tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המסר המרכזי הוא לא להישבר מול הקשיים, להמשיך להאמין, ולעשות מאמצים להישאר חזקים גם מול הלא נודע.
מסיקה ביצעה את "שיר תקווה" בעשרות מהופעותיה, ומוזיקאים נוספים ביצעו הקליטו אותו.
בשנת 2009 ביצעה אותו מסיקה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל לרגל חגיגות 61 שנים לעצמאותה של ישראל.
בשנת 2010 ביצעה אותו בשוהם, לרגל חג סוכות.
ב-13 בספטמבר 2012 בוצע "שיר תקווה" על ידי מסיקה בהיכל התרבות של מודיעין-מכבים-רעות.
בשנת 2013 שרו אנאל ולנזי כשהתחרתה ב-The Voice ישראל ושי המבר כשהתחרתה ב"בית ספר למוזיקה" את השיר.
ב-21 באפריל 2015 פורסמה גרסה מיוחדת לשיר לכבוד יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בביצועה של מסיקה וילדים יתומים, שאיבדו את הוריהם במהלך מבצע צוק איתן.
בשנת 2017 בוצע "שיר תקווה" על ידי מסיקה במהלך הופעתה באמפי קיסריה, ומאוחר יותר גם במועדון "זאפה" תל אביב-יפו.
בשנת 2020, בעיצומה של מגפת הקורונה בישראל, יצאה רשת מועדוני זאפה בפרויקט "זאפה לייב".
מסיקה השתתפה בו, וביצעה את "שיר תקווה".
ב-25 באוקטובר 2021 הופיעה עם השיר בהיכל התרבות בבת ים.
ב-8 באפריל אותה השנה שרה אותו במסגרת עצרת יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד מרדכי.
בשנת 2022 שרה נופר שוקר אותו באודישן שלה ל"אקס פקטור לאירוויזיון".
באותה שנה חברה מסיקה אל ואלרי חמאתי, והשתיים ביצעו את "שיר תקווה" בהופעתן המשותפת במועדון זאפה תל אביב-יפו.
בשנת 2024 הופיעה מסיקה בערב "שרים לזכרם" של עיריית בת ים, ושרה את השיר.
ב-29 באוגוסט יצאה גרסתם ל"שיר תקווה" כסינגל מסחרי.
היא נכללה באלבום ההופעה של השניים, "המופע המשותף".
ב-16 בספטמבר 2010 הוצג "שיר תקווה" כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע שלאחר מכן דורג במקום השישי, הכניסה הגבוהה ביותר למצעד באותו שבוע.
ב-21 באוקטובר עלה למקום השני ורשם את שיאו.
לבסוף, ב-25 בנובמבר יצא מהדירוג השבועי לאחר שבעה שבועות צעידה רצופה.
הוא הגיע למקומות ה-12 וה-22 במצעדים השנתיים של וואלה!
ורשת ג' ושל גלגלצ ומאקו בהתאמה.
שיר של לאווינו (באצ'ולי: וור פה לאווינו) היא פואמה אפית שנכתבה על ידי המשורר האוגנדי אוקוט פ'ביטק.
היא פורסמה לראשונה בשנת 1966 בתרגום לאנגלית על ידי המחבר, אם כי פרק 14, הפרק האחרון שלה, הוסר.
היא תורגמה במהירות לשפות אחרות.
השיר המלא בשפת האצ'ולי פורסם מאוחר יותר בשנת 1969. טאבאן לו ליונג פרסם תרגום לאנגלית של פרק 14 בשנת 1993 וכן תרגום חדש של השיר כולו בשנת 2001 (פורסם כ-"The Defence of Lawino").
"שיר של לאווינו" הפכה לאחת מיצירות הספרות הנקראות ביותר שמקורן באפריקה שמדרום לסהרה.
היא גם הפכה לאייקונית מבחינה תרבותית באפריקה, בשל השיקוף החריף שלה של האופן שבו החברה האפריקאית נהרסה על ידי הקולוניזציה של אפריקה.
הפואמה נכתבה במקור בצמדים מחורזים ובעל משקל קבוע.
השיר מסופר מנקודת מבטו של לאווינו בגוף ראשון.
פ'ביטק פרסם שיר המשך באנגלית, "Song of Ocol", בשנת 1970.
"שיר של לאווינו" שהוא פואמה סיפורית, מתארת כיצד בעלה של לאווינו, אוקול, בנו של מנהיג השבט של שבט האצ'ולי, נשא אישה נוספת, קלמנטינה, שהיא משכילה ומתנהגת כאירופאית.
למרות שהפוליגמיה של אוקול מקובלת על ידי החברה, ועל ידי לאווינו עצמה, תיאור מעשיו מראה שהוא מתנער מלאווינו לטובת קלמנטינה.
נאמר גם שאוקול מוקסם מתרבות הקולוניאליסטים האירופיים.
כדוגמה לכך, לאווינו אומרת שאוקול כבר לא עוסק, או מתעניין, בריקוד אפריקאי פולחני, אלא מעדיף את הריקודים בסגנון אולם הנשפים שהודגמו על ידי המתיישבים האירופאים.
אובדן התרבות הזה מצד אוקול הוא מה שמטריד את לאווינו ביותר.
הפואמה היא פנייה מורחבת של לאווינו לאוקול להישאר נאמן למנהגיו שלו, ולנטוש את רצונו להיות לבן.
הספר גם תומך בתרבות האפריקאית שאבדה על ידי האליטה המשכילה.
לאווינו מקוננת על חוסר הגאווה האפריקאית של בעלה והיא רומנטיזציה של כל מה ששחור.
לאווינו אומרת ש"כל מה ששחור הוא יפה".
שירה אפית (או אֶפּוֹס, וכן שירת עלילה בעברית) היא סוגה (ז'אנר) של שירה נרטיבית, אשר מגוללת סיפור על חיים ומעשים של גיבור או של קבוצת גיבורים, היסטוריים או אגדיים.
האפוסים הקדומים קשורים קשר הדוק למסורת השירה שבעל-פה; במקרים רבים העתיקו חברות אורייניות את הצורה האפית.
"עלילות גילגמש" הוא האפוס הגדול הראשון בתולדות הציוויליזציה.
השירה האוגריתית כוללת בתוכה יצירות שירה אפית כנעניות; מאפייניהן דומים, בתוכן ובסגנון הספרותי, לשירה האפית המקראית.
גם במקרא ישנם קטעים המזוהים בחקר המקרא כשירה אפית כמו ספר שמואל, ספר איוב ושירת דבורה.
לטענת הפרופ' משה דוד קאסוטו, דוגמאות אלו וכן רסיסי שירות נוספות במקרא גופו מעידים על קיומה של שירת עלילה (שירה אפית) קדומה שהתקיימה בישראל קודם העלאת המקרא על הכתב.
דוגמאות קלאסיות לשירה אפית הן ה"איליאדה" וה"אודיסיאה" מאת הומרוס, וה"איניאיס" מאת ורגיליוס (שחיבר את יצירתו בעקבות הומרוס כמתחרה ולא כמחקה), הנחשבים לפסגת השירה הקלאסית (היוונית והרומאית).
בימי הביניים חוברו האפוסים "ביאוולף" האנגלי, "שיר אודות סיד שלי" הספרדי, "שירת רולאן" הצרפתי, ו"שירת הניבלונגים" הגרמני, יצירות מרכזיות בספרות האירופאית עד לרנסאנס.
סוגת האפוס נחשבה במערב, הן על ידי גדולי המשוררים והן על ידי מבקרים, לסוגת השירה הנעלה ביותר, ולמסורת המעבירה מוסר נעלה.
מהמאה ה-18 ואילך, עם מהפכת הנאורות, ככל שאנשים התרחקו ממסורתם, כן חוברו פחות אפוסים חדשים, והשפעתם הלכה ופחתה (למעט התקופה הרומנטית במהלכה חוברו הרבה אפוסים, כגון "תלבה המהרס" מאת רוברט סאות'י, "קולומביאד" מאת ג'ואל בארלו, "פן טדיאוש" מאת אדם מיצקביץ', ואחרים).
בתקופת ההשכלה חוברו אפוסים תנ"כיים רבים על ידי משוררים עבריים, ביניהם "שירי תפארת" מאת נפתלי הרץ וייזל, "ניר דוד" מאת שלום הכהן, ו"אהבת דוד ומיכל" מאת יל"ג, יצירות דידקטיות למדי.
כיום המונח אפוס משמש עדיין לתיאור יצירות ספרותיות או קולנועיות עצומות ממדים המתארות מעשי גבורה ואירועים היסטוריים רחבי היקף.
שירה בציבור של זמר עברי היא מנהג רווח בישראל.
לצד ריקודי עם, מקיף המנהג מגזר רחב באוכלוסיית המדינה ומעשה זה הפך להיות אחד מסממני החברה הישראלית ואף רווח בקהילות הישראלים בחו"ל, החל מימי היישוב וכלה בימינו.
ישנן ידיעות על מנהג של שירה בציבור בארץ ישראל עוד בראשית המאה ה-20, אז שרו על הגורן, לאחר סיום העבודה החקלאית.
מלחינים באותה תקופה (דוגמת מרדכי זעירא ודניאל סמבורסקי) הפיצו את שיריהם באירועים בהם התכנס הציבור ושרו בצוותא.
הם לימדו את הקהל משיריהם החדשים כשהם חוזרים על שורות השיר ואף השתמשו בשירונים לשם כך.
לאחר קום המדינה, היו סולימאן הגדול ורעייתו שרה כהן מחלוצי השירה בציבור בישראל.
עם התפתחות כלי התקשורת ההמונית (הרדיו והטלוויזיה), חדלה השירה בציבור להוות כלי חשוב להפצת שירים, אך הפכה להיות חלק מההוויי הלאומי.
האנתולוגיה "ציוניוני הדרך", בהוצאת "רשות השידור, חטיבת התוכנית הקלות ברדיו" והוצאת הקיבוץ המאוחד, כוללת 232 שירים אהודים שנהגו לשיר בציבור בין 1948 ל-1978, ומבטאת את רוח התקופה ואת הטעם התרבותי והמוזיקלי של מגזרים רחבים בחברה הישראלית באותה עת.
עד השנים האחרונות השרים בציבור היו בעיקר מבוגרים, ששרו שירים נוסטלגיים, כגון השירים של הלהקות הצבאיות והשירים הוותיקים יותר של נעמי שמר, סשה ארגוב, משה וילנסקי, דוד זהבי, חיים חפר ועוד.
הופעות השירה בציבור הונהגו בידי מנחה ולוו בשירונים או בשקופיות עם מילות השירים.
ממחקר בזמר העברי שנערך על ידי ד"ר טלילה אלירם מהמחלקה למוזיקה של אוניברסיטת בר-אילן עולה, כי השיר שנחשב על ידי המשתתפים באירועי השירה בציבור כשיר שהוא "הכי ארץ ישראל" היה "על כל אלה" של נעמי שמר.
בשנים האחרונות רווח מודל חדש של שירה בציבור, בו נוטלים חלק צעירים רבים, הכולל שירים מעודכנים, שירי רוק, שירים מזרחיים ואף ריקוד על שולחנות.
אירוע תרבותי שהפך למסורת ביישובים רבים בישראל בתחילת שנות ה-80 הוא ערב שירי לוחמים.
ערבים אלה מבוססים על שירה בציבור של שירי לוחמים וסיפורי לוחמים, משולבים עם שירי נוסטלגיה ושירי תקווה ושלום.
כן גדל מספרם של ערבי הזיכרון לחללי צה"ל המצוינים באמצעות אירועי שירה בציבור, כדוגמת האירוע "שרים בכיכר" בתל אביב.
קול ישראל ארגן והקליט מופעים רבים של שירה בציבור החל משנות השישים.
נוהג השירה בציבור קיבל ממד נוסף, כשבערוצי הטלוויזיה השונים הועלו תוכניות הקשורות לנושא החל משנות השבעים.
בשנות השמונים הובילה שרהל'ה שרון תוכניות שירה בציבור ששודרו בערוץ הראשון, בה צולם הקהל שר ממבחר הזמר העברי והתארחו בהם גם זמרים ידועים.
בשנים 2002–2004 הנחה יוני רועה את התוכנית "שירה בשידור", בהשתתפותם של זמרים רבים, כששולחן ענק בצורת גיטרה משמש תפאורה עיקרית לתוכנית.
גם חידוני הזמר העברי, שופע הפרסים לידענים ומיטיבי השיר, זכה להצלחה רבה, הן ברדיו והן בטלוויזיה.
בערוץ 2 שודרה התוכנית "לא נפסיק לשיר" – חידון מוזיקלי הכולל גם שירה בציבור.
שירה וילנסקי (נולדה ב-21 בינואר 1984) היא שחקנית/דוגמנית ישראלית.
וילנסקי גדלה בראשון לציון, החלה לדגמן בגיל 12 והשתתפה בפרסומות שונות.
בשנת 2002 הופיעה בתפקיד משני בסרט "כנפיים שבורות" וב-2004 השתתפה בטלנובלה "מיכאלה".
במקביל החלה ללמוד תקשורת וניהול במכללה למנהל.
בשנים 2005–2007 ו-2013–2015 שיחקה במשך חמש עונות בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "השמיניה" בתפקיד מיקה שקד, נערה מרדנית ומוזיקאית מחוננת בעלת חוש שמיעה יוצא דופן.
ב-2006, השתתפה וילנסקי בעונה השנייה של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים".
בן זוגה לריקודים היה דניס בלוצ'רקובסקי.
כמו כן השתתפה בפסטיגל פנטזיה שהתקיים באותה שנה ושרה את השיר "שלוש חברות" עם עדי הימלבלוי ודון לני גבאי (מילים ולחן: דורון מדלי).
ב-2007 הייתה כתבת שטח בעונה העשירית של "ערב טוב עם גיא פינס" ושיחקה בסדרה "בילי" את רונה לצד ידידיה ויטל.
באותה שנה גם כיכבה בסדרה "לשם שינוי" של הטלוויזיה החינוכית הישראלית ערוץ 2 ובסדרה "המקום" ששודרה בערוץ 10 ככוכב אורח.
ב-2009 עברה וילנסקי ללוס אנג'לס, שם למדה שנתיים במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע.
היא הצטלמה לסרט "Joshua Tree" (2011), לצד סטיבן באואר ומייקל מדסן וגילמה את סבטלנה, צעירה ממוצא רוסי שהסתבכה עם המאפיה הרוסית.
ב-2012 השתתפה בסרט אייסמן של אריאל ורומן המתאר את חיי הרוצח השכיר ריצ'רד קוקלינסקי בתפקיד מלצרית בבית קפה, וכן בקליפ לשיר "Go Loco" של אלון דה לוקו.
ב-2013 השתתפה בסרט לאבלייס העוסק בלינדה לאבלייס, וכמו כן, בתפקיד ראשי בסרט האימה מים שחורים.
ב-2014 השתתפה בפרק בעונה הרביעית של הסדרה רמזור בתפקיד אישה חולת חתולים.
בשנת 2019 שיחקה בסדרה "סברי מרנן" בתפקיד אביבית.
וילנסקי מתנדבת בארגוני זכויות בעלי חיים כדוגמת תנו לחיות לחיות והשתתפה בקמפיין נגד מכירת פרוות.
באוקטובר 2015 נישאה לאיש העסקים טל ניידרוף.
בינואר 2016 ילדה את בנם הבכור.
במאי 2024 ילדה את בתה השנייה מבן זוגה אסף עדן.
שירה דיבורית או קול דיבור (Sprechstimme) היא טכניקה של הפקת קול שבין שירה לדיבור.
מאז סוף המאה ה-19 נעשה בה לעיתים שימוש על ידי מלחיני מוזיקה קלאסית.
בהקדמה ל"פיירו הסהרורי" (1912) מסביר ארנולד שנברג איך משיגים שירה דיבורית טובה.
לדבריו, יש לקיים את המקצבים המסומנים בתווים, אבל בעוד שבשירה רגילה צריך להתמיד באותו גובה כל עוד נמצאים על אותו תו, בשירה דיבורית יש להתחיל בגובה המצוין אך מיד להינתק ממנו בגליסנדו.
התוצאה אינה צריכה לדמות לא לשירה רגילה ולא לדיבור רגיל.
השימוש המוקדם ביותר בטכניקה זו שידוע עליו נעשה באופרה של אנגלברט הומפרדינק, "ילדי המלך" (1897), אבל היא נקשרת יותר למלחיני האסכולה הווינאית השנייה.
שנברג מבקש טכניקה זו בכמה יצירות: תפקיד הקריין ב"שירי גורה" (Gurre-Lieder, 1911) כתוב בשירה דיבורית, כמעט כל "פיירו הסהרורי, (1912) נוקט בטכניקה זו, והיא משמשת גם באופרה שלו "משה ואהרון" (1932) וגם נדרשת מהסולן ביצירתו "ניצול מגטו ורשה".
בתיווי המוזיקלי של שנברג, שירה דיבורית מסומנת בדרך כלל בצלבים קטנים על רגלי התווים, או שראש התו עצמו הוא צלב קטן.
כך נראים הצלילים הראשונים מתוך פיירו הסהרורי:
אלבן ברג משתמש בווריאציה על הטכניקה, כשהוא מבקש לבצע חלקים מן האופרות שלו "ווצק" ו"לולו" בין שירה דיבורית לשירה רגילה.
קורט וייל אימץ שירה דיבורית להתאים את קולה הייחודי, אם כי לא-לירי, של לוטה לניה לתפקיד ג'ני באופרה בגרוש.
גם בתפקידו של מקי סכינאי נעשה שימוש בטכניקה זו.
השילוב של שירה דיבורית עם שירה ממש אצל ברג מסומן בקו יחיד על רגלי התווים.
אפשרות שנוצלה על ידי מלחינים אחרים היא להשתמש ב-X במקום בראשי תווים מקובלים.
בגרמניה של היום, מאז ראשית שנות ה-90', המונח "שירה דיבורית" קיבל משמעות חדשה, פופולרית יותר של "מוזיקת ראפ בשפה הגרמנית".
סגנון שירה זו ניתן למצוא ביצירות של להקה בריטית Βlack Country, New Road.
שירה אביבה גפן (נולדה ב-30 באפריל 1971) היא שחקנית, מחזאית, סופרת ילדים, תסריטאית ובמאית ישראלית.
גפן נולדה ברמת גן, וגדלה ברמות השבים ובית יצחק.
בתם של העורכת והמפיקה נורית גפן והסופר, המתרגם והמשורר יהונתן גפן (שכתב עליה את השיר "שיר לשירה") ואחותו הגדולה של הזמר והמוזיקאי אביב גפן.
לגפן אחות צעירה, נטאשה גפן שנולדה ב-1995 מנישואיו של אביה לאווה חדד שלימים גם הופיעה בסרטה, "מדוזות".
לאחר שירותה הצבאי כמש"קית חינוך, סיימה לימודי משחק בבית הספר למשחק ניסן נתיב.
ב-1996 השתתפה בתפקיד קטן בסרט הקצר "מלכה לב אדום".
ב-1997 שיחקה את דמותה של מיה באום בסרטו של קרוב משפחתה אסי דיין, "מר באום", על תפקידה זה הייתה מועמדת ל"פרס אופיר".
באותה שנה השתתפה גם בסרטו של יורם זק, "לאור היום", לצד שולי רנד.
ב-1998 גילמה בסדרת הטלוויזיה "20 פלוס" ובשנת 2000, שיחקה בסרטו של גור בנטביץ' "משהו טוטאלי".
בשנת 2003 השתתפה בסרט התיעודי "אביב" העוקב אחר חיי אחיה, לצד שאר חברי משפחתה.
ב-2008 הופיעה כאורחת בפרק האחרון של העונה השנייה של "בטיפול".
לאורך השנים עסקה גפן בכתיבה וביצירה.
בשנת 1993 כתבה את ספרה הראשון, ספר הילדים "פעם הים היה מרק", שמהווה אסופת קטעים כתובים שיצרה לערוץ הילדים.
ספרה יצר מחלוקות בקרב מורים רבים, עקב הסיפור בו מתואר כי ניתן למצוא את אלוהים במכולת.
בשנת 2001 כתבה לשידורי קשת את הסדרה לגיל הרך - "הנימנומים" וכתבה שירים לרצועת השידור "הקונצונים" וחומרים נוספים עבור ערוץ הפעוטות ערוץ הופ!.
ב-2002 כתבה את הספר "על עלה ועל אלונה", שנחל הצלחה.
בשנת 2003 השתתפה בשם הבדוי "גאולה יופה", בכתיבת התסריט של הטלנובלה המצליחה "משחק החיים", תסריטאית ראשית סיגל אבין.
ב-2005 כתבה את הסיפור "דיסנילנד" לקובץ הסיפורים "צלליות".
באותה שנה כתבה וביימה ביחד עם בן-זוגה אתגר קרת את הסרט "מדוזות" בכיכובה של שרה אדלר.
ביחד עם קרת כתבה ב-2006 את ספר הילדים "לילה בלי ירח" שאויר על ידי דוד פולונסקי.
בשנת 2012 יצא לאור ספרה "לילה טוב מפלצת" שאיירה נטלי וקסמן שנקר ובשנת 2014 יצא ספרה "אגם הדמעות" שאויר על ידי ענת צרפתי.
לגפן קריירה תיאטרונית, הן במשחק והן בכתיבה (ובבימוי באופן חלקי).
בשנת 1998 כתבה וביימה את ההצגה "הלב שנעלב", שזכתה להצלחה ואף זכתה בפרס בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
בשנת 2000 כתבה וביימה את ההצגה "החתונה האחרונה" שירדה במהרה מהבמות עקב בעיות פנימיות של תיאטרון חיפה בו הוצגה.
בשנת 2003 השתתפה במופע המחול "אנגז'ה", במהלכו שילבה ריקוד ודקלום טקסטים.
ב-2004 גילמה את הכלה ב"הכלה וצייד הפרפרים" בקופרודוקציה של תיאטראות הבימה והחאן.
לאורך השנים השתתפה בהצגות "התאומים מוונציה" ו"המובן מאליו" בתיאטרון בית ליסין ו"לס מואה טמה" בתיאטרון החאן.
סרט הביכורים של גפן ובעלה אתגר קרת (הזוג ביים את הסרט), "מדוזות", הוצג במסגרת פסטיבל קאן 2007 וזכה בפרס מצלמת הזהב ליוצרים בתחילת דרכם, ובשני פרסים במסגרת "שבוע הביקורת" – אחת התחרויות הנלוות לתחרות המרכזית: פרס הבימוי מטעם איגוד היוצרים הצרפתי ו"פרס המבקרים הצעירים".
בשנת 2014 יצא סרטה "בורג" העוקב אחרי שתי נשים משני צדי הקו הירוק - האחת ישראלית (בגילומה של שרה אדלר) והשנייה פלסטינית (סמירה סרייה), הסרט הוקרן במסגרת שבוע הביקורת של פסטיבל קאן.
לפני הקרנת הסרט בפסטיבל הקולנוע ירושלים ביקשה מהקהל לעמוד לזכרם של ילדים פלסטינים שנהרגו במבצע צוק איתן.
בנובמבר 2014 זכה הסרט בפרס מכון הסרטים האמריקאי.
באפריל 2023 בהלווייתו של אביה יהונתן גפן במושב נהלל לבשה חולצה שכתוב בה "אין דמוקרטיה עם כיבוש" מטעם ארגון זכויות האדם "מסתכלים לכיבוש בעיניים".
הדבר הביא לביקורות על גפן ברשתות החברתיות מצד אנשי ימין.
על כך מסרה בתגובה כי צר לה כי הרסה לחלק מהציבור שלא אהבו זאת והדגישה כי כל המקומות כשרים למחאה.
כחודש לאחר מכן תרמה את תכולת ביתו לכפר הפלסטיני מסאפר יטא.
סרטה הקצר "אופק האירועים" זכה בשנת 2024 בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל שנגחאי.
גפן נשואה לסופר אתגר קרת ולהם בן, לב.
פעם הים היה מרק, איור: רינת הופר הוצאת דביר, 1993
על עלה ועל אלונה, איור: דוד פולונסקי.
לילה בלי ירח, נכתב במשותף עם אתגר קרת ואויר על ידי דוד פולונסקי, הוצאת עם עובד 2006
בלוֹנה, איור: ליאורה גרוסמן, הוצאת עם עובד 2008
לילה טוב מפלצת, איור: נטלי וקסמן שנקר, הוצאת עם עובד 2012
אגם הדמעות איור: עינת צרפתי, הוצאת דביר, 2014
חוט הזהבה איור: מאיה שלייפר, כנרת, זמורה, דביר, 2019
אתגר קרת ושירה גפן, העץ שאף ילד לא דמיין, כנרת, זמורה, דביר, 2023
השירה האוגריתית היא קבוצת יצירות ספרותיות האפיות (שיריות־עלילתיות) כנעניות שנכתבו באוגריתית ושרדו על לוחות חרס בארכיונים שהתגלו באוגרית, והן הקובץ המשמעותי ביותר בחשיבותו בכתבי אוגרית.
היצירות עוסקות בעיקר במיתולוגיה וסיפורי עם על מלכים וגיבורים, ומתוארכות לסביבות אמצע האלף ה־2 לפנה"ס (בין המאה ה־15 למאה ה־14 לפנה"ס).
באחדים מהלוח מצוין מתואר כי הועלו על הכתב בתקופת נִקמדֻ מלך אוגרית, ובחלקם נכתב שם המעתיקים ושם האחראיים.
היצירות הפואטיות הגדולות ביותר הן: "עלילות בעל וענת", "אגדת כרת", "אגדת אקהת".
יצירות אלה מתארות אפוסים שלמים – עלילות עם התחלה, אמצע וסוף.
בנוסף ישנן יצירות קצרות יותר: "הולדת שחר ושלם", "חתונת ירח ונכל", "לחש עלילת האלים הנאבקים בנחש", תפילות לאלים וקטעים עלילתיים קצרים רבים אחרים, חלקם ללא הקשר ברור.
היצירות כתובות בכתב יתדות האוגריתי על לוחות חרס, שאותיותיו זוהו על־ידי הנס באואר ופול אדוארד דורם (Dhorme; 1881–1966).
כתבי אוגריתית פותחים שער חשוב להבנת התפיסות והדת הכנענית ממקור ראשון.
תרבות שלמה שאבדה בתהום הנשייה, נחשפה והתגלתה שוב.
מרבית לוחות השירה האוגריתית נמצאו בבניין שעמד בין מקדשי בעל ודגן, ושימש כספרייה ובית ספר לכהנים.
במרכז העלילות הגדולות מוטיבים של מלחמות, עימותים, טרגדיות ומוות.
האלים נתפסים כדמויות בעלות מאפיינים אנושיים, שכרוכים ומעורבים בפעילות הארצית.
על אף המאפיינים האנושיים יש להם יכולות על־אנושיות, כמו חיי נצח, חוזק, כנפיים וקרניים, ועוד.
יחס של כבוד והערצה לאלים למול אפסותו וכיליונו של הטוב שבבני האדם, אף הוא אחד המוטיבים בעלילות.
מבחינה סגנונית, בשירה האוגרית רכיבים רבים שהופיעו לאחר־מכן בשירה עברית המקראית: תקבולות, מקצבים וחרוזים.
ישנן אף כמה התייחסויות לרעיונות מיתולוגיים המופיעים בתנ"ך מופיעים גם בטבלאות החרס מאוגרית.
עוד על הזיקה בין הספרות האוגריתית לתנ"ך ראו בהמשך.
לחלק מהשירה האוגריתית נמצאו מספר מהדורות.
לפעמים במהדורה מסוימת יש הרחבה ופירוט של עניין המתומצת במהדורה שונה.
לעיתים נראה כי היו גרסאות שונות לאותו הסיפור.
חלקם של הלוחות נמצאו במצב קשה, וסיווגם נעשה על פי רוב לפי תוכנם.
(בלוח אחד נמצאה כותרת 'לבעל', ובאחר 'לכרת'.
בלוחות רבים ראש הלוח לא שרד ואין לדעת אם הם פתחו בכותרת).
כנהוג בשפות הכנעניות, שבירת השורות אינה חופפת את סיומי המילים והמשפטים, ומילה יכולה להתחיל בשורה אחת ולהמשיך בשורה שאחריה.
כתבי אוגרית, שביניהם נמצאו לוחות השירה, נכתבו אמנם בין 1400–1200 לפנה"ס, אך הטקסטים השיריים משקפים שלבים קדומים יותר של השפה, שכן הם נמסרו בעל פה כמה דורות לפני שהועלו על הכתב.
עלילות בעל וענת הן העלילה המרכזית שהתגלתה בספרות האוגריתית, והם תופסים יותר ממחצית מהלוחות שסווגו בוודאות כדתיים.
הלוחות מספרים, בקטעים, על מאבק של האל בעל ואחותו האלה ענת באלים ים ומות על השליטה על הארץ.
בעל מביס את ים ועוזריו לויתן נחש בריח, לויתן נחש עקלתון, אשר שבעה ראשים לו, ובונה לו ארמון מלוכה ללא חלונות, כדי שמות לא יוכל להיכנס.
לאחר הפצרות אל האומנות כושר־וחסיס, שבנה את הארמון, בעל ניאות לפתוח חלונות, ומות, ששואף לשלוט במקום בעל, נלחם בו.
מות מביס את בעל והוא יורד לשאול.
האלה ענת נוקמת במות, מכניעה ומשמידה אותו, ובעל מולך על הארץ.
אין הסכמה בקרב החוקרים על הסידור המקורי של קטעי העלילה.
פרשן המקרא משה דוד קאסוטו ראה במותם של בעל ומות ובתחייתם את המחזוריות העונתית של הטבע, רעיון שפיתח ההולנדי יוהאנס קורנליס דה מור.
העלילה מסופרת במספר לוחות, המרכזי בהן כולל 306 שורות.
אחר הדברים האלה, כרת מוטל על ערש דוי, ובנו אִלחאו (אֵל־חי) מהרהר כיצד נצר האלים יכול למות.
בגלל מחלת כרת מגיעה בצורת, ובלוחות מתואר טקס (שלא ברור מי מבצעו) לעידוד בעל להוריד גשמיו.
לאחר החלמת כרת, מטיח בו יציב את ההאשמות, וכרת קוצף על בנו המתיימר לרשתו עוד בחייו, ומקלל אותו שיענישוהו האלים.
בנוסף לשלוש העלילות המוזכרות לעיל, הכתובות על לוחות רבים, נמצאו גם עלילות קצרות יותר שנכתבו על לוחות אחדים.
לוח עלילתי שירי שנועד למחזה, בו לאחר הפתיחה, קריאה למשתתפים, הוראות במה וסצנות מקדימות, מוצגים אל ונשותיו, בשְׂדה אשרה ורחמי (כנראה ענת), על שפת הים.
אל עוסק בגחלים, ומנסה לקיים יחסי מין עם נשותיו, ככל הנראה ללא הצלחה בשל הפרעה בזקפה; לאחר טקס הכולל ירי בציפור וצלייתה על הגחלים, החוזר על עצמו כמה פעמים, "ידו" (איבר מינו) מתוארת כארוכה כים, הוא משגל אותן והן הרות.
על לוח שירי אחד, האל ירח בשעת דמדומים חובק את נכל ואב (והכושרות מסביב) העתידה ללדת לו צאצא, ומבקש מאביה חֿרחֿב לתת לו את בתו, תוך שהוא מבטיח מוהר רב.
לחש עלילת האלים הנאבקים בנחש
בתבנית דומה מבקשת אם פחל להוביל את הלחש לכל אחד מהאלים במעונו; סדר הופעת האלים (ומעונותיהם) הוא אל (מבכי נהרים), בעל (מרום צפון), דגן (תותול), ענת ועשתרת (מופיעות יחד, אִנבב), ירח ("לרגת"), רשף ("בבת"), טֿיטֿ וכמוש ("חרית"), מלך (עשתרות), כושר וחסיס (כפתור), שחר ושלם (השמים), וחורון ("מצד").
חורון מתואר כועס, הורג את בנותיה (של הנחש?), באזור של "עיר זוּ קדם" (עיר מזרחית, הנזכרת גם בלוח הבא); הוא טיהר מן העצים ערער ומן השחת עץ מוות (אליו הערער כנראה זהה), ושב לביתו, כנראה בהתחמקות כלשהי; בחזרתו לביתו כנראה משחרר חלק מהנחשים לבקשת בת זוגו.
המפרסם הראשון של כתבי אוגרית היה פרופסור שארל וירולו, שסימן כל לוח במספר סידורי לטיני ובצירוף אותיות אנגליות ממין העלילה (עלילות בעל – AB – ראשי תיבות של אלאין בעל, אגדת אקהת – D – על שם דנאל, ואגדת כרת – K).
הראשון שהגיש את הטקסטים האוגריתיים בעברית היה חיים אריה גינזברג ("כתבי אוגרית", בהוצאת מוסד ביאליק וועד הלשון העברית, תרצ"ו), שתרגם את כל הטקסטים שהיו ידועים בתקופתו.
לאחריו חלק מהשירה האוגרית (שני לוחות מעלילות בעל וענת) תורגמה לעברית בידי פרשן המקרא הנודע משה דוד קאסוטו ("האלה ענת", תשי"א־1951) שהסתמך על פרסומי וירולו, והוסיף מספר פרקים על הדמיון שבין התנ"ך לשירה.
השוואות בין הפרסומים והסימונים השונים
כתבי אוגרית התגלו כחשובים להכרת תולדות המזרח הקדום, ובמיוחד להבנת התנ"ך, וכיום הכרת האוגריתית היא סטנדרט מחקרי לחוקרי מקרא.
משה דוד קאסוטו העלה את התיזה כי הספרות המקראית היא המשכה של הספרות הכנענית שקדמה לה בזמן, דבר המסביר מדוע ספרות התנ"ך היא יצירה משוכללת ונעדרת סימנים לכתיבה ביכורית ולגישושי ניסיון.
קאסוטו מביא דוגמאות רבות לביסוס טיעונו, ולהצגת הדמיון הרב בין התנ"ך לשירה האוגריתית, ששניהם לדעתו ענפים של התרבות הכנענית הקדומה, ובשל כך יש ביניהם נקודות דמיון והשקה רבות.
בדימויים הוא מביא ביטויים שנמצאים בשני המקורות כמו "נשוך נחש", "נגח כראם" ו"עריגת אייל למים".
זוגות זהים של מילים נרדפות (או דומות) בצלעות התקבולת, כמו ארץ/עפר, עולם/דור ודור, אויב/צר, פה/שפתיים, ראש/קודקוד, יד/ימין, ידיים/אצבעות, כסף/חרוץ, אוהלים/משכנות, חלב/חמאה, כוס/קובעת, אלף/רבבה, בית/חצר, טל/רביבים, אדם/לאום, דודים/אהבה, שנה/נקף, ענה/השיב, קנה/כונן, קם/התעודד ועוד רבים אחרים.
הוא אף מוצא תארים קבועים בשתי הספרויות למושגים מסוימים כמו ספיר טהור, עז כמוות, גערה במאבק, תהום רבה (גדול) ועוד.
אף שבכל השירים יש חזרות על דברים כדי למשוך את אוזנו של השומע לדברים מוכרים, דפוסי החזרות של השירה האוגריתית, שבה ישנה חזרה על אפיזודות שלמות מילה במילה פעמיים ושלוש (דבר שאפשר לשחזר לוחות שהיו פגומים במידה רבה), דומה מאוד לחזרות הקיימות בתנ"ך במקומות שונים.
בשתי השפות ישנם שימושים מיוחדים לפעלים.
כמו פועל מיוחד לזכר ופועל אחר לנקבה ("לוקחו בניך בשבי ובנותיך בשביה", ירמיה מ"ח מ"ו).
המצאות של שני פעלים בזמנים שונים בצלעות של משפט, אחד בעבר ואחד בעתיד.
וכן המצאות שני פעלים מאותו סוג במשפט אחד, אחד פעיל ושני סביל, למשל "עוד אבנך ונבנית, בתולת ישראל" בתנ"ך, לעומת "מהר בתים בנה...
מהר בתים ייבנו" בשירה האוגריתית.
בשתי השפות יש מספר רב של מילים דומות במשמעות זהה.
למשל: כל המספרים (אחד, שניים, שלשה...), אותיות השימוש ו־, כ־, ל־, ב־, ה־ השאלה, מילות היחס על ועם ואחרות.
ביטויים מספריים מודרגים שמורכבים מנוסחה של x ו־x+1 (בעברית: מאמר מספרי מודרג או מליצת המספר העולה, בלטינית parallelismus membrorum).
בעלילת בעל וענת "שני זבחים שנא בעל ושלשה רוכב ערבות" שנמצאת גם במקרא למשל "על שלושה פשעי ישראל ועל ארבעה לא אשיבנו" (ספר עמוס ב ו).
לפי קאסוטו סכימה זאת נמצאת בזמן קדום רק בכתבי אוגרית ובספרות ישראל, "והיא כנראה אחד מנכסי צאן ברזל של המסורת הספרותית הכנענית, שעברו בירושה לעם ישראל".
השירה האוגריתית אף עזרה לבאר עניינים סתומים בתנ"ך, כמו מילים שלא התבארו או מקור למנהגים.
כך למשל המילה "בצקלונו" (), שבעבר סברו שפירושה "בשׂקו" – לפי השירה האוגריתית 'בצקל' היא מילה לסוג של דגן, וכך הפירוש הוא כרמל (גרעינים לחים) של דגן מסוים.
מושג נוסף: , שבו הסתגר עוזיהו המלך בשל צרעתו, מתבאר כדימוי למת, מפני שמצורע חשוב כמת, ולמת שנמצא בבית החופשית הלא היא השאול האוגריתי יש חופש.
מקור האיסור של בישול גדי בחלב אמו מתבאר יפה כאשר נמצא בכתבי אוגרית (שיר האלים הנאהבים והנעימים) שמדובר בפולחן אלילי שהתורה ביקשה לאסרו, "טבח גדי בחלב, טלה בחמאה", שקאסוטו מפרש אותו כפולחן שנועד למשוך את ברכת הפריון לאדמה ולדעות אחרות דובר בפולחנה של האלה עשתרת.
דבר העולה בקנה אחד עם הסברו של הרמב"ם שאיסור בישול גדי בחלב אמו נובע מכך שבישול זה משמש כפולחן לעבודה זרה.
(אף על פי שהרמב"ם לא התייחס ספציפית לתרבות האוגריתית).
שירה חדשה היא קהילה הנמצאת במושבה הגרמנית בירושלים
המגדירה עצמה אורתודוקסית ומקיימת "מניין הלכתי משתף".
הקהילה הוקמה בשנת 2001 על ידי קבוצה בראשות ד"ר טובה הרטמן במטרה "ליצור קהילה דתית המשלבת מחויבות להלכה עם מחויבות לתפילה ופמיניזם", בהתאם לרצונם של חברי הקהילה להגדיר מחדש את מקומן של נשים בבית הכנסת.
הקהילה הייתה הראשונה שמימשה את העמדה שהוצגה במאמרו של הרב מנדל שפירא, שלפיה נשים יכולות לעלות לתורה ואף לקרוא בה יחד עם גברים, בכפוף למספר תנאים.
רעיון עליית נשים לתורה זכה גם לתמיכת הרב פרופ' דניאל שפרבר.
נוסח התפילה בקהילה הוא הנוסח האורתודוקסי המקובל.
סגנון התפילה מתאפיין בריבוי שירה, במנגינות מסורתיות ומודרניות.
נשים קוראות בתורה, עולות לתורה ומשמשות שליחות הציבור בקבלת שבת ובפסוקי דזמרה.
כמקובל בבתי כנסת רבים, לצד התפילות הרגילות נערכות תפילות ילדים, במספר קבוצות גיל.
התפילות הן גרסאות מקוצרות מאוד של תפילת שחרית של שבת.
תפילת הילדים כוללת הוצאת והכנסת ספר תורה והילדים שומעים סיפור המתייחס לפרשת השבוע.
פורמט התפילה של המניין הועתק לקהילות אחרות בישראל, ומשמש גם קהילות בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
מלבד תפילות, קהילת "שירה חדשה" מקיימת פעילות חברתית הכוללת קידוש בכל שבת, שיעורים שבועיים בכתבי הרמב"ם ובשפת אמת וערבי עיון בנושאים יהודיים.
הקהילה מארגנת פעילות התנדבותית כמו עזרה לקשישים בבתי אבות, איסוף תרומות למשפחות במצוקה, סיוע למסתננים מסודאן וכיוצא בזה.
רבנים אורתודוקסים רבים יצאו נגד המניין.
הרב דב ליאור אמר כי "כל מי שיש בו יראת-שמים אמיתית לא ישתתף במניין כזה, מפני שכך מתחילה השבירה של מסורת ישראל".
הרב יעקב אריאל אמר כי אין להתפלל במניין מעין שירה חדשה, משום שמעורבות נשים בתפילה או בקריאת התורה נוגדת את ההלכה.
הרב יהושע שפירא, ראש ישיבת רמת גן הגדיר את בית הכנסת "מחוץ לגבול".
הרב שלמה ריסקין מאפרת, המגדיר עצמו כ"פמיניסט בגבולות ההלכה", אמר כי לפי ההלכה אישה אינה יכולה לקרוא בתורה או להיות שליחת ציבור ולהוציא גברים ידי חובתם.
שירה גבריאלוב (נולדה ב-4 באפריל 1989) היא זמרת-יוצרת ישראלית.
גבריאלוב נולדה בכפר סבא למיכל ולמיקי גבריאלוב.
את השכלתה המוזיקלית רכשה במשפחתה.
בגיל 6 החלה ללמוד נגינה בפסנתר.
בגיל 10 החלה לנגן בקונסרבטוריון שבעירה רמת השרון, ובאותה תקופה למדה לנגן גם בגיטרה ובכלי הקשה, במסגרת לימודי קיץ באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה.
בגיל 13 היא השתתפה עם אביה ואחיה נעם בשיר "לכלוכית", מאלבומו "בין שני עולמות" שיצא ב-2003.
במשך שלוש שנים למדה גבריאלוב ב-Blue Lake Fine Arts Camp בלט, ג'אז, שירת גוספל, שירת מקהלה ומשחק.
ב-2004 חתמה עם חברת התקליטים NMC והוציאה לרדיו את הסינגל הראשון והמצליח "נער ונערה" שכתבה והלחינה תחת שם הבמה "שירה G".
באותה שנה, שרה את שיר הנושא של התוכנית "ראש גדול" בערוץ הילדים, אותו כתב והלחין אביה.
בשנת 2007 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "שירה גבריאלוב", עבורו כתבה והלחינה גבריאלוב את כל השירים.
האלבום הראשון יצא וקודם בעזרת חברת סלקום שנתנה לגבריאלוב חסות מלאה, היא הייתה הזמרת הראשונה שתמכה בה חברה סלולרית.
השיר "הבוקר יאיר" זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו, והגיע למקום הראשון במצעד השירים בגלגלצ.
עוד סינגלים שיצאו מהאלבום; "כאב נכנס" ו"תגיד לי למה" (שהגיע למקום הראשון בתוכנית "סינגלס" אותה הנחתה הדר מרקס).
באותה השנה החלה ללמוד בבית הספר רימון.
בהמשך, הוציאה סינגל נוסף בשם "רקוויאם".
ב-2008 החלה לעבוד בלונדון על דיסק חדש המיועד להפצה בינלאומית.
את הדיסק הפיקו טום ניקולס וטים בקסטר, שעבדו גם עם קיילי מינוג.
הסינגל הראשון שיצא מתוך האלבום, "Crazy", גרסת כיסוי ללהיט של הרכב ההיפ הופ, נארלס בארקלי.
הסינגל זכה להצלחה רבה, הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים הישראלי ואף נכלל באוספים שונים שהופצו באירופה, בארצות הברית ובמזרח הרחוק.
בנוסף שותף לאלבום החדש גם הגיטריסט אדם לוי, שעבד עם נורה ג'ונס ועם טרייסי צ'פמן.
הסינגל השני מתוך האלבום הוא Don't Just Walk on By הגיע למקומות הראשונים במצעד הפזמונים בטורקיה, דנמרק, אלבניה ואף הושמע בתחנות רדיו בארהב.
אלבומה השני, שנקרא "Vision Clear", יצא באוגוסט 2011.
בשנת 2013 הופיעה במיוני תוכנית הריאליטי "אמריקן איידול" בניו יורק והתקבלה בהתלהבות על ידי ארבעת השופטים, שהעבירו אותה לשלב הבא - שבוע הוליווד, אך הודחה בשלב הקבוצות לאחר מכן.
באוגוסט 2019 הוציאה דואט יחד עם היוצר "קוקי לבנה".
בהמשך השנה השתתפה בעונה השביעית של "הכוכב הבא לאירוויזיון".
עם זאת, לא נכנסה לנבחרת.
באפריל 2020 הוציאה את השיר "שיר לערן", השיר נכתב על-ידי הדס כהן והולחן על-ידי עמרי קסטן, לזכרו של ערן דן-גור, שנפל במבצע ברצועת עזה ב-1.3.2008. באוגוסט של אותה השנה, הוציאה את השיר "פוקחת עיניים לראות", אשר כתבה והלחינה יחד עם קובי מנדלבאום ("קוקי לבנה").
בינואר 2021, שיתפה גבריאלוב פעולה שוב עם מנדלבאום, והוציאה את השיר "בלה בלה בלה" אותו כתבו והלחינו השניים.
ביולי 2021 הוציאה את השיר "חתיכת משוגעת".
בכתיבת והלחנת השיר לקחו חלק גבריאלוב, מנדלבאום, עמרי קסטן, לירון בן שמעון ולירון דניאל-רבי.
בשיר השתתף גם אביה של גבריאלוב, מיקי גבריאלוב, אשר ניגן בסאז ובבוזוקי.
בינואר 2022 הוציאה את השיר "על הכל", שנכתב על-ידי אור מילשטוק והולחן על-ידי קסטן ובן שמעון.
בדצמבר של אותה השנה, הוציאה את השיר "לך תחפש אותי בסיבוב", אותו כתבה יחד עם המפיק המוזיקלי והראפר אופיר יוגב.
שירה גוֹרְשְׁמַן (בכתיב יידי: שירה (שירע, שירקע) גאָרשמאַן; ברוסית: Шира Григорьевна Горшман; 10 באפריל 1906 – 4 באפריל 2001) הייתה סופרת יידיש, מחברת סיפורים קצרים וממוארים, שפעלה בברית המועצות ובישראל.
היא הייתה בין אנשי גדוד העבודה שעזבו את ארץ ישראל ב-1927 והקימו את הקיבוץ היהודי וויו נובה בחצי האי קרים.
עם התפרקות ברית המועצות עלתה בשנית לישראל, בה חייתה עד מותה.
שירה לבית קושניר נולדה ב-1906 בעיירה הליטאית הקטנה קרוקי שבמרכז ליטא, אז בפלך קובנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית למשפחה יהודית דלת אמצעים - צבי הירש שלימד בישיבה בעיירה דטנוב ואמה גיטל לבית קושניר.
את אביה איבדה בגיל צעיר ואביה החורג היה אדם אלים, לכן ברחה בגיל צעיר לבית סבה וסבתה הורי אימה.
במלחמת העולם הראשונה נשלחה עם משפחתה לאודסה, אך בגיל 14 עזבה את ביתה ועברה לקובנה, שם שהתה תחילה בבית יתומים וכעבור זמן מה הצטרפה לפעילי התנועה הציונית "החלוץ".
בתנועת החלוץ פגשה את חיים חצקלביץ' וב-1923 בגיל 16 ילדה את בתה הבכורה רותה.
באותה השנה עלו בני הזוג עם בתם לארץ ישראל, והשתלבו בפלוגת גדוד העבודה ברמת רחל בירושלים שם עבדה בצוותים החקלאיים ואף שימשה כרוכשת סיטונאית של מזון עבור הפלוגה בעוד בעלה עבד בחציבה.
בשנת 1925 ילדה את בתה השנייה שלומית (שלימים נישאה לשחקן התיאטרון הרוסי אינוקנטי סמוקטונובסקי) ובהמשך את בתה שלישית אליצ'קה.
בעת הפילוג בגדוד העבודה בסוף 1926 הצטרפה שירה לפלג השמאלי של הגדוד, בהנהגת מנחם אלקינד.
ב-1927, עזבה את הארץ עם שלוש בנותיה ועם הקבוצה שהקימה את הקיבוץ היהודי וויו נובה בקרים - זאת על אף נסיונותיו של יצחק שדה שהכירה להניא אותה מהחלטה זו.
החלטה זו קרעה את המשפחה שכן חצקלביץ' לא רצה לעזוב את הארץ והשניים התגרשו.
בוויו נובה ניהלה רפת של כ-500 פרות חולבות.
ב-1930 נשלחו למקום מספר אמנים מטעם השלטונות הסובייטיים, על מנת לתעד את החיים בקיבוץ היהודי בברית המועצות.
שירה התאהבה באחד מהם, הצייר מנדל גורשמן (יליד שנת 1902), ולבסוף נישאה לו ועברה להתגורר עמו במוסקבה.
ב-1937 נולד לשניים בנם המשותף אליק (שבהמשך שינה שמו לאלכסנדר מנדלביץ' גורשמן, היסטוריון ואוצר של מורשתו האמנותית של גורשמן האב).
עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ב-1941 פונתה המשפחה לכפר מאריינסקי פוסד במחוז צ'ובשיה, שם עבדה גורשמן בקולחוז.
בהמשך עברו בני הזוג לעיר פרונזה (כיום בישקק בקירגיזסטן).
ידידו של בעלה, המשורר לייב קויטקו, הבחין בכשרונה לספר סיפורים, ועודד אותה להעלות אותם על הכתב ולפרסם אותם.
סיפוריה הראשונים הופיעו בעיתוני היידיש "דער שטערן" ("הכוכב", חרקוב) ו"דער עמעס" ("האמת", מוסקבה), ומאוחר יותר בעיתון "אייניקייט" ("אחדות", מוסקבה) ובקובץ סיפורים בעריכת פרץ מרקיש (1944).
קובץ ראשון של סיפוריה הקצרים יצא לאור במוסקבה ב-1946, בשם "דער כויח פון לעבען" ("הכוח לחיות").
קובצי סיפורים נוספים יצאו לאור במהלך השנים בוורשה ובמוסקבה, וחלקם תורגמו לרוסית.
מרבית ידידיה של גורשמן מאנשי ויו נובה נרצחו במהלך הטיהורים הגדולים או נשלחו לגלות ולגולאגים.
גורל מר זה פסח עליה, אולם היא עצמה נאלצה לצנזר עצמה בכתביה על מנת להימנע מחשדות פוליטיות, והיא ובעלה חששו באותה התקופה אף הם מפני רדיפה.
פעילותה הספרותית אף הוגבלה בשל ההתנכלות לתרבות ועיתונות היידיש מצד השלטון הסובייטי.
עם זאת הוסיפה גורשמן לכתוב בעיתון היידי "ביראבידזשאנער שטערן" שיצא במזרח ברית המועצות וכן קיבלה במה גם בעיתון הפולני היידי 'פאלקסשטימע'.
בפולין יצא בשנת 1961 גם ספר מכתביה 'שלושים ושלוש נובלות'.
בהמשך פרסמה גם בכתב העת היהודי הספרותי-חברתי 'סאוועטיש היימלאנד' (המולדת הסובייטית) שהוקם בשנת 1961, בעקבות לחץ המפלגות הקומוניסטיות הזרות ותקופת ההפשרה של חרושצ'וב.
סיפורים אלו שכללו גם סיפורים מהווי הקומונה בה חיה בעברה, יצאו אחרי כן לאור בשנת 1974. ספר זה כלל גם את הרומן האוטוביוגרפי שלה 'הצאן והבקר של חנה'.
בשנת 1984 יצא ספר נוסף שלה במוסקבה, 'יום טוב אין מיטן וואך' (יום טוב באמצע השבוע) אשר כלל גם סיפורים רבים על חגים יהודיים ועל נסיעותיה לערי ברית המועצות.
בסוף שנות ה-80 הביאה גורשמן כתב יד נוסף שלה לבית הוצאה לאור במוסקבה.
באותה תקופה השתכנה עם בנה הצעיר אלק ומשפחתו בעיר, ואף זכתה לפנסיה מכובדת שאפשרה לה להתמסר לעבודה.
עם זאת - עם פתיחת שערי העלייה לישראל, עלתה בשנת 1989 כשהיא בת 84. בתחילה התגוררה כאורחת אצל מכרים ברחובות, כשהיא מתארחת בארץ במועדוני חובבי יידיש.
בשנת 1990 הודיעה באחד מביקוריה אלו כי אין בכוונתה לשוב לברית המועצות - הודעה שהפתיעה את משפחתה.
בארץ הוציאה לאור כמה ספרים נוספים, חלקם עיבודים של סיפוריה הישנים וחלקם יצירות חדשות וספרי זכרונות - בהם גם ספרים המתייחסים לשלטון הטרור בברית המועצות.
בחלק מספריה אלו, מתחה ביקורת חריפה על אלקין ומובילי המעבר של חברי הפלג השמאלי של גדוד העבודה לקרים, ואף כתבה כי בתקופת מסוימות ביקשו היא וחברים נוספים מאנשי ויו נובה לחסלו, אולם בסופו של דבר הוא חוסל על ידי השלטון.
שלושה מספריה יצאו לאור בתרגום לעברית.
גורשמן הכירה בארץ את איש הספרות בן התנועה הקיבוצית, דניאל בן נחום (1910–1992) אשר הציע לה עזרה בתרגום ספרה האוטוביוגרפי 'הצאן והבקר של חנה' לעברית, ואף הכין אותו לדפוס.
תקופה מסוימת השניים אף התגוררו יחדיו, אולם לבסוף עברה גורשמן ליחידת דיור בהוסטל באשקלון יחד עם ביתה רותה, שעלתה אחריה אף היא כשהיא כבר בגמלאות.
הקשר הידידותי בין השניים נמשך עד מותו של בן נחום.
ב-1991 הפיק הערוץ הראשון את הסרט התיעודי "דרך חדשה", בבימויו של ארן פטינקין, בו סיפרה שירה גורשמן את קורותיה בגדוד העבודה ובוויו נובה.
ב-4 באפריל 2001 נפטרה גורשמן, ימים אחדים טרם יום הולדתה ה-95, ונקברה בבית העלמין של אשקלון.
סיפוריה של שירה גורשמן מתארים התרחשויות מהווי החיים בעיירה היהודית במזרח אירופה טרם השואה, בקומונות ובערים התעשייתיות בברית המועצות.
על פי עורכת הספרות פיית' ג'ונס, יש בהם יסוד "פרוטו-פמיניסטי", ועיסוק בנושאים מחיי הנשים שספרות היידיש כמעט לא נגעה בהם: נשים העוסקות בעבודת כפיים ובעלות מקצוע, נשים המגדלות את ילדיהן לבדן או בוחרות בהפלה מלאכותית, ועוד.
בשל היחס העוין של ברית המועצות כלפי הציונות ומדינת ישראל, נמנעה מלכתוב על גדוד העבודה והקמת התשתית הלאומית היהודית בארץ ישראל כל עוד חיה שם, ורק עם עלייתה ארצה החלה לכתוב גם על חוויותיה מתקופה זו.
דער כוח פון לעבען ("הכוח לחיות") - מוסקבה, 1948
לעבן און ליכט ("חיים ואור") - מוסקבה, 1974. תורגם לרוסית 1979, מוסקבה.
איך האָב ליב א רום-פאָרן ("אני אוהבת נסיעות") - מוסקבה 1981
יום טוב אין מיטען וואָך ("חג באמצע השבוע") - מוסקבה 1984
אויסדויער: דערציילונגען, נאוועלן, זכרונות - (סיפורים, נובלות, זכרונות) תל אביב, הוצאת "ישראל בוך", 1992
חנה'ס שאף און רינדער: ראמאן - ("הצאן והבקר של חנה" - רומן) תל אביב, הוצאת "ישראל בוך", 1993
ווי צום ערשטן מאל: נאוועלע, דערציילונגען, סקיצן - ("כמו בפעם הראשונה" - נובלה, סיפורים, רשימות) תל אביב, הוצאת "ישראל בוך", 1995
אן א גאל: דערציילונגען, סקיצעס, זכרונות - ("ללא מרה" - סיפורים, רשימות, זכרונות) תל אביב, הוצאת "ישראל בוך", 1996
אין די שפאנען פון "גדוד העבודה" ("בעקבות גדוד העבודה") - תל אביב, הוצאת "ישראל בוך", 1998
הצאן והבקר של חנה; תרגם: דניאל בן-נחום; ערך: חיים פלג, תל אביב: ישראל-בוך, תשנ"ז 1997.
בלי מרה: סיפורים, רישומים, זיכרונות; מיידיש: יעקב שופט, תל אביב: חלונות, תשס"ג 2003. (אוטוביוגרפי)
בעקבות גדוד העבודה (אין די שפאנען פון גדוד העבודה) ביידיש ועברית, תרגום ד"ר לאה איילון, עריכה עברית יורם מלצר, תל אביב: הוצאת ה.
שירה גרא (נולדה ב-17 בנובמבר 1959) היא שדרנית רדיו, מגישה ומנחת טלוויזיה ישראלית.
שירה גרא נולדה בשם שירה הררי, גדלה והתחנכה באשדוד.
בנעוריה למדה ב"תיכון מקיף ג' אשדוד", שם החלה לשמש בקביעות כקריינית בטקסי בית הספר.
החל מ-1978 שירתה בצבא ב"גלי צה"ל" ועד אמצע שנות ה-90' הגישה בתחנה הצבאית תוכניות רדיו.
בין היתר השתתפה בתוכנית הרדיו הקומית של ארז טל, "מה יש", בתפקיד הילדה פזית.
בראשית שנות ה-80 שימשה כמנחה בתוכנית "אות" ב"טלוויזיה החינוכית".
באמצע שנות השמונים הייתה ממנחי השעשועון "אות ועוד" בטלוויזיה החינוכית.
באמצע שנות ה-80 הנחתה תוכניות בערוץ הראשון של הטלוויזיה, כולל "משהו מהסרטים", פינות בתוכנית "שמיניות באוויר" עם דליק ווליניץ ובתוכנית "תוסס".
בשנת 1987 הנחתה את חידון צה"ל ודיבבה בסדרה "קיד וידאו" את ניצנץ.
בשנת 1989 הנחתה את תחרות הקדם אירוויזיון ביחד עם משה בקר, ובשנת 1991 הנחתה את התחרות בשנית, עם דני רופ.
בשנת 1992 הנחתה את סדרת תוכניות הטבע "בריזה", ושימשה כמגישת התוכנית והייתה בין מגישי "בוקר טוב ישראל" (1993).
בין השנים 1995 ל-2006 הייתה קולה של הילדה פזית בתוכנית פספוסים של יגאל שילון אשר שודרה בערוץ 2, ומ-2011, היא מנחה קבועה של התחרות הבינלאומית לפסנתר ע"ש ארתור רובינשטיין בתל אביב.
שירה גרא נשואה ליואב גרא, טכנאי קול, אותו הכירה בגלי צה"ל, ולהם חמישה ילדים.
שירה ארד (נולדה ב-4 ביולי 1972) היא עורכת סרטים ישראלית זוכת פרס אופיר ויועצת מוזיקלית בהווה; תקליטנית ושחקנית בעברה.
ארד היא בוגרת בית הספר למשחק "The Poor School" בלונדון (1995).
באותה שנה שימשה כעוזרת במאי של חנוך לוין בהצגה "כריתת ראש" בתיאטרון הבימה.
היא החלה את קריירת המשחק שלה כאשר השתתפה בהצגת התיאטרון "הפיזיקאים" בתיאטרון "הגדה השמאלית".
בהמשך שיחקה בהצגה "ציד המכשפות" בתיאטרון הבימה בבימויו של שמוליק הספרי (1999) ובהצגה "יש לי כנרת" בבימויו של רזי אמיתי בתיאטרון באר שבע (2002-2000).
במקביל הופיעה ארד בסוף שנות ה-90 בתוכניות הילדים "כן לציפור" ו"כן או לא" בערוץ הראשון.
ב-1999 שיחקה בסרט הישראלי "החברים של יאנה", בבימויו של אריק קפלון.
ב-2001 שיחקה בטלנובלה הישראלית "לגעת באושר", בה גילמה את קארין, ובאותה שנה שיחקה בסדרה "תיק סגור" שכתב רשף לוי.
ב-2001 החלה לעבוד כדי ג'יי, התמחתה בין היתר במוזיקה צוענית ועסקה גם בייעוץ מוזיקלי.
ב-2008 ערכה תחקיר מוזיקלי עבור הפיצ'ר "בוראט" בכיכובו של סשה ברון כהן.
ארד עוסקת כיום בעריכת סרטים, בעיקר סרטי קולנוע והשתתפה במסגרת Berlinale Talent Campus של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-2013.
ב-2005 נישאה ארד לזמר קובי אוז.
ב-2009 השתתפה ארד בתחרות הדוקו צ'אלנג' במסגרת פסטיבל דוקאביב, וזכתה בפרס העריכה על הסרט "איש ההולך" בבימויו של נועם פנחס.
ב-2011, סרטה של ליאת גליק "לילה בהיר" אותו ערכה השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
הסרט "חדר 514" בבימויו של שרון בר-זיו אותו ערכה ב-2012, היה מועמד לפרסים רבים בפסטיבלי קולנוע ברחבי העולם וזכה בין היתר בציון לשבח בפסטיבל טרייבקה, ולפרס הבימוי בגראנדה.
ב-2013, "MIND THE GAP", סרטה הקצר של תום דרום אותו ערכה ארד, זכה בפרס הסרט הטוב בפסטיבל אימפרו, והשתתף בפסטיבל הסרטים בחיפה 2013. הסרט "מכתב מהעבר" אותו ערכה לעפר זינגרמן (הפקה של קסיס סרטים) השתתף בפסטיבל חיפה והיה מועמד לפרס הסרט הקצר במסגרת פרסי אופיר 2014.
כמו כן, בין השנים 2010–2014 שימשה ארד כעורכת פרומואים ועבודות וידאו להפקות שונות בתיאטרון גשר, וערכה מולטימדיה להצגות "סונטת קרויצר" בבימויו של יבגני אריה, ו"נופל מחוץ לזמן" בבימויו של יחזקאל לזרוב.
ב-2015 ערכה את סרטו השני של מני יעיש, "אבינו" ואת סרטו הראשון של אריק רוטשטיין, "אנטנה"; שני הסרטים הופקו על ידי חברת ההפקות טרנספקס.
בנובמבר 2015 עלתה ביס דוקו מיני סדרה דוקומנטרית-קומית בעריכתה, "עסק משפחתי", מאת הבמאי צביקה בינדר.
ב-22 בספטמבר 2016, היא זכתה בפרס אופיר בקטגוריית "העריכה הטובה ביותר" על העבודה שלה בסרטו של מני יעיש, "אבינו".
ב-23 באוקטובר 2016, היא זכתה בפרס העריכה ע"ש ענת פירחי, במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה על העבודה שלה בסרטו של אריק רוטשטיין, "אנטנה".
ב-2018 השתתפה בעריכת הסרט התיעודי "משפחה בטרנס" שזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב.
ב-2019 ערכה את הסרט "ימים נוראים", שזכה בפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר.
והייתה מועמדת לפרס אופיר על עבודתה זו.
ב-2021 ערכה את הסדרה "אחרי חצות: הסוד הכי שמור בעיר" שביימה קרן שעיו והפיקה מיקה תימור והייתה מועמדת לפרס אופיר על עבודתה זו.
בשנת 2020 נבחרה ארד כחברה באקדמיה האירופית לקולנוע, ובכך קבעה תקדים: היא הייתה עורכת הסרטים הישראלית הראשונה מבין 59 הישראלים שחברים באקדמיה.
ב-2022 ערכה סרט דוקומנטרי על יהודה פוליקר, "פוליקר: הילד שבי" שביימה אתי אנטה שגב.
הסרט נבחר לפתוח את פסטיבל דוק אביב 2023.
שירה שימשה כלקטורית בקרנות קולנוע שונות החל משנת 2020.
"פוליקר: הילד שבי", במאית אתי אנטה שגב, 2023.
"אחרי חצות: הסוד הכי שמור בעיר", במאית קרן שעיו, 2021.
"ימים נוראים", במאי ירון זילברמן, 2019.
"משפחה בטרנס", במאי אופיר טריינין, 2018.
"עסק משפחתי" (מיני סדרה), במאי - צביקה בינדר, 2015.
"MIND THE GAP", במאית - תום דרום.
"צבא השחרור של גלעד", במאית - עופר גת-ילין, 2011.
שירה חברתית היא תמת שירה שמתמקדת במציאות ועוסקת בנושאים של צדק חברתי.
צירוף המילים "שירה חברתית" כמונח בתחום השירה, הופיע לראשונה בספרדית (Poesia Socíal), כשם כולל לקבוצה של משוררים שעסקו ספציפית בתמות חברתיות בשנות ה-50 וה-60, בהשפעתה ובהשראתה של מלחמת האזרחים בספרד.
מאוחר יותר החל המושג להתקבל גם בשפה האנגלית, תחילה בהקשר של שירה שנכתבה בספרדית בידי מקסיקנים-אמריקנים בטקסס.
לאחר שהתבסס המושג השתמשו בו חוקרי ספרות על מנת להתייחס לשירתם של מספר משוררים, בהם ג'ורג' ברנרד שו, ויסטן יו אודן וססאר ואייחו.
במהלך המחאה החברתית של 2011, ראתה אור בהוצאת גרילה תרבות החוברת 'שירון המהפכה: שירת האוהלים', שהתמקדה בשירים בעלי תוכן חברתי.
דוגמאות נוספות לשירה חברתית בישראל, הן האנתולוגיה 'אדומה', ספר השירה הראשון של יודית שחר, וערבי השירה של ערס פואטיקה.
שירה והערות על מיני עניינים (בסינית מסורתית: 事類賦註; בסינית מפושטת: 事类赋注; בפין-יין: shìlèi fùzhù, שְׁלֵיי פֿוּג'וּ) היא אנציקלופדיה בה על כל ערך נמצא מידע בצורת שיר פֿוּ והערות, אשר מהוות חלק אינטגרלי מן הערך.
היצירה נכתבה בסין בשנת 993 על ידי ווּ שׁוּ, בתקופת שושלת סונג, וידועה גם בשם המקוצר "שירה על מיני עניינים ("事類賦").
היצירה רחבה בהיקפה ונוגעת אף בתחומים כגון ביולוגיה ואסטרונומיה.
טרם כתיבת האנציקלופדיה הזו, השתתף ווּ שׁוּ בכתיבת כמה אנציקלופדיות אחרות, כגון "המקראות הקיסריות של עידן טאיפינג", "הרשומות הנרחבות של עידן טאיפינג" ו"היצירות העזות של גן הספרות" וכתב כבר כמה ספרים.
ליצירה קרא בתחילה "שירים על נושאים בני מילה אחת" (一字題賦).
הצורה בה נכתבה היצירה - שירה על הערך ופרשנות לשורות השיר, נתנה ליצירה צביון של איכות אמנותית אשר גרמה לה להיחשב לספר איכותי בימי קדם.
היצירה שימשה גם השראה לארבע יצירות נוספות שנכתבו בין השנים 1699-1811: שירה על מיני עניינים המורחב, המשך שירה על מיני עניינים המורחב, שירה על מיני עניינים המורחב מאוד ונספח לשירה על מיני עניינים המורחב, וכולן שולבו לבסוף לאנציקלופדיה אחת תחת השם "כלל כתבי שירה על מיני עניינים".
ליצירה 14 פרקים, ו-100 ערכים המתפרשים על פני 30 מגילות בסך הכל.
שירה האס (נולדה ב-11 במאי 1995) היא שחקנית ישראלית, זוכת שני פרסי אופיר ופרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
האס נולדה בתל אביב, וגדלה בהוד השרון לערן ואריאלה (לאה) האס, כבת זקונים, ולה אחות ואח גדולים.
סביה הם ניצולי השואה מפולין, מהונגריה, ומצ'כיה.
בהיותה בת שנתיים ותשעה חודשים, התגלה גידול סרטני באחת מכליותיה, והיא נאלצה לעבור טיפולים במשך קרוב לשלוש שנים עד להחלמתה.
את לימודי התיכון עשתה האס במגמת התיאטרון בבית הספר לאמנויות ע"ש תלמה ילין שבגבעתיים.
האס שירתה כמתנדבת בתיאטרון צה"ל לתקופה קצרה.
ב-2010, שיחקה האס בהצגה "גטו" על בימת התיאטרון הקאמרי, בבימויו של עמרי ניצן.
ב-2013 קיבלה את תפקידה הטלוויזיוני הראשון בסדרת הדרמה "שטיסל" העוסקת במשפחה חרדית ישראלית, ששודרה במקור ב-yes Oh ומשודרת בנטפליקס.
במרץ 2015 עלה לאקרנים הסרט "פרינסס" בבימויה של טלי שלום עזר, בו שיחקה תפקיד ראשי, את אדר.
את הסרט צילמה ב-2012 והוא היה לתפקידה הקולנועי הראשון.
על משחקה בסרט זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2014 וכן קיבלה מועמדות במסגרת פרס אופיר, עבור השחקנית הראשית הטובה ביותר באותה שנה.
על הסרט גם זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר ב-P&L Festival שבשוודיה.
באוקטובר 2015 החלה לשחק בסדרה הקומית לילדים "מריו" בערוץ הילדים אצל yes, בבימויו של אריאל בנבג'י, אשר משודרת בערוץ הילדים של Yes.
באותו חודש שבה לשחק בעונתה השנייה של סדרת הדרמה "שטיסל" ב־yes Oh.
בספטמבר 2015 יצא לאקרנים בישראל הסרט הישראלי-אמריקאי "סיפור על אהבה וחושך" בבימויה של נטלי פורטמן, שם היא שיחקה בתפקיד קירה.
בארצות הברית הסרט יצא באוגוסט 2016. בנובמבר 2015 שיחקה בסדרת המתח "הצורף", ששודרה ב-HOT, בבימויו של דרור סבו, בתפקיד יוספה "סופי" בן דוד (הצעירה).
בספטמבר 2016 שיחקה בסדרת המתח "עקרון ההחלפה", בבימויו של עודד דוידוף, אשר משודרת ב-HOT3, בתפקיד סלמה ההומלסית.
באותה שנה הצטלמה לצד ג'סיקה צ'סטיין לסרט הצ'כי-בריטי-אמריקאי "אשתו של שומר גן החיות", המספר את סיפורם של חסידי אומות העולם יאן ואנטונינה ז'בינסקי.
בספטמבר 2017 יצא לבתי הקולנוע הסרט "פוקסטרוט" של הבמאי שמוליק מעוז בו השתתפה.
על תפקידה בסרט זה הייתה מועמדת בפעם השנייה לפרס אופיר, והפעם כשחקנית משנה.
בינואר 2018, שיחקה האס בסדרת המתח "הרמון" ברשת 13, בבימויים של מרקו כרמל וגדי טאוב.
באותה שנה השתתפה בעונה השנייה של הסדרה "כדברא".
במרץ 2018 השתתפה בסרט הבריטי-אמריקאי-אוסטרלי "מריה מגדלנה" לצד רוני מארה בתפקיד לאה.
לוהקה לסדרה טרגית-קומית בשם "המנצח" ששודרה ב-yes, בה היא גילמה את אודי, צעירה אמביציונית שרוצה להפוך לעיתונאית חוקרת ונכנסת לחבורת הזמר.
זכתה בפרס אופיר לשנת 2018 בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "פרא אציל" שיצא לבתי הקולנוע ב-2019.
ב-2019 שיחקה בסרט הרוסי-ישראלי-בריטי "עשו", בתור לאה הצעירה.
בשנת 2019 שיחקה בסרטם של אמרי מטלון ואביעד גבעון "מראות שבורות" לצידו של יפתח קליין.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
בשנת 2020 שיחקה את התפקיד הראשי במיני-סדרה הגרמנית "המורדת" בנטפליקס, על צעירה חרדית שבורחת לברלין עקב השידוך שבחרו לה דודתה וסבתה.
ביולי באותה שנה הוכרזה מועמדתה לפרס אמי לבידור בפריים טיים בקטגוריית "השחקנית הראשית המצטיינת במיני-סדרה או בסרט", והייתה לישראלית הראשונה שהגיעה למעמד זה.
בספטמבר 2020 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסדרות של ברלין.
ב-2020 כיכבה בסרט הדרמה הישראלי דובר העברית והרוסית של הבמאית רותי פרי-בר "אסיה", לצדה של אלונה איב.
על תפקיד זה זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בסרט זר במסגרת פסטיבל הסרטים טרייבקה וכן בפרס אופיר לשחקנית המשנה.
בסוף שנת 2020 השתתפה בעונה השלישית בסדרה "שטיסל".
על משחקה בסדרה זו זכתה ב"פרס האקדמיה לטלוויזיה הישראלית" בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
בפברואר 2021 פורסמה מועמדותה של האס לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסדרה הגרמנית "המורדת".
הייתה זאת הפעם הראשונה מזה 50 שנה בה שחקנית ישראלית מועמדת לפרס "השחקנית במיני-סדרה" (השחקנית הישראלית-אמריקאית נטלי פורטמן זכתה לפניה בקטגוריות בכירות יותר של פרס גלובוס הזהב).
באפריל 2021 זכתה יחד עם עמית רהב בפרס האינדיפנדנט ספיריט כשחקנית והשחקן הטובים בסדרה עלילתית על תפקידיהם במיני-סדרה הגרמנית "המורדת".
ב-1 במרץ 2021 נמסר שהאס תהיה השחקנית הראשית בסדרת דרמה בשם "Lioness" (בעברית: לביאה), על אודות חייה של גולדה מאיר, ראש הממשלה הרביעית של ישראל.
הסדרה, שיפיקו ברברה סטרייסנד ואריק טוכמן, תבוסס על הביוגרפיה שנכתבה בידי הסופרת וההיסטוריונית פרנסיס קלאגסברון .
טוכמן כתב את התסריט, ותביים מימי לדר.
בתחילת ספטמבר 2022 בכנס D23, הוכרז שהאס לוהקה כגיבורת־העל הישראלית, סברה (דמות קומיקס של מארוול, ששמה מבוסס על האינגלוז של המונח הישראלי־עברי, צבר), בסרט ההמשך האמריקאי "קפטן אמריקה: עולם אמיץ חדש" (חלק מהיקום הקולנועי של מארוול) אשר יצא לאקרנים בפברואר 2025.
ביוני 2024 החלה לשחק בסדרת הדרמה "טיפול לילי" מבית yes, שם גילמה את יסמין, גיימרית וגיקית שכמעט ולא יוצאת מביתה, המטופלת בטיפול פסיכולוגי בשעות הלילה.
על תפקידה בסדרה זו זכתה בפרס של חבר השופטים לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסדרות הבינלאומי של מונטה קרלו ובפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית השחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה לשנת 2024.
בשנת 2025 שיחקה בסרט "קפטן אמריקה: עולם חדש ומופלא".
באוקטובר 2023, האס, יחד עם עוד מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
הם קראו לשחרור חטופים המוחזקים על ידי ארגון הטרור חמאס בעקבות טבח שבעה באוקטובר.
ב-2 באוגוסט 2022, נפטרה אמה אריאלה (לאה) האס שהייתה גמלאית שב"כ ממחלת הסרטן בהוספיס.
האס הייתה בזוגיות עם הבמאי עידו ויסמן.
בינואר 2025 השניים נפרדו לאחר ארבע שנים.
ב-14 בנובמבר 2025 פורסם שהאס בזוגיות עם צ'ארלי בירנס, קולנוען אמריקאי יהודי.
שנהסרטתפקידהערה2015פרינססאדרסיפור על אהבה וחושךקירה / פניה מוסמן (הצעירה)2017פוקסטרוטעלמה פלדמןאשתו של שומר גן החיותאורסולהסרט צ'כי-בריטי-אמריקאי2018מריה מגדלנהלאהסרט בריטי-אמריקאי-אוסטרליפרא אצילאנה2019מראות שבורותאריאלהעשולאה (הצעירה)סרט רוסי-ישראלי-בריטי2020אסיהויקהסרט ישראלי דובר עברית ורוסית2025קפטן אמריקה: עולם אמיץ חדשרות בת-שרף/ סברהסרט המשך הוליוודי; חלק מהיקום הקולנועי של מארוול
שנהסדרהתפקידהערה2013–2021שטיסלרוחמה "רוחמי" וייסתפקיד ראשי; 3 עונות2015הצורףיוספה "סופי" בן דוד (הצעירה)מריוטלי גדות2016עקרון ההחלפהסלמה2018כדבראאלכסהרמוןתמרהמנצחאודי2020המורדתאסתר "אסתי" שפירומיני-סדרה גרמנית2023הגופהדי.סי מייפלוודתפקיד ראשי; 8 פרקים2024טיפול לילייסמין
שירה כנפו (נולדה ב-1972) היא חוקרת ישראלית למדעי המוח באוניברסיטת חבל הבסקים, בספרד.
היא עומדת בראש צוות החוקר את מחלת אלצהיימר במטרה למצוא תרופה למחלה.
שירה כנפו נולדה והתחנכה באשדוד.
לשירה חמישה אחים, ביניהם פרופ' אריאל כנפו.
למדה רפואה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע ועשתה שם את הדוקטורט שלה במדעי המוח.
כנפו נסעה ללימודי פוסט-דוקטורט במדריד, עם מלגה של ממשלת ספרד על שם חואן דה לה סיירבה.
ב-2012 קיבלה כנפו את פרס שירצקי למדעי המוח מאוניברסיטת תל אביב.
ב-2013 קיבלה כנפו משרת פרופסור באוניברסיטת של חבל הבסקים, שם גם הקימה את המעבדה לקוגניציה מולקולרית.
בין הגורמים התומכים בעבודת המחקר שלה הם: ממשלת ספרד, הממשלה הבסקית, ואגודת אלצהיימר האמריקאית.
מחקרה המרכזי עוסק במנגנון חדש המבוסס על עיכוב פעילותו של חלבון אנטי-סרטני בשם PTEN.
החוקרים גילו כי כאשר מצויות במוח כמויות גדולות של חלבון מסוג עמילואיד-בטא – כפי שקורה אצל חולי אלצהיימר – ה-PTEN נכנס אל הסינפסות במוח (אזור המפגש בין תאי העצב, מה שמאפשר תהליכים של למידה וזיכרון) ומדכא אותן.
הם ביקשו להבין מדוע התהליך הזה מתרחש, וכיצד אפשר למנוע אותו.
אחרי שהבחינו במחקר קודם שה-PTEN נכנס לסינפסות ומבצע בהן כל מיני שינויים, בנסיבות שונות, התקבל הרעיון לבחון מה קורה אצל חולי אלצהיימר.
המטרה הייתה לבדוק דרכים לטפל בדיכוי הסינפטי הזה, בלי לגעת בעמילואיד-בטא, ולגרום לסינפסות להמשיך ולתפקד, למרות העמילואיד.
החוקרים פיתחו חלבון קצר (פפטיד) שמטרתו לעכב התקשרות בין PTEN לחלבונים אחרים הנמצאים בסינפסה.
בתנאים כאלה, הם גילו, דיכוי הסינפסות מנוטרל גם בתנאים של עמילואיד-בטא עודף.
כלומר, בתנאים כאלה המוח עשוי להיראות כחולה, אבל האלצהיימר לא יבוא לידי ביטוי.
יש אפשרות 'לעקוף' אותו, כי הסינפסות ממשיכות לפעול ותאי העצב ממשיכים לתקשר ביניהם.
זאת אומרת שתאי העצב נעשים חסינים לעמילואיד-בטא.
הם פועלים כרגיל, כאילו הוא אינו בסביבה.
זו גישה חדשנית לטיפול באלצהיימר, כי רוב המחקר עד כה התמקד בדרכים להיפטר מהעמילואיד-בטא.
לעומת זאת בחרה כנפו להתמקד דווקא בסינפסות.
שירה אבין (נולדה ב-1962) היא אשת ציבור שכיהנה כממלאת מקום ראש העיר ברמת השרון.
אבין גדלה בראשון לציון, בת למשפחת לוינשטיין והיא בוגרת הגימנסיה הריאלית.
שירתה בצה"ל כקצינת ח"ן, ת"ש ונפגעים.
היא בוגרת לימודי אמנות ועיצוב.
בשנת 1987 עברה להתגורר ברמת השרון.
בשנת 2003 נבחרה למועצת רמת השרון, ובשנת 2008 נבחרה לקדנציה שנייה במועצת העיר ומונתה לסגנית ראש העירייה וממלאת-מקומו.
בסוף שנת 2013 הכריז ראש העירייה, יצחק רוכברגר, על נבצרות, בעקבות העמדתו לדין בעבירות מרמה והפרת אמונים.
אבין, שבבחירות לרשויות המקומיות הוצבה במקום השני ברשימתו של רוכברגר, "רמת השרון שלנו", מונתה לממלאת מקום ראש העיר בפועל.
במסגרת כהונתה, יזמה והובילה תוכנית אב לנגישות ("עיר נגישה לכל תושביה"), תוכנית אב לשילוט והקמת מנהלת למרחב הציבורי.
בשנת 2014, בעודה מכהנת כממלאת מקום ראש עיריית רמת השרון בפועל, נקלעה לעימות חריף עם קודמה בתפקיד, יצחק רוכברגר.