tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קשה לקבוע אם השינויים במדע השפיעו על התפיסה הפילוסופית, או להפך (בדומה לפרדוקס הביצה והתרנגולת), אך ללא ספק יש קשר הדוק בין המהפכה המדעית לשינוי בתפיסה הפילוסופית.
האסכולה הפילוסופית הראשונה שקמה בעקבות המהפכה המדעית היא הרציונליזם המודרני.
אסכולה זו יוסדה על ידי רנה דקארט, שהשפיע רבות גם על המתמטיקה , ובין חבריה הבולטים ניתן למנות את שפינוזה ולייבניץ.
שיטת ההיסק של אנשי האסכולה דמתה ללוגיקה של אריסטו, אולם ההגות עצמה כללה רעיונות חדשים רבים.
רבים מהרעיונות ערערו על דוגמות ותפיסות כנסייתיות שאיש לא חלק עליהם עד אז.
המשותף העיקרי לפילוסופים הרציונליסטים ולמדענים בני התקופה היה התבססות על ההיגיון בניגוד למיסטיקה, וכנגד התפיסה הקיימת.
האסכולה השנייה, שהושפעה והשפיעה על המהפכה המדעית הרבה יותר מהרציונליזם, היא האמפיריציזם.
הגישה האמפיריציסטית לידע ומדע נובעת מהתפיסה של המהפכה המדעית.
על פיה, כל ידע הוא אפוסטריורי, כלומר נובע מן הניסיון.
את הידע משיגים באמצעות תצפיות והתבוננות בעולם, ולא דרך היסקים לוגיים.
האמפיריציזם התפתח אחר כך, בתקופתם של ברקלי ויום, לשלילת אפשרותו של ידע והבנת המציאות (ובכך הוא בעצם היה מנוגד לכל תפיסת המדע המודרנית), אולם בתחילת דרכו הוא הושפע רבות מהמהפכה המדעית, ובפרט מהתמרדותו של פרנסיס בייקון נגד הסכולסטיקה.
זרם נוסף בפילוסופיה, אם כי פחות מרכזי וחשוב מהאמפיריציזם והרציונליזם, התפתח בעקבות המהפכה המדעית – הפילוסופיה המכניסטית.
על פי התפיסה המכניסטית, העולם נשלט אך ורק על ידי חוקים פיזיקליים, וניתן להסתכל עליו כעל מעין מכונה ענקית.
מדענים ופילוסופים רבים שהיו מעורבים במהפכה המדעית, וביניהם גליליי, בויל, ודקארט, תמכו בגישה זו, והיא רווחת מאוד בקרב אנשי מדע עד היום.
המחלוקת על הכינוי "מהפכה מדעית"
הכינוי "מהפכה מדעית" רווח מאוד אצל היסטוריונים רבים, אך ישנם גם היסטוריונים רבים שחולקים עליו.
היסטוריונים רבים תומכים בגישה או תאוריה המכונה "הנחת ההמשכיות" (the continuity thesis).
על פי גישה זו, לא היה הבדל מהותי מבחינת התקדמות טכנולוגית ורעיונית בין ימי הביניים לתקופת המהפכה המדעית.
תומכי הגישה מביאים כדוגמה את ההתקדמות המדעית של המוסלמים בזמן ימי הביניים, ואת ההתקדמות הרעיונית העצומה שהתרחשה באירופה בתקופת הרנסאנס, כבר במאה ה-14.
היסטוריונים נוספים מצביעים על דמיון רב בין רעיונות שעלו בתקופת המהפכה המדעית לבין רעיונות שעלו ביוון העתיקה, כדוגמת רעיון האטומים, שהועלה כבר על ידי אנשי האסכולה האטומיסטית, המודל ההליוצנטרי שהועלה על ידי פילולאוס, ושיטותיו המדעיות של ארכימדס.
היסטוריונים אלו טוענים שהשינוי שנעשה במאה ה-16 ובמאה ה-17 אינו "מהפכה", אלא חזרה לתאוריות ישנות שכבר הועלו.
עם זאת אחרים חולקים על כך.
איינשטיין מציין את השינוי שחל במהלך הרנסאנס האיטלקי התפתחות המסורת של אמפיריציזם והתבססות על ניוסיים שהיו נדירים בזמן יוון העתיקה, והיו בעלות השפעה מכריעה בזמן המהפכה המדעית המודרנית.
כך תצפיות, ניתוח כמותי, פיתוח מתמטי ומכשור חדיש שיחקו תפקיד מפתח בתחומים שונים כמו בעבודות של גלילאו גליליי, ויוהנס קפלר בהקשר של המהפכה הקופרניקאית והמדידות והניסויים של אנטואן לבואזיה בהקשר של המהפכה בכימיה.
המהפכה השולית, הידועה גם בשם "מהפכת התועלת השולית" , היא תפיסה כלכלית אשר הביאה לשינוי חשיבה משמעותי בעולם הכלכלה.
בצורה זו ישנה השפעה על מחירו של מוצר מתוך ההנחה כי אדם ימשיך לצרוך את המוצר כל עוד התועלת השולית ממנו שווה למחירו.
כנגזרת מכך, ירידה במחיר תביא באופן ישיר לעלייה בביקוש למוצר, ולהפך – עלייה במחיר המוצר תקטין את הביקוש למוצר.
בדרך זו העלתה המהפכה השולית את רעיון הביקוש בכלכלה כקובע את ערך המוצר, ויצאה חוצץ כנגד הכלכלה הקלאסית שגרסה אודות היצע וייצור כמשתנים הבלעדיים הקובעים זאת.
ברבע האחרון של המאה ה-19 החלה המודעות בענייני כלכלה לגבור בצורה הדרגתית ותאוריות כלכליות רבות החלו להתפתח עקב העניין הרב שנוצר בתחום.
דוגמה עיקרית לכך היא האסכולה האוסטרית ("Austrian School") שהייתה קבוצת מלומדים אוסטרים באוניברסיטת וינה – ובהם קרל מנגר עצמו – אשר הייתה בעלת השפעה ניכרת ודשה רבות בעניינים כלכליים והחלה לפעול בין השאר בעקבות השגשוג הכלכלי באוסטריה במהלך השנים 1867–1873 והמיתון הכבד אליו נקלעה מיד לאחר מכן.
דוגמה נוספת לעליית חשיבות הכלכלה כתחום היא הפיכתה למקצוע אקדמי אשר בשנת 1871 החל להילמד כמקצוע בפני עצמו באוניברסיטאות באירופה.
הגישה הכלכלית שמשלה בכיפה באותה העת הייתה הגישה הכלכלית הקלאסית אשר נוסדה בסוף המאה ה-18 והוגיה המרכזיים היו אדם סמית וג'ון סטיוארט מיל.
סמית' ומיל האמינו כי המערכת הכלכלית היא מערכת חופשית אשר שואפת ונעה למצב אופטימלי של שיווי משקל – היינו יעילות בייצור וניצולו המלא של הייצור – אשר השגתו תבטיח תעסוקה מלאה לכלל גורמי המשק הלכה למעשה.
בשנת 1860 כתב ג'בונס לאחיו: "אחת האמיתות הגדולות והחשובות ביותר היא כי ככל שהכמות של מוצר מסוים שאדם צורך גדלה, כך התועלת או הרווח שהוא מפיק מן המנה האחרונה של אותו מוצר יורדת בהדרגה".
במקביל החל ג'בונס לראות את הכלכלה כתחום מתמטי לכל דבר וגרס כי על כלכלנים להיות קודם כל מתמטיקאים.
"כלכלה פוליטית היא סוג של מתמטיקה מעורפלת אשר מחשבת את הסיבות והתוצאות של התעשייה", כתב במכתב לאחותו עוד בשנת 1858. "אני מקווה כי אהיה מתמטיקאי ברמה מספקת, שכן בלעדי זאת שום דבר אינו בר השגה בעולם הכלכלי המתפתח של ימינו".
בכך החל הקשר העמוק בין כלכלה ובין מתמטיקה אשר בא לידי ביטוי בעצם הצגת מודלים של כלכלה בהסברים חישוביים מתמטיים.
חשיבותו ההיסטורית של ג'בונס היא בכך שהוא היה הראשון שהבין והעלה על נס את חשיבות הערך של מוצר ואת עקרון השוליות, כבר ב-1866 כאשר פרסם רשמית את הגותו.
במידה רבה התבסס מנגר על כתביו של ג'בונס כאשר הקדיש עצמו לכתיבה על כלכלה פוליטית עד שזו אכן הבשילה וראתה אור בשנת 1871.
תרומתו המשמעותית של ג'בונס היא הוספת הנדבך החישובי-מתמטי לשם הסברים כלכליים.
בסוף המאה ה-19 היה מדובר בדרך מתודולוגית חריגה אשר לא נעשה בה שימוש רב עד אז.
ג'בונס, ובמידה רבה ומשמעותית יותר גם וולרס (מנגר לא השתמש כמעט כלל בחישובים מתמטיים ולא היה חסיד השיטה), השתמשו בחישובים מתמטיים רבים ולרוב ספגו מכך ביקורת על כך שהם הופכים את ענף הכלכלה מענף עממי ורחב לענף אקדמי אשר יהיה מנת חלקם של מתי מעט בלבד.
הכעס נבע בעיקר מעצם ההפשטה המתמטית שעשו השניים לתופעות חברתיות רחבות, אולם נבלם במידה רבה בעקבות עליית המרקסיזם מספר שנים מאוחר יותר אשר השיב את המשתנים החברתיים כמסבירי מודלים כלכליים.
אולם בכך הייתה זו עבור ג'בונס פריצת דרך אשר הציגה בפני הכלכלה כלים חשובים לשם הסבר תופעות ומתן מענה לבעיות שהם מציגות.
העובדה כי כוס מים וכוס יהלומים יכולים להיות שווים בערכם לפי הגישה הקלאסית נראתה בעיני מנגר כתמוהה.
העובדה כי הגישה הקלאסית אינה לוקחת כלל בחשבון את ערכו של מוצר בעיני הצרכן כמשתנה מסביר בכלכלה נראתה כבלתי מניחה את הדעת בעיני מנגר.
בהתבסס על ההנחה כי אדם הוא רציונלי מטבעו ומעוניין בסיפוק רצונותיו, טען מנגר כי ערכו של מוצר לא נקבע אך ורק בהסתמך על כמות העבודה שהושקעה בו או ערך העבודה בפני עצמו, אלא בעצם על הערך הסובייקטיבי שלו בעיני הצרכנים, ולא היצרנים, ובמידת הרצון שלנו להשיג את אותו המוצר:
"ערך מוצר נקבע על ידינו באמצעות הצורה בה אנו רואים אותו וכן באמצעות ההכרה כי אנחנו רואים בו אמצעי לשם סיפוק הצרכים שלנו".
תזה זו של מנגר ידועה בשם "המהפכה הסובייקטיבית" ולוקחת את משתנה כמות העבודה המושקעת במוצר כמשתנה קבוע, ומסבירה את ערכו לא בעלות הייצור אלא בתועלת או בהנאה שהצרכן יכול להפיק ממנו.
זהו למעשה הביקוש למוצר, וההיצע – היינו הכמות הזמינה שלו בשוק לצריכה – לא צריכה להוות המשתנה העיקרי.
"כיצד יכול להיות שליטר מי שתייה אינו בעל ערך בעינינו בנסיבות קבועות, ולעומת זאת כמות קטנה ומזערית של יהלומים או זהב היא בעלת ערך גבוה מאוד בדרך כלל?
התשובה מאוד פשוטה: היהלומים כל כך נדירים בעולמנו שכולם יכולים להימצא על חזה של גברת, וגם הזהב נדיר כל כך עד שניתן להכניסו לחדר אחד.
שתיית מים מאידך, היא כה נפוצה עד אשר קשה לחשוב על מאגר מים אחד שיהיה מסוגל להכיל את כל המים בעולם ולכן האדם צורך מים ואינו מרגיש רע להותיר כמות גדולה של מים ללא שימוש.
אולם אין זה המקרה עבור יהלומים, שכן הם מאוד נדירים.
לכן, לכמות מסוימת של מי שתייה אין ערך רב מדי עבור האדם, אולם לכמות מסוימת של יהלומים וזהב יש ערך גבוה מאוד".
אולם בכך לא היה הסבר מספק ומנגר פנה להסבר נוסף המאיר את האופן בו מעניק האדם ערך למוצר.
מנגר טען כי כל יחידה נוספת של מוצר מסוים – ממנו לאדם יש כבר בכמות רבה – תוסיף פחות תועלת לאותו הצרכן ולפיכך תשפיע ישירות על ערכו.
נניח כי לאיכר יש 100 חביות של חיטה.
את הנתח הראשון מהמכסה יקצה עבור עצמו ועבור משפחתו; את הנתח השני יקצה לשם זריעה באדמה למען יבול עתידי; מהנתח השלישי יפיק בירה; הנתח הרביעי יוקצה לבקר; התפוקה החמישית תוקדש להאכלת חיות המחמד שלו וכן הלאה.
ניתן לראות בעצם כי ישנה ירידה ברמת החשיבות – הנתח הראשון עבור האיכר ומשפחתו הוא הכי חשוב בעיניו משום שהחיטה חיונית להמשך קיומם.
התפוקה השנייה היא שנייה בחשיבותה כראות עיניו, ובוודאי יותר חשוב מהאכלת חיות המחמד שלו.
הסבר זה ייוודע לימים בתור המושג "תועלת שולית פוחתת".
ניתן לראות בכך מעין פתרון לפרדוקס המים והיהלומים ("Diamond-Water paradox").
במצב רגיל, היות שהאדם מטבעו רציונלי ושואף למקסם רווחיו, סביר להניח שיעדיף כוס יהלומים על פני כוס מים.
אולם, אם אותו אדם מצוי כעת במדבר וצמא גדול מקנן בגופו, כוס יהלומים כלל לא תעניין אותו משום שהיא אינה יכולה להפיק שום תועלת עבורו ולכן יעדיף את כוס המים על פני כוס היהלומים.
מכך ניתן להסיק כי הכול תלוי במצב האדם בזמן נתון.
בזכות כתביו של מנגר פרצה המהפכה השולית לתודעה.
חשיבותו העיקרית הייתה ביצירת אלטרנטיבה לגישה הקלאסית והוכחתה על תופעות בסיסיות בכלכלה כגון קביעת ערכים של מוצרים שונים מקרים שאותם לא הצליחה להסביר.
באמצעות גישתו של מנגר ו"המהפכה הסובייקטיבית" נקבע כי ערכו של מוצר הוא סובייקטיבי ולא רק אובייקטיבי דטרמיניסטי, וכך נולד מושג הביקוש – אשר במידה רבה נראה לנו כיום כמתבקש.
באוגוסט 1873 פרסם משנתו אודות התועלת השולית ונדהם לגלות מיד לאחר מכן כי הוא לא היה החלוץ בנושא, אלא כבר לאחר כתביהם של מנגר וג'בונס לפחות.
חרף זאת, העלה וולרס תרומה גדולה ומשמעותית ביותר ל"מהפכה השולית" בכך שהוא לקח אותה צעד אחד קדימה אל מעבר למה שג'בונס ומנגר כבר הביאוה, והסביר רעיונותיו באמצעים ובנוסחאות מתמטיות לכל דבר – צעד שמנגר נמנע ממנו לחלוטין וג'בונס אמנם עשה אך במידה פחותה מאשר וולרס.
וולרס הפך את התועלת השולית לחלק בלתי נפרד מן הגישה הכלכלית הנאו-קלאסית החדשה שנוצרה אל מול הגישה הכלכלית הקלאסית.
הוא טען כי תועלת שולית היא הכוח המניע את המכניזם של השוק החופשי וכן כי ככל שצורכים יותר ממוצר מסוים, כך הרצון לקנייה נוספת של המוצר פוחת.
עיקר הטיעון של וולרס גורס כי רק באמצעות סחר חופשי יוכלו בני האדם להשיג יחסיות בין התועלת השולית לבין מחירים.
בכך יש לצרכנים כוח להשפיע על קביעת המחירים בשוק החופשי.
לפי הטיעון של וולרס, לכל מוצר ישנה "פונקציית ביקוש" אשר מבטאת שילוב של ארבעה גורמים:
כמות המוצר המבוקשת בהתאם למחיר.
מחירו היחסי של המוצר לעומת מוצרים אחרים.
מערכת הרצונות וההעדפות של הצרכנים.
לעומת פונקציית הביקוש, קיימת פונקציית היצע עבור כל מוצר בשוק שמבטאת את הכמות שהצרכנים יספקו לשוק בהתחשב הגורמים הבאים:
כך, עצם פעילות הסוחרים מניעה את כוח השוק ומביאה אותו בפועל לידי שיווי משקל כללי ומשפיעה על יכולת קביעת המחירים בו.
ייחודיותו של וולרס נמדדת ראשית במובן המתודולוגי בו פיתח את תורת ה"מהפכה השולית" – מתודולוגיה מתמטית, אשר כאמור לא הייתה נפוצה כלל באותה העת ואף עוררה זעם וחמה לא פעם.
אולם, ייחודיותו המשמעותית יותר הייתה יצירת הקשר האנליטי בין תועלת שולית לבין מחיר שוק וכאן הוא הצליח הרבה יותר מאשר ג'בונס ומנגר.
מנגר ניסה לקשור בין השניים כפי שעשה וולרס, אולם לא הצליח להגיע לרמת תוקף והתאמה גבוהים דיים כדי להוכיח טענתו.
בכך היה וולרס לפורץ דרך מבחינת הגות כלכלית ופרץ את הסכר עבור הוגים רבים נוספים אשר באו להוסיף על רעיונו, בין השאר קנת' ארו (Kenneth Arrow), ג'רארד דברו (Gerard Debreu), וליונל מקנזי (Lionel McKenzie) בשנות החמישים של המאה העשרים.
האם הייתה זו אכן מהפכה?
מבחינה כרונולוגית, הרי שהמהפכה השולית לא הייתה תגליתם הבלעדית של ג'בנוס, מנגר ווולרס והם לא היו הראשונים אשר הגו אודותיה.
שלושים שנה לפני פרסומו הראשון של ג'בונס, פיתחו ויליאם לויד וסמואל לונגפילד, שני כלכלנים בריטים, את ההבדל בין תועלת כללית לשולית ולמעשה הם אלה שהיו הראשונים שדנו במושג, גם אם לא נקרא אז בהכרח בצורה זו.
יתרה מזאת, מלבד לויד ולונגפילד היו אלה ג'ול דופוויט והרמן גוסן אשר, כבר בשנות החמישים של המאה ה-19, הראו עניין רב אודות רעיון התועלת השולית וניסו למצוא את הקשר בינו לבין התנהגות צרכנים.
אולם כל אלה לא השכילו לפתח את התורה אל מעבר למה שעשו בפועל ג'בונס, מנגר ווולרס.
לכן מבחינה זו ניתן לראות את המהפכה כתהליך מתמשך, אשר במשך 40 שנה (1834–1874) ובהתפרס על מספר מדינות שונות, היה נחלתם של מספר כלכלנים ונבנה בשלבים הדרגתיים.
לא הייתה זו, אם כן, "מהפכה" במובן המודרני כפי שאנו מכירים אותו כיום ואופי התקופה השפיע רבות על התפתחותה.
מן הצד השני, יש הרואים דווקא באופי התקופה כגורם אשר בגינו יש לראות את ה"מהפכה השולית" כמהפכה לכל דבר מעצם הנסיבות שבה.
העובדה כי רעיון המהפכה נהגה בתקופה הטרום-גלובלית על ידי מספר כלכלנים שונים אשר חשו בו כמבעבע מתחת לפני השטח, במספר מדינות שונות ללא שום התקשרות ותיאום ביניהם בשלביה המוקדמים, היא זו אשר מעניקה לה ייחודיותה.
יכול מאוד להיות כי לו היו מתקשרים זה עם זה, הייתה לובשת המהפכה אופי יחידני, מסודר ומאורגן יותר ובמידה רבה מאבדת מן הייחודיות שבעצם התגלגלותה והתפתחותה.
סיבה נוספת אשר בגינה ניתן לראות ב"מהפכה השולית" מהפכה לכל דבר היא העובדה שהיא הצליחה היכן שהגישה הקלאסית כשלה באותה העת.
הגישה הנאו-קלאסית אשר נולדה מן ה"מהפכה השולית" היא זו אשר היה בידה לספק הסברים היכן שהגישה הקלאסית נותרה אילמת וחסרת קול.
היה זה ההיסטוריון והפילוסוף תומאס קון אשר תיאר את המדע כרצף של התפתחויות מדעיות עוקבות ברצף באמצעות חידוש ותיקון התאוריות המדעיות ששלטו עד תקופת זמן מסוימת.
מבחינה זו יש בהחלט לראות את המהפכה כגורם חשוב בהתפתחות ענף הכלכלה וההיסטוריה הכלכלית וכנקודת ציון דרך אשר לא ניתן בשום פנים להתעלם ממנה.
המהפכנות והחדשנות לפיכך של ג'בונס, מנגר ווולרס היא שימת הדגש על ביקוש ולא עוד על ההיצע; על תועלת הצרכן ולא על עלות הייצור; על חשיבות הערך של המוצר בעיני הצרכנים; על ההעדפות הרציונליות של הצרכנים כמשתנים העיקריים; ועל יכולת הצרכנים להשפיע על מחירים בשוק.
לפיכך הפך הרבע האחרון של המאה ה-19 לתקופה מהפכנית כאשר כלכלנים החלו לאמץ פרדיגמות ולעבוד לאורן.
ג'בונס, מנגר וולרס יצרו פרדיגמה אשר היוותה כצומת דרכים משמעותית ובעלת חשיבות מרכזית בכלכלה אשר ממנה הסתעפו נתיבים רבים בחקר הענף.
המהפכה הליברלית (בפורטוגזית: Revolução liberal) פרצה בעיר פורטו שבפורטוגל ב-24 באוגוסט 1820, נמשכה עד 1826 והובילה לכינונה של חוקה בפורטוגל ולעצמאותה של ברזיל.
במהלך שליטת נפוליאון על ספרד - שכנתה הגדולה של פורטוגל, כוחות צרפתיים פלשו 3 פעמים לשטחי פורטוגל וכתוצאה מכך החליטה חצר המלוכה לצאת לברזיל, שם שהתה עד 1821. במהלך אותה תקופה, כאשר גם המלך פרננדו השביעי היה בגלות, ספרד אישרה ב-1812 חוקה ליברלית.
עם שובו של המלך לספרד בוטלה החוקה והוא חזר לשלוט כמלך אבסולוטי אולם התקוממות עממית במחוזות נגד האבסולוטיזם, אילצה את המלך הספרדי לחדש את המלוכה החוקתית ב-1820. האירועים בספרד שימשו דוגמה לפורטוגזים וכך קמה קבוצה חשאית ליברלית בשם "סנהדרין" (Sinédrio).
חברי הסנהדרין היו בעלי רכוש והשכלה, אזרחים ואנשי צבא, שהושפעו מרעיונות הבונים החופשיים ומרוחות המהפכה הצרפתית והם היו בעלי השפעה על הקצונה הצעירה בחיל המצב שבצפון פורטוגל.
מולם עמדו הכפריים, רובם אנאלפביתים, שמרנים ומושפעים על ידי הכמורה.
המאבק שיפרוץ מאוחר יותר יתחולל בין שתי קבוצות אלו.
קציני הצבא הפורטוגזים (בפורטוגל ובברזיל) התרעמו על השליטה הבריטית בכוחות המזוינים הפורטוגזים, אנשי העסקים והבורגנות התקוממו נגד אמנות והסכמים בהם ניתנה העדפה כלכלית למדינות אחרות (בעיקר בריטניה) ושכתוצאה מהם נפגעו כלכלית ערי הסחר ובעיקר ליסבון ופורטו.
ההתמרמרות הייתה נגד חתימת הצו "פתיחת נמלי הים למדינות ידידותיות" (Decreto de Abertura dos Portos às Nações Amigas) ב-28 בינואר 1808 שהיה תגמול על הסיוע הבריטי להמלטות משפחת המלוכה מפורטוגל לברזיל ופתח את השוק הברזילאי לסוחרים בריטיים ושחרר אותם מהמכס הפורטוגזי.
בנוסף, אמנת מסחר וספנות בין פורטוגל לבריטניה (Tratado de Comércio e Navegação) מ-1810 הפחיתה את שיעור המס על סחורות מיובאות מבריטניה ל-15% ובכך נתנה מעמד מועדף לסחורות בריטיות.
כתוצאה מהסכם זה הבריטים חיסלו כמעט לחלוטין את התחרות בשוק הברזילאי ושלטו בו כמעט לחלוטין.
ספינות מלחמה בריטיות יכולו לעגון בנמלים ברזילאים.
נתינים בריטיים היו זכאים לבתי דין מיוחדים.
בעקבות התבוסה של הכוחות הצרפתיים בשנת 1814, פורטוגל חוותה תקופה ממושכת של אי-יציבות פוליטית, שבמהלכה תושבי הממלכה ביקשו השתתפות גדולה יותר בשלטון.
חצר המלוכה ישבה בברזיל ולפורטוגזים הייתה תחושה שהם הפכו למושבה של ברזיל במקום שברזיל תהייה מושבה פורטוגזית.
באוקטובר 1817 נשפטו למוות מספר מנהיגים של "הסנהדרין" (רובם חברי הבונים החופשיים), ההוצאות להורג עוררו מחאות נגד העוצר ונגד ויליאם קאר ברספורד והתעצמה תחושה אנטי בריטית בארץ.
הממשל של ויליאם ברספורד הוחלף על ידי חונטה זמנית שמטרתה הייתה לארגן בחירות לפרלמנט (הקורטס (פורטוגל)).
תומכי המהפכה נקראו וינטיסטים (Vintistas).
היא נוסחה ברוחה של החוקה הצרפתית (1791), שקידשה הפרדה בין הזרוע המחוקקת, הזרוע המבצעת והזרוע השופטת, וייחסה למלך תפקיד סמלי בלבד.
המהפכה המינית, הידועה גם כתקופת השחרור המיני, הייתה תנועה חברתית שקראה תיגר על קודים מסורתיים של התנהגות, הקשורים למיניות ויחסים בין-אישיים בכל רחבי העולם המערבי, משנת 1960 עד 1980. השחרור המיני כלל קבלה מוגברת של יחסי-מין שאינם הטרוסקסואליים מסורתיים, מערכות יחסים מונוגמיות (בעיקר בתקופת הנישואים).
נורמליזציה של אמצעי מניעה וגלולות למניעת הריון, לגליזציה של ההפלות, עירום ציבורי, יחסי מין לפני הנישואים, הומוסקסואליות וצורות חלופיות ומגוונות של מיניות.
המונח "המהפכה המינית" היה בשימוש לפחות מסוף שנות העשרים של המאה ה-20. כמה פרשנים מוקדמים האמינו כי המהפכה המינית של 1960–1980 הייתה בעצם המהפכה השנייה באמריקה.
לדבריהם המהפכה הראשונה התרחשה כבר בשנות העשרים הסוערות שלאחר מלחמת העולם הראשונה, והיא כללה סופרים כמו פרנסיס סקוט פיצג'רלד, עדנה סנט מיליי, וארנסט המינגוויי.
עם זאת, השינויים העמוקים בתפיסה ובפרקטיקות של המיניות החלו להתפתח רק מאוחר יותר, והחלו לחדור אל הזרם המרכזי בחברה רק מראשית שנות השישים.
תפיסות אלו הביאו לשינויים עמוקים בגישות כלפי המיניות, ההומוסקסואליות, יחסי-מין לפני נישואין (במיוחד של נשים) וחופש ביטוי מיני.
על המהפכה השפיעו גורמים רבים וביניהם ניתן למנות את הפסיכולוגים והתאורטיקנים הפרוידיאניים כמו וילהלם רייך ואלפרד קינסי, תרבות הנגד של התקופה.
ספרות, סדרות וסרטים שנעשו בהשראת המהפכה השפיעו גם הם על הלך הרוח וצורת החשיבה הציבורית-חברתית.
הדחיפה הראשונה למהפכה המינית באה ביוזמת האסכולה הפסיכולוגית שהאמינה שלדיכוי ולהדחקה המינית קיימות השפעות מזיקות מרחיקות לכת, השקפה שנטענה כבר בעבר על ידי זיגמונד פרויד, וילהלם רייך ודייוויד הרברט לורנס, וכן על ידי התנועה הסוריאליסטית.
תרבות הנגד רצתה לחקור את הגוף והנפש, ולשחרר את האני האישי מהגבולות המיניים, המוסריים והמשפטיים של אמריקה המודרנית, כמו גם ממוסר שנות הארבעים-חמישים באופן כללי.
המהפכה המינית של שנות השישים הייתה מעין התקוממות חדורת אמונה שהארוטיקה צריכה להיות מוחצנת כחלק נורמלי של החיים ולא להיות מודחקת על ידי המשפחה, המוסר המיני, הדת או המדינה.
בשנת 1953, תושב העיר שיקגו, יו הפנר, ייסד את מגזין פלייבוי, מגזין שנועד לגברים בגילאי 21 עד 45. המגזין הציג קריקטורות, ראיונות, סיפורים קצרים, ואף מדור 'פלייבוי פילוסופיה'.
אך רובו המכריע של המגזין כלל תמונות חצי-עירום של נשים - "נערות אמצע" - בפוזות פרובוקטיביות, המגזין הצליח מאוד ויו הפנר הפך לאחת הדמויות הבולטות ביותר בעולם בתחום האירוטיקה (או הפורנוגרפיה הרכה).
בשנת 1960, הפנר החליט להרחיב את מפעלו ופתח את מועדון פלייבוי הראשון בשיקגו.
המועדונים הפרטיים, שגדלו במספרם לאורך שנות השישים, הציעו טיפולי הרפיה לחבריה, שנעשו על ידי שפנפנות פלייבוי.
השפעתו של הפנר ייצגה את השינוי ההולך וגובר ביחסה של אמריקה כלפי מין.
בשנים אלו חל גידול בשיעור של מפגשים מיניים בין אנשים מבוגרים שאינם נשואים, שיעורי הגירושין גדלו באופן דרמטי ולעומתם שיעורי הנישואין ירדו משמעותית.
מספר האמריקנים שאינם נשואים בגילאי 20–24 יותר מהוכפל, מ-4.3 מיליון בשנת 1960, ל-9.7 מיליון ב-1976. גברים ונשים ביקשו לעצב מחדש את נישואיהם, על ידי החדרת מושגים חדשים למערך הנישואין, ויצירת מוסדות חדשים וחילופיים כמו נישואים פתוחים, החלפת זוגות, מין קהילתי, ועוד.
במהלך המהפכה חלה הקדמה בגילאי הקיום של סקס מזדמן עד לרמה שלא נראתה ונשמעה קודם לכן, ועם התרומה של העלייה בשיעור המקיימים יחסי מין לפני הנישואים, יחד פיתוחם של אמצעי מניעה, הפך הסקס המזדמן לפופולרי מאוד גם בין המבוגרים.
התנועה לזכויות ההומואים (LGBT) החלה בעקבות מהומות סטונוול 1969, שהתגבשו לכדי גיוס עממי רחב לתנועת ההומוסקסואלית.
לחשיפת הזהות ההומואית ניטבע המונח "יציאה מהארון" המביע הרחבת התהליך הפסיכולוגי-אישי לחיים הציבוריים.
במהלך שנות החמישים הדבר המפחיד ביותר עבור התרבות ההומוסקסואלית היה יציאה מהארון.
התרבות ההומוסקסואלית של שנות החמישים עשתה כל שביכולתה כדי לנסות לשמור על הנטייה המינית בסוד מן הציבור, על אף שמחקרו (משנת 1953) של הביולוג האמריקאי אלפרד קינסי על הומוסקסואליות מצא כי 39% מאוכלוסיית הגברים הנשואים חוו לפחות פעם אחת בחייהם חוויה הומוסקסואלית בין גיל ההתבגרות והזקנה.
קבלת הביטוי המשחרר יציאה מהארון בציבור סייעה לתנועה לגייס אנשים שהעיזו לחיות כהומוסקסואלים "במשרה מלאה" ובפרהסיה.
להומואים התאפשר מאז ליהנות מיחסים וממפגשים מיניים בתדירות גבוהה הרבה יותר מאשר אי פעם בעבר, וכבר לא היו צריכים לכפות את עצמם לתוך מערכת יחסים הטרוסקסואלית שהייתה עבורם חסרת עניין ומלאה בשקרים.
מאז ואילך הלך ופחת מספרם של ההומואים המסתירים את זהותם המינית.
המהפכה הסרבית (בסרבית קירילית: Српска револуција) הייתה התקוממות עממית סרבית בת מספר שלבים צבאיים, שהתרחשה בשנים 1804–1817 נגד השלטון העות'מאני והסתיימה בהקמת נסיכות סרביה, ודחיקה בפועל של העות'מאנים מהשטחים המהווים את מרכז סרביה המודרנית ובטבורם הבירה בלגרד.
ב-1835 הוסדר מעמדה המשפטי של הנסיכות כיישות וסאלית של האימפריה העות'מאנית ופורסמה חוקה לנסיכות.
מועד זה נחשב לסיום השלב המדיני של המהפכה.
ב-1521 הכריעו העות'מאנים בראשות סולימאן הראשון את הישות הסרבית וכבשו את בלגרד.
כישלון המצור השני על וינה במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) סימל את תהליך שקיעתה של האימפריה.
המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791), שבמהלכה נכבשה שוב בלגרד על ידי האוסטרים, הובילה לתפישת האימפריה העות'אנית כמעצמה שהולכת ומתנוונת.
בנוסף, מנגנון השלטון המקומי היה מנותק ממרכז הכוח בקונסטנטינופול ולא פעם נקט צעדים עצמאיים תוך התעמרות באוכלוסייה הסרבית.
מעת לעת מרדו כוחות שונים מקרב היניצ'רים בשלטון המרכזי, ובמהלך המרידה עשו שמות באוכלוסייה האזרחית.
ב-1804 רצחו כוחות מקרב הדאחיה 150 נכבדים סרביים, והאירוע הוליד מרד סרבי נגד הכוחות העות'מאניים.
את המרד הסרבי הראשון הוביל ג'ורג'ה פטרוביץ' שכונה "קאראג'ורג'ה", והוא החל בתגובה לפעולתם של כוחות הדאחיה.
בראשית המרד מנו כוחות המורדים 30,000 לוחמים, ובהמשך עלה מספרם ל-40,000. בתמיכת האימפריה הרוסית תבע קאראג'ורג'ה זכויות לממשל עצמי במסגרת האימפריה העות'מאנית.
בהמשך, מעודד מהצלחותיו, הטילו כוחותיו מצור על בלגרד, ובדצמבר 1806 כבשו את העיר.
קאראג'ורג'ה הכריז על בלגרד כבירת הישות הסרבית החדשה.
העות'מאנים הסכימו לחתום על הסכם שלום עם הסרבים, אך אלו כרתו ברית עם הרוסים נגד העות'מאנים ובעלי בריתם הצרפתים.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), שהסתיימה בחתימת הסכם בוקרשט, הובילה למתן זכויות אוטונומיות לסרבים.
עם זאת, נאלצו הרוסים להקצות כוחות רבים ללחימה בצבאו של נפוליאון והעות'מאנים ניצלו את שעת הכושר, וב-1813 תקפו את אזור סרביה, והשתלטו מחדש על בלגרד.
קאראג'ורג'ה נמלט לשטחי ממלכת הבסבורג וכעבור מספר שנים נרצח.
חאג'י פרודאן (1825-1760) היה ממפקדי המרד הסרבי הראשון.
ב-27 בספטמבר 1814, לאחר כיבושה מחדש של בלגרד על ידי העות'מאנים, הוביל פרודאן מרד נגד העות'מאנים, שמרכזו היה באזור סמדרבו.
המרד שנמשך עד 30 בדצמבר 1814 נחל כישלון חרוץ.
העות'מאנים הביסו את כוחותיו של פרודאן והוא נמלט לשטחי אוסטריה.
בהמשך, נטל חלק במלחמת העצמאות היוונית.
העות'מאנים הגיבו בצעדים נוקשים נגד האוכלוסייה הסרבית.
הטילו מסים חדשים וגבוהים, וכן שלחו גברים סרביים לעבודות כפייה.
צעדים אלו הגבירו מאוד את התסיסה של האוכלוסייה, והובילו לפרוץ המרד הסרבי השני.
ב-23 באפריל 1815 פרץ המרד הסרבי השני, שבראשו עמד מילוש אוברנוביץ', ובמהלכו עלה בידי כוחותיו של אוברנוביץ' להשתלט על אזור בלגרד.
להבדיל מהמרד הראשון, מחד הסרבים לא הוציאו להורג שבויים עות'מאנים, ומאידך העות'מאנים לא פגעו באוכלוסייה האזרחית.
ברקע, התנהל קונגרס וינה שהעצים את הדיפלומטיה על פני הלוחמה.
תבוסתו של נפוליאון עוררה חשש אצל השער הנשגב, והעות'מאנים החלו במשא ומתן עם אוברנוביץ' ונציגיו.
רציחתו של קאראג'ורג'ה, שעסק בארגון מרד נוסף נגד העות'מאנים על ידי שליחיו של אוברנוביץ', חיזקה את האמון של העות'מאנים בהסכם המתגבש.
ב-1817 הכירו העות'מאנים בנסיכות סרביה כיישות סוזרנית של האימפריה העות'מאנית, וב-1833 כיישות וסאלית של האימפריה.
ב-1835 פורסמה חוקה לנסיכות ומועד זה נחשב לסיום השלב המדיני-משפטי של המהפכה הסרבית.
השלכות האירועים על יהודי סרביה
לאורך שנות שלטונם, התייחסו העות'מאנים לנתיניהם היהודים כמיעוט תורם ונאמן לסולטאן.
גישה זו הובילה לא אחת ליחס מועדף ליהודים על פני הנוצרים.
וכך לתפישתם של הסרבים, נוצרה זהות בין היהודים והעות'מאנים ובני הקהילה היהודית נחשבו כ"עושי דברם" של העות'מאנים.
עם זאת, היה שוני מהותי בין גישת בית אוברנוביץ' המכלילה והפלורליסטית לגישת בית קאראג'ורג'ביץ' הלאומנית והנוקשה.
בפרוץ המרד הסרבי הראשון, תקפו כוחותיו של קאראג'ורג'ה שכללו לא מעט פורעי חוק עיירות וכפרים ברחבי סרביה, תוך שהם טובחים בתושבים טורקים ויהודים.
עשרות רבות של פליטים יהודים הגיעו לבלגרד.
ב-12 בדצמבר נכבשה בלגרד וכוחותיו של קאראג'ורג'ה ביצעו פוגרום בשכונה היהודית.
בוצעו מעשי ביזה, נרצחו מספר יהודים ואחרים נחטפו למטרות כופר נפש.
בינואר 1807, לאחר ששולם סכום נכבד שוחררו 182 נשים, ילדים וקשישים והורשו לעזוב את בלגרד לזמון.
ב-7 במרץ 1807, התחולל שוב פוגרום ביהודי בלגרד ובאוכלוסייה הטורקית שנמשך יומיים.
עשרות נרצחו ורבים הוכרחו להמיר את דתם לנצרות.
בהמשך, גורשו מהעיר מאות יהודים והם עברו לערי בולגריה, בוסניה ולשטחי אוסטריה.
המטה הכללי של קאראג'ורג'ה לא הכחיש את הפגישה המשמעותית ביהודי בלגרד וציין שהדבר בוצע משום שהיהודים היו "סוכנים עות'מאניים".
ב-1813, לאחר כיבושה מחדש של בלגרד על ידי העות'מאנים חלה הטבה מסוימת במצבם של יהודי בלגרד, ורבים שבו לעיר.
עם זאת, הממשל העות'מאני היה נוקשה מבעבר גם כלפי נתיניו היהודים ובני הקהילה הוכרחו להקצות כספים ועובדים לשיפוץ מצודת בלגרד.
לאחר המרד הסרבי השני ועלייתו לשלטון של מילוש אוברנוביץ' החל "תור זהב" קצר ימים בחיי יהודי סרביה ככלל ויהודי בלגרד בפרט.
אוברנוביץ' העניק ליהודי נסיכות סרביה שוויון זכויות שכלל חופש תנועה, חופש מסחר וחופש מגורים.
המהפכה המסחרית באירופה הייתה התרחבות גדולה של המסחר, שהחלה במאה ה-11 ונמשכה עד הופעת המהפכה התעשייתית באמצע המאה ה-18.
החל ממסעי הצלב, גילו האירופים מחדש את הסחר בתבלינים, במשי ובמוצרים אחרים נדירים באירופה.
התפתחות זו יצרה רצון חדש למסחר, והמסחר התרחב במחצית השנייה של ימי הביניים.
מדינות אירופיות חדשות, במסעות של גילוי, חיפשו נתיבי מסחר חלופיים במאות ה-15 וה-16, שאפשרו למעצמות האירופיות לבנות רשתות סחר בינלאומיות גדולות ומרובות.
המהפכה המסחרית מתבטאת בגידול במסחר הכללי ובצמיחת שירותים פיננסיים כגון בנקאות, ביטוח והשקעות, בעקבותיהם התפתחו הערים כמרכזי מסחר, התחזקותן ויצירת בריתות, דוגמת ברית ערי הנזה.
המהפכה המסחרית הובילה ליצירת שיטה אחידה של מידות ומשקולות וכן ליצירת מטבע אחיד.
המחאות בסודאן, שהתפרסו על פני השנים 2018–2019, הן הפגנות מחאה שהתקיימו בסודאן ושהביאו להדחתו של עומר אל-בשיר בהפיכה צבאית ולהחלפת ממשלתו.
ב-19 בדצמבר 2018 פרצו שורה של הפגנות מחאה בערים אחדות בסודאן, בין היתר כתוצאה מעליית יוקר המחיה, כולל מחסור במוצרים בסיסיים, והתדרדרות התנאים הכלכליים בכל מעמדות החברה הסודאנית.
המחאות התרחבו במהרה, ממחאות הדורשות רפורמות כלכליות דחופות למחאות הדוחקות בעומר אל-בשיר - שליט סודאן זה שלושים שנה - להתפטר מתפקידו, ולדמוקרטיזציה ולשינוי פוליטי מקיף במדינה.
ממשלתו של אל-בשיר הגיבה באלימות כלפי אותן ההפגנות הבלתי-אלימות, מה שעורר דאגה בינלאומית.
ב-22 בפברואר 2019 הכריז אל-בשיר על מצב חירום, ופיזר את הממשלה הפדרלית לצד הממשלות המקומיות.
כמו כן, הוא החליף את קציני הצבא והמודיעין באנשי אמונו.
ב-8 במרץ הודיע אל-בשיר כי כל הנשים שנאסרו במסגרת המחאות נגד הממשלה ישוחררו לאלתר.
בסוף השבוע של 6–7 באפריל, התקיימו מחאות מסיביות בפעם הראשונה מאז ההכרזה על מצב החירום.
ב-10 באפריל, נראו חיילים מגנים על מפגינים מפני כוחות הביטחון של הממשלה.
ב-11 באפריל הדיחו הכוחות המזוינים של סודאן את אל-בשיר מהשלטון.
אחרי שהודח אל-באשיר, המשיכו מפגינים, שאורגנו בידי התאחדות המקצוענים הסודאנית וארגוני האופוזיציה הדמוקרטית, להפגין ברחובות סודאן, ולקרוא למועצה הצבאית להתפזר מיד וללא תנאים לטובת ממשלת מעבר אזרחית, ולרפורמות נרחבות בסודאן.
אל-בשיר שלט סודאן מאז 1989, אחרי שהוביל בהצלחה הפיכה צבאית נגד ראש הממשלה הנבחר סאדיק אל-מהדי, שהפופולריות שלו בעם דעכה עד כמעט נעלמה.
בית הדין הפלילי הבינלאומי הגיש כתב אישום נגד אל-בשיר בגין פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות להם היה אחראי במערב דרפור.
בינואר 2018 פרצו הפגנות גדולות ברחובות ח'רטום, בירת סודאן, כתוצאה מעליית מחירי הסחורות הבסיסיות, בהן הלחם.
שיעור ההפגנות גדל במהירות וקיבל תמיכה ממפלגות אופוזיציה שונות.
גם תנועות הנוער והנשים הצטרפו לגל המחאות.
ממשלת סודאן נקטה בתגובה צעדי צנע שהומלצו לה בידי קרן המטבע הבינלאומית, שכללו פיחות המטבע המקומי, וכן הסרת סובסידיות של חיטה וחשמל.
כלכלת סודאן שרויה במצב ירוד מאז עלייתו של עומר אל-בשיר לשלטון, ואף נהייתה לסבוכה יותר ויותר בעקבות קבלת העצמאות של דרום סודאן, שעד אז הייתה מקור חשוב למטבע חוץ, בשל מרבצי הנפט ששכנו בשטחיה.
הפיחות של הפאונד הסודאני באוקטובר 2018 הביא לשינויים ניכרים בשערי החליפין ובמחסור במחזור המזומנים.
תורים ארוכים עבור מוצרים בסיסיים כגון בנזין, לחם, כמו גם המתנות ארוכות עבור משיכת מזומנים מכספומטים החישו את המצוקה הכלכלית של העם הסודאני, שהציתה את המחאות.
בסודאן ישנם כ-70 אחוזי אינפלציה, שיעור אינפלציה השני רק לוונצואלה.
באוגוסט 2018 תמכה מפלגת הקונגרס הלאומי בהתמודדותו של עומר אל-בשיר לנשיאות סודאן ב-2020, חרף חוסר הפופולריות שלו והצהרותיו הקודמות כי לא יתמודד בבחירות הקרובות.
אירועים אלו הביאו להתנגדות גוברת מצד המפלגות הקוראות לכיבוד החוקה הסודאנית, המטילה כיום איסור על אל-בשיר להתמודד לנשיאות מפאת חקיקת הגבלות כהונה.
פעילים סודאנים פתחו במחאות מקוונות נגד אל-בשיר ברשתות החברתיות וקראו למערכה נגד התמודדותו הצפויה.
המהפכה המהוללת (בספרדית: la Gloriosa או la Septembrina) הייתה מהפכה שבה הודחה איזבלה השנייה, מלכת ספרד משלטונה, והחלה את שש השנים הדמוקרטיות בספרד, אשר כללו את שלטונו של אמדאו הראשון, מלך ספרד ואת הרפובליקה הספרדית הראשונה, והסתיימו בשנת 1874 על ידי הרסטורציה הספרדית.
בשנת 1866 חתמו הפרוגרסיסטים והדמוקרטים על "ברית אוסטנדה" נגד המלכה איזבלה השנייה.
באותה העת, עם שובו לספרד, הצטרף הגנרל חואן פרים לאופוזיציה שהתנגדה לשלטון העריץ של המלכה איזבלה.
מותו של הגנרל לאופולדו א'ודונל, בשנת 1867 היה הקש ששבר את גב הגמל מבחינת מתנגדי המלכה.
תנועת ההתנגדות חצתה קווים מפלגתיים, ושמה לה למטרה להפיל את שלטון בית בורבון לטובת משטר יעיל יותר.
בספטמבר 1868 כוחותיו של האדמירל חואן באוטיסטה טופטה התמרדו בקאדיז.
פרים וגנרל נוסף בשם פרנסיסקו סראנו הצטרפו למרד בהתלהבות, ובעקבות כך ערק מרבית הצבא הספרדי לצד המורדים.
המלכה איזבלה חצתה את הגבול לצרפת כשהיא מותירה את השלטון במדינה בידי המורדים.
בתחילה הוצע להמליך את בנה של איזבלה אלפונסו, אולם פרים דחה את ההצעה בנימוק שייתכן כי אלפונסו ירש את מידותיה של אמו, וייתכן שהוא יהפוך למעשה לשפוט שלה.
הסכמתו של לאופולד עוררה סערה בצרפת, שחששה שאם הן פרוסיה והן ספרד יישלטו בידי שושלות גרמניות היא תמצא את עצמה מוקפת במדינות עוינות.
המהפכה הפיליפינית , המכונה גם מלחמת טאגאלוג, הייתה מהפכה ואחריה סכסוך בין המורדים באיי הפיליפינים ובין ממלכת ספרד והרשויות הקולוניאליות הספרדיות באיי הודו המזרחיים.
המהפכה הפיליפינית החלה באוגוסט 1896, כאשר הרשויות הספרדיות גילו את הקטיפונאן, ארגון אנטי קולוניאלי.
הקטיפונאן, בראשות אנדרו בוניפסיו, הייתה תנועה ליברליסטית שמטרתה הייתה עצמאות מ-333 שנות השליטה הקולוניאלית הספרדית באמצעות מרד מזוין.
הארגון החל להשפיע על מרבית הפיליפינים.
במהלך כינוס המוני בקאלוקאן התארגנו ראשי הקטיפונאנים לממשלה מהפכנית והודיעה בגלוי על מהפכה ארצית.
בוניפאסיו קרא להתקפה על עיר הבירה מנילה.
התקפה זו נכשלה; עם זאת, המחוזות שמסביב החלו להתקומם, בראשות מריאנו אלווארז ואמיליו אגינלדו שהיו משני פלגים שונים.
מאבק כוח בין המהפכנים הוביל למותו של בוניפאציו ב־1897, שביקש שאגוינאלדו, ינהיג את הממשלה המהפכנית החדשה.
באותה שנה חתמו המהפכנים והספרדים על הסכם ביאק-נא-באטו, אשר הפחית זמנית את מעשי האיבה.
אגוינאלדו וקצינים פיליפינים אחרים יצאו לגלות במושבה הבריטית של הונג קונג שבדרום מזרח סין.
עם זאת, הלחימה לא פסקה לחלוטין.
ב-25 באפריל, הטילה ארצות הברית מצור ימי על האי קובה הספרדי, זו הייתה הפעולה הצבאית הראשונה במלחמת ספרד-אמריקה ב-1898. ב-1 במאי, הצי האסיאתי של חיל הים האמריקני, בפיקודו של הקומודור ג'ורג' דיואי, הביס את הצי הספרדי בקרב מנילה, ובכך השתלטה ארצות הברית על מנילה.
ב־19 במאי חזר אגוינאלדו, כבעל ברית בלתי רשמי עם ארצות-הברית, לפיליפינים וחזר להתקפות נגד הספרדים.
עד יוני השתלטו המורדים על כמעט כל הפיליפינים, למעט מנילה.
ב-12 ביוני הוציא אגוינאלדו את הכרזת העצמאות הפיליפינית.
אף שמדובר בתאריך הסיום של המהפכה, לא ספרד ולא ארצות הברית הכירו בעצמאותה של פיליפינים.
השלטון הספרדי של הפיליפינים הסתיים באופן רשמי עם הסכם פריז משנת 1898, שבו הסתיימה מלחמת ספרד-אמריקה.
באמנה, ספרד ויתרה על השליטה בפיליפינים ובשטחים אחרים לארצות הברית.
היה שקט מתוח סביב מנילה, כשהכוחות האמריקאים שולטים בעיר ובכוחות הפיליפינים החלשים שמקיפים אותם.
ב־4 בפברואר 1899, בקרב מנילה, פרצו הקרבות בין הכוחות הפיליפינים לכוחות האמריקאיים, החלה המלחמה הפיליפינית-אמריקאית.
אגינלדו הורה מיד ל"שבור את מצב השלום ואת היחסים הידידותיים עם האמריקנים ולהתייחס אליהם כאל אויבים".
ביוני 1899 הכריזה רשמית הרפובליקה הפיליפינית הראשונה על מלחמה נגד ארצות הברית.
הפיליפינים הפכו למדינה עצמאית מוכרת בעולם עד שנת 1946.
המהפכה הפיליפינית הייתה הצטברות רעיונות שהובעו בקהילה הבינלאומית, שהובילה לתחילת השאיפות הלאומניות.
עליית הלאומיות הפיליפינית הייתה איטית, אך בלתי נמנעת.
התעללות מצד הממשל הספרדי, הצבא והכמורה במשך שלוש מאות שנות שלטון קולוניאלי, וחשיפתם על ידי "אילוסטרדו" בסוף המאה ה-19, סללה את הדרך לגיבוש עם פיליפיני מאוחד.
עם זאת, הצמיחה של הלאומיות הייתה איטית בגלל הקושי ביחסים חברתיים וכלכליים בקרב הפיליפינים.
לפני פתיחתה של מנילה לסחר חוץ, הרשויות הספרדיות אסרו על סוחרים זרים להתגורר במושבה ולפתוח עסקים.
הצו המלכותי מ-2 בפברואר 1800 אסר על זרים לחיות בפיליפינים צווים נוספים באותה רוח נחתמו בספרד עד המחצית השנייה של המאה ה-19.מאוחר יותר ספרד ריככה את מדיניות הסחר שלה.
הכיבוש הבריטי של מנילה בשנים 1762–1764 גרם לספרד להבין את התנגדות בריטניה לבידוד המושבה במנילה מהמסגרת ומהמסחר העולמי.
בשנת 1789 ניתנה אפשרות לכלי שיט זרים להעביר סחורות אסיאניות לנמל מנילה.
עוד לפני 1780, ספינות זרות רבות, ביקרו במנילה ללא קשר לתקנות נגד זרים.
בשנת 1790 המליץ המושל הכללי פליקס ברנגואר דה מרקינה כי מלך ספרד יפתח את מנילה למסחר עולמי.
יתר על כן, פשיטת רגל של החברה המלכותית של הפיליפינים הכריחה את המלך הספרדי לפתוח את מנילה לסחר העולמי.
בצו מלכותי שהוצא ב־6 בספטמבר 1834 בוטלו זכויות היתר של החברה ונמל מנילה נפתח למסחר.
זמן קצר לאחר פתיחתה של מנילה לסחר העולמי, החלו הסוחרים הספרדים לאבד את העליונות המסחרית שלהם בפיליפינים.
בשנת 1834, הגבלות על סוחרים זרים היו מעטות כאשר מנילה הפכה לנמל פתוח.
בסוף 1859 היו במנילה 15 חברות זרות.
שבעה מהן היו בריטיות, שלוש אמריקאיות, שתיים היו צרפתיות, שתיים היו שווייצריות ואחת גרמנית.
בשנת 1834 התיישבו כמה סוחרים אמריקאים במנילה והשקיעו רבות בעסקים.
שתי חברות עסקיות אמריקניות הוקמו - ראסל, סטרג'יס & קומפני והפיגל, האבל & קומפני.
אלה הפכו לשתי חברות עסקיות מובילות.
בתחילה היה לאמריקאים יתרון על המתחרים הבריטים, משום שהם הציעו מחירים טובים ליצוא פיליפיני כמו סוכר וטבק.
העליונות המסחרית האמריקנית לא נמשכה זמן רב.
לנוכח התחרות הבריטית הנוקשה, הם איבדו בהדרגה את השליטה בעסקים בפיליפינים.
ירידה זו נבעה מחוסר תמיכה מצד ממשלת ארצות הברית וחוסר בסיסים מסחריים של ארצות הברית במזרח.
בשנת 1875, חברת ראסל, סטורגיס נכנסה לפשיטת רגל, ואחריה חברה אמריקאית נוספת בשנת 1887. זמן קצר לאחר מכן, סוחרים בריטים, כולל ג'יימס אדם סמית, לורנס ה' בל ורוברט פווד, שלטו על הפעילות הפיננסית במנילה.
לנוכח שליטתם של הבריטים והאמריקאים בכלכלת מנילה, שלחה ממשלת ספרד את סיניבלדו דה מאס, דיפלומט ספרדי, לפיליפינים כדי לערוך סקר כלכלי של הפיליפינים ולהגיש המלצות בשנת 1842. לאחר חקירה אינטנסיבית של המצב הקולוניאלי בפיליפינים, הגיש מאס את הדו"ח הרשמי שלו לכתר הספרדי.
הדו"ח, פורסם במדריד בשנת 1843. מאס המליץ על פתיחת נמל נוסף לקידום סחר חוץ, עידוד ההגירה הסינית לפיתוח החקלאי וביטול מונופול הטבק.
בתגובה להמלצותיו של סיניבלדו דה מאס, נפתחו ברבע השלישי של המאה ה-19, יותר נמלים בפילפינים על ידי ספרד לסחר עולמי.
לפני תחילת המהפכה בפיליפינים, החברה הפיליפינית רובדה במבנה חברתי המבוסס על מעמדו הכלכלי של האדם.
היו שני מעמדות עיקריים במערכת זו.
האנשים במעמד גבוה יותר בסולם החברתי היו העילית, ובמעמד השני הנמוך היו ההמונים.
העיליתה כללה בעלי בתים, מורים, פקידים מקומיים ופקידים לשעבר.
בני המעמד הגבוה היו האריסטוקרטיה החברתית של עיר.
מתיישבים ממוצא ספרדי השתייכו למעמד הגבוה, והם נחלקו לשתי קבוצות: הספרדים והקראולים.
הראשונים היו ילידי ספרד, שחיו בפיליפינים.
הקראולים, היו ספרדים שנולדו במושבות.
אף על פי ששתי הקבוצות נהנו מאותה עוצמה חברתית, מאחר ששתיהן היו שייכות לעיליתה, הספרדים ראו עצמם כנעלים מבחינה חברתית על הקריאולים.
במעמד הנמוך ביותר היו ההמונים, או אינדיוס.
הקבוצה הזאת כללה את כל העניים, האיכרים והפועלים.
בניגוד למעמד האליטה, שבו נהנו אנשיה ממשרות ציבוריות והמלצות גבוהות ממלך ספרד, ההמונים נהנו רק מכמה זכויות אזרח וזכויות יתר.
המשרה הפוליטי הגבוהה ביותר שיכלו להגיע במעמד זה הייתה הגוברנדורצ'ילו, או פקיד עירוני.
חברי קטיפונאן, הארגון הסודי שחולל את המהפכה, כלל בעיקר את ההמונים.
שגשוג חומרי בתחילת המאה ה-19 יצר מעמד בינוני נאור בפיליפינים, המורכב מאנשים אמידים, מורים, עורכי דין, רופאים, סופרים ועובדי ממשלה.
רבים מהם היו מסוגלים לקנות ולקרוא ספרים בשונה מהמעמד פיליפיני הנמוך.
הם דנו בבעיות פוליטיות וחיפשו רפורמות ממשלתיות, ובסופו של דבר הצליחו לשלוח את ילדיהם למכללות ולאוניברסיטאות במנילה ובשאר העולם, במיוחד למדריד.
ההתקדמות החומרית נבעה בעיקר מפתיחת נמל מנילה לסחר העולמי.
האינטלקטואלים המובילים של המדינה באו מהמעמד הבינוני הנאור.
מאוחר יותר הם קראו לעצמם "אילוסטראדוס", שפירושו "מלומדים".
הם גם ראו עצמם כאינטליגנציה של החברה הפיליפינית.
מהאילוסטראדוס עלו חברים בולטים בתעמולה, אשר עוררה את להבות המהפכה.
בשנת 1789 החלה המהפכה הצרפתית לשנות את הנוף הפוליטי של אירופה, שכן היא סיימה את המלוכה האבסולוטית בצרפת.
הכוח עבר מהמלך אל העם באמצעות ייצוג בפרלמנט.
אנשים במדינות אירופאיות אחרות החלו גם הם לבקש ייצוג.
בפיליפינים, הרעיון התפשט דרך כתבי סופרים מקומיים, כגון לואיס רודריגס וארלה, שכינה את עצמו "קונד פיליפינו" (אציל מהפיליפינים).
זו הייתה הפעם הראשונה שהקולוניאליסט כינה את עצמו פיליפיני במקום נתין ספרד.
עם היציבות הכלכלית והפוליטית הגוברת בפיליפינים, החל המעמד הבינוני לדרוש כי הכנסיות בפיליפינים יולאמו בתהליך המכונה "חילון".
בתהליך זה, השליטה על הקהילות הפיליפיניות הייתה אמורה לעבור מהנהגה הדתית לנציגים חילונים, במיוחד לכמרים ילידי הפיליפינים.
הגורמים הדתיים הגיבו בצורה שלילית, והתחיל מאבק פוליטי בין הנזירים לבין הנציגים החילונים.
המאה ה-19 הייתה גם תקופה חדשה באירופה.
כוח הכנסייה היה בירידה, ונזירים החלו להגיע לפיליפינים, וקטעו את התקווה שהנזירים והמימסד הדתי יוותרו על כוחם.
עם פתיחת תעלת סואץ, המסע בין ספרד והפיליפינים נעשה קצר יותר.
יותר ספרדים ילידי ספרד, החלו להגיע לתוך הקולוניה והחלו לתפוס את המישרות הממשלתיות שבאופן מסורתי היו מאוישות על ידי הקראולים ילידי הפיליפינים.
ב-300 שנות השלטון הקולוניאלי, היו הקראולים רגילים להיות אוטונומיים למחצה בחסות המושל הכללי, שהיה הפקיד הממשלתי היחיד של ספרד.
נציגי הפיליפינים דרשו ייצוג בבית הנבחרים הספרדי, שם יכלו לבטא את תלונותיהם.
בקשה זו, יחד עם בעיות החילון, הולידו את המרד.
בסוף המאה ה-18, סופרים מקומיים בפילפינים החלו להפיץ את האידיאלים של המהפכה הצרפתית.
עם זאת, צו מלכותי הורה על ה"חילון" של הכנסיות הפיליפיניות, וקהילות רבות הועברו לכמרים ילידי פיליפינים.
באמצע התהליך הוא הופסק בגלל חזרתם של הישועים.
הצווים הדתיים התחילו להגביל מחדש את הקהילות הפיליפיניות.
מקרה אחד שגרר זעם ציבורי גדול היה השתלטות הפרנציסקאנים על אזור אנטיפולו, העשיר באיים, שהיה בשליטת הכמרים ילידי הפיליפינים.
בתחילת המאה ה-19 החלו האבות פדרו פלאז ומריאנו גומז לארגן פעילויות שדרשו להחזיר את הקהילות הפיליפיניות לשליטת הפיליפינים.
האב פלאז, שהיה הארכיבישוף של קתדרלת מנילה, מת ברעידת אדמה, בעוד האב גומז פרש לחיים פרטיים.
הדור הבא של הפעילים כלל את האב חוסה בורגוס, שארגן את עצרות הסטודנטים באוניברסיטת סנטו תומאס.
במישור הפוליטי היו פעילים חואקין פרדו דה טאברה וג'ייקובו זובל.
התסיסה הסלימה למרד גדול ב-1823 כאשר אנדרס נובאלס, קפטן פילפיני הכריז שהפיליפינים עצמאיים מספרד והכתיר את עצמו כקיסר הפיליפינים.
בינואר 1872 החלו ההתקוממויות באיים כאשר חיילים ועובדי הנשקייה של פורט סאן פליפה התמרדו.
בראשם עמד סמל פרדיננד לה מדריד.
החיילים השתמשו בזיקוקים שנורו לחגיגה של סבסטיאן הקדוש, כאיתות להתחיל בהתקוממות לאומית מתוכננת.
הממשלה הקולוניאלית השתמשה באירוע כדי לפזר את שלטון הטרור ולחסל דמויות חתרניות פוליטיות וכנסייתיות.
בין אלה היו אנשי הכמורה הפיליפינים: מריאנו גומז, חוסה בורגוס וחסינטו זמורה, שהוצאו להורג על ידי גרוטא ב-18 בפברואר 1872.
ההתקוממות ב־1872, וגירוש לאירופה של מנהיגי המרד, שלא הוצאו להורג יצרה מושבה של פיליפינים גולים באירופה, במיוחד במדריד.
גולים אלה יסדו את "לה סולידארידאד", עיתון שהטיף לרפורמות בפיליפינים והפיץ רעיונות למהפכה.
תוצאות פעילות התעמולה הזאת, הייתה הקמתן של אגודות חשאיות בכפרים.
בין העורכים החלוציים של העיתון היו גרציאנו לופז ג'נה, מרסלו דל פילאר וחוסה ריזאל.
בין עורכי "לה סולידארידאד" נכללו גם ליברלים ספרדים מובילים, כמו מורייטה.
תנועת התעמולה באירופה הביאה לכך שהמחוקק הספרדי קבע כמה רפורמות באיים, אך הממשלה הקולוניאלית לא יישמה אותם.
לאחר שהופיע במשך שש שנים, החלו להגמר הכספים למימון העיתון, ונראה כי הוא לא השיג שינויים מוחשיים בפיליפינים.
חוסה ריזאל החליט לחזור לפיליפינים, שם ניסה לייסד במנילה את המשך פעילות תנועת התעמולה.
מטרות התנועה התעמולתית כללו שוויון משפטי בין הפיליפינים והספרדים, שיקום הייצוג הפיליפיני בבית הנבחרים הספרדי, "פיליפינזציה" של הקהילות הקתוליות, והענקת זכויות הפרט לפיליפינים, כגון חופש הביטוי, חופש העיתונות, חופש ההתאגדות וחופש לעתור.
חברים אחרים של תנועת ההתנגדות, השייכים למעמד הבינוני והגבוה, בהנהגת אנדרס בוניפסיו, הקימו את הקטיפונאן.
אנדרס בוניפסיו, ואחרים ייסדו את ארגון הקטיפונאן ("חברה עליונה ונכבדת של ילדי האומה") במנילה ב-7 ביולי 1892. הארגון, שדגל בעצמאות באמצעות התקוממות מזוינת נגד ספרד, הושפע מהטקסים ומהארגון של הבונים החופשיים, בוניפסיו וחברים מובילים אחרים השתייכו אליהם.
רוב החברים, הנקראים קטיפונרוס, הגיעו מהמעמד הבינוני והמעמד הנמוך.
לארגון הקטיפונאן היו "חוקים משלו, מבנה ביורוקרטי ומנהיגות".
המועצה העליונה של קטיפונאן שבראשה עמד בוניפסיו.
מועצות המחוז היו מופקדות על "מינהל ציבורי וענייני צבא ברמה העירונית או ברמה הפרובינציאלית".
המועצות המקומיות היו אחראיות לעניינים במחוז.
ב-1895, בוניפאציו היה המנהיג העליון (Supremo) או הנשיא העליון (Presidente Supremo) של קטיפונאן והיה ראש המועצה העליונה שלה.
יש היסטוריונים המעריכים כי היו בין 30,000 ל 400,000 חברים עד 1896; היסטוריונים אחרים טוענים כי היו רק כמה מאות עד כמה אלפי חברים.
על קיומו של ארגון קטיפונאן נודע בסופו של דבר לשלטונות הקולוניאליים באמצעות תיאודורו פאטיניו, שחשף אותו לספניארד לה פונט, מוציא לאור של עיתון ספרדי במנילה.
פאטיניו היה מעורב במחלוקת כספית עם עובד וחשף את הקטיפונאן כנקמה.
בפשיטה על מרכז הארגון, הוחרם חומר רב כולל רשימות חברים, ספרי חשבונות ועוד.
בדומה לטרור בהתקוממות של 1872, הרשויות הקולוניאליות ביצעו כמה מעצרים והשתמשו בעינויים כדי לזהות חברים אחרים בקטיפונאן.
[52] 31: רבים מהם הוצאו להורג, כדון פרנסיסקו רוקסס.
בוניפסיו זייף את חתימתם במסמכי קטיפונאן, בתקווה שהם יאלצו לתמוך במהפכה.
ב-24 באוגוסט 1896, בוניפאציו כינס את חברי הארגון באספה המונית בקלוקאן, שם החליטו לפתוח במהפכה חמושה ארצית שוב, היו כבר למעלה מאלף מורדים בארגון.
בוניפסיו מינה מפקדים להנהיג את כוחות המורדים במנילה.
לפני פרוץ מעשי האיבה, ארגן בוניפסיו מחדש את הקטיפונאן כממשלה מהפכנית פתוחה, עם הנשיא העליון של הקטיפונאן.
בבוקר ה-25 באוגוסט, הותקפו המורדים על ידי יחידת משמר אזרחי ספרדי, כאשר המורדים היו במספר גדול יותר, אך הספרדים היו חמושים טוב יותר.
הכוחות התנתקו לאחר התנגשות קצרה והיו נפגעים משני הצדדים.
התנגשיות נוספות אירעו בימים שלאחר מכן, שהביאו את הנציב הכללי ראמון בלנקו להתכונן לקראת מעשי איבה.
עד סוף נובמבר היו לספרדים כ-10,000 חיילים ושתי ספינות-תותחים.
בוניפסיו פרסם כרוז שקרא לכל הפיליפינים לצאת ולמרוד בימים הבאים, ולהגיע ולתקוף את מנילה.
מעשי האיבה החלו ב-29 באוגוסט, כאשר מאות מורדים תקפו את חיל המצב של המשמר האזרחי בפסיג, ובאותה העת מאות מורדים אחרים בראשותו של בוניפסיו התרכזו בסן חואן דל מונטה, שאותה תקפו בסביבות השעה 4 בבוקר.
בוניפסיו תכנן ללכוד את מחסן התחמושת בסן חואן דל מונטה יחד עם תחנת מים שסיפקה מים למנילה.
הספרדים, ניהלו קרב עיכוב עד שהגיעו תגבורות.
לאחר שהתחזקו, דחקו הספרדים את כוחותיו של בוניפסיו שסבל מנפגעים רבים.
קרבות כבדים התרחשו במקביל במקומות שונים.
לאחר התבוסה שלהם בקרב סן חואן דל מונטה, כוחות בוניפסיו התאספו מחדש במרקיניה, מונטלבן, שם הם המשיכו לתקוף.
הם כבשו את השטחים, אך גורשו לאחור על ידי התקפת-נגד ספרדית, ובוניפסיו הורה לבסוף על נסיגה לבלרה.
למרות נסיגתו, בוניפאציו לא הובס לחלוטין ונחשב עדיין לאיום בעיני הספרדים.
ב־30 באוגוסט התפשט המרד לשמונה מחוזות.
באותו יום הכריז המושל הכללי בלאנקו על "מצב מלחמה" במחוזות אלה והכריז בהן שלטון צבאי.
מחוזות אלה היו מנילה, בולקאן, קאוויט, פמפאנגה, טארלאק, לגונה, בטאנגס ונואבה אסיג'ה.
מאוחר יותר ייצגו אותם כשמונה קרני השמש בדגל הפיליפינים.
למורדים היו מעט כלי נשק חמים.
רובם היו חמושים בסכיני בולו ובחניתות במבוק.
המחסור בנשק חם הוצע כסיבה אפשרית לכך שמתקפת מנילה לא הצליחה.
ג ורמים נוספים לתבוסה במנילה כוללים את תפיסת תוכניות הקרב של בוניפאציו על ידי המודיעין הספרדי.
הספרדים ריכזו את כוחותיהם באזור מנילה תוך כדי משיכת הכוחות ממחוזות אחרים.
בדצמבר היו שלושה מרכזי מרד עיקריים: בקוויט, בולקאן, ומורנג.
בוניפסיו שימש כטקטיקן של לוחמי הגרילה המורדים, אם כי יוקרתו נפגעה כאשר ניגף בקרבות שאותם הוביל אישית.
בינתיים, בקוויט, המהנדס אדיברטו אוונגליסטה, תכנן את ההגנה והלוגיסטיקה של המהפכה באזור זה.
הניצחון הראשון שלו היה בקרב אימוס ב-1 בספטמבר 1896, כשהביס את הכוחות הספרדים.
המהפכנים שם, ובמיוחד אמיליו אגינלדו, זכו ליוקרה על ידי הבסת הכוחות הספרדים.
אגינלדו, הוציא כרוז שהודיע על ממשלה זמנית ומהפכנית לאחר הצלחותיו המוקדמות, על אף קיומה של ממשלת קטיפונאן של בוניפסיו.
בין יחידות המורדים השונות, התפתחה תחרות, והתפרק שיתוף הפעולה ביניהן.
לא עבר זמן רב עד שנושא ההנהגה התלהט.
חלק מקבוצות המורדים זיהו את בוניפסיו כמנהיג עליון, בהיותו ראש הקטיפונאן.
ואחרות ראו באמיליו אגינלדו את ראש התנועה בגלל הצלחותיו בשדה הקרב בהשוואה לתבוסות האישיות של בוניפסיו.
ב־22 במארס 1897 התקיימה פגישה בין הפלגים השונים בטיחוס.
היא קראה לבחירתם של נציגים לממשלה המהפכנית, שנזקקה לכוחות צבא מאוחדים כדי לעמוד בלחץ הצבא הספרדי.
בוניפסיו ניהל את הבחירות וקבע כי מהלך הבחירות תקף.
עם סיום ההצבעה, הסתבר כי בוניפסיו הפסיד והמנהיגות עברה לאגינלדו, שנלחם בפאסונג סנטול.
למחרת הושבעה הממשלה ואגינלדו כראש הממשלה.
בוניפסיו וקציניו הקימו ממשלה יריבה לממשלתו החדשה של אגינלדו.
הוא דחה את הבחירות שהיו בטיחוס וטען כי הוא מנהיג המהפכה.
הוא גם ציווה על גברים פיליפינים להתגייס לצבא בוניפסיו.
הוא קרא בסופו של דבר להפיכה נגד הממשלה הקבועה.
כאשר עיר מסוימת סירבה למלא את הוראותיו, בוניפסיו הורה לשרוף אותה.
כאשר נודע לאגינלדו על התעללות של אנשי בוניפסיו, הוא הורה לעצור את בוניפסיו וחייליו.
ב־27 באפריל 1897 נערך קרב קצר בין הפלגים של שני המנהיגים, בוניפסיו ואחיו פרוקופיו נפצעו, בעוד אחיהם הנוסף נהרג.
הם נלקחו בשבי כדי לעמוד לדין.
מועצת המלחמה גזרה על אנדרס ופרוקופיו גזר דין מוות ב-10 במאי 1897 על ביצוע הסתה ובגידה.
ב־10 במאי הוציאו להורג את האחים בוניפסיו, למרגלות הר בונטיס, אנדרה ופרוקופיו נקברו בקבר מסומן רק בענפים.
עם הגעת כוחות צבאיים נוספים מספרד, הם כבשו כמה עיירות בקוויט, כולל אימוס ב-25 במארס 1897. מפקד חיל המשלוח הספרדי, הגנרל דה לקאמברה, הציע חנינה לכל מי שייכנע ויקבל מרות ספרדית.
11 במאי 1897 הכריחו את ממשלת הרפובליקה הפיליפינית לעבור למקום אחר, בעקבות סדרה ארוכה של תבוסות פיליפיניות.
ניתן לייחס את רצף התבוסות למורדים בחוסר שביעות רצונם ממהלך ההתקוממות, שנגרם כתוצאה מהוצאתו להורג של בוניפסיו.
"טרגדיה זו החניקה את ההתלהבות מהמהפכה, והאיצה את כישלון ההתקוממות בקוויט".
באזורים אחרים, כמה מחבריו של בוניפסיו, כמו אמיליו ג'סינטו ומאקריו סקאי, מעולם לא העמידו את חייליהם לרשותו של אגוינאלדו.
אגוינאלדו ואנשיו נסוגו צפונה, מעיר לעיר, עד שהתיישבו לבסוף בביאק-נא-באטו, בעיר סן מיגל דה מיומו שבבולאקאן.
כאן הם הקימו את מה שנודע בשם הרפובליקה של ביאק-נא-באטו, עם חוקה שנוסחה על ידי איזבלו ארטצ'ו ופליקס פרר; היא התבססה על החוקה הקובנית הראשונה.
המושל הספרדי החדש פרננדו פרימו דה ריברה הציע שלום למהפכנים.
עורך דין בשם פדרו פטרנו התנדב לנהל משא ומתן בין שני הצדדים.
במשך ארבעה חודשים הוא נסע בין מנילה לביאק-נא-באטו.
העבודה הקשה שלו נשאה סוף סוף פרי, כאשר ב־14 בדצמבר 1897 נחתם הסכם ביאק-נא-באטו.
שכלל שלושה סעיפים מרכזיים: מסירת כל כלי הנשק של המהפכנים, חנינה לאלו שהשתתפו במהפכה וגלות למנהיגות המהפכנית.
במקביל הממשלה הספרדית אמורה הייתה לתת פיצויים בסכומי כסף גדולים למורדים.
ב-24 בדצמבר 1897 גורשו אגוינאלדו ושמונה-עשר בכירי המהפכה להונג קונג, ושילמה עם 400 אלף דולר עד 29 דצמבר.
229 שאר התשלומים לא שולמו, וכן לא הוכרזה החנינה הכללית בגלל התנצחויות אקראיות שנמשכו.
הסכם ביאק-נא-באטו לא סימן קץ למהפכה.
אגינלדו ואנשיו היו משוכנעים שהספרדים לעולם לא ייתנו את יתרת הכסף שהובטח להם כתנאי של כניעה.
יתר על כן, הם האמינו כי ספרד חזרה מהבטחתה לחנינה.
המורדים הפיליפינים חידשו את מחויבותם לעצמאות מוחלטת.
הם רכשו עוד נשק ותחמושת כדי להכין את עצמם להמשך הלחימה.
בפברואר 1898, במהלך מהפכה בקובה, הוטבעה ספינת מלחמה של חיל הים האמריקני בנמל הוואנה.
המעשה הוביל את ארצות הברית להכריז מלחמה נגד ספרד באפריל של אותה שנה.
ב-25 באפריל הפליג קומודור ג'ורג דיואי למנילה עם צי של שבע ספינות מלחמה אמריקאיות.
כשהגיע ב־1 במאי, נתקל דיואי בצי של 12 ספינות ספרדיות בפיקודו של האדמירל פטריסיו מונטויגו.
הקרב במפרץ מנילה נמשך רק כמה שעות, וכל הצי הספרדי הושמד.
דיואי קרא למרד מזוין, ובעודו ממתין, הטיל מצור על מנילה.
ב־7 במאי 1898 הגיעה סיירת אמריקנית "מק'קלוך" להונג קונג ממנילה, והביאה דיווחים על ניצחונו של דיואי בקרב במפרץ מנילה, אך ללא הוראות בדבר החזרתו של אגינלדו.
הספינה הגיעה שוב להונג קונג ב-15 במאי, כשהיא נושאת פקודה להעביר את אגינלדו למנילה.
אגינלדו עזב את הונג קונג על סיפון הספינה ב-17 במאי והגיע למפרץ מנילה ב-19 במאי.
ב-28 במאי 1898, עם תגבורות חדשות, כ-12,000 גברים פשטו על המעוז האחרון שנותר של האימפריה הספרדית בקוויט בקרב אלפאן.
קרב זה שחרר בסופו של דבר את קוואיט משליטה קולוניאלית ספרדית.
זמן קצר לאחר מכן, המחוזות האחרים של הפיליפינים שוחררו על ידי חיילים פיליפינים.
עד יוני 1898, האי לוזון, למעט מנילה ונמל קוויט, היה תחת שליטה פיליפינית, לאחר נסיגתו של גנרל מונה למנילה עם כוח של 600 חיילים ו-80 פצועים.
המהפכנים הטילו מצור על מנילה.
כאשר רוב הארכיפלג תחת שליטתו, החליט אגינלדו שהגיע הזמן להקים ממשלה פיליפינית.
כאשר הגיע אגינלדו מהונג קונג, הביא עמו עותק של תוכנית וקרא להקמת ממשלה מהפכנית.
עם זאת, התוכנית הייתה של משטר אוטוקרטי שהוקם ב-24 במאי, עם אגינלדו כדיקטטור.
בחסות דיקטטורה זו הוכרזה בסופו של דבר העצמאות ב־12 ביוני 1898, בביתו של אגינלדו בקוויט.
יועצו הקרוב ביותר של אגינלדו, התנגד להחלטתו להקים אוטוקרטיה.
במקום זה דחק להקים ממשלה מהפכנית.
בסופו של דבר אגינלדו הקים ממשלה מהפכנית ב־23 ביולי 1898.
המהפכה הסיאמית של 1932 (בתאית: การปฏิวัติสยาม พ.ศ.
2475) הייתה מהפכה חוקתית שאירעה בממלכת תאילנד (סיאם בפי העולם המערבי באותה העת) בשנת 1932. המהפכה הונעה בידי הדרישה הציבורית לשים סוף למונרכיה האבסולוטית תחת ראמה השביעי, מלך תאילנד ולהפוך את המדינה למונרכיה חוקתית.
רוב נציגי הציבור שקראו לרפורמה שכזאת בממשל פעלו ליצור הסדר עם ממשלו של ראמה השביעי ולהגיע להסדר לא אלים, כגון פרידי באנומיונג.
מנגד להם היה פלג מהפכני בצבא המלכותי של תאילנד שהונהג בידי פלק פיבונסונגרם.
פלג זה הוציא לפועל הפיכה צבאית שנעשתה ללא שפיכות דמים, שהפילה את שלטון המונרכיה האבסולוטית של שושלת צ'אקרי.
חוקה רשמית נחתמה ונפתח פרלמנט.
המהפכה השפיעה רבות על החברה והפוליטיקה של תאילנד.
ההפיכה הצבאית שדרכה הוצאה לפועל המהפכה סימנה את תחילת ההתערבות הצבאית בנושאי הממשל, התערבות שהביאה לסדרת הפיכות צבאיות ומשטרים צבאיים לאורך המאה ה-20 והמאה ה-21, האחרונה בהפיכות אלה הייתה ההפיכה בתאילנד (2014), שהעלתה מחדש שלטון צבאי.
במהלך המאה ה-19 המוקדמת נוצרו קשרי מסחר ראשוניים בין ממלכת תאילנד ומעצמות המערב.
תחת ראמה השלישי, מלך תאילנד נחתמו חוזי סחר סדירים לראשונה ותחת שלטונו של ראמה הרביעי, מלך תאילנד נחתם בשנת 1855 הסכם בורינג, הסכם ידידות בין תאילנד והאימפריה הבריטית.
המסחר הגובר הביא איתו את בשורת המהפכה התעשייתית.
עם המהפכה התעשייתית ממשל ראמה הרביעי הביא את תמיכתו הנרחבת בפיתוחים המדעיים.