tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת הריון כשהאישה אינה מחויבת בטבילה, רבות נוהגות שלא לגלח עד הטבילה שלאחר הלידה, אך בחסידויות מסוימות המנהג לגלח גם בתקופת הריון פעם בחודש.
לכבוד הגילוח בפעם הראשונה נהוג בחלק מהקהילות לערוך סעודה הנקראת "שלייער ווארמעס" (ארוחת הצעיף), ולהעניק לכלה מתנות הנקראות "פאלאדנע".
בחלק מקהילות הונגריה, ובעקבותם גם בקהילה האשכנזית בירושלים, הופעלו סנקציות נגד נשים שלא קיימו את המנהג.
בין הסנקציות, שלילת תמיכה כספית, ואיסור כניסה לעזרת הנשים בבית הכנסת.
רבנים אחדים בקהילות אלו פסקו שהעוברת על המנהג נחשבת פרוצה, ומפסידה את כתובתה.
בספרי ההלכה והמנהג הובאו מספר טעמים למנהג.
מטעמי צניעות, על מנת להבטיח שבשום מצב לא ייראה חלק משיער האישה מחוץ לכיסוי הראש, או בשביל למנוע מהאישה ללכת בביתה בלי כיסוי ראש.
על מנת להמאיס את הנשים היהודיות שלא יימצאו חן בעיני הגויים, ולא יינשאו להן.
על פי הנאמר בספר הזוהר שהשיער שגדל בימי המחזור הנשי נחשב טמא ויש להסירו, ומאחר שהשיער גדל משורשיו יש לגלחו לגמרי.
כאמור, המנהג אינו מקובל אלא בקהילות יהודיות אחדות.
במספר ספרים מובאת התנגדות למנהג הגילוח.
מתנגדי המנהג הזכירו כמה סיבות לפיהן מנהג זה הוא קולא המנוגדת להלכה ולדרך התורה:
על פי הנפסק ברמב"ם אסור לאישה לגלח ראשה כאיש ועוברת בזה על איסור לא ילבש.
תומכי המנהג מסתמכים על כך שהאישה הולכת תמיד עם כיסוי ראש ואינה נדמית לאיש וגם אין כוונתה להדמות לגבר, וכן שהגילוח כולל את פיאות הראש, דבר שאסור על פי היהדות לגברים.
גילוח שערות הראש יכול לגרום לאישה להתגנות בפני בעלה.
על פי מה שכתב הרב חיים ויטאל בשם האר"י ששערות האישה מקבילות ל"דינים" ואין לגלחן לגמרי כי העולם אינו יכול להתקיים בלעדיהם.
על פי דברי ספר חסידים שלנקבות השדים אין שערות בראשן, אם כן המגלחת שערות ראשה נדמית לשדה.
פוסקי ההלכה התירו לקיים את מנהג הגילוח גם בזמנים שבהם נוהגים שלא להסתפר כמו בבין המצרים, ימי ספירת העומר וחול המועד.
החתם סופר דן האם שערותיה של כלה שמתכוונת לגלחן לאחר החתונה נחשבות כחציצה מדין "כל העומד להיקצץ כקצוץ".
הרב נפתלי צבי יהודה ברלין כתב שמנהג גילוח הראש לנשים הוא מנהג קדמון.
הרב מנשה קליין תמך גם כן בגילוח הראש לנשים ופסק לקיים מנהג זה.
לדעת הרב משה פיינשטיין אין לאישה לגלח שערה אם הבעל אינו רוצה בכך.
במקרה שהאישה אינה מעוניינת במנהג והבעל מעוניין, יש שהורו שחייבת לשמוע לבעלה.
סוגי RNA לא מקודד (ncRNA) התגלו הן בשיטות ניסוי רטובות והן בשיטות ביואינפורמטיות.
ניתן לחלק שיטות ביואינפורמטיות לשלוש קטגוריות עיקריות.
הקטגוריה הראשונה כוללת טכניקות לחיפוש הומולוגי , על אף שבהגדרתן, טכניקות אלו אינן מסוגלות למצוא מחלקות חדשות של ncRNAs.
הקטגוריה השנייה כוללת אלגוריתמים שנועדו לגלות סוגים ספציפיים של ncRNA בעלי תכונות דומות.
הקטגוריה השלישית כוללת מספר שיטות גילוי המבוססות על תכונות כלליות מאוד של RNA, ובכך הן מסוגלות לגלות סוגים חדשים לגמרי של ncRNAs.
גילוי על ידי חיפוש הומולוגי
חיפוש הומולוגי מתייחס לתהליך של חיפוש במסד נתונים של רצפים אחר RNAs הדומים לרצפי RNA ידועים כבר.
ניתן להשתמש בכל אלגוריתם שמיועד לחיפוש הומולוגי של רצפי חומצות גרעין, למשל, BLAST.
עם זאת, אלגוריתמים כאלה בדרך כלל אינם רגישים או מדויקים כמו אלגוריתמים שתוכננו במיוחד עבור RNA.
למבנה השניוני של RNA יש חשיבות רבה, וניתן לבנות מודל למבנה השניוני שלו, ובכך להשיג דיוק נוסף בחיפושים.
לדוגמה, ניתן לראות במודלים של שונות משותפת (Covariance) הרחבה למודל מרקוב נסתר בפרופיל המשקף גם מבנה שניוני שמור.
מודלים של שונות משותפת (Covariance) ממומשים בתוכנה Infernal.
גילוי סוגים ספציפיים של ncRNAs
לסוגי RNA מסוימים יש מאפיינים משותפים שאלגוריתמים יכולים לנצל.
לדוגמה, tRNAscan-SE מתמחה במציאת tRNAs.
לב ליבה של תוכנית זו הוא חיפוש הומולוגי של tRNA המבוסס על covariance models, אך תוכניות חיפוש ספציפיות אחרות ל-tRNA משמשות להאצת חיפושים.
המאפיינים של snoRNAs אפשרו פיתוח תוכניות לזיהוי דוגמאות חדשות של snoRNAs, כולל כאלו העשויות להיות קשורות רק בקרבה רחוקה לדוגמאות המוכרות מהעבר.
תוכנות מחשב המממשות גישות כאלה כוללות snoscan ו- snoReport.
באופן דומה, פותחו מספר אלגוריתמים לזיהוי microRNAs.
דוגמאות לכך כוללות miRNAFold וכן miRNAminer.
מאפיינים מסוימים משותפים למספר מחלקות של ncRNA שאינן קשורות לא לזו, וכך ניתן להשתמש במאפיינים אלה, כדי לגלות מחלקות חדשות.
המאפיין המרכזי מבין מאפיינים אלו הוא שימור מבנה שניוני של RNA.
כדי למדוד שימור של מבנה שניוני, יש למצוא רצפים הומולוגיים שעשויים ליצור מבנה דומה.
שיטות לעשות זאת כללו שימוש ב-BLAST בין שני רצפים או מספר רצפים, ניצול סינטֶניה (synteny) - הימצאות גנים על גבי אותו כרומוזום - באמצעות גנים אורתולוגים או שימוש ב-locality sensitive hashing בשילוב עם תכונות רצף ותכונות מבניות.
מוטציות המשנות את רצף הנוקלאוטידים, אך משמרות את המבנה השניוני, נקראות covariation, ויכולות לספק עדות לשימור.
ניתן להשתמש בסטטיסטיקות אחרות ובמודלים הסתברותיים למדידת שימור כזה.
שיטת גילוי ה-ncRNA הראשונה שהשתמשה בשימור מבני הייתה QRNA, אשר השוותה את ההסתברויות ל-alignment בין שני רצפים על סמך מודל RNA או על סמך מודל בו נשמר רק הרצף הראשוני.
עבודה בגישה זו אפשרה עבודה שכללה יותר משני רצפים וכן כללה מודלים פילוגנטיים, למשל עם EvoFold.
גישה שננקטה ב-RNAz כללה חישובים סטטיסטיים על alignment של מספר רב של רצפים.
חלק מהחישובים הסטטיסטיים הללו מתייחסים לשימור מבני, בעוד שאחרים מודדים מאפיינים כלליים של ה-alignment שעלולים להשפיע על הטווח המנובא של הסטטיסטיקה המבנית.
נתונים סטטיסטיים אלו שולבו באמצעות מכונת תמך וקטורי.
מאפיינים אחרים כוללים הופעת קדם לשעתוק ה-RNA.
על בסיס שילוב של גישות אלו, התקיימו מחקרים לחיזוי מבנים של RNA שטרם התגלו.
למשל התבצעו מחקרים כדי לחזות באופן מדויק חיזוי מבני ותפקודי ל-RNA.
גילה כנפי-שטייניץ (נולדה באוקטובר 1958) היא שופטת בית המשפט העליון.
כנפי-שטייניץ נולדה בישראל להורים יוצאי קזבלנקה, ולמדה בבית הספר התיכון המקיף בעכו.
בשנת 1983 קיבלה תואר במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את התמחותה עשתה בשנים 1982–1983 בבית המשפט המחוזי בירושלים ואצל עורך דין פרטי.
בשנת 1984 התקבלה ללשכת עורכי הדין בישראל.
לאחר מכן עבדה במשרד עורכי הדין הירושלמי "ארגוב-אבימור", שהתמחה בתיקי רשלנות רפואית.
בספטמבר 1993 מונתה לשופטת בית משפט השלום בירושלים.
בשנת 1995 עברה לבית משפט השלום בחיפה.
בנובמבר 2005 מונתה לרשמת ולשופטת בפועל בבית המשפט המחוזי בירושלים, ובמאי 2006 מונתה לשופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים.
במרץ 2016 מונתה לסגנית נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
בפברואר 2022 נבחרה לשופטת בבית המשפט העליון, והושבעה לתפקיד ב-6 במרץ 2022.
שטייניץ נשואה לפוליטיקאי והפילוסוף יובל שטייניץ.
בפסק דין "קולך" נגד "רדיו קול ברמה" חייבה כנפי־שטייניץ את רדיו קול ברמה בפיצוי עונשי בסך מיליון ש"ח על כך שלא העלה נשים לשידור.
בפסק דין שאושר פה אחד על ידי בית המשפט העליון קבעה שעל פי חוק הגנת הפרטיות, הזכות לפרטיות של אישה שניהלה מערכת יחסים אינטימית, גוברת על חופש הביטוי של מאהבה לפרסם רומן ספרותי המגולל בפירוט רב את קורות הזוג באופן שניתן בנקל להבין במי מדובר.
כנפי-שטייניץ הביעה עמדה לפיה יש לפסוק גמול ושכר טרחה על תובענה ייצוגית שעניינה הפרת הוראת הדין גם כאשר התובע מסתלק מהבקשה וזונח את התביעה הכספית, אם בעקבות התביעה תוקנה ההפרה.
בפסק דינה כתבה: "החלטה גורפת שלא לאשר תשלום גמול ושכר טרחה למסתלקים, עלולה לצנן לא רק את תמריץ התובע הייצוגי להסתלק מבקשה מבוססת וראויה, אלא גם את תמריץ התובע הייצוגי להגיש תובענות מבוססות וראויות שמטרתן אכיפת הוראות הדין המעלות קושי בהוכחת נזק בר פיצוי".
כנפי-שטייניץ הרשתה למוכרת דירה לחזור בה מחוזה מכר בשל טענת המוכרת שאינה יכולה "להיפרד מזכרו של בנה המנוח האצור בין כותלי הבית".
היא קבעה שעומדת למוכרים סייג הצדק, וכי העוול שייגרם למוכרים אם ייאכף הסכם המכר "רב לאין שיעור" מהעוול שייגרם לקונה אם תדחה תביעתה לאכיפת ההסכם ותחת זאת ייפסק לה פיצוי כספי.
בית המשפט העליון דחה פה אחד את פסק הדין וקבע שאין בטענות המוכרים הצדקה לבטל את חוזה המכירה.
ב-TheMarker נטען בשנת 2009 שהסיכויים של תובע לקבל פיצוי מהמדינה אצל השופטת כנפי-שטייניץ נמוכים מאוד.
כנפי-שטייניץ היא בעלת עמדה שמרנית יחסית בתביעות נזיקין.
בין השאר קבעה שאין מקור בחוק להטלת חובה על בית חולים לדאוג שרופאים העובדים בו, שאינם עובדי בית החולים, יבוטחו בביטוח אחריות מקצועית.
קביעה זו נדחתה ברוב דעות בבית המשפט העליון על ידי השופטים ענת ברון וניל הנדל, נגד דעתו החולקת של השופט נעם סולברג.
במקרה אחר קבעה כנפי-שטייניץ שסירוב לאשפוז פסיכיאטרי "בניגוד להמלצתם המתמשכת והחד־משמעית של הרופאים המטפלים", אינו סביר, ועל כן הקטינה את הפיצוי שניתן לניזוקה כאילו שופר מצבה כבר לפני כן בהיות שיכלה הניזוקה לטפל מוקדם יותר ולשפר את מצבה לפני כן.
שופטי בית המשפט העליון שדנו בערעור הסכימו עקרונית עם קביעה זו, אך האריכו את התקופה שבה הסירוב לטיפול נחשב לסביר והעלו את הפיצוי כדי שלא להותיר את מרבית הנזק לפתחה של הניזוקה.
כנפי-שטייניץ נמנית עם השופטים שאישרו הריסת בתי מחבלים.
כנפי-שטייניץ כתבה פסק דין שזכה להסכמת חבריה למותב, השולל הסדר גורף המונע מאסירים פליליים תושבי הרשות הפלסטינית לקבל חופשה רגילה, ללא אפשרות לחריגים במקרים יוצאים מהכלל.
בפסק הדין כתבה שהגם שיש להניח שהחריגים יהיו נדירים ביותר, עדיין יש חובה להשאיר פתח בהוראות לאותם מקרים חריגים, וכי חופשה מיוחדת אינה תחליף לחופשה רגילה עבור אותם מקרים נדירים.
גילוח המצורע ביום השביעי הוא אחד מהשלבים בתהליך ההיטהרות של המצורע.
הגילוח הוא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות.
לאחר שהתורה מצווה על הזאת הדם על המצורע, כיבוס בגדיו, גילוח שערו, טבילתו והמתנה של שבעה ימים מחוץ לאוהלו, היא מצווה על סיום תהליך הטהרה ביום השביעי:
הרמב"ם ומוני מצוות נוספים מונים את הגילוח ביום השביעי כמצווה בפני עצמה, כיוון שהגילוח הוא שלב המסיים את טהרת המצורע ופותח את השלב של הכפרה על ידי קורבן המצורע.
כל זאת בשונה מהגילוח הראשון שעושה המצורע מיד לאחר הזאת הדם עליו, שהוא רק אחד מהמרכיבים שבמצוות טהרת המצורע.
ההבנה המקובלת בקרב חז"ל היא שהצרעת נועדה לעונש ותיקון עבור חוטאים מסוימים, כגון גאוותנים או בעלי לשון הרע.
ספר החינוך מסביר שגילוח המצורע נועד לעורר אותו לשוב בתשובה ולהתחדש.
הגילוח הטוטאלי של כל השער נועד להראות לעולם כאילו היום נברא והוא יכול לפתוח בדף חדש ונקי, ללא שידבקו בו החטאים מהעבר.
מעתה הוא יכול בעצמו להחליט על מעשיו ולכוונם מלכתחילה למקומות טובים.
ביום השביעי, שישה ימים לאחר שנזרק עליו הדם, צריך המצורע לגלח את כל שערו.
הגילוח צריך להיעשות בתער על כל בשרו, והוא מבטל את איסור התורה על גילוח בתער.
מצורע שלא התגלח ביום השביעי - לא רק שלא קיים את המצווה, אלא גם לא נטהר בטבילה, וכלשון המשנה: .
משום כך, אם לא התגלח בשביעי אלא ביום השמיני - לא יכול להביא את קרבן המצורע ביום השמיני, אלא עליו לטבול בשמיני ולהקריב את קרבנו למחרת.
כל זאת בשונה מהנזיר, ש, ואם לא גילח ביום השביעי עליו לגלח ביום השמיני ובאותו יום להביא את קרבן הנזיר.
לגבי היקף הגילוח, מובאות שתי דרכים בתלמוד כיצד לדרוש את הפסוק, המשקפות שתי גישות דרשניות עקרוניות - גישתו של רבי ישמעאל וגישתו של רבי עקיבא:
רבי ישמעאל סובר שיש להשתמש בכלל התלמודי "כלל ופרט וכלל": .
וביארו בתלמוד שלדעתו יוצא שיש לגלח כל מקום שהשיער בו כנוס ובנוסף הוא נראה, ולכן יש לגלח את שער הערווה, ולעומת זאת אין מצווה לגלח את שיער בית השחי (המוסתר) או השיער בשאר הגוף שאינו מכונס.
רבי עקיבא, לעומתו, דורש את הפסוק על פי כלל תלמודי אחר של "ריבה ומיעט וריבה": .
בתלמוד מבואר שלפי רבי עקיבא צריך לגלח את כל הגוף, גם במקומות שאין בהם שער כנוס.
והראשונים הבינו שגם את שער בית השחי יש לגלח, וכלשון התלמוד: .
אמנם, גם לפי רבי עקיבא מיעט הכתוב גילוח מסוים - במקומות כמו החוטם, שלא צריך המצורע לגלח בתוכו.
בתלמוד נקבעה הלכה כרבי עקיבא.
ונחלקו הראשונים מה שונה בחוטם משאר המקומות שפוטר אותו מגילוח: לפי הרמב"ם החוטם הוא מקום שאינו נראה בכלל, ולכן דינו קל יותר מבית השחי.
לפי הראב"ד, החוטם הוא מקום בו לרוב האנשים אין שער, ולכן לא צריך לגלחו.
אלכסנדרה גילה משולם (נולדה ב-1936) היא אדריכלית ישראלית.
במשך יותר מ-40 שנה עבדה כשותפה עם בעלה, ברוך משולם, בתכנון מבני מגורים, מבני ציבור, מוסדות חינוך ורפואה.
גילה משולם נולדה בשנת 1936 בתל אביב.
אביה היה אברהם פלמן, רואה חשבון שפרסם ספרות מקצועית והרצה בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב, וסבתה רבתא שלה הייתה שרה איטה פלמן, המכונה "אם הפרדסנות העברית בארץ ישראל".
משולם למדה בגימנסיה בלפור, בית ספר הכרמל וגימנסיה הרצליה, ולאחר סיום הלימודים שירתה בצבא כשרטטת במפקדת חיל ההנדסה הקרבית.
ב-1956 נישאה גילה לאדריכל יוצא בולגריה ברוך משולם ולאחר הנישואין למדה אדריכלות בטכניון.
לאחר סיום לימודיה, עבדה גילה במשרדים 'אקסלורד וגולדנר' ו-'לופנפלד וגמרמן בתל אביב.
ב-1964, הצטרפה גילה למשרדו של ברוך כשותפה.
עוד באותה שנה, השתתפה משולם בתכנון בית לינה לוי בגבעתיים.
בין היתר, הייתה גילה שותפה בתכנון מבנה אולפני גבע בגבעתיים, בית אליקים בתל ברוך, בתכנון חדרי אוכל עבור צה"ל, שכונת תל-גנים בגבעתיים), המונה למעלה מ-30 מבנים בני 4 קומות, בנין מגורים רב קומות מעל מרכז מסחרי ועוד כ-20 קוטג'ים ווילות בודדות, וקולנוע "הדר" בכפר סבא.
בשנת 1966 זכו האדריכלים משולם בפרס שלישי לתכנון תיכון ליידי דייוויס בתל אביב.
לאחר מכן הייתה משולם מעורבת בתכנון מרפאת בה"ד 7, טרמינל "ארקיע" בנתב"ג, מפעלי תעשייה בצפון הארץ ומלון "גלי זוהר" בעין בוקק.
בשנת 1968 זכו האדריכלים בפרס שלישי על תכנון יד זיכרון בקינשאסה לשליט קונגו פטריס לומומבה.
שנה לאחר מכן זכו השניים בפרס שני בתחרות לתכנון מכון אזרחי בצפת.
כמו כן השתתפה באותו עשור בתכנון מבני בנקים ובתי מגורים, ובתכנון תחנת מגן דוד אדום בירוחם.
בשנות השמונים השתתפה משולם בהרחבת טרמינל עטרות בירושלים, בתכנון מלון רמון במצפה רמון, בעיצוב ביתנים לתערוכות בינלאומיות של מפעל Prometal האיטלקי.
בשנות התשעים השתתפה משולם בהרחבת בית חולים פוריה, ו-HIT מכון טכנולוגי חולון, בתכנון שכונת פסגות ים בקריית ים, ומבני תשתית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
כמו כן השתתפה משולם בתכנון מרכז רפואי נתן בבאר שבע, הכולל מרפאה פנימית, מתקן אשפוז ומרפאת שיניים.
בשנות האלפיים השתתפה משולם בתכנון מרפאת בה"ד 10 במחנה צריפין ומספר מרפאות אזרחיות ובתי מגורים, ביניהן מרפאות באליקים, בירנית ומחנה פילון.
בני הזוג פעלו יחדיו עד לסגירת המשרד בראשית העשור השני של המאה ה-21 ופטירתו של ברוך משולם.
לבני הזוג משולם שני ילדים, שישה נכדים ושני נינים.
גילה שטופלר (נולדה ב-1969) היא דקאנית לשעבר (2018 - 2023) של הפקולטה למשפטים ופרופסור מן המניין במרכז האקדמי למשפט ולעסקים.
היא משמשת כעורכת ראשית של כתב העת הבינלאומי Law and Ethics of Human Rights החל משנת 2013 (כתב העת מדורג שלישי בעולם בתחום זכויות האדם על ידי דירוג כתבי העת המשפטיים האמריקאי Washington and Lee Law Journal Ranking).
שטופלר מכהנת כראש חטיבת זכויות האדם בפקולטה וכראש התוכנית לתואר שני ללא משפטנים בהתמחות משפט וחברה
היא שירתה כקצינת פיקוח טיסה בבסיס חיל האוויר בשדה דב והשתחררה ב-1990 בדרגת סגן.
ב-1995 סיימה בהצטיינות לימודי תואר ראשון בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, ועבדה שנה כעורכת דין בארגון אדם טבע ודין.
ב-1997 סיימה תואר שני במשפטים באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון כמלגאית של הקרן החדשה לישראל, שלאחריו עבדה כעורכת דין באגודה לזכויות האזרח.
ב-2001 סיימה בהצטיינות תואר שני נוסף במשפטים באוניברסיטת ניו יורק (NYU) שבה גם סיימה את לימודי הדוקטורט ב-2004. היא מלמדת בפקולטה למשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים החל מ-2004 וכיהנה כדיקנית הפקולטה למשפטים בין השנים 2018 - 2023.
תחומי המחקר של פרופ' שטופלר הם משפט חוקתי, משפט חוקתי השוואתי, יחסי דת ומדינה, זכויות נשים, רב תרבותיות, זכויות אדם, והמשבר הדמוקרטי.
מאמריה מופיעים בכתבי עת מובילים בארץ ובעולם והיא שמשה בין השאר כעמיתה פקולטטית במרכז תקווה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת NYU ובאוניברסיטה הלאומית של סינגפור (NUS), כעמיתת האוזר ב-NYU, וכעמיתת מחקר במכון מקס פלנק למשפט ציבורי השוואתי ולמשפט בינלאומי בגרמניה.
שטופלר משמשת כחברת הוועדה המייעצת של כתב העת המוביל בעולם למשפט חוקתי ICON – International Journal of Constitutional Law.
היא כיהנה כיו"ר משותפת של הסניף הישראלי של הארגון העולמי למשפט חוקתי ICON-S, והייתה שותפה לייסוד בלוג המשפט הציבורי של הסניף הישראלי ICON-S-IL Blog.
שטופלר כיהנה כיו"ר ההנהלה של האגודה לזכויות האזרח בשנים 2010–2011 ו-2013–2017.
שטופלר היא חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
גילה שטופלר, חוקתיות סמי-ליברלית ואיזונים ובלמים בדמוקרטיה הישראלית, עיוני משפט מד 2021, 171 - 212
גילה שטופלר, י חסי דת ומדינה והשפעתם על הזהות הלאומית בישראל, משפט ועסקים כרך כה (2022), 135 - 158
גילה שטופלר, המיעוט הערבי, המיעוט החרדי והתאוריה הרב־תרבותית במדינה יהודית ודמוקרטית, בתוך משפט מיעוט וסכסכוך לאומי, בעריכת ד"ר ראיף זריק וד"ר אילן סבן (אוניברסיטת תל אביב, 2017)
גילוח ראש הוא גילוח השיער מראשו של אדם.
אנשים לאורך ההיסטוריה גילחו את כל ראשיהם או חלקן מסיבות שונות כולל אסתטיקה, נוחות, תרבות, אופנה, פרקטיות, עונש, טקס מעבר דת ועוד.
הרישומים ההיסטוריים המוקדמים ביותר המתארים את גילוח הראש הם מתרבויות ים תיכוניות עתיקות כמו מצרים, יוון ורומא.
כיתת הכוהנים המצריים הסירו באופן טקסי את כל השיער מכף רגל ועד ראש על ידי מריטתו.
על יוסף נאמר בספר בראשית שגילח את שערו טרם הופיע לפני פרעה לפתרון חלומותיו:
בודהיסטים רבים ווייסנבות, במיוחד הארי קרישנה, מגלחים את ראשם.
כמה נזירים ונזירות הינדואיסטים, ורוב הבודהיסטים, מגלחים את ראשם כשהם נכנסים ל'מסדר', ונזירים ונזירות בודהיסטים בקוריאה מגלחים את ראשם כל 15 יום.
לגברים מוסלמים ניתנת בחירה אם לגלח את ראשם לאחר ביצוע האומרה והחאג ', בהתאם למסורת של התחייבות לאללה, אך אינם נדרשים לגלח אותו לצמיתות.
בתרבויות רבות לאורך ההיסטוריה, חיתוך או גילוח שיער של גברים נתפס כסימן לכפיפות.
ביוון העתיקה ובחלק גדול מבבל, שיער ארוך היה סמל לכוח כלכלי וחברתי, בעוד שראש מגולח היה סימן של עבד.
זו הייתה הדרך של האדון לבסס את היות גופו של העבד כרכושו, על ידי הסרת חלק מהאישיות והאינדיבידואליות שלו.
גילוח ראש נמצא בשימוש נרחב בצבאות.
למרות שלפעמים מוסבר כי הוא מטעמי היגיינה, הדימוי של קונפורמיות קפדנית וממושמעת מקובל גם כסיבה לגילוח הראש.
עם פלישת בעלות הברית לנורמנדי במהלך מלחמת העולם השנייה, חיילים רבים בחרו לגלח את ראשם לחלוטין, על מנת למנוע מכל נאצי את האפשרות לתפוס אותם אם הם יעסקו בלחימה יד ביד.
אסירים נדרשו בדרך כלל לגלח את ראשיהם כדי למנוע התפשטות כינים, אולם לעיתים דרישת הגילוח שימשה גם כאמצעי השפלה.
גילוח הראש יכול להיות עונש שנקבע בחוק.
הנאצים הענישו אנשים שהואשמו בערבוב גזעי בכך שהצעידו אותם ברחובות עם ראשים מגולחים וכרזות על צווארם המפרטים את מעשיהם.
במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה, אלפי נשים צרפתיות גילחו את ראשיהן מול המונים מריעים כעונש על שיתוף פעולה עם הנאצים, או על קשרים מיניים עם חיילים נאצים במהלך המלחמה.
חלק מהנשים הפיניות גם גילחו את ראשן על כך שקיימו לכאורה יחסים עם שבויי מלחמה סובייטים במהלך המלחמה.
שחיינים תחרותיים, אצנים ורצים לעיתים מגלחים את ראשיהם במטרה להשיג יתרון על יריביהם באמצעות הפחתת המשקל והגרר בזמן התחרות.
אנשים שחווים נשירת שיער עשויים לגלח את ראשם כדי להיראות נאותים יותר, מטעמי נוחות, או כדי לדבוק בסגנון או תנועה אופנתית מסוימת.
התקרחות היא תופעת לוואי ידועה של טיפול כימותרפי בסרטן.
יש אנשים שמגלחים את ראשם לפני שהם עוברים טיפול כזה, או לאחר שהנשירה מתחילה.
יש אנשים המגלחים את ראשם לאות סולידריות עם חולי סרטן, במיוחד כחלק ממאמץ לגיוס כספים.
הליך גילוי מרצון הוא הליך משפטי המבוצע מול רשויות המס, אשר מאפשר לנישומים שעברו עבירות מס לפנות לרשות לצורך דיווח נכון על ההכנסות והסדרת תשלום המס, בתמורה לחסינות פלילית מהעמדה לדין בגין אותן עבירות מס.
יישום נוהל הגילוי מרצון משלב הן הליך פלילי והן הליך אזרחי.
ב-25 באוגוסט 2025 פרסמה רשות המיסים בישראל את נוהל הגילוי מרצון הנוכחי, שנמצא בתוקף עד 31 באוגוסט 2026.
הליכי גילוי מרצון מונהגים ברחבי העולם במתכונת כלשהי כבר למעלה ממאה שנים.
לדוגמה, בארצות הברית ההליך הונהג לראשונה עוד בשנת 1919. מדינות רבות מנהיגות תוכניות קבועות וזמניות המאפשרות לבצע הליך גילוי מרצון ולהסדיר את חבות המס שלהם מול רשויות המס במדינה.
שיקולים בהנהגת הליכי גילוי מרצון
קיימות שלוש גישות להליכי גילוי מרצון: הליכים קבועים, יוזמות זמניות ושילוב של השניים.
במדינות רבות ישנם מרכיבים קבועים בחוק שמעודדים גילוי מרצון וכך מספקים תמריצים לנישומים שלא עמדו בחבות המס שלהם לדווח לרשויות המס.
לעומת זאת, ישנן מדינות שמפרסמות תוכניות זמניות בשביל לנצל הזדמנויות שנוצרו בעקבות אירועים שונים, כגון אלו שנוצרו בעקבות שיפור חילופי המידע בין מדינות בעולם.
בנוסף, ישנן מדינות שמשלבות בין סוגי התוכניות ומפרסמות הוראות זמניות לצד נוהל קבוע.
שיקול מרכזי בבחירת הגישה הוא העבודה כי האסטרטגיה בה תנקוט רשות המס תשפיע על התנהגותם העתידית של נישומים.
עמידה בקנה אחד עם חוקי המדינה ותקנות אחרות, לדוגמה חוקים הקשורים להבנת הון.
ציות – האם הנוהל מתמרץ נישומים לציית לחוקי המס או שמא להפך – מאפשר לנישומים לא לדווח בזמן, בידיעה שבבוא היום יוכלו להיעזר בנוהל גילוי מרצון?
מזה מספר שנים מדריך ה־OECD לניהול סיכוני ציות מדגיש את החשיבות של הבנת מניע התנהגות הנישומים וכיצד ניתן לעודד ציות גבוה יותר.
הגורמים המשפיעים על התנהגות הנישומים הם מורכבים, אך לרשות המס תהיה השפעה רבה יותר על התנהגות עתידית אם אסטרטגיית הציות שלה תהיה מותאמת לגישת הנישום כלפי ציות.
כאשר שוקלים נהלים או יוזמות לגילוי מרצון, על רשויות המס להבטיח שתוכניות אלו לא ישפיעו לרעה על רמות הציות הקיימות.
אם בעקבות ההליך תיווצר תפיסה כי נישומים שנמנעו מתשלום מס יוכלו לקבל תנאים טובים יותר דרך ההליך מאשר נישומים שדיווחו על הכנסותיהם כדין, הדבר עלול להוביל להגדלה באי הציוות לחוקי המיסים.
יתרונות וחסרונות עבור הצדדים בהליך גילוי מרצון
להליך גילוי מרצון יתרונות וחסרונות, הן לרשויות המס והן לנישומים.
הזרמה מהירה של כסף לקופת המדינה – בדרך כלל במסגרת הליכי גילוי מרצון הנישום משלם מס עבור הכנסות אותן לא דיווח במהלך תקופה של עשר שנים.
הזרמה של סכום חד פעמי זה, בתוספת ריבית והפרשי הצמדה מכניסה למדינה סכום גדול בזמן קצר.
הכנסת נישומים לרשת המס – כל אותם נישומים אשר דיווחו על הון לא מדווח – בשנים הבאות ימשיכו לשלם מיסים על ההכנסות מאותו הון.
קיצור ופישוט הליכים – פניה יזומה של הנישומים מקלה על רשות המיסים לטפל בתיקים הללו ומייתרת הליכים פליליים מסובכים המערבים את הפרקליטות ולוקחים זמן רב ומשאבים רבים.
הפחתת האפשרות לגבות סכומים נוספים כקנסות.
הפחתת סיכון פלילי – עבירות מס הן עבירות פליליות אשר גוררות לעיתים מאסר ממושך וקנסות.
"הכשרת" הכסף – כסף לא מדווח הוא כסף שאין אפשרות פרקטית להשתמש בו לצורך רכישת נכסים (מחשש לתהיות באשר להתעשרות פתאומית) ולכן פעמים רבות הוא למעשה "זכות וירטואלית" בלבד.
בנוסף, הון לא מדווח נמצא קשה יותר לניוד בין בנקים או לפעמים לא נמצא כלל בבנקים ולכן אפשרויות ההשקעה בו נמוכות או לא קיימות כלל.
במצב כזה, ההון הלא מדווח מאבד מערכו בגלל האינפלציה ולא מניב תשואה.
אף על פי שהליך הגילוי מרצון כשלעצמו לא מכשיר את הכסף, הוא מסייע בך רבות.
שכן גם לרוב במסגרת ההליך תבוצע בדיקה על מקור הכסף, בעיקר בשביל להימנע מתשלום מס גם על הקרן של הכספים.
כסף אשר "הוכשר" יכול לשמש את בעליו.
הכשרתו מאפשרת לנישום להשקיע את ההון ולהנות מתשואה אפשרית.
הפחתת סכסוכים משפחתיים וביצוע העברה בין דורית של הון בצורה מסודרת – הון לא מדווח הוא מקור בלתי נדלה לסכסוכים משפחתיים, כפי שעולה לא פעם בבתי המשפט.
הפחתת הסיכון לאבדן הכסף – הון לא מדווח נמצא לעיתים במזומן, אשר אין אפשרות להפקידו בבנק ולכן גניב הרבה יותר.
לעיתים מעלימי המס העדיפו לשמור את הכסף בקריפטו (מטבעות וירטואליים) בחושבם שכך יהיה בלתי אפשרי לתפוס את ההעלמה (עובדה שהתבררה כלא מדויקת).
תשלום מס לרשות המיסים בתוספת ריביות והפרשי הצמדה.
תשלום שכ"ט להסדרת ההליך – בשל מורכבות ההליך והסיכונים שבצדו, מדובר על הליך שאיננו זול.
במהלך השנים פרסמה רשות המסים מספר נהלים, כאשר הנוהל הראשון פורסם בשנת 2005.
נוהל גילוי מרצון – הוראת שעה מ-25 באוגוסט 2025
ב-25 באוגוסט 2025, פרסמה רשות המיסים את נוהל גילוי הרצון העדכני ביותר שלה (נכון לשנת 2025).
הנוהל מתייחס להסדרת אי דיווח על הכנסות ממספר מקורות, והם, הכנסות שמקורן בנכסים פיננסיים, הכנסות משכירויות בישראל ובעולם וכן הכנסות מנכסים דיגיטליים.
הנישומים יגישו בקשה מקוונת באתר רשות המיסים, לבקשה יש לצרף את המסמכים הרלוונטיים ולאחר מכן מחלקת חקירות ברשות תנתב אותם למסלול המתאים להם (אם הם עומדים בתנאי החוזר, כמובן שמחלקת חקירות יכולה גם לדחות את הבקשה).
בנוהל זה (בדומה לנהלים שהיו בעבר), קיימים שני מסלולים, מסלול ירוק ומסלול רגיל.
המסלול הירוק מתייחס למקרים מסוימים המפורטים בחוזר כגון, אם מדובר בהכנסות משכירות שלא עלו על רבע מיליון ש"ח בשנה.
במסגרת המסלול הירוק יצטרכו הנישומים להגיש דו"ח לרשות המיסים (דו"ח חדש או מתוקן, כתלות בהאם דיווחו בעבר או לא).
במסלול הרגיל, נכללים יתר המקרים.
במסגרת המסלול הרגיל, יעודכן הנישום שהוא אינו חלק מהמסלול הנישום וכי ניתן להתחיל בביצוע הליכי שומות מול רשות המיסים בנושא הסדרת הדיווח.
בנוהל זה ציינה רשות המיסים כי אם הבקשה לא הוגשה, היא לא תוכל להשתמש במידע שנמסר במסגרתה בשביל להתחיל בהליך מול הנישום.
עם זאת, היא תוכל להשתמש במידע שהגיע אליה בדרכים אחרות.
נוהל גילוי מרצון – 10 באפריל 2005
נוהל גילוי מרצון הראשון בישראל פורסם על ידי רשות המיסים כהוראת שעה באפריל 2005. במשך השנים פורסמו כמה נהלים שהחליפו את הנוהל המקורי.
לפי הנוהל המקורי רשות המיסים אפשרה לפנות בפניה כנה ומפורטת, שאין בעניינה חקירה פתוחה, גלויה או סמויה, של רשות המיסים או של כל רשות שלטונית אחרת – להסדיר את המיסוי והדיווח של הכנסות ונכסים לא מדווחים, תוך קבלת חסינות פלילית.
נוהל גילוי מרצון על נכסים והכנסות מחוץ לישראל – 15 בנובמבר 2011
הוראת השעה שיצאה בנובמבר 2011, נוהל גילוי מרצון על נכסים והכנסות מחוץ לישראל לתקופה שבין 15.11.2011 ועד 30.6.2012, הוסיפה הקלות במישור האזרחי: פטור מריבית, קנסות והפרשי הצמדה (באופן חלקי) עבור דיווחים בגין נכסים זרים.
עבור דיווחים על נכסים ישראלים, הוראת השעה מאפריל 2005 הייתה ההוראה הקובעת.
בין הסיבות לפרסום הנוהל עמד הרצון לאפשר לנישומים שהחזיקו בנכסים מחוץ לישראל טרום שינוי שיטת המס בשנת 2003 משיטה טריטוריאלית ברובה לשיטה פרסונלית וטריטוריאלית.
טרום שינוי השיטה לא היו צריכים נישומים אלו לדווח על נכסיהם הזרים, ואילו לאחר השינוי כן היו צריכים וכך בעצם נישומים הפכו לעברייני מס ללא ידעתם.
בהבהרה שפרסמה רשות המיסים ביוני 2012, נוהל גילוי מרצון הוראת השעה – הארכת מועד והבהרה, הוארך הנוהל בשלושה חודשים.
יחד עם פרסום ההארכה, רשות המיסים אפשרה פניות אנונימיות והגעה להסכם בין המייצגים לרשות המיסים בעניין חבות המס בטרם חשיפת זהות הנישום.
באוקטובר 2012 פרסמה רשות המיסים הבהרה נוספת, נוהל גילוי מרצון על נכסים והכנסות מחוץ לישראל (הוראת שעה) – הבהרה בנושא קיזוז הפסדים מחוץ לישראל.
בהבהרה זו אפשרה רשות המיסים לקזז הפסדים מחוץ לישראל כנגד הכנסות פירותיות או רווחי הון, אם אלו נבעו מהון מחוץ לישראל שהוצהר עליו במסגרת הליך גילוי מרצון ורק בעבור השנים שהוסדרו בהליך.
על אף ההקלות, הנוהל לא הכניס לקופת המדינה את ההכנסות הצפויות, בין היתר בגלל התנהלות מסורבלת של רשות המיסים, דיונים שנמשכו חודשים בעיקר על עניין מקור הכספים שפעמים רבות היה קושי בהוכחת טבעם או האם שולם מס בגינם (למשל במקרים של הורי נישומים שהפקידו כספים לפני שנים רבות).
הוראת שעה על בקשות לגילוי מרצון – 7 בספטמבר 2014
בספטמבר 2014 פרסמה רשות המיסים נוהל נוסף, הוראת שעה על בקשות לגילוי מרצון.
הוראות שעה אלו היו מפורטות בהרבה מהפרסומים הקודמים, ונועדה לתקן את לקחי העבר.
הנוהל המשיך לאפשר פניות אנונימיות, ובנוסף, הציג אפשרות לפניה במסלול מקוצר למקרים בהם סך ההון בבקשה לא עולה על שני מיליון שקל חדש, וההכנסה החייבת לא עולה על חצי מיליון שקל חדש.
בדצמבר 2014, פורסמה הוראת ביצוע בנושא הנחיות לפעולה בהליכי גילוי מרצון, שהחליפה את הנוהל המקורי משנת 2005. ההוראות קבעו כי ניתן להגיש בקשות מזוהות לגילוי מרצון עד 31 בדצמבר 2016, אך פניות אנונימיות ופניות במסלול המקוצר התקבלו רק עד 6 בספטמבר 2015. ההוראות פרטו את אופן ההגשה והטיפול בבקשות הנישומים.
למרות הצהרות הרשות, הנוהל עדיין לקה בחסר והעלה שאלות רבות וחוסר בהירות.
במרץ 2015 ארגון ה־OECD ערך דוח משווה לגבי תוכניות גילוי מרצון ב-47 מדינות.
ישראל ויוון הן שתי החברות היחידות בארגון שלא השתתפו בדוח, כנראה בשל חוסר עמידה בסטנדרטים המומלצים שנקבעו על ידי הארגון.
נוהל גילוי מרצון – הוראת שעה מ-13 בדצמבר 2017
בדצמבר 2017 פורסמה רשות המיסים נוהל נוסף, נוהל גילוי מרצון – הוראת שעה, שדומה מאוד לנוהל הקודם, למעט הוספת סייגים נוספים להחלת הנוהל או החסינות הפלילית.
במסגרת נוהל זה נפתחה אפשרות הפנייה האנונימית לשנה אחת בלבד.
הכנסות שנוספו לקופת המדינה בעקבות נוהל הגילוי מרצון
בשנים שבהן הייתה האפשרות להגיש בקשה אנונימית, רוב הפניות הוגשו באופן זה.
על הנישום לפנות למייצג – רו"ח או עו"ד בעלי מומחיות וניסיון בהליכי גילוי מרצון, אשר יפנו בשמו לרשות המיסים לצורך הגשת בקשה להליך.
בהתאם לסעיף 225 לפקודת מס הכנסה (נוסח חדש) התשכ"א-1961, ההתיישנות בגין ההליכים הפליליים עומדת על עשר שנים מתום שנת המס שבה נעברה העבירה.
מכאן חישובי המיסים בהליכי הגילוי מרצון מתבססים על התקופה הזו ורשות המיסים למעשה דורשת מס בגין 11 שנים.
השלב הראשון העומד בפני המייצג הוא הוכחת מקור הכספים על מנת לנסות להפחית ככל האפשר את המס על קרן הכספים.
השלב השני הוא ביצוע כלל החישובים המתייחסים להכנסות הלא מדווחות לאורך התקופה.
שלב זה חשוב ביותר, מכיוון שמהלך הדיונים על גובה המס אשר ישולם בהליך, יתקיים משא ומתן בין רשות המיסים לבין המייצג ובו למעשה יכול להתקיים טווח רחב של תוצאות אפשריות.
בשלב הזה מתעוררות מחלוקות רבות לדוגמה:
כאשר לא דווח שכר דירה למגורים, רשות המיסים תטען שתנאי להחלת מס בשיעור 10% הוא תשלום המס בתוך 30 יום מתום שנת המס ולכן תדרוש מס שולי, בעוד המייצג ידרוש להחיל מס מופחת.
ייתכנו מחלוקות בעניין אופן המרת כספים שמקורם במטבעות זרים שאינם קיימים עוד (מארק גרמני, פרנק צרפתי, דרכמה יוונית וכו'), שכן במקרים כאלה יש לעיתים מספר דרכים לחישוב המרת הסכום לש"ח.
מחלוקות באשר להכרה בהוצאות מסוימות.
כאשר מדובר על כספי קריפטו (מטבעות וירטואליים) מתעוררות מחלוקות רבות בנושא המיסוי של המרות ממטבע למטבע.
כאשר בוצעה המרה במהלך תקופת האחזקה כשהשווי היה גבוה, אך מאז ערך המטבע ירד, תוצאת החישוב ה"רגיל" עלולה להביא לתוצאות אבסורדיות ובהן תשלום מס של למעלה מ-100%.
זיכויי מיסים זרים אשר שולמו לרשויות מס זרות ולעיתים יש ספק אם ניתן או לא ניתן לזכות.
בהוראות השעה הקודמות, הונהגה פרקטיקה של מיסוי קרן המס בשיעורים של 10%-15%.
מס זה הוטל על הכספים שהצטברו בעבר ולא ניתן להוכיח את מקורם, גם אם ייתכן שבפועל אינם חייבים במס בישראל כלל.
במסגרת הדיונים מול רשות המיסים, גם נושא זה עומד לדיון.
השלב השלישי הוא גיבוש הסכם בין רשות המיסים לנישום אשר יבטיח את החסינות הפלילית של הנישום, ויקבע את אופן תשלום המס, מספר התשלומים ותנאים נוספים.
השלב הרביעי הוא ביצוע הסדרה מול הבנקים על מנת לאשר את העברת הכספים לישראל, במיוחד במקרה שבו מקור הכספים הוא מט"ח מחוץ לישראל או מטבעות וירטואליים.
קיימים כמה סייגים לנוהל, והם:
נישום יכול ליהנות מהליך גילוי מרצון פעם אחת בלבד.
לא ניתן להחיל את הנוהל על הכנסות שמקורן בפעילות לא חוקית.
החסינות הפלילית חלה רק על מידע שנמסר במסגרת ההליך וקשור אליו.
החסינות הפלילית תחול רק על עבירות על פי החוקים הבאים:
פקודת מס הכנסה [נוסח חדש], תשכ"א–1961.
חוק מיסוי מקרקעין (שבח ורכישה), תשכ"ג–1963.
חוק לצמצום השימוש במזומן, תשע"ח-2018.
חוק מס רכוש וקרן פיצויים, תשל"ט-1961.
פקודת המשקאות המשכרים (ייצור ומכירה) [נוסח חדש].
פקודת הכהילים המפוגלים [נוסח חדש].
חוק איסור הלבנת הון, תש"ס – 2000 (אם עבירת המקור מתייחסת לאחד החוקים המפורטים לעיל).
כל הוראה לעניין מס בחוק או על-פיו, המתייחסת לאחד או יותר מן החיקוקים המנויים בסעיפים לעיל.
הליך גילוי מרצון לא יחול על עבירות מנהליות כפי שהן מוגדרות ב.
אם התקיים אחד מהבאים, לא יקבל מבקש הבקשה חסינות פלילית ורשות המיסים תוכל להשתמש במידע שהתקבל כחלק מהבקשה לגילוי מרצון כראיה בכל הליך פלילי או אזרחי:
הגילוי לא היה כן, מלא או נעשה בתום לב.
מבקש הבקשה לא מסר כל המידע הרלוונטי.
מבקש הבקשה לא שיתף פעולה באופן כן ומלא עם כל גורם רלוונטי ברשות המיסים בכל עניין הקשור לבקשה.
לא שולם המס שסוכם בשומת המס.
השינויים ביכולת רשות המיסים לזהות הון לא מדווח
רשות המיסים מסוגלת במקרים רבים לגלות לבד את הנתונים הקשורים להון לא מדווח.
הסכמי ה-CRS וחוקי ה-FATCA הכניסו לרשויות המס מידע רב, אשר טרם טופלו בגלל סיבות של חוסר כוח אדם ויכולות מחשוב.
נוהל גילוי מרצון מאפשר הזדמנות אחרונה להסדיר את הדיווח בטרם פתיחת הליכים על ידי הרשויות.
ה-FATCA (Foreign Accounts Tax Compliance Act) הוא חוק שנחקק בקונגרס האמריקאי בשנת 2010 ומחייב גופים פיננסים לא אמריקאיים להעביר מידע אודות חשבונות של אמריקאיים המנוהלים אצלם לרשויות המס בארצות הברית.
לצורך יישום החוק הציעה ממשלת ארצות הברית למדינות השונות שני מודלים עבור הסכמים בילטרליים.
ההסכם שנחתם עם מדינת ישראל היה במודל 1. במודל זה העברת המידע לרשויות המס בארצות הברית נעשית באמצעות רשויות המס הישראליות, בהתאם למידע שהן מקבלות מהגופים הפיננסים בישראל על חשבונות המוחזקים על ידי אמריקאיים.
ההסכם מאפשר הדדיות בהעברת המידע, כך בעצם יכולה ישראל לקבל מידע אודות חשבונות של ישראלים בארצות הברית.
ה-CRS (Common Reporting Standard) הוא תקן שפותח על ידי ארגון ה-OECD, בדבר איסוף מידע על חשבונות פיננסים של תושבים זרים לצורך חילופי מידע בין מדינות.
על פי התקן, ייאסף מידע זה ויועבר לרשויות המוסמכות במדינה לשם העברתו למדינת התשובות של בעל החשבון.
לצורך יישום התקן הייתה צריכה מדינת ישראל להנהיג תקנות שאושרו בינואר 2019.
גילוי ברזיל מתייחס להגעה הראשונה של חוקרים אירופאים לשטחי ברזיל של ימינו, שנחשבת לרוב כגילוי היבשה שנקראה לימים "אי ורה קרוז".
אירוע זה התרחש ב-22 באפריל 1500, כאשר הצי שבפיקודו של הנווט הפורטוגלי פדרו אלוורש קברל הגיע לאזור ליד הר פסקואל.
המסע של הצי הפורטוגזי בפיקודו של פדרו קברל הוא חלק מהמסגרת הרחבה של "הגילויים הפורטוגזיים".
אף על פי שהמונח "גילוי ברזיל" משמש כמעט אך ורק בהתייחסות למסעו של פדרו אלוורש קברל, ניתן להשתמש בו גם כדי לתאר את הגעת המשלחת בהובלת הנווט והחוקר הספרדי ויסנטה יאנייז פינזון.
הוא הגיע לכף סנטו אגוסטיניו, לשון יבשה הנמצאת במדינת פרנמבוקו של ימינו, ב-26 בינואר 1500. זהו הנחיתה האירופאית המתועדת הראשונה בשטח ברזילאי.
השימוש במונח "גילוי" לאירוע היסטורי זה מבטא את נקודת המבט של העולם הישן, שרשמו אותו לראשונה בצורה של היסטוריה כתובה.
גילוי על ידי ויסנטה יאנייז פינזון
רבים מהחוקרים טוענים שהמגלה האמיתי של ברזיל היה הנווט הספרדי ויסנטה יאנייז פינזון, אשר ב-26 בינואר 1500 נחת בכף סנטו אגוסטיניו, בחוף הדרומי של פרנמבוקו.
זהו המסע האירופאי המתועד הראשון לשטח תחת ברזיל של ימינו.
הצי, שכלל ארבע קרוולות, הפליג מפלוס דה לה פרונטרה ב-19 בנובמבר 1499. לאחר שחצה את קו המשווה, פינזון נתקל בסערה קשה.
ב-26 בינואר 1500, הוא ראה את הכף ועגן את ספינותיו בנמל מוגן הנגיש בקלות לסירות קטנות, בעומק של 16 רגל, כפי שצוין במדידות.
הנמל המדובר היה מפרץ סואפה, שנמצא בצד הדרומי של לשון היבשה, שהמשלחת הספרדית קראה לו "כף סנטה מריה דה לה קונסולסיון".
ספרד לא תבעה את הגילוי, אף על פי שהוא תועד בקפדנות על ידי פינזון ותועד על ידי כרוניקאים חשובים של התקופה, כמו פיטר מרטיר ד'אנגירה וברטולומה דה לאס קסאס.
ספרד ופורטוגל חתמו על חוזה טורדסיאס לחלק את אזורי ההשפעה שלהן בעולם החדש, ואזור זה היה אמור להיות בשליטת פורטוגל.
במהלך הלילה שלאחר הנחיתה, הספרדים הבחינו במדורות גדולות בוערות במרחק, לאורך חוף הצפון-מערבי.
בבוקר למחרת, הם הפליגו לכיוון זה עד שהגיעו לנהר, שפינזון קרא לו "ריו פורמוסו".
על החוף, לאורך גדות הנהר, נתקלו אנשי הצוות במפגש אלים עם התושבים המקומיים (ידועים כשבט הפוטיגוארה), אירוע שתועד על ידי הכרוניקאי הספרדי.
בכיוון צפונה, פינזון הקיף את כף סאו רוקה והגיע לנהר האמזונאס בפברואר, שקרא לו "סנטה מריה דה לה מאר דולסה".
משם הוא המשיך לגויאנות ואז לים הקריבי וחצה את האוקיינוס האטלנטי.
בן דודו של פינזון, דייגו דה לה פה, יצא למסע מקביל, שיצא מפאלוס בשנת 1499, עשרים ימים לאחר הצי של פינזון.
לה פה הגיע לכף סנטו אגוסטיניו בפברואר 1500, אך הפליג כמה מיילים דרומה, והבחין שהחוף נוטה בצורה חדה דרומה-מערבה.
משם הוא עקב אחר אותו מסלול צפונה ולקריביים כמו פינזון.
המפה של חואן דה לה קוסה, מפה שנעשתה בשנת 1500 לבקשת מלכי ספרד הראשונים (הידועים כמלכים הקתוליים) מראה את חוף דרום אמריקה מעוטר בדגלי ספרד מכף דה לה ולה (בקולומביה של ימינו) ועד לנקודה המזרחית ביותר של היבשת.
המפה מראה כי מזרחה יותר, ומופרדת מהיבשת, נמצאת אי מסומן כגילוי של פורטוגל, וצבוע בכחול.
דה לה קוסה כנראה התכוון להראות את הארץ שגילה פדרו אלוורז קברל בשנת 1500, שהוא קרא לה "טרה דה ורה קרוז" או "דה סנטה קרוז".
הפורטוגלים סברו שמדובר באי (אי ורה קרוז) השוכן באוקיינוס האטלנטי, המפריד בין אירופה להודו.
ב-30 באוקטובר 1500, נשא המלך מנואל הראשון מפורטוגל את מריה מאראגון וקסיטיליה, בתם של המלכים הקתוליים ואחות אשתו הראשונה איזבלה (שנפטרה במהלך לידה קשה).
איחוד זה יצר קשר דינסטי עמוק בין האומות הקתוליות של פורטוגל וספרד.
בשנה שלאחר מכן, יצאה מליסבון משלחת פורטוגלית ראשונה לחקור את חוף ברזיל, שהופקדה בידי אמריגו וספוצ'י בפיקודו של גונסלו קואליו.
ב-17 באוגוסט 1501, הצי זיהה את כף סאו רוקה בריו גראנדה דו נורטה של ימינו, שנגלה כבר על ידי פינזון.
הפורטוגלים הפליגו דרומה, וסימנו את כל חוף ברזיל.
ליד סנטה קרוז קברליה הם מצאו שני גולים מהצי של קברל, אותם הצילו.
אז הם הבינו שקברל לא גילה אי, אלא רצועת חוף של יבשת חדשה.
הצי הפליג לכף סנטה מריה שבאורוגוואי של ימינו.
מאוחר יותר שלח הכתר הספרדי את הנווט חואן דיאז דה סוליס למסע כדי לחקור את האדמות שהוקצו לספרד על פי הסכם טורדסילה–שהקו הדמיוני שלו עבר לאורך החוף של מדינת סאו פאולו של ימינו, ליד קנאניה.
על גילוי ברזיל, זכה ויסנטה יאניז פינזון לכבוד על ידי המלך פרדיננד השני מאראגון ב-5 בספטמבר 1501.
הצי של פדרו אלווארס קברל
כדי לאשר את הצלחת מסעו של ואסקו דה גאמה בגילוי הדרך הימית להודו – שאיפשרה לעקוף את הים התיכון, שהיה אז בשליטת המורים והאומות האיטלקיות – מיהר המלך מנואל הראשון להכין צי חדש להודו המזרחית.
מכיוון שהצי הקטן של ואסקו דה גאמה התקשה להתבסס ולסחור, זה היה הצי הגדול ביותר שהורכב על ידי המערב עד לאותה נקודה.
הוא כלל שלוש עשרה כלי שיט ויותר מאלף אנשים.
פרט לשמות שתי ספינות וקרוולה אחת, שמות יתר הספינות תחת פיקודו של קברל אינם ידועים.
מעריכים כי הצי נשא אספקה לכ-18 חודשים.
זו הייתה השייטת הגדולה ביותר שנשלחה אי פעם לשוט באוקיינוס האטלנטי: עשר ספינות, שלוש קרוולות וספינת אספקה.
אף על פי ששמה של ספינת הדגל אינו ידוע, ספינתו של סגן המפקד של הצי, סאנצ'ו דה טובאר, נקראה "אל-ריי".
ספינה נוספת הייתה "אנונסיאדה", בפיקודו של נונו לייטאו דה קוניה.
ספינה זו הייתה בבעלותו של אלוורו דה בראגנסה, בנו של פרננדו הראשון, דוכס ברגנסה השני, וצוידה במשאבים של בנקאים פלורנטינים שהתגוררו בליסבון והשקיעו בסחר תבלינים.
הבנקאים' מכתבים שהוחלפו עם שותפיהם ובעלי המניות שלהם באיטליה שמרו את שם הספינה.
הקרוולה בפיקודו של פדרו דה אתאידה, נקראה "סאו פדרו".
שם הקרוולה השנייה, בפיקודו של בארתולומיאו דיאש, אבד.
הצי הושלם על ידי ספינת אספקה בפיקודו של גשפר דה למוש, שעליה הוטלה האחריות לחזור לפורטוגל עם חדשות על גילוי ברזיל.
בהתבסס על מסמך לא שלם שנמצא בארכיון טורה דו טומבו בליסבון, ההיסטוריון פרנסיסקו אדולפו דה וארנהגן זיהה חמישה מתוך עשר הספינות שהרכיבו את צי של קברל.
הספינות שזיהה היו "סנטה קרוז", "ויטוריה", "פלור דה לה מאר", "אספיריטו סנטו", ו-"אספרה".
מכיוון שהמקור עליו הסתמך וארנהגן לא נמצא שוב, רוב ההיסטוריונים מעדיפים לא לאמץ את השמות שהוא ציין.
כתוצאה מכך, הצי נותר ברובו אנונימי.
כמה היסטוריונים מהמאה ה-19 טענו שספינת הדגל של קברל הייתה ה"סאו גבריאל" האגדית, אותה ספינה שהייתה בפיקודו של ואסקו דה גאמה שלוש שנים קודם לכן, כאשר גילה את הדרך הימית להודו.
אולם, אין כל תיעוד שמאשר את התיאוריה הזו.
זמן קצר לפני יציאת הצי, הורה המלך לערוך מיסה במנזר ז'רונימוש, בנוכחות הבישוף של סאוטה, דיוגו דה אורטיז.
המלך עצמו בירך דגל עם סמלי הממלכה ומסר אותו לקברל, תוך שהוא נפרד מהאציל ושאר הקפטנים.
על פי הדיווחים ואסקו דה גאמה נתן המלצות למסע הארוך המתקרב: הוא הדגיש את הצורך בתיאום בין הספינות כדי למנוע אובדן קשר ביניהן.
הוא המליץ לקפטן-גנרל לירות בתותחים פעמיים ולהמתין לאותו מענה מכל שאר הספינות לפני שינוי כיוון או מהירות (שיטת ספירה שעדיין בשימוש בשדות הקרב היבשתיים), בין אמצעי תקשורת דומים נוספים.
ב-24 באפריל, קברל, בליווי סאנצ'ו דה טובאר, סימאו דה מירנדה, ניקולאו קואליו, איירש קוריאה, ופדרו ואז דה קמיניה, קיבלו קבוצת תושבים ילידים על סיפון ספינתו.
הם תוארו כמזהים את הזהב והכסף שהוצגו על הספינה – במיוחד חוט זהב ומנורת כסף.
הפורטוגלים הסיקו כי הם מכירים את הזהב כתוצאה מכך שיש להם ממנו הרבה בארצם.
אך במכתבו, קמיניה, כתב שלא הצליח לקבוע אם הילידים אמרו שיש שם זהב, או שהשתוקקותם של המלחים לזהב הייתה כה גדולה עד שהם דמיינו תשובה חיובית מהילידים.
מאוחר יותר הוכח שהצוות דמיין פרשנות חיובית; הילידים לא טענו שיש זהב.
קמיניה גם תיעד במכתב את המפגש האלים שהתרחש מאוחר יותר בין הפורטוגלים לאנשי המקום על החוף.
ההלם התרבותי היה ברור לכל צד.
הילידים לא הכירו את החיות שהביאו המלחים, למעט תוכי שהקפטן החזיק איתו.
המלחים הציעו לילידים אוכל ויין שהם לא הכירו ודחו.
הם התעניינו בחפצים הלא מוכרים – כמו מחרוזת תפילה.
הפורטוגלים הופתעו שהילידים נראו כמזהים מתכות יקרות.
קברל לבש את כל הבגדים והקישוטים המתאימים לקפטן, כדי להרשים את הילידים, ובכל זאת הם עברו לידו מבלי להבחין בו מבין שאר אנשי הצוות.
הילידים היו סקרנים לגבי הנוודים והשתתפו במיסה הראשונה, שנחגגה על ידי האח אנריקה דה קוימברה, ביום ראשון, 26 באפריל 1500. הפורטוגלים אהבו לחשוב שהם הכירו לילידים את אמונתם.
זמן קצר לאחר המיסה, צי קברל הפליג להודו, היעד הסופי שלו.
הוא שלח אחת מהספינות בחזרה לפורטוגל עם מכתבו של קמיניה.
העמים שחיו בברזיל בעת הגעת קברל מסווגים כמי שחיו בתקופת האבן מבחינת טכנולוגיה, כשהם עוברים מהתקופה הפלאוליתית לתקופה הנאוליתית.
הם עסקו בצורה ראשונית של חקלאות (גידול תירס ומניהוט) וביות בעלי חיים.
(הם גידלו חזירי בר וקפיבארות) אבל הם פיתחו ידע נרחב על ייצור משקאות אלכוהוליים מותססים (יותר מ-80 סוגים), תוך שימוש בשורשים, פקעות, קליפות ופירות, בין חומרי גלם אחרים.
כאשר הפורטוגלים הגיעו לברזיל, חופי באהיה היו מאוכלסים על ידי שני עמים ילידים שדיברו שפות טופי: הטופינאמבה, שאכלסו את הרצועה בין קמאמו לשפך נהר סאו פרנסיסקו; והטופיניקין, ששטחם השתרע מקמאמו עד לגבול עם מדינת אספיריטו סאנטו של ימינו.
עמוק יותר בפנים הארץ, ברצועה מקבילה לזו שתפסו הטופיניקין, חיו האימוראה.
בתחילת הקולוניזציה של ברזיל, תמכו הטופיניקין בפורטוגלים.
במהלך המאה ה-16 וה-17 ביצעו הצרפתים מספר פשיטות נגד אמריקה הפורטוגלית.
נוכחותם של האירופאים ויצירת הבריתות החדשות הגבירה את המתחים העוינים בין שני השבטים.
הנס שטאדן, נוסע גרמני, תיעד את מה שראה במהלך תקופת שביו אצל הטופינאמבה.
שני השבטים עסקו בקניבליזם טקסי נגד יריביהם, כדרך להעניק כבוד ולרכוש את כוחותיהם של אויביהם.
האירופאים הזדעזעו ונבהלו מהמנהג, ורדפו אחר הילידים בשל תרבותם.
במונחים היסטוריוגרפיים, תאריך גילוי ברזיל השתנה לאורך המאות:
1817 – 22 באפריל (על פי מכתבו של פדרו ואז דה קמיניה, שפורסם על ידי האב מנואל איירס דה קאסאל שמצא אותו בין המסמכים שהובאו לברזיל על ידי משפחת המלוכה בשנת 1808)
1823 – ז'וזה בוניפסיו הציע שהתאריך של פתיחת האספה המכוננת (3 במאי) יתאים לתאריך הגילוי (ככל הנראה מבלי לדעת על מכתבו של קמיניה שפורסם בשנת 1817).
מהמחצית השנייה של המאה ה-19 עד 1889, האזרחים המשכילים של ברזיל ידעו שתאריך הגילוי הוא 22 באפריל, אף על פי שהוא לא היה חלק מחגי האימפריה.
1890 – צו רפובליקני קבע את ה-3 במאי יום חג לציון הגילוי.
עם זאת, העיתונות באותה תקופה כבר החשיבה את ה-22 באפריל כתאריך הנכון.
1930 – צו של גטוליו ורגאס ביטל את חגיגת ה-3 במאי.
מאז, 22 באפריל אושר כתאריך הגילוי.
קיימות מספר השערות ותיאוריות לגבי גילוי ברזיל.
התיאוריה הידועה ביותר עוסקת במסע סודי אפשרי של הנווט הפורטוגלי דוארטה פשקו פריירה בשנת 1498, שמטרתו הייתה לזהות שטחים השייכים לפורטוגל או קסטיליה ולאון בהתאם לחוזה טורדסיאס משנת 1494. פריירה השתתף במשא ומתן על החוזה.
המסע ההיפותטי מבוסס אך ורק על דיווחו של החוקר בספר "Esmeraldo de Situ Orbis" (1505), אותו הוא כתב.
יתר על כן, האפשרות למדיניות סודיות מצד מלכי פורטוגל, שהוצעה במחצית הראשונה של המאה ה-20 על ידי ההיסטוריון דמיאו פרס, אינה בת קיימא, שכן זה היה נוהג מקובל, בהיעדר חוזה, לתבוע ריבונות על שטח על ידי פרסום גילויו.
השערה נוספת היא שהגילוי הפורטוגלי של ברזיל בשנת 1500 היה מכוון, על סמך היכרות מוקדמת עם הטריטוריה.
כפי שהציע פשקו פריירה ב-"Esmeraldo de Situ Orbis", נווטים פורטוגלים בשנת 1498 הונחו על ידי מלך פורטוגל לחקור את האוקיינוס האטלנטי בחיפוש אחר אדמות.
לפני שפנה להודו במסע של שנת 1500, פדרו אלוורז קברל היה פונה מערבה מעבר לנדרש כדי לאמת את קיומן של טריטוריות כפי שרצה המלך.
עם ראיית ברזיל, האמין קברל כי גילה אי, ובכך הפריך את התיאוריה שהוא ידע על אדמות יבשתיות באזורים אלו.
ייצוגו של "אי ורה קרוז" על מפת חואן דה לה קוסה, שנעשתה באותה שנה, סותר תיאוריה אחרת כי הגילויים הפורטוגליים נשמרו בסוד ולא שותפו עם הספרדים.
למרות הגילוי, המסע של קברל להודו נחשב לכישלון.
קברל קיבל פנסיה שנתית של 30 אלף רייס על מעשיו, הרבה פחות מ-400 אלף רייס שניתנו לואסקו דה גאמה בשנת 1498, ונשכח על ידי המלך, כשהוא מת באלמוניות סביב שנת 1520. קברו נעלם במשך שלוש מאות שנה עד שהתגלה בשנת 1839 על ידי ההיסטוריון פרנסיסקו אדולפו דה וארנהגן.
קיימות תיאוריות המאתגרות את הזיהויים של המקומות שבהם נחתו ויסנטה יאנייז פינזון ופדרו אלוורז קברל.
ההיסטוריון הברזילאי הראשון שהטיל ספק בכך שהנווט הספרדי פינזון נחת בכף סנטו אגוסטיניו היה פרנסיסקו וארנהגן, הידוע גם כויסקונט דה פורטו סגורו, במחצית המאה ה-19. למרות שווארנהגן הכיר בכך שפינזון הגיע לברזיל לפני קברל, הוא טען שכף סנטה מריה דה לה קונסולסיון הוא למעשה קצה מוקוריפה בעיר פורטאלזה.
תאוריה זו התקבלה על ידי האדמירל מקס ג'וסטו גודס, אך ספגה ביקורת מצד היסטוריונים רבים.
מהצד הפורטוגלי, היסטוריונים כמו דוארטה לייטה סברו שהספרדים נחתו מצפון לכף אורנג' שבאזור גויאנה הצרפתית של היום.
לגבי המקום שבו נחת פדרו אלוורז קברל, יש תאוריה שמזדהה עם הר פיקו דה קאבוג'י בריו גרנדה דו נורטה כהר שתיאר פדרו ואז קמיניה, וחוף דו מרקו כנקודת הנחיתה של קברל.
עם זאת, על פי מפה שנעשתה בשנת 1502, שנה לאחר המסע של קברל, מקום הנחיתה של הנווט הפורטוגלי נמצא מדרום ל"מפרץ כל הקדושים" (סמוך לסלבדור).
לא ברור אם הגעתו של קברל לברזיל הייתה מקרית או מכוונת.
יש הסוברים כי קברל הגיע לברזיל בשגגה כאשר ניסה לנווט סביב כף התקווה הטובה אולם נסחף מערבה על ידי הרוחות.
משטר הרוחות בדרום האוקיינוס האטלנטי מתיישב עם השערה זו.
סברה חלופית טוענת כי קברל הפליג עם משימה סודית לגלות אדמות חדשות במערב, כתגובה לטענות ספרדיות שמשלחות מטעמם ביקרו בחופי ברזיל ביולי ובנובמבר של שנת 1499, וחשש שהספרדים יבקשו לפתוח מחדש את חוזה טורדסיאס וידרושו ריבונות על כל אזורי דרום אמריקה.
אמריגו וספוצ'י הוא מועמד נוסף לתואר מגלה ברזיל.
במהלך מה שמכונה "המסע השני" שלו בשנת 1499, הוא כביכול נפרד זמנית ממנהיג המשלחת, אלונסו דה אוחדה, וחקר את חוף ברזיל הצפוני, כשהוא מאמין שהוא שט לאורך הקצה המזרחי של אסיה.
גילוח רגליים היא פרקטיקה של הסרת שיער הרגליים באמצעות גילוח השיער עם תער או מכונת גילוח חשמלית, וכן באמצעות שעווה, קרמים להסרת שיער, מכשירי אפילציה או בהסרת שיער בלייזר.
פרקטיקה זו נפוצה מאוד בקרב נשים בעולם המערבי, וכן אצל חלק מהגברים, בדגש על מפתחי גוף, רוכבי אופניים, שחיינים וחלק מהרצים.
במדינות מערביות, נשים רבות מגלחות את רגליהן, בעיקר מסיבות אסתטיות.
פרקטיקה זו התפתחה במיוחד מאז תחילת המאה ה-20, בסביבות מלחמת העולם הראשונה, כאשר קווי המכפלת בשמלות נשים התקצרו, ובגדי ים של נשים הפכו לחושפניים יותר המציגים את כל רגליה של האישה.
חלק מהנשים עשויות לגלח רק את השיער מתחת לברך – בהתאם לאורך סגנונות השמלות באופנה – בעוד אחרות מגלחות את כל הרגל.
תדירות הגילוח משתנה גם כן, כאשר חלק מהנשים מגלחות את רגליהן מדי יום, ואחרות מגלחות רק בתחילת הקיץ, לקראת לבישת בגד ים.
תערים מיוחדים, שונים בצורתם מאלה המשמשים גברים לגילוח הפנים, משמשים לעיתים קרובות נשים.
בקרב גברים מערביים, גילוח הרגליים נפוץ בעיקר אצל ספורטאים.
הסרת שיער רגליים גברית בעת המודרנית הייתה קשורה תחילה לספורט, אם כי כיום היא נעשית גם מסיבות אסתטיות.
לענפי ספורט כמו רכיבה על אופניים ושחייה, גברים החלו לגלח את רגליהם בסביבות תחילת המאה ה-20. רוב השחיינים הגברים, רוכבי האופניים המקצועיים, וחלק מהרוכבים הלא-מקצועיים מגלחים את רגליהם באופן קבוע.
בשחייה למרחקים ארוכים, ההשפעות של חיכוך השיער במים יכולות לגרום להבדל זמנים משמעותי במקצים של מעל 400 מטר.
סיבות נוספות לכך שרוכבי אופניים מגלחים כוללות: ריפוי מהיר יותר וניקוי קל יותר של שפשופי כביש, פחות כאב במהלך עיסוי רגליים.
ספורטאים רבים גם מגלחים את רגליהם או גופם כדי להקל על עיסוי טיפולי שהוא לעיתים קרובות חלק מתוכנית האימונים שלהם או תוכנית ההתאוששות לאחר מרוץ.
הם עשויים גם לגלח את רגליהם אם הם מדביקים ציוד מגן עליהם כדי למנוע מהסרט למשוך בכאב את השיער בעת הסרתו.
גילוח הרגליים נפוץ גם בקרב דוגמנים גברים ומפתחי גוף, מכיוון שזה מדגיש ומבליט את השרירים.
נפטון התגלה במקרה בעת חישוב מתמטי שנכתב על ידי אורבן לה-ורייה, מתמטיקאי צרפתי אשר התמחה במכניקה שמיימית – ענף אסטרונומי העוסק בתנועתם של גרמי שמיים.
האסטרונום יוהאן גלה אישר את קיומו של כוכב הלכת נפטון לאחר שנצפה במצפה הכוכבים של ברלין בלילה שבין 23–24 בספטמבר 1846. הגילוי של נפטון היה משמעותי בתחום המדע של המאה ה-19 ואף אישר את חוק הכבידה העולמי של ניוטון.
פרנסואה ז'אן דומיניק אראגו, אסטרונום, פיזיקאי, מתמטיקאי ופוליטיקאי צרפתי, אמר שלה-ורייה "גילה את כוכב לכת באמצעות העט שלו".
לאחר גילוי נפטון בספטמבר 1846, התגלה שכוכב הלכת נצפה בעבר מספר פעמים אך לא זוהה ככוכב לכת בפני עצמו.
ב-1781, האסטרונום והמלחין הבריטי ויליאם הרשל גילה על משיכה משונה בחלל הסותרת את חוק הכבידה העולמי של ניוטון.
בהמשך התגלה שהמשיכה נגרמה מכוכב לכת מרוחק יותר מהשמש, נפטון.
נפטון היה כוכב הלכת הראשון שהתגלה באמצעות חישובים מתמטיים ותאוריות.
פולמוס עז התעורר בצרפת ובאנגליה על השאלה מי גילה את הכוכב.
הגילוי גם פגע במוניטין של ג'ורג' בידל איירי, מתמטיקאי ואסטרונום בריטי.
אנשים העיבו טענות שהושמעו כנגדו, לפיהן כתוצאה מהפסיביות המדעית שלו, בריטניה איבדה את ההזדמנות להשיג קדימות בגילוי של נפטון.
לבסוף, אורבן לה-ורייה וג'ון קאוץ' אדמס זכו במדליית קופלי ובמדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה (RAS) על גילוי נפטון.
הגילוי של נפטון הוביל גם לגילוי הירח של נפטון, טריטון.
הוא נתגלה על ידי ויליאם לאסל ב־10 באוקטובר 1846, רק 17 ימים לאחר גילויו של נפטון עצמו.
ב-1989, הוויאג'ר 2 עף סביב נפטון, אסף נתונים נוספים אודות כוכב הלכת וצילם תמונות שלו בחזרה לכדור הארץ.
"גילו הגלילים" (נכתב בשם "שיר הגליל") הוא שיר פופולרי מימי העלייה השנייה שהושר ללחן חסידי עממי.
השיר נכתב על ידי המשורר העברי-יידי יצחק קצנלסון, ויצא לאור בשנת 1918. לשיר, שהיה מזוהה עם תנועת "השומר הצעיר", הופיעה באותה שנה גרסה מקבילה בשם "גילו המכבים" שהתאימה לתנועת "מכבי" ולחג המכבים, חנוכה.
השיר יצא לאור לראשונה ב-1918 בשירון "פנקסי" של תנועת השומר הצעיר.
השיר יצא באותה שנה תחת הכותרת "שיר הגליל" גם בספר השירים "גן ילדים", שערך יצחק קצנלסון.
יעקב מזור, שערך את התקליטור "הלילות בכנען - שירי ראשונים" (1946-1882), כותב כי "השיר נמנה עם שירי העלייה השנייה אשר היו לנכסי צאן ברזל של הזמר העברי לדורותיו.
שרו אותו ילדי הארץ והחלוצים בכל הנסיבות האפשריות: בבית, בבתי הספר, בתנועות הנוער, בכנסים ציבוריים וכדומה.
בריקוד ההורה שרו את הפזמון לבדו עם כל הלחן.
מנגינת הפזמון של השיר מבוססת על מוטיבים אשר מרכיבים את הקטע הראשון של שני ניגוני ריקוד חסידיים.
אחד הניגונים נמנה עם הרפרטואר של חסידי צאנז".
אחת ההקלטות הראשונות של השיר בגרסת "גילו המכבים" נעשתה על ידי מקהלת גברים בניצוחו של אברהם צבי אידלסון בשנת 1922.
החזן והמוזיקאי אפרים די-זהב הקליט את השיר בליווי הפסנתרן מקס למפל בשנת 1951.
הלהקה העממית של קול ישראל הקליטה את השיר בניצוחו של גיל אלדמע בשנת 1961 באולפני קול ישראל.
חבורת רננים הקליטה את השיר בשנת 1962 בעיבודו של גיל אלדמע.
אסנת פז והגבעטרון הקליטו את השיר באלבום "שירי יצחק קצנלסון" בהוצאת CBS בשנת 1966.
מקהלת הילדים של כפר הנוער "הדסים" בניצוחו של נתן שחר, הקליטה את השיר בשנות ה-70, בתקליט "בחנוכה שירים נשיר" בהוצאת גלטון.
גִּילוֹן הוא יישוב קהילתי בגליל התחתון בתחומי המועצה האזורית משגב.
היישוב שוכן על הר גילון (מכאן נובע שמו), שברכס שגור, כ-7 ק"מ מערבית לכרמיאל.
על ההר גם מרכז אזורי ובו בית ספר יסודי, הר גילון, ואולם ספורט.
מהיישוב תצפית יפה לבקעת בית הכרם.
היישוב גילון הוא יוזמה של גרעין עובדי רפא"ל שבקשו החל משנת 1975 להקים יישוב קהילתי בגליל, תוך שהם ממשיכים לעבוד במקומות העבודה הקודמים שלהם.
המוסדות המיישבים דחו את בקשתם בטענה שאינם מעוניינים להקים לחברי הגרעין סביון בגליל, שכן באותה תקופה הוקמו רק יישובים שפרנסתם במקום ההתיישבות.
אנשי הגרעין דחו את ההצעה להיות כפר תעשייתי שאנשיו עובדים במפעלים שיוקמו ביישוב, מכיוון שהם היו כבר אנשים מבוססים שעבדו בתחומי התמחותם.
במהלך שנת 1976 הועלתה פשרה שאנשי המקום ימשיכו לעבוד במקומות עבודתם, אולם הם יקימו יחד מפעל תעשייתי אחד במקום, שאם יתפתח יעברו חלק מהתושבים לעבוד בו.
בראשית 1977, כשבגרעין היו 170 משפחות, הודיעו לאנשי הגרעין שהם מועמדים להתיישב באותה שנה.
העלייה על הקרקע התעכבה ובינתיים גרעין רפא"ל התפלג לשני גרעינים: גרעין גילון שביקש להקים יישוב קהילתי וגרעין עצמון שביקש להקים מושב.
הגרעין גדל לכ-300 משפחות, אך העלייה לקרקע התעכבה.
בשלב מסוים חברו אנשי הגרעין להתאחדות האכרים ששמשה כתנועה מיישבת.
באפריל 1979 הוקצה תקציב להקמת היישוב.
היישוב עלה לקרקע בנובמבר 1980 במסגרת תוכנית המצפים בגליל, על ידי תנועת משקי חירות בית"ר, הסוכנות היהודית ושר החקלאות דאז אריאל שרון.
בתחילתו כלל היישוב גרעין של חמש עשרה משפחות עם שנים עשר ילדים.
בשנת 1982 הצטרפו עוד שבע משפחות ליישוב, ובשנת 1984 התחילו להבנות מבני הקבע הראשונים.
היישוב נמצא על הר גילון, שפסגתו בגובה 372 מטרים.
מדרונו המזרחי ומדרונו הדרומי של ההר מצוקיים ואילו צידו הצפוני מתון.
היישוב עצמו בנוי על צידו הדרום מערבי של ההר, בגובה 270–340 מטרים.
מדרום להר זורם נחל חילזון.
מצפון להר מצויה בקעת בית הכרם, המפרידה בין הגליל התחתון לגליל העליון.
רוב התושבים עובדים מחוץ ליישוב במקצועות החופשיים, בעיקר באזור חיפה והמפרץ.
חלקם עצמאיים העובדים באזורי התעשייה של המועצה האזורית משגב, תרדיון ובר-לב.