tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני היה ראש הממשלה הבריטי ה-26, מטעם המפלגה הוויגית בין 22 בנובמבר 1830 עד 16 ביולי 1834. גריי נולד בצפון אנגליה, במחוז נורת'מברלנד, הבן השני לצ'ארלס גריי, רוזן גריי הראשון.
בשנת 1807 ירש גריי את תואר הרוזנות "גריי" עם מות אביו בתור היורש הבכור, בכך ירש גם את כס אביו בבית הלורדים.
גריי נישא למרי אליזבת פונסונבי ב-1794, להם נולדו 16 ילדים, מהם עשרה בנים ושש בנות.
ביניהם: הנרי ג'ורג' גריי, יורש העצר של רוזנות גריי והגבירה אליזבת גריי אשר הנסיכה דיאנה הייתה נצר למשפחתה.
צ'ארלס גריי היה אחד מהוגיו של חוק הרפורמה של 1832, שביסס רפורמה מקיפה בשיטת הבחירות בבריטניה.
כמו כן הוא ביטל את העבדות ברחבי האימפריה הבריטית.
על שם גריי נקרא גם תה ארל גריי.
כצאצא למשפחה בעלת שורשים עתיקים המגיעים לממלכת נורת'מבריה, היה צ'ארלס גריי בנם השני אך הבכור שהגיע לגיל בגרות של גנרל צ'ארלס גריי ושל אשתו אליזבת', בתו של ג'ורג' גריי.
היו לו ארבעה אחים ושתי אחיות.
הוא התחנך בבית ספר ריצ'מונד שבמחוז צפון יורקשייר ולאחר מכן באיטון קולג' ובטריניטי קולג' שבקיימברידג', שם רכש כישורי הבעה בלטינית ובאנגלית וכושר נאום שהפך אותו לאחד הנואמים המזהירים ביותר של תקופתו.
גריי נבחר לפרלמנט כנציג מחוז הבחירה של נורת'מברלנד ב-14 בספטמבר 1786, כשהוא בן 22 בלבד.
הוא נעשה אחד מחברי המפלגה הוויגית שהיו מקורבים לצ'ארלס ג'יימס פוקס, לריצ'רד שרידן ולנסיך מוויילס ועד מהרה הוא הפך להיות אחד המנהיגים המובילים של המפלגה הוויגית.
גריי היה ידוע בתור אחד ממובילי המאבק לרפורמה פרלמנטרית ולשוויון זכויות לקתולים.
הרומן שניהל עם הדוכסית מדבונשייר, פעילה פוליטית בפני עצמה, גרמה לו מעט נזק למרות שהרומן כמעט והסתיים בגירושיה.
ב-1806, גרי, אז לורד האוויק (Howick), בזכות תוארו של אביו כרוזן גריי, נעשה חבר ב"ממשלת כל הכישרונות" (Ministry of All the Talents), ממשלת האחדות הלאומית בראשותו של ויליאם גרנוויל, שהייתה קואליציה המורכבת מוויגים, תומכי פוקס, תומכי גרנוויל ותומכי אדינגטון.
בממשלה זו כיהן גריי כלורד הראשון של האדמירליות ושנה לאחר מכן, בעקבות מותו של פוקס, הוא מונה להיות שר החוץ ומנהיג המפלגה הוויגית.
בשנה שלאחר מכן נפלה הממשלה וב-23 השנים הבאות ישב גריי בספסלי האופוזיציה.
ב-1830, כאשר הדוכס מוולינגטון התפטר מתפקידו כראש ממשלה על רקע הדיון על רפורמות פרלמנטריות, שבו הוויגים לשלטון לאחר תקופה ארוכה באופוזיציה כשגריי מכהן כראש ממשלה.
ממשלתו הייתה ממשלה ראויה לציון.
שלא כמו פוליטיקאים אחרים, נראה היה שהוא מעדיף לעסוק בחייו הפרטיים.
עמיתיו ציינו בשנינות שהוא היה מאיים להתפטר לאחר כל תבוסה.
ב-1834 פרש גריי מהחיים הציבוריים בהותירו את הלורד מלבורן כיורשו בתפקיד.
גריי שב להתגורר בהאוויק אך המשיך לפקוח עין על הנעשה בממשלה החדשה בראשותו של מלבורן, אשר הוא ובעיקר משפחתו, התייחסו אליו כמחליף בלבד עד אשר הוא החל לנקוט בצעדים שהשביעו את רצונם.
גריי נעשה מבקר חריף יותר עם חלוף העשור, בראותו במיוחד את ידו של דניאל או'קונל מאחורי הקלעים ובהאשימו את מלבורן בהתרפסות כלפי הרדיקלים שהיו מזוהים עם הפטריוט האירי.
הוא לא נטה לרחשי ליבו של מלבורן שנזקק לתמיכתם של הרדיקלים על מנת לשמור על הרוב המצטמק שלו בבית הנבחרים ובמיוחד התרעם על כל פגיעה בהישג הגדול שלו, חוק הרפורמה, שאותו הוא ראה כפתרון המוצלח ביותר לשאלות שנגעו לעתיד לבוא.
הוא הפעיל בהתמדה את לחצו שנבע מאופיו השמרני.
כפי שהוא ציין בנאומו הציבורי החשוב האחרון, מטרתו הייתה לחזק ולשמר את הממסד החוקתי, לעשותו יותר מקובל על העם, במיוחד על מעמד הביניים, שהיו התומכים העיקריים של חוק הרפורמה, ולמסד את העיקרון ששינויים עתידיים בחוק צריכים להיות הדרגתיים, בהתאם להתפתחותה של האוכלוסייה ועל פי הצרכים באותה עת.
היה זה נאומו של מדינאי שמרן.
גריי בילה את שנותיו האחרונות בחיי פרישה מאושרים, אם כי לעיתים היה מודאג מהנעשה בשדה המדינאות.
הוא בילה באחוזתו עם ספריו, משפחתו, ועם כלביו.
בשנותיו האחרונות הוא נחלש פיזית ומת בשלווה במיטתו ב-17 ביולי 1845. הוא נקבר בכנסייה המקומית בנוכחות משפחתו, חבריו הקרובים ועובדי אחוזתו.
תה ארל גריי, תערובת הכוללת שמן אתרי קרויה על שמו.
אנדרטה לזכרו קיימת במרכז ניוקאסל והיא כוללת פסל שלו הניצב על ראש עמוד בגובה 41 מטרים.
האנדרטה הוכתה בעבר בברק וראשו של הפסל נמצא בתוך מרזב ברחוב גריי הסמוך.
האנדרטה נתנה את שמה לתחנת רכבת תחתית סמוכה.
קולג' על שמו של גריי קיים באוניברסיטה שבעיר דרהאם.
צ'ארלס גריי גולם על ידי השחקן דומיניק קופר בסרט הדוכסית משנת 2008. הסרט מבוסס על ביוגרפיה שנכתבה על חייה של ג'ורג'ינה קוונדיש, הדוכסית מדבונשייר.
צ'ארלס גרודין היה שחקן, קומיקאי, מנחה טלוויזיה, מחזאי וסופר יהודי-אמריקאי, אשר בין היתר גם זכה בפרס אמי לשנת 1978 בגין כתיבתו.
גרודין נולד ב-1935 בפיטסבורג פנסילבניה, הבן השני להורים יהודים אורתודוקסיים, תאודור (טד) ולנה גרודינסקי, שהיו בעצמם צאצאים ליהודים שהיגרו מרוסיה לארצות הברית.
עד גיל בר מצווה קיבל חינוך יהודי דתי, אולם לאחר מכן נמנע מלבקר בבית כנסת במשך 56 השנים הבאות.
הוריו היו בעלי חנות למוצרים סיטונאיים.
גרודין סיים בית ספר תיכון ואף הספיק ללמוד קצת פחות משנה באוניברסיטה, בטרם עזב ב-1954 והחל לעבוד כשחקן.
גרודין נפטר ב-18 במאי 2021, בגיל 86, בביתו שבעיר וילטון , קונטיקט.
שחקן, במאי, תסריטאי, מחזאי ומפיק
ב-1954 שיחק גרודין בפעם הראשונה בתפקיד זעיר בסרט הקולנוע של וולט דיסני - 20,000 מיל מתחת למים.
לאחר מכן למד משחק אצל לי סטרסברג ואוטה האגן, שיחק במספר פרקים בסדרות טלוויזיה שונות וב-1962 השתתף בהצגת התיאטרון הראשונה שלו - "צ'ין צ'ין" (עם אנתוני קווין בתפקיד הראשי).
הוא קיבל לראשונה תפקיד של ממש בסרט קולנוע, רק ב-1964, ב"בוב, סקס ונערת הקולג'", בעודו ממשיך לשחק גם בתיאטרון.
ב-1968 שיחק בתפקיד ד"ר היל בסרט האימה של רומן פולנסקי, תינוקה של רוזמרי.
ב-1972 שיחק לראשונה בתפקיד ראשי בסרט "אשת החלומות" ביחד עם סיביל שפרד.
במקביל לפעילותו זו החל גרודין גם לביים סרטים והצגות תיאטרון, הוא עבד תחילה כעוזר במאי ולאחר מכן כבמאי, ובנוסף החל גם לכתוב תסריטים ומחזות ולהפיק סרטים ומחזות.
במהלך השנים שיחק במספר סדרות טלוויזיה, כמו "איש וירג'יניה" שהוקרן גם בישראל, אופרות סבון, סרטי טלוויזיה ועוד.
ב-1974 הציע לו סטיבן ספילברג לשחק בתפקיד הראשי בסרטו מלתעות, אך גרודין העדיף לביים את ההצגה "גנבים", בברודוויי.
ב-1978 שיחק בתפקיד משנה בסרט המצליח "השמיים יכולים לחכות", לצידם של וורן בייטי וג'ולי כריסטי.
ב-1988 שיחק בסרט "מרדף חצות" לצד רוברט דה-נירו.
בשנת 1992 כיכב בסרט המצליח "קוראים לי בטהובן" ושנה לאחר מכן גם כן בסרט ההמשך "בטהובן 2".
בשנת 2014 שיחק לצד בן סטילר ונעמי ווטס בסרט הקומדיה "כשנהיה צעירים".
בשנת 2016 גילם את איש העסקים והפילנתרופ היהודי-אמריקאי קארל שפירו במיני-סדרה "Madoff" של רשת ABC, על איש העסקים ברנרד מיידוף ועל הונאת הפונזי הגדולה ביותר שנחשפה אי פעם.
מ-1995 ואילך הפסיק גרודין לשחק בסרטים כמעט לחלוטין והופיע רק בסרט אחד ב-2007, וגם זאת, לא בתפקיד הראשי וכן בסרט דוקומנטרי ב-2011. בשנים אלו הוא עסק בהנחיה בתוכניות אירוח שונות, ברדיו ובטלוויזיה, בהן הביע גם דעות פוליטיות, בדרך כלל שמאלה מן המרכז וגם כתב מספר ספרים.
שיחק במגוון רחב של סרטי קולנוע, ביניהם:
לצד הקריירה הקולנועית, פעל גם בתחום התיאטרון, הן כבמאי, מפיק ושחקן.
גרודין היה גם סופר מצליח ובין השאר כתב מספר רבי מכר:
פרס אמי לשנת 1978 בגין כתיבתו לתוכנית של פול סיימון.
פרס ספרדי יוקרתי לשחקן הטוב ביותר, בגין משחקו בסרט Midnight Run משנת 1988 - תפקיד ראשי לצידו של רוברט דה נירו
פרס אמריקאי לשחקן המשנה הקומי הטוב ביותר לשנת 1993, בגין משחקו בסרט "דייב".
היה גם מועמד במספר קטגוריות ופרסים נוספים.
גרודין התגרש מאשתו הראשונה ג'וליה, ב-1968, יש להם בת אחת.
במרץ 1985 הוא נישא בשנית, לסופרת הילדים היהודיה אליסה דרווד, בתו של סטנלי דרווד, ממציא הקולנוע רב המסכים ונכדתו של אדוארד דובינסקי, אחד מחברי שלישיית הוודוויל של ראשית המאה העשרים "האחים דובינסקי".
הוא היה נשוי לה עד למותו ונולדו להם שני ילדים: הבן ניק הוא שחקן קולנוע, שאף הופיע לצידו בסרטו מ-2007, ואילו הבת מריון היא סטנדאפיסטית.
צ'ארלס גרין היה אסטרונום בריטי, שנודע במשימה שקיבל מן החברה המלכותית ב-1768, להצטרף אל המשלחת אל האוקיינוס השקט לתצפית במעבר נוגה על פני השמש בספינה "אנדבר" בפיקוד ג'יימס קוק.
גרין נולד ב-1735, בנו הצעיר של ג'ושוע גרין, איכר מצליח שחי בדרום יורקשייר.
הוא למד, לדברי ויליאם ויילס, גיסו לעתיד, בבית ספר בסוהו בלונדון.
את בית הספר ניהל אחיו הבכור, כוהן הדת ג'ון גרין, וגרין הצעיר היה לעוזר מורה בבית הספר והמשיך בלימודי האסטרונומיה עד שהצטרף לסגל מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' בשנת 1760.
גרין התמנה לעוזר לאסטרונום המלכותי ג'יימס בראדלי, כמחליפו של האסטרונום צ'ארלס מייסון, שהצטרף למשלחת לכף התקווה הטובה לתצפית של 1761 במעבר נוגה על פני השמש.
לאחר מות בראדלי ב-1762, המשיך גרין בתפקיד העוזר למחליפו של בראדלי נתניאל בליס עקב בריאותו המעורערת של בליס, נפל באותה תקופה חלק גדול מעבודת האסטרונומיה התצפיתית על גרין.
בשנת 1763 הורתה "מועצת קו האורך" לגרין ולאסטרונום נוויל מסקלין לצאת למסע אל ברבדוס ולפעול שם כמשגיחים במבדק כרונומטר H4 של ג'ון הריסון, שהשתתף בתחרות "פרס קו האורך", הפרס שהציעה ממשלת בריטניה למי שימציא שיטה מדויקת לקביעת קו האורך של אונייה בלב ים.
בין תפקידיהם, לאחר שהגיעו לברבדוס והמתינו להגעת הכרונומטר על ספינה אחרת, הייתה קביעת קו האורך המקומי על ידי צפייה בירחים הגליליאניים של צדק, ולאחר הגעת המנגנון שהיה בפיקוח בנו של הריסון, ויליאם, השוואת התוצאות שישיג הכרונומטר עם התצפיות האסטרונומיות שלהם כדי לעמוד על דיוק המנגנון.
במסע לברבדוס, גם עשו השניים שימוש בתצפיותיהם לקביעת מידת הדיוק של הניווט בהסתמך על מרחק הירח, השיטה של מסקלין עצמו לחישוב קו האורך של ספינה בלב ים.
ויכוח התעורר בין מסקלין לוויליאם הריסון, וגרר אליו גם את גרין, כיון שהריסון היה בדעה, שמסקלין איננו צופה בלתי משוחד אלא יריב של אביו במירוץ להשגת פרס קו האורך.
הפשרה שהושגה לבסוף קבעה, שגרין ומסקלין יתחלפו ביניהם לסירוגין בבדיקת המנגנון של מסקלין, מיום אחד למשנהו.
רצה המקרה, ושיבתו של גרין לאנגליה בסתיו 1764 ארעה סמוך למותו של נתניאל בליס; גרין חזר לגריניץ' להמשיך את עבודתו של בליס עד שיתמנה אדם חדש למשרת האסטרונום המלכותי.
הסתבר, שלמשרת האסטרונום המלכותי החדש התמנה נוויל מסקלין.
גרין עבד זמן קצר בעוזרו, אך עזב אתץ גריניץ' בעקבות חילוקי דעות עם הממונה החדש.
בדו"ח של ויילס נאמר, שגרין היה מעורב בסקר לקביעת הכדאיות של שינוע מים מן הנהר קולן בהרטפורדשייר לאספקת מים למרילבון בלונדון, אם כי הסקר של גרין אישר את חששותיהם של בעלי טחנה במורד הזרם, שכריית התעלה תביא לירידה משמעותית באספקת המים הדרושה לפעולתם והתוכנית ירדה מעל הפרק.
אף כי דבר זה איננו מוזכר בביוגרפיה הקצרה של ויילס, גרין מופיע ברשומות כגזבר של אוניית הצי המלכותי "אורורה" בשנת 1768. באותה שנה, מינתה אותו החברה המלכותית להילוות אל ג'יימס קוק במסעו לתצפית במעבר נוגה על פני השמש.
על אף חילוקי הדעות הקודמים ביניהם, המליץ מסקלין, שישב ב"וועדת מעבר ונוס", על עוזרו לשעבר לתפקיד זה.
מסע ה"אנדבר" ומעבר נוגה על פני השמש
גרין הצטרף למסע הראשון של ג'יימס קוק בשנת 1768, בלוויית משרת.
גרין היה אחד משני האסטרונומים הרשמיים שמינתה החברה המלכותית לצפות בליקוי; השני היה קוק עצמו, שהיה תצפיתן מוכשר בזכות עצמו.
החברה הבטיחה לגרין שכר של 200 גיני למילוי התפקיד.
(לקוק הובטחו 100 גיני בתמורה לחלקו בעריכת התצפיות.) החברה המלכותית סיפקה מכשירים למשלחת, בהם שני טלסקופים מחזירי אור שבנה המתמטיקאי ג'יימס שורט, שני שעונים וקואדרנט, מכשיר אסטרונומי למדידת גובהם של גרמי שמיים; את אלה השלימו טלסקופ שהיה ברשותו של דניאל זולאנדר וטלסקופ נוסף, שסיפק הצי המלכותי.
המשלחת הגיע לטהיטי, האתר הנבחר לתצפית בליקוי, ב-11 באפריל 1769 ועגנה במפרץ מאטאביי שבחופו הצפון-מערבי של האי יומיים לאחר מכן.
מחנה בשם "פורט ונוס" הוקם ועד ראשית מאי הוצב הציוד האסטרונומי במקומו.
גרין ייחס חשיבות ראשונה במעלה לחישוב המיקום המדויק של האתר, שאותו חישב בשיטת המרחק הירחי ובצפייה בירחי צדק.
העלמת הקואדרנט מן המחנה - אם בידי ילידי טהיטי ואם על ידי חברים במשלחת, שסחרו בו עם המקומיים - איימה להכשיל את המבצע, אבל המכשיר נמצא עד מהרה, אם כי מפורק לחלקים וניזוק במידת מה, על ידי בוטניקאי המשלחת ג'וזף בנקס, יחד עם גרין.
יום הליקוי, 3 ביוני, היה בהיר והליקוי נראה בשלמותו.
אף כי קוק נקט באמצעי זהירות בשליחת שתי קבוצות לאיים סמוכים, קבוצת התצפית העיקרית נשארה בפורט ונוס, שם תיעדו גרין וקוק וכן, באופן עצמאי, זולאנדר את זמני הליקוי.
קוק ציין ביומן הספינה, שבין הזמנים שנרשמו על ידי שלושת הצופים לתיעוד המגע היו הבדלים ניכרים; החריגה הזאת, שמקובל לייחסה כיום לאפקט הטיפה השחורה, חוללה לאחר זמן ספק משמעותי בדעת החברה המלכותית ונוויל מסקלין, באשר לתועלת שבתצפיות ולערכן.
עקב מותו של גרין במסע חזרה, הוטלה מלאכת איסוף וניתוח התוצאות של תצפיותיו תחילה על קוק, ובהמשך על נוויל מסקלין.
קוק הודה, שרשימותיו של גרין לא היו מסודרות, כאשר בדק אותן לאחר מותו של גרין, וכי חלק מחישובי הזמנים תועדו באופן בלתי עקבי במסמכים שונים של האסטרונום.
האסטרונום המלכותי מתח ביקורת על עבודתו של גרין, בייחוד על התצפיות שגרין ערך לחישוב קו הרוחב וקו האורך של פורט ונוס.
אם כי זמני המגעים שמסרו שלושת הצופים (גרין, קוק וזולאנדר) שהיו נוכחים בפורט ונוס, שונים זה מזה, הם אינם מציגים דפוס של חוסר עקביות, שאפשר לייחס לצופה אחד לבדו.
המסע הבא של "אנדבר" ומות גרין
לאחר היציאה מטהיטי, המשיכה ה"אנדבר" בדרכה לכיוון דרום-מערב, וקוק הוציא לפועל את ההוראות שקיבל להמשך החקר של האוקיינוס הדרומי.
המשלחת הגיעה לניו זילנד באוקטובר 1769, ולגרין ניתנה הזדמנות לצפות במעבר כוכב חמה על פני השמש מן היבשה.
הנחיתה התבצעה בלשון-ים, שתיקרא בהמשך מפרץ מרקורי, ב-3 בנובמבר; גרין צפה בליקוי בהצלחה ב-9 בנובמבר.
בהגיעם לאוסטרליה, ובמהלך השיוט לאורך החוף, ביוני 1770, נתן קוק את השם גרין לאי סמוך לחוף קווינסלנד, על שם האסטרונום.
בזמן זה היה גרין חולה בצפדינה.
ה"אנדבר" נאלצה לפנות לבאטוויה שבאינדונזיה (כיום ג'קרטה) לצורך תיקונים.
מחלות רבות נפוצו בעיר שבשליטתם ההולנדים, בהן מלריה ודיזנטריה; גרין נדבק בדיזנטריה ומת ב-29 בינואר 1771, שנים-עשר יום לאחר שהספינה הפליגה מן הנמל.
ברשומה שכתב ביומן הספינה לתיעוד מותו של גרין, הוסיף קוק, שבריאותו של גרין הייתה רעועה מזה זמן וכי אורח חייו תרם למותו בגיל צעיר.
דין וחשבון שהתפרסם בעיתון לונדוני תיאר את שעותיו האחרונות: "הוא היה חולה במשך זמן מה, והרופא הורה לו לשמור על חום גופו, אך בהתקף טירוף הוא קם בלילה ממיטתו ושירבב את רגליו מבעד לאשנבים, וזה הדבר שגרם למותו."
גרין נשא לאישה את אליזבת לונג במרץ 1768 בלונדון.
רישומי החברה המלכותית מזכירים קצבה של 50 ליש"ט לשנה לאשתו למשך המשלחת.
אחותו של גרין, מרי, נישאה לאסטרונום ויליאם ויילס, שהשתתף במשלחת של החברה המלכותית אל מפרץ הדסון, לצפות במעבר נוגה על פני השמש בשנת 1769 והחליף את גרין במסע הבא של קוק.
צ'ארלס האנטר גרהארט היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית, אשר פיקד על הדיוויזיה ה-29 בחזית מערב אירופה במלחמת העולם השנייה, ובכלל זה בחוף אומהה במהלך הנחיתה בנורמנדי.
גרהארט נולד ב-6 ביוני 1895 בטנסי לקצין קבע בצבא ארצות הברית, שסיים לבסוף בדרגת בריגדיר גנרל.
בשנת 1913 החל גרהארט את לימודיו בווסט פוינט, ובשנת 1917 הוסמך כלוטננט משנה זמן קצר לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
בין חבריו שסיימו עמו היו מת'יו רידג'וויי, מארק קלארק, ג'וזף לוטון קולינס, ארנסט הרמון, נורמן קוטה, לורנס קייזר, פרדריק אוגוסטוס אירווינג, ברייאנט מור, וויליאם קלי הריסון, ועוד רבים אחרים שהגיעו לתפקידי פיקוד בכירים במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
בתחילה שירת גרהארט ביחידת פרשים בטקסס, ולאחר מכן לחם בחזית המערבית במסגרת הדיוויזיה ה-89.
לאחר המלחמה מילא גרהארט תפקידים שונים בצבא, ובשנת 1932 נבחר לשופט באירועי הרכיבה במשחקים האולימפיים שהתקיימו בלוס אנג'לס.
בזמן המתקפה היפנית על פרל הארבור היה גרהארט מפקד חטיבת הפרשים ה-56, ובאוגוסט 1942 מונה למפקד הראשון של הדיוויזיה ה-91 שהייתה אחראית על אימון הטירונים לצבא.
ביולי 1943 מונה גרהארט למפקד הדיוויזיה ה-29 שהוצבה בדרום-מערב אנגליה לקראת הפלישה לנורמנדי.
גרהארט היה מפקד קפדן שהקפיד מאוד על המשמעת, ומסופר עליו שגער בחייל שהשליך קליפת תפוז על הקרקע במהלך הלחימה בחוף אומהה.
גרהארט פיקד על הדיוויזיה ה-29 החל מהנחיתה בחוף אומהה, ועד לסיום מלחמת העולם השנייה.
שיעור הנפגעים בדיוויזיה היה גבוה מאוד, ובמהלך הלחימה ספגה הדיוויזיה 20,600 הרוגים, פצועים ושבויים.
כמו כן נחשב גרהארט למפקד רופף מבחינה מוסרית, משום שפתח בית בושת לחיילי הדיוויזיה ברן, עד שהורה עומר בראדלי לסגור אותו.
לאחר המלחמה הורד גרהארט לדרגת קולונל, בעקבות שיעור האבדות הגבוה שספגה הדיוויזיה, ועקב העמדה המוסרית הרופפת שלו.
גרהארט שימש כנספח ההגנה של ארצות הברית בברזיל ובתפקיד בפורט מיד, מרילנד, ובשנת 1948 פרש מהצבא בדרגת מייג'ור גנרל.
ב-9 באוקטובר 1976 מת גרהארט בביתו, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
צ'ארלס דוסון היה ארכאולוג חובב בריטי שזכה לתהילה בשל ממצאיו, הידוע מהם הוא איש פילטדאון שנחשב בשעתו ל"חוליה החסרה" בין קופי-אדם לאדם.
הוא מת עטור תהילה מאלח דם בשנת 1916. שנים רבות לאחר מותו נחשפו תגליות רבות שלו כמעשי זיוף מחוכמים.
מחקרים עכשוויים (מיילס ראסל , אוניברסיטת בורנמות' , 2003) קובעים כי הקריירה האקדמית שלו כולה נבנתה על הונאה ואחיזת עיניים שבאמצעותן השיג הכרה בינלאומית.
צ'ארלס קלינטון גוסֵט היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל איידהו וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת איידהו.
גוסט נולד ביישוב פרינסטאון שבאיידהו ולמד בבתי ספר ציבוריים באוהיו.
אחר כך עבר מערבה לקנינגהאם שבמדינת וושינגטון ב-1907, וב-1910 התיישב באונטריו שבאורגון.
לבסוף הגיע לעיר נמפה שבאיידהו ב-1922. הוא החל לעסוק בחקלאות ובגידול בעלי חיים.
ב-1932 נבחר גוסט לבית הנבחרים של איידהו, הבית התחתון בבית המחוקקים של המדינה.
ב-1936 הוא נבחר לסגן מושל איידהו, וכיהן בתפקיד במשך שנתיים תחת המושל ברזילה קלארק.
גוסט שב לתפקיד סגן המושל שנית ב-1940, הפעם תחת המושל צ'ייס קלארק, אחיו הצעיר של ברזילה.
ביוני גבר בבחירות המקדימות בתוך המפלגה הדמוקרטית על מבקר המדינה קלווין רייט ומזכיר המדינה ג'ורג' קרטיס, ובנובמבר נבחר בחירות הכלליות אחרי שניצח את ויליאם דטוויילר, מועמד המפלגה הרפובליקנית.
אלה היו הבחירות האחרונות באיידהו בהן נבחר המושל לתקופת כהונה בת שנתיים, אך גוסט כיהן בתפקיד פחות משנה: הוא התפטר בנובמבר 1945 כדי לאפשר ליורשו, סגן המושל ארנולד ויליאמס, למנותו לסנאט של ארצות הברית לשם איוש מושבו של ג'ון וו.
בבחירות המיוחדות לסנאט ב-1946, הובס גוסט בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לחבר הסנאט של איידהו, ג'ורג' דונארט, שבבחירות הכלליות הובס בידי חבר בית הנבחרים של ארצות הברית הנרי דוורשאק.
לאחר ההפסד, חזר גוסט למגזר העסקי.
גוסט ניסה לשוב לפוליטיקה כאשר הכריז על התמודדותו לתפקיד המושל.
ניסיונו לשוב לזירה הפוליטית לא קרם עור וגידים כאשר הובס בבחירות מקדימות במפלגה הדמוקרטית בידי חבר הסנאט של איידהו קלארק המילטון, שבבחירות הכלליות הפסיד לתובע הכללי רוברט סמילי מהמפלגה הרפובליקנית.
גוסט מונה לוועדת המיסוי של מדינת איידהו על ידי סמילי ב-1956 וכיהן בתפקיד זה עד 1967. אחרי מאבק במחלה ממושכת, הלך גוסט לעולמו בגיל 86 בבויסי בספטמבר 1974, ונטמן בבית העלמין קולרלאון שבנמפה.
צ'ארלס דוליטל וולקוט היה פלאונטולוג וגאולוג אמריקני, ששימש כמנהל הכללי של מוסד הסמית'סוניאן מ-1907 עד 1927. הוא התפרסם בזכות תגליתו בשנת 1909 של מאובנים שהשתמרו היטב, כולל כמה מההדפסים העתיקים ביותר של החלקים הרכים, בפצלי ברג'ס מקולומביה הבריטית בקנדה.
הוא תואר על ידי סטיבן ג'יי גולד כ"סמל המשובח ביותר שאי פעם נתקלתי בו של התגלמות האמונות המקובלות".
וולקוט נולד בניו יורק מילס (New York Mills) במדינת ניו יורק.
וולקוט, עבר מרוד איילנד בשנת 1822. אביו, גם הוא צ'ארלס דוליטל וולקוט, נפטר כאשר צ'ארלס הבן היה רק בן שנתיים.
וולקוט היה הצעיר מבין ארבעה ילדים.
הוא התעניין בטבע מגיל צעיר, אסף מינרלים וביצי ציפורים, ובסופו של דבר מאובנים.
הוא למד בבתי ספר שונים באזור יוטיקה, אך עזב בגיל שמונה עשרה בלי לסיים את התיכון, ובכך הסתיימה השכלתו הרשמית.
התעניינותו במאובנים התגבשה כשהפך לאספן מאובנים מסחרי.
ב-9 בינואר 1872, נשא וולקוט לאישה את לורה אן רסט (Lura Ann Rust), בתו של בעל חווה בניו יורק, שם גילה וולקוט את אחת התגליות החשובות ביותר שלו של טרילוביטים (מחצבת וולקוט-רסט).
היא נפטרה ב-23 בינואר 1876. התעניינותו של וולקוט במאובנים הובילה להיכרותו עם לואי אגאסי מאוניברסיטת הרווארד, שעודד אותו לעבוד בתחום הפלאונטולוגיה.
וולקוט החל את הקריירה הפלאונטולוגית המקצועית שלו בכך שהוא גילה אתרים חדשים, כמו מחצבת וולקוט-רסט בצפון מדינת ניו יורק ושכבות הטרילוביטים בוורמונט, ובמכירת דגימות לאוניברסיטת ייל.
בשנת 1876 הוא הפך לעוזרו של ג'יימס הול (James Hall), גאולוג המדינה של ניו יורק, אך פוטר ממשרה זו לאחר שנתיים.
וולקוט גם הפך לחבר באיגוד האמריקאי לקידום המדע.
בשנת 1879 הצטרף וולקוט לארגון שזה עתה הוקם של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית והתקדם בארגון עד שהפך למנהלו בשנת 1894. עבודתו התמקדה בשכבות מהקמבריון במקומות ברחבי ארצות הברית וקנדה; הסיורים בשטח וגילוי המאובנים שלו תרמו תרומה חשובה לסטרטיגרפיה.
הוא התחתן עם הלנה בריס סטיבנס (Helena Breese Stevens) בשנת 1888. נולדו להם ארבעה ילדים בין 1889 ל-1896: צ'ארלס דוליטל וולקוט, סידני סטיבנס וולקוט, הלנה בריס וולקוט ובנג'מין סטיוארט וולקוט.
וולקוט נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים בשנת 1896. בשנת 1901 כיהן כנשיא החברה הגאולוגית של אמריקה.
בשנת 1902 הוא נפגש עם אנדרו קרנגי והפך לאחד המייסדים של מכון קרנגי למדע.
הוא שימש בתפקידי ניהול ומחקר שונים בארגון זה.
בשנת 1921 הוענקה לוולקוט מדליית מרי קלארק תומפסון מטעם האקדמיה הלאומית למדעים.
הוא שימש כנשיא האיגוד האמריקאי לקידום המדע בשנת 1923. היה יועץ לנשיא תאודור רוזוולט.
לוולקוט היה עניין בתנועת השימור והוא סייע במאמציה.
וולקוט התמנה למזכיר (תוארו של המנהל הכללי) של מוסד הסמית'סוניאן בשנת 1907 לאחר מותו של סמואל לנגלי, והחזיק בתפקיד עד מותו שלו.
הוא הוחלף על ידי צ'ארלס גרילי אבוט.
בגלל תפקידיו של וולקוט בסמית'סוניאן, הוא התפטר ממשרת מנהל הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
כחלק מחגיגת המאה להולדתו של צ'ארלס דרווין, זכה וולקוט בתואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1909.
בשנת 1910, שנה לאחר שגילה את המאובנים בני ה-508 מיליון שנים מהקמבריון התיכון בפצלי ברג'ס, חזר וולקוט לאזור מלווה בבניו סטיוארט וסידני.
יחד בחנו את כל השכבות על הרכס מעל הנקודה בה נמצא הסלע עתיר המאובנים, ובסופו של דבר מצאו את רצועת המאובנים.
בין השנים 1910–1924 חזר וולקוט שוב ושוב כדי לאסוף יותר מ-65,000 דגימות ממה שמכונה כיום מחצבת וולקוט, הקרויה על שמו.
הממצאים כוללים שימור יוצא דופן של החלקים הרכים של המאובנים, אחת השכבות המאובנות העתיקות ביותר המכילה הדפסים של חלקים רכים.
הלנה, אשתו של וולקוט, נהרגה בתאונת רכבת בקונטיקט בשנת 1911. בשנת 1914 התחתן וולקוט עם אשתו השלישית, מרי מוריס ווקס (Mary Vaux Walcott), אמנית חובבת וחובבת טבע נלהבת.
היא ליוותה אותו במסעותיו, נהנתה מחקר הטבע.
היא הכינה איורים בצבעי מים של פרחי בר כשנסעה איתו בקנדה.
אף על פי שוולקוט בילה זמן לא מבוטל במחצבת פצלי ברג'ס על מה שהתפרסם כרכס פוסיל (Fossil Ridge, רכס המאובנים), הוא גם טייל הרבה באזורים אחרים של הרי הרוקי בקנדה.
בחלק מפרסומי המדע הרבים שלו מוצגים צילומים פנורמיים מרהיבים של ההרים שצולמו ממעברי הרים גבוהים או גבוה במורדות ההרים.
בשנת 1914 כינס וולקוט ועידה בוושינגטון די.סי., במטרה לעורר עניין במדע האווירונאוטיקה, והקשר שלו לממשלת ארצות הברית.
הוועידה הובילה להצעת חוק של הקונגרס שעל בסיסה הוקמה ועדה מייעצת לאווירונאוטיקה (לימים נקראה הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה והוחלפה ב-1958 על ידי מנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי) "לפקח ולהנחות את המחקר המדעי על בעיות הטיסה במטרה להציע להן פתרון מעשי".
ועדה זו הורכבה משנים-עשר חברים, שניים מהצבא, שניים מחיל הים, ואחד ממוסד הסמית'סוניאן, מלשכת מזג האוויר, ומהלשכה הלאומית לתקנים.
חמישה חברים נוספים נבחרו על בסיס "הכרה בצורכי מדע אווירונאוטיקה, אזרחיים או צבאיים, או מיומנים בהנדסת אווירונאוטיקה או במדעים הנלווים לה".
וולקוט נבחר ליו"ר הוועד המנהל, ובריגדיר גנרל ג'ורג' פ.
Scriven), מפקד חיל הקשר האמריקני, היה יו"ר הוועדה.
צ'ארלס דוליטל וולקוט מת משבץ מוחי בוושינגטון הבירה ב-9 בפברואר 1927. לאחר מותו של וולקוט נותרו הדגימות, התצלומים והפתקים שלו באחסון עד גילוים מחדש בידי דור חדש של פלאונטולוגים בשלהי שנות השישים.
מאז תוקנו רבות מהפרשנויות שלו.
וולקוט כמעט שלא היה ידוע היום אלמלא הועלה מנבכי השכחה בספרו של סטיבן ג'יי גולד חיים מופלאים (1989).
בספר זה גולד גילה את דעתו כי וולקוט לא הצליח לראות את ההבדלים בין המינים של פצלי ברג'ס ודחף בכוח את מרבית המאובנים הללו למערכות קיימות.
פלאונטולוגים רבים כיום מבטאים דעות הרבה פחות שליליות על תיאוריו של וולקוט ועל הפרספקטיבה התאורטית שעיצבה אותם.
הייתה נטייה להתעלם גם ממחקריו של וולקוט על הטרילוביטים מהאורדוביק, עד שבתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 החיה פלאונטולוג חובב מרוצ'סטר בניו יורק בשם תומאס וייטלי את המחקר של וולקוט ופתח מחדש את מחצבת וולקוט-רסט בניו יורק.
השכבות המקומיות הכילו את הדוגמיות השמורות בצורה הטובה ביותר של טרילובטים מלאורנטיה, כולל חלקי גוף רכים.
פסגת וולקוט (Walcott Peak), קרוב לאתר שבו הוא גילה לראשונה את פצלי ברג'ס על הר ברג'ס בקנדה, קרויה על שמו.
כמו כן קרויה על שמו מחצבת וולקוט של פצלי ברג'ס בין הר ואפטה להר פילד.
מדליית צ'ארלס דוליטל וולקוט מוענקת על ידי האקדמיה הלאומית למדעים פעם בחמש שנים בגין מחקר יוצא דופן בתחום החיים וההיסטוריה של הפרקמבריון והקמבריון.
צ'ארלס גרוב הוא פרופסור לפסיכיאטריה ומדעי ההתנהגות המשמש כמנהל מחלקת פסיכיאטריה לילדים ולנוער בבית החולים "Harbor–UCLA Medical Center" בקליפורניה.
לגרוב תארים מאוניברסיטת קולומביה, מאוברלין קולג' ומבית הספר לרפואה "SUNY Downstate Medical Center" .
תחומי המחקר של גרוב כוללים טיפול בהתקפי חרדה ובתוצאות שימוש בסמים.
ה-FDA אישר את אחד מהמחקרים שלו, שחקר את ההשפעות הפסיכולוגיות והפיזיולוגיות של שימוש באיוואסקה וב-MDMA.
את מחקרו הראשון ערך בקרב שבט סינקרטי בברזיל, שמשתמש בקביעות באיוואסקה.
הוא חקר את הקשר בין השימוש בסם לבריאות הנפש.
את מחקרו השני ערך בין השנים 2004 ל-2008 במרכז הרפואי הרבור באופן מפוקח, ובו חקר את השימוש בפסילוציבין בקרב חולי סרטן מתקדם ובקרב סובלים מחרדות קיומיות.
בשנת 2002 ערך את הספר "Hallucinogens: A reader", הכולל טקסטים פסיכדליים ממגוון נושאים, כמו דעות של שמאניזם ומחקר על שימוש בפטריות הזיה.
הספר כולל גם טקסטים של סופרים וחוקרים שעסקו בפסיכדליה, כמו טרנס מק'קנה, אלברט הופמן וראלף מצנר.
בשנת 2020 הופיע בסרט הדוקומנטרי של נטפליקס "הזויים".
צ'ארלס ג'יימס פולגר היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית מ-1881 ועד למותו.
צ'ארלס ג'יימס פולגר נולד באי ננטקט שבמסצ'וסטס.
כשהיה בן 12 עברה משפחתו לז'נבה שבמדינת ניו יורק.
בהמשך הוא למד בקולג' הוברט שבז'נבה, שם הוא סיים בהצטיינות ב-1836. לאחר סיום לימודיו שם הוא למד משפטים בהדרכתם של מארק ה.
סיבלי ואלווה וורדן בקנאינדייגואה, ניו יורק וב-1839 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא החל לעסוק במקצועו בליונס, ניו יורק, וב-1840 שב לז'נבה, שם התגורר עד יומו האחרון.
ב-18 ביוני 1844 הוא נשא לאישה את סוזן רבקה וורת'.
ב-1844 מונה פולגר כשופט בבית המשפט בניו יורק (Court of Common Pleas), שם הוא שירת כשנה.
פולגר היה חבר המפלגה הרפובליקנית וכיהן כחבר בסנאט מדינת ניו יורק בשנים 1862 -1869. במהלך תקופה זו הוא שימש כנשיא הזמני של הסנאט במשך ארבע שנים וכיושב ראש ועדת המשפט של הסנאט.
פולגר שימש כנציג לוועידה החוקתית של ניו יורק בשנים 1867–1868 וכנציג בוועידת המפלגה הארצות של 1868.
ב-1869 התפטר פולגר מהסנאט של מדינת ניו יורק לאחר שמונה על ידי הנשיא יוליסס ס.
בשנה שלאחר מכן נבחר פולגר להיות אחד מהשופטים הראשונים של בית המשפט לעתירות של ניו יורק שהתארגן מחדש.
לאחר מותו של סנפורד צ'רץ' הוא מונה ב-20 במאי 1880 על ידי מושל ניו יורק אלונזו קורנל כנשיא בית המשפט באופן זמני.
בנובמבר הוא נבחר לתפקיד באופן קבוע.
ב-1881 הציע הנשיא ג'יימס גרפילד לפולגר את משרת התובע הכללי של ארצות הברית, אך הוא דחה את ההצעה.
מאוחר יותר אותה שנה הוא התפטר ממשרתו השיפוטית כדי לקבל את מינויו של הנשיא צ'סטר ארתור כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
ב-1882 הוא ניסה להתמודד על משרת מושל ניו יורק אך הובס על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית גרובר קליבלנד.
צ'ארלס ג'יימס פולגר נפטר ב-4 בספטמבר 1884 בביתו שבז'נבה.
הוא נטמן בבית הקברות גלנווד שבעיר לצדה של רעייתו שנפטרה שבע שנים קודם לכן.
העיר ז'נבה קראה למחלקת כיבוי האש המקומית על שמו ובוושינגטון די.
בשנים 1879 ו-1880 התארגנה פלוגה של המשמר הלאומי של ניו יורק בז'נבה והיא נקראה על שמו של פולגר.
הפלוגה השתתפה במלחמת ארצות הברית-ספרד, קיימת עד היום ובסיסה באית'קה.
צ'ארלס אייזיק ג'ינר היה צייר נופים בריטי.
הוא היה מקורב לספנסר גור והרולד גילמן וחבר בקבוצת קמדן טאון.
צ'ארלס אייזק ג'ינר נולד ב-4 במרץ 1878 בקאן, בנו השני של איזק בנג'מין ג'ינר, רופא בריטי.
הייתה לו אחות צעירה יותר, רובי (נולדה ב־1886).
הוא התחנך בקאן במכון סטניסלס.
בגיל צעיר ג'ינר גיבש את רצונו להיות צייר אבל הוריו הסתייגו מהחלטתו.
כשהיה בן שש-עשרה סבל מדלקת ריאות ונסע בספינה סביב דרום האוקיינוס האטלנטי והים התיכון כדי להחלים, בשובו לקאן, עבד במשרד מהנדסים, ובשנת 1899, בגיל 21, עבר לפריז ללמוד אדריכלות.
בשנת 1904 הסירו הוריו את התנגדותם להיותו צייר, וג'ינר נכנס לאקדמיה ויטי, פריז, שם לימד אנרי מרטין, אך ג'ינר הוכשר בעיקר עם הצייר פול ג'רוויס, שהסתייג משימושו של ג'ינר בצבעים בהירים.
בשנת 1905 עבר ג'ינר ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות בפריז, אך לאחר שנה חזר לאקדמיה ויטי, אחרי שג'רוויס עזב את המוסד ההוא.
המורה החדש העיקרי שלו היה הספרדי הרמנגילדו קמרסה, שהסתייג מהערצתו של ג'ינר את וינסנט ואן גוך.
בשנת 1908 עזב ג'ינר את האקדמיה ויטי ועבד בעצמו בפריז, ולקח שעורים אצל וינסנט ואן גוך, פול גוגן ופול סזאן.
בשנת 1909 ביקר ג'ינר בבואנוס איירס, ארגנטינה, שם ערך את תערוכת היחיד הראשונה, שעזרה להכיר בדרום אמריקה את הפוסט-אימפרסיוניזם.
ציורי השמן שלו הראו את השפעתו של ואן גוך על מריחת הצבע שלו.
בשנת 1910 נסע ג'ינר ללונדון, לכהן בוועדה של התערוכה השלישית של התאחדות האמנים.
הרולד גילמן וספנסר גור הפכו לחבריו ושכנעו אותו להתיישב בלונדון.
תחילה התגורר בבאטרסי (Battersea), אך אחר כך בקמדן טאון, שם היה השכן של גילמן וגור והשתתף בקביעות בשעות אחר הצהריים במפגשים ברחוב פיצרוי 19 ופגש את רוברט בוואן, ג'ון נאש, אלברט רוטנשטיין, ג'ייקוב אפשטיין, וולטר בייס, וולטר סיקרט ולוסיאן פיסארו.
בשנת 1911 הוא הפך לחבר בקבוצת קמדן טאון ובשנת 1913 של קבוצת לונדון, ובשנת 1914 מקבוצת שוק קומברלנד.
ב-1914 הוא הופיע במשותף עם גילמן בגלריה גופיל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1916 לערך, גויס ג'ינר ושירת תחילה בחיל חימוש של הצבא המלכותי, ועבר לחיל המודיעין ובסופו של דבר גויס ליחידות הקנדיים, שעבורם עשה ציור של מפעל למילוי אבקת שרפה בהורפורד.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה אמן מלחמה רשמי, והתמחה בציור סצנות נמל והפצצה של מבנים בלונדון.
בשנת 1942 הוא הפך לעמית באקדמיה המלכותית לאמנויות, שם דגל בקבלת אמנים צעירים יותר.
גלריית טייט בלונדון וגלריות רבות אחרות מחזיקות את עבודתו.
בגלריית הדיוקנאות הלאומית, לונדון, יש דיוקן עצמי מדויק בדרך כלל.
הוא נפטר בלונדון ב־6 בינואר 1952.
מועצת האמנויות בבריטניה קיימה תערוכה לזכרו בשנים 4–1953.
צ'ארלס ג'רבאס היה צייר פורטרטים, מתרגם ואספן אמנות אירי של תחילת המאה ה-18.
נולד בקלונליסק, מחוז אופאלי, אירלנד בסביבות 1675, בנם של ג'ון ג'רבאס ואליזבת, בתם של קפטן ג'ון בולדווין מטירת שינרון וקורולנטי, הפקיד הגבוה של מחוז אופאלי.
ג'רבאס למד בלונדון, אנגליה כעוזר של סר גודפרי נלר בין השנים 1694 ו-1695.
לאחר מכירת סדרת עותקים קטנים של ציוריו של רפאל בשנת 1698 לד"ר ג'ורג' קלארק באוקספורד, נסע בשנה שלאחר מכן לפריז ורומא (בעודו נתמך כלכלית על ידי קלארק ואחרים).
הוא נשאר שם במשך רוב העשור לפני שחזר ללונדון בשנת 1709 שם מצא הצלחה כצייר פורטרטים.
הוא היה צייר דיוקנאות של אנשי הרוח בעיר, ביניהם חבריו האישיים כמו ג'ונתן סוויפט והמשורר אלכסנדר פופ (שניהם בגלריית הדיוקנאות הלאומית, לונדון), צ'ארלס ג'רבאס הפך לאמן פופולרי שמופיע לעיתים קרובות ביצירותיהם של אנשי ספרות של התקופה.
ג'רבאס העביר שיעורים לציור לאלכסנדר פופ בביתו בקליבלנד קורט, סנט ג'יימס, אותם מזכיר פופ בשירו שפורסם בשנת 1717. שיר אחר של אלכסנדר פופ על הצייר ג'רבאס, שנכתב בסביבות 1715, פורסם במהדורת 1716 של תרגומו של ג'ון דריידן משנת 1695 ל"אמנות הציור" של פרסנוי.
עם המוניטין ההולך וגדל שלו, ג'רבאס הצליח להחליף את נלר כצייר הראשי בחצר המלך ג'ורג' הראשון בשנת 1723, והמשיך להתגורר בלונדון עד למותו בשנת 1739.
תרגומו לרומן של סרוונטס, "דון קיחוטה", שפורסם לאחר מותו בשנת 1742 כמי שנעשה על ידי צ'ארלס "ג'רביס" - בגלל טעות של הדפסה - מכונה מאז "תרגום ג'רביס".
ג'רבאס היה הראשון שכתב הקדמה לרומן כולל ניתוח ביקורתי של תרגומים קודמים של דון קישוט.
הוא זכה לשבחים רבים כתרגום המדויק ביותר של הרומן עד אז, אך גם ספג ביקורת נוקבת על היותו נוקשה וחסר הומור, אף על פי כן, הוא עבר הדפסות רבות במהלך המאה ה-19.
כצייר הפורטרטים המרכזי של מלך אנגליה, ג'רבאס היה ידוע בזכות יהירותו, כפי שהוזכר במילון הביוגרפי הקיסרי: "הוא נישא לאלמנה עם 20,000 דולר; והתנשאותו העצמית הטבעית עודדה מאוד על ידי חברו האינטימי [אלכסנדר] פופ, שכתב איגרת מלאה בחנופה מטופשת."
לאחר שנאמר לנלר שג'רבאס קנה כרכרה עם ארבעה סוסים, ענה נלר: "אה, מיין גוט, אם הסוסים שלו לא יציירו יותר טוב ממנו, הוא לעולם לא יגיע לסוף המסע שלו."
צ'ארלס ויליאם דאנקן הבן היה יזם, מנהל ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר השני של מחלקת האנרגיה בקבינט של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר בשנים 1979–1981. היה סגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית בקבינט של הנשיא קרטר במהלך המהפכה האיראנית.
מוקדם יותר ניהל דאנקן ביוסטון שבטקסס את העסק המשפחתי שלו, "דאנקן קופי" במשך שבע שנים, עד שחברת קוקה קולה רכשה אותו בשנת 1964. לאחר שבע שנים במועצת המנהלים של קוקה קולה, הפך דאנקן לנשיא התאגיד הרב-לאומי.
דאנקן נולד ביוסטון, ולמד באקדמיה הצבאית סוואני בטרם שירת שנתיים בחיל האוויר של ארצות הברית.
בשנת 1947 השלים דאנקן באוניברסיטת רייס לימודי תואר ראשון בהנדסה כימית.
לאחר מכן המשיך ללמוד מנהל עסקים באוניברסיטת טקסס באוסטין ועבד זמן קצר כמתנדב כללי בארגון שלימים יהפוך לתאגיד אקסון (Exxon).
בשנת 1957 הצטרף דאנקן לעסקי הקפה של משפחתו, שנוסדו על ידי דודו ואביו בשנת 1918. המותגים הראשוניים של "דאנקן קופי", שנודעו בשמות "אדמיריישן" ו-"Bright & Early", הפכו למצרכי מכולת שכיחים בטקסס ובמדינות הסובבות אותה.
במרוצת השנים התקדם דאנקן בהיררכיה של הארגון, והגיע לנשיאות החברה ב-1958 כשהיה בן 31 בלבד.
תחת ניהולו התרחבה החברה לייצור קפה נמס – משקה חדש ופופולרי – באמצעות רכישת מפעלים בניו ג'רזי ובפנסילבניה.
בנוסף, דאנקן רכש מותגים אזוריים אחדים של קפה טחון, כולל החברה "Butternut Foods" שבנברסקה ו"קפה פליטווד" שפעל בטנסי.
בין הישגיו החדשים ניתן למנות את "מועדון הקפה מרילנד", ששווק כתערובת קפה יָקְרָתִית המתחרה ב-"Maxwell House", ארגון אחר לייצור קפה.
ב-8 במאי 1964 התמזגה החברה "דאנקן קופי" עם חברת קוקה קולה, וצ'ארלס דאנקן הצטרף למועצת המנהלים שלה.
הוא ניהל את חטיבת המזון בקוקה קולה שזה עתה נוסדה, שכללה את יצרנית המיצים הטבעיים של קוקה קולה, Minute Maid .
שלוש שנים אחר כך החברה העבירה אותו ללונדון כדי לשמש כיושב ראש קוקה קולה אירופה.
שם פיקח דאנקן על העסקתם של כ-300 מפעלים לייצור בקבוקי קוקה קולה ברחבי אירואסיה, כולל במזרח אירופה, דרום-מערב אסיה ואפריקה הצפונית.
כניסתה של קוקה קולה לשוק המשקאות בבולגריה הפכה את חברת קוקה קולה לתאגיד האמריקאי הראשון שחדר אל מסך הברזל.
בשנת 1970 שב דאנקן לאטלנטה ובשנה שלאחר מכן הפך לנשיא קוקה קולה.
במהלך כהונתו בין השנים 1971 ל-1974, נהנתה החברה מצמיחה נרחבת, שהתבטאה בין היתר במודרניזציה לשיטות הפרסום שלה.
במהלך תקופה זו קנה דאנקן, מחברת ר.
Woodruff), את החווה המפורסמת TE שבדרום-מערב ויומינג – חוות בקר עובדת שהוקמה בשנת 1895 בידי באפלו ביל.
בשנת 1974 עזב דאנקן את קוקה קולה כדי לחזור ליוסטון, שם התמנה ליושב הראש של החברות ".Rotan Mosle Financial Corp" ו"מערכות ההפצה רוברטסון".
בשלהי דצמבר 1976, מעט אחרי הבחירות לנשיאות באותה השנה, קיבל דאנקן שיחת טלפון מנשיא ארצות הברית הנבחר ג'ימי קרטר, אותו הכיר באטלנטה כשקרטר היה מושל ג'ורג'יה.
קרטר ביקש ממנו להתמנות לסגן מזכיר ההגנה.
בינואר 1977 עבר דאנקן לוושינגטון הבירה, שם עבד עם מזכיר ההגנה הרולד בראון.
המהפכה האיראנית התחוללה בעת כהונתו של דאנקן כסגן מזכיר ההגנה, והביאה בעקבותיה תמורות פוליטיות משמעותיות שסימנו את הפיכתה של אותה מונרכיה אבסולוטית בהנהגת השאה הפרו-מערבי מוחמד רזא שאה פהלווי לתיאוקרטיה טוטליטרית בהנהגת האייתוללה רוחאללה ח'ומייני.
תפקידיו של דאנקן היו כרוכים במסעות רבים למדינות אחדות, כולל איראן, שבחלקן התרחשו אירועים מטלטלים כדוגמת הפיכות.
יועצו הצבאי של דאנקן היה קולונל צעיר בשם קולין פאוול, שנקשר לדאנקן וראה בו מדריך ורֶע קרוב.
כאשר פאוול הועלה לדרגת בריגדיר גנרל בשנת 1979, דאנקן היה מי שהעניק את אות הדרגה על כתפו של פאוול.
ב-1979 מונה דאנקן לתפקידו הפוליטי הבכיר ביותר.
ביולי שנה זו מונה לחבר בקבינט בידי הנשיא קרטר שבחר בו לרשת את ג'יימס ר' שלזינגר בתפקיד מזכיר האנרגיה של ארצות הברית.
המינוי עורר ביקורת מסוימת משום שלדאנקן היה ניסיון מועט בתעשיית הנפט, אך כישוריו הניהוליים הוכיחו יעילות למשרה שכללה משא ומתן נוקשה עם אופ"ק.
בשלהי מרץ 1980 נועד דאנקן, ביחד עם מזכיר המדינה של ארצות הברית סיירוס ואנס, עם שר האנרגיה והתשתית יצחק מודעי בדבר דיון על בעיית הדלק של ישראל.
צ'ארלס ד'אוילי היה פקיד ציבור וצייר בריטי מדאקה.
הוא היה בשירות האזרחי של בנגל שבסיסו בכלכותה משנת 1797 עד 1838.הוא מילא תפקידים בכירים בחברת הודו המזרחית, וידוע בעיקר כאמן חובב, משורר ומוציא לאור, שפרסם ספרים רבים הכוללים תחריטים וליטוגרפיות עם נושאים הודיים.
צ'ארלס ד'אוילי נולד במורשידאבאד, הודו ב-17 בספטמבר 1781 למשפחה ששירתה זמן רב בהודו.
הוא היה בנם של סר ג'ון-הדלי ד'אוילי, הברונט השישי ודיאנה רוכפורט.
אביו, היה נציג חברת הודו המזרחית בחצר המלכות בבאר עלי במורשידאבאד.
כילד ד'אוילי נסע לאנגליה עם המשפחה ב-1785 וקיבל שם את השכלתו הרשמית הראשונה.
ב-1798 חזר להודו כעוזר לרשם בבית המשפט לערעורים בכלכותה.
ב-1803 מונה ל'שומר הרשומות' במשרדו של המושל הכללי.
לאחר מות אביו ב-1818, ד'אוילי ירש את אביו וקיבל תואר אבירות.
בשנים הבאות מילא תפקידים בכירים בין השנים 1808 ל-1817, כגון אחראי המכס בכלכותה (1818) וחבר בכיר במועצת המכס, המלח, האופיום והים (1833) הוא פרש מתפקידיו האדמיניסטרטיביים ב-1838.
הוא התחתן תחילה עם בת דודתו, מריאן גריר (נפטרה 1805), בתו של ויליאם גריר; ולאחר מכן עם אליזבת ג'יין רוס, בתו של מייג'ור תומאס רוס.
לאחר ששירת בחברה במשך ארבעים שנה, בריאותו התרופפה ואילצה את ד'אוילי לעזוב את הודו ב-1838. רוב שארית חייו בילה באיטליה.
ד'אולי מת באיטליה ב-21 בספטמבר 1845.
צ'ארלס צייר ללא הרף והתעניין באמנויות באופן כללי.
הוא מצא שעיסוקי הפנאי הללו הם דרך נעימה להפיג את השעמום הקשור לחיים הקולוניאליים.
ביולי, 1824, הוא הקים אגודת אמנות חובבים שאותה כינה 'האגודה המאוחדת של פטנה וגאיה' במטרה "לקדם את האמנויות והמדעים ולהפיץ שימחה ועליזות" הבישוף הבר, שביקר בפטנה בשנות הארבעים של המאה ה-19, תיאר את ד'אוילי כ"אמן הג'נטלמן הטוב ביותר שפגשתי אי פעם".
בתקופתו בדאקה, הוא צייר מגוון רחב של תמונות, במיוחד את הריסות המוגוליות שפרסם אותם בספר בגודל פוליו עם חמישה עשר תחריטים בשם Antiquties of Dacca בלונדון 1814 ובהדפסות חוזרות שונות מ-1823 ואילך.
לכל ספר צורף גם תיאור היסטורי קצר של דאקה.
ג'יימס אטקינסון כתב תיאורים אלה, עם תחריטים של אדווין לנדסיר.
"עתיקות דאקה" הפך למסמך חברתי חשוב של התקופה.
בזמן ששהה בדאקה, ד'אוילי פגש את האמן ג'ורג' צ'ינרי, שבילה זמן רב עם ד'אוילי במהלך הקריירה המוקדמת שלו.
הזוג הפך לחברים קרובים ויצאו למספר משלחות ביחד.
לצ'ינרי הייתה השפעה ניכרת על התפתחות הסגנון האמנותי של ד'אוילי, ששיתף פעולה עם כריסטופר ווב סמית' בהפקת מספר ספרים בנושא ציפורי הודו: סמית' צייר את הציפורים וד'אוילי את הרקע של הנוף.
ד'אוילי ואשתו השנייה היו אנשי חברה, מסבירי פנים, אנשי שיחה וחברים פעילים בחברה הקולוניאלית.
הם לא היו סנובים ולא אהבו את הפורמליות והיומרות הקשורות לחברה האנגלית בהודו.
בני הזוג הזמינו בקביעות בריטים חדשים כאורחים בביתם הפרטי, לעיתים קרובות לתקופות ממושכות.
הוא תואר כ"אמן הפורה ביותר בהודו בתקופתו".
עבודתו הושפעה מחברו, הצייר, ג'ורג' צ'ינרי, ששהה עם ד'אוילי ואשתו בדאקה בשנים 1802–1803.[18] הוא הפיק נופים, סצנות מהחיים ההודיים, דיוקנאות וקריקטורות בעיקר בצבעי מים וכן כתב פסוקים סאטיריים.
הוא עשה מבצע פרסום משלו, כדי לפרסם את הליטוגרפיות והתחריטים שלו.
מאפיין ייחודי באיוריו הוא ייצוג היחסים בין קולוניאלים והילידים ההודים.
בניגוד לאמנים אחרים בני התקופה, ד'אוילי לא חשש לתאר באיוריו שכרות והוללות.
עבודתו שפורסמה, עוסקת במגוון נושאים - מההיסטוריה הטבעית ועד לסאטירה חברתית ולוותה בפרוזה או בפסוקים.
לעיתים, הוא שיתף פעולה עם חוקרים אחרים בעבודות מסוימות.
שיתוף פעולה כזה היה עם הדיפלומט והמלומד כריסטופר ווב-סמית', בן דודה הראשון של אשתו, שעיקר עניינו היה צפרות.
הם פרסמו את ספר הציפורים של הודו (1828) ואורניתולוגיה מזרחית (1829) הוא גם שיתף פעולה עם קפטן תומאס ויליאמסון בנושא "התלבושות והמנהגים של הודו המודרנית" (בערך 1830).
אף שהתפוקה האמנותית שלו הייתה בעצם תוצר של פעילות חובבנית במובן זה שלא הפריעה לתפקידו בחברת הודו המזרחית, עבודתו הייתה רחוקה מלהיות חובבנית.
תמונותיו מחיי הבריטיים בהודו בתחילת המאה ה-19 משכו קהל רב, במיוחד בקרב חברי החברה הקולוניאלית.
הפרסומים שלו נמכרו בלונדון, שם הם היו פופולריים בקרב בעלי עניין במזרח.
סר צ'ארלס רונלד ל'ואלין גאת'רי, ברון גאת'רי מקרייגיבנק היה קצין בצבא הבריטי אשר שירת ב, ב-SAS ושימש בין היתר כראש המטה הכללי בשנים 1994–1997 וכראש מטה ההגנה עד פרישתו ב-2001.
לאחר שירותו הצבאי ומתוקף תואר הברונות שקיבל כלורד לימי חייו (ללא ירושה), זכה למושב בבית הלורדים.
בשנת 2019 פרש מעשייה ציבורית ומתפקידיו הטקסיים, ובדצמבר 2020 פרש גם ממושבו בבית הלורדים.
צ'ארלס גאת'רי נולד בצ'לסי, לונדון, בן בכור לאמו נינה ל'ואלין ממוצא ולשי (שאת שם משפחתה הוסיף לשמו), ואביו מייג'ור רונלד דלגליש גאת'רי, קצין בצבא הבריטי ובן למשפחת אצולה סקוטית משבט גאת'רי.
גאת'רי התחנך בבית הספר הארו והמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט ונכנס לשירות הצבא הבריטי כלוטננט משנה ביולי 1959 ב.
הוא קודם ללוטננט ב-1961 ולקפטן ב-1965, שנה לאחר מכן עבר לשרת כמפקד צוות ברגימנט שירות האוויר המיוחד ה-22 וב-1968 קיבל פיקוד על אסקדרון ברגימנט.
ב-1970 קודם לדרגת מייג'ור וחזר למשמר הוולשי כמפקד פלוגה ממוכנת בגדוד הראשון, ב-1973 שימש עוזר צבאי לראש המטה הכללי למשך כשנה ואז חזר לרגימנט המשמר ושימש סגן מפקד הגדוד הראשון.
בדצמבר 1975 הועלה גאת'רי לדרגת לוטננט קולונל וקיבל את תפקיד ראש המטה של דיוויזיית הבית (המאגדת את כל יחידות המשמר הרגליות והרכובות של הצבא הבריטי).
ב-1977 מונה גאת'רי לפקד על הגדוד הראשון של המשמר הוולשי שהוצב בברלין, בדצמבר 1979 קודם לדרגת קולונל ולאחר מכן פיקד על הגדוד הראשון במשימות ביטחוניות בצפון אירלנד.
ביולי 1993 מונה לתפקיד עוזר צבאי אישי למלכה וב-15 במרץ 1994 מונה לראש המטה הכללי, בתקופתו כרמטכ"ל בין היתר פיקד על המעורבות הצבאית במלחמת בוסניה.
באפריל 1997 מונה לראש מטה ההגנה במשרד ההגנה, עד שפרש משירותו הצבאי בשנת 2001 לאחר כ-42 שנות שירות.
עם פרישתו, קיבל תואר ברונות בתור "ברון גאת'רי מקרייגיבנק" (בדאנדי, סקוטלנד) כלורל ימי חייו (Life Peer), כלומר תואר הברונות שלו לא ניתן בירושה ולא ניתן לירושה.
מתוקף תואר האצולה שלו הוא גם זכה למושב בבית הלורדים.
לאחר שירותו הצבאי, המשיך צ'ארלס לשאת במספר תפקידים רשמיים, בהם המפקד הטקסי של ה-SAS בין 2000–2019, המפקד הטקסי של חיל המודיעין בין 1984–2019, ובנוסף החל המשנת 1999 שימש קולונל של משמר החיים ומתוקף תפקיד זה, גם כמלווה רשמי של המלכה באירועים טקסיים.
ביוני 2019, בגיל 81, פרש מכלל התפקידים הטקסיים שלו ושנה לאחר מכן, ב-2020 ויתר גם על מושבו בבית הלורדים ופרש מעשייה ציבורית.
אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט (1994)
אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי (2019)
קצין במסדר האימפריה הבריטית (1980)
קצין בלגיון ההצטיינות - ארצות הברית
אביר מפקד במסדר סנט גרגורי הגדול (2008)
אביר בהמסדר הריבוני הצבאי של מלטה (1999)
אביר הצלב הגדול לצדק של המסדר הצבאי הקדוש של סנט ג'ורג' (2013)
צלב מסדר ההצטיינות של מלטה
מדליית השירות הכללי עם שני אבזמים
יובל הכסף של המלכה אליזבת השנייה (1997)
יובל הזהב של המלכה אליזבת השנייה (2002)
צ'ארלס דויטש היה מהנדס ותעשיין צרפתי.
הוא הקים ביחד עם רנה בונה חברת מכוניות "DB" ובהמשך "CD".
צ'ארלס דויטש נולד בשנת 1911 בפרבר של פריז.
אביו היה בעל עסק לייצור חלקי מכוניות וצ'ארלס הצעיר עזר לו בעסק משפחתי.
אביו נפטר בשנת 1929 וצ'ארלס דויטש המשיך לנהל את העסק במקביל ללימודים באקול פוליטקניק.
בשנת 1932 הוא מכר את העסק לרנה בונה.
בשנת 1935 הוא התחיל לעבוד בחברה צרפתית לבניית גשרים וכבישים.
בשנת 1951 הוא התמנה למהנדס ראשי של החברה.
ביחד עם בונה הם בנו מכוניות על בסיס חלקים של סיטרואן.
כמו כן צ'ארלס דויטש השתתף במספר תחרויות מרוצי מכוניות.
הם הקימו חברה בשם "DB" שיצרה כמה דגמי מכוניות בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 לרבות DB לה-מאן.
בשנת 1961 דויטש עזב את חברה "DB" והקים חברה נפרדת שיצרה מכוניות תחת השם "CD".
מכוניות אלו השתתפו במספר מרוצי מכוניות.
בשנת 1971 הוא מונה לנשיא ארגון מהנדסי מכוניות הצרפתי וכיהן בתפקיד עד לשנת 1975. בשנים 1969–1980 הוא היה מנהל תחרות מכוניות "מרוץ 24 השעות של לה מאן" ומספר שנים גם של מרוצי גרנד פרי מונקו.
צ'ארלס דויטש נפטר בשנת 1980 בקרטיי אך חברתו SERA-CD המשיכה בפעילותה.
צַ'ארְלְס גְרִילִי אַבּוֹט היה אסטרופיזיקאי וממציא אמריקאי, המזכיר החמישי של מכון סמית'סוניאן בין השנים 1928–1944. כאסטרופיזיקאי חקר את הקבוע הסולארי, מחקר שהוביל אותו להמצאת תנור השמש, דוד השמש, מזקק השמש והמצאות נוספות הקשורות לשימוש באנרגיה סולארית.
אבוט נולד בווילטון שבניו המפשייר בארצות הברית, הצעיר מבין ארבעת ילדיהם של החקלאים האריס אבוט וקרוליין אן גרילי.
בצעירותו בנה והמציא דברים רבים, כמו מפחה לתיקון כלי עבודה, גלגל מים להנעת מסור ואופניים.
הוא נשר מבית הספר כשהיה בן 13 כדי להיות נגר, אך שנתיים לאחר מכן חזר לתיכון ב אקדמיית פיליפס.
כאשר ליווה את חברו, שנסע לבוסטון לגשת למבחן הקבלה למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), החליט לגשת אף הוא למבחן.
את המבחן עבר בהצלחה, ומשפחתו אספה את הכסף כדי לממן את לימודיו ב-MIT למשך שנה אחת.
הוא התחיל ללמוד הנדסה כימית, אבל בסופו של דבר עבר לפיזיקה.
אבוט סיים תואר שני בפיזיקה ב-1894. במהלך שהותו בבוסטון, פגש בקמפוס MIT את סמואל לנגלי, אשר חיפש שם אחר עוזר.
בשנת 1895 התחיל לעבוד כעוזר במצפה הכוכבים של סמית'סוניאן.
במצפה הכוכבים של סמית'סוניאן עבד אבוט תחת לנגלי.
בהמשך שינה לנגלי את תחום מחקרו ועבר ממחקר של קרינת השמש לאווירונאוטיקה, ואבוט לקח על עצמו את תחום מחקר קרינת השמש.
אבוט השתתף במשלחות חקר רבות.
בשנת 1900 נסע יחד עם לנגלי לוויידסבורו שבצפון קרוליינה כדי לצפות בליקוי חמה, ולאחר מכן למשלחת ליקוי חמה נוספת בסומטרה ב-1901. כחלק ממשלחות החקר שלו נסע גם לאלג'יריה, למצרים, לדרום אפריקה, לאוסטרליה ולמדינות אחרות, לעיתים קרובות בשיתוף עם הנשיונל ג'יאוגרפיק.
אבוט הפך למנהל בפועל של מצפה הכוכבים ב-1906, ובשנת 1907 הפך למנהל באופן רשמי, לאחר מותו של לנגלי.
עוד כמנהל ביקר לנגלי בהר ויטני, והחליט שיהיה זה אתר מצוין להקמה של מצפה כוכבים.
אבוט השיג מימון להקמה של מצפה הכוכבים בהר ויטני, והוא נבנה בשנת 1909. כמנהל, פתח אבוט את המעבדה לביולוגיה וקרינה ב-1929, כדי לחקור את השפעות הקרינה על צמחים ואורגניזמים אחרים.
דבר זה סייע להכשיר את הגל הראשון של חוקרי ביופיזיקה בארצות הברית.
אבוט הפך לעוזר מזכיר במכון הסמיתסוניאן ב-1918 עם פטירתו של פרדריק טרו.
בתפקידו זה היה אחראי על ספריות הסמית'סוניאן,על שירות חילופי הסטודנטים ועל מצפה הכוכבים.
הוא גם היה שותף ליצירת סדרת ספרי המדע של הסמית'סוניאן, שעזרו לגייס כספים עבור המוסד.
עשור לאחר מכן, ב-10 בינואר 1928, מונה למזכיר החמישי של הסמית'סוניאן לאחר פטירתו של צ'ארלס דוליטל וולקוט.
במסגרת זאת, שמר אבוט על תפקידו כמנהל מצפה הכוכבים.
עוד בשנת 1927 השלים וולקוט את התוכנית האסטרטגית של הסמית'סוניאן, ואבוט לקח על עצמו ליישמה עם היבחרו למזכיר.
לצורך כך יצא הסמית'סוניאן במסע לגיוס כספים בשנת 1929, במקביל לתחילתו של השפל הגדול.
במהלך כהונתו, פיקח אבוט על השתתפות הסמית'סוניאן במיזמים של מינהל קידום העבודות, כולל מיזם האמנות הפדרלי.
המיזמים כללו בניית מבנים חדשים והצבת יצירות אמנות בגן החיות הלאומי ואת תחילתו של המיזם התקשורתי הראשון של הסמית'סוניאן, תוכנית רדיו בשם "The world is Yours" (העולם הוא שלך).
התוכנית ירדה לימים משידור ב-1942 עקב מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 אושרה הרחבתו של בניין המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע, אשר החלה רק בשנות ה-60. גם המכון לאנתרופולוגיה חברתית הועבר לרשות הסמית'סוניאן במהלך תקופה זו.
בשבתו כמזכיר, לא עלה בידי אבוט לרכוש את הגלריה הלאומית לאמנות עבור הסמית'סוניאן.
אבוט היה למזכיר הסמית'סוניאן הראשון שפרש, עת סיים את כהונתו ב-1 ביולי 1944. לאחר פרישתו, הוא זכה במעמד של מזכיר אמריטוס והמשיך בעבודת המחקר שלו.
ב-31 במאי 1955 ערך הסמית'סוניאן לאבוט מסיבת יום הולדת, לציון יום הולדתו ה-83 ושנת ה-60 לעבודתו במכון.
האירוע נערך בטירת סמיתסוניאן, ודיוקן עשוי ארד של אבוט מאת אלישיה נייד'רלי הוצג ונתרם לגלריה הלאומית לאמנות.
האגודה האמריקאית לאנרגיה סולארית מעניקה פרס לכבודו של אבוט, המוענק על תרומות למחקר אנרגיה סולארית.
מכתש אבוט על הירח נקרא על שמו.
אבוט החל את מחקרו באסטרופיזיקה תוך שהוא מתמקד בקרינת השמש בטרם המשיך לעקוב אחר דפוסים מחזוריים שנמצאו במחזורים סולאריים.
באמצעות מחקר זה קיווה לעקוב אחר הקבוע הסולארי במטרה לערוך תחזיות של דפוסי מזג האוויר.
הוא האמין שהשמש היא כוכב משתנה המשפיע על מזג האוויר על פני כדור הארץ, עמדה שספגה ביקורת על ידי רבים מבני זמנו.
בשנת 1953 הוא גילה קשר בין מחזורים סולאריים ואקלים על פני כוכב לכת.
תגלית זו אפשרה לחזות דפוסי אקלים כלליים 50 שנה מראש.
הוא עסק בעבודת שטח במחסה הסמית'סוניאן, שנבנה במהלך כהונתו כמנהל במצפה הכוכבים של סמית'סוניאן, במצפה הכוכבים ליק ובמצפה הר וילסון.
במצפה ליק עבד עם ויליאם ואלאס קמפבל.
כדי לענות למבקריו השתמש אבוט בבלונים עם פירהליומטרים (מדי קרינת שמש ישירה) מותקנים עליהם למדידות.
הוא היה המדען הראשון באמריקה שעשה זאת, והבלונים שלו הגיעו לגובה של למעלה מ-25 קילומטרים.
בלון אחד אף החזיר נתונים שאפשרו לו לקבוע את הקבוע הסולארי בנקודה הגבוהה ביותר של אטמוספירת כדור הארץ.
בהמשך קריירת המחקר שלו התמקד בשימושים של אנרגיה סולארית.
בתור אינסטרומנטליסט, המציא אבוט את תנור השמש, אשר נבנה לראשונה במצפה הר וילסון, וכן את דוד השמש, ובאמתחתו החזיק בחמישה עשר פטנטים נוספים הקשורים לאנרגיה סולארית.
על מחקריו ותרומתו למדע זכה אבוט במדליית הנרי דרייפר ב-1910 ובמדליית רומפורד ב-1916.
צ'ארלס "צ'ארלי" אדוארד גרין , היה ספורטאי אמריקאי שזכה במדליית זהב אולימפית במרוץ שליחים 4X100 מטר ובמדליית ארד אולימפית בריצת 100 מטר (מקסיקו סיטי 1968).
כמו כן השווה שלוש פעמים את שיא העולם בריצת 100 מטר ופעם אחת בריצת 100 יארד.
צ'ארלי גרין נולד ב-1943 בפיין בלאף, ארקנסו (ארצות הברית) כצ'ארלס אדוארד גרין.
בנעוריו למד ב-O'Dea High School שבסיאטל שם החל את הישגיו הראשונים בספורט.
בתקופת לימודיו בתיכון ייצג את בית ספרו בתחרויות ארציות שם ניצח, ב-1962 ו-1963, בריצות 100 ו-200 יארד.
עם סיום לימודיו בתיכון הצטרף גרין לאוניברסיטת נברסקה–לינקולן והשתתף כסטודנט באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
ב-1969, לאחר סיום הקריירה הספורטיבית שלו, התגייס גרין לצבא ארצות הברית ושימש כמאמן ספורט באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט-פוינט.
בהמשך מונה לראש צוות המאמנים של נבחרת צבא ארצות הברית בדרגת מייג'ור.
ב-1993, לאחר סיום שירות צבאי של 24 שנה, מונה גרין כדירקטור בוועד של המשחקים הפאראלימפיים.
ב-2007 מונה גרין למאמן ספורט בתיכון צפון מזרח לינקולן .
גרין סבל בערוב ימיו ממחלות שונות ונאלץ לעבור מספר ניתוחים (כולל השתלת כליות) עד פטירתו ב-2022.
גרין התחרה במבחני הקבלה של נבחרת ארצות הברית לאולימפיאדת טוקיו אולם הגיע רק שישי בריצת 100 מטר לאחר שמתח שריר.
באליפות ארצות הברית, מטעם התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי, זכה גרין במדליית זהב בריצת 100 יארד.
באליפות ארצות הברית, מטעם איגוד האתלטים החובבים, זכה גרין במדליית זהב בריצת 100 יארד.
באליפות ארצות הברית, מטעם התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי, זכה גרין במדליית זהב בריצת 100 יארד בתוצאה של 9.1 שניות תוך שהוא משווה את שיא העולם במרחק זה.
באליפות ארצות הברית, מטעם איגוד האתלטים החובבים, זכה גרין במדליית זהב בריצת 100 מטר תוך שהוא משווה פעמיים את שיא העולם במהלך המקצים המוקדמים (תחילה קבע 10.0 שניות ובהמשך 9.9 שניות).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה גרין, יחד עם נבחרת ארצות הברית, במדליית זהב בריצת שליחים 4X100 מטר בשיא עולמי של 38.24 שניות לפני נבחרת קובה (38.40 שניות) ונבחרת צרפת (38.43 שניות).
החברים הנוספים בנבחרת ארצות הברית במירוץ זה היו מל פנדר , רוני ריי סמית' וג'ים היינס.
באותה אולימפיאדה זכה גרין במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.07 שניות אחרי ג'ים היינס מארצות הברית (9.95 שניות) ולנוקס מילר מג'מייקה (10.04 שניות).
גרין שהציג ביצועים מצוינים במקצים המוקדמים ואף השוה את השיא העולמי ברבע הגמר אך סבל במירוץ הגמר מכאבי שרירים שפגמו ביכולותיו.
ב-1971 ביקר גרין בישראל והיה אורח של כינוס הפועל התשיעי.
ב-2015 התקבל להיכל התהילה של ארקנסו.
ב-1969 נישא גרין ללינדה אותה פגש ב-1968 כשסיקרה את המשחקים האולימפיים במקסיקו סיטי במסגרת תפקידה ככתבת של עיתון מפילדלפיה.
צ'ארלס דוהיג הוא סופר ועיתונאי אמריקאי, זוכה פרס פוליצר לעיתונות בקטגוריית הפרשנות ב-2013. בעבר היה בעל טור ועורך בכיר בעיתון הניו יורק טיימס, וכיום משמש כעיתונאי במגזין הניו יורקר.
הוא מחברם של שני ספרי עיון.
ספרו הראשון, "כוחו של הרגל" עוסק במדע של יצירת הרגלים.
ספרו השני, "חכמים יותר מהירים יותר טובים יותר" עוסק במדע הפרודוקטיביות.
ספרו הראשון של דוהיג "כוחו של הרגל" (The Power of Habit) התפרסם בשפה האנגלית ב-2012 ופורסם בתרגום לעברית ב-2013 על ידי הוצאת כנרת זמורה דביר.
הספר שהה ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס 62 שבועות.
ספרו השני, "חכמים יותר מהירים יותר טובים יותר" התפרסם ב-2016. הספר עוסק בשיטות להעלאת פרודוקטיביות אישית ופרודוקטיביות ארגונית.
כך למשל מתאר דוהיג שיטה להעלאת המוטיבציה האישית באמצעות הצגת מספר דרכי פעולה אפשריות ומתן אפשרות בחירה במקום מתן הוראה אחת שאינה מאפשרת לעובדים מרחב תמרון.
ספרו השלישי, "כוחה של שיחה" (Supercommunicators), התפרסם בשפה האנגלית ב-2024, ותורגם לעברית ב-2025 על ידי הוצאת כנרת זמורה דביר.
הוא עוסק ביכולותיה של שיחה ותקשורת נכונה ליצור חיבור בין אנשים, ובטקטיקות ומיומנויות שיחה המקדמות מטרה זו.
דוהיג הוא יליד מדינת ניו-מקסיקו שבארצות הברית, בעל תואר בהיסטוריה מאוניברסיטת ייל ותואר במינהל עסקים מאוניברסיטת הרווארד.