tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יתר על כן, ההינדים בהודו של המאה ה-11 סבלו מגלי התקפות הרסניות על רבות מעריה, וצבאות אסלאם לקחו עבדים הינדים רבים לפרס, דבר שלטענתו, תרם לכך שההינדים הפכו לחשדנים כלפי כל הזרים, לא רק כלפי המוסלמים.
ההינדים ראו במוסלמים אלימים וטמאים, ולא רצו לחלוק איתם דבר.
עם הזמן זכה כנראה אל-בירוני להתקבל בברכה על ידי חוקרים הינדים (זאת לומדים מיכולתו לגשת למידע מקומי, ללמוד סנסקריט ולכתוב יצירה מקיפה על הודו כל אלה מרמזים שהתקבל בצורה טובה על ידי המקומיים).
במקביל, אל-בירוני גם מתח ביקורת על סופרים הודים, שלדעתו השחיתו ברישול מסמכים הודיים תוך יצירת עותקים של מסמכים ישנים יותר.
הוא גם העביר ביקורת כלפי ההינדים על מה שראה אותם עושים ולא עושים, למשל מצא שהם חסרי סקרנות לגבי היסטוריה ודת.
אחד ההיבטים הספציפיים של החיים ההינדיים שאל-בירוני למד היה לוח השנה ההינדי.
הלמדנות שלו בנושא מציגה נחישות ומיקוד רב, שלא לדבר על המצוינות בגישתו למחקר המעמיק שביצע.
הוא פיתח שיטה להמרת תאריכי הלוח ההינדי לתאריכים של שלושת לוחות השנה השונים שהיו נפוצים בארצות האסלאם בתקופתו, היווני, הערבי/מוסלמי והפרסי.
אל-בירוני רתם אסטרונומיה לקביעת השיטות שלו, המאפשרות להמיר תאריכים ושנים בין לוחות השנה השונים, שנקטו במשוואות מתמטיות מורכבות וחישובים מדעיים.
כתיבת הספר נכתב בערבית בידי אל-בירוני הושלמה ב-1030. הוא תורגם לגרמנית ולאחר מכן לאנגלית על ידי אדוארד סי.
סכאו (מזרחן גרמני שפעל בתחילת המאה ה-20).
שנים-עשר הפרקים הראשונים של אל-הינד, מספקים סקירה של מושגים הינדיים על אלוהים, בריאה, גלגול נשמות, ישועה ועבודת אלילים.
הגישה ההינדית לאלוהים, לבריאה ולישועה זוכה לשבחים נדיבים, תוך השוואה חיובית למושגים שצמחו מיוון העתיקה ומהאסלאם הקלאסי.
(הדבר אינו נכון לגבי גלגול נשמות).
בפרק השביעי אנו מוצאים את ההערכה הארוכה והמתועדת ביותר של בירוני לגבי אמונות הינדיות.
כמעט שני שלישים מהספר (48 מתוך 80 פרקים) סוקרים את הישגי המדע ההודי במספר תחומים.
שבעה-עשר הפרקים האחרונים עוסקים בנוהגי פולחן, בעיקר טקסי חניכה וקבורה אך גם קורבנות חובה וכללי תזונה, צום, עלייה לרגל וקיום מצוות פסטיבלים.
הספר אינו מגביל את עצמו לתיעוד מייגע של קרבות מכיוון שאל-בירוני מצא שהתרבות החברתית חשובה יותר.
העבודה כוללת מחקר על מגוון רחב של נושאים של התרבות ההודית, כולל תיאורים של מסורותיהם ומנהגיהם.
למרות שניסה להתרחק מההיסטוריה הפוליטית והצבאית, אל-בירוני אכן רשם תאריכים חשובים וציין אתרים ממשיים שבהם התרחשו קרבות משמעותיים.
בנוסף, הוא תיאר סיפורים על שליטים הודים וסיפר כיצד הם שלטו על עמם במעשיהם המועילים ופעלו למען האינטרסים של האומה.
הפרטים שהעלה קצרים, ובעיקר כוללים רשימה של שליטים, מבלי להתייחס לשמותיהם האמתיים, והוא לא תיאר את הפעלים של כל אחד בתקופת שלטונו, מה שתאם עם מטרתו לנסות להתרחק מההיסטוריה הפוליטית.
אל-בירוני תיאר גם את הגאוגרפיה של הודו ביצירתו.
הוא תיעד גופי מים שונים ותופעות טבע אחרות.
תיאורים אלה שימושיים להיסטוריונים המודרניים של ימינו מכיוון שהם מסוגלים להשתמש במחקר של אל-בירוני כדי לאתר אתרים מסוימים בהודו של ימינו.
ההיסטוריונים מסוגלים לבצע התאמות בעוד שנראה כי אזורים מסוימים נעלמו והוחלפו בערים שונות.
ניתן לאתר מבצרים וציוני דרך שונים, מה שמעניק לגיטימציה לתרומתו של אל-בירוני להיותם שימושיים אפילו בהיסטוריה ובארכאולוגיה המודרנית.
התיאור קר הרוח של ההינדואיזם של אל-בירוני ראוי לציון לתקופתו.
הוא הצהיר שהוא היה אובייקטיבי לחלוטין בכתביו, נשאר חסר פניות כפי שהיסטוריון ראוי להיות.
אל-בירוני תיעד הכל על הודו בדיוק כפי שזה קרה.
אבל, הוא ציין כיצד חלק מדיווחי המידע שמסרו לו ילידי הארץ אולי לא היו אמינים מבחינת דיוק מוחלט.
הוא ניסה להיות ישר ככל האפשר בכתיבתו.
סכאו, משווה את גישתו זו של אל-בירוני ל.
כתיבתו של אל-בירוני הייתה פואטית מאוד, מה שעשוי להפחית מעט מערכה ההיסטורי של היצירה בזמנים המודרניים.
היעדר תיאור הקרבות והפוליטיקה מוליך לאיבוד לחלוטין את החלקים האלה בתמונה.
עם זאת, רבים השתמשו בעבודתו של אל-בירוני כדי לבדוק עובדות היסטוריות ביצירות אחרות שאולי היו מעורפלות או שתקפותן הוטלה בספק.
אל-בירוני אסף לקטלוג מפורט, "איגרת בדבר רשימת ספרי מוחמד ב.
בחלק הראשון מפורטות עבודותיו של אל-ראזי הכוללים 184 כותרים המחולקים ל-11 קטגוריות: רפואה, מדעי הטבע' לוגיקה, מתמטיקה ואסטרונומיה, פירושים, תמציות פילוסופיה, מטאפיזיקה, תאולוגיה, אלכימיה, כפירה, ושונות.
אחריו מציג בירוני טבלה כרונולוגית של רופאים יוונים מאסקלפיוס ועד גלנוס, ואחריה הערות קצרות על תולדות הרפואה.
החלק השני כולל את רשימת היצירות הספרותיות של אל-בירוני עד לסוף שנת 1036. הוא מפרט 103 כותרים המחולקים ל-12 קטגוריות: אסטרונומיה, גאוגרפיה מתמטית, מתמטיקה, היבטים אסטרולוגיים ומעברים, מכשירים כרונומים אסטרונומיים, כרונולוגיה, כוכבי שביט, קטגוריה ללא כותרת, אסטרולוגיה, אנקדוטות, דת וספרים שכבר אינם ברשותו.
לאחר תיאור תחזיות של אסטרולוגים לגבי אורך חייו וחלום שחלם בשנת השישים ואחת לחייו, הוא מוסיף עוד עשרה כותרים של יצירות שלו ואחריו עשרים וחמישה כאלה שנכתבו בשמו.
קיימת רשימה של כ-146 יצירות של אל-בירוני.
מבין כל 146 היצירות השל אל-בירוני, רק 22 שרדו, ורק 13 מהן פורסמו.
ברשימה מצורפים שמות הספרים בערבית ובתעתיק לטיני.
"אל-הינד" או "מחקר ביקורתי על מה שההודים מספרים, בין אם זה מקובל על ההיגיון או סותר אותו" (Taḥqīq mā li-l-Hind, נכתב בערבית - تحقيق ما للهند من مقولة معقولة في العقل أو مرذولة, בתעתיק - כתאב אל-בירוני פי תחקיק מא לל-הנד) - תמצית הדת והפילוסופיה של הודו.
תרגם את הספר לגרמנית ולאחר מכן לאנגלית בשם Indica או Alberuni's India () הספר פורסם ב־1910.
"ספר הדרכה ביסודות אמנות האסטרולוגיה", (Kitab al-Tafhim li Awa'il Sina'at al-Tanjim, cgrch, נכתב בערבית - كتاب التفهيم لأوائل صناعة, בתעתיק - כיתאב-אל-תפהים לי-עוואיל סינאת אל-טנג'ים), מבוא מקיף לעקרונות האסטרולוגיה.
הטקסט כתוב בפורמט של שאלות ותשובות, והוא עוסק במדעים הדרושים לאסטרולוג: גאומטריה, אריתמטיקה, תורת המספרים, ואסטרולוגיה שיפוטית.
נכתב בערבית ובפרסית., תורגם מעותק בפרסית שנמצא במוזיאון הבריטי על ידי בשנת 1934. רוב יצירותיו של אל-בירוני נכתבו בערבית, השפה המדעית של תקופתו.
את Kitab al-Tafhim כתב בפרסית ובערבית כאחד, מה שמצביע על שליטתו בשתי השפות.
זהו מהחשובים בעבודות המדע המוקדמות בפרסית, ומהווה מקור עשיר לפרוזה וללקסיקוגרפיה פרסית.
הספר מכסה את ה - בצורה מפורטת ומיומנת.
קיים תיאור מקיף ומדעי של לוח השנה היהודי.).
תורגם לאנגלית תחת השם Chronology of Ancient Nations או העקבות שנותרו ממאות השנים האחרונות על ידי אדוארד סי.
"הקאנון המסאודי של האסטרונומיה" ( Al-Qānūn al-Masʿūdi, נכתב בערבית - قانون مسعودي, בתעתיק - אל-קורון מסאודי), אנציקלופדיה לאסטרונומיה, גאוגרפיה והנדסה, המוקדשת למסאוד, בנו של הסולטן הע'זנווי, מחמוד מע'זני.
בתרגום מערבית היה מעורב פאול קראוס עד סמוך למותו ב-1944.
" ספר על הפרמקופאה של הרפואה", (Kitab-al-Saydanah fi Al-Tibb, נכתב בערבית - كتاب العيدانة في طب, בתעתיק - כיתב אל-סיידלה פי אל-טיב), עבודה על תרופות ורפואה.
כרך שני, המכיל מבוא ארוך ופרשנות, יצא לאור על ידי ד"ר סמי חמארנה ממכון הסמית'סוניאן בחסות אותה קרן.
"סך הידע על אבנים יקרות" (The Book Most Comprehensive in Knowledge on Precious Stones, נכתב בערבית - الجماهر في معرفة الجواه, בתעתיק - כתאב אל-ג'מאהר פי מרפת אל-ג'וואהר), מדריך גאולוגיה על מינרלים ואבני חן.
הספר תורגם לאנגלית ב-1936 ולרוסית ב-1968.
בספר, הוא מקיים דיון על האצטרולב שהומצא על ידי בן זמנו אבו סעיד אחמד אל-סיזי, שהניח שהסיבוב היומי לכאורה של הספירות השמימיות נובע מתנועת כדור הארץ ולא מתנועת הספירות השמימיות עצמן.
אל-בירוני העיר בקצרה שאף על פי שתנועת כדור הארץ אפשרית בהחלט, זוהי בעיה של פילוסופים של הטבע, ולא של מתמטיקאים, שביניהם הוא מנה את עצמו.
הוא פוטר זאת כהרהור לא מעשי..
כמו כן קיימים שני טקסטים בערבית שלא פורסמו ותורגמו בסוף 2019 על ידי החוקר האירני, Pouyan Rezvani במסגרת עבודת גמר שלו לקבלת תואר Ph.d.
מדריך משתמש יסודי לאצטרולב סטנדרטי מסוגים שאסטרונומים אסלאמיים אחרים מימי הביניים גם כן כתבו.
"היסטוריה של מחמוד מע'זני ואביו" - .
"איגרת בדבר רשימת ספרי מוחמד ב.
קטלוג מפורט של יצירות ראזי ושל יצירותיו של אל-בירוני.
טוענים שאל-בירוני מדד את קוטר כדור הארץ בצורה מדויקת יותר מכל אדם אחר לפני המאה ה-17, שיער את קיומן של צפון ודרום אמריקה כיבשות מיושבות, והמציא את השיטה הראשונה של חישוב תאריכים בעולם.
נאמר עליו שהוא ייסד הן את האסטרונומיה והן את הטריגונומטריה כתחומי חקירה עצמאיים וקידם את תחום הטריגונומטריה הכדורית.
מעטים התעלו עליו בקביעתם שהמתמטיקה יכולה לייצג נאמנה את המציאות.
באמצעות נוסחה שלא הופיעה שוב עד המאה ה-17, הוא המציא את הדוגמה הראשונה לחשבון של הפרשים סופיים, בעזרת מכשירים פשוטים אך מתוחכמים ביותר בתכנונו שלו, כמו גם מתודולוגיות חדשות בגאומטריה ובחשבון.
נטען כי הוא השתמש באותה שיטה חדשנית כדי להרחיב את הפרמטרים של העולם הידוע ואף שיער את קיומם של צפון ודרום אמריקה כיבשות מיושבות.
כמו כן זוקפים לזכותו של בירוני את המצאת הרעיון של כבידה סגולית ושקילת מינרלים ברמת דיוק שלא עלתה עליה עד העת החדשה.
יתר על כן, הוא היה חלוץ בתחומי האנתרופולוגיה התרבותית והסוציולוגיה והרחיב במידה רבה את חקר ההיסטוריה של המדע, ההידרוסטטיקה והמחקר ההשוואתי של הדת.
נמצא מי שטען שהוא היה הראשון שהכניס את פילוסופיית היוגה ההודית למזרח התיכון ולעולם המערבי.
כמה מומחים טוענים כי הוא המציא את הרעיון של זמן עולמי משולב והיסטוריה עולמית וכי הוא הקדים את האירופים של הרנסאנס בבניית כדור הארץ של העולם ובהצעת תיאוריה של אוקיינוגרפיה.
חידושיו בכל התחומים הללו שילבו מתמטיקה מתוחכמת עם הערכה של השפעת השפה, הדת והתרבות על חיי האדם.
למרות הישגיו, לא הפך שמו לשם מוכר בכל בית.
(שמו היה קשה לציטוט ולהיגוי במערב.
נטו לקצר את שמו ל"אלברוניוס").
עבודתו לא שמשה אסמכתא ולא והוזכרה על ידי חוקרים.
מאות שנים מאוחר יותר הראג' הבריטי, בחן מחדש את כתביו על הודו.
יחד עם זאת, בעידן המודרני, בירוני זכה לשבחים כ"דה וינצ'י בן המאה ה-11", "אחד המלומדים הגדולים בכל הזמנים", "מבשר הרנסאנס", "תופעה בתולדות לימוד המזרח", "גאון אוניברסלי", ובפשטות, "המאסטר".
בשנת 1927, ג'ורג' סרטון, כימאי יליד בלגיה, שהיה חלוץ המחקר השיטתי של ההיסטוריה של המדע, הכריז עליו כ"אנדרטה הטובה ביותר ללימודי האסלאם".
יום הולדתו ה-1050 של אל-בירוני (973–1050 בקירוב), נרשם במשותף ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו 2022–2023 כחוקר ואיש אשכולות איראני בתור הזהב האסלאמי, עבור איראן, אוזבקיסטן וטג'יקיסטן.
כמו כן, נערכה לכבוד יום הולדתו, בחודש ספטמבר 2023 תערוכה "אבו ריחן בירוני: מסעות גאוגרפיים ואינטלקטואליים" במטה אונסק"ו בפריז.
הושמע שם קונצרט של המשלחת האוזבקית לכבודו.
האי בירוני באנטארקטיקה נקרא על שמו של אל-בירוני.
ביוני 2009, איראן תרמה ביתן למשרד האומות המאוחדות בווינה – המוצב ברחבת הזיכרון המרכזית של המרכז הבינלאומי של וינה.
הוא נקרא ביתן המלומדים, ומציג את פסליהם של ארבעה חוקרים איראנים בולטים: אבן-סינא, אבו ריהן בירוני, זכריה ראזי (אל-ראזי) ועומר חי'אם.
פסל לכבודו של אבו ריחן בירוני עומד לקום במתחם אוניברסיטת (JMI) בניו דלהי, בהודו.
עיר הולדתו של המדען, כאת', נקראה על שמו בשנת 1957.
רחובותיהן של ערים רבות באוזבקיסטן: חיווה, אורגנץ' (עיר גדולה במחוז ח'ווארזם באוזבקיסטן), בוכרה, סמרקנד, תרמז, טשקנט, פרגנה, אנדיז'ן, גוליסטן נושאים את שמו של אל-בירוני.
המכון ללימודי המזרח בטשקנט והמכון הטכנולוגי של טשקנט נקראים על שמו של אבו ריחן בירוני.
כמו כן, בטשקנט קיימת תחנת מטרו "בירוני" ואנדרטאות של בירוני מותקנות בטשקנט (אוזבקיסטן), במשהד ובטהראן (איראן).
בשנת 1973 נערכו באוזבקיסטן אירועים שהוקדשו ליום השנה ה-1000 להולדתו של אל-בירוני.
טולסטוב, שהוליך משלחת חקר ח'ווארזם העתיקה, הקדיש את ספרו "בעקבות עקבות הציוויליזציה הח'ווארזמית העתיקה" לבן ח'ווארזם אבו ריחן אל-בירוני.
בחודש יוני 2023 נערכה בעיר חיווה אולימפיאדה בינלאומית בכימיה, לנוער, על שם אבו ריחן בירוני.
באיראן חוגגים מהנדסי מדידות ביום הולדתו של אל-בירוני.
סרט על חייו של אל-בירוני, "אבו ריחן ברוני", יצא למסכים בברית המועצות בשנת 1974.
בדרמה ההיסטורית ההודית, , הסוקרת היסטוריה בת 5,000 שנה של הודו מראשיתה ועד עצמאותה מהבריטים בשנת 1947 (הסדרה בת 53 פרקים מבוססת על הספר "גילוי הודו" (1946) מאת ג'.
נהרו, והופקה על ידי דורדרשאן, אחד מארגוני השידור הגדולים בהודו), השחקן אירפאן חאן גילם את אל-בירוני.
אל-בודייע היא עיירת חוף הממוקמת באזור הצפון-מערבי של האי בחריין, במחוז הצפון של ממלכת בחריין.
היא שכנה לכפרים דיראז ובני ג'מרה.
עיירה קטנה לחופי בחריין, נוסדה על ידי שבט הדוואסירי.
בשנת 1923, בעקבות סכסוך עם השלטון הקולוניאלי הבריטי, עזב רוב השבט את אל-בודייע ועבר לערב הסעודית.
עם זאת, רבים מבני שבט הדוואסירי חזרו מאוחר יותר לאל-בודייע, וחלקם ממשיכים להתגורר בכפר עד היום.
לפני גילוי הנפט בבחריין, רוב תושבי אל-בודייע היו מעורבים בתעשיית צלילת פנינים ודיג.
לפי כתב העת של המפרץ הפרסי, עומאן ומרכז ערב בשנת 1917, הכפר אל-בודייע היה מורכב משלושה רבעים נפרדים: פאריק-אל אמארה, סכר פאריק-אל (הממוקם על ראס-בודאיה) ופאריק-אל-בודאיה (הרובע העתיק ביותר).
בעיירה התאפיינה במספר ניכר של בתי אבן ובקתות קנים.
האוכלוסייה המוערכת הגיעה לכ-8,000 איש, כולם מאמיני האסלאם הסוני; רוב תושבי אל-בודייע (800 בתים) השתייכו לשבט הדוואסיר, אך לצדם חיו גם קבוצות נוספות: שבט האמארה (100 בתים), בני חוואלה (50 בתים), "כושים חופשיים" (200 בתים) ועבדים שחורים (450 בתים).
תפסה מקום מרכזי בכלכלת העיירה.
למעלה ממחצית מ-100 הסירות בנמל שימשו לצלילה, מה שהעיד על חשיבותה של תעשייה זו לפרנסת התושבים.
בעיירה היו גם 3 בתי ספר לקוראן.
ענייניה הפנימיים של העיירה טופלו על ידי השייח' מהדוואסיר, ללא הפרעה של השייח' של בחריין.
אל-בודייע קיבלה באופן מסורתי את אספקת המים שלה מבארות במטעי התמרים הסמוכים בכפרים דיראז ובני ג'מרה בהתאמה.
זהו כעת המיקום של מרבית החוות, האורוות והחוות המסורתיות של משפחות המפרץ.
העיירה משמשת כנקודת קצה אחת של דרך אל-בודייע, העוברת למנאמה, בירת בחריין.
שתי בעיות סביבתיות עיקריות פוגעות באזור דרך אל-בודייע:
כריתת יערות: גלי בנייה גרמו לכריתת אלפי עצי דקל פראיים.
עצים אלו שימשו כמסננים טבעיים מפני השמש הקופחת, והיעדרם גורם להתחממות האזור.
חדירת מי ים לאקוויפרים: תהליך הבנייה של נמל הים "מינה סלמאן" בשנות ה-50 גרם לחדירת מי ים לאקוויפרים תת-קרקעיים טבעיים.
חדירה זו פוגעת באיכות מי השתייה באזור.
בעבר, דרך אל-בודייע נחשבה לאחד האזורים היחידים בבחריין שנהנו מצל טבעי.
כיום, כתוצאה מכריתת העצים והתפתחות הבנייה, אופיו הייחודי של האזור הולך ונעלם.
אל-בּוּרְע'לִיֶה הוא כפר שיעי לבנוני בנפת צור במחוז דרום לבנון.
הכפר שוכן במישור החוף הלבנוני, פחות מקילומטר מזרחית לים, כ-6 קילומטרים צפונית לעיר צור.
כ-4 קילומטרים מזרחית לכפר נמצאים הכפרים בורג' רחאל ועבאסיה.
בעבר הייתה במקום חווה חקלאית קטנה בשם מֻחַיְלִיבּ.
מקור השם הוא מהמילה מַחְלוּב (محلوب), שהיא צורת הקטנה של "חלב", או משהו שקשור לתהליך החליבה.
שם היישוב שונה ל"אל-בורע'ליה" על שם בעל החווה, סעיד ברע'ל (سعيد برغل), שהיה אדם חשוב באזור דמשק שבסוריה.
על פי סברה אחרת, המקום נקרא על שם בעל האדמות מחמוד ברע'ל (محمود برغل).
אחרי 1948 הגיעו ליישוב פליטים פלסטינים והתגוררו במחנה פליטים זמני.
מאוחר יותר הם התיישבו בבתים ביישוב.
אל-בִּדָע היא שכונה בדוחה, בירת קטר.
במאה ה-19 זו הייתה העיירה הגדולה ביותר בקטר, ודוחה, לפני שגדלה, הייתה פרוור שלה.
אל-בדע, הוכרזה כמחוז (District) בתוך עיריית דוחה בסוף המאה ה-20.
הדיוואן האמירי של קטר (המשרד הנשיאותי) נמצא מאז 1915, באל-בדע במבנה שהיה קודם לכן מבצר עות'מאני נטוש.
(ب.د.ع.) מורה על התחלת דבר חדש, המצאה, חידוש.
האזור היה שומם וכאשר יושב לראשונה, נקרא כך.
התיעוד המוקדם ביותר של אל-בדע הוא משנת 1681. המקום הוזכר על ידי נזירים כרמליתים, בספר על אודות יישובים בקטר.
בתחילת המאה התשע עשרה, אל-בדע הפכה לעיירה החשובה ביותר בקטר לאחר חורבנה של א-זובארה בשנת 1811.
דייוויד סיטון (David Seaton), דיפלומט בריטי תושב מסקט, דיווח על המקום ב-1801:
בינואר 1823, דיפלומט בשם ג'ון מקלאוד (John MacLeod) ביקר באל-בדע ונפגש עם השליט והמייסד של דוחה, בוהור בן ג'וברון (Buhur bin Jubrun), שהיה ראש שבט .
מקלאוד ציין כי אל-בדע הייתה נמל המסחר היחיד המשמעותי בחצי האי באותה תקופה.
לאחר ייסודה של דוחה, ערבבו ב"רשומות" את העיר עם אל-בדע, בשל קרבתן הרבה.
באותה שנה, מיפו בריטים את האזור על אף ששני היישובים מופו בנפרד, בתיאור הכתוב הם הוזכרו בשם הקיבוצי אל -בדע.
בשנת 1847 נהרסה אל-בדע על ידי השייח' של בחריין ותושביה הועברו לבחריין.
השייח' גם הטיל מצור כלכלי על העיר בשנת 1852. בשנת 1867 נשלחו מספר רב של ספינות וחיילים מבחריין כדי להעניש את תושבי אל וכרה ואל-בדע.
בהמשך, נהרסו שתי הערים הקטריות במה שנודע מאוחר יותר כ.
בשנת 1871 הפכה קטר למחוז של האימפריה העות'מאנית, ואל-בדע הוכרה כבירת המחוז.
מבצר אל בידה שימש כמעוז אחרון לכוחות העות'מאנים ב ב-1893. דו"ח עות'מאני שנערך באותה שנה דיווח כי בעיירות אל-בדע ודוחה יש אוכלוסייה של 6,000 תושבים, תוך התייחסות לשתי העיירות בשם "קטר".
אל-בדע הוגדרה כחלק המערבי של קטר.
בשנת 1908 אל-בדע תוארה כעיירה גדולה לצד נמל טבעי, אך בשל השוניות שבו, כלי שיט בשוקע של יותר מ-5 מטרים אינם יכולים לעבור.
הארץ מתוארת כמדבר אבן בגובה 12–15 מטרים מעל פני הים.
רוב התושבים עסקו בדיג פנינים והיו אנשי שבטים קטריים, בחרייניים וכן מהגרים מהופוף.
אל-ביאד היא עיר באלג'יריה, בירת מחוז אל-ביאד.
העיר הייתה ידועה בשם "Géryville" במהלך הקולוניזציה הצרפתית של אלג'יריה.
העיר מוקפת הרים מדרום, מצפון ומצפון מזרח.
אוכלוסייתה מונה כמאתיים אלף איש.
המקומיים מתפרנסים ממרעה וחקלאות, והאזור עשיר בצאן ובקר.
האקלים מאופיין בקור עז בחורף ובחום רב בקיץ.
זאת משום שהעיר משקיפה על המדבר ונחשבת לאחד מאזורי הרמות הגבוהות.
האקלים שלה מסווג כיבשתי, שכן הוא מאופיין באוויר קר מאוד, עם שפל המגיע ליותר מ-9 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, וירידת כמויות גדולות של שלג.
האזור מאופיין גם בסופות חול וגשמים מלוחים שאינם חומציים.
נתוני אקלים עבור אל ביהד (1991–2020)חוֹדֶשׁינוארפברוארמרץאפרילמאייונייוליאוגוסטספטמבראוקטוברנובמברדצמברשנתישיא מעלות צלזיוס (°F)21.1
מחוז אל-גַ'וְף הוא מחוז הנמצא בצפון מזרח תימן, בו הייתה קהילה יהודית דלילה, אך כזאת שהוציאה מתוכה רבנים חשובים.
כפר גדול (בין היחידים) של יהודים במחוז אל-ג'וף הוא כפר גיל, שבתוכו הייתה קהילה יהודית בעלת 30–40 משפחות.
בכפר זה שכנו ספרי התורה משה ותם.
אחד מהרבנים המפורסמים שיצא מתוך הכפר הזה הוא הרב יחיא סעיד שרארה.
בשנת 1948, לאחר מותו (בהתנקשות בחייו) של האמאם יחיא (שהיה חסיד ואוהב ליהודים), החלו פרעות ביהודי תימן.
גם במחוז אל-ג'וף היו פרעות, אך לא היו כמעט פגיעות בנפש, אם כי היו פגיעות גדולות במיוחד ברכוש היהודים במחוז.
זאיין א-דין סייד אסמאעיל בן אל-חוסיין אל-ג'ורג'אני היה רופא פרסי מלכותי ידוע, בן המאה ה-12.
מוצא של אל-ג'ורג'אני, כפי שמעיד שמו, היה מהעיר הפרסית ג'ורג'אן.
בשלב מסוים בחייו הוא היה תלמידם של הרופאים אבן עאדי סדיק ואחמד אבן פארוק.
בשנת 1110, בהיותו כבר בן למעלה מ-70, עבר אל-ג'ורג'אני לח'ווארזם, פרובינציה פרסית עתיקה במרכז אסיה, שם מונה לרופא החצר של השאה של ח'ווארזם, קוטבּ א-דין מוחמד בן אנוש-תגין.
הוא התגורר שם שנים רבות, ולקראת סוף חייו עבר לעיר מרוו, הבירה הסלג'וקית, ושם נפטר.
אל-ג'ורג'אני פרסם מספר ספרים, הידוע בהם הוא המילון הרפואי המפורסם שלו, "התזאורוס של השאה של ח'ווארזם", אותו הקדיש לאדונו.
לפי סברה שהעלה יאן-גוסטאף ליונגרן, אל-ג'ורג'אני בן המאה ה-12 היה הראשון שתיאר את מחלת גרייבס, הפרעה אוטואימונית הגורמת בדרך כלל לעודף פעילות של בלוטת התריס.
ליונגרן מבסס סברה זו על קטע בתזאורוס של אל-ג'ורג'אני בו מתוארים נפיחות בלוטת התריס ובלט העין הנובעת ממנה.
אל-גַ'זִירַה (ערבית: الجزيرة; תעתיק מדויק: אלג'זירה, תרגום: "האי", קרי "חצי האי ערב") היא רשת בינלאומית ערבית שמרכזה בדוחה בירת קטר, ומשדרת בערבית ובאנגלית.
היא הוקמה על ידי אמיר קטר, שייח' חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, לאחר שהדיח את אביו מהשלטון.
הרשת זכתה לפרסום בין-לאומי רב כששידרה קלטות של אל-קאעידה, ובראשם את אוסאמה בן לאדן לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
בנוסף מפעילה הרשת ערוץ ספורט, ערוץ חי המשדר ועדות וכנסים, ערוץ דוקומנטרי, ערוץ לילדים ומספר אתרי אינטרנט.
אל ג'זירה זמינה ביותר מ-150 מדינות וטריטוריות ויש לה קהל עולמי של למעלה מ-450 מיליון איש.
אל ג'זירה, שנוצרה כערוץ טלוויזיה לווייני המספק חדשות ואקטואליה בערבית, התפתחה מאז לרשת מדיה רב-גונית הכוללת פלטפורמות שונות כגון ערוצי טלוויזיה מקוונים, ערוצי טלוויזיה ייעודיים בשפות רבות ועוד.
מערך החדשות של הרשת מונה כיום 70 סוכנויות ברחבי העולם המשותפות לערוצי הרשת ולפעילותה.
הרשת, הפועלת בעיקר במדינות ערב, ספגה ביקורת רבה על חוסר נייטרלית והטיה אנטי-ציונית.
הרשת החלה את דרכה עם תקציב של כ־150 מיליון דולר, שהעניק אמיר קטר חמד בן ח'ליפה לאחר שתפס את השלטון במדינה.
הרשת החלה לשדר ב-1996. רבים מעובדי המחלקה בערבית של BBC עברו לאל-ג'זירה, ביניהם פייסל אל-קאסם, המגיש של "הכיוון ההפוך" הפופולרית ברשת.
הרשת ניסתה להגדיל את מספר צופיה בעזרת הצגת תכנים שנויים במחלוקת בנוגע למדינות המפרץ הפרסי, יחסי לבנון–סוריה והרשות השופטת במצרים.
שידור הקלטות של אוסאמה בן לאדן ואל-קאעידה הגדילו את שיעורי הצפייה בה.
הרשת שברה מונופול שהיה לערב הסעודית על ערוצי הלוויין הכלל-ערביים, והעלתה לסדר היום סוגיות לא נעימות למנהיגים הערבים.
עקב כך קמו רשתות מתחרות, כמו אל-קאהירה המצרית ו"אל-חורה" האמריקאית, אך החשובה שבהן היא רשת "אל-ערביה" הסעודית.
אלג'זירה שאפה להתבסס על מכירת זמן פרסום, אך ניסיונה כשל, בעיקר משום שהבעלים הסעודיים של רשתות שידור ערביות אחרות איימו להפסיק לפרסם חברות שיפרסמו באל-ג'זירה.
נכון ל-2004, תקציב הרשת הוא כ-120 מיליון דולר, מתוכם בין 40–50 מיליון מאמיר קטר.
ב-4 ביולי 2005 הודיעה אל-ג'זירה על כוונתה להעלות בלוויין - שירות טלוויזיה בשפה האנגלית.
הערוץ החדש עלה לאוויר ב-15 בנובמבר 2006. לערוץ זה מרכזי שידור בדוחה, אתונה, בואנוס איירס, לונדון, קואלה לומפור ווושינגטון, והוא משדר 24 שעות ביממה, מהן 12 מדוחה וארבע שעות מכל אחד מהמקומות הבאים: לונדון, קואלה לומפור וושינגטון.
העיתונאי הפלסטיני ודאח חנפר, ניהל את ערוץ אל-ג'זירה מ-2003, וב-2006 מונה למנכ"ל הרשת כולה.
כיום נחשבת התחנה לאחד מערוצי התקשורת המרכזיים בעולם.
היא מאופיינת ביכולת לסקר ידיעות היישר מהשטח, הודות לפריסתה הרחבה בעולם.
ב-3 בינואר 2013 הודיעה רשת אל-ג'זירה על רכישת תחנת הטלוויזיה האמריקנית Current TV, זאת כחלק מניסיונותיה לחדור לשוק האמריקאי ולהשפיע על דעת הקהל שם.
ואולם, כעבור כשנתיים נאלצה לסגור את השלוחה האמריקאית אחרי הפסדים מתמשכים.
איסורים במדינות שונות על פעילות הרשת
ישראל, איחוד האמירויות ומצרים אסרו על פעילות הרשת בתחומן.
בינואר 2025 אסרה הרשות הפלסטינית על פעילות הרשת בשטחה בעקבות טענות להפרת החוק, הסתה והתערבות בעניינים הפנימיים של הפלסטינים, בעיקר על רקע סיקור פעולת כוחות הביטחון במחנה הפליטים ג'נין.
במאי 2025 הסירה הרשות את המגבלות על הערוץ.
בזמן ההפגנות במצרים בתחילת 2011 שימשה אל-ג'זירה כגורם מרכזי בדִרבון ההמונים.
עקב כך, ב-30 בינואר 2011 סגרו השלטונות המצריים את משרדי אל-ג'זירה בקהיר, ובמקביל שובשו שידורי התחנה במדינה, הנקלטים באמצעות לווייני ניילסאט.
התחנה התאמצה להמשיך ולשדר למצרים בערוצים חלופיים.מאז הדחת מוחמד מורסי מכס הנשיאות במצרים, פועלים השלטונות לצמצום השפעת התחנה במדינה, בטענה כי היא חותרת תחת הנהגת ההפיכה הצבאית.
ב-29 באוגוסט 2013 הודיעו גורמי ממשל מצריים כי לתחנה אין אישור לפעול במצרים ותבעו מהגורמים האחראים לאכוף את האיסור.
ב-30 באוגוסט הודיעה הרשת כי 6 מעובדיה עצורים בידי שלטונות מצרים.
נוכחות הרשת בישראל החלה בסוף שנות ה-90, כשחברת הכבלים "תבל" החלה לשדר את הערוץ באזורי שידוריה בצפון.
בספטמבר 2000 תבעה אל-ג'זירה את "תבל" על כך ששידרה את הערוץ מבלי לקבל אישור ממנה, תוך הפרת זכויות יוצרים.
בכתב התביעה דרשה אל-ג'זירה 4 מיליון דולר פיצויים.
תוך חודש הגיעו שני הצדדים לפשרה, בה הוסכם כי תבל תעביר יותר מ-1.1 מיליון דולר, כפיצוי על שידורי התחנה תוך הפרת זכויות היוצרים, ותשלום עבור שידורי התחנה לשלוש שנים.
אל-ג'זירה העריכה באותה עת כי היו כ-15 אלף איש שצפו בערוץ באמצעות שידורי "תבל", בעיקר בנצרת ובכפרים בגליל.
במרץ 2000 קיבלה חברת הכבלים "מת"ב" אישור מהמועצה לשידורי כבלים ולוויין להוסיף את אל-ג'זירה לשידוריה, וביולי 2000, עם פתיחת שידורי הלוויין בישראל, החלה גם חברת yes לשדר את הערוץ.
ב-5 בדצמבר 2006 עלה לאוויר ערוץ "Al Jazeera English" בשידורי חברת yes, עשרים ואחד ימים לאחר שערוץ זה הושק לראשונה.
עד להחלטת הממשלה על הפסקת שידורי אל-ג'זירה בישראל ב-5 במאי 2024, ערוץ אל-ג'זירה (בשפה הערבית) שודר ב-yes וב-HOT, ו"Al Jazeera English" שודר ב-yes בלבד.
לטענת ישראל הצגתה באל-ג'זירה מוטה לטובת הפלסטינים.
אל-ג'זירה דחתה אשמה זו בטענה שהיא שומרת על "נייטרליות ואובייקטיביות" ומציגה גם את הנרטיב הישראלי.
לרשת יש כמה כתבים בישראל, אחד מהם – אליאס כראם (إلياس كرام) ערבי ישראלי.
כראם הוא בוגר אוניברסיטת חיפה והיה עורך בעיתון הערבי-הישראלי "כל אל-ערב".
כראם מוצג כמי שנולד בפלסטין ב-1977, ולאומיותו מוגדרת "פלסטינית", אולם בתיאור תפקידו כתוב שהוא כתב אל-ג'זירה בצפון ישראל.
מבחינת המינוח המקובל באל-ג'זירה, ישראל היא ישות קיימת ומוכרת, אולם הרשת נמנעת מהגדרת אחד מכתביה כישראלי.
יש המבקשים ללמוד על מדיניות הסיקור של אל-ג'זירה כלפי ישראל מתוך אופן ההצגה האמור.
ב-13 במרץ 2008 שללה ממשלת ישראל מאל-ג'זירה את הרשות לשדר מישראל בנימוק של "סיקור לא הוגן" של תקיפות צה"ל בעזה.
טענות ממשלת ישראל נתמכו על ידי כתבים של רשתות חדשות מסחריות אחרות כגון צבי יחזקאלי ושמרית מאיר וקבעו, בין השאר, כי אל-ג'זירה נמנעה מלדווח על שיגור רקטות של ארגוני הטרור מרצועת עזה לשטח ישראל ולמקומות ישוב של אוכלוסייה אזרחית; בין היתר שהתפוצצו בשדרות ובאשקלון.
כמו כן, נמנעה אל-ג'זירה מלדווח כי פעולת צה"ל באה בתגובה לשיגורי הרקטות ובמטרה להפסיקם, ומהצד השני, הרבתה לשדר בשידורים חוזרים תצלומי תקריב של גופות ילדים שנהרגו בעזה, גם כשלא היה ברור אם נהרגו מאש כוחות צה"ל או כתוצאה מהתפוצצות חומרי נפץ בשימוש חברי ארגוני הטרור הפלסטיניים.
כמו כן, הציגה קריקטורות של מנהיגים ישראלים במדים נאציים תוך השוואתם לאדולף היטלר.
אל-ג'זירה טענה בתגובה כי היא משדרת דיווחים על המציאות כפי שהיא.
מחמוד א-זהאר, מבכירי ארגון הטרור חמאס בעזה, הודה עם סיום הלחימה בעזה לערוץ אל-אקצה השייך לחמאס ולרשת אל-ג'זירה על עזרתם.
באוגוסט 2011 נעצר בישראל מנהל לשכת אל-ג'זירה באפגניסטן, סאמר עלאווי, והורשע בעקבות עסקת טיעון בסיוע לחמאס.
ב-26 ביולי 2017 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו כי הוא מתכוון לפעול לסגירת משרדי הערוץ בירושלים בטענה ש"רשת אל-ג'זירה לא מפסיקה להתסיס לאלימות סביב הר הבית".
ב-8 באוגוסט 2017 הודיע משרד התקשורת בראשותו של השר איוב קרא שהוא יסגור את שידורי אל-ג'זירה בישראל.
באוגוסט 2017 שידר הערוץ בדיה עיתונאית בדמות ראיון שבו העידה מי ששירתה בצה"ל בתפקיד מנהלתי כי הרגה ילדים במסגרת שירותה.
הריאיון היה חלק מתוכנית בידור אוקראינית והיה ידוע כשקר, אך שודר באל-ג'זירה והוצג כאמת.
ב־20 באוקטובר 2023 על רקע המלחמה אישרה הממשלה תקנות לשעת חירום שיאפשרו את סגירת התחנה, לאחר הצגת הוכחות כי היא מסייעת לאויב, משדרת תעמולה בשירות החמאס בערבית ובאנגלית לצופים בכל העולם, ואף מעבירה מידע רגיש לחמאס.
עם זאת ב-26 באוקטובר פורסם כי ראש הממשלה נתניהו מסרב להעלות את סגירת שידורי אל-ג'זירה לאישור הקבינט הביטחוני-מדיני.
ב-16 בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, התראיינה לתחנה מירב לשם גונן, אמא של רומי גונן, אשר נחטפה מרכבו של בן שמעוני בכביש 232, בעת שברחה מהטבח בפסטיבל נובה.
האם התראיינה לאל-ג'זירה במטרה להעביר מסר לעולם הערבי.
העיתונאי שראיין אותה, שאל אותה כי האם יש הוכחות לטבח שבעה באוקטובר ולאלימות מינית, ולאחר מכן צירף לריאיון את האחראי על תיק האסירים בחמאס.
בעקבות זאת גונן פוצצה את הראיון, ומטה המשפחות להחזרת החטופים והנעדרים תרעומת על אי עמידה בסיכומים מצד הערוץ.
ב-12 ביוני 2024 התפרסם סרטון וידאו של תושב נוסייראת, בו הוא בוכה ומקלל את הנהגת חמאס שהמיטו אסון על עמם, לאחר שנפצע במבצע ארנון, בו לפי פרסומי חמאס נהרגו מעל 200 פלסטינים.
עם זאת, באל-ג'זירה הוצג הסרטון הערוך, הוסרו ממנו הקטעים בהם הוא מאשים את הנהגת חמאס בנעשה, בצורה שנראה שהוא מאשים את ישראל.
ב-10 במאי 2025 אל-ג'זירה פרסמה תחקיר המאשים את התקשורת הישראלית בנרמול של "רצח עם" כהגדרתה, כנגד הפלסטינים בעזה.
באוקטובר 2025 פרסם מרכז המידע למודיעין ולטרור סקירה של אירועים בהם אל-ג'זירה מעניקה עדיפות לגורמי אסלאם סוני קיצוני ובכללם חמאס.
במסגרת הסקירה הוצג סיוע של אל-ג'זירה ללוחמה הפסיכולוגית של חמאס, מסמכים שנתפסו כשלל והראו שיתוף פעולה ותיאום שיטתי לאורך זמן עם חמאס, וסיקור התואם את הנרטיב שחמאס מבקשת לקדם.
החוק לסגירת שידורי ערוץ אל-ג'זירה בישראל ויישומו
ב-1 באפריל 2024 אושר בכנסת חוק מניעת פגיעת גוף שידורים זר בביטחון המדינה, שיאפשר את הגבלת פעילות הערוץ בישראל.
בהתאם לחוק זה, ב-5 במאי 2024 אישרה ממשלת ישראל פה אחד את סגירת ערוץ אל-ג'זירה בישראל.
שרי "המחנה הממלכתי" נעדרו מההצבעה.
החלטת הסגירה מומשה שעות ספורות לאחר אישור הממשלה.
ב-21 במאי 2024 החרים משרד התקשורת ציוד מסוכנות הידיעות האמריקאית Associated Press, שבין לקוחותיה נמצא גם ערוץ אל-ג'זירה, כחלק מיישום החוק.
לאחר מספר שעות ביטל משרד התקשורת את הפעולה בעקבות לחץ אמריקאי.
ברוח חוק זה, בלילה שבין 21 ל-22 בספטמבר 2024 כוחות צה"ל פשטו על משרדי ערוץ אל ג'זירה ברמאללה לפי צו של מפקד פיקוד המרכז, אבי בלוט, סגרו את משרדי הערוץ והחרימו את הציוד במקום.
רוב האירוע תועד על ידי מצלמות אל ג'זירה עד להחרמתן על ידי צה"ל.
אל-בַּסַּה היה כפר ערבי גדול בגליל המערבי כקילומטר וחצי דרומית לגבול הצפון (עם לבנון) וכ-4 קילומטרים דרומית מזרחית לראש הנקרה.
בתקופת המנדט הבריטי היה שייך לנפת עכו במחוז הגליל.
במלחמת העצמאות במסגרת מבצע בן עמי ב-14 במאי 1948 הכפר נכבש ותושביו ברחו או גורשו אל מעבר לגבול הלבנון.
שרידיו נמצאים בשטח המוניציפלי של המועצה המקומית שלומי.
המקום בו היה מצוי הכפר היה מיושב עוד מימי הבית השני.
בתלמוד מוזכר הכפר "בצת" שתושביו היהודיים היו חייבים במעשרות, על-אף שהיו בתחום צור.
גם בספר "מלחמת היהודים" של יוסף בן מתתיהו מוזכר יישוב בשם "בקה" שעל גבול הגליל וארץ צור.
היישוב היה מוכר כ"לה בסה" בתקופת מסעות הצלב.
במאה ה-16 מוזכר היישוב ברשומות כבעל אוכלוסייה של 550 נפשות.
בשנת 1863 ביקר בכפר הנרי בייקר טריסטראם, כומר וחוקר מקרא בריטי, כחלק ממסע מחקר בארץ ישראל, לפיו תושבי הכפר היו נוצרים ברובם וייצרו בעיקר עורות עזים, שמן זית, טבק ודבש.
בשנת 1882 הקים השלטון העות'מאני בית ספר יסודי לבנים בכפר, כמו כן היו בו בית ספר יסודי לבנות ובית ספר תיכון פרטי.
בסוף המאה ה-19 התגוררו בכפר 1,050 תושבים.
בשנת 1922 הפך הכפר למועצה מקומית וב-1925 צורף לשטח המנדט הבריטי בעקבות קביעת הגבול בין הבריטים לצרפתים (הכפר נחשב קודם לכן לחלק מלבנון).
בשנת 1927 כלל היישוב אוכלוסייה מעורבת של נוצרים מעדות שונות, פרוטסטנטים, קתולים, יוונים אורתודוקסים, מוסלמים ומתואלים - מוסלמים שיעים.
רוב אוכלוסיית היישוב הייתה נוצרית.
היישוב התפרנס בעיקר מגידול זיתים והוקמה בו מכללה, ששימשה את תושבי הצפון.
בשנת 1938 שכן בסמוך לבסה מחנה מקימי גדר הצפון, פועלים ונוטרים יהודים.
מסיבת הסיום של הקמת הגדר נערכה במחנה בסה ב-31 ביולי 1938. בסמוך לבסה הוקמה בתקופה זו מצודת טגארט, מדגם מצדית, המצויה כיום בכניסה למושב יערה, וזאת כחלק מהתפיסה הביטחונית שליוותה את הקמת הגדר, חלוקת השטח לתאים הנשלטים על ידי מצודות ופילבוקסים.
הכפר היה שייך לנפת עכו במחוז הגליל.
על פי סקר הכפרים 1945 היו שטחי אדמותיו 25,357 דונם והתגוררו בו 2,950 נפשות.
לפי תוכנית החלוקה, יועדו שטחי הכפר להיכלל בשטח המדינה הערבית.
במלחמת העצמאות ב"מבצע בן עמי" ביום 14 במאי 1948 נשלחה יחידה אחת לכבוש את הכפר הסמוך א-זיב ויחידה שנייה נשלחה לעבר אל-בסה.
לפי ספרו של אפרים תלמי, א-זיב נכבשה לאחר קרב עקשני ותושביו החלו לצאת ממנו צפונה לעבר גבול הלבנון.
לפי תלמי, במקביל הקרב באל-בסה (הסמוך יותר לגבול הלבנון) נמשך עד שהתנגדותם של התושבים נשברה, משהגיעו אליהם הפליטים הראשונים מהכפר א-זיב ורובם נמלטו צפונה מעבר לגבול הלבנון.
לפי בני מוריס, נמלטו תושבי א-זיב ברגע שהחלה הפצצת המרגמות.
לגבי אל-בסה, כותב מוריס כי הנשים והטף פונו עוד קודם למבצע בן-עמי, ובתחילת המתקפה נותרו בו כמה מאות קשישים ולוחמי מיליציה חמושים, שנמלטו ברובם עם תחילת הקרב.
חלק מהמשפחות שנותרו בכפר יצאו צפונה לפי הוראת הכוחות בשטח.
עוד הוא כותב כי כמאה אנשים נוספים, בעיקר נוצרים וזקנים, הועברו לכפר אל-מזרעה, הכפר היחיד באזור שלא פונה מכל תושביו.
בסוף יולי 1948 ביקר בכפר עיתונאי "מעריב" ודיווח שהכפר נטוש, אך כל בתיו עדיין עומדים, הוא כתב:.
כ-5 אחוזים מתושבי הכפר נותרו בישראל אך נאלצו לעבור ליישובים אחרים.
רוב בתי הכפר נהרסו לאחר כיבושו.
כבר במהלך השנה הראשונה לאחר כיבוש הכפר, יושבו בו עולים חדשים.
בשטחו התגוררו מייסדי המושב בצת, ובשנת 1951 עברו המייסדים לאתר הקבע בסמוך.
בשנת 1950 החלה הקמתה של עיירת הפיתוח שלומי דרומית לכפר, על שטחיו החקלאיים.
כיום הכפר חרב, פרט לשלוש הכנסיות (הפרוטסטנטית, הקתולית, והיוונית אורתודוקסית) ומסגד, המצויים מזרחית לאזור התעשייה של שלומי.
מעטים מתושבי היישוב בעבר שומרים על החורבות, ועוסקים בשיפוצן.
ד"ר א"י ברוור, "הארץ", ספר לידיעת ארץ ישראל, מהדורה שנייה, 1929.
שוקרי עראף, מישור החוף של הגליל המערבי במאה ה-19, החוג האזורי לידיעת הארץ, 1973, עמ' 30
מחוז אל-בקאע הוא אחד ממחוזות לבנון.
הוא נמצא בחלק המזרחי של לבנון וגובל עם סוריה.
בירת המחוז היא העיר זחלה.
המחוז הוא המרכז החקלאי של לבנון, ועוברת בו הדרך העתיקה בין לבנון לבין סוריה ושאר העולם הערבי.
המחוז ידוע בתעשיית היין שלו, במטבח הייחודי שלו, ובפסטיבלים שמתקיימים בו מדי קיץ.
המחוז משתרע על פני שטח של 1,271 קמ"ר.
שטח המחוז חופף לחלק הדרומי של בקעת הלבנון.
הוא ממוקם במזרח לבנון, וגובל בסוריה במזרח.
האזור כולו הוא שטח נמוך המוקף רכסי הרים מסביבו – הרי הלבנון במערב והרי מול הלבנון במזרח.
בעבר שטחי מחוז בעלבכ-אלהרמל היו חלק מהמחוז והוא היה המחוז הגדול ביותר בלבנון מבחינת שטח.
מחוז אל-בקאע מחולק לשלוש נפות:
בדיע א־זמאן אבו אל-עז בן אסמאעיל בן א־רזאז אל־ג'זארי היה איש אשכולות מוסלמי: מלומד, ממציא, מהנדס, אומן ואמן.
ידוע בעיקר בשל "ספר הידע של התקנים מכניים גאוניים" שבו תיאר 50 התקנים מכניים מלאי המצאות והפתעות מסוגים שונים, יחד עם הוראות כיצד לבנות אותם.
דבר אינו ידוע על חייו של אל ג'זארי מלבד מה שכתוב בהקדמה לספרו.
בזמן כתיבת הספר הוא היה בשירותו של נאסיר אל דין, השליט הארתוקי בדיארבקיר.
הוא שרת את משפחת המלוכה החל ב-1181 (577 להג'רה) אצל השליט נור אל-דין מוחמד (אביו של נאסיר) והיה בשרות המשפחה, אצל אביו ואחיו של נאסיר, שקדמו לו, במשך עשרים וחמש שנים.
הארתוקים היו שושלת טורקמנית מצאצאי ארתוק ביי, מצביא מוסלמי שהיה מושל ירושלים ב-1086. במאה ה-12 השליטים הארתוקים שמרו על ממלכה עצמאית מול שכנותיה החזקות יותר, הסלג'וקים, הביזנטים והצלבנים.
עם כניסתו של צלאח א-דין האוטונומיה שלהם כמעט הסתיימה.
ב-1181 נור אל-דין הגיע להסדר עם צלאח א-דין אשר במסגרתו הוענקה לו דיארבקיר.
בספר אל ג'זארי מתאר את הדלת שהכין לארמון בדיארבקיר וסביר להניח שזה היה משכנו בכל התקופה.
אל ג'זארי היה מהנדס מעשי ואמן יותר מאשר תאורטיקן.
חלק ניכר ממכונותיו מבוסס על ניסוי וטעייה.
היל, מתרגם ה"ספר הידע של התקנים מכניים גאונים", מונה 11 עותקים ידועים.
הספר היה ככל הנראה פופולרי מאוד, משום שבהשוואה לספרים מתקופה זו, נותרו מספר רב של עותקים של כתב היד עד ימינו .
חלק מעבודתו של אל ג'זארי נוצר בהשראת מכונות קודמות, למשל שעון הטירה המונומנטלי שלו מתייחס לשעון מים מוקדם אשר מיוחס לארכימדס בפרק המזרקות הוא מצטט את האחים בנו מוסא וחולק על מערכת הבקרה שלהם.
בפרק על החליל המתמיד הוא מצטט עבודה שאבדה עם השנים של חיבת אללה ועוד.
אל ג'זארי מתאר את השינויים והשיפורים שהוא עשה לעבודה של קודמיו, אבל מוסיף התקנים, טכניקות ורכיבים שהם חידושים מקוריים אשר אינם מופיעים למיטב ידיעתינו אצל איש מקודמיו.
הספר כולל חמישים התקנים מכניים המחולקים לשש קטגוריות:
עשרה שעוני מים ושעונים המבוססים על נרות
עשרה כלים המיועדים להפך את המשתה ליותר מעניין ומשעשע
עשרה כדים ואגנים המיועדים לרחצה לפני התפילה או להקזת דם
עשר מזרקות המשנות את צורתן לסירוגין
חמש המצאות ייחודיות ובהן דלת הארמון בדיארבקיר, "רב בריח" ומכשיר מדידה
כל התקן מלווה בהסבר מילולי ובשרטוטים.
עיקר תרומתו של אל ג'זארי היא במנגנונים ייחודיים:
אלְ-גַ'זִירַה היא אחת מ-15 המדינות בסודאן.
המדינה נמצאת בין הנילוס הכחול והנילוס הלבן במזרח האזור המרכזי של סודאן.
שטחה כ-28,000 קמ"ר, ואוכלוסייתה המשוערת כ-5,000,000 נפש בשנת 2017. שמה של המדינה בא מהמילה הערבית לחצי אי.
וד מדני היא בירת המדינה.
המדינה משתרעת על אזור מאוכלס הניתן לעיבוד חקלאי.
מעט מאוד ידוע על האזור עד לימי הביניים.
האזור שהוא שטחה הדרומי של נוביה היה חלק מהממלכה הנוצרית של אלודיה בימי הביניים, ולאחר מכן הפך לחלק מממלכת סנאר של בני הפונג' המוסלמים.
בשנת 1925 החל השלטון הקולוניאלי הבריטי-מצרי המשותף ב"תוכנית ג'זירה", שמטרתה ליישב את האזור ולפתחו.
סכר סנאר ומספר רב של תעלות השקיה נבנו.
אל-ג'זירה הפכה לאזור החקלאי החשוב והמרכזי בסודאן, ובה למעלה מ-10,000 קילומטרים רבועים מעובדים.
החקלאות באזור הולאמה על ידי סודאן העצמאית בשנות ה-50. בתחילה התבססה החקלאות על גידול כותנה, אך בשנות ה-90 החל גידול מאסיבי של דגן, שנטל שליש מהאדמה שהוקצתה בתחילה לכותנה.
ביוני 2024 התרחש טבח ואד אל-נורה במהלכו נרצחו כ-100 אזרחים.
אל-גַ'דִידַה היא עיר נמל השוכנת על החוף האטלנטי של מרוקו, במחוז אל-ג'דידה.
העיר אינה בנויה בסגנון מורי, כמו שאר ערי האזור, אלא בסגנון פורטוגלי.
אל ג'דידה שנודעה בשם מזאגאן (פורטוגזית Mazagão) הוקמה בידי הפורטוגזים בשנת 1502. היא ננטשה בשנת 1769 ורבים מתושביה פונו לברזיל, שם בנו התיישבות חדשה בשם מזאגאן החדשה (כיום באמאפה).
לאחר נסיגת הפורטוגזים, נכבשה העיר בידי הסולטאן מוחמד בן עבדאללה.
בשנת 2004 נרשמה העיר הפורטוגזית במזאגאן כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
כלכלת העיר מתתבססת בעיקר על ייצוא שעועית, שקדים, תירס, חומוס, צמר, עורות, שעווה וביצים.
העיר מייבאת כותנה, סוכר, תה ואורז.
נוכחותם של נמלים ומפעלים בקרבת העיר, גורמים לזיהום חופיה.
הפורטוגזים התיישבו במזאגאן ב-1502, לאחר שהשתלטו על האזור ב-1486. בתחילה ניצב באתר מגדל יחיד שכונה אל-בריג'ה (el-Brija), ורק ב-1514, לאחר מספר שנים בהן התגוררו במבנים זמניים, החליטו הפורטוגזים להקים מצודה במקום.
המצודה תוכננה בידי האחים פרנסישקו ודיוגו דה ארודה (de Arruda) שבנו ביצורים נוספים ברחבי מרוקו.
ב-1541 ולאחר שהפורטוגזים איבדו את השליטה באגאדיר שבדרום הארץ, הורחבה המצודה, והעיר עברה תהליך מהיר של עיור.
במקום הוקמו מספר מבני דת, ובסוף המאה ה-16 ניצבו בה ארבע כנסיות ומספר קפלות.
ב-1769 עזבו הפורטוגזים את העיר שהייתה למעוזם האחרון במרוקו.
לפי הסכם השלום שחתמו הפורטוגזים עם הסולטאן מוחמד בן עבדאללה, נאסר עליהם להוציא רכוש מהעיר.
תחת זאת הם מיקשו את חומות העיר, ופוצצו אותן עם הגעת המרוקאים.
הפיצוצים גרמו לאבדות כבדות ולהרס חלק מהביצורים, והעיר נותרה בשיממונה.
היא נודעה בשם "ההרוסה" (al-Mahdouma) עד שהסולטאן מולאי עבד רחמאן הורה לקומם את הריסותיה ב-1832. חלקיה ההרוסים של החומה שוקמו, במקום הוקם מסגד, ושמה הפורטוגזי של העיר נאסר לשימוש.
תחת זאת כונתה העיר בשם "אל-ג'דידה", היינו "החדשה".
על אף זאת, לא נפגע חופש הפולחן בעיר, הכנסיות נותרו על כנן, ויהודים שהגיעו לעיר הקימו בה בתי כנסת.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הגיעו לעיר סוחרים אירופים, מיסיונרים ושגרירים אשר העניקו לה ניחוח קוסמופוליטי.
חלקם של היהודים בקרב מתיישבים אלה היה חשוב במיוחד.
הם התיישבו ברחבי עיר המבוצרת והפכוה הלכה למעשה לרובע יהודי (מלאח).
באותה עת נודעה העיר בפי הצרפתים בשם "לה דוביל מרוקן" (Le Deauville Marocain - "דוביל המרוקאית"), על שמה של עיר הקיט הצרפתית דוביל בנורמנדי שבצרפת.
הצרפתים השיבו לעיר את השם "מזאגאן" בשנת 1912, והיא שבה והייתה ל"אל-ג'דידה" לאחר עצמאות מרוקו ב-1956. הקהילה היהודית בעיר שגשגה עד עליית יהודי מרוקו לישראל, למעט אירוע אחד של פרעות שהתרחש בפברואר 1955.
בעת העתיקה נקראה העיר "רוסיביס", שם הכולל תחילית "רוס", שבאה מהמילה הפיניקית ללשון יבשה "ראש".
העיר שוכנת על חופה המזרחי של לשון יבשה הנשלחת אל האוקיינוס האטלנטי, כ-90 ק"מ דרומית-מערבית לקזבלנקה.
המצודה שצורתה כשל כוכב שלו ארבעה קצוות, משתרעת לאורך 300 מטרים ורוחבה 250 מטרים.
היא תוכננה באופן שיעניק מענה לארטילריה שהתפתחה בראשית המאה ה-16, וחומותיה בעובי של עשרה מטרים ובגובה ממוצע של שמונה מטרים.
לאורך החומות עובר נתיב סיור ברוחב של שני מטרים.
לעיר יש כיום ארבעה מגדלי שמירה בארבעה קצותיה - מגדל המלאך במזרח, מגדל סבסטיאן הקדוש בצפון, מגדל אנטוניוס הקדוש במערב ומגדל רוח הקודש בדרום.
המגדל החמישי - מגדל המושל - ניצב בעבר בכניסה הראשית הקודמת של העיר בחומה הדרומי, אך הוא נהרס בפיצוץ ב-1769 ולא שוקם.
למצודה היו במקור שלושה שערים - "שער הים" קבוע בחומה המזרחית ופונה אל הנמל, "שער השור" בחומה הצפון-מערבית, והשער הראשי הקודם הנמצא בצידה הדרומי של העיר ופונה כיום לחפיר מים הצמוד לחומה הדרומית.
בעבר היה שער זה נגיש באמצעות גשר הרמה.
החפיר הקיף את העיר מכל צדדיה, רוחבו היה 20 מטרים, עומקו כשלושה מטרים, ומי ים מילאו אותו.
בעת השלטון הצרפתי נסתם החפיר באדמה ובמרכזה של החומה המערבית נפתח שער חדש המשמש כיום כשער הכניסה העיקרי של העיר.
בין שער זה לשער הים נמתח רחובה הראשי של העיר המבוצרת - רח' מוחמד אשמי בבאי (Rue Mohammed Achemi Babaï), ובעבר רואה דה קריירה (Rua da Carreira).
בתוך העיר מספר מבנים חשובים, וביניהם:
כנסיית העלייה השמיימה הפורטוגזית - אורכה 44 מטרים ורוחבה 12 מטרים.
בכנסייה שנבנתה במאה ה-16 ספינה בודדת, בית מקהלה, חדר מלבושים ומגדל פעמונים רבוע.
המסגד הגדול - המבנה מהמאה ה-19 ניצב מול הכנסייה ומצידה השני של כיכר אל-כניסה (Place Al-Kanissa) שכונתה בעבר פראסה טחֶיירו (Praça Terreiro).
הבאר - אורכו של מבנה הבאר הגדולה, שתכנונו מיוחס לז'ואו קסטיליו (Joao Castilho), הוא 56 מטרים ורוחבו 47 מטרים.
במבנה מספר אולמות ומכל המים עצמו, בחלקו תת-קרקעי ונתמך בעמודים, הוא באורך של 33 מטרים וברוחב של 32 מטרים.
סביבו ארבעה מגדלים עגולים שהדרומי שבהם הוא מגדל אל-בריג'ה ההיסטורי, ממנו החלה העיר מתפתחת.
הבאר בנויה בסגנון מנואליני והמים מתועלים אליה מרחבי העיר העתיקה.
אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה בדרום מזרח אסיה (الجماعة الإسلامية في جنوب شرق آسيا, "הקבוצה האסלאמית") הוא ארגון טרור אסלאמי המסונף לרשת הטרור העולמית אל-קאעדה ופעיל בעיקר באינדונזיה.
הוא הוקם על ידי אבו בכר בשיר ועבדאללה סונגקאר בשנת 1993, וביצע פיגועים באינדונזיה, ביניהם פיגוע רב נפגעים במועדון לילה, שגבה את חייהם של למעלה מ-200 אנשים.
כמו כן, ביצע הארגון ניסיון התנקשות בנשיאת הפיליפינים גלוריה מקפגל ארויו, ניסיון שסוכל.
24 בדצמבר 2000: סדרת פיצוצים מתואמים בערב חג המולד בכנסיות בג'קרטה בירת אינדונזיה ובשמונה ערים אחרות, שהביאו למותם של 18 אנשים ולפציעתם של כמה אחרים.
פיגועי באלי (2002): ב-12 באוקטובר 2002, שעה 23:08 זמן מקומי, התרחש פיגוע כפול, מכונית תופת, בצד אחד של כביש ומחבל מתאבד במועדון לילה ממול, באי באלי באינדונזיה גרם למותם של 202 בני אדם – כמחציתם תיירים, 88 מהם מאוסטרליה – שנשרפו בו חיים, ולפציעתם של כ-300 נוספים.
מבין 35 חשודים בטבח, מרשימה ששלפה מגוואטי סוקרנופוטרי ביום המחרת, חלק מבין ה-32 מתוארים כמי שנענשו בפירוט, 3 מחבלים שכינוייהם "אמרוזי", "מוח'לס" ו"אמאם סאמודרא" הוצאו להורג בנוסאכאמבאנגאן ב-9 בנובמבר 2008 בידי כיתת יורים.
לוויות המרצחים, 2 מהם היו אחים, הפכו למפגני תמיכה בטרור.
אחד משני מייסדי ארגון הטרור, אבו בכר בשיר, כבר ישב בבית סוהר פעמיים מאז: ב-3 במרץ 2005, בתחילה באשמת זיוף כסף, שוחרר ב-14 ביוני 2006, שב להטפותיו, ומאז מעצרו ב-9 באוגוסט 2010 נדון ל-15 שנות מאסר ב-16 ביוני 2011, הפעם באשמתו בפיגוע.
5 באוגוסט 2003: פיצוץ מכונית תופת במלון מריוט בג'קרטה, בירת אינדונזיה, בשעה 11:50 בבוקר, שהביא ל-12 הרוגים ולכ-150 פצועים.
9 בספטמבר 2004: פיגוע בשגרירות אוסטרליה בג'קרטה, באמצעות מכונית תופת, ובו למעלה מ-11 הרוגים וכמאה פצועים.
פיגועי באלי (2005): סדרת פיגועים שבוצעו ב-1 באוקטובר 2005 על ידי שלושה מחבלים מתאבדים באתרי תיירות באי באלי שבאינדונזיה, בשעה 18:50 בערב, ובהם נרצחו כ-20 בני אדם ונפצעו כ-130
17 ביולי 2009: הפצצת מלונות ריץ-קרלטון ומלון מריוט על ידי שני מחבלים מתאבדים בג'קרטה בירת אינדונזיה כנגד תיירים זרים, בפיגוע נרצחו 11 בני אדם ונפצעו כ-50.
אל-ג'ורה היה כפר ערבי בנפת ירושלים.
תושביו נמלטו או גורשו במהלך מלחמת העצמאות בתאריך 11 ביולי 1948 כחלק ממבצע דני.
כיום על חורבות הכפר נמצא המושב אורה.
הכפר מוקם כ-8.5 קילומטרים מערבית לירושלים.
רוב אל ג'ורה נחרבה ב-1948 למעט כמה בתים שהושארו בה נטושים.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל אוכלוסיית הכפר נאמדה בכ-420 תושבים.
באל ג'ורה קיימים ממצאים מן התקופה הביזנטית והתקופה הצלבנית בשלוש אתרי שרידים ארכאולוגיים: חירבת סעידה, עין אל ג'דידה וחירבת אל קוסור.
מועדון אלְ-גַ'זִירַה הספורטיבי התרבותי הוא מועדון כדורגל מהעיר אבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות המשחק בליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
המועדון מקיים את משחקיו הביתיים באצטדיון מוחמד בין זאיד המכיל 42,000 מקומות.
המועדון נוסד בשנת 1974 על ידי איחוד בין המועדונים "חלידייה" ו"אל באטן".
בשנת 2007 זכה המועדון בשני התארים הראשונים שלו גביע המפרץ וגביע איחוד האמירויות הערביות.
בעונת זכה המועדון באליפות הראשונה בתולדותיו.
אל-ג'ורה היה אחד משלושת הכפרים (יחד עם נעליא וחמאמה) שהקיפו את העיירה אל-מג'דל (כיום נמצאת במקום שכונת מגדל באשקלון).
הכפר נכבש בידי צה"ל במלחמת העצמאות במהלך נובמבר 1948. בתי הכפר נהרסו מאוחר יותר.
גבולות שרידי הכפר כיום גובלים ברחוב חיל הים במזרח, שדרות בן-גוריון בצפון ורחוב בן עמר במערב (כולם רחובות באשקלון).
מדרום גובל הכפר בתל אשקלון.
בתחום האתר נתגלו מבנים קדומים ובהם גם בית קברות פלישתי.
הכפר נוסד כנראה במאה ה-16 ונבנה על גבי מדרון המשתפל מערבה.
עם השנים התפתח לכפר חקלאי שבשטחו גידולי שדה, פרדס ומטעים.
במאה ה-19 שימשו החלקות בתל אשקלון העתיק כגינות ירק של הכפר.
בתחומו התגלו שרידי מבנים, בארות ודרכי סולינג שנבנו בתקופת המנדט הבריטי וכנראה היוו חלק מדרך הים העתיקה.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת עזה.
בשנת 1919 נפתח בכפר בית ספר יסודי, ובשנות ה-40 של המאה ה-20 למדו בו למעלה מ-200 תלמידים.
על פי סקר הכפרים המנדטורי משנת 1945 השתרעו אדמות הכפר על פני 12,224 דונמים.
ב-30 בנובמבר נכנסו כוחות צה"ל לכפר ריק מתושבים.
ב-1992 נותר רק בית אחד עומד על תילו.
בסוף המאה ה-19, מנתה האוכלוסייה בכפר כ-300 נפשות.
יחד עם התפתחות ענפי החקלאות והדיג ומציאתם של בארות נוספות באזור, גדלה האוכלוסייה.
במפקד האוכלוסין המנדטורי שנערך בשנת 1922 נספרו בכפר 1,326 נפשות.
במפקד האוכלוסין משנת 1931 מנה הכפר 1,754 תושבים ב-396 בתים.
כלכלת כפר ג'ורה התבססה על שני ענפים עיקריים:
דיג – ג'ורה היה אחד משמונת אתרי הדיג בנפת עזה בתקופת המנדט הבריטי.
תושבי הכפר הקימו ארגון כלכלי שבראשו עמד ראש הדייגים, שהיה אחראי לקובלנות הדייגים ולביטחונם.
הדייגים נהגו לנדוד עד חוף סוכריר (שפך נחל לכיש, מרחק של כ-15 ק"מ מהכפר) ואף צפונה יותר, אל חוף ואדי רובין (שפך נחל שורק, מרחק של כ-35 ק"מ מהכפר), כדי לדוג דגים ולמכור אותם בשוקי מג'דל והאזור.
רוב הדיג נעשה בשפכי נחלים, מה שכנראה מעיד על כך שתושבי הכפר התפרנסו מדיג של זני דגים החיים בערוצי הנחל המתוקים.
חקלאות – הכפר ג'ורה התאפיין בחלקות אדמה רבות ופוריות.
גנים עשירים ביבול, בהם ירקות, עצי מאכל: לימון, חבוש, רימון, תפוז, תאנה, שקד ודקלים.
אל-ג'יב (מערבית: الجيب) הוא כפר ערבי-מוסלמי בנפת אל-קודס של הרשות הפלסטינית, כ-4 ק"מ מדרום מערב לרמאללה, סמוך ליישוב גבעון החדשה.
המקום מזוהה עם העיר המקראית גבעון.
ארכאולוגים מעריכים כי הכפר היה מיושב בתקופת הברונזה המוקדמת ובמרבית תקופת הברונזה התיכונה (בערך 3000 עד 1550 לפנה"ס).
משלהי תקופת הברונזה המאוחרת (1550 עד 1200 לפנה"ס).
מקובל לזהות את גבעון המקראית עם הכפר אל-ג'יב ששימר את שמה.
זיהוי זה נתמך בכך שנמצאו במקום 63 מרתפי יין מהמאה השמינית והשביעית לפנה"ס, ועל כדי היין נמצאו כתוֹבות בעברית שמאששות את זיהוי המקום כגבעון.
הכפר היה מיושב במאה ה-16 והשתייך ליישובי ירושלים.
בשנת 1552 הוקדשו מעשרות הכפר למוסד העימארה אל-עאמרה, בית התמחוי שהקימה הורם סולטאן, אשתו המועדפת של סולימאן הראשון בירושלים בתקופה העות'מאנית.
תעודת ההקדש העתיקה מוסרת כי הורם סולטאן הקדישה "500 דרהם ממעשר הכפר הקרוי ג'יב מיישובי אל־קדס אל־שריף."
על פי מפקד אוכלוסין עות'מאני משנת 1596, 106 משפחות התגוררו בכפר.
בשנת 1870, לפי חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן, גרו בכפר 88 משפחות.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר באל-ג'יב בשנת 1863 וכתב כי בכפר גרו 500 תושבים.
בכפר ראה בתים רבים הרוסים למחצה, שנראו לו עתיקים מאוד, ובניין קטן הנחשב ככנסייה נוצרית לשעבר.
בנוסף, הוא תיאר את התל הקרוב לכפר, אתרה של גבעון הקדומה, כמקום ה"מעובד ועוטה עצי זית ורימון נהדרים", ובסמוך לו "מעיין שופע מסוגר במערה מוארכת" ו"ברכה עתיקה, מלבנית".
בסמוך ראה עמק הנטוע עצי זית, תאנה ורימון, וגם חיטה או שעורה.
הכפר מוזכר בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1883.
במפקד אוכלוסין מ-1922 שנערך על ידי המנדט הבריטי, אוכלוסיית אל-ג'יב מנתה 465 תושבים, כולם מוסלמים.
במפקד 1931 מנתה אוכלוסיית הכפר 643 תושבים, ב-153 בתים.
בשנת 1945 מנתה האוכלוסייה 830 תושבים, שבבעלותם 8,205 דונם של קרקע, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ב-13 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, פונה הכפר לפי הוראת הלגיון הערבי.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, אל-ג'יב נמצאת תחת שלטון ישראלי.
בשנת 1977 הוקמה במחנה צבאי ירדני הנטוש הצמוד לכפר ההתנחלות גבעון, ובשנת 1981 הוקמה בסמוך גבעון החדשה.
בהסכם אוסלו ב', השטח הבנוי של אל-ג'יב סווג כשטח B.
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה ישראל בהקמתה של גדר הפרדה.
הכפר כותר על ידי הגדר בתוך "מובלעת ביר נבאללה", תוך איבוד חלק מהשטחים החקלאיים שלו.
ב-1998 החל להיבנות על אדמות הכפר, סמוך להתנחלות גבעת זאב, בית כנסת המכונה "איילת השחר" על אדמה פרטית וללא היתרי בנייה.
ב-2008 החלה בניית מבנה נוסף, המשמש כולל לחוזרים בתשובה של עמותת "בניך ציון".
המתחם כולו יושב על אדמותיו של רבאה אללטיף, תושב אל-ג'יב.
ביולי 2008 עתר אללטיף לבג"ץ ודרש שהמנהל האזרחי יאכוף את צווי ההריסה שהוצאו למקום.
בתגובה לעתירה טענו בגבעת זאב כי רכשו את הקרקע, אולם התברר כי מסמכי הרכישה זויפו.
לבסוף נקבע כי המדינה תהרוס את בית הכנסת והכולל.
שכונת אל-ח'לאיילה נמצאת בצד המערבי של הכפר ממערב לכביש 436. השכונה מוקפת בהתנחלויות גבעת זאב מצפון ושני חלקי גבעון החדשה ממערב ומזרח.
בשנת 2002, חסם הצבא בערמות עפר וסלעים, את הכביש המחבר בין אל-ג'יב לכביש 436 ושכונת אל-ח'לאיילה.
ב-2005, הוקמה גדר הפרדה והוצב מחסום ("מחסום אל-ג'יב") שאויש בשוטרי משמר הגבול וחברות אבטחה פרטיות באופן קבוע.
על תושבים הוטלו ההגבלות תנועה במחסום, מעבר פלסטינים היוצאים מרמאללה דרכו אסור למעט תושבי שכונת אל-ח'לאילה, תושבי א-נבי סמואיל, שזוהי דרך הגישה היחידה שלהם לרמאללה ולכפרים שבצפון-מערב ירושלים, וכן פלסטינים בעלי היתר לעבודה בהתנחלות גבעת זאב ועובדי או"ם העוברים בכלי רכב של האו"ם.
אל-ג'אנייה הוא כפר פלסטיני המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית וממוקם 8 ק"מ צפונית-מערבית לרמאללה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,400 תושבים בסוף שנת 2014.
בימי המנדט הבריטי היה הכפר חלק מנפת רמאללה.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 60 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 250 תושבים, 5 נוצרים והשאר מוסלמים.
במפקד האוכלוסין הירדני מ-1961 התגוררו בכפר 451 תושבים.
מאז מלחמת ששת הימים ב -1967 נמצא אל-ג'אנייה תחת שליטה ישראלית.
בעקבות הסכמי אוסלו, 7.9% מאדמות הכפר מוגדרים כאדמות שטח B, ואילו 92.1% הנותרים מוגדרים כשטח C.
ב-1989 הופקעו 4,000 דונם של קרקע פרטית באל-ג'אנייה והועברו ליישוב טלמון.
לטענת התושבים, ב-2010 המנהל האזרחי השתלט על שטח של כ-10,000 דונם, שנעשה בו שימוש חקלאי, אולם לא היה בבעלות פרטית.
המעיין עין אל-מסרג' (מעיין טלמון) שתושבי הכפר השתמשו במימיו להשקיה ומטעי הזיתים הסמוכים משמש כיום את תושבי האזור בידי טלמון.
חלק מאדמות הכפר הוגדרו עד שנת 2014 כשטח צבאי סגור.
אל-ג'ודיירה (ערבית: جديرة) הוא כפר פלסטיני במחוז אל-קודס, מרחב בנימין.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, הכפר מנה 2,661 תושבים בשנת 2016.
הכפר נמצא צפונית מזרחית לאל ג'יב, צפונית לביר נבאלה ודרומית-מערבית לקלנדיה.
במקום התגלו חרסים מתקופת הברזל ב' (מעטים במערב האתר), הפרסית (מעטים), ההלניסטית (כמות גדולה), הרומית, הביזנטית (כמות גדולה), המוסלמית המוקדמת - חרסים בודדים, ימי הביניים, וכן מהתקופה העות'מאנית.
החוקרים הבריטים בני המאה ה-19 קיצ'נר וקונדר הציעו לזהות את אל-ג'ודיירה עם העיר המקראית גדרה בשבט בנימין (דברי הימים א', י"ב, ד').
בשנת 1838 צוין הכפר אל-ג'דירה ככפר מוסלמי, הממוקם צפונית לירושלים.
בשנת 1863 תיאר אותו החוקר הצרפתי ויקטור גרן כ"כפר עלוב ובו מעט משפחות".
במקום ראה כעשרים בתים "נושנים וחרבים", ומסגד המוקדש ל"שייח' יאסין".
רשימת כפרים עות'מאנית משנת 1870 מצאה כי הכפר מונה כ-40 תושבים, המאכלסים 13 בתים, אם כי באוכלוסיית התושבים נכללו רק גברים.
עוד צוין כי הוא נמצא ממזרח לאל-ג'יב.
בשנת 1883 תואר הכפר על ידי "סקר ארץ ישראל המערבית" של הקרן לחקר ארץ ישראל, ככפר קטן על מדרון, מוקף תאנים וזיתים כשקברים מצויים לצפונו.
במפקד 1922 של ארץ ישראל שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, אוכלוסיית אל ג'ודיירה הייתה 122 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד של 1931 נמצא שהאוכלוסייה גדלה ל-139 תושבים מוסלמים, אשר שכנו ב-31 בתים.
ב-1945 הייתה בכפר אוכלוסייה של 190 מוסלמים, שלהם היו 2,044 דונם אדמה.
מתוך אדמות אלו 353 דונם היו של מטעים ואדמות השקיה, 1,314 היו של גידולי דגנים, ואילו 7 דונם היה שטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עבר אל-ג'דירה לשליטה ירדנית.
בשנת 1961, אוכלוסיית הכפר מנתה 328 נפש.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, אל-ג'ודיירה נמצאת תחת שלטון ישראלי.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20, תפקד הכפר כפרבר עירוני של מזרח ירושלים, השטח הבנוי גדל והתחבר עם ביר נבאלה שמדרום לכדי שכונה אחת, זאת בשל מיקומה המרכזי (ניתן היה להגיע ממנה בקלות אל שכונות מזרח ירושלים ואל רמאללה).
תושבים רבים ממזרח ירושלים עברו לגור בה בגלל הדיור הזול מהמקובל בירושלים.
בהסכם אוסלו ב' השטח הבנוי של אל-ג'ודיירה סווג כשטח B.
הכפר, יחד עם שלושת הכפרים הסמוכים (בית חנינא אל-בלד, ביר נבאללה ואל-ג'יב) כותר על ידי הגדר בתוך "מובלעת ביר נבאללה", שכפתה על העיירה ניתוק ממזרח ירושלים ויצרה במקום זאת חיבור יחיד בינה ובין העיר רמאללה באמצעות כביש "מרקם חיים" חדש.
לפני הקמת הגדר יכלו תושבי מזרח ירושלים שגרו באל-ג'ודיירה להגיע לעיר בנסיעה קצרה של דקות ספורות.
מאז הנסיעה למזרח ירושלים ממושכת, ומחייבת נסיעה דרך הכפר קלנדיה שמצפון-מזרח ומשם דרומה לירושלים דרך מחסום קלנדיה, שבשעות העומס נמשכת ההמתנה בו זמן רב.
תושבי מובלעת ביר נבאללה עתרו לבג"ץ נגד תוואי הגדר, אולם בשנת 2006, הרכב של תשעה שופטים, אישר את התוואי.