tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נדין ולסקז כסגנית התובעת המחוזית אמה ריוס (עונה 2; עונות אורח 3 ו-6), סגנית תובעת מחוזית שעובדת עם פשעים חמורים וכן התובעת הראשית בתיק פיליפ סטרוד.
היא נרצחת בעונה האחרונה על ידי סטרוד, שמטביע אותה בבריכה שלה.
ג'ון טני כסגן פריץ הווארד (עונות 1–2 חוזרות; עונות 3–6), סוכן מיוחד של ה-FBI בדימוס; כיום סגן ראש לשכת המבצעים המיוחדים של משטרת לוס אנג'לס, ששימש באופן זמני כממלא מקום עוזר ראש המבצעים.
הוא בעלה של ברנדה ג'ונסון, המפקדת הקודמת של חוליית פשעים חמורים, שמעולם לא נראתה בפשעים חמורים אבל הוזכרה מדי פעם לאורך הספין-אוף.
ליאונרד רוברטס כמפקד/עוזר ראשי ליאו מייסון (עונה 5 חוזרת; עונה 6), מחליפו של טיילור כעוזר ראש התפעול.
דניאל די טומאסו בתור הבלש ווס נולאן (עונה 5 חוזרת; עונה 6), בלש סמוי שהוקצה לתפקיד זמני ומאוחר יותר קבוע עם פשעים חמורים.
ג'סיקה מראז בתור הבלשית קמילה פייג' (עונה 6), מגויסת חדשה לפשעים חמורים שעבדה פעם עם פרובינזה.
קתה מזור כסגנית התובעת המחוזית אנדריאה הובס
רנספורד דוהרטי בתור החוקר הבוחן הרפואי קנדל
איאן בוהן בתפקיד דניאל דאן, אביו הביולוגי של ראסטי (עונה 1)
מדיסון מקלוהן בתור קריס סלייטר, חברה ללימודים של ראסטי.
יש לה אהבה נכזבת אליו (עונה 2)
ביל ברוכטרופ בתור ד"ר ג'ו (באומן), המטפל של ראסטי, יועץ מדי פעם ביחידת הפשעים הגדולים (עונות 2–6)
מלקולם-ג'מאל וורנר בתור סגן צ'אק קופר, ראש מדור החקירות המיוחדות של משטרת לוס אנג'לס (ומדווח לסגן ראש הווארד).
הוא גם החבר של סייקס (עונה 2–5)
טום ברנג'ר בתור ג'קסון ריידור, עורך דין ובעלה לשעבר הנוכל של שרון ריידור (עונות 2–4)
דון לואיס בתור פטריס פרי, חברתה של פרובנזה ומאוחר יותר אשתו החמישית.
היא הוצגה בעונה השלישית כסבתו של רוצח פסיכוטי (עונות 3–6).
אבר קראדין בתור שרון בק, אמו הביולוגית של ראסטי (עונה 3–5)
בילי ברק בתפקיד פיליפ סטרוד, עורך דין ערמומי לשעבר ורוצח סדרתי שצץ מחדש מעת לעת וקטלני (עונות 3 ו-6)
גארט קופי בתפקיד גרג "סליידר" ראסניק, הרוצח של אחותו של גוסטבו וואלאס, מריאנה (המכונה אליס הררה) (עונות 3–4)
רנה רוסדו בתור גוסטבו "גאס" וואלאס, החבר של ראסטי (עונות 4–6)
ב-10 בדצמבר 2010, TNT הודיעה שהעונה השביעית הקרובה של המפענחת תהיה האחרונה של התוכנית.
הערוץ אמר שההחלטה לפרוש מהתוכנית התקבלה על ידי קירה סדג'וויק ב-30 בינואר 2011, הוכרז שהעונה האחרונה תוסיף שישה פרקים בנוסף ל-15 הקבועים של הסדרה, כאשר השישה האחרונים הם הכנה לקראת סדרת ספין-אוף אפשרית.
ב-18 במאי 2011, TNT הודיעה על הספין-אוף, שכותרתו "פשעים חמורים" ובכיכובה של מרי מקדונל כקפטן שרון ריידור, שתכלול 10 פרקים.
המפלים הגדולים של נהר הפוטומק הם סדרה של מפלים ואשדות על נהר הפוטומק, כ-23 קילומטרים במעלה הזרם מוושינגטון די.
סי., על הגבול של מחוז מונטגומרי במדינת מרילנד, ומחוז פיירפקס במדינת וירג'יניה.
נהר הפוטומק והמפלים עצמם נמצאים בתוך מרילנד, שכן גבולה של המדינה עוקב אחר הגדה הדרומית של הנהר.
המפלים נחשבים על ידי רבים לאחד המפלים הגדולים בארצות הברית.
הנהר מתפצל מסביב לכמה איים משוננים וסלעיים, ומתנפץ דרך חללים צרים בכמה צלילוֹת ומפלים, תלוי באיזה ערוץ בדיוק מדובר.
המפלים מורכבים מסִדרת אשדות מדורגים בגובה של כ-7 מטר, עם ירידה אנכית של כ-23 מטר (76 רגל) על פני מרחק של כ-קילומטר וחצי (במדרון של כ-1.6%).
נהר הפוטומאק מצטמצם ברוחבו מכ-330 מטר, ממש מעל המפלים, לרוחב שבין 20 ל-33 מטר, כשהוא זורם בעוצמה ובמהירות דרך ערוץ מָאתֶּר הצר מאד, ובמרחק קצר מתחת למפלים.
המפלים הגדולים של הפוטומק מציגים את קו המפלים התלול ביותר מבין כל נהרות מזרח ארצות הברית.
כאשר יורד גשם כבד או שלג בקו פרשת המים במעלה הזרם, נגרמים שיטפונות של "מים לבנים" אשר "מטביעים" לחלוטין את הסלעים, ואף מאיימים על מרכז המבקרים של הפארק הסמוך.
כשמפלס האוקיינוס עולה, עוצמת נפילת המפלים תפחת עקב ירידה אנכית קצרה יותר, וכמו כן הזרימה תואט.
אם מפלס האוקיינוס יעלה על גובה המפלים, הזרימה תתהפך לחלוטין, וסחף ימלא את המפלים בקרקעיתם.
עמוד בגדה של וירג'יניה, הרבה מעל ערוץ הנהר, מסמן את המפלס אליו הגיע הנהר במהלך השיטפונות בצפון-מזרח ארצות הברית בשנת 1936 .
שיא זה של שיטפון, התרחש ב-18–19 במרץ, ונגרם מהפשרה מהירה של שלג וקרח, יחד עם גשם זלעפות.
בשיטפון הזה, ספיקת הנהר הייתה 275 מיליארד גלונים ליום לעומת ממוצע רב שנתי של בערך 7 מיליארד גלונים ליום.
הסלעים של המפלים הם בני כ-750 מיליון שנים, המתוארכים לתקופת הפרקמבריון המאוחרת.
הסלעים הם מטמורפיים של גנייס, שיסט, ומטאקונגלומרטים .
על פי מחקר חדש שנערך על ידי גאולוגים מאוניברסיטת ורמונט, לפני כ-35,000 שנה הנהרות ססקואנה ופוטומק, בהתאמה, החלו לחצוב את גְדול מפלי הפוטומק וערוץ ה-הולטווד (בפנסילבניה), זאת כאשר מפלס הים ירד בעידן הקרח האחרון, מה שגרם לפוטומאק לחתוך את העמק שלו.
אגב תהליך זה, התרחש תהליך של נדידת הערוץ, אשר חשף את הטרסות עליהם מטיילים כיום המבקרים בפארק המפלים הגדולים.
מסביב למפלים הגדולים נבנו מספר מערכות של תעלות.
ניתן למצוא את שרידי תעלת פאטוומאק , שנבנתה במאה ה-18, בצד של וירג'יניה.
התעלה הוזמנה על ידי ג'ורג' וושינגטון, והייתה מורכבת ממערכת של חמישה "לוקרים", כדי לאפשר לדוברות להימנע מהמפלים.
מאוחר יותר, תעלת צ'ספיק ואוהיו נבנתה בתחילת המאה ה-19 בצד מרילנד של המפלים.
בסופו של דבר, היא חיברה את מי הגאות של הפוטומאק עם קמברלנד, מרילנד.
המפלים הקטנים של הפוטומק היא סדרה קטנה של מפלים ונקראת ביחס למפלים הגדולים.
הם ייחודיים במיקומם, בו נפגשות די.סי., מרילנד ווירג'יניה.
המפלצות של נועם הוא ספר ילדים מאת סופר ומאייר הילדים רמי טל.
הספר פורסם בהוצאת טל מאי בשנת 2021. הספר זכה בפרס "סאסא סטון" לספרות ילדים לשנת 2022.
נועם אינו מצליח להירדם בלילה כיוון שהוא סובל מהצקות מחברי כיתתו ומתמודד עם תופעת הבריונות בבית הספר.
נועם פונה אל עולמות הציור והכתיבה כמקום המפלט שלו, הוא מדמה בציוריו את הבריונים מכיתתו למפלצות קטנות ומשונות.
לילה אחד, נועם מצייר מפלצת צהובה טובה כדי להפיג את בדידותו העוזרת לו לצבור ביטחון.
למוחרת בבוקר, הוא מתעורר והמפלצת הצהובה שיצר מלווה אותו לבית הספר, מנחמת ומעודדת אותו להתגבר על פחדיו ועם התמודדויות אשר חווה.
הספר "המפלצות של נועם" מבוסס על חוויות אישיות שעבר הסופר והמאייר רמי טל כשהיה ילד, הוא מתאר את תחושת חוסר האונים והבדידות של גיבור הסיפור נועם, אל מול ההצקות שעובר בבית הספר יום יום.
הספר נכתב במסגרת פרויקט הגמר של התואר הראשון שלו בעיצוב גרפי שעסק בנושא הבריונות, ולבסוף עובד כספר.
מטרתו של הספר היא למנוע את תופעת הבריונות.
הסיפור מעביר ערכים של אמפתיה, חברות ועזרה לזולת כאשר חבר נמצא במצוקה.
נוסף לכך, הספר מלמד את הקוראים כיצד למצוא בעצמם נקודות טובות וחיוביות, הוא מראה איך למצוא את הכוח הפנימי שטמון בכל אחד ואחד.
דמות גיבור הסיפור, נועם, מאוירת בהשראתו של כותב ומאייר הסיפור רמי טל כשהיה קטן.
העיצוב של דמות המפלצת הצהובה מבוסס על כמה סרטים שהעיצובים בהם מרשימים וססגוניים, כמו: "מפלצות בע"מ" של דיסני ופיקסאר, שהשפיעו על המאייר, ניתן לשים לב להשראתם של האיורים בספר.
הספר "המפלצות של נועם" זכה בפרס "סאסא סטון" לספרות ילדים על שם פיליפ והילדה סטון בשנת 2022, וכן כותב הספר זכה ב-70,000 שקלים.
הספר סחף אחריו ביקורות ושבחים רבים, הוא הצליח לעזור לילדים שחווים קשיים חברתיים ובריונות בבית הספר, או בכל מקום אחר שבו ילדים יוצרים קשרים חברתיים.
כמו כן, הספר זכה באהדה רבה בקרב הקוראים אודות התמיכה והתקווה שהוא נותן לילדים.
המפעל (HaMiffal, هميفعل) הוא מרכז רב-תחומי לתרבות, אמנות רב תחומית וגלריה לאמנות עכשווית בשכונת מחנה ישראל בירושלים, מאחורי מלון פאלאס ההיסטורי (כיום מלון וולדורף אסטוריה ירושלים).
המפעל שוכן בבית שנבנה ב-1865 כבית מידות משפחתי כחלק ממחנה ישראל – השכונה היהודית השנייה מחוץ לחומות.
במשך שנים נודע כבית סראפים ולאחר מכן כבית לורנצו, אך ננטש במהלך שנות השישים.
בשנת 2016 קבוצת אמנים ירושלמים בשם "בית ריק", נכנסה למבנה ההיסטורי ושיפצה אותו, במטרה לשמש כגלריה, בר-קפה, סדנה פעילה ומרכז לחללי עבודה משותפים לבוגרי בתי הספר הגבוהים לאמנויות בירושלים ורזידנסי מתחלף של אמנים מחו"ל.
בנוסף ליצירות אמנות רבות המעטרות את קירותיו וחלליו, עולות במפעל הפקות תיאטרון, מופעי פרפורמנס, מחול ומוזיקה אלטרנטיבית.
המפעל הוקם בעמותת בר-קיימא לתרבות, אמנות, מוסיקה ושלום, וכיום כחלק מעמותת רוח חדשה, ובתמיכת עיריית ירושלים ומשרד התרבות והספורט.
"המפלצת שלך" הוא סרט רומנטית אמריקאי משנת 2024 שנכתב ובוים על ידי קרוליין לינדי, על בסיס סרטה הקצר משנת 2019 באותו השם.
בסרט מככבים מליסה באררה, טומי דיואי, אדמונד דונובן, קיילה פוסטר ומייגן פאהי.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-25 באוקטובר 2024.
לורה פרנקו היא שחקנית צעירה שנאלצת להתמודד עם הגילוי שהיא חולה בסרטן לצד הפרידה הטרייה מבן זוגה, גם הוא שחקן, כשהיא מגלה מפלצת מפחידה אך מקסימה בצורה מוזרה המתגוררת בארון הבגדים שלה.
מליסה באררה – לורה פרנקו
מייגן פאהי – ג'קי דנון
על הפקת הסרט הופקדו לינדי וקיילה פוסטר לצד שאנון ריילי, קירה קרסטנסן ומלאני דונקרס.
באררה תיארה את הסרט למגזין "קוליידר" כ החדשות על ליהוקה של באררה לתפקיד זמן קצר לאחר עליית הסרט "צעקה 6" הביאה לכך שמגופי תקשורת אחדים כינו אותה "מלכת הצרחות" החדשה.
צילומי הסרט התקיימו תוך עשרים יום בהובוקן, ניו ג'רזי.
בכורת הסרט התקיימה במהלך הקרנת חצות בפסטיבל הסרטים סאנדנס 2024 ב-18 בינואר 2024. במרץ 2024, נמסר כי זכויות הפצת הסרט נרכשו על ידי "Vertical Entertainment".
הסרט עתיד לעלות לאקרנים ב-25 באוקטובר 2024.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", קיבל הסרט את הציון 83% על בסיס 24 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.3/10. באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", קיבל הסרט את הציון 68/100, על בסיס 8 ביקורות, דבר המצביע על ביקורות "טובות לרוב".
המפלצת הלבושה (בספרדית: La monstrua vestida) הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הספרדי חואן קרניו דה מירנדה , אחד מציירי החצר הבולטים של תקופת הבארוק הספרדי.
היצירה נוצרה סביב שנת 1680, לאחר מותו של דייגו ולאסקס, אז נחשב קרניו לממשיך דרכו בתחום ציורי החצר.
הציור מתאר את הילדה אאוחניה מרטינס ואייחו, שהובאה באותה שנה לחצרו של קרלוס השני כדי להיראות כתופעת טבע יוצאת דופן.
דיוקן זה הוא אחד משני ציורים שצייר קרניו האחד שבו הופיעה עירומה, והאחר שבו היא לבושה בלבוש מלכותי.
בציור מתוארת אאוחניה מרטינס ואייחו אשר נולדה בכפר בארסנאס והובאה למדריד בשנת 1680, כשהייתה בת שש בלבד.
באותה עת שקלה קרוב לשבעים קילוגרמים.
על פי חיבורו של חואן קבסאס מאותה שנה, המלך קרלוס השני הורה להלבישה בלבוש מכובד לפי מנהג החצר: שמלה עשירה מבד רקום אדום ולבן עם כפתורי כסף וציווה על "האפולון השני של ספרד", הצייר חואן קרניו, לתעד אותה בשני דיוקנאות: אחד עירום ואחד לבושה.
קבסאס תיאר אותה במילים קשות כמי שראשה וצווארה גדולים פי שניים מן הרגיל, וגופה עבה במידה יוצאת דופן.
בשנת 1945 קבע הרופא גרגוריו מרניון כי מדובר במקרה הראשון הידוע של תסמונת היפרקורטיקלית, והצביע על כך שבציור היא אוחזת את הפירות ביד שמאל, דבר המעיד שהייתה שמאלית.
קרניו מתאר אותה בלבוש חגיגי אדום ולבן עם סרטים אדומים, אוחזת פירות בשתי ידיה.
פניה הסמוקים מביעים כעס וחשד, תכונות שזוהו עם מצבה הרפואי.
שילוב הצבעים האדומים, הלבנים והוורודים על רקע שחור יוצר ניגוד דרמטי, והוגדר בידי חואן סנצ'ס קנטון כאחת הדוגמאות הישירות והבולטות של ציור בית־הספר המדרידאי.
קרניו התייחס אל אאוחניה מרטינס ואייחו באותה רוח שבה תיאר דייגו ולאסקס את דמויות השוליים של החצר.
גם כאן ביקש האמן להעניק לדמות כבוד אנושי, חרף היותה מושא לסקרנות.
הציור נועד לשמש תיעוד של "פלא טבע", אך קרניו הצליח להעניק לה נוכחות אנושית, הבעת פנים רגישה ומידה של הדר.
היצירה העירומה נמכרה מאוחר יותר לאינפנטה דון סבסטיאן גבריאל, עברה בירושה לדוכס ממרצ'נה, ונרכשה לבסוף בידי חוסה גונסאלס דה לה פנה, ברון דה פורנה, שתרם אותה למוזיאון הפראדו בשנת 1939. כך שבו שני הדיוקנאות להתאחד באותו אוסף.
הציור מהווה חלק מזוג דיוקנאות – האחד שבו מופיעה אאוחניה עירומה, והאחר שבו היא לבושה בלבוש מלכותי – ונחשב אחת הדוגמאות החריגות ביותר לשילוב בין דיוקן טבעי לבין ייצוג מיתולוגי בציור הספרדי.
לאחר מותו של דייגו ולאסקס נחשב קרניו ליורשו הראוי ביותר בייצוג דמויות החצר, ובעיקר ה"שוטים" והמוקיונים שהיו חלק מהפמליה המלכותית.
ברשימות המלאי של ארמון האלקאסר נרשם מספר רב של דיוקנאות מסוג זה פרי מכחולו, ובהם שני ציורים של אאוחניה מרטינס ואייחו.
הילדה נולדה בבַרסֶנאס, ובשנת 1680, כשהייתה בת שש בלבד, הובאה למדריד.
באותה עת שקלה כמעט שבעים קילוגרמים.
על פי דבריו של ההיסטוריון חוסה מורנו וייה, לא נכללה הילדה בשירות חצר המלך, אלא הוזמנה רק לאירועים חגיגיים כדי לעורר סקרנות.
באותה שנה פרסם חואן קבסאס עלון בשם Relación verdadera, שבו דיווח על "פלא טבעי" שהגיע אל החצר בדמות "הילדה הענקית אאוחניה מרטינס מן העיירה ברסנה".
בחיבור זה צוין כי המלך קרלוס השני הורה לצייר החצר חואן קרניו לצייר את דמותה בשני דיוקנאות – אחד עירום ואחד לבושה.
תיאורה של אאוחניה שנכתב בידי קבסאס תיאר במונחים חריפים את גופה הגדול במיוחד, דבר שהדגיש עוד יותר את מאמציו של קרניו להעניק לדיוקנה מידה של כבוד אנושי.
בשנת 1941 הצביע הרופא גרגוריו מרניון על כך שמדובר ככל הנראה במקרה הראשון הידוע של תסמונת היפרקורטיקלית, וציין כי האחיזה הבטוחה של הילדה באשכול הענבים בציור שבו היא לבושה מעידה שהייתה שמאלית.
כדי לתאר את אאוחניה עירומה נקט קרניו גישה נדירה בציור הספרדי – דיוקן מיתולוגי.
הוא הציב את הדמות על רקע נייטרלי, כשהיא נשענת על כן ועליו אשכולות ענבים, עטר את ראשה בעלי גפן ופרי, והניח בידה השמאלית אשכול ענבים נוסף שעלהיו מכסים את מבושה.
בדרך זו לבשה אאוחניה דמות המזכירה את בכחוס או את סילנוס, והמאפיינים האישיים שלה היטשטשו.
הצופה עלול כמעט לטעות ולראות בה דמות אלגוריתית של אל היין בילדותו.
הבחירה להציגה עירומה, בהקשר מיתולוגי ולא רפואי, מעידה על שאיפתו של קרניו לרומם את דמותה ולהעניק לה מימד סמלי ולא מבזה.
ייתכן ששני הדיוקנאות של אאוחניה מרטינס ואייחו נותרו לא גמורים במות האמן ונשמרו בסטודיו שלו עד שנת 1685. שניהם נכללו באוסף המלכותי ונרשמו באינבנטרים של ארמון האלקאסר בשנים 1686 ו־1694, ולאחר מכן בארמון לה זרזואלה בשנת 1701. בשנת 1827 הועבר "המפלצת העירומה" למוזיאון הפראדו.
לפי פדרו דה מדרסו, הציור העירום ניתן כמתנה בידי פרננדו השביעי לצייר חואן גאלבס, שמכר אותו זמן קצר לאחר מכן לאינפנטה סבסטיאן גבריאל.
לאחר מותו עבר הציור לבנו הבכור, דוכס מרצ'נה, ונרכש מאוחר יותר בידי חוסה גונסאלס דה לה פנה, ברון דה פורנה, אשר בשנת 1939 תרם אותו למוזיאון הפראדו.
כך שבו שני הדיוקנאות של אאוחניה מרטינס ואייחו להתאחד באותו אוסף.
המפץ הגדול הוא תאוריה פיזיקלית שמתארת את התפתחות היקום, כיצד התפשט מהיחודיות וכיצד נוצרו השדות של החלקיקים היסודיים והכוחות שאנו צופים כיום.
על פי תאוריה זו, היקום התפשט במהירות עצומה מהסינגולריות וכש"התקרר" נוצר רצף המרחב-זמן והתקבעו השדות שאנו רואים כיום ביקום הנראה.
גיל היקום, שהוא הזמן שחלף מאז המפץ הגדול, מוערך ב-13.819 מיליארד שנה.
המרחב עצמו והזמן נוצרו במפץ הגדול, כש"לפניכן" כל ה"דברים" וה"מקומות" התקיימו בו זמנית "אחד על השני" בסינגולריות, ולכן כל מקום הוא המקום שבו התרחש המפץ, ולכן היקום נראה לנו הומוגני ואיזוטרופי (כלומר נצפה כאחיד וחלק מכל נקודת תצפית ובכל כיוון שנבחר).
במסגרת התאוריה נהוג לכלול את התהליכים שהתרחשו ביקום הצעיר, ואשר עיצבו את מבנה היקום ואת הרכבו.
לאחר ההתרחבות הגדולה (מיליונית שנייה 1µs) שבירת הסימטריה והיפרדות השדות, היקום הקדום היה מלא ב"פלזמת קווארקים-גלואונים", והחל להתקרר ולהתפשט במהירות.
בעקבות ההתקררות והפחתת הצפיפות, נוצרו התנאים להיווצרות חלקיקים פחות יסודיים, דוגמת פרוטונים ונייטרונים בתהליך הנקרא "באריוגנזה", ועל ידי סינתזה גרעינית נוצרו האטומים של שלושת היסודות הראשוניים שהרכיבו את היקום אז: מימן, הליום וליתיום.
התאוריה קובעת שגם החומר האפל נוצר באותו הזמן אבל עדיין לא אוששה אף אחת מההשערות המתארות את תהליך ההתהוות.
אין עדיין תאוריה מאוששת לזמן ההיוצרות האנרגיה האפלה.
את המונח "מפץ גדול" טבע בשנת 1949 דווקא פרד הויל, הוגה תאוריית המצב היציב שעל פיה החומר נוצר לאט ובאופן אחיד וקבוע.
הויל טען שתאוריה של היווצרות איטית ואחידה בזמן ובמרחב היא פשוטה יותר ואינטואיטיבית יותר משאר תאוריה שמתארת היווצרות ייחודית מהירה ואלימה של "זבנג אחד גדול" (one big bang).
כאשר מבצעים "הילוך אחורנית" מחשבתי להתרחבות מגיעים לנקודת זמן בעבר בה צפיפות החומר והטמפרטורה היו אינסופיות.
סינגולריות זו אינה מאפשרת לתורת היחסות הכללית לתאר באופן מלא את מצב היקום ברגע היווצרותו, ויכולתם של מודלים המבוססים על תאוריה זו לתאר את מצב היקום בפרק הזמן הקצרצר הקרוי "עידן פלאנק", 10-43 של שנייה מן המפץ הגדול, מוגבלת אף היא.
אותה סינגולריות קדמונית מכונה לעיתים "המפץ הגדול", אך המושג מתייחס לעיתים גם לשלב הראשוני, הצפוף והחם, של היקום.
בלשון הדיבור ניתן להתייחס ל"מפץ הגדול" כאל אירוע "לידתו" של היקום, מאחר שהוא מייצג את הרגע בהיסטוריה בו חוקי הפיזיקה כמו שאנו מבינים אותם, כולל הזמן עצמו, החילו לשחק תפקיד.
הזמן שעבר מאז אותו אירוע — מה שנחשב גם כגיל היקום — הוא כ-13.8 מיליארד שנה.
נתון זה מתבסס על מדידות על ידי שימוש בסופרנובה מסוג Ia, ומדידת תנודות בקרינת הרקע הקוסמית.
השלבים הראשונים של המפץ הגדול עדיין נתונים להשערות בלתי מאוששות.
ברוב המודלים המקובלים, היקום בראשיתו היה מלא הומוגנית ואיזוטרופית בצפיפות אנרגיה גדולה מאוד, טמפרטורות גבוהות ולחץ אדיר, תוך כדי התפשטות מהירה שהובילה להתקררות.
בנקודת הזמן 10-37 שניות, התחילה אינפלציה קוסמית שבה שהיקום גדל בצורה מעריכית, כך שהתנודות הקוונטיות בשדות האלמנטריים הוגברו מאוד והפכו לאבני היסוד של המבנים הגדולים ביקום (גלקסיות, צבירים וכדומה).
לאחר שהאינפלציה נעצרה, דעך והעביר את האנרגיה שלו לשדות האחרים והיקום התחמם מחדש עד לטמפרטורה הנחוצה להיווצרות ספונטנית של מילא את היקום בפלזמת קווארקים-גלואונים.
בנקודה מסוימת תהליך שנקרא באריוגנזה הפר את השימור של המספר הבאריוני של היקום ושבירת סימטריית C ו-CP, והשאיר עודף מזערי של אנרגיה בשדות החומר על פני שדות האנטי-חומר.
המשמעות של חוסר איזון זה, היא שכיום היקום נצפה מלא בחומר ולא באנטי חומר ואינו בשיווי משקל מוחלט (ריק).
צפיפות היקום המשיכה לרדת והטמפרטורות צנחו, מה שגרם לאנרגיה האופיינית של כל חלקיק להיחלש בהתאם.
מעבר פאזה נוסף סידר את כוחות היסוד של הפיזיקה והפרמטרים של חלקיקי היסוד בצורתם הידועה כיום.
כ-10-11 שנייה לאחר המפץ הגדול, התמונה נהפכת לפחות משוערת מאחר שאנרגיית החלקיקים צונחת למידות שכבר ניתן לאמת על ידי שימוש במאיצי חלקיקים.
כ-10-6 שנייה למפץ הגדול, קווארקים וגלואונים התחברו ויצרו באריונים כמו פרוטונים ונייטרונים.
היתרון המספרי של הקווארקים על פני האנטי-קווארקים גרם גם ליתרון של הבאריונים על פני האנטי-באריונים.
הטמפרטורות באותה העת לא היו גבוהות מספיק כדי ליצור זוגות חדשים של פרוטון ואנטי-פרוטון (אותו הדבר עבור נייטרונים ואנטי-נייטרונים), מה שגרם להשמדת מסה אשר ממנה נשאר רק 10-10 ממספר הפרוטונים והנייטרונים המקוריים ואף לא אחד מהאנטי חלקיק שלהם.
תהליך דומה התרחש עבור האלקטרונים והפוזיטרונים כשנייה לאחר המפץ הגדול.
לאחר השמדת המסה, הפרוטונים, הנייטרונים והאלקטרונים הנותרים לא נעו יותר יחסותית וצפיפות האנרגיה ביקום נשלטה על ידי הפוטונים (עם השפעה זניחה של חלקיק הנייטרינו).
דקות ספורות למפץ הגדול, כאשר הטמפרטורה הייתה כמיליארד מעלות קלווין והצפיפות הייתה כזאת של האוויר, נייטרונים ופרוטונים התחברו ויצרו את גרעיני האטום של דאוטריום (איזוטופ של אטום מימן) וההליום בתהליך הסינתזה הגרעינית.
רוב הפרוטונים נשארו חופשיים כגרעיני אטום מימן.
במשך אותו הזמן, צפיפותו של היקום גברה על קרינת הפוטונים ולא איפשרה לה לחדור מבעדה.
Dark Ages - לאחר כ-380,000 שנה של התקררות, האלקטרונים וגרעיני האטום התחברו לכדי אטומים (לרוב אטומי מימן).
כתוצאה מכך, צפיפות היקום ירדה ולקרינה לא הייתה עוד אינטראקציה עם החומר, מה שאיפשר לה להמשיך ולהתקדם ברחבי היקום.
אותה קרינה מכונה כקרינת הרקע הקוסמית.
ייתכן שהביוכימיה החלה זמן קצר יחסית לאחר היווצרות היקום כאשר היקום היה בן 10–17 מיליון שנה.
לאחר פרק זמן ארוך, כשהחומר התפזר ביקום בצורה כמעט אחידה, האזורים המעט יותר צפופים משכו, בעזרת הכבידה, את החומר שהיה מצוי בקרבתם.
אלו הפכו ליותר ויותר צפופים כאשר הם מתגבשים לבסוף לכדי ענני גז, כוכבים, גלקסיות ולמעשה כל מבנה אסטרונומי שניתן לצפות בו כיום.
פרטי תהליך זה תלויים בכמות וסוג החומר ביקום.
ארבעת סוגי החומר האפשריים ידועים כהחומר האפל הקר, החומר האפל החמים (warm dark matter), החומר האפל הלוהט (hot dark matter) והחומר הבאריוני.
המדידות הטובות ביותר שזמינות (מלוויין המחקר WMAP), מראות כי הנתונים תואמים היטב את מודל הלמדא-CDM (ΛCDM) בו משוער כי החומר האפל הוא קר והערכה כי הוא מהווה כ-23% מהחומר-אנרגיה ביקום, כאשר החומר הבאריוני מהווה כ-4.6%.
מספר רב של תצפיות סופרנובה מסוג אחד-איי והגבשושיות של קרינת הרקע הקוסמית רומזות כי היקום כיום נשלט על ידי סוג אנרגיה אפלה (אנרגיה לא מוסברת בתואוריות הקימות) אשר כפי הנראה מיצרת לחץ שלילי ודוחפת את החלל להתרחב בקצב שמאיץ עם הזמן (הנגזרת השנייה של פרמטר הסקלה של היקום חיובית, ).
התצפיות מתאימות ליחס של כ-73% מצפיפות האנרגיה ביקום כיום נמצאת באנרגיה אפלה.
כשהיקום היה צעיר מאוד, ככל הנראה היה חדור אנרגיה אפלה, אך עם פחות מרחב וצפיפות גדולה יותר, לכבידה היה יתרון והתרחבותו נבלמה באיטיות.
אך לבסוף, לאחר מיליארדי שנים של התרחבות שכיחותה של האנרגיה האפלה עלתה וגרמה באיטיות להתרחבות להתחיל להאיץ.
כל הכרונולוגיה הקוסמית מאז עידן האינפלציה מוסברת על ידי הקוסמולוגיה של מודל למדא-CDM (למדא מיצגת את האנרגיה האפלה ו-CDM הן ראשי התיבות של "חומר אפל קר").
מודל שמבוסס גם על מכניקת הקוונטים וגם על תורת היחסות הכללית.
אולם אין מודל מגובה בראיות שמסביר את מה שאירע ב-10-15 השניות הראשונות למפץ הגדול, ולכך נדרשת תאוריה מאוחדת של תורת כבידה קוונטית.
כבידה קוונטית מכיוון שבפרק הזמן הזה היקום היה זעיר ולכן פעל על פי מכניקת הקוונטים שמתארת את ההתנהגות של דברים קטנטנים או אנרגטיים מאוד, אך בו בעת מתאים גם לתאורית כבידה שמתארת איך המרחב עצמו משתנה ומגיב לצפיפות אנרגיה גבוהה (הרי ע"פ מסה היא אנרגיה שנמצאת במנוחה מרחב קטן).
הבנת התקופות הקדומות של ההיסטוריה של היקום מהווה את אחת הבעיות הגדולות הבלתי פתורות של הפיזיקה.
לכן השאלות הפתוחות הגדולות הן:
מה קרה ביקום המוקדם מאוד - החל בסינגולריות דרך עידן פלנאק ועד סוף האינפציה (ואפילו מה היה "לפני כן")
מה היא הבאריוגנזה - למה אנחנו רואים דווקא חומר ולא אנטי-חומר
מה הוא החומר האפל - למה סך כל החומר שאנחנו כן רואים לא מסביר את תנועת הגלקסיות וחלק מהעדשות הכבידתיות
מה היא האנרגיה האפלה - למה היקום מאיץ את קצב התפשטותו
ההיסטוריה של רעיון המפץ הגדול
מאפיין משותף נוסף הוא העדרה המוחלט של ידיעה עד כמה גדול הוא היקום בפועל.
הראשון שהעלה על הכתב את האפשרות שמקור היקום הוא בנקודה בודדת לא היה מדען, אלא הסופר אדגר אלן פו, שכתב על כך בשנת 1848 במאמר לא מדעי בשם "יוריקה", אולם למאמר זה לא הייתה השפעה על הקהילה המדעית.
תפיסת היקום כסטטי השתנתה בעקבות פיתוח תורת היחסות הכללית ומחקרים תאורטיים על השלכותיה, ובעקבות תצפיות אסטרונומיות שהראו שהיקום מתפשט.
ב-1917 ניסה אלברט איינשטיין לבדוק את השלכותיה של תורת היחסות הכללית אותה פיתח על היקום.
הוא הניח שהיקום הוא איזוטרופי והומוגני, וגילה שהצבת התפלגות מסה אחידה במשוואות השדה נתנה פתרון בלתי יציב, שבו היקום הולך ומתכווץ.
איינשטיין הצליח לקבל בכל זאת מודל סטטי של היקום כשהוא הוסיף למשוואות עוד איבר, שלא סתר את הנחות היסוד שלו, אבל היה תלוי בקבוע שרירותי, שעבור ערך מסוים שלו קיים פתרון יציב למשוואות, שהתאים להנחה של יקום סטטי.
לקבוע זה הוא קרא הקבוע הקוסמולוגי.
בשנות ה-20, ערערו שני מדענים על קביעתו של איינשטיין לפיה יש לתקן את משוואות השדה בעזרת האיבר התלוי בקבוע הקוסמולוגי, ובדקו מה משמעות הפתרונות הבלתי יציבים שמתקבלים ממשוואות השדה המקוריות.
המתמטיקאי הרוסי אלכסנדר פרידמן פרסם ב-1922 וב-1924 מאמרים, בהם הראה את קיומם של שלושה סוגי פתרונות, שבכל אחד מהם היקום בתחילה מתפשט.
הפתרונות היו שונים זה מזה במידת ההתפשטות ההתחלתית ובצפיפות המסה ההתחלתית של היקום.
עבור צפיפות התחלתית גבוהה, התפשטות היקום נבלמת והוא מתכווץ וקורס.
עבור צפיפות התחלתית נמוכה, ההתפשטות נמשכת לנצח, ועבור ערך קריטי של הצפיפות, ההתפשטות נבלמת אולם לא מתהפכת, והיקום שואף לבסוף למצב סטטי.
הפיזיקאי הבלגי ז'ורז' למטר, שלא הכיר את עבודתו של פרידמן, מצא גם הוא את הפתרונות בהם היקום מתפשט.
אולם הקהילה המדעית לא שמה לב לעבודותיהם, ואילו איינשטיין, שכן היה מודע להן, דחה אותן בתוקף.
באותה תקופה חלו גם התפתחויות באסטרונומיה התצפיתית שהביאו להכרה בכך שהיקום מתפשט.
ב-1912 פרסמה האסטרונומית האמריקנית הנרייטה ליוויט את גילויה שיש קשר בין הבהירות המוחלטת של כוכבים משתנים מסוג קפאידים לבין זמן המחזור שלהם - דבר שאיפשר למדוד את מרחקם על ידי השוואת הבהירות הנראית לבהירות המוחלטת, ולהשתמש בהם כ"נר תקני".
ב-1923 הצליח האסטרונום האמריקני אדווין האבל לזהות לראשונה משתנה קפאידי בערפילית אנדרומדה.
מדידת המרחק הראתה שהערפילית היא מחוץ לשביל החלב, ובכך הכריע את הוויכוח ארוך השנים האם קיימות גלקסיות מחוץ לשביל החלב.
מדידת המרחקים לגלקסיות נוספות, והשוואת למדידת ההסחה לאדום של האור מהן לפי אפקט דופלר, הראו שהגלקסיות מתרחקות זו מזו במהירות פרופורציונית למרחק ביניהן, דבר שמראה כי היקום עצמו מתפשט.
האבל פרסם מסקנה זו, שמכונה היום "חוק האבל", ב-1929.
פרסום חוק האבל הוביל להתעניינות בעבודתם של פרידמן, שנפטר בינתיים, ושל למטר.
ב-1930 הסב ארתור אדינגטון את תשומת לב הקהילה המדעית למאמרו של למטר מ-1927 שחזה את התפשטות היקום.
למטר חזר לעסוק בנושא, ובהרצאה בלונדון הציג לראשונה את הרעיון שהיקום התפשט מנקודה התחלתית, לה הוא קרא "האטום הקדמוני".
ב-1931 קיבל גם איינשטיין את רעיון היקום המתפשט, והכריז על כך בעת ביקור אצל האבל במצפה הכוכבים בהר וילסון.
הוא גם חזר בו מרעיון "הקבוע הקוסמולוגי", אותו כינה "הטעות הגדולה בחיי".
למרות התמיכה של איינשטיין, מודל "המפץ הגדול" היה עדיין רחוק מלהתקבל כקונצנזוס בקהילה המדעית.
במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 כמעט כל הקוסמולוגים הבכירים תמכו במודל של מצב יציב נצחי, חלקם בטענה כי מודל של יקום עם התחלה מייבא רעיונות דתיים.
טענה זו הסתמכה גם על העובדה שלמטר עצמו היה כומר קתולי.
במשך השנים פותחו תאוריות שונות שהסבירו את התפשטות היקום שהוכחה בתצפיות של האבל מבלי להניח שליקום הייתה התחלה, כולל את מודל מילן, מודל של יקום מחזורי (במקור הוצע על ידי פרידמן אבל נתמך על ידי איינשטיין וריצ'רד טולמן) ורעיון האור המתעייף של פריץ צוויקי.
לאחר מלחמת העולם השנייה צמחו שתי תאוריות אפשריות שונות.
האחת הייתה תאוריית המצב היציב של פרד הויל, ולפיה היקום מתפשט בצורה קבועה תוך כדי שבמרחבי היקום נוצר חומר באופן מתמיד.
על פי מודל זה היקום הוא פחות או יותר זהה בכל נקודת זמן.
השנייה הייתה תאוריית המפץ הגדול של למטר, שנתמכה ופותחה על ידי ג'ורג' גאמוב שהציג את הסינתזה הגרעינית הקדמונית.
עמיתיו רלף אלפר ורוברט הרמן חזו את קיומה של קרינת הרקע הקוסמית.
בעיה זו נפתרה רק בשנות ה-50, כשהאסטרונומים ואלטר באדה ואלן סאנדייג' מצאו פגמים ניכרים בהערכות המרחקים לגלקסיות עליהן התבסס האבל.
לזמן מה, התמיכה בשתי התאוריות הייתה מפוצלת ובסופו של דבר הראיות התצפיתיות החלו לנטות לטובת מודל המפץ הגדול.
הגילוי והאישוש של קרינת הרקע הקוסמית ב-1964 הבטיח את היותו של המפץ הגדול כהסבר הטוב ביותר למוצאו והתפתחותו של היקום.
רוב המחקרים בקוסמולוגיה כיום כוללים את הבנת היווצרות הגלקסיות לפי המפץ הגדול, הבנת הפיזיקה של היקום בתקופות קדומות וישור קו של תצפיות עם התאוריה.
בשנים 1968 ו-1970 פרסמו רוג'ר פנרוז, סטיבן הוקינג וג'ורג' אליס מאמר בו הראו כי סינגולריות מתמטיות היו תנאי מקדים הכרחי עבור מודלים יחסותיים של המפץ הגדול.
מאז, משנות ה-70 ועד שנות ה-90 של המאה ה-20, קוסמולוגים עבדו על אפיון התכונות של היקום על פי המפץ הגדול ופתרון בעיות בולטות.
ב-1981 עשה אלן גות' פריצת דרך בפתרון מספר בעיות בולטות בתאוריית המפץ הגדול עם הצגת תקופת התפשטות מהירה ביקום הקדום שנקראת אינפלציה קוסמית.
באותם עשורים התעוררו גם שאלות בנוגע לצפיפות החומר ביקום וערכו המדיוק של קבוע האבל.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, תצפיות על צבירים כדוריים מסוימים הצביעו כי גילם הוא כ-15 מיליארד שנה, בניגוד לרוב הערכות גיל היקום.
בעיה זו נפתרה מאוחר יותר כאשר סימולציות מחשב חדשות, אשר לקחו בחשבון את אפקט אובדן המסה כתוצאה מרוח כוכבים (Stellar wind), הצביעה כי גיל הצבירים הכדוריים הוא צעיר הרבה יותר.
מאז שנות ה-90 נעשתה התקדמות ניכרת בקוסמלוגיה של המפץ הגדול כתוצאה מהתקדמות טכנולוגיית הטלסקופ יחד עם ניתוח מידע שנאסף על ידי לוויני מחקר שונים כגון COBE, טלסקופ החלל האבל ו-WMAP.
מאז יש לקוסמולוגים מדידות די מדויקות של פרמטרים רבים של מודל המפץ הגדול והגיעו לתגלית בלתי צפויה שלפיה התרחבות היקום מאיצה.
ניתן להבחין בשינויים במרחק בין גלקסיות ביקום על ידי הקרינה האלקטרו-מגנטית, שכוללת גם את האור הנראה, אותה הן פולטות.
שינוי בתכונות גל האור יכול להעיד על השינוי במרחק אותו עבר; כאשר גל האור מתרחק מנקודה מסוימת, אורך הגל עולה, התדירות יורדת ומתרחשת הסחה לאדום.
מקרה הפוך, בו גל האור מתקרב אל נקודה מסוימת, גורם להסחה לכחול.
תופעה פיזיקלית זו מוסברת על ידי אפקט דופלר.
לפי תצפיות וניתוחן על ידי האסטרונום האמריקני אדווין האבל ועמיתו למחקר מילטון יומאסון בשנת 1929, נמצאה הסחה לאדום בספקטרום הגלקסיות, המעיד על כך שהגלקסיות מתרחקות זו מזו וכי מהירות התרחקותן פרופורציונית למרחקן, במה שידוע כקבוע האבל.
התגלית ניתנת להסבר על ידי שתי אפשרויות; האחת היא שכדור הארץ נמצא במרכז ההתפשטות, כלומר בנקודה אשר ממנה מתרחקות כל הגלקסיות והשנייה היא שהיקום מתפשט בצורה אחידה לכל עבר.
האפשרות הראשונה לא תיתכן על פי העיקרון הקופרניקני, אך האפשרות השנייה נחזתה על ידי אלכסנדר פרידמן וז'ורז' למטר, עוד לפני התגלית של האבל.
את קצב התפשטות היקום והתרחקות הגלקסיות זו מזו ניתן להסביר בעזרת חוק האבל.
כמו כן ניתן גם לחשב לאחור את גיל היקום שמוערך בכ-13.819 מיליארד שנים.
v הוא מהירות ההתרחקות של הגלקסיה.
D הוא המרחק מן הגלקסיה.
בסביבות שנת 1950 העריכו הקוסמולוגים ג'ורג' גאמוב, רלף אלפר ורוברט הרמן כי היקום, בראשיתו, היה צפוף ולוהט עד כדי כך שקרינה לא יכלה לחדור מבעד לאלקטרונים החופשיים.
רק לאחר תקופה של כ-380,000 שנה בה היקום התפשט, צנחה הטמפרטורה מספיק כך שהאלקטרונים והפרוטונים יכלו להתחבר וליצור את האטומים הראשונים.
כתוצאה מכך, צפיפות היקום ירדה והקרינה יכלה להמשיך הלאה ולהתפשט בחופשיות ברחבי היקום.
לפיכך, ההנחה הייתה כי שרידים של הקרינה מראשיתו של היקום עדיין מתקדמת ביקום וניתן לראותה גם במאה ה-21.
ארנו פנזיאס ורוברט וילסון ממעבדות בל גילו באקראי ב-1965 רעש שלא ידעו מה מקורו, באמצעות גלאי קרינה אלקטרומגנטית רגישים.
לאחר שפסלו כל מקור רעש אחר הבינו כי מדובר בקרינת הרקע הקוסמית.
הקרינה הקוסמית היא אחידה בכל כיוון ומעידה על קיום מצב של שיווי משקל תרמי ביקום הקדום - הקרינה הקוסמית "נפרדה" משאר החומר ביקום כ-380 אלף שנה לאחר המפץ הגדול.
הגילוי היווה אישוש לתחזיתם של גאמוב, אלפר והרמן.
על גילוי זה זכו ארנו פנזיאס ורוברט וילסון בפרס נובל לפיזיקה.
למטר שמע על התגלית כשהיה על ערש דווי.
אחריהם הציעו ווקר ורוברטסון דגמים דומים לדגם של למטר.
מידע שנאסף בטלסקופ BICEP , ופורסם במרץ 2014, הצביע על אי-סדירות בקרינת הרקע הקוסמית שעשויה הייתה להיגרם מגלי כבידה בשלב התפיחה של המפץ הגדול.
הבהרה של מהות הממצאים התפרסמה על ידי צוות לוויין החלל האירופאי Planck באוקטובר 2014. אישוש מדעי נוסף למודל המפץ נתקבל בעקבות הממצאים הקשורים לקרינה שגילה לוויין המחקר COBE בשנות ה-90 של המאה ה-20 ולוויין המחקר WMAP ששוגר מאוחר יותר.
לאחר שהיקום התקרר דיו נוצרו היסודות הראשונים בתהליך הסינתזה הגרעינית.
ניתן לצפות שהתפלגות החומר ביקום תהיה 75% מימן, 25% הליום-4, כמה אלפיות האחוז של דאוטריום והליום 3, ועשר מיליארדיות האחוז ליתיום.
כמו כן ניתן לחשב את ריכוז הליום-4, הליום-3, דאוטריום וליתיום-7 ביקום ביחס לכמות אטומי מימן רגיל (כלומר שאיננו איזוטופ).
היחס, במסה, שנחזה הוא כ-0.25 עבור הליום-4/מימן, כ-10−3 עבור דאוטריום/מימן, כ-10−4 עבור הליום-3/מימן וכ-10−9 עבור ליתיום-7/מימן.
על חלק מהתחזיות יש הסכמה רחבה (כדוגמת דאוטריום) ועל חלק אי ודאות (כדוגמת ליתיום).
למרות זאת, העקביות בכמות שנחזית על ידי הסינתזה הגרעינית מהווה ראייה למפץ הגדול מאחר שהתאוריה היא היחידה שיכולה להסביר את היחס בין היסודות וכי לא ייתכן שהמפץ הגדול יצור כמות גדולה או נמוכה מ-20–30% של הליום.
תצפיות על המבנה והתפוצה של גלקסיות וקוואזרים מאמתות את התחזית של תאוריית המפץ הגדול כי הגלקסיות והקוואזרים הראשונים נוצרו כמיליארד שנה לאחר המפץ הגדול וכי מאז עוד מבנים גדולים נוצרו והתהוו, כגון צבירי גלקסיות וצבירי-על.
בנוסף, תצפיות מעידות כי גלקסיות מרוחקות (שנצפו כפי שהיו ביקום הקדום) נראות שונה מאוד מגלקסיות אחרות בסביבתן הקרובה (נצפות במצב מאוחר יותר).
יתרה מזאת, גלקסיות שהתהוו יחסית לאחרונה שונות בצורה בולטת מגלקסיות שנוצרו במרחקים דומים אך זמן קצר לאחר המפץ הגדול.
כל זה מהווה טיעון חזק כנגד מודל המצב היציב ומתיישב עם התיאור של מודל המפץ הגדול את צפיפות היקום.
בשנת 2011 מצאו אסטרונומים ענני גז, וסיווגו אותם כעננים קדומים של גז קדמוני, על ידי ניתוח ספקטרום הבליעה של קוואזרים מרוחקים.
טרם תגלית זו, כל גרמי השמיים נצפו כמכילים את היסודות הכבדים אשר נוצרים בליבת הכוכבים.
אולם ענני הגז שהתגלו לא הכילו שום יסוד כבד ממימן נייטרלי ודאוטוריום.
מאחר שלענני הגז אין יסודות כבדים, הם ככל הנראה נוצרו דקות ספורות לאחר המפץ הגדול במהלך הסינתזה הגרעינית הקדמונית.
הערכת גיל היקום בעזרת חוק האבל וקרינת הרקע הקוסמית מיישרת קו עם הערכות אחרות המתבססות על גיל הכוכבים הקדומים ביותר, הנעזרות באבולוציית כוכבים, צבירים כדוריים ותיארוך רדיומטרי של כוכבים מסוימים בעלי כמות מתכת נמוכה יחסית.
ניסויים שנעשו על ידי תצפיות בספקטרום הבליעה של ענני גז עם הסחה לאדום מאוד גבוהה (כלומר מתרחקים) מאמתות את התחזית כי טמפרטורת קרינת הרקע הקוסמית הייתה גבוהה בעבר.
תחזית זאת גם מרמזת כי משרעת אפקט זלדוביץ'-סודייב (עיוות של קרינת הרקע על ידי אפקט קומפטון) בצבירי גלקסיות אינה תלויה ישירות בהסחה לאדום.
תצפיות מגלות כי הדבר פחות או יותר נכון אך אפקט זה תלוי במאפייני צבירים שלא משתנים עם הזמן הקוסמי, מה שהופך את דיוק המדידות לקשה.
תצפיות עתידיות של גלי כבידה עשויות לזהות גלים קדמונים ושרידים של היקום הקדום עד פחות משנייה מהמפץ הגדול.
לפני התצפיות של האנרגיה האפלה, קוסמולוגים שקלו שני תרחישים לעתיד היקום.
אם צפיפות המסה של היקום תהיה גדולה מהצפיפות הקריטית, היקום יגיע לגודל מרבי ואז יתחיל לקרוס.
הוא יהפוך שוב לצפוף וחם יותר, ויסתיים במצב דומה (אך הפוך) לזה שבו הוא התחיל - התכווצות גדולה.
לחלופין, אם הצפיפות ביקום הייתה שווה לצפיפות הקריטית או מתחתיה, התרחבות היקום הייתה מאטה אך לא עוצרת.
היווצרות כוכבים תפסיק עם צריכת גז בין-כוכבי בכל גלקסיה; כוכבים יתפוצצו ויסיימו את מחזור חייהם, כאשר הם משאירים אחריהם ננסים לבנים, כוכבי נייטרונים וחורים שחורים.
בהדרגה, התנגשויות בין אלה יגרמו להצטברות המונית של חורים שחורים יותר ויותר גדולים.
הטמפרטורה הממוצעת של היקום תתקרב אסימפטוטית לאפס המוחלט - כלומר, קפאון גדול.
יתרה מזאת, אם הפרוטונים יהיו בלתי יציבים, החומר הבאריוני יעלם וישאיר רק קרינה וחורים שחורים.
לבסוף החורים השחורים יתנדפו על ידי פליטת קרינת הוקינג.
האנטרופיה של היקום תתעצם עד לנקודה שבה שום צורה של אנרגיה לא תוכל להיחלץ ממנה.
תרחיש זה מכונה "מות החום".
תצפיות מודרניות על ההתרחבות המואצת של היקום מרמזות כי יותר ויותר מהיקום הנצפה יעבור את אופק האירועים ויאבד כל קשר איתנו.
מודל ה-ΛCDM כולל את האנרגיה האפלה בדמות הקבוע הקוסמולוגי.
תרחיש זה גורס כי רק מערכות הקשורות כבידתית, כגון גלקסיות, יישארו מחוברות וגם הן יהיו נתונות למות החום של היקום בזמן שהיקום מתרחב ומתקרר.
הסברים אחרים של אנרגיה אפלה, הנקראים תאוריות "אנרגיית פנטום", גורסים כי בסופו של דבר כל צבירי הגלקסיות, כוכבים, כוכבי לכת, אטומים, גרעיני אטום ולמעשה כל החומר ביקום, יקרעו לגזרים בתוך היקום המתרחב לנצח, בתרחיש שנקרא הקריעה הגדולה.
מודל המפץ הגדול הסטנדרטי מאפשר חישוב של התנאים הפיזיקליים ששררו ביקום בכל רגע, החל בשבריר-זמן קצר ביותר לאחר המפץ הגדול עצמו.
על פי תורת הגרעין ותורת החלקיקים האלמנטריים, אנו יודעים לחשב, בתנאי צפיפות וטמפרטורה שונים, את מצבי הקיום של החומר, אילו חלקיקים יכולים להתקיים, אילו אינטראקציות אפשריות בין חלקיקים שונים ובין חלקיקים לשדות קרינה.
בשניות ובדקות הראשונות שלאחר המפץ הגדול, הטמפרטורה והלחץ ששררו ביקום הלכו וקטנו במהירות רבה, בגלל ההתפשטות המהירה של היקום.
חישובים מראים שמהלך הצפיפות והטמפרטורה היו כאלה שעם ההתפשטות וההתקררות, 90 אחוזים מחלקיקי החומר ביקום נשארו בצורת גרעינים של אטומי מימן, דהיינו כפרוטונים, וכ-10 אחוזים - כחלקיקי אלפא, דהיינו כגרעינים של אטומי הליום.
בתנאי המפץ הגדול לא הספיקו להיווצר חלקיקים כבדים יותר, שכן ירידת הצפיפות והטמפרטורה היו מהירים מדי להתחוללותן של ריאקציות היצירה של יסודות כאלה.
גם ניבוי זה של תורת המפץ הגדול אושש בתצפיות.
אלה מגלות בכל מקום ביקום את הרכב החומר המתבקש מן המודל.
כל הסטיות המתגלות, כגון קיומם של יסודות כבדים אחרים, כמו בשמש ובמערכת השמש, ניתנות להסבר כתופעות וכשינויים מאוחרים יותר בהרכב החומר הקוסמי, שנבעו מתהליכים תרמו-גרעיניים שמתחוללים בליבתם של כוכבים.
מודל המפץ הגדול והתפשטות היקום סותר את התפיסה האריסטוטלית, על פיה היקום הוא סטטי ונצחי ללא כל נקודת התחלה בזמן.
נעשו מספר ניסיונות מדעיים לסתור את מודל המפץ הגדול, אך ללא הצלחה יתרה.
בין הניסיונות ניתן למנות את תורת המצב היציב של הרמן בונדי, תומאס גולד ופרד הויל, ואת ניסיונם של יבגני ליפשיץ ואיסק חלטניטוב הסובייטים.
ישנם מדענים רבים שניסו למצוא תיאוריות חלופיות.
אחד מהם הוא הפיזיקאי ג'וליאנו סזאר סילבה נבס מאוניברסיטת קמפינס שבברזיל.
לפי המחקר של נבס והמנחה שלו, פרופ' וסקז סהא, שהתפרסם בכתב העת General Relativity and Gravitation, היה יקום קדום שהגיע לשלב של התכווצות ולאחריו התרחשה התפשטות שככל הנראה לא העלימה את כל העקבות של השלב המוקדם.
לטענתו, חורים שחורים יכולים לספק עדויות לשלב הקודם.
תאוריית המפץ הגדול נראית כסותרת את האמונה הנפוצה בדתות האברהמיות לגבי בריאת העולם, בשלוש נקודות עיקריות:
לפי לוח הזמנים המבוסס על המקרא מקובל שראשית היקום הייתה בשנת 3760 לפנה"ס.
סדר היווצרות היקום לפי הוא: ארץ ומים, אור, שמיים, מקווי מים, עולם הצומח, גרמי השמיים, בעלי חיים ימיים ומעופפים, בעלי חיים יבשתיים, אדם.
היקום מתואר בכתבי הקודש כמסודר ומתוכנן, בעוד המפץ הגדול נתפש בטעות כ"פיצוץ" ומתאר תהליכים כאוטיים שהתרחשו ללא יד מכוונת.
ישנם אנשי דת ומדענים דתיים אשר מודעים לחוזק תקפותה של התאוריה, ויש ביניהם המקבלים את נכונותה, אך רואים אותה כתואמת את כתבי הקודש, בין השאר בכך שהיא מתארת בריאת יש מאין (אך זה לא נכון, ותאוריית המפץ הגדול אינה עוסקת במה שקדם לנקודה הסינגולרית ולתחילת התרחבות היקום לצורתו המודרנית).
לדוגמה, הפיזיקאי נתן אביעזר טען בספרו בראשית ברא ש"האור הראשוני" המתואר בספר בראשית וממנו נוצר היקום הוא-הוא המפץ הגדול, ולאחריו הוא מסביר את השלבים המאוחרים יותר לפי התאוריה כשלבים המתוארים בבריאה.
את השאלה בדבר גיל העולם הוא מסביר כך שכל יום, עד בריאת האדם, הוא תקופה ולא יום ממש, שכן תקופות הזמן הנקבעות על ידי גרמי השמים (ימים, חודשים, שנים) החלו לקבל משמעות עבור כדור הארץ בשלב הרבה יותר מאוחר, בפרק הזמן המכונה "היום הרביעי".
בנצרות הקתולית, האפיפיור פיוס השנים עשר הכריז בשנת 1951 כי תאוריית המפץ הגדול תואמת את כתבי הקודש.
המפקח הכללי של משטרת ישראל או בקיצור מפכ"ל המשטרה הוא קצין משטרה בדרגת רב-ניצב, העומד בראש משטרת ישראל ואחראי על ניהול המשטרה.
מקום משרדו הוא בבניין המטה הארצי של משטרת ישראל בקריית הממשלה ע"ש מנחם בגין בירושלים.
המפכ"ל נבחר לתפקידו על ידי הממשלה בהמלצת השר לביטחון לאומי.
ב-25 באוגוסט 2024 מונה דני לוי לתפקיד המפכ"ל ה-20.
בדצמבר 1947 הוטל על יחזקאל סהר, לימים המפכ"ל הראשון, לתכנן את המשטרה העתידה לקום.
המדיניות שגובשה בימיה הראשונים של המשטרה קיימת עד היום.
טקס החלפת מפכ"ל משטרת ישראל מתרחש בבניין המטה הארצי במזרח ירושלים בראשות השר לביטחון לאומי.
המפקח הכללי של משטרת ישראל הוא המפקד העליון של המשטרה, הפועל בכפיפות לשר לביטחון לאומי, מקבל ממנו הנחיות הנוגעות במדיניות הכוללת של משטרת ישראל והקצאת משאבים (מתקציב המדינה).
מנגד, המפקח הכללי אינו רשאי לקבל פקודות אופרטיביות מהשר.
המשטרה אוטונומית בהחלטותיה מבחינה מקצועית ומבצעית, וכל החלטותיה נשענות על החוק, על פסיקות בית המשפט ועל צורכי ה"שטח".
כפיפות זו בעייתית במיוחד כאשר גורמים פוליטיים מנצלים את כוחם למנות מינויים פוליטיים במסגרת המשטרה.
אחת הדוגמאות הראשונות לכך הייתה עוד בתקופת המפכ"ל הראשון יחזקאל סהר כאשר היה עליו לדחות המלצות מדרגים פוליטיים למינוי קצינים.
עוד היה עליו להופיע בהמשך בפני ועדה של מפא"י שחקרה כיצד קרה שחבר מפלגה שפשע הועמד לדין.
סעיף 9 לפקודת המשטרה קובע: "המפקח הכללי יפקח על משטרת ישראל, על סדרי ניהולה ועל הפעלתה, ויהיה אחראי להשגחה על כל ההוצאות הכרוכות בה ולאפסניה שברשותה."
סעיף 9א לפקודת המשטרה קובע:
המפקח הכללי יוציא, באישור השר, הוראות כלליות שיקבעו עקרונות לעניין ארגון המשטרה, סדרי המינהל, המשטר והמשמעת בה והבטחת פעולתה התקינה (להלן – הוראות המשטרה).
המפקח הכללי יוציא פקודות כלליות שיקבעו פרטים בנושאים האמורים בסעיף קטן א (להלן – פקודות המטה הארצי).
בין היתר, סמכויות נוספות לנושא בתפקיד הן – מינוי שוטרים לתפקידים בכירים במשטרה ופיטורם – בכפוף לאישור השר, ניהול כספי קרן המשטרה כולל חלוקת תגמולים לשוטרים, הקצאת שוטרים לתפקידים מיוחדים ועוד.
סמכות חשובה נוספת בידי המפכ"ל היא בסעיף 6(א) לפקודת מניעת טרור: סמכות זו קיבלה גושפנקא משפטית נרחבת בפסיקת בג"ץ בעתירה שהגיש איתמר בן-גביר נגד המפקח הכללי באותה עת, רב ניצב שלמה אהרונישקי, אשר סגר את משרדי תנועת כך מתוקף סמכות זו.
המפכ"ל אחראי באופן ישיר ועובד בצמוד למטה הארצי (המטא"ר) השוכן בעיקרו בירושלים אשר מתפקידו לסייע לו בגיבוש מדיניות המשטרה, הקצאת משאבים, גיבוש תוכניות פעולה, תיאום המחוזות ומשמר הגבול, בקרה, פיקוח, קישור לגורמי המנהלה, מחשוב, כוח אדם, דוברות ועוד.
חלו שינויים מרחיקי לכת בתפקיד המפכ"ל מאז ימיה הראשונים של המשטרה.
דוגמת הפרדת זרוע המשטרה מהזרוע המבצעית, הגדרת תפקידו הייחודי של משמר הגבול במשטרה, העלאת הדרישות בתחום משאבי אנוש – ספציפית, רמת ההשכלה הנדרשת ומאמצי שיפור רבים נוספים של המערכת המשטרתית בהובלתם של מגוון מפכ"לים.
לאורך השנים, התגלעו מספר קשיים בתפקיד, בעיקר עקב כפיפותו של המפקח הכללי לשר המשטרה/ביטחון פנים, כמו מקרה "תיק אפרסק".
לקשיים נוספים תרמה התקשורת – אשר משמשת יותר ויותר כלי של בכירים "לכבס את הכביסה המלוכלכת" – בה סוקר בהרחבה כיצד המפכ"ל החדש, דודי כהן, מתקשה בהעברת הרפורמות החדשות עקב אופוזיציה חזקה מבית.
כהן הוא המפכ"ל הראשון, אשר התמודד עם עתירה בבג"ץ, אשר הוגשה על ידי כפוף לו, ניצב אורי בר לב, על החלטתו להדיחו.
העתירה הוסרה לבסוף תוך הכרתו של הניצב בסמכות המפכ"ל.
מרבית המפכ"לים הגיעו לתפקידם לאחר שירות ממושך במשטרה, כחלק ממסלול הקידום שלהם.
שני מפכ"לים הגיעו לתפקיד בעקבות הצטרפותם למשטרה לאחר שירות ממושך בצה"ל: הרצל שפיר, השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף, ויעקב טרנר, השתחרר מצה"ל בדרגת תת-אלוף.
יהודה וילק, מונה לתפקיד שנים אחדות לאחר שפרש מהמשטרה בדרגת ניצב, ופתח בקריירה אזרחית.
רוני אלשיך כיהן כסגן ראש השב"כ טרם מינויו לתפקיד.
טבח שבעה באוקטובר19ד' בשבט ה'תשפ"אי"ב בתמוז ה'תשפ"ד17 בינואר 202117 ביולי 2024(מ"מ)אבשלום פלדי"ב בתמוז ה'תשפ"דכ"א באב ה'תשפ"ד18 ביולי 202425 באוגוסט 2024איתמר בן גביר20דני לויכ"א באב ה'תשפ"דמכהן25 באוגוסט 2024מכהן
המִפקד הלאומי הייתה יוזמת שלום חוץ פרלמנטרית, שבראשה עמדו עמי אילון הישראלי וד"ר סרי נוסייבה הפלסטיני.
מטרת היוזמה הייתה לגייס חתימות על מסמך עקרונות שיוגש בסופו של דבר למנהיגי ישראל והרשות הפלסטינית, ההחתמה מתבצעת באינטרנט.
היוזמה החלה את דרכה בשנת 2002 והושקה באופן רשמי ביוני 2003.
הפליטים הפלסטינים לא יחזרו לתחומי מדינת ישראל אלא לתחומי המדינה הפלסטינית העתידית, יהודים שמתגוררים ביהודה, שומרון וחבל עזה יחזרו לתחומי מדינת ישראל.
המדינה הפלסטינית העתידה לקום תהיה אזור מפורז - לא יהיה בידה נשק כבד או צבא.
גבולות הקבע יקבעו על בסיס קווי 4 ביוני 1967 (קרי, הגבול בין מדינת ישראל לממלכת ירדן ערב מלחמת ששת הימים) תוך אפשרות לחילופי שטחים.
השכונות היהודיות בריבונות ישראלית, השכונות הערביות בריבונות פלסטינית, הר הבית ללא ריבונות.
יישום עקרונות אלה יביא לסוף הסכסוך ולקץ התביעות ההדדיות.
חילופי שטחים על בסיס דמוגרפי.
בשנת 2005 החליף יזם ההיי-טק אורני פטרושקה את עמי אילון בתפקיד יו"ר המפקד הלאומי.
על פי ארכיון האינטרנט, בין השנים 2008 ל-2010, אתר האינטרנט של המפקד דיווח ש-251,240 ישראלים ו־160,800 פלסטינים חתמו על היוזמה.
הרישום האחרון של אתר המפקד בארכיון האינטרנט הוא מסוף 2010. כיום משמשת הכתובת גוף אחר.
המפרי דפורסט בוגרט היה שחקן קולנוע אמריקאי בעל מעמד מיתי שנותר כך גם שנים רבות לאחר מותו.
בשנת 1999 הכריז מכון הקולנוע של ארצות הברית כי בוגרט הוא "גדול שחקני הקולנוע של כל הזמנים".
בוגרט שיחק דמויות חכמות, אמיצות, קשוחות, ציניות, ולעיתים חסרות רסן, החיות בעולם מושחת, אך שומרות על קוד מוסרי פנימי.
בין תפקידיו הטובים ביותר נמנו דמויות שפגמים וחולשות באישיותן מובילות אותן לאבדון.
בסך הכול הופיע ב-75 סרטי קולנוע.
גם מחוץ לארצות הברית נחשב בוגרט לדמות נערצת.
שחקנים צרפתים כז'אן-פול בלמונדו הושפעו עמוקות מעבודתו.
בסרט "עד כלות הנשימה", שהיה אולי עבודתו הידועה ביותר של הבמאי ז'אן-לוק גודאר, הגיבור מישל מעריץ את אישיותו של בוגרט ומחקה חלק ממחוותיו הידועות בדרך שהיא בעת ובעונה אחת נוגעת ללב ואבסורדית.
הבמאי פרנסואה טריפו, במאי נוסף מן "הגל החדש" בקולנוע הצרפתי, ביים את "ירו בפסנתרן" (Tirez sur le pianiste), מחווה נוספת לבוגרט.
כוכב הסרטים ההודי אשוק קומאר ציין כי ההשפעה המכרעת על משחקו היא השפעתו של בוגרט.
בוגרט שומר על מעמד בכורה אף במולדתו.
אחד המחזות הפופולריים של וודי אלן "שחק אותה סם" הוא על אדם צעיר המאוהב בהילה של בוגרט, ובעת ובעונה אחת מאוים ממנה.
הכותרת מתייחסת לציטוט (מוטעה) מן הסרט "קזבלנקה".
בשנת 1997 הוציאה ארצות הברית בול דואר לזכרו של בוגרט.
מעמדו של בוגרט בפנתיאון של הוליווד ודאי היה מפתיע את צופי הקולנוע בשנות העשרים והשלושים, שהכירו את בוגרט כשחקן בינוני במחזות בברודוויי ובסרטי "סוג ב'" הוליוודיים.
עלייתו לדרגת כוכב על החלה עם סדרת סרטים הנפתחת בסרט "הרי הסיירה הגבוהים" משנת 1941, ונמשכה עד מותו, וכאמור, לאחריו.
בוגרט נולד כ"המפרי דפורסט בוגרט" ב-25 בדצמבר 1899 בניו יורק, בנם הבכור של בלמונט דפורסט בוגרט ומוד האמפרי.
יש הסבורים כי קביעת תאריך לידתו בחג המולד הוא חלק מן האגדה שרקמו סביבו אולפני האחים וורנר, וכי למעשה נולד מספר ימים קודם לכן.
כיום נראה כי אכן זהו תאריך הולדתו, אם כי מעולם לא נמצאה תעודת הלידה שתאשר זאת.
אביו של בוגרט היה רופא מצליח, ואמו ציירת פרסומות בעלת מוניטין.
בעודו תינוק ציירה אותו אמו לסדרת פרסומות למזון תינוקות.
הזוג בוגרט חי חיי רווחה, אך חיי הנישואין שלהם היו סוערים.
שניהם היו מכורים לאלכוהול ולמורפיום.
"איני יכול לומר שאהבתי את אמי" אמר בוגרט, "אך הערצתי אותה." את בוגראט הצעיר גידלה אומנת אירית.
כילד, רכש בוגרט את האינפוף שיאפיין אותו כבוגר, בתאונה בה ננעץ שביב של עץ בשפתו התחתונה.
בוגרט נשלח אל המעולים שבבתי הספר, מתוך תקווה כי לימים יפקוד את ספסלי אוניברסיטת ייל, אך בוגרט הפך למתבגר בעייתי וסולק מבית הספר התיכון.
לאחר שסולק מבית הספר, עסק בוגרט בעבודות כפיים, הצטרף לצי ארצות הברית, ולבסוף הפך לשחקן, יותר מתוך שסבר כי אורח חיים זה יאפשר לו לישון עד מאוחר, מאשר מתוך נטיית הלב.
הוא נהנה מתשומת לב הקהל, ומהמאמץ שיש בגילום דמויות בסצנות קשות לביצוע.
הוא החל את הקריירה שלו על במת התיאטרון בשנת 1921 בניו יורק, ותפקידו הראשון היה של משרת יפני.
מעולם לא לקח שיעורי משחק.
מבקר מוקדם ציין כי "על מנת להיות עדינים ככל האפשר, נאמר רק כי שחקן זה אינו ראוי".
בוגרט תיעב את התפקידים הסתמיים שקיבל בתחילת הקריירה שלו.
בין השנים 1922 ו-1935 שיחק בוגרט בעשרים ואחד מחזות.
לרוב שיחק תפקידי נערים סוררים, או תפקידים משניים של צעיר רומנטי בקומדיות.
בשלב זה של הקריירה שלו פגש באשתו הראשונה, הלן מנקן.
הם נשאו בשנת 1926, התגרשו בשנת 1927, ונותרו ידידים.
בשנת 1928 נישא בשנית למרי פיליפס.
לפיליפס, כלמנקן, היה אופי סוער, וידוע כי בעברה נשכה את אצבעו של שוטר שניסה לאסור אותה בעוון שכרות.
בתקופה זו של חייו פגש בשחקן ספנסר טרייסי שנחשב לכוכב רציני בברודוויי.
השניים נותרו ידידים, וטרייסי הדביק לבוגרט את הכינוי "בוגי" שדבק בו כל חייו.
בשנת 1934 הופיע במחזה "היער המאובן" בו שיחק לראשונה גנגסטר, דמות שתהייה מזוהה עמו.
בתחילה, מששמע את הצעת המפיק, היה בטוח שמדובר בטעות, ושעליו לשחק שחקן פוטבול.
בוגרט מצא את עצמו בדמות הרוצח הנמלט דיוק מאטיני, וכאשר עלה הסרט על מסך הקולנוע שכרו אותו אולפני האחים וורנר לשחק תפקיד זה אף בקולנוע.
בתחילה נבחר לתפקיד השחקן אדוארד ג'י רובינסון אשר הרבה לשחק גנגסטרים בסרטי שנות השלושים, אך כוכב הסרט לסלי האווארד אשר שיחק לצד בוגרט במחזה על במת התיאטרון התעקש כי בוגרט יקבל את התפקיד.
בוגרט הכיר להווארד טובה, ומשנולדה בתו הראשונה קרא לה לזלי.
הסרט הוקרן לראשונה בשנת 1936 ובוגרט קיבל ביקורות טובות, אך מעתה שובץ לתפקידי נבלים בדרמות פשע.
נאמר כי בשנים אלו נדונה דמותו הקולנועית של בוגרט לשמונה מאות שנות מאסר עם עבודת פרך, ולשנים עשר גזרי דין של מוות בכיסא החשמלי.
מרי פיליפס סירבה לעזוב את ברודוויי לטובת הוליווד ובמהרה הזוג התגרש.
בשנת 1938 נישא בוגרט בשלישית לשחקנית מאיו מת'ות, אשר הייתה מכורה לאלכוהול שגרם לה להזיות פרנואידיות, ולתקופות של קינאה מטורפת.
חייו הסוערים של הזוג קיבלו כיסוי עיתונאי נרחב.
במקביל רשמה הקריירה הקולנועית של בוגרט שפל, כאשר הופיע בתפקיד מדען מטורף בסרט "שובו של ד"ר X" בשנת 1939.
שיטת "האולפנים הגדולים" הביאה לכך ששחקן היה מוגבל לשחק עבור אולפן אחד, ולאולפני וורנר לא היה כל עניין בקידום הקריירה של בוגרט.
הם היו מעוניינים בכמות ולא באיכות.
לעיתים הייתה מתחילה הסרטת סרט חדש מספר שעות לאחר שהסתיימה הסרטת הסרט הקודם.
כל שחקן שסירב לקבל תפקיד היה צפוי לתקופות של אבטלה מאונס ללא תשלום.
בוגרט שנא את התפקידים שנבחרו עבורו.
בין 1936 ו-1940 שיחק בממוצע בסרט חדש מדי חודשיים.
השחקנים המובילים לפני בוגרט לא כללו רק שחקנים הידועים כיום כג'יימס קאגני, ספנסר טרייסי או אדוארד ג'יי רובינזון, אלא גם שחקנים כויקטור מקלגלן, ג'ורג' ראפט או פול מוני.
רוב התסריטים הטובים באולפן עברו לשחקנים אלו, ובוגרט נאלץ להסתפק בשאריות.
בתקופה זו פיתח תדמית של אידיאליסט ציני, אדם שגלה ממקומו הטבעי בניו יורק, שותה יותר מדי ונידון לחיות את חייו בקרב אנשים שאינם כפי מידתו, ולעסוק בקטנות.
"הרי הסיירה הגבוהים" משנת 1941, שבויים על ידי ראול וולש נכתב על ידי ידידו לשתייה של בוגרט, ג'ון יוסטון.
עדיין שיחק את הנבל, "מאד דוג" (כלב שוטה) רוי ארל, ועדיין מת בסוף הסרט, אך לפחות הותר לו לנשק את הכוכבת אידה לופינו ולשחק דמות בעלת עומק מסוים.
בוגרט והתסריטאי ג'ון יוסטון נהנו מהעבודה המשותפת וכאשר קיבל יוסטון את ההזדמנות לביים את סרטו הראשון "הנץ ממלטה" פנה האולפן אל בוגרט (לאחר שג'ורג' ראפט דחה את התסריט).
לראשונה היה הקהל יכול לצפות בבוגרט משחק דמות מורכבת.
סאם ספייד, הבלש הפרטי, גיבור "הנץ ממלטה" עדיין יכול היה להיות אלים, אך הוא היה דמות ראשית גדולה – יפה, חכם, נועד לשרוד בעולם האכזרי שיצר הסופר דשיל האמט.
כאשר הוא מגלה שאהובתו היא רוצחת, אינו מהסס להסגירה, באמרו "לא אכפת לי מי אוהב אותך.
לא אשחק את תפקיד הבובה שלך.
הרגת את מיילס ואת הולכת על זה לכלא.
אני מקווה שלא יתלו אותך בצווארך הענוג.
אם תהיי ילדה טובה, תצאי החוצה בעוד עשרים שנה ותשובי אלי.
אם יתלו אותך, אזכור אותך לנצח".
כאשר נכנסה אמריקה אל מלחמת העולם השנייה נדרש סוג חדש של שחקנים בתפקידים הראשיים.
שחקנים פחות הדורים ומהוקצעים, אלא קשוחים יותר, ומוכנים יותר להשתמש באלימות על מנת להפוך את העולם לבטוח יותר ולקבל את מבוקשם.
דמותו של בוגרט התאימה לסוג זה של תפקידי שנות המלחמה.
בוגרט שיחק את הנער שגדל ברחובות, שידע כיצד לירות באקדח ולהלום בלסתו של היריב באגרופו, תוך כדי שהוא מסנן מבין שיניו "ספר זאת לבוס שלך".
תפקידו הרומנטי הגדול הראשון של בוגרט היה בסרט קזבלנקה בו שיחק את ריק בליין, בעלים של מועדון לילה.
בוגרט למד כיצד להביע כאב בעיניו וכיצד להראות רגש תוך שימוש עדין בקולו.
עדיין היה צעיר, אך נראה כגבר שחי חיים קשים.
כאשר הפך "קזבלנקה" לסרט פולחן, דובר רבות בעובדה כי התסריט נכתב בעוד שצילומי הסרט נמשכו.
באופן כמעט מאולתר הפך בוגרט את ריק בליין לתמצית כל נסיונותיו בשש השנים שקדמו להפקת הסרט: האידיאליסט הבודד, השותה לשוכרה, הגולה ממקומו הטבעי.
בוגרט היה לבליין, ובליין היה לבוגרט – דמות מורכבת העייפה מהצגת רגשותיה והאידיאלים שלה, שחקן שח השומר מרחק אף מחבריו.
בוגרט היה מוקף בצוות בינלאומי, שכלל את אינגריד ברגמן, קלוד ריינס, פיטר לורה, סידני גרינסטריט, פאול הנרייד וקונרד ויידט.
דולי וילסון שיחק את הפסנתרן סאם, ידידו של ריק, על אף שלא ידע לנגן בפסנתר.
הסרט זכה לשבחים רבים, הן בשל תסריטו והן בשל המוזיקה שליוותה אותו.
הסרט זכה בפרס האוסקר לשנת 1943. בוגרט היה מועמד לפרס עבור תפקידו כריק, אך הפסיד לשחקן פול לוקאס ששיחק בסרט "משמר הריין".
נישואיו הרביעיים של בוגרט לשחקנית לורן באקול היו לבסוף נישואים מאושרים.
הם נפגשו במהלך הסרט "להחזיק ולאבד" (על פי סיפור של ארנסט המינגוויי, בו גילם בוגרט דייג קשוח בשם הארי, ובאקול זכתה לומר את השורה המפורסמת, כשהיא נשענת אל משקוף הדלת, ומלחשת "אתה יודע לשרוק, סטיב?
פשוט הצמד את שפתיך ונשוף").
יחסיהם של בוגרט ובאקול עומדים במרכז יצירת המופת של סגנון הפילם נואר משנת 1946 – "התרדמה הגדולה".
העלילה, פרי עטו של ריימונד צ'נדלר, מפותלת ומסובכת.
הבמאי הווארד הוקס (אשר ביים גם את "לאחוז ולאבד") הודה כי לא ידע כיצד לביים את הסרט, פרט לעובדה שראה כי יש בו פוטנציאל לסצנות יפות.
צ'אנדלר עצמו העריץ את משחקו של בוגרט.
"בוגרט יכול להיות קשוח גם מבלי לאחוז באקדח.
יש לו חוש הומור הכולל טונים חבויים של בוז".
ב- 1947 שיחקו ביחד שוב בסרט מעבר אפל.
חייהם המשותפים של באקול ובוגרט היו לסיפור הצלחה.
באקול איפשרה לבוגרט לעסוק בתחביבו – השיט, שכן היא עצמה סבלה ממחלת ים.
השניים גרו בבית מגורים מרווח בלוס אנג'לס בשכונה שבין בוורלי הילס ובל אייר.
כאשר מלאו לבוגרט 49 שנים, הפך לאב לבן, סטפן בוגרט.
בשנת 1952 נולדה בתם לזלי.
בשנת 1951 שיחק בוגרט בסרט "מלכה אפריקאית" לצידה של קתרין הפבורן, בבימויו של ידידו ג'ון יוסטון.
הפקת הסרט הייתה קשה, והסרט צולם באפריקה.
בוגרט שיחק ימאי קשוח בשם צ'ארלי אלנוט החוצה את אפריקה לצידה של דמותה החסודה של הפבורן.
התפקיד זיכה אותו בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1952.
בוגרט היה יכול להסתמך על מעמדו בהוליווד על מנת לארגן משלחת לוושינגטון הבירה בתקופת ציד המכשפות של הסנאטור ג'וזף מקארתי, על מנת למחות על רדיפת השחקנים והכותבים.
בוגרט לא היה מוכן ללחץ האדיר שהופעל עליו לזנוח את המאבק, ולאחר כשנה הפסיק את פעילויותיו, והתנצל על גלישתו לפוליטיקה.
ב-1954 הופיע בסרט הרוזנת היחפה לצידה של אווה גרדנר.
ב-1954 הופיע בסרט "המרד על הקיין".
תפקידו כקפטיין קוויג, המתעמר במלחיו עד שהוא מביא אותם למרד, היה במידה רבה המשך של תפקידיו הקלאסיים – אדם בודד ויגע, שאינו סומך על איש, אך התפקיד חסר את ההומור שגרם לתפקידיו הקודמים להיות כה מושכים.