tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלכה לעם: ארץ ישראל והלכותיה, השמיטה, איסור והיתר, טומאה וטהרה, אבל ונחמה, נחמת ציון וירושלים הלכות מוסברות ומבוארות על פי המקורות וסדורות מחדש למקרא העם ולמורה עם תלמידים מבוגרים, תל אביב: א' ציוני, תשכ"ט.
"רבי ישראל סלנטר ובני דורו", ירושלים: [חמו"ל], תשל"ד.
הלכה לעם: הלכות מֻסברות ומבארות על פי המקורות וסדורות מחדש למקרא העם ולמורה עם תלמיד, מהדורה מחודשת מורחבת ומתוקנת, ערוכה על ידי שמואל בורנשטין, 3 כרכים, ירושלים: המחלקה לחנוך ולתרבות תורניים בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, תשל"ה 1975–תשמ"ה.
שיחות ופרקי זכרונות: על תולדות יהודי מזרח אירופה במחצית הראשונה של המאה העשרים, ירושלים: דפוס המקור, תשל"ו.
יעקב ברגלס (15 באוקטובר 1884 – אפריל 1963) היה בנקאי יהודי גרמני שביקש בשנת 1939 לקדם רעיון של יישוב מאה אלף פליטים יהודים במחוז יונאן שבסין.
ברגלס נולד בגליציה לסולומון ופאני ברגלס.
הוא למד ב-Sophien Gymnasium בברלין ובשנת 1907 הקים את חברת ברגלס ואחיו (Berglas Bros), שעסקה בבנקאות ומסחר, והחזיקה משרדים בלונדון ובברלין.
בשנות ה-20 וה-30 כיהן כנשיא התלמוד תורה של ברלין.
בשנת 1930 הוא נשא לאישה את מרגוט לבית ארונסדורף.
בשנת 1935 נמלט מגרמניה בעקבות עליית הנאצים לשלטון, ועבר להתגורר בשאנגחאי.
שם הוא ניהל התכתבויות עם ראשי השלטון הלאומני הסיני במטרה למצוא מקום מקלט לפליטים היהודים מגרמניה.
ביוני 1939 כינס ברגלס מסיבת עיתונאים במלונו בשאנגחאי, ובה הציג את תוכניתו ליישוב מאה אלף פליטים יהודים במחוז יונאן.
על פי התוכנית, הממשלה הסינית תעניק לפליטים היהודים זכויות וחובות שוות לאלו של התושבים הסינים, ותאפשר להם להתיישב ביונאן ובבירתה קונמינג.
היהודים מצדם יביאו סיוע כספי מיהודי ארצות הברית ואנגליה לפיתוח מחוז יונאן, שהיה זקוק לכח אדם משכיל ומקצועי לצורך פיתוחו.
על פי התוכנית, כל פליט נדרש להביא עמו 200 דולר לצורך מחיה לשנה, ותהיה הנהלה מרכזית שתדאג להכשרה מקצועית ולהקמת בנק קואופרטיבי.
ברגלס הציג מכתבים של ראשי ממשל סינים, בהם צ'יאנג קאי שק ואת תמיכתו של סאן פו, בנו של סון יאט-סן, אשר תמך גם בבית לאומי ליהודים בארץ ישראל.
התמיכה של הסינים בתוכנית נבעה בין השאר מאמונה שיחס הוגן ליהודים יביא ליחס חיובי מצד ארצות הברית כלפיהם.
אף על פי שהיה סקפטי לגבי הצלחת הפרויקט, העיתונאי מארק גיין, שייצג בשנגחאי את הוושינגטון פוסט, סייע לברגלס להפיץ את תוכניתו בין כלי התקשורת, במטרה לעורר את דעת הקהל בעולם למצוקתם של הפליטים היהודים בשנגחאי, והתוכנית זכתה לתהודה רבה.
ברגלס יצא לארצות הברית לגייס כספים לצורך תוכניתו, שם תפסה אותו מלחמת העולם השנייה, שהיו שטענו שהיא שגרמה לכך שתוכניתו לא יצאה אל הפועל.
תוכניתו של ברגלס התקבלה בהסתייגות על ידי מנהיגי ארגוני העזרה היהודיים.
אלכס פריידר, נשיא ועד הסיוע לפליטים יהודיים במנילה, כתב שהתוכנית מעוררת חשד בהיותה תוצר של אדם בודד ולא ארגון מוכר.
גם מחלקת המדינה של ארצות הברית הסתייגה מהתוכנית, וגם הממשלה הסינית הביעה הסתייגות מהתוכנית בגלל החשש שהממשלה הסינית תאבד שליטה על קבוצה כה גדולה של זרים.
אולם באופן רשמי נימקה הממשלה הסינית את הסתייגותה בכך שהתוכנית היא בקנה מידה גדול מדי, ועל כן בלתי מעשית או מקדימה את המאוחר.
עם זאת הסכימו הסינים להקל על כניסת יהודים ולהבטיח להם הגנה מאפליה על רקע גזעי או דתי.
לאור כישלון תוכניתו, נשאר ברגלס בארצות הברית, התאזרח בה, והתגורר בניו יורק עד מותו בשנת 1963.
יעקב (קובי) ברק (17 במאי 1964 – 19 בדצמבר 2025) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף ששירת כמפקד זרוע היבשה, כראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, כמפקד חטיבה 401, כמפקד עוצבת נתיב האש וכראש חטיבת המבצעים במטכ"ל.
ברק נולד בחיפה וגדל במטולה, בנם של שלמה וזיוה ברק, ניצולי השואה.
בנעוריו למד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
הגדוד שבפיקודו היה אחראי על הפעילות הצבאית בגזרה.
כמו כן קלט הגדוד את טנקי המרכבה סימן 3 בז.
ב-1997 מונה לקצין אג"ם של עוצבת געש ובשנת 1999 קודם לדרגת אלוף-משנה ולמפקד חטיבת מרכבות הפלדה, חטיבת שריון במילואים.
במקביל שימש משנת 2000 עד 2002 כמפקד המרכז לאימונים טקטיים במרכז הלאומי לאימונים ביבשה.
בשנת 2002 התמנה למפקד חטיבת השריון הסדירה 401 ובתקופתו קלטה החטיבה את ראשוני טנקי המרכבה סימן 4. ב-2004 מונה לראש מחלקת מבצעים באגף המבצעים (אמ"ץ).
בשנת 2006 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מטה פיקוד המרכז.
באוגוסט 2007, כשנה לאחר מלחמת לבנון השנייה, החליף את ארז צוקרמן בפיקוד על עוצבת נתיב האש, אוגדת מילואים משוריינת בפיקוד הצפון.
בעקבות מבצע עופרת יצוקה עמד בראש הוועדה לבחינת ההמלצות להענקת צל"שים.
בין אפריל 2008 למרץ 2009 שימש במקביל מפקד המרכז לאימוני מפקדות.
בינואר 2010 נכנס לתפקיד ראש חטיבת המבצעים במטכ"ל.
במרץ 2012 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
הוא שירת בתפקיד עד יולי 2016. ב-10 באוגוסט 2016 מונה למפקד זרוע היבשה.
ב-17 בפברואר 2019 החליף אותו בתפקיד האלוף יואל סטריק.
לאחר מכן פרש משירות הקבע.
ברק היה נשוי לאורית (לבית פלק), אב לשלושה ילדים וסב לנכדה.
בעל תואר ראשון בהנדסת מכונות מאוניברסיטת בן-גוריון ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה ובוגר קרן וקסנר.
ברק נפטר ב-19 בדצמבר 2025, בגיל 61, לאחר מאבק במחלה קשה, והובא לקבורה בבית הקברות של מושב מרחביה.
יעקב גוטרמן (נולד ב-18 באפריל 1935) הוא מאייר, צייר, סופר ועורך ישראלי מקיבוץ העוגן.
גוטרמן נולד בפלוצק שבפולין לשמחה גוטרמן, שהיה בעל בית מלאכה לסריגים, משורר ומחזאי.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה היה בן ארבע, המשפחה גורשה מעירם והם שהו שנתיים בגטו.
ב-1941 גורשו מהגטו והמשפחה הסתתרה אצל פולנים ועברה מספר מקומות מסתור.
אביו הצטרף למחתרת הפולנית ונפל בקרב ביום הראשון של מרד ורשה.
יעקב הסתתר עם משפחה בכפר.
בסוף המלחמה התאחד עם אמו.
ב-1950, כשהיה בן 15, עלה לישראל עם אמו ואביו החורג והגיע לנמל חיפה, משם הועברו למחנה העולים שער העלייה בחיפה, משם הגיעו למעברה בעכו, ומשם הגיע לקיבוץ עין חרוד.
הוא נישא לרותי והתגורר בעיר מגוריה חדרה.
כשבניו עוד היו ילדים, חלתה רותי בסרטן ונפטרה.
גוטרמן החל ללמד ספרות בקיבוץ העוגן, וכעבור שנה הוצע לו להיות חבר קיבוץ – הצעה נדירה באותם ימים למשפחה חד-הורית.
שם הוא מתגורר עד היום.
כעבור כמה שנים הכיר את אניי, דיילת אוויר ילידת דנמרק.
הוא נישא לה ולזוג נולדו שתי בנות.
בנו שירת בסיירת גולני ונהרג ב-1982 בקרב על הבופור במלחמת לבנון הראשונה.
לאחר מות בנו היה לאחד ממובילי המחאה נגד המלחמה.
הוא הפגין, פרסם מאמרים בעיתונות, כתב שירים וערך ספר שירי מחאה של משוררים ישראלים נגד המלחמה.
כיום הוא חבר בפורום המשפחות השכולות.
גוטרמן החל לצייר בגיל עשר, לאחר המלחמה.
הוא עוסק ברישום וציור באקוורל ושמן.
הציג שלוש תערוכות יחיד, ואייר כ-170 ספרים בישראל ומחוצה לה, בהם ספרי ילדים ונוער רבים וספרים הקשורים לעולם ולהוויה הקיבוצית.
שימש במשך שמונה שנים כמאייר "השבוע בקיבוץ הארצי".
גוטרמן מאייר את אוסף הסיפורים הקצרים באתר התנועה הקיבוצית, אשר כוללים יותר מ-200 סיפורים.
ב-2004 יצא לאור בהוצאת יד ושם הספר "עלים מן האש" מאת אביו, שמחה גוטרמן.
כתב היד לספר התגלה באקראי ב-1960 במהלך שיפוצים בפולין.
הספר מגולל ברומן את חייהם של היהודים בעיר הולדתו של שמחה, פלוצק, מימי הכיבוש הגרמני ועד לגירוש היהודים למחנות השמדה.
יעקב אייר את הספר, ערך אותו, והוסיף לו מבוא ואחרית דבר.
ב-2008 יצא הספר "שירים לדן" בהוצאת כרמל.
הספר נכתב לזכרו של רב-סרן , שנהרג ב-2002 מפגיעת מחבל.
הספר נכתב לבנו של תמיר, דן, שהיה בן ארבע במותו של אביו.
הספר כולל שירים שליקט וכתב גוטרמן ואיורים פרי מכחולו.
גוטרמן עוסק בחינוך והסברה לנוער, מעניק עדויות לתלמידים על זכרונותיו מהמלחמה ומשתתף בסיורים בפולין עם בני נוער ואחרים.
משנת 2006 הוא משמש יושב ראש ההנהלה הציבורית של "מורשת", המרכז לחקר השואה ולהוראתה ע"ש מרדכי אנילביץ'.
מעשה באותיות \ הוצאת מסדה, 1996
הרפתקאות עמרי בקיץ 1967 : ספור על רקע מלחמת ששת הימים \ דבורה עומר, הוצאת עמיחי, 1969
מרומציון \ לוין קיפניס, הוצאת ספרים זימזון, 1978
טום סויאר \ מארק טוויין, ספרי שילגי בע"מ, 1980
דב דבוני בן דבים מצחצח נעלים \ לאה גולדברג, 1987
חומת אגריפס שטיבל \ יעקב חורגין, הוצאת כתב 1989
הסרט האדום \ נחמה רהב, הוצאת מורשת, 1994
כשהבן לובש מדיו \ הוצאת תג, אלי נצר, 1995
הילד שלא הכרתי \ יעל מדיני, דני ספרים, 1997
החלום שלי \ רחלי פליישון, הוצאת משכל, 2000
לראות בעיניים עצומות \ ישראלי ענת, הקיבוץ המאוחד, 2002
בעקבות הבית הנעלם \ מורג אורה, כתר, 2004
הסייח ואמו \ אורי רמון, הוצאת ירון גולן 2005
הילדה בלבן, המון חברים, מאין את, נערה?, בדרך ללא מוצא, הרכבות של מאירק'ה \ אירנה ליבמן
הצוללת של אמנון ושלי, הפסדתי את החופש הגדול \ ברוך תור-רז, הקיבוץ המאוחד
הגדת ישראל \ רפאל ספורטה
סדרת "צביקי מצחיקי" \ און שריג, הוצאת רכגולד ושות'
ילדת השוקולד \ ענת ישראלי, הוצאת הקיבוץ המאוחד
שבעה גמדים \ אברהם חלפי
יעקב ברונר (1908 – ו' בסיוון תשמ"ז, 3 ביוני 1987) היה עסקן דתי ישראלי, מראשי פועלי אגודת ישראל.
עיתונאי, מזכיר הוועד הפועל של המפלגה ועורכו של היומון שלה, "שערים".
נולד בפולין למשפחה של חסידות גור.
חניך ישיבת הרב רוטנברג שבאנטוורפן, וכמו כן בעל השכלה תיכונית.
בשנת 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה עלה מבלגיה לישראל.
היה מנהל המרכז הרוחני של פא"י ויו"ר 'יד בנימין', ועשה בשליחות התנועה בחו"ל.
נמנה עם מייסדי פא"י בשווייץ.
במשך שנים ערך את ביטאון התנועה "שערים".
נמנה בין המועמדים הראשונים ברשימות פא"י לכנסת.
מאז 1965 הוצב כמועמד אחרון ברשימה לכנסת.
בבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984, שבה שולבה פא"י ברשימת מורשה, היה ברונר אחד האישים הסמליים שנעלו את הרשימה יחד עם יוסף שפירא והרב משה צבי נריה.
התגורר בבני ברק, נפטר בחג השבועות תשמ"ז.
הובא למנוחות בבית העלמין של מושב יסודות, השייך לתנועת פועלי אגודת ישראל .
בן אחיו הוא הזמר החסידי שמואל ברונר.
בנו ברוך מבני ברק היה אחד מראשי התובעים אשר הובילו לפירוק הסתדרות פועלי אגודת ישראל.
יעקב בּרוֹנוֹבסקי (בפולנית: Jacob Bronowski; 18 בינואר 1908 – 22 באוגוסט 1974) היה מתמטיקאי, ביולוג והיסטוריון של המדע, בריטי ממוצא יהודי-פולני.
התפרסם כמגיש סדרת הטלוויזיה התיעודית ב-BBC, "מותר האדם" (The Ascent of Man).
ברונובסקי נולד ב-1908 בעיר לודז' שבפולין הרוסית.
משפחתו עברה לגרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן לממלכה המאוחדת בשנת 1920. הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג' ובמקביל ערך כתב-עת ספרותי, היה שחמטאי מוביל וכתב מאמרים עבור מגזין השחמט הבריטי בין השנים 1926–1970. הוא קיבל תואר דוקטור במתמטיקה בשנת 1935, על כתיבת מחקר בגאומטריה אלגברית.
מ-1934 עד 1942 לימד מתמטיקה באוניברסיטת הול.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד ברונובסקי עבור מחלקת חקר ביצועים של בריטניה, שם פיתח גישות מתמטיות לאסטרטגיות של הפצצות חיל האוויר המלכותי.
בסוף המלחמה, היה ברונובסקי חלק מהצוות הבריטי אשר ביקר ביפן כדי לתעד את ההשפעות של הטלת הפצצה הגרעינית על הירושימה ועל נגסאקי.
לאחר שראה את תופעות הלוואי של הפצצות נגסאקי והירושימה, הוא הפסיק את עבודתו במחקר צבאי ופנה לביולוגיה, בדומה לחברו לאו סילארד, ופיזיקאים רבים אחרים באותה תקופה, זאת כדי לחקור ולהבין טוב יותר את מהות האלימות.
לאחר מכן הוא מונה למנהל מחקר של מועצת הפחם הלאומית הבריטית, ומנהל עמית של מכון סאלק משנת 1964.
בשנת 1950 קיבל ברונובסקי את גולגולת הילד מטאונג (אוסטרלופיתקוס אפריקנוס), והוא התבקש לנסות להשתמש בכישוריו הסטטיסטיים ליצור מדד לגודל שיני הגולגולת, כדי להשוות אותם לשיני הקופים.
העבודה על פרויקט זה הפנתה את תחום המחקר שלו לביולוגיה של האינטליגנציה.
בשנת 1960 כתב ספר ביחד עם ברוס מאזליש את הספר "Western Intellectual Tradition" שתורגם למספר שפות, ומשמש כספר לימוד באוניברסיטאות.
בשנת 1967 העביר ברונובסקי שש הרצאות זיכרון לסילימן () באוניברסיטת ייל, ובחר כנושא שלו את תפקיד הדמיון והשפה הסימבולית בהתקדמות הידע המדעי.
תמלילי ההרצאות פורסמו לאחר מותו בשנת 1978 באנגלית, ובתרגום לעברית בשנת 1981.
ברונובסקי התפרסם בציבור בעיקר בזכות סדרת הטלוויזיה התיעודית שהפיק ה-BBC בשנת 1973, "מותר האדם" (The Ascent of Man), על תולדות האדם והעשייה המדעית.
הפרויקט היה המשך לסדרה של היסטוריון האמנות קנת' קלארק "ציוויליזציה" (1969), שעסקה בהיסטוריה של התרבות.
הסדרה שודרה בטלוויזיה הישראלית בסוף 1974. במהלך עשיית הסדרה "מותר האדם" התראיין ברונובסקי בתוכנית האירוח הבריטית "פרקינסון".
מאוחר יותר סיפר המארח מייקל פרקינסון כי תיאורו של ברונובסקי על ביקור באושוויץ, שם איבד רבים מבני משפחתו במהלך השואה, היה אחד הראיונות הזכורים ביותר שלו.
ברונובסקי התחתן עם ריטה קובובלנץ בשנת 1941. לבני הזוג נולדו ארבע בנות, הבכורה היא האקדמאית הבריטית ליסה ג'רדין ואחרת הייתה הקולנוענית ג'ודית ברונובסקי.
הוא נפטר בשנת 1974 מהתקף לב באיסט המפטון, ניו יורק, שנה לאחר סיום צילומי הסדרה "מותר האדם".
ריטה ברונובסקי נפטרה בקליפורניה בספטמבר 2010, בת 92.
וורמברנד; עריכה מדעית: זאב בכלר, רמת גן: מסדה, 1978.
מקורות הידיעה והדמיון: וכן כשפים, מדע ותרבות: שני מחזורי הרצאות; תרגמה מאנגלית: שרה ירצקי-קהנסקי, תל אביב: עם עובד ('ספרית אופקים'), 1981.
רוזנברג (ביידיש יעקב ראֳזענבערג; באנגלית: Jacob G.
Rosenberg לודז' 1922 – מלבורן 2008) היה סופר ומשורר יהודי-אוסטרלי ממוצא פולני.
יעקב (בן גרשון) רוזנברג נולד ב-1922 בלודז' פולין והיה הבן הצעיר במשפחה בת למעמד הפועלים.
הוא למד בבית ספר של הבונד בלודז'.
אחרי שהגרמנים כבשו את העיר הוא היה בגטו שהוקם בשכונת המגורים שלו באלוט.
בגטו התגוררו בדירה אחת הוא, הוריו, שתי אחיותיו והבנות שלהן עד שנשלחו לאושוויץ.
כל בני משפחתו, מלבדו ואחותו שהתאבדה שם אחרי כמה ימים, הומתו בגז ביום בו הגיעו למחנה.
הוא שהה באושוויץ חודשיים ואחרי כן במחנות ריכוז שונים.
במאי 1945 הוא שוחרר והועבר למחנה עקורים באיטליה.
שם הוא פגש והתחתן עם אסתר לאופר ששרדה שמונה מחנות ריכוז.
ב־1948 היגר הזוג לאוסטרליה ובה נולדה ביתם היחידה.
ב־2006 זכה בפרס ניו סאות' ויילס על כתיבה שאינה סיפורת וב־2007 בפרס הביבליוגרפיה הלאומי על ספרו ממזרח לזמן.
רוזנברג נפטר ב-2008 בגיל 86 במלבורן.
שניי אין פרילינג: לידער, דערציילונגען, מאמרים.
אין טרעפעס געקאוועטע מיט שניי: לידער, דערציילונגען, עסייען.
ליכט, שאטן, ליכט: לידער, פאעמעס, באלאדן.
ממזרח לזמן, מאנגלית - יעל סלע-שפירו.
הרב יעקב ברוכין (נקרא גם ר' יעקב קארלינער, או ר' יעקב שיק; ה'תקמ"א, 1780 - י' בכסלו ה'תר"ה, נובמבר 1844) היה רב ליטאי, רבה של קרלין.
נודע על שם ספרו משכנות יעקב.
נולד לרבי אהרון ממינסק שהיה בנו של רבי ברוך משקלוב, תלמיד הגאון מווילנא.
בצעירותו נשלח ללמוד בישיבת וולוז'ין והיה לתלמידו המובהק של מייסד וראש הישיבה ר' חיים מוולוז'ין.
לאחר עוזבו את הישיבה עסק במסחר אך לאחר זמן שבו ראה ברכה במסחרו, ירד מנכסיו והסכים לשמש כרב בעיירה דויד-הרדוק.
משם עבר ושימש כרב בקהילת קרלין הסמוכה לפינסק.
בקהילה זו שימש ברבנות עד יום מותו.
לאחר מותו, החליף אותו בתפקיד הרבנות אחיו יצחק מינקובסקי מקרלין, מחבר הספר קרן אורה.
שניהם נקברו בקרלין ועל קברם הוצבה מצבה משותפת.
הרב ברוכין נודע בתקופתו כאחד מגדולי הפוסקים במזרח אירופה.
ספרו הידוע הוא שו"ת משכנות יעקב.
בספר זה הוא דן בסוגיות הלכתיות בכל רחבי התלמוד.
הוא נשא ונתן עם רבים מגדולי דורו ובהם רבי אפרים זלמן מרגליות מברודי, רבי שלמה איגר, רבי דוד לוריא ואחרים.
הוא מצוטט בספרי פוסקים רבים ביניהם ספריו של רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנא, המשנה ברורה ורבים אחרים.
ספרו השני הוא "קהלת יעקב" שנדפס בווילנה בשנת תר"ז (1847) על ידי בנו אלכסנדר, שנתיים אחר פטירתו.
ספר זה מכיל גם הוא שאלות ותשובות וחידושים על מסכתות מסדר זרעים ומועד.
נדפס גם הוא במספר מהדורות צילום.
בנוסף, הערות שכתב על ארבעה טורים (חלקים אורח חיים ויורה דעה נדפסו במהדורת הטור של מכון המאור.
בסגנון תשובותיו הוא מזכיר את שיטת רבו שלמד בוולוז'ין.
בתשובות רבות הוא מחדש חידושים משלו, ואינו מהסס לחלוק על פוסקים חשובים וקודמים לו.
בהלכות עירובין פסק שאין לסמוך על עמודי הטלגרף שיוכלו לשמש כצורת הפתח, כיוון שלא הותקנו לשם זה
תשובתו המפורסמת היא בעניין רשות הרבים בימינו, בזאת הוא חולק על רבים מהפוסקים וקובע שאין לסמוך על כך שרשות הרבים היא אך ורק מקום העוברים בה שש מאות ריבוא (שש מאות אלף).
בתשובה זו הוא נכנס לוויכוח ממושך עם הבית אפרים.
התיר להרכיב תפוח עץ במין תפוח הנקרא "תפוח יערי" שפירותיו אינן אכילים ולא אסר (כפוסקים אחרים) משום איסור כלאיים
הרב ברוכין היה מעורב בשתי מחלוקות גדולות שהתרחשו במאה ה-19 בין מדפיסי התלמוד הבבלי.
במחלוקת בין מדפיסי קאפוסט וסלאוויטא, בה הוא פסק שהאיסור על הדפסת ספרים קיים כל זמן שלא נמכרו כל אותם ספרים, ומרגע שנמכרו הספרים, פג תוקף הסכמת הרבנים על איסור הדפסה נוסף.
במחלוקת בין מדפיסי סלאוויטא למדפיסי וילנא הוא היה בין מצדדי המדפיסים בווילנא, בניגוד לדעת רוב רבני גליציה ופולין.
הוא הדפיס את ספרו של אביו "קהלת יעקב" כמופיע בשער הספר.
חתנו יקותיאל זיסל ראפפארט ממינסק.
[נשא בזיווג שני את בתו של הגאון בעל משכנות יעקב]
בתו פייגלע ובעלה - חתנו צבי זאלצמאן ממינסק
נינתו רוזה כהן הייתה אימו של יצחק רבין, לימים ראש ממשלת ישראל.
יעקב ברמן (נולד ב-1974) הוא קצין במשטרת ישראל בדרגת תת-ניצב המכהן כסגן מפקד מחוז מרכז במשטרה.
ברמן עוטר בעיטור העוז של צה"ל ובעיטור האומץ של משטרת ישראל על פועלו ביחידת המסתערבים של משמר הגבול.
ברמן נולד בברית המועצות, גדל ולמד במוסקבה.
התגייס בשנת 1993 לצה"ל, עבר טירונות כלל צה"לית משולבת עם אולפן עברית בכרמיאל.
גויס למשמר הגבול, עבר טירונות נוספת ולאחר מכן צלח גיבוש ליחידת המסתערבים של משמר הגבול (ימ"ס איו"ש).
סיים קורס לוחמים ושירת כלוחם ביחידה.
במהלך שירות הקבע יצא לקורס מ"כים ובהמשך לקורס קצינים אותו סיים ב-1998.
שירת בתפקידי פיקוד ביחידות מיוחדות בהם מפקד פלגה בימ"ס איו"ש.
במהלך שירותו השתתף בפעולות רבות לסיכול טרור, בהן חיסולו של מחבל הג'יהאד האסלאמי מאזן בדוי סלאמה, חיסולו של המחבל זיאד דעאס מהזרוע הצבאית של הפת"ח, וחיסול מהדי טמבוז, מפקד התנזים של טולכרם יחד עם 4 מחבלים נוספים.
ב-2004 פיקד על כוח לוחמים מימ"ס איו"ש שיצא ללכוד במרכז ג'נין את כמאל עבדאללה טובסי, מגייס המחבלת המתאבדת מהפיגוע בקניון בעפולה בו נרצחו שלושה ישראלים.
במהלך הפעולה טובסי נהרג וברמן נפצע בחילופי הירי שהתנהלו בטווח קרוב.
על פועלו במבצעים הרבים עוטר בעיטור האומץ של משטרת ישראל וב-2005 עוטר בעיטור העוז של צה"ל והיה בכך לראשון המעוטרים בעיטור זה מאז מלחמת לבנון הראשונה.
בהמשך שירותו מונה למפקד ימ"ס ירושלים, ולמפקד ימ"ס איו"ש.
ב-2013 עבר למשטרה הכחולה ומונה לסגן מפקד תחנת רחובות.
בנובמבר אותה שנה מונה למפקד התחנה.
ב-2017 מונה לסגן מפקד מרחב שפלה.
ב-2020 מונה למפקד יחידת אתג"ר.
הוא הודח מתפקידו זה לאחר שמונה חודשים בטענה שאינו מתאים לאקלים הארגוני של היחידה ובשל יחסו לפקודיו, אך בהחלטת המפכ"ל קובי שבתאי קודם לתפקיד של מפקד מרחב חוף במשמר הגבול.
בספטמבר 2022 מונה למפקד מג"ב ירושלים והועלה לדרגת תת-ניצב.
כיום מכהן כסגן מפקד מחוז מרכז במשטרת ישראל.
יעקב (ג'קי) בריי (נולד ב-1955) הוא תת-ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן כראש היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית וסגן ראש אגף החקירות והמודיעין.
לאחר פרישתו מהמשטרה כיהן בשנים 2011–2015 כמנכ"ל הוצאת עם עובד.
בריי נולד וגדל ביפו, אמו ילידת בולגריה ואביו ניצול השואה מיוון.
ב-1977 התגייס למשטרת ישראל, שירת ביחידת בילוש לנוער.
השלים לימודי הבגרות ותואר ראשון בקרימינולוגיה ותולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן וסיים קורס קציני משטרה.
שירת כקצין נוער במשטרת בת ים, היה ראש צוותי חקירה מיוחדים ובין השאר עמד בראש צוות החקירה של פרשת גיתית איזראלוב שהורשעה ברצח בעלה.
שירת כראש מפלג תשאול ביחידה המרכזית לחקירת פשעים.
לאחר מכן פיקד על תחנת המשטרה בחולון ובאזור.
שירת כקצין אגף חקירות של מחוז דרום ושירת כסגן ראש היחידה הארצית לחקירות הונאה, בתפקיד זה עמד בראש צוותי חקירה לבדיקת הבחירות המקדימות במפלגות הליכוד והעבודה, שהביאו להעמדתה לדין ולהרשעתה של חברת הכנסת נעמי בלומנטל.
לאחר מכן שימש ראש חטיבת החקירות באגף החקירות.
ב-2007 מונה לנשיא בית הדין לערעורים של המשטרה.
ב-2008 מונה לראש היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית וב-2010 מונה לסגן ראש אגף החקירות והמודיעין.
בדצמבר 2011 נבחר למנכ"ל הוצאת עם עובד, הליך מינויו והיותו קצין משטרה לשעבר, עוררו מחלוקת והביאו להתפטרותו של יו"ר מועצת המנהלים של ההוצאה, עו"ד רוני פיינשטיין, לפרישתה של העורכת והמתרגמת אילנה המרמן ולמחאה של עורכים נוספים.
באוקטובר 2015 פרש בריי מתפקידו.
ב-2018 הצטרף למשרד עורכי דין גדעון פישר כמנהל מחלקת הצווארון הלבן.
בריי בוגר המכללה לביטחון לאומי, נשוי למיכל ואב לשלושה.
רבי יעקב בַּרִיט (לעיתים: באריט או ברי"ט, כונה גם: רבי יעקב קובנר; כ"א באלול תקנ"ז, 12 בספטמבר 1797 - ליל כ"ז באדר א' תרמ"ג, 5 במרץ 1883) היה רב וראש ישיבה ומדינאי יהודי-ליטאי.
נולד בעיירה סימנה הסמוכה לסובאלק לאסתר ולרב יהודה לייב.
הוא התפרסם כילד פלא, ובגיל שמונה כבר ידע על-פה את התנ"ך ואת שישה סדרי המשנה.
זקן אחד למד עמו בבית המדרש המקומי גמרא, והוא רכש ידיעה בכמה מסכתות בתלמוד.
הוא התייתם מהוריו בגיל צעיר; בהיותו בן עשר נפטרה אמו, ושנתיים לאחריה, בי"ד בכסלו תקס"ט, 3 בדצמבר 1808, עוד בטרם נהיה לבר מצווה, נפטר אביו.
יהודים מבני העיירה גידלו אותו במשך כשנתיים, ובהיותו בן 14 נסע לפרוור הקובנאי סלובודקה, בו מצא ישיבה, נבחן על ידיעותיו בתלמוד והתקבל כתלמיד מן המניין.
בישיבה בסלובודקה למד שלוש שנים, ובהגיעו לגיל 18 קנה לו ידיעה רחבה בתלמוד.
הוא נישא לבתו של אדם עשיר מקובנה, ממשפחת ברי"ט, וכונה מאז ואילך על שם משפחתה של אשתו.
חמיו פירנס אותו, ובמשך חמש שנים ישב ולמד בקובנה.
אך בשנת תק"פ (1820) בהיותו בן 23, נפטרה אשתו והותירה אותו עם בתם.
חמיו חפץ להשיאו לבתו הקטנה יותר, אך הוא לא רצה להמתין עד שתגיע לגיל הנישואים, ובחודש חשוון תקפ"ב, עזב את קובנה ונסע לווילנה, בה נישא לנכדת הרב יצחק מקלווריה, קרובת משפחתו של רבי אבלי פאסוועלער.
הוא קבע את מקום לימודיו ב"בית המדרש של ר' לייב'לי ר' בער'ס", לצד כמה מלומדי וילנה המופלגים.
התחלות חדשות: נישואיו בשלישית והשתקמות כלכלית
אשתו השנייה נפטרה אף היא בשנת תק"ץ (1830) והשאירה אחריה בן ובת.
זמן קצר אחרי פטירתה נישא בשלישית לבתו של אהרן טויבער (פריידק'ס), אדם אמיד שפירנס אותו שנים רבות.
בשנות שהותו בבית חמיו, התיידד עם אדם בעל השכלה רחבה שהיה מבאי ביתו, מפיו למד מתמטיקה והיסטוריה, וכמה שפות: רוסית, גרמנית וצרפתית.
לבני הזוג נולדו בנים ובנות, אשתו עבדה כשכירה בבית עסק, והוא השקיע בתעשיית המשקאות החריפים בה היה מעורה חותנו.
כתוצאה מהשקעה זו הם התעשרו, אך מצבם זה נמשך רק עד 1845, אז נאסר על יהודים להחזיק בעסקים בתחום האלכוהול, העסק נסגר ובני הזוג נאלצו להתקיים ממשכורתה של האישה.
כמה שנים מאוחר יותר, בשנת תר"י (1850), הקים רבי חיים נחמן פרנס בבית המדרש "ר' לייב'לי ר' בער'ס", ישיבה; ומינה את רבי יעקב בריט לכהן כראש הישיבה.
ישיבה זו שימשה הלכה למעשה ככולל אברכים, וקיבלה לשורותיה רק אברכים שקנו ידיעה מקיפה בתלמוד ובמפרשיו.
בשיעוריו בישיבה, לימד הרב בריט את דברי הטור, הבית יוסף והשולחן ערוך, עם דברי הפרשנים המאוחרים שלהם, וחידושיו שלו.
הוא המשיך להעמיד תלמידים בישיבתו עד פטירתו.
במקביל לפעילותו הרבנית-למדנית, היה פעיל ציבור נמרץ, ועסק הן בענייני הפנים של הקהילה היהודית הווילנאית והן בענייני החוץ של יהודי ליטא כולה וייצוגם בהזדמנויות שונות במסדרונות השלטון של האימפריה הרוסית.
בשנת תרי"ז, 1857, עמד בראש משלחת רבנים וחכמים שהוזמנו לחצרו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה לדיון במעמד הדת היהודית באימפריה הרוסית, ונדרשו להביע את עמדתם באשר לחילוקי-דעות פנים-יהודיים.
בשובו מפטרבורג קיבל "כתב רבנות" בעיר לומז'ה, וכדי לסכל את המינוי, מינתה אותו קהילת וילנה היהודית לדיין ומו"צ בשכר.
בתפקידו זה שימש גם כמגשר בסכסוכים עסקיים בין סוחרים יהודים ונוצרים בווילנה, והתיידד עם בכירים במערכת העירונית.
קשריו עם מושל המחוז, נזימוב, הביאו להרחבת השטח המותר להתיישבות יהודים בווילנה ל-3 רחובות נוספים (ברייטה, יוהאן וטרוקר).
כן הותרה בשנת תרכ"ב (1862) ישיבת יהודים בעיירה טרוקי הסמוכה לווילנה, שבה ישבו עד אז קראים.
בנובמבר 1861 נסע שוב לאספת רבנים שכונסה בפטרבורג מטעם הממשלה, יחד עם שמואל יוסף פין.
רבי יעקב בריט התמנה יחד עם אברהם לבנזון לאחראי מטעם השלטונות על מוסדות הקהילה הווילנאית, בית החולים היהודי, התלמוד תורה, ובית המדרש לרבנים בווילנה.
לאות הצטיינות על פעילותו בתחום החינוך והבריאות קיבל מטעם הממשלה מדליית כסף.
הוא עמד בחזית המאבק של יהודי ליטא נגד האנטישמיות ונגד מומרים ואנטישמים מזדמנים שהעלילו עלילות שווא על הקהילה היהודית, ובשל קשריו העמוקים עם חברי הממשלה, השיג הישגים בולטים בתחום זה.
בהיותו בן 76, בי"ד בכסלו תרל"ג, 14 בדצמבר 1872, לקה בשבץ מוחי ונעשה משותק בפלג גופו הימני.
רופאיו הצליחו לייצב את מצבו, אך הוא נותר משותק בחצי גופו, עד פטירתו בליל כ"ז באדר א' תרמ"ג, 5 במרץ 1883, והוא בן 86.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בווילנה, ועל מצבתו נרשם:
לאחר פטירתו, הדפיס בנו משה יהודה, את תולדות חייו ופעילותו הציבורית בספר "תולדות יעקב" (וילנה תרמ"ג).
יעקב יוסף ברוידא (בחלק מהמקורות: ברודא, ברוידה; 1833 – ל' בתשרי ה'תרס"ז, 20 באוקטובר 1906) היה סוחר ונדבן חרדי וציוני, שתמך והשתתף במיזמים שונים בארץ ישראל בתקופת היציאה מהחומות, העלייה הראשונה והעלייה השנייה.
יליד פולין, בנו של בנימין ברוידא.
ברוידא עמד בראש אגודת מנוחה ונחלה, שהוקמה ב-1890 בוורשה לשם ייסוד המושבה רחובות, על אדמות דוראן.
חברי "מנוחה ונחלה" רכשו אדמות חקלאיות במושבה ונטעו מטעי שקדים וכרמי ענבים, הקפידו על עבודה עברית והעסיקו פועלים יהודים בחלקותיהם.
רבים מהם לא עלו לארץ עם קניית החלקות אלא התכוונו להשתכן ברחובות לאחר שהמטעים יניבו פרי.
יעקב ברוידא ואשתו סימה היו מעשירי המושבה ובעלי שטחים נרחבים .
הרחוב הראשון במושבה נקרא לכבודו - רחוב יעקב - מראשית ימיה של המושבה.
הזוג ברוידא התגוררו בוורשה אך ביקרו לעיתים תכופות ברחובות, בביקור בשנת 1895 הבטיח יעקב ברוידא לבני המושבה כי יתרום להקמת בית ספר ובית כנסת.
אשתו סימה התכוונה להקים את בית הכנסת על שם אמה, שרה חישין (בתו של יעקב רבינוביץ'), בתרומתה ובתרומת אחיה, יוסף חישין (שחי במוסקבה).
למרות טקס הנחת היסודות לבית הכנסת במעמד זה, לא הוקם בית הכנסת עד 1903. בשנה זו תרמו סימה ברוידא ואחיה את הסכום הנדרש ובית הכנסת שהוקם נקרא "אוהל שרה" על שם אמם.
בשנת 1895 החל שיווק הענבים מכרמי רחובות באמצעות חברת כרמל שהשתייכה לאגודה וברוידא היה מהשותפים בה.
ברוידא ואשתו סימה היו חשוכי ילדים, והנציחו את שמם בהקמת שכונת ההקדש "אהלי יעקב" בנחלאות בירושלים.
השכונה, המכונה בתי ברוידא, נוסדה ב-1902 ביוזמת שרגא פייבל יעקבזון ויועדה לדיירים חרדים מתנגדים (פרושים).
יעקב ברוידא נפטר לפני סיום הקמת השכונה, ב-20 באוקטובר 1906, ותאריך פטירתו מוזכר בשלט ההנצחה המוטבע בשער הכניסה לשכונה.
לאחר מותו ספד לו הרב חיים ברלין בפני קהל רב.
ההספד בן 16 העמודים הודפס והופץ לאחר מכן בידי פנחס גראייבסקי.
חודשיים לאחר מותו פורסמה מודעה בשם האלמנה, המודיעה כי קיום הצוואה, אשר כללה צדקה למוסדות שונים, תארך כשישה חודשים והיא מבקשת מן הציבור לא להלאותה לשווא בפניות בטרם עת.
בית משפחת ברוידא נבנה ברחובות בשנת 1908. הבית, ברחוב מנוחה ונחלה 56, היה מהמפוארים בבתי המושבה, נחשב לאחד מבתי המיליונרים לצידם של בית אפרים זק"ש ובית אליעזר משה סלוצקין.
ב-1909 הגיעה לרחובות רחל המשוררת, שזה עתה עלתה לארץ ישראל.
היא התגוררה עם שתי אחיותיה בקומה השנייה בבית ברוידא במשך כשנה.
האחות בת-שבע ניגנה בערבים על פסנתר ששלח להן אביהן, והבית הפך למרכז חיי החברה של צעירי המושבה, וכונה בפי כל "מגדל שלוש האחיות".
סימה ברוידא נפטרה ב-20 בפברואר 1920.
בשנים שלאחר מכן התגוררו בבית בני משפחת רבינוביץ, קרובי משפחה של סימה ברוידא מצד אמה.
שמואל יעקב רבינוביץ היה אחיין של שרה חישין, אמה של סימה.
שמואל יעקב ואשתו מלכה התגוררו בבית זה עם בנם, יהושע (זליג) חלמיש (רבינוביץ), נוטר ידוע בתקופת המנדט הבריטי.
יעקב ברסימסון היה אחד מהמתיישבים היהודים הראשונים בניו אמסטרדם (כיום ניו יורק), ובין היהודים הראשונים ששכנו בגבולותיה הנוכחיים של מדינת ניו יורק.
ברסימסון נשלח על ידי המנהיגים היהודים באמסטרדם שברפובליקה ההולנדית כדי לבחון אפשרות של הגירה יהודית נרחבת לניו אמסטרדם.
עם נפילת ברזיל ההולנדית היה הכרח עבור היהודים לעזוב את אירופה כדי למצוא מקומות חדשים.
הוא הגיע לנמל ב-22 באוגוסט 1654 על האונייה "De Pereboom", לאחר שעזב את הולנד ב-8 ביולי.
ברסימסון הוחלף על ידי קבוצה של 23 יהודים שהגיעה לניו אמסטרדם מרסיפה שבברזיל על סיפונה של האונייה "St.
Charles", והוקמה ההתיישבות היהודית הראשונה בארצות הברית.
הרב יעקב גוטמן (22 באפריל 1845 – 29 בספטמבר 1919) היה תאולוג יהודי-גרמני, פילוסוף של הדת.
גוטמן נולד בביטום למשפחה דתית.
הוא למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, ואחרי שסיים את לימודיו היה למורה ודרשן בברסלאו.
בשנת תרנ"א הוא נתמנה לרב של יהדות ברסלאו.
כתב עליו שמואל אברהם פוזננסקי:
"הוא היה רב בברסלא לעדת החפשים, אבל בארחות חייו היה מן המחזיקים בנושנות וגם בזה היה גדול כחו לתווך בין הזרמים השונים עד כי היה גדול כבודו על פני כל המפלגות."
גוטמן היה סגן יושב ראש החברה להפצת חכמת ישראל שנוסדה על ידי לודוויג פיליפסון, והרוח החיה בה.
בשנת 1912 הוא הועמד בראש פרויקט ההוצאה של מהדורה מדעית של כתבי התנאים.
לאחר פטירתו של פיליפסון מלא גוטמן את מקומו כנשיא החברה.
בנוסף היה יושב ראש אגודת רבני אשכנז.
בתפקידו זה היה לאחד מרבני המחאה שהתנגדו לציונות.
יעקב גוטמן השתייך לאסכולת בית המדרש לרבנים בברסלאו, והמשיך את הדגש המחקרי שהושם שם על חקר הפילוסופיה היהודית בימי הביניים.
בהקשר זה פרסם מחקרים על אברהם אבן דאוד, רב סעדיה גאון, יצחק בן שלמה הישראלי, אברהם בר חייא, שלמה אבן גבירול, שמעון בן צמח דוראן, יצחק אברבנאל, יהודה אברבנאל.
בדומה לעמיתו מנואל יואל, הקדיש גוטמן תשומת לב מיוחדת לזיקות ההשפעה בין הפילוסופיה הנכרית לזו של הפילוסופיה היהודית בימי הביניים: יניקתם של ההוגים היהודיים מהמקורות היווניים והערביים שלפניהם, ואז השפעתם שלהם על סכולאסטיקנים נוצריים שבאו אחריהם.
הוא כתב על יחסו של תומאס אקווינס ליהדות ולספרות היהודית (1891) וכן על יחסה של הסכולסטיקה במאה ה-13 ליהדות ולספרות היהודית (1902).
הוא המשיך את תרומתו של מנואל יואל בהדגשת עומק השפעתו של הרמב"ם על הסכולאסטיקה הנוצרית והשתתף בעריכת ספרי הזיכרון לרמב"ם במלאת 700 שנה לפטירתו.
פרופסור יעקב ברט היה מזרחן ובלשן יהודי-גרמני, מומחה לשפות שמיות, משוללי ביקורת נוסח המקרא, מראשי בית המדרש לרבנים בברלין, ומרצה באוניברסיטת ברלין.
אביו של העו"ד והבנקאי ד"ר אהרן ברט, חתנו ותלמידו של הרב עזריאל הילדסהיימר.
ברט נולד במרץ 1851 בכפר פלהינגן, באותם ימים בדוכסות הגדולה של באדן שבקונפדרציה הגרמנית, להורים סוחרי בקר ושומרי תורה ומצוות.
הוא התחנך בדרכם של הוריו, למד תורה מאביו, ולימודים כלליים בבית הספר העממי שבכפר.
כבר בנעוריו התבלט כעילוי בין חבריו, והכומר הפרוטסטנטי המקומי, שקלט את יכולותיו של הנער, בא אל אביו וביקש ללמדו נושאים נוספים שלא היו כלולים, בתוכנית הלימודים הרשמית של בית הספר.
ואכן, בהסכמתו של האב החל יעקב לקבל שיעורים פרטיים בלטינית.
חיש מהר הבין הכומר שמקומו של הנער אינו בכפר, והוא שכנע את אביו לשלוח אותו לגימנסיה הממשלתית בקרלסרוהה - עיר הבירה של באדן.
התנאי שהתנה האב היה כי הנער יתגורר אצל רבה של העיר רבי יוסף אלטמן, ילמד ממנו תורה, ובמקביל ילמד גם בגימנסיה המקומית.
יעקב למד ש"ס ופוסקים אצל הרב אלטמן, שהיה משרידי הלמדנים של "בית המדרש הישן" במערב אירופה, ובמקביל למד בגימנסיה וסיים את לימודיו בהצטיינות.
יום אחד, כאשר נשאל על ידי הרב מה הן תוכניותיו לתקופה שלאחר סיום הלימודים בגימנסיה ובחינות הבגרות, השיב כי בכוונתו לפנות ללימודי משפטים.
תשובתו זאת הכעיסה את הרב, אשר אמר לאיש הצעיר כי אם כך הם פני הדברים מוטב שיחדל ללמוד תורה, שכן מכל מקום יהפוך לאפיקורס.
באותו רגע החליט ברט שכיבד את דברי רבו, להמשיך ללמוד כדי להיות רב בישראל.
יעקב ברט יצא לברלין עם תעודותיו, והמלצה חמה מהרב של קרלסרוהה, במטרה ללמוד לימודי רבנות.
בברלין, היה ברט הצעיר תלמידו ומקורבו של הרב עזריאל הילדסהיימר, רבה של הקהילה הנפרדת החדשה "עדת ישראל".
הוא החל לומד בבית המדרש לרבנים בברלין, אך רבו הועיד אותו ללימוד מדעים, באומרו כי רבנים יהיו הרבה אך מחנכים טובים יחסרו.
הוא החל ללמוד באוניברסיטת ברלין, ולאחר מכן בשטרסבורג ובלייפציג.
הוא השתלם במזרחנות ובבלשנות שמית, והיה משומעי לקחם של גדולי המזרחנים בגרמניה של סוף המאה ה-19, פרופסור תיאודור נלדקה, ופרופסור היינריך פליישר.
פירוש המשניות להרמב"ם: על מסכת מכות; (מקור ערבי באותיות עבריות עם העתקה עברית מתוקנת), הוצאת ה.
HINRICHSSCHE BUCHHANDLUNG, LEIPZIG 1889. (יצירת שמות בשפות השמיות, בהוצאת: היינריך, לייפציג, 1889)
HINRICHSSCHE BUCHHANDLUNG, LEIPZIG 1893. (מחקרים אטימולוגיים על הלקסיקון, השמי, ובמיוחד על זה העברי, הוצאת היינריך, לייפציג, 1893)
HINRICHSSCHE BUCHHANDLUNG, LEIPZIG 1902. (בדיקת שורשים לשונית מדעית לעברית וארמית)
Brill, Leiden, Nederland 1902. (אסופת שירי המשורר 'עֻמַיְר בן שֻיַיְם בן עַמר א-ת'ע'לבי אל-קֻטַאמי')
GOLDE, FRANKFURT am Main 1908 (תגלית הפפירוסים החדשה ביֵב - דיון בשפתם הארמית של המכתבים, בהוצאת: מ.
יעקב ברדוגו (נולד ב-23 במרץ 1965) הוא מגיש ופרשן פוליטי בערוץ עכשיו 14 וברדיו גלי ישראל, שימש כפרשן פוליטי ומנחה אקטואליה בגלי צה"ל וכבעל טור בישראל היום.
כיהן כמנכ"ל מרכז השלטון המקומי בישראל וכמנכ"ל מפעל הפיס.
איש עסקים ועורך דין במקצועו.
ברדוגו נולד בלוד, בנה הצעיר של משפחה דתית בת שישה ילדים.
הוריו, יהונתן וכוכבה, ילידי מקנס שבמרוקו, היגרו ב-1948 למרסיי בצרפת, שם גם נולד בנם הבכור ושנה לאחר מכן עלו לישראל.
לאחר שירות צבאי בחיל המודיעין (בין היתר ביחידה 8200), השלים תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך השלים תואר ראשון במשפטים במכללת רמות משפט ואוניברסיטת תל אביב.
התמחה אצל עו"ד אמנון זכרוני, וב-1997 קיבל רישיון לעריכת דין.
במסגרת לימודיו באוניברסיטת תל אביב היה פעיל חברתי ונבחר ליו"ר סטודנטיון, תא הסטודנטים של המחנה הלאומי באוניברסיטה.
ב-1988 היה מועמד המחנה הלאומי לראשות אגודת הסטודנטים, אך לא נבחר למועצת האגודה.
ברדוגו היה מנהל פרויקט שיקום שכונות בלוד, ובהמשך היה סמנכ"ל החברה למשק וכלכלה.
בשנים 1990–1994 שימש מנכ"ל מרכז השלטון המקומי.
לאחר מכן מונה למנכ"ל החברה למשק וכלכלה.
כמקורבו של דוד לוי, הצטרף ברדוגו למפלגת גשר שהקים לוי, ולקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה שובץ במקום ה-41 ברשימת הליכוד-גשר-צומת.
המפלגה המאוחדת זכתה ב-32 מנדטים והוא לא נכנס לכנסת.
לאחר מכן מונה על ידי לוי, בתקופת כהונתו כשר החוץ, לנהל מטעמו את המשא ומתן עם הפלסטינים.
בשנת 1997 מונה למנכ"ל מפעל הפיס, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2000. לאחר פרישתו מהתפקיד, החל לשמש כיועץ לפיתוח עסקים בחברת דנקנר השקעות.
במאי 2006 שכרה האגודה למען החייל את שירותיו כיועץ לענייני קבלת תמיכות והגרלות, והוא קיבל ממנה עמלה בסך 1.2 מיליון ש"ח תמורת שירותיו, שעיקרם חידוש ההסכם של האגודה עם מפעל הפיס.
מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, מתח ביקורת על האגודה עקב התקשרות זו.
ברדוגו עסק בעיקר בתחום הנדל"ן, וכן שימש יועצו של איש העסקים מרטין שלאף, שאותו ייצג בעסקאות בתחום המלונאות וההימורים.
כמו כן היה בעלים של חברות שונות (כגון חברת ההלבשה לילדים סולוג).
בין היתר הוא שותף בבעלות על בית משרדים ברחוב ראול ולנברג בתל אביב.
במהלך השנים החל לשמש כפרשן פוליטי בתוכניות טלוויזיוניות ופאנלים.
בעת שאבי בניהו פיקד על גלי צה"ל החל ברדוגו לשדר תוכנית אקטואליה שבועית עם העיתונאי איתן ליפשיץ.
בשנת 2008 השעה עצמו משידור עקב חקירה משטרתית שנוהלה נגד מפעל הפיס ואשר נסגרה כעבור שנה.
בשנת 2013 חזר לשדר בגלי צה"ל ומונה על ידי מפקד התחנה החדש ירון דקל כפרשן פוליטי.
הוא החל להגיש את התוכנית "מחשבות בע"מ" בתחנה, כמגיש קבוע לצד איתן ליפשיץ ומשה שלונסקי, ששידרו עמו לסירוגין עד לפטירתו של ליפשיץ.
בנוסף החל לשדר פינה קבועה בתוכנית האקטואליה היומית לצד ירון וילנסקי.
באפריל 2016 החל להגיש באופן קבוע לצדו את התוכנית "וילנסקי את ברדוגו".
בתקופה זו נמתחה עליו ביקורת בשל זיהוי מובהק וקידום עמדות ומסרים של מפלגת הליכוד וראש הממשלה בנימין נתניהו.
בינואר 2019 זומן על ידי מפקד גלי צה"ל שמעון אלקבץ לשיחת הבהרה, לאחר שראיין את מירי רגב בדף הפייסבוק שלה תוך שהוא משבח אותה, במסגרת מסע הבחירות שלה לקראת הפריימריז.
בנובמבר 2019 הגיש ניר חפץ תביעה בסך חצי מיליון ש"ח נגד ברדוגו, בטענה כי פרסם עליו לשון הרע והפר את פרטיותו.
בתביעה, נטען כי ברדוגו פרסם בקבוצת וואטסאפ בשם "אחדות בליכוד" צילום מתוך מסמך הקשור לחפץ, תוך הפרת צו איסור פרסום.
ב־10 בפברואר 2022 הודח מהגשת התוכנית "וילנסקי את ברדוגו".
הוצע לו לשדר תוכנית חדשה בגל"צ, אך הוא סירב לכך.
למחרת התפטר בשידור חי של התחנה גם מהגשת התוכנית "מחשבות בע"מ", לאחר שתקף במונולוג ארוך את גלי צה"ל.
באוקטובר 2022 הגיש ברדוגו תביעה על סך כ־547 אלף ש"ח נגד משרד הביטחון, שר הביטחון, בני גנץ, וממלאת מקום מפקד גלי צה"ל, גלית אלטשטיין, בטענה שהביאו לסיום העסקתו בגלי צה"ל משיקולים פוליטיים.
באפריל 2022 החל להגיש יחד עם דני זקן את תוכנית האקטואליה היומית "רבע לחמש" בתחנת הרדיו גלי ישראל.
במרץ 2023, לאחר שדני זקן מונה לממלא מקום מפקד גלי צה"ל, לא נמצא לו מחליף קבוע, וכיום ברדוגו מגיש את התוכנית שנקראת כעת "ארבע וחצי" יחד עם דורון כהן או משה כהן-אליה.
בינואר 2020 מונה ברדוגו לפרשן הפוליטי של ערוץ עכשיו 14, ומדצמבר 2021 הוא מגיש את התוכנית השבועית אולפן חמישי בערוץ.
ביוני 2022 הגיש את התוכנית היומית "שבע" בערוץ עכשיו 14 לצדה של טל מאיר ומאוחר יותר עם איתמר פליישמן.
ממרץ 2023 הגיש לבדו את התוכנית עד מאי באותה שנה, אז הפסיק להגיש את התוכנית.
מנובמבר 2025 חזר להגשת התוכנית בהגשה משותפת עם יהודה שלזינגר.
הופעתו ב-1 במרץ 2023 בערוץ 14 לצד אשת התקשורת שרה ב"ק עוררה הדים, כשחיזק את טענתה שמאחורי תנועת המחאה שמתנגדת לרפורמה המשפטית של הממשלה עומד ארגון ה־CIA.
ברדוגו פרסם טור שבועי בעיתון "ישראל היום".
פרסום הטור הופסק באוקטובר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בתחילת דרכו הפוליטית של ברדוגו, בפברואר 1993, התלונן נגדו חבר הכנסת בנימין נתניהו במשטרה, בטענה למעורבותו בפרשת הקלטת הלוהטת.
התיק נסגר לאחר שלושה חודשים עקב חוסר ראיות.
בהמשך נוצרו קשרים הדוקים בין נתניהו לברדוגו.
במסגרת תביעה שהגיש ניר חפץ נגד ברדוגו, הגיש חפץ תצהיר בו טען כי ברדוגו הפך למגיש קבוע בגלי צה"ל בעקבות התערבות ישירה של נתניהו.
בדצמבר 2022 שימש ברדוגו נציגו של נתניהו במשא ומתן הקואליציוני לקראת הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע, במקביל לשידוריו בערוץ עכשיו 14. עמית סגל פרסם שנתניהו הציע לברדוגו לכהן כשר בממשלתו, אך הוא סירב.
מאוחר יותר ברדוגו עצמו אישר זאת.
פעמים רבות טענו אנשי ציבור ופרשנים שבפעילותו באמצעי התקשורת ברדוגו משמש שופר להעברת מסרים של נתניהו.
לטענות אלה הגיב ברדוגו: "כשלא יכולים להתמודד איתך אז משמיצים אותך".
ב־17 באוקטובר 2024, אחרי הריגתו של יחיא סינוואר, פורסם באתר עכשיו 14 טור דעה של ברדוגו שנערך מדברים שאמר בשידור הטלוויזיה.
בטקסט נכללו משפטים שלא נאמרו באולפן ונראו כהוראות (למשל "אתה חייב לדבר שאין כאן מקריות").
מערכת האתר הוסיפה מאוחר יותר בתחתית הטור את המשפט "הטור נערך מהדברים במהדורה המרכזית, ותוך הבהרות של ברדוגו שלא הובנו כשהוא באולפן".
באתר העין השביעית לביקורת התקשורת הסיקו, לעומת זאת, שבשל תקלה פרסם האתר את המסמך שממנו קרא ברדוגו במהדורת החדשות ושמקורו בלשכת ראש הממשלה.
בפברואר 2025 נפסק בתביעת דיבה כי ברדוגו הוציא את דיבתו של רביב דרוקר כשהתייחס לטור שלו בשנת 2021 בשידור בגלי צה"ל, והציג מצג שווא כאילו דרוקר סחט את שר הביטחון בני גנץ.
בפסיקה נקבע שברדוגו ואחרים הטעו את המאזינים והציגו מצג שווא מעוות, ועל כן יפצו את דרוקר בסכום של 150 אלף ש"ח.
לגבי ברדוגו נפסק כי הפרסום שלו נעשה "בכוונה לפגוע", ועל כן הוטל עליו לפצות את דרוקר באופן אישי ב־50 אלף ש"ח ועוד 10,000 ש"ח הוצאות.
עוד הוטל על גלי צה"ל פיצוי של 50 אלף ש"ח פיצויים ו־10,000 ש"ח הוצאות.
ברדוגו ערער על פסק הדין.
במרץ 2025 נפסק שעל ברדוגו לפצות את ניר חפץ ב־100 אלף ש"ח בגין לשון הרע ופגיעה בפרטיות, בתוספת 17,700 ש"ח שכר טרחת עורך דין.
פורסם כי עו"ד גיא בוסי, שמשדר לצד ברדוגו בערוץ 14, פנה לכמה אנשי עסקים וביקש כי יסייעו לברדוגו במימון הסכום, אך הם סירבו.
במאי 2025 אמר שר המשפטים יריב לוין בראיון רדיופוני כי ברדוגו בא אליו בדרישות לקידום עניינים אישיים וכלכליים ואיים עליו, והשרים מיקי זוהר ושלמה קרעי תיארו דפוס פעולה דומה.
בעקבות הפרסום המשטרה פתחה בבדיקת הטענות, אולם השרים אמרו שלא ידוע להם על אספקט פלילי בפעילותו של ברדוגו.
תנועת בית"ר העניקה לברדוגו את פרס ז'בוטינסקי לעיתונות לשנת תשפ"ו, "כאות הוקרה על תרומתו רבת־השנים לשיח הציבורי בישראל, לחופש הביטוי ולעיתונות אמיצה ובלתי מתפשרת".
ברדוגו נשוי ואב לשני בנים ושתי בנות.
מתגורר בשכונת המשתלה שבצפון תל אביב.
הרב יעקב ברוך (1890– 22 באוגוסט 1956) היה דיין, מורה ואיש ציבור, רב הקהילות היהודיות בנפת טוקט שבטורקיה, סגן יו"ר ועד העדה הספרדית בירושלים, ממייסדי "הליגה הבינלאומית להצלת יהודי ערב" ופעיל למען גאולת קרקעות בירושלים.
נולד בעיר העתיקה בירושלים ב-1 ביוני 1890 (י"ג בסיוון ה'תר"ן), לרחל בת יעקב מטלון וליצחק ברוך, שעלה בילדותו מאדירנה שבטורקיה, והיה אחיו של הרב נסים ברוך, שכיהן כרב בירושלים.
בצעירותו למד בתלמוד תורה של העדה הספרדית בעיר, בישיבת תפארת ירושלים, ב"ישיבת הרב חזן" ובבית המדרש למורים של חברת עזרה.
בשנת 1906 (ה'תרס"ו) נישא לוידה בת הרב אהרון אלנקווה, ובשנת 1909 (ה'תרס"ט) עבר להתגורר בטורקיה, שם למד בבית המדרש לרבנים באיסטנבול, ובסיום לימודיו נבחר לשמש כרב הקהילות היהודיות בנפת טוקט.
בהמשך שימש כחבר בית הדין הרבני באיסטנבול, ולאחר מכן שימש כמורה הראשי לעברית במדרשת "יבנה" שבאיסטנבול.
בעיר האחרונה אף נמנה עם מייסדי חברת "התחיה" והסתדרות המורים העברים, כיהן כיושב ראש אגודת "שיבת ציון" וארגון הנוער "צעירי ציון", ושימש כחבר הנשיאות של הפדרציה הציונית למזרח בשנת 1921 (ה'תרפ"א).
בתקופת שהותו בטורקיה חיבר והוציא לאור ספרי לימוד לתלמידים, במספר מהדורות, וכתב בעיתונים היהודיים איל טיימפו, "איל ג'ודיאו" ו"המבשר".
בשנת 1924 (ה'תרפ"ד) חזר לארץ ישראל והחל לשמש כמורה בתלמוד תורה של העדה הספרדית בירושלים, וכמזכיר בית הדין של העדה בעיר.
בהמשך שימש כמזכיר הכללי של הרבנות הראשית, וכמנהל משרד הרבנות בירושלים.
נמנה עם מייסדי ההסתדרות הדתית-לאומית "על המשמר" של היהודים הספרדים בירושלים, ונבחר לכהן כיושב ראש הוועד שלה.
כן שימש כסגן יושב ראש ועד העדה הספרדית בירושלים וכחבר מועצת סניף הציונים הכלליים בעיר.
עבור מוסדות העדה הספרדית אף נסע למצרים כשד"ר.
בחג החנוכה נהג לארגן עלייה המונית לרגל לעיר העתיקה בירושלים.
לקח חלק בפעילות לגאולת קרקעות, וכיהן כיושב ראש ועד "נחלת דוד", שמטרתו הייתה הקמת כפר לבעלי מלאכה על שטח בגודל 700 דונם ליד נווה יעקב, וכיושב ראש ועד "נחלת יעקב", שמטרתו הייתה ייסוד שכונה בסמוך לשכונת קטמון.
נמנה עם מייסדי "הליגה הבינלאומית להצלת יהודי ערב", ונבחר לשמש כיושב ראש הסניף הירושלמי וכחבר מרכזה.
נפטר בירושלים ב-22 באוגוסט 1956 (ט"ו באלול ה'תשט"ז) ונקבר בהר המנוחות.
המורה - ספרי לימוד לתלמידים לארבע שנות לימוד, יצא לאור במספר מהדורות החל משנת 1920
המדבר - ספר שיחות בעברית, דקדוק לתלמידים
יעקב גוזמן (27 ביולי 1874 - אוגוסט 1928) חזן בית הכנסת במוסקבה ובית הכנסת הגדול בפתח תקווה.
גוזמן נולד בקייב לאביו משה מרדכי שהיה חזן בעיר.
לאחר שהתחתן, בגיל 18, למד בבית הספר הגבוה למוזיקה בסנקט פטרבורג וסיים בהצטיינות בשנת 1905. הוא סירב להצעה לעבוד באופרה והיה לחזן בסנקט פטרבורג.
בשנת 1906 התקבל לחזן הראשי של בית הכנסת הכוראלי במוסקבה, שנפתח אז מחדש.
משרתו העניקה לו שלושה חודשי חופש במהלך הקיץ ובשנים 1910–1912 הוא ניצל אותם לביקורים בארץ ישראל בהם שימש כחזן בבתי כנסת ביפו ובירושלים וביצע הופעות שונות שהכנסותיהם הוקדשו לצדקה.
גוזמן ביקר במושבות ובגדרה יעץ לתושבים לגבי סידורי האקוסטיקה בבית הכנסת שבנו.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה בביקור באנטוורפן לחנוכת בית כנסת ולא יכל לשוב לרוסיה.
הוא עבר ללונדון וכבר בשנת 1915 הופיע בבתי כנסת שונים בעיר.
באפריל 1915 הוא ערך את תפילות שבת חול המועד פסח בבית הכנסת בסטמפורד היל של ק"ק כנסת ישראל.
בפברואר 1916 ערך את התפילות בבית הכנסת של מחזיקי הדת, לכבוד בואו של הרב קוק.
בשנים 1920–1923 היה חזן במנצ'סטר, שבה נחשב שמרן בעיני בני קהילתו מפני שהלך לטבול במקווה לפני התקיעות בראש השנה, וסירב ללחוץ יד לנשים.
היה שנה וחצי באמריקה והוצעו לו שם משרות נכבדות בחזנות, אולם מכיוון שחוקי ההגירה מנעו ממנו להביא את משפחתו איתו שב לבריטניה.
בשנת 1925, הופיע בין השאר בבורנמות' ובחנוכת בית כנסת בדבלין, בנוכחות הרב הרצוג.
בסוף 1925, הגיע לארץ ישראל כתייר והופיע במקומות שונים, בהם בית הכנסת החורבה.
גוזמן נשאר בארץ ישראל, היה חבר בבית הספר לחזנות של שלמה רוזובסקי ובאפריל 1928 נתקבל לחזן ראשי של בית הכנסת הגדול בפתח תקווה.
אולם הוא לא האריך ימים בתפקיד ונפטר באוגוסט 1928 ממחלת הסרטן.
גוזמן נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים לצד קבר בנו היחיד שנפטר 8 חודשים לפניו.
לבקשתו, הוציא גיסו אליעזר ניסנבוים את חידושיו, בעיקר גימטריות, בשנת תשט"ו.
שלמה רוזובסקי אמר על גוזמן שהוא היה הבריטון המצוין ביותר בין אלפי המתלמדים בקונסרבטוריון הפטרבורגי.
בהמלצה להעסיקו באחד מבתי הכנסת בארץ ישראל הוצג גוזמן כמי ששילב בתוכו את היותו "בן החדר העתיק שלמד הרבה תורה וספוג יראת שמים" עם היותו "זמר אירופי מחונן בקול טנור חזק ונעים".
בהופעותיו שילב שירים במספר רב של שפות, בהם עברית, רוסית, איטלקית וצרפתית.
ישראל ברדקי כתב עליו: "רבים הם השירים שתרגם מרוסית לעברית ושר אותם על הבמה בקונצרטים שונים".
גוזמן היה בקיא בעברית וחובב ציון שהופיע באזכרות להרצל ואירועים ציוניים אחרים.
הוא שילב בהופעותיו שירים של יהודי תימן שהוא למד מתימנים שפגש בארץ ישראל, שירים של חיים נחמן ביאליק ושירים ארצישראליים.
גוזמן חיבר שירים משלו שחלקם הוצאו לאור בסוף הספר שהוצא לזכרו.
יעקב בריהון (נולד ב-6 ביולי 1993) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי.
בריהון נולד בראשון לציון, למשפחה יוצאת אתיופיה.
למד בבית הספר היסודי "ידלין".
התחיל לשחק כדורגל בקבוצת ילדים במודיעין שהפעילה מכבי תל אביב.
רמת אליהו, וכשהיה בן 16 הצטרף למחלקת הנוער של הפועל ראשון לציון.
ב-5 במאי 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של הפועל ראשון לציון, כשפתח בהרכב בהפסד 1–2 למכבי פתח תקווה בליגת העל.
לקראת גיוסו לצה"ל לא הצליח בריהון להשיג מעמד של ספורטאי פעיל ולכן מיעט לשחק.
ב-28 בינואר 2014 הבקיע בריהון את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 1–0 על הפועל קטמון ירושלים במסגרת גביע המדינה.
בעונת 2015/2016 הפך לשחקן הרכב קבוע והיה למלך שערי הקבוצה עם 13 שערים ב-35 משחקים בליגה הלאומית.
ב-13 ביוני 2016 חתם בריהון בבית"ר ירושלים.
ב-30 ביוני 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, בתיקו 0–0 נגד סלובודה טוזלה במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
ב-6 במאי 2017 כבש בריהון את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 5–1 על בני סכנין, ואת עונת 2016/2017 הוא סיים עם שני שערים ב-20 הופעות בליגת העל.
ב-10 ביולי 2019 חתם בריהון לשלוש שנים במועדון ספורט אשדוד, ששילמה עבורו 300 אלף שקלים בנוסף ל-50% מסך העברתו הבאה.
ב-30 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בניצחון 3–2 על הפועל תל אביב בגביע הטוטו.
ב-4 באוקטובר 2024 חתם בריהון בהפועל תל אביב.
יעקב (ג'יי) לביא (נולד בשנת 1952) הוא מומחה לכירורגיית לב-חזה, פרופסור מן המניין אמריטוס בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
הקים וניהל את היחידה להשתלות לב במחלקה לניתוחי לב במרכז הרפואי שיבא בתל השומר, ויו"ר ועדת השתלות הלב והראות במרכז הלאומי להשתלות.
לביא בן של אב ניצול שואה.
רב-סרן במילואים, הוא בוגר בהצטיינות של הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
סיים התמחות בניתוחי לב וחזה במרכז הרפואי שיבא.
התמחה בתחום השתלות הלב והלב המלאכותי במרכז הרפואי של אוניברסיטת פיטסבורג, ארצות הברית.
לביא הקים בשנת 1991 את היחידה להשתלות לב במרכז הרפואי שיבא ושימש כמנהלה במשך 30 שנים.
במסגרת היחידה בוצעו כ-300 ניתוחי השתלת לב.
בשנת 1994 השתיל לביא לראשונה בישראל לב מלאכותי כגשר להשתלת לב ומאז הושתלו ביחידה בראשותו למעלה מ-250 חולים במגוון חלופות לב מכניות, הן כגשר להשתלת לב והן כתחליף קבוע להשתלה.
בשנת 2001 ביצע השתלה ראשונה מסוגה בעולם של חלופה מכנית חדשנית ללב מסוג HeartMate 2 LVAD, לאחר שהיה שותף לצוות הפיתוח שלה במסגרת התמחותו במרכז השתלות הלב בפיטסבורג.
לביא מכהן כפרופסור מן המניין אמריטוס בחוג לכירורגיה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
פרסם למעלה מ-150 מאמרים בספרות הרפואית, פרקים בספרים בתחום ניתוחי הלב, השתלות הלב והאתיקה של השתלות האיברים, וכן ספר מקיף בנושא בעיות קרישת דם בניתוחי לב.
בשנת 2005 יזם לביא והציע את התוכנית של מתן קדימות בתור להשתלות איברים למועמדים להשתלה שיהיו חתומים ותיקים על כרטיס התורם, ופעל בשיתוף עם משרד הבריאות וועדת הבריאות של הכנסת להכללתה בחוק השתלות האיברים שהתקבל בשנת 2008.
בנוסף יזם לביא את הסעיף הייחודי בחוק ההשתלות הישראלי האוסר מימון ביטוחי של השתלות איברים בחולים ישראלים המתבצעות בארצות בהן מתקיים סחר באיברים או נטילת איברים בניגוד לכללים האתיים הבינלאומיים.
לביא כיהן כיו"ר האיגוד הישראלי לכירורגיית לב וחזה וכנשיא החברה הישראלית להשתלות איברים של ההסתדרות הרפואית.
לביא חבר במועצה הלאומית למחלות לב, נציג ישראל בוועדת המעקב הבינלאומית אחר יישום הצהרת איסטנבול כנגד סחר באיברים וחבר בוועד המייעץ של ארגון הרופאים הבינלאומי כנגד נטילת איברים בכפייה.
יעקב ג'ינו (נולד בשנת 1964) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ישראלי.
יעקב ג'ינו שיחק בשנות השמונים במכבי חיפה, בין היתר תחת המאמן פיני גרשון ובמכבי רעננה.
לאחר פרישתו, בעונת 1991/1992 היה עוזר המאמן של גרשון במכבי רמת גן.
בעונת 1996/1997 אימן את קבוצת הנוער של מכבי תל אביב וזכה באליפות המדינה.
בשנת 1997 אימן לראשונה, כמאמן ראשי, את מכבי הוד השרון מהליגה השנייה.
לאחר מכן המשיך לאמן בליגה השנייה, כשאימן את מכבי חדרה.
בעונת 2001/2002 חזר לליגת העל, כעוזר מאמן במכבי רעננה, תחת שרון דרוקר, וכן באותה עונה שימש כעוזרו של אריק שיבק בנבחרת העתודה.
בעונת 2003/2004 אימן, כמאמן ראשי, את בני השרון, ורשם איתה עונה מרשימה כסיים במקום הרביעי בטבלה, והודח על ידי מכבי תל אביב בחצי גמר הפלייאוף.
באותה שנה זכה ג'ינו בפרס מאמן העונה בליגת העל בכדורסל.
ביולי 2004 זכה עם נבחרת העתודה במדליית הכסף באליפות אירופה לנבחרות עד גיל 20.
בעונת 2004/2005 מונה לעוזר המאמן של פיני גרשון במכבי תל אביב.
באותה עונה, הציגה הקבוצה את משחק ההתקפה הטוב ביבשת וזכתה ביורוליג בפעם השנייה ברציפות.
עונה לאחר מכן חזר ג'ינו לתפקיד מאמן בני השרון, והוביל אותה לחצי גמר גביע המדינה, אך הודח באותו שלב על ידי מכבי תל אביב.
כן מונה בשנת 2005 למאמן נבחרת העתודה, ואימן אותה עד שנת 2007, ובהמשך בקדנציה נוספת בשנת 2010.
לקראת עונת 2006/2007, הצטרף לצסק"א סופיה, ולראשונה אימן קבוצה מחוץ לישראל.
ג'ינו צרף לקבוצה את ליאור ליובין, ישראל שיינפלד ודיון תומאס, מה שזכה בתקשורת לכינוי "המושבה הישראלית".
לאחר חצי עונה בקבוצה פוטר.
לאחר מכן אימן ג'ינו את לובן הבלגית, סיים בעונתו הראשונה במקום האחרון ובעונתו השנייה במקום הלפני האחרון.
אבל בעקבות הקפאת הירידות בליגה הבלגית, הוא נשאר בליגה הראשונה.
לקראת עונת 2008/2009 חתם בעירוני נהריה ואימן שם במשך שתי עונות, בעונתו הראשונה הודחה קבוצתו ברבע גמר הפלייאוף.
את עונת 2009/2010 סיימה הקבוצה אמנם במקום התשיעי, אך הפסידה בסדרת פלייאוף נגד הירידה להפועל חולון 2:3, ובכך נשרה הקבוצה לליגה הלאומית אחרי שמונה עונות רצופות בליגת העל.
לאחר שעזב את נהריה אימן ג'ינו את נבחרת הקדטים ובאקדמיה של איגוד הכדורסל.
בעשור השני של המאה ה-21 כיהן ג'ינו כסגן מנהל, ולאחר מכן כמנהל, בית הספר למאמנים במכון וינגייט.
יעקב גודארד (1911 – 16 באפריל 2009) היה שחיין ארץ ישראלי, אלוף ארץ ישראל וזוכה מדליית ארד במכביה הראשונה (1932).
המציל המיתולוגי של בת ים.
גודארד נולד בירושלים בנם של נחמה לבית שפירא ומרדכי זאב גודארד וגדל בתל אביב.
הוא סיים במחזור הראשון של בית הספר תל נורדוי ולמד במקוה ישראל.
הוא התאמן בקבוצת מכבי תל אביב ובהמשך עבר לקבוצת הפועל בת ים.
בתחרויות השחייה של המכביה הראשונה שנערכו בישראל בתחית אפריל 1932 זכה גודארד במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:28.9 דקות, אחרי פ.
האי מצ'כוסלובקיה (1:13.8 דקות) והאל קרמר מארצות הברית (1:22.8 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר חזה.
גודארד אמור היה להשתתף באולימפיאדת אסיה (הודו, פרס, אפגניסטן, ציילון וארץ ישראל) שנערכה בניו דלהי בתחילת מרץ 1934, אך בשל מצוקת תקציב הוא נופה מהנבחרת ברגע האחרון.
הוא לא ויתר ובעזרת חברו אורי נדב מצא נהג ערבי, שהובילו לבגדד תמורת לירה וחצי, ומשם המשיך באונייה לקראצ'י ולבסוף הפתיע את חבריו בניו דלהי.
לאכזבתו, תחרויות השחייה כבר נערכו, אך בארמונו של המהראג'ה מפטיאלה - שם התכבד במנה היוקרתית, לב אריה - הוא ניצח בתחרות פרטית את אלוף האולימפיאדה.
אחר כך ארגן תחרות שחייה בבומביי כדי לממן את הדרך חזרה.
באליפות ארץ ישראל שנערכה בשבועות בסוף מאי 1934 זכה גודארד בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:26 דקות, לפני טויסטר ממכבי חיפה (3:35 דקות) ובן עמי ממכבי תל אביב (3:35.1 דקות).
בתחרות שחייה שנערכה בחוף נתניה באוקטובר אותה שנה הוא זכה במקום הראשון במשחה ל-1500 מטר לפני משה גרינברג.
באליפות ארץ ישראל שנערכה בבריכת השחייה בימק"א ירושלים ב-1 במרץ 1935 זכה גודארד במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:26.3 דקות, אחרי וילהיים ארצי ממכבי חיפה שקבע שיא ארץ ישראל חדש של 3:04.8 דקות ולפני שיין מחיפה (3:35.4 דקות).
חודש לאחר מכן, בתחרויות השחייה של המכביה השנייה שנערכו בישראל בתחילת אפריל 1935 סיים גודארד במקום חמישי, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:27.6 דקות.
באליפות לודז', פולין שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:18 דקות.
במשחה מים פתוחים למרחק של 3 ק"מ משבי ציון לנהריה בשנת 1969 ניצח גודאד את המשחה לוותיקים בתוצאה של 61 דקות.
ב-1943 עבר גודארד לבת ים והפך למציל המקומי הראשון.
אחרי שנים רבות כמציל עזב את סוכת המציל ועבד כמנהל מחלקת הגננות בעיריית בת ים.
על תרומתו לעיר זכה בפרסים רבים.
היה נשוי לסוניה ולהם חמישה ילדים.
סיפורו מופיע בספר המרוץ אחר המדליה ההודית שנכתב על ידי בנו יוסי גודארד.
בנו מני, תושב קיבוץ בארי נרצח במתקפת הפתע של חמאס על ישראל.
בשנת 2017 נערך משחה לזכרו של יעקב גודארד.
יעקב בריל (Jakob Brüll; 1812, רוסינוב , מורביה – 1889, קויטין , מורביה) היה רב וחוקר בספרות התלמוד.
למד בישיבות בונהאד, פרסבורג ובודפשט.
נישא לרג'ין (רבקה), בת הרב נחום טרייביטש.
הוסמך לרבנות על ידי חותנו.
עד שנת 1843 כיהן כרב בעיר קויטין במורביה עד יום מותו.
עם תלמידיו נמנים בניו אלחנן ונחמיה וכן דוד קאופמן – שלושתם נודעו לימים כחוקרים ידועים במדעי היהדות.
בספריו ניכרת בקיאות רחבה בתלמוד ונטיה מובהקת לביקורת מדעית.
הוא כתב ספרים הן בגרמנית והן בעברית.
ספרו הידוע הוא "מבוא למשנה" בשני כרכים.
ספרו האחרון "בן זקונים" יצא בימי חייו האחרונים.
נכדו, (בן בתו), ארנסט מולר
גבר תכנן במהלך חייו כמאתיים מבני ציבור, שכונות מגורים, מבני תעשייה, בתי ספר ומבני תרבות, שעיקרם נבנה בקיבוצים ובהתיישבות העובדת.
גבר תכנן את מפעלי גרנות, שהיו הגדולים בארץ בעת הקמתם, והיה מהמתכננים הראשונים של חדרי אוכל קיבוציים בהם נהוג שירות עצמי.
אביהם של האומנים ציבי גבע ואביטל גבע.
גבר נולד בוורשה בשנת 1907, למשפחה מסורתית בה האם השתייכה לחצר חסידית אך חש ריחוק מן הדת בגיל צעיר, ובהשפעת קרוב משפחה החל לפנות אל הסוציאליזם.
בשנות העשרים היה גבר חבר בהסתדרות "השומר הצעיר" בעירו.
בשנת 1930 עלה גבר לארץ ישראל והשתקע בקיבוץ עין שמר.