tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסבר נוסף לכך שארס אינו תופעה נפוצה הרבה יותר בממלכת בעלי החיים הוא שארס מצריך אמצעי העברה מורכב לצורך פעולתו, לדוגמה:
לבעלי חיים שונים דרך ייחודית להעברת הארס, ומכל אחד מהם הנדסה ייחודית זאת גובה מחיר כבד המתבטא בהשקעת אנרגיה גדולה לשם כך על חשבון משהו אחר.
לדוגמה, מערכת הרבייה של הדבורים והנמליים השתנתה במרוצת האבולוציה ומשמשת כעוקץ המעביר את הארס, אצל הברווזן בלוטות זיעה התפתחו לבלוטות ארס, ואצל הנחשים בלוטות הרוק התפתחו לבלוטות ארס.
דוגמאות מסוג זה ממחישות כי תכונה אחת באה על חשבון האחרת.
אם נשווה ארס במידת השפעתו ביחס ישיר לכמותו, אזי לפרוקי-הרגליים מסוימים קיים ארסנל נשק ביולוגי-כימי מהחזקים בעולם החי.
כל אחד ממיני פרוקי-הרגליים האלה פיתח מערכת משוכללת מאוד של העברת הארס, אם בצורת עוקץ (נמלת הקליע, עקרבים, צרעות), באמצעות הניבים (נדלים), או איבר ההִיפּוֹסְטוֹם (קרציות).
אבולוציית הארס אינה מתרחשת רק בקרב נושאי הארס, אלא לעיתים גם בקרב קורבנותיו הפוטנציאליים.
גורי נובחניות (סנאי הקרקע הקליפורני) מהווים טרף מועדף על נחש העכסן.
לצורך כך הנחש מאתר את מחילות הנובחנית באדמה ונכנס אליהן על מנת לצוד את טרפו.
תצפיות הראו כי לעיתים סנאי הקרקע הקליפורניים חוסמים את הכניסה למחילה בגופם על מנת להגן על הגורים וסופגים, כתוצאה מכך, הכשה מלאה מנחש ארסי זה.
אולם הכשת העכסן, שמסוגלת להרוג אדם בוגר, גורמת לסנאי תופעות כאב וגירוד בלבד, היות שעם השנים פיתח המין הספציפי הזה עמידות לאויבו העיקרי ובדמו התפתחו נוגדנים שבכוחם להתמודד עם רעלנים שבארס העכסן.
מנגד, מחקרים מראים כי ארס העכסן מתחזק ומשתכלל אבולוציונית על מנת להתמודד עם תופעה זאת.
מרוץ חימוש אבולוציוני זה מסביר מדוע נחוץ לעכסן ארס כה עוצמתי.
נחש הטאיפן הפנים-יבשתי נחשב כיום לנחש הארסי עלי אדמות ומשוער כי הארס בהכשה בודדת שלו מסוגלת להרוג כ-100 בני אדם בוגרים.
מחקרים שבדקו מדוע לנחש צורך בארס כה עוצמתי גילו שאזור מחייתו המבודד במדבריות אוסטרליה מחייב אותו להתמודד עם סוגי טרף שביכולתם לתקוף ולפגוע בו, לכן הכשה מהירה וקטלנית מעלה את סיכוייו לשרוד באזורים אלה.
בנוסף שימוש בכמות ארס מועטה באזור צחיח גורמת לאיבוד מועט של נוזלים.
חלק מחלזונות הים החרוטיים מסוג חרוט נמנים עם בעלי החיים הארסיים בעולם (יש הטוענים שהם הארסיים ביותר), ועוצמת דקירתם מסוגלת להרוג אדם בוגר תוך 4 דקות.
צורך כה חזק בארס נובע מאיטיותם הרבה שאינה מאפשרת להם לרדוף אחרי דגים קטנים המהווים את טרפם.
ארס לא מתאים יכול לגרום לדג לגסוס הרחק מהחילזון שם יאבד לטובת טורפים רבים אחרים בקרקעית הים.
לפיכך ארס כה עוצמתי מבטיח לחילזון ציד מהיר ובטוח.
יש מינים רבים בסוג חרוט, לארסיים שבהם יש למעלה מ-100 סוגי רעלנים עוצמתיים.
רעלנים אלה ייחודיים בקרב המינים השונים של חילזון החרוט ואף אחד מסוגי רעלנים אלה אינו זהה בין מיני החילזון.
מבידוד והבנה של חלק מפעולות רעלנים של חלזונות אלה הצליחו מדענים לייצר תרופות וסמי הרגעה חזקים ביותר, אולם חלק גדול ממורכבות הארס שלהם אינה ידועה.
המרכיבים השונים בודדו לכימיקלים שונים שהוזרקו לעכברים, והתוצאות הראו כי למרכיבים השונים השפעות שונות, ביהינהן גירוד, חוסר אוריינטציה במרחב, ושינה עמוקה.
המנגנון המאפיין את משפחת הצפעיים הם שיני ארס גדולות וארוכות המתקפלות כמעין ציר.
בכל אחד מצידי ראשו של הנחש נמצאת בלוטת ארס.
מכל בלוטת ארס יוצאת צינורית דקיקה המחברת אותה אל כל אחת משיני הארס המעוקלות והחלולות בקדמת הלסת העליונה.
כאשר הנחש פוער את לסתותיו השיניים הקדמיות והארוכות נשלפות ומזדקרות קדימה בדומה לאולר.
בזמן ששיני הארס ננעצות בבשר הקורבן, השיניים החלולות מזריקות לתוך הבשר וכלי הדם ארס הישר מהבלוטות שבצידי הראש.
פעולת ההזרקה מתאפשרת בשל פעילות שריר ייעודי, שמחובר לבלוטות הארס, שפועל רפלקסיבית בזמן ההכשה ופעולתו לוחצת על הבלוטות ודוחפת מהן את נוזל הארס החוצה אל שיני הארס החלולות (מנגנון המזכיר את פעולתו של מזרק רפואי).
פעולת ההכשה אגרסיבית ומהירה (לרוב לוקחת פחות מרבע שנייה).
פעולות חוזרות של הכשה פוגמות בשן העדינה, לכן עם הזמן שיניים אלה נושרות ומוחלפות בשיניים חדשות הגדלות מאחוריהן.
הנציג המוכר ביותר של משפחת הצפעיים בישראל הוא הצפע המצוי.
במשפחת הפתניים, בה נכללות הקוברה והממבה, שיני הארס הן לרוב קצרות מאלה של הצפעיים וקבועות (כלומר אינן נעות קדימה ואחורה) ובהתאם ישנם חריצים בלחי התחתונה (בדרך כלל בקו ישיר עם עין הנחש), לתוכם נכנסות שיני הארס כאשר הפה נסגר.
הנציג היחיד של משפחה זאת בישראל הוא פתן שחור.
תכונה נוספת שפיתחו חלק מהנחשים במשפחה זאת היא היכולת להתיז את הארס בדיוק רב למרחק של עד כ-3 מטרים.
יכולת זאת מתאפשרת בשל נוכחותו של נקב זעיר בצורה גאומטרית מסוימת בקדמת שן הארס.
כאשר שריר הבלוטה לוחץ בחוזקה על בלוטת הארס, ניתז הארס בעוצמה מנקבים אלה ומחזית הפה.
פעולת ההתזה (בדומה לקוברה יורקת) משמשת לצורך הגנה מתוקפים ופגיעת הארס בעיני התוקף גורמת לו לעיוורון זמני או קבוע.
משפחת השרפיים מאופיינת בשיני ארס קטנות היוצאות מצידי הראש כאשר הנחש מכיש בתנועת דקירה לצדדים גם בפה סגור לחלוטין.
מנגנון זה מאפשר לנחש להכיש לטאות ומכרסמים בתוך מחילות צרות שם פעולת ההכשה הקדמית בזינוק קפיצי קדימה ובפעירת פה לא מתאפשרת בשל החלל הצר.
בניגוד ליתר משפחות הנחשים הארסיים, שאצלן בלוטות הארס בולטות באזור הלסת האחורית ומשוות לראש צורת משולש, חברי משפחת השרפיים פיתחו בלוטות ארס מוארכות שמאפשרות למבנה הראש להיות צר ומתאים להתחפרות וכניסה למחילות צרות.
בני אדם רבים הוכשו בניסיון לאחוז נחשים ממשפחה זו מצווארם, בשל העובדה שהם מסוגלים לשלוף את שן הארס מצידי הפה (גם בפה סגור) ולדקור את היד האוחזת בהם.
נציג משפחה זו בישראל הוא שרף עין גדי שהכיש למוות תושב רימונים בשנת 2002.
נחשים הנקראים חצי-ארסיים או תת-ארסיים הם בעלי זוג שיניים מוגדלות ומעוקלות אחורנית הנמצאות בחלק הפנימי של הלסת העליונה.
השיניים מחורצות בתעלה דרכה זורם הארס אל פצע הנשיכה.
לצורך העברת ארס לטרף, על הנחש להעביר חלק מגופו של הטרף אל עומק פיו ואז לחדור לתוכו, ומכאן הקושי שלהם להכיש טרף גדול, על אף שהנחש מסוגל להעביר את איבר הטרף (או אצבעו של אדם) למיקום הנדרש במהירות יחסית.
ארסם של רוב הנחשים המכונים חצי-ארסיים או תת-ארסיים חלש מדי מכדי לסכן אדם (למעט אנשים שאלרגיים לארס), אולם ישנם מקרים יוצאי דופן כגון נחש העפאים ונחש זרדים שנחשבים קטלניים.
רוב הנחשים התת-ארסיים מצויים במשפחת הזעמניים, שמכילה גם מינים רבים שאינם ארסיים כלל כגון זעמן שחור.
מנגנון העברת הארס של לטאות ארסיות בנוי כך שבלוטות הארס מוארכות וניצבות לאורך הלסת התחתונה.
מבנה הבלוטות ומורכבותן משתנה בין המינים, ואלו של לטאת הכוח ממין דרקון קומודו הן מהמורכבות ביותר מבין קבוצת הזוחלים.
כל אחת מבלוטות הארס של לטאה זאת מורכבת מ-6 תאים כאשר מכל תא שכזה יוצאת צינורית אל פתח מיוחד הנמצא בין שיניה.
המנגנון אצל לטאות ארסיות אחרות, כגון הלודרמה מרירית, מתעל את הארס באמצעות חריצים המצויים לאורך שורות שיניה.
בניגוד לנחשים, כל מיני העקרבים הם ארסיים.
זנב העקרב בנוי מ-5 מפרקים כאשר המפרק השישי הוא הטלסון שם נמצא העוקץ.
הטלסון מורכב מבועית המכילה שתי בלוטות ארס, ומעין "מחט היפודרמית" באמצעותה הוא מעביר את הארס לקורבן בעקיצתו.
עכבישאים, שרובם ארסיים, שייכים למחלקת העכבישנים שגם העקרבים חברים בה.
עכבישאים אינם שייכים לסדרת החרקים.
לעכבישאים שני גפי פה המכונים כליצרות המסתיימות במעין ציפורן חדה וחלולה דרכה הם מעבירים את הארס מבלוטות הארס שלהם.
צורת בלוטות הארס, מיקומה וגודלה בגופם משתנה ממין למין.
יש שהיא קטנה ונמצאת בתוך הכליצרות ויש שהיא גדולה ומאורכת כדי התמשכותה אל תוך החזה.
נדלים הם מרבי-רגל בעלי מערכת ייחודית להעברת הארס.
זוג הגפיים הראשון שלהם נקרא רגלסות (רגלי-לסת).
אלה הן רגליים קשות, חדות וחלולות, שבפרק הבטן של כל אחת מהן מצויה בלוטת ארס.
אצל מינים מסוימים בלוטות ארס אלה מתמשכות לתוך הבטן ומקושרות אל קצה הרגלסות באמצעות צינורית.
בסדרת הדבוראים העוקץ נמצא בקצה הבטן.
אצל דבורת הדבש הוא מורכב מנדן שהוא החוד הדוקר בעת העקיצה ולו גנגליון עצמאי הממשיך את פעולת העקיצה גם לאחר קריעת מנגנון העוקץ מגוף הדבורה (שגורם גם למותה כתוצאה מקריעת איבריה הפנימיים).
לנדן צמודות שתי מחטים משוננות המסייעות לחדירתו ולתקיעתו ברקמות מבלי לאפשר את שליפתו.
בית הקיבול של הארס מחובר לעוקץ והוא מתמלא על ידי בלוטה חומצית.
בלוטת ארס שנייה מצויה בפתח בית הקיבול.
בשונה מדבורת הדבש, לצרעות ולדבוראים אחרים אין מחטים משוננות ולכן הן מסוגלות לעקוץ שוב ושוב כאשר הן שולפות את העוקץ מבלי לגרום נזק לאיבריהן הפנימיים.
חברים נוספים בסדרת הדבוראים הם משפחת הנמליים אשר להם מערכת עוקץ דומה.
לזחלים רבים יש מנגנוני הגנה ארסיים הנקראים שערות צורבות.
הן קשורות לבלוטות ארס בגופם של הזחלים.
עוצמת הארס משתנה ממין למין, אולם ידוע כי חלק ממיני הזחלים עלולים להיות קטלניים לאדם כדוגמת הזחל מסוג Lonomia.
מדוזות מסוימות מסוגלות לירות תאי ארס ללא מגע ישיר, למשל מדוזת אירוקנג'י.
בהתבוננות באמצעים אופטיים ניתן להבחין בתאי הארס הנורים במהירות עצומה הגורמת לקוויטציה במים.
במחקר משנת 2009 נטען כי כל המינים בסדרת התמנונאים ארסיים.
עם זאת, ידוע רק על מין אחד בסדרה שהוא ארסי, תמנון כחול-הטבעות.
התמנונאים מעבירים ארס על ידי נשיכה באמצעות איבר דמוי-מקור שהוא גם החלק הקשה היחיד בגופם.
אצל מינים מסוימים בלוטות הארס מתמשכות אל מאחורי הראש ומקושרות אל המקור באמצעות צינורית, ואצל מינים אחרים הבלוטות נמצאות ממש בסמוך למקור.
דגים ארסיים מונים למעלה מ-1,200 מינים וכוללים את הסוגים והמשפחות הבאים: אבנון, זהרון, אצטגנון, עקרבנון, דרקוניים, קרפדגיים ודגי סחוס כגון כרישים מסוימים וטריגוניים.
באופן כללי מערכת העברת הארס של הדגים מתאפשרת באמצעות קוץ או נשיכה, ומערכות בלוטות הארס מגוונות מאוד.
הארס של דגי האבנון מועבר באמצעות קוצי גב מפותחים וחזקים.
לכל קוץ שכזה יש זוג בלוטות ארס מחודדות וארוכות בצבע אפור–חום, אחת בכל צד.
הקוצים מנקבים את העור ובשר הקורבן, והארס מוזרם מבלוטות הארס באמצעות תעלות בכל צד של הקוץ.
בקרב דגי הזהרון ישנן רקמות המתפקדות כבלוטות המפיקות ארס בקוציו הרבים, בכל קוץ תעלות שטוחות שדרכן מוזרם הארס.
בקרב הטריגוניים העברת הארס מתבצעת באמצעות זנב הפועל כשוט עוצמתי המצליף בקוץ גדול ומשונן המשמש להגנה בלבד.
בלוטות הארס נמצאות בבסיס זנב הטריגון ומפרישות את הארס אל פני הקוץ הגדול והשטוח שמכוסה בקרום עדין מאוד השומר על הארס.
כאשר הטריגון מצליף בזנבו ופוגע בגוף התוקף, הקרום העדין שמכסה את הקוץ בדרך כלל נקרע ומאפשר לארס לחדור אל הפצע הפתוח בגוף התוקף.
בשל העובדה שהקוץ משונן מאוד, הוא עלול להישבר ולהישאר נעוץ בגוף התוקף, וקשה עד מאוד להסירו.
הארס לרוב אינו קטלני לבני האדם אולם פגיעת הקוץ הגדול עלולה להרוג כמו בתקרית הטרגית בה מצא את מותו מומחה חיות הבר סטיב ארווין.
יונקים ארסיים הם תופעה נדירה בממלכת בעלי החיים.
תכונה זאת קיימת לרוב אצל יונקים אוכלי חרקים למעט הערפדים.
יונקים ארסיים מאופיינים בבלוטות ארס גדולות שהתפתחו מבלוטות רוק, מלבד הברווזן שאצלו בלוטות הארס התפתחו מבלוטות זיעה, והלוריס האיטי שאצלו הן התפתחו בעיקר מבלוטות ריח.
שני הזוויגים של הברווזן נולדים עם דורבנות בגפיים האחוריות, אולם אצל הנקבות הם נעלמים כשהן מגיעות לבגרות.
דורבנות אלה מחוברים אל בלוטות ארס בבסיס הגפיים.
בעוד שהדורבנות החדים משמשים את הזכרים להגנה מפני תוקפים לאורך כל השנה, בלוטות הארס פעילות אך ורק בעונת החיזור וככל הנראה משמשות לתחרות תוך-מינית בלבד.
הלוריס האיטי מייצר ארס על ידי שילוב של הרוק שלו יחד עם הפרשה דמוית שמן מבלוטות ריח מיוחדות בצד הפנימי של מרפקיו (אם כי שניהם מזיקים גם בנפרד).
הלוריס מפזר את הארס על מרבית חלקי פרוותו, באמצעות מציצת ההפרשה עם השיניים התחתונות וליקוק הפרווה ובשעת סכנה הוא מצטנף לכדור וחושף בפני הטורף את הפרווה החיצונית הארסית שלו.
הנקבות נוהגות ללקק ולמרוח על צאצאיהן את ההפרשה הארסית כדי להגן עליהם מטורפים.
בעת סכנה הלוריס גם עלול למצוץ את הארס עם שיניו ואז לנשוך את התוקף בצעד הגנתי; בשל כך הנשיכה של הלוריס האיטי מכאיבה מאוד והיא עלולה לגרום לתופעות אלרגיות חמורות אצל בני אדם.
דווח אף על מקרה אחד שבו אדם מת מנשיכת לוריס – כנראה בעקבות אנפילקסיס.
הסולנודונים ומינים מסוימים במשפחת החדפיים הם ארסיים.
בלוטת הארס שלהם נמצאת בלסת התחתונה והארס ומופרש באמצעות תעלות זעירות בשיניהם החותכות.
הארס מועבר באמצעות נשיכה רירית אל תולעים ומכרסמים קטנים המהווים את עיקר טרפו של החדף.
אצל הסולנודון הארס משמש גם להגנה עצמית ובמאבק בין הזכרים.
עוצמת הארס משתנה עד מאוד כתלות במין בעל החיים עצמו ובסביבתו.
המדד המקובל בעולם כיום למדידת עוצמתו הוא מדד LD50, מינון קטלני למחצה, כלומר כמות הארס המינימלית הנדרשת במיליגרם לכל קילוגרם מסת גוף של הקורבן על מנת להרוג 50% מאוכלוסיית הנבדקים.
הנבדקים הם בדרך כלל חיות מעבדה כגון עכברים, חולדות, קביות וכדומה.
לדוגמה, נחש שרף עין גדי הוא הארסי ביותר בארצנו כאשר כמות זעירה של 0.06 מ"ג מהארס שלו מסוגלת להרוג מחצית מאוכלוסיית עכברים במשקל כולל של ק"ג אחד (כלומר מדד ה-LD50 של שרף עין גדי הוא 0.06 מ"ג\ק"ג) והכמות המקסימלית של ארס בבלוטת הארס שלו מסוגלת להמית כ-50% מ-8,000 עכברים.
כמויות ארס מדודות מוזרקות הישר לחיות המעבדה בצורות ואופנים שונים: הזרקה תת-עורית (S.C), הזרקה הישר לעורקים ולוורידים (I.V), הזרקה לרקמות השריר (I.M), או אל הצפק (I.P).
באמצעות מדד ה-LD50 גילו לראשונה כי ארס של אותו מין בעל חיים משתנה כתלות באזור מחייתו.
לדוגמה, בניסויים שנערכו בירדן על נחשים עלו המדדים הבאים:
הנחש כמות הארס הדרושה כדי להמית עכבר פתן שחור 8.9 מיליגרם עכן חרטומים 13.5 מיליגרם שפיפון 35 מיליגרם צפע מצוי 38 מיליגרם
ואילו ניסויים זהים שנערכו בישראל על מיני נחשים אלה הראו תוצאות שונות.
מבדיקות שבוצעו על אוכלוסיות נחשים בישראל עלה כי קיימת שונות בארס אפילו באזורים שונים בארצנו, ומכאן שנסיוב נגד ארס שהופק מצפע מצוי שנתפס בדרום הארץ לא בהכרח יתאים לצפע בצפון הארץ.
מסיבה זאת במחלבת הנחשים בישראל ישנו חדר המכיל קרוב ל-100 צפעים מצויים שנלכדו מכל האזורים בישראל ומהם חולבים את הארס ומכינים נסיוב שנוגדניו יתאימו לכל אזור בארץ.
על פי מדד זה נקבע כי עם בעלי החיים הארסיים בעולם נמנים הבאים*:
(* עוצמת הארס נכונה ביחס לסוג חיות הניסוי בלבד)
בעל החיים מדד LD50 מ"ג לק"ג מסת גוף נחש טאיפן פנים-יבשתי 0.025 מ"ג מדוזות קובייתיות מסוימות 0.04 מ"ג חרוטון ארסי 0.005 מ"ג עכביש נודד ברזילאי 0.006 מ"ג/ק"ג מסת גוף (לזכר) עכבישי משפך אוסטרליים 0.16 מ"ג/ק"ג מסת גוף עקרב צהוב אירני 0.19 מיליגרם תמנון כחול-טבעות 0.3 מ"ג דגי האבנון 0.36 מ"ג
לשם השוואה, לפי מדד ה-LD50:
עוצמת הארס של צפע מצוי היא 9.4 מ"ג/ק"ג מסת גוף.
עוצמת הארס של אלמנה שחורה היא 0.33–1.06 מ"ג/ק"ג מסת גוף.
עוצמת הארס של עקרב צהוב היא 0.25 מ"ג/ק"ג מסת גוף.
שיטת המדידה LD50 הוצגה לראשונה בעולם המדע בשנת 1927 ומאז הפכה לשיטה נפוצה ומקובלת.
מבקרי השיטה חולקים על מידת דיוקה בטענה כי הפיזיולוגיה של קבוצת חיות הניסוי שונה מהותית מזאת של גוף האדם ובהתאם לכך אין זה נכון להסיק מתוצאות ניסויים אלה את עוצמת השפעת הארס על גוף האדם.
טענות אלה, של מבקרי השיטה, נסמכות בעיקר על העובדה שהארס התאים עצמו אבולוציונית לפיזיולוגיה של בעלי החיים בסביבתו הייחודית ובהתאם לכך השפעתו עשויה להיות מהירה וקטלנית על בעל חיים מסוים ופחות קטלנית ובעלת השפעה איטית יותר על בעל חיים אחר.
ארס אופייני מכיל תערובת של חלבונים ופפטידים שחלקם הם רעלנים.
בנוסף, ארס מכיל מלחים ומרכיבים אורגניים אחרים כגון חומצות אמינו ומוליכים עצביים.
המרכיבים החלבוניים הם בדרך כלל השכיחים ביותר בתוך הארס, ומהווים כ-70% ממשקל של דבורת הדבש, ועד כ-90% ממשקל הארס היבש של נחשים ועקרבים.
המרכיבים החלבוניים אחראים לרוב ההשפעות הביולוגיות של הארס.
בתוך הארס יש מאות ואולי אלפי חלבונים.
חלקם מתפקדים כרעלנים, וחלקם בתור אנזימים, כדוגמת הידרולאזות (Hydrolases – אנזימים המזרזים פירוק קשרים קוולנטיים באמצעות הידרוליזה).
הרכבם ומינונם של האנזימים משתנה מאוד מבעל חיים אחד למשנהו.
לדוגמה, במשפחת הצפעיים הארס מכיל כ-80%–90% אנזימים, ואילו במשפחת הפתניים כ-25%–70%.
הרכב האנזימים כולל סוגים שונים.
הידרולאזות – אנזימים המשמשים למרבית תהליכי העיכול, דוגמת:
פוספוליפאזות (Phospholipase) – סוג של אנזימי הידרולאז שמבקעים פוספוליפידים:
פוספוליפאז A2 (Phospholipase A2) – גורם להמוליזה וליזיס של תאים באמצעות תהליכי ביקוע פוספוליפידים בקרום תאי הדם האדומים.
פוספודיאסטראז (Phosphodiesterase) – משפיע על פעולת הלב, גורם בעיקר להורדת לחץ הדם.
פרוטאזות – סוג של אנזימי הידרולאז שמבקעים קשרים פפטידיים בין חלבונים: דמויי-תרומבין, דמויי-קליקריינים (Kallikreins) הפוגעים בתאי האנדותל של כלי הדם (סרין פרוטאז), מטאלופרוטאז.
היאלורונידאזות (Hyaluronidase) – סוג של אנזימי הידרולאז המפרקים חומצה היאלורונית, ומעלים את חדירות הרקמות לצורך האצת ספיגת אנזימים אחרים לתוכן.
אוקסידורדוקטאזות (Oxidoreductases) – אנזימים המזרזים תגובות חמצון-חיזור, דוגמת L-amino acid oxidase וקטלאז.
רכיבים בעלי משקל מולקולרי נמוך (עד 1.5 קילודלטון) כוללים יוני מתכות, פפטידים, ליפידים, נוקלאוזידים, פחמימות, אמינים, אוליגופפטידים המעכבים אנזים ממיר אנגיוטנסין (אנזים המגביר לחץ דם באמצעות כיווץ כלי הדם), ומסייעי ברדיקינין (פפטיד הגורם להרחבת כלי דם ולהתכווצות שרירים), והם המרכיבים בארס בהם מתמקדת תעשיית הפרמקולוגיה במחקר וחיפוש אחר תרופות חדשות.
ארס שמשמש להגנה גורם, לרוב, לכאב עז מיידי ומקומי בדומה לארס הדבורה (מכיל רעלן בשם אפיטוקסין).
ארס שמשמש לציד הוא מורכב יותר ובעל טווח רחב של השפעות על הגוף.
בניתוח תכולת הארס בוחנים בדרך כלל את סוגי הרעלנים שהוא מכיל.
את הרעלנים הפוליפפטידיים ניתן לחלק בצורה גסה לקבוצות הבאות, אף על פי שיש יוצאי דופן רבים לכך:
ציטוטוקסינים (Cytotoxins) – רעלנים הפוגעים בכלל התאים בגוף, בעיקר בקרום התא.
קרדיוטוקסינים (Cardiotoxins) – רעלנים הפוגעים ברקמת הלב והשרירים.
המוטוקסינים (Hemotoxins) – רעלנים הפוגעים בתאי הדם, בדפנות כלי הדם ובתהליך הקרישה.
רעלנים אלה פוגעים ביכולת שינוע החמצן בגוף ויכולים להוביל לכשל רב מערכתי.
מוות כתוצאה מהמוטוקסין הוא בדרך כלל איטי יותר בהשוואה לנוירוטוקסין.
המונח רעלן דמי שנוי במחלקות משום שסוגי הרעלנים בקטגוריה זו פוגעים, בנוסף לתאי הדם, גם באיברי הגוף עצמם.
נוירוטוקסינים (Neurotoxins) – רעלנים הפוגעים בתקשורת עצב-שריר.
רעלנים עצביים פועלים בתא עצב הקולט (B בתרשים הסינפסה) כשהם נקשרים לקולטני אצטילכולין שנמצאים בצמתי עצב-שריר.
רעלנים אלה פוגעים בתאי עצב לאורך כל מערכת העצבים וגורמים למספר כשלים לרבות שיתוק, עווית שרירים, דום נשימתי, והשפעה על תפקוד המוח.
מעבר לחלוקה זאת ניתן למיין רעלנים לקטגוריות משנה בהתבסס על מטרותיהם הספציפיות, או באמצעות בעלי החיים המייצרים אותם, לדוגמה:
ארס הקוברה מכיל קרדיוטוקסין המשבש את פעילות הלב והתכווצותו וגורם לדום לב.
נחשים מסוימים, במיוחד העכסנים, מייצרים מיוטוקסין הגורם לנקרוזה של רקמת השריר.
ארס האלמנה השחורה מכיל רעלן לטרוטוקסין שבין היתר משבש את האותות העצביים השולטים בשרירים.
נוירוטוקסין זה גורם לרעידות, בחילות ולחץ דם גבוה.
ארס עשוי להכיל כמה רעלנים מסוגים שונים שכל אחד מהם משפיע על כמה מערכות שונות בגוף.
מסיבה זו, מומחים נמנעים מלסווג ארס רק על בסיס סוג רעלן מסוים, כך למשל: עכסנים בארצות הברית ידועים כבעלי ארס המוטוקסי, אולם ארס עכסן מוהאבי (Crotalus scutulatus) מכיל בנוסף גם רעלן נוירוטוקסי חזק בשם רעלן מוהאבי.
עם זאת, כל קבוצה טקסונומית של בעלי חיים מאופיינת, לרוב, במרכיבי רעלנים דומיננטיים:
במשפחת הצפעיים הדומיננטיים הם רעלנים המוטוקסיים.
במשפחת הפתניים נפוצים רעלנים נוירוטוקסיים.
משפחת השרפיים מאופיינת ברעלנים קרדיוטוקסיים.
אף על פי שמרכיבים רבים בארס בעלי החיים עדיין לא ידועים או מובנים לגמרי, רבים מהם בודדו.
נמצא כי כל אחד מהמרכיבים פועל באופן שונה מן האחר.
חלקם פועלים על מערכת קרישת הדם, חלקם מפרקי חלבונים, חלקם משבשים את פעילות תעלות היונים החיוניות לפעולת כל התאים החיים בגוף, והמגוון רחב ביותר וחלוקת הקטגוריות גדולה עד מאוד.
במצב תקין מתרחש דחף עצבי המשמש להולכה ועיבוד של מידע בתאי עצב:
שחלוף יונים לאורך קרום תא העצב המשדר גורם לדפולריזציה המאפשרת שליחת אות חשמלי לכיוון קצה תא העצב (A בתרשים הסינפסה).
כאשר אותות החשמליים מגיעים לקצה תא העצב, המוליכים העצביים מסוג אצטילכולין, שמוחזקים בשלפוחיות סינפטיות (מס' 2 בתרשים הסינפסה), משתחררים למרווח הסינפטי (מס' 4 בתרשים הסינפסה).
מולקולות של אצטילכולין נעות אל עבר תא עצב הקולט (B בתרשים הסינפסה).
מולקולות אצטילכולין נקשרות לקולטנים ייחודיים ומאפשרים את העברת האות אל עבר תא המטרה.
זמן קצר לאחר סיום פעולתם, מתפרקות מולקולות האצטילכולין על ידי האנזים אצטילכולין אסטראז.
נוירוטוקסינים פועלים באתרי התקשורת שבין העצבים לשרירים (סינפסות צומת עצב-שריר) ורוב חומרי הארס פועלים באתר זה.
כל התנועות הרצוניות תלויות באותות שמעביר המוח דרך העצבים אל השרירים.
כדי להעביר הוראה לשריר, מפריש העצב מוליך עצבי הקרוי אצטילכולין, אשר נקשר לקולטנים ייחודיים המוצגים על קרומי תאי השריר ובדרך זו מפעיל את השריר.
סוגים מסוימים של ארס נחשים פועלים כשהם נקשרים לקולטני אצטילכולין וחוסמים אותם, ובכך משבשים את התקשורת בין העצב לשריר.
פעולה זאת יכולה להביא לשיתוק השרירים המעורבים בפעולתו החיונית של הגוף כגון שרירי הסרעפת או הלב ולהסתיים במוות.
להלן מספר דוגמאות לנוירוטוקסינים שכיחים:
רעלנים אלה פוגעים בתאי עצב כולינרגיים (אלו המשמשים להולכת האצטילכולין) באמצעות הרס האנזים אצטילכולין אסטראז.
כתוצאה מכך האצטילכולין לא יכול להתפרק ונשאר צמוד לקולטנים.
הדבר מוביל להתכווצות שרירים בלתי רצונית שעלולה להסתיים במוות.
רעלנים אלה נקראים פסיקולינים מאחר שזמן קצר לאחר הזרקתם לעכבר, מתחילות חמורות ובלתי פוסקות שנמשכות כ-5–7 שעות.
רעלנים אלה קיימים בנחשי הממבה השונים ובחלק מהעכסנים.
דנדרוטוקסינים הם רעלנים, המורכבים מ-59 חומצות אמינו, הנקשרים לשערי תעלות יונים ממותגות מתח של אשלגן בקצה תא העצב.
שערי תעלות האשלגן ממותגות מתח הם בעלי תפקיד מרכזי בתאי עצב ובתאי שריר.
הם שולטים במתח מנוחה תא העצב כדי שתתבצע דפולריזציה של קרום התא בהתרחש דחף עצבי.
כאשר דנדרוטוקסין מסוים נקשר לשערי התעלות אלה, הוא חוסם את הפעילות של תעלות האשלגן הללו.
בצורה זו הדנדרוטוקסינים מאריכים את משך פעולת הדחף העצבי ומגבירים את שחרור האצטילכולין בצמתי עצב-שריר.
כתוצאה מכך מתרחשות עוויתות והתכווצויות בלתי רצוניות של שרירים.
רעלנים אלה שכיחים במיוחד בקרב נחשי הממבה.
אלפא-נוירוטוקסינים הם קבוצה גדולה, הכוללת מעל 100 רעלני תאי עצב קולט (בתר-סינפטי) אשר זוהו.
רעלני אלפא-נוירוטוקסין תוקפים את קולטני האצטילכולין הניקוטיניים של תאי העצב הכולינרגיים.
הם מחקים את צורת מולקולות האצטילכולין וכך מתאימים עצמם להיצמדות אל הקולטנים ונקשרים אליהם באופן בלתי הפיך.
היקשרות זאת גורמת לפתיחת התעלות היוניות באופן בלתי מבוקר, דבר שמוביל לחוסר תחושה ושיתוק.
אלפא-בונגרוטוקסין שייך לקבוצת רעלני בונגרוטוקסין (Bungarotoxins) המהווים רכיב בארס חלק מנחשי משפחת הפתניים כגון נחש הקרייט.
רעלן זה הוא סוג של אלפא-נוירוטוקסין, חלבון נוירוטוקסי הנקשר לקולטני האצטילכולין הניקוטיניים בצומת עצב-שריר, וגורם לשיתוק, כשל נשימתי ומוות.
פרופ' שרה פוקס ממכון ויצמן למדע ניהלה מחקר ארוך שנים שבמהלכו הצליחה לזהות את האזור בקולטן שאליו נקשר הרעלן.
מדובר במקטע המורכב מ-21 חומצות אמינו בלבד, בתוך קולטן העצב שמורכב מרצף של כ-3000 חומצות אמינו.
בהמשך היא הצליחה לגלות מה מקנה לנחשים ולנמיות חסינות מסוימת כנגד ארס נחשים.
מבנה קולטן האצטילכולין שלהם, שאליו נקשר הרעלן אלפא-בונגרוטוקסין, שונה במקצת משאר בעלי החיים, ולכן לא מאפשר לרעלן להקשר אליו.
מאוחר יותר המשיכו צוות מדענים את מחקרה וגילו את צורתה של מולקולת הרעלן אלפא-בונגרוטוקסין בעלת שלוש האצבעות שעוטפת את אזור הקישור בקולטן.
תגלית זאת עשויה להוות פריצת דרך בפיתוח חיסונים נגד ארס ובטיפול במחלות שונות הקשורות לפגמים בפעילות האצטילכולין.
המוטוקסינים גורמים להמוליזה (הרס תאי הדם האדומים), לפגיעה בדפנות כלי הדם ובתהליך הקרישה.
היסטמין וקטכולאמין, שמצויים בארס נחשים מסוימים, משפיעים על זרימת הדם באמצעות הרחבת כלי הדם או כיווצם.
רעלנים אלה שכיחים בקרב משפחת הצפעיים.
ההמורגינים שכיחים בארס השרפיים וצפעוני גומה ומשבשים את המנגנון ה בגוף ואת האנדותליום ויוצרים המורגיות (שטפי דם) על ידי גרימת נקבים בדפנות כלי הדם אל הרקמות.
ההמורגינים פוגעים במערכת קרישת הדם על ידי מניעת התלכדות טסיות הדם, ומניעה מהפיברינוגן להפוך לפיברין – חומר בלתי-מסיס שמסייע בתהליך סתימת הפריצה בכלי הדם (ראה תהליך קרישת הדם).
ההמורגינים כוללים אנזימי סרין פרוטאז, שמבקעים קשרי פפטידים בחלבונים ומשבשים פעילות של תרומבין ופיברינוליזיס.
הם כוללים גם אנזימי מטאלופרוטאז שמפרקים חלבונים של המטריצה חוץ-תאית ושל המערכת ההמוסטטית שעלולה להוביל לאפקט כשל רעלן הציטוטוקסין המוזכר לעיל.
בנוסף, ההמורגינים כוללים גם חלבונים שאינם אנזימטיים כגון דיסאינטגרין ומעכבי אינטגרין שמפעילים או מעכבים את פקטור גורמי הקרישה השונים, שפעול טסיות הדם ושיבוש האנדותליום.
יש מין מסוים של עכסן שהארס שלו מכיל רעלן הקרוי קונוולקסין.
רעלן זה גורם להפעלת טסיות דם, יוצר קרישי דם מפושטים ומעלה את לחץ הדם.
הקונוולקסין פועל כאגוניסט לקולטנים גליקופרוטאיניים מסוג Glycoprotein VI, שהם קולטני קולגן חשובים.
קשירתו לרצפטורים אלו גורמת לקרישיות יתר ואובדן דם, דבר שעלול להסתיים במוות.
קרדיוטוקסינים עשויים ממרכיבים שפוגעים ספציפית ברקמת הלב והשריר.
הם נקשרים באתר ספציפי על פני שטח תאי השריר וגורמים לדפולריזציה.
הרעלנים מונעים מהשריר להתכווץ כסדרו וגורמים לפעימות לב בלתי סדירות, לעצירה מוחלטת של הלב, ולמוות.
ישנו סוג של רעלן קרדיוטוקסי שנמצא בארס הקוברות והדבורים בלבד.
הוא משפיע על כיווץ שרירי השלד וגורם להמוליזה של תאי הדם האדומים.
להלן רשימה חלקית ומצומצמת של סוגי הרעלנים ותיאור השפעתם השונה:
כיום ידוע כי מינים מסוימים עושים שימוש משני במרכיבי הארס השונים שלהם למטרות שונות ומגוונות.
למשל, לאחר שצרעת אמפולקס קומפרסה מאתרת פונדקאי, שהוא מין ספציפי של תיקן אמריקני, היא תוקפת אותו בלסתותיה החזקות ואוחזת בגופו.
העקיצה הראשונה מעבירה הישר לגופו של המקק כמות ארס מדויקת שמשתקת רק את רגליו, וזאת על מנת לבצע את פעולת העקיצה המדויקת השנייה ללא הפרעה, והפעם הישר אל מוחו של התיקן.
לאחר העקיצה השנייה הארס משתק את התיקן והופך אותו למעין זומבי חסר תנועה, אולם לא ממית אותו.
נהפוך הוא, מחקר ישראלי מצא כי במצב זה שרידותו טובה יותר.
הצרעה גוררת את התיקן אל מחילה ואוטמת אותה עליו, לא לפני שמטילה לגופו ביצה שבוקעת לאחר כמה ימים.
הפגית שבוקעת ניזונה מגופו הפנימי של התיקן החי ולאחר שאוכלת ומתפתחת די צורכה היא מתגלמת, ויוצאת מגופו המיובש של התיקן כצרעה בוגרת.
נקבת צרעה ממין Polistes fuscatus משתמשת בארס שלה באופן ייחודי, היא משחררת ארס המכיל פרומון מין המעורר את הזכרים לפעולת רבייה וחיזור.
באופן דומה צרעה ממין Polistes exclamans משתמשת בארס שלה לצורך שחרור פרומון המעורר את יתר הצרעות במושבה להתגונן כנגד פולש או תוקף.
צרעה ממין אחר, Parischnogaster striatula , חיה במושבות קטנות שבהן מחלות עלולות לעבור במהירות בין הפרטים.
הצרעה הזאת מתגוננת ממחלות מסוימות באמצעות איסוף טיפות זעירות של ארס מרגליה ופיזורן על כל גופה.
הארס מכיל פפטידים הקוטלים מיקרואורגניזמים שגורמים למחלות בקרב צרעות אלה.
למעשה צרעה זאת מחסנת עצמה ממחלות קטלניות באמצעות הארס שלה.
באופן דומה מתנהגת גם נמלה ממין Polyrhachis dives המושחת את גופה בארס שלה כחיטוי מפתוגנים שונים.
הערפדים הם תת-משפחה של עטלפים הניזונים בעיקר מדם בעלי חוליות.
באמצעות נשיכה הם מבצעים חתך קטן בעור בסמוך לכלי דם ומלקקים את הדם הניגר מפצע זה.
אולם בעלי חוליות מצוידים במנגנון קרישת דם שתפקידו לחסום פצעים פתוחים ולמנוע מהדם לזרום החוצה.
הקרשת הדם תמנע מהעטלפים ליטול מנת דם מספקת.
נמצא כי ארס הערפדים מונע קרישת דם, גורם לאלחוש מקומי (דבר שמונע מהקורבן להרגיש בפציעה כלל) וכן מכיל מולקולות הגורמות להרחבת העורקים של הקורבן על מנת לאפשר זרימה מוגברת של הדם.
בדומה לאבולוציית הנחשים, כך גם ארס הערפדים נשאר צעד אחד לפני הנוגדנים שמיוצרים כנגדו בגוף הקורבן.
ארס הערפדים התפתח במהירות כדי להתגבר על מערכת החיסון של הקורבן שמייצרת נוגדנים נגד מולקולות הארס הייחודי שלהם.
ארס הערפדים מכיל צורות רבות של אותם רכיבים אקטיביים עם שינויים קטנים על פני שטח המולקולות השונות.
כאשר הקורבן מפתח נוגדנים למולקולות מסוימות בארס, אחרות עדיין מסוגלות לחדור את הגנת מערכת החיסון ולגרום לדם להמשיך לזרום ללא קרישתו מפצע הנשיכה שממנו ניזונים הערפדים.
הדבר מבטיח לערפד יכולת הזנה מאותו קורבן לילה אחר לילה ללא הפרעה.
מחקרים גילו כי במקרים שבהם ערפדים ניזונים לילה אחר לילה מאותה פרה, בשלב מסוים מערכת החיסון שלה מתגברת על הארס ומפתחת נוגדנים שגורמים להגלדת הפצע תוך זמן קצר יותר.
תגלית זאת ממחישה את מרוץ התפתחות ארס הערפד אל מול מערכת החיסון של קורבנותיו.
ארס הערפדים התגלה לפני עשורים רבים, אולם מחקרים חדשים עדיין מוצאים בו אנזימים וחלבונים חדשים שלא היו מוכרים לפני כן למדע.
אחד מסוגי החלבונים החדשים שהתגלו בארס הערפדים זכה לשם ההולם: דראקולין, על שם הדמות האגדית דרקולה.
כמה מינים של קרציות משתמשים אף הם בארס.
מחקרים שנעשו על רוק קרציות אלה הראו כי הרכבו מכיל לא רק רעלנים קטלניים, אלה גם חלבונים הדומים לאלה הנמצאים בארס העכבישים והעקרבים.
מאחר שקרציות, עקרבים ועכבישים הם משפחות במחלקת העכבישנים, הדמיון בהרכב הארס שלהם הוביל למסקנה כי הם חולקים מערכת ארס שמקורה באב קדמון משותף.
קיימים מיני קרציות ארסיות המסוגלות לשבש את מנגנון קרישת הדם בדומה לערפדים כדי לאפשר את תזונתן, כ-9% מהמינים עלולים לגרום לשיתוק קרציות אשר עלול להסתיים במוות אם לא יינתן נסיוב נגד ארס בסמוך להופעת התסמינים.
מקרה המוות הראשון כתוצאה משיתוק קרציות תואר לראשונה בשנת 1912 באוסטרליה.
בדומה לקרציות, גם לחלק מהאקריות יש מערכות ארס דומות.
לפי הערכות ארגון הבריאות העולמי, מדי שנה מתרחשות ברחבי העולם כ-2.4 מיליון הכשות נחשים ארסיים, הגורמות כ-94,000 עד 125,000 מקרי מוות בכל שנה, וכ-400,000 מקרים מסתיימים בקטיעת איברים ובעיות רפואיות חמורות אחרות.
עיקר הדיווחים על פגיעות קטלניות מגיעים ממדינות לא מפותחות ובעיקר מאזור דרום-מזרח אסיה ומאפריקה.
בסביבה זאת שירותי הרפואה אינם זמינים ומפותחים, ובאזורים כפריים רבים הנסיוב נגד ארס של בעלי החיים ארסיים רבים אינו זמין די הצורך ועלותו גבוהה.
לרוב הכשות הנחשים ומקרי המוות בדרום-מזרח אסיה אחראים המינים המכונים בעולם כארבעת הגדולים והם:
נסיוב בודד כנגד ארבעת סוגי הארס (נסיוב רב-ערכי) פותח במיוחד על מנת להתאים לטיפול בהכשות ארבעת מינים אלה.
בהודו, שבה מספר מקרי המוות כתוצאה מהכשות נחש הוא הגבוה בעולם, פעילים לוכדי נחשים מיומנים משבט האירולה.
בעברם היו סוחרי עורות נחשים וכיום הם מתקיימים מאספקת ארס של ארבעת הגדולים למעבדות לצורכי הפקת נסיובים ברחבי הודו.
לפי הערכות ישנם כ-1.2 מיליון מקרי עקיצות מעקרבים הגורמים ל-3,250 מקרי מוות מדי שנה.
מקרים אלה שכיחים באזור הטרופי והסובטרופי של העולם ובמדינות לא מפותחות במיוחד באזור הסאהל שבאפריקה, דרום הודו, המזרח התיכון, מקסיקו ובדרום אמריקה הלטינית.
עקרבים נמצאים במקום השני לאחר הנחשים כגורם העיקרי לפציעות ומקרי מוות בעולם מבעלי חיים ארסיים.
בארצות הברית לבדה מתרחשים כ-53 מקרי מוות מדי שנה מעקיצות דבורים וצרעות.
הנתון הוא ממוצע הדיווחים בין השנים 2001–2013. התמותה כתוצאה מעקיצות צרעות ודבורים גדולה פי 3 עד 4 מהכשות נחשים בארצות הברית בעיקר בשל חדירת מין פולש של דבורה בשם דבורה קטלנית.
בישראל, החל משנת 2000 הכשת נחש אינה מוגדרת כמחלה המחייבת דיווח למשרד הבריאות.
עקב כך, לא קיים תיעוד מפורט של היקף ההכשות במדינה.
הערכה המבוססת על דיווחים חלקיים מצביעה כי מדי שנה מתרחשים בין 200–300 מקרי הכשה כאשר כ–95% ממקרים אלה הם הכשות של צפע מצוי.
מקרי המוות בישראל מבעלי חיים ארסיים מוגדרים על ידי גורמי רפואה כנדירים.
בנוסף, כ-300 הכשות של חיות מחמד ובעלי חיים שונים מטופלות מדי שנה בישראל על ידי וטרינרים.
בישראל מיוצר נסיוב נגד ארס של צפע מצוי ושל אפעה מגוון במתקן הייצור של מפעל קמהדע הממוקם בבית קמה, שהקמתו מומנה בסיוע משרד הבריאות.
בישראל לא קיימים נסיובים לכל בעלי החיים הארסיים החיים בה, כדוגמת שרף עין גדי.
האזכור העתיק ביותר לשימוש בארס בתור כלי נשק מקורו במיתולוגיה היוונית וייתכן גם שהיווה השראה ליישומו.
אחד משנים-עשר מעללי הגבורה של הרקולס היה להרוג את הידרה – יצור ארסי בעל כמה ראשי נחש.
לאחר שערף את ראשי היצור, טבל הרקולס את חיציו בדם הארסי שניגר מגופו.
לפי אגדה עתיקה אודיסאוס, גיבור מיתולוגיה יוונית, נהרג מפגיעת חץ משוח בארס הטריגון.
האיליאדה של הומרוס, שירה אפית שמקורה בראשית התקופה הארכאית בתולדות יוון העתיקה, מתארת פצעי לוחמים במהלך מלחמת טרויה מחניתות וקשתות שסירבו להחלים, ומתוכם ניגר דם שחור כהה, ורופאים ששאבו ארס מפצעי חיצים בשדה הקרב.
סממנים אלה אופייניים לארס נחשים.
בשנת 326 לפנה"ס צבאו של אלכסנדר הגדול נתקל בחיצים וחרבות קטלניים בהודו, שנטבלו בארס נחשים.
ההיסטוריון קווינטוס קורטיוס רופוס תיאר כי כל לוחם שסבל אפילו מפציעה שטחית חש כאב דוקר, סבל מהקאות ופרכוסים, עור חיוור, דם מוקצף שחור שניגר מהפצע, וכאשר הנמק הסגלגל–ירוק החל להתפשט המוות לא איחר לבוא.
על פי תסמינים אלה מניחים מומחים בני ימינו כי הארס שבו השתמשו אויביו של אלכסנדר הגדול מקורו בצפע הודי.
משיחת ראשי החיצים בארס התאפשרה בשל העובדה שכאשר ארס מתגבש הוא נדבק בקלות לראשי חיצים מאבן, עצם, עץ או ברזל, והרעלנים שבו נותרים פעילים זמן ממושך יחסית.
במאה החמישית לפנה"ס, קשתים סקיתים המציאו שיטה קטלנית למשיחת הארס על חיציהם; הם ערבבו את ארסו של נחש ממין צפע אורסיני (Vipera ursinii) עם דם וגללים והותירו את העיסה הסמיכה להירקב באדמה.
הסקיתים אפילו צבעו את חיציהם בצבעי וצורות נחשים ארסיים.
קורבנות החיצים הללו נידונו למוות בייסורים נוראיים אפילו מפציעה שטחית, וכך שמם של הקשתים הסקיתיים נפוץ לכל עבר והפך לאימת אויביהם.
עם הקשתים שעשו שימוש בחיצים טבולים בארס נמנו הגאלים, הדלמטים, הדאקים, הסרמטים, הגטים, האתיופים ועוד רבים אחרים.
ישנן השערות כי בתקופה הנאוליתית נהגו להשליך כוורות דבורים על אויבים.
בתקופה הרומית המאוחרת יותר נעשה שימוש בקטפולטה להשלכת הכוורות.
בני המאיה עשו שימוש במלכודות מתוחכמות כדי למנוע מצור על חומותיהם; הם השתמשו בבובות לוחמים בעלי ראשי דלעת מלאים בצרעות.
קורנליוס נפוס מתאר כי במאה השנייה לפנה"ס מצא עצמו חניבעל בנחיתות מספרית בקרב הימי מול פרגמון.
חניבעל שלח את חייליו לחוף כדי לאסוף נחשי צפע בכדי חרס, וכאשר ספינות פרגמון התקרבו לספינותיו, ניפצו חיילי חניבעל על סיפוני האויב את כדי החרס.
תוך זמן קצר התמלאו ספינות פרגמון בנחשים והבלבול ששרר הקל על חניבעל לנצח.
במאה ה-2 לספירה ניסה ספטימיוס סוורוס להטיל מצור על חומות העיר חטרא, אולם חייליו נאלצו לסגת לאחר שתושבי העיר השליכו עליהם כדי חימר מלאים בעקרבים, טורפניתיים וחרקים ארסיים אחרים מהסביבה המדברית.
ההיסטוריון הרומי הרודיאנוס מאנטיוכיה תיאר את המעשה כגשם של חרקים ארסיים שעקצו ונשכו את חיילי ספטימיוס בכל חלקי גופם וגרמו לפציעות מרובות שהביאו לנסיגתם.
ארס לצורכי רפואה בעת העתיקה
שימוש בארס בצורות מסוימות לצורכי ריפוי היה מוכר מראשיתו של מדע הרפואה.
ביוון העתיקה שימש הנחש כסמל הרפואה בהקשר לאל הרפואה אסקלפיוס.
סמל זה או מוטיבים דומים לו (כגון מטה הרמס) משמשים עד היום את ארגוני הרפואה בעולם לרבות את ארגון הבריאות העולמי.
שמאנים אוחזי נחשים אגריים וסקיתים אחרים נהגו לחלוב ארס נחשים לצורכי רפואה וייצור נסיובים.
רופאיו של מיתרידטס השישי, מלך פונטוס, ככל הנראה היו הראשונים בהיסטוריה שהגו את עקרון הנסיוב נגד ארס.
אפשרות החיסון מארס הייתה מוכרת מאחר שהיה ידוע כי הנחש מחוסן מארסו.
רופאיו של המלך, אשר ערכו ניסויים בארס, השקו את חייליו בכמויות קטנות של תמצית ארס כדי לפתח נוגדנים.
ארס אינו משפיע על מערכת העיכול אלא במגע ישיר עם הדם ולכן לא נוצרו נוגדנים, אולם עצם העיקרון הקדים את זמנו בכ-2,000 שנה.
תיעוד ראשון לשימוש בארס למטרות רפואיות מקורו במאה ה-1 לפנה"ס כשהמלך מיתרידטס נפצע קשה מחרב באזור הירך.
רופאיו הצליחו לחסום את הפצע הניגר באמצעות ארס נחשים.
מדובר בתיעוד הראשון של שימוש באפקט קרישת הדם באמצעות כמויות זעירות של ארס הצפע.
הרפואה המודרנית עושה שימוש בתרופות שנרקחו מארס נחשים לשימוש זהה בחדרי המיון.
מבין העובדות הידועות ביותר על המלך מיתרידטס השישי הוא ניסיונו לחסן את עצמו מחיצים וחרבות משוחים בארס ורעל.
בשנת 63 לפנה"ס, במטרה לחשל את גופו, הוא רקח נסיוב שהורכב מ-64 רכיבים שונים – נסיוב זה נודע בשם מיתרידטיום והוא התיימר לחסן מפני כל סוגי הארס והרעלים הקיימים.
מתכון רכיבי הנסיוב שרד הרבה לאחר לכתו של מיתרידטס, שוכלל מאוחר יותר על ידי רופאו של נירון קיסר והפך לנחשק באירופה ובמיוחד בצרפת ואיטליה במהלך ימי הביניים והרנסאנס ואף נותר כזה עד המאה ה-19.
ארס לצורכי רפואה בעת המודרנית
כאמור, אבולוציית הארס במינים רבים הובילה ליצירת מגוון ולפיזור גדול ביותר בממלכת בעלי החיים.
מערך חדש של כימיקלים, חלבונים ורכיבים אחרים, שלכל אחד מהם השפעה ייחודית על הגוף, מעורר עניין גובר בקרב חברות התרופות בעולם בהקשר של פיתוח תרופות חדשות ממרכיבי הארס.
אם ארס מסוגל להשפיע על תהליכים ביולוגיים זה אך מתבקש להשתמש ולבדוק אם תופעות אלה מסוגלות להשפיע על מסלולים ביולוגים ששובשו על ידי מחלות.
להלן מספר דוגמאות לתרופות שנרקחו מארס:
דראקולין הוא גליקופרוטאין הקיים בארס הערפדים ומשמש לצרכים רפואיים ונחשב לנוגד קרישה רב עוצמה (פי 20 מנוגדי קרישה אחרים).
החומר ניתן ללוקים באוטם שריר הלב ובשבץ מוחי.
כחלק מבידוד וזיהוי כמאה רעלנים בארס חרוט ארסי התגלה אחד מהם כאינסולין חזק יותר מזה המוכר למדע.
קפטופריל (Captopril) היא התרופה הראשונה ממשפחת מעכבי האנזים ACE שיצאה לשוק, והיא סונתזה על בסיס תרכובות שנמצאו בארס של הנחש גומצן יאררקה מיערות אמריקה הדרומית.
התרופה משמשת כיום לטיפול באי-ספיקת לב ויתר לחץ דם.
זיקונוטיד (Ziconotide) היא תרופה שסונתזה מרעלן קונוטוקסין המצוי בארס חילזון ימי מסוג חרוט (Conus magnus).
התרופה משמשת לטיפול בכאב כרוני.
ארס החרוטון משמש למחקר של סוגי תרופות רבים.
אקסנטיד הוא חלבון המיוצר באופן סינתטי עבור תרופה לטיפול בסוכרת.
החומר התגלה לראשונה בארס הלטאה הלודרמה מרירית.
תעשיית הפרמקולוגיה מגלה עניין הולך וגובר בארס המתבטא במאות מחקרים לפיתוח תרופות חדשות מארס בעלי חיים.
מחקרים על ארס עכבישים שונים לטיפול בשבץ מוחי, פרפור פרוזדורים בלב, הפרעה בזקפה, כאבים כרוניים.
מחקר על ארס נוירוטוקסי של מין נמטודה (Amphiporus angulatus) לצורך טיפול בהפרעות נפשיות.
מחקר על ארס עקצן צהוב החי בישראל נעשה לצורך טיפול במחלת הסרטן.
רעלן העקצן הצהוב, שקרוי כלורוטוקסין (Chlorotoxin), חוסם את מעבר יוני הכלוריד בתעלות יונים, המוכרות כתעלות המהוות מפתח להתפתחות והתפשטות תאים סרטניים.
מחקרים חדשניים אלה מצביעים על אפשרויות נרחבות למציאת תרופות חדשות מארס, עובדה המחזקת את הצורך בשימור החי נוכח העובדה שבעלי חיים ארסיים רבים נתונים בסכנת הכחדה בעיקר בשל הרס סביבת מחייתם.
אַרְסוּף הוא יישוב קהילתי המשתייך למועצה אזורית חוף השרון וממוקם על מצוק כורכר בגובה 35 מטר בין כביש 2 לים התיכון, סמוך לקיבוץ שפיים.
ארסוף נחשב לאחד היישובים היקרים ביותר בישראל.
שמו של היישוב נובע מקרבתו לתל ארשף הסמוך ומאזכורו בתנ"ך.
בראשית ימי המדינה נרכשו רבע מקרקעות המקום על ידי האדמו"ר רבי שמחה בונם אלתר, על מנת להקים במקום אתר קיט חרדי.
הרעיון לא יצא לפועל, אך המגרשים נשארו בבעלות המשפחה.
היישוב הקיים מיועד לכלול מאה משפחות.
הוא מתחלק לשתי שכונות: ארסוף ים וארסוף קדם, ומשתרע על כ-250 דונמים.
תוכנית הבנייה לארסוף אושרה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, והיא מחלקת את היישוב ל־85 מגרשים בשטח של 700 מ"ר או 1,400 מ"ר.
השכונה המערבית הוכרה כיישוב בשם ארסוף, בעוד השכונה המזרחית נותרה במעמד של יישוב לא מוכר.
בתחומי היישוב אנדרטה בצורת ראש המתצפת על הסביבה בעזרת משקפת, לזכרו של , שהיה תצפיתן מודיעין במוצב דלעת בגזרה המזרחית בלבנון, שנפל ב-10 ביוני 1996.
כיום היישוב הוא אחד היוקרתיים בישראל.
מתגוררות בו 41 משפחות, ביניהן שגריר מקסיקו בישראל, עידן עופר, קובי ריכטר, בני שטיינמץ, מריוס נכט, אדם נוימן, ניר שרצקי ועמוס לוזון.
כמו כן, האדמו"ר מגור מחזיק ברבע מהמגרשים ביישוב.
בתי היישוב הם כולם וילות, מלבד בניין דירות אחד (הכולל 9 דירות על פני חמישה מפלסים).
ביישוב אין מבנים ציבוריים ואין אפשרות לקבל רישיון עסק.
כמו כן, תחבורה ציבורית לא מגיעה ליישוב.
היישוב מוקף בגדר, ובעבר מנעו שומרים את כניסתם של מבקרים שאינם אורחי התושבים לתחומיו.
כך נמנעה מהציבור גישה לחוף ארסוף, שהוא שטח ציבורי פתוח בהגדרתו.
ב-2013 התקבלה עתירה שחייבה את היישוב לאפשר גישת אזרחים לחוף, אך מועצת חוף השרון סימנה את מפרץ החנייה הסמוך לחוף באדום-לבן, ואזרחים מחוץ ליישוב שביקרו בחוף נקנסו כאשר חנו שם.
ב-5 בנובמבר 2018 פסק בית המשפט לעניינים מקומיים, בערעור שהגישה העיתונאית גלי גינת על דוח חנייה שקיבלה, כי הדוחות שניתנו במקום אינם חוקיים ואין כל נימוק ענייני לאיסור על החנייה בחניון.
"ארס מוריינדי" ("אומנות המיתה") הוא שמם של שני טקסטים לטיניים בעלי קרבה, שמקורם בשנים 1415 ו-1450. טקסטים אלו מספקים עצות בנוגע לפרוטוקולים ולהליכי מוות טוב וכיצד "למות כיאות", על-פי התפישות הנוצריות בימי הביניים המאוחרים.
הם נכתבו במאה ה-15 מתוך ההקשר ההיסטורי של השפעות אימת מגפת "המוות השחור" אשר פרצה 60 שנים קודם לכן, ומתוך התהפוכות החברתיות אשר התרחשו בסמוך לכך.
הטקסטים היו פופולריים מאוד, תורגמו למרבית השפות המערב-אירופיות והיו הראשונים במסורת הספרות המערבית בקרב מדריכי המוות והמיתה.
בתחילה הייתה גרסה ארוכה, ומאוחר יותר גרסה קצרה המכילה אחת-עשרה גלופות כתמונות הדרכתיות, אשר ניתן היה להסבירן ולשננן בקלות.
הגרסה הארוכה המקורית, אשר נקראה "טראקטטוס (או 'ספקולום') ארטיס בנה מוריינדי", נכתבה ב-1415 בידי נזיר דומיניקני עלום שם, ככל הנראה לבקשת מועצת קונסטנץ (1414 - 1418, גרמניה).
זו נקראה על ידי רבים ותורגמה למרבית השפות המערב-אירופיות, ואף הייתה פופולרית מאוד באנגליה, בה שרדה מסורת ספרותית המבוססת עליה עד הוצאתם של ספרי הדת הקרויים "מחייה קדושה ומיתה קדושה" במאה ה-17, אשר היוו את "שיאה האומנותי" של מסורת ספרות המוות המנחמת, שתחילתה ב"ארס מוריינדי" (ננסי לי ביטי, 1970).
עבודות אחרות הכלולות במסורת האנגלית כוללות את "דרך המיתה היאה" ו"משחת מאנס החולה".
בנוסף, "ארס מוריינדי" נמנתה עם הספרים המודפסים הראשונים והופצה בקנה מידה רחב, בייחוד בגרמניה.
"ארס מוריינדי" מורכבת משישה פרקים:
הפרק הראשון מסביר כי למיתה גם צד טוב, ומשמש לניחום האדם הגוסס ברעיון שמוות איננו דבר שיש לפחוד ממנו.
הפרק השני מתאר את חמשת הפיתויים האורבים לאדם הגוסס, וכיצד להימנע מהם.
אלו הם חוסר אמונה, ייאוש, חוסר סבלנות, גאווה רוחנית ותאוות בצע.
הפרק השלישי מונה את שבע השאלות שיש לשאול את האדם הגוסס, לצד תנחומים הנגישים לו באמצעות כוחותיה הגואלים של אהבתו של ישו.
הפרק הרביעי מביע את הצורך לחקות את חייו של ישו.
הפרק החמישי פונה אל החברים ואל המשפחה ומתאר את כללי ההתנהגות הכלליים בזמן הימצאות על ערש דווי.
הפרק השישי כולל תפילות הראויות להיאמר עבור האדם הגוסס.
מקור הגרסה הקצרה ב-1450 לערך, בהולנד.
מרביתה אימוץ פרקה השני של הגרסה הארוכה, והיא מכילה אחת-עשרה גלופות.
עשר הגלופות הראשונות מחולקות לחמישה זוגות, כאשר כל צמד מביא תמונת שטן המציג אחד מבין חמשת הפיתויים ותמונה המציגה את התרופה ההולמת לכך.
הגלופה האחרונה מתארת את האדם הגוסס בעודו מתקבל ככל הנראה לגן העדן, ואת השטנים שבים לגיהנום בבלבול.
הגרסה הקצרה הייתה פופולרית כמו הגרסה הארוכה, אך לא תורגמה לאנגלית.
הצורך להתכונן למותו של אדם רווח בספרות הימי-ביניימית באמצעות סצנות ערש דווי, אך טרם המאה ה-15 לא הייתה בנמצא מסורת ספרותית הנוגעת לאופן ההכנה למוות ולמשמעותו של מוות טוב וכיצד למות כיאות; הפרוטוקולים, הפולחנים והתנחומים המתלווים לאירוע זה נשמרו בדרך כלל לכומר.
"ארס מוריינדי" הייתה תגובה חדשנית מצד הכנסייה להשתנות התנאים - מותם של המונים בתקופת "המוות השחור" שדילדל כמותית גם את הכמורה כך שנדרשו מספר דורות לשיקום מעמדה.
הטקסטים והתמונות היוו את שירותיו של "כומר וירטואלי" עבור הציבור חסר ההכשרה - רעיון ש-60 שנים קודם לכן היה נתפש כפלישה שלא תעלה על הדעת לכוחות הכנסייה וכעת היה הכרחי בשל אי הימצאות מספיק כמרים לתמוך בגוססים הרבים ובבני משפחותיהם.
"ארס מוריינדי" סיפקה את הדרכת הגוסס עבור אלו אשר חוו את איימי המאה ה-14 והמאה ה-15, בייחוד את "המוות השחור"; עבור אלו אשר תרו אחר דרכים להבדלת עצמם על ידי עשיית מעשים "יאים" בתרבות הערה יותר ויותר למעמד באירופה, בה האוכלוסייה הצטמצמה, אך שגשגה כתוצאה מכך.
לחיבור התפרסמו במהלך הדורות פירושים והרחבות, אחד הידועים שבהם מאת רוברטו בלרמינו.
ארס פואטיקה היא תופעה שבה אמנות עוסקת באמנות וביצירתה.
הארס פואטיקה מפותחת בעיקר בתחום הכתיבה והספרות, אך מופיעה גם בתחומי אמנות שונים.
סוג זה של כתיבה, המכונה גם "שירה בראי עצמה", הוא למעשה רפלקציה – התייחסות של האמן לעצמו ולאמנותו.
במרכזה עומדים תיאורים הקשורים בתהליך היצירה של שיר (כגון מניעים לכתיבה, טכניקות, נושאים וחומרים) וכן הגדרות לשירה והתייחסות לפרסום היצירה ולתגובות הקהל.
דוגמה לביטוי ארס-פואטי נמצאת גם בין הסונטות של שייקספיר.
בסונטה 100 מתאר המשורר כיצד הוא תר אחר המוזה שנעלמה:
ההתייחסות הארס-פואטית נפוצה במיוחד בשירה מודרנית ופוסט מודרנית, בה עוסק המשורר יותר בדמותו שלו מאשר בנושאים חיצוניים (כמו טבע או פוליטיקה).
דוגמה לכך ניתן למצוא בכתיבתו של דוד אבידן, "תרומה צנועה לתאוריה של הפואטיקה".
עם זאת, ניתן למצוא ארס פואטיקה אפילו בפואמה המיתולוגית "פיגמליון".
דוגמה אחרת היא השיר "Your Song" של ברני טופין שהלחין ושר אלטון ג'ון, שיר אהבה המספר על תהליך כתיבתו.
בפרוזה מופיעה הארס פואטיקה בצורות רבות.
היא לרוב מתארת את תהליך הכתיבה של הסופר או את הלבטים הפנימיים ביצירת אמנות.
דוגמה מפורסמת לספרות ארס פואטית היא "האמן ומרגריטה" של בולגאקוב, שבו סובב הסיפור כולו סביב סבלו של האמן ויחסו ליצירתו, ובו נמצא המשפט הארס-פואטי המפורסם "כתבי יד אינם בוערים".
דוגמה נוספת היא "בורחס ואני" של בורחס, המתאר את שיחתו של הסופר עם עצמו, דיאלוג בין הצד האמנותי לבין הצד היומיומי של הסופר.
גם ברבים מסיפורי עגנון, כגון "אצל חמדת", משולבת ארס פואטיקה דרך המבע המשולב או דרך הצגת דמויותיהם של סופרים ומשוררים אחרים.
ויליאם שייקספיר נגע בארס-פואטיקה בכמה ממחזותיו, בהם "חלום ליל קיץ" (בו מעלות הדמויות מחזה מהמיתולוגיה היוונית) ו"המלט".
בסרטו של פדרו אלמודובר, "חיבוקים שבורים", נעשה שימוש כפול בארס-פואטיקה: עלילת הסרט עוסקת בצילומו ובהפקתו של סרט בשם "נשים ומזוודות", ובמסגרת זו מצולם גם סרט תיעודי המתעד את יצירתו של "נשים ומזוודות".
"פונדק הרוחות", מחזהו של נתן אלתרמן, הוא ארס פואטי.
יש שטוענים שכל דיוקן עצמי באמנות פלסטית הוא יצירה ארס פואטית.
הטענה היא שהאמן מצייר או מפסל את האמן שבו ולא סתם את תווי פניו, ושמרכז הציור הוא באמנות.
מנגד יש שטוענים שצריכה להיות התייחסות ברורה לאמנותו של האמן כדי שהיצירה תחשב ארס פואטית.
בכל אופן ישנן יצירות ארס פואטיות ברורות בהן מופיעה יצירה אחרת של האמן ברקע, או שהיצירה מתארת אמן או כלי לאמנות.
דוגמה מובהקת לארס פואטיקה היא הציור של פיקאסו "הגיטריסט הזקן", כמו כן לפיקאסו הייתה תקופה בה צייר אך ורק עפרונות וכלי כתיבה בצורות שונות ובמקומות שונים.
ארנק הוא אביזר אחסון קטן (בדרך כלל בגודל כיס).
באופן כללי הוא מיוצר מבדים, עורות או פוליוויניל כלוריד (סוג של פלסטיק) והוא משמש לשמירת דברים יקרי ערך, ובכללם כרטיסי אשראי, כסף, רישיונות נהיגה וכמו כן קבלות, תעודות אחרות למיניהן ולעיתים גם תמונות קטנות.
הארנקים התפתחו כמעט מיד אחרי הכנסת שטרות הכסף למערב במאה ה־17. עד הופעת השטרות, ארנקים דמו יותר לשקיקים, ששימשו לאחסנת מטבעות.
ארנקים מוקדמים היו עשויים בעיקר מעור בקר או סוסים וכללו שקיק קטן שהכיל מעין "כרטיסי ביקור" (אמצעי הזדהות מוקדם, מעין מקביל המאה ה־17 לתעודת הזהות).
אצילים נהגו להטיל שקיקי מטבעות כאלה לידי מי שסיפק להם שירות משביע רצון.
שקיקי עור כאלה שימשו במערב ארצות הברית במאה ה־19 בתקופת הבהלה לזהב, לשמירת גרגרי הזהב, שבני המזל הצליחו לסנן בחלקות החזקה שלהם.
שקיקי זהב כאלה היו מוטחים על גבי דלפקי מסבאות ושולחנות קלפים.
הגרסה הנשית לארנקים אלה היה החריט (reticule) שנשים היו נושאות בידן או קושרות בנשפי ריקודים אל פרק ידן.
חריט מרושת כזה היה מכיל בדרך כלל מטפחת בד רקומה ומבושמת, כרטיסי ביקור להשאיר בבתי שכנים, קרובים ומכרים, ולעיתים גם בקבוק מלחי הרחה, למקרה של עילפון פתע.
הארנק המתקפל המודרני, בעל "חריצי כרטיסים" מרובים, הגיע לגודלו התקני בראשית שנות השישים של המאה ה־20, עם המצאת כרטיס האשראי הראשון ב־1951. עיצוב הארנקים נותר ללא שינוי ניכר לאורך רוב סוף המאה ה־20, למעט המצאת הצמדן בשנות השבעים.
כיום ניתן למצוא ארנקים במספר רב של צבעים, צורות ועיצובים של עשרות מעצבים, מחומרים שונים כמו עור וחיקוייו, חומרים פלסטיים, שילובים של אריג עם חומרים אחרים ועוד.
ארנקי גברים מיועדים על פי רוב לנשיאה בכיס, בגודל ובצורה המותאמים לכך.
נשים נושאות על פי רוב את ארנקיהן בתוך תיקי כתף או ארנקי-יד, שבחלקם קבועים כיסים לאחסון כרטיסי אשראי ותעודות.
עד לפני שנים אחדות רווחה האופנה של ארנקי נשים שטוחים, נטולי רצועות, שהוחזקו תחת הזרוע וחייבו ארנקי כסף דקים, שאינם תופסים נפח רב מדי.
הארנק עוצב במקור לנשיאת כסף, אך כיום הוא משמש גם לאחסון כרטיסים למיניהם, על כן עיצובם הנוכחי של ארנקים שם דגש יותר על מקום לכרטיסים ופחות על מקום לשטרות ומטבעות.
לעיתים מקובל להחזיק את המטבעות בארנק קטן נפרד, לשם נוחיות.
בשנים האחרונות הפך הארנק להיות אביזר אופנה (בדומה לתיק או שעון), וחברות רבות מייצרות ארנקים בעיצובים מיוחדים תוך שילוב חומרים מגוונים.
גם ארנקי העור עברו שדרוג וכיום ניתן למצוא צבעוניות רבה בארנקים אלו (ולא רק ארנקים שחורים וחומים קלסיים).
ארנקים הם לעיתים קרובות מטרה לכייסים.
יש בעלי ארנקים שמשתמשים בשרשראות שקושרות את הארנק לדש מכנסיהם או מעילם, ויש כאלו שמניחים אותו בכיס פנימי שאין אפשרות להגיע אליו מבלי לעורר את תשומת לבו של בעל הארנק.
שיטה נוספת למניעת כיוס היא שימוש בארנקים מדגמים חדשים יותר, שהם דקים יותר, ובכך מסווים מהכייס את מיקום הארנק.
ארס נובה היה תקופה סגנונית במוזיקה של ימי הביניים המאוחרים.
סגנון הארס נובה היה מבריק ויצירתי ונבע מתנועה, שראשיתה באיטליה וששמה לה למטרה לשחרר את המוזיקה מכבליה הנוקשים.
מאיטליה התפשטה התנועה במהירות לצרפת.
היא הקיפה את השנים שבין פרסום ה-Roman de Fauvel (שנת 1310 ו-1314) ומות גיום דה מאשו (1377).
לעיתים נוקטים שימוש חופשי יותר במונח, כמתייחס לכל המוזיקה האירופית במאה ה-14, ואז הוא כולל דמויות כמו פרנצ'סקו לאנדיני, שעבד באיטליה.
מדי פעם משמש המונח "ארס נובה איטלקית" לציון המוזיקה של לאנדיני ובני ארצו .
פירוש המונח ארס נובה הוא "אמנות חדשה" או "טכניקה חדשה", והוא הופיע לראשונה בחיבור מאת פיליפ דה ויטרי, הנושא אותו שם (בסביבות 1322).
המונח ארס נובה משמש בדרך כלל יחד עם מונח אחר, ארס אנטיקווה, המתייחס למוזיקה של תקופת השנים הקודמת, ונמשך בדרך כלל אחורה לכלול את תקופת הפוליפוניה של אסכולת נוטרדאם (ומכסה אם כן את התקופה שבין 1170 עד 1320, פחות או יותר).
באומדן גס אפשר אפוא להגיד, שארס אנטיקווה היא המוזיקה של המאה ה-13 וארס נובה היא המוזיקה של המאה ה-14; בתולדות המוזיקה נוטים להשתמש בהגדרה זו, הכללית יותר.
המוזיקה, שהייתה שנויה במחלוקת בכנסייה הקתולית-רומית, נתקלה בדחיה ברורה ונחרצת מצד האפיפיור יוהאן ה-XXII, אך האפיפיור קלמנט השישי אימץ אותה בשמחה.
המזמור המונופוני, המהורמן כבר באורגנום פשוט, עבר שינויים, נקטע ופורק והוסתר מתחת לנעימות חילוניות.
מילים של שירי אהבה הושרו מעל טקסטים דתיים, או שהטקסט הדתי היה מושר במלודיה חילונית מוכרת.
לא רק הפוליפוניה היא שפגעה באוזניים של ימי הביניים, אלא גם רעיון המוזיקה החילונית, המתמזגת עם הקדושה ומחלחלת אל תוך המוזיקה הליטורגית.
סגנונית, נבדלה המוזיקה של הארס נובה מקודמתה בכמה מובנים.
השימוש במקצב היה חופשי פי כמה, לאחר שהשתחרר מכתונת הכפיה של התבניות הרתמיות, שהיו שכיחות במאה ה-13; המוזיקה החילונית אימצה לה הרבה מן התחכום הפוליפוני, שנמצא עד אז רק במוזיקת קודש; וטכניקות וצורות חדשות, כמו האזוריתמוס והמוטט האזוריתמי, נכנסו לשימוש תדיר.
התוצאה האסתטית של תמורות אלה הייתה יצירת מוזיקה עתירת ביטוי ומגוונת, בהשוואה לזו של המאה ה-13. למעשה, אפשר להשוות את התמורה ההיסטורית הפתאומית, שחוללה העלייה המרשימה בעומק ההבעה המוזיקלית, להופעת הפרספקטיבה בציור, וכדאי לזכור, שהתמורות באמנות המוזיקה בתקופת הארס נובה חלו במקביל למהפכות הגדולות של ראשית הרנסאנס בציור ובספרות.
מייצגו העיקרי והגדול ביותר של הסגנון המוזיקלי החדש היה, ללא ספק, גיום דה מאשו, שניהל גם קריירה מכובדת לא פחות ככומר וכמשורר.
סגנון הארס נובה מוצג בשלמות שאין דומה לה במערך רב הממדים של מוטטים, לאי, ויראליי, רונדו ובאלאדות של מאשו.
בתקופת כהונתו של האפיפיור אורבן החמישי מאביניון חיבר מאשו את המיסה הפוליפונית הראשונה, שנקראה "מיסה דה נוטר דאם".
אסכולת מלחינים, שמרכזה באביניון שבדרום צרפת, התפתחה; המוזיקה המסוגננת לעילא ולעילא של תקופה זו נקראת לעיתים קרובות ארס סובטיליור, אם כי יש מלומדים הבוחרים לראות בה פיתוח מאוחר של הארס נובה, במקום לפצל אותה כאסכולה נפרדת.
הרפרטואר המוזר אך המעניין הזה של מוזיקה, המוגבל בתפוצתו הגאוגרפית (דרום צרפת, אראגון ובהמשך, קפריסין), שנועד בבירור לביצוע של מומחים לאוזני קהל של מביני דבר אניני טעם, כמוהו כהערת סיכום לימי הביניים בשלמותם.
ארנצ'יני (באיטלקית: Arancini; מילולית: תפוזונים או דמויי תפוזים) הוא מאכל סיציליאני איטלקי פופולרי המורכב מכדורי אורז ממולאים, מצופים ומטוגנים, בגרסאות שונות ומגוונות.
בסיציליה הארנצ'יני לרוב בצורת חרוט במטרה להזכיר את הר הגעש אטנה.
מקור הארנצ'יני בסיציליה, שם הפך למאכל מסורתי במשתה שנערך ביום לוצ'יה הקדושה (ה-13 בדצמבר) בערים פלרמו, סירקוזה וטרפאני.
מקור המסורת במשלוח אורז שהגיע ביום לוצ'יה הקדושה ב-1646, והציל את האי מרעב המוני שפקד אותו.
על פי המסורת, המאכל הומצא במאה ה-10 כאופן להכין ארוחה מלאה הניתן לאכול בנוחות בזמן רכיבה עבור מסעות הציד של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מקור השם, שמשמעותו המילולית באיטלקית היא "תפוזים קטנים", מגיע ממראה הארנצ'יני אחרי הטיגון ככדורים קטנים וכתומים.
השם ארנצ'יני הוא ברבים, לכדור בודד יש לקרוא "ארנצ'ינו".
הכדורים מורכבים מבלילת אורז, המבושל בחלב או שמנת.
באיטליה מכינים אותם משאריות של ריזוטו.
הבלילה מעורבבת עם ביצה וגבינה צהובה כגון פרמזן, מעוצבת בצורת כדורים, המגולגלים בפירורי לחם ומטוגנים בשמן עמוק.
הגרסה המסורתית והנפוצה ביותר של המאכל היא ארנצ'יני אל-ראגו, גרסה הממולאת ברוטב בולונז וגבינה, לרוב מוצרלה.
גרסאות נפוצות נוספות כוללות ארנצ'יני אל-בורו, ממולא בחמאה או רוטב בשמל וארנצ'יני קון פונגי הממולא בפטריות.
מילויים נפוצים נוספים לארנצ'יני כוללים תרד או חצילים.
ברומא נהוג להכין סופלי, מאכל דומה לארנצ'יני, אך מכיל לרוב רוטב עגבניות ומוצרלה.
המאכל הצרפתי קרוקט דומה במאפיינו לארנצ'יני אך ניתן להכינו מחומרי גלם אחרים מעבר לאורז.
אֶרֵסוּנְד (בדנית: Øresund; בשוודית: Öresund) הוא מצר ים החוצץ בין סקונה שבשוודיה ממזרח לבין האי שלן שבדנמרק ממערב, והמחבר את הים הבלטי שבדרום אל מצר קטגט שבצפון.
ארסונד הוא אחד משלושה מצרי ים המחברים את הים הבלטי לים הצפוני והלאה לאוקיינוס האטלנטי; שני האחרים הם קטגט בין שוודיה ודנמרק, וסקאגרק בין דנמרק ונורווגיה.
ארסונד הוא הצר והקצר מבין שלושת גופי מים אלה, ונחשב אחד מעורקי התחבורה הימית העמוסים בעולם.
רוחבו של המצר נע בין 4 ק"מ בלבד בצפונו ל-25 ק"מ בנקודה הרחבה ביותר בחלקו הדרומי; אורכו 50 ק"מ.
אמה (Amager) הצמוד לחוף הדני ומהווה חלק מקופנהגן רבתי.
על האי, ששטחו 96.29 קמ"ר, שוכן גם שדה התעופה הבינלאומי של קופנהגן.
סלטהולם (Saltholm - "אי המלח") השייך גם הוא לדנמרק וממוקם סמוך לאמה.