tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ביקש פעם נוספת לראות את משפחתו, הפעם בקשתו נדחתה והוא הורה להתייצב בפני שטורמבאנפיהרר מקס פאולי לצורך תדרוך.
ב-22 בינואר הגיע לאוסלו, נפגש עם פאולי ונאמר לו שעליו לפקח על בניה של מחנה שיכיל 3,000 אסירים לצורך עבודת כפייה.
אומייר הצליח להקים את המחנה.
הוא שיתף פעולה עם אנשי הצלב האדום הנורווגי ואף התיר להם להיכנס למחנה.
ב-7 במאי 1945 אומייר פתח את שערי המחנה במיסן ונתן לאסירים לצאת, ביום שלמחרת המחנה היה ריק מאדם.
ב-11 ביוני 1945, אומייר נלכד לאחר שארגון MI6 מצא עליו רישומים בדו"חות הגסטפו.
הוא לבש חליפת אס-אס מלאה ומסר באופן כמעט מיידי את שמו ואת דרגתו.
הוא נשלח בחודש אוגוסט 1945 לידי קציני מודיעין של צבא ארצות הברית לצורך חקירה.
בשנת 1946 הוא הוסגר לפולין על למנת לעמוד לדין בגין פשעי מלחמה יחד עם עוד 39 אנשי אס-אס מאושוויץ בירקנאו לפני בית הדין העליון בקרקוב.
המשפט, "משפט אושוויץ הראשון", נמשך מיום 25 בנובמבר עד 16 בדצמבר 1947, ואומייר הצהיר בו שאם יימצא אשם הוא "ימות כשעיר לעזאזל של גרמניה".
אמר לבית המשפט שהוא מעולם לא הרג אף אחד באושוויץ וכך גם הכפופים לו, ואף הכחיש את ידיעתו על תאי הגזים.
ב-22 בדצמבר אומייר נידון למוות והוצא להורג בתלייה ב-28 בינואר 1948 בכלא מונטלופיך.
הנס-דיטריך גנשר , פוליטיקאי גרמני, היה מנהיג המפלגה הדמוקרטית החופשית בגרמניה המערבית (יושב ראש שלה בשנים 1974–1985) ואחר כך בגרמניה המאוחדת מחדש, שר החוץ וסגן קנצלר של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בשנים 1974–1992 (להוציא פסק זמן של שבועיים בשנת 1982), כשכיהן למשך הזמן הארוך ביותר בשני תפקידים אחרונים אלה.
בשנת 1991 היה יושב ראש הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
גנשר כיהן גם כשר הפנים של גרמניה המערבית בשנים 1969–1974. עורך דין בהכשרתו.
הנס-דיטריך גנשר נולד בשנת 1927 בריידבורג, המהווה בימינו חלק מן העיר האלה בסקסוניה.
משפחתו השתייכה לשכבה בורגנית-איכרית בעלת דעות שמרניות-לאומיות.
אביו היה המשפטן קורט גנשר ששירת אגודה של חקלאים, ואמו, הילדה לבית קריימה, הייתה בת איכרים.
האב נפטר בשנת 1937. הנס-דיטריך למד בגימנסיה ממלכתית בהאלה ובשנת 1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה גויס לתפקיד תמיכה בחיל האוויר הגרמני "לופטוואפה".
בשנת 1944, בגיל 17, התקבל למפלגה הנאצית.
בימי הקרב על ברלין לחם כחייל בארמייה ה-12 שהייתה תקוותו האחרונה של היטלר במאבקו בבעלות הברית.
במאי 1945 רב הטוראי גנשר נלקח לשבי הצבא האמריקני אחר כך הועבר לידי הצבא הבריטי ושוחרר אחרי זמן קצר.
אחרי לימודי משפטים בפקולטה למשפטים ולמדעי הכלכלה באוניברסיטת האלה ובאוניברסיטת לייפציג, בשנת 1949 עבר גנשר מבחנים אחרונים והוסמך לעורך דין.
באותה שנה מזרח גרמניה שנמצאה תחת כיבוש סובייטי הפכה למדינה קומוניסטית תחת השם "הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית".
גנשר חלה אז בצורה קשה של שחפת ואושפז למשך שלוש שנים בסנטוריום לחולי שחפת.
בשנת 1946 הצטרף גנשר למפלגה הדמוקרטית החופשית בגרמניה המזרחית, אך לאחר שהבין שמזרח גרמניה נשלטת באופן מלא על ידי המפלגה הקומוניסטית, ברח בשנת 1952 למערב גרמניה.
עם הגעתו למערב גרמניה הצטרף למפלגה הדמוקרטית החופשית בגרסתה המערבית, ועבר בחינה באוניברסיטת המבורג להסמכה כעורך דין בגרמניה המערבית.
מאוחר יותר, בזמן חברותו בממשלה, עבר לגור בווילה בווארטבך-פוסט, על יד עיר הבירה דאז, בון.
בשנים 1962–1964 גנשר היה עוזר של סיעת הדמוקרטים החופשיים בבונדסטג.
בשנת 1965 הוא נבחר לפרלמנט מטעם המפלגה וב-1968 נבחר לסגן יושב ראש מפלגתו.
באוקטובר 1969 כוננה קואליציה בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשות וילי ברנדט, ובין הדמוקרטים החופשיים, וגנשר מונה לתפקיד שר הפנים.
במאי 1974, בעקבות היבחרו של ראש מפלגתו, ולטר של, לנשיא גרמניה, נבחר גנשר לראש המפלגה הדמוקרטית החופשית, שר החוץ וסגן קנצלר של גרמניה המערבית.
הוא המשיך לכהן בתפקידים אלו בשנים 1974–1982 בממשלות בראשות הלמוט שמידט.
מפלגתו של גנשר הייתה לשון המאזניים בין ימין לשמאל.
בשנת 1982 העביר גנשר את מפלגתו לקואליצייה של הימין, בראשות האיחוד הנוצרי-דמוקרטי של הלמוט קוהל.
בקואליציה זו המשיך גנשר לכהן כשר חוץ וכסגן קנצלר למשך עשור נוסף, בשנים 1982–1992. העברת התמיכה של מפלגתו אל הימין הייתה למורת רוחם של חלק מחברי המפלגה שכשליש מהם עזבו את המפלגה.
אולם בקרב הציבור הבחירה השתלמה ובשנת 1990 זכתה המפלגה לתוצאה הטובה ביותר מבחינתה מזה שנים רבות.
ב-18 במאי 1992 התפטר גנשר, לפי בקשתו, מן הממשלה הפדרלית, בה כיהן למשך 23 שנה.
הוא היה שר החוץ שכיהן מספר השנים הרב ביותר בעולם (18 שנים) והפוליטיקאי הגרמני הפופולרי ביותר.
הוא לא ציין במפורש את הסיבות לפרישה, אולם באותה תקופה עבר שני התקפי לב.
בעת פרישתו נשאר לכהן עדיין בבונסטאג והמשיך להחזיק בעמדת השפעה במפלגה החופשית דמוקרטית.
אחרי פרישתו, הקנצלר הלמוט קול ויושב ראש המפלגה החופשית דמוקרטית, הרוזן אוטו למבסדורף, החליטו למנות את אחת מעוזרותיו של גנשר, אירמגרד שווצר, לשרת החוץ החדשה.
בהחלטה מפתיעה רוב חברי הסיעה הפרלמנטרית של המפלגה דחה את המינוי והצביע במקום זאת בעד מינויו של קלאוס קינקל.
בפברואר 1970, בעקבות הצתה של בית אבות במינכן בה נספו 7 אנשים, גנשר נדרש להתמודד עם בעיית הטרור הפלסטיני נגד יהודים וישראלים.
מיד לאחר השריפה הורה גנשר למשטרה הפדרלית לסייע בחקירת האירוע והוא עצמו יצא למינכן לעמוד מקרוב על התקדמות החקירה ולהשתתף בהלוויות.
בנוסף, הורה על הצבת משמרות של שוטרים על כל המוסדות הישראליים והיהודיים בגרמניה.
בעקבות מתקפת הטרור בנמל התעופה של מינכן והפיצוץ שריסק את טיסה 330 של סוויסאייר, הורה גנשר על החמרה בפיקוח על זרים ובמתן אשרות לערבים ופעל לשיתוף פעולה בינלאומי נגד חבלות במטוסים.
בספטמבר 1970, לאחר חטיפת המטוסים לשדה דוסון, אמר גנשר שהחטיפות ייפסקו רק כשאף מדינה לא תסכים לקלוט את החוטפים.
בספטמבר 1972 כשר פנים דחה גנשר את הצעת ישראל לשלוח לגרמניה יחידות מיוחדות כדי לסייע בשעות משבר בני הערובה הישראלים במשחקים האולימפיים במינכן.
ניסיון חילוץ כושל של כוח משטרה גרמני בבסיס חיל האוויר הגרמני בפירסטנפלדברוק הביא לטבח עקוב בדם, במהלכו נהרגו כל 11 בני הערובה, 5 מחבלים פלסטינים ושוטר גרמני.
הפופולריות של גנשר בישראל ירדה עוד יותר אחרי שהוא שחרר שלושה מן המחבלים הערבים בעקבות חטיפה של מטוס של חברת "לופטהנזה" ב-29 באוקטובר 1972.
במסגרת האיחוד האירופי גנשר היה משוכנע בתפקיד ההכרחי של ההתחזקות הברית הגרמנית-צרפתית, חיונית בעיניו במאמצי ההתיעלות של קהילייה האירופית שכללה אז עשר מדינות.
מתוך שכנוע כי המלחמה הקרה מחמירה את פצע ההפרדה בין שתי המדינות הגרמניות, השתדל גנשר לקדם בכל הזדמנות את יוזמות ה"דטאנט", הדו-שיח, והמשא ומתן בין המחנה המערבי והמחנה הקומוניסטי, זאת על מנת לשמור על קשרים פוליטיים ותרבותיים כתשתית לאיחוד מחדש של גרמניה בעתיד.
להערכתו הקרע בין הגרמניות היה אידאולוגי בלבד ובאחריות ההנהגה בקרמלין.
לכן הוא נמנה עם היוזמים של "אוסטפוליטיק" מציאותית, שתסייע לדו-השיח עם הסובייטים.
מדיניות חוץ זו הובנה לפעמים על ידי ממשלות אחרות ועל ידי אנליסטים פוליטיים כ"פילו-סובייטית".
היא הובילה בסופו של דבר לחתימת הסכמי הלסינקי.
עם זאת, בעת כהונתו בקואליציה בראשות הקנצלר הלמוט קוהל, הצליח גנשר לעצור את הסחף הפציפיסטי מזמן "משבר האירו-טילים" והתנגד בתקיפות לתמרונים הפוליטיים והדיפלומטיים של ברית המועצות.
בשנת 1987, אחרי הגעתו לשלטון של מיכאיל גורבצ'וב, גנשר קרא למערב להבין כלשונו את הנאום החדשני של המנהיג הסובייטי שהביע את רצונו לערוך רפורמות בארצו.
אולם ב-1989 כשהתנגד להתחדשות מערך טילי הגרעין בעלי טווח קצר, המדינות האנגלו-סקסיות מתחו בקורת על מדיניות פירוק הנשק של גנשר ועל שיתוף פעולה הפעיל עם ברית המועצות ועם גרמניה המזרחית.
בימי פסגת ה-40 של נאט"ו בסוף מאי 1989 הציע גנשר את "אופציית אפס שלישית": פירוק אירופה מהטילים הגרעיניים לטווח קצר (פחות מ-500 ק"מ), לרבות מטילי "לאנס", אחרי פירוק הטילים בעלי טווח ארוך ובינוני.
אופציה זו נחשבה בעייתית מפני שאיפשרה לכוחות ברית ורשה להישאר במעמד של עליונות מוחצת, עם מלאי של פי ארבעה יותר טילים וכוחות קונבנציונליים מאשר לכוחות נאט"ו.
הפליטים הגרמנים ומאמצי האיחוד מחדש של גרמניה
ב-1989 הצליח להפוך את הבריחה ההמונית של גרמנים ממזרח אירופה להצלחה אישית, כאשר מן המרפסת של השגרירות המערב-גרמנית בפראג הודיע לפליטים ב-30 בספטמבר כי יורשו על ידי שלטונות גרמניה המזרחית להגר חופשית דרך שטחה למערב גרמניה.
שר החוץ המזרח גרמני טען מצידו כי היה מדובר ממילא ב"יסודות אסוציאליים" ש"לא יוכלו למצוא מקום בתהליך החברתי הנורמטיבי של מזרח גרמניה".
[בינתיים ב-18 באוקטובר המנהיג הקומוניסטי המזרח גרמני אריך הונקר התפטר, בעוד שגורבצ'וב הצהיר שהוא מעוניין בסדר אירופי חדש, עם גבולות פתוחים.
בשנת 1990 גנשר נשא ונתן עם עמיתו הגרמני, מרקוס מקל, בסוגיית איחודה מחדש של גרמניה.
בנובמבר 1990 חתם עם שר החוץ של פולין, קשישטוף סקובישבסקי, על הסכם הגבולות הגרמני-פולני, בנוגע לקביעת הקו אודר-נייסה כגבולה המערבי של פולין.
בשנת 1991 נמנה עם קובעיה העיקריים של המדיניות הגרמנית בנוגע ליוגוסלביה.
גנשר נודע בעבר כתומך בטיפוח היחסים הטובים בין גרמניה המערבית ליוגוסלביה.
בשנת 1991 הוביל את ההכרה על ידי גרמניה של הרפובליקה של קרואטיה בימי מלחמת העצמאות של קרואטיה, זמן קצר אחרי המתקפה הסרבית על העיר ווקובר.
אחרי שקרואטיה וסלובניה הכריזו על עצמאות, הסיק גנשר כי לא ניתן יותר לשמר את הפדרציה היוגוסלבית, שבהנהגת המשטר הקומוניסטי-לאומני הסרבי בבלגרד וסבר שהרפובליקות האלה שרצו לעזוב את הפדרציה זקוקות להכרה דיפלומטית מידית.
הוא קיווה שמהלך כזה יוכל לעצור את המלחמה.
דנמרק והולד הצטרפו מהר ליוזמה הגרמנית.
שאר האיחוד האירופי החליט בסופו של דבר ללכת בעקבותיהן.
המזכיר הכללי של האו"ם חוויאר פרז דה קוויאר הזהיר את הממשלה הגרמנית כי, להפך, הכרה בסלובניה וקרואטיה תוביל להעצמת העמותים במרחב יוגוסלביה לשעבר.
הועלו טענות מצד תומכי המחנה הסרבי בקרב היסטוריונים (גיבס), דיפלומטים ואנשי אקדמיה ותקשורת לפיהן הדיפלומטיה הגרמנית בהנהגתו של גנשר יחד עם זו של הוותיקן דרבנו את קרואטיה וסלובניה לפרק את יוגוסלביה מתוך מניעים פוליטיים משלהן.
לפי תאוריית קונספירציה זו, לולא עמד גנשר על ההחלטה להכיר בצורה "חפוזה" בעצמאותן של סלובניה וקרואטיה, הבוסנים המוסלמים לא היו מזדרזים להכריז על עצמאות, בלגרד לא היה פולשת לשם ועשור של אסונות היה נמנע.
טוני ג'דט המצטט תאוריה זו טוען שיש בכך הפחתת האחריות המכרעת של המנהיגים בבלגרד בקשר לטרגדיית המלחמה ביוגוסלביה בשלהי המאה ה-20.
במפגש שרי החוץ של הקהיליה האירופית בשנת 1991 הציע גנשר ללחוץ לקיים משפט פשעי מלחמה נגד נשיא עיראק דאז, סדאם חוסיין, בגין תוקפנותו כלפי כווית, השימוש בנשק כימי נגד אזרחים ורצח עם נגד הכורדים.
בימי מלחמת המפרץ ניסה גנשר למצוא דרך להתמודד עם הבעיה העיראקית אחרי שמנהיגי המערב החליטו לצאת למלחמה כדי להוציא את כוחות עיראק מכווית.
גרמניה תרמה תרומה פיננסית מהותית למאבק בעלות הברית אולם, בגלל מגבלות חוקתיות נגד השימוש בכוחותיה הצבאיים, כמעט לא סיפקה סיוע צבאי כלשהו.
כשאחרי המלחמה, פרצו דיונים פוליטיים מרחיקי לכת בקשר לדרך שבה על גרמניה למלא את האחריות הגלובלית שלה, השיב גנשר כי אם המעצמות הזרות מצפות מגרמניה לקחת על עצמה אחריות יותר גדולה, הן צריכות לתת לה סיכוי לבטא את השקפותיה ב"אופן יותר חזק" במועצת הביטחון השל האו"ם.
בשנת 1992 יחד עם עמיתו הדני, אופה אלמן-ינסן, נקט גנשר ביוזמה ליצור את "מועצת המדינות הבלטיות" (CBSS) ואת ה"יורופקולטי".
פעילותו אחרי הפרישה מן החיים הפוליטיים
אחרי הפרישה, המשיך גנשר להיות פעיל כמשפטן ובמסגרת ארגונים בינלאומיים.
בשנים 2010-1999 הצטרף למשרד עורכי הדין ביזינג, מיפלמן וטייה.
בשנים 2013-2001 שימש כיושב ראש החברה הגרמנית ליחסי חוץ.
בשנת 2001 ניהל גנשר בוררות ששמה קץ לסכסוך שנמשך כחודש בין חברת התעופה הגרמנית "לופטהנזה" ולארגון טייסיה, והשיג הסכם לפיו סוכם על העלאת המשכורות ביותר מ-15% עד לסוף שנה הבאה.
בשלהי שנת 1992 התמנה ליושב ראש אגודת התורמים החדשה של האופרה הממלכתית של ברלין.
גנשר לא נמנע מלהביע דעתו על נושאים פוליטיים שונים.
בשנת 2009 מחה נגד החלטתו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר לבטל את נידוי הבישופים של אגודת הקדוש פיוס העשירי, בגלל שאחד הבישופים היה מכחיש השואה ריצ'רד ויליאמסון.
ב-20 בדצמבר 2013 התגלה כי גנשר שיחק תפקיד בתיווך שחרורו מן הכלא והטסתו לגרמניה של האוליגרך הרוסי לשעבר ויריב מר של הנשיא הרוסי פוטין, מיכאיל חודורקובסקי.
אחרי 2012 גנשר נפגש פעמיים, בגרמניה וברוסיה, עם הנשיא ולדימיר פוטין ובחן אפשרויות חוקיות לשחרורו של חודורקובסקי מן הכלא.
ההזדמנות נוצרה כשאמו של איש העסקים אושפזה בנבובמר 2013 בגלל סרטן.
אז שיגר גנשר מכתב לחודורקובסקי שבו המליץ לפנות עם מכתב מחילה לנשיא פוטין.
הנס-דיטריך גנשר היה נשוי פעמיים: לראשונה בשנים 1958–1966 - ללואיזה לבית שווייצר, שילדה את בתו, מרטינה (נשואה מאוחר יותר עם ריינהרדט צודרופ), ולברברה לבית שמידט - החל מאוקטובר 1969.
גנשר הוא אזרח כבוד של הערים הַאלֶה וברלין.
1973 - הצלב הגדול להצטיינות של גרמניה; עם כוכב וחגורת כתף (1975)
בספרד - 1977 - הצלב הגדול של מסדר איזבלה הקתולית; ;1990 - פרס נסיך אסטוריאס
1977 - במבי, פרס התקשורת הגרמנית
בפורטוגל - הצלב הגדול של מסדר כריסטוס ; 1984 - הצלב הגדול של מסדר האינפנטה דום אנריקה; 1987 - הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות
באיטליה - 1979 - הצלב הגדול להצטיינות
באוסטריה - 1979 - עיטור הכבוד מזהב להצטיינות
בצרפת - 1986 - הצלב הגדול של לגיון הכבוד
בפולין - 1992 - הצלב הגדול להצטיינות
בהונגריה - 1992 עיטור המסדר להצטיינות
בקרואטיה - 1996 - עיטור מסדר הנסיך טרפימיר
בלטביה: 1997 - עיטור מסדר שלושת הכוכבים
באסטוניה: 1997 - עיטור מסדר הצלב מריינלנד
בליטא - 1998 - עיטור המסדר הדוכס הגדול גדימינאס
2003 חבר כבוד של מועדון בודפשט
2004 - פרס אריך קסטנר של מועדון העיתונות בדרזדן
2004 - פרס האמנות להבנה צ'כית-גרמנית
2005 - הפרס אירופה לתרבות
2007 - הפרס לחירות של הקרן פרידריך נאומן
הנס גינטר פראנץ אוטה היה מלחין ופסנתרן גרמני.
שני הוריו של הנס היו מוזיקאים חובבים, ואמו לימדה אותו בילדותו נגינה על פסנתר.
לאחר מלחמת העולם השנייה קיבל מלגה ללמוד הלחנה באוניברסיטת ייל שבארצות הברית, שם למד תחת פאול הינדמית.
לאחר חזרתו לגרמניה, למד בין השנים 1954 ל-1956 תחת הפסנתרן ולטר גיזקינג.
בין השנים 1959 ל-1984 הוא שימש בתור המנהל המוזיקלי של תחנת הרדיו הציבורית של ברמן, Radio Bremen.
הוא ייסד תחת חסותה של התחנה שני פסטיבלים בעלי חשיבות, הראשון הוא pro musica antiqua, למוזיקה עתיקה, והשני pro musica nova, למוזיקה בת זמננו.
אחת מיצירתיו המפורסמות ביותר היא "ספר הצלילים" (Das Buch der Klänge), יצירה לפסנתר שנכתבה בין השנים 1979-82. בשנת 2006 יצאה ביוגרפיה אודותיו בהוצאת Schott Music הגרמנית, אותה כתב אינגו אהמלס (Ingo Ahmels).
הנס אֶגֶדֶה (בנורווגית: Hans Egede; 31 בינואר 1686 - 5 בנובמבר 1758) היה מיסיונר דני-נורווגי, שייסד בשנת 1721 את גוטהוב (נוק) בירת גרינלנד.
הנס אגדה נולד בהארשטאד , נורווגיה, במקום הממוקם כמעט 150 קילומטרים מצפון לחוג הארקטי.
סבו מצד אביו היה כומר בדרום זילנד, דנמרק.
הוא למד אצל דודו, איש דת בכנסייה הלותרנית המקומית.
בשנת 1704 הוא נסע לקופנהגן כדי ללמוד באוניברסיטת קופנהגן, שם קיבל תואר ראשון בתאולוגיה.
לאחר סיום לימודיו הוא חזר להארשטאד, ובאפריל 1707 הוא הוסמך והוקצה לקהילה בארכיפלג של לופוטן שבצפון נורווגיה.
ב-1707 הוא נשא לאישה את גרטרוד ראסק.
הם היו נשואים 13 שנה ונולדו להם שני בנים ושתי בנות.
בלופוטן שמע אגדה סיפורים על ההתנחלויות הנורדיות הישנות בגרינלנד, שהקשר איתם אבד לפני מאות שנים.
בשנת 1711 הוא ביקש רשות מפרדריק הרביעי, מלך דנמרק לחפש את המושבה ולהקים שם מיסיון.
פרדריק נתן הסכמה לפחות חלקית להקים מחדש תביעה קולוניאלית אל האי.
ב-2 במאי 1721 הספינה "Haabet" ("התקווה") ועוד 2 ספינות קטנות יותר נשאו את אגדה, אשתו ארבעת ילדיו, וכן ארבעים מתיישבים נוספים.
ב-3 ביולי באותה השנה הם הגיעו ל-נופ כּאנגרלואה והקימו שם מושבה.
אגדה חיפש במשך חודשים צאצאים של המתיישבים הנורדים הישנים אבל הוא מצא רק את אנשי האינואיט המקומיים והחל ללמוד את שפתם.
בסוף החורף הראשון חלק ניכר מן המתיישבים חלו בצפדינה ועזבו.
אגדה ומשפחתו נשארו עם שאר המתיישבים ובשנת 1722 הגיעו שתי ספינות אספקה שמימן מלך דנמרק-נורווגיה בעזרת מס חדש.
חקירותיו של אגדה לא העלו דבר בקשר לניצולים נורדים לאורך החוף המערבי.
בסוף שנת 1722, הוא פנה צפונה וסייע בהקמת תחנת ציד לווייתנים באי ניפיסאט .
הוא נשאר במושבה עד 1736, אך נאלץ לחזור לאירופה בגלל מצבו הבריאותי.
בנו, פאול אגדה, היה גם הוא מיסיונר בגרינלנד והשלים את התרגום שנכתב על ידי אביו לברית החדשה (1766), הוא פרסם מילון תרגום גרינלנדית-דנית-לטינית (1750), דקדוק גרינלנדי (1760) וכן קטכיזם בגרינלנדית (1756).
הנס (2 בפברואר 1455 – 20 בפברואר 1513) היה מלך דנמרק בין השנים 1481 - 1513 ומלך נורווגיה בין השנים 1481 - 1513 תחת השם הנס (Hans) או יוהנס (Johannes) ומלך שוודיה בין השנים 1497 - 1501 תחת השם יוהאן השני (Johan II), בתקופת איחוד קאלמאר וכן דוכס שלזוויג והולשטיין.
שלוש המטרות הפוליטיות החשובות ביותר שלו היו שיקומו של איחוד קאלמאר, צמצום השפעתה של ברית ערי הנזה ובנייתה של מלוכה דנית חזקה.
הנס נולד בטירת אולבורגוס שבאולבורג, בנם של כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק ושל אשתו, דורותיאה מברנדנבורג, בתו של יוהאן, המרקיז של ברנדנבורג.
ב-1478 הוא נשא לאישה את כריסטינה מסקסוניה, נכדתו של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה.
ב-1458 שכנע אביו של הנס, כריסטיאן הראשון את מועצת הממלכה הנורווגית לבחור בבנו הבכור כמי שיעלה לכס המלוכה הנורווגי לאחר מותו.
ב-1467 הוכרז הנס כיורש הכתר בדנמרק.
בנורווגיה עשה הנס שימוש בתואר יורש הכתר, אך תואר זה לא הוכרה באופן מידי על ידי המועצה הנורווגית.
כתוצאה מכך, עם מותו של כריסטיאן במאי 1481, מעמדו של הנס בדנמרק היה ללא עוררין, בעוד שבנורווגיה לקחה המועצה על עצמה את הסמכות המלכותית והחלה תקופת אינטררגנום.
לא היו מועמדים רציניים להתמודדות על כס המלוכה להוציא את הנס, אך המועצה הייתה נחושה לשמור על מעמדה של נורווגיה כממלכה ריבונית.
מפגש משותף של המועצות של דנמרק, שוודיה ונורווגיה התקיים ב-13 בינואר 1483 בהאלמסטד כדי לנסח את התנאים לבחירתו של הנס כמלך (Haandfæstning).
חברי המועצה השוודית לא הצליחו להגיע למפגש, אך המועצות הדניות והנורווגיות המשיכו בדיונים כדי לנסח הכרזה משותפת על התנאים לשלטונו של הנס ובחרו בו כמלך.
התקווה הייתה ששוודיה תקבל יותר מאוחר את המסמך ותכיר בהנס כמלך.
בסופו של דבר, הוכתר הנס כמלך דנמרק ב-18 במאי בקופנהגן וכמלך נורווגיה ב-20 ביולי בטרונדהיים.
בשנות מלכותו הראשונות יישם הנס מדיניות מאוזנת.
באמצעים דיפלומטיים הוא ניסה להחליש את מעמדו של עוצר הממלכה, סטן סטורה הזקן וכן חפץ לרכוש לו בעלי ברית חדשים.
הוא גם היה המלך הראשון של דנמרק שקיים שיתוף פעולה עם רוסיה.
לאחר ההסכם שנחתם ב-1493, אסר איוואן השלישי את כל הסוחרים של ברית ערי הנזה שפעלו בנובגורוד והצית את מלחמת רוסיה-שוודיה (1496 - 1499).
ערי הנזה הוטרדו גם במלחמה סמויה על ידי שודדי ים דנים.
מדיניות הפנים של הנס עמדה בסימן של תמיכה כלכלית בסחר הדני ובמינויים של פשוטי העם כפקידים ממשלתיים ואפילו כחברי המועצה, צעדים שעוררו את חמתה של האצולה.
החשובה מבין יוזמותיו הייתה ככל הנראה הקמתו של הצי המלכותי הדני כצי קבוע, שבשנים הבאות ימלא תפקיד חשוב.
על פי הסכם ריבה (Ribe), הדיאט של האצילים של הדוכסויות של שלזוויג והולשטיין נבחרו מקרב בניהם של הדוכסים הקודמים.
אצילים רבים בשלזוויג והולשטיין העדיפו את אחיו הצעיר של הנס, פרדריק, אך הנס הצליח לגרום לבחירתם של שני בניו של המלך הקודם כדוכסים שותפים.
למרות שבתחילה הוסכם שהם ימשלו בדוכסויות במשותף, עם הגעתו של פרדריק לבגרות ב-1490, התפלגו הדוכסויות.
ב-6 באוקטובר 1497, כבש הנס את שוודיה במהלך מסע צבאי קצר ויעיל והביס את סטן סטורה הזקן בקרב רוטברו לאחר שהצליח לחתור תחת מעמדו על ידי גיוס לצדו של רוב האצולה השוודית.
סטן סטורה נכנע לפני המלך הנס בסטוקהולם והשלים עמו.
הנס הוכתר כמלך שוודיה ולסטן סטורה ניתן המעמד הגבוה ביותר בשוודיה לאחר זה של המלך.
ב-1500 עשה הנס ניסיון הרה אסון לכבוש את מחוז דיטצארסטשן (כיום חלק משלזוויג-הולשטיין), אזור שמאז ומתמיד שאפו מלכי דנמרק לספח אותו לתחום ממלכתם, אך במציאות הוא היה רפובליקה עצמאית של איכרים תחת שלטונו הרופף של הנסיך-הארכיבישוף של ברמן.
באמצע ינואר אותה שנה, שכר הנס את "המשמרות השחורים" של שכירי החרב האכזריים והאלימים מהולנד וממזרח פריזיה, בפיקודו של תומאס סאלנץ, שלפני כן פעלו בשירותו של מגנוס, דוכס סאקסה-לונבורג.
כדי לבצע את המהלך הזה בהצלחה, הוא פנה ראשית דרום-מזרחה דרך לונבורג, וינסן והופטה וחצה את נהר האלבה לכוון ברגדורף.
משם פנו המשמרות השחורים צפון-מערבה, דרך הולשטיין לכיוון דיטמרש.
יחד עם אחיו, פרדריק, ניהל הנס מערכה נרחבת יחד עם המשמרות השחורים, אך תושבי דיטמרש, בפיקודו של וולף איזברנד לכדו את רוב אנשי המשמרות בהמינגשטדט, לאחר שהם פתחו את הסכרים שהגנו על השטחים המישוריים והציפו את הדרך הראשית.
כתוצאה מכך ניסיונו של הנס לשעבד את האיכרים הסתיים בשלב זה.
התבוסה בקרב המינגשטדט ב-17 בפברואר 1500 פגעה במוניטין של הנס וב-1501 הדיחה אותו שוודיה מכס המלכות.
הנס לחם במלחמה קשה יותר כנגד סטן סטורה וכנגד יורשו, סבנטה נילסון ומשמעותו של עימות זה היה שנתגלעו חיכוכים הן עם האצולה הדנית והן עם ברית ערי הנזה, בעיקר ליבק.
ב-1509 בתיווכה של הולנד, הסכימה שוודיה להכרזה שתכיר באופן עקרוני בהנס כמלך שוודיה, אך הוא לא הורשה יותר להגיע לסטוקהולם ולא להיות מוכתר מחדש כמלך שוודיה עד סוף חייו.
תוצאות המלחה מבחינתה של שוודיה היו שמירה על הסטטוס קוו, אך ליבק נחלה תבוסה פוליטית וכלכלית במסגרת תנאי השלום.
עבור בני תקופתו, ולעיתים גם בדורות הבאים, הצטייר הנס כ"מלך פשוטי העם", איש פשוט ועליז עם הליכות עממיות.
בכל אופן, מתחת לפני השטח, נראה היה שחישוביו הפוליטיים היו מציאותיים.
מבחינות רבות הוא היה המקבילה הסקנדינבית ללואי האחד עשר, מלך צרפת ולהנרי השביעי מלך אנגליה.
הנס מת ב-1513 בטירת אולבורגוס זמן קצר לאחר שנפל מסוסו.
הוא נקבר בכנסיית המנזר הפרנציסקני באודנסה.
רעייתו, המלכה כריסטינה, שחיה את רוב שנותיה האחרונות במנזר של אודנסה, הזמינה את הפסל הגרמני, קלאוס ברג, כדי שיעצב קפלת קבורה מופלאה, שבה נטמנו היא ובעלה לאחר מותה ב-1521. המזבח בסגנון הגותי המאוחר שעוצב על ידי ברג בין השנים 1515 – 1525, הוא אחד משכיות החמדה הלאומיים של דנמרק.
כל אחד משלושת חלקיו מגולף ומוזהב בצורה מורכבת מאוד.
הוא שרד את להט האיקונוקלאזם של הרפורמציה הפרוטסטנטית, אולי בשל היותו מקום קבורה מלכותי.
בנם של המלך הנס והמלכה כריסטינה, כריסטיאן השני, נטמן גם הוא בקפלה זו יחד עם אשתו, איזבלה מאוסטריה.
ב-1807 נהרסה הכנסייה הפרנציסקנית לשעבר, והמזבח בעיצובו של ברג וגופותיהם של שני זוגות המלכים הועברו לקתדרלת קנוט הקדוש, גם היא באודנסה.
בשנת 1478 התחתן הנס עם כריסטינה מסקסוניה, בתם של ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה ואליזבת מבוואריה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
אליזבת מדנמרק, נסיכת הבוחר מברנדנבורג (1485–1555), התחתנה עם יואכים הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג
הנס-יירגן פון ארנים היה קצין בדרגת גנרל-אוברסט בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
פון ארנים נולד ב-4 באפריל 1889 בארנסדורף, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, למשפחת אצולה ותיקה מברנדנבורג.
אביו הנס פון ארנים, היה גנרל מיור בצבא הפרוסי.
בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים של המשמר ה-4. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר פון ארנים לרגימנט המילואים ה-93 בחזית המערבית, וכבר בסוף באוגוסט 1914 נפצע בקרבות.
לאחר החלמתו חזר לרגימנט, ועד סוף השנה כבר זכה בעיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
ב-27 בינואר 1915 קודם לדרגת אובר לוטננט, ובקיץ 1916 נפצע שוב, אך לאחר החלמתו חזר לחזית, ושירת בדיוויזיית המשמר ה-4, וב-27 בינואר 1917 הועלה לדרגת האופטמן.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון ארנים ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1926 מונה לתפקיד מטה בדיוויזיה ה-7 של הרייכסווהר (הבווארית), ובשנת 1928 הועלה לדרגת מיור.
בשנת 1932 הועלה פון ארנים לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-2 (הפרוסי).
בשנת 1934 מונה למפקד אגד התותחנים ה-6, וב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-68, וב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-8 בספטמבר 1939 מונה פון ארנים למפקד הדיוויזיה ה-52, ופיקד עליה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה.
לאחר החלמתו קיבל פון ארנים ב-4 בספטמבר 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-15 בספטמבר 1941 חזר לפקד על דיוויזיית הפאנצר ה-17, ולחם עימה בקרב על מוסקבה, כחלק מהקורפוס הממונע ה-41, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-35 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה.
ב-11 בנובמבר 1941 מונה פון ארנים למפקד הקורפוס הממונע ה-39, שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-17 בדצמבר 1941 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
ב-9 ביולי 1942 הוסב הקורפוס ה-39 לקורפוס פאנצר, והועבר תחת פיקוד הארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז.
ב-3 בדצמבר 1942 הועלה פון ארנים לדרגת גנרל-אוברסט, ומונה למפקד ארמיית הפאנצר החמישית בתוניסיה.
ב-28 בפברואר 1943 מונה למפקד קבוצת ארמיות אפריקה, ופיקד עליה עד לכניעת כוחות הציר בצפון אפריקה, ב-13 במאי 1943.
לאחר נפילתו בשבי רצה פון ארנים להיפגש עם אייזנהאואר, אך הלה סירב, ושלח במקומו את גנרל קנת' אנדרסון הבריטי.
פון ארנים שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר פון ארנים בבאד וילדונגן עד למותו ב-1 בספטמבר 1962.
הנס-הרמן הופה (גרמנית: Hans-Hermann Hoppe; נולד ב-2 בספטמבר 1949) הוא כלכלן מהאסכולה האוסטרית והוגה ליברטריאני אנרכו-קפיטליסטי אמריקאי ממוצא גרמני.
הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטת נבאדה, עמית בכיר במכון מיזס, והמייסד והנשיא של אגודת הרכוש והחופש (PFS).
דבריו על זכויותיהם של בעלי הקרקעות להקים קהילות פרטיות, שמהן הומוסקסואלים ומתנגדים פוליטיים עשויים להיות "מוסרים פיזית" ("Physically Removed"), עוררו מחלוקת בקרב הקהילה הליברטריאנית ובקרב עמיתיו של הופה בבית הספר לעסקים של UNLV, הופה הסביר שהסרה פיזית משמעותה התעלמות ולונטרית לא אלימה.
הופה מעורר מחלוקת גם בשל תמיכתו במגבלות על הגירה, עמדה שלטענת מבקריו מתנגשת עם ליברטריאניזם ועם מה שהם מכנים "אנרכיזם ליברטריאני".
הופה הוא יליד העיירה פיינה שבסקסוניה התחתונה במערב גרמניה, ובעל תואר ראשון מאוניברסיטת חבל הסאר.
את לימודי התואר השני והדוקטורט ביצע באוניברסיטת גתה בפרנקפורט, ולאחר מכן, בשנים 1976–1978, היה עמית פוסט-דוקטורט באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור.
משנת 1986 ועד לפרישתו בשנת 2008 היה פרופסור בבית הספר לעסקים באוניברסיטת נבדה בלאס וגאס.
הוא עמית במכון מיזס, שאחראי לפרסום חלק ניכר מכתביו, וערך פרסומים רבים של המכון.
הופה מציין כי מארי רות'בארד היה מורו ורבו.
אחרי שקרא את כתביו ואימץ את השקפותיו הפוליטיות, עבר מגרמניה לניו יורק כדי לעבוד במחיצתו, ולאחר מכן הלך בעקבותיו ללאס וגאס.
לפי הופה, בעשור שקדם למותו של רות'בארד ב-1995, רות'בארד היה עבורו חבר הקרוב אליו כמו אב.
בשנת 2006, ייסד הופה את "אגודת הרכוש והחופש" (Property and Freedom Society), כתגובת נגד ל"אגודת מונט פלרין" שייסדו מילטון פרידמן, מיזס ופרידריך האייק, שאותה החשיב ל"סוציאליסטית".
ביום השנה החמישי של האגודה, ציין הופה את מטרותיה:"מצד אחד, היה זה כדי להסביר ולהבהיר את הדרישות המשפטיות, הכלכליות, הקוגניטיביות והתרבותיות לצורך יצירת סדר טבעי חופשי וחסר מדינה.
מאידך גיסא, היה צורך לחשוף את המדינה ולהציג אותה כפי שהיא באמת: מוסד המנוהל בידי כנופיות של רוצחים, שודדים וגנבים, תועמלנים, חוטאים, נוכלים, שקרנים, ליצנים, שרלטנים ואידיוטים שימושיים – מוסד המלכלך והורס כל דבר שהוא נוגע בו." האגודה אירחה כנסים הכוללים דוברים מהאלט-רייט ולאומנים לבנים כמו ריצ'רד ספנסר ופיטר ברימלו.
בשנת 2001 פרסם הופה את ספרו "דמוקרטיה: האל שהכזיב" אשר בוחן תופעות חברתיות וכלכליות שונות, שלטענת הופה הן בעיות הנגרמות על ידי צורות שלטון דמוקרטִיות.
הוא מייחס את כישלונותיה של הדמוקרטיה לקבוצות לחץ המבקשות להגדיל את ההוצאות והרגולציות הממשלתיות.
הופה מציע חלופות ופתרונות, כגון פרישה, ביזור הממשל, ו"חופש מלא של חוזים, עיסוק, מסחר והגירה".
הופה טוען כי מונרכיה תוכל לשמור על חירויות הפרט בצורה יעילה יותר מאשר דמוקרטיה.
ב-2013 עמד הופה על היחסים בין הדמוקרטיה והאומנות וסיכם כי "הדמוקרטיה מובילה לחתרנות ולבסוף להיעלמות מושג היופי ורמת היופי האוניברסלית.
היופי מוצף ושוקע על ידי 'אמנות מודרנית', לכאורה."
וולטר בלוק, עמיתו של הופה במכון מיזס, טוען שדיוניו של הופה שופכים אור על "התרחשויות היסטוריות, ממלחמות ועד עוני, אינפלציה, ריבית ופשיעה".
בלוק מציין כי בעוד הופה מודה כי הדמוקרטיות של המאה ה-21 משגשגות יותר מאשר המונרכיות העתיקות, הוא טוען כי אם אצילים ומלכים היו מחליפים את המנהיגים הפוליטיים של היום, היכולת שלהם לחשוב על רווחתה של המדינה לטווח ארוך הייתה "משפרת את העניינים".
בלוק בנוסף מתח ביקורת קטנה על תזותיו של הופה לגבי העדפות הזמן, הגירה והפער בין ליברטריאניזם ושמרנות.
על פי הופה, כבר כארבע שנים לפני פרסום הספר, הכלכלן אלברטו לינץ' מתח ביקורת על התזה של הופה כי המונרכיה עדיפה על הדמוקרטיה.
הוא הביא ראיות אמפיריות המראות כי המונרכיות המודרניות נוטות להיות עניות בהרבה מהדמוקרטיות המודרניות.
בתגובה ציין הופה כי ככלכלן "מיזסיאני", הוא סבור שתאוריות כלכליות אינן ניתנות ל"הפקה או להפרכה בידי נתונים היסטוריים".
בספרו "דמוקרטיה: האל שהכזיב" פורש הופה על פני שלושה עשר מאמרים את השקפתו לגבי דמוקרטיה.
הספר בוחן את הדמוקרטיות המודרניות לאור כשליהן הבולטים והשונים, שלדעת הופה כוללים עלייה בשיעורי האבטלה, הרחבת החוב הציבורי, ומערכת רווחה הגורמת למלכודות רווחה ולחדלות פירעון.
לטענתו, הסיבה לכישלונותיה של הדמוקרטיה היא קבוצות הלחץ הדורשות הוצאות ממשלתיות גבוהות, תקנות ומיסים.
הוא מציע פתרון בדמות הקטנת הממשל, או במילים אחרות "העברת השליטה על העושר המולאם מממשל גדול ומרכזי – לממשל קטן, אזורי, שיספק חופש חוזים, וסחר והגירה חופשיים לחלוטין".
בהקדמה לספר הוא מפרט שמות שונים ששימשו במקומות אחרים כדי לתאר את אותו הדבר, כגון "אנרכיית סדר", "אנרכיית רכוש פרטי", "אנרכו-קפיטליזם", "ממשל עצמי", "חברה (society) של משפט פרטי", ו"קפיטליזם טהור".
כותרת הספר היא רפרנס לספר מ-1949, "האלוהים שנכשל", שבו שישה סופרים קומוניסטים לשעבר מתארים את ניסיונם והתפכחותם מהשיטה הקומוניסטית.
בספרו מתאר הופה חברה ליברטריאנית לחלוטין של "קהילות אמנה", המורכבות מתושבים שחתמו על הסכם המגדיר את אופייה של הקהילה.
הופה כותב: "תהיה מעט מאוד 'סובלנות' או 'פתיחות' שיקרות כל כך לליבם של לליברטריאנים שמאלנים.
במקום זאת, נהיה על הדרך הנכונה לשקם את חופש ההתאגדות ואת ההדרה הנגזרת ממוסד הרכוש הפרטי".
הוא כותב כי בעיירות וכפרים יוכלו להיות שלטי אזהרה בנוסח "אין כניסה לקבצנים, בטלנים, או חסרי בית, וגם – אין כניסה להומוסקסואלים, משתמשים בסמים, יהודים, מוסלמים, גרמנים, או בני שבט זולו".
"באמנה שנחתמה בין בעל הקרקע ובין דיירי הקהילה למען הגנת רכושם הפרטי, לא קיימת זכות לחופש דיבור (בלתי מוגבל), אפילו בשטח הנכס שלו אין לדייר זכות לחופש דיבור בלתי מוגבל.
אדם יכול לטעון אינספור דברים ולקדם כמעט כל רעיון תחת השמש, אבל מטבע הדברים אין לאף אחד רשות להציג ולקדם רעיונות שמנוגדים למטרת האמנה עצמה – שמירה והגנה על הרכוש הפרטי – רעיונות כגון דמוקרטיה וקומוניזם.
לא יכולה להיות סובלנות כלפי דמוקרטים וקומוניסטים בסדר חברתי ליברטריאני.
הם יצטרכו להיות מופרדים פיזית ומסולקים מן החברה.
באופן דומה, באמנה שנוסדה לצורך הגנה על משפחה וקרובי משפחה, לא תהיה שום סובלנות כלפי אלה שנוהגים לקדם סגנונות חיים שאינם עולים בקנה אחד עם מטרה זו.
הם – המטיפים לסגנונות חיים חלופיים, לא-משפחתיים ולא מרוכזים סביב קרובי משפחה, כמו למשל הדוניזם אינדיבידואלי, פרזיטיות, סגידה לטבע ולסביבה, הומוסקסואליות, או קומוניזם – יצטרכו אף הם להיות מוסרים פיזית מהחברה, אם בכוונתנו לשמור על הסדר הליברטריאני."
מרטין סניידר מה-"American Association of University Professors" טען בנוגע לפסקה שצוטטה לעיל כי דבריו של הופה יציקו ל"אלו שיש להם יכולת טובה יותר מהופה לזכור אפרטהייד, מתקני כליאה ומחנות ריכוז, לזכור כוכבים צהובים ומשולשים ורודים".
הופה גם עורר מחלוקת כשהגדיר את ההומוסקסואליות כ"סטייה או אי-נורמליות" שמקבילה לפדופיליה, שימוש בסמים, פורנוגרפיה, פוליגמיה ומעשים מגונים.
וולטר בלוק כתב כי קביעתו של הופה הקוראת להרחקה פיזית של הומוסקסואלים ואנשים נוספים מקהילה פוליטית ליברטריאנית "קשה מאוד ליישוב עם ליברטריאניזם.
זאת משום שבחברה חופשית תמיד תהיה אפשרות שבני קבוצות שונות ייטו להתקבץ באזורים גאוגרפיים מסוימים, ואולי אפילו יהיו להם אמנות קשיחות שאוכפות דרישות צודקות, ומגבלות על חופש הדיבור.
בחלק מהקבוצות האלה יהיה אסור להזכיר בחיוב יוזמה חופשית, קפיטליזם, רווחים וכו'.
איזו סיבה יש לזהות ליברטריאניזם דווקא עם הקבוצות שתומכות בקפיטליזם ולא עם הקבוצות שמתנגדות לו?
בנוגע להומוסקסואליות, זה בהחלט אפשרי שבאזורים מסוימים של הארץ, למשל גותהאם וסן פרנסיסקו, הומוסקסואליות תהפוך לחובה והטרוסקסואליות תיאסר לחלוטין.
אם זה יבוצע באמצעות חוזה, זכויות קניין פרטי, אמות מידה מגבילות, זה יהיה תואם לחלוטין לקוד המשפטי הליברטריאני".
הופה הוא אומנם אנרכיסט מוצהר, המעדיף לבטל את מדינת הלאום, אבל הוא סבור כי כל עוד קיימות מדינות, עליהן להטיל הגבלות על ההגירה.
הופה השווה את ההגירה החופשית ל"אינטגרציה כפויה" הפוגעת בזכויותיהם של עמים ילידיים, שכן אם הקרקע הייתה בבעלות פרטית, ההגירה לא הייתה מתרחשת ללא הפרעה אלא רק בהסכמת בעלי הרכוש הפרטיים.
וולטר בלוק, עמיתו של הופה ממכון מיזס, מאפיין את הופה כ"אקטיביסט נגד הגירה פתוחה", הטוען כי למרות שכל הרכוש הציבורי "נגנב" על ידי המדינה ממשלמי המיסים, המדינה מגדילה מאוד את העוול בכך שהיא מאפשרת למהגרים להשתמש ברכוש [ציבורי], ובכך "פולשת" עוד יותר אל זכויות הקניין הפרטי של הבעלים המקוריים.
סיימון גונזל, סופר ליברטריאני נוסף, טוען כי תמיכה בתפקיד לגיטימי של המדינה כשומר סף של ההגירה אינה מתיישבת עם האנרכיזם הליברטריאני של רות'בארד והופה.
לגבי מגבלות הגירה ספציפיות, הופה טען כי מדיניות ראויה תחייב את המהגרים לארצות הברית להציג מיומנות באנגלית בנוסף ל"ביצועים אינטלקטואליים מעל הממוצע, מבנה אישיות, וכן מערכת ערכים תואמת".
הדרישות הללו יביאו, לטענתו, ל"הטיית הגירה פרו-אירופאית".
חוקר מדע המדינה, ג'ייקוב הורנברגר, סבר שמבחן ההגירה שהוצע על ידי הופה יהיה ככל הנראה מוטה נגד מהגרים מאמריקה הלטינית.
אתיקה ותאוריית "האתיקה של שימוש בטיעונים"
בגיליון ספטמבר 1988 של "Libery" ניסה הופה להביא הצדקה אפריורית ונייטרלית מבחינה ערכית לאתיקה הליברטריאנית, על ידי יצירת תאוריה חדשה שאותה הוא כינה "האתיקה של שימוש בטיעונים" .
הופה טען שכל טיעון המתיימר לסתור את העקרונות הליברטריאניים הוא בלתי עקבי מבחינה לוגית.
בגיליון הבא, פרסם המגזין את הערותיהם של עמיתיו של הופה, וביניהם עמיתו והחבר במכון מיזס, מארי רות'בארד.
רות'בארד כתב כי התאוריה של הופה היא "פריצת דרך מסנוורת לפילוסופיה פוליטית בכלל ולליברטריאניזם בפרט", ושהופה, "הצליח להתעלות מעל הדיכוטומיה המפורסמת של מצוי-רצוי ועובדה מול ערך, דיכוטומיה שפקדה את הפילוסופיה מאז ימי הסכולסטים, שהביא את הליברטריאניזם המודרני למבוי סתום ומייגע".
עם זאת, רוב עמיתיו של הופה שנסקרו על ידי המגזין דחו את התאוריה שלו.
בתגובה, הופה הגדיר את מבקריו כ"תועלתנים".
עמיתו במכון מיזס, פרופסור לפילוסופיה רודריק לונג קבע כי הנוסחה הא-פריורית של הופה שוללת את העיקרון הבסיסי של הפרקסאולוגיה המיזסיאנית.
בנוגע לסוגיית התועלתנות, לונג כתב כי "אם הטיעון של הופה היה עובד, זה היה מחייב אותנו להכיר בזכויות הליברטריאניות ולכבדן ללא קשר למטרותינו – אבל כפרקסאולוג, אני מתקשה לראות איך ניתן להצדיק דרישה מעשית כלשהי מלבד במבנה של מטרה-ואמצעים".
מבקר נוסף טען שהופה לא הצליח לספק שום סיבה לא-מעגלית לכך שאנחנו "צריכים להחשיב את ערכי המוסר כנובעים בהכרח מטיעון (קונצנזואלי/הסכמי), במקום מהעדפות סובייקטיביות 'בעלמא' שסיטואציות יתפתחו בדרכים מסוימות".
במילים אחרות, התאוריה נשענת "על קיומן של אינטואיציות מסוימות, שעצם קבלתן אינה יכולה להיות תוצאה של חשיבה 'חופשית מערכים'".
הופה התנגד בראיון בשנת 2002 לפלישה אפשרית לעיראק (שהתרחשה מאוחר יותר ב-2003), וביקר את מדיניות החוץ ההתערבותית, וקבע כי "אם נתערב בענייני חוץ, אל נתפלא אם מלבד כמה חברים ניצור גם הרבה אויבים."
הנס-גאורג "קאטשה" שוורצנבק "Katsche" Schwarzenbeck; נולד ב-3 באפריל 1948 במינכן, גרמניה) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק לאורך כל קריירת הבוגרים שלו בבאיירן מינכן ובנבחרת מערב גרמניה בעמדת הבלם.
לשוורצנבק 416 הופעות במדי באיירן מינכן, נתון הממקם אותו, נכון לשנת 2015, במקום הרביעי ברשימת שיאני ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים.
שוורצנבק מחזיק בתארים קבוצתיים רבים, כמו שלוש זכיות בגביע אירופה לאלופות, שש אליפויות בבונדסליגה ושלושה גביעים בגרמניה, ומשתייך להיכל התהילה של באיירן מינכן.
כמו כן, היה חלק מנבחרת גרמניה המערבית שזכתה במונדיאל 1974 וביורו 1972, והופיע 44 פעמים בנבחרת גרמניה המערבית.
בגמר גביע אירופה לאלופות 1974 הבקיע שוורצנבק שער שוויון בהארכה מול אתלטיקו מדריד, שכפה שוויון 1–1, שמשמעותו משחק חוזר.
במשחק החוזר ניצחה באיירן מינכן בתוצאה 0–4 וזכתה בגביע האלופות הראשון מבין שלושה ברצף.
הנס-יורג בוט הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בהמבורג, באייר לברקוזן, בנפיקה ליסבון ובאיירן מינכן בעמדת השוער.
בוט ידוע כבועט פנדלים מוכשר, שביצע את התפקיד על אף היותו שוער.
בוט שיחק כנער ב-VFB אולדנבורג, עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון בשנת 1994, וסייע לו להעפיל אל הבונדסליגה השנייה.
בשנת 1997 הצטרף להמבורג מהבונדסליגה, שם שיחק ארבע עונות והבקיע 19 פעמים בבעיטת עונשין.
במשחק בגביע אופ"א בשנת 2000, הבקיע בוט בפנדל נגד יובנטוס, שער שהיה הראשון מבין שלושה שיבקיע מול יובנטוס בקריירה, בשלוש קבוצות שונות.
בשנת 2001 עבר בוט לבאייר לברקוזן בהעברה חופשית.
בוט שיחק בלברקוזן שש עונות, והבקיע שבעה שערים ב-191 הופעות, כשהוא מחמיץ רק משחק אחד.
בשלב הבתים של ליגת האלופות בעונת 2002, הבקיע בוט שער בפנדל מול יובנטוס, שהיה השני מבין השלושה שהבקיע נגד יובנטוס בקריירה.
באותה עונה, הגיעה באייר לברקוזן לגמר ליגת האלופות, אך הפסידה לריאל מדריד, כשבוט פתח בהרכב.
בשנת 2004 הבקיע בוט שער בפנדל נגד שאלקה 04, ובעת שחגג את השער, חידשו שחקני שאלקה את המשחק, ומייק האנקה הבקיע שער כשבוט עדיין לא הספיק לחזור לשערו.
ביולי 2007 חתם בוט בבנפיקה ליסבון וביטל הארכת חוזה מתוכננת עד 2009, כאשר הבין שבבאייר לברקוזן מייעדים לרנה אדלר את תפקיד השוער הראשון.
עם זאת, בוט שותף במשחק ליגה אחד בלבד, ושיחק בעיקר בגביע הפורטוגזי.
בוט עזב את בנפיקה ליסבון אחרי עונה אחת בלבד.
בקיץ 2008 חתם בוט על חוזה לשנתיים בבאיירן מינכן בגיל 34. באותו קיץ פרש אוליבר קאן מכדורגל, ואפודת השוער הראשון נמסרה לשוער הצעיר מיכאל רנסינג, כשבוט הוגדר כשוער המשנה.
רנסינג ביצע טעויות רבות בעונתו הראשונה בקבוצה, ועד מהרה איבד את מקומו בהרכב לבוט.
רנסינג חזר לשער בתחילת עונת 2009/10 אך איבד שוב את מקומו לבוט לאחר מספר טעויות נוספות ובגין פציעה.
באותה עונה, הגיעה באיירן מינכן למשחק מכריע מול יובנטוס במחזור האחרון של שלב הבתים בליגת האלופות.
באיירן מינכן הייתה חייבת לנצח את יובנטוס במשחק חוץ בסטאדיו אולימפיקו, ונקלעה לפיגור כאשר דויד טרזגה העלה את יובנטוס ליתרון, אך בוט השווה בפנדל את התוצאה בשערו השלישי מתוך שלושה נגד יובנטוס בקריירה, ובאיירן מינכן ניצחה לבסוף 4-1 ועלתה לשמינית הגמר.
בתום עונה זו הגיעה באיירן מינכן לגמר ליגת האלופות, והפסידה לאינטר מילאנו, כאשר לבוט זו הייתה הפעם השנייה בקריירה בה הוא מפסיד בגמר ליגת האלופות.
בעונת 2010/11 בוט איבד את מקומו הקבוע בהרכב לתומאס קראפט, אך האריך את חוזהו בעונה נוספת, כאשר ידע שהוא אמור להיות שוער מחליף לרכש החדש משאלקה 04, מנואל נוייר.
בתום עונת 2012 פרש בוט ממשחק פעיל בגיל 38, במשחק פרידה חגיגי של באיירן מינכן מול נבחרת הולנד, בו שימש כקפטן.
בוט נכלל בסגל הגרמני ליורו 2000 ומונדיאל 2002 בו הפסידה נבחרת גרמניה לנבחרת ברזיל במשחק הגמר, אך היה השלישי בהיררכיית השוערים אחרי אוליבר קאן וינס להמן.
במונדיאל 2010 בוט שוב זומן, הפעם כגיבוי למנואל נוייר וטים ויזה, ופתח במשחק על המקום השלישי מול נבחרת אורוגוואי.
סך הכל בוט צבר ארבע הופעות במדי הנבחרת הגרמנית, כאשר תמיד שימש כגיבוי בהינתן שוערים עדיפים עליו.
לאחר הפרישה מונה בוט למאמן בקבוצת נוער של באיירן מינכן.
בוט נשוי לקטיה החל משנת 2010, ולהם שני בנים ובת.
הנס-פיטר בריגל הוא כדורגלן ומאמן עבר גרמני ששיחק בעמדות הבלם, המגן השמאלי והקשר האחורי בקייזרסלאוטרן, הלאס ורונה, סמפדוריה ובנבחרת גרמניה המערבית.
בריגל זכה עם נבחרתו ביורו 1980, ונבחר ככדורגלן השנה בגרמניה בשנת 1985.
בריגל עסק כנער באתלטיקה קלה, ורק בגיל 17 החל לעסוק לכדורגל.
בריגל קפץ למרחק של 7.50 מטר, והתמחה גם בקרב עשר, הטלת כידון וקפיצה לגובה.
כאשר ביצע בריגל את ההסבה לכדורגל, הוא שיחק בקבוצת הנוער של קייזרסלאוטרן.
הוא עבר לקבוצת הבוגרים ב-1975, שם הפך לבן טיפוחיו של המאמן אריך ריבק, שהעריך מאוד את עוצמתו הפיזית שנבעה מעיסוקו באתלטיקה.
תחילה נוסה בריגל כחלוץ, אך בהמשך הועבר על ידי ריבק לתפקידים הגנתיים יותר, בהם באה לידי ביטוי הן מהירותו והן עוצמתו הפיזית.
בריגל שיחק תשע עונות ברציפות בקייזרסלאוטרן, וצבר 240 הופעות בבונדסליגה, בהן כבש 47 שערים.
בקיץ 1984 עבר בריגל לסרייה א' וחתם בהלאס ורונה, והפך לשחקן מפתח בקבוצה, שזכתה באליפות מפתיעה בשנת 1985. הצלחתו של בריגל בעונה זו בוורונה זיכתה אותו בתואר כדורגלן השנה בגרמניה, והוא היה השחקן הראשון המשחק מחוץ לגרמניה שזכה בפרס זה.
בריגל שיחק בוורונה שנה נוספת, ובקיץ 1986 עזב את הקבוצה לאחר שכבש 12 שערים ב-55 הופעות.
בשנת 1986 עבר בריגל לסמפדוריה, גם היא מהסרייה א', שם שיחק שתי עונות.
עם סמפדוריה זכה בריגל בגביע מקומי בשנת 1988, ומיד לאחר זכייה זו פרש ממשחק פעיל, לאחר 55 הופעות ליגה בסמפדוריה, בהן כבש תשעה שערים.
בריגל החל לשחק בנבחרת גרמניה המערבית, והטורניר הראשון בו השתתף היה יורו 1980, בו היה שותף לזכיית הנבחרת בתואר, ואף נבחר לנבחרת הטורניר.
בריגל ייצג את גרמניה המערבית גם במונדיאל 1982, בו הפסידה נבחרת גרמניה המערבית 3:1 במשחק הגמר לנבחרת איטליה, במשחק בו בריגל פתח.
בנוסף, בריגל ייצג את גרמניה המערבית גם ביורו 1984, בו כשלה הנבחרת להעפיל משלב הבתים, ובמונדיאל 1986, בו הפסידה נבחרת גרמניה המערבית 3:2 במשחק הגמר לנבחרת איטליה.
גם בגמר זה בריגל פתח בהרכב.
לאחר המונדיאל פרש בריגל מהנבחרת, עם ארבעה שערים ב-72 הופעות.
בריגל אימן לאחר פרישתו במועדון השווייצרי פ.צ.
גלארוס, ואחר כך במועדון החובבים הגרמני SV אדנקובן.
ב-1994 חתם בריגל במועדון וטנשייד 09, שזה עתה נשר מליגת הבונדסליגה, אך לא הצליח במועדון זה.
בשנת 1996 חזר לקייזרסלאוטרן, הפעם כמנהל ספורטיבי, תפקיד בו שימש מספר שנים.
בתחילת שנות ה-2000 אימן בריגל בליגת העל הטורקית, בבשיקטש ובטרבזונספור, והחל משנת 2002 אימן את נבחרת אלבניה, בה אימן ארבע שנים.
בריגל השיג במוקדמות יורו 2004 ובמוקדמות מונדיאל 2006 מספרי נקודות גבוהים מהרגיל עבור נבחרת אלבניה, והיה מבוני היסודות להצלחת הכדורגל האלבני בשנים מאוחרות יותר.
לאחר מונדיאל 2006 הוצע לבריגל להאריך את חוזהו בנבחרת אלבניה, אך הוא סירב ועבר לאמן את נבחרת בחריין, ופוטר בתחילת 2007. את המשך עונת 2007 סיים בריגל באנקרהגוצ'ו מליגת העל הטורקית, ולאחר מכן חדל לעסוק באימון.
הנס-יורגן "הנזי" קריישה הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק לאורך כל הקריירה בדינמו דרזדן מליגת העל המזרח גרמנית בעמדת החלוץ.
לקריישה 50 הופעות ו-25 שערים במדי נבחרת גרמניה המזרחית, עמה זכה במדליית ארד באולימפיאדת מינכן, והשתתף במונדיאל 1974. קריישה הוכתר ארבע פעמים כמלך השערים של ליגת העל המזרח גרמנית, ובשנת 1973 נבחר ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית.
קריישה עובד כיום כסקאוט במועדון ר.ב.
קריישה העביר את כל הקריירה שלו בדינמו דרזדן, ולמעשה שיחק במועדון 21 שנים ברציפות, החל מגיל עשר.
קריישה היה אחד השחקנים הבולטים ביותר בדינמו דרזדן ובליגת העל המזרח גרמנית בשנות ה-70. בעונת 1970/71 זכה קריישה בדאבל עם דינמו דרזדן, וסיים את העונה כמלך השערים של הליגה, עם 17 הבקעות.
בעונת 1971/72 לא זכה קריישה בתארים עם דינמו דרזדן, אך 14 הבקעות הספיקו לו כדי להגן על תוארו כמלך השערים, והוא הצליח להגן על התואר שוב גם בעונת 1972/73, אז הבקיע 26 שערי ליגה, זכה שוב באליפות עם דינמו דרזדן, ובסיום העונה נבחר ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית.
בשתי העונות הבאות קריישה סבל מפציעות ומיעט לשחק ולהבקיע, אך בעונת 1975/76 הבקיע 24 שערי ליגה, והוכתר כמלך השערים בפעם הרביעית, וזכה עם דינמו דרזדן באליפות.
בעונת 1976/77 זכה קריישה עם הקבוצה בדאבל לאחר שהבקיע 13 שערי ליגה.
בעונת 1977/78 קריישה מיעט לשחק בגין פציעות, וזו הייתה העונה האחרונה שלו בקריירה, בסיומה פרש בגיל 31 עם אליפות נוספת ושלישית ברציפות, לאחר שהבקיע 143 שערי ליגה ב-256 הופעות במשך 14 עונות.
קריישה החל לשחק בנבחרת גרמניה המזרחית בשנת 1968, וערך במדיה 50 הופעות, בהן הבקיע 25 שערים.
ביולי 1970 הבקיע קריישה רביעייה בניצחון 5-0 על נבחרת לוקסמבורג במוקדמות יורו 1972, אך הנבחרת לא עלתה ליורו 1972 עצמו.
בשנת 1972 קריישה השתתף עם הנבחרת באולימפיאדת מינכן, בה הבקיע חמישה שערים, אחד מהם בקרב על מדליית הארד מול נבחרת ברית המועצות, שהסתיים בתוצאה 2-2, ושתי הנבחרות זכו במדליית הארד.
בשנת 1974 השתתף קריישה עם נבחרת גרמניה המזרחית במונדיאל 1974, ושיחק 90 דקות בניצחון במשחק הטעון פוליטית מול נבחרת גרמניה המערבית בתוצאה 1-0. עם זאת, קריישה וגרמניה המזרחית נעצרו בשלב הבתים השני, וגרמניה המערבית המשיכה לזכייה בתואר.
ביולי 1975 ערך קריישה את הופעתו האחרונה במדים הלאומיים, בניצחון 7-1 על נבחרת קנדה.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, קריישה הועסק בדינמו דרזדן כמאמן נוער, ובעונת 1995/96 אימן את הקבוצה הבוגרת, ששיחקה בליגה השלישית.
בעונת 2000/01 אימן את המועדון דרזדנר.
החל מאפריל 2010 עובד קריישה כסקאוט במועדון ר.ב.
עם נבחרת גרמניה המזרחית האולימפית:
אולימפיאדת מינכן (1972): מדליית ארד
כדורגלן השנה בגרמניה המזרחית: 1973
הנס-יורגן "דיקסי" דורנר היה כדורגלן ומאמן כדורגל גרמני, ששיחק לאורך כל הקריירה בעמדת הבלם בדינמו דרזדן.
לדורנר 96 הופעות במדי נבחרת גרמניה המזרחית, עמה זכה במדליית זהב באולימפיאדת מונטריאול.
דורנר נבחר שלוש פעמים ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית, שימש כקפטן של דינמו דרזדן החל משנת 1977 עד לפרישתו, ונחשב כגדול שחקני דינמו דרזדן בכל הזמנים, לפי משאל שנערך בין אוהדי הקבוצה בשנת 1999.
דורנר נולד בגרליץ שבגרמניה המזרחית.
הוא החל את הקריירה כילד במועדון מוטור גרליץ, ובגיל 16 החל קריירה ארוכה בדינמו דרזדן, מתוכה 17 עונות בקבוצה הבוגרת.
במשך תקופתו בקבוצה, זכה דורנר בחמש אליפויות, כולן במהלך שנות ה-70, בהן דינמו דרזדן שלטה ביחד עם פ.צ.
מגדבורג בליגת העל המזרח גרמנית.
בעונת 1976/77 זכה דורנר בדאבל עם דינמו דרזדן, ונבחר ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית בפעם הראשונה.
האליפות האחרונה של דורנר עם דינמו דרזדן הייתה בעונת 1977/78. לאחר מכן, דורנר ודינמו דרזדן לא הצליחו לזכות באליפויות נוספות, אך סיימו חמש פעמים במקום השני, תמיד כסגנים של דינמו ברלין, ששלטה בצורה בלעדית בליגת העל המזרח גרמנית בשנות ה-80 ונתמכה על ידי השטאזי.
בנוסף, דורנר זכה עם דינמו דרזדן בחמישה גביעים, הראשון בשנת 1971, והשניים האחרונים בעונות 1983/84 ו-1984/85, שלאחריהם נבחר דורנר שוב ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית, בפעם השנייה והשלישית.
לאורך כל תקופתו של דורנר בדינמו דרזדן, הקבוצה סיימה את העונות לפחות במקום השלישי, למעט עונת 1982/83 אז סיימה הקבוצה שביעית.
דורנר פרש ממשחק פעיל בתום עונת 1985/86.
לדורנר 96 הופעות במדי נבחרת גרמניה המזרחית, הראשונה נערכה בשנת 1969, אז הפסידה גרמניה המזרחית 1-0 לנבחרת צ'ילה.
דורנר לא השתתף עם גרמניה המזרחית באולימפיאדת מינכן ובמונדיאל 1974 על אף שנבחרת גרמניה המזרחית השתתפה בהם בהצלחה, אך היה חלק חשוב בזכייה של גרמניה המזרחית במדליית זהב באולימפיאדת מונטריאול, כאשר סיים כסגן מלך השערים של הטורניר עם ארבע הבקעות.
במאי 1985 ערך דורנר את הופעתו האחרונה במדים הלאומיים, בניצחון 3-1 על נבחרת לוקסמבורג במוקדמות מונדיאל 1986.
דורנר אימן לאחר פרישתו בנוער של דינמו דרזדן ואחר כך את נבחרת גרמניה המזרחית הצעירה.
בינואר 1996 מונה דורנר כמאמן ורדר ברמן, שם אימן עונה וחצי, אך לא הצליח להביא את הקבוצה לצמרת הטבלה ותקופתו נחשבה כאכזבה יחסית.
בהמשך אימן את צוויקאו, אל-אהלי המצרית, לוקומוטיב לייפציג וקבוצת החובבים הגרמנית ראדבוילר 08, שם אימן דורנר במשך ארבע עונות בין השנים 2006 ו-2010.
אולימפיאדת מונטריאול (1976): מדליית זהב
הנס-אולריך גרפנטין הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק לאורך כל הקריירה שלו בעמדת השוער בקרל צייס יינה, ונבחר פעמיים ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית.
גרפנטין ערך 21 הופעות במדי נבחרת גרמניה המזרחית, וזכה עמה במדליית זהב באולימפיאדת מונטריאול בשנת 1976, על אף ששימש בטורניר זה כשוער המשנה של יורגן קרוי.
גרפנטין החל לשחק בקבוצה הבוגרת של קרל צייס יינה מליגת העל המזרח גרמנית בשנת 1966, וכעבור שנתיים זכה עמה באליפות הראשונה.
בשנת 1970 זכה גרפנטין עם יינה באליפות נוספת, ובמהלך שנות ה-70 זכה בשלושה גביעים, האחרון בעונת 1979/80. בגין זכייה זו בגביע, וההגעה למקום השלישי בליגה, זכה גרפנטין בתואר כדורגלן השנה בגרמניה המזרחית.
בעונת 1980/81 השתתף גרפנטין עם קרל צייס יינה בגביע אירופה למחזיקות גביע, והגיע עם הקבוצה עד לגמר, שם הפסידה לדינמו טביליסי בתוצאה 1–2. גרפנטין זכה בעונה זו בפעם השנייה ברציפות בתואר כדורגלן השנה בגרמניה המזרחית.
בשנת 1985 פרש ממשחק פעיל לאחר 19 עונות רצופות בקרל צייס יינה, בהן ערך 308 הופעות ליגה.
גרפנטין החל לשחק בנבחרת גרמניה המזרחית בשנת 1975, אך היה השוער השני של יורגן קרוי, ובשש שנים ערך 21 הופעות בלבד.
גרפנטין השתתף עם הנבחרת באולימפיאדת מונטריאול, שם ערך הופעה אחת בלבד, כאשר נכנס כמחליף במקומו של קרוי בדקה ה-80 בניצחון 0–4 על נבחרת צרפת ברבע הגמר.
גרפנטין זכה עם הנבחרת במדליית זהב באולימפיאדה זו.
בשנת 1981 ערך גרפנטין את הופעתו האחרונה במדים הלאומיים.
גנרל הנס-וולפגנג ריינהרד היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ריינהרד נולד ב-11 בדצמבר 1888 בהוהנשטיין-ארנסטהאל, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1908 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-107 (הסקסוני ה-8 - הנסיך יוהאן גאורג).
בשנת 1914 הועבר ריינהרד לרגימנט הרגלים ה-182 (הסקסוני ה-16), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-27 בינואר 1917 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף ריינהרד לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1928 הועלה ריינהרד לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-11 (הסקסוני).
ב-1 באפריל 1934 מונה ריינהרד למפקד רגימנט הרגלים ה-11 (הסקסוני), וב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת אוברסט.
בסתיו 1938 מונה ריינהרד למפקד רגימנט הרגלים ה-26, ובנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ה-35 בקרלסרוהה.
בפרוץ המלחמה היה ריינהרד מפקד הדיוויזיה ה-35, ופיקד עליה כחלק מהארמייה השביעית בחזית המערבית.
במהלך המערכה על צרפת לחם ריינהרד עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-4 במסגרת הארמייה השישית, וב-1 בנובמבר 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-25 בנובמבר 1940 מונה למפקד הקורפוס ה-51, ופיקד עליו במהלך המערכה בבלקן.
במהלך מבצע ברברוסה לחם ריינהרד עם הקורפוס שבפיקודו בתחילה כעתודת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וב-22 בספטמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-8 ביוני 1942 מונה ריינהרד למפקד הקורפוס ה-88, שהיה מוצב בהולנד, וב-31 בינואר 1945 מונה למפקד המחוז הצבאי ה-4. ב-10 באפריל 1945 פרש ריינהרד מתפקידו, ובסוף המלחמה נפל בשבי האמריקני.
בשנת 1947 שוחרר ריינהרד מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר ריינהרד בעיר קרלסרוהה, עד למותו ב-6 באוקטובר 1950, והוא בן 61 שנים.
הנס איזידור וייזר היה מפורצי הדרך במדינת ישראל ברפואת השיקום, ייסד וניהל את המרכז לשיקום של צה"ל ליד יפו, ניהל את המכון לרפואה פיזיקלית וראומטולוגית בבית החולים הדסה (תל אביב) ובהמשך בבית החולים איכילוב.
התקבל ללימודי רפואה בליפציג ובשנת 1933 סיימם.
במקביל סיים את האקדמיה לספורט ועבד במחלקה לפיזיולוגיה, באוניברסיטה.
משנת 1935 ניהל את המכון לרפואת ספורט מבית שטראוס והיה רופא הגימנסיה העברית "הרצליה" .
במלחמת העצמאות ייסד וניהל את המרכז לשיקום של צה"ל ליד יפו.
המרכז היה ראשוני, חדשני ופורץ דרך באותם ימים.
בשנת 1952 התמנה למנהלו של המכון לרפואה פיזיקלית וראומטולוגית בבית החולים הדסה בתל אביב..
ב-1961 עם פתיחתו של בית החולים איכילוב, הקים מכון מודרני לרפואה פיזיקלית ושיקום, אשר עמד לרשות שלושת בתי החולים העירוניים - ממשלתיים, (איכילוב, הדסה, בית היולדות הקריה).
המכון טיפל בחולים הסובלים ממחלות חריפות וממושכות במערכת שריר-שלד, מחלות דלקתיות וניווניות ומחלות ראומטיות אחרות הגורמות סבל והגבלה בפעולות היום-יומיות.
כמו כן טיפל בחולים הסובלים מהפרעות נירו-מוסקולריות שונות והפרעות חבלתיות שונות..
בשנות ה-50 היה ממייסדיה של החברה הישראלית לשיקום וראומטולוגיה.
וייזר היה חבר באיגוד השיקום האמריקני, באיגוד השיקום הבינלאומי, וחבר כבוד באיגוד השיקום והרמטולוגיה הישראלי.
פרסם עשרות עבודות מחקר, (בשנים 1969-1972 פרסם 18 עבודות מחקר).
מתלמידיו: פרופ' מיכאל ירון, ד"ר ש.
סשה ברון כהן הוא נכדו..
"נופך לבעיות שיקום חולה פלגה (המיפלגיה)", הרפואה, כרך מ"ג, חוברת ה', י"א אלול תשי"ב, עמודים 71-72
גנרל הנס-גאורג לייזר , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונפל בשבי במהלך קרב סטלינגרד.
לייזר נולד ב-16 ביוני 1896 בוורין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של בוגרי המכללה (הגראף גנייזנאו - פומרניה ה-2), ולחם בשורותיו במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה הצטרף לייזר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1925 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-1 בינואר 1931 הועלה לדרגת האופטמן.
ב-1 בדצמבר 1935 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-15 בפברואר 1938 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-109. ב-1 בינואר 1939 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-3 במאי 1942 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוקטובר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-29, עמה לחם בקרב סטלינגרד.
ב-1 בנובמבר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובסוף ינואר 1943 הוא נפל בשבי כוחות הצבא האדום.
בקיץ 1944 חתם לייזר יחד עם עוד כ-50 גנרלים, על עצומה הקוראת לבני העם הגרמני לסלק את ההנהגה הנאצית ולסיים את המלחמה.
ב-20 באוקטובר 1949 שוחרר לייזר מהשבי, ולאחר מכן התגורר בהנובר, שם חי עד מותו ב-18 באפריל 1980.
"הנני כאן" הוא שיר עברי שנכתב בשנת 1971 על ידי חיים חפר והולחן בידי דובי זלצר.
השיר נכתב עבור המבצע יהורם גאון כשיר הפתיחה וכשיר הנושא לסרט "אני ירושלמי".
כשנתיים לאחר ניצחון ישראל במלחמת ששת הימים, כאשר הציבור עדיין חוגג את איחוד ירושלים, יצר יהורם גאון, יליד ירושלים, את הסרט המוזיקלי "אני ירושלמי".
הסרט מלווה בצילומים רבים של חיי היום-יום בירושלים משנת 1969, כאשר גאון מסייר בסמטאות העיר, ברחובות העיר העתיקה, בשכונות הוותיקות והחדשות, ובאתרים שונים בעיר, שחלקם נחשפו לציבור הישראלי בזכות אותו סרט.
הסרט מתאר את משפחתו הירושלמית, ילדותו וחייו בירושלים, אלה שלפני 1948 ואלה שאחריה (עד איחוד העיר) ואת געגועיו לעיר, שאוחדה מחדש.
במסגרת הסרט הוא שר מִסְפָּר שירים, חלקם הפכו ללהיטים, כגון "אני עושה לי מנגינות", "השר משה מונטיפיורי" ו"מעל פסגת הר הצופים".
שיר הפתיחה של הסרט ושיר הנושא בו, היה "הנני כאן".
שירי הסרט תועדו בהמשך השנה גם על גבי האלבום "אני ירושלמי".