tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסיבות המשוערות שתרמו בחלקן לפרוץ מאורעות תרפ"ט
ירידת קרנם של המופתי של ירושלים, חג' אמין אל-חוסייני, ושל ההנהגה החוסיינית: באותה התקופה הייתה יריבות עזה על ההנהגה בקרב ערביי ארץ ישראל.
עניין זה בא לידי ביטוי בניצחון האופוזיציה הנשאשיבית בבחירות לעיריית ירושלים.
חוסייני איבד מיוקרתו וכדי לזכות בה מחדש הקצין את דעותיו, ופנה להסתה אנטי-ציונית.
הוא גייס את תשומת ליבם של מיליוני מוסלמים למקומות הקדושים ובדרך זו יצר מחויבות של המדינות המוסלמיות למאבקם של ערביי ארץ ישראל.
התאוששות מהמשבר הכלכלי: בשנים 1926–1927 התרחש בארץ משבר כלכלי חריף.
המשק המקומי קרס, ערך המטבע ירד, ובשנת 1927 ירדו מהארץ כ-5,000 איש.
אולם באותה השנה – עם תום המשבר – חזר היישוב היהודי לשגשג הודות לעבודות ציבוריות שאורגנו בידי המנדט הבריטי וקליטת עובדים במפעלים ציבוריים למיניהם.
ברחוב הערבי גברו תחושות הכישלון לנוכח קניין האדמות והעלייה היהודית.
היעדר הנהגה: באותה התקופה הנציב העליון ג'ון צ'נסלור שהה בלונדון, ובהיעדרו מונה הארי לוק, הפרו-ערבי.
הכוחות שעמדו לרשותו של לוק היו מועטים: כ-300 שוטרים, כ-100 חיילים, שש שריוניות ומספר דומה של מטוסים.
תגבורות, שהכפילו את הכוח פי כמה וכמה, הגיעו רק לאחר פרוץ המאורעות, ב־24 באוגוסט בשעות המאוחרות.
בין היתר הוחשו לארץ ישראל תגבורות של חיילים בריטים שהוטסו לשדה התעופה עטרות ממצרים, והיה זה מבצע ההטסה הצבאי הראשון בהיסטוריה.
בנוסף לכך, ראשי היישוב שהו באותו הזמן בקונגרס הציוני בציריך.
ארגון ההגנה היה עדיין חלש יחסית, תקציביו היו פעוטים, כלי נשקו ישנים וניסיונו מועט.
מקור החולשות הללו היה בשקט ששרר בארץ לאורך שנות קיומו של הארגון, ובמשבר הכלכלי.
בליל יום כיפור, 23 בספטמבר 1928, התכנסו מאות יהודים להתפלל ברחבת הכותל וקבעו מחיצה בין נשים וגברים, בניגוד לסטטוס-קוו בימי המנדט שהתבסס על גזירת השלטון העות'מאני על היהודים שלא להציב ברחבת הכותל שום דבר קבוע מספסל ועד ארון.
למחרת, בשעה 6:30 בבוקר יום כיפור, יצא קצין המשטרה דאגלס דאף עם כעשרה מאנשיו, חמושים בנשק ומצוידים בקסדות פלדה, כדי להסיר את הפרגוד ששימש כמחיצה.
דאף טלטל את שמש הכותל הישיש בכתפיו והורה לאחד הסמלים להרוס את הפרגוד.
הערבים ראו במעשה היהודים ניסיון השתלטות על הר הבית, וטענו כי הכותל הוא חלק מחומת החרם א-שריף, אחד המקומות הקדושים לאסלאם, והחלו בהתגרויות ביהודים.
בקרב ההמון הופץ ציור ובו תמונת מסגד "כיפת הסלע" כשהדגל הציוני מתנוסס עליו, בטענה כי מדובר בציור מן התעמולה הציונית, המעיד על שאיפות היהודים להשתלט על הר הבית.
לדברי המזרחן יהושע פורת, פרשת הכותל אפשרה לאל-חוסייני והמועצה המוסלמית העליונה, לספק ממד דתי למאבק הלאומי נגד היהודים ובדרך זו לגייס את תמיכת השכבות העממיות, "שהסיסמאות הלאומיות לא דיברו אל ליבם עד אז".
ב-1 בנובמבר 1928 כינס המופתי אמין אל-חוסייני ועידה אסלאמית המונית בירושלים, לדיון במשבר הכותל.
הגיעו כ-500 משתתפים, חלקם אנשי דת מוסלמים מסוריה, לבנון, עבר הירדן, המגרב, הודו ומצרים.
משתתפי הכנס הציגו את הספסלים והמחיצות של היהודים כמזימה ציונית להשתלט על הר הבית כולו, ותבעו להגביל את הפעילות היהודית בכותל.
בכינוס זה הוקמה "ועדה להגנת אל-בוראק א-שריף והמקומות הקדושים האסלאמיים" עם סניפים בערים שונות בארץ, שהחלה בפרסום כרוזים ועצומות מחאה הקוראים להגנת מסגד אל-אקצא.
בעקבות הלחץ המוסלמי, הגיש שר המושבות ב-19 בנובמבר הצהרה רשמית בפני הפרלמנט ("ספר לבן"), שבה הודיע שהממשלה חייבת מכוח סעיף 13 בכתב המנדט לשמור על הסטטוס-קוו, לפיו העדה היהודית רשאית להביא לכותל רק את תשמישי התפילה שהיו מותרים תחת המשטר הטורקי, ואילו הקמת המחיצה הייתה חידוש שפרץ את הסטטוס-קוו.
ב-17 בדצמבר פרסמו השלטונות הבריטיים נייר מדיניות המאשר את הבעלות המוסלמית על סמטת הכותל, אך גם את זכותם של היהודים להתפלל בה.
אולם למרות "הספר הלבן", המשיכו היהודים להביא ספסלים לכותל.
מאז הוועידה האסלאמית, עיקר יוזמותיה של המועצה המוסלמית העליונה התרכזו בסכסוך הכותל.
על פי הנחייתה, החל המואזין של המסגד הסמוך לקרוא את המוסלמים לתפילה דווקא בשעות התפילה של היהודים, ואורגנו טקסי זיכר רעשניים.
במאי 1929 שיפצה המועצה המוסלמית העליונה מבנים על הר הבית, ופתחה פתח חדש בחומה הסמוכה לכותל, כדי להפנות את העוברים והשבים אל סמטת הכותל.
כמו כן, הוחל גם בבניית אגף נוסף לבניין בית הדין השרעי, כדי לאפשר מכלול נוסף של הטרדות.
המוסלמים שיפצו מסגד וזאווייה של העדה המוגרבית בצמוד לכותל ופתחו את שעריהם לכיוון מקום התפילה של היהודים, דבר שהגביר מאוד את הנוכחות והתנועה של מוסלמים ליד הכותל.
אחד הדרשנים החשובים בירושלים, השיח' חסן אבו סעוד, קרא בדרשותיו להגדיל את הנוכחות המוסלמית באזור הכותל, וכך האזור המרוצף הצמוד לו, שעד אז נהגו לעבור בו רק מוגרבים מעטים שבתיהם נמצאו בקצה המתחם, הפך למעבר הומה אדם.
עם החיכוך, החלו להתרחש על דרך קבע תקריות אלימות בין מוסלמים ליהודים.
המוסלמים פתחו בפעולות פרובוקטיביות באזור הכותל, שנועדו להפריע לתפילת היהודים, ובקיץ 1929 אף תקפו ופצעו יהודים בדרכם לכותל.
באוגוסט 1929 הכריז המופתי אל-חוסייני בדרשתו: "כל ההורג את היהודי - מובטח לו מקום בעולם הבא".
בעקבות ההידרדרות, נוסדו בערים אחדות "ועדים למען הכותל המערבי" בראשות יוסף קלאוזנר, שמטרתם הייתה ליצור לחץ ציבורי על מוסדות היישוב לפעולה תקיפה בהגנת הכותל.
קלאוזנר קרא לערוך הפגנות מבלי לחשוש משפיכות דמים, וגם העיתון "דואר היום" קרא לערוך הפגנות, בניגוד לעמדת המוסדות הלאומיים, שקראו לשמור על איפוק.
בתגובה להתגרויות המוסלמים, בתשעה באב ה'תרפ"ט, 15 באוגוסט 1929, קיימו צעירי בית"ר תהלוכת הפגנה גדולה לעבר הכותל המערבי דרך שער שכם.
ברחבת הכותל נישאו נאומים, הונף דגל הלאום והקהל שר את "התקוה".
המפגינים קראו: "הכותל - כותלנו, ובוז לממשלה".
למחרת, 16 באוגוסט, חגגו המוסלמים את יום הולדתו של הנביא מוחמד ברחבת מסגד אל-אקצא ויצאו להפגנת תגובה להפגנה היהודית.
בהנהגת השיח' אבו סעוד, ירדו חלקם אל הכותל ושרפו ספרי קודש יהודיים ופתקאות שהוטמנו בין אבני הכותל.
הארי לוק, ממלא מקום הנציב העליון, הכריז כי "לא נשרפו ספרי תפילה, אלא רק דפים של ספרי תפילה".
למחרת, ב-17 באוגוסט, פרצה תגרה בשכונת הבוכרים לאחר שצעיר יהודי גנב ירקות מחלקה של ערבי.
בהמשך התנפל המון יהודי על צריפי אנשי ליפתא שליד שכונת הבוכרים ואחד מהם נפגע קשה.
לוויית ההרוג שהתקיימה ב-20 באוגוסט הפכה להפגנה שכללה קריאות נקם של היהודים כלפי הערבים.
ביום חמישי 22 באוגוסט החלו להגיע כפריים ערבים רבים, חלקם חמושים, למתחם הר הבית, לקראת תפילות יום שישי.
אחר הצהריים נפגשו שלושה נציגי ההסתדרות הציונית ובהם יצחק בן-צבי, עם נציגי המופתי ובהם ג'מאל אל-חוסייני ועווני עבד אל-האדי, בביתו של המזכיר הראשי לממשלת המנדט, הארי לוק, אולם הצדדים לא הצליחו להגיע להסכם על הודעת הרגעה משותפת לקראת תפילות יום שישי.
ביום שישי, 23 באוגוסט 1929, החל משעות הבוקר המוקדמות נהרו לירושלים אלפי כפריים מהסביבה, כדי להשתתף בתפילה בהר הבית.
רבים מהם היו חמושים במקלות ובסכינים, ובעיר שררה אווירה מתוחה של אלימות.
לקראת השעה 9:30, החלו הסוחרים היהודים לנעול את חנויותיהם.
ברבע ל-11 בבוקר לערך, הסביר המופתי חג' אמין אל-חוסייני לממלא מקום מפקד משטרת ירושלים, כי המתפללים נושאים מקלות וסכינים, רק כי הם חוששים מניסיון לפרובוקציה מצד יהודים.
אחד הדרשנים במסגד נשא נאום לאומני, בו הסביר שהמוסלמים צריכים להילחם עד טיפת דמם האחרונה נגד היהודים.
בשעה 11:00 בערך נשמעו על הר הבית כ-20–30 יריות, שנועדו ככל הנראה לשלהב את המתפללים.
כמה מאות מהם פרצו אל השוק והחלו לתקוף עוברי אורח יהודים.
המון רב של מוסלמים חמושים בסכינים יצא משער שכם.
ממלא מקום הנציב, הארי לוק, התקשר למופתי ודרש ממנו להרגיע את הרוחות.
אל-חוסייני הגיע למקום, אך לא הוביל לרגיעה, ולוק סבר כי נוכחותו רק מגבירה את התסיסה.
ההמון הסתער על השכונות היהודיות הנמצאות מחוץ לשער, משני צידי רחוב הנביאים - שכונת הגורג'ים ("אשל אברהם") וקריה נאמנה ("בתי ניסן ב"ק").
19 יהודים (בהם מרדכי וינר) נרצחו בשכונות אלה, בית כנסת ובתים נוספים נהרסו ונשרפו.
המוסלמים תקפו גם שכונות נוספות בירושלים, כגון מאה שערים, בית וגן ושכונת הבוכרים.
ביריות על בית החולים משגב לדך נפצע קשה הרופא ד"ר נחום קורקידי.
הפורעים תקפו גם את בית הכרם, הרסו בתים בתלפיות והשתלטו על רמת רחל.
בזמן המאורעות ניסו תושבי הכפר דיר יאסין שוב ושוב לנתק את הכביש המוליך מירושלים לתל אביב.
העובדה שבמהלך ההתפרעויות נורו יריות על שכונות יהודיות בעיבורי העיר בעת ובעונה אחת, עוררה חשד בלב היהודים שהדבר נעשה בארגון ובתכנון מרכזיים.
ב-24 באוגוסט הותקפה המושבה מוצא על ידי אנשי הכפר הערבי קאלוניה הסמוך.
הם פרצו לבית משפחת מקלף ורצחו שבע נפשות: את אבי המשפחה ואשתו, את בנם ושתי בנותיהם, ושני אורחים שהיו בבית.
אחרי הרצח, שדדו הפורעים את הבית והעלו אותו באש.
אחד מהאורחים שנרצחו בבית משפחת מקלף היה הרב הישיש שלמה זלמן שך, דיין בבית דינו של הראי"ה קוק ביפו שנפש במקום.
הילד מרדכי מקלף, לעתיד הרמטכ"ל השלישי של צה"ל, הצליח לברוח עם אחיו ואחותו.
הערבים גם בזזו בתים אחרים, שתושביהם נמלטו.
המושבה עמק הארזים, הסמוכה למוצא, נעזבה גם היא.
שכנים ערבים הגנו על תושביה, אך בתיה נשרפו כליל.
היישוב מגדל עדר נעזב וננטש לאחר שתושביו הוזהרו על ידי ערבים ידידים.
אולם בתיו הועלו באש ונשרפו כליל.
הפרעות התפשטו למחרת (שבת, 24 באוגוסט, תרפ"ט) לחברון, שם נערך טבח חברון שבוצע על-ידי ערבים-מוסלמים תושבי העיר חברון ושבמהלכו נרצחו 67 יהודים, ילדים נשחטו לעיני הוריהם והורים לעיני ילדיהם, איברים נכרתו מגופות של יהודים, חלקם אף הוצתו ונשרפו חיים - בו בעת שנשים וילדות יהודיות נאנסו - על רקע לאומני.
בנוסף, בתים וחפצים אישיים שלהם נבזזו על ידי אותם פורעים, רוצחים ואנסים.
הטבח התרחש כאשר הקצין הבריטי האחראי במשטרת חברון, ריימונד קפראטה, לא נוקף אצבע לעצור בעד הרוצחים ושני פרשי משטרה בריטים מביטים על הטבח בלא לעשות דבר.
רק כשהרוצחים החלו להתקרב אל אותם בריטים והם עצמם הרגישו מאוימים, ירה אחד מהם לאוויר, הרוצחים נמלטו וכך הסתיים הטבח.
היו גם תושבים ערבים שהצילו יהודים.
המצילים היו ברובם מבני המשפחות הוותיקות של חברון, שהיו בהם שנפצעו בעת הצלת מכריהם היהודים.
אולם הקהילה היהודית העתיקה שישבה בעיר מאות שנים נמחקה כולה.
כמה חודשים לאחר הטבח שבה קהילה יהודית קטנה לעיר, אולם זו פונתה סופית באפריל 1936, עם פרוץ מאורעות תרצ"ו.
ב-29 באוגוסט 1929 בשעה 17:30 פרצו פורעים ערבים לרובע היהודי בצפת שלא היה מוגן.
ההשתוללות נמשכה כ־20 דקות והופסקה על ידי המשטרה הבריטית שחשה למקום והרגה שניים מהפורעים.
מספר הנפגעים היהודים היה 18 הרוגים ו-80 פצועים.
בין הניצולים היה ישראל טל לימים סגן הרמטכ"ל.
משמר העמק הותקפה עוד קודם לכן, ב-26 באוגוסט וב-29 באוגוסט נערך גם מסע רצח בעין זיתים.
ב-30 באוגוסט הייתה התקפה על מחניים, אך דווח כי המתקפה נהדפה.
מתקפה נוספת הייתה על משמר הירדן וגם היא נהדפה.
רוב תושבי יסוד המעלה, כ-400 איש ברחו ממנה אל צפת מפחד הערבים.
נותרו ביישוב רק זקנים בודדים שסירבו לעזוב את המקום לאחר 40 שנות מגורים במקום.
תושבי איילת השחר, ראש פינה, דגניה, ומטולה חשו בסכנה ופנו לבקשת עזרה.
בסג'רה שרפו הערבים בית אך התושבים הצליחו לכבות את הדלקה ואספו את הנשים והטף במקום מרכזי.
גם הקהילה היהודית בבית שאן הותקפה אבל המשטרה הבריטית הצליחה להגן עליה.
הקהילה המשיכה להתקיים עד מאורעות 1936.
יהודי תל אביב-יפו וחיפה הצליחו להדוף את מתקפות הערבים בעזרת פעילי ההגנה וצעירי בית"ר, אך גם בהם נמנו הרוגים ופצועים.
ב-25 באוגוסט תקפו הערבים בתל אביב-יפו.
הנכבדים המקומיים, שהיו מודעים לכוחם ולארגונם של היהודים, הזהירו את הציבור שלהם מפני מהומות, ואחד מהם, שקרא לשקט, אף הוכה בידי קנאים ערבים.
כ-2,000 צעירים ערבים תקפו את השכונות הדרומיות של תל אביב.
שוטרים בריטים ירו על האספסוף, הרגו שישה מהם ופצעו עשרות, והפורעים הוברחו.
בגבולה הדרומי של תל אביב הוצבו חוליות של ההגנה, שהחליפו אש עם צלפים ערבים, ובאחת התקריות נהרגו ארבעה אנשי ההגנה וחמישה נפצעו.
יחידת הגנה תקפה בית ערבי בפעולת גמול והרגה ארבעה מיושביו.
בתל אביב-יפו היו 6 הרוגים ו-33 פצועים יהודים.
ב-25 באוגוסט בערב אירעו התנגשויות דומות בחיפה, שהגיעו לשיאן למחרת.
יחידות ההגנה הדפו את רוב התקיפות וכמה מאנשיהן נעצרו בגין נשיאת נשק.
ערבים מהכפר טירה, מדרום לעיר, שהיו בדרכם להצטרף אל הפורעים בחיפה, נורו ממטוסים בריטיים ונמלטו.
ב-27 באוגוסט תקפו הפורעים שכונה יהודית.
400 מלחים בריטים שהתמקמו לאורך קו התפר בין הקהילה הערבית והיהודית, עצרו את התקיפות.
בחיפה היו 7 הרוגים ו-61 פצועים יהודים.
בחיפה נרצח ג'ורג' סייקס שהיה המנהל האנגלי של מחלקת תנועת הרכבות בארץ ישראל על ידי המון ערבי שחשב אותו ליהודי.
המושבה הר-טוב ששכנה סמוך לבית שמש, הותקפה ותושביה נמלטו ממנה לאחר קרב.
הערבים שרפו אותה עד היסוד.
ב-25 באוגוסט גם המושבה הקטנה כפר אוריה נעזבה, נבזזה והועלתה באש.
ב-26 באוגוסט התקיים טבח באר טוביה בו הותקפה המושבה באר טוביה שהייתה אז היישוב היהודי הדרומי ביותר בישראל.
והתגוננו עם מעט נשק עד שחולצו על ידי הבריטים לאחר ימים.
כל בתי המושבה היו עשויים עץ והם נשרפו עד היסוד.
בהתקפה נרצחו רופא המושבה ד"ר חיים יזרעאלי ותושב נוסף שהומת באכזריות וגופתו נעטפה בספרי תורה ונשרפה.
המושבה נהרסה לגמרי ואנשיה התפזרו למקומות שונים בארץ.
במרץ 1930 חודש היישוב במקום על ידי גרעין חדש של מתיישבים שהקימו במקום מושב עובדים שקיים עד היום.
ב-26 באוגוסט הותקפה גדרה, ב-27 באוגוסט היא ניצלה כאשר הגיעה לשם תגבורת בריטית, בזמן שמאות כפריים התקבצו לטבוח בתושבים היהודים.
ב-28 באוגוסט הותקפה חוות חולדה, קבוצת חולדה התגוננה מול כמה אלפי תוקפים ערבים.
בהתקפה נהרג מפקד המקום אפרים צ'יזיק.
לפחות 40 ערבים נהרגו שם.
חברי הקבוצה פונו לבסוף על ידי שיירה צבאית בריטית, ובתיהם הוצתו.
יהדות עזה, אשר הייתה קהילה קטנה בעלת עבר היסטורי ארוך בעיר, התכנסה כולה בבית מלון שם התגוננה נגד ההמון הערבי.
לבסוף חולצו היהודים על ידי הבריטים, אולם לא הורשו לחזור לעיר אלא כדי לקחת את רכושם.
קהילות יהודיות קטנות בשכם, רמלה, ג'נין ועכו פונו על ידי הבריטים.
קציני משטרה ערבים הגנו על יהודים בעכו, לוד ועזה, ומנעו תקיפת יישובים שכנים.
מאורעות תרפ"ט שככו רק ב-3 בספטמבר 1929, ורק אחרי התערבותם של כוחות בריטיים, שדיכאו את הפורעים.
במהלך שבוע המאורעות נרצחו 133 יהודים ונפצעו 339. מקרב הערבים נהרגו 116 ונפצעו לפחות 232, מרביתם על ידי כוחות הביטחון הבריטיים.
בפרוץ המאורעות החזיק השלטון הבריטי בכל הארץ רק 292 שוטרים ופחות ממאה חיילים, שש שריוניות וחמישה או שישה מטוסים שמישים.
במוצאי 24 באוגוסט הוטסו ממצרים לארץ ישראל 50 חיילים, ולמחרת נשלחו משם ברכבת 600 חיילים נוספים.
בנוסף להם, מספר גדודי צבא שוגרו מבריטניה דרך הים.
שלטונות המנדט הכריזו על השבתה זמנית של כל העיתונים הערבים משום שראו בהם אחראים להסתה לאלימות ולהפרת הסדר הציבורי.
מיד לאחר ההתפרצויות, מיהרו ההנהגה והעיתונות הפלסטינית להתנער מאחריות להן, בטענה שהן לא היו רצויות לערבים, ובמקום זאת טענו שהייתה זו התנפלות יהודית על ערבים.
לאחר תחילת המאורעות שינו עיתוני האופוזיציה את גישתם ושיבחו את מאבק החוסיינים והמועצה המוסלמית העליונה על "אל-בוראק א-שריף".
העיתון "מראת א-שרק", תומך האופוזיציה, הלך בעקבות ביטאונו של המופתי, "אל-ג'אמעה אל-ערביה", ופרסם שקרים שהיהודים חילקו ממתקים מורעלים בשווקים הערביים.
בפקודת השלטונות, נסגרו שני העיתונים למשך חודש.
גם על העיתונות העברית ושאר אמצעי התקשורת (טלפון, טלגרף) הטילו שלטונות המנדט צנזורה החל מ-24 באוגוסט, והם חידשו את פעילותם רק כעבור 9 ימים, ב-2 בספטמבר.
עם זאת, המופתי מיהר להתנער ממעשי ההרג וטען שהם גרמו נזק לעניין הערבי.
בעקבות המאורעות, ב-1 בספטמבר 1929 פרסם הנציב העליון הבריטי ג'ון צ'נסלור הודעה חריפה:
הצהרה חריפה זו, שכוונה כלפי הערבים, עוררה זעם בקרבם כלפי הנציב העליון.
כעבור מספר שעות הוא כתב לממשלת בריטניה, והפציר בה להפחית, אם לבטל כליל, את מחויבותה לציונות.
הוא כתב כי הצהרת בלפור הייתה "משגה אדיר".
כעבור מספר ימים הוא פרסם הצהרה שנייה, הקובעת שתיערך חקירה לגבי התנהגות שני הצדדים.
ועדת שו, דוח הופ-סימפסון, הספר הלבן של פאספילד וועדת הכותל המערבי
בעקבות המאורעות זימנה הממשלה הבריטית את ועדת שו, והטילה עליה לבדוק את פרשת המהומות.
ב-17 בינואר 1930, בזמן שהותה של ועדת שו בארץ ישראל, שלח הנציב העליון ג'ון צ'נסלור תזכיר סודי ומקיף אל שר המושבות, בו הציע "לבטל את המעמד המועדף במיוחד של היהודים" בהשוואה לערבים, ולהגביל את העלייה היהודית ואת מכירת הקרקעות המצויות בידי ערבים ליהודים.
בוועדה עצמה, האשימו הציונים את המופתי חאג' אמין אל-חוסייני בהתססת האלימות.
קו הטיעון הערבי בוועדה היה שבמאורעות הייתה התנפלות יהודית על ערבים, ולצורך הוכחת הטיעון הזה הסתמך אמין אל-חוסייני על "הפרוטוקולים של זקני ציון".
במרץ 1930 פורסם דוח הוועדה, שהטיל על הערבים את כל האשמה בפרץ האלימות, אך עם זאת קבע כי התקיפות "לא תוכננו מראש" וכי הגורם הבסיסי להן היה "רגשי העוינות והאיבה של הערבים כלפי היהודים בעקבות אכזבתם מאי־מימוש שאיפותיהם המדיניות והלאומיות, וחרדתם לעתידם הכלכלי".
הוועדה מתחה ביקורת על אמין אל-חוסייני על שלא ריסן את חסידיו, אך קבעה כי "יש לנקות" אותו "מהאשמות בשותפות או בהסתה למהומות".
באוקטובר 1930 פורסם רשמית דו"ח הופ-סימפסון, שקבע, בטעות, שאין בארץ ישראל מקום למתיישבים נוספים כל עוד תישאר החקלאות הערבית לא־מפותחת, ולכן שלל עלייה יהודית נוספת המיועדת להתיישבות חקלאית.
ב-21 באוקטובר 1930 פורסם הספר הלבן של פאספילד, שבו צימצמה הממשלה בחומרה את מחויבותה להצהרת בלפור.
ביוני 1930 שהתה בארץ ועדת הכותל המערבי מטעם חבר הלאומים, שהגישה את הדוח שלה בדצמבר אותה שנה.
ברחבי הארץ הורכבו בתי משפט מיוחדים של שופט אחד, בהם ישבו שופטים בריטים בלבד.
לפניהם נשפטו כ-1,300 איש, שרובם הגדול ערבים.
28 אנשים נידונו למוות, מתוכם 26 ערבים שלקחו חלק בטבח בצפת ובחברון.
כל הנידונים למוות ערערו לבית המשפט העליון, שאישר 17 פסקי דין מוות, כולם נגד ערבים.
את שאר פסקי הדין המיר בתקופות מאסר.
פסק דין מוות נגד שוטר יהודי הומר ב-15 שנות מאסר ואילו בפסק דין מוות נגד יהודי אחר לא הושלם הערעור בעניינו.
בתגובה, הציפו הערבים את הנציב העליון בבקשות להמיר את עונשי המוות במאסר עולם ובדרישה שתישלל מנורמן בנטוויץ' היהודי האפשרות להשתתף בדיונים בבקשותיהם, כפי שנמנע ממנו לטפל בתביעות הקשורות למהומות.
הוועד הפועל הערבי פעל לכך שגם אישים ערבים ומוסלמים מחוץ לארץ ישראל יבקשו חנינה עבור הנידונים למוות.
ב-2 ביוני 1930 פרסם הנציב העליון את החלטתו לאשר סופית את עונשי המוות רק לשלושה מהרוצחים האכזריים ביותר: עטאא אחמד אל-זיר, מוחמד ח'ליל אבו ג'מג'ום מחברון ופואד חג'אזי מצפת.
חג'אזי כתב לסגן-נשיא הוועד הפועל: "לבי מלא שמחה ואושר על שום שעתיד אני להיתלות למען פלסטין", אך עם זאת ביקש להמשיך לנסות "לשכנע את השלטונות להציל את חיי".
לאחר מספר ימים כתב מכתב לוועד הפועל בו הכחיש את ההאשמות וייחס את העדות נגדו ל"איבה אישית".
ב-17 ביוני נתלו בעכו שלושת הנידונים למוות.
הוועד הפועל הערבי פרסם גילוי-דעת, בו תוארו שלושת התלויים כ"חלוצי החירות והעצמאות" וכ"קורבנות האימפריאליזם התאוותן הזר ומדיניות הדיכוי".
ב-25 במרץ 1930 הודיעה ממשלת המנדט על הקצבת 100,000 לא"י לפיצוי הנפגעים, תוך הדגשה שמדובר בתשלום בתור חסד.
מכיוון שהתקציב אינו מכסה את הנזקים נקבע שישולם רק פיצוי חלקי שיגיע לכ־25–35% מהרכוש שנהרס על פי הערכת שמאי ממשלתי.
בפועל הפיצויים כיסו רק אחוז קטן מהנזקים וזכו לתרעומת בקרב היישוב.
על מספר כפרים הושתו קנסות קיבוציים בסך 17,840 לא"י.
השפעת המאורעות על החברה היהודית והחברה הערבית
לדברי בני מוריס, היישוב היהודי "הוכה בהלם עמוק" לנוכח העובדה שהממשלה הבריטית, שהייתה הגורם האחראי להגנתו, איבדה שליטה במצב לאורך זמן רב, ומכך ש"הערבים חשפו את עמדתם האמיתית".
פרסומים ציוניים כינו את הערבים "בנדיטים", "פורעים צמאי דם" ו"רוצחים", ואת מנהיגיהם "כנופיה".
ביישוב שררה הרגשה שהם שואפים להשמיד אותו.
אולם בן-גוריון ועמיתיו להנהגה סברו שהלך רוח כזה בקרב היהודים וממשלת המנדט עלול לערער את המפעל הציוני, ומשום כך הפסיקו התבטאויות על חולשה, עוינות ערבית בלתי־מתפשרת וחוסר־אונים ואדישות בריטיים, ואת מקומן תפסו אופטימיזם מתון והערכות כי מדובר באספסוף ערבי שמייצג רק חלק קטן של האוכלוסייה.
שינוי זה נעשה מתוך הנחת מוצא שהיישוב יוכל לשגשג רק מתוך אמונה בעתידו.
בסופו של דבר, ההתפרעויות ב-1929 לא ערערו את המפעל הציוני.
אי-יעילותה של ההגנה של השלטון הבריטי במאורעות תרפ"ט עוררה במנהיגות היישוב היהודי חשיבה שהובילה לארגון מחדש של ה"הגנה" ולשלב חדש בהתפתחותה ככוח צבאי.
הצלחת ה"הגנה" בפעולות ההגנה, במקומות שבהם פעלה, העלתה את קרנה.
עם זאת, בשל מעשי הרצח והפגיעות המזעזעות, קמו קולות מתוך ההגנה שטענו כי אין לשבת תמידית ב"חיבוק ידיים" וכי יש לנקוט קו תקיף יותר כלפי הצד הערבי.
הדבר הביא לפילוג שיצר את "ארגון ההגנה ב'", או כפי שנקרא לימים, ה"אצ"ל".
בניגוד לאירועים רבים אחרים, על מאורעות תרפ"ט חוברה קינה אחת ויחידה על ידי הרב נח גד וינטרוב, שנכתבה בכותל המערבי, שגם היישוב מגדל עדר שהיה ממייסדיו נחרב במהלך מאורעות תרפ"ט.
בעקבות האירועים נתגלה חאג' אמין אל-חוסייני כמנהיגם הבלתי מעורער של ערביי ארץ ישראל.
מכלל ההרוגים הערבים, נהרגו 9 נשים.
המאורעות נתנו את הדחף לפעילות פוליטית של הנשים הערביות בארץ ישראל.
בעקבות המאורעות התארגן ציבור הנשים הערביות לראשונה כגוף פוליטי בעל מסגרות ארגוניות מוגדרות.
לנשים ניתנה עתה לגיטימציה לקחת חלק בחיים הציבוריים והפוליטיים, ואף הותר להן לעשות זאת בקבוצה ארגונית המיוחדת להן.
מאורעות תרפ"א (כונו גם פרעות תרפ"א) היו סדרת מעשי רצח, אלימות ואונס ביהודים, שוד וביזת רכושם בידי ערבים, על רקע התנגדות הערבים לציונות ולעלייה היהודית לארץ ישראל.
המאורעות החלו ב-1 במאי 1921 ונמשכו עד 7 במאי.
האירועים החלו במעשי טבח ביפו בהם נהרגו מרב הקורבנות היהודים, ולאחר מכן בוצעו התקפות על מספר מושבות יהודיות בהן פתח תקווה, רחובות וחדרה.
במהלך המאורעות נרצחו 47 יהודים ונפצעו 146. לפורעים הערבים היו 48 הרוגים ו-73 פצועים מירי של הצבא הבריטי ושל מגינים יהודים על התוקפים.
היקף המהומות ומעשי הרצח היה הגדול ביותר שידע היישוב העברי עד אז.
קדמו להן מאורעות תר"פ (1920), ואף אירועי אלימות קדומים יותר כמו ההתקפה על פתח תקווה ב-1886 ומאורעות יפו ב-1908.
אלימות הערבים דחפה את הבריטים להגדיל את תמיכתם בתביעות הערבים.
ב-14 במאי 1921 הם הודיעו על הפסקה זמנית של העלייה היהודית.
בחודש יוני הודיע הנציב העליון כי מעתה ואילך תוגבל העלייה היהודית בהתאם ליכולת הקליטה הכלכלית של הארץ, והבטיח כי התושבים ישתתפו בניהול ענייני הממשל.
הבריטים הקימו את ועדת הייקראפט במטרה לחקור את הסיבות שהובילו למאורעות, ומסקנות הוועדה הובילו לפרסום הספר הלבן הראשון בשנת 1922. בעקבות מעורבותם של חיילים יהודים מגדוד "הראשון ליהודה" באירועים (בהגנת העיר תל אביב ותושבי יפו), פרקו הבריטים את הגדוד, שהיה נצר ל.
ערביי המזרח התיכון התקוממו נגד תוצאות מלחמת העולם הראשונה במזרח התיכון - ההשתלטות הבריטית־צרפתית על האזור.
רגש הלאומיות הערבית זקף ראשו ודרש ריבונות.
שברון חלומה של הממלכה הערבית של סוריה, פרעות תר"פ, ופצעי ועידת סן רמו שאשררה את הסכם סייקס–פיקו - האחיזה האנגלו-צרפתית בשטחי האימפריה העות'מאנית לשעבר, לא העלו ארוכה גם לא בעקבות יוזמתו של שר המושבות הבריטי, וינסטון צ'רצ'יל, לכינוסה של ועידת קהיר במטרה להגיע להסדר ולהרגיע את הרוחות.
צ'רצ'יל גם הגיע לארץ ישראל לביקור.
כשביקר בארץ ישראל במרץ 1921, פנתה משלחת מטעם הוועד הפועל הערבי לצ'רצ'יל בבקשה לבטל את הקמת הבית הלאומי היהודי שהובטח בהצהרת בלפור, לסגור את שערי ארץ ישראל בפני עלייה יהודית ולהקים בארץ ממשלה לאומית ערבית.
בתגובה לדרישה של המשלחת הערבית הודיע צ'רצ'יל כי ממשלת בריטניה מחויבת לעם היהודי לפי הצהרת בלפור.
במרץ 1921 חודשה ביפו פעילותו של העיתון "פלסטין" שהסית נגד היהודים והתנגד למדיניות הבריטית בסוגיית ארץ ישראל.
הסכמת הבריטים להופעת העיתון הביאה את מנהיגי הערבים למסקנה כי הממשלה איתם.
דבריו של צ'רצ'יל על הצורך להיזהר מכניסתם של יסודות קומוניסטים ארצה עוררה את המסיתים לקשור את מעשיהם עם פעולה אנטי קומוניסטית.
להערכתם "בולשביזם" שהביאו היהודים ממזרח אירופה היה אמור לעורר אהדה לערבים בקרב חוגים שמרניים בבריטניה.
בשנת 1921 הייתה יפו העיר השנייה בגודלה בארץ.
היא הייתה עיר מעורבת ובה 42,000 נפש: כ-26,000 ערבים וכ-16,000 יהודים, מהם 10,000 זה מקרוב באו מאז הסתיימה מלחמת העולם הראשונה.
היהודים גרו ביפו גופא בשכונות היהודיות של תל אביב כנוה צדק ובשכונות מעורבות כמנשייה היא נווה שלום בקרב דוברי העברית במרחב.
תל אביב הייתה בימים ההם שכונה קטנה בת 3,600 נפש, שרובם מצאו את מחייתם ביפו.
ועד תל אביב השתדל למנוע פתיחת בתי מסחר ובתי מלאכה בתחומה, כדי שלא תאבד את צביונה כפרבר גנים.
ב-1 במאי 1921 התקיימה בתל אביב תהלוכת פועלים לציון "אחד במאי" מטעם אחדות העבודה, שקיומה אושר על ידי מושל יפו.
אותה שעה יצאה מנווה-שלום, על גבול שכונת מנשייה, קבוצה של חברי המפלגה הקומוניסטית (מופ"ס) נושאים כרזות עם סיסמאות מהפכניות ביידיש.
עוזר המושל אסר עליהם ערב קודם לצאת להפגנה, אך הם יצאו להפגין חרף ההוראה.
שתי הקבוצות היהודיות התנגשו והחלו חילופי מהלומות.
המשטרה הבריטית הפרידה בין הניצים והחלה לרדוף אחרי הקומוניסטים שברחו לכיוון נוה שלום וליפו.
ועדה בריטית קבעה כי בעקבות כך נפוצו בקרב הערבים שמועות שיהודים תקפו ערבים.
הקומוניסטים קראו לערבים להתקומם נגד "הכידונים הבריטים" ומסיתים ערבים טענו שהממשלה מפזרת את הפגנותיהם ובאותה שעה היא מתירה ליהודים לצאת בהפגנות מהפכניות.
אולם לפי עדויות, המוני ערבים חמושים בברזלים וברובים זרמו ליפו באותו בוקר עוד לפני התהלוכות, וההתנגשות הפנים יהודית שימשה עילה בלבד.
הערבים שהתקהלו דרשו נקמה על ערבים שנפגעו בידי יהודים, על אף שלא היו כאלה.
בצהרי אותו היום התנפלו ערבים על עוברים ושבים יהודים ובזזו חנויות יהודים בשוק מנשייה ושוק א-דיר.
הערבים היו מצוידים בנשק קר כמו אלות, פגיונות ואבנים.
היהודים ניסו להגן על עצמם, אולם אל התוקפים הצטרפו שוטרים ערבים, שירו על היהודים.
לאחר מעשה טענו דוברים ערבים כי הגורם לפרעות היה פחד מפני "חדירה בולשביקית" ליפו.
פחות או יותר בזמן ההתפרצות האלימה במנשייה, כיוונו המסיתים הערבים את הפורעים ל"בית העולים" בשכונת עג'מי כדי להביע את זעמם נגד העלייה היהודית.
בעת ההתקפה שהו בבית כ-70 עולים חדשים שלא היו מזוינים.
הערבים ניסו לזרוק פצצה פרימיטיבית אבל היא התפוצצה וקטלה את הערבי שניסה לזרקה.
זה העלה את חמת הערבים והם ניסו לפרוץ את הגדר ולחדור לחצר הבית אך המגינים הוציאו מוטות ברזל מהגדר הפנימית והדפו את ההתקפות במשך כארבעים וחמש דקות, וקיוו ששוטרי יפו יבואו לחלץ אותם.
שני קצינים ושוטרים ערביים הגיעו למקום, אך במקום לחלץ את היהודים, הם פתחו עליהם באש.
השוטרים זרקו שני רימוני יד לחצר ופרצו אליה.
המגינים נסוגו לבית והתבצרו בקומה הראשונה.
הערבים פרצו לחדר הקריאה בקומה הראשונה והרגו בגרזנים ובסכינים את המגינים שהיו בו והחלו בביזה.
פקיד משרד העלייה בנמל, ניסל רוזנברג, ששמע על ההתקפה, הזעיק את הקצין הבריטי מיג'ור ליונל ג'ון, שהגיע לבית העולים עם שוטר נוסף, ופיזר את הערבים ביריית אקדח, לפני שהספיקו לפגוע ביהודים בקומה השנייה.
רק בשעה מאוחרת אחר הצהריים הגיעו לזירה יחידות של הצבא הבריטי.
זו הייתה התקרית האלימה החמורה ביותר שאירעה באותו היום.
בהתקפה זו נרצחו 13 יהודים ו-26 נפצעו.
בין הנרצחים היו מנהלי הבית דובה ויהודה צ'רקסקי.
העובדה שההתקפה על "בית העולים" נערכה באותו הזמן שבה התחוללה ההתפרצות במנשייה, גרמה למנהיגים הציונים להסיק שהאלימות הערבית הייתה מתוכננת מראש.
מתחם יהודי נוסף שהותקף ביפו על ידי המון ערבי מוסת היה מתחם בתי ורשה, בסמוך למושבה הגרמנית.
בעליו של המתחם, שאול יצחק פניגשטיין, בני משפחתו ומספר אנשי הגנה, דאגו מבעוד מועד לבצר את הדירה הפונה לחזית, לכיוון השער, וסירבו להצעת שכנם הערבי, עלי, להתפנות לתל אביב, בהמעיטם בערך הסכנה ומתוך אמונה בידידיהם הערבים.
כנופיה של אנשי שכם הגיעה לשער המתחם מוקף החומה וניסתה לפרוץ אותו במוטות ברזל וגרזנים.
השכן הערבי, עלי, הגן על השער בגופו וצעק לתוקפים: "הרגו אותי ואל תגעו בשכני לרעה".
הפורעים לא שעו לתחנוניו, דחפוהו והמשיכו בניסיונם לפרוץ למתחם.
מפקד אנשי ההגנה במקום, 'זכר', זכריה אוריאלי, איש הקיבוץ החשאי, עמד לפתוח באש מאקדחו אולם פניגשטיין אחז בידו וביקשו להימנע מירי שמא פגיעה בתוקפים תחמיר את מצב הנצורים.
עוד לא תם הוויכוח בין השניים ואנשי הכנופיות נראו נמלטים על נפשם מאימת חיילים בריטים מזוינים, שהתקרבו למתחם ממזרח.
היו אלו אנשי הגדוד העברי הראשון ליהודה, שחשו מסרפנד לבקשת העזרה של 'ועד ההגנה' של תל אביב להציל את הנצורים ולהקיף את תל אביב בחגורת ביטחון.
הם הגיעו לתל אביב ללא ידיעתו של מפקדם אליעזר מרגולין, אך כשנודע לו הדבר הוא בא לתל אביב לפקד על חייליו.
הערבים ניסו לפרוץ מיפו אך נהדפו באש החיילים.
הצטרפות חיילי הגדוד העברי למגיני תל אביב, דוגמת קבוצת קדם בפיקודו של שמשון בלוך וקבוצות נוספות שפעלו בעיר, העלתה את חמתם של הבריטים אשר תוך זמן קצר פירקו את הגדוד וגירשו את מרגולין מארץ ישראל.
הביזה והתקיפות הערביות נמשכו כל הלילה והתנהלו למחרת בחלקים אחרים של יפו.
הריגת הסופר יוסף חיים ברנר וחבריו
עם פרוץ המאורעות ב-1 במאי, הטילו הערבים מצור על בית מבודד בתוך פרדס בפאתי אבו כביר.
את הבית שכר יהודה יצקר, שעלה לארץ ישראל בשנת 1919, ובקומה השנייה היו מספר חדרים אותם השכיר לדיירי משנה, הסופרים יוסף חיים ברנר, יוסף לואידור, צבי גוגיג (ברגגרין) וצבי שץ, שהיה חתנו של יצקר.
התוקפים ניסו לפרוץ אל הבית אבל יוסף לואידור שהיה מצויד ברובה, הניס אותם.
בבוקר 2 במאי החליטו הנצורים לפרוץ מהבית לכיוון תל אביב.
מול הבית שכן בית קברות שייח' מוראד, ולרוע מזלם הגיעה לבית הקברות באותו הזמן תהלוכת לוויה של נער ערבי שנהרג יום לפני כן במאורעות ביפו.
קהל המלווים המוסת נתקל בנסוגים מהבית והתקיף אותם.
הסופר יוסף לואידור פתח באש ופצע קשה את אחד המלווים שמת מפצעיו.
כמה מהיהודים נרצחו במקלות ובגרזנים ואילו ברנר ושץ נורו למוות.
הערבים התעללו בגופת לואידור, ביתרו אותה והעלימו אותה, והיא לא נמצאה עד היום.
הם נקברו בקבר אחים בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
חמישה ערבים שנאשמו ברצח הובאו למשפט אך שוחררו מחוסר ראיות.
רק ב-3 במאי החילה הממשלה משטר צבאי.
הוועד הפועל הערבי והאגודה המוסלמית-נוצרית ביפו מיהרו להסתייג בפני הנציב העליון מההתפרצויות.
העיתון הערבי "אל-כרמל", המקורב לחוגי הוועד הפועל, גינה אותן באופן מלא וראה בהן מעשה של פרחחים.
עומר אל-ביטאר, נשיא האגודה המוסלמית-נוצרית ביפו, יצא עם נכבד נוסף מעירו לאזור טולכרם–קלקיליה כדי לְהָזֵם את השמועות שנפוצו שם על כך שהיהודים ביפו הורגים ערבים.
המנהיג החשוב שיח' סלימאן אל-תאג'י אל-פארוקי, שיזם את הוועידה הפלסטינית השלישית בחיפה בדצמבר 1920, פרסם קול קורא לתושבי הכפרים, בו קבע "שאין אמת בשמועות האומרות כי נעשו מעשי זוועה באחיכם תושבי יפו", וקרא להם לשמור על השקט והסדר.
הוא אף נשא דרשה ברוח זו ב.
התנהלות זו יצרה מתיחות בין הצעירים המיליטנטיים ביפו לבין מנהיגות האגודה המוסלמית-נוצרית ונכבדי הציבור, וסלים עבד אל-רחמן אל-חאג' אבראהים, שעמד ככל הנראה מאחורי ההתפרצויות, תקף את האגודה על כך שאינה עושה דבר.
אירועי הדמים בנווה שלום וביפו, זעזעו את יהודי הארץ שקיוו להקמת בית לאומי לעם היהודי על פי הצהרת בלפור, ושררה בהם תחושת "פעמי המשיח" מאז מינויו של הרברט סמואל כנציב העליון ביוני 1920.
כבר ב-2 במאי התארגן לפעולה "ועד ההגנה של תל אביב", בראשותו של פנחס רוטנברג.
הייתה זו ראשית פעילותו הממשית של ארגון "ההגנה" שעל הקמתו הוחלט ביוני 1920.
ב-8 במאי החלה פעילותה של משטרה עירונית בתל אביב, בפיקודו של חיים אלפרין.
תל אביב, שהייתה בראשיתה שכונה של יפו, הוכרזה ב-11 במאי כ"מועצה עירונית" (Township) עצמאית, בהוראת הנציב.
כ-9,000 פליטים יהודים שעזבו את יפו בימי הפרעות וסירבו לחזור ולהתגורר בה עם סיומם עברו לתל אביב והתפצלו בין "חברת נווה-שאנן" אשר עתידה הייתה להקים את שכונת נווה שאנן לבין "אגודת מחוסרי הדירות" של חיים בוגר (בוגרשוב) אשר הקימה את שכונת נורדיה על קרקעות קרן קיימת לישראל.
גידול האוכלוסייה הביא לתנופת בנייה ופיתוח של העיר אשר מנתה בסוף 1922 כ-12,000 תושבים.
ארגון חשאי של יוצאי השומר, "הקיבוץ החשאי", החליט לחסל את קצין המשטרה הערבי תאופיק ביי א-סעיד שטעו לראות בו אחראי לטבח ב"בית העולים".
הביצוע הוטל על שניים מחבריו.
ב-17 בינואר 1923 ארבו לו ליד ביתו בשכונת מנשייה ביפו ואחד מהם, ירחמיאל לוקאצ'ר, ירה בו והרגו.
כשהגיעו לפתח תקווה הידיעות על המאורעות ביפו, התכנסו ראשי המושבה ובחרו בוועד הגנה בראשותו של אברהם שפירא.
אולם ספריית המושבה הוסב לבית חולים כדי לקלוט את נפגעי ההתקפה הממשמשת ובאה.
בני נוער גויסו כקשרים להעברת ידיעות באמצעות סימני דגלים, וברחבי המושבה הוצבו מתנדבים להגנה ושמירה על הסדר.
הסימנים להתקפה הממשמשת ובאה הפכו מוחשיים כשבבוקר יום שני, 2 במאי, נצטוו כל הפועלים הערביים בכפר סבא לחזור לכפריהם, מהם נודע כי מתוכנן טבח המוני.
המושבה כפר סבא הותקפה בשעות הלילה, מגיניה הצליחו להדוף את התוקפים, אך החליטו לפנות באופן מיידי את המושבה ולעבור לעין חי (כיום כפר מל"ל) הסמוכה.
בעקבות האירועים פנו מתיישבי כפר סבא ועין חי לוועד ההגנה בפתח תקווה וביקשו את עזרתם בהגנה.
מאחר שלא היה בכוחם של מגיני פתח תקווה להחיש עזרה מחוץ למושבה הציעו למתיישבי כפר סבא ועין חי למצוא מקלט בפתח תקווה.
לאחר דיונים קיבלו המתיישבים את ההצעה.
ביום שלישי בבוקר, 3 במאי, יצאה מפתח תקווה שיירת עגלות ריקות מלווה במשמר של רוכבים כדי לחלץ את תושבי כפר סבא ועין חי ולפנות את רכושם.
בערב שבה השיירה לפתח תקווה ובדרכה הותקפה ביריות, אך איש לא נפגע.
עין חי וכפר סבא נבזזו, חרבו והועלו באש.
הידיעות השונות שהגיעו במהלך חודש אפריל אודות התקפה ערבית מתוכננת על פתח תקווה, התאמתו.
ביום חמישי בבוקר, 5 במאי, הוקפה המושבה על ידי מאות כפריים ערבים חמושים, שחלקם בזז את עדר הפרות שרעה בחלקה הצפוני של המושבה.
30 פרשים חמושים בפיקודו של אברהם שפירא יצאו להדפם ולאחר שעתיים אזלה תחמושתם והם ספגו אבדות רבות.
הקריאות הנואשות להתערבות הצבא הבריטי גרמו לתפנית בקרב.
כוח צבא שנחלץ לעזרת המגינים, הדף את הפולשים והסב להם אבדות כבדות.
סיום הקרב בצפון המושבה היווה אות פתיחה למערכה בדרומה.
בעקבות השקט ששרר לאחר הקרב בצפון המושבה העריכו מפקדי התוקפים כי המושבה נכבשה.
כשעה לאחר תום הקרב החלו פורעים, ובראשם ערביי יהודייה, לנוע צפונה, מצוידים בעגלות משא לאיסוף שלל, ופחי נפט להצתת בתי המושבה.
מולם עמדו חמישה לוחמים ונער חמושים בשלושה רובים.
ההתקפה נהדפה על ידי כוח צבא בריטי שהסתייע במטוס אשר הטיל פצצות על התוקפים.
את פתח תקווה תקפו באותו היום בין 2,000 ל-3,000 תוקפים, כפריים ובדואים, שרובם לא נשאו נשק חם.
בהתקפה נהרגו 28 ערבים וארבעה יהודים.
ארבעת בני המושבה שנפלו בקרב – אבשלום גיסין, חיים צבי גרינשטיין, נתן רפפורט וזאב אורלוב – הונצחו בשתי אנדרטאות.
האחת הממוקמת כיום מול בנין העירייה נושאת את הנוסח "שהקריבו את חייהם על מזבח מולדתם ביום כ"ז ניסן תרפ"א (05/05/1921),ובשנייה המוצבת במתחם "יד לבנים" מצוטט הפסוק "הצבי ישראל על במותיך חלל" ().
כשלושים שנה היה יום כ"ז בניסן היום בו ציינה פתח תקווה את גבורת מגיניה והדיפת המתקפה על המושבה, כשמיתוס תל חי תר"פ 'מאפיל על מאורעות פ"ת תרפ"א.
עד לקביעת כ"ז בניסן כיום הזיכרון לשואה ולגבורה, בכל שנה בתאריך זה נערכה עצרת זיכרון לחללי הקרב בתרפ"א, התקיימו תהלוכות ובתי הספר הושבתו מלימודים.
קביעתו של יום זה כיום הזיכרון לשואה ולגבורה הובילה במרוצת השנים לביטולו של יום הזיכרון החגיגי.
את מקומו תפס יום האבל הלאומי.
באותם הימים חדרה הייתה מושבה בת 600 נפש.
בליל 6 במאי התאספו בטולכרם פלחים מזוינים מכל הסביבה והמסיתים סיפרו להם כי היהודים שוחטים נשים וטף ביפו.
עם שחר יצא ההמון בדרך לחדרה.
ההמון כלל מאות ערבים מטולכרם וכפרי הסביבה.
ועד ההגנה של חדרה החל לרכז נשק וקבע עמדות הגנה חפורות בגבול המושבה.
הערבים הגיעו למושבה מצד דרום-מזרח ומספר בתים נעזבו.
המגינים ירו על הערבים ולא נתנו להם להתקרב למרכז המושבה.
חלק מההמון פשט על הבתים שנעזבו והעלה מספר בתים באש, בהם בית פיינברג.
בינתיים הגיעו בבהלה שליחים מהמושבה לתחנת הרכבת חדרה מזרח, שם חנו כוחות הצבא הבריטי, והזעיקו עזרה.
מושל המחוז הבריטי הורה לחמש את התושבים ברובים והזעיק תגבורת.
למקום הגיעו שריונית ושני מטוסים בריטיים.
בשעה 11:00 הגיע למקום מטוס בריטי שהבחין ב-500 ערבים מתקדמים לעבר המושבה.
הטייס זרק עליהם מספר פצצות ופתח עליהם באש מקלע.
ב-12:30 הוא חזר שוב והבחין בערבים בוזזים בתים.
הוא פתח עליהם באש והם נסו בבהלה כשהם סוחבים את שקי הביזה.
איש מבני המושבה לא נפגע.
14 בתים נבזזו ושניים הועלו באש.
ב-6 במאי התאסף בעיר הערבית רמלה המון חוגג לחגיגות נבי צאלח.
השלטונות הבריטיים הרשו את קיום החגיגה לאחר שנכבדים ערביים ערבו להתנהגותו של ההמון.
חולק נשק למגינים ונבנו עמדות הגנה בנקודות השולטות על מבואות המושבה.
אחת העמדות הייתה בבית סלוצקין, בנין קיצוני בצפון המושבה, ששלט על הדרך לרמלה.
המפקדה הייתה בביתו של משה סמילנסקי שהיה מפקד ההגנה ברחובות.
עם סיום החגיגה ברמלה החלו מסיתים לעורר את קהל החוגגים לפנות לעבר רחובות.
בשעה 14:00 הגיעו המוני הערבים לצפון המושבה בצעקות "עליהום" ו"איד'בח אל-יהוד".
ההמון הערבי מנה כמה אלפים מתושבי רמלה.
בהגיעם למרחק של כמאה מטר מבית סמילנסקי, פתחו עליהם המגינים באש.
כמה מהם נהרגו ונפצעו והשאר נמלטו בבהלה.
ההתקפה נהדפה ללא סיוע בריטי וללא אבדות יהודיות.
ההתקפות נמשכו עד 7 במאי.
במהלך ההתפרעויות נהרגו 47 יהודים ו-48 ערבים, ו-146 יהודים ו-73 ערבים נפצעו.
היקף המהומות היה הגדול ביותר שידע היישוב עד אז.
מודיעין ההגנה לא חזה את פריצתן ולא היה מוכן לכך.
זה מסביר את הנפגעים הרבים ביפו.
המושבות לעומת זאת נערכו להגנה והדפו את הערבים בנפגעים מעטים.
במהלך המאורעות מספר אניות בריטיות הוזעקו לארץ ישראל, הראשונה הגיעה ליפו ב-5 במאי.
בתחום יפו ותל אביב הוכרז על משפט צבאי ונאסרה נשיאת נשק.
כוחות הצבא תוגברו על ידי יחידות ממצרים.
כמו כן, הצבא הבריטי מנע בפעילותו את הריסת המושבות חדרה ופתח תקווה.
ביפו נעצרו אנשים רבים, שנשפטו על ידי בית משפט מיוחד שהוקם והיה מורכב משלושה שופטים.
אולם רוב התוקפים במאורעות בארץ לא זוהו ולא הועמדו לדין, ורבים מאלה שכן הועמדו לדין, ובהם תוקפי "בית העולים" ביפו, זוכו.
רק שלושה ערבים נדונו לעונשים כבדים: ראש שבט שירה על חיילים בריטים, שוטר שניסה לאנוס יהודיה, וגבר שרצח יהודי זקן בסימטה ביפו.
מספר יהודים נעצרו לזמן קצר, ובהם אברהם שפירא, אך איש מהם לא הועמד לדין.
קנסות קולקטיביים הוטלו על טולכרם, קאקון, כפר סאבא הערבית ושבטי ואדי אל-חוארת ואבו כישכ, בסך 6,000 לירות מצריות על כל כפר.
הקנס הקיבוצי, המאסרים והחיפושים שנעשו על ידי הצבא הבריטי בנפת טולכרם, גרמו לירידה בהתלהבות הלאומית באזור.
אירועי מאי 1921 החרידו את הנציב העליון הרברט סמואל וגרמו לו לנקוט בצעדים לפיוס הערבים.
כמה אניות שעליהן היו עולים פליטי פוגרומים מרוסיה, הגיעו לחופי ארץ ישראל במשך שבוע הפרעות ונשלחו בחזרה.
ב-14 במאי הוא הורה על הפסקה זמנית של העלייה היהודית ואף עיכב את בואם של 150 עולים שכבר היו בדרכם לארץ ישראל.
ב-3 ביוני, יום הולדת המלך, נשא הנציב נאום, בו קבע כי מעתה ואילך תוגבל העלייה היהודית בהתאם ליכולת הקליטה הכלכלית של הארץ, ולפי "האינטרסים של האוכלוסייה הנוכחית".
היה בכך ויתור ברור לפורעים.
כמו כן, הוא הבטיח כי התושבים ישתתפו בניהול ענייני הממשל.
נאומו ביטא באופן רשמי את מדיניות ממשלת בריטניה ואושר על ידי הקבינט והפרלמנט הבריטי.
צעד נוסף לפיוס ההמונים הערבים היה מינוי אמין אל-חוסייני למשרת המופתי של ירושלים במאי 1921. בעקבות הפרעות, עשה הממשל הבריטי מאמצים ניכרים לקידום הקמת מסגרת פוליטית ערבית מקבילה למוסדות הציוניים, ובינואר 1922 הוקמה "המועצה המוסלמית העליונה", והממשלה הסדירה את בחירתו של המופתי לנשיאה.
הוויתורים לערבים והגבלת העלייה ערערו את הקשר שבין סמואל והמוסדות הציוניים.
כמו כן בעקבות מעורבות של חיילים יהודים מגדוד "הראשון ליהודה" (בהגנת העיר תל אביב) פרקו הבריטים את הגדוד, שהיה נצר לגדודים העבריים.
דוברים ציונים טענו כי הפרעות היו תוצאה של הסתה מצד קנאים, ולא שיקפו את דעת רוב האוכלוסייה הערבית.
לטענת בני מוריס, "קביעה זו לא הייתה אמת", שכן, "אילו נתפשה האלימות כמייצגת תמיכה עממית נרחבת, או־אז לא הייתה נותרת תקווה לציונות, ומכאן הצורך לתרץ את המאורעות כמעשה ידי קומץ עבריינים".
ב-1921 הקימו הבריטים את ועדת הייקראפט, במטרה לחקור את הסיבות שהובילו למאורעות.
הוועדה קבעה כי האלימות הייתה תוצאה של גורמים פוליטיים וכלכליים שהיו תולדה של ההגירה היהודית והמטרות הציוניות, ולא מעשה ידיהם של אפנדים, כטענת היהודים.
מסקנות הוועדה הובילו לפרסום הספר הלבן הראשון ב-1922.
הספר הגדיר מחדש את המדיניות הבריטית בארץ ישראל בניסוח הרבה יותר שוויוני בין היהודים והערבים מאשר הצהרת בלפור.
מסמך זה גם ניתק רשמית את עבר הירדן המזרחי מארץ ישראל המנדטורית והתייחס אל הבית הלאומי לא כמדינה יהודית אלא כ"מרכז אשר בו העם היהודי...
מאורעות תרפ"א נתנו דחיפה גדולה לכיוון הרעיון של עבודה עברית, במיוחד במושבות הגדולות פתח תקווה, חדרה, רחובות וראשון לציון.
המועד השנתי של הצהרת בלפור ב-2 בנובמבר, היה למועד תהלוכת מחאה שנתית של התנועה הלאומית הפלסטינית.
בתהלוכת המחאה השנתית של 1921, התפרעו ערבים חמושים בעיר העתיקה בירושלים, בדומה לפרעות תר"פ בפסח שבשנה הקודמת.
הפורעים פרצו לבתי משפחות, פגעו בהם ובזזו את בתיהם.
בפעם זו נתקלו הפורעים בהתנגדות שכללה גם ירי לעברם והאירוע הסתיים לאחר מספר שעות.
חמישה יהודים ושלושה ערבים נהרגו בהתנגשויות.
בין ההרוגים היו יששכר דב זלטוביצקי, שמש בית הכנסת של ישיבת תורת חיים אשר נפגע מפצצה שהושלכה לחצר הישיבה ולאחר מכן נגרר ממנה ונדקר למוות.
אברהם מסנר ואהרון אריה פריינד שנרצחו בפתח מלון אמדורסקי, דוד ישעיהו כהן דרעי שנרצח בביתו לעיני משפחתו.
שלושה מהנשפטים בהם שוטר יהודי שחש להגנת התושבים נשפטו ל-6, 10 ו-11 שנות מאסר.
לאחר ערעור משפטי, גזר דינם בוטל.
מאורעות תר"פ היו גל התקפות של ערבים על היישוב היהודי בגליל (מאורעות תל חי), ועל שכונות יהודיות בירושלים, שאירעו בסתיו ובאביב של שנת תר"פ, 1919–1920.
ישנם המפרידים בין מאבקם של הלאומנים הערבים נגד חלוקת צפון ארץ ישראל בין צרפת לבריטניה, לבין פרעות תר"פ, כחודש לאחר מכן, בירושלים ובסביבתה, בהם נהרגו 7 יהודים.
אולם, גם האירועים בירושלים נבעו בראש וראשונה מהרצון לצרף את ארץ ישראל – סוריה הדרומית בראייתם, אל הממלכה הערבית של סוריה של פייסל, ליצירתה של 'סוריה הגדולה', כך שמקובל יותר לראות באירועים בגליל ובירושלים רצף אחד ולכנותם בשם אחד – מאורעות תר"פ.
יש הרואים במאורעות תר"פ את ראשית המאבק היהודי-ערבי על ארץ ישראל, אף כי התקפות ערביות על מושבות יהודיות החלו כבר ב-1886, עת הותקפה פתח תקווה ולאחר מכן ב-1908 במאורעות יפו (פורים תרס"ח).
המורדים הערבים התקיפו את מטולה, איילת השחר, דגניה ב' ומנחמיה.
בא הקץ למושבה בני יהודה שממזרח לכנרת.
מאורעות תל חי, ובכלל זה הקרב שבו נפלו יוסף טרומפלדור ושבעת חבריו, היו לחלק מהמורשת הציונית.
בחורף 1920 ארגנה המנהיגות הערבית הפגנות של אלפי אנשים בעד עצמאות ונגד הציונות והבריטים.
לרוב הן עברו בשקט, אולם היו מקרים של קטטות עם עוברי אורח יהודים.
בעקבות לחץ ציוני, מייג'ור-ג'נרל לואי ג'ין בולס, שעמד בראש הממשל הצבאי, הכריז בראיון ליומון הערבי "מראת א-שרק" ב-27 בפברואר, כי בריטניה מתכוונת להוציא לפועל את הצהרת בלפור.
הכרזה זו הושמעה במקביל להתכנסות הקונגרס הסורי השני, שבו קראו נציגים פלסטינים לחידוש המאבק נגד הגירה יהודית.
בעקבות הכרזתו של בולס, אורגנו בארץ ישראל הפגנות, השבתת חנויות והגשת עצומות, והופצו כרוזי "הלאה הציונות!" ו"מוות ליהודים!".
בראש ההפגנה בירושלים ב-27 בפברואר צעד ראש העיר מוסא כאט'ם אל-חוסייני, ומספר משתתפיה הוערך בין 600 ל-1,500. על דלתות החנויות הערביות המושבתות הודבקו הודעות בהן נכתב: "סגור במחאה על התוכנית לעשות את פלסטין מולדת לאומית ליהודים".
העילה הישירה להפגנות הייתה ההודעה הרשמית של בריטניה על אישור תוקף הצהרת בלפור בידי מעצמות ההסכמה, אולם יותר מכך הן ביטאו התלהבות לקראת כינוס הוועידה הסורית בדמשק, שעתידה הייתה להכתיר את פייסל כמלך סוריה המאוחדת, כולל ארץ ישראל.
ב-7 במרץ הכריזה הוועידה על פייסל כמלך סוריה ופלסטין, ולמחרת, ב-8 במרץ, פרץ ברוב ערי הארץ גל מחאה שני, שבמהלכו הותקפו יהודים אחדים.
המפגינים שהיו נלהבים מהידיעות על פינוי אצבע הגליל, צעקו "פלסטין ארצנו והיהודים כלבינו" ו"איד'בח אל-יהוד!" ("טבחו ביהודים").
ההפגנה בירושלים הייתה הפעם רבת משתתפים וסוערת יותר מקודמותיה.
בעת שחלפו המפגינים על פני בית העירייה, נאם לפניהם ראש העיר אל-חוסייני.
הוא דיבר נגד הצהרת בלפור ונגד החלת המנדט הבריטי על הארץ (בלשונו: "סוריה הדרומית"), ונאומו כלל התבטאויות אנטי-יהודיות.
ועד העיר ירושלים פנה בעניין אל המושל רונלד סטורס וזה הבטיח שעשה הכל כדי למנוע התדרדרות למהומות.
הוא הזהיר מספר ימים קודם לכן את ראשי הציבור הערבי.
ערב המאורעות, כתב זאב ז'בוטינסקי לחיים ויצמן, שהיה בדרכו ממצרים, כי "הפוגרום עלול לפרוץ עכשיו בכל יום".
כשהגיע ויצמן לירושלים, ביקר אצל הגנרל אלנבי במצודת אוגוסטה ויקטוריה על הר הזיתים, שם היו איתו גם הרברט סמואל, שהגיע לארץ כדי לבחון את המצב בה לקראת ההכרעה על עתידה, והגנרל בולס.
ויצמן הזהיר אותם שיש מתיחות בעיר והוא מזהה אווירה של פוגרום, אולם בולס ואלנבי הבטיחו לו כי הצבא שולט במצב.
ארגון ההגנה העצמית היהודית בירושלים
בקיץ ובסתיו 1919 כמה פעילים יהודים, ובראשם ותיקי "השומר", רחל ינאית וצבי נדב, חברו יחד והחלו להתאמן ולרכוש נשק.
בספטמבר 1919 הצטרף אליהם זאב ז'בוטינסקי, ששוחרר מ"הגדוד העברי" בשל פעילות פוליטית, ואיתו הגיעו חברים מאגודת הספורט "מכבי", שחלקם שירתו קודם ב"".
הם עסקו בעיקר בתרגילי ספורט ובקרב מקלות פנים אל פנים.
בחורף 1919–1920 הצטרפו אליהם חיילים משוחררים מהגדוד האמריקאי של "הגדודים העבריים", שהביאו עמם את הרובים שלהם וכמות של תחמושת.
בחודשים ינואר–מרץ 1920 ארגנו פעילים ועדות הגנה מקומיות בארץ, בייחוד בירושלים ובתל אביב.
בראש הוועדה הירושלמית עמדו ז'בוטינסקי ופנחס רוטנברג, וועדה זו שלטה על הוועדות האחרות.
במרץ 1920, על רקע התגברותה של התעמולה הערבית, הקבוצה התגבשה, ובירושלים הוקמה "מועצת הגנה עירונית" בראשות ז'בוטינסקי.
ועד הצירים העמיד לרשותו חדרים במשרדיו, ששימשו לו כמפקדה.
הוועד יידע את השלטונות הבריטיים על ההתארגנות ואף ביקש לצייד כמה מאנשי הקבוצה בנשק, אך הבקשה נדחתה.
ז'בוטינסקי הקפיד, מתוך עקרון, לאמן את פקודיו בגלוי, תוך תקווה שהשלטונות הבריטיים יכירו בקיומו של הגוף שהוקם לצורך הגנה עצמית.
האימונים נערכו בחצר בית ספר, אם כי לרוב בלי נשק.
בתחילת אפריל 1920 מנתה ה"הגנה" כ-200 "לוחמים", שהיו ברשותם כ-50 רובים ומספר אקדחים ורימונים.
ב-1920 החלו חגיגות נבי מוסא ב-2 באפריל, יום שישי, ערב פסח תר"פ.
היומיים הראשונים של החגיגות עברו בשקט.
אולם ב-4 באפריל, יום ראשון, עם שובם של החוגגים מנבי מוסא לירושלים, הפכה התהלוכה להפגנה אלימה.
בשעות הבוקר התקהלו כ-60–70 אלף איש ברחבת העירייה.
הם נשאו כרזות והניפו דגלים והונפה גם תמונתו של המלך פייסל.
על מרפסת "המועדון הערבי" נישאו נאומים על ידי נכבדים ערבים, שהרבו לדבר בגנות הציונות.
ראש העירייה, מוסא כאט'ם אל-חוסייני, נאם מעל מרפסת העירייה.
הוא השביע את ההמונים לשפוך את דמם למען פלסטין.
עארף אל-עארף, עורך העיתון "סוריא אל-ג'נוביה", נאם מעל סוסו.
הוא הכריז: "אם לא נשתמש בכוח נגד הציונים ונגד היהודים, לעולם לא ניפטר מהם".
ההמון חזר על הסיסמה: "נשרוב דם אל-יהוד!" ("נשתה את דם היהודים").
ההתקהלות הייתה מעורבת, של מוסלמים ונוצרים.
על כרזה אחת נכתב: "הנסגיר את ארצנו לצולבי אלוהינו ישו?".
הקהל צעק "עצמאות עצמאות" ושר: "פלסטין ארצנו – היהודים כלבינו".
בכל הזמן הזה השתוללו בריונים ערבים ברובע היהודי, הכו עוברי אורח, פרצו לחנויות של יהודים ובזזו אותן.
לקראת סיום ההפגנה, מי שעמד בראש קבוצה של 600 עולי רגל מחברון צעק "איד'בח אל-יהוד", והאלימות פרצה.
ההמון החל להתפרע ונע לכיוון ירושלים המערבית.
ברחוב יפו נסקלו יהודים וחנויות יהודיות נבזזו.
המחנך הערבי-הנוצרי ח'ליל א-סכאכיני, שהיה עד למאורעות, סיפר שאנשים הניפו מקלות וסכינים:
"האנשים החלו מתרוצצים ואבנים נזרקו על היהודים.
ראיתי חייל ציוני [כלומר, יהודי-בריטי] מאובק בעפר ומגואל בדם...
אחר כך ראיתי ח'לילי [חברוני] אחד ניגש אל מצחצח נעליים יהודי, אשר התחבא מאחורי שק באחת מפינות החומה ליד באב אל-ח'ליל [שער יפו], לוקח את התיבה שלו ומכה בה בראשו.
הוא צעק והחל לרוץ, ראשו נוטף דם, והח'לילי עזב אותו וחזר אל התהלוכה...
כולם צעקו 'דת מוחמד קמה בחרב', ובידיהם מקלות שהיו מאיימים בהם, וסערת הרוחות הפכה כמעט לשיגעון...
כאשר ראו היהודים את החיילים, החלו נאספים סביב פצועיהם מחוץ לבאב אל-ח'ליל.
מייד הלכתי אל גן העירייה ונפשי נגעלת ונדכאת מטירופם של בני המין האנושי".
יחידות הצבא הבריטי יצאו את העיר כמה ימים לפני כן.
שוטרים ערבים חברו במקרים רבים לפורעים.
טייס צבאי בריטי שנקלע למקום, ניסה לעצור את ההמון והוכה למוות.
התהלוכה שבה בחזרה מרחוב יפו אל העיר העתיקה, שם הסתערו עולי רגל על חנויות היהודים ועוברי אורח יהודים, באלות, סכינים ואבנים.
השוטרים הערבים מהיחידה האחראית על העיר העתיקה לא עזרו וגם מהם היו שהצטרפו לפורעים.
ארגון ההגנה העצמית המקומי, ה"הגנה", שלח שתי חוליות מצוידות באלות עץ ומתכת אל העיר העתיקה, אך חיילים בריטים חסמו בפניהם את הדרך.
הבריטים שלחו יחידות של חיילים הודים להגן על הרובע היהודי, אולם הדבר נעשה מאוחר מדי ובאותו לילה הורה המושל הצבאי סטורס ליחידה ההודית לצאת מהעיר העתיקה.
בעיר הוטל עוצר לילה וכמה עשרות מתפרעים ערבים שנעצרו, שוחררו למחרת.
בבוקר 5 באפריל התחדשו המהומות.
בריונים תקפו בסכינים יהודים ואף חדרו לבתי יהודים, בעיקר בחצרות שרוב דייריהן ערבים.
בין היתר, בזזו את ישיבת "תורת חיים", קרעו את ספרי התורה והציתו אש.
באותו בוקר נרצחו שני עוברי אורח בדקירות סכין (אחד מהם היה האגרונום שמואל אברהם הרמתי).
בתים הוצתו באש ובבית הקברות היהודי בהר הזיתים נופצו מצבות.
העיר העתיקה נסגרה ויהודים שרצו לברוח, לא הורשו לצאת.
אחר הצהריים הוכרז מצב חירום.
גם הפעם מנעו חיילים בריטים שהוצבו בשער יפו את כניסת יחידת התגבורת היהודית לעיר העתיקה, אולם שניים מאנשיו של ז'בוטינסקי, צבי נדב ונחמיה רבין, נכנסו אליה באמבולנס של "הדסה" כשהם לבושים בחלוקים לבנים וחמושים באקדחים.
הם ניסו לארגן את התושבים למשמרות ולהכנת אבנים ומים רותחים על הגגות להרתעת הפורעים ולאחר מכן סייעו לכמה מהם לצאת מהעיר העתיקה.
השלטונות הבריטיים הכריזו על משטר צבאי, חיילים נכנסו שוב אל תוך העיר העתיקה ופרקו את הנשק משני הצדדים.
בניגוד למקובל, נערך חיפוש גם על גופן של הנשים הערביות והתברר שרוב כלי הנשק האסורים הוסתרו אצלן.
בערב פונו החיילים מהעיר העתיקה.
ב-6 באפריל האלימות נמשכה, אך בעוצמה נמוכה יותר.
ה"הגנה" הצליחה לפנות מהעיר העתיקה כ-300 יהודים שהתגוררו בבתים מבודדים מחוץ לרובע היהודי.
בבוקר אותו היום תקפו בריונים את החצר של חנה יפה, סמוך ל"שער החטא" של הר הבית, ברובע המוסלמי, בו התגוררו שלוש משפחות יהודיות, שמתחילת המהומות היו נתונות במצור.
התוקפים פרצו את דלתות החצר והדיירים ברחו אל הקומה העליונה.
הפורעים שברו רהיטים ובזזו את הבית ואז עלו אל הקומה השנייה והכו את הדיירים, גם את הילדים.
משה ליפשיץ הוכה בראשו במוט ברזל ונפצע קשה.
אחר כך אנסו התוקפים בזה אחר זה את אחיותיו.
אחת נשואה בת 25 והאחרת בת 15.
רק ב-7 באפריל הושב הסדר על כנו.
ב-8 באפריל הורה הצבא הבריטי לחוגגי נבי מוסא שלא לעבור דרך העיר העתיקה בדרכם חזרה, והשקט נשמר.
במהלך הפרעות בירושלים נרצחו חמישה יהודים.
שני יהודים נוספים מתו בהמשך מפצעיהם.
במהומות נהרגו ארבעה ערבים, כולם מאש הכוחות הבריטיים.
בין ארבעת ההרוגים הייתה ילדה שנפגעה מכדור ברקתה.
שבעה חיילים נפצעו, כולם הוכו בידי האספסוף הערבי.
ההיסטוריון יוסף קלוזנר כתב באותם ימים בעיתון הארץ: "בין ההרוגים והנפצעים יש יהודים מכל העדות, מכל המעמדות, מכל המפלגות: ספרדים ואשכנזים, תימנים ופרסים, פועלים וסוחרים, רבנים אדוקים ומשכילים חופשיים.
נחדל נא אפוא להבדיל בינינו לבין עצמנו.
נתאחד על ידי הצרה הגדולה...
ואז ישיג האויב ההפך ממה שביקש".
תגובת הממשל הצבאי הבריטי והעמדה לדין
הממשל הצבאי הבריטי ביקש לפייס את הערבים, ולכן מרגע פרוץ המהומות, עצר את העלייה היהודית לארץ ישראל.
ב-6 באפריל הגישו נכבדים מוסלמים ונוצרים תזכיר לבולס, בו טענו כי "צעירים יהודים", שאורגנו "בידי התנועה הציונית, קיללו וביזו" את מנהיגי הדת המוסלמים, והתוצאה של הדבר הייתה "טבח במוסלמים ובנוצרים, לרבות נשים וטף".
הערבים דרשו לפזר את "הגדוד הארץ ישראלי" (שכמה מחייליו סייעו להדוף את הפורעים) ואת ה"הגנה", ולגרש את ועד הצירים.
האגודה המוסלמית-נוצרית דרשה את פיטוריו של המושל הצבאי של ירושלים, סטורס.
הממשל הצבאי ביצע חיפושי נשק במשרדים ובבתים של יהודים, לרבות במשרדו של חיים ויצמן.
נעצרו מזכיר "ועד הצירים" וכמה עשרות חברי "הגנה".
במחוות פיוס כלפי הערבים, ב-7 באפריל נעצר גם זאב ז'בוטינסקי, שהואשם באחזקת נשק ובהפרת סדר.
בנוסף על כך, הוטלה צנזורה חמורה על כל הידיעות היוצאות מארץ ישראל, מה שהביא לכך שרק ב-13 באפריל פורסמה בבריטניה ובארצות הברית "הגרסה היהודית" של האירועים.
יותר מ-200 איש הועמדו למשפט, בהם 39 יהודים.
אחד האנסים שתקף את שתי האחיות ליפשיץ נידון ל-15 שנות מאסר.
אמין אל-חוסייני, שהסית את ההמונים.
ועארף אל-עארף נידונו ל-10 שנות מאסר, אך כבר נמלטו מהעיר.
ז'בוטינסקי ולוחמי ההגנה שעמו הואשמו ב"החזקת נשק בלתי חוקי וארגון קנוניה להביא לידי מעשי אלימות ורצח".
הם הואשמו בכך שהם שגרמו למהומות, בכך שנשתלו בקהל וניסו לגנוב את הדגלים של עולי הרגל.
העצורים היהודים (ובהם ז'בוטינסקי) נידונו למאסר בכלא עכו.
ז'בוטינסקי נידון ל-15 שנות מאסר עם עבודת פרך, ולמעלה מתריסר חברי "הגנה" נשפטו ל-3 שנות מאסר עם עבודת פרך.
לעומתם, רוב הפורעים הערבים שהועמדו לדין יצאו בעונשים קלים.
ראש עיריית ירושלים מוסא כאט'ם אל-חוסייני הודח מתפקידו על ידי הבריטים בשל מעורבותו בפרעות, ובמקומו מונה ראע'ב נשאשיבי, ממשפחת נשאשיבי היריבה.
כעבור חודשים רבים, נכתב דוח ועדת החקירה הבריטית של פיילין.
חברי ועדת החקירה היו שני גנרלים, קולונל ויועץ משפטי, והופיעו בפניהם 152 עדים.
לוועדת החקירה נמסרו עדויות שונות לגבי מה שהצית את המהומות.
רבים העידו על ערבים שתקפו יהודי זקן בכניסה למלון אמדורסקי.
הם הכו אותו בראשו עם מקלות.
מישהו ניסה לעזור לו ונדקר בסכין.
בדוח נכתב: "כל העדויות מלמדות, שהתקפות אלה נשאו אופי פחדני ובוגדני.
רובן היו נגד זקנים, נשים וילדים – הרוב נפגעו בעורפם".
אחד העדים שהעידו לפני הוועדה היה קולונל ריצ'רד מיינרצהגן, שכיהן מאז ספטמבר 1919 כקצין המדיני הראשי של הממשל הצבאי.
הוא טען כי במהלך הפרעות התייצבה הפקידות הבריטית לצד הערבים.
הוא אף האשים את בולס וקצינים אחרים בגרימת הפרעות.
ביומנו רשם: "אני מוצא את עצמי בודד פה, בין הלא-יהודים, בתמיכתי ביהודים".
הוא הודח זמן-מה לאחר מכן.
הדוח תמך בטענות היהודיות לגבי אחריות הערבים למהומות ואף האשים בעצם את הבריטים בקנוניה עם הערבים.
הדוח גינה את החלטת הממשל הצבאי להסיג את היחידות הבריטיות מירושלים ב-5 באפריל כמשגה חמור.
הוועדה הגיעה למסקנה שהמושל סטורס נכשל בשל "ביטחון עצמי מופרז", שהמשטרה תוכל לשמור על הסדר בחגיגות נבי מוסא, כפי שעשתה בהפגנות שקדמו לחגיגות.
הוועדה מצאה שכוחות הביטחון לא היו ערוכים כיאות ושהקורבנות העיקריים היו היהודים.
לעומת זאת, הם קבעו כי כל הצרות החלו עם פרסום הצהרת בלפור, והעריכו שהתנועה הציונית יצאה משליטתו של חיים ויצמן המתון ועברה לשליטת גורמים קיצוניים.
הם תיארו את הציונות כתנועה לאומנית ורודנית, שמתכוונת לגרש את הערבים מהארץ, ועל כן הגיעו למסקנה שיש סיבה לחששותיהם של הערבים.
חברי הוועדה כתבו גם לא מעט דברים מופרכים: הם ערכו סקירה היסטורית, בה ציינו כי הריבונות היהודית בארץ ישראל הקדומה נמשכה 300 שנה בלבד; הם כתבו שבלבה של התנועה הציונית זורם הבולשביזם ושרבים מהיהודים העולים לארץ ישראל מביאים איתם השקפות בולשביקיות.