tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אירה גנוסר נולדה בחיפה ונקראת על שמו של מייסדה ומנהיגה הראשון של מחתרת לח"י (לוחמי חירות ישראל), אברהם שטרן, שכינויו היה "יאיר".
יאירה גנוסר גדלה בתל אביב למשפחה רוויזיוניסטית, שני אחיה הגדולים, פנחס ומתניה גנוסר, היו לוחמים במחתרת הלח"י, ומבית הוריה הופעלה תחנת השידור של הלח"י.
כילדה לקחה חלק בפעולות נוער לח"י.
בוגרת אוניברסיטת תל אביב בספרות ולשון עברית.
בסוף שנות ה-50 גנוסר הצטרפה למפלגה הקומוניסטית ושימשה כעוזרת לאלכסנדר פן בעריכת המוסף לספרות של עיתון קול העם.
במקביל לכתיבה ומחקר גינוסר עבדה כמרצה לספרות באוניברסיטה הפתוחה, ובמשך כעשור לימדה ספרות בתיכון עירוני א' בתל אביב במלגת "סופר מורה" של משרד החינוך.
היא הייתה המורה של ציפי גון גרוס ושל שרית פוקס ושתיהן העידו כי השפעתה עליהן הייתה רבה.
התגוררה בתל אביב ואם לילד אחד וסבתא לשני נכדים.
יאירה גנוסר קבורה בבית העלמין בחולון.
פרופ' זיוה שמיר על "הצגה שנייה":
יורם קניוק על "אפרת ואפר":
יוסי הדר על הספר "מורדים מפרפרים":
משה בן שאול, על "החוצפה לחיות ושיריה":
גבריאל מוקד, על "מורדים מפרפרים":
פרופ' חנה יעוז, "נשיות ופוליטיקה בראי ההצגה השנייה" על "הצגה שניה", עיתון מאזניים (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
יצחק שמיר, בעיתון הארץ, 18.3.1998 מוסף ספרים, "המשורר והלוחם", על הספר "לא בשבילנו שר הסקסופון".
פרופ' זיוה שמיר, "לקלוט את בכורת הרגע הטריוויאלי", על "הצגה שנייה", בעתון 77, גיליון יוני 1988.
משה בן-שאול על "החוצפה לחיות ושיריה" בעיתון מאזניים, גיליון יוני 2004 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
ארנה גולן, "שיינדל כותבת מכתב ליאירה גינוסר" על הספר "שיינדל" במאזנים גיליון אב תשע"א, (עמ' 38–40).
יאירה גנוסר, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה".
אפרת ואפר: מסדה, 1975 (עריכה: אמיר גלבוע).
מורדים מפרפרים (הקיבוץ המאוחד, 1981)
הצגה שנייה: שירים (הקיבוץ המאוחד, 1987)
היופי מעיר הערה: שירים (הקיבוץ המאוחד, תשנ"ה 1995)
החוצפה לחיות, ושיריה (גוונים, 2004) (עריכה: עמוס לויתן)
לא בשבילנו שר הסקסופון (הוצאת "יאיר" ע"ש אברהם שטרן, 1998).
שיינדל: שירים (הוצאת כרמל, 2011)
"המשורר אברהם חלפי ותנועת הפועלים" י.
גינוסר, אוניברסיטת בן-גוריון, הספרות העברית ותנועת העבודה, תשמ"ט
"משורר נגד עצמו", על מאיר ויזלטיר בעיתון ידיעות אחרונות, 28.8.1984
"להיפגש עם זלדה" שיחה עם המשוררת, עיתון 77, גיליון תשרי, תשל"ח
ככה לחתוך משורר, על אלכסנדר פן, מאמר בעתון 77, גיליון 305, נובמבר 2005
עיגול בודד, ביקורת על ספר "נתן יונתן מבחר שירים 1940-1980", בעיתון מאזניים, גיליון ניסן, תשמ"ג (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
דוסטויבסקי בקריצת עין, מאמר בעיתון מעריב 13.2.1987.
יאיר שֶטבּוּן (נולד ב-28 בדצמבר 1982) הוא פוליטיקאי, מנהל ואיש ציבור ישראלי, המשמש ראש עיריית אריאל.
שטבון נולד למשפחת עולים יהודים צרפתיים.
אביו הוא ד"ר ישראל שטבון, קרדיולוג בכיר בבית החולים מאיר בכפר סבא, ואמו היא דבורה, אופטומטריסטית שעלתה ממרוקו.
בימי נערותו, למד בישיבת בני עקיבא נתניה ובישיבה לצעירים בירושלים, ולאחר מכן בישיבה הגבוהה באיתמר כשנתיים, והתגייס לצה"ל.
שירת ביחידת דובדבן ויצא לקורס קצינים, ולאחר שירות קבע כמפקד הוא המשיך להתנדב למילואים כסגן מפקד גדוד בחטיבת הקומנדו ביהודה ושומרון ולאחר מכן ברצועת עזה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
ב-2021, נבחר על ידי מפקד האוגדה כמצטיין יום העצמאות.
לאחר שחרורו מצה"ל בדרגת רב-סרן, למד שטבון מספר שנים בישיבה לבוגרי צבא בעלי, ובמקביל פנה לתחום החינוך הבלתי פורמלי.
בין היתר, היה בין המקימים הרבים של פרויקט "מסע ישראלי".
לאחר שלמד תואר ראשון בחינוך, שטבון החל לעבוד כמורה וכמחנך בישיבת בני עקיבא נתניה, ובחלוף הזמן התקדם לתפקיד רכז חברתי וסגן מנהל.
מאוחר יותר, הצטרף לרשת "אמית" והחל לנהל את בית הספר השש שנתי, חטיבת ביניים ותיכון, "אמית אלירז" בפתח תקווה, ממחזור ב' ועד למחזור ח'.
לאחר שבע שנים, שטבון עזב את בית הספר לטובת הקמת קריית חינוך בשומרון, "אמית ברוכין".
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-2018, שטבון התמודד למועצת העיר אריאל בראשות סיעה מקומית של "הבית היהודי" שזכתה לשני מושבים.
בבחירות שנערכו ב-2024, שטבון הציג את מועמדותו לראשות העיר ורץ בסיעה עצמאית חדשה בשם "אריאל – הדור הבא".
בבחירות למועצת העיר, רשימתו זכתה למספר הקולות השני הגבוה ביותר וקיבלה 3 מושבים (מתוך 13).
בבחירות לראשות העיר, שטבון זכה למספר הקולות השני הגבוה ביותר עם 24% תמיכה, לאחר אורן חזן שהשיג 25% ולפני רועי מוסט שהשיג 23%.
בזכות פער של 92 קולות ממוסט, שטבון עלה לסיבוב השני מול חזן – בו הוא זכה לתמיכת כל שאר מועמדי הסיבוב הראשון, וניצח עם 63.4% לעומת 36.6% לחזן.
ב-31 במרץ 2024 נשבע אמונים לתפקיד ראש עיריית אריאל, יחד עם הקואליציה שבנה: שירה דקל כץ ואירנה רבינוביץ' מסיעתו "אריאל – הדור הבא"; אלה ויינר, עמי אברמן ואיריס אלון מטעם "הסיעה לעשייה" ויחיאל טוהמי, חבר מועצה בודד שפרש מסיעת "אריאל אחת בראשות רועי מוסט".
חברי האופוזיציה הם אורן חזן, נעמי ירקוני ויוסי שמאי מסיעת "אריאל חזקה בראשות אורן חזן" ורועי מוסט מ"אריאל אחת בראשות רועי מוסט".
שטבון נשוי למוריה, מדענית ואחות, ואב לחמישה.
אחיו הוא חבר הכנסת לשעבר יוני שטבון.
יאיר שרמן (נולד ב-1984) הוא במאי תיאטרון ישראלי, במאי הבית של תיאטרון בית ליסין.
זוכה פרס קיפוד הזהב לשנת 2016 ופרס מילוא לשנת 2022.
שרמן נולד בארצות הברית וגדל בירושלים כבן זקונים למשפחה בת חמש נפשות ולמד בתחילה בבית הספר הניסויי ירושלים עד שעבר לבית ספר רגיל בעיר.
בשנת 2003, בגיל 19, עבר לניו יורק ולמד במשך שלוש שנים באקדמיה האמריקאית למוזיקה ודרמה (AMDA) .
בשנת 2006, שב לישראל עם סיום הלימודים.
המחזה הראשון שביים בישראל היה "השיעור" של אז'ן אונסקו.
בשנת 2012 למד במשך שנה בחוג הרב תחומי לאומנויות באוניברסיטת תל אביב והתמחה במשך שנה נוספת בבימוי בהנחיית גדי רול בסדנאות הבמה.
באותה השנה ביים את ההצגה "בת ים" שהוצגה בפסטיבל לתיאטרון רחוב, בת ים.
ההצגה זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל.
בשנת 2016 זכה בפרס קיפוד הזהב בקטגוריית "במאי השנה" על ההצגה "הבקכות" בתיאטרון תמונע.
באותה השנה זכה גם בפרס "הבמאי הטוב ביותר" על ההצגה "מתאבל ללא קץ" בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון "Teatralny Kufar" במינסק שזכתה אף היא בפרס ההצגה הטובה ביותר.
ב-2019 ביים את ההצגה אשכבה שכתב חנוך לוין במסגרת הפקה בבייג'ינג שבסין.
בשנת 2022 זכה בפרס מילוא בקטגוריית "במאי השנה" על ההצגה מותו של סוכן שעלתה בתיאטרון הקאמרי.
בפברואר 2023 מינתה אותו מנכ"לית תיאטרון בית ליסין ציפי פינס כבמאי הבית של התיאטרון.
במסגרת תפקיד זה, ביים הפקות מקור ועיבודים למחזות קלאסיים.
שרמן ביים את המחזה המלט שכתב ויליאם שייקספיר שעלתה בבית לסין בשנת 2023 וזכתה לתשבחות בעיתונות.
מלבד הבימוי, הוא מלמד באוניברסיטת תל אביב ובבתי ספר למשחק ולתיאטרון.
בשנים 2014 עד 2019 לימד משחק בגודמן - בית ספר למשחק בנגב.
בשנים 2016 עד 2019 לימד "טרגדיות יווניות וחנוך לוין" בבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי.
משנת 2023 מביים גם הצגות עבור תיאטרון בפרייבורג, גרמניה, בהן אגדת חורף של שייקספיר ופר גינט של איבסן.
שרמן מביים, יוצר ופועל במספר תיאטראות בישראל ומחוצה לה.
"המלט" – תיאטרון בית ליסין
"מותו של סוכן" - תיאטרון הקאמרי
"הכלה וצייד הפרפרים" - תיאטרון גשר, 2021
"הקיסר", הסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, 2019
"אשכבה" - תיאטרון פולי בייג'ינג, סין, 2019
"מעשיה מגונה" - תיאטרון הקאמרי, 2018
"הלוויה חורפית" - תיאטרון באר שבע, 2018
"הנשים האבודות מטרויה", הסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, 2018
"בגדי המלך", גודמן - בית ספר למשחק בנגב, 2017
"למר וייסברג אין רגל", פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא, 2016
"הענק וגנו", קופרודוקציה של תיאטרון באר שבע ולהקת המחול קמע, 2016
"מתאבל ללא קץ", גודמן בית ספר למשחק בנגב, 2016
"הבקכות" - תיאטרון תמונע, 2015
"הנסיכה איבון", גודמן בית ספר למשחק בנגב, 2015
"משחקים פיראטים", להקת המחול קמע, מרכז סוזן דלל, 2014
"המעגל", גודמן בית ספר למשחק בנגב, 2013
"בת ים", פסטיבל לתיאטרון רחוב, בת ים, 2012
"חלום של צעצוע", להקת המחול קמע, סוזן דלל, 2012
"שידוכין", גודמן בית הספר למשחק בנגב, סוזן דלל, 2012
"בובה מתנפחת", התיאטרון הערבי-עברי ביפו, 2011
שרמן גר עם בן זוגו בתל אביב.
יאיר איסאק קסטרו רודריגס (בספרדית: Yair Isaac Castro Rodríguez; נולד ב-10 באפריל 1997 בבוגוטה שבקולומביה) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת קשר הכנף.
קסטרו החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות דוקסה קאטוקופיה ואתניקוס אחנס מליגת העל הקפריסאית.
בהמשך שיחק בקבוצות 1º דזמברו, ליישואש וטרופנסה מהליגות הנמוכות בפורטוגל, ובקבוצות חילוטימבו וניסו מהליגות הנמוכות בקפריסין.
בעונת שיחק בזאקאקיו מליגת העל הקפריסאית.
ב-18 ביוני 2024 חתם בבני יהודה תל אביב מהליגה הלאומית.
ב-29 בינואר 2025 חתם בהפועל כפר שלם.
יאיר (רוּלי) שגיא הוא בכיר לשעבר בשירות הביטחון הכללי, שכיהן כסגן ראש הארגון וראש אגף מטה.
שגיא הוא בוגר ישיבה תיכונית אור עציון, ובצה"ל שירת כלוחם ביחידת שלדג.
שגיא הצטרף לשב"כ וכונה בשם "רולי" ומילא תפקידים בארגון, בהם סגן ראש אגף טכנולוגיה וראש מרחב דרום במבצע עמוד ענן ובמבצע צוק איתן.
במהלך המבצע צוק איתן, על פי פרסומים דחף לכניסה קרקעית לרצועת עזה, על מנת להשמיד את מנהרות הטרור.
בהמשך מונה לראש אגף המטה, וסגן ראש השב"כ.
לאחר מכן שימש פרויקטור מיוחד ואחראי על פיתוח הסייבר, לייזר ורחפנים במפא"ת.
בשנת 2022 שגיא היה אחד המועמדים לתפקיד ראש שירות הביטחון הכללי אך לבסוף נבחר רונן בר.
לאחר שלא נבחר, פרש מהשב"כ.
שגיא נחשב למומחה לארגוני טרור בדגש על רצועת עזה.
בשנת 2025, בעקבות הדחתו של ראש השב"כ רונן בר, דווח כי שגיא הוא אחד המועמדים להחליפו בתפקיד.
שגיא הוא מהנדס, בוגר תואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד במסגרת תוכנית העמיתים של קרן וקסנר.
יאיר שגיא (נולד ב-1969) הוא משפטן ישראלי, פרופסור חבר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
תחומי התמחותו הם היסטוריה של המשפט, משפט חוקתי ומשפט מנהלי.
יאיר שגיא נולד ב-1969. בשנת 1996 קיבל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2002 השלים תואר שני בהיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות באותה אוניברסיטה, ועבודת המוסמך שלו עסקה בתולדותיו של בית המשפט הגבוה לצדק בפלשתינה המנדטורית.
למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק, והשלים שם תואר שני ב-2002 ודוקטורט במשפטים ב-2007. עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית , עסקה במשפט המנהלי האמריקני וכותרתה הייתה:The Manager, the Judge, and the Empiricist: American Administrative Law as a Theory of Expertise.
שימש כעמית מחקר וכחוקר אורח באוניברסיטת הרווארד (2006–2008), באוניברסיטת אוקספורד ובמכון ללימודי משפט מתקדמים (IALS) באוניברסיטת לונדון (2018-2017).
זכה פעמיים (2018, ו-2025) בפרס המאמר המצטיין מטעם הארגון הישראלי להיסטוריה ומשפט.
החל מדצמבר 2023 שגיא הוא יו"ר משותף של פורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה.
בספטמבר 2024 מונה לפרופסור חבר בפקולטה למשפטים, אוניברסיטת חיפה.
הסמכות והרשות: על הקמת בית המשפט העליון במדינת ישראל, משפטים מד 87-7 (תשע"ד).
זוכה פרס צגלה למאמר המצטיין לחברי סגל צעירים לשנת 2014.
לקראת ניתוח ארגוני של מערכת בתי המשפט בישראל, קתדרה: לתולדות ארץ ישראל ויישובה 169, 143-166 (2018).
תמורה גדולה: עלייתו של משפט מינהלי דור 3.0, משפטים נו (זוכה פרס המאמר המצטיין במשפט והיסטוריה לשנת 2025, הארגון הישראלי להיסטוריה ומשפט).
יאמטו הוא כינוי לקבוצה האתנית הדומיננטית כיום ביפן.
קבוצה זו השתלטה על יפן הקדומה והפכה ארץ זו לישות מדינית אחת.
בתקופת נארה במאה ה-8 הכניעו בני הימאטו את כל הקבוצות האתניות האחרות אשר חיו בשלושת האיים המרכזיים וייסדו את השושלת הקיסרית המולכת עד היום ביפן.
מאוחר יותר השתלטו היפנים המודרניים גם על האי הוקאידו ודחקו את הקבוצה האתנית של האיינו לשמורות קטנות.
בני היאמטו, אשר הושפעו בעיקר מהתרבות הקוריאנית, קבעו את אזור השפעתם באי הדרומי קיושו במאה הרביעית לספירה, עם תום תקופת יאיואי.
תלי קבורה ענקיים שנבנו עבור האצילים מזהים את הסגנון הייחודי של היאמטו.
אחד מאתרים אלה נחשב לגדול בעולם, שטחו גדול מ-25,000 מ"ר ונפחו גדול מהפירמידה הגדולה של גיזה.
תלים מסוג זה נבנו כבר בתקופת קופון, בין המאה ה-3 ל לספירה, אך תלי הקבורה של שושלת יאמטו בלטו בגודלם.
בני הקבוצה האתנית של היאמטו החלו להתפשט צפונה במאות הראשונות של האלף הראשון.
התרבות הצבאית הקוריאנית אשר השפיעה על הקבוצה האתנית העניקה לה יתרון ארגוני בהכנעתה את הקבוצות האתניות האחרות שהיו מפוזרות באיים הונשו ושיקוקו.
אותן קבוצות אתניות נטמעו ביאמטו או לחליפין נדחקו לאזורי ההרים הבלתי מיושבים והקשים למחיה.
במאה ה-6 ביססו בני היאמטו את אחיזתם ברחבי יפן וקבעו את כס השלטון בעיר נארה.
תקופה זו התאפיינה באימוץ התרבות הקוריאנית והסינית.
בתקופה זו הוטמעה ביפן הדת הבודהיסטית וכן הרעיונות הקונפוציאנים.
הכתב הסיני אומץ על ידי השלטון ואיתו נפתחו השערים לאמנות, לספרות ולרעיונות נוספים מהיבשת.
כל אלו גיבשו את התרבות היפנית עד לתקופה המודרנית.
לקראת סוף המאה ה-6 הצטננו הקשרים בין יפן לקוריאה, וסין הפכה להיות המשענת הפוליטית והתרבותית של יפן.
בשנת 593 תפסה את כס השלטון הקיסרית הבודהיסטית סויקו אשר העניקה את סמכויות ניהול העניינים המדיניים לנסיך שוטוקו.
לאחר שקשרי יפן-קוריאה התקררו פעל שוטוקו לכונן קשרים מדיניים ותרבותיים עם סין.
לוח השנה הסיני אומץ ככלי לקידום המערכת השלטונית ביפן, ובמקביל הציג שוטוקו את החוקה היפנית אשר התבססה על אחותה הסינית.
החוקה הוציאה את הכוח מידי הקבוצה האתנית ומעתה הפך הקיסר לשליט המרכז את כל הסמכויות המדיניות.
בהשפעה קונפוציאנית הוכר הקיסר כנציג האלים אשר אחראי על חיי נתיניו לאור ערכים מוסריים ורוחניים.
כן הוקמו מוסדות בריאות והשכלה ולראשונה נשלטו התושבים באיים השונים תחת מערכת אחת של חוק ומוסר.
המאות ה-7 וה-8 היו תקופת השיא בשלטון יאמטו.
במהלך תקופת נארה עוצבה המיתולוגיה היפנית, מעמדו של הקיסר התקבע כסמל נצחי והבסיס התרבותי אשר מלווה את יפן עד לתקופה המודרנית תפס אחיזה בעם.
על שם הקבוצה האתנית נקראה אוניית המערכה יאמטו, שהייתה אוניית המערכה הגדולה ביותר שנבנתה מעולם.
הספינה השתתפה במלחמת העולם השנייה וטובעה ב-1945.
יאמוסוקרו היא בירתה הרשמית של חוף השנהב המהווה גם מחוז אוטונומי.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2021, אוכלוסיית העיר מנתה 340,234 תושבים, בזמן שבמחוז יאמוסוקרו התגוררו 422,072 תושבים.
העיר ממוקמת 240 ק"מ צפונית-מערבית לאביג'אן, וממוקמת כ-30 ק"מ מהאגם שנוצר בעקבות הקמת סכר קוסו בשנות ה-70 של המאה ה-20. העיר משתרעת על פני 855 קמ"ר, בזמן שמחוז יאמוסקרו משתרע על פני 2,070 קמ"ר.
המלכה יאמוסו, אחייניתו של קוסאי נ'גו, שלטה בכפר "נ'גוקרו" בתחילת הכיבוש הצרפתי של האזור.
באותה עת התגוררו בכפר 475 תושבים.
כפר זה היה אחד מ-129 כפרים של שבט אקואה.
בשנת 1909, בהוראת ראש השבט דג'אמלאבו, מרד שבט האקואה בצרפתים.
בית השלטון האזרחי באזור, ששכן בכפר בונזי, עלה באש, וחייו של המושל הצרפתי של האזור, סימון מוריס ניצלו רק בזכות ההתערבות של קוסאי נ'גו.
לאחר תום המהומות החליט המושל הצרפתי, סימון מוריס שבונזי אינה בטוחה דיה, והעביר את תחנת הצבא הצרפתי לנ'גוקרו, שם נבנתה ביוזמת הצרפתים פירמידה לזכרו של קוסאי נ'גו, ומתוך כבוד למלכה יאמוסו נקרא הכפר יאמוסוקרו.
במרץ 1983 הפכה יאמוסוקרו לבירת המדינה.
ב-6 בנובמבר 2004 תקפו צנחנים וחיל רגלים צרפתי את שדה התעופה יאמוסוקרו לאחר שמטוס שהמריא משדה תעופה זה תקף כוחות של האו"ם, וגרם למותם של עובד או"ם ותשעה צרפתים.
בתקיפה זו הושמדו שני מטוסי סוחוי 25 ומספר מסוקי מיל מי-24 - שהיוו את רוב חיל האוויר של חוף השנהב.
בשנת 1901 מנה הכפר 475 תושבים בלבד.
ביאמוסקורו נמצאת הכנסייה הגדולה בעולם - בזיליקת גבירתנו של השלום ביאמוסוקרו, שהוקדשה על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-10 בספטמבר 1990.
יאמטו–אֶ (ביפנית: 大和絵) הוא סגנון ציור יפני שהתפתח בתקופת הייאן (1185-794).
שימוש ראשון במושג נעשה בשנת 999 ביומנו של פוגיוו'ארה נו יוקינארי (藤原 行成), במטרה לייחדו לעומת הציור הסיני, הקארה-א (kara-e).
המושג קארה-א מתייחס לציור שנעשה בתוך גבולות סין, אך כולל גם ציור שנעשה ביפן בהשפעת הסגנון הסיני.
המושג יאמטו-א ציין ציור יפני המשתמש בסגנון ובטכניקות יפניות ייחודיות שפותחו החל מאמצע תקופת הייאן, במהלך המאה העשירית.
החוקר הירושי מיזואו מניח כי תהליך ההיבדלות מן הקארה-א החל עוד טרם טביעת המושג, כבר באמצע המאה התשיעית; במהלך המאה העשירית התפתחו הנושאים והסגנון הייחודיים, ובאמצע המאה האחת-עשרה הגיע הימאטו-א לשיאו.
מושג זה המשיך לשמש בתקופות שונות כמגדיר סגנון מקומי ייחודי המתבסס על מסורת יפנית מקורית.
כך, בתקופת אדו (1868-1603) שילבו והחיו אמנים שונים את מאפייני סגנון הימאטו-א באמנותם.
ניתן למצוא מאפיינים משותפים באמנותם של אמני אסכולת טוסה – הנקראת על-שמו של טוסה מיצואוקי (土佐 光起,1617–1691) – ואמנים מסוימים מאסכולת קאנו כדוגמת קאנו מיצונובו (狩野光信) וקאנו סאנרקו (狩野 山楽).
שתי האסכולות פעלו במקביל בחסות החצר הקיסרית אך שימשו למטרות שונות.
אמן התקופה אשר נחשב כמחיה סגנון הימאטו-א הוא סוטאצו (俵屋 宗達).
המושג "יאמטו-א" משמש גם בשיח העכשווי להגדרת אמנויות המאופיינות כייחודיות ליפן, דהיינו שנוצרו לפני תקופת מייג'י (1868–1912), אך ערך זה יעסוק במובנו הראשוני והמצומצם של המושג, שנטבע בתקופת הייאן ביחס לציור שנעשה בחצר הקיסרית.
לא נותרו שרידים רבים מתקופת ראשית התפתחות הסגנון, וקיים פער בן 300 שנה בין השרידים מתקופת נארה לשרידים הראשונים מתקופת הייאן.
מקורות המידע על ראשית הימאטו-א הם מסמכים כתובים וטקסטים ספרותיים המתייחסים לאמנות זו, או יצירות מאוחרות יותר שנעשו בהתייחסות לימאטו-א וכחיקוי לו.
עד תחילתה של תקופת הייאן במאה התשיעית היו תרבותה ואמנותה של יפן שקועות בחיקוי ובהערצה של התרבויות סין וקוריאה.
אף שהופיעו אלמנטים יפנים בחלק מהעבודות, לא ניתן היה להבחין בסגנון או בטכניקה ייחודיים ליפן.
ציורים שנמצאו בשוסו-אין ((正倉院) ומסמכים המתייחסים לציורי החצר בחלקה המוקדם של תקופת הייאן מצביעים על שליטת סגנון הקארה-א, עת הייתה יפן נתונה להשפעה התרבותית החזקה של שושלת טאנג הסינית.
תפקידם של הא-שי (e-shi, ציירים רשמיים של החצר הקיסרית) בתקופה זו היה התמחות בטכניקת הקארה-א, ונראה כי הייתה דרישה מועטה מאוד לסגנון יפני מקורי.
במחצית השנייה של המאה התשיעית חלה הידרדרות ביחסים הדיפלומטיים והמסחריים בין יפן לסין.
שושלת טאנג לא הייתה עוד סמל לכוח, חוכמה, מצוינות ושלמות אלא ממלכה רקובה ומתפוררת שנפלה בשנת 907. יפן מצדה הגיעה לרוויה בשאיפתה לפנות למקורות זרים להשראה.
המשלחת היפנית האחרונה לחצר שושלת טאנג יצאה בשנת 838. לאחר מכן פסקו המשלחות, בין השאר בשל מצבה הרעוע והמסוכן של סין, וכן משום שהיפנים לא ראו עוד רווח שיוכלו להפיק ממשלחות עתידיות שכאלה.
המעבר בין המאה התשיעית לעשירית סימן תקופת שינוי בה החלו מדינות שהיו תחת השפעת שושלת טאנג, ובהן יפן, ליצור תרבות מקומית העומדת בפני עצמה.
השינוי בא לידי ביטוי לא רק בציור אלא גם בתחומים כגון פוליטיקה, משפט, שירה, בלשנות, דת וארכיטקטורה.
המצע עליו צוירו יצירות הימאטו-א היה מגוון וכלל מגילות, ספרים מאוירים, פרגודים (屏風; ביובו), מחיצות (障子; שוג'י) ודלתות הזזה (襖; פוסומה).
כיום מזהים את הימאטו-א עם מגילות מאוירות משום שהן השתמרו יותר לאורך ההיסטוריה, אך היצירות המובילות שנוצרו והתוו את הנושאים והסגנון היו בקנה מידה גדול.
הימאטו-א גדל וצמח בשכבה החברתית הגבוהה של יפן, במעמד האצולה.
הוא קשור קשר הדוק לארכיטקטורה היפנית בה שולב, מלווה את המרחב הביתי והחיים היומיומיים של מעמד האצולה.
במאה התשיעית אופיינו מגורי האצולה ביפן בסגנון ה"שינדן-זוקורי" (寝殿造): חלל מגורים גדול המוקף גינה, שתוכננה כך שתיצור קשר בין החוץ לפנים.
בשל חשיבות הקשר בין הפנים לחוץ בסגנון ארכיטקטוני זה, שימשו המחיצות כמתווך המכניס את הטבע לתוך המרחב הביתי.
זו גם הסיבה לכך שרבות מן המחיצות אוירו בציורי נוף.
מה שייחד את הימאטו-א הוא הבחירה לייצג את הנוף היפני, ולא כבתקופות קודמות – את הסיני.
לדעתו של הירושי מיזואו, אלמנט מרכזי נוסף אשר ביחס אליו התפתח סגנון הימאטו-א הוא שירת הווקה (和歌), שירה יפנית הנכתבת ביחס לנוף היפני בארבע העונות ולפי התפיסה היפנית את הטבע.
במובן מסוים, הימאטו-א מבטא באמצעים חזותיים את שמבטאת שירת הווקה באמצעות מילים.
בין הציור לשירה התקיים קשר הדוק, והם שולבו יחדיו – השיר הכתוב על שיקישי (shikishi; נייר עבה מלבני בגודל 23X25 ס"מ בקירוב, לרוב צבוע) הודבק על התמונה או נכתב בשטחים ריקים בכתב קאנה.
בדרך זו התמזגו הציור והקליגרפיה זה בזה ליצירת אמנות אחת – פרגוד שירה (byōbu-uta).
לעיתים היה זה הציור אשר בהשראתו נדרש המשורר לכתוב שיר, ולעיתים שימש שיר ווקה כנושא לציור.
פרגודי השירה היו מורכבים מארבעה, שישה, שמונה או שנים-עשר פאנלים.
ניתן לחלק את הנושאים המרכזיים שבהם עוסקים ציורי הימאטו-א גדולי הממדים לשלושה סוגים:
שיקי-א (四季絵 shiki-e) – ציורים העוסקים בארבע עונות השנה
צוקינאמי-א (月次絵 tsukinami-e) – יצירות אשר תארו פעילויות טקסיות לאורך שנים עשר חודשי השנה
מיישו-א (名所絵 meisho-e) – ציורי נוף הכוללים מקומות מפורסמים ברחבי יפן
עם זאת, החלוקה לנושאים איננה מוחלטת.
תיאור הפעילויות לאורך חודשי השנה כללה מוטיבים הקשורים בארבע העונות.
בדרך דומה צוירו המקומות המפורסמים בעונה המציגה אותם בשיאם.
תודות לקשר המפרה בין אמנות השירה לאמנות הציור בתקופת הייאן, ניתן לאתר בשירים רבים אשר קובצו באנתולוגיות תיאורים של ציורי פרגודים ומחיצות מארמונות.
האזכור המוקדם ביותר בשירה של פרגוד מצויר בסגנון יאמטו-א, המתוארך בין השנים 876-866, מצוי באנתולוגיה קוקינשו (Kokinshu): "בזמן בו הייתה הקיסרית ניז'ו (Nijō) ידועה כפילגש של הארמון המזרחי, ניתן היה לראות בו פרגוד אצילי שנושאו עלי שלכת נסחפים במורד נהר טאצוטה (Tatsuta)".
מהשיר ניתן להסיק כי זהו ציור נוף המתייחס לעונת הסתיו וכי נעשה בו שימוש בנושא יפני "מקומי" – מקום מפורסם ביפן.
בשירו של קי נו צוריוקי (紀 貫之), המתוארך לשנת 905, הוא מתאר פרגוד מצויר שראה בארמון הקיסרית דאיגו (Daigo).
נושאו הכללי הוא נוף ובו דמויות הלוקחות חלק בפעילויות שונות מחיי היומיום היפניים, המתקשרות לחודשי השנה כגון: שתילת האורז בגשם, אנשים מתכנסים לשתיית סאקה בראש השנה החדשה, אנשים צופים בפריחת השזיף בפברואר, שדה אורז מוצף וביקור במקדש בהר במרץ.
הפרגוד המוקדם ביותר בסגנון יאמטו-א ששרד הוא פרגוד נוף ז'ינגוז'י (Jingoji Senzui byōbu) המתוארך לשנת 1200 בקירוב, בתחילת תקופת קמקורה.
הפרגוד כולל שישה פאנלים ומצויר בצבע אטום על גבי משי.
הוא מתאר נוף כפרי יפני טיפוסי הכולל גבעות, ואדיות, נחלים מתפתלים ומבנים המגיחים מבין הגבעות.
בחלקו העליון של הפרגוד ארבעה מלבנים הנתונים בצבע ומרקם שונה המחקים את השיקישי, אך הם אינם מכילים שיר (השירים אבדו ככל הנראה).
בתוך הנוף הכפרי שלובות סצנות אנושיות: אישה רוחצת בנחל, גבר קוטף גבעולים מחוץ לאחוזה, בקתת שמירה נטושה בשדה אורז, גברים פורשים רשת דיג ויציאה לציד.
הסצנות לקוחות משירי ווקה המתארים פעילויות שונות בחודשי השנה וקשורות בארבע העונות.
עם זאת, אין בפרגוד הפרדה מוחלטת בין העונות השונות, אלא אירועים ומוטיבים עונתיים המשולבים זה בזה במרחב מתמשך.
הקומפוזיציה המאפיינת את הימאטו-א קרויה פוקינוקי-יאטאי (吹抜屋台 fukinuki-yatai), ומאורגנת כך שמבטו של הצופה נע מלמעלה כלפי מטה – מה שגורם להתמזגות המבנים והדמויות עם הטבע.
על מנת לאפשר לצופה הצצה אל הסצנות המתרחשות בפנים הבית, מסירים הציירים את גגות המבנים.
הדמויות המשולבות בימאטו-א מופשטת בצורתן וגופן אינו מודגש תחת הגלימות הרחבות.
הפנים צוירו בסגנון קווי המכונה היקימה-קאגיבנה (引目鈎鼻 hikime-kagibana) שמשמעותו: "עיני חריץ ואף קרס" – מתודה של סגנון הפנים האנושיות לכדי משיחת מכחול אחת לעיניים וקו מעוקל בודד לציון האף.
תווי הפנים המאפיינים את דמויות הנשים האצילות היו מצח גבוה, גבות מחוברות ושיער ארוך.
ככל שמעמד הנשים נמוך יותר, כך התקצר שיערן.
בנוסף לפרגודים בסגנון יאמטו-א אשר צוירו לטובת החצר הקיסרית והאריסטוקרטיה, נוצרו פרגודים בהשפעת סגנון זה גם לטובת מקדשים בודהיסטיים.
הנושא שלהם כלל פעמים רבות נרטיב של אחד מן הנזירים או דמויות מפתח אחרות בבודהיזם, על רקע נוף.
כך לדוגמה "הביוגרפיה המצוירת של הנסיך שוטוקו" (Shōtoku Taishi eden) שהשתייכה למנזר הוריו-ג'י ומתוארכת לשנת 1069. הציורים תארו יותר משישים סצנות מחיי הנסיך שוטוקו, אשר הכניס את הבודהיזם ליפן.
הסצנות נתונות על רקע נוף פתוח או ביתי.
הפרגוד כולל אלמנטים רבים המאפיינים את סגנון הימאטו-א כגון: שכבות עננים, קומפוזיציית ה"פוקינוקי-יאטי" וסגנון אברי הפנים "היקימה קאגיבנה".
על אף התאריך שבו נעשה הציור, הוא משקף את סגנון הימאטו-א בתחילתו בתפיסת המרחב הציורי.
הנוף מורכב ממספר סצנות על גבי רקע משותף, המשמש כמבודד את האפיזודות זו מזו, אך גם מאחד אותן.
הקווים האלכסוניים של המבנים יוצרים תחושה של מרחב, המתחזקת על ידי הנוף הטבעי שבו נחלים מתעקלים ורכסים מתפתלים ברקע.
הדמויות המסודרות באלכסונים או בקווים גליים תורמות להשלמת תחושת העומק של היצירה.
יצירות בסגנון הימאטו-א לא הוגבלו לקנה מידה גדול.
מרבית היצירות ששרדו הן קטנות ממדים שכונו קאמי-א (kami-e; ציורים על גבי סרטי נייר קטנים), ספרים מאוירים, מגילות מעוטרות ומניפות.
נושאי היצירות קטנות הממדים היו סצנות מיצירות ספרותיות המתארות את החצר בתקופת הייאן וכן סצנות אנושיות המאזכרות את עונות השנה.
יצירות אלה אופיינו בליריות מעודנת ובצבעים רכים.
הן היו אהובות על נשות חצר ואצולה וחלקן גם נוצרו על ידן, לכן הן כונו אונה-א (onna-e) – ציורים נשיים.
נשות חצר בעלות חוש אמנותי מפותח יצרו את היצירות בשלמותן, אך אלה שלא ניחנו בכישרון ציור צבעו בתוך קווי המתאר שיצרו בעבורן ציירי החצר.
התאמת הצבעים הייתה תענוג תרבותי ושעשוע אמנותי.
יצירות אלו הורכבו משילוב של ציור ביחד עם שיר ווקה או נרטיב הכתוב בקאנה.
קנה המידה הקטן אפשר הגעה לרמות גבוהות של סגנון, דיוק ושלמות.
הצבעים המעודנים, אופן הנחת הצבע והתאמת הגוונים שאפיינו את הימאטו-א הגיעו לשיאם ביצירות קטנות הממדים.
"מגילת סיפור גנז'י" שהושלמה בתחילת המאה השתים עשרה היא דוגמה טיפוסית לסגנון האונה-א שכונה גם צוקורי-א (tsukuri-e): שימוש בקווים דקים בדיו להגדרת הצורות, צביעת החללים בתוכם בצבעים עשירים וחזרה על קווי המתאר להדגשתם.
היא מכילה את מאפייני הימאטו-א ובהם נקודת המבט העילית תוך הסרת גגות הבתים המאפשרת הצגת סצנות מן הרומן, שרבות מהן מתרחשות בתוך החלל הביתי.
הדמויות בה מתוארות במתודת "עיניי חריץ ואף קרס" היוצרת פנים חסרות אינדיבידואליות.
עם זאת, האמן מעניק לדמויות מבע ורגש על ידי הצגתן בתנועה ובתנוחות גוף שונות הייחודיות לכל סיטואציה.
הקומפוזיציה בכל ציור מורכבת מקווים ישרים ומקבילים הנוצרים על ידי אובייקטים ארכיטקטוניים שונים דוגמת משקופים, מרפסות, מעקות ותריסי במבוק.
קווים אלכסוניים חוצים את הציור מקצהו התחתון השמאלי אל עבר הקצה הימני העליון.
בנוסף לכך, קווים מאונכים חוצים את החללים הצרים והמוארכים לכדי רשת.
בתוך החללים הנוצרים ממוקמות הדמויות המעניקות לציור את מורכבותו הצבעונית.
השימוש בקווים מועטים לבניית הקומפוזיציה מעניק למגילת גנז'י שלמות, הרמוניה ואיזון בין חלל לצבע.
התפתחותו של הימאטו-א לא נשלמה בסגנון האונה-א המוגבל לאמנות האצולה והחצר.
בנוסף לסגנון שכונה נשי התפתח גם האוטוקו-א (otoko-e) – ציור גברי.
סגנון זה שומר על הקווים הבולטים המאפיינים את הקארה-א, תוך שימוש בצבעים מעודנים המאפיינים את הימאטו-א.
התוצאה היא סגנון יאמטו-א ליניארי, חופשי, מעודן ורגיש.
סגנון זה נקרא גברי משום שיצירת קומפוזיציה קווית דרשה מיומנות טכנית ואמנותית גבוהה אשר לא הייתה לנשות החצר אלא לאמנים מקצועיים בלבד.
דוגמה בולטת ליצירה בסגנון האוטוקו-א היא "ההיסטוריה של שיגיסאן" (Shigisan Engi-Emaki) שצוירה בחלקה המאוחר של המאה השתים עשרה.
מגילה מצוירת זו מתארת סצנות מחייו של נזיר בודהיסטי בשם מיורן (Myōren) שפרש לסגפנות בניסיונו להגיע להארה.
הציורים מבטאים דינאמיות ותנועה בנצלם את הפרופורציות האופקיות של המגילה הארוכה.
היא משלבת איורים ביד חופשית יחד עם התפתחות הנרטיב, ומציגה רמת ביצוע גבוהה.
גם במגילה זו נשמרים התחושה הפואטית-לירית, הרגישות והאלגנטיות של הימאטו-א.
אֳנִיַּת הַמַעֲרָכָה יָאמַטוֹ הייתה אוניית המערכה המובילה מסדרת יאמטו, ששירתה בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה.
האונייה, שנקראה על שמה של פרובינציית יאמטו , ואוניית-האחות שלה מוּסאשׁי, היו אוניות המערכה הכבדות והחמושות ביותר שנבנו אי פעם, בעלות הדחק מקסימלי של 72,800 טון, חמושות בתשעה תותחי 18 אינץ'.
שתי האוניות טובעו במהלך המלחמה.
האונייה, שבנייתה החלה ב-1937, נכנסה לשירות בסוף 1941 ותוכננה להתמודד עם העליונות המספרית של ציי המעצמות בעלות האינטרסים באוקיינוס השקט.
במהלך שנת 1942 שימשה היאמטו אוניית הדגל של הצי היפני המשולב וביוני באותה שנה פיקד אדמירל איסורוקו יממוטו על קרב מידוויי הרה האסון מגשרה.
בתחילת 1943 הייתה מוסאשי לאוניית הדגל של הצי המשולב והיאמטו עגנה למשך שארית השנה ולמשך רוב 1944 בבסיסי הצי היפני בטרוּק (אחד מאיי מיקרונזיה) ובקוּרֶה, כתגובה לאיומי הצי האמריקאי.
על אף נוכחותה בקרב ים הפיליפינים ביוני 1944 לא מילאה היאמטו כל תפקיד בקרב.
הפעם היחידה שבה ירתה בתותחיה הראשיים לעבר מטרות שטח של האויב הייתה באוקטובר 1944, כשנשלחה להתעמת עם כוחות אמריקאיים שפלשו לפיליפינים במהלך קרב מפרץ לייטה.
במהלך 1944 החל מאזן הכוחות הימי באוקיינוס השקט לנטות באופן חד לרעת יפן, ובתחילת 1945 סבל הצי הקיסרי ממחסור קשה באספקה ובדלק, שהפחית את יעילותו באופן משמעותי.
באפריל 1945, בניסיון נואש להאט את קצב התקדמות בעלות הברית, נשלחה היאמטו למשימה לאוקינאווה במטרה למנוע בכל מחיר את הפלישה ולהילחם עד להשמדתה.
ב-7 באפריל תקפו את היאמטו מפציצים ומפציצי טורפדו שהמריאו מנושאות המטוסים האמריקאיות והטביעו אותה על כל אנשי צוותה.
במהלך שנות ה-30 אימצה ממשלת יפן מדיניות לאומנית תוקפנית, במטרה להרחיב את שטחי האימפריה היפנית.
בהתאם למדיניות זו פרשה יפן מחבר הלאומים בשנת 1934 תוך גינוי הסכמי הוועידה הימית בוושינגטון שהגבילו את גודלן וחימושן של אוניות המערכה.
או אז החלו מהנדסי הצי הקיסרי בתכנון אוניות המערכה מסדרת יאמטו.
אוניית המערכה יאמטו הייתה האונייה הראשונה בסדרה זו שיועדה לבנות אוניות מערכה כבדות.
מתכנני האונייה הבינו כי הצי היפני לא יוכל להתמודד עם תפוקת הייצור של מספנות הצי האמריקאי במקרה שתפרוץ מלחמה, ועל כן תוכננו כלי השיט מסדרה זו עם הדחק של מעל 70,000 טון וחימוש רב.
באמצעות גודלה הרב וחימושה הכבד, כך קיוו המתכננים, תוכל היאמטו להתמודד עם מספר אוניות מערכה אמריקאיות בו זמנית, ובכך להתמודד עם יתרונו המספרי של הצי האמריקאי.
ב-4 בנובמבר 1937 הונחה שדרית היאמטו במספנת בסיס הצי בקוּרֶה הסמוכה להירושימה.
המבדוק שבו נבנתה עבר הרחבה על מנת שיוכל להכיל את האונייה הגדולה.
המבדוק הועמק במטר נוסף והותקנו בו עגורנים המסוגלים לשאת משא של עד 350 טון.
בשל החשש שארצות הברית תגלה את מאפייני כלי השיט, הציבו היפנים חופה מעל המבדוק על מנת להסתיר את האונייה.
ב-8 באוגוסט 1940 השיק קפטן מִיָזַאטוֹ שוּטוֹקוּ את היאמטו.
סוללת התותחים הראשית של היאמטו כללה תשעה תותחי 460 מ"מ (18.1 אינץ') בשלושה צריחים, הקליבר הגדול ביותר של תותחים ימיים שהותקן אי פעם על אוניית מלחמה.
אורך כל תותח היה 21.13 מטר, משקלו 147.3 טון והוא היה מסוגל לירות פגזים נפיצים או פגזים חודרי שריון למרחק של 42 ק"מ.
סוללת התותחים המשנית שלה כללה שנים עשר תותחי 155 מ"מ (6.1 אינץ') בארבעה צריחים (אחד בחרטום, אחד בירכתיים ושניים במרכז האונייה) ושנים עשר תותחי 127 מ"מ (5.0 אינץ') בשישה צריחים (שלושה בכל צד של האונייה).
בנוסף כלל מערך החימוש של היאמטו עשרים וארבעה תותחי נ"מ 25 מ"מ (0.98 אינץ'), בעיקר במרכז הספינה.
לאחר שעברה שיפוצים ב-1944 וב-1945 נותרו שישה תותחי 155 מ"מ בסוללה המשנית, מספר תותחי ה-127 מ"מ עלה לעשרים וארבעה ומספר תותחי הנ"מ עלה ל-162.
במהלך חודש אוקטובר 1941 עברה היאמטו סדרת ניסויי ים, שבמהלכם נמדדה מהירותה המקסימלית - 27.4 קשרים (50.7 קמ"ש).
בשל צִלה המתקרב של המלחמה, והעדיפות שניתנה לבנייה צבאית, היא נכנסה לשירות באופן רשמי חודשיים לפני המתוכנן, ב-16 בדצמבר 1941. הטקס בקורה היה צנוע מהמקובל, שכן היפנים הקפידו על הסתרת מאפייני האונייה.
היאמטו, בפיקודו של קפטן גִיהַאצִ'י טָקַיָנַאגִי, הצטרפה ל"שייטת אוניות המערכה הראשונה" ביחד עם אוניות המערכה "נאגאטו" ו"מוטסו" .
ב-12 בפברואר 1942 הייתה היאמטו לאוניית הדגל של הצי היפני המשולב של האדמירל איסורוקו יממוטו.
יממוטו תכנן עימות מכריע עם הצי האמריקאי באטול מידוויי.
ב-27 במאי הפליגו היאמטו ומלוותיה ממפרץ הירושימה לעבר מידוויי.
מפצחי הצפנים של צבא ארצות הברית היו מודעים לתוכניתו של יממוטו ואיפשרו לצי האמריקאי להיערך בהתאם.
הצי הקיסרי ספג מכה קשה בקרב מידוויי, שבמהלכו טובעו ארבע נושאות מטוסים יפניות, והושמדו 332 מטוסים.
יממוטו ניהל את הקרב מן היאמטו, אך כוחותיו התפרשו בשטח באופן נרחב על מנת לפתות את הכוחות האמריקאיים להיכנס למלכודת, וקבוצת אוניות המערכה הייתה רחוקה מדי מכדי לקחת חלק בעימות.
ב-5 ביוני הסיג יממוטו את כוח אוניות המערכה להשירג'ימה.
ב-11 באוגוסט 1942 הפליגה היאמטו מקורה בדרכה ללגונת טרוק.
לאחר 11 ימים בים אותרה על ידי הצוללת האמריקאית "פליינג פיש", ששיגרה לעברה ארבעה טורפדות.
כולם החטיאו, והיאמטו הגיעה בבטחה לטרוק עוד באותו יום.
במהלך כל קרב גוודלקנל עגנה היאמטו בטרוק בשל מחסור בתחמושת לתותחי ה-460 מ"מ שלה, אי הכרת הזירה הימית מסביב לגוודלקנל ובשל תצרוכת הדלק הגבוהה שלה.
לפני תום השנה קיבל קפטן צ'יקאי מָטְסוּדָה את הפיקוד על היאמטו.
ב-11 בפברואר 1943 נמסר תפקיד אוניית הדגל של הצי המשולב לאונייה מוסאשי, שהייתה אוניית האחות של יאמטו.
בתקופת עגינתה בטרוק זכתה היאמטו לכינוי "מלון יאמטו".
כינוי זה ניתן לה על ידי צוותי המשחתות והסיירות ששהו גם הם בדרום האוקיינוס השקט, וזאת בשל העובדה כי האונייה בילתה יום אחד בלבד מחוץ לנמל טרוק בתקופה שבין הגעתה באוגוסט 1942 לעזיבתה במאי 1943. ב-8 במאי 1943 הפליגה היאמטו מטרוק ליוקוסוקה ומשם חזרה לקורה, שם עגנה ב-14 במאי.
ב-16 באוגוסט החלה היאמטו בדרכה חזרה לטרוק, ובה חברה לכוח משימה גדול שנוצר בתגובה לפשיטות האמריקאיות על איי טאראווה ומקין.
המודיעין היפני דיווח כי בסיס הצי האמריקאי בפרל הארבור ריק מאוניות, מידע אותו פירשו היפנים ככוונה אמריקאית לתקוף את האי וייק.
בעקבות זאת הפליגה היאמטו בסוף ספטמבר עם אוניית המערכה נאגאטו, שלוש נושאות מטוסים ומספר כלי שיט קטנים יותר במטרה ליירט את שייטת "כוח משימה 15" האמריקאית, אך לא הצליחה לאתרה.
כחודש לאחר מכן יצאה היאמטו פעם נוספת מטרוק במטרה ליירט את הכוח האמריקאי, הפעם עם שש אוניות מערכה, שלוש נושאות מטוסים ושבע סיירות, אך לאחר שלא נוצר קשר מכ"ם עם האויב במשך שישה ימים, שב הצי לטרוק ב-26 באוקטובר.
הצוללת שיגרה ארבעה טורפדות לעבר יאמטו ואחד מהם פגע בצדה הימני לכיוון הירכתיים.
מהפגיעה נפער חור בקוטר 25 מטר בגוף האונייה, וניתק מַחְבָּר שבין חגורת השריון העליונה לתחתונה שגרמו להצפת מחסן התחמושת של הצריח האחורי.
כ-3,000 טון מים חדרו לגוף האונייה אך היא הצליחה להגיע לטרוק מאוחר יותר באותו היום.
ספינת התיקונים "אקאשי" ביצעה תיקונים זמניים ביאמטו, והיא עזבה ב-10 בינואר לקורה.
בעודה בהספנה קיבל קפטן נוֹבּוּאֵיי מוֹרישיטָה את הפיקוד על האונייה.
ב-25 בפברואר עברה היאמטו משייטת אוניות המערכה הראשונה אל "הצי השני", ובאותו יום עלתה שוב להספנה למטרות שיפוצים נוספים לכל מערכות המכ"ם והנ"מ שלה.
הותקנו בה שישה צריחי 127 מ"מ כפולי-קנה ועוד שלושים ושישה תותחי נ"מ 25 מ"מ בעלי שלושה קנים, וכך עלה מספר תותחי 127 ו-25 מ"מ לעשרים וארבעה ו-162, בהתאמה.
גם מערכת המכ"ם של היאמטו עברה שדרוג וכללה מערכת לזיהוי תת-אדום, מערכות בקרת נשק ומכ"ם זיהוי אווירי.
היאמטו עזבה את המבדוק ב-18 במרץ והחלה בסדרת מבחני ים ב-11 באפריל.
היא עזבה את קורה ב-21 באפריל כשעל סיפונה חיילים וציוד בדרכם למשימה בפיליפינים, לשם הגיעה ב-28 באפריל.
משם המשיכה למלזיה והצטרפה שם ל"צי הנייד" של תת-אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה ב-14 במאי.
בראשית יוני שוב שימשו היאמטו והמוסאשי כנושאות גייסות, הפעם על מנת לחזק את חיל המצב ואת הגנת האי האינדונזי בְּיָאק, אך לאחר שלידי אוזאווה הגיעו ידיעות על נושאת מטוסים אמריקאית בסביבות איי מריאנה בוטלה המשימה.
אוזאווה ארגן את הצי מחדש וריכז את מרבית כליו באזור תוך תקווה להגיע לקרב הכרעה מול האמריקאים, אך באותה עת כבר היה הצי היפני בנחיתות מספרית ואיכותית אל מול צי האוקיינוס השקט האמריקאי.
בין 19 ל-23 ביוני 1944 הפליגה היאמטו עם כוחות הצי הנייד של אוזאווה במהלך קרב ים הפיליפינים.
האמריקאים כינו קרב זה "מטווח תרנגולי ההודו של איי מריאנה" שכן במהלכו איבדו היפנים שלוש נושאות מטוסים ו-426 מטוסים, אל מול 130 בלבד בצד האמריקאי; תרומתה היחידה של היאמטו הייתה פתיחה בשוגג באש על מטוסים יפנים השבים מן הקרב.
בתום הקרב הסיג אוזאווה את הצי הנייד אל אזור ההיערכות בהאשירג'ימה שליד קורה לצורכי תדלוק והצטיידות.
בקורה נוספו ליאמטו חמישה תותחי נ"מ 25 מ"מ תלת-קניים.
בהזדמנות זו ננקטו "נוהלי ציפה בחירום", שהביאו להסרת כל חפץ דליק מהאונייה, כגון לינולאום, מצעים ומזרנים.
הסרת המזרנים הביאה לידי כך שאנשי הצוות ישנו על לוחות עץ ששימשו במקרה הצורך לתיקון נזקים.
צבעים דליקים כוסו בשכבת צבע על בסיס סיליקון ומשאבות נוספות וציוד להגנה מפני אש פוזרו ברחבי האונייה.
ב-8 ביולי הפליגה היאמטו דרומה בליווי במוסאשי, נאגאטו, סיירת המערכה "קונגו" ואחת עשרה סיירות ומשחתות נוספות.
היאמטו והמוסאשי הפליגו לאיי לינגה, לשם הגיעו ב-16–17 ביולי.
בשלב זה של המלחמה הצטמצם מאוד צי המכליות של יפן בשל פשיטות צוללות אמריקאיות, ועל כן עגנו רוב יחידותיו בדרום-מזרח אסיה, על מנת לשמור על קרבה למקורות הדלק והאספקה שלהן.
בשל כך נשארו אוניות המערכה באי זה במשך כשלושה חודשים.
בין 22 ל-25 באוקטובר 1944 לקחה היאמטו חלק באחד מהקרבות הימיים הגדולים בהיסטוריה - קרב מפרץ לייטה.
"מבצע שו 1" החל בתגובה לפלישת האמריקאים לפיליפינים, וריכז מספר כוחות משימה יפניים באי לייטה, עליו נחתו כוחות אמריקאים.
ב-18 באוקטובר, נצבעה היאמטו בצבע שחור, כהכנה למעברה הלילי במצר סן ברנרדינו.
ב-23 באוקטובר תקפו הצוללות האמריקאיות "דארטר" ו"דייס" את היאמטו ואת "הכוח המרכזי" של האדמירל טקאו קוריטה, בדרכם ללייטה.
הצוללות טיבעו שתי סיירות כבדות מדגם "טקאו", כולל את אוניית הדגל של קוריטה "אטאגו", וגרמו נזק לשלישית.
קוריטה ניצל והעביר את דגלו ליאמטו.
ביום שלאחר מכן, במהלך הקרב בים סיבויאן, נפגע קשות הכוח המרכזי של קוריטה באבדו שלוש סיירות כבדות נוספות.
אובדן כלים זה חיסל כמעט לחלוטין הגנת הנ"מ של הכוח.
במהלך אותו יום ביצעו מטוסי נושאות המטוסים האמריקאיות 259 גיחות בסך הכל.
באחת הגיחות פגע מטוס מנושאת המטוסים האמריקאית "אסקס" ביאמטו באמצעות שתי פצצות חודרות-שריון, וכמעט-פגע באמצעות פצצה נוספת; היאמטו ספגה נזק בינוני וכ-3,370 טון מים חדרו לאונייה.
ב-24 באוקטובר עזב כוח ההגנה האמריקאי את לייטה.
בהיותו משוכנע כי הכוח המרכזי פנה לאחור, הפנה הלסי את "הצי השלישי" שתחת פיקודו למרדף אחר "הכוח הצפוני" היפני - כוח ששימש הטעיה.
כוח זה, תחת פיקודו של האדמירל ג'יסאבורו אוזאווה, כלל נושאת מטוסים אחת (זואיקאקו), שלוש נושאות מטוסים קלות, שתי אוניות מערכה היברידיות מדגם "איסה" וליוויָן.
ההטעיה נחלה הצלחה שכן בעטיה הפליגו ממפרץ לייטה חמש נושאות מטוסים וחמש נושאות מטוסים קלות, כשעל סיפוניהן יותר מ-600 מטוסים, שש אוניות מערכה מהירות, שמונה סיירות ומעל 40 משחתות.
במהלך שעות החשיכה ניווט קוריטה במימי מצר סן ברנרדינו.
מעט לאחר הזריחה, בקרב מול סמאר, תקפה השייטת של קוריטה כוח אמריקאי שנותר באזור על מנת לספק סיוע לכוחות הנוחתים על החוף.
הכוח הקטן, שנקרא "טופי 3" (Taffy 3), כלל שש נושאות מטוסים מלוות, שלוש משחתות וארבע משחתות ליווי.
טופי 3 היה חמוש בטורפדו ותותחי 127 מ"מ בלבד, אך זכה לסיוע מטוסי קרב TBF אוונג'ר ו-F4F ויילדקט מנושאות המטוסים המלוות.
הכוח האמריקאי הצליח לתקוף בעוצמה כה רבה, עד כי סבור היה קוריטה כי ציו מתעמת עם כוח משימה אמריקאי מלא של נושאות מטוסים.
דיווח מוטעה שקיבל ובו נאמר כי מולו עומדות שש נושאות מטוסים, שלוש סיירות ושתי משחתות הביא את קוריטה להסגת כוחותיו לאחור.
היאמטו לא ניזוקה באופן רציני; רק שלוש החטאות-קרובות ושבעה עשר הרוגים מהפצצות בגובה נמוך נרשמו.
תקיפות מטוסים נוספות במהלך הנסיגה הביאו לנזק קל ועשרים ואחת אבדות בקרב אנשי הצוות.
שלוש סיירות כבדות נוספות וסיירת קלה טובעו.
הכוח המרכזי הטביע שתי נושאות מטוסים מלוות, שתי משחתות ומשחתת ליווי.
לאחר העימות, שבו היאמטו ושארית הכוח המרכזי לברוניי.
ב-15 בנובמבר 1944 חדלה פעילותה של שייטת אוניות המערכה הראשונה, והיאמטו הייתה לאוניית הדגל של הצי השני.
ב-21 בנובמבר תקפה הצוללת האמריקאית "סי-לַיון" את היאמטו ומלוותיה בעודן משייטות בים סין המזרחי בדרכן חזרה לקורה.
תקיפה זו הביאה לטיבוע אוניית המערכה קונגו והמשחתת "אורקאזה", אך פעם נוספת לא ניזוקה היאמטו.
עם הגיעה לקורה עלתה היאמטו על מבדוק יבש, תוקנה, ונערכו שיפורים במערך הנ"מ שלה.
ב-25 בנובמבר קיבל קפטן קוסאקו ארוגה את הפיקוד על היאמטו.
ב-1 בינואר 1945 הוקמה שייטת אוניות המערכה הראשונה המחודשת שבה נכללו היאמטו, אוניית המערכה הארונה והנאגאטו.
יומיים לאחר מכן עזבה היאמטו את המבדוק בדרכה לים הפנימי סטו.
הצבה זו הייתה קצרת מועד שכן שייטת אוניות המערכה הראשונה פורקה שוב ב-10 בפברואר, והיאמטו הצטרפה ל"שייטת נושאות המטוסים הראשונה".
ב-1 באפריל 1945 פלשו בעלות הברית לאוקינאווה, כשלב האחרון לפני הפלישה המתוכננת לאיי יפן.
תגובת הצי הקיסרי היפני הייתה עריכת מבצע, שם קוד "טן-גו" (天号作戦), שיכלול את כל כוחות השטח הימיים הנותרים של יפן.
לפי פרטי המבצע יפליגו היאמטו ותשע מלוות (הסיירת "יהאגי" ושמונה משחתות) לאוקינאווה.
אז, בשילוב התקפות קאמיקאזה וכוחות צבא המוצבים באי, יתקפו את כוחות בעלות הברית שנאספו על האי ובסביבתו.
לאחר מכן יעלה הצוות את היאמטו על החוף וישתמש בתותחיה כסוללה ארטילרית עד שיוכרע.
כהכנה למשימה זו, ב-29 במרץ, נטענו כל מצבורי הנשק של האונייה.
על פי התוכנית היפנית, יצטיידו האוניות היוצאות למבצע בכמות דלק המספיקה למסע לאוקינאווה בכיוון אחד בלבד, אך בפקודת מפקדי הבסיסים הפליגו האוניות כשמכלי הדלק שלהן מלאים בכ-60% מקיבולתם.
הכוח יצא מטוֹקוּיאמה ב-6 באפריל בשעה 15:20 בשם "כוח התקיפה המיוחד".
לרוע מזלם של היפנים יירטו ופיענחו בעלות הברית את תעבורת הרדיו שלהם, וכך למדו מפקדי הצי האמריקאי על פרטי מבצע טן-גו.
אישור נוסף על כוונות היפנים הגיע לידי בעלות הברית בשעה 20:00, עת חצה כוח התקיפה המיוחד את תעלת בונגו, ואותר על ידי הצוללות האמריקאיות "ת'רֶדפין" ו"האקלבק".
שתי הצוללות דיווחו לכוח נושאות המטוסים האמריקאי בסביבות אוקינאווה את מיקומה של היאמטו אך נמנעו מלתקוף בשל מהירות טור האוניות - 22 קשרים (41 קמ"ש) - ותנועות הזיגזג שלו.
כוחות בעלות הברית סביב אוקינאווה התכוננו למתקפה.
האדמירל ריימונד ספרואנס הורה לשש אוניות מערכה ששהו באזור להתכונן לפעולה כנגד היאמטו.
הוראות אלה בוטלו ובמקומן החליט ספרואנס על תקיפות מנושאות מטוסים של האדמירל מארק מיצ'ר.
כוח אוניות המערכה נשלח כגיבוי, בליווי שבע סיירות ו-21 משחתות, על מנת למנוע מהכוח היפני להגיע לטווח ירי על כוחות הנחיתה.
עם שחר 7 באפריל היו אנשי צוות היאמטו בעמדות קרב, ומוכנים לפעילות נ"מ.
בשעה 08:23 יצר כוח מוטס של בעלות הברית קשר ראשון עם כוח התקיפה המיוחד; שני מטוסים ימיים הגיעו לאזור זמן קצר לאחר מכן, ובמשך חמש השעות הבאות ירתה היאמטו פגזי נ"מ המשלבים מטעני רסס ותבערה לכיוון המטוסים.
על אף ניסיונותיה לא הצליחה למנוע מהם להמשיך לעקוב אחר הכוח.
היאמטו השיגה את קשר המכ"ם הראשון שלה בשעה 10:00. כשעה לאחר מכן הופיעו מעל הכוח מטוסי קרב מדגם F-6F הלקט, כשטייסיהם מוכנים לפגוש בכל מטוס יפני שעשוי היה להופיע, אך אף מטוס לא יצא לקראתם.
בסביבות השעה 12:30 השיגו 280 מפציצים ומפציצי טורפדו אמריקאים את כוח התקיפה המיוחד.
המשחתת "אסשימו", שעזבה את הכוח מוקדם יותר בשל תקלה במנועים, טובעה על ידי מטוסים מנושאת המטוסים "סן חסינטו".
בהתאם לנוהלי הגנת הנ"מ של היפנים, הגביר כוח התקיפה המיוחד את מהירותו ל-24 קשרים (44 קמ"ש), והמשחתות החלו להקיף את היאמטו.
יעף התקיפה הראשון החל בשעה 12:37. היהאגי פנתה והתרחקה מהכוח במהירות 35 קשרים (65 קמ"ש) על מנת למשוך חלק מהתוקפים; על אף שהתמרון הצליח, מספר המטוסים שמשכה היה זניח.
היאמטו הצליחה לחמוק מפגיעה במשך ארבע דקות, אך בשעה 12:41 השמידו שתי פצצות שני תותחי נ"מ 25 מ"מ ופערו חור בסיפון.
פצצה שלישית השמידה את חדר המכ"ם שלה ותותח 127 מ"מ בירכתי צד ימין.
בשעה 12:46 פגעו שתי פצצות נוספות במרכז צדה השמאלי של האונייה - אחת מעט לפני תותח 150 מ"מ והשנייה ישירות עליו.
פגיעה זו גרמה לנזק רב לצריח ולמחסן התחמושת שלו.
בשעה 12:45 הרעידה פגיעת טורפדו יחיד בקדמת צדה השמאלי של היאמטו את האונייה כולה.
מכיוון שרוב ניצולי פגיעה זו נהרגו מאוחר יותר בהפצצות מיעף נמוך או לא הצליחו להימלט מהאונייה הטובעת הפרטים אינם ברורים, אך ככל הנראה לא נגרם נזק חמור.
מעט מאוחר יותר פגעו שלושה טורפדות נוספים באונייה.
שתי פגיעות - בצד שמאל, ליד חדר המכונות, ובאחד מחדרי הדוודים - מאושרות; הפגיעה השלישית מוטלת בספק, אך נחשבת בעלת סבירות גבוהה, שכן הדבר מסביר את דיווח ההצפה בחדר ההגאים מאותה שעה.
ההתקפה הסתיימה בשעה 12:47, בהותירה את היאמטו נוטה על צידה בכ-5–6 מעלות לצד שמאל; הצפות נגד - הצפה מכוונת של מדורים בצדה השני של האונייה - צמצמו את הנטייה לכדי מעלה אחת.
אחד מחדרי הדוודים יצא מכלל שימוש ובכך האט במקצת את מהירות האונייה, והפצצות ביעף נמוך פגעו ברבים מצוותי תותחי הנ"מ 25 מ"מ ופגעו ביעילות הגנת הנ"מ של היאמטו.
מעט לפני השעה 13:00, החלה ההתקפה השנייה.
במתקפה משולבת, חגו מפציצי צלילה גבוה מעל הכוח, ומפציצי טורפדו התקרבו מכל הכיוונים בגובה פני הים.
צוותיהם של תותחי הנ"מ של האונייה ההמומים מכמות המטרות המקיפות אותם נקטו בניסיונות נואשים על מנת לעצור את המתקפה, וכך הפכו תותחי הנ"מ של האונייה לעוד פחות יעילים.
תותחיה הראשיים של היאמטו נטענו בפגזים בעלי מטען רסס שכוונו להתפוצץ כשנייה לאחר הירי - 1,000 מטר מהאונייה - אך לאלה הייתה השפעה מזערית.
ארבעה או חמישה טורפדו נוספים פגעו ביאמטו; שלושה או ארבעה בצד שמאל ואחד בצד ימין.
שלוש פגיעות אושרו: אחד פגע בחדר הדוודים שנפגע לפני כן, אחר פגע בחדר דוודים נוסף, והשלישי פגע בגוף הספינה, בסמוך לחדר מכונות שנפגע קודם.
פגיעות אלה הוסיפו לכמות המים שחדרו לספינה ואף ייתכן כי גרמו להצפת מדורים צמודים.
ייתכן כי הטורפדו הרביעי (אף שפגיעתו אינה מאושרת) פגע לצד אזור פגיעת הטורפדו השלישי, לכיוון הירכתיים, שכן פגיעה כזו מסבירה את דיווחי ההצפה שהתקבלו מאזור זה.
התקפה זו הותירה את היאמטו בנטייה מסוכנת של 15–18 מעלות לצד שמאל.
הצפת נגד של כל המדורים הריקים בצד ימין של האונייה צמצמה את הנטייה ל-10 מעלות, אך שיפור נוסף הצריך תיקונים או הצפת חדרי מכונות וחדרי דוודים בצד הימיני של האונייה.
על אף שבנקודה זו לא הייתה היאמטו בסכנת טביעה, הותירה הנטייה את סוללת התותחים הראשית בלי יכולת לירות, והאטה את מהירות האונייה לכדי 18 קשרים (33 קמ"ש).
בסביבות השעה 13:40 החלה ההתקפה השלישית.
לפחות ארבע פצצות הסבו נזק למבנה העילי של היאמטו.
הפצצה זו הביאה להרוגים רבים מבין צוותי תותחי הנ"מ 25 מ"מ.
החטאות-קרובות רבות הסבו נזק לספינה בכך שזעזעו את הלוחות המשוריינים ופגעו באמינותם בהגנה מפני טורפדו.
הנזק המשמעותי ביותר היה ארבע פגיעות טורפדו נוספות.
שלושה התפוצצו בצד שמאל, בהגבירם את קצב חדירת המים לחדר המכונות הפנימי השמאלי.
בנוסף הוצפו חדר דוודים וחדר הגאים נוספים.
הצפת שני חדרי ההגאים הגבילה את תנועת היאמטו, והיא נתקעה על פנייה לכיוון ימין.
הטורפדו הרביעי פגע ככל הנראה בחדר המכונות הימני החיצוני, שיחד עם עוד שלושה מדורים בימין האונייה, הוצפו במכוון על מנת לייצב את האונייה.
פגיעת הטורפדו הגבירה מאוד את קצב חדירת המים ואנשי צוות שהיו במדורים אלה טבעו בטרם הספיקו להימלט.
בשעה 14:02 ניתנה באיחור רב הפקודה לנטוש את האונייה.
באותו זמן האטה היאמטו לכדי 10 קשרים (19 קמ"ש) ונטייתה החריפה בהדרגה.
שריפות השתוללו במדורים שונים באונייה ואזעקות המתריעות מפני התחממות של מחסני התחמושת הקדמיים פעלו בעוצמה.
נוהל שגרתי היה להציף את מחסני התחמושת על מנת למנוע פיצוץ, אך משאבות המים שהיו אמונות על נוהל זה יצאו מכלל פעולה בשל הצפות קודמות.
בשעה 14:05 עשה דרכו יעף אחרון של מפציצי טורפדו לכיוון היאמטו מצדה השמאלי.
כעת נטייתה הייתה כזו שהטורפדו - שתוכנן להתפוצץ בעומק 6.1 מטרים - התפוצצו עם הפגיעה בגוף האונייה והחריפו את נטיית האונייה.
בשעה 14:20 נותקה אספקת החשמל ותותחי הנ"מ 25 מ"מ החלו צונחים לים.
שלוש דקות מאוחר יותר התהפכה היאמטו.
צריח תותחי ה-460 מ"מ התפרק, ובעת התהפכותה יצר גוף האונייה יניקה, שמשכה את אנשי הצוות השוחים בחזרה לכיוונה.
כשהגיע היפוכה ל-120 מעלות התפוצץ אחד ממחסני התחמושת בחרטום בזעזוע אדיר.
ענן הפטרייה שהיתמר בעקבות הפיצוץ לגובה של 6.4 ק"מ נצפה אף בקיושו, מרחק 160 ק"מ משם.
היאמטו שקעה במהירות, עמה כ-2,063 מתוך 2,332 אנשי ציוותה, בהם תת-אדמירל סייאיצ'י איטו, מפקד הצי.
הניצולים הספורים נמשו מן המים על ידי ארבע המשחתות ששרדו את הקרב ושבו ליפן.
מההתקפה הראשונה בשעה 12:37 ועד לפיצוץ בשעה 14:23 ספגה היאמטו אחת עשרה פגיעות טורפדו לפחות ושמונה פגיעות מפצצות.
תיתכנה עוד שתי פגיעות טורפדו נוספות, אך הן אינן מאושרות.
לרוב בשל נסיבות מעורפלות ומידע חלקי אודות טביעתן, נמצאו וזוהו אך קומץ שרידי אוניות מלחמה יפניות גדולות.
בהסתמכה על תיעוד אמריקאי מזמן המלחמה, יצאה בשנת 1982 משלחת לים סין הדרומי, אך לא הצליחה לקבוע בוודאות את זהות השבר שגילתה.
משלחת נוספת חזרה לאתר כשנתיים מאוחר יותר.
בעזרת תמונות וצילומי וידאו אישר אחד ממתכנני האונייה, שיגרו מקינו, את מיקומה של היאמטו.
שרידי האונייה ממוקמים כ-290 ק"מ דרומית-מערבית לקיושו בעומק 340 מטר, בשני חלקים; חלק קדמי, הכולל את החרטום ושני שלישים מהאונייה ואת ירכתיה.
מרגע השלמתן ניתנה ליאמטו ולאחותה, מוסאשי, חשיבות רבה בתרבות היפנית.
אוניות אלה סימלו את התגלמות גאונותה של הנדסת הצי הקיסרי היפני.
בשל גודלן, מהירותן וכוחן גילמו את נחישותה ומוכנותה של יפן להגן על האינטרסים שלה מפני העולם המערבי בכלל ומפני ארצות הברית בפרט.
שיגרו פוּקוּדוֹמֶה, קצין המבצעים של המטה הכללי של הצי הקיסרי, תיאר את האוניות כ"סמלים של עוצמה ימית שנסכו תחושת ביטחון עמוקה בקצינים ובגברים לגבי הצי שלהם." עוצמתה הסמלית של היאמטו הייתה כה גדולה עד כי היו אזרחים שהיו משוכנעים שכל עוד כשירה האונייה להילחם - לא תפסיד מדינתם.
במשך עשרות שנים לאחר המלחמה הוקירו היפנים את זיכרון היאמטו בדרכים שונות.
מבחינה היסטורית שימש השם יאמטו שם פואטי של יפן; ככזה, הפך השם לשם נרדף לסופה של האימפריה היפנית.
באפריל 1968, הוקם בכף אינוּטאבּוּ שבמחוז קגושימה עמוד זיכרון לזכרם של חללי מבצע טן-גו.
באוקטובר 1974 יצר רייג'י מצומוטו את סדרת האנימציה חלוצי החלל.
הסדרה עסקה בבנייה מחדש של אוניית המערכה כספינת חלל ובמסעה הבין-כוכבי להצלת כדור הארץ.
הסדרה נחלה הצלחה מסחררת ובעקבותיה נעשו חמישה סרטים ושתי סדרות-בת נוספות; בעוד שביפן שלאחר המלחמה ניסו האזרחים להגדיר משמעות חדשה לחייהם, הפכה היאמטו לסמל של גבורה ושל רצונם של היפנים לשקם את תחושת הגבריות שאבדה להם עם תבוסת מדינתם.
הסדרה זכתה להצלחה אף בצפון אמריקה ויצרה בסיס לשוק האנימה באזור.
המוטיבים של "חלוצי החלל" נשנו גם בסדרה "שרות חרישי" (The Silent Service).
בסדרת מנגה ואנימה זו, נבחנו סוגיית הנשק הגרעיני ויחסי ארצות הברית-יפן.
הכלי המרכזי בעלילה הוא צוללת גרעינית, שצוותה פותח במרד ומשנה את שמה ליאמטו, ההֶרְמֵז לאוניית המערכה ממלחמת העולם השנייה ולערכים שסימלה.
בשנת 2005 נפתח בעיר קורה, בסמוך למספנות הצי, מוזיאון היאמטו.
באותה שנה יצא לאקרנים סרט באורך מלא בשם "יאמטו" לציון שישים שנה לסיום מלחמת העולם השנייה.
הסרט מבוסס על ספר בעל אותו השם, ומציג את המלחים ששירתו על האונייה ואת רגשות הכבוד והחובה שחשו.
הסרט יצא לאקרנים במעל ל-290 בתי קולנוע ברחבי יפן, וזכה להצלחה מסחרית בהכניסו שיא של 5.11 מיליארד ין.
מחוז יאמאגטה (ביפנית: 山形県; בתעתיק לטיני: Yamagata-ken) הוא מחוז ביפן הנמצא בחבל טוהוקו שבאי הונשו.
עיר הבירה של מחוז יאמאגטה היא יאמאגטה.
אוכלוסייתו של המחוז כמיליון ומאה אלף בני אדם.
מחוז יאמאגטה נמצא בדרום מערב חבל טוהוקו לחוף ים יפן.
הוא גובל בדרום במחוזות ניאיגטה ופוקושימה, במזרח במחוז מיאגי ובצפון במחוז אקיטה.
כל גבולותיו הם הרריים ומרבית האוכלוסייה מתרכזת במרכז המישורי.
13 הערים הגדולות במחוז הן (מספר תושבים)
צורוקה (139,148 תושבים - העיר השנייה בגודלה במחוז)
יאמאגטה (255,304 תושבים - בירת המחוז והעיר הגדולה שלו)
האקלים במחוז יאמאגטה מאופיין בקיץ ארוך חם ולח ובחורף ארוך ומושלג.
האביב והסתיו קצרים יבשים ושטופי שמש, האביב מתאפיין בקרירות והסתיו בחמימות.
באזורים המיושבים הטמפרטורה כמעט ואינה יורדת מתחת ל-10°C- ובחודשים יולי אוגוסט בדרך כלל עולה מעל 30°C.
בין החודשים אוגוסט ואוקטובר עוברים כשני טייפונים בשנה.
בחורף יורד שלג בכמויות גבוהות בעיקר במקומות הגבוהים ולחוף ים יפן (סאקאטה) שלג מתון ובעיקר גשם.
כמות השלג היורדת בשנה בהרים המרכזיים סביב הר גאסאן מגיעה ל-3000 ס"מ ולגובה של 8 מטר.
יאמביו היא העיר המרכזית בנפת יאמביו ובירת מחוז אקווטוריה המערבית, אחד מעשרת המחוזות שבדרום סודאן.
העיר יאמביו נמצאת בנפת יאמביו במחוז אקווטוריה המערבית שבדרום סודאן, בסמוך לגבול הבינלאומי עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
העיר מרוחקת כ-445 ק"מ מערבית מהעיר הגדולה במדינה ובירתה, ג'ובה.הגובה הממוצע של פני הים בעיר הוא מעל 650 מטר.
יאמביו היא העיר המרכזית בנפת יאמביו ובירת מחוז אקווטוריה המערבית, אחד מעשרת מחוזות דרום סודאן.
בעקבות הכרזת העצמאות של דרום סודאן ב-9 ביולי 2011, העניינים שדורשים טיפול דחוף בעיר הם:
התיישבות מחודשת של סודאנים חוזרים, במיוחד מסודאן אך גם ממקומות נוספים.
שיפור הביטחון כנגד מורדים בוזזים מאוגנדה הידועים בשם "צבא ההתנגדות של האל".
לדאוג למזון בהווה ובעתיד לתושבי העיר.
דרך עפר הפונה צפונה מובילה לכפר קטן הנקרא רי רנג'ו (Ri Rangu).
דרך נוספת מובילה לעיר יאי (Yei), באקווטוריה התיכונה, ונמצאת דרומית מזרחית ליאמביו.
הדרכים הראשיות שמובילות לעיר הן:
הדרך הראשית שעוברת בתוך העיר A44 ומובילה מערבה לנזרה (Nzara) ולאזו (Ezo) בסמוך לגבול עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
הדרך הראשית A44 מתמזגת עם במזרח עם A43 המחברת בין עיר הבירה, ג'ובה, בצד הדרומי לרומבק, בירת מדינת האגמים, שבבחר אל-ע'זאל מצפון.
ביאמביו פועל גם נמל התעופה יאמביו, שדה תעופה אזרחי שמשרת את העיר.
יאמגאטה אריטומו (ביפנית: 山縣 有朋; 14 ביוני 1838 - 1 בפברואר 1922), גם יאמגאטה קיוסוקה, היה פילדמרשל בצבא יפן, גנרו ופעמיים ראש ממשלת יפן.
הוא נחשב לאחד ממעצבי הצבא והפוליטיקה בראשית דרכה של יפן המודרנית, ואבי המיליטריזם היפני.
יאמגאטה נולד למשפחת סמוראים זוטרה בעיר האגי, בירת האן צ'ושו (כיום מחוז ימאגוצ'י).
בצעירותו למד אצל יושידה שואין, שם לקח חלק בתנועה שפעלה להדחת שוגונות טוקוגאווה, ובמהלך מלחמת בושין שימש קצין בצבא הקיסר.
לאחר הדחת השוגונות, נשלח יאמגאטה, ביחד עם סאיגו צוגומיצ'י, לאירופה כדי ללמוד על מבנה הצבאות המערביים.
הוא התרשם במיוחד מהשינויים שהתחוללו בפרוסיה, שהפכה ממדינה חקלאית למובילה בתחום התעשייה והצבא, ואימץ את הרעיונות הפוליטיים של המדינה, שקראו להתרחבות צבאית מחוץ ולמשטר אוטוריטרי מבית.
עם שובו ליפן החל בהקמת צבא יפן, והפך לשר המלחמה ב-1873. בייסוד הצבא היפני הקיסרי התבסס יאמגאטה על הצבא הפרוסי, וכבר ב-1873 החיל גיוס חובה.
בעת כהונתו בתפקיד שר המלחמה, יסד יאמגאטה את המטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי, שהיה למוקד כוחו הפוליטי עד אחרי מלחמת העולם הראשונה, ושימש גם ראש המטה הכללי שלוש פעמים.
הוא הוביל את הצבא הקיסרי המודרני בדיכוי מרד סצומה ב-1877, כנגד חבר ילדות שלו, טקמורי סאיגו מסצומה.
בעידודו, כתב הקיסר מוצוהיטו את הקריאה הקיסרית לחיילים ולמלחים ב-1882. מסמך זה היה הקוד האתי של הצבא והצי היפניים, עד פירוקם ב-1945.
יאמגאטה קיבל את דרגל הפילדמרשל ב-1898. הוא הוכיח את יכולות הפיקוד שלו במהלך כהונתו כשר המלחמה, בתפקיד גנרל במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה ובמלחמת רוסיה–יפן, וראש המטה הכללי בטוקיו.
במהלך הקריירה הפוליטית שלו, מילא יאמגאטה מספר תפקידים.