tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן נשאר זיגיסמונד למשך תקופה בסיינה, על מנת לדון עם האפיפיור בהכתרתו כקיסר ובהכרה בוועידת בזל.
ב-31 במאי 1433 הוכתר זיגיסמונד ברומא לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, על ידי האפיפיור אאוגניוס הרביעי.
לאחר מכן חזר זיגיסמונד לבוהמיה, שם הוכתר שוב כמלך, אולם הוא קיבל את דרישתם של האוטראקים לחופש דת.
זיגיסמונד תכנן תוכניות לסייע לאלבנים שהתמרדו נגד האימפריה העות'מאנית, אולם המורדים הובסו תוך זמן קצר וזיגיסמונד ירד מתוכניותיו.
ב-9 בדצמבר 1437 מת זיגיסמונד בזנוז'מו, ועל פי בקשתו נקבר בנאד'-וואראד על יד קברו של לסלו הראשון, מלך הונגריה.
מאחר שלא היו לו בנים, נכחד במותו בית לוקסמבורג.
לאחר מותו נבחר כמלך הונגריה, חתנו אלברכט השני, מלך גרמניה מבית הבסבורג.
בשנת 1383 התחתן זיגיסמונד עם מריה, מלכת הונגריה, בתם של לאיוש הראשון, מלך הונגריה ואליזבתה מבוסניה, ממנה נולד לו בן אחד שמת בלידה.
בשנת 1383 התחתן זיגיסמונד עם ברברה מצליה, בתם של הרמן השני, רוזן צליה ואנה משאונבורג, ממנה נולדה לו בת אחת:
אליזבת מלוקסמבורג (1409–1442), התחתנה עם אלברכט השני, מלך גרמניה
הזיגים היו עם צ'רקסי עתיק אשר התגורר בעת העתיקה לאורך חופו הצפון-מזרחי של הים השחור.
ארצם של הזיגים נקראה זיקס והשתרעה במורדות הצפוניים של הקווקז, מזרחית להר אלברוס.
סטראבון תיארם בחיבורו גאוגרפיקה, כשבטים אשר חיו מצפון לקולכיס:
ויליאם סמית (William Smith) בן המאה ה-19 ציין כי הזיגים היו בחלקם רועים נוודים ובחלקם פורעי חוק ושודדי ים, ואלה האחרונים שטו בספינות אשר התאימו למטרה זו.
זיגמונד ורנר פאול יאן (13 בפברואר 1937 – 21 בספטמבר 2019) היה הקוסמונאוט היחיד בהיסטוריה של גרמניה המזרחית, גנרל בחיל האוויר של צבא מזרח גרמניה.
זיגמונד יאן נולד בעיירה מורגנרטה-ראוטנקרנץ שבסקסוניה.
בשנת 1955 הוא התגייס לצבא, שם הוכשר כטייס קרב.
בשנים 1966–1970 למד באקדמיה צבאית בברית המועצות.
לאחר סיום לימודיו מילא שורה של תפקידי מטה במפקדת חיל האוויר של צבא מזרח גרמניה.
הוא עסק בהכשרת טייסים ובנושאי בטיחות בטיסה.
בשנת 1976 נבחר יאן יחד עם עוד טייס מזרח גרמני, אברהרד קלנר, להשתתף בתוכנית החלל הסובייטית אינטרקוסמוס.
לאחר הכשרה של שנתיים יצא יאן יחד עם קוסמונאוט סובייטי ויקטור ביקובסקי למשימה בחלל בתוך החללית סויוז 31. לאחר שהייה בת 7 ימים בתחנת חלל סליוט 6, חזרו הקוסמונאוטים חזרה לכדור הארץ.
על ביצוע משימה זו עוטר זיגמונד יאן בתוארי גיבור הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית וגיבור ברית המועצות והועלה לדרגת גנרל בצבא מזרח גרמניה.
לאחר החזרה לגרמניה נותר יאן בשירות פעיל ועסק במחקר מדעי.
ב-1983 הוא השלים דוקטורט בפיזיקה.
לאחר איחוד גרמניה בשנת 1990, החל יאן לעבוד כיועץ חיצוני עבור סוכנות החלל הגרמנית והחל משנת 1993 גם עבור סוכנות החלל האירופית.
בשנת 2002 פרש זיגמונד יאן לגמלאות.
בסרט להתראות לנין, שהופק בשנת 2003 ועוסק בתקופת התפרקות הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, מופיעה דמותו של זיגמונד יאן, כגיבור ילדותו של הדמות הראשית, אלכס.
זיגי שְׁטַדֶרְמן (Sigi Stadermann; 1923 - 21 ביולי 2011) היה פסנתרן ומנצח מקהלות ישראלי, מייסד פסטיבל אבו גוש.
שטדרמן נולד בקמניץ שגרמניה והחל שם את חינוכו המוזיקלי בנגינת פסנתר.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל עם עליית הנוער והמשיך בלימודי הפסנתר.
ב-1941, בימי מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא הבריטי, ובעת המערכה באיטליה הגיע לפירנצה וניצל את שהותו ללימודים אצל לואיג'י דאלאפיקולה.
בתום המלחמה ערק שטדרמן מהצבא, ונסע לתוככי גרמניה הנכבשת לחפש את הוריו שנעלמו.
הוא מצא את שניהם עדיין בברגן-בלזן, הוציאם ודאג להעלותם לארץ.
אחרי השחרור סיים את לימודיו במדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב והמשיך ללמוד פסנתר אצל י' ברנשטיין, הלחנה אצל מרדכי סתר וניצוח אצל גאורג זינגר.
בהמשך השתלם במוזיקה ובקונסרבטואר בפריז.
בישראל ניצח על תזמורות שונות, בהן התזמורת הקאמרית רמת גן.
בשנת 1957 יסד שטדרמן עם חבורת "משוגעים לדבר" את פסטיבל אבו גוש, והיה למנהל האמנותי ולמנצח הראשי של התזמורת ומקהלת אבו גוש.
במשך 15 השנים הבאות, עד 1972, תפס פסטיבל אבו גוש מקום חשוב בחיי המוזיקה בישראל.
שרי ופקידי משרד הפנים והדתות שראו במיסה או באורטוריה, שמושרות בפני קהל יהודי בכנסייה, חילול השם, פעלו לטרפד אותו.
שטדרמן הקדיש את כל כולו להצלת הפסטיבל - הוא הגיע לבג"ץ נגד משרד התרבות שלא תיקצב, ביקש את עזרת האפיפיור.
ב-1972 ננעלו שערי אבו גוש וראשי הכנסייה הודו, כי נלחצו לכך על ידי פקידי משרד הדתות.
שטדרמן עזב את ישראל בכעס לארצות הברית, שם עסק בהוראת מוזיקה ונשבע שלעולם לא ישוב לישראל.
שטדרמן הלך לעולמו בניו יורק ב-21 ביולי 2011.
זיגיה היא צמד של כלי נגינה במוזיקה העממית היוונית.
באופן מסורתי ביוון היבשתית הזיגיה ("סטריאני זיגיה" כלומר "יבשתית") מורכבת מכלי נשיפה אחד - האבוב מסוג זורנה (זוּרנאס, במלרע) או הקאראמוּדזה בנות שני הקנים ומאוחר יותר הקלרינט ("קלרינו"), ומתוף מסוג טוּמבּי או דאולי.
באיים של יוון ובקפריסין זיגיה היא דואו של לירה שהתחלפה מאוחר יותר בכינור ("ויולי", במלרע), ושל "לאוטו", הדומה ל"עוד" או בכרתים - למנדולינה.
הזיווג בין לירה ובין לאוטו אופייני מאוד לכרתים.
על אף שמשמעות המילה זיגיה קשורה ל"זוג" כלים או נגנים, המונח הרחיב לעיתים את מובנו גם לתזמורות עממיות המורכבות מיותר משני כלי נגינה : קלרינט, כינור, לאוטו וסנטור ("סנדורי").
במחוזות צפוניים, כמו אפירוס נוהגים להוסיף גם כלי הקשה: תוף מרים ("דפי" או, בתראקיה וחלק מהאיים האגאיים -"טומברלקי") או דאולי.
בדרך כלל תזמורת בת יותר משלושה נגנים כזאת נקראת ביוון היבשתית "קוּמבניה" (קומפניה).
לרוב היא מורכבת מלאוטו, קלרינט וכינור.
לפעמים זיגיה יכולה להיות צמד של שתי זורנות - אחת מנגנת, והשנייה מלווה בזמזום.
הזיגיה מנגנת מוזיקה לריקודים או המלווה טקסים שונים בחיי הכפריים.
באזורים מסוימים של יוון הנגנים היו לעיתים קרובות צוענים.
ההרכב של זורנה ודאולי (דבול - בטורקית) נפוץ בארצות ים - תיכוניות רבות ובאסיה הקדמית עד לאיראן.
זיגמונד (זֶליג) מוֹגוּלֶסקוֹ (ביידיש: זעליג מאָגולעסקאָ; באנגלית: Sigmund Mogulesko; 16 בדצמבר 1858 – 4 בפברואר 1914) היה זמר, שחקן ומלחין בתיאטרון יידיש.
הוא היה כוכב אצל אברהם גולדפדן בבוקרשט.
התפקיד הראשי במחזה שמֶנדריק (שמענדריק) מאת גולדפדן נכתב עבורו.
זמן קצר לאחר מכן הקים להקה משל עצמו.
בסופו של דבר ייסד את "בית האופרה הרומני" בלואר איסט סייד בניו יורק.
באנציקלופדיה היהודית הוא תואר כשחקן הקומי הטוב ביותר על במת תיאטרון יידיש.
הוא ידוע גם כמלחין מוביל של מוזיקה לתיאטרון יידיש.
מוגולסקו נולד בשנת 1858 בקלרש (Călăraşi) שבמולדובה.
אביו, יואל שריגרודסקי, סוחר במקצועו, שינה את שמו למוגולסקו בשל בעיות עם השלטון.
הוא נפטר כשזליג היה בן 9. אמו, שהייתה אחת הדמויות החשובות בעיירה קיבלה לאחר מות בעלה עזרה מן הקהילה.
כדי להגדיל את מקורות הפרנסה, שלחה האם את זליג ואחיו לחזן המקומי יוסף הלר כדי שיהיו אצלו "משוררים" (כלומר, זמרים במקהלה של חזן).
שם הוא למד בעזרת ה"משוררים" האחרים, תוך ארבעה חודשים לקרוא ולכתוב תווים.
כמה שנים מאוחר יותר נפטרה גם אמו, והוא עבר לקישינב, שם הוא שר במקהלה המפורסמת של החזן ניסן בֶּלזֶר.
כנער הייתה משכורתו 60 רובל.
תוך זמן לא רב הוא נשכר על ידי החזן ישראל קופר מבית הכנסת הגדול בבוקרשט והיה שם הסולן.
בגיל 14 החל בלימודי מוזיקה בקונסרבטוריון והיה תלמיד מצטיין.
ב-1874 הופיע מוגולסקו עם להקת אופרטה צרפתית, שם הוא פגש בלזר צוקרמן, שמחה דינמן ומשה וואלד.
ארבעתם החלו להופיע יחד בחתונות וטקסים אחרים, כלהקה בשם "Corul Izraelit" (המקהלה היהודית).
הוא המשיך לשיר בבית הכנסת אבל לא נמנע מלשיר בגם בימי ראשון במקהלת הכנסייה.
כאשר התחלף קולו הוא עבד במשך שנתיים כסורג, ואחרי כן חזר לשיר עבור קופר, בהיותו בן 18, בבית הכנסת כמנהל המקהלה.
כמו כן שר בחתונות ומסיבות בסגנון זמרי ברודי וחיקה שחקנים ידועים.
כאשר הגיע גולדפדן באביב 1877 לבוקרשט עם להקתו, שהייתה אז בת פחות משנה, הוא בחן את מוגולסקו בסצנה שבחר המועמד עצמו מתוך המחזה הרומני "Vlăduţu Mamei" (ולדוצו של אמא), שהיה הבסיס למחזה שכתב שמענדריק, אָדער די קאָמישע חתונה.
גולדפדן חיפש זמרים ללהקתו המתהווה, והתברר לו שמוגולסקו ניחן גם בכישורי משחק טובים.
התפקיד הראשי, שנכתב למוגולסקו, היא של ילד של אמא, אוויל ונאיבי.
גיבור זה נחשב לתפקיד הגדול הראשון בתיאטרון יידיש.
מוגולסקו שיחק תפקידים קומיים מוזיקליים אחרים אצל גולדפדן, כולל הסבתא במחזה די באבע מיט דעם אייניקל (הסבתא והנכד) ואת התפקיד הראשי בדי אינטריגע, אָדער, דװאָסיע דיא פּליאָטקעמאַכערין (הקנוניה, או, דבושה המרכלת).
אחרי שמוגולסקו שיחק בתפקיד הראשי בהצגה שמנדריק ביקש ישראל גרודנר, שהקים יחד עם גולדפדן את תיאטרון יידיש, תפקיד ראשי.
(באותה תקופה הדרך היחידה שהייתה לגולדפדן לגמול לשחקן הייתה לכתוב לו תפקיד ראשי בהצגה.) גולדפדן נתן לו תפקיד בהצגה שתרגם מגרמנית: די ווילדע אינזל (האי הפראי) מאת אוגוסט פון קוצבו (August von Kotzebue).
אולם מוגולסקו כל כך האפיל על גרודנר בתפקיד הכושית, עד שהאחרון עזב את הלהקה וייסד להקה משלו ביאשי.
למרבה האירוניה, זמן קצר לאחר מכן "חטף" גרודנר את מוגולסקו מגולדפדן.
בסופו של דבר ניהל מוגולסקו את להקתו של גרודנר, שהקים להקה אחרת.
רומניה, ניו יורק ומקומות אחרים
מוגולסקו שלט יחד עם שותפו בתיאטרון יידיש ברומניה.
שיבחו את תיאטרון ז'יגניצה, התזמורת שלו ואת מוגולסקו עצמו כשווה ערך ברמה לתיאטרון הלאומי.
מוגולסקו שיחק, לפעמים, גם ברומנית ובכך משך קהל מעבר לקהילה היהודית.
בתקופה זאת הוא נתן לדוד קסלר את תפקידו הראשון בתיאטרון.
לו ולמשה פינקל הייתה מריבה והוא בילה את הקיץ בהופעות בגנים עם רביעייה אותה הקים.
להקתו של פינקל לא הצליחה בלעדיו והם הגיעו במהרה להבנה.
ב-1886 או 1887 עבר מוגולסקו לניו יורק, שם היה במהרה לאחד מכוכבי תיאטרון יידיש בעולם החדש.
מאוחר יותר הוא יסד את "האופרה הרומנית" בלואר איסט סייד, מנהטן.
ההצגה הראשונה שם הייתה ההופעה הראשונה, הלא מוצלחת, של אברהם גולדפדן בינואר 1888.
בתקופה זו הוא הופיע גם ברוסיה, בגליציה, כנראה בלבוב ובאנגליה.
בניו יורק הוא הביא את יעקב אדלר וקני ליפצין לבמה האמריקאית.
ב-1906 חזר מוגולסקו עטור ניצחון לרומניה, כשהוא מחדש שם את תיאטרון יידיש אחרי עשור של חוסר פעולה.
הוא הביא לרומניה כמה מלהיטיו מתיאטרון היידי הניו יורקי: די עמיגראנטן (המהגרים) מאת שמ"ר ויעקל בעל־טאקסע, דאס גרויסע גליק (המזל הגדול) מאת קורנבלאט ודער אומבאקאנטער (הלא-ידוע) מאת יעקב גורדין.
מוגולסקו נפטר בניו יורק ב-1914, והשאיר אחריו את רעייתו אמלי, שתי בנות, בסי וליזה ובן – יוליוס.
ד"ר משה גסטר כתב על להקתו של מוגולסקו ברומניה ב-1884 כשביצע מחזות מאת משה הורוביץ ויוסף לטיינר.
בעוד שהביצועים היו, בעיניו מעט פרימיטיביים, הרי הוא התרשם באופן כללי.
ארנסט יוסלביץ כתב מחזה על להקתו של מוגולסקו: "לווילנה יש גולם", שעלילתו מתרחשת בווילנה שבליטא בזמן הפוגרומים בשנת 1899.
סר זיגמונד ג'ורג' ורבורג היה בן לשושלת הכלכלית היהודית-גרמנית-אמריקאית-בריטית משפחת ורבורג.
היה לו תפקיד חשוב בפיתוח בנקאות מסחרית.
נולד בבאד אורך (Bad Urach), בקיסרות הגרמנית.
היה בנם היחיד של גאורג זיגמונד ורבורג ורעייתו לוסי.
גדל באחוזה בשוואביה שבדרום מערב גרמניה הרחק מהענף המרכזי של המשפחה שהפעילה את הבנק השני בגודלו בהמבורג, הרחק בצפון.
זיגמונד למד בתחילה בגימנסיה ברויטלינגן ואחרי כן ב Tübinger Stift, טיבינגן, שם קיבל חינוך הומני.
ב־1923 נפטר אביו ואמו לוסי ניהלה את האחוזה.
אחרי שסיים את הלימודים למד בנקאות אצל דודו מקס ורבורג בהמבורג והשלים את השכלתו אצל רוטשילד בלונדון.
ב־1934, שנה אחרי תפיסת השלטון בגרמניה על ידי היטלר עזב ורבורג את גרמניה לתמיד.
הוא היגר ללונדון וייסד שם את הבנק הראשון שלו "New trading Company" ששינה את שמו ב־1946 ל- S.G.
אחרי ליל הבדולח היגרה גם לוסי ורבורג ללונדון.
האחוזה עברה אריזציה והכסף בסך 150,000 מרקים הועבר לקהילת טריילפינגן -Trailfingen .
בזמן מלחמת העולם השנייה פעל ורבורג עבור המודיעין הבריטי.
הוא נחשב באנגליה כאדם שעלה לגדולה בעיני הממסד הכלכלי בסיטי.
הוא העלה בעסקיו רעיונות לא שגרתיים.
כך למשל, הקים ב־1963 את שוק היורובונד (Eurobond).
הוא האמין שמיזוג של אירופה הוא תהליך טבעי וחשוב בהתפתחותה של הכלכלה האירופית.
החברה אותה הקים עם הנרי גרונפלד (Henry Grunfeld) היה בנק השקעות בריטי חשוב וורבורג היה מנהלו עד שנות ה-70 כאשר הוא פרש באופן רשמי וחי בשווייץ.
למרות פרישתו הוא המשיך לעזור בפעילות הבנק.
השליטה המשפחתית בבנק נשמרה על ידי חברת החזקות משפחתית שנקראה Mercury Securities.
ב־1995 נרכשה החברה ס.ג' ורבורג ושות' על ידי הבנק השווייצרי Schweizerischen Bankverein ונוצרה חברת SBC Warburg – מחלקה בתוך Swiss Bank Corporation .
ב-2003 היא עברה מיתוג מחדש.
בתחילה השתמשו בשם ורבורג כחלק מ- SBC.
אחרי המיזוג עם בנק שווייצריה הוא נשאר כשם המחלקה לבנקאות להשקעה.
ביוני 2003 ויתרו על השם ורבורג כדי לשמור על תדמית מיתוגית אחידה.
ורבורג התנגד לנפוטיזם בעסקים שהיה נהוג בלונדון.
הוא העדיף קריטריונים של בחירה כמו "אופי", מחשבה עצמאית, אינטליגנציה, כנות, כישורים חברתיים (לא רקע חברתי) וכן אומץ והיגיון בריא.
הוא גם הזהיר נגד יהירות, חנפנות עצמית, הזנחה, סגנון כתיבה גרוע וביורוקרטיה.
זיגיסמונד נולד ב-26 ביולי 1439 לאלברכט השלישי, דוכס בוואריה ואנה מבראונשווייג-גרובנהאגן-איינבק, בתם של אריך הראשון, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן ואליזבת מבראונשוויג-גטינגן.
לאחר מותו של אחיו יוהאן הרביעי, דוכס בוואריה בשנת 1463, התפטרו אחיו וולפגנג וכריסטוף מזכותם בירושה, וזיגיסמונד ירש את הדוכסות יחד עם אחיו אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה.
בשנת 1467 ויתר זיגיסמונד על זכויותיו, והקים את דוכסות בוואריה-דכאו.
זיגיסמונד החל בהקמתה של כנסיית פראואנקירכה במינכן, והרחיב את טירת בלוטנבורג.
ב-1 בפברואר 1501 מת זיגיסמונד ללא ילדים, ונחלתו עברה לאחיו אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה.
זיגמונד פון האוזגר היה מלחין ומנצח אוסטרי.
אביו היה פרידריך פון האוזגר (1837-1899), עורך דין ותאורטיקן של המוזיקה.
על פי מה שכתב זיגמונד בזכרונותיו, היה פרידריך מהראשונים באוסטריה להכיר בגדולתו של ריכרד וגנר; ייתכן ודבר זה חלחל לזיגמונד הצעיר בעת שלמד בתחילת דרכו אצל אביו, שכן ניתן לזהות גוון ואגנרי מובהק ביצירותיו.
הוא למד בהמשך אצל קרל פוהליג.
בגיל 19 הלחין פון האוזגר מיסה למקהלה ולתזמורת, אותה כינה "היצירה הרצינית הראשונה שלי".
במקור תוכננה היצירה להיות מבוצעת בקונסרבטוריון בו למד, אך הייתה מסובכת מדי עבור חבריו לספסל הלימודים.
אביו סייע לו לארגן פרימיירה בפני קהל מוזמן, והדבר סימן את תחילת דרכו כמלחין וכמנצח.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 צבר פון האוזגר מוניטין, ורבים חשבו כי יהיה אחד הכישרונות הגדולים אחרי שטראוס ומאהלר; אך לבד ממספר הצלחות לפני מלחמת העולם הראשונה, נראה היה כי פון האוזגר נשכח עקב סגנונו הפוסט-ואגנריאני שיצא מהאופנה.
האוזגר ניצח על תזמורות בערים רבות בגרמניה ובאוסטריה, בהן גראץ, בה נולד; מינכן, בה חלק את הניצוח על הפילהרמונית של מינכן עם פליקס ויינגרטנר; פרנקפורט, ביירוית, ברלין והמבורג.
אחרי מלחמת העולם הראשונה הוא שימש כמנצח של התזמורת הסקוטית הלאומית בגלאזגו ובאדינבורו, לפני שחזר למינכן ב-1920 לנצח על הפילהרמונית שם ולכהן כנשיא האקדמיה למוזיקה בעיר.
באותה השנה החליף את מקס פון שילינגס כנשיא ארגון המוזיקה הכללית הגרמנית (Allgemeiner Deutscher Musikverein).
הוא היה המנצח הראשון שביצע את הסימפוניה התשיעית של אנטון ברוקנר בצורתה המקורית.
אחרי מותו של ברוקנר, ערך פרדיננד לווה שינויים בסימפוניה כדי להתאימה יותר לציבור.
ב-2 באפריל 1932, הציג האוזגר קונצרט בו בוצעה הסימפוניה פעמיים על ידי הפילהרמונית של מינכן; בפעם הראשונה על פי גרסתו של לווה, ובפעם השנייה על פי האוטוגרפיה המקורית של ברוקנר.
עד לקונצרט זה, הייתה גרסתו של לווה היחידה שהושמעה; כיום הסימפוניה מבוצעת כמעט תמיד על פי הגרסה המקורית.
האוזגר סייע לאלפרד אורל ולרוברט הס בעריכת הגרסה המקורית ("גרסת אורל") של הסימפוניה והדפסתה ככרך 9 של Anton Bruckner: Sämtliche Werke, ובנוסף ביצע ב-1938 את ההקלטה המסחרית הראשונה של הסימפוניה התשיעית על פי הגרסה המקורית עם הפילהרמונית של מינכן עבור חברת HMV.
האוזגר פרש ממלאכת המנצח ב-1932.
ונישא פעמיים; בפעם הראשונה להרתה ריטר (Ritter) ב-1902, בתה של פרנציסקה וגנר (אחייניתם של ריכרד וגנר ושל הכנר והמלחין הגרמני אלכסנדר ריטר, עליו כתב האוזגר סקירה ביוגרפית ב-1907), ולאחר מותה הוא נשא לאישה, בשנת 1913, את הלנה פון ברונשרט (von Bronsart) לאישה.
הלפריד (Helfrid), מערכה אחת, הפרימיירה נעשתה בעיר גראץ ב-23 במרץ 1893).
Zinnober, אופרה הומוריסטית-פנטסטית ב-3 מערכות, הפרימיירה בוצעה בעיר מינכן ב-19 ביוני 1898. הלברית התבססה על כתביו של א.ת.א.
ברברוסה (Barbarossa), פואמה סימפונית (1898/9)
בפרק הסיום שיר מקהלה עם מילים משירו של גתה "Proömium".
התמה הראשית מבוססת על שיר הילדים "Schlaf, Kindchen, schlaf" (נום, ילד, נום).
3 מזמורים לבריטון ולתזמורת (1902; 3 Hymnen an die Nacht)
רקוויאם למקהלה מעורבת בת 8 קולות (1907)
Der arme Kunrad ("קונראד המסכן") למקהלת גברים בת 4 קולות (1908)
3 שירים לקול אחד ולתזמורת (1921)
Morgensegen ("שירת בוקר") למקהלה מעורבת, טנור סולו, תזמורת ועוגב (1928)
שיר למקהלת גברים בת 8 קולות
עוד כ-50 שירים לקול אחד ולפסנתר
זיגיסמונד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו , היה נסיך גרמני מבית אסקניה, אשר שלט בנסיכות אנהלט-צרבסט עד 1396, ולאחר מכן היה השליט הראשון של נסיכות אנהלט-דסאו.
זיגיסמונד נולד בשנת 1368, והיה הבן הבכור של יוהאן השני, נסיך אנהלט-צרבסט ואליזבת מהנברג-שלאוזינגן, בתו של יוהאן הראשון, רוזן מהנברג-שלאוזינגן.
בשנת 1382 מת אביו, וזיגיסמונד ירש את נסיכות אנהלט-צרבסט במשותף עם אחיו אלברכט וולדמאר.
לאחר מותו של ולדמאר בשנת 1391, זיגיסמונד ואלברכט שלטו בנסיכות לבדם.
5 שנים מאוחר יותר, בשנת 1396, החליטו האחים לחלוק ביניהם את הנסיכות; זיגיסמונד ירש את אנהלט-דסאו, בעוד אלברכט הרביעי, ירש את אנהלט-קתן.
ב-19 בינואר 1405 מת זיגיסמונד, ובניו ירשו את נחלותיו במשותף.
בשנת 1386 התחתן יודית מקווירפורט, בתו של גבהארד האחד עשר, רוזן קווירפורט, ממנה היו לו אחד עשר ילדים:
סופיה מאנהלט-דסאו (מתה ב-1419), התחתנה עם בורכארד הרביעי, רוזן בארבי-מיהלינגן.
אליזבת מאנהלט-דסאו (מתה ב-1413), התחתנה עם אלברכט השני, רוזן מנספלד.
ולדמאר הרביעי, נסיך אנהלט-דסאו (מת ב-1417).
יוהאן הרביעי מאנהלט-דסאו (מת ב-1455).
זיגיסמונד השני, נסיך אנהלט-דסאו (מת ב-1452).
אלברכט החמישי, נסיך אנהלט-דסאו (מת ב-1469).
העיר ממוקמת כ-454 ק"מ מדקר, בירת סנגל, וכ-70 ק"מ מהאוקיינוס האטלנטי.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 תושבי העיר הקימו אתר נופש קאפ סקירינג על חוף האוקיינוס.
החודש הכי קר הוא יולי (21 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,619 מילימטרים בשנה.
חודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (547 מ"מ גשם), וחודש אפריל הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
העיר ממוקמת ליד הכבישים N4, N6 ו-R20. בנוסף, ליד העיר, פועל שדה התעופה זיגינשור .
מועדון הכדורגל קאזה ספורט, הוא מועדון ספורט הממוקם בזיגינשור.
זיגמונד הרינג (10 במאי 1899 – 5 בינואר 1986) היה חצוצרן, מלחין ומורה למוזיקה שכתב עשרות ספרי הדרכה לתלמידי חצוצרה וטרומבון אשר נלמדים עד היום.
זיגמונג הרינג נולד בשנת 1899 בוורשה שבפולין וזמן קצר לאחר מכן עברה משפחתו לכרתים.
בגיל שבע הרינג התחיל לנגן בחצוצרה ובגיל 12 קיבל מלגת לימודים לאקדמיה המלכותית למוזיקה בווינה.
מורו לחצוצרה באקדמיה היה פרנץ רוסבאך, ומורהו להלחנה היה פרנץ שרקר.
הוא סיים את האקדמיה בשנת 1918. בשנת 1923 נתמנה הרינג לתפקיד חצוצרה ראשונה בתזמורת קליבלנד.
שנתיים לאחר מכן, ליאופולד סטוקובסקי המליץ לו להיבחן לתזמורת פילדלפיה, והוא התקבל.
במקביל לנגינתו בתזמורת, הרינג עבד כמורה לחצוצרה בבתי ספר למוזיקה בפילדלפיה.
בין השנים 1934 ו-1939 לימד הרינג בבית הספר למוזיקה גראנוף ובין השנים 1945 ו-1981 בבית הספר למוזיקה סטלמנט .
הוא גם לימד בסטודיו שבביתו ובין השנים 1948 ו-1954 לימד במשרה חלקית בבית הספר הארט למוזיקה שבאוניברסיטת הארטפורד שבהרטפורד.
הוא נפטר ב-5 בינואר 1986. כמה מספריו יצאו לאחר מותו.
זיגמונד ולטלינגר היה ממייסדי החברה לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי בברלין והנשיא היהודי הראשון שלה בין 1949 ו-1970. הוא כיהן כנשיא כבוד מ-1970. ולטלינגר היה חבר CDU.
ולטלינגר גדל בקאסל, שם למד בתיכון ולאחר מכן למד בנקאות.
במלחמת העולם הראשונה שירת כלוחם בחזית ב-1915. מאוחר יותר היה מומחה פיננסי ופעל בקבוצת הרכישה המרכזית של הממשל האזרחי הבלגי.
בנובמבר 1918 עבר לברלין, שם נישא שנה לאחר מכן.
ולטלינגר הצטרף לבנק יוליוס א' מאייר כעו"ד שותף.
ב-1925 עזב את הבנק והקים עסק של סוכן מניות, בו עסק עד ליל הבדולח ב-1938.
לאחר ליל הבדולח בנובמבר 1938, נכלא ולטלינגר למשך חודשיים במחנה הריכוז זקסנהאוזן.
ממארס 1939 עד פברואר 1942 עבד בקהילה היהודית של ברלין והיה אחראי על הניהול והגבייה של ההגירה ועל רכש עבור המגורשים לגטו טרזין.
חברים ובני משפחה לא יהודים הסתירו את ולטלינגר ואשתו מרגרט עד תום המלחמה בדירת חצי החדר שלהם בברלין.
ב-1946 עבד ולטלינגר כעוזר לשופטים לענייני יהודים.
בנובמבר 1949 היה בין מייסדי החברה לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי בברלין והיה יושב ראש עד 1970. בשנים 1959 עד 1967 היה חבר בית הנבחרים של ברלין והפך לחבר בכיר בבית.
ב-1961 הוענק לו תואר זקן העיר.
ולטלינגר נקבר בקבר כבוד בבית הקברות של הקהילה היהודית בברלין.
לקראת סוף חייו התראיין בסדרה הדוקומנטרית "עולם במלחמה".
הוא נפטר כמה חודשים לאחר הראיון, בגיל 88.
1966: עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית
קבר כבוד בבית הקברות של הקהילה היהודית של ברלין, Heerstraße
זיגי (זיגמונד) סקרבניק (1943 – 21 ביולי 1967) היה פסנתרן ומעבד מוזיקלי ישראלי שתרם להתפתחות מוזיקות הפופ והרוק הישראלית והיה דמות מרכזית בסצנת הג'אז הישראלית בשנות ה-60 של המאה ה-20.
סקרבניק נולד ביערות אוזבקיסטן במהלך מלחמת העולם השנייה כשהוריו ברחו מפולין, אשר אליה חזרו בסוף המלחמה.
כישרונו המוזיקלי התגלה כבר בילדותו, כשלימד את עצמו לנגן בפסנתר, בכינור ובאקורדיון ללא כל רקע מוזיקלי משפחתי מוקדם ובלי שידע לקרוא תווים.
כשהיה בן תשע נולד אחיו, משה.
בשנת 1957, כשהיה בן 14, משפחתו עלתה לישראל והם התמקמו בתל אביב בסמוך לשוק הכרמל.
בילדותו סייע לפרנסת משפחתו וניגן כפסנתרן במועדונים בהם ניגן את כל סוגי המוזיקה, אך עד מהרה התבלט בעיקר כג'אזיסט.
אחד משכניו היה המתופף אבי פרין והם הופיעו יחד באילת עם לארי ווקר (Larry Welker).
בסוף שנת 1960, לאחר שהמתופף אהרלה קמינסקי ראה אותו בהופעה במועדון "עומר ח'יאם" ביפו, הוא התחבר אליו והם הפכו לחברים.
שניהם הופיעו כצמד במועדון "אילקה ואביבה" ביפו של אילקה רווה ובהמשך המשיכו להופיע במועדונים רבים בתל אביב ובהם "צברה", "המפתח" ו"מועדון בר ברים".
זיגי ניגן וליווה אמנים ישראליים רבים גם בהרכבים אחרים במועדוני לילה ברחבי הארץ בהם "כליף".
לפני גיוסו לצבא, פגש במנצח אריך טייך שייסד את תזמורת חיל האוויר והציע לו להצטרף לתזמורת, ובה היה במשך כל שירותו בשנים 1961–1963.
במקביל לשירותו הצבאי, ביקר בישראל פסנתרן הג'אז אוסקר פיטרסון שפגש בו והציע לממן לו מלגת לימודים לבית הספר ג'וליארד בניו יורק שהיה מבין בתי הספר המובילים בעולם.
סקרבניק השיב בחיוב להצעה זו אך החל בלימודיו רק לאחר סיום שירותו הצבאי.
הוא התגורר בניו יורק במשך פחות משנה ורק אז למד מוזיקה וקריאת תווים בצורה מסודרת.
במהלך שהותו, חבר וניגן עם נגני ג'אז במועדונים מקומיים נחשבים.
בשנת 1965 החל לסבול מכאבי בטן עזים אך מקורם לא אובחן ובעקבות הרעת מצבו הבריאותי הוא נאלץ לשוב לישראל בה אובחנה מחלת הסרטן.
במהלך אמצע שנות ה-60 הופיע כחלק מהרכב "לארי, זיגי וסם" שניגנו במועדונים שונים.
בתקופה זו הופיע במיטב מועדוני הלילה וליווה אמנים רבים.
הוא הכיר את הזמרת עדנה גורן והיה הראשון שהכיר לה את מוזיקת הג'אז.
אריק איינשטיין, שמוליק קראוס וג'וזי כץ, שהיו בהרכב החלונות הגבוהים, זיהו אותו בהופעה ופנו אליו כדי שינגן עבורם.
ואכן, בשנת 1966 הוא ניגן בפסנתר ובעוגב באלבומה היחיד של הלהקה, "החלונות הגבוהים".
סקרבניק אחראי לעיבודים המוזיקליים באלבום, שהיו בסגנון חדשני ויוצא דופן לתקופה הזו.
הוא נפטר בשנת 1967, בגיל 24 בלבד, ממחלת הסרטן.
הוא נטמן בבית העלמין הדרום.
בשנת 1969, לאחר מותו, הקדיש לו אריק איינשטיין את השיר "היה היה (לזיגי)" בתקליט פוזי שהלחין מישה סגל והיה מחבריו הקרובים.
איינשטיין וסגל שילבו בשיר קטעי נגינה בביצועו של סקרבניק שהקליט חברו אהרלה קמינסקי בהופעה באחד ממועדוני הלילה.
"היה היה" הוא בין שירי הרוק הישראליים הראשונים ובעקבותיו חל שינוי באופן העיבוד המוזיקלי ובביצוע השירים.
זיגמרינגן היא עיר השוכנת במדינת באדן-וירטמברג שבדרום גרמניה, לגדות נהר הדנובה.
היא בירת המחוז הקרוי על שמה.
ההתיישבות הראשונה במקום מתוארכת לתקופה הפלאוליתית.
זיגמרינגן נזכרת לראשונה ב-1077 וידועה בזכות טירת זיגמרינגן המרשימה והשמורה להפליא.
העיר נוסדה באופן רשמי בשנת 1250.
בשנת 1632, במהלך מלחמת שלושים השנים, כבשו השוודים את טירת זיגמרינגן.
משנת 1850 עד 1945, שלטה במקום ממלכת פרוסיה בפרובינציית הוהנצולרן.
במלחמת העולם השנייה, בעקבות פלישת בעלות הברית לצרפת, נמלטה ממשלת וישי ב-7 בספטמבר 1944 לזיגמרינגן, שם הוקמה ממשלה גולה.
זיגמרינגן הייתה מקום לידתם של קרול הראשון ושל פרדיננד הראשון מלכי רומניה.
מוזיאון האופנועים zündapp - מכיל תצוגה של אופנועים עתיקים וחדשים.
טירת הוהנצולרן - טירה ששימשה את משפחת האצולה הגרמנית הוהנצולרן.
הזִיגְנַאל אִידוּנָה פארק הוא אצטדיון כדורגל בדורטמונד המשמש כמגרשה הביתי של קבוצת בורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה.
האצטדיון מסוגל להכיל 81,360 צופים במשחקי הבונדסליגה (כולל יציעי עמידה) וכ-65,829 במשחקים בינלאומיים כאשר הוא מכיל מקומות ישיבה בלבד.
האצטדיון הוא הגדול באצטדיוני גרמניה.
בעקבות כך, זכה האצטדיון לכינוי "בית האופרה של הכדורגל הגרמני".
האצטדיון מפורסם בין היתר בשל יציעו הדרומי, שזכה לכינוי "החומה הצהובה", שם נוהגים אוהדי הקבוצה המסורים להעמיד תצוגות עידוד מרהיבות.
האצטדיון כולל בתוכו את מוזיאון הקבוצה, ובסמוך אליו ממוקמת חנות המזכרות של הקבוצה.
בשנות ה־60 של המאה ה־20 החלו התוכניות הראשונות להקמת אצטדיון בעקבות הצורך ההולך וגובר של בורוסיה דורטמונד לאצטדיון חדש, צורך שגדל בעקבות זכייתה של הקבוצה בגביע המחזיקות בשנת 1966. למרות זאת, עיריית דורטמונד לא יכולה הייתה לממן את הקמת האצטדיון ולכן הקמתו נדחתה.
בשנת 1971 כאשר החלה גרמניה להתכונן לאירוח מונדיאל 1974, העיר קלן נדרשה לסגת מהתוכניות שלה לאירוח משחקי המונדיאל, ובמקומה נבחרה לארח העיר דורטמונד.
הכספים שהוקצבו לעיר קלן להקמת אצטדיון הועברו לדורטמונד שבה הוקם אצטדיון בעל 54,000 מקומות.
במסגרת מונדיאל 1974 אירח האצטדיון שלושה משחקים בשלב הבתים הראשון ועוד משחק אחד משלב בית הגמר.
לאחר טורניר זה, האצטדיון עבר לרשות בורוסיה דורטמונד, שעושה בו שימוש עד היום.
במאי 2001 אירח האצטדיון את גמר גביע אופ"א 2001 בין ליברפול לדפורטיבו אלאבס (5-4 לאחר הארכה).
האצטדיון אף לקח חלק באירוח משחקי מונדיאל 2006 שלקראתו עבר שדרוג.
במסגרת הטורניר אירח האצטדיון מספר משחקים, שהחשוב מביניהם היה משחק חצי הגמר בין איטליה לגרמניה.
זיגפריד גומבל היה עורך דין ונשיאה של המועצה המרכזית של יהודי וירטמברג.
גומבל נולד ב-22 בספטמבר 1874 בהיילברון אשר בפרנקוניה, גרמניה, למשפחה של בנקאים.
גומבל היה יושב-ראש חברת עורכי הדין ויושב-ראש "האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית" ברפובליקת ויימאר, היה חבר מועצת העיר של היילברון.
בשנת 1933 בוצעה בעירייה פעולת "אריזציה" (בגרמנית Arisierung) שבה סילקו את זיגפריד גומבל ממועצת העיר.
ובנוסף לכך עיריית היילברון אסרה עליו גם לעסוק בעריכת דין וכן להיכנס לישיבת מועצת העיר.
בתגובה לכך אמר גומבל :" זה קשה - קשה להיות שעיר לעזאזל בשל טעויות של אחרים, בשל רעיונות גזעניים, בשל התנהגות גזענית של אחרים, בשל אנטישמיות וגזענות".
גומבל היה נשיא של המועצה המרכזית של יהודי וירטמברג בין שנת 1933 ועד להירצחו במחנה הריכוז דכאו בשנת 1942.
זיגמונט באומן (בפולנית: Zygmunt Bauman; 19 בנובמבר 1925 – 9 בינואר 2017) היה סוציולוג יהודי רבגוני אשר ידוע בעיקר בשל ניתוחיו על הקשרים בין המודרניות לשואה ועל תרבות הצריכה הפוסט-מודרנית.
באומן, יליד פולין, התגורר באנגליה ושימש כפרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת לידס וכפרופסור אמריטוס משנת 1990.
זיגמונט באומן נולד ב-1925 בעיר פוזנן שבפולין, להורים יהודים לא דתיים.
לאחר פלישת הנאצים לפולין ב-1939, בתחילת מלחמת העולם השנייה, נמלטה המשפחה לאזור בשליטת הסובייטים.
מאוחר יותר שירת באומן בארמייה הפולנית הראשונה שפעלה בחסות ברית המועצות, במסגרתה השתתף בקרבות בקולברג (כיום קולובז'ג) ובברלין, וכן עבד כמורה לחינוך פוליטי.
על פי הצהרות חצי-רשמיות של היסטוריון מהמוסד הפולני לזיכרון לאומי, שהובאו בכתב-העת הנחשב לשמרני "אוזון" (Ozon) במאי 2006, מ-1945 עד 1953 שימש באומן בתפקיד דומה בחיל לביטחון פנים, ה-KBW – יחידה צבאית שהוקמה כדי להילחם בשרידי ההתנגדות לקומוניזם ובמחתרות האוקראיניות והגרמניות בפולין.
על-פי כתב-העת, באומן נודע כמנהיג יחידה שלכדה מספר רב של לוחמי מחתרת, ועל כך ב-1950 עוטר בצלב הגבורה.
כמו כן, הכותב מביא ראיות לכך שמ-1945 עד 1948 פעל באומן כמודיע של הביון הצבאי.
עם זאת, אופי שיתוף הפעולה שלו והיקפו אינם ידועים, כמו גם הנסיבות המדויקות שהביאו להפסקתו.
בעת שירותו בחיל לביטחון פנים, החל בלימודי סוציולוגיה באקדמיה למדעי החברה של ורשה, שהייתה בית ספר אוניברסיטאי של המפלגה הקומוניסטית של פולין.
הוא המשיך בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת ורשה – החוג לסוציולוגיה הוצא זמנית מתוכנית הלימודים הפולנית בשל הגדרתו כתחום "בורגני" – שם למד אצל סְטָנִיסְלָב אוֹסוֹבְסְקִי ויוליאן הוכפלד.
באומן הגיע לדרגת רב-סרן בחיל לביטחון פנים, עד ששוחרר בקלון ב-1953, בפתאומיות, לאחר שאביו פנה לשגרירות ישראל בוורשה על מנת לברר פרטים על עלייה לישראל.
אירוע זה הוביל לניכור חריף זמני בין האב לבן, כיוון שבאומן לא רק שלא היה שותף לנטיותיו הציוניות של האב, אלא התנגד בחריפות לציונות.
במהלך תקופת אבטלתו שלאחר השחרור, השלים את התואר השני שלו.
ב-1954 מונה למרצה באוניברסיטת ורשה, בה הועסק עד 1968.
במהלך שהותו בבית הספר לכלכלה של לונדון, תחת פיקוחו של רוברט מקנזי, ערך מחקר מקיף על התנועה הסוציאליסטית הבריטית, שהפך לספרו החשוב הראשון.
הספר יצא לאור בפולנית ב-1959, ומהדורה מתורגמת ומתוקנת הופיעה באנגליה ב-1972.
באומן המשיך לפרסם מספר ספרים, בהם "Socjologia na co dzień" ("סוציולוגיה של חיי היומיום", 1964), שהגיע לקהל עממי גדול בפולין ושמאוחר יותר היה לבסיס ספר הלימוד Thinking Sociologically ("חושבים סוציולוגיה", 1990) בשפה האנגלית.
בתחילה נשאר באומן קרוב לדוקטרינה המרקסיסטית הרשמית.
אולם בהשפעת עבודותיהם של אנטוניו גראמשי וגאורג זימל הוא הפך ביקורתי יותר ויותר כלפי הממשל הקומוניסטי.
בשל עמדתו הביקורתית כלפי המשטר, מעולם לא מונה לפרופסור, למרות שהשלים את הפוסט-דוקטורט (Habilitation).
עם זאת, בפועל החזיק באומן במשרתו של מורו לשעבר, יוליאן הוכפלד, לאחר שב-1962 מונה הוכפלד לסגן מנהל המחלקה למדעי החברה של אונסק"ו בפריז.
לאור התגברות הלחץ הפוליטי והקמפיין האנטישמי בהנהגתו של השר הפופוליסטי מייצ'יסלב מוצ'אר, בינואר 1968 ויתר באומן על חברותו במפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית שהייתה בשלטון.
כחלק מאירועי מאי 1968, הקמפיין האנטישמי הסתיים בטיהור, שהניע את רוב היהודים הפולנים הנותרים, כולל אינטלקטואלים רבים שסר חינם מלפני הממשל הקומוניסטי, אל מחוץ למדינה.
באומן, שאיבד את משרתו באוניברסיטת ורשה, היה אחד מהם.
אחרי שנאלץ לוותר על אזרחותו הפולנית כדי שיוכל לצאת מהמדינה, הוא עלה לישראל, למד עברית תוך חמישה חודשים, והחל ללמד באוניברסיטת תל אביב.
אך עזב ב-1971, לאחר שהתאכזב מהאווירה הלאומנית בישראל שאחרי מלחמת ששת הימים וכיבוש השטחים.
באומן קיבל משרה בחוג לסוציולוגיה של אוניברסיטת לידס, בה שימש לסירוגין כראש המחלקה.
מאז פרסם כמעט רק באנגלית, שפתו השלישית, ותהילתו גדלה במהירות.
למעשה, מאז שנות ה-90 המאוחרות (של המאה ה-20), באומן הפעיל השפעה ניכרת על התנועה נגד, או לשינוי, הגלובליזציה.
בראיון שנערך עמו בשנת 2011 בשבועון הפולני, "פוליטיקה", מתח באומן ביקורת על הציונות ועל ישראל, ואמר שישראל אינה מעוניינת בשלום וכי היא "מנצלת את השואה כדי להכשיר מעשים בלתי מוסריים".
הוא השווה את גדר ההפרדה לחומת גטו ורשה, "שם מאות אלפי יהודים מתו בשואה".
שגריר ישראל בוורשה, צבי רבנר, בתגובה כינה את הערותיו של באומן "חצי אמיתות" ו"הכללות חסרות בסיס".
באומן היה נשוי לסופרת יאנינה באומן עד מותה ב-2009. לבני הזוג נולדו שלוש בנות: לידיה באומן, ציירת; אירנה באומן, אדריכלית; ואנה ספרד, פרופסור לחינוך באוניברסיטת חיפה (היא נישאה לליאון, בנו של המשורר היידי דוד ספרד; בנם מיכאל ספרד הוא עורך דין המתמחה בזכויות אדם ופעיל שמאל).
הקשר של באומן עם המרקסיזם הביא אותו להתמקד בריבוד חברתי ובתנועת הפועלים.
לאחר "שחרורו המכובד", כפי שהוא מכנה זאת (בעיתון הבריטי הגארדיאן, מ-5 באפריל 2003), מהגרסה האורתודוקסית של המרקסיזם, גילה באומן את כתבי ההוגה הנאו-מרקסיסט האיטלקי אנטוניו גראמשי.
'גילוי' זה הביא אותו לעבוד על נושאים תאורטיים יותר, בעלי חשיבות היסטורית, ובסופו של דבר גם גלובליים יותר.
אלה הם הניתוחים העיקריים, ובמיוחד חלק ניכר מעבודתו שפורסם לאחר פרישתו מהוראה בלידס ב-1990, שהעניקו לו את השם הבינלאומי שיש לו כיום.
כבר באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, בקריאתו (מ-1976 ב"לקראת סוציולוגיה ביקורתית" - Towards a Critical Sociology) להפוך את הסוציולוגיה ליותר משקפת מאשר תיאורית, נראתה בבירור התעניינותו של באומן בהדחת המוסריות הפנימית של צורה מסוימת של רציונליזם ובערעור עליה.
לדעתו, במודרניות – אותה הוא מציין כעימות של סדר מצד אחד וכאוס מצד שני – יש אלמנט פנימי שמשמש להגבלת האיכויות, האַפּוֹרִיוֹת (כלומר, המעורפלות) בסופו של דבר, של החיים החברתיים.
טיעון זה הביא אותו ב-"מודרניות והשואה" (Modernity and the Holocaust) לטעון שהשואה היא לא הדוגמה הטובה ביותר בהיסטוריה לנסיגה ברברית מן המודרנה חזרה לחייתיות קדם-חברתית, אלא שלמעשה היא מתלכדת עם העקרונות המודרניים ושהיא פרסה בפנינו עיקרים רבים מהרציונליזם המודרני, שבתחומים אחרים החברה המערבית גאה בהם באופן חד-משמעי.
באומן טען, למשל, שהן החלוקה הביורוקרטית של העבודה (ולפיכך חלוקת החובה המוסרית) והן ההשקפה ההובסיאנית שלפיה בני האדם אינם מוסריים מטבעם, אך מוסריים מבחינה חברתית, היוו בסיס לאידאולוגיה שאפשרה את התרחשות השואה.
כן השתמש באומן ברעיונותיהם של ההוגים היהודים דוברי הגרמנית חנה ארנדט ותיאודור אדורנו, וטען בהמשך להם שהרוע שבא לידי ביטוי בשואה היווה למעשה "רציונליות של הרוע".
ההיגיון ב"מודרניות והשואה" מהווה בסיס לעמדות שניתן לראות בעבודות אחרות שלו.
אחת העמדות המשמעותיות ביותר היא הרעיון – בעקבות עמנואל לווינס ובניגוד, לדעתו, לפרויד, לדורקהיים ובמידה מסוימת, לוובר – שהחוויה האנושית הראשונה ביותר היא התלות ההדדית בחברה; ולפיכך, הקשרים האנושיים הראשונים הם קשרים מוסריים.
אמונה זו ממלאת את הניתוח שלו על הגלובליזציה, שבאופן דומה לז'אן בודריאר, נוקט בעמדה שההפשטה הטכנולוגית שקודמת לקשריו של היחיד עם עולם "הגלובלי" מפלגת באותה מידה שהיא מגשרת.
לפיכך, באומן הפגין שוב ושוב ספקנות בנוגע להנדסה חברתית רחבת היקף – בשלה מאשימים אותו שוב ושוב בפסימיות – בה הוא רואה את הדרך המהירה ביותר להשקפה תועלתנית על האנושות.
אחת מעמדותיו הנוספות, שקיימת רק בצורתה הראשונית ב"מודרניות והשואה", היא התאוריה שלו על "האחר" (ראה "מודרניות ואמביוולנטיות", 1991; "אתיקה פוסטמודרנית" [Postmodern Ethics], 1993).
בעבודתו של באומן, הדמות ההיפותטית הזו אינה ניכרת בהנחות קיומיות ייחודיות (כמו "האחר" של אלבר קאמי), אלא היא תוצר של עמדתו כלפי החברה המודרנית.
האחר של באומן הוא דמות שנוצרת על ידי החברה כל עוד היא מנסה לסדר באופן קוגניטיבי חלל פיזי וחברתי, ובכך היא יוצרת סוג של פסולת אנושית.
במקום להיות ידיד או אויב, האחר של באומן הוא אדם שאינו מתאים לאף אחת מהקטגוריות האלה, כזה שנשאר בלתי ניתן להכרעה באופן מעורר חשד (האזכור כאן לחוסר-הניתנות-להכרעה [undecideability] של דרידה הוא מכוון).
באופן זה האחר מעורר פחד מעצם קיומו: העובדה שאינו חלק מהסדר (המודרני) של החברה, כאחד שמתאים לעמדה שנקבעה מראש, מעוררת פחד כשהחברה נכשלת שוב ושוב לזהות במדויק את האלמנט הכל-כך לא מוכר הזה.
במהלך ראשית המאה ה-21 נסוג באומן מהתייחסויות מפורשות לחברה "פוסטמודרנית", תוך שהוא מעדיף את הביטוי "מודרניות נזילה".
באומן לא ראה את הפוסטמודרניות כטכנולוגית או כרלטיביסטית.
הוא אפיין את הפוסטמודרניות כצורה "שלאחר-המוות" של המודרניות.
כלומר, במודרניות של באומן, החברה נראתה כתהליך סידור והתקדמות לקראת חברה רציונלית.
אלא, שזה סותר את האופי הפרקטלי והאָפּוֹרטי של החיים האנושיים, ולכן, עם התמוטטות הקולוניאליזם, האשליות הטכנולוגיות שלהם הפכו לדחויות.
מכאן, שתפיסתו את חיי החברה אינה כזו שמעמתת את המודרני עם הפוסטמודרני, אלא כזו המשבצת שתי לוגיקות שונות בתוך חיי החברה.
מכאן גם, האפיון הנוכחי שלו את שתי הלוגיקות האלה כמודרניות דואלית - "מוצקה" ("קשיחה") ו"נוזלית".
סוציולוגיה של יחסי אנוש, תרגם (מפולנית) יוסף רב, ספרית פועלים, סדרת דעת זמננו, 1962.
סוציולוגיה של יום יום, תרגם (מפולנית) לוי אשדי, ספרית פועלים, סדרת דעת זמננו, 1963.
גלובליזציה: ההיבט האנושי, תרגם גרשון חזנוב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת אדום כהה, 2002.
אהבה נזילה: על השבריריות של הקשרים האנושיים, תרגם עמי שמיר, הוצאת מאגנס, 2007.
מודרניות נזילה, תרגם בן ציון הרמן, הוצאת מאגנס, 2007.
מודרניות והשואה, תרגם יניב פרקש, הוצאת רסלינג, 2013.
תרבות בעולם מודרני נזיל, תרגמה מיכל ספיר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת אדום דק, 2013.
זיגפריד הוא שמה של האופרה השלישית ביצירתו של ריכרד וגנר, "טבעת הניבלונג".
האופרה הושלמה ב-1871 והוצגה לראשונה ב-1876 בביירוית שבגרמניה.
נווד (תחפושת של האל ווטאן) - בס-בריטון
פפנר (מחופש לדרקון) - בס
העלילה היא עלילת המשך לאופרה "הוולקירה".
זיגלינדה ילדה את זיגפריד ומסרה אותו למימה, תוך שהיא מבקשת ממנו לשמור עליו, ומוסרת לו את שברי החרב של אביו, זיגמונד.
מימה, ניבלונג גמד ואחיו של אלבריך, גידל את זיגפריד וטען שהוא אביו.
כאשר זיגפריד דורש לדעת מי הוריו האמתיים, מימה מספר לו כיצד נולד, ושאמו מתה בלידה ואביו מת קודם לכן בקרב (הוא אינו יודע מה שם אביו, זיגמונד).
האל ווטאן מופיע בדמות נווד.
הוא עורך חידון למימה, ומימה מפסיד מפני שהוא לא יודע להשיב על השאלה, מי יוכל לתקן את החרב ולהשתמש בה.
הנווד אומר למימה שזה יהיה מי ש"אינו יודע פחד מהו", ועוזב.
זיגפריד דורש לקבל את החרב.
מימה מסביר לו שהוא אינו יכול לתקנה, ומנסה להסביר לו מה הוא פחד.
כדי ללמדו הוא מציע לו לבקר במערה שבה הענק פפנר, מחופש לדרקון, שומר על אוצר הזהב של הניבלונגים.
זיגפריד מסכים, ובזמן שהוא מתקן את החרב בעצמו, מימה מכין שיקוי רעיל כדי לתת לזיגפריד לאחר שזה יהרוג את פפנר.
הנווד פוגש את אלבריך מחוץ למערתו של פפנר.
אלבריך מזהה שזה ווטאן, ומספר לו על תוכניתו להשגת הטבעת.
ווטאן אומר כי הוא לא מתכוון להתערב.
ווטאן מעיר את פפנר, ואלבריך מזהיר אותו מפני זיגפריד ומציע לו עזרה תמורת הטבעת.
פפנר מתייחס לכך בביטול, מסרב וחוזר לישון.
מימה וזיגפריד מגיעים למערה של פפנר במעמקי היער.
זיגפריד מעיר את הדרקון והורג אותו.
בטעות, זיגפריד נוגע בדם שלו ומכניס טיפה ממנו לפיו.
לפתע, הוא מתחיל להבין את משמעות שירתה של ציפור היער.
היא מזהירה אותו מפני מימה.
זיגפריד לוקח את הטבעת ואת קסדת ההסוואה.
כאשר מימה מגיע עם השיקוי ומציע אותו לזיגפריד, הוא דוקר אותו.
הציפור מספרת לזיגפריד על אישה הישנה על הר כשהיא מוקפת באש (זו ברונהילדה), והוא יוצא לחפש אותה.
הנווד שואל את ארדה, אלת האדמה, על גורלם של האלים.
היא מתקשה להשיב, והוא מביע אדישות לגורלו.
כאשר מגיע זיגפריד, הנווד מנסה לחסום את דרכו, אך זיגפריד מצליח לעבור בעזרתה של חרבו (הוא אינו מזהה שהנווד הוא למעשה סבו).
הוא מעיר את ברונהילדה, והיא מאושרת לראות שהוא העיר אותה ולא גבר אחר.
לאחר שהיא מהססת מעט מפני שאיבדה את חיי הנצח שלה, היא מפויסת ומצטרפת לזיגפריד בשיר שבח לאהבה.
דמותו של זיגפריד בסגנון היוגנדשטיל הופיעה בגלוית מזכרת של הקונגרס הציוני השני, שנערך בבזל בשנת 1898.
זיגמונט הראשון, הזקן (Zygmunt Pierwszy Stary, 1 בינואר 1467 – 1 באפריל 1548), בן לשושלת היגלונית, היה מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא משנת 1506 ועד מותו בשנת 1548.
זיגמונט היה בנם של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין ואשתו אליזבת מאוסטריה, בתו של אלברכט השני, מלך גרמניה.
הוא ירש את הכתר משני אחיו הגדולים, יאן הראשון אולברכט ואלכסנדר הראשון, בעוד שהאח הבכור, ולדיסלב, הוכתר כמלך הונגריה ובוהמיה.
זיגמונט הוטבל בשם זה על שם סבה של אמו, זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
זיגמונט היה צריך לאחד את הכוחות הפנימיים בממלכתו כדי להתייצב מול האיומים החיצוניים שעמדו בפניה.
במהלך שלטונו של אלכסנדר, אחיו, הוחל חוק חדש, לפיו מלכי פולין לא יכלו לחוקק חוקים חדשים ללא הסכמת הפרלמנט, דבר שפגע מאוד ביכולתו של זיגמונט להתמודד עם האצולה הפולנית.
למרות זאת, הוא הצליח בשנת 1527 לגייס צבא ולממן אותו.
כבר מתחילת שלטונו זיגמונט היה במלחמה עם ואסילי השלישי, הנסיך הגדול של מוסקבה, שהפכה לבסוף לחלק מהמלחמות המוסקוביות-ליטאיות, שנמשכו עד סוף המאה ה-16. בשנת 1514 נפלה העיר סמולנסק לידי הרוסים, ובשנת 1515 ביקש זיגמונט עזרה ממקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ושתי הממלכות חתמו על ברית.
בתמורה לעזרת הקיסר זיגמונט הסכים לחתן את ילדיו של אחיו, ולאדיסלאב מלך הונגריה ובוהמיה, לנכדיו של הקיסר.
דרך חוזה נישואין זה בוהמיה והונגריה עברו לידי שושלת הבסבורג בשנת 1526 לאחר מותו של אחיינו של זיגמונד, לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה.
המלחמות הפולנית כנגד האבירים הטבטונים הסתיימו בשנת 1525, אז מנהיג האבירים אלברכט מברנדנבורג, שהיה אחיינו של זיגמונד, התנער מהאמונה הקתולית והמיר את דתו ללותרנית.
הוא ואשתו השנייה, בונה ספורצה, בתו של ג'אן גלאצו ספורצה, דוכס מילאנו, היו פטרונים של תרבות הרנסאנס והיו אחראים להתפשטות הרנסאנס הפולני.
עם מותו של זיגמונט ירש את הכתר בנו, זיגמונט השני אוגוסט, שהפך למלך היגלוני האחרון של פולין.
זיגמונט התייחס באהדה אל היהודים.
בעוד שאחיו, אלכסנדר, גירש את היהודים מממלכתו (1495), אחד הצעדים הראשונים שלו כמלך היה להוציא צו המבטל גירוש זה.
ככל הנראה צעד זה לא נעשה רק ממניעים אנושיים, אלא גם ואולי בעיקר ממניעים כלכליים – היהודים היו בורג חשוב בחיי המסחר בפולין, ותחת מלכותו נעשו רבים מהם מוכסנים.
כך התעשרו יהודים רבים בתקופתו.
שר האוצר שלו, אברהם יוזפוביץ היה יהודי מומר.
האינקוויזיציה אמנם פעלה בתקופתו בפולין, אך לא ניתנו לה סמכויות על היהודים.
המלך מינה את סמואל מרגוליס ל"סניור" של יהדות פולין.
בשנת 1512 התחתן זיגמונט עם ברברה זאפויה, בתם של אישטוון זאפויה וידוויגה מצ'שין, ממנה נולדו לו שתי בנות:
ידוויגה יגלו, נסיכת הבוחר מברנדנבורג (1513–1573), התחתנה עם יואכים השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג
בשנת 1517 התחתן זיגמונט עם בונה ספורצה, בתם של ג'אן גלאצו ספורצה, דוכס מילאנו ואיזבלה מנאפולי, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
איזבלה יגלו (1519–1558) – התחתנה עם יאנוש זאפוליה, מלך הונגריה
זיגמונט השני, מלך פולין (1520–1572) – ירש את אביו כמלך פולין.
זופיה יגלו (1522–1575) – התחתנה עם היינריך החמישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג
אנה יגלו (1523–1596) – נבחרה כמלכת פולין וכדוכסית הגדולה של ליטא לאחר מותו של אחיה הגדול, זיגמונט.
התחתנה עם סטפאן באטורי, נסיך טרנסילבניה
קתרז'ינה יגלו (1526–1583) – התחתנה עם יוהאן השלישי, מלך שוודיה
זיגמונט טוּרקוֹב (בכתיב יידי: טורקאָוו; בפולנית: Zygmunt Turkow; 1896, ורשה – 20 בינואר 1970, ישראל) היה שחקן, מחזאי, מעצב במה, במאי, מייסד ומנהל תיאטרון וקולנוע יהודי, בעיקר ביידיש, אך גם בפולנית, ברוסית, בפורטוגזית ובעברית.
טורקוב נולד בוורשה (אז בירת פלך ורשה של האימפריה הרוסית) בשנת 1896. למד משחק בבית הספר הדרמטי בוורשה.
שיחק וביים בפולנית בתיאטרון האומנותי "צֶנְטְרָל" בפולין וכמו כן שיחק ביידיש בתיאטרון של אסתר רחל קמינסקה.
שיחק בתיאטרון הרוסי ולמד בימוי אצל בוריס גלגולין.
ב-1920 שב לפולין מרוסיה יחד עם רעייתו הראשונה אידה קמינסקה, והיה מבכירי הלהקה הווילנאית כבמאי ומעבד מחזות.
היה מראשוני במאי הקולנוע בשפה היידיש, והוא שעמד מאחורי שתי הגרסאות הקולנועיות ל"תקיעת כף" (Ślubowanie): גרסת 1924, שבה השתתפו לייב קדישזון, יוסף בולוף, אידה קמינסקה, אסתר רחל קמינסקה ועוד, וגרסת 1937. באותה שנה ביים גם את הסרט "פריילעכע קבצנים" (יידיש: "הקבצנים העליזים"; בפולנית: Weseli biedacy) בכיכובם של דז'יגאן ושומאכער.
מנישואין עם אידה קמינסקה נולדה השחקנית רות טורקוב (קמינסקה).
לאחר גירושיו נשא לאישה את השחקנית דינה בלומנפלד אשר לימים, לאחר גירושיו ממנה, נישאה לאחיו של זיגמונט, השחקן והבמאי יונס טורקוב.
בשנת 1940 נמלט מאירופה לברזיל, וייסד שם את התיאטרון "אוֹס קומדיאנטס" (Os Comediantes), שבו ביים ושיחק בפורטוגזית.
עלה לישראל בשנת 1952 וייסד בארץ תיאטרון ביידיש שנקרא "תיאטרון עממי".
באותה שנה (1952) העלה הצגת יחיד: "לחיים חדשים".
בשנת 1953 העלה התיאטרון הצגה בעברית של יהושע בר יוסף.
בשנים אלה הרבה לנסוע כדי לביים ולהופיע בברית המועצות, ברומניה, בארצות הבלטיות, באוסטרליה, ובמרכז ודרום אמריקה.
ייסד יחד עם השחקן והמחזאי מאיר ינאי את תיאטרון "זוטא" (1958–1967), והיה במאי התיאטרון הקאמרי של תל אביב.
ב-1950 פרסם אוטוביוגרפיה בשלושה כרכים בשם "פראגמענטן פון מיין לעבן" ("קטעים מחיי").
טורקוב נפטר ב-20 בינואר 1970, ותרם את גופתו למדע.
במהלך חייו כתב טורקוב כתריסר מחזות.
שניים מאחיו נודעו כסופרים ועיתונאים: מרק טורקוב ויצחק טורקוב-גרודברג.
טורקוב היה הראשון שלו הוענק פרס שומאכר למי שמהווה גשר בין ישראל לגולה (1956).
בנוסף זכה בפרס עיריית תל אביב לאמנות הבמה, במלאת חמישים שנה לפעילותו הבימתית (1966).
בשנת 2006 קראה עיריית תל אביב רחוב על שמו.
זיגפלד הגדול הוא סרט מוזיקלי-ביוגרפי שהופק על ידי מטרו גולדווין מאייר בשנת 1936 אודות חייו של האמרגן והמפיק הבכיר בברודוויי של ראשית המאה ה-20, פלורנץ זיגפלד.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר בהם פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ופרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (ללואיז ריינר) והיה מועמד לארבעה נוספים, בהם פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
הסרט מתחיל בשאיפתו של פלורנץ זיגפלד, בנו של פרופסור למוזיקולוגיה, להתפתח בתחום תעשיית השעשועים בתערוכה העולמית של שיקגו (1893) כאמרגנו של איש שרירים גרמני.
יריבו על אהדת הקהל הוא ג'ק בילינגס (בגילומו של פרנק מורגן), אמרגנה של אחת האטרקציות המרכזיות של התערוכה, רקדנית הבטן "מצריים הקטנה".
מאוחר יותר, על סיפונה של ספינה המפליגה ללונדון נפגשים השניים שנית, בילינגס מספר לזיגפלד שהוא עומד להחתים את הרקדנית הצרפתייה היפהפייה אנה הלד (לואיז ריינר).
זיגפלד מוקסם מהלד ואף על פי שאיבד את כל כספו בהימורים הוא מצליח להחתים אותה.
לאחר קריירה לא מוצלחת שלה בניהולו השניים מתחתנים.
בשכנועה מחליט זיגפלד להעלות בניו יורק מופעי רביו שיחקו את מופעי הבורלסקה של מועדוני פריז כדוגמת פולי ברז'ר, תוך התאמתם לטעם הקהל האמריקאי.
כך נולדים סדרת מופעי "שגיונות זיגפלד" הזוכים להצלחה מסחררת עבור השניים.
בקטעים אלה בסרט מופיעים בתפקיד עצמם כוכבי מופעים אלה בעבר, פאני ברייס וריי בולג'ר.
עקב ניסיונו של זיגפלד לטפח את הקריירה של אודרי דיין (וירג'יניה ברוס), מגלה הלד קנאה ומתחננת בטלפון שבעלה לא יעזוב אותה, אולם ללא הועיל, השניים מתגרשים ומאוחר יותר נושא זיגפלד לאישה את בילי בורק (מירנה לוֹי), סצנת הטלפון מוזכרת כזו שזיכתה את ריינר באוסקר.
זיגפלד הולך מהצלחה להצלחה, כשבשיאו הוא מריץ במקביל ארבעה מופעים שונים בברודוויי.
במהלך ההופעות של המחזמר המצליח ביותר שלו "ספינת השעשועים" מכה בארצות הברית קריסת הבורסה המובילה לשפל הגדול.
זיגפלד, שהשקיע את כל הונו בעסקי השעשועים, מגלה שמצבו הכספי בכי רע, נופל למשכב ומת.
אף על פי שג'ורג' גרשווין כתב מוזיקה למופעי שגיונות זיגפלד, ה"רפסודיה בכחול" שלו לא נוגנה מעולם במסגרת זו, כפי שמוצג בסרט.
ההפקה המקורית של "ספינת השעשועים" הייתה הצלחה גדולה.
ההפקה הראשונה של המחזה עלתה בדצמבר 1927, נמשכה עד ראשית 1929 וירדה לפני פרוץ המשבר הכלכלי.
רק ההפקה החוזרת של המחזה, ב-1932, שהעלה זיגפלד לאחר שהצליח לגייס סיוע, היא שהושפעה מהמשבר.
הסיבה להתדרדרותו הכספית של זיגפלד הייתה השקעת כל הונו כמעט בתיאטרון זיגפלד, טרם המשבר הכלכלי, אך הוא הצליח להשתקם לפני מותו.
הסרט הופק כסרט מוזיקלי עתיר קטעים הלקוחים ממחזות הזמר שהפיק זיגפלד ושחזור של מופעי שגיונות זיגפלד עם מוזיקה שכתבו שניים מהכותבים המקוריים שעבדו עמו, וולטר דונלדסון ואירווינג ברלין.
הפקת הסרט החל באולפני יוניברסל בשלהי 1934, אך בשל קשיים כלכליים של האולפנים נמכרה ההפקה, כולל קטעי הופעה שכבר צולמו, ל-MGM.
פאוול נשאר שחקן של יוניברסל והופיע באותה שנה גם בלהיטם "אישי גודפרי", עליו היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר.
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - לואיז ריינר, השחקנית הראשונה בסרט מוזיקלי שזכתה בפרס
פרס אוסקר לבימוי ריקוד (כוראוגרפיה) - סימור פליקס, עבור ""A Pretty Girl Is Like a Melody""
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - רוברט לאונרד
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר - ויליאם אנתוני מגווייר
August; 1 באוגוסט 1520 – 7 ביולי 1572) היה מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא באיחוד הפולני-ליטאי.
הוא היה המלך האחרון בשושלת היגלונית ומותו ללא יורשים סימן את הפיכתה של מלכות פולין ממונרכיה העוברת בירושה למונרכיה נבחרת.
זיגמונט השני הפך את האיחוד הפולני-ליטאי למעצמה מקומית באמצעות הובלת איחוד לובלין שקיבע את האיחוד המדיני בין שתי הישויות.
הוא הצליח להגדיל את ממלכתו לשיא התפשטותה הגאוגרפית, אשר השתרעה מהרי הקרפטים עד הים הבלטי, וכללה חלקים נרחבים משטחן של אוקראינה ובלארוס של ימינו, על ידי ניצחונותיו במלחמת ליבוניה ובמלחמות-גבול נגד האימפריה העות'מאנית.
בתקופתו ידעה ארצו תסיסה חברתית, תרבותית, דתית ופוליטית.
מחד שגשג בה הרנסאנס הפולני שהביא לצמיחה והתחדשות תרבותית ומאידך שוסעה הארץ במחלוקות בין קתולים ופרוטסטנטים ובין מעמד האצולה הכפרית (השְלַכְטַה) לבורגנות העולה.
זיגמונט נולד בקרקוב, בנם של זיגמונט הראשון, מלך פולין ואשתו השנייה בונה ספורצה.
עם מות אביו באפריל 1548 הוכרז כמלך.
עוד בהיותו יורש עצר, לפני הכתרתו, נשא לאישה את אליזבטה מאוסטריה (1526–1545), בתו הבכורה של פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
היא נפטרה בגיל 19, כשנתיים לאחר נישואיה, ללא ילדים.
היו אלה נישואי אהבה, אך ברברה הייתה פרוטסטנטית, דבר שהעלה על זיגמונט את חמתם של בני האצולה הקתולית (השלאכטה) שנתמכה על ידי בית הבסבורג ואת חמת אמו, בונה ספורצה.
ב-8 במאי 1551, כשלוש שנים לאחר הכתרתו של זיגמונט למלך, חלתה לפתע ברברה ומתה ללא ילדים.
מותה המפתיע מרמז על כך שהורעלה, כאשר החשד נפל על אם המלך, בונה ספורצה.
ב-1553 נשא לאישה את קתרינה מאוסטריה (1533–1572), אחותה של אשתו הראשונה.
היו אלה נישואי תועלת ללא אהבה ורוב הזמן היה זיגמונט פרוש מאשתו.
בשנת 1554 הפילה ולד ומאז החליט זיגמונט שהנישואין מקוללים כיוון שנשא לאישה את אחות אשתו הראשונה.
אך, בניגוד לבן זמנו, הנרי השמיני, מלך אנגליה, לא קידם אפשרות של גירושין.
זיגמונט נפטר בגיל 51 בארמון בסיס הציד החביב עליו בקנישין ונקבר בקתדרלת ואוול בקרקוב.
לאחר מותו בחר חבר האצילים (הסיים) באנרי השלישי, מלך צרפת למלך פולין, אך לאחר מספר חודשים נבחר סטפאן באטורי, בעלה של אחותו של זיגמונט, אנה, למלך.
בעקבות איחוד לובלין ב-1569 והתפשטותה של פולין מזרחה, נוצרו הזדמנויות חדשות למיעוט היהודי לבטא את כישוריהם ויכולותיהם כמנהלי אחוזות.
היישוב היהודי בשטחי פולין-ליטא (כולל שטחים באוקראינה ובלארוס של ימינו) באותה עת הוערך בכ-30,000 נפש.
היהודים הוזמנו להתיישב ולעבוד בפולין וניתנו להם זכויות מאת הכתר.
ב-1567, למשל, הוציא זיגמונט צו מלכותי המעניק ליהודים רשות לפתוח ישיבה בלובלין.
מעמדם של יהודי פולין הוגדר בפריבילגיות ("כתבי קיום") מטעם השלטון, אשר הכירו בקהל היהודי כנציג בלעדי של הקהילה.
הקהל, הנציגות הנבחרת של הקהילה, מנה בעלי אמצעים ותלמידים חכמים ומילא תפקיד חשוב בפיתוח האוטונומיה הדתית והתרבותית של יהודי פולין.
באמצע המאה ה-15 הוקמו "ועדים" – ועד ארבע ארצות וועד מדינת ליטא, שהיו מעין קונגרס-על של קהלי הקהילות השונות.
תפקידם היה לטפל בנושאים והבעיות המשותפים לכלל הקהילות, ובעיקר להסדיר את חלוקת נטל המסים שהוטלו על היהודים מצד השלטונות.
זיגמונט הנריק ברלינג (פולנית: Zygmunt Henryk Berling; 27 באפריל 1896 – 11 ביולי 1980) היה גנרל פולני, מפקד הכוחות המזוינים הפולניים בחזית המזרחית בשנים 1943–1944.
נולד בעיירה לימנובה באזור טרנוב שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (בימינו בתחומי פולין) למשפחה בעלת שורשים יהודים.
בשנת 1914 התקבל ללימודי המשפטים באוניברסיטת קרקוב.
בשנת 1915 עזב את הלימודים והתגייס ללגיון הפולני במסגרת הצבא האוסטרו-הונגרי.
בעת שרותו בלגיון סיים קורס קצינים מזורז ולחם בחזית המזרחית כמפקד מחלקה ולאחר מכן כמפקד פלוגה.
עם כינון פולין העצמאית בשנת 1918 הוא הצטרף לצבא הפולני החדש ומונה למפקד גדוד חיל הרגלים.
נטל חלק במלחמה עם רוסיה הסובייטית.
הצטיין בקרב על הגנת לבוב.
את המלחמה סיים בדרגת קפטן .
אחרי המלחמה נשאר לשירות קבע בצבא.
סיים אקדמיה צבאית בשנת 1925 והועלה לדרגת מאיור (רב-סרן).
שירת כקצין מטה של דיוויזיית חיל רגלים.
בשנת 1931 הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה למפקד רגימנט.
ביולי 1939 פרש מן השירות הצבאי והתיישב בווילנה (שהייתה אז חלק מפולין).
בעת הפלישה הגרמנית לפולין בספטמבר 1939 לא התגייס ברלינג בחזרה לצבא ונשאר בביתו בווילנה.
לאחר כיבוש אזור וילנה על ידי הצבא האדום נאסר ברלינג על ידי הנ.ק.ו.ד.
והוחזק במחנה שבויים בעיר סטרובילסק שבמחוז לוהנסק.
במהלך שהותו במחנה גויס על ידי הנ.ק.ו.ד.
באוגוסט 1940 הועבר למחנה שבויים במחוז מוסקבה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות פנה ברלינג יחד עם 13 קצינים פולנים בכירים אל ממשלת ברית המועצות בבקשה להקמת יחידה צבאית פולנית לוחמת במסגרת הצבא האדום.
הבקשה נדחתה וברלינג נשאר במחנה שבויים.
הוא שוחרר רק באוגוסט 1941, לאחר שנחתם הסכם בין הממשלה הפולנית הגולה לבין ממשלת ברית המועצות על הקמת כוח פולני שיילחם לצד הסובייטים - צבא אנדרס.
גנרל אנדרס מינה את ברלינג לתפקיד ראש מטה של אחת הדיוויזיות בצבאו.
בקיץ 1942 עזב צבא אנדרס את ברית המועצות ועבר לאיראן, בעקבות חילוקי דעות פוליטיים בין ברית המועצות, ממשלת בריטניה והממשלה הפולנית הגולה.
ביחד עם עוד שני קצינים בכירים הוא ערק מן הצבא הפולני ונשאר בברית המועצות.
על מעשה זה דן אותו (שלא בפניו) בית דין שדה של צבא אנדרס למוות.
גזר הדין בוטל בשנת 1944 על ידי גנרל סוסנקובסקי, המפקד העליון של הכוחות הפולנים בגולה.
במאי 1943 החלה בברית המועצות הקמה של דיוויזיה פולנית וברלינג מונה למפקדה.
באוגוסט 1943 השתתפה הדיוויזיה לראשונה בקרב עם הגרמנים ליד כפר לנינו שבאזור מוהילב.
ברלינג הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד הגיס הפולני הראשון.
במרץ 1944 הוקמה הארמייה הפולנית ה-1 בברית המועצות.
היא הוכפפה לפיקוד של החזית הבלארוסית הראשונה.
במהלך מבצע בגרטיון הופעלה הארמייה הפולנית בשלב השני של המבצע, כאשר הכוחות הסובייטים הדפו את הגרמנים מבלארוס ונכנסו לשטחה של פולין.
הארמייה בפיקודו של ברלינג השתתפה בשחרור של אזורים נרחבים במזרח פולין מהגרמנים.
ב-20 באוגוסט 1944 הגיעה הארמייה עד לפאתי וורשה.
ב-30 בספטמבר 1944 הודח ברלינג מתפקידו, בעקבות כישלון של הארמייה הפולנית לצלוח את נהר ויסלה ולכבוש ראשי גשר בגדה המערבית שלו.
לאחר ההדחה הועבר ברלינג למוסקבה.
עד לסוף המלחמה לא מילא אף תפקיד צבאי פעיל.
לאחר המלחמה למד באקדמיה צבאית של המטה הכללי במוסקבה.
ב-1947 חזר לפולין, שם הקים ופיקד על אקדמיה צבאית של המטה הכללי בצבא פולין.
בשנת 1953 פרש מן השירות הצבאי.
לאחר השירות הצבאי המשיך בקריירה פוליטית ומילא מספר תפקידים במשרד החקלאות של ממשלת פולין.
בשנים 1957–1970 היה מפקח כללי במשרד היערנות.
זיגמונט ברלינג נפטר בוורשה ב-11 ביולי 1980.
זיגמוּנט שטוֹיֶרמן (פולנית: Zygmunt Steuermann; 5 בפברואר 1899 – דצמבר 1941) היה כדורגלן יהודי פולני, חלוצה של חשמונאי לבוב ושחקן נבחרת פולין.
שטוירמן נולד ב-1899 בעיר סמביר שבגליציה, אוסטריה (לאחר מלחמת העולם הראשונה בפולין) למשפחה יהודית רבת השפעה.