tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שליית מוקשים היא סריקה של שטח נרחב, תוך הפעלת אמצעים שנועדו להפעיל את המוקשים בצורה בטוחה (כלומר, לגרום להם להתפוצץ שלא כנגד כלי שיט אלא בצורה שלא תגרום נזק) או אמצעים שינטרלו את המוקש ויאפשרו את ניטרולם או את פיצוצם המבוקר.
בדרך זו ניתן לפלס נתיב דרך שדה מוקשים ימיים, ואף לנקות את השדה כולו.
החיסרון בשליית מוקשים הוא בכך שהיא נעשית על שטח רחב יחסית, ולא כנגד מוקשים בודדים.
בשל כך, עלולה שליית מוקשים להחטיא מוקשים אחדים, שמאוחר יותר יגרמו לנזק.
ציד מוקשים פועל בדרך שונה: אונייה ציידת מוקשים מאתרת באמצעים שונים כל מוקש, ופועלת להשמדתו.
שליית מוקשים נעשית בכמה דרכים.
כנגד מוקשים מעוגנים פועלות שולות מוקשים על ידי גרירת כבל בין שתי אוניות, או על ידי אונייה אחת עם מצוף המרוחק ממנה.
הכבל חותך את כבלי העיגון של המוקשים: לעיתים החיתוך נעשה על ידי עצם החיכוך בין שני הכבלים, ולעיתים מוצמדים לכבל הנגרר מטעני חומר נפץ קטנים, המתפוצצים וקורעים את כבלי המוקשים.
אלה צפים אל פני המים ואז מנוטרלים על ידי צוללים, או מושמדים על ידי שולת המוקשים, בדרך כלל בירי.
אורכו של הכבל הוא בין מאה למאתים מטרים, וכדי לבצע את הסריקה בצורה טובה על שולות המוקשים להקפיד על הפלגה בקו ישר ובמהירות קבועה.
תנאי שיט כאלה הופכים אותן למטרות נוחות לאש האויב, דבר העלול להכביד מאוד על שליית מוקשים במים מוגנים.
כאמור, במקום שתי אוניות ניתן להשתמש במעין מצוף, הנקרא "פאראויין" (Paravane).
למצוף זה גוף גלילי ומעין "כנפיים".
כאשר הפאראויין מוטל למים, גורמות לו הכנפיים לשוט במסלול המתרחק מעט מהאונייה, וכך נשמר המתח בכבל הנגרר.
אם כבל העיגון של המוקש מנתק את הכבל הנגרר, פונה הפאראויין לכיוונו וגורם לפיצוצו.
לעיתים משיטים מצופים מעין אלה סביב אוניות מלחמה גדולות, כדי להשמיד מוקשים.
ניתן לגרור ציוד שלייה גם על ידי מסוקים, מערכת מסוג זה היא ה־MK 105 לניקוי שדות מוקשים ימיים בעזרת מחולל שטף מגנטי.
כדי לשלות מוקשים מגנטיים, ולמען הדיוק להפעיל אותם בצורה בטוחה, נעשה שימוש במטוסים שנשאו עליהם טבעת גדולה שנועדה ליצור שינוי בשדה המגנטי ולגרום לפיצוץ המוקשים.
כמו כן קיימות שולות מוקשים הגוררות מתקן המחקה את ההשפעה המגנטית של האונייה.
מתקן זה שוקע לעומק ויכול להפעיל מוקשי קרקעית; זו הדרך היחידה להתמודד מול מוקשים אלה.
מוקשים מודרניים מתוכנתים להתמודד עם האמצעים השונים המופעלים לשלייתם.
כך למשל, מוקשים מתוכנתים להתפוצץ רק כאשר תיקלט חתימת קול מסוימת ומוגדרת, יחד עם חתימה מגנטית מסוימת ודפוס של לחץ מסוים.
רק כאשר יתקבלו כל האותות יחד יופעל המוקש, דבר המקשה מאוד על פעילותה של שולת המוקשים.
אמצעי נוסף המקשה על שליית המוקשים הוא תכנות מרעום המוקש כך שיידרך רק לאחר כמה אותות שיתקבלו מחיישני המוקש.
כך ייתכן ששולת המוקשים תשמיע את האות הנכון, אך יהיה צורך בכמה אותות כאלה כדי להפעיל את המוקש.
בנוסף, ניתן לתכנת מוקשים כך שיהיו "רדומים" ולא יגיבו כלל לאותות של שולת המוקשים.
האונייה תסרוק כמה פעמים את השטח ולא תמצא דבר, ורק בזמן שתוכנת מראש יופעל המוקש.
ניתן לתכנת מוקשים באותו שדה להפוך לפעילים בזמנים שונים, וכך גם אם יתגלו חלק מהמוקשים בסריקה אחת, עדיין יהיו מוקשים באותו אזור שיפגעו בתעבורה הימית בזמן מאוחר יותר, ויצריכו סריקות חוזרות ונשנות.
ציד מוקשים שונה, כאמור משליית מוקשים.
אונייה ציידת מוקשים סורקת את השטח באמצעות סונאר ולאחר גילוי המוקש שולחת צוללים או כלים רובוטיים, לא מאוישים, כדי לנטרל אותו.
זהו תהליך איטי, אך זוהי הדרך היעילה ביותר לפרק שדה מוקשים.
צי ארצות הברית הפעיל כמה אמצעים ייחודיים למטרת ציד מוקשים, והמפורסם שבהם היה הפעלת דולפינים כדי למצוא ולנטרל מוקשים.
לטענת הצי הצליחו הדולפינים במשימה זו במהלך מלחמת המפרץ.
שיטה שונה לפינוי שדה מוקשים היא על ידי הטענת אונייה במטען שיצוף על פני המים (כמו עץ) ושליחתה דרך שדה המוקשים, כשאחריה נעה האונייה שעליה מנסים להגן.
האונייה הראשונה תפעיל את המוקשים ותפנה נתיב בטוח.
דרך אחרת היא לשלוח ספינה מהירה בעלת שוקע נמוך דרך שדה המוקשים; הספינה תפעיל את המוקשים אך התקדמותה המהירה תבטיח שלא תיפגע מהתפוצצויות המוקשים.
אלו הן הדרכים היחידות שבהן ניתן לשלות מוקשים המופעלים על ידי לחץ.
מוקשים המתוכנתים להתפוצץ רק לאחר מעברן של כמה אוניות חסינים מפני שיטות אלה, ולכן ציד מוקשים היא השיטה היעילה בהתמודדות מולם.
ציים מודרניים מפעילים כלים בלתי מאוישים כדי לשלות מוקשים.
כלי שיט אלה מדמים את החתימות המגנטיות והאקוסטיות של כלי שיט גדולים יותר, והם בנויים כך שישרדו התפוצצויות של מוקשים.
גם כלים אלה ייאלצו לסרוק שטח נתון כמה פעמים, כדי להפעיל מוקשים המתוכנתים להתפוצץ רק לאחר מעבר כמה כלי שיט.
מוֹר הוא בושם המופק משרף עץ המור (Commiphora Myrrha) אשר מקורו באתיופיה ותימן.
ב-1976 הציע חוקר הצמחים נגה הראובני שהצמח מרוות יהודה הוא המור ושזוהי המוריה שעל שמה ההר.
אך מספר גורמים מורים שאין הדבר כך: ממצאים ארכאולוגיים נוספים, השתמרות של השמות המקוריים, השימוש בבושם בתרבויות וקיומו בשפה היוונית והאיטלקית עד ימינו, וכן השימוש הרב שעושה בו הכנסייה האורתודוקסית.
פליקס, סבר שהמור מופק מהמורינגה הרותמית, עץ המצוי בסביבות עין-גדי.
מסורת אחרת, שרס"ג והרמב"ם מחזיקים בה, מזהה את המור כמוצר בלוטה של אייל המושק, אך הראב"ד פוסל רעיון זה בהנחה שלא סביר שדם בע"ח, ובעיקר חיה טמאה, ישמש בהקרבת קרבנות.
בתורה מופיע המור כבושם הראשון מבין הבשמים להכנת "שמן המשחה" - שמן הקודש, שבו קידשו את כל כלי המקדש - "וְאַתָּה קַח-לְךָ, בְּשָׂמִים רֹאשׁ, מָר-דְּרוֹר חֲמֵשׁ מֵאוֹת..." שמות (ל', כ"ג).
המור בפסוק מאוית "מָר" (בקמץ קטן) ומוקף למילה "דְּרוֹר".
המור נמנה עם אחד מסממני הקטורת ("...
מור וקציעה שיבולת-נרד וכרכום...") שהקטירו בבית המקדש בשחרית ובין הערביים.
יתרה מכך, בית המקדש נבנה על הר המוריה ועל פי המסורת היהודית: "נקרא שמו מוריה על שם המור" (מדרש בראשית רבה נ"ה ז').
מספר דוגמאות נוספות בהן מוזכר המור בתנ"ך הן:
"מֹר ואהלות" בספר תהילים, מופיע בסימן הניקוד חולם.
"וידי נטפו מור" - אחת מעשרות הפעמים שמוזכר בספר שיר השירים,
במגילת אסתר נאמר שהבתולות (בהן אסתר) הבאות לתחרות בחירת המלכה לאחשוורוש, טבלו "שישה חודשים בשמן המור...".
בתלמוד מכוּנה המור בעקבות הפסוק בספר שמות בכינוי "ראש לכל הבשמים", ובהקשר לשמו של מרדכי היהודי שקיבל אף הוא את הפירוש "מר דכי - מירא דכיא" ().
מכאן המשיכו הפירושים אל הקבלה וכתבי האר"י, לעיתים כאשר מר משמעותו חשוב (המשמעות הארמית של המילה), ולעיתים מר במשמעות הטעם המר - טעמו של המור כמו בשמים רבים אחרים - ובכך ממשיל את הקושי בהישרדות היהודית בגלות, שבזכותו מגיע הדרור והגאולה לבסוף.
במקורות רבים המור מופיע כ"שמן המור", הצורה העיקרית בה הוא משמש.
לפי פירוש הרמב"ן על התורה, השימוש הנפוץ בשם "שמן המור" נובע מאופן הכנתו, על ידי המסת אבקת המור, או משחת המור, בשמן.
לדעת הרמב"ם, המור מופק מן החי, מאייל המושק.
במקדשים רבים במזרח השתמשו במור, כך גם ביוון וברומא העתיקה, שם שימשה המילה "מור" במשמעות הכללית של בושם.
המור עצמו היה בושם יקר ונדיר, ולפי מקורות רומיים, "שווה את משקלו ויותר בזהב".
את הריח הפיקו משריפת השמן.
השמן מתעבה תחילה בעת שריפתו, ולאחר מכן מפיק עשן כבד בעל ריח חריף, שיש לו דמיון מסוים לקינמון, והוא בעל תכונות משכרות.
עם התחדשות השפה העברית, נבחר השם "מור" כשם משפחה מעוברת על ידי רבים בישראל.
השם הפרטי מור הפך נפוץ, בעיקר לבנות.
צמח המור מוזכר בשיר "אחותי רוחמה" שכתבה והלחינה נעמי שמר ובוצע בין היתר על ידי להקת האירוסים והגשש החיוור, לצד הקינמון וצמחי בושם אחרים.
מֻקָרנָס (בערבית ובפרסית: مقرنس; בטורקית: Mukarnas; בספרדית: mocárabe) - עיטור דמוי נטיפי אבן מדורגים הנקראים בעברית "עיטור נטיפות".
סגנון המוקרנס פרח במצרים של המאה ה-12, עת שהייתה מוקד שליטתם של השושלת הפאטמית במזרח התיכון, כחלק מהתפתחות כללית באדריכלות הקשתות.
ייתכן שמקור העיטור באדריכלות הפרסית-סלג'וקית, והוא מעטר בדרך כלל את גומחת שער הכניסה למבנה ממלוכי מונומנטלי וכן מעברים וכרכובים כגון מבנה הנושא מרפסת או כיפה.
נפוץ מאוד גם השימוש של מוקרנס כבסיס קשת זווית בפינת מבנה כיפתי.
יש מבנים ובהם 15 שורות מוקרנס.
לרוב יהיו שורות המוקרנס מרובות ככל שעומק גומחת השער - ה"" יהיה גדול יותר.
הם חתמו על יצירותיהם במקום נסתר באמצעות סימן סתתים וכמה משמותיהם ידועים עד היום.
מוקש אמבאני (Mukesh Ambani; נולד ב-19 באפריל 1957 בתימן) הוא מיליארדר הודי.
אמבאני מחזיק ב-48% ממניות ריליאנס אינדסטריז (Reliance Industries) ההודית, חברת החזקות, בה הוא גם מכהן כמנהל הכללי.
הוא גם הבעלים של קבוצת הקריקט מומבאי אינדיאנס.
בנובמבר 2025 הוערך הונו בכ-111 מיליארד דולר.
מוקש נולד בתימן לדירובהאי אמבאני שעסק בייצוא תבלינים מהודו לתימן והיה מקאסטת סוחרים.
מצבה הכלכלי של המשפחה לא היה קל.
במהלך השנים השתפר מצבה של המשפחה אולם זכרונות הזמנים הקשים והכרת חיי המעמד הבינוני-נמוך מכלי ראשון מלווים את אמבאני עד היום.
לאחר סיום לימודי התיכון, התקבל אמבאני למכון לטכנולוגיה כימית של אוניברסיטת מומבאי (UDCT), וסיים לימודי הנדסה כימית.
משם עבר לתוכנית במנהל עסקים באוניברסיטת סטנפורד שבארצות הברית, אולם סיים רק שנת לימודים אחת מתוך שתיים.
בשנת 1981 קרא לו אביו לחזור לעסק המשפחתי, לעסוק בנושא ייצור חוטים, ומשם פיתח את החברה לעסקי פטרוכימיקלים, אנרגיה, תקשורת ורשת חנויות.
אחיו הצעיר של מוקש הוא אוניל אמבאני, גם הוא ברשימת 500 העשירים של מגזין פורבס.
אחרי שנפטר אביהם ב-2002, התגלע סכסוך ירושה בין האחים שזכה לסקירה ולהתעניינות, ונפתר בהתערבות האם, שדאגה לפיצול עסקי הבנים.
אמבאני נשוי לניטה אמבאני, ולהם שני בנים ובת.
הם גרים במומבאי בגורד שחקים פרטי בשם אניטיליה בן 27 קומות בשטח מגורים כולל של 37,161 מ"ר ו-168 מקומות חניה, ששוויו מיליארד דולר.
בסוף יוני 2024 הוערך הונו האישי במעל 123 מיליארד דולר, מקום 11 בעולם.
מבחינת דירוג היה בשיאו מקום 5 בעולם.
בסוף אוגוסט 2025 הודיע על כוונתו להנפיק את מפעילת הטלקום ריליאנס ג'יו אינפוקום (Reliance Jio Infocomm) עד מחצית 2026.
פרט לחזונו הכלכלי, בו הוא שואף לפיתוח כלכלי של הודו ושל החברות שבשליטתו, יש לאמבאני שאיפות לקדם את החקלאות ההודית ואת מצבם של 700 מיליון החקלאים ההודים.
כשילוב בין שאיפתו הכלכלית והחברתית, הקים אמבאני רשת של חנויות הקונות את מוצריהן ישירות מהחקלאים במחירים מעט גבוהים מאשר משלמים להם המתווכים וכך פער התיווך מתחלק בין החקלאי לאמבאני והלקוחות.
יתרון נוסף של פעולתו זו של אמבאני היא הוספת איסוף מהחקלאים שעד כה היו מחוץ לשרשרת האספקה החקלאית לשווקים והחנויות.
אמבאני מנסה לנצל את יתרונה התרבותי-היחסי של הודו, של חיים ועבודה בקהילות, וליצור מרכזי ייצור של מוצרים עתירי עבודה בכפרים עצמם.
הוא מנסה להתחרות בסינים היוצרים מפעלי ענק לצורך ייצור מוצרים אלו ונזקקים להשקעה גדולה בהקמתם, על ידי השקעה קטנה יותר שתחפה על הרווחים הקטנים יותר.
חלק מהייצור יוכל לשיטתו להיעשות בבתי האיכרים עצמם, ובכך הוא מיישם את גישתו של גנדי שהטיף לכך שכל ההודים ילבישו "קהדי" (בגדים מתוצרת ביתית) ולשם כך קרא גנדי לכל ההודים להקדיש זמן מדי יום לשם טוויית חוטים ואריגה של קהדי.
את המוצרים האלו ירכוש אמבאני ישירות מהכפריים וימכור אותם בחנויות שלו או ליצוא.
מוקש נגד אדם הוא סוג של מוקש המתוכנן לפגוע בבני אדם, בניגוד למוקשים המיועדים לפגוע ברק"ם.
מוקש נגד אדם נועד לפצוע (ולא להרוג) מספר גדול ככל האפשר של בני אדם כדי להכביד מבחינה לוגיסטית (במיוחד בתחום הגשת עזרה רפואית) על האויב.
חלק מסוגי המוקשים נגד אדם יכולים אף לגרום לנזק לשרשראות כלי רכב משוריינים, או לנקב צמיגי רכב גלגלי.
ניתן לסווג מוקשים נגד אדם למוקשי הדף ומוקשי רסיסים, אשר עשויים להיות אף מוקשים קופצים.
המאמץ העולמי לאיסור על השימוש במוקשים שואף להטיל איסור על שימוש במוקשים נגד אדם ביוזמה ששיאה היה בחתימת אמנת אוטווה בשנת 1997, אמנה שאליה לא הצטרפו 32 מדינות החברות באו"ם, בהן ארצות הברית, רוסיה, סין, הודו וישראל.
השימוש במוקשים נגד אדם דומה באופיו לשימוש במוקשים נגד רק"ם.
המוקשים מפוזרים ב"שדה מוקשים" בסמוך לגבולה של המדינה, או סמוך למתחמי הגנה צבאיים.
ההבדל בין מוקשים אלה לשאר סוגי המוקשים הוא בגודלם הקטן יחסית, דבר המאפשר פיזור מספר גדול יותר של מוקשים בשטח נתון.
תהליך פיזור המוקשים יכול להיעשות באופן ידני, או באמצעות כלים מכניים המורכבים על כלי רכב, ואף בעזרת פיזור מן האוויר באמצעות מסוק או מטוס.
ניתן אף לפזר מוקשי נגד אדם באמצעות קליעי פגז תותח.
לעיתים מניחים מוקשים נגד אדם לשימוש מסוים ותחום בזמן, כך למשל:
להגנה על מתחם צבאי זמני.
לעיכוב יחידת אויב הנמצאת במרדף.
להגנה מפני ניטרול מוקשים נגד רכב.
בדרך כלל מוקשים נגד אדם מסוג מוקשי הדף מופעלים בלחץ משקל, כאשר אדם דורך עליהם, משום כך הם מכונים אף בשם "מוקשי נעל".
מטרתם העיקרית היא לקטוע את רגלו של הקורבן, לנטרל אותו מפעילות, לפצוע ולא להורגו.
פציעת הקורבן באה כדי להכביד מבחינה לוגיסטית על כוח האויב ולאלצו להקצות משאבים רבים יותר לטיפול רפואי.
מוקשי הדף הם המוקשים נגד אדם הנפוצים ביותר, לעיתים הם מפוזרים על הקרקע ומוסווים בשכבה דקה של עלים, או קבורים תחת 1–2 סנטימטר של אדמה.
כאשר אדם דורך על מוקש הדף ומפעיל אותו, המטען העיקרי של המוקש מתפוצץ ויוצר גל הדף המורכב מגזים לוהטים הנעים במהירות גבוהה ביותר.
גל ההדף מפעיל מאמץ לחיצה אדיר כלפי מעלה, כשהוא הודף את מכסה המוקש ואדמה שהייתה מונחת עליו.
כאשר הגל מגיע לפני הקרקע הוא מעביר את הכוח אל נעלו של הדורך על המוקש ואל רגלו.
כתוצאה מכך מופעל מאמץ לחיצה חזק על הרגל הגורם במקרים רבים לקטיעת הרגל.
חומרת הפגיעה כתוצאה מהתפוצצות מוקש נגד אדם תלויה בגודל מטען ההדף שבמוקש, עומק ההטמנה של המוקש, סוג הקרקע שבו הוטמן ואופן הדריכה של האדם על המוקש.
דריכה של מלוא הנעל על היקף המוקש תגרום לנזק גדול מזה של דריכה חלקית.
מוקש נגד אדם המונח בקרקע דחוסה ולחה יגרום לנזק גדול יותר ממוקש המונח בקרקע חולית.
ככל שמטען ההדף במוקש גדול יותר, כך תהיה הפגיעה בגופו של הדורך גבוהה יותר במעלה הגפיים, לעיתים תהיה הקטיעה אף בגובה הברך.
פציעות משניות כתוצאה מפיצוץ המוקש נגרמות מן החומר שנהדף בהתפוצצות: חלקי אדמה וסלעים שהיו מונחים על המוקש, חלקים מנעלו של הנפגע, עצמות קטנות מהרגל.
חלקיקים עפים אלה גורמים לפגיעות האופייניות לרסיסים.
נעליים צבאיות מיוחדות, המכונות "מגפי הדף", יעילות רק בצורה חלקית כנגד פגיעת מוקשים מסוג זה, וברוב המקרים תוצאת ההתפוצצות תהיה אובדן כף הרגל.
מכל המוקש הוא כלי קיבול המאחסן בתוכו את מרכיבי המוקש ומגן עליהם מפני הסביבה.
במוקשים נגד אדם מתחילת מלחמת העולם השנייה, מכל המוקש היה עשוי מפלדה או אלומיניום.
אולם, כבר באמצע המלחמה החל הצבא הבריטי להשתמש בגלאי מתכות לצורך חשיפת ופירוק מוקשים.
בתגובה פתח הצבא הגרמני מוקשים הנתונים במכל עשוי עץ או זכוכית, כדי להקשות על איתורם.
הצבא האדום עשה שימוש במוקשים הנתונים במכלי עץ, עוד בשנת 1939, וזאת במטרה לחסוך במתכות.
חלק מדגמי מוקשים נגד אדם הנתונים במכל עץ המשיכו להיות בשימוש עד לשנות ה-80. מוקשים הנתונים במכלי עץ הם בעלי אורך חיים קצר יותר כיוון שהעץ נוטה להירקב בקרקע, או להתפורר.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 רוב מוקשי ההדף נתונים במכלי פלסטיק שאינם ניתנים לאיתור בגלאי מתכות.
מוקשים אלה נבנים באופן ששיעור חלקי המתכת בהם הוא זעיר ככל שניתן (לעיתים רק גרם אחד) ואיתורם קשה ביותר.
קיימים אף מוקשי הדף נגד אדם שאינם מכילים מתכות כלל, אולם אלה נדירים יחסית.
מנגנון ההפעלה נועד כדי להפעיל את התפוצצות מטען ההדף העיקרי -חומר הנפץ המרסק - באמצעות נוקר הדרוך בקפיץ, חומר פירוטכני הרגיש לשפשוף, או באמצעות זרם חשמלי.
ברוב המוקשים המרעום מופעל במכת נוקר עם הדריכה על דיסקת הלחץ.
המרעום מכיל בדרך כלל כדוריות עופרת חנקתית.
מנגנון ההפעלה הוא בדרך כלל החלק המורכב ביותר במוקשים יבשתיים.
חלק ממנגנוני הדריכה במוקשים נגד אדם משוכללים ביותר, כך למשל במוקש האיטלקי SB-33 מנגנון ההפעלה גורם לפיצוץ המוקש אך ורק כאשר מופעל עליו לחץ העולה באופן הדרגתי, אולם הוא נועל את המנגנון במידה ומופעל עליו לחץ פתאומי.
פיתוח מנגנון זה בא בתגובה לאחת השיטות המקובלות לטיהור שדה מוקשים - הפעלת המוקשים על ידי פיצוץ מטעני הדף.
המטען המאיץ מורכב מחומר נפץ רגיש באופן בינוני יחסית, אשר מתפוצץ בקלות כתוצאה מהדף המרעום.
בדרך כלל המאיץ מורכב מ־RDX בגודל גרגר אפונה.
מטרת המאיץ היא להגביר את הדף המרעום ולגרום להתפוצצות המטען העיקרי.
המטען העיקרי במוקש מורכב מחומר נפץ יציב המתפוצץ כתוצאה מהפעלת המאיץ.
חומרי נפץ אלה זולים יותר, ואינם רגישים לטלטולים ולמכות, כך ניתן למזער סכנת התפוצצות כתוצאה מתאונה.
במוקשי הדף רבים המטען העיקרי עשוי TNT, או תערובת של TNT ו-RDX.
בעוד שמוקש הדף נועד לגרום לפציעה קשה לאדם בודד, מוקש רסס נועד לפצוע מספר רב ככל האפשר של אנשים על ידי פיזור רסיסים בשטח רחב.
בדרך כלל מוקשי רסס גדולים יותר ממוקשי הדף והם מכילים כמות גדולה של רסיסי מתכת (לעיתים מספר קילוגרמים).
לכן, קל יותר למומחי סילוק פצצות לאתר מוקשי רסס באמצעות גלאי מתכות.
מוקשי רסס יעילים יותר בגרימת פציעות ממוקשי הדף, כיוון שרסיסיהם מגיעים לטווח גדול יותר.
רסיסי חלק ממוקשי הרסס עשויים אף לפגוע בכלי רכב משוריינים על ידי גרימת תקר, והם עשויים לחדור לכלי רכב שאינו משוריין ולגרום פגיעות ליושביו.
מוקשים אלה ניצבים במלואם מעל פני הקרקע, כאשר מטען המוקש מונח בגובה מתאים על גבי עמוד, או חצובה, ולעיתים הוא מוסווה בצמחייה או בפסולת.
מוקשים אלה מופעלים באמצעות תיל ממעיד.
מוקשים מנתרים מכילים מטען הדף זעיר ההודף את המטען העיקרי מן הקרקע לגובה, בטרם מתפוצץ המטען העיקרי בגובה בית החזה לערך.
מנגנון הניתור גורם לפגיעות גופניות קשות יותר בעת התפוצצות המטען העיקרי ועל שטח רחב יותר.
מוקש מנתר אמריקאי מדגם M16 עלול לגרום לפציעות עד לטווח של 200 מטר.
מוקשי רסס כיווניים (כגון M18 Claymore, בעברית "כלימגור" מכונים לעיתים "מוקשי טלוויזיה") מיועדים ליצור מטח רסיסים רק בזווית מוגבלת.
מוקשים אלה מוצבים באופן שיפגעו בחיילי אויב ואילו חיילים עמיתים, הניצבים בזווית העיוורת, לא ייפגעו.
מנגנון פיזור זה מאפשר את הצבת המוקשים הכיווניים סמוך לעמדות הגנה, כשהם ניצבים אל מול פני האויב.
מוקשים אלה מופעלים בתיל ממעיד, או בהפעלה ידנית.
מור סלאי אלטשולר (נולדה ב־10 באוקטובר 1957) היא חוקרת עצמאית במחשבת ישראל, בתחום הקבלה, החסידות והמשיחיות.
היא מפרסמת מאמרי פובליציסטיקה בעיתונות הישראלית, ומשתתפת בפאנלים שונים בנושאי אקטואליה.
מור אלטשולר נולדה בישראל (1957) לחרות וגדעון אלטשולר.
היא בוגרת החוג לספרות ולתלמוד באוניברסיטת תל אביב.
בעלת תואר שני בפילוסופיה יהודית מאוניברסיטת תל אביב, בהנחיית יוסף בן שלמה, ותואר דוקטור במחשבת ישראל מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הדוקטורט, בהנחייתו של יוסף דן, עשתה על "משנתו של ר' משולם פייבוש הלר ומקומה בראשית התנועה החסידית" והיא הוגשה בשנת תשנ"ה-1994. בעבודה זו טוענת אלטשולר כי מקורן של חלק מההנהגות החסידיות הוא ברבי יחיאל מיכל מזלוטשוב ולא במגיד ממזריטש יורשו של הבעל שם טוב.
בהמשך לעבודה זו, חשפה אלטשולר תוכנית ל"הבאת המשיח" בשנת ה'תקמ"א ואחריה.
התוכנית הייתה של תלמידי המגיד ממזריטש, בהנהגת הרבי מזלוטשוב וקבוצה בעיירה קוריץ ובראשה רבי שלמה, המגיד מלוצק.
תוכנית זו כללה רצון לשכנע את המתנגדים לחסידות, ובמיוחד את הגאון מווילנה, עלייה לארץ ישראל (על מנת לדווח על תחיית המתים) והפצת הספרות החסידית והקבלית.
כתוצאה מן התוכנית זכתה הספרות החסידית וספרות הקבלה באירופה לתפוצה רחבה וכן התחוללו עליית החסידים ותחילת תנועת חב"ד.
בשנים 1994–1995 הייתה מרצה אורחת במרכז מיירהוף ללימודי יהדות באוניברסיטת מרילנד, וכן מרצה אורחת במחלקה לפילוסופיה ודתות באוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון.
בשנים 1996–1997 הייתה מורה מן החוץ בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית.
בשנים 1998–2002 הייתה עמיתה בכירה במרכז שלם בירושלים.
החל משנת 2009 היא מרצה מן החוץ בסמינר הקיבוצים בתל אביב.
בתחילת שנות ה-90 עבדה אלטשולר ככתבת קול ישראל.
בשנים 1999–2004 פרסמה מאמרים פובליציסטיים בידיעות אחרונות.
בין השנים 1998–2005 הייתה חברת צוות פופוליטיקה ו"פוליטיקה" בערוץ הראשון.
לטענתה, מאז מתחה ביקורת על מינויו של עמיר פרץ לשר הביטחון הופסקה פעילותה בתוכנית.
אלטשולר מפרסמת מאמרים פובליציסטיים במדור הדעות של ynet ומאמרי ביקורת במדור הספרות של הארץ.
בשנת 2011 סטרה אלטשולר ליריב אופנהיימר, מזכ"ל שלום עכשיו, בחדר האיפור של ערוץ 1, בטרם צילומי התוכנית "פוליטיקה" שבה היו אמורים השניים להשתתף.
המניע לסטירה לדברי אלטשולר, היה שאופנהיימר שלח אליה תחקירני "שלום עכשיו" במסווה של סטודנטים המצלמים סרט אקדמי, במטרה להכשילה.
אלטשולר היא חברת הוועדה המייעצת למבקר המדינה.
בעבר שימשה דירקטורית מטעם המדינה בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי בירושלים.
כמו כן היא חברת הנהלת אגודת זכות הציבור לדעת.
בשנות ה-90 ניסתה להיבחר בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד לכנסת, אולם לא נבחרה.
לפני הבחירות לכנסת העשרים ואחת הצטרפה למפלגתו של בוגי יעלון.
אביה, גדעון אלטשולר, היה מפקד בחיל השריון ואיש ארץ ישראל השלמה.
סבה, נקדימון אלטשולר, היה איש הסוכנות היהודית, בנו של יצחק זאב אלטשולר, ממייסדי רחובות.
אלטשולר היא תושבת כרמי יוסף, שאביה היה ממייסדיו.
אחותה בשמת שלומציון נשואה לרב ארז סלע, מחבר הספר "ארזי הלבנון" על מסכת נזיר, העומד בראש מיזם אוצר החכמה.
הסוד המשיחי של החסידות, חיפה: הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה בשיתוף עם הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, תשס"ב 2002
חיי מרן יוסף קארו, תל אביב: ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, תשע"ו 2016
סייד מוקתדא א-סַדר הוא תאולוג אסלאמי עיראקי ומנהיג פוליטי הידוע בחוגי ההתעוררות המחודשת של השיעים בעיראק.
א-סדר נולד בנג'ף ומתגורר בה.
מקור משפחתו ברמת תבנין שבלבנון.
אביו מוחמד סאדק א-סדר, היה מנהיג דתי אף הוא, שנרצח לכאורה על ידי ממשלו של סדאם חוסיין, יחד עם שני אחיו של א-סדר.
א-סדר הוא בן דודו של מוסא א-סדר, מייסד תנועת אמל הלבנונית ואבי התחייה השיעית בלבנון.
יחד עם עלי סיסתאני ועבד אל-עזיז אל-חכים מהמועצה האסלאמית העליונה של עיראק , נחשב א-סדר לאחת מהדמויות הדתיות והפוליטיות, שאינן נושאות תפקיד רשמי בממשלת עיראק, המשפיעות ביותר בעיראק.
הוא הגיע לפופולריות הרבה שלו לאחר נפילת שלטונו של רודן עיראק, סדאם חוסיין.
א-סדר, הידוע בהתנגדותו לפלישה האמריקאית ולשלטון העיראקי החדש שהגיע בעקבותיה, ייסד תנועה פוליטית ובתוכה מיליציה שפעלה נגד הצבא האמריקאי בעיראק וכונתה "צבא המהדי" .
בשנת 2008 הכריז רשמית על פירוקה, והנהיג את הארגון שירש אותה "גדודי השלום".
תוך כדי המאבק הצבאי למיגור ארגון המדינה האסלאמית מעיראק, אימץ א-סדר סדר-יום פטריוטי עיראקי ונקט בקו פומבי תקיף של התנערות מכל השפעה חיצונית על עיראק או התערבות בתהליך קבלת ההחלטות הריבוני שלה.
כחלק מסדר-יום חדש זה, הקים את מפלגת "סאאירון" שאמורה הייתה להוון את הכוח הפוליטי שצבר א-סדר בקרב קהלים נרחבים בעדה השיעית שהיו כפופים לסמכותו הדתית וששירתו בשורות המיליציות שבראשן עמד.
בבחירות הפרלמנטריות במאי 2018 הפכה למפלגה הגדולה בפרלמנט העיראקי.
באוקטובר 2021, התחזקה מפלגתו ויחד עם בעלות בריתו היו בפרלמנט יותר מ-145 נציגים, מתוך 165 הדרושים לרוב.
הוא סירב לכלול את יריביו הבכירים, ברית של מפלגות פרו-אירניות, בכל ממשלה שתוקם.
יריביו בלמו את ניסיונותיו להקים ממשלה.
ביוני 2022, בצל המבוי הסתום, הורה א-סדר לחברי הפרלמנט שלו להתפטר מבית המחוקקים.
ביולי 2022, תומכיו התבצרו בפרלמנט העיראקי.
ב-29 באוגוסט 2022 הודיע על פרישה מפוליטיקה ועל סגירת כל המוסדות הקשורים לתנועתו.
הוא כתב: "החלטתי לא להתערב בעניינים פוליטיים.
לכן אני מכריז כעת על נסיגה סופית וסגירת כל המוסדות מלבד המאוזוליאום הקדוש (של אביו מוחמד א-סדר שמת ב-1999), מוזיאון הכבוד, ורשות מורשת א-סדר".
א-סדר הודיע בעבר על פרישה מהחיים הפוליטיים או מהממשלה ועל פירוק מיליציות הנאמנות לו, אך שמר על שליטתו הנרחבת על המוסדות במדינה.
הוא המשיך להנהיג את "חטיבות השלום", שכלל אלפי לוחמים חמושים ושלט באזורים נרחבים בעיראק.
הפגנות פרצו גם במחוזות הדרומיים בעלי הרוב השיעי.
תומכיו של א-סדר נענו לקריאתו - ונסוגו.
הוא התחתן בשנת 1994, ואין לו ילדים.
בעקבות סכסוכים צבאיים שנמשכו יותר מ-40 שנה, בכללם מלחמת העצמאות של אנגולה (1961–1974) ומלחמת האזרחים באנגולה (1975–2002), נוצרה באנגולה בעיית מוקשים, שמהווים סכנה לבריאותם ולחייהם של בני אדם ובעלי חיים עד היום וכן מהווים מטרד סביבתי שמונע פיתוח חקלאות ובנייה ואת חופש התנועה של אזרחי המדינה, במיוחד באזורים כפריים.
סקר של ממשלת אנגולה שנערך בשנת 2014 מצא שכ-88,000 אנשים חיים באנגולה עם פציעות שקשורות למוקשים הפזורים במדינה, אך ארגונים בין-לאומיים העריכו שהמספר האמיתי של הנפגעים עשוי להיות גבוה בהרבה.
אנגולה חתמה בשנת 1997 ואשררה בשנת 2002 את אמנת אוטווה, שאוסרת על שימוש במוקשים נגד אדם, אגירתם וייצורם, ומחייבת את פינויים והשמדתם.
היות שהצדדים הלוחמים לא השאירו אחריהם מפות של שדות המוקדים שהניחו, קשה להעריך בדיוק את תפוצת המוקשים במדינה.
מאמצים בין-לאומיים לפינוי מוקשים, שכוללים שיתוף פעולה בין מדינות ממנות ולארגונים לא-ממשלתיים, התמשכו מאז 1994 באיטיות.
דו"ח מ-2017 של הקמפיין לעולם חופשי ממוקשים עד שנת 2025 התייחס לאנגולה כ"אייקון של האמנה", אך העיר שהמאמצים לפינוי מוקשים במדינה דעכו והמימון ירד בכ-90% בעשור שקדם לדו"ח.
עם זאת, המאמצים הואצו בשנים מייד לאחר יציאת הדו"ח.
על פי נתונים של ארגון Mines Advisory Group (MAG), ב-2023 עדיין קיימים במדינה יותר מ-1,100 אזורים שידועים או חשודים כשדות מוקשים, המשתרעים על שטח כ-73 קמ"ר ומכילים מיליוני מוקשים.
חלק ניכר מהמאצים מושקע בעריכת סקרים, שמצד אחד עוזרים באיתור שדות מוקשים ופינויים, ומצד שני מסייעים להסרה של אזורים מרשימת האזורים החשודים כשדות מוקשים, על פי דיווחים שבעבר היו לעיתים קרובות מוגזמים.
על פי דו"ח של ארגון Mines Action Review משנת 2022, בשנים 2017–2020 "שוחררו" 150 קמ"ר מרשימת האזורים החשודים כשדות מוקדים – כ-90% מתוכם כתוצאה מסקרים חדשים שתיקנו נתונים מנופחים מהעבר.
בשנת 2021 פונו 14 קמ"ר, מתוכם כ-4 קמ"ר כתוצאה מסילוק מוקשים ממשי והיתר כתוצאה מתיקון נתונים באמצעות סקרים.
אנגולה הייתה במצב של מלחמה לאורך רוב החצי השני של המאה ה-20, החל משנת 1961 ועד שנת 2002. השימוש הראשון במוקשים נעשה ב-1961, במהלך מלחמת העצמאות מפורטוגל.
הגרילות שנלחמו בשנות ה-60 – חזית השחרור הלאומי של אנגולה (), האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה (להלן "האיחוד") ובמיוחד התנועה העממית לשחרור אנגולה (MPLA) – השתמשו במוקשים באופן נרחב יותר החל מ-1968, בין השאר בעקבות תמיכה חיצונית שקיבלו ממדינות מעורבות.
בתחילת שנות ה-70 הפורטוגלים השתמשו במוקשים לאורך הגבול עם זמביה, על מנת לעכב את כוחות ה-MPLA.
מלחמת האזרחים התעצמה בסוף שנות ה-80. בשנים 1987–1988, במהלך הקרב על קוויטו קונוולה , הכוחות הדרום-אפריקאים הניחו מוקשים רבים וכן יצרו שדות מוקשים "מדומים", שהקשו לאחר מכן על מאממצי הסילוק.
לאחר הקרב נעשו מאמצים מוגברים להשגת שלום, שבשלו לכדי הסכם שלום במאי 1991 (Bicesse Accords).
הסכם זה קרס ב-1992, ולאחריו הגיע שלב נוסף במלחמה שבמהלכו נעשה שימוש מוגבר במוקשים.
הן האיחוד והן הממשלה הניחו מוקשים במטרה למנוע שימוש בכבישים וגשרים.
בנוסף, הממשלה הקיפה ערים ועיירות בשדות מוקשים הגנתיים, והאיחוד הניח בקצותיהם שדות מוקשים נוספים במטרה למנוע מעבר של מזון ואספקה לתוך הערים.
באוקטובר 1994 נחתם פרוטוקול לוסקה (על שם בירת זמביה בה הוא נחתם) שנועד להתחיל בהליך פיוס, להביא לפירוק האיחוד מנשקו ולהביא בסיכומו של דבר להסכם שלום.
בחלק מההסכם, הצדדים הסכימו להפסיק את השימוש במוקשים ולהתחיל במאמצים לסילוקם, בסיוע האו"ם, והאיחוד התחייב להעביר לממשלה מידע לגבי מיקום שדות המוקשים.
למרות ההסכם, המשיכו הצדדים להניח מוקשים.
בנוסף לממשלה ולאיחוד, ארגוני פשע פרטיים הניחו גם כן מוקשים.
החלטה 1008 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה פה אחד באוגוסט 1985, קראה לצדדים לכבד את הפרוטוקול והדגישה במיוחד את הצורך בפינוי מוקשים.
דיווחים על שדות מוקשים חדשים המשיכו גם בשנים 1997–1998.
הקף ופיזור שדות המוקשים באנגולה
הקושי למפות ולאתר את המקומות בהם הונחו מוקשים הוא אחד הגורמים לעיכוב בפינוי המוקשים במדינה ולקושי למנוע נפגעים.
ההערכות הראשוניות של האו"ם בשנות ה-90, לפיהן 10–15 מיליון מוקשים פזורים ברחבי במדינה התבררו כמוגזמות.
ב-1995, "ארגון הסיוע של העם הנורווגי" נשכר על ידי האו"ם כדי לבצע סקר של פיזור המוקשים במדינה.
הסקר הושלם באזורים שכוללים כ-80% מאוכלוסיית המדינה, לפני שהופסק ב-1998 בעקבות התחדשות הלחימה.
עם זאת, גם סקר זה לא היה מדויק.
בשנת 2005 נעשה סקר נוסף, ובשנת 2017, בעקבות בקשה של אנגולה להארכה בביצוע חובותיה הכלולות באמנת אוטווה, בוצע סקר נוסף שאפשר להפחית משמעותית את כמות השטח שחשוד כממוקש, מ-221.4 ל-149.51 קמ"ר.
בשנת 2019 בוצע סקר נוסף בכל הפרובינציות של אנגולה, ובעקבותיו ירד השטח שידוע או חשוד כממוקש ל-88.02 קמ"ר באותה שנה.
פעילות נוספת של סקירה וסילוק מוקשים הפחיתה נתון זה ל-73 קמ"ר, נכון לשנת 2023.
המוקשים באנגולה גורמים בכל שנה לעשרות פציעות והרוגים.
בנוסף, הם יוצרים נזק כלכלי בכך שהם מפריעים לפעולות פיתוח, בנייה וחקלאות.
למוקשים השפעה שלילית גם על הסביבה ועל בעלי חיים.
מספר הנפגעים ממוקשים באנגולה לא ידוע במדויק.
לא קיים איסוף נתונים לאומי בנושא וארגוני סיוע סבורים שמקרים רבים כלל אינם מדווחים.
בשנת 2014 ערכה הממשלה מפקד אוכלוסין, שבעקבותיו הוערך כי מספר האנשים שחיים במדינה עם נכויות כתוצאה מפיצוץ מוקשים הוא 88,716. ארגון Landmine Monitor העריך שבשנים 2008–2019 נהרגו או נפצעו בין 60,000 ל-88,000 אנגולים.
ארגון HALO פרסם בשנת 2017 דו"ח שבמסגרתו זוהו 1,615 נפגעים מ-815 מקרים.
מהסקירה עולה שמוקשים נגד כלי רכב היו גורם עיקרי לפציעות ולמוות.
בנוסף, מהסקירה עלה שבשנים 2002 ו-2003, בהם חזרו אנגולים רבים לביתם לאחר תום מלחמת האזרחים, מספר הנפגעים היה גבוה במיוחד.
בכל שנה ממשיכים להיפצע ולההרג עשרות אנשים.
בשנת 2019 לבדה נפגעו 76 אנשים, מתוכם 26 הרוגים, 34 פצועים ו-16 שמצבם לא ידוע.
בשנת 2017 דיווחה ממשלת אנגולה (במסגרת בקשתה לדחיית המועד לבחינת עמידתה בתנאי האמנה) שבעיית המוקשים גורמת לנזקים כלכליים למדינה ולקהילות החיות בתוכה.
בין השאר ציינה הממשלה קשיים בפיתוח שטחים המיועדים לחקלאות, בנייה, תיירות ומכרות.
מחקר של המרכז הבין-לאומי לפינוי הומניטרי של מוקשים בז'נבה, המרכז למנהיגות אפריקאית בקינגס קולג' לונדון והמכון הבין-לאומי לחקר השלום בסטוקהולם מצא שלמוקשים יש השפעה שלילית משמעותית על הביטחון הכלכלי של קהילות שתלויות בחקלאות ושפינוי מוקשים הוביל ישירות לפיתוח חקלאי של קרקעות במדינה, מה שתורם לביטחון התזונתי של הקהילות.
המחקר מצא גם שקיומם של מוקשים מפריע לפיתוח ושימוש בתשתיות, אם כי פינוי המוקשים לא הוביל מיידית לשיפור בתשתיות, שתלוי בהשקעה נוספת.
המחקר ניסה, ללא הצלחה משמעותית, לבודד את ההשפעה של מוקשים מסוגים שונים.
המוקשים פוגעים בחופש התנועה של תושבי אנגולה, במיוחד באזורים כפריים, ובמקרים מסוימים הם מונעים גישה לשירותים חיוניים כגון שרותי בריאות וחינוך, ומעכבים גישה למוקדים כלכליים.
בשל החוסר בתשתיות קשה למצוא נתונים על היקף הנזק שגרמו המוקשים לסביבה, אך דו"ח של מחלקת המדינה האמריקאית, מעריך כי בשנת 1993, בעקבות הסלמה בלחימה, פחת הקציר באנגולה כ-30%.
כלכלת אנגולה נפגעה באופן חמור כתוצאה מן המוקשים, כאשר מרבית הדרכים והגשרים נפגעו או נהרסו מן המוקשים והעבודות הציבוריות הופסקו.
פגיעה זו הובילה להפחתת התנועה בתוך המדינה בעבור כל אותם אנשים שאינם בעלי גישה לתחבורה אווירית.
מסילת הרכבת "בנגולה" מוקשה בצורה כה קשה עד שהוצאה מכלל שימוש.
זוהי המסילה היחידה של אנגולה, ששימשה אותה ואת שכנותיה, זאיר וזמביה, כנתיב תחבורה מרכזי ומשמעותי לייצוא סחורות לעולם הרחב.
כל הגורמים המגבילים הללו שנגרמו כתוצאה מן המוקשים, מפחיתים באופן משמעותי את יכולתה של אנגולה למשוך משקיעים זרים ולשקם ולהמריץ את הכלכלה והמסחר.
שדות מוקשים, שקיימים גם בשמורות ובפארקים לאומיים, והם מהווים סכנה לבעלי חיים ולבני אדם, וכן מקשים על פיתוח תיירות סביבם.
המלחמות באנגולה פגעו קשות באוכלוסיית חיות הבר במדינה (כולל אוכלוסיית הפילים שהצטמצמה מאוד ואוכלוסיית האריות שכמעט נמחקה), והמוקשים שנותרו אחריהן ממשיכים לפגוע בחיות.
עם זאת, קיימים גם דיווחים על כך שפילים שנותרו באנגולה למדו כיצד לזהות מוקשים ולהימנע מהם.
ניסיונות פינוי מוקשים ראשוניים החלו לאחר יחתימת הסכם השלום (שכשל) במאי 1991. בשלב זה מרבית העיסוק בנושא נעשה על ידי הצדדים הלוחמים עצמם, והם התמקדו בפינוי מוקשים מאזורים מיושבים, דרכים ומסילות רכבת.
מאמצים אלה קיבלו תמיכה מוגבלת מבריטניה ודרום אפריקה, אך הם לא היו מקצועיים והם פסקו לאחר זמן קצר עם התחדשות הלחימה.
הארגון ההומניטרי הגרמני Cap Anamur החל לפעול ב-1992 ולטענתו פינה עשרות אלפי מוקשים עד 1994, אך לא קיים תיעוד ברור של עבודתו.
הניסיונות למיפוי שדות המוקשים במדינה ולפינוי מוקשים התעצמו ב-1994, לאחר החתימה על פרוטוקול לוסקה.
האומות המאוחדות, באמצעות כוח שמירת השלום שהוקם מחדש וגופים נוספים ניסו להתחיל בפעולות.
גם ממשלת אנגולה הקימה גוף לטיפול בנושא (INAROEE).
לארגוני האו"ם ולממשלה לא היו יכולות פינוי מוקשים באופן עצמאי, והאו"ם שכר לשם כך חברה דרום-אפריקאית (Mechem, כיום חלק מ-Denel ), שהחלה לפעול בינואר 1996. החברה פינתה 4,000 ק"מ של דרכים.
בשנים 1994 ו-1995 הצטרפו למאמץ מספר ארגונים הומניטריים לא ממשלתיים, שעדיין פעילים באנגולה נכון ל-2023: MAG הבריטי, Halo Trust , ו-NPA הנורווגי.
האו"ם, הממשלה והארגונים הלא-ממשלתיים שיתפו פעולה בהקמת בית ספר לפינוי מוקשים ובעריכת סקרים לזיהוי שדות מוקשים.
עם זאת, הפעולות לא היו יעילות, והאו"ם ספג ביקורת רבה על חוסר מוכנותו לביצוע המשימה.
גם הארגון הממשלתי ספג ביקורת על פעילותו, ותפקודו המקביל כרגולטור וכקבלן ביצוע נתפס כחיסרון משמעותי.
בינואר 1997 הנסיכה דיאנה הגיעה לביקור באנגולה, שבמהלכו היא נפגשה עם פעילים של Halo Trust, הצטלמה כשהיא הולכת בשדה מוקשים ונפגשה עם ניצולים מפגיעות מוקשים.
האירוע משך תשומת לב ציבורית רבה לצורך במימון פעילות לפינוי מוקשים ולאיסור על שימוש במוקשים (אמנת אוטווה נפתחה לחתימה כחצי שנה לאחר מכן).
ב-2001, בעקבות הביקורת על תפקוד INAROEE בשנות ה-90, הקימה ממשלת אנגולה את המועצה הלאומית לפינוי מוקשים (CNIDAH) שמשמשת מאז כגוף הרגולוטורי המרכזי במאמצים לטיפול בבעיה וכמרכז ליצירת שיתוף פעולה בין הארגונים השונים שפועלים במדינה.
האו"ם תומך בגוף זה והחל להעביר לו תקציבים ב-2003.
ניסיונות הפינוי של שדות המוקשים נתקלו בקשיים רבים, בעיקר בשל העדר מיפוי שלהם.
תמר גולן, שגרירת ישראל באנגולה לשעבר, סייעה כמומחית מטעם האו"ם בכינון הוועדה האנגולית הלאומית ללוחמה במוקשים.
לדבריה "לא ניתן היה לנקות את השטח עם מכונות כבדות ומתוחכמות, משום שהפריסה הייתה פראית והגשם הכבד, 3,000 מ"מ בשנה, גרם לסחף גדול.
לכן נעשה שימוש בשיטות הישנות של כלבים ומכשירי גילוי מתכות.
העלות הכספית הייתה כבדה מאד".
על אף המאמצים הרבים נותרו יותר מ-240 קמ"ר במדינה כמסומנים כשדות מוקשים.
בשנת 2007 נעשה ניסיון למפות את שדות המוקשים.
מסקנות המיפוי היו שהמוקשים מעמידים בסיכון מיידי שניים עד ארבעה מיליון תושבים, וזאת משום שהם פזורים בקרבת אזורי מגורים.
מרבית התקציבים לסילוק המוקשים באנגולה הגיעו מחברות היהלומים המערביות, שביקשו לכרות יהלומים בשטחים הממוקשים.
מוקרן בן עבד אל-עזיז אָאל סעוד הוא חבר בכיר בבית סעוד, ששימש כיורש העצר לכס המלכות של ערב הסעודית למשך מספר חודשים בשנת 2015.
מוקרן בן עבד אל-עזיז נולד בריאד ב-15 בספטמבר 1945. הוא בנו ה-35 של מלך ערב הסעודית המנוח אבן סעוד, ובנה של ברכה אל-עסירי, אשר הייתה אשתו ה-18 של אבן סעוד.
את חינוכו רכש בבית הספר לנסיכים בריאד, שאותו ייסד המלך עבד אל-עזיז על מנת להעניק חינוך לילדיו, שם למד דת ומדע מודרני.
ביולי 2012, מוקרן מונה ליועץ מיוחד למלך עבדאללה, בדרגת שר.
משנת 2012 ועד 2015 שימש כראש סוכנות המודיעין הסעודית.
עם מותו של המלך עבדאללה מונה לתפקיד יורש העצר, אך לאחר מספר חודשים הודח מתפקידו על ידי המלך סלמאן.
מור גולן (נולד ב-23 ביוני 1983) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
גולן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בני יהודה תל אביב.
ב-18 במאי 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-1 נגד הפועל צפרירים חולון.
ב-5 בנובמבר 2002 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 3-2 למ.כ.
נצרת עילית במסגרת גביע הטוטו.
ב-21 בינואר 2003 הבקיע צמד שהציל את קבוצתו מהפסד לאחר שהייתה בפיגור 3-1 במשחק נגד מ.כ.
נצרת עילית גם הוא במסגרת גביע הטוטו.
בעונת סיים את גיל הנוער ותפס מקום בהרכב של בני יהודה.
ב-6 בדצמבר 2003 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 1-2 נגד מכבי אחי נצרת.
בתחילת עונת נפצע וגמר את העונה.
בקיץ התאושש מהפציעה והושאל להכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית.
בסיום העונה עלה עם הקבוצה לליגת העל ונשאר במועדון גם לקראת עונת .
לאחר שהכח חזרה לליגה הלאומית, חתם בעירוני ראשון לציון.
את העונה סיים 10 שערים והיה מלך השערים של המועדון, אך בסיום העונה המועדון ירד לליגה הארצית.
בקיץ חתם בהפועל רמת-גן גבעתיים, ועם 8 שערים בליגה הוא היה שותף לחזרה של המועדון לליגת העל לראשונה לאחר 20 שנה בליגות הנמוכות.
בקיץ הצטרף לבית"ר שמשון תל אביב.
ב-29 בנובמבר 2010 הבקיע את צמד הבכורה שלו בקריירה בהפסד 5-2 נגד עירוני ראשון לציון.
גולן שיחק בצעירותו בכל נבחרות הנוער והנבחרת הצעירה של ישראל, אך לא זכה לשחק עבור הנבחרת הבוגרת.
בספטמבר נישא לבחירת ליבו, שירן.
מור בית השקעות הוא בית השקעות ישראלי ציבורי הנסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, המתמחה במגוון שירותים ומוצרים פיננסיים, בהם, ניהול מוצרי גמל וחיסכון לטווח ארוך ובינוני כגון קופות גמל, קרנות השתלמות וקרנות פנסיה, ניהול תיקי השקעות, קרנות נאמנות מוצרי השקעה אלטרנטיביים, בנוסף, מספקת החברה שירותי ברוקראז' ני"ע זרים.
בית ההשקעות בשליטת משפחת מאירוב ומשפחת לוי.
החברה מנוהלת על ידי יוסי לוי ואלי לוי, המשמשים כמנכ"לים משותפים במור השקעות.
יו"ר בית ההשקעות הוא מאיר גרידיש.
בית ההשקעות הוקם ב-2006 ומנוהל על ידי יוסי לוי ואלי לוי.
בית ההשקעות הונפק בבורסה בתל אביב ביולי 2017. בנובמבר 2017, הודיעה מור על רכישת מניות חברת אינטרגמל וכניסה לפעילות החיסכון ארוך טווח.
בשנת 2019, החלה החברה להפעיל מסלולי חיסכון לטווח ארוך ובינוני באמצעות החברה-הבת, מור גמל ופנסיה, בהם קרנות השתלמות, קופות גמל, קופות גמל להשקעה וקרנות פנסיה, בדגש על מוצרים המנוהלים בניהול השקעות אקטיבי מבוסס מחקר.
יהול ההשקעות מתבצע על ידי אורי קרן, שותף ומנהל השקעות ראשי במור גמל ופנסיה.
בשנת 2021 מור גמל ופנסיה נבחרה על ידי רשות שוק ההון, ביטוח וחיסכון לנהל קרן פנסיה נבחרת.
בשנת 2023, מונה אלדד צינמן למנכ"ל מור גמל ופנסיה.
בפברואר 2022, הונפקה מור גמל ופנסיה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
למור השקעות מגוון תחומי פעילויות מרכזיים:
ניהול קופות גמל וקרנות השתלמות
ניהול השקעות במוצרים אלטרנטיביים – קרנות השקעה
מור אפריים (נולדה ב-18 בינואר 1988) היא כדורגלנית עבר ישראלית, ששיחקה לאחרונה כקשרית בקבוצת מ.כ רמת השרון בליגת העל בכדורגל נשים וכן בנבחרת ישראל.
אפריים נולדה בירושלים למשפחה ממוצא אתיופי, ואומצה כתינוקת על ידי בת-שבע (לבית אברהם) ומאיר אפריים ממושב נבטים, שם גדלה.
שיחקה מגיל צעיר בקבוצת הכדורסל של קיבוץ חצרים ובמקביל כדורגל במושב.
בגיל 12 הצטרפה לקבוצת הכדורגל של הפועל באר שבע ושיחקה שם עד לאחר שירותה הצבאי, אותו ביצעה בבסיס צאלים כספורטאית מצטיינת.
נכון לשנת 2020 אפריים היא סטודנטית לתואר שני בחינוך באוניברסיטת בן-גוריון.
את התזה שלה היא כותבת על עיצוב הזהות בקרב מאומצים ממוצא אתיופי.
בנוסף, עובדת כמדריכת ערכים של ספורט בבתי ספר יסודיים בבית קמה וגבעות בר, וכן נמנית עם המרצות הבכירות במסגרת אתנה - המועצה הציבורית לקידום נערות ונשים בספורט, ומרצה בנושאים של הגשמה עצמית והשפעת הספורט על חייה.
בשנת 2018 כתבה והוציאה לאור את הספר "המסע ביער", המספר על חוויות אישיות ומקומן ביחס לחברה, דרך עיניו של ילד החווה מסע לגילוי עצמי מחדש ובחירה של הדרכים בחייו.
בשנת 2009, לאחר שחרורה מהצבא, עברה אפריים לארצות הברית לשחק בליגת המכללות בעיירה פולסקי, טנסי, במכללת מרטין מתודיסט קולג' (Martin Methodist College), שם שיחקה ארבע עונות בהן זכתה עם הקבוצה בארבע אליפויות מחוז.
בנוסף הגיעה להישגים אישיים רבים:
בעונת 2010/2011 כבשה 9 שערים ונכללה בנבחרת השחקניות הראשונה במחוז (TranSouth All conference first team).
את עונת 2011/2012 סיימה עם 19 שערים וכשחקנית השנה במחוז.
במהלך העונה הוכתרה פעמיים כ"שחקנית השבוע" ובתום העונה נכללה בנבחרת השחקניות השנייה הארצית (NAIA 2nd team All American).
בסיום העונה דורגה במקום ה-11 בדירוג הארצי של ממוצע עם ממוצע של 1.06 שערים למשחק.
גם את עונתה האחרונה בקולג' (2012/2013) סיימה כשחקנית השנה במחוז ועם הישגים אישיים מרשימים: מקום תשיעי בדירוג הארצי של כובשות השערים (24 שערים בסך הכל); מקום רביעי בדירוג הארצי של ממוצע הבקעת שערי ניצחון במשחק; מקום עשירי ארצי בניקוד הכללי לשחקניות הכדורגל.
בסיום העונה נכללה בנבחרת השחקניות השלישית הארצית (NAIA 3rd team All American).
בשנת 2014 חזרה אפריים לישראל והצטרפה במחצית עונת 2013/2014 למ.ס קריית גת, שם שיחקה ארבע עונות, בהן שימשה גם כקפטנית הקבוצה.
בעונת 2014/2015 זכתה בתואר השחקנית המצטיינת של הליגה, ובעונת 2015/2016, בה הבקיעה 10 שערים, סייעה לקבוצה לזכות לראשונה בתולדותיה בגביע המדינה.
בעונת 2016/2017 זכתה אפריים עם מ.ס קריית גת באליפות הראשונה בתולדות הקבוצה כאשר היא מבקיעה 8 שערים.
בעונת 2017/2018 זכתה עם מ.ס קריית גת באליפות שנייה ברציפות כאשר היא כובשת 16 שערים.
לקראת עונת 2018/2019 עברה אפריים לשחק בשורות אס"א תל אביב.
את העונה סיימה כמלכת השערים של הקבוצה עם 12 שערים, וכן סייעה לה לזכות בדאבל, כאשר היא כובשת שני שערים בחצי גמר הגביע ושער נוסף בגמר.
בעונת 2019/2020 עברה לקבוצת מ.כ רמת השרון, אולם העונה לא הגיעה לסיומה המתוכנן והופסקה לאחר 14 מחזורים בשל התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
בעונה זו כבשה אפריים 11 שערים שזיכו אותה בתואר מלכת שערי הקבוצה ובמקום השני בדירוג הכובשות בליגה כולה.
בשנת 2015 זומנה לסגל הבוגרות של נבחרת הנשים של ישראל.
את הופעת הבכורה שלה ערכה ב-22 באוקטובר נגד נבחרת קזחסטן.
נכון לאפריל 2020 לאפריים 9 הופעות בנבחרת, בהן כבשה שער אחד.
מור בלאגי נולד כאמור בשנת 1815 באינוץ, יישוב קטן במחוז זמפלן (לשעבר), במשפחה יהודית.
היו לו ארבעה עשר אחים ואחיות.
באמצעות אביו התוודע לשפה העברית ולתלמוד עוד בילדותו.
משנת 1831 הפך לתלמיד ישיבה בית-המדרש בפאפה והתכונן להיות מורה לתלמוד.
הוא למד לאחר מכן פילוסופיה בבית ספר באוראדיה.
לאחר מכן הפך למורה פרטי בבתי תלמידיו במור (Mór) ובשוראני (Surány).
במהלך תקופה זו החל ללמוד יוונית עתיקה ולטינית.
בשנים 1836–1837 למד פילוסופיה במכללה הקלוויניסטית של פאפה.
בשנת 1837 נרשם לחוג המתמטיקה הגבוהה באוניברסיטת פשט (כיום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בנוסף ללימודיו באוניברסיטה פרסם בעיתונים ובמגזינים – במיוחד ב- "שעשועים מועילים" (Hasznos Mulatságok) וב-Pester Tageblatt.
כיוון שאז בהונגריה רק מספר קטן של מלומדים ממוצא יהודי יכלו לקבל תואר אקדמי, הוא עבר בשנת 1839 לפריז והמשיך שם את לימודיו.
במהלך שהותו בפריז התכנסה האספה הלאומית של הונגריה בברטיסלאבה (היא הייתה בפועל בירת הונגריה וכתשעים אחוזים מתושביה היו אז הונגרים), אחד הנושאים שהיו על סדר היום היה מתן זכויות שוות ומלאות ליהודים.
מוריץ בלוך, שהיה כבר ידוע כעיתונאי בעל השפעה, התבקש לכתוב מאמר בשנת 1840 בעידודו של הברון יוז'ף אטווש.
אז כתב בלוך את העלון "על היהודים", שאיתו זכה להכרה גם בפרלמנט.
בהתבסס על קבלתו החיובית של הפמפלט שלו ביקש ממנו יוז'ף אטווש לחזור להונגריה ולהשתתף בתוכנית שהופעלה להפצת השפה ההונגרית בקרב היהודים.
בשובו בשנים 1840–1841 בלאגי (עדיין בלוך) הוציא לאור את "החומש", דהיינו את חמשת חומשי התורה במהדורה דו-לשונית, בהונגרית ובעברית גם יחד.
הוא סיפק לתרגום הסברים שנלקחו מהתלמוד.
בעקבות תרגומו של התורה, בחרה האקדמיה ההונגרית למדעים את מוריץ בלוך כחבר נספח, מה שהפך אותו לחבר היהודי הראשון באקדמיה ההונגרית למדעים.
התחום האקדמי שלו היה בלשנות.
הוא היה אז רק בן 25. בשנת 1841 הפיק ספר תפילה בשם "תפילות ישראל לכל השנה".
בשנת 1842 יצא לאור ספרו "הנביאים הראשונים (ספר יהושע)" בעברית ובתרגום להונגרית.
מכיוון ששיטת התרגום שלו לא זכתה להכרה חיובית וספגה ביקורת קשה, הוא חדל לתרגם טקסטים נוספים במהכתובים העבריים.
בנוסף לבלשנות, התעניין בלאגי גם במדעי הדת, ולכן נסע לטיבינגן בגרמניה ולמד תאולוגיה.
בשנת 1843 שב להונגריה, שם נקלע לסכסוך עם החוגים הדתיים השמרנים המובילים של היהדות.
כתוצאה מכך חזר לגרמניה ובמאי 1843 התנצר לדת הלותרנית, שאותה החליף אחר כך לקלוויניזם; הוא הפך לקלוויניסט.
בשנת 1843 קיבל תואר דוקטור למדעי הרוח בגרמניה.
אחר כך חזר להונגריה והפך למורה בבית הספר התיכון הלותרני בסרווש יחד עם המשורר פטר ויידה, שכתב הקדמה לחוברת של בלאגי "על היהודים".
הוא הפיץ את השפה ההונגרית ביישובים שלא היו דוברי הונגרית באזור.
באמונתו דגל בעקביות באיחוד הכנסיות הלותרניות והקלוויניסטיות.
בשנת 1845 נשא לאישה נוצרייה; כתוצאה מכך הפרידה שלו מיהודים הפכה סופית.
בשנת 1847 הופיעה ביקורתו ב"סקירת הספרותית ההונגרית".
במהלך מהפכת 1848 בהונגריה, מלחמת העצמאות של הונגריה מעול הקיסרות ההבסבורגית ניהל בצבא המהפכה את ענייני מחוז בקש.
עד מהרה קיבל דרגת קפטן ושירת לצד לאיוש אאוליך (גנרל 4 כוכבים ושר ההגנה לאחר מכן) ואחר כך תחת ארתור גרגאי (גם הוא גנרל ושר הגנה וכמה פעמים רמטכ"ל הצבא ההונגרי).
הוא נכח גם במעמד כניעת צבא הונגריה לאוסטריה באוגוסט 1949. לאחר כישלון מלחמת העצמאות הוא הוגלה לסרווש ונאסר עליו לעסוק במקצוע ההוראה.
הוא חכר אדמות והתפרנס מחקלאות בקונדורוש עד 1851. אז מונה למורה לתאולוגיה קלוויניסטית בעיר קצ'קמט.
משנת 1855 היה פרופסור במחלקה לתאולוגיה ולימודי כתבי הקודש באקדמיה התאולוגית הקלוויניסטית בבודפשט.
בשנת 1858 נבחר כחבר מלא (מן המניין) באקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 1861 נבחר כחבר פרלמנט במפלגתו של פרנץ דיאק.
בלאגי חלה בשנת 1877, פרש ועסק רק בפעילות מדעית.
באותה תקופה פרסם עבודות רבות שעסקו בבלשנות הונגרית, כמו גם מילונים (מילון שלם לשפה ההונגרית, מילון הונגרית-גרמנית וגרמנית-הונגרית, ספר לימוד יסודי לשפה העברית).
ב-23 ביולי 1884 קיבל את התואר "יועץ מלכותי" מפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה.
בלאגי דיבר שש עשרה שפות, כולל שפות כמו עברית, לטינית, יוונית עתיקה וסנסקריט.
בשנת 1845 התחתן עם אידה להוצקי (1826–1897) ממשפחת אצולה ההונגרית הרומית-קתולית, לאיוש להוצקי (1808–1855) שופט ראשי במחוז בקש, ושל מריה יוזפין נובאק גם היא ממשפחת אצולה (1805–1884).
לאסלו בלאגי (1846–1867), שמת כסטודנט למשפטים.
ד"ר אלאדר בלאגי (1853–1928), פרופסור, היסטוריון, חבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים, חבר הפרלמנט.
גזה בלאגי (1851–1907) היסטוריון, משפטן וחבר מן המניין האקדמיה ההונגרית למדעים.
חמשת ספרי תורה 1–5. כרכים.
מחקר מילים הונגרי ובלשנות השוואתית (פשט, 1846)
אוסף משלים הונגריים, פתגמים, פתגמים.
ספר לימוד יסודי בשפה העברית (פאפה, 1856)
חידוש שפה וקלקול השפה (פשט, 1857)
הרוזן אישטוואן סצ'ני (פשט, 1860)
מאבק הפרוטסטנטיות נגד האולטרא-מונטניזם (פשט, 1867) ברשת
התפתחות המדע אז והיום (פשט, 1871)
חידוש הבראסאי והשפה (בודפשט, 1875)
התפתחות נוספת של שפתנו (בודפשט, 1881)
ההמשכות ההיסטורית של פיתוח השפה ומשמר השפה (בודפשט, 1884)
ויסות אורטולוגי של אוצר המילים ובית הספר שלנו (בודפשט, 1890)
מילון כיס הונגרי-גרמני ממצה חדש וגרמני-הונגרי.
משלים הונגריים (אוסף פתגמים, פתגמים, I - II.
מילון הונגרי-גרמני וגרמני-הונגרי (בודפשט, 1893–1894)
מילון משלים הכרחי לשפות ההונגרית והגרמנית.
מילון עזר וזר של הונגרית וגרמנית.
המילים ההונגריות החדשות ביותר, חלק 2 (גרמנית-הונגרית והונגרית-גרמנית) (פשט, 1851)
מור (בהונגרית: Mór) היא עיר במחוז פייר, מקום מושבו של נפת מור, היישוב השלישי המאוכלס ביותר במחוז אחרי סקשפהרוואר ודונאויווארוש.
זו עיירה עתיקה שמייצרת יין, מרכז אזור היין המפורסם הלאומי מור.
העיר ממוקמת בחלק הצפון מערבי של המחוז פייר, בעמק המשתרע בין הרי הוורטש (Vértes) והבקוני (Bakony) כ-26 ק"מ צפונית-מערבית למושב המחוז סקשפהרוואר.
גובהו הממוצע מעל פני הים כ-200 מטר.
מתחם הנוף המגוון של כמעט אחד עשר אלף דונם מורכב בעיקר משטחים הרריים וגבעות.
ההיסטוריה של התפתחותה קשורה להיווצרות הרי הוורטש.
האזור מכוסה משקעי נהרות ולס ששקע והצטבר במשך מיליוני שנים ואז נחצה בצפיפות על ידי עמקים ושקעים.
את הפסגות ההרריים הגבוהים ביותר ניתן למדוד בגבעת סקה (283 מטר) ובגבעת דובושי (269 מטר); אחד הקצוות הבולטים של מבנה ההרים הגושי של רובד הרי ורטש הוא הר צ'וקה בגובה 479 מטר.
היא הנקודה הגבוהה ביותר באזור.
ניתן להגיע אל העיר בדרך קלה בכביש הראשי 81 המחבר את סקשפהרוואר עם גיור, שעוקף את מרכז העיר ועובר בקצה המערבי של האזור הפנימי, בערך בכיוון צפון-דרום.
מהכביש הראשי 81, כביש משני 8127 מוביל למרכז העיר.
מהיישובים זירץ ויישובי מזרח-בקוני, כביש 8216 מוביל למור, שם הוא מסתיים לאחר כ-34 קילומטרים.
(כביש 81 נחצה על ידי כביש זה רק בגשר עילי).
ניתן להגיע גם ברכבת בקו הרכבת מס' 5 של "רכבת הונגריה" (MÁV).
תחנת הרכבת שלה ממוקמת מערבית לכביש הראשי 81.
בשנת 1758 הפכה מור לעיר שוק בזכות הרשות שניצתנה על ידי מריה תרזה.
היא יישבה את השוואביים במור, שאוכלוסייתה ההונגרית נעלמה במאה ה-17 בשל הכיבוש הטורקי.
ב-30 בדצמבר 1848 נלחמו גנרל הצבא מור פרצל וצבאות הבאן הקרואטי של הרוזן ילאשיץ' בקרב מור בפאתי העיר שהסתיים בתבוסת הכוחות ההונגרים.
כתוצאה מהתבוסה נפתחה הדרך לכוחות הקיסריים לכיבוש פשט-בודה.
בשנת 1984 הוענק למור דרגת עיר כעיר ההונגרית המאה.
יהודים התגוררו בעיירה כבר בסוף המאה ה-17 בהסכמת שני בעלי האחוזות הגדולות של המקום.
מצבם הכלכלי היה יציב, כאשר חלק מהיהודים היו מהאנשים העשירים ביותר במחוז.
הם עסקו בייצוא יינות ובישול בירה, כמו גם במסחר בבדים ובברזל.
הקהילה הוקמה בשנת 1749 על ידי נפתלי רוזנטל (1727-1798), מדען ונדבן ידוע.
החברה קדישא המקומית נוסדה בשנת 1791 ובית כנסת נבנה בשנת 1802. הוקמו גם כמה מוסדות צדקה וחינוך.
בשנת 1869, בשל חילוקי הדעות בין החרדים (אורתודוקסים) לבין המשכילים (מתונים) בקונגרס היהודי בבודפשט (הקרע ביהדות הונגריה), הקהילה הצטרפה לתנועה הניאולוגית שרצתה להשתלב בחברה ההונגרית ולבצע רפורמה באורח החיים הדתי.
בשנת 1869 היו במור 483 יהודים, אך הם עזבו בהדרגה לעיירות הגדולות במחוז.
מעמדם וזכויותיהם של יהודי הונגריה הוגבלו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939), כאשר הממשלה ההונגרית הפרו-גרמנית חוקקה חוקים אנטי יהודיים בשנת 1938 (החוק היהודי הראשון, החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי).
לאחר הכיבוש הגרמני (מבצע מרגרטה) ב-19 במרץ 1944 נעצרו כמה מחברי הקהילה היהודית.
באמצע מאי הוקם גטו, בו היו כלואים יהודי מור יחד עם היהודים מהכפרים הסמוכים.
בתחילת יוני הם הועברו לבירת המחוז סקשפהרוואר, שם הצטופפו בחצר לבנים וסבלו רעב עז.
ב-14 ביוני הם גורשו לאושוויץ בקרונות בקר, שם נספו 125 מיהודי מור.
לאחר המלחמה חזרו רק כמה ניצולים.
מאמציהם לחדש את חיי הקהילה נכשלו והם החלו לעזוב את מור.
בשנת 1848, ראש ממשלת הונגריה, שאנדור וקרלה .
אנטל ראדו (במקור רודר 1862–1944) היה סופר, משורר והיסטוריון ספרות יהודי-הונגרי.
וילמוש שייבר (1889 – 1979) היה רופא יהודי-הונגרי, כירורג אורתופדי ראשי, מנהל מחלקה כירורגית ומנהל בית חולים,
פרנץ קראוס (פיזיקאי), זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 2023.
אישטוואן מלר (1860 – 1934) היה אדריכל יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים (1927).
מור, המאוכלסת גם היום על ידי שוואבים, בולטת מיישובים אחרים המאוכלסים על ידי לאומים גרמניים דומים מכיוון שרק כאן מכינים את המאכל המכונה katzenpratze, כלומר "פראצה חתול".
האימרה על עוגת החתונה הזו היא: "אם אתה שותה שתי כוסות יין ואוכל פראצה חתול, אתה מקבל את התחושה ששתית רק כוס אחת ואז אתה אוכל ושותה עד שאתה מתפוצץ".
כאן מייצרים גם את הקוירצדלי ונוס-שטאנגלר (nuss stangerl) בדומה לכמה יישובים אחרים המיושבים בגרמנים.
מומחיות נוספת של המקום הוא "מרק הפפריקה".
מור הופמן (בהונגרית: Hoffmann Mór; דווצ'ר, 5 בינואר 1843 – בודפשט, 18 באוגוסט 1915) היה מורה, עורך, סופר יהודי-הונגרי, אביו של שאנדור הבשי.
מור הופמן למד בבית ספר תיכון משנת 1851 בערים פאפא, ואץ, קומארנו, גיור ופשט.
בשנים 1861–1962 היה עוזר מורה, מחנך, בשנים 1863–1964 היה סטודנט במכון להכשרת מורים.
בשנת 1864 קיבל תעודת הוראה לבית ספר יסודי.
הוא לימד בווספרם בשנת 1865 ואחר כך בשנים 1866–1967 עבד כמחנך בבלושון ובבלשגיארמט שבמחוז טרנצ'ין.
בשנים 1868–1969 היה מורה ראשי בלנדיאלטוטי.
בשנים 1869–1875 עבד כמורה של הקהילה היהודית בנג'קניז'ה.
בשנת 1875 עבר את בחינות הבגרות ובאותה שנה הפך למורה בבית ספר בחטיבת ביניים.
בשנת 1882 הפך למורה בתיכון לאחר סיום לימודין באוניברסיטת בודפשט.
הוא פרש בשנת 1902 ועבר לגור בבודפשט.
לאחר מכן עבד שם בעיתון כלכלי.
הוא ערך את "מגזין הנוער ההונגרי" בשנים 1870–1971, את כתבי העת של נג'קניז'ה בין התאריכים 7 בינואר ל-24 ביוני 1874, ואחר כך את השבועון החברתי ומאוחר יותר ההפוליטי בין השנים 1874 לבין 1883 (בשנה האחרונה עם לאיוש וארגה).
הוא ערך את כל שלושת העיתונים של נג'קניז'ה.
בשנים 1882–1983 היה העורך המשותף של בית עיתון החינוך של מחוז זאלה.
לאוטה עברית (נג'קניז'ה, 1868, מהדורה שנייה: נג'קניז'ה, 1881. שירים מהסיפורת הקדושה)
יצירה עטורת פרסים (פשט, 1872)
סיפורי מקרא לבתי ספר יסודיים (נג'קניז'ה, 1873, מהדורה שנייה.
ברכות מקוריות (נג'קניז'ה, 1873, מהדורה שנייה.
לאוטה קטנה (ספר דקלום, בודפשט, 1873)
סיפור לאנשים ולנוער (נג'קניז'ה, 1874)
סודות בית האחוזה (רומן, ארבעה כרכים, נג'קניז'ה, 1874, תחת שם בדוי ינה טובארי)
עם הסבר טקסט לבתי ספר תיכוניים (נג'קניז'ה, 1876, מהדורה חדשה.
ספר דקדוק וקריאה גרמני לבתי ספר תיכוניים (נג'קניז'ה, 1877, מהדורה שנייה, שני חלקים II ו-III בבודפשט; חלק I בשתי מהדורות עד 1891, חלק II עד 1891. איזם.
חינוך לאומי לנשים 1889, III.
כתב העת האוניברסלי לפילולוגיה, 1886.)
(Nagykanizsa, 1879, יחד עם Lajos Bátorfi; מהדורה שנייה 1881. הגאוגרפיה של מחוז זאלה.
הכללים העיקריים של הדקדוק הגרמני (Nagykanizsa, 1883)
עומס יתר בבתי ספר עממיים.
(שאלות פדגוגיות I., Nagykanizsa, 1885)
לכיתות א'-ב' בבתי ספר תיכוניים וחטיבות ביניים (בודפשט, 1886, מהדורה ד' 1892. בודפשט.)
עדכון תוכנית הלימודים בבית הספר היסודי לאור מערכת הרברט-זילר (Nagykanizsa, 1886, Paed.
הבגרות האינטלקטואלית של נוער הסטודנטים (Nagykanizsa, 1886, Paed.
שרטוטים ומחקרים בתחום הספרות, החיים והחינוך (Nagykanizsa, 1887, Ism.
ספר לימוד דקדוק גרמני לכיתות עליונות בבתי ספר יסודיים (בודפשט 1890)
דקדוק וספר קריאה גרמני לבתי ספר חטיבת (בודפשט, 1890. שני כרכים ו- III.
ספר קריאה הונגרי לבתי ספר לבנים חטיבת ביניים (שלושה כרכים, בודפשט, 1890–91. )
ספרות רגילה ללימוד התכתבות ותיקים.
תיאור קצר של זכויות האזרח וההתחייבויות ההונגריות (מהדורה רביעית שתוקנה לאחר אנטאל גירקי.
ספר תרגול דקדוק הונגרי מטעם אגודת המורים היהודים בהונגריה.
איות הונגרי ב-73 שיעורים מעשיים.
בתי ספר רגילים בדקדוק הונגרית ובתי ספר חטיבות ביניים III.
(עם אישטוואן האליש, נג'קניז'ה 1896)
הוא היה תורם לעיתונים הבאים
כתב העת של הנוער ההונגרי
בעניין אספת המורים הכללית ההונגרית (1870)
שוב לרוח הציבורית הטובה (1872)
רעיונות פדגוגיים בשיריו של יאנוש אראן (1892)
רומן ויחסו לחברה; זיכרון בסיגליגט, אודות הטעם ( 1878)
התפתחות תרבותית של הונגריה בהילה החוקתית החדשה (מס' 22, 1887)
ארני יאנוס טולדיה, אהבתו של טולדי
וילמוש ראדו ומערכת הרברט-זילר (1885)
הסיבות לאי פוריות החינוך הציבורי שלנו עם דגש על חינוך עממי (1886)
רווחת בית הספר ורווחת בעלי חיים (1895)
הערכות תוכנית בעלון בית הספר בחטיבת הביניים בנג'קניז'ה
שירה בבית הספר בחטיבת הביניים (1877)
מור ארדיאי, (במקור גרינוואלד, בהונגרית: Erdélyi Mór; שוראני, 3 בדצמבר 1866 – בודפשט, 11 במרץ 1934) היה צלם, צלם עיתונות יהודי-הונגרי.