tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1891 טען הגאוגרף הצרפתי ויטאל קוינט, כי בשנת 1883 הועברו עצמותיו של הנביא נחום מהקבר באישון לילה, והוטמנו בתוך עמוד ליד השער המלכותי של כנסיית מאר-מיכה בעיירה אלקוש.
כאשר עלו לישראל בשנת 1950 הפקידו האפוטרופוסים היהודים, משה וסעידה ברזני, את הטיפול בבניין בידי קתולי כלדי מקומי.
קבר פירדוסי (בפרסית: آرامگاه فردوسی; בתעתיק לעברית: אראמגאה-י פרדוסי) הוא מתחם קבר, המורכב מבסיס שיש לבן ומבנה דקורטיבי, שהוקם לכבודו של המשורר הפרסי פירדוסי.
המבנה ממוקם בטוס, איראן, שבמחוז ח'וראסאן רזאווי.
המבנה נבנה בתחילת שנות ה-30, תחת שלטונו של רזא שאה פהלווי, והוא מעוצב בעיקר באלמנטים של אדריכלות אחמנית, במטרה להציג את התרבות וההיסטוריה העשירה של איראן.
בניית המאוזוליאום לצד עיצובו האסתטי הם שיקוף של מעמדה התרבותי והגאו-פוליטי של איראן באותה תקופה.
פירדוסי היה משורר פרסי רב השפעה ומחבר האפוס הפרסי, "שאהנאמה".
הוא מת בשנת 1020 לספירה בטוס שבאיראן (פרס), באותה עיר בה נולד.
למרות תרומתו הספרותית, פירדוסי לא זכה להכרה במהלך חייו.
רק לאחר מותו זכו יצירותיו להצלחה.
במשך מאות שנים, מקום קבורתו היה היכל כיפה קטן, שנמצא בגן ביתו, שם קברה אותו בתו.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 החלה איראן להבין את תפקידו המרכזי של פירדוסי בזהות האיראנית.
רק ב-1934 הכירה ממשלת איראן, אז בשליטתו של רזא שאה פהלווי (המלך הראשון של שושלת פהלווי), בערך התרבותי והספרותי של פירדוסי והקימה קבר קבע לכבודו.
כמו כן, נערכה לכבודו חגיגת אלף שנה, אליה הוזמנו חוקרים מכמה מדינות, כולל טג'יקיסטן הסובייטית, הודו, ארמניה ואירופה (גרמניה, צרפת ואנגליה).
נאספו כספים, בעיקר תרומות מחכמים פארסים, כדי לבנות פסל למשורר באתר קברו.
משפחת פהלווי השתמשה בפירדוסי כדי לקדם את היוקרה התרבותית של איראן, אך בכך כמעט עלתה לפירדוסי במקום קבורתו, מאחר שלאחר המהפכה האסלאמית, התסכולים על השאה של איראן כמעט הובילו להרס הקבר על ידי המהפכנים.
הקבר תוכנן במקור על ידי האדריכל האיראני חאג' חוסיין לורזאדה, אשר מלבד קברו של פירדוסי יצר גם כ-842 מסגדים, כמו גם את הארמון הפרטי של רמסר, חלק מהקישוט של ארמון מרמר, מסגד האימאם חוסיין בטהרן ומסגד מוטהארי.
העיצוב הנוכחי של המבנה נזקף בעיקר לזכותו של כרים טאהרזאדה, שהחליף את העיצוב הישן בצורת כיפה של לורזאדה בעיצוב קובייתי מודרני.
המבנה הבסיסי של הקבר הוא מלבני עם גן גדול המקיף את המבנה, בסגנון גינון פרסי המכונה צ'הארבאג (בפרסית: چھارباغ, בתרגום חופשי לעברית: ארבעה גנים), גן סימטרי המחולק לארבעה חלקים.
במרכז ההצטלבות שנוצר מרגלי הגן המקיפות אותו, נמצא מבנה העשוי בעיקר משיש לבן.
ניתן לחלק את המבנה ל"חדר רחב" השוכן בבסיסו ומעליו מבנה קוביתי, עם ארבעה עמודים המקיפים אותו וקטעים מהאפוס של שאהנאמה יחד עם טקסט המקשטים אותו.
גופו של המשורר נטמן למעשה במרכז החדר המלבני הרחב שמתחת לקוביית ארבעת העמודים.
יש שתים עשרה מדרגות המובילות מהנקודה הנמוכה ביותר של החדר הרחב עד לרמת הקובייה.
לבסיס הרחב גובה כולל של 16 מטר.
למבנה מידות שוות של 30 מטר מכל צד.
מאפיין ייחודי בעיצוב קברו של פירדוסי היה הדמיון שלו לזה של קבר כורש בפסארגאדה.
לקברו של כורש יש גם מבנה מלבני היושב על גבי בסיס מלבני שמתנשא בהדרגה.
הדמיון הזה הוא מכוון, שכן מעצב המבנה הזה התכוון לבטל את הסגנון האדריכלי האחימני המקורי.
למעשה לכל פן אחר של המבנה יש סמל זורואסטרי המכונה פרוהר.
ישנם מספר יישומים של זה באדריכלות האחמנית בעיקר בפרספוליס שבמחוז פארס כיום.
"החברה למורשת הלאומית של איראן" (SNH) הסתמכה במידה רבה על השימוש בפרוהר, מכיוון שזה היה הייצוג הסמלי של איראן העתיקה מאז התקופה האחמנית.
בניות רבות בשנות ה-30, כולל הבנק הלאומי של איראן דאז משתמשות בפרוהר וזה צפוי, שכן אותו אדריכל שיצר את קברו של פרדוסי יצר גם את מבנה הבנק הלאומי של איראן.
מקום קבורתו של ישו - ישוע בן יוסף, הדמות המרכזית בתאולוגיה הנוצרית - מהווה נושא מורכב ושנוי במחלוקת במחקר ההיסטורי והארכאולוגי.
על פי האמונה הנוצרית המבוססת על עדויות המקורות הנוצריים הקדומים, ישוע נקבר במתחם שעליו הוקמה בתקופה הביזנטית כנסיית הקבר הקדוש, הממוקמת ברובע הנוצרי בעיר העתיקה של ירושלים.
זו התחנה הארבע עשרה ב"וויה דולורוזה", דרך הייסורים אותה עבר עד מותו.
באתר נמצאים שני האתרים הקדושים ביותר לנצרות, גבעת הגולגולתא בה נצלב ישו, והקבר בו על פי המסורת הנוצרית נקבר וקם לתחייה, ולפיכך עומד הקבר ריק.
צליבת ישו, קבורתו, ותחייתו שלושה ימים לאחר מכן, הן מוטיבים מרכזיים באמונה הנוצרית.
ב שבבשורות האפוקריפיות מכונה קברו של ישו "גן יוסף".
במקור באזור מתחם כנסיית הקבר הייתה מערכת קברים החצובים בסלע.
כאשר הגומחה הייתה חצובה בסלע ורק הפתח נראה כלפי חוץ.
רק בשנת 325 החלו האדריכלים הביזנטיים בבניית הכנסייה.
מערכת הקברים הייתה פשוטה למדי.
כדי לשוות לקבר מראה מרשים, הוא עוטר בידי הארכיטקטים של קונסטנטינוס בעמודים נאים ועיטורים רבים.
ראשית, נחצב הסלע מסביב לקבר, תוך הקפדה שלא לגעת בחדר הקבורה עצמו.
לאחר מכן עוצב הגוש שנותר לבדו במרכז, שעוטר בעמודים, פורטיקו וגג מוזהב.
על מראהו החוקרים למדים דרך עיטורי צפחות של צליינים מהמאה הרביעית.
הבזיליקה חולקה באמצעות ארבעה טורי עמודים שהסתיימו ממזרח באפסיס מעוטרת ב-12 עמודים ומעליהם גביעי כסף.
הקבר הוקף בעמודים שהתנשאו לגובה 7 מטר, שהופרדו על ידי זוג אומנות.
העמודים נתחמו באמבולטוריום, מעין פרוזדור עגול, וממזרח קיר ובו שבעה פתחים ומעבר להם פורטיקו.
מעל לעמודים שהקיפו את הקבר נישאה כיפת עץ.
קירות המבנה מהמאה הרביעית השתמרו עד לגובה של 11 מ' וכמוהם הקיר הצפוני של החצר, אך העיטורים נהרסו ברבות השנים, מרביתם בפלישה הסאסאנית וכיבוש ירושלים בשנת 614.
פטריארך ירושלים מודסטוס חידש את הכנסייה.
השרידים מלמדים כי אופי הבנייה היה של שיקום, ולא בנייה מן היסוד.
אולם בשנת 638 נכבשה ירושלים על ידי הערבים.
מאז דעכה לא נהנתה עוד מהתקציבים הרבים שזרמו אליה מביזנטיון.
במאה העשירית ניזוקה הכנסייה משריפה שפרצה בה.
אך המשבר הגדול ביותר אירע בשנת 1009, אז הורה החליף הפאטימי, עלי אל חכאם, על השמדת הקבר והכנסייה.
זאת משום שלדבריו הוא מושל בפקודת האל, וכעס על מה שנראה בעיניו תחבולה של הכמרים, הקשורה לירידת "האש הקדושה" בשבת האור.
אולם לפי ההיסטוריון ויליאם אל-סורי, אל-חאכם הרס את כנסיית הקבר כדי לְהָזֵם שמועות לפיהן נולד לאם נוצרייה.
רק בשנת 1042 שיקם את האתר קיסר האימפריה הביזנטית, קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס.
ב-1947, הניחו הבריטים צינורות ברזל עבים שהחזיקו את האדיקולה, אך לא נגעו במצבת הקבר עצמו.
הן נותרו במקומם במשך 70 שנה, עד שהוסרו בשיפוץ שהובילה האוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה.
העובדים חצבו סביב מערת הקבר כדי לבליטו, כך שהיא נשארה כמבנה קטן אֲדִיקוּלָה, או הֵיכַלית, הניצבת על משטח מישורי, ואת אדיקולת הקבר דפנו בשיש.
מעל האדיקולה נבנתה רוטונדה, מבנה אדריכלי עגול עשוי עמודים עם גג כיפה גדול.
מתוך פתח הרוטונדה יוצאות 12 צורות מוארכות.
אלו מסמלות שנים עשר השליחים, תלמידיו של ישו, במטאפורה של קרני שמש בוהקות, המביאות אור ותקווה.
הפתח בכיפה מתקשר לתחייתו של ישוע ומתאר את עלייתו לשמיים.
בשפות שונות הכנסייה לא נקראת כנסיית הקבר, אלא דווקא "כנסיית התחייה".
זאת כדי להדגיש כי במקום לא רק נקבר ישו, אלא גם קם לתחייה.
האדיקולה מקיפה את חדר הקבורה ומהווה חלק חשוב בקבר הקדוש.
זהו מקדש קטן המורכב מלוח שיש המכסה את גומחת הקבורה שבה, לפי האמונה הנוצרית, הונח ישו לאחר צליבתו.
ב-1808 נשרפה האדיקולה ומאז 1810 עומדת במקומה אדיקולה שבנתה הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים.
מעל לקפלה מתנוסס עיטור חרוטי גדול, המסמל את הכתר הרוסי, כהודיה לצאר על מימון הקמת האדיקולה מחדש.
מתחם הקבר באדיקולה נחלק לשניים: חדר המבוא הידוע בשם "קפלת המלאך", וחדר נוסף בו נמצא הקבר עצמו.
הקפלה נמצאת במרכז המבנה מתחת לרוטונדה.
בחדר המבוא לקפלה כַּן אבן.
זהו חלק מאבן הגולל אשר סגרה על פי הקבר.
על פי הברית החדשה כשהגיעו מרים, אם ישו ומרים המגדלית לקברו של ישו, ניצב מעל הקבר מלאך אשר הודיע להן: "הוא איננו פה, הוא קם לתחיה".
הקפלה נקראת על שם אותו מלאך.
בחדר המבוא לקפלה דלת נמוכה מוליכה לחדר הקבר עצמו.
מעל לפתחה, תבליט המתאר את ישו הקם מקברו, מימינו הנשים שבאו לפקוד את הקבר, מרים המגדלנית ומרים אם-ישו, ומשמאל המלאך.
לצדי הקפלה שני פתחים עגולים שנועדו להוצאת "האש הקדושה" בשבת האור.
על פי המסורת הנוצרית, הייתה זו חלקת הקבר הפרטית של יוסף הרמתי, אשר תרם את חלקת משפחתו לטובת אדונו.
הוא זה שנשא את ישו והניחו על גבי אותו לוח מאבן גיר.
ברבות השנים הונח על הלוח כיסוי שיש המגן עליו ומעליו שלושה תבליטים.
ב-26 באוקטובר 2016 הכיסוי הוסר זמנית לצורך שיקום וניקוי.
כתוצאה מכך נחשף הלוח המקורי לראשונה מאז 1555. מתחת ללוחות התגלה חומר מילוי עתיק וכן לוח שיש נוסף שתוארך לתקופה הצלבנית ועליו סימן צלב.
המבקרים בקבר יכולים לראות את לוח השיש ואת החדר שמסביב, המעוטר באיקונות דתיות ונרות.
בסך הכל בחדר הקבורה 43 מנורות הבוערות יומם ולילה: 13 שייכות ללטינים, 13 ליוונים אורתודוקסים, 13 לארמנים ו-4 לקופטים.
בניגוד לאתרים קדושים היסטוריים רבים, שלעיתים קרובות מתברר שהם מבוססים יותר על מסורת אדוקה מאשר על עובדה היסטורית, רוב ההיסטוריונים והארכאולוגים מזהים את כנסיית הקבר כממוקמת מעל קברו האמיתי של ישו.
יש לכך כמה עדויות תומכות.
למשל, בתחילת המאה ה-1 לספירה היה האתר מחצבה שלא בשימוש ומחוץ לחומות העיר.
קברים המתוארכים למאות ה-1 לפני הספירה ולספירה נחפרו בקיר המערבי שהותירו החוצבים.
בנוסף, האלמנטים הטופוגרפיים של אתר הכנסייה תואמים את תיאורי הבשורה, האומרים שישוע נצלב על סלע שנראה כמו גולגולת מחוץ לעיר.
גם עם בניית החומה השלישית בשנים 41–43 לספירה, והכנסת האזור בין חומות העיר, התושבים המקומיים נמנעו מלבנות עליו.
לפי ההיסטוריונים אוסביוס וסוקרטס מקונסטנטינופול, הקהילה הנוצרית בירושלים קיימה במקום תפילות וטקסים ליטורגיים עד המרד הגדול בשנת 66 לספירה.
בשנת 135 בנה הקיסר הרומי אדריאנוס מקדש לוונוס מעל האתר.
זו אינדיקציה אפשרית לכך שהאתר נחשב כקדוש על ידי הנוצרים, ואדריאנוס רצה לתבוע את המקום לדת הרומית המסורתית.
אולם לפי דעה אחרת, המקום נבחר בשל היותו מפגש הקארדו והדקומנוס.
הקיסר קונסטנטינוס, אשר הקים את כנסיית הקבר, בדק היטב את המסורת הנוצרית המקומית.
זאת משום שהאתר הנבחר היה יקר ולא נוח.
לצורך הקמת הכנסייה היה עליו להרוס מבנים גדולים ומשמעותיים, במיוחד המקדש שבנה אדריאנוס.
זאת בזמן שמדרום הייתה חלופה קרובה ונוחה הרבה יותר – השטח הפתוח בפורום של אדריאנוס – אשר סביר כי היה נבחר, אלמלא חשיבותו המקודשת של אתר הקבר לקהילה הנוצרית המקומית.
במהלך החפירות לבניית הכנסייה נחשף הקבר המקורי, לפי עדות הראייה של אוסביוס מקיסריה, אבי ההיסטוריה הכנסייתית.
האותנטיות של הקבר הייתה נושא לדיון אקדמי ותאולוגי במשך מאות שנים, ולעדות נוצריות שונות עשויות להיות אמונות ופרשנויות שונות לגבי המיקום המדויק של קבורתו ותחייתו של ישו.
על אף שהאמונה הרווחת בנצרות היא כי קברו של ישו שוכן בכנסיית הקבר, ישנן אמונות נוספות ביחס למקום קבורתו.
על אחת הגלוסקמאות מופיעות המילים "ישוע בר יוסף" (מאוית: יסוע בר יהוסף) אשר חוקרים וארכאולוגים מסוימים ייחסו לישו הנוצרי.
וכן ארונות עם שמות משפחתו וקרוביו של ישו, "מריה" (אמו של ישו), "יעקוב בר יוסף [אחוי דישוע]" (אחיו של ישו), "יוסה" (אחיו, או אביו של ישו), "מתי" (תלמידו הראשון של ישו), "יהודה בר ישוע" וגם מריאמנה מרה (זיהוי אפשרי למרים המגדלית).
גן הקבר – בשנת 1867 נחשף קבר חצוב בירושלים שלימים נקרא "גן הקבר".
הוא נחשב בעיני חלק מהפרוטסטנטים לקברו של ישו.
הקבר תוארך על ידי הארכאולוג גבריאל ברקאי למאות ה-7–8 לפני הספירה.
רוזהבל – מקדש הממוקם ברובע חאניאר במרכז העיר סרינגאר שבקשמיר.
בשנת 1899 טען מייסד תנועת האחמדיה, מירזא ע'ולאם אחמד, שזהו קברו של ישו.
אמונה זה מצויה בקרב המאמינים האחמדים, אך נדחתה על ידי הסונים המקומיים אשר מטפלים במקדש.
המקומיים מאמינים שקבור שם חכם מוסלמי בשם "יוזאסף", לצד קדוש מוסלמי אחר, מיר סעיד נאסרודין.
כיריסוטו נו האקה – בכפר שינגו ביפן קיים אתר המכונה "קבר ישו" המתיימר להיות מקום מנוחתו האחרון של ישו.
בכפר גרים כביכול צאצאיו האחרונים של ישו, משפחת סאג'ירו סוואגוצ'י.
על פי טענות המשפחה, על הצלב בגולגולתא לא ישו מת, אלא אחיו, איסוקירי, בעוד שישו ברח דרך סיביר למחוז מוּטסוּ, בצפון יפן.
שם הוא שינה את שמו לטורהי טורה דייטנקו, הפך לחקלאי אורז, והתחתן עם אישה מקומית בת עשרים בשם מייוקו.
הם גידלו שלוש בנות באזור שלימים נוסד הכפר שינגו, ומת בגיל 106. על פי האגדה, גופתו נחשפה על ראש גבעה במשך ארבע שנים.
עצמותיו של ישו נאספו, על פי מנהגי התקופה, ונקברו בתל באזור.
קבר פירוז נהאוונדי (בפרסית: آرامگاه پیروز نهاوندی), המכונה גם מקדש אבו לולו (בפרסית: بقعه ابولولو) וגם מַקדש בָּאבָּא שֻׁגַ'אע א-דִין (בפרסית: بقعه بابا شجاعالدین), הוא מאוזוליאום המיוחס לפי מסורת עממית למקום קבורתו של פירוז נהאוונדי, עבד פרסי שרצח את הח'ליף האסלאמי השני עומר בן אל-ח'טאב בשנת 644 לספירה.
המבנה מצוי בעיר כאשאן שבפרובינציית אספהאן באיראן, והוא מתוארך לתקופת האימפריה המונגולית.
בתקופות מאוחרות יותר שימש כמוקד לפולחן דתי עממי ולחגיגות מסורתיות לכבוד אבו לולו, בעיקר בתקופת השושלת הסווית.
הבניין נסגר בשנת 2007 על ידי ממשלת איראן עקב לחץ מצד האיגוד הבין-לאומי של מלומדים מוסלמים.
לפי מקורות איראניים, המבנה המקורי נבנה עוד לפני תקופת האימפריה הספווית – ככל הנראה בתקופה המונגולית (בין המאות ה-13 ל-15).
הכיפה והאיוואן נוספו בתקופות מאוחרות יותר, בתקופה הספווית ולאחריה.
לפי מקורות היסטוריים, אבו לולו נרצח מיד לאחר התנקשותו בעומר בן אל-ח'טאב במדינה – בירת ח'ליפות הראשידון – בשנת 644. עם הזמן התפתחה אגדה לפיה עלי אבן אבי טאלב הציל את אבו לולו בדרך נס באמצעות תפילה מיוחדת, והעביר אותו בטלפורטציה לעיר כאשאן, שם נישא, חי ומת.
במאה ה-16, עם תהליך השיעיזציה של איראן על ידי השושלת הספווית, הפך נהאוונדי לדמות נערצת בקרב השיעים, והחלו להיערך חגיגות שנתיות סביב מקום קבורתו.
החגיגה נקראה עומר כושאן (בפרסית: عمرکشان – "הריגת עומר") ונחגגה ביום מות עומר – 26 בד'ו אל-חִג'ה בלוח השנה ההיג'רי.
לעיתים החג צוין גם ב-9 ברביע אל-אוול.
בחג זה כונה נהאוונדי באבא שוג'אע א-דין , והוצג כגיבור דתי שהציל את האסלאם מידי ח'ליף רודני.
במהלך המאה ה-19 (בתקופת השושלת הקאג'ארית) החלו רשויות הדת והממשל באיראן לדכא את החגיגות בשל הרגישות הפוליטית כלפי האסלאם הסוני.
עם עליית הרפובליקה האסלאמית של איראן לשלטון ב-1979 נאסרה חגיגת "עומר כושאן" רשמית, אף על פי שהחג ממשיך להיחגג בחשאי באיראן.
במאה ה-20 ובמאה ה-21 עורר המקום מחלוקת בזירה האסלאמית: אוניברסיטת אל-אזהר דרשה מממשלת איראן להרוס את הקבר, בטענה שהוא "בלתי-אסלאמי" ו"פוגעני כלפי האסלאם הסוני".
דרישה זו גרמה לקרע דיפלומטי בין איראן לבין מוסדות סוניים מרכזיים.
בשנת 2007, בעקבות לחץ מצד האיחוד העולמי של חכמי הדת המוסלמים, נסגר האתר בצו ממשלתי.
קבר סעדי (בפרסית: آرامگاه سعدی شیرازی) הוא קומפלקס של קבר ומאוזוליאום המוקדש למשורר הפרסי סעדי שיראזי, הידוע בכינויו "סעדיה".
האתר נמצא בעיר שיראז, בפרובינציית פארס שבאיראן.
המתחם נרשם ברשימת המורשת הלאומית של איראן ב-9 בדצמבר 1975, ונמצא בניהול הארגון למורשת תרבותית, מלאכת יד ותיירות של איראן.
סעדי נקבר בסוף חייו בח'אנקה ששכנה במקום שבו מצוי הקבר.
במאה ה-13 נבנה עבורו קבר ביוזמת הווזיר של אבקא חאן, שמס א-דין ג'ובייני.
הקבר נהרס במאה ה-17, ובתקופת שלטונו של כרים ח'אן זנד נבנה מבנה חדש בן שתי קומות מלבנים וטיח, כשמשני צדדיו שני חדרים.
המבנה הנוכחי נבנה בשנים 1950–1952 לפי תכנונו של האדריכל מוחסן פורוגי בהשראת צ'הל סותון ומשלב אלמנטים ארכיטקטוניים מסורתיים ומודרניים.
על קירות הקבר חקוקים שבעה בתי שיר מפרי עטו של סעדי.
המבנה הנוכחי נבנה בסגנון פרסי.
בחזית הקבר ניצבים שמונה עמודי אבן חומה, והמבנה עצמו עשוי מאבן לבנה ואריחים.
הקבר בצורת קובייה מבחוץ, ובפנים בצורת מתומן, עם קירות שיש וקשת בצבע טורקיז.
שטחו של קבר סעדי שיראזי הוא 257 מטר רבוע.
מבנה הקבר כולל שתי מרפסות הערוכות בזווית ישרה זו לזו, והקבר עצמו ממוקם בנקודת המפגש ביניהן, בתוך מבנה מתומן שבראשו כיפה תכולה מרהיבה.
מעל הקבר מצויה קשת עשויה אריחי טורקיז.
בסיסי המבנה עשויים אבן שחורה, העמודים וחזית המרפסת עשויים גרניט אדום, והחזית החיצונית עשויה מאבן טרוורטין.
משמאל לקבר מצוי בריכת דגים בצורת מתומן, ששטחה 30.25 מ"ר.
מול המרפסת קיימת בריכה נוספת, שבה נוהגים מבקרים להשליך מטבעות.
כ־ מתחת לקבר ישנה אמת מים המכילה מים עם חומרים גופריתיים וכספית.
קברו של נפוליאון הוא ציור מאת הצייר הצרפתי הוראס ורנה, שהושלם באוקטובר 1821. היצירה מצויה כיום באוסף וולאס שבלונדון.
הציור מתאר את קברו של נפוליאון בונפרטה בנוף אידיאלי ורב־רושם.
בעוד שבמציאות נקבר נפוליאון סמוך לנחל צר באי סנט הלנה, מציב ורנה את הקבר על שלוחה סלעית דרמטית המשקיפה אל הים.
לרגלי הקבר נראים שרידיה של אונייה טרופה, שעל חלקיה חקוקים שמותיהם של הקרבות המרכזיים שניהל נפוליאון.
משמאל נראים הגנרל שארל־טריסטן מונטולון (1783–1853) והגנרל אנרי־גאסיין ברטראן (1773–1844), שהתלוו אליו לגלותו, כשהם מנחמים איש את רעהו; ברטראן מלווה בבני משפחתו.
ברקע השמימי הימני נראית קבוצת אבלים מרחפת על גבי ענן, ובה נמנים גם כמה ממרשלי נפוליאון שכבר מתו.
הציור הוא גרסה הכוללת שינויים קלים לציור קודם של ורנה, שמיקומו כיום אינו ידוע.
ורנה יצר את הציור המקורי מיד לאחר שנודע לו ביולי 1821 על מותו של נפוליאון, שהתרחש חודשיים קודם לכן, ב־5 במאי.
גרסת אוסף וולאס הושלמה עד אוקטובר של אותה שנה.
קבר קסיליה מטלה (באיטלקית: Mausoleo di Cecilia Metella) הוא מאוזוליאום הממוקם בקרבת רומא, בסימן שלושה מייל של ויה אפיה.
הוא נבנה במהלך המאה ה-1 לפנה"ס לכבוד קסיליה מטלה, בתו של קווינטוס קסיליוס מטלוס קרטיקוס, קונסול בשנת 69 לפנה"ס, ואשתו של מרקוס ליקיניוס קראסוס, ששירת תחת יוליוס קיסר ובנו של חבר הטריומווירט, המפורסם בעל אותו שם, מרקוס ליקיניוס קראסוס.
המאוזוליאום נבנה ככל הנראה בין השנים 30-10 לפנה"ס על ידי בנה, שגם לו היה אותו שם, מרקוס ליקיניוס קראסוס.
קבר קסיליה הוא אחד המונומנטים הידועים והשמורים ביותר לאורך ויה אפיה ואתר תיירות פופולרי.
בשנת 2013, מעגל המוזיאונים של מרחצאות קרקלה, וילה קווינטילי וקבר קסיליה מטלה היה האתר ה-22 הכי מתויר באיטליה, עם 245,613 מבקרים והכנסה ברוטו כוללת של 883,344 אירו.
קבר קסיליה מטלה ממוקם על ראש גבעה לאורך ויה אפיה, מורכב מתוף גלילי, או רוטונדה, ניצב על פודיום מרובע, כשמאחוריו צמודה טירת קאיטאני (קסטרום).
גובה הפודיום המרובע הוא 8.3 מטרים והתוף הגלילי גובהו 12 מטרים.
האנדרטה כולה מתנשאת לגובה של 21.7 מטרים.
קוטר התוף העגול הוא 29.5 מטרים, שווה ערך ל-100 רגל רומיות.
בחלקו החיצוני של האנדרטה ניתן לראות כתובת "CAECILIAE | Q·CRETICI·F | METELLAE·CRASSI, " שמשמעותה "לקאסיליה מטלה, בת קווינטוס קרטיקוס, [ואשת] קרסוס".
במעלה האנדרטה ניתן לראות עיטורי festoons ובוקרניה (ראשי שוורים - הם היוו השראה לכינוי האזור קאפו די בובה (Capo Di Bove), שפירושו ראש הבקר).
בראש האנדרטה ניתן לראות חומות מימי הביניים מהתקופה בה הקבר שימש כמבצר.
בחלקו האחורי, טירת קטאני מחוברת לקבר.
הטירה נבנתה במקור בשלושה מפלסים: קומת קרקע, קומה ראשונה וקומה שנייה.
כיום הטירה משמשת להצגת קישוטים שונים מהאנדרטה.
יסודות קבר קסיליה מטלה נשענים בחלקם על סלע טוף ובחלקם על סלע לבה.
סלע הלבה הוא חלק מזרימת לבה עתיקה מגבעת אלבנו שכיסתה את האזור לפני 260,000 שנה.
ליבת הפודיום נוצקה מכמה שכבות בטון, בעובי של 0.7 עד 0.85 מטר.
עובי כל שכבה תואם את גובה לבני טרוורטין שהקיפו את הפודיום, שכן הטרוורטין שימש כמסגרת ביצירת שכבות הבטון.
הרוטונדה נבנתה באותו אופן, לבני טרוורטין בחלק החיצוני ביותר, מלט נוצק במרכז כדי לתת לבטון מבנה מסוים, ולאחר מכן כוסה בחיפוי טרוורטין, שרובו הוסר.
בעוד שקירות המגדל הם בעובי 24 רגל, טירת קטאני הסמוכה בנויה מקיר דק של טופה.
במקור, ראש האנדרטה היה תל עפר בצורת חרוט, שכן צורות חרוטיות היו נפוצות ברוטונדה רומית, אך תל העפר הוחלף מזמן בחומות מימי הביניים.
ניתן לחלק את פנים קבר קסיליה מטלה ל-4 חלקים: צ'לה (Cella), מסדרונות עליונים ותחתונים, ותא מערבי.
החשוב ביותר הוא הצ'לה, ששימש למטרות קבורה ול"שיכון" המתים.
הצ'לה הוא פיר עגול וגבוה המתנשא לכל אורך מרכז הפודיום והרוטונדה.
קוטרה של הצ'לה הוא כ-6.6 מטרים בתחתית אך מתחדד ככל שהוא עולה ל-5.6 מטרים בקוטר העליון.
בחלקו העליון יש אוקולוס המאפשר כניסת אור.
לאורך הצ'לה ישנם מעל 143 חתכים ב-12 שורות של 10-14, ששימשו כחורי פוטלוג ביצירת המבנה.
המסדרונות העליונים נחשבים לכניסה הראשית לצ'לה.
החלק העליון של הרוטונדה מעוטר בצורה מינימלית למדי באפריז שיש של בוקראניה, ראשי שוורים, וזרים.
ראשי הפרים והזרים מאמתים את מועד יצירת האנדרטה.
במהלך התקופה, עיטור ראשי הפרים הרומי השתנה ולכן ייצוג ראשי פרים מסוימים משמש להערכת מועד הבנייה.
כיום, בפלאצו פרנזה נמצא סרקופג משיש, שלכאורה מקורו בקברה של קסיליה מטלה.
על פי מקורות ספרותיים, הוא נמצא בצ'לה והיה שם עוד לפני בניית טירת קטאני.
עם זאת, אין ראיות חד משמעיות לאימות הסרקופג כסרקופג של קסיליה מטלה, והיסטוריונים רבים מאמינים שהסרקופג אינו שייך לאנדרטה ונמצא באזור שמסביב למאוזוליאום ולא בתוכו.
לאחרונה, הסרקופג היה מושא למחקר מפורט.
החוקר מתארך את הסרקופג בין השנים 180 ו-190 לספירה.
ראיות נוספות המצביעות על כך שזה לא הסרקופג של קסיליה מטלה הן שבזמן מותה של קסיליה מטלה, מנהג הקבורה האופייני היה שריפת הגופה וצפוי להיות כד קבורה ולא סרקופג.
נוסף על כך, רישומים משנת 1697 מאוסף פרנזה קובעים כי הסרקופג נרשם ללא מקור מוגדר, דבר המצביע על כך שגם באותה תקופה, היסטוריונים לא היו בטוחים בקשר בין הסרקופג לקבר.
בין השנים 1302 ו-1303, משפחת קאאטני, או גאאטני, בסיוע האפיפיור בוניפקיוס השמיני, קנתה את אחוזת קאפו די בובה, שכללה את כל האדמה סביב קברה של קאסיליה מטלה, ובנתה מחנה מבוצר, או קסטרום, ליד הקבר, במקומו של מבנה קודם מהמאה ה-11.
בניית הקסטרום כללה בניית אורוות, בתים, מחסנים, כנסיית ניקולס הקדוש וארמון הקטאני, וכן הוספת חומות מימי הביניים לראש הקבר, ובכך הפכו את הקבר למגדל הגנה.
שרידי הקטאני כוללים רק את כנסיית ניקולס הקדוש, חלקים מארמון הקטאני ואת חומות מימי הביניים.
הקאטנים השתמשו במבצר זה כדי לשלוט בתנועה בכביש ולגבות אגרות מופרזות.
במאה הארבע עשרה עברה הטירה למשפחת סאבלי, ולמשפחת אורסיני שהחזיקו בה עד 1435, ולאחר מכן הפכה לרכוש הסנאט הרומי.
לדברי גרדינג, האנדרטה ננטשה בשנת 1485.
במשך מאות שנים, שני המונומנטים עברו ניסיונות הריסה לצורך שימוש מחדש בחומריהם.
עם זאת, שני המונומנטים הגנו זה על זה מפני הרס.
במהלך הרנסנס, המונומנטים ניצלו מכיוון שהם הוערכו בזכות הקסטרום, בעוד שבתקופת הרומנטיקה, קסמו של הקבר אפשר את הישרדות הקסטרום.
לורד ביירון כתב על ביקור בקבר בקנטו הרביעי של "העלייה לרגל של צ'יילד הרולד", פואמה נרטיבית ארוכה אוטוביוגרפית למחצה על מסע ברחבי דרום אירופה והים התיכון.
בקנטו הרביעי צ'יילד הרולד מבקר בוונציה ובאיטליה, שם הוא מקונן על אובדן תפארתה של איטליה בתקופות הרנסנס ורומא הקלאסית, מתאר את הקבר ודן במטלה בבתים 99-104.
שירה של לידיה סיגורני על מבנה עתיק זה, השואלת את ססיליה מטלה עצמה, "קבר ססיליה מטלה" פורסם בכרך שיריה משנת 1827.
בספר "האישה בלבן" מאת וילקי קולינס, לורה פיירלי וסר פרסיבל גלייד רוכבים יחד אל "קברה של ססיליה מטלה" במהלך ירח דבש באיטליה.
מקום קברו של התנא רבי מאיר, מצוי לפי ספרות חז"ל באסייא.
לפי התלמוד בסוף ימיו נאלץ לגלות לבבל ונקבר באסייא, אך ביקש להניח את ארונו על חוף הים, כדי שילחכו גלי ימה של ארץ ישראל את ארונו.
הנוסע בנימין מטודלה בן המאה ה-12, תיאר את קברו של רבי מאיר בבבל.
אמנם, באותה תקופה החלו כבר לציין את מקום קבורתו גם בתחומי ארץ ישראל.
רבי שמואל ב"ר שמשון, בין עולי הרגל הראשונים לתעד את קברו בטבריה, מציין את קברו גם בנבוריה.
החל מהמאה ה-18 הקבר נקרא על שם "רבי מאיר בעל הנס".
כיום, הקבר בטבריה נחשב לאחד מקברי הצדיקים המפורסמים בארץ ישראל ובעולם.
במתחם הקבר מצוי בית כנסת גדול וכולל.
בשנת 1170 לערך, ביקר בבבל הנוסע היהודי המפורסם בנימין מטודלה והוא מציין את קברו של רבי מאיר בעיר "חילה" (ייתכן שמדובר באל-חלה).
בשנת 1180 לערך, ביקר בבבל נוסע יהודי מפורסם נוסף בשם רבי פתחיה מרגנסבורג.
גם הוא ציין את קברו של רבי מאיר בחילה, אך הוסיף שהערבים מכנים את הקבר בשם קבר "מאיר אל חנק" והיהודים קבר "רבי מאיר חנקי".
פתחיה מסביר שם זה באגדה מקומית, לפיה הקבר של רבי מאיר היה מקודש בעיני היהודים וגם המוסלמים בבבל.
הם הקימו מבנה מפואר סביבו, מקושט בדברי פאר, ביניהם אבנים יקרות.
יום אחד ביקר הסולטן בקבר, חשק באחת האבנים וגנב אותה.
בלילה, הופיע רבי מאיר בחלומו ותפס בגרונו עד שלא יכל היה לנשום.
רבי מאיר הסכים לשחררו רק אם למחרת, קבל עם ועדה, יחזיר את האבן למקומה.
אכן הסולטן החזיר את האבן ומאז, רבי מאיר כונה "החונק".
בהמשך מסעו, פתחיה ביקר גם בעיר טבריה, שם הראו לו "לצד דרום, דרך חמי טבריה", קבר המיוחס לרבי מאיר.
רבי פתחיה מעיר: "זה אינו נכון" היות שרבי מאיר נקבר, לפי בקשתו, על שפת נהר הפרת בבבל.
רבי שמואל ב"ר שמשון (1210 לערך), בחיבור "מסע דפליסטינא", תיאר את קבר רבי מאיר בטבריה.
אלא שרבי שמואל ב"ר שמשון תיאר את קבר רבי מאיר גם בנבוריה.
עדות נוספת למסורת קברו בטבריה באותה תקופה (1215 לערך), מצויה בכתבי מנחם החברוני.
יעקב השליח (המאה ה-13, כתב כי בטבריה קבור ר' מאיר קצין.
חוקרים רבים (כגון, פרופ' מאיר איש-שלום) סבורים שמדובר ברב צרפתי מהעיר קצין, מבעלי התוספות, ולא ר' מאיר התנא.
השם "רבי מאיר בעל הנס" מופיע לראשונה בשני ספרים שיצאו לאור במאה ה-16 - "יחוס אבות" (1537) ו-"יחוס הצדיקים" (1561), אלא שבהם גם רשום שהוא קבור בגוש חלב "ולא בטבריא".
בספרו של רבי יחיאל היילפרין "סדר הדורות" שיצא לאור ב-1769 (23 שנים לאחר פטירת מחברו), כתב היילפרין כי בטבריה קבור ר' מאיר תלמיד אלישע ובגוש חלב קבור ר' מאיר בעל הנס, והוסיף "ולא ידעתי אילו מהשניים מי הם".
הרב מרדכי שרעבי (המאה ה-20), הכחיש בתוקף שר' מאיר קבור בטבריה וסבור כי הקבר המיוחס לתנא רבי מאיר הוא קברו של רבי מאיר ש"ץ בעל האקדמות לחג השבועות, שחי בזמנו של רש"י.
החל מהמאה ה-18 התפרסם הקבר בעולם היהודי בזכות קופות הצדקה למען עניי ארץ ישראל, שהופצו תחת השם "קופות רבי מאיר בעל הנס" או "קופות רמבעה"ן".
קופת צדקה זו נוסדה בשנת 1744 על ידי הרב חיים אבולעפיה, מחדש היישוב היהודי בטבריה באותה עת.
הרב אבולעפיה הבין שכדי לעלות את קרנה של טבריה בעולם היהודי ולמשוך אליה מתיישבים, עולי רגל ותרומות, קברו של ר' מאיר התנא אינו מספיק.
יש לקשור סביבו הילה אגדתית וניסית שתמשוך קהל רב להשתטח על הקבר ולבקש בקשות שונות באופן פיזי וממשי או מרחוק, בעזרת תרומות.
הרב אבולעפיה גם פרסם את מילות הקריאה המיוחדת בעזרתה יש לפנות לר' מאיר בעל הנס - "אלהי מאיר, ענני!".
מילים אלו מופיעות על כל קופסאות הצדקה של רבי מאיר בעל הנס ונאמרים על ידי כל המבקר את קברו.
בשנת 1790 נעשתה קופת רמבעה"ן לקופה משותפת לספרדים ואשכנזים.
למרות כספי הצדקה והתרומות שזרמו מכל העולם היהודי, הקבר עצמו נשאר ללא שינוי - תלולית אדמה ועליו גל אבני בזלת שחורות.
במשך הזמן, אבנים אלו הוסרו ובמקומן הונחה אבן גדולה ועגולה, קרוב לוודאי אבן ריחיים עתיקה.
בתחילת המאה ה-19 נבנה מבנה סביב הקבר אך הוא חרב ברעידת אדמה ב-1837. כ-25 שנה לאחר מכן, הונחה אבן ריחיים גדולה נוספת על הקבר.
בשנת 1866, הקהילה הספרדית של טבריה גדלה מאוד לאחר גל עליה ממרוקו.
ועד הקהילה הספרדית קנה, ב-1866 את חלק האדמה עליו נמצא הקבר מידי השלטון העות'מאני.
בשנת 1867 נבנה במתחם הקבר בית כנסת שנקרא בשם "כתנות אור" ונוסדה ישיבה ספרדית בשם "מאיר בת עין".
לפי הרשום בעיתון "המגיד" מתאריך 20 ביוני 1867, בעת הבניה אירע נס במקום.
הפועלים נאלצו להזיז את אבני הריחיים מעל הקבר והתחייבו להחזירם למקום באותו ערב.
למרות מאמצים רבים הם לא הצליחו להזיז את האבנים חזרה.
אך לפני שאבדו את תקוותם להצליח, אירע הנס, האבנים נעמדו וחזרו בעצמן למקומן, כאילו לא הוזזו כלל.
תיאור הנס בעיתון גרם לגל של תרומות שזרם מקהילות רבות מבירות ועד סינגפור.
בשנת 1900 נוסדה במקום ישיבת אור תורה..
בהמשך, נבנו בית כנסת וחדרי מלון לעולי רגל.
עד מלחמת השחרור, התפללו שם גם דייגים מוסלמים למטרת הצלחה בדייג והנצלות מסערות בים.
במרתף, מתחת לאתר, נמצאו שני קברים נוספים המיוחסים לתלמידיו של רבי מאיר - רבי סומכוס ורבי שמעון בן אלעזר.
בליל פסח שני (י"ד באייר) נערכת במקום הילולה, שבה פוקדים את הציון אלפי מתפללים.
קברט הוא מופע בידור הכולל קטעי קומדיה, זמרה, מחול, תיאטרון וריקודי עמוד.
הקברט מאופיין בעיקר על ידי חלל ההצגה – מסעדה או מועדון לילה עם במת הופעה כאשר הצופים יושבים סביב שולחנות (לעיתים תוך שתייה ואכילה).
חלל ההצגה גם ייקרא "קברט".
קטעי מופע הקברט נעים בין סאטירה פוליטית לבידור קל.
הדוגמה הברורה ביותר היא המחזמר מברודוויי שהפך לסרט בכיכובם של לייזה מינלי, מייקל יורק וג'ואל גריי – "קברט".
אך יש גם דוגמאות ישראליות כמו "את ואני והמלחמה הבאה" של חנוך לוין.
בגרמניה ובאוסטריה נפוצים מופעי קברט גרמני (מאוית: Kabarett), המאופיין בסאטירה פוליטית ובנטייה להומור קודר יותר מבשאר אירופה.
בתקופה שבין מלחמות העולם היה הקברט הגרמני מזוהה עם ביקורת חברתית, בדרך כלל שמאלנית: רבים מהכותבים המפורסמים בתחום היו סוציאל-דמוקרטים או קומוניסטים, בהם ברטולט ברכט, קורט טוכולסקי, קורט וייל ויורה זויפר.
מקור המילה בצרפתית – סוג של קערית לקפה ששימשה בברים בהם נוסד הז'אנר.
ניתן לחלק את הקברט לעשר קטגוריות שונות.
אולם, אלו הן קטגוריות מלאכותיות; מופעי קברט מכילים אלמנטים ממספר קטגוריות.
שחקן הקברט משחק עם השפה, לעיתים פיוטי.
שחקן הקברט מנתח נושאים חברתיים ופוליטיים בצורה עיקשת.
שחקן הקברט מספר סיפור מגוחך לעיתים, שטומן בתוכו מוסר השכל.
שחקן הקברט משתמש במוזיקה, כגון שילוב של שתי מנגינות.
שחקן הקברט מספר סיפורים שטותיים ומשחק דמויות מטופשות.
שחקן הקברט מתמקד יותר בפעלולי אקרובטיקה ובשימוש באביזרים מאשר בטקסט.
קומדיה ששחקן הקברט מעביר בישיבה.
שחקן הקברט מחליף בין סוגי הקברט, הדמויות או השירים בקצב מהיר.
סגנון זה מתאר מצב בו שחקן הקברט מופיע בפני ארגון ממשלתי, מוסד או חברה כלשהם, והוא בונה את המערכונים שלו בהתאם לקהל היעד של המקום בו הוא מופיע.
רפובליקת קברדינו-בלקריה היא רפובליקה השוכנת בדרום הפדרציה הרוסית, באזור הקווקז.
רוב אוכלוסיית קברדינו-בלקריה הם מוסלמים.
נכון לינואר 2024 מתגוררים ברפובליקה 905 אלף תושבים.
במהלך ההיסטוריה, אזור הרפובליקה היה נתון תחת השפעתן של:
שליטה של האימפריה הטימורית 1387–1405
קברדיה נשלטה במהלך ההיסטוריה בעיקר על ידי הנסיכים הקרברדינים.
קברדיה הייתה נתונה להשפעה רוסית מאז שנת 1557 אחרי נישואיו של איוואן האיום עם נסיכה קברדינית.
במסגרת השפעתה של רוסיה, נבנו מספר מבצרים בגבולה של קברדיה שיושבו על ידי כוחות רוסיים.
חלק מהשטח סופח לרוסיה במסגרת הסכם קוצ'וק קאינרג'ה ויתרת קברדיה נכבשה ב-1827 במהלך המלחמה הרוסית-צ'רקסית, בין הגורמים שהביאו לכיבוש האזור היו יחסיהם של הנסיכים הקברדינים עם הצארים הרוסיים.
בתקופת האימפריה הרוסית האזור היה חלק של יחידה מנהלית שכללה רוב השטח של קווקז הצפוני.
ב־1 בספטמבר 1921, שטחה של קברדיה הפך למחוז האוטונומי הקברדיני, השם שונה לאחר צירוף בלקריה למחוז האוטונומי הקברדינו-בלקרי בהמשך אותה השנה.
ב־5 בדצמבר 1936, היא הפכה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית קברדינו-בלקריה.
בשנת 1944 חשד סטלין בשיתוף פעולה של הבלקרים עם הנאצים, ולכן גירש אותם לסיביר.
השם שונה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הקברדינית עד שנת 1957, שבה הורשו הבלקרים לחזור לשטחם.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוקמה הרפובליקה הנוכחית כחלק של רוסיה וכנשיא שלה נבחר ולרי קוקוב שהיה לפני זה ראש המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות באזור.
הוא היה ראש הרפובליקה עד לשנת 2005 כאשר במקומו נבחר ארסן קנוקוב.
בשנת 2019 לראש הרפובליקה מונה קזבק קוקוב, בנו של הנשיא הראשון.
קברדינו-בלקריה נמצאת בדרום רוסיה, באזור הקווקז, וגובלת ממזרח, מדרום-מזרח ומדרום בצפון אוסטיה - אלניה, ממערב ומצפון-מערב ברפובליקת קאראצ'אי-צ'רקסיה, ומצפון ומצפון-מזרח במחוז סטברופול.
כמו כן, גובלת קברדינו-בלקריה מדרום בגאורגיה.
הגבול משמש גם גבול בין רוסיה לגאורגיה.
בתחום הרפובליקה נמצא הר אלברוס, שהוא ההר הגבוה ביותר באירופה ובקווקז, והוא משתייך לאירופה משום שרפובליקה זו נמצאת בצד האירופי של רוסיה.
ברפובליקה נכללים גם מדרונותיו הצפוניים של הר שחארה.
בין הנהרות העוברים ברפובליקה נהר טרק ונהר מלקה.
באסור התגלו מרבצי מוליבדן, טונגסטן ופחם.
הממשל המקומי פועל לפי חוקה שאושרה בשנת 1997. בהתאם לחוקה ברפובליקה נבחר "פרלמנט של רפובליקת קברדינו-בלקריה" לכהונה של 5 שנים.
בבחירות שנערכו בשנת 2024 רוסיה המאוחדת זכתה ב-50 מושבים.
בראש קברדינו-בלקריה עומד ראש הרפובליקה (עד לשנת 2012 נשיא) שנבחר לכהונה של 5 שנים על ידי הפרלמנט.
בשנת 2019 לתפקיד נבחר קזבק קוקוב.
מבחינה מנהלית הרפובליקה מחולקת ל-10 ראיונים ו-3 ערים בעלי חשיבות.
נכון לינואר 2024 מתגוררים ברפובליקה 905,464 תושבים.
בעיר בירה נלצ'יק מתגוררים כ-246 אלף תושבים.
הרפובליקה מאוכלסת על ידי שני עמים שונים בעלי שפות שונות, הבלקרים הדוברים בלקרית (שפה טורקית) והקברדינים הדוברים קברדינית (שפה קווקזית שמוצאה צ'רקסי).
בהתאם לנתוני מפקד שנערך בשנת 2021 הקברדינים מהווים 56% מכלל האוכלוסייה, הבלקרים מהווים 13% והרוסים מהווים 19%, והיתר מיעוטים אחרים.
נכון ל-2012, תושביה המוסלמים מהווים רוב של כ-70% מאוכלוסיית הרפובליקה.
כלכלת הרפובליקה מבוססת בעיקר על חקלאות אך נבנו גם מספר מפעלי תעשייה במיוחד בבירת נלצ'יק.
לתיירות חלק חשוב בכלכלת הרפובליקה.
בשטח הרפובליקה פועלת רשת מסילות ברזל מפותחת.
כביש אזורי חשוב הוא R-217 "קווקז" בין חבל קרסנודאר לבין אזרבייג'ן שחוצה את שטחי הרפובליקה.
בעיר נלצ'יק פועל נמל תעופה בין-לאומי.
קבר רחל הוא מבנה במבואותיה הצפוניים של בית לחם, מדרום לירושלים, בין השכונות גילה והר חומה, הנמצא תחת שליטה ישראלית (דרך מסדרון צר מגודר).
המסורת היהודית מזהה את המקום כאתר הקבורה של רחל אמנו אף כי המבנה מאוחר לתקופת המקרא.
במשך הדורות עבר המבנה שינויים המתועדים בספרות הנוסעים.
מראה מבנה הקבר הפך לאחד הסמלים המפורסמים של ארץ ישראל, ותואר על חפצי אמנות יהודיים, על בולים ובספרי קודש.
חוקרי ארץ ישראל חלוקים באשר לזיהוי של המבנה המצוי מצפון לבית לחם כמקום קבורתה של רחל.
אחד הזיהויים הנוספים המקובלים במחקר למיקומו של קבר רחל הוא האתר המכונה בערבית קוּבּ֫וּר בַּ֫נִי אִסְרַאאִ֫יל (קברי בני ישראל) דרומית ליישוב גבע בנימין.
כיום קבר רחל משמש מקום תפילה ליהודים הפוקדים את המקום במשך כל ימות השנה, ובמיוחד בי"א בחשוון, המקובל במסורת היהודית כיום פטירתה של רחל.
פסוקים אלו תואמים את המסורת המקובלת לפיה נמצא קבר רחל סמוך לבית לחם, מדרום לירושלים.
לעומת זאת, בספר שמואל א' מסופר שקברה של רחל נמצא בגבול שבט בנימין, שעה שהעיר בית לחם שוכנת בנחלת שבט יהודה ולא בגבול נחלת בנימין.
מקור נוסף המצביע על כך שקבר רחל נמצא בצפונה של ירושלים, הוא הפסוק בספר ירמיהו: "קול ברמה נשמע נהי בכי תמרורים רחל מבכה על בניה".
רוב מפרשי התנ"ך זיהו את ה"רמה" בפסוק זה, עם הרמה המוזכרת בספר ירמיהו כמקום כינוסם של גולי בבל על ידי נבוכדנצר השני.
התיאור לפיו עוברים בניה של רחל ליד קברה בדרכם לגלות מוזכר במדרש בראשית רבה: "מה ראה אבינו לקבור את רחל בדרך אפרתה.
אלא צפה אבינו יעקב שהגליות עתידות לעבור שם.
לפיכך קברה שם כדי שתהא מבקשת עליהם רחמים".
ניסיון ליישב את המקורות המקראיים נעשה כבר במדרש בראשית רבה, וכן שני לפרשנות מלווה בהנמקות בזמננו.
פרשנות אחרת לסתירה בין הפסוקים היא שהמילים: "גבול בנימין בצלצח" אינן מכוונות לנחלת בנימין, אלא למקום בקרבת קבר רחל בשם זה (יש המזהים אותה עם חרבת צליח שבקצה בנימין.
כ-2 ק"מ מצפון לקבר רחל).
מקום זה, המצוי על כביש דרך חברון, בסמוך לפניה לשכונת הר חומה, היה אתר מקודש לנוצרים ולמוסלמים.
יש הרואים במקום זה את מקום פטירתה של רחל (שאינו זהה למקום קבורתה) ומקום הולדת בנימין, והמסורות המקומיות תומכות בכך.
לפי זה מתפרש היטב השם 'גבול בנימין' על שם הולדת בנימין, אף שהוא בנחלת יהודה.
מגמות בזיהוי אתר הקבר בספרות המחקר
חוקרי ארץ ישראל חלוקים לגבי הזיהוי הנכון של מקום הקבר.
האזכורים בספר בראשית תמכו בזיהוי המקובל דורות רבים, באתר מצפון לבית לחם.
לעומת זאת, האזכורים בספר שמואל ובספר ירמיהו שימשו בסיס לתאוריה, אשר מצטטת מדרשים ונתמכה בראיות לגבי זיהוי קבר רחל באתר מצפון לירושלים השוכן ליד צומת חיזמה, בכניסה ממזרח לירושלים, המכונה בפי הערבים קוּבּ֫וּר בַּ֫נִי אִסְרַאאִ֫יל (קברי בני ישראל).
החוקר שארל קלרמון-גנו, היה הראשון לקביעה זו, פרסם אותה לראשונה בשנת 1896 אחריו היו נגה הראובני ואחרים, המזהים את קבר רחל באתר מצפון לירושלים ולא מדרומה.
המקורות הראשונים המזהים את קבר רחל בצפון בית לחם הם מקורות נוצריים: הברית החדשה (המאה ה-1), אוסביוס מקיסריה ו"הנוסע מבורדו" (המאה ה-3 - המאה ה-4) והירונימוס שחי בבית לחם בתקופה הביזנטית (המאה ה-4 - המאה ה-5).
במפת מידבא מהמאה ה-6 מצוירת אפרתה סמוך לבית לחם ולידה נרשם "רמה, קול ברמה נשמע".
מקור ראשוני לצורת הקבר קיים בתיאורו של הכומר הנוצרי מצרפת ארקולף שביקר בארץ ישראל בשנת 670. על פי תיאורו בנוי הקבר כמצבה של אבנים פשוטות ללא שום קישוט.
מלבד המקורות המקראיים, המקור היהודי, ככל הנראה, הקדום ביותר המזהה את קברה של רחל מצפון לבית לחם הוא מדרש לקח טוב מהמאה ה-11 המתאר את מצבת קבורת רחל באופן זהה לתיאורים אחרים בני זמנו.
הנוסע היהודי בנימין מטודלה, שביקר בארץ במאה ה-12, מתאר את קבר רחל בחיבור "מסעות בנימין": .
תיאור דומה מופיע גם אצל נוסעים נוספים בימי הביניים: יעקב בן נתנאל הכהן (המאה ה-12), פתחיה מרגנסבורג (המאה ה-12) והחיבור "תוצאות ארץ ישראל" (המאה ה-13).
התיאורים כוללים גם הסבר מדוע קיימות רק אחת עשרה אבנים ולא שתים עשרה.
בתיאור של "תוצאות ארץ ישראל" מהמחצית השנייה של המאה ה-13 (החיבור שויך על ידי מספר חוקרים לתלמיד הרמב"ן, אך ייחוס זה שנוי במחלוקת), לא מוזכרים העמודים והכיפה וייתכן שהם נהרסו על ידי המוסלמים שניתצו והחריבו הרבה מבנים צלבניים-נוצריים בארץ ישראל או מבנים שדימו לראותם ככאלו.
הרמב"ן עצמו ביקר בקבר רחל כמה שנים לפני האחרון, בפירושו לתורה תיעד את רשמי ביקורו במקום והסביר כי בעקבות הביקור חזר בו מסברתו הראשונית ולפיה מקום קבורת רחל הוא בגבול בנימין.
מהמאה ה-15 וה-16 קיימות עדויות על מבנה חדש שהוקם מעל המצבה.
חלק מהעדויות כוללות עדיין תיאור של אחת עשרה או שתים עשרה אבנים נפרדות, אולם רובן מזכירות מצבה אחת בלבד.
לפי השערת חלק מהמבקרים, האבנים הנפרדות טויחו ביחד ולכן נראו כמצבה אחת.
על פי התיאורים נחשב המקום כמקודש ליהודים, למוסלמים ולנוצרים ושימש כמקום תפילה.
משולם מוולטרה מאיטליה אשר ביקר בארץ ישראל ב-1481 מספר על מבנה הקבר ועל המנהג להתפלל במקום: .
תיאור דומה של המבנה מוסרים רבי עובדיה מברטנורא (1488) המספר על תפילתו במקום, פליקס האבר (1483) המעיד כי "המקום מקודש במידה שווה על הסרצנים, היהודים והנוצרים" ומשה באסולה (1522).
מתיאורי נוסעים וציורים שנדפסו בספרים שונים במהלך המאה ה-16 ניתן ללמד כי מבנה הקבר הורחב ונוספו לו שתי כיפות קטנות לצד הכיפה המרכזית וכן חומה נמוכה בצורת מלבן שהקיפה את המתחם.
בשנים 1621–1622 התיר מושל ירושלים, מחמד פחה, ליהודים להקיף בקירות את ארבעת העמודים שסביב לקבר, ובפעם הראשונה הפך המקום למבנה סגור וקיבל את צורתו המוכרת, המזכירה קבר של קדוש מוסלמי ("ואלי").
משה פוריית כתב בחיבורו "דרכי ציון" שהתפרסם ב-1650 על שני מועדים, חול המועד פסח ול"ג בעומר בהם נהגו יהודים לפקוד את הקבר: .
נוסע צרפתי תיאר את הקבר ב-1657: "הוא תחת כיפה קטנה, פתוח לכל צדדיו, ונתמך בארבעה עמודים מרובעים.
מצבה זאת מוקפת כותל קטן, שלוש רגל גובהו, ויש לה רק מבוא צר שאליו יורדים בארבע מדרגות".
עדויות מהמאה ה-18 ומה-19 מספרות על היהודים הרבים הפוקדים את קבר רחל ועל המיסים וההיטלים השונים ששילמו לשלטונות המוסלמיים ולתושבי האזור תמורת הזכות לבקר באתר.
בתקופה זו החלו הבדואים בני שבט התעמרה לקבור את מתיהם סמוך לקבר מתוך אמונה כי הימצאות הנפטר סמוך לקבר של אישיות מקודשת תביא לו ברכה רבה בעולם הבא.
רבי דוד דבית הלל, שביקר במקום ב-1824, כתב כי באזור הקבר עצמו קיים בית קברות אך "אין איש דר שם".
לעומת זאת, "בהר מנגד יש כפר שתושביו ערבים והם רעים מאוד.
זר שבא לבקר בקבר רחל נשדד בידיהם".
על הסכנה המצויה בדרך בין ירושלים לחברון העיד גם ד"ר אליעזר הלוי, מזכירו של משה מונטיפיורי.
הלוי, שביקר במקום בשליש הראשון של המאה ה-19, תיאר את מבנה הקבר כ"בנין מרובע ועליו גג עגול מהודר.
הקבר אשר בתוכו מסוייד סיד לבן, ועליו רבבות אלפי שמות אורחים כתובים בכתב עברי".
מאמצע המאה ה-19 עד מלחמת העולם הראשונה
במחצית הראשונה של המאה ה-19 חל שינוי מהותי במעמדו של קבר רחל.
בשנת 1827 הצליח רבי אברהם בכר אברהם, פקיד "כוללות הספרדים" בירושלים, להשיג מהשלטון העות'מאני הכרה במעמדם ובזכויותיהם של היהודים בקבר רחל.
הפירמאן נדרש מאחר שהמוסלמים ערערו על חזקתם של היהודים בקבר רחל ואף התנכלו למבקרים היהודים במקום.
ב-1839 נערך מסעו השני של משה מונטיפיורי לארץ ישראל, במסגרתו ביקר יחד עם רעייתו יהודית בקבר רחל.
את הביקור תיעדה יהודית מונטיפיורי ביומנה: .
רבי אברהם בכר שהתלווה אליהם הפציר במונטיפיורי לשפץ את המבנה המתפורר, וגם יהודית מונטיפיורי, שהייתה חשוכת ילדים, הניעה את בעלה לשפץ את המקום.
מונטיפיורי קיבל היתר מ"השער העליון" בקושטא להוסיף חדר נוסף למבנה הקיים.
ככל הנראה הגיע מונטיפיורי להסדר על חלוקת זכויות השימוש בחדר החדש בין היהודים למוסלמים.
בחדר שנבנה ב-1841 קיימת גומחת תפילה מוסלמית ("מחראב"), ובנוסף שימש החדר לעיתים גם לטהרת המתים המוסלמים שנקברו בבית הקברות הסמוך, אולם החזקה בפועל הייתה בידי היהודים שגם החזיקו במפתחות לחדר.
בקיר המערבי מאחורי המצבה בקבר רחל קיימת עד היום כתובת המנציחה את תרומתו של מונטיפיורי.
לימים, כאשר נפטרה יהודית מונטיפיורי הוקם על קברה ציון בתבנית קבר רחל.
בפסח 1855 הוצבה במקום מנורה מפוארת שנשלחה על ידי הרב חיים נסים אבולעפיה.
חודשיים לפני פטירתו תרם מונטיפיורי סכום כסף נוסף לשיפוץ ואחזקת קבר רחל.
בטקס הלוויה שלו פוזר על קברו עפר מקבר רחל.
בשנת 1864 נחצב לראשונה בור מים לרווחת המתפללים, וכפי שמתאר זאת הראשון לציון דאז רבי חיים דוד חזן בעיתון המגיד:
כי חננו ה' לחצוב בור במצבת קבורת אם הבנים רחל זיע"א, אשר שומא הייתה בליבי על צער בת רבים ונכבדים...
החוננים עפרה להשתטח על קברה הרחוקה מעיה"ק יתר על שעה וחצי...
ועתה אלוקים אהב שערי ציון, הגיע חשקי והעיר לב הישרים בלבותם המתנדבים בעם, וחצבנו שם בור גדול, וביום ההוא הייתי אנוכי שם וכל רבני הספרדים הי"ו, והתפללנו על מצבת קבורת רחל אמנו זיע"א
בעדנו ובעד כל אחינו בני ישראל, ובפרט על אחינו שבטוניס יע"א ובמאראקא ואגפיה, כי יעצור ה' בעד הרעה..."
באותן שנים התפתחו הווי ומנהגים מיוחדים סביב הקבר ודמותה של רחל וקברה הפכו למקור הזדהות חשוב בתודעת אנשי היישוב היהודי בארץ.
קבר רחל הפך לאתר מרכזי של עלייה לרגל לאחר הכותל המערבי ורבים, בעיקר נשים, הגיעו להתפלל במקום.
האתר היה סגור באמצעות מנעול מיוחד שהתקין המסגר אליהו בסאן על פי הזמנת מונטיפיורי.
המפתחות המיוחדים באורך כ-15 ס"מ הופקדו בידי שמשים מיוחדים שהתמנו על ידי רבני ירושלים.
בזמן התפילות, כמה מהמוסלמים של בית לחם היו נוהגים להביא למתפללים היהודים מים לשתות, תמורת תשלום.
בשנים אלו פקדו את המקום עשרות אלפי מתפללים מארץ ישראל ומארצות אחרות.
עדת בני ישראל מהודו אף הקימו מצבת זיכרון בשמם כאות הוקרה בקבר רחל לקראת סוף המאה ה-19, ונערכו בו עצרות תפילה וכינוסים.
דמותה של רחל הפכה גם לסמל ציוני כמייצגת את שיבת העם לארצו.
בשנת 1898 במסגרת מסעו בארץ ישראל, ביקר הרצל בקבר רחל, ואף הצטלם על רקע הקבר.
לאחר פטירתו של הרצל נערך לזכרו טקס אזכרה בקבר רחל בהשתתפות רבנים ואישי ציבור.
בהצפירה בשנת 1898 סיפר אברהם לודויפול את אשר סופר לו על מנהג העלייה לרגל לקבר רחל:
"הבית יפתח רק בערבי ראשי חדשים והלילה אשר לפניהם, בכל ימי חדש אלול וביום י"א חשון, שלפי המסורה הוא יום פטירת רהל-אמנו.
בכל הימים האלה באים הנה יושבי ירושלים בהמון רב, אנשים ונשים, זקנים ונערים, ללמוד ולהתפלל במקום הזה."
בתקופת מאורעות תרפ"ט אסר השלטון הבריטי על ביקורי יהודים באתר בגלל המצב הביטחוני.
בחודש אלול שלאחר המאורעות חזרו ביקורי היהודים בקבר, אך בקנה מידה מועט יותר ותוך שמירה של הצבא הבריטי.
לאחר המאורעות החליט שלמה פריימן שהחזיק במפתחות לקבר רחל לפתוח אותו מדי יום, וזאת בניגוד לנוהג הקודם לפיו היה הקבר נפתח בעיקר בחגים ובחודש אלול.
בשנים אלו גברה מאוד כמות המבקרים באתר, מכל גוני הציבור היהודי.
שמות המבקרים ואירועים נוספים תועדו ב"יומני קבר רחל" על ידי שלמה פריימן ועל ידי המבקרים עצמם.
התחבורה מירושלים לבית לחם התנהלה באמצעות אוטובוסים בבעלות ערבית.
בחודשים אלול ותשרי בהם גדלה כמות המבקרים באתר העמידה חברת "המקשר" קו מיוחד שיצא משער יפו.
בזכרונותיה כותבת רחל ינאית בן-צבי כי בשנת 1923 בעת שהייתה בהריון עם בנה עלי "וכמעט יום יום הולכת אל קבר רחל" - נודע להם שהחלקה מול הקבר שייכת לעדה הספרדית.
אז עלה על דעתה לסדר גינה מול הקבר כדי שעולי הרגל ובמיוחד אמהות וסבתות יוכלו לנפוש בה.
לאחר שהיא ובן צבי מצאו שהשטח מתאים, שתפו ברעיון את אנשי גדוד-העבודה שנרתמו בהתלהבות.
כמו כן עוד שתי בחורות שעסקו בגינון ו"שעבדו ברגש של יראה כאילו הן מקימות מצבה לרחל אמנו ולכל אמהות ישראל בכל הדורות" שותפה בתוכנית גם הנרייטה סולד שהתלהבה מאוד מהרעיון.
בתקופת המרד הערבי הגדול, עקב יריות שנורו מהאזור, הבריטים הצמידו מטען חבלה למבנה עקב טעות בזיהוי, אך הרס המבנה נמנע עקב התערבות של לואיס אנדרוס.
לאחר ההכרזה באו"ם על תוכנית החלוקה בנובמבר 1947 פסקה הגעת היהודים לקבר רחל.
במשך 19 שנות שלטונה של ירדן ביהודה ושומרון נמנעה גישת יהודים למקומות הקדושים בשטחים שהוחזקו על ידי ירדן, וזאת בניגוד להסכמי שביתת הנשק בין ישראל לירדן שנחתמו לאחר המלחמה.
הירדנים הלבישו את מצבת הקבר בפרוכת ירוקה עטורת פסוקי קוראן ואפשרו לוואקף להרחיב את שטח בית הקברות שהקיף את קבר רחל משלושה צדדים.
בכניסה למתחם הקבר הוצבו שני עמודי אבן מהודרים שעמדו קודם לכן בבית המושל הטורקי בבית לחם ("הסראייה").
בשנים אלו אכלסו הירדנים את סביבת הקבר, בתים רבים נבנו והורחב הכביש מירושלים לחברון העובר לצד הקבר.
במסגרת עבודות אלו נעקר גם עץ הזית שעמד לצד קבר רחל.
מראה המקום כפי שהיה מוכר עד אז השתנה בצורה ניכרת.
המבנה הקטן והבודד הפך חלק מפרברי בית לחם ונבלע בין בתי מגורים, עצים גבוהים ובית קברות גדול.
בראשית שנות ה-50 הגיעו לישראל ידיעות לפיהן קבר רחל חולל על ידי הערבים.
הידיעות חוללו סערה ציבורית ועוררו מחדש את התביעה לקיום הסכם הגישה החופשית למקומות הקדושים.
על הר ציון הוקם חדר רחל בו רוכזו תמונות וציורים מקבר רחל.
בדבר נכתב שלחדר הגיעו "כדי להתייחד עם קבר רחל שאין כיום גישה אליו".
גל נוסף של ידיעות על פגיעה בקבר הגיע בראשית שנות ה-60 וגרר גם הוא גינויים מצד רבנים ואישי ציבור ישראלים.
בכתבה שפורסמה בעיתון "הארץ" ב-1965 תיאר העיתונאי סולומון ה.
בכתבתו סיפר כי נשים מוסלמיות באות למקום כדי לבקש תרופה לעקרותן.
ב-7 ביוני 1967, היום השלישי של מלחמת ששת הימים נכבשה בית לחם על ידי גדוד 62 של חטיבת ירושלים.
שחרור קבר רחל גרם להתרגשות גדולה בציבור הישראלי והמונים נהרו למקום.
בין הבאים היו גם נשיא המדינה זלמן שזר ורעייתו.
באחד מימי חול המועד סוכות דיווח עיתון "הארץ" כי 45,000 איש ביקרו בקבר רחל באותו יום.
האתר שופץ על ידי הרבנות הצבאית והפך לבית כנסת.
לאחר דיונים של ממשלת ישראל הוחלט שלא לספח את קבר רחל לשטחה של ירושלים, וקו השיפוט החדש של העיר עבר כחצי ק"מ צפונית למתחם הקבר.
לקראת י"א בחשוון תשכ"ח, הודיעה הרבנות הצבאית הראשית על פתיחת הקבר גם בלילה, על קיום תפילה של מקובלי ירושלים במקום במשך כל הלילה ועל היערכות להגעת המונים.
ב-1995, לקראת חתימת הסכם אוסלו ב', התכוונה ממשלת ישראל להעביר את השליטה הביטחונית בקבר רחל לידי הפלסטינים, בדומה להסדר שנחתם לגבי בית הכנסת "שלום על ישראל" ביריחו ב-1994. כוונות אלו חוללו סערה ציבורית בישראל וגררו התבטאויות קשות כלפי יצחק רבין וממשלתו.
במקביל, פנו רבנים ואישי ציבור אל רבין וניסו לשכנעו להשאיר את קבר רחל בשליטה ישראלית מלאה.
אחד האירועים שהשפיעו ביותר על רבין הייתה פגישתו עם חנן פורת ומנחם פרוש, בה על פי העדויות פרץ פרוש בבכי סוער, תוך שהוא צועק על רבין: "זו מאמע רוחל.
איך אתה נותן את הקבר שלה.
העם היהודי לא יסלח לך אם תפקיר את הקבר של אמא".
בעקבות הלחץ הציבורי חזרה בה ממשלת ישראל מכוונתה הראשונית ומתחם הקבר נכלל בשטחי C.
בספטמבר 1996 פרצו מהומות מנהרת הכותל במהלכן תקפו מאות מתושבי בית לחם את קבר רחל וניסו להתפרץ למתחם.
במהומות נפצעו כ-90 פלסטינים ו-2 חיילים.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה הותקפו חיילי צה"ל ששמרו על מתחם הקבר ביריות, בקבוקי תבערה ומטעני חבלה.
במהלך האירועים נהרגו שני חיילי צה"ל מירי צלפים פלסטיניים.
בעקבות המצב הביטחוני נמנעה גישת יהודים לאתר ובהמשך היא צומצמה לשעות ולימים מסוימים, וזאת תוך תיאום מלא עם הצבא והמשטרה, בניגוד לקיומם עד אז באופן רציף כמעט בכל שעות היממה.
קווי אוטובוסים ממוגני ירי הביאו את המבקרים לקבר רחל, ואספו אותם חזרה.
למעשה, מלבד כולל קטן, שהוקם במתחם הקבר לאחר הסכמי אוסלו, הנוכחות הישראלית הרציפה היחידה במקום הייתה של חיילי צה"ל.
על רקע המהומות הואצה תוכנית הבנייה השנויה במחלוקת למיגון המקום.
במסגרת פרויקט הבנייה הפך קבר רחל למתחם סגור, מעין 'מובלעת' ישראלית בפאתי העיר הפלסטינית בית לחם, שהגישה אליו היא דרך מעבר מיוחד, הנקרא 'מעבר רחל', והתנועה אליו הייתה בכלי רכב ממוגנים בלבד.
מבנה הקבר עצמו נבלע בתוך ביצור רב ממדים שנבנה על ידי צה"ל מוקף בחומה בגובה של כשמונה מטרים, וכיום לא ניתן כמעט להבחין במראהו המקורי.
כביש הגישה לבית לחם לא עובר ליד קבר רחל והוא עוקף את האזור "המסופח" מצפון ומשתלב בהמשך עם כביש הגישה הקיים לבית לחם.
התוכנית למיגון המתחם אושרה על ידי ראש הממשלה אריאל שרון במסגרת מתווה "עוטף ירושלים", באוגוסט 2002. בחודש פברואר 2003, הוצא צו המורה על תפיסתה של רצועת קרקע באזור בית לחם, לשם סלילת הכביש העוקף והקמת החומות למיגון הכביש.
הצו הפקיע שטחים רבים באזורי בית לחם ובית ג'אלה.
עקב הצו הגישו עיריות בית לחם ובית ג'אלה עתירה לבג"ץ, בה טענו, כי צה"ל לא שקל אלטרנטיבות אחרות ראויות למציאת פתרון למתפללים היהודים מבלי לפגוע בתושבים הערבים.
בג"ץ דחה את העתירה בפברואר 2005 ועבודות המיגון הושלמו.
בנובמבר 2005, הוציא בג"ץ צו ביניים המונע התחלת עבודות להכשרת שטח לחניון, בעקבות עתירה של שני בעלי קרקע באזור הקבר שמהם הופקעה הקרקע.
לאחר ששטח החניון המתוכנן הוסט לחלקו המערבי של המתחם, בוטל צו ההפקעה והעתירה נדחתה.
בעת עבודות המיגון נקנה בניין, ברחוב הראשי בבית לחם סמוך לקבר, מתושב מקומי.
הבניין, הידוע בשם "בית המכולות", נמצא בבעלות עמותת "בני רחל" וסופח למתחם.
בעקבות בניית גדר ההפרדה סביב מתחם הקבר, השתפר המצב הביטחוני במקום, ומתחילת חודש אלול תשס"ח (ספטמבר 2008) הותרה כניסת כלי רכב רגילים למתחם, הוקם עירוב המחבר בין המקום לירושלים ובראש השנה התאפשרה כניסת הולכי רגל למקום.
בנוסף הוסר הצורך בביצור רב הממדים שנבנה על ידי צה"ל, ונעשות עבודות שטח כדי להחזיר למבנה את מראהו המקורי, כך שכיום ניכר המראה המקורי לצופה מצד מערב-שכונת גילה.
כיום ישנה נוכחות קבועה של מתפללים, לומדים ומבקרים לאורך רוב שעות היממה.
סמוך למתחם הקבר פועלת ישיבת בני רחל בראשות הרב אליהו אלקסלסי המשתייכת לזרם הציונות הדתית, ומספר משפחות ישראליות מתגוררות סמוך אליה.
כמו כן, פועלים במקום מספר כוללים, בהם שלוחת ישיבת מרכז הרב.
בפברואר 2010, הודיע ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, כי קבר רחל יוכנס לתוך רשימת אתרי המורשת הלאומיים.
בתגובה הצהיר הוועד המנהל של אונסק"ו, כי המבנה שוכן בשטחים פלסטיניים, וכי כל פעולה של ישראל בשטח תהווה הפרת החוק הבינלאומי והאמנות הרלוונטיות.
בהצהרה מ-7 בספטמבר 2018, אונסקו קבעה שקבר רחל הוא "מסגד בילאל אבן רבאח", ושהוא בעל חשיבות דתית ביהדות, בנצרות ובאסלאם.
על בסיס זה, אונסקו דרש להחזיר את המבנה לצורתו הנושנה (הסרת המבנים המגנים על יהודים מפני פורעים פלסטינים), ולאפשר גישה למתפללים פלסטינים.
ישראל דחתה את הבקשה, והצהירה בכך שקבר רחל היה מאז ומתמיד אתר קדוש ליהודים, ומעולם לא הוכר כמסגד.
המנעול המיוחד והמפתח של קבר רחל
בעת הרחבת המקום על ידי מונטיפיורי, התווסף למתחם הקבר חדר כניסה צמוד, אשר דלת מפרידה בינו לבין המבנה הריבועי המקורי.
דלת זו קיימת עד היום ולה מפתח ומנעול עם מנגנון מיוחד לפתיחתו.
רבי אליהו שלמה זלמן בסאן הכין את הדלת ואת המפתח הגדול לקבר רחל אמנו על פי הזמנה מיוחדת של מונטיפיורי.
מפתח הקבר המקורי נמסר על ידי מונטיפיורי לשמש האשכנזי אברהם לייב מונזון הראשון, אשר שירת בתפקידו עד למותו בשנת 1870. לאחר מותו החזיק במפתח הקבר, בנו (יואל יוסף) שמעון מונזון, (שמעון שמס) הגבאי הראשי של בית הכנסת החורבה.
ר' שמעון שימש בתפקידו כגבאי ושמש של קבר רחל, עד למותו בשנת 1906.
המפתח המקורי היה בידי הנין, שמעון ברמץ, והעתק המפתח נמסר על ידי שמעון שמס לעוזרו ישראל פריימן.
לאחר מותו של ישראל פריימן, עבר תפקיד שמירת הקבר לבנו ר' שלמה אליהו פריימן (שירש גם את גבאות בית הכנסת 'החורבה') ששמר והחזיק את המקום בתקופת המנדט הבריטי.
הוא תחזק את המקום והגן עליו מפני השכנים הערבים עד למלחמת העצמאות.
כאשר התיישבה המשפחה מחדש בשכונת קטמון לאחר מלחמת העצמאות, הפך ביתה למוקד עלייה לרגל.
בעקבות כך קיבל הרחוב בו התגוררו בני המשפחה את השם 'רחוב רחל אמנו', שהוא כיום רחוב ראשי בשכונת קטמון.
המפתח נמצא כיום אצל אחד מבניו של שלמה אליהו, הרב גד פריימן מכוכב יאיר.
לשמש האשכנזי אברהם לייב מונזון הראשון נמסרה על ידי מונטיפיורי גם חותמת של קבר רחל.
חותמת זו הועברה לבנו יואל יוסף שמעון 'שמס' מונזון ונמצאה בידי נינו, שמעון ברמץ, עד מותו בשנת 2009.
עם פינויו של קבר יוסף בתחילת האינתיפאדה השנייה הועברה הפרוכת של קבר יוסף לתצוגה ולשמירה במתחם קבר רחל, אך בשנת 2007 נעלמה באופן מסתורי הפרוכת היקרה מהאתר והגיעה בסופו של דבר אל אנשי קבר יוסף בשכם.
מנהגים שונים הקשורים באבני המקום מוזכרים גם הם בכתבי הנוסעים.
ברנרד פון בריידנבאך, שביקר בארץ ישראל בראשית המאה ה-16, סיפר על מנהג הנשים ללקט אבנים מסביבות הקבר "המשמשות להן קמיע להקלת הלידה".
המשפטן הצרפתי דה סאליניק, שביקר בארץ ישראל בראשית המאה ה-15, מציין שנוהגים להניח על הקבר אבנים שחורות קטנות לשם ברכה.
כיום, נפוץ המנהג של הקפת הקבר בחוטים אדומים כסגולה.
סגולה זו מוזכרת בקובץ אוצרות ירושלים בשם הישמח ישראל, אם כי הוא לא ציין דווקא את הצבע האדום: .
ב'פרקי תולדות' שבסוף ספר 'בקר יזרח' השלם (עמוד רעח-רעט), וב'נחלת יעקב יהושע' (גיליון שעה, לך לך תשפ, עמוד ה-ו), מופיע בשם כמה צדיקים, כן על צבע אדום, סגולה הנ"ל.
קבר שמעון הצדיק הוא מערת קבורה בשכונת שמעון הצדיק שבצפון ירושלים.
סמוך לו נמצאת מערת הסנהדרין הקטנה.
הקבר שוכן לצד "דרך הר הזיתים", הכביש העולה משכונת שייח' ג'ראח להר הצופים, צפונית לשכונת המושבה האמריקאית.
לפי מסורת יהודית עממית, קבורים במערה שמעון הצדיק ותלמידיו.
לעומת זאת, הארכאולוגים מתארכים את הקבר לסוף התקופה הרומית או לתחילת התקופה הביזנטית, כ-500 שנה לאחר מכן.
בקבר עצמו נמצאה כתובת בלטינית המכריזה עליו כעל קברה של יוליה סבינה.
מסיבות לא ידועות הכתובת הושחתה, והפרוזדור בו היא נמצאת נחסם לגישה על ידי דלת מודרנית.
העדות הידועה הראשונה למסורת בדבר קבורת רבי שמעון הצדיק בירושלים נמסרה בשנת 1235 (ד'תקצ"ה) בידי רבי יעקב השליח אשר כתב: "וסמוך לירושלים מערת שמעון הצדיק ותלמידו".
בשנת 1641 מסר הקראי שמואל בן דוד על "מערה אחת, ובתוך המערה באר מים, ואמרו הרבנים ששם קבורת שמעון הצדיק ואשתו, והבור הוא טבילת אשתו".
ייתכן שמסורת זאת נותנת פשר לשם בו כינו הערבים את מערת רבי שמעון: "ביר אל-יהודיה", שמשמעו הבור של היהודיה.
הקבר היה שייך לערבי מקומי אשר גבה דמי כניסה עבור הכניסה והתפילה במערה, עד שבשנת 1876 (ה'תרל"ו) רכש אותה הראשון לציון הרב אברהם אשכנזי מבעליה הערבים.
למקום נודעה חשיבות וקדושה בקרב יהודי ירושלים.
נר תמיד הודלק במערה, ובחצר שמחוץ למערה נערכו חתונותיהם של בני ירושלים אשר מסיבות שונות לא היו יכולים להנשא בתוך העיר.