tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגין נשא נאום חריף מאוד בתוך המליאה, במהלכו כינה את בן-גוריון "פשיסט" ו"חוליגן" לקול ניפוץ השמשות ולמראה בהלתם של חברי הכנסת שהתרחקו מהחלונות ומהאבנים הניתכות מכל עבר.
בעקבות נאומו החריף והתנהגות מפלגתו, הורחק בגין מהכנסת לכמה חודשים.
התגובות להתנהגותה של מפלגת "חרות" ברחוב היו נזעמות.
בעיתונות הישראלית רווחה הטענה שבגין ו"חרות", בהתנהגותם, היו רחוקים רק מעט משפיכות דמים של ממש ומהחרבתה של מדינת ישראל.
יום למחרת המתקפה נאם בן-גוריון בשידור רדיו מיוחד לאזרחי המדינה והתריע: "אתמול הורמה יד זדונית על ריבונות הכנסת".
במקביל הודלפו לעיתונות ידיעות על כוונת הממשלה להוציא את תנועת חרות מחוץ לחוק, באם יחזרו על עצמם מאורעות 7 בינואר.
ב-9 בינואר אישרה הכנסת את החלטת הממשלה בדבר קיום משא ומתן עם גרמניה המערבית (ברוב של 61 נגד 50, עם שישה נמנעים) והסמיכה את ועדת החוץ והביטחון לאשר סופית את נוסח ההסכם שיושג.
בספטמבר 1952 נחתם הסכם השילומים בין מדינת ישראל למערב גרמניה ואפשר לכלכלת המדינה הצעירה לצעוד קדימה.
את מאורעות הימים סיכם בן-גוריון ביומנו: "יום ב', ג' וד' היו ימי ה'שילומים' – הניסיון הנכשל, הטרגי והנלעג של הפוטש של בגין.
ביום ג' שידרתי לעם, ביום ד' נתקבלה עמדת הממשלה ברוב ניכר ומתוך ניצחון מוסרי".
על פעולותיו ודבריו באותו יום הורחק בגין מן הכנסת עד לסיום המושב (כ-3 חודשים).
למרות הצהרותיו הלוחמניות לא מסר מנהיג חרות את נפשו במאבק נגד ההסכם (על אף שכמה מתומכיו ביצעו פעולות חבלה אלימות למניעת הוצאת ההסכם לפועל), וגם לאחר תבוסתו במערכה שב אל אמונתו בכללי המשחק הדמוקרטי.
הטיעונים בישראל בעד ונגד ההסכם
בראש תומכי ההסכם עמדו ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון ונשיא הקונגרס הציוני (ולימים הקונגרס היהודי העולמי) נחום גולדמן.
בכנסת תמכו בהסכם מפא"י והפועל המזרחי.
תומכי ההסכם העלו מספר נימוקים, שרובם מתמקדים בצד הפרגמטי-פרקטי ובצורך בשילומים למען העתיד.
הקו הכללי שליווה אותם הוא הטענה ש"אל לרגש לגבור על השכל" – אין לאפשר לתחושות הקשות הרווחות בציבור, קשות ככל שיהיו, להביא לוויתור על הון רב שמגיע למדינה בזכות וחשוב לשם המשך קיומה:
השילומים יפתרו חלק גדול מאוד מהמחסור במטבע חוץ, יתרמו לייצוב הכלכלה והמשק של המדינה הצעירה, קולטת העלייה, הנמצאת במצוקה כלכלית גוברת, ואף יתרמו לפיתוחה ולחיזוק ביטחונה וכוחה הצבאי.
גרמניה חזרה לחיק משפחת העמים כפי שבא לידי ביטוי בסיום מצב המלחמה עם המעצמות (אוגוסט 1950).
הסברה שגרמניה לא תוכל לשוב ולהפוך למדינה ככל המדינות ללא בקשת מחילה מהעם היהודי על פשעיה התנפצה.
התחממות יחסי המעצמות עם גרמניה כמו גם תפקידה המרכזי במלחמה הקרה לא אפשרו לישראל להמשיך ולהטיל חרם עליה.
לטענת בן-גוריון – אם ישראל לא תתבע את השילומים מגרמניה, תונצח המציאות של "הרצחת וגם ירשת".
לדידו של בן-גוריון אין טעם "לגמול" לגרמנים על פשעיהם בכך שהיא תזכה גם ברכוש היהודי.
השילומים למדינת היהודית הריבונית הם כמעין "נקמה" בנאצים על פשעיהם והוכחה ניצחת שלא ניתן להכחיד את העם היהודי, שהנה, שנים ספורות לאחר השואה, הוא חי במדינה משלו בארצו.
הצדק מחייב את גרמניה להשתתף בקליטתם של מאות אלפי ניצולי שואה שהגיעו לארץ חסרי כל, ועול קליטתם נפל על כתפי ישראל.
מדינת ישראל חייבת להיות חזקה כדי להבטיח בית לאומי לכל היהודים הנרדפים בעולם וכדי למנוע הישנותו של אירוע כדוגמת השואה.
מתנגדי ההסכם, מנחם בגין בראשם, טענו שבחתימת ההסכם יש עוול מוסרי שכן הסכם שכזה מהווה מעין מחילה או כפרה לנאצים על פשעיהם, ונקיבת מחיר חומרי על סבל שלא ניתן להעריך בסכום כלשהו, תהיה נחיצותו גדולה ככל שתהיה.
ההתנגדות להסכם הגיעה משני צידי המפה הפוליטית:
משמאל תיארה מפ"ם הסוציאליסטית (שכללה באותה תקופה כמה ממנהיגי מרד הגטאות ובהם יצחק צוקרמן, צביה לובטקין, חייקה גרוסמן אבא קובנר) את ההסכם כמעילה בצוואת הקורבנות וכבגידה בזכרם.
חברי מפ"ם אף השוו בין התומכים במשא ומתן ליודנראט – המועצות היהודיות שהקימו הנאצים.
מפ"ם ראתה לעצמה זכות לטעון בשם ששת מיליוני היהודים בין השאר בשל היותה מפלגת אם למורדי הגטאות.
נקודה אחרת שהעלתה מפ"ם, וביתר שאת גם מק"י, היא שכינון יחסים כלכליים כה עמוקים עם מערב גרמניה יקבע את מקומה של ישראל בגוש המערבי, ולא בגוש המזרחי בו הן תומכות.
מפ"ם אף הלכה צעד אחד קדימה כשטענה שחתימת ההסכם משרתת את האינטרסים הקפיטליסטיים ועוד עלולה להביא לשואה נוספת.
מפלגות הימין היו המתנגדות החריפות ביותר להסכם.
ביניהן, הייתה חרות המתנגדת הבולטת והמרכזית ביותר בכנסת ובראשה כאמור מנחם בגין.
בניגוד לשאר סיעות הבית התנגדה חרות לכל משא ומתן עם גרמניה, ישיר או עקיף, אישי או כללי.
היא טענה ש"הטלאי הצהוב – אות כבוד, שילומים ומשא ומתן – חרפה לדורות".
לדידם של חבריה המשא ומתן מהווה את מכירת הכבוד הלאומי של העם היהודי, השילומים יפקירו את "האינטרס האמיתי של ישראל", לשמש כמדינה הריבונית של העם היהודי ולהשיב את כבודו שנרמס בשואה.
כמו כן נטען כי מיסוד יחסים מסחריים עם גרמניה יאיץ את תהליך הלגיטימציה שלה, שכבר החל ממילא, וייווצר הרושם שישראל מעניקה מחילה "רשמית" לעם הגרמני על פשעיו בשואה.
עוד הם טענו שבשילומים באה לידי ביטוי מדיניות של קבצנות שאינה ראויה למדינה המכבדת את עצמה, מה גם שהסכום שהוצע על ידי גרמניה מהווה רק כ-5% מערכו האמיתי של הרכוש היהודי שנשדד.
הציונים הכלליים התנגדו גם הם להסכם, אם כי התנגדותם הייתה הרבה יותר פסיבית ומתונה באופייה.
המפלגה סברה שעל אף ההתנגדות להסכם אין להציג את התומכים בו כבוגדים.
הציונים הכלליים טענו שבדיון על נושא רגיש זה אסור לנקוט גישה פרקטית ולהתחשב רק בשיקולים כלכליים.
במרץ 1952 החל המשא ומתן בין הצדדים בעיירה וסנאר (Wassenaar) שסמוכה להאג.
בראש המשלחת הישראלית עמדו שניים: גיורא יוספטל שהיה נציג מפא"י ופליקס שנער שהיה נציג פרוגרסיבים.
חברים אחרים היו הדיפלומטים גרשון אבנר, עלי נתן, המשפטן ד"ר יעקב רובינזון.
איש משרד האוצר יצחק בזנר נספה בדרכו לוואסנאר בתאונת מטוס.
בראש המשלחת הגרמנית עמד פרופסור פרנץ ביהם, רקטור אוניברסיטת פרנקפורט וסגנו היה אוטו קיסטר, שעמד בראש הרשות העליונה לפיצויים אישיים בגרמניה.
על פי הוראותיו העיקריות של הסכם השילומים, גרמניה המערבית תשלם:
למדינת ישראל 3 מיליארד מארק גרמני לרכישת סחורות ושירותים בגרמניה המערבית, לשם יישוב ושיקום פליטים יהודיים במדינת ישראל.
בהתאם להסכם, הסחורות והשירותים שממשלת ישראל יכולה לרכוש בכספי השילומים כללו: מתכות ברזליות ולא ברזליות, מוצרי תעשיית הפלדה, מוצרי התעשייה הכימית ותעשיות אחרות, מוצרי חקלאות ושירותים.
לוועידת התביעות 450 מיליון מארק לייצוג התביעות היהודיות החומריות נגד גרמניה.
אל ההסכם נילווה אף פרוטוקול שנערך בין ממשלת גרמניה המערבית לנציגי איגוד הארגונים היהודיים, ובו נקבע תשלום פיצויים למי שנרדפו בתחומי הרייך הגרמני החל מ-31 בדצמבר 1937. בין השאר הוסכם על פיצויים בעד שלילת חירות עקב רדיפה.
כמו כן, מדינת ישראל תשלם לגרמניה 54 מיליון מארק תמורת רכושם של הטמפלרים, שהתיישבו בארץ ישראל בסוף המאה ה-19 וגורשו ממנה על ידי הבריטים בזמן מלחמת העולם השנייה.
השילומים נפרסו כך שגרמניה התחייבה לשלם 200 מיליון מארק בשנה הראשונה, החל מיום כניסתו של ההסכם לתוקף ב-27 במרץ 1953 ועד לסוף שנת הכספים הבאה ב-31 במרץ 1954. בתשע שנות הכספים שלאחר מכן, התחייבה גרמניה לשלם 310 מיליון מארק בכל שנה.
בשנה העשירית התחייבה לשלם 260 מיליון מארק.
לגרמניה הייתה אף אפשרות להודיע מראש, במהלך תקופת ההסכם, שאינה יכולה לעמוד בהסדר השילומים, ולבקש לפרוס אותם בשיעורים מופחתים.
לממשלת גרמניה הייתה גם האפשרות לשלם את התשלומים בטרם זמנם.
על פי ההסכם ניתן לבטח ולהוביל את הסחורות לישראל באוניות גרמניות על חשבון השילומים.
לצורך יישומו של ההסכם התחייבה ממשלת ישראל לשגר לגרמניה משלחת אשר בסמכותה היה לחתום על חוזים עם ספקי סחורות ושירותים.
מינוי ראש המשלחת הותנה בהסכמת ממשלת גרמניה.
ההסכם העניק למשלחת חסינות דיפלומטית, אף שלא היה במשלחת זו משום ביסוס של יחסים דיפלומטיים בין ישראל לגרמניה.
הוקמה אף ועדה משותפת, של נציגי ישראל וגרמניה, לפתרון בעיות המתעוררות במהלך יישום ההסכם.
ב-10 בספטמבר 1952, לאחר שישה חודשי דיונים, חתמו ועידת התביעות והממשלה הפדרלית הגרמנית בבניין עיריית לוקסמבורג על הסכם בן שני פרוטוקולים, הידוע בשם "הסכם השילומים".
קונראד אדנאואר חתם מן הצד הגרמני ומשה שרת, שר החוץ, מן הצד הישראלי.
נחום גולדמן חתם כנציג הסוכנות היהודית.
שרת הכין נאום והעבירו לעיונו של אדנאואר, אולם זה סירב לאשר אותו.
הוא אמר לשרת: "אני מוכן לשמוע זאת, גרמניה אינה מוכנה".
אי לכך, הסכימו השניים שאיש מהם לא ינאם.
פרוטוקול מספר 1 קרא לחקיקת חוקים אשר יפצו את קורבנות הנאצים באופן ישיר לגבי תביעות פיצויים והשבת רכוש שנגרמו מרדיפות הנאצים.
2, ממשלת גרמניה סיפקה לוועידת התביעות סך של 450 מיליון מארק גרמני לשם מתן סיוע, שיקום ויישוב מחדש של קורבנות רדיפות הנאצים, בהתאם לדחיפות צורכיהם, כפי שנקבע על ידי הוועידה.
כמו כן נחתמו הסכמים עם מדינת ישראל.
ההסכם אושרר ברוב דחוק בבונדסטאג ב-18 במרץ 1953.
עוד בטרם נחתם הסכם השילומים, החליטו מדינות ערב להחרים את גרמניה.
לאחר חתימת ההסכם פרסמו המדינות החברות ב מחאה משותפת, וב-1 באוקטובר 1952 מסרו אותה לאדנאואר.
הגנרל מוחמד נגיב, שעמד בראש שלטון הקצינים החופשיים במצרים, איים בניתוק היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה.
ממשלת סוריה ביטלה חוזים שנחתמו עם חברות גרמניות לבניית נמל לטקיה.
סעודיה אסרה על משלחת גרמנית, שכבר הייתה בדרכה, להיכנס למדינה, ואף בוטל חוזה חתום בסך שני מיליון מארק עם החברה הגרמנית "סימנס".
עם חתימת ההסכם בספטמבר 1952 שלחה מדינת ישראל משלחת מיוחדת לפיקוח על ביצוע ההסכם.
ראש המשלחת היה דוקטור פליקס שנער.
משלחת זו ישבה בקלן והפכה בסופו של דבר למשרד אינטרסים ישראלי.
זאת הייתה "משלחת כלכלית", שגבתה את הכסף מגרמניה בתשלומים שנתיים, רכשה את הסחורות והייתה מופקדת גם על הובלתן לישראל.
את ההזמנות קיבלה מ"חברת השילומים", שהוקמה לצורך זה בתל אביב.
בראש החברה עמד הלל דן.
בשנת 1955 מונה נחום שמיר למנכ"ל חברת השילומים וכיהן בתפקיד זה עד סיום פעולתה של החברה, בשלהי שנת 1963.
בתחילה התמקדו היחסים במישור המסחרי.
בהמשך, החל ייצוא סחורות מישראל לגרמניה, מגמה שהתחזקה והגיעה לשיאה בשנות השישים.
עם כינון היחסים הכלכליים החלו גם ניצנים של יחסים מדיניים שהלכו והתחזקו עם הזמן.
בסוף שנות החמישים נרקמו גם קשרים ביטחוניים שכללו עסקאות נשק וחילופי ידע, קשרים אלו היו בהתחלה חשאיים ונחשפו לציבור רק מאוחר יותר.
הפיצויים האישיים (ה"רנטות") ניתנו לפי בקשות שהגישו ניצולי שואה.
הניצולים נדרשו לספק ראיות כלשהן להוכחת זכאותם לפי הקריטריונים שנקבעו בהסכם.
לא כל הניצולים היו זכאים לפיצויים.
הקבוצה העיקרית שלא הייתה זכאית לפיצוי כללה פליטים יהודים שברחו מהארצות הכבושות בידי גרמניה הנאצית לברית המועצות.
פליטים אלה נשלחו בדרך כלל למחנות עבודה סובייטיים.
הייתה תופעה של זיוף ראיות בידי ניצולים שלא נכללו בין הזכאים לפיצוי.
מדינת ישראל לא פעלה נגד התופעה, מתוך הנחה שגם הניצולים האלה זכאים לפיצוי, אף שלא הצליחה לכלול אותם בהסכם.
גרמניה המערבית מצדה אישרה בקשות לפיצויים על-פי עדויות ומסמכים שסיפקו הניצולים, אך מבלי לבחון את מהימנותם באופן יסודי.
קבוצה נוספת שלא הייתה זכאית לפיצוי היו יהודי צפון אפריקה שחלק מהם נכלאו ב"מחנות עבודה" בתקופת הכיבוש הגרמני.
"מחנות עבודה" אלה לא הוכרו בהסכם כמחנות ריכוז.
היהודים המקומיים נכלאו במחנות אלה על לא עוול בכפם, אך התנאים בהם היו קשים פחות מאלה ששררו במחנות באירופה.
חלק מיהודי העיר תוניס היו זכאים לפיצוי משום שהיו תחת הכיבוש זמן ארוך ואף הועסקו בעבודות כפייה לתקופות ארוכות.
ניצולים רבים שהשתייכו ל"תנועת החרות" ותנועות ימין אחרות, וכן ניצולים אחרים שהסתייגו מההסכם מסיבות אידאולוגיות, לא הגישו בקשות, ולא קיבלו פיצויים.
ניצולים אלה איבדו את זכאותם בחלוף הזמן, אולם חלקם זכאים לקצבה מיוחדת מהמוסד לביטוח לאומי.
סדרת הסרטים התיעודיים "מוסר השילומים" שנוצרה על ידי גיא מרוז ואורלי וילנאי עסקה בביצוע ההסכם וחקרה את תהליך הזרמת הכספים מהגוף שמונה לכך ('ועידת התביעות') לניצולי השואה והאם בוצע כראוי ובאופן נקי כפיים.
נרמול היחסים עם גרמניה המערבית
על אף שלא היה בהסכם סעיף לגבי היחסים המדיניים עם גרמניה המערבית, אלו הלכו והתחממו – החל להירקם תהליך התפייסות עם העם הגרמני.
לפני ההסכם הוגדרה גרמניה כמדינת אויב ולא התקיימו עמה קשרים כלשהם, גם לא קשרים חשאיים לא פורמליים.
לאחר חתימת ההסכם החל תהליך הדרגתי שסופו בכינון יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
ב-1956 פנתה מדינת ישראל לגרמניה בבקשה לכונן קשרים מדיניים.
הגרמנים דחו את ההצעה בשל החרם הערבי.
ב-1965 ניתקה גרמניה המערבית את קשריה הדיפלומטיים עם מדינות ערב וכוננה קשרים דיפלומטיים רשמיים עם ישראל.
שגרירות ישראל בגרמניה בעיר קלן נחנכה רשמית ב-24 באוגוסט 1965.
מאז החלה גרמניה המערבית להעניק גיבוי דיפלומטי לישראל (בכפוף למדיניות השוק האירופי המשותף והאיחוד האירופי), בפרט לאחר קבלתה לאו"ם ב-1973.
משהקים מנחם בגין את ממשלתו ב-1977 לא פגע בהסכמי השילומים ולא ניתק את היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה.
לכספי השילומים נודעה חשיבות מרכזית בכלכלה הישראלית.
כספי השילומים הכלליים הגיעו לידיה של המדינה בשתי צורות – בכסף מזומן ובסחורות.
תקציב הסחורות שימש למטרות שונות והכסף המזומן שהגיע שימש בעיקר לסגירת החוב הגדול של המדינה במטבע זר.
סגירת החוב אפשרה להנהיג את המדיניות הכלכלית החדשה.
כ-30% מהכסף הגרמני שימשו לרכישת דלק והיתר שימש לרכישת ציוד וחומרי גלם.
17% מכלל הכסף הגרמני (יותר מ-100 מיליון דולר) שימשו לרכישת קרוב ל-50 אניות.
נמל חיפה רכש עגורנים חדשים, חברת החשמל השקיעה בתחנות כוח, רכבת ישראל רכשה קטרי דיזל, קרונות ופסים.
בנוסף על אלה, הגיע ציוד לצורך פיתוח רשת המים וקידוח נפט וכן כלי רכב ומכונות לחקלאות ובניין.
ניצולי השואה שהגיעו חסרי-כול החלו ליהנות מרווחה כלכלית באופן יחסי.
כיוון שהזכאים יכלו לבחור את המטבע שבו התקבלו הפיצויים, הם נהנו מהכנסה ב"מטבע קשה", בתקופה שבה הלירה הישראלית איבדה מערכה בשיעור גבוה.
במקביל גדל הפער הכלכלי בין הפליטים לשעבר מארצות אירופה לבין פליטים יהודים שהגיעו חסרי כל מארצות ערב בשנות ה-50. פער זה הגביר את השסע העדתי שהיה קיים ממילא בין קבוצות העולים וצאצאיהם.
חלק נכבד מהכסף שימש לשיפור מנגנוני קליטת העלייה ולרווחת העולים החדשים, ובהם ניצולי שואה לא מעטים.
יתר הכסף תועל לטיפול בניצולי השואה, להתיישבות החקלאית ולבניית תשתיות.
אחוז מסוים מן הכספים עבר לשיקום ניצולי שואה ברחבי העולם על ידי הממשלה הגרמנית.
גרמניה גם הנהיגה בעבר, בלי קשר להסכם השילומים, מדיניות מקלה כלפי יהודים שביקשו להגר אליה מטעמי רדיפה דתית או פוליטית, או מטעמים של קשיים כלכליים.
בשנות ה-90 הביא הדבר להגירת אלפי יהודים מברית המועצות לשעבר אל גרמניה.
ההסכם היה ראשון בסדרת הסכמי פיצויים של מדינת ישראל עם מדינות באירופה, כמו גם בשרשרת תביעות אישיות שהגישו ניצולים ויורשי הקורבנות לבתי משפט אירופיים בדרישה להשיב רכוש אישי שהושאר באירופה ערב המלחמה.
דיון מחודש בהסכם בשנות ה-90
ב-1989 הקימו ניצולי שואה ארגון גג שנקרא "מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל".
הארגון דרש לפתוח סעיפים בהסכם השילומים שכן לטענתו ההסכם מקפח ניצולים רבים.
מדינת ישראל מצדה לא שיתפה פעולה עם הדרישה, שכן ב-1972 חתמה על התחייבות שלא לדרוש עוד פיצויים מממשלת גרמניה המערבית.
ב-1991, עם איחוד גרמניה, עלתה מחדש הדרישה לפתוח סעיפים בהסכם לדיון מחודש.
גרמניה המזרחית סירבה להיות צד בהסכם או להגיע להסכם פיצויים נפרד, ולפיכך יכלו ניצולי השואה לדרוש מממשלת גרמניה המאוחדת לדון במילוי מחויבויותיה של גרמניה המזרחית לשעבר.
כמו כן, בית המשפט העליון של גרמניה קבע כי הכרת בעלות הברית לשעבר באיחוד גרמניה שקולה להסכם שלום קבוע, ולפיכך נוצרה אפשרות משפטית לדון בפיצוי עובדי הכפייה תחת המשטר הנאצי.
בעקבות פתיחת ההסכם לאחר איחוד גרמניה שילמה ממשלת גרמניה פיצוי חד-פעמי בסך 5,000 מארק ל-522 אלף ניצולי שואה, ותשלום חודשי קבוע של 500 מארק לעוד 50 אלף ניצולים שהוגדרו כנזקקים.
כמו כן הקימו חברות גרמניות שהעבידו עובדי כפייה בזמן המלחמה קרן פיצויים מיוחדת.
"ועידת התביעות" קיבלה את הבעלות על רכוש היהודים בגרמניה המזרחית לשעבר שנותר בלי יורשים חוקיים.
חלוקת הכספים שהתקבלו מהרכוש הזה עוררה מחלוקת גדולה.
בשלהי שנת 2007 פורסם בתקשורת כי השר רפי איתן, יושב ראש מפלגת הגמלאים, הציע לפתוח שוב את ההסכם.
העילה שהציג השר איתן היא שהסכום ששולם חושב על פי מספר ניצולי השואה שנמצאו באותה העת בישראל.
ברם, בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים גדל גם מספר ניצולי השואה החיים בישראל.
בנוסף לכך עלתה תוחלת החיים בארץ והנטל על קופת המדינה גדל בהתאם.
איתן טען כי בשל שינוי הנסיבות מתקשה מדינת ישראל להתמודד עם הנטל הכלכלי של הטיפול בניצולים, וכי התקיימו דיונים עם ממשלת גרמניה בנושא.
הפרשה עוררה סערה תקשורתית בישראל וגררה תגובות מסתייגות בתקשורת הגרמנית.
הצעתו של איתן לא הגיעה לשלבי דיון מעשיים.
בשנת 2020, כחלק מפרק של תוכנית הסאטירה הישראלית "היהודים באים", מוצג מערכון בו משה שרת (מגולם בידי מוני מושונוב) וקונראד אדנאואר (מגולם בידי מעיין בלום) חותמים על ההסכם.
הסכם העברה ("טרנספר") היה הסכם שנחתם ב-25 באוגוסט 1933 בין השלטונות הנאציים לבין הסוכנות היהודית.
יוזם ההסכם היה איש העסקים היהודי-גרמני סם כהן.
מטרת ההסכם הייתה לאפשר ליהודי גרמניה למכור נכסי דלא ניידי, טובין ורכוש אחר, הנמצאים בבעלותם בשטחים שתחת שלטון גרמניה הנאצית, וזאת טרם יופקע בידי השלטונות, להעביר את תמורת המכירה לארץ ישראל בסחורות שנרכשו בגרמניה, והפדיון ממכירתן בארץ ישיב לעולים מקרב יהודי גרמניה חלק מהונם ויקל על קליטתם.
בתקופה שבין עליית הנאצים לשלטון ב-1933 ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה המדיניות האנטי-יהודית בגרמניה שדגלה בגרמניה "נקייה מיהודים" (Judenrein) ראתה בחיוב הגירת יהודים מגרמניה.
מדיניות זו מצאה את ביטויה, בין השאר, בגישה האוהדת של לאופולד פון מילדנשטיין, מפקדה הראשון של המחלקה היהודית באס דה, שירות הביטחון של המפלגה הנאצית והאס אס.
מילדנשטיין תמך בכוונות הציונות ליישב את היהודים בארץ ישראל, סייר בארץ בליווי קורט טוכלר, נציגה של הפדרציה הציונית של גרמניה ופרסם אודות סיורו סדרת כתבות אוהדות למפעל הציוני בעיתון הנאצי דר אנגריף, למד עברית ועל היהדות והתנגד לאנטישמיות הגסה של העיתון "דר שטירמר".
בתקופה שבה שירת כמנהל המחלקה היהודית החדשה (Judenreferent) באס דה, החל מאוגוסט 1934 הנהיג מילדנשטיין מדיניות של עידוד האוכלוסייה היהודית להגר לארץ ישראל, ואנשי האס אס אף הונחו לעודד את פעילותם של הציונים על פני המתבוללים והסוציאליסטים בתוך הקהילה היהודית.
ההסדר גם אפשר לנאצים להתמודד עם החרם הכלכלי שניסו יהודי ארצות הברית להטיל על סחר החוץ של גרמניה כתגובה לחרם הכלכלי שהנאצים הטילו על היהודים.
החרם של יהדות אמריקה לא עצר את הסחר הבין-לאומי של גרמניה הנאצית, אבל גרם לקשיים.
הסדר ההעברה אפשר לנאצים לשכנע את יהודי ארצות הברית והנתונים להשפעתם להפסיקו, ובכך שיפר את מצבת יתרות מטבע החוץ הגרמני.
בנוסף, נהנו הגרמנים מחלקם בהסכם, באותה תקופה עדיין כיבדו בעלות על רכוש וההסכם אפשר לגרמנים לקבל רכוש רב במחירים הנמוכים משמעותית ממחיר השוק.
אחת המגבלות החמורות שהוטלו על יהודי גרמניה היה האיסור על הוצאת כספים.
האיסור גרם למשפחות להסס לעזוב, בעת שהגירה עדיין התאפשרה, כי חששו מחיים ללא אמצעי קיום במקום מושבם החדש.
ההסכם אפשר ליהודים אזרחי ותושבי גרמניה ושטחים שסופחו אליה, שרצו להגר לארץ ישראל, להציל חלק מרכושם.
בנוסף, אפשר ההסכם לבעלי הון לקבל סרטיפיקט במעמד של "בעל הון העולה על 1,000 לירות שטרלינג".
מטרת הסוכנות הייתה לעודד עלייתם של יהודי גרמניה לארץ ישראל באמצעות העברת הונם לארץ, בצורת סחורות יצוא גרמניות.
הסכמי ההעברה נחתמו בין הבנק הגרמני הממלכתי לבין בנק אנגלו-פלשתינה ובנק יהודי בגרמניה.
משנת 1935 פעלה ההעברה בפיקוח הסוכנות היהודית.
מדיניות זו אפשרה את הקמת ההעברה ואת פעילותה.
במסגרת ההעברה הגיע לארץ הון רב, דבר שתרם לקליטתם של עולי גרמניה, שעלו בעלייה החמישית.
מקצת ההון הגיע כעמלה למוסדות הלאומיים, כך למשל מומן ב-1938 "מפעל הקישון" של מקורות מכספי "הסכם ההעברה".
שלטונות המנדט נהנו מן ההסכם בכמה מובנים:
הון כספי (ולעיתים גם מכשור ומכונות) שהביאו עימם רבים מהעולים, ובפרט מהעובדה שהכספים אפשרו פיתוח מסחר ותעשייה בארץ.
עליית עולים ממדינה מפותחת יחסית מבחינה טכנולוגית אשר רבים מהם היו בעלי השכלה מקצועית-טכנולוגית או מדעית.
ההסכם הראשון מבין הסכמי ההעברה נחתם במאי 1933 בין סם כהן מחברת הנוטע לבין הגרמנים.
הסכם זה היה פרי תיווכו של סם, יזם ואיש עסקים יהודי-גרמני ולכן נקרא "ההסכם של סם".
בהסכם זכתה חברת הנוטע בזיכיון בלעדי על ביצוע העברות רכוש עד לסך מיליון רייכסמארק מגרמניה לארץ ישראל, כך שהכספים הופקדו לזכות חשבון חברת "הנוטע" בגרמניה, והיא דאגה לבצע רכישות ציוד ולשלוח אותן לארץ ישראל.
בנוסף, הוגדל היקף העברת הכספים לשלושה מיליון מרק.
הסכם זה לא מומש היות שהמאבק על השליטה בכספי ההעברה נמשך, ולכן הופעלו לחצים על גד מכנס (מנהל הנוטע) ועל סם כהן להתפשר פעם נוספת.
ההסכם השלישי: אחרי משא ומתן בין חברת הנוטע להסתדרות הציונית סוכם שבנק אנגלו-פלשתינה יקים חברת נאמנות שתשמש כגוף מתווך בעסקות ההעברה, ואילו סם כהן כנציג חברת הנוטע יקבל אחוזים מהעסקאות שתבוצענה.
ב-25 באוגוסט 1933, נחתם "הסכם בין מיניסטריון הכלכלה הממשלתי הגרמני לבין אנגלו פלשתינה בע"מ בדבר העברת סך 3 מיליונים מארק לארץ ישראל"
מהות ההסכם: ההסכם חל על "בני הגזע היהודי" (על פי הגדרות נירנברג) שהיו תושבי או אזרחי גרמניה (כולל כאלו ששהו זמנית מחוץ לגבולות גרמניה אך לא ויתרו על רישום מקום מגורם בגרמניה), והיגרו לארץ ישראל.
המהגרים מיידית צריכים להגיש בקשה מתאימה, חלק מהכסף יועבר לגופי ההעברה והיתרה תופקד לזמן קצוב לזכות "חשבון מיוחד מספר 1" של בנק אגודת הטמפלרים שהתנהל ברייכסבנק.
משיכת הכספים בפועל: בנק אנגלו-פלשתינה יכול למשוך את כל הסכומים (בניכוי עמלות) המופקדים בחשבון 1 של בנק אגודת הטמפלרים המתנהל ברייכסבנק (כספם של המהגרים מיידית), ולרכוש בכספים אלו ציוד ומכונות המותרים לייצוא, או לשלם עבור סחורות גרמניות שהוזמנו על ידי סוחרים ויבואנים ישראליים.
רק אחרי שהוזמנו סחורות והועברו לארץ ישראל, היו העולים מקבלים חלק מכספם.
בשלב מאוחר יותר הוקמה חברת העברה, שהייתה בבעלותם המשותפת של בנק אנגלו-פלשתינה והסוכנות היהודית.
העברה קיבלה בלעדיות הן על פעולת התיווך בין היבואנים בארץ ישראל ליצואנים הגרמנים, הן על הייבוא עצמו, הן על גביית כסף מהיבואנים בארץ בגין הסחורות שהזמינו והן על העברת התשלומים לעולים.
בגרמניה פעלו שלוש חברות תיווך: חברת הנוטע (חברת בת של בני בנימין שהייתה, כאמור, החברה הראשונה שזכתה בזיכיון העברת הרכוש), חברת אנגלו-פלשתינה (שבזכות ההסכם הפכה מבנק קטן לבנק בינלאומי) וחברת העברה.
מי מיהודי גרמניה שרצה לעלות לארץ ישראל היה צריך להפקיד בגרמניה את כספו (במארקים גרמניים) באחד מהגופים הפיננסיים האלו שהיו בפיקוח הסוכנות היהודית, במרקים אלו היו נרכשים מכונות, ציוד וסחורות על פי הזמנות שהתקבלו מחברות ומתווכים בארץ ישראל, הטובין היו נשלחים לישראל (חלק מהם נמכר הלאה על ידי מתווכים).
היהודים הגרמנים היו מקבלים אישור הפקדה, כך שיכלו להוכיח שהם בעלי הון מספיק לצורך קבלת סרטיפיקט במעמד של "בעל הון", וכשהגיעו לארץ היו מקבלים כשני שלישים מהסכום המקורי שהפקידו.
סביב הסכמי ההעברה צמחו מספר חברות, הגדולה בהן חברת הייעוץ PALTREU (חבר נאמנים ארץ ישראל למתן עצות ליהודים גרמנים בע"מ), ראשי תיבות של Palaestina Treuhandstelle, שקמה במיוחד על מנת לייעץ ליהודים המעוניינים להגר איך להתמודד עם הבירוקרטיה שסביב להסכם.
בפברואר 1937 נפגשו בברלין פולקס, אייכמן, הרברט האגן והברון אוטו פון בודלשווינג.
בפגישה זו הציע פולקס עסקה, שבמסגרתה ישולם לנאצים נתח מכספי הסכם ההעברה, והם מצדם יגבירו את זרם העולים לארץ לכדי 50,000 עולים בשנה ויתירו לכל עולה להוציא מגרמניה 1,000 לירות שטרלינג, כדי להשביע את רצון שלטונות המנדט כי העולים יהיו בעלי הון.
בסיום הפגישה נתן פולקס לאייכמן והאגן רשימה של יהודים שהגרמנים סירבו לאשר את הגירתם והשניים הודיעו לו כי ישקלו את הצעתו ודרישותיו.
עם הזמן הורחבה תחולת ההסכם גם למדינות נוספות, צ'כוסלובקיה והונגריה, והסכם דומה נחתם על ידי חברת "חליפין" בקשר לרכוש יהודי בפולין.
בד בבד, התנגדות גרמנית למדינה יהודית
הסופר וההיסטוריון ריזקללה בוטרוס, הראשון שהציג מסמכים נאציים לעולם הערבי בספרו חושף, באמצעות תכתובת חוץ גרמנית, כי ברלין אכן התנגדה לרעיון הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
ברלין האמינה כי למושבות היהודיות בארץ ישראל אין ממשל מאוחד, אלא צריכות להישאר נפרדות כעיריות או עיירות קטנות עם רוב יהודי, מבלי להקים מדינה נפרדת.
מדינה כזו תהווה תנופה יוצאת דופן ל"יהדות פוליטית" [כך], דבר שלא היה מתקבל על הדעת.
מסמכים אלו מגלים כי בעוד שגרמניה הנאצית אפשרה ליהודי גרמניה לעלות לארץ ישראל, היא המשיכה לעקוב אחריהם בארצות ערב והתנגדה לשילובן של מושבות יהודיות גרמניות במדינה הציונית המתוכננת.
גם אם בריטניה תכריז על הקמת מדינת ישראל, יהודי גרמניה בארץ ישראל לא יורשו, וגם למושבותיהם, להצטרף למדינה הציונית.
פעילות ההעברה עוררה מחלוקת ביישוב ובקרב יהדות התפוצות, הן בשל הצורך במגע עם שלטונות גרמניה הנאצית שהיו מוקצים בעיני אנשי היישוב, מגע שעורר שאלות מוסריות של שיתוף פעולה עם הצורר, וכן היות שההסכם שבר באופן מעשי את החרם שניסו יהודי ארצות הברית להטיל על רכישת תוצרת גרמנית.
ההתנגדות התרכזה בעיקר בקרב חלק מהחוגים הרוויזיוניסטים (שיוצגו בעיקר על ידי אב"א אחימאיר).
על מנת למתן את הביקורת רכש סם כהן חלק מהבעלות על העיתון דואר היום, ביטאון הרוויזיוניסטים, וכך היה בעל השפעה על הכתוב בעיתון.
ב-16 ביוני 1933 פרסם "חזית העם" מאמר שהאשים כי כבודו, זכויותיו, ביטחונו ומעמדו בעולם של העם העברי "נמכרו להיטלר בעד בצע כסף ואתנן" והצהיר כי העם היהודי "יֵדע להגיב על הנבלה הזאת".
העיתון הזכיר אישים שעסקו בהסכם ובהם גם את חיים ארלוזורוב, שכיהן כראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית והיה בין מנהלי המשא ומתן עם הגרמנים.
בערבו של אותו יום נרצח ארלוזורוב כשטייל עם אשתו על חוף ימה של תל אביב.
בקיץ אותה שנה, בזמן מערכת הבחירות לקונגרס הציוני ה-18, הכריז זאב ז'בוטינסקי כי "הסכם כזה הוא שפל, מחפיר וראוי לבוז".
כתוצאה מהמחלוקת החליט הקונגרס הציוני ה-19 ב-1935: 'כדי להמריץ את המשכת עליתם של יהודי גרמניה לארץ ישראל מטיל הקונגרס על ההנהלה לקבל תחת פיקוחה את כל פעולות העברה'.
ימים אחדים לאחר מכן קיבלה מועצת הסוכנות היהודית החלטה דומה.
העיתונות הרוויזיוניסטית תקפה בנובמבר 1935 את ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית כ"בני בריתו של היטלר...שרמסו ברגליהם הגסה את הכבוד היהודי".
שאלת המוסריות של הסכם ההעברה חזרה ועלתה בשנות ה-50, כאשר נחתם הסכם השילומים עם גרמניה.
במשך שנים רבות החשד העיקרי ברצח ארלוזורוב נפל על אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, כיוון שהתנגדו בחריפות לפעילותו במשא ומתן עם הגרמנים בקשר להסכם ההעברה.
במסקנות ועדת בכור, שמונתה לחקור את הרצח ב-1982, נכתב כי הוועדה לא מצאה מי היו רוצחי ארלוזורוב, אך קבעה פוזיטיבית ששני אנשי התנועה הרוויזיוניסטית שנחשדו ברצח, לא היו הרוצחים.
פעולתן של חברות ההעברה נסתיימה ב-1939 מספר חודשים אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה, בגלל סגר כלכלי מוחלט שהוטל על גרמניה, וזאת לאחר שכ-50,000 יהודים ניצלו בזכות הסכם זה ועלו לארץ בעלייה החמישית.
חברות ההעברה העבירו לארץ ישראל כ-14 מיליון לירות שטרלינג, סכום אדיר במונחי אותה תקופה, כספים ששיקמו את כלכלת היישוב והיו המנוף ליציאה מהמשבר הכלכלי שפקד את הארץ בסוף שנות ה-20.
חלק מהיהודים שהעבירו את רכושם דרך חברות ההעברה לא זכו לעלות לארץ ישראל ונספו בשואה.הכספים שהעבירו קורבנות אלו לא חולקו ליורשיהם וגם לא נעשה מאמץ מצד חברת העברה לאתר יורשים אלו.
אין מידע מוסמך על גורל הכספים שהועברו דרך הנוטע, חשבונות חברת העברה בשנות ה-40 הועברו לניהולו של הממונה הבריטי על נכסי אויב.
בשלב ראשון הורה הממונה להקפיא את החשבונות (איסור על ביצוע כל פעולה ללא אישורו), ובשלב מאוחר יותר דרש להעביר אליו את הכספים.
עם הקמת המדינה עברו הכספים לניהול "הממונה על רכוש האויב" וב-18 ביולי 1968 לידי האפוטרופוס הכללי.
רק בשנת 1985 החליט האפוטרופוס לפרק סופית את חברת העברה, וניהול החשבונות אוחד עם 376 החשבונות שנוהלו בבנק לאומי כממשיך חברת אנגלו-פלשתינה.
לעיתים חסר מידע על זהות בעלי החשבון, היות שרק בחלק מהחשבונות מופיע מספר השובר של חברת העברה.
הסכם הסכימה של איינשטיין הוא סימון מקוצר המשמש בחשבונות הכוללים אנליזה מתמטית ואלגברה של טנזורים.
הסימון הומצא על ידי הפיזיקאי אלברט איינשטיין בשנת 1916. איינשטיין תיאר בענווה את הסכם הסכימה כ'תרומתו הגדולה ביותר למתמטיקה', תיאור משעשע וצנוע שכן מדובר במוסכמה טכנית המקלה על רישום משוואות ולא בתגלית מתמטית בעלת משמעות כלשהי.
בפיזיקה, טנזור הוא עצם שיש בו מספר ערכים, והם עשויים להשתנות תחת הפעלת טרנספורמציה – אך תכונות מסוימות שלו צפויות להישמר, בעזרת כללים מסוימים שהוא מציית להם.
הטנזור מאופיין בערכי רכיביו ובדרגה שלו: נוח לחשוב על דרגתו של טנזור כעל מספר האינדקסים החופשיים שלו.
למשל: את הווקטור במרחב האוקלידי ניתן לכתוב בצורה , והאינדקס מקבל את הערכים או .
הביטוי מייצג את הווקטור כקבוצה, וכדי לקבל את רכיבי הווקטור יש להציב ערכים באינדקס.
למשל, בהצבת , יתקבל .
אינדקס כזה נקרא "אינדקס חופשי".
לטנזור יכולים להיות שני סוגי אינדקסים: אינדקסים עליונים ("קונטרה־ואריאנטיים", למשל: ) ואינדקסים תחתונים ("קו־ואריאנטיים", למשל: ).
אינדקס תחתון מוגדר באמצעות המטריקה של המרחב שבו שוכן הטנזור:לטנזור מסוים יכולים להיות בו זמנית אינדקסים משני הסוגים גם יחד.
למשל, לטנזור יש שני אינדקסים קונטרה־ואריאנטיים ואינדקס אחד קו־ואריאנטי.
לפי הסכם הסכימה, כאשר מופיע בביטוי טנזורי אותו אינדקס פעמיים – פעם אחת למעלה ופעם אחת למטה – האינדקס קשור (אינו חופשי), ויש לסכום את הביטוי על כל הערכים האפשריים שלו.
כאשר הסכום רץ על כל הערכים האפשריים שהאינדקס יכול לקבל.
לחלופין, בעזרת הגדרת הווקטור הקו־וריאנטי, ניתן לכתוב:
עבור מרחב אוקלידי שטוח, המטריקה שווה למטריצת היחידה: (הסימן הוא הדלתא של קרונקר), ולכן בפועל אין הבדל בין אינדקסים עליונים לאינדקסים תחתונים.
במרחבים טנזוריים כלליים אין זה נכון, ויש להקפיד על מיקומו של האינדקס.
לדוגמה, בתורת היחסות הפרטית, שבה המטריקה היא , תוצאת סכימה יכולה להיות:
כאשר אינדקס מופיע אחרי פסיק המשמעות היא שגוזרים נגזרת חלקית לפי הקואורדינטה המתאימה:
כאשר אינדקס מופיע אחרי נקודה פסיק המשמעות היא שגוזרים נגזרת קווריאנטית לפי הקואורדינטה המתאימה:
הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים הוא הסכם שנחתם בין ישראל למצרים ב-18 בינואר 1974, וסיים את מלחמת יום הכיפורים ואת תקופת ההתשה שלאחריה בחזית המצרית.
הפסקת האש השנייה נכנסה לתוקפה בבוקר 25 באוקטובר 1973, על פי החלטה 339 של מועצת הביטחון של האו"ם.
לקראת הפסקת האש השלים צה"ל את כיתור הארמייה השלישית, כשכבש את נמל אל-אדביה במערב מפרץ סואץ, והתייצב על הקילומטר ה-101 מקהיר, על כביש קהיר-סואץ.
בתום הלחימה החזיק צה"ל בשטח של 1,600 קמ"ר ממערב לתעלת סואץ (לעומת שטח של 1,200 קמ"ר, חלקו מכותר, שהחזיקו המצרים בסיני).
מיד בתום הקרבות הופעלו על ישראל לחצים כבדים (בעיקר אמריקאים) להסרת הכיתור מהארמייה השלישית.
ישראל הסכימה להעברת אספקה לארמייה (מזון וציוד רפואי) בשיירות של האו"ם.
בקילומטר ה-101 הוקם על ידי כוח החירום של האו"ם מתחם אוהלים שבו נפגשו נציגי צה"ל וצבא מצרים כדי להסדיר את הסידורים הטכניים של שיירות האספקה וכדי לייצב את הפסקת האש (תקריות אש מקומיות נמשכו גם לאחר הפסקת האש).
השיחות נוהלו על ידי מפקד כוח האו"ם, לוטננט-גנרל אנסיו סילאסוואו, בראש הצוות הישראלי לשיחות עמד אהרן יריב, ואילו בראש הצוות המצרי עמד גנרל עבדל רני אל-גמאסי.
השיחות החלו בליל 28 באוקטובר.
שיחות אלה היו המגע הישיר הראשון בין ישראל ומצרים מאז שנחתם הסכם שביתת הנשק בין שתי המדינות ב-1949.
ב-12 בנובמבר 1973 נחתם בקילומטר ה-101 הסכם ראשוני, "הסכם 6 הנקודות" (נקרא גם "ההסכם לייצוב הפסקת האש") בו נקבעה המסגרת לדיונים על הפרדת הכוחות, חילופי שבויים, המשך האספקה לארמייה השלישית והסרת ההסגר המצרי שהוטל בתחילת המלחמה במצרי באב אל מנדב בים סוף.
חילופי השבויים החלו ארבעה ימים לאחר מכן.
לישראל הוחזרו 233 שבויים, מהם תשעה שנפלו בשבי במהלך מלחמת ההתשה.
במקביל לדיונים בקילומטר ה-101 התכנסה בדצמבר ועידת ז'נבה שהתיימרה לטפל בסיום הסכסוך, אולם חשיבותה הייתה טקסית בעיקרה.
תקופת המשא ומתן על הפרדת הכוחות התאפיינה במלחמת התשה שכללה תקריות אש רבות ומתח צבאי.
בכל פעם שהמשא ומתן נקלע למבוי סתום התגברו תקריות האש.
ב-18 בינואר 1974 נחתם בקילומטר ה-101 הסכם הפרדת הכוחות.
על ההסכם חתמו הרמטכ"ל דוד אלעזר וגנרל גמאסי (שמונה תוך כדי השיחות למפקד הצבא המצרי).
היה זה 4 ימים לאחר נפילת החלל הישראלי האחרון ().
בהסכם נקבע שישראל תיסוג מהגדה המערבית של תעלת סואץ, וגם מהגדה המזרחית, עד למרחק של 20 קילומטרים מהתעלה.
נקבעו שלוש רצועות ברוחב של 10 ק"מ כל אחת: רצועה מצרית ממזרח לתעלה שהוגדרה כרצועת דילול מצרית, בה ישהו כוחות מצריים מוגבלים (7,000 חיילים ו-33 טנקים).
הרצועה השנייה הייתה ממזרח לרצועה המצרית.
רצועה זו הוגדרה כאזור חיץ תחת פיקוח כוח חירום של האו"ם.
ממזרח לו, הרצועה הישראלית, שהוגדרה כשטח דילול ישראלי, שבו מגבלת כוחות זהה למגבלות שברצועה המצרית.
ההסכם קבע בין השאר כי תעלת סואץ תיפתח מחדש (היא אכן נוקתה ונפתחה מחדש ביוני 1975).
המצרים הציגו את ההסכם כהסכם צבאי בלבד ולא כהסכם מדיני, על אף שההסכם כלל סעיף שבו נקבע שזהו הצעד הראשון לקראת הסדר שלום עתידי, וכי הסכסוך ייפתר רק בדרכי שלום.
בהסכם נקבע גם כי תוך שנה ייחתם הסכם חדש שיחליף את ההסכם הזה.
במרץ 1974 הושלמה ההתייצבות בקווים החדשים.
לצד נסיגה ישראלית משתי גדות התעלה, הסיגו המצרים כ-90% מהכוחות שהחזיקו בגדה המזרחית, בהתאם לסעיפי הדילול.
ביוני 1974 נחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה, וכך הסתיימה רשמית מלחמת יום הכיפורים.
בספטמבר 1975 נחתם הסכם הביניים בין ישראל למצרים שהחליף את הסכם הפרדת הכוחות.
חשיבותו של הסכם הפרדת הכוחות הוא בכך שפתח את תעלת סואץ לשייט בכך שהמצרים שלטו בשני צידיה של התעלה ותפעלו אותה, היווה את הצעד הראשון לשלום וסיים את העימות הצבאי האחרון בין שתי המדינות.
עם זאת, יש הרואים בהסכם תקדים בכך שכלל את הנסיגה הראשונה משטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
הסכם הסגרה הוא הליך לשיתוף פעולה בין מדינות במסגרת הלוחמה בפשע, בו מבקשות מדינות שונות את הסגרתו של אדם אשר נחשד או הורשע בפלילים באותן המדינות, אך ברח לתחומי מדינה אחרת.
כפי שנהוג ביחסים בין מדינות, הליך ההסגרה מוסדר באמנה בין המדינות.
העובדה שבעבר לא הייתה מוטלת חובה על מדינה להסגיר את מי שיושב בגבולותיה למדינה זרה, היא שעמדה בבסיס יצירת רשת של הסכמי הסגרה (אמנות) בין מדינות.
רוב המדינות בעולם חתמו על הסכמי הסגרה דו-צדדיים עם מדינות רבות אחרות.
אולם, אין מדינה בעולם שלה הסכמי הסגרה עם כל מדינות העולם האחרות.
כך לדוגמה, לארצות הברית אין הסכם הסגרה עם למעלה מחמישים מדינות בעולם, כולל סין, וקוריאה הצפונית.
במשפט העברי, ישנו קול שקורא כנגד הסגרות, מתוך הרעיון שקדושת הארץ רק קולטת ואינה פולטת "לא תסגיר עבד אל אדוניך".
הדבר מייצג שיטה מוסרית, שאם יש לשפוט אדם, רצוי שנעשה זאת בעצמנו במשפט צדק.
ככלל, יחסי הסגרה מושתתים על עקרון ההדדיות בין מדינות אשר יכולים להתבטא לא רק בהסכם ספציפי שמטרתו הסדרת ענייני הסגרה אלא גם בהסכם כללי הדן בנושא.
ניתן לכרות הסכם הסגרה גם בדיעבד.
בנוסף, שר המשפטים יכול לאשר חריגה מעקרון ההדדיות במקרים המתאימים לפי שיקול דעתו.
ישראל היא צד לאמנה האירופית בדבר הסגרה, שעליה חתומות מעל ארבעים מדינות.
נוסף לכך, יש לה הסכמי הסגרה דו צדדיים עם מספר מדינות שמחוץ לאמנה האירופית.
עקרון ההדדיות נחשב לאחד מהעקרונות המקובלים במשפט הבינלאומי ועיקרו הוא כי הסגרה תבוצע במסגרת יחסי גומלין, זאת מכיוון שאין מוסדות מרכזיים לאכיפה בנושא.
בית המשפט העליון פירש את עקרון ההדדיות באופן מרחיב וקבע שמספיקה "אקוויוולנטיות מהותית ועקרונית" בין תנאי ההסגרה בישראל ובמדינה השנייה, זאת מכיוון שבסך הכל תכלית חוק ההסגרה היא שימוצה הדין עם העבריינים.
עקרון ההדדיות מקבל ביטוי גם במשפט העברי שדוגל בגישה האוניברסלית, על פיה ישנם דינים שחלים לא רק על עם ישראל אלא כל העולם כולו.
במסגרת דיני ההסגרה הנוסחה העיקרית היא "הסגרה או העמדה לדין".
משמע שבעת טיפול בנחשד אשר הורשע בפלילים, ההליך המקובל במספר אמנות הוא כי העבריין יועמד לדין במדינת המקלט ו/או יובא בפני שופט במדינה בה עבר את העבירה.
שאלה שעלתה במסגרת דיני המשפט הבינלאומי היא האם כיום קיימת למדינה חובה להסגיר פושע או חשוד בפשע למדינה זרה.
יש האומרים כי לא חלה חובה כזאת, וזאת כביטוי אחד מני רבים לריבונותה ולשליטתה על האנשים היושבים בגבולותיה.
אחרים טוענים שעצם כריתת האמנות היוותה התפתחות של נורמה מנהגית במסגרת המשפט הבינלאומי אשר יצר חובה כלפי מדינות העולם להסגיר פושעים ו/או חשודים למדינות בהן נעשתה העבירה.
ועדת האו"ם למשפט בינלאומי קבעה בדו"ח אשר הפיצה בשנת 2008 כי אין קונצנזוס בנדון.
קיימים שני סוגים של הסכמי הסגרה בין מדינות: הסכמי רשימה והסכמי פליליות כפולה.
הסכמי ההסגרה המסורתיים והנפוצים ביותר הם הסכמים המכילים רשימה על מעשים פליליים שבעטיים חשוד יוסגר למדינה זרה.
הסכמי פליליות-כפולה, הנחתמים מאז שנות השמונים, מתירים הסגרת חשוד בפלילים אם העונש על הפשע בו הוא חשוד עולה על שנת מאסר בשתי המדינות.
לעיתים ההסכם נוקב בתקופת מאסר שונה.
על פי שני סוגי ההסכמים, אם אין מדובר בחשד למעשה המהווה מעשה פלילי בשתי המדינות, אזי אין הוא נופל תחת הסכם ההסגרה.
באופן כללי, מדינה המבקשת כי מדינה אחרת תסגיר לידה אדם, חייבת לעמוד בתנאים הבאים:
קיימות ראיות לכאורה כנגד האדם שאת הסגרתו מבקשים.
המעשה, בו נחשד האדם שהסגרתו מבוקשת, מהווה עבירה פלילית בשתי המדינות.
ניתן לצפות כי האדם שאת הסגרתו מבקשים יזכה למשפט הוגן במדינה המבקשת את הסגרתו.
העונש שיקבל האדם שאת הסגרתו מבקשים, במידה ויורשע, הוא מידתי (פרופורציונלי) ביחס לעבירה בה נחשד.
לעיתים חותמות מדינות על הסכם אד-הוק או הסכם מיוחד, להתקשרות חד־פעמית להסגרה של מבוקש מסוים.
ברוב מדינות העולם החקיקה אוסרת על הסגרת אדם, אם לדעת הממשלה, ההסגרה מבוקשת בגלל פשע פוליטי.
מדינות רבות, למשל מקסיקו, קנדה ורוב מדינות אירופה, לא יתירו הסגרת אדם מתחומן אם במדינה המבקשת את הסגרתו הוא עלול לעמוד בפני עונש מוות, אלא אם כן מובטח כי האדם המוסגר לא ייענש בעונש מוות.
בפסק הדין של Soering v.
United Kingdom, בה התבקשה הסגרת חשוד בפלילים לארצות הברית מן הממלכה המאוחדת (שהייתה אז חלק מהאיחוד האירופי), פסק בית הדין האירופי לזכויות אדם כי הסגרת אדם החשוד בעבירה שעליה עונש מוות בארצות הברית עומדת בניגוד לכלל השלישי של האמנה האירופית לזכויות אדם.
הגבלות אלה על מקרי הסגרה מנוסחות בדרך כלל בצורה מפורשת בהסכמים בין המדינות.
אולם, במדינות שונות החברות בארצות הברית, בהן נהוג עונש מוות על פשעים מסוימים, קיימת מחלוקת בנוגע להסכמים אלה ויש הרואים בהם התערבות של מדינות זרות במערכת הצדק האמריקאית.
מנגד, לחץ של ממשלת ארצות הברית להסגיר לידיה חשודים בפלילים בניגוד לחוקי המדינה בה יושב המועמד להסגרה, נראה בעיני מדינות רבות כניסיון להתערב בענייניהן הפנימיים ובריבונותן על מערכת החוק והמשפט שבהן.
מדינות שבהן קיים שלטון החוק מעמידות בדרך כלל בקשות הסגרה למבחן בתי המשפט של המדינה.
בתי משפט אלה עשויים להטיל הגבלות מסוימות על בקשת ההסגרה, או למנוע את ההסגרה כליל.
למשל, במקרים שבהם בית המשפט מגיע למסקנה כי ההאשמות נגד האדם, במדינה המבקשת את הסגרתו, מבוססות על ראיות מפוקפקות, או על ראיות שנקבלו כתוצאה ממעשי עינוי, או שבית המשפט שוכנע כי האדם לא יזכה למשפט הוגן לאחר הסגרתו, או שיזכה ליחס אכזרי, בלתי אנושי או משפיל לאחר הסגרתו.
במדינות מסוימות, כמו למשל צרפת, גרמניה, אוסטריה, סין ויפן, קיימים חוקים האוסרים על הסגרת אזרחיהן.
קיימות מדינות אחרות שהגבלה דומה נקבעה בהסכמי ההסגרה שלהן ולא בחוקיהן.
הגבלות כאלה מעוררת לעיתים מחלוקת במדינות אחרות כאשר, לדוגמה, אזרח צרפתי מבצע מעשה פשע מחוץ לארצו ואז ממהר לשוב לארצו, לכאורה כדי להימנע מהעמדה לדין.
יחד עם זאת, במדינות שאינן מסגירות את אזרחיהן, החוק הפלילי חל גם על מעשי אזרחי המדינה מחוץ לגבולותיה ואזרחים החשודים בביצוע פשע מחוץ לגבולות המדינה יועמדו לדין בשובם למולדתם.
בהעמדתם לדין ישפטו אזרחים אלה כאילו הפשע בוצע בגבולות המדינה.
ההגבלות הרגילות על הסכמי הסגרה ולפיהן: העבירה חייבת להיות פלילית בשתי המדינות, קיומן של ראיות לכאורה לביצוע הפשע והאפשרות למשפט הוגן, הוסרו על ידי מדינות אירופאיות רבות, ביחס לרשימה מוגדרת של עבירות, בהתאם לחקיקת "פקודת המעצר האירופאית".
"פקודת המעצר האירופאית" נכנסה לתוקף בשמונה מדינות באיחוד האירופאי ביום 1 בינואר 2004. מצדדיה של החקיקה טוענים כי ההגבלות הרגילות על בקשות הסגרה אינן נחוצות כיוון שמדינות האיחוד האירופאי מחויבות על פי חוקותיהן, חוקיהן, והאמנה למתן משפט הוגן לכל חשוד.
כמו כן כל מדינות האיחוד האירופאי חתומות על האמנה האירופית לזכויות אדם המגנה בין השאר על זכויות העומדים למשפט פלילי.
לחלק ממדינות העולם מבנה של פדרציות, ארצות הברית היא דוגמה בולטת למבנה שלטוני כזה.
מבנה זה עשוי לעורר בעיות מיוחדות בשאלות של הסגרה, כיוון שלמדינות זרות אין יחסים רשמיים עם היחידה התת-מדינות (אותה מדינה חברה בפדרציה שבה מבקשים להעמיד את האדם לדין).
למדינות זרות קיים הסכם הסגרה עם השלטון הפדרלי.
במצב דברים זה, עשוי השלטון הפדרלי לאשר למדינה זרה כי עונש מוות לא יוטל על האדם שהסגרתו מבוקשת, במידה ויורשע.
אולם, יש הטוענים כי אישור פדרלי כזה אינו מחייב את בית המשפט של המדינה, כאשר יובא האדם לדין.
מצד שני, אם המדינה החברה בפדרציה תחליט להוציא להורג את האדם שהוסגר, עשויה הפדרציה למצוא עצמה מפרה התחייבות מפורשת אותה נתנה למדינה זרה, בהתאם לאמנה החתומה ביניהן.
בעיות פחותות עשויות לצוץ ביחס להגדרות שונות למעשי עבירה.
לדוגמה, בארצות הברית, חציית גבולה של מדינה היא תנאי להעמדתו של האדם לדין בבית משפט פדרלי (אחרת, על פשע דוגמת רצח, יועמד החשוד לדין בבית המשפט של אותה מדינה בה פשע, זולת אם הרצח בוצע בנסיבות מסוימות כגון, רצח פקיד פדרלי).
אותו תנאי של חציית גבול מדינה, אינו קיים בחוקיהן של מדינות רבות בעולם, מסיבות מובנות.
הסכמי הסגרה, או תכתובות דיפלומטיות מאוחרות יותר, כוללות לעיתים קרובות את האמירה כי אותו קריטריון (של חציית גבול מדינה בפדרציה) לא יילקח בחשבון כאשר המדינה ממנה מבקשים את ההסגרה בוחנת האם העבירה בה חשוד המועמד להסגרה מהווה מעשה עבירה אף במדינה ממנה יש להסגיר את החשוד.
סירובה של מדינה להסגיר חשודים בפשע לידי מדינה אחרת עשוי להוביל למתח ביחסים שבין המדינות.
לעיתים, המדינה שבקשתה סורבה תאשים את המדינה האחרת במניעים פוליטיים להחלטה.
מצב דברים זה נעשה אף מסובך יותר כאשר המדינה ממנה מבקשים הסגרה היא מדינה דמוקרטית, שבה שלטון חוק.
באופן מסורתי, במדינות כאלה, ההחלטה הסופית באשר לבקשות הסגרה מצויה בידי ראש המדינה (ראש ממשלה, נשיא, או תואר אחר).
אולם, מדינות כאלה מתירות לאדם שאת הסגרתו מבקשים לפנות לסעדו של בית המשפט, יחד עם הזכות לפנות אף לערכאות ערעור.
מצב דברים זה עשוי להאט במידה רבה את הליך ההסגרה.
מצד שני, מצב זה עשוי להוביל למתח בלתי רצוי ביחסים בין המדינות, כאשר הציבור, הפוליטיקאים והעיתונאים במדינה המבקשת ידרשו מראשי המדינה להפעיל לחץ על ראשי המדינה המתבקשת להסגיר.
בעוד שבמדינה המתבקשת, ראש המדינה הוא חסר סמכות להסגיר את האדם, בגלל עקרון הפרדת הרשויות.
מצד שני, עיכובים מסוימים, או חוסר רצון של רשויות התביעה במדינה המתבקשת, לטעון בתוקף בפני בתי המשפט על הצורך להסגיר אדם, עשויים לנבוע מחוסר רצונם של ראשי המדינה להסגיר.
בגלל הבדלים בחוקים בין מדינות שונות, לא תמיד הסכמי ההסגרה קובעים אותם תנאים לצורך הסגרה.
למשל, הסכם ההסגרה בין ממשלת ארצות הברית לבין ממשלת בריטניה קובע תנאים שונים לבקשות הסגרה, על פי החוקים בכל מדינה.
תומכי ההסכם טוענים שהתנאים אמנם שונים, אך דומים, בעוד מתנגדי ההסכם טוענים לחוזר איזון.
נושאים של משפט בינלאומי ביחס להסגרה עוררו מחלוקת במקרים שבהם מדינה חטפה והוציאה אדם מתוך השטח הריבוני של מדינה אחרת, מבלי שבקשה רשות לכך קודם למעשה, או מבלי שבקשה את הסגרתו בצינורות המקובלים.
חטיפות כאלה הן בדרך כלל בגדר עבירה במדינות שבהן הן מבוצעות ועומדות בניגוד לחוקים האוסרים מפורשות על מעשי חטיפה.
רבים רואים בחטיפות אף מעשה המנוגד לחוק הבינלאומי – באופן מפורש לאיסור על מעצר אקראי.
מספר קטן של מדינות עשו שימוש בחטיפה כדי לעקוף את הצורך בבקשות הסגרה רשמיות.
בשתי הזדמנויות מפורסמות עשתה זאת אף ממשלת ישראל: בשנת 1960 נחטף אדולף אייכמן מתוך שטח ארגנטינה והובא למשפט במדינת ישראל.
בשנת 1986 נחטף מרדכי ואנונו מתוך שטח איטליה, ואף הוא הובא לישראל והועמד בה לדין.
המסגרת החוקית להסגרת אדם הנמצא בגבולות מדינת ישראל אל מדינה זרה הותווה בחוק ההסגרה, תשי"ד-1954 והתקנות שהותקנו מכוחו.
החוק בישראל קובע את התנאים הבאים להסגרת אדם הנמצא בישראל, למדינה זרה:
קיים הסכם הסגרה בין המדינה המבקשת לבין מדינת ישראל.
העבירה בעבורה מבוקשת הסגרתו דינה מאסר שנה או יותר, אילו נעברה בישראל.
בקשת ההסגרה באה לשם העמדתו לדין במדינה הזרה
המדינה המבקשת התחייבה כי תחזירו לישראל לשם נשיאת עונשו, אם יוטל עליו עונש מאסר.
(זוהי זכות שהמוסגר יכול לוותר עליה)
החוק קובע כי בנסיבות אלה לא יוסגר אדם ממדינת ישראל למדינה זרה:
המדינה הזרה מבקשת להעמידו לדין, או להענישו, על פשע פוליטי.
קיים חשד כי הבקשה מבוססת על שיקולים מפלים (על רקע דת, גזע, וכדומה)
העבירה בגינה מתבקשת ההסגרה בוצעה בתוקף תפקידו של האדם כחייל, או כאיש מערכת הביטחון.
האדם הועמד כבר לדין במדינת ישראל, על אותה עבירה, ונפסק דינו.
האדם הורשע במדינה אחרת על אותה עבירה ונשא את עונשו (חלקו או כולו) בישראל.
על פי חוקי מדינת ישראל, חלה התיישנות על העבירה בגינה מבוקשת ההסגרה.
הענות לבקשת ההסגרה עלולה לגרום לפגיעה באינטרס חיוני של מדינת ישראל.
החוק בישראל אף קובע הסדרים לדיון בבקשות הסגרה ובערעור האדם שהסגרתו מתבקשת, על החלטת שר המשפטים.
הליכי ההסגרה בישראל הם ארוכים יחסית ולא נדיר שהמועמד להסגרה יחכה מעל שנה מבקשת ההסגרה עד ההסגרה בפועל.
למרות זאת, במקרים רבים המועמדים להסגרה מוחזקים במעצר עד ההסגרה בגלל החשש מהמלטות "הטבוע בהליכי הסגרה" כדברי השופטת דורית ביניש.
הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה הוא הסכם שנחתם בין ישראל לסוריה ב-31 במאי 1974, וסיים את מלחמת יום הכיפורים ואת תקופת ההתשה שלאחריה בחזית הסורית.
הסכם זה הגדיר את גבול ישראל-סוריה ואת ההסדרים הצבאיים הנלווים מיום החתמו ועד לנפילת משטר אל-אסד ומבצע חץ הבשן ב-8 בדצמבר 2024.
ב-24 באוקטובר 1973, כשנכנסה הפסקת האש לתוקף, בתום מלחמת יום הכיפורים, החזיקה ישראל בכל שטח רמת הגולן הישראלית שלפני המלחמה ואת המובלעת בשטח סוריה שנכבשה במלחמה.
היא כללה כפרים סורים רבים, תילי געש וגם את רום החרמון.
למרות כניסת הפסקת האש לתוקף נמשכו תקריות האש, שהחריפו עד למצב של מלחמת התשה בין הצדדים.
ההתשה נמשכה לכל אורך תקופת המשא ומתן בין המדינות, וגברה בכל פעם שהשיחות נקלעו למשבר.
המשא ומתן להסדר נפתח בעקבות החלטה 339 של מועצת הביטחון של האו"ם, אולם כבר בתחילתו נחשפו פערים לגבי פרוצדורות הדיונים, שמנעו את המשך השיחות.
לאחר שנחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בינואר 1974 גברה ההתשה בחזית הגולן.
כתנאי לפתיחת המשא ומתן דרשה ישראל לקבל את רשימת השבויים הישראלים בסוריה, וביקשה שיורשו לקבל ביקורים של הצלב האדום.
סוריה סירבה לדרישות אלה ודרשה תמורה טריטוריאלית בעבורם.
נושא השבויים והנעדרים שימש כאמצעי הלחץ העיקרי של הסורים על ישראל.
בהיעדר רשימת השבויים לא ידעו מי מהחיילים הנעדרים שבוי ומי נפל בקרבות.
שר החוץ האמריקאי הנרי קיסינג'ר יצא למסע דילוגים בין ירושלים ודמשק בפברואר 1974 (קיסינג'ר העיד בספריו כי החליט לתווך בעקבות לחצים שהפעילו נשיא מצרים סאדאת ופייסל, מלך ערב הסעודית, שרצו לסיים סופית את מלחמת יום הכיפורים ואת משבר הנפט).
ב-27 בפברואר שב קיסינג'ר מדמשק עם רשימת השבויים (בעקבות הבטחה שנמסרה לסורים שהעיר קוניטרה תימסר לידיהם), ואז החל רשמית המשא ומתן בשיטת הדילוגים.
במקביל לפתיחת המשא ומתן גברה מאוד ההתשה ובחודשים מרץ-מאי אירעו למעלה מאלף תקריות ובכללן הפגזות כבדות על יישובי הגולן, הפגזות בלתי פוסקות על כוחות צה"ל במובלעת וקרבות של ממש על השליטה בחרמון.
לכל אורך התקופה היה חשש שהקרבות יהפכו למלחמה בהיקף מלא, ולכן עוכב שחרורן של יחידות מילואים שהיו מגויסות חודשים רבים (דבר ששימש כאמצעי לחץ סורי נוסף).
הסורים דרשו לקבל הישג טריטוריאלי (בדומה למצרים), אך ישראל לא יכלה להסכים לנסיגות גדולות בגולן כמו בסיני.
בסופו של דבר ישראל הסכימה לסגת מכל השטחים שכבשה במלחמה, ומשטחים בהיקף של כ-25 קמ"ר בצדו הישראלי של "הקו הסגול" (קו הפסקת האש של 1967).
בתמורה, הוקם אזור חיץ בהיקף של כ-235 קמ"ר בניהול אונדו"ף בצידו הסורי של הקו.
לפי עדויות של המשתתפים במשא ומתן, התנהל מיקוח על הפרטים הקטנים ביותר עד שנחתם ההסכם בז'נבה ב-31 במאי 1974 (למעלה משבעה חודשים לאחר הפסקת האש).
המשא ומתן לווה באי הבנות רבות שגרמו למשברים ובעקיפין לתקריות אש, למשל כשישראל הסכימה להעביר את קוניטרה לשליטה סורית, פירשו הסורים את קוניטרה ככל אזור פתחת קוניטרה, כולל הרי אביטל ובנטל הסמוכים, בעוד שישראל התכוונה רק לשטח העיר.
כן לווה המשא ומתן בהפעלת לחץ אמריקאי על ישראל.
בהסכם נקבע ששתי המדינות תשמורנה על הפסקת האש, וישיבו מיידית את שבויי המלחמה.
בחלק הטריטוריאלי נקבע שישראל תיסוג מכל שטחי המובלעת ופסגת החרמון שנכבשו במלחמה, וכן משטח של כ-25 קמ"ר הכוללים את סביבות העיר קוניטרה ועוד שטחים קטנים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
קו ההפרדה הישראלי חופף ברוב אורכו לקו הישראלי הקודם, למעט אזור העיר קוניטרה, אזור צומת רפיד ומספר מוצבים בדרום הגולן שהועברו לאזור החיץ.
ההסכם קבע כי אזרחים סוריים שנאלצו לעזוב את בתיהם באזור החיץ יוכלו לשוב אליהם.
הסורים התחייבו ליישב מחדש את קוניטרה, וכן התחייבו שלא יאפשרו פעילות טרור או חדירות מחבלים בגזרת הגולן.
שתי התחייבויות אלו ניתנו בעל פה כהתחייבות לאמריקאים.
כוח אונדו"ף (UNDOF) הוא כוח שמירת שלום של האו"ם שהוקם בעקבות ההסכם.
הכוח מונה 1,043 חיילים ומפקח על ביצוע ההסכם.
כוח זה אחראי צבאית על אזור החיץ וגם מפקח על רצועות הדילול.
מנדט הכוח מחודש מדי שישה חודשים.
ישראל נסוגה מהחרמון ומהמובלעת בשלושה שלבים.
הנסיגה לקו החדש הושלמה ב-26 ביוני 1974.
הסכם הפרדת הכוחות נשמר מאז, בניגוד לכל התחזיות שהעריכו שהוא יחזיק מעמד בין מספר חודשים לשנים ספורות.
הסכם זה נמצא בתוקף זמן רב יותר מכל הסכם אחר של ישראל עם מדינה ערבית.
השקט היחסי בגולן נשמר גם בתקופות שבהן התעמתו כוחות ישראל וסוריה בלבנון.
בשנים הראשונות היו לעיתים מתיחויות לקראת מועדי חידוש מנדט כוח אונדו"ף.
הסדרי הדילול נשמרו לרוב, אם כי ידוע כי סוריה ביצרה את אזור החיץ ובמיוחד את קוניטרה, וכן שהגבילה כניסת אזרחים לאזור החיץ.
העיר קוניטרה עצמה נותרה הרוסה, וממשלת סוריה, שמאשימה את ישראל בהרס מכוון של העיר, הקימה את "קוניטרה החדשה" כחמישה קילומטרים צפונית מזרחית לעיר.
סוריה נוהגת לערוך בקוניטרה סיורים כדי להראות את מה שהיא רואה כפשעים שביצעה ישראל במהלך כיבוש העיר.
כעשר שנים אחרי חתימת ההסכם נבנו כמה יישובים (למשל העיר בעת') באזור קוניטרה.
חדירות מחבלים ספורות אירעו במשך התקופה, בעיקר באזור החרמון.
קריסת ההסכם ומבצע חץ הבשן
בדצמבר 2024, בעקבות הפלת שלטונו של אסד והשתלטות המורדים על המדינה, הודיע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו על קריסת ההסכם.
בנוסף, באותו היום כוחות מיחידת שלדג השתלטו על עמדות צבאיות שהיו מאוישות על ידי צבא סוריה ברום החרמון, עם נטישתן על ידי כוחות הצבא הסורי, לראשונה מאז הסכם הפרדת הכוחות, ומאז צה"ל פועל ושולט בכל אזור החיץ והחרמון הסורי.
הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה , הוא הסכם ליצירת אזור סחר חופשי בין ארצות הברית, קנדה ומקסיקו.
ההסכם נכנס לתוקף בינואר 1994, יחד עם שני הסכמים משלימים, NAAEC שדן בנושאי איכות סביבה ו-NAALC שדן בסוגיות הקשורות לתעסוקה.
ההסכם נועד להסדיר גם את מעבר כוח האדם והסחורות בין ארצות הברית ומקסיקו.
על פי ההסכם, אמורות להתהוות הקלות הדרגתיות במעבר כוח האדם בין המדינות, וכן במדיניות המכסים על סחורות המיוצרות בשלוש המדינות.
הנמכת חומות המכס אמורה ליצור, בהדרגה, איחוד כלכלי שידמה במהותו, גם אם לא בצורתו הפורמלית, לאיחוד האירופי.
במונחי שווי כוח הקנייה של התוצר המקומי הגולמי של חברות ההסכם, הוא גוש הסחר החופשי הגדול ביותר בעולם, ובמונחי תמ"ג נומינלי שני רק לאיגוד הסחר החופשי האירופי.
במהלך מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2016, כינה המועמד דונלד טראמפ את הסכם NAFTA כ"הסכם הסחר הגרוע ביותר בכל הזמנים".
ב-27 באפריל 2017 חתם טראמפ, שכבר כיהן כנשיא, על צו נשיאותי שהורה על פתיחת משא ומתן מחדש על ההסכם, תוך נסיגה ממנו עם סיום התהליך.
ב-1 באוקטובר 2018 הודיעו ארצות הברית, מקסיקו וקנדה כי הגיעו להסכם חדש: הסכם ארצות הברית – מקסיקו – קנדה.
ההסכם נחתם באופן רשמי ב-1 ביולי 2020, והחליף את NAFTA.
לפי נציב הסחר האמריקאי, ההסכם החדש מהווה ניצחון לכלכלה האמריקאית, מבטיח יחס מאוזן יותר, ומעודד יצירת מקומות עבודה בשכר גבוה בארצות הברית, לצד צמיחה כלכלית.
הנשיא טראמפ אף כינה אותו "הסכם הסחר הגדול ביותר בהיסטוריה".
עם זאת, פרשנים ציינו כי נחתמו בעבר הסכמים בהיקף רחב יותר, וכי ההבדלים בינו לבין NAFTA אינם מהותיים.
ב-4 באוקטובר 1988 חתמו ארצות הברית וקנדה על הסכם סחר חופשי ביניהן, שהביא להורדת מכסים בין המדינות, יצירת מנגנוני מסחר הוגן, הגנה על זכויות קניין רוחני ומנגנונים ליישוב סכסוכים.
המגעים לצירופה של מקסיקו להסכם ויצירת גוש סחר חופשי משותף העלו מצד אחד חששות לגורל מקומות עבודה בארצות הברית, אך מצד שני נתמכו באינטרסים של בעלי עסקים ובמחקרים כלכלים, שחזו כי גידול בכלכלה המקסיקנית יביא לגידול בביקושים לסחורה אמריקאית ויכסו על מעבר כח האדם.
עקרונות ההסכם סוכמו באוגוסט 1992 והסכם ראשוני נחתם על ידי נציגי המדינות השותפות באוקטובר 1992 ועל ידי מנהיגי המדינות בדצמבר 1992. ביל קלינטון, שנבחר לנשיא ארצות הברית במקום ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-1992, אימץ את ההסכם בכפוף להוספת הסכמים משלימים הנוגעים לאיכות הסביבה ותעסוקה, ולבסוף יישמו.
באפריל 2017, בהמשך להבטחותיו בקמפיין לנשיאות, חתם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על צו נשיאותי המורה לממשל לסגת מההסכם ולפתוח במשא ומתן מחודש.
את ההסכם כינה טראמפ "הגרוע ביותר שנחתם אי פעם".
על מנת לדון במחלוקות הנובעות מהסכם הסחר החופשי, הוקם בית דין הפועל, באופן חסר תקדים, במקביל לבית המשפט הפדרלי האמריקני.
בבית דין חדש זה חברים עורכי דין המומחים במשפט ובסחר בינלאומי.
תאגידים ממדינה אחת, הנמצאים במחלוקת עם מדינה שנייה, יכולים להימנע מפנייה לבית המשפט האמריקני לסחר בינלאומי, ולפנות לבית דין זה.
לדוגמה, כאשר אישרה ממשלת מקסיקו הטמנת פסולת רעילה מארצות הברית, בשטח אחת העיריות במקסיקו, סירבה העירייה להקצות שטח לשם כך.
בית הדין של הסכם הסחר החופשי מצא את מקסיקו אשמה בהפרה וחייב אותה בתשלום פיצויים של 15 מיליון דולר לתאגיד האמריקני.
בית הדין קבע כי דאגות "לכאורה" לאיכות הסביבה אינן מהוות שיקול כאשר מדובר ביישומו של הסכם הסחר החופשי.
שמירה על האינטרסים הכלכליים של ארצות הברית מקשה על יישום ההסכם.
כאשר הטילה ארצות הברית מס על יבוא עץ מקנדה, מחתה קנדה על כך ודרשה כי בית הדין המשותף שהוקם מכוח ההסכם יורה להשיב לקנדה את הסכומים שנגבו עקב הטלת המס.
בית הדין קבע שהצדק עם קנדה, אך ארצות הברית הגיבה בצורה שעיקרה מתוכן את ההסכם.
נציגיהם של ארגוני הסחר של ארצות הברית שהיו מעורבים בנושא הביעו אכזבה מהחלטת בית הדין, אך ציינו שלא תהיה לכך השפעה על תקנות המס בארצות הברית.
כך נשמרו מכסים המאפשרים לארצות הברית להתחרות עם תוצרת זולה המיובאת מקנדה, והמסייעים לשמור על מקומות עבודה בארצות הברית.
נוכח אירועים אלה ודומיהם טוענים ארגונים המתנגדים להסרת מחסומי הסחר ולגלובליזציה, כי ההסכם מייצג תאגידים בלבד, ומגדיל פערים כלכליים.
המתנגדים טוענים כי אין תקדים לאיחוד בין כלכלות כה שונות זו מזו, כלכלות שהפערים ביניהן כה גדולים.
לפי סקר שערך מכון הריטג' בקרב כלכלנים, 98% הסכימו עם הטענה ש"בממוצע, מצבם הכלכלי של אזרחי ארצות הברית השתפר בעקבות הסכם NAFTA".
הסכם הסחר החופשי הסיר מגבלות מסחר ומכסים בין המדינות, בעיקר בענף החקלאות אך גם בתעשיית הטקסטיל והרכב.