tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"ספר הימאות" של פירי ראיס הועתק פעמים אחדות במאות הבאות, והוא מצוי בעשרות עותקים שאינם לגמרי זהים.
העותק האצוּר בספרייה של מסגד סולימאנייה באיסטנבול, מתנת הסולטאן מהמוט הראשון במאה ה-18, נחשב לשלם ביותר.
עותקי הספר על מפותיו עוצבו במידה רבה כיצירות אמנות, וספק אם המהדורות המפוארות היו בשימוש ספנים מן השורה.
"ספר הימאות" של פירי ראיס כולל גם שתי מפות של חופי ארץ ישראל.
אחת מראה את חוף ארץ ישראל מצפון סיני ועד ראש הכרמל, והשנייה – מחוף הכרמל ועד צוֹר.
המידע המוצג בתרשימים ובכתוּב מאפיין את מצב יישובי החוף בשלהי התקופה הממלוכית בארץ ישראל.
עזה ורמלה, שעל דרך הדואר ממצרים לדמשק, מאוירות ומתוארות בהרחבה יחסית.
אשקלון, יפו ("נמלה של רמלה"), קיסריה, עתלית מתויגות כמצודות חרבות.
עכו מוצגת כמי ש"הייתה בשכבר הימים עיר גדולה, אך בהווה היא הרוסה", ועם זאת נמֵלהּ מתאים לעגינת "ספינות גדולות".
המפות נועדו להנחות ספינות לעגינה בטוחה (כגון במעגני יפו, חיפה ועכו) ולהזהיר מפני מכשולים, ולכן מודגשים בהן, בסימנים מוסכמים, הפרטים הנוגעים לתכליתן: חופים חוליים, מים רדודים, שרטונות מתחת לפני המים וסלעים הבולטים מעליהם.
המפרצונים והמעגנים מובלטים במפות ללא התייחסות לקנה מידה.
שפך נחל אל עריש, לדוגמה, מסומן כמפרץ מעוגל נרחב מאוד, וממערבו מופיע הכיתוב "אגמים" (בחריאת) המתייחס אולי לימת ברדוויל.
סלע אנדרומדה בנמל יפו מופיע במפה כאי של ממש.
סדר היישובים במפות אלה נכון ברובו (חורבות עתלית מכונות משום-מה בשם 'יפו'), אך קו החוף של ארץ ישראל אינו תואם את המציאות ונתוני המרחקים אינם מדויקים.
המידע נשען על מסורת התרשמויות של ספנים ועל תצפיות מן הים, ולא על מדידות שיטתיות מקרוב.
פירותריום (שם מדעי: Pyrotherium; מילולית: "בהמת אש") הוא סוג של יונק גדול, בן לסדרת הפירותראים אשר חי בתקופת האוליגוקן לפני 28.7-27 מיליון שנה מימינו באמריקה הדרומית.
הוא דמה במראהו לפיל וחי באזור תצורות סרמיינטו (Sarmiento Formation) שבארגנטינה ובתצורות סאלה (Salla Formation) שבבוליביה.
המאובנים הראשונים שלו התגלו ב-1888 במכתש אפר געשי, מה שנתן לו את שמו.
הפירותריום היה מהגדולים שבפרסתנים של אמריקה הדרומית הקדומה והוא הגיע לאורך 3 מטרים, לגובה 1.5 מטר בכתפיו ולמשקל מרבי של מעל 3,500 ק"ג.
הגולגולת שלו הייתה מוארכת ובעלת חדק גדול כמו של טפיר אשר נועד ללחך צמחייה מהעצים.
היו לו זוג ניבים קדמיות משתי הלסתות שפנו החוצה בצורה מוזרה.
מבנה גופו דמה לזה של קרנף או היפופוטם והוא היה נמוך ובעל רגליים חזקות שיזרו את משקלו.
ייתכן שהיה בעל אורח חיים אמפיבי.
למעשה לא היה בינו כל קשר לפילים או לפרסתן חי כלשהו אלא הוא השתייך לקבוצת הפרסתנים הדרום אמריקאים - מרידיונגולטיים.
פירליי (בפולנית: Firlej) הוא כפר במחוז לוברטוב בפרובינציית לובלין בפולין, המונה כ-1,200 תושבים (נכון ל-2011).
פירליי נזכרת לראשונה במאה ה-15 ככפר בבעלות פרטית של משפחת האצילים פירליי.
בשנת 1557 הוענק לה מעמד של עיירה עצמאית, אך היא לא התפתחה ולמעשה נשארה יישוב כפרי.
המתיישבים היהודים הראשונים הגיעו לפירליי כנראה בתחילת המאה ה-16, כשהוקם היישוב.
ב-1664 הוענקה להם האפשרות להתיישב בכפר ללא הגבלות.
נראה שבעלי העיר הזמינו יהודים ליישב את העיירה, שהתרוקנה מתושביה אחרי פלישת הקוזקים והפכה לנטושה והרוסה בגלל המלחמות.
הקהילה היהודית בפירליי נשארה קטנה ולא התפתחה כלכלית במהלך המאות ה-17 וה-18. ב-1670 חיו בה 3 יהודים.
ב-1789, כמאה שנה מאוחר יותר, מספרם גדל ל-7, אשר היוו 2% מאוכלוסיית היישוב.
במאה ה-19 היו בפירליי משפחות בודדות, כשהקהילה היהודית הייתה בקשר עם הקהילה היהודית בלוברטוב.
באותה העת הוקמו במקום מפעלי תעשייה קטנים לקדרות ולכלי חרס והעיירה הייתה מקום קיט ונופש לתושבי לובלין הסמוכה כשתושביה של פירליי עסקו במתן שירותים, כגון הספקת מזון כשר, מסחר, חייטות וניהול חנויות מכולת, בהם מכרו משקאות אלכוהוליים.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נראתה גדילה איטית באוכלוסיית היהודים בפירליי, עד שהיוו 15% מהאוכלוסייה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה חיו בפירליי כ-180 יהודים.
הייתה בה קהילה יהודית לא גדולה ולה בית מדרש, בית כנסת ואפילו בית קברות (שהקבורה האחרונה בו בוצעה ב-1942).
רוב היהודים התפרנסו ממסחר ופקדו את הירידים בערים אחרות באזור.
חלקם עסקו במלאכה, ומשפחות אחדות התפרנסו משירותי קיט.
מצבם הכלכלי הדחוק הקשה על התפתחות חיי הציבור.
קשיים כלכליים אלו גרמו ליהודים לעזוב את פירליי ב־1930. ממש לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, היהודים היוו רק 9% מאוכלוסיית פירליי.
ערב מלחמת העולם השנייה הורע מצבם של היהודים עוד יותר לנוכח התגברות האנטישמיות.
באותה העת ישבו בפירליי 167 יהודים.
ערב מלחמת העולם השנייה אירעו בפירליי תקריות אנטישמיות רבות ויהודים רבים נפצעו בהן.
הגרמנים כבשו את פירליי ב-15 בספטמבר 1939. הם דרשו מהיהודים (167 במספר) תשלום כופר והפכו את בית הכנסת לאורווה.
את ספרי הקודש קרעו לגזרים והשליכו לאשפה.
הדרישה הראשונה שהציגו ליהודים הייתה לספק להם תוך חצי שעה 100 חתיכות סבון מאיכות טובה ו-21 ק"ג קפה.
היהודים אכן מילאו את הפקודה, אולם בעקבותיה דרשו הגרמנים כסף, זהב, תכשיטים, פרוות ודברי ערך נוספים.
כעבור זמן קצר נצטוו היהודים לעבור לאוסטרוב או לקוצק.
התירו להם לקחת עמם 150 זלוטי למשפחה וכמות מוגבלת של חפצים אישיים כגון לבנים, בגדים ומצעים.
כשיצאו יהודי פירליי מן העיירה, עצרו אותם אנשי משטרת הביטחון בדרך וערכו חיפוש מדוקדק בחפציהם ועל גופם.
מי שנמצאו בכליו חפצים או כסף מעבר למותר הוכה מכות קשות והיה קרבן להתעללויות אכזריות.
אפילו תושבי פירליי הפולנים הזדעזעו, ומקצתם מחו בפני משטרת הביטחון ואף פנו למפקד האזור הגרמני.
מסיבה לא ידועה הופסק גירוש היהודים מנפת לוברטוב, ויהודי פירליי שבו לעיירתם.
בסוף 1939 הביאו הגרמנים לפירליי יהודים ממלאווה ומפשאסניש, ממרחק של כ-280 ק"מ מהעיירה.
הפליטים הגיעו מוכים, חולים ורעבים.
יהודי פירליי קלטו את אחיהם ופתחו למענם מטבח ציבורי.
כעבור זמן קצר החרימו הגרמנים את רכוש היהודים בפירליי וערכו מסדר מדוקדק.
אנשי משטרת הביטחון וקציני גסטאפו נהגו לפקוד את פירליי לעיתים מזומנות ובכל ביקור כזה חמסו מן היהודים את רכושם.
התבלט באכזריותו הממונה על לשכת העבודה הגרמנית, קצין הס"ס לורנץ, שנהג להתעלל במיוחד בנשים.
ב-18 בינואר 1940 נצטוו היהודים לשאת על השרוול סרט לבן ועליו מגן דוד.
בתחילת 1940 נתמנה בפירליי יודנרט (שלטון עצמי של היהודים), ובראשו הסוחר האמיד גולדמן.
ב-1941 הוחל בגיוס יהודי פירליי לעבודת כפייה, ונאסר עליהם לקיים מגע עם ה"לא-יהודים".
על כל עברה, ולו הקטנה ביותר, נענשו היהודים בעונש מוות.
במרס 1942 הובאה לפירליי קבוצת יהודים מלובלין, וב-15 באפריל 1942 הגיעו יהודים מסלובקיה.
אז מנו היהודים 317 איש.
באותו החודש הורו הגרמנים ליודנרט של פירליי להקים גטו.
בקיץ 1942 מצבם של יהודי פירליי הלך והורע.
מפקד הס"ס לורנץ הורה ליודנראט בפירליי להעמיד לרשותו 25 חייטים שיישלחו למיידנק.
בתחילת אוקטובר 1942 נצטוו יהודי גטו פירליי לפנות את עיירתם.
אנשי אס.אס ומשטרת הביטחון הוציאו אותם מבתיהם וממקומות מסתור שונים לגטו לוברטוב.
בגטו לוברטוב שכעת נוספו אליו היהודים מפירליי, אוסטרוב, קמיונקה וטרלו שהו כ-6,000 או 7,000 איש.
משם גורשו ב-11 באוקטובר 1942 למחנות ההשמדה בלז'ץ וסוביבור.
במקורות מידע אחרים נכתב שנשלחו לטרבלינקה.
50 צעירים וצעירות ברחו מהגטו בפירליי ליערות פרצ'ב, לפני הגירוש מפירליי.
רבים מהם הצטרפו ליחידות פרטיזנים מלוברטוב, מקמיונקה ומיישובים אחרים בסביבה.
בין הפעולות שהשתתפו בהן התפרסמה ההתפרצות לאחוזה גרמנית בכפר ידלינקה.
הפרטיזנים העלו את האחוזה באש על כל בנייניה ומבניה ופיזרו את הבקר שהיה בחווה.
בפעולה אחרת תקפו את משרדי המועצה בכפר אדמובו, שתושביו הסגירו לגרמנים רבים מיהודי הסביבה בעת שניסו להימלט מן האקציות.
פעולות נוספות שהשתתפו בהן פרטיזנים יהודים מפירליי היו פיצוץ רכבות שהובילו אספקה ותחמושת לחזית, שרפת מנסרות שהיו שייכות למשתפי פעולה עם הנאצים, תקיפת משאיות שהסיעו קבוצות קטנות של אנשי ס"ס ומשטרת הביטחון או חיילים גרמנים, וכיוצא באלה.
לא נמצאו עדויות על יהודים שחזרו לעיירה פירליי לאחר השואה.
פירות חולין הם פירות שלא חלה עליהם אף אחת מן הקדושות ההלכתיות, החלות על פירות ותבואה, ודינם הוא חול ולא קודש.
קדושה יכולה לחול על פירות בגלל חובות החלות עליהם כגון הפרשת תרומות או מעשרות.
או בגלל זמן, כגון פירות שביעית, ונטע רבעי.
שחרור הפירות מקדושתם, יהיה על ידי ביצוע החובה החלה עליהם, או על ידי העברת קדושת הפרי אל מטבע, פעולה הנקראת חילול.
התורה לא קבעה שיעור לתרומה, וכל אחד תורם כראות עינו.
האמורא שמואל אמר: כלומר: החקלאי שיש לו ערימת תבואה גדולה יכול להרים חיטה אחת כתרומה, וכל הערימה הנותרת תהפוך לחולין.
מצד שני: מי שנדבו ליבו יכול לתרום את כל הערימה, ובלבד שישיאיר חיטה אחת לחולין, שכן אם לא השאיר כלום לחולין, אין כאן הפרשה.
אם כן, לאחר ההפרשה כל החלק שנותר, הריהו חולין.
את החלק שהופרש לתרומה, אין כל אפשרות הלכתית לחלל (לפדותו, להפוך אותו לחולין), לפיכך, כאשר הוא נרקב, ואינו ראוי עוד לאכילה או לשימושים אחרים (כגון: להכין ממנו חומץ) צריך לקוברו, או לשורפו.
בתקופת התורה, מעשר ראשון, היה מתנה שניתנה ללוויים.
בימינו מכיוון שאין לנו כל הוכחה על אדם מסוים כי אכן הוא לוי.
בעל הפירות זוכה במעשר, ועליו חלה החובה להפריש תרומת מעשר מן המעשר.
אכן מלכתחילה אין קדושה בפירות מעשר ראשון.
עם זאת, לאחר הפרשת תרומת מעשר, יתרת התשעים אחוז הופך לחולין גמור.
באשר לעשרת האחוזים הנותרים, החלק של תרומת המעשר, כמו בתרומה גדולה בזמן הזה, מחכים עד שיתקלקל, ואז שורפים או קוברים אותו.
מעשר שני, למרות הקדושה שבו, אינו ניתן למישהו אחר, אלא נשאר בידי בעל הפירות, אשר הוא ובני משפחתו יכולים לאוכלו, ובלבד שיעשו זאת בטהרה, ובירושלים.
מאחר שלא היה ניתן לשמור את הפירות מזמן הקציר, חיללו את קדושת הפירות על כסף.
כלומר הבעלים פדו את פירות המעשר על פי שווים בתוספת חומש.
את הכסף צברו עד לעלייה לירושלים, והשתמשו בו לרכישת פירות או כל אוכל אחר, לאוכלם בירושלים.
אם אדם אחר, ולא הבעלים מחלל את המעשר, אין צורך להוסיף חומש על שווי הפירות.
בימינו, היות שכל הציבור מוחזקים לטמאי מתים .
והלכה היא שמעשר שני אסור לאוכלו בטומאה, לכן בימינו מעשר שני אסור באכילה ובהנאה.
כדי שאפשר יהיה לאכול את הפירות נוהגים בזמן הזה לחלל את הפירות על פרוטה.
חילול משמעו הפיכת הפירות לחולין, וזאת באמצעות העברת הקדושה מהפירות למטבע.
אי אפשר לפדות את המעשר בשטרות כסף אלא במטבע בלבד שנאמר: .
על המטבע חייבת להיות מוטבעת צורה, או כתב, שכן אם אין זה כך, הוא נחשב אסימון ולא מטבע.
המטבע חייב להיות שווה לפחות פרוטה אחת, שאם לא כך, כאילו פדה באסימון.
כאשר מחללים טבל ודאי, יש לברך ברכה, ולומר מיד אחריה את נוסח החילול.
כאשר מחללים ספק מעשר שני, אומרים מיד את הנוסח ללא הברכה.
נטע רבעי הם פירות שגדלו בשנתו הרביעית של האילן, לאחר שלוש שנות ערלה.
פירות אלו קדושים ומצווה לאכלם בטהרה בירושלים וכמו במעשר שני היו נוהגים לחללם ולקחת את הכסף לירושלים לקנות אוכל ולאוכלו בקדושה.
בימינו, היות שכל הציבור מוחזקים לטמאי מתים.
והלכה היא שנטע רבעי אסור לאוכלו בטומאה.
לכן נוהגים בזמן הזה לחלל את הפירות על פרוטה, ולברך כמו במעשר שני.
קדושת פירות שביעית היא קדושה אבסולוטית, ואין כל אפשרות לחלל פירות שביעית (לפדות אותם) ולהופכם לחולין, ולכן במכירת פירות שביעית, הפירות שבידי הקונה נשארים בקדושתם, והכסף שבידי המוכר גם הוא קדוש בקדושת שביעית.
לעומת זאת בכסף שבידי המוכר הוא יכול לקנות מאכל.
הכסף ישתחרר לחולין, ואילו במאכל יש לנהוג מנהגי קדושת שביעית.
פירות שביעית הן פירות שקדושים בקדושת שביעית, מאחר שגדלו בשנת שמיטה בשדה החייב ב'שמיטה'.
קדושה זו של הפירות, מתבטאת בדינים והגבלות שונים שמחויבים לנהוג בהם, כגון איסור סחורה בפירות שביעית, איסור להפסיד את הפירות, ואיסורים נוספים.
לדעת הרמב"ן ישנה מצוות עשה של אכילת פירות הקדושים בקדושת שביעית.
אחת מהמצוות המיוחדות לשנה זו היא מצוות שמיטת קרקעות, שכוללת לדעת הרמב"ם שש מצוות עשה ולא תעשה.
כחלק ממצות שמיטת קרקעות, מצווה כל אדם שלא לעבד את קרקעותיו, וכן להפקיר את כל התוצרת החקלאית של שנת השמיטה.
עם זאת מצוות שמיטת קרקעות היא אחת מן המצוות התלויות בארץ, כלומר מצוות הנהוגות רק בארץ ישראל .
על הפסוק , דרשו חז"ל .
על אף שפסוק זה נכתב אמנם לעניין שנת היובל, אך דין פירות שביעית ודין פירות היובל, שווים לכל עניין.
כאמור, מחמת קדושה זו ישנם מספר הגבלות על כל התוצרת שקדושה בקדושת שביעית, כגון בצורת אכילתם, שמירתם מהפסד, איסור הסחר בהם ועוד.
כאמור, פירות שגדלו בשנת שביעית קדושים בקדושת שביעית, אך ישנם כמה תנאים על מנת שאכן הקדושה תחול עליהם:
מאחר שמצוות שמיטה היא מצווה התלויה בארץ, לכך רק על גידולים שגדלו בארץ ישראל, בגבולות הארץ המקראיים, חלים דיני שמיטה.
במשנה במסכת ראש השנה מופיע כי א' בתשרי הוא ראש השנה ל'שמיטה', והוא היום הקובע לעניין דיני שמיטה.
בתלמוד נחלקו התנאים מה הקרטריון על מנת להחשיב גידול ככזה שגדל בשנה השביעית, כגון גידול שהתחיל לגדול קודם לשנת השמיטה והמשיך לגדול בשמיטה, או שהתחיל לגדול בסיום שנת השמיטה והמשיך לגדול בשנה השמינית.
יש מהתנאים שנקטו שהזמן הקובע הוא זמן החניטה, וכל גידול שנחנט בשמיטה קדוש בקדושת שמיטה, ואם נחנט לפניה או לאחריה אינו קדוש.
יש שנקטו שהזמן הקובע הוא זמן הליקטה, ורק מה שנלקט בשנת השמיטה קדוש בקדושת שביעית.
האם הזמן הקבוע הוא זמן החניטה או זמן לקיטה או זמנים אחרים.
להלכה נפסק זמן אחד לירקות וזמן אחר לפירות.
בירקות הזמן הקבוע הוא ה'לקיטה' - ולכך כל ירק שנלקט מהשדה בשנת השמיטה, קדוש בקדושת שביעית.
בתלמוד למדו חכמים שהכלל הוא, שכל גידול שמתכלה בזמן השימוש שלו קדוש בקדושת שביעית, ואילו גידולים שמתכלים קודם להנאת השימוש או לאחריה אינו קדוש בקדושת שביעית:
השאלה האם יבול נכרי, כלומר תוצרת שגדלה בארץ ישראל אך בקרקע השייכת לגוי, מתקדש בקדושת שביעית, שנויה במחלוקת גדולה בין הראשונים והאחרונים.
פולמוס גדול בשאלה זו התעורר בין חכמי צפת במאה ה-16. לפי שיטת המבי"ט ובנו המהרי"ט (רבי יוסף מטראני), גם הפירות והירקות הגדלים בשדה של גוי קדושים בקדושת שביעית.
לטענתם, עצם העובדה שהשדה בבעלות גוי אין בה כדי להפקיע את השדה מקדושת שביעית, ועל אף שהגוי אינו מצווה בחיובי השמיטה, אך השדה מצד עצמו קדוש, ויש לנהוג בכל תצורת השדה בקדושה כפי שיש לנהוג מתוצרת שדה בבעלות יהודית.
לדעות אלו, אף איסור עבודת השדה בשמיטה אסורה, ולכך אין ליהודים לעבוד בשדה.
עם זאת אף לדעה זו אין חשש 'שמור' ו'נעבד' בשדה זה, מאחר שחייבים אלו הם חיובים על בעל השדה בלבד, וגוי אינו מצווה במצוות אלו.
כמו כן לדעת רוב הפוסקים, לא גזרו חז"ל איסור 'ספיחין' על גידולים שגדלו בשדה גוי בשמיטה.
עליהם נחלק רבי יוסף קארו שסבר שהתוצרת החקלאית של שדה גוי אינה קדושה בקדושת שביעית.
לדעתו, בשדה של גוי אין נוהגת מצוות שמיטה כלל, ודינה כדין שדה בחוץ לארץ או כשדה בשאר השנים שאינם שמיטה.
דעה זו סבורה כי הקנין שיש לגוי בשדה מפקיע את קדושת השדה, ואין נוהגות בה כלל כל המצוות התלויות בארץ, ולדעתו מותר אף ליהודים לעבוד בשדה שבבעלות גויים.
למעשה, המנהג בארץ ישראל וביישוב הישן במשך מאות שנים היה כשיטת רבי יוסף קארו, שאין קדושת שביעית בפירות נכרים.
בהתאם, נהגו בשנת שמיטה לקנות תוצרת גויים ולאוכלה מבלי לנהוג בה דיני קדושת שביעית.
כך נוהגת עד היום העדה החרדית ורבים מתושבי ירושלים, וכן כל תומכי היתר המכירה (ביניהם הרבנות הראשית לישראל).
לעומת זאת, החזון איש (וכן הרידב"ז) סבר כדעת המבי"ט שיש לנהוג קדושת שביעית בפירות נכרים, וכך המנהג הרווח בבני ברק.
כאמור, לפירות שקדושים בקדושת שביעית ישנם דינים והלכות מיוחדים:
מצוות אכילה: לפי חלק מהפוסקים, האוכל פירות הקדושים בקדושת שביעית מקיים מצוות עשה.
המקור לדעה זו הוא דברי הרמב"ן בהשגותיו לספר המצוות.
דעת רבי יצחק די ליאון ורבי יום-טוב אלגאזי שהאוכל פירות שביעית לדעת הרמב"ן מקיים מצות עשה.
ולדרכם כתב הראי"ה קוק שאסור לשבת בתענית רשות מי שיש לו פירות שביעית כל זמן שלא אכלם, משום שמבטל מצווה.
אך דעת החזון איש שאין כוונת הרמב"ן שמצות עשה לאכול לאכול פירות שביעית, אלא שישנו לאו הבא מכלל עשה בהפסד פירות שביעית.
חובת הפקר ואיסור שמור: על פי מצוות התורה, התוצרת הקדושה בקדושת שביעית צריכה להיות הפקר, ועל בעל השדה ישנו חיוב לאפשר לכל אדם הרוצה לקטוף את פירות שנת השביעית מהשדה, לקטוף כרצונו.
הראשונים נחלקו במקרה שבעל השדה מנע, שלא כדין, מאחרים לקחת את פירות שדהו, האם הפירות נאסרים באכילה.
דעת רבנו תם, רבי זרחיה הלוי והרי"ד שפירות אלו נאסרים באכילה.
אך דעת רש"י, הרמב"ן והרמב"ם שעל אף שבעל השדה עבר על איסור, אין הפירות נאסרים בכך.
עם זאת, מוסכם שלכתחילה אין לקנות פירות אלו, מאחר שבכך מסייע בידי עוברי עבירה.
איסור נעבד: לדעת הראב"ד, פירות שנזרעו באיסור בשנת שמיטה אסורים באכילה, אך לדעת הרמב"ם 'נעבד' מותר באכילה, וכדעתו פסק החזון איש להקל ולהתיר באכילה, פירות שנעשו בהם מלאכה.
איסור סחורה: חז"ל דרשו ממהפסוק 'לאכלה' שפירות שביעית נתינו רק לצורך אכילה ולא לצורך סחורה, לפיכך יש איסור לקנות או למכור פירות אלו.
דמי שביעית: מלבד שפירות שביעית עצמן קדושות, אף כסף שניתן עבור תוצרת זו, תופס את קדושת הפירות, על אף שהפירות שביעית עצמן נשארים קדושים, שלא כחילול הקדש ומעשר שני שהקדושה עוברת לכסף והן עצמן יוצאין לחולין.
הקדושה שעל הכסף תעבור לכל חפץ אחר שיקנה בכסף זה, הכסף ייצא לחולין, והדבר הנקנה יהיה קדוש בקדושת שביעית ויחולו עליו כל ההגבלות שישנן על פירות שביעית, ובלשון הגמרא: "אחרון אחרון נכנס בשביעית, ופרי עצמו אסור".
עם זאת חז"ל אסרו לקנות בכסף זה בהמות או עופות חיים מחשש שמא האדם יגדל עדרים, ולא יבער אותם בשעת ביעור פירות שביעית.
ביעור פירות שביעית: ישנו חיוב על האדם לבער את הפירות שגדלו בשנת השמיטה מביתו בזמן שמין הפרי אינו מצוי יותר בשדה.
בראשונים נחלקו במהותו של ביעור זה, לדעת הרמב"ם עניינו השמדת הפירות, ולדעת התוספות ביעור זה פירושו הפקר.
איסור ייצוא: פירות שביעית מיועדים לתושבי הארץ בלבד, כמו שנאמר בתורה .
בפרט, אסור לייצא פירות שביעית לחו"ל.
אסור גם לתת פירות שביעית לנכרי עובד-אלילים שאסור לו לשבת בארץ (פרט לגר תושב).
מותר לתת פירות שביעית לנכרי המתארח בביתו.
מאחר ש'פירות שמיטה' הם קדושים ויש להימנע מלהפסיד אותם, הוא הדין שאין לזרוק אותם לאשפה.
לצורך כך נוהגים להניח את כל השאריות של פירות אלו, וכן את הקליפות שרואים למאכל אדם או בהמה בפח נפרד על מנת לא להפסידם בהנחתם יחד עם כלל האשפה.
בפוסקים נחלקו לעניין קליפות שראויים למאכל בהמה במקומות שלא מצויים בהם בעלי חיים, האם יש לשמור עליהם בקדושת שביעית, או שמא רק במקום שיש בהם בעלי חיים שאוכלים מאכלים אלו.
בשל ההגבלות שחלות על פירות שביעית, כגון איסור המסחר, המקשות על השימוש בפירות שביעית בדומה לשימוש שנעשה בפירות בשנה רגילה, רבים מעדיפים שלא לצרוך פירות שביעית (לפחות בשימושים מסוימים), ולהשתמש בפירות שאינם קדושים.
לשם כך, נעשה מאמץ לשמור תוצרת שגדלה לפני השמיטה ("יבול שישית") ולשווק אותה במהלך השמיטה.
אפשרות נוספת היא ייבוא תוצרת שגדלה מחוץ לגבולות ארץ ישראל ההלכתיים ("יבול חו"ל"), ולכן אין בה קדושת שביעית.
לשם כך מיובאים פירות הן מחוץ לישראל והן משטחים במדינת ישראל שאינם קדושים בקדושת ארץ ישראל (בעיקר בנגב הדרומי ובערבה; השטחים המדויקים שנויים במחלוקת).
כאמור, חלות קדושת השביעית בפירות שגדלו באדמת גוי נתונה במחלוקת, אך הנוהגים כדעת המתירים יכולים להשתמש אף בתוצרת זו ("יבול נכרי") כתוצרת שאין בה קדושה.
בנוסף לכך, הומצאו דרכים טכניות והלכתיות שונות להפקיעאת קדושת השביעית מהתוצרת, או להתמודד עם הפירות הקדושים.
חלק מהפתרונות מוסכמים על כל הפוסקים, וחלקם שנויים במחלוקת.
"אוצר בית דין" אינו מפקיע את קדושת השביעית מהתוצרת, אך הוא בא לפתור את בעיית הסחורה בפירות שמיטה.
בסיס הרעיון הוא, שכל העוסקים בגידול ושיווק הפירות, הם שלוחי בית דין, והם פועלים ללא מטרות רווח.
כך שהתשלום שהצרכן משלם הוא רק על ההוצאות שהיו בגידול הפירות בלבד.
באופן זה אין איסור 'סחורה' מאחר שהכסף אינו ניתן עבור רווח של מאן דהו.
עם זאת, עדין יהיו בפירות כל ההגבלות האחרות של פירות בקדושת שביעית.
"היתר מכירה" נשען בעיקרו על היתר 'יבול נכרי' (לדעת הסוברים שפירות כאלה אין קדושה).
במהלך הדורות הוא עורר פולמוסים נרחבים, מאמרים ותשובות רבים נכתבו נגדו ובעדו.
עיקרו של היתר זה הוא מכירת השדות שהן בבעלות ישראל לגוי טרם השמיטה, וכך להימנע מחיוב השמיטה שהיה צריך לחול על השדה, שכאמור אינו חל לחלק מהדעות על שדה שבבעלות גוים.
המתנגדים להיתר זה העלו טענות שונות, מהן נגד עיקר ההיתר, ומהן מסיבות שונות כגון איסור מכירת קרקע בארץ ישראל לגוי ועוד.
למעשה, פתרון זה של היתר מכירה מקובל בציבור הדתי, אך הציבור החרדי - רובו ככולו - אינו סומך על היתר מכירה, ונמנע מלקנות תוצרת זו.
גם בין המחמירים ביבול נכרי, וסבורים שבפירות אלה יש קדושת שביעית, יש המתירים לקנות תוצרת כזו (ולנהוג בה דיני קדושת שביעית, כדעתם) מאחרים הסוברים כדעת המקילים שאין קדושה בפירות אלה.
זאת, משום שלדעתם איסור סחורה בפירות שביעית הוא על המוכר בלבד, ולא על הקונה, ואילו המוכר סומך על דעת המתירים ולכן לשיטתו אינו עובר איסור.
אולם, יש הנמנעים מלקנות תוצרת שגדלה בשדה של גוי בחנויות רגילות, משום שלדעתם המוכר יעבור על איסור סחורה, ואם כן הם עוברים באיסור "לפני עיוור לא תיתן מכשול".
לדעה זו, נעשה לעיתים הסכם שליחות, שלפיו מוכר הפירות נחשב כשליח של הלקוח, והלקוח קונה את התוצרת ישירות מבעל השדה הגוי.
כך, המוכר הוא למעשה הגוי, שאינו חייב במצוות ולכן אין עליו איסור סחורה, ולא בעל החנות.
פתרון נוסף למנוע את קדושת פירות שביעית, הוא לשתול את הירקות על מצע מנותק, שאינו מחובר לאדמה.
באופן כזה - לדעת הרבה מהפוסקים - לא חל כלל קדושת שביעית על התוצרת, ואין בהם הגבלות כלשהם.
הפתרון מבוסס על דברי התלמוד הירושלמי במסכת ערלה שהסתפק האם איסור עשיית מלאכות בשמיטה הוא אף כאשר הן נעשות בגידולים שגדלים בתוך בית.
בעל פאת השולחן הכריע שבזמן הזה ששמיטה אינה נוהגת אלא מדרבנן, יש להקל בספק זה של הירושלמי, ולכן זריעה בבית מותרת.
החזון איש והרב שלמה זלמן אוירבך כתבו לסמוך על סברה זו רק בצירוף ההתר של עציץ שאינו נקוב.
"פירות חמישה עשר", המכונה גם "שלג על עירי", הוא שיר שנכתב על ידי המוזיקאית והפזמונאית נעמי שמר.
בשנת 1976, כתבה שמר שלושה עשר שירים למחזה מסעות בנימין השלישי.
כמה מהשירים זכו להיכנס לקלאסיקה, בהם "שלג על עירי", וכן "סימן שעוד לא הגענו" ו"שירת העשבים".
השיר ידוע בביצוע שלישיית "שוקולד מנטה מסטיק", וכן בביצוע של הזמרת רוחמה רז, והוא נכלל באלבומה "כיפת השמיים".
גם שלישיית המעפיל ביצעה את השיר באלבומה השני, "שירים לאורך הדרך", שיצא בשנת 1978.
"שלג על עירי", נכתב להצגה מסעות בנימין השלישי בגרסת שנת 1976 בתיאטרון בימות וגם לזכר גיורא שוהם שנהרג במהלך מלחמת יום הכיפורים.
השיר, כמו שאר שירי ההצגה, לא היה חלק מהמחזה אלא נכתב במיוחד עבורה, וזכה להצלחה ולפופולריות רבה.
ב-1976 העלה תיאטרון בימות את ההצגה כמחזמר.
לגרסה הזו כתבה נעמי שמר 13 שירים, שאחד מהם הוא "שלג על עירי".
העיר וילנה היא זו שנתנה לנעמי שמר את ההשראה לשירה.
השיר מתאר לכאורה את געגועיה של נערה אל אהובה שהלך למרחקים, כאשר בעצם מתוארים כיסופיו של עם ישראל היושב בגלות הקרה - אל ארץ ישראל.
באופן סמלי ורחב יותר, הנערה היא העם היהודי היושב בגולה, ומתגעגע למולדתו.
השיר מספר על ט"ו בשבט בגולה הקרה.
בעיירה בארץ מזרח-אירופאית קרה ורחוקה, יושבת לה צעירה יהודייה, רואה את השלג היורד ונח "כמו טלית", וחולמת על פירות ארץ-ישראל, שהיא "ארץ החום", שאהובהּ יביא ממנה.
בתוך הפרי שוכנים כל געגועיה - הגעגועים לא"י והגעגועים לאהובהּ.
פיריצ'ה (בהונגרית: Piricse) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פיריצ'ה קטנה עם השנים.
יהודים התיישבו בפיריצ'ה בראשית המאה ה-19 ובמקום קיימים שאריות של בית קברות יהודי
הרב יעקב יהודה אריה לייב פרנקל היה רב של הקהלה כשלשים שנה.
באפריל 1944, כחודש לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי פיריצ'ה לגטו בנירג'האזה ובסוף מאי שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים שבקהילה חיים 52 חברים ובגלל מיעוט החברים את הקהילה מוביל אחד מהתושבים ואין רב למקום.
פירידוקסין/דוקסילאמין היא תרכובת תרופות המורכבת מפירידוקסין ודוקסילאמין ומשמשת להקלה על בחילות בהריון.
בישראל התרופה משווקת בשם בונג'סטה.
פירידוקסין הוא סוג של ויטמין B6.
דוקסילאמין הוא אנטיהיסטמין שמשמש גם כתרופה לשינה ובמינונים נמוכים בתרופות נגד אלרגיה ובחילות.
תרופה משולבת פירידוקסין ודוקסילאמין משמשת לטיפול במהלך ההריון להקאות ובחילות בוקר קשות.
התרופה מאושרת לשימוש בהריון על ידי ה-FDA האמריקאי.
לא מאושרת לשימוש בזמן הנקה מאחר שהמשקל המולקולרי הנמוך שלה מאפשר מעבר בחלב האם.
התרופה ניתנת בטבליות לבליעה, במנגנון של שחרור מושהה.
כשההמלצה היא ליטול אותה על בטן ריקה כיוון שמזון מעכב את התחלת פעילותה.
התרופה עוברת מטבוליזם בכבד ומופרשת בעיקרה בשתן.
התרופה מאושרת על ידי ה-FDA ובעלת רמת הבטיחות הגבוהה ביותר במהלך ההריון - דרגה A (תרופות בהן אין עדות לסיכון לעובר).
מאז שנות ה-50 מעל 30 מיליון נשים נטלו את השילוב התרופתי של פירידוקסין ודוקסילאמין ולא נמצאו תופעות טרטוגניות לעוברים.
רגישות יתר לתרופה או לאחד מרכיביה
ישנוניות עקב השפעות אנטי כולינרגיות.
בהתחלה שווקה התרופה בישראל בשם דיקלקטין, כטבליה בשחרור מושהה במינון של 10 מ"ג פירידוקסין ו-10 מ"ג דוקסילאמין.
בשנת 2016 רשמה יצרנית התרופה בארצות הברית את התרופה בונג'סטה.
גם היא טבליה בשחרור מושהה, אך במינון של 20 מ"ג פירידוקסין ו-20 מ"ג דוקסילאמין.
התרופה החלה להיות משווקת בארצות הברית בשנת 2018, והחל משנת 2021 היא החליפה בישראל את הדיקלקטין שאינה משווקת עוד בישראל.
נכון ל-2025 התרופה אינה כלולה בסל התרופות, וניתנת לרכישה בבתי המרקחת של קופות החולים בתשלום התלוי בקופת החולים ובסוג הביטוח המשלים.
פיריבדיל (שמות מסחריים Pronoran, Trivastal Retard, Trastal, Trivastan, Clarium ואחרים) הוא חומר אנטי-פרקינסוני ונגזרת של Piperazin הפועל כאגוניסט לקולטן D2 ו-D3 ואנטגוניסט לרצפטור האדרנרגי אלפא 2.
טיפול במחלת פרקינסון או כמונותרפיה (ללא levodopa) או בשילוב עם L-dopa.
ניתן לתת בכל שלבי המחלה.
טיפול בבעיות קוגניטיביות במבוגרים (פגיעה בתשומת לב, מוטיבציה, זיכרון וכו').
ניתן כתוספת לטיפול ב-intermittent claudication בשל מחלה ווסקולרית פריפרית בגפיים התחתונות.
ניתן כתוספת לטיפול באנהדוניה ודיכאון מאג'ורי.
טיפול ב- Gait dsorders שמקושרים למחלת פרקינסון ולצורות נוספות של פרקינסוניזם.
התרופה הראתה שיפור בזיכרון עבודה במבוגרים בריאים.
בעלת אפקט חיובי פסיכו-פיזיקלי על בעיות זיכרון בגיל המבוגר - משפרת זיכרון, מתן תשומת לב ושיפור זמני תגובה פיכו-מוטורית.
מגביר יכולות לימודיות-קוגניטיביות במבוגרים בריאים.
הראה אפקט חיובי על תסמונת הרגליים חסרות המנוחה.
מתן ראשוני של טבלית אחת ביום עם שחרור מושהה (50 מ"ג), למשך שבוע.
לאורך הזמן מעלים את המינון בהדרגה עד שמגיעים למינון האופטימלי התרפואיטי.
מתן כטיפול בודד – 3–5 טבליות ביום.
מתן משולב עם L-dopa – טבליות ביום.
תופעות בדרכי העיכול- בחילות, הקאות, פלקטואציות.
סיכון מוגבר באנשים עם רקע רלוונטי או כאשר הטיפול נלקח בין הארוחות.
במקרים אלו יש להתאים את המינון או ליטול domperidone.
תת-לחץ דם תנוחתי או ישנוניות – בעיקר באנשים בעלי נטייה.
סחרחורת קלה, בלבול ותחושת שכרות.
נדיר – שינה מוגברת במהלך היום, פרקי שינה לא מכוונים.
במתן משולב עם אגוניסטים לדופמין (כמו pramipexole או ropinirole) תיתכן התנהגות פזיזה כמו התמכות להימורים, אכילת יתר, קניות מופרזות, אין-אונות מוגברת, דחפים מוגברים.
טבלית אחת ביום לאחר ארוחה עיקרית.
במקרים חמורים – שתי טבליות ביום.
במינון גבוה, Piribedil נקשר ל-chemoreceptor trigger zone שבמוח המוארך כתוצאה מכך נראה ביטוי של הקאות מרובות.
כחלק מההקאות הטבליות עצמן מסולקות ולכן אין הרבה מידע לגבי הסיכונים הכרוכים במנת יתר.
אנטגוניסטים לדופמין מפחיתים את השפעת Piribedil.
אגוניסט לקולטן לדופמין – סלקטיבית ל-D2 ו-D3.
אנטגוניסט לקולטן לדופמין – סלקטיבית ל-D4.
אנטגוניסט לקולטן אדרנרגי – α2A ו- 2Cα.
תיתכן וזו לכך ש- Piribedil גורמת לפחות ישנוניות ביחס לאגוניסטים אחרים של דופמין.
אין אפייניות לקולטן לסרוטונין 5-HT2B ולכן באופן תאורטי אין סיכון לבעיות במסתמי הלב.
פירי פירי הוא פלפל חריף מתורבת שמקורו בזן הבר Capsicum frutescens, השייך למשפחת פלפלי מלגואטה.
הוא טופח במקור על ידי מגלי ארצות פורטוגליים בשטחי דרום אפריקה אשר נמצאו בשליטת פורטוגל , ולאחר מכן התפשט לאזורים פורטוגזיים אחרים.
רומניזציות אחרות כוללות את השם פילי פילי (pili pili) ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ופרי פרי (peri peri) במלאווי, שתיהן נגזרות מהגיות שונות של המילה בחלקים שונים של אפריקה דוברת הבנטו.
האיות פרי פרי נפוץ אף הוא באנגלית בשל השימוש בו בדרום אפריקה, אולם בפורטוגל ובמדינות דוברות פורטוגזית כמו מוזמביק, שהיא ערש השימוש המודרני בפלפל, רווח האיות פירי-פירי.
המילון האנגלי של אוקספורד מגדיר את המונח "piri-piri" כמילה לועזית שמשמעותה "רוטב חריף מאוד עשוי מפלפלוני צ'ילי אדומים", ומייחס את מקורו למילה "פלפל" (ככל הנראה במובן הילידי-אפריקאי) בשפת הרונגה, השפה של דרום מוזמביק, שם פיתחו מגלי ארצות מפורטוגל את הזן המתורבת מפלפל מלגואטה.
צמחי הפירי פירי הם על פי רוב עבותים מאוד ומגיעים עד לגובה של עם עלים באורך ורוחב .
הפירות הם בעלי מבנה מחודד עם קצה קהה, ואורכם .
צבע התרמיל הבוסרי הוא ירוק; הצבע הבשל הוא אדום עז או סגול.
הפלפל מכונה גם בשם צ'ילי-עין-הציפור, ומידת החריפות שלו יכולה להגיע עד לכדי 175,000 יחידות חום בסולם סקוביל.
כמו כל פלפלי הצ'ילי, גם הפירי-פירי הוא צאצא של צמחים שמקורם ביבשת אמריקה, אך הוא גדל כצמח בר באפריקה במשך מאות בשנים, וכיום הוא מתורבת ומעובד מסחרית בזמביה, אוגנדה, מלאווי, זימבבואה ורואנדה.
הוא גדל בעיקר במלאווי, אתיופיה, זמביה, דרום אפריקה, גאנה, ניגריה, זימבבואה, מוזמביק ופורטוגל.
הוא מעובד הן לעיבוד מזון מסחרי והן לשימוש בתעשיית התרופות.
התירבות והגידול של הפירי-פירי הוא עתיר עבודה.
רוטב פירי-פירי הופק במקור על ידי ערבוב פלפל עם תבלינים שהפורטוגלים ייבאו מהטריטוריות שלהם באסיה ובהודו.
כפי הנראה הרוטב הופק לראשונה באחד האזורים באימפריה הפורטוגזית, אך אין מקורות מהימנים לגבי המיקום המדויק בו הוא פותח.
הרוטב עשוי מפלפלי פירי-פירי, המשמשים כתיבול או כמשרה.
בנוסף לפופולריות הגדולה של הרוטב בפורטוגל ובאזור דרום אפריקה (אנגולה, נמיביה, מוזמביק ודרום אפריקה), הרוטב נפוץ מאד גם בבריטניה בשל הצלחתה של רשת המסעדות הדרום אפריקאית Nando's.
המתכונים משתנים מאזור לאזור, ולפעמים אף בתוך אותו אזור בהתאם לשימוש המיועד (למשל, בישול לעומת תיבול המנה בשולחן), אבל מרכיבי המפתח הם צ'ילי ושום, על בסיס של שמן או חומץ.
מרכיבים נפוצים נוספים הם מלח, אלכוהול (על פי רוב וויסקי), קליפת הדרים, בצל, פלפל, עלי דפנה, פפריקה, פלפל מתוק מזן פימיינטו, בזיליקום, אורגנו וטרגון.
פרי טרופי הוא פרי הגדל באזורי אקלים טרופיים או סובטרופיים.
לפירות הטרופיים יש מכנה משותף לרוב הפירות, שאינם גדלים באזור בו ישנם משך השנה טמפרטורות נמוכות, קרוב או מתחת ל–0° צלזיוס, והם רגישים מאד לקור, המקשה על עמידותם לצורך שיווק, שלא כמו פירות אחרים הגדלים באקלים ממוזג או קר.
לפיתוח וכן כאשר הטמפרטורה יורדת אל מתחת ל-°4 צלזיוס, נפגע הגידול ואינו מתפתח כראוי.
הפירות מתאפיינים בדרך כלל כמתוקים ויים, מה שהופך אותם פופולריים לאכילה טרייה או לשימוש בקינוחים ומשקאות.
הם גם עשירים בוויטמינים ומינרלים, התורמים לתזונה בריאה.
המדינות המייצאות פירות טרופיים נמצאות ב, באמריקה הלטינית, ב ובמידה מועטה גם באפריקה.
ארבעת הפירות המובילים בענף היצוא הם מנגו, אננס, פפאיה ואבוקדו.
פירות טרופיים נקראים לעיתים קרובות "פירות אקזוטיים" במדינות שאליהן הם מיובאים ונצרכים.
על פי ההגדרה, אקלים טרופי הוא אקלים הנמצא ב, בין חוג הסרטן (23.5° צפון) וחוג הגדי (23.5° דרום), אך פירות טרופיים אינם מוגבלים רק לאזורים אלה.
וישנם אזורים בקווי רוחב גבוהים יותר, שתנאי האקלים בהם דומים לתנאים שבאזורים הטרופיים.
ובמקומות מסוימים האקלים הטרופי משתרע עד לקו הרוחב שלושים.
מה שמאפיין את הפירות הטרופיים הוא לא האזור הגאוגרפי שבו הם גדלים, אלא האקלים המתאים.
עם זאת, לחלק מהפירות הטרופיים יש אפשרות להתפתח גם בטמפרטורות נמוכות יותר, והם גדלים באזורים פחות חמים שאינם מסווגים כאזורים טרופיים או סובטרופיים, אך יש בהם טמפרטורות חמות יותר כ-27° צלזיוס בממוצע.
חלקם נחשבים גם פירות של האקלים הים תיכוני.
98% מהמדינות המגדלות פירות טרופיים הן מדינות מתפתחות, בעוד שהמדינות המפותחות מהוות כ-80% מהצרכנים של הפירות.
הפירות הטרופיים, כולל האננס, המנגו, האבוקדו והפפאיה, המתורבתים ביותר, מהווים כ-75% מיצוא התוצרת הטרופית הטרייה.
בשנת 2004, הייצור העולמי של פירות טרופיים נאמד ב-67.7 מיליון טון, מתוכם ארבעה מינים המכונים "פירות טרופיים עיקריים" מהווים את הנתח הגדול ביותר:
כך שארבעת הפירות הללו מהווים מעל 75% מתפוקת הפירות הטרופיים העולמית וכ-90% מהיצוא.
שאר הייצור, המתואר כ"מוצרים טרופיים מינוריים", כולל רמבוטן, ליצ'י, דוריאן, גויאבה ופסיפלורה בסכום כולל של כ-16 מיליון טון.
הפירות הטרופיים ברובם מבשילים במהירות לאחר הקטיף, בגלל כמות הורמון האתילן הגבוה שנמצא בהן, תכונה היוצרת חיי מדף יחסית קצרים, וישנם פתרונות שונים לציפוי ולאחסנת הפירות לצורך שיווקם.
לרבים מהפירות הטרופיים יש מרכיבים תזונתיים החשובים לגוף, לדוגמה: אגוז ברזילאי, המכיל כמות סלניום גבוהה, אסאי עשיר בוויטמינים C ו־A ובנוגדי חמצון, הגויאבה מכילה הרבה זרחן, הקיווי מכיל ויטמין C ברמה גבוהה, ועוד פירות רבים, המכילים את כל סוגי הויטמינים והמינרלים החיוניים לגוף.
מבנים דמויי פירמידה באים לידי ביטוי באדריכלות העתיקה והמודרנית, באמנות ובפולחן.
יתרונם של מבנים אלו נעוץ בחוזקם ובשרידותם.
זאת הודות לעיצוב הפירמידה בו רוב המשקל קרוב לקרקע, כך שנוצר בסיס רחב עם מרכז מסה נמוך יחסית.
עד כה, נמצאו עשרות פירמידות באיטליה, ספרד, קרואטיה, סלובניה, יוון, סרביה וצרפת.
מספר הפירמידות המשוערך בסין מגיע לכ-300.
בעת העתיקה עמים שונים רצו לבנות בניינים גבוהים, לכל מיני מטרות שונות, ומכיוון שטכנולוגיית העמים האלה לא הייתה מתקדמת, החומרים היחידים שמהם הם יכלו לבנות את המבנים האלה היו אבנים.
היתרון של בניית המבנה כפירמידה ולא בצורת מגדל, הוא שבמגדל כל משקל הבניין נח על הבסיס, כתוצאה מכך המשקל על הבסיס הוא גדול ממה שהבסיס יכול לשאת ומגדל האבן מתמוטט.
לעומת זאת בנייה בצורת פירמידה פותרת את הבעיה ולכן עמים רבים שלא היה קשר ישיר ביניהם בנו בניינים בצורת פירמידה.
מבני ענק בצורת פירמידות היו קיימים במספר תרבויות בעת העתיקה, ובהן מצרים העתיקה , או התרבות הפרה-קולומביאנית (למשל בטיוואנאקו, האולמקים ותרבות האינקה).
ישנם עוד מקומות בעולם בהם יש פירמידות, כמו הפירמידות של קיסרי סין שנמצאים ליד שיאן, והמבנים המסופוטמיים הקדומים המכונים זיקורת.
הפירמידה הגדולה של גיזה שבמצרים היא אחת משבעת פלאי תבל שבנו המצרים הקדמונים, והיחידה מביניהם ששרדה עד ימינו.
הפירמידות במצרים שימשו מקום קבורה של הפרעונים, בשל אמונתם בחיי נצח, הם ניסו לשמר אותם בכל דרך אפשרית.
הפירמידות של גוימאר, אשר נמצאות באי הספרדי טנריפה הן עדיין חידה לארכאולוגים: לא ידוע מה גילן, מי בנה אותן ולמה נועדו.
על הפירמידות במצרים ראו הרחבה בערך פירמידות במצרים.
באוגוסט, 2008 התגלו שבע פירמידות באי האפריקני מאוריציוס, על ידי ד"ר סמיר אוסמנגיק.
הפירמידות זהות במבנה הנדסי לפירמידות של גוימאר באיי טנריפה.
בין הפירמידות התגלתה מערכת כבישים ומערכת הידראולית מקשרת.
המבנה הזהה מחזק את ההשערה כי אותה ציוויליזציה בנתה את הפירמידות באיים המרוחקים, טנריפה ומאוריציוס..
גובהן של הפירמידות אינן עולה על 12 מטר.
רוחב בסיס הפירמידה הגדולה מביניהן, הוא 26 על 26 מטר.
באדריכלות ימי הביניים, בעיקר באדריכלות הרומנסקית ובאדריכלות הגותית, היה נהוג לבנות בסיומת של מגדלים צריחים מחודדים בצורת פירמידות חדות, על בסיס ריבוע, מתומן ועוד.
באדריכלות הגותית המאוחרת ובאדריכלות הבארוק הצריחים נהפכו ליותר דמויי חרוט מאשר לדמויי פירמידה.
באדריכלות המודרנית נעשה שימוש מצומצם במבנים דמויי פירמידה.
השימוש הידוע ביותר הוא פירמידת הזכוכית בכניסה למוזיאון הלובר בפריז, פרי תכנונו של האדריכל איי אם פיי.
פירמידה ידועה נוספת נמצאת בראש מגדל קתדרלת סן סלבדור באוביידו.
לעיתים נבנית פירמידה קטומה - כזו שחלקה העליון חסר, והיא אינה מסתיימת בקודקוד, אלא במישור שצורתו כצורת הבסיס, אך הוא קטן יותר ומקביל לו.
בפסלים רבים נעשה שימוש בצורת הפירמידה.
דוגמה לכך ניתן לראות באנדרטת השואה המצוייה בחלקה הדרומי של כיכר רבין, יצירתו של הפסל יגאל תומרקין.
האנדרטה היא בצורת פירמידה הפוכה (ניצבת על קודקודה), עשויה ברזל חלוד וזכוכית.
אזוטריזם היא תפיסת עולם שונה מהשיטה המטריאליסטית, הרואה באלוהים מרכז לקיומו של האדם.
לדוגמה: מיסטיקנים שונים מייחסים תכונות מיוחדות לצורת הפירמידה, והיסטוריות מרשימות מיוחסות למבני פירמידה פולחניים.
הפירמידה של גיזה משכה תשומת לב מיוחדת.
נטען כי צורת הפירמידה "ממקדת אנרגיה" מן האדמה.
נטען גם שבצילום קירליאן יש לאבנים מפירמידות במצרים הילה חזקה ויוצאת דופן, אם כי ידוע שצילום קירליאן יסודו באפקט קורונה ותו לא.
כיום יש המשתמשים ב"פירמידת כוח" לצורך מה שמכונה ריפוי ואיזון אנרגטי, ו"העלאת האנרגיה" של מזונות ומשקאות.
למותר לציין שאין כל מדידות או ראיות לכוחן הריפויי של הפירמידות.
פִּירָמִידָה היא פאון תלת-ממדי המורכב ממצולע שנקרא בסיס הפירמידה, מנקודה מחוץ למישור של המצולע שנקראת קודקוד הפירמידה, ומכל הקטעים המחברים בין הקודקוד לבין הקודקודים של מצולע הבסיס.
באופן שקול, פירמידה מורכבת מפאת הבסיס שהיא מצולע כלשהו, מקודקוד מחוץ למישור הבסיס, ומפאות משולשיות שהן כל המשולשים המוגדרים על ידי שני קודקודים סמוכים במצולע הבסיס ביחד עם קודקוד הפירמידה.
מספר הצלעות של מצולע הבסיס מעניק לפירמידה את שמה, ובהתאם לכך יש פירמידה משולשת (לפעמים קרויה גם "טטראדר" או "ארבעון"), פירמידה מרובעת וכו'.
פירמידה משוכללת, היא פירמידה שבסיסה הוא מצולע משוכלל (לדוגמה, פירמידה מרובעת משוכללת היא פירמידה שבסיסה הוא ריבוע).
כל אחד מהקטעים המחברים את קודקוד הפירמידה עם אחד מקודקודי הבסיס נקרא מקצוע צדדי.
צלע הבסיס נקראת מקצוע בסיס.
גובה הפירמידה הוא הקטע היורד מקודקוד הפירמידה אל מישור הבסיס וניצב למישור הבסיס.
יש המכנים פירמידה שבה כל המקצועות הצדדיים שווים באורכם פירמידה ישרה.
באופן שקול, פירמידה ישרה היא פירמידה שבה כל הפאות המשולשיות (פרט, אולי, לבסיס) הן שוות-שוקיים כאשר השוקיים השוות הן המקצועות הצדדיים.
בפרט, בפירמידה ישרה כל קודקודי הבסיס נמצאים על אותו מעגל (תנאי הכרחי זה תמיד מתקיים בפירמידה משולשת, אך החל בפירמידה מרובעת הוא לאו דווקא מתקיים), והגובה יורד אל מרכז המעגל החוסם את הבסיס.
נפח הפירמידה (בדומה לנפח החרוט) שווה לשטח הבסיס כפול הגובה חלקי 3, כלומר שליש מנפח מנסרה בעלת אותו בסיס ואותו גובה ().
נוסחה זו ניתן להוכיח באמצעות עקרון קאוואליירי או באמצעות חשבון אינטגרלי.
קיים תיעוד כי במצרים העתיקה ידעו לחשב את נפחה של פירמידה קטומה, מה שמרמז שהם הכירו את נפחה של פירמידה מרובעת.
נוסחת הנפח של פירמידה כללית התגלתה על ידי המתמטיקאי ההודי אריאבהטה, שם ציטט בכתבו "אריאבהאטיה" בטעות, כי נפח הפירמידה הוא מחצית המכפלה של שטח הבסיס והגובה.
כל אחת משלוש הממלכות הייתה בעלת תרבות, כלכלה, מערכת פוליטית וצבאית עשירה, וכל אחת מהן הושפעה רבות מממלכת הפרעונים במצרים, ששכנה מצפון לנוביה והיוותה לה מתחרה על ההגמוניה האזורית.
לקראת סוף תקופת הפרעונים כבשו מלכי ממלכת נפאטה את מצרים, והקימו בה שושלת פרעונים הידועה באגיפטולוגיה כשושלת ה-25.
שלטון ממלכת נפאטה היה קצר יחסית והסתיים עם כיבוש האזור בידי אשור בשנת 656 לפנה"ס, אולם חרף הזמן הקצר הייתה השפעתה של תרבות מצרים על הנובים אדירה, אחד מביטוייה של השפעה זו היה פרץ בנייה של מבני פירמידה, פרץ שהתחזק בתקופת יורשי ממלכת נפאטה - מלכי שושלת מרואה.
כיום מונים כ-220 פירמידות המרוכזות בשלושה מוקדים בסודאן, אשר שימשו כאתרי קבורתם של מלכי נפאטה ומרואה.
הפירמידות הראשונות בנוביה נבנו באתר הנקרא אל - קורו, המכיל את קברי המלך קאשטה ויורשו פייה, יחד עם יורשיו של פייה, שאבאכא ותנות אמון.
באתר נמצאות גם 14 פירמידות של מלכות.
פירמידות נוביות מאוחרות יותר נבנו באתר נורי, על גדתו המערבית של הנילוס בנוביה העליונה.
אתר זה שימש כנקרופוליס של 21 מלכים ו-52 מלכות ונסיכים.
הפירמידה הגדולה ביותר באתר היא זו של המלך והפרעה בן השושלת העשרים וחמש - תהרקה.
האתר הגדול ביותר שהתגלה בסודאן הוא האתר במרואה, הנמצא כ-100 קילומטרים מצפון לבירה ח'רטום.
בתקופת ממלכת מרואה נקברו באתר כ-40 בני אצולה נובים.
צורתן החיצונית של הפירמידות הנוביות שונה מזו של אלו אשר נבנו במצרים ואשר שימשו כמקור ההשראה לבנאים הנובים.
הפירמידות הנוביות נבנו לגבהים גבוהים יחסית (בין שישה לשלושים מטרים) ועל פני בסיס צר של לא יותר משמונה מטרים, מה שמשווה להן מראה של מבנים צרים וארוכים שדופנותיהם נוסקות מעלה בזווית של כ-70° ביחס לאופק.
לשם השוואה, רוב הפירמידות במצרים נבנו על בסיס רחב פי חמישה ובזווית של בין 40° ל-50°.
לרוב הפירמידות הנוביות מוצמד מעין מזבח להקרבת קורבנות, פרט נוסף אשר נשאב מתרבות הפירמידות המצרית.
כל הפירמידות בנוביה נשדדו כבר בימי קדם, אולם מהממצאים במקום ניתן להסיק כי הקבורים בתוכן היו חנוטים, מכוסים בתכשיטים וחתומים בארונות קבורה מעץ, בדומה לנהוג בתרבות מצרים.
כשנחקרו הקברים במאות ה-19 וה-20, נמצאו בתוך חלק מהם קשתות אשפות חיצים, רתמות סוסים, קופסאות עץ, פרטי קדרות, זכוכית צבעונית ושאר פריטים אשר העידו על קשרי מסחר חזקים בין התרבות המרואית לזו של מצרים.
פירמידה הפוכה היא מטפורה המשמשת להמחשת האופן בו יש להציג מידע בקטעי מלל, ובייחוד במלל חדשותי.
את הפירמידה ניתן לצייר גם כמשולש.
בסיסו הרחב של המשולש, בחלקו העליון, מייצג את המידע החיוני והמעניין ביותר שעל הכותב להעביר.
צורתו של המשולש ממחישה שעל מידע זה להופיע בתחילת המאמר, וככל שהמשולש נעשה צר יותר, כך על המידע שבהמשך להיות בעל חשיבות פחותה.
לפורמט זה יתרונות רבים, שכן הקורא יכול לקטוע בכל עת את קריאת המאמר, אך להבינו, גם אם לא קרא את כל פרטיו.
כמו כן, מבנה זה מאפשר לעורך לצמצם את המאמר ביתר נוחות, ובכך לעמוד במכסה שהוקצתה לו בעיתון.
ישנם מבנים חדשותיים נוספים, כגון "האנקדוטה המרמזת", אשר פותחת את המאמר בתיאור מקרה פיקנטי, ולא בעובדות עצמן.
ההיסטוריונים חלוקים בדעתם בדבר ראשיתה של הפירמידה ההפוכה.
רבים סבורים כי המצאת הטלגרף הביאה לפיתוחה, בכך שגרמה לכתבים לשלוח קודם את העובדות החשובות ביותר, בהנחה שאם ייקטע השידור, המידע החיוני יועבר.
עם זאת, ממחקר של מאמרים חדשותיים שפורסמו בעיתונות האמריקנית במאה ה-19, עולה כי צורה זו נעשתה רווחת עשרות שנים לאחר המצאת הטלגרף, כנראה משום שהגורמים החינוכיים והחברתיים של התקופה העדיפו דיווח עובדתי על פני דברי פרשנות.
הידיעה הבאה ממחישה כיצד פורמט "הפירמידה ההפוכה" בא לידי ביטוי:
"הערב, בשעה 21:30 לערך, בשעה שישב בתאו הפרטי שבתיאטרון פורד עם הגברת לינקולן, גברת האריס ומייג'ור רטבורן, נורה הנשיא בידי מתנקש שנכנס לתא במפתיע, מאחורי גבם של הנוכחים.
לאחר מכן זינק המתנקש אל הבמה בעודו מנופף בפגיון או סכין ונמלט אל אחורי האולם.
קליע האקדח חדר דרך ראשו של הנשיא ופצע אותו אנושות.
הנשיא היה מחוסר הכרה לאחר הירי, וכעת הוא גוסס.
בערך באותה שעה, חדר מתנקש לדירתו של מר סיוורד, ובתואנת שווא שבידיו מרשם רפואי, הובל למיטת חוליו של השר.
המתנקש חש למיטה ודקר את השר בפניו שתיים או שלוש דקירות.
מקווים כי הפציעה אינה חמורה - אולם להערכתי תקוות אלו יתבדו.
האחות הזעיקה את מר פרדריק סיוורד, ששהה באותה עת בחדר הסמוך, והוא מיהר לחדרו של אביו, שם נתקל במתנקש שפצע אותו מספר פעמים.
החלמתו של פרדריק סיוורד מוטלת בספק.
אין זה סביר שהנשיא ישרוד את הלילה.
נודע כי הגנרל גרנט ורעייתו שהו באותה עת בתיאטרון..."
מי, מתי, היכן, מה וכיצד הם פרטים שנמסרים בפיסקה הראשונה.
ככל שהמאמר ממשיך, כך מוצגים בו פרטים משניים יותר.
כתב או עורך "מכווני-פירמידה" יותר, ודאי אף היו מצרפים שני פרטים נוספים אל שני המשפטים הראשונים: הפרטים אודות הירי בראשו של הנשיא, והסברה לפיה הוא ימות מפצעיו.
המשפט הקטוע אודות גנרל גרנט ורעייתו ממחיש את מיקומם של שאר הפרטים המשניים בהמשך המאמר.
הפירמידה ההפוכה דומה מאוד לעיקרון "הגישה הספירלית", המיושם בהוראה, לפיו ראשית נלמדות העובדות היסודיות, ולאחר מכן הן מודגשות שוב ושוב כדי לסייע בהטמעתן בזיכרון ארוך הטווח של התלמידים.
באדריכלות, פירמידה הפוכה היא מבנה ההולך ומתרחב כלפי מעלה, ולכן מזכיר בצורתו פירמידה שהועמדה על קודקודה.
מבני פירמידה הפוכה רבים היו אופנתיים בעיקר באדריכלות הברוטליסטית של שנות ה-60 וה-70.
ידועה במיוחד "הפירמידה ההפוכה" (La Pyramide Inversée) שתכנן איי אם פיי במוזיאון הלובר בפריז שהיא אכן בצורה של פירמידה הפוכה אמיתית ולא בצורה המזכירה כזו.
פירמידה זו היא לא בניין כשלעצמו אלא חלון עליון (סקיילייט) שמחדיר אור לקומה תת-קרקעית וצורתו נועדה ליצור ניגוד עם הפירמידה הגדולה בכניסה אל המוזיאון.
פירמידה זו מוזכרת בספר "צופן דה וינצ'י", ולפיו תחת פירמידה הפוכה זו קבורה לכאורה מרים המגדלית (מריה מגדלנה).
פירמידת טרנסאמריקה היא הבניין המוכּר ביותר בסן פרנסיסקו, ואחד מסמליה של העיר.
הוא נבנה במקומו של .
גובהה של פירמידת טרנסאמריקה 260 מטר ויש בה 48 קומות מסחר ומשרדים.
הבניין נבנה בשנים 1969–1972, ועם השלמתו, הוא היה הבניין השמיני בגובהו בעולם.
פירמידת טרנסאמריקה הייתה גורד-השחקים הגבוה ביותר ממערב למיסיסיפי עד 1974. נכון לשנת 2025, הוא הבניין השני בגובהו בסן פרנסיסקו, ה-65 בגובהו בארצות הברית, ה-73 בגובהו באמריקה הצפונית וה-544 בגובהו בעולם.
אף כי המשרד הראשי של תאגיד טרנסאמריקה (חברת ביטוח והשקעות) כבר אינו שוכן בבניין, הוא עדיין מזוהה עם החברה ומשולב בלוגו שלה.
ב-1999 נרכשה חברת טרנסאמריקה על ידי חברת הביטוח ההולנדית .
בשנת 2020 נמכר הבניין למשקיע מניו יורק, שבשנת 2022 שכר את נורמן פוסטר לעצב מחדש את פנים הבניין ולשפץ אותו.
פירמידת טרנסאמריקה תוכננה בידי האדריכל ויליאם פריירה, למרות התנגדויות מרובות (מתנגדי הבניין קראו לו Pereira's Prick, "הפין של פריירה").
מרגע הגשת התוכניות לבניין ב-1968 החלו להישמע התנגדויות מצד הציבור.
רבים נרתעו בשל גודלו של הבניין וצורתו הפוטוריסטית (על פי התכנון המקורי נועד לקום באותו אתר בניין גבוה בהרבה, שאילו הוקם היה הבניין השני בגובהו בעולם).
אלן ג'ייקובס, אחראי התכנון בעיריית סן פרנסיסקו, אף קרא לבניין "מבנה לא-אנושי".
אבל ראש העיר ג'וזף אליוטו העניק את תמיכתו הנלהבת לפרויקט.
הבנייה בצורת פירמידה אינה משתלמת מבחינה כלכלית, כיוון שאינה מנצלת באופן מיטבי את שטח המגרש; השיקולים היו אסתטיים, וכן סביבתיים: האור והאוויר אינם נחסמים, ויכולים להגיע עד הקומות התחתונות.
הבניין הוא פירמידה גבוהה בעלת בסיס ריבועי, ובחלקו העליון יש שתי "כנפיים" בשני צדדיו.
הכנף המזרחית מכילה פיר מעלית (רק שתיים משמונה-עשרה המעליות בבניין מגיעות לקומה העליונה), והמערבית חדר מדרגות ופיר ליציאת עשן.
בסיס הפירמידה הוא בן ארבע קומות, ונועד לעמוד בפני רעידות אדמה, שסן פרנסיסקו מועדת להן.
בבניית הבסיס נעשה שימוש ב-12,233 מטר מעוקב של בטון ו-483 קילומטר של פלדת זיון.
חזית הבניין מכוסה רסיסי קוורץ, מה שמעניק לה את צבעה הלבן.
בסך הכול יש בפירמידת טרנסאמריקה 3,678 חלונות.
65 המטרים העליונים במגדל מהווים את החוד; בראש חוד זה יש ארבע מצלמות הפונות לארבע רוחות השמיים, והן מהוות "קומת תצפית וירטואלית".
ארבעה מסכים במבואה מציגים 24 שעות ביממה את הנשקף מהמצלמות.
מרפסת תצפית שהיה בקומה ה-27 נסגר אחרי הפיגוע במגדלי התאומים, ו"המצפה הווירטואלי" החליף אותו.
חוד הפירמידה מכוסה לוחות אלומיניום, ובחגים חשובים הוא מואר באור זרקורים לבן.
פירמידת אל קסטיליו (בספרדית: El Castillo - "המצודה") היא פירמידה מסו-אמריקנית ומרכז האתר הארכאולוגי צ'יצ'ן איצה בחצי האי יוקטן שבמקסיקו.
היא נבנתה בידי בני המאיה בין המאה ה-11 למאה ה-13, כמקדש לאל קוקולקן.
זוהי פירמידת שלבים הבנויה טרסות מרובעות עם גרמי מדרגות בארבעת צדדיה.
בנקודות השוויון של האביב והסתיו, בזמן הזריחה והשקיעה של השמש, מטילה פינת הפירמידה צל בצורת נחש מכוסה בנוצות - קוקולן.
בשני התאריכים הללו הצלליות מהפינות גולשות בשורות למטה לצד הצפוני של הפירמידה כשהשמש עולה.
כמו פירמידות אחרות ביבשת אמריקה, גם אל קסטיליו בנויה שכבות שכבות.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 התיר הממשל המקסיקני לחפור בתוך הפירמידה, ולאחר מספר התחלות כוזבות התגלה גרם מדרגות מתחת לצד הצפוני של הפירמידה.
בחפירה מקצה הפירמידה נמצא מקדש נוסף, שהיה קבור מתחת לפירמידה העכשווית.
בתוך חדר המקדש היה פסל של צ'אק מול וכס בצורת יגואר, בצבע אדום עם נקודות.
הממשל המקסיקני חפר מנהרה מתחתית גרם המדרגות הצפוני אל המדרגות הישנות של הפירמידה למקדש החבוי, אשר נפתחה לציבור.
בשנת 2007 נבחרה הפירמידה כאחד משבעת פלאי תבל החדשים.
פירמידת קסטיוס (באיטלקית: Piramide di Caio Cestio – "פירמדה די קאיו צ'סטיו" או Piramide Cestia – "פירמידה צ'סטיה") היא פירמידה שהוקמה ברומא שבאיטליה במאה הראשונה לפנה"ס, בין השנים 18 לפנה"ס ו-12 לפנה"ס.
הפירמידה נמצאת בסמוך לפורטה סן פאולו ולבית העלמין הפרוטסטנטי של רומא, בין הוויה אוסטיאנסיס והוויה דלה מורמוראטה.
הפירמידה שולבה בתוך חומת אורליאנוס ולכן נותרה בשלמותה עד ימינו.
פירמידת קסטיוס נבנתה כקבר עבור גאיוס קסטיוס בין השנים 18 לפנה"ס ו-12 לפנה"ס.
גאיוס קסטיוס היה שופט וחבר בקולגיום דתי של אפולונים - אחד מארבעת המסדרים הדתיים של רומא העתיקה במאה הראשונה לפנה"ס.
הקבר, עשוי הבטון נבנה בצורת פירמידה שצופתה בשיש לבן.
הפירמידה בנויה על בסיס של יסודות אבן טרוורטין.
אורכה ורוחבה של הפירמידה 22 מטרים, וגובה 36.4 מטרים.
במרכז הפירמידה חדר קבורה שאורכו 5.95 מטרים, רוחבו 4.1 מטרים וגובהו 4.8 מטרים.
החדר עוטר בפרסקאות, אולם אלה דהו במהלך השנים (התיאור האחרון המצוי של פרסקאות אלה מקורו בשנת 1660).
בחזיתות המזרחית והמערבית של הפירמידה כתובה הכתובת:
גאיוס קסטיוס, בן לוקיוס, פרטור, חבר בקולגיום של האפולונים
טריבון הפלבאים, ספטמוויר אפולונום (חבר אחת מארבע הכתות הדתיות)
בצד המזרחי של הפירמידה, מתחת הכתובת לעיל, מופיעה הכתובת:
כתובת זו מתארת את עבודת הבנייה:
עבודות ההקמה הושלמו, בהתאם לצוואה, בתוך 330 יום, בהחלטת יורשו פונטוס מלה, בנו של פובליוס, הקלודיאנים ופותוס.
כתובת נוספת המופיעה על החזית המזרחית מקורה בשנת 1663 והיא הוטבעה על פאה זו של הפירמידה במצוות האפיפיור אלכסנדר השביעי:
כתובת זו מנציחה את עבודות השיקום שנערכו סביב הפירמידה בין השנים 1660–1662 במצוות האפיפיור.
בחפירות שנערכו בשנות ה-60 של המאה ה-17 התגלו על לוחות שיש לרגלי הפירמידה הכתובות:
כתובת זו מציינת כי יורשיו של קסטיוס הם מרקלוס ואלריוס מסאלה קורבינוס (מפקד צבא ידוע), פובליוס רוטיליוס לופוס (נואם ידוע), ולוקיוס יוניוס סילאנוס.
הכתובת מציינת כי היורשים אספו מימון לבניית הפירמידה על ידי מכירת בגדים יקרי ערך.
בשונה מהפירמידות במצרים פירמידה זו תלולה יותר וגבוהה יותר, וככל הנראה מדובר בהשפעה נובית.
ככל הנראה לא הייתה זו הפירמידה היחידה שנבנתה ברומא.
פירמידה נוספת נבנתה בסמוך לקריית הוותיקן ומאוזוליאום אדריאנוס, אולם זו נהרסה במאה ה-16.
בעת בניית הפירמידה העריצו הרומאים את הבנייה המצרית - פירמידות נבנו בכל רחבי האימפריה הרומית, ואובליסקים הוצבו במקומות שונים ברומא (בהם במרכז הקירקוס מקסימוס).
בעת בניית חומות אורליאנוס בין השנים 271–275, שולבה הפירמידה בחומה (על מנת לחסוך בעלויות בניית החומה, שולבו בה מבנים רבים).
בימי הביניים נשכחו בוני הפירמידה, ותושבי רומא האמינו כי הפירמידה היא קברו של רמוס (sepulcrum Remi), ואילו הפירמידה בסמוך לוותיקן היא קברו של רומולוס.
רק בעקבות שיפוץ הפירמידה בשנות ה-60 של המאה ה-17, בהוראת האפיפיור אלכסנדר השביעי, התגלו כתובות שהבהירו את מטרת הפירמידה וזהות בוניה.
פירמידת בּוֹל הוא אי קטן באוקיינוס השקט הנמצא כ-600 קילומטרים ממזרח לאוסטרליה, כ-20 קילומטרים דרומית מזרחית לאי הלורד האו.
האי הוא פקק געשי, שריד לחרוט מגן וקלדרה שנוצרו לפני כ-7 מיליון שנים.
גובה פסגת האי 562 מטר, צורתו כסהר שרוחבו המרבי כ-200 מטר ואורכו כקילומטר.
האי הוא חלק מ"הפארק הימי האי לורד האו".
סביב פירמידת בול יש כמה איונים לוויינים.
צוק אובסרווטורי (Observatory Rock) ואיון ויטשיף (Wheatsheaf Islet) שוכנים כ-800 מטרים בכיוון מערב צפון מערב, ומערב דרום מערב בהתאמה.
בקצה המערבי של קבוצת האיונים סביב פירמידת בול מתנשא "הצוק הדרום מזרחי" (Southeast Rock), צוק זקוף השוכן כ-3.5 קילומטרים דרומית מזרחית לפירמידת בול.
כמו אי הלורד האו וכמו שרשרת ההרים התת-ימיים על שם הלורד האו, מתרוממת פירמידת בול מהרמה התת-ימית המכונה "Lord Howe Rise", שטח של קרקעית האוקיינוס, שגם האי הלורד האו הוא חלק ממנו, שעומקו נמוך יחסית לקרקעית האוקיינוס שמסביבו.
רמה זו היא חלק מזילנדיה, יבשת ששקעה לפני כ-20 מיליון שנה.
האי קרוי על שמו של הסגן הנרי לידג'ברד בול (Henry Lidgbird Ball) שגילה אותו ב-1788 במסע שבו גילה גם את אי הלורד האו .
האדם הראשון שנחת על האי היה כנראה הנרי וילקינסון (Henry Wilkinson), גאולוג ממחלקת המכרות של מדינת ניו סאות' ויילס שהגיע לאי ב-1882.
הטיפוס המוצלח הראשון לפסגה היה ב-14 בפברואר 1965. את הטיפוס ביצע צוות של מטפסי צוקים ממועדון מטפסי הצוקים של סידני (Sydney Rock Climbing Club) שכלל את בריידן אלן, ג'ון דייוויס, ג'ק פטיגרו ודייוויד ויטהאם.
קדם לכך ניסיון שנערך ב-1964 על ידי צוות אחר מסידני שכלל את ההרפתקן דיק סמית (שאז היה רק בן 20) וחברים נוספים מתנועת הצופים של אוסטרליה.
הם נסוגו לאחר חמישה ימים כשאזלו להם המים והאוכל.
סמית חזר לאי ב-1979 יחד עם מטפסי הצוקים ג'ון וורל ויו וורד, והם הצליחו לטפס עד לפסגה.
בהגיעם למעלה פרשו את דגל ניו סאות' ויילס שניתן להם על ידי נוויל רן (Neville Wran), ראש ממשלת מדינת ניו סאות' ויילס והכריזו על האי כטריטוריה אוסטרלית (טקס רשמי שמשום מה לא נערך קודם לכן).
מטפס הצוקים ריק וייט (Rick White) הצליח לטפס לבדו לפסגה בלא שימוש בחבלים תוך שעה ו-45 דקות.
הטיפוס על האי נאסר ב-1982 בתוספות לחוק האי לורד האו, וב-1986 נאסרה הגישה לאי כליל על ידי מנהלת אי הלורד האו.
ב-1990 נעשה שינוי במדיניות והותר לטפס על האי בתנאים מגבילים, שבשנים האחרונות התבטאו בצורך לקבל רישיון מהשר המופקד על הנושא בממשלת המדינה.
להפתעתם גילו אוכלוסייה של Dryococelus australis, חרק מסדרת המקלונאים.
החרק נכחד בשנות ה-20 מאי הלורד האו והוגדר על ידי ה-IUCN כמין שנכחד.
האוכלוסייה שהתגלתה הייתה קטנה ביותר, רק 24 פרטים בשטח של 6 מטרים על 30 מטרים מתחת לשיח Melaleuca בודד בגובה של 100 מטרים מקו החוף.
השיח גדל בחרך בסלע שלתוך פעפעו מים מבעד לסדקים בסלע שמסביב.
לחות זו קיימה צמחייה שופעת באופן יחסי ובמשך הזמן נוצרה שכבת רקבובית בעובי של כמה מטרים.
ידיעות על אפשרות קיומו של החרק על האי הגיעו כבר ב-1964 כאשר דייב רוברטס שהשתתף בניסיון הטיפוס הכושל של 1964 חזר עם צילום של החרק, ואנשי המוזיאון האוסטרלי אמרו לו שחשבו כי נכחד.
בשנת 2003 חזר צוות מחקר משירות הפארקים הלאומיים ושמורות הטבע של ניו סאות' ויילס לפירמידת בול ואסף שני זוגות של זכר ונקבה בגיל הפריון, זוג אחד נשלח לִמְגַדֵּל פרטי בסידני והשני לגן החיות של מלבורן.
המטרה הסופית היא ליצור אוכלוסייה מספיק גדולה על מנת לשחררם בחזרה באי הלורד האו.
בשנת 2014 ראה צוות טיפוס לא מורשה חרקי מקל חיים בקרבת פסגת פירמידת בול, בסבך של שיחים ממשפחת הגמאיים המושרשים בקרקעות דקות מאוד בגובה 500 מטר, מה שמרמז כי תחום התפוצה של החרק באי רחב יותר ממה שחשבו בעבר, וכי העדפות המזון שלו אינן מוגבלות ל-Melaleuca howeana.
פירמידת מזון היא תצוגה גרפית, המבטאת המלצות לצריכת כמות מזון יחסית מכל קבוצות המזון.
מטרת הפירמידה היא להמחיש לציבור בצורה פשוטה את ההמלצות ולהביאו לפעול על פיהן.
מחלקת החקלאות של ארצות הברית (USDA) פרסמה המלצות לתזונה נכונה החל בשנת 1892. לאורך השנים עודכנו המלצות אלו מדי פעם.
בתחילת שנות ה-70 סבלה שוודיה ממחירי מזון גבוהים מאוד.
הוועדה לבריאות ורווחת הציבור בשוודיה הציגה ב-1972 מודל של צריכת מזון, שנועד לעזור לעם השוודי להתמודד עם מחירי המזון הגבוהים.