tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מותו בעלה בשלהי ינואר 1951, מנהיגי המפלגה הדמוקרטית במיזורי מיאנו למנות אותה כנציגת המפלגה בבחירות הביניים למילוי מקום בעלה המנוח.
לימים לימים יסופר כי נאמר לה: המועמד שהציבו בבחירות אלה, הארי שנדל, הפסיד לקלוד בייקוול , מועמד המפלגה הרפובליקנית.
בינתיים החלה לעבוד בלשכתו של חבר הקונגרס לאונרד אירווינג כעוזרת מנהלית, ובתקופה זו אגרה את שכרה כדי להתמודד אל הקונגרס ללא תמיכת הממסד הדמוקרטי.
בבחירות 1952 הכריזה כי תתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוזו לשעבר של בעלה המנוח.
היא גברה על שבעה מתמודדים בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, כולל על המתמודד בן חסותו של הממסד הדמוקרטי המדינתי שהבטיח לסאליבן תפקיד בלשכתו אם ייבחר.
בבחירות הכלליות ניצחה את חבר הקונגרס בייקוול ונבחרה לקונגרס ה-83.
לאחר שהושבעה לתפקידה בינואר 1953, סאליבן – האישה הראשונה שנבחרה לקונגרס ממיזורי (והיחידה עד שנות ה-90 של המאה ה-20) – מעולם לא אותגרה ברצינות; היא ניצחה ב-11 מערכות הבחירות הבאות שלה עם בין 65 ל-79 אחוזים מקולות הבוחרים.
כבר בראשית שירותה בגבעת הקפיטול ביססה עצמה כמגנה של מעמד הפועלים וצרכנים פשוטים.
ב-1953 דחקה בעמיתיה לתקן את חוק מס ההכנסה כדי לאפשר לאלמנות ואימהות עובדות לבצע ניכויי מס עבור טיפול רפואי לילדיהן.
היא נשאה נאום במליאת בית הנבחרים נגד הצעות קיצוצים בלשכת הנשים של מחלקת העבודה של ארצות הברית.
ב-1957 סאליבן ניסחה וחוקקה את החוק הפדרלי הראשון לבדיקת מוצרי עופות.
היא גם תמכה בחקיקה להגנת הצרכן מפני חומרים מסוכנים, צבעי מאכל מזיקים ומוצרי קוסמטיקה פגומים.
ב-1962 קראה סאליבן בעמיתיה בבית הנבחרים למסד חקיקה מחמירה יותר להגנת הצרכן.
סאליבן נודעה במאבקה ליצור את התוכנית הפדרלית לתלושי המזון, המספקת סיוע ברכישת מזון לאנשים בעלי הכנסה נמוכה וללא הכנסה בסיוע לשמירה על תזונה נאותה ובריאה.
מזכיר החקלאות של ארצות הברית בממשל דווייט אייזנהאואר, עזרא טאפט בנסון, התנגד להקצות כספים ליוזמה וניסה לתקוע מקלות בגלגלי התוכנית, ורק כאשר ג'ון פיצג'רלד קנדי נכנס לתפקידו כנשיא ארצות הברית ב-1961, החלה התוכנית לקרום עור וגידים כחוק קבוע ורשמי.
בשנים 1959–1964 הייתה מזכירת הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים, וב-1965 שבה למלא תפקיד זה עד לינואר 1975. בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה האישה היחידה בקונגרס שהצביעה נגד התיקון לשוויון זכויות.
בבחירות 1976 החליטה שלא להתמודד לתקופת כהונה 13 במספר, וכהונתה תמה בראשית ינואר 1977. את פרישתה נימקה בחוסר שביעות רצונה מהממסד הפוליטי בוושינגטון הבירה, וסיפרה כי פרשת ווטרגייט זירזה את החלטתה לפרוש מן החיים הפוליטיים.
לאחר כהונתה שבה לסנט לואיס, וב-1980 נישאה בשנית לאיש העסקים ראסל ארצ'יבלד.
בראשית ספטמבר 1988 נפטרה סאליבן בגיל 86, בעקבות התקף לב.
לנה פורסן (בשוודית: Lena Forsén; נולדה ב-31 במרץ 1951) היא דוגמנית שוודית שהופיעה (בשם נעוריה) נערת החודש בגיליון נובמבר 1972 של המגזין "פלייבוי".
בהמשך הפכה התמונה לתמונת בדיקה סטנדרטית בתחום , שם התמונה ידועה בשם לנה (Lenna).
לנה פורסן נולדה ב-1951 בשוודיה בשם Lena Sjööblom.
קריירת הדוגמנות שלה החלה בדוגמנות תכשיטים וקטלוגים בשיקגו, אילינוי, לאחר שהיגרה לארצות הברית כדי לשמש כאו-פר עבור בן משפחתה.
בשנת 1972 הופיעה כנערת החודש בגיליון נובמבר של המגזין "פלייבוי", בתצלום שצילם דווייט הוקר .
לאחר מכן עברה לרוצ'סטר, ניו יורק, שם דגמנה לחברת קודאק ובלילות עבדה כברמנית.
היא הופיעה במספר רב של פרסומי קודאק, כולל בפרסומות למוצרים, בקטלוגים ובמדריכים למשתמש.
אלכסנדר סוצ'וּק, עוזר הוראה בחוג להנדסת חשמל באוניברסיטת דרום קליפורניה, סרק בשנת 1973 את חלקה העליון (פנים וכתף) של תמונת פורסן שהופיעה ב"פלייבוי", שתשמש כ בנושא עיבוד תמונה, ותמונה זו הפכה לתמונת בדיקה סטנדרטית בתחום זה והופיעה במאמרים מדעיים רבים, מה שהעניק לה את הכינוי "הגברת הראשונה של האינטרנט".
התמונה מ"פלייבוי" הופיעה גם בסרטו של וודי אלן "ישנוני", בסצנה שבה גיבור הסרט, שהתעורר מאתיים שנה לאחר שהורדם, מתבקש לזהות תמונות מהעבר, בהן תמונותיהם של סטלין, דה גול ולנה.
לנה פורסן חזרה לשוודיה, ובשנת 1997 התגוררה ליד סטוקהולם ועבדה עבור סוכנות ממשלתית כמפקחת על עובדים נכים, העובדים בארכוב נתונים באמצעות מחשבים וסורקים.
בזכות מקומה בהיסטוריית עיבוד התמונה הדיגיטלי הוזמנה בשנה זו להופיע בכנס לציון 50 שנה לאגודה למדע וטכנולוגיה של הדמיה .
לנה פורסן נישאה פעמיים, ולה שלושה ילדים.
לנה קובאצ'ביץ' (בסרבית: Лена Ковачевић; נולדה ב-25 בפברואר 1985) היא זמרת סרבית.
היא סיימה לימודי שירת ג'אז בקונסרבטוריון של אמסטרדם שבהולנד.
קובאצ'ביץ' הופיעה בשנת 2003 בסרטו של אביה The Professional, בו ביצעה את השיר "Pada vlada" לצד להקת באיאגה אי אינסטרוקטורי.
מאז שנת 2009 הוציאה קובאצ'ביץ' ארבעה אלבומי אולפן וכמה סינגלים מצליחים, ביניהם: "Caffe" (2017), "Dubine" ו-"Samo da mi je" (שניהם מ-2019).
באוקטובר 2022 שימשה מופע הפתיחה של הזמרת לארה פביאן בבלגרד ארנה.
קובאצ'ביץ' הופיעה עם חומריה המקוריים בליווי תזמורת סימפונית ברחבי אירופה.
בנוסף, שימשה כשופטת בעונה הראשונה של תוכנית הכישרונות Prvi glas Srbije (2011), וכיכבה בסרט Nije loše biti čovek (2021).
ב-21 בדצמבר 2023 הוכרז כי תשתתף בתחרות Pesma za Evroviziju '24, הקדם הלאומי הסרבי לאירוויזיון 2024, עם השיר "Zovi me Lena".
הוא העפיל לשלב הגמר, שם הגיע למקום התשיעי עם שש נקודות.
קובאצ'ביץ' היא בתו של המחזאי והבמאי הסרבי דושאן קובאצ'ביץ'.
בספטמבר 2011 נישאה קובאצ'ביץ' ליזמית הסרבית וניה ברצ'ינה, איתה יש לה שני בנים.
לנון לי מילר הוא כדורגלן סקוטי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אודינזה מהסרייה א' ובנבחרת סקוטלנד.
מילר גדל במחלקת הנוער של מאת'רוול, ובשנת 2022 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הסקוטית.
הוא ערך 61 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-12 באוגוסט 2025 חתם על חוזה לחמש שנים באודינזה מהסרייה א'.
ב-6 ביוני 2025 ערך מילר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סקוטלנד, בהפסד 3-1 לנבחרת איסלנד במשחק ידידות.
מילר הוא בנו של כדורגלן העבר הסקוטי לי מילר .
אמו דונה מת כשהיה בן חמש.
יש לו שלושה אחים: אחד בוגר ושניים צעירים.
לני ברוס (נולד בשם לאונרד אלפרד שניידר; באנגלית: Leonard Alfred Schneider; 13 באוקטובר 1925, מיניאולה שבמדינת ניו יורק – 3 באוגוסט 1966, לוס אנג'לס) היה קומיקאי יהודי-אמריקאי משפיע בשנות ה-40 ושנות ה-50, ואחד מאבות סוגת הסטנד-אפ.
לני ברוס נחשב לקומיקאי סטנד-אפ פורץ דרך בסוף שנות הארבעים והחמישים.
עד לתקופה זו קומיקאים היו מספרים בדיחות "רגילות" ומופעיהם לא היו מושפעים כמעט מאקטואליה ונושאים חברתיים ולא היו "אינטראקטיביים".
מופעיו של ברוס התאפיינו בהפניית חצים סרקסטיים כלפי הממסד, הפרת טאבואים חברתיים ושפה "מלוכלכת".
ידועה אמרה שלו שמופעו מבוסס על הרוע, הנדכאים, העוולות ואי הצדק בעולם, ואם עולם זה יום אחד יהפוך לצודק וטהור הוא יהיה מחוסר עבודה.
לני ברוס נולד ב-1925 במיניאולה שבמדינת ניו יורק, בשם לאונרד אלפרד שניידר, כבן היחיד למיירון (מיקי) שניידר, שנולד ב-1906 בלונדון שבבריטניה ועבד באותה תקופה כזבן בחנות נעליים, ולסאלי מאר, שנולדה ב-1906 בשכונת ג'מייקה שברובע קווינס שבניו יורק בשם סיידי קיצ'נברג, ועבדה בעצמה כקומיקאית לצד עבודותיה כמלצרית וכעוזרת בית.
כשהיה בן חמש התגרשו הוריו.
אביו עבר להתגורר בארקדיה שבקליפורניה, שם הפך לפודיאטור.
ב-1942, בגיל 16, התגייס ברוס אל הצי האמריקני, והעביר את שירותו הפעיל במסגרת מלחמת העולם השנייה בחזית הצפון אפריקאית ובחזית האיטלקית : בפלרמו ב-1943 ובאנציו ב-1944.
במאי 1945, לאחר הופעה קומית שהעביר בפני חבריו לספינה כשהוא בלבוש דראג, מפקדיו נעשו כעוסים עליו.
כאקט מתריס, שכנע לני את קצין הרפואה של ספינתו שהוא חווה "דחפים הומוסקסואליים", דבר שהוביל לשחרורו בקלון מהצבא (זאת בשל הנוהל שהונהג באותה תקופה בצבא ארצות הברית כלפי להט"בים, נוהל אשר סיווג אותם כבלתי מתאימים לשירות).
עם זאת, הוא לא הודה או הורשע בהפרה כלשהי של התקנות הימיות של הצי האמריקאי, ועל כן הצליח לשנות את הגדרת שחרורו ל"שחרור בתנאים מכובדים...
בשל אי התאמה לשירות ימי".
לאחר סיום שירותו העביר תקופה קצרה בקליפורניה שם התגורר עם אביו, ולאחר מכן התיישב בניו יורק תוך שאיפה לבסס את עצמו כקומיקאי.
עם זאת, הוא התקשה לבדל את עצמו מאלפי אנשי בידור חובבים אחרים שאכלסו את העיר וניסו גם הם להגשים את חלומם ולהיכנס לעסקי השעשועים.
רבים מאותם מועמדים פוטנציאליים לעסקי השעשועים התאספו בדיינר ספציפי בניו יורק, שם פגש ברוס לראשונה את הקומיקאי ג'ו אנסיס, שהשפיע עמוקות על הגישה של ברוס לקומדיה.
פריצתו הראשונה של ברוס בתור קומיקאי הייתה ב-1948, בתחרות כישרונות צעירים.
זמן מועט אחר כך התחתן עם האני הארלו, רקדנית במופעי עירום, נישואיהם החזיקו מעמד עד שנת 1957.
קורות חייו של ברוס מלאים במעצרים על שני אישומים מרכזיים: אחזקת סמים ושפה מלוכלכת.
בשנות ה-50 לא היה נהוג שקומיקאי משתמש בקללות מעל במה.
בנוסף הרגלו לצחוק על בעיות מוסריות (גזעניות, מגדריות, מתחים דתיים וכדומה) נתפס כלא פטריוטי בתקופה של אחרי מלחמת העולם השנייה.
לרוב מתייחסים למעצריו על סמים (שבהם אכן החזיק) כניסיון של הממסד לעצור אותו מלהופיע בעקבות אי שביעות רצונם ממופעו.
מעצרו הראשון ב-29 בספטמבר 1961 היה על אחזקת חומרים נרקוטיים (אישום שהתבטל לאחר כמה זמן).
ב-4 באוקטובר 1961 נעצר על שפה מלוכלכת במועדון הטרובדור בקליפורניה במה שהיה ידוע כ-California Obscenity Code, הוא יצא זכאי במשפט זה לבסוף.
בשלב זה מקומות רבים נרתעו מלארח אותו כדי להימנע ממהומות ומוניטין מפוקפק, בריטניה ואוסטרליה אסרו עליו להופיע, ובריטניה אף אסרה את כניסתו לתחומיה.
ב-6 באוקטובר 1962 נעצר ברוס שוב על שפה מלוכלכת ונשפט בסן פרנסיסקו במשפט שעד היום משמש כתקדים וכדוגמה לחופש הדיבור המעוגן בתיקון הראשון לחוקה.
משפט זה (שזוכה בו) גרם לו לבסוף לפשיטת רגל.
לאחר משפט זה, מופעיו הפסיקו להיות מערכונים ושנינויות אשר הכין מראש אלא יותר מופעים מאולתרים בהן היה יושב על כיסא ומדבר על ראיית עולמו הפוליטית, המוסרית, הגזעית והדתית.
ידוע שהיה יושב לעיתים ומקריא עמודים שלמים מתוך עותקים של משפטיו השונים (על ניבול פה אך לא על סמים).
ברוס אמר לא פעם שיש קונספירציה בין בתי המשפט בניו יורק לבין בית המשפט בסן פרנסיסקו להרשעתו.
הוא אף התלונן על כך ל-FBI אך לא נמצא דבר (ברוס טען שזה היה חיפוי).
בתקופה זו הוא התמכר לסמים קשים (הרואין) ולבסוף מת ממנת יתר ב-3 באוגוסט 1966 בביתו בהוליווד בגיל 40.
לני ברוס נחשב לאחד הקומיקאים המצחיקים בכל הזמנים.
הוא מוזכר כיום בעיקר כקדוש מעונה שהשפיע בעקיפין על החלת התיקון הראשון לחוקה האמריקאית, המעגן את הזכות של אזרחי ארצות הברית לחופש הדיבור.
ב-1967 הביטלס הביעו את הערכתם לברוס בצרפם את תמונתו לעטיפת אלבומם Sgt.
ב-1974 יצא סרט קולנוע בשם "לני" בבימויו של בוב פוסי ובכיכובו של דאסטין הופמן.
הסרט, שצולם בשחור לבן, הוא ביוגרפיה על חייו של ברוס ובו מציג דאסטין הופמן את מיטב קטעיו כגון "whos'e a jew?"(אשר תורגם לאחר מכן על ידי יהונתן גפן למיהו יהודי), "dykes and faggotts" ,"tits and ass" ועוד.
הסרט עובד למחזה והוצג בלונדון ב-1998 בכיכובו של אדי איזרד.
ב-1983 כתב עליו בוב דילן שיר שקרוי על שמו (מתוך הדיסק shot of love).
ב-2003, 37 שנים לאחר מותו, זכה ברוס בחנינה על הרשעתו בשימוש בשפה גסה בזמן הופעה, על ידי מושל מדינת ניו יורק, ג'ורג' פטאקי.
ב-2012, יצר הבמאי אילן גייל את הסרט התיעודי "הקומדיה של לני", המציג את המורשת של ברוס.
הסרט מתאר את עלייתו ואת נפילתו, ובוחן אם האמירות שבגללן נאסר, הועמד למשפט, הורשע והידרדר כל כך, שינו את פני הקומדיה.
החל משנת 2017 מופיעה דמותו של ברוס בקומדיה "גברת מייזל המופלאה" של שירות הזרמת הווידאו פריים וידאו.
דמותו היא אחת הבודדות בסדרה שנקראת בשמה האמיתי.
את דמותו משחק לוק קירבי.
הלנה ברטה אמליה "לני" ריפנשטאהל (22 באוגוסט 1902 – 8 בספטמבר 2003) הייתה במאית קולנוע וצלמת גרמנייה, הידועה בעיקר בסרטי התעמולה הדוקומנטריים שיצרה למען המפלגה הנאצית.
חשיבותה ברייך השלישי וחברותה האישית עם אדולף היטלר האפילו לחלוטין על הקריירה הקולנועית שלה, אף שהיה גם בה ייחוד בזכות האסתטיקה וטכניקות הצילום שבהן השתמשה בסרטיה.
עם תבוסתה של גרמניה בתום מלחמת העולם השנייה היא נעצרה, אך לאחר מכן שוחררה ללא האשמות.
הסרט "ניצחון הרצון" העניק לריפנשטאהל תהילת עולם יחד עם אות קלון.
על אף שביימה רק שמונה סרטים ומתוכם שניים בלבד אשר סוקרו מחוץ לגרמניה, ריפנשטאהל הייתה דמות מוכרת בעולם כל חייה.
הערך התעמולתי של סרטיה שנוצרו במהלך שנות השלושים מסייג את רוב הפרשנים המודרניים, אך היו היסטוריונים קולנועיים ששיבחו חלק מסרטיה.
ב-1970 היא הוציאה לאור צילומים של שבטי הנובה בדרום סודאן בכמה ספרים, כגון "Die Nuba".
היא הייתה פעילה עד לרגעי חייה האחרונים ואף הוציאה ספרי צילומים תת-מימיים מרהיבים ובעקבותיהם סרט "Impressionen unter Wasser" ב-2002. לאחר מותה, סוכנות החדשות האמריקאית Associated Press תיארה את ריפנשטאהל כ"חלוצה בטכניקות צילום והסרטה".
בעיתון הגרמני "Der Tagesspiegel" נכתב:
ריפנשטאהל נולדה באוגוסט 1902 בברלין למשפחה משגשגת.
אביה היה בעליה של חברת חימום ווינטילציה מצליחה וקיווה שבתו תמשיך בעקבותיו, אך אמה האמינה כי עתידה של לני שייך לאור הזרקורים בעסקי השעשועים.
ב-1918, בגיל 16, היא החלה לימודי ריקוד בלט בבית הספר לריקוד "Grimm-Reiter" בברלין, והפכה במהרה לתלמידה מצטיינת.
ריפנשטאהל צברה שם בחוג הריקוד בברלין ובמהרה עברה גם לשחק בסרטים.
היא שיחקה במספר סרטים בבימויו של ארנולד פנק, שאחד מהם היה "The White Hell of Pitz Palu" שנוצר ב-1929. סרט זה פרסם את שמה של ריפנשטאהל כשחקנית אל מחוץ גבולות גרמניה.
ב-1932 ריפנשטאהל הפיקה וביימה סרט בשם "Das Blaue Licht" (האור הכחול) יחד עם קרל מאייר והרברט באואר, שזכה במדליית כסף בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בסרט גילמה ריפנשטאהל נערה כפרית המגנה על מערה הממוקמת על הר.
הסרט משך את תשומת לבו של היטלר, שהאמין כי ריפנשטאהל אפיינה בו את האישה הגרמנית המושלמת.
ריפנשטאהל למדה ריקוד מגיל צעיר והחלה את הקריירה שלה כרקדנית בעלת סגנון אישי הידועה בריקוד פרשני.
היא הופיעה ברחבי אירופה ועבדה עם הבמאי מקס ריינהרדט במופע שמומן על ידי מפיק יהודי בשם הארי סוקל.
בעקבות פציעה בברך במהלך הופעה בפראג, החלה להתעניין באפשרויות קולנועיות של סרטי טבע, לאחר שצפתה בסרט על הרים שקסם לה מאוד.
היא נסעה להרי האלפים לפגוש את הבמאי ארנולד פנק בתקווה להבטיח לעצמה את התפקיד הראשי בסרטו הבא, אך במקום זאת פגשה את השחקן לואי טרנקר שמככב בסרטיו של פנק, וזה כתב לבמאי אודותיה.
ריפנשטאהל שיחקה בהרבה מסרטי ההרים של הבמאי ארנולד פנק כאישה צעירה, הרפתקנית ומושכת.
במהלך הצילומים רכשה מיומנויות טיפוס, ואף למדה טכניקות עבודה בצילום.
היא המשיכה בקריירה פורה בסרטים אילמים, והייתה פופולרית בקרב הקהל הגרמני ומוערכת מאוד בקרב במאים.
ב-1930 הפסידה תפקיד ראשי בסרט "המלאך הכחול" בבימויו של יוזף פון שטרנברג למרלן דיטריך.
תפקידה האחרון כשחקנית לפני שהפכה לבמאית היה בהפקה משותפת של ארצות הברית וגרמניה בבימויים של ארנולד פנק (בשפה הגרמנית) וטאי גרנט (בשפה האנגלית), בסרט "S.O.S Eisberg".
הסרט צולם סימולטנית והופק על ידי "Universal Studios".
היה זה סרטה הראשון והאחרון של ריפנשטאהל שבו שיחקה באנגלית.
אחד המעריצים האדוקים שלה באותה התקופה היה אדולף היטלר.
ריפנשטאהל התלוותה לארנולד פנק למשחקי החורף האולימפיים לשנת 1928 בסנט מוריץ, ושם החלה להתעניין בצילום אתלטי והסרטה.
משניתנה לה ההזדמנות לביים את הסרט "האור הכחול", היא לקחה אותה מיד.
היא השתחררה מהסגנון של ארנולד פנק שאופיין בסיפורים ריאליסטיים בסט קסום והררי, ואת הסרט הפיקה וביימה (יחד עם קרל מאייר והרברט באואר) כסיפור רומנטי ומיסטי שהתאים יותר לשטח לדעתה.
היא כתבה לתסריט, ביימה, כיכבה והפיקה את הסרט תחת שמה "Leni Riefenstahl Productions".
"האור הכחול" זכה במדליית כסף בפסטיבל ונציה והוקרן ברחבי אירופה, אך בשאר העולם לא התקבל בזרועות פתוחות לרווחה, וריפנשטאהל האשימה בכך את המבקרים היהודים.
ביציאה המחודשת לאקרנים של הסרט ב-1938, הושמטו מהכתוביות שמם של התסריטאי השותף הרברט באואר, והמפיק הארי סוקל, שניהם יהודים.
ישנן טענות המאששות כי זו הייתה פקודתה של ריפנשטאהל.
מאוחר יותר העבירה הבמאית את שמו של התסריטאי השותף לתועמלן הנאצי יוליוס שטרייכר.
ריפנשטאהל קיבלה הזמנה מהוליווד להגיע וליצור סרטים, אך היא דחתה את ההצעה בטענה שהיא רוצה להישאר בגרמניה עם בן זוגה.
ריפנשטאהל שמעה את המועמד לראשות ממשלת גרמניה אדולף היטלר נואם בכינוס ב-1932, והייתה מהופנטת מכישרונו כדובר ציבורי.
היא תיארה את החוויה בספר הזכרונות שלה:
על פי העיתון "Daily Express" בתאריך ה-24 באפריל 1934, לני ריפנשטאהל קראה את "מיין קמפף" בזמן הפקת הסרט "האור הכחול", מאמר העיתון מצטט את תגובתה:
היא כתבה להיטלר בבקשה להיפגש עמו, ולאחר פגישתם הוצעה לה ההזדמנות לביים את הסרט "Sieg des Glaubens" ("ניצחון האמונה"), סרט שאורכו כשעה, על הכינוס החמישי של המפלגה הנאצית בנירנברג בשנת 1933. ריפנשטאהל הסכימה לביים את הסרט לאחר שתשוב מהפקת סרט בגרינלנד.
הקטעים המעטים ששרדו, כנראה בשל השמדתו המכוונת לאור הופעתן בסרט של דמויות מפתח שחוסלו ב"ליל הסכינים הארוכות", מציגים אנדרלמוסיה קולנועית מבולבלת נעדרת סנכרון בין המצלמה למצולמים.
ריפנשטאהל קיבלה מימון פרטי להפקה, אך הצילומים בספרד הורדו מהפרק.
היטלר הצליח לשכנע אותה לצלם את הסרט "Triumph" במקום, בתנאי שהיא לא תתבקש ליצור עוד סרטים למען המפלגה.
היא אף ביקשה מהיטלר את החופש לשוב ולשחק בסרטים:
הסרט "ניצחון הרצון" מתעד את ועידת המפלגה הנאצית בנירנברג.
הסרט צולם בידי 36 צלמים וכלל למעלה ממאה אלף ניצבים.
סרטה של ריפנשטאהל, בשונה מהסרטים התיעודיים הנאציים הקודמים, לא היווה פרץ אידאולוגי בוטה.
היא הצליחה להציג כינוס מפלגתי משמים בצורה סדורה.
הכינוס לא היה רגיל, אלא נערך תוך כדי חשיבה מתמדת לגבי האספקט התיעודי.
במידה רבה, נוצרה האחדה מסוימת בין בימוי הסרט ובימוי הכינוס שנעשה במידה רבה לטובת הסרט.
השילוב יצר מפגן מפואר ומאורגן והעביר היטב את הכיוון הטוטאלי החדש של האמנות המגויסת ואת חשיבות השימוש במדיום הקולנוע ובצילום הפוטוגני כדי להגיע אל הציבור.
הצלחה נוספת של ריפנשטאהל בסרט זה הייתה יישום עקרונות האידאולוגיה הנאצית באופן אמנותי: הפיהרר מועלה למדרגת אל כאשר הוא מצולם בתחילת הסרט בהגיעו לנירנברג במטוס לשמחתו של הקהל הבלונדיני.
זוויות הצילום הנמוכות, הלונג שוטים המציבים את הפיהרר במרכז ההמון המסודר בשורות, כל אלו מאדירים את הפיהרר ומעבירים את המסר כי דמותו היא אייקון שסוגדים לו, שכן הפיהרר הוא המדינה.
תצלום הפתיחה של הסרט, עננים אשר מתוכם מגיח מטוס הנושא את היטלר, מדגיש בבירור את עליונתו.
מטוסו חג מעל העיר ומעל הצועדים שלמטה, אשר נראים קטנים.
את הפתיחה מלווה יצירתו של המלחין ריכארד ואגנר, הנערץ על היטלר.
"ניצחון הרצון" הוכר כיצירה אפית וחדשנית בתחום הסרט התיעודי, הסרט הפך ליצירה הפועמת והמצליחה בגרמניה, אך נאסר לצפייה בארצות הברית מכיוון שהיה סרט תעמולה של המפלגה הנאצית.
עותק של הסרט נשמר במוזיאון לאמנות מודרנית ונחשף בפני אנשים בודדים בלבד.
הסרט זכה במספר פרסים בינלאומיים כדוגמה לשובר מוסכמות בתעשיית הקולנוע ואף נחשב לאחד מסרטי התעמולה המשפיעים ביותר אי פעם.
הסרט הפך את לני ריפנשטאהל לבמאית הראשונה שקיבלה הכרה בינלאומית.
בראיונות לסרט "The Wonderful, Horrible Life of Leni Riefenstahl" שנעשה ב-1993, ריפנשטאהל מכחישה בכל תוקף שהתכוונה לעשות סרט פרו נאצי, ושהיא הזדעזעה מהשימוש שנעשה בסרט.
למרות הנדר לא ליצור סרטים נוספים למפלגה הנאצית, ב-1935 צילמה ריפנשטאהל את הסרט "Day of Freedom - Our Wehrmacht" על הצבא הגרמני.
כמו סרטי המפלגה הקודמים, גם סרט זה צולם בכינוס המפלגה הנאצית בנירנברג.
לכינוס בנירנברג בשנת 1934 הגיעו כמיליון אזרחים, ובכל שנה נוספו עוד ועוד משתתפים.
כינוס נירנברג ב-1935 נודע בעיקר בשל ההצהרה על מצב היהודים בגרמניה, חוקי נירנברג, שבשביל היהודים באירופה יהפכו לעניין של חיים ומוות בעתיד לבוא.
ריפנשטאהל הכחישה את עשיית הסרט, עד אשר נמצא עותק ב-1971.
ב-1936 הזמין היטלר את ריפנשטאהל לצלם את המשחקים האולימפיים בברלין.
היא אף נסעה ליוון לצלם את האתר המקורי של המשחקים האולימפיים - אולימפיה, ושם סייע לה צלם יווני.
חומרי הצילום הפכו במהרה לסרט מפורסם אחר, "אולימפיה", שתיאר את המשחקים האולימפיים שנערכו בשנה זו בברלין.
הסרט, שהופק בשיתוף שר התעמולה יוזף גבלס, מאדיר את הנאצים כיורשי יוון הקלאסית ומציג את גרמניה כמדינה נאורה, המקדמת את הספורט באופן שוויוני.
זו הייתה מטרתה של ריפנשטאהל, אשר כיוונה אל דעת הקהל במדינות אירופה המערבית.
הסרט הוא שיר הלל לפולחן הגוף הנאצי ומוקיר את האתלטיות אותה ייחסו הנאצים לגזע הארי.
סרט זה השפיע מאוד על הצילום המודרני של ספורט.
ריפנשטאהל צילמה מתחרים רבים, לרבות האפריקאי-האמריקאי ג'סי אוונס, שאחר-כך יהפוך לצילום מפורסם מאוד .
הפרמיירה של הסרט "אולימפיה" נערכה ביום הולדתו ה-49 של היטלר, ב-1938. ריפנשטאהל חברה לסיור פרסום אמריקאי על מנת שהסרט יתקבל גם שם.
היא הגיעה לניו יורק בנובמבר 1938, 5 ימים לפני ליל הבדולח, וכאשר החדשות על המאורע הגיעו לארצות הברית ריפנשטאהל טענה כי ידו של היטלר אינה במעשה.
ב-18 בנובמבר קיבל אותה הנרי פורד בדיטרויט, והסרט "אולימפיה" הוקרן במועדון המהנדסים של שיקגו יומיים אחר כך.
בהוליווד קיבל אותה הקונסול הגרמני ג'ורג' גיסלינג ב-24 בנובמבר.
היא נפגשה עם וולט דיסני ב-8 בדצמבר, והוא לקח אותה לסיור בן 3 שעות של הפקת הסרט "פנטזיה".
לאחר שהתגלו יומני גבלס, גילו החוקרים שריפנשטאהל הייתה מיודדת עם יוזף גבלס ועם אשתו מגדה, יחד הם בילו באירועים והלכו לעיתים לצפות באופרה, אך גבלס היה מתוסכל מכך שריפנשטאהל עצרה את התקדמותו במפלגה וקינא בהשפעתה על היטלר, הוא ראה בה איום.
גבלס אמנם העריך את ריפנשטאהל כיוצרת, אך לא הסכים עם התקציב המוגזם שהמפלגה הנאצית הוציאה על ההפקות של סרטיה.
במהלך הפלישה לפולין, צולמה ריפנשטאהל לבושה במדי צבא גרמני ובחגורתה אקדח, בחברת חיילים גרמניים.
היא שהתה באתר המלחמה על תקן כתבת שהגיעה לסקר את ביקור היטלר, אך פיספסה אותו ביומיים.
ב-12 בספטמבר 1939, היא הייתה בעיירה קינסק בזמן שעשרים ושניים יהודים הוצאו להורג ביריות, חלק מכארבעים גברים יהודים אשר הצטוו לחפור קבר עבור חיילים גרמניים שנהרגו באזור ונקברו בחצר מול הכנסייה.
לפי ספר זכרונותיה, ריפנשטאהל ניסתה לעצור את המתרחש אך חייל גרמני זועם איים עליה באקדח שיירה בה במקום.
היא טענה כי לא ידעה שהקורבנות היו יהודים.
ב-5 באוקטובר 1939 חזרה ריפנשטאהל לפולין לצלם את תהלוכת הניצחון של היטלר.
כשעזבה את פולין החליטה לא להפיק יותר סרטים הקשורים בנאצים אחרי הסרט הזה.
ב-14 ביוני 1940, הוכרזה פריז כעיר פתוחה על ידי הצרפתים, והוחזקה בידי גדודים גרמניים.
שנים רבות לאחר מכן, ניסתה ריפנשטאהל לעדן את הדברים הללו וטענה כי:
חברותם של ריפנשטאהל והיטלר נמשכה 12 שנים, והתשובה לשאלה האם הייתה ביניהם גם מערכת יחסים, משתנה.
לפי ארנסט האנפשטנגל שהיה חבר קרוב של היטלר בין שנות העשרים המאוחרות לשנות השלושים המוקדמות, ריפנשטאהל ניסתה להתחיל מערכת יחסים עם היטלר בשלב מוקדם, אך הוא דחה אותה.
מערכת היחסים שלהם הידרדרה משנת 1944, כאשר אחיה נהרג במלחמה בחזית הרוסית.
ריפנשטאהל ניסתה לעבוד שוב על סרט שנזנח בעבר, "Tiefland", סרט המבוסס על אופרה האהובה על היטלר.
בהוראה ישירה מהיטלר, ניתנו לה שבעה מיליון רייכסמארק (מארק גרמני דאז) כפיצוי.
מתאריך ה-23 בספטמבר עד ה-13 בנובמבר 1940, היא צילמה בבוואריה.
הניצבים ששיחקו כנשים ספרדיות ואיכרי ספרד, היו צוענים שנכלאו במחנה בזלצבורג, ונכפה עליהם להצטלם לסרט.
הצילומים בסטודיו ליד ברלין החלו אחרי 18 חודשים באפריל 1942 ונמשכו עד הקיץ.
מסמך ששרד ממרצאן מראה כי על 65 מהכלואים נכפה להשתתף בסרט.
50 תמונות שצולמו בבוואריה עזרו לזהות 29 מהכלואים שנכפה עליהם לעבוד עם ריפנשטאהל, ולאחר מכן נשלחו לאושוויץ בשבוע הראשון של מרץ 1943, על פי הצו של הימלר מדצמבר 1942. עד סוף חייה, למרות הראיות הסותרות, ריפנשטאהל טענה כי אחרי המלחמה פגשה את כל הניצבים שעבדו איתה בסרט.
ריפנשטאהל תבעה את המפיקה נינה גלדיטס, שאמרה כי ריפנשטאהל בחרה בעצמה את הניצבים מהמחנה.
גלדיטס מצאה את אחד הניצבים ששרד, והתאימה בין זכרונותיו ובין הצילומים שנמצאו בבואריה, ואלו תועדו בסרט שצילמה גלדיטס.
בית המשפט הכריע לטובת גלדיטס באומרו כי ריפנשטאהל ידעה כי הניצבים מגיעים ממחנה ריכוז, אך הסכימו עם ריפנשטאהל על סעיף אחד (ממצא שהראה כי ריפנשטאהל לא יידעה את הניצבים כי הם יישלחו למחנות השמדה בתום הצילומים).
הנושא הועלה שוב ב-2002, כשהגיעה לגיל מאה, נתבעה ריפנשטאהל על ידי קבוצת צוענים בטענה שהיא מכחישה כי הנאצים טבחו בצוענים בזמן מלחמת העולם השנייה.
היא התנצלה ואמרה: "אני מתחרטת על כך שהצוענים סבלו בתקופת הנציונל-סוציאליזם, זה ידוע כיום שרבים מהם נרצחו במחנות ריכוז".
בחתונה זו התראו ריפנשטאהל והיטלר בפעם האחרונה.
באוקטובר 1944 ההפקה של הסרט "Tiefland" עברה לפראג לצילומים פנימיים.
הסטים הפזרניים הפכו את הצילומים האלו ליקרים ביותר בסרט, אך הסתיימו תוך כמה ימים.
הסרט לא עבר עריכה, ויצא לאחר עשר שנים.
עם התמוטטות הצבא הגרמני באביב 1945, ריפנשטאהל עזבה את ברלין, ונסעה בטרמפים עם קבוצת גברים.
בניסיון להגיע לאמה, נתפסה ונלקחה לאחזקת גדודים אמריקאיים.
היא החלה בסדרת הימלטויות ומעצרים, ולבסוף נמלטה ועשתה את דרכה לאמה באופניים רק כדי לגלות שהגדודים האמריקאיים צרו על הבית, אך הופתעה מהחביבות בה התייחסו אליה.
ריפנשטאהל נעצרה באוסטריה על מנת לזהות פושעי מלחמה בתצלומים וסרטים שצולמו בידי חיילי בעלות הברית.
היא טענה כי לא ידעה על המתרחש במחנות הריכוז.
לאחר מכן טענה כי הייתה חייבת לציית להוראותיו של גבלס, מכיוון שאם לא כך הייתה עושה, הייתה נשלחת למחנה ריכוז.
בהתאם לכך נשאלה, מדוע היא פחדה ממחנות הריכוז אם לא ידעה מה הם.
לאחר מכן הוצגו בפניה תמונות של מחנות כאלו ושהתחולל בהם, והיא הגיבה בזעזוע וחרדה.
ריפנשטאהל המשיכה לטעון כי היא הוקסמה מהמפלגה הנאצית, אך הייתה נאיבית מבחינה פוליטית ובורה בנושא פשעי מלחמה.
היא נמצאה "חברה למסע" וסימפתית כלפי המפלגה הנאצית.
היא הוסיפה אחר כך שטעות חייה הייתה שפגשה את היטלר:
היא שהתה במחנות מעצר בשנים 1945–1948. היא קיבלה צו Berufsverbot.
לאורך חייה זכתה ביותר מחמישים משפטים בגין הוצאת דיבה כנגד אנשים הטוענים כי היא ידעה שהיא פועלת למען פשעים נאציים.
רוב הסרטים הקושרים את ריפנשטאהל למפלגה הנאצית והחומרים הלא גמורים נעלמו לקראת סוף המלחמה.
ממשלת צרפת החרימה את כל ציוד העריכה שלה יחד עם סלילי הצילום של ההפקה "Tiefland".
אחרי שנים של התנצחות חוקית אלה הוחזרו אליה, אך הסרט ניזוק וסצנות מפתח הוסרו.
לאחר עריכה מחודשת יצא הסרט ב-11 בפברואר 1954, אך נאסר להכניסו לפסטיבל הקולנוע בקאן.
אף על פי שריפנשטאהל חיה עוד מחצית מאה אחרי כן, היה זה הפיצ'ר (סרט באורך מלא) האחרון שהפיקה.
היא ניסתה פעמים רבות ליצור סרטים במהלך שנות החמישים והשישים, אך נתקלה בהתנגדות, מחאה ציבורית וביקורת קשה.
רבים מעמיתיה למקצוע נמלטו מגרמניה הנאצית להוליווד והביעו חוסר סימפתיה אליה.
ב-1956 בהשראת ספר של ארנסט המינגוויי "Green Hills of Africa" היא החלה בפרויקט שאפתני בצילום באפריקה.
בעודה תרה אחר אתרי צילומים באפריקה כמעט איבדה את חייה בתאונת משאית.
אחרי שהתעוררה מתרדמת בבית חולים בניירובי היא סיימה לכתוב את התסריט בבית החולים, אך עבודתה סוכלה על ידי מקומיים שלא רצו לשתף עמה פעולה ומזג אוויר גרוע (רק טסטים קצרים צולמו).
ב-1954 ז'אן קוקטו התעקש שהסרט "Tiefland" ישתתף בפסטיבל הסרטים של ונציה, מאחר שהוא העריץ את הסרט.
ב-1960 ריפנשטאהל סיכלה בהצלחה ניסיון של המפיק ארווין ליסר להשוות בין סצנות מהסרט "ניצחון הרצון" ובין צילומים של מחנות הריכוז מסרטו "מיין קאמפף".
ב-1963 נפטר ז'אן קוקטו מהתקף לב, וכך בעצם נעצרו הניסיונות שלו ושל ריפנשטאהל להכניס את הסרט "Tiefland" לפסטיבל ונציה.
ב-1960 ריפנשטאהל אימצה את צילום הסטילס.
היא נסעה פעמים רבות לאפריקה לצלם את שבטי הנובה בסודאן, שעמם חיה לסירוגין.
בדרך זו למדה על תרבותם והיה לה קל יותר לצלם אותם.
היא התקבלה אצלם בקלות מאחר שלא ידעו דבר וחצי דבר על עברה.
התלווה אליה צלם הצעיר ממנה בארבעים שנה.
הם היו יחד מאז שהיא הייתה בת 60 והוא היה בן 20. היא קיבלה אזרחות סודאנית בשל פועלה למען המדינה ולמעשה הייתה הזרה הראשונה לקבל דרכון סודאני.
ספרי צילומי השבטים שלה, "The Last of the Nuba" ו-"The People of Kau" פורסמו ב-1974 ו-1976 והיו לרבי מכר עולמיים.
בשעה שהוכרזו כצילומי צבע מרהיבים, נמתחה ביקורת נוקבת מאת סוזן סונטג שטענה כי צילומים אלו הן עוד הוכחות לאסתטיקה הפשיסטית של ריפנשטאהל.
ב-1975 הוענקה לריפנשטאהל מדליית זהב בגרמניה על הישגים בתחום הצילום, והיא אף מכרה את התמונות למגזין גרמני.
היא צילמה את המשחקים האולימפיים במינכן ב-1972, ואת מיק ג'אגר ואשתו ביאנקה לסאנדיי טיימס.
שנים לאחר מכן היא צילמה את הצמד זיגפריד ורוי מלאס וגאס.
היא התחברה לאנדי וורהול והייתה לאורחת של כבוד במשחקים האולימפיים בשנת 1976 במונטריאול.
בגיל 72, ריפנשטאהל החלה לחזר אחר צילומים תת-מימיים, ושיקרה לגבי גילה כדי לקבל רישיון צלילה (היא טענה שהיא בת 52).
ב-1978 הוציאה ספר של צילומים תת-מימיים "Korallengärten" (גני אלמוגים) ואחריו ספר נוסף ב-1990 "Wunder unter Wasser" (פלא מתחת למים).
ב-22 באוגוסט 2002, ביום הולדתה המאה, הוציאה סרט שנקרא Impressionen unter Wasser (רושם תת-מימי), סרט תיעודי על החיים באוקיינוס.
היא הייתה הצוללת המבוגרת בעולם באותו הזמן.
ריפנשטאהל הייתה חברה בגרינפיס במשך שמונה שנים.
בשנותיה המאוחרות ניסתה כל העת לטהר את שמה.
היא שרדה התרסקות מסוק בשנת 2000 בסודאן.
ב-2003, בגיל 101, נישאה ריפנשטאהל לצלם שליווה אותה בסודאן.
היא סבלה ממחלת הסרטן ומתה בליל 8 בספטמבר 2003 בשנתה בביתה שבגרמניה.
לני רביץ (נולד ב-15 ביולי 1936) הוא קומיקאי, שחקן, סופר ובמאי ישראלי-אמריקאי.
רביץ נולד וגדל בקונטיקט, ארצות הברית.
מגיל צעיר שיחק בהצגות רבות של שייקספיר כמו "המלך ליר", "הנרי החמישי", "קומדיה של טעויות", "הלילה השנים עשר" ועוד.
בגיל 28 ביקר בישראל ובזמן ביקור באילת הכיר את מי שתהיה אשתו, עליזה.
כעבור שנה שינה את מעמדו לעולה חדש, התגורר באילת ועבד כמורה לאנגלית.
ב-1967 עזב עם משפחתו לאלבמה כדי לסיים את לימודי החינוך, לימד בבית ספר לאפרו-אמריקאים, והיה למורה הלבן הראשון שם.
כמו כן ביים מחזות זמר רבים כמו: "איש המוזיקה", "ביי ביי בירדי", "ינקיז" ועוד.
בשנת 1973 חזרו לישראל והתגוררו בנוף הגליל (נצרת עילית דאז).
בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים שימש מפקח מטעם מחוז צפון של משרד החינוך על הוראת האנגלית.
בשנת 1976 היה בין מקימי התיאטרון הראשון בנצרת עילית ולקח חלק בבימוי הצגות.
ב-1994 חדל מלביים הצגות בתיאטרון.
ב-1986 פתח את מכון גשטלט - מכון לצחוק, הומור ולאינטליגנציה רגשית.
לני רביץ הוא אביהם של השחקן נתן רביץ, השחקן והסטנדאפיסט דורון רביץ והמורה לתיאטרון אורית (אורי) רביץ.
בשנת 2003 הופיע רביץ יחד עם שני בניו בהצגה "לני רביץ ובניו קבלני צחוק".
לנפורד "לני" לאונרד הוא דמות בסדרת הטלוויזיה המצוירת משפחת סימפסון.
את קולו המצונן-קמעא מדבב הארי שירר.
לני עובד ביחד עם הומר סימפסון במפעל הכוח הגרעיני של ספרינגפילד והוא מתאונן רבות על נטייתם של חפצים להיכנס לתוך עיניו.
לני הוא בעל תואר שני בפיזיקה גרעינית, אולם הוא מוצג כאיש פשוט ונאיבי.
חברו הטוב הוא קארל קארלסון.
לני הוא גיבור מלחמה ובודהיסט, אם כי הוא נראה בכנסייה השכונתית פעמים רבות (בין השאר בפרק "חדוות הכת", שבו עזבו כמעט כל תושבי ספרינגפילד את הכנסייה כדי להצטרף לכת מסתורית), מה שמעיד שייתכן שהוא נוצרי.
לני היה חבר באגודת הסטונקאטרס עד התפרקותם, ולאחר מכן הצטרף לאגודת "נו הומרס".
לני הוא רווק בן 35 יליד שיקגו.
לני עבר ניתוח פלסטי בפרק שבו עלייה פתאומית בשווי מניות החברה הניב רווח כספי גדול לכל עובדי החברה (מלבד הומר).
לני התגורר בבית מתפרק שקירותיו נטו ליפול.
לאחר מכן התגורר לני בדירה מפוארת שחלקה קיר עם אולם סקווש, מה שגרם לזעזועים אדירים בקירות, שלטענת לני היה להם אפקט מרגיע.
בפרק "הילדה שישנה מעט מדי", לני נראה מתגורר בבית ליד מוזיאון הבולים.
בקומיקס כתובתו היא רחוב אוקווד 1265.
חברו הטוב ביותר של לני הוא קארל קארלסון, והם כמעט שלא נראים אחד ללא השני.
מלבדו, חבריו הם חבריו לבאר של מו, ובעיקר הומר סימפסון, בארני גאמבל ומו סיזלאק.
הומר נוטה להתבלבל בין לני לקארל, ובאחד הפרקים הוא קורא מכף ידו שלני הוא לבן וקארל הוא שחור.
הסימפסונים רוחשים חיבה רבה ללני: באחד הפרקים משקר הומר למארג' שהוא מתעכב לחזור הביתה מפני שלני נפצע, ועל כך מגיבים מארג', בארט וליסה בזעזוע עמוק ("!Not Lenny"), והם אף מכינים ללני מתנות עם איחולי החלמה.
לני הוא רווק תמידי ובעל מזל רע עם נשים, אם כי באחד הפרקים מציין קארל שהוא שר בחתונתו של לני, ובפרק נוסף לני מתעצבן על קארל על כך שהוא נאם נאום גרוע בחתונתו, לטענתו.
בפרק בו הומר פותח כנסייה במוסך ומתחיל לחתן זוגות חד-מיניים רבים, הוא שוקל לפנות ללני וקארל אך מארג' אומרת לו שייתן להם להחליט בעצמם.
מערכת היחסים של לני עם קארל היא בעלת מסתורין מסוים.
קארל הוא ללא ספק הדומיננטי מביניהם, ובעוד שלני מתייחס אליו בכבוד אדיר, קארל מחזיר לו יחס אדיש למדי.
קיימת השערה שלני וקארל הם בעצם הומוסקסואלים.
דוגמה בולטת להשערה זו היא כשלני מספר להומר שהוא פיסל את פניו של קארל בהר קארלמור (רמיזה להר ראשמור).
בפרק אחר, כשלני כמעט מת, הוא רואה את גן עדן, שבו המלאכים לובשים כולם את צורתו של קארל.
בפרק נוסף, כשלני וקארל נמחצים על ידי הליקופטר, מבקש לני מקארל לתת לו למות ראשון, שכן הוא לא יוכל לסבול לראות את קארל מת.
בפרק שבו ליסה פועלת נגד פנסי הרחוב בספרינגפילד, היא מסבירה שבמשך עידנים אנשים הביטו בכוכבים וראו את תשוקותיהם העמוקות ביותר, וכשלני מביט בכוכבים, הוא רואה את דמותו של קארל.
גם קארל, בהביטו בכוכבים, רואה את דמותו של עצמו (ולא את זו של לני), מה שתומך בהשערה נוספת, שהוא אינו חולק את העניין הרב שלני מתעניין בו.
ללני יש עין רגישה מאוד, ובהוראת הרופא שלו אסור לו להכניס אליה פודינג או חלקי פאזל (אם כי אלה מוצאים את דרכם לעיניו בכל זאת).
זוהי בדיחה מתמשכת בפרקים רבים: בפרק אחד נתפסת עינו של לני בקפיץ.
בפרק אחר מכין הומר קוביית תמונות ללני ומוריד את הקצוות כדי שהם לא ייכנסו ללני לעין.
לני גם השתתף בסרט שבו חיברו כפתורים לעיניו באמצעות שעווה חמה.
במהלך הסדרה השתתף לני בתפקיד קטן בסרט בשם "The Re-Deadening", שהיה סרט אימה על בובה עם עיני-כפתור שבתוכה הייתה רוחו של רוצח פסיכוטי.
בסרט גילם לני גנן שנרצח על ידי הבובה.
לאונרד אלברט "לני" קרביץ הוא זמר-יוצר, מפיק מוזיקלי ושחקן אמריקאי ממוצא יהודי.
זכה ארבע פעמים ברציפות בפרס הגראמי להופעת הרוק הטובה ביותר בשנים 1999–2002.
לאונרד אלברט קרביץ נולד במנהטן, ניו יורק.
בנם היחיד של השחקנית רוקסי רוקר (1929–1995), שמוכרת בשל כיכובה בסיטקום משנות השבעים "משפחת ג'פרסון", ושל מפיק הטלוויזיה ברשת NBC סיי קרביץ (1924–2005).
אמו באה ממשפחה נוצרית מאיי בהאמה, ממוצא אפרו-אמריקאי.
מצד אמו, קרביץ הוא בן דודו השני של מגיש מזג האוויר בטלוויזיה אל רוקר, כיוון שהסבים שלהם היו אחים.
הוא נקרא על שם דודו, לאונרד מ' קרביץ, שנהרג בפעולה במלחמת קוריאה בגיל 19 בעת שבלם לבדו התקפה סינית ואיפשר ליתר המחלקה לסגת בבטחה.
קרביץ גדל באפר איסט סייד בבית הוריו ובסופי שבוע אצל סבתא בסי בשכונת בדפורד-סטייבסנט בברוקלין.
בצעירותו עברו הוריו לקליפורניה, שם לימד את עצמו לנגן בגיטרה, גיטרה בס, תופים ופסנתר.
הוא למד פיתוח קול, והופיע בבית ספרו תחת שם הבמה "רומאו בלו" ("רומיאו הנוגה" או "רומיאו הכחול") בעקבות השפעתו מהזמר פרינס.
בין חבריו של הוריו נמנו אמני ג'אז רבים, ביניהם אלה פיצג'רלד ומיילס דייוויס.
קרביץ לא גדל בסביבה דתית.
לאחר חוויה רוחנית שחווה בגיל 13, החל להתפלל בקביעות ונעשה נוצרי אל-זרמי (ללא כנסייה ספציפית).
בריאיון ב-2020 סיפר כי חלק עיקרי מהתזונה שלו מגיע מפירות וירקות שהוא מגדל בגינה שלו.
קרביץ החל להקליט את אלבומו הראשון, "Let Love Rule", בעצמו ב-1985, שהוא מנגן בכל הכלים.
אביו שילם עבור אולפן ההקלטות.
באותה תקופה הוא הושפע רבות מאמני הנשמה והרוק הקלאסי, כמו ג'ימי הנדריקס, הביטלס, לד זפלין, בוב מארלי וסטיבי וונדר.
באוקטובר 1988, לאחר שסיים את רוב ההקלטות, קרביץ פנה לחברו סטיבן אלביס סמית', ששימש כמנהל מוזיקלי בסדרת הספין-אוף של "המופע של קוסבי" בכיכובה של אשתו ליסה בונה, "עולם אחר".
סמית' עבד גם עם אמו של קרביץ בסיטקום המצליח "הג'פרסונים".
קרביץ דחק בסמית' לנהל את הקריירה שלו ולסייע לו במציאת חוזה הקלטות.
לאחר פחות מחודש של חיפושים, חמש חברות תקליטים (וורנר ברוס, אלקטרה, גפן, קפיטול ווירג'ין) היו במלחמת הצעות מחיר על האלבום.
בסופו של דבר, נחתם חוזה עם חברת התקליטים "וירג'ין רקורדס".
האלבום יצא לאור בספטמבר 1989 זכה להצלחה מסחרית בינונית, אך נכנס לרשימת 100 האלבומים הטובים של אותה שנה בארצות הברית.
קרביץ זכה בהכרה בינלאומית ב-1990, כאשר מדונה ביצעה את השיר אשר כתב, "Justify My Love".
אלבומו השני, "Mama Said", שיצא בשנת 1991, הגיע לרשימת 40 המקומות הראשונים במצעד השנתי של ארצות הברית.
הסינגל הבולט מהאלבום הזה היה "It Ain't over till it's over" שהגיע למקום השני במצעד השנתי.
באלבום זה הופיע גם שון לנון, בנו של ג'ון לנון, בהקלטת בכורה.
ב-1993 יצא אלבומו השלישי "Are You Gonna Go My Way", בגינו זכה בשנת 1994 בטקס פרסי המוזיקה הבריטית בפרס לאמן הבינלאומי הטוב ביותר.
השיר "Are You Gonna Go My Way" זכה בפרס לקליפ הטוב ביותר לזמר זכר.
האלבום היה אחד המצליחים של קרביץ.
שיתוף הפעולה המפורסם ביותר של קרביץ בשיר זה היה עם המוזיקאי והגיטריסט לשעבר של להקת ההארד רוק Guns N' Roses, סלאש.
שיר נוסף באלבום זה היה "Believe".
ב-1995 יצא האלבום הרביעי של קרביץ "Circus" שזכה להצלחה מועטה.
ביציאת אלבומו החמישי אשר נקרא "5" ב-1999, התחיל קרביץ להשתמש יותר בכלי נגינה אלקטרוניים כגון סינתיסייזר וכלים אחרים של מוזיקה אלקטרונית.
להיטו הגדול ביותר מאלבום זה היה "Fly Away", שהגיע למקום ה-12 במצעד השנתי בארצות הברית, אך זכה להצלחה בקרב הקהל ובקרב חברות פרסום.
השיר הפך לאחד השירים המסמלים את החופש ואת התעופה.
עבור אלבום זה זכה בפרס גראמי עבור אמן הרוק הטוב ביותר.
גרסת הכיסוי שלו לשיר של להקת "הנחש מי?" (The guess who?) לשיר "American Woman" זיכתה אותו בפרס גראמי לשיר הטוב ביותר לזמר לשנת 2000.
באותה שנה הוציא את אלבום הלהיטים הראשון שלו "Greatest Hits", שהיה לאלבום הנמכר ביותר שלו אי פעם.
באוקטובר 2001 הוציא את האלבום "Lenny", שהסינגל "Dig in" מתוכו הצליח במצעדים בארצות הברית ובבריטניה, אך הצליח הרבה יותר ברחבי העולם ובעיקר במדינות לטיניות.
ב-2003 קרביץ עבד עם מייקל ג'קסון על השיר "יום אחר".
במאי 2004 יצא האלבום השביעי של קרביץ "Baptism".
בפברואר 2008 הוציא קרביץ את אלבומו השמיני " It Is Time For A Love Revolution" שאותו הוביל הלהיט "I'll Be Waiting".
קרביץ הקליט את האלבום בניו יורק, בהאמס, מיאמי, פריז ובברזיל.
קרביץ אף סימפל את עצמו בשיר "Will You Marry Me" כאשר הוא משתמש בהקלטות מתוך אלבומו "Are You Gonna Go My Way" מ-1993.
קרביץ הוציא שני סינגלים נוספים מן האלבום – "Love Love Love" ו-"Dancin' Till Dawn".
באפריל 2009 הוציא קרביץ גרסת 20 שנה מיוחדת לצאת אלבומו הראשון "Let Love Rule".
האלבום המחודש כולל גרסאות חדשות לכל הסינגלים שיצאו מן האלבום, דיסק עם גרסאות חיות של שירי האלבום, גרסאות דמו שלא יצאו לאור מעולם, וספרון בן 25 עמודים.
אלבומו ה-9 של קרביץ "Black And White America" יצא באוגוסט 2011. הסינגל הראשון מתוכו "Come On Get It", שימש כשיר פתיחת העונה של ליגת ה-NBA ברשת הטלוויזיה האמריקאית TNT.
הסינגל השני והמוביל מתוך האלבום הוא שיר הסול-רוק "Stand".
באוקטובר 2012 היה אמור להופיע בישראל, אך ביטל את ההופעה בעקבות הקדמת צילומי סרט בהשתתפותו.
בשנת 2015 הופיע קרביץ יחד עם קייטי פרי במחצית סופרבול XLIX, הופעה זו היא הופעת המחצית הנצפית בהיסטוריה.
בשנת 2020 התארח בחידוש לשירם של להקת הרוק אואזיס "stop crying your heart out".
ב-12 במרץ 2024 קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
באוגוסט של אותה השנה, פורסם שקרביץ יופיע בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2024, שיתקיים ב-11 בספטמבר 2024 בניו יורק ויחזור להופיע בטקס לראשונה מזה יותר מ-25 שנים.
בשנת 2009 שיחק קרביץ בתפקידו המשמעותי הראשון בהוליווד בסרט הדרמה "פרשס" את ג'ון מק'פיידן, האח שמתיידד עם הנערה במצוקה פרשס ג'ונס (גבורי סידיבי).
בשנים 2012 ו-2013 שיחק קרביץ בסדרת סרטי "משחקי הרעב" בתפקיד סינה, הסטייליסט של גיבורת הסרט, קטניס אוורדין.
במהלך 2024, הופיע קרביץ בהופעת קמע קצרה בסרט "צאי מזה" של בתו, זואי קרביץ, בו הוא נראה בסרטון אינסטגרם כשהוא מתאמן בחדר כושר.
לאחר שנתיים של היכרות, ב-16 בנובמבר 1987 נישא לשחקנית ליסה בונה, ביום הולדתה ה-20. בשנת 1988 נולדה לזוג ילדה, השחקנית והזמרת זואי קרביץ.
קרביץ היה בזוגיות עם הזמרת והשחקנית הצרפתייה ונסה פאראדי בשנים 1992–1996, עמה גם שיתף פעולה מוזיקלית.
הוא כתב והפיק את האלבום הראשון שלה באנגלית, שנקרא על שמה, "Vanessa Paradis".
הוא החל לצאת עם הדוגמנית הברזילאית אדריאנה לימה בשנת 2001, והם התגוררו יחד לפני שהתארסו בשנת 2002. האירוסים בוטלו באפריל 2003. לאחר מכן יצא במשך זמר קצר ואף התארס לשחקנית האוסטרלית ניקול קידמן בשנים 2003–2004.
שנהסרטתפקידהערות1998ראגרטס: הסרטתינוק שרק נולדדיבוב2001זולנדרבתפקיד עצמו2007הפרפר ופעמון הצלילה2009פרשסהאח ג'ון2012משחקי הרעבסינה2013משחקי הרעב: התלקחותהמשרתג'יימס הולוואי2016זולנדר 2בתפקיד עצמוללא קרדיט2022חתונה אש!שון2024צאי מזהעצמוהופעת קמע2025Opusמעריץ של מורטיTBACutmanאמריטThe Trainer
שנהסדרהתפקידהערות2002משפחת סימפסוןבתפקיד עצמודיבוב; פרק: "How I Spent My Strummer Vacation"2004Rebeldeפרק: "Capítulo 1"2010הפמליהפרק: "Tequila and Coke"2016דברים טובים יותרמר טרובלודפרק: "Brown"סטאררולנד קריין2 פרקים
לַנְטָנָה סַסְגּוֹנִית (שם מדעי: Lantana camara) היא שיח ירוק עד מסוג , ממשפחת הוורבניים, שמוצאו במרכז ודרום אמריקה הטרופית.
הובא לישראל כצמח נוי, כנראה באמצע המאה ה-20, אך הוא התפשט כפליט תרבות ונמצא כיום ברשימות צמחים פולשניים של המשרד להגנת הסביבה.
לצמח עלים פשוטים מסורגים, בעלי שפה משוננת.
הפריחה בתפרחת ססגונית, כשם המין, בגווני אדום-כתום-צהוב; פורח בישראל בחדשים אפריל עד אוקטובר.
הפירות באשכול הדומה בצורתו לפירות הפטל, ירוקים בתחילה וסגולים בהבשלתם.
הפירות הסגולים כשהם מתפוצצים פולטים רעל בשם לנטנין אשר מתפרק בעת הבשלת הפרי.
הצמח מוכרז פולשני, בנוסף לישראל גם באיים באוקיינוס השקט, אוסטרליה, ניו זילנד, סין, דרום-מזרח אסיה, מערב אפריקה, קניה, מדגסקר, איים באוקיינוס ההודי, הודו, דרום אפריקה, זמביה, זימבבווה וטורקיה.
לני ואן פלט הוא דמות מצוירת בסדרת הקומיקס "פינאטס" פרי עטו של צ'ארלס מ.
הופיע לראשונה בסדרה ב-19 בספטמבר 1952, אולם שמו הוזכר לראשונה 3 ימים לאחר מכן.
ההתייחסות הראשונה אליו הייתה חודשיים מוקדם לכן.
בהופעתו הראשונה הוצג כאחיה התינוק של לוסי, אך עם הזמן הועברה דמותו התבגרות מואצת כך שגילו יהיה סמוך לזה של שאר גיבורי הסדרה.
הוא מוצג לעיתים כחברו הטוב של צ'ארלי בראון.
למרות גילו הצעיר מתואר לני כפילוסוף והתאולוג של הסדרה, ולעיתים קרובות מצטט פסוקים מן התנ"ך.
הוא בעל כישורים פיזיים יוצאי דופן כמו היכולת לנפח בלונים מרובעים, לבנות אנשי שלג שעומדים על ראשם והרכבת תצרפים במאונך.
באחד מפרקי הסדרה המציא לני דמות בדיונית בשם "הדלעת הגדולה", כאשר התבלבל בין חג המולד וליל כל הקדושים.
הדלעת מופיעה פעם בשנה בליל כל הקדושים ומחלקת מתנות.
הדלעת תופיע רק במקשת הדלעות האותנטית ביותר שלני מאמין בכל לבו שהיא זו שלו.
לני הוא היחידי המאמין בדלעת הגדולה.
לעיתים רחוקות הוא מצליח לשכנע אחרים בקיומה, אך הם מתבדים במהרה.
באחד הסיפורים פפרמינט פאטי באה אל חלקת הדלעות על מנת לבקש מהדלעת הגדולה כפפת בייסבול חדשה, וכאשר לני שמע את הבקשה שלה הוא גרש אותה מחלקת הדלעות בטיעון על חילול קדושתה של הדלעת הגדולה.
בסיפור אחר מארסי באה לחלקת הדלעות על מנת להמתין עם לני לדלעת, מכיוון שהיא רצתה להאמין במשהו, וכשזאת לא הופיעה, היא סיפרה זאת להוריה שכינו אותו "נביא שקר".
בספיישל "זה ליל כל הקדושים, צ'ארלי בראון" צ'ארלי בראון שואל את לני מתי הוא יפסיק להאמין בדלעת הגדולה ולני משיב ברגע שהוא ושאר סובביו יפסיקו להאמין ב"איש שלובש בגד אדום, בעל הזקן הלבן ושאומר "הו, הו, הו!"".
בחג הפסחא הוא מאמין ב"כלב הפסחא" ולא ב"ארנב הפסחא", משונה מהדלעת הגדולה, הוא מוחשי יותר ומתגלה כעבודה שסנופי עושה בחג.
באופן פרדוקסלי מתקשה לני, חרף אופיו האינטלקטואלי, להרפות משמיכה איתה הוא מסתובב כל העת תוך כדי מציצת אגודלו.
לשמיכה הוא קבע את התואר "שמיכת הביטחון שלי".
ההקנטות שהוא סופג בגלל נוהג השמיכה שלו, אינן מפריעות לו.
בפרק אחד מזהיר אותו אחד מחבריו כי במחנה הקיץ ילעגו לו על תלותו בשמיכה.
בתגובה הוא משתמש בשמיכה כבשוט, מפיל בתנועת הצלפה ענף מעץ, ואומר "הם לעולם לא לועגים פעמיים".
בסיפור אחר חבריו זרקו עליו כדורי שלג וירדו עליו, ולני השתמש בשמיכתו כקלע וזרק עליהם כדור שלג שהפיל אותם כחיילי כדורת, דבר שצ'ארלי הסיק שהוא הבין לראשונה כיצד גוליית הרגיש.
מתברר כי לשמיכה אישיות משל עצמה אם כי לא וורבלית.
בפרק אחד נאבקה השמיכה עם לוסי, אחותו של לני, והפילה אותה לרצפה.
בסרט "ילד ושמו צ'ארלי בראון" לני רוקד עם שמיכתו כמו שרוקדים עם מישהו נוסף.
בספיישל של חג המולד החליט לני להשתמש בשמיכתו ככיסוי ראש למחזה שהם מעלים.
לכל אורך הסדרה מנסה סנופי, בדרכים שונות, לשים את ידו על שמיכתו של לני, תוך שימוש בתכסיסים שונים ומשונים.
באחת הפעמים לני החביא את השמיכה אצל סנופי מפני אחת מסבתותיו שלא אהבה ילדים שמסתובבים עם שמיכה, אך סנופי הכין ממנה חליפה.
באחד הספיישלים לאחר שהבנות וסנופי הבינו את ההקרבה שצ'ארלי בראון עשה על מנת לא לפטרם מקבוצת הבייסבול, הם הכינו לו חולצת הוקרה מהשמיכה של לני ובסיפור אחר לוסי הכינה מהשמיכה של לני עפיפון ובטעות העיפה אותו לשמיים.
בכל הפעמים שבהם לני איבד את שמיכתו, הוא גילה שהוא יכול לחיות בלעדיה, עד שהיא מוחזרת אליו ולני נאלץ לחיות עמה שוב.
שולץ הודה ב-1989, כי לני כבר בוגר מדי בשביל השמיכה והוא משאיר אותו איתה רק בשביל האספקט הקומי.
לוסי, אחותו של לני, מנצלת כל הזדמנות כדי להציק לו, אולם הוא מצליח למתן את זעמה פעמים רבות על ידי התנגדות פאסיבית ושימוש בתבונתו הרבה.
כאשר גירשה לוסי את לני מן הבית, הצטרפה לסדרה דמות חדשה – אח קטן בשם "ריראן" (שידור חוזר) המהווה גרסה מוקטנת של לני.
בסיפור אחר שבו לני צייר את לוסי, במסגרת מטלה כיתתית שעליו היה צריך לצייר מישהו מהמשפחה, הוא לא סיים לצייר אותה מתוך חשש לתגובתה, וכשהיא דרשה ממנו לסיים, היא הגיבה בזעם למראה דמותה.
באחד הפרקים שהחבורה הגיעה למחנה מחשבים, הוא יצר משחק מחשב שגיבוריו היו סנופי ווודסטוק ואחותו לוסי בתפקיד המפלצת.
דבר שלוסי לא הייתה מרוצה ממנו.
לא מסופר הרבה על ההורים שלו ושל לוסי ב"פינאטס", אך צוין באחד הסיפורים שאביהם חובב דגמי מכוניות קלסיות, והוא מראה את זה לסנופי וצ'ארלי בראון באלבום התמונות של המשפחה שלהם.
באחד הפרקים הוא מתאהב בילדה בשם Truffles (כמהין), לאחר שהוא וסנופי בחנו את הפטרייה המפורסמת.
לני משחק בתפקיד בסיס שני בקבוצת הבייסבול של צ'ארלי בראון.
הקבוצה מנצחת רק בפעמים בהן הוא מחליף את צ'ארלי בראון בתפקיד המגיש, אז הוא משתמש בשמיכתו כדי להטיס את הכדור במהירויות עצומות.
כרבות מדמויותיו של שולץ, לני משקף את הסתכלותו על העולם בו שולץ חי ותחושותיו אליו.
לני מייצג את עולם האינטליגנציה, התבונה והאמונה.
שולץ נותן אספקט אחר לעולם זה ומציג אותו באור קצת שונה וסרקסטי, בו הדמויות החזקות ביותר שכלית הן החלשות ביותר רגשית, וחייהן מלאים בחרדות ודאגות שווא.
צ'ארלי בראון הוא הדוגמה הבולטת ביותר למגמה זו.
שולץ מדגים גם באמצעות לני את אוזלת היד, הקיימת הרבה פעמים לאינטליגנציה וחוכמה נגד כוחניות ואסרטיביות.
לני הוצג לראשונה עם שמיכת הביטחון שלו ב-1 ביוני 1954.
בהזדמנות אחת צוין כי יום הולדתו הוא ב-22 בנובמבר אולם בפעם אחרת צוין כי נולד באוקטובר.
מגזין איטלקי, המפרסם את פינאטס וקומיקסים רבים אחרים, שינה את שמו לליינוס על שמו.
לני הביע רצון להיות האדם ה-47 על הירח.
לני היה הדמות הראשונה בפינאטס שהרכיבה משקפיים, אותם הוא זנח בהמשך.
לנטיני (באיטלקית ובסיציליאנית: Lentini) היא עיר נמל בסיציליה, איטליה.
לנטיני היא עיר שבנפת סירקוזה (באיטלקית: פרובינצ'יה די סירקוזה).
לנטיני נוסדה בשנת 729 או 730 לפנה"ס על ידי יוונים מכלקיס.
סנטה מריה לה קווה סנט אלפיו (באיטלקית: Santa Maria la Cava e Sant'Alfio)
סנטה טריניטה סן מרציינו (באיטלקית: Santa Trinità e San Marziano)
סן פרנסיסקו די פאולה (באיטלקית: San Francesco di Paola)
בלנטיני התקיימה קהילה יהודית עוד מהתקופה הרומית.
היה גטו גדול של לנטיני (באיטלקית: "ג'ודקה" – Quartiere rupestre/Giudecca)
היה בית כנסת גדול של לנטיני
היה בית עלמין של סירקוזה (באיטלקית: Ipogeo ebraico)
לנטיגו הוא שמם של כתמים המופיעים על גבי העור.
כתמי הלנטיגו גדולים וכהים יותר מנמשים; קוטרם נע בין 3 ו-20 ס"מ.
הכתמים מתרבים עם השנים ומופיעים בדרך כלל בגיל מבוגר, בעיקר אצל בהירי עור שנחשפו רבות לאור השמש.
לנטיגו מכונה גם פיגמנטציה סנילית או לנטיגו סנילי.
לעומת נמשים, שנוצרים כתוצאה מעליית כמות המלנין במלנוציטים, לנטיגו מאופיין בהגדלת מספרם של המלנוציטים.
כיום ניתן לבצע הסרת לנטיגו על ידי שימוש בלייזר, תפקידו של הלייזר הוא הסרה של התאים עם הפיגמנטציה על ידי פירוק התאים בעזרת הלייזר.
כמו כן ישנם כיום גם תכשירים שונים ומשחות אשר יכולות "להבהיר" את העור.
לני יחיל (27 בינואר 1912 – 26 בדצמבר 2007) הייתה חוקרת השואה ופרופסור באוניברסיטת חיפה.
יחיל נולדה בדיסלדורף כהלנה וסטפל למשפחה מצאצאי משה מנדלסון ועברה עִמה בגיל צעיר לפוטסדם.
היא גדלה כנוצרייה, אך בגיל 18 חזרה לחיק היהדות.
לאחר עליית הנאצים לשלטון עלתה לארץ ישראל עם חברי תנועת הנוער הציונית "ורקלויטה", שהייתה מראשיה, והם הקימו את קיבוץ הזורע.
היא עזבה את הקיבוץ ולמדה היסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבדה כמזכירתו של ברל כצנלסון, כעיתונאית בעיתון "דבר", ונישאה לחיים הופמן (יחיל).
לאחר מלחמת העולם השנייה יצאה עם משפחתה לגרמניה בשליחות הסוכנות היהודית לסייע לשארית הפליטה.
לאחר חזרתה ארצה החלה לחקור את השואה בהדרכתו של בן-ציון דינור.
עבודת הדוקטור שלה דנה בהצלת יהודי דנמרק, ופורסמה בשם: "הצלת יהודי דניה: דמוקרטיה שעמדה במבחן".
לגולת הכותרת של עבודתה נחשב מחקרה השאפתני "השואה: גורל יהודי אירופה 1932–1945".
היא זכתה בפרסים שונים, בהם פרס שז"ר (1987).
ליחיל ובעלה נולדו שני ילדים: עמוס, פרופסור אמריטוס לאסטרונומיה באוניברסיטת סטוני ברוק, ו, שנהרג במלחמת ששת הימים בקרב על ירושלים.
ראול ולנברג, שליחותו ופועלו בהונגריה, יד ושם, קובץ מחקרים טו, תשמ"ד.
השואה: גורל יהודי אירופה 1932–1945, ירושלים ותל אביב: שוקן ויד ושם, 1987.
על נאצים, יהודים ומצילים, יד ושם, 2002.
הצלת היהודים בדניה - דמוקרטיה שעמדה במבחן, ירושלים, מאגנס ויד ושם, תשכ"ז
לאוניד "לני" קרייזלברג , הוא שחיין עבר יהודי-אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 4 מדליות זהב מהן 3 מאולימפיאדה אחת (סידני 2000), אלוף עולם בעל 3 מדליות מהן 2 זהב (פרת' 1998) ושיאן עולם במשחי הגב.
קרייזלברג נולד להורים יהודים באודסה (לשעבר ברית המועצות כעת אוקראינה).
כבר בגיל 9 הוא התאמן כ-5 שעות בכל יום במסגרת "המכונה האולימפית הסובייטית".
כדי שעתידו הספורטיבי יתממש הוריו הבינו שעדיף להם להגר לאמריקה ובשנת 1989 הוא ומשפחתו עזבו את ברית המועצות לארצות הברית והתיישבו בלוס אנג'לס.
משפחתו של קרייזלברג סבלה ממחסור כלכלי קשה בארצות הברית.
הוא נאלץ לנסוע באוטובוס כ-45 דקות לכיוון אחד כדי להתאמן בשחייה והגיע הביתה כל יום לאחר השעה 21:30 ובנוסף נאלץ להתמודד עם קשיי השפה החדשה באנגלית.
בגיל 14 הוא רצה לפרוש משחייה אך הודות לדחיפה שקיבל מצד אביו הוא לא ויתר.
משפחתו נעזרה בקהילה הרוסית הרחבה שבלוס אנג'לס.
קרייזלברג התחיל ללמוד בקולג' של סנטה מוניקה שם זכה בשני תוארי קולג' במשחי הגב ל-100 ו-200 יארד.
מאמנו סטו בלומקין ראה את כישרונו והציע לו לעבור להתאמן אצל מארק שוברט באוניברסיטת דרום קליפורניה (USC).
בשנת 1995 קיבל קרייזלברג אזרחות אמריקאית.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 1997 זכה קרייזלברג ב-3 מדליות זהב.
באליפות העולם שנערכה בפרת' אוסטרליה, בשנת 1998 זכה קרייזלברג בשתי מדליות זהב אישיות במשחה ל-100 מטר גב בזמן של 55:00 שניות, לפני מארק ורספלד מקנדה (55.17 שניות) ושטב תלוקה מגרמניה (55.20 שניות) ובמשחה ל-200 מטר גב בזמן של 1:58.84 דקות, לפני ראלף בראון מגרמניה (1:59.23 דקות) ומארק ורספלד (1:59.39 דקות).
נוסף לכך, הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.56 דקות, לאחר אוסטרליה (3:37.98 דקות) ולפני הונגריה (3:39.53 דקות).
בכך הפך קרייזלברג לשחיין השני שזוכה בכל משחי הגב באליפות עולם אחת.
הראשון זכה באליפות העולם שנערכה במדריד ב-1986.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בסידני בשנת 1999 ניפץ קרייזלברג את השיאים העולמיים במשחי הגב ל-50 מטר, ל-100 מטר ול-200 מטר כשקבע 24.99 שניות, 53.60 שניות ו-1:55.87 דקות בהתאמה.
כבר אז הוא נחשב לאחד משחייני הגב הגדולים בהיסטוריה.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה באתונה במרץ 2000 זכה קרייזלברג בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:30.03 דקות ומדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.24 שניות.
לאחר המשחקים האולימפיים קרייזלברג החליט שלא להשתתף באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה ב-2001, אלא להשתתף במשחקי המכביה בישראל.
כיהודי חשוב היה לו להשתתף באירוע זה לפחות פעם אחת בחייו יחד עם ספורטאים יהודים בולטים אחרים וכן להגשים חלום ילדות לבקר בארץ הקודש ולהניף את הדגל האמריקאי בטקס הפתיחה.
בתחרות עצמה הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב וקבע שיא מכביה חדש וכן היה שותף לניצחון האמריקאי במשחה השליחים 4x100 מטר מעורב.
חודשיים מאוחר יותר עבר קרייזלברג ניתוח בברכו השמאלית לאחר שנפל בעת ריצה על מסילת כושר.
כתוצאה מכך הוא נאלץ לעשות הפסקה של שנה משחייה תחרותית.
בספטמבר 2003 הוא עזב את מאמנו מארק שוברט והחל להתאמן תחת הדרכתו של דייב סאלו שאימן אלופים עולמיים נוספים כמו ארון פירסול, אמנדה בירד וג'ייסון ליזאק.
סלו שינה לקרייזלברג את צורת השחייה שלו בסגנון הגב עקב פגיעת הכתף שלו.
חזרתו של קרייזלברג לתחרויות נחשבת כהצלחה.
הוא סיים שני במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אתונה במשחה ל-100 מטר גב ובכך הבטיח השתתפות נוספת במשחקים האולימפיים.
במשחקים עצמם הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 54.38 שניות, שתי מאיות השנייה אחרי הזוכה במדליית הארד.
פירסול שיאן ואלוף העולם זכה במדליית הזהב בזמן של 54.06 שניות והוכתר רשמית כיורשו של קרייזלברג.
קרייזלברג זכה במדליית זהב במסגרת משחה שליחים 4x100 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות את הזמן המהיר ביותר (פירסול שחה בגמר וסייע לרביעייה האמריקאית לשפר את השיא העולמי).
בשנת 2005 קרייזלברג פתח שני בתי ספר לשחייה במסגרת מרכז הקהילה היהודי (JCC) האחד נמצא בלוס אנג'לס והשני בסן פרננדו ואלי.
קרייזלברג מתגורר בברייטון ביץ' ליד ברוקלין, ניו יורק.
לאונרד רנדולף "לני" וילקנס היה כדורסלן ומאמן בליגת ה-NBA.
ב-6 ביולי 2007 התפטר וילקנס מהסוניקס.
וילקנס נולד וגדל בברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית.
אביו היה אפרו-אמריקאי ואמו ממוצא אירי.
הוא למד ושיחק בתיכון הספורט המוביל בארצות הברית, Boys High.
וילקנס שיחק במכללת פרובידנס ונבחר פעמיים, ב-1959 וב-1960 כאול אמריקן.
הוא קלע בשורות המכללה 1193 נקודות והוביל אותה לגמר טורניר ה-NIT.
הוא אף נבחר ל-MVP של טורניר הפיינל פור.
וילקנס נבחר במקום השישי בדראפט ה-NBA של 1960 על ידי סנט לואיס הוקס (שהפכה מאוחר יותר לאטלנטה הוקס).
בהוקס הושיט לו סיוע רב בוב פטיט מה שעזר לווילקנס להתאקלם בקלות בקבוצה.
וילקנס נבחר למשחק האולסטאר של ה-NBA תשע פעמים ואף סיים במקום השני במרוץ לתואר ה־MVP של עונת 1968 - 1969, אחרי וילט צ'מברלין, כשהוא קולע 20 נקודות ומוסר 9.3 אסיסטים למשחק.
ב-1971 אף זכה בתואר ה-MVP של משחק האולסטאר.
כמו כן זכה בתואר מלך האסיסטים של ה-NBA בעונת .
בעונתו הראשונה בסיאטל קלע 22.4 נקודות ומסר 8.2 אסיסטים למשחק ובעונתו הראשונה בקאבס קלע 20.8 נקודות ומסר 8.4 אסיסטים למשחק.
וילקנס שימש כמאמן-שחקן בשנים 1969–1972 בסיאטל ובשנתו היחידה כשחקן בפורטלנד.