tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלנה ובעלה התגוררו באזור ביוגוסלביה שסופח להונגריה בשנת 1941. הלנה עזרה ליהודים שהגיעו מאוסטריה וגרמניה.
היא גם סייעה ליהודים להימלט מיוגוסלביה להונגריה ולהסתתר.
בשנת 1939 כאשר הגיעו פליטים יהודים מאוסטריה, חלק מהם מצאו את דרכם לטחנת הקמח של בנימין אליאס בכפר וליקה ונצפה (Velike Venzpa) והלנה עזרה ליהודים אלה בביגוד ובמזון.
בשנת 1941 הם נעצרו על ידי ההונגרים, כולל בעלה בנימין, אבל הוא שוחרר כעבור כמה ימים כיוון שהיו זקוקים לו לניהול טחנת הקמח.
אחד היהודים שהצילה, אלמר נוימן, העיד מאוחר יותר כי הלנה אליאס סייעה למצוא לו מקום מסתור כשנמלט מבלגרד לנובי סאד מאוחר יותר הבריחה אותו הלנה לבקסטופוליה / באצ'ה טופולה (היום סרביה) אז בדרום הונגריה, וגם שם סידרה לו מקום מסתור.
כמו כן סייעה לנמלטים יהודים אחרים למצוא עבודה, או במתן מזון וביגוד.
לאחר הפלישה הגרמנית נעצרו רבים מהיהודים באזור, כולל בעלה של הלנה.
הם נלקחו למחנה ריכוז בניהול גרמני בבקסטופוליה, שהיה המחנה שממנו הועברו ראשוני יהודי הונגריה לאושוויץ ברכבת ב-28 באפריל 1944. הלנה הביאה מזון וביגוד לא רק לבעלה, אלא גם לאסירים יהודים אחרים.
מדי כמה שבועות בחרו הגרמנים יהודים במחנה לגירוש.
באחת הפעמים בעלה של הלנה נבחר לגירוש.
הלנה ניסתה לשחררו, אך הוכתה על ידי השומרים.
היא הלכה בעקבות רכבת הגירוש עד שהגיעה לעיר באצ'קה טופולה, שם הוכנסו האסירים היהודים למחנה לפני הגירוש.
על ידי מתן שוחד לקצין, היא הצליחה לשחרר את בעלה, יחד עם חמישה יהודים נוספים.
כדי להסתיר את מעשיו, אמר הקצין שהם לא יהודים, אלא אסירים פוליטיים.
בין השנים 1941–1944 המשיכה הלנה לעזור ליהודים במציאת מקומות עבודה ומזון.
אחת הניצולות, הגברת אלמייר נוימארק ילידת יוגוסלביה, הסתתרה בנובי-סאד אצל משפחה נוצרית עניה.
כשנודע הדבר להלנה, היא הגיעה אליה ועזרה לה במצרכי מזון, בלבוש ובדברים אחרים.
הניצולה העידה שלאחר אחת האקציות הגיעה הגברת אליאס שוב, תוך סיכון חייה, והעבירה אותה לבאצ'קה טופולי, שם הוסתרה במשך ימים מספר.
לאחר- מכן סיפקה לה הלנה ביגוד וכסף לנסיעה ובעזרתה נסעה לווליקה- ונצפה, שם היו לה קרובי משפחה."
לאחר המלחמה הלנה ובעלה עלו לישראל והתיישבו בתל-גיבורים.
היא ניהלה בית קפה בבית רומנו, המשיכה להתנדב ולעזור במגן דוד אדום, ארגון העולים, ארגון הנשים, בצבא הגנה לישראל ובארגונים רבים נוספים.
היא התפרסמה הודות לפעילותה בקרב החיילים הפצועים ואף זכתה לכינוי "דודה הלנה".
תייר שזיהה אותה בעת ביקור בארץ, שהצילה אותו, רצה לקנות לה מכונית לאות תודה.
הלנה סירבה לקבל כל תמורה עבור מעשיה, והסתפקה בהכרה.
הלנה נפטרה בגיל 75 ונקברה בבית הקברות בקיבוץ גבעת ברנר.
בקשתה היחידה לפני מותה הייתה שבעלה בנימין יקבר לידה.
קברה אותר באמצעות מיזם חסד אחרון (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב).
קברו של בנימין אליאס בעלה, אותר בבית הקברות במושב צור-משה, שם נקבר בסיוע קרוב משפחתו משה מזרחי חבר המושב.
הלנה הוכרה כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם עוד בחייה.
ב-19 בפברואר 1976, התקיים לכבודה טקס ביד ושם ונשתל עץ הנושא את שמה בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים.
הלן פיטס דאגלס (Helen Pitts Douglass) (1838 - 1 בדצמבר 1903 הייתה סופרגיסטית אמריקאית.
פיטס הייתה אשתו השנייה של פרדריק דאגלס, וייסדה את האגודה ההיסטורית לזכרו.
היא נולדה בהוניו, ניו יורק, ב-1838. הוריה היו פעילים בתנועות לביטול העבדות ולמתן זכות הצבעה לנשים.
פיטס סיימה את לימודיה במכללת מאונט הוליוק (Mount Holyoke, נקראה אז סמינר הנשים של מאונט הוליוק) ב-1859. לאחר סיום לימודיה, היא חזרה לבית הוריה בהוניו.
לאחר מלחמת האזרחים בארצות הברית, היא לימדה במכון המפטון (Hampton), בית ספר שחינך גברים ונשים אפרו-אמריקאים.
בזמן שלימדה במוסד, היא עוררה מחלוקת מקומית בכך שהאשימה כמה תושבים מקומיים בהעלבה ובהתעללות כלפי תלמידיה, מה שהוביל למעצרם.
ב-1882 עברה הלן ליוניונטאון (Uniontown) בוושינגטון כדי לגור עם דודה, שם התגוררה בשכנות לביתו של פרדריק דאגלס, "סידר היל" (Cedar Hill).
היא הייתה פעילה בתנועה לזכויות נשים וערכה את "אלפא", עם קרוליין ווינסלו (Winslow), בוושינגטון.
בשנת 1882, דאגלס שכר את פיטס כפקידה במקום עבודתו במשרד רשם הטאבו בוושינגטון.
במהלך כתיבת האוטוביוגרפיה שלו, "חייו ותקופתו של פרדריק דאגלס", הלן סייעה לו לעיתים קרובות בעבודתו.
אשתו הראשונה של דאגלס, אנה מורי דאגלס, נפטרה ב-4 באוגוסט 1882. לאחר כשנה וחצי, דאגלס התחתן עם פיטס ב-24 בינואר 1884. הם נישאו על ידי הכומר פרנסיס גרימקה (Grimké), מטיף אפרו-אמריקאי בולט.
למרות העובדה שהוריה של הלן, גדעון וג'יין פיטס, היו מן המנגדים לעבדות, הם התנגדו לנישואים מכיוון שדאגלס היה בן לאב לבן ולאם שחורה.
הנישואים היו בדרך כלל נושא לבוז מצד תושבים לבנים ושחורים בעיירה, אם כי בני הזוג דאגלס היו נחושים באמונותיהם.
"אהבה הגיעה אליי, ולא פחדתי להתחתן עם הגבר שאהבתי בגלל צבעו", אמרה פיטס.
דאגלס הגיב בצחוק, "זה מוכיח שאני חסר פניות.
אשתי הראשונה הייתה בצבעה של אמי, והשנייה - בצבעו של אבי."
מקור תמיכה עיקרי היה אליזבת קיידי סטנטון, שאמרה: "בהגנה על הזכות...
להתחתן כרצוננו - נוכל לצטט כמה מהעקרונות הבסיסיים של ממשלתנו [ו]להציע שבדברים מסוימים זכויות הפרט לטעמים [אישיים] צריכים לשלוט".
הלן ופרדריק היו נשואים במשך אחת עשרה שנים, עד למותו הפתאומי מאוטם שריר הלב ב-1895. בעת שנישאו, הלן הייתה בת 46. לא היו להם ילדים משותפים (לפרדריק היו חמישה ילדים מאשתו הראשונה אנה).
צוואתו של דאגלס הותירה את ביתם "סידר היל" להלן, אך היא חסרה את מספר העדים הדרושים בעזבונות מקרקעין ונקבעה כפסולה.
הלן הציעה לילדיו ולבני זוגם שהם יסכימו לייחד את סידר היל כאנדרטה לאביהם ולהעביר זאת לוועד נאמנים.
הילדים סירבו, והתעקשו שהעיזבון יימכר והכסף יחלק בין כל היורשים.
בכסף שלוותה קנתה הלן את הנכס, ולאחר מכן הקדישה את שארית חייה לתכנון ולהקמה של האגודה ההיסטורית לזכר פרדריק דאגלס.
מלבד העברת החוק המאגד את העמותה, היא פעלה לגיוס כספים לשמירה על העיזבון, ולשם כך יצאה למסעות הרצאות בצפון מזרח ארצות הברית.
במהלך שנת חייה האחרונה, הלן הייתה חולה ולא הייתה מסוגלת להרצות, כמו גם מיואשת בגלל הפסקת התרומות למטרה שלה.
היא התחננה בפני הכומר, פרנסיס גרימקה, לא לתת לעבודתה לרדת לטמיון לאחר מותה.
הוא הציע שאם המשכנתא על סידר היל לא תסולק במהלך חייה, הכסף ממכירת הנכס יעבור לשתי מלגות מכללה על שמה ועל שם פרדריק; היא הסכימה בתנאי שהמלגות יהיו על שמו של דאגלס בלבד.
הלן פיטס דאגלס מתה בשנת 1903, בגיל 65. היא רצתה להיקבר באתר סידר היל אבל החוקים בזמנו מנעו זאת.
לא נערך עבורה טקס הלוויה או זיכרון והיא נקברה ליד פרדריק דאגלס ברוצ'סטר.
לאחר מותה, המשכנתא של 5,500 דולר הופחתה ל-4,000 דולר, והאגודה הלאומית של נשים צבעוניות, בראשות מרי ב' טלברט (Talbert) מבאפלו, ניו יורק (מדינה), גייסה כספים לרכישת סידר היל.
כעת מנוהל המקום על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, והוא פתוח לסיורים ולמבקרים.
הלן ברדפורד תומפסון וולי הייתה פסיכולוגית אמריקאית, נודעה בזכות תרומתה למגזר החינוכי, למחקר על הבדלי מין ושיטות מחקר.
התעניינותה של וולי במחקר מדעי הושפעה מאביה, דייוויד תומפסון, שהיה ממציא.
הצלחה הלימודית והמלגה שקיבלה בעקבות כך אפשרו לה ללמוד פסיכולוגיה באוניברסיטת שיקגו.
תחילת הקריירה שלה בפסיכולוגיה ניסיונית ויישומית הייתה בזמן לימודיה באוניברסיטה.
עבודת הדוקטורט השנויה במחלוקת שלה, שכותרתה "הנורמות הפסיכולוגיות אצל גברים ונשים", משכה תשומת לב רבה בעולם המדעי משום שזו הייתה הפעם הראשונה שמחקר הפסיכולוגי משווה בגלוי בין תכונות מנטליות של נשים וגברים.
בעלה של וולי, פול וולי, עבד כרופא, ועיסוקו הצריך שינויים תכופים במקום המגורים.
הדבר השפיע על הקריירה של וולי והגביל את ההזדמנויות האקדמיות שלה.
לאחר חתונתם, הלן ופול וולי עברו ליפן ולאחר מכן לפיליפינים, שם החלה לעבוד כחוקרת בלשכת החינוך, והחלה את צעדיה הראשונים בפסיכולוגיה התפתחותית.
וולי המשיכה בתחום החינוך ולקחה חלק בלשכת המקצוע, בבית הספר מריל-פאלמר ובמכון לחקר רווחת הילד במכללת המורים, אוניברסיטת קולומביה.
בשלב מאוחר יותר בחייה הדרדרה בריאותה הנפשית של וולי, והדבר פגע במערכות היחסים בחייה ובמצבה התעסוקתי.
בגיל 73 נפטרה ממפרצת באבי העורקים בביתה של בתה בהאורטאון, פנסילבניה.
הלן ברדפורד תומפסון נולדה באנגלווד, פרוור של שיקגו, אילינוי.
אביה, דייוויד וואלאס תומפסון, היה מוכר נעליים וממציא, אשר ייצר כלים כגון: אזעקות, תרמוסטט לוויסות חום עבור תנור פחם ומכשיר מיון אותיות.
אמה, איזבלה פרקינס פקסון תומפסון, הייתה מיסיונרית פעילה בתקופה שבה לא היה מקובל שלנשים יהיו עיסוקים מחוץ לבית.
היא הייתה השנייה מבין שלוש בנות.
למרות שהוריהן מימנו את החינוך שלהן, אחותה הגדולה ג'יין נאלצה לעזוב את אוניברסיטת מישיגן לאחר שנה אחת בשל הנטל הכלכלי.
וולי הייתה מדורגת כתלמידה הראשונה בכיתתה בבית הספר התיכון אנגלווד ב-1893, ונשאה נאום בטקס הסיום שכותרתו "ההתקדמות לקראת חופש אינדיבידואלי בעזרת ההמצאה", אשר שיקף את עמדתה לפיה מדע תורם להתפתחות חברתית.
וולי שאפה להיות מורה, קיבלה מלגה באוניברסיטת שיקגו והצליחה ללמוד באוניברסיטה בעודה גרה בבית.
מורס משער שמשפחתה של וולי הושפעה מהפאניקה של 1893 וייתכן שוולי לא הייתה מסוגלת להשלים את התואר שלה ללא המלגה.
וולי הצטרפה למחלקה לפילוסופיה, פסיכולוגיה ופדגוגיה.
למרות שהמקצוע העיקרי שלה היה פילוסופיה, היא למדה גם נוירולוגיה ופסיכולוגיה ובפרט פסיכולוגיה אמפירית.
וולי למדה קורסים עם ג'יימס רולנד אנג'ל, ג'ון דיואי, ג'ורג' הרברט מיד, הנרי הרברט דונלדסון וג'יימס היידן טאפט.
בשנתה הראשונה הוצעו לה מלגות בפיזיקה ובפסיכולוגיה על ידי האוניברסיטה, והיא בחרה במלגת פסיכולוגיה.
עם סיום התואר הראשון שלה ב-1897, הוענקה לוולי מלגה לתואר שני בפסיכולוגיה בהנחיית אנג'ל.
היא פרסמה מאמרים בפסיכולוגיה, פילוסופיה ונוירולוגיה במהלך לימודיה לתואר שני בעידודו של אנג'ל.
וולי סיימה את לימודיה בהצטיינות, הגישה דוקטורט בשנת 1900. שנתיים לאחר מכן, עבודתה זכתה לשבחים מג'ון ב.
במאה ה-20, לנשים וגברים שסיימו דוקטורט היו סיכויים זהים להתקבל לארגונים מקצועיים כמו APA, אך מעמדן התעסוקתי של נשים היה נמוך יותר.
תרומותיהן של נשים באקדמיה היו מעטות יותר באופן משמעותי והיה להן קשה להשיג משרות באקדמיה, במיוחד לנשים נשואות.
עם סיום הדוקטורט שלה, הוכרה וולי על ידי איגוד בוגרי המכללות וזכתה למלגה אירופית.
היא למדה אצל קרל סטמפף וארתור קוניג בברלין, ואחר כך אצל אדוארד טולוז ופייר ז'נה בסורבון.
בהנחייתו של אנג'ל, עבודת הדוקטורט של וולי חקרה את הביצועים של 25 גברים ו-25 סטודנטיות באוניברסיטה מבחינת "יכולת מוטורית, חושי עור ושרירים, טעם וריח, שמיעה, ראייה, יכולות אינטלקטואליות ותהליכים רגשיים".
התזה נקראה "נורמות פסיכולוגיות אצל גברים ונשים", וקראה תיגר על הסטנדרטים החברתיים של אותה תקופה.זה היה מחקר הניסוי הגדול הראשון שהשווה את תכונות מנטליות של גברים ונשים.
וולי השוותה את התפלגות הציונים בכל מבחן בין המינים, במקום להתייחס לציון הממוצע של כל המשתתפים.
התוצאות תמכו בכך שגברים מצליחים יותר בממוצע במבחני מיומנויות מוטוריות, בעוד שנשים טובות יותר בהבחנה חושית עדינה; נשים היו מיומנות יותר במשימות זיכרון ואסוציאציות בתוך פקולטות אינטלקטואליות, בעוד שלגברים היה יתרון במבחני כושר המצאה.
וולי תיאר את ההבדלים בין המינים כמאפיינים שהיו מועילים ביותר מבחינה אבולוציונית לרבייה מינית.
מאוחר יותר פרסמה הלן וולי את עבודת הגמר שלה ב-The Mental Traits of Sex, שם נמתחה ביקורת על עבודתה ונטען שהנשים במדגם שלה אינן ייצוג מדויק של המין הנשי באופן כללי.
כמו כן נטען שנשים בקולג' וגברים בקולג' לא ניתנים להשוואה מכיוון שנשים אשר מגיעות ללימודי קולג' הן בדרך כלל בעלות האינטליגנציה הגבוהה ביותר במשפחותיהן ו/או מונעות על ידי שאפתנות חזקה במיוחד, בעוד שגברים שמגיעים ללמוד בקולג' הולכים בדרך כלל במסלול רגיל.
זו הייתה ההשקפה הסטריאוטיפית לגבי נשים משכילות בתחילת המאה ה-20. עם זאת, מעמד חדש של נשים משכילות באוניברסיטאות החל להשתלב בתחומי המדעים ומדעי החברה ויישמו את מומחיותן בנושאים חברתיים ופוליטיים של אותה תקופה.
וולי הכירה את בעלה, פול גרהרד וולי, באוניברסיטה כאשר הייתה בשנת הלימודים האחרונה ופול סיים לימודי רפואה בשיקגו.
זמן קצר לאחר היכרותם התארסו ונותרו מאורסים במשך שמונה שנים שבמהלכן סיימו שניהם את הכשרתם המקצועית.
לאחר שסיימו את לימודי התואר הראשון, הוצעה לוולי מלגה לתואר שני והיא נשארה בשיקגו בזמן שפול עזב להתמחות באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
לאחר שעבדה במסצ'וסטס במשך ארבע שנים, וולי עזבה את עבודתה ועברה ליפן שם פול עבד כאפידמיולוג.
זמן קצר לאחר מכן עברו לפיליפינים שם פול ניהל מעבדה.
בפיליפינים, וולי החלה לעבוד עבור הלשכה לחינוך, וערכה מחקר על חינוך בתקופת הילדות אשר בדק מהן השנים הטובות ביותר ללמידה.
בזמן שעסקה בפרויקט זה, פול עבד בסיאם (כיום תאילנד) בתחום בריאות הציבור וייצור חיסונים נגד אבעבועות שחורות ואנתרקס.
הלן הצטרפה לפול לאחר שהפרויקט שלה הסתיים.
כשוולי נכנסה להריון, חזרה לבית מתוך דאגה לבריאותה ולבריאות התינוק.
בחודש השישי להריונה, וולי הפליגה לחוף המערבי, ומשם נסעה ברכבת חזרה לבית הוריה, והגיעה בקושי שישה שבועות לפני שבתה הראשונה, אלינור פקסון וולי, נולדה ב-26 באוגוסט 1907. לידתה של אלינור עוררה את התעניינותה של וולי בפסיכולוגיה התפתחותית.
לאחר שבילתה שנה באומהה נברסקה, המשפחה עברה לסינסינטי.
פול החל ללמד בבית הספר לרפואה, ואילו וולי הייתה מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת סינסינטי.
בתקופת מגוריהם בסינסינטי, וולי ופול התרחקו.
בסופו של דבר פול קיבל משרה בדטרויט בניהול מעבדת בדיקות רפואיות, וולי עזבה את סינסינטי ב-1921 כדי לעבור עם פול לדטרויט.
בשנת 1924, פול נדבק בשחפת מעבודתו במעבדה ויצא לבית הבראה בפסדינה, קליפורניה.
פול הגיש בקשה לגירושין מהלן ב-1927 ותכנן להינשא למילי תומפסון (ללא קשר משפחתי) הוא נפטר ב-1932. הלן וולי נפטרה מדימום מוחי בהיותה בת 73, בפנסילבניה בערב חג המולד בשנת 1947.
הלן וולי הייתה חלוצה ביישום מעשי של עקרונות פסיכולוגיים התפתחותיים.
כמנהלת הלשכה המקצועית של סינסינטי, החל משנת 1911, תרמה להבנת גורמים משפיעים בהתפתחות הפיזית והנפשית של מתבגרים.
לשכת המקצוע הייתה אחראית על הנפקת "תעודות עבודה" לילדים בגילאי 14 עד 16 ולכן סיפקה מאגר מידע רחב לוולי עבור המחקר שלה.
וולי שאפה לייצר מבחני אינטליגנציה המתאימים למתבגרים ונורמות סטטיסטיות שילוו מבחנים כאלה, וכן לבחון את הקשר הפוטנציאלי בין המבחן לאיכות עבודה.
וולי השוותה את הביצועים של נבדקים בני 14 שהועסקו בעבודה לביצועים של נבדקים הלומדים בקביעות בכיתות בית ספר במשך ארבע שנים.
לאחר ניתוח נתונים בשיתוף עם העוזרת שלה, שרלוט פרוזה פישר, וולי לא מצאה סימוכין למבחנים הקוגניטיביים שלה; יחד עם זאת, הפרויקט שלה הגביר את המודעות לתועלת של פסיכולוגיה ניסויית בקידום החינוך הציבורי ומדיניות חינוכית.
תוצאות המחקר פורסמו בשנת 1926 תחת השם "מחקר ניסיוני של ילדים בעבודה ובבית הספר בין הגילאים ארבע עשרה עד שמונה עשרה שנים".
לשכת המקצוע החלה לבצע בחינות לילדים לצורך ביצוע שיבוץ כיתתי.
וולי היא האישה הראשונה והפסיכולוגית הראשונה שהתמנתה לנשיאת האגודה הלאומית להדרכה מקצועית ב-1921.
כאשר עברה בעקבות בעלה למישיגן, וולי קיבלה משרה כפסיכולוגית ועוזרת מנהל בבית הספר מריל-פאלמר בשנת 1921. בית הספר מריל-פאלמר היה גן ילדים שהציע הכשרה לעיסוק בטיפול בילדים.
בית הספר גם יזם מחקרים בנושא התפתחות הילד והיה אחד מבתי הספר המעבדתיים הראשונים בארצות הברית.
למרות שעבודתה הניסיונית של וולי במסגרת בית הספר הייתה מוגבלת, היא אפשרה לה להתמקד במחקרה בילדים בגיל צעיר יותר.
היא לקחה חלק בכינון סולם מריל-פלמר, שהוא מבחן אינטליגנציה לילדים אשר נעשה בו שימוש בגני ילדים, מרפאות, בתי יתומים וסוגים שונים של מחקר.
יתרה מכך, היא הביעה חשד לגבי תקפותן של בדיקות קוגניטיביות בקרב ילדים צעירים והדגישה את חשיבותם של גורמים סביבתיים בהתפתחות IQ בגילאים כאלה.
במאי 1925 קיבלה הלן וולי הצעה להיות מנהלת במכון לחקר רווחת הילד במכללת המורים, אוניברסיטת קולומביה.
וולי הפכה לאישה היחידה באותה תקופה שניהלה מרכז מחקר יוקרתי.
כדי לאפשר מעבר הדרגתי מתפקידה בבית הספר מריל-פאלמר לתפקידה החדש במכללת המורים, נסעה וולי בין דטרויט לניו יורק מינואר עד יוני 1926. באפריל 1926 החלה ביקורת מחברים ועמיתים לעבודתה לגבי מוסר העבודה שלה.
מנהל אנדרטת לורה ספלמן רוקפלר, לורנס ק.
פרנק, ראיין את דיקן מכללת המורים, ג'יימס ראסל, שכתב על כך במזכר:
בסוף מאי התגלה אצלה גידול בבטן שבגינו נאלצה לעבור כריתת תוספתן וכריתת רחם.
במהלך הטיפול, מכללת המורים שילמה לה משכורת וגם עבור הוצאות רפואיות.
למרות בעיות הבריאות שלה, וולי עברה רשמית לניו יורק בספטמבר 1926 ופתחה שני גני ילדים בתוך מכללת המורים למטרת לימוד חינוך לגיל הרך.
היא שכרה כחמש עשרה בוגרות לעבוד תחתיה, והן פיתחו עבודה חדשנית בנושא חינוך לגיל הרך.
מותה של חברתה הקרובה, בס קליבלנד, וגירושיה מפול, היו חלק מגורמים רבים בחייה של וולי שגרמו לחוסר יציבות רגשית.
וולי לקחה חופשה למשך שנה ונסעה לגני ילדים שונים באנגליה, בריסל, וינה וז'נבה כדי ללמוד על חינוך לגיל הרך במדינות אירופה.
היא חזרה לתפקידה באוגוסט 1928 והציגה שני מאמרים בוועידת הקונגרס הבינלאומי לפסיכולוגיה בסתיו 1929.
וולי הופתעה כאשר נתבקשה להתפטר בפברואר 1930 על ידי דין וויליאם ראסל, בנו של דין ראסל הקודם, שהאשים אותה בהיותה מורה גרועה ומנהלת לא כשירה.
הישגיה של וולי בתקופתה במכללת המורים כללו הפיכתה לחוקרת ואקדמאית ידועה בעולם, בעלת פרסומים רבים, ונחשבת לאחת מבכירי פסיכולוגי הילדים באמריקה עד גיל 55. היא חשה שהצהרותיו של דין ראסל אינן נכונות.
הוא ציין קשיים בהוראה שלה, אבל וולי קיבלה הערכות סטודנטים מצוינות, הייתה חוקרת ידועה בינלאומית, ועבודתה ורעיונותיה הם שהפכו את מכללת המורים למפורסמת בחינוך לגיל הרך.
וולי נטרה טינה כלפי דין ראסל, וכתבה מאמר בן 11 עמודים בשם, "הניסיון של הלן טי.
וולי כשכירה במכללת המורים, אוניברסיטת קולומביה, ופיטוריה ממכללת המורים".
דין ראסל השיב לטענותיה על ידי כך שהצביע על שגיאות רבות בתיאוריה במאמר, אשר המחישו את הזיכרון הפגום של וולי.
וולי בילתה את העשור הבא בניסיון למצוא עבודה באקדמיה ללא הצלחה, בשל מיעוט משרות בתקופת השפל הכלכלי, ובשל מיעוט משרות באקדמיה הזמינות עבור נשים.
מחלת הנפש של וולי הביאה לסיום הקריירה שלה ולחוסר הכרה בהישגיה.
ההתמוטטות הנפשית של וולי החלה ככל הנראה בשנת 1927, כאשר בעלה התגרש ממנה.
בנוסף לגירושין, קרו מספר אירועים באותה תקופה שהשפיעו עליה: כריתת רחם וכריתת התוספתן לגידול בבטן, שנה של נסיעות בין מריל-פאלמר למכללת המורים, העבודה החדשה במורה'ס.
קולג', מותה של חברתה, בס קליבלנד, והפרידה מבנותיה.
וולי לקחה חופשה מעבודתה למשך שנה, כדי להתאושש מההתמוטטות שלה.
בפברואר 1927 הועברה לסניטריום ארבע הרוחות בקטונה, ניו יורק, עקב דיכאון קשה וניסיון התאבדות.
הרופא של וולי, צ'ארלס הראשון למברט, ציין שמחלתה של וולי התקדמה כדיכאון רגיל, עם כמה תסמינים הפוכים כמו פעילות יתר, אסרטיביות יתר ודומיננטיות.
למברט לא חשב שוולי צריכה להמשיך בעבודתה כמורה מכיוון שהיא הייתה לא יציבה רגשית וחסרת שליטה עצמית, סבלה מפגיעה בזיכרון ואהבה לעשות דברים בדרכה שלה.
עם זאת, וולי חשבה שהיא החלימה לחלוטין וחזרה לעבוד בסתיו 1928. באופן בלתי צפוי, התבקשה וולי להתפטר ממכללת המורים על ידי דיקן וויליאם ראסל בפברואר 1930 בגלל הוראתה הגרועה והניהול הבלתי כשיר שלה, למרות שהיא הכחישה שיש בעיה באופן עבודתה.
לאחר התפטרותה כתבה לחברה הוותיק אנג'ל וביקשה את עזרתו במציאת עבודה חדשה.
אולם אנג'ל חשב שוולי לא מתאימה לעבוד בגלל מצבה הנפשי.
ב-1930 וולי החלה לכתוב מכתבי תוכחה בנוגע ליחס של דין וויליאם ראסל אליה במכללת המורים.
היא אפילו כתבה מאמר ארוך כדי להביע את כעסה וחוסר שביעות הרצון שלה כלפי ראסל.
עם זאת, המאמר כלל שגיאות רבות בתאריכים וטענות שווא לגבי התפטרותה, המשקפות את הפגיעה בזיכרון שלה.
בינואר 1933, אדולף מאייר, פסיכיאטר של בית החולים ג'ונס הופקינס, דיווח שלוולי הייתה "אובססיה לצדק" בהתייחס להתפטרותה במכללת המורים, במקום דיכאון.
לדברי בתה של וולי, אלינור פקסון וולי, וולי הפכה יותר ויותר פרנואידית, והאשימה את ויליאם ראסל ועדנה ווייט בשכנוע האחרים לא לסייע לה.
האובססיה של וולי המשיכה לגדול עם מחלת הנפש שלה ולא ניתן היה לפתור אותה.
וולי לא הצליחה למצוא עבודה לאחר שפוטרה ממכללת המורים וכך הגיעה הקריירה שלה לסופה.
בשנותיה האחרונות של וולי, היא הפכה להיות תלויה בבתה, אלינור.
ב-24 בדצמבר 1947, וולי נפטרה ממפרצת באבי העורקים בגיל 73 בביתה של אלינור בהאוורטאון, פנסילבניה.
במהלך הקריירה שלה, וולי כתבה ופרסמה שלושה ספרים וכחמישים מאמרים במגוון נושאים.
למרות שרוב עבודותיה היו קשורות לפסיכולוגיה, היא פרסמה כמה מאמרים הקשורים לפילוסופיה ונוירולוגיה כסטודנטית לתואר שני באוניברסיטת שיקגו.
הלנה מריאן ג'וזפסון היא זמרת ופזמונאית שוודית.
היא הזמרת הראשית בלהקת סנדי מושה ושיתפה פעולה עם פר גסלה, רוקסט, ארש וארק ועוד פרויקטים מוזיקליים שוודיים שונים בתור זמרת ליווי.
ג'וזפסון יצאה לסיבוב הופעות עם רוקסט במהלך 2011 – "Neverending World Tour".
בשנת 2015 היא הקליטה אלבום גרסאות כיסוי מסוגת הג'אז בשם Happiness עם השלישייה השוודית קונטור, וכן שיתפה פעולה עם גיטריסט הבס של רוקסט, מגנוס בוריסון, בפרויקט "ג'אז אלקטרוניקה".
ג'וזפסון שיתפה פעולה עם המוזיקאי ארש מספר פעמים ובין להיטיהם נמנים "Broken Angel", "" ו-"Dooset Daram" שזכו להצלחה בין-לאומית.
בשנת 2019 הוציאה ביחד עם ארש את "One Night in Dubai" שהצליח לשחזר את הצלחת שיריהם הקודמים וצבר למעלה מ-125 מיליון צפיות בסך הכול.
הלנה גלזר (נולדה ב־16 באוגוסט 1946) היא פעילה ציונית ישראלית ומנהיגת נשים, המכהנת כנשיאת כבוד של ויצו העולמית ויושבת ראש הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית העולמית.
הלנה גלזר נולדה ב־16 באוגוסט 1946, ברומניה.
עלתה ארצה בשנת 1951. נשואה לעמי גלזר, שהוא פסיכולוג קליני.
מ־1970 גרה גלזר בעיר רמת גן, שם היא פועלת עד היום.
גלזר החלה את פעילותה בויצו בשנת 1971 כמתנדבת.
כבר בשנת 1984 התראיינה לעיתון מעריב על עבודתה ההתנדבותית הנרחבת במשך עשר שנים.
בראיון זה תוארה כ"עובדת בהתנדבות למען ויצו כבר עשר שנים.
יש לה עכשיו פול טיים ג'וב, חינם אין כסף, שכולל נסיעות לסניפים שברחבי הארץ".
במהלך השנים כיהנה בתפקידים מרכזיים בארגון:
יושבת ראש ויצו ישראל יושבת ראש הנהלת ויצו העולמית (1996–2004)
נשיאת ויצו העולמית (2004–2012) – הייתה הנשיאה החמישית בתולדות הארגון
נשיאת כבוד ויצו העולמית (מאז 2012)
במהלך כהונתה כנשיאת ויצו העולמית הובילה יוזמות לקידום מעמד הנשים והגברת המודעות לאלימות במשפחה, תוך הקמת מרכזים למניעת אלימות במשפחה ומעונות יום ברחבי הארץ.
ב־1996 נבחרה גלזר ליו"ר המגזר הלאומי להתנדבות ולמלכ"רים, ונבחרה מחדש לשתי קדנציות נוספות.
ב־2010 נבחרה גלזר פה אחד ליושבת ראש הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית העולמית.
בכך הייתה האישה הראשונה והנציגת הארגונים הראשונה שמילאה תפקיד זה.
במסגרת תפקידה הובילה מדיניות מתואמת של ההסתדרות עם מוסדות יהודיים ברחבי העולם.
גלזר משמשת כחברה בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית לארץ ישראל, כסגנית נשיא הקונגרס היהודי העולמי, וכחברה במועצה הציבורית להנצחת הרצל.
גלזר השתתפה כחלק ממשלחות ישראל לוועידות האו"ם בנושא מעמד האישה.
ב־1994 שימשה כחברה במשלחת הישראלית לוועדה ה־38 של האו"ם על מצב הנשים בניו יורק.
כמו כן השתתפה בוועידת הנשים הרביעית של האו"ם בבייג'ינג ב־1995 בראשות משלחת ויצו.
ב־1995 ארגנה ויצו ישראל תחת הנהגתה של גלזר הפגנה המונית של ארגוני נשים בתל אביב כדי להתריע בפני הציבור על עלייה במספר מקרי הרצח של בני זוג.
הקמת מרכזים למניעת אלימות במשפחה
ב־1994 הקימה ויצו תחת הנהגתה של גלזר את "מרכז הלנה גלזר לטיפול ומניעת אלימות במשפחה" ברמת גן – המרכז הראשון מסוגו שהוקם בישראל על ידי ויצו.
המרכז פועל בשיתוף עיריית רמת גן ומשרד הרווחה, ומטפל במאות משפחות מדי שנה.
כמו כן הוקם מרכז דומה בירושלים באותה תקופה.
ב־2021 העניקה לה עיריית רמת גן את תואר יקירת העיר על תרומתה הענפה למעגלי הקהילה המקומיים והלאומיים.
הנימוק לבחירתה: "בזכות פעילותה ותרומתה הענפה הן במישור המקומי והן במישור ארצי, בזכות ביצוע מגוון נרחב של תפקידים בכירים בהתנדבות למען הקהילה ובזכות שנים של קידום והעצמה של מעמד האישה בישראל ובעולם".
גלזר פעלה במסגרות בינלאומיות לקידום מעמד הנשים וזכתה להכרה על פועלה, כולל חברות בהנהלת הארגון הבינלאומי לנשים (IAW)"
הלנה דאלי (נולדה ב-1962) היא פוליטיקאית מלטזית.
דאלי נולדה בעיר זאבר שבמלטה, היא נכנסה לפוליטיקה כשהחלה לעבוד עם מנהיג הלייבור דום מינטוף, ב-1996 נבחרה לפרלמנט והתמנתה למזכירה הפרלמנטרית לזכויות נשים במשרד ראש הממשלה, בחמש הבחירות שלאחר מכן היא נבחרה מחדש, מה שעושה אותה למקום השני כאישה הנבחרת ביותר בהיסטוריה הפוליטית של מלטה.
במסגרת פעילותה הפוליטית היא הגישה הצעת חוק הבאה להעניק רגולציה לטיפול בילדים במגזר הציבורי ובמגזר הפרטי.
היא סייעה בניסוח הצעת חוק לשוויון מגדרי בסיוע סוכנות הפיתוח של האו"ם.
היא גם השיקה את הספר הלבן הראשון של מלטה בנושא אלימות במשפחה.
היא כיהנה כשרת הדיאלוג החברתי, ענייני הצרכן וחירויות האזרח.
תחת הנהגתה, ממשלת מלטה הציגה מדיניות ומספר חוקים לחיזוק נושאי השוויון וזכויות האדם, כולל חוק איגודים אזרחיים וכן הרחבת ההגנות נגד אפליה בחוקה המלטזית כך שתכסה את עילות זהות מגדרית ונטייה מינית.
היא בעלת תואר בסוציולוגיה פוליטית מטעם אוניברסיטת נוטינגהאם, היא מרצה בנושאי סוציולוגיה פוליטית, מדיניות ציבורית וסוציולוגיה של המשפט באוניברסיטת מלטה.
הלנה פפאריזו היא זמרת ופזמונאית יוונייה-שוודית, זוכת תחרות האירוויזיון 2005.
פפאריזו נולדה וגדלה בגטבורג שבשוודיה להורים יוונים, ועל כן דוברת שוודית ואת השפות הרשמיות של מדינות סקנדינביה.
היא עברה ליוון בשנות העשרים לחייה, שם הקימה את ההרכב "אנטיק".
הרכב זה ייצג את יוון באירוויזיון 2001 שנערך בדנמרק עם השיר "I Would Die for You".
בסוף השנה הוציאה פפאריזו סינגל סולו ראשון (Anapantites Klisis) שהצליח מאוד ביוון.
באביב 2004 הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה Protereotita.
כמה משירי האלבום הפכו להיטים במצעדי יוון.
מכירות האלבום התגברו בעקבות זכייתה של פפאריזו באירוויזיון (להלן) והוא הגיע למעמד אלבום פלטינה כפול.
בשנת 2005 נבחרה פפאריזו לייצג את יוון בשנית בתחרות האירוויזיון.
באירוויזיון 2005 שנערך בקייב התמודדה הלנה עם השיר "My Number One" (מספר אחת שלי).
את מילות השיר באנגלית כתבו כריסטוס דנטיס ונטליה גרמאנו.
הווידאו-קליפ של השיר צולם בכל רחבי אירופה.
בתחרות עצמה זכתה הלנה במקום הראשון עם 230 נקודות.
היה זה ניצחונה הראשון של יוון בתחרות, ובעקבותיו נערכה תחרות האירוויזיון ביוון, לראשונה בתולדותיה, בשנת 2006. בעקבות הזכייה הפכה פפאריזו לכוכבת בינלאומית.
בשנת 2014 השתתפה פפאריזו במלודיפסטיבלן 2014, תחרות הקדם-אירוויזיון השוודית, והתחרתה בה עם השיר Survivor.
השיר הגיע לשלב גלגל ההצלה, ומשם עלה לגמר וסיים במקום הרביעי.
הלנה הייתה אמורה לייצג את קפריסין באירוויזיון 2018 עם השיר Fuego וגם הקליטה את הביצוע שלה לשיר, אך החליטה לוותר על ייצוג קפריסין באירוויזיון, והשיר הועבר לזמרת אלני פוריירה.
הלנה חצקלס נולדה בקובנה שבאימפריה הרוסית (בתחומי ליטא של ימינו), זכתה להשכלה בעיר, וסיימה בה את הגימנסיה לבנות.
יצאה לסנקט פטרבורג להשלמת לימודיה באוניברסיטה, ושם הצטרפה לתנועת "הבונד".
היא שמרה אמונים כל חייה לרעיונות ה"בונד".
תחת שמה המחתרתי "רחל", חצקלס הפכה לפעילה ניידת של התנועה ונסעה מעיר לעיר לארגן יהודים צעירים לתנועה המהפכנית.
בשנת 1905 עברה חצקלס מקובנה לווילנה, לאחר שהשתחררה מתקופת מאסר שנגזרה עליה בשל פעילותה בבונד.
בווילנה התמסרה להקמת רשת חינוך יהודית של בתי ספר עממיים, לימדה בבתי הספר הללו וניהלה גימנסיה לבנות.
בעשור השנים שבין 1920 לשנת 1930 יצא שמה כמחנכת מעולה, המחנכת ברוח המהפכה, והיא גם השתתפה בעריכת כתב עת יידישאי פדגוגי, ברוח ה"בונד" והמשטר הסובייטי.
גם פעילותה כמורה מדריכה ומנהלת בסמינר למורים יהודים בווילנה הייתה מוקדשת לניסיון להשתלב בעולם המהפכה הרוסית.
חצקלס יצאה לסיור בכמה מארצות אירופה בראשית שנות ה-40. במסעה הגיעה גם לארץ ישראל, ביקרה בכמה מוסדות לימוד והתעמתה עם החינוך הציוני.
עם הפלישה הנאצית לפולין וההסכם בין הסובייטים לנאצים, נמלטה הלנה חצקלס עם משפחתה למרכז אסיה.
לאחר הניצחון הסובייטי שבה לווילנה בשנת 1945, והתמסרה לשיקום והצלת שרידי החינוך היהודי בעיר ובליטא.
היא הקימה, בין השאר, מעונות לילדים יהודיים שהוריהם נספו בשואה.
בשנת 1947 זכתה הלנה חצקלס בעיטור הסובייטי הנכבד "אות לנין", ובהוקרת המשטר.
היא הטביעה את חותמה על חינוך הילדים היהודים בברית המועצות, והייתה לאחת המעצבות של מערכת החינוך היידישיסטית הנאמנה ללא גבול למשטר.
חצקלס פרסמה קרוב לעשרים כרכים ביידיש: סיפורים, ספרי לימוד ותרגומים של סופרי אירופה.
בין השאר תרגמה מיצירתם של הקטור מלו, לוסי פיץ'-פרקינס, ארווין סטיפנסון, פייר ז'יל סטאל, ואחרים.
לעברית לא תורגם שום ספר מספריה.
חצקלס נפטרה בגיל 90 בקובנה.
הֶלֵנָה כגן (25 בספטמבר 1889 – 21 באוגוסט 1978) הייתה רופאת ילדים ישראלית - האישה הראשונה בארץ ישראל במקצוע זה, פעילה חברתית ומראשי ויצו.
לאורך השנים טיפלה כגן וריפאה דורות של ילדים יהודים, נוצרים ומוסלמים.
נולדה בשנת 1889 בעיר טשקנט שבאוזבקיסטן (אז בתחומי האימפריה הרוסית), למרים ומשה כגן.
אביה היה כימאי שנשלח לטשקנט כדי להקים ולפקח על מפעלים לייצור זכוכית.
ב-1905 נסעה לשווייץ ללמוד פסנתר בקונסרבטוריון.
באותו זמן החלה ללמוד רפואה, תחילה בלימודי חוץ, ולאחר מכן בלימודים מן המניין.
ב-1910, בהיותה בת 21, השלימה את לימודי הרפואה באוניברסיטת ברן והתמחתה ברפואת ילדים.
ב-1914 עלתה כגן לארץ ישראל יחד עם אמהּ.
תחילה גרו ביפו ובתל אביב, ואחר כך עברו לירושלים, לבית ברחוב הנביאים סמוך למאה שערים.
כגן פתחה מרפאה בביתה בירושלים, והייתה לרופאת הילדים הראשונה בארץ.
היא גרה באותו בית כל ימיה.
רופא העירייה של ירושלים, ד"ר כמאל ביי אל חוסייני, קרוב משפחה של המופתי הירושלמי, הנפיק לאמה של כגן תעודה שאסור לה לנסוע עקב סיבות בריאות.
בזכות טענה רפואית זו הצליחה כגן להישאר בירושלים בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, כשללא מסמך זה הייתה מגורשת עם אמה לרוסיה.
בנוסף, נתן לה אל חוסייני הלוואה של 100 נפוליאונים למשך שמונה חודשים.
ההלוואה נעשתה בצורת בקשה שכגן תשמור לו על הכסף.
ב-1936 נישאה כגן לאמיל האוזר, כנר מחונן, שהקים את הקונסרבטוריון למוזיקה בירושלים ב-1933. הוא גם ניהל את הקונסרבטוריון בשנותיו הראשונות, והלנה עצמה נשאה בתפקיד של כבוד במוסד זה בין 1938–1946. ביתם של הזוג היווה מרכז למוזיקה ותרבות, ומקום מפגש למנהיגים ציוניים.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הרשויות לא התירו לכגן לעבוד כרופאה.
בין 1914–1916 היא עבדה כאחות בבית החולים העירוני.
כמו כן היא הכשירה בתקופה זו נערות יהודיות וערביות לעבודה כאחיות.
היא גם עבדה עם אחיות ציבור שנשלחו על ידי ההסתדרות הציונית הדסה (הסתדרות הנשים הציוניות באמריקה) להקמת תוכנית מלווה לטיפול באם וביילוד.
בקיץ 1914, לפני כניסת טורקיה למלחמת העולם הראשונה, באו לארץ קצינים גרמנים כדי לסייע לטורקים במלחמתם נגד הבריטים במצרים; לשם כך גויסו לשירות צבאי רוב הרופאים היהודים, ובירושלים נשארו לפעול הרופאות הלנה כגן ומרים נופך.
כגן המשיכה להעניק טיפולים רפואיים מביתה, וסייעה לפתור בעיות תת-תזונה אצל תינוקות.
היא השיגה פרה, ונתנה את החלב לילדים חולים שהגיעו למרפאתה.
עם השנים רכשה כגן את אמון הקהילות היהודית והערבית, חרף היותה אישה, צעירה וחסרת ניסיון.ב-1917 גויס ד"ר אלברט טיכו לצבא הטורקי-גרמני-אוסטרי, כקצין מילואים וכרופא עיניים, ושירת תקופה של כשנתיים בדמשק.
בתקופה זו העביר את מרפאתו ואת הציוד שבה לידי כגן.
היא הפכה את בית החולים לבית החולים היהודי הראשון בארץ ישראל לטיפול בילדים, באמצעות תקציב דל שקיבלה מ'המשרד הארצישראלי'.
ב-1919 עבר בית החולים לילדים לבית החולים מאיר רוטשילד (גלגולו הראשון של מרכז רפואי הדסה).
כגן ניהלה את מחלקת הילדים עד 1925. במקביל המשיכה לקבל ילדים חולים אצלה בבית, וייסדה מרפאות טיפת חלב מטעם ויצו, הראשונה שבהן ברובע היהודי ב-1921. במרפאות טיפת חלב היא נתנה הדרכה לאימהות כיצד לטפל בילדיהן, על רקע קשיי החיים בירושלים.
כגן הקימה את מחלקת הילדים בארגון ויצו, עמדה בראש המחלקה עד 1966, והייתה חברת הנהלת ויצו העולמי.
ב-1924 הקימה כגן בית יתומים בשכונת שערי חסד, והייתה המנהלת הרפואית במקום.
ב-1925 התחילה לעבוד גם במעון לילדים ערבים בעיר העתיקה - שם הייתה המנהלת הרפואית עד 1948, כשנאסר על היהודים להיכנס לחלק זה של העיר.
ב-1936 היא הקימה את מחלקת הילדים בבית החולים ביקור חולים, אותה ניהלה עד שנת 1975 (ב-1962 נקראה על שמה מחלקת הילדים החדשה שנפתחה בבית החולים).
בשנות ה-30 הייתה חברת הוועד הלאומי מטעם הציונים הכלליים.
במהלך המצור על ירושלים במלחמת העצמאות מונתה כגן לאחראית של המחלקה הרפואית בקהילה היהודית בירושלים, ודאגה לכל המרפאות והמערכות התברואתיות בעיר.
עבודתה כללה גם טיפול בפליטים מהשכונות הערביות.
היא לקחה תינוקות רבים מאזורי סיכון, ושיכנה אותם בבית התינוקות של ויצו, שנוסד ביוזמתה.
ב-1937 מונתה כחברה בוועד המנהל של האוניברסיטה העברית בירושלים; ב-1965 מונתה לסגן יו"ר הוועד.
כגן הייתה פעילה בארגון רפואת הילדים של ירושלים, בתקופת המנדט, ושימשה כיו"ר מ-1926 ועד 1943; כן שימשה בתפקיד זה ב-1951 וב-1958. כמו כן, היא הייתה יועצת בענייני רווחת ילדים במשרד הבריאות בין 1953–1956.
עד שנותיה האחרונות המשיכה ד"ר כגן לקבל מטופלים בביתה.
היא נפטרה חשׂוכת ילדים, באוגוסט 1978, בגיל 89; היא נקברה בחלקת אישי ירושלים בהר המנוחות.
גיסתה רחל כהן-כגן (אשת אחיה, הרופא ד"ר נח כהן (כגן)) הייתה פעילה חברתית ופוליטית, חתומה על מגילת העצמאות, חברת הכנסת ויו"ר ויצו ישראל.
1958 – אזרחית כבוד של ירושלים, כהוקרה על מפעליה הרבים למען החברה (האישה הראשונה שזכתה בתואר זה);
1963 – פרס מטעם אוניברסיטת שיקגו על תרומתה לחקר קדחת השיגרון;
1967 – תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים;
1975 – אות הצטיינות מטעם הכנסת במסגרת שנת האישה הבינלאומית;
1975 – פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה, על מפעל חיים בתחום הסעד ועל תרומתה לחינוך המוזיקלי ולחיי המוזיקה בארץ.
הלנה כגן, ראשית דרכי בירושלים, תל אביב: ויצו – הסתדרות עולמית לנשים ציוניות, תשמ"ב.
הלנה (לאה) קלוט-נורדהיים (בהולנדית: Helena Kloot-Nordheim; 1 באוגוסט 1903 – 2 ביולי 1943) הייתה מתעמלת אולימפית יהודייה-הולנדית, אלופה אולימפית (אמסטרדם 1928) בהתעמלות קבוצתית לנשים.
קלוט-נורדהיים נולדה באמסטרדם ב-1903. היא הייתה חברה בנבחרת ההולנדית להתעמלות נשים, שזכתה במדליית הזהב האולימפית באולימפיאדת אמסטרדם, במדליית כסף זכתה נבחרת איטליה ובמדליית ארד נבחרת בריטניה.
הנבחרת כללה חמש נשים יהודיות (סטלה בליץ-אחסטריבה, אנה דרזדן-פולק, יודיק טיימנס-סימונס ואלקה דה לוי), אף המאמן חריט קלירקופר היה יהודי.
אולימפיאדת אמסטרדם הייתה הראשונה בה נכלל מקצוע התעמלות נשים.
קלוט-נורדהיים זכתה במדליית הזהב ביחד עם קבוצתה.
לאחר סיום קריירת ההתעמלות, עבדה נורדהיים כספרית, נישאה לאברהם קלוט, ובשנת 1933 נולדה להם בת בשם רבקה.
ביוני 1943 גורשה עם משפחתה למחנה המעבר וסטרבורק, ולאחר מכן נשלחה לסוביבור שם נספתה, יחד עם בעלה ובתה בת העשר.
מבין חמש החברות היהודיות בנבחרת התעמלות הנשים של הולנד, נספו שתי מתעמלות נוספות (דרזדן-פולק ותמנס-סימונס), וכן המאמן קלירקופר בסוביבור.
הלנה ירלובה (במקור: ילנה יראלובה, ברוסית: Елена Яралова; נולדה ב-9 בדצמבר 1964) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
ירלובה נולדה בקייב, בירת אוקראינה הסובייטית דאז.
חלמה להיות שחקנית מאז היותה בת חמש, כאשר ראתה אישה המופיעה על גבי במה גבוהה בטלוויזיה.
סיימה את בית הספר התיכון במגמת פיזיקה-מתמטיקה, אחרי סיום בית הספר למדה במשך שנתיים באוניברסיטה למשחק בקייב, אחרי כן למדה במכון הגבוה שליד התיאטרון המוסקבאי הלאומי במשך שלוש שנים נוספות וסיימה עם תואר שני.
בתום לימודיה, החל משנת 1987, שיחקה בתיאטרון המפורסם "סוברמניק".
עלתה לישראל ב-1993, ובאותה שנה הצטרפה לתיאטרון "יידישפיל", בו שיחקה עד לשנת 2006 בעשרות מחזות בין היתר בתפקידים הראשיים, ואז הצטרפה לתיאטרון הקאמרי.
במקביל ייסדה בשנת 1997 את תיאטרון "מלנקי" ביחד עם השחקן מיכאל טפליצקי והבמאי איגור ברזין.
ב"מלנקי" שיחקה בהצגות "השד האחרון", "הצגה גנרלית", ו"אי העזים".
ב-1999 השתתפה בהצגה "דון קישוט", אשר שולבה במסגרת הפרויקט הבינלאומי של התיאטרון הגרמני "בוכום שאושפילהאוס".
ירלובה הייתה מנחה בערוץ הישראלי בשפה הרוסית "ישראל פלוס" בתוכנית "לתוך הלילה", בתוכנית "שטח נשי" ששודרה גם בערוץ 2, וב-2002 הנחתה את המופע "מרוסיה באהבה".
כמו כן ירלובה היא מנחה קבועה של התוכנית השנתית "איש השנה" של הערוץ.
בשנת 2002 הייתה מנחה בתוכנית "ארמונות באוויר" ששודרה בערוץ 23.
בקולנוע שיחקה בתפקיד הראשי ב"קדמה", סרטו של עמוס גיתאי, שהוצג לראשונה ב-2003 במסגרת פסטיבל קאן.
כמו כן, שיחקה בשנת 2003 בסרט של איתן גרין "חלומו של הנרי".
ב-2005 שיחקה בסרטו של לאון פרודובסקי "לילה אפל", שזכה בפרסים בפסטיבלים רבים (ביניהם ציונים לשבח בפסטיבל ירושלים ובפסטיבל ונציה) והיה מועמד לאוסקר האמריקאי בקטגוריית הסרטים הקצרים.
ב-2007 שיחקה בסרטו הנוסף של לאון פרודובסקי "בשנה הבאה בטורונטו".
ב-2006 השתתפה בהצגה של התיאטרון הקאמרי "זה הים הגדול" וקיבלה את פרס אברהם בן-יוסף מטעם עיריית תל אביב-יפו על תפקידה.
ב-2008 שיחקה בהצגה "נדנדה בשניים" (פרויקט של א.מ.י).
בשנים 2008–2009 שיחקה בתפקיד הראשי בהצגה של התיאטרון הקאמרי פרי עטה של עדנה מזי"א "היה או לא היה", בה גילמה את דמותה של חנה רובינא, ההצגה מספרת על תל אביב של שנות ה-30 של המאה ה-20 ובמרכזה סיפור אהבתם של חנה רובינא ואלכסנדר פן (אותו משחק יחזקאל לזרוב).
ירלובה היא כלת פרס תיאטרון "שחקנית השנה 2008" על משחקה בהצגה מטעם האקדמיה לתיאטרון.
ב-2009 שיחקה בתפקיד הנשי הראשי בסרטו של לאון פרודובסקי "חמש שעות מפריז".
הסרט זכה בפרס בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
ירלובה היא המציגה בקמפיין בערוץ הרוסי בשם "תו איכות עם הלנה ירלובה".
היא גם מופיעה בקונצרטים ובהם היא שרה ומספרת ביידיש וברוסית.
ב-21 באוקטובר 2009 נפצעה באורח קשה בתאונת דרכים שבה היה מעורב רכב ההסעות שהסיע את שחקני הקאמרי מהופעה בטבריה של ההצגה "היה או לא היה".
יתר השחקנים נפצעו באורח קל ושני בני אדם נהרגו בתאונה זו.
בסוף 2010, אחרי התאוששות מהתאונה, שבה ירלובה לשחק בתיאטרון, במחזה "האריסטוקרטים".
היא מגלמת את דמותה של ורה, ניצולת שואה.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס התיאטרון לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2010.
היא זוכת פרס השרה לקליטת העלייה ע"ש יורי שטרן לשנת 2010.
בשנים 2010–2013 שיחקה בסדרה הקומית "המשרד" ב-yes, עיבוד ישראלי לקומדיה הבריטית המצליחה.
זכתה באות הוקרה על תרומתה לתרבות הישראלית בפסטיבל לימוד ירושלים בשנת 2010.
משמשת הפרזנטורית של קטלוג אקסטרא-סטטוס.
בשנת 2012 החלה לשחק בהצגה "אנשים קשים" פרי עטו של יוסף בר-יוסף, בבימויו של משה נאור, בתיאטרון חיפה, ביחד עם משה איבגי, ח'ליפה נאטור וסלים דאו.
באותה שנה החלה גם לשחק בהצגות השייקספיריות "ריצ'רד השני" (בתפקיד המלכה איזבל) "ריצ'רד השלישי" (בתפקיד המלכה אליזבת) בקאמרי.
בטלוויזיה שיחקה ירלובה גם בסדרה של yes "תא גורדין", בתפקיד דיאנה גורדין, לצד רן דנקר, נטע ריסקין ומוני מושונוב.
בפברואר 2013 זכתה בפרס אנשי העשור מטעם ערוץ 9.
בשנת 2017 החלה לשחק בסדרה "בתולות" בתפקיד תמרה.
ב-2019 החלה לשחק במחזה "הריון" מאת עדנה מזי"א ובבימויו של עמרי ניצן בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2022 שיחקה בסדרה "שעת אפס" של כאן 11. כמו כן, משחקת בסדרת המתח ילדים "הבאר" המשודרת בערוץ "כאן חינוכית", וכן בסדרה "שלי הכובשת" המשודרת גם היא בערוץ זה.
הלנה עמרם (11 באוקטובר 1949 – 3 בדצמבר 2020) הייתה שדכנית ויועצת זוגיות ישראלית שכתבה ספרים בנושא.
הלנה עמרם נולדה בשנת 1949 בקריית חיים.
היא החלה לעסוק בשדכנות בשנת 1968, כששידכה רווקים ורווקות מחוג מכריה.
באמצע שנות ה-70 הקימה חברת היכרויות בשם "צמד".
בשנת 1979 שודרה בתוכנית התחקירים מבט שני כתבת תחקיר על חברת "צמד" בה תלונות של לקוחות על התנהלותה.
עסקיה של עמרם בישראל נפגעו קשות והיא ירדה לארצות הברית, וקבעה את מקום מושבה בניו יורק.
במקביל ניהלה עמרם משפט דיבה בתל אביב נגד הטלוויזיה הישראלית בגין כתבת התחקיר.
בשנת 1984 פסק השופט המחוזי יעקב מלץ לטובת עמרם, והיא זכתה בפיצוי של 23 אלף דולר.
בתוך מספר שנים הקימה עשרות סניפים של "Helena Amram" ברחבי ארצות הברית, וכן בלונדון ובמנצ'סטר שבאנגליה.
היא השתתפה בתוכניות אירוח יוקרתיות (ג'וני קארסון, הרלדו ריברה, טרי ווגן, וזו של אופרה וינפרי), וכתבות על אודותיה הופיעו בכמה ככתבי עת, לטענתה היא הפעילה רשת של עשרות סניפים גם באירופה.
בכתבת תחקיר שערך העיתון וול סטריט ג'ורנל על עסקיה, בספטמבר 1989, דווח כי היא מרוויחה 16 מיליון דולר בשנה אך עשרות לקוחות הגישו תביעות נגדה.
בפברואר 1990 ערכה העיתונאית קוני צ'אנג כתבת תחקיר ברשת CBS על עמרם, שכללה תלונות של לקוחות והאשמות במרמה.
בעקבות הכתבה נפגעו עסקיה של עמרם בארצות הברית בצורה קשה.
בינואר 1992 הורו לה שלטונות מדינת ניו יורק לסגור את עסקי השידוכים ולשלם ללקוחותיה מיליון דולר, לאחר שהורשעה במרמה.
בסוף שנות ה-80 חזרה לפעול בישראל, שבמקביל התנהלו נגדה משפטים של לקוחות מאוכזבים משנים קודמות.
בשנת 1991 שבה גם לגור בישראל, ופתחה שלושה סניפים בחיפה, בירושלים, וברחוב דיזנגוף בתל אביב בעסקי שידוכים.
בשנת 1998 אחד עשר לקוחות תבעו את עמרם.
לטענת התובעים, התחייבה עמרם לסודיות מוחלטת כלפיהם.
עם זאת, הסודיות הופרה, ובמקרים מסוימים העבירה להם עמרם חוות דעת ומידע מגמתיים, הכוללים פרטים בלתי מדויקים על בני או בנות זוג פוטנציאליים.
עמרם מצדה הגישה תבעית דיבה נגד העיתון "מעריב".
לטענתה עסקיה קרסו בעקבות פרסום תחקיר שקרי ב"מעריב", וטענה שהפרסום בא לאחר שסירבה לפרסם מודעות בעיתון.
"מעריב" מצידו הגיש תביעת נגדית.
בסופו של דבר הפסידה במשפט הדיבה.
באוקטובר 1997 הכריזה עמרם על תוכנית להנפיק את חברת השידוכים שבבעלותה, "הלנה-אינטרנשיונל", בבורסה בתל אביב.
לטענתה מחזור ההכנסות השנתי של "הלנה-אינטרנשיונל" היה כ-7 מיליון שקל.
אולם בסוף 1998 כל הסניפים של משרד השידוכים של עמרם נסגרו וכל 50 העובדים במשרדיה פוטרו.
עמרם חזרה לגור ולעסוק בשידוכים בארצות הברית.
בשנת 2002 היא נעצרה יחד עם בעלה איתמר בפלורידה, בחשד שרימו את לקוחותיהם ב־2.7 מיליון דולר והוגש נגדה כתב אישום.
התביעה נסגרה לאחר כשנתיים בהסדר טיעון בו נדרשה לשלם כ-300 אלף דולר ולהפסיק את פעילותה, ללא הודאה באשמה.
בשלהי שנת 2005 פרשה מעסקי השידוכים וחזרה להתגורר באופן קבוע בישראל.
בהמשך הקימה אתר היכרויות באינטרנט.
ב-2016 אמרה בראיון לערוץ 2, בעקבות פוסט שפרסמה בפייסבוק, כי מצבה הכלכלי קשה והיא מחלימה ממחלת הסרטן בה לקתה.
בכתבה הועלתה הטענה שמדובר בתרגיל ביחסי ציבור.
עמרם הוציאה לאור שלושה ספרים: "תחילתה של אהבה", "המפתח לזוגיות המושלמת", ו-"Have I got a match for you".
עמרם הייתה נשואה מאז שנות ה-70 לאיתמר, ולהם שני ילדים.
הלנה כריסטנסן (בדנית: Helena Christensen; נולדה ב-25 בדצמבר 1968) היא דוגמנית וצלמת דנית, בעברה הייתה מלאכית של ויקטוריה'ס סיקרט ומעצבת אופנה.
כריסטנסן נולדה בקופנהגן, דנמרק; אביה דני ואמה פרואנית.
כריסטנסן זכתה בתחרות מיס דנמרק ב-1987 וייצגה את דנמרק בתחרות מיס תבל ב-1988. היא עזבה את ביתה מעט אחרי כן לפריז, על מנת לפתח את קריירת הדוגמנות שלה.
כריסטנסן הופיעה על שערי מגזינים רבים ובפרסומות אופנה רבות בשנות התשעים.
היא דגמנה לקטלוג של ויקטוריה'ס סיקרט והופיעה בפרסומות הטלוויזיה שלהם כאחת מהמלאכיות, לצדן של טיירה בנקס, קארן מולדר, דניאלה פשטובה, רבקה רומיין וסטפני סימור.
היא גם הייתה הפרזנטורית של רבלון קוסמטיקס.
ב-1991 היא כיכבה בוידאו קליפ לשיר "Wicked Game" של כריס אייסק.
הווידאו הוצג אחרי כן בתחרות ה"קליפי הווידאו הסקסיים ביותר בכל הזמנים" של רשת ה-MTV ונבחר למקום רביעי ב"50 רגעי הווידאו הסקסיים ביותר" של רשת VH1 ונבחר למקום 13 בתחרות "100 הווידאו הגדולים ביותר" של VH1.
כריסטנסן חתומה בסוכנויות הדוגמנות "Independent Models" בלונדון, בסוכנות "1/One Management" בעיר ניו יורק ובסוכנות "2pm Model Management" בקופנהגן.
בבעלותה של כריסטנסן חנות עתיקות במנהטן.
והיא מוכרת כמה מבגדיה בחנות של אמה בכריסטיאנסהאוון.
כריסטנסן הייתה מייסדת-שותפה של מגזין "Nylon" והייתה עורכת הקריאיטיב הראשונה שלו ביחד עם היזם האמריקני מיכאל "מיק" ניומן.
היא גם השיקה קולקציית בגדים משלה בשם "Christensen & Sigersen", ביחד עם ידידה מזה שנים רבות לייף סיירסן.
לשניים היה בעבר בוטיק ניו יורק.
כריסטנסן היא גם צלמת, ותמונותיה הופיעו על מגזינים כמו "מארי קלייר" ו"Elle".
תערוכת צילומיה, "A Quiet Story" אותה אצר ג'ים קוק, הציגה לראשונה ברוטרדם ב-2006.
כריסטנסן שהתה באירלנד כדי להשיק את תצוגת האופנה השנייה המיועדת לפרסומת למלחמה בסרטן השד שבה נמכרו עיצובי חולצות טי בלעדיים על מנת לגייס מיליונים למאבק בסרטן השד (מבצע של איגוד הסרטן האירי) ושל "Europa Donna Ireland" כדי לסייע לנשים צעירות שלקו בכך.
לכריסטנסן יש ילד אחד, מינגוס לוסיאן רדוס (נולד ב-13 באוקטובר 1999),
בעודה מנהלת קריירות בצילום ובעיצוב אופנה, כריסטנסן נותרת אמא פעילה למינגוס.
"הוא כל מה שחשוב", היא אומרת.
"הוא החבר הטוב ביותר שלי."
רדוס וכריסטנסן נפרדו ב-2003. היא חיה בעבר עם מייקל האצ'נס, הסולן של INXS לסירוגין במשך ארבע שנים בראשית שנות ה-90.
כריסטנסן מתגוררת במנהטן ולה דירות בקופנהגן ומונקו.
הֶלֵנָה רובינשטיין (בפולנית: Helena Rubinstein; 25 בדצמבר 1872, ראש חודש א' בטבת ה'תרל"א – 1 באפריל 1965, כ"ח אדר אדר ב' ה'תשכ"ה) הייתה תעשיינית קוסמטיקה אמריקאית בת למשפחה יהודיה-פולנית, מייסדת ואפונים של חברת הלנה רובינשטיין, מפעל שבזכותו הייתה לאחת הנשים העשירות בתבל.
נולדה בשם חיה רובינשטיין (Chaja Rubinstein) בעיר קרקוב שבפולין האוסטרית.
רובינשטיין הייתה בתם הבכורה של אוגוסטה גיטה שיינדל זילברפלד רובינשטיין ונפתלי הרץ הורס רובינשטיין, משפחה יהודית ובה שמונה ילדים.
אביה היה חנווני בעיר קרקוב.
הלנה למדה רפואה תקופה קצרה בשווייץ.
בשנת 1896 היגרה רובינשטיין לאוסטרליה, לעיר קולריין שם היה לה דוד חנווני.
היא הגיעה ללא אמצעים כלכליים, עם ידיעה מועטת באנגלית ועם מזוודה ובה קרמים קוסמטיים.
סגנון לבושה האלגנטי ומרקם עור פניה זכה לתשומת לבן של נשות העיר, ועד מהרה מצאה קונים לצנצנות הקרמים שהביאה.
משזיהתה את הדרישה למוצרים, היא החלה ליצרם בעצמה.
המרכיב המרכזי בקרמים היה לנולין, שהיה מצוי בשפע לאחר שהופק כמוצר לוואי במהלך עיבוד צמר כבשים (בעל חיים מאד נפוץ באוסטרליה וחיוני בכלכלתה).
רובינשטיין ביצעה ניסויים שונים כדי להסוות את ריח הכבשים האופייני שנלווה לחומר, ובין השאר השתמשה בלבנדר, קליפות אורן, ופרחי נופריים.
לאחר שהסתכסכה עם דודה, נאלצה לעזוב את ביתו.
היא עבדה תקופה קצרה כמטפלת בחווה, והגיעה לעיר מלבורן שם עבדה כמלצרית.
במלבורן הסכים אחד ממחזריה לממן יצור קרם שרקחה ושיווקה.
הקרם זכה להצלחה מסחרית אדירה.
בתקופה זו רובינשטיין שינתה את שמה הפרטי להלנה, שם שאינו מזוהה כיהודי, וברווחים שגרפה פתחה סלון יופי ברחוב קולינס האופנתי בעיר, כשהיא משווקת את מוצריה בכסות "מדעית" ללקוחות שאת עורן "אבחנה" כמתאים לטיפול שרשמה.
לאור הצלחתה פתחה סלון יופי נוסף בעיר סידני ובתוך חמש שנים פתחה סלון דומה בלונדון.
זאת לאחר שאחותה צ'סקה נטלה את ניהול העסק במלבורן.
בכך יסדה רובינשטיין את אחת מחברות הקוסמטיקה הראשונות בעולם.
הישגיה העסקיים של רובינשטיין היו יוצאי דופן לתקופתם, במיוחד לאור העובדה כי בנקים בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 מיעטו לתת הלוואות לנשים.
עסקיה המשיכו לזכות להצלחה רבה ובשנותיה המאוחרות רתמה את הונה למטרות צדקה בשטחי החינוך, האומנות והבריאות.
רובינשטיין התחתנה בלונדון, בשנת 1908, עם העיתונאי האמריקאי אדוארד ויליאם טיטוס.
הזוג עקר לפריז שם פתחו סלון יופי בשנת 1912. בעלה סייע לרובינשטיין בכתיבת פרסומות ופתח בית הוצאה לאור קטן.
רובינשטיין קיימה מסיבות מפוארות לחברה הגבוהה בפריז וטוותה קשרים עסקיים מועילים.
במסיבות אלה נודעה בחדות לשונה.
באחת מהן פנה שגריר צרפתי שתוי למשוררת האנגליה אדית סיטוול ואחיה, ואמר בארסיות: "Vos ancêtres ont brûlé Jeanne d'Arc".
רובינשטיין, שידיעתה בצרפתית הייתה דלה, ביקשה כי הדברים יתורגמו לה, ולאחר התרגום: "אבותיכם הם ששרפו את ז'אן ד'ארק", הפטירה: "ובכן, מישהו היה צריך לעשות זאת." באירוע אחר פנה אליה מרסל פרוסט ושאל איזה איפור מתאים לדוכסית.
רובינשטיין סילקה אותו מעל פניה בטענה שהוא מסריח מנפתלין.
כשנזכרה באירוע לאחר שנים אמרה: "כיצד הייתי צריכה לדעת שהוא יהיה מפורסם?"
בשנת 1937, כעשרים שנים לאחר שהזוג היגר לארצות הברית, רובינשטיין התגרשה מבעלה טיטוס בתום חיי נישואים מעורערים.
הנסיך היה צעיר מרובינשטיין ב-23 שנים.
רובינשטיין בגאוותה על בעלה החדש, קראה על שמו קו מוצרי קוסמטיקה.
יש שטענו כי אף הנישואים היו בגדר תרגיל שיווקי של רובינשטיין אשר מעתה נקראה בשם הנסיכה הלנה גוריאלי.
על אף עושרה המופלג המשיכה רובינשטיין להתנהל בצנעה בחייה הפרטים, כך למשל הביאה עימה כריך מן הבית למקום עבודתה.
מנגד קנתה בגדי פאר בבתי האופנה היוקרתיים ביותר.
בשנת 1953 יסדה קרן צדקה הנקראת על שמה והמחלקת מענקים למטרות בריאות, מחקר רפואי ושיקום.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עקרה רובינשטיין עם בעלה לניו יורק, שם פתחה בשנת 1915 סלון יופי, שהיה הראשון ברשת סלונים שנפרשה בארצות הברית.
סלון זה סימן את תחילת יריבותה עם אליזבת ארדן תעשיינית קוסמטיקה בולטת אחרת.
רובינשטיין וארדן, אשר הלכו לעולמן בהפרש של 18 חודשים זו מזו, פעלו במרץ כדי לטפס בסולם החברתי.
שתיהן היו מודעות לחשיבות שיווק מוצריהן, על ידי עטיפתם במראה יוקרתי, מדיהן המושכים של הקוסמטיקאיות שעבדו בשירותן, חשיבות קידום מכירות על ידי ידועניות וההשפעה של מחיר המוצר והכסות הפסאודו-מדעית שניתנת לו.
ארדן גם הייתה "גונבת" לרובינשטיין עובדים, עד שרובינשטיין, בצעד שהסתמן יותר אישי ממקצועי, שכרה את שירותיו של בעלה לשעבר של ארדן.
החל משנת 1917 רובינשטיין ייצרה בעצמה את מוצריה ואף שלטה על השיווק הסיטונאי של המוצרים.
בשנת 1928 היא מכרה את עסקיה בארצות הברית לחברת ליהמן ברדרס בסכום של 3.7 מיליון דולר (כ-90 מיליון דולר בערכי ימינו).
לאחר שפרץ השפל הגדול היא קנתה בחזרה את מניות החברה בפחות ממיליון דולר והפכה אותה לחברת ענק, תוך שהיא פותחת סלוני יופי בכתריסר ערים בארצות הברית.
היא פתחה ספא בשדרה החמישית בניו יורק שבה פעלה אף מסעדה, חדר התעמלות, ועל רצפותיה היו שטיחים של הצייר ז'ואן מירו.
בהזמנתה עיצב הצייר סלבדור דאלי קופסת פודרה ואף יצר תמונת פורטרט של רובינשטיין.
לאחר פטירתה נמכרה החברה בשנת 1973 לתאגיד קולגייט-פלמוליב, וב-1988 נמכרה שוב לקבוצת לוריאל הצרפתית.
קרן הצדקה שלה תרמה לקרן התרבות אמריקה-ישראל, ובשנת 1959 תרמה להקמת ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו בתל אביב.
בפברואר 1962, חנכה מפעל של החברה שלה במגדל העמק, לאחר פנייה של שר המסחר והתעשייה פנחס ספיר להשקיע בישראל.
באוגוסט 1962 קיבל המפעל גם אישור לייצא את מוצריו לארצות הים התיכון, אפריקה, פרס והודו.
המפעל הורחב בשנת 1967, והפך שנה אחר כך גם למרכז שיווק והפצה אזורי, והקים מפעל בת בבלגראד שביוגוסלביה.
המפעל עבר לבעלות חברת אסם השקעות בשנת 1982, ובהמשך לבעלות חברת לוריאל.
בתחילת 2022, לאחר 60 שנות פעילות, המפעל במגדל העמק נסגר.
רובינשטיין נפטרה ב-1 באפריל 1965. חלק מעיזבונה, כולל חפצי אמנות אפריקאית ואוסף רהיטים, הוצאו למכירה פומבית בשנת 1966. בשנת 2009 יצא לאקרנים סרט דוקומנטרי בשם "הפודרה והתהילה" (The Powder and the Glory) העוסק ביריבות רבת השנים בין שתי ענקיות תעשיית הקוסמטיקה, רובינשטיין ואליזבת ארדן.
ב-2017 עלה בברודוויי המחזמר War paint, שבחן את יריבותן אך גם את דמויותיהן כנשות עסקים מצליחות.
רובינשטיין נודעה בחדות לשונה ובסיסמאותיה הרבות.
אחת מהן הייתה: "אין נשים מכוערות, רק עצלניות." בסקירת ספר העוסק בה, היא תוארה כ"אישה הראשונה אשר הפכה מולטי-מיליונרית בכוחות עצמה, הישג אותה השיגה בזכות חושיה המחודדים ליחסי ציבור.
היא ידעה כיצד לפרסם - כשהיא עושה שימוש בתדמיות מפחידות לצד פיטפוטים - והציגה לציבור את הרעיון של סוגי עור "בעייתיים".
היא אף הייתה חלוצה בשטח הפסבדו-מדע בשירות השיווק, לבשה חלוק לבן ברבות מפרסומותיה, למרות העובדה שהכשרתה המקצועית היחידה הייתה סיור של חודשיים במוסדות לטיפול בעור באירופה ולימודי רפואה בשווייץ אותם הפסיקה לאחר זמן קצר.
כמו כן, היא ידעה כיצד לתמרן את רמת החרדה של לקוחותיה: אם מכירותיו של מוצר חדש היו נמוכות, היא העלתה את מחירו כדי להעלות את שוויו בעיני הלקוחות."
בשנים 2018–2019 הוצגה התערוכה "הלנה רובינשטיין: הרפתקאות היופי" בין מוזאונים באירופה.
היא הוצגה ב-2018 במוזיאון היהודי בווינה ועברה ב-2019 לפריז.
התערוכה מגוללת באופן כרונולוגי את תולדות חייה של רובינשטיין.
הלנה מאייר, לאחר נישואיה פלקנר פון זוננבורג הייתה סייפת גרמניה ממוצא יהודי.
אלופה אולימפית ואלופת העולם ברומח.
היא ייצגה את גרמניה הנאצית לבקשתם למרות שעזבה את ארצה לארצות הברית בגלל היחס המשפיל כלפי היהודים.
מאייר נחשבת לאחת מ-100 הספורטאיות הגדולות של המאה ה-20.
מאייר נולדה באופנבך על המיין לאב רופא.
בשנת 1924 בהיותה רק בת 13 זכתה בפעם הראשונה שלה באליפות גרמניה ברומח.
מאז היא זכתה באליפות בכל שנה עד שנת 1930 כולל.
בשנת 1928 זכתה מאייר באליפות איטליה הפתוחה בתחרות הרומח האישית.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכתה מאייר במדליית זהב בתחרות הרומח האישית.
במדליית כסף זכתה מיוריאל פרימן מבריטניה ובמדליית ארד זכתה בת ארצה אולגה אולקרס.
היא ניצחה 18 קרבות והפסידה בשניים.
באליפות אירופה בסיף שנערכה בנאפולי, איטליה בשנת 1929 זכתה מאייר במדליית זהב בתחרות הרומח האישית, הייתה זו הפעם הראשונה שתחרות זו נערכת.
באליפות אירופה בסיף שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1931 זכתה מאייר במדליית זהב בתחרות הרומח האישית.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) סיימה מאייר במקום חמישי בתחרות הרומח האישית.
בשנת 1933 היא הוצאה מקבוצתה בשל היותה "חצי יהודיה" (אביה היה יהודי) ולכן אולצה לעזוב את גרמניה לארצות הברית בשל היחס כלפי היהודים.
היא החלה ללמוד עבודה סוציאלית באוניברסיטת דרום קליפורניה.
איגוד האתלטים החובבים בחר להחרים את אולימפיאדת ברלין (1936) בשל היחס המשפיל כלפי היהודים.
כ"מחווה" הציע הוועד האולימפי של גרמניה הנאצית למאייר להצטרף למשלחת הגרמנית לאולימפיאדה שנערכה בברלין, למרות היותה יהודייה (היא הייתה הספורטאית היהודיה היחידה במשלחת).
היא קיבלה את ההזמנה למרות המחאה של הקהילה היהודית בארצות הברית ושל מספר אתלטים יהודים אמריקאים.
במשחקים עצמם היא זכתה במדליית כסף בתחרות הרומח האישית.
במדליית הזהב זכתה אילונה אלק מהונגריה ובמדליית הארד זכתה אלן פרייס מאוסטריה.
בטקס חלוקת המדליות לבשה את המדים הרשמיים שכללו את צלב הקרס והצדיעה במועל יד, כמו שאר ספורטאי גרמניה, לטענתה על מנת להגן על משפחתה (אמה ושני אחיה התגוררו בגרמניה, אביה נפטר בשנת 1931).
התנהגותה עוררה הדים רבים ברחבי העולם והיא ספגה ביקורת נוקבת בעיתונות.
בין המבקרים הבולטים היו הסופר הגולה תומאס מאן.
באליפות העולם הראשונה בסיף שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1937 זכתה מאייר ב-2 מדליות, מדליית זהב בתחרות הרומח האישית ומדליית כסף בתחרות הרומח הקבוצתית.
מייד לאחר האליפות היא היגרה לארצות הברית וקיבלה אזרחות אמריקאית בשנת 1940. משנת 1934 ועד שנת 1946 היא זכתה שמונה פעמים באליפות ארצות הברית ברומח.
באותה העת היא לימדה גרמנית, צרפתית ואיטלקית במילס קולג', באוקלנד, קליפורניה.
בזמן שלמדה באוניברסיטת ברקלי היא לימדה סיף.
בהמשך לימדה מדע המדינה בקולג' בסן פרנסיסקו.
בשנת 1952 התחתנה מאייר עם הברון ארווין פלקנר פון זוננברג וחזרה לגרמניה, למינכן.
בשנת 1953 היא נפטרה מסרטן השד בהיידלברג.
מאייר זכתה 7 פעמים באליפות גרמניה ברומח (1930-1924).
בשנת 1963 זכתה מאייר להכלל בהיכל התהילה האמריקאי של הסייף.
הֶלֶנֶה וַייגֶל הייתה שחקנית יהודייה-גרמנייה ידועה.
וייגל נולדה בווינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בתם של לאופולדינה (שמה לפני הנישואים היה פולאק) וזיגפריד וייגל, עורך דין.
הידוע שבתפקידיה היה אמא קוראז' בהצגה "אמא קוראז' וילדיה".