tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ויליאמס נולד חופשי בשנת 1849 בבדפורד ספרינגס, פנסילבניה, להורים אפרו-אמריקאים, תומאס, פועל, ואלן רוז ויליאמס.
המדינה ביטלה את העבדות לאחר המהפכה האמריקאית.
הוא היה הבכור מבין ארבעה ילדים; אחיו היו ג'ון, תומאס והארי לוסום ויליאמס.
במשך תקופה מסוימת גר ויליאמס ב"בית מקלט", שם למד ספרות, שנחשבה אז למקצוע מיומן ובעל יתרון.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ויליאמס ברח כדי להתגייס בגיל 14 לצבא האיחוד בשם בדוי; הוא נלחם בקרבות האחרונים.
לאחר המלחמה נסע ויליאמס למקסיקו, שם היה בין האמריקנים שהצטרפו לצבא הרפובליקני בפיקודו של הגנרל אספינוזה, ונלחם להפלת מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו.
הוא קודם לדרגת סגן, למד קצת ספרדית וזכה למוניטין של תותחן טוב.
הוא שב לארצות הברית באביב 1867.
בארצות הברית המשיך ויליאמס בקריירה הצבאית שלו והתגייס לצבא למשך חמש שנים.
הוא הוצב ברגימנט הפרשים העשירי, ששירת בטריטוריה האינדיאנית.
הוא נפצע בריאות בשנת 1868, ואושפז בבית החולים עד לשחרורו באותה שנה.
החייל המשוחרר הצעיר התקבל ללימודים באוניברסיטת הווארד, מכללה שחורה היסטורית בוושינגטון הבירה, אך לא נשאר בה זמן רב.
בשנת 1870 החל ויליאמס בלימודים במכון התאולוגי ניוטון ליד בוסטון, מסצ'וסטס.
בשנת 1874 הפך ויליאמס לאפרו אמריקאי הראשון שסיים את לימודיו בניוטון.
הוא פגש את שרה א.
סטרט במהלך ביקור בשיקגו בשנת 1873. הם נישאו באביב שלאחר מכן, כשסיים את לימודיו בתאולוגיה בניוטון.
לאחר סיום הלימודים הוסמך ויליאמס לכומר בפטיסטי, ושירת ככומר בוושינגטון הבירה.
בעודו שם, בתמיכת רבים ממנהיגי תקופתו, כמו פרדריק דאגלס וויליאם לויד גאריסון, ייסד ויליאמס את "קומונר", כתב עת שבועי.
ויליאמס עבר עם משפחתו לסינסינטי, אוהיו, שם המשיך לשמש כמטיף.
בנוסף, למד משפטים אצל אלפונזו טאפט (אביו של הנשיא ויליאם הווארד טאפט) ועבר את בחיינות ההסמכה לעריכת דין.
אף על פי שהצעת החוק נקברה בוועדה, ויליאמס לא נבחר מחדש והקריירה הפוליטית שלו במדינה הסתיימה בפתאומיות.
הוא פנה לעסוק בעריכת דין.
פרנקלין ציין את יכולתו של ויליאמס להתמיד ולהרים מאמצים חדשים לאחר שסגר כמה תחומים.
בשבועות האחרונים של ממשלו, הנשיא צ'סטר ארתור מינה את ויליאמס כ"שר התושב והקונסול הכללי" בהאיטי ובסנטו דומינגו בתחילת 1885, אך הוא לא אושר, מכיוון שהוא לא נחשב כשיר.
גרובר קליבלנד, הנשיא שנבחר בשנת 1884, מינה את הדמוקרט ג'ון תומפסון לתפקידים אלה זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד בשנת 1885. תומפסון אושר על ידי הסנאט.
בשנת 1887 הוענק לוויליאמס תואר דוקטור לשם כבוד למשפטים על ידי קולג' סימונס מקנטקי, מכללה שחורה היסטורית, שם נאם בטקס הפתיחה.
בשנת 1888 היה ויליאמס נציג לוועידת הנציגויות העולמית בלונדון.
אף על פי שלא הצליח להיכנס כציר לוועידת הסחר נגד עבדים באפריקה שנערכה בבריסל באביב 1890, הוא עשה סידורים אחרים לביקור בעיר וביבשת.
ההישג המהותי ביותר של ויליאמס היה כהיסטוריון.
הוא כתב היסטוריות פורצות דרך על אפריקאים אמריקאים בארצות הברית: תולדות הגזע השחור באמריקה 1619–1880 פורסם בשנת 1882. הספר נחשב להיסטוריה הכוללת הראשונה של אפרו-אמריקאים, המראה את השתתפותם ותרומתם מהימים הראשונים של המושבות.
בנוסף, כתב היסטוריה של "החיילים הצבעוניים" של ארצות הברית והשתתפות אפרו-אמריקאית במלחמת האזרחים האמריקנית, היסטוריה של כוחות שחורים במלחמת המרד (1887).
בשנת 1889 ארגן ויליאמס נסיעה לאירופה כדי לכתוב מאמרים כנציג עיתונות הספרות המזוהה של SS McClure.
הוא קיבל ראיון לא רשמי עם לאופולד השני, מלך הבלגים, ממנו התרשם בתחילה מאוד.
הוא החל להתעניין בנסיעה למדינת קונגו החופשית, שהייתה בשליטת המלך ודן בעניינו בפיתוח.
ויליאמס קיבל תמיכה נוספת מממשל הנשיא בנג'מין הריסון ונסע לקונגו בשנת 1890. הוא נחרד ממה שגילה, מכיוון שהמלך הפעיל מיליציה פרטית לאכיפת ייצור גומי על ידי הקונגו.
ויליאמס מצא עדויות התומכות בשמועות שנפוצו על התעללות קשה בעבדים ובני משפחותיהם, שהביאו למצב של עבדות למשפחות רבות, מום פיזי של עובדים שלא יכלו לעמוד ביעדי הייצור ולשיעור גבוה של מקרי מוות.
מסטנלי פולס כתב ויליאמס "מכתב גלוי להוד מלכותו לאופולד השני, מלך הבלגים וריבון מדינת קונגו החופשית" ב-18 ביולי 1890. במכתב זה הוא גינה את היחס האכזרי והלא אנושי לקונגולזים בידי אירופאים ואפריקאים המפקחים עליהם למען מדינת קונגו החופשית.
הוא הזכיר את התפקיד שמילא הנרי מורטון סטנלי, שנשלח לקונגו על ידי המלך, בהונאה והתעללות בקונגולזים המקומיים.
ויליאמס הזכיר למלך שהפשעים שבוצעו נעשו כולם בשמו, מה שהופך אותו לאשם כמו העבריינים.
הוא פנה לקהילה הבינלאומית בבקשה "להתקשר וליצור ועדה בינלאומית שתחקור את ההאשמות...
המלך ותומכיו ניסו להכפיש את ויליאמס, אך הוא המשיך להתבטא על ההתעללויות במדינת קונגו החופשית, ועזר לייצר פעולות בבלגיה ובקהילה הבינלאומית.
בסופו של דבר השתלטה ממשלת בלגיה על הפיקוח על מדינת קונגו החופשית וניסתה לשפר את הטיפול בקונגולזים.
כשנסע חזרה מאפריקה, הוא חלה בקהיר ונסע חזרה ללונדון עם ארוסתו אליס פרייר כשהוא גר בנפרד מאשתו.
ויליאמס מת בבלקפול, אנגליה, ב-2 באוגוסט 1891, משחפת וצדרת.
הוא קבור בבית העלמין לייטון, בלקפול.
בשנת 1975 הונחה מצבה על קברו על ידי היסטוריון אמריקני ותומכים מקומיים, שהנציח את ויליאמס כ"היסטוריון אפרו-אמריקאי".
דמותו הופיעה בסרט "האגדה של טרזן" וגולמה על ידי סמואל ל.
ג'ורג' ויליאם ג'וי היה צייר אירי בלונדון.
ג'וי היה בנו של ויליאם ברוס ג'וי, רופא ואחיו של הפסל אלברט ברוס-ג'וי, צאצאי משפחת הוגנוטים ותיקה שהתיישבה באנטרים בשנת 1612.
בתחילה הוא נועד לשרת בצבא והיה גם נגן כינור מוכשר.
לאחר פציעה בכף הרגל בגיל צעיר, אביו אמר שהוא אינו כשיר לשירות צבאי.
ג'וי הלך להתחנך בבית הספר הארו ובסופו של דבר המשיך בקריירה כאמן.
הוא למד בבית הספר לאמנות בדרום קנזינגטון בלונדון ואחר כך באקדמיה המלכותית בהנהלת ג'ון אוורט מיילי, פרדריק לייטון וג'ורג 'פרדריק ווטס.
בין חבריו לתלמידים היה הוברט פון הרקומר.
בשנת 1868 ג'וי נסע לפריז, שם היה במשך שנתיים תלמידם של צ'ארלס-פרנסואה ג'ילברט ולאון בונה.
שם פגש ציירים כמו ז'ול ברטן, ז'ול לפבר ופיליפ רוסו.
כשחזר ללונדון, ג'וי ביסס את עצמו כצייר היסטוריה וז'אנר, והפך למציג קבוע באקדמיה המלכותית, בסלון לציור בצרפת, ובאקדמיה המלכותית של היברניאן באירלנד.
הוא הפך לחבר במכון המלכותי לציירי שמן בשנת 1895.
הוא בילה חורפים רבים ב Swanage משנת 1896 ולבסוף פרש לפרוברוק.
שני בניו נהרגו בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
רדיפתו אחר הצורה הנשית המושלמת בציורי עירום כמו לאודמיה (1878; מוזיאון העיר פורטסמות'), הדנאידים (1887) והאמת (1892-93) נועזים בצורה יוצאת דופן עבור אנגליה ומתייחסים למסורת הקלאסית הצרפתית.
בהתנגדותו לשלטון עצמאי באירלנד, הוא דגל באחדות האיים הבריטים, ג'וי צייר כמה תמונות פטריוטיות עם אלגוריות כמו - "היוניון-ג'ק הראשון" 1892 וכן דוגמאות היסטוריות למרידות כמו "הפרידה של פלורה מקדונלד מהנסיך צ'ארלי" ו"תופי המלך לעולם לא יריעו למורדים", 1798 (1891; בורנמות', גלריית האמנות ומוזיאון ראסל-קוטס).
הוא היה ידוע בעיקר בזכות תיאור הגבורה שלו בציור שכותרתו "מותו של הגנרל גורדון, בחרטום", 26 בינואר 1885 (1893; מוזיאון העיר לידס).
בציור של רגע אחרון בהיסטוריה הבריטית המאוחרת במצור על חרטום.
גורדון מתואר כניצב באומץ מול גורלו, עומד מול חסידי צבא המהדי הפולש רגע לפני שהוכה על ידי חנית.
יצירה ידועה נוספת, אך שונה בתכלית של ג'וי, היא הסצנה "אומניבוס בייסווטר" (1895; מוזיאון לונדון).
אחד מציוריו המעוררים ביותר הוא "ז'אן דארק, הנשמרת בשנתה על ידי מלאך" (1895; רואן, מוזיאון הבוז לאמנויות).
ג'ורג' וושינגטון תומאס למברט היה צייר אוסטרלי.
ידוע בעיקר בזכות ציורי פורטרטים וכאמן מלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
למברט נולד בסנקט פטרבורג, רוסיה, בנו של ג'ורג' וושינגטון למברט (1833 – 25 ביולי 1873) מבולטימור, מרילנד.
אמו הצעירה של למברט הייתה אנני מטילדה, לבית פירת', אנגלייה.
האם והבן עברו במהרה לוירטמברג שבגרמניה כדי להיות אצל סבו מצד אמו של למברט.
למברט התחנך בקינגסטון קולג', סאמרסט.
המשפחה, שהורכבה מלברט, אמו ושלוש אחיותיה, החליטה להגר לאוסטרליה.
הם הגיעו לסידני על סיפונה של "בנגל" ב־20 בינואר 1887.
למברט החל להציג את תמונותיו בחברה לאמנות ובחברת האמנים, סידני בשנת 1894. הוא החל לתרום קריקטורות עט ודיו ל"בולטין"בשנת 1895 והחל לצייר במשרה מלאה בשנת 1896. איורים מאת למברט היוו חלק מספר בלדות "הנערות והסוסים האפורים" (1898) ו"לבבות הזהב" (1903) של אנתולוגיות המשורר הסקוטי-אוסטרלי וויל אוגילבי (1869–1963).
בשנת 1899 הוא זכה בפרס וויין.
הוא למד בבית הספר לאמנות של ג'וליאן אשטון בסידני עד שנת 1900. מאוחר יותר הוא זכה במלגת נסיעה בסך 150 פאונד מממשלת ניו סאות' ויילס.
הוא בילה שנה בפריז לפני שעבר ללונדון שם הציג באקדמיה המלכותית.
ללמברט הוענקה מדליית כסף בתערוכה בינלאומית על ציורו "הסונטה" בברצלונה בשנת 1911. הוא היה ידוע ביותר בתקופה זו כאמן פורטרטים.
למברט הפך לאמן מלחמה רשמי באוסטרליה בשנת 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ציורו "אנזאק, הנחיתה בשנת 1915" מתארת את הנחיתה בחצי האי גליפולי בטורקיה, הוא הציור הגדול ביותר באוסף אנדרטת המלחמה באוסטרליה.
למברט, כקפטן כבוד, נסע לגליפולי בשנת 1919 כדי להכין רישומים לציור.
עוד עבודה שלו הייתה "סמל הפרשים הקלים" (1920), שצייר בלונדון אחרי מסעותיו בארץ ישראל.
במהלך שנות המלחמה בילה ג'ורג' למברט הרבה זמן בלונדון, שם היה מעורב רומנטית עם האמנית תיאה פרוקטור.
למברט חזר לאוסטרליה בשנת 1921, שם זכה להצלחה במלבורן בתערוכה בגלריה של החברה לאמנות.
הוא נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית בשנת 1922.
הוא זכה בפרס השנתי השני של ארצ'יבלד בשנת 1922, פרס האמנות היוקרתי ביותר עבור דיוקנאות.
אבל יצירתו נפסלה מכיוון שהוא לא היה תושב באוסטרליה במשך 12 חודשים.
לאחר מכן, הוא הגיש דיוקן עצמי והתחרה בויליאם מקלאוד.
בשנת 1927 הוא זכה בפרס ארצ'יבלד עם עבודתו שכותרתה "גברת מרדוק".
למברט התחתן עם אמיליה ביאטריס 'איימי' אבסל (1872–1963) בשנת 1900. ילדיהם היו מוריס למברט (1901–1964), פסל ידוע ושותף באקדמיה המלכותית, וקונסטנט למברט, המלחין והמנצח הבריטי, יליד לונדון ב 1905. קיט למברט (1935–1981), מנהל קבוצת הרוק The Who, היה נכדו.
למברט נפטר ב־29 במאי 1930 בקוביטי, ניו סאות' ויילס, ונקבר באזור האנגליקני בבית העלמין סאות' הד.
ג'ורג' וייטינג פלאג היה צייר אמריקאי של סצנות היסטוריות ותמונות ז'אנריות.
הוא היה ממשפחה של אמנים בולטים.
פלאג נולד ב-26 ביוני 1816 בניו הייבן, קונטיקט.
הוא היה אחד משבעה ילדים שנולדו לראש עיריית ניו הייבן הנרי קולינס פלאג ומרתה (לבית ווייטינג) פלאג.
שני האחים פלאג למדו ציור אצל דודם וושינגטון אלסטון.
דרך אחותו רחל ובעלה הראשון אברהם, הוא היה דוד של אליס קלייפול גווין, שנישאה לקורנליוס ואנדרבילט השני בשנת 1867. באמצעות אחיו ג'ארד, הוא היה דודו של האדריכל ארנסט פלאג.
עבודתו המוקדמת של ג'ורג' וייטינג פלאג כללה את הילד המאזין לסיפור, צעיר יווני, ויעקב ורחל ליד הבאר.
ג'ורג' זכה בחסותו של לומן ריד, סוחר ואיש עסקים מניו יורק, שבאמצעותו בילה שלוש שנים בלימודים באירופה, ולאחר מכן התגורר במשך שש שנים בלונדון.
ציורו המוקדם של ג'ורג' פלאג, "ליידי ג'יין גריי מתכוננת להוצאתה להורג", הפך אותו לצייר מפורסם.
אולם תהילתו דעכה במהירות, מכיוון שהציור ההיסטורי הפך אופנתי בהדרגה.
בין יצירותיו הידועות ביותר יש להזכיר את "עולי הרגל"; "הנחת הכבל האטלנטי", "וושינגטון מקבל את ברכת אמו", שנחרט לעיתים קרובות.
"השומרוני הטוב" ו"קולומבוס והביצה" (1867).
חלק מציוריו צוירו בעודו גר בלונדון.
בשנת 1851 נבחר ג'ורג' ויטינג פלאג לחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב.
בהמשך חייו, ג'ורג' פלאג למד תאולוגיה אך בסופו של דבר חזר לציור, בעיקר דיוקנאות, במהלך שנותיו המאוחרות.
פלאג התגורר בביתו ברחוב וסטמינסטר 12, באי ננטקט במסצ'וסטס.
עד מותו בשנת 1897. הוא המשיך לצייר בסטודיו קטן ליד הבית.
מעל האח בחדר השינה בקומה העליונה, פלאג שמר על עבודתו בשם "מי שממהר להיות עשיר לא היה תמים".
ב-14 בפברואר 1849 נישא פלאג ללואיזה הנריקס.
יחד הם היו הורים לארבעה ילדים,
ג'ורג' פלאג נפטר ב-5 בינואר 1897 בננטקט, מסצ'וסטס.
ג'ורג' וייט היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוהיו ה-52 בשנים 1931–1935.
ג'ורג' וייט נולד באלמירה שבמדינת ניו יורק כבנם של צ'ארלס ו.
לאחר שעסק בכרייה בקלונקייד שביוקון, הוא התיישב במריאטה שבאוהיו ועסק בקידוחי נפט.
בשנים 1905–1908 כיהן וייט כחבר בבית הנבחרים של אוהיו.
ב-1910 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו בשנים 1911–1915. ב-1914 הוא נוצח בבחירות לכהונה שנייה, אך ניצח ב-1916 וכיהן בשנים 1917–1919. ב-1918 הוא ניסה להתמודד פעם נוספת, אך נוצח.
בשנים 1920–1921 הוא היה יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
ב-1930 שב וייט לפוליטיקה ונבחר כמושל אוהיו.
הוא כיהן שתי תקופות כהונה בשנים 1931–1935. ב-1934 ניסה וייט ללא הצלחה להיבחר לסנאט של ארצות הברית.
ב-1940 הוא ניסה להיבחר שוב כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אוהיו, אך הפסיד למרטין דייווי.
ב-1900 נשא וייט לאישה את שרלוט מקלווי מטיטוסוויל, פנסילבניה.
ג'ורג' וייט נפטר בוסט פאלם ביץ' שבפלורידה ב-15 בדצמבר 1953. הוא נטמן בבית הקברות אוק גרוב שבמריאטה.
ג'ורג' קונסטנט לואיס וושינגטון היה ממציא ואיש עסקים אמריקאי.
וושינגטון זכור הודות להמצאתו, גרסה מוקדמת של קפה נמס, וכן הודות לחברה שהוא ייסד לשם ייצור המוני של ההמצאה שלו, שנקראה "G.
וושינגטון הגיע כמהגר ממולדתו בלגיה ב-1897, ועסק במספר מקצועות טכניים לפני שהחל לייצר קפה נמס לאחר שביקר בגואטמלה ב-1906 או ב-1907. הוא החל לייצר את הקפה שלו ב-1909 והקים חברה כדי לייצר אותו ב-1910. החברה שהוא הקים שגשגה, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה היא סיפקה מצרכים לכוחות הלוחמים.
מוצרי החברה פורסמו בעיתונים וברדיו שהיו נפוצים בניו יורק.
הצלחת החברה שלו הפכה את וושינגטון לאמיד כלכלית.
הוא התגורר בתחילה בברוקלין, וב-1927 הוא עבר להתגורר באחוזה בניו ג'רזי.
וושניגטון היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
שלוש שנים לפני מותו של וושינגטון נמכרה החברה שלו לחברה אחרת.
אף שהמותג שלו חדל מלהתקיים ב-1961, שמו של וושינגטון עודנו נמצא בשימוש בשם המוצר "G.
ג'ורג' וושינגטון נולד ב-20 במאי 1871 בקורטרייק, בלגיה, לז'אן גיום וושינגטון (ג'ון ויליאם וושינגטון) מאנגליה ומארי לואיז טאנט מבלגיה.
לפי חוק הלאום הבלגי באותה תקופה, ג'ורג' נחשב לאזרח בריטי עד התאזרחותו בארצות הברית בשנת 1918.
מאוחר יותר עבר וושינגטון להתגורר בבריסל, וקיבל תואר ראשון בכימיה מאוניברסיטת בון שבגרמניה.
בדצמבר 1895 נישא ווישנגטון לאנג'לין סלין וירג'יניה.
על פי התיעוד באליס איילנד הגיע הזוג לארצות הברית ב-6 באוקטובר 1896, אך מפקד האוכלוסין של ארצות הברית קובע שהם היגרו לשם בשנת 1897. בני הזוג וושינגטון התיישבו באזור ניו יורק, שם נולדו להם שלושה ילדים: לואיזה (נולדה במאי 1897), איירין (נולדה במאי 1898) וג'ורג' (נולד באוגוסט 1899).
מיד לאחר ההתיישבות בניו יורק הקים וושינגטון מפעל מנורות נפט בג'רזי סיטי, אך עזב אותו עם התפתחות נורות הלהט והקים במקום זאת מפעל לייצור מצלמות, שגם אותו זנח תוך תקופה קצרה.
על פי מפקד האוכלוסין האמריקאי של שנת 1900, וושינגטון, שנרשם במפקד כממציא, היה בן 29 וגר בבית שכור בברוקלין עם אשתו בת ה-23, שלושת ילדיהם הקטנים, אחותו בת ה-25, שלושה משרתים ובנם של שניים מהמשרתים.
בשנת 1906 או 1907 ניסה וושינגטון את מזלו בגידול בקר בגואטמלה, ובינתיים החל לעבוד על הפיתוח המרכזי שלו - הקפה הנמס.
לאחר תקופה של כשנה בגואטמלה חזר וושינגטון לניו יורק.
אביו נשאר בגואטמלה ומת שם בשנת 1912.
אחרי שעסק הקפה שלו נוסד ב-1910, התיישב וושינגטון בשכונת פארק סלופ שבניו יורק.
בה בעת, החזיק וושינגטון בנכס גדול אחר בקרבת העיר בלפורט שבמרכז לונג איילנד.
ב-1938 עברה אחותו של וושינגטון להתגורר בקרבת הנכס השני שלו, יחד עם בני משפחתה.
וושינגטון המשיך להחזיק בנכס זה, עד שהאחרון נמכר ב-1943. לאחר הרכישה הוסב המקום למתחם שכלל מסעדה, בית מלון ואולם אירועים.
המקום נמכר פעם נוספת ב-1950, ושם הוקם מחנה לילדים.
ב-1959 התרחש ניסיון לפתוח מחדש בית מלון במקום, ניסיון שלא צלח.
ב-1960 העביר המקום בעלות פעם נוספת, לרשותה של אגודה נוצרית, וזו ייסדה שם בית ספר.
בראשית המאה ה-21 חולקה הבעלות על המקום, וזו הוענקה לעמותות מקומיות ולתושבת בלפורט איזבלה רוסליני.
עם העברת החברה שלו לניו ג'רזי, בעקבות רכישת קרקע שם ב-1927, עבר וושינגטון לאחוזתו לשעבר של המושל פרנקלין מרפי ב"חוות פרנקלין" שבמנדהם .
וושינגטון אהב חיות אקזוטיות וגינון.
על פי עדויות שכניו בלונג איילנד, הוא נראה לעיתים קרובות עם ציפור או קוף על כתפו.
בשני גני החיות שלו וושינגטון הציג בעיקר ציפורים נדירות, אך בעלי חיים כמו צבאים, כבשים, עיזים ואנטילופות מתועדים גם הם בגן החיות בבלפורט, וצבאים, למות וזברות מתועדים בין מאות של בעלי חיים בגן החיות הגדול יותר, במנדהם.
וושינגטון היה חבר פעיל במועדון הלוטוס, מועדון ספרותי לגברים בניו יורק.
שמו של וושינגטון הועלה לזמן קצר עבור הבחירות לנשיאות ב-1920 בפריימריז של דרום דקוטה ל"מפלגה האמריקאית", אם כי המסמכים הוגשו מאוחר מכדי להתקבל.
עם זאת, ייתכן שהמינוי היה סאטירי בלבד - וושינגטון לא היה זכאי לתפקיד זה בכל מקרה, מכיוון שהיה יליד חוץ.
ג'ורג' וושינגטון החזיק בלמעלה מ-24 פטנטים, בתחומים כגון מנורות נפט, מצלמות ועיבוד מזון.
הוא לא היה הראשון שהמציא תהליך של עיבוד קפה נמס: דייוויד סטרנג מניו זילנד הגיש לראשונה פטנט ב-1890 לקפה נמס, שנמכר תחת השם "הקפה של סטרנג" (Strangs Coffee).
גם הכימאי היפני סאטורי קאטו פיתח מוצר דומה, אך המצאתו של וושינגטון הייתה הראשונה שהובילה לייצור מסחרי בקנה מידה גדול.
פדריקו לנהוף ווילד, רופא גרמני-גואטמלי, יחד עם אדוארדו ט.
קבררוס, פיתחו גם כן תהליך עיבוד קפה נמס בערך בתקופה זו, אותו שיווקו מאוחר יותר באירופה; אך מכיוון שווילד היה הרופא האישי של וושינגטון, יש טענה שתגליותיהם לא היו עצמאיות.
הקפה הנמס של וושינגטון שווק לראשונה, ב-1909, בשם "Red E Coffee" (משחק מילים על המילה "ready" - מוכן), וחברת הזיקוק לקפה "G.
Washington" נוסדה ב-1910. מפעל הייצור הראשון של וושינגטון היה במתחם התעשייה בוש טרמינל בברוקלין, וב-1927 הועבר המפעל לניו ג'רזי.
פרסומי החברה הדגישו לעיתים קרובות את הנוחות, המודרניות והנקיות, כביכול, של הקפה הנמס.
נטען שהוא טוב יותר לעיכול, ואפילו שאין לו את התכונות המעוררות של הקפה הרגיל (תכונות אלה הן השפעה ישירה של הקפאין שבמשקה, והן קיימות בשתי הצורות).
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, השימוש של הצבא האמריקאי בקפה הזניק את המכירות של החברה.
קידום נוסף ברווחים הגיע כאשר החברה נתנה חסות לסדרת הרדיו "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס" ב-NBC, החל מ-1930 ועד 1935. הסדרה החלה בכך שד"ר ווטסון הזמין את המאזינים להקשיב לזכרונותיו, שסופרו ליד
המכונה הראשונה לעיבוד קפה נמס נחשבה לבעלת איכות גרועה וטעם לא נעים, ולפיכך היא הייתה מוצר נחות.
וושינגטון הסתבך עם הממשלה הפדרלית של ארצות הברית בסוגיות מיסוי, שנגעו למערכת היחסים הכלכלית בינו לבין החברה שלו.
בנובמבר 1918 ערך וושינגטון הסכם עם החברה כדי להשתמש בסוד מסחרי באשר לייצור הקפה.
חודש מאוחר יותר הוא העניק 80% מהבעלות על החברה למשפחתו הקרובה.
בני משפחת וושינגטון התעקשו כי אין להם צורך לשלם מיסים מרווחיהם.
העניין הועבר למשרד לוועדה לענייני מס, ולאחר מכן לבית המשפט לערעורים, שהאשימה ב-1927 את משפחת וושינגטון ברוב של שני שופטים מול אחד.
בקשתם לערער לבית המשפט העליון של ארצות הברית לא התקבלה.
המוצר של וושינגטון, שהיה ייחודי בזמנו, היה בשימוש נרחב כמנות קרב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
צריכת קפה בשדה הקרב נתפסה באותם הימים כמועילה, כיוון שהיא העלתה את רמת הקפאין בדמם של החיילים, חומר חיוני לערנות בזמן לחימה.
הקפה היה בשימוש בקרב חיל המשלוח הקנדי בין השנים 1914 ל-1917, אז הצטרף חיל המשלוח של ארצות הברית ללחימה וכל הייצור הועבר לשימוש צבאי אמריקאי.
גם יצרנים חדשים וקטנים יותר קמו כדי לענות על רמת הביקוש הגבוהה של הצבא לקפה.
הקפה הפך לפופולרי בקרב החיילים.
היתרון הבולט של הקפה היה, כאמור, העלייה ברמת הקפאין שהייתה נוצרת משתייתו, ולאו דווקא הטעם שלו.
מנות שחילק הצבא האמריקאי במהלך המלחמה הכילו כשבעה גרמים של קפה להכנה מהירה.
כל קופסה ארוזה נועדה לשימוש של אדם אחד.
הקופסות נארזו במכלים שכללו עשרים וארבע קופסות כל אחד.
קפה כזה נכלל גם בקופסות שימורים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עשה צבא ארצות הברית שימוש חוזר במוצריו של וושינגטון.
עם זאת, במלחמה זו נעשה שימוש גם במוצרים של חברות אחרות לייצור קפה שהתפתחו בין שתי מלחמות העולם, כגון נסקפה, כדי לענות על צורכי הצבא.
הרכישה של החברה, אשר הוחזקה ברובה על ידי משפחתו של וושינגטון, הייתה בתמורה ל-29,860 מניות (כ-1.7 מיליון דולר) ממניות American Home Products בתקופה שבה American Home Products הייתה בתקופה של רכישה אינטנסיבית, ורכשה 34 חברות בשמונה שנים.
קלרנס מארק, המנכ"ל של G.
Washington, החליף את וושינגטון בניהול החברה הממוזגת.
בשנותיו האחרונות של וושינגטון הוא מכר את הנכס "חוות פרנקלין" והתגורר בבית בניו, ורנון רואד במנדהאם.
הלה נפטר שלוש שנים לאחר שהחברה שלו נמכרה, ב-29 במרץ 1946, במנדהאם שבניו ג'רזי, לאחר מחלה, בגיל 74. הלווייה שלו נערכה שלושה ימים לאחר מכן.
Washington Coffee" חדל מלהתקיים ב-1961, כאשר המפעל של וושינגטון בניו ג'רזי נמכר לאחת מחטיבותיה של חברת קוקה קולה.
השריד האחרון לשמו של המותג שרד בשם "G.
מותג זה נמכר על ידי "American Home Products" בשנת 2000, ולאחר שעבר דרך מספר מתווכים, הוא נוהל על ידי ".Homestat Farm, Ltd" מאז 2001.
ג'ורג' ווטסון היה צייר דיוקנאות סקוטי והנשיא הראשון של האקדמיה הסקוטית המלכותית.
ווטסון נולד באחוזת אביו, ברוויקשייר, בשנת 1767. הוא רכש את השכלתו המוקדמת באדינבורו, וקיבל הדרכה בציור מאלכסנדר נסמית'.
בגיל 18 הוא נסע ללונדון תוך היכרות עם סר ג'ושוע ריינולדס, שקיבל אותו כתלמיד.
לאחר שנתיים בסטודיו של ריינולדס, הוא חזר לאדינבורו, והתבסס כצייר דיוקנאות.
בשנת 1808 הוא, יחד עם ציירים אחרים, הקים אגודת אמנים, אשר התקיימה רק שנים ספורות.
הוא הציג תכופות באקדמיה המלכותית ובמוסד הבריטי, ובערך ב-1815 הוזמן ללונדון לצייר מספר דיוקנאות, כולל אלה של דיקן קנטרברי ובנג'מין וסט.
ב-1820, למרות התנגדות רבה מצד המוסד המלכותי, נוסדה האקדמיה הסקוטית, ווטסון, שהיה נשיא החברה הקודמת, נבחר לאותו תפקיד, שהצלחתו נבעה בעיקרה מהיכולות שלו.
הוא המשיך כנשיא עד מותו, והאקדמיה קיבלה את האמנה המלכותית שלה כמה חודשים לאחר מכן.
אומרים שהוא שמר זמן רב על יריבות מכובדת עם הנרי רייבורן.
כוחו הביצועי היה ניכר ועבודתו הייתה משובחת אבל דיוקניו חסרו אישות.
הוא מיוצג בגלריה הלאומית של סקוטלנד על ידי דיוקנאות של שני אמנים - בנג'מין וסט ושניים של ארצ'יבלד סקירבינג; ובגלריית הדיוקנאות הסקוטית הוא מיוצג על ידי מספר דיוקנאות, כולל אחד שלו, ואחד של ויליאם סמלי, שיש הרואים בה את היצירה הטובה ביותר שלו.
זמן קצר לאחר שובו מביקורו הראשון בלונדון נישא לרבקה סמלי, בתו של ויליאם סמלי, שהיה מוציא לאור, חוקר טבע, והיו להם חמישה ילדים.
ווטסון נפטר בביתו באדינבורו ב-24 באוגוסט 1837.
בנו, ויליאם סמלי ווטסון (1796–1874), נולד באדינבורו, וכמו אביו ובן דודו, סר ג'ון ווטסון גורדון הפך לצייר דיוקנאות.
הוא היה תלמיד של אביו, למד באקדמיית הנאמנים, ומשנת 1815, במשך חמש שנים, בבתי הספר של האקדמיה המלכותית של לונדון, ועבד שנה עם סר דייוויד וילקי.
כשחזר לאדינבורו, הוא נודע כצייר דיוקנאות, הפך לאחד ממייסדי האקדמיה הסקוטית, ובמשך כמעט 50 שנה הציג בקביעות בלתי פוסקת.
הוא הסתפק אך ורק בציורי דיוקן.
הוא מת באדינבורו ב-6 בנובמבר 1874. הוא נקבר עם הוריו בסנט קאת'ברטס.
הוא היה סטודנט מסור לתולדות הטבע, במיוחד צפרות, ויצר אוסף נרחב של דגימות, שאותו הוריש לאוניברסיטת אדינבורו.
לווטסון יש יותר מ-35 ציורים באוספים ציבוריים בבריטניה.
ג'ורג' וילארד קונבל היה אדריכל אמריקאי שפעל בניו יורק באמצע המאה ה-20.
קונבל נולד ב ב-4 באוקטובר 1866. ב-1886 סיים את לימודיו בבית ספרו במדינה, והחל את לימודיו באוניברסיטת קורנל ב-1890.
ב-1905 היה עוזרו של האדריכל ארנסט פלאג והכין תוכניות ושרטוטים עבור בניין סינגר.
קונבל ידוע בעיקר כאדריכלן של שתי כנסיות לותרניות בניו יורק.
קונבל מת בטמפה שבפלורידה בגיל 66 ב-2 בינואר 1933.
תת אדמירל סר ג'ורג' ג'ון סקוט וורנדר, הברון השביעי, KCB, KCVO היה קצין בצי המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
וורנדר היה בנם של סר ג'ורג' וורנדר, הברונט השישי (1825–1901) והלן פורבס-הום-קמפבל, ונולד בבית ברונטספילד, אדינבורו, אחד משישה ילדים.
וורנדר הצטרף לצי כצוער ב-1873 בדארטמות'.
הוא הוסמך כמתורגמן צרפתי בשנת 1878. הוא שירת במלחמת הזולו בשנת 1879 כמנהל הספינה על הקורבטה אה"מ בואדיקאה.
כחבר בחטיבה הימית הוא היה חלק מהכוח שנשלח להקל על אשואו והיה נוכח בקרב ג'ינגנדלובו, כך שקיבל את המדליה של דרום אפריקה.
ב-1880 הועלה לדרגת סגן, שהתמחה בירי.
הוא היה קצין מטה באה"מ אקסלנט בין השנים 1884 ו-1885, והקצין השני בסיירת אמפיון מ-11 בדצמבר 1888 ושירת בתחנת הפסיפיק, והועלה לדרגת קומנדר ב-1893. הוא פיקד על היאכטה המלכותית יה"מ ויקטוריה ואלברט בין 1896 ל-1899.
הוא הועלה לדרגת קפטן ב-13 במאי 1899. הוא לחם במרד הבוקסרים בשנת 1900 כקפטן הדגל של אדמירל משנה סר ג'יימס אנדרו תומאס ברוס ומפקד אה"מ בארפלאור (1899–1902).
הוכרז בטקס ההכתרה של שנת 1902 כי ימונה לעמית במסדר האמבט (CB) מיום 26 ביוני 1902, והוא קיבל את העיטור בפועל לאחר שובו הביתה, מהמלך אדוארד השביעי בארמון בקינגהאם ב-24 באוקטובר 1902.
הוא היה קפטן אה"מ לנקסטר בים התיכון בין 1904 ל-1905, ולאחר מכן פיקד על אה"מ קרנבון, אף היא בים התיכון מ-1905. מ-1907 עד 1908 הוא היה שליש למלך אדוארד השביעי וב-2 ביולי 1908 הועלה לדרגת אדמירל משנה.
ביוני 1914, רגע לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ביקרה השייטת שלו בנמל הצי הגרמני קיל, במהלך הרגאטה השנתית בה השתתפו הקייזר וילהלם השני ואדמירלים גרמנים בכירים.
המטרה הייתה להשוויץ באוניות הבריטיות המודרניות, וגם לבדוק את הצי הגרמני.
במהלך הביקור שנמשך שבוע, הגיעו ידיעות על רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד.
הודעת הפרידה האחרונה של וורנדר, בהתאם לרוח הביקור וקבלת הפנים שהם קיבלו, הייתה "חברים בעבר, חברים לנצח".
במהלך סיורו, נבחר קצין גרמני, סגן גאורג פון האזה, ללוות את וורנדר ולשמש כעוזרו ומתרגם.
האזה נדרש לכתוב דוח על וורנדר וקצינים בריטים אחרים שפגש, ומאוחר יותר כתב ספר המתאר את הביקור.
וורנדר היה חירש במידה ניכרת: הוא יכול היה להבין את הצוות שלו ללא בעיה, אבל לפעמים יכול היה להתקשות עם קצינים אחרים וזרים, במיוחד בסביבה רועשת כמו מסיבה.
בארוחת הערב, ישב עם הקייזר, לרוע המזל, בצד החירש שלו, הוא התקשה לקיים את השיחה.
הוא היה נחשב לשחקן טניס טוב ושחקן גולף נהדר.
רעייתו של האדמירל התלוותה אליו בביקור, כשהיא שוהה על סיפונה של אוניית הקו המבורג-אמריקה ויקטוריה לואיז, שנהגה לעגון בקיל מדי שנה במשך שבוע קיל.
ספינה זו הפכה למרכז החברה הגבוהה לרגל האירוע.
נערך סבב קדחתני של התקשרויות חברתיות, שבו היה צריך להקפיץ את האדמירל בין אירועים בו-זמניים כדי שיוכל להשתתף בהם.
תחרויות ספורט אורגנו בין קבוצות בריטיות וגרמניות.
האזה ציין שהגרמנים ניצחו ברוב האירועים, למעט כדורגל.
הוא תיאר את המלחים הבריטים כקטנים בעליל, בעוד ש-70 אנשי צוות מקינג ג'ורג' החמישי היו מתחת לגיל 17, והוא סבר שיש מספר לא פרופורציונלי של גברים מבוגרים.
האזה קיבל הוראה על ידי וורנדר להעביר הזמנה לאדמירל פרידריך פון אינגנול לכל קצין גרמני שירצה לבקר ולבדוק את הספינות הבריטיות.
אינגנול סירב, בטענה שנאסר עליו להראות למבקרים חלקים רבים של אוניותיו.
וורנדר השיב שכמובן, חלקים מסוימים של ספינות בריטיות יהיו גם מחוץ לתחום ושהוא מבין מגבלות כאלו, כך שבסופו של דבר נקבעו ביקורים.
קצינים בריטים הורשו לבקר רק באוניות המערכה הישנות יותר מסדרת דויטשלנד, בעוד שמתקנים חשובים על ספינות בריטיות כוסו.
עם זאת, האזה דיווח שהוא התיידד עם קומנדר בראונריג, קצין התותחנים, ששמח להראות לו כמעט את כל האונייה, למעט 'מנהל הירי' שנחשב כסודי לחלוטין.
לורד בראסי, שהגיע לקיל ביאכטה משלו, הצליח ללכת לאיבוד, ונמצא משוטט במעגן הצוללות הסודי.
ב-28 ביוני, בשעות אחר הצהריים, הגיעו ידיעות על רצח פרנץ פרדיננד, שהיה ידידו של השגריר הבריטי בגרמניה, אדוארד גושן, ששהה גם הוא על קינג ג'ורג' החמישי.
התפתח דיון שבו נכח האזה, שבו הזהיר וורנדר מפני הסבירות שמדינות רבות באירופה ייגררו כעת למלחמה.
התקשרויות חברתיות בוטלו, למרות שאירועי הרגאטה הושלמו.
מוקדם בבוקר שלמחרת יצא הקייזר לווינה.
היום נמשך בנימה קודרת, עם ארוחת צהריים על סיפון קינג ג'ורג' החמישי עבור האדמירלים הגרמנים.
לאחר מכן הוזמנו אלה לסייר בספינה, אך רק אדמירל אינגנול וקציניו נענו להזמנה, וקיבלו הדגמה של התותחים העיקריים הפועלים.
מאוחר יותר השתתף וורנדר במסיבה שערכו מלחים בריטים עבור עמיתיהם הגרמנים בתמורה לקבלת הפנים שקיבלו.
וורנדר התקבל בברכה על ידי גל של הטבעה רועמת, וקפץ לשולחן כדי לשאת נאום על ידידות בין שתי האומות.
שלוש קריאות עידוד ניתנו לצי הגרמני, לפני שקונטר-אדמירל פרנץ מאובה טיפס על השולחן כדי להגיב ולקרוא שלוש עידוד לבריטים.
בערב השתתף וורנדר בארוחת הערב הרשמית של מועדון היאכטות הקיסרית, בהנחיית הנסיך היינריך, בהיעדרו של הקייזר.
האזה התייחס לשיחות עם וורנדר על ההשלכות של צוללות על לוחמה.
למרות שוורנדר לא הסכים עם דעות שהביע אדמירל פרסי סקוט לפיהן צוללות יביאו לקץ לשליטתה של בריטניה בים, הוא הסכים שבעתיד יהיה מצור צמוד בלתי אפשרי.
הוא הבחין כי הכנת סקפה פלו כבסיס ימי ארוך טווח עבור המצור על גרמניה, הוצעה על ידי קצינים גרמנים.
זמן קצר לאחר הביקור בקיל פיקד וורנדר באופן זמני על הצי הגדול והורה לו לעבור לסקפה פלו לאחר תרגילים שנתיים, כאשר הכרזת מלחמה נחשבה קרובה.
וורנדר נחשב לאדמירל טוב בתקופת שלום, אך המוניטין שלו נפגע ככל שהמלחמה התקדמה.
השייטת שלו נחשבה לאחת המאומנות ביותר בתותחנות בצי.
הוא תואר על ידי קומודור ויליאם גודאינף כקר רוח ששום נסיבות לא יכלו להוציאו משלוות רוחו, אם כי אחרים ייחסו את התכונה הזו פשוט לחוסר יוזמה.
אחת מאוניות המערכה בפיקודו, אה"מ אאודשיוס, טבעה לאחר שפגעה במוקש כשהייתה בים לאימון ירי באוקטובר 1914. הוא פיקד על שייטת בריטית של שש אוניות מערכה, ארבע סיירות מערכה, סיירות ומשחתות שניסו ליירט את אדמירל היפר בעקבות הפשיטה של היפר על סקרבורו.
היפר נמלט, כמה מספינותיו חמקו על פני וורנדר למרות שזוהו ונכנסו לטווח המקסימלי שלו.
לורד הים הראשון פישר רצה להחליף את וורנדר בגלל ביצועיו הגרועים, אבל וורנדר היה חבר של אדמירל ג'ון ג'ליקו שפיקד על הצי הגדול, שהחזיק אותו בתפקידו בגלל ניסיון העבר שלו בטיפול בציים גדולים.
וורנדר גם סבל מחרשות גוברת והוחלף בדצמבר 1915. הוא הפך למפקד העליון, פלימות' במרץ 1916, אך ביקש פרישה בדצמבר 1916 בגלל מצב בריאותי ירוד יותר ויותר.
הוא מת בינואר 1917, נשרף בגולדרס גרין ב-12 בינואר ואפרו הונח בכנסיית הבשורה ברחוב בריאנסטון, לונדון.
אחת מאחיותיו, אליס וורנדר, ייסדה את פרס הות'ורנדן.
הוא התחתן עם ליידי אתל מוד אשלי קופר, בתו של אנתוני אשלי-קופר, הרוזן השמיני משפטסברי, ב-6 בפברואר 1894 בכנסיית סנט פול, נייטסברידג', לונדון.
היו לו שלושה ילדים, סר ויקטור אלכסנדר ג'ורג' אנתוני וורנדר הברונט השמיני, ברון ברונטספילד הראשון (1942), הרולד ג'ון וורנדר וויולט הלן מארי וורנדר.
ג'ורג' וושינגטון דונגי היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-22 בשנים 1909–1913.
ג'ורג' וושינגטון דונגי נולד בעיירה אוקלנד שבמחוז יוניון שבצפון לואיזיאנה כבכור מבין חמשת ילדיהם של כריסטופר קולומבוס ואליזבת (לבית אינגרם) דונגי.
מוצאה של משפחת אביו היה מאירלנד, ומוצאה של משפחת אימו היה מסקוטלנד.
אביו היה חוואי שעבר מאלבמה לצפון לואיזיאנה, רכש שם אדמה, ומאוחר יותר עבר לארקנסו, שם הוא שירת במלחמת האזרחים האמריקאית בצבא הקונפדרציה.
ב-1875, מבלי לידע את משפחתו, עבר דונגי לטקסס, שם הוא עבד כבוקר בנתיב צ'יזהולם וכחוואי, אך ב-1876 שב לארקנסו בשל סגנון החיים של הבוקרים שלא התאים לו ובשל בעיות בריאות.
בשנים 1882–1883 הוא למד באוניברסיטת ארקנסו.
הוא עבד כמורה בבית ספר וכנגר, ולמד אדריכלות והנדסת מבנים.
לאחר סיום לימודיו קבע דונגי את מושבו בעיר קונוויי.
בהמשך הוא הכיר שם את אשתו, לוביניה וולאס.
דונגי שימש במשך תקופת כהונה אחת כמרשל של העיירה וב-1885 התמודד ללא הצלחה בבחירות למשרת ראש העיר.
בשל העובדה שהוא לא רכש השכלה פורמלית, פעל דונגי ללא לאות להביא מוסדות להשכלה גבוהה לקונוויי.
הוא שימש כחבר במועצות המנהלות של פילנדר סמית' קולג' בליטל רוק, הנדריקס קולג' ואוניברסיטת מרכז ארקנסו.
בנוסף, הוא תרם בנדיבות למוסדות אלו.
דונגי נכנס לעסקים כקבלן בניין ובנה מבנים של בתי משפט בטקסס ובארקנסו.
הוא גם בנה את בניין הבנק הראשון בקונוויי ב-1890. זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לעסקי המסחר, שכן עסקי הבנייה לא היה רווחיים והוא סבל הפסדים משמעותיים לאחר שבנה את בניין בית המשפט השני של מחוז פוקנר.
כאשר שב לעסקי הבנייה, הוא בנה מחדש את בית החולים לחולי נפש של ארקנסו לאחר שזה נהרס בסופת טורנדו ב-1894. הוא בנה מפעלים לייצור קרח וסלל כבישים בארקנסו, ובנה מכלי מים ותחנות רכבת עבור חברת הרכבות "צ'וקטאו, אוקלהומה וגולף" .
לעיתים הוא השקיע את כספו בחוות וביערות.
ב-1899 מונה דונגי כחבר ועדה שעליה הוטל לבנות את בניין הקפיטול החדש של ארקנסו.
המיזם הושלם רק יותר מעשור לאחר מכן, ובמשך רוב התקופה הזאת כיהן כמושל המדינה ג'ף דייוויס שהתנגד למיזם.
מכשול זה הניע את דונגי להיכנס לפוליטיקה.
בסופו של דבר, ב-1907 הוא הציג את מועמדותו למשרת המושל, כשמולו ניצב בעל בריתו של דייוויס (שנבחר אז לסנאט של ארצות הברית), ויליאם פ.
ב-1908 ניצח דונגי בבחירות המקדימות למשרת מושל ארקנסו, ובכך שם קץ לשליטתו של ג'ף דייוויס במפלגה הדמוקרטית במדינה.
לאחר מכן הוא נחל ניצחון קל בבחירות הכלליות כאשר זכה ב-106,512 קולות מול 42,979 הקולות שקיבל מועמד המפלגה הרפובליקנית ג'ון וורת'ינגטון ומועמד הסוציאליסטים סם ג'ונס.
עוד קודם לכן, ב-1906 הוא התמודד מול דייוויס.
בארבעת החודשים שנותרו עם תום מערכת הבחירות ועד להשבעתו, העביר דונגי במסע ברחבי ארצות הברית, וניצל זמן זה כדי להכשיר עצמו למשרה הפוליטית שאליה נבחר.
ביוני 1909 הוא מינה את ועדת הקפיטול המדינתי הרביעית והאחרונה ושכר את שירותיו של קאס גילברט כאדריכל המיזם.
ב-1910 נבחר דונגי לתקופת כהונה שנייה, לאחר שזכה ב-101,612 קולות מול 38,870 הקולות של המועמד הרפובליקני אנדרו ל.
קולנד ו-9,196 הקולות של המועמד הסוציאליסטי דן הוגאן.
באותה שנה הוא נשא ונתן עם מועצת החינוך האזורית של מדינות הדרום להכניס את הקמפיין שלהם לארקנסו, שהצליח במדינה.
הוא גם תמך בפעילותם של ארבעה בתי ספר תיכון חקלאיים שמאוחר יותר הפכו לאוניברסיטה הטכנולוגית של ארקנסו, אוניברסיטת המדינה של ארקנסו, אוניברסיטת דרום ארקנסו ואוניברסיטת ארקנסו במונטיצ'לו.
פעילותו באותה שנה כללה גם סיוע להקמת הסנטוריום לשחפת של בונוויל, וכך הוא שיפר את מערכת הבריאות הציבורית.
בהמשך הוא ניהל משא ומתן עם קרן רוקפלר לביעור נגע .
במהלך תקופת כהונתו כמושל, הייתה ארקנסו למדינה הראשונה בארצות הברית שדרשה מתן חיסונים נגד אבעבועות שחורות לתלמידי ומורי בתי הספר.
ניסיון השליטה על המלריה בעיירה קרוסט קודם אף הוא נגד היתושים.
הישגיו של דונגי כללו את הקמת מועצת החינוך המדינתית החדשה.
אף על פי שחלק מהאסירים שאותם הוא פטר מתוכנית חכירת עבודת האסירים היו אפרו-אמריקאים, עדין תמך דונגי בהפרדה גזעית.
ב-1910, בוועידת הבפטיסטים השחורים המדינתית בליטל רוק, הוא אמר, "אין שום מטרה פוליטית לכך שבאתי לדבר איתכם.
אין זה עבור השגת הקולות שלכם, ואת זה אתם יודעים בדיוק כמוני, בשל העובדה שאנשיכם לא בולטים בשיעור הצבעתם.
ככל הנראה זה הדבר הטוב ביותר עבורכם.
האדם הגדול ביותר מהגזע שלכם בוקר טי.
וושינגטון אמר שעליכם להתרחק מהפוליטיקה ועל כך אני מסכים עמו.
אני חושב שהדבר הכי טוב יהיה שתתרחקו מהפוליטיקה ותדאגו למצב אנשיכם, וזה יהיה הכי הרבה שתוכלו לעשות".
בסתיו 1911 הופיע דונגי עם בוקר טי.
וושינגטון בפני הליגה העסקית הלאומית של השחורים ואמר לקהל של אלף שחורים "לא לבזבז את זמנם להתרוצץ סביב ולהתחנן לשוויון חברתי".
העיתון The Chicago Defender ציטט אותו באומרו "אתם חייבים לנסוע כשאתם יישובים בשני המושבים האחרונים של כלי התחבורה הציבורית.
אל לכם לשבת בקרונות שינה.
אל לכם לשוט באותה אוניה, לא לאכול באותה מסעדה, לא לשתות באותו בר כמוני...
אתם גזע של מנווונים, נשותיכם תאוותניות ואין אנו יכולים להרשות לנשותינו וילדינו הלבנים להתחבר אתכם".
עמדתו הפרוגרסיבית של דונגי הובילה ליוזמה ולחוק משאל העם על שאלת העברת הסמכות על ענייני הממשל לידי הציבור ועקיפת בית המחוקקים המדינתי.
הוא גייס את ויליאם ג'נינגס ברייאן לסייע בקמפיין לאימוץ התיקון לחוקת המדינה של 1910. ארקנסו היא המדינה היחידה בדרום ארצות הברית שהעניקה לאזרחיה סמכות שכזו.
היוזמה, שהחלה בדקוטה הדרומית נהוגה גם בקליפורניה ובקולורדו.
ממשלו של דונגי התמקד בסלילת כבישים, בבריאות הציבורית, וברכבות.
דונגי התנגד בתוקף למערכת החכרת עבודת האסירים, במיוחד לסלילת כבישים.
במיוחד הוא למד על עבודת האסירים כאשר השתתף בוועידת מושלי מדינות הדרום שהתקיימה בסתיו 1912 בווירג'יניה המערבית.
בשל אי יכולתו לגרום לבית המחוקקים לבטל את מערכת החכרת עבודת האסירים, הוא העניק חנינה ל-360 אסירים, מתוכם 44 בחוות חקלאיות, ו-316 מתוך 850 בבתי הכלא.
ב-1913, שנה לאחר תום כהונתו של דונגי כמושל, ביטל לבסוף בית המחוקקים את מערכת החכרת עבודת האסירים והוקמה מועצה חדשה למערכת הכליאה.
ב-1912 היה דונגי להוט להתמודד על תקופת כהונה שלישית, מתוך תקווה לדאוג לחוק היובש במדינה ולרפורמה במיסוי, אך בית המחוקקים דחה את הרפורמות שלו וציבור הבוחרים דחה את תוכניותיו לחוק היובש.
במהלך מסע הבחירות שלו אזל התקציב לבניית הקפיטול המדינתי, ותוכניות התקצוב של דונגי לא צלחו.
סיבה נוספת לתבוסתו הייתה שהמושל לשעבר ג'ף דייוויס ובעלי בריתו תמכו בג'וזף טיילור רובינסון.
דונגי היה מושל ארקנסו הראשון שניתן היה ללא ספק לתייגו כפרוגרסיבי, אך גם היה משויך לדרום הפרוגרסיבי המסורתי, וכן היה איש העסקים הראשון שנבחר כמושל ארקנסו.
גם לאחר תבוסתו במערכת הבחירות לכהונה שלישית על ידי ג'וזף טיילור רובינסון ב-1912, התעקש דונגי להשלים את מיזם הקפיטול המדינתי החדש.
1913 הייתה שנה קריטית, כאשר ג'ף דייוויס, אז חבר הסנאט של ארצות הברית, נפטר שלושה ימים לאחר תחילתה.
רובינסון, שבאותה עת היה חבר הסנאט של ארקנסו, נבחר על ידי בית המחוקקים כיורשו של דייוויס.
ג'וניוס מריון פוטרל, נשיא הסנאט המדינתי, היה מתוקף תפקידו למושל בפועל.
כתוצאה מכך, ביקשו פוטרל וועדת בניין הקפיטול מדונגי להיות לחבר בוועדה ולקחת את עצמו את האחריות על השלמת העבודות, וכך הוא עשה.
בניין הקפיטול, ששוויו נאמד כיום ביותר מ-300 מיליון דולר, הושלם ב-1917 בעלות של 2.2 מיליון דולר, וכך הסתיימו להן 18 שנות מאמצים.
כסימן היכר להשלמת העבודות, דאג דונגי באופן אישי לבניית שולחן הישיבות בלשכת המושל, שכיום מהווה את הפריט המרכזי בחדר הישיבות של לשכת המושל באגף הצפוני של בניין הקפיטול.
כמושל לשעבר, שימש דונגי כחבר בכמה מועצות וועדים שהיו אחראים על מגוון של משימות כמו בנייה, חינוך וצדקה.
הוא כתב את הספר "לבנות את בניין הקפיטול המדינתי" שבו פורטו תהליכי הבנייה.
ג'ורג' וושינגטון דונגי נפטר כתוצאה מהתקף לב בליטל רוק ב-15 בדצמבר 1937. הוא נטמן בבית הקברות פארק הזיכרון רוזלון שבעיר.
אחוזתו מנוהלת על ידי הקרן שנקראת על שמו.
מושל ארקנסו לשעבר סיד מקמת', שכיהן בשנים 1949–1953, אמר בספר זיכרונותיו שדונגי היה "ללא שום ספק, אחד מגדולי מושליה של ארקנסו ושימש כהשראה לממשלי ולממשליהם של אחרים, במיוחד במאבקו המתמשך למען זכויות האדם, והחליט להמשיך את מה שהוא התחיל".
באחד הספרים הוא כונה "ללא ספק אחד המושלים הטובים ורבי ההשפעה והנדבנים ביותר בהיסטוריה של ארקנסו".
ב-1931, דונגי, שחש קרבה הן לארקנסו והן ללואיזיאנה, בנה אנדרטה על קו הגבול בין שתי המדינות בסמוך למקום לידתו.
האנדרטה, שעוצבה בסגנון אר דקו, כוללת גילופים מורכבים.
היא כוללת אזכורים לתחבורה ב-1831 וב-1931, ובה גם מוזכר מושל לואיזיאנה יואי לונג, שדונגי העריץ את משנתו החינוכית.
השטח שעליו ניצבת האנדרטה לא נרשם במשרדי הפארקים המדינתיים של אף אחת מהמדינות.
היערות סביבו נכרתו במשך השנים ועם הזמן האנדרטה נשכחה.
ב-1975 נתקל עובד מחלקת התחבורה של לואיזיאנה באנדרטה הנטושה ויידע את חברת בית הנבחרים של מדינתו, לואיז ב.
האנדרטה נחנכה ב-1933, ארבע שנים לפני מותו של דונגי.
באותה עת היו תוכניות להקמת הפארק המדינתי דונגי, אך אלו לא יושמו.
ג'ורג' וושינגטון הייז היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-24 בשנים 1913–1914.
ג'ורג' וושינגטון הייז נולד בקמדן שבמחוז אוצ'יטה, ארקנסו, כבנם של החוואי תומאס הייז ושל רעייתו פרתניה ג'יין רוס.
הייז עצמו עסק בחקלאות עד גיל 25, לאחר מכן עבד כפקיד בחנות במשך שש שנים, ולימד בבית ספר במשך שלושה חודשים.
לאחר שרכש השכלה משפטית באוניברסיטת וושינגטון ולי שבלקסינגטון, וירג'יניה, והשתלם במשרד עורכי הדין גוגן וסיפורד בקמדן, פתח הייז ב-1897 משרד עורכי דין משלו בעירו.
ב-1885 נשא הייז לאישה את איידה וירג'יניה ירבורו.
בשנים 1900–1905 כיהן הייז כשופט שלום במחוז אוצ'יטה.
לאחר מכן הוא שב לעיסוקו בעריכת דין בקמדן ובאוקטובר 1906 מונה כשופט במחוז השיפוט ה-13. הוא נבחר שוב למשרה ב-1910 והתפטר ממנה לאחר שנבחר כמושל.
ב-1912 נבחר כמושל ארקנסו ג'וזף טיילור רובינסון.
ב-3 בינואר 1913 נפטר הסנאטור מטעם ארקנסו והמושל לשעבר ג'ף דייוויס, שכבר נבחר לתקופת כהונה נוספת בסנאט שהייתה אמורה להתחיל במרץ אותה שנה.
בית המחוקקים של ארקנסו בחר במושל הנבחר רובינסון לאייש את מושבו של דייוויס שהתפנה, וזה התפטר מכהונתו כמושל ב-8 במרץ.
באותה תקופה לא הייתה קיימת בארקנסו משרת סגן המושל, ועל פי חוקת המדינה, מחליפו של מושל שכהונתו הסתיימה טרם זמנה היה נשיא הסנאט המדינתי.
כמחליפו של רובינסון הושבע ויליאם קוואנו אולדהם, נשיא הסנאט היוצא, שכהונתו פגה שישה ימים אחר כך, ובמקומו מונה ג'וניוס מריון פוטרל, נשיא הסנאט הנכנס.
ב-23 ביולי נערכו בחירות מיוחדות לבחירת מושל קבוע, ובהן נבחר הייז.
בבחירות הסדירות שהתקיימו בסתיו 1914 נבחר הייז לתקופת כהונה מלאה.
הייז הגיע ללשכת המושל בתקופה של רגשות לטובת רפורמות בארקנסו ובארצות הברית.
מסע הצלב של הנשיא וודרו וילסון בתחום ההגבלים העסקיים, הבנקאות והרפורמה במחירים, התרחש במהלך מסע הבחירות של הייז ובמהלך תקופת כהונתו כמושל.
אך הייז גילה פחות עניין במטרות הפרוגרסיביות, הן בהשוואה לקודמו ג'ורג' וושינגטון דונגי והן בהשוואה ליורשו בתפקיד צ'ארלס הילמן בראף.
הוא לא קידם באופן פעיל שינויים, ומבקריו תקפו אותו על חוסר פעילותו, חוסר ההחלטיות שלו והססנותו.
נראה היה שעיסוקו המרכזי היה יצירת מנגנון פוליטי נאמן.
בבחירות המקדימות של מרץ 1914 במפלגה הדמוקרטית לא ניצבה מולו אופוזיציה.
קני, תיאר אותו כ"אדם בעל אישיות רמה", אך גינה אותו על בילוי זמן רב מדי "בבנייה או בניסיון לבנות מנגנון פוליטי".
הייז קרא להנהגת כלכלה קפדנית כדי לשמור על יכולת הפירעון של המדינה.
בתקופת ממשלו של הייז הייתה סוגיית חוק היובש סוגיה מרכזית.
על פי החוק שהתקבל בארקנסו ב-1913, לא ניתן היה לקבל רישיון למכירת משקאות חריפים בשום יישוב ללא שרוב המצביעים הלבנים חתמו על כתב הסכמה מקומי.
ב-1915 כבר הפכה ארקנסו למדינה שכמעט כולה "יבשה".
הגורמים שהיו מעוניינים לבטל את חוק היובש יזמו את העברת השאלה למשאל עם במסגרת הבחירות הכלליות.
הייז שינה את עמדתו בשאלה זו כמה פעמים.
במהלך מסע הבחירות שלו הוא חבר לתומכי חוק היובש שביקשו חקיקת חוק כלל מדינתי, ובנאום ההשבעה שלו הוא תקף במרץ את הרוע שבאלכוהול.
מאוחר יותר הוא זיהה את עצמו עם תומכי ביטול החוק, ביקש מבית המחוקקים להעביר את השאלה להכרעת הבוחרים ותמך באחד מתומכי ביטול החוק לתפקיד נשיא הסנאט, אך הסנאט דחה את בקשתו ובחר בתומך נלהב של חוק היובש.
הייז הביע את מבוכתו כאשר תמך במתנגדי חוק היובש והבטיח לנקוט בצעדים נמרצים לאכיפת החוק.
בתמיכתו, העביר בית המחוקקים חוק יובש מדינתי, והחל מ-1 בינואר 1916 הפכו ייצור ומכירת משקאות בארקנסו לבלתי חוקיים.
במהלך מושב בית המחוקקים של 1915, נקט הבית במספר צעדים פרוגרסיביים משמעותיים שזכו לאישורו של הייז.
חוק העבודות של כביש אלכסנדר קבע שיפורים במערכות הכבישים במחוזות בשליטת מועצות שקיבלו סמכות להנפיק איגרות חוב.
המחוקקים גם העבירו חוק להגנה על משקיעים מפני הונאות, חוק להגנה על העוסקים בכירופרקטיקה, וחוק לפיקוח על שקילת פחם במכרות.
הייז לא תמך בזכויות הנשים.
באחת הפעמים הוא אמר שמתן זכות בחירה לנשים נוגד את חוקי האל.
אף על פי כן, במהלך תקופת כהונתו כמושל השיגו הנשים הישגים חשובים.
יום העבודה שלהן הוגבל לתשע שעות, ושבוע העבודה הוגבל לשישה ימים.
המחוקקים העניקו לנשים את הזכות להיות צדדים בחוזים ולהיות בעלות על רכוש, והעבירו למשאל עם את ההחלטה על זכות הבחירה שלהן.
הייז סיים את כהונתו כמושל בינואר 1917. הוא עסק בעריכת דין בליטל רוק ובקמדן.
ג'ורג' וושינגטון הייז נפטר בליטל רוק ב-15 בספטמבר 1927 לאחר שסבל מסיבוכים של שפעת ודלקת ריאות.
הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבקמדן.
ג'ורג' וולטון היה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית ואחד מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, כאשר ייצג את ג'ורג'יה בקונגרס הקונטיננטלי.
הוא גם כיהן כמושל ג'ורג'יה ה-12 בשתי תקופות כהונה מנובמבר 1779 ועד ינואר 1780 ומינואר עד נובמבר 1789. ב-1795 הוא מונה כסנאטור מטעם ג'ורג'יה כדי להשלים את תקופת כהונתו של סנאטור שהתפטר.
ג'ורג' וולטון נולד במחוז קמברלנד שבמושבת וירג'יניה.
שנת לידתו המדויקת לא ידועה, אך הסברה היא שהוא נולד ב-1749. המחקר מציין את שנת לידתו ב-1740, אך אחרים מאחרים אותה ל-1749 או 1750. הביוגרפית של חותמי הכרזת העצמאות, דלה גריי ברתלמאס עושה שימוש בשנה 1741, הוא התייתם מהוריו בינקותו, ואומץ על ידי דודו, שאצלו הוא התלמד במקצוע הנגרות.
וולטון היה צעיר שקדן, אך דודו הרפה את ידיו באופן פעיל בנוגע ללימודים והאמין שילד שקדן יהפוך לבטלן.
וולטון המשיך בלימודיו, ומהרגע בו הסתיימה תקופת ההתלמדות שלו, הוא עבר ב-1769 לסוואנה ,ג'ורג'יה כדי ללמוד משפטים בהדרכתו של עורך דין בשם יאנג, וב-1774 התקבל ללשכת עורכי הדין.
עם תום המהפכה האמריקאית הוא כבר היה לאחד מעורכי הדין המצליחים בג'ורג'יה.
וולטון היה תומך של הפטריוטים.
הוא נבחר כמזכיר הקונגרס הפרובינציאלי של ג'ורג'יה והיה לנשיא מועצת הביטחון.
ב-1776 הוא שימש כנציג לקונגרס הקונטיננטלי השני בפילדלפיה, תפקיד בו היה החזיק עד לסוף 1778. ב-2 ביולי 1776 הוא הצביע מטעם ג'ורג'יה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית, יחד עם באטן גווינט וליימן הול.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שירת וולטון בגדוד של הגנרל רוברט האו.
ב-9 בינואר 1778, קיבל וולטון מינוי כקולונל ברגימנט המיליציה הראשון של ג'ורג'יה.
במהלך הקרב על סוואנה ב-1778, נפצע וולטון בקרב ונלקח בשבי.
הוא נפגע בירך מקליע מוסקט שגרם לנפילתו מסוסו.
כתוצאה מכך הוא נשבה על ידי הבריטים שאפשרו לו להחלים מפציעתו לפני ששלחו אותו לכלא סנברי, שבו הוחזקו שבויים נוספים.
באוקטובר 1779 שוחרר וולטון בעסקת חילופי שבויים.
באותו חודש נבחר וולטון לכהונתו הראשונה כמושל ג'ורג'יה, תפקיד בו הוא כיהן במשך חודשיים.
בנובמבר 1795 מונה וולטון לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית שהתפנה בשל התפטרותו של ג'יימס ג'קסון.
בתפקיד זה כיהן וולטון מנובמבר 1795 ועד פברואר 1796, כאשר יורשו, ג'וזאיה טאטנאל, נבחר באופן רשמי.
הוא היה בעל בריתו הפוליטי של הגנרל הסקוטי, לכלן מקינטוש, ויריבו של באטן גווינט.
הוא וגווינט ניהלו מאבקים פוליטיים שכתוצאה מהם הוא סולק מתפקידו והוגש נגדו כתב אישום בגין מעשים פליליים שונים.
מאוחר יותר הוא הוקע על תמיכתו בדו-קרב שבו נגרם מותו של גווינט על ידי מקינטוש.
וולטון תמך במכירות הקרקעות של יאזו הונאת קרקעות רחבה שהתבצעה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-18 על ידי המושל ג'ורג' מתיוס והאספה הכללית של ג'ורג'יה.
השערורייה הובילה לחזרתו של ג'קסון הבייתה מהסנאט להנהיג תנועת רפורמה.
כמי שמונה למלא את המשך תקופת כהונתו בסנאט, התחולל סכסוך בין ג'קסון ווולטון על המכירה לספסרי הקרקעות.
ג'קסון ניצח, ווולטון עזב את תפקידו.
ב-1788 נפגשו אלכסנדר מקגיליווריי ומנהיגים נוספים של האינדיאנים משבטי המוסקוגי עם מנהיגי ג'ורג'יה ברוק לנדינג, אך לא עלה בידם להגיע להסכם שלום.
תוצאה זו גרמה לוולטון, שכיהן אז כמושל, להיות מודאג ש"הסיכויים שלנו לשלום נאלצו להיכנע אל מול המלחמה".
וולטון כתב לקולונל ג'ארד אירווין והביע את דאגתו ואת הפתעתו מהמתקפות האינדיאניות ליד נהר אוקוני.
ברוק לנדינג לא נחתם הסכם, אלא בסופו של דבר נחתם הסכם ניו יורק ב-1790 שעל פיו הועברו אדמות המוסקוגי לג'ורג'יה.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-18, הקדיש וולטון את זמנו כמעט באופן בלעדי לפוליטיקה של ג'ורג'יה.
ב-1789 הוא היה חבר בחבר האלקטורים ושימש כנציג בוועידת החוקה של ג'ורג'יה.
באותה שנה נבחר וולטון לתקופת כהונתו השנייה כמושל ג'ורג'יה, תפקיד בו הוא כיהן במשך כמעט שנה.
במהלך תקופת כהונתו זו, התקבלה חוקת ג'ורג'יה החדשה, בירת המדינה עברה לאוגוסטה, ונקבע הגבול המערבי שלה.
לאחר סיום כהונתו כמושל, כיהן וולטון כשופט בבית המשפט הגבוה של ג'ורג'יה מ-1790 ועד מותו.
הוא גם כיהן בשארית תקופת כהונתו של ג'יימס ג'קסון בסנאט של ארצות הברית בשנים 1795–1796. הוא היה המייסד ונאמן של אקדמיית מחוז ריצ'מונד באוגוסטה ושל פרנקלין קולג' (כיום אוניברסיטת ג'ורג'יה) באת'נס.
ג'ורג' וולטון נפטר ב-2 בפברואר 1804 בביתו, מדו גארדן, קוטג' שנבנה על ידו במהלך תקופת כהונתו השנייה כמושל על אדמה שהוחרמה מלויאליסט מחוץ לאוגוסטה.
הוא הניח אחריו את רעייתו, דורותי, לבית קמבר, שאותה הוא נשא לאישה ב-1775, ואת אחד משני בניו.
בתחילה הוא נטמן ברוזני, ביתו של אחיינו רוברט ווטקינסט.
ב-1848 הוא נטמן מחדש למרגלות אנדרטת החותמים שבחזית בית המשפט ברחוב גרין שבאוגוסטה.
אף על פי שוולטון היה תושב ג'ורג'יה ויליד וירג'יניה, הוא לא החזיק בבעלותו עבדים.
על שמו של וולטון נקרא מחוז בג'ורג'יה.
לפחות שני בתי ספר נושאים את שמו: בית הספר התיכון המקיף על שם ג'ורג' וולטון במריאטה, ג'ורג'יה, ואקדמיית ג'ורג' וולטון, בית ספר פרטי במונרו, ג'ורג'יה.
בנו, ג'ורג' וולטון הבן, היה מזכיר המדינה הראשון של טריטוריית פלורידה.
הוא גם היה האזרח הראשון שכיהן כמושל הטריטוריה, כאשר מונה כמושל בפועל עד להגעתו של ויליאם פופ דובאל שכיהן כמושל הטריטוריה הראשון.
על שמו קרוי מחוז וולטון שבפלורידה.
נכדתו של וולטון, אוקטביה וולטון לה ורט , הייתה אשת חברה ידועה וסופרת.
בן אחיינו, תומאס ג'ורג' וולטון, בנה את הבית ההיסטורי קריקסייד שלידי מורקנטון, קרוליינה הצפונית.
ג'ורג' וילבור פק היה סופר ופוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כראש עיריית מילווקי ה-29 ב-1890 וכמושל ויסקונסין ה-17 בשנים 1891–1895.
ג'ורג' וילבור פק נולד בעיירה הנדרסון שבמדינת ניו יורק, כבכור מבין שלושת ילדיהם של דייוויד ב.
ב-1843 עברה המשפחה למקום שכיום הוא העיירה קולד ספרינג שבוויסקונסין.
פק התחנך בבתי ספר ציבוריים עד גיל 15, כאשר הוא החל לעבוד כשוליה בענף הדפוס.
ב-1860 הוא נשא לאישה את פרנסינה ראולי, לשניים נולדו שני בנים.
ב-1863 הוא התגייס לרגימנט הפרשים הרביעי של ויסקונסין כטוראי.
הוא נפל בשבי צבא הדרום ונכלא בבית הכלא ליבי שבריצ'מונד, וירג'יניה.
לאחר ששוחרר בעסקת חילופי שבויים, הוא החל את הכשרתו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית על פי המלצתו של הנשיא אברהם לינקולן.
הוא קודם לדרגת לוטננט ושירת עד אשר הרגימנט שלו שוחרר ב-1866.
פק היה למוציא לאור שייסד עיתונים בערים ריפון ולה קרוס שבוויסקונסין.
העיתון שהוציא לאור בלה קרוס, The Sun, נוסד ב-1874. ב-1878 העביר פק את העיתון למילווקי ושינה את שמו ל-Peck's Sun.
העיתון, שיצא אחת לשבוע, כלל את קטעי ההומור פרי עטו של פק, כולל סדרת הסיפורים המפורסמת שלו "הילד הרע של פק" .
באביב 1890 התמודד פק בבחירות למשרת ראש עיריית מילווקי.
כאיש המפלגה הדמוקרטית, הוא נבחר על אף הרוב שהחזיקה המפלגה הרפובליקנית בעיר.
מנהיגי המפלגה הדמוקרטית בוויסקונסין הבחינו בו ובאותה שנה בחרו בו כמועמד המפלגה למשרת מושל ויסקונסין.
בבחירות הכלליות הוא ניצח את המושל המכהן ויליאם הורד, והתפטר ב-11 בנובמבר מתפקידו כראש העיר.
הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה כמושל ב-1892 לאחר שהביס את מועמד הרפובליקנים ג'ון ק.
ספונר, אך בבחירות לתקופת כהונה שלישית ב-1894 הוא נוצח על ידי ויליאם אפהם.
ב-1904 הוא ניסה להיבחר שוב כמושל ונוצח על ידי המושל המכהן רוברט לה פולט.
ג'ורג' וילבור פק נפטר במילווקי ב-16 באפריל 1916, בגיל 75, כתוצאה ממחלת כליות.
הוא נטמן בבית הקברות פורסט הום שבעיר.
לאחר מותו, הפכה סדרת הסיפורים שלו "הילד הרע של פק" לבסיס לכמה סרטים, ולסדרת טלוויזיה קצרה, כולל סרט משנת 1934 בשם "הילד הרע של פק" ו"הילדה הרעה של פק" מ-1918.
ג'ורג' שורט ויליאמס היה מנהל משרד ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
ויליאמס נולד ב-21 באוקטובר 1877 באושן ויו שבדלאוור.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובאקדמיית ועידת וילמינגטון, בדובר, דלאוור, ובשנת 1900 השלים את לימודיו בקולג' דיקינסון, בקרלייל, פנסילבניה.
מ-1902 עד 1904 עבד ויליאמס כמדריך בתיכון באיירונווד, מישיגן.
לאחר מכן עסק בעסקי העצים בדלאוור ובקרוליינה הצפונית מ-1905 עד 1923. בנוסף, התעניין גם בבנקאות.
ויליאמס כיהן כראש עיריית מילסבורו, מ-1921 עד 1927, כגזבר מדינת דלאוור מ-1929 עד 1933, נשיא מועצת החינוך של המדינה מ-1927 עד 1934, וסגן נציב כלי רכב מ-1935 עד 1937. בשנת 1940 היה ציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית.
ב-1938 נבחר ויליאמס לבית הנבחרים של ארצות הברית, כשהביס את הנציג הדמוקרטי המכהן ויליאם פרנקלין אלן.
הוא כיהן עם סיעת המיעוט הרפובליקני בקונגרס ה-76 מ-3 בינואר 1939 עד 3 בינואר 1941, בתקופת כהונתו השנייה של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, אך הפסיד בהתמודדותו לכהונה שנייה ב-1940 לדמוקרטי פיליפ אנדרו טריינור.
לאחר מכן, היה נציב כלי הרכב של דלאוור מ-1941 עד 1946 ולאחר מכן שירת כעוזר אדמיניסטרטיבי של חבר הסנאט של ארצות הברית ג'ון ג'יימס ויליאמס מ-1947 עד 1959.
ויליאמס מת ב-22 בנובמבר 1961 במילסבורו, דלאוור.
הוא קבור בבית הקברות של האיחוד בג'ורג'טאון, דלאוור, הממוקם ברחוב סאות' רייס.
ג'ורג' ויליאם סמית' היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1790–1794 ובשנים 1801–1802, כחבר מועצת מושל המדינה בשנים 1807–1811, כמושל וירג'יניה בפועל במשך חמישה ימים בינואר 1811, ובאפריל אותה שנה נבחר כמושל המדינה ה-17 וכיהן בתפקיד עד שנספה בשריפה ב-26 בדצמבר 1811.
ג'ורג' ויליאם סמית' נולד באחוזת משפחתו, "בת'רסט" שבמחוז אסקס, מושבת וירג'יניה, כבנם של אליס ומריוות'ר סמית'.
אביו היה פוליטיקאי בולט בווירג'יניה, שכיהן בבית השועים של וירג'יניה, בקונגרס הקונטיננטלי ובבית הנבחרים של וירג'יניה.
אמו, אליס לבית לי, הייתה נינתו של ריצ'רד לי הראשון , שכיהן כתובע הכללי של המושבה, כחבר בבית השועים וכחבר במועצת המושל.
ג'ורג' ויליאם סמית' עסק בעריכת דין ונישא פעמיים.
מנישואיו הראשונים לשרה אדמס ב-1793 נולדו ילדים, ומנישואיו השניים לג'יין ריד לא נולדו ילדים.
כמו אביו, נכנס סמית' הצעיר לפוליטיקה, כאשר ייצג את מחוז אסקס בבית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1790–1794. בהמשך הוא עסק בעריכת דין בריצ'מונד, וב-1801 נבחר שוב לבית הנבחרים, הפעם כנציג העיר ריצ'מונד.
הוא נבחר שוב למושב הבית של 1807–1808, אך נוצח כאשר יריבו בבחירות, ג'ון ה.
פושי, ערער על תוצאותיהן בהצלחה.
זמן קצר לאחר מכן מונה סמית' למועצת מושל המדינה על ידי בית המחוקקים, ועד מהרה היה לנשיא המועצה, תפקיד שהקביל אז לתפקיד סגן המושל.
כחבר בכיר במועצה, כיהן סמית' כמושל וירג'יניה בפועל בית תקופות כהונותיהם של ג'ון טיילר האב וג'יימס מונרו במשך חמישה ימים בינואר 1811. באפריל אותה שנה, כאשר התפטר מונרו מתפקידו כדי לכהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית, היה סמית' שוב למושל בפועל, וב-30 בנובמבר נבחר לתפקיד בזכות עצמו כנציג המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
עם זאת, כהונתו הקצרה כמושל המדינה ה-17 נמשכה שלושה שבועות בלבד ונקטעה עקב מותו.
סמית' נספה בשריפה גדולה שפרצה ב-26 בדצמבר 1811 בבית התיאטרון של ריצ'מונד .
בתחילה הוא חולץ בבטחה מהמבנה, אך שב אליו ונספה כאשר ניסה להציל את בנו הצעיר.