tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםבירסחוט הליגה הבלגית השנייה6081340בירסחוט הליגה הבלגית השנייה331 ליגת העל הבלגית2303021998/1999קובנטרי סיטי פרמייר ליג120קלאב ברוז' ליגת העל הבלגית304154326295314244225292202223חרמינל בירסחוט ליגת העל הבלגית282290סך הכל קריירה45745
ג'ורג' פיליפ בראדלי רוברטס , הידוע יותר בכינוי "פיפ", היה קצין בכיר בצבא הבריטי, שהצטיין בשירותו במלחמת העולם השנייה בכלל, ובמיוחד כמפקד דיוויזיית השריון ה-11 (שכונתה "השור השחור") לאורך כל המערכה בצפון מערב אירופה מיוני 1944 ועד יום הניצחון באירופה במאי 1945.
רוברטס נולד בכוויתה, הודו הבריטית ב-5 בנובמבר 1906, בנו של קצין צבא בריטי, והתחנך במכללת מרלבורו ומכללה הצבאית המלכותית בסנדהורסט.
רוברטס התגייס לקורפוס הטנקים המלכותי (לימים רגימנט הטנקים המלכותי) של הצבא הבריטי בשנת 1926. הוא הועבר למצרים עם הגדוד שלו משנת 1928 עד 1931, ובמהלכו הועלה לדרגת לוטננט ב-4 בפברואר 1929.
רוברטס הוביל את החטיבה בשלבים האחרונים של המערכה בתוניסיה עד שכוחות הציר נכנעו באמצע מאי.
הוא אוזכר בשדרים ב-15 בדצמבר 1942, וכן הוענק לו עיטור אות השירות המצוין (DSO) ב-28 בינואר 1943.
ביוני 1943 מסר רוברטס את חטיבת השריון ה-26 לידי בריגדיר ריצ'רד הול ונשלח בחזרה לבריטניה, שם פיקד במשך כחצי שנה על חטיבת השריון ה-30, שהייתה חלק מדיוויזיית השריון ה-79 של פרסי הוברט.
כעת, כשהוא מוכר כמומחה בלוחמה משוריינת, הועלה רוברטס, שהיה רק בן 37, לדרגת מייג'ור גנרל ב-6 בדצמבר 1943 והפך למפקד דיוויזיית השריון ה-11 ("השור השחור"), במקומו של ברוקאס בורוז.
הוא הוביל את הדיוויזיה בצפון מערב אירופה משנת 1944 עד 1945.
זמן קצר לאחר הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, נחתה בנורמנדי הדיוויזיה של רוברטס, שם הייתה מעורבת בלחימה קשה במהלך המערכה בנורמנדי, ובמיוחד במבצע אפסום בסוף יוני, ובאמצע יולי במבצע גודווד.
בעקבות התמוטטות הוורמאכט בנורמנדי לאחר קרב פאלז, דיוויזיית השריון ה-11, חצתה את נהר הסן ב-28 באוגוסט, כבשה את אמיין רק שלושה ימים לאחר מכן, והגיעה לאנטוורפן ב-3 בספטמבר, חמש שנים מאז תחילת המלחמה.
לאחר שמילאה תפקיד קטן בלבד במבצע מרקט גארדן, הייתה הדיוויזיה מעורבת בקרב הבליטה ובמבצע וריטבל בפברואר – מרץ 1945. האוגדה חצתה את נהר הריין בסוף מרץ והשתתפה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, בתהליך שחרור מחנה הריכוז ברגן בלזן באמצע אפריל ונכנסה לליבק בתחילת מאי.
יום הניצחון באירופה בא זמן קצר לאחר מכן.
רוברטס קיבל את תואר עמית במסדר האמבט ב-1 בפברואר 1945, ואוזכר בשדרים ב-9 באוגוסט 1945.
רוברטס ניסה ללא הצלחה להיבחר כמועמד המפלגה השמרנית של ווימבלדון בבחירות הכלליות ביולי 1945.
רוברטס מונה למפקד דיוויזיית השריון ה-7 בשנת 1947, ולאחר מכן התמנה למנהל חיל השריון המלכותי ופרש מהצבא הבריטי ב-11 בספטמבר 1949. ספרו מהמדבר לאיים הבלטיים הוא תיאור של כל קרבות המלחמה שלו.
ב-5 בנובמבר 1997 הוא מת במזרח סאסקס, אנגליה, והוא בן 91 שנים בדיוק.
פיליפה ג'ורג'יו היא דמות בדיונית מסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: דיסקברי" השייכת לזיכיון מסע בין כוכבים.
הדמות מגולמת על ידי השחקנית המלזית, מישל יאו.
מדובר למעשה בשתי דמויות שונות בסדרה.
האחת, קפטנית בצי הכוכבים, מפקדתה של ספינת החלל "שנזו", שהופיעה בשני פרקי הפתיחה של הסדרה ולאחר מכן נהרגה, והשנייה היא מקבילתה מיקום המראה, קיסרית עריצה השולטת באימפריה הטראנית, שלאחר הפיכה נגדה עוברת ליקום פריים בתחילה כאסירה ולאחר מכן כסוכנת חשאית של מדור 31.
פיליפה ג'ורג'יו נולדה בשנת 2202 באיי לאנגקאווי במלזיה.
בסביבות 2220 החלה את לימודיה באקדמיית צי הכוכבים, וסיימה ב-2224.
ב-2239 שירתה על היו.אס.אס "ארכימדס" בדרגת לוטננט, אז נוצר קשר בינה לבין סארו מכוכב הלכת קאמינר, וליוטננט ג'ורג'יו הצליחה לשכנע את צי הכוכבים לחלץ את סארו מהכוכב למרות הצו העליון.
ב-2246 מונתה קומנדר ג'ורג'יו לקצינה הראשונה של היו.אס.אס "דפיאנט".
במהלך חופשה בין התפקידים על בסיס חלל 11 צורפה לצוות קצינים שנשלח למושבה על כוכב הלכת טארסוס IV על היו.אס.אס "נארבון" במטרה לסייע למושבה להתמודד עם זיהום שהשמיד את מאגרי המזון.
עם הגיעם לשם התברר שמפקד המושבה, קודוס, חיסל מחצית מתושבי המושבה במטרה לאפשר למחצית הנותרת לחיות על שארית המזון עד להגעת סיוע מבחוץ.
ג'ורג'יו, יחד עם לוטננט קומנדר גבריאל לורקה שהיה אחד הקצינים שהיו מסופחים למושבה מטעם צי הכוכבים, השתתפו במצוד אחר קודוס.
לקראת סוף שנות הארבעים של המאה ה-23 מונתה קפטן ג'ורג'יו כמפקדת ספינת החלל "שנזו".
ב-2249 קיבלה תחת פיקודה את מייקל ברנהאם.
מלבד ברנהאם ששימשה כקצינה הראשונה, היה תחת פיקודה גם סארו, הקצין השני.
בשנת 2256, במהלך משימה לגבול עם האימפריה הקלינגונית, נתקלה ה"שנזו" בספינה קלינגונית עוצמתית.
ברנהאם ביקשה מג'ורג'יו לתקוף את הספינה מיידית, מאחר שהקלינגונים מבינים את שפת הכוח, אך ג'ורג'יו סירבה בטענה שזו אינה דרכה של הפדרציה.
ברנהאם גרמה לה לאבד את הכרתה בעזרת לחיצת הצוואר הוולקנית, וניסתה לשכנע את צוות ה"שנזו" שהקפטנית הורתה לתקוף את הספינה הקלינגונית, אך ג'ורג'יו מתעוררת ומשליכה את ברנהאם לכלא.
בעוד היא מנסה להגיע לפתרון דיפלומטי עם הקלינגונים, הם תוקפים.
ברנהאם מצליחה להשתחרר ומשכנעת את ג'ורג'יו שעליהן להגיע לספינה הקלינגונית וללכוד את מנהיגם, ט'קובמה.
השתיים משתגרות לספינה, אך במהלך הקרב שמתפתח מצליח ט'קובמה לחסל את ג'ורג'יו.
בהמשך מתברר שהקלינגונים אכלו את גופתה של ג'ורג'יו.
ג'ורג'יו מיקום המראה היא הדמות העיקרית בסדרה "דיסקברי", ומופיעה בשלוש העונות הראשונות של הסדרה.
בנוסף היא מופיעה בתפקיד הראשי בסרט הספין אוף, "מסע בין כוכבים: מדור 31".
במהלך המאה ה-23, תפסה ג'ורג'יו את השלטון כקיסרית האימפריה הטראנית ביקום המראה.
ג'ורג'יו שלטה שלטון אכזרי וחסר מעצורים, כשהיא מחזיקה במערך מודיעין חשאי ענף, מלשינים ומקורבים מועטים שעליהם סמכה, ביניהם בתה המאומצת, מייקל ברנהאם, יתומה שאותה אספה מהרחוב.
לדבריה אספה דווקא את מייקל משום שזו לא התקרבה אליה וביקשה נדבה, אלא ישבה בעקשנות בראש ערימת אשפה שבה התגוררה, וממנה שלטה בשאר הילדים שהתגוררו עמה ברחובות.
בשנת 2256 גילתה ג'ורג'יו שברנהאם וקפטן גבריאל לורקה, שניים מאנשי אמונה הקרובים, הפכו למאהבים ומתכננים הפיכה במטרה לתפוס את השלטון.
היא מוציאה את ברנהאם להורג בעצמה, ומחפשת את לורקה מבלי לדעת שהלה נמלט ליקום פריים בו הוא מתחזה למקבילו שנהרג בקרב.
לורקה נעזר במייקל ברנהאם מיקום פריים ובצוות ה"דיסקברי" שבפיקודו על מנת לעבור ליקום המראה, שם הוא מוביל את כוחותיו נגד ג'ורג'יו.
ג'ורג'יו וברנהאם מתעמתות, כשלבסוף חוזרת ה"דיסקברי" ליקום הרגיל, כשעל סיפונה ג'ורג'יו כשבויה.
ביקום פריים מסייעת ג'ורג'יו, בעזרת ניסיונה הרב בלוחמה נגד הקלינגונים (ביקום המראה כבשה האימפריה הטראנית את קרונוס, כוכב הבית הקלינגוני), לסיים את המלחמה.
היא שותלת פצצה בלב הר געש על קרונוס, שאם תפוצץ תשמיד את קרונוס לחלוטין ותחסל הלכה למעשה את האימפריה הקלינגונית.
ג'ורג'יו מגויסת עד מהרה לשורות מדור 31, ארגון הביון החשאי של הפדרציה, והופכת לסוכנת בכירה, תחת פיקודו של מפקד המדור, לילנד.
אחת ממשימותיה הראשונות היא לאתר את ספוק שברח מבית חולים לחולי נפש בו אישפז את עצמו.
אף על פי שהתגייסה למדור 31, ג'ורג'יו ממשיכה לפעול לפי האג'נדה אותה היא בוחרת, ומסייעת לברנהאם וספוק להימלט ממדור 31. בסופו של דבר מצליחה ג'ורג'יו שוב להציל את המצב כשהיא נלחמת בלילנד, כעת תחת שליטתה של תבונה מלאכותית בשם "קונטרול".
היא מחסלת את לילנד ומחליטה להצטרף לברנהאם וצוות ה"דיסקברי" במסעם אל המאה ה-32, ממנו אין דרך חזרה אל העבר.
ג'ורג'יו מוכיחה את עצמה כחלק חשוב בצוות כשהיא מצילה את סארו ואת טילי מזארה, פושע שמטיל חיתתו על מושבות מבודדות.
בהמשך פוגשת ג'ורג'יו בקוביץ' המסתורי, סוכן פדרציה מארגון לא ידוע שמתמחה ביקום המראה.
קוביץ' טוען שמזה 500 שנה לא היו מעברים בין יקום פריים ליקום המראה, וכי נראה ששני היקומים התרחקו מספיק על מנת שמעברים כאלה לא יוכלו להתממש עוד.
עוד טוען קוביץ' כי במהלך השנים שחלפו התברר כי לתוקפנות הטראנית יש סיבה גנטית, אך ג'ורג'יו אינה מקבלת את ההסבר וטוענת כי הוא שקרי.
ג'ורג'יו מתחילה לפתח סימפטומים פיזיים שונים, כשבתחילה היא חולמת בהקיץ, ובהמשך מחמירים ההתקפים לאובדן הכרה מלווה בחזיונות.
קוביץ' מעדכן את ד"ר קולבר שבעבר היה מקרה ידוע אחד נוסף של דמוי אנוש שביצע הן מעבר בין יקומים מקבילים והן מסע בזמן.
התוצאה של מסע כפול כזה היא שהאטומים של מבצע המסעות מתפרקים במהרה, תוך שלקורבן נגרם סבל עצום לפני מותו.
לאור זאת נוסעות ברנהאם וג'ורג'יו לכוכב לכת שעליו, לפי מחשבי דיסקברי, יימצא המרפא למחלתה.
על כוכב הלכת, ג'ורג'יו וברנהאם פוגשות בשומר הנצח ששולח את ג'ורג'יו בחזרה לעברה ביקום המראה על מנת לבחון אם השתנתה בשנים שבילתה ביקום פריים.
לאחר ששומר הנצח משתכנע שג'ורג'יו אכן השתנתה, הוא שולח אותה אל מקום וזמן לא ידועים, ומציל בכך את חייה.
בחזרה במאה ה-24 וביקום פריים, ג'ורג'יו משתלטת על מועדון לילה מפוקפק מחוץ לגבולות הפדרציה, שם היא מגויסת על ידי מדור 31 במטרה לעצור איום שמקורו באימפריה הטראנית.
פיליפ ריינאגל היה צייר בעלי חיים, נוף וצמחים אנגלי.
בנו של מוזיקאי הונגרי שהתגורר באדינבורו.
ריינאגל הגיע ללונדון בשנת 1763 לימים היה חבר ב.
פיליפ ריינאגל נכנס לבית הספר של האקדמיה המלכותית בשנת 1769, ומאוחר יותר הפך לתלמידו של אלן רמזי, וסייע לו בתמונותיו הרבות של המלך ג'ורג' השלישי והמלכה שרלוט.
הוא הציג לראשונה באקדמיה המלכותית בשנת 1773. העבודות שהציג היו בדרך כלל דיוקנאות עד 1785, כאשר נראה שהיצירה המונוטונית של הפקת העתקים של דיוקנאות מלכותיים נמאסה עליו, הדבר הוביל אותו לנטוש את הנושא לטובת ציור בעלי חיים.
הוא הצליח מאוד בציור כלבי ספורט, במיוחד ספניילים, בציפורים ובחיות צייד מתות.
אולם ב־1787 הוא הציג באקדמיה נוף שצויר מברקנדייל היל, נורפוק, ומאז ואילך הציג עבודות בעיקר של נופים.
הוא נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית בשנת 1787, אך לא הפך לאקדמאי עד 1812, אז הציג כתמונת הדיפלומה שלו נשר ועיט הנאבקים עם צבוע.
הוא גם הציג לעיתים קרובות במוסד הבריטי.
ריינאגל היה גם מעתיק מוכשר של המאסטרים ההולנדים, ויצר רפרודוקציות של תמונות בקר ונופים של הציירים פאולוס פוטר, יאקוב ואן רויסדאל, מיינדרט הובמה, פיליפס ואוורמן, אדריאן ואן דה פלדה, קרל דוז'רדן ואחרים, שנראו לעיתים קרובות כמקור עצמו.
הוא גם צייר כמה ציורים לספר החדש של רוברט ג'ון ת'ורנטון על המערכת המינית של לינאוס (1799–1807), וציורים בבוטניקה (1809–1810).
אך איוריו הטובים ביותר היו אלה של כלבים למגזין של ויליאם טפלין (1803) שנחקק על ידי ג'ון סקוט.
בשנת 1771 התחתן ריינאגל עם ג'יין אוסטין; נולדו להם תשע בנות (אמיליה אן, מרי אן, ג'יין, שרלוט ג'נטה, רייצ'ל כריסטיאנה, פרנסס אראבלה, קרוליין, הרייט ואוריאנה ג'ורג'ינה), ושני בנים.
מבין הבנים, רמזי ריצ'רד ריינאגל היה גם אמן, ועקב אחרי הסגנון של אביו.
הבן השני, פיליפ, נסע לטרינידד, שם מילא תפקידים שונים.
הוא היה אחראי על תכנון ובניית קתדרלת השילוש הקדוש.
פִילִיפּ הֶנְרִי שֶׂרִידָן היה מפקד ומחשובי הגנרלים בצבא ארצות הברית (צבא האיחוד) בעת מלחמת האזרחים האמריקנית.
בעת הזירה המערבית במלחמת האזרחים האמריקנית נודע בקרבתו לגנרל יוליסס ס.
גרנט שמינה אותו מגנרל חיל רגלים למפקד חיל הפרשים של ארמיית הפוטומק בתוך הזירה המזרחית במלחמת האזרחים האמריקנית.
בשנת 1864 חסם את פעולת ההתקפה של צבא הקונפדרציה בראשות ג'ובאל ארלי בתוך עמק שאנאנדואה, בעת חסימת המתקפה פיליפ השתמש בטקטיקת אדמה חרוכה להרס התעשייה והמפעלים באזור העמק, מעשה זה שנודע בידי בני המקום בתור "השריפה" החליש את כוח הייצור התעשייתי של הקונפדרציה.
בהמשך כוחות הפרשים של פיליפ היו שנעו לעבר כוחותיו הנסוגים של גנרל רוברט אדוארד לי עד לכניעת הקונפדרציה.
מאוחר יותר המשיך שרידן בקריירה הצבאית ופיקד במלחמות האינדיאנים על גבי המישורים הגדולים.
גם כחייל וגם כאזרח פרטי פיליפ פעל לפיתוח, גידול ושימור הפארק הלאומי ילוסטון.
בשנת 1883 הפך פיליפ לגנרל המפקד של צבא ארצות הברית ובשנת 1888 תחת תקופת נשיאותו של גרובר קליבלנד הועלה לדרגת גנרל הצבא של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
פיליפ נולד ב-6 במרץ 1831 באולבני, בירת מדינת ניו יורק כבנם של מהגרים אירים קתולים.
בצעירותו המשפחה עברה למדינת אוהיו, שם התחנך וגדל.
בשיא גובהו היה רק 1.65 מטר, עובדה זו זיכתה אותו בכינוי "פיל הקטן".
אברהם לינקולן צוטט בעודו מציג את דמותו של פיליפ כך:
פיליפ עבר מעבודה לעבודה, משומר ספרייה למוכר בחנות מוצרים יבשים (מבין הקונים הקבועים שלו היה חבר הקונגרס תומאס ריטצ'י).
לבסוף בשנת 1848 התיישב על מסלול חייו בעת נרשם לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
הלימודים היו קשים בשבילו, הוא נכשל פעמים רבות במבחנים, על מבחן במתמטיקה נאמר כי נכשל עקב "גישה שלילית" ובשנת הלימודים השלישית שלו הוא הושעה למשך שנה על כך שהחל קטטה עם חבר כיתה.
רק לאחר 5 שנות לימודים בשנת 1853 קיבל תעודה בעודו במקום ה-34 מתוך כיתה של 52 צוערים.
פיליפ נשלח בתור סגן-משנה לארמיית חיל הרגלים הראשונה בדונקק, טקסס, לשמור על הגבול עם מקסיקו.
מאוחר יותר מוקם בארמייה הרביעית במדינת קליפורניה.
בעת מוקם מחדש בשנת 1855 בטריטוריית אורגון, הארמייה נכנסה לתוך אחת ממיני מלחמות האינדיאנים ובתוך המאבק פיליפ הרוויח את ניסיון המלחמה הראשוני שלו.
באותה עת התחבר עם נערה אינדיאנית שוטה בת צ'יף.
הוא הועלה לאחר המאבק לדרגת לויטננט וזמן קצר לאחר קרב פורט סאמטר ותחילת מלחמת האזרחים עם הכרזת העצמאות של קונפדרציית המדינות של אמריקה, קודם לדרגת קפטן.
בסתיו 1861 עם תחילת מלחמת האזרחים האמריקנית ניתנה לפיליפ הוראה לעבור לצריף ג'פרסון ליד סנט לואיס במדינת מיזורי כקצין בארמיית חיל רגלים ה-13. בדצמבר הפך פיליפ לראש הנציבות הראשית של צבא דרום-מערב מיזורי ומאוחר יותר שכנע את הממונים עליו למנות אותו לגנרל פיקוד רובע המדינה.
בינואר 1862, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל סמואל קורטיס לחם פיליפ בקרב פיה רידגא על גבול מיזורי-ארקנסו.
בזמן קצר התברר לפיליפ כי קצינים למעשה בוזזים רכוש כחפצים אישיים וסוסים מהאנשים בשטחים הכבושים.
אחר כך, בעת פיליפ סירב לשלם לקצינים על הרכוש שגנבו, הגנרל קורטיס הורה עליו לקנות מהם, על כך הגיב פיליפ: "אין כל סמכות המסוגלת להכריח אותי לבזות או לגנוב".
קורטיס רצה לעצור את פיליפ על אי ציות אך הממונה על המערכה המדינית, הנרי האלק הורה להמשיך בתפעול רגיל.
מכאן והאלה פיליפ עבד דה פקטו תחת הוראותיו של האלק ולא קורטיס.
באפריל השתתף במצור על קורינת' ותמך במחלקת הנדסה טופוגרפית.
ב-1 ביולי החל פיליפ במערכה לבלימת חיל הפרשים של גנרל הקונפדרציה ג'יימס ר.
הוא עצר מתקפות צדדיות והעביר מיידית מידע קריטי.
בנקודה זו פועלו הרשים אף גנרלים כויליאם רוזקרנס ולבסוף הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
הקידום אושר בספטמבר אך החל להשפיע כבר מיולי.
הוא קיבל מחבריו סוסת מלחמה בשם ראיזי עליה רכב עד סוף מלחמת האזרחים.
ב-31 בדצמבר, תחילת קרב סלעי הנהר, פיליפ ציפה לתקיפה של צבא הקונפדרציה על מרכזי הפיקוד והכין מגננה להתקפה.
לבסוף הכל הלך כמתוכנן בעת כוחותיו של פיליפ עצרו את התקדמות הקונפדרציה.
על פיקודו הועלה שוב, הפעם לדרגת מייג'ור גנרל.
בעת מערכת טולהומה פיליפ היה ראש כוח מרכזי שלאורך המתקפה הקייצית כבש שטחים נרחבים ולבסוף הביס את כוחות הקונפדרציה בקרב המכריע על צ'יקאמוגה.
בעת מערכת צ'אטנוגה, כוחותיו של פיליפ עברו את קו האש של הקונפדרציה עם תקיפה לילית שעבדה כציפיותיו של גנרל יוליסס ס.
בעת גנרל גרנט הועלה לראש המטה הכללי של צבא האיחוד, הוא הזמין את פיליפ להשתתף איתו בזירה המזרחית במלחמת האזרחים האמריקנית בתור מפקד חיל הפרשים של ארמיית הפוטומק.
פיליפ היה כעת חלק מהמערכה מול גנרל רוברט אדוארד לי.
הגנרל הממונה ג'ורג' מיד הרבה לעצור את תוכניות ההתקפה של פיליפ משום שלא באו בקנה אחד עם טקטיקות הלוחמה שלו שפעלו לסריקה וסיור.
בעת קרב הערבה היער הסבוך עצר כל אפשרות לתקיפה ממשית של חיל הפרשים ופיליפ לא פגש בפעולה מרכזית אף על פי שניסה.
לאחר הקרב מיד נזף בפיליפ על שלא פעל לסריקה וסיור ובמקום זה ניסה להיכנס לתוך היערות ולהילחם ישירות.
מיד שלח לגנרל גרנט דו"ח על השיח עם פיליפ וגרנט בתגובה כתב כך: "ובכן, בדרך כלל הוא יודע על מה הוא מדבר.
תן לו להתחיל ולעשות את זה." (כוונתו להתקדם לפי הטקטיקות של פיליפ עצמו).
חיל הפרשים של פיליפ סבל פציעות קשות בקרב על האו שופ (28 במאי).
בעת הקרב על קולד הרבור חיל הפרשים, כעת בנקודת נחיתות, החזיק את קו האש למשך זמן רב עד הגעת התגבורת של חיל רגלים.
גרנט הורה לפיליפ לפנות צפון מערב בשביל לפרק את קו הקשר של דרך מרכז וירג'יניה.
הייתה זאת המערכה הארטילרית הגדולה ביותר במלחמה ובמסגרתה פיליפ צלח והשיג עליונות צבאית עוד על היום הראשון של הקרבות.
לאחר המערכה בעמק שהנאנדוהא (המפורסמת ביותר ממערכות המלחמה של פיליפ) בה פעל עצמאית והורה על טקטיקת אדמה חרוכה, פיליפ נקרא לחזור למערכה המרכזית.
ריצ'מונד, בירת הקונפדרציה נפלה, ג'פרסון דייוויס ברח וכוחות האיחוד נעו אחרי גנרל לי.
נגד הוראותיו של גרנט פיליפ פנה במרץ 1865 למערכה בעבר קרוליינה הצפונית.
שיא הקריירה הצבאית של פיליפ הגיעה בעת חיל הפרשים תחתיו רדף אחר כוחותיו של לי הנסוג לאורך מערכת אפומאטוקס.
בדרך לפטרסבורג, ב-2 במרץ כוחותיו של פיליפ נפגשו עם שארית צבאו של לי והכניעו 1,500 חיילי קונפדרציה.
ב-2 באפריל הוא קטע את קו האספקה של לי בקרב חמשת המזלגות ובכך קבע את גורלו של האחרון.
פועלו הקיצוני והאגרסיבי של פיליפ בקרב סיילור קריק ב-6 באפריל הביא לתפיסת 20 אחוזים מכלל כוחותיו.
ב-7 באפריל הנשיא לינקולן שלח טלגרם לגרנט בו נאמר: "גנרל שרידן טוען 'אם נמשיך ללחוץ [על כוחות הקונפדרציה] אני חושב שלי ייכנע'.
תן לו ללחוץ על האויב." ב-9 באפריל פיליפ כיתר את צבאו של לי שלמחרת נכנע.
גרנט שיבח את פיליפ ואמר עליו: "אני מאמין כי לגנרל שרידן אין אשר יוכל להחליף כלל וכלל, חי או מת."
לאחר כניעת לי בווירג'יניה וכניעת ג'וזף א' ג'ונסטון בקרוליינה הצפונית נותרו רק כוחות הקונפדרציה של אדמונד קירבי סמית' בטקסס שהמשיכו את הקרבות והלחימה.
לאחר שפיקד בראש מצעד ניצחון אדיר, נקרא פיליפ למערכה הסופית נגד סמית'.
בסופו של דבר סמית' נכנע לפני שפיליפ הספיק להגיע אל ניו אורלינס.
גרנט היה מודאג מההתערבות של 40,000 חיילים צרפתים תחת נפוליאון השלישי במקסיקו במטרה להשליט את מלכותו של הארכידוכס האוסטרי מקסימיליאן הראשון כקיסר בובה של מקסיקו, דבר שהתחיל את המלחמה הפרנקו-מקסיקנית.
גרנט נתן לפיליפ את הרשות להגדיל כוחות ברחבי טקסס הכבושה, תוך זמן קצר פיליפ עם 50,000 חיילים לקח שליטה מלאה על החופים ומרכזי העיור של טקסס ולאחר מכן נע לעבר היבשה והתכונן לכל תרחיש של צורך בתקיפה על גדר הגבול.
לאחר תמיכה אמריקאית במקסיקנים, לחץ פוליטי והתנגדות של בניטו חוארס נפוליאון הורה על שיבת הכוחות ממקסיקו.
עד יוני 1867 מקסיקו סיטי הייתה בידי הרפובליקנים ועד שנת 1870 נגמרה ההתערבות הצרפתית במקסיקו.
ב-30 ביולי 1867 בעת פיליפ היה בטקסס, פרץ מרד של בעלי עבדים לשעבר בניו אורלינס ונהרגו 34 אפרו-אמריקאים.
בעת חקר את הפרשייה פיליפ כתב לגרנט: "ככל שאני מקבל יותר מידע על פרשת השלושים [ההרוגים] בעיר זו, היא הופכת לסערה גדולה יותר.
זו לא הייתה מהומה; זה היה טבח מוחלט." פיליפ התייחס באיבה לנשיא אנדרו ג'ונסון לאחר שהאחרון התמקח איתו מספר פעמים בנוגע לתוכניות השיקום של הדרום.
חודש לאחר מהומה של אירוע טבח שני, ג'ונסון פיטר את פיליפ.
כאשר גרנט שמע על כך הוא כעס ודרש הסבר לפיטור, על כך נענה בידי הנשיא: "שלטונו [של פיליפ] היה למעשה של רודנות מוחלטת, ללא התייחסות לעקרונות ממשלתנו או לאופי המוסדות החופשיים שלנו."
בשנת 1888 פיליפ סבל מסדרה של התקפי לב כחודשיים מאז שפרסם את ספר הזיכרונות שלו.
אף על פי שהיה רזה בצעירותו, בגיל 57 היה פיליפ במשקל של כ-90 קילוגרם.
לאחר התקף הלב הראשון ביוני הקונגרס העלה אותו לדרגת גנרל, הוא קיבל את ההודעה על קידומו בשמחה, למרות הכאב של ההתקף.
המשפחה עברה מהבירה וושינגטון די.
אל עבר מסצ'וסטס, שם נפטר ב-5 באוגוסט לאחר כשל בפעולת הלב.
גופתו הוחזרה לוושינגטון והוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
אלמנתו אירן מעולם לא התחתנה שוב במטרה לשמור את כבוד בעלה המנוח.
הטנק M551 שרידן נקרא על שמו של שרידן.
פיליפ שוולטר הנץ' היה רופא אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1950, יחד עם אדוארד קלווין קנדל וטדאוס רייכשטיין, "על גילוי ההורמונים של בלוטת יותרת הכליה, המבנה שלהם, והשפעתם הביולוגית".
בנוסף על כך, היה הנץ' ממגלי הורמון הקורטיזון, ופיתח שיטה לטיפול באמצעות הורמון זה בדלקת מפרקים שיגרונית.
הנץ' נולד ב-28 בפברואר 1896 בפיטסבורג שבפנסילבניה.
הוא קיבל את הכשרתו כרופא באוניברסיטת פיטסבורג ובצבא ארצות הברית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שירת בחיל הרפואה האמריקאי.
בשנת 1920 הוענק לו תואר דוקטור ברפואה ובשנת 1923 החל לעבוד במאיו קליניק.
הוא חזר לשרת בחיל הרפואה האמריקאי גם בזמן מלחמת העולם השנייה, מה שעיכב את עשייתו המחקרית.
מלבד העיסוק בחקר ההורמונים, הנץ' השקיע זמן רב בחקר הקדחת הצהובה.
הנץ' נפטר מדלקת ריאות ב־30 במרץ 1965 בג'מייקה במהלך חופשה.
פיליפ קיפר היה קצין בדרגת קפטן פריגטה בצי הצרפתי, גיבור כוחות צרפת החופשית ודמות פוליטית צרפתית.
נולד בפורט-או-פרנס, האיטי, לאב אלזסי ואם אנגליה, בוגר אוניברסיטת לה סלה בשלוחת שיקגו.
ב-2 בספטמבר 1939, בהיותו כבן 40, התנדב לשירות צבאי.
גויס לצי הצרפתי ושימש בו כקצין מילואים.
שירת בספינת הקרב קורבה, ובמטה הצי הצפוני במהלך קרב דנקרק.
עזב ללונדון ב־19 ביוני 1940 והצטרף לכוחותNavales Françaises Libres ("כוחות חיל הים צרפת החופשית") ביום הקמתם ב-1 ביולי 1940.
בשל היותו דובר אנגלית שוטפת התבקש לשרת בתור מתורגמן וקצין צופן.
קיפר התרשם מיכולות הקומנדו הבריטי החדש, שהוקם ב-1940, וביקש אישור להקים יחידה צרפתית באותו מודל.
במאי 1941 קיבל אישור מהאדמירל אמיל מיזלייה להקים את יחידת קומנדו Fusiliers-Marins ("קומנדו רובאי הים").
המיון והכשרה שבוצעו באכנקארי, סקוטלנד, היו קשים ביותר עד כי במהלך האימונים מתו מספר מועמדים.
הכוח היה חלק מיחידת הקומנדו מספר 10 (בין בעלות הברית).
ב-1 ביולי 1942 הועלה לדרגת לוטינט דה וויסו.
ב-19 באוגוסט 1942 פעלו אנשי הפלוגה הראשונה של קומנדו 10 "באטילון דה פוסיליירס מרינס" במהלך הפשיטה על דייפ ("מבצע היובל").
ב-1943 גדל הקומנדו הצרפתי לשתי פלוגות וביצע פשיטות ליליות בחופי צרפת והולנד כהכנות ל-פלישה לנורמנדי.
היחידה שמרה על קשר עם הכוחות צרפת החופשית הלוחמים ענדו סמל וכומתה של צי צרפת החופשית, ה-FNFL.
ב-1944, 177 לוחמי "1er BFM Commando" שולבו בקומנדו מספר 4 בפיקודו של סגן אלוף דוסון, כחלק מחטיבת השירות המיוחד הראשון בפיקודו של תא"ל לורד לובאט.
מכיוון שללוקסבורג לא היו יחידות משלה, שולבו מתנדבים לוקסמבורגיים ב-Commando" 1er BFM" ולקחו חלק בנחיתות ובקרבות נורמנדי.
ב-6 ביוני 1944, בשעה 07:31, נחתו "הכומתות הירוקות" (Bérets verts) באזור חוף סורד בוויסטרהאם, בנוביל, באמפרוילה ובאבנט.
קיפר, שהועלה לדרגת קפטן קורבט, הוביל את אנשיו באופן אישי.
יחידתו סבלה מ-21 הרוגים ו-93 פצועים; קיפר עצמו נפצע פעמים באזור חוף סורד, הוא נפגע מרסיס ברגלו וסירב לפינוי למשך יומיים.
הצטרף מחדש ליחידתו ב־14 ביוני, בפריצת הדרך לעבר הסן ואונפלר.
יחד עם שניים מחייליו, היו בין הלוחמים הראשונים בכוחות צרפת החופשית שנכנסו לפריז.
בנו בן ה-18, שהצטרף למאקי, נהרג על ידי כוחות גרמנים ליד פריז באותה תקופה.
באוקטובר 1944 היו בגדוד הקומנדו שלוש פלוגות.
קיפר פיקד עליהם במהלך ההתקפות על פליסינגן באי וולכרן בכיבוש נמל אנטוורפן.
מאוחר יותר השתתף בפשיטות נגד איי הולנד הכבושים.
ב-1945 הוא היה מועמד לאספה המייעצת והחל לעבוד במטה הכוחות בין בעלות הברית.
ב-1954 הועלה לדרגת קפיטנה דה פריגטה.
קיפר נפטר לאחר מחלה ממושכת בקורמיי-אן-פריזיס, צרפת ב-20 בנובמבר 1962, ונקבר בגרנדקאמפ, קלבדוס.
צלב מלחמה 1939–1945 עם 7 אותות (6 כפות ידיים וכוכב ברונזה אחד)
מדליית הנצחה לשירות התנדבותי בצרפת החופשית
1939–1945 מדליית מלחמה להנצחה עם אבזמים "צרפת", "גרנדה-ברטאן", "Libération" ,"Allemagne"
אות הפציעה הצבאית (נפצע פעמיים ב-6 ביוני 1944, פונה ב-8 ביוני 1944)
מדליית כבוד לאומץ לב ומסירות (ארד)
מדליית כבוד לנוער וספורט (כסף)
הצלב הצבאי (בריטניה) התקבל ב-16 ביולי 1944 ממרשל השדה מונטגומרי
כריסטיאן מרקואנד שיחק את דמותו של קיפר בסרט "היום הארוך ביותר", בו מתוארת הפעולה נגד הקזינו המבוצר באוסטרהם.
פיליפ קון הוא כדורגלן שווייצרי יליד גרמניה ממוצא יהודי המשחק בעמדת השוער בקבוצת מונקו מהליגה הצרפתית.
קון נולד בדינסלאקן שבגרמניה, וגדל במחלקות הנוער של 09 דינסלאקן, דיסבורג, שאלקה 04 ושטוטגרט.
ב-23 בפברואר 2017 הודיע המנהל הספורטיבי של ר.ב.
לייפציג מהבונדסליגה, ראלף ראנגניק, כי קון יחתום במועדון לאחר שיסתיים תוקפו של חוזהו בשטוטגרט בקיץ.
ב-4 ביוני 2017 חתם קון על חוזה לארבע עונות במועדון, עד לשנת 2021. הוא לא זכה לדקות משחק במועדון.
ב-6 ביולי 2018 הודיעה רד בול זלצבורג על החתמתו של קון על חוזה לארבע עונות, עד ל-31 במאי 2022. הוא החל לשחק בליפרינג, קבוצת המילואים של המועדון, במדיה ערך 12 הופעות במסגרת הבונדסליגה האוסטרית השנייה.
ב-29 ביולי 2020 הושאל קון למשך עונה אחת לוויל מהליגה השווייצרית השנייה.
בסך הכל הוא ערך 32 הופעות ליגה במדי המועדון, והוסיף הופעה במסגרת הגביע השווייצרי.
לאחר עונת ההשאלה חזר קון לרד בול זלצבורג.
ב-1 באוגוסט 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 7-1 על ריד במסגרת המחזור השני בליגה לעונת .
ב-14 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בתיקו 1-1 נגד סביליה במסגרת שלב הבתים לעונת 2021/2022.
קון היה חלק מסגל נבחרת שווייץ עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, אך לא זכה לדקות משחק בטורניר.
פיליפ רבור (Philippe Rebord; נולד ב-22 באפריל 1957) הוא איש צבא שווייצרי בדימוס, אשר שימש כראש הכוחות המזוינים (מקביל לרמטכ"ל) של צבא שווייץ בין השנים 2017–2019.
פיליפ רבור נולד בואלה בשנת 1957. הוא קיבל תואר בהיסטוריה מאוניברסיטת לוזאן.
בשנת 1985 הוא התגייס לצבא.
הוא שירת במספר תפקידי פיקוד ומטה.
במשך מספר שנים הוא היה מדריך בבתי ספר צבאיים וקצין במטה הכללי.
בשנת 1997 הוא היה בשנת השתלמות בצרפת.
בשנת 2016 הודיע אנדרה בלאטמן על סיום תפקידו הקרוב והחל מ-1 בינואר 2017 רובר מונה לראש הצבה השווייצרי.
זמן קצר לאחר קבלת מינוי, רבור פעל לקידום רכישת מטוסי קרב חדשים.
כמו כן הוא פעל להגדלת תקציב הביטחון והתאמתו לצרכים העדכניים.
בשנת 2019 הוא הודיע על כוונתו לעזוב את הצבא עקב בעיות בריאות.
הוא עזב בדצמבר 2019 ובמקומו מונה תומאס זיסלי.
פִילִיפּ קְלִיוֶר או גם פִילִיפּוּס קְלוּבֶרְיוּס היה גאוגרף והיסטוריון גרמני מהעת החדשה המוקדמת, מייסד תחום הגאוגרפיה ההיסטורית.
קליוור נולד בדנציג (גדנסק), בפרוסיה המלכותית, מחוז של ממלכת פולין.
לאחר ששהה זמן מה בחצר המלכות הפולני של זיגמונט השלישי, מלך פולין ושוודיה, הוא החל בלימודי משפטים באוניברסיטת ליידן (הרפובליקה ההולנדית), אך עד מהרה הפנה את תשומת ליבו להיסטוריה ולגאוגרפיה, שאותם לימד שם אז יוזף יוסטוס סקליגר.
קליוור רכש השכלה מדעית מאביו, שהיה Münzmeister (אחראי על המטבעה) בדנציג, אך כאשר קליוור הלך ללמוד לימודים קלאסיים, אביו הפסיק לתמוך בלימודיו.
לכן הוא נסע מליידן דרך הונגריה לבוהמיה, שם שרת בצבא במשך כמה שנים, ונלחם בטורקים בהונגריה.
בהיותו בבוהמיה תרגם ללטינית כתב הגנה על הברון פופל לובקוביץ' (Jiří Popel z Lobkowicz), שהיה כלוא.
עם שובו לליידן, הוא עמד בפני ענישה על ידי השלטונות הקיסריים (מלוכת הבסבורג), אשר עם זאת הצליח להימנע מכך בעזרת חבריו מליידן.
מ-1607 עד 1613 הוא טייל רגלית בחלק גדול מאירופה, כולל באנגליה, סקוטלנד וצרפת כשהוא נתמך בסתר על ידי אימו.
בלונדון פגש את ההומניסט איזק קזובון והתחתן שם.
ב-1615 התיישב לבסוף בליידן, שם עבד בשנים הבאות כגאוגרפף אקדמי (geographus academicus) והועסק באופן קבוע בשכר של 500 גילדן.
בשנים 1617–1618 הוא טייל שוב, ברגל דרך איטליה וסיציליה.
כתביו פורסמו על ידי ההוצאה לאור של אלסוויר, שהייתה אז עדיין חדשה יחסית.
קליוור היה אנטיקוואר, שקיבל מינוי מיוחד בליידן כגאוגרף והופקד כאחראי על ספריית האוניברסיטה, אבל פרויקט חייו, היה מחקר כללי של הגאוגרפיה של התקופה הקלאסית, שהתבסס לא רק על מקורות ספרותיים קלאסיים, אבל - וזו הייתה תרומתו - בתוספת נסיעות נרחבות ובחינה במקום.
הוא הפך למעשה למייסד הגאוגרפיה ההיסטורית.
יצירתו הראשונה של קליוור, ב-1611, על החלק התחתון של הריין והשבטים שישבו בו בתקופה הרומית (Commentarius de tribus Rheni alveis, et ostiis) שימשה מקור של גאווה לאומית בקרב שבעה-עשר המחוזות, שכן ההולנדים נהנו מהפסקת אש של שתים עשרה שנים במלחמת השחרור בת שמונים השנים.
ספרו של קליוור Germaniae antiquae libri tres ("גרמניה העתיקה בשלושה כרכים", ליידן, 1616) הסתמך על טקיטוס וסופרים לטיניים אחרים.
כרך על עתיקות סיציליה, עם הערות על סרדיניה וקורסיקה (Sicilia Antiqua cum minoribus insulis ei adjacentibus item Sardinia et Corsica), שפורסם בליידן על ידי לואיס אלסוויר ב-1619, הוא מקור שימושי, עם התייחסויות רבות לסופרים מהעת העתיקה ומפות שלעיתים קרובות נותקו מהספר ונמכרו לאספני מפות.
ספרו Introductio in universam geographiam (מבוא לגאוגרפיה אוניברסלית), בסך הכל 6 כרכים, (שפורסם לאחר מותו משנת 1624) היה ספר הגאוגרפיה המודרני המקיף הראשון.
הראשון מתוך שישה כרכים עוסק בדרך כלל בכדור הארץ, אך תהילתו של קליוור נשענת יותר על חמשת הכרכים הנותרים.
הם מכילים תיאורים קצרים של המדינות, עם דגש על נקודת מבט אנושית והיסטורית.
הם הפכו לספר לימוד גאוגרפי סטנדרטי עד אמצע המאה ה-18.
קליוור היה גם סופר פורה בנושאים מתמטיים ותאולוגיים.
הוא זכור לאספנים והיסטוריונים של הקרטוגרפיה בזכות המהדורה שלו ל-Geographia של תלמי (המבוססת על מהדורת מרקטור משנת 1578) ובזכות אטלסים מיניאטוריים שהודפסו מחדש במשך רוב המאה ה-17. רבות מהמפות שלו נצרבו עבורו על ידי .
פיליפ שאולוב (נולד ב-10 בפברואר 1999) הוא שחקן ישראלי.
שאולוב נולד וגדל בשדרות, כבן יחיד להורים עולים מברית המועצות.
הוריו התגרשו כשהיה בן שנה והוא גדל בעיקר עם אמו.
בצעירותו שיחק כדורסל וכדורגל במועצה אזורית שער הנגב.
למד במגמת תיאטרון בתיכון שער הנגב, ב-2016 השתתף בסרט הגמר של המגמה "בדרך צפונה".
בגיל 21 למד קורס משחק ב"טכניקה-משחק מול מצלמה" של ניב רז ואולי שטרנברג.
בתור ילד בן 9 הצטלם לסרט הקצר "מסע'" של דורון עופר.
בנוסף גילם תפקיד אורח בפרק של "החברים של נאור".
ב-2022 הוא קיבל את התפקיד הגדול הראשון שלו כשחקן בסדרת הנעורים "שומקום" דרמת נוער מוזיקלית של אורי גרוס ויואב צפיר.
בסדרה הוא גילם את ולאדי ברטונוב, ילד אומנה המגדל את אחותו הקטנה יחד עם נערים נוספים.
עוד ב-2022 שיחק בסדרה "בת השוטר" בתור ערן.
בשנת 2023 השתתף בסדרה "סובייצקה" ששודרה בכאן 11 בתור אלכס סטלינסקי, סטודנט בנבחרת המתמטיקה של ענת (סוזנה פפיאן).
בנוסף באותה שנה שיחק בסדרה "משמר הגבול" ששודרה ב-HOT ובנטפליקס, בנוסף שאולוב השתתף בוידאו קליפ של אלה לי להב "רציתי שתעוף".
החל מ-2023 הוא משחק בסדרת המדע בדיוני הישראלית לנוער "דרימארס" ששודרה בערוץ זום בתור מקס, מהנדס הלוויינים של המשלחת הסובל מהתקפי חרדה.
ב-2024 שיחק בסדרה "אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו" של קשת 12 בתור לב דוידוביץ', מדריך במעבדה לאנטומיהוכן בעונה הרביעית של "לבד בבית" המשודרת בכאן חינוכית בתפקיד יורן קפלינסקי, החבר של מיקה (נטע רוט).
עוד באותה שנה שיחק בסדרה "אינדל" בתפקיד אנטון.
ב-2025 שיחק בסדרה "מגרש הרוסים" של כאן 11 בתפקיד שוטר בשם דוד קליינמן.
באותה השנה שיחק גם בסדרה "קווסט" של הוט בתפקיד זוג אחים תאומים ששמם גורי ולירז.
גורי הוא גיימר שמתחרה בתחרות הגיימרים של מיינדנס (mindness), ולירז הוא אחיו התאום שמצטרף למסעו.
שנהפרויקטתפקידהערות2022שומקוםולדימיר "ולאדי" ברטונוב20 פרקיםבת השוטרערן2023סובייצקהאלכס סטלינסקי7 פרקיםמשמר הגבולפרק 12023–הווהדרימארסמקס6 פרקים2024אף אחד לא עוזב את פאלו אלטולב דוידוביץ'פרק 1לבד בביתיורן קפלינסקיעונה 4אינדלאנטון5 פרקים2025מגרש הרוסיםדוד קליינמן4 פרקיםקווסטגורי / לירז18 פרקים 2026רצח בים המלח נדב שמילא6 פרקים
בין 2022 ל-2024 היה בזוגיות עם הזמרת אלה לי להב אותה הכיר על סט הסדרה "שומקום".
ב-2022 היה מועמד ל"פריצת השנה במשחק" בטקס פרסי נבחרי השנה של פרוגי.
ב-2023 נבחר ל"פריצת השנה במשחק" על ידי עורכי פרוגי.
פיליפ רוטברג היה פיזיקאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
רוטברג התמחה בפיזיקה של חשמל וחקר פלסמה.
פיליפ רוטברג נולד בשנת 1931 בויניצה (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות המשפחה פונתה לקויבישב.
קרובי משפחה שלא הצליחו לעזוב את העיר נרצחו על ידי הנאצים.
אביו של רוטברג גויס לשורות הצבא האדום ושוחרר אחרי המלחמה בדרגת רב-סרן.
אחרי סיום לימודי בית ספר רוטברג סיים בשנת 1954 לימודי משפטים באוניברסיטת לנינגרד אך עבד בתחום תקופה קצרה.
בשנת 1961 הוא סיים לימודי הנדסה תוך התמחות בפיזיקה של חשמל במכון הפוליטכני של לנינגרד.
לאחר קבלת התואר הוא היה מרצה בבית ספר לטכנאים ובהמשך החל לעבוד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה על שם יופה.
במהלך עבודה במכון הוא סיים לימודי תואר שלישי ובהמשך עבודת פוסט-דוקטורט.
בשנת 1990 רוטברג התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של בית המועצות.
בשנת 2000 הוא קיבל מעמד של חבר בפועל.
רוטברג היה מלמד במכון הפוליטכני של לנינגרד וכיהן בדרגת פרופסור.
בשנת 1991 רוטברג התמנה למנהל מכון מחקר של האקדמיה החדש שהוקם בסנקט פטרבורג.
המכון עסק בחקר בעיות פיזיקת חשמל וזרם חזק.
רוטברג היה מומחה בתופעת פריקה חשמלית בגזים, ייצור מכונות חשמל ליצירת אימפולס חשמלי וחקר פלסמה.
בתחום זה הוא כתב מספר רב של מאמרים ומספר ספרים.
רוטברג תמך בהקמת תחנות לייצור חשמל על בסיס מקורות אנרגיה מתחדשות בעיקר תוך שימוש בפסולת.
על פעילותו בשנת 1982 רוטברג קיבל פרס ברית המועצות ובהמשך מספר עיטורים ופרסים נוספים.
רוטברג נפטר בשנת 2015 בגיל 83.
פיליפ ריב הוא סופר ומאייר בריטי, המוכר בעיקר בזכות ספרו משנת 2001, מנועים קטלניים (Mortal Engines), וסדרת ההמשך שלו, הידועה כרביעיית מנועים קטלניים (2001–2006).
ספרו משנת 2007, כאן שוכב ארתור (Here Lies Arthur), המבוסס על האגדה של המלך ארתור, זכה במדליית קרנגי, פרס ספרותי יוקרתי.
פיליפ ריב נולד ב-28 בפברואר 1966 בברייטון, אנגליה.
הוא למד איור תחילה במכללת קיימברידג'שייר לאמנויות וטכנולוגיה (CCAT, כיום אוניברסיטת אנגליה רסקין), שם תרם רצועת קומיקס למגזין אגודת הסטודנטים, ולאחר מכן בפוליטכניון של ברייטון (כיום אוניברסיטת ברייטון).
לפני שהפך למאייר, עבד במשך מספר שנים בחנות ספרים בברייטון.
במהלך שנות לימודיו ולאחריהן, כתב והופיע במופעי מערכונים קומיים עם שותפים שונים תחת שמות קבוצות כגון The Charles Atlas Sisters.
כיום הוא מתגורר בדארטמור עם אשתו שרה ובנם סם.
יחד עם בריאן מיטשל, כתב ריב את המחזמר הקומי הדיסטופי משרד הביסקוויטים (The Ministry of Biscuits) משנת 1998. המחזמר מתאר עולם שבו משרד הביסקוויטים בלונדון שלאחר המלחמה שולט על צריכת הביסקוויטים ואוסר על ביסקוויטים "מפוארים" כגון Gypsy Cream.
המחזמר הוצג בתיאטרון פביליון בברייטון, בתיאטרון יבון ארנו בגילדפורד ובפסטיבל הפרינג' של אדינבורו ב-1999. הוא זכה לעדנה מחודשת ב-2005 בתיאטרון סאליס בנני בברייטון והחל להוצג בתיאטרון לנטרן בברייטון בנובמבר 2017. המחזמר יצא גם לסיבוב הופעות בבריטניה.
הספר הראשון של ריב לקוראים מבוגרים יותר היה מנועים קטלניים, שזכה בפרס נסטלה סמארטיס בקטגוריית גילאי 9–11 והיה מועמד לפרס ויטברד.
הספר הוא הראשון בסדרה המכונה לעיתים רביעיית מנועים קטלניים (2001–2006), הכוללת את זהב הטורפים, מכונות שטניות ומישור אפל.
הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיהם של שני צעירים, טום נטסוורת'י והסטר שו, בעולם פוסט-אפוקליפטי חסר חוק שבו ערים נעות משתוללות.
על הכרך הרביעי בסדרה זכה ריב בפרס פרס הספרות לילדים של הגרדיאן לשנת 2006, המוענק על ידי פאנל של סופרי ילדים בריטיים.
ריב עבד על מנועים קטלניים במשך יותר מעשור, החל מרעיונות ב-1989 או 1990, עד לפרסומו ב-2001. הוא עבד על הספר במשרה חלקית בין עבודות איור, אך ככל שהתחזקה ביטחונו ביכולתו להשלים פרויקט כזה, צמצם את עבודות האיור והקדיש זמן רב יותר לכתיבה.
הרומן משנת 2007, כאן שוכב ארתור, מציג גרסה חלופית של האגדה הארתוריאנית.
ריב והספר זכו במדליית קרנגי השנתית מטעם הספרנים הבריטיים, המוענקת לספר הילדים הטוב ביותר שפורסם בבריטניה.
סדרת לארקלייט (2006–2008) היא יצירה בסגנון סטימפאנק המתרחשת בחלל החיצון.
הספר הראשון, לארקלייט, היה בשלבי פיתוח כסרט על ידי הבמאי ההודי שחר קאפור, אך הוא כבר אינו מעורב בפרויקט.
ריב הצהיר כי כאשר הוא מתכנן רומן, הוא "רואה אותו כסרט שאני מפעיל בראשי, וממשיך להריץ גרסאות חלופיות עד שאני מגיע לגרסה שאני אוהב."
ריב החל סדרת פריקוולים למנועים קטלניים עם פיבר קרמב (2009, Scholastic UK).
הספר הראשון בסדרה היה בין שמונה המועמדים הסופיים למדליית קרנגי לשנת 2010.
במרץ 2020 הצהיר ריב כי אין בכוונתו להשלים או לפרסם ספר רביעי בסדרת פיבר קרמב, מאחר שחלף זמן רב מדי, ובכך נטש את עולם מנועים קטלניים.
בשנת 2013 פרסם ריב את ספרו הראשון בשיתוף פעולה עם הסופרת-מאיירת הבריטית-אמריקאית שרה מקינטייר, אוליבר והים-וויגס, בהוצאת אוקספורד יוניברסיטי פרס.
ספרם השלישי, פאגים של הצפון הקפוא, זכה בפרס ספר הילדים של שבוע חנויות הספרים העצמאיות.
לריב ומקינטייר חוזה עם אותה הוצאה לאור לסדרה של ארבעה ספרים נוספים, החל מאגדת קווין.
ריב טוען כי אינו סופר שיטתי.
הוא אינו מתכנן דבר מראש, ולרוב מתחיל עם דימוי פתיחה, דימוי סיום וכמה רעיונות מעורפלים לאירועים שבאמצע.
גישה זו מובילה לנטישת אלפי מילים של טיוטות גולמיות – לעיתים אף רומנים שלמים, כפי שקרה עם פיבר קרמב ומנועים קטלניים.
עם זאת, הוא שואב רעיונות מטיוטות נטושות אלה לבניית הגרסה הסופית.
בדרך כלל לוקח לו כשנה להביא רומן מרעיון ראשוני לפרסום – שישה חודשים של כתיבה פעילה, והשאר לעריכה וחשיבה.
פיליפ ריד היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את מרילנד בבית הנבחרים ובסנאט של ארצות הברית.
ריד נולד סמוך לצ'סטרטאון בפרובינציית מרילנד בשנת 1760. הוא השלים לימודים בסיסיים ושירת בצבא הקונטיננטלי במהלך המהפכה האמריקאית, והגיע לדרגת קפטן בחיל הרגלים.
ב-1779 השתתף בקרב סטוני פוינט, ולאחר מכן העיד כי ערף את ראשו של עריק אמריקאי כדי להציג אותו לחיילים כאזהרה.
ריד נפצע קשה בקרב קמדן ב-1780.
לאחר המלחמה כיהן ריד כחבר בבית הנבחרים של מרילנד ב-1787, כשריף של מחוז קנט בין 1791–1794, וכחבר במועצה המבצעת של מרילנד בין 1805–1806.
ב-1806 נבחר ריד לסנאט של ארצות הברית כמועמד המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית כדי למלא את המושב שהתפנה בשל התפטרותו של רוברט רייט, ונבחר מחדש באותה שנה.
הוא כיהן בתפקיד בין 25 בנובמבר 1806 ל-3 במרץ 1813. על אף שהצביע ב-17 ביוני 1812 נגד הכרזת מלחמה על בריטניה, שירת ריד כלוטננט קולונל ברגימנט ה-21 של מיליציית מרילנד ובהמשך פיקד על הרגימנט.
ב-10 ביולי 1814, ארבע דוברות נחיתה בריטיות, שעל כל אחת לפחות 24 חיילים, נכנסו לוורטון קריק.
ריד, שביקר אצל שכנים במקום, הבחין בכוחות הבריטים והכין מארב עם 29 שכנים חמושים ברובי ציד ומוסקטים.
הכוחות הבריטים ספגו כ-20 הרוגים ופצועים.
בעקבות זאת נסוגו הדוברות, וריד ואנשי המיליציה שלו נחשבו למנצחים.
באוגוסט 1814 הוביל ריד הגנה מוצלחת בקרב שדה קולק.
כוח בריטי בפיקודו של פיטר פארקר נחת בסמוך לשדה קולק.
המיליציה האמריקאית, שכללה כ-200 לוחמים והחזיקה בשטח הגבוה, ניצלה מדריכים שהובילו את הבריטים בדרך לא נכונה, והכינה מארבים שכללו תותחים ועמדות ירי מאחורי עצים ויחידת פרשים בעורף.
הקרב התקיים בלילה, ואור הירח המלא חשף את הבריטים לאש מדויקת.
פארקר נפצע קשה ונהרג, והכוחות הבריטים נסוגו.
בקרב נפגעו 3 אמריקאים ו-41 בריטים.
לאחר המלחמה נבחר ריד לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-15 וכיהן בתפקיד מ-4 במרץ 1817 עד 3 במרץ 1819).
ב-1818 נכשל בניסיונו להיבחר מחדש, אך הוא הצליח לערער על תוצאות בחירת ג'רמיה קוסדן לקונגרס ה-17 וכיהן מ-19 במרץ 1822 עד 3 במרץ 1823.
ב-1828 מונה כסגן נשיא של אגודת מרילנד של סינסינטי.
ריד נפטר ב-2 בנובמבר 1829 בהנטינגטאון שבמרילנד, ונקבר בבית הקברות של כנסיית כריסט ליד צ'סטרטאון.
פיליפ קי היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת מרילנד.
קי היה בנו של ד"ר ג'ון קי, וככל הנראה נולד ב-1750 באחוזת אביו סמוך לעיירה לאונרדטאון שבפרובינציית מרילנד.
אביו נפטר בשנת 1755, ולאחר מכן שימשו סבו ובהמשך דודיו כאפוטרופוסים שלו.
הוא רכש השכלה אקדמית באנגליה.
לאחר שחזר למרילנד עסק בחקלאות, ובהמשך החל ללמוד משפטים, הוסמך לעריכת דין ועסק במקצוע.
קי נפטר ב-4 בינואר 1820 בצ'פטיקו שבמרילנד, וככל הנראה נקבר בבית העלמין של הכנסייה במקום.
קי היה גם בן דודו של וסבא־רבא של .
פיליפּּוס , בנו של הורדוס מאשתו קלאופטרה הירושלמית.
גדל וחונך ברומא, בחצר הקיסר הרומי, בדומה לרוב בניו של הורדוס.
לאחר מות אביו בשנת 4 לפנה"ס, מונה לטטרארך של מחוז הבשן, ושלט בו בכפיפות מדינית לאחיו ארכלאוס.
פיליפוס היה ידוע במזגו הטוב ובנטייתו לשלום עם שכניו.
פיליפוס היה השליט היהודי הראשון שטבע מטבעות עם דמויותיהם של קיסרי רומא אוגוסטוס וטיבריוס.
מאחר שהיה חשוך ילדים, הועברה ממלכתו לאחר מותו בשנת 34 לידי הנציב הרומי בסוריה, ובשנת 37 נמסרה הממלכה לידיו של יוליוס אגריפס (אגריפס הראשון) אחיינו.
פיליפוס היה בנו של הורדוס מאחת מעשר נשותיו – קלאופטרה הירושלמית.
את נעוריו עשה ברומא (בעקבות ההערצה שרכש אביו לאימפריה) יחד עם אחיו ארכלאוס, שם התחנך ורכש ידידים.
השניים נשלחו לרומא במצוות אביהם גם כדי שירכשו חינוך פוליטי, הכשרה והתמיינות לקראת מילוי תפקיד בכיר בעתיד בשטחי ממלכתו של הורדוס.
זאת ועוד, הורדוס חפץ מאוד, שהשניים יזכו לתואר "אוהבי הקיסר", מה שעתיד יהיה לשריין עבורם מעמד רשמי בעל משקל באימפריה הרומית.
אנטיפטרוס, בנו-בכורו של הורדוס, שחשש לפגיעה במעמדו, רקם מזימה לפגוע בפיליפוס ובארכלאוס.
הלה הפיץ שמועה "מגובה" על ידי אגרות מזויפות שהשניים מבקרים קשות את מדיניות אביהם, המלך הורדוס, ואת מהלכיו השונים.
מזימותיו של אנטיפטרוס נחשפו, והוא נאסר והוצא להורג בפקודת אביו.
זמן קצר לפני פטירתו דאג הורדוס לנסח את צוואתו, הרביעית במספר.
על-פיה ארכלאוס ירש את תואר המלוכה ואת רוב שטחי הממלכה, הורדוס אנטיפס זכה בתואר טטרארכוס וקיבל לשליטתו את עבר הירדן והגליל ופיליפוס אף הוא זכה להיות טטרארכוס ושליט על הבשן, הגולן, הטראכון (חבל ארגוב) ואזור פניאס (בניאס).
הצוואה הייתה טעונה אישור רומי רשמי, ומסיבה זו יצא ארכלאוס לרומא.
טרם הפליגו לרומא הפקיד ארכלאוס את השליטה על הממלכה בידי פיליפוס, הן בשל הקשרים ההדוקים ביניהם והן משום שחשש מכוונותיו המניפולטיביות של אנטיפס.
בנוסף לכך פיליפוס התמנה, אד הוק, על ידי ארכלאוס לפקיד בכיר בביתו.
באותו זמן הגיעה לרומא משלחת של צירים יהודים שבאו להתלונן על דרכו הקשה של ארכלאוס בניהול מדיניותו.
בתגובה שיגר ורוס, הנציב הרומי בסוריה, את פיליפוס לרומא כדי שיחזק את ידי ארכלאוס.
לנציב ורוס הייתה כוונה נוספת בשיגורו של פיליפוס והיא: "לקבל מנחלת אביו את חלקו, אם יעלה על רוח הקיסר לחלק את נחלת הורדוס לכל יוצאי חלציו" כדברי יוסף בן מתתיהו בספרו "מלחמת היהודים".
בסופו של דבר אישר אוגוסטוס את רוב צוואתו של הורדוס, ובכל מקרה חלקו של פיליפוס לא נגרע מהצוואה.
בשנת 6 לספירה, סולק ארכלאוס מהשלטון על ממלכתו הגדולה וזו ניתנה לניהולם של נציבים רומיים.
מהלך זה לא פגע בשני האחים, פיליפוס והורדוס אנטיפס, שהמשיכו לשלוט על נחלותיהם.
מצב זה לא השתנה גם לאחר פטירת אוגוסטוס ועליית טיבריוס על כס הקיסרות הרומי.
פיליפוס הושאר, כדברי יוסף בן מתתיהו "נסיך על נחלתו".
כאות לנאמנותם לרומא, וכמקובל בכלל על שליטים וסאליים (דוגמת המלך הורדוס בזמנו) יסדו שני האחים ערים לכבוד משפחת הקיסרות.
הורדוס אנטיפס בנה עיר במזרח הגליל לחופה המערבי של הכנרת וקראה טבריה על-שם הקיסר טיבריוס ואילו פיליפוס בנה עיר בשם קיסריה פניאס ליד מקורות הירדן (להבדיל מקיסריה מאריטימה שבמישור החוף), ולדברי יוסף בן מתתיהו בספרו "מלחמות היהודים", גילה פיליפוס גישה מאוד חיובית לטבע ולמחקריו, והוא-הוא שחשף את מקורות הירדן.
גם פיליפוס וגם אנטיפס הקימו עיר בשם "יוליאס", על שם ליוויה אשת אוגוסטוס ואם טיבריוס.
יוליאס של פיליפוס נבנתה בגולן התחתון, סמוך לכנרת, ואילו זו של אנטיפס נבנתה בעבר הירדן (בית הרם).
פיליפוס הנפיק מטבעות, שעליהן מתנוססים פניהם של אוגוסטוס וטיבריוס.
יוסף בן מתתיהו בספרו "קדמוניות היהודים" מציין כי פיליפוס היה אדם נוח ומתון, שגילה סובלנות כלפי נתיניו.
לשבחו מציין יוסף בן מתתיהו כי הרבה לשהות בתחומי שלטונו ולנהל שם את ענייניו, ועל צניעותו סיפר כי בשעה שהיה יוצא למסעותיו היה לוקח איתו צוות קטן של אנשים נבחרים, ושם לאורך נתיב מסעו, היה בוחן ובודק את נוהלי המשפט, ובעת הצורך אף שינה את גזרי הדין.
מעולם לא השיב ריקם את אלה שבקשו ממנו עזרה.
פיליפוס היה השליט היהודי הראשון שדיוקנו הוטבע על מטבעותיו.
משנפטר פיליפוס בשנת 34 לספירה והוא חשוך בנים, עברו נכסיו ושטחי שלטונו לקיסר טיבריוס.
לימים ירש אגריפס הראשון את נחלותיו, ואלה הועברו אחר כך לאגריפס השני.
פיליפוס נקבר בעיר יוליאס שבנה והכין מראש את אחוזת הקבר שלו.
פיליפו "פיפו" אינזאגי (באיטלקית: Filippo "Pippo" Inzaghi, נהגה "אינצאגי"; נולד ב-9 באוגוסט 1973) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל בהווה, המאמן את קבוצת פלרמו.
אינזאגי שיחק בעמדת החלוץ בעבור מספר מועדוני כדורגל איטלקיים בכירים, כגון פארמה, יובנטוס ומילאן.
איזנאזגי היה שחקן קבע בנבחרת איטליה.
עמה השתתף במונדיאל 1998, במונדיאל 2002 ובמונדיאל 2006. אינזאגי מדורג רביעי במספר הכיבושים במסגרות אירופאיות עם 70 שערים.
כמו כן, אינזאגי הוא אחד מבין השחקנים הבודדים שהבקיעו שער במסגרות הליגה, הגביע, ליגת האלופות, הסופר קאפ ואליפות העולם לקבוצות.
אינזאגי עבר ב-2001 למילאן מיובנטוס כשהיה בן 27 תמורת 23 מילון ליש"ט.
בגמר ליגת האלופות 2007 כבש צמד (כשהשער הראשון הוסט מבעיטה חופשית של אנדראה פירלו אל חזו של אינזאגי ולשער) שהיקנה למילאן את התואר (1–2 על ליברפול) וגם נבחר לשחקן המצטיין של הגמר.
ב-15 במרץ 2009 כבש את שערו ה-300 בקריירה במשחק מול סיינה האיטלקית (צמד שערים באותו המשחק) וחגג עם חולצה של מילאן אשר התנוסס עליה המספר 300.
לזכותו של אינזגי 70 שערים במפעלים האירופיים, נתון שהופך אותו לכובש השישי, כאשר לפניו נמצאים רק ראול, בנזמה, רוברט לבנדובסקי, ליאונל מסי וכריסטיאנו רונאלדו.
בתום עונת הודיע אינזאגי על פרישה ממשחק פעיל.
בשנת 2014 מונה למאמן קבוצת מילאן.
לאחר עונה אחת בה הגיעה הקבוצה למקום העשירי בליגה, הוא פוטר.
ב-2016 מונה למאמן ונציה מהליגה השלישית באיטליה.
בעונת 2016/2017 ונציה תחתיו סיימה במקום הראשון ועלתה לסרייה ב'.
ביוני 2018 מונה למאמן בולוניה מהסרייה א'.
ב-22 ביוני 2020 מונה למאמנה של בנוונטו מהסרייה ב' עמה עלה ליגה בתום העונה מהמקום הראשון בפער גדול מהמקום השני כשהקבוצה מבטיחה את עלייתה כבר במחזור ה-31 ושוברת מספר שיאים.
לאחר עונה אחת ירדה בנוונטו בחזרה לסרייה ב'.
ב-9 ביוני 2021 מונה למאמנה של ברשה מהסרייה ב'.
הוא עזב את הקבוצה לאחר עונה אחת.
ב-12 ביולי 2022 מונה למאמנה של רג'ינה קלצ'ו מהסרייה ב', אחרי שהוביל את הקבוצה למקום בפלייאוף העלייה אחרי שסיימה במקום השביעי על אף עונש של הפחתת חמש נקודות שהקבוצה קיבלה, הקבוצה התפרקה עקב קשיים כלכליים ואינזאגי שוחרר מהמועדון.
ב-10 באוקטובר 2023 חתם בסלרניטנה.
ב-3 ביולי 2024 מונה למאמנה של פיזה מהסרייה ב'.
בסיום העונה הצליח להעפיל עמה לסרייה א' לראשונה מזה 34 שנה.
ב-17 ביוני 2025 מונה למאמנה של פלרמו.
אחיו הוא סימונה אינזאגי, כדורגלן עבר ומאמן אל הילאל.
הסופר קאפ האיטלקי - 1997
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 1994
גביע העולם בכדורגל - 2006
פיליפו תומאזו מארינטי (באיטלקית: Filippo Tommaso Emilio Marinetti; 22 בדצמבר 1876, אלכסנדריה – 2 בדצמבר 1944) היה משורר, עורך והוגה דעות איטלקי.
היה אחד מהאינטלקטואלים שחתמו על מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים.
ב־20 בפברואר 1909 פרסם מארינטי את "תעודת היסוד והמאניפסט של הפוטוריזם" בעיתון הצרפתי הפופולרי "לה פיגארו".
אמיליו אנג'לו קרלו מרינטי (בחלק מהמסמכים שמו ניתן כ"פיליפו אקילה אמיליו מרינטי") בילה את השנים הראשונות לחייו באלכסנדריה, מצרים, שבה אביו (אנריקו מרינטי) ואמו (אמליה גרולי) חיו יחדיו כזוג לא רשמי.
אנריקו היה עורך דין מפיימונטה, ואמו הייתה בתו של פרופסור לספרות ממילאנו.
הם הגיעו למצרים בשנת 1865, בהזמנת החדיב אסמאעיל פאשא, על מנת לשמש כיועצים משפטיים לחברות זרות שלקחו חלק בתוכנית המודרניזציה שלו.
אהבתו לספרות התפתחה במהלך לימודיו בבית הספר.
אמו הייתה קוראת נלהבת של שירה, והיא הציגה בפניו את הקלאסיקות האיטלקיות והאירופיות.
בגיל שבע עשרה ייסד את המגזין הספרותי הראשון שלו, "פפירוס".
בעקבות פרסום רומנים שערורייתיים של אמיל זולה בבית הספר איימו הישועים להרחיק אותו מהמסגרת החינוכית .
הוא למד לראשונה במצרים, לאחר מכן בפריז, והשיג תעודת בגרות בשנת 1894 בסורבון,ולאחר מכן למד באיטליה, שם סיים תואר במשפטים מאוניברסיטת פאביה בשנת 1899.
הוא החליט לא לעסוק בעריכת דין אלא לפתח קריירה ספרותית.
הוא התנסה בכל סוגות הספרות (שירה, פרוזה, מחזאות ועוד), וחתם על כל יצירה בשמו "פיליפו תומאזו מרינטי".
מרינטי וקונסטנטין ברנקושי השתתפו כמבקרים בקבוצת אביי דה קרטיי (Abbaye de Créteil) בשנת 1908, יחד עם סופרים צעירים כמו רוז'ה אלאר (שהיה בין הראשונים שהגנו על הקוביזם), פייר ז'אן ז'וב ופול קאסטיו, שרצו לפרסם את יצירותיהם דרך האביי.
האביי דה קרטיי הייתה קהילה בסגנון "פלאנסטר" שהוקמה בסתיו 1906 על ידי הצייר אלברט גלייז, יחד עם המשוררים רנה ארקוס, הנרי-מרטן ברזון, אלכסנדר מרסרו ושארל וילדראק.
ה הקהילה נסגרה על ידי חבריה בתחילת 1908.
מרינטי ידוע בעיקר כמחבר המניפסט הפוטוריסטי, שפורסם בשנת 1909. המניפסט פורסם בצרפתית בעמוד הראשי של העיתון היוקרתי לה פיגארו ב-20 בפברואר 1909. במניפסט, מרינטי הכריז כי "אמנות יכולה להיות רק אלימות, אכזריות ועוול."
התנועה הפוטוריסטית שילבה אלמנטים של אנרכיזם ופרוטו-פשיזם.
מרינטי עצמו הפך בהמשך לתומך פעיל של בניטו מוסוליני.
הוא דגל במהירות ובתנועה חדשה, וב-1908 עבר תאונת דרכים לא הרחק ממילאנו.
התאונה הובילה אותו לכתוב על "האדם החדש" שייוולד מתוך חורבן העבר.
מרינטי קרא ל"להרוס את המוזיאונים, הספריות וכל האקדמיות."
מרינטי ארגן ערבים פוטוריסטיים, בהם הכריזו הפוטוריסטים על המניפסטים שלהם בפני קהל שבחלקו בא להפריע.
ההצלחה הבולטת ביותר בתקופה זו הייתה הפצת "המניפסט נגד ונציה אוהבת-העבר", שקרא להפוך את ונציה לעיר תעשייתית ומיליטריסטית.
בדרך כלל מרינטי בז לנוסטלגיה כלפי העבר המפואר (ובכך נבדל מכמה מראשי הפשיזם), במיוחד במישור האומנתי, והתלהב מאמנות שתעשה שימוש בביטויי העוצמה של הזמן המודרני - פלדה, בטון, קווים ישרים וכדומה.
במלחמת איטליה-טורקיה בשנת 1911, מרינטי היה כתב מלחמה בלוב.
מאמריו אוגדו ופורסמו תחת השם 'הקרב על טריפולי'.
בהמשך, הוא סיקר את מלחמת הבלקן הראשונה וצפה בהצלחת הכוחות הבולגרים במצור על אדירנה.
מרינטי השפיע על אמנים כמו וינדהאם לואיס ופיתח קשרים עם עיתונאים וסופרים בבריטניה.
עם זאת, ניסיונותיו לייסד פוטוריזם אנגלי לא הניבו הצלחה רבה.
הוא יצר קשרים גם עם עיתונאים בעלי השפעה כמו עורך כתב העת Poetry and Drama, הרולד מונרו, שפרסם גיליון שהוקדש לתנועה הפוטוריסטית.
בתחילת העשור השני של המאה ה-20 עבד מרינטי על רומן-שירה אנטי-קתולי ואנטי-אוסטרי במיוחד בשם "Le Monoplan du Pape" ('מטוסו של האפיפיור', 1912) וערך אנתולוגיה של משוררים פוטוריסטים.
אך ניסיונותיו לחדש את סגנון השירה לא סיפקו אותו.
במבוא לאנתולוגיה הוא הכריז אפוא על מהפכה חדשה: הגיע הזמן להיפטר מהתחביר המסורתי ולהשתמש ב"מילים בחופש".
דוגמה לכך יש ביצירתו המפורסמת 'זאנג טומב טומב', שתיעדה את קרב אדירנה.
מרינטי פעל ליצירת תמיכה במעורבות איטליה במלחמת העולם הראשונה, וכאשר איטליה הצטרפה למלחמה, הוא התנדב מיד לשירות צבאי.
בסתיו 1915 הוא וכמה פוטוריסטים נוספים, שהיו חברים ביחידת האופניים המתנדבים של לומברדיה, הוצבו באזור אגם גארדה שבמחוז טרנטינו, בהרים הגבוהים שלאורך גבול איטליה-אוסטריה.
הם השתתפו בקרבות קשים במשך מספר שבועות בתנאים קשים, עד שיחידות האופניים, שנחשבו לא מתאימות ללוחמה הררית, פורקו.
בשנת 1916 מרינטי הקדיש את רוב זמנו לתמיכה במאמץ המלחמתי של איטליה באמצעות נאומים, כתבות עיתונאיות ועבודות תיאטרון.
בשנת 1917 הוא חזר לשירות צבאי כקצין בצבא הסדיר.
במאי של אותה שנה נפצע קשה בעת ששירת בגדוד ארטילריה בחזית איסונזו.
לאחר החלמה ממושכת, הוא חזר לשירות ולקח חלק בניצחון האיטלקי המכריע בקרב ויטוריו ונטו באוקטובר 1918.
לאחר תקופת חיזור ממושכת, בשנת 1923 לערך (ישנה מחלוקת על השנה המדויקת), מרינטי נישא לבנדטה קאפה (1897–1977), סופרת וציירת שהייתה תלמידה של ג'קומו בלה.
קאפה, שנולדה ברומא, הצטרפה לפוטוריסטים בשנת 1917. הם נפגשו בשנת 1918, עברו לגור יחד ברומא, והחליטו להינשא רק כדי להימנע מסיבוכים משפטיים במהלך סיבוב הרצאות בברזיל.
נולדו להם שלוש בנות: ויטוריה, אלה ולוצ'ה.
קאפה ומרינטי שיתפו פעולה ביצירת ז'אנר של עבודות אמנות במדיומים מעורבים בשנות ה-20 של המאה ה-20, אותו כינו 'טטיליסמו' ("מגעיזם").
קאפה הייתה גם תומכת נלהבת ופעילה בזרם ה"אארופיטורה" (ציור אווירי) לאחר היווצרותו בשנת 1929. בנוסף, היא כתבה שלושה רומנים ניסיוניים.
יצירתה הציבורית המרכזית של קאפה היא ככל הנראה סדרה של חמישה ציורי קיר בבית הדואר בפלרמו (1926–1935), שנעשו עבור האדריכל אנג'ולו מאצוני, שהיה קשור לפרויקטים של עבודות ציבוריות בתקופת הפשיזם.
בשנת 1918 ייסד מרינטי את "המפלגה הפוליטית הפוטוריסטית" (Partito Politico Futurista), אשר שנה לאחר מכן התמזגה עם "אגודות המאבק האיטלקיות" (Fasci Italiani di Combattimento) של בניטו מוסוליני, שהייתה המסד הראשוני ל"מפלגה הפשיסטית הלאומית".
בכך היה מרינטי למעשה אחד מהחברים הראשונים במפלגה הפשיסטית האיטלקית.
בשנת 1919 הוא שותף בכתיבת המניפסט הפשיסטי יחד עם אלצ'סטה דה אמבריס.
עם זאת, הוא התנגד להאדרת המוסדות הקיימים על ידי הפשיזם, וכינה אותם "ריאקציונריים".
בשנת 1920, לאחר שעזב בזעם את קונגרס המפלגה הפשיסטית, הוא פרש מן הפוליטיקה לשלוש שנים.
למרות זאת, הוא המשיך להשפיע על הפילוסופיה של המפלגה לאורך קיומו של המשטר הפשיסטי.
כך, למשל, בסיום קונגרס התרבות הפשיסטית בבולוניה ב-30 במרץ 1925, התייחס ג'ובני ג'נטילה לדברי מרינטי וציין את חשיבות "ההשראה האמנותית" שמרינטי דיבר עליה.
לדבריו (בקיצורים): "תנועות רוחניות גדולות פונות לדיוק רק כאשר ההשראות הראשוניות, אותן רעיונות יצירתיים וחדשניים באמת, מאבדות מכוחן.
אנו מוצאים את עצמנו בתחילתה של תקופה חדשה, ותחושת ההשראה ממלאת את לבנו." הדברים הופנו אל סרג'ו פנונציו בקריאה לנסח ברוח זו את מטרותיה של התנועה הפשיסטית בתחום הרוחני-תרבותי.
ג'נטילה היה מגדולי ההוגים האיטלקיים במאה ה-20, כיהן כשר החינוך בממשלת מוסוליני וכונה "הפילוסוף של הפשיזם".
מרינטי פעל כנגד המסורת גם באמצעות דרך התקפה על המטבח האיטלקי המסורתי.
המניפסט הקולינרי הפוטוריסטי שלו פורסם ב-28 בדצמבר 1930 בעיתון הטוריני 'גזטה דל פופולו'.
הוא טען כי "אנשים חושבים, מתלבשים ופועלים בהתאם למה שהם אוכלים ושותים." מרינטי גינה את הפסטה, בטענה שהיא גורמת לעצלנות, פסימיות וחוסר גבריות, וקידם את אכילת אורז איטלקי.
הבישול הפוטוריסטי, כך טען, היה גם לאומני וגם צבאי, מתוך כוונה לעודד לוחמנות.
מרינטי צפה עתיד בו אוכל מעובד יחליף את המזון הטבעי.
הוא קרא ליצירת "קומפלקסים פלסטיים" במקום מזון טבעי, והאמין שגלולות יכולות להוות מקור אנרגיה.
הארוחות שתיאר היו דומות למופעי אמנות, כמו "ארוחת הערב הנוגעת," בה המשתתפים אכלו סלטים ללא סכו"ם ולבשו פיג'מות מקושטות בחומרים כמו ספוג ונייר זכוכית.
מרינטי ניסה להפוך את הפוטוריזם לאמנות הרשמית של המדינה האיטלקית, אך נכשל בכך.
מוסוליני, שלא התעניין אישית באמנות, תמך בסגנונות שונים כדי לשמור על נאמנות האמנים למשטר.
פילגשו של מוסוליני, מרגריטה צרפתי, קידמה את קבוצת "נווצ'נטו איטליאנו" המתחרה, ואף שכנעה את מרינטי להצטרף למועצת הקבוצה.
בסוף שנות ה-30, אידאולוגים פשיסטים מסוימים, כמו ארדנגו סופיצ'י, ביקשו לייבא את מושג "האומנות המנוונת" מגרמניה ולגנות את המודרניזם, אך דרישותיהם נדחו.
בשנת 1938, כששמע שהיטלר רצה לכלול את הפוטוריזם בתערוכת האמנות המנוונת, שכנע מרינטי את מוסוליני למנוע את כניסת התערוכה לאיטליה.
ב-17 בנובמבר 1938 העבירה איטליה את חוקי הגזע, שכוונו נגד יהודי איטליה, בדומה לחוקי נירנברג בגרמניה.