tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מושקה חוזר לאחוזה ללא הסוס, והפריץ בתגובה חובט בו ומגרש אותו ואת משפחתו מהאחוזה, כשהפעם מושקה הוא "עם כתם על המצח וכתם על הגב".
הם נודדים בדרכים ותמיד זוכרים את הניגון, "גם ברעב וגם בכפור".
אחרי כמה שנים הם מגיעים לעיר בה יושב רב גדול.
הם מתקבלים אצלו במוצאי שבת והוא שואל אותם שאלות על מצבם, אך כל מה שהם יכולים לענות לו הוא הניגון.
המסובים פורצים בצחוק ולעג, אך הרב דופק על שולחנו ומשתיקם באומרו שזהו הניגון שתמיד חיכו לו, והוא הניגון אשר ישירו כשיבוא המשיח.
מילים: יורם טהרלב, לחן: מתי כספי, עיבוד: משה וילנסקי, ביצוע: חוה אלברשטיין מתוך אלבומה של חוה אלברשטיין "לו יהי" משנת 1973.
חוה אלברשטיין, שיר במתנה, עמ' 58, הוצאת מסדה-פרס, 1979.
יאיר שרגאי (עורך), לאוהבים את האביב: שירי יורם טהרלב, עמ' 40, הוצאת משרד הביטחון, 1981.
"בלדה לשוטר" הוא שיר ישראלי בביצוע אושיק לוי.
השיר, שכתב אהוד מנור והלחינה נורית הירש, נכלל בפסקול הסרט השוטר אזולאי, שיצא ב־1971.
מנגינת השיר מלווה את השוטר אברהם אזולאי, שאותו מגלם שייקה אופיר, בסצנת הסיום של הסרט.
לאחר טקס קבלת דרגת הסמל וההודעה על סיום תפקידו במשטרה, השוטר פונה אל חצר התחנה, שבה נמצאים פרחי משטרה המתרגלים סדר.
כאשר הם פונים ומצדיעים לעברו המצלמה מתמקדת בפניו של אזולאי, שמצדיע להם בחזרה, בעוד עיניו מתמלאות דמעות.
פזמון זה, שנחשב אחד מגדולי הלהיטים הישראלים בכל הזמנים, הושמע פעמים רבות בתחנות הרדיו.
הוא אף צעד במצעד הפזמונים של הגל הקל כתשעה שבועות בשנת 1971. ב־2013 בחר אתר האינטרנט "נענע10" את השיר לאחד מעשרת שירי הקולנוע הישראלי הטובים בכל הזמנים.
בשנת 2005 ביצעו הזמרים שלומי שבת והראל מויאל את השיר במסגרת ההצגה "כמו בסרט".
בשנת 2024 ביצעה חבורת זהו זה!
ב-30 באפריל 2025 עמיר בניון חידש את השיר לכבוד יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולחללי פעולות האיבה 2025 והוקדש לעשרה שוטרים שנפלו בהגנה על תחנת משטרת שדרות בטבח שבעה באוקטובר כחלק ממיזם מוזיקלי של גלי צה"ל וגלגלצ בשיתוף פעולה עם ארגון אלמנות ויתומי צה"ל.
הקליפ צולם באנדרטה שהוקמה על שרידי תחנת המשטרה בשדרות.
"בלדה לנאיבית" הוא שיר משנת 1979 שנכתב על ידי יהונתן גפן, הולחן על ידי יצחק קלפטר ובוצע על ידי יעל לוי.
לאחר שיעל לוי סיימה את שירותה בצה"ל בלהקת חיל הים, היא השתתפה במופע "שיחות סלון" עם יהונתן גפן, יצחק קלפטר ודויד ברוזה, שהחליף את קלפטר.
השיר הוקלט למילותיו של גפן, ללחן של קלפטר ובעיבוד של מתי כספי.
בסוף 1979 הוציאה לוי כתקליט שדרים את השיר "בלדה לנאיבית".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת 1980, דורג השיר במקום העשירי.
השיר נכלל באלבום הבכורה שלה הנושא את שמה, שיצא לאור רק בשנת 1982.
"בלדה לנאיבית" זכה לביצוע מחודש במסגרת פרויקט "עבודה עברית" בשנת 2008, על ידי אורן לוטנברג.
השיר עוסק באהבת נעורים שהתרסקה עם חיי הנישואין.
מתוארת בו בחורה שחוותה אהבת נעורים לבחור, וכשבגרה, נקלעה אהבתם לקשיים.
בן-זוגה נוהג לשוטט בלילות מחוץ לבית והתמכר גם לטיפה המרה.
הבחורה מצידה לא איבדה מאהבתה אליו ומייחלת לשובו כשהוא עוזב את הבית.
לדברי יעל לוי, השיר לא נכתב על בחורה מסוימת: "זה אף פעם לא פרטים ביוגרפיים אחד לאחד.
זה תמיד המקום הזה מעבר.
אין לי מושג למה המשורר התכוון כשהוא כתב ואני לא נכנסת לזה אף פעם".
בשנת 2004 הוציאו המתמודדות יעל פנדריך, חנה גור וסשה גרישקוב גרסת כיסוי של השיר בעונה השנייה של תוכנית המציאות המוזיקלית, כוכב נולד.
בשנת 2010 ביצעה את השיר, המתמודדת רוני גינוסר, בעונה השמינית של התוכנית כוכב נולד.
בשנת 2012, שרה את השיר המתמודדת דנה צלח, בעונה השנייה של התוכנית "The Voice ישראל".
הזמרת לאת צדקיהו הוציאה גרסת כיסוי לשיר בשנת 2018.
בלדה למלך הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית עפרה חזה, מתוך אלבום שירי ההצגה בשיר השירים בשעשועים.
השיר יצא לאור במאי 1978, כסינגל השני מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים "ישראדיסק".
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-15 במצעד של רשת ג'.
השיר נכתב על ידי בצלאל אלוני, הולחן על ידי ברוך עינב והופק על ידי בצלאל אלוני, בדומה לשירים נוספים מתוך אלבום שירי ההצגה.
בשנת 1978, יצא השיר לרדיו כתקליט שדרים.
בשנת 1983 הוקלט השיר בשנית ושובץ באלבום הסולו החמישי של עפרה חזה, חי.
הווידאו קליפ של השיר נלקח מתוך התוכנית עוד להיט, תוכנית ההופעות החיות והקליפים של רשות השידור, בה הופיעה עפרה ב-30 ביולי באותה שנה.
"בלדה על מעיין וים" (מכונה גם "בלדה למעיין") הוא שיר עברי, שכתב יחיאל מוהר והלחין משה וילנסקי.
השיר בוצע לראשונה על ידי להקת הנח"ל ב-1958 במסגרת התכנית "צריך לחיות", והסולן היה איתמר כהן (שביצע את השיר לימים גם בקריירת הסולו שלו).
באותה שנה ביצעה את השיר גם שושנה דמארי ובביצועה קיבל השיר את עיקר פרסומו.
השיר זכה להצלחה ולפופולריות ובוצע בעשרות גרסאות כיסוי, היה נפוץ בחוגי ריקודי עם בישראל והיה מבוצע כריקוד עם קלאסי למתחילים.
מילות השיר, שהן למעשה בלדה העוסקת במעיין ומתייחסת לרגשותיו וביחס בין המעיין הקטן אל הים, נשאו משמעות אלגורית והועלו פירושים שונים לפשר משמעות המילים.
ביצוע נפוץ של השיר הוא של יהורם גאון לאחר כעשור באלבומו "משירי משה וילנסקי".
בין מבצעי השיר נמנו גם בעז שרעבי, שגיב כהן, רוני דלומי, צילה דגן (דואט עם עודד בן-חור), רוחמה רז (עם עידן דוד),יערה בן-דוד, איתן מסורי, יזהר כהן, ליאורה, אופירה גלוסקא, מתי סרי בדואט עם דקלון, חנן יובל עם דפנה ארמוני, אורנה ומשה דץ ואחרים.
בתוכנית הטלוויזיה הסאטירית "ניקוי ראש" בוצעה גרסת כיסוי למנגינת השיר בשם "הישבן שרצה כיסא" כפרודיה על המבצעת שושנה דמארי.
בלדה לנחשים וציפורי שיר הוא פריקוול לספרי טרילוגיית משחקי הרעב מאת הסופרת סוזן קולינס.
הספר יצא בישראל ב-2020 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר בתרגום יעל אכמון, באותה שנה שיצא לאור בשפת המקור.
הוא עוסק באירועים המתרחשים 64 שנים לפני ההתרחשויות בטרילוגיה המקורית, והדמות הראשית היא דמות הנשיא הכל יכול והשנוא מהספרים הקודמים – קוריאולנוס סנואו בצעירותו.
ספר הזה מחולק לשלושה חלקים.
השניים הראשונים עוסקים בהכנות למשחקי הרעב ובמשחקים עצמם.
החלק השלישי, עוסק בתקופה שאחרי משחקי הרעב.
על רקע משחקי הרעב העשיריים, בלדת ציפורי שיר ונחשים סובבת סביב הרפתקאותיו של קוריאולנוס סנואו המתבגר, שיהפוך לנשיא הדיקטטורי של פאנם באירועי הטרילוגיה המקורית.
סנואו, בשנתו האחרונה באקדמיה, בן שמונה עשרה, תלמיד מצטיין, בן המעמד העליון שנפגע במלחמה, יתום מהוריו ומתגורר עם סבתו ובת דודתו היתומה אף היא וכאשר משפחתו על סף עוני, נבחר לשמש כמדריך בסבב העשירי של משחקי הרעב.
מדריך של הזוכה במשחקי הרעב יזכה במלגה לאוניברסיטה וסיכוייו של סנואו לא נראים מזהירים - המיועדת שקיבל היא לוסי גריי ביירד, נערה יתומה ממחוז 12.
כעונש על ההתקוממות של המחוזות עשר שנים קודם, כל אחד משנים־עשר המחוזות מחויב לשלוח בת אחת ובן אחד, המכונים "מיועדים", להשתתף במשחקים של אותה שנה.
עשרים וארבעה המיועדים נכלאים בזירה פתוחה ורחבת ידיים.
במהלך כמה שבועות המתחרים נלחמים זה בזה למוות.
המנצח הוא המיועד או המיועדת ששורדים אחרונים.
המשחקים בשנה העשירית מתנהלים אחרת מאשר המשחקים מהטרילוגיה, הם חדשים ופרימיטיביים יותר.
המועמדים מובאים בקרונות בקר סגורים מן המחוזות (ולא בקרונות אישיים מהודרים), אינם זוכים למזון ומשקה במהלך הנסיעה, ומשוכנים בכלוב בגן החיות, שם הם נתונים לצפייה של המבקרים בגן החיות והיחס אליהם הוא כאל "תת-אדם".
לוסי גריי זוכה במשחקי הרעב, בין היתר בזכות רמאות של סנואו שסייע לה במהלך התחרות.
כעונש על מעשיו נשלח סנואו לשמש כאוכף שלום במחוז 12, שם נקלע לעימות עם בילי טואופ, בן זוגה לשעבר של לוסי גריי, שבמהלכו נהרגת מייפר, בת זוגו של בילי ובתו של ראש העיר במחוז.
בעקבות האירוע חושש סנואו כי יואשם ברצח ויוצא להורג, במיוחד לאחר שהרובה ששימש בירייה נעלם, ולכן הוא ולוסי בורחים אל היער.
במהלך שהותו שם מגלה סנואו את הנשק בבקתה קטנה ומשמיד אותו, ובכך מבין שלוסי גריי היא העדות היחידה שיכולה לחשוף את מעשיו.
לוסי מבינה זאת ומחליטה להיעלם אל תוך היער.
סנואו, אחוז פחד ופרנויה, מתחיל לירות לכל עבר בניסיון למצוא אותה, וגורלה של לוסי גריי נותר לא ידוע.
לאחר חזרתו לקפיטול מתחיל סנואו בעלייתו לעמדות כוח, בעוד ד"ר וולומניה גאול, המדענית הראשית של הקפיטול ומוריו לשעבר באקדמיה, ממשיכה להשפיע עליו באמצעות תפיסותיה על טבע האדם והצורך בשליטה באמצעות פחד – רעיונות אשר עתידים לעצב את דרכו ולהוביל אותו בהמשך לתפקיד נשיא פאנם הדיקטטורי.
הספר זכה לקבלת פנים מעורבת.
חלק מהמבקרים קבעו שלמעריצי הסדרה יהיה מעניין לקרוא איך התפתחו משחקי הרעב, בעוד אחרים מתחו ביקורת על האורך, גוני הפילוסופיה והבחירה בדמות של קוריאולנוס סנואו כגיבור.
הגרדיאן שיבח את הרומן בזכות הנושאים בו הספר מטפל כגון חברות, בגידה, סמכות ודיכוי וכמו גם שכבות נוספות בהיסטוריה של הקפיטול.
באופן דומה, טען מגזין הטיים שקולינס מרחיבה בפרטים מרתקים שמעניקים עומק לעולם המבעית שיצרה בסדרה המקורית.
כמו קודמיו בסדרה, עובד גם הספר לקולנוע.
הוא עלה לאקרנים רשמית בארצות הברית ב-17 בנובמבר 2023. בישראל, הקרנתו של הסרט נדחתה עקב מלחמת חרבות ברזל, והוא עלה לאקרנים ב-7 בדצמבר 2023.
"בלדה לעוזב קיבוץ", המוכר גם לפי תחילת הפזמון שלו: "הוא עוד ישוב", הוא שיר עברי שכתב יעקב רוטבליט ב-1970 והלחין שמוליק קראוס, אשר מתאר את הכמיהה של חברי קיבוץ לחזרתו של בן הקיבוץ שעזב אותם.
השיר נכתב במקור ללהקת כיף התקווה הטובה.
במהלך השנים נוצרו לשיר גם כמה גרסאות כיסוי, בין היתר בביצוע של שמוליק קראוס ושל חמי רודנר.
כאמור השיר נכתב על ידי יעקב (יענקל'ה) רוטבליט והולחן על ידי שמוליק קראוס.
את השיר ביצעו בביצוע המקורי להקת כיף התקווה הטובה, כאשר הסולנים ששרו הם: ג'וזי כץ ואלי מגן בליווי קולות ונגינה של חברי הלהקה.
הפזמון נכתב על רקע תחילת תהליך של עזיבת בני הקיבוץ, שהלך והתגבר במשך השנים.
שנבע מהרצון של צעירים בני הקיבוץ לחפש לעצמם חיים חדשים, המשוחררים מהמגבלות שהכתיבה האידאולוגיה הקיבוצית, כמו החוסר ברכוש פרטי.
עזיבת הקיבוץ נתפסה ככישלון חינוכי והפניית גב לערכים שהקיבוץ הושתת עליהם.
על תהליך העזיבה הזה כתב רוטבליט את שירו, ונוצרו באותה תקופה סדרות כמו "חדווה ושלומיק".
ישנן כמה טענות שהשיר נכתב על יעקב אגמון שעזב בצעירותו את קיבוץ הראל.
הבית הראשון מתאר בן קיבוץ אשר עזב אותו לפני כמה שנים.
"עם מזוודה אחת ובלוריתו המתנפנפת" המעידה שעזב אותה עם מעט רכוש ובגיל צעיר.
אשר בני הקיבוץ מלגלגים עליו, ושבסוף יחזור "על ארבע אל הרפת".
הוא מתגורר בעיר אצל קרובת משפחה וחי בהקפה.
כלומר, מראה על כך שבדומה לחברי קיבוץ אחרים שלא היה להם חשבון בנק, הוא לא ידע איך מתנהלים עם כסף.
כאשר גם כשהגיע לביקורים בקיבוץ, הגיע בשביל לבקר את הוריו, ולא בשביל לבקר את החברים, כאשר היה מתחמק כדי שלא יזהו אותו חברי הקיבוץ.
במהלך הביקורים הוא לא היה מדבר הרבה, ובסופם לקח מהקיבוץ כמות גדולה של תפוחי עץ "רק בשביל הדרך".
עם התבגרותו של חבר הקיבוץ, אף על פי שהמשיך להחזיק בהשקפות עולם סוציאליסטיות, הוא חי חיים בורגניים, הכוללים וילה בהרצליה פיתוח, מכונית מפוארת, ונישואים לשחקנית.
בסוף השיר מתואר שאף על פי שנטש את חיי הקיבוץ, כאשר מגיעים אליו לביתו חברים מהקיבוץ, הוא מרבה לתאר את חייו בקיבוץ, אף על פי שעזב אותו בצעירותו.
בכותרות בעיתונות משתמשים בביטוי "בלדה לעוזב קיבוץ" כדי לתאר אנשים שהיו בקיבוץ ועזבו אותו.
"בלדה בין כוכבים" הוא פזמון שכתב יענקל'ה רוטבליט, הלחין שלום חנוך וביצע מרדכי ארנון.
השיר נכתב לרגל הנחיתה המאוישת הראשונה של החללית אפולו 11 על הירח.
הוא בוצע על ידי שלישיית התאומים, ולאחר מכן נכלל נכלל באלבום "כל אחד" משנת 1970, אלבום הסולו היחיד של חבר הלהקה מרדכי ארנון.
בשיר מוזכרים גרמי שמיים כגון נוגה, צדק, שביל החלב, העגלה הגדולה, העגלה הקטנה, קסיופאה, כסיל ושביטים.
אזכורו של אפלטון בשיר ("רק אל תתנהג לי כמו אפלטון, כאלה אינני אוהבת") נראה לכאורה נטול הקשר, וייתכן שחל כאן בלבול בין כוכב הלכת פלוטו (Pluto) לבין הפילוסוף אפלטון (Plato).
השיר בוצע באלבומו של הזמר אדם "חופשי", שיצא לאור ב-1989.
בשנת 2012, ביצע הזמר אורן לביא את השיר לאלבום "לילה של כוכבים" משירי שלום חנוך לפרויקט עבודה עברית.
ב-2020 הוקלטה בתוכנית זהו זה!
ישנם ביצועים נוספים לשיר הכוללים בין היתר: את שרון שחל וצחי נוי במסגרת התכנית "סופר דופר" ששודרה בערוץ 2, בזכיינית רשת ומיכל צפיר במסגרת התכנית "סוד השירים של מיכל" ששודרה בערוץ הופ!.
בלדה ליוסף הוא סרט דרמה ישראלי קצר משנת 2015 בבימויו של ריקי שלח, עם מיקי גבע, ראג'ב אבו רוקון ואיתי שור בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי רועי רשקס ורמי רודן והוא מבוסס על המחזה "בלדה ליוסף" של רועי רשקס שהועלה בתיאטרון מראה.
המחזה והסרט הם בהשראת מותו של מדחת יוסף בקבר יוסף ב-1 באוקטובר 2000. מדחת יוסף מופיע בסרט בשם מופיד.
סצנות הפנים בקבר יוסף צולמו באתר אירועים לשעבר ליד כנסיית פטרוס הקדוש (אבו כביר), סצנות החוץ צולמו ברמלה.
1 באוקטובר 2000, בעקבות עליות של אריאל שרון להר הבית מתחוללות מהומות ברחבי הגדה ובהם בקבר יוסף.
קבוצת לוחמים שומרת על המקום בפיקודו של מופיד (ראג'ב אבו רוקון).
מפגינים ערבים רבים תוקפים את קבר יוסף בשכם.
במתחם הקבר נמצאים לוחמי מג"ב בפיקודו של מופיד (ראג'ב אבו רוקון).
הערבים מיידים אבנים ומנסים לטפס על גדר הקבר.
בתוך ההתקפה מסתננים למתחם מתנחל יהודי בשם אלקנה (מיקי גבע) וסובחי (רביע חורי), שומר הקבר שהערבים חושדים שהוא משת"פ.
מופיד מתקשר כל הזמן בקשר עם המח"ט (פולי רשף) ומבקש שיגיעו לחלץ אותם (תוכנית "כתונת פסים").
המח"ט מורה לו להיאזר בסבלנות.
מופיד מחליט לפנות את הקבר אבל אלקנה מסרב להתפנות והמח"ט אומר שאין אפשרות לכפות זאת על אזרח.
מופיד מארגן את הלוחמים לפנוי בפיקודו של סגנו לואי (מחמוד).
בקבר נשארים מופיד, אלקנה, איתן החובש (איתי שור) וסובחי.
סובחי מחליט לברוח אך נתפס על ידי התוקפים ונרצח.
מופיד עולה מדי פעם לעמדה ויורה לעבר התוקפים עד שנפגע.
הוא מורה לאלקנה ואיתן לצאת מהמתחם דרך מעבר נסתר, להגיע למכוניתו של אלקנה ולנסוע למפקדה לבקש עזרה.
הם מצליחים להגיע למכונית אבל ברגע האחרון מתחרטים וחוזרים להיות לצד מופיד הפצוע קשה.
איתן מעודד אותו שהוא שומע כבר מסוק וחיילים שמגיעים אבל מופיד מת מאיבוד דם.
בסוף הסרט מופיעה כיתובית: "לזכרו של סמל שני מדחת יוסף שנפטר מאיבוד דם באחד באוקטובר 2000, ארבע שעות לאחר שנפצע, מבלי שנתקיים לגביו הערך-לא מפקירים פצוע בשטח".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמיקי גבעאלקנהמתנחל יהודיראג'ב אבו רוקוןמופידמפקדאיתי שוראיתןלוחם/חובשרביע חוריסובחישומר הקברמחמוד מורלואילוחםפולי רשףמח"טקול בלבד
בלדווין השלישי, רוזן פלנדריה (בערך 940 1 בינואר 962), שנקרא הצעיר, היה רוזן פלנדריה, ששלט לזמן קצר ברוזנות פלנדריה יחד עם אביו, ארנולף הראשון, משנת 958 ועד מותו המוקדם.
בלדווין השלישי נולד בערך בשנת 940. הוא היה בנו של הרוזן ארנולף הראשון, רוזן פלנדריה ואשתו השנייה, אדל מוורמנדואה (בערך 915 - 969).
זמן קצר לפני 961 התחתן בלדווין עם מתילדה מסקסוניה (מתה ב-1008), בתו של הדוכס הרמן בילונג מסקסוניה.
ארנולף הראשון מינה את בלדווין השלישי לשליט שותף של פלנדריה ב-958. בתקופת שלטונו הקצר, בלדווין היה אחראי להקמת תעשיית ייצור הצמר בגנט ולשווקים בערים אחרות בפלנדריה.
בלדווין השלישי מת מאבעבועות שחורות ב-1 בינואר 962, לאחר מסע נגד הנורמנים.
לאחר מותו של בלדווין, ארנולף הראשון סידר ללותר, מלך צרפת להיות האפוטרופוס של בנו של בלדווין, ארנולף השני, שירש את ארנולף הראשון
בנוסף, הוא תבע את השלטון ברוזנות פלנדריה.
הוא נעלם באנטוליה במהלך מסע הצלב הראשון.
בלדווין היה בנם הצעיר של בלדווין השישי, רוזן פלנדריה והרוזנת ריצ'ילדה מאנו.
הוא הפך לרוזן אנו לאחר מותו של אחיו הגדול, ארנולף השלישי, רוזן פלנדריה, בקרב קאסל.
רוזנות פלנדריה נתבעה אז על ידי דודם המנצח רובר הפריזי.
במהלך התקופה שבה היה בלדווין קטין, שנמשכה עד 1083, ריצ'ילדה נלחמה ללא הרף נגד רובר כדי להשיג את השלטון בפלנדריה עבור בנה, אך היא לא הצליחה.
על מנת להשיג כספים, היא הכפיפה את הרוזנות לנסיך-בישוף של לייז'.
עם הכספים שהושגו בעסקה, בסביבות 1072, היא הקימה קואליציה שכללה את דוכס בויון, את רוזני נאמור, לובן, מונטיגו, צ'יני, אומון (קלרמון, לפי רייפנברג) ואחרים, אולם רובר הביס את הקואליציה בצורה נחרצת ב-Broqueroie.
בלדווין הצטרף למסע הצלב הראשון בצבאו של גודפרי מבויון (ולא עם קרובו הקרוב יותר רובר השני, רוזן פלנדריה, שמשפחתו עדיין הייתה מסוכסכת עם שלו), לאחר שמכר חלק מרכושו לנסיך-בישוף של לייז'.
בשנת 1098 הוא נשלח בחזרה לקונסטנטינופול עם הרוזן איג דה ורמנדואה לאחר המצור על אנטיוכיה, כדי לבקש סיוע מהקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון.
עם זאת, בלדווין נעלם במהלך פשיטה של הטורקים הסלג'וקים באנטוליה, וככל הנראה נהרג.
גורלו של בלדווין נותר לא ברור במשך זמן רב.
בזמן עלייה לרגל לירושלים בשנת 1106, ארגנה אשתו של בלדווין אידה חיפוש אחר בעלה האבוד באנטוליה, שלא היה חד-משמעי.
בלדווין התחתן עם אידה, בתו של אנרי השני, רוזן לובן ואחותו של גודפרי הראשון, רוזן לובן, בשנת 1084. ילדיהם היו:
ארנולד; התחתן עם ביאטריקס פון את (לפני 1075 – לפני 1136), בתם של ולטר פון את ואדה דה רוסי.
אביו של יוסטס האב מרואולקס.
אידה, (1085 לערך – לאחר 1101); התחתנה עם גי דה שיבר; ולאחריו התחתנה עם תומאס, לורד קוסי (נקרא גם תומאס ממארל)
הפכה לנזירה במובז' לאחר מות בעלה.
אלידיס, (לפני 1098 – 1153); התחתנה עם ניקולא השני דה רומיני
בלדווין היה בנם של בלדווין השני, רוזן אנו ואידה מלובן.
הוא ירש את השלטון ברוזנות אנו בשנת 1102. בלדווין התחתן עם יולנד מחלרה בגיל צעיר.
הוא היה מאורס לאדלייד ממוריין, אחייניתה של הרוזנת קלמנס מפלנדריה, אולם ביטל את הקשר.
האירוסין המבוטלים גרמו לשערורייה, והרוזנת קלמנס הביאה את הנושא בפני אחיה האפיפיור קליקסטוס השני.
האפיפיור הכריז כי הנישואים חוקיים ואינם ניתנים לפירוק.
בלדווין מת בגיל צעיר בערך בהיותו בן 33 בשנת 1120, ונקבר במונס, בלגיה.
בנו הבכור, בלדווין הרביעי, ירש אותו.
בנו הצעיר ז'ראר ירש את המחוזות דודווארד ודייל, שהיו ברשות אמו.
הרוזנת יולנד החזיקה באנו כנדוניה לזמן מה וכעוצרת לבנה.
הוא היה נשוי ליולנדה, בתו של ז'ראר הראשון, רוזן חלרה.
בלדווין הרביעי, רוזן אנו, התחתן עם אליס מנמור
ז'ראר מאנו, אב קדמון של רוזנות דייל
גרטרוד/אידה מאנו, נישאה לפני 9 באוגוסט 1138 לרוז'ר השלישי מטוסני מקונשה ופלאמסטד
ריכילדיס מאנו, התחתנה עם תיירי ד'אבסנה, ולאחריו התחתנה עם אוורארד השני רדולף, קסטלאן מטורנאי
לאחר מותו של בלדווין, הרוזנת יולנד התחתנה בסביבות 1120 עם גודפרי השני, אדון ריבמון ובושן, אדון ואלנסיין ובנו של אנסלם מריבמון.
ליולנד וגודפרי השני היו שני ילדים:
ברתה מוואלנסיין, שנישאה לאוטו השני, רוזן דוראס ולאחריו התחתנה עם גי דה סן-אובר
בלדה על חייל הוא סרט דרמה סובייטי משנת 1959, בבימויו של גריגורי צ'וחריי.
הסרט מתרחש בתקופת מלחמת העולם השנייה ועוקב אחר מסעו של טוראי אליושה סקבורצוב, חייל צעיר בן 19, אשר בעקבות מעשה גבורה בחזית, מקבל חופשה קצרה כדי לבקר את אמו בכפר הולדתו.
במהלך מסעו הביתה, אליושה פוגש אנשים שונים, חווה חוויות מגוונות ומתמודד עם אתגרים הממחישים את השפעת המלחמה על חיי האזרחים והחיילים כאחד.
הסרט הופק במוספילם וזכה במספר פרסים, כולל פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
הסרט יצא לאקרנים ב-1 בדצמבר 1959 בברית המועצות ומכר 30.1 מיליון כרטיסים בהקרנות.
הסרט נפתח במעשה גבורה של טוראי אליושה סקבורצוב, חייל צעיר בחזית המזרחית, אשר משמיד שני טנקים גרמניים.
כפרס על גבורתו, הוא מקבל חופשה קצרה כדי לבקר את אמו בכפר הולדתו.
במהלך מסעו, אליושה נתקל במצבים ואנשים שונים: הוא מסכים להעביר חפיסות סבון לאשתו של חייל עמית, פוגש חייל פצוע החושש לשוב לביתו, ומכיר את שורה, נערה צעירה הנוסעת לפגוש את קרוביה.
בין אליושה לשורה מתפתח קשר מיוחד, והם חווים יחד את קשיי המסע.
לאחר התמודדויות רבות, אליושה מגיע לכפרו, אך בשל העיכובים הרבים, הוא זוכה לפגוש את אמו למספר דקות בלבד לפני שהוא נאלץ לשוב לחזית.
הסרט מסתיים בידיעה שאליושה לא ישוב עוד לביתו.
ולדימיר איבשוב – אליושה סקבורצוב, טוראי בן 19, גיבור הסרט.
ז'אנה פרוחורנקו – שורה, נערה צעירה שפוגשת את אליושה במהלך מסעו.
אנטונינה מקסימובה – אמו של אליושה, הממתינה לשובו.
יבגני אורבנסקי – ואסיה, חייל פצוע החושש לשוב לביתו.
הסרט "בלדה על חייל" זכה לשבחים רבים על הצגת סיפור אנושי נוגע ללב על רקע מלחמת העולם השנייה.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל ציון גבוה של 93% הן מהמבקרים והן מהקהל הרחב.
הסרט מציג את השפעת המלחמה על חיי הפרט, תוך התמקדות בקשרים האנושיים והרגשות המתעוררים במצבי קיצון.
הבמאי גריגורי צ'וחריי הצליח ליצור סרט המשלב בין סיפור אישי למסר אוניברסלי על אהבה, הקרבה ותקווה.
הסרט זכה בפרס באפט"א לסרט הטוב ביותר מכל מקור והיה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, מה שמעיד על ההערכה הרבה לה זכה הן בקרב המבקרים והן בקרב הקהל הרחב.
בלדה לסוכן כפול הוא שיר של להקת הפופ רוק הישראלית משינה.
השיר נכתב על ידי חבר הלהקה שלומי ברכה ויצא לאור ב-1 בנובמבר 1985 כחלק מאלבום הבכורה שלהם, "משינה".
עם זאת, באתר הרשמי של הלהקה נכתב כי זהותו של הסוכן הכפול פיקציונלית כמעט לגמרי.
השיר כתוב בסגנון איגיון שהשפעה מסגנון כתיבתו של המוזיקאי דני סנדרסון.
הוא מתאר סוכן כפול בשם יוסף אשר נלחם במוסלמים והסתתר באיסטנבול, התעה את הרוסים והגיע לישראל בספינת עבדים.
בבית החמישי של השיר מתואר כי הוא הגיע לראש פינה במסווה של שייח' טורקי, בעוד בבית השישי מתואר שהגיע לשם במסווה של גזר גמדי.
בסיומו של השיר מתואר כי החליף את אשתו בשל ביקורת שזו הפנתה אליו.
השיר יצא לאור ב-1 בנובמבר 1985 כחלק מאלבום הבכורה של הלהקה, "משינה".
בשנת 1986 יצא לאור כחלק מצד א' כפול של הסינגל "עתיד מתוק", ובספטמבר של אותה שנה נכלל באלבום ההופעה של הלהקה, "מכונת הזמן: משינה בהופעה 1995", ב-1 במרץ 1989 נכלל באלבום האוסף "גבירותי ורבותי: משינה", וב-8 בנובמבר 2010 נכלל באלבום האוסף "עסקי הרוקנ'רול".
הגרסה באנגלית - Double Agent
הגרסה האנגלית של השיר הוקלטה על ידי משינה בשנת 1985, במקביל לזו העברית, בעזרתו של ראובן שפירא שגם הפיק את הגרסה הזו.
השיר באנגלית הוקלט במסגרת ניסיון של הלהקה להצליח גם בשוק הבינלאומי, דבר שלא צלח.
מילות השיר באנגלית נכתבו על ידי הזמר מיקי שביב והגרסה יצאה לאור לבסוף רק ב-15 בדצמבר 2022 בתור סינגל בשם "Double Agent" (בעברית: "סוכן כפול").
על עטיפת "Double Agent" מוצגת תמונה בצילומו של ברי פרידלנדר ובה נראים חברי הלהקה לצד רכב סאאב, רכבו הראשון של חבר הלהקה יובל בנאי.
במיתולוגיה הנורדית, בלדר (בנורדית עתיקה: Baldr) הוא אל, אחד מהאסיר ואחד מבניהם של אודין ופריג, אשר סיפור מותו והלווייתו משמעותי.
בלדר מופיע באדה הפואטית, שליקטה במאה ה-13 מקורות יותר מוקדמים, באדה הפרוזאית, שנכתבה במאה ה-13 על ידי סנורי סטורלוסון, ובצורה אוהמריסטית בגסטה דנורום של ההיסטוריון הדני סקסו גרמטיקוס.
באדה הפרוזאית בלדר מתואר כיפה תואר, בהיר, וחכם מאוד.
סיפור מותו של בלדר מפורט יחסית באדה הפרוזאית, שבה מסופר שהאל לוקי ישטה באל הוד'ר העיוור ויגרום לו לירות בבלדר חץ שיהרוג אותו, וכי מותו הוא אסון עצום בשביל האסיר.
האדה הפואטית והאדה הפרוזאית כותבות שאודין ורינד יולידו את ואלי בשביל להרוג את הוד'ר.
בתיאורים של אירועי רגנרוק, האדה הפואטית מספרת כי בלדר יקום לתחייה לאחר הרגרנרוק, ביחד עם הוד'ר.
בפרק "ההטעיה של גילבי" (Gylfaginning) של האדה הפרוזאית ישנו תיאור של בלדר:
"בנו השני של אודין הוא בלדר, ועליו אומרים כולם דברים טובים.
הוא הטוב ביותר, וכולם מהללים אותו.
פניו בהירות כל כך שקרני אור יוצאות ממנו.
יש צמח לבן מאוד שצבעו כצבע מצחו של בלדר, וצמח זה הוא הלבן ביותר בצמחים.
מכך אתה יכול לשפוט את יופי שיערו וגופו.
הוא הצנוע ביותר, החכם ביותר, והרהוט ביותר מכל האסיר, ואף אחד לא יכול לשנות את פסיקותיו.
הוא שוכן במקום בגן עדן בשם בריידאבליק, ולשם דבר מלוכלך לא יכנס."
מעבר לתיאור זה, רוב מה שמסופר על בלדר הוא סיפור מותו והלווייתו, שמתואר כטרגדיה גדולה שתוביל בסופו של דבר לרגנרוק.
באדה הפרוזאית מותו של בלדר מתואר כך:
לבלדר פעם החלו להופיע חלומות שהצביעו על כך שחייו בסכנה.
כשבלדר סיפר זאת לאֶסיר, הם החליטו על התאספות, þing, והחליטו שהם יבקשו שבלדר יהיה בטוח מכל הסכנות האפשריות.
בעקבות זאת, פריג קיבלה שבועות בעניין זה, מהאש ומן המים, וכמו כן מהברזל ומכל מיני המתכות, מהאבנים, מהארץ, מהעצים, מהמחלות, מהחיות, מהציפורים, מהרעלים, ומן הנחשים.
לאחר שפריג קיבלה הבטחות אלו, האלים שעשעו עצמם עם זה שבלדר כעת היה בלתי פגיע.
לא משנה מה הם עשו לו, לא נגרם לו נזק.
לוקי גילה זאת ולא היה מרוצה ממה שקרה, אז הוא התחזה לאישה והלך אל פריג בפנסאליר, מקום משכנה.
שם, פריג שאלה את המבקרת מה האסיר עשו בהתאספות.
האישה אמרה שהאסיר ירו על בלדר אך לא נגרם לו נזק.
פריג הסבירה כי כלי נשק ועץ לא יפגעו בבלדר, משום שהיא קיבלה שבועות מכולם.
האישה שאלה את פריג אם כל הדברים נשבעו שלא לפגוע בבלדר, ופריג ענתה לה שיש יוצא דופן אחד, נבט של עץ ממערב לוולהאל.
הדבקון נראה לה צעיר מדי בשביל שתבקש שבועה ממנו.
לוקי הגיע להתאספות של האסיר כשבידו הדבקון, ושיטה באל העיוור הוד'ר, שירה בחץ שבראשו הדבקון.
החץ עבר הישר דרך בלדר והרג אותו, מה שזעזע את האסיר.
מרוב שהיו מזועזעים והלומים, האלים תחילה יכלו רק לבכות מצערם.
זו הייתה הצרה הנוראית ביותר שקרתה אי פעם לבני אדם או לאלים.
פריג קמה ושאלה בהכרזה "מי כאן מבין האסיר שרוצה לזכות בכל אהבתי מוכן לרכב אל הל ולבקש ממנה לפדות את בלדר בתמורה לכופר".
הרמולד, (Hermóðr), אח של בלדר, הסכים לבקשתה של פריג והגיע להל.
בו זמנית, לבלדר ערכו הלוויה מפוארת שאליה הגיעו ישויות רבות, כשהחשובים ביותר מביניהן היו אודין ופריג, הוריו.
גופתו של בלדר הועלתה על הספינה רינגהורן, שהייתה הגדולה מכל הספינות.
בזמן ההלוויה, נאנה, אשתו של בלדר, מתה מרוב צער.
גופתה הועלתה לספינה, למדורה ביחד עם בלדר.
הרמוד מצא את בלדר ונאנה בהל.
הרמוד השיג הסכם על החזרה של בלדר ונאנה, ביחד עם הרמוד, בתנאי שכל החפצים והאלים יתאבלו על מות בלדר.
הרמוד חזר לאסיר ומספר להם על מה שקרה.
למרות הכל, ההסכם בסוף לא התממש בגלל סירובה של ענקית בשם ת'וק (Þökk "תודה") להתאבל על מות בלדר.
המקור באדה הפרוזאית מוסיף כי משוער שת'וק הייתה לוקי במסווה.
לא כמו באדה הפרוזאית, באדה הפואטית למותו של בלדר התייחסויות קצרות, והסיפור לא מפורט.
בלדר מוזכר בשירים "חזון הנביאה" (Völuspá), ב"התנצחות של לוקי" (Lokasenna), והוא הנושא של השיר "חלומות בלדר" (Baldrs Draumar).
בחזון הנביאה, נביאה אל-מתה מעניקה לאל אודין ידע.
בארבעה בתים בשיר, היא מזכירה את בלדר.
בראשון היא מספרת לאודין שהיא ראתה את גורלו של בלדר, ומזכירה דבקון:
בשני הבתים הבאים, הנביאה אומרת שהוד'ר רצח את בלדר, מזכירה את הולדת אחיו של בלדר (ואלי) לנקום את מותו, ומדברת על יגון פריג, אמו של בלדר.
הנביאה גם מפרטת שואלי הרג את הוד'ר כשהיה בן לילה אחד, ושהוא לא שטף את ידיו או סרק את ראשו לפני שהרג אותו:
בבית מאוחר יותר בשיר, הנביאה מנבאת כי לאחר רגנרוק בלדר והוד'ר יקומו לתחייה:
בשיר "ההתנצחות של לוקי" האלים מחליפים העלבות עם האל לוקי.
אמו של בלדר, פריג, מזכירה את בלדר.
היא אומרת ללוקי שאם בלדר היה לצידה באותו רגע, לוקי היה נהרג.
לוקי משיב לה שהוא הסיבה שבלדר לא לצידה:
השיר "חלומות בלדר" פותח בכך שהוא מספר על כך שהאלים פעם התאספו ודנו למה לבלדר היו חלומות רעים:
אודין רוכב להל (עולם המתים) על גבי סלייפניר, סוסו.
אודין מגיע לנביאה מתה ומעיר אותה ממותה בעזרת קסמים.
הנביאה שואלת את אודין מי הוא, והוא עונה לה ששמו וגטאם (Vegtam "נודד").
אודין שואל את הנביאה ארבע שאלות והיא עונה לו בעל כורחה על השלוש הראשונות, ובכל פעם אומרת שהיא לא תדבר יותר.
בשאלה הרביעית היא מבינה שוגטאם הוא אודין במסווה ולא עונה לו.
אודין משיב שהיא לא נביאה, אלא שהיא האם של שלושה יוטנאר.
הנביאה אומרת לו לרכב בחזרה הביתה גאה, כי הוא האדם האחרון שהיא תדבר איתו עד שלוקי ישתחרר משרשראותיו.
בשאלתו הראשונה, אודין שואל את הנביאה בשביל מי הספספלים עטורים בטבעות מבריקות והרצפות מצופות זהב.
הנביאה עונה לו שעבור בלדר בהיכל מתבשל תמד:
בשאלתו השנייה, אודין שואל את הנביאה מי יהיה רוצחו של בלדר, והיא משיבה לו שהוד'ר יהיה:
בשאלתו השלישית, אודין שואל את הנביאה מי ינקום את מותו של בלדר.
הנביאה עונה לו שרינד תלד את ואלי, שיהיה בן לילה אחד כשינקום, ושלא יסרק את ראשו או ישטוף את ידיו לפני כן:
בשאלתו הרביעית, אודין שואל את הנביאה מי יהיו הנשים אשר יבכו על מות בלדר, ושאלה זו לא נענית.
בסוף המאה ה-12 תיעד ההיסטוריון הדני סקסו גרמטיקוס סיפור "היסטורי" על בלדר (ששמו עובר לטיניזציה בסיפור והופך לבאלדרוס Balderus).
לפי גרמטיקוס, באלדרוס והוד'רוס שניהם ביקשו את ידה של נסיכה בשם נאנה, בתו של גובאר, מלך נורווגיה.
באלדרוס היה אל למחצה ולכן פלדה מצויה לא יכלה לפצוע את גופו הקדוש.
שני היריבים נלחמו בקרב אדיר.
אף על פי שאודין, ת'ור, ואלים אחרים נלחמו בשביל באלדרוס, הוא הפסיד ונס, והוד'רוס נישא לנאנה.
למרות זאת, באלדרוס אזר אומץ ושוב נלחם בהוד'רוס.
הפעם ביצועיו היו אף יותר גרועים מקודם, והוד'רוס הרג אותו באמצעות חרב, ובאלדרוס נקבר בהלוויה מלכותית.
ברוק כבד, המושג בלדות רוק מציין שירים הבולטים במלודיות ובהבעת רגש, לרוב רגשות מלנכוליים.
בלדות הרוק עומדות בניגוד לשירים המאפיינים בדרך כלל את הרוק הכבד, המאופיינים בדרך כלל בקצב שמח וקופצני, או לחלופין בדיסטורשן כבד ומהירות מסחררת.
בלדות הרוק מהוות את אחד המאפיינים הבולטים של הז'אנר גלאם מטאל.
הלהקה אשר נחשבת ללהקת האם של בלדות הרוק היא סקורפיונז, אשר החלה לכתוב בלדות מלאות רגש בשלהי שנות השבעים, אשר המפורסמת שבהן היא "Still Loving You" ("עדיין אוהב אותך"), הנחשבת עד היום לאחת מקלאסיקות הרוק האהובות ביותר.
עם זאת בלדות רוק נכתבו גם לפני כן.
בלדות הרוק הן לרוב איטיות יחסית, מאופיינות בהרבה רגש, שירה נקייה וסולואים מלודיים, בדרך כלל של גיטרה חשמלית; ותמיד מדברות על אהבה או על נושאים עצובים.
שיטת נגינה שנפוצה מאוד בבלדות רוק היא "פירוק אקורדים" – נגינה בנפרד של כל אחד מהתווים המרכיבים את האקורד.
צורת נגינה זו, במיוחד כשהיא נעשית לאט, נותנת למלודיה נופך רגשי ועדין.
לעיתים קרובות ישנו שימוש בכלים אשר לרוב לא משתמשים בהם בשירי רוק כבד שאינם בלדות, כמו קלידים, פסנתר וגיטרה אקוסטית, שמעדנים את הצליל.
בלדות הרוק אינן מהוות סגנון בפני עצמן, והן מצויות בחלק מסגנונות הרוק והמטאל.
רוק כבד/גלאם מטאל (hard rock)
הסגנון הבולט ביותר בבלדות שלו הוא הרוק קלאסי-כבד על גווניו השונים, ובמיוחד הגלאם מטאל, אשר מקדיש חשיבות רבה לבלדות, ולמעשה רוב להקות השיער, כתבו בלדות עצובות ומרגשות.
כמות גדול של בלדות נכתבו בסגנון הרוק הקלאסי-כבד ובמיוחד גלאם מטאל, להלן המפורסמות שבהן
מאיר בנאי – שער הרחמים
סטלה מאריס – זה לא מאוחר
סטלה מאריס – לילה טוב
סטלה מאריס/הראל מויאל – נר על החלון
סטלה מאריס – קללת הפרעונים
הבי מטאל קלאסי (heavy metal)
סגנון נוסף אשר מתאפיין בהרבה בלדות הוא מטבע הדברים אחיו התאום של גלאם מטאל, ההבי מטאל הקלאסי.
בשל היות ההבי מטאל יותר כבד ו"קשוח", הבעת הרגש בסגנון זה היא פחותה מאשר בגלאם מטאל, אך אף-על-פי-כן, בלדות הרוק די נפוצות בהבי מטאל, אם כי משקלן אינו כה גדול כמו בגלאם מטאל.
להלן הבלדות המפורסמות בתחום ההבי מטאל:
אינגווי מלמסטין – Like an Angel
למרות היותו של הפאוור מטאל סגנון עדין ומלודי, מעטות הן הבלדות בסגנון זה:
טימו קוטיפלטו – Sleep Well
בלדווין השני, רוזן פלנדריה (צרפתית Baudouin II de Flandre; בערך 865 - 10 בספטמבר 918), היה בנם של בלדווין הראשון, רוזן פלנדריה ושל יהודית (בתו של שארל הקירח מלך פרנקיה המערבית).
בלדווין השני ירש את רוזנות פלנדריה ב-879, אחרי מות אביו, כשהוא בן ארבע עשרה שנה בלבד.
כבר בתחילת שלטונו הנורמנים הרסו את העיר תרואן, החריבו את פלנדריה, בזזו את מנזריה והשאירו אחריהם מוות וייאוש.
בחורף 880 הגיעו אל העיר גנט ובאביב 881 בזזו את טורנה.
ב-882 - את קמברה ואת אראס וב- 883 הגיעו לבולון סור מר ושוב לתרואן ולגנט.
בתגובה, בלדווין השני הקים טירות מבוצרות רבות - מה שאפיין את תקופת שלטונו ואת תחילת תקופת הפיאודליזם באזור.
ב-884 נשא לאישה את אלפטרית' בתו של אלפרד הגדול מלך אנגליה - נישואים שחיזקו את ההתנגדות הפלמית-אנגלית לפלישות הנורמנים.
בזאת הונחה אבן היסוד למדיניות הפלמית של ברית עם אנגליה שנמשכה מאות בשנים.
בתקופתו של קרל השמן, בלדווין השני ניצל את המאבקים בין שארל התם לבין אודו, רוזן פריז.
הוא לקח לעצמו רכוש נטוש, השתלט על שטחים שלחופי התעלה, הגיע עד בולון סור מר (בחבל נור-פה דה קאלה שבצפון צרפת) והרחיב את נחלותיו הרבה מעבר לאלה של אביו.
ב-887, אחרי פרישתו של קרל השמן ובחירתו של אודו, מלך צרפת על ידי האצולה (888), בלדווין השני תמך במועמדותו של שארל התם, בעוד שהרברט השני, רוזן ורמנדואה תמך באודו.
ראול, רוזן קמברה, אחיו של בלדווין השני, נכנס לורמנדואה וכבש את הערים פרון וסן-קנטן, אך נהרג בידיו של הרברט השני (17 ביוני 896).
אחרי מותו של ראול, שהיה אב מנזר סן-ברטן שבעיר סנט-אומר, אחיו בלדווין השני דרש לעצמו את ניהול מנזר זה, אך הנזירים שפחדו מרוזן פלנדריה קראו לעזרתם את פולק הנערץ, ארכיבישוף ריימס שהתמנה לאב המנזר.
שמו של בלדווין השני כרודף בצע הושפע מן העובדה שחמד את המנזרים שאותם לא עלה בידו להשיג.
בלדווין השני תכנן את רצח הרברט השני, רוזן ורמנדואה, שבינתיים שב ותמך בשארל התם, אך הרברט השני כבש את פרון והשתלט גם על סנט-אומר.
שארל התם, שהפך למלך צרפת ב- 898, מינה את פולק הנערץ לשומר החותם של חצרו - מה שגרם לטינה מצדו בלדווין השני, שהורה על רצח פולק הנערץ (17 ביוני 900).
ארווה, שהתמנה לארכיבישוף החדש של ריימס, הוקיע את מעשיו של בלדווין השני והאפיפיור בנדיקטוס הרביעי הטיל עליו חרם.
אך הכול היה ללא הועיל, כי שארל התם לא היה מסוגל לעשות דבר לבלדווין השני, שהיה החזק שבוסאלים שלו.
בלדווין השני מת ב-918, וכמו אביו לפניו, נקבר במנזר סן-ברטן שבעיר סנט-אומר.
עצמותיו הועברו מאוחר יותר לכנסיית סן-פייר שבעיר גנט.
בנו ארנולף הראשון ירש את מקומו כרוזן פלנדריה.
בלדכילדיס או בלדתילד או בטילדיס (Baldechildis וגם Balthild, Bathilda, Baudour או Bauthieult; נולדה ב-626 לערך - נפטרה ב-30 בינואר 680) הייתה אשתו של כלוביס השני מלך נויסטריה ובורגונדיה.
שתי מסורות, נפרדות ואף סותרות מתייחסות אליה.
אחת היא הגיוגרפיה שנועדה לקדם את הכרזתה כקדושה והשנייה היא כרוניקה המאוששת על ידי ממצאים ארכאולוגיים.
שתי המסורות מציגות אותה כבת העלית האנגלו-סקסית, ייתכן שהייתה קרובת משפחה של ריקברט, מלך ממלכת מזרח אנגליה, המלך הפגאני האחרון שם.
אחרי שריקברט הודח מכס השלטון על ידי סיגיברט נמכרה בלדכילדיס לעבדות.
היא הגיעה, עדיין כנערה צעירה, למשק הבית של ארכינולד (Erkinoald), שהיה המיורדומוס בנויסטריה, תחת כלוביס השני.
על פי ההגיוגרפיה "Vita Sanctae Bathildis", בלדכילדיס הייתה נערה יפה, חכמה, צנועה וקשובה לצרכיהם של אחרים.
ארכינולד, שאשתו נפטרה, נמשך לשפחה ורצה להינשא לה.
בלדכילדיס שלא רצתה להינשא לו התחבאה עד שהוא נישא בשנית.
בשלב זה הבחין בה המלך כלוביס עצמו וביקש את ידה בשנת 649. על פי המסופר הייתה בת 19 בהינשאה לכלוביס והוא עצמו היה, לפי הגרסאות השונות, בין גיל 12 ל-16.
לפי המקורות, גם כמלכה נשארה צנועה וחסודה והתפרסמה בזכות תרומותיה הנדיבות ומעשי הצדקה שלה.
בין תרומותיה היו מנזר קורבי (וכן מענק קיום שנתי עבורו מתוך המיסים שנאספו בעיר פוס) ומנזר של (Chelles).
היא תמכה גם בקדוש קלאודיוס ובמנזר שלו.
נולדו לה שלושה בנים שהפכו למלכים: כילדריך השני, כלותאר השלישי ותיאודריך השלישי.
לאחר שנפטר בעלה, ככל הנראה בין השנים 655 ל-658 (התאריך המדויק אינו ידוע) ירש אותו בנה בן ה-5, כלותאר השלישי והיא הפכה לעוצרת בשמו עד הגיעו לגיל בגרות בשנת 664. כמלכה הייתה מדינאית מיומנת, ביטלה את המנהג של מסחר בעבדים נוצרים ואף ביקשה את שחרורם של ילדים שנמכרו לעבדות.
על פי הסיפור, כאשר שלושת בניה הגיעו לגיל מתאים וקיבלו כל אחד נחלה (כלותאר בנויסטריה, כילדריך באוסטרזיה ותיאודריך כנראה בבורגונדי) ויתרה בלדכילדיס על סמכויות השלטון ועל תוארה והצטרפה (או אולצה להצטרף) למנזר.
את שארית חייה הקדישה כדי לשרת את העניים וחולים.
בלדכילדיס נקברה במנזר אותו הקימה, מנזר של מחוץ לפריז.
הגיוגרפיה עליה (Vita Baldechildis) נכתבה זמן קצר לאחר מותה, כנראה בקהילת של.
בדומה להגוגיורפיות אחרות על קדושים מהשושלת המרובינגית, גם הגיוגרפיה זו מספקת מספר עובדות היסטוריות.
פולחן קדושים שלה החל בשנת 833 כאשר שרידיה הועברו מהמנזר הישן לכנסייה חדשה שנבנתה.
בלדכילדיס הוכרזה כקדושה כ-200 שנה אחרי מותה על ידי האפיפיור ניקולאס הראשון.
בחקר היסטורי, למרות שההגיוגרפיה שלה מדגישה את צניעותה כשפחה, בהקשר של תרבות המאה השביעית נראה כי בלדכילדיס הייתה פילגש שהעניק ארכינולד כמתנה לכלוביס.
בתקופה בה היה כלותאר השלישי קטין, הייתה צריכה בלדכילדיס להתמודד עם ניסיון ההפיכה של המיורדומוס האוסטרזי גרימואלד (Grimoald) והצליחה כנראה בעזרתו של אדונה לשעבר, ארכינולד.
על פי ההגיוגרפיה "Vita Sancti Wilfrithi" הייתה בלדכילדיס שליטה אכזרית.
בהמשך לסכסוך עם הבישופים, כנראה שהייתה אחראית על מספר חיסולים.
נשים אחרות שהגיעו בתקופה המרובינגית ממעמד נמוך למעמד הגבוה ביותר היו פרדגונד, ביליכילד (Bilichild), וייתכן שאף ננתילד.
חותם זהב, שהיה במקור צמוד לטבעת חותם, נחשף בשנת 1999 על ידי גלאי מתכות בשדה כמה קילומטרים ממזרח לנוריץ' שבאנגליה ושמור כיום במוזיאון טירת נוריץ'.
לחותם שני צדדים, הצד הרשמי מראה פני אישה והכיתוב BALDAHILDIS.
אף כי השם לא היה נדיר משערים כי היה זה חותמה של בלדכילדיס שניתן לנציג רשמי שלה, על מנת שיוכל להזדהות ככזה.
בלה (געז: ባሌ) הייתה מדינה מוסלמית שהתקיימה בימי הביניים במרכז אתיופיה.
המדינה גבלה בצפונה במדינות סולטנות דוורו ושרקה, במערבה בהדייה, עדל במזרחה ובאורומו בדרומה.
בלה התגבשה בין המאה ה-11 למאה ה-13 והייתה חלק מגוש מדינות אסלאמיות שהתקיימו במה שהיום מרכז-דרום אתיופיה.
האסלאם התפשט במדינה והפך לדתה הרשמית הודות לשייח' חוסיין הגדול שהגיע לאזור מחצי האי ערב.
לפי ההיסטוריון שיהב אל עומרי, גודל המדינה היה 20 ימי הליכה על 6 ימי הליכה, המדינה הייתה בעלת אקלים נוח יותר משאר שכנותיה וכן אדמתה פורייה מאוד.
בתקופתו לבלה היה צבא פרשים של 18,000 איש וחיל רגלים רב מאוד.
המדינה נכבשה בידי האימפריה האתיופית בתקופת הקיסר עמדה ציון הראשון והייתה לוסאל.
בתקופת מלחמת אתיופיה-אדאל הייתה הראשונה שנכבשה בידי כוחות אחמד גארן ולאחר מכאן הייתה לאחד מהאזורים הראשונים שהאורומו פלשו והתיישבו בהם.
עם פלישת האורמו וההתיישבות בבלה, המדינה חדלה מלהתקיים.
אזור בלה נכבש שוב בידי האתיופים בשלהי המאה ה-19 תחת הקיסר מנליק השני ושטחיה נכללו מחוז בלה.
כיום שטחי בלה נכללים במחוז בלה שבמדינת אורומיה.
בלדר הוא דמות משנה בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס תור ביקום מארוול קומיקס.
דמותו מבוססת על האל בלדר מהמיתולוגיה הנורדית.
בלדר הוא אל אסגרדי, אחיו החורג של תור ובנו של אודין, שליט אסגרד.
כמו מקבילו במיתולוגיה הנורדית, בלדר הוא זרז שיחל בסופו של דבר את הראגנארוק על אסגרד.
עקב נבואה זו, אביו אודין מורה לפריגה אשתו להפוך את בלדר לבלתי פגיע לכל נזק שייגרם לו.
אולם, לפני שהיא החלה בכישופיה, בלדר הואשם בבגידה לאחר שנטש את שדה הקרב נגד ענקי הכפור כדי להחזיר גוזל ציפורים שנפל מהקן.
אודין לא ראה חן בהפגנת חיבה שכזו, והורה לבניו טיר והוניר לירות בו מטח חצים ולהטיל בו כידונים.
או אז, נשר הופיע לפתח ועצר את המטח המתקרב לעברו.
אודין, בראותו שבלדר אפילו לא עפעף לנוכח מטר החצים, היה מרוצה מתעוזתו של בנו והסכים להעניק לו חסינות.
עד מהרה הוא הפך ללוחם וחבר למסעותיהם של הלוחמים שלושה.
אולם, למרות חוסנו האדיר מפני נזק, בלדר פגיע בפני צמח הדבקון.
לוקי, אל הכזבים ואחיו החורג של תור, ניצל חולשה זאת וניסה להתל באחרים כדי שיפגעו בו.
בלדות עממיות הן בלדות שראשיתן במאה ה-13 והתפתחו בממלכת סקוטלנד וחוברו באיטליה, צרפת וצפון אירופה.
בבלדות העממיות מופיעים בדרך כלל ערכים כמו נאמנות, אהבה, צניעות ורדיפת הצדק והאמת.
האדם שסביבו העלילה מתרחשת הוא בדרך כלל אביר, שנעשה לו עוול קשה הכרוך בבגידה או ברצח.
הבלדה העממית מתפתחת לרוב באמצעות דיאלוג, תוך התמקדות במקרה או אירוע בולט, ואילו האירועים שקדמו למקרה זה ואלו שבאו אחריו, הם לרוב מרומזים או שאינם מוזכרים כלל.
הדמויות הראשיות המופיעות בבלדות הסקוטיות לרוב מהמעמד הגבוה.
המספר בבלדה העממית מתווך בין חומרי הסיפור ובין השומעים.
האמצעי הבולט בבלדה העממית הוא הדיאלוג, הנותן לבלדה מימד של מיידיות, קונקרטיות ועניין.
הגיבורים בבלדה העממית הם גיבורים המייצגים ערכים, רעיון, עמדה ותפיסת עולם מסוימת.
הבלדה מושלכת את לב השומעים בשילוב בין צורת הביטוי העממית הקיצבית, אווירת המסתורין, הטון האירוני וההתנגשות בין התפיסות המנוגדות.
לבלדות העממיות ישנם מאפיינים משותפים הבונים את הבלדה:
פתיחה דרמטית - הבלדה העממית מתחילה באירוע מותח, דרמטי וללא התרחשות מוקדמת.
דיאלוג - לאורך הבלדה העממית מתקיימים דיאלוגים רבים העוזרים להגברת ההתרחשות וקידום העלילה (לעיתים, הבלדה מסופרת כולה על ידי הדיאלוג).
חזרה - בבלדה ישנה חזרה על אירועים וביטויים מסוימים.
החזרה עוזרת ליצירת קצב, להדגשת הרעיון בבלדה ולשמירה על קצב שומעי הבלדה.
פערי מידע - ישנם אירועים ופרטים שאינם מוסברים בבלדה ונותרים ללא תשובה.
הסוף הטראגי - הבלדה מסתיימת במוות, בדרך כלל של הגיבור.
בלה אחמדולינה הייתה משוררת רוסיה וסובייטית.
אביה היה ממוצא טטרי וכיהן בתפקיד בכיר בממשל, ואמה הייתה מתרגמת בעלת שורשים איטלקיים.
עוד בתקופת לימודיה בבית הספר אחמדולינה החלה לכתוב שירה.
בשנים 1955-1958 היא הייתה נשואה למשורר יבגני יבטושנקו.
כבר במהלך שנות ה-50 פורסמו שיריה בירחונים ספרותיים.
בשנת 1959 כתבה את אחד מהשירים המפורסמים שלה, אשר הולחן בשנת 1975 על ידי מיכאל טריברדייב לסרט של אלדר ריאזנוב צחוק הגורל.
עוד מספר שירים שלה הולחנו על ידי אנדריי פטרוב ושולבו בסרטים סובייטים.
בשנת 1960 אחמדולינה סיימה ללמוד במכון לספרות במוסקבה.
במהלך הלימודים היא סולקה לזמן מה עקב התנגדותה לרדיפות נגד בוריס פסטרנק.
ספר השירים הראשון שלה התפרסם בשנת 1968. בהמשך פרסמה כל כמה שנים ספר חדש.
ספרה האחרון יצא לאור בשנת 2000. על היצירות שלה הוענק למשוררת פרס ברית המועצות בשנת 1989 ופרס הפדרציה הרוסית בשנת 2004. במהלך השנים היא זכתה במספר רב של פרסים נוספים.
בשנת 1964 אחמדולינה שיחקה בסרט בבימוי של ואסילי שוקשין.
במהלך שנות ה-60 היא כתבה כמה תסריטים לסרטים על פי יצירות של הסופר יורי נגיבין שהיה בעלה דאז.
בשנת 1970 המשוררת ביקרה בגאורגיה שהרשימה אותה מאוד.
אז החלה לתרגם לרוסית יצירות של משוררים גאורגיים כניקולוז ברתשווילי, גלקטיון טאבידזה ומשוררים נוספים.
בשנת 1974 בלה אחמדולינה התחתנה בפעם הרביעית והאחרונה עם מעצב התפאורות ואמן התיאטרון בוריס מסרר.
אחמדולינה הייתה ידועה כתומכת בתנועת הדיסידנטים.
פעמים רבות היא התבטאה להגנת אנדריי סחרוב, ולדימיר ווינוביץ' ופעילים נוספים.
דבריה פורסמו בעיתון הניו יורק טיימס ושודרו בתחנות רדיו קול אמריקה ובקול השלום.
בשנת 1979 השתתפה בהכנת אלמנך ספרותי בשם "מטרופול", שפורסם בפריז ללא ידיעת הצנזורה הסובייטית.
בשנת 1993 היא הייתה בין חותמי "מכתב 42" שתמך במדיניותו של בוריס ילצין.
בשנים האחרונות לחייה אחמדולינה הייתה חולה מאוד ונפטרה ב-29 בנובמבר 2010. היא נטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
חלק משיריה תורגמו לעברית בספר "אגדה של גשם" (Сказка о дожде) בתרגום של אריה אהרוני.
יוסף ברודסקי כינה את אחמדולינה "ממשיכה של קו פושקין-לרמונטוב בשירה הרוסית".
בפברואר 2013 הציע ולדימיר פוטין לכלול את שיריה בתוכנית הלימודים של בתי הספר.
בלה סביצקי אבצוג הייתה מנהיגה פמיניסטית יהודייה-אמריקאית, פעילה למען זכויות האזרח ונגד מלחמת וייטנאם וחברת בית הנבחרים של ארצות הברית.
נמנתה עם מנהיגות הגל השני של הפמיניזם.
בלה סביצקי נולדה בניו יורק להורים יהודים שהיגרו מרוסיה.
אמה אסתר הייתה עקרת בית ואביה עמנואל היה קצב.
היא למדה בתיכון וולטון בעיר ניו יורק והייתה נשיאת כיתתה.
כמו כן הייתה חברה בתנועת השומר הצעיר.
אחר כך למדה במכללת האנטר וב-1947 השלימה תואר במשפטים באוניברסיטת קולומביה.
המשיכה בלימודים בבית המדרש לרבנים באמריקה.
ב-1944 נישאה למרטין אבצוג, אותו פגשה באוטובוס במיאמי בדרך לקונצרט של יהודי מנוחין, ואיתו חייתה עד מותו ב-1986. הזוג הביא לעולם שתי בנות, איב וליז.
אבצוג עבדה במשרד עורכי דין ועסקה בעיקר בדיני עבודה.
רק נשים מעטות היו עורכות דין בשנות ה-40, וכדי שלא יחשבו שהיא מזכירה נהגה לבדל עצמה וחבשה כובעים רחבי שוליים, שהיו לימים לסימן ההיכר שלה.
ב-1961 נמנתה עם מקימות תנועת הנשים לשלום "שביתת הנשים למען השלום" Women Strike for Peace, וב-1971 ייסדה, יחד עם גלוריה סטיינם ובטי פרידן, את "הוועידה הלאומית הפוליטית לנשים" (NWPC).
אבצוג נודעה כפעילה למען זכויות אדם בכלל וזכויות נשים בפרט.
כמו כן הייתה פעילה באו"ם, ותמכה בתנועות שלום ברחבי העולם, בהן גם רצ בראשות שולמית אלוני.
היא התבלטה כמתנגדת חריפה לנשיא ריצ'רד ניקסון.
על תגובות-הנגד שספגה העידה: "תיארו אותי כאישה קשוחה וקולנית, מתאגרפת עבור כסף (prizefighter), שונאת גברים, מה לא.
קראו לי "בלה הלוחמנית" (Battling Bella), אמא קוראז', ואמא יהודיה עם יותר תלונות מפורטנוי."
ב-1970 נבחרה לראשונה לבית הנבחרים אחרי שבפריימריז של המפלגה הדמוקרטית הדיחה את חבר הקונגרס הוותיק לאונרד פרבסטיין.
סיסמת הבחירות שלה הייתה "מקומה של האישה בבית - בבית הנבחרים".
בבית הנבחרים לחמה נגד "שיטת הסניוריטי" לפיה השיבוץ של חברי הקונגרס לוועדות נקבע לפי הוותק שלהם.
אחד מהישגיה החקיקתיים הבולטים היה חוק להגברת חופש המידע, כולל בנושאים ביטחוניים.
היא הייתה מחברי הקונגרס הראשונים שתמכו בזכויות להט"ב.
ב-1975 יצאה נגד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם שהכריזה כי הציונות היא סוג של גזענות.
ב-1976 החליטה לא לרוץ לקדנציה רביעית בבית הנבחרים, אלא להתמודד על מושב שהתפנה בסנאט, אך הפסידה בפריימריז לדניאל פטריק מויניהאן.
ב-1977 הייתה אחת משבעה מתמודדים על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לראשות עיריית ניו יורק בבחירות שבהן ניצח אד קוץ'.
במהלך השנים ניסתה כמה פעמים לשוב לבית הנבחרים, אך ללא הצלחה.
במהלך כהונתה בקונגרס מינה אותה הנשיא ג'רלד פורד ליו"ר הוועדה שתכננה את ציון "שנת האישה הבינלאומית" בארצות הברית.
לימים הביעה חשש שמא ריבוי טקסים והכרזות משמש תחליף לשינויים ממשיים במצבן של הנשים: "הם נהגו להעניק לנו יום – הוא נקרא 'יום האישה הבינלאומי'.
אמרתי, פעם, מי יודע, אם נתנהג יפה ירשו לנו להיות ממש–ממש בעניינים.
ובכן, לא התנהגנו יפה, ואנחנו היכן שאנחנו" ב-1977 מינה אותה הנשיא ג'ימי קרטר לראשות ועדה ארצית לענייני נשים.
בעשור האחרון לחייה, בשנות ה-90, ייסדה עם מִים קלבר את WEDO (Women's Environment and Development Organization) - ארגון נשים עולמי לזכויות אדם, שוויון מגדרי ואיכות הסביבה.
בכנס נשים עולמי לבריאות כדור הארץ, שכינס הארגון ב-1991 במיאמי, השתתפו 1,500 נשים מ-83 מדינות.
מתוך ההכרה בכך שהשתתפות ישירה של נשים חיונית לשינוי חברתי, פעל הארגון להגביר מעורבות של נשים בכל פן של תכנון ופיתוח בעבודתן של ועידות האו"ם, קידם מדיניות הנובעת ממודעות מגדרית והיה לשחקן מרכזי באו"ם.
היא חיברה שני ספרים שזכו להצלחה: "Bella: Ms.
ב-1979 הופיעה בתפקיד עצמה בסרטו של וודי אלן "מנהטן".
שנתיים קודם לכן הופיעה בפרק של "סאטרדיי נייט לייב".
אבצוג המשיכה לנסוע ולהרצות ברחבי העולם גם בשנותיה האחרונות ואף כשכבר ישבה בכיסא גלגלים.
שנה לפני שנפטרה קיבלה מהאו"ם את אות ההוקרה Blue Beret Peacekeepers Award.
היא נאבקה בסרטן השד ומתה ממחלת לב.
נאומה האחרון היה באו"ם במרץ 1998, החודש שבו נפטרה.
אחרי מותה אמרה ג'רלדין פררו, האישה הראשונה שהייתה מועמדת של מפלגה גדולה לסגנית הנשיא ש"ללא בלה אבצוג לא הייתה ג'רלדין פררו", ותיארה אותה כמי ש"לא נקשה בנימוס על הדלת, אלא עקרה אותה מצירה".
ב-2004 ייסדה בתה, ליז אבצוג, חוקרת ויועצת פוליטית, את מכון בלה אבצוג למנהיגות (BALI, Bella Abzug Leadership Institute) הפועל בקרב נערות ונשים.
בלדסרה טומסו פרוצי (באיטלקית: Baldassare Tomasso Peruzzi) (7 במרץ 1481, אנצ'יאנו, ליד סיינה, טוסקנה – 6 בינואר 1536, רומא), צייר, ארכיטקט ומעצב תפאורות איטלקי.
פעל בתקופת שיא הרנסננס ונחשב ממבשרי המנייריזם.
פרוצי נולד ב-7 במרץ 1481 בעיירה אנצ'יאנו שבקרבת סיינה שבטוסקנה, לאביו ג'ובני פרוצי שהיה אורג.
הוא היה שוליה בסדנה לארכיטקטורה של ברנרדינו פונגאי (Bernardino Fungai) ופרנצ'סקו די ג'ורג'יו (Francesco di Giorgio).
עבודתו כאמן מתועדת לראשונה ב-1501, באישור על תשלום שקיבל בעבור עבודה בבפטיסטריום של קתדרלת סיינה.
בשנת 1503 עבר לעבוד ברומא, בעידודו של אגוסטינו קיגי בנקאי עשיר יליד סיינה אף הוא.
בשנים 1509 עד 1511 בנה שם את וילה פארנזינה.
ב-1520, עם מותו של רפאל, פרוצי החליף אותו בתפקיד הארכיטקט של בזיליקת סן פייטרו בותיקן.
בשנים 3 - 1522 פרוצי עבד בבולוניה, לאחר מכן חזר לרומא.
ב-1527, בעקבות ביזת רומא חזר לסיינה לתפקיד "הארכיטקט של הרפובליקה של סיינה" (Architetto della Repubblica).
במקביל שימש גם כארכיטקט הקתדרלה של סיינה.
ב-1532 חזר לרומא שם גם נשאר עד מותו.
בנו סלוסטיו ג'ובאני פרוצי, היה אף הוא ארכיטקט וצייר.
פרוצי נפטר ברומא ב-6 בינואר 1536, ונקבר שם בפנתיאון.
ביוגרפיה של בלדסרה פרוצי נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
הפרויקט הארכיטקטוני החשוב הראשון של פרוצי הייתה וילה פארנזינה ברומא, אותה בנה, בשנים 1506 - 1511 עבור אגוסטינו קיגי.
בשנים 1520 עד 1535 (למעט השנים 1527 - 1532 בהן חזר לעבוד בסיינה) היה הארכיטקט של בזיליקת סן פייטרו בותיקן.
בשנים 1527 עד 1532 שימש בתפקיד "הארכיטקט של הרפובליקה של סיינה" (Architetto della Repubblica).
בתפקידו זה חיזק את ביצורי העיר והעיירות שבתחום שלטונה.
בשובו לרומא בנה את "ארמון מסימו של העמודים" (Palazzo Massimo alle Colonne) עבור משפחת מסימו, במקום שלושה מבנים שנשרפו במהלך "ביזת רומא".
פרוצי עסק רבות בתיעוד מבנים רומיים עתיקים.
על פי הציורים שלו כתב תלמידו סבסטיאנו סרליו את "שבעת ספרי הארכיטקטורה" sette libri dell'architettura) שהיוו את ספר הארכיטקטורה הנפוץ ביותר במחצית השנייה של המאה ה-16.
פרוצי הושפע מאמני סיינה המובילים בתקופת נעוריו: סודומה שהיה שייך לשיא הרנסאנס ופינטורקיו (Pinturicchio) שהיה מנייריסט.
מיצירותיו המוקדמות היו פרסקאות בקפלת יוחנן המטביל בקתדרלה של סיינה.
מיצירותיו היותר מפורסמות הן הפרסקאות בוילה פארנזינה, ביניהן "המוזות הרוקדות עם אפולו", פרסקאות בכנסיית Santa Maria della Pace ברומא, ביניהן "הצגת מרים במקדש".
עוד פרסקאות שלו נמצאות בכנסיית סן רוקו ברומא, ובארמונות שונים.
בלדונה (שם מדעי: Atropa belladonna) הוא צמח רב-שנתי ממשפחת הסולניים הגדל בר במערב אסיה, צפון אפריקה ואירופה.
השם בלדונה, שמשמעותו באיטלקית הוא "אישה יפה", מקורו במנהג מתקופת הרנסאנס, כאשר נשים נהגו להוסיף לעיניהן טיפות של נוזל המופק מהצמח, נוזל שהרחיב את אישוני עיניהן, מה שנחשב ליפה.
הבלדונה יכול להגיע לגובה של עד שני מטרים ויש לו פרחים בצורת פעמון בצבע חום-סגול, שמהם מתפתחים פירות כדוריים, תחילה ירוקים ובהמשך שחורים מרובי זרעים.
אורך העלים מגיע עד 16 סנטימטרים.
הפריחה מתרחשת בחודשי הקיץ, יוני עד אוגוסט.
הצמח כולו ובעיקר השורש מכיל כעשרים אלקלואידים פעילים, כולל אטרופין, היוסציאמין וסקופולמין.
כל חלקי הצמח רעילים לאדם ולבעלי חיים.
בלדור (נקרא גם בלזור או פלדור; שם מדעי: Semecarpus anacardium) הוא צמח רפואי הנודע בעיקר בסגולותיו כמחזק זיכרון, שימוש בצמח זה נעשה בעיקר ברפואת ימי הביניים.
ישנם כמה השערות בדבר זיהוי הצמח, ממקורות שונים עולה שצמח זה רעיל ומסוכן לבריאות.
בספרות התורנית נפוצה האימרה כלומר עדיף לחזור על הלימוד ולא להזדקק לצמח מסוכן זה.
על פי תיאורית ארבע הליחות, כח הזיכרון נפגע כתוצאה מקרירות במוח, וכדי לשפרו יש לאכול מאכלים הגורמים לחום, רופאים רבים הציעו שימוש בצמח זה כמרפא ומחזק זיכרון.
שימוש בצמח כתרופה, נזכר לראשונה במאה השישית בכתבי אלכסנדר מטרלאס.
הרופא הערבי חנין אבן יצחק יחס תרופה זו לקלאודיוס גלנוס, עמנואל לעף ייחס את גילוי הצמח לשלמה המלך.
הצמח מוזכר במאה השביעית על ידי הרופא היווני פאולוס מאגינה, ובספרות הרפואה האיסלאמית על ידי הרופאים אבן-מסואיה (980), אבן-סאהל (869), אל-ראזי, אבן אלגזאר (980), ואבן סינא (1037).
בספרות היהודית הצמח הובא לראשונה בספרו של אסף הרופא (כתרופה לכאב לב), וכסגולה לזכירה בספרים של ר' משה נרבוני, מאיר אבן אלדבי (נכד הרא"ש), יהודה אריה ממודנה ועוד.
הרב חיים ויטל מביא מרשם "לפתיחת לב", הנקרא 'בלדור קטן'.
כמו כן הרב דוד די סילוה מביא מתכון מפורט איך מכינים בלדור.
שימוש בבדלדור כרוך בסכנה שכן צמח זה רעיל, ההיסטוריון הפרסי אחמד אל-בלאד'רי מת כתוצאה מאכילת צמח זה, ומכאן נובע כינויו "אל-בלאדרי".
שימוש בצמח זה מובא גם בזוהר חדש שם מסופר שהתנא חזקיה מצא אנשים שבמשך כל השבוע מתבודדים במערות ועוסקים בתורה, לשאלתו ממה הם מתפרנסים אמרו לו: .
האגדה מספרת על הרמב"ם שהיה קשה הבנה ובזכות אכילת בלדור זכה לחכמה:
לפי הרב חיים ויטאל חכמי צרפת נהגו לתת לתלמידיהם כל בוקר 'בלדור'.
ר' יוסף מולכו העיד על אחד שאכל את צמח מבלאדור.
בנוסף אכילת הצמח יוחסה לרבנים שונים מהם, החיד"א הרב חיים סתהון והרב יעקב קצין.
גם בקרב יהודי תימן קיימת מסורת עממית לצמח זה, בעיקר השתמשו בצמח זה בתוספת דבש לתלמידים קשי הבנה.
הפתגם הידוע "חזור חזור ואל תצטרך לבלדור" הופיע לראשונה בספר הפליאה בנוסח שונה מעט: "חזור חזור יפה מבלאזור".
טוביה הרופא ייחס בטעות אמרה זו לחז"ל.
הפתגם מובא גם בפירושו לאבות של הרב יצחק אברבנאל, ובספרים נוספים.
הנוסח הרווח שבידנו הוא הנוסח שכתב ר' יהודה אריה ממודינה "הדור הדור ואל תצטרך לבלדור".
רבים זיהו אותו עם אגוז משפחת האלתיים הדומה במקצת לאגוז הקשיו, הפרי הנקרא בערבית אנאקרדי (anacardia Semecarpus anacardium) בהם הרופא הערבי אבן-סינא, טוביה הרופא, הרב חיים ויטאל, ספר הברית, הרב ישראל ליפשיץ, ועמנואל לעף.
הערוך המאירי ובספר צרי הגוף ואליעזר בן-יהודה
מאיר בניהו מציין שכך גם מסורת בידי חכמי ספרד שפרי זה הוא החלתית המבוארת במשנה.
רש"י פירש את המילה חלתית- לזרא, כלומר צמח הבלאדור, הרא"ש ורבינו ירוחם כתבו במפורש שחלתית הוא הבלאזור.
הפרי חדש סבור שדרך השימוש בו לזכירה על ידי האכלת תרנגולת חלתית, ובני אדם אוכלים את התרנגולת.
הרב יעקב צהלון מזהה את הבלדור עם פולי הקפה,
המלבי"ם דחה פירוש זה, שהרי הקפה אינו חריף.
בלה-בלה היא עיר במחוז וטרברג שבפרובינציית לימפופו שבדרום אפריקה.
שמה נובע מכך שהיא ממוקמת בסמוך למעיינות חמים, אשר מספקים 22,000 ליטרים לשעה בטמפרטורה של 52 מעלות צלזיוס.
העיר נקראה בעבר וורמבאת'ס , אך השם שונה לשם הנוכחי בשנת 2002. שם נוסף אשר היה בשימוש עד תחילת המאה העשרים הוא הרטינגסבורג .
כששבטי הצוואנה היגרו אל אזור העיר בתחילת המאה ה-19, הם גילו את המעיינות החמים.
חלוץ בשם קארל ואן הרדן הקים את החווה הראשונה באזור, שלימים הפכה לעיירה בלה-בלה.
ב-1873, המשטר של הרפובליקה הדרום-אפריקאית בראשותו של הנשיא תומאס פרנסואה בורחרס קנה את האדמה, והקים רשות שנקראה הרטינגסבורג, על שמו של הביולוג ההולנדי פיטר הרטינג.
במהלך מלחמת הבורים כבשו הבריטים את המקום, ושינו את שמו לוורם באת'ס - המרחצאות החמים.
בשנת 1920 הוכרזה וורמבאת'ס כעיירה, ונבנו בה שכונות חדשות שתוכננו על ידי האדריכל ג'ון אברהם מופט (John Abraham Moffat).
בשנת 1950 היא הפכה למחוז משפטי נפרד.
בשנת 1960 היא הוכרזה כעיר.
ב-14 ביוני 2002 החליטה הממשלה הדרום אפריקאית לשנות את שמה של העיר ל"בלה-בלה".
בלדי בע"מ היא חברה ישראלית העוסקת בייבוא, ייצור ועיבוד מוצרי מזון, ובפרט מוצרי בשר.
קבוצת בלדי החלה את דרכה כאיטליז משפחתי בשוק הכרמל בתל אביב, שהוקם בשנת 1916 על-ידי סב המשפחה, שלמה דהבני.
קבוצת בלדי עוסקת בשלושה תחומי פעילות עיקריים: ייצור מוצרי מזון במפעלי הקבוצה, סחר בשוק המקומי לרבות ייבוא, ולוגיסטיקה.
בשנת 2025 הפכה החברה לחברה ציבורית ונסחרת בבורסת תל אביב.
בלדי החלה את דרכה בשנת 1916 כאטליז משפחתי בשוק הכרמל בתל אביב.
בלדי עסקה בייצור מוצרי בשר עוד בהיותה אטליז מקומי, כאשר עיקר הייצור היה של קבבים והמבורגרים.
בשנת 1987 נפתח המפעל המרכזי של בלדי, ובצמוד לו חנות המפעל באזור התעשייה בבת ים, ובשנת 2007 הועברה פעילות הייצור לאזור התעשייה שח"ק בעמק יזרעאל.
בלדי פועלת בישראל וכל מכירותיה הן לשוק המקומי.
עיקר פעילותה של הקבוצה היא יבוא, יצור ושיווק מוצרי בשר בקר, צאן, עופות, דגים, ירקות ופירות קפואים.