tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לאחר מכן מת גם פרידריך, והנחלה התחלקה בין אחותה הרמינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים שירשה את טירת שאומבורג ורוזנות הולצאפל, לבין אלקסיוס פרידריך כריסטיאן, דוכס אנהלט-ברנבורג שירש את אזור הוים.
ב-24 ביולי 1817 התחתנה אדלהייד עם אוגוסט, נסיך הכתר של אולדנבורג, ממנו נולדו לה שתי בנות.
ב-13 בספטמבר 1820 מתה אידה לאחר 3 שנות נישואים, והיא בת 20 שנים בלבד.
לאחר מותה התחתן בעלה עם אחותה אידה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, אולם גם היא מתה בגיל צעיר לאחר 3 שנות נישואים.
ב-24 ביולי 1817 התחתנה אדלהייד עם אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ממנו נולדו לה שתי בנות:
אמליה מאולדנבורג (1818–1875), התחתנה עם אותון, מלך יוון
פרדריקה מאולדנבורג (1820–1891), התחתנה עם יקוב פון וושינגטון, שהיה קרוב רחוק של ג'ורג' וושינגטון
אדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג , הייתה אשתו של פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, ואמה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
אדלהייד נולדה ב-20 ביולי 1835 בלנגנבורג , לארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ולפאודורה, נסיכת ליינינגן, בתם של אמיך קרל, נסיך ליינינגן וויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
בשנת 1852 זמן קצר לאחר שנפוליאון השלישי הוכתר כקיסר צרפת, הוא ביקש את ידה של אדלהייד, שהייתה אחייניתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ובכך לקדם ברית בין צרפת לבריטניה.
ויקטוריה ובעלה אלברט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה לא התלהבו מהרעיון, ובשל כך סירבו הוריה להצעה.
ב-11 בספטמבר 1856 התחתנה אדלהייד עם פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, ממנו נולדו לה 7 ילדים.
בתחילה התגוררו בני הזוג באחוזת דולציג בפרוסיה, אולם לאחר מותו של פרדריק השביעי, מלך דנמרק עברה המשפחה לקיל, בעקבות טענתו של בעלה פרידריך לדוכסות שלזוויג-הולשטיין.
לאחר מלחמת שלזוויג השנייה סופחו הדוכסויות לפרוסיה, והמשפחה חזרה לאחוזת דולציג.
בשנים שלאחר מכן התגוררו בני המשפחה לסירוגין באחוזת דולציג, גותה ואחוזת המשפחה בפרימקנאו.
בשנת 1880 מת בעלה פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, ובשנת 1881 התחתנה בתה אוגוסטה ויקטוריה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג עם וילהלם, נסיך פרוסיה.
לאחר נישואי בתה עברה אדלהייד להתגורר בדרזדן, שם העסיקה את עצמה בעיקר בציור ובמוזיקה.
בשנת 1888 הוכתרו בתה וחתנה לקיסרי גרמניה, וב-25 בינואר 1900 מתה מריה אדלהייד בביתה בדרזדן.
ב-11 בספטמבר 1856 התחתנה אדלהייד עם פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
אוגוסטה ויקטוריה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1858–1921), התחתנה עם וילהלם השני, קיסר גרמניה
קרולינה מתילדה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1860–1932), התחתנה עם פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין
ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין (1863–1921)
לואיזה סופיה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1866–1952), התחתנה עם פרידריך לאופולד, נסיך פרוסיה
פאודורה אדלהייד, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1874–1910)
אדלהייד מאוסטריה הייתה אשתו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה.
אדלהייד נולדה ב-3 ביוני 1822 במילאנו, לריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה, בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולאליזבטה, נסיכת סבויה, בתם של קרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו ומריה כריסטינה, נסיכת סקסוניה.
אביה היה המשנה למלך בממלכת לומברדיה-ונציה, ועם לידתה קיבלה אדלייד את התואר ארכידוכסית אוסטריה.
ב-12 באפריל 1842 התחתנה אדלהייד עם בן דודה ויטוריו אמנואלה, נסיך פיימונטה, במטרה לחזק את הקשרים בין בית הבסבורג לבית סבויה, אולם הנישואים נתפסו על ידי אנשים רבים באיטליה, כדרך להגביר את הכוח האוסטרי באיטליה.
הנישואים היו מוצלחים, ובמהלך השנים נולדו להם 8 ילדים.
במרץ 1849 התפטר חמיה קרלו אלברטו, מלך סרדיניה מתפקידו, בשל כישלון צבאי מחפיר במלחמה נגד האוסטרים בקרב נובארה, ובעלה עלה לשלטון במקומו כויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה.
ב-8 בינואר 1855 ילדה אדלהייד את ויטוריו אמנואלה, רוזן ג'נובה.
ימים ספורים לאחר מכן מתה חמותה המלכה מריה תרזה ב-12 בינואר, וב-16 בינואר השתתפה אדלהייד בהלווייתה.
כעבור 4 ימים מתה אדלייד בארמון המלכותי בטורינו, לאחר התקף חריף של דלקת הקיבה והמעיים.
ב-12 באפריל 1842 התחתנה אדלהייד עם ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
מריה קלוטילדה, נסיכת סבויה (1843–1911), התחתנה עם הנסיך נפוליאון בונפרטה
מריה פיה, נסיכת סבויה (1847–1911), התחתנה עם לואיש הראשון, מלך פורטוגל
ויטוריו אמנואלה, נסיך סבויה (1852)
ויטוריו אמנואלה, רוזן ג'נובה (1855)
אדלהייד נולדה ב-3 בינואר 1914 בארמון הצנדורף שבווינה, לקרל, ארכידוכס אוסטריה ולזיטה, נסיכת בורבון-פארמה, בתם של רוברטו הראשון, דוכס פארמה ומריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל.
סנדקיה היו מריה יוזפה, נסיכת סקסוניה וסיסטו, נסיך בורבון-פארמה.
ב-21 בנובמבר 1916 מת פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ואביה של אדלהייד עלה לשלטון במקומו כ"קרל הראשון".
במהלך מלחמת העולם הראשונה, התלוותה אדלהייד הצעירה אל אביה ואל אחיה הגדול אוטו בביקורים אצל חיילי הצבא האוסטרו-הונגרי בחזית.
עם תום המלחמה בנובמבר 1918 ויתר אביה על השלטון, והמשפחה יצאה לגלות בשווייץ, ולאחר מכן באי מדיירה השייך לפורטוגל.
בשנת 1920 חזרה הונגריה להיות ממלכה, כשמיקלוש הורטי משמש כעוצר, אולם קרל לא חזר לכהן כמלך הונגריה.
ב-9 במרץ 1922 יצאה אדלהייד עם אביה ועם אוטו כדי לקנות צעצועים ליום הולדתו של אחיה קרל לודוויג.
בדרכם חזור תפסה אותם סערה ואביה לקה בדלקת שממנה מת ב-1 באפריל.
בעקבות מותו, עברה המשפחה לספרד ולאחר מכן לבלגיה.
ב-1935 קיבלה אדלהייד לבדה אישור מיוחד לחזור לאוסטריה, חרף החוק ההבסבורגי שאסר על בני הבסבורג להיכנס למדינה.
ב-1938 היא עזבה לבלגיה עקב האנשלוס.
היא השלימה דוקטורט באוניברסיטת לוון, לפני שהיגרה יחד עם שאר משפחתה לארצות הברית ולקנדה בעקבות הקרב על בלגיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא עבדה כפרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת פורדהם.
לאחר המלחמה חזרה אדלהייד לאירופה והתגוררה בגרמניה.
היא ביקרה מספר פעמים באוסטריה.
היא נפטרה ב-2 באוקטובר 1971 בעיר פקינג שבבוואריה, ונקברה ליד אינסברוק.
במותה היא הייתה בת 57. היא לא נישאה מעולם.
אדלברטו, מרקיז איטליה (באיטלקית: Adalberto; לא ידוע – 951) היה מרקיז טוסקנה בין השנים 915–929, ומרקיז איטליה עד בין השנים 940–951.
לא ידועים על אדלברטו פרטים רבים.
בשנת 915 הוא מונה למרקיז טוסקנה ולמושל לוקה, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 929. בשנת 940 הוא קיבל את התואר מרקיז איטליה, ושלט בליגוריה, בלומברדיה ובמילאנו.
בשנת 951 מת אדלברטו, ובנו אוברטו הראשון, מרקיז מילאנו, ירש את נחלותיו.
מצאצאיו יצאו בית אסטה ובית ולף, שממנו יצא בית הנובר.
אדלהייד-מריה, נסיכת אנהלט-דסאו (גרמנית: Adelheid Marie von Nassau, 25 בדצמבר 1833 - 24 בנובמבר 1916), הייתה אשתו של אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
אדלהייד-מריה נולדה בדסאו ב-25 בדצמבר 1833, לפרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-דסאו ומריה לואיזה שרלוטה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של וילהלם, נסיך הסן-קאסל ולואיזה שרלוטה, נסיכת דנמרק.
ב-23 באפריל 1851 התחתנה אדלהייד-מריה עם אדולף, דוכס נסאו, ממנו נולדו לה 5 ילדים.
בשנת 1866 הצטרף בעלה לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, וב-20 ביולי נכבשה ויסבאדן על ידי הכוחות הפרוסים.
בשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחה דוכסות נסאו לממלכת פרוסיה, ונכללה בפרובינציית הסן-נסאו.
בשנת 1905 מת בעלה אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, ובנה וילהלם הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1912 מת גם בנה וילהלם הרביעי, ונכדתה-בתו מארי אדלייד, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג עלתה לשלטון במקומו.
בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה ולוקסמבורג נכבשה על ידי צבא הקיסרות הגרמנית, וב-24 בנובמבר 1916 מתה אדלהייד-מריה בקניגשטיין אים טאורוס שבגרמניה.
ב-23 באפריל 1851 התחתנה אדלהייד-מריה עם אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
אדלגונדה, נסיכת בוואריה , הייתה בתו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה ואשתו של וילהלם, נסיך הוהנצולרן.
אדלגונדה נולדה ב-17 באוקטובר 1870 במינכן, ללודוויג, נסיך בוואריה ולמריה תרזה מאוסטריה-אסטה, בתם של פרדיננד קרל ויקטור, ארכידוכס אוסטריה-אסטה ואליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה.
בשנת 1913 עלה אביה לשלטון, לאחר הדחת בן דודו אוטו, מלך בוואריה, והוכתר כלודוויג השלישי, מלך בוואריה.
ב-20 בינואר 1915 התחתנה אדלגונדה עם וילהלם, נסיך הוהנצולרן, שהיה אלמן מאשתו הראשונה מריה תרזה, נסיכת שתי הסיציליות.
לבני הזוג לא נולדו ילדים, ובשנת 1927 מת וילהלם.
לאחר מותו השקיעה אדלגונדה את זמנה בבוטניקה, בספרות ובמוזיקה, וב-4 בינואר 1958 מתה אדלגונדה בביתה בזיגמרינגן.
אדלייד, רוזנת ליפה-ביסטרפלד , הייתה אחותו של לאופולד הרביעי, נסיך ליפה ואשתו של פרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן.
אדלייד נולדה ב-22 ביוני 1870 באוברקאסל שהשתייכה לממלכת פרוסיה, לארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד ולקרולינה, רוזנת ורטנסלבן, בתם של לאופולד אוטו, רוזן ורטנסלבן ומתילדה האלבך.
ב-24 באפריל 1889 התחתנה אדלייד עם פרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן, ממנו נולדו לה 6 ילדים.
בשנת 1895 מת ולדמר, נסיך ליפה, ובמקומו עלה לשלטון אלכסנדר, נסיך ליפה שהיה ללא ילדים, ולא היה כל כך שפוי.
בעקבות כך פרץ מאבק ירושה בין בית שאומבורג-ליפה לבין אחיה של אדלייד מבית ליפה-ביסטרפלד.
בשנת 1905 הכריע בית המשפט הקיסרי בלייפציג, שהנסיכות תעבור לאחיה לאופולד, רוזן ליפה-ביסטרפלד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרגו בעלה ובנה ארנסט בקרבות בחזית המערבית, וב-3 בספטמבר 1948 מתה אדלייד בדטמולד.
ב-24 באפריל 1889 התחתנה אדלייד עם פרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
פאודורה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1890–1972), התחתנה עם וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
אדלייד, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1891–1971), התחתנה עם אדלברט, נסיך פרוסיה.
גאורג, נסיך סקסוניה-מיינינגן (1892–1946), התחתן עם קלרה מריה רוזנת קרוף, רוזנת שמיסינג-קרסנברוק.
לואיזה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1899–1985), התחתנה עם הברון גץ פון ונגנהיים.
ברנהרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן (1901–1984), התחתן עם מרגוט גרוסלר, ולאחריה התחתן עם הברונית ורה שפר.
אדלהייד, נסיכת שאומבורג-ליפה , הייתה גיסתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
אדלהייד נולדה ב-9 במרץ 1821 בביקבורג שהשתייכה לנסיכות שאומבורג-ליפה, לגאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ולאידה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט ואוגוסטה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן.
ב-16 באוקטובר 1841 התחתנה אדלהייד עם פרידריך, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ממנו נולדו לה 5 ילדים.
בשנת 1863 עלה גיסה כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק לשלטון בדנמרק, ובשנת 1878 מת גיסה קרל, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ללא ילדים, ובעלה פרידריך ירש את נחלותיו ותאריו.
בשנת 1885 מת בעלה פרידריך, ובנה פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ירש את נחלותיו ותאריו, וב-30 ביולי 1899 מתה אדלהייד ביצהו.
ב-16 באוקטובר 1841 התחתנה אדלהייד עם פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
אוגוסטה, נסיכת שלזוויג הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג (1844–1932), התחתנה עם וילהלם, נסיך הסן-פיליפסטאל-בארכפלד.
פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין (1855–1934).
לואיזה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג (1858–1936), התחתנה עם גאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט.
מריה וילהלמינה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג (1859–1941).
אדלגונדה, נסיכת בוואריה , הייתה בתו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה, ואשתו של פרנץ החמישי, דוכס מודנה.
אדלגונדה נולדה ב-19 במרץ 1823 בווירצבורג, שהשתייכה לממלכת בוואריה, ללודוויג הראשון מלך בוואריה ולתרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, והייתה אחותם הצעירה של מקסימיליאן השני, מלך בוואריה ואותון, מלך יוון.
ב-30 במרץ 1842 התחתנה אדלגונדה עם פרנץ, ארכידוכס אוסטריה-מודנה, אולם נולדה להם רק בת אחת בשנת 1848 - אנה ביאטריקס, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה, והיא מתה בגיל שנה.
בשנת 1846 מת חמיה פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ובעלה פרנץ עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1847 מתה מארי לואיז, דוכסית פארמה, ופרנץ ירש ממנה את אזור גואסטלה.
במהלך מהפכות אביב העמים בשנת 1848, נאלצו פרנץ ואדלגונדה לברוח מהדוכסות, והם חזרו אליה רק שנה לאחר מכן בסיוע אוסטרי.
בשנת 1859 פלשו צבאות צרפת וסרדיניה לדוכסות, כחלק ממלחמת אוסטריה-סרדיניה, ופרנץ ואדלגונדה ברחו בעקבות זאת לווינה.
ב-18 במרץ 1860 הודיע ויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה, על צירוף דוכסות מודנה לממלכת סרדיניה, כחלק מאיחוד איטליה.
לאחר הדחתם מהשלטון חיו הזוג בעיקר באוסטריה, אולם מדי פעם היו שוהים באחוזתם בבוואריה.
בשנת 1875 מת פרנץ בווינה, והוריש את תאריו ונחלותיו לדודנו פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה.
אדלגונדה המשיכה לחיות שנים רבות לאחר מותו, וב-28 באוקטובר 1914 מתה במינכן בגיל 91.
אדלברט השני, רוזן באלנשטדט (1030–1080) היה ממייסדי בית אסקניה, רוזן סקסוני ופוגט של מנזר ניינבורג.
אדלברט נולד בשנת 1030 בטירת באלנשטדט בשוואבנגאו הסקסונית, והיה בנו של אסיקו, רוזן באלנשטדט ומתילדה משוואביה, בתו של הדוכס הרמן השני, דוכס שוואביה.
אדלברט ירש נחלות מורחבות והפך לאחד האצילים הסקסונים המובילים.
בשנת 1069 הוא מונה לרוזן נורדטירינגאו, ומאוחר יותר גם הפך למרקיז סקסוניה המזרחית.
על פי ההיסטוריון למפרט מהרספלד, אדלברט תמך בדדי הראשון, מרקיז אוסטרק הסקסונית בסכסוכו בשנת 1069 עם היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
דדי, חבר בית וטין, היה נשוי עם חותנתו של אדלברט אדלה מלובן, אשר ירשה את הרכוש של בעלה המנוח אוטו הראשון, מרקיז מייסן.
המרד שלהם מצא רק תמיכה קטנה, ובעקבות כך הם נאלצו להיכנע תוך זמן קצר בשנת 1070, אם כי אדלברט נותר יריב של המלך.
משנת 1072 הוא השתתף במרד הסקסוני בהנהגת אוטו, רוזן נורדהיים והבישוף בורכארד השני מהלברשטדט, שעבורו הוא נעצר לאחר ניצחון המלך היינריך בקרב לאנגנזלצה בשנת 1075. גם לאחר שחרורו כשנתיים מאוחר יותר, הוא תמך באנטי-מלך הגרמני רודולף מריינפלדן, עד שנהרג במהלך סכסוך, על ידי האציל הסכסוני אגנו השני מקונרדסבורג.
אדלברט מת בשנת 1080, ולאחר מותו התחתנה אלמנתו אדלייד בשנית עם הרמן השני, רוזן הפלטינט של לותרינגיה מ-Ezzonid שושלת, ולאחר מותו התחתנה בשלישית עם רוזן פפאלץ היינריך מלאך מן בית לוקסמבורג, אבא של הבן שלה זיגפריד.
בשנת 1068 הוא התחתן עם אדלייד מוויימאר-אורלמינדה, בתם של אוטו הראשון, מרקיז מייסן, ואדלה מלובן, ממנה נולדו לו שני בנים:
זיגפריד (1075–1113), רוזן ויימאר-אורלמינדה, ורוזן הפלטינט של הריין.
אדלהייד, נסיכת שאומבורג-ליפה , הייתה אשתו של פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט.
אדלהייד נולדה ב-22 בספטמבר 1875 בארמון ראטייבוריצ'ה שבבוהמיה, לוילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ולבטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-דסאו ומריה לואיזה שרלוטה, נסיכת הסן-קאסל.
ב-27 בפברואר 1898 התחתנה אדלהייד עם ארנסט, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, ונולדו להם 4 ילדים.
בשנת 1907 מת חמיה מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, ובשנת 1908 מת דוד בעלה ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ללא בנים, ומשום כך עלה ארנסט במקומו לשלטון.
ב-13 בנובמבר 1918 נאלץ ארנסט לוותר על כסאו, בעקבות התבוסה במלחמה והמהפכה הגרמנית שהתחוללה בעקבותיה, ובשנת 1920 התגרשו השניים.
אדלהייד התגוררה בבאלנשטדט, עד מותה ב-27 בינואר 1971.
ב-27 בפברואר 1898 התחתנה אדלהייד עם ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
שרלוטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (1899–1989), התחתנה עם זיגיסמונד, נסיך פרוסיה
גאורג מוריץ, נסיך הכתר של סקסוניה-אלטנבורג (1900–1991)
פרידריך ארנסט, נסיך סקסוניה-אלטנבורג (1905–1985)
אדלטק, היא חברה פרטית, ששותפה לאחזקה של כ-20% מייצור החשמל של מדינת ישראל.
באמצעות החזקתה בתחנת הכוח אורות יוסף, בתחנת הכוח דוראד, בתחנת הכוח אשדוד אנרגיה ומתקנים נוספים להפקת חשמל.
אדלטק נוסדה בשנת 1989 על ידי איש העסקים יוסף אדלסבורג (1929 - 2020) ובנו אורי אדלסבורג.
יוסף אדלסבורג היה יזם שהקים שורה של עסקים בישראל מאז שנות ה-50 של המאה ה-20, בשותפות עם אחיו יצחק אדלסבורג.
הוא שימש גם כיושב ראש לשכת המסחר בתל אביב.
בתחילת דרכה עסקה החברה בתיווך ובסחר בנשק, על בסיס הניסיון של אורי אדלסבורג, שהיה עובד משלחת הרכש של משרד הביטחון בארצות הברית בשנות ה-80. בין השאר הייתה הנציגה בישראל של יצרנית המסוקים "איירוספסיאל" ויצרנית המטוסים הקלים סוקטה.
החברה תיווכה בעסקת הרכישה של 22 מטוסי תובלה קלים מדגם טרינידד, שהופעלו בחיל האוויר הישראלי תחת הכינוי "פשוש", כעשר שנים, מפברואר 1995 ועד אפריל 2005.
החברה תיווכה גם בעסקת הרכישה של מסוקי יורוקופטר AS-565 פנתר עבור צה"ל.
אף על פי שהמסוקים היו מתוצרת "איירוספסיאל" (אחר כך יורוקופטר, וכיום איירבוס הליקופטרס) שהיא חברה צרפתית, הם נרכשו מחברת בת שלה הפועלת בארצות הברית, חברת "אמריקן יורוקופטר", כדי שמדינת ישראל תוכל להשתמש בכספי הסיוע האמריקאי המחייבים רכש מארצות הברית.
בשנת 1994, פתחה ממשלת ארצות הברית בחקירה בחשד כי העסקה נופחה בכ-10 מיליון דולר.
בינואר 1997, הוגש בבית משפט בווירג'יניה כתב אישום נגד אדלסבורג ונגד שני חשודים נוספים.
אדלסבורג בחר שלא להתייצב למשפט בארצות הברית, והוכרז עבריין נמלט בפברואר 1997, הפסיק משרד הביטחון את התקשרותו עם אורי אדלסבורג, וביטל את היתר הייצוא הביטחוני של חברת אדלטק.
בשנת 1994 נכנסה חברת אדלטק לתחום האנרגיה, שהקימה בשותפות עם חברה רוסית, חברה שביקשה להקים תחנת כוח המבוססת על פצלי שמן במישור רותם, בהספק של 300 מגאווט ובהשקעה של כ-500 מיליון דולר.
תחנת הכוח הייתה אמורה להתבסס על טכנולוגיה של החברה הרוסית ששימשה להפקת חשמל מפצלי שמן באסטוניה, אולם משרד התשתיות ודירקטוריון חברת החשמל פסל את ההסכם, בטענה שבעלי החברה אינם מציגים שקיפות מלאה אודות זהות בעלי המניות שלה.
בשנת 2000 הקימה "אדלטק" בשותפות עם הקבלן אורי דורי, את חברת "דוראד אנרגיה בע"מ" (שם החברה הוא שילוב שמות המשפחה דורי-אדלסבורג), במטרה להקים תחנת כוח המפיקה חשמל מגז, בעקבות גילוי מאגרי הגז בים התיכון מול חופי ישראל.
תכנון התחנה החל בשנת 2002. בינואר 2003, אישר שר התשתיות אפי איתם את רישיון ייצור החשמל של החברה.
אחר כך החלו מגעים בין דוראד למשרד הביטחון על אספקת חשמל במחיר נמוך יותר מחברת החשמל לבסיסי צה"ל.
ביוני 2004 נחתם הסכם, שהיה פטור ממכרז, שלפיו תספק דוראד 250 מגהוואט לשנה, תמורת 280 מיליון שקל, החל משנת 2008. לצורך הקמת התחנה התקשרה דוראד עם חברת קו צינור אילת אשקלון (קצא"א) הממשלתית, להקמת התחנה בשטח שבחזקת החברה בחוף אשקלון, בתמורה ל-30% ממניות החברה.
מניות נוספת בדוראד (20% מהון החברה) נמכרו לתאגיד BARBANT PARK BV ההולנדי.
ב-25 במאי 2004, חתמה דוראד על הסכם עקרונות עם חברת "זורלו החזקות" הטורקית להקמה ותחזוקה של התחנה בעלות של כמיליארד דולר.
טקס החתימה נערך באנקרה, בהשתתפות שר האנרגיה והתשתיות, יוסף פריצקי, ובמעמד עמיתו הטורקי.
חברת "זורלו" היא חברת בנייה שבבעלותה גם מגוון רחב של עסקים נוספים.
בינואר 2005, "זורלו" נכנסה גם כשותפה בבעלות על תחנת הכוח, במקום החברה ההולנדית שפרשה מהפרויקט.
בסוף שנת 2006 נקבע מבנה הבעלות הסופי של השותפים בפרויקט, לקראת חתימה על הסבם המימון שלו.
השותפים נדרשו להעמיד הון עצמי של 140 מיליון דולר, כאשר יתרת המימון היא בגיוס מקונסורציום של בנקים וחברות ביטוח.
באוגוסט 2006, הכריזה קבוצת דוראד על תחילת העבודות להקמת התחנה, אך עקב קשיים בחתימה על הסכם המימון, עבודות ההקמה התעכבו כשלוש שנים.
במאי 2007, חתמה על הסכם העקרונות עם חברת חיפה כימיקלים להקמת תחנת כוח פרטית במפעל החברה שבמישור רותם, בהשקעה של כ-200 מיליון דולר.
ביולי 2006, חתמה חברת "אשדוד אנרגיה" (שבבעלות התאגיד הטורקי "זורלו" שמחזיק 51% ואלדטק שמחזיקה 49%) על הסכם להקמת תחנת כוח במחזור משולב, בהספק 55 מגוואט שתוסק בגז טבעי, עבור מפעל "אגן כימיקלים" באשדוד.
תחנה שתספק את צורכי החשמל והקיטור של המפעל אגן ואת צורכי החשמל של מפעלי קבוצת מכתשים-אגן.
בדצמבר 2007, חתמה חברת "אשדוד אנרגיה" על הסכם מימון עם בנק לאומי להקמת התחנה.
הוועדה לתשתיות לאומיות אישרה את הקמת התחנה במרץ 2008, בהליך מזורז - כ"תוכנית תשתית לאומית 32".
בינואר 2009, חתמה חברת "רמת נגב אנרגיה" על הסכם מימון עם בנק הפועלים להקמת תחנת כוח בשטח מפעל מכתשים אגן בנאות חובב, בעלות של ב-750 מיליון שקל.
תחנה שתפיק 120 מגה-וואט בשנה, תוסק בגז טבעי ותספק חשמל וקיטור למפעל.באוגוסט 2009, חתמה על הסכם עם חברת EMG לרכישת גז טבעי ממצרים, ב-1.5 מיליארד דולר, להפעלת ארבע תחנות הכוח שבבעלותה.
בינואר 2016, חתמה אדלטק על הסכם לרכישת גז שדה הגז לווייתן ב-1.3 מיליארד דולר.
באותו חודש, הגישה חברת דורי אנרגיה תביעה נגד אדלקום וזורלו, בטענה כי קשרו קשר עם הקבלן שהקים את התחנה, חברת וודגרופ, לניפוח סכום חוזה ההקמה של התחנה.
תוך שאדלקום וזורלו מקבלות את ההפרש בסכום של כ-140 מיליון דולר ומשלשלות לכיסן, מאחורי גבן של שתי השותפות הנוספות בתחנת הכוח, דורי אנרגיה וחברת קצא"א.
התביעה עברה לבוררות בפני השופטת בדימוס הילה גרסטל, אך אדלקום וזורלו ביקשו לפסול אותה, מאחר שהתייעצה עם עורך דין, שמשרדו מייצג את אדלקום בנוגע לחקירת "תיק 1270" בה הייתה חשודה.
בקשת הפסילה הגיעה לדיון בבית המשפט העליון, שקיבלה אותה והשופט בדימוס יצחק ענבר מונה במקומה במרץ 2019.
בדצמבר 2018, חתמה אדלטק על מזכר הבנות עם קבוצת חיפה כימיקלים להקמת מפעל לייצור אמוניה באתר של חיפה כימיקלים שבמישור רותם.
בספטמבר 2019, הודיעה שהיא יוצאת מהפרויקט.
במרץ 2020, הציעה אדלטק לקנות את חלקה של חלקה של קצא"א (37.5%) בתחנת הכוח דוראד תמורת כ-400 מיליון שקל.
ב-9 בדצמבר 2021 פורסם שקבוצה המשותפת לאדלטק ושיכון ובינוי זכתה במכרז לרכישת תחנת הכוח חגית מזרח, מידי חברת החשמל, תמורת 1.6 מיליארד שקל, המועד העברת החזקה באתר - 3 ביוני 2022.
בדצמבר 2024, זכתה קבוצת אדלטק, יחד עם מנורה, במכרז להקמת תחנת הכוח החדשה בשורק, שתפעל על בסיס גז טבעי בהספק של עד 900 מגה-וואט.
הזכייה מחזקת את מעמדה של אדלטק בשוק האנרגיה בישראל, שכבר מחזיקה בכ-20% מייצור החשמל במדינה.
התחנה תוקם ותופעל למשך 25 שנים, ולאחר מכן תועבר לבעלות המדינה.
זכיית אדלטק במכרז שורק העלתה שאלות לגבי האפשרות להרחיב את תחנת דוראד, שבה אדלטק מחזיקה ב-18.75%, מכיוון שהחזקותיה עלולות לעבור את הרף המותר של 20% מייצור החשמל בישראל.
עוד פורסם כי רשות החשמל מתכננת לאשר רק שתי תחנות מתוך שלוש אפשריות (קסם, הרחבת דוראד והרחבת דליה), מה שעלול להוביל לעיכובים נוספים בהגדלת כושר הייצור במשק החשמל.
תחנת כוח "אורות יוסף", במתחם מפעל מכתשים מפעלים כימיים (א.ת.
נאות חובב (רמת חובב לשעבר)) - באמצעות חברת רמת נגב אנרגיה (חברת אדלטק (58%) וחברת זורלו אנרגיה (42%))
תחנת כוח "אורות פנינה" (תחנת הכוח חגית מזרח) - 676 מגה-וואט
18.75% מתחנת הכוח דוראד - באמצעות חברת אדלקום
תחנת כוח במתחם מפעל אדמה מכתשים אגן (א.ת.
נאות חובב (רמת חובב לשעבר)) - באמצעות חברת Edeltech O&M
תחנת כוח ASE במתחם מפעל אגן כימיקלים (א.ת.
אשדוד) - באמצעות חברת אשדוד אנרגיה (חברת אדלטק (58%) וחברת זורלו אנרגיה (42%))
תחנת כוח במתחם מפעל CHS (לשעבר סולבר תעשיות) (א.ת.
אשדוד) - באמצעות חברת סולאד אנרגיה - 160 מגה-וואט
תחנת כוח במתחם מפעל חיפה כימיקלים דרום (מישור רותם) - באמצעות חברת תמר (תחנת מישור רותם) - 100 מגה-וואט
אדלייד 36' ) היא קבוצת כדורסל אוסטרלית מה-NBL.
היא הקבוצה היחידה בליגה המייצגת את מדינת אוסטרליה הדרומית וממוקמת בבירת המדינה אדלייד.
המועדון נקרא במקור "אדלייד סיטי איגלס" כשהצטרף ל-NBL בשנת 1982, אך שינה את שמו ל-36' בשנה שלאחר מכן, על שם שנת 1836, בה יושבה לראשונה אוסטרליה הדרומית.
מאז 2019 משחקי הבית של הסיקסרס נערכים במרכז הבידור אדלייד וצבעיהם הם כחול ואדום.
לסיקסרס 4 אליפויות NBL, כמו ניו זילנד ברייקרס, והם במקום השלישי בטבלת האליפויות אחרי פרת' ויילדקטס (10 אליפויות) ומלבורן יונייטד (5).
הקבוצה הוקמה ב-1981 והצטרפה ל-NBL בשנה שלאחר מכן על ידי איגוד הכדורסל של דרום אוסטרליה כאדלייד סיטי איגלס, ושינתה את שמה ל-36' ב-1983. ב-1985 הגיעה לראשונה לגמר ה-NBL והפסידה לבריזביין בולטס 121-95, ובשנה שלאחר מכן ניצחה את אותה בריזביין 1–2 בסדרת הגמר וזכתה באליפות הראשונה שלה.
בעונת 1994 עלתה שוב לגמר והפסידה לנורת' מלבורן ג'איינטס 0–2 בסדרה.
בעונת 1998 זכתה באליפות אחרי שניצחה את סאות' איסט מלבורן מג'יק 2-0, ולאחר מכן בעונת 1998/99 זכתה שוב באליפות אחרי שניצחה 1–2 את ויקטוריה טיטאנס.
בעונת 2001/02 זכתה באליפות הרביעית והאחרונה שלה נכון ל-2021, כשגברה 1–2 על ווסט סידני ראזורבקס.
בגמר הבא שלה, אחרי 12 שנה בעונת 2013/14 הפסידה לפרת' ויילדקטס 1–2, ובגמר האחרון שלה בעונת 2017/18 נוצחה על ידי מלבורן יונייטד 2–3.
ב-2 באוקטובר 2022 ניצחה אדלייד 134–124 את פיניקס סאנס והפכה לקבוצה הראשונה בעולם שמנצחת קבוצת NBA במשחק הכנה מאז 2015.
אדלייד אליזה סקוט אירונסייד הייתה אמנית אוסטרלית.
שלושה מציוריה נתרמו לאוספים לאומיים באוסטרליה.
אירונסייד נולדה בסידני, בתם היחידה של ג'יימס אירונסייד, ואשתו מרתה רבקה, לבית רדמן.
היא התחנכה על ידי אמה ומגיל צעיר גילתה יכולת ספרותית, ותרמה לעיתונות גם בפרוזה וגם בשירה.
בשנת 1855 החליטה ללמוד ציור באירופה, ולקראת סוף אותה שנה נסעה עם אמה ללונדון.
אמרו שהיא האמנית הראשונה שנולדה באוסטרליה שלמדה באירופה היה לה מכתב המלצה מסר ג'יימס קלארק, דרכו פגשה את ג'ון ראסקין שגילה עניין רב בעבודתה.
מלונדון אירונסייד נסעה לרומא, עבדה קשה כדי להפוך לאמנית ונשארה שם למשך שארית חייה.
בשנת 1862 איירונסייד יצגה את ניו סאות' ויילס בתערוכה הגדולה בלונדון, ושתי תמונותיה זכו לביקורות טובות מצד המבקרים.
ברומא היה לה מוניטין מצוין כציירת.
אירונסייד נפטרה ברומא ב־15 באפריל 1867 משחפת.
היא נקברה בלונדון בבית העלמין וסט נורווד.
למרות המוניטין הגבוה שלה ברומא, היא נשכחה במהרה במולדתה, ואין דוגמאות של עבודותיה באף אחת מהגלריות הלאומיות באוסטרליה.
תמונותיה, צליינות, הנישואין בקאנה, נשלחו לאוסטרליה והושאלו לגלריה הלאומית בסידני, שם ראה אותם פרנסיס אדמס בערך בשנת 1888 מאוחסנים "במעין סככה" כי לא היה "מקום מתאים בגלריה".
אדמס שיבח אותם מאוד, והציע שאפשר למצוא חדר בגלריה במלבורן להצבת תמונותיה של העלמה אירונסייד.
בסופו של דבר הם מצאו בית במכללת סנט פול, אוניברסיטת סידני.
"הנישואין בקאנה בגליל" הוצגה בגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס בשנת 1992.
אדלה בוטוונסקה (14 באפריל 1906 – 3 באוקטובר 1992) הייתה אחות ופעילה קומוניסטית ישראלית.
הייתה בין המתנדבים הארצישראליים שהצטרפו לבריגדות הבינלאומיות ולחמו לצד הצד הרפובליקני במלחמת האזרחים בספרד.
בוטוונסקה נולדה בשנת 1906 בשם אדלה ויינטראוב, בעיירה פידבולוצ'יסק, שהייתה אז חלק מפולין ונמצאת כיום בשטח אוקראינה.
בנעוריה הייתה פעילה בארגוני נוער ציוניים.
ב-1925 החלה ללמוד בבית הספר לאחיות סיעודיות בבית החולים היהודי צ'יסטה בוורשה, ובמקביל ניסתה להשיג אישור עלייה לארץ ישראל-פלשתינה.
היא הצליחה לבסוף לעלות לארץ ב-1926, ועד מהרה החלה להשתתף בפעילות פוליטית והפכה לחברה פעילה בארגוני עובדים.
במקביל, המשיכה את לימודיה בבית הספר לאחיות בירושלים, ולאחר מכן עבדה כאחות סוציאלית בבית החולים "הדסה" בתל אביב.
ב-1937 ביקשה ויינטראוב לצאת להשתלמות מקצועית בווינה.
היא אמורה הייתה להגיע לווינה דרך פריז, אך לאחר שהגיעה לפריז לא המשיכה ליעדה המקורי, ונרשמה להתנדב כאחות בבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים בספרד.
ויינטראוב שירתה במשך מספר חודשים בבית חולים בבניקסים (Benicàssim) שבמזרח המדינה.
לאחר כיבוש טרואל בידי כוחות הלאומנים בשלהי ינואר 1938, הועתקה פעילות בית החולים למטארו (Mataró) שבקטלוניה.
באוקטובר 1938 פונו מתנדבי הבריגדות הבינלאומיות משטחה של ספרד לצרפת.
בדומה לרוב המתנדבים, נאסרה ויינטראוב במחנה הסגר לאחר כניסתה לצרפת.
היא השתחררה מהמחנה בפברואר 1939, הודות לדרכון הארץ-ישראלי שלה, שעוד היה בתוקף.
היא נסעה לפריז והתגוררה שם עם אחותה במשך כשנה, ולאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה שבה לא"י-פלשתינה.
בארץ הצטרפה למפלגה הקומוניסטית, וכן לקבוצת פעולה אנטי-פשיסטית (אנטיפא), וארגנה קבוצת מפגש ליוצאי הבריגדות הבינלאומיות בתל אביב.
ב-1942 התגייסה לצבא הבריטי, והוצבה בקהיר.
ב-1946 השתחררה ושבה לתל אביב, אך התקשתה למצוא עבודה.
לאחר שהות קצרה בתל אביב, נענתה ויינטראוב לקריאת ממשלת פולין לקומוניסטים ממוצא פולני החיים בגלות, ובפרט ליוצאי הבריגדות הבינלאומיות, להתגייס לבניית המדינה החדשה.
בשל חשש מגילויי אנטישמיות, שינתה את שמה מווינטראוב לבוטוונסקה.
היא בחרה בשם זה לזכר פלוגת נפתלי בוטווין, הפלוגה היהודית בגדוד דומברובסקי, הגדוד הפולני בבריגדות הבינלאומיות.
היא העידה כי "חשבתי שאם כבר נגזר עלי לשנות את שמי, אבחר בשם בוטוונסקה, לכבוד הגיבורים היהודים שנפלו".
ב-1952, בתקופת המעצרים שקדמה למשפט הרופאים במוסקבה, סירבה בוטוונסקה לדרישת הממשל הפולני לפרסם הצהרה שהציגה את הרופאים היהודים בברית המועצות כרוצחים.
בזמן מלחמת האזרחים היוונית (1949–1946) הצטרפה כאחות לחמש משלחות סיוע פולניות.
ב-1949, במסגרת אחת המשלחות, טיפלה בתינוקת בת חודשים אחדים שמצאה על אוניית פליטים שיצאה מצפון יוון.
היא לקחה את התינוקת לטיפול בוורשה, ולפי עדותה, החליטה לאמצה כעבור כשנה שבה ניסתה ללא הצלחה לאתר את קרוביה.
היא שבה לישראל עם בתה ב-1969, בהשפעת גל האנטישמיות ששטף את פולין במרץ 1968. היא השתקעה ברמת גן והמשיכה לעבוד כאחות.
בוטוונסקה נפטרה בישראל בשנת 1992.
אדלברט דשו (ברומנית: Adalbert Deșu, בהונגרית: Dezső Béla; 24 במרץ 1909 – 6 ביוני 1937) היה כדורגלן רומני, ששיחק בעמדת החלוץ שמאלי.
דשו, ממוצא הונגרי, נולד בגטאייה שב בשנת 1909. הוא התחיל לשחק כדורגל בעיר הולדתו.
לאחר זמן מה עבר לעיר רשיצה שם שיחק במשך שנתיים ב-CSM רשיצה.
יו"ר המועדון, וולפגנג אושניט, סירב לשלם לו משכורת במהלך המונדיאל ולאחריו דשו עזב כתוצאה מכך.
הוא זומן לראשונה לנבחרת רומניה בשנת 1929 ובהופעת הבכורה שלו כבש במשחק ידידות נגד בולגריה.
דשו נכלל בסגל למונדיאל 1930 שהיה לראשון בהיסטוריה, וגם כבש בניצחון 1–3 על פרו בשלב הבתים כבר בדקה ה-1'.
עם שער זה היה לשחקן הרומני הראשון שכבש עבורה בתולדות התחרות.
לאחר המשחק השני שלהם נגד המארחת אורוגוואי דשו פרש מהנבחרת.
מאוחר יותר ב-1930 הצטרף למועדון בנאטול טימישוארה, אך נאלץ לפרוש מכדורגל כבר ב-1933 עקב מחלת דלקת ריאות.
דשו בסופו של דבר נפטר מאותה מחלה ב-6 ביוני 1937 כשהוא בן 28 בלבד.
אדלייד אלסופ רובינאו הייתה ציירת וקדרית אמריקאית, ונחשבת לאחת מבכירי מעצבי הקרמיקה בתקופתה.
אדלייד אלסופ נולדה בשנת 1865 במידלטאון, קונטיקט.
היא פיתחה עניין מוקדם בציור והן בעיסוק פופולרי באותה עת - ציור על קרמיקה.
כצעירה סייעה בפרנסת משפחתה על ידי הוראת רישום בפנימייה בה הייתה בעבר סטודנטית.
במהלך חופשת קיץ אחת היא נרשמה לבית הספר של הצייר ויליאם מריט צ'ייס, הניסיון היחיד שלה בהשתלמויות בציור ורישום.
בהמשך למדה קרמיקה אצל צ'ארלס בינס באוניברסיטת אלפרד .
בשנת 1899 היא התחתנה עם סמואל רובינאו, מומחה לקרמיקה צרפתי שהיה גם עורך כתב עת מקצועי בנושא.
בשנת 1899 השיקו רוביניו ובעלה את כתב העת "סטודיו לקרמיקה", לקדרים ואמני קרמיקה שהופיע בדפוס עד 1919. תוך מספר שנים הפך סמואל רובינאו לעורך היחיד של המגזין.
בערך באותה תקופה עברו בני הזוג לסירקיוז, ניו יורק, שם תוכנן ביתם על ידי האדריכלית קתרין באד.
מאוחר יותר בנתה רוביניו סטודיו קרמיקה ליד הבית.
היא לימדה ציורי חרס וכלי חרסינה בבית הספר שלה, ומכרה חרסינה מצוירת, צבעי מים וקרמיקה.
רובינאו החלה לייצר ברצינות קרמיקה בסביבות 1901, אז כבר היה לה מוניטין של ציירת חרסינה.
היא השתכנעה שציור מעל הזיגוג - טכניקה נפוצה - היא גישה שגויה והחלה להתנסות בטכניקות אחרות.
היא עבדה בעיקר בפורצלן, והתנסתה בחימר אמריקאי כדי ליצור חרסינה אמיתית.
היא גם התנסתה במגוון רחב של צורות, קישוטים וזיגוגים, תוך שימוש תכוף בזיגוג צבעוני וססגוני.
עבודתה הבוגרת מציגה השפעות של אר-נובו ושל אמנות יפנית בשימוש באלמנטים בוטניים ובעלי חיים מסוגננים.
בתקופה בה ציירי חרסינה רבים עבדו עם חומרים וכלים קנויים, היא טיפלה בעצמה בכל שלבי התהליך, החל מעיצוב הכלים וכלה בצביעה.
חלק מעבודות שלה היו כה עדינות עד שהשתמשה במחטים כדי להשיג את האפקט הרצוי.
רובינאו לימדה באוניברסיטת סירקיוז (1920–1929) והן באקדמיה לאמנות של אוניברסיטת העם, מוסד שהקים אדוארד גרדנר לואיס במיזורי.
לפני מותה בשנת 1929, היא עיצבה כד המחזיק כעת את אפרם של רובינאו ושל בעלה בסירקיוז, ניו יורק.
עבודותיה נמצאות באוסף של מוזיאון מטרופוליטן לאמנות, מוזיאון אברסון לאמנות, מכון לאמנויות דטרויט, מוזיאון קרנברוק לאמנות, ומוסדות אחרים.
אדלה שטולטה הייתה זמרת סופרן גרמנייה ומורה לשירה.
עיקר עבודתה התבססה על יצירותיו הרבות של יוהאן סבסטיאן באך, והיא נודעה בתור ה"פרשנית" הטובה ביותר של יצירותיו של באך בדורה.
שטולטה נולדה בשנת 1932 בשפרנברג, גרמניה, לקונרד וקטרינה שטולטה.
היא למדה בליבק עד שכוחות האוויר הבריטיים התקיפו את העיר ב-1942. באותה שנה עברה עם כל משפחתה לדזרדן עד שגם זו הותקפה ולאחר מכן עברו לפוטסדאם, שם התגוררה רוב חייה.
בפוטסדאם שטולטה נחשפה למוזיקה כנסייתית ובשנת 1948 אף קיבלה את התפקיד המוזיקלי הראשון שלה: המלאך מהאורטוריה לחג המולד מאת באך.
שטולטה קיבלה ביקורות חיוביות מאוד על התפקיד, וב-1952, במקביל לעבודתה בעיתון של אביה, היא התחילה לימודי שירה פרטיים אצל ברוסטוק.
בשנת 1953 אדלה שטולטה התחתנה עם נגן הפסנתר , והביאה עמו שלושה ילדים: אנדריאס ב-1954, סבסטיאן ב-1961, ואנרודה ב-1967.
בתחילת דרכה שטולטה הופיעה בערים גרמניות כמו לייפציג, מנהיים ודרזדן.
היא הופיעה עם מקהלות נוער שהיו מפורסמות מאוד באותה התקופה: מקהלת הצלב של דרזדן (Kreuzchor Dresden) ומקהלת הנערים סנט תומאס (Thomanerchor Leipzig).
היא אף הקליטה אורטוריות (יצירות מוזיקליות גדולות) לתחנת הרדיו המקומית של לייפציג עם מקהלת סנט תומאס, בנוסף על ההופעות החיות.
ב-1959 היא הופיעה בפסטיבל באך במילהאוזן, דבר שתרם למוניטין ההולך ומתהווה שלה כאחת מה"פרשניות" הטובות ביותר של יצירותיו של באך בדורה.
בשנה שלאחר מכן היא שרה כסופרן ב-11 תקליטים שונים בניצוחו של קורט תומאס, כאשר כל השירים שביצעה היו של באך.
בשנת 1961 נבנתה חומת ברלין; שטולטה, שחיה אז תחת שלטון קומוניסטי בגרמניה המזרחית, נאלצה לבטל את כל ההופעות המתוכננות שלה במדינות המערב, דבר שפגע בקריירה שלה.
למרות זאת, סוטולטה המשיכה להקליט לתחנות הרדיו המקומיות בניצוחו של ארהארד מאוארסברגר, והקלטותיה הושמעו בימי ראשון בבוקר ברדיו.
בשנים שלאחר מכן שטולטה שיתפה פעולה עם זמרים וזמרות רבים, דוגמת גרדה שרייבר, הנס-יואכים רוטש והרמן כריסטיאן פולסטר.
בנוסף לשיתופי הפעולה הפרטיים היא גם שיתפה פעולה עם חברות ותאגידים, כגון דאצ'ה שלאפלטון VEB, הפילהרמונית של דרזדן ותזמורת באך של לייפציג.
קריירת השירה של שטולטה הביאה אותה לרחבי העולם ולעבודה עם מנצחים ואומנים רבים, ביניהם הלמוט קוך, קורט מאזור ובן זוגה, נגן הפסנתר וולפרם איוור.
בשנת 1972 לקחה הפסקה מהעיסוק בשירה והתמקדה בקריירת ההוראה שלה.
לקראת סוף קריירת השירה שלה, שטולטה החלה ללמד שירה בפורומים שונים.
מ-1975 עד 1983 שטולטה לימדה קורסי קיץ לשירת אורטוריות וקנטטות (יצירות קוליות) בוורוצלב וב-1979 העבירה קורס זמר אורטוריה בפוזנן.
ב-1980 הציעה להוביל שיעור אורטוריה קבוע באוניברסיטה למוזיקה בפוזנן, אך הצעתה נדחתה.
בין השנים 1975–1993 שטולטה העבירה קורסי אורטוריה באוניברסיטה למוזיקה בגדנסק, לאחר מכן הייתה מאמנת קולית ב"קמרטה ווקאל" בברלין, ובין השנים 1990–2005 הייתה מורה לשירה במחלקה למוזיקה ומאוחר יותר במחלקה למוזיקה אקומנית של האוניברסיטה לאומנויות של ברלין.
שטולטה כיהנה כיושבת ראש אגודת החברים של פוטסדאמר קנטוריי בכנסיית הגואל בברלין בין השנים 1997–2005, ומשנת 2005 היא מכהנת כיו"ר כבוד של אגודת חברים זו.
בשנת 1966 שטולטה זכתה בפרס האומנות של הגרמניה המזרחית.
בשנת 2006 מונתה לחברת כבוד בחברת באך החדשה של לייפציג, ובשנת 2007 זכתה בצלב הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית.
אדלידיי או אדלירי (באיסלנדית: Elliðaey או Ellirey) הוא אי קטן מדרום לאיסלנד.
האי הוא האי הצפון-מזרחי ביותר של הארכיפלג וסטמאנאאיאר.
הוא האי השלישי בגודלו בארכיפלג וסטמאנאאיאר.
על האי אין אוכלוסייה קבועה של בני אדם.
חיים עליו בעיקר תוכיי ים.
על האי קיימים שני מבנים.
אחד מהם הוא בקתת ציד שנבנתה ב-1953 על ידי אגודת הציד של אדלידיי.
השני הוא צריף אחסון ובית מלאכה שנבנה בגבעה שמול בקתת הציד.
ברשתות החברתיות, בקתת הציד מכונה לעיתים קרובות "הבית הבודד ביותר בעולם".
אדלייד ג'ונסון הייתה סופרג'יסטית, צמחונית ופסלת.
ג'ונסון פעלה בעיקר בארצות הברית ואיטליה, והיא ידועה בעיקר בזכות פסל השיש שפיסלה המנציח את סוזן ב.
אנתוני, לוקרישה מוט ואליזבת קיידי סטנטון, נשים מובילות בתנועה הסופרג'יסטית, המוצג בקפיטול האמריקאי.
שרה אדליין ג'ונסון נולדה בפלימות', אילינוי לכריסטופר ויליאם ג'ונסון ומרגרט האף ג'ונסון, שהיו הורים למשפחה מרובת ילדים.
בגיל צעיר היא שינתה את שמה לאדלייד, מכיוון שלטענתה השם אדלייד היה יותר אלגנטי.
היא למדה בבית ספר באזור הכפרי, וכבר מגיל צעיר הראתה סימנים של יצירתיות וכישרון אומנותי.
ג'ונסון תיארה מאוחר יותר את שני הוריה כאנשים אומנותיים ואמרה שהם אף פעם לא היו עניים, בניגוד לציפיות ממשפחה כפרית באילינוי.
בשנת 1875, כשהייתה בת 15, החלה ללמוד בבית הספר סיינט לואיס לעיצוב במיזורי.
במקביל התגוררה עם אחיה הגדול.
בית הספר נועד לחינוך בנות באומנות כדי שיוכלו לעסוק בתחום הפרסום, בו עסקו בעיקר גברים באותה התקופה.
מייסדת בית הספר, מרי הנדרסון, היוותה מקור השראה עבור ג'ונסון הצעירה.
הנדרסון הייתה פעילה בתנועה לזכויות נשים ומנהיגת הסופרג'יסטיות במיזורי.
היא גם האמינה באורח חיים בריא.
ג'ונסון הצטיינה במיוחדבגילוף בעץ, וזכתה במקום ראשון על כך בתערוכה של מדינת אילינוי בשנת 1877. אחרי שסיימה את לימודיה, בשנת 1879, ג'ונסון עברה לשיקגו.
בשיקגו ג'ונסון פתחה עסק קטן לעיצוב ביחד עם האמן אידה מורגן.
הם התמחו בעיצוב פנים, ציור וגילוף בעץ.
שלוש שנים אחרי שעברה לשיקגו, ג'ונסון נפלה לפיר מעלית ושברה את האגן.
היא תבעה את חברת המעליות וקיבלה פיצוי בשווי 15,000 דולרים.
באמצעות כספי הפיצויים היא מימנה לימודי אמנות באירופה, הזדמנות שלא הייתה פתוחה בפניה לפני כן.
ג'ונסון נסעה ללמוד ציור בגרמניה בשנת 1883 ואז עברה לרומא שבאיטליה ללימודי פיסול בשנת 1884. היא עבדה בסטודיו של ג'וליו מונטה ורדה, פסל איטלקי מפורסם.
ג'ונסון התחברה לתנועה הסופרג'יסטית לראשונה בשנת 1886, כאשר נכחה בפגישה של הארגון הלאומי לבחירה לנשים National Woman Suffrage Association),NWSA) בוושינגטון די סי.
באירוע, הציעו לה להכין פסל של סוזן ב.
לאורך השנים היא הכינה תשעה פסלים שלה.
למרות הסכסוך שהתפחת בינה לבין הארגון, ג'ונסון תמיד התייחסה להכנת הפסלים כזיכרון נעים.
ג'ונסון הגבירה את מעורבותה במאבק לזכויות נשים והפכה את הנצחת הנשים שנאבקו עבור שוויון לאחת ממשימות חייה.
בשנת 1890 היא הפכה למנהלת של מועדון ה-WIMODAUGHSIS של וושינגטון די.
מטרתו הייתה לקדם את הנגישות של נשים לתרבות וחינוכן בנושאי האומנות, מדע וספרות.
בשנת 1892 הוצע לג'ונסון על ידי ה-NWSA להכין פסל של סוזן ב.
אנתוני, לוקרישה מוט ואליזבת קיידי סטנטון לתערוכה העולמית של שיקגו.
אך היא הרגישה שהתשלום שהוצע לה היה נמוך מדי, לכן אחרי חשיפתו הראשונה בתערוכה היא סירבה להעביר את הפסל לרשות הארגון ושמרה אותו אצלה בסטודיו.
מהלך זה הוביל לקרע בשיתוף הפעולה שלה עם ה-NWSA.
בשנת 1920, בעקבות ההצלחה במאבק על התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, שמעניק זכות הצבעה לנשים, ג'ונסון שיתפה פעולה עם מפלגת הנשים הלאומית (The National Woman's,Party או בקיצור ה-NWP).
המפלגה הציעה לה תשלום שהיה מקובל לדעתה עבור עבודתה, והחלה לפסל בסטודיו שלה באיטליה פסל שיש, זהה לפסלה הקודם, גם הוא של סוזן ב.
אנתוני, לוקרישיה מוט ואליזבת קיידי סטנטון.
את הפסל החליטה להשאיר לא לגמרי גמור, כאשר הבסיס ואחורי הפסל נשארו בצורתו המקורית של השיש.
היא החליטה על כך כדי לסמל שאמנם הן הצליחו להביא להענקת זכות הצבעה לנשים, אך המאבק לזכויות נשים עוד לא נגמר.
החלטה זו עוררה התנגדות מצד מפלגת הנשים, שרצו פסל יותר מסורתי, אך ג'ונסון הייתה שלמה עם כך ולא שינתה את הפסל.
טקס חשיפת הפסל נערך ב-15 בפברואר 1921, לרגל יום הולדתה ה-101 של סוזן ב.
אנתוני, בבניין הרוטונדה של הקפיטול.
הפסל, "אנדרטה לחלוצות בתנועה להצבעה לנשים", היה עשוי משלושה חלקים ושקל כמעט 12 טונות.
הפסל הופיע עם הכיתוב "מהאישה בהתחלה נמנעה נשמה, אז היא נקראה חסרת מוח, ועכשיו התרוממה, מכריזה על עצמה כישות שיש להכיר בה" ("Woman first denied a soul, then called mindless, now arisen, declaring herself an entity to be reckoned").
נציגות של מעל 70 ארגוני נשים באו לחזות באירוע החשיפה.
למרות זאת הרבה נשים מ-NWSA החרימו את האירוע בעקבות מחלוקות העבר עם ג'ונסון ובעקבות בחירותיה האמנותיות הלא מסורתיות.
באותו הזמן היו 56 פסלים בקפיטול, ורק אחד מהם חוץ מפסלה של ג'ונסון היה של אישה.
מספר שנים אחרי חשיפתו, הפסל הורד למרתף של בניין הרוטונדה.
לאורך השנים נעשו ניסיונות רבים שלא צלחו להחזיר את הפסל לתצוגה, שנדחו בטענה שהוא כבד מדי.
חלק מהמאמצים אפילו כללו גיוס כספים ציבוריים למימון ההחזרה וגם נמצאה תורמת פרטית שאמרה שתשלם 75,000 דולרים לשם החזרת הפסל, אך רק במאי 1997, שנים לאחר פטירתה של ג'ונסון, הפסל הוחזר לתצוגה בבניין הרוטונדה, ומאז הוא נשאר שם.
ג'ונסון הייתה צמחונית מגיל צעיר.
היא נישאה בינואר 1896 לאלכסנדר פ.
ג'נקינס, איש עסקים בריטי וצמחוני גם הוא.
הוא לקח את שם משפחתה, מתוך הטענה ש"זוהי הוקרה לגאונות שלה", ובחתונתם השושבינות היו הפסלים שג'ונסון פיסלה עבור התערוכה העולמית של שיקגו.
הם חותנו על ידי אישה, מהלך חדשני ונועז שלא היה נהוג.
הזוג התגרש בשנת 1903, ביחסים לא טובים.
אף שהגיעה להישג כל כך מכובד, הקריירה האמנותית של ג'ונסון החלה להידרדר החל משנת 1930. היא נאלצה להסתמך על חברים ומשפחה לעזרה כלכלית.
היא הייתה מתוסכלת שעבודתה לא מקבלת את ההערכה שהיא חשבה שמגיעה לה.
בשנת 1939, היא אפילו גייסה את הציבור לחזות בה בזמן שהיא שוברת ומשמידה הרבה מהפסלים שלה.
היא ניסתה להרוויח כסף במספר דרכים - היא ניסתה לקדם החלטה בקונגרס להעניק לה 25,000 דולרים אך לא הצליחה, והופיעה במספר שעשועונים בטלוויזיה, אך לא נחלה הצלחה.
היא גם זייפה את גילה וטענה שהיא בת 100 בשביל להשיג עוד פרסום.
בשנת 1947 היא עברה לגור עם חברים בוושינגטון די.
ג'ונסון נפטרה ב-10 בנובמבר 1955 בוושינגטון די.
היא קבורה בבית הקברות ההיסטורי של הקונגרס בוושינגטון די.
אדלה "דלה" קורצווייל הייתה נערה יהודיה, שנרצחה במחנה הריכוז אושוויץ עם הגעתה.
גורלה נודע ברבים לאחר שמזוודות הנושאות את שמה התגלו בשנת 1990 במקום המסתור האחרון של משפחתה בעיירה אווילר שבדרום צרפת.
אדלה קורצווייל נולדה בבירת שטיריה, גראץ כבת יחידה של עורך הדין של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית ברונו קורצווייל (נולד ב-1891 במבצר יוזפוב, בוהמיה) ואשתו ג'יזלה טרמר (נולדה ב-1900 בבוהומין), שניהם ממוצא יהודי.
באמצע 1926 עזבו גם האם וגם הבת את הקהילה היהודית.
בתמונות שצולמו בשנים 1928 ו-1929 ניתן לראות אותה עם ילדים בני אותו גיל משחקים בגינה הממוקמת כקילומטר מביתם.
אדלה, שנקראה בפי חבריה "דלה", למדה בבית ספר העממי (Volksschule) ליד דירת משפחתה ובגימנסיה לבנות בעיר העתיקה של העיר עד להגירתה בשנת 1938. למרות החרדות של המשפחה בשל חוקי נירנברג, מכתבים בספר החברות שלה מראים שמורים וחברים לכיתה חשו אהדה כלפיה.
הסוציולוגית האנה פאפאנק (1927–2017) שהכירה את אדלה בפריז תיארה אותה כ"רגועה ומופנמת".
ברונו קורצווייל שימש כעורך דין של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית במשך שנים רבות, עד שביוני 1938, כחלק מהאנשלוס, נאסר עליו לעבוד במקצועו.
לאחר שאדלה סיימה את שנת הלימודים עזבה המשפחה את אוסטריה ונסעה דרך שווייץ לפריז, צרפת.
בערך בחג המולד 1938 הוקמה קבוצת נוער בשם "Freundschaft" ("ידידות") במסגרת נציגות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בפריז, שקיימה התכנסויות שבועיות.
בקיץ שלאחר מכן בילתה אדלה חודש אחד עם 13 ילדים ובני נוער נוספים שנולדו בין 1924 ל-1930 באכסניה בלה פלסיס-רובינסון.
לדברי האנה פפנאק, חברי הקבוצה יצאו לטיולים בסביבה הקרובה ולמדו תיאוריות מרקסיסטיות.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה ברונו קורצווייל נכלא זמנית במחנה Meslay-du-Maine.
בינתיים נשלחה אדלה למחנה פליטים לילדים במונמורנסי בהנהגת אוז"ה ועלתה לכיתה ד'.
האם ג'יזלה נשארה בפריז, אך המשיכה להתכתב עם בתה.
החל מפברואר 1940 סיימה הילדה את מכתביה במשפטים "יותר מכך שום דבר חדש אצלנו אבל הרבה בעולם.
ובכל זאת, אני משוכנעת שהכל יהיה בסדר".
בזמן שאביה עזר לרבים מחבריו על ידי ארגון אשרות יציאה לארצות הברית ולמקסיקו, אדלה קיבלה בברכה פליטים חדשים בתחנת הרכבת של העיירה.
עם הפתרון הסופי שנראה באופק, השלטונות הגרמניים אכפו את החיפוש אחר פליטים יהודים בצרפת של וישי ובסופו של דבר איתרו את אדלה והוריה.
ב-26 באוגוסט 1942 נעצרו ברונו, ג'יזלה ואדלה קורצווייל באווילר יחד עם 120 אנשים נוספים ונכלאו במחנה בספטפונס.
בתחילת ספטמבר הועברה המשפחה למחנה הריכוז דראנסי.
ב-9 בספטמבר הם גורשו לבסוף לאושוויץ ונרצחו בהגיעם.
בשנת 1990, סטודנט להיסטוריה באוניברסיטת טולוז-ז'אן ז'ורס גילה כמה מזוודות וחפצים אחרים, בהם רהיטים בתחנת המשטרה בעיירה אווילר.
המזוודות הכילו דרכונים וניירות חשובים אחרים ופריטים נוספים כמו מברשות שיניים ומגבות.
לאחר המלחמה אוחסנו החפצים במחסן של משרד העירייה במשך עשרות שנים.
ההיסטוריונים המקומיים פסקל קאילה וז'אק לאטו הצליחו לשחזר את סיפורה של משפחת קורצווייל על סמך המסמכים שמצאו.
כל המסמכים נמסרו למטרות שימור למוזיאון ההתנגדות והגירוש (Musée de la résistance et de la deportation) במונטאובן, שם התגוררה המשפחה בין השנים 1940 עד 1942.
מורה להיסטוריה ב-Montauban Lycée Michelet יזמה פרויקט המתמקד בנושאי השואה ורדיפה של מיעוטים ב-1994. תלמידיה יצרו תערוכה על אדלה קורצווייל, ובסופו של דבר נקראה חצר בית הספר על שם אדלה.
התלמידים קיבלו את פרס קורין מטעם אוניברסיאת סורבון על פועלם.
לאחר מכן, התלמידים שיתפו פעולה עם עמיתים בגראץ, מה שהוביל לפרויקט נוסף בעיר הולדתה של אדלה, כולל מחקר ארכיון בתוספת שיחות עם ניצולי שואה.
התוצאה הייתה תערוכה בבית הכנסת של גראץ שנפתחה בנובמבר 2001 והפכה לפופולרית עד כדי כך שהוצגה במספר יישובים ברחבי אוסטריה.
הפדגוג פיטר גטטנר כינה את המזוודות "כמכלול – שריד תרבותי המהווה הצצה להקשר האישי של הבריחה ובכך תרומה חשובה לזיכרון הקולקטיבי.
תכולת המזוודה של קורצווייל ממחישה את האלימות של הפליט ואת חווית הגירוש".
בשנים שלאחר עיבודו ההיסטורי הפך גורלה של אדל קורצווייל למודל פופולרי ליצירות אמנותיות.
בשנת 2009 הקדיש הסופר הגרמני מנפרד תאיזן לאדלה רומן עם הכותרת "Der Koffer der Adele Kurzweil" שבו שילב את הרקע האמיתי של הילדה עם סיפור בדוי.
רות קאופמן, נשיאת החברה להנצחת השואה ולקידום סובלנות, פרסמה וריאציה לסיפור חייה של אדלה בצורת יומן.
על סמך ספרו של תאיזן הוא ותילו רפרט כתבו מחזה שהוצג בבכורה ב-24 בינואר 2020 בבימת תיאטרון הילדים והנוער בגראץ.
לזכרה של אדלה קורצווייל נקבעה אבן נגף מול ביתה בגראץ ב-2014.
אַדַלְבֶּרְט שְׁטִיפְטֶר היה סופר, משורר, צייר ופדגוג בוהמי-אוסטרי.
הוא התבלט בתיאור נופי הטבע התוססים בכתביו והוא פופולרי עד היום בעולם דובר הגרמנית.
שטיפטר נולד באוברפלן שבבוהמיה (כיום בצ'כיה), בנם הבכור של יוהאן שטיפטר, אורג בדי פשתן עשיר, ואשתו מגדלנה.
יוהאן נפטר בשנת 1817 לאחר שנמחץ על ידי עגלה שהתהפכה.
שטיפטר התחנך בגימנסיה הבנדיקטינית ב, ובשנת 1826 למד משפטים באוניברסיטת וינה.
בשנת 1828 התאהב בפאני גרייפל, אך לאחר מערכת יחסים שנמשכה חמש שנים, הוריה אסרו על התכתבות נוספת, אובדן שממנו מעולם לא התאושש.
בשנת 1835 הוא התארס לאמליה מוהאופט, והם נישאו בשנת 1837, אך הנישואים לא היו מאושרים.
שטיפטר ואשתו, שלא הצליחה להרות, ניסו לאמץ שלוש מאחייניותיה של אמליה בזמנים שונים.
אחת מהן, יוליאנה, ברחה מספר פעמים ולבסוף נעלמה.
גופתה התגלתה ארבעה שבועות לאחר מכן בדנובה.
כאדם בעל דעות ליברליות מוצקות, אשר קיבל בברכה את מהפכות 1848, ואף הסכים ששמו יוצג כמועמד לפרלמנט של פרנקפורט, ואפילו נחשד כרדיקל, אבן הפינה של הפילוסופיה של שטיפטר הייתה בילדונג (התבגרות אישית ותרבותית באמצעות חינוך).
במקום להפוך לפקיד מדינה, הוא הפך למורה פרטי לאריסטוקרטים של וינה, וזכה להערכה רבה ככזה.
בין תלמידיו נמנו הנסיכה מריה אנה ובנו של המדינאי הגרמני קלמנס ונצל פון מטרניך, .
הוא גם הרוויח כסף ממכירת ציורים, ופרסם את סיפורו הראשון, "Der Condor" (הקונדור), בשנת 1840. סיפורו, שזכה להצלחה מיידית, החל קריירת כתיבה יציבה.
שטיפטר ביקר בלינץ בשנת 1848, ועבר לשם לצמיתות שנה לאחר מכן, שם הפך לעורך ה"לינצר צייטונג" וה"ווינר בוטה".
בשנת 1850 מונה למפקח על בתי הספר היסודיים באוסטריה עילית.
בריאותו הפיזית והנפשית החלה להידרדר בשנת 1863, הוא היה שתיין וחלה קשה בשחמת הכבד בשנת 1867. בדיכאון עמוק, הוא חתך את צווארו בתער גילוח בליל 25 בינואר 1868 ומת שלושה ימים לאחר מכן.
יצירתו של שטיפטר מאופיינת בחתירה ליופי; דמויותיו שואפות להיות מוסריות ונעות בנופים מרהיבים המתוארים בפאר.
רוע, אכזריות וסבל מופיעים לעיתים רחוקות על פני השטח של כתיבתו, אך תומאס מאן ציין ש"מאחורי הדיוק השקט והפנימי של תיאוריו במיוחד של הטבע, פועלת נטייה למוגזם, ליסודי ולקטסטרופלי, לפתולוגי".
אף על פי שנתפס על ידי אחדים כחד-ממדי בהשוואה לבני זמנו המפורסמים והריאליסטיים יותר, חזונותיו של עולמות אידיאליים משקפים את נאמנותו הלא פורמלית לתנועת ה בספרות.
כפי שניסח זאת קארל שורסקה, "כדי להמחיש ולהפיץ את תפיסת החינוך שלו, המורכבת מאדיקות עולם בנדיקטינית, הומניזם גרמני ומוסכמות הבידרמאייר, שטיפטר העניק לעולם את הרומן שלו "Der Nachzommer" (שלהי קיץ)".
רוב יצירותיו הן סיפורים ארוכים או רומנים קצרים, שרבים מהם פורסמו בגרסאות מרובות, לעיתים שונו באופן קיצוני.
יצירותיו העיקריות הן הרומנים הארוכים "Der Nachzommer" (שלהי קיץ) ו-"Witiko" (ויטיקו).
"Der Nachzommer" (שלהי קיץ) מאת שטיפטר (1857) ו-"Die Leute von Seldwyla" (אנשי זלדווילה) מאת גוטפריד קלר הוכרזו כשני הרומנים הגרמניים הגדולים של המאה ה-19 על ידי פרידריך ניטשה.
"Der Nachzommer" נחשב לאחד הדוגמאות הטובות ביותר לרומן חניכה, אך זכה לקבלת פנים מעורבת מצד המבקרים באותה תקופה.
הציע את כתר פולין לכל מי שיוכל לסיים אותו, וכינה את שטיפטר סופר המתעניין רק ב"חיפושיות ובנוריות".
הפירוט המוגזם שבגללו לעג הֶבֶּל לרומן הוא, לפי כריסטין אורטל שיוגרן, "דווקא מקור של קסם עבור חוקרים מודרניים, התופסים את מספר האובייקטים כמאפיין המבדיל של רומן זה ומעניקים לו הערכה רבה דווקא בגלל המשמעות הרבה של ה"דברים" שבו.
רחוקים מלהיות מרכיבים זרים, כפי שהֶבֶּל ראה אותם, חפצי האמנות והטבע מעניקים רקע עשיר של יופי ומעין מראה המשקפת את הסיפור האנושי שבקדמת הבמה".
"Witiko" הוא רומן היסטורי המתרחש במאה ה-12, יצירה מוזרה שזכתה לביקורות שליליות רבות, אך זכתה לשבחים מהרמן הסה ותומאס מאן, ודיטריך בונהופר מצא נחמה רבה בקריאתו בעת שהיה כלוא בכלא טֶגֶל תחת מעצר נאצי.
במהדורה הגרמנית של "זיכרונות", קארל שורץ נזכר בפגישתו עם בתו של בעל הפונדק השווייצרי בו התארח, שספרו האהוב היה "Studien" (מחקרים) של שטיפטר.
אירוע זה התרחש לפני 1852.
הוא צוין כמשפיע על ידי וינפריד גיאורג זבאלד, וגם ויסטן יו אודן וגם מריאן מור העריצו את עבודתו, כאשר האחרונה תרגמה יחד עם את "Bergkristall" (קוורץ שקוף) כ"Rock Crystal " (קוורץ שקוף באנגלית) בשנת 1945. אודן כלל את שטיפטר בפואמה "Academic Graffiti" כאחד הידוענים, ספרותיים ואחרים, שתוארו במבנה של .
בספר "זאב הערבה" מאת הרמן הסה, תוהה הדמות הראשית הארי הלר "האם לא הגיע הזמן ללכת בעקבות אדלברט שטיפטר ולעשות תאונה בזמן גילוח".
גם תומאס מאן היה מעריץ של שטיפטר, וכינה אותו "אחד המספרים יוצאי הדופן ביותר, החידתיים ביותר, הנועזים בסתר והמרתקים באופן מוזר ביותר בספרות העולמית".
ברומן הסאטירי "מייסטרים דגולים" מאת תומאס ברנהרד, הדמות הראשית רגר נושאת נאום ארסי המבזה את יצירתו הבדיונית של שטיפטר.
רילקה והוגו פון הופמנסתאל היו חייבים רבות לאמנותו.
Der Condor (הקונדור, 3 כרכים, 1839)
Abdias ("תורגם לעברית כ"עובדיה) (1842)
Der Waldsteig ("תורגם לעברית כ"השביל שביער) (1845)
Die Schwestern ("האחיות, תורגם לעברית כ"שתי אחיות) (1850)
Bunte Steine (אבנים צבעוניות) (שני כרכים, 1853)
Der Nachsommer ("תורגם לעברית כ"שלהי קיץ) (1857)
שתי אחיות, תרגם מרדכי טמקין, ספריה-חקלאית, תרע"ט, יצא לאור מחדש במסגרת סדרת תרמיל של משרד הביטחון ב-1976
עובדיה, תרגם מרדכי טמקין, הוצאת מצפה, 1926 יצא לאור מחדש במסגרת סדרת תרמיל של משרד הביטחון ב-1973
השביל שביער, נובלה שיצאה לאור בכרך אחד עם הנובלה "סוזנה" של גרטרוד קולמאר תרגם עפר ניימן, הוצאת זיקית 2014
שלהי קיץ, תרגם יונתן ניראד, הוצאת כרמל, 2021
אדלה בלוך-באואר (9 באוגוסט 1881 - 24 בינואר 1925) הייתה רעייתו של תעשיין אוסטרי.
היא התפרסמה בעיקר בזכות דיוקנה (הידוע גם בשם "אדלה המוזהבת") מאת גוסטב קלימט, שנוצר בשנת 1907, ואשר נחשב לאחת היצירות המרכזיות של סגנון היוגנדסטיל הווינאי (פין דה סיאקל).
אדלה באואר הייתה בתו של מוריץ באואר (1840–1905), יליד בוטנוויזן שבבוואריה ומנהל הבנק הגדול "וינר בנקפראיין".
בשנת 1899 נישאה ליצרן הסוכר פרדיננד בלוך.
החל מנישואיהם נשאו שניהם את שם המשפחה בלוך-באואר, ונחשבו לחלק מהבורגנות היהודית הגבוהה של וינה.
מריה אלטמן, אחייניתה, תיארה את אדלה בלוך-באואר על פי זיכרונותיה מילדותה כ"חלשה, סובלת, תמיד עם כאבי ראש, מעשנת כמו ארובה, עדינה להפליא, כהה.
יהירה, מתנשאת [...] תמיד בחיפוש אחר גירוי רוחני" (נטר/פרודל, עמ' 118).
בסלון התרבות של בני הזוג בלוך-באואר נפגשו אמנים, סופרים ופוליטיקאים סוציאל-דמוקרטים כגון קרל רנר — לימים הקאנצלר הראשון של הרפובליקה — ויוליוס טנדלר.
גוסטב קלימט נמנה עם האמנים שזכו לתמיכתם של בני הזוג; אדלה בלוך שימשה לו מודל במספר יצירות, ובהן גם דיוקנה השני של אדלה בלוך-באואר.
אדלה בלוך-באואר נפטרה בשנת 1925 בווינה מדלקת קרום המוח, לאחר שערכה צוואה.
בהתאם לרצונה, גופתה נשרפה בבית ההלוויות זימרינג.
אדלה בלוך-באואר ביקשה בצוואתה מבעלה להעביר לאחר מותו את ציוריו של גוסטב קלימט, שהיו ברשותם, לגלריה הלאומית של אוסטריה — כלומר, לרפובליקה של אוסטריה בתור הגוף המפעיל את הגלריה.
אולם בשנת 1925, במהלך הליך העיזבון בעקבות מותה, הצהיר פרדיננד בלוך-באואר כי אף שאדלה אמנם התייחסה בצוואתה ליצירות, הבעלות עליהן הייתה שלו בלבד ולא שלה.
מרבית הציורים שברשותו הוחרמו בתקופת שלטון הנאצים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, ניסה פרדיננד בלוך-באואר להשיב לעצמו את רכושו שנבזז.
מאחר שלאדלה ופרדיננד לא היו ילדים, קבע פרדיננד בצוואתו כי יורשי רכושו יהיו ילדי אחיו — וזאת אף שהרכוש טרם הושב לידיו באותה עת.
בסופו של דבר, היורשים שמינה פרדיננד קיבלו רק חלק קטן מן העיזבון.
הסיבה לכך הייתה שמדינת אוסטריה שמרה ברשותה את ציורי קלימט והציגה אותם בגלריה האוסטרית בלוודר.
זאת בהתאם למדיניות שהייתה נהוגה באוסטריה בעת השבת רכוש יהודי שהועבר לבעלות ארית: המדינה העניקה רישיונות יצוא של יצירות אמנות רק בתנאי שחלק מהרכוש "יוענק" לה.
בנוסף, האוסטרים הסתמכו על הבקשה שהופיעה בצוואת אדלה, להוריש את יצירות קלימט לגלריה בלוודר.
המחלוקת המשפטית בין יורשיו של פרדיננד בלוך-באואר לבין מדינת אוסטריה נמשכה עד שנת 2006. באותה שנה הוחזרו חמישה ציורים של קלימט (ובכללם "דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר", והשני, "עץ תפוחים I", "יער אשורים/יער לבנים", ו"בתים באונטראך שעל אגם אטרזה") ליורשים, ובראשם מריה אלטמן, אחייניתה של אדלה.
הדיוקן הראשון משנת 1907 נמכר לאחר מכן לאספן האמנות רונלד לאודר, והוא מוצג כיום בגלריה החדשה שבבעלותו במנהטן, ניו יורק.
הדיוקן השני נמכר על ידי מריה אלטמן ושותפיה לירושה בשנת 2006 בסכום של 87.9 מיליון דולר.
בשנת 2017, במכירה חוזרת, הגיע מחירו ל-150 מיליון דולר.
הפרשה כולה הוצגה בסרט הקולנוע האמריקאי-בריטי "האישה בזהב", שיצא בשנת 2015, ובו מגלמת הלן מירן את מריה אלטמן.
בתפקיד אדלה בלוך-באואר, בהופעות פלאשבק, מופיעה אנטייה טראואה.