tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סטיילס כתב באריכות רבה על קריגל ביומנו, בכבוד והערכה, הוא פירט ארוכות על לבושו, התנהגותו ואישיותו, ותיאר בפרוטרוט לאורך עמודים רבים את מעשיו של קריגל בניופורט.
כך לדוגמה תיאר ביומנו את חזותו של קריגל בחג הפורים 1773 בבית הכנסת בניופורט:
סטילס הזמין אותו ואת אהרון לופז, סוחר יהודי מקומי נכבד, לביתו ב-30 במרץ 1773 בפעם הראשונה.
השניים התחברו במהירות, לפי הרישומים של סטיילס הם נפגשו 28 פעמים עד עזיבתו של קריגל שישה חודשים מאוחר יותר, כדי לדון במגוון רחב של נושאים, החל מהפוליטיקה של ארץ הקודש ועד למיסטיקה של הקבלה.
קריגל גם הדריך את סטילס בשפה העברית, והם היו אמורים להתכתב בהרחבה בעברית לאחר עזיבתו של קריגל.
קריגל הדפיס בניופורט (בתמיכת לופז) דרשה לחג השבועות, בשנת 1773.
סטיילס הזמין עבור ייל את דיוקנו של קריגל, דיוקן שנעשה על ידי הצייר סמואל קינג.
הרב רפאל חיים משה בן נאים (מכונה הרחמ"ן; ז' בשבט ה'תר"ה, 15 בינואר 1845 - י"ג באב ה'תר"פ, 28 ביולי 1920) היה דיין, פוסק הלכה ומחבר ספרים.
בהמשך כיהן כרבה של ג'יברלטר בשלהי המאה התשע עשרה ועד ראשית המאה העשרים.
נולד בטיטואן לרבי ישעיה בן נאים.
סמוך ללידתו, עלו הוריו לארץ ישראל והשתכנו בחיפה.
מחוסר מורים בעיר, וכן מחוסר אמצעים, נשלח לעבוד אצל חנווני במקום, ובמקביל אביו לימדו תורה זמן מה.
לאחר מכן, בעת שביקר רבי דוד בן שמעון בחיפה, עמד על כישוריו של הנער, וביקש לשולחו ללמוד בטבריה, ואף מימן זאת מכספו.
בשנת תרי"ח, עם הגיעו לגיל בר מצווה, החל ללמוד אצל רבי חיים שמואל הכהן קונורטי, שהיה רבו המובהק.
בשנת תר"כ חלה במחלה קשה, ובעקבות זאת נוסף לו השם 'רפאל'.
מספר ימים לאחר מכן התייתם מאימו, מקובל בידי צאצאיו שהיה זה בעקבות בקשת אמו שתלקח נפשה תחת נפשו.
בשנת תרכ"א, בהיותו כבן 16, נשא את רחל בת הרב שמואל ישראל.
מתלמידיו בטבריה נמנה הרב יעקב חי זריהן.
בשנת ה'תרל"ד נשלח על ידי רבני טבריה כשד"ר לטורקיה, יוון ומצרים.
לאחר ששאשתו נפטרה בשנת תרמ"ג, יצא שוב לשליחות לארצות המגרב: אלג'יריה, תוניסיה, ומרוקו.
בשנת תרמ"ו הגיע לטיטואן עיר מולדתו.
שם התחתן שנית עם בת דודו רבי משה בן נאים.
בשנת ה'תר"ן הוצע לו לכהן כרבה של טבריה, אך סירב להצעה, ונענה במקומה להצעת הרבנות בגיברלטר.
במקביל שימש כמורה הצדק של קהילת ליסבון בענייני אבן העזר וחושן משפט.
בכ"א שבט ה'תרמ"ד שיכל את בנו שמואל בגיל 17. בן זה חיבר מספר חיבורים, רובם אבדו.
כמו כן, שיכל בחייו את בנו ישעיה.
בסוף ימיו סבל ממחלה בעיניים.
נפטר בי"ג אב ה'תר"פ, ונקבר בגיברלטר.
לאחר פטירתו כיהן רבי שלמה אלמליח כרבה של גיברלטר.
בין פסקיו, מפורסמת התנגדותו לטחינת קמח למצות בריחיים המונעים על ידי קיטור.
הרב רפאל חיים משה כתב על כך קונטרס 'קול טחנה - קול תחנה'.
לאחר כשנתיים הוציא קונטרס נוסף בשם 'בשפל קול תחנה', כתגובה שנייה לתשובות המתירים שבראשם עמדו הרב חיים בלייח והרב אליהו בן גיגי.
תשובות המתירים נאגדו על ידי הרב בן גיגי בקונטרס 'קול צעקת הרועים' (ירושלים תרע"ה).
בשנת תרס"ח נשאל מאת הרב דוד צבאח על היחס למנהגים תמוהים, והשיב:
בתו אסתר נישאה לרבי משה כלפון, מרבני טבריה.
בנו רבי דוד, כיהן כרב קהילת 'עץ חיים' בגיברלטר וכן כקונסול כבוד מטעם מדינת ישראל בגיברלטר.
נכדו הרב יעקב בן נאים הקים לזכרו את ישיבת נחלת משה בירושלים.
נכדו אברהם כלפון כיהן כחבר בכנסת השנייה.
רבי רפאל חיים משה כתב דרושים ותשובות רבות, חלקם יצאו לאור בספרים הבאים:
שו"ת רחמים פשוטים - תוניס תר"ע - תרע"ד.
פטר רחם - דרשות, ירושלים תרע"ג.
קול תחנה קול טחנה - קונטרס האוסר את טחינת קמח למצות בריחיים של קיטור.
דרוש ארץ ישראל - ירושלים תשכ"א.
הרב רפאל ידידיה שלמה צרור (כ"ב אלול ה'תמ"א, 1681 - כ"ז כסלו ה'תצ"ח, 1738) היה רופא, ראש ישיבה, פוסק הלכה נודע, אב בית הדין ורבה של אלג'יר בראשית המאה ה-18, ובעל השכלה כללית.
נולד באלג'יר לאביו הרב ישועה.
התייחס לרשב"ץ השני, ולרבי אברהם אבן טוואה.
בהמשך התמנה לאב בית הדין של אלג'יר.
קירב את תלמידו הרב יהודה עייאש ששימש אותו כחמש עשרה שנה.
חביריו בבית הדין היו רבי יעקב צרור, רבי אברהם יאפיל, רבי יהודה עייאש, ורבי בנימין דוראן.
הרב נשאל שאלות הלכתיות מקהילות רבות בצפון אפריקה, ביניהן: תוניס, קונסטנטין, אלג'יר, אוראן וגיברלטר.
כמו כן התכתב בהלכה עם חבירו הרב מסעוד אלפסי.
הרב עמד בראשות הישיבה, ותלמידיו העידו כי לרבם כשרון זכירה ייחודי, וכן שהיה בעל השכלה רחבה, בחכמת ההגיון, מדע המדינה, רפואה וטבע.
הרב חיבר קינה לעשרה הרוגי מלכות.
עוד העידו תלמידיו כי הרב סבל ממאורעות קשים שפגעו בבניו ובממונו.
הרב נטה לחלות, ופגעה בו עייפות כרונית והתעלפויות.
ביתו מתה בחייו בשעת לידת בנה.
לאחר פטירתו, תלמידו הרב יהודה עייאש כתב עליו קינה בערבית.
הרב תמך בשימור מנהגי אלג'יר, וסבר שלא ניתן לשנותם.
כמו כן דאג להעביר את המנהגים לתלמידו הרב יהודה עייאש, שקיבצם בספר 'מנהגי ודיני ק"ק ארג'יל'.
הרב ביאר שארצות המערב קיבלו עליהם את הוראות מרן השולחן ערוך, ויש לפסוק כמותו בכל מקום, מלבד הלכות ומנהגים שכבר נהגו בהם שלא כמרן, שאין לשנות את המנהג הקדמון.
הרב סבר שאין לפסוק כהגהות הרמ"א, עד שיתברר שכך גם דעת מרן השולחן ערוך.
לא ניתן לטעון 'קים לי' כשיטת אחד הפוסקים כנגד דעתו של מרן השולחן ערוך.
שו"ת פרי צדיק - שאלות ותשובות בארבעת חלקי השולחן ערוך.
ביאור ארבעת חלקי השולחן ערוך - פירוש וקיצור לארבעת חלקי השולחן ערוך.
רבי רפאל יוסף בן רובי (נפטר בירושלים, כ"ז בסיוון ה'תקנ"ה) היה רב ודיין בירושלים, בן דורם של החיד"א ומהרי"ט אלגאזי, וממפרשי הרמב"ם.
נולד לרבי יהודה אבן רובי, והיה מרבני ירושלים בתקופתו.
שימש כדיין בבית הדין של מהרי"ט אלגאזי בירושלים.
שמו מופיע בין שמות רבנים החותמים על הסכמות לספרים שיצאו לאור בתקופתו.
הרב בן רובי יצא בשנת ה'תקמ"ב כשד"ר למערב אירופה, וחזר לירושלים לפני שנת ה'תקמ"ט.
נפטר בירושלים בכ"ז בסיוון ה'תקנ"ה, ומנוחתו כבוד בהר הזיתים.
ספרו "דרך המלך" הוא פירוש הלכתי מעמיק למשנה תורה לרמב"ם.
חלק נכבד מהספר עוסק בהלכות נדרים.
הספר הודפס לראשונה בליוורנו בשנת תקמ"ו, הודפס שוב במהדורת צילום, בברוקלין בשנת ה'תשנ"א.
ושוב במהדורת צילום, באשדוד בשנת תשנ"ז.
פירושיו על הרמב"ם הוכנסו לפרויקט השו"ת.
הספר מעוטר בהסכמת מהרי"ט אלגאזי, ובסופו מובא מכתב של החיד"א בו הוא מעיר הערה על הספר וכותב "ועל דבר ההסכמה על ספרו הבהיר...
דמר ניהו רבא נודע בשערים שמו כי רב הוא, וספר תורה שבידו משובח ומפואר מאיר עיני חכמים, כי כל דרכיו משפט דרך המלך אין לו שיעור...".
כתב הסכמות לספרים, ביניהם הסכמה לספר "עיני אברהם" של רבי אברהם צפיג.
הרב רפאל חייא פונטרימולי היה רב באזמיר, מדפיס, ומחבר הספר מעם לועז על מגילת אסתר.
נולד לחיים בנימין פונטרימולי, מחבר ספר פתח הדביר ובנו של חייא פונטרימולי, מחבר שו"ת צפיחית בדבש.
נישא לנהמא סול קאדין, שנפטרה בט"ו בטבת ה'תרס"ג.
הקים בית דפוס באזמיר שם הדפיס בין השאר את ספרו קדושת היום.
כמו כן הדפיס את ספרו של הרב חיים שונשול, שמחה לאיש.
נפטר בגיל 39 ביום כ"ז בתמוז שנת ה'תר"ל (1870), ונקבר באזמיר.
כחודש לאחריו נפטר אחיו הגדול, הרב ישעיה יוסף פונטרימולי, שניהם בחיי אביהם.
תשובה ממנו נדפסה בספר אשר לשלמה לרבי שלמה יפה אשכנזי (דף ג ע"א - דף ה ע"ב).
כמו כן, אביו, הרב חיים בנימין פונטרימולי, מזכירו מספר פעמים בספרו פתח הדביר.
ספר מעם לועז דיקלארו על מגילת אסתר (בלאדינו; אזמיר תרכ"ד, סאלוניקו תרכ"ז, קונסטנטינאפולה תרנ"ט): ספר בסדרת הספרים ילקוט מעם לועז, ובו פירוש על מגילת אסתר.
הספר תורגם בידי הרב שמואל קרויזר ונדפס כחלק מילקוט מעם לועז.
קדושת היום (אזמיר תרי"ח ותר"ם).
שני פרקי מוסר בלאדינו; לראש השנה - על מעשה העקדה וליום הכיפורים על מעשה יונה הנביא.
שבחי האר"י זלה"ה שלושה פרקי מוסר שאינם משבחי האר"י הידועים.
הרב רפאל יהונתן פוליסוק (נולד ב-1998) הוא פעיל למען להט"בים בחברה הדתית בישראל, והיה בין הלהט"בים המוצהרים הראשונים להיסמך לרבנות אורתודוקסית בישראל.
הוא גדל בריו דה ז'ניירו בברזיל וחזר בתשובה כשהיה נער צעיר.
כשהיה בן תשע, עלה עם משפחתו לישראל, תחילה התגוררו ברעננה ובהמשך בהרצליה.
בגיל צעיר החל להתחזק בדת ועבר ללמוד בחינוך הדתי, בישיבה התיכונית מדרשית נעם, ובהמשך למד בישיבת מרכז הרב.
לאחר שהחל להבין כי הוא נמשך לגברים, הוא פנה לטיפולי המרה.
עם זאת, לאחר חמישה חודשי טיפול, בהם לדבריו נכנס לדיכאון עמוק, הוא בחר לסיים את התהליך ולעזוב את הישיבה.
בהמשך הפך לפעיל למען להט"בים בחברה הדתית, הצטרף לארגון "חברותא" והחל לפעול כנגד טיפולי המרה.
עדותו על חוויותיו האישיות, בדיון שנערך בוועדה בכנסת בנוגע להצעת חוק שייעדה לאסור על טיפולי המרה, זכתה לתפוצה ברשתות החברתיות וסייעה להעלות את הנושא לסדר היום הציבורי.
בשנת 2020 פרסם את קונטרס 'לשם התורה', ובו בירור הלכתי של סוגיית הזוגיות ההומוסקסואלית בראי ההלכה.
המסמך טוען שמלבד האיסור המפורש על משכב זכר, אין איסור הלכתי על מגע בין גברים גם כאשר שניהם הומוסקסואלים, אין איסור ייחוד בין שני גברים הנמשכים זה לזה, ואין איסור גם במיניות בין נשים.
המסמך טוען כי יש מצווה להיות בזוגיות ולשאוף לייסד זוגיות, גם ביחס לזוגיות בין זוג גברים או זוג נשים.
בשנת 2024 הוסמך לרבנות על ידי רבו, הרב דניאל לנדס לאחר לימודים בכולל של ישרוּת, יוזמת סמיכה עצמאית של הרב לנדיס.
בכך הפך פוליסוק לישראלי ההומוסקסואל הראשון שהוסמך כרב אורתודוקסי.
כיום, פוליסוק מלמד תלמוד, תנ"ך ומחשבת ישראל בבית המדרש של מכון פרדס ועונה לשאלות בהלכה של פונים מהקהילה הגאה ומחוצה לה.
פוליסוק מנהל טקסי נישואים גאים.
הטקסים אותם בנה אינם זהים בטקסט לטקס נישואים הטרוסקסואלי יהודי מסורתי, אך כוללים שבועת נאמנות הדדית והתחייבות לשטר שותפות שלדבריו מקבילה לכתובה.
פוליסוק טוען כי טקסים אלו אותם הוא עורך הם בעלי חלות הלכתית.
באוגוסט 2025 פרסם תשובה הלכתית מקיפה בו פרס את משנתו בנושא.
חיון נולד לאילן ואילנה במושב צרופה בחוף הכרמל, שם למד בניר עציון.
בהמשך המשפחה חזרה בתשובה ועברה לביתר עלית, אז למד בישיבה הקטנה פורת יוסף בקטמון בירושלים, ובהמשך בישיבת כסא רחמים בבני ברק.
בשלהי שנת 1995 המשפחה עברה לנתיבות שבעוטף עזה, שם למד בכולל של הרב יורם אברג'ל, ובמקביל שימש כטכנאי מחשבים וניהל מעבדה.
בגיל 27, לאחר צבירת ניסיון וידע בתחום ההאקינג, החל לעסוק ביירוט מודיעין אויב והעברתו לידי כוחות צה"ל וזרועות הביטחון שונות, לאחר שקיבל ממשרד התקשורת רישיון להחזיק ציוד מודיעין ולהשתמש בו על מנת להמשיך לסייע באמצעי מודיעין שונים.
הוא מנהל קבוצה של כ-30 חברים העוסקים בעיבוד וסינון המידע המודיעיני.
לדברי חיון, ועל פי עדויות של לוחמים, פעמים רבות מידע זה, שמושג מהשטח בזמן אמת, מגיע לכוחות עוד בטרם מגיעות אליהם אינדיקציות מודיעיניות מהגורמים המקצועיים בזרועות המודיעין של צה"ל והמשטרה, דבר שהביא לא פעם להצלת חיים.
בסוף 2022 החליט אלוף-משנה ג', ששימש אז כראש מחלקת ביטחון מידע בצה"ל, למנוע ממנו תקשורת עם המפקדים בשטח, לטענתו מכיוון שצה"ל הוא מהצבאות הטובים בתחום ואינו זקוק לעזרה אזרחית.
הקלטת השיחה ביניהם אודות העניין פורסמה בחדשות 12 על ידי אלמוג בוקר בספטמבר 2024.
ב-17 באוקטובר 2023 פורסם בזמן ישראל לראשונה על פועלו של חיון במעקב אחר תרגילי חמאס וההתרעה אודותיהם, ועל פסילת האישור להחזקת הציוד מצד משרד התקשורת וצה"ל.
למחרת, ב-18 באוקטובר, ראיין גיא לרר את חיון בערוץ 13, שם קרא חיון לחידוש הרישיון לשימוש בכלי המודיעין שנשלל ממנו.
מספר שעות לאחר מכן הוחזר לחיון הרישיון.
חיון מנהל מספר פורומים דיגיטליים, בהם חברים גורמים רבים במערכת הביטחון, המסתייעים באופן שוטף במידע המופק מהם.
פעילותו במתקפת הפתע על ישראל, שבעה באוקטובר 2023
ב-7 באוקטובר, כבר משלב מוקדם בבוקר, פנו אליו מאות אנשי צבא ואנשים מקיבוצי העוטף ומפסטיבל נובה, שביקשו את עזרתו.
חיון הכווין כוחות צבאיים ליישובים שונים בעוטף ולפסטיבל נובה, והחביר בינם לבין אנשי כיתות הכוננות והאנשים הלכודים בבתיהם.
בעקבות פעילותו זרמו כוחות צבאיים ראשונים לחולית, שהצילו רבים מבני הקיבוץ.
חיון טוען כי אילו המידע שהעביר היה מתקבל והציוד שלו לא היה נלקח על ידי הצבא - הטבח היה נמנע.
אחד האנשים שהכווין חיון היה חן בוכריס, סגן מפקד יחידת מגלן, שמספר ימים קודם לכן הודיע לו כי בכוונתו לבקרו ולהעניק לו תעודת הוקרה מהיחידה.
חיון ובוכריס היו בקשר עד דקות ספורות לפני שנהרג בקרב עם מחבלים בנחל עוז.
חלקו בהכוונת כוחות צבאיים לקיבוצי העוטף ולפסטיבל נובה בכלל, וכוחות של יחידת מגלן בפרט, הוזכר במאמר מפורט בניו יורק טיימס שפורסם בדצמבר 2023 וכן בג'רוזלם פוסט ובשבועון הגרמני די צייט.
כמו כן נערך עמו ראיון ששודר ב-I24NEWS בצרפתית.
ב-12 בספטמבר 2024 העיד בפני ועדת החקירה האזרחית לטבח שבעה באוקטובר.
ב-25 באוגוסט פורסם כי תקיפה של צה"ל בבית החולים נאצר בח'אן יונס נבעה בעקבות תיעוד שהעביר חיון לכוחות הביטחון לאחר מעקב של מספר ימים, בו נראית מצלמה שהוצבה בבית החולים נאצר וצילמה את כוחות צה"ל השוהים בקרבת מקום במטרה לאסוף עליהם מידע שישמש את חמאס נגדם.
חיון מרבה לבקר את פעולות כוחות הביטחון והממשלה בכך שאינם תקיפים מול איום החמאס ובכך שהסיוע ההומניטארי מגיע אל החמאס ומעניק לאנשיו כוח נוסף ללוחמהובנוסף מגביר את השליטה שלו ברצועה כלפי התושבים, למשל בהתניה שמשפחה תקבל מזון רק אם אחד מבניה יצטרף לחמאס.
לטענתו אין רעב ברצועה והדיון על כך הוא קמפיין מתוכנן מראש והצילומים מבוימים.
בנוסף חיון טוען כי אזרחים מבלי משים מעבירים מידע מודיעני לידי איוב בעת נפילת טילים, אך מנגד יש יכולת לכל אחד לסייע באיסוף מודיעיני "אם כל אזרח יהיה ער לסביבה שלו [...] עוד סיוע קטן, עזרה קטנה שבעצם תשלים תמונה בפאזל מאוד גדול".
על פעילותו בסיוע ליחידות השונות בצה"ל בכלל, וב-7 באוקטובר 2023 ומלחמת חרבות ברזל בפרט, קיבל תעודות הוקרה מהיחידות: מגלן, היחידות המיוחדות 901, יחידת הניוד 444, דובדבן, ימ"ס דרום, חיל האוויר, שב"ס, מג"ב, ועוד.
ב-14 בספטמבר 2025 קיבל חיון את אות 'מגן העוז' מידי השר עמיחי אליהו במעמד הוקרה בבריכת הסולטן.
רפאל "רפא" מארקֶס אלברס (ספרדית: Rafael Márquez Álvarez; נולד ב-13 בפברואר 1979 בסמורה שבמקסיקו) הוא כדורגלן עבר מקסיקני ששיחק בעמדת הבלם, המשמש כיום כעוזר מאמן של נבחרת מקסיקו בה שימש כקפטן והופיע במדיה בחמישה מונדיאלים.
מארקס החל את הקריירה שלו במועדון המקסיקני אטלס, שם ערך את הופעת הבכורה ב-1996 בגיל 17 בלבד.
מארקס התבלט בזמנו באטלס, ערך 77 הופעות בקבוצה והגיע עמה למקום השני בליגה.
ב-1999 כרטיסו נרכש על ידי המועדון הצרפתי מונקו בתמורה לשישה מיליון אירו.
מארקס הצליח במונקו, ועזר לקבוצה לזכות באליפות צרפת בעונתו הראשונה בקבוצה.
למרות התעניינות לאורך השנים ממועדונים גדולים יותר, הוא נשאר במועדון עד 2003, כשברצלונה החתימה אותו בתמורה לחמישה מיליון אירו.
בכך הוא המקסיקני השני שמשחק בברצלונה, אחרי הורסיו קסרין.
בעונה הראשונה בברצלונה הופיע מארקס 24 פעמים ועזר לקבוצה לסיים במקום השני בלה ליגה.
בעונה השנייה עבר מעמדתו הטבעית במרכז ההגנה לתפקיד הקשר האחורי, בגלל פציעות של השחקנים תיאגו מוטה, אדמילסון וג'רארד לופס.
הוא היה אחד מהשחקנים העיקריים שעזרו לברצלונה לזכות באליפותה ה-17 בליגה הספרדית.
בעונת , אחרי פציעה בברכו השמאלית שהשביתה אותו במשך חודש, חזר מארקס לשחק מול מילאן בחצי גמר ליגת האלופות.
ברצלונה ניצחה בסן סירו 1-0. מארקס היה שותף גם למשחק הגמר בו ברצלונה ניצחה את ארסנל 2-1. ההישג הזה הפך אותו למקסיקני הראשון שזוכה בתחרות, הישג שגם הוגו סאנצ'ס, הנחשב לגדול הכדורגלנים המקסיקנים בכל הזמנים, לא הצליח לעשות במדי ריאל מדריד.
אחרי מונדיאל 2006 חידש מארקס את החוזה שלו ל-38.5 מיליון דולרים בארבע השנים הבאות בברצלונה, כך שהחוזה שלו ייגמר ביוני 2010. בעונת סבל ממספר פציעות.
בקיץ עזר לנבחרת מקסיקו להגיע למקום השלישי בקופה אמריקה 2007.
את עונת , בה סיימה ברצלונה במקום השלישי בליגה, החל מארקס היטב, אך בשל פציעות חוזרות ונשנות ירדה יכולתו.
לאחר מינויו של ז'וזפ גוארדיולה כמאמן הקבוצה בסוף העונה, נושלו דקו ורונאלדיניו מהסגל ובכך נותר מארקס השחקן היחיד בקבוצה שהוחתם בתקופת פרנק רייקארד.
מארקס הפך לבלם השני בסגל, לצד הקפטן קרלס פויול, בעונת .
בדצמבר 2008 ערך מארקס את הופעתו ה-200 בכל המסגרות במדי ברצלונה במשחק הקלאסיקו מול ריאל מדריד, בו ניצחה ברצלונה 0–2.
בדצמבר 2015 חתם מארקס באטלס, קבוצתו הראשונה, שם התחיל לשחק ממשית בתחילת 2016. ב-21 באפריל 2018 הודיע על סיום הקריירה שלו בתום העונה, אך הביע את רצונו לקחת חלק במונדיאל 2018, בו אכן שותף.
משחקו האחרון במדי אטלס נערך ב-28 באפריל 2018 במחזור האחרון של קלאוסורה 2017/18 בליגה המקסיקנית.
מארקס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת מקסיקו ב-5 בפברואר 1997 במשחק מול נבחרת אקוודור.
מאז מארקס היה אחד השחקנים החשובים ביותר של הנבחרת.
הוא שיחק עם הנבחרת בטורנירים שונים, זכה עמה בגביע הקונפדרציות 1999 ובגביע הזהב.
במונדיאל 2002 פתח מארקס בכל ארבעת משחקי הנבחרת ואף קיבל את סרט הקפטן מהמאמן חאבייר אגירה למרות גילו הצעיר (23).
בהפסד 0–2 בשמינית הגמר לנבחרת ארצות הברית קיבל מארקס כרטיס אדום בדקות האחרונות למשחק.
מארקס היה חלק אינטגרלי בנבחרת כשהעפילה למונדיאל 2006 שנערך בגרמניה.
בטורניר עצמו שיחק פעם נוספת בארבעת משחקיה של נבחרת מקסיקו, ואף הבקיע שער בהפסד 1–2 לנבחרת ארגנטינה בשמינית הגמר.
מארקס שיחק עם נבחרת מקסיקו גם בגביע הזהב 2007 ובקופה אמריקה 2007, בו הגיעה הנבחרת המקסיקנית עד המקום השלישי.
מארקס נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2010 ואף כבש את שער השוויון נגד המארחת דרום אפריקה.
מארקס נכלל בסגל הנבחרת גם למונדיאל 2014, וכבש שער נגד נבחרת קרואטיה.
בכך הפך לשחקנה השני בכל הזמנים של נבחרת מקסיקו אשר מבקיע שער בשלושה טורנירים שונים של גביע העולם (הראשון הוא קוואוטמוק בלנקו).
מונדיאל 2018 היה למונדיאל החמישי שבו נטל מארקס חלק, והוא השחקן הרביעי בהיסטוריה שעושה זאת (קדמו לו אנטוניו קרבחאל, לותר מתאוס וג'אנלואיג'י בופון).
לאחר הפסדה של נבחרת מקסיקו לנבחרת ברזיל בשמינית גמר המונדיאל מארקס פרש מכדורגל.
זכייה באליפות העולם לקבוצות (2009)
מקום שני באליפות העולם בכדורגל לקבוצות (2006)
אליפות מקסיקו: אפרטורה 2013, קלאוסורה 2014
רפאל לוי (הלוי) סגל מהנובר היה מתמטיקאי ואסטרונום יהודי-גרמני, מחבר "תכונת השמים".
התייתם בגיל צעיר מאביו, יעקב יוסף לוי.
למד בישיבת פרנקפורט על נהר מיין, ואחר כך למד בכוחות עצמו מדעים ושפות.
עבד כמנהל חשבונות אצל יהודי החצר וולף אופנהיימר בהנובר.
אחר כך משך את תשומת לבו של לייבניץ, שהיה איש החצר בהנובר, והפך לתלמידו ובן-חסותו והיה דר בביתו במשך שלש שנים.
בהמשך היה מורה לפילוסופיה, למתמטיקה ולאסטרונומיה.
ספרו "תכונת השמים" (אמסטרדם תקט"ז; נדפס מחדש כמה פעמים במאה העשרים) עוסק באסטרונומיה, ובו ביאור להלכות קידוש החודש של הרמב"ם; כן פרסם לוחות אסטרונומיים שונים ומאמרים גרמניים במתמטיקה.
בחיבור שנשמר בכתב יד הוא עוסק בחישוב הקץ וקובע את זמני הגאולה ותחיית המתים.
כאחד מן המשכילים המוקדמים ראה חשיבות דתית בחשיפת היהודים לחידושי המדע המודרני ובהפחתת הבערות אצלם.
הוא עמד בקשר עם אנשי תנועת ההשכלה המאורגנת: התכתב ונפגש עם משה מנדלסון, והיה מורהו של יצחק אייכל.
נולד בפאזארדז'יק שבבולגריה (אז בשליטת האימפריה העות'מאנית) כבן יחיד לרב יהודה ולשרה.
כשהיה כבן שלוש, בשנת ה'תקס"ז (1807) עלה לארץ ישראל עם הוריו.
למד תורה בירושלים בחדרים ובישיבות.
בגיל 15, בשנת ה'תקע"ט (1819) התייתם מאביו, בודד וחסר כל.
בשנת ה'תקפ"א (1821) נישא לווינזיאנה בת הרב אשר הלוי, שהיה מגדולי רבני ירושלים.
בגיל 27 נסע בשליחות רבני ירושלים ללוב, תוניסיה, אלג'יריה ומרוקו לטובת עניי ירושלים.
בשנים ה'תקפ"ח-ה'תק"ץ (1828-1830) היה שוב בשליחות מטעם תושבי ירושלים במרוקו, וב-1831 נסע בשליחות לתוניסיה.
בשנת 1840 נסע לערי איטליה בשליחות ישיבת חברון, ובזמן שהותו שם השכין שלום בין שני חלקי קהילת רומא, שהיו מסוכסכים, ונקרא בשל כך אל האפיפיור לשיחה וסיור בוותיקן, שם ראה שרידים מכלי המקדש.
בה'תר"ה (1845) היה בשליחות חברון לאיטליה.
בה'תרכ"ג (1863) יצא שוב בשליחות תושבי ירושלים למרוקו, ושם התפרסם כבעל מופת.
בט"ו באב ה'תר"ם (14 באוגוסט 1880), מונה לכהן כראשון לציון וכממלא מקום החכם באשי, לאחר שמחותנו, הרב יעקב שאול אלישר, ויתר לו על המשרה בשל גילו.
בשנת 1889, הודות למאמצים מצד החכם באשי של טורקיה, הרב משה הלוי, הועלה בתפקידו מממלא מקום לתפקיד החכם באשי הרשמי.
אליעזר בן-יהודה תיאר בזכרונותיו את התרשמותו העצומה ממראה דמותו של ראש רבני ארץ ישראל:
"החכם־באשי בעצמו היה דמות מזרחית נהדרה באמת, דמות של אחד האבות הקדומים, כמו שאנו רגילים לדמוֹתם לנו בדמיוננו.
הוא היה גבה־קומה, זקוף, חתוך קוי־פניו קצת גס, אך תארו בכלל נאה, אצילי, זקנו מגוּדל, הדור מאד בלבוש השרד הרשמי...
בית־משכנו היה אמנם בנין ישן, פשוט...
על הרצפה היו שטוּחים שטיחי צמר מזרחיים יקרים, נפלאים בזוהר צבעיהם וגוניהם וביפי ציוריהם...
בסוף הבית עמד על משמרתו שמש בעל צורה, לבוּש בגדי־שרד, חגור חרב על מתניו.
ובתוך הדלות והמסכנות הכללית של היהודים בארץ־ישראל...
נדמה לי זה עוד יותר יפה ממה שזה היה, ובמעמד־נפשי אז נצנץ לפני ברק אור של שררה יהודית, של שלטון יהודי."
הרב הלך לעולמו לאחר מחלה בת מספר שבועות, בי"ד בטבת ה'תרנ"ג.
מחותנו 'היש"א ברכה' התמנה לראשון לציון תחתיו.
בתו וידה נישאה לרב חיים משה אלישר, ונכדו היה הרב יוסף שאול אלישר.
ב-1887 הדפיס את ספרו לב מרפ"א: מערכות בהלכה, לפי א-ב, שו"ת, חידושים ודרושים.
כן כתב הערות וציונים על הרמב"ם.
רפאל דוד (רפי) לוין (נולד ב-29 במרץ 1938) הוא כימאי ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לוין הוא חבר זר של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת ה'תשל"ד (1974).
לוין מוכר בעולם כאחד מאבות תחום הדינמיקה בחקר הכימיה וכמי שהביא לגילויים רבים, שהפכו את המחקר בתחום הזה לנושא מדעי מרכזי.
לאורך כל שנות עבודתו המדעית, עסק בהבנה התאורטית של התוצאות שהושגו בניסיונות בדינמיקה מולקולרית, ובדרך זו חזה תופעות חדישות ושִרטט מטרות חדשות לעבודה המדעית.
בספרו שיצא לאור ב-1974, הניח את היסודות של תחום הדינמיקה המולקולרית כנושא מדעי מרכזי העומד בפני עצמו.
לוין נולד לחיים לוין ולסוניה גרינברג באלכסנדריה שבמצרים.
הוא התחיל את לימודיו בחיפה אך לאחר כשנתיים (ב-1946) עברה משפחתו לתל אביב, משום שאביו מונה להיות המהנדס הראשי של המחלקה לעבודות ציבוריות.
לוין סיים את הלימודים בתיכון עם הפרס הראשון במתמטיקה ובפיזיקה.
מיד לאחר סיום לימודיו בתיכון החל ללמוד כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים בהשראת מורו לכימיה בתיכון, אריה להב.
בשנתיים הראשונות הוא לקח שיעורים בעיקר במתמטיקה ובפיזיקה, נכשל בכימיה אורגנית ובקושי עבר את הבחינה בכימיה אנליטית.
עבור כתיבת התזה שלו הוא הצטוות עם גבריאל שטיין, והמחקר שלו עסק בפירוק התמונה של היון השלילי של היודיד בתמיסה חומצתית.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1960, והתגייס לחיל השריון.
לוין נהג לציין שבזמן שירותו הוא כתב את הספר החשוב ביותר שלו בנושא התפיסה הסובייטית, שעדיין נשאר מסווג עד יום זה.
בשנת 1962 נסע ללימודי דוקטורט באוניברסיטאות נוטינגהאם ואוקספורד שבאנגליה.
בשנת 1968 חזר למכון לכימיה באוניברסיטה העברית, והמשיך לעסוק בפוטוכימיה ובכימיה של תמיסות מימיות כפרופסור מן המניין הצעיר באקדמיה הישראלית (בן שלושים).
בהמשך עבר לעסוק בננו-כימיה, בהתקנים מולקולריים, בכימיה קוונטית ובחישובית.
במהלך שנות מאמציו המדעיים הוא התייחס להבנה התאורטית של התוצאות שהושגו בניסויים בדינמיקה מולקולארית, ובכך חזה תופעות חדשות וקבע מטרות חדשות לעבודה מדעית.
בספרו הראשון, שפורסם בשנת 1974, הניח את היסודות לתחום הדינמיקה המולקולרית כנושא מדעי חשוב בפני עצמו.
ב-1981 הקים לוין את מרכז מינרווה לחקר דינמיקה מולקולרית על שם פריץ האבר באוניברסיטה העברית.
יחד עם יהושע יורטנר מאוניברסיטת תל אביב ואדוארד שלג מאוניברסיטת מינכן, הוא הקים את התוכנית ה"ישראלית-גרמנית" של ג'יימס פרנקבתחום יחסי לייזר-לייזר, ב-1989.
בשנת 1985 לוין מונה לפרופסור בפילוסופיה טבעית.
בשנים 1988–1989 לוין החזיק במינויו כפרופסור במכון מילר למחקר באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה.
מאז 1989 הוא פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
ב-1992 הוא התמנה להיות חבר מדעי חיצוני של מכון מקס פלנק.
נושא המחקר הכללי של לוין היה בתחום הדינמיקה המולקולרית והשימוש בדינמיקה בחקר הכימיה.
מחקריו על לייזרים (בעלי אורך גל קצר) המבוססים על הוצאת חומר משיווי משקל הביא לפיתוח של לייזרים יותר עוצמתיים מהלייזרים שהיו קיימים עד אז.
מחקריו בתחום הדינמיקה המולקולרית ובפיזיקה כימית סייעו בפיתוח יישומים רבים במחקר של התנגשויות של יונים כבדים, תכנון ופיתוח כלי חלל אשר שורדים כניסה חוזרת לאטמוספירה של כדור הארץ (בתחום אווירונאוטיקה) ובפיתוח חומרי נפץ ובמחקר של גלי ההלם.
בעבודתו בנושא אנטרופיה מקסימלית ב"inversion problems" משתמשים בתחומים רבים כגון תוכניות הרזולוציה של נאס"א, עיצובים מתקדמים לטומוגרפיה אנושית, זיהוי קולי, קביעת מבנה רנטגן, אסטרונומיה של רדיו ואפילו בכלכלה.
בהכירו בכך, שגישה מיקרוסקופית אינה מספקת להבנה מלאה של התהליכים הדינמיים במערכות רבות, בשל מורכבותן היתרה, ניסח לוין שיטה עיונית חדשה לניתוח של תהליכי הברירה והאבחון הדינמיים בתגובות כימיות, הבנויה על מושגים שאולים מהתרמודינמיקה ומתורת האינפורמציה.
'תורת ההפתעות' שלו (שהוצעה לראשונה בשנת 1972 בשיתוף עם ריצ´רד ברנסטיין ואבינועם בן-שאול) הייתה עד מהרה מכשיר אנליטי בסיסי לניתוח תהליכי תגובה ופשטה לענפים שונים של המדעים, כגון פיזיקה גרעינית וביולוגיה מולקולרית.
הישגיו של לוין, בהשתמשו במושגים השאולים ממכניקת הקוואנטים ומהתרמודינמיקה, הגיעו סופית לסינתזה שלמה בשיטה האלגברית שפיתח לאחרונה, זו המבוססת על עקרון מינימום האנטרופיה.
שיטה זו, למרות גילה הצעיר, זכתה אף היא לתלמידים רבים בשטחים שונים.
פרסם לוין 738 מאמרים כתב חמישה ספרים וערך מספר ספרים נוספים.
1974 Molecular Reaction Dynamics נכתב על ידי רפאל לוין וריצ'רד ברנשטיין
Lasers and Chemical Change 1981 נכתב על ידי רפאל לוין, אבינועם בן שאול, יהודה ה.
Algebraic Theory of Molecules 1995 נכתב על ידי רפאל לוין ופרנצ'סקו איצ'לו
רפאל לוין זכה בפרסים ותארים רבים במהלך חיו כגון:
פרס שנתי של האקדמיה הבינלאומית למדעי מולקולרי קוונטי (1968)
פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת תשל"ד (1974)
פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים לשנת 1979
פרס וולף בכימיה לשנת 1988 (יחד עם יהושע יורטנר)
גיליון Festschrift של כתב העת לכימיה פיזיקלית (1998)
גיליון יובל של כתב העת הישראלי לכימיה בעריכת ריצ'רד זאר וישראל שכטר (2007)
גיליון יובל של פיזיקה מולקולרית בעריכת סאבר קייס וניק הנדי (2007)
מדליית זהב מהחברה הכימית לישראל (2012)
חבר באקדמיה הלאומית למדע מולקולרי קוונטי
עמית זר של האקדמיה הלאומית למדעים, ארצות הברית
חבר כבוד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
חבר הנאמנים, האגודה הבינלאומית לפיזיקה כימית תאורטית
חבר במועצה האקדמית, ארכיון איינשטיין
חבר זר בחברה האמריקאית לפילוסופיה
עמית של האגודה האמריקנית לפיזיקה
רפאל מָאהלֶר (בכתיב יידי: מאַהלער; בלועזית: Raphael Mahler; 15 באוגוסט 1899 – 4 באוקטובר 1977) היה היסטוריון יהודי אמריקאי-ישראלי.
חתן פרס ישראל להיסטוריה של עם ישראל לשנת תשל"ז (1977).
רפאל מאהלר נולד בעיר נובי סונץ' (סאנץ) שבממלכת גליציה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
קיבל חינוך יהודי מסורתי עד גיל 15, ולאחר מכן למד בתיכון בקרקוב וסיים בשנת 1918. אחר כך למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת וינה, ולמד לימודי יהדות בבית המדרש המודרני לרבנים בעיר.
ב-1922 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שעסקה בבעיות הסוציולוגיות של הקידמה (בשנת 1928 הוכר התואר על ידי אוניברסיטת ורשה), ושב לפולין.
בפולין שבין מלחמות העולם שימש מורה ומחנך בגימנסיות העבריות "יבנה" ו"אסכלה" בלודז', קונין וורשה.
כמו כן היה חבר המחלקה להיסטוריה של "ייווא" - המכון למדעי היהדות (YIVO) בווילנה וחבר הוועד המרכזי של תנועת "פועלי ציון שמאל".
ביחד עם עמנואל רינגלבלום יסד את "חוג ההיסטוריונים היהודים הצעירים" בו הוא שימש כחוקר ועורך.
בשנת 1937 היגר מאהלר לארצות הברית.
הוא היה חבר הנהלת "ייווא" בניו יורק ובשנים 1938–1949 הורה בסמינרים עבריים למורים ובמכון היהודי המדעי "ייווא".
בשנים 1947–1948 ובשנת 1950 ביקר מאהלר בישראל והיה מרצה אורח בסמינר הקיבוצים.
בשנת 1951 עלה לישראל והצטרף לסגל בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב ומאוחר יותר באוניברסיטת תל אביב כפרופסור מן המניין להיסטוריה של עם ישראל וכחבר סנאט האוניברסיטה.
פעילותו של מאהלר התקיימה גם בהיותו חבר האיגוד העולמי למדעי היהדות, חבר נשיאות הקונגרס הציוני וסגן חבר בוועד הפועל של ההסתדרות הציונית העולמית.
כמו כן הוא היה יו"ר בליגה למניעת כפייה דתית, חבר מרכז מפ"ם וחבר הוועדה המדינית במפלגה.
בשנת 1963 התלווה לנשיא המדינה זלמן שזר להבאת עצמותיו של דב בר בורוכוב לקבורה בישראל.
לאורך השנים התפרסמו כתביו של מאהלר בעיתונים שונים ביידיש ובעברית.
במשך תקופה הוא היה עורך הרבעון "דאס ווירטשאפטלעכע לעבן".
ספריו העיקריים הם "תולדות היהודים בפולין" (1946), "הקראים" (1950), "דברי ימי ישראל – דורות אחרונים" (4 כרכים) ו"החסידות וההשכלה בפולין העתיקה" (1958).
ספריו היו מושא לפולמוס חריף בין תומכים למתנגדים.
אחד ממבקריו, מנדל זינגר, טען שמאהלר מוסר בספרו "מקרים ומאורעות בניגוד למציאות ויש שהוא מגזים דברים עד כדי סילוף".
כן האשימו בהעלמת דברים והבאת אמיתות לחצאין עד כדי סילוף ההיסטוריה.
מאהלר ראה בדברים ניגוח פוליטי, בחר שלא להגיב וכתב "שום דמאגוג לא יניעני לרדת למדרגתו ולהיכנס אתו בפולמוס".
כחבר פעיל במפ"ם ובשמאל הישראלי, מאהלר התבלט כאיש רוח מרקסיסטי והדגיש את חשיבות הגורם הכלכלי והחברתי בהבנת ההיסטוריה היהודית.
הוא צידד במטריאליזם היסטורי וראה חשיבות בהסקת מסקנות מעשיות מלימודי ההיסטוריה.
מאהלר כתב מחקרים ומאמרים רבים (הביבליוגרפיה שלו מונה מעל 500 פרסומים) בנושאי: ההיסטוריה של יהדות פולין, האוטונומיה המקומית של יהודי פולין במאה ה-18, הקראים, התנועה החסידית, ההיסטוריוגרפיה היהודית ותנועת ההשכלה.
כתב בעברית, יידיש, פולנית, גרמנית ואנגלית.
בשנת 1977 הוענק למאהלר פרס ישראל להיסטוריה של העם היהודי.
ב-4 באוקטובר באותה שנה, נפטר בתל אביב.
בפעילותו הפוליטית כחבר מפ"ם תמך בהשלמה עם ערביי ישראל ובשנות ה-50 קרא לסייע להם בכספי המגבית הציונית מחוץ לארץ.
בבחירות לכנסת הרביעית הוא הוצב במקום ה-19 של רשימת מפ"ם לכנסת.
שמואל ייבין (עורך), ספר רפאל מאהלר: קובץ מחקרים בתולדות ישראל, מוגש לו במלאת לו שבעים וחמש שנה.
החסידות וההשכלה הוצאת ספרית הפועלים 1961
תולדות היהודים בפולין הוצאת הספרית פועלים 1946
דברי ימי ישראל, דורות אחרונים: משלהי המאה השמונה־עשרה עד ימינו הוצאת ספרית הפועלים 1954
הקראים/ תנועת גאולה יהודית בימי הביניים הקיבוץ הארצי השומר הצעיר 1949
רפאל מהודר (1889 – אוגוסט 1924) היה מראשוני הרוקחים בתל אביב, חבר אספת הנבחרים הראשונה ובבית משפט השלום העברי ועסקן ציבורי בארץ ישראל.
נולד ביפו לרחל (לבית שלוש) ולבנימין מהודר, נכד לאהרון שלוש, ממייסדי נווה צדק.
למד בתלמוד תורה ואחר כך ב"אליאנס".
עם סיום לימודיו נסע לביירות (לבנון), שם למד רוקחות באוניברסיטה האמריקנית עד להסמכתו בשנת 1908.
עם שובו ארצה פתח את בית המרקחת "הבריאות" ברחוב התחנה ביפו.
בימי מלחמת העולם הראשונה התמנה כסגן-קונסול של ספרד ביפו.
בתוקף תפקידו זה פעל כדי להקל את הגזירות שהטילו השלטונות העות'מאניים על היהודים, וכדי לתת חסות ספרדית לכל מי שאפשר היה להעניק לו חסות זו.
בעת גירוש יהודי יפו ותל אביב יצא גם הוא עם משפחתו אל הגליל, והקדיש את זמנו וממונו לעזרת הגולים והסובלים במושבות הגליל, ואחר כן בטבריה ובדמשק.
בדמשק המשיך בהשתדלויות בפני השלטון לטובת מהגרים ומגורשים יהודים מארץ ישראל, ובייחוד הושיט עזרה חשובה לאסירים המדיניים ושקד על ריפוי והספקת תרופות לאנשים בבתי הכלא.
עם סיום המלחמה חזר לתל אביב ופתח עם אחיו, אמיל מהודר, בית מרקחת נוסף, "האחים מהודר", ברחוב הרצל 14. במקביל המשיך בפעילותו הציבורית.
הוא היה חבר בבית משפט השלום העברי והסתדרות הרוקחים, ופעל במסגרת אגודת צעירי המזרח.
מהודר פעל להקמתה של אגודת הרוקחים המוסמכים בארץ ישראל בני כל הדתות, ובמשך שלוש שנים היה נשיאה.
גם בתל אביב המשיך בפעילות למען הכלל, ובין היתר קיבל על עצמו לשמש אפוטרופוס לאלמנות וליתומים.
כיהן באספת הנבחרים הראשונה מטעם רשימת הסתדרות הספרדים.
הוא נסע לטיפול בפריז, אך כשהתברר כי ימיו ספורים שב ארצה ונפטר למחרת יום חזרתו.
רפאל לֶמְקין (בפולנית: Rafał Lemkin; באנגלית: Raphael Lemkin; 24 ביוני 1900 – 28 באוגוסט 1959) היה משפטן יהודי-פולני, ובהמשך - אזרח ארצות הברית, אשר טבע את המונח רצח עם (Genocide) ותרם רבות לניסוח אמנת האו"ם בדבר מניעת רצח עם.
הצליח להימלט לארצות הברית ומשפחתו נרצחה בשואה.
הקדיש את חייו לחקר נושא הג'נוסייד.
ב-1943 כתב ספר על שלטון מדינות הציר באירופה, כשאחד הפרקים עוסק בג'נוסייד: ג'נו- גזע, סייד- רצח.
טען כי ההגדרה של רצח עם זו השאיפה לכלות קבוצות דתיות, אתניות או פוליטיות שלמות.
כשלאו דווקא כל הפרטים שבקבוצה חייבים להירצח לצורך ביצוע רצח העם, אלא רק אם קיים הניסיון לחסל את הקבוצה כישות.
לדוגמה, הנאצים חיסלו את האליטה הפולנית עם הפלישה לפולין, וזה נחשב מבחינתו כרצח עם.
הגדרתו לרצח עם: "הריסת התבנית של הקבוצה המדוכאת ובשלב שני הכפפתה לקבוצה המדכאת".
למקין נולד למשפחת חקלאים יהודית בכפר בֶּזְווֹדְנֶה (Bezwodne) שבפלך גרודנו, מחוז וולקוביסק, האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), למשפחה ממוצא יהודי-פולני.
אביו יוסף היה חקלאי ואמו בלה הייתה אישה ברוכת כישרונות וידע בתחומי הפילוסופיה, הבלשנות והציור.
בהשפעת אמו שלט למקין בכ-10 שפות עד גיל 14, בהן עברית, ספרדית, צרפתית, רוסית ויידיש.
למד בלשנות, פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת לבוב ובאוניברסיטת היידלברג שבגרמניה.
לאחר סיום לימודיו, בשנת 1926, שימש כתובע בפרקליטות המדינה בוורשה.
הוא החל להתעניין במקרים של טבח המוני, בהם רצח העם הארמני (1914–1918) ורציחות האשורים בעיראק (1933).
ב-1933 הרצה על הנושא בוועידה במדריד שעסקה בחוק הפלילי הבינלאומי, ואולץ על ידי שר החוץ הפולני יוזף בק להתפטר מתפקידו בפרקליטות הפולנית.
הוא עבד כעורך דין פרטי בוורשה והמשיך להרצות בנושא.
במהלך כיבוש פולין ב-1939, התגייס למקין לצבא פולין ונפצע בקרבות על ורשה.
הוא נמלט מהגרמנים דרך ליטא והגיע ב-1940 לשוודיה.
הוא הרצה תקופה מסוימת באוניברסיטת סטוקהולם, וב-1941 קיבל אשרת הגירה לארצות הברית.
במהלך השואה נרצחו 49 מבני משפחתו של למקין, מלבד משפחת אחיו אליאס, ששהתה במחנה עבודה סובייטי והיגרה לארצות הברית בסיוע רפאל למקין ב-1948.
בארצות הברית עבד למקין כמרצה באוניברסיטת דיוק.
ב-1943 מונה ליועץ במועצה ללוחמה כלכלית בארצות הברית, ובזכות הידע שצבר במשפט בינלאומי מונה בהמשך גם ליועץ מיוחד ביחסים בינלאומיים במחלקת המלחמה האמריקנית.
ספרו Axis Rule In Occupied Europe, שיצא ב-1944, כלל ניתוח משפטי של החוק הגרמני בתקופת השלטון הנאצי בשטחים הכבושים באירופה.
בספרו טבע לראשונה את המונח "רצח עם" (genocide).
הגדרתו לרצח עם והיותו עבירה על החוק הבינלאומי התקבלו בקרב הקהילה הבינלאומית ושימשו כבסיס משפטי במשפטי נירנברג.
ב-1945–1946 כיהן כיועץ לבית המשפט העליון של ארצות הברית ולתובע הראשי במשפטי נירנברג, רוברט ה.
ב-1945 הציע, במהלך הדיונים על חוזה פריז, לאסור על פשעים נגד האנושות, אך הצעתו נדחתה.
עם זאת, אמנת האו"ם בדבר מניעת רצח עם קיבלה את הגדרתו לרצח עם והשתמשה בטיוטה שכתב לאמנה זו.
האמנה אושרה בעצרת האו"ם בשנת 1948. למקין תיאר אותה כ"האפיטף על קברה על אמי".
מ-1948 הרצה למקין באוניברסיטת ייל, וב-1955 מונה לפרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים ראטגרס בניוארק.
למקין זכה במספר פרסים על מאבקיו.
ב-1950 הוענק לו הצלב הגדול של מסדר קרלוס מנואל דה סספדס של קובה;
ב-1951 זכה בפרס מטעם הסמינר היהודי למורים בניו יורק;
וכן בפרס על שם סטפן וייז מטעם הקונגרס היהודי האמריקאי, על מאבקו להפוך את רצח העם לפשע בינלאומי;
וב-1955 הוענק לו צלב קצין של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (Verdienstorden der Bundesrepublik Deutschland) של גרמניה המערבית.
בשנות ה-50 עלה שמו מספר פעמים כמועמד לפרס נובל לשלום.
למקין מת בעקבות התקף לב ב-1959 בניו יורק.
ב-1983, במלאת 35 שנה לחתימה על האמנה, הועלה זכרו באירוע בספריית העיר ניו יורק בחסות ארגון בני ברית במעמד נשיא העצרת הכללית של האו"ם.
ב-2001, בטקס שנערך לזכרו במטה האו"ם בניו יורק, הועלה זכרו על ידי אשתו של מזכ"ל האו"ם קופי אנאן, שבמסר שנשאה בשמו נאמר כי "מפעל חייו של למקין מהווה דוגמה רבת-השראה למחויבות מוסרית".
למקין היה ציוני לאורך כל חייו.
בשנות ה-20 היה מעורב בפעילות ציונית במהלך לימודיו באוניברסיטת לבוב, ולאחר מכן בוורשה שימש כעורך וכבעל טור בעיתון הציוני ידישאי בוורשה.
בשנות ה-30 לימד משפטים בסמינר תחכמוני בוורשה, והשתתף בגיוס כספים למטרות ציוניות.
בסוף שנות ה-40 הוא נאלץ להמעיט בחשיבות התפישות הציוניות שלו כדי לשכנע את הנציגים הערבים והמוסלמים באו"ם לתמוך באמנת רצח העם של האו"ם, שקידומה היה מטרתו העיקרית בחייו אז.
יש חוקרים הסוברים שהציונות שלו הייתה השפעה על תפיסתו את רעיון רצח העם, אך ישנה מחלוקת לגבי אופי ההשפעה הזו.
רפאל כהן-אלמגור (נולד ב-24 באוקטובר 1961) הוא פרופסור ומופקד הקתדרה לפוליטיקה באוניברסיטת האל אשר בבריטניה.
סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון במדע המדינה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה (1985-1983), ואת לימודי התואר השני במדע המדינה (1987-1985), גם כן בהצטיינות.
שני התארים הם מאוניברסיטת ת"א.
את הדוקטורט במחשבה מדינית כתב באוניברסיטת אוקספורד (1991-1987).
לימד שלוש שנים בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית (1995-1992), ובשנת 1995 זכה במלגת אלון מטעם אוניברסיטת חיפה.
בשנים 1995–1999 לימד בחוג לתקשורת ובפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
בשנת הלימודים 1999–2000 זכה במלגת פולברייט-יצחק רבין והיה פרופסור אורח בבית הספר למשפטים ובחוג לתקשורת, אוניברסיטת UCLA בארצות הברית.
היה חבר בוועדה הממלכתית שהוקמה במשרד הבריאות וניסחה את הצעת החוק בנושא החולה הנוטה למות (ועדת שטיינברג).
בשנים 2000–2003 ניהל את התוכנית למידענות ולספרנות באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2003 הקים את המרכז לחקר הדמוקרטיה באוניברסיטת חיפה, ועמד בראש המרכז עד שנת 2007.
בשנת 2003–2004 לימד פרופ' כהן-אלמגור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס אשר בוושינגטון ובשנת 2007–2008 היה עמית מחקר במרכז וודרו ווילסון בוושינגטון.
לאחר מכן, היגר מישראל לבריטניה והצטרף לסגל אוניברסיטת האל, שם הוא כיהן בשנים 2008–2009 כסגן דיקאן למחקר בפקולטה למדעי הרוח והחברה.
בין יולי 2023 ליולי 2025 כיהן כנשיא האגודה ללימודי ישראל.
פרופ' כהן-אלמגור כתב וערך חמישה עשר ספרים, בתוכם שני ספרי שירה, וכן עשרות מאמרים בתחומי מחקר שונים: מדע המדינה, סוציולוגיה, תקשורת, משפטים, פילוסופיה והיסטוריה.
נושאי התעניינותו: קיצוניות פוליטית; חופש ביטוי; דמוקרטיה ליברלית; אתיקה בתקשורת; אתיקה רפואית; אתיקה בעסקים; דת ורב-תרבותיות.
מאמריו ראו אור בכתבי עת שונים ובספרים במעל 20 מדינות.
פרופ' כהן-אלמגור זכה במלגות רבות, ביניהן מאוניברסיטת ת"א, אוניברסיטת אוקספורד, האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת חיפה, ואוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
כמו כן הוא זכה במלגות ופרסים מממשלות ישראל, ארצות הברית, בריטניה, קנדה ואיטליה ומקרנות בישראל, בריטניה, ארצות הברית, קנדה, גרמניה, שווייץ וצרפת.
בין המלגות בהן זכה: מלגת אלון, מלגת רוטשילד, מלגת פולברייט, מלגת רוקפלר, ומלגת ה-British Council.
פרופ' כהן-אלמגור שימש בעבר מזכיר כללי (1985-1983) ולאחר מכן יו"ר ארגון "דור ההמשך למורשת השואה והגבורה" (1987-1985).
כמו כן היה עמית מחקר (1998-1991) ויו"ר קבוצת הדיון והחשיבה באתיקה רפואית (1998-1995) במכון ון ליר בירושלים.
בשנים 1997–2000 כיהן כנציג ציבור במועצת העיתונות.
כיום הוא חבר בוועדות אקדמיות לאומיות ובינלאומיות.
חופים מזרח תיכוניים (ספר שירה), 1993.
גבולות הסובלנות והחירות: תאוריה ליברלית והמאבק בכהנאות, הוצאת אקדמון, ירושלים, 1999 (הוצאה שנייה).
המלכוד הדמוקרטי, הוצאת מעריב, 2007.
סוגיות יסוד בדמוקרטיה הישראלית, ספרית פועלים, 1999.
דילמות באתיקה רפואית, מכון ון ליר בירושלים והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002.
אחריות ציבורית בישראל , עם אורי ארבל-גנץ ואסא כשר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012.
רפאל ישראלי (נולד ב-15 בספטמבר 1935) הוא מזרחן ומומחה לאסלאם, פרופסור אמריטוס ללימודי האסלאם, המזרח התיכון וסין באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר ועדת ההיגוי של מרכז אריאל למחקרי מדיניות.
חבר מערכת כתב העת "נתיב".
כתב יותר מ-20 ספרים, בנוסף ליותר מ-100 מאמרים שהתפרסמו בעיתונות המקצועית בארץ ובעולם.
ישראלי נולד ב-1935 למשפחה יהודית בפאס שבמרוקו.
למד ערבית והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1963, בן 28 סיים תואר ראשון.
המשיך בלימודי סין באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וב-1970 קיבל את ה-MA בהיסטוריה של מזרח אסיה.
קיבל מלגה מאוניברסיטת סטנפורד ובעזרתה למד במשך כשנה סינית באוניברסיטת טאיוואן.
בסיומה של השנה, ב-1971 חזר לברקלי ובמשך כשלוש שנים היה עמית מחקר במרכז ללימודים בינלאומיים של האוניברסיטה, במקביל ללימודי הדוקטורט שם.
ב-1974 קיבל מאוניברסיטת ברקלי את ה-PhD בסינית ובהיסטוריה של האסלאם וחזר לישראל.
ישראלי כיהן החל מ-1974 כמרצה ואחר כך כפרופסור להיסטוריה סינית ולתרבות האסלאמית באוניברסיטה העברית וכעמית מחקר במכון טרומן המסונף לה.
במקביל הוא כיהן גם במישרות ניהוליות באוניברסיטה, לרבות מתאם היחידה לחקר אסיה במכון טרומן ומנהל המרכז ללימודים קדם אקדמאיים וכן היה פרופסור אורח ונתן קורסים וביצע מחקרים באוניברסיטאות חוץ שונות, בארצות הברית (אוניברסיטת הרווארד ואחרות), קנדה, איטליה, אוסטרליה, יפן, בלגיה ועוד.
בשנים 1992–1996 היה יו"ר המחלקה ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית.
בפברואר 2007 עורר ישראלי מחלוקת עזה באוסטרליה, בתקופה בה שימש שם כמרצה אורח מטעם אוניברסיטת ניו סאות' וויילס.
הוא טען אז, בראיונות לעיתונים אוסטרליאן ג'ואיש ניוז וסידני מורנינג הראלד, שכשמיעוט מוסלמי מגיע לאחוז מסוים במדינה מסוימת, יש בעיות, וזה חוק כללי: "אם זה תקף בכל מקום, זה תקף גם באוסטרליה".
כאשר מספר המוסלמים החיים במדינה מערבית מגיע למסה קריטית מסוימת, יש להתחיל לצפות למהומות ו"בעיות אלימות קשות".
"המוסלמים נוטים לנצל את מוסדות התרבות המערבית על מנת לחתור תחתיה ולהשפיע עליה".
ישראלי הביא לעניין זה כדוגמה את המהומות שעוררו המוסלמים בצרפת, ב-2006. המוסלמים מהווים כ-10% מאוכלוסיית צרפת, וזוהי לפיכך דוגמה למסה קריטית מעין זו.
לדעתו, המיעוט המוסלמי והמשך ההגירה המוסלמית לאוסטרליה, בעיקר מאינדונזיה, מהווים סכנה למדינה כולה.
הוא קרא לאוסטרלים להטיל מגבלות על מספר המהגרים אליהם, ממדינה זו.
באוסטרליה יש בשלב זה עדיין רק כ-2.5% מוסלמים ולפיכך אפשר עדיין לעצור ולמנוע מראש את הסכנה.
אישים וגופים רבים, לרבות יהודיים, גינו את דבריו והמועצה היהודית ליחסי ישראל-אוסטרליה אף ביטלה בעקבות זאת את תוכניותיה לתת חסות להרצאותיו.
ישראלי עצמו הגיב להתקפות כנגדו במאמר שכתב ב-The Australian ובו טען כי "הפלישה המוסלמית החדשה, השלישית, לאירופה ובאופן ספציפי השכונות המוסלמיות שנוצרו בה, יוצרות אלימות ובעיות בסביבתם.
המוסלמים שכבר נולדו באירופה נשבעים לשנות אותה, כך שתהיה יותר לטעמם, לאסלם אותה ולהשתמש לשם כך, אפילו באלימות.
הדברים הגיעו עד כדי כך, שמדינות כמו צרפת, הולנד ובריטניה, שהיו קודם לכן בעד הגירה נאלצו לשנות את חוקיהן ולהטיל מגבלות על ההגירה ולאפסן לעת עתה את האוטופיה של רב תרבותיות.
אין במדיניות זו שום גזענות, ובוודאי שאין שום גזענות בתיאורה של המדיניות הזו באופן מחקרי".
במאמר "דעות" שכתב ב"הארץ" ב-2009 תקף פרופ' ישראלי את שני המיעוטים "קוראי התיגר", שאינם מקבלים את מרות המדינה בישראל - הערבים והחרדים, "המשבשים תדיר את סדרי חיינו...
(ואשר) הריבוי הטבעי שלהם מגביר את הסבירות, שהתיגר שהם קוראים על המדינה רק יחמיר.
ספרו הראשון של ישראלי יצא לאור ב-1980. זו הייתה עבודת הדוקטורט שלו, שנעשתה באוניברסיטת ברקלי.
העבודה שילבה את שני תחומי התמחותו, בהם הוא ממשיך לעסוק עד היום - האסלאם וסין.
הערבים בישראל: הלנו אם לצרינו?, הוצאת מרכז אריאל לחקר מדיניות, 2002.
לחיות עם האסלאם, הוצאת אחיאסף, 2006.
בחזרה לשום מקום: יהודי מרוקו בראי תקופה וניסיון חיים, הוצאת הספרייה הציונית, 2012.
הנגלה והנסתר בערביי ישראל, 2017.
בנוסף לספרים אלה ונוספים שכתב, הוא גם ערך, לבדו או יחד עם שותפים ספרים רבים נוספים, שיצאו לאור בעברית, אנגלית וצרפתית ופרסם עשרות רבות של מאמרים בעיתונות המקצועית, בארץ ובעולם.
רפאל מדוף הוא היסטוריון יהודי-אמריקאי, מנהל מייסד של המכון דייוויד ויימן לחקר השואה בוושינגטון הבירה, הידוע במחקריו בנוגע לתגובת ארצות הברית לשואה ולהיבטים אחרים מתולדות יהדות ארצות הברית והציונות.
מדוף סיים דוקטורט בישיבה יוניברסיטי בניו יורק בשנת 1991.
בשנת 2001 היה חוקר אורח בתחום לימודים יהודיים באוניברסיטת המדינה של ניו יורק בפרצ'ייס.
הוא לימד היסטוריה יהודית, בין השאר, באוניברסיטת המדינה של אוהיו בקולומבוס.
הוא חבר במועצה האקדמית של "החברה להיסטוריה של יהודי אמריקה" (American Jewish Historical Society).
הוא היה אחראי במסגרת חברה זו לפרסום סדרת "פרקים בהיסטוריה של היהדות האמריקאית" (1995) והיה עורך הביטאון המדעי של החברה, American Jewish History (2001-1999) ואחר כך עורך שותף של מדור הספרים שלה (2006-2002).
רפאל מדוף שימש גם כיועץ של החברה להיסטוריה יהודית של וושינגטון רבתי, ושל החברה להיסטוריה יהודית של מרילנד.
מדוף חיבר או ערך כ-14 ספרים על ההיסטוריה של יהדות ארצות הברית, הציונות והשואה.
מסותיו ומאמריו הסוקרים ספרים הופיעו בכתבי עת אקדמיים רבים.
הדממה המרעישה: מנהיגים יהודים אמריקאים והשואה
ספרו הראשון,The Deafening Silence: American Jewish Leaders and the Holocaust, פורסם בשנת 1987 על ידי שפולסקי בוקס, השלוחה בארצות הברית של ההוצאה לאור הישראלית סטימצקי.
איגוד הספריות היהודיות בארצות הברית הגדיר אותו "ספר מרשיע שלא ניתן להתעלם ממנו" ו"תרומה חשובה לחקר תקופת השואה".
ספרים על הציונות וההיסטוריה של יהודי ארצות הברית
Zionism and the Arabs: An American Jewish Dilemma, 1898–1948 (הציונות והערבים: דילמה יהודית אמריקאית, 1948-1898) פורסם בהוצאת פראגר בשנת 1997 וזכה להערכה מצד ג'רולד ס.
אוארבך מ"American Jewish History" (דצמבר 1997), שציין לשבח את דקדקנות המחקר ואת "המיומנות והקפדנות של הניתוח".
לדבריו "כל היסטוריון של היחסים המורכבים בין יהדות אמריקה ובין ישראל, בוודאי כל מי שלומד בצורה רצינית את ההיסטוריה של יהודי ארצות הברית צריך להתמודד עם הדילמה היהודית האמריקאית הנחקרת והמוסברת על ידי רפאל מדוף במונוגרפיה המצוינת הזאת".
לורנס דייווידסון מאוניברסיטת וסט צ'סטר ציטט ב" Journal of Palestine Studies (אביב 2002) מספר זה של מדוף את טענת המחבר לפיה הציונים לא ראו בערבים הפלסטינים "קבוצה לאומית נפרדת בעלת זכויות לאומיות, במידה רבה, מפני שהערבים הפלסטינים עצמם לא תבעו מעמד של קבוצה לאומית ספציפית".
דיידיסון ניסה להשתמש בציטטה זו נגד הציונות בנימוק ש"איש לא פסק נגד ההגדרה העצמית בחלקים אחרים של סוריה רבתי שבה שלטו בכיפה אותן ההשקפות"
בעריכתו המשותפת עם פרופ' חיים י.
וקסמן, יצאה לאור בשנת 2000 בהוצאת Scarecrow Press, עם מהדורה מתוקנת ומורחבת בשנת 2008. ב-Israel Studies Bulletin (מרץ 2001) במדור לסקירת ספרים, הספר הוגדר כ"יסודי ואובייקטיבי" ו"שימושי כרפרנס וכחומר לימוד ...
במאמר סקירה שהופיע הכתב העת " Conservative Judaism" בסתיו 2001, נכתב שמדובר בדוגמה נהדרת של מחקר מלומד...
מתאים באותה מידה לקוראים מן האקדמיה ולקהל הרחב...מגיע למדוף שבחים על החקירה המרתקת והאותנטית של מאמצי-השוא מצד נציגיו של חלק חשוב ביהדות אמריקה
להציל את יהודי אירופה הנרדפים ולמנוע סכסוך ערבי-ישראלי.
בסקירה של Middle East Quarterly (חורף 2003), בחתימתו של אדוורד אלכסנדר, צוין שהספר מתאפיין במקורות ארכיוניים ובראיונות מאלפים ובלתי אמצעים התומכים באופן גורף בטענותיו; הוא מוסיף עוד מימד לקומתו של אחד ההיסטוריונים הבולטים של הציונות במקומותינו".
Jewish Americans and Political Participation: A Reference Handbook (יהודים אמריקאים ומעורבותם הפוליטית:ספר לימוד לעיון), שפורסם בהוצאת ABC-Clio, זכה לציון מיוחד מטעם הביטאון של איגוד הספרנים האמריקאים Choice Magazine לשנת 2002.
A Race Against Death: Peter Bergson, America, and the Holocaust (המירוץ נגד המוות:פיטר ברגסון, אמריקה והשואה), חובר על ידי מדוף בשיתוף פעולה עם דייוויד ויימן, ופורסם בשנת 2002 על ידי הוצאת The New Press.
ד"ר מיכאל אורן (לימים שגריר ישראל בארצות הברית) העריך אותו במאמר שפרסם ב"ניו ריפבליק", (28.10.2002) כ"ספר חשוב, שנכתב על ידי מתעדים ותיקים של חוסר המעש המבייש של ארצות הברית בעת השואה"
אפרים זורוף, בעיתון "ג'רוזלם פוסט" (8.8.2003) הגדיר את הספר כ"ספר חובה למנהיגי היהדות בכל העולם, ולכל יהודי נאמן לעמו, ולכל מי שמעוניין לדעת על תגובת יהדות אמריקה לשואה".
כתגובה לפרסום הספר "מרוץ נגד המוות", אנשי הנהלתו של מוזאון השואה בוושינגטון הודיעו כי יאספו חומר על "קבוצת ברגסון" לצורך תערוכה קבועה של המוזיאון המוקדשת לנושא.
ב-The Deafening Silence (הדממה המרעישה) טוען מדוף שאילו היו מנהיגיה של יהדות ארצות הברית תקיפים יותר בהצגת פרשת שואת יהודי אירופה בפני ממשל רוזוולט, יכלו להניע אותו לפעול.
דברה ליפשטדט, בסקירתה את הספר, דנה בטיעוני מדוף, אולם הסיקה ש"שום דבר ברישומים אינו מצביע על כך שתמיכה מופגנת יותר הייתה משנה את הלך רוחם של המחוקקים שדגלו בהגבלות מכסות ההגירה לארצם.
The Koch Papers: My Fight Against Anti-Semitism "כתבי קוץ': מאבקי נגד האנטישמיות" (2008) נכתב יחד עם ראש עיריית ניו יורק לשעבר, אד קוץ'.
ספר זה פורסם בשנת 2008 בהוצאת פלגרייב מקמילן.
("להדליף על הג'נוסייד": ג'וזייה דובואה והמאבק על תגובת ארצות הברית לשואה), הופיע בהוצאה לאור של אוניברסיטת פרדו (Purdue University Press)
Rav Chesed: The Life and Times of Haskel Lookstein, (רב חסד: חייו ותקופתו של חסקל לוקשטיין)ספר מסה ביוגרפית שפורסמה בכריכה רכה בהוצאת "Ktav" (כתב).
(רב חסד:מסות לכבוד הרב חסקל לוקשטיין) בעריכתו של מדוף, שפורסם גם הוא בהוצאת Ktav בשנת 2009.
השתתף בסדרת Chapters in American Jewish History (פרקים בהיסטוריה של יהדות ארצות הברית).
מסות של מדוף פורסמו בכתבי עת מדעיים שונים, כולל Studies in Zionism
New Yorkers and the Birth of Israel היא מסה שפרסם מדוף בעיתון הניו יורק טיימס במאי 1998 לרגל יובל חמישים השנה להקמת מדינת ישראל.
הוא פרסם מאמרים בנוגע לשואה וסוגיות קשורות אליה בעיתונים כמו לוס אנג'לס טיימס, בולטימור סאן, דטורויט פרי פרס, פילדלפיס אינקואיירר, ניו יורק סאן, הארץ, ג'רוזלם רפורט, זידדויטשה צייטונג ו"ג'ורזלם פוסט".
רפאל מדוף כתב ערכים לאנציקלופדיות וספרי רפרנס רבים, כמו Encyclopaedia Judaica,
כחלק מהתעניינותו בשימוש במדיות חדשניות בחינוך על השואה, ההיסטוריון שיתף פעולה עם אמן ספרי הקומיקס ניל אדמס בספר קומיקס על חיי דינה גוטליבובה בביט, ניצולת שואה שניסתה להשיג את הציורים שציירה בשביל יוזף מנגלה על מנת שתשרוד באושוויץ.
הספר פורסם בהתחלת שנת 2009 בX-Men: Magneto: Testimony גיליון 5.
לרגל מלאת 70 שנה למסע אניית הפליטים "סנט לואי" מדוף שיתף פעולה עם אמן הקומיקס ארט ספיגלמן בעמוד קומיקס שכותרתו The St.
Louis Refugee Ship Blues (בלוס על ספינת הפליטים סנט לואיס) בעיתון וושינגטון פוסט ביוני 2009.
כמו כן, באוגוסט 2008 הצטרף מדוף לאמן קומיקס אחר, סל אמדנולה בעריכת עמוד קומיקס פוליטי בכתב העת "ניו ריפבליק", אודות הספורטאים האמריקאים שהחרימו את המשחקים האולימפיים בברלין בשנת 1936, תחת הכותרת They Refused to Go (הם סירבו לנסוע).
בנוסף מדוף שימש ליועץ לרומן בציורים Homeland (מולדת) על הקמת מדינת ישראל, מאת אמני הקומיקס הוותיקים מרב וולפמן ומריו רואיס.
בשנת 2010 יחד עם ניל אדמס ואולפני Disney Educational Productions, הפיקו את
They Spoke Out: American Voices Against the Holocaust, סדרה אינטרנטית של סרטוני אנימציה חינוכיים, המספרת על האמריקאים שהתנגדו לנאציזם או סייעו בהצלת יהודים בימי השואה.
כל סרטון שנמשך בין 5–10 דקות, היה מוקדש לאישיות אחרת ושילב אנימציה עם קטעים של סרטי ארכיון.
הפרק הראשון La Guardia's War Against Hitler (מלחמתו של לה גארדיה נגד היטלר) הוצג באפריל 2010 בפסטיבל בחסות המוזיאון לאמנות הקומיקס והאנימציה.
בו סופר על עמדתו התקיפה של ראש עיריית ניו יורק פיורלו לה גארדיה נגד גרמניה הנאצית, בניגוד לנשיא רוזוולט, שלפי הרגשת רוב ההיסטוריונים, לא עשה את כל מה שהיה אפשר כדי להציל את יהדות אירופה, נושא שהודגש בפרק Messenger from Hell (שליח מן הגיהנום).
בין הפרקים האחרים בולט הפרק Voyage of the Doomed (מסע הנידונים למוות) שהתמקד באניית M.S.
Louis (סנט לואיס) שהסיעה למעלה מ-900 פליטים יהודים מגרמניה והוחזרה מדרכה על ידי שלטונות קובה ואחר כך הממשל רוזוולט, את Rescue Over the Mountains (הצלה מעבר להרים) המוקדש לווריאן פריי, עיתונאי צעיר שהוביל רשת מחתרתית להצלה שהבריחה פליטים יהודים מצרפת תחת משטר וישי.
ז'אק רפאל לפין היה רופא פנימאי ופיזיולוג צרפתי, פרופסור באוניברסיטת ליון.
ז'אק רפאל לפין נולד בליון ב-1840 כבן השני מבין ששת ילדיהם (3 בנים ושלוש בנות) של ז'אן-בטיסט לפין וחוקינה מנואלה וז'רנו לאביס, ספרדייה ילידת ויאדוליד
החל מ-1860 עשה סטאז' בבתי החולים של עיר הולדתו.
בשנת 1865 התקבל להתמחות בבתי החולים של פריז, כשבתחרות התמקם אחרי פול ז'ורז' דיילפואה ולפני ז'ורז' קלמנסו.
נמנה עם תלמידיו של שארקו ולורן בבית החולים סלפטרייר .
לפין נמשך למחקר הרפואי ועבד במעבדות של בראון-סקאר וז'ול- אוגוסט בקלאר.
השתלם בהמשך באוניברסיטת ברלין (1867) אצל רודולף וירכו ויוליוס כהנהיים ובאוניברסיטת לייפציג (1869).
במעבדתו של קארל לודוויג בלייפציג ערך מחקרים חשובים על העצבים הוואזו-מוטוריים של הלשון.
בשנת 1870 סיים לפין את הדוקטורט בפריז עם עבודה בנושא "ההמיפלגיה הפנאומונית".
התחיל אחר כך קריירה מקצועית עשירה: היה למדריך בשנת 1872 ואחר כך בשנת 1874 רופא בכיר של בית חולים, מ-1875 מרצה.
תסמונת זו דומה לפגיעה בגזע המוח (ובפרט במוח המוארך או ה"בולבוס") אך הסיבה לתסמונת היא בנזקים במסלולים העצביים המובילים מקליפת המוח אל גזע המוח.
לפין נודע גם בתרומתו לרפואה הנסיונית.
בין השאר, הצטיין במחקרים שביצע בעקבות קלוד ברנאר בנוגע לגליקוליזה ולפתופיזיולוגיה של הסוכרת.
נחשב לראשון שהגדיר בשנת 1889 את הלבלב כבלוטה אנדוקרינית, המעורבת בוויסות רמת הגלוקוז ועל ידי כך היה אחד ממבשרי גילוי האינסולין.
בשנת 1895 תיאר את תסמונת ה"סוכרת הכלייתית", הפרעה תורשתית המתאפיינת על ידי ליקוי בספיגה מחדש של הגלוקוז בכליות.
לפין פעל רבות למען אמצעים הסברתיים, רפואיים וחוקיים למניעת ההידבקות בעגבת.
הוא נפטר בשנת 1919 במנטון.
לפין היה נשוי למטילד לבית קשלן ונולד להם בן אחד, ז'אן.
בנו, ז'אן לפין היה נוירופסיכיאטר וכמו אביו, פרופסור באוניברסיטת ליון.
הנכד, פייר רפאל לפין (1989-1901) היה מיקרוביולוג ווירולוג ידוע שנמנה עם ממציאי החיסון נגד פוליו.
אחיו של המדען, לואי לפין, היה פרפקט של מחוז סן בשנים 1897-1893 ו-1913-1897 והקים את תחרות "לפין לפטנטים".
1887 - חבר מתכתב של האקדמיה לרפואה של צרפת (מחלקת רפואה) - המכון הצרפתי.
1905 - נבחר כיושב ראש של הכנס לרפואה בליאז'.
בין 1913-1910 וב-1916 הועלתה מועמדותו לפרס נובל לרפואה ולפיזיולוגיה.
אולם בבית החולים אוטל דייה בפריז נושא את שמו.
Boulud) (על הסוכר הווירטואלי של הדם)
רפאל לוי היה מחנך, סופר, משורר ומחזאי יהודי-תוניסאי.
רפאל לוי נולד בתוניס בשנת 1898, למשפחה שמוצאה מברודי (אוקראינה של היום) והיגרה לתוניס בתחילת המאה ה-19 דרך ג'יברלטר וקזבלנקה.
לוי התחנך בבית ספר של כל ישראל חברים (כי"ח) בעיר מולדתו תוניס.
בהמשך נשלח ללימודים בפריז בבית המדרש למורים של כי"ח (ENIO).
בשנת 1944 התמנה למנהל בית ספר בתוניס.
בתור מנהל בית הספר הוא שם דגש על לימודי עברית מודרנית, וכן יזם יוזמות קהילתיות שונות, כגון פתיחת מרכז העשרה לציבור הרחב ("אוניברסיטה עממית"), בו העבירו קורסים ללימודי שפות זרות ונערכו הרצאות פומביות על נושאי מדע ורוח.
הוא עצמו הרבה להרצות על נושאים ספרותיים.
תחת שם העט ריוול (Ryvel), עסק לוי בכתיבה ספרותית של סיפורים קצרים, נובלות, שירה ומחזות בצרפתית שעסקו בעיקר בכל הקשור לחיים היהודים ברובע היהודי המסורתי (חארת אל-יהוד) בתוניס.