tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דאפילד שרה בסדרת ההנפשה לילדים "תותית" את קטעי השירה של הדמות דובדבנית (Cherry Jam).
השתתפה מגיל 10 בתפקיד שחקנית אורחת במספר סרטי טלוויזיה ופרקי סדרות טלוויזיה שצולמו בפרובינציה הקנדית קולומביה הבריטית.
דאפילד תומכת בעמותת "Free The Children" ו בתנועת .
אלבוםתאריך יציאה לאורפורמטמיקום שיאבמצעד האלבומים הקנדיShut Up and Dance21 באוגוסט 2012תקליטורהורדה דיגיטלית12Accelerate3 ביוני 2014תקליטורהורדה דיגיטליתDay Won12 בפברואר 2019הזרמת מדיההורדה דיגיטלית
שנהשםתפקידעוד2008Love Sick: Secrets of a Sex AddictZoe Fedderסרט טלוויזיה2009Do You Know MeIsabel Carterסרט טלוויזיה2010הכוכב הבא מתחרה בתפקיד עצמה2011תותיתדובדבניתשירה2012Christmas Miracleביטסרט טלוויזיה
ויקטוריה כהן הייתה שחקנית יהודייה-מצרייה.
החלה את דרכה בעולם הבמה בתחילת שנות ה-20 של המאה הקודמת, על בימת תיאטרון "רמסס" בניהולו של השחקן יוסף ווהבי.
משם עברה לתיאטרון "נאגיב אל ריחני" ובשלהי הקריירה שלה על בימת תיאטרון "פואד אל מוהנדס".
את פרסומה העיקרי קיבלה בסרט "בארסים יאבחאסס עאן ווזיפה" (1923).
מכלול סרטיה של ויקטוריה מנה כ-18 סרטים.
זוהתה בדמות האישה: המרירה, קשת היום, הבתולה-המזדקנת המיתולוגית, העגונה אך יותר מכל זוהתה בדמות האישה "הקמצנית" "הכילאית".
הקומדיה האחרונה בה כיכבה הייתה "אנה פן וואנתה פן" (1964) היה לצידם של זוג הקומיקאים "שוויקאר ופואד אל מוהנדס".
ויקטוריה מונה מק'נטס היא זמרת ופזמונאית אמריקאית.
היא התחילה לעסוק באמנויות הבמה בגיל צעיר, שרה במקהלת הנוער בכנסייה שלה והופיעה בקבוצת ריקודים עירונית.
עד מהרה החלה לכתוב שירים לאומנים והחלה לעבוד עם המפיק רודני ג'רקינס.
בעבר נחתמה בחברת ההקלטות אטלנטיק רקורדס, מונה הוציאה את המיני-אלבום הבכורה שלה "Nightmares & Lullabies: Act 1", בשנת 2014 ואת המיני-אלבום השני שלה "Nightmares & Lullabies: Act 2", בשנת 2015. אלבום הבכורה שלה, Jaguar, יצא ב-7 באוגוסט 2020.
מונה מוכרת גם בזכות כתיבת שירים למספר אמנים ביניהם כמו: נאז, אריאנה גרנדה, T.I., פיפת' הרמוני, GOOD Music, כריס בראון, לופה פיאסקו, כריסת מישלה, קוקו ג'ונס, Dirty Money.
בשנת 2019, מונה קיבלה שתי מועמדויות לפרס גראמי לאלבום השנה על עבודתה על האלבום Thank U, Next וגם עבור הקלטת השנה "".
מונה נולדה בג'ורג'יה לאם אפרו-אמריקאית ואב צרפתי, ועברו להתגורר בסקרמנטו בקליפורניה בילדותה.
היא הייתה מרותקת לאמנויות הבמה והתעניינה בשירה וריקודים.
החוויה הראשונה שלה על הבמה הגיעה כששרה במחזות בית הספר הקתולי שלה.
היא גם שרה במקהלת הנוער בכנסייה המקומית שלה אבל זה היה הריקוד שהעניק לה תחילה את עצמה כפרפורמר.
כשהפכה לסטודנטית בתיכון המקומי לאמנויות הבמה, פיתחה מונה לוח זמנים לחזרות מפרך.
היא לימדה בשני אולפני ריקוד שונים וחזרה עם להקת ריקודים מקומית, בוגי מונסטארס, באולפני המחול של סטפ-א' בסקרמנטו בזמן שעבדה בבנק מקומי.
מנכ"ל חברת ההקלטות אטלנטיק רקורדס, קרייג קלמן, שמע את אחת ההדגמות שלה בפגישה ובאותו היום הוצעה לה הצעה לחתום בחברת התקליטים.
אף על פי שהייתה חתומה, מונה הכירה בכך שכתיבת השירים שלה "המריאה" לפני המוזיקה שלה, בזמן שהיא עבדה על שניהם.
כתיבת השירים שלה הייתה ההכנסה העיקרית שלה בתחילת הקריירה שלה למוזיקה.
ב-30 באוקטובר 2014, הוציאה מונה את המיני-אלבום הבכורה שלה "Nightmares & Lullabies: Act 1", לאחר מכן יצא המיני-האלבום השני שלה "Nightmares & Lullabies: Act 2", ב-17 ביוני 2015.
בשנת 2016, בעקבות פיגוע הירי במועדון הלהט"ב באורלנדו, ומותה של הזמרת כריסטינה גרימי, הירי של אלטון סטרלינג ופילנדו קסטיליה והירי במשטרת דאלאס, הוציאה מונה את הסינגל "Better Days", יחד עם אריאנה גרנדה ב-10 ביולי 2016. לאחר מכן הצטרפה מונה כמופע חימום בסבב ההופעות "", של ההרכב הבנות פיפת' הרמוני.
גרנדה עצמה הצטרפה למונה באחד ממועדי הסיור לביצוע הסינגל "Better Days".
ב-22 בספטמבר, הודיעה גרנדה בחשבון טוויטר שלה כי מונה תופיע כמופע חימום בסבב ההופעות שלה "Dangerous Woman Tour".
במהלך שנת 2016, הוציאה מונה את הסינגל השיווקי "Do You Like It".
באפריל 2017, יצא הסינגל "Ready", במהלך סיבוב הופעות של גרנדה.
שני הסינגלים שיצאו נכללו לבסוף במיני-האלבום שלה "Life After Love, Pt.
ב-23 בפברואר 2018, הוציאה מונה את המיני-האלבום "Life After Love, Pt.
האלבום עצמו מכיל את הסינגל "Freak", שיצא ב-9 בפברואר.
ב-19 ביולי, יצא גרסת הרמיקס לשיר יצאה יחד עם הראפרית ביאה, המכילה וידאו קליפ לשיר.
ב-28 בספטמבר, הוציאה את המיני-אלבום "Life After Love, Pt.
2", אשר מהווה המשך לאלבום-המיני הקודם שלה.
ב-1 באפריל 2019, הוציאו מונה ואריאנה גרנדה יחד את הסינגל "Monopoly", לאחר פרק זמן ביצעו יחד את הסינגל בסיבוב הופעות של גרנדה Sweetener World Tour.
ב-22 באוקטובר, הוציאה מונה את הסינגל הראשון, "Ass Like That".
השיר עצמו שימש כסינגל המוביל לאלבום הבכורה שלה באולפן הבכורה.
מונה ביצעה לראשונה את הסינגל, "Moment" בהופעת בכורה בתוכנית הטלוויזיה של ג'ימי קימל לייב במרץ 2020. באותו חודש הוכרזה מונה כאמנית תוכנית החודשית של אפל מיוזיק: הבא .
ב-21 באפריל, הוציאה מונה את הסינגל השיווקי הראשון שלה "Dive", מתוך אלבום הבכורה.
ב-19 ביוני 2020, הוציאה מונה את הסינגל השלישי, "Experience" בשיתוף חאליד וסג לואיס.
ב-26 ביוני, הכריזה מונה רשמית על צאת המיני-אלבום שלה ברשתות המדיה החברתית שלה בו חשפה את עטיפת האלבום.
ב-28 ביולי, הוקרן בבכורה סרט קצר ובו נחשפו רשימת הרצועות של המיני-אלבום בסרט בציפייה לאלבום.
מונה יציאה מהארון כביסקסואלית בנובמבר 2018 דרך חשבון הטוויטר שלה, והתייחסה לשיר "Chanel", של פרנק אושן העוסק במיניותו של אושן עצמו.
ויקטוריה מישל כספי היא אסטרונומית יהודית-קנדית ידועה בעיקר בשל מחקריה בנושא קריסת כוכבים, כמו כוכבי נייטרון ופולסרים.
בשנת 2016, הפכה כספי לאישה הראשונה שזכתה במדליית הזהב של גרהרד הרצברג בקנדה - פרס המדע המוביל במדינה שהוענק לה על ידי המועצה למדעי הטבע וההנדסה.
את שנותיה הראשונות בחייה בילתה כספי בטקסס.
משפחתה גרה זמן קצר גם בשיקגו, ואז בישראל, לפני שהתיישבה במונטריאול כשהייתה בת שבע.
את התואר הראשון שלה במדעים עשתה באוניברסיטת מקגיל בשנת 1989, ותואר שני (1991) ותואר דוקטור (1993), שניהם בפיזיקה, באוניברסיטת פרינסטון.
מנחה התזה שלה היה זוכה פרס נובל ג'וזף טיילור.
כספי מילאה תפקידים במכון הטכנולוגי בקליפורניה, במעבדת הנעת הסילונים של נאס"א ובמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס לפני שהצטרפה לפקולטה של אוניברסיטת מקגיל ב-1999.
בשנת 2006 מונתה כספי כיו"ר לורן טרוטייה באסטרופיזיקה וקוסמולוגיה באוניברסיטת מקגיל.
היא עמיתה בתוכנית הכבידה ותוכנית היקום הקיצוני במכון הקנדי למחקר מתקדם משנת 2002, ומכהנת כמנהלת התוכנית משנת 2017. כספי היא גם מייסדת ומנהלת מכון החלל מקגיל, שנפתח בשנת 2015.
כספי זכתה במדליית הזהב של גרהרד הרצברג בקנדה שהוענק לה על ידי המועצה למדעי הטבע והנדסה (NSERC) בשנת 2016. NSERC ציינה את "ההשפעות העיקריות בתחום האסטרופיזיקה" שהשיגה קבוצת המחקר שלה.
כספי, שהייתה אז בת 48, הייתה האדם הצעיר ביותר שקיבל את הפרס.
היא גם האישה הראשונה שזכתה במדליה, הנחשבת לפרס המדע המוביל בקנדה.
כספי היא המחברת או השותפה לחיבור של מעל ל-280 מאמרים מדעיים.
המחקר שלה צוטט על ידי מדענים אחרים יותר מ-18,000 פעמים.
כספי יהודייה ואביה הוא יליד ישראל.
כספי נשואה לדייוויד לנגלבן, פרופסור לרפואה במקגיל והראש לקרדיולוגיה בבית החולים היהודי הכללי סר מורטימר ב.
אחד מתחומי העניין העיקריים של כספי הוא שרידי הכוכבים שקרסו בעקבות פיצוץ סופרנובה.
אם ליבות שרידי כוכבים שהתמוטטו כבדות מספיק, הן יוצרות חור שחור.
ואם לא, הן יכולות ליצור כוכבים נייטרונים צפופים במיוחד.
המסה של כפית מהחומר הזה יכולה לשקול מיליארד טון.
ידוע כי חלק מכוכבי הנייטרונים מסתובבים במהירות רבה.
הם יכולים גם לשחרר אלומות אינטנסיביות של גלי רדיו, שאותן ניתן לזהות כסדרה קבועה של "גלים" באמצעות טלסקופי רדיו על כדור הארץ.
עצמים נדירים אלו ידועים כפולסרים.
הפולסרים הם הבזקים מסתוריים יוצאי דופן המופיעים לעיתים על פני השמיים.
פרצי קרינת הרדיו הללו התגלו לראשונה במקרה בשנת 2007.
ב-2017, החלה כספי לחקור את נושא זה ("פרצי קרינת רדיו מהירים"(FRBs),) היא הייתה שותפה לבניית טלסקופ שמטרתו הייתה לחבר את האינטרפרומטר למעבר גלי קרינת רדיו החדשני הנקרא The Canadian Hydrogen Intensity Mapping Experiment) CHIME) למחשבים עוצמתיים.
בשנת 2019, מאמציה של כספי ועמיתיה השתלמו.
CHIME הפך ל"צייד" פרצי הרדיו היעיל והטוב בעולם.
המכשיר, הממוקם בדרום קולומביה הבריטית, הבחין במאות הבזקי פרצי רדיו, הרבה יותר מכל טלסקופ אחר.
הטלסקופ תוכנן במקור למפות פליטת מימן מגלקסיות רחוקות, כדי לענות על שאלות אודות היקום המוקדם.
אך מפני שהפרויקט התחבר בתחילת שנות העשרים, כך גם היה התחום המתפתח של ה- FRBs, מכיוון שהראשון שבהם התגלה בשנת 2007. בשנת 2013 דיווחו האסטרונומים על ארבע דוגמאות נוספות, שאישרו כי ההבזקים היו תופעה אמיתית הזקוקה להסבר.
לכספי היה תפקיד מרכזי במתן יכולות זיהוי של ה- FRBs ל-CHIME.
כספי הוכרה על ידי כתב העת Nature בשנת 2019 בזכות עבודתה בנושא גילוי פרצי רדיו מהירים באמצעות הטלסקופ CHIME.
כמו כן, ביצעה כספי תצפיות מרובות על פולסרים בינאריים (שני פולסרים המקיפים זה את זה).
תצפיותיה בנושא אפשרו בדיקות מדויקות יותר של תורת היחסות הכללית של אלברט איינשטיין.
נוסף על כך, כספי הייתה שותפה למחקר האחראי על גילוי המגנטר השני בגלקסיה שלנו.
(מגנטר- עצם דחוס עם שדה מגנטי עוצמתי במיוחד).
התצפיות על המגנטר הייחודי זכו לתשומת לב רבה.
במהלך הקריירה המלאת גילויים ותגליות של כספי, היא זכתה בפרסים מרובים:
פרס אנני ג'אמפ באסטרונומיה, האגודה האמריקנית לאסטרונומיה (1998)
מדליית הרצברג, איגוד הפיזיקאים הקנדי (2004)
פרס סטייסי למדעי הטבע, המועצה הלאומית למחקר בקנדה (2006)
מדליה לזכרו של רתרפורד בפיזיקה, החברה המלכותית של קנדה (2007)
פרי דו קוויק מארי ויקטורין, גוברנמנט דו קוויבק (2009)
פרס ג'ון סי פולני, המועצה הלאומית למחקר בקנדה (2010)
מלגת המחקר קילאם, המועצה לאמנויות בקנדה (2010)
פרס פיטר ג'י מרטין, האגודה האסטרונומית הקנדית (2013)
פרס קילאם, המועצה לאמנויות בקנדה (2015)
מדליית האופה של החברה המלכותית (2021)
ויקטוריה זאבס הייתה גרמנייה שהתחזתה לגבר, התגייסה לצבא האוסטרו-הונגרי ולחמה בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
זאבס נולדה ב-27 ביוני 1899 בבאד רייכנהאל שבממלכת בוואריה.
היא הייתה הבכורה מבין שלוש אחיות.
הוריה נפרדו כשהייתה בת חמש, והיא עברה לגור עם אביה בעיר ארקו על גדות אגם גארדה.
העיר נמצאה באותם ימים בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, וכיום נמצאת באיטליה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס אביה לצבא האוסטרו-הונגרי ושולב ביחידות הקייזרייגר.
הוא לחם בחזית המזרחית, נפצע קשה בקרב גליציה ונשלח להחלים בביתו.
לאחר שהחלים הוא התגייס שוב ללנדשטרום.
ויקטוריה בת ה-16 לא הייתה מסוגלת להיפרד מאביה, ולפיכך החליטה להתחזות לגבר בשם "ויקטור זאבס" וניגשה ללשכת הגיוס באזור מגוריה.
היא הצליחה לרמות את ועדת הגיוס המקומית, אולם לא הצליחה להתקבל ללנדשטורם, לצד אביה.
תחת זאת, ב-10 ביוני 1915 היא נשלחה לגדוד שטאנדשיצן שלחם בחזית האיטלקית.
לאחר שנה בחזית האיטלקית, שלחה זאבס מכתב למפקד העליון של הצבא הארכידוכס אויגן, ובו סיפרה לו את סיפורה האמיתי וביקשה ממנו להציב אותה בגדוד בו שירת אביה.
הארכידוכס התרשם מאוד מסיפורה והורה להעביר אותה לגדוד זה, שנמצא גם כן בחזית האיטלקית.
הארכידוכס התנה את ההעברה בכך שזאבס תמשיך לשמור בסוד על זהותה, ופרט לכמה קצינים איש לא ידע שהיא למעשה אישה.
היא לחמה בהצטיינות בחזית והראתה נכונות למלא תפקידים מסוכנים.
ב-11 באפריל 1917 היא מצאה את עצמה לבדה בעורף האויב האיטלקי והצליחה להוביל בעצמה 20 שבויים איטלקים אל הקווים האוסטריים.
על פעולה זו זכתה בצלב כוחות קרל ובמדליית האומץ.
ב-27 במאי 1917 היא נפגעה מפגז איטלקי ורגלה רוסקה.
היא הועברה לבית חולים שדה בזיליאן, שם נאלצו הרופאים לקטוע את רגלה עד הברך.
אביה כתב לשלטונות הצבא וביקש לשחרר אותה משירות פעיל.
היא עזבה את הצבא ועברה לעבוד בצלב האדום עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה היא התגוררה תקופה בגרמניה, וב-1938 התיישבה בזלצבורג.
היא השתתפה במספר מפגשים של ותיקי מלחמה והצטרפה למפלגה הנאצית כדי לקבל קצבת נכות טובה יותר.
המפלגה עשתה בה שימוש מספר פעמים בתעמולה מקומית.
היא נפטרה ב-31 בדצמבר 1979 ונקברה בבית העלמין של זלצבורג יחד עם כל המדליות שלה.
ויקטוריה חנה היא אמנית קול ופרפורמנס ומלחינה ישראלית.
ויקטוריה חנה נולדה בירושלים למשפחה דתית.
היא ביתו של רב ספרדי חרדי, ונקראת על שם שתי סבותיה.
בילדותה סבלה מגמגום כבד, אשר קירב אותה לדבריה אל המרחבים בהם היא עוסקת כיום: "המגמגם, בניגוד למדבר השוטף, מרגיש יותר את המילה, את הצליל, את הקול.
חוויתי על בשרי את המתח שנוצר בפה, בגוף.
דווקא מתוך המגבלות נפרצת התודעה".
ב-1991 היא למדה משחק בסטודיו של ניסן נתיב בירושלים ומאוחר יותר השתלמה במוזיקה הודית.
ויקטוריה חנה נשואה לגיא בירן, שהיה עד לשנת 2017 המנהל האמנותי של הזירה הבין-תחומית.
לזוג שלושה ילדים, והם מתגוררים בירושלים.
חלק ניכר מיצירותיה של ויקטוריה חנה הם בהשראת טקסטים עבריים עתיקים, כגון ספר הזוהר, ספר יצירה, שיר השירים, וחקר האותיות העבריות כחומר גלם - קולי, מוחשי ורוחני.
בעבודתה היא חוקרת את מרחבי הקול האנושי וגבולותיו, בצליל ובשפה.
המרחב האמנותי שבו עוסקת חנה נמצא בין עולם הראפ, היפ הופ והמוזיקה האלקטרונית.
ב-2012 התארחה במופע של בובי מקפרין שהתרחש בישראל כחלק מפסטיבל "מוזיקה והעיר הלבנה".
בשנת 2014, העלתה חנה, יחד עם גיא שרף, את המופע "לך מחכים כל הפרחים" במסגרת מעבדת מחקר בסאונד ותנועה שפיתח ארקדי זיידס.
המופע הורכב משירים קאנוניים שמלפני קום המדינה, שירים שנשכחו ושירים מוכרים באמצעותם חקרה את גבולות הזהות והזיכרון הקולקטיבי הישראלי.
בספטמבר 2015 יצרה מופע משותף עם תמיר מוסקט "בין קסם לכישוף" במסגרת הפסטיבל למוזיקה מקודשת בירושלים.
באותה שנה הוציאה את סינגל הבכורה שלה "אל"ף בי"ת", שהפך לויראלי, עם עשרות אלפי צפיות ושיתופים.
את הסינגל הבא שלה, "22 אותיות", יצרה באותה שנה במסגרת העבודה על אלבום מלא בהפקת תמיר מוסקט.
"22 אותיות" הוגדר כראפ קבלי, ולווה בווידאו שביימה הבמאית והכוריאוגרפית מאיה ברינר.
על הגדרתה בתקשורת כ"אמנית קול" אמרה: "זו הגדרה שהמציאו לי.
אני לא יודעת בעצמי מה זה.
אני מתעניינת במילים, בשפה, בקולות, במתיחת הקול כמו תדר.
מתעניינת בטקסטים עתיקים, מאוד מחוברת לטקסים אפריקאים עתיקים שנותנים כוח מאגי למילה.
אני לא מתייחסת לשפה כאל דבר מובן מאליו".
ב-2015 השתתפה חנה גם בפסטיבל הפיוט בבית אבי חי שבירושלים.
בפסטיבל זה השתתפו גם ברי סחרוף, אהוד בנאי, ריף כהן, שי צברי, חיים לוק, נועם ענבר, תמיר מוסקט, מורין נהדר ויוצרים ואמנים רבים נוספים.
כל האירועים והמופעים בפסטיבל זה היו הפקות מקוריות שיוצרו במיוחד עבור הפסטיבל.
ב-2017 יצא לאור אלבום הבכורה שלה "ויקטוריה חנה", המבוסס כולו על טקסטים עבריים עתיקים, בהפקת תמיר מוסקט ופרנק וואן דר ווי.
ב-2020 הלחינה ושרה על פי שני מכתבים קצרים שכתבה המשוררת זלדה למשוררת יוכבד בת מרים.
דבר זה היא עשתה במסגרת פרויקט "גנוזים: מעירים מכתבים ישנים"" במסגרתו חברו אנסמבל עיתים, מכון גנזים וספריית בית אריאלה והעלו לאתר האינטרנט "גנזים" פרשנויות יצירתיות לעשרות מכתבים של סופרים וסופרות.
ב-2021 השתתפה חנה ביצירה מוזיקלית שנוצרה במיוחד עבור פסטיבל העוד בירושלים.
היצירה נקראת "הגולם" – והיא יצירה מוזיקלית לפואמה עכשווית מאת חביבה פדיה, רוחמה כרמל ופיקה מגריק, בה השתתפו חנה והמוזיקאי האיראני אמיר שהאסאר.
ב-2022 זכתה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה על "קולה הייחודי, תרתי משמע, ועל השימוש המיוחד בשפה העברית, המשלב ישן וחדש למהות קולית ישראלית ייחודית".
באותה שנה הוציאה בשיתוף בית ביאליק אלבום הכולל 6 משיריו של חיים נחמן ביאליק, את כולם הלחינה מלבד קן ציפור.
האלבום הופק על ידי אבשלום אריאל ולווה בסדרת קליפים בבימויו של יובל נהר המאירי.
זוכת הקרן למצוינות בתרבות לשנת 2009 ומלמדת בבית הספר לאמנויות המילה בירושלים.
פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה לאמנים ויוצרים מצטיינים – 2022
1998 – ערכה מסע בעקבות קברטים של קארל שוונק מגטו טרזין ושרה אותם בצ'כית בסרט הגרמני Those days in Terezin, בבימויה של Sibylle Schonmann, סרט שהוצג בפסטיבלים שונים בעולם.
1999 – שיחקה (הלחינה ושרה) את לאה בהצגה הדיבוק בתיאטרון הבימה, בבימויו של חנן שניר.
2000– יצרה את המופע "קמתי אני לפתוח" בבימוי רות קנר בזירה הבין-תחומית ייעוץ אמנותי והדרכת משחק: רות קנר, הזירה הבין-תחומית, תיאטרון ירושלים.
2003 - פסטיבל המוזיקה המקודשת של ניו דלהי בפני הדלאי לאמה.
2005 - "Signals" - מופע שערכה וביימה רות קנר, מתוך חמרי יצירתה של ויקטוריה חנה.
המופע הוצג בתיאטרון ה"'קיצ'ן" בניו יורק.
2006 - הופעה מרכזית של שיר השירים בפסטיבל סינגפור לאמנויות הבמה.
במופע הזה התארחו אמני קול בינלאומיים שמתעסקים באובר-טונים, התארחו בו גם הרביעייה הישראלית העכשווית, וולפגנג זאוס וחוזי.
2008 - השתתפה בסרט של נורית אביב על השפה העברית בהפקת ארטה.
הסרט שודר ברחבי תבל וגם בערוץ 8.
יוני 2009 - "בבל" - פרויקט עם בובי מקפרין בבזל.
מופע גדול עם עוד משתתפים וזמרים מחוץ לישראל שמקפרין אסף ובמהלך המופע היה לה איתו דואט.
נובמבר 2010 - הופיעה בפסטיבל העוּד עם היצירה "לך מחכים כל הפרחים", שמבוססת על שירים עבריים קדומים.
נובמבר 2021 - הופיעה בפסטיבל העוד עם "הגולם", יצירה מוזיקלית לפואמה עכשווית של חביבה פדיה, רוחמה כרמל ופיקה מגריק.
ויקטוריה ניוטון היא עיתונאית בריטית העורכת את הצהובון ה"סאן".
ניוטון למדה במכללה לנשים של אוניברסיטת קיימברידג'.
לאחר סיום לימודיה בשנת 1993, החלה לעבוד כמתמחה ב"דיילי אקספרס", ולאחר מכן עבדה בצהובון "The People".
בשנת 1998 החלה לעבוד במדור ה"ביזאר" של הצהובון "סאן", ובשנת 1999 הפכה לשליחתו בלוס אנג'לס.
בשנת 2002 שבה לבריטניה והחלה לערוך את מדור הבידור של ה"דיילי מייל", אך שנה לאחר מכן שבה ל"סאן" והפכה לעורכת המדור "ביזאר".
בנובמבר 2007 מונתה לראש דסק הבידור.
באוקטובר 2009 מונתה לסגנית העורך הראשית של ה"ניוז אוף דה וורלד", תפקיד בו החזיקה עד לסגירת העיתון ב-2011. לאחר סגירתו, היא שבה לעבוד עבור ה"סאן", ובספטמבר 2013 מונתה לעורכת ה"The Sun on Sunday".
בפברואר 2020 הפכה לעורכת הראשית של ה"סאן".
ויקטוריה ונדלה יוהאנסון (בשוודית: Wiktoria Vendela Johansson; נולדה ב-8 בנובמבר 1996), הידועה בשמה הפרטי ויקטוריה, היא זמרת וכותבת שירים שוודית.
התפרסמה בזכות השתתפותה במלודיפסטיבלן 2016, הקדם השוודי לתחרות הזמר של האירוויזיון, שם הגיעה למקום הרביעי.
יוהאנסון נולדה ב-8 בנובמבר 1996 בברמהולט.
בשנת 2011 השתתפה במלודיפסטיבלן לילדים, עם השיר "Jag behöver dig", שדורג במקום הרביעי.
ב-30 בנובמבר 2015 נחשף כי יוהאנסון עתידה להשתתף במלודיפסטיבלן 2016 עם השיר "Save Me", שהגיע גם כן למקום הרביעי.
לאחר מכן דובבה את דמותה של מואנה בסרט "מואנה".
גם בשנת 2017 ביצעה את "As I Lay Me Down" באירוע המלודיפסטיבלן השנתי, והגיעה למקום השישי.
באירוויזיון 2017 מסרה את ניקוד חבר השופטים השוודי.
בשנת 2019 שבה לתחרות עם השיר "Not with Me", שהגיע למקום השישי.
ב-30 באפריל 2021 הוציאה את "Need You to Know" והכריזה על פרסומו העתידי של אלבום הבכורה שלה.
בשנת 2023 השתתפה פעם נוספת באירוע הקדם עם השיר "All My Life (Where Have You Been)", שלא הצליח להעפיל לגמר.
ויקטוריה מיהאיווארי-פרקש (בהונגרית: Mihályvári-Farkas Viktória; נולדה ב-26 בנובמבר 2003) היא שחיינית הונגרייה, אלופת אירופה (רומא 2022) במשחה ל-400 מטר מעורב אישי, וסגנית אלופת אירופה (רומא 2022) במשחה ל-1500 מטר חופשי.
באליפות אירופה לנוער שנערכה ביולי בקאזאן שברוסיה זכתה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:41.32 דקות, ובמדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:26.03 דקות.
באליפות אירופה שנערכה במאי בבודפשט שבהונגריה זכתה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:36.81 דקות, אחרי קטינקה הוסו מהונגריה (4:34.76 דקות) ויחד עם איימי וילמוט מהממלכה המאוחדת.
בנוסף, סיימה במקום שישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:17.27 דקות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי סיימה במקום שישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:37.75 דקות, ובמקום 12 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:02.26 דקות.
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה בנובמבר בקאזאן שברוסיה סיימה במקום שביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:09.41 דקות, ובמקום 11 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:38.56 דקות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר באבו דאבי שבאיחוד האמירויות הערביות סיימה במקום 12 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:35.69 דקות, ובמקום 12 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:24.93 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביוני בבודפשט שבהונגריה סיימה במקום תשיעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:41.16 דקות, ובמקום 12 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:26.41 דקות.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט ברומא שבאיטליה זכתה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:37.56 דקות, לפני ז'וז'נה יאקבוש מהונגריה (4:39.79 דקות) ופרייה קולברט מהממלכה המאוחדת (4:40.06 דקות).
בנוסף, זכתה במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:02.15 דקות, אחרי סימונה קואדרלה מאיטליה (15:54.15 דקות) ולפני מרטינה קרמיניולי, גם היא מאיטליה (16:12.39 דקות).
במשחה ל-400 מטר חופשי סיימה במקום תשיעי בתוצאה של 4:13.76 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביולי בפוקואוקה שביפן סיימה במקום עשירי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:41.28 דקות, ובמקום 19 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:25.16 דקות.
ויקטוריה הדסון (בגרמנית ובאנגלית: Victoria Hudson; נולדה ב-28 במאי 1996) היא אתלטית אוסטרית, אלופת אירופה (רומא 2024) בהטלת כידון.
הדסון נולדה באוסטריה לאב אנגלי ולאם אוסטרית.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר בספטמבר-אוקטובר סיימה במקום 31 בהטלת כידון בתוצאה של 52.51 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיימה במקום 21 בהטלת כידון בתוצאה של 58.60 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיימה במקום 23 בהטלת כידון בתוצאה של 54.05 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיימה במקום עשירי בהטלת כידון בתוצאה של 56.07 מטר.
במשחקים האירופיים שנערכו בקרקוב שבפולין ביוני זכתה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 60.27 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום חמישי בהטלת כידון בתוצאה של 62.92 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אוסטריה חדש של 64.62 מטר, לפני אדריאנה וילאגוש מסרביה (64.42 מטר) ומארי-תרזה אובסט מנורווגיה (63.50 מטר).
באולימפיאדת פריז סיימה במקום 20 בהטלת כידון בתוצאה של 64.62 מטר.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן בספטמבר סיימה במקום עשירי בתוצאה של 59.52 מטר.
ויקטוריה ניאנג'ורה (נולדה ב-1982 בקירוב) היא פעילה קהילתית באוגנדה, המייסדת של נשים בפעולה לנשים (WAW), ארגון לא ממשלתי מבוסס אוגנדה, המנסה לשפר את חייהם של צעירים ונשים באמצעות הכשרה מקצועית, חינוך עסקי והדרכה בגישה לשירותי הקהילה והממשלה.
ניאנג'ורה נולדה במחוז אויאם , בתת-מחוז לנגו, באזור הצפוני של אוגנדה.
היא למדה בבית ספר יסודי מקומי.
היא קיבלה את תעודת הבגרות שלה ממכללת סנט מרי אבוקה, במחוז קוֹלֶה.
את התואר הראשון שלה, תואר בלימודי פיתוח, קיבלה מאוניברסיטת קיאמבוגו , בקמפלה, בירת אוגנדה.
נכון לפברואר 2020, היא לומדת לתואר שני ביחסים גלובליים, עם התמחות בלימודי שלום בינלאומיים, באוניברסיטת נוטרדאם.
היא מחזיקה גם בתואר שני בניטור והערכה, שהוענקה על ידי מכון הניהול של אוגנדה , גם הוא בקמפלה.
ניאנג'ורה עבדה כמתנדבת בפרויקט הצדק והפיוס, ארגון לא ממשלתי שמטרתו שיקום קהילות שנפגעו מהמלחמה בצפון אוגנדה, שבסיסו בעיר גולו.
בהמשך היא הפכה לעובדת בארגון, במחלקת הצדק המגדרי שלו.
היא עבדה גם בארגון משימת הצדק הבינלאומית, ארגון לא ממשלתי נוסף, המתמקד בהגנה על אלמנות אוגנדיות בבעלות על רכוש.
בשנת 1996, בגיל 14, ניאנג'ורה הייתה אחת מ-139 הבנות שנחטפו ממכללת סנט מרי ב-10 באוקטובר 1996, על ידי מורדים של צבא ההתנגדות של האל.
סגנית מנהלת המכללה, האחות רחלה פסרה מאיטליה, רדפה אחר המורדים וניהלה עימם משא ומתן והצליחה לשחרר 109 מהבנות.
30 מהבנות נשארו בידי המורדים.
ניאנג'ורה הייתה אחת מה-30. לאחר שמונה שנים בשבי, שאופיינו בעינויים והתעללות מינית, היא הצליחה להימלט ולהחזיר לעצמה את חירותה בשנת 2004.
בשנת 2018 היא זכתה בפרס הסולידריות הבינלאומי של נווארה, שאורגן על ידי ממשלת נווארה, ספרד, ו־Laboral Kutxa, איגוד אשראי ספרדי.
הפרס מוענק לאנשים פרטיים, ארגונים לא ממשלתיים ומוסדות שעבודתם מקדמת את יעדי הפיתוח בר-קיימא של האו"ם.
היא חלקה את הפרס, בסך 25,000 אירו, עם שלוש נשים אפריקאיות נוספות, הולו גילברט, תרזה קצ'ינדמוטו ואומו סאל-סק .
מועמדות הקבוצה הוגשה על ידי הארגון הדיפלומטי הספרדי קאסה אפריקה.
ויקטוריה ואלברט דנדי הוא מוזיאון עיצוב בדנדי, סקוטלנד, שנפתח ב-15 בספטמבר 2018. מוזיאון ויקטוריה ואלברט דנדי הוא מוזיאון העיצוב הראשון בסקוטלנד והסניף של ויקטוריה ואלברט הראשון מחוץ ללונדון.
ה-V&A דנדי הוא גם הבניין הראשון בממלכה המאוחדת שתוכנן על ידי קנגו קומה.
התוכנית למוזיאון V&A בדנדי היא יוזמה של אוניברסיטת דנדי בשל הפוטנציאל שלה להיות עוגן להתחדשות עירונית של קו המים.
מנהלי המוזיאון השתכנעו ובשנת 2010 נערכה תחרות אדריכלים לתכנון המוזיאון בו זכתה הצעתו של האדריכל היפני קנגו קומה.
עיצובו קיבל השראה מקצוות הצוקים המזרחיים של סקוטלנד.
המוזיאון נבנה במקום בו עמד בעבר מרכז הפנאי אולימפיה.
עבודות הבנייה החלו באפריל 2014. תאריך הסיום המקורי היה 2017 אך הוא נדחה ל-2018. במהלך הבנייה הותקן סכר קופרד כדי לאפשר לאגף החיצוני להתרחב אל נהר טיי.
הבניין חופה ב-780 טון של לוחות בטון טרומי שנפרסו בצורת אופקית חלקים בזווית.
במרכז הבניין נחצב "חור" אופקי גדול, בניסיון לחבר את רחוב יוניון, העובר דרך מרכז דנדי, עם הנוף הטבעי של נהר טיי.
לדברי קומה מאפיין זה אומץ על מנת ליצור מתקן תרבותי בסגנון המאה ה-21, שהוא חלק בלתי נפרד מהסביבה והקהילה, המחליף את מוזיאוני האמנות בסגנון המאה ה-20 שהיו מנותקים מהסביבה.
המוטיב של הלוחות האופקיים חוזר על עצמו גם בעיצוב הפנימי של המוזיאון הפעם בלוחות עץ, אופייניים לקומה.
השלמת הבנייה עלתה 80.1 מיליון ליש"ט.
המוזיאון נפתח לציבור ב-15 בספטמבר 2018, הפתיחה נחגגה בפסטיבל בו הופיעו אמנים כמו פריימל סקרים, Be Charlotte ולואיס קפלדי, יחד עם מופע אורות וזיקוקים.
המוזיאון משך אליו 27,201 מבקרים במהלך השבוע הראשון שלו ו-100,000 בשלושת השבועות הראשונים שלו.
המוזיאון נפתח רשמית על ידי ויליאם, נסיך ויילס, וקתרין, נסיכת ויילס, בפתיחה רשמית שנערכה ב-28 בינואר 2019. ב-30 במרץ 2019, המוזיאון השיג את יעדו של 500,000 מבקרים תוך שנה, שישה חודשים מוקדם מהצפוי.
בתחילת אפריל 2020 המוזיאון היה אמור להשיק את התערוכה הרביעית שלו, שתתמקד באופנה של מרי קוואנט, אך הוא נסגר זמנית עקב מגפת הקורונה.
במהלך שנת 2020, המוזיאון שינה את שמותיהם של כמה מהתערוכות ההיסטוריות של המוזיאון כדי לשקף טוב יותר את קשריהן למעורבות הסקוטית בקולוניאליזם ובעבדות.
גלריות העיצוב הסקוטי מציגות עבודות עיצוב סקוטיות בתחומים כמו אופנה, אדריכלות, טקסטיל, קומיקס, תיאטרון ופנטומימה.
חדר האלון של צ'ארלס רני מקינטוש הושלם במקור בשנת 1908 לאחר שהוזמן על ידי קתרין קרנסטון לשימוש כבית תה ברחוב אינגרם בגלאזגו.
החדר, באורך 13.5 מטרים, בגובה כפול, מהווה כיום חלק מגלריית העיצוב הסקוטי הקבועה במוזיאון.
חדר האלון שוחזר ממעל 700 חלקים מקוריים שאוחסנו על ידי מועצת העיר גלאזגו במשך למעלה מ-50 שנה.
התקנת החדר ארכה 16 חודשים, והעלות הכוללת של השיקום והשימור הייתה 1.3 מיליון ליש"ט (2018).
ויקטוריה ואלברט דנדי קיבל ביקורות מעורבות.
מצד אחד זכה לשבחים על היותו מוזיאון העיצוב הראשון של סקוטלנד ועל פתיחת תערוכות אינטראקטיביות ותרבותיות.
המוזיאון נבחר גם כאחד המקומות הטובים ביותר לביקור בעולם על ידי מגזין TIME בשנת 2019.
מצד שני, בחודשים הראשונים לאחר פתיחתו, ספג המוזיאון ביקורת גם מצד אדריכלים בשל כמות השטח הלא מנוצלת, היו שקראו לבניין "מדאיג" עבור מבקרים מבוגרים, "טיפשי" ו"משעמם".
באפריל 2022, נחשף כי V&A דנדי דורג רק במקום ה-48 ברשימה של 112 דברים לעשות בדנדי באתר TripAdvisor, כאשר רבים מהמבקרים העניקו לו דירוג שלילי.
ויקטוריה מרינובה (בבולגרית: Виктория Маринова) נולדה 19 באוגוסט 1988 – 6 באוקטובר 2018) הייתה עיתונאית ומנחת טלוויזיה בולגרייה.
היא שימשה כמנהלת אדמיניסטרטיבית וכמנחה בערוץ הטלוויזיה האזורי TVN בעיר רוסה שבבולגריה.
ויקטוריה מרינובה נולדה ב-19 באוגוסט 1988. היא הייתה נשואה לסווילן מקסימוב והותירה אחריה בת אחת.
בעת מותה, בתה הייתה כבת שבע.
מרינובה עבדה בטלוויזיה האזורית TVN, הממוקמת ברוסה, העיר החמישית בגודלה בבולגריה השוכנת על גדות נהר הדנובה.
במסגרת תפקידה, היא שימשה הן כמנהלת אדמיניסטרטיבית של הערוץ והן כמנחה.
עבודה בערוץ אזורי קטן כמו TVN העניקה לה בולטות מקומית, אך גם הדגישה את פגיעותם של עיתונאים שאינם זוכים להגנה של כלי תקשורת גלובליים גדולים.
מרינובה נרצחה באופן אכזרי ב-6 באוקטובר 2018, כשהייתה בת 30, בגלל עצם היותה עיתונאית ותחקירנית.
זמן קצר לפני מותה, השיקה מרינובה תוכנית חדשה בשם "דטקטור" (Detector), אשר יועדה לשמש במה לעיתונאות חוקרת עצמאית בנושאי אקטואליה בבולגריה.
רציחתה עוררה זעקה בינלאומית והפנתה זרקור אל מצב חופש העיתונות והשחיתות המוסדית בבולגריה.
הרצח התרחש ימים ספורים לאחר שמרינובה שידרה את הפרק הראשון והיחיד של תוכניתה החדשה, "דטקטור", שעסקה בחקירת שחיתות נרחבת בכספי האיחוד האירופי בבולגריה (פרשת GPGate).
אף על פי שהרשויות הבולגריות, לאחר מעצר הרוצח והרשעתו, קבעו כי מדובר בתקיפה מינית אקראית שלא הייתה קשורה לעבודתה העיתונאית, גורמים בינלאומיים וארגוני עיתונאים הביעו ספקות עמוקים לגבי המניע הרשמי.
מרינובה הייתה העיתונאית השלישית שנרצחה במדינות האיחוד האירופי בתוך פחות משנה, לאחר רצח דפני קרואנה גליציה במלטה ויאן קוצ'יאק בסלובקיה.
הקשר פוליטי: שחיתות וחופש העיתונות בבולגריה
רצח מרינובה התרחש על רקע דעיכה מתמשכת בחופש העיתונות ורמות שחיתות גבוהות במיוחד בבולגריה.
סביבה זו נחשבת למסוכנת לעיתונאים העוסקים בחשיפות נגד גורמים ממשלתיים או עסקיים בעלי עוצמה.
בשנת 2018, בולגריה דורגה במקום ה-111 מתוך 180 מדינות במדד חופש העיתונות העולמי של ארגון "עיתונאים ללא גבולות" (Reporters Without Borders).
דירוג זה מיקם אותה במקום האחרון בקרב מדינות האיחוד האירופי.
הארגון ציין בדו"חותיו כי קיים מחסור מוחלט בשקיפות בהקצאת כספי האיחוד האירופי לגופי תקשורת מסוימים, דבר המהווה למעשה שוחד שמטרתו לרכך את הסיקור הממשלתי או למנוע פרסום של סיפורים בעייתיים.
באופן מקביל, בולגריה דורגה באופן עקבי במשך שנים כמדינה המושחתת ביותר באיחוד האירופי במדד תפיסת השחיתות (CPI) של ארגון Transparency International.
גורמים אלה טענו כי ממשלות בולגריה, ובפרט ממשלות בויקו בוריסוב, הקימו מערכת של חוסר ענישה לפשעי שחיתות ברמה גבוהה וקידמו פטרונות כלפי חברות מקומיות מקורבות.
הפרק הראשון והאחרון של תוכניתה של מרינובה, "דטקטור", שודר ב-30 בספטמבר 2018, כשבוע לפני רציחתה.
בתוכנית התארחו העיתונאים החוקרים דימיטאר סטויאנוב מאתר Bivol.bg הבולגרי ואטילה בירומפרויקט RISE Romania.
הריאיון עסק בחקירתם בנושא שחיתות שכונתה בתקשורת "GPGate".
חקירת GPGate התמקדה בטענות על מעילה והונאה של מיליוני אירו מכספי האיחוד האירופי המיועדים לפרויקטים ציבוריים.
החקירה חשפה רשת אינטרסים, שמרכזה חברת הבנייה GP Group, שהשתמשה בחברות ייעוץ קשורות כדי להפיץ שוחד ולתפעל מכרזים במימון האיחוד האירופי.
לפי הערכות Bivol, ההונאה השפיעה על פרויקטים בשווי מאות מיליוני אירו.
העיתונאים סטויאנוב ובירו, שנחשבו לחוד החנית של עיתונות הנתונים והחקירה בנושא זה, נעצרו על ידי המשטרה הבולגרית זמן קצר לפני שידור התוכנית בעת שניסו למנוע השמדת ראיות בפרשה.
מרינובה, כשהיא בוחרת לארח את העיתונאים הללו ולתת במה אזורית מרכזית לחקירה כה רגישה, נתפסה כמי שלקחה סיכון גבוה באופן מודע.
היא עצמה העידה בשידורה על הלחץ הממשלתי והתאגידי על התקשורת בבולגריה ועל הפיכת נושאים רבים ל"טאבו".
גופתה של מרינובה נמצאה בצהרי יום שבת, 6 באוקטובר 2018, באזור פארק קשה לגישה ליד גדת נהר הדנובה ברוסה.
מרינובה נעדרה לאחר שיצאה לריצת בוקר.
ממצאי החקירה הראשוניים של התביעה האזורית העלו כי היא נאנסה, הוכאה באלימות רבה (כולל מכות בראשה שגרמו לפניה להיות בלתי ניתנים לזיהוי), ונחנקה למוות.
חפצים אישיים, לרבות הטלפון הנייד שלה ומפתחות הרכב, נעדרו מהזירה.
רצח מרינובה גרר גינויים מיידיים ברחבי העולם ומהלך מהיר של הרשויות הבולגריות.
ראש הממשלה בויקו בוריסוב הצהיר כי נאספו ראיות רבות, כולל חומר דנ"א, וכי מציאת הפושע היא "עניין של זמן".
שר הפנים הבולגרי, מלאדן מרינוב, הצהיר זמן קצר לאחר מכן כי אין בשלב זה ראיות הקושרות את הרצח לעבודתה של מרינובה.
ההתקפה הברוטלית הביאה לשיח מחודש על הסכנות העומדות בפני עיתונאים, ובמיוחד עיתונאיות חוקרות, באיחוד האירופי.
היא הייתה העיתונאית השלישית שנרצחה באיחוד בתוך כשנה:
רצח עיתונאים בולטים באיחוד האירופי (2017–2018)
עיתונאי/תמדינהתאריך הרצחנושאי חקירה מרכזייםדפני קרואנה גליציהמלטהאוקטובר 2017שחיתות שלטונית ופשע מאורגןיאן קוצ'יאק (ושותפתו)סלובקיהפברואר 2018הונאות מס וקשרים פוליטייםויקטוריה מרינובהבולגריהאוקטובר 2018הונאת כספי האיחוד האירופי (GPGate)
החשוד העיקרי, אזרח בולגרי בשם סברין קראסימירוב, בן 21 שחי ברוסה, נעצר על ידי הרשויות בגרמניה, אליה נמלט, ימים ספורים לאחר הרצח.
קראסימירוב הוסגר לבולגריה והוגש נגדו כתב אישום בגין אונס, רצח והריגה בנסיבות מחמירות.
במהלך דיון בבית המשפט ברוסה, קראסימירוב הודה כי תקף את מרינובה, ואמר: "כן, אני אשם, אני מצטער מאוד".
הוא טען כי אינו זוכר את כל פרטי התקיפה.
ב-23 באפריל 2019, בית המשפט האזורי ברוסה גזר על סברין קראסימירוב 30 שנות מאסר בגין האונס והרצח.
קראסימירוב הודה באשמה בהליך מזורז, מה שסייע לו להימנע מהעונש המקסימלי הקבוע בחוק הבולגרי – מאסר עולם.
החקירה הפלילית הבולגרית סיימה את התיק במסקנה כי קראסימירוב פעל לבדו.
התובעים הצהירו במפורש כי מניע הפשע היה מיני והיווה "תקיפה מינית אקראית" (Random Sexual Assault), ללא כל קשר לעבודתה המקצועית של מרינובה כעיתונאית.
מסקנה זו נתקלה בחוסר אמון נרחב ובביקורת חריפה מצד ארגוני עיתונאים בינלאומיים וגופי חופש העיתונות, שהצביעו על מספר נסיבות מטרידות:
תזמון: הרצח התרחש שבוע לאחר פרסום חקירה רגישה ביותר הנוגעת לשחיתות בכספי האיחוד האירופי וגורמים פוליטיים ועסקיים בכירים בבולגריה.
אכזריות: האופי האכזרי במיוחד של הרצח עורר חשד כי הוא נועד לשמש "הוצאה להורג שנועדה לשמש דוגמה ואזהרה" לעיתונאים חוקרים אחרים.
בקשה לחקירה עצמאית: ארגון OCCRP (פרויקט הדיווח על פשע מאורגן ושחיתות) קרא לאיחוד האירופי לבצע "חקירה/בדיקה עצמאית" של האירוע, והביע דאגה מכך שחקירות כאלה נותרות בידי אותן ממשלות שבהן העיתונאים חוקרים שחיתות.
לחץ נרטיבי: הביקורת הופנתה כלפי הרשויות הבולגריות על שניסו לנתק במהירות את הקשר לעבודתה.
לטענת ארגוני עיתונות, הניסיון לקבוע כי מדובר בפשע אקראי שירת את האינטרסים של גורמי השחיתות בכך שמנע פתיחת חקירה פוליטית רחבה והפיג את הלחץ הבינלאומי.
הסיום המהיר של ההליך הפלילי, על ידי הודאה באשמה שאיפשרה לקראסימירוב להימנע מעונש חמור יותר, סיפק צדק מיידי למשפחה אך חיזק את החשד כי הוא נועד גם לשרת את האינטרס של המערכת הממשלתית לסגור את התיק תחת הנרטיב של "התקיפה האקראית".
הרצח של ויקטוריה מרינובה, על אף שיוחס לפשע אקראי, הפך לקטליזטור שהביא לתוצאות משמעותיות בחקירת השחיתות "GPGate".
המקרה חשף באופן פומבי את הסכנה הכרוכה בעיתונאות חוקרת בבולגריה וחיזק את הקריאות הבינלאומיות לרפורמה והגנה על עיתונאים.
הלחץ הציבורי הבינלאומי שהופעל בעקבות הרצח אילץ את ממשלת בולגריה לנקוט בצעדים נגד הגורמים המעורבים בפרשת GPGate:
השעיית חוזים: ראש הממשלה בוריסוב הורה לסוכנות הלאומית לתשתיות כבישים להשעות את כל הפרויקטים הממומנים על ידי האיחוד האירופי שנוהלו על ידי חברת GP Group.
הקפאת נכסים: משרד התובע הכללי בבולגריה תפס 14 מיליון אירו מחשבונות של חברות וסוחרים שהיו קשורים ל-GP Group.
חקירת OLAF: הוועדה האירופית הודיעה כי תבקש ממשרד המלחמה בהונאות של האיחוד האירופי (OLAF) לבחון את פרשת GPGate ואת הראיות שנחשפו על ידי העיתונאים.
פעולות אלה, שהגיעו רק לאחר מותה של מרינובה, חיזקו את החשש כי עבודתה הייתה חיונית, וכי הפחד שנוצר על ידי הרצח הוא שהביא להתערבות רשמית משמעותית, וזאת בניגוד גמור לטענה הרשמית שהרצח היה אקראי.
מותה של מרינובה נתפס כאירוע מכונן שהדגיש את ה"אפקט המצנן" (Chilling Effect) על התקשורת החופשית בבולגריה.
הניסיון הרשמי לנתק את הרצח מהמקצוע של הנרצחת, על אף הרקע המיידי, נתפס על ידי ארגוני זכויות אדם ככלי להשתקת עיתונאים.
כפי שציין נציב זכויות האדם של מועצת אירופה, "יש לעצור את הלחץ והתקיפות על עיתונאים", ונדרש לסיים את תרבות חוסר הענישה בגין פשעים המבוצעים נגד עיתונאים.
הרצח הציב את בולגריה במוקד תשומת הלב הבינלאומית בנוגע למחויבותה של המדינה לשמירה על שלטון החוק ועל חופש הביטוי, אשר הוא זכות יסוד מוכרת.
ויקטוריה דראגו (ברומנית: Victoria Dragu) הוא שם העט של ויקטוריה דוידוביץ' (ברומנית: Victoria Davidovici), שנולדה ב-27 בינואר 1944, בבוקרשט, רומניה, עורכת, משוררת, סופרת ומפיקת תוכניות רדיו יהודיה רומניה.
דראגו היא אחותו של טייס הקרב והסופר דורו דוידוביץ'.
לאחר נישואיה של דראגו לסופר ותסריטאי שטפאן דימיטריו, הוסיפה לשמה את שם משפחתו, דימיטריו.
ויקטוריה נולדה במשפחה יהודית, אביה, לאון דוידוביץ' היה בוגר הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת יאשי, עסקן יהודי קומוניסטי, הדיפלמט שנשלח לישראל לפתוח את הנציגות הרומנית ולאחר מכן מנהל במשרד החוץ הרומני ואמא, אתי דוידוביץ', הייתה מחנכת ומתרגמת מגרמנית.
דראגו סיימה ב-1961 את לימודיה בבית הספר התיכון "פטרו גרוזה".
ב-1966 סיימה לימודיה בפקולטה ללשון וספרות של אוניברסיטת בוקרשט.
מאותה שנה עבדה כעורכת ברדיו רומניה במשך 40 שנים.
פרסום יצירותיה התחיל עם שירים ב-1960 ב-Scânteia tineretului (ניצוץ הנוער).
ב-1969 יצא לאור ספר השירים Iliada, din nou (איליאדה, פעם נוספת).
היא השתתפה בכתבי העת Viaţa studenţească (החיים הסטודנטיאליים), Amfiteatru (אמפיתיאטרו), România literară (רומניה ספרותית), Viaţa românească (החיים הרומניים), Luceafărul (כוכב השחר), Terra (טרה), Arhipelagul Bucureşti" (הארכיפלג בוקרשט) ו-Ecart (אקרט).
דראגו הושפעה מנינה קסיאן וביצירותיה יש מחוות והפניות ליצירות של קסיאן.
בספר השירים Amnios, שהופיע ב-1977, חיברה יחד שירים בחרוזים ושירה בפרוזה.
הרומן המוערך ביותר שלה הוא De ce dracu' plângi?
(למה לעזאזל את בוכה?), שיצא לאור ב-1994. קדמו לרומן זה שני רומנים, שפורסמו לפני המהפכה הרומנית, Mater Priensis ב-1987 ו-Profil pierdut (פרופיל אבוד) ב-1988. בשנים 1989 - 1990 המשיכה דראגו לכתוב טרילוגיה, אך הם פורסמו כעבור לא מעט שנים.
בנוסף לרומנים, דראגו כתבה 11 ספרי נוסטלגיה עם היסטוריה של עיר הולדתה, בוקרשט.
הספרים, על אדונים ועל גבירות, על בארות ועל פסלים וגם על חוגים ספרותיים, כולם מבוקרשט התפרסמו מרביתם בסדרה "כוכב הלכת בוקרשט".
ויקטוריה גרייבר (נולדה ב-19 בספטמבר 1989) היא כדורגלנית אולמות עבר ששיחקה בעמדת הקשר בקבוצה הפועל עירוני פתח תקווה בליגה הלאומית.
גרייבר נולדה בארגנטינה וייצגה את ישראל בנבחרת.
כארגנטינאית יהודייה, גרייבר ייצגה את ארגנטינה במכביה התשע-עשרה.
לאחר מכן נשארה בישראל, החלה בקריירה מקצוענית ורשמה הופעה אחת בנבחרת ישראל בכדורגל נשים ב-21 בינואר 2016, במשחק ידידות נגד אוקראינה שהסתיים בתיקו 0–0.
ויקטוריה דולינסקי (נולדה ב-1958) היא אשת תקשורת ישראלית, ששימשה כעורכת ומגישה בתאגיד השידור הישראלי ובכאן רק"ע.
דולינסקי נמנית עם הגרעין המייסד של רדיו רק"ע בקול ישראל, כיהנה כחברת נשיאות מועצת העיתונות בישראל ומשמשת כסגנית נשיא ההתאחדות הבינלאומית ישראל-אזרבייג'ן (Aziz).
את צעדיה הראשונים בתקשורת עשתה ככתבת צעירה בעיתון העירוני "קומוניסט סומגאיטה".
בשנת 1979 החלה את דרכה העיתונאית המקצועית ככתבת בעיתון "צעירי אזרבייג'ן".
בשנת 1983 הצטרפה לרשות השידור של אזרבייג'ן כעורכת ומגישה, ושימשה ככתבת מקומית של תחנת הרדיו המרכזית בברית המועצות.
היא בוגרת הפקולטה לתקשורת של אוניברסיטת מוסקבה (MSU) ובעלת תואר שני בתחום.
בשנת 1988 הקימה בסומגאיט את מועדון "22" ללימודי עברית ותולדות ישראל.
בשנת 1990 עלתה דולינסקי לישראל.
בשנת 1991 החלה דולינסקי לעבוד ברדיו רק"ע של קול ישראל והייתה חלק מצוות ההקמה של התחנה.
במהלך השנים ערכה והגישה מגוון תוכניות, בהן "חדר ילדים", "פנים מול פנים", "כאן נולדתי" ו"נושא בטיפול".
דולינסקי ערכה והגישה תוכניות לילדים ונוער שהעניקו במה ראשונית לכישרונות צעירים, בהם מרינה מקסימיליאן, רוני דלומי והזמרת אתל.
בין השנים 2008–2012 שימשה דולינסקי כסגנית עורך ראשי של התחנה ורכזת מערכת האקטואליה.
במקביל לעבודתה ברדיו, עבדה בתוכנית "קליידוסקופ" בערוץ הראשון (1994–2004).
עם סגירת רשות השידור ב-2015, הצטרפה לערוץ "ILAND TV" וכיהנה כמגישת התוכנית "דוקטור איילנד".
בשנת 2016 הצטרפה דולינסקי לתאגיד השידור הישראלי עם הקמתו.
שם היא ערכה והגישה את התוכניות "דולצ'ה ויטה" ו"מדברים פרוסקי", וקריינה עבור סדרת הרשת "תוצרת ישראל" בכאן דיגיטל.
דולינסקי הייתה העיתונאית הראשונה מהמגזר דובר הרוסית שכיהנה במועצת העיתונות בישראל והייתה שותפה לכתיבת קוד האתיקה של המועצה ב-1996. היא כיהנה כחברת הנהלה באגודת העיתונאים בתל אביב והייתה פעילה בוועדות הכנסת בנושאי עליה וקליטה, תדמית העולים והרפורמה בשידור הציבורי.
דולינסקי הובילה מאבקים ציבוריים למען המשך קיומו של רדיו רק"ע לאורך השנים.
החל משנת 1988 פעלה דולינסקי מטעם הסוכנות היהודית ולשכת הקשר (נתיב) לעידוד עלייה ממדינות חבר העמים.
היא נמנית בין מקימי "מעלות" – המרכז למורשת יהדות ברית המועצות.
בנוסף, דולינסקי מרצה ומנחה אירועי תרבות וכנסים מקצועיים.
דולינסקי משמשת כסגנית נשיא "Aziz" – ההתאחדות הבינלאומית ישראל-אזרבייג'ן.
ויקי (מהוואית: Wiki, "מהיר") היא שיטה לבניית מאגרי מידע ואתרי אינטרנט, שבהם התוכן נכתב ונערך על ידי כלל המשתמשים, בשיטת מיקור המונים.
מימוש שיטת הוויקי מתבצע באמצעות תוכנה מתאימה, כגון "מדיה־ויקי".
ממציא הוויקי הוא וורד קנינגהם, שיצר ב־1995 את אתר הוויקי הראשון – Ward's Wiki.
מקור המילה בשפה ההוואית (לשון ילידי הוואי), שם פירושה "מהיר", מה שתאם עבור קנינגהם את הרעיון העומד בבסיס המצאתו.
בשם "ויקי" מכונים הן אתרים שנוצרו בגישה זו הן תוכנות שבאמצעותן מפעילים אתרים כאלו.
אתרים אלו מכונים גם Wiki Wiki Web (כפרפרזה על World Wide Web – WWW), האקדמיה ללשון העברית החליטה בראשית מרץ 2006 כי אין לתרגם לעברית את המילה "ויקי".
ההנחה העומדת מאחורי אתרי תוכן הנוצרים בשיטת הוויקי היא שאם מוסרות המגבלות המלאכותיות ונוצרת קבוצה של פרטים שווים וחופשיים לגמרי, החברים בקבוצה יפעלו באופן חיובי, והקבוצה תהיה יעילה יותר מכזו שמפוקחת על ידי מספר קטן של "שליטים".
שיטת הוויקי משמשת להקמת מיזמים שונים, בהם אנציקלופדיות (שהמפורסמת בהן היא ויקיפדיה) ומיזמים נוספים.
אתר הוויקי הגדול ביותר הוא אנציקלופדיית ויקיפדיה האנגלית, שהוקמה בינואר 2001, ונכון לדצמבר 2023 יש בה למעלה מ־6.7 מיליון ערכים אנציקלופדיים.
דוגמה נוספת לאתר ויקי גדול היא wiki.java.net, אתר שיתוף ידע למתכנתי שפת Java.
בשיטה זו קיימת אפשרות ליישם תהליכים של למידה שיתופית בסביבות למידה מקוונות, מתוך מטרה לשתף ידע בתוך קהילות או חברות, כמו גם ליצור אתרי תוכן גדולים.
אתרי ויקי משמשים לשני צרכים עיקריים:
שיתוף ידע בתוך קהילות או חברות
ויקי יכולה להיות שיטה טובה לשיתוף ידע בקהילות שפועלות באמצעות האינטרנט או בתוך חברות מסחריות.
היא חלופה למערכות פורומים בנושאים שהידע בהם הוא גדול ומורכב, ומוכל בדפים ולא בהודעות קצרות.
חברות מסחריות רבות עושות כיום שימוש באתרי ויקי פנימיים כדי לעודד את העובדים שלהם לפרסם ולהפיץ את עבודתם.
בין הגופים העושים שימוש אינטנסיבי במערכות ויקי ניתן למנות את גוגל, ויקיליקס, IBM, אולפני פיקסאר וה־CIA.
לשיטת הוויקי יתרון גם באתרי תוכן פומביים באינטרנט המפרסמים ידע בכמויות גדולות שנמצא אצל אנשים רבים (לדוגמה אנציקלופדיה ומילון).
היתרון של יצירת תוכן באמצעות אתרי ויקי הוא שפוטנציאלית התוכן בהם יכול להיווצר במהירות רבה ועשוי להיות נייטרלי יחסית לאתרים אחרים.
לדוגמה: ליצירת אנציקלופדיה ynet בעברית נדרשו ארבע שנים שבמהלכן פעלו חמישה עורכים במשרה מלאה שהסתייעו בכותבים רבים בשכר ובאנציקלופדיה קודמת עליה הם התבססו ("האנציקלופדיה הישראלית" בהוצאת "כתר").
לאחר ארבע השנים הללו נוצרה אנציקלופדיה של כ־6,000 ערכים.
ויקיפדיה העברית לעומתם הגיעה בתוך שנתיים ליותר מ־20,000 ערכים, ללא תשלום כלשהו לעורכים המתנדבים.
הטענה הנפוצה ביותר כנגד שיטה זו היא שהיא יוצרת אתרים בעלי אמינות הנמוכה מאמינותם של אתרים שבהם מועסקים עורכים שהם "אנשי מקצוע" המבקרים ובודקים את המידע.
מצדדי השיטה, לעומת זאת, טוענים כי דווקא העובדה שאנשים רבים כותבים ובודקים את המידע, היא התורמת בסופו של דבר לכך שהוא יהיה נייטרלי ומדויק יותר מאשר מידע שנבדק על ידי מעטים, גם אם הם מומחים.
המאפיין הראשון והחשוב של אתרי ויקי הוא המהירות והקלות היחסיוֹת שבהן כל משתמש יכול לערוך דפים.
ברוב האתרים לא נדרשת כל תוכנה נוספת מעבר לדפדפן אינטרנט.
בדרך כלל בתוך הטקסט של דף הוויקי ישנם סימנים מיוחדים (תחביר ויקי) להוספת קישורים, כותרות, הדגשות וכדומה.
ישנם אתרי ויקי הדורשים רישום מוקדם כדי שניתן יהיה לערוך דפים בהם, אחרים מנסים לעודד רישום אך לא כופים אותו (כמו ויקיפדיה), ובאחרים העריכה היא חופשית לגמרי.
אתרי ויקי כוללים בתוכם כלים שנועדו לפקח על תהליך העריכה ולאפשר למשתמשים הקבועים לנטר את הפעילות כדי לזהות דפים הדורשים תיקון, הרחבה ומניעת השחתות.
המנגנון הבסיסי ביותר הוא הצגת רשימה של כל השינויים שנעשו לאחרונה בכלל הדפים.
לדוגמה: ראו רשימת שינויים אחרונים בוויקיפדיה העברית.
רוב אתרי ותוכנות הוויקי מתבססים, כמו רוב אתרי האינטרנט, על שיטת ההיפרטקסט (Hypertext), שבה מקושרים דפים זה לזה באמצעות מילות מפתח בגוף הדף, כך שהניווט באתר אינו היררכי או סדרתי (כמו בספר) אלא בקפיצה מדף אחד לשני.
אתרי ויקי בדרך כלל מרחיבים את רעיון ההיפרטקסט ומאפשרים לא רק ניווט לפי הקישורים אלא גם יצירת תוכן בעקבות קישורים.
לדוגמה, בוויקיפדיה, אם נוצר קישור לדף שלא קיים, הוא נצבע באדום.
לחיצה על קישור כזה תאפשר למשתמש להוסיף את הדף.
כדי שאתרי ויקי יצליחו דרושים כמה תנאים בסיסיים, מעבר לרובד הטכני:
גרעין של כותבים ועורכים קבועים ורציניים.
כתיבה של רבים, מומחים או בעלי ידע בתחום האתר.
בדומה לבלוג, התפתחה גם "תרבות ויקי", המאפיינת את הכותבים באתרים אלו.
בגלל אופיים הפתוח למשתמשים אתרי ויקי מאפשרים הגבלת תוכן, לצורך בקרת עמיתים.
ויקטוריה פרינסיפל היא סופרת, פילנתרופית ושחקנית עבר, אמריקאית.
כיום בבעלותה חברת ההפקות "ויקטוריה פרינסיפל הפקות".
קנתה את פרסומה כשכיכבה באופרת הסבון "דאלאס" למשך 9 עונות, עליה הועמדה לפרס גלובוס הזהב לשנת 1983.
היא ממוצא אנגלי, איטלקי ופיליפיני.
עקב כך שאביה היה איש חיל הים האמריקאי, נדדה פרינסיפל בין מקומות רבים והתגוררה בין היתר, בלונדון, פלורידה, פוארטו ריקו, מסצ'וסטס וג'ורג'יה, תוך שהיא עוברת בין 17 בתי ספר שונים.
פרינסיפל הופיעה בפרסומת כבר בגיל 5 והתחילה לדגמן בתקופת התיכון.
נרשמה ללימודי רפואה בקולג' במיאמי.
באותו זמן היא המשיכה לדגמן וזכתה בתחרות "מיס מיאמי" בשנת 1969, אך עקב תאונת דרכים שעברה התמקדה במשחק תחת הכירופרקטיקה ששאפה ללמוד.
היא עברה לניו יורק שם עבדה כדוגמנית ושחקנית, למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון ועברה ללוס אנג'לס ב-1971.
תפקידה הראשון בסרט היה של גבירה מקסיקנית בסרטו של ג'ון יוסטון "השופט רוי בין" לצידו של פול ניומן.
על תפקידה זה הועמדה לפרס גלובוס הזהב "לשחקנית המבטיחה של השנה".
ארבע שנים מאוחר יותר, מאוכזבת מהתפתחות הקריירה שלה, עזבה את המשחק ועבדה כסוכנת במשך 3 שנים.
תוכניותיה ללמוד משפטים ולהפוך לאחר מכן למנהלת אולפן נדחו כשאהרון ספלינג הציע לה תפקיד בפיילוט של הסדרה "Fantasy Island" ובתמורה ישא בהוצאות שכר הלימוד במשך שנה שלמה.
היא הסכימה ונקלעה בתוך כך לתפקיד של פאמלה יואינג בסדרה "דאלאס", תפקיד עמו נשארה מזוהה לכל אורך הקריירה לאחר מכן.
את הסדרה עזבה לאחר 9 שנים והקימה חברת הפקות משל עצמה.
בשנות השבעים גם גילמה את מלכת היופי של ישראל בסרט "הלילה שהם לקחו את מיס יפה".
ב-1974 השתתפה בסרט האסונות "רעידת אדמה".
פרינסיפל עדיין עובדת כשחקנית וכמפיקה וכן העניקה את שמה לסדרת מוצרי טיפוח שיצרה.
כמו כן כתבה שלושה ספרים בנושא יופי וטיפוח העור.
היא נודעת בשנים האחרונות בסדרת מוצרי הקוסמטיקה הנושאת את שמה.
פרינסיפל הכירה את כריסטופר סקינר ב-1978, כאשר הוא שיחק תפקיד משני בדאלאס.
לאחר זמן קצר נישאו השניים, והם התגרשו ב-1980.
ב-1985, היא נישאה למנתח הפלסטי הארי גלאסמן לאחר שהיו ביחד 3 שנים.
בינואר 2003, נעצר גלאסמון בחשד לאלימות במשפחה.
השניים נפרדו במרץ 2006 והתגרשו סופית ב-27 בדצמבר 2006.
מאז 2012 הקימה ומקדמת חווה מחוץ ללוס אנג'לס, שם היא מצילה ומשקמת בעלי חיים.
הדויג (ויקי) באום (Hedwig (Vicki) Baum; 24 בינואר 1888 – 29 באוגוסט 1960) הייתה סופרת יהודייה-אוסטרית.
אחד מספריה הידועים ביותר הוא גראנד הוטל (Menschen im Hotel), מהצלחותיה הראשונות ברמה בינלאומית.
באום נולדה בווינה למשפחה יהודית.
את הקריירה האמנותית שלה החלה בתחום המוזיקה, כנבלנית.
היא למדה בקונסרבטוריון הווינאי וניגנה בתזמורת בגרמניה במשך שלוש שנים.
לאחר מכן עבדה כעיתונאית במגזין Berliner Illustrierte Zeitung של הוצאת אולשטיין-פרלאג הברלינאית.
היא נישאה פעמיים: בפעם הראשונה, בשנת 1914, לעיתונאי אוסטרי, שהכניס אותה אל זירת התרבות הווינאית; ובשנייה, בשנת 1916, לריכרד לרט (Richard Lert), מנצח וחברה הקרוב מאז ימי ילדותם.
בשנות מלחמת העולם הראשונה עבדה זמן קצר כאחות.
ספרה הראשון, Frühe Schatten (צל מוקדם), יצא לאור כשהייתה בת 31. עיקר פרסומה בא לה מן הרומן "גראנד הוטל", משנת 1929. סרט באותו שם, שנעשה לפי הספר, זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
ספר זיכרונותיה, It Was All Quite Different יצא לאור לאחר מותה, בשנת 1964. ויקי באום כתבה יותר מ-50 רומנים, ולפחות עשרה מהם עובדו לסרטי קולנוע בהוליווד.
הסטודנטית לכימיה, הוצאת בקר, סדרת "פנינים", 1950, תרגום: פאני פישמן
גראנד הוטל, הוצאת זמורה ביתן 1985, תרגם מגרמנית צבי ארד
מלון שנחאי הוצאת בקר 1950 תרגם יצחק הירשברג
הקריירה של דוריס הארט הוצאת תבל, תרגם יצחק הירשברג
בלרינה הוצאת עדית 1960, תרגם מ.
אולה הגמד הוצאת המתמיד 1960. מהדורה נוספת הופיעה בהוצאת מעריב
מזרחי 1966, תרגם אריה חשביה
מלאך בלי ראש, הוצאת מסדה 1954, תרגמו ב.
הכוכב שנפל, הוצאת הספרייה הישראלית תש"י (1950), תרגם אפרים קרליץ; יצא לאור גם בכריכה רכה (שני חלקים) תחת השם חיים ללא סוד בהוצאת הקורא
חזרה לחיים, הוצאת ניב תש"י-, תרגם נחמיה פורת *לעולם אין לדעת, רומן, הוצאת ניצן, תל אביב 1949
ויקטימולוגיה היא ענף בקרימינולוגיה העוסק בקורבנות של פשעים, אסונות, עוולות חברתיות והפרות זכויות האדם, בסיבות להיותם של אנשים מסוימים קורבנות, בנטיות, התנהגויות ומעשים הגורמים לאנשים להפוך לקורבנות, במידת אשמתו האפשרית של הקורבן במעשה הפשע, ובמערכת היחסים בינו לבין הפושע ולמערכות המשפט והחברה.
המושג נטבע לראשונה ב-1938 על ידי עורך דין יהודי-רומני בשם בנימין מנדלסון.
בחירת הקורבן היא לרוב תהליך מחושב, המשלב הערכה של פגיעות, אטרקטיביות והיעדר הגנה.
הקורבן "המועדף" מבחינת הפושע הוא זה שמציג את השילוב הטוב ביותר של פגיעות גבוהה, פוטנציאל רווח משמעותי וסיכון מינימלי עבור העבריין, וכן מי שפחות צפוי להתלונן ובכך למנוע מהפושע להיתפס או להמשיך בפעילותו העבריינית.
אין בכך משום האשמת הקורבן, אלא ניתוח דפוסי חשיבה והתנהגות של עבריינים.
1. פגיעות: פושעים מחפשים קורבנות שנראים פגיעים, כלומר כאלה שפחות צפויים להילחם בחזרה, להתנגד, לברוח ואף להתלונן.
הפגיעות יכולה להתבטא במספר אופנים:
גיל: ילדים וקשישים נתפסים לעיתים קרובות כפגיעים יותר בשל מגבלות פיזיות או חוסר יכולת להתגונן.
מגדר: נשים עלולות להיות יעד מועדף לעבירות מסוימות (כמו עבירות מין או שוד), מתוך תפיסה מוטעית שהן פחות חזקות פיזית ופחות צפויות להתנגד.
מראה פיזי: אנשים שנראים חלשים, שבריריים, חולים או פצועים.
שפת גוף: חוסר ביטחון, הליכה כפופה, חוסר קואורדינציה, מבטים מפוחדים או היססניים, חוסר יציבות.
פושעים רבים מדווחים שהם סורקים את הסביבה ומחפשים "מטרות רכות" – אנשים ששפת גופם משדרת פגיעות.
בידוד: קורבן שנמצא לבד באזור מבודד, ללא עדים פוטנציאליים.
בידוד חברתי: כהשתייכות לאוכלוסייה מופלית.
חוסר מודעות לסביבה: אנשים המוסחים (למשל, מדברים בטלפון, מאזינים למוזיקה באוזניות, שקועים במחשבות), שאינם ערים לסביבתם.
הם פחות צפויים לזהות איום מתקרב או להגיב בזמן.
חוסר הכנה ואפקט ההפתעה: אנשים שאינם נראים מוכנים להגן על עצמם (למשל, ללא ציוד הגנה עצמית, חוסר עמדה מגוננת).
שעות ומיקומים: מקומות חשוכים, רחובות צדדיים, שעות לילה מאוחרות – כולם מגבירים את תחושת הבידוד והפגיעות.
2. אטרקטיביות/תועלת: פושעים שואפים למקסם את התגמול הפוטנציאלי מהפשע במינימום מאמץ.
רכוש יקר: אנשים שעונדים תכשיטים יקרים, לובשים בגדי מעצבים, נושאים מכשירים אלקטרוניים יקרים או מציגים כסף מזומן, נתפסים כמטרות משתלמות יותר לשוד או גניבה.
זיהוי עושר: פושעים עשויים לעקוב אחר אנשים שנראים עשירים או להעריך אם למישהו יש רכוש רב ששווה את הסיכון בפריצה לבית.
פסיכולוגית/רגשית: בעבירות מסוימות, התגמול יכול להיות פסיכולוגי, כמו תחושת כוח, שליטה או נקמה.
במקרים אלה, הפושע עשוי לחפש קורבן ש"יתאים" לפנטזיות או לצרכים פסיכולוגיים ספציפיים שלו (לדוגמה, סוג קורבן ספציפי שמהווה סמל למשהו עבור הפושע).
העדר גורם מגן: תאוריית "פעילויות השגרה" מדגישה שלושה מרכיבים לפשע: עבריין בעל מוטיבציה, מטרה מתאימה והיעדר גורם מגן.
*פושעים יעדיפו מצבים שבהם גורמים מגנים אלו חסרים או לא יעילים.
נוכחות אנשים אחרים: עדים פוטנציאליים, חברים, בני משפחה.
אמצעי אבטחה: מצלמות אבטחה, תאורה, גדרות, מערכות אזעקה.
כוחות אכיפת חוק: נוכחות משטרתית.
3. "הקורבן שלא יתלונן: פושעים רבים מעדיפים קורבנות שפחות סביר שיתלוננו לרשויות או שיגיבו בצורה שתפגע בפושע.
או לחלופין קורבנות שידועים ככאלו שתלונותיהם לא יזכו לטיפול הולם (כעדות אופי או השתייכות לקבוצה מסוימת).
הסיבות לאי הגשת תלונה על ידי הקורבן יכולות להיות:
פחד מנקמה/בושה: קורבנות מסוימים (לדוגמה, קורבנות אלימות במשפחה, סחר בבני אדם, או פשעים מסוימים בקהילות סגורות) עלולים לחשוש מנקמה מצד העבריין, או לחוש בושה וסטיגמה שימנעו מהם להתלונן.
מתבודד: חסר עורף משפחתי או חברתי תומך שיספק לו תמיכה נפשית וכלכלית כמו ישמש כעדות אופי חיובי במקרה צורך בהליכים משפטיים.
חסר עצמאות כלכלית: ומכאן אינו יכול לקדם תהליכים משפטיים להגנה עצמית או כנגד העבריין.
חוסר אמון במערכת: קורבנות מסוימים, במיוחד אלה מקבוצות שוליים או כאלה בעלי ניסיון שלילי עם מערכת המשפט, עלולים לא להאמין שהתלונה תועיל או שהם יקבלו צדק, ולכן ימנעו ממנה.
תלות בעבריין: במקרים של התעללות או ניצול, הקורבן עשוי להיות תלוי בעבריין כלכלית או רגשית, מה שמונע ממנו להתלונן.
חוסר מודעות: קורבנות מסוימים, במיוחד ילדים או מבוגרים פגיעים, עלולים לא להבין שהם קורבנות לפשע, או לא לדעת למי לפנות.
הרצון להימנע מחשיפה: במקרים של עבירות "ללא קורבן" (כמו שימוש בסמים או זנות בלתי חוקית), אנשים המעורבים בפעילויות אלו עלולים להיות קורבנות לפשע (למשל, גניבה או תקיפה), אך יימנעו מלדווח למשטרה מחשש שייחשפו לפעילותם הלא חוקית.
התעללות פסיכולוגית קודמת לפגיעה: בניסיון הצגת הקורבן כלא שפוי או לא אמין, כסוג של גזלייטינג.
לדוגמה: לשיר בעת התעללות בקטינים, להתעלל לאורך זמן מאוד ארוך כך שפרטי ההתעללות בעת מתן עדות לא יהיו מדויקים, לנהוג באופן חריג בעת ביצוע עבירה כדי שלא יהיו עקביות או סדרתיות בפעולות.
4. דפוסי התנהגות ואורח חיים
"התנהגות בסיכון": אנשים המנהלים אורח חיים מסוכן (למשל, מעורבות בפעילויות לא חוקיות, שהייה במקומות מסוכנים בשעות מאוחרות, שימוש בסמים ואלכוהול המפחית את יכולת השיפוט וההתנגדות) מגבירים את סיכוייהם להיות קורבנות.