tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מלחמת ששת הימים החלה סחיפה, בעידודן של מדינות ערב והגוש הקומוניסטי, ומדינות אפריקה החלו לנתק קשרים דיפלומטים עם ישראל בזו אחר זו.
בשנות ה-70 המוקדמות הכריז האיחוד האפריקאי חרם על ישראל והפך קיום קשרים של מדינה אפריקאית עם ישראל לכמעט בלתי אפשריים.
באפריקה שמדרום לסהרה נותרו רק שלוש מדינות שהמשיכו לכונן קשרים עם ישראל: מלאווי, לסוטו וסווזילנד.
מנהיגים ישראלים, שהרגישו נבגדים כתוצאה מהמדיניות האפריקאית, העמיקו את קשריהם עם משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, דבר אשר גרם לחוסר שביעות רצון בצד האפריקאי והוביל להצבעה בעד החלטת האו"ם שהשוותה ציונות לגזענות ב-1975. לאחר מכן חזרה ישראל לרכז מאמצים במדינות אפריקה ואסיה והחלה לקשור קשרי שיתוף פעולה בכלכלה ובצבא.
מדינות אפריקה לא מיהרו להחזיר את קשריהן המדיניים עם ישראל ורק באמצע שנות השמונים של המאה ה-20 חזרו לקשור קשרים דיפלומטיים עם ישראל כך שבראשית שנות התשעים כוננו קשרים דיפלומטיים רק עם מעט ממדינות אפריקה.
עם זאת, בשנות ה-90 חזרו יותר ויותר מדינות לכונן קשרים דיפלומטיים מדיניים עם ישראל, כך שבסופן קיימה ישראל קשרים עם כ-40 מדינות אפריקאיות (יותר ממספר המדינות איתם קיימה יחסים מדיניים בתחילת שנות ה-60), כאשר חלקן מעולם לא קיימו קשרים מדיניים עם ישראל בעבר.
בנובמבר 2013, בעקבות לחץ של הפלסטינים, החליטה דרום אפריקה לנתק מגע עם הממשל הישראלי, ולהימנע מלערוך ביקורים רשמיים של שרים לישראל.
איסור כניסה לבעלי דרכון ישראלי
מדינות ערביות רבות מסרבות לאשר כניסה לבעלי דרכון ישראלי.
חלקן מסרבות לאשר כניסה גם לאנשים שעל דרכונם מוטבעת חתימת כניסה ויציאה מישראל (למשל בנגלדש ופקיסטן).
לעיתים, נאסרת כניסה אף של אנשים אשר מוטבעת בדרכונם חותמת המעידה על כך ששהו בישראל - וזאת ללא חותמת ישראלית.
לדוגמה, חותמת מצרית המעידה על יציאה ממעבר טאבה תעיד על כניסה לישראל (ערב הסעודית).
מדינות אשר אוסרות כניסת בעלי דרכון ישראלי נכון ל-2020: איראן, אלג'יריה, אפגניסטן, בנגלדש, ברוניי, ג'יבוטי, כווית, לבנון, לוב, מלזיה,סומליה, סוריה, עיראק, ערב הסעודית (למעט לצורך עלייה לרגל של אזרחים מוסלמים), פקיסטן ותימן.
מתוכן, איראן אלג'יריה, כווית, לבנון, לוב, סודאן, סוריה, ערב הסעודית ותימן אף אוסרות כניסת בעלי דרכונים עליהם מוטבעת ויזה או חותמת ישראלית.
עם זאת לעיתים נמנעו מדינות אלו משיתוף פעולה עם ישראל, אף שהדבר נעשה לרוב באופן נקודתי ומצומצם.
באירופה המזרחית היה מצב עניינים שונה.
ברית המועצות הכירה במדינת ישראל יומיים לאחר הקמתה ויחסיהן בשנים הראשונות היו חמים.
היחסים עם ברית המועצות בפרט ומדינות הגוש הקומוניסטי בכלל הידרדרו משמעותית ובשנת 1953 בוצע פיגוע בצירות הסובייטית, אשר גרם לניתוק היחסים באופן זמני.
לאחר מלחמת ששת הימים וכיבוש שטחים ממדינות ערב הסמוכות, ניתקו ברית המועצות ומדינות מזרח אירופה (מלבד רומניה) את קשריהן עם ישראל כמחאה על כך שהיא לא נסוגה מהשטחים שכבשה.
יחסים אלה חודשו רק לאחר נפילת חומת ברלין והתפוררות הגוש הקומוניסטי.
בשנות ה-90 חל שיפור ביחסי החוץ של ישראל וב-1989 28 מדינות מזרח אירופה וברית המועצות לשעבר החלו לקשור קשרים עם ישראל.
טורקיה, הגם שהיא מדינה השוכנת רק חלקית באירופה, מהווה אחת המדינות המוסלמיות הבודדות באירופה ויחסיה עם ישראל הושפעו מהסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ב-2013, לאחר התנצלות ישראלית אשר התקבלה בטורקיה, חזרו היחסים למתכונתם הקודמת.
כבר בשנת 1921, 27 שנים לפני הקמת מדינת ישראל, החלו הניסיונות הראשונים להחרמת עסקים יהודיים.
לאחר מספר חרמות בעלי היקף מקומי ולכל היותר מזרח-תיכוני הוטל ב-2 בדצמבר 1945 החרם הערבי הרשמי, על ידי הליגה הערבית.
הוכרז ש"ייצור יהודי ומוצרים יהודיים אינם רצויים בארצות ערב" וכן נקראו התאגדויות ערביות לסרב להתקשר, בכל צורה שהיא, עם כל סוג של ייצור ציוני.
עם הקמת מדינת ישראל, בשנת 1948, הורחב החרם ובעצם כלל שלושה רבדים כאשר הוחרמו גם צדדים שלישיים המנהלים קשרי עסקים עם ישראל ותוכנן להחרים גם צדדים רביעיים, המנהלים קשרים עסקים עם הצדדים השלישיים בעלי הקשרים העסקיים עם ישראל.
אין כל ספק שהחרם פגע בישראל אך גם ברור שהחרם לא פגע בישראל ברמה המתוכננת על ידי הליגה הערבית.
בשנות ה-80 ועד לשנות ה-90 המוקדמות חלה מגמה של התרופפות בחרם הערבי.
למעט סוריה, אין אכיפה של הרובד השני בחרם (החרמת צדדים שלישיים המנהלים קשרי עסקים עם ישראל) אצל חברות הליגה הערבית.
עם זאת איראן, אף שאינה מדינה חברה בליגה הערבית, מנסה לאכוף את הרבדים השני והשלישי של הליגה הערבית.
החרם הערבי נאכף בקפידה בעשורים הראשונים לקיום המדינה וגרם לחברות בינלאומיות גדולות להימנע מפעילות בישראל לאורך שנים רבות.
למרות זאת כלכלנים רבים טוענים כי לחרם היו גם השפעות חיוביות על הכלכלה הישראלית, והוא תרם לצמיחתה של תעשייה ישראלית עצמאית בתחומים רבים.
רקע לחרמות חברתיים וכלכליים במאה ה-21
על רקע ועידת קמפ דייוויד בין אהוד ברק ליאסר ערפאת פרצה בספטמבר 2000 האינתיפאדה השנייה, גל מהומות אלימות פלסטיניות ששילב גם פעולות טרור פלסטיני.
בימים הראשונים של המהומות שידר צוות France 2 כתבה עם סרט המתארת את מותו לכאורה של מוחמד א-דורה, ילד פלסטיני בן 12, מירי חיילי צה"ל בצומת נצרים שברצועת עזה.
הכתבה תרמה לשלהוב הרוחות ולעלייה חדה בתקריות אלימות ואנטישמיות כנגד ישראלים ויהודים בארץ ובעולם.
בשנתיים שלאחר מכן, האינתיפאדה רק החריפה, ופיגועי ההתאבדות הרבים שביצעו פלסטינים בישראל הכריחו את ישראל לנקוט בפעולות צבאיות חריפות יותר ויותר.
צה"ל החל לבצע סיכולים ממוקדים נגד פעילי טרור בכירים ובמקביל כוחות יבשה נכנסו יותר ויותר לשטחי A.
במרץ 2002, בעקבות חודש עקוב מדם בו נרצחו למעלה מ-100 ישראלים, ואחרי טבח ליל הסדר, הורה ראש הממשלה אריאל שרון על פתיחת מבצע חומת מגן למיגור הטרור.
במבצע זה, הגדול מסוגו שנערך מזה שנים רבות, נהרגו מאות פלסטינים ונגרם נזק קשה לתשתיות בשטחי יהודה ושומרון.
השיא היה בקרב בג'נין בו דחפורי D9 משוריינים גרמו להרס רב במחנה כדי להכריע את הקרב.
הפלסטינים הפיצו האשמות שקריות על טבח שערך צה"ל בג'נין, והאשמות אלה תרמו לעליה חדה באנטישמיות החדשה ובגינויים למדינת ישראל בעולם.
גם בניית גדר ההפרדה, שנועדה למנוע חדירת מחבלים (ובעיקר מחבלים מתאבדים), גררה גינויים לישראל וכונתה "חומת האפרטהייד" בידי מתנגדיה.
על רקע התהודה העולמית שעוררה האינתיפאדה השנייה התקבלה החלטת פורום NGO, פורום הארגונים הלא-ממשלתיים, מטעם ועידת האו"ם נגד הגזענות ושנאת הזר -ועידת דרבן הראשונה.
החלטה זו, אף כי לא נכללה בהצהרות הוועידה הסופיות, קראה להטלת סנקציות וחרמות מחייבים ומקיפים ולניתוק כל הקשרים (דיפלומטיים, כלכליים, חברתיים, תמיכות, שיתוף פעולה צבאי ואימונים צבאיים משותפים) בין כל המדינות וישראל.
מרי רובינסון, נשיאת הוועידה אשר הייתה נוכחת במקום, אמרה שהייתה בפורום "אנטישמיות נוראית".
קריאות לחרם כלכלי, תרבותי ואקדמי משולב נשמעו לראשונה ב-2002 אך קמפיין משמעותי החל רק ב-2004 עם השקת הקמפיין הפלסטיני לחרם אקדמי ותרבותי על ישראל ברמאללה.
קריאות נוספות לחרם נשמעו בהמשך גם על ידי גופים וארגונים נוספים ולעיתים אף על ידי תושבי ישראל.
בקרב הארגונים האנטי-ישראליים קיימים ספקות באשר להצלחתו של החרם בייחוד לאור התפיסה הקיימת אצל חלק מהמחזיקים בדעות אנטי-ישראליות, שישראל מצליחה לחמוק מעונש באופן שיטתי.
כמו כן, החל מ-2004 בין החודשים פברואר-מרץ מתקיים בארץ ובעולם שבוע האפרטהייד הישראלי.
מטרת אירועי שבוע האפרטהייד הוא לעודד חרם על ישראל על ידי הצגתה כמדינת אפרטהייד, הנוקטת במדיניות אפרטהייד, לטענת המארגנים, כלפי הפלסטינים וכן ליצור תמיכה בנקיטת סנקציות וחרמות כלפי מדינת ישראל.
עם זאת, פעילים ישראליים מקומיים המארגנים את אירועי שבוע האפרטהייד טוענים שמטרת הכנסים שנערכו היא לבודד את ישראל מבחינה בינלאומית.
אירועי שבוע האפרטהייד מבוססים בחלקם על תעמולה פלסטינית ולעיתים כוללים הסתה כנגד ישראל.
החל משנת 2005 ישנו קמפיין פעיל של מאות ארגונים פלסטינים וארגוני שמאל רדיקלי פרו-פלסטיניים הנקרא BDS (ראשי תיבות של "חרם, משיכת השקעות, סנקציות") הקורא להחרים כלכלית את מדינת ישראל ועסקים וארגונים ישראליים.
קמפיין ה-BDS קורא גם לחרם אקדמי וחרם תרבותי על ישראל.
במדינות רבות בעולם נערכו קמפיינים מקומיים שנועדו לגרום להוצאת השקעות בישראל ובחברות הקשורות לישראל וכן מחברות מקומיות אשר "מרוויחות מהכיבוש".
כתוצאה מכך בוטלו מספר השקעות בארגונים, עסקים ומיזמים הקשורים בצורה כלשהי לישראל.
התנחלויות נתקלות לעיתים קרובות בעיצומים החריפים ביותר.
משום כך, נערכים לעיתים חרמות המכוונים במיוחד נגד כלכלת יישובים אלו.
הרשות הפלסטינית אסרה בחוק למכור מוצרי התנחלויות בשטחה.
בנוסף, ישנם עסקים ואיגודים המחרימים לחלוטין תוצרת שמקורה בהתנחלויות ומדינה אחת החליטה רשמית על סימון מוצרים המיוצרים בהתנחלויות, כאשר קיים חשש שהסימון יביא לחרם.
עם זאת, ישראל חתומה על הסכמי סחר בינלאומיים, כך שניסיונות להחרים תוצרת ישראלית נתקלים בקשיים.
תחקיר גרמני שנערך קבע כי הכוונה המסתמנת היא סימון מוצרי התנחלויות כמוצרים שאינם מיוצרים בשטח ישראל על מנת לעקוף את הסכמי הסחר.
לעיתים קיימים קשים בסימון והחרמת מוצרי ההתנחלויות, למשל בשל כך שספקים מערבבים תוצרת זו עם תוצרת אחרת שמקורה בישראל.
לפעמים גם קיים כעס מצד אותם ארגונים על כך שעסקים אחרים משתפים פעולה, מבחינה עסקית, עם תוצרת ההתנחלויות.
במקרים אלו קיימות קריאות להחרים - ולעיתים גם מוחרמים בפועל - ארגונים בהם קיימת פעילות הן בהתנחלויות והן בישראל וכן ספקים "המשתפים פעולה" עם יצרני ההתנחלויות.
כך לדוגמה בהנחיות שפרסם האיחוד האירופי, גופים המקבלים כספים מהאיחוד יצטרכו להתחייב שלא להשתמש בקבלני משנה מתחומי הגדה המערבית או מזרח ירושלים.
תנועת ה-BDS (ראשי תיבות "חרם, משיכת השקעות וסנקציות") וכן יוזמות עצמאיות קראו לאורך השנים להטיל חרם אקדמי על מוסדות האקדמיה הישראלית , בטענה כי הם משתפים פעולה עם הממשל הישראלי ותורמים לכיבוש השטחים.
באקדמיה הישראלית עצמה, יש מספר מצומצם של אקדמאים שתומכים בחרם זה.
התומכים בו מהווים מיעוט של כ-2% מהמרצים בארץ ונתקלים בפעמים רבות בביקורת קשה מצד עמיתיהם, הפרופסורים הישראלים.
גם סטודנטים ישראלים מעטים תומכים בחרם האקדמי ועוררו זעם ציבורי.
כלפי חלק מתומכי החרם בחו"ל נשמעות טענות על גזענות ואנטישמיות.
ב-27 ביולי 2012 הכריזה אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת ויטווטרסראנד (ויטס) על חרם תרבותי ואקדמי על ישראל.
במדינות רבות בעולם נשמעו קריאות להחרמת ישראל, אך רובן לא עברו בהצבעות או שבוטלו זמן קצר לאחר מכן.
הידועה בהן היא החלטה של "איגוד מרצי האוניברסיטאות" הבריטי להחרים אקדמית את ישראל, החלטה אשר כאמור בוטלה לאחר מכן.
ביולי 2023 החליטה האגודה האנתרופולוגית האמריקנית, שבה חברים 12 אלף אנשי אקדמיה, להטיל חרם אקדמי על ישראל.
בהחלטה הועלו טענות למדיניות אפרטהייד על ידי ישראל ונאמר שישראל מבצעת הפרה מתמשכת של זכויות האדם של הפלסטינים, כפי שנקבע בחוק הבינלאומי.
כחלק מההחלטה, על מוסדות אקדמיים ישראליים ייאסר שימוש, הפצה או פרסום חומרים של הארגון וחבריו.
בשל מיקומה הייחודי של אוניברסיטת אריאל, הפועלת משטח הנמצא מחוץ לתחומי הקו הירוק, הופעלו לחצים, חרם פנימי וביקורת רבות במטרה למנוע את הקמתה.
גם בחו"ל נמתחה ביקורת ציבורית שלעיתים החריפה עד כדי קריאה להחרמה אף עוד לפני הפיכת המרכז האקדמי לאוניברסיטה.
כאשר ביקר נשיא ארצות הברית אובמה בישראל הוא נמנע מלהזמין לנאומו סטודנטים מאוניברסיטת אריאל, על אף שהזמין סטודנטים מכל אוניברסיטה אחרת בארץ.
צעד זה התפרש כחרם מצידו על אוניברסיטת אריאל ועורר ביקורת.
כמו כן הוחרמו סטודנטים מהאוניברסיטה עוד כאשר הייתה מכללה, ונפסלו מלהשתתף בתחרות ספרדית בחסות משרד השיכון הספרדי מחמת מיקומה הגאוגרפי של המכללה.
מנהל התחרות הסביר כי מדובר בהחלטה של ממשלת ספרד.
בעקבות הפסילה החליטה אריאל לתבוע את משרד השיכון הספרדי, ולאחר שהאחרון לא הצליח להמציא אסמכתה לחוקיות פעולתו, נחתם הסכם פשרה שבמסגרתו הודתה ממשלת ספרד כי הפסילה נעשתה שלא כדין, ופִצתה את אוניברסיטת אריאל בסכום של כ-430 אלף ש"ח.
התרחבות החרם האקדמי עקב מלחמת חרבות ברזל
במהלך מלחמת חרבות ברזל נקבע חרם אקדמי על ישראל על ידי גופי אקדמיה רבים.
ב-1 ביולי 2025 הודיעה האגודה הסוציולוגית הבין-לאומית על השעיית האגודה הסוציולוגית הישראלית מחברות בארגון, בעקבות סירוב האגודה הישראלית לגנות את רצח העם ברצועת עזה, הרס האוניברסיטאות, הרג של אקדמאים ושריפת הספרייה המרכזית בעזה.
ביולי 2025 הודיעה הנהלת האוניברסיטה הטכנית של איינדהובן על ניתוק הקשרים עם הטכניון, איסור על פרויקטים חדשים הכרוכים בשיתוף פעולה עם ישראלים, והטלת מגבלות על שיתוף פעולה עם חוקרים ישראלים, עקב טענות לרצח העם בעזה והמשבר ההומניטרי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
כמו כן הודיעה האוניברסיטה כי בכוונתה להרחיב פעילות זו לאוניברסיטאות נוספות באירופה.
הארגונים הקוראים להחרים את ישראל קראו להטיל עליה גם חרם תרבותי.
הם קוראים לחרם שכולל בין היתר פרסום ספרות בעברית והגעת אנשי תרבות כמו פסנתרנים, זמרים, להקות ואנשי ספורט.
רוג'ר ווטרס, סולן להקת פינק פלויד, מוכר כמבקר פעיל של ישראל כבר יותר מ-20 שנה, הוא מתומכיו הפעילים והמוכרים ביותר של החרם.
ווטרס מתכנן לפרסם מכתב ולקרוא בו לכל האמנים להפעיל חרם תרבותי על ישראל בשל ההתנחלויות וסיפוח שטחים ישראלי.
גם אליס ווקר, סופרת פמיניסטית אמריקאית, סירבה להרשות את תרגום ספרה "הצבע ארגמן" לעברית ושואפת להשפיע על החברה הישראלית כך שזו תפעל למען הפלסטינים.
לעומתם, באחת המועצות האזוריות בסקוטלנד הוחלט להחרים ספרים שמחברם ישראלי, כמחאה על התגובה הישראלית לספינת "המרמרה" ולא כדרישה לפעילות מדינית כלשהי.
ישנם אמנים רבים שלא הביעו דעה פוליטית מפורשת לגבי ישראל אך ביטלו את הופעתם בישראל, על אף שקבעו הופעה בישראל, לאחר שהופעלו עליהם לחצים מצד תנועות התומכות בהחרמת ישראל.
אמנים רבים ממשיכים להגיע לישראל מדי שנה, על אף ספיגת ביקורת מצד תנועות התומכות בחרם.
חלק מהקוראים לחרם, בהם הקמפיין הפלסטיני לחרם אקדמי ותרבותי על ישראל, תומכים בהטלת חרם גם על פעילות תרבותית של ישראל, הנעשית על ידי גוף ישראלי רשמי או גוף הממותג כישראלי.
כך לדוגמה, הפריעו פעילים פרו-פלסטינים לתזמורת הפילהרמונית הישראלית כאשר ניגנה בלונדון, בטענה שהיא "שגרירה תרבותית" של ישראל וכן הופעלו לחצים על אמנים שונים לא להופיע בפעילויות הקשורות לישראל בחו"ל.
לתמיכת ארגוני שמאל ישראליים בחרם התרבותי יש השלכות ציבוריות ופוליטיות.
בכנסת יזמו את חוק החרם וחלק מהציבור הישראלי התאכזב תרבותית ואף התרחק פוליטית מעמדת אנשי השמאל הרדיקלי כתוצאה מפעילותם זו.
בשנת 2007 פורסמה עצומה עליה חתמו למעלה מ-10,000 אקדמאים מרחבי העולם, ובהם 32 זוכי פרס נובל ו-53 ראשי אוניברסיטאות וקרנות, שהצהירו ש"יחרימו את כל מי שיטיל חרם אקדמאי על ישראל".
את העצומה יזם עורך הדין היהודי פרופ' אלן דרשוביץ.
ב-22 במאי 2012, לאחר מאבק משפטי ארוך, הכריע בית המשפט העליון בצרפת שקריאה פומבית להחרמת מוצרים ישראליים מהווה הסתה ואפליה על בסיס לאומי.
עורך הדין הצרפתי מייקל גנסיה הסביר כי לא מדובר בהפרה של חופש הביטוי מאחר שקריאה להחרמת מוצרים ישראליים משפיעה על כל הישראלים ולכן "מבוססת על מאפיינים גזעניים, דתיים או לאומניים ויותר מאשר היא מבטאת דעה פשוטה, היא מהווה פעולה אפלייתית".
בהתאם לקביעה זאת עד תחילת 2014 הורשעו למעלה מ-20 פעילי תנועת ה-BDS ב"פשע שנאה" בבתי משפט צרפתיים.
בעבר תמכה מפלגת הירוקים באוסטרליה בקיום סנקציות ה-BDS על ישראל, אך התחרטה מאוחר יותר.
באוסטרליה מתקיימים קמפיינים בעיקר נגד חברת השוקולדים הישראלית "מקס ברנר" ושר החוץ האוסטרלי וראש הממשלה האוסטרלי לשעבר קווין ראד הגיב על כך "אני לא חושב שבאוסטרליה של המאה ה-21 יש מקום להחרמת עסקים יהודיים".
בשנת 2013 אמרה ראש ממשלת אוסטרליה ג'וליה גילארד שהקמפיין לא משרת את המטרה של שלום ופתרון דיפלומטי של שתי מדינות.
כמו כן הוסיפה גילארד כי באוסטרליה תמיד התקיימה אופוזיציה חזקה לסנקציות ה-BDS ("חרם, הימנעות מהשקעות ועיצומים").
באוגוסט 2013 הגיש ארגון זכויות האדם "שורת הדין" על ידי עורך דין האוסטרלי אנדרו המילטון תובענה ייצוגית באוסטרליה נגד תנועת ה-BDS ופרופסור ג'ק לינץ', בטענה שחרם על ישראל הוא הפליה גזענית על בסיס לאום, דבר המהווה עבירה על החוק הפדרלי האוסטרלי.
בפברואר 2016 הוציאה הממלכה המאוחדת (בריטניה) שורה של הנחיות ותקנות האוסרות על גופים ציבוריים או שמקבלים מימון ציבור להחרים את ישראל או את תוצרתה.
ההנחיות קובעות שחרם כזה הוא פסול, מנוגד למדיניות החוץ הבריטית ואף פוגע בביטחונה הלאומי של בריטניה.
לפי התקנות כל גוף שיפר את ההנחיות האלה יוענש בחומרה.
ממשלת בריטניה כתבה בנימוקי ההחלטה כי "החרמות חותרות תחת יחסי הקהילה התקינים ומעודדים אנטישמיות", וכי הם "פוגעים בייצוא וייבוא של המדינה וביחסים הבינלאומיים".
באוקטובר 2016 פסק בית המשפט בספרד שהחלטת עיריית לנגרו סיטי להחרים את ישראל איננה חוקית.
ביוני 2016 נפגש שר החוץ הפיני טימו סויני עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו והדגיש כי פינלנד מתנגדת לחרם על ישראל.
מבחינה היסטורית ועכשווית ארצות הברית וקנדה הן המדינות המביעות את מידת התמיכה הרבה ביותר לישראל.
זאת למרות לחצים וניסיונות רבים לשנות את דעת הקהל וכך גם את דעת השלטון במדינות אלו.
כשארצות הברית פועלת ומביעה באופן עקבי את תמיכתה בישראל באומות המאוחדות בהטלת וטו על החלטות אנטי-ישראליות, שלעיתים גם מתוארות כאנטישמיות.
בארצות הברית קיימים חוקים המצמצמים אפשרות של הטלת סנקציות על ישראל, עוד משנת 1977 (שנחקקו כתוצאה מהחרם הערבי).
ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו מתנגד לכל חרם - כלכלי, תרבותי ואקדמי - על ישראל וכך נהג קודמו בתפקיד סטיבן הרפר.
בנאום שנשא בכנסת ב-20 בינואר 2014 גינה הרפר את החרמות על ישראל אותם הגדיר כ"פנים של האנטישמיות החדשה."
במאי 2015 אושר בבית המחוקקים של מדינת אילינוי שבארצות הברית חוק לפיו אסור לקרנות הפנסיה של המדינה להשקיע כספים בגופים שמחרימים את ישראל.
נכון לנובמבר 2017, 24 מדינות בארצות הברית העבירו חוקים שאסור לקיים קשרי מסחר או לחתום על חוזים עם חברות וגופים המחרימים את ישראל.
ביוני 2015 אישר הסנאט של ארצות הברית תיקון לחוק הסחר החופשי של ארצות הברית, המחייב לפעול נגד מדינות אירופאיות הפועלות להחרים את "ישראל, או את מי שעושה עסקים עם ישראל, או את השטחים שבשליטת ישראל".
כלומר, חל גם על שטחי C שעדין בשליטת ישראל על לפי הסכמי אוסלו.
כשעל מדינות, חברות או גופים שמחרימים את ישראל יוטלו סנקציות כלכליות והם לא יוכלו ליהנות מהסכמי סחר חופשי עם ארצות הברית.
הנשיא ברק אובמה חתם על התיקון המחייב, אך ממשלו הבהיר כי התיקון אינו כולל את השטחים שמעבר לקו הירוק.
בפברואר 2016 חתם הנשיא ברק אובמה על חוק שאוסר להטיל חרם על תוצרת ישראל משני צידי הקו הירוק, כוללת תוצרת ישראל מיהודה והשומרון ורמת הגולן.
החוק אוסר על חרם ישיר או עקיף על ישראל.
בפברואר 2016 גינתה קנדה בהחלטה רשמית בפרלמנט את קמפיין ה-BDS.
ישראל מגנה את החרם ופועלת למניעת החרמתה.
בעקבות מעורבות של פעילי שמאל רדיקלי בישראל בקריאות לחרם על ישראל, חוקקה הכנסת את חוק החרם, אשר הופך קריאה לחרם על ישראל עוולה נזיקית אך לא הופך פעולות אלה לעבירה פלילית.
למרות זאת, ישנה טענה שישראל לא מקצה מספיק משאבים להילחם בתעמולה הפלסטינית ובקריאות לחרם על ישראל.
לדוגמה במשרד החוץ ישנו אדם יחיד המועסק בפעילות כנגד החרם BDS (אם כי ישנם אנשים נוספים שעבודתם מתקשרת לנושא, במשרדים אחרים).
בפועל מתקיימת הסברה בעיקר מטעם ארגונים וקהילות יהודיות בחו"ל וכן אזרחים ישראליים.
עם זאת, לדעת גורמים אחרים התקציב שניתן בישראל לפעילות נגד החרם הוא גבוה מכל תקציב שניתן על ידי ארגונים אנטי-ישראליים.
רוב הציבור במדינת ישראל והגופים הממלכתיים מתנגדים לחרם על ישראל באופן נחרץ, כאשר התמיכה בחרם מוגבלת למיעוט של פעילי וארגוני שמאל רדיקלי בישראל וערביי ישראל - חלקם תומכים ומעודדים את החרם באופן פעיל.
בקרב הימין והשמאל הציוני בישראל קיימת התנגדות לחרמות על ישראל, כאשר חלקו של הציבור סבור שהחרם נגוע לעיתים במניעים אנטישמיים.
כך לדוגמה ראש הממשלה בנימין נתניהו התייחס לאיומי החרם על ישראל:
גישה זו באה לידי ביטוי גם בדיון בכנסת ב-2015, בו אמרה שרת המשפטים איילת שקד שהקמפיין הוא חלק מהאנטישמיות החדשה ומטרתו היא דה-לגיטימציה ופגיעה במדינת ישראל.
עם זאת, מחברי מחקר שנערך מטעם "מולד - המרכז להתחדשות הדמוקרטיה", הנתפס כבעל אג'נדה שמאלית, טוענים כי כל ביקורת על ישראל נתפסת בעיני רבים כחלק מתהליך הדה-לגיטימציה הנעשה לישראל, כביכול, בעולם ולכן המבקרים נתפסים כאנטי-ישראלים.
עם זאת, בביקורת מבקר המדינה על פעילות מערך המדינה הדיפלומטי-תקשורתי בתנועת החרמות ובגילויי האנטישמיות בחו"ל נמצא כי בעוד המשרד לנושאים אסטרטגיים קיבל סמכויות ותקציבים על מנת להיאבק בחרמות נגד ישראל הרי שבשנת 2015 המשרד לא מימש את תוכנית העבודה האופרטיבית שלו וכן לא ניצל את מלוא התקציב.
מאידך, במשרד החוץ הצטברו ידע וניסיון שיכולים לסייע במאבק בחרמות נגד ישראל ושהמשרד לנושאים אסטרטגיים חסר, לדעת משרד מבקר המדינה, אך לטענת משרד החוץ אין לו התקציב הדרוש לצורך הקצאת כוח אדם בהיקף מספק לנושא.
תגובת ישראל - פעילות משפטית
במטרה להיאבק בחרם על ישראל ובקמפיין ה-BDS יזמה ב-2015 שרת המשפטים איילת שקד תוכנית לוחמה משפטית שעיקרה תביעות אזרחיות ופליליות נגד פעילי וארגוני החרם בגין פגיעה בסחר, אפליה וגזענות.
בהתאם לחוק זה ניתנה באפריל 2018 הוראה למנוע את כניסת ראש עיריית דבלין, שהיה בדרכו לרמאללה, עקב קשריו ל-BDS.
חרם על ההתנחלויות היא פעולת מחאה נגד מדיניות ההתנחלות של ישראל מעבר לקו הירוק, בדרך של החרמת תוצרת ההתנחלויות, סירוב להופיע בהן, סירוב לשתף פעולה עם מוסדות הנמצאים בהן והחרמת חברות המספקות שירותים להתנחלויות.
החרמות מנומקים בסיבות מגוונות, אך לרוב מתבססים על אי הסכמה מוסרית ופוליטית עם מפעל ההתנחלויות.
לרוב, פעולות אלה נועדו להביע מחאה נגד הפגיעה של ההתנחלויות, לדברי המוחים, באוכלוסייה הפלסטינית ובתהליך השלום, וכדי למנוע את "חיזוק והמשך הכיבוש", כפי שהדבר נתפס על ידי המשתתפים בחרם.
הקוראים לחרם על תוצרת ההתנחלויות מבחינים לרוב בין חרם זה לחרם כולל על ישראל, ולעיתים אף מציינים כחלק ממטרות החרם מניעה של חרם בלתי מובחן על ישראל.
ב-1997 קראו אורי אבנרי ותנועתו "גוש שלום" לחרם על ההתנחלויות והחלו להפיץ רשימת מוצרים המיוצרים מעבר לקו הירוק.
מחוץ לישראל ישנם עסקים ואיגודים המחרימים תוצרת שמקורה בהתנחלויות.
מאז 2009 מתנהל ברשות הפלסטינית מסע ציבורי נגד רכישת מוצרי התנחלויות, שאותו הוביל ראש הממשלה סלאם פיאד.
ב-2012 הדבר אף נאסר בחוק הפלסטיני.
ב-2012 החליטה דרום אפריקה על סימון מוצרים המיוצרים בהתנחלויות, צעד שעורר חשש בקרב חברות הפועלות מעבר לקו הירוק.
כיוון שישראל חתומה על הסכמי סחר בינלאומיים, ניסיונות להחרים תוצרת ישראלית נתקלים בקשיים.
ב-2003 הסכימה ישראל לסמן תוצרת מהשטחים המיוצאת לאיחוד האירופי.
כתוצאה מכך מוצרים אלה אינם נהנים מהטבת מכס.
ב-2007 שילמה המדינה פיצויים בסך 26 מיליון ש"ח למתנחלים אשר נפגעו מהמהלך.
לעיתים קיימים קשיים בסימון והחרמת מוצרי ההתנחלויות, כגון כאשר מוצרים אלה משווקים יחד עם תוצרת אחרת שמקורה בישראל.
לפעמים כועסים המחרימים על עסקים המשתפים פעולה, מבחינה עסקית, עם תוצרת ההתנחלויות.
במקרים אלו קיימות קריאות להחרים - ולעיתים גם מוחרמים בפועל - ארגונים שבהם קיימת פעילות הן בהתנחלויות והן בישראל וכן ספקים המשתפים פעולה עם יצרני ההתנחלויות.
בעקבות החרם העבירו מספר חברות את פעילותן לתוך תחומי הקו הירוק, בהן יקבי ברקן, רב-בריח וסודה סטרים.
החרם התגלה כחרב פיפיות כאשר השחקנית סקרלט ג'והנסון ניתקה את קשריה עם ארגון אוקספם, שבו פעלה כשגרירה של רצון טוב, לאחר שהופעל עליה לחץ שתחדל להיות פרזנטורית של מפעל סודה סטרים שמעבר לקו הירוק.
ב-1 בספטמבר 2014 הופסק יצוא ישראלי לאיחוד האירופי של מוצרי חלב שמקורם מעבר לקו הירוק.
ביוני 2015 הודיעה קרן הפנסיה הנורווגית KLP על משיכת השקעותיה בחברת המלט הגרמנית HeidelbergCement ובחברת המלט המקסיקנית Cemex, בטענה כי הן מפעילות מחצבות בגדה המערבית באמצעות חברות בת ישראליות, בהן רדימיקס, ובכך מנצלות משאבי טבע בשטח כבוש בניגוד לאמנת ז'נבה.
בנובמבר 2018 הודיעה חברת Airbnb כי תסיר מודעות של דירות בהתנחלויות מכיוון ש"ההתנחלויות עומדות במרכז הסכסוך הישראלי-פלסטיני".
לאחר סערה ציבורית ומספר תביעות משפטיות נגד החברה, היא חזרה בה.
באפריל 2019 הודיעה החברה כי כל הרווחים מהשכרת הנכסים בהתנחלויות יועברו כתרומה לארגונים הפועלים ללא מטרות רווח לעזרה הומניטרית ברחבי העולם.
ביולי 2021 הודיעה קרן הפנסיה הנורווגית KLP על משיכת השקעותיה בחברות המספקות שירותים להתנחלויות, בהן מוטורולה, בזק, סלקום, פרטנר ובנק הפועלים.
חודשיים לפני כן החליטה קרן העושר של נורווגיה להפסיק את השקעתה בשתי חברות נדל"ן הקשורות להתנחלויות.
ב-19 ביולי 2021 הודיעה חברת בן אנד ג'ריס העולמית על התנגדותה למכירת מוצריה "בשטח הפלסטיני הכבוש".
כיוון שהזכיין הישראלי לא נענה לדרישה זו, הודיעה החברה העולמית שהזיכיון שלו יסתיים בסוף שנת 2022, והחברה תחפש הסדר אחר להמשך פעילותה בישראל.
בן אנד ג'ריס תבעה את חברת האם שלה יוניליוור והפסידה, ונפסק כי הזכיין הישראלי יוכל להמשיך למכור את מוצרי החברה, בתנאי שלא ישתמש בלוגו של החברה בשפה האנגלית.
בשנת 2004 הוסכם על הסדר טכני לפיו היצרנים הישראלים יציינו רק את מקום הייצור של המוצרים הנשלחים לאירופה, ובפועל לא בוצעה כל הבחנה בין מוצרי ההתנחלויות למוצרים אחרים.
מדיניות זו השתנתה ב-16 במאי 2023. הנציבות האירופית, האחראית על הסחר הבינלאומי, פרסמה תקנה לסימון ברור של מוצרי ההתנחלויות.
בשל מיקומה של אוניברסיטת אריאל, הפועלת משטח הנמצא מחוץ לתחומי הקו הירוק, הופעלו לחצים, חרם פנימי וביקורת רבות במטרה למנוע את הקמתה.
כמו כן הוחרמו סטודנטים מהאוניברסיטה עוד כאשר הייתה מכללה, ונפסלו מלהשתתף בתחרות ספרדית ממשלתית לאור מיקומה הגאוגרפי של המכללה.
ממשל ביידן הורה בשנת 2023 להפסיק את שיתוף הפעולה המדעי-טכנולוגי עם ישראל מחוץ לקו הירוק, והבהיר כי מדיניות זו נהוגה כבר משנת 2020. בהנחיה נאמר שעל פי מדיניות החוץ של ארצות הברית שטחי יהודה ושומרון, מזרח ירושלים ורמת הגולן נותרו "כפופים למשא ומתן על מעמד הקבע".
רשימת האו"ם של עסקים הפועלים בהתנחלויות
במרץ 2016 קבעה מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם כי ההתנחלויות אינן חוקיות על פי המשפט הבין-לאומי הפומבי ופוגעות בזכויות האדם של הפלסטינים.
כחלק מההחלטה נקבע כי המועצה תיצור מאגר נתונים של עסקים ותאגידים המקיימים פעילות בהתנחלויות, בעיקר בתחומים הבאים: אספקת ציוד בנייה, חומרי בניין, מתן שירותים להתנחלויות ולהקמת חומת ההפרדה, תמיכה כספית בפעילות התיישבותית, ואספקת ציוד המשמש להריסת בתי פלסטינים ונכסים חקלאיים.
בדצמבר 2016 קיבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות את החלטה 2334, שאף היא קובעת שההתנחלויות אינן חוקיות.
בעקבות החלטות אלה, בפברואר 2018 פרסם האו"ם כי בידיו רשימה של 206 עסקים הקשורים להתנחלויות.
הדו"ח לא ציין את שמות החברות ונאמר בו כי מאגר הנתונים עדיין לא הושלם.
בפברואר 2020 הצהירה מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם כי בידיה רשימה של 112 עסקים הקשורים להתנחלויות ביהודה ושומרון, מזרח ירושלים ורמת הגולן, אך לא פרסמה את הרשימה.
מאוחר יותר הופצה הרשימה על ידי משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים.
הרשימה כוללת בעיקר חברות ישראליות, אך גם מספר חברות בינלאומיות בולטות, בהן בוקינג, TripAdvisor, Airbnb, מוטורולה ו-JCB.
מתוך החברות ברשימה, 94 הן חברות ישראליות, והשאר מארצות הברית, הולנד, הממלכה המאוחדת, צרפת, לוקסמבורג ותאילנד.
מישל בצ'לט, הנציב העליון לזכויות אדם של האו"ם, הודיעה כי הרשימה אינה "רשימה שחורה" ולא מגדירה את הפעילות העסקית של החברות כבלתי-חוקית, אלא מצביעה על חברות האחראיות לפעילויות ש"עולים מהן חששות מסוימים לזכויות האדם."
ב-30 ביוני 2023 פרסם משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים רשימה מעודכנת של עסקים הקשורים להתנחלויות, ובה גם נמנו הקריטריונים שעל פיהם הורכבה הרשימה.
הרשימה המעודכנת מונה 97 עסקים, ונגרעו ממנה 15 חברות שחדלו לפעול בהתנחלויות מפברואר 2020.
בספטמבר 2025 פרסם האו"ם רשימה מעודכנת של עסקים הפועלים בהתנחלויות, ובה 158 חברות, רובן ישראליות ומיעוטן מארצות הברית, קנדה, סין, בריטניה, גרמניה, צרפת, ספרד, פורטוגל, הולנד ולוקסמבורג.
מספר חברות הוסרו מהרשימה לאחר שאלה פנו לאו"ם וטענו שהן כבר אינן מעורבות בפעילות בהתנחלויות.
מדינות המחרימות מוצרים המיוצרים בהתנחלויות
ביוני 2025 הכריז סימון האריס, שר החוץ והמסחר של אירלנד, על קידום חוק לאיסור יבוא של מוצרים משטחי יהודה, שומרון ומזרח ירושלים.
האריס ציין כי החוק אושר על ידי הממשלה, וכי הוא נחקק בעקבות המלצת בית הדין הבינלאומי לצדק.
בכך הפכה אירלנד למדינה האירופית הראשונה שמחרימה מוצרים המיוצרים בהתנחלויות.
בספטמבר 2025 הכריז פדרו סאנצ'ס, ראש ממשלת ספרד, שממשלת ספרד תטיל אמברגו על מוצרים שמקורם בהתנחלויות, ואמר: "אנחנו מקווים שהצעדים האלה יסייעו להגברת הלחץ על ראש הממשלה בנימין נתניהו וממשלתו להקל במידת מה את סבלם המתמשך של הפלסטינים".
בתגובה הודיע שר החוץ גדעון סער כי יאסור את כניסתן לישראל של חברות ממשלת ספרד יולנדה דיאס וסירה רגו.
גופים ואישים שנקטו בחרם על התנחלויות ספגו לאורך השנים ביקורת רבה מנימוקים שונים.
כך למשל, יש מי שהעלו את הטענה שחרם על ההתנחלויות הוא מדרון חלקלק לחרם על ישראל גופא, בין השאר מכיוון שרוב הגופים הכלכליים המרכזיים במדינה (כגון בנקים ורשתות מסחריות) עובדים גם ביהודה ושומרון.
טיעון נוסף שעלה הוא שהחרם יגרום בעיקר לפגיעה בעשרות אלפי הפלסטינים שמועסקים בתעשייה ובחקלאות של התנחלויות.
טיעון אחר שהועלה, בעיקר על ידי אישים וארגונים המשתייכים לימין הפוליטי, הוא שהחרם על ההתנחלויות זהו צעד גזעני, מכיוון שהוא נובע מתוך התנגדות לכך שיהודים יתיישבו באזור מסוים.
חרמן סאול סאנצ'ס סאנצ'ס (בספרדית: Germán Saúl Sánchez Sánchez; נולד ב-24 ביוני 1992 בגוודלחרה) הוא קופץ למים מקסיקני.
הוא סגן האלוף האולימפי באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) בקפיצה מ-10 מטרים, ובקפיצות סינכרוניות מ-10 מטרים הוא סגן אלוף אולימפי (לונדון 2012) וסגן אלוף עולם (קאזאן 2015).
בן זוגו בקפיצות הסינכרוניות הוא איוואן גארסיה.
הישגו המשמעותי הראשון של סאנצ'ס בזירה הבינלאומית היה במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בשנת 2010 במאיאגואס שבפוארטו ריקו, כשזכה, יחד עם גארסיה, במדליית הזהב בקפיצות הסינכרוניות מ-10 מטרים.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו ב-2011 בעיר הולדתו, גוודלחרה, זכה סאנצ'ס בשתי מדליות זהב, הן במקצה היחידים והן בקפיצות הסינכרוניות, יחד עם גארסיה.
באליפות העולם שנערכה באותה שנה בשאנגחאי סיימו גארסיה וסאנצ'ס במקום השביעי.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים במקום ה-14, ויחד עם גארסיה זכה במדליית הכסף בקפיצות הסינכרוניות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ב-2013 סיים במקום הרביעי הן במקצה היחידים והן בקפיצות הסינכרוניות עם גארסיה.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן ב-2015 זכו סאנצ'ס וגארסיה במדליית כסף נוספת.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה במדליית הכסף בקפיצות ליחידים, ויחד עם גארסיה סיים במקום החמישי בקפיצות הסינכרוניות.
חרם קיסרי היה סוג של ענישה בתקופת האימפריה הרומית הקדושה.
החרם יכול היה להיות מוטל על ידי הקיסר עצמו או על ידי מי מטעמו וכן על ידי בית משפט שהוכר על ידו.
אדם שהוטל עליו חרם קיסרי יכול היה לפנות בבקשה לגוף שהטיל את החרם לביטולו, אם כי גרסה מסוימת של החרם הייתה בלתי הפיכה.
אדם שהוטל עליו חרם קיסרי היה למעשה מנודה, ואיבד את כל זכויותיו ורכושו.
מבחינה חוקית אדם כזה נחשב כמת, וניתן היה לפגוע בגופו או ברכושו בידי כל אדם אחר מבלי שהדבר יחשב כעבירה שעונש בצידה.
הטלת חרם קיסרי הייתה מלווה תמיד בחרם מיידי ומקביל על ידי הקהילה הדתית כלפיו, וגם זכויותיו הדתיות הושעו.
פרט לכך, חל איסור על כל אדם אחר לסייע בדרך כלשהי למוחרם.
חרם קיסרי יכול היה להיות מוטל גם על עיר, ואף על מדינה שלמה שנכללה במסגרת האימפריה.
במקרה זה, יכלו מדינות אחרות לתקוף ואף לכבוש אותה.
המשמעות של הטלת חרם קיסרי על ישות מסוג זה הייתה אובדן הריבונות וכל הזכויות החוקתיות שהוקנו לה במסגרת האימפריה ובחסותה.
דמויות שהוטל עליהן חרם קיסרי
היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה (1180) על סירובו לסייע צבאית לפרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במלחמתו נגד הערים שהשתייכו לליגה הלומבארדית.
היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1235) על ניסיון המרד שלו באביו, פרידריך השני.
פרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה (1415) על תמיכתו באנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה בוועידת קונסטנץ.
מרטין לותר ותומכיו (1521) בגין מינות ופיצול הכנסייה.
יוהאן פרידריך מסקסוניה ופיליפ הראשון, רוזן הסן (1546) בגין הנהגת ברית שמלקלדן.
ערים שהוטל עליהן חרם קיסרי
מיינץ (1163) לאחר רצח הארכיבישוף בידי אזרחי העיר.
רוסטוק (1431) עקב שחיתות חברתית ושלטונית וסירוב לסייע לקיסר.
מגדבורג (1547-1562) עקב תמיכה ברעיונות הפרוטסטנטים.
דונאוורט (Donauwörth 1607) עקב הפרת שלום אאוגסבורג, אשר היוותה את אחד הגורמים לפרוץ מלחמת שלושים השנים.
חרמונה שורק (נולדה ב-3 באפריל 1947) היא חוקרת ישראלית בתחום מדעי המוח המולקולריים, פרופסור אמריטה בקתדרה על שם שלזינגר במכון למדעי החיים שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
האשה הראשונה ששימשה בתפקיד דיקנית הפקולטה למדעים באוניברסיטה זו.
שורק נולדה בראשון לציון, בתם של תמר אבן, לימים מנהלת בית הספר חביב, ושל יוסף אבן (קמינצקי) שהיה קצין בצה"ל ואיש הש"י.
סבה אהרון קרון ניהל גם כן את בית הספר חביב, בין השנים 1921–1947. בן דודה הוא הפיזיקאי וחבר הכנסת לשעבר פרופ' עוזי אבן.
גיסתה היא הפרופסור לאה אבן.
למדה בבית הספר חביב ובגימנסיה הריאלית.
לאחר מכן, המשיכה את לימודיה באוניברסיטה העברית.
את התואר השלישי והתמחותה בביוכימיה ובביולוגיה מולקולרית עשתה במכון ויצמן, בין השנים 1976-1970, בהנחיית פרופ' אוריאל ליטואר.
שורק המשיכה את השתלמותה באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק, ובהמשך מונתה לפרופסור חבר במכון ויצמן; פרופסור חבר ופרופסור מן המניין בביולוגיה מולקולרית באוניברסיטה העברית בירושלים; ראשת המחלקה לכימיה ביולוגית וראשת המכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן והמרכז לחקר המוח ע"ש אדמונד ולילי ספרא באוניברסיטה העברית בירושלים; ודיקן הפקולטה למדעי הטבע.
תחום המחקר המרכזי של שורק הוא נוירוביולוגיה מולקולרית.
במחקריה היא מתמקדת במנגנוני תגובה למצבי לחץ וחרדה, ובפיתוח תרופות ואמצעים אחרים להקטנת ההשפעות הטראומתיות של מצבי לחץ.
בין היתר, שורק הובילה מאמצים לפיתוח תרופות חדשניות למניעה וטיפול בתסמונת פוסט-טראומטית ובמחלות ניווניות של המוח ומערכת העצבים.
מחקריה שימשו בין היתר לפיתוח תרופה ניסיונית למחלות קרוהן ומיאסטניה ולפיתוח מדדים מבוססי מיקרו רנ"א לאבחון טראומות כגון הלם קרב.
ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת סטוקהולם בשוודיה, 1996
פרס מייסדי טבע לשנת 2006.
ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת פרידריך-אלכסנדר ארלנגן-נירנברג בגרמניה, 2007
ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב 2007
פרס רפפורט לחוקר ביו-רפואי בכיר 2015
פרס א.מ.ת במדעי המוח 2022
חרמן אלחו פֶּסֶלָה (בספרדית: Germán Alejo Pezzella; נולד ב-27 ביוני 1991) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הבלם בריבר פלייט מליגת העל הארגנטינאית ובנבחרת ארגנטינה, איתה זכה במונדיאל 2022.
פסלה שיחק בצעירותו בקבוצות ילדים מקומיות כמו קילומטרו סינקו, חובנטוד אונידה ואולימפו עד שבגיל 14 הצטרף למחלקת הנוער של ריבר פלייט.
ב-18 באוקטובר 2009 פסלה נכלל לראשונה בסגל הקבוצה הבוגרת, אך לא שותף באותו משחק.
ב-7 בדצמבר 2011 פסלה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–1 נגד בלגראנו במסגרת גביע ארגנטינה.
ב-2 במרץ 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בתיקו 0-0 נגד קילמס.
ב-2 בספטמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 נגד קולון.
ב-24 במאי 2014 הבקיע את שער הניצחון בגמר קופה קמפאונאטו מול סן לורנסו.
ב-10 בדצמבר 2014 הבקיע בגמר הקופה סודאמריקנה את השער השני בניצחון 0–2 נגד אתלטיקו נסיונל, שהביא לקבוצתו זכייה ראשונה בתואר אחרי 17 שנה.
ב-10 ביולי 2015 חתם לחמש שנים בריאל בטיס מליגת העל הספרדית.
ב-23 באוגוסט פסלה ערך את הופעת הבכורה שלו בבטיס בתיקו 1-1 נגד ויאריאל.
ב-20 בפברואר 2016 פסלה הבקיע את שער הבכורה שלו בבטיס בתיקו 1-1 נגד ספורטינג חיחון.
ב-18 באוגוסט 2017 פסלה הושאל לפיורנטינה מהסרייה א' עד לסיום העונה.
ב-27 באוגוסט ערך את הופעתו הראשונה בקבוצה נגד סמפדוריה.
בסיום העונה, פסלה חתם על חוזה בפיורנטינה לחמש עונות.
ב-19 באוגוסט 2021 חזר פסלה לבטיס.
ב-5 באוגוסט 2024 חזר לאחר 9 שנים לקבוצת נעוריו ריבר פלייט.
ב-11 בנובמבר 2017 פסלה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה בהפסד 0–2 ל.
חרמאן סוארס פלמריץ' (בספרדית: Germán Suárez Flamerich; 10 באפריל 1907 – 24 ביוני 1990) היה נשיא ונצואלה בשנים 1950–1952.
סוארס פלמריץ' למד באוניברסיטה המרכזית של ונצואלה.
בשנת 1928 הוא השתתף בהפגנות נגד הדיקטטור חואן ויסנטה גומס ובעקבות זאת נכלא מאוקטובר 1928 עד נובמבר 1929. בשנת 1931 הוא קיבל דוקטורט במדעי המדינה ומשפטים ובשנת 1936 החל ללמד משפט אזרחי באוניברסיטה.
הוא התפטר בשנת 1937 במחאה על כניסת המשטרה לקמפוס.
בשנים 1939–1940 הוא כיהן כנשיא מועצת עיריית קראקס.
בשנת 1941 הוא שב למשרתו כמרצה למשפט אזרחי ובשנים 1945–1947 היה דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה.
בעקבות ההפיכה בסוף 1948 , הוא מונה ליועץ לחונטה ובין ספטמבר 1949 לפברואר 1950 כיהן כשר החוץ בעת ששר החוץ לואיס אמיליו גומס רואיס היה בחופשת מחלה.
בין יוני 1950 לנובמבר 1950 הוא כיהן כשגריר בפרו.
בעקבות הרצחו של נשיא החונטה קרלוס דלגדו צ'לבו בנובמבר 1950, צורף סוארס פלמריץ' לחונטה כנציג אזרחי ומונה לנשיא.
נטען שמרקוס פרס חימנס, שאף הואשם בחיסולו של דלגדו צ'לבו מחשש שיחזיר את השלטון לשליט נבחר, חיפש אזרח שיסכים לשמש כנשיא בובה, ולאחר סירוב של מועמד אחר, סוארס פלמריץ' הסכים.
כתב העיתון חרות תיאר את התנהלות החונטה:
"עד הבחירות של נובמבר 1952 הייתה השלישייה, החונטה, צמודה אחד לרעהו, הם לא נפרדו אפילו לרגע כתאומי סיאם ...
בכל הופעה ציבורית, פתיחת וחניכת בית ספר חדש, או כביש חדש, התנהל הכל לפי אותו הסדר ...
בעיתונות נטען שהכוח השלטוני האמיתי היה בידי שר ההגנה מרקוס פרס חימנס.
בעקבות הבחירות בנובמבר 1952, בהן היה נראה שהאופוזיציה תנצח, ביטלה החונטה את הבחירות ומינתה את חימנס לנשיא.
סוארס פלמריץ' עזב את המדינה לאירופה עד תחילת 1954. משחזר לוונצואלה, עבד כעורך דין והתרחק מפעילות ציבורית.
חרם שכירות היא צורה של מחאה קולקטיבית ישירה, כאשר קבוצה של שוכרי דירות מחליטה לסרב לשלם את שכר הדירה עד שרשימת דרישות שלהם מתקבלת על ידי בעל הדירה.
היסטורית, פעמים רבות חרם שכירות קשור לשכר דירה גבוה, תנאים ירודים בנכס או דרישות בלתי סבירות מהשוכרים; עם זאת, היו מצבים בהם סוגיות רחבות יותר הובילו לחרם.
חרם שכירות הוא צורת מחאה לא חוקית, משום שהחרם הוא שבירת החוזה בין השוכר למשכיר.
ריצ'רד ברינט מתאר במאמרו משנת 1982 שישה שלבים בחרם שכירות מוצלח:
התארגנות: התארגנות של דיירים כקבוצה המחליטה לפעול יחד.
החודשים הראשונים של הקמפיין מוקדשים לבניית תשתית ארגונית, הכרוכה בתיאום ישיבות, ביצוע סקרים, קבלת ייעוץ ממומחי בנייה, הפצת מידע וגיוס כמה שיותר דיירים למחאה.
בניית תוכנית פעולה להעלאת המודעות ויצירת תמיכה ציבוריות רחבה כמה שניתן לחרם.
מגוון הכלים שניתן להשתמש בהם: קבוצות לחץ, פנייה לבית משפט, חשיפה תקשורתית רחבה, שתדלנות והפגנות.
התנגדות לפינוי דיירים באמצעות הליכים משפטיים.
גיוס מאסה קריטית של דיירים שלא ישלמו שכר דירה ומיסוד מטה לתיאום ותמיכה בדיירים השובתים.
עדכון שוטף של הדיירים והתקשורת.
הסכמות עם בעלי הבתים לסיום השביתה: הקפאת שכר דירה, שיפוץ הדירות וכו'.
אולם, ישנם רק מקרים מעטים בהם חרם שכירות הצליח, וזאת משום שקשה מאוד לארגן את כל הדיירים לקחת חלק בשביתה, דיירים יכולים לשלם שכר דירה בסתר ותמיד קיים החשש מפינוי המונע מדיירים מבוגרים ומשפחות להשתתף בחרם.
בינואר 1914 300 דיירים בלידס שבתו כנגד העלאת שכר הדירה.
העלאת שכר הדירה הייתה החלטה של הסניף המקומי של איגוד בעלי הנכסים.
מארגני החרם קראו למחאה כללית בעיר.
הליגה להגנת הדיירים, ביחד עם מארגני השביתה ערכו אסיפות ברחבי העיר.
אחרי שמונה שבועות, בית המשפט הורה להפסיק את השביתה.
המארגנים פונו והוכנסו לרשימה שחורה והתקשו להשכיר דירה בעיר.
כשהממלכה המאוחדת נכנסה למלחמה עם גרמניה בשנת 1914, היא הייתה צריכה להגדיל באופן דרמטי את הייצור.
גלאזגו, הייתה מרכז הנדסה כבדה ובניית הספינות; איגודי העובדים היו חזקים בעיר אך באופן מסורתי השכר היה נמוך.
ככל שהביקוש לעובדים באזורי התעשייה בסביבות גלאזגו גדל, כך גם הביקוש לדיור.
בעלי הבתים ביקשו להעלות את דמי השכירות שגבו, עם זאת, נכסים רבים היו ברמה ירודה ונזקקו לתיקון.
עליית שכר הדירה ומחירי המזון, הובילו להפגנות ומחאה.
בעלי בתים ביקשו לנצל את הביקוש לדיור והחליטו לפנות דיירים שפיגרו בתשלומי שכר הדירה והחוק עמד לצידם.
הדיירים שהיו מועמדים לפינוי היו בעיקר נשים משום שרוב הגברים גויסו לצבא.
בפברואר 1915, הוקמה אגודת הנשים לשיכון בגלאזגו למנוע את עליית שכר דירה ופינוי משפחות.
חרם השכירות החל במאי 1915 ובאוקטובר הצטרפו לשביתה מעל ל-15,000 דיירים.
במהלך החרם, נשים מנעו בכוח את כניסתם של נציגי בעלי הדירות שבאו למסור הודעות פינוי באמצעות השלכת שקיות קמח, פירות רקובים וזבל.
ב־17 בנובמבר 1915, אגודת הנשים לשיכון ארגנה את אחת ההפגנות הגדולות ביותר שהתקיימה עד אז בגלאזגו.
אלפיים נשים ועובדי מספנות והנדסה צעדו ברחובות העיר לכיוון בית משפט המקומי תחת הסיסמה: אבא נלחם בפלנדריה, אנחנו נלחמות כאן בבעלי הבתים.
באותו היום, הודיע מזכיר המדינה של סקוטלנד, מקינון ווד, כי ביקש מהקבינט להקפיא את שכר הדירה לרמה של לפני המלחמה.
ב-25 בדצמבר עבר חוק להגבלת הריבית על משכנתאות ושכירות בפרלמנט הבריטי.
חרם שכירות בעשור הראשון של המאה העשרים באמריקה
בייר בחנו מספר חרמות שכירות בערים שונות ביבשת אמריקה בין השנים 1925–1940. בשנים הללו התקיימו שביתות בווראקרוס ומקסיקו סיטי (1922), ולפראיסו וסנטיאגו (1922, 1925), פנמה סיטי (1925) ובערים נוספות.
חלק מהשביתות נמשכו מספר שנים ופרצו כל תקופה.
התגייסות הדיירים בערים ברחבי אמריקה במהלך תחילת המאה העשרים התבססה על רשתות חברתיות מקומיות של נשים, קבוצות אתניות, כנסיות, וצורות אחרות של התארגנויות בלתי פורמליות אזרחיות.
הדבר שמבדיל את התגייסות הדיירים בראשית המאה העשרים מדוגמאות מוקדמות יותר של מחאה עירונית הוא האופי הדמוקרטי של החברה האזרחית והמדינה.
שיח זכויות האזרח סיפק לשוכרים מסגרת חדשה לבטא את טענותיהם.
בנוסף חרם השכירות באמריקה נהנה מתמיכה מצד הרשויות והמחוקקים.
האליטות הפוליטיות החדשות תמכו במאבקים של הדיירים.
במהלך שנות העשרים אוכלוסיית ברצלונה גדלה ביותר מ-62%.
ההגירה המאסיבית גרמה להעלאה משמעותית בדמי השכירות.
לאחר הקמת הרפובליקה השנייה באפריל 1931, CNT דרש הפחתת שכר דירה ב-40%.
בחודשים יוני ויולי נערכו אסיפות הסברה בהן לקחו חלק נשים רבות שהיו אחראיות על התקציב המשפחתי.
100,000 שוכרים לקחו חלק בשביתה.
משפחות רבות סירבו לשלם את שכר הדירה ואת תשלומי החשמל והגז.
סולידריות בין תושבי השכונות הקשתה, אם לא מנעה, את פינוי הדיירים.
בעלי הבתים הקטנים תבעו ממועצת העיר להגן עליהם ולסייע בגביית החובות.
בנובמבר באותה השנה, הממשלה שלחה את המשמר האזרחי לסייע בפינויים, היא כלאה את מנהיגי השביתה ופעלה לטובת בעלי הבתים.
במאי 1959 המפלגה השמרנית זכתה בבחירות במועצה המקומית של רובע סנט פרנסיס בלונדון.
המועצה הודיעה על כוונתה להציג תוכנית לשכר דירה דיפרנציאלי במטרה להעלות את ההכנסות מדיור.
נציגים של 35 אגודות דיירים הודיעו על התנגדותם למהלך.
נערכו הפגנות נגד התוכנית, אך המתווה הדיפרנציאלי הוצג ואושר.
שכר הדירה הועלה ל-4,200 דיירים ומתוכם 1,400 לא שילמו את העלאה בשכר הדירה.
בחודשים הראשונים של 1960 נערכו צעדות והפגנות בבניין העירייה ואחרי שהושלכו ביצים על חברי מועצה מהיציע הציבורי, ישיבות המועצה נסגרו לציבור הרחב.
בפברואר, מפלגת הלייבור, ניסתה לשכנע את השובתים לסיים את השביתה ולנהל משא ומתן עם המועצה.
השובתים הציגו מתווה להפסקת השביתה, אך הוא לא התקבל על ידי המועצה.
באוגוסט של אותה השנה, הוצאו צווי פינוי נגד שני דיירים.
הדיירים ומשפחותיהם התבצרו בדירות ובאחד הלילות עברה שמועה שבאים לפנות את המשפחות ואלף מפגינים הגיעו לחסום את אנשי ההוצאה לפועל.
שבועיים לאחר מכן, פקידי הוצאה לפועל מלווים בשוטרים פינו בכוח את המשפחות.
בעקבות הפינוי נערכו הפגנות אלימות וכחמישים מפגינים נעצרו.
אגודות הדיירים ניסו לנהל משא ומתן עם המועצה אולם היא הודיעה לכל 8,000 הדיירים כי מי שלא ישלם את שכר הדירה במלואו, יועמד לדין וככל הנראה יפונה.
חרם שכירות בדרום אפריקה בשנות השמונים
חרם השכירות בדרום אפריקה בשנות ה-80 של המאה ה-20, היה חלק ממחאה נגד האפרטהייד.
חרם שכר הדירה החל באוגוסט 1984 באזור נהר וואל (כשישים קילומטר דרומית ליוהנסבורג) והתפשט לחמישים ערים ברחבי דרום אפריקה בשנתיים הבאות.
הערכה היא שעד ספטמבר 1986, 60% מהשחורים לא שילמו שכר דירה.
כתגובה להצלחת החרם, הממשלה צמצמה את אספקת המים וניקוי בורות הביוב לשכונות השחורות ברחבי המדינה.
ב-1989 עיריית סווטו ועיריות נוספות נאלצו לנהל משא ומתן עם נציגי השובתים.
חרם לימריק (קרוי גם פוגרום לימריק) היה חרם אנטישמי שהחל ב-1904. הוא הוטל על ידי תושביה הקתולים של לימריק, אירלנד על תושביה היהודים והסתיים לכאורה ב-1906, אך השפעותיו היו הרבה יותר ארוכות טווח.
החרם היה בעיקרו כלכלי, אך אירעו בו גם מקרי תקיפה, יידוי אבנים, ביזוי והשפלה ועוד.
הוא גרם ישירות, תוך מספר שנים, לבריחת כשני שלישים מהקהילה היהודית הקטנה של העיר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הקהילה נעלמה כליל.
לימריק היא העיר הרביעית בגודלה באירלנד.
מפקדי האוכלוסין שנערכו בה במהלך השנים מראים שב-1861 גר בה יהודי אחד בלבד, אך עד 1896 גדל מספרם והגיע ל-130. התבססה שם קהילה קטנה, בעיקר פליטים יהודים ליטאים שהגיעו החל מ-1878. הם עסקו בעיקר במסחר קמעונאי.
בעקבות התיישבותם בעיר נפתחו בה בשנות ה-80 של המאה ה-19, בית כנסת ולאחריו גם בית קברות יהודי.
גידול מספרי זה נתקל פה ושם בגילויי אנטישמיות.
למשל, באפריל 1884, ביום ראשון שחל בחג הפסחא, הקיף המון מוסת בית של יהודים בעיר, יידה עליו אבנים ופצע אישה יהודייה ובתה שגרו שם, וגם הבית ניזוק.
באוגוסט 1892 הוכו שני יהודים בדרכם לעיר.
בנובמבר 1896 נסקל שוב אחד הבתים של היהודים.
ואלה לא היו אירועי האנטישמיות היחידים.
למרות זאת, היהודים, למודי הרדיפות במזרח אירופה, ממנה ברחו רובם, נטו להמעיט בחשיבות גילויי האנטישמיות הללו.
ב-11 בינואר 1904 נשא הכומר יליד לימריק, ג'ון קריג , לראשונה, דרשה אנטישמית בוטה וכמוה הוא המשיך ונשא גם בימים שלאחר מכן.
הוא האשים את היהודים בהריגת האל, ברצח נוצרים ובעיקר ילדים נוצרים, במסגרת של פולחן דתי וברדיפת הנוצרים בהיותם אויביהם.
הוא האשים את היהודים בכך שכרתו ברית עם הבונים החופשיים כדי לסלק את הקתולים מצרפת.
הוא טען שהסיבה היחידה לרדיפת היהודים בכל מדינות אירופה היא שהם נתפשים כאויביה של כל מדינה בה התיישבו.
הוא האשים את היהודים בניצולם של העניים ובלקיחת ריבית נשך.
ולסיום דרשותיו הוא הפציר בנוצרים להפסיק לסחור עם היהודים, השטניים, המרושעים והערמומיים.
הדרשות הללו נפלו על קרקע אוהדת ביותר.
יהודים בכל רחבי לימריק נסקלו באבנים, הותקפו והוכו.
זו גם הייתה תחילתו של החרם הכלכלי, שהיהודים למודי הפרעות ממזרח אירופה כינוהו "פוגרום לימריק".
במשך שנתיים נמנעה אוכלוסייתה הקתולית של העיר, להבדיל מהמיעוט הפרוטסטנטי, שיצא נגד ההסתה, מכל מסחר עם היהודים.
מכתב ששלח רב העיר, אליאס בר לוין, למנהיג המפלגה הפרלמנטרית האירית ג'ון רדמונד , נענה בפתק קצר בלבד מצד האיש, בו הוא אמר ש"אין לו שום סימפתיה להתקפות הללו כנגד היהודים, בלימריק או בכל מקום אחר והוא מקווה שההגיון הבריא ורוח הסובלנות של העם האירי יגנו על היהודים".
פנייה לבישוף הכנסייה הקתולית במקום, אדוארד או'דווייר נענתה בדרישה מהיהודים דווקא, להימנע ממחלוקת פומבית ולהמעיט בפניות לעיתונות.
פניות נוספות לראשי הכנסייה באירלנד נענו בשתיקה.
אחדים מהפורעים הועמדו לדין ונענשו.
באירועים אמנם לא נרצח בפועל אף יהודי אחד, אבל חרם לימריק נמשך עד שמרבית היהודים אכן עזבו את העיר, כך שנותרו מהקהילה המקומית פחות מארבעים איש.
רבים מהיהודים הבורחים מלימריק הגיעו לעיר קורק הסמוכה, במטרה להפליג ממנה לארצות הברית, אולם תושבי קורק, בניגוד לאלה של לימריק, הראו כלפיהם אהדה מופגנת.
הם הציעו לבורחים להתארח בבתיהם וביקשו מהם להישאר באירלנד ולהשתקע בעירם.
גם הכנסיות בקורק הציעו ליהודים הנמלטים מקלט בתחומיהן ורבים מן היהודים נענו להצעה.
ג'רלד גולדברג , בנו של אחד היהודים שנמלטו מלימריק והשתקעו בקורק, אף נבחר ב-1977 לראש עיריית קורק, שהיא כיום העיר השנייה בגודלה באירלנד.
מאידך, אחדים מיהודי קורק עצמה הושפעו עד כדי כך מאירועי לימריק, שהחליטו לעזוב גם את קורק.
ביניהם היה למשל גם סבם של האחים יו וסיימון סבאג מונטיפיורי, שהגיע מליטא לקורק שנים אחדות קודם לכן ובעקבות אירועי לימריק עבר לניוקאסל שבאנגליה.
חרם על הקולנוע הרוסי (באוקראינית: Бойкот російського кіно) הוא קמפיין להחרמת סרטים רוסיים באוקראינה.
הוא החל באוגוסט 2014 ביוזמת תנועה אוקראינית אזרחית בשם ), העוסקת גם בחרם על מוצרים ושירותים רוסיים.
מטרת הקמפיין היא לצמצם את כמות המידע הרוסי המוקרן על מסכי הקולנוע והטלוויזיה האוקראיניים.
לדברי מארגני הקמפיין, מוצרי הקולנוע הרוסי הם לרוב באיכות נמוכה מאוד, ולעיתים קרובות מכילים תעמולה רוסית נגד אוקראינה.
מטרת הסרטים, סדרות הטלוויזיה ותוכניות הטלוויזיה היא החדרה ממוקדת של מידע רוסי, שרוסיה החלה בה לפני זמן רב, כדי להציף את אוקראינה בתרבות רוסית ולכפות עליה את "ערכי" רוסיה.
מספר פעולות נגד הקרנת סרטים וסדרות טלוויזיה רוסיות בערוצי טלוויזיה אוקראיניים בוצעו גם על ידי קבוצת היוזמה הציבורית "ועדת TeleEtiki".
קמפיין החרם הושק על ידי פעילי וידסיץ' בסוף אוגוסט 2014. הקמפיין כולל פעילות ברשתות החברתיות, ארגון מחאות רחוב, ניטור תוכניות טלוויזיה וסרטי קולנוע וחיפוש תעמולה רוסית בהם.
כך אחד הפעילים הוא חבר בוועדת המומחים להפצה והצגה של סרטים בסוכנות הממלכתית לקולנוע.
ב-27 באוגוסט 2014 נערכה הפגנה מול משרדי ערוץ האוקראיני בדרישה להוריד מהאוויר סדרות טלוויזיה רוסיות.
חודש לפני כן, ב-28 ביולי, ביטל את אישורי הפצה של הסרט "פודובני" ושל סדרת "הגווארדיה הלבנה".
לפי מומחי המשרד, הסרט והסדרה "בזים לשפה, לעם ולמדינה האוקראינית, מעוותים עובדות ומשכתבים אותן לטובת רוסיה".
ב-4 בספטמבר ערכו פעילי וידסיץ' מחאה תיאטרלית: "לא נכניס לבית צמר גפן רוסי" מול בניין הסוכנות הממלכתית האוקראינית לקולנוע בקייב, וקראו לאסור על שידור סדרות וסרטים רוסיים על מסכי טלוויזיה וקולנוע אוקראיניים, משום שלדבריהם הם מכילים תעמולה אנטי-אוקראינית סמויה.
המפגינים דרשו פיקוח קפדני על התוכן של מוצרי הקולנוע הרוסיים, וניקוי מרחב התקשורת האוקראיני מסרטים הפוגעים לדעתם באינטרסים הלאומיים של אוקראינה.
בסתיו 2014, נערכו הפגנות מול בית ומול ערוצי טלוויזיה אוקראיניים שונים, נגד שידור סרטים וסדרות רוסיות בטלוויזיה האוקראינית.
ב-3 בדצמבר 2014 ערכו פעילי וידסיץ' מופע ציבורי מול בניין המועצה הלאומית לשידורי טלוויזיה ורדיו, בדרישה לאסור על סרטים רוסיים, סדרות, תוכניות ומוצרי מידע רוסיים אחרים בטלוויזיה האוקראינית.
המפגינים תיארו את הצופים האוקראיניים כקורבנות של תעמולת הטלוויזיה הרוסית ("טלזומבים" בלשון המפגינים), שהפכה אותם לתומכי "העולם הרוסי".
חרמא ברטראמה (בספרדית: Germán Berterame; נולד ב-13 בנובמבר 1998) הוא כדורגלן ארגנטינאי-מקסיקני המשחק בעמדת החלוץ במועדון מונטריי מליגת העל המקסיקנית.
ברטראמה נולד בארגנטינה ומייצג את נבחרת מקסיקו.
בשנת 2022 עבר מאתלטיקו סן לואיס מהליגה המקסיקנית למונטריי בהעברה חופשית.
ברטראמה חתם במועדון עד סוף שנת 2027.
נעל הזהב של ליגה MX (משותפת): 2021 (טורניר פתיחה - "אפרטורה")
חרמן ואלרה קרבינאיטה (בספרדית: Germán Valera Karabinaite; נולד ב-16 במרץ 2002) הוא כדורגלן ספרדי-ליטאי המשחק בעמדת הקיצוני הימני באלצ'ה מהלה ליגה.
ואלרה נולד במורסיה לאם ליטאית, והצטרף בשנת 2018 למחלקת הנוער של אתלטיקו מדריד, לאחר שעבר אליה מוויאריאל.
בעונת 2019/2020 הוא קודם לקבוצת המילואים של המועדון, אתלטיקו מדריד ב', וערך את הופעת הבכורה שלו ב-24 באוגוסט 2019 בניצחון 2–1 על מרינו דה לואנקו במסגרת הליגה הספרדית השלישית.
ואלרה הבקיע את שערו הראשון במדי אתלטיקו מדריד ב' ב-13 באוקטובר 2019. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אתלטיקו ב-4 בינואר 2020, בניצחון 2–1 על לבאנטה במסגרת הלה ליגה.
ב-1 בפברואר 2021 האריך ואלרה את חוזהו עד 2026 והושאל לטנריפה מהליגה הספרדית השנייה עד לתום העונה.
ב-11 באוגוסט הוא הושאל לקבוצת המילואים של ריאל סוסיאדד מהליגה השנייה לעונה אחת.
ב-25 באוגוסט 2022 עבר ואלרה לאנדורה מהליגה השנייה, בהשאלה לעונה אחת.
ב-8 באוגוסט 2023 הוא עבר לריאל סרגוסה מהליגה השנייה, גם כן בהשאלה.
ב-30 באוגוסט 2024, חתם ואלרה על חוזה לארבע שנים בוולנסיה מהלה ליגה.
ב-3 בפברואר 2025, הוא הושאל לאלצ'ה מהליגה השנייה עד תום העונה.
ב-3 ביולי 2025, לאחר שסייע לקבוצה לעלות לליגה הראשונה, ואלרה חתם על חוזה קבוע לשנתיים באלצ'ה.
חרמש הוא כלי חקלאי המשמש לכיסוח של דשא או קציר של יבול.
הוא מורכב מלהב מעוקל המותקן על מוט ארוך, על מנת שהאיכר יוכל לעבוד בעמידה.
השימוש בחרמש נעשה באחיזת ידיותיו כך שהלהב בערך מקביל לקרקע, והזזת הזרועות מצד לצד.
החרמש הופיע באירופה במהלך המאות ה-12 וה-13. בתחילה שימש בעיקר לכיסוח דשא אולם במאה ה-16 החליף את המגל בקצירת יבול.
בעולם המודרני הוחלף החרמש במכסחות דשא ממונעות, בחרמש מוטורי לגיזום עדין ובקומביין אוטומטי (בעברית: "מקצרה משולבת" או "קצרדש עצמונע") אך החרמש עדיין הכרחי עבור חקלאים במדינות העולם השלישי ובשטחים הרריים.
ניתן להשתמש בחרמש גם ככלי נשק הדומה לחנית הקדומה, באמצעות אחיזת החרמש כשהלהב זקוף למעלה, בדומה לנשק מוט הנקרא "פושארד".
האיכרים הפולנים הרבו לעשות זאת במאות ה-18 וה-19. בחרמש ניתן להשתמש גם בצורתו, ללא שינוי, כנשק המשסף וחותך.
החרמש בתור נשק הוא מסורבל לתפעול אך קטלני כי קשה לצפות את מסלול תנועת הלהב.
בנוסף, החרמש משמש ככלי נשק סמלי של דמויות מיתולוגיות כגון מלאך המוות, הקוצר הקודר (The Grim Reaper), כרונוס (אל הזמן) וסבא זמן.
החרמש מתקשר בסמליות לזמן ומוות, שכן חיי האדם משולים לקנה חיטה הנע ברוח ומחכה עד שיבוא הקוצר ויגדע את חייו.
החרמש מופיע בסמלן של ערים רבות, בעיקר כאלה המתבססות על חקלאות וגידולי דגן.
החרמש מורכב ממוט ארוך, באורך 170 ס"מ הנקרא "snath" (ולעיתים גם snaith או sned).
המוט בחרמש המסורתי עשוי מעץ, אך בחרמשים מודרניים ניתן למצוא מוטות העשויים ממתכת או פלסטיק.
מוט החרמש עשוי להיות ישר או מעוקל בצורת האות S, בגרסאות היותר מתוחכמות מוט החרמש מעוגל ב-3 ממדים כדי לאפשר לקוצר עמידה זקופה.
על מוט החרמש מותקנות ידית אחת או שתיים בניצב לו, אחת בקצה המוט והשנייה תמיד בערך באמצעו.
את הידית בסופו של המוט ניתן להסיר, אך הידית האמצעית היא רכיב הכרחי המשמש לשליטה על מיקום הלהב.
למוט מחובר להב ארוך ומעוקל בצורת חרמש, מעין סהר או בננה חדה, באורך 60–90 ס"מ, הנמצא בקצהו התחתון בניצב למוט.
בחרמשים הלהב תמיד מזדקר מצד שמאל של המוט, וקצהו מכוון כלפי הקוצר.
בעיקרון, אפשר לבנות חרמש לשמאליים, אך לא ניתן לעבוד בו ביחד עם קוצרים אחרים בצוות, שכן הקוצר השמאלי קוצר בכיוון המנוגד לשאר.
להב החרמש מיוצר על ידי תהליך הנקרא פינינג (peening) ובו המתכת עוברת השבחה.
עבור מספר שימושים, כגון כיסוח דשא, חוד הלהב מחושל בעובי דק כנייר.
אחרי הפינינג, חוד הלהב עובר גימור.
כדי לתחזק את הלהב יש להשחיזו עם אבן משחזת או נייר זכוכית, ומדי פעם לבצע פינינג נוסף לחוד הלהב.
בעברית השימוש בחרמש נקרא לפי הפעולה: קציר או כיסוח דשא.
באנגלית השימוש בחרמש נקרא "scything" או "mowing" או "reaping".
הקציר נעשה על ידי החזקת הידית העליונה ביד שמאל והחזקת הידית האמצעית ביד ימין, כאשר הזרועות ניצבות ישרות והלהב מקביל לקרקע ומאוד קרוב אליה.
הגוף מעוקל ימינה ואז מתעקל שמאלה, תוך הזזת להב החרמש לאורכו בקשת ארוכה מימין לשמאל, כך שהוא נמצא בסיום פעולת ה"טאטוא" מול הקוצר, וכך קוצר דשא ומזיזו שמאלה.
הקציר ממשיך בקצב קבוע, ומדי פעם נעצר כדי לחדד את הלהב.
הטכניקה הנכונה יוצרת פעולת חיתוך על היבול או הדשא, וחותכת רצועה צרה בכל מכה - טעות נפוצה של מתחילים היא לנסות לקצוץ או להכות בדשא, כאשר הלהב נמצא בניצב לו, וכך לנסות לקצור רצועה רחבה מידי בבת אחת.
זוהי עבודה קשה יותר ובלתי-יעילה.
קציר קרוב מידי לקרקע יכול לזהם את הלהב עם אדמה ולגרום לו להתקהות.