tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי התאוגוניה היו אַגְלָאיָה (Aglaia, "זוהר"), אוּפְרוסִינֵה (Euphrosyne, "שמחה"), ותאליה (Thalia, "עליזות").
בקרב הרומאים הן נודעו כשלוש הגראטיות (או "שלוש הגראציות"), וזהו כינוין הידוע והנפוץ יותר.
לדברי הומרוס, הן היו בנות לווייתה של אפרודיטה.
בתיאגוניה מסופר כי הן היו בנותיהם של ראש האלים, זאוס והנימפה אורינומיה, בתו של הטיטאן או בת אוקיינוס.
לדברי מסורות אחרות, הן היו בנותיו של אל היין דיוניסוס מאפרודיטה ולעיתים הן מצוינות גם כבנותיו של הליוס, אל השמש.
בדומה למוזות, החאריטות העניקו מחסדן ומכישרונותיהן לבני האדם והאצילו השראה על האמנים והיוצרים השונים.
במקורן הן היו אלות טבע ופריון, ופולחנן המועט נערך במקומות של רוב טבע ומים, בקרבת נהרות ויערות, למשל.
שמן של החאריטות נכרך גם עם העולם התחתון, ממלכת המתים, ועם פולחני המסתורין האֱלֶוּסִיִים.
באמנות הקדומה החאריטות תוארו על פי רוב כנשים צעירות עירומות החובקות זו את זו או מחזיקות זו בידי זו.
למן תקופת הרנסאנס, משחודש הקשר האמנותי למסורת הקלאסית, נוצרו מספר ציורים ופסלים המתארים את שלוש החאריטות, כדוגמת ציוריהם של סנדרו בוטיצ'לי ורפאל, ופסליהם של אנטוניו קאנובה וברטל תורוואלסן.
על שמותיהן נקראו מספר אסטרואידים - האסטרואיד 23 תאליה שהתגלה ב-1852 על ידי ג'ון ראסל הינד, האסטרואיד 31 אוּפְרוסִינֵה שהתגלה על ידי ג'יימס פרגוסון ב-1854 והאסטרואיד 47 אגלאיה שהתגלה על ידי רוברט לות'ר ב-1857.
חַאצְבַּ֫יַא היא עיירה בדרום מזרח לבנון, בוואדי א-תים, במורדות הצפוניים של הר החרמון.
רוב האוכלוסייה דרוזית אך בעיירה מתגוררים גם נוצרים.
בעבר התקיימה בעיירה גם קהילה יהודית.
מוניציפלית חאצביא היא בירת נפת חאצביא, השייכת למחוז א-נבטיה.
העיירה שוכנת לגדות נהר החצבני.
בסביבות העיירה כרמים רבים ומטעי זיתים ותאנים.
ענף החקלאות העיקרי של העיירה הוא גידול וייצור שמן זית.
בעיירה עצמה מעטים מקומות התעסוקה.
דבר זה מביא לכך שרבים מבני העיירה עובדים במהלך השנה בערי לבנון הגדולות ושבים לעירם בחופשת הקיץ.
כתוצאה מכך גודלה של אוכלוסיית חאצביא, כמו כל עיירות הדרום, משתנה בין הקיץ לבין שאר עונות השנה.
להר החרמון, למרגלותיו שוכנת העיירה, יוחסה קדושה על ידי הכנענים והפיניקים ומטבע הדברים נבנו בסביבתו מקדשים רבים.
התנ"ך מזכיר את "בעל חרמון", ואילו הברית החדשה מציינת את הר החרמון כמקום בו התרחשה הטרנספיגורציה של ישו.
כך אפוא, מצויה חאצביא בלב אזור המקודש לתושבי האזור מקדמת דנא.
הצלבנים הקימו בחאצביא מצודה על יסודות של מצודה רומית קדומה.
בשנת 1170 נכבשה המצודה הצלבנית על ידי האמירים לבית משפחת שהאב, והם הפכו את המצודה למעוז ממנו שלטו על ההר.
סביב חצר גדולה מצויה המצודה, מסגד וכן מספר בתים מימי הביניים.
שטחם הכולל של כל המבנים מגיע לכעשרים אלף מטר רבוע.
מאז המאה ה-12 נשרפה המצודה פעמים רבות, אך היא עדיין עומדת על תילה.
במצודה חלקים רבים מתקופות שונות, וקיימים בה סגנונות אדריכליים שונים: צלבני, ערבי ואף איטלקי.
כיום מהווה המצודה את סמלה המסחרי של חאצביא והיא אתר התיירות הראשי של העיירה.
בשנת 1848 ביקר בעיירה ויליאם פרנסיס לינץ'.
על סמך המידע שקיבל, שיש בעיירה 1,500 משלמי מיסים, העריך כי היא מונה כ-9,000 נפש.
מתוכם שני שלישים נוצרים-יוונים, 55 פרוטסטנטים, 50 מרונים ומספר יהודים.
לינץ' מספר כי עקב מחלוקת דתית קשה, החרימו חברי הכנסייה היוונית את הפרוטסטנטים.
לעומת לינץ', הקרטוגרף ההולנדי ון דה ולדה, שביקר בחאצביא במסעו בארץ ישראל ב-1851–1852, דיווח שאוכלוסייתה מונה 6,000 נפש: קרוב לשלושה רבעים ממנה נוצרים יוונים, 1,500 דרוזים, 500 מרונים, 100 מוסלמים ו-100 יהודים-ספרדים.
בשנת 1860 אירעה באזור מלחמה בין נוצרים לדרוזים.
תושבי העיירה הנוצרים נמלטו במהלך המלחמה למצודת שיהאב לאחר שביקשו את חסותו של עות'מאן ביי, שהסכים לקבלם והושיב אותם במצודה כמקום מפלט.
אולם, הלה בגד בהם ולאחר כמה ימים איפשר לאויביהם להיכנס לטירה ולטבוח בהם, וכ-1,000 נוצרים נרצחו.
באותה שנה, הרובע הלטיני של העיירה גם כן נפגע קשות, וקוֹמַם בשנים הבאות.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בעיירה בשנת 1870, וכתב שגרים במקום 3,940 תושבים, בהם 2,000 דרוזים, 1,500 יוונים קתוליים, 200 מוסלמים, 120 מרונים, 80 אוניאטים ו-40 פרוטסטנטים.
במהלך המרד הדרוזי, בנובמבר 1925 לא התנגדו אנשי חאצביא למורדים והעיירה לא נפגעה כמו שנפגעו כאוכבא ומרג' עיון.
במלחמת העצמאות קלטה חאצביא פליטים מארץ ישראל, בני הכפר חורפיש שבהר מירון.
בתום המלחמה שבו הפליטים חזרה לארץ ישראל אך למשפחות רבות מחאצביא בני משפחה המתגוררים בחורפיש, והכפר אף קלט את פליטי צד"ל הדרוזים לאחר נסיגת ישראל מדרום לבנון.
ראש עיריית חאצביא באותה העת, בהג'ת שמס, אף היה מעוניין בכינון קשרים עם ישראל ותכנן לבקר בישראל אך הדבר לא הסתייע.
עד לנסיגת צה"ל מדרום לבנון בקיץ שנת 2000 למדו במדרשה הדרוזית בחאצביא גם בני העדה הדרוזית בישראל.
באמונה הדרוזית נתפסת חאצביא כמקום ראשון במעלה בקדושתו.
על הר סמוך לעיירה ממוקם מקום קדוש לדרוזים בשם ח'לואת אל-ביאד֗ה (خلوات البياضة).
במקום שוכנת מדרשה דרוזית ללימוד רזי האמונה הדרוזית.
על פי המסורת בחאצביא ישבו יהודים ברציפות מאז ימי בית שני.
מקורות קדומים מלמדים על קיומה של קהילה יהודית בחאצביא עוד בשנת 1401. בשו"ת של רבי יום טוב צהלון מובא שבחאצביא חלים דיני שנת השמיטה ואכן תושבי העיירה היהודים נהגו שלא לעבד את שדותיהם בשביעית.
מספרם של תושבי העיירה היהודים אינו ברור והשתנה מזמן לזמן.
מקור משנת 1806 מוסר על כעשרים משפחות הדרות בעיירה ומתפרנסות מרוכלות ומסחר.
רבי יהוסף שוורץ כותב בשנת 1835 על שלושים וחמש משפחות הדרות בעיירה.
כמו כן הוא מוצא לנכון לציין שהיהודים תושבי העיירה הורשו לשאת נשק.
באותם ימים לא היה מקובל שיורשה ליהודי לשאת נשק בארצות האסלאם.
גם בעיירה המרונית-דרוזית דיר אל-קמר בהרי השוף שבהר הלבנון, הייתה תופעה דומה – יהודים שהיו מורשים לאחוז בנשק ואף הצטיינו בכך.
בשנת 1831 יצאה קבוצת לוחמים מקרב יהודי חאצביא ודיר אל-קמר לכבוש את המבצר בעיירה סאנור שבשומרון בפקודת מושל עכו הע'ותמאני.
ג'ון וילסון, מיסיונר סקוטי שביקר בחאצביא בשנות ה-1840, כותב כי כל בני הקהילה היהודית (כ-100 איש) נולדו בכפר, למעט אדם אחד שנולד בעכו.
אבותיהם, שרובם הגיעו מאוסטריה, השתקעו באזור וואדי א-תים כ-100 שנה קודם לכן.
וילסון מתאר גם את עיסוקיהם ומזכיר את מנהיגם, אברהם בן דוד.
היה להם בית כנסת קטן, אך לא היה בו מקום לעיסוק בלימוד תורה.
לדברי וילסון, רק מעטים הבינו עברית, וכשמונה עד עשרה ידעו לקרוא ולהבין ערבית.
הקהילה הייתה זקוקה לספרים בעברית.
מקורות שונים לאורך אמצע המאה ה-19 מוסרים על כעשרים עד שלושים משפחות, שמנו כמאה נפשות.
ביוזמת הברון רוטשילד עברו חלק מיהודי חאצביא למושבה ראש פינה בשנת 1888. הברון רוטשילד גם מימן את שיפוץ בית הכנסת בעיירה, ואף מימן את שכרו של מורה יהודי לבני הקהילה.
ב-1913 עזבו שלוש המשפחות היהודיות האחרונות את העיירה.
בין היהודים ממוצא ספרדי בישראל קיים עד היום שם המשפחה "חצבני".
המשפחות היהודיות נטשו את חאצביא על רקע עלילות דם נגד יהודים בסוריה ובלבנון באמצע המאה ה-19. סיבה נוספת הייתה המלחמה בין הדרוזים לנוצרים בשנות ה-60 של המאה ה-19.
חאשוּרי (בגאורגית: ხაშური) היא עיר בנפת חאשורי שבמחוז כארתלי הפנימית, מרכז גאורגיה, למרגלות הרי הקווקז הקטן, על גדות נהר הסוּראמוּלה (სურამულა), בגובה 690 מטר מעל פני הים, ומשמשת כמרכז המנהלתי של הנפה.
חאשורי הוכרזה כעיר בשנת 1921. אוכלוסיית העיר מונה 28,711 איש.
חאשורי נוסדה בשנת 1872, כתחנת רכבת צנועה בשם מיכאילוֹבוֹ (მიხაილოვო), וזה היה שמה עד לשנת 1917, ונכללה במחוז פותי-טביליסי.
העיר התפתחה, עד לסוף אותה מאה למרכז תחבורתי חשוב.
בשנת 1894 נסלל קו מסילת הברזל, חאשורי-בורג'ומי.
בשנת 1896 הייתה לתחנת מעבר בקו צינור הנפט באקו-בתומי, שנבנתה לאורך קו מסילת הברזל, ושימש למעבר נפט לאוניות בים השחור.
בשנים 1918–1928, נקרא העיר חאשורי, ובשנים 1928–1934, נקראה העיר סטליניסי (בתרגום חופשי מגאורגית: "של סטלין" או "ששייך לסטלין")
מפעלי התעשייה של חאשורי כוללים: מפעל למכלי זכוכית, מפעל לטיפול בנפט גולמי ותחנת כוח הידרואלקטרית, שעל נהר הסוראמולה, ונבנה בעזרת האיחוד האירופי.
העיר היא מקום מושבם של משפחת ג'וגשווילי (משפחתו של יוסיף סטלין).
במאי 2000 הוצב מחדש, במקום מרכזי בעיר, פסל בגובה 2.5 מטר של סטלין.
בעיר נמצאים שרידים של מצודה מהמאה ה-18. וקתדרלה ונציגות של האיפרכיה של רואיסי-אורבניסי.
חאריס סילאייג'יץ (בכתב לטיני: Haris Silajdžić, בכתב קירילי: Харис Силајџић, נולד ב-1 באוקטובר 1945), פוליטיקאי ואקדמאי בוסני.
היה ראש ממשלת בוסניה והרצגובינה (1993-1996), אחד משלושת חברי נשיאות בוסניה והרצגובינה (2006-2010) ויו"ר הנשיאות (2008, 2010), כנציג הבוסניאקי של הפדרציה.
בשנים 1990 עד 1993 שימש סילייג'יץ' כשר החוץ של בוסניה והרצגובינה, ובשנים 1993 עד 1996 כיהן כראש ממשלתהּ.
חאריס סילייג'יץ' נולד בשנת 1945 בברזה, בבוסניה, אז חלק מיוגוסלביה, במשפחתו של חאג' חאפז קמיל אפנדי סילייג'יץ.
אחרי סיום בית הספר היסודי בשנת 1964 למד במדרסה המוסלמית חוסרוו בג בסרייבו.
אחר כך השתלם בשפה הערבית ובלימודים אסלאמיים בבנגאזי בלוב.
את התואר השני (1977) ואת הדוקטורט (1979) (בנושא היחסים בין אלבניה לארצות הברית) סיים באוניברסיטת פרישטינה בחבל קוסובו, אז חלק מסרביה במסגרת יוגוסלביה.
סילייג'יץ' כיהן כפרופסור לערבית באוניברסיטת פרישטינה וכפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת סרייבו.
לימד כמרצה אורח באוניברסיטאות קורנל, מרילנד והרווארד בארצות הברית.
סילייג'יץ' שימש כחבר בוועדת הסכם דייטון והיה אחד ממבקרי ההסכם לאחר מלחמת האזרחים בבוסניה והרצגובינה.
כשנשאל למה הביע תרעומת ענה כי חתם על ההסכם משום שרצה לעצור את שפיכות הדמים ושיעשה זאת שוב, אך ההסכם חייב להשתנות.
סילייג'יץ' המשיך להיות אישיות בכירה בפוליטיקה הבוסנית, רשמית היה חבר וסגן נשיא מפלגת הפעולה הדמוקרטית של בוסניה אך נטש אותה והקים את המפלגה למען בוסניה והרצגובינה.
סילייג'יץ' החזיק גם בתפקיד סגן ראש מועצת השרים.
בשנת 2002 התמודד על חברות בנשיאות בוסניה והרצגובינה אך הפסיד לסוליימן טיהיץ' שכיהן עד 2006.
בבחירות שנערכו ב-1 באוקטובר 2006 נבחר כנציג הבוסניאקי בנשיאות ושימש בתפקיד עד שנת 2010 (בצירוף מקרים מעניין, תאריך זה הוא יום הולדתם של סילייג'יץ', שחגג 61, ושל מקבילו הסרבי בנשיאות רדמנוביץ', שחגג 57).
החל משנת 2016 סילייג'יץ' נשוי לזמרת הפופ לשעבר סלמה מוחדינוביץ' איתה היה בקשר זוגי לממעלה מ-15 שנה.
שניהם מתעניינים באמנות, בעיקר שירה ומוזיקה.
ב-27 במאי 2020 סילייגיץ' עבר בהצלחה בסרייבו ניתוח לב פתוח .
סילייג'יץ' מדבר אנגלית שוטפת ובעבר הרצה בכמה אוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית.הוא מתגורר בסרייבו.
חאקי (בפרסית: خاکی) הוא גוון בין בז' לאפור.
מקור השם הוא במילה "חאק" (خاک), שמשמעותה בפרסית ובאורדו היא "אבק", והשימוש בה החל כדי לתאר את מדי הצבא הבריטי בהודו במחצית השנייה של המאה ה-19.
חאקי הוא צבע שמשמש את מדיהם של צבאות רבים.
הצבא הבריטי היה הראשון להשתמש במדים בצבע חאקי.
כוחות שהוצבו בהודו החלו לעשות זאת בשנת 1848. ב-1861 הוחלט להפכו באופן רשמי לצבע של מדי העבודה שלהם, ולאחר שההחלטה בוטלה ב-1864, חיילים רבים צבעו את מדי האימונים הלבנים שלהם בעזרת עלי תה, על מנת לשוות להם מראה חאקי.
ב-1867 חזר החאקי לשמש את הצבא הבריטי, שנוכח ביתרונותיו כצבע הסוואה.
צבא ארצות הברית אימץ את החאקי במלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898, ובעקבותיו הלכו גם יחידות המשטרה של כמה מהמדינות בארצות הברית.
בצה"ל, החאקי הוא צבעם של מדי חילות האוויר והים, והוא מייחד אותם מחילות היבשה, שמדיהם בצבע זית.
עם זאת, מטעמים פרקטיים, לעיתים חלק ממדי העבודה של החיילות בחילות היבשה הם בצבע חאקי.
צבע כלי הרק"מ בצה"ל נע בין ירוק זית לחאקי, וזאת לצורכי הסוואה צבאית.
שימוש נוסף שיש לחאקי הוא במדיהם של תנועות הנוער הצופים והמכבי הצעיר.
מייסד תנועת הצופים העולמית, רוברט באדן פאוול, בחר בצבע זה בהשראת מדי כוחות השיטור הדרום אפריקאיים.
הצופים העבריים מצאו לו משמעויות סימבוליות נוספות: ראשית, מדי החאקי עשויים מבד זול יחסית.
כאשר כל חברי התנועה לובשים מדים בצבע זה, כולם שווים, והבדלי המעמדות ביניהם לא נראים.
שנית, בעת שהוקמה התנועה, רוב מדי תנועות הנוער בארץ ישראל כללו את החולצה הכחולה, והחאקי ייחד את הצופים על פניהן.
שלישית, נדבך מרכזי בפעילות התנועה הוא המחנאות והשדאות, ולמדים בצבעי הסוואה משמעות גם בעניין זה.
גם בתנועת המכבי הצעיר מסמל החאקי עקרונות דומים: חלוציות, פשטות ואחידות.
חאש (בארמנית: Խաշ; בגאורגית: ხაში; באזרית: Xaş) הוא מרק מרגלי פרה או ממעי פרה, המתבשל במשך לילה שלם על אש נמוכה.
המרק נפוץ מאוד בארמניה, באזרבייג'ן ובגאורגיה.
את החאש נהוג לשתות מוקדם בבוקר יחד עם כוסית קטנה של וודקה, שעל פי האמונה מבטלת את השפעת המרק הכבד.
המרכיבים העיקריים במרק הם חלקי הבשר, אליהם מוסיפים בזמן הבישול מלח, פלפל שחור, ותבלינים נוספים לפי הטעם.
כמו כן נהוג להוסיף מעט חלב.
לאחר שהמרק מוכן מוסיפים לפי הטעם: מלח, שום כתוש ופלפל אדום חתוך דק.
חאראלמב זינקה (ברומנית: Haralamb Zincă; 4 ביולי 1923 - 24 בדצמבר 2008) היה שם העט של הארי איסאק זילברמן (Hary Isac Zilberman), סופר יהודי רומני שנולד ברומאן, רומניה.
חאראלמב זינקה כתב יותר מחמישים ספרי ריגול ובלשים.
הוא קיבל בשנת 1971 את פרס התאחדות סופרי בוקרשט ובשנת 1976 את פרס התאחדות הסופרים הרומנים.
חאראלמב זינקה חלה בשנים האחרונות לחייו במחלת אלצהיימר ובנו, אנדרי זינקה, במאי טלנובלות לטינו-אמריקאיות, חזר לרומניה כדי לעזור בטיפול.
לאחר מותו נקבר בבית העלמין הספרדי של בוקרשט.
1963 Palma lui Hercules "כף ידו של הרקולס", ספר בלשי.
1963 Sfârşitul spionului Fantomă "סופו של המרגל רוח רפאים", ספר ריגול.
1965 Taina cavalerului de Dolenga "סודו של האביר מדולנגה", ספר בלשי.
1968 Ochii doctorului King "עיני דוקטור קינג", ספר בלשי.
1973 Dispărut fără urmă "נעלם ללא עקבות", ספר בלשי.
1975 Un glonte pentru rezident "קליע עבור נציג דיפלומטי", ספר בלשי.
1977 Mapa cenuşie "המפה האפורה", ספר בלשי.
1981 Glonţul de zahăr "קליע עשוי מסוכר", ספר בלשי.
1993 Moartea m-a bătut pe umăr "המוות טפח לי על השכם", ספר בלשי.
"האינטרפול מוסר: עצרו אותו!", ספר בלשי.
1993 "Spion" prin arhive secrete "מרגל בין הארכיונים הסודיים".
1997 Moarta mirosea a Christian Dior "למוות היה ניחוח של קריסטיאן דיור", ספר בלשי.
חאק א-דין הראשון, מבני שושלת וולאשמה, האמיר של יפאט ובנו של עומר וולאשמה.
לואיס, הוא "הפנה את ההסתערויות המקוטעות של קודמיו להסתערות של ג'יהאד ראשון נגד החבשים הכופרים".
סולטאן מצרים א-נאסר מוחמד עודד את האמיר חאק א-דין לתקוף את אתיופיה.
האמיר לכד את שגרירו של הקיסר האתיופי עמדה ציון הראשון כאשר חזר מקהיר.
הלה נדרש בכפייה להתאסלם, אך סירב והוצא להורג.
לפי הספר "הניצחונות האדירים של עמדה ציון קיסר אתיופיה", הידיעה על כך ששגרירו הוצא להורג הכעיסה כל כך את הקיסר, עד שהלה יצא מיד לכיוון יפאט עם עוד שבעה פרשים.
בספר נטען שכאשר הגיע לשם, הקיסר טבח גברים רבים מצבא יפאט; צבאו של עמדה ציון צר על בירת יפאט ולקח כשלל כמות ניכרת של זהב, כסף, ארד וגם בגדים.
האמיר הובס מאוחר יותר על ידי הקיסר האתיופי עמדה ציון בשנת 1328.
חאק א-דין השני היה שליט יפאט לקראת סוף המאה ה-14, ובנו של אחמד אבן עלי.
טאדסה טמרת כותב על שליט זה "המייסד של ממלכת אדאל כפי שאנו מכירים, שהחלה את מאבקה הארוך כנגד הממלכה הנוצרית (אתיופיה).
אף על פי שאל-מקריזי מציין שחאק א-דין ואחיו סעאד א-דין השני נולדו בבית המלוכה האתיופי, שניהם נהפכו להיות השליטים הגדולים של האסלאם בקרן אפריקה.
חאק התחיל את הקריירה כפושע בעקבות מחלוקת בין סבו עלי אבן סאבר א-דין לדוד מולה אספה.
טאדסה טמרת מזכיר שחאק היה איש שלמד הרבה מאוד תורה איסלאמית ובאותו הזמן נעשה המנהיג של הקבוצות האסלאמיות.
תוך שהוא מוקף בחסידים מרובים, הוא הכריז על מלחמה כנגד שני קרובי משפחתו.
הוא פנה לקיסר האתיופי ניואיה קראסטוס לעזרה, בסדרת התנגשויות הוא הביס את הצבא המשולב שלהם, ודוד מולה אספה נהרג בקרב.
הקיסר האתיופי נכנס ליפאט, על מנת לוודא שסבו של חאק עדיין השליט של העיר, על אף שהוקמה בירה חדשה הנקראת וואהאל.
(טרימינאם קורא לעיר זאת בשם וופאט).
טאדסה טמרת כותב שהעברת הבירה עזרה לשמר את עצמאותה של יפאט, והחלה להשפיע על הממלכות השכנות דאווארו, האדייה ובלה.
חאק א-דין השני מלך כעשר שנים, עד שהוא נהרג בפעולה כנגד חייליו של הקיסר האתיופי.
טאדסה טמרת טוען שאל-מקריזי צודק בשנת המוות של חאק אך בילבל את הקיסר ניואיה מאריאם עם יורשו המפורסם יותר דווית הראשון, ריצ'רד פאנקהארסט, מקבל את התאריך והזיהוי של אל-מקריזי.
חארבי היה קיסר אתיופיה וחבר בשושלת זאגווה.
מעט מאוד ידוע על שלטונו, ההיסטוריון וואליס באדג' גורס ששנות שלטונו היו כ-20 שנה.
מקורות אחרות מתארך את המוות שלו לפני 1270 כאשר יקונו אמלאק הוכתר לקיסר אתיופיה.
חאריס אלקסיו היא זמרת-יוצרת יווניה, אחת הזמרות המובילות במוזיקה היוונית ה"קלה" בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, בעיקר בסוגות לאיקו, אנדכנו (מוזיקת משוררים), רבטיקו ולפעמים אף דימוטיקו (עממית).
היא ידועה גם בכינוי החיבה "חארולה" (צורת ההקטנה של שמה הפרטי).
כונתה בתקופתה בכינויים המשקפים את מקומה המרכזי בזירת הזימרה בארצה: "מלכת הזמר היווני", "הכוהנת הגדולה של הזמר היווני", "הקול והנשמה של יוון", "קול השורשים", "סירונית אלוהית".
במהלך הקריירה שלה הקליטה חאריס אלקסיו כ-35 אלבומים אישיים והשתתפה בכ-80 אלבומים משותפים עם אומנים רבים.
מבין שיריה שזכו לפרסום והצלחה בקנה מידה בינלאומי
ניתן להזכיר את "הטנגו של נפלי" (גרסה יוונית לEvora Tango הקנדי), "רחוב אריסטוטלוס", "הגל", "הכל מזכיר לי אותך".
חאריס אלקסיו נולדה בתבאי במרכז יוון בשם חאריקליה רופאקה (Χαρίκλεια Ρούπακα) לאם ילידת פיראוס ולאב יליד תבאי.
סבתהּ וסבהּ מצד אמהּ היו פליטים מסמירנה (איזמיר) שבאסיה הקטנה.
איפיגניה, אמהּ של חאריס, הייתה עקרת בית והאב, תנאסיס, פירנס את המשפחה כאיכר.
האם שרה את שירי אתיק ושירים ידועים מהתקופה ואילו האב, הדוד והדודה שרו שירי סמירנאייקה.
כך שאבו הילדים את אהבתם למוזיקה.
איפיגניה עזבה את הכפר אל העיר אתונה, על מנת למצוא מקור פרנסה.
לימים תכתוב ותלחין חארולה את "הבלדה של איפגניה" ("I balada tis Ifigeneias"), שיר אוטוביוגרפי אותו הקדישה לאמהּ לאחר מותה:
"ביום אחד אספת את ידי ולא שאלתיך להיכן פנינו מועדות; אמרתי לך, איתך אינני פוחדת אמא טובה, איתנה שלי; את, את אישך איבדת ואני את אבי; ואחר כך אמא, אמא טובה, אחר כך עברתי טבילת ראש..."
באתונה החיים לא היטיבו עמן.
האם פתחה מכולת, שם העבירה חארולה שעות רבות לצד אימה בעוד שאחיה מצא תעסוקה בנמל.
חארולה חשה צורך למצות את עצמה ונרשמה לבית ספר תיכון שם למדה אנגלית, צרפתית ופריטה על גיטרה.
לאחר מכן עמדה בהצלחה במבחני קבלה לפקולטה לדרמה ותיאטרון והתקבלה ללימודים.
המשחק, כך תווכח במהרה, לא נועד עבורה והיא נטשה את הלימודים.
אחיה שהחל בינתיים לעסוק במוזיקה פנה אליה בהצעה מזדמנת אשר נענתה אליה מיד בחיוב.
בילדותה כונתה חאריקליה על ידי הוריה בשם החיבה "חארולה" אך כאשר החלה את דרכה בעולם המוזיקה בחרה בשם האמנותי "חאריס אלקסיו".
עם צאת האלבום "השירים של חארולה" ("Ta tragoudia tis Haroulas") אותו הלחין עבורה חברה הטוב מנוס לואיזוס, הפך שמה בין לילה ל"חארולה".
לחאריס אלקסיו בן בשם מאנוס תאופילו מנישואיה הראשונים לאכילס תאופילו.
בשנת 2023 השתתפה אלקסיו באחד התפקידים הראשיים בסדרה "המאסטרו והים" של כריסטופורוס פאפאקליאטיס.
תקופה של התנערות ממשטר הקולונלים וממגבלות הצנזורה, תקופה שהביאה איתה גל של שירים עם מסר פוליטי, ותקופה שה"רבטיקה" אשר נרדפה על ידי החוק, פרצה במלוא עוצמתה ואומצה על ידי סטודנטים ואינטלקטואלים.
על רקע זה עשתה חאריס אלקסיו את צעדיה הראשונים בקריירה.
ההקלטות הראשונות של חאריס אלקסיו נעשו בשנת 1970 על תקליטי 45, עם השירים "כאשר אישה שותה" ("Otan pinei mia gynaika"), שיר של וואסיליאדי למילים של פית'אגורס ולאחריו השיר "הסיסמה הנגדית" ("To parasynthima") של אפוסטולוס קאלדארס.
ב-1971, הקליטה חאריס אלקסיו שני שירים בהלחנת טוליס ווסקופולוס "Efyge i agapi" דואט שבו השתתף ווסקופולוס, והשיר "Pali monaho to paidi".
הקריירה שלה מקבלת תפנית משמעותית ב-1972 כאשר היא משתתפת בשלושה שירים באלבום של יורגוס דאלארס "אסיה הקטנה".
המלחין אפוסטולוס קאלדארס שעבד על פרויקט הלחנת האלבום במלאת 50 שנה לטרגדיה של "אסיה הקטנה", פונה אל פית'אגורס לכתיבת המילים, ואל יורגוס דאלארס וחאריס אלקסיו להשתתף בו.
האלבום הופך עד מהרה לפלטינום ולנמכר ביותר בשנות ה-70. אלבום היסטורי זה נכלל ברשימת MINOS-EMI כאחד האלבומים הטובים ביותר של המאה.
לאחרונה יצא האלבום לאור במהדורה מחודשת, גם כדיסק וגם במהדורה מצומצמת.
הביצוע המרגש של חאריס אלקסיו לשיר "מלך השיש" ("O Marmaromenos Vasilias") על קונסטנטינוס האחד עשר, משאיר חותמו על רבים עד עצם היום הזה.
קאלדארס, אם כן, יכול היה לזקוף את הצלחתה של חאריס אלקסיו לזכותו.
באותה שנה 1972 מקליט יורגוס דאלארס את האלבום "לו היה לנו, מה לו היה לנו" ("Na' hame, ti na 'hame") בהלחנת מאנוס לואיזוס למילים של לפטריס פאפאדופולוס.
חאריס אלקסיו אמנם נוטלת בו חלק קטן, היא מלווה בקול שני, אבל משמעותי ביותר.
פגישה זו עם המלחין מאנוס לואיזוס תהיה תחילת דרכה של חברות אמיצה ופוריה שתלווה אותם לאורך כל חייו.
ב-1973 ממשיכה חאריס אלקסיו את שיתוף הפעולה עם יורגוס דאלארס והמלחין אפוסטולוס קאלדארס, הפעם עם המשורר לפטריס פאפאדופולוס.
באלבום זה, "תְּפִלַּת עַרְבִית בִּיזַנְטִינִית" ("Vyzantinos Esperinos"), שרה חאריס אלקסיו ארבעה שירים.
מסחרית, היה אלבום זה פחות מוצלח מקודמו.
ב-1974 מיקיס תאודוראקיס משתף אותה באלבומיו "אומה נבגדת" (Prodomenos Laos) בארבעה שירים, ובאלבום הנדיר של סטליוס קזנדזידיס "במזרח" ("Stin Anatoli"), שיצא לאור בנובמבר 1974 ונכתב עבור תנועות הסטודנטים, שם מלווה חאריס את סטליוס בקול שני.
עבור חאריס זוהי שנת שיא במספר שיתופי-הפעולה שלה, כ-9 במספר, והללו רק הכשירו את הקרקע לקראת צאת אלבומה האישי הראשון בשנה שלאחריה.
באפריל 1974, יוצא לאור האלבום "בוקר טוב שמש" ("Kalimera Ilie").
זהו אלבום משותף בו משתתפים מספר אומנים, ביניהם חאריס אלקסיו, אותו הלחין מאנוס לואיזוס למילים של המשורר דימיטריס חריסטודולו.
זהו אלבום עם מסר פוליטי מובהק שלא זוכה להצלחה מסחרית גדולה אבל העבודה המשותפת בין המלחין לזמרת רק מהדקת את החברות בין השניים.
באפריל 1975, חמש שנים לאחר ההקלטה הראשונה שלה, ולאחר עבודה אינטנסיבית עם אומנים מצליחים מהתקופה כגון דאלארס, דימיטרה גלני, יאניס פאריוס, ווסיליס פאפאקונסטנדינו, יוצא לאור אלבומה האישי הראשון של חאריס אלקסיו "12 שירי לאייקה" ("12 Laika Tragoudia").
האלבום מקבל מעמד זהב לאחר שנמכר ב-50,000 עותקים.
האלבום מכיל בעיקר שירים עממיים ישנים, מלפני המלחמה שבזכות הקול והביצוע המיוחדים של חאריס, זכו להצלחה מחודשת, כגון "דימיטרולה" ("Dimitroula").
האלבום מכיל גם שירים מובחרים שחאריס הקליטה ב-1970 על תקליט 45 "כאשר אישה שותה" ו-"Pergamon".
שני שירים נוספים ראויים לציון הם "כך, כפי שאתה מתנהל" ("Etsi pou to pas"), אחד השירים הראשונים בהלחנת יאניס וורדיס ושיר מצוין במקצב החספיקו של יורגוס זאמבטאס "בין ערביים" ("Souroupomata").
בדצמבר 1976 יוצא לאור האלבום "ימי ראשון של לאייקה" ("Laikes Kyriakes") בהלחנת סטאוורוס קויומטזיס.
האלבום הופך להצלחה מסחרית גדולה ונמכר ביותר מ-50,000 עותקים.
זהו אלבום שמכיל מצד אחד מספר שירי לאייקה טהורים כגון "אתה לועג לשחורים" ("Ta mavra koroideveis") "אותך הייתי בוחרת" ("Esenane tha dialega") "העיניים הכהות" ("Ta skoura matia"), ומצד שני מכיל גם בלדות בגוונים כגון "השנים עברו" ("Fygane ta hronia") ו"פינלופי" ("Pinelopi").
השיר "לבטח היה זה ה-12 במרץ" היה נבואי-טראגי משהו מאחר שבאותו תאריך בשנת 2005 הלך לעולמו המלחין סטאוורוס קויומטזיס.
השירים "שנים כגשם" ("Hronia san vrohi") ו"עיניים שלי עיניים שלי" ("Matia Mou Matia Mou") נושאים את חותמו הייחודי של המלחין.
1979 הקריירה של חאריס אלקסיו נוסקת לגבהים חדשים עם צאת האלבום "השירים של חארולה" (Ta tragoudia tis Haroulas).
המלחין מאנוס לואיזוס והמשוררים פיתאגורס ומנוליס רזוליס חוברים ליצירת אלבום שיכיל מספר שירי לאייקה שלימים יהפכו לקלאסיקה ברפרטואר שלה עד היום: "הכל מזכיר אותך" ("Ola se thymizoun"), "החייל" ("O Fandaros"), "טלי טלי טלי" ("Teli teli teli"), "דבר אינו הולך לאיבוד" ("Tipota den paei hameno").
אחיליאה תיאופילו, המפיק וחברו הטוב של מאנוס לואיזוס שעודד אותו להלחין את השירים הראשונים שלו בסגנון הלאייקה החדש, ביקש מהבוזוקאי כריסטוס ניקולופולוס להדגים ללואיזוס את האוסאק (ousak), ראסט (rast), חידג'אז (hitzaz), על מנת להגיע למקצב הנכון בשירים "החייל", ה"צועניה" ו"טלי טלי טלי".
24 שנים לאחר צאת האלבום, נזכר תיאופילו: "בשלבי השלמת האלבום הוציא מאנוס לואיזוס את המיץ מהנגנים להפיק את המיטב".
לאחר עבודה משותפת של שנים, ביקשו מאנוס לואיזוס וחרולה להוציא אלבום שיהיה אישי ומיוחד.
לא בכדי נקרא האלבום "השירים של חארולה" מאת מאנוס לואיזוס - את זה בדיוק ביקש להדגיש ולהעניק לה.
על עטיפת האלבום ניראים השניים מחוייכים ומאושרים.
בזכות החברות האמיצה הזאת בין השניים, העניקה חאריס אלקסיו לבנה את שמו של המלחין לאחר מותו ב-17 בספטמבר 1982.
ביוני 1980 יוצא לאור האלבום "השחר מפציע" ("Ksimeronei"), בהלחנת אנדוניס וארדיס.
זהו האלבום הראשון שוארדיס מלחין בשלמות ועבור מבצע אחד.
מאז אלבומו הראשון ב-1976 הוא התפרסם בהלחנת שירים שהפכו ללהיטים עבור זמרים גדולי שם.
ב-1975 הלחין וארדיס עבור חארולה את השיר "כך, כפי שאתה מתנהל" ("Etsi pou to pas") מתוך אלבומה "12 שירי לאייקה".
בנוסף משתפים השניים פעולה בתחילת דרכם כאשר חארולה שרה במועדוני ה"בואט" של הפלאקה בעוד אנדוניס וארדיס מלווה אותה בגיטרה וקול שני.
באלבום "השחר מפציע" משתדל וארדיס להלחין אלבום שישווה בסגנונו לזה של "שירי חארולה" עמו נחלה הצלחה.
באלבום זה כותבת חאריס אלקסיו לראשונה את המילים לשני שירים, השיר שנושא את שם האלבום "Ksimeronei" והשיר האחרון באלבום "אני הולכת" ("Fevgo").
שיר בולט נוסף הוא שיר שהושמע רבות "נטשת אותי כמו עיר" ("M' afises san poli") במקצב הזייבקיקו.
ב-1981 חאריס אלקסיו ודימיטרה גלני, הוותיקה ממנה בשנתיים-שלוש בקריירה שלה, חוברות לעבודה משותפת על "שירי האתמול" ("Ta Tragoudia Tis Htesinis Meras").
זהו אלבום המכיל בלדות שקטות שהטון המוביל ברובם הוא הגיטרה הקלאסית עליה פורטת גאלאני והקול העמוק והחם של שתיהן.
ב-1981 מקליטה חאריס אלקסיו את האלבום "שירי המְכוֹרָה שלי" ("Ta tragoudia tis gis mou").
זהו אלבום המכיל שירי דימוטיקה, שירי פלקלור עממיים, אותו מקדישה חאריס כמחווה לילדי מחוזה, תבאי, ולאביה.
באפריל 1982 יוצא לאור האלבום "חיי סובבים סחור-סחור" ("I zoi kyklous kanei").
האלבום מכיל שירים של היוצרים חאריס אלקסיו, מנוס אלפתריו, כריסטוס ניקולופולוס, ניקוס קסידאקיס, מנוליס רסוליס ועוד.
באפריל 1983 יוצא לאור האלבום "החדשים" ("Ta tsilika") שמכיל שירים מאסיה הקטנה, שירי סמירנאיקה אותנטיים, שירי פולקלור מסורתיים מהתקופה 1900–1945 ששרו בין היתר רוזה אשכנזי וריטה אבדזי.
שם האלבום הוא רעיון של לפטריס פאפאדופולוס.
מקור השם בטורקית cil=בעגה "חדש".
את העיבוד לאלבום מבצע המלחין הבוזוקאי כריסטוס ניקולופולוס.
באלבום משתתפים בקול שני יורגוס סאריס, אחיה של חאריס, יורגוס דאלארס ואגאתונאס יעקובידיס.
ב-1984 יוצא לאור האלבום "אהבה אזרחית" ("Emfylios Erotas") ללחן של כריסטוס ניקולופולוס ולמילים של מאנוס אלפטריו, איליה קאטסוליס ואחרים והאלבום נוחל הצלחה עם השירים "העובדה היא אחת" ("Mia einai i ousia") "צעד צעד" ("Vima vima").
שני שירים באלבום הולחנו על ידי חארולה, "הבלדה של איפיגניה" ("I balada tis Ifigeneia") שהוא שיר אוטוביוגרפי שכתבה חאריס עבור אימה והשיר "Ola gyrizoun".
באפריל 1986 יוצא לאור אלבום אשר לימים יהפוך לאחד ה"יהלומים" בדיסקוגפיה היוונית: "האהבה היא סיחרור" ("I agapi einai zali") ללחן של תאנוס מיקרוטסיקוס ולמילים של המשורר ניקוס קאבאדיאס ששיריו נשאו מסרים פוליטיים חזקים.
האלבום נמכר ביותר מ-100,000 עותקים ושיריו היו להיטים שהושמעו בתחנות הרדיו הממשלתיות בתקופה ההיא ולאחר מכן.
המאפיין את האלבום הוא התיזמור היוצא מן הכלל והביצוע המרגש של חאריס לשירים "Erotiko", שיר שמנוליס מיציאס שר לראשונה ב-1982. כמו כן ראויים לציון השירים "אלני" ("Eleni"), "המכתב" ("To gramma") לוח השחמט" ("To skakiera"), "תיאטרון הצלליות" ("Theatro Skion") ו"המניפה הקטנה סגלגלה שלי" ("Mikri mou mov vendalia").
בשני שירים אחרים "I agapi einai zali" ו-"Eipamai na mi hathoume" מלווה יורגוס דאלארס את חארולה בקול שני.
ב-13 בספטמבר 1985, מתקיים מופע הצדעה לזכרו של המלחין מנוס לואיזוס במלאת 3 שנים למותו, באצטדיון האולימפי באתונה לעיני 12,000 צופים, נבחרי העם והממשלה.
במופע זה משתתפים חאריס אלקסיו, יורגוס דאלארס, דימיטרה גאלאני, וואסיליס פאפאקונסטנדינו, ויאניס קאלאטזיס.
ממופע זה יופק אלבום כפול ובו צילומים מהמופע והמילים שנשא המשורר לפטריס פאפאדופולוס בערב זה: "יקירי, עברו כבר שלוש שנים מאז שמאנוס לואיזוס עזב אותנו.
אך בשלוש שנות היעדרותו הוא לא נעדר אפילו לרגע מקירבנו.
הוא היה וקיים איתנו בכל יום.
אולי אפילו חזק יותר מבעבר היות שעכשיו אנו מבינים יותר ויותר ולעומק מי היה האדם שאיבדנו.
מי היה המוזיקאי, המלחין, האדם שנאבק, והחבר.
למאנוס הייתה עדינות נדירה, רגישות נדירה, וטוב לב.
ואת העדינות הזאת, הרגישות הזאת וטוב הלב הזה, האהבה לזולת אנו מוצאים בכל שיריו.
אומנות הרחוקה מהזרקורים ומהרעש, רחוקה מהמיסחור, רחוקה מהאופנה, רחוקה מהזולות.
אבל מאנוס לא הייתה בו רק עדינות וטוב לב, היה לו חזון.
לכן הוא היה תמיד נוכח במאבק לדמוקרטיה, חופש, זכויות הפרט וצדק חברתי.
ב-1987 יוצא לאור האלבום "חאריס אלקסיו בשירים לא צפויים" ("Haris Alexiou Se Aprovlepta Tragoudia") בניצוחו של מאנוס חג'ידאקיס המכיל 12 שירים ללחנים של נינו רוטה, קורט וייל, תאנוס מיקרוטסיקוס, טונדאס ומאנוס חג'ידאקיס.
מספר שירים ראויים לציון: "ווא חאביבי", שיר עממי נוצרי מלבנון, "העגור" שיר עממי רוסי עם מילים של המשורר יאניס ריצוס ו"הסתבכתי עם גבר קשוח" ("m' emplekse enas mortis").
ב-1988 יוצא לאור האלבום "הלילה מצריך אהבה" ("I nyhta thelei erota")שמכיל 12 השירים שהולחנו על ידי כריסטוס ניקולופולוס למילים של המשורר לפטריס פאפאדופולוס.
ב-1989 משתתפת חאריס אלקסיו במופע המוזיקלי "ההצגה מתחילה" ("I Parastasi arhizei") באתונה ובסלוניקי עם דימיטרה גלני ויאניס פריוס.
ממופע זה יצא לאור אלבום הנושא את שם המופע.
האלבום הראשון של העשור החדש 1990 הוא "מי-קולון אלו נשמרים לשנים" ("Krataei Hronia Afti I Kolonia") בהלחנת ת'אנוס מיקרוטסיקוס למילים של המשוררת לינה ניקולאקופולו.
בין השירים שזכו להצלחה גדולה הם הבלדות "רצפת ריקודים זרחנית" ("Mia pista apo fosforo"), "המטלפן", "שלא יהיה אכפת לך".
ב-8 באוקטובר 1990 משתתפת חאריס אלקסיו במופע חגיגי באצטדיון השלום והאחווה לציון 20 שנות פעילותה בענף המוזיקה.
מלבדה, משתתפים במופע זה אמנים גדולים מהתקופה: יאניס פאריוס, יורגוס סאריס, דימיטרה גלני, תאנוס מיקרוציקוס, כריסטוס ניקולופולוס, אלקיסטיס פרוטופסלטי, יורגוס זאמבטאס, מלינה מרקורי, אז מועמדת לראשות העיר אתונה, ועוד.
מספר חודשים לאחר מכן, ב-1991 יוצא אלבום כפול לאור "הלילה שלנו - הופעה חיה" ("I Diki Mas Nihta - Live") המכיל הקלטות מתוך מופע זה.
למרבית הצער האלבום אינו כולל את האומנים האחרים שהשתתפו במופע.
חלק הארי מהמופע כלל קטעים שהלחינו עבורה מאנוס לואיזוס, כריסטוס ניקולופולוס, ת'אנוס מיקרוטסיקוס, אפוסטולוס קאלדארס, אנדוניס וארדיס, מאריוס טוקאס, יאניס ספאנוס, ויאניס מארקופולוס, מגוון רחב שבהחלט משקף את ציון ה-20 - לקריירה שלה.
כמו כן מכיל האלבום מכיל תמונות רבות מהמופע.
1991 מופיעה חאריס אלקסיו בתיאטרון "אטיקון" בתוכנית שנקראת "בשלוש מערכות".
במערכה הראשונה מבצעת חאריס אלקסיו שירים של מאנוס חג'ידאקיס, ברטולט ברכט, מאנוס לואיזוס, תאנוס מיקרוטסיקוס, שירים שהיא כתבה והלחינה ואוסף מהרפרטואר שלה.
בסתיו 1991 הופיעה חארולה במועדון "רקס" עם קוסטאס חאטזיס.
הקלטות מהמופע שובצו באלבום "חאריס אלקסיו שרה חאטזי".
בין המשוררים לפטרי פאפאדופולו ואפטיחיה פאפאיואנופולו.
השיר "קאלימבה" "ריקוד הגשם" נכתב למילים של חארולה.
במקביל מקליטה חארולה את השיר "האהבה כירח מלא" ("Panselinos o erotas") לפס-קול הסרט "הצעד המטאורי של החסידה" של הבמאי תיאו אנגלופולוס ובהלחנת אלני קאראינדרו.
1992 חאריס אלקסיו מתחילה לעבוד עם חברת התקליטים POLYGRAM בסגנון חדש עם צליל אלקטרוני.
הקלטת "בברכת הקדושים" ("Di' Efhon") בהלחנת ניקוס אנדיפאס למילים של לינה ניקולאקופולו זוכה להצלחה מסחררת עם להיטים כגון "למות או לחיות" ("Na ziso i na pethano") "קוסמת" ("Magissa") ו"אני בנעורי" ("Ego sta niata mou").
המכירות עוברות את 120,000 עותקים.
ב-1994 ממשיכים חאריס אלקסיו וניקוס אנדיפאס בשיתוף פעולה, הפעם עם לפטריס פאפאדופולוס וארי דאבאראקי באלבום הנקרא "היי!" ("!EI").
באותה שנה היא מבצעת את "מה שיהיה" ו"הדרכים" ("Oi dromoi") של דימיטרי פאפאדימיטריו ושל לינה ניקולאקופולו.
ב-1995 יוצאת חארולה אלקסיו עם אלבום חדש "רחוב נפלי 88" שהלחינה וכתבה (ושיר אחד של ואסיליס ציצאני).
האלבום נמכר בכ-100,000 עותקים וכמה שירים הופכים ללהיטים כמו "תו קטן" ("Minoraki") "ירח מלא" ("Panselinos"), "נפשות וגופים" ("Psyhes kai somata") "הגברים עוברים אמא" ("Oi andres pernoun mama").
עבור אלבום זה זכתה חאריס אלקסיו באות הוקרה צ'ארלס קרוס בצרפת.
במקביל "רחוב נפליס" ("Odos Nefelis") חודר לעשרת הראשונים במצעדי הפזמונים בבריטניה לשבועות רבים.
ב-1996 יוצא לאור אלבום "סיור בעולם" ("Gyrizontas Ton Kosmo"), המכיל שירים מתוך הופעות חיות שהוקלטו בין השנים 92–96. אחד השירים הראויים לציון באלבום הוא השיר "אם יש אלוהים" ("Theos an einai") ללחן של גוראן ברגוביץ' ומילים של לינה ניקולאקופולו.
השיר בגרסה העברית יצא לאור ב-1994 באלבומה של עפרה חזה המנוחה והוא מוכר בשם "אלוהי" או "כל הנשמה".
את המילים כתבו בצלאל אלוני ועפרה חזה והלחינו גוראן ברגוביץ' ועפרה חזה בעיבוד עופר מאירי.
"כל הנשמה" או "אלוהיי" הוא שיר הנושא של סרט צרפתי בשם "המלכה מרגו" ("La Reine Margot").
במקביל היא כותבת את השיר "To kleidi" לאנדוניס וארדיס.
פרט נוסף מעניין הקשור לאלבום הוא הסיפרון בכריכת קרטון עבה שהכיל בתוכו את האלבום וכמו כן עשרות תמונות של חאריס אלקסיו ממופעים על במות העולם.
על גבי שני דפים המכילים כשמונה צילומים מביקורה בישראל ניראית חארולה מצולמת עם יהודה פוליקר, בביקור בירושלים העתיקה, על רקע ירושלים ההררית ועם מוזיקאים וכמרים אורתודוקסים.
האלבום כולל שירים ישנים מתוך הופעות חיות ועוד ארבעה שירים חדשים, ביניהם "שיר הסנונית" ("To tragoudi tou helidoniou") אותו כתבה והלחינה חאריס אלקסיו עבור התינוקת הקפריסאית אנסטסיה, שנקראה על שם אביה (אנסטסיוס "טאסוס" איסאק) אותו לא זכתה להכיר.
טאסוס נהרג על ידי אספסוף מהימין הטורקי ב-11 באוגוסט 1996.
בקיץ 1997, נעתרת חאריס אלקסיו להזמנת הוועד למשחקי האולימפיאדה, "אתונה 2004", להשתתף במופע בגבעת פְניקה בסמוך לאקרופוליס.
המופע זכה להצלחה כה מרובה שהוא נערך שנית באותו מקום.
1998 "משחק האהבה" ("To Paihnidi Tis Agapis") הוא אלבומה השני של חאריס אלקסיו עם שירים שאת כולם הלחינה וכתבה.
את הקלטת האלבום עשתה באולפני Guillaume Tell בפריז עם אומנים יוונים וזרים.
בספטמבר 2000 יוצא לאור האלבום "לחישות" ("Psythyri"), בן מבצעת חאריס אלקסיו בלדות כאשר קולה החם והמרגש מלוּוה על ידי גיטרה קלאסית, פסנתר ואקורדאון.
האלבום מכיל שירים של ניקולא אסימו, וואסיליס פאפאקונסטנדינו, יורגוס אנדראו, אקיס פאנו, סטאמטיס קראונאקיס ואפילו אטיק.
בין השירים הראויים לציון הם "אל תשאל את השמיים" ("Mi ton rotas ton ourano"), שיר משנת 1959 שהלחין מאנוס חאג'ידאקיס למילים ביוונית של יאניס יואנידיס עבור פס-קול הסרט "אי הגיבורים" בביצוע ראשון של ג'ני קארזי.
ועוד שיר הראוי לציון הוא "מעט פירורי אהבה אני מבקשת ממך" ("Liga psyhoula agapi sou girevo") בסגנון בלוז-ג'אז.
עם אלבום זה חותמת חאריס אלקסיו את שיתוף הפעולה עם חברת התקליטים PolyGram.
דצמבר 2000, תחילת המילניום וחודשים ספורים לאחר צאת האלבום "לחישות" לאור, יוצאת חאריס אלקסיו עם אלבום חדש תחת המותג של חברת ההפקה שהקימה Estia [באלבום זה: Haris Productions & Sony].
שם האלבום "אור מוזר" ("Parakseno fos").
בין היוצרים, ניקוס אנדיפאס, ת'אנוס מיקרוטסיקוס, ניקוס פורטוקאלגלו, כריסטוס ניקולופולוס, לינה ניקולאקופולו, אנדוניס ורדיס, מאנוס אלפתריו, יורגוס זאמבטאס וואזו אלאיאני.
גם מקומה של חארולה כיוצרת לא ניפקד.
בשנית כתבה מילים לשיר של לורינה מק'קניט "נשקני" ("Fila me"), וכמו כן, כתבה והלחינה את השיר "שיהיה לי טוב, שיהיה לך טוב, שאוהב אותך" ("Na 'ame kala, na se kala, na s' agapo") ואת המילים לשיר "אני רוצה אותך כאן" ("Edo se thelo") ללחן של אנדוניס וארדיס.
שני דואטים באלבום: עם סזן אקסו הטורקיה בשיר שסזן עצמה הלחינה ועוד דואט עם הזמר הקפריסאי העולה מיחאליס חאטזיאניס.
בדצמבר 2001 פותחת חאריס אלקסיו את עונת החורף במועדון "סינה קראמיקוס" עם זמר הרוק והמלחין לברנטיס מאחריטסאס, הזמרת ליזטה קלימרי ולהקת "אנמוס".
הקלטות מתוך מופע זה ישובצו באלבום שיצא לאור ב-2002 שנקרא "חאריס אלקסיו בסינה קרמיקוס" ("Cine Kerameikos").
ב-11 במרץ 2002 מתקיים מופע הוקרה לזמר הוותיק גריגורי ביתיקוציס באצטדיון השלום והאחווה, בפאלירו.
בין האומנים הרבים במופע ענק זה הם חאריס אלקסיו, יורגוס דאלארס, דימיטריס מיטרופאנוס, פולי פאנו, דימיטרה גאלאני, אנדוניס קאלויאניס, וואסיליס פאפאקונסטנדינו, יאניס פאריוס, לברנטיס מאחריצאס, יאניס קוצירס, קוסטאס מאקדונאס ועוד.
ממופע זה יצא לאור אלבום כפול ובו שיריה של חאריס אלקסיו אינם נכללים.
ב-2003 לאחר 12 חודשים של עבודה אינטנסיבית באולפני הקלטה, גם בביתה, יוצאת חאריס אלקסיו עם האלבום חדש "עד קצה שמיך" ("Os tin akri tou ouranou sou") המכיל בלדות רומנטיות.
באלבום משתתפים יוצרים רבים ומגוונים, ביניהם חאריס אלקסיו, יאניס וואריס, טאסוס וויאטזיס, יורגוס תאופאנו וסופיה ארגירופולו.
האלבום מקבל מעמד זהב (ארבע פעמים) וזוכה בפרס האומן הנמכר ביותר בוורלד מיוזיק אוורדס בלאס וגאס בארצות הברית.
באותה שנה היא מבצעת דואט עם אנטוני וארדי "בלדת הרוק".
בחורף 2003–2004 מופיעה חאריס אלקסיו עם יאניס קוצירס במועדון הווטאניקוס בהצלחה מרובה.
האלבום "עד קצה שמיך" שרק יצא לאור, הופך פלאטינום.
מלבד שיריהם, שרים השניים גם דואטים מיוחדים.
במופעים אלו מלווים אותם שלושה זמרים צעירים: טניה נאסיביאן, זואי פאפאדופולו וסטאתיס יאנאקופולוס.
באוקטובר 2004 יוצא אלבום כפול "אנטולוגיה" ("Anthologio"), המכיל אוסף של 38 שירים מוכרים שהיא עצמה ליקטה בקפידה לאוסף הרמוני ומושלם.
האלבום מקבל מעמד זהב (שלוש פעמים).
האלבום מכיל שני שירים חדשים, ביניהם "פעם ראשונה סליחה" ("Proti fora syggnomi") למילים ולחן של חאריס אלקסיו.
במקביל היא כותבת שירים ליורגוס דאלארס וליאני קוציראס.
באפריל 2005 יצאו לאור 16 אלבומים, כל הקאטאלוג של MINOS-EMI ב-remastered.
האלבומים יצאו שוב בהקלטה דיגיטלית חדשה עם ההתאמה של העיבודים החדשים לחומר המקורי בתוספת טקסטים, בתי-שיר ותמונות.
הכל מודרני ותואם לתקופת ההוצאה הראשונה.
ב-7 ביולי 2005 משתתפת חאריס אלקסיו במופע הצדעה לזמרת ויקי מוסחוליו לציון 40 שנות פעילותה בענף המוזיקה.
המופע התקיים בתיאטרון ווראחון בווירונה ובו השתתפו חאריס אלקסיו, דימיטרה גאלאני, אלפתריה ארווניטקי, גליקריה, מרינלה, טניה צנקלידו, מלינה קנה, מלינה אסלנידו, אלני צליגופולו, אדריאנה באבאלי אלבום "Den ksero poso s'agapo" עם הקלטות ממופע זה יצא לאור באפריל 2006.
2006 "מרקחת דובדבנים ותפוזונים" ("Vyssino Kai Neradzi") הוא אלבום בו ממזגת חאריס אלקסיו ישן וגם חדש, מסורתי וגם עכשווי.
אלבום בו מעיפה מבט נוסטאלגי אל העבר, תוך כדי שמירה על איזון בין הצליל המסורתי למודרני.
כלי הנגינה הלאוטה, האוטי, הקלרינט, חלילי העץ, תופי ה"דאוולי", החצוצרה המקדונית, הטמבורין, הכינור, הגיטרה העממית, תופי מרים, הבנדיר, הדרבוקה הטורקית והלירה מכרתים מתחברים בצורה שובת-לב עם הצלילים המודרניים של הגיטרה האקוסטית ושל הבאס.
כלי הנגינה של היום ושל האתמול של איפירוס, כרתים, מקדוניה, תראקיה כל יוון מתמזגים בתוך התזמורת המיוחדת של ת'ומא קוסטאנדינו.
"דובדבן חמוץ-מתוק ותפוז מר" הוקלט בשיטה המודרנית של רב-ערוצים.
"באתי שוב" ("Irtha ksana") המקדוני ועד לבלדה האחרונה שלה "איסוס" "לו ידעת" ("An ikseres") הקיצבי שלה עד לשיר האנחה "אהבתי שכחה אותי" ומהאהבות שהן גדולות ועד ל"ענבים הקטנים" שמריחים מהים האיגיאי ומוציאים אותנו אל "המזח" ("Eimai sto molo").
"מרקחת דובדבנים ותפוזונים" הוא יהלום אמיתי, יצירה מבוצעת בקפידה, עם כריכה עבה, מילות כל השירים בשתי שפות - יוונית ואנגלית - ותמונות מההקלטה המיוחדת באולפן ופורטרטים של כל המוזיקאים.
2006 במסגרת פסטיבל אתונה, מופיעה חאריס אלקסיו עם דימיטרה גאלאני באודיאון הרודס אטיקוס, בשני מופעי מחווה לזכרה של סופיה וובמבו, הזמרת הפטריוטית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בספטמבר 2006 חוגג רדיו מלודיה 15 שנים ולכבוד מאורע זה תוכננו ארבעה מופעים שנמכרו מראש בהשתתפות חאריס אלקסיו, סוקראטיס מאלאמס ואלקינוס יואנידיס בתיאטרון הליקוויטוס באתונה ובהיכל הספורט בסלוניקי.
הקלטות ממופעים אלו יצאו לאור במרץ 2007 באלבום כפול ודי-וי-די.
ב-22 באוקטובר 2007 יוצא לאור האלבום "Afieroma Ston Mano Loizo - Odeio Irodou Attiko" המכיל הקלטות משלוש ההופעות באירודיו ביוני.
ב-9 במאי זכתה בפרס גלילאו בפירנצה.
בשנת 1985 הקליט יהודה פוליקר שני שירים של אלקסיו באלבומו "עיניים שלי", "עיר בשלכת" ו"קללת הים".
ב-1986 ביצע יהודית תמיר "אילו הייתי איתך" שנכלל באלבום ההופעה של פוליקר "חלום בהקיץ".
חאריס אלקסיו הופיעה בישראל ב-5 ביוני 1991 בתיאטרון הסינרמה בתל אביב וב-6 ביוני 1991 ב"אמפי" בקיסריה, בליווי הזמרים
כמו כן התלוו אליה הכנר הווירטואוז לפטריס זרוואס (Lefteris Zervas) והבוזוקאי פאנאיוטיס סטרגיו (Panayotis Stergiou).
ערוץ הטלוויזיה היוונית תיעד את ביקורהּ בארץ.
חאריס אלקסיו שבה לישראל כשנתיים לאחר מכן והופיעה ב-10 וב-11 בנובמבר 1993 בהיכל התרבות.
חאריס הייתה אמורה להופיע ב-10 ביוני 2001 בהיכל התרבות בתל אביב וב-11 ביוני 2001 בתיאטרון הרומי בקיסריה, אבל הופעות אלו בוטלו ברגע האחרון בעקבות אירועי האינתיפאדה השנייה.
לאחר 14 שנות היעדרות שבה אלקסיו לישראל לשני מופעים ב-21 ביוני וב-22 ביוני 2008 באמפיתיאטרון הגן הלאומי בקיסריה.
ליוו אותה הזמרים באביס סטוקאס (חבר להקת הפיקס-לאקס לשעבר) ואדריאנה באבאלי, הבוזוקאי דימיטריס מאריולאס, הפסנתרן קוסטאס פאפאדוקאס והכנר תאנאסיס גיולטזיס.
במופע זה השתתף יהודה פוליקר כאומן אורח.
באוקטובר 2011 הופיעה שוב בישראל והקליטה את השיר "כל דבר מזכיר לי", בביצוע משותף עם פוליקר.
ביוני 2013 התזמורת הפילהרמונית הישראלית ארחה לשני קונצרטים את אלקסיו בהיכל התרבות.
משה יוסף הפיק את כל הופעותיה של הזמרת בארץ מאז 1991 .
1976: "ימי ראשון עממיים" - Laikes Kyriakes
1984: "הלילה מצריך אהבה" - Emfilios Erotas
1988: "חאריס אלקסיו - הטוב ביותר" Haris Alexiou - Best
1991: "הלילה שלנו - הופעה חיה" I Diki Mas Nihta - Live
1993: "הבלדות של חארולה" - Oi balades tis Haroulas1994-2007 אלבומים אישיים
2002: "סינה קראמיקוס - לייב" - Cine Kerameikos
2006: "מרקחת דובדבנים ותפוז מר" - Vyssino Kai Neradzi
2007: "מופע הוקרה לזכרו של מנוס לואיזוס - אירודו אטיקו" Afieroma Ston Mano Loizo - Odeio Irodou Attiko
חארמאנלי (בבולגרית: Харманли) היא עיר בדרום בולגריה, השלישית בגודלה במחוז חאסקובו ושוכנת 228 קילומטרים דרומית מזרחית מהבירה סופיה ו-27 קילומטרים מבירת המחוז חאסקובו.
היישוב מתועד לראשונה ב-1510 בהקשר בנייתו של חאן על גדות נהר חארמאנלי.
החאן שניצב על אם הדרך בין בלגרד לאיסטנבול קיבל בהדרגה גם חשיבות צבאית ובוצר על ידי העות'מאנים.
בהדרגה החל להתפתח ישוב מסביב לחאן.
ב-1585 נבנה גשר מעל הנהר חארמאנלי שנועד להקל על התעברוה אל החאן והיישוב.
ב-1835, תקופת התחייה הלאומית הבולגרית נבנתה ביישוב כנסיית אנסטסיה הקדושה, שהפכה לאחד מסמליו.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבש היישוב על ידי צבא האימפריה הרוסית, אך בהמשך נכלל בשטח המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית.
ב-1885 הכריז אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה, באופן חד צדדי על איחוד בין מחוז רומליה המזרחית לנסיכות בולגריה ומאז נכללת חארמאנלי בשטח בולגריה.
בין 1985 ל-1998 חל גידול מתון בכמות האוכלוסין, בשיעור של 1.8 אחוזים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 חל קיטון בכמות האוכלוסין בשיעור של 7.33 אחוזים, שרובו נובע בשל הגירת עבודה מהאזור, אך גם בשל שיעור תמותה הגדול משיעור הילודה.
49.4 אחוזים מהאוכלוסייה הם גברים ו-50.6 אחוזים הן נשים.
מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה, כי 85.68 אחוזים הם בולגרים, 7.42 אחוזים ממוצא טורקי ו-6.44 אחוזים הם צוענים.
בשטח הרשות המקומית קיימים שטחים חקלאיים ובהם מגדלים בעיקר דגנים וירקות.
מרבית התוצר המקומי הגולמי מגיע מתעשייה קלה, בעיקר עיבוד מזון, טקסטיל וטבק.
העיר סמוכה לנתיבם של שני כבישים מהירים.
האחד הכביש המהיר סופיה – פלובדיב – איסטנבול, והשני הכביש הפנים בולגרי בין רוסה לחאסקובו.
בסמוך לעיר עובר עורק מספר 4 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים ובעתיד אמור לעבור בסמיכות אליה עורק מספר 9.
חאפיז מוחמד סעיד (באורדו: حافظ محمد سعید, נולד ב-1948) הוא פעיל טרור פקיסטני, ממייסדי לשקאר-א-טייבה ומשמש כאֶמיר של ג'מאעת-א-דעוואה, הפועלת בעיקר מפקיסטן ואשר כנגדה ישנן סנקציות על ידי האו"ם בשל היותה מוגדרת כארגון טרור.
אף שסעיד אישיות משפיעה בתחום הדתי ובמרחב הפוליטי בפקיסטן, הוא מוגדר כטרוריסט על ידי מדינות וגופים רבים.
באפריל 2012, הכריזה ארצות הברית על פרס של 10 מיליון דולר על סעיד, על תפקידו במתקפת הטרור של 2008 במומבאי שבה נרצחו 164 אזרחים, כולל 6 אזרחים אמריקאים.
הצעת הפרס גררה מחאות נרחבות בפקיסטן מגורמים התומכים בפעילותו.
הודו רואה אותו בתור אחד הטרוריסטים המבוקשים ביותר, בעיקר בשל קשריו ללשקאר-א-טייבה ומעורבותו בפיגועים בהודו כגון במתקפה במומבאי ב-2008, הפיגועים ברכבת במומבאי ב-2006, והפיגוע בפרלמנט ההודי ב-2001, והוא מופיע ברשימת המבוקשים ביותר של ה-NIA (סוכנות החקירות הממשלתית של הודו).
וכן ברשימות של ארצות הברית הממלכה המאוחדת, האיחוד האירופי, רוסיה ואוסטרליה.
בדצמבר 2017 נאלצה הרשות הפלסטינית לפרסם התנצלות ולבטל מינויו של עדנאן אבו אל-חייג'ה, שגרירהּ בפקיסטן, לאחר שהופיע בציבור עם סעיד.
הרשות הודיעה כי: "יחסינו עם הודו חשובים מאוד עבורינו, עדנאן עשה שגיאה, ביודעין או שלא ביודעין.
הוא יוחזר לרמאללה ולא ישמש עוד כשגריר בפקיסטן".
חארס הוא יישוב פלסטיני הממוקם במחוז סלפית שבשומרון, ו-24 ק"מ מדרום-מערב לשכם, בגובה של כ־465 מטרים מעל פני הים.
יש מספר סברות למקור שם המקום:
יש המציעים חורבה זאת כזיהוי לעיר תמנת חרס.
מדובר ביישוב הקדום ארוס, שנזכר בכתבי יוסף בן מתתיהו כמי שנבזז בידי חייליו הערביים של הנציב הרומי בסוריה פובליוס קווינקטיליוס וארוס כי זו הייתה אחוזתו של תלמי, והערבים כעסו על כל "אוהבי הורדוס".(4 לפנה"ס).
עם זאת, יצוין כי לא נמצאו שרידים ארכאולוגיים מתקופה זו.
בערבית, משמעות המלה חארס (حارس) היא - שומר.
אגדה עממית מייחסת את שם הכפר לשרידי הטירה העתיקה ב"ח'רבת אֶ-תֵל" שבה נמצא "שומר".
לפי שרידים ארכאולוגיים הכפר היה מיושב כבר מתקופת הברונזה הקדומה.
במרכז הכפר נמצאת "ח'רבת אֶ-תֵל" ( חורבת התל) ובה נתגלו ממצאים רבים מהתקופה הכנענית (ברונזה קדומה ותיכונה) ותקופת הברזל.
גרעין הכפר הנוכחי הוקם מסביב שני קברי שייח ("א-שייח עותמאן" ו"שייח עבדאללה") ומסגד מהתקופה הממלוכית בארץ ישראל.
בשנת 1359 הוא מוזכר על ידי אבן קאדי כמקום שנקנה על ידי הסולטאן.
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר עם 21 בתים בסנג'ק שכם.
תושבי הכפר שילמו מס על כוורת דבורים לייצור דבש.
במאות ה-18 וה-19 חארס היה חלק מחבל הארץ שנקרא "ג'וֹרַת עַמְרַא" או "בילאד ג'מאעין".
בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב:
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ"כפר על ראש גבעה, מוקף במטעי זיתים".
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה מדינת ישראל בהקמתה של גדר ההפרדה סביב ההתנחלות אריאל ויצרה חיץ המפריד את הכפר ושישה כפרים נוספים (כיפל חארס, קירה, מארדה, ג'מעין, זיתא-ג'מעין ודיר איסתיא), שבהם חיים כ-25,000 תושבים, מעיר המחוז והמרכז השלטוני שלהם, בעיירה סלפית שבה הם מקבלים שירותי בריאות וחינוך.
ב-1945 נמצא ששטח הקרקע הכולל היה 8,391 דונם, כשמתוכם 1,545 שימשו למטעים ואדמות השקיה, 1,341 לגידולי דגנים, ואילו 21 דונמים סווגו כשטח בנוי.
8,387 דונם הם אדמות שרשומות כפרטיות ועוד ארבעה דונם רשומים מושע.
לפי נתוני 2013: השטח הבנוי הוא כ־300 דונם, והאדמות המעובדות הן בסדר גודל של 3,000 דונם.
משנת 1981 פרושה בכפר רשת צנרת מי שתייה.
לחקלאות משתמשים במי בארות ובורות מים.
לאחר הסכם אוסלו ב' ב-1995, סווגו 523 דונם של שטח בנוי, כ-6% מאדמות הכפר, כשטח B, ואילו 7,923 דונם, האדמות החקלאיות המהוות כ־94% מהשטח הכולל, כשטח C.
מאז 1995, ועדות התכנון המקומי בשטחי C אינן פעילות ומדינת ישראל אינה נותנת לתושבי הכפר אישורי בנייה.
מאז שנות ה-2000, לא נותר שטח פנוי לבנייה בתוך הכפר, ובתים חדשים נבנים בשטח C.
צה"ל והמנהל האזרחי נוהג להרוס בתים אלו.
בשנת 1981 הפקיעה מדינת ישראל 2,812 דונם מאדמות הכפר, כמפורט מטה:
הפקעות מאדמות כפר חארסשנהדונםמטרה19812,124אזור תעשייה ברקן1981201ברקן1981304רבבה1981183קריית נטפים
עד שנות השמונים של המאה ה-20 עבר כביש חוצה שומרון הישן (כביש 505) במרכז הכפר, כאשר נבנה מעקף מדרום לכפר.
ובשנות ה-90 של המאה ה-20 הפקיעה מדינת ישראל קרקעות נוספות של הכפר לצורך הקמת כביש 5. בסך הכל הופקעו 3,097 דונם מאדמות הכפר.
חאראבאלי היא עיר שנוסדה ב-1789, המוכרת גם בשם חאראבאלינסקויה .
העיר ממוקמת במחוז אסטרחן שברוסיה.
העיר קיבלה מעמד של עיר ב-1974.
העיירה ממוקמת כ-132 ק"מ מבירת המחוז אסטרחן, אסטרחן, וכ-1,142 ק"מ מבירת רוסיה, מוסקבה.
החודש הכי חם הוא יולי (27 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 508 מילימטרים בשנה.
חודש מרץ הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (75 מ"מ גשם), וחודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (21 מ"מ גשם).
העיירה נמצאת ליד הכביש וולגוגרד-אסטרחן.
חאפי ז'ונגי היא מכונית מסחרית מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Hafei Motor (שם רשמי: Hafei Motor Co., Ltd, בסינית: 哈飞汽车) אשר מיוצרת משת 1999 ועד היום בסין.
בדצמבר 2007 דגם "חאפיי ז'ונגי" הושק בצ'ילה.
בארצות הברית שווק דגם "חאפיי ז'ונגי" בתצורת טנדר, בשם: "C-MAG".
דגמי "חאפיי ז'ונגי" הורכבו באורוגוואי באמצעות "Effa Motors" , ושווקו גם בברזיל.
חארכּי או חרכּי היה שם כללי לאלג'ראי ילידי מוסלמי ששירת כלוחם בעל חוזה זמני בכוחות נספחים לצבא הצרפתי בימי מלחמת אלג'יריה (1954–1962).
במאבק נגד החזית לשחרור הלאומי של אלג'יריה לכיבוש הקולוניאלי הצרפתי.
המילה משמשת גם לציון כל אותם האלג'יראים המוסלמים שתמכו בצרפת בימי מלחמת אלג'יריה.
לחארכים לא היה מעמד של אנשי צבא.
הם היו מאורגנים ביחידות ניידות מאוד המכונות "חארכה" – כ-70 במספרן – שנועדו תחילה להגנת הכפרים ומאוחר יותר היו מעין סיירות התקפיות תחת אחראיותם של קצינים צרפתים.
רוב החארכים יצאו מאזורי אורס וקביליה שבהם התרחשה גם מרב הפעילות של החזית לשחרור לאומי.
ה"חארכי" נחשבים בחברה האלג'יראית לבוגדים ועל אף שביתת הנשק וסעיפי החנינה שנקבעו בהסכמי אוויאן, אלפים רבים מתוכם נרצחו במעשי נקם.
צרפת התחייבה לקבל אחרי המלחמה את כל החארכים ומשפחותיהם אבל חזרה בה מכך בעקבות הסכמי אוויאן.
אחרי שאלג'יריה השיגה את עצמאותה, כ-90,000 "חארכים" וקרוביהם עזבו את ארצם וקיבלו מקלט בצרפת.
המונח שימש בצרפת כינוי לילידים האלג'יראים המוסלמים שהעדיפו בעקבות נסיגת צרפת מאלג'יריה להימלט לצרפת ולצאצאיהם.
ה"חארכים" מהווים בצרפת קבוצת מיעוט מיוחדת, ממוצא אלג'יראי הנבדלת ממתיישבים הנוצרים דוברי צרפתית (פייה נואר) וההודים האלג'יראים שנמלטו באותן השנים מאלג'יריה לצרפת ונבדלת גם משאר המהגרים האלג'יראים שהגיעו במהלך השנים לצרפת מסיבות כלכליות, פוליטיות ואחרות.
צרפת הרשמית ניסתה להימנע מהתיישבותם המסיבית של החארכים על שטחה.
גלי הפליטים הראשונים נשלחו למחנות הסגר וסבלו מעוינות גזענית.
לפי חוק צרפתי מ-9 בדצמבר 1974, החארכים בדומה למשתתפים אחרים בכוחות הנספחים לצבא הצרפתי זכו להכרה כ"חיילים צרפתים לשעבר" בתנאי שהם מתגוררים בצרפת.
בהמשך הוכרו במעמד זה גם אלה מקרב החארכים החיים באלג'יריה אחרי 23 ביולי 2010.
בשנת 2001 קבע נשיא צרפת ז'אק שיראק את התאריך 25 בספטמבר כיום הכרה לאומית המוקדש לחארכים.
ב-14 באפריל 2012 הודה הנשיא ניקולא סרקוזי באופן פומבי באחראיות ההיסטורית של צרפת לנטישת הווטרנים החארכים שלחמו לצידה של צרפת.
נשיא אלג'יריה, עבד אל-עזיז בותפליקה הצהיר בשנת 2005 ש"ילדי החארכים אינם אחראים למעשי הוריהם".
עם זאת, חוקי אלג'יריה מונעים מצאצאי החארכים למלא תפקידים מסוימים, בעיקר פוליטיים.
בספטמבר 2021 התנצל עמנואל מקרון בפני החארכים והכריז על חוק "הכרה ופיצוי".
רקע היסטורי, לפני "מלחמת אלג'יריה"
אחרי כיבוש אלג'יריה על ידי צרפת גייס הצבא הצרפתי 2000 גברים מקומיים ששירתו קודם לכן את השלטונות העות'מאנים ואת הדיי של אלג'יר, ככוחות נספחים.
אורגנו באותה תקופה כוחות של לוחמה רגלית קלה מורכבים מילידים ושנשאו את השם זואבים לפי שמו של שבט קאבילי.
בהמשך הזואבים הפכו לתקופה ארוכה ליחידות על טהרת האירופים הנוצרים.
מוסלמים אלג'יראים שירתו בצבא הצרפתי במספר גדול כספאחיה (פרשים) וכן כרובאים רגלים.
בשנת 1856 כל אחד משלושת המחוזות של אלג'יריה סיפק גדוד רובאים (Régiment des Tirailleurs) ילידים, חלק מהצבא הצרפתי.
רובאים אלה הצטיינו בהמשך ברוב המסעות הצבאיים של צרפת בימי האימפריה הצרפתית השנייה והרפובליקה השלישית.
הם נלחמו בגרמנים בעת מלחמת צרפת-פרוסיה בשנים 1870–1871.
בכמה קלאנים מוסלמים כמו זה של בשאגה סעיד בועלם התפתחה מסורת צבאית של לחימה לצד הצרפתים.
בשנת 1912 הנהיג השלטון הצרפתי שירות צבאי חובה לבני הקולוניה.
כתוצאה מכך כ-90,000 אלג'יראים מוסלמים שירתו בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
גם במלחמת העולם השנייה בשנים 1939–1940 שירתו בכוחות הצרפתים למעלה מ-66,000 אלג'יראים מוסלמים.
את גרעין היחידות של הילידים המוסלמים היוו מתגייסים בני משפחות שבהן השירות הצבאי הפך כבר למסורת משפחתית מזה כמה דורות.
החיילים האלג'יראים המוסלמים תרמו למבצע דרגון לשחרור דרום צרפת ולמסעות באיטליה (1943–1944) במסגרת כוח המשלוח הצרפתי ובגרמניה בשנים 1944–1945. רובים מוסלמים מאלג'יריה ומרוקו נלחמו גם בהודו-סין עד לקרב דיין ביין פו.
לקראת סוף שנת 1954 מוזכר שוב השם "חארכי" כשז'אן סרווייה הקים באורס יחידות "חארכה" נגד גרעיני לוחמים לעצמאות אלג'יריה.
החארכים היו הכי פחות מתוגמלים ומספרם עלה והלך במהלך מלחמת אלג'יריה.
בינואר 1957 פעלו 70 חארכות רשמיות שכללו 2,186 חארכים.
במאי 1957 בתזכיר של הלשכה החמישית של המטה הכללי של המפקדה העליונה הכלל-חילית הצרפתית הוגדרה חארכה כ"יחידה שגויסה לצורך מבצעים מוגדרים ולזמן מוגבל...
הפעלת החארכות צריכה בדרך כלל להיות במסגרת מקומית.
השתתפותן במבצעים מחוץ לתחום גיוסן צריכה להיות יוצאת מן הכלל ולזמן מוגבל.
בשום אופן אין לערב חארכות באופן בלעדי".
בראש הכוחות הצרפתים באלג'יריה עמד החל משנת 1958 הגנרל שאל.
הוא הקים יחידות קומנדו קרביות שכללו גם מספר קטן של חארכים ושמשימתן העיקרית הייתה ללכוד את ה"כאתיבות" של החזית לשחרור לאומי.
הגנרל דה גול הסכים לגיוס מסיבי של מוסלמים לצורכי המאמץ המלחמתי במורדים אבל התנגד לשילובם המלא בצבא הצרפתי.
אחרי העלייה המואצת הזאת במספרם בחלק הראשון של המלחמה, ירד מספרם בקצב מהיר לקראת הכרזת העצמאות.
קשה להעריך במדויק מספר החארכים שגויסו.
הצבא הצרפתי סיפק להם חוזה יומי, לעיתים קרובות בעל-פה..
ההיסטוריונים מעריכים את מספרם לפי עיון בסכומים שהוקצעו לגיוסם.
עם זאת, סכומים אלה שימשו לפעמים למטרות אחרות ובמיוחד לתשלום למודיעים מקרב האוכלוסייה המוסלמית.
החארכים לא היו אלא קבוצה אחת נפרדת מהחיילים המוסלמים ששרות בצבא הסדיר שמנו 85,000 "צרפתים בעלי שורש צפון-אפריקאי" (FSNA)
בימי מלחמת אלגיריה מיפקד הצבא הצרפתי ספר 160,000 משרתים באמצעות חוזה מקרב התושבים:חארכים, מור'אוזנים, הקבוצה הניידת של המשטרה הכפרית GMPR (שהפכה לקבוצה הניידת לביטחון GMS ומעט מעל 110,000 חיילים סדירים.