tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שהושלם כיבוש סוריה ולבנון על ידי הבריטים, פעל מאברוגורדאטו, ביחד עם הגנרל הבריטי אדוארד ספירס, בהפעלתם מחדש (והפעם כבעלי ברית) של הפקידים ואנשי הצבא של וישי, במסגרת השלטון בשתי ארצות אלה שהשליטה בהן עברה ליד צרפת החופשית, וכן לשיתוף פעולה של אנשי צרפת החופשית באותן ארצות עם הבריטים.
בשנת 1942 השתחרר מאברוגורדאטו מן השירות הקולוניאלי ושב לטרינידד, ובה קיבל משרה ניהולית בכירה בחברה מסחרית גדולה בשם "ג'יי.
הרימן ושות'", העוסקת בין היתר בצילום, רוקחות והנדסה.
בראשונה למרגרט מרי מקאליסטר, ובפעם השנייה נישא בשנת 1948 לילידת טרינידד בשם אולגה בוס.
משני קשרי נישואין אלו לא נולדו לו ילדים.
בשנת 1964 מת בברבדוס לאחר מחלה קצרה, בגיל 77.
סר ארתור סימור סאליבן היה מלחין אנגלי שנודע בעיקר במוזיקה שחיבר לאופרטות שכתב ויליאם שוונק גילברט.
אביו היה מנצח תזמורת כלי נשיפה, וכך רכש סאליבן הילד את ידיעותיו הראשונות במוזיקה.
בגיל צעיר זכה במלגה על שם פליקס מנדלסון-ברתולדי, שאפשרה את לימודיו באקדמיה המלכותית בלונדון ולאחר מכן בקונסרבטוריון בלייפציג.
בתחילה חיבר יצירות לתזמורת - סימפוניה, קונצ'רטו לצ'לו, מוזיקה למחזה "הסערה" של שייקספיר, וכן מוזיקה דתית והמנונים לכנסייה.
בשנת 1871 פגש בלבריתן ויליאם שוונק גילברט, ומאז החלה תקופה ארוכה של שיתוף פעולה, שהניבה 14 אופרטות (באנגליה הן מכונות "אופרות קומיות").
הצמד הצליח מאוד, ובשנת 1881 בנה האמרגן ריצ'רד ד'וילי קארט תיאטרון בלונדון שנועד להעלות את ההפקות של גילברט וסאליבן.
התיאטרון נקרא תיאטרון סבוי, וכך נקבע המונח "אופרת סבוי".
פעילותם של גילברט וסאליבן הייתה חלק חשוב בתרבות של התקופה הוויקטוריאנית באנגליה, במקביל לפעולתם של יוהאן שטראוס בווינה וז'אק אופנבך בפריז.
אוניית הוד מלכותו פינאפור (1878)
קרחון סאליבן באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ארתור סאליבן.
ארתור נֶבֶּה (; 13 בנובמבר 1894 – 21 במרץ 1945) היה קצין אס אס בכיר בדרגת גרופנפיהרר, שפיקד על איינזצגרופה-B במהלך השואה והיה אחראי לרציחת עשרות אלפי יהודים.
נבה היה איש משטרה מקצועי, ושימש כמפקד משטרת ברלין ובכיר בגרמניה בגוף שהפך עם הזמן לאינטרפול של ימינו.
הסבך הפוליטי הפנימי בזרועות השלטון של הרייך השלישי קירב את נבה לשורות קושרי קשר ה-20 ביולי.
לאחר כישלון הקשר נבה נכלא, והוצא להורג בימיה האחרונים של המלחמה.
נבה נולד בברלין ב-1894, כבנו של מורה בבית ספר יסודי.
הוא שירת שירות קרבי במלחמת העולם הראשונה ונפצע פעמיים בלוחמת גז.
בתום המלחמה הצטרף נבה למשטרה הפלילית (KRIPO - KRIminalPOlizei), ואף הגיע לדרגת מפקד ה-KRIPO בברלין ב-1924. הוא הצטרף לשורות המפלגה הנאצית ב-1931, עוד בטרם עלתה המפלגה לשלטון.
נבה יצר קשרים בארגון ה-SS, ובין היתר התיידד עם קורט דליגה, קצין בכיר באס.אס.; באפריל 1933, עם עליית אדולף היטלר לשלטון, מונה נבה למפקד משטרת המדינה.
באותה שנה הכיר את הנס ברנד גיזביוס, בכיר בגסטפו בעל קשרים מגוונים, שהכיר לו בהמשך את הנס אוסטר, גנרל שהיה מראשי המתנגדים לנאציזם.
אוסטר וגיזביוס קירבו את נבה לחוגי המתנגדים לשלטון הנאצי.
ב-1936 הפכה ה-KRIPO למחלקה ב"משרד לביטחון המדינה" RSHA, אגף במסגרת ה-SS שאיחד תחת גג אחד מחלקות שונות, כגון ה-SD וה-KRIPO, ליצירת כוח אכיפה שיטפל בכל הגורמים הפליליים והפוליטיים.
האיחוד הביא לנבה דרגת "גרופנפיהרר" ב-SS.
ב-1937 נוצר כוח משטרה ממלכתי אחיד לרייך כולו, כשבעבר הייתה המשטרה בסמכות המדינות השונות; נבה הועמד בראש הכוח, והוכפף ישירות לריינהרד היידריך.
במקביל היה נבה מעורב בפעילות של חוגי הקושרים נגד היטלר, לרבות הניסיון של אוסטר ב-1938 להדיח את היטלר, ניסיון שכשל בשל כניעת מדינות המערב בוועידת מינכן.
באותה שנה עמד בראש חקירת ניסיון ההתנקשות בהיטלר במינכן, והצליח לקשור בין ההתנקשות לבין מבצעה, גאורג אלזר.
ב-1941 התייצב נבה בראש "איינזצגרופה B", כוח ייעודי של ה-SS שפעל במקביל לכוחות הלוחמים, מאחורי הקווים, להשמדת היהודים במרחבי רוסיה שנכבשו.
"איינזצגרופה B" פעלה בגזרת "קבוצת ארמיות המרכז", שהבקיעה בחזית המרכז במבצע ברברוסה, ועסקה בפעילות השמדת היהודים בעיקר בבלארוס.
נבה הודה כי הוא אחראי למותם של 45,000 יהודים.
בסוף 1942 דיווח נבה לקושרים על הפתרון הסופי, ועל הפעולות הננקטות להשמדת היהודים.
נבה שימש בתפקיד חשוב בקשר ה-20 ביולי להתנקש בחיי אדולף היטלר.
תפקידו היה להוביל קבוצה שתתפוס ותהרוג את היינריך הימלר, ואולם בשל בלבול ומבוכה ששררו בשורות הקושרים באותו יום, לא יצאה התוכנית לפועל.
לאחר כישלון הקשר ניסה להימלט, אך הוסגר על ידי פילגש מאוכזבת.
הוא נידון למוות על ידי בית הדין העממי שדן את הקושרים במשפטי ראווה.
ב-21 במרץ 1945 הוצא להורג בכלא פלצנזה בברלין, בשיטה שננקטה נגד קושרי ה-20 ביולי: תלייה באמצעות מיתרי פסנתר על אנקוליות לתליית בשר בקר.
סיימונס היה קולונל בצבא ארצות הברית.
סיימונס פיקד על מבצע חוף השנהב במלחמת וייטנאם
סיימונס נולד בניו יורק למשפחה יהודית שעברה בהמשך למיזורי.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים למד עיתונאות באוניברסיטת מיזורי ועבר קורס קציני מילואים של צבא ארצות הברית.
ב-1941 הוסמך סיימונס כקצין ארטילריה בצבא ארצות הברית ושובץ לגדוד תותחני השדה ה-98 (שהעמיס את תותחיו על גבי פרדות).
עם הגעתו של המפקד חדש של הגדוד, לוטננט-קולונל הנרי מיוסי, בסוף שנת 1943, פורק גדוד תותחני השדה.
מיוסי נפטר מהחיילים שלא התאימו או לא רצו להתנדב ליחידת הקומנדו החדשה (גדוד התותחנים מנה כאלף חייל ומיוסי זרק חצי ממנו), והסב את הגדוד לגדוד הסיירים השישי (ריינג'רס).
סיימונס נתמנה לקצין המבצעים של גדוד העילית, ולאחר מכן למפקד פלוגה בגדוד.
בין היתר לקח חלק בפשיטה על מחנה השבויים בקבנטואן.
על פעולותיו במלחמה הוענק לו עיטור כוכב הכסף.
בהמשך שירותו הוצב בפורט בראג, עבר אימוני צניחה והשתתף בהקמתם של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית.
בהמשך פיקד על קבוצת הכוחות המיוחדים השביעית שעסקה בייעוץ צבאי בלאוס, קבוצת הכוחות המיוחדים השמינית שהוצבה בפנמה וקבוצת המבצעים המיוחדים (SOG) שביצעה מבצעים מיוחדים במלחמת וייטנאם.
בשנת 1970 שימש סיימונס כסגן מפקד מבצע חוף השנהב שמטרתו הייתה חילוץ שבויי מלחמה אמריקנים ממחנה השבויים סון טאי שבצפון וייטנאם.
במהלך המבצע פיקד סיימונס על כוחות הקרקע שביצעו את הפשיטה, והרגו במהלכו כמאתיים חיילים מצבא צפון וייטנאם מבלי שספגו אבדה אחת.
המבצע נכשל משום שמידע על דבר הפשיטה הגיע לידי צבא צפון וייטנאם והשבויים הועברו מן המתחם בטרם המבצע.
עיטור צלב השירות המצוין הוענק לסיימונס על חלקו במבצע.
שנה לאחר מכן שוחרר סיימונס משירות צבאי.
ארתור סַנדָאוּאֶר (בפולנית: Artur Sandauer; 14 בדצמבר 1913, סמבור – 15 ביולי 1989, ורשה) היה מבקר ספרות, מסאי ומתרגם יהודי-פולני, חוקר הספרות הפולנית והיסטוריון של הספרות, פרופסור באוניברסיטת ורשה.
סנדאואר נולד בשנת 1913 בעיר סמבור שבגליציה (בעקבות מלחמת העולם הראשונה בתחומי המדינה הפולנית שהוקמה מחדש במשפחה יהודית מתבוללת בעלת נטיות סוציאליסטיות.
למד פילולוגיה קלאסית באוניברסיטת לבוב.
פרסומו הראשון היה מסה על המשורר ההלניסטי תאוקריטוס, בשנת 1935. עם תום לימודיו לימד בגימנסיה העברית בקרקוב בין 1937 ל-1939, ולאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, לימד בשנים 1939–1941 בעירו סמבור.
עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה (1941), גורש לגטו סמבור.
בשנת 1943 הצליח לברוח, ושרד את המלחמה כשהוא מסתתר בעליית הגג של איכר אוקראיני.
ב-1944, לאחר שחרור פולין המזרחית בידי הצבא האדום, התגייס לצבא פולין (שאז נקרא Ludowe Wojsko Polskie) בלובלין ושירת כעורך של עיתונים צבאיים.
בשנים 1946–1948 התגורר בפריז, שם קיבל ב-1948 תואר דוקטור, ומ-1948 עד 1949 כיהן כעורך הספרותי של השבועון הנחשב Odrodzenie ('רנסאנס').
בשנת 1949 נישא לציירת הסוריאליסטית היהודייה-פולנייה ארנה רוזנשטיין (Erna Rosenstein; 1913–2004), אחותו הצעירה של הכלכלן פאול רוזנשטיין-רודן.
הם התגוררו בבירה ורשה, ושם נולד ב-1950 בנם אדם (לימים דוקטור לפיזיקה ופעיל חברתי ופוליטי).
בשנים 1947–1949 היה סנדאואר לפעיל נגד הריאליזם הסוציאליסטי, ובשל כך נאסר לפרסם את יצירותיו; איסור זה פג רק בתום התקופה הסטליניסטית.
משום כך פורסמו יצירותיו בכתב העת הספרותי-פוליטי של המהגרים הפולנים בפריז, Kultura; סנדאואר היה הסופר הפולני הראשון שהעז לפרסם בכתב עת בעודו מתגורר בפולין.
סנדאואר קנה לעצמו שם כמבקר המצליח לגלות את הכישרונות המבריקים ביותר שבקרב הסופרים הפולנים המודרניים.
עם הסופרים ש"גילה" נמנים ויטולד גומברוביץ' וברונו שולץ, וכן מירון ביאלושבסקי (Miron Białoszewski) הצעיר.
על אודות שולץ כתב סנדאואר עוד בטרם המלחמה, אך לאחריה, בשנותיה הראשונות פולין הקומוניסטית, הוטלו מגבלות על ספרות אוונגארדית, ורק ב-1957, בעקבות הרפורמות הליברליות של גוֹמוּלְקָה בעקבות מהומות "אוקטובר הפולני" (1956) יכול היה סנדאואר לפרסם את המהדורה הראשונה של שולץ, שלה הקדים מבוא מעמיק.
לצד זאת, הייתה לו נטייה להתנכר בדיעבד לאותם סופרים שקודם לכן רומם ופיאר.
ב-1959 פרסם סדרת חוברות בשם ""Bez taryfy ulgowej" ('בלי הנחות'), שבה תקף סופרים בולטים והאשימם בהיעדר אותנטיות יצירתית ואידאולוגית.
בהמשך הרחיב את האסופה ופרסם אותה בשנת 1966 תחת הכותרת "Dla każdego coś przykrego" ('משהו נבזה לכל אחד').
בנוסף, סנדאואר היה מתרגם פורה, שתרגם לפולנית מיוונית עתיקה ("אגממנון" לאייסכילוס; "אדיפוס המלך" לסופוקלס; "אלקטרה" לאֶוּריפִּידֶס; "העננים", "הצפרדעים" ו"הציפורים" לאריסטופאנס; אידיליות מאת תאוקריטוס), מרוסית ("איוונוב", "הדוד וניה" ו"שלוש אחיות" לצ'כוב; יצירות משל ולדימיר מאיאקובסקי), מגרמנית ("פאוסט" לגתה; שירים מאת רילקה) ומצרפתית.
בשנת 1977 תרגם את ספר בראשית.
במקביל לעבודתו הספרותית, קיים סנדאואר קריירה אקדמית באוניברסיטת ורשה, שבה כיהן משנת 1963 כמרצה לספרות פולנית, וב-1974 התמנה בה כפרופסור.
במחקריו עסק בסופרים ומשוררים כמו יוליאן טובים, אנטוני סלונימסקי ולאופולד סטאף (Staff).
בשנת 1964 חתם על מכתב של פרופסורים ואנשי רוח שביקש מהשלטונות להגביר את חופש הביטוי בפולין.
לדיון באנטישמיות תרם סנדאואר את המושג "אַלוֹשמיות" (allosemityzm, באנגלית: allosemitism) – עמדה יסודית הרואה ביהודים זרים ואחרים, ומהווה בסיס ליחס דו-ערכי כלפיהם: מצד אחד ראייתם כקדושים, או חיבה מיוחדת כלפיהם (פילושמיות), ומן הצד האחר ראייתם כשטניים, או אנטישמיות.
סנדאואר, ששלט היטב בעברית, ביקר מספר פעמים בישראל.
את רשמיו מהארץ פרסם בשנת 1957 בספרון אוהד בשם W 2000 lat późnniej: Pamiȩtnik israelski'' ('לאחר אלפיים שנה: ספר זיכרונות ישראלי').
(על ברונו שולץ, ויטולד גומברוביץ', סטניסלאב ויטקייביץ')
ארתור סג"ל (נולד ב-1946) הוא ארכאולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה, ניהל וחפר במשך שנים את החפירה הארכאולוגית של אתר סוסיתא.
סג"ל נולד בפולין, ועלה לישראל בשנת 1965. למד לימודים גבוהים באוניברסיטה העברית בירושלים, בה גם כתב את עבודת הדוקטורט שלו (תכנונן של הערים לאורך VIA TRAIANA NOVA בתקופה הרומית, 1975).
לימודי פוסט דוקטורט עשה באוניברסיטת לונדון (1977-1975).
בין השנים 1982-1977 היה חבר סגל בחוג למזרח תיכון קדום באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
מאז 1983 ועד צאתו לגמלאות בשנת 2014 חבר סגל בחוג לארכאולוגיה שבאוניברסיטת חיפה, בדרגת פרופסור מן המניין.
סגל הוא תושב העיר נשר.
בראשית דרכו המדעית לקח חלק בחפירות ארכאולוגיות אחדות וביניהן בזו שליד כותלי הר הבית (בשנים 1969-1968), סקר וחפר את שרידיה של העיר שבטה (1982-1978), מצד שער העמקים, מצד הלניסטי שבתחום קיבוץ שער העמקים (1998-1984).
בשנת 2000 הוא יזם והחל לנהל מפעל חפירות ארכאולוגיות מרכזי בשרידיה של העיר היפוס - סוסיתא שלחופה המזרחי של הכנרת.
פרויקט זה נמשך בהנהלתו, מדי שנה, עד לשנת 2011.
פרופ' ארתור סג"ל הוא חוקר של הארכיטקטורה הקדומה.
הוא מתמחה בעיקר בחקר התכנון העירוני והארכיטקטורה של העולם היווני-רומי, בכללו, ושל המזרח הרומי בפרט, נושאים שעליהם פרסם ספרים ומאמרים רבים.
סג"ל ואוריאל זוהר ערכו כמה מחקרים משותפים בתחום מבני תיאטראות עתיקים בארץ ישראל.
א' סג"ל, שבטה - תכנון וארכיטקטורה של עיר ביזנטית בנגב, אריאל, ירושלים, 1981, 68 עמ'.
א' סג"ל, שבטה, דמותה של עיר ביזנטית בנגב, הוצאת אוניברסיטת חיפה, 1986, 124 עמ'.
א' סג"ל, ארכיטקטורה מונומנטלית בארץ ישראל ובמזרח הרומי, הוצאת אוניברסיטת חיפה, 1995, 206 עמ'.
א' סג"ל, התיאטראות בארץ ישראל בעת העתיקה, מוסד ביאליק, ירושלים, 1999, 165 עמ'.
ארתור סובייך (נולד ב-12 ביוני 1990 ברודה שלונסקה) הוא כדורגלן עבר פולני ששיחק כחלוץ.
סובייך התחיל לשחק בקבוצת רוך חוז'וב, בה שיחק במשך ארבע שנים.
ביולי 2010, עבר לשחק במדי פולוניה ורשה תמורת מיליון אירו.
אחרי עונה אחת בלבד, בה כבש 9 שערים ב-23 משחקי ליגה, זכה בתואר "תגלית השנה" בליגת העל הפולנית.
ב-30 ביוני 2011, סובייך עבר למועדון הבונדסליגה הנובר 96, כאשר חתם על חוזה תלת-שנתי במועדונו החדש.
במאי 2013, המועדון הכריז שהוא האריך את חוזהו של סובייך עד ל-30 ביוני 2017. עם תום חוזהו, שוחרר סובייך מהקבוצה.
בקיץ 2017 חתם סובייך בדרמשטאדט 98 מהבונדסליגה השנייה.
סובייך שיחק במועדון עונה אחת, ובסיומה חזר למולדתו פולין, שם חתם בלכיה גדנסק.
ב-15 בינואר 2020, סובייך חתם בפתיח קארגומרוק מליגת העל הטורקית.
הוא נמנה בסגל נבחרת פולין לטורניר הגמר של יורו 2012.
ארתור (ארט) ברוס מקדונלד הוא אסטרופיזיקאי קנדי.
בשנת 2015 זכה בפרס נובל לפיזיקה יחד עם טקאקי קג'יטה על גילוי תנודות בחלקיקי נייטרינו, ובעקיפין גילוי העובדה שלחלקיקי נייטרינו יש מסה.
ארתור ברוס מקדונלד נולד ב 1943 בסידני שבנובה סקוטיה, הנמצאת במזרח קנדה, שם גם למד לתואר ראשון ושני בפיזיקה.
הוא קיבל תואר דוקטור במכון הטכנולוגי של קליפונרניה ומשרת פרופסור באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 2015 קיבל פרס נובל לפיזיקה בשל גילוי תנודות החלקיק נייטרינו.
בשנת 2016 זכה בפרס פריצת הדרך בפיזיקה יסודית.
ארתור ניומן (בהולנדית: Arthur Numan; נולד ב-14 בדצמבר 1969) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת המגן השמאלי, וכיום פועל כסקאוט עבור א.ז.
ניומן שיחק במרב הקריירה בפ.ס.וו.
איינדהובן ההולנדית, במדיה זכה באליפות ובגביע, ובמדי גלאזגו ריינג'רס הסקוטית, במדיה זכה בשלוש אליפויות וארבעה גביעים.
ניומן היה המגן השמאלי של וערך במדיה 45 הופעות.
הוא היה שותף, בין היתר, לסגל הנבחרת בשני טורנירי מונדיאל ובשתי אליפויות אירופה.
ניומן החל את הקריירה בקבוצת הנוער החובבנית בוורווייק, עד שאותר על ידי קבוצת הארלם מליגת העל ההולנדית של המאמן דיק אדבוקאט, שלאורך הקריירה היה למנטור של ניומן ואימן אותו בשתי קבוצות נוספות ובנבחרת הולנד.
על אף שהגיע מעמדות התקפיות יותר, הוסב ניומן על ידי אדבוקאט לעמדת המגן השמאלי.
את הופעת הבכורה שלו ערך ניומן בניצחון 0–2 על דורדרכט ב-26 במרץ 1988, בשלהי עונת , ועד לסיום העונה הוסיף שש הופעות ליגה ושער בודד.
כבר בעונתו השנייה הפך ניומן לשחקן הרכב משמעותי בהארלם.
עזיבתו של אדבוקאט בסיום אותה עונה הביאה למשבר מקצועי במועדון, ובסיום עונת ירד ניומן עם קבוצתו לליגת המשנה.
הוא נותר לייצג את הקבוצה גם בליגה השנייה, אך חוסר הצלחתה המקצועית הביאו לעזוב את הקבוצה במהלך העונה ולחזור לליגה הבכירה, שם חתם במדי טוונטה.
עד לסיום העונה הספיק ניומן לערוך עוד עשרים הופעות ליגה במדי קבוצתו החדשה, ואף לתרום ארבעה שערי ליגה בדרך למקום השישי בטבלה.
ניומן בלט ביכולות ההגנה ובתרומתו להתקפה, והן ביכולותיו כמנהיג שהפכו אותו עד מהרה לקפטן הקבוצה.
לקראת עונת , ובתום עונה וחצי בלבד בטוונטה, עבר ניומן לראשונה בקריירה לקבוצת צמרת והצטרף לאלופה המכהנת, פ.ס.וו.
כבר באחד ממשחקיו הראשונים בקבוצה, זכה עמה ניומן בתואר הראשון בקריירת המשחק שלו, מגן יוהאן קרויף, כשעלה בהרכב הקבוצה בניצחון 0–1 על פיינורד.
ניומן תופקד לסירוגין בהגנה ובקישור השמאלי של איינדהובן, והיה לשחקן הרכב משמעותי.
בעונת , תחת המאמן אד דה מוס, רשם ניומן את עונת השיא שלו בקריירה מבחינה התקפית, עם עשרה שערי ליגה ב-33 הופעות.
עם זאת, במהלך שתיים וחצי העונות הראשונות של ניומן בקבוצה ותחת שלושה מאמנים שונים, לא הצליחה איינדהובן לחזור ולכבוש את הפסגה בהולנד.
במהלך עונת שב והתאחד ניומן עם מאמנו בהארלם ובנבחרת, דיק אדבוקאט, וההצלחה לא איחרה להגיע.
ניומן נותר שחקן הרכב חשוב תחת מאמנו החדש, ועונה אחר כך עלה כקפטן בהרכב קבוצתו בגמר הגביע ההולנדי, שהסתיים בניצחון מרשים 2–5 על ספרטה רוטרדם ובזכייה בגביע.
במקביל סיימה הקבוצה כסגנית אלופת הולנד, והעפילה עד לרבע גמר גביע אופ"א, תוך שהיא מדיחה בין היתר את לידס יונייטד ואת ורדר ברמן עד שנעצרה באופן דרמטי על ידי ברצלונה, עם הפסד 4–5 בסיכום שני המפגשים.
עונה אחר כך עשתה הקבוצה צעד נוסף וזכתה באליפות הולנד, בפער ארבע מהסגנית פיינורד, אליפות ראשונה בקריירה של ניומן.
ניומן נותר בקבוצה בעונת , האחרונה שלו בקבוצה.
העונה הסתיימה במקום השני בליגה אחרי אייאקס, ועם הפסד מוחץ של 0–5 לאותה אייאקס בגמר הגביע.
ניומן הוביל את הקבוצה כקפטן לגמר, אך לא זכה להניף גביע נוסף עם המועדון.
בסך הכול שיחק ניומן תפקיד חשוב בהרכבה של איינדהובן במשך שש עונות, שלוש וחצי מהן תחת אדבוקאט, וסיים את דרכו בקבוצה עם אליפות, גביע ושלושה מגני יוהאן קרויף.
לזכותו 178 הופעות ליגה במדי איינדהובן, יותר מבכל מועדון אחר בקריירה, והוא כבש במדיה 27 שערי ליגה.
לקראת עונת הלך ניומן בעקבות אדבוקאט והצטרף לגלאזגו ריינג'רס הסקוטית, תמורת סכום של כ-4.5 מיליון ליש"ט.
עונת הבכורה של ניומן בריינג'רס הסתכמה בזכייה מרשימה בטרבל, אם כי ניומן עצמו הושבת לרוב העונה עקב פציעות.
הוא ערך רק עשר הופעות ליגה במהלך העונה והחמיץ את גמר הגביע הסקוטי בו גברה ריינג'רס בדרבי של גלאזגו על סלטיק בתוצאה 0–1. עם זאת, הוא היה כשיר לגמר גביע הליגה הסקוטית ועלה בהרכב בניצחון 1–2 על סנט ג'ונסטון.
אדבוקאט החליט להמתין לשובו של המגן, וסבלנותו השתלמה כשניומן היה שותף בכיר עונה אחר כך לזכייה בדאבל המקומי, רשם שלושים הופעות ליגה והיה לקפטן הקבוצה בגמר הגביע בו הביסה 0–4 את אברדין.
במהלך עונת , שהייתה פחות מוצלחת עבור הקבוצה ועבור ניומן עצמו, התפטר אדבוקאט מתפקידו כמאמן והוחלף באלכס מקליש.
תחת מאמנו החדש זכה ניומן בגביע נוסף, שלישי במספר עם הקבוצה, בסיום עונת .
עונה אחר כך, שהייתה לאחרונה שלו בריינג'רס, הסתיימה אף היא עם הצלחה גדולה.
ניומן זכה בפעם השנייה בקריירה בטרבל עם ריינג'רס, והפעם כשותף פעיל כששותף ב-26 משחקי ליגה ופתח בהרכב גם בגמר הגביע, בניצחון 0–1 על דנדי.
ההצלחה הגדולה באותה עונה סימנה את סיום דרכו של ניומן בקבוצה.
חוזהו במועדון תם עם סיום העונה, ועל אף שהסכים לקיצוץ בשכרו, הצעת המועדון הייתה נמוכה מדי וניומן החליט לעזוב את הקבוצה.
זמן קצר אחר כך, הודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 34.
ניומן החל את דרכו בנבחרת הולנד עד גיל 21, שם היה לקפטן הנבחרת והעפיל עמה לרבע גמר אליפות אירופה לנבחרות צעירות 1992.
ב-14 באוקטובר באותה השנה, כחצי שנה לאחר טורניר יורו הצעירות, ערך ניומן את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת הולנד, תחת המאמן דיק אדבוקאט.
ניומן עלה בהרכב למשחק מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994, אך הוחלף כחמש דקות לפני תום המחצית בחברו לקבוצה חרלד וננבורג, כשנבחרתו נקלעה לפיגור מוקדם של 0–2. עד לסיום הצליחה הולנד להשוות ל-2-2.
כשבמאזנו ארבע הופעות בינלאומיות בלבד, זומן ניומן על ידי אדבוקאט לסגל הולנד לקראת מונדיאל 1994 בארצות הברית.
ניומן לא שותף כלל בשלב הבתים, ועלה לראשונה בטורניר כמחליף ל-11 דקות בניצחון הולנד, 2-0 על בשמינית הגמר.
הייתה זו הופעתו היחידה של ניומן בטורניר, והולנד הודחה שלב אחד אחר כך עם הפסד 2–3 לזוכה בסיום הטורניר, .
לאחר הטורניר הוחלף אדבוקאט בחוס הידינק.
תחת המאמן החדש, היה שותף ניומן לשבעה משחקים במוקדמות יורו 1996, וזומן על ידי הידינק לסגל הולנד לקראת יורו 1996 באנגליה.
בטורניר עצמו סבל ניומן מתחרות קשה באגף שמאל, כשהמקום בהגנה נתפס על ידי וינסטון בוחארדה והמקום בקישור נתפס על ידי ריצ'רד ויטסחה.
ניומן לא שותף כלל במהלך הטורניר, אותו סיימה הולנד עם הדחה בדו-קרב בעיטות עונשין מול ברבע הגמר.
הידינק המשיך לטורניר נוסף, והוביל את נבחרתו להעפלה ממוקדמות מונדיאל 1998. ניומן שוב היה שותף לשבעה משחקי מוקדמות, והפעם נלקח בחשבון כאפשרות ראשונה בעמדת המגן השמאלי.
הוא זומן על ידי הידינק לסגל הולנד לקראת מונדיאל 1998 בצרפת.
הפעם ניומן פתח בהרכב בכל משחקי שלב הבתים, והשלים חוליית הגנה עם יאפ סתאם ופרנק דה בור, כשאליהם הצטרף מיכאל רייזיחר במקרה של רביעיית הגנה.
הולנד העפילה לשמינית הגמר, ושם פתח ניומן בהרכב בניצחון 1–2 על .
ברבע הגמר גברה הולנד 1–2 דרמטי על בדקה האחרונה.
ניומן עלה בהרכב למשחק, אך הורחק בכרטיס צהוב שני בדקה ה-76 בעקבות הכשלה על דייגו סימאונה.
פיליפ קוקו תפס את מקומו בחצי הגמר מול ברזיל, שהסתיים בהפסד בדן-קרב פנדלים.
קוקו היה בין המחמיצים בדו-קרב.
ניומן חזר להופעה שישית בטורניר במשחק על המקום השלישי מול .
הוא פתח בהרכב דווקא בצד ימין של ההגנה, במשחק בו הפסידה הולנד 1–2 וסיימה את הטורניר במקום הרביעי.
בסיום הטורניר קודם עוזר המאמן פרנק רייקארד לתפקיד מאמן הנבחרת החדש.
באותה תקופה עבר ניומן לגלאזגו ריינג'רס וסבל מפציעות שהשביתו אותו מהנבחרת למשך כשנה וחצי.
הופעתו הראשונה תחת רייקארד נערכה ב-23 בפברואר 2000, בניצחונה של הולנד 1–2 על במשחק ידידות.
במרוצת ארבעת החודשים הקרובים הספיק ניומן לערוך שתי הופעות נוספות במדי הולנד, וזומן על ידי רייקארד לסגל לקראת יורו 2000, אותו אירחה הולנד במשותף עם בלגיה.
המקום הקבוע של ניומן בהרכב תחת הידינק עמד בסכנה, כשעל העמדה התחרו שחקנים בכירים כמו בוחארדה וג'ובאני ואן ברונקהורסט, שזכה במקום בהרכב בשני משחקיה הראשונים של הולנד בטורניר.
עם זאת, ואן ברונקהורסט ספג כרטיס צהוב בשני המשחקים ונעדר מהמשחק השלישי בשלב הבתים, בו גברה הולנד עם ניומן בהרכב 2–3 על צרפת.
ניומן שמר על מקומו בהרכב בניצחון המרשים 1–6 על יוגוסלביה ברבע הגמר, אך נפצע וסיים את דרכו בטורניר.
הולנד נפרדה מהטורניר עם הפסד ל בפנדלים בשלב חצי הגמר.
עם סיום הטורניר ומינוי המאמן החדש לואי ואן חאל, לא שותף ניומן במשחקי הנבחרת במשך למעלה משנה.
הוא חזר לשלוש ההופעות האחרונות של הנבחרת במוקדמות מונדיאל 2002, שהסתיימו בהדחתה של הולנד שלא הצליחה להעפיל לטורניר הגמר.
ואן חאל סיים את תפקידו בעקבות הכישלון, וניומן זכה לסגור מעגל כשלתפקיד המאמן חזר דיק אדבוקאט.
ניומן זכה לערוך שתי הופעות נוספות במדי הנבחרת במשחקי ידידות.
משחקו האחרון במדי הולנד היה בניצחון 0–2 על ב-19 במאי 2002, ובסך הכול ערך ניומן 45 הופעות בינלאומיות במדי הולנד.
עם פרישתו ממשחק המשיך ניומן לתפקידי פרשנות ספורט בטלוויזיה הסקוטית, ואף התמנה לאוצר קרן הצדקה של גלאזגו ריינג'רס.
בדצמבר 2008 התמנה ניומן למאמן הולנד ב'.
לאחר כחצי שנה, עם מינויו של קור פוט לתפקיד מאמן נבחרת הולנד הצעירה, התמנה ניומן לתפקיד עוזר המאמן.
החל מפברואר 2010 שימש במקביל כסקאוט עבור נבחרת הולנד תחת המאמן בארט ואן מרוויק.
כעבור שנה סיים את תפקידו בנבחרת הצעירה ונותר בתפקיד הסקאוט בלבד, כשבמקביל היה לסקאוט עבור אסטון וילה האנגלית באזור הולנד והסביבה, תחת המאמן פול למברט בעונת .
עם מינויו של לואי ואן חאל לתפקיד מאמן הנבחרת ביוני 2012, סיים ניומן את תפקידיו השונים בנבחרות הלאומיות של הולנד לאחר כארבע שנים, ובספטמבר 2012 עבר לתפקיד הסקאוט בא.ז.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםהארלםליגת העל ההולנדית71320322הליגה ההולנדית השנייה202טוונטהליגת העל ההולנדית204293פ.ס.וו.
ארתור נורי אויאקאווה מריאנו (בפורטוגזית: Arthur Nory Oyakawa Mariano; נולד ב-18 בספטמבר 1993) הוא מתעמל ברזילאי, זוכה מדליית הארד בתרגיל הקרקע בהתעמלות באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
בשנת 2011 היה חבר בנבחרת הברזילאית שזכתה במדליית הזהב באליפות דרום אמריקה בהתעמלות שנערכו בסנטיאגו דה צ'ילה.
שנה מאוחר יותר שחזר את ההישג באליפות דרום אמריקה שנערכה ברוסאריו, וגם זכה במדליות אישיות: מדליית זהב בתרגיל הקרקע ומדליות ארד בתרגילי הקפיצות וסוס הסמוכות.
באולימפיאדת לונדון (2012) העפיל עם הנבחרת הברזילאית לשלב הגמר, וסיים עמה במקום השישי.
במקצים האישיים לא הצליח להעפיל לשלב הגמר, אך סיים במקום ה-12 בתרגיל הקרקע.
בשנת 2014 זכה במדליית כסף עם הנבחרת הברזילאית במשחקי דרום אמריקה שנערכו בסנטיאגו דה צ'ילה, ובאליפות העולם שנערכה באותה שנה בנאנינג סיים עם הנבחרת במקום השישי.
ב-2015 זכה במדליית כסף נוספת עם הנבחרת, במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בטורונטו.
באליפות העולם שנערכה באותה שנה בגלאזגו סיים במקום הרביעי בתרגיל המתח ובמקום ה-12 בקרב-רב, וכן סיים במקום השמיני עם הנבחרת הברזילאית.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) רשם מריאנו את הישג השיא שלו, כשזכה במדליית הארד בתרגיל הקרקע.
ארתור מסואקו הוא כדורגלן מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו המשחק בעמדת המגן השמאלי בסנדרלנד מהפרמייר ליג ובנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
מסואקו התחיל את הקריירה שלו בקבוצות הילדים של "ליל OM.S פייבס", לאנס ובגיל 15 הצטרף לואלנסיין.
ב-10 באוגוסט 2013 מסואקו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד טולוז.
ב-29 בינואר 2014 מסואקו הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 נגד אולימפיק מרסיי.
ביולי מסואקו חתם באולימפיאקוס מליגת העל היוונית.
מסואקו ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון נגד ניקי וולוס.
שני מחזורים לאחר מכן, בישל שני שערים בניצחון 0–3 נגד OFI כרתים.
שלושה ימים לאחר מכן, מסואקו ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בניצחון 2–3 נגד אתלטיקו מדריד, בו גם כבש את שער הבכורה שלו.
ב-8 באוגוסט 2016 מסואקו חתם בוסטהאם יונייטד תמורת 6.2 מיליון פאונד.
שבוע לאחר מכן, מסואקו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 לצ'לסי.
ב-19 בספטמבר 2017, מסואקו כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד בולטון ונדררס במסגרת גביע הפוטבול ליג.
ב-27 בינואר 2018 הורחק לאחר שירק בפניו של שחקן ויגאן את'לטיק.
בנוסף לכרטיס אדום, קיבל עונש הרחקה משישה משחקים בעקבות התקרית.
ב-2 באוגוסט 2022 הושאל לבשיקטש לעונה אחת.
ב-17 באפריל 2023 הוחתם על חוזה קבוע בבשיקטש.
ב-10 באוגוסט 2025 חזר מסואקו לפרמייר ליג, כשחתם על חוזה לשנתיים בסנדרלנד.
בצעירותו, מסואקו שיחק בנבחרות הנוער של צרפת.
באוגוסט זומן לראשונה לסגל נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ב-13 באוקטובר 2018 מסואקו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1–2 ל.
ב-15 ביוני 2019 מסואקו כבש את שערו הראשון בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
נכלל בסגל נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
ארתור הנרי ניומן היה חוקר, צייד, חייל, חקלאי וסופר אנגלי, שהתפרסם בזכות פעילותו במזרח אפריקה המשוונית.
בשנת 1898 פרסם ספר על ציד פילים באפריקה המשוונית המזרחית.
הצעיר מבין שבעה ילדים של הכומר ג'ון סטאבס ניומן ואשתו אנני מרי פורמבי.
אביו היה ראש הקהילה הכפרית.
ניומן זכר את "הניסיון שעשיתי לצאת מתחום הבתים בחלק מבודד מרכז הכפר ומצאתי את עצמי באזור לא מיושב" אף על פי שידוע כי אחיו של ניומן - פורמבי, למד בקולג' ואדהאם באוקספורד, השכלתו של ארתור אינה ידועה וככל הנראה הוא התחנך בבית עם מורים פרטיים.
בשנת 1869 אביו, בן למשפחה עשירה של סוחרי מלח בליברפול פרש מחייו בבדפורדשייר ויצא לאיטליה, מדינה עם קהילה גדולה של יוצאי בריטניה עשירים, וחי שם במשך חמש השנים הבאות.
המעבר הזה דרבן את ארתור לצאת לדרום אפריקה כדי להתחיל חיים עצמאיים.
ניומן הצהיר בהמשך חייו המאוחרים, שהחיים עבורו החלו באמת רק בשנת 1868מה שקרה לפני כן, כמעט לא נחשב.
כשהגיע לדרבן בחוף נטאל מצא ניומן עיירה שהייתה בקושי בת חמישים שנה עם מאפיינים של עיירת גבול.
הוא קבל עבודה במטע קפה ליד פורט נטאל זמן קצר לפני שהחיפושית הקטלנית בורדר הדביקה את עצי הקפה ופגעה במטעים.
כמה חודשי עבודה אלה הספיקו לניומן, ועם אחיו צ'ארלס הם פנו צפונה לעבר האגן התחתון של נהר אומבוטי.
כאן הם מצאו אדמות ממשלתיות המתאימות לגידול טבק וכותנה.
עם זאת, ארתור לא הצליח להתיישב ופנה בשנת 1871 לשדה הזהב שהתגלה במזרח טרנסוואל.
רפובליקת הבורים הייתה קרובה לפשיטת רגל בתקופה זו של המאה ה -19, עם חובות ועוינות מצד תושבי זולו, תהליכים שהקטינו את הסיכוי לכריית זהב.
ניומן הצעיר חזר לנטאל עד שנת 1872.
ניומן לא הצליח להתבסס כחוואי, לדברי חברו האמן והצייד ג'ון גיל מילאיס הוא התיישב בסווזילנד והקים שם חברת הסעות משלו, והעביר עגלות עם סחורות אל ומנטאל.
צורת חיים זו אפשרה לו לפתח את הכישורים הנדרשים כדי לשרוד בשטח ולהבין את עמי דרום אפריקה על ידי לימוד לדבר כמה שפות מקומיות.
בשנת 1877 ניומן לקח פסק זמן מחייו כבעל חברת הובלה וסוחר, כדי לממש את תשוקתו לצייד.
הוא פנה אל תחום צייד החיות הגדולות של סווזילנד וכן לאזורי הצייד במזרח טרנסוואל.
ככל הנראה הוא הסתפק בניהול חיים פשוטים שמטרתם לרכוש כישורי צייד חיות הבר.
שהרגיש שהוא מוכן הוא העביר את פעילותו למזרח אפריקה.
כאשר ניומן המשיך במסעו אחרי חיות הבר הגדולות, האזור לא היה יציב מבחינה פוליטית בין שבטי הזולו לבריטים ובני בריתם הסווזי.
מהומות פרצו שהוליכו להתקוממות אלימה בזולולנד.
ניומן עם כישורי השפות שלו, וידידות עם מנהיגי סווזי והיכרות אינטימית עם השטח היה מסוגל לפעול מטעם הכוחות הצבאיים הבריטים.
הוא קיבל הצעה להצטרף לצבא בדרגת סרן ולהיות מפקד אחד המוצבים הסוואזיים.
במהלך תקופה זו ניומן פגש והתיידד עם נורמן מגנוס מקלאוד אחד מחבריו המרכזיים.
האריסטוקרט מקלאוד היה חייל לשעבר ומילא מגוון תפקידים אדמיניסטרטיביים בממשלת הקולוניה, וגם עסק בצייד חיות בר גדולות.
הוא בחן אפשרות לפעול באופן דומה לניומן רק באזור אחר - דרום אפריקה.
מקלאוד וניומן יצרו שותפות הדוקה וכשהמצב הפוליטי הגיע לצומת קריטי בשלהי 1878 הם נסעו לפגוש את המלך הסווזי כדי שינתק את תמיכתו במלך זולו.
בינואר 1879 החלה מלחמת אנגלו-זולו.
התבוסה של הכוחות הבריטיים בקרב הובילה לנסיגתם.
לאחר זמן מסוים הם התארגנו בכוח גדול יותר להילחם ולהביס את אנשי הזולו.
במהלך המלחמה הקצרה ניומן הצטיין באומץ וסייע לביסוס ההשגים הבריטים בטרנסוואל וכריתת הברית עם ממלכת סווזילנד.
ניומן בילה לסירוגין את רוב העשור לאחר מכן בין דאגותיו לחקלאות, למסחר ולארגן משלחות ציד.
הוא טייל וצד רבות ברחבי נהר הלימפופו תוך שהוא השכיר את החווה שלו ושכר אדמות ממשפחת המלוכה הסווזאית לגידול בקר בגבולות סווזילנד וטרנסוואל.
בשנת 1885 היה מעורב בסכסוך עם ממשלת טרנסוואל לגבי הבעלות על האדמות שלדעתם היו בטרנסוואל ולא בסוואזילנד כפי שניומן האמין.
נראה כי ניומן חי בתקווה ששלטונות טרנסוואל בפרטוריה ישכחו אותו, אבל הם לא שכחו.
בשנת 1890 ניומן התעייף מהתנצחויות המשפטיות על הבעלות על חוותיו ועבר למזרח אפריקה ונזקק להון כדי לארגן מסעות לציד פילים.
במאי 1890 התמנה לתפקיד בכיר בצוות הניהולי הבריטי במזרח אפריקה הבריטית.
ניומן שישב במומבסה הגדיר את עצמו כפעיל במזרח אפריקה תחת הנהגתו של פרדריק לוגארד עמו פיתח במהירות מערכת יחסים עדינה.
בארבעת החודשים הראשונים שלו עם חבורת עובדים הם פרצו דרכים בתוך הסוונות לתוך הארץ, תוך יצירת קשרים עם התושבים המקומיים.
כשהדרך הושלמה היא סיפקה לניומן גישה קלה לשטחי הציד של פנים הארץ, גם אם לא שיפרה את תנאי המסחר.
בסוף 1890 השתתף ניומן במסע של חברת תשתיות של סר ויליאם מקינון, כדי להכשיר את מסלול קו הרכבת המוצע לאגם ויקטוריה.
כשהם עזבו את מומבסה ב -1 בדצמבר הם נסעו ברחבי מדבר טארו הצחיח והתקדמו צפון מערבה עד אזור ניירובי הנוכחי.
הייתה זאת עונת הגשמים, והמסע היה קשה, עד שהגיעו לאגם ויקטוריה וסיימו את הסקר בעיר קיסומו.
במהלך הסקר לחברת הרכבות, ניומן צד חמישה פילים וחמישה היפופוטמים.
עוצמת החוויה שלו הייתה גדולה ומרגשת.
חוויה שהובילה להחלטה להפוך לצייד פילים מקצועי.
בנסיעתו חזרה למומבסה ב־25 במאי 1891 הותקפה המשלחת החוזרת על ידי אנשי המסאי כגמול על החרמת הבקר שלהם על ידי משלחת קודמת שהוביל פרדריק ג'קסון, ידידו של ניומן.
ניומן נפצע בפרק כף היד ולצידו נהרגו שלושים ושמונה מאנשיו .
בסוף 1893 חזר ניומן למומבסה כדי להתחיל בקריירה כסוחר שנהב.
מטרתו הייתה לנסוע לנדורובו שם האמין שקיימים עדרי פילים גדולים.
בסוף דצמבר 1893, הוא יצא למסע שנמשך ארבעה עשר חודשים.
בתחילה הוא הלך בדרך השיירות הישנה, חצה את עמק נהר התנא ואז ירד למרגלות רכס ניאמבני.
הוא עבר מרחק של 450 מיילים ממומבסה בתשעה שבועות.
לאחר שהקים את בסיסו ניומן היה מוכן להתחיל בציד.
במהלך החודשים הבאים הוא הסתובב בתוך היבשת, אסף שנהב, ומדי פעם אסף חרקים ופרפרים באזור מרו.
הביקוש העולמי לשנהב ממזרח אפריקה הבריטית בסוף המאה ה -19 היה גבוה מאוד.
הדבר היה אסון עבור הפילים, אך הוא סיפק הון נחוץ לאפריקה המשוונית.
אנשים כמו ניומן סיפקו את הביקוש למוצר.
בזכרונותיו ניומן לא מתייחס לאתיקה של המסחר בשנהב.
הוא התרכז במקום זאת בקשיי המסע אל פנים הארץ.
במסע מפרך אחד באוגוסט 1896 ניומן צד ארבעה עשר פילים, הצייד הגדול ביותר שלו.
שאיפתו של ניומן להגיע לאגם רודולף (המכונה אגם טורקנה) הושגה במהלך משלחת שערך בשנת 1895. עם זאת, הציד סביב אגם רודולף לא זכה להצלחה מכיוון שהשטח היה קשה וותנאי מזג אוויר קשים.
ביום השנה החדשה 1896 נהרג משרתו האישי, שבבנה, על ידי תנין תוך כדי הרחצה ורבים מאנשיו נפגעו מעקיצות של זבוב הצה צה.
ניומן כתב כי הוא צד מספר בעלי חיים גדולים לפני שהרובה שלו נתקע, מה שאפשר לפיל זועם לפצוע אותו.
פציעותיו היו חמורות דיין וכפו עליו תקופת שיקום שנמשכה מספר חודשים.
הפציעה צמצמה את מסעות הציד אך הוא ניצל את זמנו לאיסוף דגימות עבור המוזיאון הבריטי, כולל סוג לא ידוע בעבר של דבורים שנקראו על שמו.
הוא שב למומבסה עם השנהב ואוספים באוקטובר 1896 במצב גופני ירוד ובזרוע פצועה ונבולה.
ניומן חזר לבריטניה בשנת 1897 שם הוא התאושש ונהנה בשנתיים שלאחר מכן.
הוא ביקר בטירה של משפחת מקלאוד בדונווגן ושם כתב על קורותיו ופרסם אותם בספר "ציד פילים באפריקה המשוונית המזרחית" הספר הוא אוטוביוגרפיה שהתקבלה היטב על ידי הביקורת באותם ימים.
הספר שופר בעבודותיהם של שלושה אמני טבע בולטים, חברו ג'ון גיל מילאיס, אדמונד קלדוול וג'ורג 'אדוארד לודג' והופיע כפרסום מפואר.
הפרסום המפואר הנציח את שמו של ניומן כצייד פילים וכדמות ממסדית.
ניומן זכה במוניטין גם ככותב מאמרים בנושא חיות בר ובעל סמכות בנושא חיות הבר של אפריקה.
בזכות המחקרים המדעיים הכלולים בספרו הוא הוכר כזואולוג רציני.
באוקטובר 1899 התחילה מלחמת הבורים בין הרפובליקות הבוריות ובריטניה.
ניומן חזר לדרום אפריקה שם התגייס לצבא הדרום אפריקאי שהוקם.
הידע שלו באפריקה ובמיוחד ניסיונו במלחמת זולו גרמו לכך שקיבל את דרגת סגן.
ניומן שירת כחלק מחטיבה רכובה בכוח שדה של נטאל בפיקודו של סגן אלוף דאגלס קוקרנה, והשתתף בשבירת המצור על העיירה לדיסמית' ובקרבות נוספים.[8] ניומן לא נשאר עד סיום המלחמה בדרום אפריקה ושב לבריטניה בשנת 1901.
לאחר תקופה מסוימת בדרום אפריקה, שם לא הצליח להשיג תפקיד ממשלתי בטרנסוואל, חזר למזרח אפריקה שם התכוון לחדש את פעילות ציד הפילים שלו.
באוגוסט 1901 הוא ביקור אצל ידידו הוותיק פרדריק ג'קסון שמילא את מקום המושל באנטבה.
כוונתו של ניומן הייתה לצאת צפונה לצוד בסמוך לגבול אטיופיה.
ניומן חזר ככל הנראה זמן קצר לאחר מכן לבריטניה.
בתחילת 1902 הוא שב שוב למזרח אפריקה, שם שהה בהר קניה במשך חמש שנים, ויצא מעת לעת צפונה לצוד פילים.
הוא נע בין ביצות לוריאן, אגם רודולף וצפון גוואסו נירו במהלך 1903 ו -1904. אף על פי שסחר השנהב עדיין היה רווחי, אבל הרווח היה בירידה עקב בעיות פוליטיות שיצרו האתיופים והסומלים שהקשו על הצייד והמסחר בשנהב.
עם סיום שנת 1905 רווחיו הכספיים משנהב היו נמוכים מאוד.
במהלך אותה שנה הוא ירה בסך הכל בחמישה עשר פילים.
ניומן שכבר אז היה במצב קשה, ספג גם ביקורת מתושבי הקולוניה במזרח אפריקה שהתנגדו לציד הבלתי מבוקר של חיות הבר הגדולות.
ניומן התחיל להרגיש מותקף ואמר שהוא מרגיש מנודה.
הוא הגיב בפרסום מודפס בו הציג את רעיונותיו כיצד ניתן לשלוט בסחר השנהב וציד הפילים הבלתי לגיטימי.
הוא גם הציע את שירותיו שוב כסוכן ממשלתי תמורת משכורת שכללה את זכותו לסחור בשנהב.
דבריו אלה לא הועילו לו, ואחרי מסע ציד אחרון באגם רודולף בשנת 1906 התברר כי ימיו כצייד פילים הסתיימו.
בספטמבר 1906 הפליג ניומן לאנגליה.
על הספינה היה מלאי השנהב שאותו מכר בסכום סביר של 4,500 ליש"ט.
הוא שמר כמה פריטים נבחרים עבור חבריו, כולל מילאיס, שאיתם שהה בהורשאם באפריל 1907. בנו של מילאיס, ראול מילאיס – לימים גם אׇמָּן וצייד – זכר אותו בתור „איש קטן עליז, שעשה הרבה כיף והיה טוב עם לילדים".
ניומן הבודד התכוון לחזור למזרח אפריקה.
הוא קיים פגישה עם ג'יימס הייז סאדלר במשרד המושבות בלונדון מתוך כוונה לנהל משא ומתן על קבלת אדמות ממשלתיות בקניה.
על כך הוסכם ביניהם בסוף מאי, אך ההסכם עם ניומן מעולם לא נחתם, מאחר שב־29 במאי ניומן התאבד בביתו במרכז לונדון.
ארתור אלסוורת' סאמרפילד היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בתקופת ממשלו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר בשנים 1953–1961.
ארתור סאמרפילד נולד בפינקונינג, מישיגן, כבנם של קורה אדית אלסוורת' ושל ויליאם הנרי סאמרפילד.
טרם כניסתו לחיים הפוליטיים היה סאמרפילד ידוע במישיגן כבעליו של אחד מבתי העסק הגדולים במדינה לסחר במכוניות מתוצרת ג'נרל מוטורס, וכאחד הגדולים במערב התיכון.
ב-1918 נשא סאמרפילד לאישה את מרים וולת'י גריים.
ב-1946 התמודד סאמרפילד ללא הצלחה על משרת מושל מישיגן.
בין השנים 1952–1953 הוא כיהן כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית של 1952 הוא היה מהאישים המרכזיים שהובילו לבחירתו של דווייט אייזנהאואר כמועמד המפלגה לנשיאות.
כנציג מטעם מישיגן שכנע סאמרפילד את משלחת המדינה שלא הייתה מחויבת למועמד מסוים לתמוך במועמדותו של אייזנהאואר, וכך הוא סיפק לו בסיס תמיכה רחב עוד לפני ההצבעה.
בדצמבר אותה שנה בחר הנשיא הנבחר אייזנהאואר בסאמרפילד כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
סגנו היה חבר בית הנבחרים לשעבר בן ה.
כמנהל הכללי של הדואר, פיקח סאמרפילד על ניסיונות לבצע רפורמות והניע תהליכי מודרניזציה במחלקת הדואר של ארצות הברית, שבה תהליכי מיון הדואר התבצעו אז עדיין בעבודה ידנית.
הוא דחף להעלאת תעריפי הדואר כדי לממן את רכישת ציוד ממוכן חדש למיון דברי הדואר.
כמה מסוגי הציוד שהוא הציע הוכנסו לפעילות, כולל המערכת למיון ושינוע דואר מסוג "האמפר-דאמפר" ומערכת מיון המכתבים "מייל-פלו", ששימשו להאצת תהליכי מיון הדואר במסועים.
עם זאת, כמות הדואר שגדלה במהירות, והגירעונות הכספיים, מנעו ממחלקת הדואר להשלים את תהליך המודרניזציה והמיכון בכל סניפי הדואר.
כדי לשפר את תדמיתה של מחלקת הדואר בציבור, החל סאמרפילד במסע לקידום שתוכנן להציג את הישגי הדואר בפני הציבור.
ב-7 באוקטובר 1954 הופיע סאמרפילד בתוכנית טלוויזיה של רשת ABC כדי להציג את הסדרה "הסיפור של הדואר" .
הסדרה התיעודית למחצה שודרה עד סוף אותה שנה.
ב-4 ביולי 1955, כדי להבליט את תדמיתה החדשה כארגון מודרני, אימצה מחלקת הדואר את סמלה בצבעים אדום-לבן-כחול לכל משרדי הדואר, תיבות הדואר, משאיות, רכבי חלוקה והציוד, וכן את הטכנולוגיה והנהלים החדשים לחלוקת הדואר.
כחלק ממאמץ זה, תמך סאמרפילד בביצוע ניסויים בדואר רקטי, תוך שימוש בצוללת "ברברו" .
הברברו הייתה הצוללת הראשונה והיחידה שבה נעשה שימוש למטרה זו וממנה שוגר טיל הניסוי ב-8 ביוני 1959.
לאחר נחיתת הטיל אמר סאמרפילד: טרם יגיע האדם לירח, הדואר שלו יצליח להגיע ליעדו בתוך שעות ספורות מניו יורק אל קליפורניה, אל בריטניה, אל הודו או אל אוסטרליה, באמצעות טילים מונחים.
אנו ניצבים בפתח תקופה שבה יורחב השימוש בדואר רקטי".
ארתור סאמרפילד נפטר בוסט פאלם ביץ', פלורידה ב-26 באפריל 1972, בגיל 73. הוא נטמן בבית הקברות סאנסט הילס שבפלינט, מישיגן.
פרופ' ארתור סטפן "ארטק" נכט-סמבורסקי (בפולנית: Artur Stefan "Artek" Nacht-Samborski; 26 במאי 1898 – 9 באוקטובר 1974), היה צייר ומרצה אקדמאי יהודי-פולני.
ארתור נכט נולד בקרקוב, בנם של יואל ושרה נכט לבית ויינדלינג.
בין השנים 1917–1924 למד באקדמיה לאמנויות בקרקוב, ב-1924 עזב מפולין לפריז כחלק מקבוצת "הקפיסטים", קבוצת ציירים פוסט-אימפרסיוניסטים פולנים בה היה היהודי היחיד.
בשנת 1939, זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה, הקפיסטים חזרו לפולין.
נכט התגורר בוורשה בזהות בדויה של נוצרי בשם "סטפן סמבורסקי", תחת זהות בדויה זו הציל ועזר לבני משפחתו בשואה.
לאחר המלחמה נכט שילב את השם "סטפן סמבורסקי" שהציל את חייו לתוך שמו האמיתי, הוא שימש כפרופסור ומרצה בבית הספר הגבוה לאמנויות בגדנסק בין השנים 1946–1949, שם עמד בראש הפקולטה לציור ואדריכלות.
ב-1949 עבר ללמד כמרצה באקדמיה לאמנויות יפות בוורשה, שם לימד עד פרישתו בשנת 1968. נכט נפטר ב-9 באוקטובר 1974 בוורשה.
דודנו היה המשפטן הישראלי משה נכט.
ארתור סגל היה אמן וסופר רומני, חי בגרמניה ובאנגליה.
סגל נולד להורים יהודים ביאשי ברומניה ולמד באקדמיה בברלין משנת 1892. הוא למד אצל שמיד-רוטה והולזל במינכן בשנת 1896, ומאוחר יותר למד בפריז ובאיטליה בראשית שנות העשרים.
לאחר לימודיו בפריז ובאיטליה, עבר בסופו של דבר לברלין בשנת 1904 שם הציג את עבודתו עם Die Brucke "(הגשר)" ו- Der Blaue Reiter, ("הפרש הכחול"), שתי קבוצות אמנים גרמניות מובילות.
בשנת 1910 הוא הקים את ה"זצסיון הברלינאי החדש"- Neue Sezession, קבוצת אמנים שעבודתם נדחתה.
עם פרוץ המלחמה בשנת 1914 עבר לאסקונה, שווייץ עם משפחתו, ונשאר שם עד 1920. במהלך המלחמה הפכה שווייץ למפלט עבור אמנים רבים כמו סגל, ובעודו שם הציג חלק מעבודותיו עם ארפ.
בשנת 1920 חזר לברלין, שם הקים בשנת 1923 בית ספר לאמנויות משלו, נובמברגרופ.
הוצעה לו משרת הוראה בבאוהאוס בדסאו, אך הוא סירב.
בגלל הרקע היהודי שלו הוא היה מנוע מלהציג את עבודותיו בגרמניה, וכך בשנת 1933 עבר לפלמה, מיורקה ואחר כך עבר ללונדון, שם הקים בית ספר נוסף עם בתו מריאן.
סגל היה בתחילה צייר, ועבודתו המוקדמת הושפעה מאוד מאימפרסיוניזם ונאו-אימפרסיוניזם.
בסביבות 1910 החל לצייר בסגנון אקספרסיוניזם ודאדיזם, ובסביבות 1916 מצא את הסגנון המודרני שלו.
בנוסף לציור, הוא ייצר גם חיתוכי עץ משנת 1910, שרבים מהם היו אנטי מלחמתיים.
סגל היה גם מחברם של ספרים, מאמרים רבים, ולעיתים קרובות העביר הרצאות.
בנו היה האדריכל ולטר סגל.
ארתור מריק בויד היה צייר אוסטרלי.
הוא ואשתו אמה מיני בויד (לבית בקט) הקימו אורח חיים של אמנים שצאצאיהם הלכו בעקבותיהם ויצרו את הדימוי הפופולרי של משפחת בויד.
בויד נולד באופוהו, דנידין, ניו זילנד, בנו של קפטן ג'ון תיאודור תומאס בויד, לשעבר ממחוז מאיו, אירלנד, ואשתו לוסי שרלוט, בתו של ד"ר רוברט מרטין מהיידלברג, ויקטוריה.
משפחת בויד עברה לאוסטרליה באמצע שנות השבעים, וב־14 בינואר 1886 התחתן בויד עם אמה מיני בקט, גם היא אמנית וידועה בשם מיני, בתו של ויליאם ארתור בקט ממלבורן.
בשנת 1890 הם עברו לאנגליה והתגוררו שם זמן מה עם ילדיהם, ובשנת 1891 בויד ואשתו הציגו ציורים בתערוכת האקדמיה המלכותית.
בויד נסע וצייר ביבשת אירופה, וחזר לאוסטרליה בסוף 1893, שם התגוררו במלבורן למשך שארית חייו.
מדי פעם שלח עבודות טובות לתערוכות של חברת האמנים הוויקטוריאנית, אך מעולם לא התערב בחיים האמנותיים של תקופתו.
מיני בויד נפטרה במלבורן ב־13 בספטמבר 1936 בסנדרינגהאם.
ארתור מריק בויד נפטר במורומביינה ב־30 ביולי 1940.
כל אחד מהם מיוצג על ידי תמונה בגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן.
ארתור ארנסט סטריטון היה צייר נוף אוסטרלי וחבר מרכזי באסכולת היידלברג, הידוע גם בשם האימפרסיוניזם האוסטרלי.
סטריטון נולד בוויקטוריה, דרומית-מערבית לג'ילונג, ב-8 באפריל 1867, ילדם הרביעי של צ'ארלס הנרי ומרי (לבית ג'ונסון) סטריטון.
משפחתו עברה ל בשנת 1874. הוריו נפגשו בהפלגה מאנגליה בשנת 1854. בשנת 1882 החל סטריטון בלימודי אמנות אצל ג' פ' פולינגסבי ב.
ב-2 ביוני 1890 הוא הפליג לסידני ונשאר שם עם אחותו בפרוור .
במהלך תקופה זו החל את הקשר שלו עם חבריו האמנים פרדריק מק'קבין וטום רוברטס - במלבורן, כולל המחנות בבוקס היל ובהיידלברג.
בשנת 1885 הציג סטריטון את תערוכתו הראשונה ב.
בזמן הבצורת בקיץ של 1888, סטריטון נסע ברכבת לאזר הכפרי ולשדות המרעה שב, 11 ק"מ צפונית-מזרחית למרכז העיר מלבורן.
הוא התכוון ללכת את המרחק הנותר לאתר בו צייר ב 1866 לואי בובלו את עבודתו ב"קיץ אחר הצהריים" ליד טמפלסטו, שסטריטון ראה בו את "הנוף המשובח הראשון שצויר בוויקטוריה".
במסע חזרה להיידלברג, עם בד רטוב ביד, פגש סטריטון את צ'ארלס דייוויס, גיסו של חברו ואת הצייר דייוויד דייוויס.
צ'ארלס העניק לו "אחזקה אמנותית" על בית בחווה על פסגת איגלמונט ושממנו נשקף נוף מרהיב על .
עבור סטריטון, איגלמונט הייתה סביבת העבודה האידיאלית - מיקום כפרי מבודד עם גישה באמצעות תחבורה ציבורית.
את הבית עצמו יכלו המבקרים לראות כשהגיעו ל.
סטריטון העביר את הלילות הראשונים באיגלמונט לבדו עם החקלאי שתחזק את החווה ג'ק וילן (שמופיע בציור "החלוץ" של סטריטון "צריף הסלקטור" ("וילן על בול העץ"), 1890), וישן על הרצפה, והחדרים היו ריקים מרהיטים.
הוא ירד מדי יום מהגבעה לכפר היידלברג לקנות אוכל לפני שצעד לתוך הערבה והעצים עם כד חלב וצבעים ובדי ציור.
האמנים הראשונים שציירו עם סטריטון באיגלמונט היו תלמידי הגלריה הלאומית אבי אלטסון וג'ון לוולין ג'ונס, ואחריהם ג'ון מאת'ר וולטר ווית'רס.
כמו סטריטון, גם האחרים ציירו ישירות בטבע בערבות שסביב מלבורן, כשהם משתמשים בצבעי אדמה עם משיכות מכחול רופפות ואימפרסיוניסטיות.
בסוף 1888 הוא הפך למבקר בסוף השבוע במחנה.
סטריטון הציג ואולי צייר בסטודיו של חברו טום רוברטס ב עד מאי 1888.
בערך באותה תקופה פגש סטריטון את האמן צ'ארלס קונדר, שנסע מסידני באוקטובר 1888 בהזמנתו של טום רוברטס.
קונדר ורוברטס הצטרפו לסטריטון באיגלמונט בינואר 1889 וסייעו בשיפור צנוע בבית.
למרות תנאי המחיה הקשים, חש סטריטון סיפוק: "מוקף בנוף החדש, עם חום, בצורת וזבובים, ולחץ קשה בצורכי החיים, עבדנו קשה והיינו שלישייה מאושרת" סטריטון וקונדר התיידדו במהרה והשפיעו אחד על השני.
שתיים מיצירותיו המוכרות ביותר של סטריטון צוירו בתקופה זו "קיץ זהוב" (1889) ו"סצנה של נחל בערבה גבעית" (1890).
בשנת 1891, ארתור מריק בויד ואמה מיני בויד לקחו את "קיץ זהוב", לאירופה, שם הפך לציור הראשון של אומן יליד אוסטרליה שהוצג באקדמיה המלכותית, לונדון, וזכה לאזכור מכובד ב-1892 בסלון פריז.
בשנת 1893 כתב סטריטון בעיתון "" של סידני ומתח ביקורת על פיתוח מוצע לחופי נמל סידני הכולל כריתת רבה מאוד של על ידי חברת הבנייה.
מכתבו, שזכה לכינוי "צעקתו של סטריטון" הביא לבהלה ציבורית ולהפסקת הפרויקט.
עם זאת, סטריטון במכתבים אחרים לעיתונים בסידני גילה כי מלבד החששות הסביבתיים שלו, הוא גם נגוע בדעות גזעניות עמוקות.
הוא הביע דאגה מיוחדת מפני רוכלים כפריים "הודים" בדרך כלל מהגרים ממוצא פנג'אבי.
הוא הביע חשש שהם מהווים איום על נשים ממוצא בריטי או אירי המתגוררות לבדן בבית.
מכתביו גילו שהוא מחזיק בדעות קיצוניות של דעות קדומות, וכתב על הרוכלים "שדרך יעילה להתמודד עם הטמאים האלה תהיה להפיל אותם כמו כלבים בכל מקום בו הם אפשר" .
בשנת 1897 הפליג סטריטון לפולינזיה לעבר לונדון ועצר בפורט סעיד לפני שהמשיך דרך קהיר ונאפולי.
הוא ערך תערוכה באקדמיה המלכותית בשנת 1900 והיה חבר ב בשנת 1903. אף שפיתח מוניטין לא מבוטל באוסטרליה, הוא לא הצליח להגיע לאותה הצלחה באנגליה.
נסיעותיו ללונדון מומנו על ידי מכירות ציוריו באוסטרליה.
תקופתו באנגליה חיזקה את תחושת הפטריוטיות החזקה כלפי האימפריה הבריטית וכמו רבים צפה בהתלהבות מסוימת את המלחמה הקרובה עם גרמניה.
בשנת 1906 שב סטריטון לאוסטרליה והשלים כמה ציורים בפברואר 1907 לפני שחזר ללונדון באוקטובר.
ציורים שנעשו בוונציה בספטמבר 1908 הוצגו באוסטרליה ביולי 1909 כ"ונציה של ארתור סטריטון ".
הוא חזר לאוסטרליה שוב באפריל 1914 וערך תערוכות בסידני ובמלבורן וחזר לאנגליה בתחילת 1915.
יחד עם חברים נוספים במועדון האמנויות של צ'לסי, כולל טום רוברטס, הוא הצטרף לחיל הרפואה המלכותי של הצבא הבריטי בגיל 48. הוא עבד בבית החולים הכללי השלישי בלונדון.
סטריטון הוצב כ רשמי באוסטרליה עם הכוח האימפריאלי האוסטרלי, בדרגת סגן כבוד, ונסע לצרפת ב-14 במאי 1918. הוא הוצמד ל וקיבל את צו התנועה שלו ב-8 במאי 1918. הוא עבד בצרפת עד אוקטובר 1918. סטריטון התרכז בציור מראות המלחמה ולא ניסה להעביר את הסבל האנושי.
בניגוד ל המפורסמת יותר המתארת את רגעי הקרב המובהקים, סטריטון ייצר "טבע דומם צבאי", שתפס את רגעי היומיום של המלחמה.
לאחר המלחמה, סטריטון חזר לצייר באוסטרליה, ובנה בית על 20 דונם ב שם המשיך לצייר.
הוא זכה ב בשנת 1928 עם "אור אחר הצהריים בעמק גולבורן".
הוא היה גם מבקר אמנות בעיתון "" בין השנים 1929 ל-1935 וב־1937 קיבל תואר אביר על שירותיו לאמנויות.
הוא התחתן עם , כנרית קנדית, בשנת 1908.
סטריטון נפטר בספטמבר 1943. הוא נקבר בבית העלמין פרנטרי גלי.
ארתור מרגלידון (בלועזית: Arthur Margelidon) הוא ג'ודוקא קנדי, המתחרה בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג.
מרגלידון נולד בפריז בשנת 1993 ועבר למונטריאול, קנדה ביחד עם משפחתו כשהיה בן שנה.
ארתור התאמן תחת הדרכתו של אביו, לורן.
הוא זכה במדליית ארד במשחקים הפאן-אמריקאיים בטורונטו 2015 ובמדליית זהב באליפויות הג'ודו הפאן-אמריקאית בהוואנה 2016. כמו כן, הוא זכה במדליית ארד באליפויות הג'ודו הפאן-אמריקאית באדמונטון 2015 ובמדליית כסף בלימה 2019.
ביוני 2016, הוא נמנה בסגל המשלחת הקנדית לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
לעומת זאת, הוא נאלץ לוותר על השתתפות באולימפיאדה זו לאחר שנפצע בזרועו.
ביוני 2021, מרגלידון נכלל בסגל המשלחת הקנדית לאולימפיאדת טוקיו (2020).
באולימפיאדה זו, מרגלידון ניצח את שני הקרבות הראשונים שלו עד שהפסיד ברבע הגמר ללאשה שבדאטואשווילי, שזכה בסופו של דבר במדליית הכסף; כתוצאה מכך, הוא נשר לבית הניחומים.
מרגלידון העפיל לקרב על מדליית הארד לאחר ניצחון על טוהר בוטבול, אך לא הצליח לזכות בה לבסוף לאחר שהפסיד לזוכה בארד, צנד-אוצ'ירין צוגבטאר המונגולי.
באליפות העולם בג'ודו 2022 שנערכה בטשקנט הפסיד ברבע הגמר לצנד-אוצ'ירין צוגבטאר אחרי שעבר יריבים מסין וקובה בשלבים המוקדמים.
בבית הניחומים הפסיד להדיאת היידרוב מאזרבייג'ן.
באליפות העולם בג'ודו 2023 שנערכה בדוחה סיים במקום החמישי אחרי שהפסיד ברבע הגמר להדיאת היידרוב, ניצח את מסעוד דריס מאלג'יריה בבית הניחומים והפסיד למורודג'ון יולדושב מאוזבקיסטן בקרב על הארד.
באליפות העולם בג'ודו 2024 שנערכה באבו דאבי הודח בסיבוב השני לטטסוקי אישיהרה מיפן.
באולימפיאדת פריז הפסיד ברבע הגמר להדיאת היידרוב ובבית הניחומים למנואל לומברדו מאיטליה וסיים במקום השביעי.
ארתור דוידוביץ' מקפרסון היה עסקן ספורט ופילנתרופ רוסי ממוצא סקוטי, הידוע בכינוי "ארתור יד הברזל".
היה סוחר הגילדה השנייה, חבר המועצה המדינית, ברוקר וחבר בבורסת המניות של סנקט פטרבורג, שימש כמנהל החברה המסחרית של סנקט פטרבורג והחברה המסחרית ליערות אונגה.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הוא לקח חלק פעיל בחיי הספורט של העיר סנקט פטרבורג.
הוא היה חבר במספר מועדוני ספורט בריטים ורוסים, כדוגמת:
מועדון הטניס דשא קרסטובסקי (שימש כיו"ר בשנים 1896–1918)
האיגוד הרוסי של מועדוני טניס הדשא (היה יו"ר בשנים 1908–1917).
הוא ארגן תחרויות טניס: כולל האליפות הראשונה של סנקט פטרבורג בשנת 1903 ותחרויות טניס הדשא הרוסי ב-1907; היה ממייסדי ליגת הטניס הדשא של סנקט פטרבורג (בשנת 1913).
תרומתו ניכרה בענף הכדורגל כאשר ייסד את תנועת הכדורגל בסנקט פטרבורג.
בשנת 1908 נבחר לנשיא האיגוד הרוסי לחתירה ומילא תפקיד זה עד 1917. בשנת 1911 היה לחבר בוועד האולימפי הרוסי, השתתף בהכנת ספורטאים רוסים לאולימפיאדת 1912.
הוא נעצר על ידי הבולשביקים בשנת 1918. שוחרר כעבור מספר חודשים.
לאחר שנעצר שוב, הוא מת מטיפוס בבית חולים של הכלא בינואר 1920. הוא נקבר במוסקבה בבית העלמין וודנסקויה אך הקבר אבד.
בשנת 2004 הוצבה אנדרטה לזכרו ליד קבר הוריו בבית העלמין הלותרני סמולנסק שבסנקט פטרבורג.
אביר מסדר סטניסלב הקדוש מדרגה שלישית (1914).
הוענק על פיתוח הספורט ברוסיה.
דמות הספורט היחידה שזכתה בפרס באימפריה הרוסית.
זוכה היכל התהילה של הטניס הרוסי במועמדות "חלוץ הטניס הרוסי".
נכלל במסגרת תוצאות הצבעה משנת 2003 (28 קולות מתוך 50).
ארתור סן-לאון היה מנהל הבלט הראשי של הבלט האימפריאלי מ-1859 עד 1869 ומפורסם ביצירת הכוריאוגרפיה לבלט קופליה.
סן-לאון נולד כשארל ויקטור ארתור מישל בפריז, אבל גדל בשטוטגרט, שם היה אביו מנהל המחולות של החצר ושל תיאטרון הבלט.
האב, שהיה גם רקדן בבלט האופרה של פריז, עודד את בנו ללמוד מוזיקה ומחול.
סן-לאון למד נגינה בכינור אצל יוזף מייזדר וניקולו פגניני.
במקביל, למד בלט, כך שיכול היה להופיע הן ככנר והן כרקדן.
בגיל 17, הופיע לראשונה כרקדן אופי-למחצה בתיאטרון לה מונה בבריסל.
הוא החל לצאת למסעות הופעות ברחבי אירופה, ובהופעותיו כרקדן בגרמניה, איטליה ואנגליה, שנחלו הצלחה.
הקהל הלונדוני, שלא נטה חיבה אותו זמן לרקדנים גברים על הבמה, חיבב אותו במיוחד.
הסיבובים והקפיצות שלו זיכו אותו בהערכה רבה.
עלה בידו לקצור תשואות בכל תיאטרון שהופיע בו, מצב שלא היה שכיח בתקופה הרומנטית, שבה הכוכבת היחידה על הבמה הייתה הבלרינה, המחוללת על בהונות.
כשהגיע לווינה, זכה סן-לאון לרקוד לראשונה עם פאני צ'ריטו ומאותו רגע ממש היו שניהם לצמד בלתי נפרד כמעט, עד לנישואיהם בשנת 1845. בשביל צ'ריטו יצר סן-לאון את הכוריאוגרפיה לבלט, שהיה ללהיט בלונדון, "לה ויואנדייר" (1843).
כמו כן יצר בלטים לתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה ולאופרה של פריז.
סן-לאון התמנה למורה בכיתת המצטיינים באופרה של פריז והיה אחראי לכוריאוגרפיה של הדיברטיסמן של הפקת הבלט החשובה ביותר.
בשנת 1851 נפרד מאשתו, וכאשר היא הוזמנה לרקוד באופרה של פריז, פרש סן-לאון ממשרתו.
לאחר סיורים ברחבי אירופה ועבודה במשך שלוש שנים בתיאטרו סן קרלוס בליסבון, הוזמן ב-1859 לתפוס את מקומו של ז'יל פרו כמנהל הבלט הראשי של תיאטרון בולשוי קאמני האימפריאלי, משכן הבלט האימפריאלי הנודע לתהילה של הצאר בסנקט פטרבורג, רוסיה, משרה שבה החזיק עד 1869. ממשיכו בתפקיד היה מריוס פטיפה.
הבלרינה החביבה עליו הייתה אדל גרנצוב, שרקדה ברבים מן הבלטים שלו.
סן-לאון הביא אותה לאופרה של פריז ובהמשך לאיטליה, והתכוון גם ליצור למענה את קופליה (1870).
אף כי סן-לאון יצר בלטים רבים, זה היחיד שנשמר כמעט בשלמותו עד ימינו אלה.
הוא מת יומיים לאחר שהעונה הראשונה של הבלט הסתיימה בטרם עת בגלל המלחמה הפרנקו-פרוסית.
מתה הרקדנית שיצרה את סוונהילדה, ג'וזפינה בוצאקי, ביום הולדתה ה-17.
סן-לאון התפרסם גם בהמצאת כתב-בלט שתיאר בספר La Sténochoréographie, ou Art d'écrire promptement la danse, שיצא לאור בשנת 1852. זו השיטה הראשונה לתיווי כוריאוגרפי המתעדת לא רק הרגליים אלא גם את תנועות הזרועות, הגו והראש.
"מחול השש מתוך לה "ויוואנדייר"
בשנת 1848 רשם סן-לאון תיווי ב-LSténochorégraphie ל"מחול השש" מתוך הבלט שלו מ-1846, "לה ויוואנדייר".
התיווי נשמר בארכיבי האופרה של פריז, וב-1975 שחזרו המומחית לתיווי מחול אן הצ'ינסון-גסט ומנהל הבלט פייר לאקוט את הכוריאוגרפיה של סן-לאון והמוזיקה של צ'זארה פוני לבלט ג'ופרי.
ב-1978 העלה לאקוט את מחול השש" לבלט מריאינסקי, והוא עדיין ברפרטואר שלהם.
מאז מבוצע "מחול השש" על ידי להקות בלט רבות ברחבי העולם, והוא מוכר או כ"מחול שש מתוך לה ויואנדייר" או "מחול השש מרקיטנקה" (כפי שהוא מוכר ברוסיה).
"מחול השש" היא הכוריאוגרפיה היחידה המוכרת של סן-לאון ששרדה.
ד"ר ארתור מסלן, (במקור מסר-Messer; (בהונגרית: Meszlény Artúr; בודפשט, 11 באוקטובר 1875 – בודפשט, 23 במרץ 1937) היה שופט, עורך דין, פרופסור באוניברסיטה, סופר משפטי יהודי-הונגרי.
ארתור מסר נולד במשפחה יהודית כבנם של עורך הדין פילפ מסר ושל ברתה היים.
את הדוקטורט שלו במשפטים קיבל בשנת 1898 בבודפשט.
מאותה השנה עבד כמתמחה בבית המשפט.
ב-1902 עבר את בחינות לשכת עורכי הדין.
ביולי 1907, קיבל הסמכה כפרופסור חבר במשפט פרטי/אזרחי הונגרי באוניברסיטת פרנץ יוזף בקולוז'וואר.
לאחר פרקטיקה קצרה כעורך דין, החל לעבוד כנוטריון ציבורי בית המשפט כבר בינואר 1900 ולאחר מכן הועסק בבית המשפט הנפתי (כמו בית משפט השלום) של פשט כרשם ומזכיר משנה.
משנת 1914 שירת במחלקה להכנת חוקים במשרד המשפטים.
במקביל, מ-1911 עד 1917, היה פרופסור מן המניין ב"אקדמיה המזרחית למסחר".
משנת 1917 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי של בודפשט.
הוא פרש על פי בקשתו ב-1921 ולאחר מכן עבד כעורך דין מ-1921 עד 1937. בינתיים עבר התגורר בסגד.
אשתו הייתה מרגיט צ'ייקל, בתם של פילפ צ'ייקל ושל רגינה טנצר, הם נישאו בבודפשט ב-2 באוגוסט 1924. באוניברסיטת פרנץ יוזף בקלוז' הוענק לו גם כן תואר פרופסור מן המניין ב-1929.
משנת 1909 עד 1919 היה מסלן המזכיר של התאגדות עורכי הדין ההונגרית ולאחר מכן חבר ב"חבר האלקטורים של ההתאגדות" (The Hungarian Law Association) שהוא איננו לשכת עורכי הדין.
משנת 1910 היה עורך הקורס החדש של האגודה ההונגרית למשפטים.
הוא לקח חלק בעריכת הלקסיקון הגדול של רוואי.
מ-1915 היה גם עמית ועורך של העיתון בשפה הגרמנית פסטר לויד.