tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנותיו המאוחרות הוא אימץ סגנון משוחרר שהיה אימפרסיוניסטי יותר מאשר עותק מדויק של הטבע, סגנון שהוכיח את עצמו כיותר פופולרי.
על פי כתב העת לאמנות ב-1901, בין היצירות הפופולריות ביותר של לידר במהלך חייו היו, "אור הסתיו", "פברואר" ו"עמק הלוגווי".
וכן יצירותיו הטובות - "חולם לאור הירח", "אור ערביים" והדרך העתיקה בצפון ויילס".
ציורי לידר מוצגים במוזיאון ויקטוריה ואלברט וגלריית טייט בלונדון, גלריית האדרספילד, מוזיאון ברמינגהם וגלריית האמנות, ווסטר (האוסף הגדול ביותר של עבודותיו בבריטניה ללא ספק), מנצ'סטר ואזורים אחרים בבריטניה.
בגלריית קיימברידג' בסנטה מוניקה, ארצות הברית.
כמה מיצירותיו, נכללות באוסף המוזיאון לאמנות במדיסון, ויסקונסין.
רבים מוחזקים גם על ידי אספנים פרטיים.
בנג'מין ריצ'רד סיווילטי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן בשנים 1979–1981 כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ימי קרטר.
סיווילטי היה הראשון ממוצא איטלקי שכיהן בתפקיד זה.
הוא היה שותף בכיר במשרד עורכי הדין "ונאבל" , שם הוא התמחה בהתדיינות מסחרית ובחקירות פנימיות.
מאז 2001 ועד למותו סיווילטי היה אחד משלושת חברי ועדת הביקורת העצמאית של "אחוות נהגי המשאיות הבינלאומית" .
ועדה זו בודקת חשדות למעשי שחיתות או חדירת גורמי פשע מאורגן לאחווה.
בנג'מין סיווילטי נולד בפיקסוויל, ניו יורק.
ב-1957 הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה בפסיכולוגיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
ב-1961 הוא סיים לימודי תואר בוגר במשפטים באוניברסיטת מרילנד שבבולטימור.
סיווילטי היה עוזר משפטי של ויליאם קלווין צ'סנט, שופט בית המשפט הפדרלי של מחוז מרילנד, ושנה לאחר סיום לימודיו הוא מונה כעוזר התובע הפדרלי בבולטימור.
סיווילטי משך את תשומת ליבו של התובע הכללי גריפין בל, כאשר הוא ארגן את מחלקת המשפטים עבור הנשיא הנבחר קרטר בסיועו של ידידו הקרוב של הנשיא, צ'ארלס קירבו, שותף לעריכת דין של בל, שבעבר היה מעורב בתיק משפטי יחד עם סיווילטי.
סיווילטי שימש כעוזר התובע הכללי האחראי על החטיבה הפלילית.
במאי 1978 מונה סיווילטי כסגן התובע הכללי של ארצות הברית במקומו של פיטר פלאהרטי, לשעבר ראש עיריית פיטסבורג.
ב-19 ביולי 1979, כאשר התפטר בל, הוא מונה להחליפו.
אף על פי שבל התפטר מיוזמתו, התפטרותו התרחשה בתקופה של טלטלות בממשל הנשיא קרטר.
באותו יום התפטרו גם מזכיר הבריאות, החינוך והרווחה ג'וזף א.
קליפנו ומזכיר האוצר ורנר מייקל בלומנטל.
זמן קצר אחריהם התפטר גם מזכיר התחבורה ברוק אדמס.
כתובע הכללי ייצג סיווילטי מספר תיקים חשובים בשם הממשלה.
הבולט שביניהם היה ייצוג האמריקאים שהוחזקו במשבר בני הערובה באיראן בפני בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ).
הוא גם ייצג את הממשלה בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית בטענה לזכותה לשלילת אזרחות של פושעי מלחמה נאצים בפסק הדין "פדורנקו נגד ארצות הברית" .
חוות הדעת שנכתבו על ידי סיווילטי כתובע הכללי, שפירשו את החוקה ואת החוקים הפדרליים כך שהממשלה לא יכולה לפעול עד שהקונגרס יצביע בעד חוקים כספיים, הובילו בשנים הבאות להשבתת הממשל בארצות הברית.
בעת כהונתו כתובע הכללי, ועל אף התנגדותו הפומבית של מושל פוארטו ריקו, שהאמין שצעד כזה יעודד פעולות טרור נוספות, המליץ סיוולטי, והנשיא קרטר אישר, להמתיק את עונשי המאסר לארבעה לאומנים פוארטוריקנים שלא הביעו חרטה על מעשיהם והורשעו בירי בחמישה חברי בית הנבחרים בשנת 1954.
סיווילטי סיים את כהונתו כתובע הכללי עם תום נשיאותו של קרטר בינואר 1981.
ב-10 ביולי 2008 הודיע מושל מרילנד מרטין אומאלי שסיווילטי ישמש כיושב ראש הוועדה לעונש המוות במרילנד, שהוקמה כדי לחקור את יישום עונש המוות במדינה ולהגיש המלצות לביטולו.
ב-12 בנובמבר אותה שנה הצביעה הוועדה ברוב של 13 תומכים ו-7 מתנגדים בעד ביטול עונש המוות במרילנד, כשסיווילטי הצביע עם הרוב.
סיווילטי נפטר ב-16 באוקטובר 2022. הותיר אחריו אישה, גיילי ל.
בנג'מין ריאן טִילְמַן היה פוליטיקאי אמריקאי מטעם המפלגה הדמוקרטית.
מושל קרוליינה הדרומית בין השנים 1890–1894 וסנאטור מטעם קרוליינה הדרומית בין השנים 1895–1918. טילמן, נודע בכינויו "בן הקלשון", היה חריף בנאומיו וקיצוני בדעותיו.
הוא טען לעליונות גזעית שפעלה להשיב את העבדות בארצות הברית לאפרו-אמריקאים.
בבחירות 1876 למושלות קרוליינה הדרומית, טילמן הנהיג מיליציה קיצונית של בעלי "חולצות אדומות" במטרה להרתיע מצביעים ולהתנכל לאוכלוסייה האפרו-אמריקאית במדינה.
בעודו חבר בסנאט היה ממתנגדיו העיקריים של נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט.
למרות יריבותם, טילמן ורוזוולט שיתפו פעולה בשנת 1906, כאשר היה טילמן חלק מהגוש הדמוקרטי שהתנגד למונופול החברות הגדולות בשווקים והצביע בקונגרס ובסנאט בעד חוק הפבורן, לפיו תתקיים השגחה ממשלתית על גבי חברות גדולות, בעיקר של מסילות ברזל, למען ייפול המונופול הכלכלי של אלו.
בתור יו"ר הוועדה לענייני הצי בסנאט, קידם טילמן את תוכנית הממשל לחיזוק הצי במהלך נשיאותו של וודרו וילסון.
בנג'מין ריאן טילמן היה בן למשפחת חקלאים בקרוליינה הדרומית.
יליד 1847 אשר מתוך ששת אחיו ארבע אחיותיו, ארבעה נפטרו לפני שנולד.
אביו, שנודע בתור אדם אלים, נפטר בשנת 1849 מטיפואיד.
משפחת טילמן הייתה עשירה בשטחים והחזיקה עבדים רבים.
בנג'מין טילמן חונך בבית ספר מקומי ליד ביתו שם היה תלמיד מוצלח.
טילמן היה עוד בלימודיו בעת החלה מלחמת האזרחים האמריקנית, אך בשנת 1865, לקראת סוף המלחמה ובעודו בן 16 בלבד, פרש מהלימודים והתגייס לצבא קונפדרציית המדינות של אמריקה מספר חודשים לפני כניעתה של הקונפדרציה.
טילמן מעולם לא נלחם בשדה הקרב מכיוון שהוא חלה אנושות עם גיוסו והייתה סכנה לחייו.
הוא עבר את המחלה אך איבד את הראייה בעינו השמאלית.
בשנת 1868 נישא לסאלי סטארק.
הזוג נותרו נשואים עד למותו של טילמן ונולדו להם שבעה ילדים.
לאורך תקופת השיקום פיתח טילמן את דעותיו הפוליטיות והתנגדות עזה אל המפלגה הרפובליקנית.
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19 הוא הצטרף לארגון רובאים שהורכב בעיקר מבעלי אדמות (שעבדיהם נלקחו מהם), אשר אתגרו את ממשל הכיבוש הצפוני על מדינות הדרום.
חברי הארגון (אשר נודעו בכינוי "אדומי החולצות"; Black Shirts), יצאו בשנת 1876 במסע הסתה אלים לקראת הבחירות למושלות קרוליינה הדרומית.
במהלך מסע זה הם הרתיעו אזרחים להצביע בעד המועמד הדמוקרטי ותקפו בלינצ'ים עבדים משוחררים.
לבסוף המועמד הדמוקרטי למושלות, וייד המפטון השלישי, ניצח בבחירות בהפרש של מעט יותר מ-1,100 קולות בלבד.
ההתלהבות של טילמן להתנסות בגידולים חדשים ורכישת השטחים והנחלות שביצע הודות להונו המשפחתי אפשרו לו לבנות עסק חקלאי מצליח בעידן שבו רוב החקלאים הדרומיים נאבקו על הכנסתם.
בשנת 1878 הוא רכש 170 דונם אדמה מאמו, וזמן קצר לאחר מכן, הוא רכש 650 דונם נוספים בנינטיק סיקס, קרוליינה הדרומית, כ-30 קילומטרים מצפון לאדמות האחרות שלו.
בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים היה טילמן בבעלות של יותר מאלף דונם, ובעזרת חקלאים דיירים אשר דאג להכנסתם הוא הפעיל למעלה מ-30 מחרשות.
ג'ו גיבסון ואשתו קיטי היו עבדים לשעבר שעבדו אחר כך אצל טילמן כחקלאים דיירים.
טילמן היה מקורב מאוד לגיבסון.
אמנם טילמן היה ידוע בדעותיו הגזעניות, אך יחסיו עם גיבסון מציעים ניגוד מוחלט להתנהלות הפוליטית שלו נגד אפרו-אמריקאים מאוחר יותר.
כמו רבים מאנשי קרוליינה הדרומית, גם טילמן התנגד לממשלת השיקום הרפובליקני של מדינות הצפון.
הוא תמך בשני עורכי דין של ממחוז הולדתו באדגפילד ובגנרלים לשעבר של צבא הקונפדרציה, במטרתם לשחרר את המדינה מהמפלגה הרפובליקנית, שנתמכה באופן גורף על ידי אפרו-אמריקאים.
תוכנית אדגפילד כפי שהיא נודעה, נקראה, ככל שהמדיניות נודעה, לארגן חברות צבאיות חשאיות חוץ-משפטיות שיאלצו לכפות את תבוסתו של הרוב האפרו-אמריקני בדרום קרוליינה בהצבעות, באמצעות אלימות, הפחדה והונאה.
דרך מעורבות בארגוני חקלאים עלתה דמותו של טילמן כדמות ציבורית לכותרות.
טילמן האשים את מה שכינה "הקליקה" של העשירים בבעלי השטחים בהתעלמות מאינטרסים של חקלאים לבנים ובניהול המדינה בצורה שתתאים לצפון.
לאחר שתרם תרומות קטנות לפוליטיקה הממלכתית בשנת 1880 ובשנת 1882, פילס טילמן את דרכו לגדולה ברחבי קרוליינה הדרומית באמצעות נאום מסעיר ב-6 באוגוסט 1885 שפנה אל החברה החקלאית הממלכתית נגד העשירים.
הוא האשים את מושלות המדינה הנוכחית באי טיפול נאות בצורכי העניים, הקוראים לרפורמה במערכת החינוך החקלאית של המדינה.
בשנת 1886, טילמן, בהמשך לנאומו מהשנה הקודמת, הביע תמיכה בהקמת איגוד החקלאים.
באמצעות ארגון זה, שלוחת מכתבים לעיתוני המדינה וסיורים לנאום ברחבי המדינה, המשיך טילמן להתנכל לממשלת המדינה (אף שהייתה מן המפלגה הדמוקרטית), ומתח עליה ביקורת על שחיתות וניהול כושל של המחלקה החקלאית בקולג' דרום קרוליינה בקולומביה.
הוא זלזל בצורך באקדמיה הצבאית של המדינה, המצודה, וקרא להקים מכללה חקלאית.
נאומים חריפים אלו זיכו אותו בהערצתם של רוב חקלאי המדינה והפועלים, וההנהלה הארגונית הממולחת שלו סייעה לו לעלות בשנת 1890 לתפקיד מושל קרוליינה הדרומית.
טילמן ניצח בצורה מוחצת בשנת 1890 כאשר זכה ב-59,159 מקולות הבוחרים לעומת 14,828 ליריבו מהמפלגה הרפובליקנית.
המושל טילמן מעולם לא החזיק בתפקיד ממשלתי לפני שנבחר לתפקיד מושל.
תמיכתו של טילמן בוייד המפטון השלישי נגמרה עם היריבות הפנים מפלגתית בנוגע ליחס אל החקלאים קשי היום.
בדצמבר 1890 הצליחו תומכיו של טילמן להחליף את וייד בתפקיד הסנאטור מטעם קרוליינה הדרומית בסנאט של ארצות הברית בג'ון ל.
אירבי, שתמך במדיניותו של טילמן לתת יחס גדול יותר מצד ממשלת המושלות אל האוכלוסייה החקלאית של קרוליינה הדרומית.
ממשלתו של טילמן מלאה את הבטחתה לבוחר והעבירה כספים רבים למגזר החקלאים החלשים.
בתגובה המדיניות יצרה התנגדות לממשלת טילמן מצד החברות הגדולות.
המהדורה הראשונה של העיתון "אנטי טילמן" פורסמה ב-18 בפברואר 1891 ונכתבה בעיקר בתמיכתם של החברות הגדולות.
בשנת 1892, בבחירות למושלות קרוליינה הדרומית, התחרה טילמן לקדנציה שנייה ללא כל אלטרנטיבה בבחירות וזכה ל-56,673 קולות כך שנבחר בשנית.
ב-24 בדצמבר 1892 (20 ימים לאחר הבחירות), האספה הכללית הקימה את מערכת הפצה ממשלתית של משקאות חריפים, והעניקה לממשלת המדינה מונופול על המשקאות שנמשך עד 1907.
בשנת 1893, כחלק מהתוכנית לשיפור המערכת החינוכית, היה טילמן מעורב בהקמה של קולג' קלמסון לחקלאות ומכניקה אשר ידועה כיום בתור אוניברסיטת קלמסון .
באותה השנה, אחרון השופטים שמונו בתקופת ממשלו של וייד המפטון הוחלף במינויים של ממשל טילמן.
ב-30 במרץ 1894 החלה התפרעות של אזרחים שתויים נגד מחירי האלכוהול.
טילמן הורה על התערבות משטרתית מהירה אשר הובילה למותו של אחד מהפורעים בירי שוטרים.
בין מרץ לאפריל טילמן הזעיק את מיליציית הרובאים שנותר תומך שלה להחזיר את הסדר בעקבות התסיסה האזרחית, אך שלוחות רבות של המיליציה סירבו להיענות לקריאת המושל לתפקיד.
טילמן לא התחרה לקדנציה שלישית עקב ההגבלה על זמן השירות של מושל בקרוליינה הדרומית ובמרץ 1895 נבחר להיות הסנאטור האמריקאי מטעם קרוליינה הדרומית ועבר לגור עם משפחתו בוושינגטון די.
לפני שנבחר להיות הסנאטור, לטילמן היה חלק מרכזי בכתיבת החוקה החדשה של קרוליינה הדרומית משנת 1895, לפיה ניתנו לאפרו-אמריקאים שוויון זכויות מלא, אם כי טילמן דאג לוודא שיתווסף סעיף נוסף לחוקה שנועד להרתיע אותם מלהצביע בבחירות בכך שהיה עליהם לשלם מס נוסף למען זכות ההצבעה.
טילמן היה גאה ביותר בתפקידו בוועידה החוקתית משנת 1895, שהכניסה "סעיף הבנה" ומס' לקלפי כמחסומים להצבעה, שנועדה למגר את ההשתתפות של האוכלוסייה השחורה בממשלה.
בנאום בפני הסנאט האמריקאי, חמש שנים מאוחר יותר, הצדיק טילמן את סעיף ההבנה שהוסדר נגד האוכלוסייה השחורה בארצות הברית.
נאום זה אישר סנטימנט שחזר על עצמו במהלך הקריירה של טילמן על הבמה הלאומית לגבי תפקידם של אפרו-אמריקאים בדמוקרטיה האמריקאית.
טילמן פיתח אידאולוגיה קיצונית מאוד בעודו בסנאט ונודע בתור הסנאטור הקיצוני ביותר בעל דעות על עליונות גזעית.
טילמן התנגד לסיפוח פוארטו ריקו והפיליפינים מידי האימפריה הספרדית בסוף מלחמת ארצות הברית–ספרד.
ב-20 באוקטובר 1898 ערכו דמוקרטים דרומיים עצרת גדולה בפאייטוויל, בשיתוף ארגון עליונות לבנה בשם "החולצות האדומות", בה טילמן נשא דברים בגנות השחורים במדינה.
עצרת זו סימנה את תחילתן של המהומות הגזעיות בווילמינגטון.
בשנת 1901 הפך ליריבו המושבע של נשיא ארצות הברית החדש, תאודור רוזוולט.
כאשר רוזוולט הזמין מלומד אפרו-אמריקאי לסעוד עם משפחתו בבית הלבן, טילמן יצא בנאום חריף נגד רוזוולט במסגרתו השמיץ את האוכלוסייה השחורה בארצות הברית ואיים בפגיעה באוכלוסייה המקומית בקרוליינה הדרומית.
שנה מאוחר יותר ביטל רוזוולט את הצעתו לסעוד עם טילמן לאחר שהאחרון תקף באלימות חבר סנאט איתו היה בוויכוח פוליטי.
בשנת 1906 ניסו השניים להסדיר את היחסים ביניהם במטרה להביא לפירוק המונופול הכלכלי של החברות הגדולות.
מסילות הברזל שעברו ברחבי ארצות הברית לרוב נשלטו בידי חברות גדולות אשר נגדם קמו איגודי פועלים ופלגים פוליטיים פנימיים שהתנגדו לכוחם וקראו להשגחה ממשלתית על פעילותם.
טילמן, כמו רוזוולט היה מהמתנגדים החריפים ביותר לחברות הגדולות ועם פירוק סטנדרט אויל בראשות ג'ון ד.
רוקפלר הגיעה ההחלטה של מתנגדי החברות הגדולות להעביר חקיקה נגד המונופול שלהם במקום לצאת במערכת משפטית אחרי כל חברה גדולה.
טילמן היה המנהיג המרכזי של מתנגדי החברות הגדולות בתוך המפלגה הדמוקרטית.
כאשר הוצע חוק הפבורן לחקיקת השגחה ממשלתית על החברות והעסקים הגדולים בידי רוזוולט, טילמן הניח את היריבות בינו לבין רוזוולט בצד והצביע, ביחד עם תומכיו, בעד החקיקה שעזרה בסופו של דבר להפיל את המונופול של החברות הגדולות.
לאחר מכן, בשנת 1907, המשיך טילמן במאבקו נגד החברות הגדולות כאשר הצליח להעביר את החקיקה שלימים נודעה בתור חוק טילמן.
החוק אסר על תרומות כספיות למועמדים פדרליים על ידי תאגידים ובנקים ברחבי הארץ, משמע שחברות לא יכלו עוד לתרום למועמדים בממשל במטרה להעשיר את הרווח שלהם מהממשלה הפדרלית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש טילמן כיו"ר ועדת הסנאט האמריקנית לענייני צי ארצות הברית, תחת ממשלתו הדמוקרטית של הנשיא וודרו וילסון.
המערכה הימית של מלחמת העולם הראשונה, בין הצי המלכותי הבריטי והצי הקיסרי הגרמני, גלשה לעבר האוקיינוס האטלנטי ואיימה להפר את גבולות המים הטריטוריאליים של מדינות אמריקה.
כדי למנוע הפרה של המים הטריטוריאליים של ארצות הברית ולהדגיש את עמדתה הנייטרלית של ארצות הברית, טילמן הציע לחזק את כוחו של הצי האמריקאי ולהעלות את התקציב שלו.
ההצעה עברה בקונגרס ובסנאט ופרנקלין דלאנו רוזוולט נבחר לתפקיד סגן מזכיר הצי לנהל את העברת התקציב החדש לצי האמריקאי ולחזק את הסמכות האמריקאית באוקיינוס האטלנטי.
בשנת 1908 עבר טילמן אירוע מוחי ראשון.
רופאו המליץ על טיול באירופה וחופשה מהפעילות הפוליטית כאמצעי להחלמה.
טילמן טייל ואף השתכן מספר חודשים בסקוטלנד, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
בשנת 1910 לקה בשבץ נוסף ששיתק אותו חלקית, והפחית את המעורבות וההשפעה שלו בסנאט.
עד שנבחר הדמוקרט וודרו וילסון לבית הלבן בשנת 1912, טילמן היה זקן וחלש מכדי לתפוס את תפקיד יו"ר ועדת ההפקעות היוקרתית.
במקום זאת, טילמן היה צריך להסתפק בראשות הוועדה לענייני הצי.
הסנאטור טילמן הפך לחותמת גומי לחקיקה שהציע ממשל וילסון, ורק התנגד לנשיא בצורה מאוד מאומצת ובנושאים מועטים.
טילמן נותר סנאטור עד יומו האחרון בעת נפטר ב-3 ביולי 1918.
מורשתו של טילמן לדרום קרוליינה בפרט ולאומה האמריקאית בכלל מורכבת.
בעוד הוא הביא כמה רפורמות מתקדמות למדינה, הוא גם היה בחזית התנועה ושולית נגד זכויות שחורים שהייתה לקראת סופה במהלך המאה ה-19 המאוחרת והמאה ה-20 המוקדמת.
באופן דומה, בעוד הוא מריץ את המוני המצביעים הלבנים הכפריים לאתגר את שלטון בעלי האדמות החזקים של המדינה על ידי מה שכינה "הדמוקרטים של בורבון" (מכיוון שפעלו על גב העניים בדומה לצרפת קודם המהפכה הצרפתית), הוא עשה זאת על חשבון האפרו-אמריקאים חסרי הזכויות של המדינה.
אפילו ברמה הלאומית, טילמן היה ממנהיגי השימוש באידאולוגיה גזענית במטרה להשיג את קול הבוחר.
רוב התנגדותו לסיפוח פוארטו ריקו והפיליפינים נבעה מהעובדה כי הדבר יוסיף לאוכלוסייה הלא-לבנה של ארצות הברית.
בינתיים, באמצעות תמיכתו בהקמת אוניברסיטת קלמסון ומכללת ווינתרופ, ייצב עצמו טילמן כמנהיג תנועת המכללות להענקת קרקעות והדמוקרטיזציה של ההשכלה הגבוהה בקרב תושבים לבנים.
כמו כן סייע להקמתן וצמיחתן של שתי אוניברסיטאות דרומיות חשובות; הוא גם סיפק תמיכה מכריעה במוסד המדינה של קרוליינה הדרומית במהלך תקופת השיקום.
אולם ניתן לטעון כי למאמציו של טילמן להתיר את זכויותיהם של האפרו-אמריקאים באמצעות החקיקה הממלכתית וחוקת 1895 הייתה השפעה רבה יותר על המדינה והלאום.
בנג'מין מרקלי בויר היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת פנסילבניה.
בויר נולד בפוטסטאון שבפנסילבניה בשנת 1823. הוא למד תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה, וסיים שם את לימודיו בשנת 1841. לאחר סיום תוארו הראשון, החל לעבוד במשרד עורכי דין בפנסילבניה.
בין השנים 1848–1850 היה סגן התובע הכללי של מחוז מונטגומרי שבפנסילבניה.
בשנת 1864, נבחר לקונגרס ה-39 של ארצות הברית ולאחר מכן גם לקונגרס ה-40, מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות לקונגרס ה-41, שהתקיימו ב-1868, לא היה מועמד.
הוא מונה לשופט בית המשפט המחוזי במחוז מונטגומרי בשנת 1882 וכיהן בתפקיד זה עד מותו.
בויר נפטר ב-1887 בנוריסטאון שבפנסילבניה, ונקבר בבית העלמין מערב לורל היל בעיר באלה סינוויד.
בנימין לוגן (; 1 במאי 1743 – 11 בדצמבר 1802) היה איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי.
במסגרת תפקידו כאלוף-משנה במיליציית מחוז קנטקי שבוירג'יניה, לחם לוגן במלחמת העצמאות האמריקנית תוך שהוא מפקד על כל המיליציות בווירג'יניה.
בראשית שנותיה של ארצות הברית, נמנה לוגן בין האישים המשפיעים ביותר על הקמת קהיליית קנטקי.
אחיו, ג'ון לוגן, היה הגזבר הראשון של קנטקי.
בנג'מין לוגן נולד ב-1 במאי 1743, במחוז אוגוסטה שבמדינת ווירג'יניה.
לוגן היה בנם הבכור של דייוויד וג'ין לוגן.
בגיל 15, נפטר אביו של לוגן, והוא ירש את 860 הדונמים (3.5 קמ"ר) שבבעלות אביו.
בשנת 1772 נישא לוגן לאן מונטגומרי, ובמרוצת השנים נולדו לזוג שמונה ילדים.
בשנת 1776 עבר לחלה המערבי של וירג'יניה, כיום קנטקי.
הוא בנה את משכנו, מצודת לוגן, שלימים יהפוך לעיירה סנט אסף ליד סטנפורד.
באותה שנה מונה לוגן לשריף מחוזו מגוריו.
בעת המהפכה האמריקנית, היה לוגן הקצין השני של וירג'יניה במחוז קנטקי, והשתתף בהגנה על עיירות המחוז מפני האינדיאנים.
לאחר עצמאותה של ארצות הברית, הפך לוגן לאחד ממנהיגי היפרדותה של קנטקי מווירג'יניה, והפיכתה למדינה עצמאית.
בין השנים 1781–1787 כיהן כציר קנטקי בבית הצירים של וירג'יניה.
באוקטובר 1786 הובל לוגן את כוח אנשי המיליציה בקטנקי ורסוס עיירות שונות במדינת אוהיו לאורך נהרות מיאמי והמד.
הלחימה צלחה ושלוש עשרה עיירות נשרפו כליל.
לוגן הרס את מאגרי המזון של העיירות, וטבח במתנגדים.
לוגן היה אחד ממייסדי אמנת דנוויל, ומכותבי חוקת קנטקי הראשונה.
בין השנים 1792–1795 כיהן לוגן כחבר בבית הנבחרים של קנטקי.
בשנת 1975, התמודד לתפקיד המושל מול ג'יימס גררד ותומאס טוד.
על פי חוקת המדינה, מכל מחוז בקנטקי נשלח ציר, והמנצח נבחר על ידם.
לוגן וגררד נבחרו לצירים של מחוזותיהם, כך שיכלו להצביע לעצמם.
בהצבעה הראשונה, קיבל לוגן את קולותיהם של 21 צירים, גררד קיבל 17 וטוד קיבל 14. ציר בודד הצביע עבור ג'ון בראון, שכלל לא התמודד לתפקיד.
כיוון שחוקת קנטקי לא הגדירה במפורש אם כמושל ייבחר המועמד שזכה במספר הקולות הרב ביותר או זה שזכה ברוב מוחלט של כלל הקולות, התקיימה הצבעה נוספת בין גררד ולוגן.
רוב קולותיו של המועמד השלישי, תומאס טוד, תמכו בגררד, והעניקו לו רוב בהצבעה השנייה.
ב-17 במאי 1796 אישר מזכיר המדינה של קנטקי, ג'יימס בראון, את היבחרותו של גררד לתפקיד המושל.
על אף שבירך את גררד על ניצחונו, מחה לוגן על תוצאות הבחירות בפני התובע הכללי של קנטקי ג'ון ברקינרידג'.
ברקינרידג' סירב להצהיר את דעתו על תוצאות הבחירות בפומבי, וטען כי חוקת קנטקי לא הסמיכה אותו לכך.
אולם באופן פרטי הצהיר למעגל חבריו הקרוב כי לוגן נבחר כדין ויש לפטר את גררד מן התפקיד.
לוגן פנה לסנאט המדינה, שהואמן על בחירות שנויות במחלוקת.
בנובמבר 1796, פרסם הסנאט מספר תגובות נייטרליות לעניין, עד שלוגן זנח את המסע לפיטוריו של גררד.
בבחירות של 1799 התמודד לוגן לתפקיד שוב.
לוגן הגיע למקום השלישי עם 3,996 קולות, וגררד נבחר בפעם השנייה ברציפות לתפקיד.
בשנת 1802 נפטר לוגן משבץ מוחי בביתו.
הוא נטמן בחלקת קבר בשטח ביתו.
לזכרו, נוסד מחוז בקנטקי ובאוהיו כל שמו.
בנג'מין טטה הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת החלוץ במאריבור בהשאלה ממץ.
טטה הצטרף לסטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית בשנת 2015. במהלך תקופתו במועדון הושאל לסלובצקו ולבוהמיאנס 1905 מליגת העל הצ'כית.
ב-17 ביולי 2018 חתם בספרטה פראג מליגת העל הצ'כית.
ב-7 בספטמבר 2020 הושאל למשך עונה לייני מלטיהספור מליגת העל הטורקית.
ב-14 ביולי 2021 חתם בייני מלטיהספור באופן קבוע.
ב-6 בספטמבר 2024 הושאל אל מאריבור.
ב-9 באוקטובר 2021 ערך טטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בניצחון 1–3 על נבחרת זימבבואה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר גביע אפריקה לאומות 2021 בשנת 2022, וערך שתי הופעות בטורניר.
בנג'מין ווקר סקודלאריו-דייוויס הוא שחקן תיאטרון, קולנוע, וטלוויזיה וסטנדאפיסט אמריקאי.
ווקר נולד בקרטרסוויל, ג'ורג'יה, הצעיר מבין שני בנים שנולדו מג'נין (לבית ווקר), מורה למוזיקה וגרג דייוויס, בעל חנות להשכרת סרטים ועוסק בשירותים פיננסיים.
ווקר לקח את שם הנעורים של אמו כשם הבמה שלו כי היה בנג'מין דייוויס שכבר רשום בגילדת שחקני המסך.
הוא למד בבית הספר התיכון קרטרסוויל בעיר, באקדמיה לאמנויות אינטרלושן ליד טראוורס סיטי ובבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
ווקר סיים את לימודיו בתוכנית להכשרת שחקנים בג'וליארד בשנת 2004.
ווקר הופיע בנוסף בהצגות תיאטרון הבן "The Arrangements" בתיאטרון אטלנטיק בשנת 2005, במחזמר אביב מתעורר בתיאטרון לינקולן סנטר מניפתה של ליידי וינדרמיר באותה שנה.
שנה לאחר מכן הופיע המחזה רומיאו ויוליה.
בפברואר 2007, ווקר גילם את המורה ברטרם קייטס בתחיית ברודוויי למחזה משפט הקופים.
המחזה הוצג לראשונה בתיאטרון "ליסיאום" ב-12 באפריל ורצה במשך עשרה שבועות.
ההצגה הייתה מועמדת לארבעה פרסי טוני, כולל התחייה הטובה ביותר.
באפריל 2008 הופיע ווקר במחזה יחסים מסוכנים שהוצג בתיאטרון "Roundabout Theatre Company".
הוא גילם את לה שבלייה ד'אנסי המאהב הצעיר וחסר הניסיון.
בדצמבר 2007, גילם ווקר את אנדרו ג'קסון במחזמר "בלאדי בלאדי אנדרו ג'קסון".
הוא הופיע בבכורה העולמית בתיאטרון קירק דאגלס בלוס אנג'לס.
בשנת 2010, הוא שיחזר את תפקידו במחזמר, תחילה בתיאטרון הציבורי באוף ברודוויי ולאחר מכן בתיאטרון ברנרד ב.
מ-2012 עד 2013, גילם ווקר את בריק בחידוש של המחזה חתולה על גג פח לוהט.
בשנת 2016 הופיע במחזמר "אמריקן פסיכו".
בשנת 2019 היה מועמד לפרס טוני בקטגוריית השחקן הטוב ביותר במחזה על הופעתו בתחיית ברודוויי באותה שנה במחזה כולם היו בניי.
הופעתו הראשונה של ווקר בקולנוע הייתה בסרט "קינסי".
הוא גילם את אלפרד קינסי בן התשע עשרה.
שנה לאחר מכן הופיע בסרט הקולנוע בטי פייג' הידועה לשמצה.
בשנת 2006 שיחק בסרט הקולנוע גיבורי הדגל.
בשנת 2009 הופיע בסרט "The War Boys".
בשנת 2012 הופיע בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע אברהם לינקולן: צייד הערפדים.
בשנת 2014 לוהק ווקר לתפקיד ראשי בסרט 2:22 המקום שארמי האמר שאמור היה לגם את דמותו של דילן ברנסון, הדמות הראשית.
אולם הליהוק, כמו התסריט, עבר תהפוכות וווקר הוא זה שלוהק לתפקיד.
שנה אחר כך בטרם החלו הצילומים הוחלף סופית במיכיל האוסמן.
בשנת 2015 שיחק לצד כריס המסוורת' וקיליאן מרפי בסרט הקולנוע "בלב ים".
שנה לאחר מכן שיחק בסרט "הבחירה".
בשנת 2017 שיחק בסרט "Shimmer Lake".
בשנת 2021 שיחק בסרט דרך הקרח לצד ליאם ניסן.
שנה לאחר מכן הופיע בסרט "The King's Daughter" לצד פירס ברוסנן.
ווקר הופיע בכמה סדרות טלוויזיה בהן "3 פאונד" בשנת 2006. בשנת 2010 הופיע בסרט הטלוויזיה "Westward!".
בשנת 2013 הופיע בסרט הטלוויזיה "The Missionary".
בשנת 2019 שיחק במיני סדרה בגידה.
בשנת 2022 שיחק ווקר בסדרת הטלוויזיה שר הטבעות: טבעות הכוח.
הוא הופיע ב-"Caroline's, "Comedy Village ובמועדון הקומדי סטור.
מופע הקומדיה שלו "Find the Funny", כולל הקרנת קומיקס ונרטיבים קצרים ומוקלטים, ומוצג בקביעות בעיר ניו יורק.
ווקר היה מאורס לשחקנית מיימי גאמר ב-2009, והם נישאו ב-2011. הם גרו בדירה בפארק סלופ, ברוקלין.
במרץ 2013 פורסם כי הם נפרדו.
ווקר החל לצאת עם קאיה סקודלריו, באפריל 2014. הם התארסו ב-28 בדצמבר 2014. הוא וסקודלאריו התחתנו בסוף 2015 ושניהם אימצו את שם המשפחה "סקודלאריו-דייוויס".
לזוג נולד בן בנובמבר 2016. בספטמבר 2021 הודיעו בני הזוג שהם מצפים לבת, שנולדה בדצמבר 2021.
שנה כותרת תפקיד הערות 2006 3 פאונד ניק רוס פרק: "הלב עוצר" 2010 Westward!
ג'סי בון סרט טלוויזיה 2013 The Missionary רוי פיילוט 2013 Muhammad Ali's Greatest Fight קווין קונולי סרט טלוויזיה 2019 בגידה ג'ימי דרבי 6 פרקים 2019 ג'סיקה ג'ונס אריק גלדן 10 פרקים 2021 מסילת הרכבת המחתרתית טרנס רנדל 2 פרקים, מיני סדרה 2022 שר הטבעות: טבעות הכוח גיל-גלאד
בנג'מין אופיימי טיידי הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקשר האחורי.
טיידי החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות גגרה, גוריה לנצ'חותי, אלגתי מרנאולי, אימרתי חוני ומראני מרתווילי, בהן שיחק במסגרת ליגת העל הגאורגית וליגת המשנה הגאורגית.
ב-10 ביולי 2018 חתם טיידי בלייפאיה מליגת העל הלטבית.
ב-29 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–6 על ולמיירה במסגרת המחזור ה-16 בליגה לעונת .
ב-1 בינואר 2019 חתם טיידי בדינמו בתומי מליגת העל הגאורגית.
הוא שיחק במועדון במשך ארבע עונות, בהן ערך 101 הופעות ליגה והבקיע שבעה שערים.
הוא זכה עם המועדון באליפות גאורגיה ובסופר קאפ הגאורגי.
בנג'מין מיק מילר היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-39 בשנים 1931–1935.
בנג'מין מילר נולד בעיירה אוק היל, מחוז וילקוקס שבאלבמה כבנם של הכומר ג'ון מילר, שהיה דוקטור לתאולוגיה, ושל רעייתו שרה פרסלי מילר.
אביו היה כומר בכנסייה הפרסביטריאנית הרפורמית המשותפת של בת'אל באוק היל במשך 31 שנים.
אמו הייתה צאצאית של משפחת הרסט ממחוז אבוויל שבקרוליינה הדרומית.
את חינוכו המוקדם הוא קיבל באוק היל ובקמדן שבאלבמה.
בהמשך הוא למד בארסקין קולג', שם הוא סיים את לימודיו ב-1884. בעת לימודיו בארסקין, היה מילר חבר באגודה הספרותית היופמנית המקומית.
עם סיום לימודיו שב מילר למחוז וילקוקס, שם הוא שימש כמנהל בית הספר לואר פיץ' טרי עד 1887. ב-1889 סיים מילר את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אלבמה.
לאחר סיום לימודיו הוא הקים משרד עורכי דין בקמדן.
ב-1892 נשא מילר לאישה את מרגרט אוטסי דנגן ממוביל.
ב-1890 הוא היה חבר מייסד של הכנסייה הפרסביטריאנית הרפורמית המשותפת של קמדן.
בעת כהונתו כמושל, הוא קרא מספר רב של ספרים במגוון קטגוריות כמו מדע בדיוני, דרמה, רומנים והיסטוריה.
בשנים 1888–1889 ייצג מילר את מחוז וילקוקס בבית הנבחרים של אלבמה.
ב-1904 הוא נבחר כשופט בסבב השיפוט הרביעי של אלבמה, תפקיד בו הוא כיהן עד 1921. לאחר מכן ועד 1927 הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של אלבמה.
ב-1926 הוא שאף להיבחר שוב לבית המשפט, אך נוצח על ידי מועמד שקיבל תמיכה מהקו קלוקס קלאן.
ב-1930 התמודד מילר על משרת מושל אלבמה.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית הוא התמודד נגד ויליאם ק.
דייוויס, וולסי פינל, ואט ט.
במהלך מסע הבחירות, תקף מילר את הרפורמות של המושל ביב גרייבס, ואת כוחו הפוליטי של הקו קלוקס קלאן.
לפיכך, ניצחונו של מילר בבחירות היה מכה קשה לקלאן.
כאשר הושבע מילר לכהונתו כמושל אלבמה ב-19 בינואר 1931, עמד החוב של אוצר המדינה על 20 מיליון דולר.
הפחתת חוב המדינה הייתה המטרה המרכזית של ממשלו.
לאחר שהוא כינס פעמיים את בית המחוקקים המדינתי לכנס מיוחד, הוא הצליח להשיג קבלת תיקון לחוקת אלבמה שיתיר את גבייתו של מס הכנסה.
חוק מס הירושה המדינתי עבר יחד עם חוק השליטה על התקציב, שבו נאסר על המדינה להוציא כספים מעבר להכנסותיה.
משכורות עובדי המדינה הופחתו באופן דרסטי.
מילר לא ראה בחוק מס ההכנסה ובחוק השליטה בתקציב כהישגיו המשמעותיים ביותר.
תחת זאת, הוא חש שסגירת הבנקים שעליה הוא הכריז במרץ 1933, שמונה ימים לפני שהנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט הכריז על סגירת הבנקים הלאומית, היה הישגו הגדול ביותר.
ב-1932 הטיל מילר על מכון ברוקינגס לחקור את הממשלה המדינתית ואת הממשלות המקומיות באלבמה כדי להגיע ליותר יעילות בממשל.
אף על פי כן, בית המחוקקים המדינתי לא אימץ את רוב ממצאי המחקר.
במהלך תקופת ממשלו של מילר, הוכפל אורך הכבישים הסלולים באלבמה, וכל עבודות הסלילה שולמו במזומן.
מילר נודע בחסכנותו, והוא גרם להלם לרבים במונטגומרי כאשר הוא הביא אתו את פרת החלב שלו מקמדן למעון המושל בעיר.
לאחר תום כהונתו ב-1935 שב מילר לקמדן, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין.
בנג'מין מילר נפטר בבית בתו שבעיר סלמה, אלבמה ב-6 בפברואר 1944. הוא נטמן בבית הקברות של קמדן.
מרגרט דנגן מילר נפטרה עשר שנים לפניו וגם היא קבורה בבית הקברות קמדן.
בנג'מין טרוויס לייני האב היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-33 בשנים 1945–1949.
בנג'מין טרוויס לייני נולד בעיר קמדן שבארקנסו, שם הוא למד בבתי הספר הציבוריים של מחוז אוצ'יטה, אך לא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון.
עם זאת, ב-1915 הוא התקבל להנדריקס קולג', מוסד לימודים לשבע האמנויות החופשיות בקונוויי.
עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה נקטעו לימודיו.
ב-1918 הוא התגייס לצי ארצות הברית בו הוא שירת עד תום המלחמה.
ב-1924 סיים לייני לימודי תואר באוניברסיטת מרכז ארקנסו (אז הקולג' למורים של ארקנסו), גם כן בקונוויי.
הוא גם למד באוניברסיטת יוטה בסולט לייק סיטי.
בבעלותו של לייני היה בית מרקחת בקונוויי, הוא עסק בעסקי מקרקעין, וגילה עניין בעסקי כותנה, מזון ובנקאות.
בתחומי החווה שלו ליד קמדן התגלה נפט.
בשל מגוון העסקים שבהם הוא היה מעורב כונה לייני "בן איש העסקים" (Business Ben).
ב-1935 נבחר לייני למשרת ראש עיריית קמדן, תפקיד בו הוא כיהן עד 1939.
ב-1944 התמודד לייני בהצלחה בבחירות למשרת מושל ארקנסו.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית הוא זכה ב-70,965 קולות (38.6 אחוזים) בהשוואה ל-63,454 (34.5 אחוזים) של ג'.
בריאן סימס, ו-49,685 (27 אחוזים) שקיבל חבר בית הנבחרים לשעבר דייוויד ד.
סימס לא דרש הצבעה בסיבוב שני, ולפיכך הוכרז לייני כמועמד הדמוקרטים.
לאחר מכן הוא ניצח בבחירות הכלליות את המועמד הרפובליקני הארלי סי.
במהלך תקופת כהונתו של לייני כמושל הוקמה ועדת השירותים הציבוריים והוקצו כספים לבניית אצטדיון בליטל רוק.
הוכנו תוכניות לבניית מעון למושל.
ב-1946 התמודד לייני בהצלחה בבחירות לתקופת כהונה שנייה, בהן הוא ניצח בבחירות המקדימות את ג'.
מלון וקיבל 125,444 קולות (64.6 אחוזים), ולאחר מכן ניצח בבחירות הכלליות את המועמד הרפובליקני ו.
במערכת הבחירות של 1948 לא התמודד לייני על תקופת כהונה נוספת וסיים את כהונתו כמושל בינואר 1949.
ב-1948 היה לייני מועמד מועדף לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית של זכויות המדינות, או ה"דיקסיקרטים".
בתחילה, הוא נרתע מאפשרות זו, והודיע לעיתונאים שהוא לא ישתתף בוועידת הפיצול.
אף על פי כן, הוא שינה את דעתו ונסע לברמינגהאם, אלבמה.
לאחר מכן הוא שוב היסס ונותר בחדר המלון.
הוא לא נכח בוועידה והסיר באופן רשמי את שמו מרשימת המועמדים לפני שהוצגה מועמדותו.
כמועמד המפלגה קצרת הימים נבחר בסופו של דבר מושל קרוליינה הדרומית סטרום ת'ורמונד.
ב-1950 ניסה לייני להיבחר שוב למשרת מושל ארקנסו, אך לא עלה בידו לנצח בבחירות המקדימות את המושל המכהן סיד מקמת', לאחר שקיבל 112,651 קולות (34.4 אחוזים) מול 298,559 הקולות (64 אחוזים) של מקמת'.
אף על פי שכיהן לייני קודם לכן כמושל בשתי תקופות כהונה, הוא התמודד מול מקמת' תחת סיסמת הבחירות "בחרו מחדש את בן לייני כמושל בפעם השנייה".
ב-1969 היה לייני נציג לוועידת החוקה של ארקנסו.
בנג'מין טרוויס לייני נפטר כתוצאה מהתקף לב בעיר מגנוליה ב-21 בינואר 1977. הוא נטמן בבית הקברות של קמדן לצד רעייתו לוסיל.
אריק בנג'מין ניגרן (שוודית: Erik Benjamin Nygren; נולד ב-8 ביולי 2001) הוא כדורגלן שוודי המשחק כקיצוני ימני בסלטיק מליגת העל הסקוטית ובנבחרת שוודיה.
ניגרן התחיל לשחק כדורגל בגיל 5–6 במועדון המקומי אוטבינס.
בגיל 12 הצטרף למחלקת הנוער של גטבורג.
במאי 2018, בגיל 16, חתם ניגרן על חוזה מקצועני ראשון בגטבורג ל-3 שנים.
באוגוסט 2018, ערך ניגרן את הופעת הבכורה שלו בגביע השוודי.
באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל השוודית ובמחזור הסיום אף כבש צמד.
ב-20 ביוני 2019, חתם ניגרן על חוזה ל-5 שנים בגנק מליגת העל הבלגית ששילמה תמורתו כ-5 מיליון אירו.
ב-6 באוקטובר 2020 הושאל ניגרן להירנפיין מליגת העל ההולנדית לשתי עונות.
ב-30 בינואר 2022 חוזה ההשאלה שלו בהירנפיין הסתיים והוא חתם על חוזה לשלוש וחצי שנים בנורשלן מליגת העל הדנית.
ב-27 ביוני 2025 חתם ניגרן על חוזה ל-5 שנים בסלטיק אלופת סקוטלנד.
ב-22 במרץ 2025 ערך ניגרן הופעת בכורה בנבחרת שוודיה בניצחון 1–0 על לוקסמבורג במשחק ידידות.
שלושה ימים לאחר מכן כבש ניגרן את שערו הראשון בנבחרת בניצחון 5–1 על על צפון אירלנד גם כן במשחק ידידות.
בנג'מין ג'י ויטאקר הוא מתאגרף מקצועני אנגלי.
כחובבן הוא זכה במדליית כסף באולימפיאדת טוקיו ב-2020.
ב-2018 נבחר ויטאקר לייצג את בריטניה במשחקי חבר העמים 2018, שהתקיימו בגולד קוסט, אוסטרליה.
בשנת 2019 נבחר להתחרות באליפות העולם ביקטרינבורג, רוסיה, שם זכה במדליית הארד לאחר שהפסיד בהחלטה פה אחד לדילשודבק רוזמטוב בחצי הגמר.
בשנת 2021, בקטגוריית משקל קל-כבד לגברים באולימפיאדת טוקיו 2020, זכה ויטאקר במדליית הכסף מול ארלן לופז, שזכה בזהב.
ויטאקר צייץ בטוויטר: "אתה לא זוכה בכסף, אתה מפסיד זהב.
אני מאוד מאוכזב - אני מרגיש כמו כישלון." נסער מכך שלא זכה במדליית הזהב, הוא סירב לענוד את המדליה בטקס.
עם זאת, הוא נשבע שיחזור לזכות במדליית הזהב ואמר: "אני אחזור, סמוך עליי."
התגובה הנלהבת של ויטאקר גררה תגובות מעורבות, אבל רוב האנשים היו אמפתיים לתגובתו של ויטאקר.
איש התקשורת האנגלי פירס מורגן צייץ בטוויטר: "אהבתי את זה - סוף סוף, ספורטאי באולימפיאדה מוכן לספר את האמת על התחרות בספורט עילית.
בשנת 2022 חתם ויטאקר על עסקה מקצועית עם Boxxer, והתאמן עם SugarHill Steward.
עד מאי 2024 שולב בקריירה המקצועית ב-7 קרבות, וניצח את כולם, 5 בנוקאאוט ו-2 בהחלטת שופטים.
ב-3 בפברואר 2024 בארנה של ומבלי בלונדון, ניצח ויטאקר את חאליד גראידיה באמצעות נוקאאוט טכני בסיבוב החמישי.
ב-31 במרץ 2024 התאגרף ויטאקר ב-O2 ארנה בלונדון על כרטיס תחתון של קרב אליפות בריטי במשקל כבד בין פאביו ורדלי לפרייזר קלארק.
הוא נלחם בליאון וילינגס, וניצח אותו בקלות לאחר החלטה פה אחד של השופטים.
בנג'מין טאפן היה שופט ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אוהיו.
טאפן נולד בנורת'המפטון, פרובינציית מסצ'וסטס, אמריקה הבריטית, ולמד בבתי הספר הציבוריים שם.
הוא נסע לאיים האנטילים ולמד ציור אצל גילברט סטיוארט.
הוא שירת בצבא ארצות הברית ולחם במלחמת 1812. בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1832 היה אלקטור מטעם המפלגה הדמוקרטית.
מאוקטובר 1833 עד יוני 1834 היה שופט בית המשפט המחוזי באוהיו.
הוא לא המשיך בתפקידו היות שהסנאט דחה את מינויו ב-29 במאי.
טפאן נבחר לסנאטור מטעם מדינת אוהיו וכיהן מ-1839 עד 1845.
בנג'מין פרנקלין וייד היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ששירת בסנאט של ארצות הברית מטעם אוהיו.
הוא ידוע במעמדו הרם בקרב הרפובליקנים הרדיקלים.
וייד נולד בספרינגפילד מסצ'וסטס ועבד כפועל בתעלת אירי.
בכהונתו בסנאט תמך בזכות בחירה לנשים, זכויות האיגודים המקצועיים ושוויון לאפרו-אמריקאים.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית מתח ביקורת רבה על מדיניותו של אברהם לינקולן, וטען שתוכניותיו לאחר המלחמה הן מפייסות מדי.
הוא לא נבחר מחדש ב-1868 אך נשאר פעיל בפוליטיקה עד למותו ב-1878.
בנג'מין הנטינגטון היה עורך דין, משפטן ופוליטיקאי אמריקאי בן המאה ה-18 מקונטיקט ושימש כציר בקונגרס הקונטיננטלי השני וכחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית במהלך הקונגרס הראשון של ארצות הברית.
הנטינגטון נולד בנוריץ' שבמושבת קונטיקט, והיה בנם היחיד של דניאל הנטינגטון ואשתו השנייה רייצ'ל (וולקוט) הנטינגטון.
הוא סיים את לימודיו במכללת ייל ב-1761 והתמנה למודד אדמות עבור מחוז ווינדהאם באוקטובר 1764. הנטינגטון למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1765. הוא החל לעסוק בעריכת דין בנוריץ'.
מאוחר יותר העניקה מכללת ייל תואר ראשון להנטינגטון.
הנטינגטון שימש כחבר בבית הנבחרים של קונטיקט בין השנים 1771–1780 ושימש כיו"ר הבית בשנים 1778–1779. ב-1775 כיהן בוועדת הבטיחות בבית המדינה ומונה לייעץ עבור המושל ג'ונתן טראמבל במהלך פגרת בית המחוקקים.
בשנת 1778, הנטינגטון מונה לציר בקונגרס הפרובינציאלי בניו הייבן.
בין השנים 1780–1784, ושוב ב-1787 וב-1788, היה הנטינגטון חבר בקונגרס הקונטיננטלי.
עם התאגדותה של נוריץ' ב-1784, הוא נבחר לראש העיר הראשון שלה, וכיהן עד התפטרותו ב-1796. בשנת 1793, הוא מונה לשופט של בית המשפט העליון של קונטיקט, וכיהן בתפקיד זה עד 1798.
הנטינגטון מת ב-16 באוקטובר 1800 ברומא, ניו יורק, ונקבר בבית הקברות של המושבה העתיקה בנוריץ'.
הנטינגטון התחתן עם אן הנטינגטון מווינדהאם, קונטיקט, ב-5 במאי 1765. היא מתה ב-6 באוקטובר 1790 בנוריץ'.
בנג'מין סטארק היה פוליטיקאי אמריקאי שהיה חבר בית הנבחרים של אורגון וייצג אותה ב.
לאחר שסיים את כהונתו בסנאט כיהן בבית הנבחרים של קונטיקט .
סטארק נולד בניו אורלינס, לואיזיאנה, ארצות הברית.
בצעירותו הגיע עם הוריו ל שבקונטיקט, שם סיים בית ספר תיכון.
לאחר מכן הוא נרשם למוסד אקדמי במיין.
ב-1846 הגיע לראשונה לקרקע שהפכה מאוחר יותר לעיר פורטלנד.
בשנים 1849 ו-1850, בזמן הבהלה לזהב בקליפורניה, עסק במסחר בסן פרנסיסקו.
לאחר שלמד משפטים והוסמך לעריכת דין ב-1850 החל לעבוד כעורך דין בפורטלנד.
מבחינה פוליטית השתייך תחילה להמפלגה הוויגית.
בשנת 1852 החל לכהן בבית הנבחרים של אורגון.
אחר כך עבר ל ונבחר מטעמה לבית הנבחרים של אורגון ב-1860.
לאחר שהסנאטור אדוארד דיקסון בייקר נהרג במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית באוקטובר 1861 נבחר סטארק ליורשו בסנאט.
הוא כיהן בסנאט עד ספטמבר 1862. סטארק לא התמודד בבחירות המשניות בפועל, בהן ניצח בנג'מין הרדינג.
סטארק היה, לפחות בתחילתה, תומך בעבדות.
לאחר שעזב את הסנאט חזר לעסוק בעריכת דין.
מאוחר יותר חזר לניו לונדון וכיהן במועצת העיר שלה בשנים 1873 ו-1874. באותה השנה נבחר לבית הנבחרים של קונטיקט.
סטארק נפטר בניו לונדון בגיל 78.
בנג'מין פרנקלין הרדינג היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי שהיה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אורגון.
הרדינג נולד בפנסילבניה בשנת 1823. ב-1847 סיים לימודי משפטים ומ-1849 עבד כעורך דין בג'ולייט שבאילינוי.
ב-1850 עבר לקליפורניה ומשם לאורגון.
באותה השנה נבחר לחבר בית המחוקקים של טריטוריית אורגון.
בין 1855 ל-1859 כיהן כמזכיר טריטוריית אורגון ובין 1860 ל-1861 היה יושב ראש בית הנבחרים של אורגון.
ב-1862 נכנס לסנאט כדי לאייש את מושבו של אדוארד דיקינסון בייקר, שנהרג במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שנה קודם לכן.
הוא כיהן בסנאט עד מרץ 1855. הרדינג הצביע, יחד עם הסנאטור האחר מטעם אורגון ג'יימס נסמית', בעד התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שהורה על ביטול העבדות בארצות הברית.
בכך היו השניים הסנאטורים היחידים מטעם המפלגה הדמוקרטית שהצביעו בעד התיקון.
במהלך חייו נישא הרדינג פעמיים: ב-1851 נישא לאליזבת קוקס והזוג הביא לעולם כמה ילדים.
קוקס נפטרה ב-1868 והרדינג נישא בשנית לפ.
לאחר שסיים את כהונתו בסנאט עבר להתגורר בסיילם.
מספר שנים אחר כך עבר ל, שם נפטר בגיל 76.
בנג'מין סוויפט היה עורך דין, בנקאי ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור, והיה בין מייסדי המפלגה הוויגית.
סוויפט נולד ב-9 באפריל 1780 בעיירה אמניה שבניו יורק, והיה בנם של ג'וב סוויפט ומרי־אן (סדגוויק) סוויפט.
בשנת 1786, בגיל חמש, עבר עם אביו לעיירה בנינגטון ברפובליקת ורמונט.
הוא למד בבתי הספר המקומיים, וב־1801 למד בבית הספר למשפטים בליצ'פילד.
לאחר לימודי המשפטים התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1806. הוא החל לעסוק בעריכת דין בבנינגטון, ולאחר מכן עבר למנצ'סטר.
אלבנס, שם המשיך לעסוק בעריכת דין, ובמקביל עסק גם בבנקאות ובחקלאות.
באותה שנה נשא סוויפט לאישה את רבקה בראון.
סוויפט כיהן במגוון תפקידים פוליטיים בוורמונט.
בשנת 1825 נבחר לבית הנבחרים של ורמונט, וכיהן בו עד 1827. לאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית.
הוא כיהן בקונגרסים ה־20 וה־21 בין 4 במרץ 1827 ל־3 במרץ 1831. במהלך כהונתו שימש כחבר בוועד המנהל של אגודת הקונגרס למתינות, שביקשה לאסור שתיית אלכוהול.
הוא דחה הצעה להתמודד מחדש.
בשנת 1833 נבחר לסנאט של ארצות הברית כמועמד המפלגה הלאומית הרפובליקנית, וכיהן בסנאט מ־4 במרץ 1833 עד 3 במרץ 1839. בסנאט היה סוויפט מבקר תקיף של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון, ובין הבולטים שתרמו להקמת המפלגה הוויגית.
לאחר שלא הוצע להמשיך לקדנציה נוספת, חזר לסט.
אלבנס, שם המשיך לעבוד כעורך דין וכחקלאי עד מותו.
אלבנס, ורמונט, ונקבר בבית העלמין גרינווד שבעיירה.
בנג'מין ווטקינס לי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן בבית הנבחרים של וירג'יניה וייצג את וירג'יניה בסנאט של ארצות הברית.
בנג'מין ווטקינס לי נולד ב"Gravel Hill", במחוז צ'סטרפילד שבוירג'יניה, ב-18 ביוני 1781. הוא היה בנם של הכומר ויליאם לי (נפטר ב-1787) ואליזבת (לבית ווטקינס) לי (נפטרה ב-1799).
הוא למד במכללת ויליאם ומרי, למד משפטים והחל לעסוק בעריכת דין בפיטרסבורג בשנת 1802. הוא גם סייע בגידול אחיו הצעיר ויליאם.
לאחר שייצג את מחוז דינווידי בבית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1811–1813, עבר לי לריצ'מונד, שם התקדם במהירות במקצועו.
הוא הכין את קוד וירג'יניה המתוקן ב-1819, היה ציר בוועידת החוקה של וירג'יניה בשנים 1829–1830, שימש כמדווח של בית המשפט לערעורים של וירג'יניה בשנים 1829–1841, ונבחר שוב לבית המחוקקים של וירג'יניה, הפעם כנציג מחוז הנריקו בשנים 1830–1831.
האספה הכללית של וירג'יניה מינתה את לי, איש המפלגה הוויגית, לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של ויליאם קייבל ריבס שהתפטר.
הוא נבחר שוב לסנאט ב-1835.
בתקופת כהונתו של לי בסנאט החריף הוויכוח סביב העבדות.
בית הנבחרים העביר חוק שהדף כל עצומה נגד העבדות, והצעה דומה בסנאט נפלה, אף שהסנאט אימץ שיטה אחרת להתעלם מעצומות כאלה.
הנשיא אנדרו ג'קסון קרא לקונגרס למנוע הפצת חומרי ביטול-עבדות בדואר הפדרלי, אך הסנאט דחה את החוק בהצבעה של 19–25.
לי הציע חרם כולל במדינה על עיתונים התומכים בשחרור שחורים, וכתב שלווירג'ינאים יש את הזכות "לדכא ככל יכולתנו את מה שאנו רואים כדברי הסתה, מסוכנים או מרושעים".
כל מדינה גינתה את מדיניות הביטול החד-צדדי של קרוליינה הדרומית (nullification), ולי נשלח לשכנע את מנהיגיה להימנע מהסלמה.
הוא כיהן בסנאט עד התפטרותו ב־4 ביולי 1836, ולאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין בריצ'מונד.
בנז'מין ווטקינס לי היה ממייסדי החברה ההיסטורית של וירג'יניה בשנת 1831 ויושב הראש הראשון של ועדתה הקבועה.
ב־24 בדצמבר 1802 נישא למרי סלדן ווטקינס (בערך 1784–1813), בתם של תומאס ווטקינס ורבקה קארי (לבית סלדן) ווטקינס.
לאחר מותה של מרי ב־1813 נישא לי ב־30 בנובמבר 1813 לסוזנה "סוזן" קולסטון (נולדה ב־1792), בתם של הסוחר ראולי תומאס קולסטון ואליזבת (לבית מרשל) קולסטון – אחותו של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל.
לאחר מות סוזן נישא ב־24 בנובמבר 1821 לג'וליה ויקהאם (1801–1883), בתם של ג'ון ויקהאם ואליזבת סלדן (לבית מק'קלורג) ויקהאם, ונולדו להם תשעה ילדים.
לי נפטר בריצ'מונד ב־2 בפברואר 1849 ונקבר בבית העלמין Shockoe Hill.
ביתו בריצ'מונד, "בית בנג'מין ווטקינס לי", נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1969.
בנג'מין ויליאמס היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הפדרליסטית, שכיהן לסירוגין כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית וכחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית בתקופות כהונה שונות בשנים 1779–1809, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1793–1795, וכמושל קרוליינה הצפונית ה-11 וה-14 בשנים 1799–1802 ובשנים 1807–1808.
בנג'מין ויליאמס נולד במחוז ג'ונסטון שבפרובינציית קרוליינה הצפונית, כבנם של ג'ון ויליאמס ושל פיירבי (לבית פיו) ויליאמס.
הוא היה לחוואי, וב-1781 נשא לאישה את אליזבת ג'ונס, ולשניים נולד בן אחד שגם הוא נקרא בנג'מין.
ויליאמס היה חבר לשכת סנט ג'ון של הבונים החופשיים בניו ברן.
ב-1774 היה ויליאמס חבר בוועידה המהפכנית במחוז ג'ונסטון.
לאחר מכן הוא כיהן שתי תקופות כהונה בקונגרס הפרובינציאלי של קרוליינה הצפונית.
ב-1775 הוא מונה לשרת ברגימנט השני של קרוליינה הצפונית, בו הוא שירת עד 1781, קודם לדרגת קולונל, ולחם ב.
בשלושת העשורים הבאים כיהן ויליאמס כחבר בשני בתי האספה הכללית של קרוליינה הצפונית, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1793–1795, וכמושל קרוליינה הצפונית בשנים 1799–1802 ובשנים 1807–1808. לראשונה הוא התמודד על תפקיד המושל בבחירות של 1792 והגיע למקום הרביעי.
ב-1799 הוא נבחר כדי להחליף את המושל ויליאם ריצ'רדסון דייווי שהתפטר.
לאחר מכן הוא נבחר לעוד שתי תקופות כהונה של שנה כל אחת.
במהלך שנתו האחרונה בתקופת כהונה זו הוא חנן את ג'ון סטנלי שהרג את המושל לשעבר ריצ'רד דובס ספייט בדו-קרב.
חוקת 1776 של קרוליינה הצפונית הגבילה בהגבלת כהונה את המושל לשלושת תקופת כהונה של שנה כל אחת במשך שש שנים.
לאחר שלוש השנים הללו ביקש ויליאמס להיבחר שוב ב-1805, אך הובס על ידי נתניאל אלכסנדר.
ב-1807 בחרה בו האספה הכללית לתקופת כהונתו השנייה, אך ב-1808 נבחר דייוויד סטון, ובכך הסתיימה הקריירה של ויליאמס כמושל.
ב-1809 הוא כיהן בפעם האחרונה בסנאט של קרוליינה הצפונית ולאחר מכן פרש מהחיים הפוליטיים.
בנג'מין ויליאמס נפטר במחוז מור שבקרוליינה הצפונית ב-20 ביולי 1814. הוא נטמן בעיירה גנלדון שבמחוז זה.
ביתו שבמחוז מור, "בית הפרסה" , הוכנס ב-1970 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, וכיום הוא משמש כמוזיאון וכאתר לשחזורי מלחמת העצמאות והדגמות היסטוריה חיה מדי שנה.
בנג'מין וסט היה עורך דין אמריקאי.
וסט נולד ב-28 במרץ 1746 בטיסברי שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס.
בשנת 1768 השלים את לימודיו בקולג' הרווארד.
לאחר מכן שירת זמן קצר ככומר בעיירה רנטהם שבמסצ'וסטס.
בהמשך למד משפטים בניו המפשייר.
בשנים 1777–1779 עבד וסט כמורה פרטי אצל בעל מטעים בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
לאחר מכן עסק בעריכת דין בצ'ארלסטאון, ניו המפשייר.
וסט סירב בעקביות לכהן במשרות ציבוריות: הן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית (לאחר הבחירות של 1788–1789), הן כתובע הכללי של ניו המפשייר, ואף כשופט לענייני ירושה.
כמו כן דחה הצעה להצטרף לאגודה האמריקאית לעתיקות.
בשנת 1814 הסכים לכהן כציר לוועידת הרטפורד.
וסט נפטר ב-29 ביולי 1817 בצ'ארלסטאון שבניו המפשייר.
בנג'מין טליאפרו היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה.
הוא שירת במלחמת העצמאות האמריקאית והגיע לדרגת קפטן.
כעורך דין, מונה בהמשך לשופט בבית המשפט המחוזי ולאחר מכן בבית המשפט העליון של ג'ורג'יה.
הוא שירת גם בסנאט של ג'ורג'יה והיה ציר בוועידה החוקתית של המדינה בשנת 1798.
טליאפרו נולד בשנת 1750 באזור שהוא כיום מחוז אמהרסט, וירג'יניה, למשפחה אנגלו-איטלקית – משפחת טליאפרו – שהתיישבה בווירג'יניה בתחילת המאה ה־17 לאחר שהגיעה מלונדון.
לאחר שהשלים את לימודיו המקדימים, שירת במלחמת העצמאות האמריקאית כלוטננט בחיל הרובאים בפיקודו של הגנרל דניאל מורגן.
הוא קודם לדרגת קפטן, השתתף בקרב פרינסטון, התנדב לשרת בלגיון של לי (Lee's Legion), ונשבה בידי הבריטים בצ'ארלסטון בשנת 1780.
בשנת 1782 נשא בנג'מין טליאפרו לאישה את מרתה מריוות'ר בווירג'יניה.
לאחר מותה של אשתו נישא בשנית, ונולד לו ילד עשירי מאשתו השנייה.
לאחר תום מלחמת העצמאות היה טליאפרו בין החלוצים שהתיישבו במחוז וילקס שבג'ורג'יה (1784).
הוא מונה לשופט בבית המשפט העליון של המדינה, והקים מטע טבק מצליח לאורך נהר ברוד והפך לאחד מבעלי העבדים הגדולים במחוז וילקס.
החל משנת 1786 נבחר כחבר האספה הכללית של ג'ורג'יה.
בשנות ה-90 של המאה ה-18 מילא תפקיד חשוב בהתנגדות לשערוריית קרקעות יאזו של ממשלת המדינה.
לפחות במקרה אחד השתתף בדו-קרב כדי להגן על כבודו.
בשנת 1795 מינה אותו המושל ג'ורג' מתיוס למייג'ור גנרל בדיוויזיה השלישית של המיליציה של ג'ורג'יה.
לאחר ארגון מחדש של ממשלת המדינה בשנת 1789, נבחר כחבר הסנאט של ג'ורג'יה וכיהן כנשיא הסנאט בשנים 1792–1796. בשנת 1798 היה ציר בוועידה החוקתית של ג'ורג'יה.
הוא נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לקונגרס השישי, ולאחר מכן נבחר מחדש מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקונגרס השביעי, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 במרץ 1799 ועד להתפטרותו בשנת 1802.
בהמשך מונה שוב לשופט בבית המשפט העליון של ג'ורג'יה ולנאמן של אוניברסיטת ג'ורג'יה.
הוא נפטר במחוז וילקס ב־3 בספטמבר 1821.
בנג'מין פרנקלין היה מדינאי, מדען, סופר, ממציא, פובליציסט ומו"ל בעל השפעה רחבה על הפוליטיקה וההיסטוריה של ארצות הברית, ועל המדע של המאה ה-18, מן החותמים על הכרזת העצמאות.
חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
פרנקלין נולד בבוסטון שבפרובינציה של מפרץ מסצ'וסטס (במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית של ימינו), שהייתה אז חלק מהאימפריה הקולוניאלית האנגלית, כילד העשירי למשפחה בת 17 ילדים.
עונייה של משפחתו הרחבה מנע את האפשרות לקבלת חינוך מסודר, ובגיל 10 פרש פרנקלין מלימודים מסודרים בבית ספר, והחל לעבוד בבית המלאכה של אביו בייצור נרות וסבון.
לאחר שנתיים מאס הילד בנג'מין בבית המלאכה ועבר לעבוד בבית הדפוס של אחיו, ג'יימס.
השהות בבית הדפוס שהיה חנות למכירת ספרים הרחיבה מאוד את השכלת הנער הצעיר שקרא כאחוז בולמוס.
בגיל 16 החל פרנקלין הצעיר לפרסם טור קבוע של מכתבים בשם בדוי בעיתון שהוציא אחיו, ובו התחזה לאלמנה מבוגרת ואדוקה בשם סִילֶנְס דוּגוּד (Silence Dogood) המתגוררת בבוסטון.
בגיל 17 (1723) בעקבות סכסוך עם אחיו, ברח פרנקלין לפילדלפיה, שהייתה עיר מרכזית באמריקה של אז.
את הגעתו הוא תיאר כך: "הייתי בבגדי עבודה מלוכלכים, והכיסים מלאים בחולצות ובגרביים.
לא הכרתי איש, ולא ידעתי היכן לחפש אכסניה.
הייתי עייף מההליכה, מהחתירה ומחוסר השינה.
הייתי רעב מאוד, וכל רכושי היה דולר הולנדי אחד ושילינג מנחושת ותו לא".
בפילדלפיה מצא פרנקלין עבודה בבית דפוס, וכפי שיקרה פעמים רבות בהמשך חייו, באמצעות קסמו האישי השופע ואישיותו הכובשת, הצליח להתחבר עד מהרה עם האליטה האינטלקטואלית והפוליטית בעיר, תוך שהוא מפרסם מאמרים שונים בעיתונים, ואף התיידד עם מושל העיר.
מושל זה עודד אותו להשתלם במקצוע הדפוס בלונדון תוך שהוא מבטיח לעזור בכסף ובמכתבי המלצה, הבטחה שביום הנסיעה התבררה לפרנקלין הצעיר כהלצה או כתרמית.
למרות זאת הוא השלים את נסיעתו והגיע ללונדון בשנת 1724, שוב בחוסר כול.
הוא עבד בשני בתי דפוס, רכש ידע מקצועי רב בהדפסה ושוב קנה לו חברים רבים בחוגים אינטלקטואליים.
פרנקלין היה בתקופה זו של חייו פטריוט אנגלי, והאמין בחשיבות הקשר של המושבות האמריקאיות עם הכתר האנגלי.
הוא היה גם אדם דתי אך לא חשש לכתוב כי אינו מאמין במיוחד בכוחה של התפילה.
ב-1726 חזר לפילדלפיה ופתח בית דפוס עצמאי וחנות ספרים הסמוכה לבית הדפוס שבה פרסם בין השאר קובצי שירה שלו, אותה החל לכתוב עוד בנערותו.
הוא הדפיס עיתון יומי, "פנסילבניה גאזט", שאותו קנה ובו פרסם הגיגים, אמרות כנף וקטעי סאטירה.
כמו כן, הוא זכה במכרז ממשלתי כמדפיס רשמי של שטרות כסף, מכרז שהכניס לו כסף רב.
הוא אסף וקנה סמרטוטים ושאריות נייר מבתי דפוס ומכר אותם למיחזור.
הוא רכש בית עסק לפחם, ובו בין השאר ייצר דיו לבית הדפוס שלו ושל אחרים.
בשנת 1727 ייסד בן פרנקלין הצעיר (רק בן 21) בפילדלפיה את ה"ג'ונטו" או, בשמו האחר, "מועדון סינרי העור" – אגודת דיונים של אומנים וסוחרים שהוקדשה להפצת ההשכלה והנאורות, שבתורה הצמיחה מתוכה מועדונים-בנים רבים, ובכללם את "החברה הפילוסופית האמריקאית" (1743).
אמנם פרנקלין היה הצעיר שבחבורה, הוא הצליח למשוך למועדון לא מעט אנשים מצליחים ונבונים, שנהנו משיחה מלומדת באווירה בלתי-פורמלית.
אך עיקר פרסומו בא מסדרת אלמנכים שפרסם בשנים 1732–1757 בשם "Poor Richard's Almanack".
האלמנך הפך במהרה לרב-המכר השני (אחרי התנ"ך) במושבות אמריקה.
היה זה למעשה לוח שנה מורחב, הכולל את מופעי הירח, תנועות כוכבי הלכת, מועדי זריחת השמש והירח ושקיעתם, הגאות והשפל, וכן דברי מוסר, עצות, חרוזים, בדיחות ופתגמים ששתל בכל מקום אפשרי.
בשנת 1758 אסף לקט מובחר ופרסמו כספר בשם "הדרך אל העושר" (The Way to Wealth) – שהפך ללהיט לא רק באמריקה אלא גם באירופה ותורגם לשפות רבות.
יש הטוענים כי תפיסת העולם והמוסר האמריקאי עוצבו על פי רב-מכר זה.
ב-1736 מונה פרנקלין למזכיר האספה הכללית של פנסילבניה.
הוא ייסד אגודת מתנדבים של מכבי אש והמשיך להמציא המצאות מועילות שונות.
הוא יזם שיפורים בריצוף והארת רחובות, הוא שיפר את תכנונן של הארובות, והמציא קמין משופר ("אח פרנקלין"), שהביא לחיסכון בעצים להסקה.
ב-1748 פרש פרנקלין מניהול ישיר של עסקיו, מכר את בית הדפוס, והתמסר לפעילות מדעית וציבורית.
הוא הזמין ציוד מתקדם מאנגליה והחל לעסוק ברצינות בחקר החשמל.
את מחקריו פרסם בספר בשם "ניסויים ותצפיות בחשמל" (Experiments and Observation on Electricity).
הספר יצא לאור בלונדון ב-1751, תורגם לשפות רבות וזכה לשבחים רבים.
פרנקלין זכה לתואר דוקטור מאוניברסיטת אוקספורד, לתוארי כבוד מאוניברסיטאות נחשבות אחרות, וחברות בחברה המלכותית האנגלית ובאקדמיה הצרפתית למדעים.
פרנקלין תרם רבות להבנת תחום החשמל, והמציא את המונחים "חיובי", "שלילי" ו"סוללה".
הוא הצליח להסביר בצורה פשוטה את תופעת החשמל, שהיה עד אז תופעה עלומה גם בין אנשי מדע.
המצאתו החשובה והשימושית, כליא הברק, מה שמוכר כמכשיר הארקה, הצילה נפשות רבות מהתחשמלות.
תרומתו העיקרית למדע (בנוסף להמצאות שימושיות בחיי יום-יום, כגון מתקן חימום שמוכר כתנור חשמלי) הייתה בתחום החשמל, והוא התפרסם בעיקר בניסוי שבו הוכיח כי הברק הוא התפרקות חשמלית.
הוא עשה זאת באמצעות עפיפון שהפריח בעת סערת ברקים.
לחוט העפיפון קשר מפתח וכאשר נגע בו בעיצומה של הסערה ספג מכת חשמל שכמעט הרגה אותו, אבל איששה את ההיפותזה לגבי חשמליות הברק.
כממציא המציא שורה של המצאות ביניהן המשקפיים הדו-מוקדיים.
בנוסף, חקר בצורה יסודית את תרבותם של האינדיאנים והושפע ממנה עמוקות.
פרנקלין המציא גם כלי נגינה שלו קרא "ארמוניקה" (armonica).
מקור המילה הוא "הרמוניה", ואין לו קשר למפוחית (harmonica).
הכלי שייך למשפחת כלי הנגינה האידיופוניים, והוא מבוסס על הרעיון של הצליל הנוצר מהעברת אצבע על שפת גביעים מזכוכית בגדלים שונים.
באמצעות ההמצאה של פרנקלין, ניתן להפיק עד עשרה צלילים שונים בבת אחת.
כבר ב-1727 הקים פרנקלין מועדון לאנשים מבוססים שעסקו בדיונים בנושאי ציבור וחברה.
מועדון זה נחשב לאבי מועדוני הרוטרי.
הוא יזם הקמת מוסדות ציבוריים שהיוו בסיס למה שהוכר אחר כך כספרייה הציבורית, המשטרה ומכבי האש.
ב-1743 ייסד פרנקלין את החברה הפילוסופית האמריקאית.
הקים את האקדמיה של פילדלפיה, שממנה התפתחה אוניברסיטת פנסילבניה.
בשנים 1737–1753 כיהן כמנהל הדואר בפנסילבניה, ובפרישתו מהתפקיד מונה למנהל שירותי הדואר לכל המושבות האנגליות בצפון מזרח ארצות הברית.
פעילותו הפוליטית של פרנקלין החלה ב-1736, כאשר מונה לפקיד אספת הנבחרים של פנסילבניה.
ב-1751 הוא נבחר לאספה כנציג.
פרנקלין החל לצבור השפעה בקרב המושבות האנגליות כאשר פעל לאחד אותן על בסיס פדרלי (תוכנית שהתקבלה על ידי קונגרס שהתכנס באולבני ב-1754, אך נדחתה על ידי המושבות עצמן), דבר שהיה מסוכן, משום שאנגליה ראתה זאת כשלב בדרך להתנתקות ממנה ולהשגת עצמאות מדינית, והייתה עלולה להגביל בתגובה את האוטונומיה של המושבות.
בשנות החמישים והשישים של המאה ה-18, ניסה פרנקלין למנוע את הקרע בין המושבות לבין אנגליה, אך בסופו של דבר הכיר בכך שהקרע הוא בלתי נמנע.
הוא שב לפילדלפיה ב-1775, ונתמנה כציר לקונגרס הקונטיננטלי השני, שבו נבחר לכהן כיו"ר הוועדה להשגת תמיכת חוץ למאבק האמריקני.
הוא תרם רבות לניסוח הצהרת העצמאות, ואף היה בין החותמים עליה.
בספטמבר 1776, עם ההכרזה על העצמאות, נשלח כשגריר ארצות הברית לצרפת, על מנת להשיג חוזה לשיתוף פעולה בתחומים השונים.
פעילותו בצרפת הועילה רבות לארצות הברית בתחילת דרכה.
לאחר תשע שנים סיים את תפקידו, ובגיל 79 סייע בניסוח החוקה האמריקנית.
פרנקלין אף השתתף בצוות שניהל שיחות להשגת הסכם השלום עם אנגליה, לאחר הניצחון של ארצות הברית במלחמת העצמאות.
בשנים 1785–1788 הוא כיהן כמושל פנסילבניה.