבר הקנה לקבוצה רק מספר חודשים.
לאחר כישלונם לעמוד בדרישות התקציב של הליגה, פורקו הסקוויירס ב-10 במאי 1976.
וירג'יניה מדסן היא שחקנית קולנוע אמריקאית, הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשנת 2004 על תפקידה בסרט "דרכים צדדיות".
מדסן נולדה בשיקגו, אילינוי, בתם של קלוין מדסן, ואיליין לבית מלסון.
האב היה כבאי במקצועו ואילו האם מחזאית, מפיקת טלוויזיה (בעיקר ברשת הציבורית האמריקאית - PBS), סופרת, שחקנית ומשוררת, שזכתה בפרס אמי.
אחותה הבכורה של מדסן, שריל שיחקה בסרט קולנוע אחד (בלבד) וכיום היא בעלת מסעדה בוויסקונסין.
אחיה הגדול הוא מייקל מדסן, שחקן, במאי, מפיק ומשורר.
הוריהם של השלושה התגרשו ב-1968.
מדסן למדה וסיימה בהצלחה את לימודיה ב"תיכון ניו טרייר" בצפון מדינת אילינוי, לאחר מכן למדה מדסן משחק ב"סטודיו למשחק על שם טד ליס" בשיקגו.
כאשר הגיעה מדסן להוליווד בשנת 1981 היא הייתה מאורסת לשחקן בילי קמפבל בעלה לשעבר של ג'ניפר קונלי.
בשנת 1989 התחתנה מדסן עם השחקן דני יוסטון אך הזוג התגרש כעבור שנים ספורות בשנת 1992.
לאחר מכן ניהלה מדסן מערכת יחסים מתוקשרת עם השחקן אנטוניו סבאטו ג'וניור, לזוג נולד בן.
למדסן יש תסמונת עיניים הטרוכרומית.
הופעת הבכורה של מדסן על מסך הקולנוע הייתה בשנת 1983 בקומדיה הרומנטית "קלאס".
השנה לאחר מכן הייתה שנת הפריצה של מדסן עם הופעות בסרט מדע בדיוני של דייוויד לינץ' המבוסס על ספר חולית, שם גילמה את דמותה של הנסיכה אירולן ובדרמה הבדיונית "חלום אלקטרוני".
ב-1991 שיחקה מדסן בסרט ההמשך לפנטזיית הפעולה "איש הנצח", כמו כן באותה שנה שיחקה מדסן בסרט המלחמה שהיה מועמד לארבעה פרסי אמי - "משוריינים".
ב-1996 שיחקה מדסן בדרמה המועמדת 2 פרסי האוסקר של סידני לומט "פסק דין".
כעבור שנה שיחקה מדסן בדרמת הפשע של פרנסיס פורד קופולה "מוריד הגשם" .
ב-1999 שיחקה מדסן בסרט האימה "בית האימה" .
בשנת 2002 החלה לשחק בסדרת הדרמה "חלומות אמריקאים" של רשת NBC בכיכובה של בריטני סנואו.
מדסן גילמה את רבקה סנדסטורם לאורך העונה הראשונה.
בשנת 2004 ערכה מדסן את הופעתה הנחשבת לטובה ביותר עד כה על מסך הקולנוע בדרמה הקומית מועמדת 5 פרסי האוסקר "דרכים צדדיות", בסרט גילמה מדסן את דמותה של מיה שמצטרפת למסע התענוגות של מיילס (פול ג'יאמטי) וג'ק.
על תפקידה קיבלה מדסן מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ומועמדות לפרס גלובוס הזהב.
ב-2006 שיחקה מדסן במותחן האקשן "פריצה ברשת"
ב-2007 שיחקה מדסן במותחן המסתורין של ג'ואל שומאכר "המספר 23", בסרט גילמה מדסן את אגתה ספארו אשתו של וולטר ספארו גיבור הסרט.
בשנת 2010 שיחקה בסדרת הדרמה של ABC, "נוכלים", בתפקיד ראשי של שריל ווסט, אך זו ירדה מאוויר לאחר עונה אחת.
במרץ 2025 לוהקה לסרט Street Smart של הבמאית קתרין הארדוויק.
האמת על פרשת הארי קברט (2018)
וירג'ין טריינס היא חברת רכבות הפועלת בבריטניה המספקת שירותי רכבת מתחנת יוסטון בלונדון למערב המידלנדס, לצפון-מערב אנגליה, לצפון ויילס ולסקוטלנד, ומהעיר ברמינגהאם לצפון-מערב אנגליה וסקוטלנד.
על אף שהחברה ממותגת כחברה בבעלות וירג'ין, בפועל, וירג'ין מחזיקה רק 51% מהמניות; 49% המניות הנותרות נמצאות בבעלות סטייג'קאוץ' גרופ (Stagecoach Group) שהיא חברת תחבורה בינלאומית.
בין השנים 1997–2007 כללה החברה חברה נוספת שסיפקה שירותי רכבות מדרום אנגליה לצפון אנגליה ולסקוטלנד דרך ברמינגהאם, אך מרבית הקווים הללו הועברו בשנת 2007 לחברת CrossCountry שבבעלות אריווה (Arriva).
וירג'ין טריינס הוקמה כ"וירג'ין רייל" בעקבות הפרטת הרכבות בבריטניה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 כאשר זכתה בזיכיון להפעלת שני קווים מרכזיים.
בעבר סבלה החברה מאיחורים רבים בהשוואה לחברות אחרות אך מצבה השתפר.
וירג'יניה דייר הייתה הילדה הראשונה שנולדה למתיישבים אנגליים ביבשת אמריקה.
ב-400 השנים לאחר מותה, וירג'יניה הפכה לדמות מרכזית בפולקלור ובמיתולוגיה האמריקאית.
מה בדיוק עלה בגורלה של וירג'יניה איננו ידוע, וכן לא ידוע גורלם של שאר מתיישבי "המושבה האבודה".
בשנת 1591, כשחזר המושל וייט למושבת רואנוק, לא מצא זכר למתיישביה.
יום הולדתה של וירג'יניה נחגג בצפון קרוליינה.
מעט ידוע על חייה של וירג'יניה דייר, שהיו קצרים כנראה, מכיוון שמושבת רואנוק לא התקיימה זמן רב.
וירג'יניה דייר נולדה במושבת רואנוק (צפון קרוליינה של ימינו) ב-18 אוגוסט 1587, הילדה הראשונה של הורים אנגליים שנולדה בעולם החדש.
אמה של וירג'יניה, אלינור וייט, הייתה בתו של ג'ון וייט, המושל של "המושבה האבודה".
אביה, אננאיס, היה עוזרו של המושל וייט.
וירג'יניה נולדה כשלושה חודשים לאחר שהגיעו המתיישבים למושבה.
הילדה הייתה בריאה והוטבלה שם ביום ראשון, ומכיוון שהייתה הילדה הראשונה שנולדה בווירג'יניה, שמה היה וירג'יניה.
מעט ידוע על חייהם של הוריה.
אמה, אלינור, נולדה בלונדון בסביבות השנה 1563. אלינור נישאה לאננאיס דייר (שנולד בשנת 1560), רעף ובנאי לונדוני שהיה גם הוא חלק ממשלחת רואנוק, בכנסיית סנט ברידג' ברחוב פליט בעיר לונדון.
וירג'יניה דייר הייתה אחת משני התינוקות שנולדו למתיישבים ב-1587 והתינוקת הנקבה היחידה שנולדה למתיישבים.
תשעה ימים לאחר היוולדה יצא וייט לאנגליה במטרה להשיג סיוע למושבה.
בגלל מלחמתה של אנגליה בספרד, והצורך בספינות שיגנו נגד הארמדה הספרדית, הוא לא היה יכול לחזור לרואנוק עד ה-18 באוגוסט 1590, יום הולדתה השלישי של וירג'יניה דייר.
כאשר חזר גילה שהיישוב ננטש כבר מזמן.
וייט לא מצא זכר לבתו או נכדתו, או אפילו זכר למישהו מ-80 הגברים, 17 הנשים ואחד עשר הילדים שמנתה ה"מושבה האבודה".
דמותה של וירג'יניה דייר מוזכרת בסדרת הספרים "הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות" כבת אלמוות בעלת כוחת מאגיים.
דמותה מופיעה בספרים הרביעי, החמישי והשישי, ומוצגת בהם כקטלנית ושואפת לשליטה.
וירג'יניה אַפְּגָאר הייתה רופאה אמריקאית שהתמחתה בהרדמה, מהחלוצות בתחום, ומפתחת מבחן אפגאר, שיטה להערכת בריאותו של היילוד, שהפחיתה באופן דרסטי תמותת תינוקות ברחבי העולם.
וירג'יניה אפגאר נולדה בניו ג'רזי ב-7 ביוני 1909, למשפחה בת שלושה ילדים, בת לצ'ארלס אפגאר, סוכן ביטוח, ורעייתו הלן.
התעניינותה במדע ובמחקר קיבלה עידוד מאביה, שהיה אסטרונום ומדען חובב.
היא הצטיינה בלימודיה בתיכון ובקולג', ב-1929 סיימה בהצטיינות את הלימודים בקולג' "מאונט הוליוק" וב-1933 סיימה לימודי רפואה באוניברסיטת קולומביה.
ב-1937 סיימה ההתמחות בכירורגיה באוניברסיטת קולומביה, ואז הייתה בין הנשים המעטות בעולם שהוכשרו בתחום.
ב-1938 החלה לנהל את תחום ההרדמה.
ב-1949 הפכה לאישה הראשונה שהתקבלה כפרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה באוניברסיטת קולומביה, והאדם הראשון בפרופסורה בתחום ההרדמה באוניברסיטה.
במקביל הייתה המרדימה הראשית בבית החולים לנשים "סלואן".
ב-1953 הציגה לעולם את הבדיקה הראשונה של מבחן אפגאר, שיטה להערכת בריאותם של ילודים מייד אחרי צאתם לעולם.
מדובר בבדיקה פשוטה יחסית, ובעלת מהימנות מחקרית לשלילת מצב מצוקה אצל הילוד.
בבדיקה ניתן ניקוד בין "0" ל-"2" לכל אחד מהסימנים הנבדקים: נשימה, קצב לב, צבע עור, טונוס השרירים ותגובת הילוד לגירויים.
בדיקה זו, למרות פשטותה, שינתה משמעותית את הטיפול בילודים במצוקה, הפחיתה באופן דראסטי את תמותת התינוקות, ונמצאת כיום בשימוש סטנדרטי ברחבי העולם.
למרות שאפגאר הייתה האישה הראשונה, ובחייה אף האישה היחידה, הן בסגל בית החולים של אוניברסיטת קולומביה והן בתחומי הכירורגיה וההרדמה, היא נמנעה מלהצטרף לארגוני זכויות נשים ומלהביע עמדה בזכות המאבק לשחרור האישה, ונהגה לומר כי "נשים הן משוחררות מרגע שהן עוזבות את הרחם".
וירג'יניה אפגאר מעולם לא נישאה.
בימי חייה פרסמה מעל 60 מחקרים שביצעה, וכן מספר עצום של כתבות ומאמרים בעיתונות מדע פופולרי.
היא זכתה לתוארי דוקטור של כבוד ממספר מכובד של אוניברסיטאות, וכן לפרסים רבים.
ב-1994 נבחר דיוקנה לסדרת הבולים האמריקאים שהנציחה 20 אמריקאים דגולים שפעלו לשינוי החברה האמריקאית.
וירג'יניה רות "ג'יני" דנקל היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית בעלת 2 מדליות מהן אחת זהב ושיאנית עולם.
דנקל נולדה בווסט אורנג', ניו ג'רזי.
היא התאמנה במועדון השחייה של "Summit YMCA", תחת הדרכתו של פרנק אלם כ-50 מייל מביתה.
באליפות ארצות הברית בשחייה שנערכה באוגוסט 1962 זכתה דנקל לראשונה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא אמריקאי חדש של (2:32.1 דקות) כשגברה על האלופה דונה דה וארונה (2:33.1 דקות).
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסאו פאולו, ברזיל בשנת 1963 זכתה דנקל במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:49.1 דקות.
המשחים החזקים של דנקל, 200 מטר גב ו-1500 מטר חופשי לא נערכו באולימפיאדה באותה תקופה למרות זאת באולימפיאדת טוקיו (1964) היא זכתה ב-2 מדליות מהן אחת זהב ואחת ארד.
מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 4:43.3 דקות, לפני שיאנית העולם מרילין רמנובסקי (4:44.6 דקות) וטרי לי סטיקלס (4:47.2 דקות) שתיהן חברותיה לנבחרת ארצות הברית, רביעית סיימה השחיינית הגדולה דון פרייזר מאוסטרליה (4:47.6 דקות).
מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:08.0 דקות, אחרי קאתי פרגוסון בת ארצה שקבעה שיא עולם חדש של 1:07.7 דקות וכריסטין קארון מצרפת (1:07.9 דקות).
בשנת 1985 זכתה דנקל להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
וירג'ין אמריקה הייתה חברת תעופה אמריקאית.
בסיסה היה בנמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו, והיא הפעילה טיסות ליעדים בארצות הברית ומקסיקו.
בעבר הפעילה החברה גם קו טיסות לטורונטו אך זה הופסק ב-6 באפריל 2010.
למרות שהחברה הוקמה על ידי היזם הבריטי ריצ'רד ברנסון, מחזיקה קבוצת וירג'ין ב-25% בלבד ממניות החברה, מכיוון שעל פי החוק האמריקאי, חברת תעופה הרשומה בארצות הברית חייבת להיות תחת "שליטה בפועל" של אזרחים אמריקאים.
75% הנותרים שייכים לקבוצת ההשקעות VAI Partners LLC.
החברה הוקמה באביב 2003, והיא החלה לפעול רק ב-8 באוגוסט 2007, מכיוון שהיו התנגדויות רבות לחברה החדשה.
המתנגדים; חברות התעופה האמריקאיות ובראשם קונטיננטל איירליינס, טענו שאין לאפשר לחברה להירשם בארצות הברית מכיוון שבעליה אינו תושב המדינה.
בדצמבר 2016 הושלמה רכישת החברה על ידי אלסקה איירליינס, אך החברה המשיכה להפעיל טיסות תחת וירג'ין אמריקה עד 24 באפריל 2018, שאז היא מוזגה לחלוטין עם אלסקה איירליינס.
וירג'ין אוסטרליה היא חברת תעופה אוסטרלית, והשנייה בגודלה במדינה (אחרי קוואנטס).
החברה נמצאת בשליטת חברת ההשקעות "ביין קפיטל".
לאחר פשיטת הרגל של החברה המתחרה "Ansett Australia" בספטמבר 2001, מעמדה של "וירג'ין בלו" התחזק, והיא החלה להפעיל טיסות בין 29 ערים במדינה באמצעות מטוסים צרי גוף מתוצרת איירבוס, אמבראר ובואינג והצליחה לתפוס נתח השוק של כ-30% משוק התעופה האוסטרלי.
במרץ 2002 מכר ברנסון מחצית ממניותיה של החברה לחברת הספנות האוסטרלית "פטריק קורפוריישן", תמורת 96 מיליון ליש"ט.
בדצמבר 2003 ערכה החברה הנפקה ראשונה לציבור של מניות ב וגייסה 666 מיליון דולר אוסטרלי, לפי שווי שוק של 2.3 מיליארד דולר אוסטרלי.
במרץ 2005 איבד ריצ'רד ברנסון את השליטה בחברה, לאחר השתלטות עוינת מצד שותפתו "פטריק קורפוריישן".
שהגדילה את החזקותיה ב"ווירג'ין בלו" מ-45% ל-50.3% בעקבות הגשת הצעת רכש בסך 1.1 מיליארד דולר אוסטרלי.
בשנים 2009-2011 היא החזיקה בחברת "V אוסטרליה", חברת בת הפעילה טיסות מאוסטרליה ללוס אנג'לס ואבו דאבי.
בשנת 2011, עברה החברה תקופה של ארגון מחדש, שינתה את המותג שלה ל"וירג'ין אוסטרליה", וערכה עיצוב חדש למטוסים ולמדים, תפריט מזון חדש לנוסעים והחלה להפעיל מחלקות עסקים במטוסיה, במטרה להתחרות ב"קוואנטס" ששלטה בתחום.
בנוסף רכשה מטוסים רחבי גוף חדשים עם קיבולת וטווח טיסה גדול יותר.
ב-20 באפריל 2020 עקב משבר מגפת הקורונה נכנסה החברה מרצון להליך פשיטת רגל.
באותה עת "וירג'ין אוסטרליה" הייתה הלקוחה הגדולה ביותר של חברת החכרת המטוסים הישראלית "גלובל כנפיים ליסינג".
בספטמבר 2020 חברת ההשקעות "ביין קפיטל" רכשה את החברה.
Airlines PNG (פפואה גינאה החדשה)
Skywest Airlines (אוסטרליה) וירג'ין אמריקה
וירג'יליו מאצוקי (באיטלקית: Virgilio Mazzocchi; 22 ביולי 1597 (טבילה) - 3 באוקטובר 1646) היה מלחין איטלקי מתקופת הבארוק, שנמנה עם מלחיני האסכולה הרומאית.
מאצוקי נולד בצ'יביטה קסטלנה, אח צעיר לדומניקו מאצוקי.
כמו אחיו, שחלק עמו כמה מאפיינים בקריירה שלו, היה עיקר יצירתו מוזיקת קודש ווקאלית.
מאצוקי ידוע כמי שכתב מוזיקה לקאפלות האפיפיוריות.
מקהלת ההד הייתה רעיון של מאצוקי עצמו, שהמוזיקאים בני זמנו ראו בעין יפה.
בסביבות 1635 ניצח על יצירה של אחיו, דומניקו, "מקהלת הנביאים" בכנס האורטוריה (Congregazione dell'Oratorio).
כמאסטרו די קאפלה אצל פרנצ'סקו ברבריני ובחצר האפיפיור, החל בשנת 1636, היה על מאצוקי לכתוב גם אופרות, כחלק מתפקידו.
ברבריני, שהעדיף תחילה סיפורי קדושים, הרחיב את היריעה גם לעלילות קלאסיות ואנושיות.
את ההפקה הראשונה של מאצוקי, "ל'אג'יסטו", או "הבז", מ-1637, ביסס הלבריתן ג'וליו רוספיליוזי (לימים האפיפיור קלמנס התשיעי) על סיפור מאת בוקאצ'ו.
כעבור שנתיים הוצגה שוב האופרה, בשינויים מסוימים ובשם Chi soffre speri, בתיאטרון החדש של ברבריני.
בשנת 1640 העלו החשמנים אנטוניו ופרנצ'סקו ברבריני את הטרגדיה של סנקה, "טרואדס", עם פרולוג וארבעה אינטרמדי מאת רוספיליוזי; כל המוזיקה, או כמעט כולה, הייתה של מאצוקי.
הוא מת בצ'יביטה קסטלנה, לשם נסע עם זמריו לחגיגות הפטרונים הקדושים של העיר, לאחר מחלה פתאומית.
Chi soffre, speri, בשיתוף פעולה עם מארקו מאראצולי - רומא, (1673)
וירג'יניה מאיו (באנגלית - Virginia Mayo ; 30 בנובמבר 1920 - 17 בינואר 2005) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
נולדה בסנט לואיס, מיזורי בשם וירג'יניה קלרה ג'ונס.
בגיל 6 החלה ללמוד משחק וריקוד בסטודיו של דודתה.
לאחר סיום לימודיה בבית ספר תיכון ב-1937 הצטרפה ללהקת וודביל של אחיה למחצה, אנדי מאיו, שינתה את שמה והופיעה ברחבי ארצות הברית.
בתחילת שנות ה-40 התרשם ממנה מפיק סרטי הקולנוע הנודע סמואל גולדווין והחתים אותה על חוזה.
ב-1943 הופיעה בסרט "ג'ק לונדון" על חייו של הסופר ג'ק לונדון לצידו של השחקן מייקל א'ושי (1906–1973) לו נישאה ב-1947. עד מהרה התפרסמה בעיקר בגלל שערה הבלונדי ויופייה.
סולטן מרוקו אמר אז כי "יופייה של וירג'יניה מאיו הוא הוכחה חותכת למציאותו של אלוהים".
היא הופיעה בארבעה סרטים לצידו של דני קיי:
"עושה הנפלאות" (1945) Wonder Man
ב-1946 ליהק אותה הבמאי ויליאם ויילר לסרט שנות חיינו היפות ביותר בתור אשתו הבוגדנית של חייל משוחרר (דיינה אנדרוז).
הבמאי ג'ון יוסטון אמר כי היא ראויה לפרס אוסקר על תפקידה בסרט זה.
ב-1949 הופיעה בסרט חום לבן כאשתו של גנגסטר (ג'יימס קאגני).
בשנות ה-50 שיחקה בסרטים לצד ברט לנקסטר, פול ניומן, קירק דגלס, רקס הריסון, רונלד ריגן, גרגורי פק (קפטן הוריישיו הורנבלואר) ואחרים.
בשנות ה-60 דעכה הקריירה הקולנועית שלה והיא החלה להופיע במחזות זמר ובסדרות טלוויזיה.
הייתה נשואה לשחקן מייקל א'ושי עד למותו ב-1973 ולהם בת אחת.
נהר וירג'ין הוא יובל של נהר הקולורדו הזורם במדינות יוטה, אריזונה ונבדה שבארצות הברית.
אורכו 261 ק"מ, שטח אגן הניקוז שלו 31,727 קמ"ר, וספיקתו הממוצעת 5 מ"ק לשנייה.
זהו הנהר הראשון ביוטה שהוכרז כנהר פראי ונופי של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית (wild and scenic river) בשנת 2009, בחגיגות המאה להקמת הפארק הלאומי ציון שהנהר זורם בשטחו.
לאחר שהחבורה של סמית ירדה דרך הנהר בהצלחה בדרכם לקליפורניה, נפצע תומאס וירג'ין קשה בהתקפה של בני שבט המוהאבי במהלך חציית נהר הקולורדו.
וירג'ין החלים מפצעיו, אבל נרצח מאוחר יותר בהתקפה של בני שבט האומפקווה על מחנה החבורה באזור אורגון של ימינו.
חלק מהדרך המכונה השביל הספרדי הישן (Old Spanish Trail) עבר לאורך הנהר וירג'ין מסמוך לסנט.
ג'ורג' ועד לנקודה שבה הוא טיפס על רמת מורמון (Mormon Plateau) על מנת לחצות את הנהר מאדי (Muddy River) בנבדה של ימינו.
הנהר זורם בכיוון דרום-מערב, כשהוא עובר דרומית למיקום הישן של העיר סנט ג'ורג', במקום שבו נפגשים הנהרות וירג'ין וסנטה קלרה שבני הפאיוט כינו טונאקווינט (Tonaquint).
הנהר אז זורם דרך הפינה הצפון-מערבית של אריזונה דרך קניון הנהר וירג'ין (Virgin River Gorge), וחולף על פני העיירות ביוור דאם (Beaver Dam) וליטלפילד (Littlefield).
הוא נכנס לדרום נבדה בסמוך לעיר מסקיט (Mesquite) ונשפך לקולורדו במאגר אגם מיד, כ-60 קילומטרים מזרחית ללאס וגאס.
45 הקילומטרים האחרונים של הנהר יוצרים את הזרוע הצפונית של אגם מיד.
אף על פי שהנהר זורם באזור צחיח הוא בית גידול למגוון מפתיע של צמחים ובעלי חיים.
דרום-מערב יוטה ממוקמת במפגש של שלושה אזורים פיזיוגרפיים: רמת קולורדו, האגן הגדול ומדבר מוהאבי.
הנופים ובתי הגידול יוצאי הדופן של אזור זה משמשים משכן לחברות בעלי חיים וצמחייה ייחודיות, הכוללים מינים שאינם מצויים בשום מקום אחר בעולם.
בלי מימיו של נהר הווירג'ין מינים אלו לא היו קיימים.
רבים ממינים אלו מצויים בסיכון הוא מוגדרים כמינים בחשש במדינת יוטה.
תוכנית הנהר וירג'ין נקבעה במטרה לשמר מערכת אקולוגית ייחודית זו.
מים בחלקו התחתון של הנהר מספקים מי השקיה לגידול כותנה, רימון מצוי ותאנים.
קניון הנהר וירג'ין (Virgin River Gorge) שוכן בפינה הצפון-מערבית של אריזונה, מרחק קצר דרומית לגבול עם יוטה.
זהו אזור פופולרי לטיפוס מצוקים בחורף, המצטיין בקירות סלע של אבן גיר תלולים ותלויים.
כביש בין-מדינתי 15 עוקב אחר מסלולו של הנהר וירג'ין לאורך כמה קילומטרים דרך קניון הנהר וירג'ין.
וירג'יניה הול הייתה מרגלת אמריקאית, אשר בעת מלחמת העולם השנייה פעלה, בשליחותם של שירותי הביון הבריטים והאמריקאים, בחלק של צרפת הכבוש על ידי הנאצים ובחלק הנתון לשלטון וישי וביצעה פעולות ריגול וחבלה, חרף היותה קטועת רגל.
וירג'יניה הול נולדה בשנת 1906 למשפחה עשירה בעיר בולטימור.
לימודיה היסודיים והתיכוניים היו בבתי ספר יוקרתיים, ולאחר מכן למדה בקולג' שבמסגרת אוניברסיטת קולומביה, בו למדה את השפות צרפתית, גרמנית ואיטלקית.
היא השלימה את לימודיה במסגרת מסע בצרפת, גרמניה ואוסטריה, ורכשה יכולת לדבר באופן שוטף בשלוש השפות שלמדה.
עם סיום לימודיה בשנת 1931 מונתה לשמש בתפקיד קונסולרי בשגרירות ארצות הברית בוורשה בירת פולין.
בשנת 1932 ארעה לה תאונה קשה; בעת שביקרה בטורקיה היא יצאה למסע ציד ובמהלכו ירתה לעצמה בשגגה ברגל והרופאים נאלצו לקטוע את רגלה השמאלית מתחת לקרסול והוצמדה לה תותבת מעץ.
נכותה שמה קץ לתקוותה לפתח קריירה דיפלומטית ובשנת 1939 היא פרשה משירות החוץ.
היא נאלצה לעשות זאת מאחר שתקנות מחלקת המדינה של ארצות הברית, שנהגו באותה עת, אסרו על העסקת עובד שאחד מאבריו נקטע.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה נמצאה וירג'יניה הול בפריז בירת צרפת.
היא התנדבה לשירות האמבולנסים הצרפתי.
בשנת 1940, לאחר שצרפת נכבשה וחולקה לחלק הכבוש על ידי הנאצים ולחלק הנתון לשלטון וישי ששיתף פעולה עם הכובש, נמלטה וירג'יניה הול לאנגליה שם החלה לעבוד בשגרירות ארצות הברית.
בשנת 1941 התגייסה וירג'יניה הול למנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית, ארגון שאסף מודיעין וביצע פעולות חבלה במדינות הכבושות באירופה.
באוגוסט 1941 היא חזרה לשטח צרפת שבשלטון וישי במסווה של כתבת העיתון ניו יורק פוסט.
עם נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה, במסגרת מבצע לפיד, ב-8 בנובמבר 1942, החליט היטלר לכבוש אף השטחים שבשלטון וישי, הן בצרפת והן במושבותיה.
ב-12 בנובמבר הסתיים מבצע כיבושו של האזור שבשלטון וישי.
אז כבר הייתה הול ברשימת המבוקשים של הנאצים תחת הכינוי "הגברת הצולעת", והיא נאלצה לברוח לספרד ומשם שבה ללונדון.
באנגליה הצטרפה הול בחודש מרץ 1944 לשורות המשרד לשירותים אסטרטגיים ה-OSS, ארגון הביון, המודיעין הצבאי והמבצעים המיוחדים של ארצות הברית במלחמה.
היא ביקשה לשלוח אותה שוב לצרפת.
הארגון נעתר לבקשתה וב-21 במרץ היא הונחתה מספינה בריטית בחוף ברטאן, כשהיא נושאת מסמכי זהות על שם "מרסל מונטאן".
היא חמקה מן הגסטפו, שכבר ידע על דבר קיומה של הסוכנת קטועת הרגל, וחברה למחתרת הצרפתית במרכז צרפת.
היא עסקה במיפוי אתרים המתאימים להצנחת לוחמי קומנדו ואמצעי לחימה, אספה מידע רב ערך על הצבא הגרמני והצליחה לדווח כי המטה של הכוחות הגרמניים בצרפת הועתק מן העיר ליון לעיר לה פוי-אן-ולה.
לאחר הנחיתה בנורמנדי ביוני 1944 ארגנה הול פעולות גרילה של אנשי המחתרת הצרפתית בעורף הצבא הגרמני, עד שבספטמבר 1944 כבשו כוחות בעלות הברית את האזור במרכז צרפת בו פעלה ובהמשך את כל יתר צרפת, ובזאת הסתיים תפקידה במלחמה.
לאחר המלחמה המשיכה הול לעבוד במשרד לשירותים אסטרטגיים.
בשנת 1945 החליט הנשיא הארי טרומן להעניק לה את צלב השירות המצוין, עיטור המוענק עבור גבורה יוצאת דופן תוך חירוף נפש, אך היא סירבה לקבלו מאחר ששאפה להמשיך ולעבוד בשירות הביון מבלי שזהותה תיחשף, על כן הוענק לה האות על ידי הגנרל ויליאם דונובן, מפקד ה-OSS בטקס פרטי במשרדי הארגון.
בכך הייתה לאישה היחידה שזכתה בעיטור זה.
בשנת 1947 פורק המשרד לשירותים אסטרטגיים ובמקומו הוקמה סוכנות הביון המרכזית (CIA).
הול המשיכה לעבוד בסוכנות החדשה כאנליסטית מומחית לענייני צרפת.
בשנת 1950 נישאה לאחד מעובדי הסוכנות.
היא המשיכה לעבוד בסוכנות עד להגעתה בשנת 1966 לגיל 60 שהיה אז גיל פרישת החובה.
וירג'יניה הול נפטרה בשנת 1982 והיא בת 76 שנים במותה.
שרה וירג'יניה וייד, קצינה היא טניסאית עבר אנגלייה.
אחת הטניסאיות הבולטות בעולם בשנות ה-70, דורגה במקום השני בעולם בשנת 1975. היא זכתה ב-7 תוארי גראנד סלאם, מהן 3 זכיות ביחידות ו-4 זכיות בזוגות נשים.
היא הטניסאית הבריטית היחידה שזכתה בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם.
בהיותה בת שנה עברה וייד עם משפחתה לדרבן דרום אפריקה.
אביה שימש כראש הכנסייה של העיר.
כשסיים את שליחותו חזרה המשפחה לאנגליה בגיל 15. ב-1966 היא סיימה את לימודי התואר הראשון שלה במתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת סאסקס.
במסגרת טורנירי גראנד סלאם היא השתתפה ב-10 משחקי גמר בתחרויות לזוגות נשים וזכתה ב-4 תארים, עם מרגרט קורט מאוסטרליה.
באליפות צרפת הפתוחה היא לא הצליחה להתברג מעבר לשלב רבע הגמר בתחרויות לנשים, אך זכתה בתחרויות לזוגות נשים.
בשנת 1986 היא זכתה בעיטור, קצינה במסדר האימפריה הבריטית.
תוצאה שנה טורניר יריבה בגמר תוצאהזכייה 1968 אליפות ארצות הברית הפתוחה בילי ג'ין קינג 6–4, 6–2זכייה 1972 אליפות אוסטרליה הפתוחה איבון גולגונג 6–4, 6–4זכייה 1977 אליפות וימבלדון בטי שטוב 4–6, 6–3, 6–1
סיכום השתתפות בגראנד סלאם יחידות
וירג'יניה בדטי (באיטלקית: Virginia Badetti; כאם מנזר Maria Augustina; 29 במאי 1881, איסטנבול – 20 בנובמבר 1949, פריז, צרפת) הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם, על הצלת יהודים באיטליה בזמן השואה בעת שירותה כאם המנזר במנזר מסדר האחיות ציון ברומא.
כמו כן, היא הסתירה במנזר גם פליטים לא יהודים.
יחד איתה, הוכרה גם אמיליה בנדטי (Emilia Benedetti), ששימשה כסגניתה במנזר.
נולדה ב-1881 באיסטנבול, למשפחה קתולית אדוקה.
היו לה עוד שתי אחיות, שהצטרפו למנזרים שונים.
בשנת 1924 נכנסה לבית הספר לנזירות של המסדר, ובשנת 1926 נשבעה אמונים למסדר האחיות ציון ועברה לגור במנזר בקדיקוי, שבאיסטנבול.
היא שהתה במנזר עד לשנת 1930. לאחר מכן עברה למנזר באלכסנדריה, במצרים, שם הייתה עוזרת לאם המנזר עד לשנת 1935. עברה לקזנאדאר (Khaznadar), שבתוניסיה, שם הייתה אם המנזר.
בשנת 1942 היא נקראה להחליף את אם המנזר ברומא, אשר עזבה למנזר בסן-אומר (Saint-Omer) שבצרפת.
בשנת 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, עברה בדטי לטריאסטה, ולאחר מכן למנזר הראשי של המסדר בפריז.
סיבת מעברה הייתה מצב הבריאותי הירוד.
בפריז היא נאלצה להיות במנוחה כללית, בתקווה שבריאותה תחזור אליה.
לקראת אמצע חודש נובמבר 1949, בשעת המיסה בבוקר, חטפה בדטי שבץ מוחי.
היא נלקחה לחדרה של אם המנזר, שם הנזירות התפללו עבורה.
היא נותרה משותקת כמעט לחלוטין, אך ביקשה מן הנזירות להגיד לאם המנזר, שאין צורך לדאוג לה.
לאחר מכן, היא כבר לא יכלה לדבר, והייתה מתקשרת עם שאר הנזירות באמצעות לחיצות על ידיהן.
לאחר כמה ימים איבדה את הכרתה.
פעילותה להצלת יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה
ב-19 ביולי 1943 הופצצה רומא לראשונה על ידי בעלות הברית, בעקבות פלישת בעלות הברית לאיטליה.
מנזר האחיות ציון, שבדטי עמדה באותה התקופה בראשו, היה בגבולה של העיר רומא, ברחוב גריבלדי, בקרבת ג'אניקולו.
הנזירות במנזר תיארו את האירוע כ"מחזה משתק של להבות שעלו לשמים בצורה מבעיתה".
לאחר כניעתה של איטליה הפשיסטית לבעלות הברית, פלשו כוחות גרמניים לאיטליה.
העיר רומא נכנעה לידם ב-8 בספטמבר 1943. רבים מיהודי רומא חיפשו מקומות מקלט ברחבי העיר.
כמו כן, הגיעו לעיר פליטים מערים אחרות.
בדטי פתחה את דלתות המנזר למחפשי המקלט היהודים, ואלה החלו למלא את כל שטח המנזר.
היהודים הראשונים הגיעו ב-16 לאוקטובר, היום שבו החלה האקציה נגד יהודי רומא: "עם שחר ב-16 באוקטובר ירד גשם; קבוצות של נשים יהודיות, מלוות בילדיהן, חצו את התעלה בגריבלדי".
בדטי החליטה להכניס את הקבוצה למנזר.
הנזירות הכינו עבורן חדר גדול, והזיזו רהיטים רבים במטרה לפנות להן מקום כדי שיוכלו לישון.
בעקבות קבלת הפנים החמה שקיבלו, ביקשו הנשים היהודיות מבדטי לקרוא גם לבעליהן להצטרף אליהן במנזר.
בדטי אישרה את בקשתן, לאחר שקיימה שיחה עם הנזירות.
לאחר מכן, היו צריכות הנזירות להסב גם את חדר האוכל למקום שינה, ושמיכות ומזרנים כיסו את הרצפה כך שלא היה ניתן לראותה יותר.
המנזר משך יהודים רבים, וכן פליטים ומתנגדי משטר, כיוון שאפשר למשפחות שלמות להישאר מאוחדות.
אחרוני היהודים שברחו למנזר, נאלצו להתגורר בחממה שבשטח המנזר, משום שבבית המנזר נגמר המקום, אפילו תחת המדרגות חיה משפחה יהודית בת שבע נפשות.
משפחתו של רוברטו מודיליאני (Modigliani) הייתה אחת המשפחות אשר הגיעו למנזר באוקטובר.
המשפחה כללה את אימו ולנטינה, סבתו יהודית ודודתו אמה.
כמה חודשים לאחר מכן, בינואר 1944 הגיע גם אחיו אדוארדו להתחבא במנזר.
אחרים ששהו במנזר היו אמה ואליסה אלאטרי (Alatri), רנאטה, לאונה ואליו די קורי (di Cori), פיאטרו גיא (Gay) ופאולה מוספיאה (Musafia).
מן היהודים הזרים אשר התחבאו במנזר היו רות מוספיאה (Musafia.
מאוחר יותר וייס) ודודה סשה קונפורטי (Konforty), שהיו במקור מזאגרב, בירת קרואטיה.
פרוצ'יאו סונינו (Sonnino), אשר התחבא במנזר בין ה-15 באפריל 1944 למאי 1944 תיאר כי חוץ מיהודים איטלקים שהו במנזר גם חיילים ושוטרים איטלקים, פרטיזנים, אנטי-פשיסטים ופליטים ממושבות איטלקיות באפריקה.
בדטי תלתה שלט מחוץ למנזר שעליו היה כתוב "שטח אקסטריטוריאלי".
לצידו, הנזירות התקינו פעמון מיוחד, שבו צלצלו שלוש פעמים במקרה של סכנה, על מנת לאפשר לשוהים במנזר למצוא מקומות מסתור ברחבי המנזר.
מקום מסתור אחד היה מחסן הפחם, אך לו הייתה רק כניסה אחת ללא חלון, שנחסמה בקרש גדול.
כך שבשעה שמצאו במחסן מחבוא, יכלו היו להיחנק ולהיקבר בחיים תחת הפחם.
בשלב מאוחר יותר, העדיפו היהודים לרוץ להתחבא אצל שכנים בבתים הסמוכים למנזר בשעת סכנה.
כאשר הגיעו הגרמנים לחפש אחר יהודים במנזר, וראו את המיטות המאולתרות ואת השמיכות הרבות, בדטי ובנדטי הסבירו להם כי המיטות שייכות לפליטים איטלקים, שפונו מן העיר.
הסבר זה סיפק את הגרמנים, כיוון שתושבים רבים של העיר רומא פונו מבתיהם בעקבות ההפצצות הרבות מצד בעלות הברית, בניסיון לכבוש את העיר.
בשעה שגרה, היהודים שהסתתרו במנזר ניסו לחיות חיים רגילים ככל האפשר.
הם ניצלו את גן המנזר להליכות באור השמש, אחרים אף עבדו למען הוותיקן תחת תשלום קטן, בקריאת מסמכים ומכתבים של שבויי מלחמה, ובמעקב אחרי התכתבויות של פושעי מלחמה.
בשביל לבצע עבודה זאת קיבלו עזרה מהוותיקן, ואף השתמשו במסמכים לא חוקיים.
אחרים ניסו לעזור לנזירות בכל דרך אפשרית, בטיפול בחולים וסחיבת דליים.
הנזירות עזרו לכלכל את המתחבאים, וחלקו איתם את האוכל והשתייה.
היהודים המשיכו לקיים חלק מן המסורות היהודיות, ובימי שבת היו מתקבצים כולם יחד וקוראים תהילים.
אך בנוסף לכך היו משתתפים גם בחגיגות של הנזירות, האחות לואיזה גירלי הוסיפה: "זה היה מרגש כי למרות הסכנה, היהודים לקחו חלק איתנו בחג שלא היה שלהם.
הם עשו זאת כדי להראות תודה".
בדטי אף הצליחה להשיג מסמך מהוותיקן כי אין לערוך חיפושים בשטח המנזר.
אך מספר ימים לפני שחרור רומא בידי בעלות הברית, חיילי אס אס ניסו להיכנס למנזר, אך היא הצליחה למנוע את החיפוש.
חלק מן היהודים, אשר נבהלו מהחיילים, ניסו להימלט משטח הבית, וכתוצאה מכך נתפסו, ואחד מהם אף עונה.
אף אחד מהם לא נשלח להשמדה, בשל שחרורה של העיר רומא.
בדטי, בנדטי והנזירות הסתירו את היהודים כעשרה חודשים.
מספרם המדויק של היהודים ופליטים אחרים שהסתתרו במנזר אינו ידוע, אך מספרם המשוער נע בין 150 ל-200 איש.
כל האנשים שמצאו מקלט במנזר שרדו.
ב-19 במאי 1998 הכיר יד ושם בווירג'יניה בדטי, ובסגנית שלה, אמיליה בנדטי, כחסידות אומות עולם.
שמותיהן הוספו לקיר הכבוד לחסידי אומות העולם, בגן חסידי אומות העולם שביד ושם, ירושלים.
ב-21 בספטמבר 2016 הוכר המנזר כ"בית חיים" על ידי קרן ראול וולנברג.
בטקס נכח פרוצ'יאו סונינו, אשר הסתתר במנזר במהלך המלחמה.
וירג'יניה סאטיר הייתה סופרת אמריקאית, עובדת סוציאלית ותרפיסטית, ידועה בעיקר בזכות עבודתה פורצת הדרך בתחום הטיפול המשפחתי השיקומי אשר הקנתה לה את הכינוי ל"אם הטיפול המשפחתי".
בנוסף לכך היא ידועה בשל פיתוח מודל השינוי שנקרא על שמה (Satir Change Model).
מודל זה מנתח את השלבים השונים שבהם נמצאת משפחה כאשר מתערער הסטטוס קוו בין בני המשפחה בעקבות מקור חיצוני.
וירג'יניה סאטיר נולדה בנייסביל שבוויסקונסין, בכורה מבין חמישה ילדים.
כאשר הייתה בת חמש, סבלה מדלקת התוספתן.
אמה, נוצרייה מפלג רדיקלי המאמין בתפילה כאמצעי ריפוי בלעדי, סירבה לקחת אותה לרופא, אך אביה לקח אותה לרופא בניגוד לדעת אמה.
הרופאים הצליחו להציל את חייה, אך סאטיר נאלצה להישאר בבית החולים למשך מספר חודשים עקב העיכוב בטיפול.
כילדה סקרנית, סאטיר למדה לקרוא כבר בגיל שלוש.
עד גיל תשע הספיקה לקרוא את כל הספרים שהיו בספריית בית ספרה.
כנהוג באזור בו גדלה שהיה דליל באוכלוסייה, בית ספרה היה מורכב מחדר אחד, ומורה אחד לימד את כל מקצועות הבסיס.
עוד כילדה בת חמש החליטה שהיא תגדל להיות "חוקרת יחסי הורים-ילדים".
מאוחר יותר היא הסבירה כי "אני לא ממש יודעת מה אני אחפש, אבל הבנתי שזה יתמקד במשפחות בהן אין תקשורת בני המשפחה."
בשנת 1929 עזבה משפחתה את החווה שהייתה בבעלותה במילווקי כדי לאפשר לסאטיר ללמוד בתיכון מרוחק.
בשנות לימודיה בתיכון התרחש השפל הגדול.
וכדי לעזור למשפחתה, היא עבדה במשרה חלקית והאיצה את לימודיה כדי שהיא תוכל לסיים מוקדם את התיכון.
בשנת 1932 היא קיבלה את תעודת הבגרות, ומיד נרשמה למכללת המורים של מדינת מילוויקי (עכשיו אוניברסיטת ויסקונסין–מילווקי).
כדי לשלם עבור לימודיה היא עבדה במשרה חלקית בחנויות ובשמרטפות.
סאטיר סיימה תואר ראשון בחינוך, ועבדה כמורה במשך מספר שנים.
לאחר לימודי ההוראה סאטיר למדה עבודה סוציאלית באוניברסיטת שיקגו.
היא סיימה את לימודיה ב-1948, אך החלה לעבוד באופן פרטי רק ב-1951. בשנת 1955 החלה לעבוד עם הארגון הפסיכיאטרי של אילנוי, ועודדה מטפלים אחרים להתמקד בטיפול במשפחות במקום בטיפול של חולים בודדים.
בסוף העשור היא עברה לקליפורניה, שם היא ייסדה את המכון לחקר הנפש (Mental Research Institute-MRI) בפאלו אלטו, קליפורניה.
מכון זה קיבל מענק מהמכון הלאומי לבריאות הנפש של ארצות הברית (NIMH) ב-1962, שאפשר להתחיל באופן רשמי תוכנית להכשרת מטפלים משפחתיים.
סאטיר כיהנה כמנהלת תוכנית ההכשרה.
אחד מהרעיונות הכי מסוקרים שפיתחה סאטיר הוא רשתות חברתיות, סאטיר הקימה שני ארגונים שמטרתם לעזור לאנשים למצוא עובדי בריאות הנפש או אנשים אחרים שסבלו מבעיות דומות של ובכך לעזור להם להתמודד עם בעיותיהם.
בשנת 1970 סאטיר ייסדה את ארגון "אנשים יפים" ובשנת 1977 היא ייסדה את רשת "אוונטה", אשר שונה שמה בשנת 2010 לרשת וירג'יניה סאטיר העולמית.
סאטיר הייתה חברה בוועדת ההיגוי הבינלאומית של האגודה לטיפול משפחתי והייתה חברת הוועדה המייעצת עבור המועצה הלאומית עבור הערכה-עצמית.
בנוסף לכך סאטיר מזוהה עם מספר של דוקטורטים לשם כבוד, בכללם דוקטורט במדעי החברה אותו קיבלה מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
וירג'יניה ג'ונסון (נולדה כמרי וירג'יניה אשלמן, 11 בפברואר 1925 – 24 ביולי 2013) הייתה סקסולוגית אמריקאית, הידועה כחברת הצוות מאסטרס וג'ונסון למחקר מיניות האדם.
יחד עם ויליאם מאסטרס הייתה חלוצת המחקר על "תגובה מינית אנושית" והאבחון והטיפול של ליקויי מין בין 1957 ל-1990.
ג'ונסון נולדה בספרינגפילד, מיזורי, לעדנה לבית אוונס ולהרשל "הארי" אשלמן, שהיה חקלאי במקצועו.
הורי האב היו חברים בכנסייה המורמונית, והיו לו שורשים מהסן.
כשהייתה בת חמש עברה המשפחה לפאלו אלטו בקליפורניה, שם עבד אביה כשומר הקרקעות בבית חולים.
המשפחה חזרה מאוחר יותר למיזורי ולחקלאות.
וירג'יניה נרשמה בגיל 16 לקולג' בעיר הולדתה, אך נשרה, ובמשך ארבע שנים עבדה במשרד לענייני ביטוח של מדינת מיזורי.
בסופו של דבר חזרה ללימודים, באוניברסיטת מיזורי וקונסרבטוריון של קנזס סיטי, ובמהלך מלחמת העולם השנייה החלה בקריירה מוזיקלית כזמרת בלהקה.
היא שרה מוזיקת קאנטרי עבור תחנת רדיו מקומית בספרינגפילד, שם השתמשה בשם הבמה וירג'יניה גיבסון.
ג'ונסון עברה לסנט לואיס, מיזורי, שם הפכה לכתבת עסקים ב"סנט לואיס דיילי רקורד".
כשהיא עוצרת את קריירת השירה, ג'ונסון נרשמה לאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס מתוך כוונה ללמוד תואר בסוציולוגיה, אבל אף פעם לא השיגה אותו.
ג'ונסון פגשה את ויליאם מאסטרס בשנת 1957, כשהוא שכר אותה כעוזרת מחקר במחלקה למיילדות וגינקולוגיה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
במהלך השנים בהם עבדה כעוזרת שלו, לימד אותה מאסטרס מונחים רפואיים, שיטות טיפול ומחקר.
יחד הם פיתחו מכשירים דמויי פוליגרף אשר תוכננו למדידת עוררות מינית אצל בני אדם.
באמצעות הכלים הללו מאסטרס וג'ונסון צפו ומדדו נתונים אצל כ-700 גברים ונשים שהסכימו לקיים פעילות מינית עם משתתפים אחרים או לאונן במעבדה.
על ידי התבוננות באנשים הללו עזרה ג'ונסון למאסטרס לזהות את ארבעת השלבים של התגובה המינית, מה שנודע בהמשך כ"מעגל תגובה מינית אנושית".
המחזור מורכב משלב ההתרגשות, שלב המישור, שלב האורגזמה ושלב השחרור.
בשנת 1964 הקימו מאסטרס וג'ונסון מכון מחקר עצמאי ללא מטרות רווח בסנט לואיס, "קרן מחקר לרבייה ביולוגית".
המרכז שינה את שמו ל"מכון מאסטרס וג'ונסון" ב-1978.
באפריל 2009 דיווח תומאס מאייר במגזין "סיינטיפיק אמריקן" כי לג'ונסון היו הסתייגויות רציניות לגבי תוכנית המכון להמרת הומוסקסואלים להטרוסקסואלים, תוכנית אשר פעלה מ-1968 ועד 1977.
בתחילת שנות ה-20 שלה נישאה ג'ונסון לפוליטיקאי במדינת מיזורי, אך הנישואין נמשכו יומיים.
לאחר מכן היא התחתנה עם תובע המבוגר ממנה בהרבה, שגם ממנו התגרשה.
ב-1950 התחתנה עם סולן להקה בשם ג'ורג' ג'ונסון.
לשניים נולדו בן ובת לפני שהתגרשו ב-1956. ב-1971 נישאה ג'ונסון לוויליאם מאסטרס לאחר שעזב למענה את אשתו הראשונה ליבי.
הם התגרשו ב-1993 אבל המשיכו לשתף פעולה מבחינה מקצועית.
ג'ונסון נפטרה ביולי 2013 "בשל סיבוכים של מספר מחלות".
מאסטרס, שהתחתן שוב לאחר הגירושים מג'ונסון עם אהבת נעוריו, נפטר בשנת 2001.
רשת הכבלים האמריקאית שואוטיים יצרה סדרת טלוויזיה בת 46 פרקים בשם "הסקס של מאסטרס", דרמה המבוססת על ביוגרפיה באותו שם משנת 2009. הסדרה עלתה ב-29 בספטמבר 2013 ושודרה למשך ארבע עונות, כשאת ג'ונסון גילמה השחקנית ליזי קפלן.
וירג'יניה צ'ריל הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות משחקה כמוכרת הפרחים העיוורת, בסרט אורות הכרך של צ'ארלי צ'פלין.
צ'ירל שיחקה בארבעה עשר סרטי קולנוע עלילתיים, שיצאו לאור בין 1928 לבין 1936. בשנת 1983 היא רואיינה בסרט תעודה אודות צ'פלין.
תפקידה בסרט "אורות הכרך" היה תפקידה השני בקולנוע, אך הראשון שעליו היא קיבלה קרדיט.
צ'ריל נולדה בחווה באילינוי, לאמה בלאנש (לבית וילקוקס) ואביה ג'יימס צ'ריל.
היא לא תכננה לפתח קריירה בקולנוע, אך דרך חברתה סו קרול (שנישאה בהמשך לאלן לאד) היא מצאה את דרכה להוליווד.
בשיקגו, היא הייתה ידועה בשל כישרון הריקוד וההופעה שלה, וזכתה בפרס "מלכת נשף האמנים", ואף הוזמנה להופיע על במות וודוויל במופע "זיגפילד ורוי" המפורסם, אך דחתה את ההצעה.
היא הייתה אז נשואה, לא באושר, ולכן התפתתה להזמנתה של קרול להתחיל מחדש בקליפורניה.
שם, היא פגשה את ויליאם רנדולף הרסט, ואחר כך את צ'ארלי צ'פלין, בתחרות אגרוף.
צ'פלין עד מהרה ליהק את צ'ריל בסרטו "אורות הכרך".
הסרט זכה לביקורות חיוביות והצלחה מצד הקהל, אך יחסיה של צ'ריל עם צ'פלין היו מתוחים.
על פי הסרט התיעודי Unknown Chaplin, הוא פיטר את צ'ריל כשעזבה את הסט כדי להסתפר.
צ'פלין רצה לצלם מחדש את כל הסצנות שלה עם השחקנים ג'ורג'יה הייל, אך הבין שכבר הוציא יותר מדי כסף על ההפקה.
בעקבות זאת, הוא הזמין את צ'ריל לחזור לצילומים, והיא ניצלה את ההזדמנות לבקש יותר כסף עבור תפקידה.
עם זאת, בראיונות מאוחרים יותר, היא הביעה הערכה גדולה לצ'פלין, לכישרונו כבמאי ושחקן, והשקעתו ודיוקו בעבודתו.
עוד לפני שיצא "אורות הכרך" לאקרנים, אולפני פוקס המאה ה-20 החתימו את צ'ריל לחוזה צילומים.
כשהסרט נהיה להיט, הם ליהקו אותה בסדרת סרטי קול במהלך שנות ה-1930, ביניהם Girls Demand Excitement (1931), שהיה אחד מסרטיו הראשונים של ג'ון ויין ככוכב.
במאים בעלי שם ביקשו אותה עבור סרטיהם, כולל ג'ון פורד (לסרט The Brat משנת 1931) וטוד בראונינג (לסרט Fast Workers משנת 1933).
היא גם הופיעה בסרט המוזיקלי של ג'ורג' גרשווין, Delicious ב-1931. מאוחר יותר, היא נסעה לאנגליה, שם השתתפה בשניים מסרטיו של ג'יימס מייסון, כולל Troubled Waters משנת 1936, שהיה לסרטה האחרון.
הסרטים המאוחרים יותר שלה לא היו להיטים, והיא החליטה לוותר על קריירת המשחק שלה.
צ'ריל הייתה נשואה ארבע פעמים: בעלה הראשון (1925–1928) היה עורך דין עשיר משיקגו, אירווינג אדלר.
בעלה השני היה הכוכב ההוליוודי, קרי גרנט (1934-1935).
היא עזבה אותו אחרי שבעה חודשים, בטענה שהיה מכה אותה.
נישואיה השלישיים היו לבן אצולה בריטי, ג'ורג' צ'יילד-וילייה, רוזן ג'רזי ה-9, והיא הייתה לרוזנת.
הנישואים ארכו בין 1937–1946. במסגרת תפקידה כרוזנת, היא עשתה עבודת צדקה ותמיכה בחיילים במלחמת העולם השנייה.
היא לבסוף נישאה לטייס פולני, פלוריאן מרטיני, שהיה חבר ביחידה שהיא טיפלה בה במהלך המלחמה.
הם נישאו ב-1948, והוא חזר עמה לארצות הברית, ומצא עבודה בחברת לוקהיד מרטין בסנטה ברברה, שם הם חיו עד מותה ב-1996, בגיל 88.
צ'ריל מונצחת בכוכב, בשדרת הכוכבים של הוליווד.
וירג'יל מונדיי צ'פמן היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, אשר ייצג את מדינת קנטקי בקונגרס של ארצות הברית.
הוא התמחה בחוק ומשפט בערים פריז ואירווין, ולבסוף בבירת קנטקי לקסינגטון.
בשנים 1918–1920 כיהן כתובע העיר אירווין.
ב-1924 נבחר צ'פמן לבית הנבחרים של ארצות הברית ושם כיהן שתי תקופות כהונה כנציגו של מחוז הקונגרס השביעי של מדינת קנטקי, בשנים 1925–1929. ב-1928 איבד צ'פמן את מושבו בבית הנבחרים, באותה העת בה נבחר הרברט הובר לנשיא ארצות הברית, הובס צ'פמן בבחירות הכלליות בידי רוברט אי.
כעבור שנתיים, ב-1930, ניצח את בלקבורן ושב אל בית הנבחרים.
הוא נבחר גם הפעם לשתי תקופות כהונה (1931–1935), מטעם מחוז הקונגרס השביעי.
צ'פמן אז נבחר לייצג את מחוז הקונגרס השישי של קנטקי בבית הנבחרים בשנים 1935-1949.
ב-1948 ניצח צ'פמן את הסנאטור הרפובליקני המכהן של קנטקי, ג'ון שרמן קופר, ונבחר לסנאט של ארצות הברית.
צ'פמן נהרג בתאונת דרכים בוושינגטון הבירה ב-8 במרץ 1951, ומותו נקבע בבית החולים של צי ארצות הברית בבת'סדה.
הוא נטמן בבית העלמין של פריז שבקנטקי.
מאוחר יותר, נתברר כי צ'פמן סבל מאלכוהוליזם.
בספרו של רוברט קארו, זוכה פרס פוליצר, "מאסטר הסנאט", צ'פמן תואר כסנאטור שנהג להסתגר באורח שגרתי בגבעת הקפיטול.
צ'פמן הוחלף הן בבית הנבחרים והן בסנאט על ידי תומאס אנדרווד.
זה מצב די נדיר אם כי לא ייחודי.
גם חברי הקונגרס דן קווייל, ויליאם האת'וויי, ספארק מאטסונאגה, הנרי הנסברו וג'ונתן צ'ייס הוחלפו על ידי אותו האיש הן בקונגרס והן בסנאט.
וירג'יניה אסתר המילטון ( ; 12 במרץ 1936 - 19 בפברואר 2002) הייתה סופרת ילדים ומרצה אפרו-אמריקנית.
במהלך חייה כתבה מעל לארבעים ספרים, חלקם עוסקים במציאות חייהם של אפרו-אמריקאים בארצות הברית באמצעות סוגות שונות, ובשנת 1975 הייתה האפרו-אמריקנית הראשונה שזכתה על ספרה במדליית ניוברי, המוענקת לסופרים משפיעים בספרות הילדים האמריקאית.
בשנת 1992 זכתה בפרס אנדרסן, הפרס היוקרתי בעולם לספרות ילדים ונוער.
המילטון נולדה בשנת 1936 בחווה ביֵלוֹ ספרינגס ("פרחים צהובים"), אוהיו, לקנת' ג'יימס ואטה בל פרי המילטון.
משפחת אִמָהּ התגוררה במקום מאז 1850 לערך, עת הסתיימה מלחמת האזרחים.
בבית קיבלה עידוד לקריאה וכתיבה, והחלה להתנסות בכתיבה כבר בגיל 10. היא הצטיינה בלימודיה בתיכון וקיבלה מלגה מלאה לקולג' "אנטיוק" (Antioch College), ובשנת 1956 עברה לאוניברסיטת אוהיו, שם למדה ספרות וכתיבה יוצרת.
ב-1958, בגיל 22, המילטון עברה לעיר ניו יורק, שם עבדה בעבודות מזדמנות ולמדה ספרות ב"בית הספר החדש למחקר חברתי".
שם גם פגשה את המשורר ארנולד אדוף, ונישאה לו בשנת 1960. בעוד הוא עבד כמורה ופרנס אותם, היא יכלה להקדיש את זמנה לכתיבה, וב-1967 פרסמה את ספרה "זילי" (Zeely), שהיה הראשון מבין יותר מארבעים ספרים שכתבה.
ב-1969 עברה חזרה לחווה של משפחתה באוהיו והמשיכה בכתיבת ספרים.
לצד כתיבתה הענפה, בין 1986 ל-1988 הרצתה במחלקת החינוך בקולג' קווינס, ניו יורק, ובין 1988 ל-1989 באוניברסיטת אוהיו.
המילטון נפטרה מסרטן השד בדייטון, אוהיו, ב-19 בפברואר 2002.
לאחר מותה התפרסמו שלושה ספרים נוספים:
ב-1967 המילטון פרסמה את ספרה הראשון, "זילי" (Zeely), שזכה בפרס איגוד הספריות האמריקאי (ALA).
הספר זכה גם בפרס ננסי בלוך.
ב-1971 פרסמה את "הכוכב של בראון הקטן" (The Planet of Junior Brown), שזכה בפרס המדף של לואיס קרול.
בשנת 1974 פרסמה את ספרה השביעי, "מ.סי היגינס, הגדול" (M.C.
Higgins, the great), שזכה במדליית ניוברי - מה שהפך את המילטון לסופרת האפרו-אמריקנית הראשונה שזכתה בפרס זה.
נוסף על כך, הספר זכה בפרס הספר הלאומי, בפרס המדף של לואיס קרול, והוא הוגדר על ידי הניו יורק טיימס כספר הילדים הבולט של השנה.
בשנת 1992 זכתה בפרס אנדרסן, הפרס היוקרתי ביותר בעולם לספרות ילדים, על כלל ספריה (הפרס לא מוענק כמחווה לספר ספציפי, אלא כהערכה כללית על היצירה).
בנוסף, הוענקו לה תעודות כבוד מאוניברסיטאות רבות.
הייחוד של יצירתה הוא בתיאור מציאות החיים המורכבת של כהי עור בארצות הברית.
המילטון נהגה לכנות את יצירתה "ספרות השחרור".
(נערך ע"י ארנולד אדוף וקייסי קוק)
וירג'יניה סיטי היא יישוב לצורכי מפקדים () במדינת נבדה שבארצות הברית.
היישוב נבנה באמצע המאה ה-19 כעיירת כורים, ונחשב כיום לאטרקציה תיירותית.
וירג'יניה סיטי הוקמה כעיירת כורים בשנת 1859, לאחר שהתגלה באזור מרבץ עשיר של כסף שזכה לכינוי "קומסטוק לואד".
היה זה מרבץ הכסף הראשון שהתגלה בארצות הברית, והוא עורר מעין "בהלה לכסף", בדומה לבהלה לזהב שהתרחשה מספר שנים לפני כן.
בעקבות אלפי הכורים שנהרו למקום הגיעו גם סוחרים ויזמים, וכך הוקמה העיירה.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 מנתה אוכלוסיית העיר כ-30,000 תושבים, אולם שרפה גדולה שפרצה בעיר בשנת 1875 וכילתה חלקים נרחבים ממנה סימנה את תחילת סוף הבהלה לכסף.
בעוד שחלק מתושבי העיר בנו אותה מחדש, עד שנת 1880 נטשו אותה רוב הכורים.
במרוצת השנים קמו באזור וירג'יניה סיטי כ-100 מכרות והופקו בסך הכל כשבעה מיליון טונות של כסף, שעל פי אמות מידה של תקופתנו שווה ערך לכ-600 מיליון דולר.
בשנת 1935, בעקבות חוקים פדרליים שעוררו עניין מחודש במחיר הזהב, זכתה וירג'יניה סיטי לחיים חדשים.
רחובותיה הראשיים נסללו מחדש, פאבים ומוזיאונים שופצו ושוחזרו.
בשנת 1961 הוכרז אזור הכרייה של העיר כאתר היסטורי לאומי.
כיום כלכלת העיר מתבססת בעיקר על תיירות, ומושכת כ-2 מיליון תיירים מדי שנה.
יש בה מבנים היסטוריים שנשתמרו או שוחזרו במטרה להעניק לתיירים אווירה של המאה ה-19, החל מאכסניות שממוקמות במבנים אותנטיים מן התקופה, המשך במוזיאונים המציגים פריטים תקופתיים ומרכזי מבקרים שמאפשרים לתיירים להתנסות בכריית כסף וכלה בפסטיבלים ואירועים שנתיים.
בין האטרקציות התיירותיות בעיר: מוזיאון ה-Fourth Ward School, השוכן במבנה בית ספר בן ארבע קומות משנת 1876 ומציג את ההיסטוריה של אזור קומסטוק; מוזיאון המשטרה בו ניתן לבקר בתאי כלא אותנטיים של התקופה; כנסיות מזרמים שונים בנצרות ועוד.
וירג'יניה סיטי משולבת בתרבות האמריקאית בדרכים שונות.
מקור שם העיר: וירג'יניה סיטי מכונה על שמו של אחד מן הכורים הראשונים שהגיעו לאזור, ג'יימס פנימור, שזכה לכינוי "אולד וירג'יני".
על פי הפולקלור האמריקאי, פנימור נהג להשתכר מדי יום לאחר סיום עבודות הכרייה, וערב אחד מעד ושבר בקבוק ויסקי.
על מנת שהמשקה לא יתבזבז לשווא, הכריז "אולד וירג'יני" כי הוא למעשה מבצע טקס הטבלה והצהיר: "I baptize this place Virginia Town" (אני מטביל את המקום הזה כעיירה וירג'יניה).
סיפור נפוץ אחר הוא שתושבי המקום בחרו יחד את השם וירג'יניה סיטי לכבודו של פנימור, שהיה דמות אהובה בהיסטוריה של העיר.
אחד מן האמריקאים שהגיעו לאזור במטרה להתעשר מכריית כסף היה סמואל לנגהורן קלמנס, שלאחר שנחל כישלון בחיפוש כסף הפך לעיתונאי עבור עיתון מקומי תחת שם העט מארק טוויין ובהמשך כתב את הרפתקאות טום סוייר והאקלברי פין.
דמות אחרת ששמה נקשר בווירג'יניה סיטי היא ג'וליה בולט, זונה מצליחה שהתגוררה ופעלה בעיר, וסיפור חייה הטראגי היווה השראה למגוון יצירות פופולריות בתרבות האמריקאית.
וירג'יניה סיטי היא העיר הגדולה הסמוכה ביותר לחוות פונדרוסה, בה התרחשה עלילת סדרת הטלוויזיה המצליחה "בוננזה".
העיר גם הייתה זירת ההתרחשות של מערבון בשם "וירג'יניה סיטי", בו שיחקו בין היתר ארול פלין והמפרי בוגרט.
וירג'יניה מקלורין הייתה מתנדבת קהילתית אמריקאית, שהייתה ידועה בכך שהגיעה לגיל מופלג של 113 שנה.
מקלורין, שהתגוררה בוושינגטון הבירה, זכתה לתשומת לב לאומית לאחר שבפברואר 2016 ביקרה בבית הלבן כדי לחגוג את "חודש ההיסטוריה השחורה", כשסרטון בו היא נראית צוהלת ומאושרת לאחר שזכתה לפגוש את נשיא ארצות הברית ברק אובמה ורעייתו מישל הפך ויראלי ברשתות החברתיות.
וירג'יניה מקלורין נולדה בקרוליינה הדרומית ב-12 במרץ 1909. מקלורין טענה שהיא "יולדה בידי מיילדת ומועד יום הולדתה נכתב איפשהו בספר ביבליה".
בילדותה היא עבדה בשדות עם הוריה, קילפה תירס וקטפה כותנה.
היא גדלה בתקופת חוקי ג'ים קרואו בה ההפרדה הגזעית גאתה ברחבי ארצות הברית.
אחרי כיתה ג' היא מעולם לא המשיכה לרכוש השכלה, ובגיל 13 נישאה ובהמשך עברה לניו ג'רזי כחלק מ"הנדידה הגדולה" מדרום ארצות הברית אל חלקים אחרים במדינה.
אחרי שבעלה נהרג בקטטה בבר, ב-1939 היא עברה לוושינגטון הבירה כדי להיות קרובה יותר לאחותה.
היא עבדה כתופרת וכעוזרת בית למשפחות בעיר סילבר ספרינג שבמרילנד, וניהלה גם מכבסה.
מאז תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, היא התנדבה ארבעים שעות בשבוע בבית הספר הציבורי צ'ארטר רוטס באמצעות מיזם של "חיל הוותיקים" (Senior Corps), סוכנות ממשלתית של התאגיד לשירות לאומי וקהילתי, וב-2013 היא קיבלה פרס שירות התנדבותי מטעם ראש עיריית וושינגטון הבירה וינסנט קונדול גריי.
לקראת סיום תקופת הכהונה של הנשיא ברק אובמה המליצו חבריה של וירג'יניה מקלורין לסגל הנשיאותי להיפגש עם הנשיא עקב ההיסטוריה הענפה שלה בתחום ההתנדבות, בנוסף לעצומה שקראה להזמינה אל המשכן הנשיאותי.
בפברואר 2016 אירח הבית הלבן את מקלורין לרגל חודש ההיסטוריה השחורה.
כשנפגשה עם הנשיא והגברת הראשונה של ארצות הברית מישל אובמה, מקלורין חיבקה את שניהם בשמחה והחלה לרקוד עמם.
בהמשך היא הצהירה בראיונות עיתונאיים כי היא מעולם לא חשבה שתזכה לבקר בבית הלבן בחייה, קל וחומר שתגיע ליום בו תפגוש את הנשיא האפרו-אמריקאי הראשון.
זמן קצר לאחר פגישתה המתוקשרת עם הנשיא והגברת הראשונה, הסרטון בה נצפתה רוקדת עם השניים הופץ ברשתות החברתיות ונעשה ויראלי.
על פי העיתונות המקומית, היא כונתה מאז "בת-המאה החביבה ב-DC" ו"סבתא וירג'יניה".
ב-11 במרץ 2016 עוטרה מקלורין בפרס שירות ההתנדבות של הנשיא על שני העשורים בהם התנדבה למען תלמידי בית ספר.
ב-27 במאי אותה שנה היא השתתפה במשחק בייסבול של וושינגטון נשיונאלס וקיבלה גופייה בהתאמה אישית על המגרש.
במרץ 2019 מלאו למקלורין 110 שנים והיא נעשתה "סופר בת-מאה" (Supercentenarian).
היא חגגה את ימי הולדתה ה-107, 108 וה-109 עם קבוצת הכדורסל האהובה עליה, הארלם גלובטרוטרס.
למקלורין ובעלה שני ילדים: בת ובן.
מקלורין העריכה שיש לה כחמישים צאצאים חיים.
ויג'יניה הבילנד הייתה סופרת וספרנית אמריקאית.
ויג'יניה הבילנד נולדה ברוצ'סטר, אך רוב ילדותה עברה במסצ'וסטס.
בשנת 1933 היא קיבלה תואר במתמטיקה וכלכלה מאוניברסיטת קורנל והחלה לעבוד בספרייה ציבורית בבוסטון.
היא עבדה בספריות העיר עד לשנת 1963. באותה תקופה היא למדה פולקלור באוניברסיטת הרוורד.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 וירג'יניה הבילנד החלה להשתתף בצוות השופטים של פרסים ספרוטיים שונים.
בחלק מהמקרים היא הייתה יושב ראש הצוות.
בשנת 1962 הבילנד הוזמנה לספריית הקונגרס במטרה להקים מרכז לספרות ילדים.
בשנת 1963 היא הועמדה בראש המרכז והייתה בתפקיד זה עד לשנת 1981.
בשנת 1976 הוענק לה פרס על התרומה ארוכת שנים לספרות ילדים.
בשנת 1959 היא פרסמה ספר Favorite Fairy Tales Told in France עם איורים של רוז'ה דיוואזן.
זה היה ספר ראשון בסדרה של 22 ספרים עם סיפורי עם של המדינות השונות.
בשנת 1985 פורסם כרך נפרד של אוסף סיפורי עם נבחרים מהסדרה.
בנוסף לסדרה וירג'יניה הבילנד הוציאה לאור ספרים נוספים של סיפורי עם ועל מחברי ספרות ילדים כמו ויליאם פן, מארק טוויין ועוד.
וירג'יניה אן פוקס היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת קרוליינה הצפונית, ברציפות מאז 2005. מחוז הקונגרס החמישי כולל בתוכו את רוב השטחים הצפון-מערביים בקרוליינה הצפונית וחלקים מהעיר וינסטון סיילם.
פוקס היא חברת המפלגה הרפובליקנית, ובשנים 2013–2017 אף הייתה מזכירת הסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים.
פוקס נולדה ברובע הברונקס שבניו יורק, בתם של דולי (לבית גאריסון) ונונציו ג'ון פלמיירי.
היא גודלה באזור כפרי במחוז אייברי שבקרוליינה הצפונית.
את ילדותה העבירה בצל עוני, ורק בגיל 14 התגוררה לראשונה בבית מגורים עם מים זורמים.
בזמן שלמדה בבית הספר התיכון קרוסנור השוכן בעיר קרוסנור שבמערב המדינה, עבדה כשרתת בתיכון והייתה הראשונה במשפחתה שהשלימה לימודים תיכוניים.
ב-1968 השלימה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
בשנת 1972 תואר שני בהוראה מכללתית וב-1985 תואר דוקטור בחינוך מאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בגרינסבורו.
יחד עם בעלה, פוקס תפעלה עסק למשתלות וגינון.
פוקס עבדה כעוזרת מחקר ב"מכללה הקהילתית והמכון הטכנולוגי קולדוול" ולאחר מכן כמורה לאנגלית באוניברסיטת אפלאצ'יאון (Appalachian State University).
משנת 1987 ועד כניסתה לפוליטיקה של ארצות הברית ב-1994 היא הייתה נשיאת המכללה הקהילתית מיילנד.
תחת מושל קרוליינה הצפונית ג'יימס מרטין שימשה פוקס כסגנית שר לענייני ניהול.
בין השנים 1994–2004 הייתה חברה בסנאט המדינתי של קרוליינה הצפונית.
פוקס נבחרה לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות 2004, והביסה את ג'ים הארל ג'וניור, מועמד המפלגה הדמוקרטית, עם 59% מקולות הבוחרים.
היא החליפה את ריצ'רד בר שנבחר אל הסנאט של ארצות הברית.
במהלך בחירות האמצע ב-2006 דומה היה כי פוקס תתייצב מול מתמודד עיקש לבית הנבחרים.
עם זאת, המועמד המועדף של הדמוקרטים, ראש עיריית וינסטון סיילם הפופולרי אלן ג'וינס, החליט שלא להתמודד.
מאז 2004 נבחרה אחת לשנתיים מחדש אל הקונגרס של ארצות הברית, לאחרונה בבחירות 2020. בשנים 2013–2017 הייתה מזכירת הוועידה הרפובליקנית בבית הנבחרים, והיא נבחרה לתפקיד זה במקומו של ג'ון קרטר מטקסס.
בספטמבר 2005 נמנתה פוקס בין 11 חברי בית הנבחרים שהצביעו נגד חבילת הסיוע בסך 51 מיליארד דולר אמריקני לקורבנות הוריקן קתרינה.
הצעת החוק הראשונה לה נתנה פוקס את חסותה ונחתמה לחוק הייתה ב-2006, ונקראה "חוק HERO".
הנשיא ג'ורג' ווקר בוש חתם על הצעת החוק ביום הזיכרון, שאפשרה לחיילי הכוחות המזוינים להגדיל את חסכונות הפנסיה שלהם על ידי השקעה חלקית של שכרם בקופת גמל בניהול אישי.
עמדותיה של פוקס הן שמרניות.
היא מתנגדת לזכויות להט"ב והצביעה נגד "חוק השוויון" שעשוי היה להרחיב את חוק זכויות האזרח ולאסור אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
פוקס לא תמכה בביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר ויצאה חוצץ נגד חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה.
בדצמבר 2019 הצביעה נגד שני סעיפי ההדחה של דונלד טראמפ.
מינואר 2023 היא יושבת ראש בוועדת החינוך והעבודה של בית הנבחרים.
וירג'ין רקורדס (באנגלית Virgin Records) היא חברת תקליטים בריטית, שהוקמה על ידי היזמים ריצ'רד ברנסון, סיימון דרייפר וניק פאוול בשנת 1972, לאחר תקופה בה מכרו אלבומי מוזיקה במחירים זולים, דרך חנותם הקטנה בלונדון.
החברה נחשבת לחברת תקליטים מרכזית ביחד עם חברות כמו A&M רקורדס ואיילנד רקורדס.
החברה זכתה להצלחה והוחתמו בה אמנים מסוגות מוזיקליות שונות, כמו רוי אורביסון, דיבו, ג'נסיס, קית' ריצ'רדס, ג'נט ג'קסון, מועדון תרבות, סימפל מיינדס, לני קרביץ, הסמאשינג פאמפקינס ומייק אולדפילד.
בשנת 1992 נמכרה וירג'ין ל-EMI ושמן מוזג יחד לשם וירג'ין EMI".
בהמשך, הוקמה גם קפיטול רקורדס דרך שתי חברות התקליטים האלו.
(EMI ויוניברסל מיוזיק גרופ היו חברות האם שלה) חברת התקליטים נרכשה לבסוף על ידי יוניברסל מיוזיק גרופ בשנת 2012.
השם וירג'ין , על פי ריצ'רד ברנסון (באוטוביוגרפיה שלו), הגיע מעמית ששוחח איתו במסגרת פגישת עסקים.
הוא הציע את השם וירג'ין מהמשמעות האנגלית: בתולה.
הלוגו המקורי של חברת התקליטים עוצב על ידי המעצב והמאייר הבריטי רוג'ר דין.
האלבום הראשון שיצא על ידי וירג'ין היה Tubular Bells בשנת 1973; אלבום של המוזיקאי מייק אולדפילד, שזכה להצלחה מסחרית רבה.
מאוחר יותר, להקת ג'נסיס הקליטה את האלבומים שלה במסגרת חברת התקליטים הזו.
במרוצת השנים, אמנים רבים כמו ג'נט ג'קסון, קית' ריצ'רדס, סימפל מיינדס ולני קרביץ הוציאו את אלבומיהם דרך חברת התקליטים הזו.
וירג'יניה מן-יי לי 1973 בהנחיית צ'ו האו לי.
בשנים 1973–1974 עשתה פוסט דוקטורט באוניברסיטת אוטרכט.
בשנים 1974–1979 המשיכה את הפוסט דוקטורט בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1979–1980 עבדה כחוקרת בכירה בחברת התרופות "סמית'-קליין אנד פרנצ'" (כיום גלקסו סמית' קליין).
ב-1981 חזרה לאקדמיה לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה.
יש לה תואר שני במנהל עסקים MBA מוורטון 1984. ב-1989 הועלתה לדרגת פרופסור.
פעילותה המדעית ארוכת השנים של מן-יי לי היא בחקירה ואפיון של קיפול שגוי של חלבונים שהם בין הגורמים למחלות ניוון עצבים כמו אלצהיימר, פרקינסון, דמנציה פרונטו-טמפורלית
במהלך הדוקטורט מן-יי לי רכשה מיומנות בתחומים מגוונים ביניהם: אנדוקרינולוגיה, פרמקולוגיה, ביוכימיה וביופיזיקה.
החלה במהלך הפוסט דוקטורט באוטרכט.
ב-1991 צוות בראשות מן-יי לי וטרוינובסקי מצא שהחלבון טאו הוא מאבני הבניין של גושים המכונים גושי סיבים (Tangles) שהם אחד מהמאפיינים של אלצהיימר.
בהמשך המחקרים הם גילו חלבונים בעייתיים נוספים.
החלבון אלפא-סינוקלאין נמצא בגופי לוי , מגורמי מחלת פרקינסון.
החלבון TDP-43 הוא מגורמי הטרשת האמיוטרופית הצידית.
פרס פריצת דרך במדעי החיים -2020
חברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים - 2013
וירג'יניה צוקי (באיטלקית: Virginia Zucchi 10 בפברואר 1849 – 12 באוקטובר 1933) הייתה רקדנית איטלקייה.
הקריירה שלה כבלרינה נמשכה מ-1864 עד 1898, והיא נודעה בכינוי "צוקי האלוהית" או אפילו "וירג'יניה האלוהית" הודות לכשרונה האמנותי, כושר ההבעה והווירטואוזיות שלה.
זכורה ביותר ממורשתה הופעתה ב"לה אסמרלדה פה דה סיס", שמריוס פטיפה יצר למענה ב-1886 למוזיקה של ריקרדו דריגו.
צוקי נודעה כאמנית דגולה בברלין, לונדון, פריז, מדריד, מילאנו, נאפולי ורומא.
השפעתה ניכרה ביותר בהבאת הטכניקה האיטלקית לרוסיה.
היא למדה בלט אצל לפרי וקרלו בלאסיס במילאנו.
הופעתה הבכורה שלה הייתה ב-1864 בורזה ומשם המשיכה לרקוד ברחבי איטליה, בברלין ובפריז.
בשנת 1885 נסעה לסנקט פטרבורג לרקוד במשך הקיץ בקין גרוסט, אחד מתיאטראות המוזיקה שהחליפו את התיאטרון האימפריאלי לעונת הקיץ בסנקט פטרבורג.
התיאטרון האימפריאלי היה התיאטרון הרוסי הרשמי, שנסגר למשך לחודשי הקיץ.
במקרה אחד, בהנחיית פטיפה, ביצעה צוקי סולו שלם en pointe (על בהונות)
הודות לעוצמת הדינמיקה הדרמטית של הופעותיה, הייתה צוקי ההשראה ליצירת "Mir iskusstva", או "עולם האמנות", תנועה שיצרו אנשי הבלט רוס, לאון בקסט, סרגיי דיאגילב ואלכסנדר בנואה.
יחד ייסדו השלושה כתב עת באותו שם, שהתמקד יותר באמנויות החזותיות מאשר באמנויות הבמה.
ב-1917 צייר בקסט תמונת דיוקן של צוקי בת ה-68.
על תקופה זו אומרים מרי קלארק, מבקרת המחול, וקלמנט קריספ: צוקי חוללה מהפכה בבלט הרוסי.