tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלחמה שהצילה את חיי הוא רומן היסטורי לילדים שנכתב על ידי קימברלי ברובייקר ברדלי ויצא לאור לראשונה בשנת 2015. הספר הוא חלק משבעה עשר ספרים שנכתבו על ידי ברובייקר.
הוא זכה במדליית הניוברי ב-2016 והיה ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
הספר מספר על איידה סמית', ילדה בת עשר בעלת רגל קלוטה שמעולם לא עזבה את דירת משפחתה הקטנטונת שבלונדון.
היא סובלת מהתעללות פיזית ומילולית מאמה, שכלאה אותה בחדר מכיוון שהתביישה ברגלה של איידה וספרה לכל השכונה שהיא סובלת מפיגור שכלי (ככל הנראה אמה מאמינה בכך בעצמה); ונאלצת לשהות בארון קטן שבמטבחם (כעונש) לפרקים ארוכים של זמן.
אחיה הקטן ג'יימי הולך לבית ספר עירוני, אבל איידה נשארת בבית ומלמדת את עצמה ללכת.
כשמלחמת העולם השנייה פורצת, ילדי בית הספר של ג'יימי מפונים ברכבת לקנט.
איידה מצטרפת לג'יימי בהליכה מאומצת לבית ספרו כדי לנסוע עם הילדים ולהתרחק מאמם.
איידה אומרת לכל מי ששואל על רגלה שהיא נדרסה על ידי עגלה.
בעת הנסיעה ברכבת איידה מביטה מחוץ לחלון ורואה ילדה רוכבת על סוס.
איידה מתלהבת מכך ומחליטה שהיא חייבת ללמוד לרכוב על סוס.
כשהילדים מגיעים לקנט, הם נבחרים על ידי מבוגרים תושבי המקום לגור בביתם, אך איש אינו בוחר באיידה ובג'יימי.
האישה האחראית לוקחת את השניים לביתה של אישה רווקה שעונה לשם סוזן סמית'.
סוזן אינה מתלהבת מאורחיה, מה גם שהיא נמצאת במהלך תקופת אבל על מות חברתה, בקי, שמתה שלוש שנים לפני תחילת הסיפור; אך במשך הזמן היא לומדת להכיר ולאהוב אותם, ולבסוף גם הם לומדים לאהוב אותה.
בזמן שהשניים גרים עם סוזן איידה מקבלת קביים, ולומדת ללכת בעזרתם, היא גם לומדת להשתחרר מההתעללות הפיזית שחוותה וליצור זיכרונות שמחים.
בזמן שג'יימי הולך לבית הספר איידה רוכשת חברים חדשים ולומדת לקרוא ולכתוב.
איידה אינה שוכחת את רצונה ללמוד לרכוב על סוס, ומממשת את רצונה בעזרת הפוני של סוזן.
היא עוזרת בעבודה לאחד מהעובדים של משפחת תורטון, משפחת אצולה שגרה סמוך אליהם ובתמורה הוא מלמד אותה לרכוב.
לאחר זמן מה, באמצע רכיבה, היא רואה סירת משוטים באה מן הים.
היא מבינה שמדובר בסירה של מרגל גרמני מהגיס החמישי וצופה בו טומן בחול משדר רדיו.
מיד, היא רוכבת על סוסה ישר לתחנת המשטרה.
לאחר שקצין אחד חשב אותה לשקרנית קצין אחר האמין לה והם מצאו את המרגל ואת המשדר.
בכל הזמן הזה סוזן מנסה לתקשר עם אמא של ג'יימי ואיידה כדי שתוכל לקבל אישור לניתוח לתיקון הרגל של איידה.
יום אחד אמא שלהם באה לבקר כדי להבהיר מעל לכל ספק שהיא לא מאמינה בקשקושים רפואיים ולא מוכנה לשלם ולוקחת אותם חזרה ללונדון לדירה החדשה שלה.
באותו יום איידה וג'יימי משכנעים את אמם שהם יכולים ללכת מדירתה ושהיא לא תשמע מהם לעולם ולא תצטרך לשלם עליהם.
מיד לאחר מכן מתחיל הבליץ וביתה של אמם סופג פגיעה ישירה.
הם בורחים לרחוב ונתקלים בסוזן, שהלכה לקחת אותם ובתוך כך, לגמרי במקרה, יצאה מביתה שלה, שספג אף הוא פצצה.
איידה מריה סמית': הסיפור מסופר מנקודת מבטה.
היא בת 10 ויש לה רגל קלוטה.
חוותה התעללות נפשית, פיזית ומילולית מאמה.
שוהה עם סוזן ובתקופה זו לומדת לרכוב על סוסים.
ג'יימס (ג'יימי) סמית': אחיה הקטן בן השש של איידה, מרבה ללמוד על מטוסים בזמן שהייתם עם סוזן.
אמם הביולוגית מאמללת אותו פחות מאת איידה, אבל גם הוא נעשה מדוכא וחרדתי, וקשה לו להתמודד עם המציאות.
סוזן סמית': האפוטרופוסית של איידה וג'יימי.
לומדת לאהוב אותם ולטפל בהם אחרי קצת הסתייגות.
חברתה הטובה ביותר של בחורה בשם בקי, שמתה מדלקת ריאות לפני תחילת העלילה בסוף אוגוסט 1939. תופרת להם בגדים, מלמדת את איידה לקרוא ולכתוב, וגם עוזרת לה להתגבר על התקפי החרדה שלה.
בד בבד, היא נרפאת מהדיכאות שהציף אותה עם מותה של בקי.
מרגרט (מגי) תורטון: חברתה הטובה של איידה.
אמא: אמם של איידה וג'יימי.
מתעללת פיזית ומילולית בילדיה ובעיקר באיידה.
שונאת את איידה בגלל ה"רגל המכוערת" שלה.
ליידי תורטון: אמה של מגי.
קפדנית ומחמירה, אך אכפת לה מאיידה וג'יימי.
אחראית על הפינוי של הילדים לקנט.
פרד גריימס: הסיס של התורטונים.
איידה עוזרת לו והוא, בתמורה, מלמד אותה לרכב על סוסים.
Horn Book Magazines טען שזה "סיפור להרגשה טובה." ב-School Library Journal נכתב ש"יכאב לקוראים בגלל איידה כשהיא קוראת לא נכון רמזים ודוחה את סוזן, למרות שהיא כמהה להיות עטופה בחיבוק.
יש הרבה מה לאהוב כאן - הקול המרתק של איידה, התפאורה החיה, ההומור, שברון הלב, אבל יותר מכל הרצון העקשן לשרוד שמפגינים איידה ותושבי הכפר שגדלים לאהוב ולקבל אותה."
קימברלי ברובייקר ברדלי, המלחמה שהצילה את חיי, תרגם אמנון כץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2020.
ניתן להתייחס למלחמה כהמשך של המלחמה השמלקלדית הראשונה (1546–1547), שבה ניצחו קרל החמישי ומוריץ מסקסוניה יחד את הליגה השמלקלדית של כמעט אותם נסיכים גרמנים פרוטסטנטים.
הסכסוך הקודם הזה יושב על ידי ארגון הביניים של אוגסבורג, שהותיר את שני המחנות לא מרוצים, במיוחד את הנסיכים שנאלצו להמיר את עצמם ואת אוכלוסייתם מחדש לקתוליות, למרות שזכו בכמה ויתורים.
חוסר שביעות הרצון גברה באימפריה הרומית הקדושה על ההחלטות שהתקבלו בדיאטת אוגסבורג ב-1548, מה שנקרא רייכסטג Geharnischter ("דיאטת לבוש שריון").
בצפון, הנסיכים הפרוטסטנטים כוננו ברית בסתר על ידי הסכם טורגאו מ-22 במאי 1551. הם כללו בין היתר את יוהאן אלברכט הראשון, דוכס מקלנבורג, אלברכט, דוכס פרוסיה, וילהלם הרביעי, רוזן הסן-קאסל ואלברכט אלקיביאדס מברנדנבורג-קולמבך.
הם ביקשו להגן על הפרוטסטנטיות ועל "החירות הטבטונית" (teutsche Libertät), שמשמעותה הייתה חירותם של הנסיכים הקיסריים.
הם גם תכננו לשחרר את פיליפ מהסן, שנכלא על ידי הקיסר ב-1547. לאחר יצירת המגעים הראשונים עם אנרי השני, הכריזה צרפת מלחמה על הקיסר בסתיו 1551, ופלשה לגרמניה עד הריין.
יתרה מזאת, בהסכם שאמבור ב-15 בינואר 1552, הבטיחה צרפת סיוע כספי וצבאי לנסיכים, שבגינו הם היו מוכנים לוותר על שלוש הבישופויות של מץ, ורדן וטול, ליד הגבול, למלך הצרפתי.
תפקיד מפתח מילא הבוחר הסקסוני, מוריץ.
מגדבורג, שסירבה לציית להסכם הביניים של אאוגסבורג, הייתה אמורה להיענש.
תוך שהוא פועל לפי פקודות הקיסר, מוריץ צעד בראש צבא נגד מגדבורג, אך חבר במקום זאת עם העיר ועם מתנגדיו של הקיסר.
המלך הצרפתי כבר כבש את הגדה המערבית של מישור הריין העליון בסתיו 1551. חיילי נסיכי בעלות הברית כבשו במהירות את ערי דרום גרמניה שנשארו נאמנות לקיסר, והתקדמו לתוך טירול במרץ 1552. האצולה האימפריאלית הקתולית הדגישו שהן נייטרליות בסכסוך הזה, משום שזה לא היה האינטרס שלהן להגביר את כוחו של הקיסר.
הקיסר בקושי נמלט מתפיסה באינסברוק וברח לפילאך כדי לגייס כוחות חדשים.
בינתיים, אחיו פרדיננד ניהל משא ומתן עם מוריץ ושאר הנסיכים הפרוטסטנטים.
בפסאו, שני הצדדים חתמו על הסכם השלום באוגוסט 1552. הנסיכים המורדים ויתרו על בריתם עם צרפת, והכוחות הקיסריים שחררו את השבויים שלהם.
בשאלת הדת ניסו לגבש פשרה, שתהווה את הבסיס לשלום הדתי של אוגסבורג ב-1555.
מלחמות ההוסיטים, שנקראו גם המלחמות הבוהמיות או המהפכה ההוסיטית, היו סדרה של מלחמות אזרחים בין ההוסיטים לבין הכוחות הקתוליים המשולבים של זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, האפיפיור, מלכים אירופיים הנאמנים לכנסייה הקתולית, כמו גם פלגים הוסיטים.
בשלב מאוחר של הסכסוך, האוטרקיסטים החליפו צד ב-1432 כדי להילחם לצד הקתולים והתנגדו לתבוריים ולזרמים הוסיטים אחרים.
התסיסה החלה לאחר שהרפורמטור הנוצרי הטרום-פרוטסטנטי יאן הוס הוצא להורג על ידי הכנסייה הקתולית בשנת 1415 בשל כפירה.
מכיוון שלואצלב הרביעי, מלך בוהמיה היו תוכניות להיות מוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה (המחייב הכתרה בידי האפיפיור), הוא דיכא את דתם של ההוסיטים, אך היא המשיכה להתפשט.
כשהמלך ואצלב הרביעי מת מסיבות טבעיות כמה שנים מאוחר יותר, המתיחות עם ההוסיטים גברה.
בפראג ובחלקים אחרים של בוהמיה, הגרמנים הקתולים שחיו שם נאלצו להגר.
אחיו של ואצלב, זיגיסמונד, שירש את כס המלכות, זעם על התפשטות ההוסיטיזם.
הוא קיבל אישור מהאפיפיור לפתוח במסע צלב נגד ההוסיטים, ומספר רב של צלבנים הגיעו מכל רחבי אירופה להילחם.
בתחילה הם התקדמו, אילצו את ההוסיטים לסגת וכבשו את פראג.
עם זאת, ההוסיטים הטילו לאחר מכן מצור על חיל המצב של הצלבנים וכבשו בחזרה כמעט את כל האדמה שאיבדו קודם לכן, מה שהביא לכישלון מסע הצלב.
לאחר שמושכות הצבא ההוסיטי נמסרו לאיש הפרשים יאן ז'יז'קה, התפתחו סכסוכים פנימיים.
לאחר שראו כי ההוסיטים נחלשו, יצאו הגרמנים למסע צלב נוסף, אך הובסו על ידי ז'יז'קה בקרב דויטשברוד.
שלושה מסעות צלב נוספים נוסו על ידי האפיפיור, אך אף אחד מהם לא השיג את מטרותיהם.
הליטאים והפולנים לא רצו לתקוף את הצ'כים, לגרמניה היו סכסוכים פנימיים ולא הצליחה לגייס כוח מספיק כדי להילחם בהוסיטים, ומלך דנמרק עזב את הגבול הצ'כי כדי לחזור לביתו.
ככל שהעימותים נמשכו, ערכו ההוסיטים גם פשיטות על שטח גרמניה.
המלחמות הסתיימו בסופו של דבר ב-1434 כאשר הפלג האוטרקיסטי המתון של ההוסיטים הביס את הפלג התבורי הרדיקלי.
ההוסיטים הסכימו להיכנע לסמכותם של מלך בוהמיה והכנסייה הקתולית, והורשו לקיים את הטקס השונה במקצת שלהם.
הקהילה ההוסיטית כללה חלק גדול מהאוכלוסייה הצ'כית של ממלכת בוהמיה והקימה מעצמה צבאית ספונטנית גדולה.
מלחמות ההוסיטים בלטו בשימוש הנרחב בכלי נשק ידניים מוקדמים כמו תותחי יד, וכמו גם עגלות מבוצרות.
החל בסביבות 1402, הכומר והחוקר יאן הוס גינה את מה שהוא קבע כשחיתות של הכנסייה והאפיפיור, והוא קידם כמה מהרעיונות הרפורמיסטיים של התאולוג האנגלי ג'ון ויקליף.
ההטפה שלו זכתה לתשומת לב רבה בבוהמיה, ועוררה דיכוי על ידי הכנסייה, שהכריזה על רבים מרעיונותיו של ויקליף ככפירה.
בשנת 1411, במהלך הקרע המערבי, הכריז "האנטי-אפיפיור" יוחנן העשרים ושלושה על "מסע צלב" נגד המלך לדיסלאוס מנאפולי, המגן של יריבו האפיפיור גרגוריוס השנים עשר.
כדי לגייס כסף לכך, הוא הכריז על שטרי מחילה בבוהמיה.
הוס גינה זאת במרירות רבה וציטט את ויקליף נגדו במפורש, ועורר תלונות נוספות על כפירה אך זכה לתמיכה רבה בבוהמיה.
ב-1414 כינס זיגיסמונד, מלך הונגריה את מועצת קונסטנץ כדי לסיים את הפילוג ולפתור מחלוקות דתיות אחרות.
הוס הלך למועצה, תחת הבטחת מעבר בטוח של זיגיסמונד, אך נכלא, נשפט והוצא להורג ב-6 ביולי 1415. האבירים והאצילים של בוהמיה ומוראביה, שהיו בעד רפורמה בכנסייה, שלחו את ה-"Protestatio Bohemorum" למועצת קונסטנץ ב-2 בספטמבר 1415, אשר גינתה את הוצאתו להורג של הוס בשפה החזקה ביותר.
זה הכעיס את זיגיסמונד, שהיה "מלך הרומאים" (ראש האימפריה הרומית הקדושה, אם כי עדיין לא קיסר), ואחיו של ואצלב הרביעי, מלך בוהמיה.
הוא שוכנע על ידי המועצה שהוס הוא כופר.
הוא שלח מכתבי איום לבוהמיה והכריז כי בקרוב הוא יטביע את כל הוויקליפים וההוסיטים, מה שהסעיר מאוד את האנשים.
הפרות סדר פרצו באזורים שונים של בוהמיה, וגורשו כמרים קתולים רבים מהקהילה שלהם.
כמעט מלכתחילה התחלקו ההוסיטים לשתי קבוצות עיקריות, אם כי גם ביניהן נוצרו מחלוקות קטנות רבות.
זמן קצר לפני מותו קיבל הוס את תורת האוטרקיזם שהוטפה במהלך היעדרותו על ידי חסידיו בפראג: דרישה של המאמינים להתיר את שתי הדרכים של סקרמנט האוכריסטיה (Eucharist) במיסה, הן עם לחם והן עם יין, עבור הכמורה ופשוטי העם כאחד.
דוקטרינה זו הפכה למילת המפתח של ההוסיטים המתונים הידועים כאוטראקיסטים או קליקטינים, מלטינית "calix" (הגביע), בצ'כית "Kališníci" (מתוך "kalich").
ההוסיטים הקיצוניים יותר נודעו כתבוריים, על שם העיירה שהפכה למרכזם; או יתומים (Sirotci), שם שהם אימצו לאחר מותו של מנהיגם והגנרל יאן ז'יז'קה.
בהשפעת זיגיסמונד, ואצלב השתדל לעצור את התנועה ההוסיטית.
מספר הוסיטים בראשות מיקולאש מהוס עזבו את פראג.
הם קיימו פגישות באזורים שונים של בוהמיה, במיוחד ב-Sezimovo Ústí, ליד המקום שבו נוסדה העיר טבור זמן קצר לאחר מכן.
בפגישות אלה הוקיעו באלימות את זיגיסמונד, והאנשים בכל מקום התכוננו למלחמה.
למרות עזיבתם של הוסיטים בולטים רבים, נמשכו הצרות בפראג.
ב-30 ביולי 1419 תהלוכה הוסיטית בראשות הכומר יאן ז'ליבסקי תקפה את בית העירייה החדש בפראג והשליכה את נציגי המלך, הבורגנו, וכמה מחברי מועצת העיר מהחלונות לרחוב ("הזריקה מהחלון של פראג" הראשונה), שם כמה נהרגו מהנפילה, לאחר שעל פי החשד נזרק אבן מבית העירייה ופגע בז'ליבסקי.
יש הטוענים כי ואצלב היה המום כל כך מההתנגשות עד שהיא גרמה למותו ב-16 באוגוסט 1419.
מותו של ואצלב הביא למהומות מחודשות בפראג וכמעט בכל חלקי בוהמיה.
קתולים רבים, בעיקר גרמנים – רובם עדיין נאמנים לאפיפיור – גורשו מהערים הבוהמיות.
אלמנתו של ואצלב, סופיה מבוואריה, שפעלה כעוצרת בבוהמיה, מיהרה לאסוף כוח של שכירי חרב וניסתה להשיג שליטה על פראג, מה שהוביל ללחימה קשה.
לאחר שחלק ניכר מהעיר ניזוק או נהרס, הכריזו הצדדים על הפסקת אש ב-13 בנובמבר.
האצילים, האוהדים את המטרה ההוסית, אך תומכים בעוצרת, הבטיחו לפעול כמתווכים עם זיגיסמונד, בעוד שאזרחי פראג הסכימו להחזיר לכוחות המלוכה את טירת וישהרד, שנפלה לידיהם.
ז'יז'קה, שלא ראה בעין יפה את הפשרה הזו, עזב את פראג ופרש לפלז'ה.
בחוסר יכולת לשמור על עצמו שם הוא צעד לדרום בוהמיה.
הוא הביס את הקתולים ב (25 במרץ 1420), הקרב הראשון במלחמות ההוסיטים.
לאחר סודומייז', הוא עבר לאוסטי, אחד ממקומות המפגש המוקדמים של ההוסיטים.
הוא לא החשיב את עמדתו כמספיק חזקה, ולכן עבר להתיישבות החדשה השכנה של ההוסיטים, הנקראת בשם המקראי תבור.
תבור הפכה במהרה למרכז ההוסיטים המיליטנטיים ביותר, שנבדלו מהאוטרקיסטים בכך שהכירו רק בשני סקרמנטים – טבילה ואוכריסטיה – ובכך שדחו את רוב הטקס של הכנסייה הקתולית.
הארגון הכנסייתי של תבור היה בעל אופי פוריטני משהו, והממשלה הוקמה על בסיס דמוקרטי לחלוטין.
נבחרו ארבעה קפטנים של העם (hejtmané), אחד מהם היה ז'יז'קה, וננקטה משמעת צבאית קפדנית ביותר.
שימוש בקרונות מלחמה ונשק חם
בסוף המאה ה-14 ותחילת המאה ה-15 נרשם שימוש הולך וגובר בנשק חם בפעולות מצור הן על ידי מגינים והן על ידי תוקפים.
משקל, חוסר דיוק ושימוש מסורבל בסוגים מוקדמים הגבילו את העסקתם לפעולות סטטיות ומנעו שימוש רחב יותר בשדה קרב פתוח או על ידי אנשים אזרחיים.
עם זאת, היעדר מונופולים של הגילדות ודרישות הכשרה נמוכות הובילו למחירם הנמוך יחסית.
זה יחד עם יעילות גבוהה נגד שריון הובילו לפופולריות שלהם להגנת הטירה והעיר.
כאשר החל המרד ההוסיטי בשנת 1419, המיליציות ההוסיטיות היו תלויות במידה רבה בציוד חקלאי שעבר הסבה ובנשק שנבזז מנשקי הטירה והעיר, כולל נשק חם מוקדם.
המיליציה ההוסיטית כללה בעיקר אנשים פשוטים ללא ניסיון צבאי קודם, וכללה גברים ונשים כאחד.
השימוש בקשתות צולבות ובנשק חם הפך להיות קריטי מכיוון שנשקיע אלו לא דרשו הכשרה מקיפה, וגם יעילותם לא הסתמכה על הכוח הפיזי של המפעיל.
כלי נשק שימשו לראשונה בשטח כמוצא אחרון זמני יחד עם עגלה מבוצרת.
המיליציות ההוסיטיות בהנהגתו של יאן ז'יז'קה ניצחו באופן משמעותי במספר התקפות פתע של פרשים כבדים במהלך קרב נקמיז' בדצמבר 1419 וקרב סודומזר במרץ 1420. בקרבות אלו, ז'יז'קה הפעיל כרכרות תובלה כעגלות מבוצרות כדי לעצור את תנועת הפרשים של האויב.
המשקל העיקרי של הלחימה נשען על אנשי מיליציה חמושים בנשק קר, אולם כלי נשק היורים מאחורי ההגנה של העגלה המבוצרת הוכח כיעיל מאוד.
בעקבות ניסיון זה, הורה ז'יז'קה על ייצור המוני של עגלות מלחמה על פי תבנית אוניברסלית וכן ייצור סוגים חדשים של כלי נשק שיתאימו יותר לשימוש בשדה הקרב הפתוח.
לאורך 1420 ורוב 1421 השימוש הטקטי ההוסיטי בעגלה ובנשק חם היה הגנתי.
קיר הקרונות היה נייח ונשק חם שימש לשבור התקפה ראשונית של האויב.
לאחר מכן, כלי נשק מילאו תפקיד עזר שתמך בעיקר בהגנה מבוססת נשק קר בגובה קיר העגלה.
התקפות הנגד נעשו על ידי חיל הרגלים והפרשים החמושים בנשק קר מחוץ לעגלה המבוצרת.
השימוש הנייד הראשון בקרונות מלחמה ונשק חם התרחש במהלך פריצת הדרך ההוסיטית של הכיתור הקתולי ב בנובמבר 1421 במהלך .
העגלות וכלי הנשק שימשו בתנועה, בשלב זה עדיין רק הגנתית.
ז'יז'קה התחמק מהמחנה הראשי של האויב והעסיק את העגלות המבוצרות הנעות על מנת לחפות על חייליו הנסוגים.
הקרב האמיתי הראשון שבה מילאו כלי נשק את התפקיד העיקרי התרחש חודש לאחר מכן במהלך קרב קוטנה הורה.
ז'יז'קה מיקם את כוחותיו בין העיירה קוטנה הורה שהבטיחה ברית לעניין ההוסיטי לבין המחנה הראשי של האויב, והשאיר אספקה בעיירה המוגנת היטב.
אולם התקוממות של תושבי עיירות גרמנים אתניים הובילה את העיר לשליטת הצלבנים.
בשעות הלילה המאוחרות בין 21 ל-22 בדצמבר 1421, הורה ז'יז'קה לצאת להתקפה על המחנה הראשי של האויב.
ההתקפה בוצעה באמצעות קיר עגלות הנעות בהדרגה.
במקום פשיטות חיל הרגלים הרגילות מעבר לקרונות, ההתקפה נשענה בעיקר על שימוש בנשק מטווח מהקרונות הנעים.
שימוש לילי בנשק חם הוכח כיעיל ביותר, לא רק מבחינה מעשית אלא גם מבחינה פסיכולוגית.
שנת 1421 סימנה לא רק שינוי בחשיבות כלי הנשק, מנשק עזר לכלי נשק ראשוני של המיליציה ההוסית, אלא גם את הקמתה של דיאטת צ'אסלב של חובה חוקית רשמית לכל התושבים לציית לקריאה לנשק של הממשלה הזמנית הנבחרת.
לראשונה בהיסטוריה האירופית של ימי הביניים, זה לא הוקם כדי למלא חובות כלפי אדון פיאודלי או לכנסייה, אלא כדי להשתתף בהגנה על המדינה.
עיצוב כלי ירייה עבר פיתוח מהיר במהלך מלחמות ההוסיטים והחזקתם האזרחית הפכה לדבר מובן מאליו לאורך המלחמה וכן לאחר סיומה ב-1434. המילה píšťala המשמשת לסוג אחד של כלי נשק אישי ששימש את ההוסיטים, , מאוחר יותר מצאה את דרכה בגרמנית ובצרפתית לאנגלית כמונח אקדח.
שם של תותח ששימש את ההוסיטים, הוביצר, הוליד את המונח האנגלי, "howitzer" ("houf" שפירושו "קהל" על השימוש המיועד שלו בירי אבן ויריות ברזל נגד כוחות אויב המוניים).
סוגים אחרים של כלי נשק הנפוצים בשימוש על ידי ההוסיטים כללו , נשק חי"ר כבד יותר מ-píšťala.
בכל הנוגע לתותחים, מלבד houfnice, ההוסיטים השתמשו ב-"bombarda" (מרגמה) ו-"dělo" (תותח).
מסע הצלב הראשון נגד ההוסיטים
לאחר מותו של אחיו חסר הילדים, ואצלב, ירש זיגיסמונד תביעה על הכתר הבוהמי, אם כי זה היה אז, ונשאר עד הרבה יותר מאוחר, בספק אם בוהמיה היא מונרכיה תורשתית או מונרכיה נבחרת.
זיגיסמונד, חסיד נחרץ של כנסיית רומא, נעזר באפיפיור מרטינוס החמישי, שהוציא בולה אפיפיורית ב-17 במרץ 1420 שהכריזה על מסע צלב "להשמדת הוויקליפים, ההוסיטים וכל שאר האפיקורסים בבוהמיה".
זיגיסמונד ונסיכים גרמנים רבים הגיעו לפני פראג ב-30 ביוני בראש צבא עצום של צלבנים מכל חלקי אירופה, המורכב ברובו מהרפתקנים שנמשכו על ידי תקוות הביזה.
הם החלו מיד במצור על העיר, שעד מהרה ננטשה.
התנהל משא ומתן ליישוב חילוקי הדעות.
ההוסיטים המאוחדים ניסחו את דרישותיהם בהצהרה המכונה "ארבעת המאמרים של פראג".
הדרישה להתיר את שתי הדרכים של סקרמנט האוכריסטיה (Eucharist) במיסה, עם לחם ועם יין.
איסור על נזירים וכמרים להחזיק רכוש, דרישה להפקעת רכוש הכנסייה וקריאה חזרה לאידיאלים של העוני כפי שהם מופיעים אצל ישו והשליחים בברית החדשה.
ענישה זהה לכולם, בלי תלות במעמד החברתי.
דרישות אלו, המכילות את תמצית הדוקטרינה ההוסיטית, נדחו על ידי המלך זיגיסמונד, בעיקר בהשפעתם של נציגי האפיפיור, שראו בהם פגיעה בסמכותו של האפיפיור.
עם זאת, זיגיסמונד הובס בקרב על גבעת ויטקוב ביולי 1420.
אף על פי שזיגיסמונד פרש מפראג, חייליו החזיקו בטירות וישהראד והרדצ'אני.
אזרחי פראג הטילו מצור על וישהראד, ולקראת סוף אוקטובר (1420) עמד חיל המצב על סף כניעה ברעב.
זיגיסמונד ניסה להקל על המבצר אך הובס באופן מכריע על ידי ההוסיטים ב-1 בנובמבר ליד הכפר פאנקרק.
הטירות של וישהראד והרדצ'אני נכנעו כעת, וזמן קצר לאחר מכן כמעט כל בוהמיה נפלה לידי ההוסיטים.
מסע הצלב השני נגד ההוסיטים
מאבקים פנימיים מנעו מחסידי הוס לנצל באופן מלא את ניצחונם.
בפראג השיג דמגוג, הכומר יאן ז'ליבסקי, במשך זמן מה סמכות כמעט בלתי מוגבלת על המעמדות הנמוכים של תושבי העיר; ובתבור דוכאה בחומרה תנועה קומוניסטית דתית (זו שנקראת אדמיטים) על ידי ז'יז'קה.
זמן קצר לאחר מכן נערך מסע צלב חדש נגד ההוסיטים.
צבא גרמני גדול נכנס לבוהמיה ובאוגוסט 1421 הטיל מצור על העיר ז'אטץ.
לאחר ניסיון לא מוצלח של הסתערות על העיר, נסוגו הצלבנים ללא שום הישג כששמעו שהכוחות ההוסיטים מתקרבים.
זיגיסמונד הגיע לבוהמיה רק בסוף 1421. הוא השתלט על העיירה קוטנה הורה אך הובס באופן מכריע על ידי יאן ז'יז'קה בקרב דויטשברוד (Německý Brod) ב-6 בינואר 1422.
בוהמיה הייתה לזמן מה נקייה מהתערבות זרה, אך שוב פרצה מחלוקת פנימית, שנגרמה בחלקה על ידי סכסוכים תאולוגיים ובחלקה על ידי שאפתנותם של התועמלנים.
ב-9 במרץ 1422, יאן ז'ליבסקי נעצר על ידי מועצת העיר פראג וראשו נערף.
היו מאבקים גם בתבור, שם מפלגה רדיקלית יותר התנגדה לסמכותו של ז'יז'קה.
ההוסיטים נעזרו בתקופות שונות על ידי פולין.
בשל כך, יאן ז'יז'קה דאג להציע את כתר בוהמיה למלך פולין ולדיסלב השני יגיילו, אשר בלחץ יועציו סירב לכך.
לאחר מכן הוצע הכתר לבן דודו של ולדיסלב, ויטאוטס, הדוכס הגדול של ליטא.
ויטאוטס קיבל זאת, בתנאי שההוסיטים יתאחדו עם הכנסייה הקתולית.
בשנת 1422 קיבל ז'יז'קה את הנסיך זיגמונט קוריבוט מליטא (אחיינו של ולדיסלב השני) כעוצר בוהמיה עבור ויטאוטס.
סמכותו הוכרה על ידי האצילים האוטרקיסטים, אזרחי פראג והמתונים יותר מבין התבוריים, אך הוא לא הצליח להחזיר את ההוסיטים לכנסייה הקתולית.
בכמה הזדמנויות, הוא נלחם גם נגד התבוריים וגם נגד האורביים כדי לנסות לאלץ אותם להתאחד מחדש.
לאחר שולדיסלב השני וויטאוטאס חתמו על הסכם מלנו עם זיגיסמונד מהונגריה ב-1423, הם החזירו את זיגיסמונד קוריבוט לליטא, בלחץ זיגמונד מהונגריה והאפיפיור.
עם יציאתו פרצה מלחמת אזרחים, התבוריים התנגדו בנשק לאוטרקיסטים המתונים יותר, שבתקופה זו מכונים גם בפי הכרוניקנים "פראגים", שכן פראג הייתה מעוזם העיקרי.
ב-27 באפריל 1423, כאשר ז'יז'קה שוב הוביל, הביסו התבוריים את הצבא האוטרקיסטי בפיקודו של צ'נק מוורטנברג בקרב הוריצ'ה; זמן קצר לאחר מכן נחתמה שביתת הנשק בקונופילט.
מסע הצלב השלישי נגד ההוסיטים
השפעת האפיפיור הצליחה לעורר מסע צלב חדש נגד בוהמיה, אך היא הביאה לכישלון מוחלט.
למרות מאמציהם של שליטיהם, הפולנים והליטאים לא רצו לתקוף את הצ'כים בני משפחתם; מחלוקת פנימית מנעה מהגרמנים לנקוט פעולה משותפת נגד ההוסיטים; ואריק השביעי, מלך דנמרק, שנחת בגרמניה עם כוח גדול שהתכוון להשתתף במסע הצלב, חזר במהרה לארצו.
חופשיים לזמן מה מאיום זר, פלשו ההוסיטים למוראביה, שם חלק גדול מהאוכלוסייה העדיף את אמונתם; אבל, משותקים שוב על ידי חילוקי דעות, הם חזרו במהרה לבוהמיה.
העיר Hradec Králové, שהייתה תחת שלטון אוטראקיסטי, דגלה בתורת תבור וקראה לעזרתה לז'יז'קה.
לאחר כמה הצלחות צבאיות שזכה ז'יז'קה ב-1423 ובשנה שלאחר מכן, נחתם הסכם שלום בין הפלגים ההוסיטים ב-13 בספטמבר 1424 בליבנס, כפר ליד פראג (כיום חלק מהעיר).
זיגמונט קוריבוט, שחזר לבוהמיה ב-1424 עם 1,500 חיילים, עזר לתווך שלום זה.
לאחר מותו של ז'יז'קה באוקטובר 1424, נטל פרוקופ הגדול את הפיקוד על התבוריים.
קוריבוט, שהגיע בהתרסה נגד ולדיסלב השני וויטאוטס, הפך גם הוא למנהיג הוסיטי.
מסע הצלב הרביעי נגד ההוסיטים
בשנת 1426 הותקפו שוב ההוסיטים על ידי אויבים זרים.
ביוני 1426 כוחות ההוסיטים, בראשות פרוקופ וזיגמונט קוריבוט, הביסו משמעותית את הפולשים בקרב אוסיג.
למרות תוצאה זו, מותו של יאן ז'יז'קה גרם לרבים, כולל האפיפיור מרטינוס החמישי, להאמין שההוסיטים נחלשו בהרבה.
מרטינוס הכריז על מסע צלב נוסף ב-1427. הוא מינה את הקרדינל הנרי בופורט מאנגליה כשליח האפיפיור של גרמניה, הונגריה ובוהמיה, להוביל את הכוחות הצלבנים.
ההוסיטים פלשו לחלקים מגרמניה מספר פעמים, אך הם לא ניסו לכבוש לצמיתות אף חלק במדינה.
קוריבוט נכלא בשנת 1427 בגין קשר לכאורה להסגיר את הכוחות ההוסיטים לזיגיסמונד מהונגריה.
הוא שוחרר ב-1428, והשתתף בפלישה ההוסיטית לשלזיה.
לאחר שנים אחדות חזר קוריבוט עם אנשיו לפולין.
קוריבוט והפולנים שלו לא ממש רצו לעזוב, אבל האפיפיור איים לקרוא למסע צלב נגד פולין אם לא יעזבו.
במהלך מלחמות ההוסיטים פתחו ההוסיטים בפשיטות נגד מדינות גובלות רבות.
ההוסיטים קראו להם "Spanilé jízdy" ("רכיבות מפוארות").
במיוחד בהנהגתו של פרוקופ הגדול פלשו ההוסיטים לשלזיה, סקסוניה, הונגריה, לוסטיה ומייסן.
פשיטות אלו היו נגד מדינות שסיפקו לגרמנים גברים במהלך מסעי הצלב נגד ההוסיטים, כדי להרתיע מהמשך השתתפות.
אולם הפשיטות לא הביאו את האפקט הרצוי; מדינות אלו המשיכו לספק חיילים למסעות הצלב נגד ההוסיטים.
במהלך המלחמה בין פולין למסדר הטבטוני, כמה חיילים הוסיטים עזרו לפולנים.
בשנת 1433, צבא הוסיטי של 7,000 איש צעד דרך נוימרק לתוך פרוסיה וכבש את דירשאו על נהר הוויסלה.
בסופו של דבר הם הגיעו לשפך הוויסלה לים הבלטי ליד דנציג.
שם, הם ערכו חגיגת ניצחון גדולה כדי להראות ששום דבר מלבד האוקיינוס לא יכול לעצור את ההוסיטים.
ההיסטוריון הפרוסי היינריך פון טרייצ'קה כתב מאוחר יותר כי הם "בירכו את הים בשיר צ'כי פרוע על לוחמי האל, ומילאו את בקבוקי המים שלהם במי מלח בסימן שהבלטי ציית שוב לסלאבים".
סדרת הניצחונות הכמעט בלתי פוסקת של ההוסיטים דיכאה כעת כל תקווה להכניע אותם בכוח הנשק.
יתרה מכך, האופי הדמוקרטי המובהק של התנועה ההוסיטית גרם לנסיכים הגרמנים, שחששו שרעיונות כאלה עלולים להתפשט לארצותיהם, לחשוק בשלום.
הוסיטים רבים, במיוחד הכמורה האוטרקיסטית, היו גם בעד שלום.
משא ומתן למטרה זו היה אמור להתקיים במועצה האקומנית של בזל שזומנה להתכנס ב-3 במרץ 1431. הכס הקדוש הסכים בעל כורחו לנוכחותם של כופרים במועצה זו, אך דחה בזעם את הצעתם של ההוסיטים כי גם חברי הכנסייה האורתודוקסית המזרחית ונציגי כל האמונות הנוצריות צריכים להיות נוכחים.
לפני שנתנה בהחלט את הסכמתה למשא ומתן לשלום, החליטה הכנסייה הקתולית לעשות מאמץ אחרון להכניע את ההוסיטים; זה הביא למסע הצלב החמישי נגד ההוסיטים.
מסע הצלב החמישי נגד ההוסיטים
ב-1 באוגוסט 1431 חצה את הגבול הבוהמי צבא גדול של צלבנים בפיקודו של פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, מלווה בקרדינל סזאריני בתור נציג האפיפיור.
ב-8 באוגוסט הגיעו הצלבנים לעיירה דומאז'ליצה והטילו מצור עליה.
ב-14 באוגוסט הגיע צבא סיוע הוסיטי, מתוגבר בכ-6,000 הוסיטים פולנים ובפיקודו של פרוקופ הגדול, והוא ניתק לחלוטין את הצלבנים בקרב דומאז'ליצה.
לפי האגדה, לאחר שראו את הכרזות ההוסיטיות ושמעו את מזמור הקרב שלהם "Ktož jsú boží bojovníci" ("אתם לוחמי אלוהים"), כוחות האפיפיור הפולשים החלו מיד לברוח.
משא ומתן חדש ותבוסת ההוסיטים הרדיקליים
ב-15 באוקטובר 1431 הוציאה מועצת בזל הזמנה רשמית להוסיטים לקחת חלק בדיוניה.
משא ומתן ממושך התפתח, אך משלחת הוסיטית, בראשות פרוקופ שכללה את יוהאן מרוקיקן, הבישוף התבורי ניקולא מפלז'ימוב, ה"הוסיט האנגלי" פיטר פיין ורבים אחרים, הגיעה לבזל ב-4 בינואר 1433. לא ניתן היה להגיע להסכמה, אך המשא ומתן לא הופסק, ושינוי במצב הפוליטי של בוהמיה הביא לבסוף להסדר.
ב-1434 שוב פרצה מלחמה בין האוטרקיסטים לתבוריים.
ב-30 במאי 1434, הצבא התבורי, בראשות פרוקופ הגדול ופרוקופ הקטן, שנפלו בקרב, הובס לחלוטין וכמעט הושמד בקרב ליפאני.
גם תנועת ההוסיטים הפולנית הגיעה לקיצה.
כוחות המלוכה הפולניים בפיקודו של ולדיסלב השלישי מוורנה הביסו את ההוסיטים בקרב גרוטניקי ב-1439, והביאו לסיומה של מלחמות ההוסיטים.
המפלגה המתונה השיגה בכך את העליונות ורצתה למצוא פשרה בין המועצה להוסיטים.
היא ניסחה את דרישותיה במסמך שהתקבל על ידי כנסיית רומא בצורה מעט שונה, ואשר מכונה "הקומפקטים".
הקומפקטים, המבוססים בעיקר על מאמרי פראג, מצהירים כי:
הסקרמנט הקדוש אמור להינתן בחינם בשני המינים לכל הנוצרים בבוהמיה ובמוראביה, ולאלו במקומות אחרים שדבקים באמונתן של שתי המדינות הללו.
כל חטאי המוות ייענשו ויימחקו על ידי אלו שתפקידם לעשות זאת.
דבר אלוהים אמור להיות מוטף בחופשיות ובאמת על ידי הכוהנים של ה' ועל ידי דיאקונים ראויים.
הכהנים בזמן כהונתם לא יטענו בעלות על נכסים גשמיים.
ב-5 ביולי 1436 התקבל ההסכם רשמית ונחתם בייהלבה (איגלאו), במוראביה, על ידי המלך זיגיסמונד, על ידי הנציגים ההוסיטים ועל ידי נציגי הכנסייה הקתולית.
אולם האחרונה סירב להכיר ביוהאן מרוקיקן כארכיבישוף של פראג, שנבחר לתפקיד זה על ידי אצולת בוהמיה.
האמונה האוטרקיסטית, ששונתה לעיתים קרובות בפרטיה, המשיכה להיות אמונת הכנסייה של בוהמיה עד שכל שירותי הדת הלא-קתוליים נאסרו זמן קצר לאחר קרב ההר הלבן ב-1620. המפלגה התבורית מעולם לא התאוששה מתבוסתה בליפאני, ולאחר שהעיר תבור נכבשה על ידי ייז'י מפודבראדי ב-1452, הוקם בה פולחן דתי אוטרקיסטי.
האחים המוראביים (Unitas Fratrum) – שהמקור האינטלקטואלי שלהם היה פטר צ'לצ'יקי, אך המייסדים בפועל היו האח גרגורי, אחיינו של הארכיבישוף רוקיקני, ומיכאל, אוצר ז'מברק – המשיכו במידה מסוימת את המסורות התבוריות, ובמהלך המאות ה-15 וה-16 כללו את רוב המתנגדים החזקים ביותר של רומא בבוהמיה.
יוחנן עמוס קומניוס, חבר המסדר, טען עבור חברי הכנסייה שלו שהם היורשים האמיתיים של דוקטרינות הוס.
לאחר תחילת הרפורמציה הגרמנית, אוטראקיסטים רבים אימצו במידה רבה את הדוקטרינות של מרטין לותר ושל ז'אן קלווין ובשנת 1567, השיגו את ביטול הקומפקטים שכבר לא נראו מרחיקי לכת מספיק.
מסוף המאה ה-16 נכללו יורשי המסורת ההוסיטית בבוהמיה בשם הכללי יותר של "פרוטסטנטים" שנישאו על ידי תומכי הרפורמציה.
בסוף מלחמות ההוסיטים ב-1431, אדמות בוהמיה נהרסו לחלוטין.
על פי כמה הערכות, אוכלוסיית האדמות הצ'כיות, המוערכות ב-2.80-3.37 מיליון בסביבות 1400, ירדה ל-1.50-1.85 מיליון עד 1526. בישופות וירצבורג הסמוכה בגרמניה נותרה במצב רע כל כך לאחר מלחמות ההוסיטים, עד שההתרוששות של העם עדיין ניכרה ב-1476. התנאים הגרועים תרמו ישירות למזימת האיכרים שפרצה באותה שנה בווירצבורג.
בשנת 1466, האפיפיור פאולוס השני נידה את המלך ההוסיטי ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה ואסר על כל הקתולים להמשיך ולשרת אותו.
בשנת 1468, פלש לממלכת בוהמיה מלך הונגריה, מתיאס קורווינוס.
מתיאס פלש בתואנה להחזיר את בוהמיה לקתוליות.
האצולה הקתולית הצ'כית בחרה במתיאס למלך בוהמיה.
מורביה, שלזיה ולוסטיה קיבלו עד מהרה את שלטונו, אך בוהמיה עצמה נשארה נאמנה לייז'י מפודבראדי.
השלום הדתי של קוטנה הורה של 1485 סיים שורה ארוכה של סכסוכים דתיים בארצות צ'כיה והיווה קץ סופי למלחמות ההוסיטים.
המלחמה של קלרה הוא ספר זיכרונות משנת 2009 מאת קלרה קרמר וסטיבן גלנץ, המספר את סיפור חייה של קרמר בפולין הכבושה בידי הנאצים, שם הסתתרה עם יהודים פולנים אחרים 20 חודשים בבונקר מתחת לבית בעיירה ז'ובקבה.
הספר פורסם בארצות הברית על ידי Harper/Ecco ב-2009. קרמר היא מייסדת מרכז המידע אודות השואה (Holocaust Resource Center) באוניברסיטת קין ביוניון, ניו ג'רזי.
קלרה קרמר הייתה בתו המתבגרת של בעל מפעל יהודי בפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939. עיר הולדתה ז'ולקייב-ז'ובקבה נמצאה בחלק הכיבוש הרוסי של פולין.
היא הייתה עדה להרג או גירוש חברים ובני משפחה על ידי הסובייטים, ושמעה שגויסו לעבודות כפייה.
עם פלישת גרמניה לברית המועצות, הצבא האדום נסוג, והעיירה נכבשה על ידי הנאצים.
נכסי יהודים נלקחו והם הצטוו לעבור לגטו, אך לאחר ששמעו בני משפחתה של קלרה על היחס שקיבלו יהודים מידי הנאצים, החליטו להסתתר.
בעזרת ולנטין בק, גרמני אתני, ומשפחתו, קלרה, משפחתה וחברים הוסתרו בבונקר ייעודי מתחת לבית משפחת מלמן שגרה גם היא בבונקר עם קלרה ומשפחתה.
הבונקר מתואר בספר כ"חלל שאינו גדול ממתקן לקשירת סוסים".
בק מועסק על ידי כוחות הכיבוש כמחסנאי במחסן אלכוהול.
יש לו מוניטין של אנטישמי, שיכור ופלרטטן אלים.
מעליהם שימש ביתו של בק לעיתים קרובות למגורים עבור חיילי ורמאכט וקציני אס אס.
בבונקר, אמה של קלרה דחקה בה לכתוב יומן כדי שאם לא ישרדו את המלחמה, העולם יידע מה קרה להם.
קרמר מתארת את חיי היום-יום שלה בבונקר והמאבק לשרוד.
בק הביא להם אוכל וחדשות על המלחמה.
היא למדה מבק על גירוש רבים מחבריה למחנות ההשמדה ואירועים נוספים הקשורים לשואה בפולין.
היא כתבה על רומן שבק מנהל עם אחת הדיירות, ועל כך שכולם מועמדים בסכנה כשאשתו של בק, יוליה, מתוודעת לקשר.
יש מקרים רבים שבהם הם כמעט מוסגרים.
כל הדיירים מלבד אחד שורדים עד שחרור ז'ולקייב על ידי הצבא האדום.
כשהבית עלה באש, אחותה של קלרה ברחה בבהלה ונלכדה על ידי הנאצים.
קרמר טענה שמתוך 5,000 יהודים בז'ולקייב לפני המלחמה, רק 50 שרדו.
המלחמות הגותיות או המלחמות הרומיות-גותיות היו שורה ארוכה של סכסוכים בין הגותים והאימפריה הרומית בין השנים 249 ו-554 לספירה.
במהלך משבר המאה השלישית, הגותים תחת קניבה נלחמו נגד האימפריה הרומית בין 248 ל-253. המלחמה החלה ככל הנראה לאחר שקודמו של הקיסר דקיוס, פיליפוס הערבי, סירב להמשיך בתשלומי סובסידיות שנתיות לשבטי האזור שיזם הקיסר מקסימינוס תרקאס בשנת 238 בזמן שהם רעבו.
הגותים הונהגו על ידי המלך קניבה שחצה את הדנובה בשנת 249 או 250 עם כמה יחידות, אולם המספר המדויק אינו ידוע.
הטור הראשי של קניבה שכלל 70,000 לוחמים תקף ללא הצלחה את נובה ולאחר מכן הם הובסו על ידי דקיוס בקרב ניקופוליס אד איסטרום לפני שהמשיך לאוגוסטה טראיאנה שנרדפה על ידי דקיוס, שם בקרב בארו הם הביסו אותו ובזזו את העיר.
דקיוס נאלץ להסיג את צבאו צפונה לאוסקוס והשאיר לקניבה זמן מספיק להרוס את מואסיה ולעבור לפיליפופוליס (תרקיה) (כיום פלובדיב בבולגריה).
צבא נוסף של כ-20,000 לוחמים צר על מרקיאנופוליס ללא הצלחה.
אז פנו הכוחות דרומה כדי להטיל מצור על פיליפופוליס.
קרב פיליפופוליס התרחש ב-250 או 251 ולאחר מצור ארוך על העיר ניצחו הגותים.
המלך קניבה התחבר לאחר מכן עם מפקד העיר ומושל תראקיה, טיטוס יוליוס פריסקוס, כדי להתמודד עם הקיסר הרומי דקיוס.
בקרב אבריטוס בשנת 251 נהרגו דקיוס ובנו הרניוס אטרוסקוס.
מחליפו של דקיוס, טרבוניאנוס גאלוס, נאלץ לנהל משא ומתן עם הגותים.
הוא אפשר להם לשמור על שלליהם ולחזור לבתיהם בצד השני של הדנובה.
הרומאים והגותים נלחמו במספר סבבים גם לאחר מכן
הפלישה הגותית הגדולה ביותר עד כה התרחשה בשנת 268. בעלי בריתם הימיים של הגותים, ההרולי, סיפקו צי שנשא צבאות ענק לאורך חופי הים השחור, שם הם הרסו שטחי חוף בתראקיה ובמקדוניה.
כוחות ענק אחרים חצו את הדנובה במואסיה.
בשנת 268 זכה הקיסר גליאנוס בכמה ניצחונות ראשוניים חשובים ביבשה ובים, אך היה זה יורשו קלאודיוס השני שהביס לבסוף את הפולשים בקרב נאיסוס בשנת 269.
המלך הגותי ארמנאריק של ממלכה חזקה גדולה מצפון לדנובה מהים השחור, עסק לספק לתופס השלטון פרוקופיוס כוחות למאבק נגד הקיסר הרומי ואלנס.
הצבא הגותי, שמנה לפי הדיווחים 30,000 איש, הגיע מאוחר מדי לעזור לפרוקופיוס, אך בכל זאת פלש לתראקיה והחל לבזוז את החוות והכרמים של המחוז.
ואלנס, שצעד צפונה לאחר שהביס את פרוקופיוס, כיתר אותם בכוח עדיף ואילץ אותם להיכנע.
באביב 367, ואלנס חצה את הדנובה ותקף את הוויזיגותים תחת אתאנריק.
הגותים נמלטו אל הרי הקרפטים, והמערכה הסתיימה ללא מסקנה מכרעת.
באביב שלאחר מכן, שיטפון הדנובה מנע מוואלנס לחצות; במקום זאת הוא ביקש מהחיילים שלו לבנות ביצורים.
בשנת 369, ואלנס חצה שוב, מנוביודונום, ועל ידי הרס המדינה אילץ את אתאנריק לתקוף אותו.
ואלנס ניצח, ואתנאריק קיבל את רשותו של ארמנאריך לחתום על הפסקת אש.
אתנאריק התחנן לתנאי ההסכם וואלנס נענה בשמחה.
נראה שההסכם ניתק במידה רבה את היחסים בין הגותים והרומאים, הגביל את המסחר ואת חילופי החיילים תמורת הוקרה.
המרד הגותי של טריביגילד בשנים 399–400 באנטוליה (האימפריה הרומית המזרחית) גרם למשבר פוליטי גדול בתקופת שלטונו של הקיסר ארקדיוס (395–408).
את המרד הוביל טריביגילד, מנהיג יחידת גותים בתוך הצבא הרומי.
בתחילה התרחש המרד רק באנטוליה, אך לאחר שהמפקד העליון של הצבא הרומאי המזרחי גיינאס התערב והתייצב לצד הגותים, הוא הפך לאיום על האחדות בתוך האימפריה המזרחית.
הוויזיגותים נלחמו נגד האימפריה הרומית המערבית.
בשנת 401 פלש אלאריק הראשון לאיטליה, אך הוא הובס על ידי סטיליקו בפולנטיה (פולנצה המודרנית) ב-6 באפריל 402. פלישה שנייה באותה שנה גם הסתיימה בתבוסה בקרב ורונה, אם כי אלאריק אילץ את הסנאט הרומי לשלם סבסוד גדול לוויזיגותים, והרס את יוון.
מאוחר יותר, אלאריק הוביל את ביזת רומא (410).
מלחמת רדגאיסוס הייתה סכסוך צבאי בצפון איטליה שנגרם כתוצאה מהפלישה של רדגאיסוס ב-405. הוא פלש לאימפריה הרומית המערבית עם אוכלוסייה עצומה זמן קצר לאחר שהאימפריה סיימה מלחמה עם הוויזיגותים.
בשל גודל צבאו של רדגאיסוס, נדרש מאמץ אדיר מצד הרומאים כדי למנוע סכנה זו.
המצביא סטיליקו היה מעורב באופן הדוק בהכנות וניהל באופן אישי את פעולות הצבא.
התקוממות של הפוידראטים הגותיים באקוויטניה התרחשה בתקופת שלטונו של הקיסר ולנטיניאנוס השלישי (425-455), בין השנים 425 ל-426. מרד זה הונהג על ידי תאודוריד הראשון, מלך הוויזיגותים והתרחש בדרום צרפת.
זה בא בעקבות מותו של הטוען לתואר הקיסר יואנסוס והופסק בהליך צבאי בפיקודו של אאטיוס.
באמצע שנות ה-430 פרץ מרד חדש, שהביא למלחמה גותית בת ארבע שנים (436–439) בין הגותים לרומאים בדרום גאליה.
האימפריה הרומית המערבית עמדה אז בפני מספר סכסוכים מזוינים בגבולותיה.
שוב תאודוריד הראשון גרם לפרוץ המלחמה הזו.
לאחר מהלך משתנה של המלחמה, המלחמה הופסקה על ידי אאטיוס בקרב על טולוז (439).
הוויזיגותים בפיקודו של תאודוריק השני נלחמו גם נגד האימפריה הרומית המערבית בפיקודו של מיוריאנוס.
בסוף 458 נכנס מיוריאנוס לספטימניה (כיום דרום צרפת) כדי לתקוף את תאודוריק ולהחזיר את המחוז לאימפריה.
מיוריאנוס הביס את תאודוריק בקרב ארלייט, ואילץ אותו לנטוש את ספטימניה ולסגת מערבה לאקוויטניה.
על פי ההסכם החדש עם הרומאים, הוויזיגותים נאלצו לוותר על כיבושיהם האחרונים בהיספניה ולחזור למעמד פוידרטוס.
המלחמה הגותית, בין האימפריה הביזנטית בתקופת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון לבין הממלכה האוסטרוגותית התרחשה משנת 535 עד 554 בחצי האי האיטלקי, דלמטיה, סרדיניה, סיציליה וקורסיקה.
היסטוריונים נוהגים לחלק את המלחמה לשני שלבים: מ-535 עד 540, שהסתיימו בנפילת הבירה האוסטרוגותית רוונה ובכיבוש מחדש לכאורה של איטליה על ידי הביזנטים; ומ-540/541 עד 553, תחייה גותית תחת טוטילה, שדוכאה רק לאחר מאבק ארוך על ידי הגנרל הביזנטי נרסס, שהדף גם פלישה של הפרנקים והאלמאנים בשנת 554.
המלחמה השלזית הראשונה הייתה מלחמה בין ממלכת פרוסיה לאוסטריה שנמשכה מ-1740 עד 1742 והסתיימה בשליטתה של פרוסיה ברוב חבל שלזיה (מאז דרום-מערב פולין), שנכבש מאוסטריה.
המלחמה התנהלה בעיקר בשלזיה, מוראביה ובוהמיה (ארצות כתר בוהמיה) והייתה אחת מזירות הלחימה של מלחמת הירושה האוסטרית, והראשונה מבין שלוש המלחמות השלזיות בין פרידריך השני, מלך פרוסיה, למריה תרזה, שכולן הסתיימו בשליטה פרוסית בשלזיה.
לא היה אירוע מסוים שהצית את המלחמה.
פרוסיה נימקה את העילה למלחמה בטענות שושלתיות עתיקות על חלקים בשלזיה, אך שיקולים ריאל פוליטיק ואסטרטגיים תרמו להחלטה לפרוץ המלחמה.
המאבק על הירושה לבית הבסבורג, עם עלייתה של מריה תרזה לשלטון, סיפק לפרוסיה הזדמנות לחזק את מעמדה מול יריבות אזוריות כמו סקסוניה ובוואריה.
המלחמה החלה בפלישה פרוסית לשלזיה האוסטרית בסוף 1740 והסתיימה בניצחון פרוסי ובהסכם ברלין ב-1742, שהכיר בכיבוש רוב חבל שלזיה וחלקים מבוהמיה לפרוסיה.
במקביל נמשכה מלחמת הירושה האוסטרית, וסוגיית שלזיה הביאה את אוסטריה ופרוסיה לעימות מחודש במלחמה השלזית השנייה רק שנתיים לאחר מכן.
המלחמה הראשונה סימנה תבוסה מפתיעה לבית הבסבורג על ידי כוח גרמני משני ופתחה את היריבות האוסטרית-פרוסית שעתידה להשפיע על הפוליטיקה בגרמניה למשך יותר ממאה שנים.
בתחילת המאה ה-18 בית הוהנצולרן שלט בממלכת פרוסיה, ולו היו טענות שושלתיות לדוכסויות רבות בחבל שלזיה, שהיה פרובינציה של אוסטריה תחת בית הבסבורג.
שלזיה הייתה חבל עשיר וצפוף אוכלוסין, שגבל בטריטוריות הליבה של פרוסיה במרקיזות ברנדנבורג.
מעבר לערכה הכלכלי כבסיס הכנסות ממיסים, תעשייה (במיוחד מינרלים) וכוח אדם צבאי, לשלזיה הייתה חשיבות אסטרטגית רבה מבחינת שני הצדדים.
עמק נהר האודר שימש מסדרון צבאי טבעי בין ברנדנבורג, ממלכת בוהמיה ומרקיזות מוראביה, וכל כוח ששלט בשטח יכול היה לאיים על שכניו.
שלזיה שכנה גם בגבולה הצפון-מזרחי של האימפריה הרומית הקדושה, ומי ששלט בה היה יכול להגביל את ההשפעה של האיחוד הפולני-ליטאי והאימפריה הרוסית בגרמניה.
הטענות הפרוסיות נבעו, בין היתר, מהסכם ירושה משנת 1537 בין הדוכס הפיאסטי פרידריך השני מלגניצה לבין הנסיך הבוחר יואכים השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ולפיו דוכסויות לגניצה, וולה ובריג אמורות היו לעבור למשפחת הוהנצולרן עם הכחדת בית פיאסט בשלזיה.
באותה תקופה, פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, דחה את ההסכם ולחץ על משפחת הוהנצולרן לחזור בהם מהסכמה זו.
ב-1603 ירש יואכים השלישי פרידריך, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, את הדוכסות יגרנדורף מבן דודו מרקיז גיאורג פרידריך מברנדנבורג-אנסבך ומינה את בנו השני, יוהאן גאורג מברנדנבורג, לדוכס.
במרד הבוהמי של 1618 ובמלחמת שלושים השנים, הצטרף יוהאן גאורג להתקוממות בשלזיה נגד הקיסר הקתולי פרדיננד השני.
לאחר ניצחון הקתולים בקרב ההר הלבן (1621), הפקיע הקיסר את הדוכסות של יוהאן גאורג ומנע את החזרתה ליורשיו, אך הוהנצולרן המשיכו לטעון לבעלותם החוקית על יגרנדורף.
ב-1675 פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, תבע את לגניצה, וולה ובריג עם הכחדת בית פיאסט, אך הקיסר התעלם מתביעותיו והנכסים נשארו בידי כתר בוהמיה.
ב-1685, כשאוסטריה הייתה בעיצומה של מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה, העניק לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לשליט ברנדנבורג שליטה מיידית על נפה של שלזיה (שוויבוס) בתמורה לסיוע צבאי וויתור על כל תביעות עתידיות בשלזיה.
בנו ויורשו, פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה, דרש חזרה את שוויבוס ב-1694, בטענה שהשטח הוענק לאביו בלבד לכל ימי חייו.
כנסיך צעיר, הסכים פרידריך בחשאי להחזרת האזור בתמורה לכיסוי חובותיו, אך עם עלייתו לשלטון ביטל את ההסכם ודרש מחדש את תביעות ביתו בירושה ביגרנדורף ובירושת הפיאסט השלזית.
שני דורות מאוחר יותר, מיד לאחר עלייתו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, לכס הפרוסי במאי 1740, הוא החל להפעיל לחץ לצרף את שלזיה.
פרידריך העריך שהתביעה השושלתית שלו איתנה שאותה ירש מפרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, ובידיו עמד צבא גדול וממושמע ואוצר מדינה מלא.
אוסטריה הייתה במצב כלכלי קשה וצבאה לא עבר רפורמות אחרי תבוסה במלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739).
המצב האירופי היה נוח צבאית: בריטניה וצרפת היו שקועות במלחמת אוזנו של ג'נקינס, שוודיה הייתה על סף מלחמה מול רוסיה, ובוואריה וסקסוניה הגישו גם הן תביעות נגד אוסטריה והיו צפויות להצטרף למלחמה.
אף שהתביעה השושלתית שימשה עילה למלחמה, השיקולים המרכזיים היו ריאל פוליטיק ואסטרטגיים.
ההזדמנות להפעיל את התביעות צצה עם מות קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, באוקטובר 1740, וללא יורש זכר.
באמצעות הסנקציה הפרגמטית של 1713 הוא קבע שהיורשת תהיה בתו הבכורה, מריה תרזה.
עם מותו היא עלתה לשלטון באוסטריה, בבוהמיה ובהונגריה במסגרת מלוכת הבסבורג.
בתקופת חייו התקבלה הסנקציה על ידי המדינות, אך לאחר מותו ערערו עליה מיד פרוסיה, בוואריה וסקסוניה.
פרידריך ראה את הירושה הנשית כהזדמנות לספח את שלזיה וכתב ב-1740 לוולטר שזה "אות למהפכה של הסדר הפוליטי הישן".
הוא טען שהסנקציה הפרגמטית לא חלה על שלזיה, שמעמדה היה נחלה קיסרית ולא ירושה דינסטית.
עוד טען שבמסגרת הסנקציה הבטיחו לו באוסטריה תמיכה בתביעות על דוכסויות יולייך וברג בחבל הריין, תמיכה שלא מומשה בפועל.
בינתיים, הנסיך הבוחר צ'ארלס אלברט מבוואריה והנסיך הבוחר פרידריך אוגוסטוסהשני מסקסוניה נשאו בנות לבית הבסבורג והשתמשו בכך להצדקת תביעות לטריטוריות אוסטריות.
פרידריך אוגוסטוס, שהיה גם מלך האיחוד הפולני-ליטאי, רצה להשתלט על שלזיה כדי לאחד את שני שלטונותיו לגוש טריטוריאלי מסביב לברנדנבורג, וחששו של פרידריך מניסיון זה סיפק הזדמנות לפלישה.
בזמן שפרוסיה ביססה מחדש את טענותיה על שלזיה והחלה להיערך למלחמה, פעלו מדינות נוספות לבצע מהלכים דומים.
בוואריה תבעה את כס הקיסר עם שטחי בוהמיה, אוסטריה עילית וטירול, סקסוניה דרשה את מוראביה ושלזיה עילית, ספרד ונאפולי רצו את נחלות הבסבורג בצפון איטליה, וצרפת, שראתה בהבסבורגים יריב מסורתי, שאפה לכבוש את ארצות השפלה האוסטריות.
נסיכויות קלן ופפאלץ הצטרפו לאלו ויצרו את "ליגת נימפנבורג", שמטרתה לפגוע בדומיננטיות של ההבסבורגים בגרמניה.
אוסטריה נהנתה מגיבוי בריטניה (ששלטה גם בנסיכות הנובר), ובהמשך גם בגיבוי סבויה-סרדיניה והרפובליקה ההולנדית, ולאחר מכן גם מרוסיה בהנהגת יליזבטה, קיסרית רוסיה.
מטרותיה של מריה תרזה: לשמור על נחלותיה התורשתיות ולבסס את בחירת בעלה הדוכס פרנץ שטפן מלוריין כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר מות הקיסר ב-20 באוקטובר 1740, פעל פרידריך במהירות: ב-8 בנובמבר הורה על גיוס הצבא הפרוסי, וב-11 בדצמבר הציב אולטימטום למריה תרזה לוויתור על שלזיה.
בתמורה הבטיח לשמור על שאר נכסי הבסבורג, לשלם פיצויים בכסף, להכיר בסנקציה הפרגמטית ולתמוך בבחירת בעלה כקיסר.
עם זאת, מבלי להמתין לתשובה, הוא פלש בראש חייליו לשלזיה.
זירת המערכה העיקרית, חבל שלזיה, הציבה אתגרים והזדמנויות ייחודיים למצביאים במאה ה-18. החבל משתרע לאורך אגן הניקוז של נהר האודר, הזורם מדרום-מזרח לצפון-מערב ונשפך לים הבלטי.
הנהר עצמו היווה ציר לוגיסטי ראשי להובלת אספקה כבדה וארטילריה, אך גם מכשול טבעי שחייב שליטה בגשרים המעטים לאורכו.
מבחינה טופוגרפית, שלזיה תחתית היא מישורית ברובה, מכוסה ביערות וביצות באזורים מסוימים, אך פתוחה מספיק לתמרוני פרשים ורגלים נרחבים.
לעומתה, שלזיה עילית הופכת הררית יותר ככל שמתקרבים למוראביה.
הגבול הטבעי בין שלזיה לבין בוהמיה (לב השטח ההבסבורגי) מורכב מרכסי הרים מאסיביים: הרי הסודטים והרי הענקים.
מעברי ההרים באזורים אלו, כגון מעבר גלץ ומעברי הרי ברומוב, היו צווארי בקבוק אסטרטגיים.
שליטה בהם אפשרה לפרוסים לאיים על וינה ועל פראג, ומנגד אפשרה לאוסטרים להזרים תגבורות לשלזיה.
כמו רוב המלחמות האירופיות במאה ה-18, גם המלחמות השלזיות נוהלו כ"מלחמות קבינט": צבאות ממשלתיים מקצועיים שתוחזקו על ידי השלטון למען מטרותיו.
שטחים כבושים חויבו במיסים לכובשים, אך טבח בקנה מידה רחב באוכלוסייה היה נדיר בהרבה לעומת קרבות במאה ה-17. לוגיסטיקה צבאית הכריעה מערכות שלמות, כי הצבאות גדלו מעבר ליכולת לקיים עצמם במגוון של ביזה או אספקה מהשטח בלבד.
מערכת המבצרים שיחקה תפקיד מרכזי באופרציה הצבאית.
הערים גלוגאו, בריג, ניסה, ברסלאו ואולומואוץ היוו אזורים אסטרטגיים.
צבא שלא כבש את המבצרים הללו הסתכן בניתוק קווי האספקה שלו ובמתקפות מהעורף.
ציוד ואספקה אוחסנו במחסנים מרכזיים והועברו בשיירות עגלה מסודרות שהיו פגיעות מאוד לפשיטות אויב.
לרוב לא התנהלו מבצעים קרביים בחורף, הצבאות עברו למחנות חורף באותה עונה וחידשו את המערכות הצבאיות עם בוא האביב, מה שהוביל להפוגות כפויות בלחימה.
המערכות הצבאיות בעת החדשה המוקדמת התבססו על אימוץ ירי בכלי ירייה לצד המשך שימוש בכלי נשק מסורתיים.
צבאות אירופה במאה ה-18 נבנו סביב יחידות של חיל רגלים מרוכז, חמושים ברובים עם מצת חלמיש וכידונים.
פרשים קלים ביצעו סיורים וסיפקו תקשורת טקטית, פרשים כבדים שימשו כעתודות לתקיפות הלם.
ארטילריה שימשה סיוע באש ובהכרעת מצור.
המלחמות בפועל נסובו בעיקר סביב שליטה במבצרים חשובים שלעיתים גררו מצורים ממושכים, בעוד קרבות שדה גורליים היו נדירים יחסית, אף שבשיטת הלחימה של פרידריך תפסו משקל רב מהמקובל.
האסטרטגיה הפרוסית, בהנחיית פרידריך השני, התבססה על עיקרון "המלחמה הקצרה והערה".
בשל משאביה המוגבלים של פרוסיה, היא לא יכלה להרשות לעצמה מלחמת התשה ארוכה.
פרידריך שאף להכריע את האויב בקרב שדה מכריע, ולאחר מכן לכבוש שטח במהירות כדי ליצור עובדות בשטח לפני התערבות מעצמות אחרות.
הפלישה בדצמבר 1740, בעיצומו של החורף, הייתה הימור אסטרטגי וטקטי כאחד, שנועד להפתיע את האוסטרים שלא ציפו למערכה בעונה זו.
מנגד, האסטרטגיה האוסטרית הייתה מסורתית ושמרנית יותר, והתבססה על "מלחמת עמדות".
המטרה הייתה לתמרן את האויב לעמדה נחותה, לנתק את אספקתו ולכבוש מחדש מבצרים.
עם זאת, ההפתעה האסטרטגית והצורך להגן על וינה אילצו את האוסטרים לנסות וליזום קרבות חילוץ, כפי שקרה בקרב על מולביץ.
הטקטיקה הנפוצה הייתה "הטקטיקה הקווית".
הגדודים נפרסו בשורות ארוכות (לרוב בעומק של 3 שורות בפרוסיה ו-4 באוסטריה) כדי למקסם את רוחב חזית האש.
מערך קו: המערך הבסיסי להתקפה ולהגנה שנועד לייצר "חומת אש".
חסרונו היה בחוסר גמישותו וברגישותו לאגפים חשופים.
ריבוע: כאשר חיל הרגלים היה מאוים על ידי פרשים, הוא נערך בצורת ריבוע חלול, כשהכידונים מופנים החוצה לכל הכיוונים.
מערך זה יצר "מבצר אנושי" שהסוסים לא הצליחו להסתער עליו, אך הוא היה פגיע מאוד לאש ארטילרית.
חיל הרגלים היווה את עמוד השדרה של הצבאות.
החיילים נלחמו במערכים צפופים ונוקשים.
הנשק האישי: המוסקט היה הנשק הסטנדרטי.
המוסקט הפרוסי (דגם 1723 ודגם 1740) והמוסקט האוסטרי היו בעלי טווח יעיל קצר מאוד (פחות מ-100 מטרים) ודיוק נמוך.
קצב האש: היתרון הפרוסי הגדול היה ב"חוטר הברזל".
בעוד האוסטרים השתמשו בחוטר עץ שנטה להישבר בלהט הקרב, הפרוסים יכלו לטעון את נשקם במהירות ובעוצמה רבה יותר.
חייל פרוסי מאומן ירה כ-3 עד 4 כדורים לדקה, לעומת 2 עד 3 אצל האוסטרי.
שיטת אש מחלקות הפרוסית אפשרה ירי רציף וגלי לאורך החזית, בעוד האוסטרים ירו לרוב במטחים גדודיים פחות יעילים.
הכידון: הפך את המוסקט לנשק משני בקרב פנים אל פנים, והיה קריטי להכרעה סופית של הסתערות או לבלימת התקפות פרשים.
במלחמה השלזית הראשונה, יחסי הכוחות בפרשים נטו בבירור לטובת אוסטריה.
הפרשים האוסטרים: נחשבו לטובים באירופה.
הקירסירים רכבו על סוסים חזקים (רובם מהנובר והולשטיין) והיו מאומנים בתקיפת הלם.
היתרון הגדול ביותר של אוסטריה היה בהוסרים ההונגרים – פרשים קלים מעולים שביצעו סיורים, פשטו על שיירות אספקה ותקפו את האגפים הפרוסיים ללא הרף.
הפרשים הפרוסים: היו נקודת התורפה של פרידריך השני במלחמה זו.
הם רכבו על סוסים בינוניים, והדוקטרינה שלהם הייתה מיושנת – הם נטו לעצור את הסוסים כדי לירות באקדחים וברובים במקום להסתער בחרבות שלופות.
כישלונם בקרב על מולביץ הוביל את פרידריך השני להתחיל ברפורמות מקיפות מיד לאחר המלחמה.
הארטילריה חולקה לשני סוגים עיקריים:
ארטילריה גדודית: תותחים קלים (לרוב 3 ליטראות) שהוצמדו לגדודי הרגלים ונגררו ידנית או על ידי סוסים בודדים, כדי לספק אש ישירה בטווח קצר.
ארטילריית שדה ומצור: תותחים כבדים (6, 12, ו-24 ליטראות) והוביצרים.
הפרוסים הצטיינו בריכוז הארטילריה הכבדה בסוללות גדולות כדי להבקיע נקודות מפתח בקו האויב, חידוש טקטי שהקדים את זמנו.
המלחמה בין פרוסיה לאוסטריה הביאה לידי ביטוי דור חדש של מפקדים לצד גנרלים ותיקים מהמלחמות הקודמות.
בניגוד לצבאות מודרניים, הפיקוד היה ריכוזי מאוד, אך לגנרלים הבכירים הייתה השפעה מכרעת על גורל הקרב.
פרידריך השני, מלך פרוסיה: המפקד העליון.
במלחמה זו היה המלך הצעיר (בן 28) חסר ניסיון קרבי.
בקרב על מולביץ איבד את עשתונותיו ועזב את שדה הקרב כשהיה נדמה שהכול אבוד, אירוע שרדף אותו כל חייו.
עם זאת, הוא הפגין יכולת למידה מהירה, ראייה אסטרטגית חדה, ונטילת סיכונים שהפתיעה את יריביו.
גנרל-פלדמרשל קורט כריסטוף פון שוורין: המצביא המנוסה ביותר של פרוסיה ויועצו הקרוב של המלך.
שוורין היה זה שפיקד בפועל על הכוחות ברגעי המשבר במולביץ והפך את התבוסה לניצחון בזכות קור רוחו ושימוש נכון בחי"ר.
לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ("הזקן"): אף שלא פיקד ישירות בקרבות בשלזיה במלחמה זו, הוא היה האדריכל של הצבא הפרוסי, ממציא חוטר הברזל ושיטות האימון הנוקשות שהביאו את הניצחון.
לאופולד השני, נסיך אנהלט-דסאו: בנו של "הזקן", מפקד שדה מוכשר ואגרסיבי.
הוא פיקד על כיבוש המבצר החשוב גלוגאו בהתקפת פתע לילית נועזת, והיה דמות מפתח בפיקוד הטקטי לאורך המלחמה.
גנרל האנס יואכים פון ציטן: כוכב עולה בצבא הפרוסי.
מפקד ההוסרים שזכה לתהילה על תעוזתו בסיורים ובפשיטות.
דמותו הפכה לאגדית בהמשך המלחמות השלזיות.
היינריך, נסיך פרוסיה: אחיו הצעיר של המלך, שהחל את דרכו הצבאית במלחמה זו והתגלה כאסטרטג זהיר ושקול המאזן את הרפתקנותו של אחיו.
גנרל-פלדמרשל וילהלם ריינהרד פון נייפרג: המפקד העליון של הצבא האוסטרי בשלזיה ב-1741. נייפרג היה יותר דיפלומט ואיש חצר מאשר מצביא שדה מבריק.
הוא נתפס לא מוכן בפלישה הפרוסית, ופיקודו בקרב על מולביץ היה הססני, אם כי הוא הצליח לשקם את הצבא לאחר התבוסה.
פלדמרשל קרל אלכסנדר, נסיך לורן: גיסה של מריה תרזה ואחי הקיסר פרנץ הראשון.
הוא החליף את נייפרג ופיקד על הצבא בקרב צ'וטוסיץ (1742).
קרל היה מפקד אמיץ אך חסר דמיון טקטי, ולעיתים קרובות הובס על ידי תמרוניו המהירים של פרידריך.
גנרל-פלדמרשל מקסימיליאן יוליסס בראון: קצין ממוצא אירי, שנחשב לאחד המוכשרים בצבא האוסטרי.
הוא היה איש מעשה פרגמטי, שהצליח לעכב את הפרוסים ולנהל נסיגות מסודרות, אך לעיתים קרובות ידיו היו כבולות על ידי הוראות מווינה.
הרוזן פרנץ לאופולד פון נדאשדי : מפקד כוחות הוסרים מפורסם.
הוא פיתח את שיטות הגרילה שהסבו נזק רב לקווי האספקה הפרוסיים והפכו לאימת החיילים הפרוסים.
צבא פרוסיה נערך בשקט על נהר האודר בדצמבר 1740, וב-16 בדצמבר, ללא הכרזה רשמית על מלחמה, הוביל פרידריך את חייליו לעבר הגבול לתוך שלזיה.
הצבא כלל שני קורפוסים ובהם 27,000 חיילים, בעוד הגנתה של שלזיה הופקדה בידי חיל מצב אוסטרי קטן בן 8,000 בלבד.
האוסטרים הצליחו להציב התנגדות מינימלית ולהחזיק כמה מבצרים בלבד; צבא פרוסיה חצה במהירות את הפרובינציה והשתלט על הבירה ברסלאו ללא קרב ב-2 בינואר 1741. גם מבצר אוהלו נמסר ללא קרב ב-9 בינואר, ושימש את הפרוסים כבסיס בחורף.
בסוף ינואר כבר הייתה כמעט כל שלזיה בשליטת פרוסיה, והמבצרים האחרונים גלוגאו, בריג ונייסה הוטלו תחת מצור.
בתום החורף, בתחילת 1741, פתח הצבא הפרוסי בקמפיין אביב; ב-9 במרץ לאופולד השני, נסיך אנהלט-דסאו, כבש את גלוגאו בסערה.
בסוף מרץ פלש צבא אוסטרי בן 20,000 איש בפיקוד פון נייפרג מסביב הרי הסודטים ושבר את המצור על נייסה ב-5 באפריל, והכוח העיקרי של פרוסיה התייצב מול התקדמותו.
שתי הצבאות התעמתו סמוך לכפר מולביץ ב-10 באפריל, שם הצליחו הפרוסים לבלום את האוסטרים בקרב על מולביץ.
הקרב לא התנהל היטב לאף צד, ופרידריך אף עזב את שדה הקרב (בעצת שוורין), אך לבסוף זכתה פרוסיה והציגה את הקרב כניצחון.
בריג נכנעה לפרוסים ב-4 במאי, ובעוד כוחות פרוסיה מתמקמים סביב נייסה, לא נערכו כמעט קרבות נוספים.
לאחר כישלון אוסטריה בקרב על מולביץ לחסום את פלישת פרוסיה, מדינות אירופה נוספות החלו לפעול ונוצר עימות רחב, מה שיהפוך למלחמת הירושה האוסטרית.
צרפת תמכה בתביעת פרוסיה לשלזיה (הסכם ברסלאו, 5 ביוני 1741), וביולי הצטרפה להסכם נימפנבורג עם ספרד לתמיכה בתביעות בוואריה.
ב-15 באוגוסט חצו הכוחות הצרפתיים את הריין וחברו לבוואריה על הדנובה בלחימה לעבר וינה, בזמן שצבא ספרדי-נפוליטני תקף את נחלות אוסטריה בצפון איטליה.
סקסוניה, שהייתה קודם בת ברית של אוסטריה, הצטרפה אף היא כנגד אוסטריה, ובריטניה הכריזה נייטרליות כדי להגן על הנובר מהתקפה.
מריה תרזה, שחששה מחלוקה מוחלטת של ממלכתה, פעלה להתארגנות נגדית וקיבלה ב-25 ביוני את הכתרתה המלכותית כמלכת הונגריה; בהמשך פנתה לגיוס צבא חדש במזרח מלוכת הבסבורג.
באוגוסט הציעה לפרידריך ויתורים בארצות השפלה ותשלום כספי כדי שיעזוב את שלזיה, אך הוא סירב.
בינתיים, כוח אויב צרפתי-בווארי כבש את לינץ ב-14 בספטמבר, התקרב לווינה באוקטובר, ובוהמיה נכבשה בידי הסקסונים.
כשראה את מצוקת אוסטריה, פתח פרידריך במגעי שלום חשאיים עם נייפרג בברסלאו, אף על פי שתמך פומבית בליגה.
כוחות נייפרג קיבלו פקודה לשוב להגן על אוסטריה מול פלישות המערב, והשאירו את כל שלזיה בידי פרוסיה.
באמצע אוקטובר קרל אלברכט מבוואריה ובעלי בריתו הצרפתים חנו סביב וינה, אך מחשש שסקסוניה ופרוסיה יתפסו חלקים מבוהמיה, הפנה את כוחותיו לצפון לעבר פראג (24 באוקטובר 1741).
שלושת הצבאות, הבווארים, הצרפתים והסקסונים, התאספו בנובמבר, הקיפו את פראג וכבשו אותה ב-26 בנובמבר; קרל אלברכט הוכרז כמלך בוהמיה ב-7 בדצמבר.
במקביל, בנובמבר סיכם פרידריך את הגבול בין שלזיה הפרוסית ובין מוראביה הסקסונית, והשיג אישור צרפתי ובווארי להחזיק בכל חבל שלזיה ואזור קלאדסקו שבבוהמיה.
בהמשך, כאשר בעלי הברית התקדמו והמשיכו לכבוש שטחים, וגבר החשש של פרוסיה להידחק מהסכם עתידי, ביטל פרידריך השני את ההסכם החשאי, האשים את האוסטרים בהפרתו, והצטרף באופן גלוי להתקדמות הכללית לתוך בוהמיה ומוראביה.
בדצמבר חדר צבאו דרך הרי הסודטים ושהה בבירת מוראביה, אולומואוץ (27 בדצמבר), בעוד נסיך אנהלט-דסאו כבש את המצודה בגלץ שעל גבול בוהמיה.
בינואר 1742 נערכו בפרנקפורט בחירות קיסריות, ואלברכט הבווארי נבחר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בתחילת 1742 תכנן פרידריך מבצע משותף עם הסקסונים והצרפתים, שכוחותיהם נפגשו בעיר וישאו (5 בפברואר), אך בעלי הברית הצרפתים סירבו לשתף פעולה לאחר כיבוש איגלאו ב-15 בפברואר וחזרו לבוהמיה.
הכוחות הפרוסים והסקסונים נעו לעבר ברין, אך נתקלו בהתנגדות ובמחסור באספקה.
הסקסונים נסוגו בחזרה ב-30 במרץ לבוהמיה, ופרשו לחלוטין מהמלחמה ביולי.
למערכה לא היו הישגים משמעותיים, וב-5 באפריל נסוגו הפרוסים לשלזיה עילית.