tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחלוקות האידאולוגיות של ביקוב עם מפיקי הסדרה שהוקדשו לאירועים שקדמו לטבח בכפר קושצ'בסאיה, כללו בכך שביוקוב ניסה לברר את הסיבות לחשש הגדול של אנשים לאירועים ואילו המפיקים ביקשו לשחרר מלודרמה רגשית.
הסיבה האחרונה לעזיבה הייתה הרגע בו ביקוב פנה לאחד השחקנים במילים " אתה יודע מה?
כאן זה כתוב ככה, אבל בואו נחשוב על זה, אולי הדמות היא באותו הרגע...", עליו ענה השחקן: "שמע, התרחק ממני.
עכשיו אני צריך לספר את כל הזבל הזה במצלמה, אבל אפילו לא קראתי את זה." בשל נטישתו את הפרויקט נאלץ ביקוב לשלם פיצויים לחברת ההפקה Kinotelefilm סכום של 2,152,500 רובל, בהתאם לפסק הדין.
בשנת 2013 הוקרן לראשונה הסרט "מייג'ור" במסגרת "שבוע הביקורת" של פסטיבל קאן.
דרמת הפשע זכתה במספר פסטיבלים, בהם הפרסים "לסרט הטוב ביותר", "לבימוי הטוב ביותר" ו"לתרומה אמנותית מצטיינת" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בשנחאי.
בשנים 2016–2017 נטפליקס האמריקאית קיבלה את הזכויות להציג ולצלם מחדש את הסרט במתכונת המיני-סדרה "שבע שניות", הכוללת 10 פרקים.
בסדרה ניסה שוטר לבן להסתיר את יריותיו לעבר ילד שחור.
שידור הבכורה של הסדרה התקיים ב-23 בפברואר 2018.
בשנת 2014 יצא הסרט הסוציו-דרמטי "השוטה".
הסרט זכה במספר פרסים יוקרתיים, ביניהם פרס גורין על התסריט והדיפלומה הטובה ביותר של אגודת מבקרי הקולנוע ברוסיה ("לביטוי אמנותי בלתי מתפשר") בפסטיבל Kinotavr -2014. מתחילת 2017 הסרט היה אחד משני סרטים רוסים עם דירוג של יותר משמונה נקודות בפורטל הקולנוע KinoPoisk.
הסרט זכה לתשבחות על ידי אחד משלושת מבקרי הקולנוע העיקריים של הניו יורק טיימס, סטיבן הולדן, שהציב אותו במקום הרביעי ברשימת חמשת הסרטים הטובים ביותר לשנת 2015 על פי העיתון.
בשנת 2014 הוא הפך לבמאי העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "השיטה" שיצאה שנה לאחר מכן.
הוא הוזמן לצילומים בזכות קונסטנטין חבנסקי, שאהב את הסרט "המייג'ור".
ביקוב מציין כי הוא צילם את הסדרה "על עקרונות הקומיקס" בצורתה הקלה והלך לפי הוראותיו של המפיק אלכסנדר צקלו שביקש להריץ תוכן בסגנון "HBO", שבשבילו בחן ביקוב את הסגנון הברוטלי-ריאליסטי המרהיב, עם מחקר מעמיק של הדמויות בסדרה.
הסדרה קיבלה את פרס TEFI בקטגוריית הסדרה הטובה ועוד כמה פרסים.
ביקוב סירב להשתתף בצילומי העונה השנייה של הסדרה בגלל חוסר החידוש בחוויה זו, כמו גם בגלל ההתמקדות בקולנוע איכותי במקום בימוי מסחרי ועשיית כסף.
הוא צילם שני שלישים מהסרט "מעבר לכוכבים", שהוקדש לאלכסיי ליאונוב ולטיסת החלל שלו, אך בגלל הבדלים יצירתיים הוא הורחק מהפרויקט.
לדברי טימור בקממטוב, מפיק הסרט, סצנות שצילם יורי ביקוב נותרו בסרט.
בראיון ציין ביקוב שהוא לא צפה בסרט ולא חש את הרצון לצפות בו בגלל שינוי מוחלט בהיסטוריה, שהיה במקור רדיקלי יותר, בגלל הכיוון של הסרט, שהיה בעיקר "אנושי", והפך לסרט בעל נושא פטריוטי ומשיכת קהל לסרט שנעשה בסגנון ורמה של "אושן", כמו סרטי השכרה אחרים.
ביקוב ציין כי ככל הידוע הסרט צולם כולו, למעט סצנה אפשרית אחת שלא ניתן היה לחזור עליה בגלל קושי לשחזור.
בשנת 2016 הוא הקים את חברת הסרטים Koda כדי להפחית משמעותית את עלויות ניהול סרטי זכויות היוצרים שלו ולשפר את השליטה הכללית בתהליך הצילומים.
ההנחה היא כי באולפנים יפיקו סרטים איכות לא מסחריים.
בשנת 2016 הוא סיים לצלם את הסדרה עמוסת הפעולה רדומים, המבוססת על תסריט של סרגיי מינאייב.
ביקוב מציין שבתחילת הפרויקט דיברו על האפשרות להשתתף בסדרה כתסריטאי, אך אז הוא הפך לבמאי שכיר רגיל ללא זכות להשתתף בפוסט-פרודקשן, כולל עריכה.
לפיכך, ביקוב הצביע על כך שהוא לא יכול לקחת "אחריות יצירתית" לסדרה, ומביע תמיהה כי שלב הפוסט-פרודקשן הופקד בידי המפיקה ילנה לאפינה, שלא השתתפה בעבר בשום פרויקט.
ב-13 באוקטובר 2017, ביקוב הודיע על פרישתו מהקולנוע בהתבסס על צילומי הסדרה ואמר כי לאחר שצילם אותה "בגד בכל הדור המתקדם שרצה לשנות משהו במדינה הזו".
ברם, ב-2018 חזר לביים סרטים חברתיים והוא ביים את הסרט "המפעל" והסרט "השומר", שזכו אף הם לשבחים רבים.
בשנת 2020 החל לעבוד על סדרת טלוויזיה בשם אפס, אודות חוקר שהיה במאסר שמונה שנים בעוון עבירות שחיתות.
עם שחרורו הוא מגלה חייו נחרבו: עמיתיו הפנו לו גב, אשתו התחתנה עם חברו הטוב ונראה שהקריירה שלו נגמרה.
לפני שיצא את הכלא, חבר לתא לשעבר, שהיה בעבר איש עסקים מצליח, מציע לחוקר למצוא את האנשים שהרגו את בנו לפני עשרים שנה ולקבל סכום גדול עבור זה, שיאפשר לו להתחיל את החיים מאפס.
החוקר יוצא למסע ארוך ומסוכן כדי לפתוח את סבך האירועים המורכב בהווה ובעבר וליצור תמונה חיה וברורה של ההיסטוריה המודרנית של רוסיה באמצעות הדוגמה של עיר פרובינציאלית אחת גדולה.
הסדרה פותחה עבור שירות KinoPoisk HD.
שנה כותר בימוי הפקה תסריט מלחין פסקול משחק דמות הערות 2006 הכל התערבב בבית...
גנאדי פטרוביץ' דמידוב2007 החיילים טוראי ניקולאי סופונאר עונה 132007 נשמת הים ואדיק2008 S.S.D.
יורי אלכסנדרוביץ' בוריסוב הוא שחקן טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע רוסי.
על תפקידו בסרט האמריקאי "אנורה" משנת 2024 היה מועמד בין היתר לפרס גלובוס הזהב ולפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בוריסוב נולד בדצמבר 1992 בראוטובו שבמחוז מוסקבה.
בשנת 2010 החל להצטלם לסדרות וסרטי טלוויזיה.
בשנת 2013 סיים את לימודיו במכון הגבוה לתיאטרון על שם מ.ס.
בשנים 2013—2014 הופיע בתיאטרון סאטיריקון במוסקבה.
ב-2015 גילם את סרגיי טיולנין בסדרת הטלוויזיה "הגווארדיה הצעירה" וגילם תפקיד ראשי בסרט המלחמה "הדרך לברלין".
לאחר מכן המשיך להצטלם לסדרות טלוויזיה שונות.
בשנת 2019 גילם בוריסוב תפקיד ראשי בסרט הקולנוע "השור", שהעניק לו את פרס נשר הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר.
באותה שנה קיבל גם את פרס "אירוע השנה" מהמגזין "קינורפוטר" בקטגוריית "פריצת השנה" וגילם תפקידים משניים בסרט שובר הקופות "Т-34" ובסרט ההיסטורי ברית ההצלה.
ב-2020 הופיע בסרטו של פיודור בונדרצ'וק, "פלישה".
בפברואר 2020 יצא לאקרנים סרטו "קלשניקוב", שזכה לביקורות מעורבות, שבו גילם בתפקיד הראשי את מיכאיל קלשניקוב, תפקיד שעליו זכה בפרס נשר הזהב הרוסי בקטגוריית השחקן הטוב ביותר.
הוא גם גילם את אלכסנדר פושקין בסרט "נביא: סיפורו של אלכסנדר פושקין".
בדצמבר 2024 היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר, על תפקידו בסרט אנורה.
הוא היה לרוסי הראשון בהיסטוריה שמועמד לפרס זה.
בינואר 2025 היה לרוסי הרביעי בהיסטוריה שמועמד לפרס אוסקר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר והראשון מאז התפרקות ברית המועצות.
לזוג יש שתי בנות: מרתה ואקולינה.
לווין2024 האמן ומרגריטה בהמותסרט קולנועאנורהאיגורסרט קולנוע
זוכה פרס איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס להופעת המשנה הטובה ביותר
מועמד פרס סטלייט לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה2025 נביא: סיפורו של אלכסנדר פושקין אלכסנדר פושקיןסרט קולנוע דברי ימי המהפכה הרוסיתסדרה הקיץ נגמרסרטTBAArtificial
יורי מיכאילוביץ' אנטונוב הוא מלחין וזמר אסטרדה סובייטי ורוסי.
אחד הזמרים הפופולריים ביותר בשנות ה-80 בברית המועצות.
בשנת 1997 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
יורי אנטונוב נולד ב-19 בפברואר 1945 בטשקנט.
אביו של יורי היה חייל, כך ששלוש השנים הראשונות לאחר לידת בנו הוא ראה אותו מדי פעם, מכיוון ששירת במפקדת בגרמניה המזרחית.
ואז, בביוגרפיה של יורי אנטונוב, היה מעבר לבלארוס, שם המשפחה התאחדה סוף סוף.
לאחר המעבר לעיר מלדזייצ'נה, חיי השגרה הרגילים זרמו.
יורי התעניין ברצינות במוזיקה, הלך ללמוד בבית ספר למוזיקה.
לאחר סיום הלימודים המשיך את השכלתו ונרשם לבית ספר למוזיקה.
למרות חיי התרבות הרגועים של עיירה קטנה, אנטונוב ניסה לארגן בעצמו תזמורת בבית התרבות העירוני.
זה היה קשה - לא היו מכשירים או תווים.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר, אנטונוב קיבל משרה כמורה בבית הספר למוזיקה במינסק אבל לא התכוון להישאר מורה בעתיד, החל אנטונוב לעבוד בפילהרמונית הממלכתית בבלארוס.
לאחר שירותו בצבא חזר לפילהרמונית.
ובשנת 1967 הוא הפך למנהיג הקבוצה הראשונה שארגן.
שנתיים לאחר מכן, אנטונוב הוזמן על ידי הסולן להרכב "גיטרות שרות".
מספר שירים שכתב וביצע על ידי אנטונוב בלהקה זכו לפופולריות עצומה.
להיט מיוחד, גם בקרב מאזינים וגם מוזיקאים, היה השיר "אין יותר נאה ממך" (Нет тебя прекрасней).
בשנת 1971 החל שלב חדש בקריירה של אנטונוב.
הוא עבר למוסקבה, והחל להופיע בהרכב "דוברי מולודצי".
באותה תקופה, יורי אנטונוב, החל בסיבוב הופעות.
התקליטים שלו, שהוצאו על ידי חברת "מלודיה" זוכים להצלחה אדירה.
אנטונוב כותב שירים ומקליט אותם עם הלהקה "ארקס" ("אני נזכר" (Я вспоминаю), "עשרים שנה אחרי" (Двадцать лет спустя), "ים" (Море)), עם הלהקה "איירובוס" ("אונייה לבנה" (Белый теплоход), "אני הולך לפגוש אותך" (Я иду тебе на встречу)).
הלהיט הבא של אנטונוב הוא השיר "גג ביתך" (Крыша дома твоего).
מחזורי התקליטים שלו שברו את כל השיאים, ובכל קונצרט התאספו יותר מעשרת אלפים צופים.
יורי אלברטו מונטיירו דה סילבה (בפורטוגזית: Yuri Alberto Monteiro da Silva; נולד ב-18 במרץ 2001) הוא כדורגלן ברזילאי, המשחק בעמדת החלוץ במועדון הכדורגל קורינתיאנס.
אלברטו הצטרף למחלקת הנוער של סנטוס בגיל 12, וביולי 2017 חתם על חוזהו המקצועני הראשון, בו חתם עם הקבוצה על חוזה לשלוש עונות.
לקראת עונת 2017 קודם על ידי אלאנו לסגל הקבוצה הבכירה, וב-17 בנובמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, בהפסד 1–3 לבאהיה.
ב-7 במרץ 2018 הוא כבש את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה, בניצחון 2–1 על גרמיו נובוריזונטינו במסגרת אליפות סאו פאולו, והפך לשחקן השישי הצעיר ביותר שכבש שער לזכות המועדון.
לאחר שלא קיבל קרדיט ממאמניו בחר אלברטו לעזוב את הקבוצה, ובאוגוסט 2020 חתם באינטרנסיונל על חוזה לחמש עונות.
ב-20 בינואר 2021 כבש שלושער במחצית אחת והוסיף בישול בניצחון 5–1 על סאו פאולו, והעלה את מאזנו לעשרה שערי ליגה ב-16 משחקים בלבד.
בעונת 2021 הוכתר למלך השערים של המועדון, עם 12 שערים.
ב-30 בינואר 2022 חתם בזניט סנקט פטרבורג מהליגה הרוסית.
כבר בהופעת הבכורה, ב-28 בפברואר, כבש שער בכורה בניצחון 2–3 על רובין קאזאן.
ב-3 במרץ עלה בהרכב הפותח של הקבוצה מול קאמאז נאברז'ניה צ'לני והבקיע את שער הבכורה במדי הקבוצה בטורניר הגביע הרוסי בכדורגל.
במרץ 2022, סירב לחזור לרוסיה בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה ובהסכמת הנהלת זניט נשלח להשאלה למשך עונה למועדון קורינתיאנס מהליגה הברזילאית, שבהמשך גם החתימה אותו.
יורי (ביפנית: 百合) הוא ז'אנר של אנימה ומאנגה המכיל סיפורים המתמקד ביחסים אינטימיים בין דמויות נשיות.
בעוד שלסביות היא נושא מקושר בדרך כלל לז'אנר, הז'אנר כולל גם יצירות המתארות יחסים רגשיים ורוחניים בין נשים שאינם בהכרח רומנטיים או מיניים באופיים (שוג'ו-איי).
כז'אנר, יורי אינו מכוון מטבעו לדמוגרפיה מגדרית בודדת, בניגוד ליאוי ובארה .
על אף שיורי כז'אנר מיועד לקהל נשי, הופקו יצירות מסוג יורי המכוונות לקהל גברי, כגון בקומיקס המאנגה היפני, Comic Yuri Hime S .
יורי אפרסיאן היה בלשן רוסי וסובייטי.
עסק במחקרים בתחום סמנטיקה, דקדוק ומילונאות.
יורי אפרסיאן נולד בשנת 1930 במוסקבה.
אביו היה ארמני שכיהן בתפקידים בכירים בנ.ק.וו.ד.
והיה פעיל בתקופת הטיהורים הגדולים.
בשנת 1939 הוא נעצר, הואשם בבגידה והוצא להורג.
אימו סופיה בראודה הייתה נצר למשפחה יהודית.
אפרסיאן למד אנגלית וסיים מכון לשפות זרות במוסקבה בשנת 1953. בשנת 1956 הוא סיים דוקטורט באותו מכון.
בשנים 1954–1960 הוא עבד באותו מכון בו למד ועסק בהוראה.
בשנת 1960 אפרסיאן עבר לעבוד ל"מכון השפה הרוסית" במסגרת של האקדמיה למדעים של ברית המועצות הוא עבד שם עד לשנת 1972 כאשר פוטר מסיבות פוליטיות - לאור תמיכתו בפעילות הדיסידנטים.
בשנת 1985 אפרסיאן הצליח לחזור לפעילות מדעית במסגרת האקדמיה כאשר התקבל ל"מכון לחקר בעיות העברת מידע".
בשנת 1990 הוא חזר לעבוד במכון לשפה הרוסית ובשנת 1991 מונה לפרופסור.
בשנת 1992 הוא התקבל כחבר מלא באקדמיה הרוסית למדעים.
יורי אפרסיאן היה חבר בצוות מדענים שהכינו מילון אנגלי-רוסי בעריכה של איליה גלפרין שכלל 160 אלף מילים.
בהמשך הוא הרחיב את המילון ובעריכתו פורסמה מהדורה חדשה שכללה 260 אלף מילים.
אפרסיאן עסק בנושאים מגוונים של בלשנות.
הוא פעל להרחבת תאוריה "מלל-משמעות" שפותחה בברית המועצות.
בשנת 1974 הוא פרסם ספר בנושא סמנטיקה שיצא במספר מהדורות ותורגם לאנגלית ופולנית.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 אפרסיאן עסק בקידום תרגום מכונה.
החל משנות ה-90 עסק אפרסיאן בעיקר בלקסיקוגרפיה.
על הישגיו בתחום המדעי אפרסיאן קיבל מספר פרסים ותואר "פרופסור כבוד" של מספר מוסדות.
הוא היה חבר בצוות עורכים של מספר כתבי עת מדעים בתחום הבלשנות וחבר אגודות מדעיות בין-לאומיות.
בשנת 2004 הוענקה לאפרסיאן "מדליית זהב של שם דאל" של האקדמיה הרוסית למדעים.
יורי איוואנוביץ' בוריסוב הוא מדינאי רוסי ששימש כמנכ"ל תאגיד החלל הממשלתי רוסקוסמוס מיולי 2022 עד פברואר 2025. קודם לכן שימש כסגן ראש ממשלת רוסיה משנת 2018 עד 2022, והיה אחראי על תחום התעשיות הביטחוניות.
שימש גם כסגן שר ההגנה של רוסיה בשנים 2012–2018 וניהל את תחום הרכש בצבא הרוסי.
בשל ניסיונו בתחום התעשיות הביטחוניות מונה לנהל את תאגיד החלל הממשלתי.
יורי בוריסוב נולד ב-31 בדצמבר 1956 בווישני וולוצ'יוק שבמחוז טבר.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי קלינין על שם סובורוב בשנת 1974 ואת בית הספר הגבוה לפיקוד בתחום רדיו-אלקטרוניקה בשנת 1978.
בשנות השמונים למד מתמטיקה בפקולטה למתמטיקה חישובית וקיברנטיקה של אוניברסיטת מוסקבה, בה סיים את לימודיו בשנת 1985.
בשנת 1998 פרש מהכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית ומונה לתפקיד מנכ"ל חברת המניות "מודול" (העוסקת בפיתוח אוויוניקה, מערכות זיהוי תמונות ומעגלים משולבים).
ביולי 2004 מונה לראש המחלקה לתעשייה הרדיו-אלקטרונית ומערכות הבקרה של הסוכנות הפדרלית לתעשייה.
הוא היה סגן ראש הסוכנות הפדרלית לתעשייה באוקטובר 2007 והפך לסגן שר התעשייה והמסחר ביולי 2008. במסגרת תפקידו התווה את יעדי התכנית הממשלתית לפיתוח מערכת הניווט גלונאס.
ב-12 בנובמבר 2012 מונה לסגן שר ההגנה של הפדרציה הרוסית.
בתפקיד זה היה אחראי על התמיכה הצבאית-טכנית ומדיניות הרכש של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, לצורך פיתוח ומודרניזציה של נשק וציוד צבאי.
היה ממונה על מחלקות החימוש, רכש ומכרזים וכן חמש מחלקות בידוק טכני במשרד ההגנה.
ב-7 במאי 2018, בוריסוב מונה לשמש כסגן ראש הממשלה לענייני תעשיית ההגנה ותעשיית החלל בממשלת מדבדב השנייה.
ב-15 בינואר 2020 הוא פוטר מהקבינט, לאחר שהנשיא ולדימיר פוטין נשא את הנאום הנשיאותי ב-2020 לאספה הפדרלית, בה הציע מספר תיקונים לחוקה.
עם זאת, הוא מונה מחדש לאותה משרה בממשלתו הראשונה של מיכאיל מישוסטין.
שימש כחבר בדירקטוריון מפעל הקרונות של אורל ותאגיד המטוסים המאוחד.
ב-9 ביוני 2022 היה לאחד מ-35 אישים שנכללו ברשימת הסנקציות של נשיא אוקראינה, כולל ההנהגה הבכירה של רוסיה, לתקופה בלתי מוגבלת בשל פלישת רוסיה לאוקראינה.
הממשל האוקראיני הורה על החרמת נכסים, הפסקת אישור מעבר דרך שטחה של אוקראינה, השעיית מילוי ההתחייבויות הכלכליות, ביטול רישיונות והגבלות אחרות.
ביולי 2022 הוא מונה על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין למנכ"ל רוסקוסמוס החדש, במקום דמיטרי רוגוזין.
בוריסוב קיבל לידיו תאגיד ממשלתי עם הפסדים של כ-50 מיליארד רובל בשנת 2022, בעיקר בשל כשלים כרוניים באספקת מוצרים בזמן, אך גם בעקבות הסנקציות הבינלאומיות שהוטלו בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה.
בוריסוב דחף לקביעת לוחות זמנים מציאותיים חדשים והכניס אחריות אישית למנהלי מחלקות ואגפים על אי-עמידה בזמנים.
יורי אנטוליביץ' בויקו (באוקראינית: Юрій Анатолійович Бойко; נולד ב-9 באוקטובר 1958) הוא מדינאי ופוליטיקאי אוקראיני.
חבר הראדה העליונה של הכינוס השישי, השמיני והתשיעי (2007 -2010 ומאז 2014).
יורי בויקו נולד ב-9 באוקטובר 1958 בהורליבקה.
הוא בוגר האוניברסיטה הרוסית לטכנולוגיה כימית ע"ש מנדלייב, מהנדס-כימאי-טכנולוג.
היה מועמד לתפקיד נשיא אוקראינה בבחירות 2019 ועל פי התוצאות הגיע למקום הרביעי.
הוא ראש הכוח הפוליטי של גוש האופוזיציה והסיעה הפרלמנטרית שלו (ספטמבר 2014 - 20 בנובמבר 2018).
מייסד ויו"ר משותף של פלטפורמת האופוזיציה - לכל החיים .
בשנים 2006–2007 בויקו היה שר הדלק והאנרגיה של אוקראינה בממשלתו השנייה של ויקטור ינוקוביץ' .
בתפקיד זה הבטיח את מילוי המשימות והסמכויות שהוקצו לקבינט השרים של אוקראינה בתחומי האקולוגיה, משאבי הטבע, האנרגיה, תעשיית הפחם והמדיניות התעשייתית.
תחת אחריותו היו גם סוגיות של הבטחת יישום תוכנית הרפורמה הכלכלית לשנים 2010–2014.
משנת 2002–2005 היה יו"ר ההנהלה של החברה הגדולה באוקראינה, נפטוגז.
יורי באס (בהולנדית: Youri Baas; נולד ב-17 במרץ 2003 באוסטפורן שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת המגן השמאלי באייאקס.
באס גדל במחלקות הנוער של OVV אוסטפורן, אקסלסיור רוטרדם ואייאקס.
ב-28 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשהחליף את דיילי בלינד בניצחון 0–2 על אוטרכט במסגרת המחזור הרביעי בליגת העל ההולנדית לעונת 2022/2023. ב-7 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 0–4 על גלאזגו ריינג'רס במסגרת שלב הבתים לעונת 2022/2023.
יורי גידזנקו הוא קוסמונאוט רוסי שטס לחלל מספר פעמים והיה חבר צוות של תחנת החלל מיר ותחנת החלל הבין-לאומית.
יורי גידזנקו נולד בכפר במחוז מיקולאייב באוקראינה הסובייטית שאז הייתה חלק של ברית המועצות.
בשנת 1979 הוא סיים לימודי בית ספר בקישינב.
לאחר שירות צבאי הוא התקבל ללימודים בבית ספר לטייסי קרב בחרקיב.
עם קבלת הסמכה לטייס קרב גידזנקו הוצב ביחידת חיל האוויר הסובייטי באזור אודסה.
הוא קיבל הסמכה למדריך צניחה.
בשנת 1987 גידזנקו התחיל הכנות לטיסות חלל במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
בשנת 1995 הוא היה מפקד צוות של חללית סויוז TM-22 שהתחברה לתחנת החלל מיר.
בתחנת החלל כבר פעיל משלחת מס' 19 בפיקוד אנטולי סולוביוב.
לאחר העברת אחריות על תחנת החלל משלחת מס' 20 החלה בפעילות סדירה.
הצוות פעל לפי תוכנית משותפת עם סוכנות החלל האירופית.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 170 ימי טיסה ו-2 פעילויות חוץ רכביות.
באוקטובר 2000 גידזנקו טס לחלל בפעם השנייה כמפקד צוות סויוז TM-31. החללית התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית ובכך החלה לפעול משלחת מס' 1 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד ויליאם שפרד.
הוא שהה בתחנת החלל 140 ימים וחזר לכדור הארץ בטיסת STS-102 של מעבורת החלל דיסקברי.
באפריל 2002 גידזנקו טס לחלל בפעם השלישית כמפקד צוות סויוז TM-34. החללית התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית.
הוא שהה בתחנת החלל 9 ימים וחזר לכדור הארץ בטיסת סויוז TM-33.
גידזנקו עזב את יחידת הקוסמונאוטים בשנת 2004 עבר לעבודה במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
בשנת 2009 הוא מונה לסגן מפקד המרכז.
גידזנקו עם משפחתו מתגורר בעיר הכוכבים.
יורי אונופריינקו הוא קוסמונאוט רוסי שטס לחלל מספר פעמים והיה חבר צוות של תחנת החלל מיר ותחנת החלל הבין-לאומית.
יורי אונופריינקו נולד בכפר במחוז חרקוב באוקראינה הסובייטית שהייתה חלק של ברית המועצות.
לאחר סיום בית ספר הוא התחיל ללמוד בבית ספר לטייסי קרב.
בשנת 1982 הוא סיים את הלימודים עם תואר "טייס קרב-מהנדס".
הוא שירת מספר שנים ביחידת חיל האוויר הסובייטי במזרח ברית המועצות.
בשנת 1989 אונופריינקו התחיל הכנות לטיסות חלל במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
משנת 1994 הוא היה מפקד צוות גיבוי של מספר טיסות.
בשנת 1996 הוא היה מפקד צוות של חללית סויוז TM-23 שהתחברה לתחנת החלל מיר בה כבר שהה צוות של משלחת מס' 20. לאחר תהליך של העברת אחריות משלחת מס' 21 בפיקוד יורי אונופריינקו החלה בפעילות הסדירה.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 193 ימי טיסה ו-6 פעילויות חוץ רכביות.
במהלך הטיסה צוות ביצע מספר ניסויים ופעולות תחזוקה של תחנת החלל.
בשנת 1997 אונופריינקו היה חבר צוות גיבוי של מספר טיסות.
בשנת 2001 הוא טס לתחנת החלל הבין-לאומית במעבורת החלל אנדוור במשימה STS-108. אונופריינקו היה מפקד משלחת מס' 4 לתחנת החלל הבין-לאומית.
אונופריינקו עזב את יחידת הקוסמונאוטים בשנת 2004 עבר לעבודה במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
בשנת 2007 הוא סיים לימודים באקדמיה של חיל האוויר.
יורי אוסצ'וב הוא קוסמונאוט רוסי שטס לחלל מספר פעמים והיה חבר צוות של תחנת החלל מיר ומפקד משלחת מס' 2 של תחנת החלל הבין-לאומית.
יורי אוסצ'וב נולד בעיירה במחוז רוסטב ברוסיה הסובייטית שאז הייתה חלק של ברית המועצות.
בשנת 1975 הוא סיים לימודי בית ספר ואחרי תקופה קצרה התגייס לצבא ברית המועצות.
הוא השלים שירות חובה של שנתיים.
בשנת 1985 אוסצ'וב סיים לימודי תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה במכון למהנדסי תעופה במוסקבה.
לאחר הלימודים הוא התחיל לעבוד בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
בשנת 1991 אוסצ'וב נכלל ביחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה לתחנת החלל מיר.
הוא היה בצוות גיבוי של מספר טיסות.
את הטיסה הראשונה הוא ביצע בחללית סויוז TM-18 (מפקד הטיסה היה ויקטור אפנסייב).
החללית התחברה לתחנת החלל מיר וצוות התחיל בביצוע תוכנית ניסויים במסגרת משלחת מס' 15. הם חזרו לכדור הארץ לאחר 182 ימים.
בשנת 1996 אוסצ'וב טס לתחנת החלל "מיר" בפעם השנייה.
חללית סויוז TM-23 (מפקד צוות יורי אונופריינקו) שהתחברה לתחנת החלל מיר בה כבר שהה צוות של משלחת מס' 20. לאחר תהליך של העברת אחריות משלחת מס' 21 בפיקוד יורי אונופריינקו החלה בפעילות הסדירה.
אוסצ'וב ביצע 6 פעילויות חוץ רכביות וחזר לכדור הארץ לאחר 194 ימים.
בשנת 2000 אוסצ'וב היה חבר צוות של מעבורת החלל אטלנטיס במשימה STS-101 (ג'יימס הולסל היה מפקד צוות).
מטרת המשימה הייתה להמשיך בבניית תחנת החלל הבין-לאומית.
במרץ 2001 אוסצ'וב טס לחלל בפעם הרביעית במעבורת החלל דיסקברי STS-102 (ג'ים ות'רבי היה מפקד צוות) כמפקד משלחת מס' 2 לתחנת החלל הבין-לאומית.
הוא חזר לכדור הארץ בSTS-105 לאחר 167 ימים.
בשנת 2005 אוסצ'וב חזר לעבודה במשרד תכנון "אנרגיה" בו הוא התחיל לעבוד לאחר סיום הלימודים.
אוסצ'וב כתב מספר ספרים על פעילותו בחלל.
אוסצ'וב עם משפחתו מתגורר בעיר הכוכבים.
יורי ארציבושב (1877–1952) היה אמן, סופר ועיתונאי רוסי.
ארציבושב שימש כעורך הראשי של כתב העת הסאטירי זריטל (צופה) וכמארגן של תיאטרון המיניאטורות במוסקבה.
הוא ידוע במערכונים החיים שלו על פוליטיקאים ומהפכנים רוסים כולל אלה של ולדימיר לנין וליאון טרוצקי מהאספה המכוננת הרוסית בפטרוגרד.
יורי נולד במשפחתם של קונסטנטין ארציבושב (1849–1901), אציל מלידה, מהנדס רכבות, ואשתו מריה לחטינה (1859–1919).
יורי בילה את ילדותו ונעוריו במוסקבה.
הוא סיים את בית הספר ווסקרסנסקי במוסקבה.
בשנת 1898 הוא נכנס למחלקה לאדריכלות של בית הספר הגבוה לאמנות באקדמיה לאמנויות בסנט פטרבורג, אך לא השלים את לימודיו.
מאז 1916, כאשר הופיעו סימנים חדשים למהפיכה חברתית, החל ארציבושב ליצור סדרות של סקיצות של משתתפי מפגשים, אסיפות ומשפטים שונים.
סדרת המערכונים הראשונה נעשתה במשפטים על התעללויות בצבא (קיץ 1916), על משתתפי פרעות המזון (סתיו 1916), על סוכני משרד הביטחון של מוסקבה (אפריל 1917).
בסוף 1916 הקדיש ארציבושב סדרת רישומים לדומא של העיר מוסקבה.
לאחר פברואר 1917 צייר ארציבושב בקונגרסים של האספה המכוננת הרוסית, צי הסוחר הרוסי, הקונגרס הכל-רוסי של אנשי הרכבת וקונגרס הרופאים הצבאיים.
בשנים 1917–1918 צייר יורי דיוקנאות של מנהיגים פוליטיים וציבוריים של אותה תקופה, עבורם השתתף במיוחד במפגשים של הסובייטי פטרוגרד ובפגישות שונות.
בשנת 1918 עבר לדרום רוסיה, התגורר בקייב ובאודסה.
ב-24 בדצמבר 1919 עזב ארציבושב את אודסה לסרביה ועד מהרה עבר מבלגרד לפריז.
יורי חי באלג'יריה, צרפת, איטליה.
הוא צייר דיוקנאות של אנשי תרבות בהגירתם.
בשנת 1946 קיבלו ארציבושב ואשתו אזרחות סובייטית.
ב-1947 חזרו לברית המועצות והתגוררו בטביליסי.
הוא עבד בתיאטרון עד לשנת 1950. באותה שנה הוא הוגלה לקזחסטן בה נפטר בשנת 1952.
יורי ניקולאייביץ' באלוייבסקי הוא גנרל רוסי בדימוס, שכיהן כראש המטה הכללי הרוסי בין השנים 2004–2008.
באלוייבסקי נולד ב-9 בינואר 1947 בעיר טרוסקביץ שבמחוז לבוב במשפחתו של קצין בצבא הקבע.
מאוחר יותר עברה המשפחה לעיירה קירילוב שבמחוז וולוגדה.
ב-1965 הוא סיים את לימודיו והחל לעבוד כמורה לציור וחינוך גופני בבית ספר תיכון בעיר.
ב-1966 הוא התגייס לצבא האדום ולמד בבית ספר לקצינים בלנינגרד.
ב-1970 הוא סיים את לימודיו ומונה למפקד מחלקה ביחידת שריון שהייתה חלק מהארמייה ה-28. במאי 1971 מונה למפקד פלוגה באותה היחידה.
ב-1972–1974 שירת באגף המבצעים של מטה המחוז הצבאי הבלארוסי.
ב-1974–1977 שירת במטה ארמיית המשמר ה-20, אשר הוצבה בגרמניה המזרחית.
ב-1977 חזר לברית המועצות לצורך לימודים באקדמיה הצבאית במוסקבה.
ב-1980 סיים את לימודיו והצב במחוז הצבאי לנינגרד.
ב-1982 החל באלוייבסקי לשרת במטה הכללי של הצבא האדום.
הוא שירת במטה הכללי במשך עשור, ולאחר פירוק ברית המועצות המשיך לשרת במטה הכללי של הפדרציה הרוסית.
ב-1993 הוא מונה לסגן מפקד הכוחות הרוסיים בעבר-הקווקז.
במסגרת תפקיד זה, היה מופקד על הכוחות הרוסיים שהתערבו במלחמת אבחזיה, ועל דיכוי מרד האינגושים בצפון אוסטיה - אלניה.
ביוני 1995 מונה לראש מחלקת המבצעים במטה הכללי.
ב-19 ביולי 2004 הוא מונה לראש המטה הכללי הרוסי.
ב-2005 מונה לחבר בדירקטוריון קונצרן אלמז-אנטיי.
בדצמבר 2006 חתם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין על צו המאריך את כהונתו בשלוש שנים נוספות.
עם זאת, ב-3 ביוני 2008 הוא התפטר ועזב את הצבא.
הוא מונה לסגן מזכיר מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית על ידי הנשיא החדש דמיטרי מדבדב.
ב-9 בינואר 2012 הוא פוטר מהתפקיד.
יורי אלקסנדרוביץ' בזמנוב היה אזרח סובייטי-רוסי שעבד בשירות הק.ג.ב.
בזמנוב נודע בזכות ספריו והרצאותיו בדבר ההשקפה ותפיסה העולם של ההנהגה הסובייטית ומדינות דומות אחרות במה שקיבל את השם "תורת החתרנות".
בזמנוב נולד בברית המועצות בעיירה מיטישצ'י שליד מוסקבה.
בגיל 17 החל את לימודיו באוניברסיטה הלאומית של מוסקבה שהייתה בפיקוח הק.ג.ב..
עם סיום לימודיו התחיל בזמנוב לעבוד כמתורגמן בשגרירות ברית המועצות בהודו.
לאחר שנתיים הוא נקרא על מנת לשמש כתועמלן ומשתף פעולה של הק.ג.ב.
בסוכנות הידיעות רי"א נובוסטי, שידיעותיה הופצו ברחבי העולם לצורכי תעמולה סובייטית, כדי למסור מידע על מדינות אחרות.
ב-1969 חזר בזמנוב להודו, הפעם כסוכן KGB במסווה של עיתונאי.
עם הזמן למד על דרך הפעולה של הריגול הסובייטי והחל לפקפק בשיטת המשטר הסובייטית, ועקב כך החליט לערוק למערב.
בהיותו בניו דלהי התחזה בזמנוב לתייר וברח ליוון, שם הצליח ליצור קשר עם ה-CIA ולאחר מספר חקירות קיבל מעמד של מבקש מקלט ועבר לטורונטו בזהות חדשה – תומאס דייוויד שומאן – והחל לעבוד במספר חברות תקשורת עד שנהיה לעצמאי.
דבריו קיבלו במה רחבה גם בקרב מומחים במערב.
בזמנוב חזר לקנדה ושם בילה את שנותיו האחרונות, ונפטר בשנת 1993 בגיל 54. על אף שלאחר עריקתו הוכרז רשמית בברית המועצות כחטוף, לאורך השנים קיבל בזמנוב איומים על חייו מצד ברית המועצות.
יורי אסטרין הוא מדען סובייטי ממוצא יהודי.
הוא מתמחה בתחום הנדסת חומרים.
יורי אסטרין נולד בשנת 1946 בבילוהירסק שבחצי האי קרים למשפחה יהודית.
לאחר סיום לימודי בית ספר הוא נסע למוסקבה והתקבל ללימודים באוניברסיטה הלאומית למחקר גרעיני.
לאחר סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד במכון לקריסטלוגפריה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1975 סיים עבודת תואר שלישי.
בשנת 1979 אסטרין עזב את ברית המועצות.
מספר שנים הוא עבד ב-RWTH אוניברסיטת אאכן ובאוניברסיטה טכנית של המבורג.
בשנת 1992 אסטרין עבר לאוסטרליה ועבד במוסדות להשכלה גבוהה שונות.
משנת 2007 הוא מכהן כפרופסור באוניברסיטת מונש.
אסטרין מתמחה בהנדסת חומרים ויצירת חומרים על בסיס ננוטכנולוגיה.
הוא כתב מעל ל-500 מאמרים ובבעלותו 10 פטנטים.
אסטין קיבל מספר פרסים על הישגיו במדע.
בשנת 1997 הוא התקבל החבר חוץ באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 2013 אסטרין זכה במענק גדול להקמת מעבדה במוסקבה עד לשנת 2015. הוא בעל מדד הירש 64.
בשנת 2013 אסטרין התקבל לאקדמיה למדעים של אוסטרליה.
ביתו של אסטרין מאשה ניב מכהנת כפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
בנו דניאל חבר בלהקת וויאג'ר.
יורי דז'ורקף או יורי ג'ורקאייף הוא כדורגלן עבר צרפתי.
אמו של דז'ורקף היא ארמנית ואביו הוא קלמיקי (עם שמתגורר באזור רחב ידיים במערבו של הים הכספי).
דז'ורקף החל את הקריירה שלו ב-1984 במועדון הצרפתי, גרנובל, ולאחר מכן ב-1989 עבר למועדון שטרסבורג.
שנה לאחר מכן, עבר למונקו ומשם ב-1995 לפריז סן-ז'רמן.
ב-1994, היה דז'ורקף מלך השערים של ליגת העל הצרפתית עם 20 שערים.
ב-1996 עבר לאינטר מילאנו, וב-1999 עבר למועדון הגרמני קייזרסלאוטרן.
ב-2002 עבר לאנגליה שם שיחק בבולטון וונדררס ובבלקברן רוברס.
בפברואר 2005, עבר ל-MLS לקבוצת מטרוסטארס.
דז'ורקף זכה בגביע אירופה למחזיקות גביע עם פריז סן-ז'רמן ב-1996 ובגביע אופ"א עם אינטר ב-1998.הוא כבש 28 שערים ב-82 הופעות בנבחרת צרפת.
עם נבחרת צרפת הוא זכה במונדיאל 1998 וביורו 2000. בנוסף לכך שיחק במדי הנבחרת גם ביורו 1996 ובמונדיאל 2002.
אביו של דז'ורקף, ז'אן, שיחק במדי נבחרת צרפת במונדיאל 1966 ובנוסף אימן את נבחרת ארמניה.
בנו אואן (יליד 1997), משחק במדי סנט מירן, בליגת העל הסקוטית.
מלך השערים של ליגת העל הצרפתית:
יורי בוריסוביץ' לויטן היה קריין רדיו יהודי-סובייטי .
שימש דה פקטו כקריין הראשי של רדיו מוסקבה בתקופת מלחמת העולם השנייה ותרם רבות להעלאת מורל הלוחמים של הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
לויטן הודיע, בין השאר, על כניעת גרמניה הנאצית ועל הצלחת משימת שיגור האדם הראשון לחלל, יורי גגארין.
נולד בשם יודק'ה (יהודה) למשפחה יהודית, ברקו ומירה לויטן, בעיר ולדימיר ברוסיה, שמקורה במשפחת אפשטיין הלווים.
בהיותו בן 17, בשנת 1931, נתקבל כקריין ברדיו מוסקבה, תחנת הרדיו הרשמית של ברית המועצות.
נתגלה כבעל כושר נאום וקריינות מיוחדים שהתבססו על קולו העמוק ועל ההטעמה המיוחדת שלו.
את שידוריו פתח במילים "גובוריט מוסקבה" (Говорит Москва, "מוסקבה בשידור", מילולית: "מוסקבה מדברת"), שהיו לסימן ההיכר שלו.
לשיא השפעתו הגיע בימי מלחמת העולם השנייה.
ב-22 ביוני 1941 לפנות בוקר הוזעק לויטן לתחנת השידור של רדיו מוסקבה.
בבואו למקום מצא (כפי שתיאר לימים בריאיון עיתונאי) את כל הסובבים אותו בוכים.
הממונים עליו מסרו לידיו דף נייר והורו לו להקריאו.
לויטן קרא את הכתוב והודיע לעם הסובייטי כי הודעה חשובה עומדת להיות משודרת והכל מוכרחים להאזין לה.
שעות אחדות לאחר מכן הגיעה ההודעה מפיו של שר החוץ של ברית המועצות ויאצ'סלב מולוטוב שבישר, בקול רועד, כי הנאצים פלשו לברית המועצות, בהכריזו:
"הבוקר בשעה 4, ללא הכרזת מלחמה וללא הגשת תביעות נגד ברית המועצות, תקפו חיילים גרמנים את ארצנו.
התקפה זאת על ארצנו, שלא הייתה כמוה, היא מעשה בוגדני שאין לו הקבלה בתולדות עמי התרבות".
לויטן הוא שהודיע לעם על הקרבות המכריעים במהלך המלחמה (תוך הדגשת הניצחונות והצנעת התבוסות - כמקובל בתקשורת הסובייטית), עד שזכה להכריז על כיבוש ברלין ועל כניעת גרמניה הנאצית במאי 1945. ההודעות המיוחדות לעם הסובייטי מאת סטלין הוקראו תמיד על ידי לויטן, וקריינותו נחשבה כנובעת מפי הגבורה.
השפעתו של לויטן על שמירת המוראל של העם הסובייטי נחשבה למכרעת.
כל תושב בברית המועצות הכיר את קולו ואת הטון הנשגב שלו מחד, אך המרגיע מאידך.
קולו היה כעין דרישת שלום ועידוד מן הבית לחיילי הצבא האדום, שלחמו שנים רבות במקומות מרוחקים, במנותק מבתיהם ומשפחותיהם.
אמרתו החוזרת "הצדק אתנו!" (Наше дело правое!) הפכה לאחת מססמאות המלחמה.
גרמניה הכירה בהשפעתו של לויטן על שמירת המוראל של העם הסובייטי והמודיעין הגרמני הכין מבצע מיוחד לחיסולו של לויטן.
מפציץ גרמני הטיל פצצה של חצי טון על בנין שירות השידור הסובייטי במוסקבה, והרדיו הגרמני הזדרז להודיע כי הבניין נהרס ולויטן נהרג.
למעשה הפצצה נפלה לתוך מערכת הביוב ולא התפוצצה, ותוך 15 דקות נשמע קולו של לויטן שוב מעל גלי האתר.
יורי לויטן המשיך להיות קריין בכיר ברדיו מוסקבה גם לאחר סיום המלחמה.
הוא שימש כקריין במצעדי האחד במאי והודיע הודעות חשובות, בין השאר על מחלתו ומותו, ב-7 במרץ 1953, של סטלין, בהכריזו בטון דרמטי:
מודיע בצער עמוק למפלגה ולכל העמלים כי ב-5 במרץ בשעה 9.30 יוסף ויסריונוביץ' סטלין מת אחרי מחלה קשה.
לבו של שותפו לדרך וממשיך עבודתו הגאונית של לנין, המנהיג הנבון והמורה של המפלגה הקומוניסטית והעם הסובייטי נדם".
ב-20 ביולי 1953 הודיע לויטן ברדיו מוסקבה על חידוש היחסים הדיפלומטיים עם מדינת ישראל.
בעיתונות הישראלית צוין כי במוסרו את ההודעה הורגשה בקולו העמוק נעימה חגיגית מיוחדת.
ב-1961 היה זה לויטן שהודיע על טיסת החלל של יורי גגארין, שהיה האדם הראשון שהקיף בחלל את כדור הארץ.
בהמשך הודיע הודעות חגיגיות נוספות על טיסות החלל של ברית המועצות ואף השמיע הערות לגלגניות על כישלונותיה של ארצות הברית.
לויטן זכה בתוארי הכבוד "אמן העם של רוסיה" (1973) ו"אמן העם של ברית המועצות" (1980).
יורי לויטן התמיד בקריינות במשך 52 שנה.
נפטר בכפר בסונובקה ונקבר במוסקבה בשנת 1983.
יורי חטוייביץ' טמירקאנוב היה מנצח רוסי ממוצא צ'רקסי (קברדיני).
משנת 1999 עד 2006 היה המנצח הראשי של תזמורת בולטימור.
יורי טיניאנוב היה סופר, תסריטאי, מבקר ספרות וחוקר קולנוע יהודי-סובייטי.
נחשב כשייך לקבוצת הפורמליסטים הרוסיים וכקולנוען שהתייחס לקולנוע כשפה.
נולד ברזקנה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בלטביה), למשפחה יהודית.
אביו, ניסן טיניאנוב, היה רופא.
אמו, שרה אפשטיין, הייתה עקרת בית.
בשנת 1918 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
אשתו, לאה זילבר הייתה אחותם הגדולה של לב זילבר, אלכסנדר זילבר ווניאמין קאברין.
טיניאנוב הושפע מתורת הסמיולוגיה של הבלשן פרדינן דה-סוסיר אשר קבע שמילה היא סימן המורכב ממסמן ומסומן.
בעוד שדה סוסיר התייחס לשפה המדוברת, טיניאנוב השליך את הרעיון אל הקולנוע.
טיניאנוב הסביר את רעיונו המרכזי באמצעות "משל הנמר".
הוא הסביר כיצד סימנים נוצרים באמצעות סיפור על אדם קדמון שצייר נמר על להב גרזנו.
ציור זה ניסה לחקות את המציאות (מימזיס).
האדם העניק במחשבתו לאותו ציור תכונות מאגיות של שמירה וכוח המיוחסות לנמר הממשי.
במשך הזמן, הנמר הופך לסמל של כוח, של גבורה או של שבט או קבוצה מסוימת.
עם הזמן הוא מקבל פונקציה נמונית (זכרונית), כך שלא באמת צריך לראות את הנמר בציור אלא מספיק שניזכר בנמר מהציור.
הנמר אט אט מאבד מהמימזיס שלו וכך נוצר סימן.
טיניאנוב טען שהקולנוע (ראינוע בזמנו) לא יכול להיות מימטי בגלל הפער בין התמונה המצולמת לבין המציאות (שחור-לבן, פרופורציות, דו־ממדיות).
במקביל לעבודות בתחום ביקורת ספרותית החל לכתוב.
בשנים 1925–1928 כתב שני רומנים: "קיוחליה" ו"מותו של ואזיר מוכתר".
בשנים 1926-1927 כתב תסריטים לסרטים של גריגורי קוזינצב.
בסוף שנות ה-20 חלה בטרשת נפוצה ולכן לא יכול היה להמשיך בקצב פעילות כמו בעבר.
הוא כתב ספר על מותו של אלכסנדר גריבויידוב "מותו של וזיר-מוכתר: אהבתו וחייו של גריבוידוב" שבנת 2009 על בסיסו הופקה סדרת טלוויזיה.
בתו היחידה, אינה טיניאנוב (1917 - 2004), הייתה סופרת ומתרגמת לרוסית מספרדית ופורטוגזית.
הסגן נים (הסגן קיז'ה) - הוצאת קתרזיס, 2022. תרגום לעברית: דוד ישראל ארונשטם.
יורי ליניק (8 בינואר 1915 - 30 ביוני 1972) היה מתמטיקאי סובייטי שפעל בעיקר בתחומי תורת המספרים, הסתברות וסטטיסטיקה מתמטית.
ליניק נולד בבילה צרקווה שבאוקראינה.
הוא למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג ולאחר מכן עבד באוניברסיטה זו ובמוסד סטקלוב למתמטיקה.
כמו אביו, ולדימיר פבלוביץ' ליניק, גם הוא היה חבר באקדמיה הרוסית למדעים.
ליניק קיבל את פרס לנין ופרס המדינה.
הוא מת בשנת 1972 בסנקט פטרבורג.
עם עבודותיו בתחום תורת המספרים נמנים: התיאורמה של ליניק בתורת המספרים האנליטית והוכחה אלמנטרית לבעיית וארינג.
עם עבודותיו בתחום הסטטיסטיקה וההסתברות נמנים: אזור ליניק, הוכחת משפט הגבול המרכזי על ידי תורת האינפורמציה ובעיית ברנס פישר.
יורי ולנטינוביץ' ז'ירקוב (נולד ב-20 באוגוסט 1983 בטמבוב) הוא כדורגלן עבר רוסי.
נהג לתפקד לרוב כקשר שמאלי, אך ידע לשחק גם כמגן.
הוא החל את הקריירה במועדון ספרטק טמבוב לפני שהצטרף לצסק"א מוסקבה ב־2004. במדי הקבוצה זכה באליפות רוסיה ובגביע אופ"א ועבר לצ'לסי מהפרמייר ליג האנגלי תמורת 18 מיליון יורו.
שנתיים אחר כך, חזר לרוסיה ושיחק באנז'י מחצ'קלה הדאגסטנית, שמכרה אותו אחר כך לדינמו מוסקבה ב־2013. בינואר 2016, חתם בזניט סנקט פטרבורג, במדיה שיחק עד 2021. הוא שיחק במדי קבוצה חובבנית מהליגה המוסקבאית ולאחר מכן שיחק בחימקי בעונת 2021/2022. בינואר 2023, פרש ממשחק פעיל.
מאז 2005, הופיע ב־100 משחקים במדי נבחרת רוסיה.
ב־2008, זכה בפרס כדורגלן השנה של התאחדות הכדורגל הרוסית, בעקבות מעורבותו בהעפלת נבחרתו לשלב חצי גמר יורו 2008. הוא נבחר לסגל רוסיה ליורו 2012 ייצג את רוסיה גם ביורו 2012, מונדיאל 2014, במונדיאל 2018 וביורו 2020.
ז'ירקוב החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון המקומי ספרטק טמבוב, ושיחק בצעירותו בקבוצת הנוער של המועדון בעמדת הקשר המרכזי בעונת 2001, בגיל 19, הוא הועלה לקבוצה הבוגרת, המשחקת בליגה הרוסית השנייה (השלישית בחשיבותה).
הוא שיחק שלוש עונות במדי טמבוב, וכבש 26 שערים ב-74 הופעות משחק.
בעונת 2004 עבר ז'ירקוב לצסק"א מוסקבה.
ושם החל לשחק גם כקשר ומגן שמאלי הוא הצטיין והפך לשחקן מוביל ומשמעותי מאוד בקבוצה, ובזכות יכולתו בקבוצה זומן גם לנבחרת רוסיה והפך לשחקן קבע בה.
בעונת הוא זכה עם צסק"א מוסקבה בגביע אופ"א, תוך שהוא כובש שער במשחק הגמר מול ספורטינג ליסבון.
בעונות 2005 ו-2006 הוא זכה עם קבוצתו בדאבל של אליפות רוסיה והגביע הרוסי בכדורגל.
בתקופתו בצסק"א פיתח ז'ירקוב יותר ויותר את היכולת שלו להנהיג התקפות ולבשל שערים, אם כי המשיך לכבוש שערים.
כך לדוגמה, שערו מול המבורג במסגרת ליגת האלופות בעונת זיכה אותו בתואר שער העונה בטורניר.
הוא הפגין יעילות רבה בקישור וזכה ארבע פעמים (2005 - 2008) בתואר הקשר השמאלי הטוב של השנה ברוסיה מטעם התאחדות הכדורגל הרוסית, וב-2008 אף הועמד לזכייה בפרס כדור הזהב.
בסך הכול זכה ז'ירקוב עם צסק"א מוסקבה בשתי אליפויות, ארבעה גביעי רוסיה, ארבע פעמים בסופר קאפ הרוסי ופעם אחת בגביע אופ"א, וכן שיחק עם הקבוצה בקביעות בליגת האלופות.
בקיץ 2009 עבר ז'ירקוב למועדון האנגלי צ'לסי תמורת סכום של כ-18 מיליון לירות שטרלינג, וחתם על חוזה לארבע שנים.
ב-1 באוגוסט 2011 עבר לאנז'י מחצ'קלה.
ב-7 באוגוסט 2013 חתם ז'ירקוב בדינמו מוסקבה הרוסית אחרי המשבר הגדול באנז'י מחצ'קלה.
ב-30 בינואר 2016 ז'רקוב חתם בזניט סנקט פטרבורג חוזה לשנתיים וחצי.
ביולי 2018 האריך בשנה נוספת ונשאר בקבוצה עד תום עונת 2020/2021.
ב-13 בינואר 2022 חתם לחצי עונה בחימקי.
בפברואר 2023 פרש ממשחק פעיל.
ז'ירקוב זומן לנבחרת הלאומית של רוסיה לראשונה במהלך שנת 2005. הוא זומן לסגל הנבחרת ליורו 2008, והיה אחד מהשחקנים המובילים של רוסיה בו.
המשחק הבולט ביותר בעבורו היה משחק רבע הגמר מול נבחרת הולנד, שבו הוא הפגין יעילות רבה בחלק האחורי וסייע לנבחרתו לנצח 1–3 בהארכה ולהעפיל במפתיע עד לחצי הגמר.
ז'ירקוב עצמו זכה להיכלל בנבחרת המצטיינים של הטורניר מטעם אופ"א.
ז'ירקוב שיחק במדי נבחרת רוסיה גם במונדיאל 2018 שנערך ברוסיה ובו הנבחרת העפילה עד לרבע גמר הטורניר, אך אז בקושי בלט ואף נפצע.
לאחר המונדיאל הודיע על פרישתו מהנבחרת.
חזר לקראת משחקי מוקדמות יורו 2020, אך בטורניר עצמו הופיע במשחק אחד בלבד, בהפסד ל ולאחר שנפצע עזב את הנבחרת.
יורי דולגורוקי היה בנו של ולדימיר השני.
נסיך קייב ונסיך רוסטוב-סוזדל שתרם רבות למעבר מרכז הכוח מקייב לוולדימיר.
ידוע כמייסד מוסקבה בשנת 1147.
לדברי היסטוריון רוסי מהמאה ה-17 נולד דולגורוקי בשנת 1090. מכאן שהוא בנה של גיטה, בתו של הרולד השני, מלך אנגליה.
ולדימיר השני ציין בספרו שאמו של יורי נפטרה בשנת 1107, ואילו גיטה מתה בשנת 1098. מכאן שאמו של דולגורוקי הייתה אשתו השנייה של ולדימיר.
מאחר שבנו השני של דולגורוקי נולד בשנת 1112, סביר להניח שהוא עצמו נולד בין 1090 ל-1095.
בשנת 1113 מונה דוגורוקי להיות נסיך רוסטוב-סוזדל.
במהלך שלטונו בנה כמה מבצרים וייסד כמה ערים.
לפי עדויות הכרוניקה ייסד דולגורוקי בשנת 1147 את מוסקבה, וב-1156 בנה סביב העיר חומה וחפיר.
החל משנת 1132 ניסה דולגורוקי להרחיב את גבולות שלטונו לשטחים בדרום רוסיה.
בשנת 1146 איזיאסלאב השני תפס את השלטון בקייב שלא במסגרת העברת השלטון המקובלת.
הוא ניצל את תמיכת תושבי קייב ואת חולשתו של ויאצ'סלב, אחיו של יורי דולגורוקי שלפי הכללים היה אמור לקבל את נסיכות קייב.
דולגורוקי, בתמיכת חלק מהנסיכים, פתח במאבק מזוין ובשנת 1149 כבש את קייב וזכה בתואר נסיך קייב.
את אחיו ויאצ'סלב מינה להיות נסיך וישגורוד.
אבל גם המינוי הזה היה מנוגד לכללים ואיזיאסלב השני ניצל זאת.
בתמיכת ההונגרים והפולנים גירש את דולגורוקי וכוחותיו מקייב ומינה רשמית את ויאצ'סלב לנסיך קייב יחד אתו.
ניסיונותיו של יורי דולגורוקי לחזור לקייב לא צלחו והוא חזר לצפון רוסיה.
בשנת 1154, עם פטירת איזיאסלב השני, חידש יורי דולגורוקי את המאבק.
הוא קיבל את תמיכתם של הנסיכים האחרים ובמרס 1155 כבש את קייב שוב.
הוא מינה את בניו לשליטים בכמה נסיכויות והם תמכו בו במלחמותיו הפנימיות.
בשנת 1157 התגבשה קואליציה חדשה של כמה נסיכים ואצילים מקייב נגד שלטונו של יורי דולגורוקי.
המאבק לא הגיע לשלב צבאי בגלל מותו של דולגורוקי ב-15 במאי 1157 יש טוענים הוא הורעל.
עם פטירתו בזז ההמון את ארמונו.
דולגורוקי נישא פעמיים - לבת אצולה קומני ולאולגה ממוצא ביזנטי, אולי ממשפחתו של יוחנן השני קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית
אנדרי בוגולובסקי - נסיך ולדימיר
גלב - נסיך פריאסלאבל וקייב
בוריס - נסיך בלגורוד וטורוב
מיכאל הראשון, נסיך ולדימיר, נסיך ולדימיר
אולגה - התחתנה עם נסיך גליץ'
מריה - התחתנה עם נסיך נובגורוד-סברסקי
על שמו נקראת הצוללת יורי דולגורוקי.
יורי השני בנו של וסבולוד הקן הגדול היה נסיך ולדימיר בתקופת פלישת המונגולים.
יורי היה צעיר מאחיו קונסטנטין, אך בשנת 1212 בהתאם להחלטת אביו ירש אותו כנסיך ולדימיר.
מאחר שהדבר לא היה בהתאם לכללי העברת השלטון התחולל מאבק בין האחים שהסתיים בניצחונו של קונסטנטין בקרב ליפיצק בשנת 1216. לאחר הקרב קונסטנטין הפך להיות נסיך ולדימיר, ויורי הפך לנסיך רוסטוב וירוסלאבל.
עם פטירת קונסטנטין בשנת 1216 יורי חזר לולדימיר בתור נסיך.
בשנת 1220 הוא ניהל מערכה צבאית מוצלחת נגד בולגריה של הוולגה.
במטרה לחזק את הגבול הוא יסד את העיר ניז'ני נובגורוד בשנת 1221.
בדצמבר 1237 החלה פלישת המונגולים לרוסיה.
בהנהגת באטו חאן הם התקדמו דרך ריאזן, קולומנה ומוסקבה לכיוון ולדימיר.
בקרב ליד קולומנה הכוחות הרוסים הובסו ובנו הבכור של יורי נהרג במהלך הקרב.
ב-3 בפברואר החל מצור על ולדימיר.
לאחר 8 ימי מצור העיר נפלה לידי המונגולים.
רוב בני משפחת הנסיך נהרגו.
ב-4 במרץ 1238 התרחש קרב נוסף על נהר סיט.
במהלך קרב זה יורי נהרג.
לאחר מספר ימים גופתו הועברה לרוסטוב.
בשנת 1240 הוא נקבר בקתדרלה בוולדימיר.
הוא היה נשוי לאגפיה, בת נסיכת צ'רניגוב.
נהרגה בזמן המצור על ולדימיר
וסבולוד - הוצא להורג על ידי באטו חאן
ולדימיר - נהרג במצור על ולדימיר
מסטיסלאב - נהרג במצור על ולדימיר
פאודורה - נהרגה במצור על ולדימיר
דוברבה - התחתנה עם נסיך ולנין.
היחידה מבני המשפחה שניצלה מפלישת המונגולים
יורי דמיטרייביץ' היה נסיך מוסקבה אשר בכל תקופת שלטונו הקצרה ניהל מאבק פנימי נגד בן דודו וסילי השני.
בשנת 1389, כאשר יורי היה בן 15, נפטר אביו דמיטרי דונסקוי.
בהתאם לצוואתו הוא קיבל לשליטתו את נסיכות זבניגורדו שהייתה חלק מנסיכות מוסקבה והוגדר כיורש אחרי האח וסילי הראשון.
פסקה זו בצוואה הייתה בהמשך בסיס למאבקים פנימיים בתוך נסיכות מוסקבה.
הוא התבסס בזבניגורוד ובנה בעיר מספר כנסיות שבעיטור שלהם השתתף גם אנדריי רובליוב.
הוא היה פופולרי מאוד וידוע כמצביא ודיפלומט מוצלח.
בשנת 1399 ארגן פשיטה מוצלחת לשטחים סביב נהר הוולגה תוך כיבוש 14 ערים טטריות, כולל קאזאן.
למעשה זו הייתה הפלישה המוצלחת הראשונה שאורגנה על ידי נסיכים רוסים לשטחים אלו.
בשנת 1414 עמד בראש פשיטה מוצלחת על ניז'ני נובגורוד שחיזקה את התלות של עיר זו בנסיכות מוסקבה.
בשנת 1417 השתתף במערכה נגד רפובליקת נובגורוד.
מאבק על שלטון בנסיכות מוסקבה
יורי אף פעם לא הסתיר את שאיפותיו לרשת את וסילי הראשון.
מיד לאחר פטירתו, נמלט יורי לגאליץ' (עיר באזור מוסקבה) והחל במשא ומתן עם אצילי מוסקבה.
אף צד לא רצה להתחיל במלחמה פנימית כוללת ועל כן בתיווך ראש הכנסייה הרוסית, ארכיבישוף מטרופוליטני פוטי, סוכם לדחות את הנושא ולקבל את הכרעת חאן אורדת הזהב.
בשנת 1427 אימו של וסילי השני, סופיה, נסעה איתו לאביה וויטובט, הדוכס של הדוכסות הגדולה של ליטא, וביקשה את עזרתו.
במצב זה היה קשה ליורי להתמודד על תפקיד נסיך מוסקבה ובשנת 1428 הוא הבטיח להפסיק את המאבק.
בשנת 1430 נפטר נסיך ליטא וויטובט וזמן קצר לאחר מכן, נסע יורי לחצר חאן אורדת הזהב במטרה להשיג הכרעה לטובתו.
יורי התבסס על צוואת דמיטרי דונסקוי אך החאן החליט שעל וסילי להמשיך למשול במוסקבה.
באפריל 1433 כוחותיו של יורי החלו לנוע לכיוון מוסקבה.
וסילי לא הצליח לארגן את הצבא שלו, הפסיד בקרב ונמלט לקוסטרומה אך נעצר שם.
למרות בקשות יועציו, יורי לא הרג אותו ואף העביר לשליטתו את העיר קולומנה.
הוא אף הרשה לו לקחת איתו לקולומנה את יועציו מאצולת מוסקבה.
בהיותו בקולומנה וסילי הצליח לקבץ סביבו את רוב אצולת הנסיכות.
יורי, שראה את המצב, החליט לוותר על תפקיד נסיך מוסקבה וכך כבר באותה שנה, לאחר מספר חודשים בשלטון, החזיר את כס הנסיכות לווסילי ואז נסוג לגאליץ'.
בניו של יורי לא הסכימו להחלטת אביהם והמשיכו במאבק.
בקרב שנערך בשנת 1434 הם ניצחו את הכוחות של וסילי.
כאשר נודע לווסילי שבכוחות שהשתתפו בקרב היו גם אנשיו של יורי הוא פשט על גאליץ' ושרף אותה.
כתוצאה מכך, הצטרף יורי בעצמו למאבק.
באביב 1434 הכוחות המשותפים של יורי ובניו השיגו ניצחון חשוב על הכוחות של וסילי.
יורי החל את הכהונה השנייה שלו ואילו וסילי נמלט לניז'ני נובגורוד והחל בהכנות לנסיעה לאורדת הזהב.
ב-5 ביוני 1434 נפטר יורי באופן פתאומי, על פי מספר גרסאות לאחר הרעלה.
לאחר פטירתו, המשיכו בניו במאבק על השליטה בנסיכות מוסקבה.
יורי מיכאילוביץ' לוז'קוב היה מדינאי רוסי שכיהן כראש עיריית מוסקבה במשך 18 שנה מ-1992 עד 2010. לוז'קוב ניהל את העיר ביד רמה ותרם רבות לפיתוחה והפיכתה של מוסקבה מעיר סובייטית מיושנת ואפרורית לעיר מערבית מודרנית, הנחשבת לעיר היקרה ביותר בעולם.
לוז'קוב נחשב בזמנו לפוליטיקאי הנערץ ביותר ברוסיה, אחרי ולדימיר פוטין ודמיטרי מדבדב.
לוז'קוב היה סגן יושב ראש וממייסדי מפלגת רוסיה מאוחדת, מפלגת השלטון בפדרציה הרוסית.
הוא פוטר מתפקיד ראש העיר מוסקבה בעקבות צו נשיאותי שעליו חתם הנשיא דמיטרי מדבדב ב-28 בספטמבר 2010.
לוז'קוב נולד בספטמבר 1936 בבירת ברית המועצות, מוסקבה.
אביו, מיכאיל אנדרייביץ' לוז'קוב הגיע למוסקבה מכפר קטן במחוז טבר בשנות ה-30 המוקדמות.
מ-1953 עד 1958 לוז'קוב למד במכון לתעשיית גז פטרוכימית ע"ש גובקין במוסקבה.
מ-1958 עד 1964 עבד כחוקר במכון המחקר המדעי לפלסטיקה במוסקבה.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ב-1968. בשני העשורים שלאחר מכן הוא עבד בתפקידים שונים במגזר התעשייה הכימית ועבד במשרד הסובייטי לתעשייה כימית.
יורי לוז'קוב נבחר לראשונה למועצת העיר מוסקבה ב-1977. ב-1987 הועבר לוועד הפועל של העיר מוסקבה (העירייה בשמה הסובייטי).
ב-1991 נערכו הבחירות החופשיות הראשונות לראשות העיר מוסקבה ולתפקיד נבחר גברייל פופוב.
הוא נכשל בטיפול במשבר שצץ בעיר עם התפרקות ברית המועצות ופוטר ביוני 1992.
בעשור הראשון לאחר פירוק ברית המועצות העירייה בראשות לוז'קוב ביצעה שורת פרויקטים הנדסיים לפיתוח העיר.
לאחר התפרקות ברית המועצות מספר הרכבים הפרטיים גדל בקצב של כ-200 אלף כלי רכב מדי שנה והעיר נקלעה לבעיות תחבורה רציניות, משום כך היה על לוז'קוב להוביל הרחבה משמעותית של מערכת התחבורה העירונית.
המשימה לא בוצעה בהצלחה ולאחר עזיבתו העיר המשיכה לסבול קשות מפקקי תנועה.
לוז'קוב היה נתון גם לביקורת רבה כשנטען שהקל על חברת הבנייה של רעייתו, Inteko, ילנה באטורינה, בזכייה בפרויקטי בנייה בעיר.
רעייתו היא המיליארדרית היחידה ברוסיה.
נטען שללא תמיכת בעלה חברתה לא הייתה זוכה בפרויקטים כה רבים.
בשל הצעדת העיר קדימה, לוז'קוב נהנה מפופולריות רבה יחסית בקרב תושבי מוסקבה, בשל קידום השקעות חוץ רבות בעיר שהובילו לצמיחתה והפיכתה לעיר היקרה ביותר בעולם.
הפופולריות שלו החלה לרדת ובמשאל עם שנערך בין המוסקבאים באוקטובר 2009, הוא זכה ל-36% תמיכה מהתושבים, אף שבתקופה שלפני פיטוריו זכה ב-65% אחוזי תמיכה שנבעו בעיקר מהתודה שרכשו התושבים לראש העיר, שהעלה את רמת החיים בעיר בצורה משמעותית לאורך שני העשורים, בעת כהונתו כראש העיר.
ב-1998 לוז'קוב היה נשיא הוועדה המארגנת של אולימפיאדת הקיץ לנוער.
לאחר פיטוריו מתפקיד ראש העיר
במהלך ספטמבר 2010 הופיעו בטלוויזיה רוסית סרטים על ניהול כושל של העיר והעומד בראשה.
הטלוויזיה שנשלטת בידי הקרמלין הציגה סרטים תיעודיים שהאשימו את ראש העיר ורעייתו בשחיתות ואת הענקת הטיפול הלקוי בעת השריפות שפרצו בקיץ 2010 ברחבי מערב רוסיה.
ב-28 בספטמבר 2010, הנשיא דמיטרי מדבדב פיטר את לוז'קוב מתפקידו באמצעות צו נשיאותי שחתם עליו וכשהוא עוד בביקור ממלכתי בסין.
הפיטורין באו לאחר שראש העיר חזר מחופשתו באוסטריה.
הסיבה הרשמית לפיטורים הייתה שהנשיא "איבד את האמון".
אולם, למעשה הייתה זו המדיניות החדשה של הקרמלין.
זמן מה לאחר פיטוריו השמיע ראש העיר המפוטר הצהרות גנאי נגד שלטון מדבדב והשווה את השלטון לשלטון סטליניסטי והוא ביקר נחרצות את סלילת הכביש המהיר מסנקט פטרבורג למוסקבה, שסלילתו מתוכננת לעבור דרך יער חימקי, תכנון שזכה להפגנות מצד נציגי ארגוני איכות הסביבה.
לוז'קוב הכריז שהוא עוזב את מפלגת רוסיה המאוחדת.
מייד לאחר עזיבת תפקיד ראש העיר, הוא התמנה למרצה באוניברסיטה בינלאומית לניהול ערים שבראשה עומד גבריאיל פופוב, גם הוא ראש העירייה לשעבר.
החל משנת 2011 התגורר עם משפחתו מחוץ לגבולות רוסיה.
ב-10 בדצמבר 2019 מת במינכן, גרמניה, במהלך הליך רפואי באחת המרפאות.
בשנת 2008 הוכרז לוז'קוב כאישיות בלתי רצויה באוקראינה, בשל ההצהרה שהכריז בדבר מעמדה של העיר סבסטופול, המשמשת כבסיס הבית של צי הים השחור של הצי הרוסי:
כמו כן, שירות הביטחון האוקראיני העלה חשד לביצוע עבירות הלבנת הון על ידי לוז'קוב בסבסטופול, והודיע כי ברגע שיהיו בידיהם ההוכחות, הם יעמידו אותו לדין על כך.
לוז'קוב נישא לאשתו הראשונה, מריה באשילובה ב-1958, ממנה נולדו לו שני בנים - מיכאיל ואלכסנדר.
את אשתו השנייה, ילנה באטורינה, פגש ב-1987 והם נישאו ב-1991. באטורינה היא האישה העשירה ביותר בפדרציה הרוסית והמיליארדרית הראשונה ברוסיה.
ברשימת עשירי תבל היא ממוקמת במקום ה-279, כך על פי פורבס.
ילנה בטורינה היא בעלת חברת בנייה מהגדולות במוסקבה.
הזמנות לביצוע פרויקטים רבים של עיריית מוסקבה הועברו לחברה בבעלותה באופן קבוע.
לטענת העירייה הדבר נעשה בהתאם לתוצאות המכרזים.
לזוג נולדו שתי בנות: ילנה (ילידת 1992) ואולגה (ילידת 1994).
המשפחה התגוררה ביישוב גורקי-2 ליד מוסקבה.
היה ידידו הקרוב של אלכסיי השני, ראש הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית מ-1990 עד 2008 והוענק לו גם אות כבוד מהקרן הבינלאומית לאיחוד הנוצרים האורתודוקסים.
נוסף לזה, לוז'קוב היה חבר מוערך בכנסייה האורתודוקסית היוונית.
הוא נחשב לשמרן ומסורתי בדעותיו שהתנגד קשות להומוסקסואליות ואף עשה שימוש במשטרה על מנת לפזר את מצעדי הגאווה והתאספויות שונות של ההומוסקסואלים במוסקבה.
לוז'קוב היה לאומן רוסי שחש נפגע מהתפרקות ברית המועצות ובאמצעות כספי רעייתו תרם רבות לקהילות הרוסיות ברחבי העולם ולתנועות פרו-רוסיות באבחזיה, דרום אוסטיה, חצי האי קרים, טרנסניסטריה ועוד.
לוז'קוב היה חובב טניס מושבע ואוהד קבוצת הכדורגל מוסקבה.
הקבוצה אף כונתה לעיתים "הכובעים", בשל תמיכתו הפיננסית הרבה בקבוצה והכובעים הרבים שהוא נטה לחבוש לראשו.
יורי ליובימוב היה במאי תיאטרון סובייטי ורוסי בולט.
בשנות ה-80 גורש מברית המועצות, קיבל אזרחות ישראלית בזכות אשתו היהודיה וחזר לרוסיה לאחר התפרקות ברית המועצות.
בשנת 1992 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
יורי ליובימוב נולד בשנת בירוסלבל זמן קצר לפני המהפכה הקומוניסטית, שלא היטיבה עם משפחתו.
סבו היה נוצרי אדוק, קולאק (איכר בעל אדמות), שגורש מאדמתו בתקופת הקולקטיביזציה.
בשנת 1922 המשפחה עברה למוסקבה.
הוריו נעצרו על ידי המשטר הסטאליניסטי ב־1927 ובזכות שוחד הצליחו להשתחרר.
מגיל צעיר נמשך לתיאטרון, מאחר שבעיירה שבה נולד עומד בניין התיאטרון העתיק ביותר ברוסיה, שנבנה עוד בימי יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
אך בחר לעסוק בהנדסת חשמל והספיק ללמוד שנתיים בבית־ספר להנדסה עד שהחליט להיות שחקן.
למרות שהיה רק בן שש־עשרה, התקבל בשנת 1934 ללימודים במוסד התיאטרלי היוקרתי ביותר באותה תקופה, התיאטרון האמנותי של מוסקבה, לאחר שהרשים בבחינות הקבלה.
לאחר שהמוסד בו הוא למד נסגר הוא עבר להמשך לימודים בבית הספר לתיאטרון על שם שצ'וקין וסיים אותה בשנת 1939. במהלך מלחמת העולם השנייה ליובימוב היה בסגל של להקה צבאית שהופיע מפני החיילים.
בשנת 1946 ליובימוב התקבל לתיאטרון וכטנגוב במוסקבה.
על עבודה בתיאטרון זה בשנת 1952 ליובימוב קיבל פרס סטלין.
בשנת 1959 הוא העלה בתיאטרון זה את ההצגה ראשונה שביים.
החל משנת 1959 ליובימוב החל ללמד בבית הספר לתיאטרון על שם שצ'וקין.
בשנת 1963 ליובימוב ביים הצגת הנפש הטובה מסצ'ואן מאת ברטולט ברכט.
שחקנים שהשתתפו בהצגה היו תלמידי בית הספר לתיאטרון שבשנת 1964 היו בסיס להקמת תיאטרון טגנקה החדש.
ליובימוב מונה לבמאי ראשי של התיאטרון.
תיאטרון זה זכה לפופולריות רבה בברית המועצות.
התיאטרון גם נהג להציג מחזות מאת יוצרים יהודים למרות הקשיים שהיו כרוכים בכך.
ולדימיר ויסוצקי היה בין השחקנים הראשים של התיאטרון.
התיאטרון היה ידוע בהצגות לא שגרתיות.
במהלך 20 שנות עבודה בתיאטרון זה ליובימוב העלה כ-100 הצגות.
בשנת 1975 ליובימוב ביים אופרה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו.
מאז הוא ביים מעל 30 הצגות אופרה בתיאטראות ברחבי העולם.
בשנת 1980 בעקבות פטירת ולדימיר ויסוצקי האווירה סביב התיאטרון הייתה מתוחה.
השלטונות אסרו לבצע הצגה לזכר השחקן.
כמו כן נאסרו להצגה שתי הצגות נוספות בבימוי של ליובימוב.
בשנת 1983 הוזמן לביים בלונדון את "החטא ועונשו", הצגה שזכתה בשבחי הביקורת.
תוך כדי עבודה בלונדון, הודיעו לו ממוסקבה על הרחקתו משורות המפלגה הקומוניסטית, לאחר שבריאיון לעיתון "הטיימס" העביר ביקורת על הצנזורה על בברית המועצות, שלושה חודשים נשללה מליובימוב אזרחות ברית המועצות.
כך נחסמה בפניו הדרך בחזרה למוסקבה, והוא נותר בגלות עם אשתו קטיה, יהודייה ממוצא הונגרי, ובנם פטר, שהיה אז בן ארבע.
בתקופה זו ביים מספר הצגות בישראל (הצגת "השקיעה" מאת איסאק באבל ב"הבימה" ב-1986), במדינות אירופה (בין השאר בבולוניה, איטליה) ובארצות הברית.
ביולי 1987 החליט ליובימוב להשתקע בישראל, קיבל אזרחות ישראלית מאחר שאשתו יהודייה ווהשתקע בירושלים.
בישראל ביים בקיץ 1988 את "הנפש הטובה מסצ'ואן" בהפקה משותפת של תיאטרון באר שבע ותיאטרון הבימה.
באפריל 1988, עם תחילת הפרסטרויקה, הוזמן ליובימוב לברית המועצות לביים שוב בתיאטרון טגנקה, ואזרחותו הוחזרה כעבור שנה.
הוא עזב את ישראל עוד קודם שקיבל את אזרחותו חזרה, ובסך הכל התגורר בירושלים פחות משנתיים.
על הפעילות הרבה בתחום הבימוי בשנת 1997 הוענק לו פרס המדינה.
ליובימוב המשיך להיות במאי התיאטרון עד לשנת 2011. בשנה זו התרחש משבר בין הבמאי לבין שחקני התיאטרון ובסופו של דבר ליובימוב עזב את התיאטרון.
בשנת 2012 הבמאי ביים בתיאטרון וכטנגוב הצגה חדשה.
לדצמבר 2012 הייתה מתוכנת העלאת אופרה של תיאטרון בולשוי אך בשל מחלת ליובימוב הנושא נדחה לאמצע שנת 2013.
בנוסף לבימוי ליובימוב הצטלם כשחקן בכ-10 סרטים.
עבודתו האחרונה - האופרה "בית ספר לנשים" שבה חיבר גם את הלברית (על-פי מחזה מאת מולייר).
ימים אחדים לאחר יום הולדתו ה-97 הובהל לבית-חולים במוסקבה כשהוא חש בליבו, ובבוקר 5 באוקטובר 2014 נפטר.
יורי פטרוביץ' ולאסוב היה מרים משקולות, סופר ופוליטיקאי סובייטי-רוסי.
יורי ולאסוב נולד בעיר מקייבקה בקרבת דונצק (כיום באוקראינה, אז בברית המועצות).
אביו היה דיפלומט ואיש מודיעין, מומחה לסין.
בשנת 1953 ולאסוב סיים את הפנימייה הצבאית והמשיך לימודי הנדסה באקדמיה צבאית לטייס במוסקבה.
בשנת 1959 עם סיומה הוא הוסמך למהנדס קשר וקיבל דרגת סגן.
בשנת 1957 הוא שבר את שיא ברית המועצות בהרמת משקולות.
בשנת 1959 הוא זכה במקום השלישי באליפות ברית המועצות ובשנת 1959 החל סדרת ניצחונות בתחרויות שונות.
בשנים 1959–1963 הוא זכה שלוש פעמים באליפות העולם.
בנוסף לכך הוא היה 6 פעמים אלוף אירופה ו-31 פעמים שבר שיאי עולם.
ברומא 1960 ולאסוב זכה במקום הראשון כאשר הזוכה במקום השני הרים 25 קילוגרם פחות ממנו.
את הניצחון הוא השיג תוך שבירת שיא עולם.
לטוקיו 1964 ולאסוב הגיע כמועמד לניצחון.
היריב הקשה שלו היה עמיתו לנבחרת לאוניד ז'בוטינסקי.
לאחר קרב צמוד, ולאסוב הגיע רק למקום השני.
מייד לאחר האולימפיאדה ולאסוב הודיע על עזיבת הספורט התחרותי.
אומנם עקב מצבו הכלכלי הוא חזר לתחרויות ובשנת 1967 אף שבר פעם נוספת את שיא עולם אך בשנת 1968 עזב את התחרויות באופן סופי.
עוד בשנת 1959 ולאסוב התחיל לכתוב פרוזה.
לאליפות אירופה בשנת 1962 הוא נסע כספורטאי וכעיתונאי.