tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגיל 16 קווין החל להימשך לחיי הנזירות, שנתפסו בעיניו כחיים בחזית המלחמה כנגד השטן.
כבר אז הראה אובססיביות לגבי הצלת העולם (בדומה לדמויות הראשיות בספריו), גם אם המשמעות הייתה אז שונה לגמרי מבחינתו.
לאחר בית הספר הלך ללמוד כתיבה באוניברסיטה של סיינט לואיס, באמצעות מלגה מלאה.
בספרו האוטוביוגרפי "ההשגחה" הוא מתאר זאת כבזבוז זמן.
לאחר שנתיים של לימודים החליט לממש את שחלם עליו בהיותו נער מתבגר – להיות נזיר שתקן – והצטרף למנזר "גת שמנים".
במנזר מצא קבלה ואחווה, שלא היה רגיל אליהם, מצד הנזירים.
אך עם זאת, הוא נתקל בחוסר דאגה תמוהה.
אף שעבר התנסויות וחוויות מלמדות והחליט שזהו ייעודו, הוחלט שעליו לעזוב, לאחר שהות של מספר שבועות בלבד, בטענה שעליו עוד להתבגר.
קווין הרגיש שנדחה בידי אלוהים עצמו, ובעקבות כך נכנס לדיכאון עמוק.
קווין חזר לשיקגו, חזר לכתיבה והחל להשלים את שהפסיד בלימודים בזמן שהותו במנזר.
במקביל, החל לעבור טיפול פסיכואנליטי.
לאחר זמן מה התחתן כנגד עצת הפסיכולוג, ולאחר ארבעה ילדים וחיי נישואים כושלים, אשתו יזמה גירושים ועזבה אותו לטובת גבר אחר.
קווין עזב את הבית וראה כיצד עולמו קורס בפעם השנייה, אך בזכות ידידים ויועצים סימפתיים, חזר לתפקד בחיי היום-יום ושיחה משמעותית שניהל עם כומר גרמה לו להפנות עורף לאלוהי הנצרות אחת ולתמיד.
שלוש שנים לאחר שסיים את הקולג' התמנה לראש מחלקה לביוגרפיות ואומנויות יפות של APE (American people Encyclopedia).
החלום להיות סופר החל לאבד מקסמו כשנגלתה בפניו הקריירה במו"לות.
לאחר שנתיים נמכרה החברה וקווין עבר למחלקה המתמטית באיגוד המחקר המדעי, שהפכה למובילה בתעשיית המו"לות.
לאחר חמש שנים בפרסום ספרי לימוד, קווין החליט להתמסר למשימת מיגורה של מערכת החינוך.
על פי הבנתו הדת והמדע הם לא העתיד, אלא החינוך הוא העתיד.
קווין מגדיר את עצמו כחלק מדור הדממה.
דור שגדל תחת אימת המלחמה הקרה והפחד מהפצצה האטומית.
דור שחיפש את החיים הפשוטים והבטוחים.
הופעתם של ילדי הפרחים בשנות ה-60 הפילה אותו בתדהמה.
הפחד מהפצצה לא רדף אותם, הם חיו בהווה ולא חיפשו את הביטחון.
המהפכה המינית חרצה את גורל נישואיו השניים שנכשלו מאותן סיבות שנכשלו נישואיו הראשונים.
לאחר 15 שנה ושני נישואים כושלים, קווין לבסוף היה מוכן לגשת לפסיכותרפיה.
קווין מצא תרפיסטית יהודייה שהצליחה להתחמק מצ'כיה קצת לפני הפתרון הסופי ויחד איתה הצליח להגיע להבנות עצמיות ולהתעצם מבחינה אישית.
הוא נשא לאישה אישה שלישית, שאיתה הוא חי כיום והמשיך לפתח את הכיוון החינוכי אותו גיבש לאורך השנים.
במשך שלוש שנים שימש כמנהל אגודה המפיקה סרטונים תומכים עבור מערכת החינוך, ולאחר חלופי תפקידים בחברה החליט להתפטר ולפתוח יחד עם אשתו חברה משלו העוסקת בחומרים חינוכיים.
באביב 1977, עם הרעיונות והשאיפות שפיתח לאורך השנים, ישב קווין לראשונה לכתוב את הספר שהתגלגל להיות ישמעאל.
דניאל קווין הציע את ספרו "ישמעאל" לחבר השופטים של פרס טרנר שכלל את ריי בראדבורי (פרנהייט 451), נאדין גורדימר (זוכת פרס נובל לספרות), וולאס סטגנר, ויליאם סטיירון (בחירתה של סופי) ופיטר מאטיסון.
מטרתו של פרס טרנר הייתה לקדם עבודות סיפורת שמציעות "פתרונות חיוביים ויצירתיים לבעיות כוללניות".
ישמעאל נבחר מבין 2,500 כותרים מכל העולם ודניאל קווין קיבל לידיו 500,000 דולרים.
הספר "ישמעאל" וממשיכיו בטרילוגיה "סיפורו של B" ו-"ישמעאל שלי", שלושתם תורגמו לעברית וזכו לאהדה רבה בקרב קוראים רבים, ובקרב קבוצות של שוחרי איכות הסביבה, קבוצות של תודעה אקולוגית ואקולוגיה מעמיקה, ובקרב הזרמים האנרכיסטים: האנרכו-פרימיטיביזם והאקו-אנרכיזם.
ביקורת רבה הופנתה כלפי קווין על כך שהוא מתיר רעב במדינות עניות, כאשר כתב שמשום שגידול אוכלוסין הוא פונקציה של כמות מזון נתון, חלוקת מזון לארצות עניות לא פותרת את בעיית הרעב בהן, אלא מעודדת אותם להגביר ילודה וכך להמשך הרעב.
קווין הראה פרדוקס, כי בעוד שייצור ופיתוח המזון במדינות המפותחות אינו משפיע על גידול האוכלוסין בהן (במדינות אלו שיעור הילודה נמוך), הוא משפיע דווקא על גידול האוכלוסין במדינות העולם השלישי, שכלל לא נהנות מהמזון.
בכך הוא יצר גרסה חדשה, התואמת יותר את המציאות, לתורתו של תומאס מלתוס.
ברחבי העולם קמו תנועות רבות המאמינות ופועלות על פי רעיונותיו של דניאל קווין.
הרב דניאל פריש (ז' בשבט ה'תרצ"ה, 11 בינואר 1935 - י"ד בשבט ה'תשס"ה, 24 בינואר 2005) היה מקובל, מראשי ישיבת אנשי מעמד ללימוד תורת הנסתר, ר"מ בישיבת המקובלים שער השמים ומשפיע בחסידות תולדות אהרן ולאחר מכן בחסידות תולדות אברהם יצחק.
חיבר ספרים רבים, הנפוץ והמפורסם שבהם הוא ביאור מתוק מדבש על הספר הזוהר.
נולד בעיירה נאנאש שבהונגריה, לשרה ולרב נפתלי הירצקא.
בגיל שלוש התייתם מאמו, אביו נשא לאישה את פראדל שגידלה אותו.
היה כבן תשע כאשר פלשו הנאצים להונגריה, ועבר שם את מאורעות השואה.
עלה לישראל בשנת 1952. למד אצל הרב יוחנן סופר האדמו"ר מערלוי, ולאחר מכן דבק באדמו"ר מתולדות אהרן.
בשנת תשנ"ז, עם פיצול חסידות תולדות אהרון בעקבות פטירת האדמו"ר רבי אברהם יצחק קאהן, פרש ועבר לחסידות תולדות אברהם יצחק והיה שם אחד מראשי הקהילה.
הרב פריש מסר שיעורים רבים מדי יום.
בבוקר מסר שיעורים בבית המדרש למקובלים של מוסדות משכן בנימין "אנשי מעמד", בצהרים בישיבת המקובלים "שער שמים", ובערב בכולל "אוצרות חיים" ללימוד תורת האר"י שהקים.
מסר גם שיעורים בחסידות לבעלי בתים בין מנחה לערבית.
למד בין היתר אצל המקובל הרב יעקב משה הלל.
נפטר בגיל 70, נטמן בהר הזיתים בסמוך למקום קבורת הרב אהרן ראטה.
חיבורו המרכזי הוא פירוש על ספר הזוהר בשם מתוק מדבש, בלשון פשוטה, על פי המפרשים בדרך קבלת האר"י.
ימי הבחרות: מיועד לבחורים בסביבות גיל בר מצווה.
הספר מסביר את מהות הכניסה לחיי תורה ומצוות.
יום החופה לחתן: הכנה נפשית ורוחנית לימים שלפני החתונה וליום החתונה עצמו, בתוספת הנהגות על פי הסוד והחסידות.
יום החופה לכלה: הדרכה לחתונה ולחיי הנישואין.
וספרתם לכם: תפקידו של כל אחד מימי ספירת העומר.
קדושה וצניעות: הדרכה לזוגות צעירים הרוצים לעלות במעלות הקדושה הזוגית.
שמירת המחשבה - הלכות, עצות וסגולות לשמירת המחשבה.
ביאור מתוק מדבש על ספר אוצרות חיים לרבי חיים ויטל.
ביאור מתוק מדבש על ספר שער הגלגולים לרבי חיים ויטל.
ביאור מתוק מדבש על ספר שער הכוונות לרבי חיים ויטל, חלק שבת.
ביאור מתוק מדבש על הגדה של פסח
שערי זהר - מבוא והדרכה לכל הבא להיכנס לתורת הנסתר
בעל מתוק מדבש - סיפור חייו של הרב דניאל פריש.
נהר של דבש צוואה להנהגה נכונה בחיים.
דניאל יונה (דני) פרידמן (נולד ב-17 באפריל 1936) הוא פרופסור אמריטוס למשפטים באוניברסיטת תל אביב ובמכללה למינהל, חתן פרס ישראל לחקר המשפט (1991) וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
כיהן כשר המשפטים בממשלת ישראל השלושים ואחת.
דניאל יונה פרידמן נולד בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, בן לוויקטור וליהודית לבית כרמי, והוא דור שביעי בארץ מצד אמו.
הוא נשוי ואב לשלושה, ומתגורר ברמת אביב.
למד בגימנסיה גאולה, שסבו ישראל ויינברג ייסד, במגמה ריאלית, והיה פעיל בצופים.
ב-1953, בגיל 17, החל כעתודאי את לימודי המשפטים ב, ולאחריהם שירת כקצין משפטים.
בתום לימודיו התמחה אצל שופט בית המשפט העליון יואל זוסמן, ואחר כך אצל עו"ד ברוך זייגר.
בטרם הסמכתו, השלים את כתיבת ספרו הראשון, "ביטוח רכב מנועי".
שירת בצה"ל במסגרת הפרקליטות הצבאית.
למד לתואר דוקטור למשפטים באוניברסיטה העברית.
עבודת הדוקטור שלו, בהנחיית פרופ' אורי ידין, נושאת את השם "שיטות לביטוח נפגעי תאונות דרכים", והוגשה בשנת ה'תשכ"ו, 1965. המשיך לשנת השתלמות באוניברסיטת הרווארד, שבעקבותיה הוענק לו תואר מוסמך במשפטים מטעם אוניברסיטה זו.
בשנות השישים כיהן כעוזר אקדמי לפרופ' זאב צלטנר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1968 הועלה לדרגת מרצה בכיר.
לאחר מכן מונה לפרופסור שם.
בשנים 1974–1978 כיהן כדיקן הפקולטה.
ממייסדי מרכז צגלה למחקר בינתחומי של המשפט באוניברסיטת תל אביב ומנהלו הראשון.
מחזיק הקתדרה למשפט אזרחי והשוואתי ע"ש דניאל רובינשטיין באוניברסיטת תל אביב.
כיהן כפרופסור אורח בבתי הספר למשפטים באוניברסיטאות הרווארד, לונדון, פנסילבניה ופורדהאם.
עם הדוקטורנטים של פרידמן נמנים מי שלימים הפכו לפרופסורים למשפטים באוניברסיטת תל אביב: נילי כהן, אריאל פורת, נינה זלצמן ועופר גרוסקופף.
ב-1990 הקים את הפקולטה למשפטים של המכללה למינהל ועמד בראשו עד שנת 1997. לאחר מכן שב ללמד באוניברסיטת תל אביב.
בשנות השמונים והתשעים דחה פרידמן את הצעותיהם של מאיר שמגר ואהרן ברק להתמנות לשופט בית המשפט העליון ולימים הוגדר בידי מישאל חשין כמי "שאין ספק שהיה ראוי לכהן בעליון".
עסק לעיתים גם בפרקטיקה פרטית, החל משנות השישים ועבור בשנות התשעים, עת כתב חו"ד בתשלום בעבור הבנקים הישראלים נגד דו"ח פרוקצ'יה בעניין הסדר החובות של התנועה הקיבוצית אליהם.
פרידמן נחשב מומחה למשפט מנהלי, למשפט השוואתי ולמשפט אזרחי - דיני חוזים, דיני ביטוח ודיני נזיקין, ופרסם מאמרים רבים בתחומים אלה, בכתב העת "עיוני משפט" של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ובכתבי עת נוספים.
כתב יחד עם נילי כהן את סדרת הספרים "חוזים" שנחשבת לאחד משני הספרים החשובים בתחום.
על הכרך הראשון בסדרה הם זכו בפרס זוסמן למשפט.
פרידמן השתתף במספר ועדות ציבוריות: בשנת 1985 התמנה לחבר בוועדת בייסקי לחקירת ויסות מניות הבנקים.
היה חבר במספר ועדות ייעוץ משפטיות, ובהן הוועדה בראשות אהרן ברק שעסקה בחיבור תזכיר חוק דיני ממונות.
בשנת 1983 הוענק לו פרס צלטנר למשפט.
כן זכה בפרס מינקוף על מצוינות במשפט.
בשנת 1991 קיבל את פרס ישראל לחקר המשפט.
פרידמן הוא חבר הוועדה המייעצת של הפורום הישראלי למשפט וחירות.
לפרידמן גם פעילות בין-לאומית: הוא חבר המכון האמריקאי למשפטים וחבר אמריטוס באקדמיה הבינלאומית למשפט השוואתי, חבר המערכת המייעצת של European Review of Contract Law, יועץ ל-American Law Institute בתחום עשיית עושר ולא במשפט ודיני השבה.
בתחילת 2008 יצא לאור לכבודו ספר יובל בשם "ספר דניאל - עיונים בהגותו של פרופ' דניאל פרידמן", בעריכתם של פרופ' נילי כהן ופרופ' עופר גרוסקופף.
הספר כולל 18 ממאמריו הבולטים של פרידמן, ובצד כל אחד מהם מאמר מחווה מאת חוקר משפטי בולט, שנכתב במיוחד לספר זה.
בתחילת הספר עמדו עורכיו על השפעתו של פרידמן:
בהמשך מציגים העורכים את תפיסת המשפט של פרידמן:
עמדותיו בנוגע למערכת המשפט בישראל
כאיש מפלגת שינוי, נהג במשך שנים רבות להגן על בית המשפט העליון מהתקפות של החוגים החרדים.
הוא כתב ש"ההתקפות שלוחות הרסן של אגודת ישראל על בית המשפט העליון ונשיאו מלמדות על הסכנה" ו"מדובר בחלק מהתכחשות כוללת למנגנונים הדמוקרטיים שהקימה המדינה.
השאלה אינה נוגעת רק להליך מינוי שופטי העליון, שנחשב לאחד הטובים והמאוזנים מסוגו".
מאוחר יותר הפך ביקורתי כלפי מערכת המשפט בישראל.
החלה בשנות ה-80 של המאה ה-20 תפנית, בה עבר בית המשפט העליון "מאקטיביזם שיפוטי מתון וזהיר לאקטיביזם שיפוטי חריף, שהרחיב באופן דרסטי את שיקול דעתם ואת כוחם של בתי המשפט".
במאמרו, מציין פרידמן כי התהליך הזה גבה מחיר כבד, כאשר "המכנה המשותף של הקהילה המשפטית התערער", ו"נפגע קשות הביטחון המשפטי" בתחום האזרחי.
כמו כן, נפגעו לפי פרידמן לא אחת "הביטחון המשפטי, האוטונומיה של הצדדים, הציפיות הסבירות שלהם והאמון בבתי המשפט".
פרידמן החל לכתוב באופן סדיר ב"ידיעות אחרונות" ופרסם שם סדרת מאמרים שבה ביקר את בית המשפט העליון, ובפרט את דורית ביניש, ואת הכוונה למנותה לנשיאת בית המשפט העליון.
פרידמן תומך בצמצום הביקורת השיפוטית על חוקים שחוקקה הכנסת ובעיגונה בחוק, וכן מתנגד לביטול החלטות ממשלה שאינן מנוגדות לחוק מטעמים של חריגה ממתחם הסבירות.
מאידך הוא סובר שיש לקיים את החלטות בתי המשפט גם כשהתקבלו בחוסר סמכות.
בעקבות הרשעתו של חיים רמון פרסם פרידמן מאמר ב"ידיעות אחרונות", שבו תקף בחריפות את היועץ המשפטי לממשלה, את פרקליט המדינה, את שופטיו של רמון ואת מערכת בתי המשפט בישראל.
בשנות השבעים, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית נמנה פרידמן עם מייסדי מפלגת שינוי שבראשות עמיתו, פרופ' אמנון רובינשטיין, שהפכה לאחד ממרכיבי התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש).
לאחר התפרקות התנועה המשיך להיות מזוהה עם מפלגת "שינוי" לאורך השנים וכשזו חברה למרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה (1992) הוצב, כאות של כבוד, באחד מהמקומות האחרונים ברשימה.
מתנגד להגירת עבודה לישראל, במיוחד של פלסטינים ולזכות השיבה.
בפברואר 2007 מינה ראש הממשלה, אהוד אולמרט, את פרידמן לשר המשפטים, לאחר שהמשרד היה ללא שר קבוע מאז התפטרותו של חיים רמון.
הוא החל לכהן בתפקיד ב-7 בפברואר 2007. עם כניסתו לתפקיד הציג אחדות מתוכניותיו:
קידום חקיקת חוק יסוד: החקיקה
מינוי עורכי דין מהמגזר הפרטי לתפקידי שופטים
הקמת בית דין למשמעת לנבחרי ציבור
חיזוק הערכאות של בית משפט השלום ובית המשפט המחוזי
ביולי 2008 הציע לפצל את תפקיד היועץ המשפטי לממשלה לשניים, כך שיחולק לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה ולתובע הכללי, כפי שנהוג בעולם.
הוא טען שללא הפיצול התפקיד נגוע בניגוד עניינים.
כשר משפטים, חולל פרידמן מספר שינויים, ובין השאר חדל לקבל כבשגרה את המלצות "ועדת נאור", בראשות שופטת בית המשפט העליון מרים נאור, שבעבר הייתה מכינה הצעות חוק פליליות בעבור משרד המשפטים.
בשנת 2007 הביא להקמת בית משפט מחוזי נוסף - בית המשפט המחוזי מרכז, בפתח תקווה, ולתיקון חוק בתי המשפט כך שלא ימונה נשיא בית משפט (שלום, מחוזי או עליון) מי שנותרו לו פחות משלוש שנות כהונה, והכהונה לא תימשך יותר מ-7 שנים.
תיקון זה מנע מהשופט אשר גרוניס (שתואר כנוטה לצד השמרני במערכת המשפט בדומה לפרידמן, מסתייג מאקטיביזם השיפוטי) להתמנות לנשיא בית המשפט העליון - על אף שלמעט הנשיאה דורית ביניש הוא היה ותיק השופטים (מאוחר יותר בוטל התיקון כך שהתאפשר מינויו של גרוניס לנשיאות בית המשפט).
בנוסף, פרידמן הביא למינויים של שני שופטים (חנן מלצר ויורם דנציגר) מהמגזר הפרטי לבית המשפט העליון, לאחר עשרות שנים שבמהלכן לא מונו עורכי דין מהתחום לתפקיד זה.
פרידמן פעל לצמצום כוחו של בית המשפט העליון, ובפרט להגבלת סמכותו לביקורת שיפוטית.
במסגרת זו החל הדיון בתזכיר חוק יסוד: השפיטה (תיקון - ביקורת שיפוטית על תוקפם של חוקים) המצמצם ביותר את סמכותם של בתי המשפט לפסול חוק העומד בסתירה לחוק יסוד.
לפי התזכיר, רק לבית המשפט העליון תינתן סמכות לפסול חוק, וגם זאת רק בהרכב של תשעה שופטים לפחות וברוב של שני שלישים מההרכב.
עוד הוצע שלכנסת תהיה סמכות לגבור על החלטתו של בית המשפט העליון, ולהקנות תוקף לחוק שנפסל.
כמו כן יזם תחילתו של הליך חקיקה שמטרתה צמצום מתחם השפיטות, תוך הוצאתה של מדיניות הממשלה בתחום המדיני, הביטחוני והתקציבי ממתחם זה.
פרידמן נימק את מדיניותו לצמצום סמכויותיו של בית המשפט העליון:
מדיניותו עוררה כלפיו מבקרים בקרב השופטים בדימוס, ובהם מישאל חשין, דליה דורנר ויצחק זמיר.
הפרופסורים למשפטים הצטרפו למחלוקת זו, ונחלקו לשתי קבוצות: מהם שפרסמו עצומה נגד פרידמן, ומהם שפרסמו עצומת תמיכה בו.
אחדים מהמרצים למשפטים אף פרסמו מאמרים בעד פרידמן או נגדו.
אל מבקריו של פרידמן הצטרף גם נשיא בית המשפט העליון בדימוס, אהרן ברק, שאמר "לא יהיו שופטים בירושלים אם בית המשפט לא יוכל לתת סעד למי שפונה אליו בטענה לפגיעה חמורה בשלטון החוק.
לא יהיו שופטים בירושלים אם חלקים שונים של פעולות הממשלה יחוסנו מפני ביקורת בתי המשפט", והוסיף בהרצאה אחרת "אם מישהו ייצור חור שחור של אי שפיטות בישראל - זה לא יהיה חור שחור בהאג.
שם אין 'אי שפיטות', זו רק המצאה שלנו כאן".
בריאיון ל"הארץ", תמך ראש הממשלה אהוד אולמרט בפרידמן.
במסגרת תפקידו הורה פרידמן למחלקת החקיקה במשרדו לנסח טיוטת הצעת חוק לחידוש חסמי זכות העמידה בבתי המשפט, ברוח אסכולת רות גביזון ומאיר שמגר ובניגוד לפסיקות שהתקבלו בבית המשפט העליון בשנות ה-90 בראשותו של אהרן ברק.
בתגובה ספג ביקורת מצד התנועה לאיכות השלטון והאגודה לזכויות האזרח, שהביעו חשש מפני צמצום יכולתן להוות "עותרים ציבוריים", שלדבריהן נחוצה כדי להילחם בשחיתות שלטונית.
גם נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, תקפה רעיון זה.
בשנת 2008 קידם פרידמן הצעת חוק לפיה תוגבל סמכותו של בית המשפט העליון לביטול תקפותם של חוקים המנוגדים לחוקי יסוד.
לפי הצעת החוק יוכל בית המשפט העליון לפסול חוקים המנוגדים לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ולחוק יסוד: חופש העיסוק רק במותב של שבעה שופטים.
הצעת החוק מסדירה לראשונה בחוק את סמכותו של בית המשפט לפסול חוקים, בניגוד למצב שקדם לה, שבו בית המשפט פעל מכוח הלכה משפטית.
פרידמן היה שר שאינו חבר הכנסת.
בכנס השנתי של העמותה למשפט ציבורי בקיסריה אמר פרידמן: "יש קבוצת חברי כנסת, שאינני יודע מה גודלה, שמתייחסים לבית המשפט העליון כמו שחברי ש"ס מתייחסים לרב עובדיה יוסף".
בריאיון לעיתון "ידיעות אחרונות", שפורסם ב-22 בפברואר 2008, אמר פרידמן: "העליון פועל כמו מפלגה דתית; הוא מנהל תעמולה ועושה לובי אצל עיתונאים וח"כים".
ב-11 במרץ 2008 אמר פרידמן בשיחה עם כתבים כי הקפיא את יוזמתו לצמצום מתחם השפיטות, בתקווה שבית המשפט העליון עצמו יגבילה, ללא צורך בחקיקה.
בתקופת כהונתו בממשלה תמך בהפלת שלטון החמאס ברצועת עזה והתנגד להסכם הפסקת האש (תהדייה) שנעשה עם החמאס ביוני 2008. על הסכם התהדייה אמר:
הוא המשיך לדגול בהפלת החמאס גם לאחר סיום כהונתו, והתנגד לעסקת שליט שבה שחררה ממשלת נתניהו למעלה מאלף מחבלים תמורת חייל ישראלי אחד וראה בה תבוסה קשה.
במרץ 2009 סיים את כהונתו כשר המשפטים עם כינונה של ממשלת ישראל השלושים ושתיים וכניסתו של יעקב נאמן לתפקיד.
במרץ 2023, במסגרת הדיון בישראל על הרפורמה המשפטית, הציע יחד עם פרופ' יובל אלבשן, גיורא ירון ואלוף במילואים גיורא איילנד, הצעת פשרה שדגלה ברפורמה מתונה יותר.
ההצעה נדחתה על ידי מתנגדי הרפורמה.
המכון הישראלי לדמוקרטיה טען כי הצעה זו אינה פשרה של ממש והיא מאמצת את רוב הרפורמה.
פורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה טען שמדובר ב"אותה הגברת בשינוי אדרת".
באוקטובר 2023, כשהחל להתברר גודל האסון במתקפת הפתע על ישראל, יצא בקריאה להתפטרותו של בנימין נתניהו.
בהמשך מלחמת חרבות ברזל מתח ביקורת חריפה על נתניהו וממשלתו.
הרצחת וגם ירשת – משפט, מוסר וחברה בסיפורי המקרא, הוצאת דביר, 2000, מהדורה שנייה מורחבת 2022 בהוצאת ידיעות ספרים.
הספר תורגם לאנגלית ויצא לאור בארצות הברית.
דניאל פרידמן ואלרן שפירא בר-אור, דיני עשיית עושר ולא במשפט, הוצאת נבו 2015
הארנק והחרב: המהפכה המשפטית ושִברה, הוצאת ידיעות ספרים, 2013.
לפני המהפכה: משפט ופוליטיקה בעידן התמימות, הוצאת ידיעות ספרים, 2015.
קץ התמימות: משפט ושלטון בישראל, הוצאת ידיעות ספרים, 2019 - מהדורה מעודכנת ומשולבת של הספרים "הארנק והחרב" ו"לפני המהפכה".
המשפט: מבט כללי (קצת ספקני), הוצאת נבו, 2024
דיני חיובים - חלק כללי, אבירם הוצאה לאור, 1994.
דניאל פרידמן ויצחק שילה (עורכים), ספר לובנברג - קובץ מחקרים לזכרו של השופט ה.ש.
אהרן ברק ודניאל פרידמן (עורכים), ספר מנשה שאוה - מחקרים במשפט לזכרו, הוצאת רמות, 2006.
חיים כהן, דת ודין, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר 2009, ערך והוסיף מבוא: דניאל פרידמן
דניאל קארפי (Carpi; 3 באוגוסט 1926 – 3 בדצמבר 2005) היה היסטוריון של יהודי איטליה, פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
עם הקמת הגטאות באיטליה בסוף המאה ה-16, נאלצה המשפחה לצאת מקארפי (מקור שמה) לצ'נטו שבאזור אמיליה בצפון איטליה.
סב-סבו של דניאל קארפי, זארו (אליעזר) קארפי, היה חבר באגודת הקרבונארים ומפעילי ההתקוממות של שנת 1821. משנתגלו קשריו עם המהפכנים נאלצה המשפחה לעזוב את צ'נטו ולעבור לבולוניה, שם הקימו בית כנסת והיו ממייסדי הקהילה.
אבי סבו של דניאל היה ליאונה קארפי, פעיל בתנועת התחייה האיטלקית ומקורב לגריבלדי ולג'וזפה מציני.
הוא זכה לאותות הצטיינות רבים לאחר איחוד איטליה.
היה חבר הפרלמנט הראשון מטעם העיר פרארה.
כתב מחקרים רבים על ההיסטוריה הכלכלית של איטליה והיה מקורב למלכה מרגריטה.
אביו של דניאל, אריה ליאונה קארפי, היה קצין תותחנים במלחמת העולם הראשונה, שזכה לאותות הצטיינות רבים.
היה יושב ראש המפלגה הרוויזיוניסטית ונציג בית"ר באיטליה.
הוא ערך ירחון בשם "רעיון הציונות" ופעל לארגון עליה ב', היה מיודד עם זאב ז'בוטינסקי.
דניאל נולד במילאנו לאריה ליאונה קארפי וללואיזה לבית מודנה.
הוא למד בגימנסיה העברית במילאנו.
בספטמבר 1943, כשפלשו הגרמנים לאיטליה, התפזרה משפחת קארפי.
דניאל ואביו עברו את הגבול והצטרפו לכוחות בעלות הברית.
אביו הפך לרב הראשי של החיילים הארצישראלים וכיהן כיועץ משפטי של ממשלת איטליה החופשית.
בשלהי מלחמת העולם השנייה הגיע דניאל קארפי לפירנצה, הצטרף ל"בית החלוץ" והיה אחד ממזכיריו.
הוא עלה ארצה במרץ 1945, התיישב בשדה אליהו כחלק מקבוצת החלוץ והצטרף מאוחר יותר לגרעין של בני עקיבא.
בשנת 1946 ירדה הקבוצה לנגב והקימה את תקומה.
משם נשלח להדריך בקבוצת יבנה, שם הכיר את יהודית טרייטל, שהייתה נצר למשפחת רבנים ידועה מצ'כוסלובקיה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הצטרף לגבעתי ולחם בנגב כחייל רגלים.
הוא הצטרף לחטיבת ירושלים ומונה לסגן מפקד נוטרדם.
לאחר המלחמה יצא לקורס קציני תותחנים.
ב-1950 השתחרר מהצבא ונשא את יהודית טרייטל לאישה.
בדצמבר 1965 נהרגה בתו עדה בתאונת דרכים בגבעתיים, לאחר שפונתה יחד עם אמה במצב קשה לבית החולים תל השומר כתוצאה מפגיעת מכונית בעת שעברו במעבר חציה.
במהלך שנות החמישים החל ללמוד תנ"ך, ספרות עברית והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית.
במקביל לכך לימד במכון למדריכי חו"ל.
ב-1967 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בהנחיית ישראל הלפרין, חיים ביינארט ויצחק בער.
נושא הדיסרטציה היה היהודים בפדובה בתקופת הרנסאנס.
החל ללמד באוניברסיטת תל אביב החל משנת 1962 ועד לפרישתו בשנת 1994. ב-1972 מונה לדיקאן הפקולטה למדעי הרוח.
החל משנת 1975 עמד בראש הקתדרה לחקר השואה ומונה לדיקן הפקולטה למדעי הרוח.
מ-1988 כיהן כראש החוג להיסטוריה של עם ישראל.
עמד גם בראש המכון לחקר הציונות ושימש כראש בית הספר למדעי היהדות.
קארפי היה פרופסור אורח במכון ללימודים מתקדמים בירושלים, בישיבה יוניברסיטי, בסורבון, בקולג' סנט אנטוני, ובסמינר התאולוגי של מרכז אוקספורד ללימודים יהודים.
כן היה יו"ר הוועדה האקדמית של מכון ז'בוטינסקי בישראל, יזם וערך את כרכי איגרות זאב ז'בוטינסקי והביבליוגרפיה של כל כתביו.
קארפי היה היהודי הראשון אשר הוזמן לפתוח מגמה ללימודי היהדות וללמד באוניברסיטה הגריגוריאנית שבוותיקן.
הוא זכה על מחקריו בשני עיטורי כבוד של הרפובליקה האיטלקית, פעמיים זכה בפרס יפה ופעמיים בפרס ורבורג.
היהודים בפאדובה בתקופת הרנסאנס 1369-1509. ירושלים, 1967.
פעולת ק"ק איטאליאני שבוויניציאה למען עניי ארץ ישראל: בשנים שלו"ו-תצ"ג.
בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג, תשל"ט.
בתרבות הרנסאנס ובין חומות הגיטו: מחקרים בתולדות היהודים באיטליה במאות הי"ד-הי"ז.
תל אביב: מפעלים אוניברסיטאיים, תשמ"ט.
בין שבט לחסד: השלטונות האיטלקיים ויהודי צרפת ותוניסיה בימי מלחמת העולם השנייה.
ירושלים, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ג.
בלכתי בדרך: זכרונות מן השנים 1938-1945. ירושלים: הספרייה הציונית, תש"ס 1999.
מפתח לכתבי עת של התנועה הקיבוצית: חוברת לדוגמה/ ועדת המערכת: מאיר בוכסווילר (העורך), דניאל קארפי.
אפעל, מפעל הביבליוגרפיה הקיבוצית, תשכ"ח.
הציונות: מאסף לתולדות התנועה הציונית והישוב היהודי בארץ-ישראל.
פנקס ועד ק"ק פאדוואה/ הוציא לאור על פי כתב יד והוסיף מבוא, הערות ומפתחות: דניאל קארפי.
ירושלים, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי, תשל"ד, 1973-תש"ם.
ספר חיי יהודה/ לר' יהודה אריה ממודינא, ההדיר על פי כתב היד דניאל קארפי.
תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ה.
מדבר תהפוכות: חיבור אוטוביוגרפי מן המאה הי"ז של משמש בקודש בגיטו של ויניציאה/ מאת יצחק מן הלויים.
ההדיר על פי כתב היד דניאל קארפי.
איגרות זאב ז'בוטינסקי/ העורך דניאל קארפי; עורך משנה: משה הלוי.
ירושלים: מכון ז'בוטינסקי בישראל, תשנ"ב-תשס"ו.
פנקס ועד ק"ק איטאליאני בוויניציאה, ת"ד-תע"א/ ההדיר והוסיף מבוא והערות: דניאל קארפי.
ירושלים: מכון בן-צבי, לחקר קהילות ישראל במזרח, תשס"ג 2003.
דינה פורת, מינה רוזן ואניטה שפירא (עורכות), ספר יובל לדניאל קארפי: אשכול: מחקרים בתולדות העם היהודי מוגש לדניאל קארפי במלאת לו שבעים שנה על ידי רעיו ותלמידיו, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה למדעי הרוח ע"ש לסטר וסאלי אנטין, בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג, תשנ"ו.
דניאל גבריאל פרנהייט היה פיזיקאי ומהנדס גרמני שחי את רוב ימיו בהולנד.
ב-1714 המציא את מדחום הכספית.
בעזרת מדחום הכספית המציא בשנת 1724 את סולם המעלות הקרוי על שמו, סולם פרנהייט.
דניאל פרנהייט נולד בדנציג (אז חלק של האיחוד הפולני-ליטאי, גדנסק הנוכחית) למשפחת סוחרים גרמנים.
לאחר מות הוריו, החל לעסוק במכירת סחורות לרוסיה.
עקב רצונו להתקדם במדע, בשנת 1717 עבר להאג, שם פתח עסק למכירת דברי זכוכית, ברומטרים, מדי טמפרטורה וכדומה.
המכשירים הראשונים שלו התבססו על מילוי אתנול, אך מאוחר יותר עבר לכספית.
החל משנת 1718 הוא נתן הרצאות בכימיה באמסטרדם.
בשנת 1724 הוא התקבל לחברה המלכותית.
דניאל פרנסואה מאלאן (Daniel François Malan; 22 במאי 1874 - 7 בפברואר 1959) היה ראש ממשלת דרום אפריקה בין 1948 ל-1954. מחסידי הלאומנות האפריקאנרית.
ממשלתו עלתה לשלטון על בסיס מצע של אפרטהייד ויישמה מדיניות של הפרדה גזעית.
מאלאן נולד בריבק-וס במושבת הכף למשפחה ממוצא הוגנוטי צרפתי.
הוא קיבל תואר ראשון במתמטיקה ומדעים מקולג' ויקטוריה (לימים אוניברסיטת סטלנבוש).
לאחר מכן למד בסמינר לכמרים ובמקביל השלים תואר שני בפילוסופיה בקולג' ויקטוריה.
בשנת 1900 עזב את דרום אפריקה כדי ללמוד לתואר דוקטור בתאולוגיה באוניברסיטת אוטרכט.
הוא השלים את התואר ב-1905 ועם שובו לדרום אפריקה שימש במשך שישה חודשים כעוזר כומר בהיידלברג שבטרנסוואל.
ב-1906 הוצב על ידי הכנסייה במונטגו, וב-1912 עבר לגראף-ריינט שם כיהן עד 1915. במהלך תקופה זו אף נסע מטעם הכנסייה לבקר קהילות אפריקאנרים בקונגו הבלגית וברודזיה הדרומית.
ב-31 במאי 1910, 8 שנים לאחר תום מלחמת הבורים השנייה, נוצר איחוד דרום אפריקה, ולואי בותה מונה לראש הממשלה הראשון.
ב-1912 ניתק ג'יימס ברי מוניק הרצוג את קשריו עם בותה וב-1914 הקים את המפלגה הלאומית שבסיס כוחה היה האפריקאנרים.
בשנת 1915 נתבקש מאלאן לשמש כעורך עיתון המפלגה, "די בורגר".
לשם כך ויתר מאלאן על משרתו ככומר בכנסייה הרפורמית ההולנדית.
בשנת 1915 נוסד סניף של המפלגה הלאומית בפרובינציית הכף, ומאלאן נבחר לעמוד בראשו.
ב-1918 נבחר לפרלמנט מטעם המפלגה.
המפלגה הלאומית עלתה לשלטון בהנהגת הרצוג בשנת 1924 ומאלאן מונה לתפקיד שר הפנים, החינוך ובריאות הציבור.
בתפקיד זה החזיק עד 1933. מאלאן הוביל קו לאומי קיצוני בממשלה וביקש ליצור לאום דרום אפריקני נבדל מהמדינות האירופיות.
במסגרת זאת הוביל לאימוץ דגל רשמי לדרום אפריקה, במטרה להחליף את הדגל ששימש אז, שכלל באופן מאוד בולט את היוניון ג'ק.
בנוסף פעל מאלאן לאימוץ האפריקאנס לצד האנגלית כשפות של דרום אפריקה, במטרה לאחד את האירופאים של דרום אפריקה.
בשנת 1934 הוקמה המפלגה המאוחדת בעקבות איחוד של המפלגה הלאומית של הרצוג ויריבתה המפלגה הדרום אפריקאית של יאן סמאטס, שדרשה שדרום אפריקה תישאר חלק מחבר העמים הבריטי.
במסגרת שיחות האיחוד, הוסכם על נוסח שקבע שחברותה של דרום אפריקה באימפריה הבריטית תהיה כפופה לכך שלא יפגעו האינטרסים הלאומיים של דרום אפריקה.
אולם הפשרה לא סיפקה את מאלאן והוא ו-19 חברי פרלמנט עזבו את המפלגה ויסדו מחדש את המפלגה הלאומית, שהציבה במצעה את הדרישה לניתוק כל הקשרים עם מלך אנגליה והחלפתו בנשיא דרום אפריקאי.
במשך 14 שנים הייתה מפלגה זו באופוזיציה.
קיוותה המפלגה להגביר את כוחה מ-21 מנדטים לכ-40, הודות לתמיכה שהייתה לה באזורים הכפריים, אולם היא זכתה רק ל-27 מנדטים.
המפלגה בהנהגתו של מאלאן התנגדה להשתתפותה של דרום אפריקה במלחמת העולם השנייה.
בינואר 1940 טען מאלאן שהסכנה הגדולה ביותר לאירופה היא מצד הבולשביזם ועל דרום אפריקה לפרוש מהשתתפות במלחמה לצד בריטניה.
התנגדותה של מפלגתו של מאלאן להשתתפות במלחמת העולם השנייה הגבירה את הפופולריות של המפלגה והיא הביסה את המפלגה המאוחדת בשנת 1948.
בעקבות הניצחון בבחירות ובמהלך שש וחצי שנות כהונתו כראש ממשלה, הניח מאלאן תשתית מוצקה למדיניות האפרטהייד, שהיו קראו לה על שמו: "מאלאנומניה".
הוא נהג להצדיק את האפרטהייד בהסתמך על התנ"ך, למשל על סיפור מגדל בבל וקללת חם בן נח.
עם זאת, נטען שמאלאן היה פחות קיצוני במדיניות ההפרדה הגזעית מאחרים במפלגתו.
כמו כן, נטען שלקראת תום כהונתו הוא הבין את "הסכנות העלולות לנבוע מתוך הפעלה יותר מדי קפדנית של מדיניותו" וכי "בחדשים האחרונים לפני התפטרותו בשנת 1954 הורגשה כעין הפוגה בשטח זה.
באוקטובר 1954 הודיע מאלאן בהפתעה על פרישתו בנובמבר 1954, בהגיעו לגיל 80. במאבק הירושה שבא לאחר פרישתו, גבר יוהאנס סטריידום, בעל העמדות היותר קיצוניות, על המועמד המתון יותר שהועדף על ידי מאלאן.
מאלאן נפטר בשנת 1959 בסטנלבוש.
ספרו, Afrikaner Volkseenheid en my ervarings op die pad daarheen (בעברית: אחדות לאומית אפריקאנרית וחוויותי בדרך אליה), פורסם באותה שנה.
קובץ של כתביו ומסמכיו מצוי כיום בספריית אוניברסיטת סטלנבוש.
מערכת ההפרדה הגזעית, שמאלאן היה בין האחראים העיקריים להיווצרותה, הסתיימה רשמית בשנת 1994, אך המשיכה לתת את אותותיה עוד שנים אחר כך.
כשר פנים, הצהיר מאלאן בשנת 1924 שלא תהיה אפליה כלפי יהודים אירופאיים באישור הגירה לדרום אפריקה.
אולם בפברואר 1930 העביר מאלאן בפרלמנט, למרות מחאות הקהילה היהודית, חוק שמנע כמעט לגמרי הגירה ממזרח אירופה לדרום אפריקה והצהיר שבדרום אפריקה יש יותר מדי מזרח אירופאים, כשהוא כיוון ליהודים.
מאלאן המשיך גם לאחר מכן לפעול נגד הגירה יהודית לדרום אפריקה.
מפלגתו הלאומית, שהוקמה ב-1934, הייתה אנטישמית, כמעט באופן רשמי.
מאלאן הצהיר שבדרום אפריקה יש יותר מדי יהודים וכי הוא יפעל לגרש יהודים שלא ניתן להטמיע בתוך הלאום הדרום אפריקאי.
במרץ 1937 הוא קרא לחזית דרום אפריקאית נגד היהודים ולחרם נגדם.
בשנת 1945 כלל מצע מפלגתו הנהגת נומרוס קלאוזוס כנגד היהודים.
עלייתו של מאלאן לשלטון בשנת 1948 עוררה דאגה בקרב יהודי דרום אפריקה לנוכח תמיכת הלאומנים האפריקאנרים בנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, מיד עם עלותו לשלטון הבטיח מאלאן ליהודים כי לא יופלו לרעה.
בשנה שבה עלה מאלאן לשלטון הסתיים שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל וקמה מדינת ישראל.
מאלאן אפשר ליהודי דרום אפריקה לשלוח כספים למדינת ישראל ואף העלים עין מתנועה ערה של מתנדבים לישראל.
בשנת 1949 הכירה ממשלתו רשמית במדינת ישראל ומאלאן אף היה ראש המדינה הזר הראשון שביקר בישראל (בשנת 1953).
דרום אפריקה אמנם רצתה לשמור על יחסיה עם העולם הערבי, ולכן רמת היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות בתקופת כהונתו של מאלאן הייתה מוגבלת.
ישראל לא פתחה שגרירות בדרום אפריקה, אלא צירות בפרטוריה וקונסוליה ביוהנסבורג.
לדרום אפריקה לא הייתה נציגות רשמית בישראל והיא יוצגה על ידי השגרירות הבריטית בתל אביב.
אולם מערכת היחסים הייתה הרמונית (ומערכת יחסים זו נמשכה למעשה עד תחילת שנות ה-60, אז החלה ישראל לצנן את יחסיה עם דרום אפריקה בשל קשריה עם מדינות אפריקה האחרות).
בשנת 1955, מאלאן נרשם על ידי תומכים יהודים בספר הזהב של הקרן הקיימת.
על פי החוקר ג'יימס אדמס, הידידות שהפגין מאלאן כלפי יהדות דרום אפריקה הייתה צעד פוליטי חכם.
הוא הבין כי בנסיבות שנוצרו רדיפת יהודים תעורר את דעת הקהל הבינלאומית נגדו ואף תוביל לבריחת הון.
אבל מעבר לכך יש להניח שעל ידי יחסו הלבבי ליהודים ולישראל (לצד חששם של היהודים משינוי המצב לרעה) ציפה מאלאן לזכות בשתיקתם אל נוכח מדיניות האפרטהייד.
לאחר מותו נקרא נמל התעופה של קייפטאון על שמו: DF MALAN Airport.
באמצע שנות ה-90 שונה שמו של הנמל לנמל התעופה הבינלאומי של קייפטאון, במסגרת מהלך כללי לביטול הנצחתם של לאומנים אפריקאנרים.
עם זאת, השם הישן עודנו שגור בפי רבים.
הוא אלוף אולימפי (סידני 2000), אלוף עולם (פרת' 1998) ושיאן עולם במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
השחיין הראשון שזכה במדליה אולימפית בשלושה מישחים (לאחר 92 שנים): 200 מטר, 400 מטר ו-1,500 מטר חופשי.
הוא פעמיים ברציפות אלוף העולם בבריכת 25 מטר (פלמה 1993 וריו 1995) במשחים ל-400 מטר חופשי ול-1500 מטר חופשי ואלוף הפאן פסיפיק (אטלנטה 1995) במשחים ל-400 מטר חופשי ול-800 מטר חופשי.
באליפות הפאן פסיפיק שנערכה בקובה, יפן בשנת 1993 זכה קובלסקי ב-3 מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי (3:52.18 דקות) במשחה ל-800 מטר חופשי (7:56.95 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי (15:06.77 דקות) בכולם אחרי קירן פרקינס בן ארצו.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בפלמה דה מיורקה, ספרד בדצמבר אותה שנה זכה בשתי מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:42.95 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14.42.04 דקות.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994 זכה במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14.53.42 דקות, אחרי פרקינס (14:50.52 דקות) ולפני שטפן זסנר מגרמניה (15:09.20 דקות).
בנוסף, הוא סיים במקום הרביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:50.03 דקות, המנצח היה פרקינס שקבע שיא עולם חדש (3:43.80 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק שנערכה באטלנטה בשנת 1995 זכה ב-5 מדליות, 3 זהב ו-2 כסף.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בריו דה ז'ניירו, ברזיל בדצמבר אותה שנה זכה בשלוש מדליות זהב והגן על תואריו, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:45.15 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14.48.51 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:07.97 דקות שלא היה באליפות הקודמת.
באולימפיאדת אטלנטה זכה ב-3 מדליות, מדליית כסף ושתי מדליות ארד.
מדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:02.43 דקות, אחרי פרקינס שהגן על תוארו, ובקושי התברג לשלב הגמר, עלה שמיני ואחרון כשהשיג את השחיין התשיעי ב-24 מאיות השנייה בלבד (14:56.40 דקות) ולפני גרהם סמית' מבריטניה (15:02.48 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x200 חופשי בתוצאה של 7:18.47 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 זכה בשתי מדליות, אחת זהב ואחת ארד.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקואלה לומפור, מלזיה בספטמבר אותה שנה קבע במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם חבריו שיא עולם חדש של 7:11.86 דקות.
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהונג קונג, סין באפריל 1999 זכה במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:51.44 דקות.
באולימפיאדת סידני זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי לאחר ששחה את המשחה בשלב המוקדמות והוחלף על ידי איאן תורפ בשלב הגמר.
קובלבסקי פרש משחייה תחרותית במאי 2002. בשנת 2003 סיים את לימודיו בתחום שיווק ספורט.
בשנת 2007 עבד כעוזר מאמן שחייה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בשנת 2007 זכה בתחרות השחייה הגדולה ביותר בעולם "פייר טו פאב" (בהשתתפות למעלה מ-4000 משתתפים) במים פתוחים למרחק של 1.2 ק"מ.
באפריל 2010 הודיע קובלסקי על היותו הומוסקסואל ובכך הצטרף לספורטאים מובחרים אוסטרלים כאיאן רוברטס שחקן רוגבי ולמתיו מיצ'ם אלוף אולימפי בקפיצה למים.
לדבריו, הוא קיבל השראה מגארת' תומאס שיצא מהארון בדצמבר 2009 והלך בעקבותיו.
דניאל פרנקל בריינר (נולדה ב-8 בספטמבר 1987) היא אתלטית ישראלית, אלופה ושיאנית ישראל בקפיצה לגובה.
היא האישה הישראלית הראשונה שקפצה מעל 1.90 מטר.
שיאה הישראלי הנוכחי הוא 1.94 מטר (באליפות אירופה באולם 2011), בה סיימה במקום רביעי.
פרנקל נולדה וגדלה בתל אביב.
אמה, שושנה, היא מורה לחינוך גופני.
אביה, יוסף אהרון פרנקל, היה עיתונאי.
בילדותה רקדה בלט בלהקת בת דור.
בגיל 19 עזבה את הריקוד לטובת קריירת ספורט.
בוגרת תואר ראשון במשפטים ותואר ראשון במנהל עסקים מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
כיום היא מתאמנת בקבוצת מכבי תל אביב, בהדרכתו של המאמן אנטולי שפראן.
בתחרות אתלטיקה שנערכה באצטדיון הדר יוסף במרץ קבעה בקפיצה לגובה שיא אישי חדש של 1.84 מטר אך לא הצליחה לשפר את השיא הישראלי (1.87 מטר).
בתחרות גראנד פרי של חיפה במאי אותה שנה קפצה גובה של 1.86 מטר ושברה את שיאה האישי.
ראשונה בתחרות הייתה מעיין פורמן שקבעה שיא ישראלי חדש של 1.88 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בהדר יוסף בסוף יוני אותה שנה זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 1.91 מטר.
היא שיפרה את השיא הישראלי פעמיים כשעברה גובה של 1.89 מטר.
זו הייתה הפעם הראשונה שקופצת לגובה ישראלית עברה מעל גובה של 1.90 מטר, הנחשב לרף הכניסה לרמה העולמית במקצוע זה.
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בסוף יולי אותה שנה סיימה במקום 12 בגמר הקפיצה לגובה, לאחר שעברה גובה של 1.85 מטר.
בשלב המוקדמות קבעה שיא ישראלי חדש של 1.92 מטר, עלתה לגמר מהמקום הראשון במשותף עם ארבע קופצות, ובכך הייתה לקופצת גובה הישראלית הראשונה אי פעם שמשתתפת בגמר אליפות אירופה.
שבוע וחצי לאחר מכן, בתחרות גרנד פרי שנערכה בגטבורג, שוודיה באוגוסט זכתה במדליית ארד בקפיצה לגובה עם 1.88 מטר.
בתחרות אתלטיקה באולם שנערכה בהוסטופץ' שבצ'כיה, במסגרת סבב מוראביה בינואר 2011 קבעה בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש באולם של 1.90 מטר, שיפור לשיא של פורמן (1.86 מטר).
באליפות אירופה באולם, שנערכה בפריז במרץ אותה שנה סיימה במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.92 מטר.
בשלב המוקדמות היא שיפרה את שיאה הישראלי באולם פעמיים והעמידה אותו על 1.94 מטר.
הישג זה מהווה גם שיא ישראלי כללי (באולם או באצטדיון).
בדצמבר נפצעה בברכה במהלך מחנה אימונים במוסקבה, וכתוצאה מכך הודיעה כי לא תוכל להשתתף באולימפיאדת לונדון.
בחודש פברואר קרעה את הרצועה בברכה השמאלית, ונאלצה לעבור שני ניתוחים.
בשנה שלאחר הפציעה היא לא התחרתה כלל, ובשנת 2015 התחרתה פעם אחת.
בעקבות הפציעה, ובצעד חריג ביותר במקצוע הקפיצה לגובה, החליטה להחליף את רגל הניתור, מרגל שמאל לרגל ימין, על מנת שתוכל לקפוץ מבלי להסתכן בפציעה נוספת ברגלה השמאלית.
באליפות הבלקן, בסוף יוני, סיימה בקפיצה לגובה במקום שביעי בתוצאה של 1.86 מטר.
זו הייתה תוצאת השנה של דניאל, התוצאה הכי טובה שלה מאז הפציעה והתוצאה הרביעית בטיבה בישראל בכל הזמנים.
בינואר 2017 התחתנה עם עודד בריינר, איש היי-טק וב-2022 הפכה לאם.
דניאל "דן" פרנק היה אתלט אמריקאי יהודי ממוצא פולני, סגן אלוף אולימפי בקפיצה לרוחק.
פרנק התאמן במערב ניו יורק.
באליפות ניו יורק באתלטיקה שנערכה בשנת 1904 זכה פרנק במדליית זהב ובניצחון על מאיר פרינסטיין.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) הוא זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.89 מטר, אחרי פרינסטיין שקבע שיא אולימפי חדש של 7.34 מטר ולפני רוברט סטנגלנד (6.88 מטר) שניהם מארצות הברית.
דניאל (דני) מרינוס קאן (בהולנדית: Daniël Kan; 4 באוגוסט 1927, אמסטרדם – 4 באוגוסט 2013) היה מתמטיקאי הולנדי-ישראלי, מהחוקרים המובילים בתחום ההומוטופיה (טופולוגיה).
קיבל ב-1954 דוקטורט מהאוניברסיטה העברית.
העבודה עסקה בהומוטופיה מופשטת ונעשתה בהנחיית אבי תורת הקטגוריות, סמואל איילנברג.
בשנות החמישים, בעת שירותו הצבאי, הגה קאן את רעיון הפונקטור הצמוד, אותו פרסם במאמר בשנת 1958.
הוא לימד שלושים ושלוש שנים ב-MIT.
בין תלמידיו עמנואל פרג'ון ודוד בלנק.
בשנת 1983 הוא מונה לחבר מן החוץ באקדמיה למדע של הולנד.
דניאל צ'רניש (נולד ב-24 באפריל 1979) הוא שחקן ישראלי.
דניאל צ'רניש נולד בעיר סימפרופול שבברית המועצות דאז.
אביו מוזיקאי, למד בקונסרבטוריון למוזיקה בקייב, מנגן על 5–6 כלים, בברית המועצות עבד במקהלות והלחין מוזיקה, בין השאר הלחין מלודיות על משפחתו.
צ'רניש היה פעיל בחוגי תיאטרון ולמד בחטיבה ובתיכון במגמות תיאטרון.
בהיותו בן 12 הופיע בהצגות סילבסטר.
צ'רניש עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1997. הוא התגייס לצה"ל בגיל עשרים ושירת בפלוגת הקשר של החטיבה הדרוזית, השתחרר בדרגת סמל ראשון וסיים כחייל מצטיין.
הוא למד במכינת מבוגרים בסטודיו למשחק ניסן נתיב בשנת 2003-2002, שם למד אצל אפרים אבא, אלונה פרץ, יצחק (בבי) נאמן.
אחר-כך למד משחק בניסן נתיב בשנים 2003–2006, שם הושפע בעיקר מניסן נתיב, מהמורה והבמאי מישה לוריה ומהמורה לשפת הגוף קובי אסף.
בתום לימודיו צ'רניש שאף לשחק בתיאטרון גשר.
הוא השאיר קורות חיים בתיאטרון גשר טלפון מהבמאית לנה קריינדלין לבוא מייד ולעשות אודישן.
הוא נסע במהירות לתיאטרון גשר עבר אודישן וכעבור שבועיים עבר אודישן נוסף לפי המחזה של רומיאו ויוליה, באודישן צ'רניש גילם את דמותו של רומיאו ויעל לוין שיחקה את יוליה והתקבל לתיאטרון.
מאז שנת 2006 הוא חלק מלהקת השחקנים של תיאטרון גשר ושיחק עד היום (דצמבר 2011) בעשר הצגות בגשר.
ההצגה הראשונה בה שיחק הוא היה בתפקיד הראשי של ולודיה בהצגה "הבן הבכור" בבימויה של לנה קריינדלין.
הוא היה מועמד על תפקידו בהצגה לפרס התיאטרון הישראלי לשחקן המבטיח לשנת 2007.
בשנת 2007 שיחק צ'רניש בסרט "בדרכים" בבימויו של ליאור גלר.
בסרט משחק בתפקיד הראשי ומגלם את דמותו של בחור בשם דניאל, שהרג ילד במלחמת לבנון, צלקת נפשית שהוא סוחב עמו כל הזמן.
אחרי הצבא דניאל סובל מתסמונת פוסט טראומטית ומתמכר להרואין.
הסרט זכה בפסטיבל הקולנוע בברלין (2007) בפרס התסריט הטוב ביותר, זכה ב-26 פרסים בינלאומיים, היה מועמד לפרס האוסקר לסרטי סטודנטים.
בשנת 2009 השתתף צ'רניש בסדרה "בין השורות" בטלוויזיה הרוסית, בה שיחק כמאהב של יבגניה דודינה.
באותה שנה שיחק בתפקיד קטן בסרטו הראשון של משה איבגי כבמאי, "וביום השלישי".
ב-2008 צ'רניש עשה דיבוב ללהקת בלט פנוב.
דניאל צ'רניש נשוי לדיאנה ולהם ילד אחד.
סרט/סדרה במאי שנה הערות וביום השלישי משה איבגי 2009 בין השורות יבגני רומן 2009 דרכים ליאור גלר 2007צומת מילראדיר מילר2020
הצגה תיאטרון במאי סטודנט ואהובה פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא הזמיר והורד עיבוד של אהרון לוין לאגדה של אוסקר ויילד יוליה פבזנר אופרה "על אדונים ומשרתים" אופרה בשיתוף פעולה עם תזמורת פילהרמונית של רמת-גן
הצגה מחזאי במאי תפקיד הצגת בכורה פיניטה לה קומדיה!
הרב ד"ר דניאל ציון (בבולגרית: Даниел Цион; 3 באוגוסט 1883, סלוניקי, האימפריה העות'מאנית – 13 בנובמבר 1979, תל אביב-יפו, ישראל) היה סופר, הרב "השני" של קהילת סופיה ובהמשך הרב הראשי ליהודי בולגריה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נאבק הרב ציון ביחד עם הרב הראשי ליהודי סופיה, ד"ר אשר חננאל, נגד המשטר הבולגרי שרדף את יהודי בולגריה, והוא נעצר ונכלא במחנה הריכוז סומוביט.
לרב ציון שהרבה לעסוק בקבלה היו גם קשרים ענפים עם פטר דנוב מנהיג תנועת האחווה הלבנה האוניברסלית ועל רקע זה נקלע לעימות עם הנהגת יהדות בולגריה.
לאחר עלייתו למדינת ישראל מונה לרב הראשי של עולי בולגריה ביפו.
דניאל ציון החל להתקרב ליהדות המשיחית, בהמשך נטען כי התנצר, הוא הודח מתפקידו ובנרטיב ההיסטורי של יהודי בולגריה נותר דמות שנויה במחלוקת.
דניאל ציון נולד בסלוניקי לפלורה ולשלמה שכיהן כראש בית המדרש לרבנים "בית יוסף" בעיר.
ב-1900 נסמך לרב, עם סיום לימודיו בבית המדרש לרבנים "בית יוסף".
רבו המובהק היה יעקב מאיר.
את השכלתו האקדמית רכש בברלין והיה בעל תואר ראשון ושני במשפטים ותואר דוקטור לפילוסופיה.
ב-1915 נשלח על ידי יעקב מאיר לסופיה בירת בולגריה ובה כיהן כחזן ושוחט.
ב-1916 התמנה לרב בית הכנסת בשכונת יוצ'בונאר בסופיה.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 התקרב ציון לחוגי תנועת המזרחי ובמקביל רקם קשרים עם תנועת האחווה הלבנה האוניברסלית בהנהגת פטר דנוב.
הוא כיהן כרב בקהילת סופיה ובהמשך היה חבר בבית הדין הרבני הגדול בעיר.
ב-1920 מונה הרב ציון כנציג בית הדין הרבני, לכהן בוועדה מטעם הקונסיסטוריון היהודי שמטרתה הייתה למסד דרכי התנהלות בתחום הנישואין והגירושין בקהילה, אשר נועדו לשלב בין ההלכה לחוק הבולגרי ובהמשך כיהן בוועדה לקביעת זכויותיהם בקהילה של יהודים שהוגדרו "נתינים זרים" ולא היו בעלי אזרחות בולגרית.
מאוחר יותר מונה הרב לנשיא בית הדין הרבני בסופיה.
עם זאת, קרבתו של הרב לכתות מיסטיות וקשריו עם תנועת האחווה הלבנה האוניברסלית, הובילה ליחס חשדני כלפיו ולחרושת שמועות בדבר חברותו בסתר בתנועה שהנהיג פטר דנוב.
ב-1931 מונה לנשיא בית הדין הרבני בבולגריה.
ב-21 במאי 1943 נמסרו ליהודי סופיה צווי הגירוש הראשונים לערי השדה.
בהלה אחזה בבני הקהילה משום שבמועד מסירת הצווים סברו יהודי סופיה שהגירוש לערי השדה הוא שלב ראשון לקראת גירושם למחנות ההשמדה.
דניאל ציון, נפגש עם ידידו הקולונל ליובומיר לולצ'ב, שהיה יועצו האישי של המלך בוריס השלישי ומקורב לתנועת האחווה הלבנה האוניברסלית, וביקש ממנו לפעול לביטול הגירוש.
המלך עזב את ארמונו לבקתת הציד שלו בהרי רילה ולא ניתן היה להשיגו.
הרב התייצב בארמון המלך וביקש להפגש עם המלך.
בקשתו לא נענתה והוא ציין בפני עוזריו של בוריס השלישי, כי הוא "מזהיר את המלך לבל יעורר את זעם האלוהים וימיט אסון עליו ועל בולגריה כולה בצעדו זה".
בהמשך, ביקר אצל שר האוצר דוברי בוז'ילוב ומסר אזהרה דומה.
לאחר הפגישה חיבר הרב דניאל את "נאום ה'" ובו אזהרות דומות, שכפל אותו בעשרות עותקים והפיצו לארמון המלך, לשרי הממשלה ולחברי פרלמנט.
ראשי הקהילה זומנו לפגישת הבהרה אצל מפקד משטרת סופיה ואולצו להודיע על פיטורי הרב ציון מתפקידו כנשיא בית הדין הרבני בבולגריה.
למרות ההצהרה הרשמית, בפועל המשיך הרב לכהן במשרתו.
בעצת ידידו, הקולונל לולצ'ב, הכריז הרב ציון על ה-24 במאי כיום צום ותפילה וביקש מבני הקהילה להתאסף בבית הכנסת הגדול.
בהוראת ועד הקהילה והקונסיסטוריון ננעלו שערי בית הכנסת הגדול והתפילה הועברה לבית הכנסת ברובע העוני יוצ'בונאר.
הרב הראשי ד"ר חננאל הצטרף אליו, והרב ציון נאם בפני קהל אלפים וציין בפניהם שראש הכנסייה הבולגרית המטרופוליט סטפן הבטיח לו שיהודי סופיה לא יגורשו.
הקהל לא התרצה והחל לנוע בהמוניו אל ארמון המלך בלווי חברים יהודים של המפלגה הקומוניסטית.
ההפגנה פוזרה בכח רב על ידי המשטרה הבולגרית.
412 מבני הקהילה נעצרו ובכללם הרב ציון, אשר נעצר בסמוך לביתו לאחר ששב מפגישה עם המטרופוליט סטפן.
הוא הועמד במשך שעות בחצר משטרת סופיה ולאחר מכן נשלח ברכבת משא למחנה הריכוז בסומוביט.
במחנה נתון היה דניאל ציון לאלימות ולהשפלות מצד קציני ושומרי המחנה.
לאחר מספר חודשים שוחרר הרב ציון.
הוריו נפטרו בסלוניקי ב-1940, אָחִיו ושלוש אחיותיו בני העיר סלוניקי נרצחו בשואה במחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה כיהן לתקופה מסוימת כרב הראשי ליהודי בולגריה וזכה לכינוי "הרב האדום" בשל קשריו הטובים עם הקומוניסטים.
ביום הכרזת המדינה הורה הרב ציון על שינוי בסדרי התפילה היומית ועל קיום טקס הודיה בבתי הכנסת בסופיה, אותם סיימו בשירת "התקווה".
בדצמבר 1948 עלה הרב דניאל ציון לישראל ובמקומו מונה ד"ר אשר חננאל לרב הראשי ליהודי בולגריה.
לאחר עלייתו לישראל מונה לרב הראשי של קהילת עולי בולגריה ביפו.
המינוי עורר מחלוקת, לאור האירועים שהתרחשו בבולגריה והחשד שהרב ציון הפך ליהודי משיחי.
הרבנים הראשיים של תל אביב-יפו איסר יהודה אונטרמן ויעקב משה טולידאנו קיימו חקירה בעניינו וביוני 1950 קבעו כי הרב "לקוי בשכלו".
עוד הכריזו עליו כמסית ומדיח והוא סולק מתפקידו ולא הורשה להיכנס לבתי הכנסת בעיר.
הרב ציון ציין כי הגיע למסקנה שעל היהודים לקבל את ישו כמשיחם.
ב-14 בספטמבר 1952 במהלך ראיון בקול ישראל, שוב ציין דניאל ציון שהוא מאמין בישו כמשיח.
הראיון שהתקיים בעברית, נתפש כמיסיונרי, עורר הדים וסגן שר הדתות זרח ורהפטיג מונה לבדוק את הנושא.
ראש משלחת "ציון הנוצרית" מטעמה התראיין דניאל ציון, נאלץ להתנצל רשמית בפני שר הדתות חיים משה שפירא.
בהמשך, עבר ציון להתגורר לתקופה מסוימת בירושלים ואחר כך בבת ים, שם הקים בית כנסת ובו הטיף ליהדות המשיחית.
לאחר לחץ של תושבי המקום בראשות ישראל שמעון רבינוביץ' תאומים הופסקה פעילותו של דניאל ציון.
ב-1955, בעקבות המשך הפעילות המיסיונרית פנה רבה הראשי של תל אביב הרב אונטרמן לחברה קדישא בבקשה, שלא להביא לקבורה בקבר ישראל מומרים שהוכרזו כמסיתים ומדיחים.
דניאל ציון המשיך להטיף את משנתו גם באופן פרטי והנושא עורר מעת לעת הדים תקשורתיים.
הרב דניאל ציון הלך לעולמו ביפו ב-1979 והוא בן 96 שנים.
היה נשוי לרחל שנפטרה ב-1949, ואב לחמישה ילדים.
הוא הובא לקבורה בקבר ישראל ונטמן בבית העלמין הדרום (בת ים).
וביחד עם אליעזר אנסקי תרגם לבולגרית את מסכת אבות.
1939 "נישואין וגירושין לפי הדת היהודית".
מחקר היסטורי ופילוסופי מקיף על הקבלה
סוגיות פילוסופיות הקשורות לתנ"ך, למטרות החיים ומותו של האדם.
1945 "חמש שנים תחת המשטר הפשיסטי", ספרו האוטוביוגרפי ובו זכרונותיו מתקופת מלחמת העולם השנייה.
בספר זה מטיל דניאל ציון את האחריות לאירועי מלחמת העולם השנייה בבולגריה, על בוריס השלישי, מלך בולגריה.
דניאל ציון השתתף בעריכת כתב העת הפילוסופי "סווטלינה" - "אור" (בבולגרית: светлина), ביחד עם אנשי רוח בולגרים השייכים לתנועתו הרוחנית של המורה פטר דנוב ועם אנשי דת נוצריים בבולגריה.
הנהגת הקהילה היהודית הפעילה לחץ על הרב ציון להפסיק את שיתוף הפעולה עם "אלמנטים נוצריים" והפצת כתב העת הופסקה בקהילה היהודית.
1965 "הטבע ואתם", כתב עת בעריכתו, שעיקרו אכילה נכונה וצמחונות.
דניאל קולמן הוא שחקן פוקר אמריקאי, במקור מהולדן, מסצ'וסטס.
קולמן מוכר בעיקר בזכות זכייתו בטורניר "$1,000,000 The Big One for One Drop" באליפות העולם בפוקר 2014, כשניצח בקרב ראש בראש מול דניאל נגראנו.
בעקבות הזכייה הרוויח סכום של כ-15.3 מיליון דולר, הפרס השני בגובהו בהיסטוריית הפוקר עד אז.
קולמן שיחק בעיקר משחקי אונליין, וכינוייו הם "mrGR33N13" ו-"riyyc225".
באפריל 2014 זכה ב-1,549,000 אירו בטורניר שנערך במונטה קרלו.
כמו כן באליפות העולם בפוקר 2014 הגיע למקום השלישי.
ב-2017 הפסיק לשחק בטורניר פוקר.
נכון ליוני 2024, קולמן זכה בסך של כ-28.9 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-17.4 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
דניאל (דני) צידון (נולד ב-1955) היה פרופסור חבר בחוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
לשעבר חבר הנהלה וסמנכ"ל בבנק לאומי ומ-2016 שותף בקרן ויולה.
צידון נולד בתל אביב-יפו ב-1955 לראיסה ויואש צידון.
השלים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית ב-1983 ודוקטורט באוניברסיטת קולומביה ב-1987. בשנים 1987–1995 נמנה עם סגל האוניברסיטה העברית.
החל מ-1995 הוא נמנה עם סגל אוניברסיטת תל אביב.
תחומי המחקר שלו הם מקרו-כלכלה וצמיחה כלכלית.
שימש עמית מחקר במרכז למחקר מדיניות כלכלית (CEPR) וכעורך ב-European Economic Review,
בשנים 1994–2000 היה דירקטור בפסגות בית השקעות ובאופק.
בשנים 2000–2003 שימש מנכ"ל ויו"ר מועצת המנהלים של המטה להסדר הקיבוצים.
צידון הצטרף לבנק לאומי ב-2005 כראש מערך האסטרטגיה והפיתוח העסקי הבינלאומי.
ב-2006 מונה גם לראש המערך הבינלאומי, וב-2013 מונה למשנה למנכ"לית בנק לאומי, רקפת רוסק עמינח.
הוא שימש גם כיו"ר זרוע ההשקעות הריאליות בבנקאות להשקעות לאומי פרטנרס, כיו"ר החברה הבת לאומי טק, וכאחראי על פעילות הבנקאות הפרטית.
באפריל 2016 הודיע על פרישתו בשל חוק תגמול לנושאי משרה בתאגידים פיננסיים, לפיו הוגבל שכר הבכירים ל-2.5 מיליון ש"ח בשנה, למעט אישורים מיוחדים.
באותה שנה הודיע על הצטרפות לקרן ההשקעות הישראלית ויולה.
אביו, יואש צידון, היה חבר הכנסת מטעם צומת ומראשוני חיל האוויר.
אחיו של צידון הם המדענית ארנה ברי ועורך הדין רם צידון.
בנו איתי הוא ממיסדי לייטריקס.
דניאל קופרברג (נולד ב-8 בדצמבר 1997) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הסנטר בקבוצת מ.כ צפת מהליגה הלאומית.
נולד בסנקט פטרבורג שברוסיה, וכמה חודשים לאחר לידתו אומץ על ידי משפחה מחיפה.
שיחק בקבוצת הנערים של מכבי חיפה, ובתיכון למד בתיכון נוצרי באריזונה.
עם תיכונו האמריקאי זכה באליפות המקומית ונבחר למצטיין, אך לאחר שנה שב לישראל, ואף דחה הצעות לשחק במכללות אמריקאיות דוגמת אריזונה ו-UCLA.
בשנת 2016 הוא התאמן עם שחקני ניז'ני נובגורוד, אך ויתר על חתימה בקבוצה מפני שהיה לפני צבא ובסופו של דבר חתם בקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה ביולי 2016.
בינואר 2018, הוא האריך את חוזהו במכבי חיפה ובמקביל שיחק במסגרת חוק הכרטיס הכפול בהפועל עפולה מהליגה הלאומית.
ב-30 בדצמבר 2019 חתם לשלוש שנים בקבוצת הפועל תל אביב.
ביוני 2021 חזר לשחק במכבי חיפה, הפעם לליגה הלאומית, ומונה לקפטן.
קופרברג שיחק בנבחרת העתודה של ישראל.
בטורניר הכנה לאליפות אירופה 2016 נבחר למצטיין.
באליפות אירופה לנבחרות עתודה בשנת 2016 הוביל קופרברג את נבחרת ישראל הן בנקודות והן בריבאונדים, אך לא הצליח להוביל את הנבחרת, שסיימה במקום ה-12, להישגים.
באליפות אירופה לנבחרות עתודה בשנת 2017, קופרברג והנבחרת זכו במדליית הכסף לאחר שהגיעו עד הגמר והפסידו לנבחרת יוון המארחת.
הוא סיים את האליפות עם ממוצע של 10.7 נקודות ו-6.9 ריבאונדים למשחק.
דניאל קודמור הוא שחקן ופעלולן קנדי.
קודמור נולד בסקוומיש שבקולומביה הבריטית כאמצעי מבין שלושה בנים לזוג הורים אנגלים, הוא למד באוניברסיטת גאנון בפנסילבניה.
ב-2003 שיחק את קולוסוס בסרט "אקס-מן 2" וכך גם בסרט השלישי בסדרה, "אקס-מן 3: המפלט האחרון".
הוא היה מועמד לתפקיד סופרמן בסרט "סופרמן חוזר" אך הפסיד לברנדון ראות'.
ב-2009 שיחק בסרט "דמדומים 2: ירח חדש" את פליקס הוולטורי וב-2010 שיחק בסרט "פרסי ג'קסון וגנב הברק".
בשנת 2012 השתתף בסדרת הטלוויזיה "היילו 4: עלייתו של שחר חדש", אשר מבוססת על סדרת המשחקים Halo.
בנוסף הוא השתתף כפעלולן בסדרות הטלוויזיה "בניחוש חוקר" ו"על טבעי".
דניאל פרסקי (Daniel Persky; 8 באוגוסט 1887 – 16 במרץ 1962) היה סופר, עורך ופובליציסט עברי, שחי ופעל בארצות הברית.
פרסקי נולד במינסק שברוסיה הלבנה ליצחק הלוי פרסקי, ממשפחת רבי חיים מוולוז'ין, קצב, שוחט וסופר סת"ם, ולרבקה מאנישביץ.
למד בחינוך מסורתי ויה פעיל מגיל צעיר באגודות ציוניות שונות באזור מגוריו.
בשנת 1904 גויס לצבא הצאר ונשלח לעיר לייפאיה שבלטביה, ואחרי חודש הצליח להשתחרר.
ב-1906 היגר לארצות הברית והיה לכותב פורה של רשימות פובליציסטיות וספרותיות בעיתון "הדֹאר".
כן היה עורך-שותף של כתב העת "הַתֹּרֶן" (יחד עם ש"מ מלמד).
חלק ניכר ממאמריו עסקו בשפה העברית.
כן היה מורה בסמינר העברי למורים "הרצליה" בניו יורק.
פרסקי ערך מספר כתבי עת לנוער, בהם "עדן" (1924-1925) ו"הדאר לנוער" (1934-1946) ובהם שעשועי לשון רבים, בדיחות ומערכונים מקוריים, מעובדים ומתורגמים.
בין היתר היה מחבר התשבץ העברי הראשון, שפורסם בשנת 1924 בשם "חידת שתי וערב" בשבועון לילדים "עדן".
כן עיבד יחד עם אברהם יצחק איגוס סיפורים לילדים מתוך ספרו של חיים נחמן ביאליק "ויהי היום", במטרה לספק ספרות עברית ליהודי ארצות הברית.
בין 1957 ל-1961 פרסם בהמשכים מילון עברי-אנגלי לנוער בשם "המילון שלי"/My Dictionary.
בשנת 1927 יצא לאירופה, ביקר בעיר ילדותו וכן בווילנה, בביאליסטוק ובארץ ישראל.
בתקופה שבין אוגוסט 1930 למאי 1933 התגורר בארץ ישראל ולבסוף שב לניו יורק.
בשנת 1948 כתב הקדמה לספר של זבולון זליג בלבן.
המדבר עברית - Spoken Hebrew, 1921 - שיחון; גישה מקוונת
מטעמים לחג: רשימות ופיליטונים, בדיחות וחידודים לכל מועדי השנה, 1939
לכבוד הרגל: מועדי ישראל בקדושתם ובשמחתם, 1947
דברו עברית, 1950 - מדריך לדיבור עברי "ארצישראלי" בהברה ספרדית; גישה מקוונת
דניאל פרידמן (בלטבית: Daniels Fridmans; נולד ב-15 בפברואר 1976 ריגה) הוא שחמטאי יהודי-לטבי-גרמני בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-12 בגרמניה לפי מד כושר.
בשנת 1992 זכה פרידמן במדליית ארד באליפות העולם בשחמט לנוער עד גיל 16 (אחרי פטר סבידלר ורונן הר צבי).
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוא השתתף בתחרויות לאומיות ובינלאומיות.
בשנת 1996 הוא זכה באליפות לטביה.
בשנת 1999 פרידמן היגר בגרמניה.
בשנת 2001 הוענקה לו דרגת רב-אמן.
הוא ניצח במספר תחרויות בינלאומיות (בציריך 2002, במרסיי 2006, בלוזן 2006 בלירפול 2006).
בשנת 2015 הוא זכה במקום השלישי באליפות גרמניה בשחמט.
פרידמן היה חבר נבחרת גרמניה באליפות העולם בשחמט וזכה במדליית זהב אישית בשנת 2013. בשנת 2011 הוא היה חבר נבחרת גרמניה בשחמט שניצחה באליפות אירופה בשחמט לנבחרות.
בשנת 2013 הוא זכה במקום השלישי בתחרות העל גרנקה קלאסיק.
בשנת 2015 הוא חלק מקומות 5–7 עם דניאל דרודיצקי בתחרות שנערכה בריגה.
אשתו של דניאל פרידמן היא אנה זטונסקיך, רב-אמן לנשים ואלופת ארצות הברית בשחמט.
בין השנים 1996 ל-2018 השתתף פרידמן ב-8 אולימפיאדות שחמט:
דניאל פרץ (ברומנית: Daniel Peretz; 1927–2000) היה כדורגלן יהודי-רומני-ישראלי, שהופיע חמש פעמים במדי נבחרת רומניה בכדורגל בתפקיד קשר ובהיותו שחקן של פטרולול פלוישט, זכה עם הקבוצה באליפות רומניה בשנת 1958 ו-1959.
הוא שיחק תחילה במכבי בוקרשט וב-1950 עבר לראפיד בוקרשט וממנה לפלאקרה פלוישט (בעבר נקראה יובנטוס בוקרשט) ואז עבר עם המועדון כולו לפלוישט, שם המועדון שינה שמו לפטרולול.
בתקופה ששיחק בפטרולול זכתה הקבוצה באליפות רומניה בשנים 1958 ו-1959. כמו כן שיחק חמש פעמים בנבחרת רומניה בכדורגל בתפקיד קשר.
לאחר 1960 עזב את רומניה ועלה לישראל.
בשנת 1962 הצטרף לקבוצת מכבי נתניה.
דניאל צוקרמן (נולד ב-9 ביולי 1995) הוא טניסאי ישראלי, שחקן נבחרת גביע דייוויס של ישראל, אלוף ישראל בטניס לשנים 2018 ו-2019. נכון לינואר 2025 מדורג במקום ה-556 בעולם.
הוא למד בתיכון עירוני ד' בתל אביב, ובתום לימודיו התגייס לצה"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל, בשנת 2017 החל ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה בארצות הברית, ולשחק טניס במסגרת זו.