tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר פרסומו הראשון של השיר, בזכות היותו שונה בסגנונו משירי "החציר והקש" של תנועת ההתיישבות דאז, זכה "ביתי אל מול גולן" לכ-40 ביצועים שונים, בהם של שלישיית שריד, שמעון ישראלי, לוסי ארנון, יפה ירקוני, אריק איינשטיין, הפרברים, אריק סיני, להקת "סטלה מאריס" ועוד.
השיר נחשב כיום כאחת מהיצירות המובחרות של הזמר העברי בכל הזמנים.
כ-80 שירים הלחין ברקני למילותיו של חברו יוסף נצר, שהיה משורר, במאי ומחזאי.
אחת מיצירותיו הנודעות הוא הלחן לשירה של לאה גולדברג "את תלכי בשדה" (ידוע גם כ"האמנם").
שירים נוספים פרי עטו שהתפרסמו בזמר העברי: "החיטה צומחת שוב" למילותיה של דורית צמרת, "ילדי איננו ילד עוד" של יוסי גמזו, "פנאי" של המשוררת זלדה, "מותו של הקיץ" ליעקב גלפז ועוד.
כמו כן כתב מספר לחנים לשיריה של חברת הקיבוץ תרצה ברגל, בהם "שיר ערש במקלט" ("נומי ילדה"), "ושוב הסתיו" ("כל דפי הלוח"), "השיר בירוק" ועוד.
בנוסף לעיסוקו המוזיקלי היה חיים ברקני גם קריקטוריסט, מאייר וגרפיקאי.
בשנות ה-50 היה בעל קריקטורה שבועית במוסף סוף השבוע של העיתון "על המשמר".
הקריקטורות הללו, שעסקו בהווי הקיבוצי, נאספו ויצאו בספר שנקרא "במסגרת" בהוצאת הקיבוץ הארצי.
ברקני אייר ספרים רבים, בהם ספרי ילדים, טבע ושירה.
כמו כן עיצב וצייר את המודעות והפלקטים בקיבוצו וכן את עלון הקיבוץ במשך שנים רבות.
ב-1998 פרסם בהוצאה עצמית את הספר "דואוגרפיה", שכתב עם רעייתו וכן אייר ועיצב אותו.
נפטר בגיל 78 ונקבר בקיבוץ שער הגולן.
ארכיונו שמור במרכז למוזיקה של הספרייה הלאומית.
במסגרת: רפורטאז'ה קיבוצית בארבע מערכות; ראה ורשם: הניק, מרחביה: ספרית פועלים, 1958.
חיים (הניק) והלינה ברקני, דואוגרפיה, ישראל: ח.
חיים ברקני-הניק (ערך וצייר), שרפה!, ירושלים: משרד הפנים – אגף לתפקידים מיוחדים – לשכת מפקח כבאות ראשי, [תשכ"ח?].
יוסי גמזו, אן דן די נו: שירים; מצֻיר בידי חיים ברקני, מרחביה: ספרית פועלים, תשל"א.
בנימין הלוי, השליט והמשורר: מחזה אגדה בארבע מערכות, פרולוג ואפילוג; מוזיקה: חיים ברקני (הנק), רמת גן: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל – המרכז לתרבות ולחנוך – מרכז ישראלי לדרמה ('ספרית מחזות'), תש"ך 1959. (המחזה נכתב על-פי "קריית האומנים" ("שני הגיבנים") לת' גאבה)
לכבוד החנֻכה; עממי; העִבוד: ח.
ברקני, תל אביב: מרכז לתרבות ולחינוך ('בזמר ובצליל'), 1966.
50 שנה לכפר יהושע, כפר יהושע 1977. (ספרון) (מופע בהשתתפות חברי הכפר נוער וילדים)
הַחִטָּה צומחת שוב, ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל – המרכז לתרבות ולחנוך – המדור למוזיקה ('דפי מקהלה ע"ש ש.
מותו של הקיץ: ערב משירי המלחין חיים ברקני''': עיבודים וניהול מוזיקלי: עוזי אסנר; קטעי קישור: יעקב גלפז; הפקה: צוותא ת"א, תל אביב: צוותא לתרבות מתקדמת, 2002. (הקלטה של מופע שנערך בצוותא תל אביב ב-28 באוקטובר 2002, במלאת שנה לפטירתו) (1:10:10 שעה)
1997 – פרס הוקרה מטעם מועצה אזורית עמק הירדן.
חיים ברעם (13 במאי 1941 – 13 במאי 2025) היה איש שמאל, פעיל פוליטי, פובליציסט, סופר, עיתונאי ופרשן ספורט ישראלי.
ברעם נולד בירושלים לגרציה, בת למשפחה ספרדית ותיקה בארץ ישראל, ולמשה ברעם, יליד אוקראינה, שעלה לארץ ישראל ב-1931, והיה מזכיר מועצת פועלי ירושלים, ממנהיגי מפא"י בעיר, ולימים שר העבודה.
משה ברעם היה פעיל גם באגודה לידידות ישראל-ברית המועצות.
בילדותו שמע חיים פעמים רבות את אביו מתבטא בזכות הסוציאליזם ובזכות הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד.
חיים ברעם גדל ברחוב שפרעם בשכונת נחלת אחים בבית קטן בן שני חדרים, והתחנך בבית הספר התיכון של זרם העובדים "בית חינוך".
לאחר שירותו הצבאי, בחיל ההנדסה הקרבית, היה ברעם חבר במפלגת העבודה.
לאחר פרישתה של גולדה מאיר מההנהגה, היה לחבר במטהו של יצחק רבין במאבקו על ראשות המפלגה מול שמעון פרס.
בהמשך פרש ממפלגת העבודה, הצטרף לסוציאליסטים העצמאיים בראשות לובה אליאב, ואיתם היה שותף להקמתה של של"י.
ברעם שימש כדובר מפלגת של"י בכנסת, ועם פיצולה נמנה עם האגף השמאלי בה, שהיה שותף להקמת הרשימה המתקדמת לשלום.
את עבודתו העיתונאית החל ב"העולם הזה", בסוף שנות ה-70, ככתב פרלמנטרי, ובנוסף כתב בעיתון מדור לעניינים בינלאומיים בשם "עולם קטן".
בשנות השמונים במקביל ערך ופרסם, יחד עם מקסים גילן, את כתב העת "במרחב" שהופץ בישראל.
בשנת 1990, לאחר סגירת העיתון "העולם הזה", עבר לכתוב בעיתון "כל העיר" הירושלמי, כבעל טור בנושאי פוליטיקה וכדורגל.
בנושאי כדורגל כתב ברעם בעיקר על קבוצות הכדורגל הירושלמיות ועל כדורגל אנגלי וספרדי (בין השאר כתב ברעם בקביעות על קבוצת וסטהאם יונייטד, שהוא היה אוהד שלה).
בשנות ה-90 עבד ברעם במקביל כפרשן כדורגל במשך כ-10 שנים בערוץ הראשון של רשות השידור.
בשנת 1985 הנחה ברעם ערב זיכרון שנערך בתל אביב לפעיל אש"ף הד"ר עיסאם סרטאווי, שבו ראה שותף לשלום ישראלי-פלסטיני.
בשנת 2002 נטל חלק בדיון הפומבי בין עירית לינור ובין עורך "הארץ", עמוס שוקן, שבו תקפה לינור את עמדתו של העיתון כלפי הסכסוך הישראלי-פלסטיני, והאשימה אותו באנטי-ציונות ואנטי-פטריוטיות.
במאמרו "קרנפים" צידד ברעם בעמדת שוקן.
עם הקמת המגזין האינטרנטי "הגדה השמאלית" בשנת 2002, החל לפרסם את מאמריו גם באתר זה.
בשנת 2007, היה מעורב ביוזמה של אוהדי הפועל ירושלים שהתנגדו לאופי הניהולי של המועדון, והקימו את הפועל קטמון ירושלים, מועדון הכדורגל הראשון בישראל הנמצא בבעלות אוהדיו.
במרץ 2020, בעקבות מגפת הקורונה בישראל, התבקש לצאת לחופשה ללא תשלום מעיתון "כל העיר".
שנתיים קודם גם התבקש לא לכתוב יותר פובליציסטיקה על נושאים שנויים במחלוקת בטורו השבועי, אלא רק סיפורים.
באוקטובר 2020 הפסיק לכתוב עבור "כל העיר".
מאשתו הראשונה היה אב לבת ובן.
מאשתו השנייה, מימי, היה אב לשני בנים.
בתו הבכורה, דפנה, פרסמה באנגליה ספר על עיתון "הגארדיאן" והיחס שלו למדינת ישראל.
לחיים ברעם היו שני אחים ואחות אחת.
אחיו הגדול, עוזי ברעם, כיהן כחבר הכנסת, והיה שר התיירות ושר הפנים, מטעם מפלגת העבודה.
ברעם התבטא פעמים רבות בטוריו בזכות תנועת חד"ש, שעם רוב עמדותיה הוא מזדהה.
כמו כן היה חבר בתנועת "יש גבול", והשתתף מטעמה ב"טקס הדלקת משואות אלטרנטיבי" ביום העצמאות בשנת 2005.
על יחסי חילוניים-דתיים כתב: "בנושאים של חילוקי דעות בין חילונים לדתיים העדפתי תמיד הידברות על כפייה בכוח.
אבל הלובי הדתי מתנהג בחוצפה כזו, שאין לנו החילונים ברירה אלא להגיב על זה, כי אורח החיים שלנו מותקף...
התחושה היא שהדתיים נכנסים לך לבית, לצלחת, לכל מקום." באותו מאמר הוא מביע את דעתו גם על הציבור הדתי: "הם תומכים בכיבוש ולא מרימים שום קול צעקה לגבי הנעשה בשטחים.
אף אחד מהרבנים לא ראוי להיות מורה הדור מבחינה מוסרית."
וכך הוא מתאר את המצב הסוציו-פוליטי הישראלי בעשורים האחרונים: "ישראל, שנטשה אפילו את היומרה להיות סוציאל-דמוקרטיה, אימצה לעצמה את כל דפוסי ההתנהלות של הימין האמריקאי, את האתוסים שלו ואת השיטה החברתית, ולזה הוסיפה רשלנות וסדרי ממשל קלוקלים מתוצרת עצמית.
השילוב בין הניכור החברתי, קידוש הפערים הכלכליים והאמונה המיסטית בכוחות השוק מצד אחד, והמורשת הביורוקרטית המזרח אירופית מן הצד האחר, הביא אותנו אל עברי פי פחת."
על מצעד הגאווה שהתקיים בירושלים בשנת 2007 כתב: "לא ייתכן שצעדות פאשיסטיות למען התנחלויות הן דבר מקובל בעיר, למרות העובדה שהן פוגעות מאוד ברגשותינו, ואילו צעדה שמחה ואנושית מאוד של אנשים המאמינים בדרכם, היא פסולה."
גולדברג הצייד, ירושלים, הוצאת נבו, 1995. ספר ילדים, המספר על צייד שלאורך 40 שנות עבודה ביער לא הצליח לצוד "אפילו חיה קטנה אחת".
אדום צהוב שחור, תל אביב, ספרית מעריב, 2004. ספר המספר על ילדותו של ברעם בירושלים בשנות ה-50, בצל האהבה הגדולה שלו לקבוצת הכדורגל הפועל ירושלים.
כתיבתו של ברעם על כדורגלנים:
ברעם כתב את הפרק על הכדורגלן אלי בן רימוז' בספרו של רון עמיקם, ספר מלכים: 100 סיפורים על הכובשים הגדולים בכל הזמנים, קריית גת, הוצאת מדיה 41, 2008. הספר מביא דיוקנאות של מאה מבקיעים בתולדות הכדורגל בישראל.
כמו כן כתב את הפרק על הכדורגלן אלון מזרחי באסופת המאמרים של ניר ברעם ונועה גרינברג (עורכים), אדוני התרבות, אנטומיה של יצרני תרבות ישראלים, תל אביב, הוצאת עם עובד, 2003.
הרב חיים גנץ (נולד בשנת 1957) הוא רב דתי לאומי המשמש כראש ישיבת מעלה אליהו בתל אביב.
מתלמידי הרב צבי יהודה קוק, הרב צבי ישראל טאו, והרב מרדכי שטרנברג.
גנץ נולד לד"ר מנחם ישראל ופסל גנץ.
למד בישיבת נתיב מאיר בירושלים, בישיבת מרכז הרב ובישיבת ימית בעיר ימית בסיני.
משם, עבר ללמד כר"מ בישיבת שבי חברון.
בשנת תשנ"ו (1996) הקים את ישיבת מעלה אליהו עם גרעין של תלמידים מישיבת מרכז הרב, בעידודו של הרב מרדכי שטרנברג, ועד היום עומד בראשה.
בשנת 2014 התדרדר לתהום במהלך טיול של הישיבה בנחל ג'ילבון שבצפון, אך חייו ניצלו.
הקמת ישיבת מעלה אליהו בתל אביב בישרה על שינוי מגמה ביחסו של הציבור התורני לעיר, ורצון להשתלב ולהטביע בה חותם.
הרב גנץ הסביר למה בחר להקים ישיבה דווקא בעיר תל אביב:"אנחנו נמצאים כאן בליבה של תל אביב ממש.
הקריה מצד אחד, הבורסה מצד שני, כיכר המדינה מצד שלישי, אהרון ברק קילומטר מערבית מכאן, אנחנו נמצאים כאן במקום שבאופן חיצוני מנהל את המדינה.
והישיבה רוצה להיות נשמה לכל העוצמה המעשית שמתרחשת ונבנית כאן.
כי גוף בלי נשמה זה נבלה, זה טומאת מת".
בהמשך דבריו מגדיר גנץ את כל העשייה במדינת ישראל כבניית הקרקעית, "...שזה הכלכלה והארץ הפורחת".
אך מוסיף ומגדיר את התחנה הבאה כתחיית הנשמה, שהיא מטרת הישיבה.
"כל מה שקורה פה זה מאוד מאוד רציני, יש פה הרבה עבודה רצינית, אבל היא מקבלת את משמעותה רק עם נשמה גדולה שתחייה ותפריח את הכול, הנשמה הזאת זה התורה".
הרב גנץ מעורב בעשייה ציבורית והוא נמנה עם פורום הרבנים איתם מתייעץ בצלאל סמוטריץ'.
עם זאת שומר הרב גנץ על קשר אישי עם אישי ציבור מכל גוני הקשת הפוליטית.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש השתתף בכנס של מפלגת נעם אך עם זאת המשיך לתמוך בסמוטריץ'.
הרב גנץ שומר על קשר עם רבנים מהמגזר החרדי הגרים בעיר תל אביב ומזמין אותם להעביר שיעורים בישיבה, הבולטים שבהם: הרב חיים אידלס, הרב מרדכי אורבך ובעבר הרב חיים צימבליסט עד פטירתו.
הרב גנץ נשוי לימימה, אחותו של הרב אליעזר איגרא, ולהם תשעה ילדים.
בני הזוג מתגוררים בתל אביב-יפו.
בנו ישראל מכהן כראש מועצה אזורית מטה בנימין וראש מועצת יש"ע, בנו יאיר מכהן כמנהל הישיבה, וחתנו הרב אוריאל אליהו הוא אב"ד נתניה ונשיא כולל דיינות "כרמי המשפט".
אחיו הוא הרב משה גנץ, ששימש כר"מ בישיבת ההסדר שעלבים, והיה מוסר שיעורים בישיבת מעלה אליהו.
חיים גמליאל (1912 – נובמבר 1994) היה פעיל ציוני באריתריאה, שלקח חלק מרכזי בסיוע לכמה מן הבריחות ממחנות המעצר באפריקה של גולי האצ"ל והלח"י, וריצה על כך עונש מאסר.
בהמשך עלה לישראל, לאחר מותו צורף רשמית לשורות האצ"ל, והמדינה העניקה לבני משפחתו את אות האצ"ל ואת עיטור אסורי שלטון המנדט.
גמליאל נולד בצנעא שבתימן למשפחת רבנים.
סבו מארי סאלם אלג'מאל היה חכם באשי בעיר צנעא.
בשנת 1928 יצא אביו, הרב שלום, יחד עם אחיו לאסמרה שבאריתריאה, במטרה לשפר את מצבם הכלכלי הקשה.
בשנת 1930 יזם חיים, בתור האח הבכור, את הצטרפות שאר בני המשפחה לאב ולאח שבאסמרה.
ב-1934 נשא לאישה את חנה לבית מורחי בעיר אסמרה, שבה נולדו חמישה מתוך ששת ילדיהם.
בינואר 1945 נפגש גמליאל בפעם הראשונה בבית הכנסת באסמרה עם עצורי האצ"ל והלח"י לאחר בריחתם הראשונה ממחנה המעצר סמבל שבאסמרה.
גמליאל הוביל את הבורחים לביתו, קנה להם מפות, מצפן ומכשירים אחרים החיוניים למסע הארוך וכן הרחיב את חוג הידידים המקומיים אשר באו לעזרת הבורחים.
גמליאל, שהיה שותף לרוב הבריחות ממחנה המעצר סמבל, דאג למקומות מחבוא, תעודות מזויפות, הסדרי הסעה, דיור ואוכל, והיה הציר שאיפשר את הקשר בין המחנה לעולם החיצוני.
בשנת 1949 עלה גמליאל ארצה עם משפחתו, התגורר בתל אביב והתפרנס מעבודתו בעירייה כאיש תחזוקת בתי ספר.
היה איש ספר, למדן וירא שמים, וכן היה פעיל במסגרות ציבוריות של עולי תימן.
נפטר בשנת 1994, והובא למנוחות בבית העלמין הדרום .
לאחר מותו, צורף רשמית לשורות האצ"ל, וברית חיילי האצ"ל פרסמו כי "חיים היה ידיד נאמן והקריב רבות למען כל העצורים והבורחים אשר בלעדי עזרתו ספק אם היו מתגברים על הקשיים הרבים".
ביום השלושים למותו ערכו ותיקי האצ"ל ערב לזכרו במוזיאון האצ"ל, ובמהלך האירוע הוענקו לבני משפחתו אות האצ"ל ועיטור אסורי שלטון המנדט.
חיים גייפמן (נולד ב-26 בספטמבר 1934) הוא פילוסוף ישראלי ופרופסור באוניברסיטת קולומביה.
תחומי מחקרו כוללים לוגיקה מתמטית, פילוסופיה של הלשון והסתברות.
סיים תואר שני באוניברסיטה העברית בשנת 1958 וקיבל דוקטורט מאוניברסיטת ברקלי בשנת 1962 תחת הנחייתו של אלפרד טרסקי.
בשנת 1968 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית.
חיים גליק (נולד ב-5 באוקטובר 1955) הוא מנהל ישראלי, אשר שימש כמנכ"ל חברת נת"ע קודם לכן שימש כמנכ"ל עיריית ראשון לציון, מנכ"ל אוניברסיטת בר-אילן ובעבר כסגן נציב בתי הסוהר בדרגת גונדר.
נולד בירושלים לבן ציון ובת שבע גליק.
נישא לאורית אביעד, בתם של יעקב אביעד, רואה חשבון ומשורר, שבעבר שימש סגן נשיא צעירי בני ברית בירושלים, וחסידה, בת למשפחת מנדלבוים ולמשפחת רקובר הירושלמיות.
למד תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן ותואר ראשון במשפטים במכללת שערי משפט, והשלים תואר שני במדיניות ציבורית בהתמחות תקצוב ציבורי באוניברסיטת תל אביב.
בשנות ה-90 התגייס לשירות בתי הסוהר ומילא בו שורה של תפקידים, בהם: ראש מחלקת תעסוקת האסירים, מפקד בית המעצר ניצן ברמלה, ראש מנהל הפרויקטים לבניית בתי הסוהר החדשים, מפקד מחוז דרום של השב"ס, וראש מנהל המשק האחראי על ניהול כוח האדם ומערכות המידע של שירות בתי הסוהר.
הוביל את העברת האחריות לניהול מתקני הכליאה של משטרת ישראל וצה"ל לידי שירות בתי הסוהר.
כסגן נציב בתי הסוהר היה אחראי על כל התחום המבצעי והארגוני של שירות בתי הסוהר.
בינואר 2008 מונה למנכ"ל אוניברסיטת בר-אילן.
בתקופת כהונתו הוביל את האוניברסיטה לאיזון תקציבי ואת הקמת הפקולטה לרפואה בצפת, אך גם נקלע לסכסוך עם הסגל האקדמי ולביקורת של מבקר המדינה בנושאי שכר.
שימש כמנכ"ל מבט לנגב שבנתה את עיר הבה"דים.
באפריל 2017 מונה למנכ"ל עיריית ראשון לציון.
באוקטובר 2019 מונה למנכ"ל נת"ע - נתיבי תחבורה עירוניים.
בתקופתו נחנך הקו הראשון, האדום של הרכבת הקלה בגוש דן.
בינואר 2024, חצי שנה אחרי פתיחת הקו האדום הודיע על התפטרותו.
והוא סיים את תפקידו ב-1 בספטמבר באותה שנה.
גליק הוא תושב אפרת, ואב לחמישה.
חיים גלובינסקי (13 במרץ 1902 – 20 באוגוסט 1986) היה מעסקני הספורט הבכירים בארץ ישראל המנדטורית ולאחר מכן בישראל.
במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב גלובינסקי לצבא הבריטי לחיל החפרים.
הוא נפל בשבי הגרמני במהלך הקרב על יוון ב־29 באפריל 1941 על חופי העיר קלמטה.
יחד עם יוסף אלמוגי עמד בראש ההתארגנות של החיילים היהודיים במחנה השבויים "למסדורף" (סטלאג VIII-B).
במסגרת תפקידו היה אחראי על חלוקת המזון.
במהלך השהות במחנה ארגן קבוצות ספורט תחת דגל ישראל.
גלובינסקי היה ממייסדי אגודת "הפועל" ועמד בראשה.
בין השנים 1954–1956 כיהן כיושב ראש ההתאחדות לכדורגל בישראל, וכן שימש חבר הנהלת ההתאחדות לספורט בישראל – ויו"ר ועדת הכדורסל בהתאחדות זו, ולאחר מכן גם כיושב ראש הראשון של איגוד הכדורסל.
משך שנים רבות כיהן כמזכיר הוועד האולימפי, ואף היה חבר במשלחות ישראל לכמה אולימפיאדות, ובהן אולימפיאדת מלבורן (1956), אולימפיאדת רומא (1960), אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), ואולימפיאדת מינכן (1972).
כמו כן כיהן כחבר המועצה להסדר ההימורים בספורט.
גלובינסקי אף נטל חלק בהקמת ממסד הספורט השיקומי למען נכי צה"ל, פעילות שממנה התפתחו מוסדות ספורט הנכים בישראל.
בשנת 1966 קיבל את עיטור "לאיש כפעלו" מטעם דירקטוריון הפועל.
בשנת 1982 קיבל מטעם אותו הארגון את תואר "עמית כבוד לעד" שניתן רק לשמונה אנשים עד היום.
כמו כן זכה בתואר יקיר העיר תל אביב-יפו לשנת תשל"ז–1977, והוא אחד מהישראלים הבודדים שזכו באות המסדר האולימפי על תרומתם לתנועה האולימפית ולרעיון האולימפי.
חיים גַנז (Gans; נולד ב-1948) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ומן הפילוסופים הפוליטיים הבולטים בישראל.
מחקריו עוסקים בפילוסופיה של המוסר, של המדינה ושל המשפט.
חיים גנז נולד בתל אביב, גדל בה ומתגורר בה.
סיים לימודי התואר הראשון שלו במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, והשלים לימודים לתואר בוגר ומוסמך בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, הוא כתב עבודת דוקטור באוניברסיטת אוקספורד, בהנחיית שניים מהפילוסופים החשובים ביותר בפילוסופיית המשפט והמדינה של המאה העשרים, רונלד דבורקין ויוסף רז.
ב-1981 הצטרף כחבר סגל לפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו עד אמצע שנות התשעים עסקו בשאלות עיוניות של תורת המשפט, בחובת הציות לחוק ובניתוח פילוסופי של בעיות ציבור ישראליות.
מאז עסק בעיקר בשאלות מוסר מדיני הנוגעות ללאומיות בכלל וללאומיות היהודית בפרט.
בשנת 2012 זכה בפרס חשין למצוינות אקדמית במשפט,, בפרס לנדאו למדעים ולמחקר, בתחום מדע המדינה ויחסים בינלאומיים, ובפרס בהט לשנת 2011. גנז הוא זוכה פרס שניצר לשנים 2016-2017 של האגודה האמריקאית למדעי היהדות בקטגוריית פילוסופיה ומחשבה יהודית.
בבחירות לכנסת הארבע עשרה הוצב במקום ה-95 ברשימת מרצ.
בשנת 1992, יצא לאור ספרו "אנרכיזם פילוסופי וסרבנות פוליטית" שהתפרסם באנגלית בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' הבריטית.
הספר פורסם בעברית בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1996, בשם "ציות וסירוב - אנרכיזם פילוסופי וסרבנות פוליטית".
בשנת 2003 התפרסם ספרו "The limits of nationalism", גם הוא בהוצאת קיימברידג'.
בשנת 2006 פורסם ספרו "מריכרד ואגנר ועד זכות השיבה, ניתוח פילוסופי של בעיות ציבור ישראליות" (עם עובד).
בשנת 2014 יצאה לאור הגרסה העברית לספר זה, בתרגומו של גנז, "ציונות שוויונית - מסה על המעמד המוסרי של מדינת היהודים".
ב-2013 התפרסם ספרו "תאוריה פוליטית לעם היהודי: שלושה נרטיבים ציוניים" בהוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה וידיעות ספרים.
(על כתב היד של ספר זה זכה גנז בפרס בהט).
הגרסה האנגלית של ספר זה יצאה לאור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בשנת 2016.
חיים גינזבורג (Haim Ginsburg; 13 במאי 1933 – 20 בינואר 2013) היה פרופסור לביולוגיה מולקולרית, ממובילי המחקר בתחום תורת החיסון התאית בישראל.
גינזבורג נולד בירושלים וגדל בראשון לציון.
ב-1959 סיים תואר ראשון בזואולוגיה וביוכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1962 קיבל תואר דוקטור במחלקה לווירולוגיה וגנטיקה במכון ויצמן, בהנחית פרופ' ליאו זקס.
כיהן במכון ויצמן כחוקר במחלקה לביולוגיה של התא.
מ-1972 ייסד וכיהן כפרופסור וראש המחלקה לאימונולוגיה תאית בפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה.
היה פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות ומכוני מחקר בארצות הברית, אנגליה, שווייץ וגרמניה.
גינזבורג היה מומחה בגידול תרביות של תאי דם לבנים וחקר את התמיינותם ומנגנון פעולתם.
ב-1968 היה הראשון שגילה את מנגנון מערכת החיסון שאחראי לדחיית שתלים בגוף.
מנגנון זה מורכב מתאי דם לבנים – לימפוציטים מסוג T, שתפקידם להשמיד תאי גוף מותמרים (תאים שהשתנו בעקבות חדירה של וירוסים או שינוי גנטי סרטני).
גינזבורג גילה שמנגנון זה הוא האחראי לדחיית השתלים, שמזוהים למעשה על ידי מערכת תאי ה-T כתאים מותמרים.
גינזבורג ופרופ' ליאו זקס, גידלו לראשונה תרביות תאים שהפכו לסרטניים בעקבות חדירה של וירוסים.
גינזבורג גם גילה שתאי LAK (lymphokine-activated killer) מתפקדים כמפרישי חומרים בעלי תפקיד במערכת החיסון.
לגינזבורג יש עשרות פרסומים מדעיים ומחקריו תרמו להבנת מערכת החיסון התאית.
Goldberg; 1888 או 1890, לוקוב, פלך שדלץ, פולין הרוסית – 1943, גטו ביאליסטוק), שנודע בכינויו האמנותי חַגַּי, היה גרפיקאי, מעצב גרפי, צלם, מאייר ודַּפָּס יהודי פולני ורשאי וכן סופר ומשורר בעברית וביידיש.
חיים ישראל גולדברג נולד בעיירה לוּקוֹב שבפלך שדלץ בפולין הרוסית (כיום במחוז לובלין שבפולין) במשפחה חסידות, בנם של פייגה לבית ניסנבאום וזלמן גולדברג.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ולמד בישיבה בעירו, אך משהתגלו בו כישרונות אמנותיים, עזב את הישיבה ונסע לגרמניה ללמוד אמנות בסדנאות ובבתי ספר לאמנות.
ב-1912 שב לפולין, לעיר הפלך ורשה, ופתח סטודיו לצילום.
בתוך זמן קצר שכרה ההוצאה "יהודִיה" שבבעלות העיתון היידי "היינט" את שירותיו כמעצב גרפי בהפקת כרטיסי ברכה וגלויות.
את הכרטיסים הצבעוניים יצר בשיטה משולבת, תוך שהוא יוצר סגנון משלו בנישה זו של אמנות יהודית.
תחילה צילם בסטודיו שלו סצנות מבוימות בגילום שחקנים חובבים, בביגוד ובתפאורה מתאימים, ולאחר מכן השתמש בטכניקות של ציור וגרפיקה כדי להוסיף לתמונות אלמנטים מצוירים ואיחולים מחורזים קצרים ביידיש שחיבר.
כך יצר סדרות של גלויות פופולריות בנושאים שונים – איגרות שנה טובה, גלויות בנושא משלחי יד יהודיים ועוד.
חוקר האמנות היהודית והפולקלור שלום צבר מגדיר את גולדברג כ"אולי החשוב מבין מעצבי הגלויות לשנה טובה שפעלו בפולין בראשית המאה ה-20...
אמנם לא היה אמן מן השורה הראשונה, אך לכישוריו המגוונים כצלם, צייר חובב, מעצב גרפי ואף משורר לעת מצוא נמצאה במה מתאימה בעיצוב כרטיסי-הברכה.
לפני שהודפסה הגרסה הסופית הוסיף גולדברג לתצלום הסצנה שבוימה בסטודיו שלו את הפרטים האחרונים: ציור יסודות נחוצים, ריטוש, המילים 'לשנה טובה' ולבסוף לוחית עיטורית, ובה חרוזים קלים ביידיש ה'מסבירים' את התמונה".
באותן שנים הוציא גם עלונים וקבצים הומוריסטיים, בכינוי שלקח לעצמו, "חגי".
החל בסוף העשור השני של המאה ה-20 אייר שורה של ספרי ילדים ביידיש ובעברית שראו אור בוורשה, בהם
הספרייה העברית המצוירת לילדים "שִׁבֳּלִים" ('שיבולים') – סדרה של כ-70 חוברות מנוקדות ומצוירות, ברובן עיבודים של מעשיות עם (הוצאת א.
"אגדות יָוָן" (המיתולוגיה היוונית, 3 כרכים, א.
גיטלין, תרפ"ב) בעברית בעיבוד אליעזר מיטרוֹפּוֹליטַנסקי ובמהדורה יידית מקבילה בתרגום ה"ז: "גריכישע מיטן: (לעגענדען)" (1922);
מספרי ספריית "ציל צליל" העברית לפעוטות של הוצאת תרבות בוורשה, שאת ספריה גם עיצב והדפיס;
והמקראה העברית "צפרירים" מאת יצחק קצנלסון ויצחק ברקמן (אחיספר, אמצע שנות ה-20).
כמו כן, ערך מפות, והִרבה לצייר שערי ספרים, בהם שער הסדרה לילדים "מעשהלאך פון דער גאנצער וועלט" ('מעשיות מכל העולם') מאת יוסף ראווין (הוצאת א.
גיטלין, תחילת שנות ה-20) ושער ספר היובל השני של העיתון "היַינט" (1938).
בשנות ה-20 פתח ברחוב קרוּלֶבסקה 25 (פול') בוורשה בית דפוס וסטודיו לצינקוגרפיה אמנותית בשם "גראפיקוֹן" (גראפיקאָן, Grafikon).
בבית המלאכה, שבו עבדה לצדו אשתו אסתר, עיצב גופנים, קישוטי דפוס וליתוגרפיה והכין גלופות עבור מספר הוצאות ועיתונים.
לצד חיבתו לחריזת חרוזי שיר ולציור עמודי שער, רחש גולדברג אהבה מיוחדת להכנת אותיות.
הוא שאף לשפר את הטיפוגרפיה העברית (בעיקר בהקשר לדפוס היהודי בפולין), שכן סבר שהיא טעונת שיפור ופוגמת בהנאה מהקריאה, וביקש להגות כתב חדש, שיתאים למילה החיה.
בשנת 1922 פרסם בכתב העת הביבליוגרפי "ביכער-וועלט" ('עולם הספרים') של קולטור-ליגע מאמר על הצורך ברפורמה ובמודרניזציה של הגופן העברי.
הוא השקיע מאמץ ניכר בסקיצות לאותיות.
עבודות השרטוט שלו, שאותן פרסם בעיתונים עבריים ויידיים, מצטיינות בדמיון רב.
בשנות ה-30 פרסם שירים וסיפורים בעברית וביידיש בכתבי עת לילדים כגון "עולמי הקטן".
שירים וסיפורים משלו התפרסמו גם הופיעו בספרים, שאת חלקם אייר ואף הדפיס בעצמו עם חידושיו הטיפוגרפיים.
גולדברג היה ממייסדי אגודת האמנים הפלסטיים היהודים בפולין וחבר פעיל בה.
גולדברג שאף להוציא ספרים ביידיש בסגנון אירופי, במהדורה קטנה, מלווים בגרפיקה מקורית מאת אמנים יהודים נודעים.
הוא עצמו פרסם ב-1931 מונוגרפיה על הצייר משה אַפֶּלבוים בלוויית רפרודוקציות באיכות גבוהה (1931).
בשנת 1935 ראה אור בפריז בהוצאת "Le Triangle" (טריאנגל), שהתמחתה באמנות יהודית, אלבום של 50 מציוריו בנושאים יהודיים, עם מבוא מאת מבקר האמנות הצרפתי פול פירֶנס (Fierens).
הביקורות שיבחו את האיכות הגרפית, וחרף התמה הספציפית, ציוריו של גולדברג היו מודרניסטיים, וגם רומנטיים-ריאליסטיים.
עם הפלישה הגרמנית לפולין בספטמבר 1939 הצליח לברוח לעיר ביאליסטוק, שנכבשה על ידי ברית המועצות, ובה התגורר בתקופת הכיבוש הסובייטי ועבד בצינקוגרפיה.
עם כיבוש ביאליסטוק על ידי הגרמנים נכלא בגטו.
בגטו היה גולדברג מופקד על רישום הכרזות הרשמיות של היודנראט, שנתלו על בניין המועצה, בכתב ציורי מהודר.
חיים גולדברג נספה ב-1943 בגטו ביאליסטוק (לפי מקור אחר, בטרבלינקה).
בשואה נספו גם אשתו אסתר (ילידת 1900) ובנם היחיד, מקס (יליד 1919), שהלך בדרך הוריו ולפני המלחמה למד גרפיקה וצילום אמנותי במכון הממלכתי הגבוה לגרפיקה בווינה (על פי השמועה, הוא נפל כפרטיזן).
בין הריסותיו של גטו ורשה נמצא אלבום ובו 32 מגלויותיו של גולדברג שהודפסו על ידי "יהודיה" בוורשה בשנים 1912–1918. הן שמורות כיום באוסף הספרייה הלאומית של פולין.
דער הומאָריסטישער דעקלאמאטאָר: א זאמלונג ליעדער, פּאראָדיען, עפיגראמען; צוזאמענגעשטעלט דורך חגי, ל[יפא] קעסטין, ורשה: לירא, 1918. ('המקראה ההומוריסטית: קובץ שירים, פרודיות, מכתמים') ()
א ביסל רכילות: וועגן שריַיבער "קינצלער" און שימי-טענצער; עקספראמט פון חגי, ורשה: (דפוס הענדלער), 1926. (שירים היתוליים, עם דיוקנאות וציורים בשולי העמודים) ()
משה אפעלבוים: זיין לעבן און שאפן; צוזאמענגעשטעלט דורך ח' גאלדבערג, ורשה: (דפוס Monolit), 1931. (על הצייר משה אפלבוים: חייו ופועלו)
"יום-טוב בלעטער" (עלונים הומוריסטיים לחגים):
"די פיער קשיות: א הומאָריסטיש פסח בלאט"; צוזאמענגעשטעלט פון חגי, [ורשה: חמו"ל, תר"ס?].
('ארבע הקושיות: עלון הומוריסטי לחג הפסח') ()
"דער גרינער יום טוב" ('החג הירוק': עלון הומוריסטי לחג השבועות) ()
הרב חיים גדליה צימבליסט (ה'תר"ץ, 1930 – ח' בתמוז תשפ"ב, 7 ביולי 2022) היה רב ליטאי ישראלי ודיין בבית הדין הרבני הגדול.
נולד במינסק, בנו של מרדכי סנדר ונכדו של הרב יהושע צימבליסט מהורודנה.
בשנת 1936 עלה עם הוריו לישראל והם התיישבו בשכונת בתי נייטין ירושלים.
למד בישיבת חברון, בין היתר בחברותא עם הרב נח שימנוביץ, שהחשיבו לרבו.
בשנת ה'תשי"א החל ללמוד בחברותא עם הרב יחזקאל אברמסקי.
בין השנים ה'תשי"ז–ה'תש"ך למד בכולל שע"י "מכון הארי פישל" בבית המדרש לדיינים, וערך שימוש חכמים אצל הרב יוסף שלום אלישיב שהיה אז דיין בבית הדין הרבני הגדול ואצל הרב מנחם מאיר ציוני, אב בית דין תל אביב.
בשנות השישים התגורר בארצות הברית.
עם שובו לישראל התמנה בשנת ה'תשכ"ו לדיין בבית הדין הרבני באשדוד ולאחר מכן מסוף שנת ה'תשכ"ו ועד שנת ה'תשנ"ז בבית הדין הרבני בתל אביב, ובאמצע שנות השבעים התמנה לאב בית-הדין.
היה מראשי בית המדרש לדיינות "שבט מיהודה" בתל אביב.
בשנים תשנ"ז-תש"ס (מועד פרישתו לגמלאות) היה דיין בבית הדין הרבני הגדול.
בשנת תשנ"ט התמנה על ידי הרב יוסף שלום אלישיב לבורר המרכזי בפרשת השליטה בישיבת פוניבז'.
הרב צימבליסט ההדיר והוציא לאור את חיבורי הרשב"א "תורת הבית" ו"עבודת הקודש" עם הערות ופירושים.
כמו כן הוציא "קובץ ראשונים" על מסכת ביצה ו"חידושי ראשונים" על מסכת חולין.
התגורר בתל אביב ושימש כרבו של בית הכנסת "מגורים" במרכז העיר.
בנוסף לשיעורי הדף היומי ומשנה ברורה שהוא מסר בבית מדרשו, הוא לימד גם שיעורי הלכה בישיבת מעלה אליהו בעיר.
רעייתו ד"ר ורה צימבליסט, הייתה הפסיכולוגית הראשית של היחידה לפסיכיאטריה של הילד המתבגר בבית החולים שיבא.
בתם, הדסה רוטנברג, אף היא פסיכולוגית.
מתגוררת בירושלים בשכונת הר נוף.
נפטר בח' בתמוז תשפ"ב 7 ביולי 2022, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים .
חיים ברק (ברלינר) (נולד ב-1945) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד גדוד 82 במלחמת יום הכיפורים, מפקד חטיבה 211 ומפקד עורף פיקוד המרכז.
לאחר שחרורו ניהל מיזמי תשתית רחבי היקף.
ברק נולד בשם חיים ברלינר בקזחסטן, אז חלק מברית המועצות.
עלה עם משפחתו לישראל ב-1949. בתחילה התגוררה משפחתו בכפר שלם שם עבד אביו כנגר.
למד בבית הספר היסודי "גולומב" בכפר שלם.
את בית הספר התיכון התחיל ב ולאחר שנה התקבל ל שליד בית הספר הריאלי חיפה, אותה סיים כחניך מצטיין.
באוגוסט 1964 התגייס לצה"ל והתנדב לחיל השריון שם עבר מסלול ייחודי והוסמך לקצונה תוך תשעה חודשים מגיוסו.
לאחר סיום קורס קציני שריון (קק"ש) נשאר להדריך בקק"ש.
ב-1966 נשלח עם עוד שלושה קצינים לאנגליה על מנת ללמוד את מערכות טנק הצ'יפטיין אותו רצה צה"ל לרכוש.
הקצינים הוכשרו על הצ'פטיין במשך מספר חודשים, ועם חזרתם הקימו יחידה סודית שכללה ארבעה טנקים, במסגרתה בוצעו שורה של ניסויים.
במלחמת ששת הימים לחם כמפקד מחלקה בפלוגת טנקי צנטוריון שצורפה לחטיבת הראל שהשתתפה בקרבות על ירושלים.
ב-1968 מונה למפקד פלוגה בגדוד 82. ב-1971 מונה במינוי חירום למפקד גדוד מילואים בחטיבה 679.
ב-1973 מונה למפקד גדוד 82 בחטיבה 7 עליו פיקד במהלך מלחמת יום הכיפורים.
בטרם המלחמה עסק הגדוד באימונים בנגב של שתי פלוגות צמ"פ.
שתי הפלוגות המבצעיות שלו נשלחו לפני המלחמה לתגבר את רמת הגולן, פלוגה א' בפיקוד אלי גבע שהוכשרה לגרור את גשר הגלילים, ופלוגה ג' בפיקוד מאיר זמיר סופחה לגדוד 77 של החטיבה ובמהלך המלחמה זכתה לכינוי "כוח טייגר".
עם פרוץ הלחימה הוטסו שאר לוחמי הגדוד לצפון, הצטיידו בטנקים והגדוד סופח לחטיבה 188. במהלך קרבות הבלימה נפצע ברק ו-28 מלוחמי הגדוד נהרגו במלחמה, בהם סגן מפקד הגדוד.
לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד 74 בחטיבה 188 שהוקמה מחדש.
ב-1976 נשלח לקורס קציני שריון מתקדם בפורט נוקס, ארצות הברית.
ב-1977 מונה למפקד חטיבה 211 ולאחר מכן שירת כסגן מפקד אוגדה 162. במלחמת לבנון הראשונה לחם כסגנו של יוסי פלד ב"כוח יוסי".
ב-1984 סיים תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1985 עד 1987 כיהן כמפקד עורף פיקוד המרכז.
שימש יו"ר ועד התושבים של אלפי מנשה ומנכ"ל החברה לפיתוח היישוב.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל ושותף בחברת הבינוי אוקיאניה מבנים וכמנכ"ל החברות אומניטק מקבוצת תים-מחשבים וטרנסטכניקה טכנולוגיה.
ב-2002 מונה לראש מינהלת "תוכנית הקריה" במשרד הביטחון, שהייתה אחראית לביצוע תוכנית פינוי דרום הקריה ובינוי מתחם הקריה הנוכחי, במאי 2005 מונה לראש מינהלת עיר הבה"דים במשרד הביטחון וכיהן בתפקיד במשך שנה.
כמו כן עמד בראש מנהלת ההקמה של מנהרות הכרמל וניהל פרויקטי תשתית נוספים.
כיום (2015) משמש כמנכ"ל פרויקט אגירה שאובה בהר הגלבוע מיסודן של אלקטרה ושיכון ובינוי, פרויקט ייחודי וראשוני מסוגו בארץ לייצור אנרגיה הידרו-אלקטרית.
חיים גַרטי (Garty; 25 בדצמבר 1948 – 29 בנובמבר 2014) היה ביופיזיקאי ישראלי, פרופסור במכון ויצמן למדע וסגן נשיא המכון.
חיים גרטי נולד בפלובדיב שבבולגריה, וב-1950 עלה לישראל עם משפחתו, שהשתקעה ברחובות.
בגיל צעיר החל להתעניין במדע, ובבית הספר התיכון למד במגמה המתמטית-פיזיקלית.
לאחר שהשלים תואר בוגר באוניברסיטה העברית בירושלים, למד לתואר מוסמך ולדוקטורט בביופיזיקה במחלקה לחקר ממברנות מכון ויצמן למדע, בהנחיית פרופ' רוי קפלן (Caplan).
הדיסרטציה (1980) הייתה בנושא "מנגנון ויעילות ניצול אור על ידי בקטריורודופסין".
לאחר שערך פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קולומביה, שב ב-1982 למכון ויצמן כחוקר בכיר.
בשנת 1988 הועלה לדרגת פרופסור חבר, וב-1997 הועלה לדרגת פרופסור (מן המניין).
בשנה זו הופקד על איחוד המחלקה לביוכימיה והמחלקה לחקר ממברנות וביופיזיקה, שיצרו יחד את המחלקה לכימיה ביולוגית, שבראשה עמד במשך חמש שנים.
ב-1999 התמנה לראש מרכז מינרבה לחקר ביו-ממברנות ע"ש יוסף כהן.
גרטי היה מופקד הקתדרה לביוכימיה ע"ש הלה ודריק קלימן.
בינואר 2002 התמנה לתפקיד סגן נשיא המכון ליישומים טכנולוגיים, ובמסגרת זו קיבל מספר החלטות שהובילו לחיזוק משמעותי של מצבו הכלכלי של המכון.
בדצמבר 2006 הועלה לתפקיד סגן נשיא מכון ויצמן, וכיהן בתפקיד זה עד מותו.
בשנים 1999–2002 עמד בראש תחום מדעי החיים בקרן הלאומית למדע.
בשנת 2013 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האקדמיה הבולגרית למדעים כהוקרה על הישגיו המחקריים.
גרטי היה נשוי עד מותו לד"ר נירה גרטי (גם היא בוגרת המכון), והיה אב לשלושה בנים.
שלושת בניו הם בוגרי המכון: פרופ' גיא גרטי, פרופסור חבר לאונקולוגיה קרינתית קלינית במרכז למחקר רדיולוגי של המרכז הרפואי של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק,, ד"ר ארז גרטי, משרד הבריאות וד"ר יובל גרטי, העובד בחברת Patho-Logica בפארק המדע בנס-ציונה.
חיים גרטי נפטר ב-2014, בגיל 65, ונקבר בבית הקברות ברחובות.
מחקרו של גרטי התמקד בתהליכים הטבעיים של ויסות הורמונלי של הובלת יונים ומים בכליה.
מחקריו הדגימו את תפקידם המרכזי בוויסות לחץ הדם של שני חלבונים שדרכם עוברים מלחי נתרן אל תוך התא ואל מחוצה לו: תעלות נתרן ומשאבות נתרן-אשלגן.
בין היתר מצא כי המנגנונים המווסתים את פעולת התעלות פועלים בתגובה לאיתות כימי המתבטא בשחרור מוגבר של הורמון סטרואידי מבלוטת יותרת הכליה, אשר חודר לתאי הכליה, נקשר לקולטן ייחודי ובעקבות זאת גורם לפתיחתן של תעלות שלא היו פעילות קודם לכן ולהיווצרות מוגברת של תעלות חדשות.
מחקריו קידמו את הבנת גורמים המביאים לעלייה בלחץ הדם, וכן את היכולת לפתח שיטות חדשות וטיפול תרופתי יעיל לוויסות לחץ דם ומניעתו.
חיים גליקשטיין (1 באפריל 1915 – 15 במאי 1986) היה עיתונאי ומבקר תיאטרון ישראלי, מזכיר עיתון "דבר", ומתרגם פורה, שתרגם לעברית עשרות ספרים ומחזות רבים.
חיים גליקשטיין נולד ב-1915, השלישי מבין ארבעת ילדיהם של זוג ילידי פולין, אסתר (לבית ויסוסקי) ועקיבא גליקשטיין, קבלן-מהנדס.
אביו היה גיסם של הלל יפה וחיים מרגליות קלווריסקי.
בשנות ה-40 השתייך ל"", והיה דייר-משנה של מנחם שטרן.
בספטמבר 1947, ערב מלחמת העצמאות, ערך והוציא ביחד עם שלמה טנאי ומשה שמיר את הקובץ "דף חדש" ("לספרות, אמנות וביקורת"), שהיה אחד מכתבי העת הראשונים של בני דורו.
גליקשטיין, שהיה עיתונאי מיומן, שימש מזכיר עיתון "דבר".
היה חבר נשיאות אגודת העיתונאים בתל אביב.
פרסם מאמרים רבים של ביקורת תיאטרון וכן מאמרים בנושאי ספרות מעל במות שונות, בהן כתבי העת "במה", "משא".
משנות ה-50 היה בין מבקרי התיאטרון של "קול ישראל" ומעורכי התוכנית השבועית לספרות ותיאטרון "השבועון לספרות ולתרבות".
לדברי העיתונאי ואיש התרבות אורי קיסרי, גליקשטיין היה "מבקר רציני ושקול".
חיים גליקשטיין נפטר ב-1986, בגיל 71 ונקבר בבית העלמין הדרום.
גליקשטיין פעל כמתרגם עברי במשך יותר מ-40 שנה, מסוף שנות ה-20 לחייו ועד מותו; תרגומיו, כ-80 במספר, התפרסמו החל במחצית הראשונה של שנות ה-40 ועד סוף שנות ה-80. בנוסף לתרגומים שראו אור, תרגם מחזות רבים שהועלו על הבמה (בעיקר בתיאטרון הבימה ובתיאטרון הקאמרי), וכן עיבד ותרגם תסכיתים לרדיו.
גליקשטיין נחשב בזמנו למתרגם טוב למדי, אך לא חף מפגמים.
יעקב רבי כתב על תרגומו ל"הדיפלומט" לג'יימס אולדרידג' כי הוא "שוטף וקל, אך לא נקי מפגמים וזרויות".
מרדכי אבישי, במאמר ביקורת על תרגומו לספרו של סול בלו "כוכב הלכת של מר סאמלר" , כתב כי "תרגום הספר של סול בלו הוא מלאכה לשונית-סגנונית קשה.
ולו בשל הפחים שהוא טומן למתרגם בפיתולי מחשבתו ומורכבות-הניסוח.
המתרגם העברי חיים גליקשטיין יצא בכבוד מהתמודדות זו ונתן לנו תרגום גמיש וחי, שרמתו ודאית."
יותם ראובני כתב על תרגומו ל"בולבוסים מפורסמים" לג'ו קוטנווד כי "חיים גליקשטיין תרגם את קוטנווד כפי שהוא היה בוודאי אוהב זאת: בתערובת מעודנת של סלנג, כמה מלים גסות והרבה שמרנות".
לעומת זאת, יורם קניוק ביקר קשות את תרגומו לספרו של מריו פוזו "הסנדק" (; בכותרת העברית: "דון קורליאונה איש המאפיה"), בכותבו: "חיים גליקשטיין הוא מתרגם מקצועי.
שיר וספר בישול יוצאים אצלו דומים.
[...] גליקשטיין מתרגם כמו מכונה".
מחזות בתרגומו של גליקשטיין שהועלו בתיאטרון הקאמרי: "נדנדה בשניים" לוויליאם גיבסון (1960),, "אדם לכל עת" לרוברט בולט (1964), "מסיבת יום הולדת" להרולד פינטר (1965) ו"רב-סרן ברברה" לג'ורג' ברנרד שו (1967);
בתיאטרון הבימה: "מקצועה של הגברת ווארן" לג'ורג' ברנרד שו (1961), "אמיל והבלשים" לאריך קסטנר (1962), "בילי בדאי" לקית' ווטרהאוז ו-ויליס הול (1963), "המלך נוטה למות" לאז'ן יונסקו (1963) ו"רקוויאם לנזירה" לוויליאם פוקנר ואלבר קאמי (1964);
ובתיאטרון זווית: "ארץ רחוקה" להנרי דנקר (1964).
גם תרגומו של גליקשטיין לדרמה זכה ככלל להערכת המבקרים..
אחיו הצעיר של גליקשטיין, טוני קליף (במקור: יגאל גליקשטיין; 1917–2000), שהיגר לבריטניה בשנות ה-40, היה המנהיג-המייסד של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית (SWP) הטרוצקיסטית הבריטית, הוגה ומחבר ספרים חשובים על אודות הקומוניזם.
אחיינו (בן אחותו אלכסנדרה) דוד טרטקובר הוא מעצב גרפי, אמן, אוצר ואספן פריטי נוסטלגיה ישראליים, חתן פרס ישראל לעיצוב.
גיסו של גליקשטיין, טוביה שלונסקי, הוא חוקר ספרות.
חיים דוד געש (1950 – 9 בדצמבר 2020) היה פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כראש מועצת פרדס חנה-כרכור, וקצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, ששירת בחיל הים.
געש נולד בפרדס חנה, בנם הבכור של מרים ויוסף פטמן, ניצולי השואה שעלו לישראל אחרי המלחמה.
בגיל 10 עבר עם משפחתו לקריית גת, בגיל 14 עבר ללמוד בכפר נוער מבואות ים במגמת מכונה והוא בוגר מחזור 1967.
התגייס לחיל הים כמנוען ושירת כסמל מחלקת מכונה בספינה הראשונה מספינות סער, אח"י מבטח.
בהמשך התנדב לקורס חובלים במגמת מכונה.
שירת בשייטת 3 כקצין מחלקת מכונה.
החליט לבצע הסבה למגמת שייט, עבר הכשרה והסמכה לקצין משמרת גשר ובהמשך קורס קציני גנ"ק ושירת במשך 28 שנים בחיל הים.
במהלך שירותו שימש קצין גנ"ק באח"י קשת, פיקד על ספינות טילים ופיקד על בית הספר לחובלים של חיל הים.
במהלך מלחמת שלום הגליל שימש כראש לשכת מפקד חיל הים.
פיקד על פלגה בשייטת ספינות הטילים במהלך מבצע דרך נץ הטבעת הספינה "Moon Light" של ארגון פת"ח בנמל ענאבה באלג'יריה.
בשנים 1990 עד 1992 פיקד על בסיס אשדוד ולאחר מכן כיהן כראש מחלקת מבצעים של חיל הים.
השתחרר משירות הקבע ב-1996. לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל חברה שייצרה ושיווקה אריחי קרמיקה ופסיפס.
ב-1998 נבחר לראשות מועצת פרדס חנה-כרכור בה חזר להתגורר ב-1981. בתחילת הקדנציה הראשונה עמד בראש רשימה מטעם מפלגת העבודה אולם פרש ממנה והתפטר מתפקידו כראש מועצה ב-2001. את געש החליף אורי מנג'ם, שכיהן כחבר מועצה בסיעת העבודה.
לאחר פרישתו מונה למנכ"ל המפקד הלאומי.
ב-2003 התמודד שוב לראשות המועצה הפעם בראש רשימה עצמאית ונבחר שוב.
הוא ניצח גם בבחירות ב-2008 וב-2013. בנוסף לתפקידו כראש מועצה כיהן מאז 2014 גם כיו"ר קרן שלם הפועלת לפיתוח שירותים לאנשים עם מוגבלות שכלית ברשויות המקומיות.
געש נפטר כשבוע לפני טקס קבלת אות "יקיר המושבה על מפעל חיים" על הישגים מרשימים למושבה ותושביה בנושאים רבים.
בתקופת כהונתו עלה מספר התושבים מ-28,000 ל-42,000 ותקציב המועצה עלה מ-90 מיליון לכ-300 מיליון ש"ח.
ביולי 2017 סיים את תפקידו בקרן שלם, ובנובמבר 2017 הודיע על התפטרותו מראשות מועצת פרדס חנה-כרכור מסיבות בריאותיות.
ב-9 בדצמבר 2020, הלך געש לעולמו והותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
היה בעל תואר ראשון במינהל החינוך ולימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה ובוגר המכללה לפיקוד ימי של צי ארצות הברית.
חיים גילדין (ביידיש (כתיב סובייטי): כאַימ גילדינ, גם כאַיעם גילדין; 1884–1944) היה סופר יידי רוסי וסובייטי.
גילדין נולד בעיר ניקופול באימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), הוא נולד למשפחת פועלים.
בגיל 12 הוא נאלץ להפסיק את לימודיו ולהתחיל לעבוד במפעל לייצור נעליים.
בתקופה זו הוא החל בפעילות מהפכנית ועל כך נאסר וישב שנתיים בכלא.
בין השנים 1908–1914 הוא חי בוורשה ופרסם מאמרים על חייהם של הפועלים.
ב-1917, לאחר מהפכת אוקטובר הוא הצטרף אל מפלגת הפועלים הסוציאליסטית היהודית המאוחדת (פאַרייניקטע).
בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה התגייס לצבא האדום, החל מ-1919 היה חבר במפלגה הקומוניסטית.
ב-1922 הוציא לאור ספר שירים בשם "האַמער קלאַנגען" (קולות הפטיש), שהביא לו פרסום.
רוב חיבוריו של גילדין היו מוקדשים למפעל בניין הקומוניזם.
ב-1937 נעצר ונשלח למחנות עבודה בסיביר, ולדברי אשתו נפטר שם ב-1944..
כאיעם גילדין, האַמער קלאַנגען, מוסקבה: אלרוסלענדישער פראלעטקולט, 1922.
כאים גילדין, לענייניאַדע: פאעמע, [קיעוו?]: קניהאספילקע, 1926.
כאימ גילדינ, בא אונדז אין לאַנד איז מיי, חרקוב: ליטעראטור אונ קונסט, 1932.
כ' גילדינ, פֿליגל, קייב: מעלוכע פארלאג פאר די נאציאנאלע מינדערהייטנ אינ אוססר, 1939. (סיפורים)
חיים גמליאל (נולד ב-1948, תימן) הוא חוקר במדעי הרפואה.
ראש מכוני רות"ם למחקר ומרצה בדרגת פרופסור ביחידה לפיתוח מקצועי, בית הספר לחינוך, אוניברסיטת בר-אילן.
חוקר בכיר וראש הקתדרה לרפואת הרמב"ם במכון מש"ה לחקר משנת הרמב"ם, קריית אונו.
קודם לכן היה פרופסור באוניברסיטת שיקגו ומחקריו התמקדו במחלת הסרטן ובעיקר בסרטן הדם לוקמיה.
זכה לפרסים בינלאומיים על מחקריו ועל הישגיו במיקרוסקופיה אלקטרונית סורקת של וירוסים כגורמי סרטן, חקר סרטן הדם, ריפוי לוקמיית התא השעיר, תזונה אונקולוגית ועוד.
מחבר הספר האנציקלופדי "רפואת הרמב"ם במבחן המדע בן זמננו".
חיים גמליאל נולד בשנת 1948 בתימן, לרבקה ולמשה.
בשנת 1949 עלה לישראל במסגרת "מרבד הקסמים", והתגורר עם משפחתו תחילה במחנה עולים בראש העין ולאחר מכן עבר לשכונת רמת עמידר, רמת גן, בה התגורר למעלה מ-20 שנה.
שנה לאחר עלייתו ארצה, בשנת 1950, בהיותו בן שנתיים, חלה בשיתוק ילדים (Polio) ונותר משותק בפלג גופו התחתון ונזקק לקביים להליכה.
עבר עשרות ניתוחים אורתופדיים אשר לא שיפרו את מצבו.
הוריו סירבו בתוקף להכניס אותו למוסד לילדים נכים וכך עשה את כל לימודיו במסגרות הוראה וחינוך רגילות.
למד רק 3 מתוך 8 שנות הלימוד בבית הספר היסודי "תלמוד תורה" וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה.
בשנים 1964 עד 1969 עשה את לימודי התיכון במסגרת פנימייתית בישיבת "הדרום", רחובות וגם שם סיים את לימודיו בהצטיינות יתרה.
משנת 1970 ואילך למד מדעי הרפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים והדסה, סיים לימודי מאסטר ב-1979 ודוקטורט ב-1983 בהצטיינות.
בין השנים 1976–1984 שימש כמנהל היחידה למיקרוסקופיה אלקטרונית סורקת (מא"ס), במכון שרת לאונקולוגיה, המרכז הרפואי הדסה, ירושלים.
המציא ושכלל שיטות ייחודיות לאבחון מוקדם ביותר ונקודתי של תאים ממאירים ומחלות סרטן באמצעות המא"ס.
בשנים 1984–1985 השלים את לימודי הפוסט-דוקטורט במחלקה להמטולוגיה / אונקולוגיה, בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת שיקגו שבאילינוי, ארצות הברית.
בשנים 92–1988 שימש פרופסור חבר ומנהל המרכז לאימונולוגיה של תאים סרטניים, בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת שיקגו.
בשנים אלו רכש ניסיון רב בתזונה קלינית ואונקולוגית.
בשנת 1988, בהיותו בן 40 שנה, חלה בתסמונת "פוסט פוליו", שבעקבותיה נפגעו גם שרירים בריאים בגפיו והוא נאלץ להתנייד בכיסא גלגלים חשמלי המשמש אותו עד היום.
בשנים 1992–1996 שימש פרופסור מן המניין ומנהל המרכז למחקר ומחשוב בביו-רפואה, באוניברסיטת שיקגו.
במסגרת זו קיים גם את מחקריו העצמאיים על 'תזונה אונקולוגית אינטגרטיבית' ועל 'רפואת הרמב"ם'.
מאז חזרתו לישראל, הוא משמש מרצה בדרגת פרופסור ביחידה לפיתוח מקצועי, בית הספר לחינוך, אוניברסיטת בר-אילן, ובמכללות ובארגונים שוניםופועל להנחלת שיטת הרמ"ת (רפואה מונעת תכליתית) שפיתח, זאת מתוך שאיפה להנחיל את הידע הזה לציבור כולו.
ייסד את 'רות"ם - מכוני מחקר' לקידום שיטת הרמ"ת בישראל ועומד בראשם.
פרסם למעלה מ-100 מאמרים בספרות המדעית העולמית ושימש כמבקר מדעי של עיתונים מדעיים שונים.
הוציא לאור את ספרו המקיף על 'רפואת הרמב"ם במבחן המדע בן זמננו'.
פרסם אלפי מאמרים ותגובות מדעיות באתר רות"ם ובפורומים שונים.
חיים גבע (24 בנובמבר 1937 - 24 ביולי 2014) היה קצין צה"ל בחיל הים בדרגת סא"ל, שהחל כטכנאי אלקטרוניקה, והמשיך לתפקידי פיקוד בחיל הים.
לאחר שחרורו מצה"ל החל לשווק מוצרים של התעשייה האווירית במדינות מזרח אסיה.
היה סמנכ"ל תפקידים מיוחדים בתעשייה האווירית בקשר עם ממלכת ירדן.
האב אפרים גרבר נולד בבריסק, עלה ארצה וקיבל אזרחות פלסטינית.
בשנת 1936 יצא לפולין למצוא כלה ופגש את פרלה לבית ליפשיץ מביאליסטוק.
עם תעודת עליה של הסוכנות היהודית יצאו מורשה ב-21 באפריל 1936 ועלו על האניה 'פולוניה' הנמל קונסטנצה והגיעו לארץ ישראל.
התיישבו בכפר עטא שם גרה יפה קורמן אחותו של אפרים גרבר שהקדימה אותם.
אפרים גרבר היה במקצועו נגר עבד בבתי הזיקוק ומאוחר יותר עבר למפעל הטקסטיל 'אתא'.
חיים גבע נולד בנובמבר 1937 בכפר עטא ולאחר חמש שנים נולד אחיו יוסף גרבר.
גבע למד בבסמ"ת בחיפה במגמת אלקטרוניקה.
הצטרף לפעילות גדנ"ע אוויר ואף הוסמך להטיס דאון.
גבע התגייס בשנת 1956, שאיפתו להיות טייס לא התממשה.
הוא הוצב לחיל הים כטכנאי קשר.
שירת באח"י נגה (ק-22) במסגרת מחלקת מכונה בפיקודו של חנוך בן אליהו.
עיקר פעילותה הייתה כאונייה המובילה את לוחמי שייטת 13. בעת השירות באח"י נגה (ק-22) גילה יזמה והשמיש את מכשיר ה ELAC שהיה מותקן באנייה אך עד אז לא הופעל מחוסר ידיעה.
בשנת 1959 עבר קורס טכנאי קשר שלב גבוה והועלה לדרגת רס"ל.
לאחר הקורס שירת במחנה היחידה בעתלית והכין את מכשירי הקשר לפעילות לוחמי השייטת.
על רקע זה נקלע מדי פעם לעימות עם לוחמים שאיבדו מכשירי קשר כאשר דרש מהם למלא את דו"ח האובדן.
גבע התנדב לקצונה ימית ביוני 1963 החל עם חבריו את ההכנה לקורס חובלים.
כשלב ראשון עברו הצוערים את קורס הקצינים הבסיסי בה"ד 1 שהתקיים במחנה סירקין.
בטקס הסיום שהתקיים ב-11 במרץ 1964 הוכרז גבע כמצטיין מחלקתי וזכה לענידת סיכת מ"מ מראש אגף כוח האדם אלוף חיים בן דוד
המשך ההכשרה נעשה בבה"ד חיל הים באוקטובר 1964 סיים גבע את קורס חובלים מחזור י"ב והוסמך לקצונה.
לאחר הסמכתו הוצב לפלגת הטרפדות 914 בחיפה.
כסגן מפקד טרפדת על ט-203 בפיקודו של סגן רמי רפאלי.
בשנת 1966 הוסמך כמפקד טרפדת לאחר מבחן וקיבל פיקוד על הספינה ט-208.
בתפקיד זה שירת בעת מלחמת ששת הימים.
כחודש לאחר מלחמת ששת הימים מסר גבע את הפיקוד על הטרפדת לזאב אלמוג ויצא לקורס קציני .
במהלך הקורס צורפו הקצינים להפלגות שייטת המשחתות.
במסגרת קורס קציני גנ"ק נמצא על המשחתת אח"י אילת בסיור מול פורט סעיד.
גבע נפצע במהלך טיבוע המשחתת אילת אך הבריא וחזר לשירות.
ובעת איסוף הניצולים ארגן את הקבוצה בגזרתו עד לחילוץ.
על מנת לקבל ידע בקשר עם שאר יחידות צה"ל עברו, החניכים בקורס קציני גנ"ק, השתלמות קציני קשר בבסיס הדרכה של חיל הקשר.
לאחר הסמכתו כקצין גנ"ק נשאר גבע בבה"ד חיל הים בתפקיד מדריך ניווט בקורס חובלים מחזור ט"ז.
לאחר סיום הקורס הועבר גבע לשייטת ספינות הטילים כקצין גנ"ק של אח"י מזנק (סער 2) שמפקדה היה רס"ן אברהם אשור.
בעת ההתארגנות לקראת יציאת ספינות שרבורג נשלח גבע לצרפת שובץ ל-אח"י סופה (סער 3) בפיקודו של רס"ן אריה רונה שנבחרה כספינת הדגל של מפקד השייטת אל"ם הדר קמחי וכך נעשה קצין גנ"ק של המבצע.
ספינת טילים - עם ההגעה לחיפה החל גבע בהתמחות לפיקוד על ספינת טילים תוך כדי שהוא מפקד בפועל על אח"י חרב (סער 3).
לאחר מספר חודשים עבר את מבחן ההסמכה לפיקוד.
גבע היה הראשון כקצין בדרגת סרן לקבל פיקוד על ספינת טילים.
בתפקיד זה קיבל תחת פיקודו את רס"ן יצחק שמיר שהגיע משייטת 13 כמתמחה לפיקוד.
אופיו הנוח של גבע והערכה הדדית מוקדמת שרכשו מהעבודה בשייטת 13 אפשרו תופעה מוזרה זאת.
השלמת ציוד - כתהליך קליטת ספנות שרבורג בחיל הים היה עיכוב מכוון בהתקנת החימוש.
לאח"י חרב (סער 3) היה חסר תותח אוטו מלרה 76 מ"מ והצפי להתקנתו היה רחוק.
לגבע נודע על המצאות תותח המיועד להתקנה בבה"ד חיל הים.
בתהליך בלתי רשמי ללא שום אישור הצליח גבע בכושר שכנוע בסיוע יצחק שמיר ואחרים להעביר בגורר טנקים ומנופים ולהתקין את התותח בספינה.
חניכי הבה"ד הוזמנו לספינה וההדרכה לא נפגעה.
מיפוי חוף סיני - משימה מיוחדת שנעשתה באותה תקופה על ידי אח"י חרב (סער 3) הייתה בדיקת עומקים ומיפוי דיסקרטי של חוף צפון סיני.
יצירת מפה ששימשה את גדעון רז מפקד זוג הספינות אח"י סופה (סער 3) בפיקוד שמיר ואח"י חרב (סער 3) בפיקוד שמואל פרס להיכנס למארב ולהפתיע את הכוח המצרי בקרב פורט סעיד במלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1971 הועבר גבע לזירת ים סוף לתפקיד מפל"ג אג"מ.
מפקד הזירה היה אל"ם עזרא קדם וקיבל דרגת רס"ן בקיצור .
עבודת מפל"ג האגם מחייבת מגע שוטף מול מפקד הזירה.
מפקד הזירה קדם פרש לגמלאות וגבע מצא עצמו בחוסר הרמוניה עם מפקד הזירה החדש.
הפתרון נמצא בהחלפת תפקידים עם רס"ן זאב יחזקאלי.
כך קיבל גבע את הפיקוד על פלגת הנחיתה 921 בזירת ים סוף.
ביוני שנת 1973 קיבל גבע את הפיקוד על אח"י נגה, אניית הדרכה ואימונים לחובלים ובתי ספר ימיים בים התיכון.
פריצת מלחמת יום הכיפורים מצאה את אח"י נגה בשיפוץ כללי, קשורה לרציף מספנת חיל הים בנמל חיפה.
מנוע ראשי מפורק וכך גם מערכות החשמל, שני הגנרטורים, הכננות מפורקות וחדרי ה מפורקים.
כאשר הועלתה הכוננות ביום שישי, 5 באוקטובר 1973 בבוקר,.
בשבת, 6 אוקטובר, והחלה מלאכת הרכבת האנייה.
עובדי מספנת חיל הים עם צוות האנייה.
סיימו בימים אחדים את ההרכבה.
ביזמתו של גבע ובהתאם לצרכים שהתפתחו, נעשתה אח"י נגה אניית אספקה לכוחות שייטת ספינות הטילים שפעלו במשימת אבטחת השיט במזרח הים התיכון.
יחידת שליטה ימית – בשנת 1975 מונה גבע לפקד על יחידת קשר וגילוי.
כמפקד הועלה לדרגת סא"ל ועבד בצמידות למפקד חיל הים אלוף בנימין תלם.
אימונים והדרכה בשנת 1976 מסר את לסא"ל משה אורון ונעשה ראש ענף אימונים והדרכה במספן הים.
זירת ים סוף - בשנת 1977 מונה שוב לתפקיד מפל"ג אג"מ זירת ים סוף מפקד הזירה היה יצחק דוידי.
בשנת 1979 חל שינוי בפיקוד חיל הים וגבע פרש לגמלאות.
מגמת אלקטרוניקה בבית הספר המקצועי בסמ"ת ליד הטכניון בחיפה, 1956-1952.
קורס קציני קשר בחיל הקשר והאלקטרוניקה 1966
קורס קציני בחיל הים, 1967
לימודי תרבות המזרח במכללה הימית של סינגפור, 1983-1982.
בשנת 1979 יצא גבע לגמלאות מצה"ל והחל לעסוק בשיווק מערכות לחימה.
גבע התקבל למחלקת שיווק של התעשייה האווירית שהייתה אז בניהולו של אל"ם משה אורן שהכיר את גבע עוד מתקופת שירותו בטרפדות.
במסגרת החברה ביצע מספר תפקידים וקישר לעסקאות מכירה רבות.
סינגפור - בשנים 1980–1985 הוצב גבע לסינגפור כמרכז הפעילות לפי הסכם ההבנות בין התעשייה האווירית וחיל האוויר של סינגפור.
באותה תקופה פתח את הקשרים עם אינדונזיה
ישראל - בשנים 1986–1987 חזר לישראל וריכז את פעילות התעשייה האווירית מול צוות תכנון סער 5 של חיל הים.
תאילנד - בשנים 1988–1994 יצא גבע לבנגקוק ושימש כנציג התעשייה האווירית לישראל למדינות מזרח אסיה.
עיקר עבודתו היה מול תאילנד, הפיליפינים.
מטה החברה - בשנים 1999- 1995 חזר לישראל ושימש ממונה לתפקידים מיוחדים.
פעל מול ירדן וסייע לחברת התעופה הירדנית להקים קו טיסה מישראל לעמאן.
וכן פעל מול מדינות המפרץ.
במסגרת חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל קיים חיל האוויר סימפוזיון בינלאומי בנושא הטיסה והלחימה באוויר.
גבע ריכז צוות היגוי מהתעשיות הביטחוניות וזכה למכתב הערכה מראש להק אוויר תא"ל אבנר נווה.
בשנת 2000 יצא ממסגרת התעשייה האווירית.
בזכות ידיעותיו המקצועיות ואופיו החברותי פיתח קשרים טובים באזור מזרח אסיה.
סייע לפיתוח השוק בסינגפור לחברות מארצות הברית.
סייע לחברת טכנולוגיה פולנית בחידוש קשריה עם מיאנמר.
גבע נישא ב-23 בנובמבר 1960 לדבורה ממשפחת פוגלמן אותה פגש בכפר אתא.
ב-11 בנובמבר 1963 נולד הבן הבכור דב.
דב גבע שירת בצה"ל במחזור הראשון של יחידת מורן.
לאחר השירות הצטרף למשפחה בתאילנד שם הכיר את קינגקארן ממשפחת אוקודאראמיק ונישא לה.
ב-22 בדצמבר 1996 נולדה לזוג שלישייה בן ענן ושתי בנות שלג ומטר.
המשפחה חיה בבנגקוק דב מייצר שפופרות סיליקון עבור תעשיית הקוסמטיקה וקינגקארן עוסקת בריפוי בעיסוק בצביעת אבנים Stone By Stone.
מטר גבע למדה אופנה במילאנו ועוסקת בעיצוב בגדים.
שלג גבע לומדת באוניברסיטת לינקולן באנגליה רסטורציה של ציורי פרסקו וענן גבע לומד ניהול בתי מלון בספרד.
הבת טלי גבע שירתה בצה"ל כקצינת בריאות נפש.
לאחר שחרורה מצה"ל עברה לשירות בתי הסוהר כקצינה ועובדת סוציאלית.
טלי גרושה וחיה בכפר סבא עם שתי בנות שאימצה באוקראינה.
נועה עומדת להתגייס ומאיה לומדת בחטיבת ביניים.
האח יוסף גרבר היה טכנאי בנין, נהרג בשנת 1975 במהלך שוד כתאונת דרכים מבוימת בהיותו בשליחות מטעם סולל בונה בניגריה.
חיים גבע נפטר ב-24 ביולי 2014 ממחלה.
השאיר משפחה חמה וחברים רבים.
הלויתו התקיימה בבית העלמין מנוחה נכונה בכפר סבא.
חיים משה יצחק (חמ"י) גבריהו (כ"ו בתשרי תרע"ד, 19 באוקטובר 1914, אוסטרו-הונגריה – 20 בדצמבר 1989, ירושלים) היה יו"ר החברה לחקר המקרא בישראל, יו"ר החברה היהודית העולמית לתנ"ך, מייסד הכינוסים הארציים לתנ"ך, מייסד החידונים העולמיים לתנ"ך וחבר מועצת העיר ירושלים מטעם המפד"ל.
נולד בשם חיים גוטסמן בכפר זאדני (כיום הכפר פריבורז'בסקה שבאוקראינה) לשיינדל (הרשקוביץ) ואלתר גד גוטסמן והוא הבן השלישי ממשפחה בת 9 נפשות.
מילדותו למד חיים בחדר ובבית ספר עממי.
מהגיעו לבר-מצווה, למד בישיבותיהם של הרב יוסף צבי דושינסקי בעיר חוסט, בישיבת הרב יוסף הלוי בעיר קיראליהאזה (קורולבו ) שבקרפאטו-רוס, בישיבת הרב שמחה נתן גרינבורג בעיר קזמארק (קז'מרוק ) שבסלובקיה, בישיבת הרב מרדכי מרגליות יפה שלזינגר בעיר אייזנשטאדט שבאוסטריה וכן כמה חודשים בישיבת הרב יוסף ברויאר בפרנקפורט גרמניה.
בשנת 1933 הצטרף לפלוגות ההכשרה של "בני עקיבא" בצכ'יה ועסק בהכשרה לקראת עלייה לארץ ישראל.
במהלך ההכשרה פגש את לאה לנדסמן אך לא הזדמן לה לעלות לארץ איתו בשנת 1936. בהגיעו לארץ ישראל הלך להכשרה של קבוצת שח"ל ברחובות ולאחר מכן היה בין המקימים של קיבוץ טירת-צבי.
השניים היו בתקשורת ענפה ביידיש וכן בעברית מנוקדת במהלך השנים 1936–1939. לאה וחיים התחתנו בבית הכנסת החורבה בשנת 1940 ולהם ארבעה ילדים; דבורה (1943 - נפטרה בגיל שלושה שבועות), בתיה (1944), (1947, קצין סיירת שריון שנהרג במלחמת יום הכיפורים בקרב החווה הסינית), וגלעד (1949).
חיים עבד בעבודות שונות; ליטוש יהלומים, גננות, הוראה ועוד.
רעייתו לאה עבדה בעבודות שונות כדי שחיים יוכל להתפנות ללימודים אקדמאיים וכך הוא למד מקרא, לשון, וארכאולוגיה.
בשנות ה-40 החל ללמד בבית הספר לבנות של חנה שפיצר.
הוא הוסמך במדעי הרוח בשנת 1944 על ידי האוניברסיטה העברית.
חיים היה פעיל מאוד בתחום ההגנה בשכונת שמעון הצדיק בירושלים.
במלחמת השחרור לחם בהגנת שער מנדלבאום פעמים רבות, ישיבותיהם של חברי ההגנה של השכונה נערכו בביתם של לאה וחיים.
חיים עבד ביד ושם אך עקב מעבר המוסד לתל אביב בגלל המצור על ירושלים נאלץ להפסיק את עבודתו שם.
בקיץ 1952 עברו חיים ולאה לביתם בשיכון הסוכנות היהודית בשכונת נווה שאנן.
לשכונה היה צריף תפילה קטן.
בהקמת מוזיאון ישראל נהרסו חלקים רחבים מהשכונה וכן פוצו התושבים, אך לא נבנה בית כנסת חדש, וחיים גבריהו התעקש מול עיריית ירושלים שייבנה בית כנסת חדש טרם ייהרס הישן.
בשנת 1955 נפטרה בטרם עת לאה, ובית הכנסת של שכונת נווה שאנן נקרא על שמה "אהל-לאה".
בשנת 1962 השלים חיים את הדוקטורט שלו בנושא "מלחמת התנ"ך באלילות" באוניברסיטה העברית בהדרכת משה צבי סגל, יחזקאל קויפמן, ואנדרה נהר.
בשנת 1964 הושלמה הקמת בית הכנסת החדש של השכונה ונחנך באותו השם.
בשנת 1956 התחתן חיים עם חנה דוידוביץ, איתה חי בנווה שאנן עד מותו ב-1989. חנה גדלה בכפר סמוך לחיים בהרי הקרפטים, ניצולת אושוויץ וחברת פלמ"ח.
להם שתי בנות: שרה (1957), הידועה כשרי אנסקי (עיתונאית, בשלנית ומחברת ספרי בישול ישראלית) ורחל (1959), כיום רחל אור אורטרגר, דיאטנית ואחות דיאטטית.
חמ"י גבריהו הונצח בשם רחוב בשכונת פסגת זאב, ירושלים.
ביוזמתו של גבריהו התקיים חידון התנ"ך הבינלאומי למבוגרים בעשור למדינת ישראל (1958).
ב-1963 הקים את חידון התנ"ך העולמי לנוער שהפך לאירוע שנתי קבוע המתקיים בכל שנה ביום העצמאות.
פרופ' גבריהו היה בין מייסדי החברה לחקר המקרא ושירת כיו"ר שלה.
בין היתר בתפקידו זה העביר שיעורי תנ"ך שבועיים לראשי הממשלה דוד בן-גוריון ומנחם בגין, וכן לנשיא יצחק נבון.
מטרתו הייתה לקרב ולאחד את כל ישראל, חילוניים ודתיים, באמצעות לימוד תורה.
פעמים רבות אכן הוטחה עליו ביקורת שלימד ספרי קודש במונחים עממיים מדי.
חוג התנ"ך בבית ראש הממשלה ובבית נשיא המדינה
החוג הראשון לתנ"ך התקיים בי"ט במרחשון תשי"ח (4 לדצמבר 1958) והתכנס אחת לשבועיים בבית ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
חיים יזם את החוגים וארגן אותם, וכעבור השנים נערך החוג בבית נשיאי המדינה יצחק בן-צבי, זלמן שזר, אפרים קציר, יצחק נבון, ובבית ראש הממשלה מנחם בגין.
ההרצאות והשיח פורסמו בסדרת ספרים עיוניים "דברי חוג העיון בתנ"ך בבית ראש הממשלה".
אנשי גלעד : סיפור אוטופי על החיים בארץ ישראל במשך שלושת הדורות הבאים - 1942
לדמותם של צדיק ורשע בתנ"ך ואצל עמי המזרח הקדמון - 1953
אליהו הנביא לפי המקרא - 1966
ספר פרופ' חמ"י גבריהו ב-1991
מעשה סופרים במקרא - 2000
חיים (היינריך) וולטר גוגנהיימר היה פרופסור למתמטיקה יהודי-אמריקאי יליד גרמניה שעסק בגאומטריה, טופולוגיה, גאומטריה אלגברית וקמירות.
הוא פרסם גם כמה ספרים בתחום חקר היהדות, ביניהם תרגום ופירוש של כל התלמוד הירושלמי לאנגלית.
חיים (היינריך) גוגנהיימר נולד ב-21 ביולי 1924 בנירנברג, גרמניה למרגריט בלוך וזיגפריד גוגנהיימר.
הוא למד במכון הטכנולוגי של ציריך, וקיבל את תעודתו ב-1947 ואת הסמכתו כד"ר למדעים בשנת 1951. הדוקטורט שלו היה תחת הכותרת "על יריעות אנליטיות מורכבות עם מדד קלר".
ופורסם בגרמנית בכתב העט המתמטי החשוב Commentarii Mathematici Helvetici.