tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנעוריו שיחק בנבחרות הנוער השונות, וכשעלה לקבוצת הבוגרים הועדף על פניו השוער יעקב אסייג.
אנטמן רשם את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בעונת 1981/1982 במסגרת משחק בליגה הארצית נגד הפועל תל חנן.
כשעזב אסייג בתחילת עונת 1983/1984 הובא במקומו השוער בומה ויינברג שהוחזר לקבוצה לאחר שפרש ממשחק פעיל.
באמצע העונה עזב אנטמן להפועל בית שאן שהייתה באותה עת בתחתית הליגה הארצית (אז הליגה השנייה).
בתום העונה נשארה הקבוצה בליגה, ואנטמן שב להפועל חיפה.
בעונת 1984/1985 סיימה הפועל חיפה במקום החמישי ואנטמן זכה בתואר "שוער העונה".
בעונה שלאחר מכן הושעה בגלל דרישתו להעביר את משחקי הבית של הקבוצה חזרה לאצטדיון קריית חיים.
בעונת 1986/1987 הושאל אנטמן להפועל תל אביב.
לאחר הפסד ליגה אחד הורד לספסל על ידי מאמנו דוד שווייצר, הוחלף באריה אלטר, ולאחר מכן עבר לשחק בהפועל עכו.
לקראת עונת 1987/1988 הציעה לו מכבי חיפה להצטרף לשורותיה במקום אבי רן שנהרג, אולם אנטמן כבר חתם על חוזה בהפועל באר שבע אותה אימן אז ניסים בכר.
באר שבע דורגה בתום העונה במקום השלישי ואנטמן זכה בפעם השנייה בתואר "שוער העונה".
בתום העונה עבר למכבי חיפה, ובמדיה שבר אנטמן שיא ישראלי כשלא ספג שער במשך 1,003 דקות רצופות (שיא שנשבר בעונת 2019/2020 על ידי דניאל טננבאום, שוער מכבי תל אביב).
בתום אותה עונה זכתה הקבוצה באליפות.
לאחר שתי עונות חזר לשמש שוער משנה, כשלקבוצה הובא שוער הרכש הרוסי ויקטור צ'אנוב.
אנטמן שותף במשחקים ספורים ולאחר הזכייה בדאבל בעונת 1990/1991 עזב לבית"ר ירושלים מהליגה הארצית.
אנטמן היה שותף לעליית בית"ר ירושלים בחזרה לליגה הראשונה, ובעקבות יכולתו הטובה אף זומן לנבחרת ישראל וערך בשורותיה שתי הופעות בינלאומיות.
כשתמה תקופת חוזהו בבית"ר ירושלים שב אנטמן להפועל חיפה בעונת 1992/1993, ממנה עבר להפועל כפר סבא בעונת 1993/1994. לאחר ירידת הקבוצה לליגה השנייה חזר לקדנציה שנייה בבית"ר ירושלים, ואת הקריירה סיים במכבי עכו ב-1996.
עם פרישתו עבר אנטמן קורס מאמני כדורגל, והחל לשמש מאמן שוערים במכבי חיפה.
בין השוערים שהתאמנו תחתיו: ניר דוידוביץ', תום אלמדון, דודו אוואט, ואבי פרץ.
ב-2012 מונה על ידי אלי גוטמן למאמן השוערים של נבחרת ישראל במקומו של אלכסנדר אובארוב, ולקראת עונת 2012/2013 עזב את מכבי חיפה, ועבר לשמש כמאמן השוערים של הפועל באר שבע.
לאחר עונה אחת בבאר שבע, חזר אנטמן למכבי חיפה במאי 2013. ביוני 2017 סיים את תפקידו במועדון, ובספטמבר הצטרף לצוות האימון של קרלה בלסטרס בראשות רנה מלנסטיין.
בינואר 2018 שב לתפקידו במכבי חיפה.
באוגוסט 2020 מונה אנטמן למאמן השוערים של מחלקת הנוער של הפועל רמת-גן.
כיום מאמן שוערים במחלקת הנוער של בית"ר חיפה.
הוא גרוש ואב לשני בנים: ניב ואופק, שהפכו גם הם לשוערים.
גיסתו היא איריס אנטמן, שוערת קבוצת הנשים של מכבי חיפה בשנות התשעים.
גיורא זורע (נולד בשם גיורא זארודינסקי ב-1945) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, מפקד סיירת מטכ"ל בשנים 1973–1975 וקצין מודיעין ראשי.
גיורא זורע הוא הבכור מבין ששת בניהם של אלוף מאיר זורע, מוותיקי הבריגדה ואיש חוליות הנוקמים בנאצים, מפקד פיקוד צפון וראש אג"ם ושל נעמי זורע, שניהם ממיסדי קיבוץ מעגן מיכאל.
שניים מאחיו נהרגו במלחמות ישראל.
גדל בקיבוץ, בכיתת "שחף", בני הקיבוץ הראשונים.
כנער היה אתלט מצטיין והיה שיאן ישראל לנוער בריצת 800 מטר ובריצת 1,500 מטר.
גיורא זורע התגייס לצה"ל ב-1963 והתנדב לסיירת מטכ"ל.
ביחידה עבר מסלול הכשרה כלוחם וכמפקד כיתה.
בתום שירות החובה השתחרר כסמל ראשון, אך התגייס שוב ליחידה, יצא לקורס קציני חי"ר וסיים אותו בהצטיינות.
הוא שב ליחידה ושימש כמפקד צוות.
זורע מתואר כמפקד צוות תובעני מאוד, שאימן את חייליו אימונים מפרכים, ובעל דרישות גבוהות מאוד מעצמו ומאחרים.
דבר שהוביל לרמת ביצוע גבוהה שלו ושל הצוות, ועל צוותו הוטלו באותה תקופה המשימות הקשות ביותר..
במהלך מלחמת ששת הימים, אחיו , שהיה טייס בחיל האוויר, נהרג בשמי רמת הגולן.
לאחר מותו התקרבו גיורא ותקווה, חברתו של יונתן, מאוחר יותר נישאו ולבנם הבכור קראו יונתן.
ב-1968 יצא זורע לחופשה ללא תשלום, אך נקרא בשנתיים הבאות פעמים רבות לשירות פעיל מאחר שליחידה חסרו קצינים מנוסים.
בתקופה זו הוא פיקד על מבצעים מורכבים רבים.
ב-1969 נפצע בידו מהפגזה באזור התעלה במהלך פעילות מבצעית של היחידה.
ב-1970 חזר לשירות קבע כסגנו של מנחם דיגלי, מפקד היחידה.
אחרי חצי שנה עזב שוב את הצבא, וב-1972 חזר ופיקד במשך שלושה חודשים על קורס סיור בסיירת אגוז.
זורע פיקד על חיילי סיירת אגוז ככוח חי"ר בפשיטה שכללה כוחות שריון בלבנון.
בעת שהכוח היה בדרכו חזרה מהפשיטה נתקל במארב נ"ט.
בקרב שנפתח הרגו זורע וחייליו את המחבלים.
שנה אחר כך חזר זורע לסיירת מטכ"ל ולקח חלק במבצע מיוחד שכלל חדירה לאיסוף מודיעין בסוריה בגזרת החרמון וקיבל את הפיקוד על היחידה במקומו של אהוד ברק.
זורע פיקד על סיירת מטכ"ל במלחמת יום הכיפורים.
במלחמה השתתפה הסיירת בכיבוש שטחים בגדה המערבית של תעלת סואץ מדרום לאיסמעיליה (במסגרת אוגדת שרון).
ברמת הגולן השמידו כוחות של היחידה יחידת קומנדו סורית שנשלחה במסוקים לפגוע בבסיס נפאח.
כמו כן פיקד זורע על לוחמי הסיירת במבצע זנבר, במהלכו הוטסו לוחמי סיירת מטכ"ל בעזרת שלושה מסוקי יסעור מרפידים לעומק כביש סואץ-קהיר עם ג'יפים שעליהם תול"רים.
בנוסף תקפו כוחות מהיחידה שתי סוללות תותחים בגזרת תל-פארס; אחת הסוללות הושמדה והשנייה התגלתה כסוללת דמי.
לוחמי הסיירת הגנו על חניוני טנקים מפני ציידי טנקים סורים והשתתפו בכיבוש המובלעת במסגרת אוגדת רפול.
במלחמה איבד גיורא אח נוסף, , שהיה קצין מבצעים של גדוד שריון בקרבות הבלימה ברמת הגולן.
עקב מותו של אחיו השני ניתנה הוראה שאסרה עליו להשתתף עם היחידה במבצעים מעבר לגבול.
בתקופת פיקודו של זורע התרחש אסון מעלות במאי 1974. ניסיון החילוץ של בני הערובה כשל ונהרגו כ-22 בני אדם וכ-50 נפצעו, לאחר שדרישת מפקד היחידה לפעול שלא בסמוך למועד פקיעת האולטימטום של המחבלים - נדחתה.
חצי שנה לאחר מכן, נערך ניסיון חילוץ בני הערובה בבית שאן וב-1975 השתלטות המחבלים על מלון סבוי שבה נהרגו 8 בני ערובה ושני לוחמים בהם אל"ם עוזי יאירי.
פעולות אלה נחשבות בין הפעולות הפחות מוצלחות של היחידה.
ב-1975 עבר זורע הסבה לשריון, לאחר מכן נסע לווירג'יניה, לבית הספר לפיקוד ומטה של חיל הנחתים האמריקני.
ואחר כך כיהן כראש מחלקת המבצעים המיוחדים וכראש מחלקת האיסוף באמ"ן.
לאחר מכן כיהן כנספח צבאי בדרום אפריקה, וכקצין מודיעין ראשי (מאוקטובר 1984 עד 1988).
לאחר פרישתו שימש זורע כחבר בוועדות חקירה לבדיקת כשלי צה"ל, בהן ועדת פלד, שחקרה את חטיפת החיילים בהר דב, וועדה בראשות אליהו וינוגרד שחקרה את נושא זיהוי והטמנת חלקי גופות חללי השייטת.
בין השנים 1995 ועד 2010 זורע שימש כמנכ"ל מפעל עיבוד הבשר "הוד חפר".
גיורא לשם (רוטשטיין) (3 בפברואר 1940 – 14 במרץ 2011) היה משורר ומתרגם ישראלי, ממייסדי הוצאת "קשב לשירה".
למד כימיה וביולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ולאחר מכן סטטיסטיקה ופיזיקה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בנוסף השתלם בנושא מערכות הפעלה ממוחשבות בחברת IBM.
הוא עסק בהוראה בכפר הנוער כפר סילבר ובמסגרת רשת אורט, וכן בפיתוח תוכנה בתחום הרפואה.
כמו כן היה מנקד ומגיה בעיתון "דבר" ועורך ומתרגם ב"על המשמר".
בשנת 1989 ערך את האנתולוגיה 'רבקול', שראתה אור בשיתוף פעולה של אגודות הסופרים בישראל, וב-1992 ערך יחד עם משה דור וברברה גולדברג אנתולוגיה של שירה ישראלית בתרגום לאנגלית, בשם The Stones Remember, אשר זכתה בפרס מטעם הספריות הציבוריות בארצות הברית.
במשך שנים רבות שימש כמבקר ספרות ב"מעריב", בשם העט "מג"ל".
בשנת 1997 היה לשם ממייסדי הוצאת קשב לשירה, לצד המשוררים רפי וייכרט ומשה דור.
ההוצאה מתמקדת בשירה איכותית, מקורית ומתורגמת.
לשם פרש מפעילות בהוצאה בשנת 2008. כמו כן שימש לשם מזכ"ל אגודת הסופרים העבריים בשנים 7–1986.
היה ממייסדי מגזין התרבות ברשת "יקום תרבות" ועורך השירה הראשון שלו.
נפטר בתל אביב ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
נכדתו מצד אמה היא רומי גונן, אשר נחטפה מרכבו של בן שמעוני בכביש 232, בעת שברחה מהטבח בפסטיבל נובה.
לשם זכה במגוון פרסים על יצירתו, בהם פרס ברנשטיין (לספר שירה עברי מקורי) (שלוש פעמים), פרס אקו"ם לשירה (פעמיים), פרס 'נוצת הזהב' ופרס ראש הממשלה בשנים 1985 ו-2003.
זכה בפרס קרן ראש הממשלה.
גיורא אילני (30 באוגוסט 1937 – 29 בינואר 2009) היה זואולוג ישראלי שנודע במחקריו על יונקי המדבר בישראל ובתרומתו לשמירת הטבע בארץ.
שמו נקשר במיוחד בחקר נמרי מדבר יהודה.
גיורא אילני נולד ב-1937 בקיבוץ גן שמואל.
הוא החל להתעניין בטבע המדברי במהלך שירותו הצבאי כקשר בעין חוסוב (עין חצבה) בערבה, ובהמשך בהיאחזות נח"ל עין רדיאן (יטבתה).
מאוחר יותר סיים לימודי תואר ראשון בביולוגיה.
בניגוד לזואולוגים מובילים אחרים בישראל, הוא מעולם לא המשיך את לימודיו ולא הרבה לפרסם מאמרים מדעיים, אך הרבה לכתוב בכתבי עת פופולריים ולהתבטא בתקשורת.
במשך שנים, ערך את המדורים "מן השדה" ו"מה חדש בטבע" בכתב העת "טבע וארץ", שבהם ריכז תצפיות זואולוגיות ברחבי ישראל.
מאמריו התפרסמו גם ב"סלעית", "טבע הדברים" ו"דרך ארץ".
אילני היה בעל מבט רחב על החי בעולם, היה בקשר עם זואולוגים ברחבי העולם, שרבים מהם ביקרו בארץ והצטרפו לתצפיותיו בצבאים, צבועים, נמרים ועוד.
היה ממקימי בית ספר שדה באילת, שם עבד כחמש שנים.
בתצפיותיו בדרום הערבה זיהה והגדיר לראשונה את צבי הערבה, תת-מין אנדמי של הצבי המצוי השונה מתת המין צבי ארץ ישראלי הנפוץ בצפון הארץ, ומצבי הנגב שאזור תפוצתו חופף.
לימים הוגדר תת-המין הזה בשם "צבי השיטים" (Gazella gazella Acaciae).
במהלך פעילותו היה אילני הראשון שאיתר בישראל טורפים נדירים כמו שועל הצוקים, הקרקל, וחתול החולות.
היה מראשוני רשות שמורות הטבע, ובמשך 20 שנה שימש כזואולוג הראשי בה.
בתפקיד זה הוא פעל להבאת פראים מאיראן לחי-בר יוטבתה, זמן קצר לפני תחילת המהפכה האיראנית, ולהטסת ערודים ויענים מאתיופיה לישראל.
אילני יזם גם את ספירות הצבאים בנגב ובערבה, והביא מחולות סיני שועלי פנק שהיוו גרעין רבייה בגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב.
לאחר שזיהה הזואולוג הרמן צינר נמרים במדבר יהודה, השיג אילני תקציבים לאימות הנוכחות של אוכלוסיית הנמרים, למעקב אחריה ולחקר מאפייניה.
אילני אימץ את חקר אוכלוסיית הנמרים במדבר יהודה כפרויקט אישי.
הוא לכד כמה מהם, ועקב אחריהם לאורך זמן בעזרת משדרים שהתקין על צווארם.
לכל אחד מן הנמרים שזיהה, נתן אילני שם.
השמות שנתן היו בהשראת ההיסטוריה של האזור.
הם כללו שמות מלכים וגיבורים שפעלו במדבר יהודה בתקופות קדומות כמו אמרפל, ינאי, והורדוס; את שמות בני המשפחה שגוועה במערת האגרות: בבתא, שלומציון וכתושיון; ושמות מהמיתולוגיה המסופוטמית כמו חומבבה (הנמרה חומיבבה, הקרויה בשם שהוא גרסה או שיבוש של השם המקורי), ותיאמת.
אילני הגן על זכויותיהם של הנמרים במדבר יהודה ואף התעמת עם אנשי עין גדי שהנמרים חדרו לחצר קיבוצם לטרוף בעלי חיים מפינת החי, חתולים וכלבים.
אילני גם אימץ גורת נמרים שמצא (לטענתו לא יכלה לשרוד בטבע בהיותה החלשה מזוג גורים), כדי ללמוד מקרוב על גדילתם של הנמרים והתנהגותם (קצב הגדילה, חפירות סימון, מועד נשירת הניבים, התנהגות עם מזון, ועוד).
הוא גידל את הנמרה עתר כשנה בביתו עד שמתה.
פעילותו בחקר נמרי מדבר יהודה זכתה להד תקשורתי ופרסמה אותו כ"איש הנמרים" אך יש הטוענים כי המחקר שערך נעשה בצורה פולשנית מדי ותרם בעקיפין להיכחדותם של הנמרים ממדבר יהודה.
אילני מעולם לא פרסם את ממצאיו בעיתונות המדעית.
אילני נודע בסגנון עבודתו העצמאי ובעמדותיו הבלתי מתפשרות.
היה ממובילי ההתנגדות להקמת משדר קול אמריקה בערבה ולכריית תעלת הימים.
בשנת 1990 פוטר אילני ממשרתו ברשות שמורות הטבע בנימוק שהוא חסר השכלה מתאימה, שכן היה לו רק תואר ראשון ולא דוקטורט כנדרש.
בשנים שלאחר מכן עבד אילני כמדריך טיולי ספארי באפריקה.
הוא כתב שירה בהשראת התנועה הכנענית ממנה הושפע ובשנותיו האחרונות פרסם את יומניו בספר.
לאילני שתי בנות מנישואיו הראשונים לרזיה (פורת): איילת אילני ממייסדות העמותה להעצמה כלכלית לנשים, היא סוציולוגית, דיקנית הסטודנטים במכללת אורנים, ומרצה לחינוך חברתי, ורתם אילני, עובדת סוציאלית ומטפלת באמנות; ושלושה בנים מנישואיו השניים לתחיה (אקסלרוד): ההיסטוריון והעיתונאי עפרי אילני, האנימטור גור אילני והזואולוג עמיעל אילני.
המשפחה התגוררה ביישוב ספיר שבערבה, ולאחר מכן בבאר שבע.
בשנותיו האחרונות סבל אילני מסדרה של מקרי שבץ מוחי שפגעו בעצמאותו.
הוא נפטר בינואר 2009 ממחלת הסרטן.
מעלה נמר - זכרונות של זואולוג ישראלי, הוצאת ספרית פועלים, 2004
גיורא לוטן (22 במרץ 1902, י"ג באדר ב' ה'תרס"ב – 1 בינואר 1974, ז' בטבת ה'תשל"ד) היה משפטן, מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי וממייסדי השירותים הסוציאליים בישראל.
לוטן נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית בשם גאורג לובינסקי (Georg Lubinsky), בן לאליעזר ולאולריקה.
למד משפטים באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת פרנקפורט, ובשנת 1927 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
התמחה בברלין כעורך דין, וכיהן כשופט נוער ועבודה.
בשנים 1939-1948 ניהל את המחלקה הסוציאלית שנוסדה על ידי הנרייטה סאלד.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, ואחריה במלחמת העצמאות, ניהל את האגף למשפחת החייל והנוטר, אשר מלאה את התפקידים המוטלים במדינה ריבונית, על אגף השיקום במשרד הביטחון.
אחר-כך היה מנהל במחלקה לביטוח עממי במשרד העבודה.
הוא ניהל את קרן ההשוואה למשרתי המילואים.
אשתו, הילדא לוטן, הייתה עובדת סוציאלית ופעלה רבות גם כן לפיתוח שירותי הרווחה בישראל.
כחבר מפא"י היה לוטן פעיל בחוגי המפלגה לענייני עולי מרכז אירופה, ונכנס לפעילות במועצה הארצית לעבודה סוציאלית ובפעילות למען מעפילים, חיילים ומשפחות חיילים.
בשנת 1944 נבחר לאספת הנבחרים הרביעית, והיה חבר הוועד הלאומי.
לאחר קום המדינה שימש מנהל המחלקה לביטוח מפני זקנה במשרד העבודה, ומתוקף תפקידו ישב בוועדה הבין-משרדית לתכנון ביטוח סוציאלי ונשלח כנציג ישראל לוועדה הסוציאלית של האו"ם.
במסגרת המשרד הופקד על ניהול קרן ההשוואה לתשלום תגמולים למשרתים במילואים.
עם הקמת המוסד לביטוח לאומי מונה למנכ"ל המוסד ובין השנים 1954–1969 עמד בראשו.
בשנים אלו שימש לתקופות קצרות גם מנכ"ל משרדי הסעד והעבודה.
על שמו נקרא רחוב בירושלים, וכן המרכז לתיעוד ע"ש ד"ר גיורא לוטן של המוסד לביטוח לאומי.
שנים רבות פעלה על שמו קרן לתעסוקת פנסיונרים.
נשא לאישה את הילדא (1902–1983), שעבדה בטיפול בילדים במוסדות ילדים.
בשנת 1938 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
בנו יהויקים הוא כלכלן העוסק בהדרכה חקלאית ובניהול פרויקטים, לשעבר מנכ"ל קרן יק"א בישראל.
גיורא לוטן הלך לעולמו בשנת 1974 בירושלים.
הספר הלבן הבריטי והתוכניות הישראליות לפנסיות יחסיות, ירושלים: חמו"ל, תשכ"ט.
עשר שנות ביטוח לאומי: רעיון והגשמתו (נספח: עשר שנות פסיקה), ירושלים : המחלקה ליחסי ציבור של המוסד לביטוח לאומי, תשכ"ה-1964.
בדרך למדינת הרוחה: מדיניות סוציאלית בישראל בשנות ה-70, תל אביב: עם עובד, תשל"ג.
גיורא רם (נולד ב-22 במרץ 1947) הוא מדען בין-תחומי בפיזיקה, מתמטיקה, מדעי המחשב ורפואה.
הוא בעל תואר דוקטור בפיזיקה רפואית, והנשיא והמייסד של חברת אימקסקו ג'נרל בע"מ, העוסקת משנת 1987 בפיתוח מכשור לניטור בתחום הקרדיולוגיה, נוירולוגיה וכאב כרוני.
בנוסף כתב מספר ספרי עיון וסיפורת, וכן כותב מאמרי פובליציסטיקה.
רם נולד בבודפשט שבהונגריה בשם גֶ'רג' וייזר (Weiser György); סבו פיליפ וייזר היה החזן הראשי של נירג'האזה שבהונגריה.
אמו, אסתר, היא ניצולת השואה שאיבדה את כל משפחתה (שמונה אחיות ומשפחותיהן) באושוויץ.
בעלה נרצח בבודפשט בזמן המלחמה, היא נותרה אלמנה עם שני ילדים, דב ורחל.
בסיום מלחמת העולם השנייה היא התחתנה עם שלמה וייזר, שחזר ממחנה עבודה בסיביר ב-1945.
בית משפחת וייזר בבודפשט שימש כתחנה אחרונה לקראת הגירה בלתי חוקית מהונגריה לארץ ישראל.
הילדים הגדולים, דב בן ה-14 ורחל בת ה-12, הצליחו לעבור את הגבול והגיעו לישראל.
לאחר מספר ימים, כשניסתה שאר המשפחה לברוח, הם נתפסו על גבול הונגריה-אוסטריה והושמו בבית הסוהר.
גיורא בן השנתיים הופרד מהוריו והועבר למנזר הקרוב לכלא.
כל רכושם בבודפשט הוחרם על ידי הרשויות.
בבודפשט למד גיורא בבית ספר רגיל ובמקביל גם בתלמוד תורה ("חיידר").
לבסוף, בשנת 1956, הורשתה המשפחה להגר לישראל.
בישראל, המשפחה השתקעה בשכונת קריית ויז'ניץ שבבני ברק ולאחר כשנה עברו לשכונת עולים בצפון נתניה.
בשנת 1965 סיים את לימודיו בתיכון "בר-אילן" שבנתניה והתגייס לצה"ל.
שירת ביחידת מחקר במפקדת קצין הספקה ראשי (היום חיל הלוגיסטיקה).
במילואים שירת במרכז מחשבים של חיל הים (ממח"י) והשתחרר בדרגת קמ"א (קצין מקצועי אקדמאי).
בשנת 1970 קיבל תואר ראשון במתמטיקה וסטטיסטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
למימון לימודיו עבד בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
בשנת 1973 התקבל על ידי סוכנות החלל האירופאית ESA שבגרמניה לצוות פיתוח החללית המטאורולוגית מטאוסאט (METEOSAT).
הוא היה אחראי לפיתוח מערכת ההדמיה והסימולטור של החללית ששוגרה בשנת 1977. עבד גם ב-ESTEC שבהולנד, וסייע בפרויקט החלל ההולנדי.
בשנת 1975 חזר לישראל והצטרף לחברת אלסינט.
שם, כמנהל צוות תוכנה, פיתח את ה-DYCOM, מערכת איסוף ועיבוד נתונים בתחום רפואה גרעינית המחוברת למצלמת גמא המשתמשת בקרינת גמא לביצוע המיפוי.
בשנת 1978 נשלח ללונדון למרכז שירות ומכירות של החברה כמנהל מוצר.
תואר דוקטור הוענק לו בשנת 1984 בתחום הפיזיקה/ההדמיה הרפואית מטעם בית הספר המלכותי לרפואה (Royal Postgraduate Medical School), שליד בית החולים האמרסמית' (Hammersmith) בלונדון.
בביה"ח "רויל מרסדן" (Royal Marsden) בלונדון הוא פיתח אב-טיפוס למכשיר הדמיה בשיטת טומוגרפיית פליטת פוזיטרונים (PET) תוך שימוש בתוכנה לשחזור תמונות רפואיות ממצלמת גמא.
בשנת 1980 הצטרף לחברת Capintec מניו ג'רזי בארצות הברית כדירקטור לפיתוח.
הוא היה אחראי לפיתוח מערכת הדמיה מולטי-מודליטית (PACS), שהוצגה בתערוכת RSNA בשיקגו בשנת 1982. היה מעורב גם בפיתוח מערכת בתחום הרדיותרפיה.
עסק בתכנון מעבדה לעיבוד תמונות בחברת תדיראן (היום תדיראן טלקום) ובפעילויות הקשורות לפרויקט הלביא של חיל האוויר.
בשנת 1983 מונה לנשיא חברה בתחום ניטור קרדיולוגי (Cardiac Care Units).
הוא ביצע תוכנית ראורגניזציה, הגדיר קו מוצרים חדשים וקיבל את אישור מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) לשווק את המוצר בארצות הברית.
בשנת 1991 מכר מוצר בתחום ניטור נוירולוגי לאחר אישור ה-FDA, במסגרת הסכם רישיון, לחברה חדשה שנוסדה בשותפות של התעשייה האווירית וחברה מארצות הברית, שהונפקה ב-1993 (NASDAQ- MDTL).
בשנת 2006 צורף על ידי ה-USISTF
לתוכנית Technology Excellence Fellowship, השתתף במחקר בתחום חקר המוח ופגיעות בעמוד השדרה באוניברסיטת ראטגרס.
ADHD – ילדי המחר, הוצאת גוונים, 2010
הבית על הגבעה, הוצאת אימקסקו, 2010 - שירים ומכתבי אהבה.
הרי את אהובתי, אשתי, גרושתי, הוצאת אימקסקו, 2010
The Hungarian Connection, הוצאת אימקסקו, 2010 - רומן אוטוביוגרפי
Hunting for Antiques and Collectables, הוצאת אימקסקו, 2013 - הספר עוסק בצייד אחר עתיקות ופריטי אספנות וכולל פרק על אומנות המשא ומתן.
סיפור על אהבה ותשוקה לחיים, הוצאת אימקסקו, 2016
סיפורים ושירים על אהבה וחיים, הוצאת אימקסקו, 2017
גיורא רוטמן (נולד ב-27 באוגוסט 1947) הוא קומיקסאי, מאייר ואדריכל ישראלי.
רוטמן נולד בתל אביב בשנת 1947. אביו, יוסף רוטמן, היה צייר וגרפיקאי.
כבר בילדותו החל רוטמן לצייר ויצירותיו הראשונות פורסמו בהיותו בן חמש בעיתון "דבר לילדים".
בנעוריו הושפע רוטמן מסיפורים אודות "המערב הפרוע", כפי שהשתקף ביצירותיהם של קארל מאי ופנימור קופר ומסיפורי ההרפתקאות של ז'ול ורן, ליאון יוריס ואדגר רייס ביראוז וכן מקומיקס אמריקאי.
בשנת 1970, לאחר שרותו הצבאי, נרשם ללימודי אדריכלות בטכניון.
באותה שנה פרסם את סיפור הקומיקס הראשון שלו בשבועון "הארץ שלנו".
הוא המשיך ליצור עבור עיתון זה במשך של כ-10 שנים וצייר סיפורי קומיקס שחיבר פנחס שדה בשם העט יריב אמציה, כמו גם יצירות עצמאיות.
מאוחר יותר יצר רוטמן כמה יצירות משותפות עם דב זליגמן, ביניהן "יוסקה מאיור", סיפור קומיקס בן 86 פרקים, שהוא סיפור הקומיקס הארוך ביותר שפורסם בעיתון ישראלי, או "אבירי הכותל המערבי".
יצירות הקומיקס שיצר אופיינו בסגנון ריאליסטי, והתבססו על תחקיר ויזואלי והיסטורי.
במחצית שנות ה-70 של המאה ה-20 עבר ליצור קומיקס באופן עצמאי ויצר סדרות כגון "הרוח מחירבת אל ג'ת" (סיפור על רקע תקופת "השומר"), "מסתורי האמזונס", "הפיראט" ועוד.
בנוסף, אייר רוטמן ספרים שונים ביניהם רבים מסדרת ספרי "חסמבה", עבור הוצאת שלגי, יותר מכל מאייר אחר.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 פרסם רוטמן מספר סיפורי קומיקס בעיתון "מעריב לילדים" וביניהם "משעול הפרטיזנים", המתרחש על רקע תקופת מלחמת העולם השנייה, ו"בעמק הקדום".
עד לשנת 2007 היה רוטמן שותף במשרד אדריכלים "גיורא רוטמן ומשה רז אדריכלים ובוני ערים" ומשנת 2007 הוא עובד במשרד עצמאי בתל אביב-יפו.
גיורא אשכול (1952 – מרץ 2020) היה צייר, מעצב ואנימטור ישראלי.
אשכול נולד בתל אביב, והתחנך בקיבוץ בית זרע בעמק הירדן.
הוא שרת בחיל האוויר כאיש צוות קרקע ומאייר בשנים 1970–1974, מפקדו אביהו בן-נון, עודד אותו לפתח את כישרונו בציור.
בשנים 1975–1976 למד בקורסים לציור ורישום במכון אבני.
לאחר סיום לימודיו, עבד אשכול במשך שנה ב"סטודיו קופפרברג" לעיצוב טקסטיל בחולון.
ב-1979 הציג תערוכת יחיד ראשונה בגלריה של דליה מרוז.
אשכול השתתף כאיש אפקטים מיוחדים בשתי הפקות בינלאומיות שצולמו בישראל - סרטו של סמואל פולר "האדומה הגדולה ה-1" (1980), וסדרת הטלוויזיה "מצדה" (1981).
כמו כן, השתתף כאיש אביזרים בסרטו של אבי נשר "דיזנגוף 99".
אשכול למד טכניקות מתקדמות של ציור בשמן וטמפרה בהדרכת הצייר העולה מרוסיה לב שטיימן, וב-1980 השתתף בתערוכה קבוצתית של תלמידיו בבית תיאטרון הבימה בתל אביב.
בשנים 1980–1984 התמחה אצל ויקטור הוניגמן, מאייר שעלה לישראל מפרו בשנות השבעים, באיור לפרסום במכחול אוויר, תוך יישום שיטת הרישום הפיגורטיבי של אנדרו לומיס,
ואייר בין היתר את אלבומו של המוזיקאי אריק רודיך "סאטאללה".
לצד לימודיו הפורמליים, רכש אשכול את רוב ידיעותיו והכשרתו בכוחות עצמו, והוא מציג את עצמו כאוטודידקט.
בשנים 1981–1984 לימד אשכול ציור בחוגים של מועצת הפועלים בגבעתיים, ובבית הספר "בוסתן" בנתניה, בניהולו של צבי מרין.
ב-1986 עבר אשכול ללוס אנג'לס, קליפורניה שם עבד כצייר ופסל כאשר בין יצירותיו ציור ריאליסטי ענק של משה ועשרת הדיברות ופסל של טרוייני במרכז הוליווד, אשכול גם למד בכוחות עצמו גרפיקה, ואנימציה ממוחשבת בתלת מימד.
ב-1994 היה אשכול בין הראשונים שהעלו אתרי אמנות לאינטרנט ב-"Earthlink", והתמחה בפיתוח גרפיקה ותכנות לאתרים.
ב-1995 התקבל כאנימטור בתלת מימד ל-"The Post Group" בהוליווד, שם עשה פרויקטים באנימציה לפרסי האמי, דיסני, מוטורולה, קרייזלר, אוניברסיטת סירקיוז ועוד.
ב-1996 החל אשכול לעשות דמויות בתלת מימד למשחקים ופרסומות.
בין היתר בנה בתלת מימד את אחת הדמויות האהובות בפרסומות טלוויזיה בארצות הברית, בובת פילסברי (Pillsbury Doughboy) ב-"TSI Motion Capture Studio" בטרזנה.
הוא הכין את הגרפיקה בתלת מימד לפרס גלובוס הזהב בסטודיו "Complete Post" בהוליווד, עבור חברת ההפקות של דיק קלארק.
ב-1997 הכין אשכול את דמותו של ברוס וויליס למשחק הווידאו "אפוקליפסה" בפלייסטיישן, בסטודיו "House Of Moves" בוניס, עבור סוני ואקטיוויז'ן.
בשנת 2000 חזר אשכול לישראל.
ב-2001 הקים בתל אביב סטודיו להפקות אנימציה עצמאיות בשם Real-3d animation studio .
בין עבודותיו - "בובות פראמטריות" עבור Optitex ופרסומת באנימציה ל- דור-אלון.
בשנים 2002–2005 לימד אנימציה תלת מימד בבית הספר לעיצוב אסכולה-מימד.
ב-2009 העביר את הסטודיו למנשנגלדבך, גרמניה, שם הוא המשיך בהפקת סרטי אנימציה בתלת מימד.
גיורא ענבר (נולד ב-19 בדצמבר 1955) הוא איש עסקים.
כיהן כתת-אלוף בצה"ל, בין היתר כמפקד סיירת גולני, כמפקד יחידת שלדג, כמפקד חטיבת גבעתי, וכמפקד יחידת הקישור ללבנון.
מאז שנת 2021 משמש יו"ר איגוד השופטים של ההתאחדות לכדורגל בישראל.
ענבר נולד, גדל והתחנך בקיבוץ גבע, למשפחה בת חמישה ילדים.
אביו, בני ענבר, שימש בין היתר כקצין משטרה צבאית ראשי בדרגת תת-אלוף.
במאי 1973 התגייס לצה"ל והחל קורס טיס אך נשר ממנו לאחר כמה חודשים, ובעיצומה של מלחמת יום הכיפורים עבר לשרת בחטיבת גולני, ושובץ בגדוד 12. ענבר לחם בקרבות הבלימה והתקפת הנגד כנגד הצבא הסורי ברמה ובקרב ההבקעה לרמה הסורית.
בגולני עבר ענבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
את קורס קציני חי"ר סיים בציון נמוך והוענקה לו דרגת ממ"ק (ממלא מקום קצין).
ענבר שב לחטיבת גולני ומונה למפקד מחלקה.
בהמשך שימש מפקד פלוגה בגדוד 17 (אריות הגולן) בבית הספר למ"כים.
בשנים 1979–1981 שימש כמפקד סיירת גולני, בין היתר הוביל ענבר את כוח הסיירת בניסיון ההשתלטות הראשון שכשל על בית התינוקות בו התבצרו המחבלים ועמם בני הערובה בקיבוץ משגב עם.
ענבר ואנשיו לקחו חלק גם בניסיון ההשתלטות השני, אותו הובילו לוחמי סיירת מטכ"ל, בפיקוד עוזי דיין, אשר בו חוסלו המחבלים ונהרג פעוט אחד, אייל גלוסקא.
ענבר הוביל את לוחמי הסיירת בפשיטות רבות בעומק לבנון.
בין היתר פיקד ענבר על הסיירת במבצע מוביל וב"מבצע ורדה", בו פשטו לוחמי הסיירת ב-1980 על מפקדת מחבלים בוואדי חצבייה, הרגו את המחבלים ששהו בה והרסו אותה.
בהמשך מונה למפקד יחידת שלדג, ופיקד עליה במבצע אחים ובמבצע שלום הגליל.
במהלך המלחמה פעלה שלדג בפיקוד ענבר בשורת מבצעים ארוכה.
לאחר המלחמה העניק ענבר לרוסו דרגת סרן, לאות הערכה על תפקודו במלחמה.
שישה ימים לאחר תחילת המלחמה היה כוח של היחידה בפיקוד ענבר, מעורב בתקרית מותו של סגן הרמטכ"ל, האלוף יקותיאל אדם, שנהרג בכפר דוחא, בפאתי העיירה דאמור.
בעת סיורו של האלוף אדם בכפר נפתחה לעברו אש מחבלים, והוא פנה למצוא מסתור בבית שטרם טוהר.
בבית הנ"ל הסתתרה חוליית מחבלים והם ירו בו למוות.
ענבר הוביל את לוחמי היחידה ואת לוחמי חטיבת גולני להסתערות והמחבלים חוסלו.
לאחר המלחמה מונה ענבר למפקד גדוד 51 של גולני(עליו אביו פיקד בעבר), ופיקד עליו בפעילות מבצעית בלבנון.
לאחר מכן שימש כראש לשכת הרמטכ"ל, משה לוי.
בהמשך שימש כמפקד החטיבה המרכזית באוגדת עזה.
בשנים 1990–1992 שימש ענבר כמפקד חטיבת גבעתי.
בהמשך למד בקרלייל, פנסילבניה, במכללה לביטחון לאומי של צבא ארצות הברית, ומששב ארצה מונה קצין מבצעים מיוחדים בפיקוד צפון, תחת האלוף יצחק מרדכי.
בשנת 1994 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד יחידת הקישור ללבנון.
בדצמבר אותה שנה ארבו פעילי חזבאללה לשיירה של צה"ל סמוך לעיירה מרג' עיון.
ענבר קפץ לנקודה והוביל כוח למרדף אחר המחבלים, והרג שניים מהם.
ענבר בלט בגישה לוחמנית ותקופתו כמפקד היק"ל התאפיינה במבצעים רבים כנגד החזבאללה, ובהם בין היתר מבצע ענבי זעם.
בשנים 1996–1998 היה ענבר מפקד עוצבת אתגר.
עם שחרורו מצה"ל, תמך בפומבי ביציאת כוחות צה"ל מלבנון ובהמשך נמנה עם מנסחי "יוזמת ז'נבה".
ב-2008 השתתף בסרטון שקרא לתמוך במועמדתו של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית.
בשנים 1999–2005 כיהן כמנכ"ל חברת "פוינטר טלוקיישן" - חברה לאיתור כלי רכב, ומשנת 2005 עד 2010 כמנכ"ל קבוצת קמן אחזקות, ושימש כיו"ר פעיל במרבית חברות הבת של הקבוצה בהן תאת תעשיות ותאת טכנולוגיות.
בשנים 2015–2021 שימש כחבר דירקטוריון בחברת התעופה ישראייר.
נכון ל-2011, הוא משמש מנכ"ל ובעלים של חברת "אופקי דניש", העוסקת בייעוץ ובניהול פרויקטים בתחומי מים, תשתית וסביבה.
בריאיון לידיעות אחרונות העיד על עצמו: .
ענבר בעל תואר שני במדעי המדינה ובמנהל עסקים מאוניברסיטת חיפה.
הוא נשוי, אב לארבעה ילדים ומתגורר ביישוב תמרת.
גיורא גמרמן (18 בנובמבר 1927 - 3 באפריל 2015) היה אדריכל ישראלי שהתמחה בתכנון מוסדות ציבור, ספורט חינוך ומגורים.
גמרמן נולד בעיר פרגמינו (Pergamino) שבארגנטינה ובהיותו בן 6 עלה עם אביו לארץ ישראל.
למד במקוה ישראל ולאחר מכן למד אדריכלות בטכניון שם הכיר את שותפו לדרך למשך 40 שנה - משה לופנפלד.
בשנת 1961 פתח משרד אדריכלים בשיתוף לופנפלד שפעל עד לאמצע שנות התשעים.
המשרד זכה בעשרות תחרויות אדריכלים לאורך 30 שנות פעילותו.
בשנת 2021 יצא לאור הספר אחרי המודרניזם: האדריכלות של משה לופנפלד וגיורא גמרמן (הוצאת אסיה) המציג את סיפורם ועבודתם של גמרמן ולופנפלד.
אצטדיון הספורט הלאומי לאתלטיקה קלה בהדר יוסף שבתל אביב
בניין המגירות ובניין הפירמידה בבאר שבע
הספרייה העירוני בית אריאלה בתל אביב
מרכז קליטה בית קנדה, שכונה א', אשדוד
ארכיון העבודה "מכון לבון", תל אביב (נהרס)
אולם מופעים "היכל אדית", קריית גת
עשרות בתי ספר ואולמות ספורט בכל רחבי הארץ
גיורא גורן (נולד ב-1944) הוא טייס קרב ישראלי בדימוס שכיהן כראש להק המודיעין ונספח חיל האוויר בוושינגטון.
גורן (במקור חומסקי), נולד וגדל בקיבוץ מסילות.
ב-1962 התגייס לצה"ל והחל בקורס טיס מס' 44. לאחר שסיים את הקורס ואת קורס האימון המבצעי מונה למדריך בטייסת מטוסי אוראגן.
הוא שירת כטייס קרב בשתי טייסות מיסטר.
באפריל 1965 שובץ בטייסת 110 ("אבירי הצפון") כטייס ווטור.
בשירותו בטייסת השתתף בגיחת תקיפה במהלך הקרב על המים.
במלחמת ששת הימים החמיץ את התקיפות בגל הראשון של מבצע מוקד בשל תקלה במטוסו, וגיחתו הראשונה במלחמה הייתה הפצצת שדה התעופה קהיר מערב.
ביום השני של המלחמה נפגע מאש נ"מ במהלך גיחת הפצצה ברמת הגולן ונאלץ לנטוש את מטוסו.
במלחמת ההתשה השתתף בגיחות מבצעיות רבות בחזית המצרית, בהם מבצע בוקסר 1 ביולי 1969, כטייס מיראז' 3 בטייסת 117 ("הסילון הראשונה").
גורן היה ממקימי טייסת 110 כטייסת מטוסי סקייהוק.
ב-1972 מונה לסגן מפקד טייסת 144 ("עוף החול"), טייסת מטוסי נשר בבסיס עציון.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שימש כמפקד שלב ראשוני בבית הספר לטיסה.
הוא חזר לטייסת בבסיס עציון ורשם במלחמה 60 גיחות, במהלכן הפיל מטוס סוחוי 17 סורי ומטוס מיג 17 מצרי.
לאחר המלחמה, באוגוסט 1974, מונה למפקד הטייסת.
ב-1977 חזר לבית הספר לטיסה כמדריך ראשי וסגן מפקד בית הספר, יצא ללימודים במכללת חיל האוויר האמריקאי באלבמה וב-1981 מונה למפקד בית הספר לטיסה.
ב-1985 מונה למפקד בסיס חצור ואחר כך שירת כראש להק המודיעין בדרגת תת-אלוף.
תפקידו האחרון בשירות היה נספח אווירי בוושינגטון.
בשנים 1992 עד 1997 כיהן כמנכ"ל בית התפוצות ואחר כך מונה למנהל ההקמה של מרכז יצחק רבין לחקר ישראל.
כיהן כחבר מועצת מכבים-רעות, חבר הנהלת המועצה לשלום ולביטחון וחבר המועצה הציבורית של תנועת עתיד כחול לבן הדוגלת בעמדת שתי מדינות לשני עמים.
גיורא חייקה (נולד ב-1939) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, שפיקד על חטיבה 500, עוצבת המפץ והמרכז הלאומי לאימונים ביבשה.
נולד בעיראק ועלה לישראל בגיל תשע.
את שנות נעוריו עשה בקיבוץ רמת יוחנן.
בשנת 1957 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים והתקבל לסיירת צנחנים.
בצנחנים עבר חייקה מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום קורס הקצינים שב לחטיבה כמפקד מחלקה.
לאחר מכן השתחרר, שב למשק וב-1961 התגייס מחדש לשירות קבע.
בשנת 1963 היה מפקד פלוגה בגדוד 890. לאחר מכן מונה למפקד סיירת הצנחנים ולחם במסגרתה במלחמת ששת הימים.
חייקה עבר הסבה לשריון, היה מפקד פלוגת טנקים במלחמת ההתשה, סמג"ד ומפקד גדוד 9. במלחמת יום הכיפורים לחם כסגנו של מפקד חטיבה 217, נתן ניר, הוא נפצע בסיום קרב העיר סואץ.
לאחר המלחמה מונה למפקד חטיבה 645 ובהמשך שימש כמפקד חטיבה 500. בשנים 1979–1982 ובמהלך מלחמת לבנון הראשונה פיקד על עוצבת המפץ.
ב־1984 מונה לסגן מפקד גיס 441 לאחר שובו מילימודים בלונדון.
בשנים 1987–1985 שימש כמפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה.
גיורא בכר (נולד ב-7 בפברואר 1950 נפטר ב - 4 באפריל 2023) הוא דיפלומט בשירות החוץ הישראלי ושגריר ישראל לשעבר בברזיל.
בעל תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב בפסיכולוגיה ומדעי המדינה ותואר שני במדעי המדינה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
בוגר מחזור 1995 של המכללה לביטחון לאומי.
עבודת הגמר שלו במכללה עסקה בנושא "השתתפות ישראלית בכוחות שלום של האו"ם".
בכר נולד בקיבוץ משגב עם משם עבר לנתניה שבה סיים (1968) את לימודי התיכון בבית הספר ע"ש טשרניחובסקי.
בשנת 1978 התקבל בכר לקורס הצוערים והצטרף למשרד החוץ.
שירת בנציגויות ישראל ברפובליקה הדומיניקנית (בשנים 1982–1984) ובארגנטינה (בשנים 1984–1987) שם היה אחראי לנושאי הסברה, עיתונות ותרבות.
בשנת 1989 מונה בכר לעמוד בראש הקונסוליית ישראל במומבאי שבהודו, שבאותה עת טרם כוננה עם ישראל יחסים דיפלומטיים מלאים.
בתקופת כהונתו חלה האצה בפיתוח הקשרים המדיניים בין המדינות, בין היתר עקב היחלשות הגוש המזרחי, שהגיעה לשיאה עם התפרקות ברית המועצות, ותהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
ב-22 בינואר 1992 הוזמן בכר לניו דלהי לפגישה חסרת-תקדים עד אז עם מנכ"ל משרד החוץ ההודי, ג'יוטינדרה נאת' דיקשיט, בה נמסר לו, כי בכוונת ממשלת הודו להביא בעתיד הקרוב לשיפור יחסיה עם ישראל, הגם שטרם הוחלט האם יסתפקו בהעברת הקונסוליה לניו דלהי או יאפשרו מיד פתיחת שגרירות.
בכר הבהיר בתגובה, כי ממשלת ישראל מצפה לכינון יחסים דיפלומטים מלאים ללא כל סייג.
ב-29 בינואר הבשיל המהלך להכרזה היסטורית על שדרוג יחסי הודו–ישראל ליחסים דיפלומטיים מלאים.
בכר היה הממונה הראשון על שגרירות ישראל בניו דלהי בין פברואר לספטמבר 1992.
בין השנים 2000 ל-2004 היה בכר הקונסול הכללי בפילדלפיה שבארצות הברית.
במסגרת תפקידו היה אחראי מטעם ישראל לפעילות הדיפלומטית במדינות פנסילבניה, אוהיו, קנטקי, דלאוור, וירג'יניה המערבית ודרום מדינת ניו ג'רזי.
במטה משרד החוץ שירת בשורה של תפקידים ובהם מנהל המחלקה לבקרת נשק ומנהל מחלקת דרום מזרח אסיה.
בכר כיהן בתפקיד שגריר ישראל בברזיל בשנים 2008–2011. במהלך שירותו בברזיל נערך לראשונה ביקור רשמי של נשיא ברזיל במדינת ישראל.
כמו כן, נערכו בברזיל ביקורים רשמיים של נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס (הביקור הקודם של נשיא ישראלי נערך בשנות ה-60), ושל שר החוץ אביגדור ליברמן.
בין השנים 2011 ל-2014 שרת בכר כשגריר מיוחד באגף לשיתוף פעולה בינלאומי של משרד החוץ ואחראי, בין השאר, על פרויקטים שמבצע משרד החוץ בהודו ובסין.
ביולי 2013 יצא לאור בהוצאת ספרי צמרת ספרו "הודו - יומן מדיני" המתאר את ספור כינון היחסים הדיפלומטיים בין הודו לישראל.
ב-2015 פרש בכר לגמלאות משירות החוץ.
בכר מתגורר בנתניה, נשוי ואב לשלושה.
הנורמליזציה ביחסי הודו ישראל, בתוך: משרד החוץ - 50 השנים הראשונות, כתר הוצאה לאור, 2002
הודו - יומן מדיני: סיפור כינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל להודו ממבט אישי 1989-1992, הוצאת ספרי "צמרת"
פיקד על היחידה שהבריחה לישראל את מרדכי ואנונו ב-1986.
צחור נולד בסנט אטיין שבצרפת בשם ג'ורג' וייס.
בתקופת הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה הוחבא וגדל במנזר.
עלה בגפו לישראל, התגייס לצה"ל ושובץ בחיל השריון.
בהמשך השלים קורס קצינים והיה מפקד מחלקת טנקים.
השתחרר בדרגת סגן לאחר ששימש סגן מפקד פלוגה בגדוד 46. במלחמת ששת הימים גויס לשירות מילואים במסגרת חטיבה 37, ולחם עימה בקרבות בצפון השומרון בעמק דותן ושכם.
על חלקו בקרב בו השמידה מחלקתו שבעה טנקי פטון של צבא ירדן זכה בצל"ש שהומר לעיטור העוז.
במהלך הקרבות נפצע באורח קשה ונכווה בכל חלקי גופו.
ב-1968 גויס ל"מוסד" וסיים בהצלחה את הקורס המבצעי, זכה בארגון לכינוי "רובר".
שירת כלוחם ומפקד ביחידות המבצעיות של הארגון, ולאורך השנים השתתף ופיקד על מבצעים מיוחדים.
בסוף שנות ה-70 מונה לסגן מפקד יחידת כידון וב-1984 מונה למפקדה.
פיקד על החוליה שהבריחה לישראל את מרדכי ואנונו.
ב-1992 פרש משירות קבע ב"מוסד", אך המשיך לשרת במשימות שונות מחוץ לישראל גם לאחר מכן, על שירותו זכה ב-1992 בצל"ש מראש המוסד, שבתאי שביט.
צחור נהרג בתאונת דרכים ביולי 2012 לאחר שנדרס בעת שרכב על אופניו.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין החדש בחדרה .
על שמו נקרא רחוב בחדרה, העיר בה התגורר, כמו כן, נערכת לזכרו מדי שנה תחרות אופני הרים אשר נמשכת מספר ימים.
גיורא ירון (נולד באוגוסט 1948) הוא מנהל ישראלי, יזם ואיש עסקים, שכיהן גם כיושב ראש הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב.
בהיותו דוקטור לפיזיקה, רשם שישה פטנטים ופרסם מעל עשרים מאמרים מדעיים.
גיורא ירון נולד בקיבוץ מנרה לפרופסור דן ירון, ממקימי המחלקה לכלכלה בפקולטה לחקלאות.
גדל עד גיל 3 בקיבוץ מנרה, שהוריו היו ממייסדיו.
במשך 3 שנים נוספות גדל בקיבוץ קריית ענבים, ואחר כך עברה המשפחה לרחובות.
בצבא שירת כמפקד פלוגה בגדוד 12 (ברק) של גולני, לאחר שסיים קורס קצינים בהצטיינות.
בעל תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה, ותואר שלישי בפיזיקה יישומית מהאוניברסיטה העברית.
המנחה שלו בעבודת הדוקטורט היה פרופסור דב פרוהמן.
בבתר-דוקטורט עסק בהשפעת קרינה גרעינית על מכשירים אלקטרוניים במעבדות המחקר והפיתוח של חברת "יוז איירקראפט" באירוויין, קליפורניה.
בעת שהותו בארצות הברית נפלה לידיו כתבה בשבועון אמריקני על תוכנית של חברת השבבים "נשיונל סמיקונדקטור" להקים מעבדת מחקר ופיתוח בישראל.
ירון פנה לחברה והציע את שירותיו והחל לעבוד תחילה במטה החברה, בסנטה קלרה, בעמק הסיליקון.
בינתיים הוקמה המעבדה בהרצליה פיתוח בשנת 1978, בידי צבי סוחה.
בעת שעבד במטה החברה קידם גם את הרעיון להקים מפעל ייצור בישראל ויחד עם קבוצת מהנדסים ישראלים גיבש תוכנית מפורטת, אך ביוני 1981, בעקבות האטה כלכלית בארצות הברית הקפיאה החברה את התוכנית להקמת המפעל.
לאחר פנייה לנשיא החברה צ'ארלי ספורק, במרץ 1983 התקבל אישור לתוכנית.
בינתיים פרש צבי סוחה מניהול המעבדה בישראל וב-1982 מונה גיורא ירון גם למנהל מרכז הפיתוח בהרצליה.
שטח מתאים להקמת המפעל אותר בעיירת הפיתוח מגדל העמק.
לאחר שלוש שנות הקמה נחנך המפעל בספטמבר 1986. בשלב הראשון השקעו כ-50 מיליון דולר בהקמת המפעל, בהמשך הוקמו חדרים נקיים נוספים, ובסך הכל כ-120 מיליון דולר עד שנת 1992.
המפעל החל לייצר בשנת 1987 והעסיק כ-300 עובדים.
בין מוצריו היו שבבים שפתחו בישראל.
סמוך למפעל הקים גם תאגיד KLA מפעל משלו, המייצר מערכות בקרת תהליכים וניהול תפוקה עבור תעשיית המוליכים למחצה.
החל מסוף שנות ה-80 נקלע חברת האם בארצות הברית לקשיים והחלה בפיטורים, שתחילה לא פגעו בפעילות בישראל.
בשנת 1990 החלה בצמצומים גם בישראל ופיטרה עשרות עובדים.
וגם מפעל הייצור היה בסכנת סגירה.
גיורא ירון החל לחפש שותפים אסטרטגיים שירכשו את המפעל.
בין השאר גייס את ג'ק טראמל מייסד חברת המחשבים "קומודור", את משפחת פדרמן וחברת אל-אופ ואת ממשלת ישראל.
המנכ"ל חדש שמונה לחברת האם בארצות הברית, גיל אמיליו, טען שהוא פועל בניגוד עניינים ובמרץ 1992 התבקש להתפטר מתפקידו.
השליטה במפעל נמכרה לבסוף לחברת DSSI (Data Systems & Software), חברת החזקות אמריקאית בתחום הטכנולוגיה שעיקר פעילותה היה בישראל והוא החל לפעול בשם טאואר סמיקונדקטור.
בהמשך רכשה "החברה לישראל" את השליטה בו מ-DSSI.
ביולי 1992 מונה לנשיא ומנכ"ל חברת הדפוס הדיגיטלי אינדיגו מנס ציונה, וב־1994 הוביל אותה להנפקה בנאסד"ק לפי שווי שוק של 3.3 מיליארד דולר.
אולם פרש שנה אחר כך, עקב חילוקי דעות עם יושב ראש החברה והמייסד שלה בני לנדא.
אחר כך החל לפעול כיזם סדרתי והיה מעורב הקמה של עשרות חברות טכנולוגיה.
בשנת 2023 היה פעיל בגיבוש פשרה בתחום השינויים במערכת המשפט ברפורמה המשפטית בישראל.
ירון היה נשוי לצילה שהייתה אספנית אמנות ומעצבת פנים, ממנה התאלמן ב-2024, ואב לשלוש בנות.
אחיו של גיורא ירון, סגן איתמר ירון (1953–1973) נהרג במלחמת יום הכיפורים, במהלך הקרב על כיבוש החרמון, בעת ניסיון לחלץ פצוע מהמחלקה עליה פיקד.
החברה איתמר מדיקל, שהקים ירון, קרויה על שמו של אחיו איתמר.
אח נוסף, ד"ר אורי ירון (נולד ב-1961) כיהן כסגן נשיא בחברת ג'ונסון אנד ג'ונסון, כנשיא של חברת ביוסנס וובסטר ומשנת 2022 מכהן כיו"ר הוועד המנהל של האוניברסיטה הפתוחה.
1995 – קומסיס – פיתחה שבבים לתמיכה בתקשורת נתונים דור רביעי בתקן WiMAX למכשירי קצה.
1997 – איתמר מדיקל – עוסקת בפיתוח ושיווק מכשור רפואי לאבחון הפרעות נשימה בשינה, ולאבחון מוקדם של טרשת עורקים.
מכשיר הדגל של החברה, הנקרא WatchPAT, מאפשר לבצע בדיקת אבחון ביתית
1998 – פנטקום – פיתחה מוצר המשפר את איכות העברת הנתונים על גבי סיבים אופטיים (הקים יחד עם בני שניידר, רמי תמיר, ויובל שחר).
1999 – פי-קיוב – שפיתחה טכנולוגיה לניהול תעבורת נתונים באינטרנט (הקים יחד עם בני שניידר ורמי תמיר).
2000 – אקסנט – פיתחה פתרונות אחסון מידע בשרתים, והיה ליושב ראש ומנכ"ל שלה.
2005 – קומרנט – פיתחה טכנולוגיה לוירטואליזציה של מרכזי מידע ממוחשבים (הקים יחד עם בני שניידר, רמי תמיר ומשה בר).
2010 – קווילט – פיתחה טכנולוגיה המקלה על חברות הסלולר להעביר שידורי וידאו וטלוויזיה אל מכשירי הקצה, בכך שהיא מפחיתה את העומס על הרשת (הקים יחד עם אלון מאור, יובל שחר ודן סחר).
סיראג' – בית תוכנה המשמש כקבלן משנה של פרויקטים בתחום הפיתוח בהייטק.
החברה פועלת ללא כוונות רווח מעסיקה בדואים בלבד ירון ואשתו הם המשקיעים הראשונים בחברה (שהקים יחד עם ג'יהאד אל-סאנע, סארה אבו כף, יוסף אל-סאנע, חאדר אלשייך וסמדר נהב).
ירון היה מעורב באקזיטים בסכום מצטבר של למעלה מ-5 מיליארד דולר:
חלק מקומסיס נמכר לקונקסנט ב-1996 והחלק האחר נמכר לטקסס אינסטרומנטס ב-2005. סכום שתי העסקאות יחד עמד על כ-60 מיליון דולר.
ב-2010 נמכרה החברה לאינטל במחיר הפסד.
פנטקום נמכרה לסיסקו ב-118 מיליון דולר (1999).
פי-קיוב נמכרה לסיסקו ב-200 מיליון דולר (2004).
מרקורי, בה ירון היה יושב ראש הדירקטוריון באותה עת, נמכרה ל-היולט פקארד ב-4.5 מיליארד דולר (2006).
קומרנט נמכרה לרד האט בכ-115 מיליון דולר (2009).
הייפרוויז, שפיתחה טכנולוגיה לזיהוי והתגוננות מפני תוכנות זדוניות בשלב מוקדם, נמכרה לצ'קפוינט בעשרות מיליוני דולרים (2015).
איתמר מדיקל נמכרה תמורת 538 מיליון דולר ל-ZOLL Medical היפנית (2021).
יושב ראש הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב (משנת 2010)
יושב ראש מועצת המנהלים ברמות (החברה לפיתוח המחקר של אוניברסיטת תל אביב)
יושב ראש מועצת המנהלים ביישום - החברה לפיתוח המחקר של האוניברסיטה העברית בירושלים
יושב ראש משותף של מועצת המנהלים באיתמר מדיקל
חבר מועצת המנהלים בחברת קווילט
חבר בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית תל אביב-יפו
חבר בוועדה המייעצת לשר הביטחון בהיבטים טכנולוגיים בהנצחה
חבר ועדת פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות.
בשנת 2009 קיבל תואר עמית כבוד מהאוניברסיטה העברית.
גיורא בירן (נולד ב-1947) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, בעל עיטור המופת על פועלו במלחמת יום הכיפורים.
בירן (במקור בירמן), התגייס לצה"ל ב-1965 ושירת כקצין בחיל השריון.
במלחמת יום הכיפורים שימש קצין אג"ם בחטיבה 179, חטיבת שריון במילואים שהייתה חטיבת הגיוס המהיר של פיקוד הצפון.
במהלך המלחמה החליף את מפקד החטיבה רן שריג שנפצע ופונה ולאחר שובו פיקד על גדוד בחטיבה עד שנפצע באורח אנוש.
לאחר המלחמה המשיך בשירות הקבע, פיקד על עוצבת הסוס הדוהר, שירת כסגן מפקד אוגדה, נספח יבשה בוושינגטון בארצות הברית וקצין אג"ם גיס.
לאחר שחרורו עבד כקצין ביטחון וסמנכ"ל למינהל ומשאבי אנוש ברשות העתיקות, ב-2002 מונה לראש אגף תברואה בעיריית תל אביב-יפו וב-2008 לסמנכ"ל למשאבי אנוש במרכז הרפואי ת"א.
בירן בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ותואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן.
מכהן כיו"ר סניף אגודת ניצן בתל אביב.
גיורא פישר (20 באוקטובר 1937 – 15 באוקטובר 2014) היה ממלא מקום ראש עיריית חיפה למשך כחצי שנה, וסגן ראש העיר במשך כעשר שנים.
פישר, יליד קריית חיים, כיהן כיו"ר ועד הקריה במשך 39 שנים.
הוא נבחר לראשונה למועצת עיריית חיפה בשנת 1978, וכיהן בה שש קדנציות רצופות, ומתוכן שתי קדנציות כסגן ראש העיר חיפה (1993-2003).
בשנת 2003, לאחר שראש העיר עמרם מצנע פרש מתפקידו והתמנה לחבר הכנסת, מונה פישר לראש עיריית חיפה בפועל, וכיהן בתפקיד כחצי שנה, עד בחירתו של יונה יהב.
בנוסף לכך כיהן עשרות שנים כיו"ר ועד העובדים של קרן קיימת לישראל, ובהמשך כיו"ר ועד הגמלאים של הארגון.
פישר היה נשוי ואב לשניים.
הוא נפטר ב-15 באוקטובר 2014, בגיל 77, ונקבר בבית הקברות תל רגב.
ב-2015 נקרא על שמו ארכיון קריית חיים.
עיריית חיפה בחרה להנציח את שמו ופועלו של גיורא פישר בכיכר הסמוכה לבית בו התגורר.
ב-11 ביולי 2017 נחנכה הכיכר בנוכחות בני משפחתו ותושבי חיפה.
"קריית חיים הייתה כל חייו.
את עבודתו עשה כל השנים בהתנדבות, והנתינה למען הציבור הייתה ערך חשוב בביתו'.
כך אמרה בטקס ביתו חגית.
גיורא זלץ (נולד ב-1959) הוא מנהל ישראלי; כיהן כראש המועצה של המועצה האזורית הגליל העליון.
זלץ נולד וגדל בקיבוץ להבות הבשן.
למד בבית ספר מקיף עינות הירדן.
בצה"ל שירת כקצין בחיל השריון והשתחרר לאחר תפקיד מפקד פלוגה.
לאחר מלחמת לבנון הראשונה חזר לשירות קבע לתקופה נוספת.
בשירות המילואים שימש מפקד גדוד שריון.
זלץ שימש מנכ"ל מפעל "להבות" בקיבוצו בשנים 1989 עד 1999. בתום התפקיד מונה על ידי התנועה הקיבוצית לשליח מטעמה בצפון אמריקה, שם עסק בגיוס כספים ושימש ראש ארגון השומר הצעיר בארצות הברית.
ב-2003 שב לישראל ומונה למנהל העסקי של קיבוץ להבות הבשן.
לאחר מכן שימש מנכ"ל "אייל אופטיקה" ומנכ"ל "שמיר מוצרים אופטיים מיוחדים" מקיבוץ שמיר.
ב-2009 מונה למנכ"ל חברת "אמיקו" בקיבוץ גניגר.
שימש יושב ראש קבוצת הכדורסל הפועל גליל עליון בשנים 2003 עד 2008. הוא היה ממייסדי עמותת בית הספר עינות ירדן ועמד בראשה במשך שנתיים.
בדצמבר 2012 נבחר זלץ לראש מועצה אזורית הגליל העליון.
הוא נבחר בשנית לתפקיד בבחירות 2018, כשהוא גובר ברוב של 85.56% על גד יעקב ממעיין ברוך.
בדצמבר 2022 הודיע כי לא יתמודד לתקופת כהונה שלישית.
במלחמת חרבות ברזל נדרש להתמודד עם התרוקנות המועצה האזורית מרבים מתושביה, שפונו ממנה מחמת הירי המתמשך לעברה.
עקב המלחמה, נדחו הבחירות לרשויות המקומיות בקו העימות, והן התקיימו לבסוף בפברואר 2025. הוא סיים את תפקידו במרץ 2025.
קיבל את אות אבירי ואבירות איכות השלטון לשנת 2024 מטעם התנועה לאיכות השלטון, על מנהיגות ערכית ומחויבות לדמוקרטיה, ועל נאמנותו לציבור גם בעת פינוי תושבי הגבול.
זלץ נשוי לרחלה ואב לארבעה.
גיורא פישר (נולד ב-14 במרץ 1951) הוא משורר, מורה לתנ"ך ורפתן ישראלי.
פישר נולד וגדל במושב אביגדור, שם הוא מתגורר עד היום עם אשתו ובניו.
הוא בעל תואר שני במקרא, ושימש כמורה לתנ"ך בבית הספר התיכון בבאר טוביה.
במקביל לכך החזיק ברפת גדולה.
כילד וכנער כתב שירים ופזמונים אך בבגרותו זנח את הכתיבה, ושב אליה לאחר שבנו נפל בשנת 2002 בעת פעילות צה"ל בג'נין.
שיריו של פישר התפרסמו ב"הליקון" ובמוספי הספרות של "הארץ" ו"ידיעות אחרונות".
ספרו הראשון, "אחרי זה", יצא לאור בשנת 2010 בהוצאת "עם עובד" וזכה לשבחי המבקרים.
ספרו השני "צירי חיים" יצא לאור בשנת 2014 בהוצאת קשב לשירה.
כמו כן זכה פישר בפרס רמת גן לשירת ביכורים לשנת תשע"א - 2011.
בשנת 2015 שירו "תפילה", שכתב לזכרו של בנו מרום, הולחן ובוצע על ידי עומר קורן, ונכלל באוסף "שיר וזיכרון" של רשת ג' ואתר ynet.
בשנת 2017 יצא לאור ספרו השלישי של פישר, "מה למדת מהסיפור", בהוצאת "עם עובד" ובעריכתה של אגי משעול.
בשנת 2022 יצא ספרו "בתחתית הימים".
בשנת 2025 יצא ספרו "היה לי פעם נסיך".
גיורא סגל (17 באוקטובר 1956 – 24 באוקטובר 2015) שירת כקצין בצה"ל עד שנת 2006, ובהמשך שירת במילואים בדרגת תת-אלוף.
בין התפקידים הרבים בהם שירת, פיקד על גדוד הנדסה קרבית 605, גדוד שריון 77, על חטיבת שריון 263 וכסגן מפקד אוגדה בפיקוד הצפון.
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל ההנדסה הקרבית.
בחיל ההנדסה עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים וקורס קצינים ובתום הקורס שירת כמפקד מחלקה.
בהמשך שירת כמפקד פלוגה בגדוד 605, מפקד קורס קציני הנדסה ומפקד גדוד 605. לאחר מכן, עבר הסבה לחיל השריון, שירת כמפקד גדוד "הדס" (קורס אגמ"י) בבה"ד 1, כמפקד גדוד 77, כמפקד חטיבה 263 וכמדריך בקורס מפקדי גדודים.
סגל למד במכללה לביטחון לאומי ובהמשך שירת כמדריך במכללה הבין זרועית לפיקוד ולמטה, וכסגן מפקד אוגדה (כולל במלחמת לבנון השנייה).
בשנת 2002 הוטל עליו להקים את "המכון לחקר הטקטיקה והפעלת הכוח" במכללה הבין זרועית לפיקוד ולמטה, עליו פיקד והוביל מחקרים צבאיים וכנסים שנתיים
בשנים 2006–2015 הקים ופיקד על המעבדה התפיסתית באגף מבצעים, במסגרתה הוביל מחקרים, הפקת ספרים מקצועיים, ניסויים ומשחקי מלחמה.
במסגרת המחקרים שערך והכתיבה המחקרית זכה בשנת 2010 בפרס הרמטכ"ל לכתיבה צבאית מקורית, בנושא צבא וביטחון.
סגל היה בעל תואר ראשון במתמטיקה, סטטיסטיקה ומדעי המחשב מטעם האוניברסיטה העברית, תואר שני במדעי החברה וביטחון ישראל מטעם אוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי, ודוקטורט בנושא "טקטיקה ופיקוד" באוניברסיטה העברית.
בתחילת שנות האלפיים, לאחר הפסקה בת עשרות שנים, חזר גיורא למוזיקה וניגן כבסיסט.
יחד עם חברו אל"ם גבי סיבוני הקימו שותפות מוזיקלית כלהקה, ששמה היה בעבר 'כוח משיכה' ולבסוף עם השנים נקראה להקת ג'וקבוקס, בה ניגנו יחד עם יגאל צברי, נועם רפפורט ודור נגר.
גיורא היה נשוי ואב לשניים.
גיורא קדר (נולד ב- 23 באפריל 1947) הוא יזם ואיש עסקים ישראלי.
ממקימי ענף שייט המפרשיות ויאכטות בישראל.
יזם, הקים וניהל את מרינה תל אביב - המרינה הראשונה בישראל.
מוציא לאור את המגזין 'כחול', מגזין השיט הישראלי ועוסק בביטוח כללי וימי מילדותו ולאורך כל חיו, גיורא קדר הוא שייט פעיל המרבה להפליג בהפלגות חופיות ובינלאומיות כולל בתחרויות שיט.
האב גרשון קדר נולד בגרמניה למשפחה יהודית-הולנדית.
הוא עלה לבדו לישראל בגיל 15 ולמד בבית הספר החקלאי במקווה ישראל.
הוריו של האב ירדו למחתרת בהולנד, נעצרו, שרדו את מחנות הריכוז ועלו לישראל.
גרשון קדר התמחה בכלכלה חקלאית, בתפקידו האחרון כיהן כמשנה למנכ"ל בנק לאומי לישראל.
האם יעל מורה במקצועה היא בת לחלוצי גדוד העבודה ממקימי עין חרוד וכפר ויתקין.
גיורא קדר נולד בכפר ויתקין.
גדל ברמת חן והיה פעיל בתנועת הצופים המקומית ובצופי ים תל אביב.
בשנת 1961 החל את לימודיו בבית הספר לקציני ים בעכו.
עם סיום לימודיו בבית הספר לקציני ים עכו בשנת 1965 לאחר תקופת שירות קצרה בצי הסוחר התגייס קדר לחיל הים ובשנת 1966 התנדב לצנחנים.
הוא שובץ בגדוד 202, עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
במלחמת ששת הימים לחם קדר כסמל בגדוד הצנחנים 202 בקרבות לכיבוש רצועת עזה.
במהלך המלחמה מונה כמפקד מחלקת החבלה, איתה נחת במבצע המוסק לכיבוש רמת הגולן.
מיד עם סיום המלחמה הועלה לדרגת סג"ם וחודש לאחר מכן לדרגת סגן.
לאחר החלמה של שנה שבמהלכה למד כלכלה באוניברסיטת תל אביב חזר בקיץ 1968 לשירות צבאי בצנחנים.
מונה כקצין מבצעים של סיירת חרוב אשר משימתה העיקרית הייתה מניעת חדירת מחבלים דרך בקעת הירדן.
במרץ 1969 נפצע שנית במהלך מרדף המערה בבקעת הירדן.
לאחר אשפוז והחלמה חזר לסיירת ומונה למפקד פלוגה.
במלחמת יום הכיפורים שירת קדר כקצין המבצעים של חטיבת מילואי צנחנים חטיבה 247, אשר צלחה ראשונה את תעלת סואץ במסגרת אוגדת שרון.
על תפקודו במלחמה זו הוא הומלץ על ידי מפקדו אל"ם (לימים אלוף) דני מט לקבלת עיטור.
לאחר המלחמה מונה בנוסף לתפקידו כקצין המבצעים לאחראי על נושא הצליחה במפקדת קצח"ר -קצין צנחנים וחי"ר ראשי.
תפקיד זה הוסב בשנת 1977 לאחראי על נושא הנחיתה מהים.
לאחר שעבר קורס מפקדי גדודים בשנת 1979 מונה קדר לתפקיד מפקד ראש החוף של האוגדה המוצנחת.
במלחמת שלום הגליל שירת קדר כמפקד ראש החוף של האוגדה.
במסגרת זו הנחית כוחות צנחנים, שריון וכוחות אחרים בחופי צידון, ג'וניה וביירות.
במהלך המלחמה הועלה לדרגת סא"ל.
ב-1983 הוקמה חטיבת גבעתי המחודשת.
חטיבה זו יועדה לפעול כחטיבת נחתים וקדר מונה כסגן מפקד החטיבה במילואים.
תפקיד אותו מילא עד שנת 2001. במסגרת זו סיים קורס מפקדי חטיבות.
קדר היה שותף יחד עם אל"ם יום טוב סמיה ב-1994 להקמת עמותת "משפחת גבעתי".
אשר מטרתה לתחזק את הקשר עם המשפחות השכולות של החטיבה.
בינואר 1971 השתחרר מהשירות הסדיר והקים עם חברתו, לימים אשתו, מיכל ובעזרת אחיו הצעיר יובל קדר, בחוף תל ברוך.
בית ספר לשיט מפרשיות קטנות אשר היה בית הספר הפרטי לשיט הראשון בישראל.
במקביל שיווק הזוג מפרשיות לבוגרי קורס השיט.
מפגש אקראי בין מנכ"ל החברה העירונית - ממשלתית אתרים, אורי בר רצון וגיורא קדר, הביא להעתקת בית הספר לחוף תל אביב צפונית לבריכת גורדון.
במקום הוקם מועדון שיט תל אביב אשר בנוסף לפעילות ההדרכה והשיווק אחסן את מפרשיות החברים.
הצלחת המועדון, אשר תוך זמן קצר מנה כ-200 מפרשיות, (בעת הקמתו היו בישראל מפרשיות פרטיות בודדות), הביאה את הנהלת "אתרים" בראשות היו"ר ראש העיר יהושע רבינוביץ לבנות ב-1973 את שוברי הגלים של מרינה בתל אביב.
המרינה נמסרה לניהולם של מיכל וגיורא קדר אשר נישאו במועדון השיט בספטמבר 1971.
שמו של גוף הניהול בבעלות מיכל וגיורא שונה ל"מרינה תל אביב".
מרינה תל אביב הייתה הגוף העסקי הראשון בישראל אשר הפעיל בית הספר לשיט יאכטות בצד שרותי מכירה ואחזקה וביטוח לכלי שיט אלו.
שיווק ציוד ימי - מיכל וגיורא הקימו עם שותפים בשנת 1973 את חברת 'ימית' סחר לשווק כלי שיט וציוד ימי אשר לימים התרחבה בניהולם של דורון עזרא ויובל קדר והקימה את רשת מועדוני השיט "לב הים".
באותה שנה, נרכש ציודו של מפעל המפרשיות "סנפיר" והוקם מפעל המפרשיות ולימים גלשני רוח "ימית תעשיות".
המפעל אשר הוקם כשותפות בין ימית סחר וראובן פעמוני התרחב, הועתק לנתניה בשנות השמונים ורוב תוצרתו הופנתה ליצוא.
דיונים משפטיים - כבר משנותיה הראשונות התנהלה מרינה תל אביב תוך חילוקי דעות בין חברת אתרים והיו"ר ראש העיר שלמה להט לבין מיכל וגיורא קדר, זאת למרות התפתחותה ושגשוגה יוצא הדופן.
בתחילת שנות השמונים הגיעה תפוסת העגינה במרינה ל 100%.
חילוקי דעות אלו הגיעו פעמיים להכרעת בבית המשפט העליון אשר פסק לטובת הזוג קדר.
ב-1984 מכרו מיכל וגיורא קדר את זכויותיהם במרינה תל אביב לחברת אתרים.
בשנה זו הקימו עם רמי אילון את סוכנות הביטוח אשר קלטה את פעילות הביטוח שבה עסקו במסגרת מרינה תל אביב מאז 1973. הסוכנות החלה לעסוק בכל ענפי הביטוח לרבות ביטוח כלי שיט.
ב־1993 קיבלה הסוכנות זכויות חיתום ביטוחי לכלי שיט משורה של חברות ביטוח מובילות באירופה.
ב-1995 הועברה פעילות הסוכנות לחברת "קדר סוכנות לביטוח בע"מ" בשליטת מיכל וגיורא קדר.
בשנת 2018 הקימה המשפחה את החברה "קדר חתמים בינלאומיים בע"מ" מורשת ביטוח של תאגיד ללוידס.
שייטים לאולימפיאדה - בשנת 1980 הקים גיורא את קרן "ימית" אשר מטרתה הייתה לגייס מימון להכנת השייטים למשחקים האולימפיים במוסקבה ובלוס אנגלס .
בשנת 1994 גיורא קדר היה שותף יחד עם אל"ם (לימים אלוף) יום טוב סמיה ועם אל"ם יצחק מויאל להקמת עמותת "משפחת גבעתי".
מאז הקמת העמותה ועד היום ממשיך קדר לפעול ברציפות בעמותה.
בשנת 1991 היה קדר ממקימי עמותת "הפורום לקידום השיט בישראל" אשר מטרתה לפעול לקידום השיט התחרותי והעממי בישראל.
קדר פעיל בהנהלת העמותה גם היום.
בוגר בית הספר לקציני ים עכו מחזור י' 1965
לימודי כלכלה באוניברסיטת תל אביב (ללא השלמת התואר) 1968.
קורס מפקדי גדודים בשנת 1979
בוגר המכללה לביטוח (סוכנים)של לשכת סוכני הביטוח 1983.
בוגר קורס מנהל עסקים של המרכז הישראלי לניהול 1986.
בוגר קורס קברניטים (ק.נ.ב) של המכון להכשרה ימית - 1987.
קורס מפקדי חטיבות בצה"ל -1991.
תואר ראשון במדעי הרוח והיסטוריה – האוניברסיטה הפתוחה 2014.
תואר שני בהיסטוריה (בהצטיינות) – אוניברסיטת בר-אילן 2017.
תואר שלישי בהיסטוריה - אוניברסיטת בר-אילן 2021.
בשנת 1999 יזמו מיכל וגיורא את הוצאתו של מגזין השיט "כחול" שהוא מגזין השיט היחיד בישראל.
בנוסף למאמרים רבים במגזין כתב קדר את הספרים הבאים:
מדריך השיט הישראלי (עורך) הוצאת כחול מהדורה ראשונה 1976
ימאות יאכטות הוצאת כחול מהדורה ראשונה 1977.
מבצעי ההחפה של המוסד לעלייה ב' 1945- 1948 עבודת תזה לתואר שני.
וסב לאיתמר, יאיר, יונתן, איה, אלונה, יובל, עדה ועמוס.
ייצג את ישראל באולימפיאדות השחמט.
היה בעל דרגת אמן בינלאומי בשחמט בהתכתבות.
בשנת 1954 פלאי זכה באליפות ישראל בשחמט לנוער.
בשנת 1957 הוא לראשונה השתתף באליפות ישראל בשחמט וסיים במקום ה-6. בשנים 1959 ו-1962 היה חבר נבחרת ישראל באליפות העולם בשחמט לסטודנטים.
באליפות ישראל בשחמט בשנת 1965 הוא סיים במקום החמישי ובשנת 1974 במקום ה-12.
פלאי היה פעיל בשחמט בהתכתבות החל משנות ה-80 של המאה ה-20.
בשנת 1958 השתתף גיורא פלאי באולימפיאדת שחמט:
גיורא זינגר (נולד ב-16 בדצמבר 1983) הוא סטנדאפיסט, שחקן, קומיקאי ותסריטאי ישראלי.
גיורא זינגר נולד בעיר טרנופול שבאוקראינה, ברית המועצות, בנם של ז'אנה, אחות במקצועה, ובוריס, דוקטור להיסטוריה.
בשנת 1990 עלה לישראל עם משפחתו והם התיישבו בכפר סבא, בה גדל והתחנך.
זינגר למד בתיכון אורט שפירא בעירו במגמת מחשבים, ולאחר לימודיו שירת במשך 6 שנים בשירות חובה וקבע ביחידות התוכנה של צה"ל בתפקיד תוכניתן.
במהלך שירות הקבע סיים תואר ראשון במדעי המחשב במכללה למנהל.
בשנת 2009, עם סיום לימודי התואר ושירותו הצבאי, השתלב זינגר בתעשיית ההייטק בתפקיד מתכנת.
ב-2010 עשה שנת מכינה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, וב-2011 התקבל למסלול לימודי משחק תלת-שנתי בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים, שם למד בין השנים 2011–2014. לאחר סיום לימודיו עזב סופית את עולם התוכנה והחל להתמקד בעולם הבמה בלבד.