tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעיטת הניצחון של פננקה היא אחת המפורסמות אי פעם, מה שהופך את שמו של פננקה לשם נרדף לסגנון המסוים הזה של בעיטת עונשין.
לאחר המשחק נאמר לפננקה שהוא יכול היה להיענש אם החמיץ, שכן ייתכן שהדבר נתפס כזלזול בשיטה הקומוניסטית שהייתה נהוגה באותה תקופה בארצו.
בראותו את הבעיטה תיאר פלה את פננקה כ"גאון או משוגע".
בנוסף לזכייה באליפות אירופה 1976, פננקה עזר לצ'כוסלובקיה להגיע למקום השלישי ביורו 1980, לאחר שכבש שוב בניצחון 9–8 בפנדלים.
במונדיאל 1982 כבש פננקה פעמיים בפנדלים, אך אלו היו השערים היחידים של צ'כוסלובקיה והנבחרת לא התקדמה מעבר לשלב הבתים הראשון.
הפננקה בוצעה מאז בהצלחה על ידי שחקנים רבים אחרים במגוון רחב של תחרויות.
לייפציג ב-2021, וכרים בנזמה עבור ריאל מדריד נגד מנצ'סטר סיטי בחצי גמר ליגת האלופות .
כמובן, לא כל בעיטת פננקה מצליחה.
בגמר ליגת העל האוסטרלית 2019 שיחק שחקנה של פרת' גלורי , ברנדון סנטאלב , שכבש מספר פננקות בעבר, את משחקו האחרון.
המשחק הסתיים בדו-קרב פנדלים בין סידני לגלורי.
כשהתוצאה 3–1 לטובת סידני ניגש סנטלאב לבעוט את הפנדל השלישי של קבוצתו.
הוא ניסה לבעוט פננקה, אבל שוער סידני אנדרו רדמיין צפה זאת, עמד זקוף ועצר בקלות את הבעיטה החלשה.
סידני כבשה את הפנדל הבא, ניצחה בדו-קרב וזכתה באליפות הליגה.
קפטן נבחרת לשעבר, גארי ליניקר, החמיץ גם הוא בעיטת פננקה, שאם היה כובש אותה היה מגיע לשוויון עם בובי צ'רלטון בטבלת מלך השערים של הנבחרת.
ליניקר נשאר עם 48 שערים, אחד מאחורי צ'רלטון, לשארית הקריירה שלו.
פנס גג הוא רכיב אדריכלי להכנסת אור טבעי.
פנסים אדריכליים הם חלק מגג גדול יותר ומספקים אור טבעי לחלל או לחדר שמתחת.
בשימוש עכשווי זהו מבנה צוהר ארכיטקטוני.
בדרך כלל "פנס" כזה סגור ואינו מספק אור כלל.
המונח פנס גג משמש לעיתים לתיאור מנורות על גגות מוניות ביפן, שנועדו לשקף את המורשת התרבותית של עששית נייר יפניים.
הפנס המזוגג פותח בימי הביניים.
פנסי גג של בנייה וזכוכית שימשו באדריכלות הרנסאנס, כמו בקתדרלות עיקריות.
בצרפת ובאיטליה של המאה ה-16 החלו להשתמש באורנז'רי, צורה מוקדמת של מבנה חממה עם חלונות גבוהים וחלק גג מזוגג לחורף עצי הדר וצמחים אחרים באקלים לא ממוזג.
פנסי גג שלאחר הרנסאנס היו עשויים מעץ וזכוכית ולעיתים קרובות היו נוטים לדלוף.
פנסי גג מודרניים נהנים מהתקדמות בטכניקות זיגוג ואיטום, בתוספת פיתוח של עם ביצועים גבוהים וחומרי איטום, המפחיתים אובדן אנרגיה ומספקים אטימות למים באותו אופן כמו חלונות גג רגילים.
בדרך כלל, פנסי גג בנויים באמצעות עץ, UPVC או אלומיניום, או שילוב של חומרים אלה.
הם משמשים כמאפיין אדריכלי, ונבדלים מחלונות גג בייצור מסחרי בעיצובם המותאם אישית, ומספקים נופים ייחודיים לחיק הטבע.
פנסי גג לבתי מגורים בנויים בדרך כלל באמצעות שילוב של מקטעים משולשים וטרפזים, המותאמים במסגרת UPVC או אלומיניום.
סגנונות אדריכליים מסורתיים מאפיינים את רוב פנסי הגג בבריטניה.
בארצות הברית, שבה נעשה שימוש לעיתים קרובות במונח צוהר "מותאם אישית", סגנונות מודרניים של פנסי גג נפוצים גם בשפת הבניין.
פנסון שטייניץ או פָּנָסִי שְׁטַיְנִיץ (שם מדעי: Photoblepharon steinitzi) הוא מין של דג ימי ממשפחת הפנסיים, החי במימי מערב האוקיינוס ההודי.
דג זה תואר למדע ב-1973 בידי החוקרים היפנים Tokiharu Abe ו-Yata Haneda, אשר בתחילה הגדירו אותו כתת-מין של פנסון פלפברטום (Photoblepharon palpebratum), אך בהמשך התברר שהוא הכיל תכונות ייחודיות שגרמו להפרידו.
שם הסוג מגיע מיוונית ופירושו: "ריסים מוארים".
שם המין נקרא להוקרת החוקר היינץ שטייניץ, שגם היה נתן את השם הנרדף Photoblepharon palpebratus.
הפנסון מצוי בטבע במימי האוקיינוס ההודי המערבי לרבות בים סוף ומצוי בעומק של 20 עד 500 מטרים באזורים הסובטרופיים והטרופיים בין האיים של מזרח אפריקה לחופי ראוניון וקומורו, מזרחה עד המלדיביים ומצפין עד לסומליה, עומאן, מצרים וישראל, סביב מפרץ אילת.
זהו דג הנפוץ בקבוצות קטנות והוא פעיל בלילה, כשביום הוא שוכן בשוניות עמוקות.
הדג בעל גוף פחוס באורך של עד 11 ס"מ והוא שחור, בעל קשקשים קצרים וראש גדול עם פה הפונה מעלה ובעל עיניים גדולות המיטיבות לראות בחשיכה.
מתחת העיניים ישנו שק מוארך המפיק ביולומינסנציה בעזרת חיידקים החיים לאורכם והוא מסוגל לכסות את הפנס לרצונו.
מטרת ה"פנס" המוגדל שלו הוא לעזור קלוט טרף קטן המואר בלילה וכן הוא יכול להשתמש באור כדי להטעות טורפים המופתעים מפרץ האורות ומפספסים את מיקומו המדויק.
הפַּנְסוֹרִי (בהאנגול: 판소리; באנגלית: Pansori) אופרה עממית קוריאנית היא מופע מוזיקלי בתרבות הקוריאנית, בדומה לדיבור ווקאלי (דקלום), דהיינו מעבר בין דיבור, דקלום ושירה.
שחקני ההופעה הם הזמר, המספר סיפור בשירה, קריינות ושפת גוף מומחזת, אוחז במניפה והמתופף המלווה אותו.
ההופעה יכולה להימשך מספר שעות.
המילה פנסורי מורכבת מהמילה פן או פאן (pan) (פירושה: "חלל, שטח פנוי") ומהמילה סורי (sori) (פירושה: "צליל" או "שירה") והוא שילוב של שתי המילים, מכיוון שבמקור המבצעים הופיעו במרחבים פתוחים, כגון שווקים.
מקור הסוגה מגיע עד סוף המאה ה-17, היא התפתחה כנראה משירים שמאניים.
כיום, מוכרות רק חמש יצירות פנסורי מקוריות, עם זאת, יצירות חדשות נוצרו גם במאה ה-20. במהלך הזמן התפתחו כמה גרסאות, כך שיש, למשל פנסורי קאיאגום (gayageum או kayagum) (כלי פריטה קוריאני הדומה לציתר).
יש גם גרסת תיאטרון עם כמה דמויות.
הפנסורי דורש טכניקה מוזיקלית ווקאלית מורכבת מהמבצעים שלה, כאשר תפקיד המתופף חשוב לא פחות מזה של הזמר.
במקור זו סוגה אינטראקטיבית, שבה גם הקהל השתתף באופן פעיל בהופעה.
הנציגים הטובים ביותר של הסוגה נקראים זמרי מאסטר, בתקופת שושלת ג'וסון, מיטב זמרי המאסטר זכו להערכה גם על ידי היאנגבאן (מעמד המשכילים הקונפוציאנים שהפכו לחלק מן האליטה השלטת בקוריאה לפני 1910), למרות מוצאם של הזמרים משיכבת העם הנמוכה.
כמה מאסטרים גדולים יצרו בתי ספר שהיו להם מאפיינים משלהם מבחינת טכניקת השירה והביצוע.
גם נשים היו מעורבות בסוגה, שבמקור בוצעה רק על ידי גברים.
בדרום קוריאה המודרנית, זמרי הפנסורי הטובים ביותר הוכרזו על ידי המדינה כ"אוצרות לאומיים חיים".
בשנת 2008, הפנסורי התווסף לרשימת המורשת התרבותית של האנושות על ידי אונסק"ו.
הפנסורי הוזכר לראשונה בספרו משנת 1754 של (유진한) Ju Jin-han בשם Manhvajip (만화집, 晩華集) שמתאר את ההיסטוריה שלו בהנג'ה (כתב סיני).
לפיכך, הסוגה החלה לקבל את אופיו המובהק מאוחר יותר כנראה בסוף המאה ה-17. ישנן מספר תיאוריות לגבי מקורו, ככל הנראה התפתח משירי השאמאן הקוריאני של מחוז ג'ולה או צ'ולה, זמרי הפנסורי המפורסמים ביותר הגיעו משם.
הם תמיד מספרים סיפור ארוך, בתערובת של פסוקי שירה ופרוזה; גם המבנה המוזיקלי וסגנון השירה של שני הסגנונות דומים.
עם זאת, ההבדל משמעותי ביניהם והוא שגיבורי השירים השאמאניים הם אלוהויות, והשירה משרתת מטרה דתית, וככזו, הוא שיר קודש לשמאן.
לעומת זאת הפנסורי מתאר את הבעיות של פשוטי העם בצורה מציאותית.
את הסיבה להפרדה זו אפשר כנראה לייחס לצרכים המשתנים של התקופות המשתנות: עד סוף המאה ה-17 נחלשה האמונה בשמאניזם, ולכן שירים וטקסים שמאניים הוגבלו בעיקר לחגיגות ולפסטיבלים.
יחד עם זאת, הטקס של השמאן היה גם סוג של מחזה, מיצג, והצורך בהופעות מרהיבות נשאר.
כך הפך אולי הפנסורי לסוגה עצמאית.
כאשר החל התיאטרון הקוריאני המודרני הוקמה להקת וונגקסה (Wongaksa) בשנת 1903, הפנסורי הפך מהרכב של זמר אחד ומתופף אחד, ללהקת תיאטרון ונוצרה האופרה הקוריאנית.
להקת הוונגקסה היא לא רק ביצעה יצירות פנסורי אלא ניסתה ליצור רפרטואר חדש.
פנסורי זה בדרך כלל היה זמר שישב שניים או שלושה מטרים לפני (או ליד) הזמר.
הקהל גם השתתף באופן פעיל בהופעות על ידי צעקת מילות כעס (추임새, chuimsae), כמו גם המתופף עצמו שהשמיע צלילים כאלה.
איריניפצ'אנג (일인사창, 一人立唱): הופעת הפנסורי המסורתית עם זמר ומתופף.
סונגדוצ'אנג (승도창, 繩渡唱): הפנסורי בוצע על ידי הזמר במהלך ריקוד חבלים.
הודוגה (허두가, 虛頭歌) או טנגה (단가, 短歌): שיר המבוצע לפני הפנסורי, המשמש לחימום מיתרי הקול.
היו בערך 40–50 שירים כאלה, עשרים מהם שרדו.
צ'אנגוק (창극, 唱劇): פנסורי, כלומר הצגה מרובת דמויות שהתפתחה להצגת אופרה בתיאטרון
פיונגצ'אנג (红창, 竝唱): ביצוע של קטע פנסורי או הודוגה בליווי אינסטרומנטלי
אמנות פנסורי (창작 판소리), צ'אנג'ק פנסורי, מילולית: "פנסורי שנוצר מלאכותית"): זוהי יצירת פנסורי חדשה שנכתבה במאה ה-20 על ידי מחברים ידועים בדומה למחזות מסורתיים.
גם הזמר וגם המתופף צריכים לשים לב לפרטים רבים.
פיתוח הקול וטכניקת האימון והשירה של זמרי הפנסורי שונים מזו המוכרים במוזיקה המערבית.
על אף שהנשימה הבטנית משמשת גם בפנסורי, בניגוד לטכניקת הבל קאנטו, בשירה הקוריאנית המסורתית, שפתות הקול שנקראים גם מיתרי הקול נמתחים ומופק טון מחוספס וחד.
הם חייבים להיות מסוגלים לשיר במספר רגיסטרים (רגיסטר: העמדות השונות של קול השירה: גובה או העומק והאופי הטונאלי הנובע מכך).
התהודה אסורה, כלומר הצליל אינו יכול להדהד בחלל הפה או בחלל הגולגולת, ניתן להשתמש רק במיתרי הקול ובגרון.
זמרות נעות בתחום רגיסטרים צר יותר ולכן הן משתמשות ביותר קישוטים מאשר גברים.
הכשרת הזמרים מתקיימת לאורך שנים רבות, על פי המסורת, בימים עברו הוכשרו התלמידים בהרים, שם נאלצו "לשיר" על מכשולים טבעיים, כמו חומת מים של מפל.
הכשרה נכונה של זמרים הייתה חשובה ביותר בעידן שלפני המיקרופונים, במיוחד כיוון שההופעות נערכו בעיקר בחוץ, והם היו צריכים להיות מסוגלים לשיר ללא רבב במשך מספר (לעיתים קרובות עד 7–9) שעות, גם בגיל 60 -70.
הפנסורי הוא חלק מתוכנית ההגנה על המורשת התרבותית של דרום קוריאה.
ב-24 בדצמבר 1964 היא הוכרזה כמורשת תרבותית אינטלקטואלית חשובה.
גיבורי תוכנית המורשת האינטלקטואלית הם מה שמכונה "אוצרות אנושיים חיים", מאסטרי זמר הפנסורי מוכרים גם על ידי המדינה הקוריאנית.
בשנת 2003, הפנסורי הוכרז כחלק מהמורשת התרבותית של האנושות על ידי אונסק"ו, ונוספה רשמית לרשימה ב-2008.
בשימור הפנסורי ממלאים תפקיד חשוב גם התקליטים.
התקליטים הראשונים של פנסורי הופיעו בתחילת שנות ה-1900, בהוצאת חברת Victor Talking Machine האמריקאית, עליהן נשמעו קטעים.
אותה חברה הקליטה את קולם של זמרי מאסטר מפורסמים רבים בשנות ה-20, אך בשל מגבלות טכניות, הם לא יכלו להקליט ביצועים שלמים, רק כמה דקות של קטעים.
המהדורות הגיעו לרוב לאוספים פרטיים.
בשנות ה-90, סינרה (Synnara) הוציאה מחדש כמה הקלטות.
משנות ה-60. הוקלטו גם הופעות שלמות על גבי דיסק, חלקן בתמיכת גופים להגנת המורשת התרבותית.
פַנְסִיָה גרין , לבית גליק (Glück; 22 באוגוסט 1904, סטרי, גליציה - 3 במרץ 1945, טרזיינשטט) הייתה לוחמת נגד הנאציזם בגרמניה הנאצית.
היא השתייכה לקבוצת ההתנגדות "קהילה לשלום ובנייה".
גרין עברה בשנת 1911 לברלין עם משפחתה, שם למדה בבית ספר יסודי ומסחרי.
היא נישאה לאיש העסקים גרהרד גרין ב-1928 והתגרשה ב-1938, אך השניים נותרו בקשר.
משנת 1938 עבדה גרין כמזכירה במשרד הרישום של הקהילה היהודית בברלין, שם כתבה רשימות גירוש.
גרין וחברה ורנר שארף קיבלו כך מידע על המתרחש בקהילה היהודית.
בעלה לשעבר גרהרד גרין ואשתו החדשה אילזה, לה היה נשוי מ-1942, הסתתרו בתחילת 1943, בעוד ורנר וגרטרוד שארף וכן פנסיה גרין ירדו למחתרת ב-1943.
גרין הייתה בקשר עם יוהנה שלשמידט (Schallschmidt), אדית ברלו (Berlow) ומסתירות אחרות.
ורנר שארף וגרין נעצרו ב-1943 וגורשו לגטו טרזינשטט ב-4 באוגוסט 1943, משם הצליחו להימלט ב-7 בספטמבר 1943 יחד עם אברהם ניגו (Niegho).
בסוף ספטמבר 1943 פגש ורנר שארף את הנס וינקלר בלוקנוולדה.
הם ביקשו להסתיר יהודים ולהפיץ עלונים נגד המלחמה.
עם חברים נוספים בברלין, הוקמה קבוצת ההתנגדות "קהילה לשלום ובנייה", אליה השתייכו כ-20 איש.
גרין הייתה מעורבת בכל פעולות ההתנגדות של ורנר שארף.
שארף נעצר ב-14 באוקטובר 1944 בפרירוס (Prieros) וגרין - שישה ימים לאחר מכן, מול בית העירייה של טרפטוב (Treptow).
הם הוחזקו בתחילה בכלא באלכסנדרפלאץ.
גרין גורשה למחנה שולשטראסה (Schulstraße) ב-1945 ולאחר מכן לגטו טרזינשטט.
ב-3 במרץ 1945 נורתה במבצר הקטן בטרזינשטט.
בשנת 2011 הונחה אבן נגף בחזית דירתה של גרין ברחוב קולביץ (Kollwitzstrasse) 48 בברלין-פרנצלאואר ברג לזכרה.
פנמה וייחו (ספרדית Panamá Viejo) או פנמה לה וייחה (Panamá la Vieja) - פנמה הישנה, הוא השם שקיבל האתר הארכאולוגי בו נוסדה העיר פנמה סיטי, בירת פנמה ב-1519 והשוכן כשמונה ק"מ צפונית-מזרחית למרכז העיר כיום.
שמו המקורי של המקום היה נואסטרה סניורה דה לה אסונסיון דה פנמה (Nuestra Señora de la Asunción de Panamá), היינו גבירתנו של העלייה של פנמה.
פנמה וייחו הוחרבה ב-1671 על-ידי הפריבטיר הנרי מורגן, והעיר נוסדה מחדש ב-1673 באתרה הנוכחי.
באתר הנחשב ליישוב הקבע האירופי הראשון לחופי האוקיינוס השקט נותרו שרידיהם של מספר מבני ציבור.
המקום מוכרז כאתר מורשת עולמית.
פנמה וייחו נוסדה ב-15 באוגוסט 1519 על-ידי מושל פנמה פדרו אריאס דאווילה לחופי מפרץ קטן שהיה ידוע בשם פוארטו דה לה טאסקה (Puerto de la Tasca).
בתחילה התגוררו ביישוב כ-400 איש אך רבים מהם עזבו לאחר מכן, והיישוב תואר כסובל ממחסור במים ומאקלים קשה.
החל ב-1520 שלטו סוחרים מג'נובה במסחר בעיר לאחר שניתן להם זיכיון לכך, שכן הרפובליקה של ג'נובה הייתה בת ברית של ספרד ההבסבורגית.
צו מלכותי של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך ספרד, העניק ליישוב מעמד של עיר ב-15 בספטמבר 1521 והיא נוהלה על-ידי קבילדו.
לעיר הוענק סמל והיא קבלה את התואר "העיר האצילה והנאמנה ביותר של פנמה" (Muy Noble y Muy Leal Ciudad de Panamá).
באמצע המאה ה-16 העיר הייתה לנקודת יציאה חשובה של הספרדים למסעות הביזה שלהם בפרו, ועם השנים צברה חשיבות והפכה למרכז מנהלי, מסחרי ודתי.
מושב הבישוף הועבר אליה, וב-1539 היא הייתה למקום המושב של האאודיינסיה המלכותית של פנמה - בית המשפט לערעורים אשר הופקד על אמריקה המרכזית וחופיה הצפוניים של אמריקה הדרומית.
כל המסדרים הנזיריים החשובים קבעו את מרכזם בעיר - פרנציסקנים, אוגוסטינים, דומיניקנים וישועים - וב-1610 התגוררו בה כ-5,000 תושבים והיו בה כ-500 בתים, קתדרלה, בית חולים, מנזרים וקפלות.
בתחילת המאה ה-17 העיר הותקפה מספר פעמים בידי שודדי ים ובידי ילידים, מספר שריפות גרמו לה נזקים, וב-1621 היא נפגעה ברעידת אדמה.
ב-21 בפברואר 1644 השמידה שריפה גדולה מבנים רבים בעיר, כולל הקתדרלה ומבנים דתיים אחרים.
העיר הגיעה לשיא פריחתה במחצית השנייה של המאה ה-17 כאשר זהב וכסף מדרום אמריקה עברו דרכה אל פורטובלו שלחופי הים הקריבי ומשם לאירופה; היא השתרעה על-פני שטח של 60 הקטאר ואוכלוסייתה מנתה כ-8,000 תושבים.
בינואר 1671 נודע לשודד הים הנרי מורגן כי חיל הרגלים וחיל הפרשים של פנמה מונים רק כ-1,500 חיילים, וכי מושבות ספרד החדשה נערכות להתקיף את ג'מייקה.
ב-28 בינואר 1671 הגיע מורגן לפנמה וייחו בראש כוח של 1,400 איש אשר שטו מחופי הים הקריבי לאורך נהר צ'אגרס וצעדו דרך הג'ונגל משך עשרה ימים.
מורגן התקיף את פנמה וייחו ולמרות שהגנתה נסמכה על ארטילריה וחיל פרשים, הוא כבש את העיר והיא עלתה באש ונחרבה ברובה.
לא ברור אם השריפה נגרמה על-ידי אנשיו של מורגן או שמושל העיר חואן פרס דה גוסמן אי גונסאגה הורה על פיצוץ מחסני אבק השריפה וגרם לה.
המושל עצמו כתב כי הורה על הצתת המחסנים כפי שאכן נעשה ונסוג מהעיר, וסביר שמורגן לא היה משמיד את העיר אלא בוזז אותה.
יותר מ-600 ממגיני העיר נהרגו ומאות נלקחו כשבויים.
ב-1672 הורה הכתר הספרדי על הקמת היישוב מחדש באתר המרוחק כ-8 ק"מ דרומית-מערבית לפנמה וייחו, ופנמה וייחו עצמה ננטשה ולא יושבה שוב.
משך שנים רבות נעשה שימוש בשרידי העיר כחומר לבנייה בעיר החדשה.
פנמה וייחו שוכנת בין שפכיהם של שני נחלים והיא משתרעת על-פני שטח של 28.7 הקטאר שצורתו כצורת האות "L".
האתר הארכאולוגי משמר את מערך הרחובות המקורי העשוי ברובו בתבנית שתי וערב, אך הרחובות אינם מקבילים לחלוטין וצורתם של המבננים איננה קבועה.
במקום נותרו שרידים של כל הכנסיות החשובות והמנזרים, כמו גם של שני מבני ציבור ומספר בתי עשירים.
רוב בתי המגורים היו עשויים עץ ולא נותר מהם דבר.
עוד אותרו באתר שרידיו של יישוב פרה-קולומביאני אשר קדם לעיר.
בתי העשירים ורוב המנזרים הוקמו על רצועה צרה לאורך החוף.
לעיר היו שתי יציאות, שתיהן על גבי גשרים שהשתמרו, ואלה הובילו אל הדרכים "קמינו ריאל" ("הדרך המלכותית") ואל "קמינו דה קרוסס" אשר חיברו את העיר אל חופי האוקיינוס האטלנטי.
הכיכר המרכזית הייתה קטנה ביחס לגודלה של העיר וממדיה היו 69 על 57 מטרים בלבד; ובשל גודלה המוגבל של העיר, חלקות הבתים היו קטנות, מוארכות וצרות.
בתחילה נבנו מבני הציבור כולל הקתדרלה והכנסיות מעץ.
במאה ה-17 הם נבנו מחדש מאבן אך הגגות נותרו עשויים מעץ.
כל הכנסיות באתר מלבניות או שנבנו בצורת צלב לטיני, ורובן עשויות מספינה מרכזית ושני מעברי צד.
רק לקתדרלה היה מגדל פעמונים של ממש.
למנזרים היו מספר חצרות פנימיות.
התאים והרפקטוריום נבנו לעיתים מאבן אך מבני השירות היו עשויים עץ.
מבני הציבור המכונים "הבתים המלכותיים" (Casas Reales) היו מרוכזים יחדיו וכללו את משרד הממשל, בית המשפט, בית המאסר ומגורי המושל והשופטים.
הקתדרלה (Catedral de Nuestra Señora de la Asunción) - הקתדרלה המוקדשת לעליית מרים נבנתה לראשונה בממדים צנועים ב-1535 והייתה עשויה מעץ.
ב-1540 המבנה נהרס בשריפה ונבנה שוב מעץ בצידה המזרחי של הכיכר.
הקתדרלה הוחלפה במבנה אבן בין השנים 1619–1626 אך עלתה באש ב-1644 ונבנתה מחדש זמן קצר לאחר מכן מאבן עם גג מעץ.
למבנה היו שלוש ספינות, אורכו היה 47.1 מטרים ורוחבו עמד על 19.4 מטרים.
הוא התאפיין במגדל פעמונים בגובה של 30 מטרים הניצב באופן יוצא דופן מעל האפסיס ואשר שימש גם לשמירה.
באופן יוצא דופן הקתדרלה פנתה דרומה ולא מזרחה כמקובל.
משני צדדיו של האולם המרכזי שכנו שתי קפלות שהעניקו למבנה צורה של צלב לטיני.
הקתדרלה חרבה ב-1671 יחד עם יתר העיר.
מנזר וכנסיית העיבור ללא חטא (Iglesia y Convento de la Concepción) - המנזר נוסד על-ידי נזירות ההתעברות ללא רבב אשר הגיעו מלימה ב-1597 והכנסייה נבנתה עם מעבר בודד.
המבנה חרב ברעידת האדמה של 1621, וב-1640 לערך החלה בנייתו של מבנה חדש אשר לא הושלם מעולם.
מבנה זה היה גדול בהרבה מקודמו, ולבית המקהלה בכנסייה היו שתי קומות.
המנזר והכנסייה חרבו יחד עם יתר העיר ב-1671, וחלקים ניכרים מהמבנה נלקחו לצורך בנייה מחודשת בעיר החדשה.
למבנה היה בור מים גדול שהשתמר יחסית.
בור מים זה שקורה בארבעה קמרונות חבית יכול היה לאגור 124,000 ליטרים של מים.
מנזר וכנסיית לה מרסד (Conjunto Conventual de La Merced) - האחים המרסדריאנים הגיעו לפנמה וייחו ב-1522 וקיבלו חלקת אדמה גדולה בקצה המערבי של העיר.
הם בנו כנסייה מעץ שהוחלפה במאה ה-17 במבנה אבן.
השריפה שכילתה את העיר ב-1671 לא פגעה בכנסייה ובמנזר, אך האחים המרסדריאנים אולצו לעזוב את המקום ולעבור לעיר החדשה, וחזית הכנסייה פורקה והועברה גם היא שם היא עדיין נצבת.
הכנסייה נבנתה בצורת צלב לטיני עם ספינה מרכזית ושני מעברי צד.
לימים נפגע האתר עקב סלילתה של שדרה שחצתה אותו ושהועתקה לתוואי אחר מאוחר יותר.
מנזר וכנסיית פרנציסקוס הקדוש (Conjunto Conventual de San Francisco) - הפרנציסקנים הגיעו לפנמה וייחו בשנות ה-20 של המאה ה-16, ותחילה שוכנו במבנה זמני.
ב-1573 עברו למבנה סמוך לחוף הים, אך רק בשנים 1589–1601 בנו את המנזר שהיה אחד הגדולים בעיר.
הכנסייה נבנתה החל מ-1603 בצורת צלב לטיני עם שלושה מעברים, וחזיתה הראשית פנתה דרומה אל הים.
הגג היה עשוי עץ אך נתמך בקשתות אבן.
אף שחלקים מהכנסייה וחלקו הקדמי של המנזר שרדו, האתר לא נחקר מעולם באופן מסודר.
המנזר והכנסייה של המסדר הישועי - אחוות ישוע (Conjunto Conventual de la Compañía de Jesús) - האחים הישועים הגיעו לפנמה וייחו ב-1578 והתגוררו בבית ליד הכיכר המרכזית שנקנה מאדם פרטי.
עם השנים הם הרחיבו את המבנה בכספי תרומות ובנו כנסייה מעץ.
ב-1608 החלה הקמת כנסייה מאבן, אך זו כמו גם המנזר נפגעו באורח קשה ברעידת האדמה של 1621. המבנה חודש בכספי תרומות והכנסייה נבנתה מאבן ונשאה גג עץ שנח על עמודים מאותו החומר.
המנזר השתרע על שטח של 5,000 מ"ר והיה בן שתי קומות.
הרפקטוריום ותאי הנזירים שכנו בקומה העליונה.
הכנסייה נחשבה ליוקרתית ביותר בעיר, לאחר הקתדרלה, ושימשה במקומה כשהאחרונה הייתה בהריסות או בבנייה.
בית הסוחרים הג'נובזים (Casa de los Genoveses) - בית הסוחרים הג'נובזים זוהה רק במאה ה-20 סמוך לנמל.
המבנה שניתן לסוחרים ג'נובזים שפעלו בעיר מכוח זיכיון שניתן להם מהשלטון, שימש כמרכז הסחר בעבדים בפנמה.
המבנה בן שתי הקומות עלה באש וחרב יחד עם העיר כולה ב-1671.
הבתים המלכותיים (Casas Reales) - בבתים המלכותיים התרכז הכוח האמיתי בעיר, שכן שם שכנו משרדי השלטון, משרד החשבונאות (Real Contaduría) שבו אוחסנו זהב וכסף, בית המשפט, בית המאסר, מגורי המושל ועוד.
הקומפלקס הגדול שהתפתח לחופי הים במהלך המאה ה-16 הופרד מיתר העיר על-ידי חפיר.
בשנות ה-80 של המאה ה-16 הבתים המלכותיים כללו שישה מבנים עשויים עץ ואבן.
רעידת האדמה של 1621 גרמה נזק קשה לבניין, ואף שזה תוקן, ב-1647 המבנים נהרסו במטרה להקימם מחדש, אך לא ידוע אם התוכנית יצאה לפועל.
עם השנים גרמו גלי הים נזק נוסף לשרידי המבנים והממצא באתר דל.
מנזר וכנסיית דומינגו הקדוש (Conjunto Conventual de Santo Domingo) - המסדר הדומיניקני ייסד את קהילתו בעיר בסביבות 1571, והקים בצפון העיר מבנה עץ צנוע מוקף בגדר קנים.
עם השנים המנזר הורחב בהדרגה ומבנה אבן קם ככל הנראה בין השנים 1610–1614. מבנה זה שרד את רעידת האדמה של 1621. למנזר היה קלויסטר יחיד שהוקף בגלריה.
ב-1976 הוענק לפנמה וייחו מעמד של מונומנט היסטורי, ובשנת 1995 הוקמה עמותה אשר הופקדה על שימור וטיפוח האתר.
בשנת 2003 הכריז ארגון אונסק"ו על פנמה וייחו כחלק מאתר מורשת עולמית בשם "האתר הארכאולוגי של פנמה וייחו והרובע ההיסטורי של פנמה סיטי".
הכרזה זו הוחלפה הלכה למעשה על-ידי הכרזה חדשה בשנת 2025 בשם "הנתיב חוצה-המצר הקולוניאלי של פנמה" אשר כוללת גם היא את הרובע ההיסטורי בעיר, כמו גם אתרים נוספים במדינה.
פנסילבניה (או פנסילווניה; על פי כללי התעתיק: פנסילווניה; שם מלא: הקהילייה של פנסילבניה, באנגלית: Commonwealth of Pennsylvania ) היא מדינה בארצות הברית, ואחת מארבע מדינות הנושאות את הכינוי "קהילייה" (Commonwealth).
פנסילבניה מכונה "מדינת אבן הראשה" בשל מרכזיותה במאה ה-19 בשגרה ובכלכלה של 13 המושבות.
בעיר פילדלפיה שבפנסילבניה הוכרזה עצמאותה של ארצות הברית וכן נחתמה החוקה.
היא המדינה החמישית בגודל אוכלוסייתה בארצות הברית.
פנסילבניה ידועה בקהילות המתגוררות ב"ארץ ההולנדית" – האמיש והמנוניטים.
המדינה נקראת על שמו של האדמירל האנגלי ויליאם פן , אביו של מייסדה של "מושבת פנסילבניה" ויליאם פן הקווייקר.
משמעות השם בלטינית: "יערו של פן".
לפני ההתיישבות האירופית באזור, שימש האזור מקום מושבם של שבטים אינדיאנים רבים ובהם הלנאפי, סוסקוואהאנה, אריאז, אירוקוי, שווני ואחרים.
בשנת 1643 התיישבה באזור בו נמצאת היום פילדלפיה קהילה משוודיה.
מאוחר יותר עברה השליטה באזור להולנד ולבריטניה.
ב-4 במרץ 1681 העניק המלך צ'ארלס השני זיכיון התיישבות לויליאם פן עבור השטח בו נמצאת המדינה.
פן ייסד את מושבת פנסילבניה – בה הותר חופש פולחן ודת, כך הציע לפתור את בעיית רדיפת הקוויקרים בעולם הישן עליהם נמנה פן בעצמו.
שטחה המערבי של המדינה היה שטח מריבה בין בריטניה וצרפת במלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
במקום בו עמד המוצב הצרפתי פורט דו'ווסן עומדת היום העיר פיטסבורג.
בשל חופש הפולחן והדת במושבה הגיעו אליה מתיישבים רבים מגרמניה, סקוטלנד ואירלנד.
בשנת 1704 קיבלו "שלושת המחוזות הנמוכים" ניו קסל, קנט וססקס רשות להקים בית מחוקקים משלהם, ובהמשך הפכו למושבה נפרדת בשם דלאוור.
פנסילבניה הייתה אחת מ-13 המושבות שמרדו בבריטניה במהלך המהפכה האמריקנית בשנת 1776. פנסילבניה הייתה המדינה השנייה לאשרר את החוקה האמריקאית, ב-12 בדצמבר 1787, חמישה ימים לאחר שדלאוור אשררה את החוקה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית נערך במדינה קרב גטיסברג ליד העיר גטיסבורג, אשר נחשב לנקודת המפנה במלחמת האזרחים.
במחצית השנייה של המאה ה-19 התפתחה תעשיית ייצור הנפט במערב המדינה.
במהלך המאה ה-20 התפתחו תעשיות הפלדה במדינה וכן כריית פחם.
כלכלת המדינה נפגעה עם הירידה שחלה במעמדן של תעשיות אלה בסוף המאה ה-20.
כמו כל מדינות ארצות הברית, ממשלת פנסילבניה מורכבת משלוש רשויות: מבצעת, מחוקקת ושופטת.
בראש הרשות המבצעת של פנסילבניה עומד מושל המדינה.
המושל הנוכחי, (שנת 2024), הוא איש המפלגה הדמוקרטית – ג'וש שפירו.
כמו כן נבחרים סגן המושל, ראש התביעה הכללית, החשב הכלל, וראש מחלקת האוצר של המדינה.
הממשלה מורכבת מ-18 ראשי סוכנויות המדינה הממונים על ידי המושל.
לפנסילבניה שני בתי מחוקקים מאז שנת 1790.
האספה הלאומית של פנסילבניה, כוללת את הסנאט של פנסילבניה ובו 50 חברים ואת בית הנציגים של פנסילבניה ובו 203 נציגים.
פנסילבניה מחולקת ל-60 מחוזות שיפוטיים.
בכל מחוז, למעט שני מחוזות, יש בתי משפט מחוזיים (שנקראו בעבר – בתי משפט שלום "justices of the peace"), והם דנים בתביעות פליליות בעלות חשיבות נמוכה ובתביעות אזרחיות בסכומים נמוכים (מקביל לבתי משפט השלום בישראל).
בפילדלפיה ישנה ערכאה של בתי משפט עירוניים, ובפיטסבורג ערכאה של בתי משפט משטרתיים עירוניים, להם סמכויות זהות לבתי המשפט המחוזיים של שאר מחוזות פנסילבניה.
מקורם של בתי משפט הנמוכים בערכאה שנקראה "בתי משפט לפניות רגילות (Courts of Common Pleas).
מעל בתי המשפט המחוזיים ישנן שתי ערכאות ערעור – ערכאת הערעור העליונה (the Superior Court), המקבילה לבתי המשפט המחוזיים בישראל, ערכאת הערעור העליונה היא בית המשפט של חבר העמים של פנסילבניה (the Commonwealth Court), המקביל לבית המשפט העליון בישראל.
בערכאת הערעור העליונה יושבים 15 שופטים, ובבית המשפט של חבר העמים 9 שופטים.
בית המשפט של חבר העמים משמש גם כערכאה ראשונה בתביעות נגד המדינה, ובענייני בחירות (מקביל לסמכויות בג"ץ במדינת ישראל).
מעל כל ערכאות אלה נמצא בית המשפט העליון של פנסילבניה שהיא ערכאת ערעור עליונה ואחרונה מעל הן ערכאת הערעור העליונה ומעל בית המשפט של חבר העמים.
ערכאת ערעור זו דנה גם בערעורים על עונשי מות.
בבית משפט זה חברים 7 שופטים הנבחרים בבחירות ישירות.
נשיא בית המשפט העליון הוא השופט לו הוותק הגדול ביותר מבין כל השופטים הנבחרים.
פנסילבניה נחשבת כמדינה מתנדנדת בכך שאינה נשלטת על ידי מפלגה אחת.
הסנאטורים המייצגים את המדינה בסנאט של ארצות הברית הם: דייב מקורמיק מהמפלגה הרפובליקנית וג'ון פטרמן מהמפלגה הדמוקרטית.
מרבית הכיסאות של המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית נשלטים על ידי המפלגה הדמוקרטית.
מושל המדינה הנוכחי הוא ג'וש שפירו, חבר המפלגה הדמוקרטית.
לעומת זאת, בבחירות של 2016 חל מהפך במדינה ודונלד טראמפ הרפובליקני ניצח את הילרי קלינטון עם 48.8% מהקולות.
ב-2020 זכתה שוב המפלגה הדמוקרטית כשבחרה בג'ו ביידן בפער של קצת יותר מאחוז, אולם ב-2024 זכתה המפלגה הרפובליקנית כשבחרה בדונלד טראמפ בפער של 1.7%.
תומכי המפלגה הדמוקרטית מהווים רוב באזור פילדלפיה, באזור סקרנטון במזרח המדינה וכן בפיטסבורג במערב המדינה.
תומכי המפלגה הרפובליקנית נמצאים בעיקר במערב המדינה ובאזוריה הכפריים.
נכון לשנת 1999, התוצר המדינתי הגולמי של פנסילבניה היה 383 מיליארד דולר אמריקאי.
פנסילבניה היא המדינה השישית בגודלה בארצות הברית מבחינת התוצר שלה.
בשנת 2000 ההכנסה הממוצעת לנפש הייתה $29,539 (מקום 18 בארצות הברית).
המוצרים החקלאיים העיקריים של המדינה הם מוצרי חלב, גידול עופות, בקר, פטריות, חזירים וחציר.
המוצרים התעשייתיים העיקריים הם מוצרי מזון, מוצרים כימיים, מוצרי חשמל ומכונות.
התיירות מהווה אחד מענפי הכלכלה העיקריים של המדינה.
אחד מהמפעלים הגדולים במדינה הוא מפעל השוקולד הרשי הנמצא בעיר הרשי.
בפיטסבורג ישנם מפעלים של היינץ המייצרים בעיקר קטשופ וכן מטה החברה שוכן בעיר.
בנוסף נמצא במדינה המפעל של זיפו המייצר מצתים.
מטה רשת התקשורת הגדולה בארצות הברית, Comcast נמצא בפילדלפיה, וכן רשת הביגוד הבין-לאומית אמריקן איגל נמצאת בפיטסבורג.
מחוז לנקסטר ידוע ברהיטי העץ המיוצרים בו, בעיקר על ידי אנשי כת האמיש והמנוניטים.
ענף הדיג במדינה מתבסס על דיג של דגי מים מתוקים בימת אירי.
נמל פילדלפיה הוא אחד הנמלים הימיים העיקריים של ארצות הברית.
פנסילבניה מהווה גשר גאוגרפי בין צפון מזרח ארצות הברית לבין מדינות הדרום של ארצות הברית, וכן גשר בין המדינות לחוף האוקיינוס האטלנטי לבין מדינות המערב התיכון.
המדינה גובלת בצפונה בניו יורק, במזרחה, מעבר לנהר דלאוור, בניו ג'רזי, בדרומה במדינות דלאוור, מרילנד, ווירג'יניה המערבית, ובמערבה באוהיו.
בצפון המדינה נמצאת ימת אירי.
הנהרות העיקריים במדינה הם נהר דלאוור, סוסקוואנה, מונונגאהלה, אולג'ני ונהר אוהיו.
אורכה של המדינה הוא 290 ק"מ, ורוחבה הוא 500 ק"מ.
פנסילבניה היא המדינה ה-33 בגודלה בארצות הברית.
הנקודה הגבוהה במדינה היא הר דייוויס שגובהו 979 מטרים מעל פני הים.
המדינה נחצית באלכסון על ידי הרי האפלאצ'ים החוצים את המדינה מצפון מזרח לדרום מערב.
החלק הצפוני של ההרים היא רמת אולג'ני.
למדינה יש 143 ק"מ של חופים לאורך נהר הדלאוור, שאינו לשון ים, אך אין למדינה חוף ישיר עם האוקיינוס האטלנטי.
על פי מחלקת מרשם האוכלוסין של ארצות הברית, נכון לשנת 2006 התגוררו במדינה 12,440,621 תושבים (מתוכם – 568,800, שהם 4.6% מאוכלוסיית המדינה, נולדו מחוץ למדינה).
בפנסילבניה הגידול הגבוה ביותר בארצות הברית של האוכלוסייה ההיספנית והאסייתית.
מרבית התושבים ממוצא גרמני מתגוררים בפרוורי פילדלפיה.
מרבית התושבים ממוצא בריטי מתגוררים במערב המדינה, בקרבת הגבול עם מדינת ניו יורק.
באזור סקראנטון יש מתיישבים רבים ממוצא פולני ובפילדלפיה יש רוב לשחורים.
בפנסילבניה יש יותר תושבים ממוצא סלובקי וולשי מכל מדינה אחרת של ארצות הברית, וכן מספר התושבים יוצאי אוקראינה השני בגודלו בארצות הברית (המדינה בה מספר האוקראינים הגבוה ביותר היא ניו יורק).
כבר מעת הקמתה של מושבת פנסילבניה על ידי הקוויקרים, הייתה נהוגה במושבה סובלנות דתית יוצאת דופן כלפי קבוצות דתיות אחרות, כגון הלותרנים, האמיש והמנוניטים.
סובלנות זו הביאה להתיישבות של כתות רבות במושבה.
הלותרנים יסדו את ניו סווידן (שוודיה החדשה), האחווה המורבית ייסדה את בית לחם שבפנסילבניה, וכן מספר רב של יישובים פרסביטריאנים במערב המדינה.
לאחר המהפכה התעשייתית החלה התיישבות של קתולים רבים בפנסילבניה.
בפילדלפיה עצמה קבור ג'ון ניומן – קדוש נוצרי שהיגר מצ'כיה לארצות הברית ופעל לשיפור מערכת החינוך הדתית במדינה.
בפנסילבניה אחת הקהילות היהודיות הגדולות בארצות הברית, וגרים במדינה למעלה מ-300,000 יהודים.
בשנים האחרונות נוצרו במדינה גם קהילות של בודהיסטים, הינדים, מוסלמים וסיקים.
במדינה שוכנת האוניברסיטה היוקרתית הפרטית אוניברסיטת פנסילבניה שבעיר פילדלפיה.
כמו כן, אוניברסיטת מדינת פנסילבניה הציבורית נמצאת בתחומה, ומכילה קמפוסים ברחבי המדינה.
בנוסף אוניברסיטת קרנגי מלון הפרטית המפורסמת בתחומי המדע והטכנולוגיה נמצאת בעיר פיטסבורג.
פנסילבניה היא ביתן של מספר קבוצות ספורט מהליגות המקצועניות הבכירות בארצות הברית:
כדורסל: פילדלפיה 76' מליגת ה-NBA
פוטבול: פילדלפיה איגלס והפיטסבורג סטילרס מליגת ה-NFL
הוקי קרח: פילדלפיה פליירס ופיטסבורג פינגווינס מליגת ה-NHL
בייסבול: פילדלפיה פיליז ופיטסבורג פיירטס מליגת ה-MLB
כדורגל: בשנת 2010 הצטרפה קבוצת פילדלפיה יוניון לליגת ה-MLS
הספורט הפופולרי במדינה הוא הפוטבול, הן ברמה המקצוענית והן בליגות המכללות והתיכונים.
מלבד ענפי הספורט בהם למדינה נציגות מקצועניות, ענף ספורט בולט נוסף הוא הספורט המוטורי.
סמלי מדינת פנסילבניה דגל סמל מוטו כינוי דגל פנסילבניהFlag of Pennsylvania סמל פנסילבניהSeal of Pennsylvania "מידה טובה, חירות ועצמאות""Virtue, liberty, and independence" "מדינת אבן הראשה""Keystone State" עץ פרח ציפור בעל חיים צוגה קנדיתTsuga canadensis קלמיהPenngift crown vetch שכווי הצווארוןRuffed grouse אייל פרדי לבן-זנבWhite-tailed deer
בנג'מין פרנקלין (1706–1790) – מייסד אוניברסיטת פנסילבניה ב-1742, שחתם על הכרזת העצמאות של ארצות הברית ועל חוקת ארצות הברית התגורר בפנסילבניה ונקבר בה, בבית הקברות של כרייסט צ'רץ' בפילדלפיה.
סטפן פוסטר – משורר אמריקאי.
ת'דאוס סטוונס (1792–1868) מנסח התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית
וינפילד סקוט הנקוק (1824–1886) מפקד כוחות ארצות הברית בקרב גטיסברג במלחמת האזרחים האמריקנית.
גנרל ג'ורג' מרשל (1880–1959) מפקד צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה והוגה תוכנית מרשל.
רייצ'ל קרסון (1907–1964) – ביולוגית ימית, מהמקימות הראשיות של התנועה הסביבתית העולמית.
ביל קוסבי (נולד ב-1937) – שחקן, קומיקאי, מפיק טלוויזיה ואקטיביסט לשעבר.
סברינה קרפנטר (נולדה ב-1999) – זמרת ושחקנית, תפקיד ידוע מאיה מהעולם של ריילי, דיסני.
טיילור סוויפט (נולדה ב-1989) זמרת-יוצרת קאנטרי-פופ אמריקאית, זוכת 10 פרסי גראמי.
ליל סקייס (נולד ב-1998) ראפר, היפ הופ וכותב שירים אמריקאי.
ויל סמית' (נולד ב-1968) שחקן, זמר מפיק מוזיקלי.
חוסה דורוטאו אראנגו אראמבולה (ספרדית: José Doroteo Arango Arámbula; 5 ביוני 1878 - 20 ביולי 1923) הידוע יותר בשם פרנסיסקו וייה (Francisco Villa) או בקיצור פנצ'ו וייה היה אחד הגנרלים הבכירים במהפכה המקסיקנית.
חוסה דורוטאו נולד בעיירה סן חואן דל ריו שבמדינת דורנגו במקסיקו.
לא ידוע רבות על מוצאו, בעיקר בשל חוסר תיעוד רשמי.
התאוריה הרווחת גורסת כי היה בנו של החוואי לואיס פרמן גורולה.
בתחילת דרכו הועסק כאיכר בחוות אביו, אולם לאחר זמן מה עזב והפך לפורע חוק ושודד בדורנגו, מאוחר יותר היגר למדינת צ'יוואווה הסמוכה ושם המשיך במעשיו.
הוא נתפס מספר פעמים באשמות של שוד, גנבות סוסים ובקר, אך הצליח להשתחרר מהאישומים בעזרת קשרים.
שינוי משמעותי בחייו התרחש לאחר פגישתו עם אברהם גונסלס, נציג של המהפכן פרנסיסקו מדרו (שמאוחר יותר יהיה נשיא) בצ'יוואווה.
גונסלס חשף אותו לראשונה לעולם הפוליטיקה ושינה את דרכי חשיבתו לגבי יחסו לפוליטיקה ולאנשים בעמדות הכוח.
מאותו זמן התחיל להחשיב עצמו למהפכן הנלחם למען עמו.
ב-1911 עזר וייה לניצחון צבא המהפכנים של מדרו (בתמיכת ארצות הברית) על הצבא הפדרלי של הנשיא הדיקטטור פורפיריו דיאס.
בתגובה נדון במשפט צבאי שלא בפניו למוות, ועל כן ברח לגבול ארצות הברית עד יעבור זעם.
יותר מאוחר המשיך בסדרת המרידות נגד בני בריתו לשעבר, השליט הצבאי החדש ויקטוריאנו אוארטה ולאחר מכן מחליפו ונוסטיאנו קאראנסה.
ב-9 במרץ 1916 הוביל וייה כ-1,500 מורדים מקסיקניים במתקפה על העיירה קולומבוס שבניו מקסיקו, בתגובה להודעת התמיכה של ארצות הברית במשטרו של קאראנסה.
בתגובה, שלח הנשיא וודרו וילסון משלחת של 12,000 חיילים במטרה לתפוס את וייה ולהביאו למשפט.
משלחת זו הוכתרה ככישלון בינואר 1917.
פנצ'ו וייה היה בעליה של מכונית מסוג דודג' 30-35.
ב-1923, נרצח וייה בהתנקשות בעיירה פאראל שבמדינת צ'יוואווה.
וייה עדיין זכור במקסיקו כגיבור עממי, שמרד נגד העריצים למען הצדק והעם.
פנצ'טנטרה (Pañcatantra, בסנסקריט: पञ्चतन्त्र; ידוע גם ככַּלִילָה ודִימְנָה או משלי בידבה (Bidpai)) הוא חיבור הודי עתיק שנכתב בסנסקריט ובו משלי חיות.
הספר נכתב על ידי פילוסוף הודי בשם בידבה, במטרה להנחות נסיכים ושליטים בענייני שלטון וללמד אותם איך לנהל בצורה נבונה את המדינה ואת אורח חיי האדם.
החיבור נקרא לעיתים "כלילה ודימנה", צירוף שמותיהם של שני תנים - כלילה ודימנה.
על פי המשל המופיע בספר, כלילה ודימנה היו יועציו של האריה, מלך החיות.
יום אחד שמע האריה בעל חיים בוכה.
התנים בדקו זאת ומצאו שבעל החיים שבוכה הוא שור.
הם החליטו לשדך בין האריה לשור, וכך היה, אלא שכלילה ודימנה קינאו בחברות שלהם והחליטו לסכסך ביניהם.
עומק הסכסוך היה כזה שהאריה והשור נלחמו זה נגד זה מתוך מחשבה שהאחד רוצה להרוג את השני.
מלך פרס שלח אנשים שיעתיקו את הספר לפרסית, ומהפרסית העתיקה תרגם אותו אבן אל-מוקפע לערבית.
ספר זה שימש את האחים הטהורים כדי לתת דוגמאות לאחריות מוסרית הדדית.
במאה ה-8 הגיע הספר לאירופה.
הספר תורגם לעברית לראשונה בימי הביניים על ידי רבי יואל (שרידים מתרגום זה נדפסו על ידי יוסף דרנבורג בפריז בשנת 1881).
בהמשך הוא תורגם מחדש על ידי אברהם אלמאליח והופיע בהוצאת דביר בשנת 1926.
הספר מוזכר בשמו "כתאב כלילה ודמנה" בספרות הגאונים בהקשר לספרות היהודית המוכרת בשם משלות שועלים.
כך בנספחים לאגרת רב שרירא גאון מובא שיש בו "מוסרין ודברי חכמה ומליצה בכלל משלים שלחיות".
ההקדמה הזו היא אורגינאלית כי היא מצויה בתרגום לאראמית, שהיה לפני התרגום לערבית.
יש הטוענים, שמי שחיבר את ההקדמה הזו היה "בוזורג'מהר" סופר פרסי, כי הוא חתום עליה.
בהקדמה זו מדובר בדילמות המיוצגות על ידי בעלי חיים ושאילות בענייני החצר המלכותי, ואיך אפשר להתקדם שם מבחינה פוליטית.
ישנם משלים רבים שאפשר ללמוד מהם על ידי התעמקות במשמעויות, כך שאם האדם לא מתעמק באמת הוא לא יבין כלום.
ההקדמה השלישית: נקראת "באב בעת'ת ברזוויה אלא בילאד אלהינד" (כלומר הפרק על שליחתו של ברזוויה להודו), סביר להניח שהקדמה זו הצטרפה לספר, לכל המאוחר במאה ה-12. מי שכתב אותה ידע על קיום ההקדמה הראשונה, כי היו בה דברים שחוברו לכבוד "ברזוויה" עקב ההקדמה הראשונה.
ההקדמה הזו מפרטת את נסיבות הבאת הספר מהודו לפרס, כי זה עניין שסקרן את האנשים במאה ה-8, אחרי שתורגם הספר לערבית, וכן בהקדמה הראשונה "ברזוויה" לא התייחס כל כך לתיאור הנסיבות שגרמו להסתכן בהבאת הספר.
בהקדמה הזו תואר איך המלך הסאסאני אנושרוואן התעניין להשתלם בידע ההודי הטמון בתוך הספר הזה, והוא שלח את ברזוויה להביא את הספר.
ההקדמה הרביעית: היא נקראת "באב מוקאדימאת אלקיתאב" (כלומר: פרק השער של הספר).
בהקדמה הזו נותנים הסבר על סיפור המסגרת של הספר, כך שמגדירים את "דבשלים" ואת "ביידבא" ואיך שביידבא חיבר את הספר אחרי שדבשלים המלך רצה להוציא אותו להורג ובסוף הוא התחרט, מרוב הדברים ששמע על חוכמתו של "ביידבא".
ההקדמה הזו נכתבה עקב הסקרנות שעלתה אצל הקוראים על הסיבה לכתיבת הספר המקורי "פנצ'טנטרה".
לגבי ההקדמה השלישית, עלה לדיון האם היא באמת חוברה במאה ה-12, כי בתרגום הארמי, שהיה כמעט באותה תקופה של התרגום הפרסי, היא אינה קיימת.
גם בתרגום של אבן אלמוקפאע לערבית ההקדמה הזו הופיעה רק במאה ה-13 ולא באותה תקופה בה נכתבה ההקדמה של אבן אלמוקאפאע.
בתרגום של יוהאן מקאפואה (סופר יהודי שהתנצר), שתרגם את התרגום של רבי יואל מעברית ללטינית, מוצאים את ההקדמה השלישית חבורה לספר של יוהאן מקאפואה, וזה מעיד על כך שהקדמה זו הייתה כבר אצל רבי יואל, כי היא נמצאת בתרגום ללטינית שתורגם מהגרסה הערבית של הספר.
ספורי כלילה ודמנה; מאת בידבה הפילוסוף ההודי; תֻּרגמו מערבית בידי אברהם אלמאליח, עם מבוא מאת המתרגם, תל אביב: דביר, תרפ"ז 1926. (מהדורה ב: תש"י 1950)
סיפורי כלילה ודימנה; מאת הפילוסוף ההודי בידבה; נוסח עברי חדש: עירית שילה, תל אביב: דביר, תשנ"ב 1992.
פנצ'ו ("Pentcho") הייתה אוניית מעפילים שהפליגה ב-1940 לעבר ארץ ישראל במסגרת עליית אף על פי.
כאשר היא שטה בים האגאי, אירעה תקלה במנוע, והאונייה נסחפה אל האי כמילי שבדרום הים האגאי.
לאחר עשרה ימים חולצו כ-500 נוסעיה על ידי כוחות איטלקים.
הנוסעים הועברו למחנה ולקסרקטין סגור ברודוס ואחר כך למחנה מעצר בדרום איטליה, עד שבשנת 1944 הוסדרה עלייתם לארץ ישראל.
האונייה, גוררת במשקל 279 טון, נבנתה במספנה בריטית בסביבות 1895. ונרכשה על ידי הצה"ר, לאחר שיצאה משימוש והייתה ישנה ורעועה.
פנצ'ו יצאה ב־18 במאי 1940 מנמל ברטיסלאבה שבסלובקיה לעבר ארץ ישראל.
הספינה נשאה 500 בני אדם במנעד גילים רחב, מהם כ-300 אנשי בית"ר, כ-100 פליטים יהודים אמידים שמימנו למעשה את הנסיעה, ועוד כ-100 שנאספו בדרך.
הנוסעים הצטיידו בדרכונים של פאראגוואי.
בארבעת החודשים הראשונים שטה הספינה על הדנובה, מניפה רוב הזמן דגל בולגרי.
בנתיב השיט שלה בנהר הדנובה, הטלטלה האונייה מחוף אל חוף בין רומניה, בולגריה ויוגוסלביה, ושלושתן הרחיקו אותה מתחומן ואף סירבו לרכישת מזון אצלן לטובת הנוסעים.
כך נותרה האונייה ללא מזון ודלק, שסופקו להם בחלקם על ידי קהילות יהודיות מבולגריה ויוגוסלביה, וארגון הג'וינט.
ב־21 בספטמבר 1940 הפליגה האונייה אל הים השחור במטרה להגיע לארץ ישראל דרך הים התיכון.
בדרכה, חנתה באי סאמוס, אך כיוון שלא הייתה אפשרות להשיג שם דלק הוחלט להפליג לפיראוס.
במהלך ההפלגה נוצר מחסור במי שתייה, ונאלצו לשאוב מדוד הקיטור של האונייה חצי מכמות מי השתייה, ולהחליפם במי ים, וכתוצאה מכך הדוד התפוצץ.
ב־9 באוקטובר הם נסחפו עם הרוח עד שהתרסקו אל הסלעים שליד האי כמילי שבים האגאי.
נוסעי האונייה ניצלו, ושרדו במשך כעשרה ימים על האי הבודד, בו מצאו נקיק מי גשם.
הם הדליקו מדורות וכתבו על סדינים את הסימון SOS במטרה לאותת על מצוקתם.
ביום השלישי לשהותם באי הם שלחו בסירת הצלה חמישה נערים (אחד מהם היה אימי שדאור ליכטנפלד) לנסות להזעיק עזרה.
הנערים לא הצליחו במשימתם, סירתם נטרפה בים, ולבסוף ניצלו, ואושפזו בבית חולים באלכסנדריה.
לאחר ימים אחדים טס מעל שמי האי מטוס איטלקי שגילה את הספינה, ובעקבות כך נשלחו שתי אוניות איטלקיות מהאי רודוס כדי לחלצם.
בתחילה הועברו למחנה אוהלים בקסרקטין צבאי ברודוס.
כעבור שנתיים הועברו למחנה המעצר פרמונטי די טרזיה בדרום איטליה.
הגם שיהדותם הייתה ידועה לשלטונות האיטלקים, הם ניצלו מגורלם של אלה מיהודי איטליה ורודוס, שנשלחו למחנות ההשמדה במזרח אירופה.
באוקטובר 1943 נכבש המחנה על ידי כוחות בעלות הברית, וחיילי הבריגדה היהודית פגשו את העצורים.
משה שרת שביקר במקום באפריל 1944 הסדיר עם שלטונות המנדט את עלייתם לארץ ישראל.
לאחר ארבע שנים מתחילת מסעם, קיבלו הנוסעים אישורי עלייה (סרטיפיקטים) ועלו לארץ ישראל המנדטורית.
שנים עשר מהנוסעים נפטרו בעת השהייה ברודוס: עשרה נפטרו ממחלות שונות, ושניים טבעו בניסיון לברוח לארץ ישראל.
הם נטמנו בבית הקברות היהודי ברודוס.
אחד מעולי הספינה, צעיר יהודי מגרמניה, בן צבי קלישר, כתב עם עלותו לארץ ישראל ספר ובו תיאור מסע האונייה המבוסס על יומנו האישי.
הספר ראה אור בשנת 1945 בשם "בדרך לארץ ישראל".
הספר פותח בתיאור הייסורים והסבל שעבר המחבר במחנה ריכוז נאצי, שחרורו מן המחנה בעקבות שתדלנות משפחתו, הצטרפותו למסע "פנצ'ו" ותיאור התלאות שעברה בדרכה.
הספר כולל צילומים רבים שצילם המחבר במצלמתו על סיפון האונייה ובאי כמילי.
ארבע שנים בדרך לציון", נכתב בידי יהושע הלוי, מארגן השיירה ומפקד האונייה "פנצ'ו", שליווה את הנוסעים מתחילת המסע ועד לסיום המסע בארץ ישראל ב-1944.
ב-15 ביולי 2008 הוסר הלוט מעל אנדרטה וקיר זיכרון למעפילי "פנצ'ו" בנתניה.
האנדרטה עשויה מגוש שיש בצורת ספינה הנוטה על צידה כשהיא מתנגשת בסלע.
על קיר הזיכרון חרותים שמותיהם של המעפילים.
ביולי 2020 יצא ספרה של תמי שם טוב "אני לא עוזב", רומן היסטורי בדיוני שמספר על איצ'ו, ילד בבית היתומים של יאנוש קורצ'אק ועל מסעו לארץ ישראל.
האונייה בה הוא עולה ארצה (וגם נתקע על אי בודד, כמו הסיפור המקורי) היא הפנצ'ו.
PCP או בשמו המדעי פנציקלידין - Phencyclidine (קיצור לשמו הארוך יותר: פנילציקלוהקסילפיפרידין - Phenylcyclohexylpiperidine), הידוע גם בכינויו "אבק מלאכים" (Angel Dust), הוא סם דיסוציאטיבי והלוצינוגני (גורם הזיות).
שימושו הרפואי הוא בהרגעה והרדמה.
נוסחתו הכימית של ה-PCP היא C17H25N ומסתו המולקולרית היא 243.4 גרם למול.
סם זה גורם לתחושת ניתוק מהסביבה, לחוסר רגישות לכאב, בלבול, אובדן עכבות, ובמקרים חריגים התקפים פסיכוטיים, חלקם אלימים ומסוכנים וקואורדינציה נמוכה מאוד, עד בלתי אפשרית.
בשל תופעות אלו הוא מוגדר כסם מסוכן לשימוש.
בארצות הברית נכלל הסם ב-Schedule II, ובישראל נכלל בפקודת הסמים המסוכנים כסם סימן ב'.
ה-PCP הוא סם הרדמה והרגעה דיסוציאטיבי והלוצינוגני מקבוצת הסמים הכוללת גם קטמין וטילטמין.
מבחינה טוקסולוגית, PCP נחשב לנוירוטוקסין המזיק לתפקוד המוח.
נזקי הסם ניכרים בחלקים שונים של מערכת העצבים כגון מערכות הקליטה.
ה-PCP נוסה לראשונה אחרי מלחמת העולם הראשונה כסם מרדים בניתוחים.
אך בגלל תופעות לוואי הוא נדחה משימוש רפואי עד שנות החמישים, עת נוסה מחדש בבני אדם תחת השם "סרניל" (Sernyl).
עד מהרה נדחה הסם בשנית בשל תופעות הלוואי.
לאחר מכן נעשה ניסיון למכרו כסם הרדמה וטרינרי בשם סרנילן, אך הוא נדחה.
בשנות השבעים הוכנס החומר לרשימת החומרים המסוכנים האמריקנית.
בשל זמן מחצית חיים ארוך בגוף האדם, ובשל תופעות הלוואי שלו הסם לא ראוי לשימוש רפואי.
ה-PCP נספג ברקמות שומניות ומפורק במטבוליזם לחומרים אחרים הנקראים PCHP, PPC וPCAA.
כאשר הסם נצרך על ידי עישון, הוא מתפרק בחלקו לחומרים PC ופיפרידין.
פַּנְסְפֶּרְמִיה היא תאוריה הגורסת כי מוצא החיים אינו מכדור הארץ, אלא מן החלל.
התאוריה עוסקת בהוכחות מדעיות לכך שמעבר חיים מכוכב לכת אחד למשנהו, או ממערכת כוכבים אחת למשנתה, הוא אפשרי וסביר.
הכתב העתיק ביותר שעוסק בפנספרמיה הידוע כיום נכתב בידי הפילוסוף היווני אנכסגורס, שטען כבר במאה החמישית לפנה"ס שהיקום כולו מלא בחיים, כלומר שלא רק בכדור הארץ ניתן למצוא חיים.
לא היו הסברים מדעיים בנמצא והתאוריה כולה התבססה על טיעונים פילוסופיים בלבד.
מקור השם "פנספרמיה" הוא מיוונית.
פן (pan) פירושו "כלל" או "תערובת" וספרם (Sperm) שפירושו זרע.
כלומר - "תערובת הזרעים (של החיים)".
התאוריה גובשה ב-1903 על ידי הכימאי השוודי סוונטה ארניוס, שטען כי תופעת לחץ הקרינה היא שמאפשרת ליצורים חד-תאיים מיקרוסקופיים לעבור מכוכב לכת אחד למשנהו (או בין מערכת כוכבים אחת למשנתה).
טענתו של ארהניוס התבררה מאוחר יותר כבלתי אפשרית.
הם הצליחו למצוא קשר בין נחיתות של מטאוריטים על כדור הארץ לבין מגפות ידועות שהתפרצו לאורך ההיסטוריה.
ב-1969 נתגלו בקרבת הכפר מורצ'יסון שבאוסטרליה, חלקי מטאוריט מסוג כונדריט (שמאוחר יותר נקרא מטאוריט מרצ'יסון על שם הכפר) שהכיל חומצות אמינו וחומרים אורגניים אחרים.
חומרים אלה הם אבני הבניין הבסיסיים של הנוקלאוטידים המרכיבים את מולקולות ה-DNA וה-RNA.
תגלית זו נתנה חיזוק משמעותי לתאוריית הפנספרמיה, על אף שיש המטילים בספק במהימנות הנתונים, וטוענים שמקור המולקולות האורגניות יכול להיות בזיהום שהתרחש בזמן שהותו של המטאוריט בכדור הארץ.
במשימת החלל אוסיריס-רקס משנת 2023, הובאו לכדור הארץ חלקי כונדריטים לא מזוהמים.
בבדיקת החומר נמצאו כ-14 חומצות אמינו ומנירלים, מה שהוכיח את קיומם של אבני יסוד לחיים בחלל.
הפרופסור האמריקני פרנסיס קריק, ממגלי מבנה ה-DNA, העלה בשנת 1973 רעיון מהפכני הרבה יותר (אך בכל זאת לא בלתי אפשרי), שלפיו תרבות חוצנית מתקדמת מאוד זרעה את החיים במתכוון על כוכבי לכת כדוגמת כדור הארץ.
המניע שלהם לעשות זאת, לטענתו, עשוי להיות הפצת תרבותם ברחבי היקום (שכן החיים על כדור הארץ דומים להם) או מחקר.
רעיון זה מזכיר גם את תאוריית הבריאתנות, רק שכאן אלוהים הוא בעצם חייזר.
לפי התאוריה, צריכים להתקיים שלושה תנאים חיוניים, שאין אנו יכולים להוכיח או להפריך קיומו של מי מהם (ולפיכך תאוריה זו אינה תאוריה מדעית):
על היצורים החיים להינתק מכוכב האם שלהם בצורה כלשהי.
על היצורים לעבור בחלל דרך כלשהי עד הגעה ליעד (כוכב לכת אחר).
על היצורים לצלוח את המעבר מהחלל לכוכב הלכת עצמו, דרך האטמוספירה שלו.
מהירות המילוט הנדרשת עבור גוף (ללא תלות במסה) כך שיצא ממערכת השמש עד שכוח הכבידה שמפעילה השמש לא ישפיע עליו כלל היא כ-151,560 קמ"ש (42.1 ק"מ לשנייה).
נכון להיום התגלו 3 גופים כאלו.
פגיעות של גופים שמימיים קטנים בכוכבים גדולים יותר היו ועודן עניין שבשגרה.
על כדור הארץ לבדו התגלו מטאורים רבים שמקורם בחלל, מתוכם עשרות שמקורם בכוכבי הלכת הסמוכים - מאדים, נוגה והירח.
לפני מיליארדי שנים הפגיעות הללו של גופים קוסמיים אלה באלה היו נפוצות יותר.
הן אלה שגרמו למרבית המכתשים המוכרים לנו כיום על הירח.
שהייה ממושכת של חיים בחלל
סוג השהייה הסביר ביותר להישרדות ממושכת של יצורים חיים בתנאים השוררים בחלל הוא בצורת נבגים.
יצורים מיקרוסקופיים מסוגלים לשרוד בצורה כזו לאורך זמן בתנאים קשים, ולהתפתח מאוחר יותר לצורת החיים המקורית לכשהתנאים משתפרים, או כאשר המטאוריט ששכנו עליו עד כה נוחת על קרקע מוצקה.
פנפורטה (באיטלקית: Panforte) (שמה העברי: לחם צלבנים) היא עוגה איטלקית מסורתית שמקורה מהעיר סיינה שבטוסקנה מהמאה ה-13. עוגה מסורתית זו נאכלת בכל השנה, ומהווה קינוח מסורתי בחג המולד.
משמעות המילה פנפורטה היא "לחם חזק" המתייחס לא לקושיה של העוגה, אלא לתיבול החזק שבה שכלל, לפי חלק מהמסורות, פלפל שחור.
לפי סברה אחרת מקור השם במילה "פנפיפטו" -"panpepato" - "לחם פלפל".
העוגה מוזכרת במסמכים משנת 1205 בהם מצוין שתושבי העיר נתנו את העוגה לנזירים ולנזירות בשבעה בפברואר באותה שנה כמעשר או מס.
עוגה זו הייתה נפוצה בתקופת מסעות הצלב בשל עמידותה ושימשה את הצלבנים במסעותיהם.
לפי אחת המסורות, העוגה המסורתית כללה 17 מרכיבים - כמספר רבעי העיר סיינה באותה עת: ובהם קמח, מים, דבש, סוכר, פירות כגון: מלון, לימון, קליפות לימון ותפוז, אגוזים ואגוזי מלך, שקדים, ותבלינים: כוסברה, קינמון, ציפורן, אגוז מוסקט, פלפל שחור ומשקה אלכוהולי.
פנציר S-1 היא מערכת נ"מ משולבת של תותחים וטילי קרקע-אוויר, טקטית וניידת נגד כלי טיס וטילי שיוט.
המערכת מיוצרת על ידי משרד התכנון KBP בטולה, רוסיה.
מערכת הפנציר S-1 היא שיפור ישיר של קודמתה, SA-19/SA-N-11.
מערכת הפנציר-S פותחה החל משנת 1990 כמחליפה ל-9K22 טונגוסקה.
אב הטיפוס הושלם ב-1994 והוצג שנה לאחר מכן בתערוכת הסלון האווירי במוסקבה.
הפיתוח הואט באותה תקופה בשל המצב הכלכלי הגרוע ברוסיה, אך חודש בתמיכת הלקוח הראשון, איחוד האמירויות, בשנת 2000.
דרישת איחוד האמירויות הייתה למכ"ם המסוגל לעקוב גם אחר מטרות קרקע, בתוספת תותחים וטילים משופרים, מה שהאט מעט את סיום הפיתוח.
ניסויים חיים נערכו ביוני 2006 במטווח קפוסטין יאר באסטרחן.
בדיקות סופיות במאי 2007 כללו מסע מזורז של הכלים לאורך 250 ק"מ לעמדת ירי בלתי מוכנה, כדי לדמות משימת הגנה אוויריות אופיינית.
כל מרכיבי המערכת מותקנים על כלי רכב אחד הנושא הן את מכ"מי החיפוש והעקיבה והן את משגרי הטילים והתותחים על מערכותיהם.
כלי הרכב המוביל את המערכת השתנה בין הגרסאות השונות והיה לרוב משאית כבדה בעלת הנעה 8x8 מסוג URAL-5323, KAMAZ-6560, MZKT-7930 או שלדה זחלית בלארוסית מסוג GM-352M1E, שהיא כפי הנראה היחידה המאפשרת ירי בתנועה.
כמו כן קיימת גרסה נייחת להתקנה על כלי שיט.
הצריח נושא 12 טילי 57E6 או 57E6-E בשתי קבוצות בנות 6 צינורות שיגור, אחת בכל צד של הצריח.
ראש הקרב מכיל מרעומי קרבה ומגע וחומר נפץ מרסק במשקל 16 ק"ג.
הטיל כולו שוקל 65 ק"ג, מגיע למהירות מרבית של 1,100 מטר לשנייה וטווחו היעיל 1–12 ק"מ.
המכ"מים פועלים בתדרים המילימטריים והסנטימטריים.
טווח הגילוי הוא 30 ק"מ וטווח העקיבה הוא 24–28 ק"מ למטרה בעלת שטח חתך מכ"ם של 2 מטר מרובע.
בנוסף למכ"ם קיימת במערכת בקרת האש גם מערכת הדמיה תרמית באינפרה אדום עם עיבוד אות ספרתי ועקיבה אוטומטית.
מערכות זולות המיועדות לייצוא מכילות בקרת אש אלקטרו-אופטית פשוטה יותר.
עד לשישה רכבי פנציר S-1 יכולים לפעול בתצורות הבאות:
פריסה עצמאית: כל רכב שיגור הוא יחידה עצמאית לחלוטין המגלה, רוכשת, עוקבת ומיירטת את מטרותיה.
סוללה: רכב שיגור אחד מתפקד כמרכז בקרת אש השולט ב-3–5 כלים אחרים המקבלים מידע מטרה ממנו ומבצעים את פקודות האש.
פריסה מול עמדת פיקוד נייחת: עמדת פיקוד נ"מ מרכזית שולחת הוראות אש לכלים הניידים.
ניתנת להפעלה עם מכ"ם גילוי מוקדם ארוך טווח.
: 50 כלים הוזמנו במאי 2000. מחציתם על כלי-רכב זחליים.
: 38 כלים בקירוב הוזמנו, כחלק מעסקת נשק גדולה בשווי 8 מיליארד דולר.
: 36 כלים הוזמנו כחלק מעסקת נשק של מיליארד דולר.
אספקה החלה באוגוסט 2007. השבועון "ג'יינס דיפנס ויקלי" דיווח במאי 2007 שעשרה כלים עתידים להמסר לאיראן עד סוף 2008
: ככל הנראה עשרה כלים שהועברו מסוריה.
: מספר מערכות שככל הנראה הוברחו מסוריה.
רובן הושמד במבצע "אוויר הרים" שביצע חיל האוויר במהלך שנת 2024.
ב-22 ביוני 2012, הפילה יחידת פנציר-S1 סורית מטוס F-4 פנטום טורקי מול חופי העיר לטקיה.
לפי מקורות ישראלים הרוסים כנראה מעורבים בהפלת המטוס כאזהרה לכוחות נאט"ו שלא להתערב צבאית במלחמת האזרחים בסוריה.
במהלך התקיפות האוויריות של ישראל על מטרות איראניות בסוריה ב-10 במאי 2018 סוללת פנציר-S1 (קוד נאט"ו SA-22) שתקפה את מטוסי חיל האוויר הישראלי הושמדה.
ב-21 בינואר 2019, במסגרת תקיפות תגובה נגד תשתיות איראניות בסוריה, השמיד חיל האוויר הישראלי לפחות שתי סוללות פנציר-S1 סוריות אחרי שאלה פתחו באש חרף האזהרה שהעבירה ישראל לסורים.
פָּנָּסִית דּוּ-נוֹצָתִית (שם מדעי: Koelreuteria Bipinnata) הוא עץ נוי ממשפחת הסבונניים (Sapindacea) שמקורו במזרח אסיה.
העץ הראשון בישראל נשתל ב-1959 בארבורטום אילנות וכיום הוא עץ נפוץ בגנים ובשדרות.
שמו של העץ בעברית נובע מצורת עליו ופירותיו.
העלים משוננים, מסורגים ומנוצים פעמיים.
לקראת סוף הקיץ מופיעים הפרחים בצבע צהוב.
הפרחים ערוכים במכבדים ואינם מרשימים.
זמן קצר לאחר הפריחה מופיעים הפירות וניתן אז למצוא על העץ פרחים ופירות.
הפרי הוא הלקט בעל שלוש קשוות ובתוכן מספר זרעים.
דופן הפרי דק וצבעו ורדרד עד חום בהיר.
צורת הפרי מזכירה פנס סיני ומכאן שמו בעברית.
הפירות מכסים על העץ ואז הוא מגיע לשיא יופיו.
פנצ'ר הייתה להקת פופ ישראלית, שפעלה בין השנים 1987–1991. הלהקה הייתה ידועה בעיקר בזכות שיריה ההומוריסטיים וגרסאות כיסוי פארודיות שביצעה ללהיטים בינלאומיים מוכרים.
הלהקה נולדה במסגרת תוכנית הרדיו של יקיר אביב "30 בצל", ששודרה ברשת ג' במהלך חודשי הקיץ, במחצית השנייה של שנות ה-80. חברי ההרכב המקורי של הלהקה היו: יקיר אביב עצמו, דידי הררי (שהיה אז בראשית הקריירה הרדיופונית שלו), אהרון קפלן ואמיר כהן (שהיה תקליטן שהתפרסם בזכות גרסאות רמיקס שעשה ללהיטים).
אחת מהפינות בתוכנית נקראה "בוא נדבר גלויות", ובה הקריאו גלויות מפוברקות שהתייחסו בחלקן ללהקה פיקטיבית בשם פנצ'ר.
בהמשך החלו לשדר בתוכנית את שירי הלהקה, שהיו גרסאות כיסוי פארודיות ללהיטים בינלאומיים מאותה תקופה.
הפופולריות הרבה לה זכו שירי הלהקה גרמה לה לפרוץ מעבר לגבולות תוכנית הרדיו.
הלהקה החלה להופיע, וב-1987 הוציאה את אלבומה הראשון, "מסז' מסז'", שיצא על גבי קלטות בלבד.
רוב שירי האלבום היו גרסאות כיסוי פארודיות ללהיטי התקופה, כמו שיר הנושא (שהתבסס על הלהיט הצרפתי "Voyage, voyage"), "שמה לי ג'לי" ("Everything She Wants" של להקת וואם), "19" (הלהיט של פול הרדקסל), "צחוק מטמטם" ("Walk Like A Man" של דיוויין) ועוד.
באלבום הופיעו גם שלושה שירים מקוריים.
ב-1988 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "עוד פנצ'ר", הפעם ללא יקיר אביב, שפרש מהלהקה.
האלבום הכיל שירים הומוריסטיים שנכתבו על ידי חברי הלהקה, והניב להיטים כגון "מים מים", "שיר מולדת", "שיר החתונה" ו-"סרט יום שישי".
אלבומה השלישי והאחרון של הלהקה, "מבט לחששות", יצא ב-1991. האלבום כלל את הלהיטים "אמא פולניה" ו"פקח העירייה", וכן גרסת כיסוי ללהיטו של דורי בן זאב "ואתם רוקדים".
באותה שנה הלהקה גם השתתפה בתחרות הקדם אירוויזיון עם השיר "בלה", והגיעה למקום השמיני.
פנצ'ו איוואנוב זלאטב (בבולגרית: Пенчо Иванов Златев; 2 בנובמבר 1881, אלנה, נסיכות בולגריה – 24 ביולי 1948, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית), היה גנרל ופוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן ב-1935 למשך מספר חודשים כראש ממשלת ממלכת בולגריה.
זלאטב היה קצין פרשים, בעל עמדות פוליטיות ימניות, מקורב למפלגת הימין זְוונוֹ ונחשב גם כמלוכן.
זלאטב נמנה עם חברי הליגה הצבאית שביצעו הפיכה צבאית בממלכה במאי 1934. ב-21 בינואר 1935 הדיח בוריס השלישי, מלך בולגריה את ראש הממשלה ומנהיג הליגה הצבאית קימון גאורגייב ופעל לנטילת רסן השלטון בממלכה.
ב-22 בינואר מינה המלך את זלאטב לתפקיד ראש הממשלה.
זלאטב פעל לביצור מעמדו של המלך על ידי פריסת כוחות צבא ברחבי הממלכה וניצול קשריו בצמרת הצבא כדי להבטיח את תמיכת מפקדיו בפירוק הליגה הצבאית.
זלאטב פעל בנוקשות רבה ואף הורה לעצור את קימון גאורגייב ואלכסנדר צאנקוב, עניין שגרם לתסיסה בצמרת הפוליטית הבולגרית.
ב-21 באפריל הוחלף זלאטב באנדריי טושב.
פַּנְצָנֶלָּה (באיטלקית: Panzanella) הוא סלט מהמטבח האיטלקי שמקורו בעיר פירנצה שבטוסקנה.
הסלט מכיל עגבניות ולחם יבש, וכן לעיתים גם בצלים ובזיליקום.
הסלט מתובל ברוטב שמן זית וחומץ.
הסלט מוזכר בשיריו של המשורר האיטלקי ברונצינו מהמאה ה-16 - המתאר סלט מלפפונים ובצל המוגשים על לחם יחד עם שמן זית וחומץ.
בעבר התבסס הסלט על בצל ולחם, ורק בראשית המאה ה-20 נוספו לסלט עגבניות (מתכון זה מופיע בספר משנת 1928 - "Le vie d'Italia").
סלט זה מקורו במטבח העניים ופשוטי העם - כשהוא מנצל ירקות זולים ולחם שהתייבש.
כיום מקובל להשתמש בלחם יבש אשר הורטב במים ונסחט, עגבניות, מלפפונים, שמן זית וחומץ על מנת להכין את הסלט.
לעיתים הסלט כולל גם גבינת מוצרלה, חסה, זיתים, צלפים, סלרי, אנצ'ובי, גזרים, בצל אדום, טונה, פטרוזיליה, ומנטה.
פָּנְצֶ'בוֹ (בסרבית: Pančevo, Панчево) היא עיר הממוקמת בדרום פרובינציית וויבודינה שבסרביה, כ-15 קילומטרים מזרחית לבירה בלגרד.
פנצ'בו היא העיר השביעית בגודלה בסרביה, ומשמשת כבירת מחוז דרום באנאט.
נמל העיר הממוקם על גדת הנהר טימיש, הוא הגדול לכל אורך הנהר.