tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נישא לריקרדיס, בתו של אוטו, רוזן שוורין.
ב-1384 הוא ירש את תואר דוכס מקלנבורג ואיחד את הדוכסות עם שוודיה באוניה פרסונלית.
אלברכט ביסס את תביעתו לכתר השוודי על סמך שני קשרי משפחה עם בית סברקר, שניהם דרך משפחתה של אמו, ובדרך זו הוא מוקם ראשון בסדר הירושה השוודי.
בנוסף הוא היה צאצא של כריסטינה, בתו של סברקר השני ("סברקר הצעיר"), שמלך בשוודיה בין השנים 1208-1196.
ב-1363 הגיעו חברי מועצת האצולה של שוודיה, בהנהגתו של בו יונסון גריפ לחצר דוכסות מקלנבורג.
הם גורשו משוודיה לאחר מרד כנגד מגנוס הרביעי שהיה בלתי פופולרי בקרב האצולה.
על פי בקשת האצילים, שיגר אלברכט פלישה לשוודיה שנתמכה על ידי כמה דוכסים ורוזנים גרמנים.
כמה מערי ערי הנזה ודוכסים מצפון גרמניה הביעו את תמיכתם במלך החדש.
אלברכט הוכרז כמלך שוודיה והוכתר רשמית ב-18 בפברואר 1364. טקס ההכתרה התקיים ב"אבני מורה" (Mora stenar).
הגעתו של אלברכט לשוודיה החלה שמונה שנים של מלחמת אזרחים בין תומכיו של אלברכט לבין תומכיו של מגנוס הרביעי.
בקרב שנערך ב-1365 ליד אנקופין (Enköping) בין כוחותיו הגרמנים של אלברכט לבין כוחותיו של מגניוס, בתמיכת הוקון השישי, מלך נורווגיה (בנו של מגנוס), הובס מגנוס ונלקח בשבי על ידי אלברכט.
לאחר תבוסה זו, התערב ולדמר הרביעי, מלך דנמרק לטובתם של מגנוס והוקון ולכוחותיו של ולדמאר הצטרפו איכרים שתמכו במגנוס.
מלבד המעוזים הגרמנים כמו סטוקהולם, אלברכט לא זכה לאהדה בקרב השוודים שלא היו שבעי רצון מכך שהוא מינה גרמנים לתפקידים רשמיים במחוזות הממלכה.
בסיועם של בעלי בריתו הדנים והשוודים, הצליח הוקון להביס את אלברכט וב-1371 הוא הטיל מצור על סטוקהולם.
אף על פי כן, המצור היה קצר ימים.
בסיוע של האצולה השוודית בסטוקהולם, הצליח אלברכט להביס את הנורווגים והדנים.
נחתם הסדר שלום ועל פיו שוחרר מגנוס והותר לו לשוב לנורווגיה, שם הוא בילה את שארית חייו.
אלברכט הבטיח לעצמו את כס המלכות השוודי, אך הוא גם אולץ לשאת שבועת הכתרה מאוחרת שבה הוא הסכים לוויתורים נרחבים לטובת האצולה השוודית במועצת הממלכה.
בו יונסון ניצל את הסמכות הזאת כדי לתפוס בכוח 1,500 חוות ועד מהרה הוא היה לבעל הקרקעות הגדול ביותר בשוודיה.
אלברכט ניסה לצמצם את שטח האחוזות של האצולה השוודית, עד שהוא איבד את התמיכה שלו בסטוקהולם.
ב-1389, לנוכח אובדן היקף החזקות הקרקע ואובדן העושר, פנתה המועצה המלכותית למרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק בבקשה לעזרה בהדחתו של אלברכט.
בפברואר 1389 שיגרה מרגרטה כוחות והדנים הביסו את אלברכט בקרב אוסל (Åsle).
הוא נשבה, הודח ונשלח לטירת לינדהולמן שבסקונה, שם הוא בילה את שש השנים הבאות.
ב-1395, לאחר 16 ימים של משא ומתן הוא שוחרר בתנאי שיוותר על סטוקהולם או שישלם סכום כסף גדול תוך שלוש שנים.
בחלוף זמן זה בחר אלברכט לוותר על סטוקהולם ולא לשלם את הסכום וב-1398 נכנס ההסכם לתוקף ומרגרטה קיבלה את הבעלות על סטוקהולם.
אלברכט מת ב-1412 ונקבר במנזר דוברן (Doberan) שבמקלנבורג.
פרידריך וילהלם ניקולאוס אלברכט נסיך פרוסיה היה נסיך גרמני מבית הוהנצולרן, גנרל-פלדמרשל פרוסי והעוצר של דוכסות בראונשווייג.
אלברכט נולד ב-8 במאי 1837 בברלין, לאלברכט, נסיך פרוסיה שהיה אחיהם של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה ווילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואשתו מריאן, נסיכת הולנד שהייתה בתו של וילם הראשון, מלך הולנד.
בשנת 1847 התגייס אלברכט לצבא הפרוסי, ולחם בשורותיו במלחמת שלזוויג הראשונה, במלחמת שלזוויג השנייה, ובמלחמת אוסטריה–פרוסיה, שבה נטל חלק בקרב קניגרץ.
במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870 פיקד אלברכט על חטיבת פרשי המשמר ה-2, ונטל חלק בקרבות גרבלוט וסדאן.
לאחר נפילת האימפריה הצרפתית השנייה נטל אלברכט חלק בקרבות בפאומה וסן קנטן, כחלק מהארמייה הראשונה בפיקוד אדווין פון מנטויפל.
לאחר כניעת צרפת הועלה אלברכט לדרגת גנרל לוטננט, ובמאי 1871 מונה למפקד הדיוויזיה ה-20. ב-12 בדצמבר 1873 מונה אלברכט למפקד הקורפוס ה-10 בהנובר, ומילא תפקיד זה עד אמצע 1888. על פעולותיו בקרבות קיבל אלברכט את עיטורי הפור לה מריט עם עלי אלון, וצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
בשנת 1883 מונה אלברכט לריבון מסדר סנט יוחנן, וכיהן בתפקיד זה עד מותו.
בשנת 1884 מת וילהלם השמיני, דוכס בראונשווייג ללא ילדים, וכיוון שיורשו היה ארנסט אוגוסט השני, נסיך הנובר שלא היה מקובל על וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, מונה אלברכט לעוצר הדוכסות.
ב-19 ביוני 1888 הועלה אלברכט לדרגת גנרל-פלדמרשל.
ב-13 בספטמבר 1906 מת אלברכט באחוזתו בקמנץ, ונקבר במאוזוליאום שבאחוזה.
במלחמת העולם השנייה נבזזה האחוזה כולל המאוזוליאום, וגופותיהם של אלברכט ואשתו הועברו לקבורה מחדש בפארק בקמנץ.
אלברכט נישא למריה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתו של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ונולדו לו שלושה ילדים:
אלברכט גוסטב פון מאנשטיין היה גנרל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת שלזוויג השנייה, במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובמלחמת צרפת–פרוסיה, והיה סבו המאמץ של גנרל-פלדמרשל אריך פון מאנשטיין.
פון מנשטיין נולד בקויקרן ב-24 באוגוסט 1805 לאביו אלברכט ארנסט פון מאנשטיין ואשתו קרולינה ארנסטינה פון ציצילסקי.
בשנת 1822 התגייס פון מאנשטיין לצבא הפרוסי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1864 הועלה פון מאנשטיין לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-6, עימה לחם במלחמת שלזוויג השנייה.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה פיקד פון מאנשטיין על יחידות המילואים של הארמייה הראשונה, וקיבל על פעולותיו את עיטור הפור לה מריט, ובשנת 1867 מונה למפקד הקורפוס ה-9.
במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870 פיקד פון מאנשטיין על הקורפוס ה-9, ונטל חלק בקרבות גרבלוט ובמצור על מץ.
לאחר נפילת האימפריה הצרפתית השנייה נטל פון מאנשטיין חלק בקרבות אורליאן ולה מאן.
בשנת 1873 פרש פון מאנשטיין לביתו, וב-11 במאי 1877 מת פון מאנשטיין בפלנסבורג.
אלברכט נולד בשנת 1100 לאוטו, רוזן באלנשטדט ולאיליקה מסקסוניה, בתו של מגנוס, דוכס סקסוניה.
בשנת 1123 מת אביו אוטו, רוזן באלנשטדט, ואלברכט עלה לשלטון במקומו והפך לרוזן אנהלט.
בשנת 1138 הדיח קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את היינריך העשירי, דוכס בוואריה מנחלותיו, ומסר לאלברכט את דוכסות סקסוניה, אולם, בשנת 1142 חזר היינריך והשתלט על הדוכסות.
בשנת 1147 השתתף אלברכט במסע הצלב הוונדי, וכבש שטחים באזור ברנדנבורג מידי הסלאבים, ובשנת 1157 קיבל את התואר מרקיזות ברנדנבורג.
בשנת 1164 השתתף אלברכט במסע נגד היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה, וב-13 בנובמבר 1170 מת אלברכט, ובמקומו עלו לשלטון בניו ברנהרד באנהלט, ואוטו בברנדנבורג.
בשנת 1124 התחתן אלברכט עם סופיה מוינצנבורג, ממנה היו לו 13 ילדים:
אלברכט הראשון, מלך גרמניה היה דוכס אוסטריה, ולאחר מכן מלך גרמניה בין השנים 1298–1308.
אלברכט נולד לרודולף הראשון, מלך גרמניה ולגרטרוד מהוהנבורג, בתו של בורקהארד החמישי, רוזן הוהנבורג.
גם לאחר בחירתו של אביו רודולף למלך, אוטוקר השני, מלך בוהמיה ואלפונסו העשירי, מלך קסטיליה, סירבו לקבל את הכרעת הנסיכים ושלחו שליחים עם מתנות לשכנע את האפיפיור להתערב.
בתגובה שלח רודולף שליח משלו עם מכתב לאפיפיור ששכנע אותו לתמוך בו.
אוטוקר המשיך בסירובו ופעל להרחבת ממלכתו תוך כיבוש אוסטריה, שטיריה וקרינתיה.
ב-1274 סירב אוטוקר להופיע בפני האספה הכללית הרומית כדי להסביר את כיבושיו.
בעקבות כך החרים רודולף את אוטוקר בשם האימפריה הרומית הקדושה והכריז עליו מלחמה, בה ניצח ב-1276. ב-1278 פתח אוטוקר במתקפת נגד בניסיון להשיב את אדמותיו, אך ניסיון זה נכשל, והביא למותו של אוטוקר בקרב דירנקרוט ב-26 באוגוסט.
ב-1282 קיבל אביו רשות מנסיכי גרמניה להעניק לאלברכט ולאחיו רודולף ולגיסו ונצל את האדמות שכבש מידיו של אוטוקר, ואלו הפכו בהמשך לטריטוריה גרעינית של ממלכת הבסבורג.
בשנת 1290 ניסה אביו להבטיח לאלברכט את הכתר הגרמני, אולם נכשל בעיקר בעקבות התנגדויותיו של וצלאב השני, מלך בוהמיה, בנו של אוטוקר השני, מלך בוהמיה, וכן נכשל בניסיונו להשיג לו את כתר הונגריה במקום לסלו הרביעי, מלך הונגריה, שנרצח באותה שנה.
משום כך, אחר מותו של רודולף הראשון, מלך גרמניה, נבחר אדולף, רוזן נסאו-ויילבורג למלך גרמניה.
בשנת 1295 חלה אלברכט בהרעלת קיבה חמורה, ועל אף שהתאושש ממנה, איבד את ראייתו באחת מעיניו כתוצאה מכך.
בשנת 1298 הסתכסך אדולף, מלך גרמניה עם הנסיכים הבוחרים, ומשום כך החליטו על הדחתו, ובחרו באלברכט למלך גרמניה.
אדולף, שזעם על ההחלטה, ניסה להילחם באלברכט עם צבאו, אך הובס ונהרג בקרב גלהיים.
למרות היותו של אלברכט אדם קשה, הוא היה אדם ישר, והיכן שלא היה לו אינטרס אישי, הוא היה מתערב לטובת העם נגד הנסיכים ובני האצולה.
בתחילת שלטונו הסתכסך אלברכט עם פיליפ הרביעי, מלך צרפת, אולם מכיוון שהאפיפיור בוניפקיוס השמיני לא הכיר בבחירתו כמלך גרמניה, חתם אלברכט על ברית עם פיליפ ובה סיכמו שבנו רודולף יתחתן עם בלאנש בתו של פיליפ.
אולם בשנת 1303 הכיר האפיפיור בבחירתו, בתמורה להסכמת אלברכט לכך שרק האפיפיור יכול להעניק את כתר האימפריה הרומית הקדושה, ואלברכט ניתק את קשריו עם פיליפ.
בשנת 1299 נכשל אלברכט בכיבוש רוזנויות הולנד וזילנד לאחר מותו של וילם הראשון, רוזן הולנד, וכן נכשל בכיבוש רוזנות תורינגיה.
בשנת 1306 מת וצלאב השלישי, מלך בוהמיה, ואלברכט ניצל את ההזדמנות והשיג את הכתר הבוהמי לבנו רודולף.
ב-1 במאי 1308 נרצח אלברכט על ידי אחיינו יוהאן רוצח האב, שזעם על כך שאלברכט הפקיעו מנחלתו, בשעה שהיה בדרכו לדכא מרד בשוואביה.
ב-12 בפברואר 1274 התחתן אלברכט עם אליזבת מקרינתיה, מלכת גרמניה, בתם של מיינהארד, דוכס קרינתיה ואליזבת מבוואריה, מלכת גרמניה, ממנה נולדו לו 12 ילדים:
אנה מאוסטריה, מרקיזת ברנדנבורג (1280–1327)
אליזבת מאוסטריה, דוכסית לורן (1285–1352)
פרידריך הראשון, דוכס אוסטריה (1289–1330)
לאופולד הראשון, דוכס אוסטריה (1290–1326)
קתרינה מאוסטריה, דוכסית קלבריה (1295–1323)
אלברכט הרביעי נולד ב-19 בספטמבר 1377, לאלברכט השלישי, דוכס אוסטריה וביאטריקס מנירנברג, בתם של פרידריך החמישי, רוזן העיר נירנברג ואליזבת ממייסן.
בשנת 1395 מת אביו אלברכט השלישי, דוכס אוסטריה, ואלברכט ירש את נחלותיו.
אלברכט היה דתי במיוחד, ובשנת 1400 אף עלה לארץ הקודש.
בשנת 1404 מת אלברכט בקלוזטרנויבורג, ובנו אלברכט החמישי, דוכס אוסטריה ירש את נחלותיו.
ב-24 באפריל 1390 התחתן אלברכט עם יוהנה סופיה מבוואריה, בתם של אלברכט הראשון, דוכס בוואריה ומרגרטה מבריג, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
מרגרטה מאוסטריה (1395–1447), התחתנה עם היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה
אלברכט החמישי, דוכס בוואריה היה דוכס בוואריה בין השנים 1550–1579.
אלברכט החמישי נולד ב-29 בפברואר 1528 לוילהלם הרביעי, דוכס בוואריה ומריה מבאדן-שפונהיים, בתם של פיליפ הראשון, מרקיז באדן-שפונהיים ואליזבת מפפאלץ, רוזנת הסן.
בשנת 1546 התחתן אלברכט עם אנה, ארכידוכסית אוסטריה, על מנת לסיים את היריבות בין שני הבתים.
בשנת 1550 מת אביו וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה, ואלברכט עלה לשלטון במקומו.
אלברכט היה קתולי אדוק, ועמד בראש הרפורמציה הנגדית, ולקח חלק חשוב בשלום פזאו ובשלום אאוגסבורג.
אלברכט עשה מאמצים כבירים על מנת להשיג לבנו ארנסט מבוואריה את נסיכות הבוחר מקלן, אולם נכשל במשימה, ורק לאחר מותו עלו צאצאיו על כס הנסיכות, שהייתה מאז בשליטת בית ויטלסבאך למשך כ-200 שנה.
בשנת 1560 מת דודו ארנסט, ארכיבישוף זלצבורג, ואלברכט ירש ממנו את אזור גלאץ, שהייתה ברשותו עד לשנת 1567, שאז עברה לשליטת מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-24 באוקטובר 1579 מת אלברכט, ובנו וילהלם החמישי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
ב-4 ביולי 1546 התחתן אלברכט עם אנה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואנה, נסיכת בוהמיה והונגריה, ממנה היו לו 7 ילדים:
אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה היה דוכס בוואריה בין השנים 1467–1508.
אלברכט הרביעי נולד ב-15 בדצמבר 1447 לאלברכט השלישי, דוכס בוואריה ואנה מבראונשווייג-גרובנהאגן-איינבק, בתם של אריך הראשון, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן ואליזבת מבראונשוויג-גטינגן.
לאחר מותו של אחיו יוהאן הרביעי, דוכס בוואריה בשנת 1463, התפטרו אחיו וולפגנג וכריסטוף מזכותם בירושה, ואלברכט ירש את הדוכסות יחד עם אחיו זיגיסמונד, דוכס בוואריה.
בשנת 1467 ויתר זיגיסמונד על זכויותיו, והקים את דוכסות בוואריה-דכאו, שהתקיימה עד למותו בשנת 1501.
בשנת 1487 התחתן אלברכט עם קוניגונדה מאוסטריה, בתו של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הנישואים אירעו בעקבות סכסוך בין אלברכט לפרידריך על כמה נחלות קיסריות, והוחלט שהם יועברו לאלברכט כנדוניה לנישואיו עם בתו של פרידריך.
אולם הנישואים לא פטרו לגמרי את הסכסוך, ובשנת 1492 נאלץ אלברכט להחזיר לפרידריך את העיר רגנסבורג.
בשנת 1503 מת גאורג, דוכס בוואריה-לנדסהוט, ואלברכט ירש את נחלותיו ואיחד תחת שלטונו את כל בוואריה.
אולם בעקבות התנגדותו של רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג, חתנו של גאורג, פרצה מלחמת לנדסהוט, שבסיומה הוחלט שבנו של רופרכט אוטו היינריך יקבל את רוזנות פפאלץ-נויבורג, ואילו שאר הנחלה תישאר בידי אלברכט.
ב-18 במרץ 1508 מת אלברכט, ובנו וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
על אף שאלברכט הורה שרק בנו וילהלם יירש את הדוכסות, סירב לכך בנו לודוויג, והאחים שלטו במשותף עד למותו של לודוויג בשנת 1545.
בשנת 1487 התחתן אלברכט עם קוניגונדה מאוסטריה, בתו של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולאונור מפורטוגל, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, ממנה היו לו 8 ילדים:
זיבילה מבוואריה (1489–1519), התחתנה עם לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ
סבינה מבוואריה (1492–1564), התחתנה עם אולריך הראשון, דוכס וירטמברג
לודוויג העשירי, דוכס בוואריה (1495–1545)
סוזנה מבוואריה (1502–1543), התחתנה עם קזימיר, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית, ולאחריו עם אוטו היינריך, הנסיך הבוחר מפפאלץ
אלברכט, דוכס פרוסיה (; 17 במאי 1490 – 20 במרץ 1568), היה ראש המסדר הטבטוני בין השנים 1510–1525, ולאחר מכן הצטרף לדת הלותרנית והקים את דוכסות פרוסיה עליה שלט בין השנים 1525 - 1568.
אלברכט נולד ב-17 במאי 1490 באנסבך כבנם השלישי של פרידריך הראשון, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך וסופיה יגלו, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך, בתו של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין.
אלברכט נשלח ללימודי כמורה, ומילא תפקידים שונים בחצרו של הרמן הרביעי מהסן ארכיבישוף קלן.
בשנת 1508 ליווה אלברכט את מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאיטליה, ולאחר שובו בילה זמן מה בממלכת הונגריה.
בעקבות כך פרצה בשנת 1519 שוב מלחמה בין פולין למסדר הטבטוני, שגרמה להרס רב בפרוסיה.
בשנת 1521 הביא אלברכט להסכם הפסקת אש לארבע שנים, ובמהלכה ניסה לקבל סיוע מקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונסיכים אחרים, ואף ביקר לשם כך בדיאט של נירנברג בשנת 1522, אך לא הצליח לקבל סיוע.
בשנת 1522 נפגש אלברכט עם מרטין לותר, ששכנע אותו להמיר את דתו ללותרניזם, להתחתן ולהפוך את נחלותיו לדוכסות שתישמר בידי יורשיו.
אולם אלברכט התקדם בזהירות, ואף הבטיח לאפיפיור אדריאנוס השישי שהוא יעניש את האצילים שעברו לדת הלותרנית.
בשנת 1525 חתם אלברכט יחד עם זיגמונט הראשון, מלך פולין על אמנת קרקוב, שלפיה נקבע שהנחלות שבחזקת אלברכט ייהפכו לדוכסות פרוסיה, שתהיה פייף פולני, ותעבור ליורשיו אחריו.
לאחר מכן המיר אלברכט את דתו ללותרנית, וכשהוזמן לבית המשפט הקיסרי סירב להופיע.
בעקבות סירובו להופיע הוחרם אלברכט ואף מונה ראש חדש למסדר הטבטוני, אולם בעקבות מרד האיכרים של אלזס והמלחמות עם הטורקים לא נאכף החרם, והדוכסות נשארה בידי אלברכט.
בשנת 1526 הצטרף אלברכט לברית טורגאו, אולם לא נטל חלק במלחמות השונות נגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1526 התחתן אלברכט עם דורותיאה מדנמרק, דוכסית פרוסיה, בתם של פרדריק הראשון, מלך דנמרק ואנה מברנדנבורג, ובשנת 1550 התחתן אלברכט עם אנה מריה מבראונשווייג-לינבורג, בתם של אריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואליזבת מברנדנבורג, דוכסית בראונשווייג-קאלנברג-גטינגן.
בשנת 1544 הוא יזם הקמת אוניברסיטה בעיר קניגסברג.
ב-20 במרץ 1568 מת אלברכט בטפיאוב כתוצאה ממגפה, ובמקומו עלה לשלטון בנו אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה.
בשנת 1526 התחתן אלברכט עם דורותיאה מדנמרק, דוכסית פרוסיה, בתם של פרדריק הראשון, מלך דנמרק ואנה מברנדנבורג, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
אנה סופיה (1527–1591), התחתנה עם יוהאן אלברכט הראשון, דוכס מקלנבורג
בשנת 1550 התחתן אלברכט עם אנה מריה מבראונשווייג-לינבורג, בתם של אריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואליזבת מברנדנבורג, דוכסית בראונשווייג-קאלנברג-גטינגן, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
אלברכט הראשון, דוכס בוואריה , היה דוכס בוואריה-שטראובינג, ורוזן אנו, הולנד וזילנד.
אלברכט נולד ב-25 ביולי 1336 במינכן, ללודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמרגרט השנייה, רוזנת אנו, בתם של וילם הראשון, רוזן אנו וז'אן מוולואה, רוזנת אנו.
לאחר מות אביו בשנת 1347 שלטו אלברכט ואחיו בכל הנחלה במשותף, ובשנת 1349 חולקה בחוזה לנדסברגר דוכסות בוואריה מחדש בין האחים, לבוואריה העליונה ובוואריה התחתונה.
בשנת 1353 חולקה בוואריה התחתונה בחוזה רגנסבורג לדוכסות בוואריה-לנדסהוט שבה שלט שטפן השני, דוכס בוואריה, ולדוכסות בוואריה-שטראובינג שבה שלטו במשותף אלברכט ווילהלם הראשון, דוכס בוואריה.
ב-19 ביולי אותה שנה התחתן אלברכט עם מרגרטה מבריג, בתם של לודוויג הראשון, דוכס בריג ואגנס מזאגן, ממנה היו לו 7 ילדים.
אלברכט ווילהלם לא חילקו ביניהם את הנחלות, אלא וילהלם התמקד בנחלות אמם בארצות השפלה, בעוד אלברכט טיפח את השטחים בבוואריה התחתונה.
בשנת 1356 מתה אמם מרגרט השנייה, רוזנת אנו, ובשנת 1357 חלה וילהלם במחלת נפש, ואלברכט השתלט גם על השטחים בארצות השפלה.
בתקופת שלטונו פרח המסחר בארצות השפלה, אולם הייתה מחלוקת עזה בין תומכי מפלגת הניצים לתומכי מפלגת הקודים.
בשנת 1389 הצטרף בנו אלברכט השני, דוכס בוואריה לשלטון, ובעוד אלברכט משקיע את עיקר זמנו בארצות השפלה, אלברכט השני התעסק בעניינים בבוואריה.
ב-22 בספטמבר 1392 נרצחה פילגשו אליד ואן פואלגסט על ידי מפלגת הניצים, ובתגובה כבש אלברכט את טירותיהם ושרף אותם באש.
בשנת 1394 התחתן אלברכט עם מרגרטה מקלווה, דוכסית בוואריה-שטראובינג, בתם של אדולף השלישי, רוזן מארק ומרגרטה מיוליך ואחותו של אדולף הראשון, דוכס קלווה, אולם לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1397 מת בנו אלברכט השני, דוכס בוואריה, ואלברכט חזר לשלוט לבדו על כל הנחלות.
ב-13 בדצמבר 1404 מת אלברכט הראשון בהאג, ובנו וילהלם השני, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
ב-19 ביולי 1353 התחתן אלברכט עם מרגרטה מבריג, בתם של לודוויג הראשון, דוכס בריג ואגנס מזאגן, ממנה היו לו 7 ילדים:
קתרינה מבוואריה (1361–1400), התחתנה עם וילהלם הראשון, דוכס חלרה ויוליך
יוהנה מבוואריה, מלכת בוהמיה (1362–1386), התחתנה עם ונצל, מלך גרמניה
מרגרטה מבוואריה (1363–1423), התחתנה עם ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה
יוהנה סופיה מבוואריה (1373–1410), התחתנה עם אלברכט הרביעי, דוכס אוסטריה
אלברכט נולד ב-3 במאי 1905 במינכן לרופרכט, נסיך הכתר של בוואריה ולמריה גבריאלה, דוכסית בבוואריה, בתם של קרל תאודור, דוכס בבוואריה ומריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל.
בשנת 1913 הוכתר סבו כלודוויג השלישי, מלך בוואריה, אולם עם תום מלחמת העולם הראשונה הוא הודח במהלך המהפכה הגרמנית, והמשפחה עברה להתגורר בטירול באוסטריה.
ב-3 בספטמבר 1930 התחתן אלברכט עם מריה דרסקוביץ', רוזנת טראסקוטיאן, בתם של דיוניס מריה דרסקוביץ', רוזן טראסקוטיאן ויוליאנה רוזה, נסיכת מונטנואובו, אולם למרות שאביו רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה אישר את הנישואים, לא תאמו הנישואים את חוקי השושלת, ומשום כך ילדיו לא יכלו לקבל את תאריו.
לאחר עליית היטלר לשלטון, סירב אלברכט להצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1940 עבר לאחוזתו בסרוואר, מחוז ואש בהונגריה.
לאחר כיבוש הונגריה באוקטובר 1944, נעצרו בני המשפחה בזקסנהאוזן, ובאפריל 1945 הועברו למחנה הריכוז דכאו, משם שוחררו על ידי צבא ארצות הברית.
בשנת 1948 התקבלה החלטה משפטית, כי לראש הבית יש את היכולת לקבוע אילו נישואים קבילים בשושלת, ובעקבות כך הכיר אביו בנישואיו ב-18 במאי 1949 כנישואים שושלתיים, ובעקבות כך קיבלו ילדיו את התארים המשפחתיים.
בשנת 1955 מת אביו רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה, ואלברכט הפך לראש בית ויטלסבאך.
כמו כן הפך אלברכט לטוען לכתר הבריטי, אך כמו שאר המונרכים היעקוביטים מאז מותו של הנרי בנדיקט סטיוארט, לא ניסה לפעול כדי להשיגו.
בשנת 1959 החזיר אלברכט ליוון בטקס רשמי לפאולוס, מלך היוונים, את תכשיטי הכתר היווני שהיו בחזקת בית ויטלסבאך מתקופת אותון, מלך יוון.
בשנת 1980 ערך אלברכט טקסים מפוארים בבוואריה, לרגל יום השנה ה-800 לשלטון בית ויטלסבאך בבוואריה.
אלברכט היה צייד מעולה וחוקר איילים, והחזיק ברשותו 3,425 סטים של קרניים, שחלקם מוצגים כיום בתערוכת קבע בטירה המלכותית לשעבר בברכטסגאדן.
בנוסף הוא גם חיבר שני ספרים על חיי הצבאים, והוא ואשתו השנייה קיבלו דוקטורט של כבוד מהפקולטה הביולוגית של אוניברסיטת מינכן.
בעת ביקורו בברזיל בשנת 1953 פגש אלברכט את זן הכלבים Fila Brasileiro, ואף הביא לגרמניה כמה כלבים כאלה.
ב-8 ביולי 1996 מת אלברכט בטירת ברג על יד שטרנברג בבוואריה, ובנו פרנץ, דוכס בוואריה ירש את תאריו.
ב-3 בספטמבר 1930 התחתן אלברכט עם מריה דרסקוביץ', רוזנת טראסקוטיאן, בתם של דיוניס מריה דרסקוביץ', רוזן טראסקוטיאן ויוליאנה רוזה, נסיכת מונטנואובו, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
מריה גבריאלה, נסיכת בוואריה (נולדה ב-1931), התחתנה עם גאורג, נסיך ואלדבורג-צייל
מריה שרלוטה, נסיכת בוואריה (נולדה ב-1931), התחתנה עם פאול, נסיך קוואדט צו ויקראדט ואיזני
פרנץ, דוכס בוואריה (נולד ב-1933)
הנסיך מקס, דוכס בבוואריה (נולד ב-1937)
בשנת 1971 התחתן אלברכט עם מריה-ינקה קגלביץ', רוזנת בוז'ין, בתם של סטפן קגלביץ', רוזן בוז'ין וקלרה זיקי, רוזנת זיק וואשונקאו, אך לא היו לו ילדים ממנה.
אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג היה דוכס בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1252–1279.
אלברכט נולד בשנת 1236, לאוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולמתילדה מברנדנבורג, דוכסית בראונשווייג-לינבורג, בתם של אלברכט השני, מרקיז ברנדנבורג ומתילדה מגרוייטש.
בשנת 1252 מת אביו אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ואלברכט ואחיו יוהאן, דוכס בראונשווייג-לינבורג ירשו את נחלותיו.
שלטונו של אלברכט הוטרד בתחילה מכמה עימותים מזוינים, שכן הדוכסים של בית ולף עדיין נאלצו להתמודד עם בית הוהנשטאופן שנכחדה בזמן שלטונו.
בשנים 1260-1261 נלחמו כוחותיו של אלברכט נגד אריק הראשון, דוכס שלזוויג, שבא בשם המלכה מרגרטה סמביריה ובנה הקטין, אריק החמישי, מלך דנמרק.
בשנת 1263 השתתף אלברכט במלחמת הירושה הטורינגית, כדי לתמוך בטענות חמותו, סופיה מתורינגיה, דוכסית בראבנט.
ב-31 במאי 1267 הסכימו אלברכט ויוהאן לחלק את הנחלות, ואכן בשנת 1269 אירעה החלוקה.
אלברכט חילק את השטח, בזמן שיוהאן קיבל את הזכות לבחור את חלקו.
יוהאן לקח את החצי הצפוני כולל את האזור של לינבורג, צלה והנובר, ואילו אלברכט קיבל את החלק הדרומי סביב הערים בראונשווייג ווולפנביטל, ולאחר מכן התרכז בטיפוח נחלותיו, נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל.
במהלך האינטרגנום הקיסרי, צידד אלברכט באוטוקאר השני, מלך בוהמיה, עד לתבוסתו הסופית שלו בקרב מרספלד בשנת 1278. כאשר מת אחיו יוהאן בשנת 1277, שימש אלברכט כעוצר לאחיינו אוטו השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
ב-15 באוגוסט 1279 מת אלברכט, ובניו ירשו את נחלותיו בשותפות.
ב-13 ביולי 1254 התחתן אלברכט עם אליזבת מבראבנט, בתם של היינריך השני, דוכס בראבנט וסופיה מתורינגיה, דוכסית בראבנט, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1263 התחתן אלברכט עם אדליידה ממונטפראט, בתם של בוניפאצ'ו השני, מרקיז מונטפראט ומרגריטה מסבויה, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
היינריך הראשון, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן (1267–1322)
אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1268–1318)
וילהלם הראשון, הדוכס בראונשווייג-לינבורג (1270–1292)
מטילדה מבראונשווייג-לינבורג (לא ידוע–1310, התחתנה עם הנריק השלישי, דוכס גלוגוב
לותר פון בראונשווייג (לא ידוע–1335)
אלבריגו אבאני (; נולד ב-1 בינואר 1963 במאסה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר.
אבאני החל את הקריירה במילאן, ושיחק בה לאורך 13 עונות, רוב קריירת המשחק שלו.
יחד עם הקבוצה הגיע להישגים מרשימים, בהם שני גביעי אירופה ושלוש אליפויות איטליה.
בהמשך שיחק במועדונים נוספים באיטליה, בהם סמפדוריה, רג'אנה וקרארזה.
לזכותו של אבאני 15 הופעות במדיה של , אותה ייצג במונדיאל 1994, בו סיימה במקום השני.
לאחר פרישתו חזר למילאן כמאמן נוער במשך למעלה מעשור.
את תפקידו כמאמן נוער המשיך לאחר מכן גם בנבחרות איטליה השונות, שם שימש בתפקידי אימון שונים.
כיום הוא משמש כמאמן טכני בנבחרת הבוגרת של איטליה.
אבאני החל את דרכו בקבוצת נוער מקומית בעיר הולדתו מאסה, וכבר בגיל 14 הצטרף לאקדמיית הנוער של מילאן.
לקראת סיומה של עונת , כאשר מילאן שיחקה בסרייה ב', עלה אבאני לבוגרים וערך הופעת ליגה בודדת.
מילאן סיימה במקום הראשון בטבלה והעפילה חזרה לסרייה א', וב-11 באוקטובר 1981 ערך אבאני את הופעת הבכורה שלו בליגה הראשונה, כששיחק כמגן שמאלי מול בולוניה.
גם עשר הופעותיו של אבאני באותה העונה לא סייעו למילאן לשרוד בליגה הבכירה, והיא נשרה שוב לליגת המשנה.
בעונת , בעוד קבוצתו בליגת המשנה, תפס אבאני מקום של קבע בהרכב וסיים את העונה עם 35 הופעות (שיא קריירה אישי).
מילאן חזרה לסרייה א', וגם שם שמר אבאני על מקומו בהרכב.
בעונת נאלץ אבאני להחמיץ את מרב שלביה של העונה ולהסתפק בשבע הופעות ליגה בלבד, בגלל פציעה קשה שפקדה אותו.
לקראת עונת הגיע למילאן המאמן אריגו סאקי, שהעריך את יכולותיו המקצועיות של אבאני ואת יכולתו לשחק במספר עמדות לאורך הקו השמאלי.
כתוצאה מכך, היה אבאני לאחד משחקני ההרכב הקבועים באותה העונה, ותרם שני שערי ליגה ב-27 הופעות בדרך לזכייה בתואר הראשון בקריירה, אליפות איטליה.
את עונת פתחה מילאן עם זכייה בסופר קאפ האיטלקי עם ניצחון 3-1 על סמפדוריה, עם אבאני בהרכב.
באותה עונה לא הצליחה מילאן לזכות באליפות וסיימה שלישית בלבד, אך רשמה הישג מרשים וזכתה בגביע אירופה לאלופות בפעם השלישית בתולדותיה.
מילאן העפילה למשחק הגמר מול סטיאווה בוקרשט, ואבאני ראה מהספסל את קבוצתו מנצחת 4-0 וזוכה בתואר.
במהלכה של עונת שיחקה מילאן בשני מפעלים אליהם העפילה בזכות הזכייה באליפות אירופה - הגביע הביניבשתי והסופר קאפ האירופי.
על אף שלא שותף בגמר גביע אירופה, היה אבאני לחלק משמעותי בזכייתה של מילאן בשני התארים הנוספים.
בסופר קאפ האירופי, ששוחק אז בשיטת בית-חוץ, פתח אבאני בהרכב בצמד המשחקים מול ברצלונה.
לאחר שהמשחק הראשון בחוץ הסתיים בשוויון 1-1, כבש אבאני את השער היחיד במשחק הגומלין והעניק לקבוצתו את התואר.
בגביע הביניבשתי, שם פגשה מילאן את אתלטיקו נסיונל מקולומביה, החליף אבאני את דייגו פוזר בדקה ה-65. דקה אחת בלבד לסיום ההארכה כבש אבאני את שער הניצחון לזכות מילאן, קבע את תוצאת הסיום (1-0) ואף זכה בתואר השחקן המצטיין של המשחק.
את העונה סיימה מילאן עם זכייה שנייה ברציפות באליפות אירופה, הפעם לאחר ניצחון 1-0 במשחק הגמר על בנפיקה ליסבון.
לאחר שלא שותף שנה קודם לכן, הפעם פתח אבאני בהרכב ושיחק לכל אורך הגמר.
בעונת שוב סייע אבאני לקבוצתו לזכות בסופר קאפ האירופי, כאשר פתח בהרכב וכבש מול סמפדוריה במשחק החוץ, שער שקבע שוויון 1-1 בסיום.
בגומלין שוב פתח אבאני בהרכב, ומילאן ניצחה 2-0 בדרך לזכייה בתואר.
מילאן אף השלימה זכייה שנייה ברציפות בגביע הביניבשתי, אך ללא אבאני שלא נכלל בסגל למשחק.
הצטרפותו של פאביו קאפלו לתפקיד המאמן עונה אחר כך ביססה את שליטתה של מילאן בזירה המקומית, והיא השלימה שתי זכיות רצופות בתואר האליפות, כולל בעונת שהייתה העונה ה-13 והאחרונה של אבאני בקבוצה.
באותה העונה העפיל עם קבוצתו בפעם השלישית לגמר גביע אירופה, שחנך באותה העונה את מתכונת ליגת האלופות.
אבאני לא שותף במשחק הגמר מול אולימפיק מרסיי, בו נוצחה מילאן 1-0 והחמיצה הזדמנות לזכות בתואר.
בסיום העונה, ולאחר 13 עונות במילאן, סיים אבאני את דרכו בקבוצה.
בסך הכול ערך אבאני 393 הופעות במדי המועדון, מתוכן 296 הופעות ליגה, וכבש 19 שערים (14 בליגה).
הוא זכה עם מילאן ב-12 תארים, מתוכם שישה תארים מקומיים ושישה תארים יבשתיים ובינלאומיים.
לקראת עונת הצטרף אבאני לסמפדוריה של המאמן סוון-יוראן אריקסון.
עונת הבכורה שלו בקבוצה הייתה מוצלחת אישית וקבוצתית, כאשר אבאני השתלב בהרכב הפותח של המאמן השוודי וערך 31 הופעות.
סמפדוריה רשמה הישג נאה כשסיימה את העונה במקום השלישי, כאשר רק מילאן ויובנטוס מקדימות אותה.
כמו כן, כבר בעונת הבכורה שלו בסמפדוריה הצליח אבאני לזכות עמה בקופה איטליה, תואר אותו לא הצליח להשיג עם מילאן.
סמפדוריה פגשה לגמר כפול את אנקונה, והופתעה עם שוויון 0-0 בחוץ בתום המשחק הראשון.
בגומלין, הנחצית ראשונה הסתיימה בשוויון 0-0 ולא סימנה את הבאות.
עד לסיום כבשה סמפדוריה שישה שערים, והביסה בסיום 6-1 את יריבתה בדרך לזכייה בתואר.
בדקה ה-85 כבש אבאני בפנדל את השער שקבע את תוצאת המשחק.
בשתי העונות הבאות שמר אבאני על מקומו כשחקן הרכב, אך סמפדוריה התקשתה לשחזר את הישגיה וסיימה פעמיים רצופות במקום השמיני.
בעונת , עונתו האחרונה במועדון, איבד אבאני את מקומו בהרכב ושותף עשר פעמים בלבד בליגה.
בסך הכול בארבע עונות במדי סמפדוריה ערך אבאני 93 הופעות ליגה במדיה, בהן כבש פעמיים.
לקראת עונת עבר אבאני בן ה-34 לרג'אנה, היורדת הטרייה לסרייה ב'.
אבאני שיחק במועדון במשך חצי עונה בלבד, בטרם הושאל למחצית השנייה של העונה לקרארזה מתחתית הליגה השלישית.
אבאני, שסייע לקבוצה לשרוד בליגה בסיום העונה, פרש בתום העונה ממשחק פעיל בגיל 35.
הקריירה הבינלאומית של אבאני החלה בגילאים הצעירים, במדי .
בשנת 1988 נכלל בנבחרת האיטלקית למשחקים האולימפיים.
איטליה העפילה עד לחצי הגמר, אך שם הפסידה בהארכה לברית המועצות.
במשחק על מדליית הארד נחלה איטליה הפסד 3-0 לגרמניה וסיימה רביעית בטורניר.
על אף עברו בנבחרות הצעירות והיותו שחקן הרכב במילאן, נותר אבאני מחוץ לזירה הבינלאומית במשך תקופה ארוכה.
מעברו של סאקי, מאמנו במילאן, לאימון נבחרת איטליה בנובמבר 1991, הביא להופעת בכורה של אבאני במדי הנבחרת בגיל 28. את הופעת הבכורה ערך כחודש בלבד לאחר מינויו של סאקי, בניצחון הביתי 2-0 על במסגרת מוקדמות יורו 1992. במשחק זה, לצדו של אבאני, ערכו הופעת בכורה גם דינו באג'ו ודמטריו אלברטיני.
איטליה כשלה לבסוף להעפיל לטורניר הגמר.
במרוצת שלוש השנים הבאות, שותף אבאני בעיקר במשחקי ידידות, שמונה בסך הכול, ובשתי הופעות רשמיות בלבד במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. עם זאת, הוא זומן על ידי סאקי למונדיאל 1994 בארצות הברית.
אבאני פתח בהרכב במשחקה הראשון של איטליה בטורניר, נמול , אך הוחלף על ידי דניאלה מסארו במחצית בדרך להפסד 1-0 בסיום.
אבאני לא שותף במשחקיה הבאים של איטליה בשלב הבתים, וכן בשמינית, רבע וחצי הגמר - סך הכול חמישה משחקים רצופים בהם לא שותף.
איטליה הצליחה להעפיל למשחק הגמר מול , אותו פתח אבאני על הספסל.
חמש דקות מפתיחת ההארכה עלה אבאני מהספסל במקומו של דינו באג'ו, ושיחק 25 דקות באותו המשחק.
לאחר שוויון 0-0 עברה ההכרעה לדו-קרב בעיטות עונשין.
אבאני היה הבועט השלישי של איטליה מתוך חמישה בועטים, והיה לאחד משני היחידים שהשכילו לכבוש עבור איטליה בדו-קרב.
לאחר השער של אבאני החמיצו מסארו ורוברטו באג'ו, איטליה הפסידה בסיום 3-2 וסיימה במקום השני בלבד בטורניר.
אבאני הספיק לערוך שתי הופעות נוספות בהמשך אותה שנה, במסגרת מוקדמות יורו 1996. הופעתו האחרונה הייתה בניצחון החוץ 2-0 על במסגרת המוקדמות, ב-8 באוקטובר 1994. בסך הכול ערך אבאני 15 הופעות במדי איטליה.
עם פרישתו ממשחק פעיל שב אבאני למילאן, המועדון בו החל את קריירת המשחק.
במשך 11 שנים היה למאמן במחלקות הנוער של המועדון, כולל זכייה באליפות עם קבוצת הנוער עד גיל 17 בשנת 2007.
לקראת עונת התמנה אבאני לתפקיד מאמן סן מרינו מהליגה הרביעית באיטליה.
הוא הוביל את קבוצתו למקום השני בטבלה, שזיכה אותה במקום בפלייאוף ההעפלה לליגה השלישית.
בפלייאוף עברה סן מרינו את חצי הגמר, אך הפסדיה בצמד משחקי הגמר מול גוביו ונשארה בליגה הרביעית.
אבאני סיים את דרכו במועדון בסוף העונה.
בקיץ 2010 הצטרף לצוות המקצועי של נבחרות הנוער האיטלקיות, תחילה כעוזר מאמן הנבחרת עד גיל 19 ומאמן הנבחרת עד גיל 18 (במקביל).
לאחר שנה בשני התפקידים, קודם לתפקיד מאמן הנבחרת עד גיל 19, ואימן את שתי הנבחרות במקביל.
בשנת 2013 קודם אבאני לתפקיד מאמן הנבחרת עד גיל 20, תפקיד בו החזיק במשך ארבע שנים.
בקיץ 2017 קודם לתפקיד מקצועי בנבחרת איטליה הבוגרת, כמאמן טכני תחת המאמן ג'אמפיירו ונטורה.
ב-7 באפריל 2025 מונה למאמן סמפדוריה מתחתית הסרייה ב'.
גביע אירופה לאלופות (2): ,
אלברכט אלט היה תאולוג פרוטסטנטי (לותרני) גרמני, חוקר מקרא ותולדות עם ישראל בארץ ישראל.
אלברכט אלט, בנו של איש כמורה לותרני, למד תאולוגיה באוניברסיטת פרידריך אלכסנדר בארלנגן ובאוניברסיטת לייפציג.
את התזה לתואר דוקטור, שנושאהּ היה "ישראל ומצרים", הגיש ב-1908 באוניברסיטת גרייפֿסוואלד.
באותה שנה הגיע לראשונה לירושלים לשם השתלמות במכון הגרמני האוונגלי למדע קדמוניות ארץ הקודש, שייסד וניהל גוסטב דלמן.
מ-1913 פעל אלט בהנהלת המכון.
ב-1912 מונה אלט לפרופסור-חבר באוניברסיטת גרייפֿסוואלד וב-1913 – לפרופסור באוניברסיטת בזל.
במלחמת העולם הראשונה גויס כחובש לקורפוס אסיה ובהמשך הועסק ביחידת מיפוי (בבסיסה שבנצרת).
בראשית 1917 סופח ליחידה לשמירת מונומנטים היסטוריים שליד מטה הצבא הגרמני-טורקי , שפעלה בראשותו של הארכאולוג תאודור ויגאנד באזורי החזית בזירת המזרח התיכון.
אלט היה בין אחרוני הגרמנים שעזבו את ירושלים ב-1917 לפני כיבושהּ בידי הבריטים.
בשנים 1921–1923 כיהן אלט ככומר הקהילה האוונגלית הגרמנית בירושלים במרכזה שבכנסיית הגואל.
עד שפסקה פעולתו של המכון הגרמני האוונגלי בירושלים ב-1938 שימש בו כמנהל-אורח, ומדי שנה בשנה חזר ללמד בו.
אלט ערך את השנתון של המכון (Palästina-Jahrbuch) עד 1941.
בד בבד כיהן אלט כפרופסור ללימודי המקרא באוניברסיטת האלֶה וכן באוניברסיטת לייפציג, שבה ירש את כסאו של מורו רודולף קיטל ובה עשה את עיקר עבודתו במחקר ובהוראה.
אלט שהה בלייפציג בשנות מלחמת העולם השנייה וכיהן כרקטור האוניברסיטה שלה עד פרישתו ב-1953. מ-1932 ועד למותו ב-1956 היה חבר באקדמיה למדעים של מדינת סקסוניה בתחום הפילולוגיה וההיסטוריה.
בשנים 1925–1949 עמד בראש האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל במרכזהּ שבלייפציג.
מחקריו של אלברכט אלט פורסמו ברובם כמאמרים בשנתון המכון הגרמני האוונגלי (Palästina-Jahrbuch), בכתב העת של האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל (DZPV – Zeitschrift des Deutschen Palästinavereins), בכתב העת של החברה המזרחנית הארץ-ישראלית (JPOS), בספרי יובל ועוד.
מאמריו השונים לוקטו באסופה בת שלושה כרכים שראו אור בשנים 1953–1959.
חיבורו הראשון, "ישראל ומצרים" (1909), נסב על היחסים המדיניים בין יהודה וישראל לבין הפרעונים.
ב-1913 פרסם את מאמרו "המלכות בישראל וביהודה", שבו עמד על ההבדלים בין ממלכת יהודה לממלכת ישראל מבחינת אופי השלטון: שושלת אחת יציבה ביהודה לעומת מנהיגות כריזמטית מפורדת של שושלות אחדות בישראל.
ב-1929 ראה אור חיבורו "אלוהי האבות" על שורשי האמונה הישראלית באל אחד.
בחיבורו "התנחלות בני ישראל בארץ-ישראל" העמיד אלט את דגם "החדירה השקטה" בתהליך התנחלות שבטי ישראל.
הוא גרס כי הסיפור המקראי (בספר יהושע ובספר שופטים) נערך ושוכתב בעת העלאתו על הכתב בתקופה מאוחרת ואחרי תהליך מסירה ארוך, וכי כניסת בני ישראל לארץ כנען לא נעשתה במהלך של כיבוש צבאי, אלא תוך הסתננות מדורגת ואיטית.
בחיבורו מ-1934, "מקורות החוק הישראלי", העלה אלט לראשונה את ההבחנה בין שתי צורות יסוד עיקריות של חוקי התורה, על פי ניסוחם הסגנוני – בין החוק הקאזואיסטי המנוסח כמשפטי תנאי לבין החוק האפודיקטי המנוסח כציווי מוחלט ללא פירוט.
לפי אלט החוק הקאזואיסטי הגיע למערכת החוקים הישראלית בהשפעת חוקי המזרח הקדום, ואילו החוק האפודיקטי נוצר בתוך עדת בני ישראל.
אלט התקין ועיבד, יחד עם אוטו אייספלדט, את מהדורת 1937 של הביבליה הבראיקה של קיטל.
אלט תרם לידיעת ארץ ישראל בתקופות הרומית והביזנטית.
בשנות מלחמת העולם הראשונה, במסגרת שירותו ביחידה לשמירת אתרים היסטוריים, חקר את "הכתובות היווניות בפלשתינה טרטיה שממערב לערבה"; המונוגרפיה שלו בנושא זה פורסמה בברלין ב-1921. תרומתו לחקר הנגב בתקופות מאוחרות ניכרת, לדוגמה, במחקרו על הלימס הארצישראלי.
מחקריו בתחום הגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל, שעסקו בזיהוי אתרים מקראיים ובגבולות השבטים והממלכות, הסתייעו בממצאים ארכאולוגיים.
אלט עצמו לא ניהל חפירות, אבל קירב חוקרי מקרא למדע הארכאולוגיה.
אלבריקו ג'וזפה אלבריצ'י (באיטלקית: Alberico Giuseppe Albricci ; 6 בדצמבר 1864 - 2 באפריל 1936) היה לוטננט גנרל בצבא המלכותי האיטלקי, אשר פיקד על חיל המשלוח האיטלקי שלחם בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
בהמשך שימש כשר ההגנה בממשלת ניטי הראשונה.
אלבריצ'י נולד ב-6 בדצמבר 1864 בגאלארטה שבממלכת איטליה.
ב-1886 הוא התגייס לצבא המלכותי האיטלקי והוצב בכוחות הארטילריה.
ב-1888 הוא הועלה לדרגת לוטננט ולחם במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה.
ב-1897 הוא הועלה לדרגת קפטן, ב-1907 לדרגת מייג'ור, וב-1908 מונה למפקד גדוד וביצע עמו פעולות סיוע במהלך רעידות האדמה בקלבריה ובסיציליה באותה שנה.
ב-1909 הוצב במטה הכללי וב-1910 הוא מונה לשלישו הצבאי של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
ב-1912 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, וב-1913 קיבל תואר רוזן מהמלך.
עם כניסתה של איטליה למלחמת העולם הראשונה הוא שמר בתחילה על תפקידו במטכ"ל, וב-1916 הועבר לפקד על בריגדת "בזיליקטה".
במרץ של אותה שנה הוא מונה לראש מטה הארמייה הראשונה.
הוא לחם עם הארמייה בקרב אסיאגו, וב-1917 הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-5. מאוחר יותר הוא הועבר לפקד על הקורפוס ה-2 ולחם עמו בקרב קפורטו.
לאחר קפורטו, החליט המטכ"ל האיטלקי שיש לגמול טובה למדינות ההסכמה על ששלחו חילות עזר לחזית האיטלקית.
הקורפוס של אלבריצ'י נבחר להישלח לחזית המערבית כשהוא כולל את הדיוויזיות ה-3 וה-8 - בסה"כ 25,000 איש.
ב-18 באפריל 1918 החלו הכוחות האיטלקיים לנוע אל צרפת, והגעתם הסתיימה ב-27 באפריל.
הקורפוס נכלל כחלק מהארמייה החמישית הצרפתית.
הוא ספג אבדות כבדות בקרב השני על המארן, אולם הצליח לבלום את התקדמות הגרמנים.
הוא לחם עם מדינות ההסכמה עד סיום המלחמה, ולאחר מכן הוחזר לאיטליה.
בהמלצתו של ארמנדו דיאז, ב-24 ביוני 1919 מינה אותו פרנצ'סקו ניטי לשר המלחמה.
בתפקידו, היה עליו לדאוג לוותיקי המלחמה ולהעניק חנינות לעריקים.
הוא הגה רעיונות לייעול של הצבא האיטלקי, אולם כבר ב-13 במרץ 1920 הוחלף בידי איוואנו בונומי.
הוא המשיך לשרת בצבא והגיע לדרגת לוטננט גנרל.
אלבריצ'י נפטר ברומא ב-2 באפריל 1936 בגיל 71.
אלברכט ברנדי , היה מפקד בצי הצוללות של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, ואחד מ-27 היחידים שעוטרו בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
ברנדי נולד בדורטמונד ב-20 ביוני 1914, כילד השישי והצעיר של ארנסט ברנדי, דירקטור וחבר ההנהלה של Stahlwerke Vereinigte (קונצרן פלדה), ואשתו קלרה, לבית יוכו.
לאחר סיום לימודיו בתיכון, באפריל 1935 הוא התגייס לקריגסמרינה.
ברנדי שירת בתחילה על ספינת ההכשרה Gorch Fock, ולאחר מכן שירת על הסיירת הקלה קרלסרוהה.
ב-2 באוקטובר 1937 הוא החל לשרת על שולת המוקשים הגרמנית M-1, וב-1 באפריל 1938 הוא הועלה לדרגת לויטננט צור זי.
במהלך המערכה בפולין שירת ברנדי על ה-M-1, תחת פיקודו של הנס בארטלס, וב-1 באוקטובר 1939 הועלה לדרגת אובר-לויטננט צור זי.
ב-25 במאי 1940 מונה למפקד הספינה במקומו של בארטלס, והשתתף עמה במבצע וזריבונג.
באפריל 1941 הוא הועבר לזרוע הצוללות, ובדצמבר אותה שנה נשלח לסיור קצר כמתלמד על הצוללת U-552. ב-9 באפריל 1942 הוא מונה למפקד הצוללת U-617, עמה ביצע 7 פשיטות מוצלחות, וב-1 באוקטובר אותה שנה הוא הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט.
ב-21 בינואר 1943 הוענק לו על פעולותיו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-11 באפריל אותה שנה הוא קיבל תוספת עלי אלון לעיטור.
ב-11 בספטמבר 1943 הוטבעה הצוללת שבפיקודו של ברנדי על ידי פצצות עומק שהוטלו ממטוס לוקהיד הדסון, מול חופי מלייה, מרוקו הספרדית, ויחד עם אנשי צוותו הצליח להגיע לחוף, שם הושמו במחנה מעצר ספרדי בקדיס.
בעזרת הנספח הימי במדריד הצליח ברנדי לחזור לגרמניה, תוך שהוא מסתייע בדרכון מזויף על שם אלברט ברגמן.
בדצמבר 1943 מונה ברנדי למפקד הצוללת U-380, עמה ביצע רק פשיטה אחת, ובאפריל 1944 הוא מונה למפקד הצוללת U-967. ב-9 במאי 1944 הוא קיבל על פעולותיו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-8 ביוני אותה שנה הוא הועלה לדרגת קורבטנקפיטן.
בעקבות דלקת שקדים נאלץ ברנדי לפרוש מתפקידו, ושהה בחופשת החלמה עד ספטמבר 1944, ולאחר החלמתו מונה לקצין האדמירליות במפרץ פינלנד ובים הבלטי.
ב-18 בדצמבר 1944 קיבל ברנדי על פעולותיו תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-3 בפברואר 1945 הוא מונה למפקד יחידת הצוללות הננסיות ה-5, עליה פיקד עד סוף המלחמה.
ב-6 במאי 1945 נכנע ברנדי לכוחות הצבא הקנדי ונלקח בשבי, וזמן קצר לאחר מכן מונה למפקד מחנה השבויים בוולזן.
בספטמבר 1945 שוחרר ברנדי מהשבי, ולאחר שחרורו החל לעסוק בבנייה, ואף הפך לאדריכל, חבר איגוד האדריכלים הגרמני.
ב-6 בינואר 1966 מת ברנדי בקלן ונקבר בהלוויה צבאית, ובמהלך ההלוויה הספידו אדמירל גינטר קונקה.
אלברכט הראשון, דוכס סקסוניה היה דוכס סקסוניה, אנגריה, ווסטפאליה; הלורד של נורדלבינגיה; רוזן אנהלט; נסיך-בוחר ומרשל של האימפריה הרומית הקדושה.
למרות שסבו, אלברכט הדוב החזיק את דוכסות סקסוניה בין 1138 ו-1142, אלברכט נחשב לדוכס הראשון מבית אסקניה.
אלברכט נולד בשנת 1175, והיה בנם הצעיר של ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה ובריגיטה מדנמרק, בתו של קנוט החמישי, מלך דנמרק.
לאחר מות אביו בשנת 1212, חילקו אלברכט ואחיו את אדמותיו, על פי החוקים של בית אסקניה: הבכור היינריך קיבל את אנהלט, ואלברכט הצעיר קיבל את דוכסות סקסוניה.
אלברכט תמך באוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, במהלך המלחמות נגד בית הוהנשטאופן.
בשנת 1218 העניק אלברכט מקלט לדודו ולדמר מדנמרק, אשר היה הנסיך-בישוף של ברמן והודח מתפקידו.
ב-22 ביולי 1227, אלברכט ניצח בקרב בורנהבד, לאחר שפיקד על האגף השמאלי של הצבא הקיסרי, ובעקבות כך זכה בתואר של רוזן שאונבורגו-הולשטיין, תואר שאותו איבד יורשו, יוהאן החמישי, דוכס סקסוניה-לאוונבורג בשנת 1474. אחרי הקרב התגורר אלברכט בטירת לאוונבורג על האלבה, אשר אותה הקים אביו, ברנהרד, בשנת 1182.
אלברכט נכנס לסכסוך עם לודולף הראשון, הנסיך-בישוף של ראצבורג, וכלא אותו במאסר, שם הוא הוכה קשות, ומאוחר יותר שלח אותו לגלות.
ב-7 באוקטובר 1260 מת אלברכט, ובניו יוהאן הראשון ואלברכט השני ירשו את נחלותיו במשותף.
לאחר מותו של יוהאן הראשון, ירשו אותו במשותף שלושת בניו; אלברכט השלישי, אריך הראשון, ויוהאן השני, שהמשיכו לשלוט בשיתוף עם דודם עד לשנת 1296. בשנת 1296 חולקה הנחלה בין אלברכט השני לבניו של יוהאן הראשון; אלברכט קיבל את דוכסות סקסוניה-ויטנברג, ואילו בניו של יוהאן קיבלו את דוכסות סקסוניה-לאוונבורג.
בשנת 1222 התחתן אלברכט עם אגנס מאוסטריה, בתו של הדוכס לאופולד השישי, דוכס אוסטריה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
יודית מסקסוניה, התחתנה עם אריק הרביעי, מלך דנמרק, ולאחריו התחתנה עם בורכארד השמיני, רוזן קוורפורט-רוזנבורג, ורוזן העיר מגדבורג
אנה מריה מסקסוניה (מתה ב-1252), התחתנה עם בארנים הראשון, דוכס פומרניה
בריגיטה מסקסוניה (מתה ב-1266), התחתנה עם יוהאן הראשון, מרקיז ברנדנבורג
מכטילד מסקסוניה (מתה ב-1266), התחתנה עם יוהאן הראשון, רוזן שאונבורג-הולשטיין-קיל
בשנת 1238 התחתן אלברכט עם אגנס מתורינגיה, בתו של הרמן הראשון, רוזן תורינגיה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אגנס מסקסוניה, התחתנה עם היינריך הראשון מברסלאו
יוטה מסקסוניה, התחתנה עם יוהאן הראשון, מרקיז ברנדנבורג, ולאחריו התחתנה עם בורכארד השמיני, רוזן קוורפורט-רוזנבורג, ורוזן העיר מגדבורג
מרגרטה מסקסוניה (מתה ב-1265), התחתנה עם המולד השלישי, רוזן שוורין
בשנת 1247 התחתן אלברכט עם הלנה מבראונשווייג-לינבורג, בתם של אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ומתילדה מברנדנבורג, דוכסית בראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
הלנה מסקסוניה (1247–1309), התחתנה עם היינריך השלישי הלבן, ולאחריו התחתנה עם פרידריך השלישי, רוזן העיר נירנברג
אליזבת מסקסוניה (מתה ב-1306), התחתנה עם יוהאן הראשון, רוזן הולשטיין-קיל, ולאחריו התחתנה עם קונרד הראשון, רוזן ברהנה
יוהאן הראשון, דוכס סקסוניה (1248–1285), התחתן עם אינגבורג בירגרסדוטר מזאמלאנד
אלברכט השני, דוכס סקסוניה (1250–1298), התחתן עם אגנס מהבסבורג
רודולף מסקסוניה (מת ב-1269), התחתן עם אנה מפפאלץ
אלברכט הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט היה נסיך גרמני מבית אסקניה והשליט השני של נסיכות אנהלט-צרבסט מ-1298 עד מותו.
אלברכט היה הבן הבכור של זיגפריד הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט ואשתו קתרינה בירגרסדוטר מביילבו, בתו של העוצר השוודי בירגר יארל ואחותם של ולדמאר, מלך שוודיה ומגנוס השלישי, מלך שוודיה.
בשנת 1290 ויתר אביו על תפקידו והפך לנזיר מטיף, ואלברכט ירש את נחלות אביו, הכוללות את הערים של דסאו וקתן.
בשנת 1295 אלברכט קבע את מקום מגוריו בטירת קתן.
בשנת 1291 הוא השתתף במצור על טירת הארלי נגד היינריך הראשון, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן מבית ולף, יחד עם קונרד, ראש המנזר של ניינבורג ובן דודו ברנהרד השני, נסיך אנהלט-ברנבורג.
בשנת 1293 ביטל אלברכט את השימוש בפולביאנית (ונדית) כשפה רשמית בתחומי הנסיכות.
בשנת 1307 רכש אלברכט את צרבסט מהענף הברנדנבורגי של בית אסקניה.
לאחר הרצח של אלברכט הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג בשנת 1308, הוצע אלברכט על ידי גיסו ולדמאר, מרקיז ברנדנבורג למלך הרומאים, אולם לא הצליח להיבחר לתפקיד.
ב-17 באוגוסט 1316 מת אלברכט, ובניו אלברכט וולדמאר ירשו את נחלותיו.
אלברכט התחתן עם ליוטגארד מהולשטיין-יצהו, בתו של הרוזן גרהרד, רוזן הולשטיין-יצהו, ממנה היו לו שני בנים:
בשנת 1300 התחתן אלברכט בשנית עם אגנס מברנדנבורג-שטנדאל, בתו של קונרד, מרקיז ברנדנבורג-שטנדאל, ממנה היו לו חמישה ילדים:
אגנס (מתה ב-1352), התחתנה עם אולריך השני, רוזן לינדאו-רופין.
ולדמאר הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט (מת ב-1368).
יודית, התחתנה עם אלברכט, רוזן רגנשטיין.
מתילדה (מתה ב-1342), התחתנה עם ברנהרד השלישי, נסיך אנהלט-ברנבורג.
אלברטפלבה (בהונגרית: Albertfalva, בגרמנית: Sachsenfeld, זקסנפלד) היא שכונה ברובע בעיר בודפשט, בירת הונגריה, אשר הייתה עד שנת 1950 כפר נפרד.
בכפר הייתה קהילה יהודית אשר בשיאה מנתה 56 יהודים.
רוב יהודי הקהילה נשלחו בשנת 1944 למחנה אושוויץ.
אלברכט, נסיך טורן וטקסיס השמיני היה נסיך טורן וטקסיס השמיני מ-2 ביוני 1885 עד מותו ב-22 בינואר 1952.
אלברכט נולד ב-8 במאי 1867 ברגנסבורג, והיה בנם הצעיר של מקסימיליאן אנטון, נסיך הכתר של טורן וטקסיס והלנה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ולודוביקה, נסיכת בוואריה.
אביו נפטר כשהיה בן פחות מחודשיים, והוא גדל אצל אמו.
בשנת 1871 מת סבו של אלברט, מקסימיליאן קרל, נסיך טורן וטקסיס השישי, ואחיו הגדול מקסימיליאן מריה, נסיך טורן וטקסיס השביעי ירש את תאריו.
מקסמיליאן נפטר ב-2 ביוני 1885, ואלברט ירש את תאריו, תוך שאמו שימשה כעוצרת עד יום הולדתו ה-21 בשנת 1888. ב-8 במאי 1889 הוא קיבל את התואר דוכס ורת ודונאשטאוף מלואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה, וב-30 בנובמבר 1889 הוא קיבל את תואר אביר מסדר גיזת הזהב האוסטרי.
ב-22 בינואר 1952 מת אלברט ברגנסבורג, שם הוא נקבר עם אשתו בקפלת התפילה של מנזר סנט אמראם, ובנו פרנץ יוזף, נסיך טורן וטקסיס התשיעי ירש את תאריו.
ב-15 ביולי 1890 התחתן אלברכט בבודפשט עם מרגרטה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של יוזף קרל, ארכידוכס אוסטריה וקלוטילדה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, ממנה נולדו לו שמונה ילדים:
פרנץ יוזף, נסיך טורן וטקסיס התשיעי (1893–1971), התחתן עם איזבל מריה, נסיכת ברגנסה, בתו של מיגל, דוכס ברגנסה
יוזף אלברט, נסיך טורן וטקסיס (1895)
קרל אוגוסט, נסיך טורן וטקסיס העשירי (1898–1982), התחתן עם מריה אנה, נסיכת ברגנסה, בתו של מיגל, דוכס ברגנסה
לודוויג פיליפ, נסיך טורן וטקסיס (1901–1933), התחתן עם אליזבת, נסיכת לוקסמבורג, בתו של וילהלם הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג
אליזבת הלן, נסיכת טורן וטקסיס (1903–1976), התחתנה עם פרידריך כריסטיאן, מרקיז מייסן
רפאל ריינר, נסיך טורן וטקסיס (1906–1993), התחתן עם מרגרט, נסיכת טורן וטקסיס
פיליפ ארנסט, נסיך טורן וטקסיס (1908–1964), התחתן עם יולליה, נסיכת טורן וטקסיס
אלברכט בקר (בשוודית: Albrecht Becker; 14 בנובמבר 1906 – 22 באפריל 2002) היה קולנוען גרמני שהואשם על ידי הנאצים בהומוסקסואליות.
בקר נולד בעיירה בסקסוניה-אנהלט ולמד בתחילת דרכו להיות מורה, בגיל שמונה עשרה החל לנהל מערכת יחסים עם מנהל הארכיון של וירצבורג המבוגר ממנו במעל עשרים שנה.
הוא החל לעסוק בצילום ותמונותיו הופיע על גבי מספר עיתונים וכתבי עת בגרמניה.
בשנות ה-30 הוא נעצר על ידי הגסטפו בחשד להפרת סעיף 175 ונשלח לשלוש שנות מאסר, במלחמת העולם השנייה הוא שירת בורמאכט ובחזית הרוסית.
במהלך שנות ה-50 שימש מעצב אמנותי של מספר רב של סרטים בתעשיית הקולנוע הגרמני.
בשנת 2000 התראיין לסרט התיעודי סעיף 175.
כשחקן הוא גילם פרופסור בסרט "Escape to Life: The Erika and Klaus Mann Story" שעסק בחיי ילדיו של תומאס מאן.
אלברכט אדם היה צייר בווארי, שליווה את נפוליאון בונפרטה במהלך המערכה הרוסית בשנת 1812. הוא הוצמד כאמן רשמי לצבא בוואריה ב"גרנד ארמה" של בונפרטה.
לאורך כל המבצע הוא שרטט, צייר ותיאר תיעוד חשוב של הדרך למוסקבה.
הוא הפך לאמן סוסים ידוע, מורשת שהמשיך נכדו אמיל אדם.
אלברכט אדם נולד בנורדלינגן, אז מדינה חופשית קטנה בדרום גרמניה, לירמיאס אדם ומרגרטה ת'ילו בשנת 1786. אחיו היינריך אדם (1787–1862), גם הוא היה צייר, נולד בשנה שלאחר מכן.
כישרונו של אלברכט לציור התברר כבר בגיל צעיר כאשר ב־1800 הוא צייר כוחות צרפתים בעת שצעדו בדרום גרמניה.
בתחילה התחנך כקונדיטור בנירנברג, בשנת 1803 הוא נרשם לאקדמיה לאמנויות יפות, נירנברג, שם חונך לרישום על ידי כריסטוף צווינגר (1764–1813).
ביולי 1807 עבר למינכן שם למד מאמן המלחמה והקרב יוהאן לורנץ רוגנדה השני (1775–1826).
והתיידד עם האמנים האחרים מרגרט גייגר וסופי ריינהרד, שעברו עמו מאוחר יותר לווינה.
ב-1809 תקפה בוואריה, בת בריתו של נפוליאון, באוסטריה, והביאה לתבוסה האוסטרית על ידי צרפת ובוואריה בקרב טייגן-האוזן.
אדם שליווה את הצבא המנצח לווינה הפיק סדרה של רישומים צבאיים מהסכסוך, והתחיל לשלוט בנושאים צבאיים בקריירה שלו.
במהלך שהותו הקצרה בווינה הוא פגש את הנסיך אז'ן דה בוארנה, בנו החורג של בונפרטה ואת אשתו הנסיכה אוגוסטה מבוואריה.
האמן הצעיר התבקש להצטרף לביתו של הנסיך אז'ן במילאנו כצייר החצר.
תפקידיו כללו ליווי הנסיך וצוותו במסעות צבאיים ברחבי אירופה.
אדם עם הארמייה הגדולה למוסקבה
בשנת 1812 ליווה אדם את הנסיך כאמן במשלחת לרוסיה.
הוא קיבל דרגת קצין צבאי והוצמד ללשכה הטופוגרפיה, יחידה קטנה של מהנדסים, קרטוגרפים ושרטטים שהוקמה בשנת 1801. אדם נסע עם הקורפוס הרביעי, המורכב בעיקר מכוחות איטלקיים, במסע הקשה והארוך למוסקבה.
ככל שהתקדמה הארמייה הגדולה ברחבי אירופה לעבר רוסיה, אדם כתב, שרטט וצייר.
הוא נכח בכל הפעולות הגדולות והיה עד לצעדת הניצחון אל תוך חורבותיה הבוערות של מוסקבה.
אחרי הקרב המרכזי על בורודינו, הוא תיאר את תחושותיו בביקור בשדה הקרב ....
הסצנה הייתה אחת שמילאה אותי אימה.
הרגשתי משותק, ורק נזכרתי באינספור הזוועות האחרות שהייתי עד להן במבצע המפחיד הזה, לא יכולתי לנער את עצמי מהטמטום שלי ...
הוא חזר מוקדם ממוסקבה והגיע למינכן בדצמבר 1812 ובכך החמיץ את ההשמדה הכואבת של הארמייה הגדולה כשנסוגה ממוסקבה.
הוא נשאר בצוותו של הנסיך במשך שלוש שנים נוספות, במהלכן אדם ייצר שבעים ושבעה ציורי צבע המתארים את תוצאות הסכסוך.
הם מציגים נופים רוסיים, שדות קרב זרועים גופות, אזרחים מבולבלים, חיילים עייפים בקרב ועיירות הרוסות.
בשנת 1815, עם סיום מלחמות נפוליאון, עבר אדם לצמיתות למינכן, שם היה צייר החצר של מקסימיליאן הראשון מבוואריה, תפקיד שאפשר לו להשלים עבודות למשפחות בולטות רבות בבוואריה ובאוסטריה.
הסטודיו של אלברכט אדם הפך למרכז לאמנים שאפתנים.
שלושת בניו הפכו לציירים: בנו, אויגן ופרנץ.
גם תאודור הורשלט, שנודע בציוריו על מלחמת הקווקז הרוסית.
בשנת 1824 נפטר מעסיקו לשעבר הנסיך אז'ן דה בוארנה ואדם החל לאסוף את תמונות המבצע הרוסי תחת הכותרת "מסע צבאי באיורים".
הליטוגרפיות שפורסמו במינכן בין השנים 1828–1833, התבססו על הרישומים שצייר במהלך המערכה ונותרו בעלי משמעות היסטורית ניכרת.
הם הוכיחו הצלחה מסחרית לא מבוטלת והתמונות הודפסו פעמים רבות מאז המהדורה הראשונה.
מספר רישומים ותמונות מקוריות בשמן מוחזקים על ידי מוזיאון ההרמיטאז' בסנקט פטרבורג.
החסות המלכותית נמשכה בזמן לודוויג הראשון עם הזמנות הכוללות ציור של קרב בורודינו לבית המלוכה של מינכן בשנת 1838. אדם גם צייר, עבור מקסימיליאן, דוכס לויכטנברג, שתים עשרה סצנות קרב שתלו בארמונו בסנקט פטרבורג.
ב־18 במרץ 1848 מרדו המילאנים נגד השלטון האוסטרי, במהלך מה שמכונה חמשת הימים (באיטלקית: Le Cinque Giornate).
האוסטרים נאלצו לסגת ממילאנו בזמן שהמורדים ביקשו סיוע צבאי של ממלכת סרדיניה.
כוחות האוסטרים בראשות פילד מרשל יוזף רדצקי פון רדץ התארגנו מחדש והביסו כוחות סרדינים בקרב הראשון בקוסטוזה ושוב בקרב נובארה.
אלברכט אדם צייר סדרה של ציורים שהוזמנו שתארו את האירועים, כולל ציור מחמיא למדי המציג את רדצקי על סוס לבן עם המטה הכללי שלו לפני נפילת מילאנו.
בשנת 1859 עקב אדם אחרי צבאו של נפוליאון השלישי הצרפתי במהלך המערכה האיטלקית נגד אוסטריה שתיעד את הפעולה בסדרת רישומים וציורים.
הוא נותר צייר צבאי משמעותי, נעזר לעיתים קרובות בבניו, עד למותו במינכן ב־16 באוגוסט 1862.
אלבריחה (מספרדית: Alebrije) היא פסל בובה בדמות של יצור בדיוני, בעלת צבעים עזים, שמקורה באמנות העממית המקסיקנית.
האלבריחות הראשונות נוצרו במקסיקו סיטי על ידי אמן עיסת הנייר פדרו לינארס.
לינארס סיפר שב-1943 כאשר הוא היה חולה ומחוסר הכרה, הוא חלם על מקום מוזר דמוי יער, שם הוא ראה עצים, בעלי-חיים, סלעים ועננים שלפתע הפכו ליצורים מוזרים ולא ידועים.
בין היתר, היה חמור עם כנפי פרפר, תרנגול עם קרני שור ואריה עם ראש נשר.
עם החלמתו החל לשחזר את היצורים שראה בחלומו באמצעות עיסת נייר.
עבודתו משכה את תשומת ליבו של בעל גלריה אשר היה בקוארנאווקה בדרום מקסיקו.
מאוחר יותר היא התגלתה גם לאומנים דייגו ריברה ופרידה קאלו.
בשנות ה-80 ארגנה הקולנועית יהודית ברונובסקי סדנאות מלאכת-יד בארצות-הברית, שבהן הודגמו מלאכות יד מקסיקניות.
בסדנאות השתתפו פדרו לינארס, מנואל חימנס, ואמנית הטקסטיל מריה סבינה מוואחאקה.
בוואחאקה כבר הייתה מסורת של פיסול דמויות בדיוניות בעץ, ועם הזמן תושבי המקום אימצו את המילה "אלבריחה" לתיאור פסלי העץ שלהם.
אלברכט גאורג האוסהופר היה גאוגרף, דיפלומט, סופר וחבר בהתנגדות הגרמנית לנאציזם.
האוסהופר נולד במינכן, בנו של הגנרל והגאוגרף קרל האוסהופר (1869–1946) ואשתו מרתה, לבית מאייר-דוס (1877–1946).
לאלברכט היה אח אחד, היינץ.
הוא למד גאוגרפיה והיסטוריה באוניברסיטת מינכן.
בשנת 1924 סיים את עבודת הגמר שלו על מדינות האלפים, אריך פון דרייגאלסקי (1865–1949) היה המדריך שלו.
אלברכט עבד כעוזר של אלברכט פנק.
סטודנט עמית בגאופוליטיקה היה רודולף הס, חסידו המוקדם מאוד של אדולף היטלר וידיד קרוב של אביו של אלברכט האוסהופר.
אלברכט האוסהופר התמנה למזכיר הכללי של החברה הגאוגרפית Gesellschaft für Erdkunde בברלין ועורך כתב העת שלו.
הוא מילא תפקיד זה בין השנים 1928 ל־1938. האוסהופר טייל ברחבי העולם בתפקידו הרשמי, הרצה וצבר ניסיון רב בעניינים בינלאומיים.
הוא החל ללמד גאופוליטיקה באקדמיה הגרמנית לפוליטיקה בשנת 1933, שאיבד רבים ממוריו עם תפיסת השלטון על ידי הנאצים.
כאשר שולבה האקדמיה באוניברסיטת ברלין בשנת 1940, הוא התמנה לפרופסור בפקולטה ללימודי חוץ.
הוא שימש גם כיועץ במפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית משנת 1934 ועד 1938, אז פורקה הלשכה עם מינויו של יואכים פון ריבנטרופ לשר החוץ.
האוסהופר עבד אז עד שנת 1941 לפעמים במחלקת התעמולה של משרד החוץ הגרמני (מחלקת המידע של משרד החוץ).
תוך התובנה בפוליטיקה הלאומית-סוציאליסטית, האוסהופר מאמצע שנות השלושים ואילך התחבר לשני מעגלי התנגדות גרמנים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף האוסהופר למתנגדים השמרנים סביב שר האוצר הפרוסי יוהנס פופיץ.
הוא נפגש גם עם פיטר יורק פון ורטנבורג והלמוט גרף פון מולטקה מהאופוזיציה של חוג קרייזאו, כמו גם אנשים מקבוצת "התזמורת האדומה", שראשיה בברלין לימדו גם ב"הוכשול לפוליטיקה".
האוסהופר היה מעורב בניסיונותיו של הס לנהל משא ומתן לשלום עם הצרפתים והבריטים, ושימש כמתווך.
משערים כי ייתכן שהוא עודד את טיסתו של הס משנת 1941 לסקוטלנד, שלאחריה מצבו של האוסהופר השתנה.
בחשד שעזר להס הוא הושם בכלא במשך כמה שבועות ואז הושאר בפיקוח של הגסטפו.
חברים בכירים במפלגה הנאצית הביטו במורת רוח על אמו היהודיה למחצה.