tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוהאן כריסטוף באך (26), (נולד בארנשטאדט ב-13 בספטמבר 1689, נפטר בבלנקנהיים ב-26 בפברואר 1740) היה עוגבן בקאולה ואחר כך בבלנקנהיין.
יוהאן אנדראס באך (הוטבל בארנשטאדט ב-8 במאי 1692, נקבר בארנשטאדט ב-6 באפריל 1694)
יוהאן כריסטוף באך (13) היה מלחין ועוגבן גרמני בן תקופת הבארוק, ואחד מבני משפחת המוזיקאים הנודעת באך.
הוא היה בן דוד שני של המלחין יוהאן סבסטיאן באך וכמו כן אחיו של המוזיקאי יוהאן מיכאל באך (14), ודודה של אשתו הראשונה של יוהאן סבסטיאן מריה ברברה באך.
יוהאן כריסטוף באך נולד בארנשטאדט וקיבל חינוך מוזיקלי מאביו, היינריך באך (6).
בשנת 1663 מונה כעוגבן בתזמורת ("קפלה") טירת ארנשטאדט.
שנתיים מאוחר יותר התמנה למשרת עוגבן העיר בכנסית סנט גאורג באייזנך.
במקביל התמנה לצ'מבליסט ועוגבן בקפלת החצר של דוכס אייזנך.
הוא החזיק בשתי המשרות עד מותו.
מעט ידוע על עבודתו בתזמורת החצר.
רוב זמנו היה עמיתו של בן דודו החצוצרן יוהאן אמברוסיוס באך (11).
סביר מאוד שיוהאן סבסטיאן הצעיר קיבל את רשמיו הראשונים מנגינה בעוגב מדודו זה.
בתזמורת זו פעלו באותה תקופה כמה מחשובי המוזיקאים בגרמניה באותה עת.
במשך מספר שנים ניהל את התזמורת הקפלמייסטר דניאל אברלין, שהיה גם חותנו של המלחין גאורג פיליפ טלמן (שאף ניצח על התזמורת לפרקים).
במשך תקופה קצרה ניגן בתזמורת גם המלחין יוהאן פכלבל.
בעוד תפקיד החצר שלו היה רם דרג ויציב, תפקידו העירוני היה רצוף מריבות בינו ובין מועצת העיר, על ענייני כספים וסרוב המועצה לספק לו מקום מגורים.
(ובסופו של דבר חצר הדוכס היא שדאגה לו בכך).
הוא גם נאבק שנים במועצת העיר על שיקום העוגב של כנסית סנט גאורג.
רק ב־1696 הוא הצליח לשכנע את מועצת העיר בצורך זה, אך לא זכה לראות את התוצאה (המרהיבה), שהושלמה בשנת -1707. על אף הצלחתו כמוזיקאי, סבל יוהאן כריסטוף מקשיים כלכליים רבים, והותיר אחרי מותו חובות רבים.
ליוהאן כריסטוף באך היו שמונה צאצאים.
ארבעה מהם היו מוזיקאים מקצועיים.
יוהאן ניקולאוס באך (27) (נולד באייזנך ב-10 באוקטובר 1669, נפטר ביינה ב-4 בנובמבר 1753) שימש כעוגבן בכנסיית העיר.
יינה מספר יצירות מפרי עטו שרדו
מריה סופי באך (הוטבלה באייזנך ב-26 במרץ 1674, ?)
היה צ'מבליסט בארפורט, אחר כך נדד להמבורג, לרוטרדם ומשם לאנגליה
כריסטינה דורותאה באך (הוטבלה באייזנך ב-19 בספטמבר 1678, ?)
יוהאן פרידריך באך (29) (נולד באייזנך ב-1682, נקבר במילהאוזן ב-8 בפברואר 1730) היה עוגבן במילהאוזן, משרה אותה ירש מיוהאן סבסטיאן באך.
יוהאן מיכאל באך (30) (הוטבל באייזנך ב-1 באוגוסט 1685, ?) היה בונה עוגבים בסטוקהולם
מרגרטה באך (הוטבלה באייזנך ב-1 באוגוסט 1685, נקברה באייזנך ב-4 ביוני 1686) (תאומה של הקודם)
אנה אליזבת באך (הוטבלה באייזנך ב-6 ביוני 1689, נפטרה באייזנך ב-31 במרץ 1703)
בתוך משפחת באך זכה יוהאן כריסטוף להערכה רבה כמלחין.
בדברים לזכרו של יוהאן סבסטיאן באך, שנכתבו בשנת 1754, מוזכרת כתיבתו לשבח.
כן מוזכר שבעוגב ועל המקלדת מעולם לא ניגן בפחות מחמישה קולות נפרדים.
יוהאן סבסטיאן ביצע כמה מן המוטטים והקונצ'רטי הווקאליים שלו בלייפציג, ואף הוסיף כוראל משלו למוטט של דודו.
על אף שהיה בעיקר עוגבן וצ'מבליסט, נותרו מעט יצירות משלו למקלדת.
אך אלו ששרדו מוכיחות כי היה מלחין מוכשר, בעל סגנון דומה לזה של פכלבל.
במשך שנים רבות יוחסו כמה מיצירותיו לקרוב משפחתו המפורסם יוהאן סבסטיאן באך.
המפורסמת בהן היא הקנטטה Meine Freundin, du bist schön (מה יפה את, רעייתי), המבוססת על שיר השירים.
בשנת 1949 פרסם המוזיקולוג הגרמני מרטין פישר אוסף של 44 פרלודים וכוראלים שלו, על בסיס שני עותקים של כתב יד שנשמרו בספריה של בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
בסך הכל שרדו מעט מיצירותיו, מה שמקשה מאוד על קביעת כרונולוגיה שלהן, או על מעקב אחר התפתחות סגנונו המוזיקלי.
פרלוד ופוגה במי במול מז'ור לצ'מבלו
יוהאן כריסטוף פרידריך באך (49) , מוזיקאי ומלחין, בן למשפחת באך.
הוא היה ילדם התשיעי של יוהאן סבסטיאן באך ואנה מגדלנה באך מכונה לפעמים הבאך של ביקבורג.
יוהאן כריסטוף פרידריך באך נולד בלייפציג, למלחין יוהאן סבסטיאן באך ואשתו השנייה אנה מגדלנה באך.
כאחיו, הוא המשיך בלימודיו בבית הספר של כנסיית תומאס בעיר לייפציג וקיבל שיעורי מוזיקה אצל אביו, יחד עם קרוב משפחתו יוהאן אליאס באך.
על פי כמה חוקרים הוא החל בלימודי משפטים באוניברסיטה של העיר בהגיעו לגיל 17, אך נאלץ להפסיקם בשל מחלתו של אביו.
בראשית שנת 1750 מינה אותו הרוזן וילהלם פון שאומבורג-ליפה להיות צ'מבליסט בחצרו בעיר ביקבורג.
באך התמיד במשרתו זו עד יום מותו.
החצר של ביקבורג, על אף שהייתה קטנה, הייתה בולטת בחיי התרבות שלה.
הרוזן וילהלם ירש את הרוזנות הזעירה בשנת 1748, ומאחר שהתפעל מהמוזיקה בחצרו של המלך פרידריך השני בפוטסדאם ניסה לחקות אותה בחצרו.
בחצר פעלו אז שני מוזיקאים איטלקים: אנג'לו קולונה שימש בתפקיד קונצרטמייסטר, וג'ובאני בטיסטה סריני היה מלחין ומנצח.
באך עצמו היה, בתחילת דרכו, הנגן היחיד בתזמורת.
תזמורת החצר שעשעה את באי החצר בקונצרטים פעמיים בשבוע, בדרך כלל בשעות אחר הצהריים המאוחרות.
המוזיקה הייתה בעיקר קולית, ולשם כך שכרה התזמורת את הזמרת לוציה אליזבט מינכהאוזן - בתו של מוזיקאי החצר אנדראס לודולף מינכהאוזן, ולימים - אשתו של באך.
תקופה זו בביקבורג העניקה לבאך מעט הזדמנויות לפיתוח סגנונו העצמאי, אך משני מוזיקאים אלה למד באך להכיר את סגנון האופרות האיטלקיות והקנטטות האיטלקיות.
מכל מקום, לא נותרו יצירות שלו המתוארכות לתקופה זו.
בשנת 1756, עם פרוץ מלחמת שבע השנים עזבו סריני וקולונה את החצר, ובאך קיבל עליו את ניהול התזמורת.
בנוסף על עבודת הניצוח וארגון הקונצרטים, היה עליו לדאוג לרכוש או לחבר מוזיקה חדשה.
הרוזן גם עודד אותו ליצור קשר עם מוזיקאים בחצרות אחרות.
לרוזן הייתה שאיפה לעדכן את ספרית המוזיקה בחצרו בהתפתחויות העדכניות ביותר בטעם המוזיקלי של התקופה.
בשל אירועי המלחמה התנהלה הפעילות בחצר באיטיות, ועל כן רק בשנת 1759 קודם באך רשמית לדרגת קונצרטמייסטר בחצר, ומשכורתו הוכפלה (מ-200 ל-400 תאלרים) אשתו המשיכה לקבל משכורת של 100 פלורינים על הופעותיה כזמרת.
עם תום המלחמה התעוררה הפעילות המוזיקלית בחצר מחדש.
קונצרטים הושמעו פעמיים בשבוע, והרפטואר שלהם כלל בעיקר מוזיקה איטלקית (של מלחינים כמו טרטיני, ג'ומלי ופרגולזי, אך גם של מלחינים גרמנים כשטאמיץ, היידן, וגלוק.
נראה שהמוזיקה של באך עצמו התקבלה בחצר באדישות, ולא זכתה להערכה שבאך חשב שהייתה ראויה לו.
בשנת 1767 נפטר המלחין גאורג פיליפ טלמן, ובעקבות מותו עשה באך את הניסיון היחיד המתועד בקריירה שלו, לשפר את מעמדו, כאשר הגיש את מועמדותו להחליף את טלמן בהמבורג.
הוא נכשל בניסיונו זה, ואחיו למחצה קרל פיליפ עמנואל באך (46) נבחר לתפקיד.
לזכותם של האחים ניתן לומר שאירוע זה לא העיב על המשך יחסיהם ההדוקים.
התקופה שלאחר מכן הייתה תקופה פורייה ביותר עבור באך.
בנוסף למספר רב של יצירות קמריות, הוא חיבר ב-1769 את האורטוריה הראשונה שלו ("עולי הרגל של קלווארי" למילים של יוסטוס פרידריך וילהלם זכריה).
באותה תקופה - לפני שנת 1770 חיבר גם עשר מתוך עשרים הסימפוניות שלו.
בשנת 1771 מונה המשורר והפילוסוף יוהאן גוטפריד הרדר למשרת כומר בחצר ביקבורג, וכך החלה תקופה של שיתוף פעולה פורה בינו ובין באך.
בין יצירותיהם המשותפות - האורטוריות "ילדותו של ישו" ו"עלייתו של לאזארוס", (1773) וכן כמה קנטטות ויצירות דרמטיות כמו "ברוטוס" ו"פילוקטטס" (שתיהן ב-1774).
תקופה זו הסתיימה עבור באך עם עזיבתו של הרדר לויימאר ב־1776.
בשנת 1776 נפטרה הרוזנת מריה ברברה, ושנה לאחריה הרוזן וילהלם.
באך חיפש כיוונים חדשים לפעילות.
בנוסף על כך, הגיע בנו הבכור וילהלם לגיל 18. באך סבר שבנו, שגילה התקדמות ניכרת בדרכו המוזיקלית, נזקק לגרויים של סביבה חדשה.
באפריל 1778 יצאו האב והבן עם לבקר את אֵחיו של האב.
הם נסעו להמבורג לבקר את קרל פיליפ עמנואל ומשם נסעו ללונדון, לבקר את אחיו הצעיר יוהאן כריסטיאן באך.
ללונדון הם הגיעו בשיא עונת המוזיקה.
בקונצרטים שארגן יוהאן כריסטיאן (50) הפך באך למעריץ של המוזיקה של מוצרט, יצירות שהשפיעו מאוד על המשך יצירתו.
בלונדון רכש באך לעצמו פסנתר, והרבה מוזיקה חדשה.
לאחר מספר שבועות שב באך לביקבורג כשהוא משאיר את בנו בלונדון, תחת חסות אחיו.
לאחר שובו מאנגליה המשיך באך לנהל את תזמורת ביקבורג והביא אותה למעמד בכיר בעולם המוזיקה של התקופה, עד כי בשנת 1782 מנה אותה המוזיקולוג פורקל במקום הרביעי בין התזמורות בגרמניה.
בתקופה זו עבר המוקד של עיסוקו המוזיקלי לפסנתר, והוא הרבה לנגן על הפסנתר האנגלי שהביא עמו מלונדון.
בשנת 1787 נפטר הרוזן פיליפ ארנסט, והרוזנת יוליאנה קיבלה את תפקיד העוצרת.
היא הייתה חובבת מוזיקה, והעניקה לבאך תמיכה נוספת.
היא קיבלה אצלו שיעורי פסנתר יומיים, ושרה באורטוריות.
שנתיים אלו 1787–1788 היו שוב שנים פוריות עבור באך.
הוא פרסם מוזיקה קלה בארבעה כרכים שנקראו "מוזיקה לשעות הפנאי".
בהשראת עמיתו, (שירש אחר כך את תפקידו) פרנץ כריסטוף נויבאואר הוא חיבר תוך פחות משלוש שנים עשר סימפוניות ושני קונצ'רטי לפסנתר - יצירות הזוכות גם בימינו לביצועים חוזרים ונשנים.
יוהאן כריסטוף פרידריך באך נפטר ב-26 בינואר 1795. אלמנתו נפטרה ונקברה לצידו בשנת 1803.
ב-8 בינואר 1755 נשא באך לאישה את זמרת החצר לוציה אליזבט מינכהאוזן.
הרוזן עצמו שימש כסנדק לבנו הבכור וילהלם פרידריך ארנסט באך (84).
בן זה למד מוזיקה אצל קרל פיליפ עמנואל באך ואחר כך אצל יוהאן כריסטיאן באך (46) והיה מוזיקאי בעצמו - הצאצא האחרון של יוהאן סבסטיאן באך שהיה מוזיקאי.
אנה פיליפינה פרידריקה באך (הוטבלה ב-ביקבורג ב-7 באוקטובר 1755, נפטרה בביקבורג ב-23 באוגוסט 1804)
וילהלם פרידריך ארנסט באך (84) (הוטבל בביקבורג ב-27 במאי 1759, נפטר בברלין ב-25 בדצמבר 1845)
לודולף אנטון באך (הוטבל בביקבורג ב-23 באוגוסט 1761, נקבר בביקבורג ב-16 באוגוסט 1763)
כריסטיאנה לואיזה באך (הוטבלה בביקבורג ב-26 בספטמבר 1762, נפטרה בביקבורג ב-7 באוקטובר 1852)
קרולינה וילהלמינה באך (הוטבלה בביקבורג ב-3 בפברואר 1756, נפטרה לפני 1852).
אלאונורה שרלוטה ארנסטינה באך (הוטבלה בביקבורג ב-6 במאי 1767, נקברה בביקבורג ב-5 בינואר 1779)
פרידריך אוגוסט באך (הוטבל בביקבורג ב-27 בינואר 1769, נקבר בביקבורג ב-23 במאי 1772)
לודולף עמנואל באך (הוטבל בביקבורג ב-3 בפברואר 1771, נקבר בביקבורג ב-2 בינואר 1773)
דורותיאה שרלוטה מגדלנה באך (נולדה בביקבורג ב-12 בספטמבר 1772, נפטרה בביקבורג ב-21 בנובמבר 1793)
כאשר הגיע יוהאן כריסטוף פרידריך באך לביקבורג, הוא היה חניך המוזיקה הקונטרפונקטית של אביו, עם הרצינות שאפיינה את המוזיקה של צפון גרמניה בכלל.
בביקבורג הוא פגש אווירה של מוזיקה איטלקית, עשירה במלודיות ליריות, ומקצבים הרמוניים איטיים.
אין זה פלא אם כן שהמוזיקה המוקדמת שלו היא שילוב של הסגנונות, או זיגזג ביניהם.
לקראת סוף הקריירה שלו הפך סגנונו לקלאסי יותר, לא מעט בשל השפעת אחיו הצעיר יוהאן כריסטיאן.
כך, למשל, עם שובו מלונדון הפיק באך בחצר את האופרות "הבריחה מן ההרמון" של מוצארט, ואת "איפיגניה בטאוריס" של גלוק.
הוא היה וירטואוז יוצא מן הכלל על מקלדת, והותיר אחריו מגוון רחב של יצירות, כולל סונטות לכלי מקלדת, אורטוריות, יצירות ליטורגיות, מוטטים, אופרות ושירים.
וכן עשרים סימפוניות, שהמאוחרות בהן מושפעות כבר מיצירותיהם של היידן ומוצרט.
מוזיקולוגים מעריכים את המוזיקה שלו כ"קלת משקל" ו"שטחית" "לא חדשנית", וכמי שלא הצליח להתחמק "מן היובש של יצרן סדרתי", שרבים כמותו מילאו את הדרישה למוזיקה בתקופתו.
עם זאת הוערכה היכולת הדרמטית שגילה ביצירות הקוליות שחיבר בשיתוף עם הרדר.
חלק ניכר מעבודותיו אבד במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר חרב בנין מכון המחקר הממלכתי למוזיקה בברלין.
במכון זה הופקדו כתבי היד של יצירותיו מאז 1917.
יוהאן לודוויג בורקהרדט היה נוסע שווייצרי ומזרחן.
שב וגילה לעולם המערבי את שרידי פטרה שבירדן.
בורקהרדט נולד בלוזאן, בחלק דובר הצרפתית של שווייץ.
הוא כתב את מכתביו בצרפתית וחתם בשם "לואי".
הוא ידוע גם בשמו הצרפתי ז'אן לואי בורקהרדט.
לאחר שלמד בלייפציג ובאוניברסיטת גטינגן, נסע ב-1806 לאנגליה שם הועסק ב"אגודת אפריקה" , גוף מדעי לחקר אפריקה המערבית, וקיבל את תמיכתה למסע מחקר למציאת מקורות נהר הניז'ר.
בורקהרדט סבר שמוטב לו להציג עצמו במסעו כמוסלמי ומשום כך תכנן לעבור קודם כול בלבנט כדי להתערות במנהגי המוסלמים.
כהכנה למסעו במזרח למד ערבית באוניברסיטת קיימברידג' ואף ניסה לסגל לעצמו אורח חיים סגפני.
באביב 1809 הפליג בורקהרדט למלטה ובסתיו באותה שנה הגיע לחלב שבסוריה כדי לשפר את שליטתו בערבית וללמוד את השריעה - המשפט המוסלמי.
שמו המוסלמי של בורקהרדט היה שיח' אברהים אבן עבדאללה.
קיימים חילוקי דעות לגבי התאסלמותו.
על פי מספר מקורות נראה כי המיר את דתו מתוך כוונה כנה, אולם משפחתו הכחישה זאת.
לאחר שנתיים בסוריה השלים את לימודיו ורכש שליטה בערבית, בקוראן ובפרשנויות השונות לכתבי הדת המוסלמיים.
במשך שהותו בסוריה ערך בורקהרדט מספר מסעות ותיעד אותם בצורה מפורטת.
הוא נסע לתדמור, לדמשק, ללבנון לעבר הירדן המזרחי ולערב.
באחד ממסעותיו ביקר בשרידי העיר הקדומה פטרה - בירת ממלכת הנבטים, והיה לאדם המערבי הראשון שתיעד את העיר העתיקה אחרי כ-1000 שנים מאז ננטשה.
הוא המשיך במסעו מזרחה והגיע עד חצי האי סיני וקהיר.
למרות תגלית זו, עדיין דבק בורקהרדט במשימה אותה נטל על עצמו - חקר נהר הניז'ר והוא נסע ב-1812 לקהיר במטרה להצטרף לשיירת סוחרים שיעדה היה חבל פזאן שבדרום מערב לוב.
תחת זאת, יצא בורקהרדט למסע במעלה נהר הנילוס בניסיון להפליג ביובליו המערביים.
ב-1813, במהלך מסעו, היה המערבי הראשון שגילה מחדש את מקדשי אבו סימבל הקבורים בחול כשרק האפריז של אחד המקדשים בולט מעל החול.
הוא מסר את תגליתו לחוקר האיטלקי ג'ובאני בלזוני שהמשיך בחקירת האתר.
כשלא יכול היה עוד להמשיך במסעו מערבה, פנה מזרחה ביבשה ועבר דרך ברבר ושנדי הסמוכה למרואה ומכאן המשיך לסואקין שעל חוף ים סוף.
לאחר שחצה את ים סוף לג'דה, החל בחג' למכה.
הוא חלה במכה בדיזנטריה ונשאר שם במשך זמן רב בניסיון להחלים.
לאחר מכן נסע לאל-מדינה ושהה שם שהות נוספת בניסיון להחלים ולהתאושש.
ביוני 1815 שב לקהיר במצב של תשישות קשה ונשאר בה להתאוששות עד אשר יצא באביב 1816 למסע אל הר סיני.
ביוני באותה שנה שב לקהיר והחל שוב בהכנות למסע לפזאן שבלוב.
הכנותיו נתקלו בקשיים והמסע התעכב מספר פעמים.
באפריל 1817, כשהושלמו ההכנות ובורקהרדט עמד לצאת למסע, הוא חלה בדיזנטריה ונפטר בקהיר באוקטובר 1817. הוא נקבר כמוסלמי בבית קברות מוסלמי בקהיר וקברו שמור עד היום.
מסע דומה ערך התייר הספרדי דומינגו פרנסיסקו חורחה בדייה אי לבליך (Badía y Leblich), המוכר בשם העט שלו עלי ביי אל-עבאסי , שביקר בין השנים 1803–1807 במזרח התיכון מחופש למוסלמי (וכך הצליח להיכנס למקומות אסורים).
מהדורת התרגום לאנגלית של הספר "מסעותיו של עלי ביי אל-עבאסי באפריקה ובאסיה" ראתה אור בלונדון ב-1816.
יוהאן ט'סרקלס פון טילי , הידוע גם בכינויים רוזן טילי או הגנרל טילי, היה מצביא שפעל בשירות האימפריה הרומית הקדושה והיה מפקד צבאות הליגה הקתולית במהלך מלחמת שלושים השנים.
נהרג בקרב ריין מול מלך שוודיה גוסטבוס אדולפוס.
יוהאן טילי נולד בטירת טילי באזור בלגיה של ימינו, אז בהולנד הנתונה תחת שלטון ספרד.
התחנך בקלן, שם קיבל חינוך ישועי, ובגיל חמש עשרה הצטרף לצבא הספרדי ולחם בקרבות המרד ההולנדי.
כמו כן השתתף במצור על אנטוורפן, אחר כך לחם בצבא האימפריה הרומית הקדושה נגד העות'מאנים בהונגריה וטרנסילבניה.
אחר כך נשאר עם רודולף השני בפראג עד שמינה אותו מקסימיליאן הראשון, דוכס בוואריה למפקד צבאות הליגה הקתולית.
כשפרצה מלחמת שלושים השנים היו המורדים הבוהמים במצב מצוין – הם זכו לתמיכה מריינלנד-פפאלץ, מטרנסילבניה, מהולנד ומהאימפריה העות'מאנית.
כמו כן פרוטסטנטים אוסטרים מאוסטריה עילית ומאוסטריה תחתית ארגנו גדודים לוחמים בפיקודם של היינריך מתיאס פון תורן וארנסט פון מנספלד והגיעו עד וינה ממש.
אולם הקיסר פרדיננד השני הצליח לשכנע את ספרד הקתולית לסייע לו, וכך פלשו הכוחות הקיסריים והספרדים לאוסטריה התחתית, וכוחות הליגה הקתולית בפיקודו של טילי לאוסטריה עילית.
לאחר מכן התאחדו הכוחות ופלשו לבוהמיה, ובקרב ההר הלבן שנערך בסמוך לפראג הביס טילי את מלך בוהמיה פרידריך והדיח אותו, ובוהמיה נותרה בשליטת בית הבסבורג במשך 300 שנים.
לאחר מכן הכניע טילי את שאריות הצבא הפרוטסטנטי אוסטרי בפיקודו של מנספלד שניסו לחבור לכוחות ההולנדיים.
אולם אז פלש צבא דני שמנה כ-20,000 חיילים בפיקודו של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק לכמה נסיכויות גרמניות.
הכוח הדני נהנה מתמיכה מהולנד וסקוטלנד, וכן מראש ממשלת צרפת הקרדינל רישלייה.
הקיסר הבין שצבאו של טילי לא יוכל לעצור את הצבא הדני, ושכר את שירותיו של אלברכט פון ולנשטיין.
מלך דנמרק, שלא ידע על כוחותיו של ולנשטיין אלא רק על אלו של טילי, נסוג במהירות.
אולם טילי השיג את צבאו בקרב לותר והשמיד אותו בעוד ולנשטיין מתקדם לעבר שטרלזונד.
לאחר זמן מה פיטר הקיסר את ולנשטיין וכעת היה טילי המפקד היחיד של הכוחות הקתוליים.
ייתכן שהמלחמה יכלה להיגמר כעת, אולם מלך שוודיה גוסטבוס אדולפוס, שחשש מפני שכן קתולי חזק יתר על המידה, פלש גם הוא לגרמניה ונהנה כמו צבא דנמרק לפניו מתמיכה הולנדית, צרפתית, וסקוטית.
בקרב ברייטנפלד (1631) הובס טילי על ידי השוודים, ובקרב ריין הובס שוב, והפעם מת מפגיעת כדור תותח.
לחובתו של טילי נרשמו מספר פשעי מלחמה: בין היתר, הוא הורה ב-1631 לדוכס גוטפריד היינריך פון פפנהיים לטבוח באזרחיה הפרוטסטנטיים של מגדבורג.
יוהאן יאקוב שוּדט , שם) היה סופר אנטישמי גרמני, הוגה דעות נוצרי, חוקר המזרח ותולדות היהודים, ומנהל הגימנסיה בפרנקפורט.
למד לימודי דת ונצרות בוויטנבורג, ולאחר מכן למד לימודי המזרח בהמבורג בהוראת עזרא עצרדי.
חזר לעירו והיה מורה, ואחר כך מנהל הגימנזיום בפרנקפורט החל משנת 1717. במשך השנים כתב ספרים בעיקר בנושא העת העתיקה וכן על תולדות היהודים.
מראשוני ספריו היה Judæus Christicida ("יהודי העולם הנוצרי"), ספר המצדיק ומסביר את עונשם הארצי והרוחני של היהודים בעולם, כעונש על צליבת ישו.
בשנת 1700 פרסם את Compendium Historia Judaiae ("קיצור תולדות היהודים").
יוהאן היה מיודד לכאורה עם יהודי פרנקפורט.
בשנת 1712 פרסם הקדמה לפירוש רבי דוד קמחי על תהלים במהדורת תרגום גרמני של גרונהוט, וב-1716 הוציא לאור את הצגת הפורים ליהודי פראג ופרנקפורט עם תרגום לגרמנית שירית.
מאוחר יותר התבררה דעתו שהצגות הפורים והתנהגות היהודים בחג זה מוכיחים את נחיתותם התרבותית לעומת זו של הנוצרים הלותרנים.
ספרו המפורסם ביותר היה Jüdische Merkwürdigkeiten ("מוזרויות היהודים"), שיצא בשלושה חלקים ב-1714, ועוד תוספת ב-1717. הספר מלא בדעות קדומות נגד יהודים, כולל ציטוטים וביטויים אנטישמיים וטענות שווא מתוך ספריו של יוהאן אנדריאס אייזנמנגר.
בעקבות פרסום הספר, חל קרע בינו ובין הקהילה היהודית בעירו.
בספר גם תיאורים חיים על הקהילה, ושימש מקור למידע על תולדות היהודים בתקופתו, ובייחוד תולדות יהודי פרנקפורט.
פרסום הספר נחשב כנקודת מפנה באנטישמיות, אשר עברה מטיעוני שנאה דתיים לטיעוני דחייה תרבותיים וגופניים 'חילוניים'.
לפי דבריו כל היהודים פגומים מבחינת המראה ונושאים מחלות.
שודט תרם גם לספר "אוצר הידיעות" של לואיג'י אוגוליני במאמר על כלי הנגינה במקדש.
יוהאן יעקובי היה רופא ופוליטיקאי יהודי פרוסי, פעל למען השגת אמנציפציה ליהודים.
היה חבר באספה הלאומית של פרנקפורט.
אביו של יעקובי היה סוחר בשם גרשון, לאמו קראו לאה יונס.
הוא למד רפואה באוניברסיטת קניגסברג.
הוא החל את התמחותו הרפואית ב-1830 בעיר הולדתו, במהרה הוא החל להתעניין בפעילות פוליטית ונעשה יותר ויותר מעורב בהגנה על הנרדפים.
יעקובי נמנה עם התומכים ברעיון הפרדה בין דת למדינה.
בעקבות "אביב העמים" ב-1 באפריל 1848 התכנס "קדם-פרלמנט", בין הנציגים שישבו שם היו 5 יהודים, בין אותם היהודים היה גם יוהאן יעקובי.
"קדם-פרלמנט" קיים ישיבות מ-1 באפריל עד 4 באפריל 1848.
במאי 1848 בפרנקפורט על נהר מיין בכנסיית סנט פאול מתכנסת האספה הגרמנית הראשונה, שם היו 7 יהודים גרמנים ו-2 אוסטרים, היהודים הבולטים ביותר בחבורה הזאת היו גבריאל ריסר ויוהאן יעקובי.
השקפותיו של יעקובי היו רדיקליות יותר מאלו של ריסר.
יעקובי נהיה חבר פרלמנט של פרנקפורט החל מאפריל 1849 לפני כן היה חבר באספה הלאומית הפרוסית בברלין.
הוא השתתף במשלחת שניסתה לשכנע את המלך פרידריך וילהלם הרביעי לתמוך באינטרסים של האספה בפרנקפורט.
בשנות השישים היה חבר הפרלמנט הפרוסי כנציגה של המפלגה הפרוגרסיבית.
לאחר כינונו של הרייך השני הוא נבחר לפרלמנט כנציג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
יוהאן יורגן הולסט (בנורווגית: Johan Jørgen Holst; 29 בנובמבר 1937 – 13 בינואר 1994) היה פוליטיקאי נורווגי ממפלגת הלייבור הנורווגית.
ידוע בעיקר בזכות מעורבותו בתהליך שהוביל להסכמי אוסלו.
הולסט למד בבית הספר הקתדרלי של אוסלו (Oslo katedralskole), אותו הוא סיים בשנת 1956. לאחר מכן למד בקולג' של אוניברסיטת קולומביה, שבו קיבל בשנת 1960 תואר בוגר אוניברסיטה.
הוא כיהן כשר ההגנה פעמיים: מ-1987 עד 1989 ומ-1991 עד אפריל 1993. לאחר מכן התמנה לשר החוץ, תפקיד בו החזיק עד פטירתו.
במהלך כהונתו כשר החוץ, היה מעורב במידה רבה בתהליך שהוביל להסכמי אוסלו.
בדצמבר 1993 לקה בשבץ מוחי קל ואושפז בבית חולים.
הוא לא החלים באופן מלא ונפטר כעבור חודש.
רעייתו מריאנה הייברג אמרה מאוחר יותר שהוא התיש את עצמו עד מוות בתהליך השלום.
אוניברסיטת קולומביה, בה למד לתואר ראשון, העניקה לו זמן קצר לאחר פטירתו את הפרס על שם ג'ון ג'יי על הישגים מקצועיים מיוחדים.
הייתה זו הפעם הראשונה שהפרס הוענק לאחר המוות.
העיר עזה הנציחה את שמו ביצירת "פארק הולסט", שהוא מרכז פעילות לילדי עזה מגיל 6 עד 16. ידידי ישראל בתנועת הלייבור הנורווגית (Venner av Israel i Norsk Arbeiderbevegelse) נטעו יער לזכרו בישראל.
אשתו של הולסט, מריאנה הייברג הייתה אחותה של קארין סטולטנברג, אשתו של טורוולד סטולטנברג שר החוץ הנורווגי בין השנים 1987–1989 ובין השנים 1990–1993. הולסט והייברג היו דודיו של ינס סטולטנברג (בנם של טורוולד וקארין) שכיהן פעמיים כראש ממשלת נורווגיה בתחילת שנות ה-2000.
גנרל יוהאן יואכים שטפר היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
שטפר נולד ב-27 באפריל 1889 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1908 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה נשאר שטפר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1934 הועלה שטפר לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בדצמבר 1935 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-10 בנובמבר 1938 מונה שטפר לראש מטה הקורפוס ה-15, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
עם פרוץ המלחמה היה שטפר ראש מטה הקורפוס ה-15, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין, כחלק מהארמייה העשירית במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
ב-8 ביוני 1940 במהלך המערכה על צרפת מונה שטפר למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-4 במקום לודוויג פון רדלמייר, ופיקד עליה במהלך מבצע מקרה אדום, כחלק מהקורפוס ה-16 במסגרת הארמייה השישית.
ב-1 בספטמבר 1940 פרש שטפר מתפקידו, וב-15 בדצמבר 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-336. במאי 1941 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-37 כחלק מהארמייה ה-15, וביולי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-32 (שאף הוא היה חלק מהארמייה ה-15).
ב-25 ביוני 1942 מונה שטפר למפקד יחידת הפיקוח ה-399 שהייתה כפופה לקבוצת ארמיות מרכז, וב-10 בנובמבר 1943 פרש שטפר מתפקידו, והוצב בעתודת קבוצת ארמיות מרכז.
ב-30 באפריל 1944 פרש שטפר מהצבא, ובתחילת מאי 1945 נעלמו עקבותיו, וכנראה שנרצח על ידי הכוחות הרוסיים.
יוהאן כריסטיאן, רוזן פפאלץ-זולצבאך , היה רוזן פפאלץ-זולצבאך בין השנים 1732–1733.
יוהאן כריסטיאן נולד ב-23 בינואר 1700 בזולצבאך, לכריסטיאן אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך ולמריה אלאונורה, רוזנת הסן-רוטנבורג, בתם של וילהלם, רוזן הסן-רוטנברג ומריה, רוזנת לוונשטיין-ורטהיים-רוכפורט.
בשנת 1732 מת אביו תאודור יוסטאך, רוזן פפאלץ-זולצבאך, ויוהאן כריסטיאן עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שלקרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ לא היו בנים, היה אמור יוהאן כריסטיאן לרשת אותו לאחר מותו, אולם בשל מותו המוקדם ירש אותו לבסוף בנו קרל תאודור.
ב-20 ביולי 1733 מת יוהאן כריסטיאן, ובנו קרל תאודור, רוזן פפאלץ-זולצבאך עלה לשלטון במקומו.
ב-15 בפברואר 1722 התחתן יוהאן כריסטיאן עם מארי הנרייט דה לה טור ד'אוברן, בתם של פרנסואה אגון דה לה טור ד'אוברן ומריה אנה מארנברג, ממנה נולדו לו שני ילדים:
קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה (1724–1799)
מריה אנה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך (1728)
ב-21 בינואר 1731 התחתן יוהאן כריסטיאן עם אלאונורה, רוזנת הסן-רוטנבורג, בתם של ארנסט לאופולד, רוזן הסן-רוטנבורג ואלאונורה מלוונשטיין-ורטהיים, אך לא היו לו ילדים ממנה.
יוהאן כריסטיאן, רוזן פפאלץ-זולצבאך בית ויטלסבאך נולד:23 בינואר 1700 מת:20 ביולי 1733 תאודור יוסטאך רוזנות פפאלץ-זולצבאך 1732–1733 קרל תאודור
יוהאן דייוויד כריסטופרסון הוא נהג מרוצים שוודי.
בשנת 2012 זכה באליפות הסופרסטארס (Superstars Series).
באותה שנה זכה גם באליפות סקנדינביה למכוניות תיור ובסבב גביע פורשה קאררה הסקנדיבי.
בשנים 2017 ו-2018 זכה באליפות העולם בראלי-קרוס.
מתחרה במקביל גם באליפות סקנדינביה למכוניות תיור ובשנת 2018 זכה בתואר האליפות בפעם השנייה.
אביו, טומי, היה נהג מרוצים ובעליה של קבוצת כריסטופרסון מוטורספורט (KMS).
כריסטופרסון החל להתחרות בקבוצת כריסטופרסון מוטורספורט, שניהל אביו.
בשנת 2008 התחרה בקטגוריית הצעירים באליפות שוודיה למכוניות תיור וסיים את העונה במקום הרביעי.
שנה לאחר מכן עבר לקטגוריה הבכירה באליפות וסיים את העונה ללא נקודות.
בעונתו השנייה באליפות לקח חלק רק בשלושת המרוצים האחרונים של העונה עם קבוצת Biogas.se.
בשנת 2011 התאחדה האליפות השוודית עם האליפות הדנית ונוצרה אליפות סקנדינביה.
גם בעונה זאת התחרה באופן חלקי ולקח חלק רק במחצית השנייה של העונה.
הוא צבר נקודות במרבית המרוצים בהם השתתף ואף סיים פעמיים בפודיום.
במקביל, התחרה גם בסבב גביע פורשה קאררה הסקנדיבי.
במהלך העונה היה במאבק צמוד עם רובין רודהולם, זכה בתואר בעונה הקודמת.
בסיבוב האחרון של העונה היה לו סיכוי תאורטי לזכייה בתואר, אך הוא נפסל לאחר שזינק מוקדם מידי למרוץ הראשון.
הוא הצליח לנצח את המרוץ השני, אך לא הצליח לזכות בתואר.
הפריצה הגדולה הגיעה בשנת 2012 בה זכה בחמישה תארים שונים.
הוא זכה באליפות סקנדינביה למכוניות תיור ובגביע פורשה קאררה.
בנוסף התחרה באליפות הסופרסטארס (Superstars Series) האיטלקית, בה זכה בתואר בשלוש קטגוריות שונות (האלוף הכללי, האלוף הבינלאומי ורוקי העונה).
בשנת 2013 הצטרף לקבוצת פטרי קורס (Petri Corse) עימה התחרה באליפות הסופר סטארס, כשהוא נוהג בפורשה פאנאמרה.
באותה עונה לקח חלק לראשונה בראלי שוודיה במסגרת אליפות אירופה בראלי-קרוס.
בשנת 2014 החל להתחרות באליפות העולם בראלי-קרוס, כחלק מהקבוצה המשפחתית.
שנת 2015 הייתה השנה המלאה הראשונה שלו באליפות.
הוא פתח אותה עם ניצחון בפורטוגל ובהמשך הגיע עוד ארבע פעמים לפודיום.
עונה לאחר מכן סיים במקום השני, כשהוא רושם ניצחון ושני פודיומים.
רצף של חמישה ניצחונות העניק לו את תואר האליפות בשנת 2017, כשנותרו עוד שני מרוצים לסיום העונה.
בעונת 2018 הפגין דומיננטיות כשניצח אחד עשר מתוך שנים עשר המרוצים בעונה וזכה בתואר בפעם השנייה ברציפות.
במקביל זכה באותה השנה גם בתואר האליפות באליפות סקנדינביה למכוניות תיור.
בסיום עונת 2018 עזבו את אליפות העולם בראלי-קרוס כל קבוצות היצרנים הרשמיות.
בעקבות כך עזב גם הוא את התחרות ועבר להתחרות בגביע העולם למכוניות תיור (WTCRׂׂׂ).
יוהאן לודוויג הראשון, נסיך אנהלט-דורנבורג , היה נסיך אנהלט-דורנבורג בין השנים 1667–1704, וסבה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
יוהאן לודוויג נולד ב-4 במאי 1656 בצרבסט שהשתייכה לנסיכות אנהלט-צרבסט, ליוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט, ולסופיה אוגוסטה מהולשטיין-גוטורפ, בתם של פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ומריה אליזבת מסקסוניה.
בשנת 1667 מת אביו יוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט, ובעקבות כך חולקה נחלתו בין בניו: קרל ירש את נסיכות אנהלט-צרבסט, אנטון גינטר ירש את נסיכות אנהלט-מיהלינגן, ואילו יוהאן לודוויג ירש את נסיכות אנהלט-דורנבורג.
בשנת 1672 החל יוהאן לודוויג בטיול הגדול עם אחיו הבכור קרל ברגנסבורג, שם הם התאחדו עם האחים האחרים שלהם אנטון גינטר ויוהאן אדולף, שחזרו זה עתה ממסע לאיטליה.
ארבעת הנסיכים נסעו לווינה, שם הם היו אורחים נכבדים של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואף הורשו לנשק את ידו.
במהלך שהותם בחצר הקיסרית, יוהאן לודוויג ואחיו ניצלו את ההזדמנות כדי ליצור קשרים ולהרחיב את הידע שלהם, ולאחר מכן חזרו האחים הצעירים לצרבסט.
מסע נוסף שתוכנן עבור יוהאן לודוויג בשנת 1674 לאיטליה עם הנסיך אוגוסט פרידריך, בנו הבכור ויורשו של אנטון אולריך, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל בוטל, משום שיוהאן לודוויג שבר את רגלו.
בשלוש השנים הבאות הוא סבל מכאב חמור, הרופאים לא הצליחו לקבע את עצמותיו כראוי ורק נתנו לו משככי כאבים, אולם לבסוף, הנסיך התאושש לחלוטין.
בינתיים השתלט אחיו קרל וילהלם על ממשלת אנהלט-צרבסט, ועל משמורתם של האחים והאחות שעדיין היו קטינים.
במהלך שהייתו בווינה טייל יוהאן לודוויג גם בהונגריה, שהייתה חלק מממלכת הבסבורג, שם הוא בחן את מבצרי ראב (כיום גיור, צפון-מערב הונגריה) וקומורה (כיום קומארום, בגבול עם סלובקיה).
מווינה הוא נסע דרך זלצבורג וטירול לוונציה ורומא, שם הוא נפגש עם כמה קרדינלים, ואף עם האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר.
בשנת 1678 ביקר יוהאן לודוויג בנאפולי, סיציליה, ומלטה, שם הוא מונה לראש מסדר יוחנן הקדוש, ובנובמבר אותה שנה הוא חזר לביתו.
בדרכו הוא עבר בליוורנו ובפירנצה, שם פגש את קוזימו השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה.
לאחר מכן הוא עבר שוב בוונציה, ולאחר מכן הוא ביקר במנטובה, מודנה, פארמה וג'נובה.
לאחר מכן הוא ביקר במונפראטו ובטורינו, שם נפגש עם מריה תרסה, נסיכת ספרד, אשתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
לאחר שבילה שנתיים באיטליה חזר יוהאן לודוויג לצרבסט, שם התקבל על ידי אחיו הבכור קרל בהתלהבות.
בתחילת שנת 1681 הוא ביקר בהולנד ובצרפת, וכעבור שנתיים חזר הביתה.
בשנת 1684 הוא הצטרף לצבא הקיסרי בדרגת קפטן.
הוא שירת ברגימנט בפיקודו של גנרל פון שרפנברג, והשתתף במלחמה נגד העות'מאנים בהונגריה.
כעבור זמן קצר הוא חזר לביתו, שם הוא החל לבנות את ארמון דורנבורג.
ב-23 ביולי 1687 התחתן יוהאן לודוויג עם כריסטינה אלאונורה פון צויטש, בתם של גאורג וולראט פון צויטש וכריסטינה פון וייסנבאך, ממנה היו לו 7 ילדים.
בשנת 1689 השיג יוהאן לודוויג אישור מהקיסר, המכיר בילדיו כיורשים לגיטימיים, ובשנת 1698 אף אושרה זכותם לרשת את נסיכות אנהלט-צרבסט.
ב-1 בנובמבר 1704 מת יוהאן לודוויג בדורנבורג, ובניו ירשו את נחלתו במשותף.
נכדתו של יוהאן לודוויג הייתה יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
ב-23 ביולי 1687 התחתן יוהאן לודוויג עם כריסטינה אלאונורה פון צויטש, בתם של גאורג וולראט פון צויטש וכריסטינה פון וייסנבאך, ממנה היו לו 7 ילדים:
יוהאן לודוויג השני, נסיך אנהלט-צרבסט (1688–1746).
יוהאן אוגוסט, נסיך אנהלט-דורנבורג (1689–1709).
כריסטיאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט (1690–1747).
כריסטיאן לודוויג, נסיך אנהלט-דורנבורג (1691–1710].
סופיה כריסטינה, נסיכת אנהלט-דורנבורג (1692–1747).
אלאונורה אוגוסטה, נסיכת אנהלט-דורנבורג (1694–1704).
יוהאן פרידריך, נסיך אנהלט-דורנבורג (1695–1742).
יוהאן לודוויג השני, נסיך אנהלט-צרבסט , היה נסיך אנהלט-צרבסט בין השנים 1742–1746.
יוהאן לודוויג נולד ב-23 ביוני 1688 בדורנבורג, ליוהאן לודוויג הראשון, נסיך אנהלט-דורנבורג ולכריסטינה אלאונורה פון צויטש, בתם של גאורג וולראט פון צויטש וכריסטינה פון וייסנבאך.
בשנת 1704 מת אביו יוהאן לודוויג הראשון, נסיך אנהלט-דורנבורג, ויוהאן לודוויג ירש את נחלותיו יחד עם אחיו יוהאן אוגוסט (מת ב-1709), כריסטיאן לודוויג (מת ב-1710) ויוהאן פרידריך (מת ב-1742).
בשנת 1742 מת דודנו יוהאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט ללא ילדים, ויוהאן לודוויג ירש גם את נסיכות אנהלט-צרבסט יחד עם אחיו כריסטיאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט.
יוהאן לודוויג שלט בצרבסט, בעוד כריסטיאן אוגוסט נשאר בשטטין, אולם ב-5 בנובמבר 1746 מת יוהאן לודוויג בצרבסט, וכריסטיאן אוגוסט ירש לבדו את הנסיכות.
יוהאן לאופולד, נסיך הכתר של סקסוניה-קובורג-גותה (בגרמנית Johann Leopold von Sachsen-Coburg und Gotha, 2 באוגוסט 1906 – 4 במאי 1972), היה נסיך הכתר האחרון של דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה.
יוהאן לאופולד נולד בקובורג ב-2 באוגוסט 1906 לקרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה ולויקטוריה אדליידה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין, בתם של פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין וקרולינה מטילדה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, זמן קצר לאחר שב-14 בנובמבר 1918 התפטר אביו מהשלטון, בעקבות תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה והמהפכה הגרמנית.
מצד אביו היה יוהאן לאופולד נינה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
בשנת 1930 החל יוהאן לאופולד בלימודי כלכלה, אמנות ומשפטים באוניברסיטת בון.
ב-9 במרץ 1932 התחתן יוהאן לאופולד עם פאודורה פון דר הורסט בנישואים מורגנטיים, ובשל כך נאלץ לוותר על זכויותיו לרשת את תוארי אביו.
ב-1 באפריל אותה שנה הוא הצטרף למפלגה הנאצית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת כסמל ברגימנט נ"מ.
בשנת 1948 הוגשה נגדו תביעה על גילוי עריות עם ילדיו, שעליה נידון למאסר על תנאי, ולאחר מכן הוא ניתק את הקשר עם משפחתו.
ב-27 בפברואר 1962 התגרש יוהאן לאופולד מאשתו, וב-3 במאי 1963 הוא התחתן עם הגברת הגרושה מריה תרזה ריינדל.
השניים התגוררו בקרלשטיין ליד באד רייכנהאל, וב-4 במאי 1972 מת יוהאן לאופולד בגריין מסרטן.
ב-9 במרץ 1932 התחתן יוהאן לאופולד עם פאודורה פון דר הורסט, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
מריאנה, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה (נולדה ב-1933)
ארנסט לאופולד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה (1935–1996)
פיטר, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה (נולד ב-1939)
יוהאן לודוויג קראפף היה מיסיונר גרמני במזרח אפריקה, כמו כן חוקר, בלשן וסייר.
קראפף מילא תפקיד חשוב בחקר מזרח אפריקה עם יוהנס ריבמן.
הם היו האירופאים הראשונים שראו את הר קניה בעזרת אנשי הקיקויו שגרו במורדותיו ובהר הקילימנג'רו.
קראפף מילא תפקיד מפתח בחקר קו החוף של מזרח אפריקה.
קראפף נולד למשפחת איכרים לותרנית בדרום-מערב גרמניה.
מימי בית הספר ואילך פיתח את הכישרון שלו לשפות.
תחילה למד לטינית, יוונית, צרפתית ואיטלקית.
שפות נוספות למד בהמשך חייו.
לאחר סיום הלימודים הצטרף לסמינר למיסיון של בזל בגיל 17 הפסיק את לימודיו מכיוון שהיה לו ספק לגבי ייעודו המיסיונרי.
הוא למד תאולוגיה באוניברסיטת טיבינגן וסיים את לימודיו בשנת 1834. בעת שעבד ככומר עוזר בכפר, פגש מיסיונר מבזל שעודד אותו לחדש את ייעודו המיסיונרי.
בשנת 1836 הוזמן על ידי החברה המיסיונרית של הכנסייה האנגליקנית (CMS) להצטרף לעבודתם באתיופיה.
המסיון בבזל העביר אותו לאנגליקנים ובשנים 1837–1842 עבד בארץ נוצרית קדומה זו.
הוא הכין את עצמו על ידי לימוד שפת הגעז (Ge'ez) הקדומה והשפה האמהרית של רמות אתיופיה.
כשהוא נחת בדיג'ובטי, עבר קראפף את הדרך אל ממלכת שבא, שבמרכז אתיופיה.
הוא הציג את עצמו בפני השליט, מרידאזמאך סאיה סלסי, ובהמשך ליווה אותו במערכה צבאית בדרום שבא.
הרקע הבפטיסטי של קראפף לא עזר לו להבין ולהעריך את הנצרות האתיופית המסורתית, במיוחד את הדגש שלהם על קדושים, ליטורגיה ושימוש בשפת געז, שפה שאיננה מדוברת עוד.
כשעזב את שבא בשנת 1842, הוא מצא שדרכו לגונדר חסומה בעקבות קרב דברה תבור.
הוא חזר על עקבותיו לחצר של אדארה ביל, מפקד אחד השבטים ששדד אותו.
קראפף הצליח לברוח עם משרתיו, ועשה את דרכו למאסאווה בתמיכת התושבים המקומיים.
לאחר מכן הוא ריכז את התעניינותו באנשי אורומו בדרום אתיופיה (שבתקופתו עוד כונו "גאלה").
הוא למד את שפתם והחל לתרגם לשפה זאת חלקים מהברית החדשה.
קראפף קיבל דוקטורט מאוניברסיטת טובינגן בשנת 1842 על מחקרו בשפות אתיופיה.
לאחר מכן גורשו כל המיסיונרים המערביים מאתיופיה, וכך הסתיימה עבודתו שם.
בשיתוף עמיתו קרל וילהלם איסנברג, הוא פרסם ספר זכרונות על תקופתו באתיופיה, בשנת 1843. הוא תיקן את תרגומי התנ"ך של אבו רומי לאמהרית.
קראפף בילה זמן מה באלכסנדריה, מצרים, בה התחתן.
משם יצא למזרח אפריקה בתקווה להגיע לאורמו מכיוון שהוא החוף הקנייתי.
רוב קו החוף במזרח אפריקה היה אז בשליטת הסולטנות מזנזיבר.
הסולטאן סייד סעיד נתן לו היתר להקים תחנת מיסיון בעיר החוף מומבסה.
קראפף התחיל שוב בלימוד השפות של אנשי מיג'קנדה המקומיים וגם סוואהילי שהיא שפת נפוצה במזרח אפריקאית.
זמן קצר לאחר ההגעה למומבסה מתו אשתו ובתו הצעירה ממלריה.
קראפף עבר לרמות הגבוהות של רבאי בהרי החוף והקים את תחנתו החדשה ראבאי, כ 20 ק"מ צפון מערב למומבסה.
כאן הוא כתב את המילון והדקדוק הראשון של השפה סוואהילי.
הוא גם החל ללמוד שפות אפריקניות אחרות, לערוך מילונים ולתרגם קטעים מהתנ"ך.
בעבודה עם שופט מוסלמי בשם עלי בן מודין, הוא תרגם את ספר בראשית.
הוא המשיך לתרגם את הברית החדשה, כמו גם את ספר התפילה המשותפת.
עם זאת, רוב החומר שתרגם לא פורסם, אם כי לאחר מכן הוא שימש בתיקון התרגום בגרסה הדרומית יותר של הסוואהילית.
בשנת 1846 הצטרף אליו יוהנס ריבמן, לותרני גרמני נוסף מדרום-מערב גרמניה שהיה בשירות המסיון.
קראפף וריבמן יצאו לחקור את פנים מזרח אפריקה והם היו האירופאים הראשונים שראו את הקילימנג'רו והר קניה.
הם שלחו דיווחים לגביהם לאירופה, שהמומחים לעגו להם.
הוא גם סייע ביצירת המפה של מזרח אפריקה, "מפת השבלול" שמיפתה בעיוות גדול את אגם אונימאסי.
מצבו הבריאותי המידרדר של קראפף אילץ אותו לחזור לגרמניה בשנת 1853. הוא הביא עמו מספר כתבי יד סוואהיליים ישנים, כולל עותקים של ספר קרב טמבוקה, כתב היד הקדום ביותר של הסוואהילים.
הוא המשיך בלימודי השפה ועבודות הייעוץ למשימות הנוצריות.
הכנסייה האנגליקנית של קניה מחשיבה אותו כאב המייסד שלה.
ביתו ברבאי הוא כיום חלק ממוזיאון ראבאי, אחד המוזיאונים הלאומיים של קניה.
בניין השגרירות הגרמנית בניירובי נקרא "בית לודוויג-קראף".
בעיר הולדתו טובינגן-דרנדינגן יש בית ספר יסודי הנושא את שמו.
יוהאן כריסטיאן פבריציוס (בדנית: Johann Christian Fabricius; 7 בינואר 1745 – 3 במרץ 1808) היה אנטומולוג דני המתמחה בחרקים, שכללו באותה תקופה את כל פרוקי הרגל: חרקים, ארכנידים, סרטנים ואחרים.
הוא היה תלמידו של קרל לינאוס, ונחשב לאחד האנטומולוגים החשובים ביותר של המאה ה-18, לאחר שתיאר כמעט 10,000 מינים של בעלי חיים, וביסס את הבסיס לסיווג המודרני של החרקים.
הרעיונות האבולוציוניים של פבריציוס אינם ידועים.
הוא האמין שמקור האדם בקופים הגדולים ומינים חדשים יכולים להיווצר על ידי הכלאה של מינים קיימים.
הוא גם נקרא "אבי לאמארקיזם" מאחר שהאמין כי מינים חדשים יכולים להיווצר מהסתגלות מורפולוגית.
פברוסיוס כתב על השפעת הסביבה על התפתחות המינים ותופעות ברירה זוויגית (נקבות שמעדיפות את הזכרים החזקים ביותר).
פברוסיוס נחשב לאחד האנטומולוגים הגדולים של המאה ה-18. הייתה לו יכולת מופלאה להתבונן בחרקים ובכך התעלה על מורו קרל לינאוס שנטה לצד הבוטני.
פבוטיוסיוס תיאר 9,776 מינים של חרקים, בהשוואה לכ-3,000 שתיאר לינאוס.
הטקסונים שתוארו על ידי פבריציוס מסומנים בקיצור F.,Fab.
פברוסיוס הוסיף שני תחומים חדשים למערכת הסיווג.
הוא החשיב מאפיינים מלאכותיים וטבעיים כאחד.
מאפיינים מלאכותיים מאפשרים קביעת המין, ותכונות טבעיות מאפשרות את הקשר בין סוגים וזנים אחרים.
בניגוד למערכת סיווג החרקים של לינאוס, שהתבססה בעיקר על מספר הכנפיים, וצורתם, השתמש פביציוס בצורת חלקי הפה כדי להגדיר מחלקה.
הוא הצהיר כי "אלה שניזונים באותה צורה ובעלי ביולוגיה זהה, חייבים להיות שייכים לאותו סוג".
המערכת של פברוסיוס נותרה כיום בסיס לסיווג חרקים, אף כי השמות שהציע השתנו.
למשל השם שנתן לסדרת החיפושיות היה "Eleutherata", ולא "Coleoptera", והוא השתמש ב-"Piezata" עבור דבוראים שהיום מכונים Hymenoptera.
פברוסיוס גם צפה כי איברי המין הזכריים יספקו מאפיינים שימושיים לסיווג, אך לא יכול היה ליישם את התובנה הזו בעצמו והיא אכן הוכחה כנכונה רק עם התפתחות המקרוסקופיים מאוחר יותר.
עבודותיו העיקריות בנושא מיון אנטומולוגיה היו:
רבות מהעבודות שלו ניתן למצוא בספריות דיגיטליות:
הספרייה למורשת המגוון הביולוגי (24 פריטים)
פברוסיוס כתב גם כמה עבודות על כלכלה, אם כי אלה חשובות הרבה פחות מיצירותיו הזואולוגיות.
יוהאן גאורג כריסטיאן קסטנר היה עורך דין גרמני אשר התפרסם כמי ששימש כמקור השראה עבור דמותו של אלברט בספרו של יוהאן וולפגנג פון גתה "ייסורי ורתר הצעיר".
קסטנר נולד בהנובר ב-28 באוגוסט 1741. משפחתו הייתה אחת המשפחות החזקות בנסיכות הבוחר מהנובר, אף על פי שלא השתייכה למעמד האצולה אלא למעמד הבינוני המשכיל אשר נודע בתור "המשפחות היפות".
הוא בחר לעבוד כעורך דין, ובין 1767–1773 עבד בווצלר.
ב-1768 הוא התארס עם שרלוטה בוף אשר נודעה בכינוי "לוטה".
אביה של לוטה היה גם הוא היה משפטן.
משפחתה של לוטה רוותה נחת מאירוסיהם, אולם למרות זאת, הם התעכבו במשך כמה שנים.
ב-9 ביוני 1772 פגשה לוטה במהלך נשף ריקודים את יוהאן וולפגנג פון גתה.
גם גתה היה משפטן צעיר, אולם כבר בשלב זה התבלט יותר בכישרונותיו האמנותיים מאשר בכישרונותיו המשפטיים.
גתה התאהב כליל בלוטה, וגם התחבב מאוד על קסטנר עצמו.
לא ברור אם הוא השלים בשקט אם העובדה שהיא מאורסת לאדם אחר (כפי שוורתר עושה ברומן), או שמא עשה ניסיונות לשכנע אותה לנטוש את קסטנר למענו.
קסטנר עצמו מציין ביומנו באחת הפעמים: "גתה קיבל מנה של דברי כיבושין מפי לוטה: היא הודיעה לו, שאין הוא רשאי לקוות ממנה, אלא לידידות בלבד; הוא נעשה חיוור ומדוכדך מאוד".
גתה היה מדוכא לחלוטין, וכדי להתחמק מאומללותו עזב את וצלר ועבר לפרנקפורט.
הוא כותב בספרו האוטוביוגרפי "שירה ומציאות" כי: "גמרתי אומר להתרחק מרצוני החופשי, בטרם איאלץ לעשות כן מחמת מצב שאין לשאתו".
למרות זאת, הוא המשיך לשמור על קשר הדוק עם לוטה וקסטנר באמצעות מכתבים, ואף רכש עבורם את הטבעות ששימשו בטקס נישואיהם ב-4 באפריל 1773. קסטנר אף היה זה שרשם עבור גתה דו"ח מפורט על מקרה שאירע בווצלר.
אחד ממכריו של גתה, קרל וילהלם ירוזלם, אשר שימש כמזכיר בשגרירות של נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל בווצלר, שקע בדיכאון כבד והתאבד בסוף אוקטובר 1772. האירועים העיקריים שגרמו להתאבדותו היו סילוקו בפומבי מנשף של החברה הגבוהה ואהבה נואשת שחש לאשתו של אחד מידידיו.
גתה הזדהה מאוד עם הסיפור, וביולי 1773 החליט לשלב את סיפורו ואת סיפורו של ירוזלם לכדי יצירה אחת.
הוא כתב במשך שלושה חודשים את "ייסורי ורתר הצעיר" אשר עד מהרה הפך לרב מכר פורץ דרך.
לוטה ובעלה היו מודעים להשפעתם על הרומן.
קסטנר כתב לאחד מידידיו: "בחלקו הראשון של 'ורתר', ורתר הוא גתה עצמו...
כמה מן הסצנות אמיתיות הן לגמרי, אך מקצתן שונו; ושוב אחרות זרות הן, על כל פנים לקורותינו.
לשם החלק השני, וכדי להכין את מותו של ורתר, הוסיף על החלק השני דברים שונים מלבו, שאין בינם ובינינו שום קשר...
החלק השני אינו נוגע בנו כלל.
לאחר נישואיהם, התגוררו קסטנר ולוטה בהנובר.
נולדו להם שמונה בנים וארבע בנות.
גאורג קסטנר היה בנקאי נודע, אוגוסט קסטנר היה צייר ותאודור קסטנר היה רופא.
יוהאן טאולר OP (לעיתים: יוהנס; בגרמנית: Johannes Tauler OP; ~1300 – 16 ביוני 1361) היה תאולוג ומיסטיקן גרמני.
הנחשב בקרב חלק מן החוקרים לאחד ממבשרי הרפורמציה.
תלמידו של מייסטר אקהרט, וחבר בחוג המיסטיקה הנוצרי-גרמני ידידי האל ().
פעל במסגרת המסדר הדומיניקני בשטרסבורג מולדתו, בבזל ושוב בשטרסבורג.
יוהאן לודוויג לונד (בדנית: Johan Ludwig Lund; 16 באוקטובר 1777 – 3 במרץ 1867) היה צייר דני, יליד קיל, דוכסות הולשטיין.
הוא היה חסיד הרומנטיקה, ידוע בציורי ההיסטוריה שלו.
לונד הגיע לקופנהגן כדי להתאמן כאמן, ובשנת 1797, בגיל 22, החל את לימודיו באקדמיה הדנית המלכותית לאמנות בתמיכתו של יוהאן פרדריק קלמנס, חרט מלכותי מוערך ומשפיע.
במהירות הוא בא במגע עם האנשים העשירים והחזקים של אותה תקופה, שהייתה להם השפעה מובהקת על התפתחותו האמנותית.
הוא לימד ציור באופן פרטי במהלך שנות ההכשרה שלו.
הוא קיבל את מדליית הכסף הקטנה של האקדמיה בשנת 1798 ואת מדליית הכסף הגדולה בשנת 1799, אך מעולם לא התחרה על מדליית הזהב.
לונד היה חבר עם קספר דויד פרידריך, סטודנט נוסף באקדמיה ונסע איתו לדרזדן שבגרמניה בשנת 1799 להמשך לימודיו באקדמיה של דרזדן.
משם המשיך לפריז, שם למד אצל ז'אק-לואי דויד ב־1800 עד אפריל 1802. במהלך תקופה זו הוא גם יצא לטיולים בשווייץ ולאגם מאג'ורה.
הוא המשיך לאיטליה בשנת 1802, תחילה לפירנצה ולאחר מכן לרומא, שם התגורר בשנים 1802–1810. בפירנצה הושפע עמוקות מהאמנות הדתית לפני תקופתו של רפאל.
הוא היה חלק מהמושבה הגולה של אמנים ומדענים דנים וגרמנים באיטליה, שכללה את פרידריק ברון, וילהלם פון הומבולדט ואחרים.
בהיותו מוכשר וחברותי, הוא הבטיח לעצמו קשרים חשובים רבים כולל אלה בבית המלוכה הדני.
במהלך אותה תקופה וגם שנים לאחר מכן במהלך שהותו ברומא, הוא התיידד עם הציירים הגרמנים המכונים תנועת הנצרתיים, קבוצת ציירים רומנטיים בראשות יוהאן פרידריך אוברבק ופטר קורנליוס.
הוא למד איתם את סגנון הציור האיטלקי המוקדם, שנחשב אז לפרימיטיבי.
בשנת 1809 החל לונד בניסיונות לאבטח את הפרופסורה באקדמיה שהתפנתה עם מותו של מורו לשעבר בשנת 1806. הוא חזר לדנמרק בשנת 1810 יחד עם פרדריק ברון על מנת להמשיך לפעול באופן פעיל יותר בתפקיד ההוראה.
הוא החל להציג בשרלוטבורג בשנת 1812 והציג שם באופן קבוע עד 1861. האקדמיה גם הזמינה אותו להגיש בקשה לחברות והוא התקבל לאקדמיה בשנת 1814. הציור שלו בנושא הנורדי זכה לשבחים, אך הוא לא הוצג בגלריית הציורים הגדולה.
אף שקיבל את האישור של האקדמיה להיות חבר, הם עיכבו את המינוי שלו לפרופסורה או לצייר מלכותי.
לונד איבד את סבלנותו לעיכובים למינוי מצד האקדמיה, וחזר לרומא שבה התגורר בשנים 1816–1819 והחליט להתבסס כצייר דתי, וכחבר בתנועת הנצרתיים.
בשנת 1818, בתמיכתו של הנסיך כריסטיאן פרדריק, הוא נבחר לבסוף לפרופסור באקדמיה יחד עם כריסטופר וילהלם אקרסברג.
הוא חזר לקופנהגן בשנת 1819, והתחתן עם אוגוסטה לורנץ, בתו של האורגניסט, יוהאן הנריך לורנץ, ב־24 בדצמבר 1820.
פעולת של שכירת שני עמיתים לבית הספר לציור על ידי האקדמיה, הביאה חיוניות חדשה.
אבל בעוד שהריאליזם שייצג אקרסברג היה בעלייה, והוא זכור כאבי תור הזהב של הציור הדני, הרומנטיקה שייצג לונד הייתה בעיקר בירידה.
במהלך 42 שנותיו באקדמיה לונד השפיעה רבות על תלמידיו הרבים.
הוא עודד אותם ללמוד אמנות נוף הולנדית מהמאה ה-17, שאפשר היה לראות אותה בקופנהגן.
גישתו הרומנטית לאמנות זכתה להערכה רבה על ידי קבוצה של ציירי נוף צעירים שהיו צעירים מתלמידיו של אקרסברג.
הם נועדו לצייר נופים מעוררים השראה מתיאורי הטבע המדויקים של אקרסברג.
מגמה זו הגיעה לשיאה בנופים רחבי היקף בסגנון הרומנטי הלאומני.
תלמידיו הקרובים ביותר של לונד כוללים את הצייר ההיסטורי דיטלב בלאנק, וציירי הנוף יוהאן תומאס לונדבי, וילהלם קיהן ועוד.
הייתה לו אישיות רעננה ומלאת חיים עד גיל 89. הוא נפטר מסיבות טבעיות ללא כל סימן של מחלה במהלך שנתו.
לונד שמר על אוריינטציה הבינלאומית לאורך כל חייו בניגוד ללאומיות הגוברת והאזוריות באמנות.
הוא המשיך לשמור על אנשי הקשר שלו בגרמניה ובאיטליה.
עבודותיו העיקריות היו ציורים היסטוריים בעלי נושאים היסטוריים, מיתולוגיים ותנכיים, כגון חמשת הציורים הגדולים בארמון כריסטינסבורג בקופנהגן, שתיארו את תקופות הזמן התרבותיות השונות של דנמרק.
אלה כוללים "סצנת קורבנות נורדית מתקופת אודין" שצוירה בשנת 1831, "עבודת השמש" שצוירה בשנת 1834, "תהלוכת קורפוס כריסטי מהתקופה הקתולית של דנמרק" שצוירה בשנת 1834 ו" שירות הכנסייה הלותרנית" שצויר בשנת 1843.
הוא ידוע גם בזכות יצירות בנושאים דתיים, שהושפעו מהערצתו לציירי רנסאנס כמו אנג'ליקו, פרוג'ינו ורפאל.
עבודותיו של לונד מופיעות במוזיאונים שונים לאמנות דנית, כולל הגלריה הלאומית הדנית (מוזיאון סטטנס לאמנות).
יצירותיו נמצאות גם באוספים של כמה טירות דניות, כמו גם יצירות דתיות שניתן למצוא בכנסיות דניות שונות.
יוהאן יאקוב באכהופן היה אנטיקוואר, משפטן, פילולוג, אנתרופולוג שווייצרי.
הוא היה פרופסור למשפט רומי באוניברסיטת בזל מ-1841 עד 1845.
באכהופן ידוע בעיקר בשל התיאוריות שלו אודות מטריארכיה פרהיסטורית.
בשנת 1861 פורסם ספרו רב ההשפעה "משפט האם: חקירה אודות שלטון האישה בעולם העתיק על פי טבעה הדתי והמשפטי" ("Das Mutterrecht: eine Untersuchung über die Gynaikokratie der alten Welt nach ihrer religiösen und rechtlichen Natur") שבו ריכז תיעוד המוכיח שאימהות היא המקור לחברה האנושית, לדת, למוסר ולאמנות.
הוא הניח כי התקיים "משפט" או "זכות" ("recht") אמהית ארכאית בהקשר בחברה מטריארכלית קדומה או בפרוטו-דת (Urreligion).
באכהופן השתייך ל"אסכולת בזל בהיסטוריוגרפיה", לצד בורקהרדט, ניטשה ווילהלם דילתיי.
באכהופן הפך למבשר חשוב של תיאוריות מטריארכליות של המאה ה-20 למשל במחקריה של מריה גימבוטאס משנות ה-50, ותחום התאולוגיה הפמיניסטית וה"מחקרים המטריארכליים" בגל השני של הפמניזם.
באכהופן נולד בבזל למשפחה עשירה שהייתה פעילה בתעשיית המשי.
בבגרותו למד בבזל ובברלין אצל אוגוסט בוק, קארל פרדיננד רנקה ופרידריך קארל פון סביניי וכן בגטינגן.
לאחר שסיים את הדוקטורט בבזל, למד עוד שנתיים בפריז, לונדון וקיימברידג'.
הוא נקרא לקתדרת בזל למשפט רומי ב-1841, אך הוא פרש מוקדם ב-1845, ופרסם את רוב יצירותיו כחוקר פרטי.
באכהופן קבור בבית העלמין וולפגוטסאקר בבזל.
ספרו של באכהופן "משפט האם" ("Das Mutterrecht") משנת 1861 הציע ארבעה שלבים של אבולוציה תרבותית:
הטאיריזם: שלב נוודי-פראי 'טלורי' (של אלים כתוניים), המאופיין על ידו כקומוניסטי ופוליאמורי.
האלוהות הדומיננטית הייתה בו פרוטו-אפרודיטה.
משפט האם: שלב 'ירח' מטריארכלי המבוסס על חקלאות, המאופיין על ידו בהופעתם של כתות מסתורין וחוק כתוני.
האלוהות הדומיננטית שלה הייתה דמטר מוקדמת.
הדיוניסי: שלב מעבר כאשר מסורות קודמות הפכו לגבריות כשהפטריארכיה החלה להופיע.
האלוהות הדומיננטית שלה הייתה דיוניסוס המקורי.
האפולוני: שלב ה'שמש' הפטריארכלי, שבו כל זכר לעבר המטריארכלי והדיוניסי נמחק והציוויליזציה המודרנית צצה.
תאוריית האבולוציה התרבותית של באכהופן לא התקבלה מיד בעיקר בגלל סגנונו הספרותי הקשה.
פרידריך אנגלס ניתח את דעותיו של באכהופן באופן הבא:
האדם חי במקור חי במצב של מופקרות מינית, כדי לתאר איזה שימוש באכהופן משתמש במונח השגוי "הטאיריזם";
שההפקרות כאמור שוללת כל ודאות של אבהות, ולפיכך ניתן היה לחשב את המוצא רק בקו הנשי, לפי זכות האם, וכי כך היה במקור בין כל עמי העת העתיקה;
שמכיוון שנשים, כאמהות, היו ההורים היחידים של הדור הצעיר שהיו ידועים בוודאות, הן החזיקו בתפקיד של כבוד כה גבוה, עד שזה הפך לבסיס, בתפיסתו של בחופן, לשלטון קבוע של נשים.
כי המעבר למונוגמיה, שבה האישה הייתה שייכת לגבר אחד באופן בלעדי, היה כרוך בהפרה של חוק דתי פרימיטיבי (כלומר, בעצם פגיעה בזכות המסורתית של שאר הגברים לאישה זו), וכי על מנת כדי לכפר על הפרה זו או לרכוש עבורה פינוק, נאלצה האישה למסור את עצמה לתקופה מוגבלת.
אמיל דורקהיים ייחס לבאכהופן את הפגיעה ב"תפיסה הישנה" לפיה האב חייב להיות "המרכיב המהותי של המשפחה".
לפני באכהופן, דורקהיים טוען כי "אף אחד לא חלם שיכול להיות ארגון משפחתי שהסמכות האבהית לא הייתה אבן המפתח שלו".
כתביו האמיתיים של בופן הם שהמטריארכיה מקורה כמרד נגד ההפקרות, בגלל הלחצים המיניים שהיא גרמה להם, להנהיג מטריארכיה ומונוגמיה.
אנגלס ייחס לבאכהופן את הטענה שהמטריארכיה הייתה "מופקרת", אבל באכהופן, טען ההפך, שהמטריארכיה הכניסה מונוגמיה.
יוהאן כריסטוף גוֹטְשֶד היה פילוסוף, סופר ומבקר מעידן הנאורות.
גוטשד נולד ביודיטן (Juditten), פרוור ובהמשך אחד הרבעים של קניגסברג, ברנדנבורג-פרוסיה, בנו של כהן דת לותרני.
הוא למדפילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת קניגסברג, אבל מיד לאחר קבלת תואר מוסמך בשנת 1723, נמלט ללייפציג כדי להימנע מגיוס לצבא הפרוסי.
בלייפציג נהנה מחסותו של י.
מנקה, שנודע בשם "פילנדר פון דר לינדה" כמשורר וכנשיא "החברה לשירה גרמנית" (Deutschübende poetische Gesellschaft) בלייפציג.
בחברה זו נבחר גוטשד ל"סניור" בשנת 1725 וכעבור שנה ארגן אותה מחדש בשם "החברה הגרמנית".
כעורך השבועונים "Die vernünftigen Tadlerinnen" (1726-1725) ו"Der Biedermann" (1727), החל גוטשד בקריירה של פעילות ביקורתית בלתי נלאית, והמשיך לז'ורנאלים ספרותיים אחרים.
תחילה כיוון את ביקורתו בעיקר כלפי הפוזות הבומבסטיות והמגוחכות של האסכולה השלזית השנייה, ובהמשך קבע חוקים מחמירים לחיבור דברי שירה.
הוא עמד על כך, שהספרות הגרמנית תהיה כפופה לחוקי הקלאסיציזם הצרפתי.
חוקים שקבע לכתיבת מחזות לא היה עוד מקום לבומבסטיות וליצנות על הבמה הרצינית.
הוא עמד בכל תוקף על שמירת חוקי התיאטרון הקלאסי.
במאמציו לתיקון הדרמה הגרמנית, נעזר גוטשד באשתו, לואיזה, כותבת פוריה ומתרגמת, ובשיתוף פעולה עם מנהל התיאטרון יוהאן נויבר ואשתו, קרולינה.
הם הצליחו לחולל שינוי משמעותי במצב הבמה הגרמנית בהכנסת דרמות צרפתיות מתורגמות ומחזות מקוריים במקום הביצועים האופראיים שהיו מקובלים עד אז, ובהרחקת הליצנות הגסה מן הבמה הרצינית.
בשנת 1730 התמנה גוטשד לפרופסור במינוי מיוחד לשירה, וב-1734, לפרופסור מן המניין ללוגיקה ומטפיזיקה באוניברסיטת לייפציג.
הגינ הרגע, שגוטשד הרחיק לכת יותר מדי בביקורתו.
הוא שירב להכיר ביצירותיהם של קלופשטוק ולסינג.
ב-1740 הסתכסך עם הסופרים השווייצריים יוהאן יאקוב בודמר ויוהאן יאקוב ברייטינגר.
בהשפעת אדיסון ומבקרים איטלקיים בני התקופה, עמדו על כך, שאין להגביל את הדמיון הפיוטי בכללים מלאכותיים.
להמחשת טענותיהם, הצביעו על המשוררים האנגלים, בייחוד מילטון.
גוטשד, אף כי לא התעלם מיופיין של יצירות הכותבים האנגלים, דבק בעקשנות בעיקרון, לפיו חייבים דברי שירה להיות תוצר של כללים קבועים, ובמחלוקת המשולהבת שסערה למשך זמן בין לייפציג לציריך, הובס גוטשד בסופו של דבר.
ב-1741, הסתכסך עם קרולינה נויבר בנוגע לענייני במה מעשיים, ואפילו הציב עצמו כיריב לאשתו.
השפעתו דעכה במהירות, ולפני מותו, היה שמו סמל להשתטות קטנונית.
הוא מת בלייפציג בגיל 66.
יצירתו העיקרית של גוטשד הייתה "Versuch einer kritischen Dichtkunst für die Deutschen" (1730), המסה השיטתית הראשונה בגרמנית על אמנות השירה מנקודת ראותו של ניקולא בואלו.
הוא כתב מחזות אחדים, שמהם "Der sterbende Cato" משנת 1732, עיבוד של הטרגדיה של ג'וזף אדיסון ומחזה צרפתי על אותו נושא, שמר על מעמדו על הבמה לתקופה ארוכה.
"Deutsche Schaubühne" (שישה כרכים, 1745-1740) הכיל בעיקר תרגומים מצרפתית, אבל גם כמה יצירות שכתבו הוא עצמו, אשתו ואחרים.
בכך, סיפק לבמה הגרמנית רפרטואר גרמני.
הביבליוגרפיה שלו של דרמה גרמנית, "Nötiger Vorrat zur Geschichte der deutschen dramatischen Dichtkunst" (1766-1757), שנועדה להכיל דין וחשבון של כל המחזות הגרמנים הקודמים, אם כי אינה שלמה, היא בכל זאת רבת-ערך.
הוא היה גם עורך של כמה ג'ורנאלים, שהוקדשו לביקורת ספרות.
גוטשד כתב את הטקסטים של שתי קנטטות מאת יוהאן סבסטיאן באך: Laß, Fürstin, laß noch einen Strahl, 198 ברשימת יצירות באך ו-Willkommen!
אשתו הראשונה, לואיזה קולמוס, הייתה גם היא סופרת בעלת-שם.
היא מתה בשנת 1762. לאחר תקופת אבל של שלוש שנים, ב-1765, התחתן גוטשד עם אשתו השנייה, ארנסטינה סוזנה קתרינה נוינז בת ה-19.
יוהאן טורי (בנורווגית: Johan Turi; 12 במרץ 1854 – 30 בנובמבר 1936) היה סופר, צייד, דייג, רועה איילים ומדריך תיירים מנורווגיה ושוודיה.
הוא נחשב לסופר הסאמי הראשון שפרסם ספר חילוני בשפה הסאמית.
בכתיבתו התמקד באזור שבצפון שוודיה, שם התקיימו שש קהילות סאמיות (סיאידות) אשר לאחת מהן, סיאידת תלמה, השתייך הוא עצמו, וטען שהסאמים הם ילידי המקום, שחיו בו מאז ומעולם.
טורי נולד בקאוטוקיינו ב-1854, לאב שהיה פעיל נגד המורדים במרד קאוטוקיינו שנתיים לפני כן.
בסביבות 1880, לקראת סגירת מעברי הגבול בין נורווגיה לפינלנד שחסמו לרועי האיילים של קאוטוקיינו גישה לשטחי המרעה החורפיים בפינלנד, עברה המשפחה לקהילה באזור יוקאסיאוורי בשוודיה..
טורי היה כבר איש צעיר בשלב זה, ועם המעבר התחיל להתמקצע בלכידת זאבים.
ברקע החלה שוודיה לשנות את פני האזור בו חי: מאז 1883 הוחל פיקוח על היערות, ניתנה בעלות על קרקעות, ב-1888 הוקם קו רכבת להעברת מחצבים בין ללולאו, ב-1890 ניתן רישיון לכריית מחצבים ב וב-1903 נפתחה תחנת רכבת לתיירים ב.
טורי, ששאף להיות צייר וסופר, ניסה להתפרנס ממכירת ציורים שלו לתיירים.
במקביל ניסה להשתלב בהדרכת תיירים, וקיבל עבודות מזדמנות בחברת הכרייה השוודית LKAB, אם כי מנהל החברה, היאלמאר לונדבוהם (שמאוחר יותר יממן את פרסום ספרו של טורי), לא רצה להעסיק סאמים באותה תקופה, מתוך התפיסה השוודית שיש לשמר את הסאמים כפי שהם.
בתחילת המאה ה-20 הסתמנה נטייה של פעילים ומנהיגים סאמים לפנות ישירות אל התרבות השלטת שנכפתה עליהם, בין אם בשוודיה או בנורווגיה, על מנת להגן על הסאפמי מן ההשפעות הזרות שנכפו וחלחלו אליו.