tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטוסים קלים - בשנת 1964 כאשר שהה בארצות הברית בתיקוני אוניית נוסעים "שלום" הוציא לאחר קורס קצר רישיון טיסה למטוסים קלים.
ציור בסוף שנות התשעים החל לצייר.
למד ציור עם מורה פרטי האמן אנטוניו מונטרוזו.
צייר בעיקר ספינות ונופים מחופי הים.
מרכז השיט בחיפה הנמצא מערבית לנמל חיפה בחזית הים של מרכז רפואי רמב"ם - נקרא על שמו של ראובן סדנאי.
מועדון השייט חיפה מקיים בחג החנוכה מדי שנה שיוט בינלאומי על שמו של סדנאי.
בשנת 1949 התחבר עם אסתר פרידמן אותה הכיר בפעילות משותפת ב"צופים".
ב-9 בינואר 1955 במהלך חופשה משירותו ב"תמר" הפכה החברות הפכה לנישואים.
לאחר הנישואים עברו לגור ברח' איילות שעל הכרמל.
אם המשפחה שושנה סדנאי הלכה לעולמה בשנת 1976 והאב נח סדנאי נעשה מטופל סיעודי עד פטירתו בשנת 1980.
אח בוגר - סדנאי היווה מודל לאחיו הצעיר ממנו ב-13 שנה רמי סדנאי.
ששירת כלוחם בשייטת 13, עבד כצולל מקצועי בדוברות קידוחי נפט בים הצפוני.
פתח בית ספר לצלילה בחאן אל-עומדאן בעכו.
בכל עניין חשוב היה רמי סדנאי מעריך מאוד את עצותיו של אחיו הבוגר.
בשנת 1996 התגלתה בסדנאי מחלה ממארת והוא המשיך במעשיו שנים רבות.
נקבר בחלקת הימאים בבית העלמין "גן עדן" בקיבוץ עין כרמל.
כאשר נפטר השאיר אחריו סדנאי את אלמנתו אסתר סדנאי, בתו טלי ושלושת נכדיו נועה, גיא ואריאל איזקוב.
אחיו רמי סדנאי מפקח צלילה ברשות הספורט - חיפה.
חברת הספנות המשפחתית "קוראל שירותי ים" ממשיכה לפעול בניהולו של יוני איזקוב.
עמוס אטינגר, שלום, שלום – ואין "שלום", ידיעות אחרונות, 2 בנובמבר 1967.
חנוך ויניקמן, מרכז השייט בחיפה יקרא ע"ש סדנאי, 'המטען' עיתון יומי בניני הובלה, 10 במאי 2010.
אברהם אריאל, דברים לזכרו של רב חובל ראובן סדנאי בטקס גילוי המצבה.
ראובן סדנאי, האודיסאה שלי''', סיגל זיו, "פסיפס", צפריר הוצאה לאור, פברואר 2016.
ראובן לביא (נולד בשנת 1966) הוא רופא פסיכיאטר ישראלי, ובעברו זמר ושחקן.
לביא נולד בשם ראובן לברטוב וגדל בשכונת צהלה בתל אביב.
הוא בנו של פרופ' גד לברטוב, הוויולן הראשון בתזמורת הקאמרית ומנהל מחלקת כלי קשת באוניברסיטת תל אביב.
ב-1977, כשהיה בן 11, הופיע כילד פסטיבל בפסטיבל שירי הילדים השמיני, וביצע ביחד עם שלושה ילדים נוספים את "שיר הרכבת" של האחים והאחיות.
את שירותו הצבאי עשה בלהקת הנח"ל, לצד דפנה דקל, פזית נוני ונוספים.
הלהקה העלתה ביולי 1985 את התוכנית "התחדשות".
מתוכנית זו הצליחו במיוחד השירים "התחדשות אחרת", "שרית הספרית" ו"שיר הסלנג".
לביא שימש כסולן בשירי התוכנית "בסיס חדש" ו"התחדשות אחרת".
בתוכנית זו נכלל השיר "דרישת שלום", ששרה הלהקה יחד עם ירדנה ארזי במסגרת השירותרום של שנת 1985. השיר דורג במקום ה־12 במצעד הפזמונים העברי השנתי תשמ"ה (1985), והוא שירו המצליח ביותר של לביא במצעדים.
במירוץ לתואר 'להקת השנה' במצעד הפזמונים העברי השנתי של אותה שנה, הגיעה הלהקה למקום השני.
בספטמבר 1987 העלתה להקת הנח"ל המתחדשת, בה לביא היה עדיין חבר, את התוכנית "תל אביב אינה מודאגת".
הלהקה הורכבה בחלקה מחברים חדשים, ביניהם: יואב צפיר, אילה אשרוב, אביטל פסטרנק, שי זורניצר, מומי לוי ורוית יוספי.
לביא שר כסולן את השיר הבולט של התוכנית, אשר נשא את שמה, ואת השיר "משהו טוב חייב לקרות".
להבדיל מהתוכנית הראשונה של הלהקה המתחדשת, לא זכתה תוכנית זו להצלחה, וגם אלבום התוכנית נחל כישלון מסחרי.
בשנת 1988 השתתף במחזמר "סאלח שבתי", בו גילם את זיגי (התפקיד אותו גילם אריק איינשטיין בסרט "סלאח שבתי" בשנת 1964).
במחזמר, ביצע לביא כסולן את השירים "תקנה אותי מאבא", "זאת איננה אותה מנגינה" ו"בודד תהיה".
בשנת 1989 יצא אלבומו היחיד של לביא, "ראובן לביא", אשר הופק מוזיקלית על ידי אילן וירצברג.
השיר "כשהוא חוזר הביתה" מתוך האלבום (אשר נכתב על ידי דני רובס, והולחן על ידי יורם צדוק) שזכה להצלחה, דורג במקום ה-39 במצעד השנתי תשמ"ט (1989) של רשת ג'.
השיר צעד 14 שבועות במצעד והגיע בשיא למקום ה-7 באוגוסט 1989.
בשנת 1993 התחרה בתחרות הקדם אירוויזיון עם השיר "העולם כל כך מדליק" שסיים את התחרות במקום האחרון.
עוד באותה שנה, פרש מתחום המוזיקה והמשחק, לטובת קריירה ברפואה.
למד רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב והוא גם בוגר של בית הספר לפסיכותרפיה באותה אוניברסיטה.
הוא מומחה בפסיכיאטריה כללית ובפסיכיאטריה של הילד והמתבגר.
בין השנים 2003–2005 שימש כסגן מנהל מרפאת ילדים ונוער בבית החולים הפסיכיאטרי "נס-ציונה".
לביא משמש כמנהל הרפואי של מכון "אגם" לטיפול בהפרעות אכילה, במרכז הרפואי שיקומי "רעות" בתל אביב, ובעל קליניקה פרטית.
ב-2026 החל שידורה של העונה העשירית של התוכנית "המירוץ למיליון", בה השתתף לביא עם בתו גלי.
לא מסתיר את הפנים (שמוליק קלוסקי - אילן וירצברג)
ספירה לאחור (מירי פייגנבאום - קורין אלאל)
(אהוד מנור - אילן וירצברג)
חשבון ישן (אהוד מנור - ראובן לביא)
משמעות אחרת (אהוד מנור - רן עפרון)
באהבה (שמואל קלוסקי - מירון מינסטר)
כשהוא חוזר הביתה (דני רובס - יורם צדוק)
עוד זווית ראייה (יואב גינאי - שאול בן אמיתי)
בלעדייך (מירי פייגנבאום - אילן וירצברג)
"ראובן" מורגן היה במאי תיאטרון ולשי-בריטי יליד-אנגליה, שפעל גם בישראל החל מ-1959 ועד מותו.
Morgan) בשכונת וימבלדון בלונדון שבאנגליה, למשפחה ממוצא ולשי.
אביו היה רופא שהיה יליד כפר כורים קטן בוויילס.
אמו הייתה בת למשפחה מבוססת מהעיר קרדיף.
בזמן מלחמת העולם השנייה ברחה המשפחה חזרה לוויילס, במהלך הבליץ על לונדון, ואחר כך עברו שוב מספר פעמים במהלך המלחמה.
למד צילום ועיצוב בבית ספר לאמנויות, ואחר כך משחק ובימוי בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה שבלונדון.
אולם, סולק מהלימודים לאחר שנתיים, בגלל "התנהגות לא נאותה", מאחר שהייתה לו חברה סטודנטית.
אך מצא מיד הזדמנות לביים בתיאטרון חובבים, עם שחקנים מקצועיים מובטלים.
בהמשך עבד כמנהל במה ובמאי-משנה בתיאטראות בערי השדה ברחבי בריטניה.
בשנת 1958 קרא בעיתון על הפקת המחזה פיגמליון ב הישראלי, שהגיע לסיור באירופה.
והחליט לנסות לעבוד בתיאטרון בישראל, בכדי לקדם את הקריירה שלו עם ניסיון בינלאומי.
את ההשראה לכך קיבל מעמיתו למקצוע, הבמאי פיטר קו, שנסע להודו לביים מחזה, וקיבל חשיפה רבה בזכות כך (פיטר קו עצמו הוזמן לביים ב"הבימה" כמה שנים אחר כך).
הוא ניסה להתקבל לעבודה בתיאטרון בישראל, ללא הצלחה, אך התקבל לעבודה ברשות השידור, בשידורי קול ישראל באנגלית כקריין.
בנוסף כתב, ערך וביים תסכיתים.
במקביל למד עברית במשך 9 חודשים באולפן.
אחר כך הוזמן לביים סטודנטים בחוג לאנגלית באוניברסיטה העברית, ובהמשך גם לביים בתיאטרון הסטודנטים של האוניברסיטה.
בתיאטרון הסטודנטים של האוניברסיטה העברית ביים ב-1963 את המחזה "מתים ללא קבורה" מאת ז'אן פול סארטר, ואת המחזה "צחות בדיחותא דקידושין" שנכתב על ידי יהודה סומו במאה ה-16 ונחשב למחזה העברי הראשון.
המחזה עובד על ידי לאה גולדברג ועלה בשם "ראה חתן אשר מצאת".
בסוף שנת 1964 הוזמן לביים בתיאטרון "הבימה" שני מחזות, "המאהב" מאת הרולד פינטר ו"העלמה יוליה" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
באותה שנה גם ביים והפיק ב"קול ישראל" את הגרסה בעברית של התסכית "פול טמפל", על בלש פרטי חובב שביחד עם אשתו, לואיז טמפל (Louise Temple) ששם החיבה שלה הוא "סטיב" (Steve), הוא פותר תעלומות.
התסכית זכה להצלחה רבה ושודר בהמשכים עד 1968. במקביל הקים, הדריך וביים את הלהקה הדרמטית שיצרה תסכיתים בקול ישראל.
במהלך השנים מורגן הפיק וביים עשרות תסכיתים ברדיו, בנוסף הדריך עשרות שחקנים באמנות התסכית,
בשנת 1965 ביים בתיאטרון "אהל" "קורטוב של דבש" שנכתב על ידי המחזאית הבריטית שילה דילייני שהועלה לראשונה בלונדון ב-1958, כשהייתה בגיל 19. המחזה גם עובד לסרט שיצא לאקרנים ב-1961. המחזה תורגם לעברית על ידי אמנון אחי נעמי.
באותה שנה ביים גם באהל את המחזה "מארחים את מר סלון" מאת ג'ו אורטון, בתרגום תרצה אתר.
בשנת 1966 ביים ב"הבימה" את המחזה "ליל קסמים" מאת סלאבומיר מרוז'ק, ואת המחזה "אח, הימים היפים" מאת סמואל בקט, בתרגומו של מתי מגד, ב"תיאטרון זווית".
בתחילת 1967 ביים את גילה אלמגור, ויוסי בנאי במחזה "רכבת תחתית" מאת לה-רוי ג'ונס שעלה יחד עם "הכלה וצייד הפרפרים" ב"תיאטרון בימות".
באותה שנה גם ביים את הקומדיה "הזוג המוזר" מאת המחזאי האמריקאי ניל סיימון.
את המחזה "ההבטחה" מאות המחזאי הרוסי אלכסיי ארבוזוב, בתרגום של מרים אורן, המספר את סיפורם של שלושה נערים שאיבדו את משפחותיהם במלחמת העולם השנייה, מוצאים מקלט בבית הרוס בלנינגרד הנצורה.
ואת המחזה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר בתיאטרון "זווית".
בסוף השנה ביים את המופע "שנים שנים" ב"הבימה", שני שתי קומדיות, "אויבים" מאת ארקדי ליאוקום, ו"עורך דין מטעם" מאת ג'ון מורטימר, בכיכובם של שמוליק סגל וראובן זינגר.
בשנת 1968 שיחק בסרט כל ממזר מלך.
באותה שנה ביים את המחזה "מורד ומלך" מאת ישראל אלירז בתיאטרון חיפה.
בשנת 1969 החל לביים גם בטלוויזיה, מספר פרקים בסדרה "תחנת שער שכם" בטלוויזיה בערבית, בנוסף מונה למנהל הפקות מקור, אך עזב את התפקיד באפריל 1971, במטרה להמשיך להתמקד בבימוי תסכיתים ודרמות.
בשנת 1972, ביים את דרמת הטלוויזיה "ציד הצביה", עיבוד לספרו של יצחק אורפז, ו"סיבוב מסוכן" על פי סיפור של ישעיהו קורן בשם "מארס לה פו", בכיכובו של זאב רווח.
בשנת 1973 ביים סדרה של תסכיתים ששחזרו כביכול אירועים היסטוריים, בין השאר טביעת הספינה טיטניק, והטלת הפצצה האטומית על הירושימה.
בשנת 1974 תרגם וביים גרסה באנגלית של המחזמר "ירושלים שלי" בתיאטרון החאן, שהוצגה בפני תיירים.
בנוסף ביים סרט תיעודי על מעמד האישה בטלוויזיה.
באותה שנה מונה כמורה לבימוי ומשחק בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1976 עיבד וביים תסכית המבוסס על הסדרה "תמונות מחיי נישואין" של אינגמר ברגמן.
בשנת 1987 ביים את המחזה "בדרך ירושליימה, "שהוצג ב"תיאטרון החאן", באנגלית על ידי קבוצת תיאטרון בשם "במה שתיים ירושלים".
המחזה עוסק בכיבוש הישראלי בשטחים, בקנאות המתנחלים ובאחווה בין נשים ישראליות לפלשתינאיות.
המחזה הוצג גם באדינבורו פרינג' פסטיבל בסקוטלנד.
מורגן נפטר ממחלה ב-1995, בגיל 60 לערך, ונקבר בבית הקברות הבינלאומי של האגודה המשיחית השליחית, ברחוב עמק רפאים, בירושלים.
התחתן עם שדרנית רדיו קול ישראל, נילי קינן, אותה הכיר במהלך הפקת התסכית "פול טמפל" בו השתתפה.
אולם הם התגרשו לאחר מספר שנים.
ב-1979, נהרגה קינן בתאונת דרכים.
הרב ראובן בן רבי חנניה מזרחי היה רב, דרשן, פרשן, דיין ומחבר ספרים פורה בקושטא וסביבותיה.
נולד בשנת תל"ה (1675) בקירוב לרבי חנניה מזרחי, מצאצאיו של הרא"ם.
למד בישיבתו של רבי שמואל הלוי מקושטא, ונודע כחכם חשוב כבר בנעוריו.
היה דורש בקהילת קודש גברת שבאורטה-קיואי (אנ') הסמוכה לקושטא, כאשר רבים מדרשותיו היו על דרך תורת הסוד.
בשנת התע"א הגיע לאזמיר שם התיידד עם רבי יעקב ששון, מחבר ספר בני אברהם (קושטא 1714).
לאחר מכן שב לקושטא, שם עסק בהוראה וקיבל שאלות מבני עירו וכן ממצרים.
חי בעוני קשה, עד שכמעט ולא הצליח להביא טרף לביתו.
חיבר ספרים רבים, שכמעט כולם לא נדפסו, וכולם מנויים בהקדמתו לספרו מעין גנים:
מעין גנים (קושטא תפ"א) - פסקים, שו"ת וחידושים על הרמב"ם ודרושים.
ספר זה הוא הקטן ביותר בכמות מבין החיבורים שכתב.
באר מים חיים (בכת"י) - פירוש לזהר.
נוזלים מן לבנון (בכת"י) - פירוש לתיקוני זהר
פרי עץ הדר (בכת"י) - על הרמב"ם
עין עבות - פירוש על פרקי אבות (בכת"י)
כפות תמרים - על מדרש רבה (בכת"י)
ערבי נחל - פירוש על מגילת אסתר (בכת"י)
כתם פז, על טור או"ח (בכת"י)
כד כד - על טור אבן העזר (בכת"י)
פסקים וחידושים על התוספות (בכת"י)
ראובן נמני (נולד ב-15 ביוני 1945, דרנה, המינהל הצבאי הבריטי בלוב ), הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת המגן השמאלי, ומזוהה בעיקר עם קבוצות מכבי יפו ובית"ר תל אביב.
ראובן נמני נולד ב-1945 בעיר הנמל דרנה שבלוב.
הוריו היו ניצולי שואת יהודי לוב, ובמהלך מלחמת העולם השנייה נכלאו במחנה הריכוז ג'אדו.
בהמשך, שרדו את הפרעות שהתחוללו ב-1948. ב-1949, במהלך העלייה ההמונית עלתה המשפחה לישראל, הגיעה לבאר יעקב ובהמשך התיישבה ברמלה.
ב-1953 החל נמני לשחק כדורגל בקבוצת מכבי רמלה אשר נוהלה על ידי יוצאי בולגריה וב-1962, בראשיתה של עונת 1962/1963 בליגה א' עלה לקבוצה הבוגרת.
יכולתו הגבוהה של נמני במגרש הובילה להעברתו לקבוצת מכבי יפו, אשר אומנה על ידי נוטקו ולב וסיימה את עונת 1963/1964 בליגה הלאומית כסגנית האלופה.
משחק הליגה הראשון שלו נערך ב-3 באוקטובר 1964 במחזור הראשון של עונת 1964/1965 בליגה הלאומית מול מכבי פתח תקווה באצטדיון בלומפילד.
את הקריירה החל נמני כקיצוני, ובהמשך לאחר עזיבתו של מוצי ליאון לדרום אפריקה הוצב כמגן שמאלי.
ב-1966 זומן נמני לנבחרת ישראל בכדורגל על ידי המאמן מילובן צ'יריץ', נכלל בסגל הרחב, אך לא שיחק במשחקים בינלאומיים רשמיים.
נמני שיחק בשורות מכבי יפו עד לעונת 1969/1970 בליגה הלאומית.
הקבוצה אשר אומנה על ידי איינשטיין קליש ירדה בסיום העונה לליגה השנייה.
משחקו הליגה האחרון שלו בשורות מכבי יפו נערך ב-2 במאי 1970 מול הפועל באר שבע.
בסך הכל שיחק נמני ב-156 משחקי ליגה בשורות מכבי יפו ובהם כבש 21 שערים.
בעונת 1970/1971 בליגה הלאומית עבר לשחק בקבוצת בית"ר תל אביב וזאת עד לראשיתה של עונת 1975/1976. נמני נפצע ובהמשכה של העונה שיחק בבית"ר רמלה.
בהמשך, שיחק שתי עונות בסקציה נס ציונה, שלוש עונות בהפועל באר יעקב ושתי עונות במכבי רמלה.
לאחר הפרישה, עבר נמני קורס מאמני כדורגל ואימן מספר שנים ילדים ונוער במסגרת בית ספר לכדורגל מטעם עיריית רמלה.
ראובן נמני מתגורר ברמלה ומתפרנס כנהג מונית.
הוא נשוי לשושנה והם הורים ל-3 ילדים וסבים לנכדים ונינים.
אחיו של ראובן היה הכדורגלן מאיר נמני, ואחיינו הוא אבי נמני.
ראובן מגנאג'י (נולד ב־26 בפברואר 1972) הוא חותר פאראלימפי ישראלי.
מגנאג'י נולד וגדל בבני ברק.
הוא בוגר ישיבת הסדר ימית בגוש קטיף, ובוגר הישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן בתל אביב.
בשירותו הצבאי היה לוחם בחטיבת גולני.
בשנת 2002 נקרא לשירות מילואים במבצע חומת מגן והוצב במחנה הפליטים ג'נין.
במארב נהרגו 13 חבריו ליחידה, והוא נותר יחיד מהכוח, עם פציעה קשה ברגלו.
הפלוגה אליה השתייך הכוח זכתה לציון לשבח של אלוף פיקוד המרכז "על גילוי ערכי הדבקות במשימה, אומץ הלב, הרעות ואחוות הלוחמים".
במסגרת השיקום החל להתאמן בבית הלוחם ובמרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאות, ובשנת 2006 החל להשתתף בתחרויות.
ב התחרה ברביעיית חתירה (עם אנסטסיה דוברובולסקי, אנדריי זוכבאיה ושיר קלמנוביץ) והם דורגו במקום ה-12 בדירוג הכללי.
ב התחרה בחתירת זוגות (עם אולגה סוקולוב), והם דורגו במקום ה-9 בדירוג הכללי.
בשנת 2013 זכה מגנאג'י במדליית כסף באליפות העולם.
ב התחרה בחתירת זוגות (עם יוליה צ'רנוי), והם דורגו במקום ה-9 בדירוג הכללי.
מגנאג'י נשוי ואב לחמישה ילדים, בוגר מכללת אריאל בהנדסת תעשייה וניהול, ומאמן ספורט וחתירה.
ראובן פז (1950- 24 בפברואר 2015) היה חוקר שב"כ, ומחלוצי חוקרי האסלאם הרדיקלי בעולם.
פז נולד בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי בעיר.
לאחר שירותו הצבאי הצטרף ב-1971 לשירות הביטחון הכללי (שב"כ) שם עבד כדסקאי במרחב הצפון, ובין היתר חקר ב־1972 את פרשת אודי אדיב.
למד מזרחנות וערבית באוניברסיטת חיפה, שם סיים את התואר הראשון ב-1974 ואת התואר השני ב-1989. ב-1982 היה ממייסדי יחידת המחקר של השב"כ, התמחה בחקר תנועת חמאס והתנועה האיסלאמית בישראל וראיין את בכירי התנועה שהיו כלואים בישראל, ביניהם שייח' אחמד יאסין, ובספטמבר 1988 היה הראשון שפרסם תרגום לעברית של אמנת החמאס.
מטרת הראיונות הייתה לעמוד על האידאולוגיה ותהליכי העומק בארגון.
היכרותו העמוקה עם תנועת חמאס שימשה לו כבסיס לעבודת הדוקטור שכתב עבור אוניברסיטת חיפה, שם גם שימש בין השנים 1989–1998 כמרצה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון.
במקביל שימש גם כחוקר אורח במרכז דיין של אוניברסיטת תל אביב.
ב-2002 ייסד את PRISM (The Project for the Research of Islamist Movements), פרויקט מחקר במסגרת מכון גלוריה לחקר המזרח התיכון ויחסים בינלאומיים במרכז הבינתחומי הרצליה.
פז היה נשוי לדניאלה ולהם שני ילדים משותפים.
לאחר גירושיו היה בזוגיות במשך 15 שנה, עד מותו, עם הבמאית לינדה מישל.
סבו היה סעדיה פז, מראשוני ארגון השומר.
ראובן עזר (נולד ב-1967) הוא דיפלומט ישראלי המכהן כשגריר ישראל בהודו.
ראובן עזר נולד ב-1967 בארגנטינה, ועלה עם משפחתו לישראל בגיל 13. שירת בחטיבת הצנחנים מ-1985 עד 1988.
לעזר תואר ראשון ושני מהפקולטה ליחסי חוץ ב.
ב-1994 עבר קורס צוערים בשירות החוץ, ולאחר מכן החזיק בעיקר במשרות הנוגעות ב, כשהוא מכהן כראש חטיבת הסנקציות האיראניות ומנהל המחקר הכלכלי למזרח התיכון.
כיהן כראש המחלקה הכלכלית בשגרירות ישראל בקהיר מ-1996 עד 2000 וכיועץ לעניינים פוליטיים בשגרירות ישראל בוושינגטון מ-2003 עד 2006.
בין 2010 ו-2012 כיהן כסגן ראש המשלחת בשגרירות ישראל בעמאן, ומ-2012 עד 2014 כיהן כראש המחלקה למחקר המזרח התיכון במשרד החוץ.
ב-2014 מונה לסגן שגריר ישראל בארצות הברית, תפקיד בו החזיק עד 2018.
לאחר מכן הושאל למשרד ראש הממשלה וכיהן כסגן ראש המל"ל וכיועצו המדיני של לראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
בספטמבר 2021 הושב למשרד החוץ ומונה לאחראי על כוח משימה ליחסי ישראל-ארצות הברית-סין.
בינואר 2022 מונה לשגריר ישראל ברומניה, ונכנס לתפקיד באוגוסט אותה שנה.
באוגוסט 2023 נפגש עם ג'ורג' סמיון , מועמד לנשיאות רומניה, שהכריז כי הוא מכיר בזכותה של ישראל לבנות מעבר ל.
בדצמבר 2023 מונה עזר לשגריר ישראל בהודו, ונכנס לתפקיד באוגוסט 2024. ב־6 בספטמבר 2024 הגיש כתב האמנה לנשיאת הודו דרופדי מורמו.
ראובן עופר היה אסטרופיזיקאי, חוקר ופרופסור, שפעל באוניברסיטאות בישראל, בברזיל ובארצות הברית.
חלוץ במחקר פלזמות אסטרופיזיות בברזיל, שם עבד בין השנים 1982 ו-2014 במכון לאסטרונומיה, גיאופיזיקה ומדעי האטמוספירה באוניברסיטת סאו פאולו (IAG-USP).
ראובן עופר נולד בשם ריימונד פוקס בברונקס שבניו-יורק ב-17 ביולי 1932, הבן הצעיר של ברטה (ברכה) לבית רוזנפלד ומוריס פוקס (ששמו המקורי היה משה פוקסון) שהיגרו מרוסיה.
נישא לברברה תוך כדי לימודי הדוקטורט שלו, בגיל 22.
ב-1954 היגר לישראל ושינה את שמו לראובן עופר.
ב-1978, עופר ומשפחתו היגרו לברזיל למען עבודתו.
לאחר שאשתו אובחנה עם מנינגיומה, חזרו הזוג עופר לארצות הברית ב-2011, על מנת להצטרף לבנותיהם.
ראובן עופר נפטר בעיר הולדתו ניו יורק בהיותו בן 88 שנה, ב-28 בנובמבר 2020. הותיר שתי בנות תאומות, מירב עופר, פרופסור לאסטרונומיה באוניברסיטת בוסטון, ומיכל ליפסון, פרופסור באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1958 קיבל את הדוקטורט בפיזיקה גרעינית מאוניברסיטת הרווארד, בהדרכתו של זוכה פרס נובל פרופסור נורמן רמזי.
נושא המחקר שלו היה התפלגות זוויתית ואנרגטית של פרוטונים בעלי אנרגיה נמוכה ממטרות המופגזות על ידי פרוטונים באנרגיה גבוהה.
לאחר סיום הדוקטורט עבד עופר במעבדת לורנס ליברמור ובאותו זמן היה גם חזן ראשי בבית הכנסת בברקלי.
ב-1954 התחיל פוסטדוק במכון וויצמן, ולאחריו הוזמן להשתתף בהקמת המחלקה לפיזיקה של הטכניון.
בין השנים 1962 ו־1982 היה עופר חוקר בטכניון, שם גם הפך לפרופסור מן המניין.
החל ב-1978 בילה מספר שבתונים במחקר בסאו פאולו שבברזיל.
ב-1982 עבר למחלקה לאסטרונומיה ב-IAG שבאוניברסיטת סאו פאולו, שם עבד עד לפרישתו כפרופסור מן המניין, בשנת 2002. עופר המשיך ללמד במוסד עד 2014. בשנת 2015 הוענק לו התואר פרופסור אמריטוס ב-IAG.
בערוב ימיו חזר לאקדמיה בארצות הברית, באוניברסיטת קולומביה.
ראובן עופר הוביל מחקר חלוצי בתחום אסטרופיזיקה של פלזמה אותו יצר ב-IAG, בנוסף למחקרו במגנטו-הידרודינמיקה טורבולנטית, קוסמולוגיה ומחקרי היקום.
מחקר זה עזר לפענח כמה בעיות בנוגע לדיסקות צבירה, רוחות גלקטיות, היווצרות כוכבים, תאוצת חלקיקים ועוד.
ב-IAG הוא הנחה 13 עבודות דוקטורט ו-3 עבודות לתואר שני, בנוסף להנחית 7 דוקטורטים נוספים בישראל.
מרבית תלמידיו לשעבר הפכו לפרופסורים במוסדות שונים בברזיל ומחוצה לה.
לאורך הקריירה שלו פרסם כ-235 מאמרים מדעיים בכתבי עת בינלאומיים, בנוסף לתקצירים ומאמרי כנסים.
הוא יזם סדרת כנסים בלתי פורמליים כמו פיזיקה חדשה בחלל (מאז 2002) ואתגרים של פיזיקה חדשה בחלל (מאז 2008) שכוונו לקהל הברזילאי.
ראובן מילון (2 באפריל 1928 - 15 ביוני 2023) היה צלם ירושלמי, מוותיקי הצלמים בארץ ומתעד של ירושלים.
זוכה פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום (2008).
ראובן מילון נולד בשנת 1928 בירושלים לחסיה ושרגא מילון שעלו מליטא בשנת 1925. למד בבית הספר "תחכמוני" בירושלים ולאחר מכן למד במחלקת הצורפות ועבודות מתכת בבצלאל החדש.
לימודיו נקטעו עם פרוץ מלחמת השחרור, אז גויס לארגון "ההגנה" ושירת בגדוד מכמש של חטיבת עציוני בהגנה על ירושלים וסביבותיה.
בספרו של יצחק קופ, "גדוד מכמש" ערך מילון את הצילומים, ומתאר את הקרב כלוחם בגדוד.
בהמשך המלחמה לחם בגוש עציון ונפל בשבי הירדני.
בשבי שהה כתשעה חודשים במחנה השבויים "אום ג'מאל", בין השבויים נמנה גם אחיו יעקב מילון.
במרץ 1949 שוחרר מהשבי וחזר לארץ.
לאחר שחרורו מצה"ל קנה את מצלמתו הראשונה ולמד צילום באופן עצמאי.
לאחר סיום לימודיו בבצלאל בשנת 1950, החל לעבוד בבית מלאכה של השירות ההידרולוגי, שם פיתחו מכשיר חדש למדידת שיטפונות שהותקן בואדיות מדן ועד אילת.
הצילום היה תחביבו ובסיורי העבודה צילם מילון תמונות בכל הארץ.
בשנת 1959 עבר קורס השתלמות בצילום מטעם הטכניון ומשרד העבודה.
עד שנת 1967 היה צלם חובב ומשנה זו הפך את התחביב למקצוע.
במלחמת ששת הימים גויס מילון למילואים והוצב בעמדת בית תורג'מן על קו התפר בירושלים, מיד לאחר המלחמה יצא לצלם באזורים אליהם לא ניתן היה להגיע קודם בירושלים, גדה מערבית וגולן.
מילון עבד כצלם חיצוני במוזיאון ישראל, הקים מעבדה לפיתוח והגדלת תמונות שחור/לבן בביתו.
ביצע עבודות עבור מוסדות, ארגונים, אמנים ואדריכלים לצורכי תיעוד, קטלוגים, ספרים ותערוכות.
סיפק שרותי צילום וסריקה לארכיון הציוני של פריטים ארכיוניים והכנת חומרים לתערוכות.
לאורך השנים שילב בין עבודתו כצלם מקצועי לבין פעילותו האומנותית.
הציג בכמה תערוכות יחיד וקבוצתיות.
פרסם תמונותיו בכתבי עת בין-לאומיים לצילום.
על עבודותיו המקוריות והייחודיות בעולם הצילום זכה בפרסים.
מילון עסק גם בצילום בתלת-מימד (סטריאוסקופיה), אנלוגי ודיגיטלי.
השתתף בקונגרסים בין לאומיים לצילום בתלת-מימד, הדפיס והקרין תמונות בטכנולוגיות שונות: עדשות, מראות, אנגליף 3D, קיטוב, משקפי 3D ועוד.
בשנת 1986 הצטרף להתאחדות הצלמים המקצועיים בישראל.
בשנת 1987 בתערוכה "ירושלים 1967, שבויה בחלומה" במוזאון ישראל, הציג מילון צילום בו נראים חומות העיר העתיקה ומגדל דוד מתוך עמדת ירי בשכונת משכנות שאננים.
בטקסט לתערוכה כתב ניסן פרז:
בשנת 2011 במסגרת פרויקט תיעוד של אוניברסיטת הרווארד נסרק חלק גדול מארכיון צילומיו, כ-60,000 נגטיבים.
הארכיון הדיגיטלי ניתן לצפייה באתר ספריית אוניברסיטת הרווארד.
מילון נפטר ב־15 ביוני 2023 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
לאחר פטירתו פרסם ארכיון בצלאל מחווה למילון על תרומת מאות צילומים אשר מתעדים את בצלאל של תקופתו.
בשנת 1953 התחתן עם האמנית רנה מילון (גוסרסקי), בוגרת מחלקת אריגה בבצלאל החדש.
היא נפטרה ב-2006 ולהם בן אחד.
מילון התגורר כל חייו בירושלים, בצעירותו בשכונת נחלת אחים ובהמשך בשכונת מקור ברוך.
לאחר נישואיו התגורר ברחביה ובבית הכרם.
1954 תערוכת "התצלום בישראל", בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים.
1967 תערוכת "גן הפסלים" מוזיאון ישראל, ירושלים.
1974 תערוכת "מצב", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1984 תערוכת צילום "רטרוספקטיבית", בית האמנים בירושלים.
1987 תערוכת "בצלאל החדש 1955 – 1935", בית האמנים בירושלים ומוזיאון תל אביב.
1987 תערוכת "ירושלים 1967, שבויה בחלומה", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1996 תערוכת יחיד "ירושלים – ישן וחדש", מוזיאון יד לבנים פתח תקווה, ותיאטרון ירושלים.
2002 תערוכת "בהוולד עם", צילומים מראשיתה של המדינה, תיאטרון ירושלים.
2008 תערוכת "ירושלים", בית גבריאל.
2020 תערוכת "ראובן מילון - צלם ירושלמי", בנייני האומה.
2026 תערוכה חדשה "ראובן מילון - צלם ירושלמי", בנייני האומה.
1952 פרס התחרות הארצית הראשונה לצילומים, לשכת העיתונות הממשלתית והקרן האמריקאית למוסדות בישראל.
1954 פרס ראשון בתערוכת "התצלום בישראל" בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים.
1967 פרס ראשון, תערוכת "גן הפסלים" מוזיאון ישראל, ירושלים.
1974 פרס קבלין, תערוכת "מצב", מוזיאון ישראל.
2008 פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום, מוזיאון ישראל, ירושלים.
בשנת 2019 הוציא מילון לאור את ספרו הכל צילומים - ירושלים של פעם בהוצאה פרטית.
ראובן (רוברטו) לדיאנסקי (נולד ב-9 באוקטובר 1970 בריו דה ז'ניירו, ברזיל) הוא פוליטיקאי ועורך דין ישראלי, המשמש כמשנה לראש עיריית תל אביב-יפו וראש תנועת "חי-חילונים ירוקים".
החל מאוקטובר 2024 הוא מכהן גם כיושב ראש חירייה – איגוד ערים דן לתברואה.
היה מועמד לראשות עיריית תל אביב-יפו בבחירות לעיריית תל אביב-יפו.
לדיאנסקי נולד ב-9 באוקטובר 1970, בשכונת מאיאר , שבעיר ריו דה ז'ניירו, שבברזיל, הבכור מבין שני ילדים.
כשהיה בן 10 עלה עם אימו ואחותו לישראל והתגורר בתל אביב-יפו.
כעבור שלוש שנים הצטרף למשפחה בישראל גם אביו משה (ליצ'ינסקי), יליד ברזיל, שהיה כדורגלן בשנות ה-60 בהפועל ירושלים ובנבחרת ישראל.
בתיכון למד בבית ספר עמל ליידי דייוויס תל אביב, ובכיתה י"א נבחר ליו"ר מועצת התלמידים של בית הספר.
יסד ועמד בראש מועצת התלמידים הארצית של רשת החינוך עמל, ובמהלך התיכון הצטרף לפעילות במפלגת העבודה הישראלית ועמד בראש "נוער העבודה" בתל אביב.
במקביל שיחק כדורגל בקבוצת הנוער של שמשון תל אביב.
את מרבית שירותו הצבאי עשה בחטיבת אפרים שבלב העיר טול כרם, ובשנת 1992 השתחרר בדרגת סמ"ר.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד בהסתדרות הנוער העובד והלומד כמדריך לנערים שעובדים ולומדים, בבית הספר משלב ביפו, ונבחר כמזכיר הארגוני של צעירי מפלגת העבודה בתל אביב (המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה).
לדיאנסקי הוא עורך דין בהכשרתו.
בשנת 2004 סיים תואר ראשון במשפטים ב והתקבל כחבר בלשכת עורכי הדין בישראל.
בשנת 2006 סיים לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1993, לקראת הבחירות לראשות עיריית תל אביב, הצטרף למטה של המועמד אביגדור קהלני ושימש כעוזרו האישי בתקופת הקמפיין.
בתקופת ממשלת רבין השנייה, בשנים 1994–1996 שימש כעוזר שר הכלכלה והתכנון וכיועץ לשר לענייני דתות פרופ' שמעון שטרית.
בשנים 1996–1999 שימש יועץ פרלמנטרי של חבר הכנסת אברהם בייגה שוחט ובשנים 1999–2001 שימש יועץ פרלמנטרי של חבר הכנסת עוזי ברעם.
בשנת 2008 ייסד את רשימת "לתת לחיות", עמד בראשה בהתמודדות למועצת עיריית תל אביב-יפו ונבחר לראשונה כחבר במועצת העיר.
לאחר הבחירות הצטרף לקואליציה העירונית כמחזיק תיק הטבע העירוני ובעלי החיים וכיהן כחבר הנהלת העירייה.
כעבור כשנתיים פרש מהקואליציה והצטרף לאופוזיציה.
לקראת הבחירות למועצת עיריית תל אביב שהתקיימו בשנת 2013, חתם על הסכמי שיתוף פעולה עם מפלגת התנועה הירוקה ומפלגת חץ וצירף נציגים מטעמן לרשימה העצמאית "מהפך ירוק" שבראשה עמד.
מספר 2 ברשימה היה נציג מפלגת "חץ" - חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת שינוי רוני בריזון.
בתום מערכת הבחירות נבחר לדיאנסקי למועצת העיר, הצטרף לקואליציה העירונית ומונה למחזיק תיק טבע עירוני ובעלי החיים, חבר הנהלת העירייה, חבר ועדת המשנה לתכנון ובנייה ובהמשך הקדנציה גם למחזיק תיק איכות הסביבה.
בשנים 2016–2019 כיהן כחבר מועצת המנהלים של בנק דקסיה ישראל וכיו"ר ועדת טכנולוגיית מידע וחדשנות טכנולוגית של הבנק וכן כדירקטור בחברה הממשלתית "פארק אריאל שרון" בה שימש כיו"ר ועדת הביקורת.
בשנת 2018 יסד לדיאנסקי את תנועת "חי - חילונים ירוקים" שיחד עם חבר הכנסת ושר הפנים לשעבר אברהם פורז התמודדו למועצת עיריית תל אביב.
בבסיס האג'נדה של הרשימה שמירה על עיר ליברלית, חילונית וירוקה.
לאחר הבחירות לדיאנסקי התמנה לסגן ראש העירייה וממונה על תחום איכות הסביבה, קיימות ושיפור פני העיר, יו"ר ועדת פלורליזם וליברליות, מ"מ יו"ר ועדת המשנה לתכנון ובנייה וחבר ועדת הנהלה.
ביוני 2023, לאחר שלדיאנסקי הודיע כי יתמודד לראשות עיריית ת"א, פוטר על ידי רון חולדאי מתפקידו כסגן ראש העירייה.
בעקבות כך הודיע יחד עם חברו לסיעה אברהם פורז על פרישתם מהקואליציה.
בבחירות 2024 התמודד לדיאנסקי בראש סיעת "חי - חילונים ירוקים".
הרשימה זכתה בשני מנדטים ובמספר הקולות הגדול ביותר שלה אי פעם.
לדיאנסקי התמנה למשנה לראש העירייה, ממונה על תחום שיפור פני העיר, בריאות הציבור ותכנון בר-קיימא בעיריית תל אביב וכן כיושב ראש חירייה – איגוד ערים דן לתברואה, פארק המיחזור.
לדיאנסקי עומד בראש ועדת הבריאות העירונית, חבר ועדת הנהלת העירייה וחבר ועדת המשנה לתכנון ובנייה.
בתקופת כהונתו כחבר מועצת עיריית תל אביב, כסגן ומשנה לראש העירייה עסק בין היתר בדברים הבאים:
הובלת התכנית העירונית להתמודדות עם משבר האקלים ומימושה בפועל.
הסדרה סטטוטורית של תוכנית אב לטבע עירוני כחלק מתוכנית המתאר של העיר.
הובלת המאבק שצלח נגד הקמת ישיבת מעלה אליהו בשכונה חילונית וצפופה.
חקיקת חוק העזר שאוסר שימוש ומכירת כלים חד פעמיים בחופי הים בעיר והובלת מימושו בפועל
הובלה לאיסור הצבת דוכני הסברה ודוכני תפילה של עמותות וארגונים במרחק 100 מטר ממוסדות חינוך, מרכזים קהילתיים ומוסדות שמשרתים קטינים.
הגדלה מאסיבית של שתילת עצים ברחבי העיר מכמה מאות בשנה לשתילת כ-10,000 עצים בשנה החל משנת 2022.
הובלת מדיניות של סטנדרט הבניה הירוקה.
הסדרת מדיניות שתחייב סקר הימצאות בעלי חיים וחיות בר במגרשים שמיועדים לבנייה.
סגירת פינת החי הראשית שבפארק הירקון והוצאת החיות למקום חופשי ובטוח.
הובלה לביטול זיקוקין די-נור בחגיגות יום העצמאות בתל אביב.
מימוש ההתחייבות להסדרת תחבורה ציבורית בשבת בתל אביב–יפו במימון עירוני.
הפיכת מרתון תל אביב החל משנת 2022 למרתון ירוק בסטנדרטים בינלאומיים.
הפחתה של 75% מבקבוקי הפלסטיק לעומת שנים קודמות.
הובלת הקמת עשרות גינות כלבים וגינות קהילתיות ברחבי העיר.
יושב ראש חירייה – איגוד ערים דן לתברואה
החל מאוקטובר 2024 לדיאנסקי מכהן כיושב ראש חירייה – איגוד ערים דן לתברואה, אשר מפעיל את מתחם חירייה, מרכז לטיפול ומיחזור פסולת בגוש דן.
במסגרת תפקידו, הוא פועל להסדרת משק הפסולת במדינת ישראל והפיכתו למתקדם וירוק, בדומה למצב במדינות המתקדמות באירופה.
כמו כן, לדיאנסקי מוביל פרויקטים למיחזור וצמצום הטמנת פסולת, להקמת מתקן השבת אנרגיה משאריות מיון פסולת, לשדרוג מתקני התשתית באתר חירייה, להגברת הפעילות החינוכית והקשר עם הקהילה, לשיתופי פעולה עם המגזר העסקי והאקדמי וכן לקידום שימוש באנרגיה מתחדשת.
בשנת 2005 התמנה לדיאנסקי כיועץ המשפטי של עמותת "תנו לחיות לחיות" וכעבור שנה התמנה למנכ"ל העמותה, תפקיד אותו מילא עד 2008.
לדיאנסקי מכהן משנת 2021 כיו"ר עמותת שלוות עולם - קבורה אזרחית בתל אביב-יפו ומאז 2024 כחבר בוועד המנהל של התיאטרון הלאומי הבימה.
בין השנים 2016-2025 כיהן כחבר בדירקטוריון אקו"ם - חברה לשמירה על זכויות היוצרים בישראל.
במהלך השנים כיהן כחבר דירקטוריון בחברת גני יהושע, במוזיאון ארץ ישראל (מוז"א), באקספו תל אביב, בספארי רמת גן וכחבר במועצת רשות נחל הירקון.
בשנת 2023 הוענק לו על ידי שגריר ברזיל בישראל, בשם ממשלת ברזיל, עיטור "מסדר ריו ברנקו" , שהוא אחד העיטורים הגבוהים ביותר שמעניק הממשל לאנשים או מוסדות הבולטים בתרומתם לחברה ולאומה הברזילאית.
נכון ל-2025 מתגורר בשכונת מעוז אביב ב' בתל אביב-יפו.
נשוי לאפרת ואב לאיתי ומיקה.
ראובן עזרא עפרון (12 באפריל 1911 – 22 בנובמבר 1993) היה עורך דין ליטאי-אמריקאי ששירת בסוכנות הביון המרכזית (CIA).
אביו נפטר מדלקת ריאות בילדותו של ראובן.
עפרון למד בגימנסיה היהודית בעיר, ולאחר מכן השלים לימודי משפטים באוניברסיטת ויטאוטאס הגדול, ועסק בעריכת דין במשך חמש שנים בעיר קובנה.
באפריל 1939 עלה עפרון על ספינה בהוואנה, קובה, שעשתה את דרכה למיאמי, פלורידה.
אחיו, ארווינג, הגיע לפניו לקליבלנד, עבד אצל קרובי משפחתם, חזר לליטא, והצליח להימלט שוב לארצות הברית לפני פרוץ מלחמת העולם.
אימם של השניים נספתה בשואה, עם שניים מאחיה.
עפרון דיבר שש שפות – אנגלית, רוסית, ליטאית, עברית, יידיש וגרמנית, ובזכות ידיעותיו התגייס בפברואר 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, כמתורגמן בחיל האוויר האמריקאי, והשתחרר בדרגת לוטננט קולונל.
ב-1943 קיבל אזרחות אמריקאית, ובאותה שנה סיים מחדש לימודי תואר ראשון בבית הספר למשפטים באטלנטה .
בפברואר 1955 השלים תואר שני במשפט השוואתי באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ודוקטורט ביחסים בין-לאומיים באוניברסיטת וינה.
המחקר שלו התמקד בתהליכים המוקדמים ליצירת האיחוד האירופאי, ובמהלך שנות ה-50 וה-60 פרסם מאמרים בנושא.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הצטרף עפרון לסוכנות הביון המרכזית.
שמו מוזכר לראשונה במברק שנשלח ל-CIA בשנת 1955, בעת שעפרון התלווה לסנאטור ריצ'רד ראסל הבן בביקור בברית המועצות (כיום אזרבייג'ן), שבו דיווחו השניים על "צלחות מעופפות שהמריאו במאונך" שראו במהלך נסיעתם ברכבת מחג'יקאבול .
על פי המברק, שנחשף לציבור רק בשנת 2004, צוות הרכבת דרש מהנוסעים להוריד את וילונות החלונות ואסר עליהם לצפות בגופים המעופפים.
ב-1960, לאחר עריקתו של לי הארווי אוסוואלד לברית המועצות, הופקד עפרון על קריאת כל פריטי הדואר שנשלחו אל אוסוולד, כחלק מהמעקב של ה-CIA אחריו.
המעקב נמשך גם לאחר שובו של אוסוולד לארצות הברית ב-1961, ועד לרצח קנדי.
במהלך דיוני ועדת וורן לחקר ההתנקשות, שימש עפרון מתרגם מרוסית עבור מרינה, אלמנתו של אוסוולד, בעת חקירתה בפברואר 1964. מעורבותו של עפרון נשארה חסויה עד ליוני 2023, אז עלה שמו במסמכים שהותרו לפרסום על ידי ממשל ביידן.
עפרון היה יהודי אורתודוקסי שומר מצוות.
לאחר פרישתו מסוכנות המודיעין התגורר עפרון בוושינגטון והיה פעיל בקהילה היהודית בעיר.
ב-28 במאי 1961 נשא לאישה את עדנה (לבית צימרמן).
בשנות ה-70 עלה לישראל והתגורר ברחוב קרן היסוד בירושלים, אך חזר כעבור כמה שנים לארצות הברית.
במהלך שהותו בישראל פרסם מאמרים בכתב העת "דור לדור" של "The World Jewish Bible Society", וכן היה פעיל במאבק לעליית יהודי ברית המועצות, והרצה בקונגרסי המשפטנים היהודים ב-1973 וב-1978, בקריאה לשחרורם של נתן שרנסקי ואסירי ציון מהכלא הסובייטי.
בשנותיו האחרונות התגורר במיאמי ביץ' עם אשתו, ונפטר בגיל 82 בביתו.
רבי ראובן דוד נאווי (תק"ל-תקפ"א) היה ראב"ד בגדאד.
נולד בבגדאד לרבי דוד נאווי, מקור משפחתו מסוריה.
למד אצל רבי משה חיים מבגדאד והתפרסם כתלמידו המובהק.
מונה לראב"ד בגדאד עוד בחיי רבו בשנת תק"ע.
התפרסם מחד כמעיין ומפלפל ומנגד כבעל זיכרון חזק.
רבי יוסף חיים מבגדאד כותב עליו: "אביר התורה" "הדיין המובהק, הוא הראש, מעלת הרב המופלא, חריף ובקי".
דברי תורתו התפרסמו מגיליונות שכתב על ספריו, תלמידו רבי יעקב בר יוסף הרופא פרסם מספר מחידושיו בספריו, הבן איש חי אסף את ספריו כדי לפרסמם, כך גם הרב יצחק ניסים ניסה לאסוף את הגהותיו ולפרסמם כספר אך תוכניתם לא יצאה לפועל.
חברת אהבת שלום הוציאה לאור ספר בשם "יחי ראובן" - כללי הש"ס וחלק מהגהותיו, במהדורה נכלל ביאור על החיבור בשם אות יעקב מאת הרב יעקב חיים סופר.
נפטר בתקפ"א, נספד על ידי רבו רבי משה חיים שאמר: "כי ראו אותו בשמים שהוא גדול ממנו, ולפיכך לקחו אותו לכפרה על הדור".
רבי יהודה פתיה היה בן נינתו.
ראובן נחושתן (נולד ב-7 בפברואר 1943) הוא תושב רעננה, יקיר העיר רעננה (2022), קצין צה"ל בדימוס ומתנדב קהילתי.
ידוע בעיקר בזכות תרומתו לשימור שמורת הטבע העירונית "עץ השיזף" (המכונה גם שמורת עץ הדומים) בעיר, אותה טיפח והוביל את מאבק השימור שלה.
נחושתן שירת בצה"ל במשך כ-22 שנים, כולל שירות קבע ועבודה כאזרח עובד צה"ל.
בין תפקידיו: מדריך בבית הספר לשריון, ראש מדור בתי מלאכה בבסיס צריפין, ומפקד בסיס ציוד בתל השומר.
הוא סיים קורס קצינים והשתחרר בדרגת סגן-אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל, עבד כסמנכ"ל בחברת האבטחה "מוקד 99" במשך כ-12 שנים, עד יציאתו לגמלאות בגיל 56.
מאז פרישתו, מקדיש נחושתן חלק ניכר מזמנו להתנדבות.
הוא מסייע לגמלאי צה"ל בפתרון בעיות מנהליות, כגון ענייני ביטוח לאומי, מס הכנסה, קופות חולים וביטוחי חיים.
פעילות זו החלה בעקבות השתתפותו במחאת גמלאי צה"ל בשנת 2011 מול משרד הביטחון בתל אביב.
הוא מתעדכן באופן שוטף בחקיקה ובפרסומים רלוונטיים, ומקבל פניות דרך רשתות חברתיות, ארגון גמלאי צה"ל והפניות אישיות.
פעילותו של נחושתן תרמה לשימור מורשת טבעית עירונית, והפכה את שמורת עץ השיזף לפנינת טבע נגישה המעודדת חינוך סביבתי ומודעות ציבורית.
המאבק משמש דוגמה להצלחת פעולה אזרחית מול רשויות מקומיות, ומארח מאות מבקרים בשנה, כולל תלמידים ומטיילים.
בשנת 2023 הוענק לו תואר יקיר העיר רעננה על תרומתו להתנדבות ולשימור הסביבה.
נחושתן ידוע בעיקר בזכות תרומתו לשימור וטיפוח שמורת הטבע העירונית "עץ השיזף" (Ziziphus spina-christi), הממוקמת בין רחוב הצנחנים לרחוב השריון בצפון רעננה, על שטח של כ-2.5 דונם.
השמורה כוללת עץ שיזף עתיק המוערך בכ-200 שנה, לצד כ-40 מיני צמחי בר אופייניים לאזור השרון, כגון כלניות, תורמוסים ופרגים.
מעורבותו בשנת 2007, כאשר ביקש מנכ"ל העירייה לנקות ולגדר את השטח עקב השלכת פסולת בניין.
מאוחר יותר, כאשר התגלתה כוונה לשנות את ייעוד הקרקע לבנייה, הוביל נחושתן מאבק ציבורי עם תושבי השכונה.
הם אספו תרומות, שכרו עורך דין ואגרונום, והגישו התנגדות לוועדה לתכנון ובנייה ברמלה.
חוות דעת האגרונום קבעה כי הבנייה תפגע בשורשי העץ ובחשיפתו לשמש, והמאבק הסתיים בהחזרת התוכנית לדיון בעירייה, תוך שימור השטח.
מאז, טיפח נחושתן את השמורה: בשנת 2010 אישר מנכ"ל העירייה אבי לאופר (ז"ל) לשתול כ-30 עצים מקומיים (כגון עצי ארץ ישראל) בכספי תרומות.
הוא מוסיף צמחי בר, משתף פעולה עם מחלקת הגנים העירונית, ומארח מבקרים.
השמורה משמשת למטרות חינוכיות, כולל ביקורי בתי ספר שבהם הוא מסביר על ההיסטוריה, הצמחייה והערך הסביבתי.
היא נכללת בסיורים עירוניים, כולל "האוטובוס המזמר" של הארכיון העירוני.
נוספו בה אלמנטים כמו מסבירן קולי, שלט מהספר "הדום הזקן" מאת נורית חליף (איורים: אווה גרובלס), אזור תליית מוצצים לגמילת ילדים, ודגם מוקטן של צריף הילדים ההיסטורי משנות ה-70.
נחושתן חבר בקבוצת "נאמני העצים של רעננה", הפועלת לשימור עצים עתיקים ועידוד ריאות ירוקות עירוניות.
ראובן נחושתן נשוי לתרזה (ניני) נחושתן.
הזוג עבר להתגורר ברעננה בשנת 1978. יש להם שלושה ילדים ועשרה נכדים.
ביתם ממוקם בסמוך לשמורת עץ השיזף, אותה הוא מטפח כחלק מפעילותו ההתנדבותית.
ראובן (רוּבִי) ריבלין (נולד ב-9 בספטמבר 1939, כ"ה באלול ה'תרצ"ט) הוא פוליטיקאי ועורך דין ישראלי.
כיהן כנשיאהּ העשירי של מדינת ישראל, בין השנים 2014–2021. קודם לכן כיהן כיושב ראש הכנסת, כשר התקשורת וכחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד.
ריבלין נולד בירושלים לפרופסור יוסף יואל ריבלין, מזרחן ומתרגם מערבית, ולרחל (ריי) ריבלין, שהקימה את בית החולים לפצועי לח"י ואצ"ל.
דור שמיני בארץ לשני הוריו, בני משפחת ריבלין, שעלתה לירושלים בעליית תלמידי הגר"א.
בנעוריו למד בגימנסיה העברית רחביה, והיה תלמידם של המשוררים דן פגיס ויהודה עמיחי.
היה חניך בשבט מצדה של תנועת הצופים.
בשנת 1957 התגייס לצה"ל ושירת במודיעין קרבי.
בשנת 1958 סיים קורס קצינים, שירת כקצין מודיעין בגייסות השריון וקמ"ן אילת.
בשירות המילואים שירת כעוזר קמ"ן חטיבה 16, קמ"ן אוגדת יהודה ולאחר מכן ביצע תפקיד במנהלת התרגילים של צה"ל תחת פיקודו של משה בר כוכבא.
במלחמת ששת הימים השתתף כקצין מילואים בחפ"ק חטיבה 55 שלחמה בקרב על ירושלים.
במלחמת יום הכיפורים הוצב ביריחו, ובהמשך, כשקיבל דרגת רב-סרן, עבר לשרת באוגדה מרחבית 720. ריבלין השתחרר משירות מילואים כשהוא בדרגת רב-סרן.
ריבלין למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ריבלין כיהן כחבר מועצת העיר ירושלים בין השנים 1978–1983. הוא המשיך בפעילות פוליטית, ושימש יו"ר סניף תנועת החרות בירושלים בשנת 1986, ויו"ר ארגון הליכוד בשנים 1988–1993.
בין השנים 1981–1986 כיהן ריבלין כחבר מועצת המנהלים של אל על, ובין השנים 1985–1988 היה יו"ר המוסד לבטיחות ולגיהות.
ריבלין שימש יועץ משפטי לאגודת הספורט בית"ר ירושלים, יו"ר האגודה ומנהל קבוצת הכדורגל.
בהמשך השתתף ריבלין כחבר צוות בתוכנית הסאטירה "אין עם מי לדבר", ששודרה בערוץ 2 בין השנים 1993–1995.
ב-1987 היה יו"ר סניף תנועת החרות בירושלים ופטרונה הפוליטי של בית"ר ירושלים והתמודד על ראשות מרכז תנועת החרות הארצי מול אריאל שרון.
בשנת 1988, כאשר כיהן כסגנו של טדי קולק, הצהיר ריבלין על רצונו להתמודד על ראשות עיריית ירושלים.
הוא התמודד בבחירות הפנימיות בסניף הליכוד בירושלים על ראשות הרשימה, והיו שהעריכו שהיו לו סיכויים טובים לנצח את קולק בבחירות לראשות העיר.
חבר הכנסת אהוד אולמרט תמך ביריבו של ריבלין, שמואל פרסבורגר, ואף קרא לאנשיו בסניף לבחור בו ולא בריבלין.
פרסבורגר ניצח בבחירות הפנימיות והפסיד לקולק בבחירות על ראשות העיר.
ב-12 באוגוסט 1991 החליטה מועצת סניף הליכוד בירושלים להדיח את ריבלין מתפקידו כיו"ר הסניף.
ריבלין תלה זאת בליברלים וביו"ר מזכירות התנועה, משה ארנס.
בשנת 1992, משכשל ריבלין בניסיונו לשוב ולהיבחר לכנסת, סייע לו הקבלן דוד אפל במציאת עבודה כעו"ד בפרויקטים בתחום הנדל"ן של מגדל הזוהר וחברת צביון שהיו קשורים לאפל.
בשנת 1993 ריבלין התמודד שנית בבחירות הפנימיות בסניף הליכוד, לקביעת מועמדה לראשות העיר ירושלים, אך הפסיד לאהוד אולמרט, שנבחר חודשיים לאחר מכן לראשות העיר ירושלים.
אולמרט החליט שלא לשבץ את ריבלין ברשימה למועצת העיר, זאת למרות היותו של ריבלין דמות מפתח בסניף ולמרות הציפיות שישבץ אותו במקום השני.
בשנת 1984 ריבלין ניסה לראשונה להתמודד לכנסת בסיועו של חבר המרכז והקבלן דודי אפל ממחנהו של דוד לוי.
ריבלין נבחר לראשונה לכנסת ה-12 בשנת 1988, ושימש בה יושב ראש הוועדה למאבק בנגעי הסמים והאלכוהול.
כמו כן ריבלין היה חבר בוועדת הכנסת, בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת חוקה חוק ומשפט.
ריבלין חזר לכנסת ב-1996, בכנסת ה-14, במקומו של אליהו בן-אלישר, שמונה לשגריר.
בתקופה זאת, שימש בין היתר כחבר בוועדה מיוחדת לעניין לקחי אסון גשר המכביה, בוועדה לבחירת שופטים, בוועדה משותפת לתקציב הביטחון, בוועדת החינוך והתרבות ובוועדה משותפת לעניין הכרזה על שעת חירום.
בכנסת ה-15 שימש גם יושב ראש סיעת הליכוד וכנציג האופוזיציה בוועדה לבחירת שופטים.
נוסף על כך ריבלין היה חבר בשתי ועדות חקירה פרלמנטריות: ועדת חקירה פרלמנטרית בעניין המצוקה הכספית המתמשכת של הרשויות המקומיות וועדת חקירה פרלמנטרית בנושא האלימות בספורט.
כמו כן ריבלין החל לשמש בכנסת זו גם כסגן יושב ראש הכנסת.
בספטמבר 2000 היה ריבלין אחד מחברי הכנסת שהתלוו לאריאל שרון בביקורו בהר הבית שקדם למה שכונה "מהומות הר הבית".
כשהורכבה ממשלת הליכוד ב-2001 נאלץ ריבלין לוותר על תיק המשפטים כיוון שהתנהלו נגדו שבעה תיקי חקירה בנוגע ליחסיו עם הקבלן דודי אפל.
באחד מהם המליצה המשטרה להעמידו לדין.
שלוש וחצי שנים מאוחר יותר נסגרו שישה מהתיקים על ידי היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, מפאת חוסר אשמה ואילו התיק השביעי בחשד לשיבוש מהלכי חקירה בפרשת איציק מרדכי נסגר בעילות של חוסר עניין לציבור וחוסר ראיות מספיקות.
ריבלין נאלץ להסתפק בתפקיד שר התקשורת, ובתגובה לסגירת התיקים אמר .
ריבלין התנגד לתוכנית ההתנתקות, ובעקבות דחייתה במשאל מתפקדי הליכוד פעל בסיעת הליכוד ובכנסת לסכלה.
במקביל נהג לקרוא לכל הצדדים המעורבים לשמור על איפוק, לציית לחוק ולמנוע קרע בעם.
ריבלין גם השתתף בהלוויה המונית שנערכה לקבורים שהועברו מבית העלמין של גוש קטיף להר הזיתים.
בכנסת ה-17 היה חבר בוועדת הכספים, בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, בוועדה לזכויות הילד, בשדולה למען ירושלים ובשדולה למען הדרוזים והצ'רקסים.
ריבלין היה יושב ראש של שתי ועדות משנה: ועדת המשנה בעניין עובדי אינטל וועדת המשנה בעניין שנת שמיטה.
כמו כן ריבלין היה חבר בוועדת משנה בעניין מיגון יישובי עוטף עזה ומיגון מוסדות החינוך שבהם ובוועדת חקירה פרלמנטרית בנושא קליטת עובדים ערבים בשירות הציבורי.
בפברואר 2007 הכריז ריבלין באופן רשמי כי בכוונתו להתמודד על תפקיד נשיא מדינת ישראל לאחר סיום כהונתו של משה קצב.
בסיבוב הראשון של ההצבעה לנשיאות בכנסת, שהתקיימה ב-13 ביוני 2007, הגיע ריבלין למקום השני כשלמקום הראשון הגיע שמעון פרס (37 קולות לעומת 58 קולות לפרס).
בעקבות זאת ריבלין החליט להסיר את מועמדותו לנשיאות, הכריז בהתרגשות וקרא לחברי הכנסת לתמוך בפרס פה אחד.
ב-30 במרץ 2009 נבחר לכהן בפעם השנייה כיושב ראש הכנסת ה-18. בכנסת זו שימש גם יושב ראש ועדת הפירושים.
בתקופת כהונתו זו נודע ריבלין בזכות יחסיו החמים עם חברי הכנסת הערבים, על אף דעותיו המדיניות.
בין היתר ריבלין התנגד ליישום המלצת הוועדה הפרלמנטרית להדיח את חברת הכנסת חנין זועבי בעקבות השתתפותה במשט לעזה.
בשנת 2012 ריבלין קיבל את אות אביר איכות השלטון מטעם התנועה למען איכות השלטון בישראל
במסגרת הרשימה המאוחדת, הליכוד ישראל ביתנו, שובץ ריבלין במקום ה-11 לקראת הבחירות לכנסת ה-19. בכנסת זו כיהן ריבלין כחבר בוועדת הכספים ובוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.
כמו כן ריבלין היה חבר בוועדה המשותפת לקידום התחרות בענף המזון ושימש יו"ר שדולת ירושלים וכחבר בשדולה לחיזוק הקשר עם העם היהודי.
במהלך כהונתו בכנסת ה-19 שימש יושב ראש משלחת הכנסת ל-OECD.
פעמים רבות התבטא בזכות הכרה ישראלית רשמית ברצח העם הארמני.
ב-10 ביוני 2014 נבחר לנשיא העשירי של מדינת ישראל ברוב של 63 קולות מול 53 קולות ליריבו בסבב ההצבעה השני, ח"כ מאיר שטרית.
ראש הממשלה בנימין נתניהו התנגד למועמדותו של ריבלין, ואף ניסה לבטל את מוסד הנשיאות, אך לאחר סיום הגשת המועמדויות הודיע על תמיכתו בריבלין.
ב-24 ביולי 2014 הושבע ריבלין לנשיא המדינה ונכנס מיד לתפקיד, ארבעה ימים לפני המועד הרשמי.
ב-10 באוגוסט 2014 סגר היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, את הבדיקה שנפתחה בעניינו של ריבלין בחשד לקבלת כספים מקבלן הבניין ופעיל הליכוד, דודי אפל, לאחר ש"לא נמצא בסיס עובדתי לטענות שהועלו".
בתחילת כהונתו היה ריבלין הנשיא הישראלי הראשון שהשתתף באירוע לזכר טבח כפר קאסם.
באוגוסט 2014 שיגר איגרת ברכה לנישואים של ערבי עם יהודיה שהתאסלמה.
בנובמבר 2014 ביטל הופעה מתוכננת של הזמר עמיר בניון במשכן הנשיא, זאת בשל השיר "אחמד אוהב ישראל" של בניון, אשר לדעת ריבלין נחשב פוגעני.
ריבלין הביע התנגדות להצעת חוק-יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי, בניגוד לעמדת ראש הממשלה בנימין נתניהו אשר תמך בחוק.
בעקבות זאת הוא ספג גינויים מפעילי ימין ואף הופצה תמונה שלו לבוש מדי אס אס.
בדצמבר 2014 בחר העיתון הבריטי הגארדיאן בריבלין כאחד מגיבורי השנה של שנת 2014, משום ש"הפך למצפון הלאומי".
ב-18 במאי 2015 העניקה אוניברסיטת בר-אילן לנשיא ריבלין תואר דוקטור לשם כבוד.
בשנת 2018 קיבל תואר ד"ר לשם כבוד גם מאוניברסיטת פיראוס.
ב-7 ביוני 2015 נשא בכנס הרצליה את "נאום השבטים".
ריבלין תיאר את החברה בישראל כמפוצלת לרוב חילוני ציוני מוצק, ולמיעוטים דתי, חרדי וערבי ההולכים ונדמים לו בגודלם, כאשר תהום תרבותית, דתית וזהותית פעורה בין המגזרים ומאיימת על החברה הישראלית.
ריבלין קרא לייצר סדר ישראלי חדש על בסיס החלפת תפיסת הרוב והמיעוט הרווחת בתפיסה של שותפות, ועורר בכך דיון ציבורי נרחב.
בהמשך החלה לפעול תוכנית תקווה ישראלית.
לאחר הפיגוע בדומא, התבטא ריבלין בתקיפות נגד האירוע.
בפוסט שפרסם בדף הפייסבוק שלו כתב "אני חש כאב...
על שבני עמי בחרו בדרך הטרור ואיבדו צלם אנוש.
האמירה "בני עמי בחרו בדרך הטרור" גררה גל של תגובות וגינויים מימין.
ב-13 בדצמבר 2015 נאם ריבלין בכנס של "הארץ" והקרן החדשה לישראל בארצות הברית.
השתתפותו עוררה מחלוקת ומחאה מאחר שבכנס השתתף גם נציג של "שוברים שתיקה".
ריבלין לא ביטל את השתתפותו בכנס בתגובה למחאה אך כן הביע הסתייגות מ"שוברים שתיקה".
ב-24 בפברואר 2016 ערך ריבלין מפגש בבית הנשיא עם ראשי הרשויות המקומיות הערביות אך סירב לאפשר לחבר הכנסת ג'מאל זחאלקה מבל"ד להשתתף עקב מפגשו של האחרון עם משפחות מחבלים פלסטיניים ועמידת דקת דומייה לזכרם.
בשנת 2017 ריבלין אירח מספר מנהיגים בינלאומיים חשובים, בהם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ וראש ממשלת הודו נרנדרה מודי.
ב-14 ביולי 2017 גינה ריבלין את הפיגוע בהר הבית שביצעו מחבלים ערבים-ישראליים ואת תגובת ההנהגה הערבית לפיגוע ואמר ש"השתיקה והתגובות הרפות של חלק מהמנהיגות הפוליטית הערבית מקוממות.
ב-14 בספטמבר אמר באזכרה לקודמו הנשיא פרס כי כל ישראלי חב לפרס בכל הקשור לנושא התרומה לביטחון ישראל.
ב-23 באוקטובר 2017, נאם ריבלין בישיבת הפתיחה של המושב הרביעי של הכנסת העשרים.
בנאומו, הוא ביקר את אובדן הממלכתיות לטענתו בישראל.
במהלך המשבר הפוליטי בישראל עשה ריבלין מספר מאמצים לייסד ממשלת אחדות יציבה על ידי גישור בין גושים מנוגדים.
ביוני 2021 חודש לפני סיום כהונתו העניקה לו אוניברסיטת אריאל בשומרון תואר ד"ר לשם כבוד.
ביולי 2021, סיים את כהונתו כנשיא המדינה והוחלף על ידי יצחק הרצוג.
סך הכל, ריבלין קיבל כ-8,682 בקשות חנינה מחודש יולי 2014 ועד חודש אפריל 2021 אך נעתר רק ל-1,797 מהבקשות.
בפרסום מאוחר יותר נודע כי ריבלין העניק עד חודש יולי של אותה שנה כ-1,830 חנינות.
בשנת 2015 הוגשו לנשיא 1,948 בקשות חנינה, ומתוכן אושרו 151 בקשות.
ב-25 באוקטובר 2015, באירוע לציון 20 שנה להירצחו של יצחק רבין, התייחס ריבלין ליגאל עמיר: "כל עוד אני נשיא מדינת ישראל, לא יצא הרוצח לחופשי.
תיבש ימיני, אם אחתום אי-פעם על חנינה לאיש הארור הזה.
עם בקשות החנינה הבולטות שנמסרו לריבלין נמנות בקשות החנינה של קובי פרץ, יואל קרויס ויונתן היילו, שלהן נענה, ובקשות החנינה של משה קצב ואלאור אזריה, שאותן דחה.
ריבלין דחה את בקשתו של אהוד אולמרט לקיצור תקופת מאסרו, אך ביטל את המגבלות אשר הוטלו עליו לאחר שחרורו מהכלא.
לאחר סיום כהונתו כנשיא המדינה
עם סיום כהונתו עבר ריבלין להתגורר בדירת שרד בירושלים שהמדינה שכרה למענו (נשיא לשעבר זכאי לדירת שרד למשך שבע שנים מסיום כהונתו).
באוגוסט 2021 מונה ריבלין לנשיא חברת אלקטריאון וירלס, העוסקת בפיתוח ציוד לטעינה אלחוטית של כלי רכב חשמליים, ותפקידו בין היתר "לקדם שיתופי פעולה של החברה עם ממשלות וחברות גלובליות וכן לחשוף את פעילותה למקבלי ההחלטות ברחבי העולם".
בספטמבר 2021 מונה ריבלין ליו"ר כבוד של המכון הישראלי לדמוקרטיה.
באפריל 2024 תרם את קולו למסע פרסום של חברת יכין.
בינואר 2025 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "נשיא על מים סוערים", בהוצאת ידיעות ספרים.
ריבלין גר בירושלים בשכונת יפה נוף.
היה נשוי ליפה וילף עד לסוף שנות ה־60, אז התגרשו.
בשנת 1971 נישא בשנית, לנחמה, ממנה התאלמן ב-4 ביוני 2019. הוא אב לארבעה.
בנו הבכור, יואל, נולד מאשתו הראשונה.
החל משנת 2021 ריבלין בזוגיות עם שרית צמח.
ריבלין הוא בן-דודה של אורה קפלן, אשתו של הבמאי אירווינג קפלן ואמם של הזמר ירמי קפלן והבמאי אהרן קפלן.
בצעירותו הפסיק לאכול בשר בקר, לאחר שצפה בשחיטת בעלי-חיים בבית-מטבחיים ובשנת 2013 חדל גם מאכילת עופות, בעקבות צפייה בחקירה סמויה של עמותת אנימלס, ששודרה בתוכנית כלבוטק וחשפה התעללות בתרנגולים במשחטה של זוגלובק.
במהלך כהונתו כנשיא הביע ריבלין תמיכה בפעילות להגנת בעלי חיים ולעידוד הפחתת אכילת בשר.
ב-2015 אירח בבית הנשיא את פעיל זכויות בעלי החיים אלכס הרשאפט ואת מיקי חיימוביץ', מובילת קמפיין שני צמחוני (כבר לפני כניסתה לפוליטיקה).
ב-2016 ערך לראשונה יום אימוץ כלבים בבית הנשיא, בשיתוף עם עמותות תנו לחיות לחיות ונח.
כמו כן, ריבלין הנהיג עריכת מנגל צמחוני כחלק מטקסי יום העצמאות הנערך בבית הנשיא מדי שנה, במקום ארוחה בשרית.
ב-2011 התבטא ריבלין בעד סיפוח יהודה, שומרון ועזה, וזאת בגישת פתרון המדינה האחת אך לא ציין מה יהיה מעמדם החוקי והאזרחי של הפלסטינים הגרים באותם מקומות והאם תהיה להם זכות הצבעה.
ב-2017 אמר ביחס לסיפוח כי "באותו תא שטח לא יכול להיות דין אחד לישראלי ודין אחד ללא ישראלי.
לכולם דין אחד", וכי "הדבר חייב להיות ברור - שאם החלנו ריבונות החוק יחול בשווה".
ב-2015 וב-2024 הביע תמיכה בקונפדרציה, בה קיימות מדינת ישראל וישות לאומית פלסטינית בגבולות המתבססים על חילופי שטחים.
ריבלין מאמין בתורת זאב ז'בוטינסקי ובהדר הבית"רי.
הוא מאמין בשוויון זכויות אזרחי מלא ובפרט בשיתוף מלא של ערביי ישראל בציבוריות הישראלית.
הוא שם דגש על הממלכתיות הישראלית, כפי שהיא מתבטאת במוסדות המדינה והממשל, ובראשם הכנסת.
הוא ידוע ברגשנותו ובחשיבות הרבה שהוא מעניק לדגל ישראל, להמנון מדינת ישראל ולטקסים ממלכתיים ובפרט לטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות (שבו נאם מספר פעמים כיושב ראש הכנסת).
ב-1993 השתתף כחבר פאנל בתוכנית הסאטירית "אין עם מי לדבר" בערוץ 2.
ב-2012 השתתף בסדרת המערכונים "הפרלמנט" בתפקיד עצמו.
ב-2018 התראיין בסדרת הדוקו "יומני קירשנבאום".
באפריל 2018 השתתף ביחד עם רעייתו נחמה במערכון של תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת", שצולם במשכן הנשיא, לכבוד יום העצמאות ה-70 למדינת ישראל.
ב-2019, בסיום הקלטת הקליפ "שבט אחים ואחיות" מופיע ריבלין, מצטט את פזמון השיר.
ב-2021 השתתף ריבלין בעונה השנייה של סדרת הדרמה "פלמ"ח" (בערוץ טין ניק, yes), שצילומיה, בין היתר, נערכו בבית הנשיא.
כחיבור בין עבר והווה, גילם ריבלין בתפקיד אורח שנכתב במיוחד עבורו, את דמותו של נשיא מדינת ישראל הראשון חיים ויצמן.
נובמבר 2022 - "פרס תיאודור הרצל" מאת הקונגרס היהודי העולמי על תרומתו של ריבלין לתמיכה הבינלאומית במדינת ישראל, ההיסטוריה והתרבות היהודית
ראובן רוּבִּין (13 בנובמבר 1893, גאלאץ – 13 באוקטובר 1974, תל אביב) היה צייר ישראלי, יליד רומניה.
על יצירתו זכה בפרס ישראל לציור לשנת תשל"ג (1973).
ריבן זליקוביץ נולד ב-1893 בגאלאץ שברומניה להוריו, יואל בן חיים דוד זליקוביץ ולאמו צפורה בת ישראל דהן, שהיה שוחט בעיירה חרלאו.
היתה זו משפחה דתית ענייה ממוצא חסידי ומרובת ילדים.
על פי ראובן הבית היה בעל נטיות לציונות.
כבר מילדותו המוקדמת החל לעסוק ברישום.
בגיל שלוש נכנס ללמוד בתלמוד תורה בעיר ובגיל שש החל ללמוד בבית-ספר יסודי מקומי.
לאחר מכן למד שנתיים בגימנסיה כללית על-שם 'ואסילי אלכסנדרי', בעזרת מלגה הצטיינות ממשלתית.
לאחר מכן למד עוד שנתיים בבית-ספר תיכון יהודי.
זליקוביץ אף היה חבר באגודת הספורט "מכבי".
בביתו דיברו עברית, לצד רומנית, והייתה בו ספרות יידיש בת התקופה.
בשנת 1908 עקרה המשפחה לעיירה פלטיצ'ן.
על פי רובין, הצגת רישומים שלו בתערוכה באחד הקונגרסים הציוניים הובילה להזמנה מאת בוריס שץ לבוא וללמוד בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות בירושלים.
את המימון לנסיעה השיג בין היתר בעזרת מכירת רישומים אלו תמורת בעזרת עשרים כתר אוסטרי ומכירת אופניו.
ב-1912 עלה לארץ-ישראל, כשהוא מלווה זקנה שביקשה לעלות לארץ.
בבצלאל התקבל זליקוביץ למחלקה ל"חיטוב שן", שעסקה ביצירת תבליטים משנהב.
עבודה מסוג זה יכלה היתה ליצור לו הכנסה קטנה.
בנוסף למד גם רישום, ציור ומלאכות נוספות שנועדו לשפר את יכולתו הטכנית בעיצוב התבליטים.
בתקופה זו הוא התגורר בנחלת שבעה שבירושלים, בביתו של מי שהיה "ראש העגלונים בירושלים".
ב-1913, לאחר חודשים מעטים, עזב את "בצלאל".
נהוג היה להניח כי הסיבה היא כנראה בגלל תכני הלימוד והגישה המיושנת.
עם זאת ידוע כי נשאר בקשרים עם בוריס שץ.
על פי ר' בנימין, מניע מרכזי לעזיבתו את ארץ-ישראל היה מצבו הכספי.
עם שובו לרומניה עבד מספר חודשים כרואה חשבון ובמסחר בתבואה.
בפריז למד כתלמיד שלא מן המניין באקדמיה "אקול דה בוזאר" ובאקדמיה קולארוסי .
באותה עת התגורר במחסן שבבניין "גרנד הוטל דה-אקול" ואכל בבית תמחוי שנוהל על ידי נשות "האגודה למלחמה באלכוהוליזם".
את מירב זמנו באקדמיה עשה בהעתקת דגמי פסלים של מכאלנג'לו ובעבודה עצמית.
בנוסף הלך באופן תמידי אל הלובר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ רובין לחזר אל פלטיצ'ן.
ב-1919 הגיע לצ'רנוביץ (בירת בוקובינה) ושהה בה עד 1920, ואז נסע לארצות הברית.
בתקופה זו פרסם כמה יצירות שיריות ביידיש, בין היתר בכתב העת Libertatea (ברומנית: "החירות").
שיאו של המסע היה תערוכת יחיד בניו יורק ב-1922.
ב-1923 שב רובין לארץ ישראל חדור בתפיסה אמנותית ייחודית ובעל ידע בטכניקות ציור שרכש בארצות הברית.
הוא היה מן הבולטים באמני אסכולת ארץ ישראל שמרדו באסכולה ה'גלותית', לשיטתם, שנלמדה לכאורה בבצלאל.
ב-1924 היה רובין הצייר הארצישראלי הראשון שהציג תערוכת יחיד של ציוריו במגדל דוד שבירושלים.
שם התערוכה היה "הכל מזמר בקווים ובצבעים את יופי החיים".
בעקבות סירובו של הנציב העליון הרברט סמואל להשתתף בפתיחת התערוכה בשל הסתייגותו מסגנונו האמנותי של רובין, השתתף רובין בהקמת אגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל, ונבחר לוועד הראשון שלה עם יוסף זריצקי ואברהם מלניקוב.
במשך כמה שנים היה יושב ראש האגודה.
בפברואר 1929, בדרכו חזרה לארץ-ישראל על סיפונה של ספינה שיצאה מניו יורק, פגש רובין את אסתר דיוויס.
בשנים 1948–1950 היה הציר הדיפלומטי הראשון של ישראל ברומניה.
ראובן זכה בפרס דיזנגוף ב-1964 ובפרס ישראל ב-1973.
ב-1929 נישא רובין בתל אביב לאסתר דייוויס מניו-יורק, היא הייתה בת 19 והוא בן 35. ילדיהם הם דוד רובין ואריאלה גניגר.
נכדו הוא הצייר גדעון רובין.
רובין נפטר ב-1974 ונטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
את קברו עיצב הפסל משה ציפר.
הוא הוריש את ביתו לעיריית תל אביב.
ב-1983 נפתח בו בית ראובן, המשמש מוזיאון ליצירותיו.
אלמנתו, אסתר, נפטרה ביולי 2010, בגיל 99.