tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקנזי רכש את השכלתו באוניברסיטה של אברדין, וכן בעיר רואן בצרפת ובשטטין בפרוסיה בין השנים 1853–1855. הוא זומן לגדוד חיל רגלים של הוד מלכותו בשנת 1856, בהיותו בן 19. זמן קצר לאחר מכן הגדוד נשלח להודו.
בשנת 1858 חזר מקנזי לאנגליה, לאחר שהועלה לדרגת סֶגֶן.
בשנת 1861 פרש מקנזי מהצבא.
בשנת 1862 ניצח מקנזי בתחרות בלונדון, שם הביס את אדולף אנדרסן בתוצאה 2-0, אך זו הייתה תחרות בה ניתן לו יתרון תחילי של רגלי בערוגה ו7. באותה שנה ניצח בדו-קרב שהתקיים בדבלין את בתוצאה 7-4 (+6 -3 =2).
בשנת 1863, בעיצומה של מלחמת האזרחים היגר מקנזי לארצות הברית.
ב-1865 עבר לניו יורק, שם כתב בנושאי שחמט עבור מספר עיתונים.
הוא זכה במקום הראשון בתחרויות השנתיות שהתקיימו במועדון השחמט של ניו יורק בשנים 1865 עד 1868.
ההצלחה הבינלאומית של מקנזי החלה לאחר תקופה של 15 שנים בארצות הברית, בהן אסף שלושה עשר ניצחונות רצופים בתחרויות בין השנים 1865–1880, כולל ניצחון בשישה מתוך שבעה דו-קרבות (השביעי הסתיים בתיקו).
הצלחותיו כללו בין היתר ניצחונות בתחרויות קליבלנד 1871, שיקגו 1874 וניו יורק 1880 וכן ניצחונות בקונגרסי השחמט האמריקאיים השני, השלישי והחמישי.
הוא היה אלוף ארצות הברית לשחמט במשך 18 השנים שבין 1871 ו-1889.
בשנת 1878 חלק מקנזי את המקום ה-4-5 בתחרות פריז.
בשנת 1882 את המקום הרביעי בווינה, תחרות בה ניצחו וילהלם שטייניץ ושמעון אברמוביץ וינוור.
בשנת 1883 חלק את המקום ה-5-7 בתחרות לונדון בה ניצח יוהנס צוקרטורט.
בשנת 1885 הגיע למקום הרביעי בתחרות הרפורד בה ניצח ג'וזף הנרי בלקברן ואת המקום השביעי בתחרות המבורג שאותה ניצח איזידור גונסברג.
בשנת 1886 חלק את המקומות ה-7-8 בתחרות לונדון.
לתוצאה הטובה ביותר בחייו הגיע מקנזי כאשר זכה במקום הראשון באליפות גרמניה החמישית שהתקיימה בפרנקפורט בשנת 1887, וזאת לפני בלקברן, צוקרטורט, זיגברט טאראש, לואיס פאולסן, ברטולד אינגליש, מקס וייס וקורט פון ברדלבן.
בשנת 1888 זכה מקנזי באליפות החמישית של סקוטלנד שהתקיימה בגלאזגו.
מקנזי הגיע למקום השני בברדפורד בשנת 1888, וחלק מקומות 3-4 בתחרות מנצ'סטר 1890. בשנת 1890 החליף אותו ג'קסון שוואלטר והיה לאלוף השחמט של ארצות הברית.
ג'ורג' הינקאפי גרסיאס הוא רוכב אופניים אמריקאי לשעבר.
הינקאפי, יליד קווינס, ניו יורק, מזוהה הן כרוכב בעל הישגים במרוצי קטעים קצרים ובמרוצים חד-יומיים והן כחברו לקבוצה וכפועל של לאנס ארמסטרונג, לו סייע רבות בשבעת ניצחונותיו בטור דה פראנס.
בנוסף סייע הינקאפי לאלברטו קונטדור (2010) ולקאדל אוונס (2011) לנצח בטור דה פראנס ובכך העלה ל-9 את מספר הפעמים בהם רכב כפועל לצדו של מנצח המרוץ.
באוקטובר 2012 הוציא הינקאפי הודעה לעיתונות בה הודה בשימוש בחומרי אמרוץ אסורים במהלך חלק מהקריירה המקצוענית שלו.
הישגו הבולט במרוצים הקלאסיים הוא ניצחון במרוץ גנט–וייפלחם ב-2001. ניצחונותיו הבולטים במרוצי קטעים קצרים הם במרוצים: הטור של לוקסמבורג, שלושת הימים של ברוז'-דה פאנה והטור של מיזורי.
כמו כן זכה בקטעים בודדים במרוצים, כולל שלב אישי בטור דה פראנס ושלושה שלבים במסגרת מרוץ נגד השעון קבוצתי ושני שלבים בדופינה ליברה.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 נחשב באופן קבוע מועמד לניצחון בפריז–רובה וברונדה ון פלנדרן.
הינקאפי הוא הרוכב היחיד שרכב עם ארמסטרונג בכל אחד משבעת ניצחונותיו בטור דה פראנס.
ארמסטרונג העריך מאוד את הינקאפי והקפיד שהינקאפי תמיד יהיה חלק מסגל הקבוצה לטור.
במרוצים שלפני הטור, לעיתים נדירות, שימש ארמסטרונג כפועל עבור הינקאפי.
הינקאפי ניצח לראשונה שלב בטור ב-17 ביולי 2005. זהו ניצחונו היחיד של הינקאפי בטור (השתתפותו העשירית) והראשון של פועל של לאנס מאז 1999. ב-2011 זינק הינקאפי בפעם ה-16 לטור דה פראנס.
בכך הישווה את שיאו של ההולנדי יופ זוטומלק שאף הוא זינק וסיים 16 מרוצים של הטור דה פראנס.
ב-1 באפריל 2012 שבר הינקאפי את שיאו של הבלגי בריק סכוטה כשסיים את מרוץ הרונדה ון פלאנדרן בפעם ה-17.
בשנים האחרונות עיקר כוחו של הינקאפי במרוצים אישיים נגד השעון.
הוא ניצח בפרולוג של הדופינה ליברה ב-2005, סיים שלוש פעמים במקום השני בפרולוגים במרוצים שנערכו ב-2006 וניצח את שלב המרוץ נגד השעון בטור של בנלוקס.
בשנת 2004 השיק קו בגדי ספורט ביחד עם אחיו.
הינקאפי הגיע אל ספורט האופניים בעזרת אביו.
אביו שכנע אותו להרשם למרוץ בסנטרל פארק.
הוא נשוי לדוגמנית ונערת פודיום של הטור, מלאני סימיאונה ולהם בת ושני בנים.
בנו, אנזו, רוכב בנבחרת ארצות הברית לנערים (Juniors).
ב-10 באוקטובר 2012 פרסם הינקאפי הודעה באתרו הרשמי בה הודה בשימוש בסמים אסורים, וכי סוכנים פדרליים וסוכני הסוכנות האמריקאית למניעת סמים בספורט פנו אליו בנוגע לפעילותו זו.
מאוחר יותר באותו היום התפרסמה הצהרה לפיה הסכים הינקאפי להשעייה בת חצי שנה מפעילות, החל מה-1 בספטמבר 2012 עד 1 במרץ 2013, ולביטול כל תוצאות המרוצים בהם השתתף בין 31 במאי 2004 ועד 31 ביולי 2006.
אלוף ארצות הברית (עד גיל 17)
אלוף העולם (עד גיל 19) באופני מסלול במקצה המרדף.
מקום ראשון, המבחנים האמריקאים למשחקים האולימפיים, מרוץ קבוצתי נגד השעון.
הטור של לוקסמבורג מקום ראשון כללי, ניצחון ב-2 שלבים וראשון בדירוג הנקודות
1997 קבוצת רשות הדואר של ארצות הברית
מקום ראשון, שלב 1, סטמנה קאטאלנה.
1998 קבוצת רשות הדואר של ארצות הברית.
מרוץ קילינגטון, מקום ראשון בדירוג הכללי
1999 קבוצת רשות הדואר של ארצות הברית.
הטור של לוקסמבורג מקום 1,בדירוג הנקודות.
הטור של בריטניה מקום ראשון שלב 6.
2001 קבוצת רשות הדואר של ארצות הברית.
הגרנד פרי של סן פרנסיסקו, מקום ראשון.
2002 קבוצת רשות הדואר של ארצות הברית.
טור דה פראנס מקום 59 בדירוג הכללי.
2003 קבוצת רשות הדואר של ארצות הברית.
הטור של בלגיה מקום 7 בדירוג הכללי.
טור דה פראנס מקום 47 בדירוג הכללי.
2004 קבוצת רשות הדואר של ארצות הברית
מקום 1, שלושת הימים של ברוז'-דה פאנה.
טור דה פראנס מקום 33 בדירוג הכללי.
מקום 1, שלב 4. (נגד השעון קבוצתי).
מקום 14 בדירוג הכללי טור דה פראנס.
מקום 32 בדירוג הכללי דופינה ליברה.
מקום 1, גראן פרי דה פלואה
טור דה פראנס מקום 32 בדירוג הכללי.
החולצה הצהובה אחרי השלב הראשון.
מקום ראשון, שלב 4.(נגד השעון קבוצתי)
חולצה אדומה אחרי שלב 4.
רונדה ון פלנדרן מקום שלישי.
טור דה בנלוקס מקום שני בדירוג הכללי.
הטור של קליפורניה, מקום 4 בדירוג הכללי.
, הטור של מיזורי, מקום ראשון בדירוג הכללי.
הטור של ג'ורג'יה, מקום 20 בדירוג הכללי.
טור דה פראנס מקום 24 בדירוג הכללי.
דופינה ליברה מקום ראשון, שלב 2.
ג'ורג' הויט ויפל היה רופא, חוקר ומרצה אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1934 יחד עם ג'ורג' ריצ'רדס מיינוט וויליאם פרי מרפי "על גילוי טיפול בכבד לריפוי מאנמיה".
ויפל למד באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור, שם הוא סיים את לימודיו בשנת 1905. הוא עבד במחלקת הפתולוגיה באוניברסיטת הופקינס, ולאחר מכן עבד כפתולוג בבית חולים בפנמה בשנים 1907–1908. אחרי שהות בפנמה חזר לבולטימור והיה שם מרצה בשנים 1910–1914.
בשנת 1914 התמנה ויפל לפרופסור למחקר רפואי ולמנהל קרן הופר למחקר רפואי בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
תחום המחקר העיקרי שלו היה אנמיה ופיזיולוגיה ופתולוגיה של הכבד.
הוא היה הראשון אשר תיאר ב-1907 את מחלת ויפל וגילה את מין החיידק הגורם למחלה זו.
לבקשת אברהם פלקסנר, שעשה עבודה חלוצית בתחום של חינוך רפואי, ונשיא אוניברסיטת רוצ'סטר, ראש ריס, מונה ויפל בשנת 1921 לדיקן בית הספר לרפואה החדש שעדיין לא נבנה ברוצ'סטר.
ויפל שימש דיקן בית הספר עד לשנת 1954, אך המשיך לעבוד שם במשך שארית חייו.
לורד ג'ורג' פרנסיס המילטון היה מדינאי בריטי, חבר המפלגה השמרנית.
שימש כלורד הראשון של הימייה וכשר לענייני הודו.
המילטון היה בנו השלישי של ג'יימס המילטון, הדוכס הראשון מאייברקורן, ולואיזה, בתו של ג'ון ראסל, הדוכס השישי מבדפורד.
הוא התחנך בהארו, שירת ברגימנט הרובאים של הצבא הבריטי, ולאחר מכן ברגימנט משמר קולדסטרים (Coldstream Guards), שבו התקדם עד דרגת לוטננט.
המילטון כיהן כחבר פרלמנט מטעם מחוז מידלסקס בין השנים 1868–1885, ומטעם אילינג בין 1885–1906. הוא שירת תחת בנג'מין דיזראלי כסגן השר לענייני הודו בין השנים 1874 ו-1878, וכסגן נשיא ועדת החינוך בין 1878 ו-1880. הוא מונה כחבר במועצה המלכותית בשנת 1878.
הוא מונה לחבר קבינט בתפקיד הלורד הראשון של הימייה תחת ראש הממשלה לורד סולסברי בשנת 1885, תפקיד שאותו מילא עד שנת 1886, ואז שוב בין השנים 1886–1892. בשנת 1894 נבחר לשמש יו"ר ועד החינוך של לונדון (London School Board).
כאשר לורד סולסברי הקים את הקבינט השלישי שלו בשנת 1895, המילטון מונה כשר לענייני הודו, והוא החזיק בתפקיד זה עד שנת 1903 (בשנה האחרונה תחת בלפור כראש הממשלה).
המילטון כיהן בין 1915 ל-1919 כיו"ר חברת הרכבת התחתית של לונדון.
הוא קיבל שני תוארי דוקטור לשם כבוד, האחד מאוניברסיטת גלאזגו, והשני מאוניברסיטת אוקספורד.
הוא כיהן תקופה מסוימת כשופט זוטר.
כמו כן כיהן כנשיא האיגוד המלכותי לסטטיסטיקה.
המילטון התחתן עם מוד קרוליין, בתו של דוכס הרווד, ולזוג נולדו שלושה בנים.
ג'ורג' ג'סי היל הבן הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הרכז והקלע.
נבחר במקום ה-26 בדראפט ה-NBA 2008 על ידי סן אנטוניו ספרס.
היל העריץ שחקנים כמו מייקל ג'ורדן, וחלם לשחק בליגת ה-NBA.
כשנשאל על מטרתו להיבחר בסיבוב הדראפט הראשון בדראפט 2008 ענה היל שזה חלום הילדות שלו.
היל הוא ילד יחיד, והוא למד בבית הספר התיכון ברואד ריפל.
היל הצטיין בכדורסל, ונחשב לאחד מהשחקנים הטובים ביותר בתיכון במדינת אינדיאנה.
הוא נמנה עם ה"שביעיה המדהימה", שבעת שחקני הכדורסל הטובים ביותר בתיכונים של אינדיאנה; גרג אודן, קורטני לי, מייק קונלי, אריק גורדון, ג'וש מקרוברטס, רודני קארני והיל עצמו.
כל השחקנים האלו הגיעו ל-NBA.
בנוסף, שיחק היל בתיכון גם כדורגל.
בשנתו האחרונה בתיכון השיג היל ממוצע נקודות של 36.2 למשחק, הממוצע החמישי בגובהו מבין כל התיכונים שבאיחוד התיכונים שבאינדיאנה.
אף על פי שקיבל מלגות מאוניברסיטאות גדולות כמו אוניברסיטת טמפל ואוניברסיטת אינדיאנה החליט היל ללכת לשחק במכללת IUPUI (אוניברסיטת אינדיאנה - אוניברסיטת פרדו אינדיאנפוליס) הקטנה.
מכללה זו קרובה יותר לביתו, והוא רצה להישאר קרוב לסבא-רבא החולה שלו, גילברט אדיסון.
מספר חודשים לאחר שהודיע שישחק במכללה הזו מת אדיסון, שלא זכה לראות את נינו משחק כדורסל בליגת המכללות.
אף על פי שהיל רצה להיות במכללת IUPUI רק משום שרצה להיות קרוב לסבו החולה, הוא החליט לקיים את הבטחתו ולהישאר לשחק במכללה זו.
הוא עשה זאת בעקבות עצתו של אותו הסב שאמר לו לקיים תמיד את מילתו.
בשנתו השנייה הצליח היל להוביל את קבוצתו למאזן הטוב ביותר באזור בשוויון עם עוד קבוצה.
בעונה זו הוא קלע 18.9 נקודות בממוצע למשחק, שיפור מהעונה הראשונה בה קלע 10.7 נקודות.
הוא הוסיף 6.0 ריבאונדים בממוצע למשחק בעונתו השנייה.
את רוב עונתו השלישית במכללה החמיץ היל בעקבות פציעה.
בעונה הזו הוא שיחק 5 משחקים בלבד.
בעונת 2007/2008, עונתו הרביעית והאחרונה במכללה, הציג היל את היכולת הטובה ביותר בקריירת המכללות שלו וכל ממוצעיו היו ממוצעי שיא.
הוא קלע 21.8 נקודות, הוריד 6.8 ריבאונדים, מסר 4.3 אסיסטים וחטף 1.8 חטיפות ב-36.8 דקות בממוצע למשחק.
בעונה זו הוא הוביל את מכללתו ל-26 ניצחונות מתוך 32 משחקים (מהם הוא פתח בחמישייה בכולם).
למרות העונה הטובה שחווה לא הצליח היל לעזור לקבוצתו להעפיל לטורניר ה-NCAA.
אחרי ארבע עונות במכללת IUPUI העמיד את עצמו היל לבחירה בדראפט ה-NBA 2008. בעזיבתו את המכללה הוא היה הקלעי החמישי בהיסטוריה שלה עם 1,619 נקודות.
בחודשים שלפני עונת שיחק היל במחנות קיץ של כמה קבוצות NBA.
אחרי שהרשים במחנה קיץ באורלנדו, תפס היל את תשומת הלב של כמה קבוצות וצפי הבחירה שלו קפץ לסיבוב השני.
בערב הדראפט הפתיעו הסן אנטוניו ספרס כשבחרו את היל בבחירה ה-26. היל הפך לשחקן הראשון ממכללת IUPUI שנבחר בדראפט אי פעם.
היל החמיץ את שני המשחקים הראשונים של העונה בגלל פציעה באגודלו.
הוא ערך את בכורת ה-NBA שלו ב-4 בנובמבר בעונת 2008/2009 במשחק נגד דאלאס מאבריקס, משחקם השלישי של הספרס בעונה זו.
במשחק זה השתתף היל ב-15 דקות והספיק לקלוע 11 נקודות.
בספרס שימש היל כמחליף הראשון של הרכז הפותח של הקבוצה, טוני פארקר.
היל שיחק ב שלו 77 משחקים, מהם פתח בחמישייה ב-7. בעונה זו הוא קלע 5.7 נקודות עם 2.1 ריבאונדים בממוצע למשחק.
את בכורת הפלייאוף שלו עשה היל שוב נגד המאבריקס, אך הוא שיחק 5 דקות בלבד.
בפלייאוף הוא שיחק 4 משחקים וקלע 5.8 נקודות בממוצע למשחק.
בנוסף הוא פתח ב-43 משחקים בחמישייה, זאת בעיקר שטוני פארקר עדיין נלחם בפציעות.
הוא שיפר את ממוצע הנקודות שלו ביותר מכפול בהשוואה לעונה שעברה.
ב-1 באפריל קבע היל שיאי קריירה של 30 נקודות, 5 חטיפות ו-7 אסיסטים בניצחון הביתי של הספרס על יוסטון רוקטס.
היל סיים את העונה במקום השני על פרס השחקן המשתפר של העונה ב-NBA בשוויון עם קווין דוראנט ומארק גאסול.
שלושתם אספו 101 נקודות בהצבעה, ולבסוף נבחר במקום הראשון ארון ברוקס.
את העונה סיים היל עם ממוצעים משופרים של 12.4 נקודות, 2.9 אסיסטים ו-2.6 ריבאונדים למשחק.
הוא שיחק בעונה זו 78 משחקים.
בסיבוב הראשון של פלייאוף 2010 הספרס התמודדו מול דאלאס מאבריקס, והסדרה הזו הייתה הפריצה של היל.
המשחק הראשון שלו היה לא טוב, כשהוא לא קלע אף נקודה ב-17 דקות.
למשחק זה הוא הגיע אחרי פציעה בקרסול.
במשחקים השני והשלישי הוא השתפר כשקלע 7 ו-17 בהתאמה.
במשחק הרביעי הוביל היל את הספרס לניצחון כשהשלישייה המובילה שלהם (טוני פארקר, מאנו ג'ינובילי וטים דאנקן) קולעת רק 9 מ-34 מהשדה.
היל קלע 29 נקודות במשחק זה, שיא קריירה בפלייאוף.
היל השיג 22.3 נקודות בממוצע למשחק בסדרה מול המאבריקס, ועזר לספרס לנצח בשישה משחקים.
את הפלייאוף עצמו הוא סיים עם ממוצעים של 13.4 נקודות ב-34.4 דקות למשחק.
את עונת סיים היל עם ממוצעים של 11.6 נקודות עם 2.6 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בפלייאוף הוא קלע 11.7 נקודות עם 5.0 ריבאונדים בממוצע למשחק ב-6 משחקים (פתח בחמישייה באחד).
לקראת עונת נשלח בטרייד לאינדיאנה פייסרס, בתמורה לבחירות ה-15 וה-42 בדראפט 2011, בהן נבחרו קוואי לאונרד ודוויס ברטאנס, בהתאמה.
ביולי 2012 חתם על הארכת חוזה בקבוצה ל-5 עונות נוספות עבור כ-40 מיליון דולר.
בעונות ו- העפיל עם הפייסרס לשלב גמר המזרח, אך בשתי הפעמים הפסידה אינדיאנה למיאמי היט.
ביולי 2016, לאחר 5 עונות באינדיאנה, הועבר היל ליוטה ג'אז כחלק מטרייד בו טוריאן פרינס נשלח לאטלנטה הוקס, וג'ף טיג הועבר לאינדיאנה.
בעונתו היחידה בקבוצה קלע שיא קריירה של 16.9 נקודות בממוצע למשחק, וסייע לג'אז להעפיל לחצי גמר המערב לראשונה מזה 7 עונות.
לקראת עונת חתם על חוזה ל-3 עונות בסקרמנטו קינגס, עבור כ-57 מיליון דולר.
בפברואר 2018, לאחר 43 משחקים בסקרמנטו, נשלח היל לקליבלנד קאבלירס כחלק מטרייד משולש בו הייתה מעורבת גם יוטה ג'אז.
בפלייאוף 2018 העפיל עם הקאבלירס לגמר ה-NBA, בו הפסידה קליבלנד לגולדן סטייט ווריורס בתוצאה 0–4.
לאחר 13 משחקים בעונת הועבר למילווקי באקס כחלק מטרייד משולש בו הייתה מעורבת גם וושינגטון ויזארדס.
ביולי 2019 חתם היל על הארכת חוזה במילווקי ל-3 עונות נוספות עבור כ-29 מיליון דולר.
ב-24 בנובמבר 2020 הועבר לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, במסגרת טרייד בין ארבע קבוצות שכלל עשרה שחקנים.
במרץ 2021 הועבר לפילדלפיה 76', במסגרת טרייד משולש עם ניו יורק ניקס.
באוגוסט 2021 חזר למילווקי באקס, כשחתם על חוזה בקבוצה.
בפברואר 2023 חזר לאחר 7 וחצי שנים לאינדיאנה במסגרת טרייד עם ארבע קבוצות.
ביום הדראפט של היל דיווח ערוץ ESPN שהוא בעל מוטת כנפיים באורך 206 סנטימטרים.
מאמן סן אנטוניו ספרס, גרג פופוביץ', אמר על היל בריאיון לתקשורת:"הוא (היל) עושה קצת מהכול, הדבר הנפלא לגביו שהוא שחקן אול-אראונד טוב, הוא מגן עקשן וחזק, הוא יכול לקלוע, הוא יכול לרוץ, הוא מוסר טוב, הוא יודע לשחק והוא גם שחקן קבוצתי".
ג'ורג' סטיבנס המילטון הוא שחקן קולנוע אמריקאי.
ידוע בזכות הופעותיו הקומיות כדרקולה בקומדיית האימה "אהבה מנשיכה ראשונה" וכזורו בפרודיה "זורו אפור התער".
שיחק בסרט "הסנדק 3" בתפקיד בי.
האריסון, יועצה הפיננסי של משפחת קורליאונה.
המילטון נולד בממפיס לאן סטיבנס ולמוזיקאי ג'ורג' ספייק המילטון.
הוא גדל בעיר בליית'וויל שבארקנסו.
בבגרותו עבר לקליפורניה כדי לפתח קריירה מקצוענית כשחקן, וחתם על חוזה עם חברת ההפקה "מטרו גולדווין מאייר", שסידר לו את תפקידי הפריצה שלו בהוליווד.
שיחק לראשונה בשנת 1960 בסרטו של וינסנט מינלי "הביתה מן הגבעה".
אותה שנה חלק המילטון את פרס גלובוס הזהב לשחקן החדש הטוב ביותר ביחד עם שלושה שחקנים מתחילים אחרים.
ב-1961 וב-1963 היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הזר הטוב ביותר על תפקידיו בדרמות "פשע ועונש בארצות הברית" ו"זה קרה בפלורנס".
ב-1963 שיחק גם בסרט המלחמה של קארל פורמן "המנצחים".
ב-1971 הפיק המילטון את הדרמה הביוגרפית אודות חייו של הפעלולן המפורסם איוול קניוול, בה שיחק גם בתפקיד הראשי.
ב-1975 שיחק בדרמה הספרותית "פעם אחת זה מספיק" וב-1977 בשני פרקים בסדרת הדרמה ההיסטורית "שורשים".
ב-1979 הופיע המילטון בקומדיית האימה "אהבה מנשיכה ראשונה" בתפקיד הרוזן ולדימיר דרקולה.
על התפקיד היה מועמד לפרס גלובוס הזהב להופעה הקומית/מוזיקלית הטובה ביותר.
ב-1981 שיחק והפיק את הפרודיה הגאה על זורו, "זורו אפור התער".
בסרט שיחק המילטון בתור זורו ועל משחקו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בפעם השנייה.
ב-1985 לוהק לעונה השישית של אופרת הסבון "שושלת", לתפקיד במאי הקולנוע ג'ואל אבריגרו.
בשנת 1988 הנחה המילטון את תחרות מראה השנה של עלית שנערכת מדי שנה על ידי סוכנות הדוגמנות עלית.
ב-1990 השתתף בפרק השלישי ב"טרילוגיית הסנדק" של פרנסיס פורד קופולה, "הסנדק 3" בתפקיד היועץ הפיננסי של משפחת קורליאונה, בי.
בסרט החליף המילטון את רוברט דובאל, שסירב לחזור לתפקיד טום הייגן בשל בעיות תקציביות.
ב-1991 הופיע בקומדיה "דוק הוליווד" בתור ד"ר הבלרסטורם, הבוס של המנתח הצעיר ד"ר בנג'מין סטון (מייקל ג'יי פוקס).
המילטון התפרסם בפעם האחרונה ב-2002 בקומדיה של וודי אלן "סוף הוליוודי".
בשנת 2006 היה המודח השישי בעונה השנייה של תוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים.
בשנות ה-60 ניהל המילטון מערכת יחסים עם לינדה בירד ג'ונסון, בתו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון.
הוא היה נשוי במשך ארבע שנים לדוגמנית אלנה סטיוארט, ולזוג נולד ילד אחד, הזמר אשלי המילטון.
להמילטון ילד נוסף ביחד עם חברתו קימברלי בלאקפורד.
הזונה המאושרת נוסעת לוושינגטון (1977)
קספר פוגש את וונדי (1998)
תעלומה של אמהות הוליוודיות (2004) - סרט טלוויזיה
ג'ורג' הבודד היה כינויו של צב גלאפגוס מתת-המין צב פינטה ענק (Chelonoidis nigra abingdoni) האנדמי לאי פינטה שבאיי גלאפגוס שהיה ידוע כצב החי האחרון מתת-מין זה.
ג'ורג' הבודד מת ב-24 ביוני 2012 כנראה בגיל 100, ויחד איתו נכחד תת-המין כולו.
ג'ורג' נצפה לראשונה בשנת 1971 על ידי חוקר הרכיכות ההונגרי יוז'ף ואגוולג'י (József Vágvölgyi) באי פינטה שבארכיפלג גלאפגוס.
שמו ניתן לו כשמו של השחקן האמריקאי ג'ורג' גובל.
מאז שנמצא, נחשב לפריט היחיד בתת-המין.
בשנת 2008 נעשו ניסיונות רבייה עם שתי צבות נקבות מתת-מינים קרובים, אולם הביצים שנוצרו היו עקרות.
ניסיונות רבייה עם צבות מתת-מינים אחרים לא הביאו כלל ליצירת ביצים.
על מנת להגן עליו, הוצאו מהאי פינטה כל הכבשים שהיו עליו, וצמחיית האי החלה לחזור למצבה הקודם, דבר שקיוו כי יעזור לרביית תת-המין.
ג'ורג' הפך לסמל לבעלי החיים הנתונים לסכנת הכחדה.
ב-24 ביוני 2012 הודיעה הנהלת הגן הלאומי גלאפגוס כי ג'ורג' נמצא מת.
בבדיקה שנערכה נמצא שמת מסיבות טבעיות בהיותו בן כ-100 שנים.
גיל זה אינו זקן במיוחד לצבים ממין זה – שיכול להגיע ל-170 שנה ולפי הערכות שונות אף עד גיל 200.
ג'ורג' ריצ'י הודג'סון היה שחיין קנדי, אלוף אולימפי בעל 2 מדליות זהב ושיאן עולם.
היה לשחיין הקנדי הראשון שזכה במדליית זהב בשחייה עד אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
במשחקי האימפריה הבריטית שנערכו בשנת 1911 זכה הודג'סון במדליית זהב במשחה ל-1 מייל.
בין השנים 1910–1912 הודג'סון לא הפסיד בשום משחה הן בקנדה והן בארצות הברית.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה הודג'סון בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 5:24.4 דקות, לפני ג'ון הטפילד מבריטניה (5:25.8 דקות) והרולד הרדוויק מאוסטרלאסיה (5:31.2 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא עולם חדש נוסף של 22:00.0 דקות, לפני הטפילד (22:39.0 דקות) והרדוויק (23:15.4 דקות).
תוך כדי המשחה ל-1500 מטר הוא שבר גם את שיא העולם ב-1000 יארד, במשחה ל-1000 מטר והמשיך לשיא עולם גם במשחה ל-1 מייל.
כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא עולם חדש של 22:23.0 דקות.
שיאו העולמי במשחה ל-1500 מטר החזיק מעמד 11 שנים ונשבר על ידי ארנה בורג משוודיה (21:35.3 דקות).
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) סיים הודג'סון במקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי ובמקום תשיעי במשחה ל-1500 מטר חופשי ולא הצליח להגן על תואריו.
בשנת 1983 נפטר הודג'סון במונטריאול.
בשנת 1968 זכה הודג'סון להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ג'ורג' האריס היה סגנו של הסוקר בימיה הראשונים של טסמניה שבאוסטרליה, מהקמת המושבה הבריטית ב-1803, ועד מותו ב-Hobart Town בשנת 1810.
הוא היה גם מגלה ארצות, אמן וחוקר טבע אשר תיאר רבים מהצמחים ומחיות הכיס הקיימים באי, כולל השד הטסמני והזאב הטסמני.
ג'ורג' המילטון-גורדון, רוזן אברדין הרביעי , היה מדינאי, דיפלומט ובעל קרקעות בריטי שכיהן כראש ממשלת בריטניה.
ממשלתו, שנשענה על קואליציה שהייתה מורכבת מחברי המפלגה הוויגית ומחסידיו של רוברט פיל, בתמיכת רדיקלים ואירים, כללה פוליטיקאים מוכשרים ורבי עוצמה שרוב הזמן התקשה אברדין לנהל אותם ולשלוט בהם.
אף שהממשלה ניסתה להימנע מכך, היא הובילה את בריטניה למעורבות במלחמת קרים והיא נפלה כאשר ניהול המלחמה לא זכה לתמיכה ציבורית ובעקבות כך פרש אברדין מהחיים הציבוריים.
הקריירה של אברדין עסקה בעיקר בנושאי מדיניות החוץ, אך ניסיונו לא מנע את ההתדרדרות שהובילה לפריצתה של מלחמת קרים.
הוריו נפטרו בהיותו בן 11 ואשתו הלכה לעולמה לאחר שבע שנים בלבד של חיי נישואין מאושרים.
בנותיו מתו בצעירותן ומערכת היחסים שלו עם בניו הייתה בעייתית.
לפני נישואיו הוא טייל ברחבי אירופה, כולל ביוון, והוא גילה עניין רב בתרבויות הקלאסיות ובארכאולוגיה שלהן.
בשובו לבריטניה ב-1805 הוא התמסר לפיתוח אחוזותיו שבסקוטלנד.
לאחר מות אשתו ב-1812 הוא החל לעסוק בדיפלומטיה, וזמן קצר לאחר מכן מונה כשגריר בווינה כשהוא עדיין בשנות העשרים שלו.
עלייתו בפוליטיקה הייתה מהירה ובת מזל באותה מידה והוא מונה להיות שר החוץ בממשלתו של הדוכס מוולינגטון ב-1828, למרות חוסר ניסיונו בתפקיד שר, שכן הוא כיהן בממשלה פחות משישה חודשים לפני שקיבל את התפקיד.
בתפקיד זה הוא שימש במשך שנתיים ולאחר מכן כיהן בתפקיד נוסף בממשלה, כך שב-1841 הוא מונה שוב כשר החוץ בממשלתו של רוברט פיל לתקופת כהונה ארוכה יותר.
אברדין היה דמות אהודה בקרב עמיתיו.
ג'ורג' המילטון-גורדון נולד באדינבורו כבנו הבכור של ג'ורג' גורדון, וכנכדו של ג'ורג' גורדון, רוזן אברדין השלישי.
אמו, שארלוט, הייתה בתו הצעירה של ויליאם ביירד.
אביו נפטר ב-1791 ואמו ב-1795 והוא גודל על ידי הנרי דונדס (Dundas), הויקונט הראשון ממלוויל ועל ידי ויליאם פיט הבן.
הוא התחנך בבית הספר הארו ולמד בקולג' סנט ג'ון שבקיימברידג', שם סיים את לימודיו לתואר שני ב-1804. לפני כן הוא נעשה הרוזן מאברדין בעקבות מותו של סבו ב-1801, סייר ברחבי אירופה ושב לאנגליה.
ב-1805 הוא נישא לליידי קתרין אליזבת', בתו של ג'ון האמילטון, מרקיז אברקורן הראשון.
בדצמבר 1805 קיבל הלורד אברדין את מושבו כנציגה הטורי של סקוטלנד בבית הלורדים.
ב-1808 הוא קיבל את תואר אביר מסדר הדרדר.
בעקבות מותה של אשתו משחפת ב-1812 הוא הצטרף לשירות החוץ.
הוא מונה כשגרירה של בריטניה באוסטריה וחתם על הסכם טופליץ (Töplitz) בין שתי המדינות באוקטובר 1813. הוא שימש כמשקיף בפמלייתו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בקרב לייפציג ופגש את נפוליאון.
אברדין נעשה אחת מהדמויות הדיפלומטיות המרכזיות באירופה באותה תקופה והיה אחד מהנציגים של בריטניה לקונגרס שאטיון (Châtillon) בפברואר 1814 ולדיונים שהובילו לחתימת הסכם פריז במאי אותה שנה.
בשובו לבריטניה הוא קיבל את התואר ויקונט גורדון מאברדין ונכנס להיות חבר במועצה המלכותית.
ביולי 1815 הוא נשא לאישה את גיסתו לשעבר, הארייט, בתו של ג'ון דגלאס ואלמנתו של ג'יימס האמילטון.
נישואים אלה היו מאושרים פחות מנישואיו הקודמים.
ב-13 השנים הבאות לקח אברדין חלק פעיל פחות בחיי הציבור.
הלורד אברדין שימש כנגיד של דוכסות לנקסטר במחצית הראשונה של שנת 1828 ולאחר מכן כשר החוץ בממשלתו של הדוכס מוולינגטון עד 1830. יחד עם וולינגטון הוא התפטר מהממשלה על רקע חוק הרפורמה של 1832.
הוא היה שר המדינה לענייני מלחמה והמושבות בין השנים 1834-1835 ושוב שר החוץ בין השנים 1841-1846 בממשלתו של רוברט פיל.
תקופת כהונתו זו כשר חוץ הייתה התקופה הפורייה ביותר בקריירה הפוליטית שלו.
במהלכה הוא הסדיר שתי סוגיות שעמדו במחלוקת בין בריטניה לבין ארצות הברית: נחתם ההסכם בדבר הגבול הצפון-מזרחי ב-1842 וההסכם בנוגע לאורגון ב-1846. כמו כן הוא הצליח לשפר את היחסים עם צרפת ופרנסואה גיזו, שהיה אז שר החוץ הצרפתי ובהמשך ראש הממשלה, נעשה לידידו האישי.
הוא זכה לאמונה של המלכה ויקטוריה, שבתקופה זו היה עדיין חיוני לתפקודו של שר החוץ.
בפעם השנייה הוא הלך בעקבות מנהיגו והתפטר מהממשלה יחד עם רוברט פיל על רקע ביטולם של חוקי הדגן.
לאחר מותו של פיל היה אברדין למנהיגם של חסידיו של פיל.
ביולי 1852 נערכו בחירות כלליות שבעקבותם נכנסו לפרלמנט 325 חברי המפלגה הטורית-שמרנית.
מספר זה ייצג 42.7% מהמושבים בבית.
האופוזיציה העיקרית הייתה המפלגה הוויגית שמטעמה נבחרו 292 חברים.
למרות ההפרש הקטן בין שתי המפלגות, הצליחו הוויגים להשיג את תמיכתם של המפלגות הקטנות ושל חברי פרלמנט עצמאיים.
יתר על כן, 63 מחברי הפרלמנט נמנו על "הבריגדה האירית" שהצביעה יחד עם חסידיו של פיל ועם הוויגים על ביטולם של חוקי הדגן עקב רצונם לשים קץ לרעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד על ידי הוזלת מחירי החיטה.
בשלב זה האירים ותומכי הסחר החופשי לא הצליחו להגיע להסכמה עם הוויגים לגבי כניסתם לממשלה.
עקב כך, התבקש מנהיגם של הטורים-שמרנים, הלורד דרבי להקים ממשלת מיעוט והוא מינה את בנג'מין דיזראלי כשר האוצר שלו.
בדצמבר 1852 הגיש ד'יזראלי את התקציב הראשון שלו לפרלמנט בשם ממשלת המיעוט.
הצעת התקציב נתקלה בהתנגדותם של חסידי פיל, של תומכי הסחר החופשי ושל אנשי הבריגדה האירית.
ההצבעה על התקציב הסתיימה ב-286 תומכים וב-305 מתנגדים.
הצבעה זו נחשבה להצבעת אי אמון בממשלת המיעוט והיא התפטרה.
עקב כך התבקש הלורד אברדין להרכיב ממשלה חדשה.
בעקבות נפילתה של ממשלת המיעוט הטורית-שמרנית בהנהגתו של הלורד דרבי בדצמבר 1852, הרכיב הלורד אברדין ממשלה חדשה על בסיס קואליציה של תומכי הסחר החופשי, חסידיו של פיל ווויגים שהצביעו אי אמון בממשלת המיעוט.
אברדין הצליח לקבץ תמיכה לממשלה מקבוצות שהיוו 53.8% מהמושבים בפרלמנט.
אף שהממשלה הייתה מאוחדת בגישתה לסוגיות סחר בינלאומי ובנושאי רפורמות פנים, היו בין חבריה של הממשלה הלורד פלמרסטון והלורד ראסל שהיו חלוקים ביניהם בשאלות מדיניות החוץ.
לרבים מחברי הממשלה היו יומרות להיות בכירים יותר מראש הממשלה ודעותיהם היו לעיתים שונות משלו.
היה צורך בכוח מנהיגותי חזק שיוביל את האנשים הללו ואת זה אברדין לא היה מסוגל לעשות.
ויכוחים רבים נתגלעו במהלך תקופת כהונתה של הממשלה בין גריי לבין פלמרסטון וזה האחרון הצליח להתייצב במקום עמיתו כמנהיג הוויגים.
כמו כן כיהן בממשלה סר ויליאם מולסוורת' (Molesworth) הרדיקאלי.
אחד מנושאי מדיניות החוץ שגריי ופלמרסטון היו חלוקים עליהם היה אופי היחסים שבריטניה צריכה לקיים עם צרפת ובמיוחד עם השליט הצרפתי לואי בונפרטה, אחיינו של נפוליאון בונפרטה.
ב-20 בדצמבר 1848 נבחר לואי כנשיאה של הרפובליקה הצרפתית השנייה לתקופת כהונה של שלוש שנים.
חוקת הרפובליקה הגבילה את הנשיא לתקופת כהונה אחת.
כך שלואי לא היה יכול להיות נשיא לאחר ה-20 בדצמבר 1851. זמן קצר לפני כן, ב-2 בדצמבר יזם לואי בונפרטה הפיכה כנגד הרפובליקה השנייה, פיזר את האספה הלאומית הנבחרת, עצר כמה מהמנהיגים הרפובליקנים והכריז על עצמו כנפוליאון השלישי, קיסר צרפת.
הפיכה זו זעזעה רבים מחסידי הדמוקרטיה בבריטניה ובצרפת.
כמה מפקידי ממשלת בריטניה חשו שבונפרטה שואף להיכנס להרפתקה בינלאומית כמו דודו.
בסופו של דבר הבינו פקידים אלה שאסוציאציה כזאת תוביל את בריטניה לסדרה נוספת של מלחמות בדומה למלחמות הנפוליאוניות שהתנהלו בין השנים 1793-1815. יחסיהן של בריטניה ושל צרפת השתפרו באופן משמעותי מאז 1815. כראש ממשלה לא היה אברדין בין פקידים אלה, אשר חששו מצרפת תחת הנהגתו של לואי בונפרטה.
יחד עם זאת פקידי ממשלה אחרים החלו לדאוג יותר מעליית כוחה של האימפריה הרוסית במזרח אירופה ומשקיעתה במקביל של האימפריה העות'מאנית.
לורד פלמרסטון כיהן כשר החוץ בממשלתו של הלורד ראסל בעת ההפיכה שביצע בונפרטה.
מבלי ליידע את הקבינט או את המלכה, שלח פלמרסטון שדר אישי לשגריר הצרפתי המאשר את ההפיכה של לואי בונפרטה והמברך אותה.
כתוצאה מכך דרשו המלכה וחברי הממשלה מפלמרסטון להתפטר מתפקידו כשר החוץ.
בפברואר 1852 התנקם פלמרסטון בראסל בהצטרפו להצבעת האי אמון של השמרנים כנגד ממשלתו.
צעד זה הפיל את ממשלתו של ראסל וביולי נערכו בחירות כלליות שבסופו של דבר העלו את השמרנים לשלטון בממשלת מיעוט בהנהגתו של הלורד דרבי.
בעיה נוספת שניצבה בפניו של הלורד אברדין בהרכבת ממשלתו החדשה בדצמבר 1852, היה הלורד ראסל עצמו.
ראסל היה מנהיג המפלגה הוויגית, המפלגה הגדולה ביותר בקואליציה.
כתוצאה מכך אברדין מינה את ראסל לשר החוץ.
יחד עם זאת אהב ראסל לנצל לעיתים את ההזדמנות כדי לדבר בשמה של הממשלה כאילו עמד בראשה.
בעת הדיונים על חוק הרפורמה של 1832 הצהיר ראסל כי לאחר אישורו של החוק לא יהיו שינויים נוספים בשיטת ההצבעה בבריטניה.
יחד עם זאת גרמו לחצים פוליטיים לביצוען של רפורמות נוספות לראסל לשנות את דעתו עשרים שנה מאוחר יותר ובינואר 1852 הוא הכריז על כוונתו להגיש לפרלמנט הצעת חוק שתיצור שוויון בין מחוזות הבחירה.
כנראה בשל הסכסוך ארוך הימים ביניהם, הכריז פלמרסטון שהוא יתנגד לרפורמה.
כתוצאה מכך הצטמצם בסיס התמיכה הפרלמנטרית בהצעת החוק וראסל משך את הצעת החוק מעל שולחן הפרלמנט.
כדי להרכיב קואליציה ביקש הלורד אברדין למנות הן את ראסל והן את פלמרסטון כחברים בממשלתו.
בשל הדחתו השנויה במחלוקת של פלמרסטון מתפקיד שר החוץ, הוא לא יכול היה להתמנות מחדש לאותו תפקיד זמן קצר לאחר ההדחה.
לפיכך מינה אברדין את פלמרסטון כשר הפנים ואת ראסל כשר החוץ.
הלורד אברדין הוביל את בריטניה למעורבות במלחמה חדשה כנגד האימפריה הרוסית לצדם של הצרפתים והעות'מאנים, מלחמה שנקראה בהמשך מלחמת קרים.
העיסוק הבינלאומי במצבה של האימפריה העות'מאנית ימשיך עד לסוף המאה ה-19 ויזכה לכינוי השאלה המזרחית.
אברדין רחש ביסודו אהדה לרוסיה ככוח היכול לעמוד כנגד השאיפות של צרפת.
כך שהוא לא היה בעד כניסתה של בריטניה למלחמת קרים.
יחד עם זאת הוא הובל על ידי הלחץ שהופעל עליו מצדם של חברי הקבינט, כולל פלמרסטון, שברגע נדיר זה זכה לתמיכה מצדו של ראסל ושניהם היו בעד מדיניות תקיפה יותר כנגד ההתפשטות הרוסית.
אברדין שלא היה מסוגל לשלוט בפלמרסטון, הסכים למהלך.
יחד עם זאת השאלה המזרחית ומלחמת קרים היו הגורמים לנפילתה של ממשלתו.
השאלה המזרחית החלה לצוץ בדצמבר 1852 בעת ההפיכה הנפוליאונית בצרפת.
כשהרכיב את ממשלתו החדשה, שלח נפוליאון השלישי שגריר לאימפריה העות'מאנית עם הנחיות להכריז על זכותה של צרפת להגן על האתרים הקדושים לנצרות בירושלים ובארץ הקודש.
העות'מאנים הסכימו לכך כדי להימנע ממלחמה אפשרית כנגד צרפת.
בריטניה החלה להיות בהדרגה מודאגת מהמצב בטורקיה והלורד אברדין שלח את הלורד סטפורד, דיפלומט עם ניסיון בטורקיה, כשליח מיוחד שישמור על האינטרסים הבריטים באימפריה העות'מאנית.
רוסיה מחתה על ההסכם הצרפתי-עות'מאני וראתה בו הפרה של הסכם קוצ'וק קאינרג'ה מ-1778, שסיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774).
על פי הסכם זה הוענקה לרוסים הזכות הבלעדית להגנה על המקומות הקדושים לנצרות בארץ הקודש.
לפיכך, ב-7 במאי 1853, שלחו הרוסים את הנסיך אלכסנדר סרגייביץ' מנשיקוב, אחד מהמדינאים הראשיים שלהם, כדי לנהל משא ומתן על הנושא.
הנסיך מנשיקוב הסב את תשומת לבם של העות'מאנים לעובדה שבמהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, הרוסים כבשו את הפרובינציות של ולאכיה ושל מולדובה על הגדה הצפונית של נהר הדנובה, שהיו אז בשליטה עות'מאנית, אך השטחים הללו הוחזרו לעות'מאנים על פי הסכם קוצ'וק קאינרג'ה בתמורה לזכותם של הרוסים להגן על המקומות הקדושים.
הצרפתים שלחו את אחת מאוניות הקו שלהם, ה"שארלמאן" (Charlemagne) לים השחור כדי לבצע הפגנת כוח.
לאור הפגנת כוח צרפתית זו, הודיעו העות'מאנים על זכותם של הצרפתים להגן על המקומות הקדושים.
לורד סטפורד היה היועץ של העות'מאנים באותו זמן והוא היה זה שיעץ להם לדחות את הטיעונים הרוסיים.
כתוצאה משינוי הדעה העות'מאנית האחרונה הזו, כבשו הרוסים ב-2 ביולי 1853 את מדינות החסות העות'מאניות של ולאכיה ומולדובה כפי שעשו במלחמה הרוסית-עות'מאנית ב-1768-1774. זמן קצר לאחר מכן כוחות רוסיים התפרסו לאורך הגדה הצפונית של הדנובה, בהצהירם על כוונתם לחצות את הנהר.
אברדין הורה לצי המלכותי להגיע לאיסטנבול ומאוחר יותר להיכנס לים השחור.
ב-23 באוקטובר הכריזה האימפריה העות'מאנית מלחמה על רוסיה.
פלישה ימית רוסית על סינופ ב-30 בנובמבר הובילה להשמדתו של הצי העות'מאני בקרב סינופ.
כאשר התעלמה רוסיה מהאולטימטום האנגלו-צרפתי לפנות את הפרובינציות שעל הדנובה, הכריזו בריטניה וצרפת על מלחמה כנגד רוסיה ב-28 במרץ 1854. בספטמבר 1854 נחתו כוחות צרפתים ובריטים בחצי האי קרים ביבפטוריה שמצפון לסבסטופול.
הכוחות נעו לאורך נהר אלמה ב-20 בספטמבר והטילו מצור על סבסטופול.
מתקפה רוסית על בסיס האספקה של כוחות הברית בבלקלווה ב-25 באוקטובר נהדפה.
קרב זה ידוע בעיקר בשל הסתערות הבריגדה הקלה שאירעה במסגרתו.
ב-5 בנובמבר ניסו כוחות רוסים להסיר את המצור על סבסטופול ולהביס את כוחות הברית בקרב אינקרמן.
ניסיון זה נכשל והרוסים נסוגו.
חוסר שביעות רצון מניהול המלחמה החל להשתרר בדעת הקהל בבריטניה.
עם הגיע הדיווחים המפורטים על הניהול הכושל של המלחמה, התעורר הפרלמנט לחקור בעניין.
ב-29 בינואר 1855 הוגשה תביעה למינויה של ועדת חקירה.
ההצעה אושרה על ידי רוב של 305 תומכים מול 148 מתנגדים.
בהתייחסו להצבעה זו כהצבעת אי אמון, התפטר הלורד אברדין מתפקידו ופרש מהחיים הפוליטיים.
ג'ורג' הרברט היצ'ינגס היה ביוכימאי ופרמקולוג אמריקאי זוכה פרס נובל לרפואה או לפיזיולוגיה לשנת 1988 יחד עם סר ג'יימס וו.
בלאק ועם גרטרוד עליון על תגליותיהם בנושא של יסודות הטיפול התרופתי.
הוא נחשב לאחד מאבות הכימותרפיה, שימוש בחומרים כימיים לטיפול במחלות.
היצ'ינגס נולד כילד השלישי להוריו.
הוא נולד ב-1905 במדינת וושינגטון.
ב-1927 קיבל היצ'ינגס תואר ראשון בכימיה בהצטיינות מאוניברסיטת וושינגטון.
כבר ב-1928 קיבל את תוארו השני מאותה האוניברסיטה.
לאחר מכן הוא קיבל משרה כעוזר הוראה באוניברסיטת הרווארד, והמשיך שם לדוקטורט אותו סיים ב-1933. בדוקטורט שלו הוא פיתח שיטה אנליטית לבדיקה של כמות הפורינים, רכיבים של גואנין ואדנין, שהם רכיבים של ה-DNA ושל ה-RNA.
הוא בדק גם את המטבוליזם של אדנוזין טרי פוספט.
בתשע השנים לאחר סיום הדוקטורט, הוא עבד במשרות זמניות כביוכימאי בהרווארד ובאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב.
ב-1942 הוא התחיל לעבוד במעבדות וולקום למחקר (Wellcome Research Laboratories) במחלקה לביוכימיה.
שנתיים לאחר שהחל לעבוד שם, גרטרוד עליון הצטרפה אליו.
באמצע שנות הארבעים, התחילו בקבוצה לחקור את הווירוס שגורם לאבעבועות הפרות, ומצאו את הרכיבים הפעילים שגורמים למחלה.
בין הרכיבים הפעילים שהם שלחו היה 2,6-Diaminopurine, נגזרת של חומצת הגרעין פורין.
רכיב פעיל זה הוכח בהמשך כיעיל נגד לוקמיה.
העניין שנוצר בחומרים שהם חקרו גרם להזרמה של כספים למחקריהם, וכך להתרחבות המעבדה שניהל.
ב-1947 פאלקו (Falco) סינתז את p-chlorophenoxy-2,4-diaminopyrimidine, ששימש כחומר נגד חומצה פולית.
הם המשיכו לחקור את דיהידרופולאט רדוקטאז, אנזים שיוצר נגזרות של חומצה פולית שחשובות ליצירה מחדש (de novo) של פורינים.
ב-1948 הם חקרו אנלוגים של פרימידינים ושל פורינים, שני הרכיבים שיש בחומצות גרעין.
מחקריהם עסקו בפיתוח היסודות לטיפול תרופתי, ושימוש באותו קו מחשבה בו השתמש היצ'ינגס במחקריו הובילו לפיתוח תרופות למחלות ולבעיות רפואיות, כגון מלריה, וירוסים, לוקמיה, השתלת איברים ועוד.
רבות מהתרופות הללו מופיעות בארגון הבריאות העולמי כתרופות חיוניות.
ב-1967 הוא הפך לסגן הנשיא בפועל של החברה.
ב-1968 החברה עברה לצפון קרוליינה, ויצרה שיתופי פעולה עם שלוש האוניברסיטאות שבאזור, אוניברסיטת דיוק, אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל והאוניברסיטה של מדינת צפון קרוליינה.
הוא פרש לגמלאות מהחברה ב-1976.
נוסף על פעילותו המדעית, עסק היצ'ינגס גם בפילנתרופיה.
ב-1968 הפך היצ'ינגס למנהל קרן בורוז-וולקום (Burroughs Wellcome Fund), וב-1971 לנשיא הקרן.
הקרן מעניקה מלגות למחקרים בנושא של רפואה וביורפואה.
ב-1983 הוא עבר לקרן שמממנת מחקרים באזור משולש המחקר של צ'אפל היל.
הוא היה למקים ולמנהל של הקרן בתחום של מדעי החיים.
היצ'ינגס אף תרם את הכספים שקיבל מפרס נובל לקרנות הללו.
בין השנים 1970–1985 הוא שימש גם כפרופסור אורח לפרמקולוגיה ולמדע ניסיוני באוניברסיטת דיוק.
הוא נפטר ב-1998 בצפון קרוליינה.
כאות כבוד הוא הפך לחבר בהיכל התהילה הלאומי לממציאים בתחום של כימיה תרופתית של ארצות הברית.
במהלך שנות חייו המציא 89 פטנטים והוציא מאות מאמרים.
היצ'ינגס וצוותו בדקו נגזרות של תרכובות כימיות שאנזימים משתמשים.
הרעיון ששימוש בתרכובות הללו, בגלל הדמיון הרב שלהם לתרכובות האמתיות, יכול לעכב את פעילות האנזים.
על סמך הנגזרות הללו הם פיתחו תרופות רבות.
נוסף על פיתוח התרופות, הוא ועליון היו מהראשונים לפתח תרופות בהליך מסודר, במקום בניסוי וטעייה, שהיה נהוג באותה תקופה.
ההליך כלל בדיקה של הרכיב הפעיל במבחנה (in vitro), לאחר מכן ניסוי בבעלי חיים ולבסוף בבני אדם, תוך ניצול הבדלים ביוכימיים בין התאים הבריאים לחולים לצורך פגיעה ספציפית בתאים החולים.
על סמך מחקריהם פותחו תרופות למחלות רבות ובהן לוקמיה, מחלות ויראליות ומלריה וכן תרופות להקלה על השתלת איברים.
דוגמה לפיתוח כזה היה קשור לחומצה פולית שהיא הפרקורסור של פירימידינים.
כל החיידקים הפתוגנים ורוב החיידקים מייצרים חומצה פולית בעצמם (de-novo), ואילו יונקים צורכים את החומצה מבחוץ.
מחקריו הראו ששימוש באנלוגים כימיים של חומצה פולית, גרם לעיכוב ביצירה של פירימידינים, הם הסיקו מכך שמדובר באנזים שאחראי לתהליך, וכך מצאו את הדיהידרופולאט רדוקטאז.
המעכבים של האנזים היו מאוד סלקטיביים ועיכבו בצורה שונה דיהידרופולאט רדוקטאז מיצורים שונים, ומכך הם הסיקו שיש שוני במבנה של החלבון בין היצורים השונים, כמו כן מצאו שיש שוני בגודל של האנזים בין יונקים לחיידקים.
הם מצאו גם שיש חפיפה חלקית בין המסלול באדם ובחיידקים.
מחקר נוסף שהם עשו על אותו אנזים הראה אילו חומצות אמינו חשובות לפעילותו.
הם חקרו גם את הקינטיקה של האנזים.
ג'ורג' פרנסיס מאוטרי הארדוויק (; 2 בפברואר 1920 - 19 באפריל 2004) היה כדורגלן ומאמן כדורגל אנגלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
הארדוויק נחשב לאחד מגדולי שחקניה של מידלסברו בכל הזמנים.
לזכותו גם 13 הופעות בינלאומיות במדי נבחרת אנגליה, והוא היה לקפטן הנבחרת הראשון בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר ששימש מספר שנים כשחקן-מאמן, המשיך לקריירת אימון באנגליה ובהולנד, כולל קדנציה קצרה כמאמן נבחרת הולנד ב-1957.
הארדוויק החל את קריירת המשחק בעונת במדי מידלסברו, ורשם באותה עונה שמונה הופעות ליגה.
הארדוויק לא שב לשחק עד לחזרתה של הליגה לפעילות מלאה לאחר מלחמת העולם השנייה, בעונת , אז כבר היה לשחקן הרכב משמעותי וכבש שער ליגה אחד ב-33 הופעות.
במשך ארבע וחצי עונות היה הארדוויק לשחקן מפתח בקבוצה, ובסך הכול ערך במדיה 143 הופעות, בהן כבש חמישה שערים.
הארדוויק היה לקפטן הראשון של נבחרת אנגליה בעידן שאחרי מלחמת העולם.
הוא עלה עם סרט הקפטן להופעת בכורה בנבחרת במשחקה הראשון לאחר המלחמה, שנערך ב-28 בספטמבר 1946 והסתיים בניצחון 7-2 על במסגרת אליפות הבית הבריטית.
היה זה גם משחקה הראשון אי פעם של אנגליה עם מנג'ר על הקווים, וולטר וינטרבוטום.
הארדוויק המשיך ל-13 הופעות במדי אנגליה, כולן כקפטן.
הופעתו האחרונה הייתה בניצחון 2-0 על במסגרת אליפות הבית הבריטית ב-10 באפריל 1948, פחות משנתיים לאחר הופעתו הראשונה, וזאת מכיוון שנאלץ לפרוש ממשחק בינלאומי עקב פציעה בברכו.
במהלכה של עונת , עבר הארדוויק לאולדהאם אתלטיק מהליגה השלישית, שם החל למעשה את קריירת האימון שלו כששימש כמאמן-שחקן.
את הישג השיא שלו כמאמן הקבוצה השיג בעונת , שהעלה אותה לליגת המשנה מהמקום הראשון בטבלה, במקביל לשלושים הופעות ליגה כשחקן באותה העונה.
עם זאת, הקבוצה לא החזיקה מעמד ונשרה חזרה לליגה השלישית תוך עונה אחת בלבד.
הארדוויק נותר בקבוצה עד לסיום עונת , ובסך הכול צבר 190 הופעות ליגה בהן כבש 14 שערים.
בסיום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 36 ועזב את אולדהאם לטובת קריירה כמאמן.
בינואר 1957 התמנה לתפקיד מאמן נבחרת הולנד.
הוא נותר בתפקידו במשך ארבעה חודשים בלבד, בהם הספיק להוביל את הקבוצה בחמישה משחקים.
משחקו הראשון על קווי הנבחרת הסתיים בתבוסת 5-1 ל במשחק ידידות, והוא סיים את תפקידו לאחר ההפסד 3-2 ל במסגרת מוקדמות מונדיאל 1958. בסך הכול מאזנו בנבחרת עמד על ניצחון בודד, תיקו ושלושה הפסדים.
הארדוויק נותר בהולנד והתמנה למאמן פ.ס.וו.
איינדהובן, אותה הוביל במשך עונה אחת, עונת למקום העשירי בטבלה.
בנובמבר 1964 התמנה לתפקיד מאמנה הזמני של סנדרלנד מהליגה הבכירה באנגליה.
הוא הצליח לייצב את מצבה הרעוע של הקבוצה, עם 12 ניצחונות מתוך 25 משחקי הליגה בהם הוביל את הקבוצה, שסיימה את העונה במקום ה-15 (מתוך 22).
את קריירת האימון סיים בגייטסהד מהליגות האזוריות, אותה אימן בין 1966 ל-1970.
הארדוויק הלך לעולמו באפריל 2004, בגיל 84. כשנה לאחר פטירתו, הוצג פסל בדמותו של הארדוויק מחוץ לאצטדיון ריברסייד, אצטדיונה הביתי של מידלסברו.
ג'ורג' הייטר היה צייר אנגלי בולט, שהתמחה בפורטרטים ועבודות גדולות שבחלקן הכילו מאות דיוקנאות.
המלכה ויקטוריה העריכה את מעלותיו ומינתה את הייטר לצייר הראשי שלה והעניקה לו תואר אבירות בשנת 1841.
הייטר היה בנו של צ'ארלס הייטר (1761–1835), צייר מיניאטוריות ומורה לציור ולפרספקטיבה, שמונה לפרופסור.
בשנת 1808, בהנחיית אביו, הלך לבתי הספר באקדמיה המלכותית, אך באותה שנה, לאחר מחלוקת על לימודי האמנות שלו, ברח לים בצי המלכותי.
הוא הגיע להסכמה עם אביו שיסייע לו תוך כדי לימודיו.
בשנת 1809 התחתן עם שרה מילטון, שגרה בבית אביו (הוא היה בן 15 או 16, היא בת 28) יחד נולדו להם שלושה ילדים ג'ורג'יאנה, לאופולד והנרי.
בבית הספר המלכותי לאמנות הוא למד אצל פוסלי, ובשנת 1815 מונה לצייר מיניאטורות ודיוקנאות על ידי הנסיכה שארלוט.
הייטר זכה בפרס על ציור היסטורי של עזרא הסופר (1815), שנרכש על ידי ריצ'רד פיין נייט.
בסביבות 1816 עזבה אותו אשתו, מסיבות שאינן ידועות.
לאחר מכן הוא התחיל מערכת יחסים עם לואיזה קוטי, בתו של סר ויליאם קוטי, עמה התגורר בגלוי בעשור הבא ונולדו להם שני ילדים, אנג'לו ולואיזה, אף על פי שלא התגרש, מאשתו הראשונה.
בעידודו של פטרונו ג'ון ראסל, הדוכס השישי מבדפורד, הוא נסע לאיטליה ללמוד בשנת 1816. שם פגש את קאנובה, שבסטודיו שלו הוא עבד בזמן שצייר את דיוקנו, תוך לימוד הסגנון הקלאסי של קאנובה.
כמו כן, הוא למד פיסול מקאנובה בתקופה זו.
קאנובה היה המנהל של Accademia di San Luca (המוסד האמנותי הבכיר ברומא), וללא ספק הציג את הייטר לקראת חברות כבוד בזכות ציורו 'מחווה הכסף' שהתקבל יפה ברומא.
בכך הפך הייטר לחבר הצעיר ביותר באקדמיה.
כשחזר ללונדון בשנת 1818, התאמן הייטר כצייר דיוקנאות בצבעי שמן וכצייר היסטורי.
הייטר, שזכה לכינוי 'הפניקס' על ידי ויליאם בקפורד, הציג פומפוזיות שהרגיזה את חבריו האמנים, אך הוא התחבר מאוד עם משפחות אריסטוקרטיות רבות.
חייו המקומיים הלא שגרתיים (פרוד מאשתו, וחי עם פילגשו) הבדילו אותו מחוגי האקדמיה הרשמיים – הוא מעולם לא נבחר לאקדמיה המלכותית.
הייטר היה פרודוקטיבי וחדשני מאוד בשנות העשרים של המאה ה-19. ג'ורג' אגאר-אליס (לימים הלורד דובר) הזמין את הציור "משפט המלכה קרוליין בבית הלורדים בשנת 1820", ציור של הייטר, שצויר בקנה מידה גדול (2.33 × 2.66 מ'), והציג את הדרמה שהתרחשה באירוע.
בשנת 1826 התיישב הייטר באיטליה, וציוריו מאותה העת מדגישים את הטמעתו בסגנון ובנושאים אקזוטיים של אמנות רומנטית.
בשנת 1827 מתה פילגשו, לואיזה קיי, לאחר שהרעילה את עצמה בארסן.
אף כי ככל הנראה מדובר בתאונה.
בהנחה שהוא סייע לה בהתאבדות, הוא נאלץ לעבור מפירנצה לרומא.
בסוף 1828 הוא היה בפריז.
בשנת 1831 חזר הייטר לאנגליה.
תוכניתו הייתה לצייר את הישיבה הראשונה בפתיחת הפרלמנט הרפורמיסטי בבית הנבחרים הישן, 5 בפברואר 1833. עבור הציור הזה הוא ביצע כמעט 400 ציורי דיוקן בשמן.
הייטר היה תומך נלהב בתנועת הרפורמה וציור זה לא הוזמן אלא היה מלאכת אהבה לאירוע.
הציור העסיק אותו במשך עשר שנים ללא שום ערובה שיקבל תגמול כספי.
זוהי אחת התמונות האחרונות שנעשה בתוך בית הנבחרים הישן לפני שנהרס בשריפה ב־1834. הציור נרכש לבסוף על ידי הממשלה עבור האומה בשנת 1854, 20 שנה לאחר תחילתו.
לאחר שצייר את הנסיכה הצעירה ויקטוריה (1832) לא היה מפתיע שהייטר נבחר כצייר הרשמי של חצר המלוכה.
אולם עד מותו של סר דייוויד וילקי (1841) הצייר הרשמי הקודם, מינויו של הייטר כצייר המלכה גרם למתיחות מסוימת עם האקדמיה המלכותית, שכן מינוי זה היה תפקידו של נשיא האקדמיה.
בשנת 1842 הייטר קיבל תואר אבירות.
הוא צייר כמה טקסים מלכותיים כולל הכתרתה של המלכה ויקטוריה בשנת 1838 ונישואיה ב-1840 וכן את הטבלה של הנסיך מוויילס משנת 1843. הוא גם צייר כמה דיוקנאות מלכותיים כולל היצירה הידועה ביותר שלו, "דיוקן הרשמי של המלכה ויקטוריה".
כמה גרסאות של דיוקן זה נעשו, בעזרת בנו של האמן אנג'לו, כדי שישלחו כמתנות דיפלומטיות.
אולם התקופה הפעילה של הייטר בחצר המלוכה הייתה קצרת מועד מכיוון שאלברט, בעלה של ויקטוריה העדיף ציירים גרמנים.
מספר דוגמאות משמעותיות ליצירותיו של הייטר מתקופה זו נותרות עדיין באוסף המלכותי, גם הדיוקן הרשמי וגם ציור החתונה הם בין אלו המוצגים בפני הציבור בארמון בקינגהאם.
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-19 נחשב סגנון ציור הדיוקנאות של הייטר למיושן.
הוא התאים לציור ההיסטורי שלו והתאים לטעם של התקופה הוויקטוריאנית המוקדמת.
הייטר צייר גם כמה ציורים דתיים גדולים ובהם שניים המתארים אירועים רפורמיסטיים חשובים, "הבישוף לטימר המטיף" ו"הקדושים של הבישוף רידלי ולטימר", ששניהם נמסרו למוזיאון האמנות, אוניברסיטת פרינסטון ארצות הברית בשנת 1984.
הוא צייר כמה סצנות תנ"כיות מהברית הישנה והחדשה ביניהם "חלום יוסף" בשנת 1854. הוא צייר גם בצבעי מים בעיקר נופים איטלקיים, ועשה תחריטים (שפרסמו בכרך בשנת 1833), עיצובים דקורטיביים ופיסול.
תכולת הסטודיו של הייטר נמכרו במכירה פומבית בקריסטי'ס, לונדון, ב-19 באפריל 1871.
אחיו הצעיר, ג'ון (1800–1895), היה גם אמן, הידוע בעיקר כצייר דיוקנאות בגירים ובצבעי עפרון, ואחותו הצעירה אן עבדה כציירת מיניאטורות.
הצייר והסופר הצרפתי, ז'אן רנה בזאיין, היה נכדו הגדול של ג'ורג' הייטר, דרך בתו הבכורה ג'ורג'יאנה אליזבת, שנישאה לפייר-דומיניק בזאיין אחיו הגדול של מרשל בזאיין.
ג'ורג' הנרי בוטון היה צייר, מאייר וסופר אנגלו-אמריקאי.
בוטון נולד בנוריץ' בנורפוק, אנגליה, בנו של האיכר ויליאם בוטון.
משפחתו היגרה לארצות הברית בשנת 1835, והוא גדל באלבני, ניו יורק ושם החל את דרכו כאמן אוטודידקט.
בשלב מוקדם הוא הושפע מאמני אסכולת נהר הדסון.
בגיל 19 הוכר כצייר נוף ופתח את הסטודיו הראשון שלו בשנת 1852. בשנת 1853 רכש איגוד האמנות האמריקני את אחת מתמונותיו המוקדמות שמימנו שישה חודשים של לימוד אמנות באנגליה.
הוא סיים את תקופת הכשרתו בסיור רישומים באזור האגמים, סקוטלנד ואירלנד.
לאחר שחזר לארצות הברית, בוטון הציג את עבודותיו בוושינגטון הבירה ובניו יורק, אך בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19 החליט לעבור לאירופה.
בשנת 1861 בוטון פתח סטודיו בלונדון.
אף על פי שהתגורר באנגליה, התמקד בנושאים של היסטוריה קולוניאלית אמריקאית מוקדמת.
תמונות הנושא שלו, כמו הפוריטנים המוקדמים של ניו אינגלנד הולכים לכנסייה (1867), היו פופולריים במיוחד.
"חזרתה של המייפלאואר" (שהוצגה בגלריה גופיל, ניו יורק בשנת 1871) זכתה לשבחים כ"תמונה שתחיה כל עוד זכרו של המייפלאוור עצמה יחזיק מעמד."
וינסנט ואן גוך, שהתגורר בלונדון בשנים 1873–1875, התרשם מאוד מציורו של בוטון "צליינים בדרך לקנטרברי".
הוא נשא דרשה בהשראת הציור, וכתב על כך לאחיו תיאו.
הציור של בוטון הוא חלק מאוסף מוזיאון ואן גוך באמסטרדם.
בוטון אייר את "המכתב של סקרלט" של נתניאל הות'ורן ואת שיריו של הנרי וודסוורת' לונגפלו.
בשנת 1893 התפרסמה בלונדון המהדורה של "ריפ ואן וינקל וסליפי הולו" שכתב וושינגטון אירווינג עם 53 איורים מאת בוטון.
בין ציורי הנוף שלו, ישנם נופים של אנגליה ובריטני בצרפת.
סיפורו המאויר של המסע פורסם במגזין "הרפרס" כ"אמן מטייל בהולנד", ופורסם בשנה לאחר מכן בלונדון כ- Sketching Rambles בהולנד.
נראה שבוטון נהנה מכתיבה: מאוחר יותר הוא השתתף בפרסום הספר "האמנות האנגלית בגלריות הציבוריות של לונדון" וסיפק את סקירת הביוגרפיה והעבודה של ג'ורג' מורלנד.
בשנת 1865 התחתן בוטון עם קתרין לואיז קולן (1845 – אחרי 1901), והייתה להם בת מאומצת, פירנצה.
יחד עם ג'ון קלקוט הורסלי, הוא היה אחד מלקוחותיו הראשונים של האדריכל ריצ'רד נורמן שו שבנה בית למשפחתו על קמפדן היל בלונדון.
בוטון הושפע מיצירותיו של הצייר והמאייר הבריטי פרדריק ווקר (1840–1875).
בשנות השבעים של המאה ה-19 הוא פגש בלונדון את ג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
בשנת 1878 שיבח אותם מבקר אמריקאי כ"אורות זורחים בעולם האמנות" של לונדון.
בוטון פרסם זיכרונות חיים על ויסלר, ובמיוחד הזכיר את עבודתו על "חדר הטווס" המפורסם.
הסופרת ויולט האנט (1862–1942) ביססה את הרומנים שלה על פרשת האהבה המוקדם שלה עם בוטון.
הרומן "כריסטינה צ'ארד" (1894) מאת רוזה קמפבל-פראד (1851–1935), סופרת אוסטרלית, הוקדש לבוטון, מכיוון שהוא הציע את הרעיון לספר.
בשנות השמונים והתשעים הוא היה קשור למספר מושבות אמנותיות באזורים הכפריים, בעיקר עם הכפר ברודוויי בווסטרשייר, שיופיו הכפרי הוכר על ידי אמנים אמריקאים רבים.
יחד עם הנרי ג'יימס, אדווי אבי, ג'ון סינגר סרג'נט ואחרים, הוא ביקר לעיתים קרובות בברודוויי.
דרך הורסלי ושו הוא גם היה קשור למושבת האמנים קרנברוק, וביקר אצלם.
בוטון נפטר ממחלת לב ב-19 בינואר 1905 בסטודיו שלו בקמפדן היל בצפון לונדון.
ג'ורג' הנרי תומאס היה קצין בצבא ארצות הברית וגנרל בצבא האיחוד בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית, אחד המפקדים העיקריים בזירה המערבית של המלחמה.
תומאס שירת כקצין בצבא ארצות הברית במלחמת ארצות הברית−מקסיקו.
בפרוץ מלחמת האזרחים בחר להישאר בתפקידו בצבא ארצות הברית, למרות שנולד במדינת וירג'יניה, אשר הצטרפה אל הקונפדרציה.
הוא ניצח בקרב מיל ספרינגס, שהיה אחד מן הניצחונות הראשונים של האיחוד במלחמה.
לאחר מכן השתתף כמפקד משנה בקרבות החשובים בפריוויל וסטונס ריבר.
עמידתו האיתנה בקרב צ'יקמוגה בשנת 1863 הצילה את צבא האיחוד ממפלה מוחלטת בקרב, וזיכתה אותו בכינוי "הצוק מצ'יקמוגה".
לאחר מכן זכה בניצחון סוחף בקרב מישיונרי רידג', במהלך מערכת צ'טנוגה.
בחורף 1864, במהלך מערכת פרנקלין-נאשוויל, השיג את אחד מן הניצחונות המוחלטים ביותר במלחמה, כאשר השמיד לחלוטין את צבאו של גנרל הקונפדרציה ג'ון בל הוד, תלמידו לשעבר בווסט פוינט, בקרב נאשוויל.
תומאס זכה להשגים רבים במלחמת האזרחים, אולם לא זכה לתהילה היסטורית כמו בני זמנו יוליסס גראנט וויליאם שרמן.
הוא נודע כגנרל איטי ומחושב, אשר נמנע מקידום עצמי ודחה הצעות לקידום כאשר חשב שאינן מוצדקות.
תומאס נפטר חמש שנים בלבד לאחר תום המלחמה, ובניגוד לרבים מהגנרלים בני זמנו, לא כתב את זכרונותיו על מנת לקדם את מורשתו.
תומאס נולד בשנת 1816 בניוסומס דיפו , וירג'יניה, כשמונה קילומטר מגבול קרוליינה הצפונית.
אביו, ג'ון תומאס, היה ממוצא וולשי, ואימו, אליזבת רושל תומאס, הייתה צאצאית של מהגרים צרפתים הוגנוטים.
להוריו היו שישה ילדים, ולתומאס היו שלוש אחיות ושני אחים.
המשפחה ניהלה את אורח החיים של בעלי המטעים מן המעמד הגבוה.
אביו ג'ון נהרג בתאונה בחווה כשהיה ג'ורג' בן 13, והותיר את המשפחה בקשיים כלכליים.
סיפור עממי מתאר כיצד תומאס לימד את העבדים של המשפחה לקרוא ולכתוב, בניגוד לחוק במדינת וירג'יניה ובניגוד לרצונו של אביו.
בזמן מרד העבדים של נט טרנר בשנת 1831 נאלצו תומאס, אחיותיו ואימו האלמנה לברוח מן החווה אל היערות על מנת להמלט מן הפורעים.
לאחר שסיים את בית הספר בגיל שמונה עשרה החל תומאס בלימודי משפטים ועבד כמשנה לפקיד בית המשפט במחוזו.
בשנת 1836 מונה תומאס כצוער לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית על ידי חבר הקונגרס ג'ון מייסון, אשר הזהיר אותו: "אף אחד מהמחוז שלי מעולם לא סיים את האקדמיה.
אם לא תסיים, אני לא רוצה לראות את פרצופך לעולם." תומאס החל את לימודיו בווסט פוינט בגיל עשרים; עם חבריו לכיתה נמנו ויליאם שרמן וסטיוארט ואן ולייט .
הוא סיים את האקדמיה ארבע שנים אחר כך, בשנת 1840, מדורג 12 מתוך כיתה של 42 צוערים, ומונה כקצין בדרגת סגן משנה לרגימנט הארטילריה השלישי.
המשימה הראשונה של תומאס במסגרת רגימנט הארטילריה הייתה במוצב הנידח בפורט לודרדייל, פלורידה, במהלך מלחמות הסמינול, בסוף שנת 1840. הוא וחייליו ביצעו משימות חיל רגלים וסיורים מוצלחים, ובסוף שנת 1941 הועלה לדרגת סגן.
בין השנים 1842 ו-1845 היה מוצב בניו אורלינס, צארלסטון, ובבולטימור.
ערב מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, בשנת 1845, הרגימנט שלו הועבר לטקסס.
במקסיקו הוביל תומאס בהצטיינות צוות של תותחנים בקרבות פורט בראון , רסאקה דל לה פאלמה , ובואנה ויסטה , וזכה עקב כך לשלוש העלאות בדרגה.
במהלך המלחמה שירת תומאס באופן צמוד עם קצין ארטילריה אשר יהיה יריבו העיקרי במהלך מלחמת האזרחים - קפטן בראקסטון בראג.
בין השנים 1849–1850 היה תומאס מוצב בפלורידה.
בשנת 1851 חזר תומאס לווסט פויינט כמדריך פרשים וארטילריה.
במהלך תקופה זו רקם תומאס יחסים אישיים ומקצועיים עם קצין אחר מווירג'יניה, לוטננט קולונל רוברט א' לי, מפקד האקדמיה.
שניים מחניכיו של תומאס - "ג'ב" סטיוארט ופיציו לי - קיבלו ממנו המלצה לחיל הפרשים והפכו אחר כך לגנרלים בצבא הקונפדרציה.
קשר נוסף למלחמת האזרחים הוא ג'ון סקופילד, חניך אשר הודח עקב התנהגות בלתי הולמת בהמלצת תומאס.
ג'ון סקופילד הוחזר לאקדמיה ולימים שירת במערכת פרנקלין-נאשוויל כמפקד גייס תחת תומאס.
לאחר המלחמה מתח סקופילד ביקורת קשה על תפקודו של תומאס בקרב זה; יש המייחסים התקפה זאת לדם הרע שזרם ביניהם עוד מתקופת ווסט פויינט.
בשנת 1852 התחתן תומאס עם פרנסס לוקרציה קלוג, בת 31, מן העיר טרוי, ניו יורק.
הזוג נשאר בווסט פוינט עד 1854. ב-24 בדצמבר 1853 קודם תומאס לדרגת קפטן.
באביב 1854 הועבר רגימנט הארטילריה של תומאס לקליפורניה, והוא הוביל שתי פלוגות לסן פרנסיסקו דרך מצר פנמה, ומשם במסע מפרך לפורט יומה, על גבול קליפורניה–קולורדו.
בשנת 1855 קודם תומאס לדרגת מייג'ור ברגימנט הפרשים ה-2 (מאוחר יותר שונה שמו לרגימנט הפרשים ה-5) על ידי שר המלחמה דאז, ג'פרסון דייוויס.
לצורך הקידום זכה תומאס להמלצה מאת בראקסטון בראג.
עם עליית המתח לקראת פרוץ מלחמת האזרחים היה חשד שג'פרסון דייוויס אוסף ומאמן יחידה קרבית של קצינים בכירים בצבא ארצות הברית אשר אוהדים את הדרום.
מינויו של תומאס ליחידה זו מרמז שדייוויס הניח שהוא יתמוך במדינת וירג'יניה מולדתו בפרוץ עימות עתידי.
תומאס חידש את הקשר הקרוב עם סגן מפקד היחידה, רוברט א' לי, והשניים בילו זמן רב יחד במסעות לצורך משימות בית משפט צבאי.
באוקטובר 1857 קיבל תומאס את הפיקוד על הרגימנט, תפקיד אותו מלא כשנתיים וחצי.
בשנת 1860, במהלך עימות עם לוחם קומנצ'י בקרבת קליר פורק , נהר ברזוס, טקסס, חדר חץ את בשר לחיו של תומאס וננעץ בחזהו.
תומאס שלף את החץ, ולאחר שנחבש, המשיך לפקד על הפעולה.
הייתה זו הפציעה היחידה שספג במהלך כל שירותו הצבאי הארוך.
בנובמבר 1860 ביקש תומאס לצאת לשנה של חופשה.
הקריירה שלו לפני המלחמה הייתה פורה ומצטיינת, והוא היה אחד ממספר קטן של קצינים שהיה להם ניסיון קרבי בכל שלוש זרועות הצבא – רגלים, פרשים, וארטילריה.
בדרך אל ביתו בדרום וירג'יניה נפצע תומאס בתאונה בה נפל מרציף רכבת ונפצע קשות בגבו.
הוא שקל לפרוש מהצבא עקב פציעה זו, אשר המשיכה להטריד אותו כל חייו.
מווירג'יניה הוא המשיך לניו יורק לבית הורי אשתו, ועצר בדרך בוושינגטון הבירה, שם פגש את הגנרל המפקד וינפילד סקוט, והזהיר אותו כי מפקד זירת טקסס, מייג'ור ג'נרל דייוויד א' טוויגס , אוהד את רעיון הפרישה מן האיחוד ולא ניתן לבטוח בו.
בפרוץ מלחמת האזרחים התפטרו 19 מתוך 36 קצינים ברגימנט הפרשים ה-2, ובכללם שלושה שהיו ממונים על תומאס: אלברט סידני ג'ונסטון, רוברט א' לי, וויליאם הארדי .