tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האנציקלופדיסטים היו חלק מחבורה הקרויה "philosophes" (הפילוסופים) שבין חבריה היו המוחות הגדולים של עידן הנאורות, לדוגמה, מונטסקייה, וולטר, ז'אן-ז'אק רוסו והברון ד'אולבאק.
בין הספרים שהוציא לאור בחייו כלולים:
ז'אנה בוריסובנה נמצובה היא עיתונאית רוסייה ופעילה חברתית.
זוכת אות האומץ הנשי הבינלאומי לשנת 2016.
נמצובה נולדה בגורקי, ברית המועצות (כיום ניז'ני נובגורוד, רוסיה) ב-26 במרץ 1984. היא בתם הבכורה של בוריס נמצוב, מדינאי רוסי, וראיסה אחמטובנה נמצובה, אשת עסקים.
היא בוגרת המכון הממלכתי של מוסקבה ליחסים בינלאומיים.
נמצובה עבדה בתחנת הרדיו אקו מוסקבה, וניהלה את אתר האינטרנט של אביה.
בהמשך היא עבדה כעיתונאית כלכלית בתחנת טלוויזיה RBK.
לאחר שאביה נרצח בפברואר 2015, נמצובה דרשה שתיפתח חקירה בלתי תלויה של הרצח וביקרה בצורה גלויה את המשטר ברוסיה.
במאמר בגרדיאן השוותה נמצובה בין המצב ברוסיה לזה שברואנדה.
בלווייה של אביה היא אמרה: "אבי נרצח בגלל דעותיו, על שהעז להביע את עמדתו, על אי נכונותו להישאר אדיש".
היא קיבלה איומים על חייה, ולמען ביטחונה, החליטה ביוני 2015 להגר לגרמניה.
בעקבות הרשעתם של חמישה חשודים בהתנקשות באביה היא צוטטה "זו לא הייתה חקירה במלוא מובן המילה אלא חיקוי".
באוגוסט 2015, נמצובה החלה לעבוד ככתבת במחלקה הרוסית של תחנת השידור דויטשה ולה בבון.
נמצובה ייסדה את קרן בוריס נמצובה לחירות הפועלת בשיתוף פעולה עם קרן פרידריך נאומן הגרמנית לקידום דיאלוג רוסי-אירופאי ומאז 2015, מחלקת אותות לפעילים רוסים.
קרן בוריס נמצובה אינה מורשית לפעול ברוסיה.
ב-4 באוגוסט 2015 נמצובה קיבלה את פרס הסולדריות לקידום דמוקרטיה וזכויות אדם בפולין בשווי של כ-1.1 מיליון דולר.
ב-2016 נמצובה קיבלה את אות האומץ הנשי הבינלאומי וכן את פרס The Press Emblem Campaign להגנה על העיתונאים והעיתונות.
ז'אנט תרבר (הידועה גם בשם ז'אנט מאיירס תרבר באנגלית: Jeannett Thurber 29 בינואר 1850, בדלהי, מדינת ניו יורק - 2 בינואר 1946 בברונקסוויל, ניו יורק) הייתה בין ראשוני הפטרונים הגדולים למוזיקה קלאסית בארצות הברית.
תרבר הקימה את הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של אמריקה בשנת 1885 - הראשון בסוגו ויוזמה שתרמה רבות להופעת המוזיקה התזמורתית הראשונה בגוון אמריקאי אופייני.
אבל תרבר, בעמדה קיצונית מאוד לזמנה, תמכה בכל עוז בזכותם של נשים, אפרו-אמריקאיות ונכים ללמוד בבית ספרה, לפעמים במלגה מלאה.
הייתה זו שנת 1885 - לא הרבה אחרי מלחמת האזרחים האמריקנית - ובית הספר שלה דגל במיזוג מלא, קידם נשים, ונקט עמדה ברורה כלפי שילוב נכים.
תרבר ייסדה את בית הספר כחלק מהשקפת עולמה, לפיה צריכה אומה לטפח את המוזיקה הייחודית שלה עצמה - עמדה יוצאת דופן בתקופה שבה העמדה המקובלת הייתה, שהאמנות התרבותית כולה, בייחוד מוזיקה תזמורתית, מקורה בגרמניה או איטליה.
כל עוד עמדה בראש את בית הספר, ארגנה תרבר ומימנה תחרויות בין מוזיקאים אמריקאים לפיתוח מוזיקה אמריקאית.
הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של אמריקה היה המוסד הראשון במעלה להכשרה מוזיקלית מקצועית בארצות הברית במשך 25 שנים או יותר.
בשיאו בשנות ה-90 של המאה ה-19 התגאה בית הספר בסגל מורים בעלי שם עולמי ויזם קורסים, שמאפייניהם היו לבסיס לתוכנית הלימודים המקובלת כיום כדבר מובן מאליו במכללות ובקונסרבטוריונים בארצות הברית.
הישגיו הם תוצאה של מאמציה הבלתי נדלים של בעלת-חזון יחידה: ז'אנט מ.
תרבר, תושבת ניו יורק עשירה, אידיאליסטית, שהקדישה את רוב חייה לבית הספר.
אף כי המתכונת החדשנית שהגתה לקונסרבטוריון השפיעה על עיצוב דרכה של המוזיקה האמריקאית במשך המאה ה-20, הגברת תרבר ובית ספרה נידונו עם הזמן לשכחה שאין לה צידוק.
ז'אנט מאיירס הייתה בתם של הנרי מאיירס, כנר מהגר מקופנהגן, דנמרק, ואנמרי קופין פרייס.
היא למדה בקונסרבטואר של פריז, ממנו קיבלה את ההשראה לבקש מן הממשלה מימון לבית ספרה, כפי שנעשה בצרפת.
ב-15 בספטמבר 1869, בת 19, נישאה לפרנסס ביטי תרבר (דלהי, 13 בנובמבר 1842 - מנהטן, 4 ביולי 1907), שנעשה למיליונר בסיטונאות מצרכי מכולת.
לזוג נולדו שתי בנות, מריאן וז'אנט.
המשפחה החזיקה בבית קיץ באונטאורה פארק בהרי קטסקיל.
ב-1884 מימנה תרבר את פסטיבל וגנר הראשון בניו יורק.
ב-1885 ייסדה את הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של אמריקה ולידו את להקת האופרה האמריקאית, שניהם בניו יורק.
בעונת 1888–1889 מימנה את הופעת הבכורה בניו יורק של התזמורת הסימפונית של בוסטון.
אבל נראה שהקונסרבטוריון היה אהבתה האמיתית, והיא הגדילה את מספר תלמידיו מ-84 עם פתיחתו ל-3,000 בשנת 1900. הצלחתה נבעה, בחלקה, מאמונתה האיתנה, שבית ספרה זקוק לסגל מורים משכמו ומעלה, של אישים ידועים בציבור: המנהל הראשון שלו היה ז'אק בואי, זמר בריטון בעל שם עולמי.
בשנת 1892 רשמה תרבר לזכותה את הבאת המלחין הצ'כי אנטונין דבוז'אק לארצות הברית כדי שיעמוד בראש הקונסרבטוריון שלה, שם נשאר עד 1895. דבוז'אק, שדחה פעמים אחדות את הצעתה, נעתר לבסוף לשכנועי אשתו, אנה דבוז'אק, כשזו שמעה על המשכורת השנתית המהממת בסך 15,000 $ שהוצעה לו, פי 25 מהכנסתו אותו זמן.
הובטחו לו ארבעה חודשי חופשה בקיץ בתמורה לשלוש שעות הוראה ביום ושישה קונצרטים שנתיים.
כך פגש דבוז'אק את הסטודנט האפריקאי-אמריקאי בן ה-26 הארי ברליי.
ברליי, ששטף רצפות כדי לשלם את שכר הלימוד שלו, שר ספיריטואלז בשעת עבודתו וכך התעורר עניינו של דבוז'אק בו.
לביצוע של ברליי לספיריטואלז האפריקאים-אמריקאים הייתה השפעה עמוקה על יצירותיו של דבוז'אק והם היו בסיס לאחת הסימפוניות הנודעות ביותר שלו, (שאת הכינוי לה הציעה תרבר, על פי השמועה), הסימפוניה התשיעית, "מן העולם החדש".
דבוז'אק אמר, "במלודיות השחורות של אמריקה גיליתי את כל הדרוש לבית ספר גדול ואציל למוזיקה." ברליי היה לעוזרו של דבוז'אק בהעתקת קטעים מיצירותיו, ובהמשך היה לבריטון נודע ולמלחין בזכות עצמו, נוסף להיותו חבר בסגל המורים של הקונסרבטוריון.
לצד סוגיות גזע ומגדר, תמכה תרבר ברעיון של קונסרבטוריון במימון פדרלי והדגישה את העובדה, שארצות הברית היא האומה המתועשת היחידה שאיננה מספקת מימון ממשלתי לאמנויות.
המכון לחאמנות המוזיקה היה בסופו של דבר לג'וליארד.
(קרנגי היה גם פטרון לקונסרבטוריון של תרבר, אף כי מחקר בנושא מלמד, שפרט לסכום קטן מ-ל.
הורטון ומאנדרו קרנגי, תרבר היא היחידה שתרמה תמיכה פיננסית.)
קשייה המתמשכים של תרבר בהבטחת מימון לבית ספרה - אם ציבורי ואם פרטי - והתמעטות מרצה עם חלוף השנים, תרמו לגוויעת בית הספר, אבל למאמציה היו ממשיכים: בתי ספר למוזיקה החלו לצוץ ולעלות, והתחרו על סגל מורים ועל תלמידים.
מצד שני, בית ספרה נמחק מתיעוד ההיסטוריה המוזיקלית עוד הרבה לפני שדלתותיו נסגרו סופית.
"הוא בולט בהיעדרו מ"מוזיקה לאומית של אמריקה" של אלסון, שנכתב ב-1899, ואין גם שום אזכור לקיומו ב"היסטוריה של המוזיקה" של ואלדו סלדן פראט מ-1909, בזמן שבית הספר המשיך לפרסם מודעות ברחבי אמריקה ולרשום מאות תלמידים."
חוקרים מעלים סברה, שהסיבה לכך הייתה שבית הספר סווג כ"מצליח במיוחד בעזרה לתלמידים ממוצא זר ובעלי ייחוד מסוים, כגון עיוורים ובעלי דם שחור." או משום שבתזמורת היו "קומץ נערות", כפי שדיווח הניו יורק איבנינג פוסט ב-1899.
תרבר חיה עד גיל 96, ומתה בשנת 1946 כאישה ש"שילבה את אהבתה למוזיקה עם דמיון יזמי, כישורי ניהול של מעסיקה, ומסירות עמוקה לחינוך מוזיקלי - תכונות המייחדות אותה, עד ימינו אלה, כאחת האינטליגנטיות והמשפיעות ביותר בקרב פטרוני המוזיקה האמריקאית."
ז'אק אודיאר הוא במאי ותסריטאי קולנוע צרפתי.
אביו, מישל אודיאר , היה תסריטאי ובמאי צרפתי מפורסם (עימו שיתף פעולה בכתיבת הסרט המקצוען).
עם זאת, בנעוריו גילה חשדנות כלפי עולם הקולנוע ורצה להיות מורה.
הוא למד ספרות ופילוסופיה בנאנטר, ובחופשים עבד לפרנסתו כעוזר עריכה.
לבסוף אודיאר פרש מלימודיו ונמשך לתעשייה הקולנועית.
בשנות ה-80 הוא כתב עשרות תסריטים לסרטים שזכו להצלחה גדולה, בהם: Réveillon chez Bob!
ובראשית שנות התשעים החל לביים בעצמו.
אודיאר זכה פעמיים בפרס סזאר לסרט הטוב ביותר ובפרס באפט"א לסרט הזר הטוב ביותר, ב-2005 עבור "ליבי החסיר פעימה" ובשנת 2010 על "נביא" .
ב-2015 זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן עבור סרטו "דיפאן" .
בספטמבר 2018 זכה בפרס הבימוי בפסטיבל הסרטים של ונציה על סרטו הראשון דובר האנגלית "האחים סיסטרז".
כמו כן זכה בפרס לומייר לסרט הטוב ביותר ולבמאי הטוב ביותר ובפרס סזאר לבמאי הטוב ביותר.
אודיאר נוהג להתכתב עם ז'אנרים מוכרים כמו מלודרמות, מותחני פשע, מותחנים פוליטיים ומערבונים.
סרטיו משלבים אלמנטים קודרים ואפלים, טרנסגרסיה וחיים בשוליים, עדינות לצד אלימות בוטה, פיוט, הומור ואימה.
בסרטיו הוא מנסה לערער מוסכמות חברתיות, מיניות, מוסריות ואסתטיות.
ז'אנין אנייס צ'אבס (בספרדית: Jeanine Áñez Chávez; 13 באוגוסט 1967) היא פוליטיקאית בוליביאנית ועורכת דין, כיהנה כנשיאה ה-66 של בוליביה מנובמבר 2019 עד נובמבר 2020. כהונתה הייתה זמנית עד קיום הבחירות במדינה לאחר התפטרותו של הנשיא הקודם, אבו מוראלס, במהלך המשבר הפוליטי בבוליביה 2019 .
היא האישה השנייה שכיהנה בתפקיד, אחרי לידיה גיילר.
עלייתה של אנייס לשלטון עוררה מחלוקת וטענות על לקיחת השלטון בניגוד לחוק.
לאחר התפטרות הנשיא מוראלס והתפטרותה של נשיאת הסנאט אדריאנה סלוואטיירה, אנייס, שכיהנה כנשיאת משנה של הסנאט, הייתה הפוליטיקאית הבכירה ביותר והראשונה בתור לרשת את הנשיאות.
עם זאת, עלייתה לשלטון לא הייתה אוטומטית, שכן נדרשה הסכמתה של אספת הנבחרים להתפטרויות, אך אנשי מפלגתו של מוראלס החרימו את הישיבה ולא היה הקוורום הנדרש כדי לפעול.
אנייס השתמשה בכללים של הסנאט, שלטענתה אפשרו לה להכריז על עצמה נשיאת הסנאט, ומייד לאחר מכן היא הכריזה כי מתוקף תפקידה זה היא רשאית לרשת את הנשיא.
נשיאותה התאפיינה באי-שקט פוליטי, חקירות נגד אנשי השלטון הקודם והפגנות רבות, שבתגובה להן היא הביאה להסרת האחריות הפלילית משוטרים וחיילים.
מבקריה טענו כי פעולות אלה גרמו למותם של מפגינים רבים והיוו רדיפה פוליטית.
לאחר סיום תפקידה בנובמבר 2020, נעצרה אנייס באשמת קשירת קשר, המרדה וטרור, בהקשר של מה שכונה ה"הפיכה" של 2019. היא הייתה עצורה כ-15 חודשים לפני תחילת המשפט.
ב-10 ביוני 2022 פסק בית המשפט שאנייס אשמה בפעולות המנוגדות לחוקה, ונגזרו עליה עשר שנות מאסר.
עורכי דינה טענו שבכוונתם לערער על פסק הדין.
היא סיימה תואר במשפטים, ובשנת 1991 הוסמכה כעורכת דין.
לאחר מכן עבדה כמגישה בתקשורת.
בשנים 2006–2008 הייתה חברת האספה המכוננת של בוליביה, והייתה אמונה על ניסוח החוקה החדשה.
בשנים 2010–2019 הייתה חברת הסנאט, ובשנת 2019 מונתה לסגנית ראש הסנאט.
בבחירות הכלליות ב-2019 זכה הנשיא המכהן מוראלס ב-47% מהקולות בסיבוב הראשון - רוב המבטל את הצורך בסיבוב שני.
תוצאה זו עוררה מחלוקת בשל חשד לזיופים, וומחאות פרצו ברחבי המדינה.
ארגון מדינות אמריקה פרסם דו"ח, שבו נטען כי התקיימה מניפולציה בהליך הבחירות, הכוללת שינויים בתיעוד וזיוף חתימות.
בעקבות כך התפטר מוראלס וברח למקסיקו.
אנייס הפכה לנשיאת הסנאט הזמנית, ולאור הוואקום השלטוני, היא ירשה את השלטון.
בהתאם, ב-13 בנובמבר 2019 הכריזה אנייס על עצמה כנשיאה הזמנית של בוליביה.
חברי מפלגתו הסוציאליסטית של הנשיא לשעבר החרימו את הדיון, כך שמספר המשתתפים המינימלי לקיומו לא התקיים, אולם אנייס אמרה כי בהתאם לחוקה, היא תשמש בתפקיד עד לקיום בחירות בהקדם.
מוראלס, שנמלט מהמדינה ויצא לגלות במקסיקו, תיאר זאת כ"הפיכה של סנאטורית ימנית מחרחרת הפיכה".
אנייס זכתה לגיבוי בית המשפט החוקתי של בוליביה.
אחרי עיכובים בגלל מגפת ה-19-Covid תנועות מחאה באוקטובר 2020 התקיימו בחירות חדשות .
הנשיאה אנייס נאלצה להסיג את המועמדותה חודש אחרי התחלת מסע הבחירות.
לואיס ארסה, מועמד התנועה לסוציאליזם של הנשיא לשעבר מורלס, זכה ברוב הקולות.
בתום המנדט שלה בנובמבר 2020 נסעה אנייס לזמן קצר לביתה בטרינידד וכעבור חודש חזרה לבוליביה כדי לרוץ לתפקיד מושל המחוז בני.
לבסוף הגיעה במקום השלישי בלבד.
כעבור 8 ימים,ב-13 במרץ 2021 נעצרה אנייס באשמת טרור, המרדה וקשירת קשר בנוגע להפיכה נגד מוראלס בנובמבר 2019, וכן הואשמה באחריות לאירועי שבהם נהרגו לפחות 36 איש.
נעצרו גם חמישה חברי קבינט נוספים ומפקדי צבא בוליביה.
אחרי 3 חודשי משפט היא נידונה לעשר שנות מאסר.
האיחוד האירופי וארצות הברית מחשיבים אותה לאסירה פוליטית במדינתה.
ז'אק-אדואר אלכסיס (בצרפתית ובקריאולית האיטית: Jacques-Édouard Alexis; נולד ב-21 בספטמבר 1947) הוא פוליטיקאי מהאיטי שכיהן כראש הממשלה בין השנים 1999–2001 ובשנים 2006-2008. הוא פוטר בכהונתו השנייה עקב מהומות שהתרחשו במדינה כמחאה על המחירים הגבוהים של המזון.
אלכסיס נולד בגונאיב שבהאיטי בשנת 1947. הוא גמר את לימודי התואר הראשון בהנדסה חקלאית באוניברסיטה הממלכתית של האיטי, כיום אוניברסיטת האיטי, בשנת 1973..
לאחר סיום לימודיו מילא אלכסיס סדרה של משרות במספר אוניברסיטאות ומכללות.
הוא היה מרצה לכימיה באוניברסיטה הממלכתית של האיטי בשנים 1973–1976 ועוזר הוראה ומחקר באוניברסיטת לאוול בקוויבק שבקנדה בין השנים 1977-1978. קיבל את תוארו השני במדעי המזון והטכנולוגיה מאוניברסיטת לאוול בשנת 1979.
בין השנים 1979–1987 שימש כמרצה לטכנולוגיות מזון באוניברסיטה הממלכתית של האיטי ובין 1985 ל-1987 שימש שם כראש הפקולטה לאגרונומיה ורפואה וטרינרית וכסגן הדקאן.
הוא היה בין מקימי אוניברסיטת קיסקייה, ושימש כרקטור הראשון של האוניברסיטה, בין השנים 1990–1995.
בין 1997 ל-1999 אלכסיס כיהן כשר החינוך, התרבות והנוער בממשלת האיטי.
אלכסיס הועמד לראשות הממשלה על ידי רנה פרבאל ב-16 ביולי 1998, לאחר שהסנאט דחה את שלושה המועמדים הקודמים.
בין השני 1999–2000 אלכסיס כיהן, בנוסף לתפקידו כראש הממשלה, כשר הפנים של האיטי.
פרבאל נבחר לנשיאות מחדש בפברואר 2006, ושוב מינה את אלכסיס כראש ממשלה ב-17 במאי 2006, שלושה ימים לאחר שנכנס לנשיאות.
המועמדות אושרה כמעט פה אחד על ידי שני בתי האספה הכללית, ואלכסיס וממשלתו הושבעו ב -9 ביוני 2006. ממשלתו השנייה הורכבה משש מפלגות.
על המדיניות הכלכלית של אלכסיס נמתחו ביקורות רבות, שגרמו להצבעת אמון בפברואר 2008, אותה שרד.
מהומות פרצו בתחילת אפריל 2008 עקב מחירי המזון הגבוהים.
כתגובה, הכריז אלכסיס על תוכנית השקעות שנועדה להוריד את יוקר המחיה.
ב-10 באפריל פורסם כי 16 סנאטורים (רוב, שכן יש 30 מושבים בסנאט) חתמו על מכתב המייעץ לאלכסיס להתפטר תוך יומיים.
ב-12 באפריל הצביע הסנאט פה אחד על פיטוריו.
לאחר הפיטורים, פרבאל אמר כי יתייעץ עם הפרלמנט לבחירת ראש ממשלה חדש, אך גם אמר כי אלכסיס עשה כמיטב יכולתו ולא צריך לקבל את כל האשמה על המצב.
אלכסיס נשוי לפרדריקה פייר לואי ואב לחמישה ילדים.
ז'אנה פרננדס ולאסקו (בקטלאנית-ספרדית: Jana Fernández Velasco; נולדה ב-18 בפברואר 2002) היא שחקנית כדורגל ספרדייה (קטלונית) המשחקת כבלמת וכמגנה ימנית בקבוצת ברצלונה.
פרננדס נולדה בטגנממנט, פרוור של ברצלונה, והחלה לשחק כדורגל בגיל 12 בלה מאסיה (אקדמיית הכדורגל של ברצלונה).
בנובמבר 2018 עשתה את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של ברצלונה בגיל 16 ו-9 חודשים.
בקיץ 2020 חתמה על חוזה ל-3 שנים בברצלונה.
פרננדס זומנה לסגל נבחרת ספרד בכדורגל נשים עד גיל 17. ב-2018 השתתפה באליפות אירופה ובאליפות העולם לנשים עד גיל 17 וזכתה בשתיהן.
בפברואר 2022 קרעה את הרצועה הצולבת בברך ימין, והמועדון הודיע שתחמיץ את שארית העונה.
היא חזרה לשחק במהלך עונת 2022-23, בעונה זאת זכתה עם קבוצתה באליפות ספרד וכן בליגת האלופות.
פרננדס זומנה לסגל נבחרת ספרד באליפות אירופה בכדורגל נשים 2025 ואף שחקה בשני משחקים בשלב הבתים בטורניר בו הגיעה נבחרתה עד לגמר בו הפסידה לאנגליה.
פרננדס הייתה בת זוגה של הכדורגלנית ההולנדית ג'יל רורד.
גביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 17: 2018
ז'אפט אנדוראם הוא כדורגלן עבר צ'אדי ששיחק בעמדת החלוץ.
אנדוראם התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של טורביון המקומית.
אחרי 6 שנים בקבוצה עבר לטונר יאונדה הקמרונית במדיה שיחק שנתיים.
בקיץ חתם אנדוראם בנאנט מליגת העל הצרפתית.
ב-22 בספטמבר 1990 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד סנט אטיין, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה.
בעונת בישל 12 שערים והיה שותף לזכייה של המועדון באליפות צרפת אחרי 12 עונות.
ב-27 בספטמבר 1995 הבקיע בהפסד 1–3 לפנאתינאיקוס היוונית במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
מאוחר יותר באותה עונה הבקיע בחצי הגמר נגד יובנטוס.
ב-9 בנובמבר 1997 נפצע במהלך משחק הליגה נגד נאנט ונאלץ לפרוש מכדורגל.
אחרי הפרישה מונה לסקאוט של המועדון.
ב-28 ביוני 2005 חזר לנאנט כמנהל מקצועי.
תפקיד אותו עזב בסיום העונה אחרי שנאנט ירדה לליגה השנייה.
בנו הוא הכדורגלן קווין אנדוראם.
ז'אניו ביקל (בפורטוגזית: Janio Bikel; נולד ב-29 ביוני 1995) הוא כדורגלן מגינאה ביסאו המשחק בעמדת הקשר האחורי במכבי נתניה.
ביקל התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של טורה לבאנטה הספרדית ובגיל 17 הצטרף להירנפיין.
ב-7 במרץ 2015 ביקל ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד דן האג.
עד לסיום העונה רשם 6 הופעות בקבוצה.
ב-6 בדצמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד זוולה.
ב-14 ביוני 2018 ביקל חתם בצסק"א סופיה מליגת העל הבולגרית.
ב-28 בפברואר 2020 חתם בונקובר וייטקאפס הקנדית שמשחקת ב-MLS.
ב-23 ביוני 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 ללוס אנג'לס גלאקסי.
ב-21 בינואר 2022 ביקל הושאל למועדון האיטלקי ויצ'נזה עד לסיום העונה.
בקיץ חזר לוונקובר, אך לא זכה לדקות משחק ושוחרר בסיום העונה.
ב-11 בפברואר 2023 חתם בחימקי מליגת העל הרוסית עד לסיום העונה.
בסיום העונה עזב את הקבוצה לאחר שירדה לליגה השנייה.
ב-15 באוגוסט 2023 חתם בגזיאנטפ הטורקית.
ב-13 באוגוסט 2024 חתם במכבי נתניה מליגת העל.
ביקל נולד בגינאה ביסאו ובגיל צעיר עבר לפורטוגל, לכן היה זכאי לייצג את שתי המדינות בזירה הבינלאומית.
בצעירותו רשם מספר הופעות בנבחרת הנוער של פורטוגל.
ב-23 במרץ 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה ביסאו בניצחון 0-3 נגד .
זַ'אק-ז'וֹזף שַׁמְפּוֹלְיוֹן-פִיזַ'אק היה ארכאולוג וספרן צרפתי, ואחיו הגדול של האגיפטולוג ז'אן-פרנסואה שמפוליון, מפענח אבן רוזטה.
לאחר מותו המוקדם של האחרון, הוא פרסם רבות מיצירותיו של שמפוליון, שאליהן תרם גם הוא.
האחים שמפוליון הגיעו ממעמד חברתי נמוך.
אביהם, ז'אק שמפוליון (1744–1821), עבר מהכפריר לה רוש שבאלפים הצרפתיים ל שבמחוז לוט בשנת 1770, שם נולדו שמונת ילדיו.
מכיוון שהמשפחה לא יכלה לממן את השכלתם, ז'אק-ז'וזף הפך לאוטודידקט וגם לימד את אחיו הצעיר ממנו בשתים עשרה שנים לקרוא ולכתוב.
בשנת 1810 הוא הפך לפרופסור ליוונית עתיקה וספרן ב, אך איבד משרה זו בשל תמיכתו בנפוליאון במהלך מאה הימים של 1815 ונאלץ לגלות למשך שלוש שנים.
מ-1828 עד 1848 עבד בספרייה הלאומית של צרפת בפריז והפך לפרופסור לפלאוגרפיה ב, קולג' של אוניברסיטת פריז למדעים ולספרות.
הוא איבד משרה זו שוב במהלך מהפכת 1848, אך הפך לספרן בטירת פונטנבלו בשנת 1849. הוא כתב מספר עבודות פילולוגיות והיסטוריות ופרסם עבודות רבות של אחיו הצעיר.
הוא נפטר בפונטנבלו ונקבר בבית העלמין המקומי.
בנו, אֶמֶה-לואי (Aimé-Louis) (1812–1894), עבד גם הוא בספרייה הלאומית וכתב מסה ביוגרפית על משפחתו בשם "שני השמפוליון" (Les Deux Champollion) (גרנובל 1887).
בשנת 1812 הוא נבחר כחבר בהתכתבות ב.
בשנת 1814 הוא נבחר כחבר בהתכתבות במכון של צרפת, בשנת 1826 שוב כחבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של גטינגן, ובשנת 1832 כחבר בהתכתבות ב.
ז'אק-אנרי דרייפוס נולד ב-19 באפריל 1844 ב במחוז ריין תחתון, צרפת.
הוא היה בנו של רבה של סאברן, היימן דרייפוס.
אחותו, אדל, הייתה אמו של , שהחליף את דודו ז'אק אנרי בתפקיד הרב הראשי של פריז, לאחר פטירתו.
הוא למד בבית המדרש הרבני של צרפת (SIF) וסיים את לימודיו כרב בשנת 1868. הוא הגיע לסדאן באפריל 1872 והפך רשמית לרב העיר ב-1873, תפקיד בו כיהן עד 1880. הוא היה הרב הראשי של בלגיה בין השנים 1880 - 1891 ונבחר לכהן כרב הראשי של פריז משנת 1891.
מינויו לרבנות פריז לווה בקמפיין עיתונאי נגדו.
למרות דעותיו והעובדה שבחר באזרחות צרפתית לאחר התבוסה הצרפתית במלחמת צרפת–פרוסיה, הפטריוטיות שלו הוטלה בספק בתואנה שהוא הוצב מחוץ למדינה ושאביו נשאר באלזס אחרי 1871.
הוא נפטר בפריז בשנת 1933, בגיל 89, בעודו מכהן בתפקיד רב העיר.
ז'אק דרידָה היה פילוסוף צרפתי ממוצא יהודי אלג'יראי, אבי זרם הדקונסטרוקציה, שמשנתו מהווה את המסד הפילוסופי העיקרי של זרם זה, והוא שטבע את המונח עצמו.
לביקורתו על יסודות החשיבה שמכוננים את הפילוסופיה המערבית, על טיבה של השפה, הכתיבה ודרכי המשמוע הפועלים בה ודרכה, נודעה השפעה רבה, והיא עוררה מחלוקת חריפה בקרב האינטלקטואלים בסוף המאה ה-20.
דרידה נולד באל-ביאר, פרבר של אלג'יר באלג'יריה, למשפחה שייחסה עצמה למגורשי ספרד מהעיר טולדו.
עם השתלטותו של משטר וישי הצרפתי על אלג'יריה סולק מבית הספר בשל יהדותו.
בשנת 1949 עבר לצרפת לשם הרחבת השכלתו ולמד בכיתות המכינות של תיכון לואי הגדול (דהיינו אלה המכינות לבחינות הכניסה לגראנד אקול).
משפחתו המשיכה להתגורר באלג'יריה, והיגרה רשמית לצרפת בשנת 1962 לאחר שמולדתו קיבלה את עצמאותה ממנה.
בשנת 1952 החל ללמוד באקול נורמל סופרייר, ועם מוריו נמנו מישל פוקו, לואי אלתוסר ועמנואל לוינס.
בשנים 1957–1959 עסק דרידה בהוראת אנגלית וצרפתית לילדי חיילים, כתחליף לשירות צבאי באלג'יריה.
בשנים 1960 - 1964 לימד פילוסופיה בסורבון, ומ-1964 עד 1984 לימד באקול נורמל סופרייר.
מ-1986 ועד מותו כיהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
משנות השישים ואילך פרסם דרידה מספר גדול של ספרים ומאמרים על מגוון רחב של נושאים, והרצה עליהם ברחבי העולם.
ברוח זו, עיקר מטרתם ופועלם כוונו לפירוק מודע של כל שיטתיות מבנית או ביקורתית, ובכלל זה חתירה תחת מבנים של משמעות בתוך הטקסט עצמו, על מנת להביא לפירור כל משמעות יציבה או אפשרית בקרבו.
מבחינה פוליטית התנגד דרידה לדיכוי מיעוטים חלשים.
יצא נגד הפלישה האמריקנית לעיראק וכך גם נאבק בגזענות ובעונש המוות.
בראיונות טען כי חוויות אנטישמיות שחווה על בשרו באלג'יר בילדותו, הן שהביאו אותו לעסוק בנושאים אלו.
דרידה לא התכחש ליהדותו מעולם, אך גם לא הצהיר עליה בפומבי.
בשנת 1991 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "Circonfession"; הלחם שמורכב מהמילה הצרפתית "Circumcision" (ברית מילה) ו"Confession" (וידוי, או דת).
ב-1977, דרידה חתם על עצומה שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים (מתחת לגיל 15 - גיל ההסכמה בצרפת).
דרידה היה מיודד עם הפילוסוף הבלגי ועמיתו לזרם הדקונסטרוקציה פול דה מאן.
בסוף שנות השמונים, לאחר מותו של דה מאן, נחשף כי דה מאן פרסם מאמרים אנטישמיים בעיתון בלגי, ששיתף פעולה עם הנאצים.
בכרך שפורסם על הפרשה דרידה ניסה להגן על שמו הטוב של חברו, ולהסביר את הביטויים האנטישמיים במאמרים אלו.
דרידה נשא לאישה את מרגריט אוקוטוריה (Marguerite Aucouturier), פסיכואנליטיקאית ומתרגמת, ב-1957 ולזוג נולדו שני בנים.
בן נוסף נולד לו מסילביאן אגסינסקי, פרופסורית בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, ב-1985. נפטר בפריז ב-2004 בגיל 74 לאחר תקופה ממושכת שבה סבל מסרטן הלבלב.
בין החשובים שבכתביו (בתרגום לאנגלית מהמקור הצרפתי) ניתן למנות את:
בית המרקחת של אפלטון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002.
מה ילד יום (עם אליזבת רודינסקו), הוצאת חרגול, 2003.
תוקף החוק (1990), הוצאת רסלינג, 2006. (הספר מכיל למעשה שני כתבים, כאשר השני הוא של דרידה, הראשון נקרא "לביקורת הכח" של ולטר בנימין)
דרידה קורא שייקספיר, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2008.
היה שלום: לעמנואל לוינס (1997), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009.
שיבולת: לפאול צלאן (1984), הוצאת הקיבוץ המאוחד 2015.
החד-לשוניות של האחר, הוצאת רסלינג, 2019
אחרון היהודים, תרגום מצרפתית: מיכל בן-נפתלי, הוצאת רסלינג, 2024
המלנכוליה של אברהם – שיחה עם ז'אק דרידה, מראיינת: מיכל בן־נפתלי, רסלינג
ז'אק רומן ז'ורז' ברל היה זמר, פזמונאי ומלחין שאנסון בלגי, מגדולי הזמר הצרפתי.
השפעתו חצתה את גבולות השפה, ורבים משיריו תורגמו לשפות שונות, בהן עברית.
ברל היה גם שחקן קולנוע ובמאי.
לעיתים הוא שר גם בפלמית.
ברל נולד בסכארבק , שכונה ענייה בבריסל בירת בלגיה, למשפחה בורגנית בעלת מפעל לייצור קופסאות.
הוריו היו ממוצא פלמי, אך נטמעו בתרבות הצרפתית.
האב, רומן, היה במקור מסביבות איפר וגדל בסביבה דוברת צרפתית.
גם האם, ליזט, שהייתה בת השכונה סכארבק, הייתה פרנקופונית.
ז'אק ברל עצמו לא שלט בצורה טובה בהולנדית, ושפה זו הייתה המקצוע שבו קיבל את הציונים הגרועים ביותר בבית הספר.
בצעירותו, היה אורח חייו של ברל רגיל לבני חוגו – הוא נישא בגיל צעיר וקיבל תפקיד ניהולי במפעל המשפחתי.
כתחביב נהג לשיר בבתי קפה ובברים באזור אילו סאקרה.
בתחילת שנות ה-50 פרש מהמפעל המשפחתי כדי להתמסר לשירה, ועבר לפריז.
בפריז הוא כתב מוזיקה והופיע בקברטים ובאולמות העיר.
הוא העניק ממד דרמטי לשיריו, והתפרסם.
בשנת 1956 ערך סיבוב הופעות באירופה והקליט את השיר "Quand on n'a que l'amour" ("כאשר לא יהיה דבר מלבד האהבה"; בגרסה העברית: "אם נדע לאהוב"), שביסס את מעמדו כאמן חשוב.
בשנים הבאות הופיע בבמות החשובות ביותר בצרפת.
הוא הלך והתבלט כבעל סגנון ייחודי, הן מבחינת מילות שיריו ונושאיהם, הן מבחינת לחניהם והן מבחינת האופן שבו ביצע אותם.
בתקופה זו גם הופיע בכמה סרטים, אך הקריירה שלו כשחקן לא נסקה.
בשנת 1973 פרש לפולינזיה הצרפתית.
בשנת 1977 שב לפריז, ושם הקליט את תקליטו האחרון רק כדי לסייע לחבר בעל חברת הקלטות שנקלע לקשיים כלכליים.
מקצת התקליט מבטא אווירה של פולינזיה, והשיר המרכזי שלו מוקדש לאיי מרקיז.
ברל, שהיה מעשן כבד, מת מסיבוכים של סרטן הריאות ב-9 באוקטובר 1978 והוא בן 49. הוא נקבר בבית הקברות באטונה שבאי היבה אואה , השייך לקבוצת איי מרקיז שבפולינזיה הצרפתית, במרחק קצר מקברו של הצייר פול גוגן.
על אף שצרפת הייתה מקורו הרוחני, תמיד הדגיש את היותו בראש ובראשונה פלמי, הן בראיונות שהעניק והן ברבים משיריו.
השיר "Marieke", לדוגמה, הוא שיר געגועים לנערה פלמית ולמולדתו פלנדריה, מושר בתערובת של שתי השפות.
בשיריו הוא מבטא לעיתים קרובות געגועים ואהבה כלפי פלנדריה וכלפי בלגיה – כמו בשירים "Il neige sur Liège" ("שלג יורד על לייז'"), "Le plat pays" ("ארץ המישור"), "Bruxelles" ("בריסל"), "Mon père disait" ("אבי נהג לומר") – על נופיה, אווירתה, אנשיה ורוח הצפון הנושבת בה.
יחסו של ברל אל הפלמים מורכב.
לצד הגעגועים הוא מצייר אותם כצרי אופק, שמרנים לעילא, חיים את חייהם השגרתיים והסתמיים.
הדבר בולט למשל בשירו "ילדותי" ("Mon enfance").
בשיר "Les Flamandes" ("הפלמיות") הוא מתאר את הנשים הפלמיות הרוקדות ללא רגש, ללא רטט, ללא חדווה, ועושות זאת בכל גיל, תמיד כדי להוכיח ש"הכל בסדר" והכל מתנהל לפי הנורמות המצופות מהן.
הוא כתב על נושאים שונים ומגוונים: אהבה, מוות, תקווה חסרת סיכוי, בדידות, אכזבה, ילדות, זקנה, חברה ועניינים שברוח.
בשירתו עולה נימה סוציאליסטית, המתבטאת בעיקר בלגלוג על הבורגנים, צביעותם ומוסכמותיהם החברתיות – כך למשל בשירים "Les Bonbons" ("הסוכריות"), "Les jardins du casino" ("גני הקזינו"), "Les Paumés Du Petit Matin" ("הבליינים של שעות הזריחה") ו-"Les bourgeois" ("הבורגנים").
בולטת בשיריו הרגשת האמפתיה כלפי החלשים שבחברה, אך בניגוד לאמנים אחרים בזמנו, שהדגישו את אומללותם של חלשים "אופנתיים" (פועלים, נשים, שחורים וכדומה), ברל היה קשוב למועקתם ולפגיעותם של חלשים שאינם שייכים למגזרים מוגדרים בחברה: הזקנים, השיכורים, המכוערים ועוד.
כך למשל אחד משיריו האחרונים, "Voir un ami pleurer" ("לראות חבר בוכה"), מדגיש לא את מצוקתו של האדם הסובל אלא דווקא את הקושי של חברו הרואה אותו בסבלו.
בשיר זה הוא מדבר גם על "האלגנטיות שבהיות כושי ועל האומץ שבהיות יהודי".
ברל שר רבות על נשים, אך על אף נטייתו האגליטרית, את הנשים תפס בדרך כלל כנמצאות בצד הפוגע ולא בצד הנפגע של המשחק החברתי.
בשירתו מצליח ברל לעורר הזדהות עם אנשים כאשר הוא נותן להם כביכול לדבר מפי עצמם.
לרוב הוא נמנע מלתאר את חווייתם או סבלם בצורה ישירה, ותחת זאת מעביר אותם דרך המילים המושמות בפיהם.
כך למשל בשיר "Quand ma maman reviendra" ("כשאמי תחזור") – אחד השירים הרגישים והעצובים שחיבר ברל – מספר ילד על השמחה שתתעורר בו כאשר תחזור אמו, שעזבה לפני זמן רב, כאשר יחזור אחיו, היושב בכלא על עבירות אידאולוגיות, וכאשר תחזור אחותו, הנמצאת בפריז.
שירי האהבה של ברל אינם טיפוסיים לסוגה זו.
למעט שירו המוקדם "כשלא יהיה דבר מלבד האהבה", המאדיר את האהבה ללא סייג, כמעט כל שיריו מבטאים את המימד הטרגי והכאוב שביחסי האהבה.
כך, למשל, שירו "האהבה הבאה" ("Le prochain amour") מושר מפי גבר המרגיש כי הוא עומד להיכנס לאהבה חדשה.
הוא יודע היטב כי הזוגיות, כמו תמיד, תהיה בסופו של דבר מגבילה, מלאת מאבקי כח שבהם הוא עתיד להפסיד (הוא אף ממשיל אותה למלחמה), משעבדת וכאובה, אך מכריע כי למרות הכל "כמה טוב להיות מאוהב".
את שירו "מדלן" ("Madeleine') הוא שם בפי בחור צעיר ופשוט, בעל שפה דלה.
הבחור עומד מדי ערב על יד הקולנוע, זר פרחי לילך בידו, וממתין לבואה של אהובתו, מדלן.
מבית לבית מסתבר שתקוותו חסרת סיכוי, משום שמדלן "טובה מדי בשבילו" ואינה מתכוונת להגיע.
בבית הלפני אחרון הוא כבר מבטא את ייאושו, אך בבית האחרון הוא מכריז כי גם למחרת יגיע עם זר הפרחים להמתין למדלן באותו מקום.
הוא מסיים בתרועת ניצחון ושמחה, המשרה כביכול הרגשה של סוף טוב, אף שלמאזין ברור כי גם להתחלה החדשה הזאת אין שום סיכוי (והניגוד החריף בין המילים למנגינה יוצר אפקט מפתיע ואירוני).
יצירתו של ברל איננה מוגבלת לסגנון יחיד, והוא שלח את ידו בכתיבה משעשעת – לעיתים קרובות כזו המשלבת ביקורת חברתית אירונית – כמו גם בכתיבה לירית-סנטימנטלית.
חדשנותו של ברל בשימוש במילים ובדימויים חזותיים ורבי-משמעות יוצרת רושם עז ועם זאת מאופיין בפשטות.
ברל נודע גם במטפורות המפתיעות שלו, כגון בשיר "Je suis un soir d'été" ("אני ערב קיץ"), שבו הוא מתאר את המראות שנגלים בפני ערב היורד על העיר לייז' מנקודת מבטו של הערב.
בשירו "La ville s'endormait" ("העיר נרדמה") – אחד משיריו האחרונים והרגישים ביותר – תיאר עיר שהחשכה יורדת עליה מנקודת מבטו של נווד המגיע אליה עם סוסו העייף; גם שיר זה עשיר בדימויים עזים.
בשירו "האהבה הבאה", בבואו לתאר את הקושי שבחיי הזוגיות, הוא אומר: "האגמים הם בתי הכלא של הנחלים".
גם בתחום ההלחנה התפרס על שלל סגנונות וכתב לחנים קצביים לצד לחנים נוגים, טקסיים וחגיגיים.
סימן היכר של רבים משיריו הוא התחלה נוגה ואיטית וסיום עוצמתי עד כדי אקסטזה.
כך למשל בשירים "Amsterdam" (אמסטרדם), "Les prénoms de Paris" (שמותיה של פריז) "La valse à mille temps" ("הוואלס בעל אלף המקצבים"), "Le Diable (Ça va)" ("השטן") ו-"Quand on n'a que l'amour" ("כאשר אין לנו דבר זולת האהבה").
לחניו לעיתים קרובות עשירים ורבי דמיון, והוא נוקט בהם באמצעים מפתיעים ולא שגרתיים, הלקוחים לעיתים מעולם המוזיקה הקלאסית.
כך למשל השיר "ז'ורס" (על ז'אן ז'ורס) כתוב מראשיתו ועד סופו על נקודת עוגב הרמונית, ואילו השיר "Ces gens-là" ("האנשים האלה") מבוסס על מוטיב יחיד בן שני אקורדים – המשך של מסורת מוזיקלית ארוכה של כתיבה כזו מאז הבארוק המוקדם.
לעומת זאת, שירו "La chanson des vieux amants" ("שיר האוהבים הזקנים"), שאותו הלחין יחד עם ז'ראר ז'ואנסט, מתאפיין בסנטימנטליות יתר ("קיטש") מן הסוג הרומנטי הקיצוני ביותר.
ראוי להדגיש, עם זאת, כי מרבית שיריו של ברל לא הולחנו על ידיו.
עם שיריו המפורסמים ביותר נמנים "Ne me quitte pas" ("אל תעזבי אותי") – שיר שזכה לאין ספור ביצועים ותורגם לשפות רבות (התרגום לעברית הופיע והתפרסם במיוחד בשם "אל תלכי מכאן" בתרגומה של נעמי שמר ובביצועו של יוסי בנאי) – "Amsterdam" ("אמסטרדם") ו-"Les bonbons" ("הסוכריות").
כבר בשנת 1968, בעודו בחיים, הועלה בניו יורק המחזמר 'ז'ק ברל חי ומתגורר בפריז' (Jacques Brel is Alive and Well and Living in Paris), מאת מורט שומן ואריק בלאו, המבוסס על שיריו המתורגמים לאנגלית.
המחזה חזר והועלה פעמים רבות בבמות שונות בעולם.
ברל, שנודע בעיקר בשירים ובלחנים שכתב וביצע ובאיכותם מלאי ההבעה, שלח את ידו גם בבימוי ובמשחק, אך בתחומים אלה לא הותיר כל חותם של ממש.
ואולם, שיריו הותירו חותם תרבותי ארוך טווח.
עוד בחייו הוערך ברל כמשורר לכל דבר, וראש המפלגה הסוציאליסטית של צרפת (ולימים נשיאה) פרנסואה מיטראן ניתח את שירתו בתוכנית טלוויזיה פופולרית כיצירה פואטית לכל דבר.
לאחר מותו זכתה שירתו להערכה רבה עוד יותר, תורגמה ללשונות רבות וזכתה לניתוחים ספרותיים מגוונים – וזאת למרות העובדה שמבחינת הסגנון והמבנה שלה היא כתובה ברוח "מיושנת" לתקופה שבה היא נכתבה (בדרך כלל עם חרוז ומשקל) ולמרות העובדה שנכתבה במקורה לצורך הופעות פופולריות.
מבקרים רבים סבורים כי כישרונו האקספרסיבי של ברל ורגישותו עושים אותו לאחד המשוררים הצרפתיים הגדולים במאה העשרים.
גם בצרפת, שבה יש כבוד ונוסטלגיה כלפי רבים מזמרי העבר, ברל נחשב ליוצר יוצא דופן ובעל תרומה תרבותית עמוקה.
"בוטנים" – תרגם וביצע ישראל גוריון
"בונבונים" – תרגם וביצע יוסי בנאי
לחן השיר שימש את דודו טופז לשיר-מערכון "מכתב מלבנון" בתוכניתו "פליטת פה".
Amsterdam – "בנמל באמסטרדם" אשר בוצע על ידי דני ליטני וגם על ידי קורין אלאל בתרגומו של דן אלמגור
Quand on n'a que l'amour – "אם נדע לאהוב" בתרגום יעקב שבתאי, בביצוע להקת המופע "עולמו של ז'אק ברל" וביצוע מאוחר של יוסי בנאי
Les bourgeois – "הבורגנים" בתרגום דן אלמגור, בביצוע הדודאים
La chanson des vieux amants – שיר האוהבים הזקנים – תורגם לעברית בשם "אהבה בת עשרים" על ידי נעמי שמר.
הוקלט בגרסאות של יוסי בנאי, חוה אלברשטיין ודוד ד'אור, ובשלב מאוחר יותר גם על ידי ריטה ורמי קלינשטיין
Le Moribond – "הגוסס" בתרגום דן אלמגור, בביצועים של ישראל גוריון ושל יוסי בנאי
Le Gaz – "האיש מהגז" – ביצוע ותרגום של יוסי בנאי
Vesoul - "יש גבול" בתרגום אהוד מנור, בביצוע של יוסי בנאי
"אל תלכי מכאן" בביצוע יוסי בנאי וביצועים מאוחרים יותר כמו של שלומי שבן, רמי קלינשטיין וריטה.
שימש כשיר הפתיחה בסדרה הישראלית "הבורגנים"
ביצוע של שלומי שבן, לפי תרגום של דורי מנור "אל תלכי עכשיו"
בביצוע של יוסי בנאי בתרגום נעמי שמר – "אל תלכי מכאן"
ביצוע של דיאנה גולבי – "אל תלך מכאן" בתוכנית "כוכב נולד" (11 אוגוסט 2010).
ביצוע היתולי של דני רובס בשנות ה-80 עם המילים "תנקי ת'פח"
ביצוע היתולי נוסף הוא של יעל עמית: "תנקי ת'פה".
Au Suivant – "זוז" – בוצע על ידי דני ליטני במופע "עולמו של ז'אק ברל" (1970); תרגם דן אלמגור
La valse à mille temps – "היא בסך הכל בילתה" בביצוע ותרגום (פונטי היתולי) של רונן ירקון
יוסי בנאי – אם נדע לאהוב, משירי ז'אק ברל (1984)
ברל הוציא בחייו חמישה עשר תקליטי אולפן, תקליטים אחדים בהופעות חיות ומספר תקליטי אוסף.
לאחר מותו ממשיכים לצאת אלבומי אוספים שלו בתקליטורים.
ז'אק אמיו , הלניסט, מתרגם וסופר צרפת, בישוף קתולי של אוסר.
ז'אק אמיו נולד למשפחה ענייה בעיר מלאן שמדרום מזרח לפריז.
הוא מצא את דרכו לאוניברסיטה של פריז, והתפרנס שם משירותים שנתן לסטודנטים העשירים.
בהיותו בן 19 שנה קיבל תואר מאסטר מאוניברסיטה זו, ומאוחר יותר קיבל תואר דוקטור לחוק האזרחי מן האוניברסיטה של העיר בורז' שבמרכז צרפת.
באמצעות אב מנזר סנט אמברוז שבעיר בורז' קיבל משרת מורה פרטי לילדיו של אחד ממזכירי המדינה, שהמליץ עליו בפני מרגריט דה פראנס, דוכסית ברי, בתו של פרנסואה הראשון מלך צרפת.
בהשפעתה נתמנה לפרופסור ללשונות היוונית והלטינית באוניברסיטה של בורז'.
ב-1547, בשל תרגום הרומן "אתיופיקה" של הסופר היווני הליודורוס, העניק לו המלך פרנסואה הראשון הכנסות מרכוש הכנסייה באיטליה, מה שאפשר לו להתמסר לתרגום הספר "חיי אישים" של פלוטרכוס, שאותו מצא בספריית הוותיקן ברומא (1559 - 1565).
כאשר שב לצרפת נתמנה למורה פרטי של ילדי אנרי השני מלך צרפת (שארל התשיעי ואנרי השלישי מלכי צרפת לעתיד).
ב-1571 האפיפיור פיוס החמישי מינה אותו לבישוף העיר אוסר שבצפון חבל בורגון.
ז'אק אמיו היה איש דת מסור ונאמן, ויש אומרים שנתן הוראה לכומר הווידוי של אנרי השלישי לסרב למחול לו על רצח אנרי הראשון הדוכס מגיז, ועל רצח אחיו, לואי השני הקרדינל מגיז (דצמבר 1588).
בכל זאת, הוא נחשד בכך שנתן את אישורו לרצח זה.
ביתו נבזז והוא נאלץ לעזוב את אוסר לזמן מה.
ז'אק אמיו נפטר באוקסר ב-1593. לפני מותו השאיר בצוואתו 1200 כתרים עבור בית החולים של העיר אורליאן, בשל 12 הדינרים שקיבל שם בעת שהיה נודד עני בדרכו לפריז.
ז'אק אמיו תרגם, בין היתר, שבעה ספרים של ההיסטוריון היווני דיודורוס מסיציליה (1554), ואת סיפור האהבה "דאפניס וקלואה" של הסופר היווני לונגוס (1559).
אולם, תרגומיו החשובים הם אלה של ספרי פלוטרכוס "חיי אישים" (1565) ו-"כתבי מוסר" (1572).
תרגומיו אלה זכו לשבחים רבים, בין היתר על ידי מישל דה מונטן מחבר "המסות" שכתב עליו: "מבין כל הסופרים הצרפתיים שלנו, אני נותן את עלה הניצחון לז'אק אמיו, לא בלבד בשל טוהר לשונו...אני אסיר תודה לו על כך שבחר (לתרגם) יצירה כה חשובה."(ספר 2, פרק 4).
תרגומו לצרפתית של הספר "חיי אישים", תורגם לאנגלית על ידי תומאס נורת' (1579) והשפיע על שייקספיר שעשה בו שימוש בשלושה ממחזותיו.
רחובות ומוסדות בצרפת נקראו על שמו:
בית הספר תיכון ז'אק אמיו בעיר אוסר
בית ספר תיכון במסגרת הקולז' דה פראנס
רחוב בעיר בורז', ביישוב גין במחוז סן-א-מארן, בעיר לה מאן.
1867 - רחוב בפריז - ברובע החמישי של פריז
הוצב פסל שלו מול בית עיריית מלאן
1905 - על חזית בית הוריו במלאן, ברחוב סן אספה הוצבה לוח מונמנטלית מברונזה, שעוצבה על ידי אמיל גולאר.
בארמון הלוברהוצב פסל שלו בין פסלי האישים המהוללים בחצר נפוליאון
ז'אק דה ורט (בפלמית: Giaches de Wert,
הוא היה בשורה הראשונה של המלחינים, שפיתחו את סגנון המדריגל בשלהי הרנסאנס.
קרוב לוודאי שדה ורט נולד בעיר ורט, סמוך לאנטוורפן ועבר לחיות באיטליה עוד בילדותו.
הוא היה נער מקהלה בקאפלה של מריה דה קרדונה בנאפולי ואחר היה תלמידו של צ'יפריאנו דה רורה בחצר ד'אסטה בפרארה (בין 1550 ל-1555 בערך).
בהמשך עבד לתקופות קצרות בחצרות של נובלארה, מנטובה ופארמה.
בשנת 1565 התקבל לשירותם של בני גונזגה במנטובה והיה למנצח מקהלה בקאפלה הדוכסית של סנטה ברברה, שם נשאר עד 1592. מחליפו היה ג'ובאני ג'אקומו גסטולדי.
חייו הפרטיים היו סוערים; אשתו עזבה אותו והוא ניהל פרשיית אהבים לא מוצלחת עם טארקואיניה מולצה, זמרת בחצר של פרארה.
דה ורט כתב יותר מ-230 מדריגלים ושאר יצירות חילוניות (שיצאו לאור ב-16 כרכים בין 1558 ל-1608), ויותר מ-150 יצירות שתיות (מוטטים, מזמורי תפילה וכן הלאה), אות ומופת לשליטתו באמנות הקונטרפונקט.
מבחינה סגנונית, המדריגלים שלו היו בין המתקדמים ביותר לתקופתם; בשנות ה-80' של המאה ה-16, היה אחד המובילים בפיתוח סגנון חדש, אקספרסיבי ורוגש, יחד עם לוצאסקו לוצאסקי ולוקה מארנציו, סגנון שהגיע לשיאו ביצירות מונטוורדי וג'זואלדו.
דה ורט נוטה להשתמש במרקם הומופוני במדריגלים, אם כי לא באופן בלעדי; קטעי פוליפוניה המופיעים מדי פעם מכניסים רוח חיים, בניגוד שהם מציגים.
ביצירותיו המאוחרות ביותר, בשנות ה-90' של המאה ה-16, החל לערוך ניסויים בסגנון הקונצ'רטאטו עם קבוצות של קולות בדיאלוג.
דה ורט ניצב בין צ'יפריאנו דה רורה וקלאודיו מונטוורדי, שעבד בפיקוחו במנטובה והושפע ממנו רבות.
ז'אק ז'וזף אנדרה בואי היה זמר בריטון בלגי, שהתפרסם ביותר בהיותו הראשון ששר את שיר הטוריאדור בתפקיד אסקמיליו באופרה כרמן.
הוא שהה תקופת מה בארצות הברית לפני שובו לפריז, לשיר את הכוהן הגדול ב"שמשון ודלילה" של קמיל סן-סאנס ב-1890. בואי היה מקובל מאוד על קהל המאזינים ובין המתפעלים מכישרונו היה גם המלחין ז'יל מאסנה.
ז'אק דה ויטרי היה תאולוג צרפתי.
דה ויטרי למד באוניברסיטת פאריס והוסמך לכמורה בשנת 1210. תקופה מסוימת הוא התגורר בלייז'.
באותן השנים הוא הכיר את כריסטינה המופלאה והתרשם ממנה.
הוא מונה להגמון עכו בשנת 1216, וכעבור שלוש שנים החל לחבר את תולדותיה של ארץ ישראל מעליית האסלאם ועד מסעי הצלב, אך פרסם רק שני חלקים מספרו "Historia Hierosolymitana".
לאירופה שב בשנת 1225 ומילא תפקידים שונים בכנסייה, לרבות בישוף של פרסקטי.
בשנת 1239 הועלה שמו כמועמד לפטריארך ירושלים, אך הוא מת כעבור זמן קצר.
מתוך המסורת החיה של המזרח שאב סיפורים רבים, ושילב אותם בתוך דרשותיו, וכולם – גם אלה שאין ביסודם מן הרעיון המוסרי – היו בידיו לסיפורי מוסר.
"סיפורי מופת" (Exempla) שלו, הוא אוסף של 404 מעשיות הכתובות לטינית, ובהן גם פרשיות הזורות אור על שחיתות אנשי הדת בתקופתו.
ז'אק דה סור היה שודד ים צרפתי שפעל בים הקריבי במאה ה-16, יחד עם פרנסואה לה קלרק.
דה סור ידוע במיוחד בשל התקפתו על הוואנה ב-1555.
דה סור ולה קלרק יצאו מצרפת ב-1553 בראש שלוש ספינות מהצי הצרפתי, בשליחותו של מלך צרפת, שהתקנא באוצרות שהביאו עמם הספרדים מהעולם החדש.
לה קלרק פשט על סנטיאגו דה קובה ב-1554, ולא ברור אם דה סור הצטרף אליו בתקיפה זו.
הפעולה הידועה ביותר של ז'אק דה סור היא הפשיטה על הוואנה ב-1555. דה סור נתקל בהתנגדות מועטה ביותר, אך התאכזב כשלא מצא בעיר שלל רב.
בתסכולו, העלה את העיר באש, כמו גם את הספינות שעגנו בנמלהּ, והחריב את פוארסה וייחה - המבצר שנועד להגן עליה.
להתקפה זו היו השלכות על התפתחותה של הוואנה - הוקמו בה מבצרים יעילים יותר, קאסטיו דה לה ריאל פוארסה, אל מורו וסן סלוודור דה לה פונטה, שהצליחו להגן על הוואנה במשך 200 השנים הבאות.
ב-1570 רצח דה סור 40 מיסיונרים ישועים והשליך את גופותיהם לים, בסמוך ללה פלמה שבאיים הקנריים.
ז'אק מנחם אליאס (רומנית: Jacques M.
Elias; 1844 - 14 במאי 1923), בנקאי, תעשיין ואיש עסקים, בעל קרקעות ובתים ונדבן יהודי רומני מבני הקהילה היהדות הספרדית ברומניה, מייסד קרן משפחת מנחם אליאס.
ז'אק אליאס נולד בבוקרשט, ולאכיה, בקהילה היהודית ספרדית.
הוא היה איש עסקים מצליח, נחשב לחלוץ תעשיית הסוכר של רומניה הודות למפעל שהקים בסאסקוט (Sascut), יישוב שהוא מייסדו.
אליאס היה הבעלים של עשרות אלפי דונם קרקע חקלאית, חוות חקלאיות, בתי מגורים ברומניה, וינה, רומא, ברלין ופריז, שני בתי מלון, Continental ו-Patria בבוקרשט, שני מכרות כספית בדלמטיה, מפעלים ומניות של מפעלים בניו יורק, בריסל, לונדון, פראג, בלגרד, וינה וברלין.
אליאס היה הנשיא והבעלים של הבנק הכללי של רומניה.
למרות עושרו, אליאס התגורר בדירה צנועה וחי חיים נזיריים למדי.
הוא היה יועץ של קרול הראשון, מלך רומניה והשתמש בחלק מעושרו הרב למעשי צדקה.
החוק הרומני, בתקופה שלפני סיום מלחמת העולם הראשונה, לא אפשר התאזרחות של מי שאינו נוצרי, אלא בחוק אישי מיוחד שיעבור בפרלמנט הרומני - ב-1880, לפי בקשה דחופה של המלך, הועבר חוק שהעניק אזרחות לז'אק אליאס.
יונה אליאן היה בן של אחיין שלו.
לבנות ולתחזק בבוקרשט בית חולים מודרני עם לפחות מאה מיטות אשפוז...
בית החולים יקבל אליו ויטפל בחולים משני המינים, ישראליטים (יהודים) או בעלי אמונה אחרת...
יעשו בדיקות ויינתנו תרופות בחינם.
בית החולים יקרא "בית חולים אליאס".
בניית בתי ספר, עם ארוחות ללומדים, לתלמידים ישראליטים ובני אמונות אחרות.
מענקים שנתיים של פרסים ומלגות "ז'אק אליאס" עבור ילדים עניים.
מענקי תמיכה לפקולטה לרפואה של בוקרשט, לאוניברסיטת קרול הראשון ולעוד בתי חולים ופנימיות לילדים.
מענקי תמיכה להיכלים (בתי כנסת) ובתי ספר ספרדיים בבוקרשט ובווינה.
ב-15 בנובמבר 1938, בבוקרשט, בנוכחות הנסיך מיכאי, המלכה אלנה ואישים רבים אחרים נחנך "בית חולים אליאס", שהיה באותה תקופה בית החולים המודרני ביותר באירופה.
במהלך השנים כיהנו במועצת הניהול של הקרן אקדמאים רומנים מהשורה הראשונה ולפי נתונים משנת 2000 נשיא הקרן הוא ניקולאה קאז'אל.
בצוואתו ביקש ז'אק אליאס שהקרן תסייע לבני משפחת אליאס בשעת מצוקה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הקרן הושיטה סיוע חודשי לאחת מבנות המשפחה, בואנה אליאס Buena Elias, סיוע שהודות לו צלחה את התקופה הקשה.
הבן של בואנה אליאס, הישראלי אביטל בנש, שבדומה לקרובו פנה לכיוון הבנקאות והיה מנכ"ל בנק לאומי למשכנתאות, הגיע במסגרת עבודתו הבנקאית, כנשיא המועצה המנהלת של הבנק Eurombank לרומניה ושם דאג להפקתו והוצאתו לאור של ספר על ז'אק אליאס.
הספר, שנקרא "Evreul Jacques Elias - Testamentul ieri, azi, maine" (היהודי ז'אק אליאס - הצוואה אתמול, היום, מחר), יצא לאור באוקטובר 2003.
על חשיבותו של ז'אק אליאס יכולה להעיד גם העובדה שבלוויתו השתתפה כל ממשלת רומניה של אותה תקופה.
בחייו ולאחר מותו הוענקו לו כיבודים אלה:
1889 - מונה על ידי מלך רומניה לאביר במסדר הכוכב הרומני.
1891 - מונה על ידי מלך רומניה לקצין במסדר הכתר הרומני.
1901 - מונה על ידי מלך רומניה לקצין במסדר הכוכב הרומני.
1909 - מונה על ידי מלך רומניה למפקד במסדר הכתר הרומני.
1913 - הוענקה לו מדליית הזכות במסחר ובתעשייה דרגה ראשונה.
1993 - נבחר לאחר מותו כחבר כבוד בשורות האקדמיה הרומנית.
- עיריית בוקרשט נתנה לו לאחר מותו תואר אזרח כבוד וקראה על שמו רחוב מרכזי.
- בית הספר התיכון בסאסקוט נקרא על שמו.
ז'אק דוידסון (בהולנדית: Jacques Davidson; 14 בנובמבר 1890 – 13 בינואר 1969) היה שחמטאי יהודי-הולנדי.
לפני מלחמת העולם הראשונה התגורר דוידסון בלונדון במשך מספר שנים.
דוידסון שיחק עם אביו שחמט על סכומי כסף, והגם שלא קיבל את התמורה, הבין שהמשחק יכול לשמש לו מקור פרנסה וכך החל לשחק נגד אנגלים עשירים.
הוא התקדם ברמתו השחמטאית בעזרת הולנדי אחר, רודולף לומן.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הגיע דוידסון למקום השני בשתי אליפויות הולנד לשחמט, בשני המקרים ניצח בתחרויות אלוף העולם לעתיד מקס אויבה שבעת ההיא היה כבר החזק שבשחמטאי הולנד.
בשנת 1911 ניצח דוידסון דו-קרב נגד 2.5-0.5 בלונדון.
הוא חלק מקום 3-5 בתחרות טונברידג' ולס בשנת 1911 (ניצח: פרדריק ייטס), הגיע למקום ה־15 בתחרות קלן (ניצח: משה לובצקי), חלק מקום 2-3 בתחרות לונדון 1912 (ניצח: הרולד קול), הגיע למקום השישי בתחרות לונדון 1912 (ניצח: ג'ורג' אלן תומאס) וחלק מקום 4–7 בתחרות לונדון 1913 (ניצח: אדוארד לאסקר).
בשנת 1921 הגיע דוידסון למקום השני בתחרות נימיכן (ניצח: מקס אויבה), הגיע שמיני בתחרות האג (ניצח: אלכסנדר אלכין), הגיע למקום ה-16 בתחרות שבינגן בשנת 1923 (ניצחו: פאול יונר ורודולף שפילמן), בשנים 1923 ו־1924 הגיע דוידסון למקום השני בשתי אליפויות הולנד לשחמט, בשני המקרים ניצח בתחרויות מקס אויבה.
דוידסון ניצח בתחרות אמסטרדם 1925, הגיע למקום ה־16 בתחרות זמרינג 1926 (ניצח: רודולף שפילמן), הגיע שמיני בתחרות ספה 1926 (ניצחו: וג'ורג' אלן תומאס), הגיע שני בתחרות אוטרכט 1927 (ניצח: מקס אויבה), חלק מקום ראשון בתחרות אמסטרדם 1927 עם הרטינגסבלט וחלק מקום 5–6 בתחרות אמסטרדם 1929 (ניצח: מקס אויבה).
דוידסון קיים מספר דו־קרבות: סיים בתיקו עם ריצ'רד טייכמן בברלין, בשנת 1922, הפסיד למקס אויבה בשנת 1924 ובשנת 1927, והפסיד לרודולף שפילמן בשנים 1932 ו־1933. כל ארבעת הדו־קרבות הללו התקיימו באמסטרדם.
ז'אק אנקטיל היה רוכב אופני כביש צרפתי.
אנקטיל התמחה בעיקר במרוצים נגד השעון, ונודע בעיקר כרוכב הראשון שניצח 5 פעמים בטור דה פראנס.
אנקטיל היה לרוכב הראשון שזכה בכל שלושת הגרנד טורים הגדולים (זכה 5 פעמים בטור דה פראנס, פעמיים בג'ירו ד'איטליה, ופעם אחת בוואלטה אספנייה).
אנקטיל ממוקם במקום ה-3 בכל הזמנים בזכיות בגראנד טורים (8), אחרי אדי מרקס (11) וברנאר אינו (10).
אנקטיל ניצח גם באחד מהמונומנטים הגדולים של מרוצי האופניים - לייז'–בסטון–לייז'.
הוא ניצח במרוץ גנט - וולגם, וסיים שני וחמישי באליפות העולם לאופני כביש.
אנקטיל זכה במרוץ היוקרתי ביותר נגד השעון - הגראנד פרי דה נאסיונס - 9 פעמים, הראשון שבהם היה ב-1953, בעודו בן 19 בלבד, והאחרון ב-1966, בגיל 32. אנקטיל רשם גם 5 ניצחונות במרוץ היוקרתי פאריז-ניס.
סה"כ זכה אנקטיל ב-200 מרוצי כביש לאורך כל הקריירה.
למרות הישגיו, לא זכה אנקטיל לפופולריות רבה בקרב חובבי הספורט בצרפת, שראו בו מכונה חסרת רגשות, ולעיתים קרובות עודדו את יריביו על הכביש.
אנקטיל נתפס בקרב הצרפתים כרוכב שהגיע להישגים בגלל ניצחונותיו המרשימים במרוצים נגד השעון, ופחות משום שהיה רוכב נחוש או בעל סיבולת גבוהה.
אנקטיל טען לא אחת כי מטרתו העיקרית הייתה להרוויח כסף מאופניים ותו לא.
אנקטיל היה רוכב מקצועני 16 שנה עד לפרישתו ב-1969. הוא מת מסרטן ב-1987.
זאק דרוז'י היה סופר ועיתונאי יהודי-צרפתי, מחלוצי העיתונות החוקרת בצרפת, וראש מחלקת המחקר של שבועון החדשות "ל'אקספרס" (L'Express).
ראה בז'אן-פול סארטר את מורו המחשבתי.
נולד בשנת 1925 בשם ז'אק ויצמן למשפחה יהודית מתבוללת שמוצאה היה מיהודי האפיפיור.
במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית כמחאה על חקיקת חוקים כנגד יהודים וזרים, על ידי משטר וישי.
עם התחלת עבודתו העיתונאית בחר בשם העט "דרוז'י".
ביולי 1947 נשלח דרוז'י מטעם העיתון הפריזאי השמאלני "פראן טירר" אל נמל "פורט דה בוק" שבחופה הדרומי של צרפת, כדי לסקר את גירושם של מעפילי ספינת אקסודוס.
המפגש של העיתונאי הצעיר, היהודי המתבולל, עם בני עמו הכלואים באוניות הבריטיות שסיפונן עטור גדרות תיל, גרם לו להפסיק להתנגד לציונות ולכתוב את ספרו "פרשת אקסודוס באור חדש".
ספר זה זכה בשנת 1970 בפרס "אוז'ורדואי" הניתן מדי שנה בצרפת, לספר שנושאו מדיני או פובליציסטי.
כתב גם ב"האנושות" ביטאונה של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, ידוע מחקרו הרציני בנושא ההפלות הבלתי חוקיות בצרפת.
בין השנים 1959–1987 עבד דרוז'י כעיתונאי בשבועון הנפוץ ל'אקספרס, שם הוא התפרסם בזכות החקירות העיתונאיות הרבות שלו, שלעיתים קרובות נערכו בצוותא עם העיתונאי ז'אן מארי פונטאו.
דרוז'י נפטר בגיל 72 ממחלת הסרטן ונקבר בפריז בבית הקברות מונפרנאס.
השבועון ל'אקספרס, בו עבד 25 שנים הקים קרן על שמו, המעניקה פרסים לעיתונאים חוקרים מצטיינים.
פרשת אקסודוס באור חדש (תורגם מצרפתית בידי צבי ארד), תל אביב: עם עובד, תשל"ב.
ז'אק בנוויל היה היסטוריון ועיתונאי צרפתי, ממייסדי "תנועת הפעולה הצרפתית" שנודעה בשל פעילותה נגד אלפרד דרייפוס.
הוא נולד למשפחה בורגנית בפרבר ונסן שבמזרח פריז, למד בבית הספר התיכון על שם אנרי הרביעי שבעיר והחליט להיות סופר.
בהשפעת אביו למד משפטים אם כי לא חדל מלחפוץ בקריירה ספרותית.
בהיותו בן תשע עשרה שנה ביקר בגרמניה והתרשם מעוצמתה הלאומית והמדינית בהנהגתו של ביסמרק, וזאת בניגוד לחולשתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית בצרפת - חולשה שלדעתו הגיעה לשיאה עם פרשת דרייפוס.
אחרי שובו לצרפת פרסם מאמרים בכתב עת מלוכני בשם "לה גאזט דה פראנס", ובעיתון "אקסיון פראנסז", שהיה ביטאונה של "תנועת הפעולה הצרפתית".
הוא קרא את כתביהם של מחברים בני המאה התשע עשרה ובהם אנטואן דה ריבארול, אוגוסט קונט וארנסט רנאן ואימץ לעצמוהשקפת עולם מלוכנית מתוך מחשבה כי רק משטר מלוכני יוכל למלא את צרכיה של צרפת.
הוא כתב בעיקר על מדינות החוץ של צרפת ושימש גם ככתב של העיתונים "לה ליברטה" ו "לה פטי פריזיאן".
הוא הפך לאחד מראשי התנועה הלאומית המלוכנית והיה ממייסדי "אקסיון פראנסז" (תנועת הפעולה הצרפתית) שהתפתחה על בסיס ההשקפה כי אין לאפשר לאלפרד דרייפוס משפט חוזר שבו ינוקה מאשמה.
ז'אק בנוויל החל את דרכו הספרותית ב- 1900 עם ספרו "לודוויג השני, מלך בוואריה".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה פרסם את ספרו "היסטוריה של שני עמים" (1915) שבו התריע נגד כוחה של גרמניה, והצביע על הצורך להשיב לצרפת את מעמדה מלפני מלחמת פרוסיה צרפת.
בספרו "תוצאותיו המדיניות של השלום" (1920) הביע את התנגדותו לחוזה ורסאי שנחתם ב- 1919. הוא חשב כי הסכם זה השפיל את גרמניה בכך שאילץ אותה לשלם פיצויי מלחמה מוגזמים, חשש כי תשאף לנקמה והזהיר מפני האפשרות של פריצת מלחמת העולם השנייה.
בספרו "היסטוריה של צרפת" (1924) הביע את הערצתו לפוליטיקה של המלוכה הצרפתית, ובספרו "הרפובליקה השלישית" (1935) התריע על חולשתה של הדמוקרטיה הצרפתית בפני כוחה הגובר והולך של גרמניה.
ב-25 במרץ 1935 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית במקומו של רמון פואנקרה שמת באוקטובר 1934. ז'אק בנוויל מת בפריז ב-1936.
פרנסואה מוריאק שיבח את כוח הניתוח של ז'אק בנוויל כאשר כתב מאוחר יותר: "הוא הפך מדע משוער למדע מדויק".
ארגון בשם "חוגו של ז'אק בנוויל" התקיים עד 1977.
ז'אק דמי היה במאי צרפתי.
נחשב לבמאי הנגיש ביותר מהגל החדש הצרפתי.
דמי לא התעניין בקולנוע אקספרימנטלי כמו אלן רנה או באג'נדות פוליטיות כמו גודאר, אלא עסק בעיקר ביצירת עולמות פנטזיה בדומה לפרנסואה טריפו.
ביצירותיו עסק גם במחזות זמר, אגדות ובסרטי דור הזהב של הוליווד.
סרטו המלא הראשון, "לולה", הופץ ב-1961 ומשך את תשומת לבו של גודאר שצירף אותו לתנועה של הגל החדש, ב-1962 התחתן דמי עם הבמאית-יוצרת אנייס ורדה, שהייתה משויכת לתנועת הגדה השמאלית, מה שגרם לשיתוף פעולה של דמי עם יוצרים כמו אלן רנה ואלן רוב-גרייה.
ב-1964 יצא סרטו המפורסם ביותר של דמי, "מטריות שרבורג", מחזמר אקספרימנטלי שבו כל הדיאלוגים הם שירה בהלחנתו של מישל לגראן.
לאחר מכן יצר בשנת 1967 את הסרט "העלמות מרושפור", שהצליח אך במידה פחות מ"מטריות שרבורג".
דמי נפטר ממחלת האיידס ב-1990 ואלמנתו אנייס ורדה הוציאה את הסרט הדוקומנטרי "ג'אקו איש נאנט", המתאר בעיקר את הרפתקאותיו של ז'אקו עם חבריו, אהבותיו הראשונות, וקשרו לילדה היפה שכצעירה נכנסה להריון ודמותה שימשה אותו שנים מאוחר יותר כהשראה לז'נבייב ב"מטריות שרבורג".
הסרט מצולם בצבע ובשחור לבן ומשלב קטעי ארכיון וסרטים ישנים הנראים כמו ניסיונותיו של ילד חובב קולנוע ליצור סרטים משלו.
הסצנות, צולמו בבית ילדותו של דמי.
ז'אק דלור היה כלכלן ופוליטיקאי צרפתי, הנשיא השמיני של הנציבות האירופית והראשון שכיהן בתפקיד זה שלוש כהונות רצופות (בין ינואר 1985 לדצמבר 1994).
דלור נולד בפריז למשפחה שמוצאה בקורז, אקיטן החדשה.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 החל למלא שורה של משרות בתחום הבנקאות והתכנון ברמת המדינה בבנק צרפת, עד שנות ה-60. כחבר "קונפדרציית הפועלים הנוצרים בצרפת" השתתף דלור בתהליך החילון של הארגון ובהפיכתו ל"קונפדרציית העבודה הדמוקרטית הצרפתית".
ב-1969 הוא הפך ליועץ לענייני רווחה של ראש הממשלה הגוליסט ז'אק שבאן-דלמאס, מהלך שהוצג במסגרת קירוב שבאן למרכז, ואשר משך לראשונה את תשומת הלב התקשורתית לדלור עצמו.
ב-1974 הצטרף דלור למפלגה הסוציאליסטית הצרפתית לצד נוצרים שמאלנים אחרים.
הוא היה אחד החברים הבודדים במפלגה שהצהיר על היותו נוצרי, ובכך איתגר את המסורת החילונית ארוכת השנים של המפלגה.
הוא שירת בפרלמנט האירופי בין השנים 1979–1981 והפך ליו"ר הוועדה לעניינים כלכליים ומוניטריים.
תחת נשיא צרפת פרנסואה מיטראן שימש דלור כשר הכלכלה והכספים בשנים 1981–1983 וכשר הכלכלה, הכספים והתקציב בשנים 1983–1984. הוא דגל בהשהיית התוכניות החברתיות, קבלה ברורה של כלכלת השוק ובתיאום עם הסוציאל-דמוקרטיה האירופית.
הוא עמד בקו החזית של חברות צרפת במערכת המטבע האירופית תוך מתן עדיפות ליציבות מוניטרית על פני סדרי העדיפויות השמאליים ביחס להוצאות.
מיטראן פלירטט עם הרעיון של מינויו למשרת ראש הממשלה, אך מעולם לא ביצע את המינוי.
בינואר 1985 התמנה דלור לנשיא הנציבות האירופית.
במהלך כהונתו הוא פיקח על רפורמות תקציביות חשובות והניח את היסודות להנהגתו של שוק אחד (שוק אחד הוא סוג של גוש סחר המורכב מאזור סחר חופשי לסחורות עם מדיניות משותפת ביחס לרגולציה על מוצרים) בתוך הקהילה האירופית אשר נכנס לתוקפו ב-1 בינואר 1993.
בסתיו 1988 פנה דלור אל קונגרס האיגוד המקצועי הבריטי והבטיח כי הנציבות האירופית תהיה לכוח שידרוש מהממשלות להציג חקיקה התומכת בעובדים.
ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר הגיבה בנאום מפורסם שנשאה בספטמבר 1988 ובו הצהירה כי "לא גלגלנו בחזרה בהצלחה את גבולות המדינה בבריטניה, רק כדי לראות אותם נכפים מחדש ברמה האירופית עם הסופר מדינה מבריסל".
התפתחויות אלו היו בעלות חשיבות מפתח בפוליטיקה הפנימית בבריטניה, כאשר רק לפני שנות ה-80 המוקדמות גורמים רבים במפלגת הלייבור התנגדו לחברות הבריטית בנציבות האירופית ואילו השמרנים בראשות הרולד מקמילן (1957–1963) ואדוארד הית' (1970–1974) העדיפו להצטרף.
לאחר 1988 היו השמרנים מפוצלים כאשר תאצ'ר ותומכיה התנגדו להגברת הפדרליזם האירופי.
ב-1 בנובמבר 1990, זמן קצר לפני הדחתה של תאצ'ר ממשרת ראש ממשלת בריטניה, שילם דלור את מחיר היורוסקפטיסיזם הבריטי; הצהובון הבריטי סאן הכריז "Up Yours Delors" (קפוץ לי דלור) בתגובה לניסיונותיו לכאורה של דלור לכפות פדרליזם אירופי על בריטניה.
לדלור עניין ארוך שנים בתחום החינוך.
כיוזם החוק הצרפתי (FPC (la formation professionnelle continue מ-1971, חוק המחייב חברות להפריש חלק מהרווחים שלהן לטובת הזדמנויות חינוכיות עבור העובדים שלהן, עמד דלור בראש ועדת אונסק"ו לחינוך עבור המאה ה-21 בין 1993 ל-1996 אשר הדו"ח הסופי שלה פורסם תחת הכותרת Learning: the Treasure Within.
לעבודה זו ממשיכה להיות השפעה משמעותית על השיח בנוגע ללמידה לכל החיים כשהיא יוצרת את הבסיס הרעיוני הן עבור the Canadian Composite Learning Index, הן עבור פרויקט European Lifelong Learning Indicators.
ב-1994 חברים במפלגה הסוציאליסטית הצרפתית ניסו לשכנע את דלור להתמודד על משרת נשיא צרפת.
סקרים הראו שיש לו סיכויים טובים מאוד להביס כל אחד מהמועמדים השמרנים המרכזיים: ראש הממשלה אדוארד בלאדור וראש עיריית פריז ז'אק שיראק.