tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1785 רכש למעלה מ־5,000 אקר אדמה במחוז פיטסילבניה, ליד צ'טהם, מפיליפ לייטפוט, קרוב משפחתה של אשתו הראשונה.
במהלך העשור הבא פיתח שם מטע שכינה "Coles Hill".
בשנת 1787 החזיק קולס 3,896 אקר אדמה, וכן 32 עבדים בוגרים, 34 ילדים משועבדים, 24 סוסים ו־97 ראשי מקנה נוספים, וכן ציוד חקלאי, במחוז הליפקס.
בשנת 1780 נפטר אחיו וולטר קולס, פטריוט במלחמת העצמאות, והותיר את מטעיו לאלמנתו ולילדיו.
באותה תקופה החל אייזק קולס את הקריירה הפוליטית שלו.
לאחר שנבחר בידי בוחרי מחוז הליפקס כנציג (במשרה חלקית) לבית הצירים של וירג'יניה, נבחר מחדש בשנת 1781, ולאחר הפסקה של שני מושבים, נבחר ברציפות בשנים 1783–1787. הוא נבחר גם כנציג מחוז הליפקס לוועידת האשרור של וירג'יניה, שהתכנסה ביוני 1788, ושם התנגד לאשרור חוקת ארצות הברית – עמדה שנותרה במיעוט.
למרות זאת, נבחר קולס לבית הנבחרים של ארצות הברית.
במהלך כהונתו הראשונה (1789–1791) התנגד לאימוץ החוקה החדשה, ובהמשך אף הצביע בעד ביטול סחר העבדים.
נוכח חששות ממלריה ותנאים בריאותיים לקויים במטעיו במחוז הליפקס, ובהינתן שבנו הבכור הגיע לבגרות והמשיך במסורת המשפחתית של חקלאות ופוליטיקה, העביר קולס את משפחתו השנייה לאחוזתו במחוז פיטסילבניה ומכר את יתר נכסיו במחוז הליפקס כדי להסדיר קשיים כלכליים.
הוא המשיך לעסוק בחקלאות תוך שימוש בעבודת עבדים.
קולס נפטר ב-3 ביוני 1813 באחוזתו "Coles Hill" שבמחוז פיטסילבניה, סמוך לצ'טהאם, וירג'יניה, ונקבר בבית העלמין המשפחתי במקום.
בנו אייזק קולס הבן נפטר כשנה לאחר מכן.
בנו המשיך במסורת המשפחתית של פעילות פוליטית ובעלות על מטעים, וכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, כפי שעשה אביו.
קולס (נולד ב־1780 באניסקורתי שבמחוז אלבמארל, ואחיו של אדוארד קולס, לימים מושל אילינוי), שימש כמזכיר אישי לנשיאים תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון בתקופת כהונתם.
קולס, כיהן כחבר הסנאט של וירג'יניה וייצג את מחוזות שארלוט, הליפקס ופרינס אדוארד.
אייזק פארקר היה פוליטיקאי ומשפטן ממסצ'וסטס, ובכלל זה כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכנשיא בית המשפט העליון של מסצ'וסטס משנת 1814 ועד מותו.
פארקר נולד ב-17 ביוני 1768 בבוסטון שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס.
הוא היה בנם של דניאל פארקר, צורף זהב, ושל מרגרט (לבית ג'רוויס) פארקר.
הוא היה מצאצאיו של ג'ון פארקר מבידפורד שבדבון, אנגליה, שהיגר לאמריקה בשנת 1629, וילדיו השתקעו בצ'ארלסטאון.
לאחר לימודים בבית הספר הלטיני (Latin Grammar School), התקבל לאוניברסיטת הרווארד בגיל ארבע עשרה, והשלים את לימודיו בשנת 1786 בהצטיינות רבה.
במשך תקופה קצרה לימד בבית הספר הלטיני, ולאחר מכן למד משפטים והוסמך כעורך דין.
הוא עבר לקסטין, באזור שהפך לימים למדינת מיין, שם הקים משרד עורכי דין.
מאוחר יותר עבר לפורטלנד וכיהן בכמה תפקידים ציבוריים מקומיים.
ב־17 ביוני 1794 נישא לרבקה הול, בתו של ג'וזף הול ממדפורד, מצאצאיו של ג'ון הול שהתיישב בקונקורד בשנת 1658. לזוג נולדו שמונה ילדים.
בשנת 1796, בהיותו בן עשרים ושמונה בלבד, נבחר פארקר מטעם המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס החמישי.
לאחר כהונה אחת בלבד, שבמהלכה לא הותיר חותם חקיקתי משמעותי, פרש מרצונו ומונה למרשל פדרלי במחוז מיין (מ־5 במרץ 1799 ועד 21 בדצמבר 1803).
עם כניסתו של תומאס ג'פרסון לנשיאות הודח מתפקיד זה ושב לעיסוקו בעריכת דין.
למרות זאת, שמו כבר התבסס, וב־28 בינואר 1806 מינה אותו מושל מסצ'וסטס, קיילב סטרונג, לשופט בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס, בעקבות מותו של השופט סימאון סטרונג.
פארקר נטה תחילה לדחות את המינוי, אך נענה לבקשות ידידיו ועבר לבוסטון.
זמן קצר לאחר מכן נדרש לשבת בדין במשפטו של ט.
סלפרידג', שהואשם בירי בבנו של בנג'מין אוסטין בעקבות סכסוך פוליטי.
האווירה הציבורית הייתה סוערת, ופארקר רכש לעצמו מוניטין רב בזכות יושרו וחוסר משוא הפנים שהפגין.
בשנת 1811 נבחר לחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 1814 קודם לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של מסצ'וסטס.
בשנת 1816 הושבע כפרופסור הראשון למשפטים על שם רויאל באוניברסיטת הרווארד.
משרה זו לא הייתה משרת הוראה רגילה, ובמאי 1817 הציג בפני הנהלת האוניברסיטה תוכנית להקמת בית ספר למשפטים.
התכנית התקבלה, ובית הספר למשפטים של הרווארד הוקם, כאשר עשהאל סטרנס מונה למרצה הראשון.
פארקר המשיך להרצות שם עד שנת 1827.
פארקר שימש במשך עשרים שנה כחבר מועצת המנהלים של הרווארד, ובמשך אחת־עשרה שנים כנאמן של קולג' בואודין.
כמו כן כיהן כנשיא הוועידה החוקתית של מסצ'וסטס בשנת 1820, ואף השתתף בדיונים כאשר שוחרר זמנית מתפקיד ניהול הישיבות.
כתביו שפורסמו הצטמצמו בעיקר לפסקי דין ולנאומים בודדים, בסגנון מאופק יותר מזה שהיה מקובל בזמנו.
הוא נותר נשיא בית המשפט העליון עד מותו ב-25 ביולי 1830 בבוסטון, ולאחר מכן נקבר בבית העלמין קופס היל.
בשנת 1819 נבחר לחבר באגודה האמריקנית לעתיקות.
אחת מפסיקותיו השנויות במחלוקת ניתנה בתיק Baker v.
Fales משנת 1820, שעסק בכנסייה ובקהילה הראשונה בדדהם.
רוב המתפללים השמרנים מהזרם הקונגרגציונליסטי עזבו את הקהילה לאחר שמונה כומר אוניטרי ליברלי, ודרשו לעצמם את רכוש הקהילה.
פארקר, שהיה אוניטרי, כתב בפסק הדין:
כתוצאה מכך עזבו כ־3,900 קונגרגציונליסטים מ־81 כנסיות רכוש בשווי של כ־600,000 דולר.
הפרדת דת ומדינה במסצ'וסטס הושלמה לבסוף בשנת 1833.
פסיקותיו של פארקר משקפות הן את אישיותו והן את תורת המשפט של תקופתו.
הן מעידות על חשיבה צלולה וחדה, לצד רגישות לשינויים החברתיים של זמנו.
כפי שכתב השופט ג'וזף סטורי:
זו הייתה תקופה שבה עקרונות היושר (equity) היו חשובים לא פחות מן הדין הפורמלי.
פארקר מילא תפקיד מרכזי בכך, ורבות מפסיקותיו זכו להכרה כסמכותיות בבתי משפט מדינתיים ופדרליים כאחד.
הוא סבר כי "כללי המשפט המהותי, ולא רק דיני הראיות, חייבים להתרחב עם צרכיה של החברה".
בנוסף, תרם תרומה חשובה לביסוס הרפורמות במערכת המשפט של מסצ'וסטס שהחלו בראשית המאה ה־19. אופיו התאים היטב לתפקידו: מעל קטנוניות המאבקים המפלגתיים, חף מיומרה, סבלני ושמח לב, והונחה על ידי אמונה דתית עמוקה וכנה.
הוא נפטר שלושה ימים בלבד לאחר שאמר שמעולם לא חש בטוב יותר, ולא החסיר אף יום אחד מכהונתו על כס השיפוט.
פארקר מת ביום שבו היה אמור לשבת בדין במשפטו של פרנק קנאפ, שהואשם ברצח ג'וזף וייט, קרוב משפחתו של השופט סטורי.
אייל אירי (שם מדעי: Megaloceros giganteus; מיוונית: Μεγαλος + Κερας, שמשמעו "ענק הקרן") הוא מין נכחד של אייל, אשר חי ברחבי אירואסיה מן הפליוקן המאוחר ועד ההולוקן הקדום.
בעבר נחשב למין היחיד בסוג מגלוצרוס, אך מאוחר יותר נתגלו מינים נוספים.
מין זה היה מאוכלי העשב הגדולים של עידן הקרח האחרון.
היה זה האייל הגדול ביותר, ובעל הקרניים הגדולות ביותר שחי אי-פעם.
גובהם של הזכרים היה מעל ל-2 מטרים ומשקלם בין 500 ל-740 ק"ג.
השרידים האחרונים הידועים של אייל אירי תוארכו באמצעות תיארוך פחמן-14 לסביבות 5,700 לפנה"ס.
גובהו היה 2.1 מטרים בגובה הכתפיים, ואורכו 2.8 מטרים.
המרחק בין קצות הקרניים שלו היה 3.65 מטרים, ומשקלן 40 ק"ג.
מתנגדי תורת האבולוציה במאה ה-19 השתמשו בקרניים העצומות של האייל האירי כדי להטיל ספק במנגנון הברירה הטבעית כפי שהציג צ'ארלס דרווין.
אם המותאמים ביותר שורדים, שאלו הספקנים, אזי מהו היתרון שיש למי שנושא על ראשו קרניים גדולות כל כך.
לפי עקרון ההכבדה שהציע אמוץ זהבי, הצגת קרניים כבדות כל כך, היא מעין מסר שמשדר הזכר בעונת הרבייה כדי להוכיח עד כמה איתן וחסון הוא.
אייל (אֱיָל) הוא קיבוץ בתחום המועצה האזורית דרום השרון.
בסמוך לכוכב יאיר-צור יגאל וצפונית לעיר קלקיליה.
הקיבוץ משתייך לארגון הקיבוץ המאוחד.
קיבוץ אייל הוקם ב-1 בנובמבר 1949 על ידי חלק מחברי גרעין עצמאות, עולים ממזרח אירופה, ניצולי שואה מתנועת הנוער "דרור" שעברו הכשרה בכפר סבא.
בשנת 1947 עלו הגברים להכין את ההתיישבות בדרדרה, על שפתו המזרחית של אגם החולה.
עם חתימת הסכמי הפסקת האש בתום מלחמת העצמאות הובהר שלא תהיה אפשרות לקיים את הקיבוץ בדרדרה ואברהם הרצפלד בחר עבור הקיבוץ את הגבעה מזרחית לרמת הכובש, ניר אליהו וכפר סבא, בה נמצא הקיבוץ עד היום.
שמו של הקיבוץ כשם הגרעין המייסד שמשמעו עוז, כוח, אומץ.
רק חלק מחברי הגרעין בחרו להתיישב בקיבוץ והכשרות שהגיעו לקיבוץ בשנת 1950 הלכו כלעומת שבאו.
חיזוק משמעותי העניקה קבוצה של כ-30 חברים שעזבו את בית העמק על רקע אידאולוגי והגיעו לאיל.
בשנת 1953 הצטרפו לקיבוץ 60 חברים מתנועת הצופים החלוציים ומספר החברים הגיע ל-120. ביולי 1953 חגגו בקיבוץ את האיחוד בין שני הגרעינים ואת פתיחת הבאר החדשה שפתרה את בעיית המים של הקיבוץ.
אולם במהרה עזבו רבים את הקיבוץ שסבל מחוסר בכח אדם ומבעיות כלכליות.
העזיבות יוחסו לבעיות חברתיות וכלכליות וגם לבעיות ביטחון בגלל הקרבה לקלקיליה, שהביאה התנכלויות שכללו חדירות, גנבות, נזקים ליבולים ועוד.
גם היחסים עם ערביי ישראל בטייבה היו מתוחים.
בשנת 1959 הגיע לחזק את הקיבוץ גרעין עולים מצרפת, אך גם הם עזבו תוך זמן לא רב.
בשנת 1960 נחנך בקיבוץ באר מים נוסף.
בשנת 1962 נשלחו לקיבוץ שני גרעינים נוספים: גרעין של בני קיבוצים מבוססים התארגנו במסגרת צו התנועה לחזק קיבוצים חלשים וגרעין של מחנות העולים.
אחרוני החברים הוותיקים עזבו (פרט לשני רווקים שהתעקשו להישאר), ואת מקומם תפסו בני הגרעינים, בוגרי הנח"ל.
בשנת 1966 התקיימה במקום ועידה של תנועת הנוער הישראלית "המחנות העולים", שציינה מבחינת חברי הקיבוץ את עלייתו על דרך המלך.
בשנת 1966 הוקם צור נתן ליד קיבוץ אייל, וגאל אותו מבדידותו.
בשנות השמונים הוקם צפונית לקיבוץ היישוב כוכב יאיר, שהרחיב את ההתיישבות באזור, ומאוחר יותר הוקם היישוב צור יגאל על אדמות המטעים של הקיבוץ.
הקיבוץ מתקיים כיום ממעט חקלאות (גידולי שדה, מטע אפרסמון ואבוקדו, רפת), תעשייה (מפעל ליצור עדשות אופטיות בשותפות עם קיבוץ שמיר, ומפעל ליצור רכיבים בתדרי מיקרו גל), שירותים (לימפולנד, מערכת חינוך לגיל הרך, מכבסה, משרד הנדסי, השכרת מבנים לשימושים שונים) ועבודת חוץ של חבריו.
בקיבוץ בריכה שבקיץ 2017 נסגרה לחברי הקיבוץ ואורחיהם בלבד.
הקיבוץ היה אחד הקיבוצים הראשונים שעברו תהליך של הפרטה, הנחשב לאחד המוצלחים בתנועה הקיבוצית.
כל חבר מרוויח - בקיבוץ או מחוצה לו - על ידי כישוריו וכישרונותיו, ומשלם לקיבוץ מסי קהילה.
קיימת מערכת של ערבות הדדית מצומצמת, מערכות חינוך, תרבות ובריאות משותפות.
בקיבוץ נמצא קאנטרי בשם: "לימפופו", ומגיעים אליו תושבים מכל אזור השרון והמרכז.
בקיבוץ היה בעבר יקב ססלוב שנסגר בשנת 2019.
אייל אציל או אייל אדמוני (שם מדעי: Cervus elaphus) הוא מין של יונק צמחוני ממשפחת האיילים החי לאורך אירופה וחלק קטן מאסיה.
האייל האדמוני הוא מהנפוצים והמוכרים שבאיילים, אם כי תפוצתו בטבע מעט הצטמצמה.
האייל האדמוני חי באירופה, באסיה ובצפון אפריקה, כשהוא למעשה האייל היחיד הנמצא בטבע באפריקה.
הוא נפוץ ברוב יערות אירופה ובאסיה בין טורקיה לקשמיר.
האייל האדמוני הובא על ידי האדם לאוסטרליה, לניו זילנד ולאמריקה הדרומית ובאזורים אלה אוכלוסייתו של האייל האציל משגשגת.
על-פי ממצאים ארכאוזואולוגיים, האייל האדמוני היה מצוי גם בארץ ישראל, ונעלם ממנה לא יאוחר מהמאה ה-16 לספירה.
האייל האדמוני חי בעיקר ביערות נשירים וגם במחטניים וכן בערבות עשב וביצות.
כמו כל קרוביהם, האיילים האדמונים הם צמחוניים ומעלי גירה מובהקים.
הם ניזונים מעשב, עלים, פרחים, פירות וקליפות עצים.
גובהם בכתפיים של הזכרים הוא בין .
משקלם מגיע עד ואורך גופם מקצה האף ועד זנבם הקצרצר מגיע עד 2.5 מטר.
אורך קרניו המסועפות של הזכר מגיע עד .
מבנה גופה של הנקבה עדין יותר ויותר קליל.
האייל האציל חי בעדרים נפרדים (לזכרים ולנקבות) האיילות רועות בצוותא מלוות בצאצאיהן בגילים שונים, בעוד הזכרים שבגיל למעל לשלוש שנים יוצרים עדרים משלהם.
ההתנהגות שונה מאוד בין עדרי הנקבות לעדרי הזכרים, לנקבות יש מנהיגה (בדרך כלל האיילה הוותיקה ביותר) ה"שומרת" על שאר העדר ומשמיעה קול בעת סכנה, בעוד שאצל הזכרים המנהיג הרבה פחות משמעותי ובפעמים רבות העדר יכול להיפרד ולחבור חזרה לסירוגין.
קרניו של האייל האציל עשויות מעצם מוצקה -בלא חלל ומח- המבצבצת מן הבליטות של עצם המצח.
כאשר הקרניים מתחילות להתפתח הן מעוגלות (מאוחר יותר הן מסתיימות בחוד) וגידולה מותנה ע"י קרום העצם, שכבה כפולה של ריקמה סיבית המצוידת בצינורות דם, המייצרת את העצם.
נפילה וצמיחה מחודשת של הקרן מתרחשת אחת לשנה, בניגוד לסברה הרווחת, גידול הקרניים אינו מתחולל בקצב של סעיף לשנה למרות, שאפשר לאמוד באופן גס את מספר שנותיו של האייל על פי קרניו.
הזכרים נאבקים זה בזה בנגיחות בקרניהם המסועפות והמנצח זוכה בנקבות ואוסף סביבו הרמון שלם.
לאחר הריון הנקבה אשר נמשך 25–35 שבועות הנקבה עוזבת את העדר למקום מסתור שקט ובטוח בו היא תוכל להמליט.
בהמלטה מגיח לעולם עופר יחיד ודי מפותח: רואה, שומע, פרוותי ולאחר זמן קצר הוא יכול כבר לקום על רגליו ולהתחיל ללכת.
פרוותו של העופר צבועה בחום בהיר ומנוקדת בנקודות לבנות וכך הוא מוסווה בין עצי היער על רקע האור והצל וקשה לראותו כי קרני האור נשברות על גופו.
כשהוא נולד, העופר צמוד לקרקע ולא זז בכלל.
כל פרק זמן באה אמו ומיניקה אותו.
לאחר כשבועיים חוזרים העופר עם אמו לעדר.
האיילה מיניקה את העופר במשך כשבעה חודשים.
תוך כדי היניקה העופר כבר מתחיל לאכול עשב ופרוותו הולכת ומתכהה בבוא הסתיו, וקרניו של העופר מתחילות לבצבץ.
בגיל 6–7 יגיעו הזכרים לממדים המתאימים וקרניהם יגדלו לתפארת.
במשך שנים רבות היה ציד האיילים ענף ספורט מקובל באירופה ואוכלוסייתם התמעטה.
כיום האיילים האצילים מוגנים על פי החוק.
עם התמעטות אויביהם הטבעיים התרבו האיילים האצילים יתר על המידה מעבר ליכולת מקומות המחיה שלהם ונוצרה בעיה של התפוצצות אוכלוסין.
כדי למנוע תופעה זו, רשויות שמורות הטבע באירופה מספקות רישיונות לציד איילים מבוקר.
מכך נהנים שני הצדדים - הרישיונות לציד האיילים מכניסים הכנסה נאה לרשויות שמורות הטבע, ובמקביל מווסתים את אוכלוסיית האיילים האצילים.
בישראל החלו לגדל את האייל האדמוני לצורך בשרו.
בעניין כשרותו, ישנו פולמוס בקרב הרבנים בארץ.
אויביהם הטבעיים העיקריים של האייל האציל הם דוב חום, זאב מצוי והגרגרן.
את העופרים טורפים יונקים יותר קטנים כמו שונרים, עיט זהוב, תנים ושועל אדום.
האייל רץ מהר מאוד ומסתמך על מהירותו הרבה.
אם זה לא עוזר, האייל משתמש בקריאות ובנהמות, ואם גם זה לא עוזר האייל ינגח בקרניו האדירות.
הנקבות נטולות הקרניים מסתמכות על ריצתן המהירה.
תת-מינים נוספים הועברו למין אייל מרכז-אסייתי.
אייל אוף דוגס הוא חצי אי במזרח לונדון המוקף משלושת צדדיו (המזרחי, הדרומי והמערבי) על ידי אחד מהפיתולים הגדולים ביותר של נהר התמזה.
מכיוון צפון נמצאים מעגני מערב הודו, כך שהגישה היחידה לאי היא דרך שני גשרים החוצים את המעגנים המזרחיים והמערביים.
האי שייך לרובע טאוור האמלטס והוא חלק מהדוקלנדס.
אייל אלפרד (שם מדעי: Rusa alfredi) הוא מין בסוג אייל רוסה המצוי בפיליפינים ביערות של האי פנאי וחלק מוויסאיאן (קבוצת איים) במרכז הפיליפינים.
אייל אלפרד הוא אחד מתוך שלושה מיני האייליים המצויים בפיליפינים.
עונת הרבייה של האייל היא מנובמבר עד דצמבר כשהנקבה ממליטה לאחר היריון של 240 יום צאצא יחיד.
המין נמצא בסכנת הכחדה ובערך 70 פרטים מוחזקים בשבי ועוד 300 פרטים נמצאים בטבע.
המין מוגן בחוק על ידי ממשלת הפיליפינים.
הגורמים לירידה במספר הפרטים הם בירוא יערות וציד עבור מסעדות ושווקים.
בשנת 2009 המין התגלה מחדש בטבע בידי חוקרים בריטיים ופיליפינים שגילו עקבות וגללים המיוחסים לאייל באי נגרוס.
בנוסף לאיילים התגלו באזור גם צמחים רבים כמו כדנית, עופות וצפרדעים.
אייל אלמושנינו (נולד ב-10 באפריל 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר והבלם.
את הקריירה החל אלמושנינו במחלקת הנוער של עירוני אשדוד, ואת רוב הקריירה שיחק בקבוצה המקומית (שהפכה לאחר האיחוד ב-1999 למועדון ספורט אשדוד).
לאחר 8 עונות באשדוד עבר אלמושנינו למכבי חיפה, שם זכה עם הקבוצה באליפות והיה שותף להופעת הקבוצה בליגת האלופות בעונת 2002/03. בינואר של אותה עונה חזר לאשדוד, כיוון שמיעט לשחק בחיפה.
לאחר עונת השאלה בהפועל כפר סבא ועוד 3 עונות במדי מ.ס.
אשדוד, עבר אלמושנינו בינואר 2008 לקבוצת בני לוד מהליגה הלאומית.
לאחר שנה וחצי בלוד, עבר בקיץ 2009 לקבוצת מכבי באר שבע, אך לאחר מספר חודשים עזב את הקבוצה וחתם בעירוני קריית מלאכי, במדיה פרש ממשחק פעיל בקיץ 2010.
לאלמושנינו הופעה אחת בנבחרת ישראל, במשחק ההפסד לנבחרת הונגריה ביוני 2000.
אֵיְיל הוא סוג בירה נפוץ ועתיק שמקורו באי הבריטי.
האייל מבושל מלתת שעורה ושמרי בירה בתהליך של תסיסה עילית חמה (24-15 מעלות צלזיוס), ובכך נבדל מן הלאגר שמקורו גרמני ומושתת על תסיסה תחתית קרה.
מקור השם "Ale" הוא בביטוי הימי ביניימי Heal, שפירושו בריאות טובה (Good Health).
במקור, נבעה חשיבותו של האייל משתייתו כמשקה מרכזי במסיבת הכלולות.
בני משפחת הכלה היו מגישים לאורחים בירה שיוצרה במיוחד לאירוע.
המילה האנגלית Bridal, שמשמעותה "חתונה", מגיעה במקורה מן הביטוי Bride Ale.
במהלך המאה ה-8 החלו להופיע 'בתי אייל' ששימשו כפונדקי דרכים לעוברים ושבים.
בעקבות הגידול הרב בהכנת אייל, נוצר מחסור בדגנים למזון, והיה דרוש לייבא כמות נכבדה של דגנים על מנת לכסות על החוסר.
במאה ה-18 כונו בתי האייל "בתי ציבור" (Public Houses), שמשמם נגזר השם המודרני Pub, למקום בו מגישים בירה.
המוסדות הללו היו בעלי מאפיינים מעמדיים מובהקים, וככל שבית אייל היה מיועד למעמד נמוך יותר, כך הבירה שהוגשה בו הייתה זולה יותר ואיכותה ירודה.
ב-1752, אחד מכל 15 בתים בלונדון היה Pub שכזה.
התנועה הפוריטנית האשימה את בתי האייל בהגברת תופעת השכרות, והפכה אותם לאחראים לאי הסדר הציבורי.
בתי האייל תוארו כמקומות מפוקפקים בהם נפגשים אנשים משולי החברה - שודדים, סרסורים, זונות ונוודים.
הייצור המסחרי של האייל החל בראשית המאה ה-18, והחליף בהדרגה את המבשלות הביתיות.
מעתה הפך האייל לבעל איכות סטנדרטית, מה שתרם להפיכתו למשקה של המעמד הבינוני והגבוה.
התירוש של האייל מותסס בטמפרטורה של 15 עד 24 מעלות צלזיוס.
בטמפרטורה כזו מייצרים השמרים כמות גדולה של אסטר, ונותנים לבירה מתיקות, גוף "מלא" וטעם פירותי.
לרוב סוגי האייל מוסיפים כָּשוּת, כדי לחזק את המרירות, לאזן את המתיקות של הלתת ולשמר את הבירה.
תהליך התסיסה של האייל מהיר יחסית לבירות אחרות, והבירה מוכנה בתוך שבועיים מתחילת התהליך.
פייל אייל (Pale Ale) - האייל הבהיר.
מאופיין בצבע זהוב עד אדמדם, ובטעם האופייני של האייל הפירותני והמריר.
IPA - אינדיה פייל אייל (India Pale Ale) בירת אייל שמקורה באנגליה במאה ה-18, ונחשבת לאחד הסוגים הפופולריים של בירת אייל בעולם, ובייחוד בארצות הברית.
ה-IPA הומצא כפתרון לבעיית משלוחי בירה המקולקלים לחיילים הבריטים בהודו.
הבירות לא היו שורדות את השייט הארוך מאנגליה, והיו מגיעות חמוצות ובלתי ניתנות לשתייה.
אחרי מספר רב של ניסיונות כושלים נמצא פתרון על ידי יצרן בירה לונדוני בשם ג'ורג' הודג'סון, שלקח את המתכון הבסיסי שלו לבירת אייל והגדיל כמויות של שני מרכיבים חשובים - כשות ואלכוהול, שניהם חומרים משמרים טבעיים המגנים על הבירה מפני זיהומים.
בירות בסגנון IPA הן לרוב בצבע נחושת עמוק, מאוד ארומטיות ומפגינות טעמים חזקים הנוטים לכוון המר והפירותני.
ביטר (Bitter) - סגנון של אייל שלמרות שמו, הוא איננו המריר ביותר.
נחשב למריר יותר מהאייל המתון (Mild Ale), ובעל צבע נחושת.
פורטר (Porter) - סוג של אייל שקיבל את שמו מן הסבלים הלונדונים שאהבוהו במיוחד.
הלתת של הפורטר קלוי יותר מאצל האייל הבהיר, מה שמעניק לו טעם ונפח קרמלי, וצבע חום אופייני.
סטאוט (Stout) - גרסה מחוזקת של הפורטר.
מכיל ברוב המקרים שעורה קלויה המחזקת את טעמיו.
ישנם מספר סוגי סטאוט שונים.
יין שעורה (בירה) (Barly Wine) - אייל עם אחוז אלכוהול גבוה (בין 9% ל-13%), מר ומתוק גם יחד, הנוטה לטעם של סירופ.
אייל דלעת (Pumpkin ale) - זכה לפופולריות בארצות הברית ומיוצר מדלעת ושעורה.
אייל בוחבוט (נולד ב-5 במאי 1968) הוא במאי, זמר, שחקן, מוזיקאי ואיש חינוך ישראלי.
בוחבוט, בנו של שלמה בוחבוט, לשעבר ראש עיריית מעלות-תרשיחא, הוא בוגר הפנימייה החקלאית בנהלל.
הוא החל את הקריירה המוזיקלית בסוף שנות השמונים, בלהקת פיקוד דרום.
השתתף בביצוע השיר "יונה עם עלה של זית" של הלהקה, שזכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון במסגרת חגיגות הזמר העברי בערד בשנת 1987. ב-1991 הופיע במחזמר "שיער" בתפקיד הראשי כג'ורג' ברגר.
במחצית הראשונה של שנות התשעים, שיחק בתפקיד ראשי במחזמר שיער מבית טלית הפקות ב-1991. כמו כן, שיחק במחזה אחים בדם ב-1990, השתתף בפסטיגל 1993 והקליט אלבום בשם "כביש מספר 89" שיצא באן אם סי ב-1994, ושיחק במחזמר "הגיבן מנוטרדאם" בהפקת תיאטרון יובל ולירן הפקות 1996.
בין השנים 1998–1999 שיחק בסדרת הטלוויזיה "כסף קטלני" והגיש את תוכנית הרדיו "קבלני לילה" ברדיו 99. בשנת 2000 שיחק במחזמר "פוקהונטס" בהפקת טבת סרטים, ומשגב עורי הפקות.
שנה לאחר מכן, גילם שני תפקידים ראשיים בהבימה: "כריש פטיש" ב-2001 ו"הם יורים גם ביונים" ב-2002, כמו כן שיחק ב"נאסר-א-דין" שהוצגה בהבימה ב-2002 ובבוסתן ספרדי.
במקביל, שיחק בסדרות הטלוויזיה: "חבורת בולדוזר" ב-2001 וב"כאן ועכשיו" ב-2002.
ב-2000 ייסד, הפיק וניהל את להקת חמסה.
החל משנת 2003, עוסק בלימוד בימוי ומשחק במספר ערים בצפון הארץ.
ב-2010 פרסם את הסינגל "עד שאחזור", שכתב עבורו זאב נחמה ושיר נוסף בשם "למדנו לפגוש", שכתב והלחין בעצמו.
בספטמבר 2011 ייסד את תיאטרון "הבימה הגלילית" כזרוע של התיאטרון הלאומי "הבימה", וביחד עם משרד התרבות ביים שתי הצגות עם שחקנים מהגליל המערבי: "קן הקוקייה" ו"השוטר אזולאי".
האחרונה הציגה באולם "רובינא" ב"הבימה" ביוני 2013.
ב-2022 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "שנות ה-90" בתפקיד יאיר, המפקד של פרוספר בשייטת 13.
תפקיד ראשי - מחזמר "שיער" (טלית הפקות)
תפקיד ראשי - מחזמר "הגיבן מנוטרדאם" (תיאטרון יובל ולירן הפקות)
תפקיד ראשי - מחזמר "פוקהונטס" (טבת סרטים, ומשגב עורי הפקות)
תפקיד ראשי בהצגה - "כריש פטיש" - "הבימה"
תפקיד ראשי בהצגה - "הם יורים ביונים" - "הבימה"
תפקיד במחזמר – "בוסתן ספרדי" - "הבימה"
תפקיד במחזמר – "נאסר-א-דין" - "הבימה"
תפקיד במחזמר – "אחים בדם"
תפקיד במחזמר - "שאול" - תיאטרון היכל שלמה תל אביב
תפקיד ראשי – בסדרה "כסף קטלני" (2,3)
תפקיד ראשי – בסדרה "כאן ועכשיו" ערוץ 1
תפקיד ראשי – בסדרת ילדים "חבורת בולדוזר"
ערוץ 2 "שמש" - תפקיד אורח.
תוכנית אישית "מתנות קטנות" רדיו צפון 104.5
קבלני לילה - רדיו 99 FM
2012 - ייסד את התיאטרון הבימה הגלילית בשיתוף תיאטרון "הבימה" בגליל המערבי.
2011 - ייסד את תיאטרון פלסטלינה בצבעים באשדוד.
התיאטרון מורכב חציו מנוער בעל צרכים מיוחדים וחציו עם נוער מבתי הספר התיכוניים בעיר.
איתם העלה הצגה אשר כתב וביים, "חדר משלי", המבליטה את השונות בחברה הישראלית.
2011 - ייסד את תיאטרון קריית אתא
2011 - ייסד את תאטרו-נוער קריית ביאליק בשיתוף עיר ללא אלימות.
ביים הצגה פרי עטו "אדוני ראש הממשלה" לתיאטרון עיוורים וכבדי ראייה בעיר אשדוד.
2013 - ביים הצגה פרי עטו, "על גג העולם", עבור נוער בסיכון קריית ביאליק.
2014 - כתב מחזה מקורי, "כאן - פורקן", המתאר את 24 השעות האחרונות במעוז פורקן על שפת תעלת סואץ ערב מלחמת יום הכיפורים.
החל מ-2012 משמש כבמאי ומורה תיאטרון לנוער בסיכון בבתי ספר תיכוניים וברשת אורט הארצית.
החל מ-2011 משמש כבמאי המתמחה בעבודה עם אוכלוסייה עם צרכים מיוחדים.
"הדלת" - מחזה מקורי פרי עטו, תיאטרון קריית אתא.
טיטי - מחזמר מקורי לכל המשפחה
הלהקה - מחזמר - תיאטרון קריית אתא
סאלח שבאתי- תיאטרון קריית אתא
"לחיי החיים" - מחזה מקורי תיאטרון נשים נהריה.
"הצל ואני" - כתב וביים הצגה בנושא אחים ואחיות של נוער עם צרכים מיוחדים.
"סודות היער הקסום" - כתב וביים הצגת ילדים מצחיקה ומשעשעת העוסקת בנושא חמדנות וקבלת האחר והשונה.
"בוסתן ספרדי" - מאת יצחק נבון תיאטרון קהילתי קריית אתא ותיאטרון "הבימה הגלילית"
"קזבלן" - מאת יגאל מוסינזון תיאטרון קהילתי קריית אתא
"כנר על הגג" - מאת שלום עליכם תיאטרון קהילתי קריית אתא
"קן הקוקייה" - מאת דייל וסרמן בימוי אייל בוחבוט "הבימה הגלילית"
"השוטר אזולאי" - מאת אייל בוחבוט על פי אפרים קישון, בימוי וכתיבה תיאטרון "הבימה הגלילית" ותיאטרון "הבימה".
"קרן ליאור בוקר" - במאי טלוויזיה למופע התרמה בטלוויזיה ל"קרן ליאור בוקר ז"ל" ולאסון הכרמל.
"עיר ללא אלימות" - "חופים" - "תעביר את זה הלאה" בימוי וכותב המחזה, נוער בסיכון קריית ביאליק.
הרשות למלחמה בסמים - "על גג העולם": במאי וכותב המחזה, אשדוד.
מחזמר "הפנימייה" - במאי, מקום ראשון תאטרונוער אשדוד.
תעבירו הלאה - תיאטרון קריית ביאליק, מחזמר על מצב האתיופים בישראל.
מחזמר "שמשון ודלילה" - כתיבה, עריכה ובימוי על בסיס שיריו של מוש בן ארי, תיאטרון קריית אתא.
בשנים 2005–2009, כיהן כחבר מועצת הרשות השנייה, בתפקיד יו"ר ועדת הרדיו האזורי ויו"ר ועדת הטלוויזיה.
במסגרת תפקידו כיו"ר ועדת הרדיו האזורי, ניהל והוביל רפורמה, שעיקרה מהפך רגולציה בתחום זה, ובתפקיד יו"ר ועדת אד-הוק להורדת הווליום בפרסומות בטלוויזיה והביא לירידה משמעותית בעניין זה.
כיו"ר ועדת הטלוויזיה, היה מראשי המובילים לרפורמה בתחום הטלוויזיה המסחרית, "מיקוד הרגולציה" ("מתווה בוחבוט"), ויישם אג'נדה שעיקרה ביזור התקשורת בפריפריה: בין היתר, פעל לפתיחת אולפן טלוויזיה בנתיבות ושיפור מעמדה של הפריפריה בתקשורת.
בתחום התוכן והיצירה המקומית, פעל להגדלת תקציבי הפיתוח מ-1% ל-10% אחוזים, כשמתוכם 5% יועדו ליוצרים ומפיקים מהפריפריה הגאוגרפית או המגזרית.
כמו כן, קידם הזרמת תקציב מקופת הרשות השנייה עבור הפקות בפריפריה ופרס התיאטרון בבאר שבע.
במקביל, קידם שינויי כללים בתחום הפרסומות, ובעיקר מניעת שימוש שאינו מוסרי או ערכי בבעלי חיים, בשפה העברית ובצנעת הפרט.
אַיל אדלר (נולד בירושלים) הוא מלחין ומרצה ישראלי.
פרופסור חבר באקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים.
מכהן כמנהל איגוד הקומפוזיטורים בישראל.
זוכה בשני פרסי ראש הממשלה לקומפוזיטורים, שני פרסי אקום, ופרסים בין לאומיים בקומפוזיציה .
יצירותיו התזמורתיות והקאמריות של איל אדלר מנוגנות דרך קבע בישראל וברחבי העולם.
יצירתו הסימפונית Resonating Sounds נכתבה עבור דניאל בארנבוים ותזמורת דיוואן מזרח-מערב.
היא נוגנה בבכורה עולמית בקיץ 2014 במסגרת הסיור הבין-לאומי של התזמורת.
היצירה Alone, I return from the Night נוגנה בבכורה בגרסתה החדשה ב-2019 בהזמנת התזמורת הפילהרמונית של מינכן בניצוחו של עומר מאיר ולבר עם זמרת הסופרן הילה בג'יו.
יצירתו Crystallization לתזמורת גדולה נוגנה ב-2012 על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה.
יצירתו "השער האפל" נוגנה ב-2012 בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים, והיצירה "צבעי העפר" נוגנה בבכורה ב־2013 בפסטיבל למוזיקה קאמרית בירושלים, בברלין ובירושלים, בהזמנת הפסטיבל.
יצירותיו נבחרו לפסטיבלים הבין לאומיים ACL בקוריאה, ו-ISCM בקרואטיה.
שלושה קונצ'רטי שלו נוגנו בבכורות קונצ'רטו כפול לגיטריסט יחיד, בניצוח פרדריק שאזלן והתזמורת הסימפונית ירושלים; קונצ'רטו למנדולינה ותזמורת מיתרים בניצוח עומר מאיר ולבר, וקונצ'רטו לכינור ותזמורת מיתרים שבוצע לאחרונה בבכורה בצ'כיה.
בישראל - מבוצעות יצירותיו בין היתר על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, סימפונט רעננה, אנסמבל המאה ה-20, אנסמבל מיתר, הרביעייה העכשווית, אנסמבל מוזיקה נובה ועוד.
איל אדלר כיהן כמלחין הבית של אנסמבל מיתר בשנים 2006–2012, וכיום הוא יועץ האנסמבל.
נבחר כמלחין הבית של התזמורת הסימפונית והקאמרית של אוניברסיטת מקגיל (1999-2001).
בקיץ 2011 הוזמן לוויסבי, שוודיה (ISCM) כמלחין אורח.
יצירותיו יוצאות לאור באופן קבוע מטעם מכון למוסיקה ישראלית והמרכז למוזיקה ישראלית.
למד באקדמיה למוזיקה על שם רובין בירושלים, בפקולטה לקומפוזיציה ותאוריה לתואר ראשון ולתואר אמן בכתת פרופ.
בשנים 1997–2001 למד לתואר דוקטורט בקומפוזיציה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול.
בשנת 2001 הצטרף אדלר לסגל האקדמיה למוזיקה ומחול בירושלים ומכהן כפרופסור חבר בקומפוזיציה ותאוריה.
כיהן כדיקן הסטודנטים, כראש החוג לתורת המוזיקה, קומפוזיציה וניצוח, וכראש מחלקת יצירה רב-תחומית.
אדלר משמש כיו"ר איגוד הקומפוזיטורים בישראל.
כיהן בחבר הנאמנים לפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
מכהן בחבר השופטים הבינ"ל בתחרויות הקומפוזיציה- Future Symphony ו־Basys Conposition Conpetition החל משנת 2018.
2011 - הישג השנה, פרס אקו"ם על יצירתו Quintet.
2008 -פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
2003- פרס אקו"ם על יצירתו Crystallization
2018- פרס ראשון בתחרות הבינל שם RMN London ליצירה Chase.
2022- פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
1994 - שלושה שירים למקהלת נשים: קריה יפהיפיה; ניצנים נראו בארץ, שאי יונה
1995 - רביעיית מיתרים ב 4 חלקים
1995 - חמישה קטעים קצרים לקלרינט.
1997 - מיסטריוזו לפסנתר מוקדש למרק קופיטמן לרגל מלאות 70 להולדתו
1997 - לרגו לכינור ותזמורת.
Fragments - 2002 לחליל אלטו
to Colors - 2003 - גוונים..לצבעים" לפסנתר ורביעיית מיתריםCircles in Time - 2004 - לחליל, קלרינט, צ'לו, כלי הקשה ופסנתר.
Reminiscence - 2005 לכינור ופסנתר.
2006 - לפני השער האפל - שני שירים על מילים של דוד פוגל, למצוסופרן, חליל, קלרינט, בסון, כנור, צ'לו ופסנתר.
2009 - חמישייה לפסנתר, חליל, קלרינט, כינור וצ'לו.
2010 - פוסטלוד לאנסמבל גדול.
2010 - אלגרטו מיסטריוזו לשני פסנתרים.
2016 - קונצ'רטו כפול לגיטריסט יחיד ותזמורת 'גדולה'
2019- קווים נשברים, לכינור ותזמורת מיתרים.
2020- אור הגנוז, גרסה חדשה לאנסמבל גדול.
2023- In Motion, לצ'מבלו, אקורדיון, ותזמורת גדולה.
'Remiscence', works 2003-2009. בחסות איגוד המלחינים הישראלים
אייל באט (16 באפריל 1966 – 5 בפברואר 2025) היה מלחין, פסנתרן ומעבד ישראלי.
רוב יצירתו כתובה למקהלות, והיא כוללת יותר מ-200 יצירות ועיבודים.
בין המקהלות המבצעות את יצירותיו מקהלת בת-קול, מקהלת מורן, מקהלת העפרוני, מקהלת אנקור, המקהלה הפילהרמונית תל אביב ועוד.
יצירותיו בוצעו בתחרויות ובפסטיבלים בין-לאומיים בספרד ובהולנד ובפסטיבל אבו גוש בישראל.
כתיבתו לבמה כוללות אופרה לילדים בבימוי מלא, "ברמלי" שנכתבה במיוחד עבור מקהלת בת-קול, ושתי יצירות שביצעו התזמורת הפילהרמונית הישראלית והתזמורת הקאמרית הישראלית.
ב-2018 בוצעה האופרה שכתב, "הינדיק משוגע", לליברית מאת צפריר קולת המבוססת על אגדה חסידית.
כמו כן כתב את האופרה "עידו ועינם", המבוססת על הרומן מאת ש"י עגנון.
אייל באט התמחה בליווי מקהלות והרבה להופיע עמן.
בין השאר היה הפסנתרן הראשון של מקהלות מורן ובשנים האחרונות ליווה בקביעות את אנסמבל זמרי מורן.
אייל קיבל תואר שני בהצטיינות בהלחנה מאוניברסיטת בר-אילן.
בין מוריו היו אנדרה היידו, בטי אוליברו וגדעון לבינסון.
בנוסף היה אייל בוגר מכללת לוינסקי לחינוך במקצוע חינוך מוזיקלי ובהתמחות בניצוח מקהלות.
העץ שלבו חלול; למקהלת ילדים בשלושה קולות (1995); מילים: נורית זרחי
שוב החורף חורש את הים; למקהלה מעורבת (1995); מילים: נתן יונתן
שיר לשירה למקהלה (1997); מילים: יהונתן גפן
פעם טיילנו אני וחבר; מילים: יהודה אטלס
אולי זאת אהבה; מילים: לאה נאור
מיכאל; מילים: מרים ילן שטקליס
אמא, אל תהיי עצובה; מילים: פניה ברגשטיין
עזור לי כוכב; מילים: אלי נצר
כשמלבישים לי סוודר; מילים: יהודה אטלס
שלושה חוטים ומחט; מילים: ע.
סוף זה תמיד התחלה; מילים: לאה נאור
באור קדומים יצירה למקהלת ילדים או נשים ב-4 קולות; מילים: עוזי שלו
שיחה עם עטלף למקהלת ילדים ופסנתר; מילים: ע.
אמונה למקהלה וכינור; מילים: שניקה שקד
סיפור אהבה כמעט רגיל למקהלת נשים, משור ופסנתר
אל הבית באה גברת למקהלה ופסנתר; מילים: יהודה אטלס
"תפילת ערבית לשלום" (השכיבנו), למקהלת נערות
"פסוקי דרך", למקהלת נשים, אבוב, קלרינט ובסון
6 שירי משוררות לקול ופסנתר (2013)
הו אלי; מילים: אלזה לסקר-שילר; תרגום: נתן זך
שיר מיתה קטן; מילים: אלזה לסקר-שילר; תרגום: נתן זך
פסנתרי הכחול; מילים: אלזה לסקר-שילר; תרגום: נתן זך
הסתרת את נפשך ממני; 12 שירים לקול ופסנתר (2011); מילים מאת זלדה, לאה גולדברג, יונה וולך, דליה רביקוביץ ומשה שפריר.
לכל אדם חיים של נחל
השמים נחצו לזהוב וכחול (2024); מילים: ינון נאמן
אני מכחול (2024); מילים: עוזי שלו
לבד לקול ופסנתר; מילים: שמעי כהן
אל תעמדי בחלון לקול ופסנתר; מילים: סטניסלב ויגודסקי בתרגום חנוך פרוז
הו אלי לקול ופסנתר; מילים: אלזה לסקר-שילר בתרגום נתן זך
שני שירי פול צלאן לקול, צ'לו ופסנתר
על רחל - מילים: שירה כרמון
זולגות השעות - מילים: שירה כרמון
שמלות לקול ופסנתר (2000 לערך); מילים נורית זרחי
מתוך "אני מאמין" – קנטטה על פי י"ג עיקרי האמונה לרמב"ם (2017) לסופרן, קונטרבס ופסנתר
"שיר השירים" לחלילית ולטריו כלי קשת (1999).
"היושבת בגנים" לחלילית ולפסנתר (מוקדש לדרורה ברוק) (2001).
"רישומים הודיים" לבסון ולפסנתר (מוקדש לעוזי שלו) (2017).
"מאלבום התמונות" לבסון ולחמישיית כלי קשת (מוקדש לעוזי שלו) (2021).
פרלוד להילה לצ'לו ולפסנתר (2024) (מוקדש לצ'לנית הילה אפשטיין).
זכרונות מאנגליה לזכר אריה אפשטיין (2023) לצ'לו ופסנתר.
"wir waren einmal Tiere" (היינו פעם חיות); מילים: שירה כרמון (לזכר ה-7 באוקטובר 2023).
"שלושה רגטיימים" לכינור ופסנתר (1997).
"שתי מנות ראשונות" לאבוב, קלרינט ובסון (נכתב במקור לשני אבובים וקרן אנגלית).
"הנס המושהה" לאבוב, בסון ופסנתר.
"Moved" לחליל, סקסופון סופרן, צ'לו, כלי הקשה ופסנתר (1988).
יצירות לפסנתר (יצאו בדיסק ב-2002 בביצוע מיכל טל)
"הינדיק משוגע", לליברית מאת צפריר קולת המבוססת על אגדה חסידית
"עידו ועינם", המבוססת על הרומן מאת ש"י עגנון
אייל אלדי (שם מדעי: Panolia eldii; קרוי גם אייל מצח-קרן או אייל טאמין), הוא מין של אייל החי בדרום-מזרח אסיה ומצוי בסכנת הכחדה.
כאשר היה מסווג בתחילה בסוג אייל, שמו המדעי היה "Cervus eldii", לאחר מכן הועבר לסוג אייל רוסרבוס יחד עם אייל ברסינגה ואייל שומבורג ושמו המדעי היה "Rucervus eldii", וכיום נחשב כמין יחיד בסוג "Panolia"; למרות זאת בטקסונומיות רבות הוא עדיין מוכר כמין בסוג אייל רוסרבוס.
אייל זה התגלה על ידי המערב לראשונה במניפור שבהודו בשנת 1839. השם המדעי המקורי Cervus eldii, נטבע בשנת 1844 על שמו של קצין בריטי.
מבחינה גנטית האייל האלדי נחשב כקרוב ביותר לאייל דוד, ובמידה פחותה יותר גם לאייל אדום, אייל ברסינגה, אייל נקוד, ויחמור.
גודלו של האייל האלדי בינוני, והוא מזכיר בגודלו וצורתו את הברסינגה.
המין נחשב לאייל חינני ומלכותי, ומסיבה זאת הוא מבוקש בגני חיות.
רגליו דקות וארוכות, גופו ארוך, ראשו גדול וצווארו דק.
בגרונו של הזכר יש רעמה עבה של שיער ארוך.
הזכרים גבוהים וכבדים יותר מהנקבות.
פרוותם של האיילים מחוספסת וגסה, ומשנה את צבעה במהלך העונות: בקיץ צבעה חום אדמדם עם חלקים בהירים יותר בגפיים, ובחורף צבעה משתנה לחום כהה; והזכרים נוטים להיות כהים יותר מהנקבות.
צבע הפרווה גם נוטה להשתנות בין תת-המינים.
הזנב קצר יחסית וחלקו האחורי בצבע לבן בוהק בדומה לעכוז והגחון.
אפו של האייל גדול ושחור, עיניו קטנות, אוזניו גדולות וצבעם הוא חום מבחוץ ולבנבן מבפנים.
לאייל האלדי סינר לבן בצווארו הנמשך עד לשפתיו, ומעל אפו וסביב לעיניו השער לבן-בז'.
החלק הגדל לכיוון המצח, יוצא דופן משאר האיילים וארוך ובולט במיוחד; מסיבה זאת האייל האלדי קמכונה גם "אייל מצח-קרן".
הזכרים משירים את קרניהם בכל שנה, והקרן מגיעה לשיא גודלה בעונת הרבייה.
העופרים של האייל האלדי נולדים עם כתמים לבנים בגופם, וכשהם גדלים הכתמים דועכים ונעלמים.
מידות גופו של האייל האלדי הן:
אייל מניפורי (Panolia eldii eldii) חי במניפור, הודו; ומכונה במניפורית "סאנג'אי".
צבע פרוותו הוא חום זהוב.
אייל בורמזי (Panolia eldii thamin) חי ב מיאנמר (בורמה) ובמערב תאילנד.
תואר לראשונה ב-1915. צבע פרוותו הוא חום אדמדם.
אייל תאילנדי (Panolia eldii siamensis) חי בתאילנד, קמבודיה, סין, וייטנאם ולאוס ויש המחשיבים אותו כמין נפרד.
צבע פרוותו הוא חום כהה.
האוכלוסייה התאילנדית שחיה על האי הסיני האינאן נחשבת על ידי הרשויות הסיניות כתת-מין נפרד תחת השם המדעי (Panolia eldii hainanus = אייל האניאני), אולם דיווח זה אינו נתמך על ידי ראיות גנטיות.
האייל האלדי הוא יליד דרום ומזרח אסיה, ותפוצתו ההיסטורית השתרעה בעבר החל מצפון מזרח הודו ועד דרום סין וייטנאם וקמבודיה.
כיום התפוצה נחלקת לארבעה חלקים עיקריים המאוכלסים על ידי שלושה תת-מינים, ומבודדים מבחינה גאוגרפית: 1. האייל המניפורי המוגבל לאוכלוסייה קטנה במניפור שבהודו; 2. האייל התאילנדי הנפוץ בקמבודיה ולאוס, ונצפה בעבר גם בתאילנד ובווייטנאם ומשערים כי נכחד שם כיום; 3. האי האינאן (סין.
בעבר גם בדרום סין) המאוכלס אף הוא על ידי האייל התאילנדי (נחשב לעיתים כתת-מין נפרד); 4. האייל הבורמזי המצוי במרכז מיאנמר, וייתכן כי נכחד כבר במערב תאילנד.
בית הגידול משתנה בין תת-המינים: ה"סאנג'אי" המצוי במניפור ב"אגם לוקטאק", חי באזורי ביצות בעלי צמחייה מקומית הנקראת "פהומדי".
לתת-מין זה יש פרסות רחבות המסייעות לו ללכת בקלות באדמה בוצית.
האייל הבורמזי אינו קשור לביצות ומצוי בשלושה סוגי יערות: יער נשיר יבש, יער נשיר לח, ויער מעורב עם עצי טיק.
האייל התאילנדי חי אף הוא ביערות נשירים ולעיתים גם ביערות מונסון.
האחרונים נצאים גם בעמקים ובהרים, ובעבר תועדו גם בשטחי מרעה, סוואנות, יערות גשם ממוזגים, יערות ירוקי עד ויערות אורן.
אף על פי שהשניים אינם חיים באזורי ביצות, קורה מדי פעם שיש הצפה ביער ואז הללו אינם מהססים להיכנס למים להתפלש או לאכול; במקרה של הצפות גבוהות האיילים עולים על תלוליות עפר או לאזורים הרריים מעט.
כל השלושה נמנעים מצמחייה נמוכה בעלת קני במבוק, מיערות סבוכים ומאזורי חוף, ומצד שני נכנסים לפעמים לשטחים חקלאים וניזונים שם על גידולים.
בין ההרגלים המשותפים לכל תת-המינים של האייל האלדי: פעילים ברוב היום ומחפשים מחסה מהשמש בשעות הצהריים, ונודדים לתקופות קצרות בעונה היבשה בחיפוש אחר מזון ומים.
איילים אלה גם באים לאזורים שונים בעקבות עשבים חדשים הצומחים לאחר השריפות הגדולות בחודשי פברואר ומרץ.
במהלך חיפושיהם אחר מזון הם חולפים בשטח של 2.7 קמ"ר-3.5 קמ"ר.
התזונה שלהם בטבע מורכבת ממגוון רחב של עשבים, עשבי תיבול, צמחים עשבוניים, דשאים, נבטים, פירות או פרחים שנפלו, וצמחי ושרכי מים; כמו כן הם נוהגים לפלוש לשטחים מעובדים ולרעות בגידולים של דגן, אורז קטניות, תירס, אפונה, ענבים, ועוד.
כאשר האיילים סמוכים לאזורים חקלאיים (בעיקר כשהמזון הטבעי שלהם דליל) הם מסתתרים במשך היום ביער ומתגנבים בלילה לשדות.
האיילים האלדים מבקרים בקביעות באתרי מלח, וישנם דיווחים כי הם מסוגלים לחיות מספר ימים ללא מים.
מרבית המחקרים על מחזור החיים של האייל האלדי בוצעו על ידי מכשירי מעקב שהוצמדו לצווארם של 11 זכרים ו-8 נקבות:
נקבת האלדי חיה בדרך כלל בבדידות או עם צאצאיה, אולם במהלך עונת הרבייה הנקבות מתאספות בעדרים של עד 50 פרטים.
זכרים בוגרים חיים אף הם בבדידות מלבד עונת הרבייה, ואילו צעירים חיים בקבוצות קטנות.
במהלך היחום הזכרים מתחרים אחד עם השני כדי לשלוט על ההרמון.
תקופת ההריון היא 240-220 ימים וההמלטה של עופר אחד או שניים מתרחשת אצל תת-המין המניפורי בין אוקטובר לסוף דצמבר ואילו אצל תת-המינים הבורמזי והתאילנדי בין חודשי אוקטובר ונובמבר.
העופר נולד עם כתמים לבנים הנעלמים עם הגיל ושוהה בצמחייה בשבועות הראשונים לחייו.
הגמילה מתרחשת בגיל שבעה חודשים, והעופרים מגיעים לבגרות החל מגיל שנה וחצי ועד שנתיים.
האייל האלדי מסווג כמין בסכנת הכחדה (EN) על ידי IUCN בשל ציד נרחב לבשרו ולקרניו.
איילים אלה גם היו ניצודים בעבר למזון כדי להאכיל גדודי צבא במהלך מלחמות רבות באסיה (כגון מלחמת וייטנאם).
ציד של איילים אלה נחשב לפופולרי בגלל קרניהם המרשימות, והם נמכרות בשוק השחור במחירים מפולפלים.
גם הרס בתי גידול כתוצאה מהרחבת החקלאות הוא בעל השפעה גדולה על מין נדיר זה.
מספריו של תת-המין המניפורי ירדו בעיקר בשל טיוב ביצות לחקלאות, מרעה ודגים, ואילו של הבורמזי והתאילנדי בעיקר מציד ובירוא יערות.
בית הגידול המוגן ומתאים לאייל זה הוא מאוד קטן, ובקושי כ-1% מהיערות המוגנים בדרום-מזרח אסיה הם בעלי בתי-גידול המתאימים לו.
אפילו בתוך אזורים מוגנים, האיומים הנזכרים עדיין ממשיכים.
"אזור השימור צ'האטהין" ("Chatthin Wildlife Sanctuary") שבמיאנמר, הוא אחד ממעוזיו האחרונים של אייל זה, והיער בתוכו עדיין תחת לחץ גדול של כריתת עצים מתושבים מקומיים.
בשל הפצה מאוד מקוטעת של מין זה, הוא גם בסיכון מהכלאות וסחף גנטי.
המצב כיום בהודו, בורמה, סין וקמבודיה עדיין סביר, ובלאוס, וייטנאם ותאילנד גרוע מאוד ועל סף הכחדה.
להלן נתוני IUCN על תפוצת האייל האלדי במדינות הנזכרות, הכוללים איומים עיקריים, סיבות ירידה, מאמצי שימור ועוד:
הודו: תת-המין המניפורי נחשב כנכחד בשנות 1950 המוקדמות, אבל מאוחר יותר התגלה מחדש.
ה"פארק הלאומי קיבול לאמג'או" (Keibul Lamjao) המשתרע על שטח של 40 קמ"ר בשטחי ביצות ה"פהומדי" שבאגם לוקטאק הגדול, הוקם במיוחד בשנת 1977 כדי להגן על ה"סאנג'אי" שמצבו אז היה קריטי (כ-14 פרטים בלבד).
במשך הזמן, גדלה המודעות הציבורית, והתמיכה המקומית התפתחה לשימור מוצלח של תת-מין זה.
פעולות מתואמות כבר הפסיקו את הסגת גבול הפארק ונקבעו הסדרי ביטחון נאותים כדי לעצור את הציד בלתי חוקי, וטיוב הביצות למרעה ודגים.
אף על פי ששטחו של הפארק הוא כ-40 קמ"ר, האוכלוסייה של ה"סאנג'אי" מוגבלת לשטח של 7.7-5.8 קמ"ר בחלק הדרומי של האגם שבו צמחיית ה"פהומדי" משגשגת וכך גם האיילים נמצאים שם בשפע.
תפוצת ה"סאנג'אי" בפארק בחלק הדרומי היא בעיקר בשלושה אזורים: "פאבוצ'ינג", "טויאצ'ינג" ו"קוקצ'מבי-יאנג" משום שבאזורים הללו לאיילים יש מקלט שקט ושפע של מזון זמין.
מפקדים שנערכו על ידי אגף חיות הבר של מחלקת השימור בהודו מצאו בשנת 1975 14 איילים בלבד, ב-1990 76 איילים, ב-2000 162 איילים, וב-2003 האוכלוסייה עמדה על 180 איילים.
הסקר משנת 2000 שבו נספרו 162 איילים אלדים כלל 54 זכרים, 76 נקבות ו-32 עופרים.
הדוחות של שנת 2004 מצביעים על מספר של כ-186 מה שמראה שתת-המין המניפורי נמצא במגמת העלייה.
מלבד זאת מתקיימת תוכנית רבייה מוצלחת בשבי המתנהלת בגן הזואולוגי בכלכותה, ומספר רב של איילים כבר גדלו שם.
האיום העתידי והעיקרי על האוכלוסייה בפארק היא פרויקט של סכרים הידרו חשמליים באגם לוקטאק, שיהפוך את מפלס מים באגם לגבוה בצורה לא טבעית בעונה היבשה וישנה את דפוס זרימת מים ואיכות המים באגם.
שיטפונות שיגרמו על ידי הסכר יכולים להשפיע ברצינות על האיילים, כיוון שלא יהיה להם קרקע גבוהה שאליה יוכלו לברוח בקלות.
האוכלוסייה גם מאוימת על ידי העברת מחלות מבעלי חיים מקומיים וסחף גנטי.
סין העממית: אף על פי שתפוצתו בעבר הייתה גם באזור הטרופי של דרום מערב יונאן ומזרחה, האייל האלדי הושמד לגמרי בדרום סין.
עד 1981 אוכלוסיית באנגסי הושמדה על ידי ציד, ואילו מספר האיילים החיים בדטיאן החל לגדול תוך כדי שהם עדיין הוחזקו במכלאות מגודרות בשטח של 13 קמ"ר.
בעיות ראשוניות עם מאמצי שימור בדטיאן כללו הסגת גבול של כמעט חצי מהשמורה על ידי חקלאות מאז הקמתה, מוות איילים מבצורת וצפיפות במכלאות הקטנות, וגם ציד בלתי חוקי.
בשנת 1991 האוכלוסייה הסינית התאוששה ל-346 איילים, מתוכם 261 היו בתוך שמורת דטיאן; ב-1986 הוקם שוב מחדש עדר פראי בבאנגסי, ועד שנת 2002 האוכלוסייה שם גדלה ל-115 איילים, ובדטיאן עד 2003 מספרם גדל לכ-1,000 איילים.
ב-2003 נוסד עדר שלישי בשמורת מיהולינג (Mihouling), ומאז שוחררו עדרים נוספים לחלקים אחרים באי.
תת-המין מראה התאוששות וגדל בקצב מהיר של 15% לשנה.
חלק מהצלחה תלויה בעובדה שרשויות השימור הסיניות מתייחסות אל תת-המין התאילנדי כתת-מין נפרד ואנדמי ומכאן הדאגה לגורלו.
בשנת 1992 הופץ שאלון ארצי על ידי המחלקה לחיות הבר של מיאנמר, ובסיומו האייל דווח ב-28 יישובים בבורמה, והוערך כי 2,200 איילים אלדים נשארו בתוך מיאנמר, כשהאוכלוסייה הגדולה ביותר (למעלה מ-1,200 פרטים) נמצאת ב"אזור השימור צ'האטהין" ("Chatthin Wildlife Sanctuary").
השוואת הסקרים בין 1983 ל-1996 בשמורה הנזכרת הצביעו על ירידה של האוכלוסייה בלמעלה מ-40%, ולמעשה מספר הפרטים בשמורה ירד ל-500 בשנים האחרונות.
מסקר ארצי נוסף במיאנמר שנערך ב-1997 הראה כי האייל האלדי נמצא ב-23 מתוך 28 היישובים שהשתתפו בסקר הקודם בשנת 1992. צוות שבדק את חמשת היישובים שמהם נעלם האייל הגיע למסקנה שהדבר אירע בשל שטח הגידול הקטן שנותר בתוכם אם כי הם חשבו שפרטים בודדים עדיין חיים שם.
בשנת 2003 שוב נבדקו 23 היישובים והסוקרים הודיעו כי האייל נעלם לחלוטין מארבעת היישובים הנזכרים ומספרו ירד בעוד ארבעה אחרים, אם כי במספר יישובים היו סימנים של אוכלוסייה יציבה ואפילו בעלייה.
במרבית האזורים היו עליות וירידות בהתאמה שנבעו מהתחלת מאמצי ייעור ושימור מחדש והזנחתם לבסוף.
אפילו ב"אזור השימור שוואסטאו" ("Shwesettaw Wildlife Sanctuary") שהיא השמורה השנייה בגודל אוכלוסיית האיילים שבתוכה מרבית בית הגידול מנוצל לחקלאות.
ה"פארק הלאומי קאטהאפה אליוגדאוו" (Kathapa Alaungdaw) שהוא אזור מוגן, נמצא כבעל בית גידול שאינו מתאים לאייל כך שהאפשרות להכנסת איילים לתוכו ירדה מהפרק; בניגוד לאייל הסמבר, האייל החזירוני והמונטיאק המצוי שמספרם עלה ב"שמורת הלאווגה" (Hlawga) שמחוץ ליאנגון, האייל האלדי לא הצליח לבסס את עצמו בתוך השמורה המגודרת הזאת.
הסיבה היא לדעת הצוות והווטרינר שבדק את המקרה משום שהאזור לח מדי, אם כי סיבה זאת לא אושרה.
תאילנד: נוכחות מתמשכת של אוכלוסיות בתפוצתם הטבעית היא מאוד לא סבירה כיום, בשל בעיות המשותפות לכל מדינות הודו-סין.
דיווחים מזדמנים על פרטים בודדים הם במידה רבה בלתי ניתנים לאימות, וממשיכים להתקבל בתאילנד; במקרה הטוב הדיווחים אכן אמינים.
למחלקת השימור התאילנדית יש תוכנית רבייה בשבי לתת-המינים המניפורי והבורמזי ויש כבר ניסיונות להחדרתם בשני אזורים שבהם לא היה נפוץ תת-המין התאילנדי; מספריו של האחרון בתאילנד עומדים כעת על עשרות בודדות וייתכן כי כבר נכחד לגמרי.
תת-מין זה לא יצליח להתאושש בתאילנד ללא עזרה רצינית.
קמבודיה: האיום הגדול ביותר לאייל האלדי הוא ציד, אשר בנוסף לצריכה מקומית רגילה של בשר הוא מונע גם על ידי סחר בשר אזורי, ושוק בינלאומי במזרח אסיה לפוחלצים וקרניים או חלקים מבשרו הנמכרים לרפואה מסורתית.
ההשפעה של הסחר לרפואה הסינית עשויה להיות משמעותית מאוד, כיוון שככל שהחיה נדירה כך גם המוצרים המופקים ממנה יקרים יותר.
במדינה זאת הם גם סובלים מאיום נוסף: לכידת איילים חיים הנובעת מהביקוש הרב למין זה בשבי, ובמיוחד מגני חיות ושמורות פרטיות בתאילנד וקמבודיה.
ככל הנראה ניתן לצוד מינים אלה בקלות יחסית מאיילים אחרים, והאיילות פגיעות אף יותר כיוון שהן סובלות בעיקר מכלבי בית שכמעט תמיד מלווים את המקומיים במהלך ביקוריהם ביער גם כאשר הביקורים אינם למטרת ציד.
ההשפעות של הציד הוחמרו על ידי אובדן היער ופיצולו המואץ על ידי הגירה אנושית, התפתחות תשתיות (בעיקר כבישים), הרחבה לחקלאות מסחרית, וכריית מינרלים.
הפיכת שטחי יער ליישובים הייתה בעבר המניע העיקרי למקומיים, אולם כיום היא מניע שולי יחסית.
לאחר פלישה אנושית או חקלאית לתוך שטחי יער, האיילים נוטים להתרכז בבית גידול שקט יותר ובכך הם הופכים לפגיעים יותר.
לאוס: המצב דומה לקמבודיה ובמדינה יש בקושי שתי אוכלוסיות ידועות.
אחת (שמספרה כנראה מתחת ל-100) היא במחוז סבנחט (מרכז לאוס) והייתה בעבר במוקד של פרויקט שימור ספציפי בקנה מידה קטן, עם ניטור קבוע של האוכלוסייה.
פעילויות אלו הופסקו לבסוף בשנת 2007, אך מאז הפרויקט חודש ומתבצעת הערכה מחדש בתמיכה כספית.
בסוף 1990 עדיין הייתה אוכלוסייה קטנה נוספת-כנראה של כמה עשרות בודדות בפרובינציית צ'מפסק (דרום מערב לאוס), אולם מאז לא היה שוב מעקב או הערכה מחדש של האתר ודי סביר שהמין כבר ניצוד שם לגמרי.
וייטנאם: ההישרדות של האייל האלדי במדינה זאת כעת, נתונה בספק רב.
האייל עדיין מדווח על ידי תושבים המקומיים אך סקרים בתחומם של אזורים אלה לא הצליחו כלל לצפות במין וייתכן כי מספר מועט שורד רק לאורך הגבול עם קמבודיה.
גם הסקרים האחרונים מאחד התחומים המבטיחים יותר ה"פארק הלאומי יוק-דון" לא היו מעודדות יותר.
על סמך האופטימיות של דברי סוקר מ-1991 והמצב הגרוע החל משנת 2004, מתקבלת המסקנה שהתרחשה ירידה מהירה מאוד של האייל בווייטנאם שהחלה מהמלחמות הרבות שהתרחשו שם בעבר וממשיכה עד היום על ידי הציד המקומי.
מספרם של האיילים האלדים בטבע נאמד בכ-186 פרטים של אייל מניפורי (2004); 2,200 פרטים של האייל הבורמזי (אומדן האו"ם 1992); ולמעלה מ-1,000 פרטים של אייל תאילנדי (2004).
נכון לשנת 2003, המספר המוערך של תת-המינים בגני חיות ובמכלאות הוא: 180 פרטים מתת-המין המניפורי; 1,100 פרטים מתת-המין הבורמזי; וכ-23 פרטים מתת-המין התאילנדי.
אייל אנדים פרואני (שם מדעי: Hippocamelus antisensis; מכונה גם טרוקה או פשוט אייל פרואני), הוא מין של אייל בסוג אייל האנדים ובתת-משפחת איילי העולם החדש, החי בהרי האנדים שבאמריקה הדרומית.
מין זה דומה לקרובו אייל אנדים צ'יליאני, אך קטן ובהיר יותר ממנו.
השם המדעי נגזר מיוונית כדלהלן: Hippocamelus = סוס-גמל, ומתייחס לכך שהסוג תואר לראשונה כהכלאה בין סוס וגמל (או למה); antisensis הוא שם של פסגת הר באנדים הצפוניים (Antisana).
פרוותו של האייל הפרואני עבה וצמרירית, ועשויה משערות גסות.
הצבע הכללי של הגוף נע בין חום צהבהב לחום אפרפר, נותר אחיד לאורך כל השנה, ומספק לו הסוואה מצוינת בסביבתו הטבעית.
על הפנים יש סימון כהה בצורת Y הנמתח מהחוטם עד העיניים ומזכיר גבות, ואילו השפתיים והגרון לבנים.
הלחיים בהירות מעט, והבטן בדרך כלל לבנה.
הזנב הוא חום כהה, עם שערות לבנות בצדו התחתון.
הגוף ארוך ועבה, האוזניים גדולות כפרד, הצוואר והרגליים קצרים יחסית והקדמיות קצרות יותר מהאחוריות.
הניבים מפותחים היטב בשני המינים, אף על פי שהם לא בולטים מעבר לשפה.
הנקבות קטנות יותר מהזכרים, ופרוותם בהירה יותר.
הזכרים, הם בעלי קרניים קצרות יחסית באורך של 20–30 ס"מ, המחולקות לשני סיעופים בלבד והסעיף האחורי ארוך יותר מהקדמי.
המין דומה במקצת לאייל הפרדי.
האייל הפרואני נפוץ בהרי האנדים של פרו, מערב בוליביה, צפון מזרח צ'ילה, וצפון מערב ארגנטינה, ומכאן השם הנפוץ אייל צפון האנדים.
עם זאת התפוצה מקוטעת, ויש קשר רופף מאוד בין האוכלוסיות הקטנות והמבודדות, שלעיתים קרובות מופרדות על ידי התיישבות אנושית.
בית גידולו משתנה באזורים שונים; בפרו ובוליביה, ניתן למצוא אותו בגבהים של 3,500–5,000 מטרים, ובארגנטינה הוא מצוי בסביבות 2,500–3,000 מטר מעל פני הים.
בגבהים נמוכים אלה, הם נצפים גם בשולי יערות טרופיים.
אייל זה מותאם במיוחד לחיים בגובה רב, ומעדיף אדמה טרשית צחיחה למחצה, כגון מרעה תת-אלפיני, או טונדרה מעל קו העצים.
איילי האנדים חברתיים וחיים בדרך כלל בקבוצות קטנות של 8-6 פרטים, ובמקרים נדירים ניתן לצפות בעדרים של עד כ-30 פרטים.
הקבוצות כוללות זכרים, נקבות ועופרים.
לעיתים קרובות נקבה בוגרת מובילה את הקבוצה בעוד שהזכרים הולכים אחרונים.
הזכרים נלחמים ביניהם לעיתים רחוקות ומסתפקים בהפגנת דומיננטיות.
האייל הפרואני הוא פעיל יום, ופועל על פי דפוס קבוע: בשעות היום הוא אוכל במדרונות ולקראת הצהריים יורד אל העמקים כדי להגיע למקורות המים.
הוא מושפע גם מתנועות עונתיות; בקיץ הוא מבלה את זמנו במדרונות הגבוהים שבהם שפע אוכל והגנה מטורפים, ובחורף בגבהים נמוכים או בעמקים כדי להיות מוגן מהקור העז.
תזונתו של האייל הפרואני מבוססת על עשבים, עשבי תיבול, טחבים, חזזיות, ותבלינים ולעיתים גם שיחים.
עונת הרבייה מתרחשת בעיקר ביוני ונמשכת לעיתים עד אוגוסט.
תקופת ההריון היא כ-7.5 חודשים, והעופרים (על פי רוב אחד לעיתים נדירות שניים) נולדים בחודשי פברואר עד אפריל המהווים את סוף עונת הגשמים.
העופר נולד ללא נקודות ונותר חבוי בצמחייה במשך כמה שבועות לאחר לידה.
תוחלת חייו של האייל הפרואני עד עשר שנים.
האויב הטבעי של אייל בוגר בטבע היא בעיקר פומת ההרים, בעוד שחתולי בר ושועלים (כדוגמת שועל קולפאו) עשויים לטרוף עופרים.
האיומים על מין זה כוללים אובדן וקיטוע בית גידול מתמשך, כמו גם תחרות עם בעלי חיים מבויתים.
המין ניצוד על ידי ציידי שעשוע, או נורה על ידי חקלאים המחשיבים אותו כמזיק ליבולים כאשר הוא רועה בשדות אספסת מדי פעם.
כלבי בית טורפים אף הם איילים המתקרבים לשטחים חקלאיים.
האייל הפרואני ניצוד גם לרפואה בוליביאנית מסורתית, כשעל פי אמונת המקומיים הקרניים יכולות לשמש לריפוי שיתוק הפנים.
בחלק מיישובים כפריים התושבים נוהגים לאכול בשר אייל מיובש.
כרגע יש מעט מאוד צעדים ספציפיים להגנה עתידית על האייל הפרואני, אף על פי שהמין נפוץ במספר שמורות מוגנות ובגנים לאומיים.
אייל זה מסווג על ידי IUCN במצב פגיע (VU), ומופיע גם בנספחים של אמנת הסחר בינלאומי בזנים נכחדים (CITES), שפירושו שמסחר במין זה צריך להיות בפיקוח הדוק.
אייל אנדים צ'יליאני (שם מדעי: Hippocamelus bisulcus; קרוי גם וֶמוּל או בקיצור אייל צ'יליאני), הוא מין של אייל בסוג אייל האנדים השייך לתת-משפחת איילי העולם החדש, ומצוי בהרי האנדים שבאמריקה הדרומית.
האייל הצ'יליאני הוא האייל הדרומי ביותר, ונחשב כחיה הלאומית של צ'ילה.
מקורו שמו המדעי של הסוג מיוונית: Hippo = סוס, camelus = גמל (למה); בעוד שהאייל אינו קשור לאחד מהם הוא תואר לראשונה על פי שמועות כהכלאה בין פרא ולמה.
השם המדעי של המין bisulcus פירושו בלטינית "בעל שני תלמים", או "שסוע"; ומתייחס כנראה לסיווג המקורי של אייל זה כסוס שסוע-פרסה.
הכינוי "ומול" הנפוץ בדרום אמריקה, בא מהמילה האינדיאנית "ומין" שפירושה הוא "העוקב"; המתייחס לאופן הליכת האיילים בעדר בשורה אחת.
בעבר כאשר קרובו (האייל הפרואני) היה מכונה "הואמול פרואני" מין זה היה מכונה בצ'ילה "הואמול צ'יליאני" ובארגנטינה "ומול פטגוני"; לאחר שכינוי של המין השני הוחלף ל"טריוקה" אייל זה קרוי כיום בפשטות "ומול".
האייל הצ'יליאני הוא אוכל העשב הגדול ביותר באזור ההררי של דרום האנדים.
אייל זה חסון ומוצק ודומה בצורתו לפרסתנים הרריים מתת-משפחת היעלים, כתוצאה מגבו הקמור ורגליו הקצרות יחסית.
כמו כן פרסותיו חזקות וקשות ולהן קצוות חדים המסייעים לו לטפס או לאחוז בסלעים חלקים.
יש לו תנוחת גוף שפופה הנובעת מכך שרגליו האחוריות גבוהות יותר מהקדמיות.
הזכרים גדולים וכבדים בצורה ניכרת מהנקבות והדו-צורתיות הזוויגית בולטת בעיקר בעובי הצוואר ובקרניים.
גופו של אייל האנדים ארוך ורחב, צווארו קצר, וראשו גדול וחרוטי.
עיניו קטנות, אפו גדול ושחור ומסביבו כתם שחור.
השפה העליונה שחורה והשפה התחתונה לבנה.
לאייל הצ'יליאני יש פרווה גסה בעלת צבע חום כהה, המשתנה בקיץ בין גוון חלודה כהה לקפה עמוק ובחורף חיוורת יותר ובעלת גוון צהוב חולי או אפרפר.
חלקו האחורי כהה יותר מחלקו הקדמי ולעיתים צבעו הוא ערמוני עם סימנים כהים יותר בסוף השדרה, בזנב ובשוקיים.
החלק התחתון הכולל את העכוז, הגחון וצידו הפנימי של הזנב, לבנבן ומנוגד בחריפות לצד העליון הכהה.
את האייל הצ'יליאני ניתן להבדיל בקלות מקרובו הצפוני (האייל הפרואני), הן בשל פרוותו הכהה והן בשל גופו הגדול יותר.
לאייל הצ'יליאני אין סינר לבן בגרון או כתם לבן בחלק האחורי ומסביב לאף כפי שנראה אצל האייל הפרואני, ותחתם יש לו סימונים כהים בחלקו האחורי, וגרון הבהיר יותר משאר הגוף.
בחורף פרוותו מורכבת משתי שכבות: שכבה חיצונית ארוכה וגסה של זיפים דמויי שערות, ושכבה פנימית של פרווה צפופה וצמרית; השערות החיצוניות הן חלולות ושבירות באורך של 5–7 ס"מ, ובשילוב עם הפרווה הצמרית הן מספקות בידוד לאייל מפני רוחות חזקות עם טמפרטורות של עד 50 מעלות מתחת לאפס לפעמים.
באביב השכבה החיצונית של הפרווה נושרת בגושים גדולים ומתחלפת בפרוות קיץ קצרה של שערות באורך 3–4 ס"מ.
בכל עונות השנה השערות מקומטות מעט וארוכות יותר בחלק התחתון של הגוף, בזנב וברגליים.
האוזניים של מין זה ארוכות וצרות כשל אייל פרדי, ובשל גודלם הם מתוארות לעיתים כ-"אוזני פרד"; צידם החיצוני הוא חום כהה עם פס שחור בקצה, ואילו צידם הפנימי מלא בשערות לבנות ורכות.
לאייל הצ'יליאני יש סימון שחור בצורת "Y" היורד מהעיניים לאף, והמצח החום בהיר המפלג בין העיניים יוצר מעין גבות שחורות מעליהם.
אף על פי שסימון זה מיוחס בדרך כלל לזכרים בלבד, באוכלוסיית החוף הצ'יליאני הסימון נראה גם אצל הנקבות ולפעמים בולט אצלם אף יותר מהזכרים.
הפנים והעיניים מוקפות בשיער בהיר יותר מהמצח, אשר מדגיש את בלוטות הריח הגדולות בעיניים.
חוקרים שונים מדווחים על נוכחות או העדר ניבים עליונים.
הזכרים מגדלים זוג קרניים פשוטות המתפצלות לשני סיעופים, ונרשמו מקרים נדירים שבהם הקרן התפצלה עד חמישה סיעופים.
כקרני איילים טיפוסיות הסיעוף האחורי ארוך יותר, ואורכו הוא כ-35 ס"מ הנמדד מהגולגולת ועד קצה הקרן; הסיעוף הקדמי לעיתים שווה באורכו, ובדרך כלל קטן פי שניים.
הקרניים הראשונות של הזכרים הצעירים נראות ככפתורים, מופיעות על פי רוב בגיל 18 חודשים, ועשויות להופיע לפעמים כבר בגיל חמישה חודשים.
הזכרים משירים את קרניהם לקראת סוף החורף, מאמצע יולי ועד תחילת ספטמבר או (באזורים מסוימים) באוקטובר ונובמבר.
הקרניים החדשות מתחילות לצמוח מיד לאחר שהישנות נופלות, ומגיעות לגודלן המלא לאחר כחמישה חודשים של צמיחה.
לאייל זה אין תת-מינים, אם כי אוכלוסיות מסוימות משתנות בצבע הפרווה.
מידות גופו של האייל הצ'יליאני: