tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא סיימה את לימודיה ב-Newcomb College, הקולג' לנשים באוניברסיטת טוליין בניו אורלינס בשנת 1935. בשנת 1934, לינדי קלייבורן פגשה את תומאס הייל בוגס בטולאן, שם עבדו השניים כעורכים בעיתון בית הספר, The Hullabaloo.
בוגס למד בבית הספר למשפטים בטולאן וקיבל את התואר שלו במשפטים ב-1937 בעוד קלייבורן עבדה כמורה בבית הספר לאחר שהזוג סיים את לימודיו בטוליין.
קלייבורן ובוגס נישאו ב-22 בינואר 1938 בניו רודס, לואיזיאנה.
נולדו להם ארבעה ילדים: קוקי רוברטס (עיתונאי טלוויזיה); תומאס הייל בוגס הבן (לוביסט); ברברה בוגס זיגמונד, ראש עיריית פרינסטון, ניו ג'רזי, ומועמדת בבחירות המקדימות לסנאט מטעם הדמוקרטים בניו ג'רזי ב-1982; וויליאם רוברטסון בוגס, שמת כתינוק ב-28 בדצמבר 1946.
ב-1940, הייל בוגס זכה במושב בבית הנבחרים ומשפחת בוגס עברה לוושינגטון די.
בוגס הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש ב-1942, אך לאחר מכן חזר וזכה במושב כנציג ג'פרסון פאריש ב-1947, וכיהן שם עד מותו.
ב-16 באוקטובר 1972, מטוס הססנה הדו-מנועי של הנציג הייל בוגס נעלם מעל אלסקה.
בוגס עזר לעמית, ניק בגיץ', אביו של הסנאטור האמריקני לעתיד מארק בגיץ' מאלסקה, בקמפיין לבחירה מחדש.
הצעת החוק הראשונה שהעביר בית הנבחרים ב-1973 הכירה רשמית במותו של הייל בוגס ויצרה את הצורך בבחירות מיוחדות.
לינדי בוגס התמודדה בהצלחה כדמוקרטית על מושב בעלה שהתפנה במושב הקונגרס השני של לואיזיאנה, בניו אורלינס.
בוגס נבחרה לכהונה מלאה ב-1974 עם 82 אחוזים מהקולות ונבחרה שוב שבע פעמים לאחר מכן עד שפינתה את מושבה בינואר 1991. בוגס זכתה ביותר מ-80 אחוזים במסעות הבחירות שלה.
לאחר שהמחוז שלה שורטט מחדש ב-1984 בתגובה לצו בית משפט פדרלי שקבע את הרוב הראשון של מחוז אפרו-אמריקאי של לואיזיאנה, היא הפכה לחברה הלבנה היחידה בקונגרס המייצגת רוב אפרו-אמריקאי במחוז בחירה.
היא הודיעה על פרישתה ממשרה ציבורית בשנת 1990. היא הוחלפה על ידי ויליאם ג'פרסון.
היא הייתה בעלת השפעה על חיבור חוק הזדמנויות אשראי שוות משנת 1974. כאשר ועדת הבנקאות סימנה את ה-ECOA, היא הוסיפה את ההוראה האוסרת אפליה בשל מין או מצב משפחתי מבלי ליידע את שאר חברי הוועדה מראש, ולקחה עליה אישית את ניסוח החוק וצילום גרסאות חדשות של הצעת החוק.
לאחר מכן היא אמרה לחברי הוועדה האחרים, "כדי להכיר את החברים המרכיבים את הוועדה הזו כמוני, אני בטוחה שזו הייתה רק השגחה שלא היו לנו 'מין' או 'מצב משפחתי'.
טיפלתי בזה, ואני מאמין שזה יעמוד באישור הוועדה".
הוועדה אישרה פה אחד את הצעת החוק.
בוגס הייתה האישה הראשונה שעמדה בראש ועידה פוליטית לאומית, במיוחד הוועדה הדמוקרטית הלאומית של 1976. בבחירות לנשיאות של 1980 בוגס הייתה מועמדת לסגן הנשיאות של הסנאטור טד קנדי במהלך האתגר העיקרי שלו נגד הנשיא קרטר.
היא תמיד נשארה תומכת נגד הפלות.
היא האמינה שזו אחת הסיבות העיקריות לכך שהיא לא נבחרה כחברה מועמדת לצד וולטר מונדייל בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1984, למרות שהייתה מועמדת לכך לזמן קצר.
בשנת 1991, היא זכתה במדליית Laetare מאוניברסיטת נוטרדאם, הפרס הוותיק והיוקרתי ביותר לקתולים אמריקאים.
בשנת 1994, בוגס הוכנסה למוזיאון הפוליטי של לואיזיאנה ולהיכל התהילה בווינפילד, שנה אחת לאחר שבעלה היה בין שלושת המונצחים המקוריים.
בשנת 1997, הנשיא ביל קלינטון מינה אותה כשגרירה הרשמית של ארצות הברית בכס הקדוש, תפקיד שמילאה עד 2001.
בשנת 2005, ביתה של בוגס ברחוב בורבון ברובע הצרפתי בניו אורלינס ספג נזקי רוח בינוניים מהוריקן קתרינה.
בשנת 2006, היא זכתה בעיטור השירות המצוין של הקונגרס על תקופתה בבית הנבחרים.
בוגס הייתה חברה ב-Sigma Gamma Rho, אחת מארבע האחוות האפרו-אמריקאיות המסורתיות בארצות הברית.
מרכז בוגס לבניין אנרגיה וביוטכנולוגיה בטולאן נקרא על שמה.
בוגס ובתה, קוקי רוברטס, קיבלו את פרס אמהות מהמרכז הלאומי לחקר הבריאות בשנת 2013.
בוגס מתה מסיבות טבעיות בביתה בצ'בי צ'ייס, מרילנד ב-27 ביולי 2013, בגיל 97. הלווייתה נערכה ב-1 באוגוסט 2013 בקתדרלת סנט לואיס בניו אורלינס.
היא נקברה מאוחר יותר באותו היום בבית הקברות סנט מרי בניו רואדס, לואיזיאנה.
מושל המדינה בובי ג'ינדאל הורה להוריד את כלל הדגלים לחצי התורן.
לינדלי מילר גאריסון היה עורך דין אמריקאי מניו ג'רזי, שכיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון בין השנים 1913 – 1916.
לינדלי מילר גאריסון נולד בקמדן שבניו ג'רזי.
אביו היה הכומר ג'וזף פיתיאן גאריסון ואמו הייתה אליזבת ונרסדייל (לבית גרנט) גאריסון.
גאריסון, היה שופט בבית המשפט העליון של ניו ג'רזי.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ובבית הספר התיכון של הכנסייה האפיסקופלית בפילדלפיה.
במשך שנה אחת הוא למד בבית הספר פיליפס אקסטר שבניו המפשייר ולאחר מכן החל את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנים 1884 – 1885. הוא התלמד במשרד עורכי הדין "רדינג, ג'ונס וקרסון" בפילדלפיה, קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת פנסילבניה וב-1886 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
בין השנים 1888 – 1898 הוא עסק בעריכת דין בקמדן וב-1889 הוא היה לשותף במשרד עורכי הדין של "גריסון, מקמנוס ואנרייט" בג'רזי סיטי.
ב-30 ביוני 1899 הוא נשא לאישה את מרגרט הילדברן.
בין השנים 1904 – 1913 הוא שימש בתפקיד משפטי בכיר בניו ג'רזי, אז משך את תשומת ליבו של מושל המדינה, וודרו וילסון.
מה-5 במרץ 1913 ועד ה-10 בפברואר 1916 שימש גאריסון כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא וילסון.
השניים מעולם לא ראו את הדברים עין בעין.
גאריסון יותר דחף למעורבות צבאית של ארצות הברית מעבר לגבולותיה בהשוואה לנשיא.
הדבר ניכר במיוחד כשנגעו הדברים למקסיקו.
גאריסון דחף להתערבות אמריקאית במהפכה המקסיקנית כדי להשיב את הסדר על כנו במדינה השכנה.
במהלך מצב הכוננות של 1916, כאשר הנשיא וילסון ניסה לשכנע את הקונגרס להגדיל את ההוצאה הצבאית, גאריסון תמך בתוכנית להרחבת צבא ארצות הברית במה שהוא כינה "תוכנית הצבא הקונטיננטלי".
הצעתו של גאריסון הייתה אמורה להוביל להקמת צבא סדיר של 140,000 איש ולכוח מתנדבים מילואים לאומי של 400,000 איש.
בתחילה העניק הנשיא וילסון תמיכה פושרת לתוכנית, אך גאריסון נאבק במתנגדים לתוכנית שכללו הן את אלו שחשו שהיא מרחיקת לכת יתר על המידה ביצירת צבא סדיר והן אלו שחשו שהיא לא עונה על הדרישות הנחוצות.
הנשיא שוכנע על ידי בעלי בריתו בקונגרס לגבות תוכנית חלופית ששמה את הדגש לא על כוח המילואים של גאריסון, אלא על המשך פעולתו של המשמר הלאומי של המדינות.
על רקע מחלוקת זו התפטר גאריסון בפברואר 1916.
לאחר התפטרותו שב גאריסון לעסקי עריכת הדין במשרד "הורנבלאור, מילר וגאריסון".
בדצמבר 1918 הוא מונה ככונס הנכסים של Brooklyn Rapid Transit Company ושימש בתפקיד זה עד יוני 1923. לינדלי גאריסון נפטר ב-19 באוקטובר 1932 בביתו שבסי ברייט, ניו ג'רזי.
לִינְדֶמַן (Lindemann) היא פרויקט סולו של טיל לינדמן, המוכר בעיקר כסולן להקת רמשטיין.
הפרויקט התחיל כסופרגרופ גרמני-שוודי שהורכב מטיל לינדמן ופיטר טגטרן הנגן של להקת Hypocrisy והפרויקט Pain.
הלהקה החלה לפעול בשנת 2013 ובהמשך טגרטן פרש מהרכב.
לינדמן וטרטגן נפגשו לראשונה בתחילת שנות ה-2000 בפאב בסטוקהולם לאחר שחברי להקת Clawfinger הכירו ביניהם.
בשנת 2013 הגיע לינדמן עם להקת רמשטיין להופעה בשוודיה.
הוא הזמין את טרטגן וסיפר לו על רצונו ליצור ביחד.
בתחילה חשבו השניים ליצור שיר או שניים משותפים, אך טרטגן חש שזה "טוב מידי" ורצה להמשיך ליצור ביחד.
ב-28 במאי 2015 הוציאה הלהקה את סינגל הבכורה שלה "Praise Abort".
שלושה שבועות לאחר מכן יצא האלבום הבכורה "Skills in Pills".
בשנת 2018 יצרו השניים מוזיקה לגרסה של ההצגה "הנזל וגרטל" בה השתתף לינדמן כשחקן.
בספטמבר אותה שנה הכריזו השניים על מסע הופעות ברוסיה, אוקראינה וקזחסטן לקידום הספר "Messer" שנכתב על ידי לינדמן.
בספטמבר 2019 יצא לאור הסינגל "Steh auf", שהיה השיר הראשון מתוך האלבום השני של הלהקה "F & M".
ב-1 בנובמבר יצא הסינגל השלישי מתוך האלבום, "Knebel", שעורר סערה סביב הווידאו קליפ שליווה אותו ושהכיל תכנים מיניים וקיצוניים.
האלבום יצא ב-22 בנובמבר ובניגוד לאלבום הראשון, בו היו השירים בשפה האנגלית, באלבום זה השירים הם בגרמנית.
הלהקה הכריזה על סיבוב הופעות שצפוי היה להתקיים במהלך שנת 2020, אך נדחה בסופו של דבר עקב מגפת הקורונה.
ב-2021 הודיע טגטרן על סיום שיתוף הפעולה בינו לבין לינדמן, אשר ממשיך להופיע עם נגנים אחרים.
בינואר 2022 הופיע לינדמן עם הרכב חדש בהיכל טוטו חולון.
אלבום פרטים מיקום שיא במצעדים גרמניה אוסטרליה אוסטריה בלגיה(פלנדריה) בלגיה(ולוניה) פינלנד צרפת הולנד נורווגיה שוודיה שווייץ בריטניה ארצות הברית Skills in Pills יציאה: 19 ביוני 2015
שם פרטי האלבום מיקום שיא במצעדים גרמניה הולנד בלגיה(פלנדריה) בלגיה(ולוניה) Live in Moscow יציאה: 21 במאי 2021
חברה: יוניברסל/ורטיגו ברלין 2 39 9 7
לינה בו ברדי, או בשמה המלא אקילינה בו (באיטלקית: Lina Bo Bardi; 5 בדצמבר 1914 – 20 במרץ 1992) הייתה אדריכלית ברזילאית מודרנית ילידת איטליה.
בו ברדי הייתה אדריכלית ומעצבת שופעת יצירה, הקדישה את חייה המקצועיים, שאת רובם עשתה בברזיל, לקידום הפוטנציאל החברתי והתרבותי של האדריכלות והעיצוב.
בעת שלמדה תחת אדריכלים איטלקיים רדיקלים, היא החלה להתעניין בעיצוב הברזילאי המקומי ובאופן בו הוא יכול להשפיע על האדריכלות הברזילאית המודרנית.
לאורך חייה נתקלה בקשיים להתקבל בקרב האדריכלים הברזילאים המקומיים, מכיוון שהייתה גם "זרה" וגם אישה.
היא מוכרת בסגנון הייחודי של האיורים האדריכליים הרבים שיצרה במהלך חייה, ורישומיה הנוקבים.
בנוסף, היא ידועה גם בעיצובי הרהיטים והתכשיטים שלה.
הפופולריות של עבודותיה גברה מאז 2008, עם פרסומו מחדש של קטלוג יצירותיה משנת 1993. מספר עיצובי מוצר שלה שבו לתחייה, ותערוכות דוגמת תערוכת הזכוכית והבטון שלה משנת 1968 שבו הוצגו מחדש.
אקילינה (לינה) בו נולדה ב־5 בדצמבר 1914 ברומא שבאיטליה.
לינה הייתה בתם הבכורה של אנריקו וג'ובאנה בו, שלימים נולדה להם בת נוספת בשם גרציאלה.
לינה נטתה אל עולם האמנות כבר מגיל צעיר, וכשהחליטה להיות אדריכלית, אביה לא לגמרי תמך בהחלטתה זו.
בשנת 1939, בגיל 25, סיימה את לימודיה בבית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת רומא והציגה את פרויקט הגמר שלה לתכנון "המרכז לטיפול באמהות ובינקות".
היא עברה בהמשך לכך למילאנו כדי להתחיל לעבוד עם האדריכל קרלו פגאני בסטודיו בו את פגאני.
בו ברדי שיתפה פעולה (עד 1943) עם האדריכל והמעצב ג'יו פונטי בכתב העת הסגנון - בבית ובריהוט - Lo Stile - nella casa e nell'arredamento.
בשנת 1942, בגיל 28, היא פתחה סטודיו אדריכלי משלה ב ויה ג'ז'ו, אך המחסור בעבודה בתקופת המלחמה הביא את ברדי עד מהרה לעסוק באיורים לעיתונים ומגזינים כמו "סטייל", "גרציה", "בלזה", "טמפו", "וטרינה" ו"אילוסטראציונה איטליאנה".
משרדה נהרס בהפצצה אווירית בשנת 1943. בין השנים 1944–1945 הייתה ברדי סגנית מנהל מגזין "דומוס".
פעילות זו הניעה את מעורבותה העמוקה יותר במפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
בשנת 1945 מינה מגזין דומוס את ברדי לנסוע ברחבי איטליה יחד עם קרלו פגאני והצלם פדריקו פאטלני כדי לתעד ולהעריך את מצבה של המדינה ההרוסה.
בו ברדי, פגאני וברונו צבי ייסדו את המגזין השבועי "אקטואליה, ארכיטקטורה, מגורים ואמנות במילאנו".
היא גם שיתפה פעולה עם העיתון היומי "מילאנו סרה", בעריכת אלי ויטוריני.
בו ברדי השתתפה בכנס הלאומי הראשון לשיקום במילאנו, והתריעה כנגד אדישות דעת הקהל בנושא, אשר בתפיסתה כלל הן את השיקום הפיזי והן את השיקום המוסרי של המדינה.
בשנת 1946 עברה בו ברדי לרומא ונישאה למבקר האמנות והעיתונאי פייטרו מריה ברדי.
באוקטובר 1946 נסעו בו ברדי ובעלה לדרום אמריקה.
היות שהשתתפו בפעילות תנועת ההתנגדות האיטלקית, הם מצאו את החיים באיטליה שלאחר המלחמה, קשים עבורם.
בריו הם התקבלו על ידי המכון לאדריכלים ברזילאים (IAB).
ברדי הקימה במהירות את פעילותה המקצועית בברזיל, מדינה שהשפיעה עמוקות על החשיבה היצירתית שלה.
היא ובעלה ייסדו יחדיו את מגזין האמנות המשפיע "הביטאט".
כותרת המגזין ביטאה את ההמשגה של ברדי באשר לעיצוב הפנים האידיאלי כ"הביטאט" - סביבת המגורים הטבעית שנועדה למצות את הפוטנציאל האנושי.
בשנת 1947 הזמין אסיס שאטבריאן - איל הון ופטרון אמנות ברזילאי, את פייטרו מריה ברדי להקים ולנהל מוזיאון לאמנות, שמיקומו נקבע בסאו פאולו, למרות העדפתה של בו ברדי לריו דה ז'ניירו.
מוזיאון סאו פאולו לאמנות (São Paulo Museum of Art - MASP) נפתח ב-2 באוקטובר 1947, במשכנו הזמני בקומה השנייה של מטה איגוד אמצעי התקשורת הברזילאי ברחוב 7 באפריל.
בו ברדי תכננה את הסבת המבנה למוזיאון, וגם את המטה החדש של איגוד אמצעי התקשורת הברזילאי.
כמו כן עיצבה תכשיטים תוך שימוש באבני חן ברזילאיות.
בשנת 1948 הוקם הסטודיו ד'ארטה פלמה בקומה ה-18 של בניין הממוקם בכיכר בראוליו גומז, סאו פאולו, שתוכנן על ידי לוסיאן קורנגולד, אדריכל ממוצא פולני-יהודי.
סטודיו זה הביא יחדיו את פייטרו מריה ברדי, בו ברדי, ג'יאנקרלו פאלנטי (עד 1951) וולריה פיאצ'ינטיני סירל (שהייתה אחראית על תחום העתיקות).
בו ברדי הפכה לאזרחית ברזילאית בשנת 1951, ובאותה שנה ממש השלימה את עבודת התכנון הראשונה שלה שאף נבנתה - בית המגורים שלה ושל בעלה, המוכר בשם "בית הזכוכית", שהוקם בשכונה החדשה במורומבי.
עיצוב המבנה הושפע מרציונליזם איטלקי אך מאחר שהיא כבר השקיעה עצמה עמוקות בתרבות הברזילאית, החשיבה יצירתית שלה החלה להיות יותר אקספרסיבית.
בשנת 1955 החלה בו ברדי להרצות בפקולטה לאדריכלות ואורבניזם באוניברסיטת סאו פאולו.
בשנת 1957 היא כתבה והגישה לפקולטה כתב יד שנושאו "מחקר מקדים להוראת תיאוריות בארכיטקטורה" מתוך כוונה לזכות במשרת הוראה קבועה באוניברסיטה.
בשנת 1977 תכננה בו ברדי את מפעל פומפייה.
בשנת 1989, בגיל 74, כובדה בו ברדי בתערוכה ראשונה של יצירותיה שהוצגה באוניברסיטת סאו פאולו.
בו ברדי גם עיצבה תכשיטים, תלבושות ותפאורות.
בו ברדי נפטרה בבית הזכוכית ב־20 במרץ 1992. כשמתה, הותירה מאחוריה תכנונים של בית העירייה החדש של סאו פאולו ומרכז התרבות של ורה קרוז.
בשנת 1951 תכננה בו ברדי את בית הזכוכית - "קאזה דה וידרו" עבורה ועבור בעלה, הממוקם בשולי היער האטלנטי - יערות הגשם המקיפים את סאו פאולו.
המבנה הוא דוגמה מוקדמת לשימוש בבטון מזוין באדריכלות ביתית.
הבית שוכן על חלקת אדמה בת 7,000 מ"ר, והוא היה בית המגורים הראשון בשכונת מורומבי - אחד הפרברים העשירים ביותר של סאו פאולו כיום, הנחבא בלב היער שהתפתח סביבו מאז.
מבנה זה היה הניסיון הראשון של בו ברדי למצוא שפה ברזילאית למודרניזם האיטלקי בו הוכשרה.
היא שאבה השראה גם מיצירות מודרניסטיות אמריקאיות אחרות, כמו בית פארנסוורת' של לודוויג מיס ון דר רוהה ובית "מקרה מספר 8" (Eames House) של צ'ארלס וריי איימס, ששניהם זכו לפרסום רב באותה תקופה.
ייתכן שהיא גם הושפעה מבתי החצר של ברנרד רודופסקי שהוצגו בתערוכת "ברזיל בונה" בין השנים 1940–1942, עם זאת, היא העדיפה למצוא הקשר בין המודרניזם לבין המרקם של ברזיל.
היא קיוותה לשלב את הרעיונות שמאחורי דפוסים אלו אל תוך העיצוב, באופן מודרני, ומתוך כבוד לסביבה המקומית.
החלק העיקרי של הבית הוא אופקי והוא מוצב בין לוחות בטון מזוין דק הנישאים על פני עמודים עגולים דקים.
העמודים מרחפים ומאפשרים לנוף לזרום מתחת לבניין.
בפנים, אזור המגורים העיקרי פתוח כמעט לחלוטין, למעט חצר המאפשרת לעצים בגינה למטה לצמוח אל תוך לב הבית.
בבית ישנם אזורים המוקצים לפונקציות שונות - חדר אוכל, ספרייה ופינת ישיבה סביב האח המרחף - אך כולם מאוחדים על ידי נופי היער שמבעד לזכוכית.
בתיאוריה, לוחות הזכוכית מחליקים אופקית, אך אין מרפסת שמעודדת אנשים לצאת החוצה.
אזור המגורים מהווה רק את מחצית הבית.
החצי השני יושב על קרקע מוצקה בראש הגבעה, בצד הצפוני של הסלון.
שורת חדרי שינה פונה לחצר צרה, שמעברה השני הקיר הריק של אגף הצוות.
רק המטבח חוצה את מתחם המעבר - טריטוריה המשותפת למשרתים ולבעלת הבית, ומאובזרת במגוון מכשירים מעוצבים היטב וחוסכי זמן בעבודה.
העיצוב הבסיסי של בו ברדי שימש אותה בתכנון מוזיאון סאו פאולו לאמנות (המכונה גם "MASP") שנבנה בין השנים 1957 ל-1968. בעלה, פייטרו מריה ברדי, היה האוצר.
שניהם השתלבו בהקמת המוזיאון לאחר שפגשו את איל ההון, העיתונאי והדיפלומט הברזילאי אסיס שאטובריאן.
שרכש אוסף עצום של אמנות עבור המוזיאון על בסיס הידע האוצרותי של ברדי, כולל יצירות אמנות של בוש, אנדראה מנטניה, טיציאן וגויה.
בהתאם למונח "אדריכלות דלה" שברדי טבעה, כזו שנטשה את היומרנות הקשורה לרוב האינטלקטואלים המתורבתים, היא ביקשה לתכנן מוזיאון המגלם צורה פשוטה של אדריכלות מונומנטלית.
הבניין נוצר מבטון חשוף ללא עיטורים, ופתרונות גולמיים ויעילים.
גוף המבנה הוא נפח תלוי, המתנשא לגובה של 74 מטרים, ומונף מעל 4 עמודי בטון המחוברים על ידי שתי קורות בטון המשתרעות לאורך הבניין, עם שתי קומות גלריה מעל ומתחת לקומת הקרקע.
הרחבה המפולשת של הבניין הותירה את הכיכר פתוחה לשדירות פאוליסטה, השדרה הפיננסית והתרבותית המרכזית של סאו פאולו, תוך שאפשרה בו זמנית תצפית נטולת הפרעה לעבר חלקיה הנמוכים יותר של העיר, נתון שהיה אחד התנאים שהוגדרו בתקנות המקומיות כאשר בו ברדי נשכרה לפרויקט זה.
היא התכוונה ליצור בתוך גלריית האמנות חוויה שהיא בלתי צפויה וכמעט בלתי נוחה על ידי הצגת יצירות אמנות בסדר לא כרונולוגי בתוכנית פתוחה לכל קומה וכדי ליצור דיסוננס בין ההבנה מראש של הסדר לבין מה שמוצג.
סולאר דו אוניהאו (Solar do Unhão) הוא מרכז התרבות המרכזי של סלבדור, בירת באהיה.
הוא הוקם על ידי לינה בו ברדי בהמשך להזמנת מושל באהיה שביקש לבנות מוזיאון אמנות חדש בצפון מזרח ברזיל.
בו ברדי רצתה שמוזיאון זה יציג אמנות פרימיטיבית מצפון מזרח ברזיל, כמו גם את האופי המעשי של העיצובים שלהם.
עיצוב המוזיאון משקף את התרבות בסלבדור, אך גם את המעשיות והיופי של האזור.
סולאר דו אוניהאו היה בעבר טחנת סוכר ונקרא על שם שופט בית המשפט העליון בברזיל מהמאה ה-17, פדרו אוניהאו קסטלו ברנקו.
בו ברדי הוזמנה להפוך את טחנת הסוכר למוזיאון לאמנות מודרנית.
הבנייה נמשכה בין השנים 1959–1963. גרם המדרגות מנוגד לגאומטריה מופשטת ולחומריות מסורתית.
בו ברדי מעניקה כבוד לבניין בן המאה ה-17, אך עם זאת, מעדכנת אותו בעיצובים מודרניים.
מטרתה הייתה לשמר מבני עבר ששרדו באופן שלא ינטה לנוסטלגיה וגם לא יתעלם מההקשר בתוכו הם קיימים.
לשם כך, היא השאירה את החזית הקולוניאלית שלמה והוסיפה את גרם המדרגות המודרני.
סולאר דו אוניהאו משקף את אמונתה של בו ברדי כי מוזיאון צריך להיות גם מקום לחינוך.
כאשר נבנה המוזיאון לראשונה הוא קיים במסגרתו שיעורים רבים באמנות והיסטוריה שהוסיפו ידע לציבור המקומי.
בו ברדי האמינה שמוזיאון לא צריך להיות המוזוליאום של פעם, ותחת זאת עליו להיות אתר פעיל של ידע.
מרכז הפנאי של תעשיות פומפייה
בשנת 1982 סיימה בו ברדי את בניית מרכז הפנאי של תעשיות פומפייה (הנקרא כיום SESC Pompéia).
בתחילה שכן בבניין בית חרושת לתופים ועל בו ברדי הוטל להפכו למרכז קהילתי.
מרכז פומפייה נבנה לאחר 20 שנות דיקטטורה צבאית בברזיל שיצרה אדריכלות שלא שיקפה את התרבות הברזילאית.
מרכז הפנאי של תעשיות פומפייה מבטא שפה אדריכלית חדשה המייצגת את התרבות הברזילאית.
המבנה המקורי הוא מוסד לא ממשלתי הקשור לפדרציית העסקים הלאומית, שנוסדה בשנות הארבעים על מנת לספק לעובדים שירותי בריאות ופעילויות תרבות.
בזמן הדיקטטורה הצבאית, הייתה בו ברדי מנודה בשל תפיסות ארכיטקטוניות קונבנציונליות שהיו מקובלות אז ושראו בה חריגה.
תכנון מרכז פומפייה יצר לכן גל הלם בסאו פאולו.
בשנת 1982 נחשף השלב הראשון במתחם.
בו ברדי קילפה את הטיח מהמבנה ואז ריססה חול על הקירות כדי להבליט את מהותו של הבניין הגדול.
העיצוב שלה שילב לבנים אדומות ומגדלי בטון לא שגרתיים שבהם שולבו שבילי הליכה עיליים ומתנשאים באוויר.
בעת הדיון לגבי הפרוגרמה התכנונית שיש ליישם בבנין, בו ברדי גרסה שמבנה זה צריך להיות מרכז פנאי ולא מרכז תרבות וספורט.
היא האמינה ש"תרבות "הוא מונח חזק שעשוי להטיל חובה על אנשים לערוך אירועי תרבות, בעוד שהמונח "ספורט" עשוי להזיק לעשייה התרבותית שהיא כבר תחרותית מטבעה.
הבניין מאכלס כיום חדרי פעילויות רבים, כולל: תיאטראות, חדרי כושר, בריכת שחייה, מזנונים, אזורי פנאי ומרגוע, מסעדות, גלריות, וסדנאות.
תיאטרון הסדנה (Teatro Oficina) תוכנן על ידי בו ברדי בשנת 1984. היא הוזמנה להפוך מבנה משרדים שרוף בסאו פאולו לתיאטרון.
הבניין תוכנן עבור קבוצת התיאטרון שנשאה את אותו שם ושהייתה חלק חשוב מתנועת טרופיקליה בסוף שנות השישים.
טרופיקליה שאפה ליצר שינוי בברזיל ולמצוא דרך שתאפשר למדינה לברוח מעברה הקולוניאלי.
הם השתמשו בתיאטרון כדי לנסות ולהבין את המורשת הברזילאית שלהם.
בו ברדי עיצבה את החלל החדש כמעט אך ורק בעזרת מערכת הפיגומים הצבועים.
העיצוב מתייחס לבניית סטים בתוך חלל התיאטרון.
לתיאטרון אין מושבים קונבנציונליים, מה שיוצר קווי ראייה גרועים.
ביקורות ארכיטקטוניות ציינו כי הדבר אינו מעלים את חוויית התיאטרון אלא דווקא משפר ומעצים אותה.
מושבי העץ הכבדים מעוצבים במעגל במרכז הבמה שהיא עצמה צרה מאוד.
בתחילה, התיאטרון תוכנן עבור הבמאי הניסיוני, חוסה סלסו מרטינז קוראה, שאמר כי רעיון החלל הגיע אליו תחת השפעת סם האסיד.
התיאטרון משמש לרוב יוצרים ניסיוניים העובדים סביב החלל.
עיצוב התיאטרון נועד לגרום לצופה להרגיש כאילו הוא עצמו מעורב בפעילות המתרחשת על הבמה.
בשנת 1948 הקימה בו ברדי את הסטודיו ד'ארטה פלמה לתכנון ארכיטקטוני יחד עם ג'יאנקרלו פאלנטי (1906–1977) כדי לעצב ריהוט חסכני מעץ כבוש או פלסטיק תעשייתי תוצרת חברת פאו ברזיל בע"מ - סדנת הייצור שהם פתחו לשם כך ובאמצעותו ריהטו את המשרדים הראשונים של מוזיאון סאו פאולו.
בשנות החמישים החלה ברדי בעיצוב רהיטים ממוסגרים ממתכת עם מושבים ומשענות גב מרופדים.
העיצוב המפורסם ביותר שלה הוא כורסת הקערה (The Bowl Chair) עם מסגרת המתכת, משנת 1951,שהיוותה אבן דרך בשינוי התפישה העיצובית.
עיצובים מאוחרים יותר, כמו כיסא צד הדרך משנת 1967, אותו פיתחה בהשראת העיצובים המקומיים אליהם נחשפה במהלך מסעותיה בצפון-מזרח ברזיל, מגלמים אסתטיקה נעדרת רשמיות עם פשטות של עיצוב ודלות וגולמיות של החומר.
לעיתים קרובות היא השתמשה בעיצוביה בעץ לבוד ובעץ הברזילאי המקומי.
ברדי רצתה שכל אובייקט יבטא את "ההיגיון הטבעי" שלו.
לבו בארדי היה דמיון מפותח, עומק רב, ויכולת גילוי ויצירת הקשרים תוך כדי רישום על הנייר.
בו ברדי יצרה למעלה מששת אלפים רישומים שרובם מאוחסנים בארכיונים האישיים שלה הנמצאים בבית שתכננה לעצמה ולבעלה בסאו פאולו.
היא השתמשה ברישום בעיקר כשפה לתקשר את מחשבותיה ורעיונותיה לשאר העולם.
מרבית הרישומים שלה אינם אירועים בודדים שכן הם מתקשרים ומתקיימים במגוון רחב של קני מידה, דפוסים, יחסים ונושאים.
כשהיא עברה בין תחומי עיסוק ומקומות שונים, היא ידעה גם להתאים את סגנון הציור שלה לעולם הסובב אותה.
רישומיה של בו ברדי נכחו וליוו אותה בכל תהליך התפתחותה כאדריכלית.
עם הזמן היא התרחקה מהציורים הצבעוניים של גיל ההתבגרות ועברה למסגרת אנליטית יותר של התבוננות ושרטוט.
היא השתמשה בגואש כתום עבור הפוצ'ה - פס המלוי בין הקירות, שאפשר לה להשתמש בבחירות גרפיות נועזות.
היא לקחה קורסים שעזרו לה בקומפוזיציה, ברישום נופים באוויר הפתוח, פרספקטיבה וגאומטריה תיאורית, שכולם התמקדו בבניינים היסטוריים.
היא למדה גם כתבים ומאמרים קלאסיים של תקופת רנסאנס ומאמרים מאת ויטרוביוס.
לאחר סיום לימודיה עם פרוץ המלחמה, היא השתמשה בידע שלה בצבעי מים וגואש בשילוב עם השכלתה באדריכלות כדי ליצור רישומים המספרים סיפורים.
היא יצרה תמונות המייצגות צורות מסורתיות ומודרניסטיות, בין ליריות לרציונליזם.
לעיתים קרובות היא חיברה את הסיפורים המצוירים האלה לכדי סרטים מצוירים קטנים, המזכירים קומפוזיציות אימה מימי הביניים.
היא נהגה להגביל את מרקם הרישומים שלה תוך שימוש בפרספקטיבה חד-מגוזית, צורות תלת־ממדיות וחללים, כמו גם נופי עין הציפור.
היא הייתה מציגה מסגרות מרחביות מרובות בו זמנית, אך מעולם לא איבדה את נקודת המבט של חיי היומיום, אותם חשפה בחינניות, בפרטים ססגוניים.
בשנת 1990 הוקם מכון לינה בו ברדי ופייטרו מריה ברדי לקידום חקר התרבות והארכיטקטורה הברזילאית.
בו ברדי נפטרה בשנת 1992 בסאו פאולו, ברזיל.
במהלך השנים האחרונות אמנים ואדריכלים רבים ובהם גילברט וג'ורג', סילדו מאירלס, אייזק ג'וליאן, כריסטינה איגלסיאס, נורמן פוסטר, אולאפור אליאסון ואדריאן וילאר רוחאס יצרו עבודות מחווה ללינה בו ברדי.
אדריכלית משרד התכנון היפני SANAA קזויו סג'ימה הציבה אותה במרכז הביאנלה של ארכיטקטורה של ונציה בשנת 2009. עבודתה הייתה נושא לתערוכה משנת 2012 במועצה הבריטית בלונדון.
בשנת 2013, האוצר הנס אולריך אובריסט אצר את התערוכה "הפנים נמצא בחוץ", שהוצגה בבית הזכוכית ובמרכז הפנאי של פומפייה.
גילברט וג'ורג' בילו יום בבית הזכוכית כפסלים חיים, ותיעדו את התוצאות בגלויות שהופצו למבקרים.
בשנת 2013 המועצה הבריטית, בשיתוף פעולה עם מכון לינה בו ברדי וראש ממשלת ברדי, הקצתה מלגה בשם "מלגת לינה בו ברדי" לאדריכלים בריטים לנסוע ולעבוד בברזיל.
בשנת 2014, שרבוט גוגל ציין את יום הולדתה המאה.
בשנת 2015, בחר עיתון הגרדיאן את תיאטרון הסדנה של לינה בו ברדי (1991) לתיאטרון הטוב בעולם.
בשנת 2018, גלריית נילופאר, בשיתוף עם סטודיו האדריכלות עטור הפרסים מרחב קוויאר, ובתמיכת מכון בו ברדי ובית הזכוכית הציג את האוסף הגדול ביותר אי פעם של ריהוט פרי יצירתה של לינה במסגרת שבוע העיצוב של מילאנו.
1951: קאסה דה וידרו (בית הזכוכית), מעונה של בו ברדי.
Solar do Unhão, :1959: טחנת סוכר הוסבה למוזיאון אומנות בבאהיה.
1968: מוזיאון סאו פאולו לאמנות.
1991: תיאטרון הסדנה, חלל משתנה המורכב מחומרים ממוחזרים שביטל את ההבחנות בין שחקן לקהל, במה ובמה אחורית.
לינדרט אוברדוין (בהולנדית: Leendert Overduin; 21 או 22 בדצמבר 1900 – 17 ביולי 1976) היה כומר של הכנסייה הרפורמית בהולנד (Reformed Church in Restored Dependency) וחסיד אומות העולם שסייע בהצלת יהודים במהלך השואה בהולנד.
אוברדוין היה כומר באנסחדה ובמהלך מלחמת העולם השנייה הפך למנהיג ארגון סיוע לאזרחים יהודים.
לאחר המלחמה התמסר לסיוע לילדיהם של הורים שהיו מעורבים במפלגה הנאצית ההולנדית.
מחאה ציבורית נגד הכיבוש הגרמני של הולנד כללה ניתוק כבלי טלפון.
עקב פעולה זו, פשטו הגרמנים על אזור טוונטה באנסחדה ב-13 בספטמבר 1941. 105 גברים יהודים מעיירות שונות בטוונטה רוכזו והועברו למאוטהאוזן.
שלושה אנשים שאלו את אוברדוין אם הם יכולים להתחבא בביתו.
אוברדוין הסכים והקבוצה גדלה במהירות.
הוא לא יכול היה להסתיר את כולם בביתו וחיפש מקומות מסתור אחרים.
זו הייתה תחילתה של "קבוצת אוברדוין", קבוצת התנגדות כחלק מהמחתרת ההולנדית, שבתוך שנה כללה 50 אנשים שהצילו לפחות אלף יהודים.
ב-10 ביולי 1973 הוכרז אוברדיון כחסיד אומות העולם.
בשנת 2021 נעשה סרט תיעודי על אוברדוין שבוים על ידי וילי ברנדס וקארס בילסטרה (Cars Bijlstra).
אוברדוין נעצר בסתיו 1942 אך הוא שוחרר בזכות שוטר באנחסדה.
ב-1943 נעצר שוב ונכלא לתשעה חודשים.
לאחר גזר הדין, הוא הסתתר והמשיך בעבודתו למען מסתתרים תחת השם הבדוי Ten Kate.
בתום המלחמה אוברדוין נעצר שוב.
הוא הצליח להימלט, ובכך התחמק מהטבח שבוצע ב-31 במרץ 1945 על ידי האיינזנצקומנדו של אס דה.
לאחר המלחמה פעל אוברדוין למען יחס הוגן כלפי חברי המפלגה הנאצית ההולנדית הנרדפים.
בשנת 1950 הפך אוברדוין ליו"ר הקרן לטיפול במשפחה.
חמש שנים מאוחר יותר הוא קיבל את תפקיד הכומר המטפל בלונקר .
ב-1953 התחתן עם זוואנצ'יה ריינצ'יה טר הייחה.
לינה אסקו היא שחקנית, מפיקה, במאית ופעילה אמריקאית.
אסקו נולדה ב-1985 במיאמי, פלורידה, ארצות הברית למשפחה ממוצא קולומביאני.
בגיל 14 עברה לצרפת כדי לעסוק בדוגמנות.
לאחר מכן עברה ללונדון על מנת לשחק בתיאטרון ולאחר מכן לניו יורק וללוס אנג'לס כדי להתמקד במשחק.
בשנת 2001, היא הופיעה בקליפ "Jealous" של שינייד או'קונור.
היא הופיעה בקליפ של מובי "Southside" בהשתתפות גוון סטפאני.
ב-2007 היא הופיעה בסדרת פרסומות של המותג אקס, אחת מהן עם ניק לאשיי.
אסקו הופיעה גם בקליפ של האלוס "Amalgam" ב-2010.
בקולנוע הופעת הבכורה של אסקו הייתה ב-2005 בסרט "לונדון" לצדם של כריס אוונס וג'סיקה בייל.
אסקו לוהקה לתפקיד הטלוויזיה הראשון שלה בשנת 2006, בתור אנג'י ווטסון בסדרה "CSI: ניו יורק".
במרץ, 2007 היא הצטרף לקאסט של הדרמה "Cane" של CBS.
היא הופיעה ב-13 פרקים בסדרה בדמותה של קייטי וגה.
בשנת 2009 היא התארחה בפרק בסדרה "גדולה מהחיים" שם גילמה דוגמנית הלבשה תחתונה שפוטרה בגלל שפרסמה את סיפור ההחלמה שלה מסרטן השד.
באפריל 2010, הפיקה אסקו את "החבר שלי הוא...", עבור הסרטון היא שיתפה פעולה עם מספר מפורסמים כדי להביא למודעות את ההרג של דולפינים בטאיג'י, יפן.
הסרטון נעשה לקראת יציאת הסרט התיעודי "The Cove" זוכה פרס האוסקר אשר עוסק בהרג דולפינים.
סרטון נוסף שביימה עבור הסרט היה "Kids Speak Out Against Dolphin Captivity" – ילדים מדברים נגד החזקת דולפינים בשבי.
ב-2011, הציגה בקמפיין קולקציית התכשיטים של לואי ויטון לאביב/קיץ 2011. הקמפיין כלל שש עשרה בנות "It" מרחבי העולם.
ב-16 במאי 2011, אסקו הופיעה במסע הפרסום של Ketel One "רבותי, זו וודקה".
בבימויו של המועמד לפרס האוסקר, דייוויד או.
ב-2013 הופיעה בפרסומת טלוויזיה של בגדי נשים ב-NFL.
בשנת 2017, אסקו הופיעה בפרסומת של חטיף חצות של רשת Audience במסך מלא (What's Underneath), שם האורחים מסירים את בגדיהם מול המצלמה תוך שהם מדברים על חייהם.
ב-2014 היא ביימה וכיכבה בסרט "חופש הפטמה" שיצא לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים, בווידאו לפי דרישה וב-iTunes, הסרט יצא במטרה לעקוף את הצנזורה של פטמות נשיות.
ב-2015 שיחקה בסרט "אסטרטגיית יציאה" עם אית'ן הוק בבימוי אנטואן פוקואה.
ב-2016 הופיעה בסרט קצר בשם "Fairy Dust" עם הזמרת טובה לו.
בסרט בן ה-30 דקות היא משחקת את לורנה, בחורה במערכת יחסים לסבית עם לו.
עוד באותה שנה הופיעה ב-8 פרקים בסדרה "ממלכה".
אסקו החלה לשחק בסדרה "S.W.A.T" בעונה הראשונה שלה ב-2017 בתור הקצינה השלישית כריסטינה "כריס" אלונסו.
לאחר סיום העונה החמישית ב-2022, אסקו אישרה שהיא עוזבת את הסדרה כדי להמשיך בפרויקטים אחרים.
אסקו תמכה בקרנות וארגונים רבים לאורך הקריירה שלה.
היא מעורבת מאוד בשני ארגונים.
פרויקט דולפינים, שזכה לתמיכה רבה מסלבריטאים רבים, הוא ארגון בראשות ריצ'רד או'בארי ומטרתו למנוע שחיטת דולפינים והחזקתם בשבי.
ב-9 בספטמבר 2009, אסקו ערכה הקרנה פרטית של The Cove בניו יורק, לצד ראסל סימונס ופישר סטיבנס שאירחו את האירוע כדי להביא למודעות לסרט.
אסקו ידועה בעיקר בזכות מעורבותה בזכויות נשים ובכך שהייתה היוזמת מאחורי הקמפיין "שחררו את הפטמה".
הארגון שהקימה נועד לקדם שוויון מיני והוא משך תשומת לב ממספר סלבריטאים, כולל קורטני לאב ומיילי סיירוס, שיש לה שיר בפסקול של הסרט וממשיכה לתמוך מאוד בארגון.
ב-2017 היא הצהירה שהארווי ויינסטין הטריד אותה מינית, ושזו לא הייתה החוויה היחידה שלה בהטרדה מינית.
היא סיפרה בגילוי לב על שני מקרי אונס שעברה כחלק מתנועת Me Too.
בדצמבר 2018, אסקו החלה בקמפיין לביטול ההרשעה ברצח של סינטויה בראון, עליה נעשה הסרט "מרצח לרחמים" בנטפליקס.
שנהסרטתפקידהערות2005לונדוןקלי2008The Evening Journeyמרלהסרט קצר2010Kingshighwayלנה קפריוליניWhere the Road Meets the Sunנטשה2011Low Fidelity2012LOL (אנ')ג'ניס2014Free the Nippleעִםגם כבמאית ותסריטאית2016Fairy Dustלורנה2021Doorsבקי2026המכהקפטן ג'קי ולז
שנהסדרהתפקידהערות2006CSI: ניו יורקאנג'י ווטסון"Live or Let Die" (עונה 2, פרק 18)2007Caneקייטי וגה13 פרקים2008Heroes: Destinyאליסה4 פרקים2009גדולה מהחייםלינה מרטינז"Grayson Anatomy" (עונה 1, פרק 13)CSIאנג'לה פולסון"Death and Maiden" (עונה 10, פרק 6)2011Exit Strategyמיהפיילוט2016Flakesקארה7 פרקיםממלכהאווה פלורס8 פרקים2017–2022S.W.A.T.כריסטינה "כריס" אלונסותפקיד ראשי
לינה בן מאני הייתה פעילת אינטרנט תוניסאית, בלוגרית ומרצה לבלשנות באוניברסיטת תוניס.
היא זכתה להכרה בינלאומית על עבודתה במהלך המהפכה התוניסאית 2011 ובשנים שלאחר מכן.
ב-2007 השיקה בן מאני את הבלוג שלה, "בניה טונסי", שמשך אליו קוראים ערבים וזרים.
הבלוג של בן מאני, "בחורה תוניסאית", כתוב בערבית, אנגלית וצרפתית.
בתקופת שלטונו של נשיא תוניסיה לשעבר, זין אל עבידין בן עלי, עד 2011, בן מהני הייתה אחת הבלוגריות הבודדות שהשתמשו בבלוג בשמה האמיתי במקום לאמץ שם בדוי כדי להגן על זהותה.
הבלוג שלה, כמו גם חשבונות הפייסבוק והטוויטר שלה, צונזרו תחת משטר בן עלי.
בן מאני החלה לפרסם תמונות ווידאו של הפגנות ושל הפצועים ברחבי תוניסיה.
מתוך מאמץ לגרום לממשלה להיות אחראית למעשיה ולאנשים שנפגעו בהתקוממויות אלו, היא ביקרה בבתי חולים מקומיים וצילמה תמונות של נפגעי המשטרה.
במאי 2010, בן מאני הייתה בין מארגני הליבה של המחאה בתוניס נגד דיכוי התקשורת והצנזורה של האינטרנט על ידי הממשלה.
בינואר 2011 סיקרה את השבועות הראשונים של המהפכה התוניסאית ממחוז סידי בוזיד בפנים המדינה.
בן מאני הייתה הבלוגרית היחידה שנכחה בערים הפנימיות של קאסרין ורגאב כאשר כוחות הממשלה טבחו ודיכאו מפגינים באזור.
הדיווחים והפוסטים שלה סיפקו מידע לא מצונזר לפעילים תוניסאים אחרים ולתקשורת הבינלאומית.
מאז החלה המהפכה התוניסאית ועד פטירתה, בן מאני מילאה תפקיד בולט בקרב הבלוגרים והפעילים הדמוקרטיים של תוניסיה.
היא השתתפה ברפורמות של הממשלה הזמנית בחוקי התקשורת והמידע, אך התפטרה זמן קצר לאחר מכן.
היא המשיכה לעבוד במעקב אחר חופש העיתונות וזכויות האדם במדינה.
בן מאני קבעה כי למהפכה של תוניסיה "אי אפשר לקרוא מהפכת אינטרנט", והתעקשה שהמהפכה נגד בן עלי התקיימה "בשטח" באמצעות הפגנות והתנגדות.
היא גם הצהירה על אמונתה ש"יש לשלב פעולות בעולם הדיגיטלי עם פעולות בעולם האמיתי".
היא צוטטה כאומרת: "זה לא מספיק לפרסם סטטוס, או סרטון, או לשתף האשטאג.
צריך לעבוד בשטח, לפגוש אנשים ולהיות נוכח בהפגנות".
היא המשיכה לפעול לפי האג'נדה שלה עד יום מותה.
יחד עם אביה היא פתחה ביוזמה ליצירת ספריות בבתי הכלא לקידום תרבות ומלחמה בטרור.
בחודשי החיים האחרונים שלה היא גינתה את מצב בתי החולים בבירת תוניסיה.
הוריה של בן מאני היו שניהם פעילים; אביה, סדיק, מורה בתיכון בערבית, שהיה אסיר פוליטי, היה ידוע בהתנגדותו לשלטון הנשיאים לשעבר זין אל עבידין בן עלי וחביב בורגיבה.
הוא היה גם מייסד שותף של סניף תוניסיה של אמנסטי אינטרנשיונל.
אמה אמנה הייתה חלק מתנועת התאחדות הסטודנטים.
ב-2007 היא עברה השתלת כליה שקיבלה מאמה והשמיעה את קולה בנוגע לחשיבותן של תרומות איברים.
בשנים 2007 ו-2009, היא השתתפה במשחקי ההשתלות העולמיים, וזכתה במספר מדליות.
דורגה 93 מבין "100 הנשים הערביות החזקות ביותר 2013", על ידי המגזין "ערביין ביזנס"
פרס שון מקברייד, לשכת השלום הבינלאומית (IPB), 2012 (בשיתוף עם Nawal El Saadawi)
דורגה 23 בין 100 הנשים הערביות החזקות ביותר 2012, על ידי המגזין "ערביין ביזנס"
הבלוג הטוב ביותר בתחרות "פופים" לשנת 2011 מאת Deutsche Welle ב-20 ביוני 2011
ברשימת "הבלוגרים האמיצים בעולם" מאת The Daily Beast, הכוללת 17 בלוגרים, 14 בפברואר 2011
באוקטובר 2011 היא זכתה בפרס העיתונות הבינלאומי של אל מונדו על "המאבק לחופש".
ציון כבוד, פרסי הזיכרון של ג'ונאס וייס
באפריל 2011 הוענק לה פרס הבלוג הבינלאומי של דויטשה וול עבור "נערה תוניסאית" הפרסים הוענקו במסגרת פורום המדיה הגלובלי של Deutsche Welle ב-20 ביוני 2011 בבון, גרמניה.
"אני אמשיך בעבודתי ואנסה להגן על פירות המהפכה", אמרה במהלך הטקס.
בשנת 2011 דווח כי בן מאני הייתה מועמדת לפרס נובל לשלום על תרומתה ופעילותה במהלך המהפכה התוניסאית, יחד עם מגיני זכויות האדם המצריים ישראא עבד אל-פתאח וואל גונים.
בן מאני נפטרה ב-27 בינואר 2020, בגיל 36, בבית חולים צ'ארלס ניקול בעיר תוניס.
מותה נגרם משבץ מוחי כתוצאה מסיבוכים של מחלת הזאבת.
כלי תקשורת ממדינות שונות הדגישו את הרלוונטיות של עבודתה ותרומתה למאבק זכויות האדם במדינה ובאזור.
מרגע ההודעה על מותה, פעילים מקוונים, חברי פרלמנט, דיפלומטים ונציגי החברה האזרחית הביעו את צערם.
ראש הממשלה המיועד, אלייס אלפחח, שיבח את לינה בן מאני, שאותה ראה כ"אייקון התנועה האזרחית".
ראש הממשלה לשעבר, מהדי ג'ומעה, אמר: "היום, תוניסיה איבדה אישה חופשית (...) אישה חופשית שחיה חזק עד סוף ימיה".
ב-3 במרץ 2020 פרסם הדואר התוניסאי בול עם דיוקן שלה.
הבול הוא חלק מסדרת בולים שמטרתם להוקיר את אלה שנלחמו למען חופש הביטוי, למען גישה חופשית לאינטרנט ולמען זכויות אדם.
במאי 2020, משלחת האיחוד האירופי לתוניסיה השיקה את "פרס לינה בן מאני לחופש הביטוי".
הפרס יכבד את מיטב המאמרים המגינים על עקרונות וערכי הדמוקרטיה, החירויות והזכויות המשותפות לתוניסיה והאיחוד האירופי.
לינדי ג'ון רמיג'ינו היה אתלט אמריקני.
אלוף אולימפי (הלסינקי 1952) בריצת 100 מטר ובריצת שליחים 4x100 מטר.
רמיג'ינו נולד וגדל בקווינס, ניו יורק.
באולימפיאדת הלסינקי הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.79 שניות, לפני הרב מקנלי מ ג'מייקה (10.80 שניות) ומקדונלד ביילי מבריטניה (10.83 שניות), בשלב רבע הגמר הוא קבע תוצאה של 10.68 שניות.
בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם דין סמית', הריסון דילארד ואנדי סטנפילד בתוצאה של 40.1 שניות, לפני ברית המועצות (40.3 שניות) והונגריה (40.5 שניות).
לינדנפלס היא עיירה במחוז ברגשטראסה במדינת הסן, גרמניה.
הספא האקלימי, המכונה גם "פנינת האודנוולד" (Odenwald), שוכן בשרשרת הרי האודנוולד בדרום הסן, בנוף הררי עם צמחיית חורש.
לינדנפלס גובלת בדרום עם הקהילות מודאוטל ופישבכטל (שתיהן בדרמשטאדט-דיבורג), בצפון-מזרח בקהילת פרנקיש-קרומבך, במזרח בקהילת רייכלסהיים (שתיהן באודנוולדקרייס), בדרום בקהילת פירת', ובמערב בקהילת לאוטרטל.
בשנת 1123 אוזכרה לינדנפלס לראשונה במסמכים בתור אזור שמוחזק בידי מנזר לורש.
לאחר מכן העיירה השתייכה במשך כמעט 600 שנה לנסיכות הבוחר מפפאלץ.
בשנת 1336 העניק לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ללינדנפלס זכויות עיר וזכויות שוק.
בשנת 1802, לאחר נפילת נסיכות הבוחר מפפאלץ, עברה לינדנפלס לשליטת הדוכסות הגדולה של הסן ומשנת 1821 עד 1832 הייתה מקום מושבו של מנהל מועצת המחוז (Landratsbezirk) של לינדנפלס.
מ-1852 עד 1874 הייתה מקום מושבו של מנהל מחוז לינדנפלס.
לאחר מלחמת העולם השנייה במאי 1945, לינדנפלס הייתה באזור הכיבוש האמריקאי.
הממשל הצבאי האמריקני בנה מחנה עקורים כדי לאכלס יהודים עקורים.
התואר ספא אקלימי (heilklimatischer Kurort) הוענק ללינדנפלס ב-1969.
מולאן-סור-מר (Moëlan-sur-Mer), פיניסטר, צרפת מאז 1968
פאולוביצ'קי (Pawłowiczki), אופולה (פרובינציה), פולין מאז 1998
Burg - und Trachtenfest המסורתי ("פסטיבל הטירה והתחפושות") בסוף השבוע הראשון של אוגוסט, עם זיקוקים, מצעד ופסטיבל עממי בטירה.
Mittelalterliche Spektakulum ("מחזה מימי הביניים") בחודש מאי, עם משחקי אבירים.
Brauchtumstage ("ימים מותאמים") באוקטובר, בהם מוצגות תחפושות אופייניות לשרשרת הרי האודנוולד (Odenwald), אומנויות ומלאכות.
באמצע העיר ניצבות חורבות טירת לינדנפלס, המשמשות היום יעד פופולרי לטיולים.
יש תצפית למרחוק על עמק ושניץ (Weschnitz).
ביסמרק-ורטה - אחד ממגדלי זיכרון רבים של ביסמרק - על הליצלרדר הוהה (Lizelröder Höhe), גבהי ליצל, 452 מ' מעל גובה פני הים.
המגדל נבנה בשנים 1906-1907 על ידי מועדון היופי וההובלה (Verschönerungs - und Verkehrsverein) ומועדון אודנוולד בלינדנפלס.
גובה המגדל הוא 12.3 מ' והוא פתוח לציבור.
במעלה גרם מדרגות, אפשר להגיע לפלטפורמה וממנה נשקף נוף העמקים סביב לינדנפלס.
מראות נוספים - בית Baur de Betaz, וכן שער פירת' (Fürther Tor) הפנימי והחיצוני, בתי עץ ובנייני בארוק במדרחוב לכיוון הטירה (בהם בית העירייה והכנסייה הקתולית).
ליד Lindenfels על הר קרנברג (Krehberg) נמצא מגדל שידור בגובה 122 מ' המנוהל על ידי Deutsche Telekom AG עבור ממסר VHF.
המגדל מורכב מבסיס סריג פלדה עצמאי שעליו מותקן תורן תמסורת.
תומאס היינצה (Thomas Heinze, נולד ב-30 במרץ 1964), שחקן
טימו גלוק (Timo Glock, נולד ב-18 במרץ 1982), רוכב פורמולה 1
סבסטיאן קנייסל (Sebastian Kneißl, נולד ב-13 בינואר 1983), כדורגלן גרמני
לינדיטה אראפי (באלבנית: Lindita Arapi; נולדה ב-30 ביוני 1972) היא משוררת אלבנית.
אראפי, ילידת העיר לושניה שבמערב אלבניה, למדה שפה וספרות אלבנית באוניברסיטת טירנה, ולאחר שקיבלה תואר ראשון, עברה בשנת 1996 לגור בגרמניה.
לימים למדה גרמנית בקלן וקיבלה תואר דוקטור לתרבות מאוניברסיטת וינה.
אראפי החיה כיום בבון נשואה ואמא לשתי בנות.
עיקר עיסוקה בכתיבת שירה וסיפורת, אך היא עוסקת גם בתרגום מגרמנית לאלבנית.
לינוקס היא משפחה של מערכות הפעלה, המבוססות על הגרעין של לינוקס.
מערכת לינוקס שכוללת רכיבים וספריות ממיזם גנו נקראת לעיתים גנו/לינוקס (GNU/Linux).
הפיתוח הראשוני החל בשנות ה־80. בשנות ה־90 המוקדמות, מפתחי הגרעין של לינוקס ואנשים נוספים החלו לעבוד על לינוקס.
בסוף שנות ה־90 קיבלה לינוקס גם את תמיכתן של IBM, היולט פקארד, נובל וסאן מיקרוסיסטמס.
לינוקס היא דוגמה חשובה לפיתוח תוכנה חופשית וקוד פתוח.
קוד המקור של הגרעין של לינוקס זמין לשימוש, לשינוי ולהפצה בחינם לכל אחד בהתאם לרישיון הציבורי הכללי של גנו.
יש מקרים שמערכת הפעלה שלמה מורכבת מתוכנות חופשיות או מתוכנות קוד פתוח.
ישנן הפצות לינוקס רבות, חלקן מיועדות לשרתים וחלקן למשתמשים פרטיים.
אנדרואיד היא דוגמה למערכת הפעלה המבוססת על הגרעין של לינוקס.
היא רצה בעיקר על טלפונים חכמים ומחשבי לוח, ומפותחת על ידי גוגל.
להיסטוריית לינוקס קשר הדוק עם היסטורית גנו.
התוכניות עבור גנו החלו ב־1983, ובספטמבר של אותה שנה, הוכרז מיזם גנו על ידי ריצ'רד סטולמן.
גנו הייתה מערכת הפעלה שלמה "דמוית יוניקס" המורכבת רק מתוכנות חופשיות.
הפיתוח החל בינואר 1984 וכבר בתחילת שנות ה־90, המיזם אסף ויצר את רוב הרכיבים הדרושים עבור מערכת ההפעלה שכללו ספריות, מהדרים, עורכי טקסט ו"מעטפת יוניקס".
באמצעות צורת הפיתוח ההדרגתית הזו פיתוח גנו כמעט הושלם.
הרמה העליונה של מערכת ההפעלה סופקה על ידי מנהל החלונות X, אך חלקי הרמה התחתונה, שהייתה מורכבת מהגרעין, מנהלי התקנים וכדומה, היו חסרים ברובם.
ב־1990 מיזם גנו החל לפתח גרעין עבור מערכת ההפעלה, אך הפיתוח התגלה כמסובך והתקדם באטיות רבה.
ב־1991 החל לינוס טורבאלדס את הפיתוח של הגרעין של לינוקס בזמן שהיה סטודנט באוניברסיטת הלסינקי.
בהתחלה טורבאלדס יצר את הגרעין של לינוקס כתחליף "לא מסחרי" עבור מיניקס, מערכת הפעלה חינוכית שפותחה על ידי אנדרו ס.
טננבאום, מאוחר יותר הוא העביר את רישיון התוכנה מ"לא חופשית" לרישיון הציבורי הכללי של גנו, ההבדל העיקרי בשינוי הוא שכעת ניתן להפיץ בצורה מסחרית את הגרעין של לינוקס.
למרות התלות ברכיבים של מיניקס, עבודה משותפת של מפתחי גרעין לינוקס ומיזם גנו אפשרו ללינוקס לפעול עם רכיבי מיזם גנו.
כך מילא הגרעין של לינוקס את הפער הגדול ביותר ליצירת מערכת הפעלה שלמה המורכבת מרכיבים חופשיים בלבד.
תשתית זו יצרה את הבסיס עבור מערכת הפעלה שהושלמה על ידי פעילות של קהילות התוכנה החופשית והקוד הפתוח.
יצירת שולחן העבודה הגרפי KDE על ידי מתיאס אתריך באוקטובר 1996, שהביא ליצירת שולחן העבודה הגרפי GNOME על ידי מיגל דה יקאזה באוגוסט 1997, שניהם התבססו על מנהל החלונות X שפותח במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
פתיחת קוד המקור של הדפדפן של נטסקייפ ב־31 במרץ 1998, היווה את נקודת הפתיחה למיזם מוזילה שהביא לעולם את הדפדפן מוזילה פיירפוקס.
יציאת חבילת יישומים משרדיים סטאר אופיס על ידי סאן מיקרוסיסטמס ביוני 2000 שהייתה בסיסה של חבילת היישומים המשרדיים אופן אופיס, אשר בהמשך פוצלה והפכה לליברה אופיס.
כיום משתמשים בלינוקס בתחומים רבים, החל ממערכות משובצות מחשב וכלה במחשבי-על.
לינוקס השיגה עמדת כוח בתחום השרתים עם חבילת התוכנה הפופולרית LAMP.
טורבאלדס ממשיך לפתח את הגרעין של לינוקס.
סטולמן מוביל את המוסד לתוכנה חופשית, שבתורו מפתח רכיבי גנו.
ולבסוף, אנשים פרטיים ותאגידים מפתחים רכיבי צד שלישי "לא גנו".
אותם רכיבי צד שלישי יכולים להיות מודולים בגרעין, תכונות וספריות.
מפיצי לינוקס משלבים ומפיצים את הגרעין, את רכיבי הגנו ורכיבי ה"לא גנו" בתוספת תוכנה לניהול חבילות תחת המושג הפצת לינוקס.
פיתוח ויצירה של קוד המקור
בדיקה משנת 2001 של גרסה 7.1 של Red Hat Linux מצאה שהפצה זו מכילה 30 מיליון שורות קוד.
הבדיקה העריכה שהזמן הנדרש לפיתוח ההפצה הוא כ־8,000 שנות אדם.
הבדיקה מצאה גם שאם כל הפיתוח היה פיתוח מסחרי בארצות הברית, הוא היה עולה כ־1.08 מיליארד דולר (אמריקני, שנת 2000).
רוב קוד המקור (71%) נכתב בשפת C, אך נעשה שימוש בשפות רבות אחרות, ובהן C++, Lisp, שפת סף, Perl, Fortran, פייתון ועוד מגוון של שפות תסריטי מעטפת.
קצת יותר מחצי מקוד המקור משוחרר תחת רישיון GPL.
הגרעין של לינוקס הכיל כ־2.4 מיליון שורות קוד, או 8% מסך הכול, דוגמה מצוינת לעובדה כי עיקר הקוד איננו שייך לגרעין.
אותה הבדיקה בוצעה גם על גרסה 2.2 של דביאן.
הפצה זו הכילה מעל 55 מיליון שורות קוד, והבדיקה העריכה שפיתוח מסחרי של ההפצה היה עולה כ־1.9 מיליארד דולר (אמריקני, שנת 2000).
יש מחקרים רבים המתמקדים בנושאי נתח שוק ואמינות של קוד פתוח, כשמחקרים רבים בוחנים את לינוקס.
שוק הלינוקס גדל במהירות ומשוער שההכנסות משרתים, שולחנות עבודה ותכונות מוכנות המריצות לינוקס יגיע ל־35.7 מיליארד דולר ב־2008. השימוש בלינוקס בקרב שולחנות עבודה הוא נמוך יותר מבשרתים, חישוב אחוז המשתמשים בדרך כלל מציג מספרים בין 0.3% ו־3% מה שמשמש כמדגם קבוע.
אבל לפי סקר שוק שבוצע על ידי IDC ב־2004, ש־25% מהשרתים ו־2.8% משולחנות העבודה מריצים לינוקס.
ההערכה היא שההבדל נובע מניתוח שגוי של סטטיסטיקות מאתרי אינטרנט, שיכול לנבוע משני גורמים.
הראשון, מספר דפדפנים משנים את דרך ההזדהות מול שרתי האינטרנט כברירת מחדל או ידנית כדי לא להיחסם על ידי אתרים שמסרבים לפעול עם דפדפנים שהם לא אינטרנט אקספלורר תחת חלונות, זה מבוצע על ידי שינוי מחרוזת סוכן המשתמש ("User Agent string").
השני, יכול להיות שמערכת הלינוקס מוגדרת לא לשלוח נתונים כאלו לאתרים כיוון שיש בכך בעיות של אבטחה ופרטיות.
השימוש בשם לינוקס נובע מהשימוש בגרעין של לינוקס.
כאמור, יציאת רכיב הגרעין הפכה הלכה למעשה את רכיבי פרויקט גנו מתוספים מודולריים לא רשמיים של מערכות קנייניות לחלק מקורי ואינטגרלי במערכת הפעלה עצמאית.
הקפיצה בכמות הנחשפים למערכת החדשה לא הייתה בשליטתם של אנשי פרויקט גנו אלא בידי מאות משתמשים שהחלו לבנות הפצות סביב הגרעין החדש ו"לינוקס" היה המותג שדבק באופן בלתי הפיך במערכת פשוט מתוך שיח ההמונים שנוצר במערכת Usenet.
לאחר אמצע שנות התשעים הסתמנה מגמת עניין מסחרי במערכת, חברים בקהילה בחרו במותג החדש "קוד פתוח" כדי להימנע מתדמית ה"מוצר בחינם" שהפריע לקדם את המערכת בצורה מסחרית.
במקביל, כדי להקל על התאמת המערכת ליותר תצורות חומרה מובילות בשוק השרתים, פרסם טורבאלדס כי פירושו את ה-GPL אינו סותר מודולים "סגורים" לתמיכה באפשרויות חומרה שונות.
המוסד לתוכנה חופשית החל להתבטא בגנות המגמה הפרגמטית הזו בטענה כי המיתוג החדש לקראת הפריצה לשוק המסחרי סלחני ופשרני מדי ויעלים מעין המשתמשים החדשים בהפצות את האידאולוגיה של חירות המשתמש שהחלה את פרויקט גנו, והמערכת תקבל תדמית ויחס של מערכות יוניקס קנייניות ו"סגורות".
אנשי המוסד רואים את מבחר הפצות "לינוקס" כהמשך הטבעי של חזון מערכת "גנו", ומבקשים כפשרה שלמערכות ההפעלה האלו יקראו גנו/לינוקס (GNU/Linux) או "גרסה של מערכת גנו המבוססת על לינוקס" (Linux-based version of the GNU system).
עניין השם עודנו שנוי במחלקת.
אמצעי תקשורת ורוב האוכלוסייה מתייחסים לקבוצת מערכות ההפעלה האלו בשם לינוקס ללא ציון מערכת "גנו".
למרות זאת, ישנן הפצות שמקפידות בכל זאת לכלול את "גנו/לינוקס" כחלק משמם.
הבולטת בהם היא דביאן עם ההפצה דביאן GNU/לינוקס שדבקה בעקרונות פרויקט גנו (למשל מקפידה לנפות מההפצה כל זכר לתמיכה "סגורה" בחומרה קניינית).
מותג "גנו/לינוקס" לא השתרש והשימוש בו מחוץ לקהילות אידיאליסטיות כגון דביאן הוא נדיר.
טורבאלדס כיום מייצג את הצד הפרגמטי בקהילה וצוטט כי שימוש קבוע בשם גנו/לינוקס "פשוט מגוחך" וכי הבחנה זו בין הגרעין של לינוקס לבין ההפצות המבוססות עליו ובין מערכת גנו מהווה לעיתים מקור לבלבול אצל משתמשים חדשים.
בארצות הברית השם לינוקס הוא סמל מסחרי שרשום על שמו של לינוס טורבאלדס.
תחילה, השם לא היה רשום כסימן מסחרי של אדם או גוף מסוים, עד שב־15 באוגוסט 1994, ווילאם דלה קרוק רשם תחת שמו את השם לינוקס, ודרש תמלוגים ממפיצי לינוקס.
ב־1996, טורבאלדס ומספר ארגונים שהושפעו מן הדבר תבעו שהסימן המסחרי יועבר לידי טורבאלדס, ב־1997 התביעה הסתיימה בניצחונו של טורבאלדס.
את ההרשמה בשימוש בסמל המסחרי מנהל Linux Mark Institute.
טורבאלדס הצהיר שהוא רשם את השם המסחרי לינוקס רק כדי למנוע מאחרים להשתמש בו, אבל ב־2005 הוא חויב על ידי חוק הסחר האמריקני להפעיל אמצעים שיכפו את הסמל המסחרי.
כתוצאה מכן LMI שלח מספר מכתבים למפיצי לינוקס המבקש מהם לשלם עמלה על השימוש בשם לינוקס, ומספר מסוים של חברות נענו בחיוב.
הדמותג של לינוקס הוא הפינגווין טקס.
הגרעין של לינוקס ורוב תכונות גנו מופצים תחת גרסה 2 של הרישיון הציבורי הכללי של גנו (GPL).
רישיון GPL דורש שכל השינוי לכל קוד מקור, או לתוכן הבנוי ממנו יהיה גם תחת GPL, ולפעמים גם כ"סעיף שיתוף לשיתוף" או "copyleft".
ב־1997 לינוס טורבאלדס הצהיר ש"הוצאת לינוקס תחת רישיון GPL היה ללא ספק הדבר הטוב ביותר שעשיתי".
תוכנות אחרות יכולות להשתמש ברישיונות אחרים; ספריות רבות משתמשות ברישיון הרישיון הציבורי הכללי המוקטן של גנו (LGPL), גרסה יותר מתירנית של GPL, מנהל החלונות X משתמש ברישיון של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
במיוחד כיוון ש־DRM התחיל להופיע בתוכנות המריצות תוכנות.
לינוס טורבאלדס הודיע שהוא לא יעביר את הגרעין של לינוקס לרישיון, בעיקר כיוון שהתנאים ל־DRM.
במרץ 2003, חברת SCO הגישה תביעה משפטית נגד IBM, בטענה שחברת IBM תרמה חלקי קוד מקור של UNIX, ששייכים לחברת SCO, לגרעין של לינוקס, פעולה שהפרה את רישיון השימוש של IBM ביוניקס.
התביעה עצמה התבררה בדיעבד כחסרת בסיס.
כמו כן לתמונה נכנסה חברת נובל, והתברר שזכויות היוצרים שייכות בכלל לה ולא לחברת SCO.
ההליכים המשפטיים לא הסתיימו לחלוטין, אולם הם הושעו ברובם עקב פשיטת הרגל של חברת SCO.
ההתערבות המפתיעה של נובל גרמה לכך שהטענות המקוריות מעולם לא עמדו למבחן בבית המשפט.
אולם עצם העלאתם גרם להעלאת המודעות לרישום מדויק יותר של זכויות יוצרים בקוד (מה שהתאפשר גם בעזרת מערכות בקרת תצורה).
כמו כן הוא העלה את האפשרות שחברה ידידותית (SCO הייתה בעצם קלדרה לשעבר: אחת ממפתחות הלינוקס הוותיקות) תהפוך את עורה.
לינוקס היא תוכנה חופשית – תוכנה שכל אחד יכול להשתמש בה, לשנותה ולהעתיק.
כמו כן חלקים חשובים ממנה הם ברישיונות copyleft כגון רישיון GPL.
לינוקס שואפת לתאימות עם מערכות הפעלה אחרות על ידי הרחבת תוכנות שרצות תחת לינוקס.
לינוקס שואפת לתאימות עם הפצות נוספות של לינוקס ותוכנות של מערכות הפעלה אחרות.
סיבה אחת, מנקודת מבט של תוכנה חופשית, התאימות מספקת את החירות הראשונה מתוך הארבע, על ידי נתינת חופש לבחור תוכנות וסוגי מידע ובאותו זמן לא להגביל את המשתמש כתוצאה מהבחירה.
סיבה נוספת, מנקודת מבט מסחרית, היא שלינוקס היא מערכת הפעלה שנכנסה לשוק במצב נחות, המתחרה בזרם המיינסטרים של מערכות ההפעלה והיא לא יכולה להסתמך על יתרון המונופול.
כדי שלינוקס תהיה נוחה למשתמשים בעלי ערך כלכלי, לינוקס חייבת לתקשר עם מערכות שהן לא לינוקס.
ההעדפה היא לתקנים פתוחים, מפרטים ציבוריים ומידע שזמינים לכל דורש וחופשיים לשימוש, כשהמטרה היא להסיר את התלות במפרטים קבועים.
כל זה נוגד את התקנים הסגורים, שהם או בעלי תיעוד עלוב או שהם לא מתועדים בכלל כלפי המשתמש, וקיומם לא מוסכם בין חברות מתחרות.
כשקיימים תקנים לתקשורת, סוגי קבצים, ממשקי תוכנות יישומים (API's), הם תורמים להתקדמות ואימוץ לינוקס.
בחלק מהמקרים, פרויקטים חופשיים מהווים דוגמה לשילוב התקנים הללו, כמו Apache HTTP Server והישום של מנהל החלונות X ב־X.org.
דוגמאות נוספות לשילוב התקנים כוללים את מוזילה פיירפוקס שנצמד בקפידה להמלצות W3C, פרוטוקול התקשורת Jabber שיצר את הבסיס ל־XMPP שמזוהה על ידי IETF בתחום המסרים המיידיים, חבילות היישומים המשרדיים ליברה אופיס ו־KOffice שהביאו לאור את תקן OpenDocument.
מערכות לינוקס דבקות בתקנים של POSIX, SUS, ISO ו־ANSI ככל האפשר, אף שנכון להיום רק הפצת לינוקס אחת עומדת בתקן POSIX.1.
בתחומים אחרים, אין תקנים רשמיים ואין ארגונים שינהלו אותם.
לכן השוק מפוצל בין תכונות המנסות לשתף פעולה ככל שניתן לבין כאלו שמנסים ליצור בשוק תלות בתוכנה, או בכאלה שמשתמשים בתקנים סגורים או בפרוטוקולי תקשורת.
הדוגמה הטובה ביותר לקטגוריה הראשונה היא מלחמת המסרים מיידיים, שבה מנצחות תוכנות המסרים שמתחברות במקביל למספר שירותים כמו Kopete, Pidgin וטריליאן.
הקטגוריה השנייה מודגמת על ידי מיקרוסופט אופיס והשימוש הרחב בסוגי קבצים סגורים, ושימוש בפרוטוקול SMB המאפשר לחלוק קבצים ומדפסות בין מחשבים שונים ברשת מחשבי חלונות.
במקרים כאלה שיתוף הפעולה מסתמך על הנדוס לאחור, מה שדורש השקעה גדולה מצד המפתחים.
המעמד החוקי של הנדוס לאחור שונה בכל מדינה; בארצות הברית למשל פעולה זו עשויה להיות לא חוקית אך באירופה היא תחשב חוקית, כשהמטרה מוגבלת ליצירת תאימות.
כיום כתוצאה מהנדוס לאחור ליברה אופיס מסוגל לפתוח את רוב הקבצים בפורמט הקנייני של מיקרוסופט וורד (בעל סיומות doc ו־docx), ו־Samba מאפשרת שיתוף מידע בין מערכות חלונות לבין מערכות שהן לא חלונות.
בעיה נוספת מעבר הנדוס לאחור היא כאשר נדרשת תאימות לפרוטוקול או סוג קובץ שמחויב על ידי ניהול זכויות דיגיטלי או מחשוב אמין, מוגבל על ידי פטנטים או מוגבל על ידי החוק.
לינוקס היא מערכת הפעלה ניידת, כזו שרצה על מגוון רחב מאוד של חומרה.
לינוקס רצה על המגוון הגדול ביותר של ארכיטקטורות מחשבים – יותר מכל מערכת הפעלה אחרת.
אחת מהמטרות המקוריות של מערכת גנו הייתה ניידות, על אף שהגרעין של לינוקס תוכנן במקור עבור מעבדי Intel 80386, כעת הוא תומך בארכיטקטורות מחשבים רבות.
מערכת ההפעלה לינוקס מסוגלת להריץ התקנים משובצי מחשב החל משרתים מרובי מעבדים, מחשבים אישיים, טלפונים סלולריים, שעונים, ממירים לטלוויזיה רב-ערוצית ועד מחשבי-על, יש לה דריסת רגל במחשבים אישיים ובמערכות הפעלה בשוק הארגוני.
לינוקס מונעת בעיקר על ידי קהילת המפתחים והמשתמשים שלה.
בצרפתית, משתמש לינוקס יכול להיקרא גם "לינוקסיאן" ("Linuxien"); ברוסית "לינוקסאויד" ("Linuxoid"); בעברית משתמשי לינוקס נקראים לינוקסאים.
חלק ממפיצי הלינוקס מממנים ומפתחים את ההפצות שלהם על בסיס התנדבותי, דביאן היא אחת הידועות ביותר שפועלות בדרך כזאת.
אחרים מתחזקים הפצה קהילתית של הגרסה המסחרית שלהם, כמו ש־Red Hat עושה עם פדורה.
בערים רבות ובאזורים רבים, ארגונים מקומיים הידועים כ"קבוצות משתמשי לינוקס" מנסים לקדם את לינוקס והרחבת התוכנה החופשית.
הם מקיימים מפגשים ומספקים הדגמות, הכשרה, תמיכה תוכנית, והתקנת מערכת הפעלה למשתמשים חדשים.
יש גם קהילות באינטרנט המנסות לספק תמיכה למפתחים ולמשתמשי לינוקס.
לרוב הפצות הלינוקס ולפרויקטי הקוד הפתוח יש חדר צ'אט ברשת IRC הפופולרית שפתוחה לכל אחד עם לקוח IRC.
פורומים באינטרנט הם דרך נוספת לתמיכה, דוגמה נוספת היא LinuxQuestions.org והפורומים של ג'נטו.
לבסוף לכל פרויקט תוכנה חופשית מבוסס יש רשימת תפוצה, שבהן יהיה בדרך כלל נושא שיתייחס לשימוש או פיתוח עבור הרשימה.
רשימות התפוצה של הגרעין של לינוקס היא רשימה גדולה שבה נעשה רוב פיתוח הגרעין.
GNU Savannah, SourceForge וקרן התוכנה אפאצ'י מארחים פרויקטי קוד פתוח תוך שימוש בתוכנות שיתופיות.
קבוצות שמדווחות על חדשות עבור לינוקס זמינות דרך קבוצות הדיון של גוגל וגם דרך קוראי חדשות.
יש גם מספר אתרי טכנולוגיה עם התמקדות בלינוקס.
Linux Weekly News הוא מאגר של חדשות הקשורות ללינוקס; Linux Journal הוא מגזין ברשת שבו מפורסמים מאמרים הקשורים ללינוקס; Slashdot הוא בלוג עם סיפורים על לינוקס ותוכנות קוד פתוח; ב־Groklaw נסקרו לעומק הליכים משפטיים הקשורים ללינוקס; ויש עוד מאמרים הקשורים ללינוקס באתר של המוסד לתוכנה חופשית.
בישראל יש מספר קבוצות פעילות של משתמשי לינוקס.
חיפוקס – מועדון הלינוקס החיפאי.
מקיים הרצאות ומפגשים קבועים על בסיס דו שבועי.
לבסוף, אף על פי שלינוקס בדרך כלל זמינה בחינם, מספר תאגידים גדולים ביססו מודלים עסקיים שכוללים מכירה, תמיכה ותרומה בלינוקס ותוכנה חופשית.
אלה כוללים את IBM, היולט פקארד, נובל, סאן מיקרוסיסטמס ו-Red Hat.
הרישיון שלינוקס משתמש בו מפורש כמעודד התמסחרות; מערכת היחסים בין לינוקס לבין ספקים פרטיים יכולה להיראות כסימביוזה.
המודל העסקי של ספקים מסחריים בדרך כלל תלוי בגביית כסף על תמיכה, במיוחד למשתמשים ארגוניים.
מספר חברות המספקות הפצות לינוקס מסחריות במקביל לקהילתיות, מוסיפות תמיכה קניינית בחבילות וכלים לניהול מספר גבוה של התקנות או פישוט משימות ניהול.
ביקורת לגבי מימוש המודל המסחרי לפי מודל רישיונות קנייניים מקובל