tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סרויאן התבקש לביים את הסרט, אך פוטר לאחר שהתברר שאורכו יהיה יותר משעתיים.
התסריט שוכתב וניתן לבמאי חדש, קלרנס בראון, אך סרויאן הזדרז לערוך את הגרסה שלו לספר, והוציא אותו לאור לפני צאת הסרט.
בסופו של דבר זכה סרויאן בפרס אוסקר של אותה שנה על תסריטו לסרט.
הספר מכיל אזכורים שונים לאודיסאה של הומרוס.
אחד הגיבורים הוא הנער הומר (הגרסה האנגלית לשם הומרוס), אחיו הצעיר הוא יוליסס (הגרסה הלטינית, ולכן גם האנגלית, לשם אודיסאוס), והנערה שבה חושק הומר נקראת הלן (הגרסה האנגלית לשם הלנה).
איתקה היא מקום הולדתם של הסופר הומרוס והגיבור אודיסאוס.
הרומן מתאר סיפורים אנושיים קטנים המתרחשים בעיירה איתקה שבקליפורניה, המבוססת כנראה על עיר הולדתו של סרויאן, פרזנו.
גיבורי הספר העיקריים הם בני משפחת מקולי: הומר בן ה-14 המתחיל לעבוד כנער שליח במברקה, אחיו הצעיר יוליסס, החוקר את העיירה ומתפעל מקסמיה, אחותם בס, אמם והאח הגדול מרקוס, חייל בדרכו לחזית במלחמת העולם השנייה.
דמויות נוספות בספר הן מנהל המברקה וחברתו, המברקן הקשיש וילדים שונים.
הקומדיה האנושית, תרגם יצחק עברי, עם עובד, 1946
הקומדיה האנושית, תרגם יהודה אטלס, הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, הוצאות מודן ואוקיינוס, 2014
הקומדיה היוונית התחלקה לשלוש תקופות, הקומדיה היוונית העתיקה, הקומדיה היוונית התיכונית והקומדיה היוונית החדשה.
הקומדיה היוונית העתיקה מתוארכת למאה החמישית לפנה"ס.
מתקופה זו, לידינו הגיעו רק 11 מחזותיו של אריסטופאנס.
מאפייני הקומדיה העתיקה של אריסטופאנס
ז'אנר ריאליסטי עם יסוד פנטזי שההסתברות התממשותו היא אפסית.
למשל במחזה צפרדעים הירידה לשאול.
דרישות נמוכות - מאחר שהקומדיה התפתחה בשלב מאוחר בחגיגות, הדרישות ממנה היו קטנות.
כנראה מאחר שהיה זמן מוגבל להצגת ההצגות.
למשל מחזאי היה צריך להציג קומדיה אחת בלבד.
אלמנטים קומיים: בדיחות לשוניות ומשחקי מילים
היפוך קומי – המוטיב שקיים לאורך כל הקומדיות הוא ההיפוך.
למשל במחזה העננות, האב שרצה לשלוח את בנו לבית ספר, הולך לבסוף בעצמו לבית הספר.
בנוסף, אופי הדמויות בדרמות היווניות השתנה בהתאם לאופי המחזה.
למשל דיונסוס בטרגדיה הבקכאות מתואר כאל חזק וכל יכול ואילו במחזה הצפרדעים מתואר כאל פחדן שלא שלט בצרכיו אל מול הסכנה.
לשון גסה - הומור גס.
אריסטופאנס היה ידוע כמי שמתעסק בחלקי הגוף התחתונים.
מגוון רחב של נושאים (לכן יש פרולוגוס בקומדיה) להבדיל מהטרגדיה שעסקה רק בנושאים מהמיתוס היווני בלבד.
מאותה סיבה, מגוון הנושאים בטרגדיה היה מוגבל מלכתחילה ואף ישנם שלושה מחזות על אותה היצירה.
למשל על פילוקטטס נכתבו המחזות הבאים: פילוקטטס (סופוקלס), פילוקטטס בטרויה (סופוקלס), פילוקטטס (אייסכילוס),פילוקטטס (אוריפידס).
עם זאת נעשו פארודיות על האלים ופארודיות על סצנות מתוך טרגדיות, רובן בידי אוריפידס.
הקומדיה העתיקה עסקה גם בעניינים פוליטיים אקטואליים לתקופה, להבדיל מהטרגדיות שעלילתן תמיד הייתה ביחס לעבר ואולי תזכורת בעקיפין להווה.
אולם מרגע שאתונה נקלעה לקשיים ונכנעה במלחמה לספרטה במלחמה, הדמוקרטיה התרופפה, ובהתאם לכך הקומדיה נחלשה ונעשתה פחות פוליטית.
שבירת האשליה הדרמטית - יש בקומדיה התייחסות אל הקהל, ישנו חלק בקומדיה שבו העלילה נפסקת והמקהלה פונה לקהל גם בעניינים הלא קשורים לעלילה.
הירוס גאמוס (Hieros gamos מילולית: "הנישואים הקדושים") - בבסיס הקומדיה עומד בסיס קדושת הנישואים.
פעמים רבות הקומדיה מסתיימת בנישואים שפותרים את סיבוך העלילה.
הנישואים הקדושים היו התשתית הפולחנית של החגיגות שלתוכה נכנסו הקומדיות.
המבנה הדרמטי של הקומדיה היה רופף - לא היה מבנה הדוק, מוגדר וחוקיתי.
ייתכן בשל היותה קומדיה מסוג דרמטי חדש.
מבנה רופף זה היה בניגוד לדרישות אותם העמיד אריסטו למחזה מוצלח.
חלקי המחזה כמו האגון והפרבסיס יכלו להתמקם בנקודות שונות במחזה.
ניתן אף לשנות את סדרן ללא שתשתנה מהות הרעיון.
ישנו דגש על הפוליס ופחות על האדם הקטן.
הנושאים נגעו בעיקר בעניינים החשובים לכלל ולא לפרט.
הפארודוס החלק בו נכנסה המקהלה.
הפרולוגוס - החלק בו מציגים את הנושא והדמויות: קטע קליל שבנוסף להצגת הדמויות, מורכב מבדיחות מרובות שלרוב אינן קשורות לעלילה, ומטרתן להכניס את הקהל לאווירה.
אגון (עימות) - בקומדיה זוהי סצנת של עימות בין שתי דמויות.
למשל במחזה הצפרדעים, מתעמתים אוריפדס ואייסכילוס מי הוא המחזאי הטוב ביותר.
הפרבסיס - פנייה ישירה לקהל וקטיעת הרצף העלילתי.
החלק הראשון בפרבסיס הוא מילות חנופה לקהל וניסיון לשכנעו להצביע עבור ההצגה.
החלק השני הוא הבעת דעה בנושא פוליטי-אקטואלי שמקושר לעלילה בעקיפין.
הקומדיה היוונית החדשה של מנאנדרוס היא תקופה בהתפתחות הקומדיה היוונית.
התשתית של הקומדיות בימינו נותרה זהה לקומדיה החדשה.
הקומדיה הופכת ל"קומדיה בורגנית" אשר הקהל המגיע אליה נתפס בתקופות מאוחרת יותר כבורגני.
מאפייני הקומדיה החדשה של מנאנדרוס
ישנם יסודות מקובלים לקומדיה היוונית העתיקה, בהם היפוך קומי ויחסי אהבה.
יסוד פנטסטי שהסתברות ההתממשות שלו היא קלושה, להבדיל מהקומדיה היוונית העתיקה (שם ההסתברות היא אפסית).
למשל, התפיסה כי האהבה יכולה לנצח כל מכשול ולהפוך את פני המציאות אילו רק אדם יתאהב.
בכך מצליח המחזאי לשמר את האשליה שבמחזה.
לכן כבר בעת העתיקה, מנאנדרוס נחשב לאמן הריאליזם
הנושא המרכזי הוא אהבה, הקשיים לממש אותה והתחבולות למימושה.
הקומדיה החדשה שואפת לשמר את הסדר החברתי המקובל, למשל, במחזה הנרגן, האב בסופו של דבר מאושר.
מעמד דורי - הקומדיה עוסקת בדרך כלל באנשים מאותו מעמד.
הקשיים נובעים מפער בין דורות ולא בין מעמדות.
מיקומה של בת החורין נשתמר, היא אינה מדברת כפי שהיה מקובל ביוון.
דמויות קבועות (Stock character): עבד תחבלן, נער מאוהב, זקן נרגן ועוד.
לשון נקייה ביחס לזו של אריסטופאנס.
הקומה השביעית (בספרדית: Séptimo - "שביעי") הוא מותחן ארגנטינאי משנת 2013 בבימויו של פאצ'י אמצוקה הספרדי בכיכובם של ריקרדו דרין, בלן רואדה, לואיס זימברובסקי, אוסוולדו סנטורו, גיז'רמו ארנגו וחורחה ד'אליה.
הסרט מגולל התרחשות של יום אחד בבניין בן שבע קומות כשחייו של עורך דין מצליח עוברים טלטלה של ממש כאשר שני ילדיו נעלמים בבניין.
הסרט עלה להקרנת בכורה בספטמבר 2013.
הסרט מתרחש בשכונת פאלרמו בבואנוס איירס, בבניין בן 7 קומות, כאשר סבסטיאן, עורך דין מצליח, יוצא מדירת אשתו בנפרד, דליה, בקומה השביעית, כדי לקחת את ילדיו לבית הספר.
הם משחקים משחק תחרותי כשהוא יורד במעלית והילדים במדרגות אלא שבהגיעו לקומת הקרקע, הוא מגלה כי הילדים נעלמו.
סבסטיאן מתחיל בחיפוש אחר ילדיו הנעלמים ומנסה לגלות האם זה אחד השכנים שחטף אותם, או מישהו מבחוץ.
עד מהרה הוא נחרד לחשוב שאולי זו תחבולה של איש העולם התחתון המנסה לסחוט את סבסטיאן, המשמש כעורך דין בתביעה נגדו.
ריקרדו דרין - סבסטיאן רוברטי
לואיס זימברובסקי - שוער הבניין
אוסוולדו סנטורו - המפקח רוסאלס
חורחה ד'אליה - מרסלו גולדשטיין
צילומי הסרט נערכו בבניין מגורים בן ארבע קומות שנוספו לו לצורך הצילומים 3 קומות, באמצעים דיגיטליים.
הקומיסריון לענייני יהודים (בבולגרית: Комисарството по еврейските въпроси) הייתה מחלקה במשרד הפנים של בולגריה שפעלה מה-26 באוגוסט 1942 ועד ה-9 בספטמבר 1944, ונועדה לרכז את הטיפול ב"בעיה היהודית".
על הקומיסריון הוטל ליישם את החוק להגנת האומה שחוקק נגד יהודי בולגריה, הוא ניהל את מבצע גירושם של 11,323 יהודי תראקיה היוונית, מקדוניה הווארדארית והעיר פירוט למחנה ההשמדה טרבלינקה, ואת ניסיונות גירוש יהודי בולגריה "הישנה".
בפברואר 1940 מינה בוריס השלישי, מלך בולגריה את בוגדאן פילוב לראש ממשלת בולגריה.
פילוב מינה את פטר גברובסקי לשר הפנים.
גברובסקי היה ידוע בדעותיו האנטישמיות וכיהן כיושב ראש ארגון ראטניק.
גברובסקי מינה לעוזרו המיוחד את עורך הדין אלכסנדר בלב שנמנה עם ראשי ארגון "ראטניק".
בלב נשלח לגרמניה הנאצית כדי ללמוד את חוקי נירנברג ואופן יישומם.
ב-21 בינואר 1941 אושר בפרלמנט הבולגרי החוק להגנת האומה, אשר דמה במתכונתו לחוקי נירנברג.
ביולי 1942 אישרה ממשלת בולגריה חוק אשר התיר לממשלה הבולגרית "לנקוט בכל האמצעים כדי לפתור את סוגיית יהודי הממלכה".
מתוקף חוק זה, הוקם ב-26 באוגוסט "הקומיסריון לשאלות יהודיות" וב-3 בספטמבר הועמד בראשו אלכסנדר בלב.
הקומיסריון פעל בשני מישורים עיקריים.
הראשון, באמצעות פקידיו פיקח הקומיסריון על יישום תקנות החוק להגנת האומה ובכלל זה: הפסקת הפעילות הפוליטית בקרב יהודי בולגריה ובכלל זה תנועות הנוער והחרמה שיטתית של רכוש קהילתי ופרטי בבעלות יהודית.
השני, יישום הפתרון הסופי בבולגריה בשני שלבים.
בשלב הראשון, גירוש למחנות ההשמדה של היהודים בשטחים שסופחו לבולגריה – תראקיה ומקדוניה.
בשלב השני גירוש יהודי "בולגריה הישנה".
בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב בשם ממלכת בולגריה, על הסכם עם תיאודור דנקר בשם גרמניה הנאצית, בדבר גירושם של 20,000 יהודים מהשטחים שסופחו לבולגריה, אל השטחים הנתונים לשליטת הגרמנים בפולין.
במהלך מרץ 1943 גורשו 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה הווארדארית ופּירוֹט אל מחנות ההשמדה, ועם זאת נכשל ניסיון גירושם של לפחות 6,365 יהודים מבני "בולגריה הישנה", לאחר מאבק שניהלו מנהיגי הקהילה היהודית תוך שהם מסתייעים בקומץ פוליטיקאים וראשי הכנסייה בבולגריה.
באוגוסט 1943 נפטר בוריס השלישי, מלך בולגריה ולאחר מותו פסקו הניסיונות לגרש את יהודי בולגריה.
השלטון החל מגמיש את עמדותיו כלפי יהודי בולגריה וחלו בו חילופי גברי.
בעקבות חשיפת שערוריית שחיתות שבה היה מעורב אלכסנדר בלב, הוא אולץ להתפטר.
ראש הממשלה איוואן בגריאנוב מינה את השופט דימיטר פרוטיץ לראש הקומיסריון והחלו מהלכים לביטול "החוק להגנת האומה".
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה בבולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת של בולגריה וקימון גאורגייב התמנה לראש ממשלת בולגריה.
במהלך ההפיכה נורה אלכסנדר בלב למוות על ידי פרטיזן יהודי.
אנטון יוגוב מהמפלגה הקומוניסטית הבולגרית מונה לשר הפנים.
הוקם בין דין מיוחד לשפיטת משתפי הפעולה עם הנאצים אשר בפועל עסק בעיקר בענישת רודפי הקומוניסטים שעימם נמנו גם יהודים.
18 מפקידי הקומיסריון הועמדו לדין ומהם 8 לא התייצבו למשפט, מקצתם חוסלו טרום המשפט על ידי פרטיזנים.
אלכסנדר בלב נדון למוות, אך במועד המשפט כבר לא היה בין החיים.
שני פקידי קומיסריון נדונו למאסר עולם, אך לא הופיעו למשפט.
ירוסלב קאליצין המשנה לראש הקומיסריון הועמד לדין וב-7 במרץ 1945, הורשע ונדון ל-15 שנות מאסר, קנס של 500,000 לבות והחרמת רבע מרכושו.
10 פקידי קומיסריון זוכו או לא נשפטו כלל, ועל השאר הוטל עונש של שנתיים עד עשר שנות מאסר.
"הקומונה החדרתית" הייתה הגרעין המייסד של קבוצת דגניה.
הקבוצה מנתה שתי חברות ועשרה חברים.
חברי הקבוצה החליטו ליזום הקמה של תנועה המתבססת על עקרונות של שיתוף ושל עזרה הדדית.
הם התארגנו באנייה בדרך לישראל בשנת 1908, ובארץ ישראל נדדו בין תחנות רבות עד שהגיעו לאום ג'וני, שבה הקימו בה את דגניה, וממנה לנקודת הקבע של היישוב, ליד מוצא הירדן מהכנרת.
הם התארגנו באנייה בדרך לישראל בשנת 1908. מיד עם הגיעם ארצה עבדו יחד בפתח תקווה, בבן שמן ולאחר מכן בחוות כנרת.
החווה נתקלה בקשיים כלכליים, ורופין נאלץ לפטר את הפועלים - ביניהם חברי הקומונה הרומנית בניהולו של יוסף בוסל.
בוסל וחבריו עזבו לחדרה, ושם הקימו קומונה חדשה, שאליה הצטרפו חלוצים נוספים.
שמה החדש של הקומונה היה "הקומונה החדרתית".
בעטיים של הקשיים הרבים שאליהם נקלעה חוות כנרת, החליט מנהלה, ד"ר ארתור רופין, להעניק לקבוצת פועלים אחרים, שהגיעו מאזורים שונים, שטח אדמה לניהול עצמי שעליו יגדלו גידולי שדה במשך שנה, שבסופה יבדקו את המאזן.
ואכן, בשנת 1910 הפועלים הצליחו לעמוד ביעדים הכלכליים שהציבו לעצמם: מאזן גידולי השדה נהיה לחיובי, והרווח היה ניכר.
משכך, שכנע ד"ר רופין את חברי הקומונה החדרתית לחזור ולעבוד בחוות כנרת.
מחוות כנרת עברה הקומונה לאום ג'וני, שם התגוררה בבקתות ובחושות של הפלאחים הערביים המקומיים ועסקה בהכשרת קרקעות.
על מנת להקל על החלוצים נבנה צריף בידי הנגר הטמפלרי במושבה הגרמנית בחיפה (ואכן המדרגות החיצוניות של הצריף משקפות אדריכלות טמפלרית).
בסיום בנייתו הועלו חלקי הצריף על רכבת העמק והובל לנקודת ההתיישבות, שם שימש כמגדל שמירה, מחסן כלים, מטבח ומקום ללינה מזדמנת בנוסף לחושות.
עשרות שנים מאוחר יותר, הוגבה הצריף לסמל של דגניה בראשית דרכה.
חברי הקומונה החדרתית התבססו באום ג'וני, ועמלו קשה על מנת לחזק את המשק.
החברים בקומונה הכריזו על נוהלי עבודה ודרכי ארגון, וכך התחילו להתגבש חיי הקבוצה.
בקומונה באה לידי ביטוי גם מודעות לסוגיית מעמדה של האישה, והועלתה דרישה לשוויון מלא בין המינים, בזכויות ובחובות.
בעת ישיבתם באום ג'וני החליטו החברים לקרוא ליישובם בשם "דגניה", כפי שכתבו במברק שיועד לד"ר ארתור רופין: "קראנו את מושבתנו דגניה על שם חמשת מיני הדגנים הגדלים אצלנו".
שמות חברי הקומונה החדרתית: תנחום תנפילוב, ישראל בלוך, יוסף אלקין, שרה מלכין, יוסף ברץ, מרים אוסטרובסקי-ברץ, יוסף בוסל, צבי יהודה זלצמן, חיים צודיקוב, יהושע אקר, אהרון יוסילביץ וירוחם קליבנוב.
אליהם הצטרפו בשלב מאוחר יותר : יצחק בן-יעקב, שמואל דיין, נח סלוצקי, אברם גרינשפון ויעקב ברקוביץ וחיים ברקוביץ, אחיו של יעקב.
"הקומונה במגדל" או "קומונת מוסקבה", הייתה קומונה של פועלים, שהוקמה על ידי יוסף טרומפלדור, צבי שץ ואחרים, ושפעלה בשנים 1913-1912 במגדל.
בשיאה מנתה הקבוצה כ-15 חברים.
רקע: ראשיתה של חוות מגדל
בשנת 1906, כת קתולית גרמנית החליטה לרכוש כ-6000 דונם מאדמות מג'דל הערבית על מנת לשחזר אתרים נוצריים שהתקיימו בעבר באזור, ולחדש את ההתיישבות הנוצרית שם.
ואולם, האקלים הקשה ששרר במקום לא אפשר לחברי הכת לממש את תוכניותיהם, והם נאלצו למכור את השטחים שרכשו.
השטחים נמכרו לקבוצה ציונית גרמנית, אשר מנתה 12 אנשים, שבראשם ד"ר יחיאל צ'לנוב מרוסיה ופרופ' אוטו ורבורג מגרמניה.
ביחד הם הקימו את "חברת טבריה אדמות ונטיעות", ובנו חווה חקלאית, בתכנונו של יוסף טריידל, לצורך הכשרת יהודים לעבודה חקלאית.
הנהלת החווה נמסרה למשה גליקין.
גליקין היה זה שהעניק לחווה את השם הישן "מגדל".
בשנת 1909 החלו להכשיר את הדרך לעגלות שינועו מטבריה למגדל, ולהכין את השטח לעיבוד חקלאי.
במקום נבנתה חווה החקלאית, אשר השקיפה אל הכנרת והייתה מוקפת חומה ובתי מגורים.
שנתיים לאחר מכן הפכה חוות מגדל למקום העבודה החשוב ביותר לפועלים חקלאים בגליל.
מרבית הפועלים בני העלייה השנייה עבדו בחווה תקופות קצובות, על פי אפשרויות התעסוקה העונתיות בחקלאות.
מלבדם עבדו בחווה בני עדות שונות של היישוב העברי.
בחווה זאת עבדו במהלך התקופה אנשים כצבי חומסקי, א.ד.
גורדון, ברל כצנלסון, זלמן שזר ועוד.
בנוסף, בחווה נעשו ניסיונות לגדל כותנה, בננות וירקות, ניטעו פרדסים וכרמי זיתים והוקמה רפת לחלב ותוצרתו.
בזיכרונותיו תיאר צבי חומסקי את הווי החיים בחווה באותה עת: "יפי הכנרת וההרים מסביב, הלבביות שבה נתקבלתי לחבורת העובדים במקום, העבודה הנעימה והמענינת, שמחת-החיים האמיתית שהתבטאה בשירה בצוותא, בריקודי הורה הגלילית - כל אלו נסכו בי רוח חדשה לגמרי.
לראשונה הרגשתי בכל רמ"ח אברי, כי אכן זוהי ארץ-ישראל".
לעומתם, העירה בזכרונותיה רחל ינאית בן צבי, שהגיע לביקור במגדל ב-1910 בקירוב והכירה את גליקין עוד במוסקבה, כי אופיו והתנהגותו היו שונים.
במקום לדבוק בתפקידו להכשרת פועלים חקלאיים, אימץ לעצמו עמדה של משגיח".
בלילה, על פי תיאורה, "שפכו חברים את ליבם על מגדל הנבנית בייסורים.
עגומה האווירה, מתוחים היחסים בין המנהל לפועלים, והרי בידיו תוכניות טובות [...], אך התוכניות לחוד ויחסי יום-יום לחוד".
העיר רומני שבאימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), היוותה בראשית המאה ה-20 מרכז יהודי וציוני.
על ילידיה נמנו חיים ארלוזורוב, פנחס רוטנברג, ישראל בלוך ופעילים ציונים נוספים.
גרעין הקומונה התגבש שם בשנת 1911-1910. אז נפגש צבי שץ עם יוסף טרומפלדור.
השניים התכתבו כבר תקופה ארוכה על מושג "קומונה", ומימושה בארץ-ישראל.
שהותו של שץ בארץ-ישראל בשנת 1910 נתפשה, על כן, כעדות מהותית לגיבוש מושג זה.
עבור שץ, המודל האידאי היה "הקיבוץ האינטימי" קבוצה קטנה, בת 10-8 פועלים, שתהווה תחליף לתחושת המשפחה החסרה של הפועלים.
על משתתפי הועידה נמנו, לבד מטרומפלדור ושץ, גם דוד בלצוצרקובסקי, שהיה חבר לשרותו הצבאי של טרומפלדור, וגם אחד משותפיו בדירה בפטרבורג, זלמן ליפשיץ, ששץ הכירו בזכות פעילותו הציבורית, דוד צירקין, תושב רומני ומכר של שץ, וליזה גטלין, שאותה הכיר טרומפלדור ב-1908, כששימש מורה פרטי שלה.
באותה עת התוודע טרומפלדור אל שץ דרכה.
כדי לגבש את צורת החיים, כינסו שץ וטרומפלדור וועידה, המכונה "ועידת רומני".
היא התקיימה ברומני בין ה־24 ל-28 באוגוסט 1911, ובה דנו במשך ארבע ימים ברעיון הקמת הקומונה בארץ-ישראל.
טרומפלדור, שרעיונותיו של לב טולסטוי בדבר שיתופיות היוו השפעה גדולה עליו, הסתייג מן המודל של דגניה, שאנשיה היו שכירים של המשרד הארצישראלי.
בנוסף, התנגד גם למודל של הקואופרציה במרחביה, שבה לא ניתן לפועל הזדמנות לעיצוב המקום.
בוועידה ניסחו המשתתפים תקנון מפורט, שיועד להיות הבסיס להתיישבות פועלים זו בארץ-ישראל.
מבחינה מעשית, הוחלט בוועידה כי זלמן ליפשיץ וצבי שץ יעלו לארץ ככוח חלוץ שיקבל הכשרה חקלאית, לנסות לגייס אוהדים לרעיון הקומונה, ולדאוג להכין את ההכשרה של שאר החברים שיגיעו אחריהם.
על הועידה כתב טרומפלדור: "בשעות מנוחתי בעונג אעלה על זכרוני את הימים שהיו לנו ברוֹמני; אכן היו אלה ימים טובים.
קוֹמץ אנשים, אולי לא-מבוּגרים כל צרכם, אולי עניי-ידיעות, אולי דלי כוחות, אולי אנשים שאינם משיגים השגה ברוּרה את הדבר, שאליו הם נושאים את לבם – קומץ אנשים כאלה התאספו ויגידו לאמור: "רוצים אנו".
וגאוֹת היו המלים האלה, וכלום אפשר, שאחרי מלים גאוֹת כאלה, שנאמרו בכל כך ברירות ובטחה, לא יבואו גם מעשים ממשיים?
וכמו חיים נצבים לנגד עיני כל החברים.
מניע נוסף להחלטה להקים התיישבות חקלאית בארץ-ישראל הייתה עונש שהוטל על טובה חסקינה, כמו על פעילים נוספים בקבוצה, בשל פעילות ציונית.
במסגרתו נאסור עליה להתגורר בערים בהן קיימת אוניברסיטה.
עונש זה הומר אחר כך בעזיבה לא"י.
מיד לאחר הועידה, אחרי ראש-השנה תרע"ב, הפליגו שץ, דוד צירקין וזלמן ליפשיץ לא"י: "בהושענא-רבא, השכם בבוקר, קרבה אניתנו לחופי הארץ.
באופק באופק נסתמנו הרי יהודה הכסופים ערפל כחלילי, - ועינינו זלגו דמעות חמות.
אז חשתי מהי הארץ לנו".
הם יצאו לגליל בשיירה שצעדה ברגל, ולוותה בעגלה לחפצים.
כשהגיעו לאום ג'וני, פגשו שם קבוצה של פועלים מרומני.
"כאן", כותב ליפשיץ, "בילינו את השבת הראשונה בארץ, ובנשף היפה שסדרו לכבודנו רקדנו את ריקוד ההורה הראשונה".
קבוצת הפועלים כתבה מכתב המלצה לחלוצים החדשים, אולם מנהל החווה סירב לקבלם לעבודה.
אל גרעין זה הצטרף גם הלל אתין, שעבד באותה עת כפועל במרחביה..
אנשי קבוצת "חיל החלוץ" התקבלו לחוות מגדל לעבודה כפועלים.
ליפשיץ תיאר את התנאים הקשים של הפועלים: הם הוכרחו לקבל שני כדורי כינין ביום, אשר השפיעו על שמיעתם ויצרו תחושה של צילצולים באוזניים.
בחודשי החורף שעות העבודה היו "מחושך עד חושך" וכללו הפסקת צהרים בשדה.
בקיץ עבדו "מן הזריחה ועד השקיעה", והיו זכאים לשלוש שעות של הפסקה.
בסתיו 1912 נאלץ שץ לחזור לרומני והתייצב לשירות צבאי.
בינתיים, בספטמבר 1912, עלה גם טרומפלדור עצמו, שהתעכב ברוסיה עד לסיום לימודי המשפטים, יחד עמו עלתה גם בלה קובנר (ירמנוביץ).
הם הגיעו אל מגדל בערב שמחת תורה.
כוונת הקומונה הייתה ללמוד את מקצוע החקלאות, ולעבור אחר-כך להתיישבות במקום נפרד.
גליקין, מנהל החווה, הקצה עבורם מבנה בפינה הדרום-מערבית של חצר מגדל וגם חלל למטבח נפרד.
יעל גורדון שעבדה באותה עת כפועלת במגדל, כתבה בזיכרונותיה על הקומונה: "כחצי שנה לפני עזבי את המקום באו לעבוד אתנו יוסף טרומפלדור (אוסיה) וקבוצתו.
המנהל הקצה להם דירה בחצר ושם חיו חיי קומונה במטבח המיוחד להם.
הם עבדו בחוה באותם התנאים שעבדנו כולנו.
טרומפלדור היה עושה בידו האחת את כל עבודות החקלאות, כיתר החברים.
גם בבהמות עבד ובמעדר, והמפקח על העבודה היה אומר עליו, כי בידו האחת הוא עושה עבודת פועל טוב בעל שתי ידיים.
[...] הוא היה פעיל מאוד בחיים הציבוריים שלנו ורצה להביע דעתו באסופותינו, אך לנאום ברוסית לא הרשה לעצמו, על כן היה כותב את נאומו ואחד מחברינו היה קוראו עברית.
[...] הייתה לו 'פלרירינה' רחבה ועליה הייתה כל החבריה מתפרקדת ומקשיבה לדבריו הנלהבים".
במחצית אפריל לחג הפסח תרע"ב הצטרפו לקבוצה צבי שץ, אשר שוחרר משירותו לאחר שלושה חודשים בשל קוצר ראיה, רחל לסקובה-ליפשיץ, עליזה שידלובסקה וטובה (דוסיה) חסקינה, שהגיעו מרוסיה.
הקבוצה מנתה אז כ-15 חברים.
אולם, המצב החברתי בקומונה היה רחוק מלהיות תקין.
חסקינה תיארה מצב זה בדיעבד: "מצאתי לפני שני מחנות: כמעט כל החברים מצד אחד - ואוסיה מצד שני".
עימותים פנימיים אלו שיקפו, במידה רבה, את דבקותו של טרומפלדור בתקנון הקומונה, אל מול המציאות הריאלית של חבריה.
על כך יש להוסיף את התנאים הקשים ואירועים הקשים שעברה הקומונה.
אתין נפטר בי"ג בכסלו לאחר שסבל מדלקת ריאות, כחודש לאחר הגיעו לקומונה.
שני חברים נוספים, מאיר ברנשטין וזלמן סוכראיר, חלו בקדחת וחזרו לרוסיה לפי עצת הרופאים.
עדות נוספת למצב הקשה ניתן למצוא במכתבו של דוד בלצוצרקובסקי, אחד מחברי הקבוצה שנותר ברוסיה כדי לסיים את לימודיו, שנשלח ב-12 בדצמבר אל חבריו במגדל: "מספרים שחלק מן החברים אינם מדברים איש עם רעהו, שהאנשים התאכזבו ועל כן השתיקה.
עתה יש רק שתי אפשרויות: או שיכתבו חברי הקומונה על הכל, או - סוף לכל".
הכנסת פועלים ערבים לעבודה בחווה גררה לא רק ערעור של אידיאל "כיבוש העבודה", כי אם גם צמצום של ימי העבודה של חברי הקומונה.
משום כך נשלחו חברים בקומונה לעבוד גם מחוץ לחווה במקומות באזור, כגון דגניה ומרחביה.
משה שפירא, שנשלח מטעם הקבוצה לעבוד תקופה באחוזת פוריה, כשהוא נוהג לחזור בסופי השבוע למגדל, התאבד שם ב-6 בינואר 1913 ביריה.
כנראה על רקע של תחושת בדידות.
מלבד הזעזוע מן המוות גררה התאבדותו גם חקירה רשמית של מותו במסגרתה הואשם אחד מחבריו ברצח.
מכתב ההתאבדות שהשאיר לחבריו מצביע על הרגשה של התעמרות הקבוצה בו.
ב-15 במאי כתבה אנה, אחת מחברות הקומונה שזהותה לא ידועה, בזיכרונותיה: "כבר תשעה חודשים שחיה אני חיי שיתוף.
תשעה חודשים של מאבק עם גופי ונשמתי.
גופי לא עומד בעינוי לעבוד בטוריה משעה ארבע בבוקר ועד שש וחצי בערב.
אני מתעייפת עד אפיסת כוחות.
אין שום אפשרות לחשוב על מזון רוחני..." ב-30 במאי כותבת אנה: "בימים האלה מת החבר משה.
לעיתים קרובות אני חושבת על התאבדות...
הרבה אנשים סביבי ואני בודדה לגמרי".
בראשית ספטמבר עזב טרומפלדור את מגדל בדרכו להקונגרס הציוני העולמי האחד עשר, שהתקיים בווינה בין ה-2 בספטמבר ל-9 בספטמבר.
שם התכוון ליזום איסור רשמי להעסקת פועלים ערבים, וגם להשמיץ את גליקין.
בתחילת נובמבר שב ליפו באוניה "ירושלים".
בהיעדרו הואצה התפרקותה של הקומונה.
בלה קובנר עזבה את הקומונה והתחתנה עם דוד ירמנוביץ, סוניה מיכאלסון עזבה לדגניה ואילו אנה עברה לירושלים.
שץ, שהכיר במגדל את רבקה יצקר שהגיע כפועלת יחד עם שתי אחיותיה, עבר איתה, עם יהודית וזלמן ליפשיץ ועם דוד ציירקין למושבת בצלאל בבן שמן.
ב-1915 עלתה הקבוצה לגליל, שם עסקו בעבודות שיזם "המשרד הארץ-ישראלי" להכשרת קרקע לחקלאות ב"מסלוליה" (אחוזת פוריה), שבמדרונות רמת פוריה.
לאחר זמן קצר הופסקו העבודות וחברי הקבוצה התפזרו.
המפלגה הקומוניסטית "הקומוניסטים של רוסיה" היא מפלגת שמאל רשומה רשמית ברוסיה, משנת 2009 ועד יוני 2012 היא פעלה כעמותה ציבורית.
ב-23 במאי 2009 נבחר המזכיר הראשון, מנהיג האיחוד העצמאי של הנוער הקומוניסטי של הפדרציה הרוסית, קונסטנטין ז'וקוב, בקונגרס הראשון המכונן של המפלגה.
ב-22 במאי 2011 נערך הקונגרס השני של הארגון הציבורי "הקומוניסטים של רוסיה" במתחם המלונות איזמאילובו במוסקבה.
בקונגרס הוחלט להתחיל להפוך את הארגון למפלגה פוליטית.
מקסים סוראיקין נבחר למזכיר הראשון של הוועד המרכזי, קונסטנטין ז'וקוב, למזכיר המנהל של הוועד המרכזי.
ב-22 באפריל 2012 התקיים הקונגרס השלישי של הארגון, בו התקבלה החלטה להפוך את הארגון למפלגה פוליטית.
ב-7 ביוני 2012 הארגון נרשם רשמית כמפלגה פוליטית בשם "הקומוניסטים של רוסיה".
ב-30 ביוני 2013 נערך הקונגרס הרביעי של המפלגה.
במאי 2016 קיימה המפלגה את הקונגרס המכונן של הארגון הציבורי "האתאיסטים של רוסיה".
על פי סוראיקין, אתאיסטים רוסים "אינם מיוצגים בפועל במרחב הציבורי".
מאז קיץ 2018 המפלגה משתתפת באופן פעיל בהפגנות נגד רפורמת הפנסיה.
המפלגה השתתפה בבחירות לרשויות המקומיות ב-14 באוקטובר 2012 וקיבלה בין 2 ל-3.5 אחוזים מהקולות וזכתה בשני מושבים במועצת העיר קראצ'אייב.
על פי תוצאות הבחירות ב-8 בספטמבר 2013, המפלגה קיבלה 2 מושבים בפרלמנט האזורי של חקסיה, כמו גם ברשויות המקומיות: מועצת העיר מייקופ, מועצת העיר בלגורוד ומחוז פנזה, טטרסטן, מחוז ליפצק, מחוז קרסנודר, מחוז טבר, מחוז קרסנויארסק.
בבחירות לדומה בשנת 2016 היא קיבלה את המקום החמישי וקיבלה 2.27% מהקולות אך לא עברה את אחוז החסימה.
המפלגה יצאה לקלפיות עם תוכנית שנקראה "עשר התקפות סטליניסטיות על הקפיטליזם", הדורשת הלאמה רחבה, החזרת עונש המוות בגין פשעים מסוכנים במיוחד, ביטול הרפורמה הרפואית ואיסור חוקתי על העלאת גיל הפרישה.
ב-28 במאי 2017, מליאת הוועדה המרכזית מינתה את מקסים סוראיקין כמועמד להשתתף בבחירות לנשיאות בשנת 2018. ב-24 בדצמבר 2017 הגיש סוראיקין לוועדת הבחירות את המסמכים הדרושים וב-8 בפברואר 2018 הוא נרשם כמועמד לנשיא הפדרציה הרוסית.
עם זאת, על פי תוצאות הבחירות, הוא סיים שביעי 0.68% תמיכה בלבד (499 אלף קולות).
שנהקולות%מושביםשינוימנהיג20161,192,595 (מקום 5)2.3% 0מקסים סוראיקין
שנהמועמדסיבוב ראשוןקולות%2018מקסים סוראיקין499,342 (מקום 7)0.7%
על פי תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות ב-9 בספטמבר 2018, המפלגה עברה את אחוז החסימה בפרלמנטים של חמישה מחוזות בפדרציה הרוסית:
המחוז האוטונומי ננץ — (מנדט אחד מתוך 19)
המפלגה קיבלה מושבים גם במועצות עירוניות, כדוגמת מועצת העיר אבאקן, מועצת העיר מייקופ ועוד.
ב-8 בספטמבר 2019 "הקומוניסטים של רוסיה" קיבלה 5.67% מהקולות בבחירות לדומה המחוזית של טולה וקיבלה מנדט אחד מתוך 36.
הארגון נוצר כחלופה למפלגה הקומוניסטית.
"הקומוניסטים של רוסיה" מבקרים את גנאדי זיוגנוב ומאמינים כי המפלגה הקומוניסטית בראשותו לא תוכל להחזיר את כוחה האבוד מהתקופה הסובייטית.
כמה מחברי הפוליטביורו היו בעבר במפלגה הקומוניסטית, אך עזבו אותה כתוצאה מעימותים עם ההנהגה.
ביוני 2015, המפלגה הקומוניסטית הגישה תביעה לבית המשפט לבוררות במוסקבה נגד מפלגת הקומוניסטים להפסיק להשתמש בשם וסמלי המפלגה, תוך ציון דמיונם המופרז.
בעיקרו של דבר, משרד המשפטים של הפדרציה הרוסית התערב וב-11 ביולי 2016 בית המשפט דחה את התביעה של המפלגה הקומוניסטית בטענה כי אין לה בלעדיות על סמלים קומוניסטיים.
המפלגה הקומוניסטית מאשימה את המפלגה בגנבת רעיונות וקלקולן לטובת הממשלה וטוענת כי המפלגה הוקמה ביוזמת הקרמלין כדי לשחוק בכוחם.
מפלגת ROT FRONT רואה במפלגת "הקומוניסטים של רוסיה" פרויקט טכנולוגי של הקרמלין, המתמקד בפופוליזם.
"הקומוניסטים של רוסיה" אינם מקבלים מימון ממשלתי.
במפלגה יש דמי חבר, אך הם מהווים חלק קטן מההכנסה, 0.3% בשנת 2015 .
הקומיונרדס היה צמד סינת'-פופ בריטי שהוקם בלונדון בשנת 1985. הוא כלל את ג'ימי סאמרוויל וריצ'רד קולס.
הצמד מפורסם בעיקר בזכות גרסאות הכיסוי של "Don't Leave Me This Way", במקור של Harold Melvin & the Blue Notes בהשתתפות טדי פנדרגראס, ושל "Never Can Say Goodbye", במקור של חמישיית הג'קסונים.
השם Communards מתייחס למהפכנים של הקומונה הפריזאית משנת 1871.
הצמד הוקם ב-1985 לאחר שהזמר ג'ימי סאמרוויל עזב את להקתו הקודמת ברונסקי ביט כדי לחבור למוזיקאי בעל הכשרה קלאסית, ריצ'רד קולס.
סאמרוויל השתמש לעיתים קרובות בסגנון שירה פלסט/קונטרה-טנור.
קולס, שבעיקרו פסנתרן, ניגן במספר כלים ונראה בעבר מבצע את סולו הקלרינט בלהיט של ברונסקי ביט "It Ain't Necessarily So".
אליהם הצטרף נגן הבס דייב רנוויק, שגם ניגן עם ברונסקי ביט.
הלהקה זכתה ללהיט ראשון ב-1985 עם הסינגל שסיים בטופ 30 המבוסס על פסנתר "You Are My World".
בשנה שלאחר מכן, הם זכו ללהיט הגדול ביותר שלהם עם גרסת כיסוי בסגנון Hi-NRG לשיר "Don't Leave Me This Way", שהיה ארבעה שבועות במקום הראשון והפך לסינגל הנמכר ביותר בבריטניה בשנת 1986. הוא גם הגיע לטופ 40 בארצות הברית.
בשיר השתתפה הזמרת שרה ג'יין מוריס.
בפרק אחד של Top Of The Pops, מוריס וסאמרוויל התחלפו בתפקידים כך שסאמרוויל שר את התווים הנמוכים ומוריס את הגבוהים.
מוריס ביצעה גם קולות רקע וגם שירה משותפת בשירים אחרים של הקומיונרדס, והופיעה בתמונות שונות כחברה שלישית לא רשמית של הלהקה.
מאוחר יותר באותה שנה, לקומיונרדס היה עוד להיט בעשירייה הראשונה בבריטניה עם הסינגל "So Cold the Night", שהגיע למקום השמיני.
בשנת 1987, הם הוציאו את האלבום Red, אשר הופק בחלקו על ידי סטיבן הייג.
האלבום כלל גרסת כיסוי ללהיט של חמישיית הג'קסונים "Never Can Say Goodbye", שהגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי.
הסינגל האחרון שיצא על ידי הצמד היה "There's More to Love (Than Boy Meets Girl)" ב-1988, שהגיע למקום ה-20 והיה ללהיט הטופ 20 האחרון שלהם.
האלבום Red כלל גם את השירים "Victims" ו-"For a Friend" (שיצא גם כסינגל), המתייחס לאנשים שחיים ושמתו מאיידס ונכתב לזכרו של הפעיל מארק אשטון.
הקומיונרדס התפצלו ב-1988. סאמרוויל המשיך בקריירת סולו מוזיקלית, בעוד קולס הוסמך ככומר אנגליקני ב-2005, ושימש ככומר קהילה בנורת'המפטונשייר עד שפרש ב-2022.
הקומדיה הממשלתית הוא ספרו השביעי של יובל שטייניץ המגולל את שנותיו בפוליטיקה הישראלית מזווית אוטוביוגרפית-הומוריסטית.
הספר מציג סוגיות ואירועים בתחומי הביטחון הלאומי, הכלכלה והאנרגיה, בהם לקח שטייניץ חלק במהלך 23 שנות קריירה פוליטית, ואשר מתובלים באנקדוטות משעשעות.
הספר יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים בינואר 2025 ומאז נדפס בתשע מהדורות.
הספר מסכם את 23 שנותיו של שטייניץ בפוליטיקה הישראלית.
שער הכנסת – מתאר את תקופתו של שטייניץ כחבר כנסת צעיר, כחבר ועדת החוץ והביטחון וכיושב הראש שלה.
שער האוצר – מתאר את תקופתו של שטייניץ כשר האוצר בממשלה ה-32.
שער המדינאות – מתאר את פועלו של שטייניץ בסוגיות של ביטחון לאומי ואזורי.
הוא מרבה להתעסק בספר בסוגיות ביטחוניות, כולל ההתראה שנתן עוד לפני כניסתו לפוליטיקה על חוסר ההיערכות למתקפה של מחבלים עם נשק קל משטחי הרשות הפלסטינית.
שטייניץ שם דגש על ההיבטים הבאים: היעדר הפיתוח של יכולת הטילים וחיל הים של ישראל ביחס להשקעה עצומה ולעיתים מיותרת בחיל האוויר הישראלי.
הוא מביא כמה דוגמאות ספציפיות, כולל הפיתוח האיטי והלא יעיל של הטיל לורה, ההתעקשות על רכישת מטוסי חמקן לא יעילים, חוסר המוכנות למלחמת לבנון השנייה ועוד.
שטייניץ גם ממחיש סדרה של מקרים בהם חברי הכנסת שהגיעו מרקעים אזרחיים מגוונים גילו יתרון מחשבתית ויצירתיות בהשוואה לקצינים בכירים ואנשי מערכת הביטחון.
בחלק אחר של הספר הוא מתמקד בסוגיות הכלכליות, ובראשם הישגיו הבולטים כמו בנייתו של תקציב דו-שנתי לראשונה בעולם, העלאת דירוג האשראי של ישראל פעמיים, צירופה של ישראל ל-OECD, והעובדה שישראל הייתה הראשונה בעולם להיחלץ ממשבר הסאבפריים.
שטייניץ ממחיש כיצד מתקפה תקשורתית שגויה (למשל בנושא אבטלה שלא הייתה, על סמך נתון בודד של פיטורין בחודש מסוים במשק), עשויה להגשים את עצמה וליצור מצב מסוכן למשק.
הוא חושף את מאחורי הקלעים של מאבקיו בהסתדרות ובעומד בראשה עופר עיני ומסביר מדוע התעקש שלא להעסיק ישירות עובדי קבלן.
בחלק נוסף של הספר מספר שטייניץ על חלקו בהתנעתה של פשרה בינלאומית שהובילו הנשיאים ברק אובמה וולדימיר פוטין אחרי השימוש שעשה בשאר אל-אסד בנשק כימי, ואשר נודעה בתור "הפשרה הרוסית-אמריקאית", אלא שתחילתה בהתייעצות של נציג רוסי במהלך מפגש עם שטייניץ, והמשכה בשיחה שערך ראש הממשלה בנימין נתניהו עם הנשיא אובמה.
כמו כן, הוא מספר על קשרי ידידות והערכה הדדית שנרקמו בינו לבין יריבים פוליטיים כמו יוסי שריד וזהבה גלאון.
ערך הטלת הספק וחשיפת תוכנית הגרעין של סוריה
שטייניץ מתאר בפירוט כיצד הרקע שלו כפילוסוף סייע לו להטיל ספק ולבקר בצורה טובה יותר את הגופים המפוקחים על ידי ועדת חוץ וביטחון, שלדבריו הייתה עד תקופתו "בית לורדים" ולא גוף ביקורת נוקב.
שטייניץ מספר כיצד התעוררה תמיהתו לגבי יכולותיו של המודיעין הישראלי בכל הקשור לחשיפת נשק בלתי-קונבנציונלי, כאשר החמיצה כי לוב מפתחת תוכנית גרעין, עד שה-MI6 גילה זאת ועדכן את גופי המודיעין בארצות הברית ובישראל.
מנגד, אמ"ן הציג ראיות מוצקות לכך שעיראק של סדאם חוסיין אוחזת בנשק כימי עם טילים בליסטיים – מה שלא היה ולא נברא.
ב-2004 העלה שטייניץ על דעתו, משיקולים מדיניים-אסטרטגיים, כי דווקא סוריה עלולה לפעול לפיתוח תוכנית גרעין משלה.
דו"ח סודי שכתב יחד עם חברי ועדת חוץ וביטחון, בראשה עמד, הופץ בעותקים אחדים לעיונה של מערכת הביטחון.
בכך, היה שטייניץ הראשון להתריע מפני קיומה של תוכנית גרעין בסוריה – בניגוד כמעט מוחלט לדעתם של קברניטי מערכת הביטחון, מהם זכה לזלזול מופגן:
לעומת צה"ל, ראש המוסד מאיר דגן השתכנע שיש לבחון מחדש חומר מודיעיני שהצטבר בידי המוסד, ובחלוף שנתיים השתכנעה מערכת הביטחון ובראשה חטיבת המחקר שאכן סוריה עוסקת בפעילות גרעינית בעלת אופי צבאי.
ב-2007 הופצץ הכור במבצע מחוץ לקופסה.
שטייניץ מתאר את ישיבת ועדת חוץ וביטחון שבה הועלה לראשונה החשש, כישיבה החשובה ביותר של הוועדה בכל שנותיה.
הספר זכה לביקורות חיוביות בעיתונות וברשת החברתית X.
הקומקום היה התיאטרון הסאטירי הראשון בארץ ישראל.
תיאטרון הקומקום היה הניסיון הראשון להקים בארץ ישראל בתקופת היישוב תיאטרון סאטירי.
התיאטרון הוקם בשנת 1927 על ידי אביגדור המאירי, אליעזר דונת ופסח עיר-שי והשחקנים רפאל קלצ'קין, יעקב טימן, יהודית פרקל וקטיה בת-הרים.
המאירי כתב את רוב הפזמונים והמערכונים של התיאטרון.
התיאטרון ערך את חזרותיו על גג ביתה של משפחת סגלוביץ', בית חדש שנבנה בראשית שנות העשרים על ידי המשפחה ברחוב המשביר 3 בתל אביב.
החזרות נערכו בסוכת קבע גדולה שהוקמה שם על ידי דב סגלוביץ'.
המקום הוענק להם על ידיו ללא תמורה, לבד מבחג הסוכות שבכל ימי החג לא יוכלו לעשות בה חזרות, כי היא תהא תפוסה על ידי המשפחה.
ב-1928, שנה בלבד לאחר הקמתו, פרשו ממנו שניים משחקניו - עמנואל הרוסי והלל ברגמן-אביחנן.
השניים טענו כי מנהל הקומקום, אביגדור המאירי, ניכס לעצמו שירים ומערכונים שהם כתבו.
חברים אחרים מהתיאטרון לא הסכימו עם תכנים שכפה עליהם המאירי להציג, ואף חשו מקופחים מבחינה כספית.
מרבית חברי התיאטרון פרשו ממנו והצטרפו לתיאטרון חדש שהוקם - המטאטא, ובמהרה נסגר הקומקום.
אברהם שלונסקי העיר כי המטאטא הוא "מעט התה שנותר מן הקומקום".
הקומנדו הצרפתי היה יחידת לוחמים דוברי צרפתית במסגרת הגדוד התשיעי של הפלמ"ח, בחטיבת הנגב, שלחמה במהלך מלחמת העצמאות בשנים 1948–1949.
יחידת הקומנדו הצרפתי מנתה כמאה לוחמים דוברי צרפתית, רובם עולים יהודים ממדינות צפון אפריקה, וחלקם נוצרים אוהבי ישראל, שלחמו בצבא צרפת החופשית ובמחתרות האנטי-נאציות בתקופת מלחמת העולם השנייה.
את הפלוגה הקים תדי איתן, קצין צרפתי (שמו המקורי היה תָדֶה דִיפְרה - 1912–1971), מתנדב צרפתי קתולי, אוהב ישראל, סרן בצבא המחתרת הצרפתית במלחמת העולם השנייה.
הלוחמים בפלוגת דוברי הצרפתית, שהיו שונים בלבושם ובשפתם מלוחמי הפלמ"ח ילידי הארץ, כונו בשם "הקומנדו הצרפתי", כינוי שהפך במהלך הזמן לשמה הרשמי של הפלוגה.
יחידת דוברי הצרפתית הוקמה באוגוסט 1948 על ידי תדי איתן, כגדוד דוברי צרפתית (גדוד 75).
בראשיתו השתייך הגדוד לחטיבה 7, אך כעבור זמן קצר הועבר לחטיבת יפתח של הפלמ"ח.
בתחילת אוקטובר, לקראת מבצע יואב, ארגן איתן את טובי חייליו לפלוגה, שצורפה אל הגדוד התשיעי בחטיבת הנגב.
אנשי הפלוגה היו מצוידים בנשק אוטומטי וחצי-אוטומטי, ורובם בעלי מיומנות וניסיון קרבי.
הם חולקו לשתי פּלָגוֹת, בכל פלגה ארבעה צוותי קומנדו.
המפקדים היו קצינים וסמלים בעלי ניסיון והכשרה צבאית.
במסגרת הגדוד התשיעי השתתפה הפלוגה במבצע יואב ובמבצע חורב.
במסגרת מבצע יואב, באוקטובר 1948, הייתה פלוגת הקומנדו הצרפתי בכוח שפרץ לבאר שבע וטיהר את השטח הבנוי במבצע משה.
בסוף שנת 1948 הועסקה יחידת הקומנדו הצרפתי בפעילויות שונות לאבטחת גבולות מרחב הנגב; מארבים, מיקוש צירי תנועה וכדומה.
במבצע חורב, בדצמבר 1948, השתתפה פלוגת הקומנדו הצרפתי בקרבות לכיבוש משלטי התמילה על כביש באר שבע-ניצנה וסבלה אבדות כבדות של 15 הרוגים.
במהלך הקרבות מצאו 7 מפצועי היחידה מחסה תחת אחד מגשרי הרכבת מצפון מזרח לאשלים.
המצרים גילו את מקומם של הפצועים ורצחו אותם.
חברי קיבוץ רביבים שבאו לאסוף את הפצועים מצאו את הגופות ואספו אותן.
בעקבות האירוע הורחקה היחידה מהחזית מחשש לפעולות נקמה.
ב-1995 נחנך בקרבת מקום אתר זיכרון ליחידה, לקרבות שעברה ולחלליה.
לזכר יחידת הקומנדו הצרפתי הוקם בשכונה ג' בבאר שבע "גן הקומנדו הצרפתי" שעד מהרה הוזנח וננטש וכיום מקודמת תוכנית להריסתו לטובת כביש חדש.
בנוסף מונצחת היחידה גם בסמוך לאנדרטת חטיבת הנגב הסמוכה לבאר שבע, וב"מצפור הקומנדו הצרפתי" הסמוך ליישוב אשלים (משלטי התמילה).
הקומפניון דה לה שנסון הייתה חבורת זמר צרפתית שפעלה בצרפת במשך ארבעה עשורים (1941–1985) ופרסמה עשרות להיטים.
הלהקה, שכללה גברים בלבד, הופיעה בישראל חמש פעמים, והשפיעה רבות על המוזיקה הישראלית בשנות החמישים והשישים, בין השאר על סגנון הלהקות הצבאיות, ובמיוחד על להקת התרנגולים.
אחדים משיריה זכו בשנות ה-60 וה-70 לגרסאות עבריות.
הלהקה הוקמה ב-1941, בתחילת הכיבוש הגרמני בצרפת במלחמת העולם השנייה.
תחילה נקראה הקבוצה "Les Compagnons de la Musique" (ידידי המוזיקה) ורק ב-1946 שינתה את שמה ל-"Les Compagnons de la chanson" (ידידי השיר).
ב-1941, בליון שהייתה תחת ממשל צבאי גרמני, הקים מנצח המקהלות הצעיר לואי לייבאר (Louis Liébard) חבורת זמר שהורכבה מצעירים בני משפחות "Compagnons de France" - גילדת בעלי מלאכה וקרא לחבורה "Les Compagnons de la Musique".
חבורת הזמר הופיעה תחילה באזור מרכז צרפת והרפרטואר שלה כלל שירי עם.
לייבאר היה מנצח מחמיר והקפיד על טכניקת השירה ועל משמעת אמנותית.
פרד מלה (Fred Mella), בנו של מהגר איטלקי, הצטרף ללהקה ב-1943 כדי להתחמק מהגרמנים וקולו הייחודי הפך אותו במהרה לסולן הלהקה.
במהלך שנותיה הראשונות של הלהקה לא היה הרכבה יציב וחלק מחבריה עזבו את הלהקה עם סיום המלחמה.
ב-1944, ערכו את הופעותיהם הראשונות בפריז.
באחת מההופעות, שהייתה חלק מקונצרט חגיגי שהוקדש לעובדי מסילת הברזל, השתתפה גם אדית פיאף, שהייתה כבר באותה עת כוכבת.
היא התרשמה מהאיכות הקולית של הלהקה והחליטה לכוון אותם לרפרטואר מודרני יותר.
בעת שחרור צרפת הצטרפו הקומפניון למקהלת תיאטרון הצבא הצרפתי ונעו בעקבות הכוחות הלוחמים של הארמייה הראשונה בפיקודו של ז'אן דה לאטר דה טסיני (Jean de Lattre de Tassigny) שנלחמה עדיין בצפון צרפת.
באותה עת הצטרפו שני חברים חדשים ללהקה וב-1946, לאחר שהמנצח לייבאר עזב את הקומפניון, הצטרף חבר נוסף וגובש ההרכב של תשעה גברים שהיה קבוע במשך שנותיה המוקדמות של הלהקה:
ההצלחה הגיעה ב-1946, בעת שהלהקה ליוותה את אדית פיאף באחד משיריה המפורסמים, "Les Trois Cloches" (שלושת הפעמונים), שנכתב על ידי ז'אן וילאר ז'יל (Jean Villard Gilles).
התקליט נמכר במיליון עותקים והקומפניון הפכו במהירות ללהקה מוכרת ואהודה בצרפת.
פיאף גם לקחה אותם למסע ההופעות שלה בניו יורק ואחר כך בחלקים נוספים בארצות הברית והם זכו להצלחה רבה במידה כזו שמסע ההופעות נמשך חמישה חודשים.
ב-1948 הם שבו לארצות הברית, הפעם ללוס אנג'לס ולחוף המערבי ושוב זכו להצלחה גדולה.
ב-1949, בעת שערכו מסע הופעות בקוויבק נישאו שניים מחברי הלהקה לנשים מקומיות.
אחד מהם, פול ביסונו, השתקע בקוויבק ועזב את הלהקה ובמקומו הצטרף אחיו הצעיר של פרד מלה, רנה.
הלהקה החלה להופיע באולמות הגדולים של פריז והמשיכה לשתף פעולה עם אדית פיאף ולצאת למסעות הופעות מעבר לים.
תקליטיהם זכו להצלחה וכל תקליט נמכר טוב יותר מקודמו.
להיטיהם הגדולים בסוף שנות ה-40 היו "Céline", "Dans les prisons de Nantes" ו-"C'est pour ça", ו-"le Galérien" (ללחנו של לאו פול, אביו של מישל פולנרף) ב-1950. ב-1952 החליף ז'אן ברוסול את מארק אראן שעזב על מנת להיות הזמר המוביל בלהקה אחרת.
כך זכתה הלהקה לחבר שהיה גם מחבר וגם מעבד מוזיקלי.
בשנות החמישים חלק גדול מהרפרטואר של הקומפניון היה גרסאות כיסוי של להיטי התקופה, גם להיטים צרפתיים וגם זרים (בייחוד להיטים אמריקאים).
בין השנים 1950 ו-1955 הופיעה הלהקה תשע פעמים במופע של אד סאליוון.
ב-1956 חל שינוי נוסף בהרכב הלהקה.
ז'אן אלבר פרש במטרה לפתח קריירת סולו והחליף אותו ז'אן-פייר קלווה שהיה גיטריסט צעיר ובעל קול ערב.
ב-1961 חגגו הקומפניון 20 שנה ליסוד הלהקה.
במהלך שנים אלו יצרו חברי הלהקה, בינם ובין עצמם, חלוקת תפקידים, דבר שיצר עבורם מסגרת חיים מאורגנת והקל עליהם את ההתמודדות עם ההצלחה ועם שגרת מסעי ההופעות.
כל חבר ראה עצמו כמחויב וכאחראי לתחום מסוים בחיי הלהקה.
ז'ובר היה אחראי לחוזים וליחסי הציבור.
בורגיניון להעמדה הבימתית, סאבה לכספים ולתאורה, רנה מלה לתלבושות, ברוסול לכתיבת השירים ולעיבוד המוזיקלי (לעיתים נעזר בקלווה בתחום ההלחנה) ולנסלו היה אחראי לתיעוד.
כל הפרטים היו מתוכננים ומאומה לא הושאר ליד המקרה.
חשיבות יתרה ניתנה לתחום החוזים הכספיים, לביטחון הכספים ולחלוקתם השווה בין חברי הלהקה.
אופי התנהלות זה היה אחד מהגורמים החשובים שאפשרו ללהקה קריירה כה ארוכה.
עלייתם של הזרמים הפופולריים במוזיקה המערבית הקלה הפופ והרוקנ'רול לא פגעו בפופולריות של הלהקה והיא המשיכה להופיע בהצלחה רבה בצרפת ובכל רחבי העולם.
ב-1964 הם הופיעו באולם אולימפיה בפריז במשך חמישה שבועות ואז פנו לברית המועצות, שם הופיעו ב-25 קונצרטים.
משם המשיכו להופעות בישראל (היה זה ביקורם הרביעי בישראל) ולהופעות באפריקה, בקנדה ובארצות הברית.
בשנים אלו נמכרו כ-500,000 תקליטים של הלהקה מדי שנה.
הקומפניון היו ביחסי ידידות עם הזמר והיוצר שארל אזנבור והוא כתב חלק מלהיטיהם דוגמת: "la Mamma", "Que c'est triste Venise" ו-"Sur ma vie".
כמו כן, שיתף אזנבור פעולה עם ברוסול בכתיבת: "Roméo" ו-"Un Mexicain".
באוקטובר 1969 יצאה הלהקה למסע הופעות נוסף ובמהלכו, ב-31 בדצמבר, נפטר חבר הלהקה גי בורגיניון.
חברי הלהקה החליטו לא לצרף חבר חדש במקומו והמשיכו את פעילותם בהרכב של שמונה חברים.
ב-1972 פרש מהחבורה ז'אן ברוסול.
הוא המשיך לכתוב ללהקה חומר ובמקביל החל לעבוד עם אמנים אחרים כמו סשה דיסטל.
הפעם צירפו אליהם הקומפניון חבר חדש בדמותו של מישל קאסה הצעיר שנגן במספר רב של כלים ועבד קודם לכן עם קלוד פרנסואה.
ההרכב המשיך בסיוריו העולמיים במהלך שנות ה-70. בשנים אלו הם ביצעו שירים של כותבים חדשים כמו הצמד ז'אן-קלוד מסולייה (Jean-Claude Massoulier) ואנדרה פופ (André Popp) ומישל מלה (Michel Mella) - בנו של פרד מלה חבר הלהקה.
במקביל, המשיכו לבצע גרסאות כיסוי ללהיטים בינלאומיים כמו "la Marche de Sacco et Vanzetti" (על פי להיטה של ג'ואן באאז) ו-"Parle plus bas" על פי נעימת הנושא בסרט הסנדק.
מבין השירים המקוריים שהוציאה הלהקה באותן שנים בולטים "Mouche", "On se quitte", ו-"On a déjà vu ça".
בראשית שנות ה-80, עם הגיעם ל-40 שנים לקיום הלהקה, החלו הקומפניון לחשוב על פרישה.
הם הודיעו ב-1980 על מסע הופעות פרידה, אולם המסעות נמשכו עוד ועוד.
לאחר הופעות ברחבי צרפת, בלגיה ושווייץ, עבר פרד מלה, ב-1982, ניתוח לב אך הלהקה לא פסקה מהופעותיה.
ב-30 באוגוסט 1983 קיימו את המופע האחרון שלהם באולם אולימפיה בפריז, מופע בו נמכרו כל הכרטיסים מראש חמישה שבועות לפני המועד.
באותה שנה ערכו את הופעותיהם האחרונות בארצות הברית, קנדה, מצרים וישראל.
ב-15 במרץ 1985 קיימו קונצרט נוסף ואחרון של החבורה.
לאחר פרישתם מהופעות, עסקו חברי הלהקה בעיסוקים פרטיים ובתחביבים ורובם נמנעו מכל מגע עם עסקי המוזיקה והבידור.
עם פרישתם השלימו הקומפניון מעל ל-40 שנות הופעה, 400 שירים ו-8,000 הופעות.
בשנות קיומם היוו הקומפניון נדבך חשוב בתרבות הצרפתית.
פרנסואה מיטראן, נשיא צרפת, ביקש ששירם "L'enfant aux cymbales" (לפי קנטטה של יוהאן סבסטיאן באך) ינוגן בהלווייתו בינואר 1996.
הקומפניון דה לה שנסון הופיעו מספר פעמים בישראל.
בין היתר, בשנים 1957, 1959, 1963 ו-1968. להקת התרנגולים הוקמה בכוונה להיות הגרסה הישראלית של הלהקות הצרפתיות הקומפניון דה לה שנסון והפרר ז'אק.
"Le pacha", "חולשה של בת" - מילים ולחן: ז'אן קונסטנטין, נוסח עברי: דן אלמגור, ביצוע: להקת הנח"ל והתרנגולים
Au Printemps Tu Reviendras, "באביב את תשובי חזרה", מילים ולחן: שארל אזנבור, נוסח עברי: אבי קורן, ביצוע: צוות ההווי של הנח"ל
Si Tous Les Oiseaux, "אילו ציפורים", מילים: ז'אן ברוסול, לחן: ז'אן-פייר קלווה, נוסח עברי: נעמי שמר, ביצוע: להקת הנח"ל
Sarah, "שרה שרה", מילים ולחן: שארל אזנבור, נוסח עברי: יוסי גמזו, ביצוע: הגשש החיוור
1948 - הגראן פרי של אקדמיית שארל קרו - עבור התקליט "לה מארי"
19 באוקטובר 2002 - בשכונת פואן דו ז'ור בליון נחנכה ככר הקומפניון דה לה שנסון - בקרבת המקום שבו התחיל סיפורם בניהולו של לואי ליאבאר.
בטקס נכחו מעריצים רבים מכל רחבי צרפת ושווייץ.
הקומנדו הסקוטי מספר 11 Commando") הייתה יחידת קומנדו בגודל של גדוד שהוקמה במסגרת מטה מבצעים משולבים של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה בסקוטלנד וחייליה לבשו את הכומתה הסקוטית "תאם או'שאנטר" הידועה בפומפון שעל קצה.
היחידה הוקמה כחלק מכוח "לייפורס" (Layforce) בפיקודו של הקולונל רוברט לייקוק (Robert Laycock), שאיחד מספר יחידות קומנדו.
במסגרת "לייפורס" שהיה איחוד אד הוק של מספר יחידות קומנדו, נקראה היחידה "גדוד C".
לאחר הקמתה בסקוטלנד, ומספר חודשי אימונים, במיוחד בלוחמה אמפיבית, נשלחו חיילי הקומנדו למשימות חיל מצב בקפריסין.
מפקד היחידה היה לייטננט קולונל ריצ'רד פדר (Richard Pedder).
ב-9 ביוני 1941 נשלחו חיילי היחידה למשימת נחיתה מן הים בשפך הליטני במסגרת הפלישה לסוריה וללבנון שנועדה לכבוש מדינות אלו מידי אנשי צרפת של וישי ולמנוע נפילתן לידי מדינות הציר.
הכוח יצא לדרכו ב-7 ביוני, יום לפני הפלישה המתוכננת, כשהוא מפליג בספינת התובלה "גלנגייל" (HMS Glengyle), בליווי משחתות, ומטרתו לנחות בשפך הליטני ולהכשיר את מעבר הדיוויזיה האוסטרלית ה-7 בנהר.
מיד עם הגיען לפורט סעיד קיבלו את הפקודה לשוב, והכוח הונחת בשפך נהר הליטני בלילה שבין ה-8 ביוני וה-9 ביוני.
לאחר המערכה בסוריה ובלבנון, הוחזרה שארית הכוח לקפריסין.
"לייפורס" פורק, ויחד עמו הקומנדו הסקוטי.
רבים מיוצאי הקומנדו הסקוטי מס' 11 המשיכו בשירות ביחידות קומנדו אחרות במטה המבצעים המשולבים.
חלקם, כולל קולונל רוברט לייקוק, השתתפו בנובמבר 1941 במבצע פליפר של יחידת קומנדו בריטית שנחתה הרחק מאחורי קווי הגרמנים בלוב בניסיון שלא צלח לחטוף את הגנרל רומל.
הקונגרס הבין-לאומי לעיצוב עירוני הוא אירוע בין-לאומי הנערך באוסטרליה בנושא תכנון ועיצוב עירוני.
הכנס בוחן את החשיבות המכרעת של עבודה רב-תחומית בסביבה הבנויה; כיצד השחקנים השונים - מתכנני ערים, אדריכלים, אדריכלי נוף, מהנדסים, מומחי IT, פוליטיקאים וקהילות - יכולים לעבוד יחד ביעילות כדי ליצור מקום טוב יותר לחיות בו.
הקונגרס מאורגן על ידי עמותת קבוצת התכנון העירוני (UDG) אשר נוסדה בשנת 1978 באנגליה.
הקונגרס הבין-לאומי הראשון לעיצוב עירוני נערך בשנת 2007 בגולד קוסט, קווינסלנד.
כנסים נוספים נערכו בקנברה, סידני, מלבורן, אדלייד ובריזבן.
הקונגרס הבין-לאומי לעיצוב עירוני באוסטרליה משתמש גם בבלוג וברשתות חברתיות כדי ליצור קשר עם הקהילה.
לאתר הרשמי יש מעל 20,000 מנויים, הכולל גם ארכיון פודקאסטים של מעל 400 מצגות של אנשי מקצוע בתחום התכנון העירוני.
כנס 2016 נערך בבריזבן, אוסטרליה.
הקונגרס האויכריסטי הבין-לאומי של 1893 היה כינוס גדול של אנשי דת קתוליים וצליינים שנקרא הקונגרס האוכריסטי השמיני (Eucharistic) הבין-לאומי.
הקונגרס התקיים בחודש מאי 1893 בירושלים ובמהלכו הגיעו לעיר אלפי צליינים ואנשי דת וכן קרדינל כנציגו של האפיפיור.
על הכינוס דווח בעיתונות העברית של אותה התקופה (לדוגמה בעיתונו של אליעזר בן-יהודה).
האוכריסטיה (בעברית: הוחדה) זה אחד משבעת הסקרמנטים של הנצרות הקתולית.
טקס האוכריסטיה הוא החלק החשוב במיסה, בכנסיות האורתודוקסיות והאוריינטליות מכונה המיסה וטקס האוכריסטיה כחלק ממנה הליטורגיה הקדושה.
מקור השם ביוונית ופירושו הודיה.
מקור המנהג בסעודה האחרונה של ישו עם תלמידיו בחג הפסח המסופר בספרי הבשורה של הברית החדשה.
כמו ששת הסקרמנטים הנוספים, מטרת הסקרמנט היא להעביר את החסד אל המאמין המבצע את הטקס.
בזמן התפילה נותן הכומר למשתתפים רקיק לחם ויין, על פי תורת הטרנסובסטנציאציה של הכנסייה הקתולית, הופכים הלחם והיין לחלק מגופו ודמו של ישו וכאשר אוכלים המשתתפים את הלחם ויין בשרו הופך לבשרם ודמו נמהל בדמם ובכך מקרב אותם אל החסד.
לפי האנציקלופדיה הקתולית הקונגרס האוכריסטי הוא מעמד של התכנסות של אנשי דת והדיוטות, שמטרתם לחגוג את "האוכריסטיה הקדושה" ולחדש את האמצעים להפיץ את הבשורה והידיעה שלה ברחבי העולם.
"הנוכחות האמיתית" (The Real Presence) מתבטאת בלחם והיין, שהם גופו ונפשו של ישו, והיא אחת מהדוגמות העיקריות של האמונה הקתולית, ולכן יש לה חשיבות גדולה "כאוצר יקר ביותר" שישו השאיר לכנסייה, ומהווה מקור לחסד הנוצרי.
הקונגרסים האוכריסטים שמשו כמקום התוועדות של המאמינים למחשבה כיצד להפיץ בפני המוני הנוצרים את הבשורה של האוכריסטיה הקדושה של אהבה וחסד.
הקונגרס הראשון התקיים בעיר ליל שבצרפת ב-1881. מאוחר יותר התקיימו קונגרסים באביניון, ליאג', פריבורג.
בקונגרס ה-5 שהתקיים בטולוז 1886 השתתפו כ -30 אלף איש.
הקונגרס ה-7 התקיים בפריז ובקונגרס השמיני שהתקיים ב-1890 באנטוורפן השתתפו כ-150 אלף איש, ובין המארגנים היה הארכיבישוף של ליאג' דטרולו.
הכנסים האויכריסטיים נמשכים עד היום, בשנת 2012 התקיים הקונגרס ה 50.
הצליינות לארץ ישראל בתקופת הקונגרס האוכריסטי
מאמצע המאה ה-19, עם סיום מלחמת קרים ב-1856, מגיעים לירושלים אלפי צליינים.
בין אודסה ויפו נפתח קו אוניות סדיר במחירים מוזלים ונבנו אכסניות לעולי הרגל במגרש הרוסים.
הצליינות לארץ ישראל הופסקה ב-1870 בשל מלחמת צרפת - גרמניה.
בשנת 1882 יזם המסדר של האחים האוגוסטינים את חידוש הצליינות לארץ ישראל.
בשנת 1872 עלו לרגל לארץ ישראל כ - 1,000 צליינים, ולאחר מכן הגיעו מדי שנה כ-350 איש, ביניהם כמרים ואפילו בישופים.
בשנת 1892 נרשמו רק כ -280 איש והורגש צורך לתת תנופה מחודשת לתנועת הצליינות.
תקופתו של האפיפיור לאו ה 13
החל מאמצע המאה ה-19 הוותיקן מנסה להגביר מעורבותו הישירה באימפריה העות'מאנית.
מגמה זו נתקלה בהתנגדות צרפתית שנבעה מחשש לערעור מעמדה במזרח של צרפת כמגינת הקתולים באימפריה העות'מאנית.
הצרפתים התנגדו למינויו של נציג אפוסטולי (נציג האפיפיור) בירושלים.
ב-1847 מונה וולרגה (Valerga) לנציג הראשון של האפיפיור.
לאורך המחצית השנייה של המאה ה-19 אירעו תקריות בין נציגי הוותיקן ובין הנציגים הצרפתיים הדיפלומטיים.
ב-1872, לאחר מותו של ולרגה, מונה בראקו לפטריארך לטיני בירושלים, ובתקופת כהונתו שהסתיימה ב-1889 גדל מספר הקתולים בארץ ישראל מ-7,500 ל-13,500 אלף ונפתחו 12 מיסיונים חדשים.
האפיפיור לאו השלושה עשר החל כהונתו בשנת 1878, ושנת 1893 הייתה גם שנת היובל ה-15 שלו.
הוא גילה התעניינות מיוחדת בכנסיות המזרחיות (כנסיות מקומיות בלבנט שהיו קשורות לכנסייה הקתולית).
כך, למשל, בזמנו גושר הקרע בין הוותיקן והארמנים הקתולים, הוקם סמינר עבור החלדאים בעיר מוסול והוא יזם הקמת הסמינר המלקיטי בכנסיית סנטה אנה בירושלים בשנת 1881.
תקופת כהונתו של ליאו ה-13 התאפיינה ביחסים טובים באופן יחסי עם צרפת ותמיכה בדרך כלל בפרוטקטורט הצרפתי על הקתולים באימפריה העות'מאנית.
ליאו ה-13 טיפח את יחסי הוותיקן עם הסולטאן העות'מאני כדי לחזק הקשר עם הכנסיות המזרחיות הקשורות לוותיקן.
בראש הוועדה המארגנת של הקונגרס האויכריסטי של 1893 עמד הארכיבישוף של ליאג', דוטרלו (Doutereloux).
הוא העלה לראשונה את רעיון הקונגרס בפני האפיפיור באפריל 1892. קיום הקונגרס בירושלים נועד לתת תנופה לתנועת הצליינות לא"י וכן לחגוג את יובל ה-15 לכהונתו של ליאון ה-13. באפריל 1892 הסכים האפיפיור לתת חסותו לקונגרס, בתנאי שתתקבל הסכמה מהשלטונות העות'מאניים.
משרד החוץ הצרפתי נמנע מלתת חסות רשמית לקונגרס וביקש מהמארגנים לשמור על פרופיל נמוך.
לעומת הצרפתים, נתן את תמיכתו ראש הקסטודיה של ארץ הקודש (הפרנציסקנית).
ההכנות לקונגרס כללו הכנת חומר רקע בחוברות, דבר שהיה בבחינת חידוש וכן מאמרים בעיתונים כנסייתיים.
בנובמבר 1892 מונה הקרדינל לנגיה (Langenieux).
הארכיבישוף של ריימס (Reims), שמזה זמן גילה התעניינות בכנסיות המזרחיות כשליח האפיפיור לקונגרס האויכריסטי, והוא מינה כעוזרו את האב מישל, שנמנה עם מסדר האבות הלבנים, והיה ממקימי הסמינר בכנסיית סנט אנה, שם כהן כמורה במשך 5 שנים.
לקראת סוף שנת 1892 כותב הקונסול הבריטי בירושלים דיקסון שנודע לו שבשנה הקרובה עומד להתקיים קונגרס חשוב בירושלים:
"ברצוני למסור שהעיתון הפריסאי "Autorite" דווח ב 4 בדצמבר 1892 ...
שבאפריל 1893 מתכונן האפיפיור לשלוח לארץ ישראל קרדינל צרפתי, לשבת בראש ועידה של כמרים לטינים שתתקיים בירושלים.
המדובר בארכיבישוף של ריימס, שבצרפת אין יודעים מה בדיוק מטרת הוועידה (Conference) אולם מניחים שהיא נועדה לחזק את מעמד הכנסייה הלטינית במזרח.
אם תתגשם כוונת האפיפיור לקיים הוועידה, אין ספק שתהיה התרגשות וקנאה בין הכתות הנוצריות שאינן מכירות בסמכותו, וכן תעורר הוועידה את הקנאות המוסלמית.
אצל הכנסייה היוונית האותודוכסית במיוחד, לא תיתכן שלא תתעורר קנאה ושנאה, היות שהרוסים, שמתמיד רוצים להכניס את היוונים תחת חסותם, עלולים להתערב וסיבוכים רציניים עלולים להתעורר.
המאבקים בין היוונים והלטינים בירושלים ובבית לחם מגיעים לפעמים למהומות, ידועים ומתרחשים כמעט מדי שנה, ולא מגיעים לממדים רציניים רק בשל התערבות השלטונות הטורקיים.
כל הפרעה שתגרם בשל הוועידה שהיא בחסות צרפתית תחייב התערבות מעבר לזאת של השלטונות המקומיים (דהיינו של השלטון המרכזי בקושטא)."
בתחילת 1893 התחילו להתעורר חששות שגורמים שונים יגלו התנגדות לקיומו של הקונגרס.
עיקר החשש שהשלטונות העות'מאניים ינסו למנוע את הכינוס.
פיאבי הנציג האפוסטולי בירושלים כתב לרומא שללא פירמן מהסולטאן לא יוכל לקבל באופן רשמי את פני באי הקונגרס, וביקש מראש "הפרופגנדה" לדוחובסקי רשות להיעדר מהעיר, אולם האחרון ביקש ממנו להישאר בירושלים.
פיאבי גם חשש שזרם של צליינים צרפתי יפר את האיזון ביחסים עם הנוצרים המזרחיים ועם השלטונות העות'מאניים.
ואכן אף אחת מ-11 הפגישות של הקונגרס לא התקיימה בפטריארכיה הלטינית.
באפריל 1893 כותב הקונסול הבריטי דיקסון, שבאמצע מאי יתקיים הקונגרס ומטרתו לדון בעניינים דתיים.
הקונסול הבריטי ממשיך וכותב, שהכנסייה היוונית והכנסיות המזרחיות האחרות אינן מקבלות את הקונגרס בברכה.
התנגדות זאת, שניצניה הופיעו כבר בתחילת 1893, היא אחת הסיבות, שהוחלט לשים דגש על האופי הצלייני של הקונגרס.
גם הקונסול הצרפתי Ledoux דווח, שהיוונים מתנגדים לקונגרס ויחד עם זאת בסיוע של 2 בישופים יוונים - קתוליים נעשה רבות להרגיע את היוונים.
ב-12 במאי 1893 יצאו כ-700 צליינים צרפתיים ממרסיי בדרכם לרומא שם קיבלו את ברכתו של האפיפיור.
עוד קבוצה של 350 צליינים הפליגו ב-20 באפריל ישירות ממרסיי.
הצליינים התבקשו להיות זהירים כדי לא לעורר את רוגזם של השלטונות הטורקיים, וכן לא לפגוע בכבודם של הכנסיות המזרחית.
ב-11 במאי 1893 כותב הקונסול הבריטי בירושלים דיקסון, שב-5 במאי 1893 הגיעו ליפו 2 אוניות קיטור.
הקרדינל לנג'ניה הגיעו ליפו יומיים לאחר מכן ב-7 במאי 1893, שם התעכב זמן מה, היות שבקושטא התנהל משא ומתן עם השגרירות הצרפתית על תוכנה וצורתה של קבלת הפנים שתוכננה לנציגו האפיפיור.
כן מדווח דיקסון, שנראה שגם יחידות צי צרפתיות יגיעו מביירות ליפו.
על פי דיווחו של Hallward סגן הקונסול מבירות מה- 26 במאי 1893 שהקרדינל הצרפתי לנג'ניה הגיע ברכבת מיוחדת מיפו ב-13 במאי 1893 ונתקבל על ידי הקונסול הצרפתי, ראש העיר ונציגים מכל הקונסוליות וקהל רב וביניהם צליינים צרפתיים.
בין מקבלי פניו היו 38 בישופים מזרחיים ומערביים.
היה זה לדברי סגן הקונסול הבריטי ביקור ראשון של קרדינל בירושלים מאז ימי הצלבנים (כ 800 שנה קודם לכן).
הקרדינל החליט שלא לבקר בכנסיית המולד בבית לחם לאחר שנודע לו שהיוונים אורתודוקסים לא יתירו לא להיכנס דרך הכניסה הראשית שנמצאת ברשותם.
הקרדינל לנג'ניה נשא את נאום הפתיחה של הקונגרס (שהעתק ממנו מצורף לדו"ח) ב-15 במאי 1893. בקונגרס השתתפו 27 בישופים 250 כמרים והנאומים נישאו בשפה הצרפתית.
לדברי המארגנים התאסף קהל של כ-100 אלף איש ברחובות ירושלים לקבל את באי הקונגרס שמספרם נאמר בכ-1,500 איש.
באי הקונגרס צעדו לאורך מסלול של כ-12 ק"מ מלווים ביחידות צבאי ומשמר כבוד של הקוואסים (משרתים) של הקונסולים.
ליד כנסיות הקבר קבלו את פני הקרדינל קבוצה גדולה של נזירים ויוונים.
בתוך הכנסייה הקריא הקרדינל מכתב של האפיפיור (הבולה) והתקיימה תפילת הודיה (Te Deum).
בתום התפילה הצהיר הקרדינל לנג'ניה חגיגית, שהפולחן הייחודי של הכנסיות המזרחיות ישמר.