tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשאלות העקרוניות והדיוניות, נוטה פרוקצ'יה להגנת הנאשמים: בדעת מיעוט, קבעה פרוקצ'יה לבדה מבין 7 שופטים, כי אין לבטל את הכלל האוסר על העדת שותף לפשע במשפט פלילי בטרם נסתיים משפטו.
לגישתה, ההכרעה בנושא מסורה לערכאה הדיונית, אשר תכריע אם לדחות את מועד ההעדה בכל מקרה לפי נסיבותיו.
בתיק תקדימי אחר קבעה פרוקצ'יה, לראשונה במשפט הישראלי, כי התביעה נדרשת להעביר לסנגוריה גם חומר של האזנות סתר.
בשאלות של מעצר, הרשעה וענישה, נחשבת פרוקצ'יה לשופטת קשוחה.
היא ממעטת לזכות, מחמירה בעונשים וידה קלה במעצר עד תום ההליכים והארכות מעצר, שם היא ממעטת לאשר חלופות מעצר.
הקו המחמיר שבו היא נוקטת מנוגד לגישה המקלה לדיני המאסר והזיכוי, המזוהה בעיקר עם השופטים דורנר ולוי.
פרוקצ'יה נוהגת להצטרף לפסקי דין מרשיעים או מחמירים, אך כותבת דעות חולקות ארוכות ומנומקות לפסקי-דין מזכים או מקלים של שופטים אחרים.
כאמור, פרוקצ'יה מרבה לאשר מעצר עד תום ההליכים והארכות מעצר וממעטת לאשר חלופות מעצר.
במקרה מסוים, קבעה פרוקצ'יה כי ניתן לעצור אדם אף על פי שהראיות נגדו הן התבטאויות של שותפים לפשע, שעשויות להתגלות כבלתי קבילות אם השותפים יימנעו מלהעיד במשפט.
פסיקתה התבססה על הנימוק, כי קיים סיכוי שהשותפים יעידו, ולכן הודעותיהם יהפכו קבילות.
פרוקצ'יה קבעה את הכלל שהצהרת תובע אינה צריכה לכלול פירוט של העבירות בהן יואשם העצור, ובכך הקשתה על עצורים להתגונן ממעצר לפני הגשת כתב אישום, באופן שהופך את המעצר עד הגשת כתב האישום לכמעט אוטומטי.
בדעת מיעוט בו פרוקצ'יה בקשה להשאיר על כנה הרשעה אשר עמיתיה ביטלו מחמת הספק, הסבירה את עמדתה לגבי המקום בו יש מקום לערכאת הערעור להתערב בחומר הראיות:
"הערכת הראיות מבחינת מהימנות ומשקל מתבססת על התרשמות אינטואיטיבית ממהימנותם של העדים והגרסאות, כשהיא אחוזה ומשולבת בניתוח רציונלי של תוכן דבריהם ומידת התמזגותם זה עם זה.
הגרסאות נבחנות הן במישור דרך הצגתן ואופן הבעתן – ולכך מתייחסת ההערכה האינטואיטיבית; כן הן נבחנות במישור תוכנן – ולכך נוגע הניתוח הרציונלי של הגרסה מבחינת מידת היתכנותה של התיזה המושמעת.
ההתרשמות האינטואיטיבית מהגרסאות מצריכה התרשמות שבחושים מהעדים, מאופן התנהגותם, ודרך מתן עדותם; היא נחלתה העיקרית של הערכאה הדיונית, ואינה נתונה, ככלל, לערכאת הערעור.
לעומת זאת, הניתוח הרציונלי של הגרסאות, ...
נתון לערכאה הדיונית ולערכאת הערעור כאחד.
בעניין זה, יתרונה של הערכאה הראשונה על פני השנייה אינו בולט".
כן הסבירה את עמדתה לגבי דרך הערכת חומר הראיות:
"נקודת מוצא נוספת המכוונת את הערכאה השיפוטית בהערכת הראיות בנויה על ההנחה כי תשתית ראייתית להוכחת פרשה כלשהי לעולם לא תהא פסיפס מהוקצע ומלוטש שבו כל אבן קטנה נמצאת במקומה, בצבעה המתאים, ובהשתלבותה המושלם עם מכלול האבנים האחרות היוצרות את התמונה.
לעולם, תמונת הפסיפס תימצא חסרה באבנים להשלמתה.
הוויות החיים הן מורכבות, הזיכרון האנושי של העדים מוגבל, האפשרות לטעות היא אנושית גם בגרסת אמת, והיכולת לדלות את מלוא הנתונים הנוגעים למסכת עניינית אחת היא מוגבלת מעצם טיבה.
נדיר, על כן, למצוא תשתית ראייתית כלשהי שאין בה חסר, הנקייה מבקיעים, מסתירות, ומאפשרות להצגת היפותזות שונות הנוגדות את הגרסה המושמעת, שעשויות היו אולי להתקיים.
עימותן של גרסאות עובדתיות שנשמעו מפי עדים עם השערות שונות למציאות דברים היפותטית העשויה לקעקע אותן היא כמעט בלתי מוגבלת.
דרך הערכתן של הראיות בידי ערכאה שיפוטית מניחה, אפוא, כי התשתית הראייתית לעולם אינה מעשה אמן מושלם שאין בו פגם.
משהו עלול להישאר חסר, בלתי נהיר, בלתי מוסבר, ואפשר אף סותר נקודות כאלה ואחרות בגרסה שנתקבלה כגרסת אמת".
במקרה אחר, בו ביקש השופט לוי לזכות אחד משלושה אחים שהורשעו ברצח על חילול כבוד המשפחה, לאחר שסבר שהגרסה לפיו רק סייע בהעלמת הגופות לאחר הרצח היא אפשרית, כתבה פרוקצ'יה פסק-דין נגדי המרשיע את אותו אדם לאחר ניתוח ארוך ומפורט של חומר הראיות.
במקרה זה גיבשה פרוקצ'יה רוב, לאחר שהשופטת נאור הצטרפה לדעתה.
בפרשה נוספת כתבה פרוקצ'יה חוות-דעת ארוכה שחלקה על דעתו של השופט לוי בעניין זיכוי אדם מעבירות של זיוף מסמכים.
גם במקרה זה הצליחה פרוקצ'יה לגבש רוב להרשעה, לאחר שהשופט ג'ובראן הצטרף לפסק-דינה.
אחד המקרים המפורסמים הוא זה של אלי הורביץ, שבו הרשיעה פרוקצ'יה את הורביץ בבית המשפט המחוזי בעבירות מס, אך הוא זוכה פה אחד בבית המשפט העליון
בדעת מיעוט, ביקשה פרוקצ'יה לזכות מנהלת בית ספר מאשמת גרימת מוות ברשלנות וכתבה:
"הטלת אחריות פלילית על מנהלת בית הספר בנסיבות מקרה זה עלולה להביא לטשטוש גבולות האחריות לפגמים מובנים במבנה בית הספר בין הדרג החינוכי הממונה, לבין הדרג המקצועי, המופקד מעצם אחריותו על תקינות מבני בתי הספר.
בהתאם לכך, חלקה פרוקצ'יה על עמיתיה גם בעניין האחריות של סגן מנהל מחלקת החינוך ברשות המקומית אותו דרשה להרשיע, בכותבה עליו:
"היה מכוח תפקידו ממונה על מחלקת בדק בית, ונושא באחריות "מיניסטריאלית" לאופן תפקודה.
גם אם לא היו בידו כישורים מקצועיים ספציפיים להכריע בנושאים ההנדסיים המקצועיים גופם, משהגיעו לידיו התרעות חמורות מגורמי חינוך בבתי ספר ביחס לסיכונים הנובעים מהחלונות, הייתה מוטלת עליו אחריות ישירה למצות את בחינת העניין עד תום על ידי הגורמים המקצועיים".
בדיון על מאבטח שקיבל שוחד תמורת קידום בתור סברה פרוקצ'יה בהתאם לדעה המחמירה, שלא נתקבלה, שיש לפרש את המונח "עובד ציבור" על פי תכלית החוק ועל כן יש להרשיעו לא רק בלקיחת שוחד כדעת הרוב, אלא גם בשימוש לרעה בכוח המשרה.
בפסק דינה הסבירה פרוקצ'יה מדוע יש להעדיף פרשנות על פי תכלית החוק ולא באופן מצמצם בהתאם לעקרון החוקיות, שיוצגה באופן החד ביותר על ידי השופט אשר גרוניס, בדברים אלו:
"הפרשנות התכליתית של מעשה חקיקה צופה מעצם טיבה את פני העתיד, ומעגנת אל תוכה את הצורך המובנה להתאים את ההסדר החקיקתי לעיתות הזמן המשתנות, ולצרכים החברתיים המתהווים מעת לעת, הכל במסגרת המטרה שאותה מבקש החוק להשיג.
שילובם של הצרכים המשתנים במסגרת תכלית החוק איננו רק מתיישב עם מטרת החוק.
הוא מובנה בליבת התכלית עצמה, והוא עצם מעצמיה.
ניתוק התכלית מהצרכים המשתנים ומהדינמיקה המשתנה של החיים מקפיא את המטרה בנקודת זמן היסטורית, שההיצמדות אליה עלולה לפגוע בהשגת מטרת החוק, ולהביא להחטאת היעד אותו התכוון מעשה החקיקה להשיג.
במסגרת האופציות הלשוניות האפשריות של נוסח הכתוב, כך יש וראוי ליישם את תכלית החוק כדי להגשים באופן אמיתי ומלא את יעדיו".
במקרה אחר היא חלקה על פסק-דין של השופט ג'ובראן, אשר זיכה אדם מגנבה כיוון שגנב נכסים שהועברו לו במסגרת עסקה לא חוקית, ועל פי פשוטו של מקרא החוק אינו מגדיר מקרה כזה כעבירה.
בעניין זה הצליחה פרוקצ'יה לגבש רוב, לאחר שהנשיא ברק הצטרף לעמדתה.
כך, למשל, קבעה בדעת מיעוט כי אין להמיר בעבודות שירות עונש מאסר בפועל שהושת על נהגת שהורשעה בגרימת מוות ברשלנות.
דוגמה נוספת היא פסק-דין שניתן בהרכב מורחב של שבעה שופטים, ובו נקבע כי אם בית משפט הטיל על נאשם עונש עבודות שירות והנאשם לא מילא את צו בית המשפט, ולאור זאת עונש זה בוטל, לא ניתן לגזור עליו עונש אחר תחת עבודות השירות.
פרוקצ'יה, בדעת מיעוט יחידה, סברה כי ניתן לגזור על הנאשם עונש אחר.
בעקבות פסק-הדין, הועבר חוק בכנסת אשר שינה את הדין, ואימץ את גישתה של פרוקצ'יה.
גם בהחלטות משמעתיות נוטה פרוקצ'יה לשפוט לחומרה, ונוקטת במקרים רבים יחסית באמצעי המשמעת של פיטורים ופסילה ארוכה מעבודה בשירות המדינה.
החלטות אלה נומקו על-ידה בצורך לשמור על טוהר השירות הציבורי, שמשקלו בדין הציבורי עולה על נסיבותיהם האישיות של המורשעים.
עמדה זו קיבלה ביטוי מיוחד בפרשת אוניברסיטת לטביה, שבה דנה פרוקצ'יה בחלק גדול מן הערעורים המשמעתיים שהגיעו אל בית המשפט העליון.
אשר לענישת קטינים, הציגה פרוקצ'יה גישה מאזנת: במקרה בו נותרה פרוקצ'יה במיעוט, קבע השופט גרוניס כי אין להרשיע קטינים ערַבים אשר הודו כי התפרעו במזרח ירושלים והשתתפו בתקיפת שוטר, וזאת בשל נימוקים שיקומיים.
פרוקצ'יה לא קיבלה עמדה זאת, וקבעה כי יש להרשיע את הקטינים בשל חומרת העבירות והאלימות שהפעילו.
לעומת זאת, בפרשה אחרת, קבעה פרוקצ'יה - שוב בדעת מיעוט - כי יש להקל בעונשם של קטינים שנשפטו ל-18 שנות מאסר על עבירות מין.
פרוקצ'יה הדגישה בפסק-דינה זה, כי יש מקום להביא בחשבון בעניינם של קטינים את המטרה השיקומית, וקבעה שבמקרה זה לא ניתן משקל מספיק לצורך השיקומי, ונגזר עונש שחומרתו חורגת מעל ומעבר לענישה הנוהגת לעניין קטינים בעבירות מסוג זה.
הייתה נשואה לפרופסור למשפטים אוריאל פרוקצ'יה.
לזוג שני בנים, אורן שהוא עובד קהילתי, זמר ושחקן, ויובל, דוקטור למשפטים מאוניברסיטת הרווארד, חוקר משפט וכלכלה, מרצה באוניברסיטת רייכמן ונשוי לעו"ד אפרת פרוקצ'יה, היועצת המשפטית (בפועל) של משרד הבינוי והשיכון.
"שבת בירושלים" שורשים במשפט 429 (דינה זילבר עורכת, 2020), הוצאת נבו.
אַיָּלָה חסון-נשר (נולדה ב-28 בספטמבר 1961) היא עיתונאית ישראלית, מגישה בתאגיד השידור הישראלי.
את רוב הקריירה העיתונאית שלה עשתה ברשות השידור בשנים 1993–2015, שם שימשה, בין היתר, כתבת ופרשנית, הגישה תוכניות בקול ישראל ואת מהדורת "יומן" ב, והייתה לאישה הראשונה בתפקיד מנהלת חטיבת החדשות של הערוץ.
משנת 2015 הייתה פרשנית בכירה בחדשות 13, שם הגישה את מהדורות "שישי" ו"המטה המרכזי", עד להצטרפותה לתאגיד בשנת 2023, שם היא מגישה את התוכניות "שבע" ו"חדשות השבת" בכאן 11. נודעה במספר פרסומים בעלי השפעה.
חסון היא הרביעית מחמשת ילדיהם של רינה וסלומון (שלמה) חיון.
גדלה בשכונת תלפיות בירושלים ולמדה בגימנסיה רחביה.
בגיל 10 עברה תקיפה מינית, ולדבריה אירוע טראומטי זה הוביל אותה להיות עיתונאית.
לאחר שירותה בצה"ל, למדה עיצוב פנים ולאחר מכן פנתה ללימודי תקשורת בבית הספר לעיתונאות ולתקשורת "כותרת".
היא גם בעלת תואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת תל אביב.
נשואה בשנית למפיק הטלוויזיה וסוכן הטאלנטים שי נשר, שהיה בעבר מאבטחו של הרמטכ"ל דוד אלעזר.
היא אם לבן מנישואיה הראשונים ולבת משותפת עם נשר, ומתגוררת בתל אביב.
חסון דוברת מספר שפות בדרגות שונות של שליטה: עברית, ערבית, אנגלית וצרפתית; ומבינה איטלקית וספרדית.
בתחילת דרכה המקצועית עבדה חסון מספר חודשים בעיתון "מעריב", ובסוף שנת 1993 התקבלה לעבודה ברשות השידור.
בראשית דרכה ברשות שימשה ככתבת לענייני משפט ומשטרה, ולאחר מכן מונתה לכתבת הפוליטית של הערוץ הראשון.
בעקבות חשיפתה את פרשת בר-און חברון נשלחה על-ידי מנהל הערוץ יאיר שטרן להשתלמות ב-CNN.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה לשמש הפרשנית המדינית של הערוץ והגישה את התכנית השבועית "היום בחדשות".
בשנת 2006, לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, הגישה לצדו של בן כספית את התוכנית "ישראל בוחרת" בערוץ הראשון, זאת במקביל לעבודתה ככתבת.
בסוף שנת 2008 השניים החלו להגיש יחד את מהדורת יום שישי "יומן", ומשפרש ממנה כספית בראשית 2010, חסון הגישה אותה לבדה עד לפרישתה מן הערוץ.
במקביל הגישה בימי חמישי את תוכנית הרדיו "הכל דיבורים" ברשת ב' של קול ישראל.
באוגוסט 2014 מונתה למנהלת בפועל של חטיבת החדשות של הערוץ הראשון, והייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
בנובמבר 2015 עברה לחדשות עשר (אשר מאוחר יותר התמזג אל ערוץ 13), שם הגישה את מגזין סוף השבוע "שישי", את תוכנית הראיונות "המטה המרכזי" לקראת צאת השבת, ושימשה כפרשנית בכירה בערוץ.
לאחר המעבר טענה חסון שעזיבתה את השידור הציבורי באה בעקבות התנכלות שעברה מצד בכירים לשעבר ברשות השידור (בהם זליג רבינוביץ') ושולחיהם, זאת לאחר שעם מינויה לתפקיד מנהלת חטיבת החדשות נחשפה למעשי שחיתות ובזיזה של כספי ציבור ברשות ודרשה לטפל בהם.
באוקטובר 2022 החלה להגיש גם את תוכנית האקטואליה היומית "אזור בחירה", ששודרה בהגשה לסירוגין שלה ושל רביב דרוקר עד לעזיבתה את הערוץ מספר חודשים מאוחר יותר.
בפברואר 2017 החלה לשדר תוכנית אקטואליה שבועית בימי חמישי ב-103FM.
שנה לאחר מכן הורחבה תוכניתה לרצועה יומית בימים א'-ד'.
בפברואר 2020 עברה לשדר באותה תחנה תוכנית אקטואליה משותפת עם גולן יוכפז מדי בוקר, אך כעבור חודש עזבה את התחנה.
חסון נטלה חלק בסדרת הדוקו-דרמה "חידת משולם" בתאגיד השידור שתיעדה את הפרשה, ואת דמותה בסדרה גילמה השחקנית דנה מיינרט.
במאי 2021, בעת שהכינה כתבה לסיקור האירועים במהלך המהומות בלוד, הותקפה חסון על-ידי פעילי ימין קיצוני.
חסון הופיעה בתפקיד עצמה בסרט הטלוויזיה "אהבה מדרגה ראשונה" בבימויו של עקיבא טבת בשנת 1997, ובעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "מנאייכ" בשנת 2022.
בפברואר 2023 עברה לתאגיד השידור הישראלי, שם החלה להגיש את תוכנית הערב "שבע עם איילה חסון" בכאן 11 בימים א'–ה' ואת תוכנית הרדיו "הבוקר הזה" בימי חמישי בכאן ב', ולשמש בין היתר כפרשנית בחדשות הערב.
בתקופת מלחמת חרבות ברזל, הורחבה תוכנית הערב גם לימי שבת.
במאי 2025 צמצמה חסון את הגשת התוכנית בימי חול לטובת הגשת המהדורה המרכזית של "חדשות השבת".
חסון היא שיאנית השכר בתאגיד השידור.
כתבה של חסון בתחילת שנת 1997 הביאה להתפוצצות פרשת בר-און חברון.
על-פי הכתבה, מינויו של רוני בר-און ליועץ המשפטי לממשלה על-ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו היה חלק מעסקה עם אריה דרעי בתמורה לתמיכה של מפלגת ש"ס בהסכם חברון.
במסגרת הפרסום טענה חסון כי המינוי בוצע בהמלצתו של הקבלן דוד אפל, מתוך הערכה שדרעי, שהתנהל נגדו משפט פלילי, יקבל הסדר טיעון מקל על-ידי בר-און.
בעקבות החשיפה, לראשונה בישראל נחקר ראש ממשלה מכהן באזהרה על-ידי המשטרה, שהמליצה להעמידו לדין יחד עם כל המעורבים בעניין, אם כי לבסוף לא הוגשו כתבי אישום.
בנוסף, הוקמה ועדת שמגר, שהביאה לשינוי בדרך המינוי של היועץ המשפטי לממשלה.
תביעת דיבה מצד אפל נגד חסון ורשות השידור נדחתה על-ידי בית המשפט בנימוק של אמת בפרסום.
בשנת 2002 חשפה את פרשת השוחד של השר שלמה בניזרי, שכיהן כשר הבריאות וכשר העבודה והרווחה מטעם ש"ס.
על-פי כתבתה, בניזרי קיבל ממשה סלע, קבלן ירושלמי שעסק בגיוס עובדים זרים לישראל, סכומי כסף שהגיעו לכ-800 אלף ש"ח, בתמורה לסדרה של מינויים פסולים וסיוע לסלע תוך ניצול סמכותו כשר.
התחקיר התבסס על עדויות ומסמכים שסופקו על-ידי אשתו של סלע (שהייתה גם ראשת לשכתו של בניזרי), והוביל להרשעתו ולמאסרו של בניזרי בגין שוחד, הפרת אמונים ושיבוש הליכי משפט.
בשנת 2004 חשפה חסון קלטות משנת 2002 בהן נשמע שר האנרגיה יוסף פריצקי כשהוא מאשים בשחיתות את ח"כ אברהם פורז, חברו במפלגת שינוי ולכאורה מנסה לתפור לו תיק.
בעקבות פרסום ההקלטה פוטר פריצקי מהממשלה.
שנה לאחר מכן חשפה הקלטה נוספת ובה נשמע פורז מבטיח נסיעות לחו"ל לשני יריבים ממפלגתו בתמורה להפסקת המתקפות נגדו.
בין יתר החשיפות בשנות ה-2000 המוקדמות, חשפה כי אלחנן טננבוים נמצא בחיים בשבי החזבאללה.
בשנת 2006 פרסמה חסון שיעקב בורובסקי, בעת שהיה מפקד מחוז הצפון במשטרה בשנת 2004, שלח מסרים דרך חבר מרכז ליכוד לשעבר אל עמרי שרון, ובהם הבטחה לסגור תיק חקירה נגד שרון אם הוא יפעל לקידומו של בורובסקי לתפקיד מפכ"ל המשטרה.
טענות נגד חסון שפרסום זה נועד לפגוע בבורובסקי (שעמד בראש צוות המאבק בשחיתות שלטונית במשרד מבקר המדינה) בעטיו של ניהול חקירות נגד ראש הממשלה אהוד אולמרט נדחו על-ידי רשות השידור.
חקירת משטרה נגד בורובסקי בפרשה נסתיימה ללא כתב אישום אך עם ביקורת מצד פרקליט המדינה על התנהלותו.
בדצמבר 2007 פרסמה כי טארק ויאסר עבאס, שני בניו של יושב ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס, מעורבים עסקית בחברה סלולרית חדשה בשם אל-ווטניה ושממשלת ישראל פועלת להקצות לה תדרים סלולריים בעקבות פניה של מחמוד עבאס אל ראש הממשלה אולמרט.
שני האחים כפרו בכל מעורבות בחברה, והגישו תביעת דיבה בסך 2.6 מיליון ש"ח נגד חסון ורשות השידור, בטענה שפרסומה צוטט בכלי תקשורת זרים וחשף אותם לסכנת חיים ממשית בשל שיתוף פעולה כלכלי שלהם עם ישראל.
הצדדים הופנו להליך גישור, שבסופו פרסמה חסון הבהרה בעניין והתיק נסגר ללא כל פיצוי כספי.
בשנת 2015 פרסמה סדרה של גילויים מחקירות ח"כ פאינה קירשנבאום ופרשת השחיתות בישראל ביתנו.
החשיפה המרכזית העלתה כי קירשנבאום העבירה כספים קואליציוניים של ישראל ביתנו לעמותת "עזרא", וזו בתמורה הטיסה אותה ואת משפחתה המורחבת ליעדים שונים בחו"ל, בעלויות שהגיעו לכמאה אלף דולרים.
התנועה האסלאמית הגישה תביעת דיבה נגד חסון ומערכת חדשות 13 בדרישה להתנצלות ולפיצוי.
התביעה הסתיימה בלא כלום, כשחסון רשאית לעמוד מאחורי הפרסום ואינה נדרשת להתנצלות.
ב-15 באפריל 2024 פורסם כי רשות התאגידים החלה בפירוק עמותת "סיוע 48" ועמותה נוספת של רע"מ לאחר שבוסס החשד להעברת כספים מהעמותות לארגוני חמאס.
בשנת 2022 פרסמה סדרת כתבות על מעון ראש הממשלה נפתלי בנט.
הראשונה, בדבר הפיכתו של ביתו הפרטי ברעננה למעון הרשמי, ללא הכרזה ציבורית כמחויב על-פי החוק (בזמן שהמעון הרשמי ברחוב בלפור היה בשיפוץ), בסכום שלדבריה הגיע לכ-45 מיליון ש"ח למטרת שיפוצים, הוצאות ואבטחה.
בנוסף חשפה כי הבנייה במקום התבצעה ללא היתרים חוקיים, פרסום שאוששו שופטי בג"ץ תוך מתיחת ביקורת נוקבת על התנהלות המדינה.
מאוחר יותר פורסם שהוצאותיו של בנט היו פחות מחצי הוצאותיו של נתניהו בשנה הקודמת (ללא הוצאות אבטחה).
פרסום נוסף חשף את גובה ההוצאות הפרטיות של משפחת בנט לצורך משלוחי מזון, שהסתכמו בסכומים גבוהים של כסף ציבורי מדי חודש.
הפרסום זכה להד ציבורי וסכומי ההוצאות אומתו על-ידי ראש הממשלה שאף הודיע כי מאותו רגע ואילך ישלם על הוצאותיו מכיסו הפרטי.
באפריל 2023 פרסמה מסמכים שמפרטים את כלל העלויות של הבית ברעננה כמעון רשמי (הכוללות אבטחה, גדרות, מצלמות, תחזוקה ומזון), שמגיעות ללמעלה מ-46 מיליון ש"ח.
בראיון לחסון סיפר כמיסה שקצין המשטרה משה מזרחי היה בסוד העניינים, והלה אישר זאת.
ליברמן וכמיסה הגישו קובלנות פליליות זה נגד זה, שבסופן פסק בית המשפט שכמיסה שיקר במצח נחושה והרשיעו בהוצאת דיבה.
שוקן, שאישר את פרטי המקרה, טען שתחקיר זה מצד חסון מהווה סגירת חשבונות בגלל ביקורות שליליות שהתפרסמו נגדה בעיתון, וסער הכחיש את המיוחס לו.
בשנת 2015 פרסמה שהנשיא לשעבר שמעון פרס מרוויח מאות אלפי דולרים בעבור שורה של הרצאות לקרן היסוד ולפדרציה היהודית ברחבי העולם.
בשנת 2016 פרסמה בנוגע לתכנון מתן חנינה לנשיא לשעבר משה קצב בתמיכת שרת המשפטים איילת שקד ונשיא המדינה ראובן ריבלין, זאת במקרה שוועדת השחרורים לא תנכה שליש מעונשו.
הפרסום עורר סערה בעיקר בקרב ארגוני נשים וכן מספר חברות כנסת שיצאו נגד ההחלטה.
בשנת 2016 פרסמה הקלטה ובה התבטאויות בוטות של איש העסקים לב לבייב על הבנקים בישראל ועל הבכירים במשק.
בינואר 2022 פרסמה חסון סדרת תחקירים שמעלה סימני שאלה בנוגע למינויו של פרקליט המדינה לשעבר שי ניצן לתפקיד רקטור הספרייה הלאומית, תפקיד שלא היה קיים קודם לכן.
אחד מתחקירים אלה חשף כי דוד בלומברג, יו"ר דירקטוריון הספרייה הלאומית, חתם על הסכם השתקה עם עובדת שהתלוננה על הטרדה מינית על-ידו, ובעקבות פרסום זה פרש בלומברג מתפקידו.
בינואר 2023 פרסמה חסון שאבי חימי, ראש לשכת עורכי הדין בישראל, ביצע לכאורה מעשה מגונה במהלך שיחת וידאו עם עורכת דין, לה כתב מכתב המלצה למינויה לתפקיד שיפוט.
בעקבות הפרסום, חימי התפטר מתפקידו.
ביולי 2023 פרסמה את עלויות האבטחה המצטברות של ראש הממשלה לשעבר אהוד ברק במשך כשני עשורים מיום סיום כהונתו, אשר ליוותה אותו באופן קבוע בישראל ובמהלך מסעותיו השונים לחו"ל.
חסון דחתה את הביקורת על דבריה.
במרץ 2008 פרסמה חסון כי שבוע לאחר הפיגוע בישיבת מרכז הרב, מתקיימת התארגנות מחתרתית על-ידי גורמים המקורבים לישיבה, במטרה לפגוע בערבים כפעולת נקם.
אף על פי שבכתבה הודגש כי אין לישיבה עצמה חלק בפעילות המדוברת, הוציאה הישיבה מכתב ובו דרישה להתנצלות ולהשעיה של חסון.
רשות השידור דבקה באמיתות הפרסום.
בשנת 2016 בלטו כתבות מתוך תחקיר של חסון בנוגע לאסתי וינשטיין, חסידת גור לשעבר שיצאה בשאלה וכמה שנים מאוחר יותר שמה קץ לחייה.
במסגרת הכתבות הציגה חסון מסמכים שפירטו את ההתעללות המינית שעברה וינשטיין מצד בעלה ועדויות מצד גורמים כמו המעסה שסיפק עיסויים ארוטיים לה ולבעלה.
כתבה של חסון משנת 2019 סיפרה על ניצולת שואה קשישה וערירית בשם רותי שפיץ, שביתה בנתניה הועבר על שמו של חשמלאי צעיר בשם יוסף רחמים, שהשתלט על נכסיה של שפיץ וחסם אפשרות תקשורת בינה לבין אחייניתה מארצות הברית.
תביעת לשון הרע מצד רחמים נגד חסון בגין הפרסום נדחתה על-ידי בית המשפט שקבע כי הפרסום מהווה "עבודה עיתונאית אחראית".
כתבה של חסון משנת 2020, פנסיונר ביומו השני בעבודה חדשה כנהג מונית גבה, לדבריו בטעות, חיוב יתר של 3.8 שקלים, ונתבע על-ידי הנוסע, עורך דין במקצועו.
מרגע הגשת כתב אישום נגד הנהג בשנת 2017, התנהל נגדו משפט של כשלוש שנים, שבסופו חתם על הסדר טיעון כחודש לאחר פרסום הפרשה.
תביעת דיבה מצד עורך הדין נגד חסון וערוץ 13 נדחתה על-ידי בית המשפט, שהתייחס לחשיבותה הציבורית של הכתבה, לאמיתות הפרסום ולהשפעתו.
כתבות מגזין של חסון במהלך השנים על פרשיות פלילים ידועות הביאו גילויים חדשים וראיונות ראשוניים בפרשות רצח כמו רצח אורון ירדן, רצח מלה מלבסקי, רצח נאוה אלימלך, פרשת גיתית איזראלוב, רצח תאיר ראדה.
במהלך שנת 2021 פרסמה חסון כתבות ביקורתיות כלפי התנהלות המשטרה ביחס לשתי קורבנות אונס מהמעמד הבינוני-נמוך: הראשונה עולה חדשה בת 50 משכונת התקווה שהותקפה ונאנסה בביתה על-ידי פורץ צעיר, והשנייה נערה בת 16 מיבנה, תלמידה מצטיינת ופעילת "בני עקיבא", שנאנסה בדרכה לביתה, ושאביה לבסוף דקר את האנס משלא קודמה החקירה.
ביוזמת חסון, נפתח מיזם מימון המונים לסיוע לנפגעת מתל אביב.
חסון פרסמה שורה של חשיפות בעניין פרשת הרפז.
בספטמבר 2011 חשפה את הקשר ההדוק לכאורה בין בועז הרפז, החשוד בזיוף מסמך גלנט (מסמך לבניית תדמית חיובית עבור המועמד לכהונת הרמטכ"ל יואב גלנט, תוך הכפשת אחרים), לרונית אשכנזי, אשתו של הרמטכ"ל גבי אשכנזי וכן חשד לכך שהם אספו מידע על חריגות הבנייה של גלנט והעבירו אותו לגורמים עלומים.
בעקבות פרסומיה נתפסה חסון כמובילת המחנה שהתייצב נגד אשכנזי (בסכסוך שנוצר בינו ובין שר הביטחון, אהוד ברק), והלה תקף אותה על שלכאורה "תפסה צד" וניסתה ללא הרף לפגוע בו בפרסומים מוטים.
גילויים נוספים של חסון בפרשת הרפז על איסוף חומרים מצד אשכנזי נגד הדרג המדיני, ובכללם ראיון עומק עם הרפז באוקטובר 2013 שזכה לתהודה תקשורתית, הובילו לחקירת משטרה נגד אשכנזי וסביבתו.
בספטמבר 2014 המשטרה המליצה להעמידם לדין, אך התיק נסגר בשנת 2016 בנימוק של היעדר אשמה פלילית, אם כי עם ביקורת מצד היועמ"ש יהודה וינשטיין כלפי אשכנזי על שעסק באיסוף מידע מכפיש על שר הביטחון.
חשיפת התמלילים מחקירת אשכנזי על-ידי עמית סגל בשנת 2019 העלתה ציטוטים של אשכנזי ובהם כוונתו להלך אימים על חסון ובמילותיו "ליישר אותה".
חסון חזרה לעסוק בפרשת הרפז במאי 2020, עת פרסמה שיחה משנת 2010 המצויה בקלטת השמורה בפרקליטות, ובה נשמע הפצ"ר אביחי מנדלבליט אומר לרמטכ"ל אשכנזי ביחס למסמך הרפז, "אני אסגור לך את העניין", כלומר יחלץ אותו מן הפרשה.
בפרקליטות נטען כי השיחה היא האזנת סתר, מנגד טענה חסון שהחוק מתיר להאזין לשיחה משום שנעשתה במתקן צבאי.
ביוני 2020 חשפה שמנדלבליט, שהתנהל נגדו תיק חקירה בפרשה, פנה לפרקליט המדינה ב-2016 וביקש לשנות את הסיבה שבגינה נסגר התיק לחוסר אשמה, בקשה שנדחתה.
כעשור לאחר אירוע הדריסה של הנער גל בק, פרסמה חסון תחקיר ובו טענות לאי-סדרים בתיק החקירה, כולל הסתמכות לכאורה על עדות ראייה שקרית וגילויים על כך שהנהגת הדורסת, שני פלטי, לא עברה בדיקות כנדרש.
הוריו של בק טענו לטיוח התיק בשל מעמדה המיוחס של משפחת פלטי.
התחקיר עורר הדים בציבוריות הישראלית ובעקבותיו חודשה החקירה, שבה טענה פלטי כי שידור התחקיר בא בעקבות סכסוך עסקי בין אביה, נדב פלטי, לבין בעלה של חסון.
חסון הכחישה את הטענות, ומאוחר יותר חשפה מסמך מבית החולים איכילוב, שלא היה בתיק החקירה, ובו בדיקות שנעשו לפלטי לאחר התאונה ומהן עולה כי הייתה בגילופין בליל התאונה.
לבסוף הוחלט שלא להגיש כתב אישום בשל התיישנות.
חסון חשפה כי בשנת 1987 החקירה נפתחה מחדש במצ"ח בעקבות החשד כי ילין נהרג מפליטת כדור של חפץ במהלך הניווט, וכדי להסתיר את הדבר, הציב חפץ את גופתו לרוחב פסי הרכבת.
בזמנו חפץ נחקר ונמצא דובר אמת בבדיקת פוליגרף, אך תיק החקירה שהגיע לידי חסון לא פירט את השאלות שנשאלו בו, ונותרו שאלות לא פתורות כמו סיבת עלייתו של ילין למסילת הרכבת והירדמותו עליה לרוחב הפסים, זאת בלי אפודו ונשקו האישי.
התחקיר זכה לתהודה, ומאוחר יותר הוזכר במשפט נתניהו.
באוקטובר 2020 חשפה כי משטרת ישראל עצרה את שירה שפיץ, תושבת פתח תקווה שהפטירה לעבר שכנהּ היועמ"ש אביחי מנדלבליט "פרשת משפטים בושה" בדרכם לבית הכנסת ביום שבת (כאות מחאה נגדו תוך אזכור של פרשת השבוע, פרשת משפטים).
שפיץ, עורכת דין שומרת מצוות, נעצרה לעיני ילדיה תוך שנאלצה לחלל שבת, ונחקרה באזהרה בחשד לפגיעה בפרטיות.
בתגובה לפרסום מסר מנדלבליט כי לא התלונן, אם כי בעלה של שפיץ טען שמנדלבליט הוא שסימן למאבטחו לעצור אותה.
שבוע לאחר פרסום האירוע סגרה פרקליטות המדינה את התיק הפלילי נגד שפיץ בגין היעדר אשמה, זאת לאחר שהיה פתוח במשך שמונה חודשים.
נציב תלונות הציבור דוד רוזן קבע כי חקירת שפיץ הייתה משוללת יסוד, ובמרץ 2023 ניתן פסק דין נגד הפרקליטות והמשטרה בעקבות האירוע לפיצוי של 70 אלף ש"ח לטובת שפיץ.
בפברואר 2022, בעקבות פרסום של חסון שמשרד הביטחון הפסיק לאשר לצוללי ילת"מ אחוזי נכות אחרי שחלו בעקבות האימונים בנחל קישון המזוהם, שר הביטחון בני גנץ אישר הכרה בהם כנכי צה"ל, 22 שנים לאחר פרשת הקישון.
באותה שנה שודר ברשת 13 סרטה של חסון "קרב חייו", שבו היא מציגה תחקיר אודות תת-אלוף (מיל') גל הירש, מתקופת היבחרו לתפקיד מפכ"ל משטרת ישראל, דרך הסרת מועמדותו בעקבות חקירות בחשד לביצוע עבירות של טוהר המידות, סגירתן מפאת חוסר אשמה וחוסר ראיות, והגשת כתב אישום נגדו בגין עבירות מס.
הסרט מתעד את התמודדותו של הירש לאורך התהליך, שנתפס מבחינתו ובתימוכין של בכירים, כסיכול המינוי באמצעות תפירת תיקים.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, פרסמה חסון בנובמבר של אותה שנה על אודות מצגת בשם "חומת יריחו" שהוכנה על-ידי המודיעין של אוגדת עזה והוצגה במאי 2022 בפני ראש אמ"ן אהרון חליוה ואלוף פיקוד דרום אליעזר טולדנו.
במצגת מפורטת תוכנית לכיבוש יישובים ובסיסים בדרום הארץ.
על-פי הכתבה, באוגוסט 2023 הוצגה גרסה מעודכנת של המצגת עם מידע מודיעיני נוסף שהצטבר באוגדה.
ימים מספר לאחר כתבתה של חסון, צוטט מידע זה ב"ניו יורק טיימס".
במלחמת חרבות ברזל עסקה חסון בהרחבה ובדרמטיות בפרשה של "סרן X", קצין מילואים שלא גויס שהתחזה לקצין בדרגת סרן ונכנס ב-7 באוקטובר ובשבוע שלאחר מכן לבסיסי צה"ל, בין היתר לאוגדת עזה ביום טבח שבעה באוקטובר, למפקדת פיקוד הדרום ולמקומות נוספים.
כתב האישום נגדו בגין ריגול חמור הוגש כשהמשפט ופרטי החקירה חוסים תחת צו איסור פרסום, וחסון ביקרה את התנהלות גורמי האכיפה בפרשה על הסתרת מידע מהציבור, ועל ניסיון, לדבריה, לקבור את הפרשה "קבורת חמור".
סדרת תחקירים נוספת חשפה פרטים על מחדלים סביב הטבח בפסטיבל נובה, בהתבסס על הקלטות בלעדיות מתוך פגישה בין נציג הרמטכ"ל עידו מזרחי לבין ניצב אמיר כהן, מפקד המחוז הדרומי.
באפריל 2025, חשפה חסון הקלטות שבהן ראש החטיבה לסיכול טרור יהודי בשירות הביטחון הכללי מכנה חשודים מיהודה ושומרון בשמות וחיילים שמשרתים באזור "פלנגות", מורה לכלוא חשודים בתנאים מחמירים וטוען שבעבר עצרו אותם "בלי ראיות לכמה ימים".
הפרסום עורר סערה, ובעקבותיו השעה עצמו המוקלט.
באוקטובר 2025 פרסם העיתונאי אביב הורביץ שרשור ציוצים מפורט ברשת X, בו ביקר את סיקורה של חסון את מלחמת חרבות ברזל והתנהלות הממשלה.
הורביץ ערך מיפוי כמותי של 475 תוכניות ששודרו בין אוקטובר 2023 לספטמבר 2025, וטען כי חסון הפנתה ביקורת נרחבת כלפי מערכת המשפט (כולל 92 התייחסויות ביקורתיות ליועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב-מיארה), מערכת הביטחון, התקשורת הישראלית והזרה, ופוליטיקאים באופוזיציה.
לעומת זאת, לטענתו, הביקורת שלה על ראש הממשלה בנימין נתניהו וממשלתו הייתה מוגבלת משמעותית - רק ארבע פעמים בהן חסון מתחה ביקורת על נתניהו באופן בלעדי, ללא שיתוף באחריות עם גורמים אחרים.
בשרשור צורפו קטעי וידאו מתוך תוכניות כראיות לטענותיו, כולל השוואות בין תדירות הביקורת על דמויות שונות והתייחסויות שלה לנושאים רגישים כמו פרשת הדלפת המסמכים המסווגים לעיתון בילד ועסקת החטופים.
באותה שנה עסקה רבות גם בפרשת ההתעללות במחנה שדה תימן ובחשיפת מידע על ההדלפה של הסרטון שנקשר בתקרית.
לאחר החשיפה (שקדמה לה חשיפה של גיא פלג בחדשות 12) החלה חקירה משטרתית, שבעקבותיה התפטרה האלופה יפעת תומר-ירושלמי מתפקידה כפצ"רית.
חסון זכתה במספר הוקרות על פעילותה העיתונאית:
ב-1998 נמנתה עם זוכי אות אביר איכות השלטון מטעם התנועה למען איכות השלטון בישראל.
ב-2009 הייתה האישה הראשונה שקיבלה את "אות מלכת המדבר להעצמה נשית".
באוגוסט 2014 הוכרזה כמי שנבחרה לקבל את "אות אומ"ץ", בזכות הצטיינותה "בפעילות למען קידום זכויות האזרח, תיקון עוולות חברתיות וחשיפת מעשי שחיתות שלטונית".
בשנת 2015 זכתה בפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' מטעם האגודה לזכות הציבור לדעת.
בנימוקי הוועדה נכתב כי חסון היא "עיתונאית הנאמנה למקצוע ולאמת גם כשזו איננה פופולרית או תקינה פוליטית בעיני גורמים מסוימים" אשר "מבטאת ביקורת על הצורה והתוכן של דיווחים מוטים או אינטרסנטיים בחלק מהמדיה הכתובה והאלקטרונית" ומפגינה בדיווחיה "מקצועיות, אומץ-לב ציבורי ונאמנות לעקרונות".
בשנת 2017 זכתה בפרס "און לייף עושות שינוי" מטעם מגזין האקטואליה לנשים Onlife.
בשנת 2024 זכתה בפרס ירושלים לתקשורת מטעם עיתון בשבע.
מועמדות לפרס ישראל לתקשורת 2024
פרס ז'בוטינסקי לעיתונות (תשפ"ה) מטעם תנועת בית"ר העולמית על "פועלה הייחודי והנחוש בהבאת עקרונות של אמת, שקיפות ויושרה למסך הציבורי, תוך שמירה על מקצועיות ואחריות"
בין רשימות דירוג תקשורתיות, חסון דורגה על-ידי מגזין "גלובס" בין העיתונאים המשפיעים בישראל בשנים 2017, 2019 ו-2020, ובכלל הרשימות היא האישה הראשונה.
הייתה גם האישה הראשונה ברשימת "100 המשפיעים בתקשורת" של העיתון.
הופיעה במשך השנים ברשימת הנשים המשפיעות בישראל של מגזין "פורבס ישראל"; בשנת 2022 דורגה במקום ה-13, העיתונאית הראשונה ברשימה.
אילו היו לך כנפיים היה מתקן שפעל בין ה-5 ביוני 1972 ועד ה-1 ביוני 1987 בארץ המחר של פארק השעשועים ממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה.
המתקן פעל בחסות חברת התעופה איסטרן.
מתקן זה הביא את המבקרים בו לאתרי היעד של טיסות חברת איסטרן ובהם מקסיקו סיטי, ריו דה ז'ניירו, איי הבהאמס וניו אורלינס.
בתקופה בה מרבית המתקנים בפארק דרשו כרטיסים בתשלום מראש (התשלום היה לפי מספר הכרטיסים וסוגי הכרטיסים), היה מתקן זה בחינם לכל המבקרים.
המתקן היה מעין מתקן אפל המבוסס על שיטת אומנימובר והעביר את המבקרים דרך סדרת חדרים.
תחילה חוו המבקרים מעין "המראה" על יד עליה מתונה כאשר על קירות החדר מוקנים ציפורים עפות (בעיקר שחפים) ומטוסים, ובהמשך עברו המבקרים דרך סדרת חדרים בהם הקרינו סצנות שונות של יעדי התיירות - סצנות בהם מראים דייגים, עושי כובעי קש, רקדני לימבו ולהקות מוזיקליות האופייניות לאתרי התיירות.
המנגינה שהושמעה ברקע הייתה שיר הנושא בו שולבה סיסמת חברת התעופה: "אילו היו לך כנפים, יכולת לעשות דברים רבים, יכולת להרחיב את עולמך, אילו היו לך כנפים".
המוזיקה נועדה (בלא הצלחה) להסתיר את קולות מקרני הסרטים ומקרני השקופיות.
האולם הפופולרי במתקן היה "אולם המהירות" - אולם אליפטי מוארך בו הוקרנו על הקירות (באמצעות מקרן 70 מ"מ) 360° של סרט המציג מבט סביב ממטוס ממריא, רכבת, אדם הגולש על מגלשי מים, רכיבה מהירה על אופנוע, נסיעה ברחפת, וחוזר חלילה.
החדר המוארך יצר אשליה של נסיעה במהירות גבוהה, וזאת על אף שמהירות הנסיעה בפועל של המתקן הייתה איטית ביותר, דבר שאפשר אשליה של זמן נסיעה ארוך מאוד במהירות גבוהה (אף שאיכות הסרטים נמוכה מהמתקנים הרגילים של דיסני המציגים סרטי 360°).
על אף שהמתקן פעל זמן רב, לא היה פופולרי ביותר, וסגירתו לא הביאה למחאה ציבורית.
בעקבות סגירה זו חברת התעופה דלתא הטילה חסותה על המתקן, ושמו שונה למעוף החלום של דלתא.
במסגרת מתקן זה הוחלפו כל הסצנות והמסיקה במתקן.
חסות זו הופסקה ביוני 1996, ובעקבות הסרת החסות חברת וולט דיסני הוציאה את כל אזכורי דלתא מהמתקן וקראה לו העלייה לאוויר של דיסני (Disney's Take Flight).
מתקן זה נסגר בינואר 1998, והוחלף במתקן משגרי החלל של באז שנות אור.
פרודיה על מתקן זה הופיעה בפרק של הסדרה משפחת סימפסון שבו מבקרת המשפחה ב"מרכז אפקוט" ("EFCOT Center") - פרודיה על אפקוט, ונמכרת למשפחה "קולה בחסות חברת איסטרן".
אילובטר (Illuvatar) הוא שמו של האל הבורא בלגנדריום של ג'ון רונלד רעואל טולקין (שר הטבעות, סילמריליון ועוד).
מקור השם בשפת בני הלילית הקדומה, קווניה (Quenya).
פירוש השם הוא "אבי הכל" כשרכיבי השם הם אילו "הכול, היקום" ואטר "אב".
לאילובטר קיים כינוי נוסף, ארו (Eru), ופשר השם הוא "האחד".
כינוי זה נפוץ בשימוש יותר מהשם אילובטר, שכן "אילובטר" נחשב לכינוי קדוש, ואילו הכינוי "ארו" רלוונטי לשימוש יומיומי.
על פי המיתולוגיה הטולקינית יצר האל בתחילה את האיינור ("הקדושים").
ההמשך מתואר באנלוגיה מוזיקלית: האיינור יוצרים את "המנגינה הגדולה".
בין האיינור היה גם השטן מלקור, והוא שירבב לנגינה נושאים משלו שגרמו לדיסהרמוניה.
האל השיב לדיסהרמוניה בשני נושאים מוזיקליים, שהתממשו מאוחר יותר כבני האל: בני לילית ובני אדם.
לאחר המנגינה הגדולה ברא האל את העולם כתבנית ריקה, וחלק מהאיינור נקראו להשתכן בו ולהגשים בו את המנגינה הגדולה.
אלו, במיתולוגיה הטולקינית, הארכי-מלאכים, הולאר, והמלאכים נמוכי הדרגה, המיאר.
בנוסף חדרו לעולם השטן מלקור ואותם איינור שנהרו אחריו.
לאחר בריאת העולם תפקיד האל במיתולוגיה מצטמצם לדמות רקע.
מיוחסות לו התערבויות ברורות ספורות: הוא מפיח רוח חיים בגמדים, מחריב את נומנור לבקשת הוולאר, ומחזיר את גאנדאלף (המיא אולורין) לחיים.
בחיבור התאולוגי האתראבת נרמז שבעתיד האל יתגשם כדמות בעולם הממשי.
סתה טלוויקי אילה פננן (בשם מלא בפינית: Säde Eila Talvikki Pennanen; 8 בפברואר 1916 – 23 בינואר 1994) הייתה סופרת ומתרגמת פינית.
אילה פננן נולדה, בעיר טמפרה שבדרום-מערב פינלנד, ובה פעלה כל חייה ונפטרה.
במשך רוב חייה עבדה פננן כמתרגמת מאנגלית לפינית וכעורכת לשונית בכתבי עת שונים.
פננן התחילה את דרכה הספרותית ברומנים שבלט בהם שילוב של יסודות מיסטיים עם ניתוח פסיכולוגי: "לפני המלחמה היו הנעורים" (1942), "החוזררים הכרותים" (1944), "פרומו יצא בלילה" (1945), "העננים שופעים" (1947), "לדה והברבור" (1948) ו"הגזוזטרה" (1950).
ב-1952 פרסמה את קובץ הסיפורים "המגדל".
החל מקובץ זה ואילך בלטו בכתיבתה ההתמקדות במצבי הלחץ שהגיבורים נתונים בהם, והבהרת בעיותיהם באמצעים ריאליסטיים.
גישה זו באה לידי ביטוי בקובצי הסיפורים הבאים שלה, "פסיאנס" (1957) ו"בשניים" (1961), וכן ברומנים ההיסטוריים שכתבה באותן שנים, שמתאפיינים בהתחבטות גיבוריהם בבעיות מוסר ודת: "בירגיטה הקדושה" (1954) ו"ילדי האור" (1958).
בשנות השישים פרסמה בעיקר רומנים שהתרכזו בבעיות התא המשפחתי בחברה הפינית, שעברה באותן שנים תהליכי עיור מהירים שהשפיעו על המבנה הפנימי שלה.
כתיבתה עסקה בין היתר בעוני, אלכוהוליזם, דיכוי האישה, אפליית האוכלוסייה הכפרית, אבטלה וזנות בקרב בני נוער.
באותה תקופה ראו אור גם קובץ המסות "גישוש" (1965) וקובץ הסיפורים "אהבה קטנה" (1969).
בשנות השבעים פרסמה טרילוגיה של שלושה רומנים: "האהבות של הימו" (1971), "בגלל היופי" (1972) ו"שיח השושנים" (1973).
הטרילוגיה מספרת את קורותיה של משפחה אחת בעיר טמפרה בראשית המאה העשרים, תוך הבלטת השפעת המאורעות החיצוניים על חיי בני המשפחה, ותיאור תפישת ההתרחשויות מנקודת מבט נשית.
קובץ הסיפורים "אהבה קטנה" תורגם לעברית בידי רמי סערי, ויצא בהוצאת כרמל בשנת 1999.
אילהם היידר אוגלו אלייב (באזרית: İlham Heydər oğlu Əliyev; נולד ב-24 בדצמבר 1961) הוא נשיא אזרבייג'ן מאז שנת 2003.
אלייב נולד בעיר באקו שבאזרבייג'ן.
אביו היידר אלייב, היה ראש הקג"ב באזרבייג'ן ולימים נשיא.
בשנת 1977 התחיל ללמוד במכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה.
אלייב סיים לימודי תואר ראשון בשנת 1982, ובשנת 1985 סיים דוקטורט בהיסטוריה.
בין השנים 1983–1990 הרצה באוניברסיטה בה למד, בתחום יחסים בינלאומיים, ומשנת 1991 עד 1994 הרצה באוניברסיטאות ברוסיה ובאיסטנבול שבטורקיה.
משנת 1999 עד 2001 כיהן כסגן ראש העיר, ובשנת 1997 החל לשרת בתפקיד נשיא הוועד האולימפי של אזרבייג'ן.
ב-4 באוגוסט 2003 נפטר אביו, נשיא המדינה דאז.
ב-15 באוקטובר 2003 נבחר לכהן כנשיא המדינה.
ב-15 באוקטובר 2008 נבחר לכהונה שנייה בבחירות שהוחרמו על ידי מפלגות האופוזיציה העיקריות.
על פי דו"חות של Human Rights Watch, זכויות האדם באזרבייג'ן נפגעו קשות בתקופת שלטונו, כולל הידרדרות משמעותית משנת 2012 ואילך.
בנאום משנת 2020 קרא אלייב למפלגת האופוזיציה "גיס חמישי", ואמר שיש "לחסל אותם" וכי הם "גרועים מהארמנים".
לפחות 120 פעילי אופוזיציה נעצרו בידי כוחות הביטחון, בהם מספר עיתונאים.
בפברואר 2017 מינה את אשתו מהריבן לתפקיד סגן הנשיא, תפקיד שיועד במיוחד עבורה, שבמסגרתו תוכל מהריבן להחליף את בעלה במקרה של נבצרות..
אלייב דובר טורקית, אנגלית, צרפתית, אזרית ורוסית.
אילוואיט הוא מינרל סורוסיליקטי (סורו ביוונית ערימה - סיליקט במבנה טטרהדרונים כפולים) של סידן, ברזל והידרוקסיל.
נוסחת המבנה הכימי של אילוואיט היא (CaFe2+2Fe3+Si2O7O (OH.
הן מנגן והן מגנזיום יכולים להחליף את הקטיונים בהרכב.
האילוואיט מתגבש בדרך כלל במערכת האורתורומבית, חבורת סימטריות נקודתית "חבורה אורתורומבית דיפירמידלית" , וחבורת סימטריות מרחבית Pbnm.
האילוואיט מופיע גם בצורה מונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית רגילה" , וחבורת סימטריות מרחבית P21/a, כשהפרמטרים של תא היחידה הם Åa=13.0103, b=8.8039Å, c=5.8517Å, וגודל זווית β הוא 90.209°.
האילוואיט מופיע בטבע בדרך כלל כמסה הבנויה מעמודים, קורנת או חסרת צורה.
הגבישים פריזמתיים משורטטים בעלי חתך רוחב יהלום וסיומת דמוית פירמידה באורך של עד עשרים וחמישה סנטימטרים.
לאילוואיט יש פצילות מובחנת בשני כיוונים, והוא נשבר באופן בלתי שווה.
הקשיות של המינרל בינונית, 6-5.5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 4.1.
מקדמי השבירה של האילוואיט הם: nα=1.727, nβ=1.870 ו-nγ=1.8832. גבישי האילוואיט אטומים, וצבעם הוא בדרך כלל שחור עד שחום, אפור כהה.
שקף מנוסר דק של אילוואיט הוא בדרך כלל אפור בהיר עד אפור כחלחל, אדום ורדרד עד סגול.
האילוואיט ניחן בנפיצה חזקה ובפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) בולט.
הוא נראה ירוק כהה מזווית אחת, צהוב חום עד חום כהה מזווית שנייה וחום כהה מזווית שלישית.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1811 בהר טורה (Monte della Torre), אזור טורה דל ריו- סנטה פילומנה (Torre di Rio - Santa Filomena) בקומנה ריו מרינה (Rio Marina) באי אלבה בנפת ליבורנו שבאיטליה.
מקור שם המינרל ב"אילווה" (Ilva), שמו הלטיני של האי אלבה שבו נתגלה.
המינרל מוכר גם בשמות נוספים: בריסלקיט – תצורה סיבית של המינרל הקרויה על שמו של Breislak, חוקר טבע איטלקי, יאניט – לכבוד קרב יאנה וליווריט על שם מגלה המינרל.
האילוואיט נוצר בהתמרת מגע מטאסומטית ובמרבצים של ברזל בסלעי סקארן.
הוא קיים גם בסלעי סיאניט.
אילווה (באיטלקית: ILLVA Saronno) היא חברת משקאות איטלקית שהוקמה בשנת 1986, הנמצאת בסארונו שבאיטליה.
החברה מייצרת ומשווקת מותגים מפורסמים כמו אמרטו די-סארונו, וודקה ארטיק וטיה מריה.
החברה משווקת את מוצריה ל-160 מדינות ברחבי העולם.
היא מייצרת גם מספר יינות סיציליאניים, כגון מרסלה פלוריו ויינות קורבו.
לחברה יש גם מוצרים מוגמרים למחצה עבור גלידות ומאפים.
כמו כן, היא עוסקת בתחום הנדל"ן ומחזיקה בקרקעות ובניינים רבים ברחבי העולם.
אַיָּלָה זקס-אברמוב, או בשמה המלא אילה בן-טובים-פלג-זקס-אברמוב (27 בדצמבר 1912 – 30 באוגוסט 2011), הייתה אספנית אמנות ישראלית ילידת ירושלים.
התאלמנה שלוש פעמים, והייתה נשואה לשמואל יעקב זקס (סם זקס), אספן אמנות קנדי ציוני, ולחבר הכנסת שניאור זלמן אברמוב.
בשל פעילותה בתחום האספנות הושוותה זקס לפגי גוגנהיים, שעל שמה קרוי מוזיאון גוגנהיים בוונציה.
את שנות לימודיה המאוחרות עשתה בלונדון ובפריז, שם גם פגשה את בעלה הראשון, מוריס פלג (בנו של אדמון פלג), והם נישאו בשנת 1938.
בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, הצטרפה אברמוב למחתרת הצרפתית, לאחר שפלג התגייס לצבא צרפת ונהרג במהלך פעילות צבאית.
בשנת 1947 נישאה אברמוב לשמואל זקס, כלכלן קנדי ציוני ואספן אמנות, שאותו פגשה בזמן שהותה בשווייץ.
לאחר נישואיהם החלו השניים לאסוף אמנות מהמאה ה-19 והמאה ה-20, בעיקר של אמנים צרפתים, קנדים וישראלים כדוגמת גוגן, רודן, פיקאסו, אנרי מאטיס, קנדינסקי ושאגאל.
כן רכשה מיצירותיהם של האמנים הישראלים מרסל ינקו, מרדכי ארדון, ראובן רובין ואנה טיכו, ואמנים שבזמן שרכשה את עבודותיהם היו בראשית דרכם, כמו עופר ללוש, יגאל תומרקין ויוסף זריצקי.
את ביתם בשדרות קק"ל בתל אביב (היום שדרות בן-גוריון) תכנן האדריכל דב כרמי בשנות החמישים בסגנון מודרניסטי.
אברמוב חזרה לישראל בשנת 1976 ונישאה לשניאור זלמן אברמוב, שהיה עורך דין בינלאומי וחבר הכנסת מטעם הליכוד בשנים 1959–1977. בני הזוג היו פטרוני אמנות ואברמוב המשיכה לסייע לעולם האמנות גם לאחר מותו בשנת 1997.
בחודש אוקטובר 1988 הוזמנה להצטרף לפמליית הנשיא חיים הרצוג בביקור הממלכתי בצרפת.
ב-1989 קיבלה את תואר "יקיר בצלאל" מבצלאל האקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים.
ב-1992 תרמה זקס את הבית בשדרות בן-גוריון לאוניברסיטה הפתוחה.
במהלך השנים תמכה אברמוב במוזיאון תל אביב ומוזיאון ישראל והייתה לה יד בצמיחתם.
בשני המוזיאונים ישנם אולמות הקרויים על שמה.
היא ציינה אותם בצוואתה, והחליטה כי אוספיה יחולקו ביניהם.
יוסף זריצקי צייר דיוקן פיגורטיבי מפורסם של אברמוב.
בשנת 1994 הוקם בניין גנזך ויצמן ביד חיים ויצמן בתרומתה של אברמוב לזכר בעלה המנוח שמואל יעקב זקס.
יצירות אמנות רבות נתרמו או הושאלו למוזיאונים בישראל, צרפת, וקנדה, ביניהם מלך הרועים של יצחק דנציגר ודיוקן אשת האמן של יוסף זריצקי.
אביה שמואל בן-טובים היה איש עסקים ובעל בתי מרקחת בירושלים ובמצרים.
אמה רשל לבית ברמן הייתה בת למשפחה בעלת המאפיה המפורסמת בירושלים.
סבה, העסקן יצחק אייזיק בן טובים, עלה עם משפחתו לארץ ישראל ב-1890, כאשר מונה להיות חבר הנהלת המשרד הראשון של חובבי ציון ביפו.
דודיה הם העיתונאי והמורה זלמן בן-טובים ומנהל בנק אפ"ק ברוך בן-טובים.
נכדו של ברוך, שמואל בן-טובים נולד כ-10 ימים לאחר פטירת אביה ונושא את שמו.
אחיינה, בן אחותה הבכורה רחל, היה הפסל גדעון גרץ.
אילה גליקסברג (נולדה בכ"ה בתשרי ה'תרצ"ו, 22 באוקטובר 1935) היא דוקטור לפילוסופיה ופעילת ציבור.
אלמנת הרב הראשי לגבעתיים יוסף גליקסברג.
הרבנית גליקסברג לבית פרנקל נולדה בשכונת פלורנטין בתל אביב, להורים יוצאי צ'כוסלובקיה.
למדה בסמינר בית יעקב בתל אביב.
בשנת 1975 סיימה לימודי תואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1981 סיימה את לימודי התואר השני בפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן.
עבודת התזה עסקה במחקר משווה ראשוני במישור הפילוסופי על האישה ביהדות בהשוואה לפילוסופיות אחרות.
בשנת 1988 קיבלה את הדוקטורט בפילוסופיה.
השתתפה בשורה ארוכה של קונגרסים בינלאומיים בנושאים מקצועיים ופילוסופיים והרצתה במוסדות אקדמיים בתחום זה.
שימשה בהוראה במגוון מסגרות במשך למעלה משלושים שנה.
הייתה מדריכת מורים במשרד החינוך וחברה בצוות הכנת תוכניות לימוד במחשבת ישראל במסגרת אוניברסיטת בר-אילן.
גליקסברג הייתה פעילה בפרויקטים ציבוריים רבים ושימשה בתפקידים ציבוריים שונים.
בשנת 1974 ייסדה את סניף "נוער לנוער" בגבעתיים.
כמו כן שימשה כיו"ר בני ברית בעיר.
היא מרצה במסגרות שונות - בצבא, בקיבוצים, בפני ארגוני מתנדבים ובני נוער, וכמו כן משתתפת בתוכניות רדיו וטלוויזיה.
במשך שש שנים הייתה בעלת טור אישי שבועי בעיתון "מעריב".
הייתה נשיאת ועדת האתיקה של אגודת העיתונאים בתל אביב וחברה בוועדה הלאומית לטכנולוגיית חברת המידע.
הייתה חברה בבית הדין העליון של המפד"ל.
בשנת 1977 הייתה מועמדת לכנסת אך לא נבחרה.
ב-2022 מונתה לחברת בית הדין של מפלגת הבית היהודי.
גליקסברג היא מראשונות הנשים הדתיות שעסקו בתחום מעמד האישה והיא פעילה ותיקה בתחום זה.
היא ייסדה את מועצת הנשים העירונית של גבעתיים.
שימשה יועצת בכירה לרשות לקידום מעמד האישה במשרד ראש הממשלה, אחראית למיזמים חדשניים במגוון אוכלוסיות.
הייתה חברה במשלחת ישראל לאו"ם לוועידה למעמד האישה.
היא יו"ר "אמונה" סניף גבעתיים, יו"ר המועצה המייעצת של "אמונה" בישראל ונציגת "אמונה" בנשיאות מועצת ארגוני הנשים בישראל, בוועדה למעמד האישה בכנסת וב"עיק"ר" (קואליציה לטיפול במסורבות גט).
היא ממייסדות אתר האינטרנט לנשים נש"ר.
הייתה חברה בוועדת השיפוט לפרס "נשים פורצות דרך" בשלטון המקומי.
בשנים האחרונות היא מתמקדת בפעילות של חיבור בין מועמדות לגיור לבין משפחות תומכות לקראת גיורן הרשמי.
בעלת "אות המופת" של כנס שדרות ישראל 2011 על תרומתה לביטחון חברתי.
זכתה לתארים "יקירת העיר" גבעתיים לשנת 2014 ו"אשת השנה" של ארגון "ליונס גור אריה" – גבעתיים לשנת 2015 על תרומה לחברה ולקהילה.
באוקטובר 2022 נכללה ברשימת מאה הנשים הנבחרות לכבוד מאה שנים להיווסדה של גבעתיים.
מנימוקי הוועדה: "הרבנית אילה גליקסברג מראשונות הנשים הדתיות שעסקו בתחום מעמד האישה ופעילה ותיקה בתחום (...).
בעיר גבעתיים, הקימה ד"ר גליקסברג, עם סגנית ראש העיר, את מועצת הנשים העירונית (...) הרבנית, ד"ר אילה גליקסברג ובעלה יוסף, הרב הראשי לגבעתיים, מתגוררים בעיר מזה כחמישה עשורים".
גליקסברג יצרה מודל עכשווי של רבנית מעורבת.
בניה הם הרב אפרים גליקסברג, בעבר רב צבאי, ובהווה טוען רבני ומגשר, הבמאי נפתלי גליקסברג והרב איתיאל גליקסברג, רב שכונה בגבעתיים.
נכדתה היא העיתונאית אפרת פינקל.
האשה ביהדות שווה יותר - מהדורה ראשונה: 1983 (הוצאת אל"ף), מהדורה שנייה: 1988 (הוצאת דיונון, אוניברסיטת תל אביב).
ראיונות, שיחות והרצאות במפגשים בישראל ובעולם, בניסיון לתת תשובות לנושאים הקשורים בתפיסת המגדר והאישה ביהדות.
פותחים חלון - 2002, הוצאת טורקיז מבית אחיאסף.
לקט מתוך מאמריה של גליקסברג שהתפרסמו בטור שבועי בעיתון מעריב במשך כמה שנים.
המאמרים עוסקים בנושאים הקשורים לסלחנות ואחווה בין פלגים שונים בחברה הישראלית, ונוגעים בימים מיוחדים בלוח השנה העברי.
עולמות נפגשים - 2012, אוריון הוצאת ספרים.
הספר מכיל שילוב של מחקרים ומאמרים פילוסופיים שהוצגו בקונגרסים בינלאומיים באוניברסיטאות ברחבי העולם.
הספר מציג ניסיונות להתמודדות עם שאלות אקזיסטנציאליסטיות שעולות בנושאי נשים משפחה והחברה בכללותה.
אילה זילברמן (נולדה ב-23 באוקטובר 1983) היא שחקנית ישראלית.
אילה זילברמן נולדה ברמת גן.
בהיותה בת שלוש וחצי עברה למכבים, שם גדלה.
כשהייתה בת 15.5 הוריה התגרשו והיא נשארה להתגורר עם אמה.
בצה"ל שירתה כמדריכת שריון בבית הספר לשריון בדרום הארץ.
בתום שירותה הצבאי למדה במשך שנה מכינה בסטודיו למשחק ניסן נתיב ואחר-כך למדה במסלול התלת-שנתי בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין, היא סיימה את הלימודים בשלהי שנת 2008. בכיתתה למדו בין השאר טל בלנקשטיין, אור מאיר, אנדריאה שוורץ, עודד אהרליך וגלעד אבנת.
בשנה השלישית ללימודיה גילמה את דמותה של חנה רובינא בהצגה "הבימה – הסטודיה הדרמטית מציגה" במסגרת הסטודיו של יורם לוינשטיין.
ההצגה מגוללת את סיפור ייסודו של סטודיו "הבימה" במוסקבה, מאת ובבימויה של חגית רכבי ניקוליבסקי.
משחקת ב"תמול שלשום", עיבוד של פנינה גרי לרומן פרי עטו של ש"י עגנון, המוצג בתיאטרון הערבי-עברי ביפו, בהצגה היא עושה דאבל קאסט עם תמר אלקן, איתה משחקים הילה ספורטס, תומר הלדשטיין, יפתח ארז וליאור מיכאלי.
כל אחד מהשחקנים מגלם מספר דמויות.
שיחקה בתפקיד בת' בהצגה "נשים קטנות" בבימויו של ניר ארז, במדיטק.
אילה זילברמן שיחקה ב"תנוחי", דרמה יומית בת 50 פרקים ששודרה ב-HOT3 החל מאפריל 2012. היא גילמה את דמותה של הגר פרימור, חברתו של מתי אייסברג (ישי גולן), ה"ביצ'ית" הצעירה של הסדרה.
שיחקה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "סרוגים", "לאהוב את אנה" "23FM", "השועלים" ו"החברים של נאור".
בנוסף, הצטלמה לפרסומות ושיחקה בסרטי סטודנטים רבים.
ב-2011 שיחקה בסרט "וידאו קסם" של שיר קומאי לצד אורי יניב.
זהו סרט פנטזיה אודות מפגש בין דניאל, בחור בעל אהבה עזה לקולנוע ובחורה מיקום מקביל שעובדת בספריית DVD.
הסרט הוא עיבוד לסיפור הקצר "Impossible Dreams", פרי עטו של טים פראט, זוכה פרס ההוגו.
הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים וזכה במקום הראשון בפסטיבל אייקון.
שיחקה ב"קרון", סרטם הקצר של ארז אבני ואיתי אדרי (2012), לצידם של ליאור אשכנזי ונתי רביץ.
הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הקצרים בגליל ובפסטיבל הסטודנטים הבינלאומי בתל אביב.
החל מהשנה השלישית ללימודיה, זילברמן משתתפת בערבי מחווה לאמנים שונים, הכוללים ספרות ושירה, מיוזמתו של מאיר עוזיאל.
ביוני 2012 הצטלמה לסדרת הטלוויזיה "יומני החופש הגדול" של ערוץ דיסני ו-yes הטלוויזיה בלוויין.
בשנת 2013 שיחקה בסדרה "פרופיל 64" בערוץ 10 לצד מיכאל מושונוב, דנה פרידר ועוד.
בשנת 2014 הצטרפה ללהקת "אנרגיה חולנית".
בשנת 2014 גילמה זילברמן תפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "אניגמה", דרמה יומית בת 150 פרקים לצידו של עופר שכטר ששודרה ביס קומדי.
סרט במאי שנה מידע נוסף קרון (סרט קצר) ארז אבני ואיתי אדרי 2012 השתתף בפסטיבל הסרטים הקצרים בגליל ובפסטיבל הסטודנטים הבינלאומי בתל אביב וידאו קסם (סרט קצר) שיר קומאי 2011 השתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים וזכה במקום הראשון בפסטיבל אייקון
אילה חצרוני-קסטרו (נולדה ב-15 ביוני 1938) היא אתלטית ישראלית בעבר.
אלופת ישראל, שיאנית ישראל, אלופת המכביה ושיאנית המכביה בהדיפת כדור ברזל.
ייצגה את ישראל באולימפיאדה (רומא 1960).
חצרוני, היא האתלטית הישראלית הראשונה שהדפה את כדור הברזל מעבר ל-13 מטר.
היא התאמנה בהפועל קריית חיים.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בסוף ספטמבר 1957 זכתה חצרוני במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 10.82 מטר, אחרי א.
קיין מארצות הברית (10.87 מטר) ולפני שמחה לוי מישראל (10.42 מטר).
בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בנובמבר 1959, קבעה חצרוני שיא ישראלי חדש בהדיפת כדור ברזל של 12.30 מטר, שיפור לשיא הוותיק בן 22 השנים של סוניה לוין (12.21 מטר), לפני אולגה וינטנברג ופרידה ליכטבלאו (11.25 מטר), אולם בסופו של דבר השיא לא הוכר.
בתחרות מבחן לסגל האולימפי שנערכה בפברואר 1960 היא קבעה שוב תוצאה טובה מהשיא הישראלי בהדיפת כדור ברזל (12.06 מטר).
בתחרות הכנה למשחקים האולימפיים שנערכה באצטדיון המכביה ב-21 במאי 1960, זכתה חצרוני בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.33 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בתל אביב ב-3 ביולי אותה שנה קבעה חצרוני שיא ישראלי חדש בהדיפת כדור ברזל של 12.75 מטר, לפני שושנה מיכאלובסקי מהפועל גליל-ים (11.11 מטר).
שבוע וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה ב-15 ביולי, היא זכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא ישראלי חדש של 13.02 מטר.
שיא זה החזיק מעמד 13 שנה ונשבר על ידי מירה בולבה.
באולימפיאדת רומא (1960) סיימה חצרוני במקום 17 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.59 מטר אותה קבעה כבר בהדיפה הראשונה.
בתחרות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכה ברמת גן בספטמבר 1961 זכתה חצרוני בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.92 מטר, שיפור לשיא הוותיק בן ה-26 שנים מהמכביה השנייה של שיאנית העולם ליליאן קופלנד מארצות הברית (12.32 מטר), לפני אולגה וינטנברג (12.27 מטר) ואביבה ליכטבלאו-בלס (11.85 מטר).
מדליית ארד, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.51 מטר, אחרי אולגה וינטנברג שקבעה שיא מכביה חדש של 40.45 מטר ושמחה לוי (34.88 מטר).
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-28 באפריל 1962 זכתה חצרוני במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אישי חדש של 37.40 מטר.
באירוע הצדעה לנשים בספורט, שהתקיים במסגרת הפסטיבל הבינלאומי "פמינה 2001", זכתה חצרוני לכבוד.
אילה חכים (נולדה ב-19 באוגוסט 1960) היא מנהלת חטיבת הטכנולוגיה של בנק מזרחי טפחות.
קודם לכן שירתה בצה"ל בתפקידי מחשוב, וסיימה את שירותה כמפקדת יחידת לוטם בדרגת תת-אלוף.
אילה חכים גדלה בתל אביב.
בשנת 1979 התגייסה לצה"ל ושירתה כמתכנתת בממר"ם.
בהמשך, שירתה כראש צוות וראש מדור.
במהלך שירותה, השלימה לימודים לתואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה ותואר שני במינהל עסקים, שניהם באוניברסיטת בר-אילן.
היא יצאה לחופשה ללא תשלום מצה"ל למשך ארבע שנים, שבהן נלוותה לבעלה בשליחות בארצות הברית.
בשנת 1996 מונתה לראש ענף בממט"ל, יחידת המחשב של אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, בדרגת סגן-אלוף.
בשנת 1999 עברה לחיל המודיעין, ובשנת 2002 מונתה למפקדת יחל"ם, יחידת המחשבים של אגף המודיעין, בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 2005 עברה ליחידת לוטם של אגף התקשוב כסגנית מפקד היחידה, ובשנת 2006 מונתה למפקדת ממר"ם.
בפברואר 2010 מונתה למפקדת יחידת לוטם בדרגת תת-אלוף.
בשנת 2013 העניקה לה לשכת מנתחי מערכות מידע בישראל את הפרס ע"ש לודוויג מיטווך למנהלי מערכות מידע.
ביולי 2013 נכנסה לתפקידה כמנהלת חטיבת הטכנולוגיה של בנק מזרחי טפחות.
באפריל 2025 הודיעה כי היא מבקשת לסיים את תפקידה בבנק.
אילה חכים נשואה ואם לבת.
אילה הדר (נולדה ב-12 באוקטובר 1967), היא אלופת ישראל בשחייה בעבר.
הדר נולדה וגדלה בקיבוץ שפיים.
היא האחות הצעירה של מירב, אלופה ושיאנית ישראל בעבר.
היא התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל גש"ם בהדרכת אביה אברהם "הגא" הדר ואחר כך בהדרכתו של גרשון שפע.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1983 זכתה הדר במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:15.47 דקות, אחרי הדר רובינשטיין ממכבי קריית אונו (2:12.40 דקות) ולפני דנה סער מהפועל גלבוע (2:15.74 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1984 זכתה הדר ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:43.89 דקות, אחרי הדר קליינמן ממכבי קריית אונו (4:33.00 דקות) ולפני יפעת שור.
אילוב (בפולנית: Iłów) הוא כפר במחוז סוכצ'ב שבפרובינציית מזוביה בפולין, כ-19 ק"מ צפונית מערבית לעיר סוכצ'ב, בו שכנה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1224. בשנת 1506 העניק למקום המלך אלכסנדר היגלוני זכויות עיר, אשר נלקחו מהיישוב בשנת 1863 בעקבות מרד ינואר.
הכפר נהרס בעת מלחמות השוודים באמצע המאה ה-17, ובתחילת המאה ה-19 הגיעו אליו מתיישבים גרמנים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נהרגו במקום כ-400 חיילים פולנים.
יהודים הורשו להתיישב בכפר באמצע המאה ה-18, ומתחילת המאה ה-19 ועד השואה היוו היהודים רוב ביישוב.
היהודים במקום עסקו במסחר ובמלאכה, ומהמחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה הקהילה בכפר לקהילה עצמאית, עם בית כנסת מעץ.
בין מלחמות העולם פעל בכפר סניף של ההסתדרות הציונית, וכן ישבו בו פעילי אגודת ישראל.
באותה עת נמנו בכפר 374 יהודים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לכפר פליטים יהודים ממערב פולין, ואלו זכו לתמיכת הקהילה המקומית.
עם התקדמות הצבא הגרמני הופצץ הכפר, ורבים מהחיילים הפולנים שעברו בו והפליטים היהודים נהרגו.
הגרמנים נכנסו לכפר יום לאחר ראש השנה, ועד מהרה החלו בהחרמת רכוש יהודי ובלקיחת יהודים לעבודות כפייה.
כמו כן, ספרי התורה של בית המדרש בכפר הוצאו ממנו, וחוללו בפומבי.
יהודי הכפר הועברו לגטאות בערי הסביבה, ומשם הועברו ברובם לגטו ורשה בפברואר 1941.
אילה אשרוב (נולדה ב-25 בנובמבר 1968) היא פזמונאית, מלחינה וזמרת ישראלית.
נולדה בתל אביב להורים שחקני תיאטרון הבימה: מישא אשרוב ודליה פרידלנד, נכדתם של מייסדי הבימה: צבי פרידלנד וחנה'לה הנדלר.
אשרוב החלה לכתוב שירים בגיל שש עשרה.
שיר מפרי עטה, "אהבה סודית", נכנס לאלבום "תל אביב אינה מודאגת" של להקת הנח"ל לשנת 1987, בה שירתה יחד עם יואב צפיר, אביטל פסטרנק, רוית יוספי, מומי לוי ואחרים.
אחרי שירותה הצבאי, השתתפה מספר שנים במגוון תוכניות בערוץ הראשון, בין היתר הנחתה את תוכניות הילדים והנוער ברצועת הרצף עם דליק ווליניץ וגדי טאוב והופיעה בתוכנית הסאטירה מוצ"ש לצד ספי ריבלין, דפנה ארמוני, גני תמיר, אלי יצפאן ואחרים.
לאחר מספר שנים כשחקנית, בין השאר בהפקת "הכבש השישה עשר" בתיאטרון הקאמרי, החליטה לעבור ולעסוק במוזיקה, וסיימה את לימודיה ברימון - בית ספר למוזיקה.
את התואר הראשון שלה במוזיקה סיימה בהצטיינות יתרה במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון בשנת 1998, עם התמחות בהלחנה וכתיבת מוזיקה לסרטים.
היא המשיכה לתואר שני בבית הספר לאמנויות של אוניברסיטת צפון קרוליינה (שנת 2000).
עשייתה של אשרוב בתחום המוזיקה מגוונת מאוד, מכתיבת שירים, מוזיקה קונצרטנטית, מולטימדיה, סרטים, תערוכות במוזיאון ועד ריקוד.
שיריה של אשרוב בוצעו והוקלטו על ידי מיטב האמנים בישראל.
היא ידועה בעיקר בזכות כתיבת המילים והלחן לשיר "לאורך הים" אותו הקליטה עפרה חזה בשנת 1994 לאלבומה "כל הנשמה".
אלבום הבכורה של אשרוב, "לחצות את הנהר" ("Crossing the River"), יצא לאור בשנת 2007. בשנת 2008 ביצעה את השירים שלה בפסטיבל למוזיקה ולאמנויות פיקולו ספולטו בצ'ארלסטון בדרום קרוליינה.