tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-11 ביולי מנהיגי אירופה דחו את ההחלטה לגבי המשך המגעים עם יוון בטענה שממשלת יוון צריכה להציע צעדי צנע חריפים יותר מאלה הכלולים בהצעה הנוכחית.
ממשלת גרמניה, העבירה לבכירים ביוון הודעה על אולטימטום, לפיו אם הממשלה היוונית לא תיקח על עצמה אחריות לביצוע רפורמות "דרסטיות" יותר מאלה שהוצעו עד כה, אירופה תאפשר ליוון לפשוט את הרגל ויוצע ליוון "משא ומתן מהיר לפסק זמן מגוש האירו".
ב-13 ביולי 2015 הגיעו יוון ונושיה להבנות וחתמו על הסכם סיוע חדש.
ההסכם נתפס על ידי רבים ככניעה משפילה של הממשלה היוונית וכניצחון ללחצים שהפעילו מדינות אירופה בראשות גרמניה.
כך למשל, האקונומיסט תיאר את ההסכם כהסכם כואב ומשפיל שבמסגרתו הסכימה ממשלת יוון לרפורמות שלהן התנגדה.
ההסכם כלל סיוע בסך 86 מיליארד אירו למשך שלוש שנים.
בתמורה יוון התחייבה על המשך צעדי הצנע, כולל רפורמות של מס הערך המוסף, רפורמות בתחום הפנסיה, הסרה של הגנות על מקצועות חופשיים, הקלה של מסחר, הפרטה של מערכת החשמל, רפורמה בשוק העבודה ותוכנית לחיזוק הבנקים.
הממשלה התחייבה גם להציע תוכניות לדה-פוליטיזציה של הארגונים הבירוקרטיים והמנהליים ביוון ולקבל על עצמה את הפיקוח של המוסדות האירופיים.
הממשלה התחייבה גם לבטל כל חקיקה שנעשתה מאז עליית סיריזה לשלטון ושאינה עומדת בהסכמים עם אירופה.
בנוסף, התחייבה הממשלה להקמה של קרן עצמאית שתהיה אחראית על הפרטה של נכסים ציבוריים במטרה לגייס 50 מיליארד אירו בתוך שלוש שנים.
ב-16 ביולי הפרלמנט היווני אישר את חבילת הצנע העשירית, הסבב הראשון של הצעדים הכלולים בתוכנית הסיוע החדשה.
פחות מ-48 שעות מאוחר יותר, ערך ראש הממשלה, ציפראס, חלוקה מחדש של תיקי הממשלה על מנת להיפטר מהפוליטיקאים הרדיקליים יותר במפלגתו.
במקביל, גם הפרלמנט הגרמני החל בהליכים לאישור התוכנית.
ב-22 ביולי הצליח ציפראס להעביר סבב שני של חקיקה שמאשרת את הרפורמות עליהן הוחלט בהסכם עם מדינות אירופה.
ב-14 באוגוסט 2015, הפרלמנט היווני אישר סבב נוסף של צעדי צנע ורפורמות, חבילת הצנע ה-11. אישור הצעדים בפרלמנט אפשר את העברת הכספים הראשונה במסגרת תוכנית הסיוע השלישית.
מרגע ההכרזה על משאל העם ועד היישום של ההסכם החדש, שהושג על אף הצבעת הנגד של העם היווני במשאל העם, זכה המשבר לתגובות רבות ולסיקור נרחב בכל העולם.
התגובות בעולם נעו בין תמיכה ביוון וביקורת כלפי גרמניה - שנתפסה על ידי רבים כמדינה העומדת בראשו של מאמץ לא דמוקרטי להכריע נגד רצון העם היווני וערכי האיחוד האירופי - לבין תמיכה בגרמניה וביקורת על ממשלת יוון החדשה, שנתפסה כמי שפועלת בחוסר אחריות.
ביוון נערכו הפגנות אלימות בהשתתפות ותמיכה של פעילים בינלאומיים (שחלקם אף נעצרו).
בחירות נוספות והמשך הרפורמות ומדיניות הצנע
ראש הממשלה, ציפראס, הצליח להעביר החלטות מעוררות מחלוקת בפרלמנט לאחר החתימה על ההסכם עם מדינות אירופה, אולם ה"מרד" של הגורמים השמאליים יותר במפלגתו הביא לכך שהוא נאלץ להסתמך על תמיכת האופוזיציה, והקואליציה שבראשה הוא עמד לא הייתה יציבה.
בנוסף, ההחלטה להסכים לתנאי תוכנית החילוץ השלישית נתפסה על ידי חלק מאזרחי יוון ככניעה לתכתיבים של גרמניה וכביטול רצון העם שהובע במשאל העם.
בהקשר זה, הכריז אלכסיס ציפראס ב-20 באוגוסט 2015 שהוא מתפטר מראשות הממשלה וכי בחירות כלליות ייערכו ב-20 בספטמבר 2015. סיריזה בראשות ציפראס זכו גם בבחירות אלה - ניצחון שנתפס כאישור של העם להמשך תוכנית החילוץ וצעדי הצנע.
הבחירות הביאו לעיכוב קל ביישום הרפורמות ותוכנית הצנע שיוון נדרשה ליישם על מנת שתוכל ללוות 2 מיליארד אירו מתוך 86 מיליארד האירו שעליהם הוסכם בתוכנית החילוץ השלישית.
ב-12 באוקטובר פרסמה הממשלה שורה של צעדי צנע שבכוונתה לאמץ כחלק מתוכנית החילוץ.
החלק הראשון של צעדי הצנע האלה, המהווים את חבילת הצנע ה-12, אושר בפרלמנט היווני ב-16 באוקטובר.
החלק השני אושר ב-19 בנובמבר 2015. החוק שעבר בנובמבר קבע, בין השאר, שמי שאינו מסוגל להחזיר את ההלוואות על ביתו יאבד את ביתו.
החוק קבע גם מספר הגנות על בעלי בתים, אך הגנות אלה היו רלוונטיות רק לכ-35% מבעלי הבתים המושפעים מהחוק.
לפי הערכות, כ-260,000 בעלי נכסים עם איחורים על תשלום המשכנתה, היו בסכנה של איבוד נכסיהם.
בנוסף הותקנו מיסים חדשים על הימורים ועל יין תוצרת יוון.
המשך צעדי הצנע הביא למחאה של חלק מחברי הפרלמנט.
שני חברי פרלמנט שהתנגדו סולקו מהקואליציה, וכתוצאה מכך הקואליציה נותרה צרה, עם 153 מתוך 300 חברי הפרלמנט.
הבעיות הקואליציוניות שיקפו את המצב הבעייתי שבו היו נתונים ציפראס ומפלגתו סיריזה.
ב-11 בנובמבר 2015, שביתה כללית והפגנות ענק של ארגוני העובדים כוונו לראשונה כנגד סיריזה, שהחברים בארגוני העובדים היו בעבר בסיס התמיכה היציב ביותר שלה.
בנוסף לצורך בסיוע כספי שיאפשר ליוון לשלם את חובותיה ולהמשיך לתפקד, גם מערכת הבנקאות ביוון נזקקה לסיוע, שכן הבנקים איבדו חלק גדול מהונם.
הבנק האירופי המרכזי קבע שההון של ארבעת הבנקים הגדולים ביוון נמוך ב-14.4 מיליארד אירו מההון שנדרש להם על מנת להיות יציבים.
ייצוב ההון של הבנקים נדרש על מנת שיוסרו המגבלות על תנועות ההון במדינה.
בפועל, הלחץ לייצב את הבנקים לפני תום השנה הביא למכירה של מניות הבנקים שיש מי שביקר כמכירת חיסול.
תהליך כלכלי נוסף שהואץ לאחר אישור תוכנית הסיוע השלישית הוא תהליך ההפרטה.
כך למשל, הממשלה החליטה על הפרטה של 14 נמלי תעופה ברחבי יוון, בעסקה ששוויה 1.2 מיליארד אירו.
בשנת 2016 המשיכה ממשלת יוון, בראשות מפלגת סיריזה, ביישום הרפורמות עליהן הוסכם במסגרת חבילת החילוץ השלישית.
הנציבות האירופית פרסמה בנובמבר 2016 תחזית לפיה יוון נמצאת בנקודת מפנה כלכלית וכלכלתה צפויה לצמוח ביתר שאת ב-2017. לעומת זאת, התחזיות של קרן המטבע הבינלאומית היו פסימיות יותר וביטאו חשש מהסיכון שטמון בהשקעות ביוון ומחוסר היציבות של כלכלתה.
ב-2016 הצליחה יוון לעמוד ביעדים הפיסקליים המרכזיים, ובראשם היעד של שמירה על עודף תקציבי; אולם, כלכלת יוון לא הצליחה לצמוח וסיימה את שנת 2016 עם צמיחה שלילית.
חבילת הצנע ה-13 אושרה בפרלמנט היווני ב-8 וב-22 במאי 2016, זאת חרף השביתות וההפגנות הסוערות שליוו את הדיונים לגביה.
במסגרת רפורמה זו הועלה המע"מ על רוב מוצרי צריכה וחלק משירותי התקשורת ל-24%.
העלאת המס אמורה הייתה להביא לתוספת של 1.8 מיליארד אירו בשנה מגביית מיסים.
בנוסף לייקור המס, אישר הפרלמנט היווני חיסכון של 3.6 מיליארד אירו שיושג על ידי קיצוץ בהוצאות הממשלה והעלאה של המס על הכנסה.
החקיקה הביאה גם לרפורמה בתחום הפנסיה.
בעקבות צעדים אלה הסכימו מדינות גוש האירו וקרן המטבע הבינלאומית שיוון עומדת בתנאי הסכם החילוץ והעבירו ליוון 10.3 מיליארד אירו שנועדו לכיסוי חובותיה במשך השנה.
בשנת 2017 הצליחה כלכלת יוון להשיג צמיחה חיובית בשיעור קרוב ל-1.4%.
זו הייתה השנה הראשונה מאז 2007 בה הציגה יוון שיעור צמיחה חיובי משמעותי ובכך היא יצאה באופן רשמי מהמיתון.
דו"חות של קרן המטבע הבינלאומי ושל ארגון ה-OECD ציינו נתון זה לחיוב וקבעו שעל אף האתגרים הרבים שנותרו, נראה כי יוון נמצאת במסלול לחידוש צמיחה גם בשנים הבאות וליציאה מהמשבר.
מעבר לנתוני הצמיחה החיוביים, נתונים אחרים הראו שחלק מהרפורמות שהונהגו במהלך המשבר נושאות פרי.
כך למשל, אחוז התוצר שמקורו ביצוא למדינות אחרות עלה (מ-24% אחוז ב-2008 ל-34% ב-2017), סימן לשיפור התחרותיות של הכלכלה היוונית.
שיעור האבטלה המשיך לרדת והמאזן התקציבי היה חיובי.
למרות נתונים חיוביים אלה, נותרו בפני יוון אתגרים כלכליים רבים.
שיעור היצוא מהתוצר עלה משמעותית, אך נותר הרבה מאחורי השיעור הממוצע במדינות ה-OECD.
שיעור האבטלה ירד אל מתחת ל-20%, אך נותר הגבוה ביותר באירופה.
הממשלה הצליחה להשיג עודף תקציבי, אך החוב נותר עצום ביחס לתוצר.
למרות הרפורמות והשינויים המבניים, הפריון של העובדים ביוון נותר נמוך, המערכת הבנקאית נותרה פגיעה.
ויחס החוב-תוצר של עלה לכ-180% (הגרעון הגבוה ביותר באירופה).
ב-20 באוגוסט 2018, יצאה יוון, כמתוכנן, מחבילת החילוץ השלישית.
משמעות היציאה היא שלראשונה מאז 2010 עברה המדינה לגיוס הון בשווקים ולא נזקקה לסיוע ממדינות אירופה ומקרן המטבע.
הסדר הפיתוח ההדוק (Enhanced Surveillance Framework) הסתיים ב-20 באוגוסט 2022.
מאז אמצע שנות ה-90 יוון החלה בתהליך של רפורמה במבנה של החברות והנכסים הציבוריים.
עיקר הרפורמה לפני המשבר הייתה ביצירה של תאגידים ציבוריים מתוך מטרה לייעל את הפעילות שלהם וליישם בהם עקרונות כלכליים של ניהול ולהפחית את מעורבות המדינה בפעילותם.
התהליך קיבל תאוצה משמעותית בעקבות המשבר הכלכלי.
תוכניות של הפרטה היו חלק מהנסיון לייצב את המשק היווני החל מתוכנית החילוץ הראשונה, והם היו חלק מהדרישות של המוסדות האירופאיים כתנאי למימוש תוכניות החילוץ.
קובעי המדיניות היווניים והאירופאיים שקידמו תהליכים אלה טענו שמעבר לרווחים של הממשלה ממכירה של הנכסים לגופים פרטיים, ההפרטה תביא לעלייה של רווחים ממיסים בטווח הארוך, ייעול של הפעילות הכלכלית, פיתוח תשתיות, עלייה בהשקעות זרות, ולעלייה בתעסוקה.
מנגד, מבקרים של התוכנית טענו שהתהליך יפגע בציבור ובעובדים ויחזק משקיעים פרטיים על חשבון האזרחים.
התנגדות מצד חלק מקובעי המדיניות, ארגוני העובדים, וחלק מהפוליטיקאים, בנוסף למורכבות התהליך ולדעת הקהל העוינת כלפי תהליכי ההפרטה, הובילו לכך שהתקדמות התהליך הייתה איטית מהצפוי לכל אורך המשבר.
ב-2011 כלכלנים של הנציבות האירופית העריכו שהכנסות מהפרטה יגיעו עד 2015 לכ-50 מיליארד אירו.
במציאות, בשנים 2010–2019 המדינה קיבלה הכנסות ישירות מהפרטה בערך של כ-5.5 מיליארד אירו.
ב-2011 הוקמה קרן פיתוח הנכסים של הרפובליקה ההלנית (HRADF) , שמטרתה המרכזית היא למנוע התערבות של הממשלה בתהליך ההפרטה ולהאיץ אותו.
הקרן הפכה בהדרגה למחזיקה בעשרות נכסים ציבוריים, כולל חברות אנרגיה, הספקת חשמל, גז ומים, נמלים ימיים, נמלי תעופה, מסילות רכבת ותאגידים של תחבורה ציבורית, חברות טלקומוניקציה, שירותי דואר, תאגיד השידור היווני, נדל"ן, אצטדיונים ומתקני ספורט ופרויקטים של פיתוח קרקעות.
כחלק מהתנאים לתוכנית החילוץ השלישית, יוון הסכימה להקים גוף חדש שינהל את תהליכי ההפרטה ויפקח על הנכסים והחברות שבבעלות ציבורית.
HRDAF, קרן היציבות הפיננסית (HFSF), קרן נוספת המחזיקה בנכסי נדל"ן ציבוריים (ETAD) וקרן המחזיקה במניות של הממשלה בחברות שונות (EDIS) הפכו לחלק מגוף על הנקרא HCAP במאי 2016. מטרת ההקמה של HCAP הייתה למנוע התערבות ממשלתית בניהול נכסים ציבוריים, להאיץ את תהליך ההפרטה, וליצור מנגנון פיקוח בהשתתפות המוסדות האירופאיים.
בנוסף לדירקטוריון של HCAP הוקמה ועדה מפקחת ששניים מתוך חמשת החברים בה ממונים על ידי המוסדות האירופאיים.
66% מחברת הספקת הגז הטבעי DESFA נמכרו למשקיעים איטלקים, ספרדים ובלגים בתמורה ל-535 מיליון אירו ב-2017.
67% מההחזקות בנמל סלוניקי, הנמל הימי השני בגודלו ביוון, נמכרו ב-2018 לקבוצה גרמנית-צרפתית-קפריסאית בתמורה ל-231.9 מיליון אירו והבטחות להשקעה עתידית.
שווי העסקה האמיתי לפי HRDAF הוא 1.1 מיליארד אירו.
45% מספקית התקשורת הגדולה ביותר ביוון (OTE) נמכרו בהדרגה לדויטשה טלקום הגרמנית החל מ-2008.
51% מרשות נמל פיראוס, הנמל הגדול במדינה, נמכרו לקוסקו (COSCO) שבבעלות ממשלת סין בתמורה ל-280 מיליון אירו ב-2016. קוסקו צפויה להגדיל את החזקותיה בנמל ל-67%.
פראפורט הגרמנית רכשה 14 נמלי תעופה אזוריים ביוון לתקופה של 40 שנה בתמורה ל-1.2 מיליארד אירו והבטחה להשקעה בשדות התעופה.
+נתוני רווחה ושוק העבודה ביוון 2007–2017
משבר בוסניה היה משבר בינלאומי שהחל בשנת 1908 כתוצאה מכך שהאימפריה האוסטרו-הונגרית סיפחה את השטח של בוסניה והרצגובינה.
המשבר היה עלול להביא להתלקחות מלחמה כוללת באירופה אך בסופו של דבר במהלך אביב 1909 הנושא סודר.
למרות הניצחון הדיפלומטי של אוסטרו-הונגריה במקרה זה, תוך עשור מהמשבר האימפריה התפרקה.
בהתאם לסעיף 25 בהסכם שנחתם בעקבות קונגרס ברלין משנת 1878, האימפריה האוסטרו-הונגרית החזיקה את שטחי בוסניה והרצגובינה שהשתחררו משליטת האימפריה העות'מאנית.
אולם חוזה ברלין לא קבע זמן לכיבוש ולא קבע את גורלה הסופי של בוסניה והרצגובינה.
בשנת 1881 הסכימו קיסרי גרמניה ורוסיה שאוסטריה תספח את בוסניה והרצגובינה, אבל בהמשך רוסיה חזרה בה.
סרביה התנגדה לסיפוח מחשש שדבר זה עלול להביא בהמשך לכיבושה על ידי האוסטרים.
באותה תקופה, בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית היו שטחים רבים שמאוכלסים על ידי עמים סלבים, והם היוו כ-60% מאוכלוסיית האימפריה.
בתקופת קיום ברית שלושת הקיסרים ביצוע הסעיף האמור הוקפא, אולם ברגע שהברית התפוררה, החלה הדיפלומטיה האוסטרית לדון באפשרות להוצאת לפועל של הסיפוח האמור.
לסיפוח היו צפויות התנגדויות ממדינות רבות באזור.
בתחילת המאה ה-20 כ-50% מאוכלוסיית בוסניה והרצגובינה היו סרבים, ולכן נושא הסיפוח היה חשוב מאוד לממשל הסרבי.
בשלב ראשון, הגיעו הדיפלומטים האוסטרים להסכם עם איטליה.
הוסכם שהאימפריה האוסטרו-הונגרית לא תתנגד לשליטה איטלקית בלוב ולא תתערב במלחמה בין איטליה לבין האימפריה העות'מאנית על השליטה בלוב.
תוך זמן קצר הושג סיכום עם הסולטאן העות'מאני.
בהתאם להסכם הסולטאן היה אמור לקבל פיצוי בהיקף של 2.5 מיליון פאונד סטרלינג ואוסטריה תאפשר לעות'מאנים להחזיר לעצמם שליטה באזור סנג'ק.
הסכם זה הושג בתיווך וילהלם השני, קיסר גרמניה.
ב-15–16 בספטמבר נערכו פגישות בין שר החוץ האוסטרי, אלויס פון אהרנטל לבין שר החוץ הרוסי, אלכסנדר איזבולסקי.
הסכמה רוסית למהלך הייתה קריטית כי הם היו בני הברית העיקריים של סרביה.
באופן מיידי ממשלות צרפת, בריטניה והאימפריה הרוסית הודיעו שהן אינן מכירות בהסכם ומתנגדות לסיפוח.
ב-5 באוקטובר הצהיר פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה על סיפוח בוסניה והרצגובינה לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בו-זמנית עזבו חילות אוסטריה את מחוז נובי פאזאר שהיה חיץ בין סרביה לבין מונטנגרו והוא עבר לשליטה עות'מאנית.
באותו יום בולגריה הכריזה על עצמאותה מהעות'מאנים.
ב-6 באוקטובר 1908 ממשלות סרביה ומונטנגרו הכריזו גיוס כללי לצבא.
שליטי המדינות היו בדעה שהם צריכים לחלק ביניהם את שטח בוסניה והרצגובינה.
ב-8 באוקטובר האימפריה הגרמנית הודיעה על תמיכה מלאה באוסטרים.
כתוצאה מכך, האוסטרים החלו בריכוז כוחות בגבול עם סרביה.
הדבר היחיד שעצר את המלחמה היה חשש מתגובה חריפה של הרוסים.
מכיוון שסרביה המשיכה בהתחמשות מואצת, הדיפלומטיה האוסטרית פעלה לבידודה בזירה הבינלאומית.
ב-2 במרץ 1909 נציגי האימפריה הרוסית, צרפת, בריטניה, איטליה והאימפריה הגרמנית הפעילו לחץ מתואם על סרביה במטרה שהיא תכיר בסיפוח וכדי למנוע מלחמה כוללת אפשרית.
הרוסים הציעו כינוס ועידה בינלאומית בנושא, אולם יתר המדינות היו בעד ביצוע ההסכמים משנת 1878. ב-10 במרץ 1909 ממשלת סרביה הודיעה שהיא איננה מכירה בסיפוח.
ב-17 במרץ, ממשלת רוסיה הגיעה למסקנה שהמדינה לא מוכנה למלחמה ולכן יש להפעיל לחץ על סרביה.
ב-22 במרץ, השגריר הגרמני בסנקט פטרבורג העביר לשר החוץ הרוסי מסר תקיף לפיו על ממשלת רוסיה להודיע חד-משמעית על עמדתה בנושא ונתן להבין שמלחמה כוללת עומדת בפתח.
למחרת, הצאר ניקולאי השני הודיע שרוסיה מכירה בסיפוח.
בלחץ הרוסים ב-31 במרץ 1909 סרביה הודיעה על כך שגם היא מכירה בסיפוח.
בסרביה ובסנקט פטרבורג ראו בצורה בה הסתיים המשבר הפסד דיפלומטי צורם ("צושימה דיפלומאטית" בהגדרת הרוסים).
היחסים בין רוסיה, סרביה והאימפריה האוסטרו-הונגרית לא שוקמו לעולם.
החיכוכים בין מדינות ההסכמה לבין הברית המשולשת התחזקו.
יחד עם זאת התגלעו גם ויכוחים פנימיים בתוך מדינות ההסכמה בעקבות כך שהרוסים לא קיבלו מצרפת ובריטניה תמיכה מספקת.
בריטניה אומנם ריכזה את הצי שלה באזור אך ככל הנראה חשבה שמלחמה בעיתוי זה אינה רצויה.
שר החוץ הרוסי פוטר מתפקידו ונשלח לכהונת שגריר בפריז.
שר החוץ האוסטרי קיבל הכרה מהקיסר על תרומתו בניהול המשבר.
מלחמת העולם הראשונה החלה בעקבות רצח יורש העצר אוסטרי פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה בסרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה.
משבר בני הערובה בעין אמנאס היה אירוע חטיפה שהחל בשעות הבוקר המוקדמות של 16 בינואר 2013, כאשר כארבעים פעילי טרור איסלמיסטים השתלטו על אתר הגז הטבעי "עין אמנאס" הנמצא במזרח אלג'יריה, תוך כדי הריגת שני עובדים ולקיחת מאות עובדים במתחם כבני ערובה.
בין בני הערובה נכללו כ-130 עובדים זרים מערביים, בהם נורווגים, אמריקנים, אירים, יפנים, צרפתים ובריטים.
לטענת החוטפים, אשר ציינו כי הם משתייכים לקבוצה בשם "בריגדת רעולי הפנים", המתקפה בוצעה כנקמה על תמיכתה של אלג'יריה במתקפה הצבאית הצרפתית נגד המורדים האיסלמיסטים במבצע סרוואל.
החוטפים הגיעו מארצות שונות, בהן מצרים, מאלי, ניג'ר, מאוריטניה, תוניסיה ואלג'יריה עצמה.
2 חוטפים היו אזרחים קנדים.
המשבר החל בשעה 4:30 לפנות בוקר, 16 בינואר 2013. כעשרים חמושים מוסלמים בשלושה כלי רכב השתלטו על אוטובוס שהסיע עובדים לאתר הגז "עין אמנאס" תוך כדי הריגת שני עובדים ולקיחתם של ארבעים ואחד עובדים זרים כבני ערובה, בהם נורווגים, אמריקנים, אירים, יפנים, צרפתים ובריטים.
אתר הגז מופעל על ידי חברת הנפט והגז האלג'יראית "Sonatrach", תאגיד הנפט והגז הבריטי BP וחברת הנפט והגז הנורווגית "Statoil".
לאחר ההשתלטות על האוטובוס עברו החוטפים ובני הערובה למתקן עצמו.
לאחר מכן הודיעו החמושים לרשויות כי הם מלכדו את המתקן בחומרי נפץ, ואיימו לרצוח את בני הערובה במקרה שכוחות הביטחון האלג'יריים ינסו לשחרר את החטופים.
אף על פי כן כוחות הביטחון האלג'יראיים הקיפו את המתקן.
בהמשך, החמושים דרשו שצרפת תשים קץ באופן מיידי לכל פעולותיה הצבאיות נגד המורדים המוסלמים בצפון מאלי בתמורה להבטחת שלומם של בני הערובה.
החוטפים דרשו גם שהרשויות באלג'יריה ישחררו מאה אסירים מוסלמים מבתי הכלא באלג'יר.
למרות זאת, הרשויות באלג'יריה סירבו לנהל משא ומתן עם החוטפים.
בשעות אחר הצהריים של 17 בינואר, במהלך היום השני לחטיפה, תקפו את המתקן שני מסוקים של הצבא האלג'יראי.
על פי הדיווחים בתקשורת, במהלך המתקפה נהרגו 15 חוטפים ובסביבות 34 בני ערובה.
כמו כן, לפי הדיווחים בתקשורת, לפחות 7 בני ערובה נותרו בחיים, בהם שני אמריקנים, שני בלגים, יפני אחד ובריטי אחד.
ב-19 בינואר, במהלך היום הרביעי לחטיפה, פשטו על אתר הגז עין אמנאס כוחות מיוחדים של הצבא האלג'ירי.
לאחר הפשיטה, נספרו 37 בני ערובה שנהרגו מ-8 מדינות שונות (רבים מהם נהרגו במהלך הפשיטה עצמה), 3 שגורלם טרם נודע, וכן 29 פעילי טרור.
685 עובדים אלג'יראים ו-107 זרים שוחררו בתום הפשיטה.
משבר בני הערובה בסידני אירע בין ה-15 בדצמבר ל-16 בדצמבר 2014 כאשר מוסלמי ממוצא איראני, השתלט על בית קפה השייך לרשת לינדט בסידני, אוסטרליה, והחזיק בכמה עשרות אזרחים כבני ערובה.
המוסלמי, מַאן הַרוֹן מוֹניס, שכינה עצמו "שייח' הארון" , היה פליט איראני שהואשם ב-2002 בתקיפה מינית של אישה שהגיעה אליו לקבלת טיפול רוחני, ובסיוע לרצח גרושתו שנה לפני כן.
באותו חודש הודיע מוניס על המרת דתו מהאסלאם השיעי לאסלאם הסוני.
חמישה אזרחים הצליחו לברוח במהלך השתלטות המחבל על המקום.
בני ערובה הוצבו מול הוויטרינות עם ידיים מורמות ובהן שלטים עם כיתובים אסלאמיים אופייניים כגון השהאדה.
המחבל פרסם סרטונים של החטופים כשהם מציגים את דרישותיו.
כוחות משטרה ולוחמה בטרור כיתרו את בית הקפה.
המשבר הסתיים כעבור מספר שעות, לפנות בוקר, בחילופי אש בהם נהרגו מוניס ושניים מבני הערובה, גבר בן 34 ואישה בת 38.
יום לפני הפיגוע פרסם הרון באתר האינטרנט שלו:
משבר ברלין השני היה משבר דיפלומטי מתמשך בין ברית המועצות וארצות הברית שחל בין השנים 1958 ועד 1961, ועסק בזהותה המדינית של ברלין המערבית.
המשבר נפתח בעת שראש ממשלת ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב הכריז על אולטימטום שדורש את הסגת הכוחות המערביים מברלין ואיחודה (כך שתהיה בשליטת גרמניה המזרחית) וכתוצאה ממנו, הוקמה ב-1961 חומת ברלין – אחת מסמלי המלחמה הקרה.
ברלין המערבית כמובלעת בגרמניה המזרחית
לאחר מלחמת העולם השנייה, נשקלו צעדים על ידי המעצמות המנצחות כדי למתן את תוקפנותה של גרמניה.
כוחה הצבאי פוזר לחלוטין, והיא עצמה חולקה בין ארבע המעצמות: ברית המועצות, בריטניה, צרפת וארצות הברית.
שטחיהם הגרמניים של בריטניה, צרפת וארצות הברית התאחדו לכדי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, והחלק הסובייטי הפך לרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה.
העיר ברלין חולקה גם היא לארבעה חלקים וגם בה התרחש איחוד של החלקים המערביים, אולם היא שכנה בחלקה המזרחי של גרמניה, וכך נוצרה "ברלין המערבית" – מובלעת חופשית של המערב בתוך אזור כיבוש סובייטי.
ברלין המערבית הייתה סמל המערב בגרמניה ונתמכה על ידי המערב ישירות.
כשסטלין הטיל סגר יבשתי על ברלין בין 1948 ל-1949, הפעילו האמריקנים רכבת אווירית שנשאה למעלה משניים וחצי מיליון טונות של אספקה.
ברלין המערבית הלכה ושגשגה כלכלית כמו גרמניה המערבית עצמה, ואילו המצב הכלכלי בגרמניה המזרחית ובמזרח ברלין הגיע לשפל.
זרם חזק ותדיר של תושבי מזרח גרמניה ברח לברלין המערבית על מנת להגר ממנה אל המערב.
עד לבניית החומה היגרו כשלושה מיליונים מתושבי מזרח גרמניה למערב.
מציאות זו היוותה קריאת תיגר לסובייטים – נראה בריש גלי כיצד הקפיטליזם הצליח במקום שבו הקומוניזם נכשל.
יכולתה הטכנולוגית של ברית המועצות ו"פער הטילים"
ב-26 באוגוסט 1957 הודיע ניקיטה חרושצ'וב, ראש הממשלה של ברית המועצות וראש המפלגה הקומוניסטית, כי לברית המועצות יש את היכולת הטכנולוגית לשגר טיל בליסטי בין יבשתי.
יכולת זו הציבה איום גרעיני חדש בפני ארצות הברית: עתה ברית המועצות איימה על אוכלוסיית ארצות הברית ישירות, ולא רק על אוכלוסיית אירופה כ"בת ערובה" של המערב.
היו שפקפקו ביכולתה הטכנולוגית, אולם כאשר ב-4 באוקטובר באותה שנה שוגר "ספוטניק 1", הלוויין המלאכותי הראשון בחלל, ברית המועצות הוכיחה את עליונותה הטכנולוגית-צבאית.
הדעה הרווחת, שלפיה ארצות הברית הייתה העליונה בתחום הצבאי, נשברה.
נוצר הרושם שברית המועצות השיגה התפתחויות טכנולוגיות-קרביות רבות, ולפי הערכות המודיעין (השגויות, כפי שנתגלה מאוחר יותר) הסובייטים הגיעו לשלב של ייצור המוני של טילים.
חרושצ'וב ניצל רשמים אלו וחיזק אותם.
במגוון הזדמנויות האדיר את עצמתה הטכנולוגית והצבאית של ברית המועצות.
בנקודה זו היה נדמה שברית המועצות השיגה "פער טילים" - עליונות טכנולוגית קרבית על המערב.
כתוצאה מכך יכל חרושצ'וב לנקוט בגישה סחטנית מעמדת כוח.
אולם, למרות מראית העין באותה תקופה, המאזן הטכנולוגי נטה לרעת ברית המועצות.
רק מעט מהטילים הבין יבשתיים היו מבצעיים ולמטוסים הסובייטים לא הייתה היכולת לשאת פצצות למרחקים ארוכים.
גם בתחום הנשק הגרעיני, ברית המועצות לא יכלה להתחרות בארצות הברית.
הונאת הטילים הצליחה יותר מדי: האמריקנים השקיעו מאמצים ומשאבים רבים במה שראו כצמצום הפער, וכך, בפועל, הגדילו את הפער לטובתם.
בדצמבר 1957 החליטה נאט"ו (הברית הצבאית של מדינות המערב בראשותה של ארצות הברית) כי תציב טילים גרעיניים במדינותיה באירופה, ובקרב הסובייטים נוצר חשש שטילים גרעיניים יוצבו על אדמת מערב גרמניה.
כוחות נאט"ו באירופה ובברלין המערבית
אחת המטרות הגדולות של הסובייטים במהלך המלחמה הקרה הייתה לסלק את כל הכוחות הקונבנציונליים והלא קונבנציונליים של ארצות הברית מאירופה, כדי להמשיך ולהשתלט עליה ולכפות את הקומוניזם.
כוחות קונבנציונליים מנעו כיבוש והשתלטות בעוד שכוחות לא קונבנציונליים סיפקו עמדת כוח שאפשרה סחטנות גרעינית ואף יכולת השמדה המונית.
ברית המועצות חששה מאוד מתוכניתה של נאט"ו, לפיה יוצבו טילים גרעיניים טקטיים במדינות החברות בנאט"ו באירופה.
החשש התעצם כשהקנצלר אדנאואר, ראש הרפובליקה הפדרלית הגרמנית (מערב גרמניה), החליט להסכים לציודה של גרמניה המערבית בנשק גרעיני.
בנוסף לחתירתה של ברית המועצות להכרה בינלאומית בגרמניה המזרחית, נוצר הצורך לפרז את גרמניה המערבית מנשקה הגרעיני.
כדי לנסות לתת מענה לשתי בעיות אלו, באוקטובר 1957 הוצעה באו"ם "תוכנית רפצקי", על שמו של שר החוץ הפולני דאז.
תוכנית זו הציעה שבמדינות במרכז אירופה – שתי הגרמניות, פולין וצ'כוסלובקיה – לא יוצבו ולא ייוצרו נשקים גרעיניים; מאוחר יותר גם יוצאו מהם כל הכוחות הקונבנציונליים הזרים.
מטרת התוכנית הייתה ניתוק גרמניה מכוחות ארצות הברית והחלשת נאט"ו, וכצפוי ההצעה לא התקבלה שכן המערב דחה אותה.
הסובייטים נזקקו לאמצעי ברוטלי יותר שיכריח את המערב להתחשב בדרישות ברית המועצות.
ב-27 בנובמבר 1958 פרסם חרושצ'וב איגרת ובה דרש שמדינות המערב יוציאו את כוחותיהם ויסיימו את הכיבוש במערב ברלין, כדי להפוך את העיר ל"עיר חופשית", כלומר בשליטת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
בנושא גרמניה ככלל, דרש שיסתיים המשא והמתן על חלוקתה בהסכם חוזי.
חרושצ'וב הוסיף אולטימטום: אם המערב לא ייענה לדרישה זו תוך שישה חודשים, ייחתם הסכם שלום נפרד בין ברית המועצות לרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה.
פירושו של דבר שהאזור הגרמני בשליטת הסובייטים ייחשב למדינה עצמאית, היא הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה.
לפי הסכם שלום זה שאלת איחוד שתי הגרמניות תהיה עניין פנימי שלהן, על שתיהן ייאסר להחזיק בנשק אסטרטגי, החזקת צבא תותר בתנאים מגבילים, ותותר פעילות המפלגה הקומוניסטית.
מטרות האיגרת והאולטימטום היו לגרום למערב להכיר בגרמניה המזרחית ובמשטרהּ הקומוניסטי, ולמנוע מנאט"ו להציב נשק גרעיני על אדמת גרמניה.
ב-19 בדצמבר 1958 לווה האולטימטום בהכרזות צבאיות.
מפקד קבוצת הכוחות הסובייטים של מזרח גרמניה אמר שאם המערב ישתמש בכוח להגנת מערב ברלין, ברית המועצות תשתמש ב"טנקים ובכלי נשק חזקים יותר".
מאותו הרגע, תקיפה על מזרח גרמניה נחשבה להכרזת מלחמה על הסובייטים.
המערב פירש את האולטימטום כדרישה להפקיר את מערב ברלין לכיבוש הסובייטי.
ויתור שכזה היה מעיד על חולשתה של ברית נאט"ו, ולכן דרישות האולטימטום לא נענו והכוחות הצבאיים הושארו בברלין.
כדי למנוע את הסלמת האירוע בוצעה פעילות דיפלומטית נמרצת, שבמהלכה, בין השאר, ראש ממשלת בריטניה ביקר במוסקבה.
בביקור זה נקבעה ועידת פסגה בז'נבה של שרי החוץ של ארבע המעצמות, אך בוועידה עצמה לא הושגה התפתחות משמעותית מלבד דחייה חוזרת ונשנית של מועד פקיעת האולטימטום.
לאחר ביקורו ביולי 1959 בברית המועצות של סגן הנשיא דאז, ריצ'רד ניקסון (הכולל את ויכוח המטבח המפורסם), נסע חרושצ'וב לארצות הברית להיפגש עם הנשיא דווייט אייזנהאואר באתר הנופש הנשיאותי, קמפ דייוויד.
גם במפגש זה לא הושגה כל התקדמות – בעוד שחרושצ'וב סירב להסכים לפיקוח על נשקו הגרעיני, עמדתו של אייזנהאואר בנושא ברלין הייתה קשיחה.
אך למרות אי התקדמותו של המשא והמתן, הביקורים עצמם הובילו להשקפה חדשה: הן התקשורת הסובייטית והן המערבית החלו לדבר על "רוח קמפ דייוויד".
ברית המועצות קיבלה מספר החלטות לקיצוץ הכוחות הקונבנציונליים שלה מטעמי עלות.
בנוסף, היא סיימה סדרת ניסויים בנשק גרעיני ולאחר מכן ביקשה מהמעצמות להפסיק גם הן את הניסויים בנשק האטומי.
התעמולה הסובייטית נצלה מהלכים אלו כדי להעיד על ברית המועצות כרודפת שלום וכמתנגדת ללוחמה גרעינית, מהלכים שתרמו לרוח התקווה שהתעוררה.
השינוי שהובטח בקמפ דייוויד נראה לרגע קרוב, אך דעך במהרה; התנגדות קשה הוצבה על ידי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, שחששה מהכרה עולמית במזרח גרמניה ומפשרה עם הסובייטים בנושא ברלין, וכן על ידי של צרפת, שחששה משליטה עולמית כוללת של המעצמות תוך התעלמות ממדינות קטנות יותר.
שתי המדינות לפיכך התנגדו נחרצות להוצאת הכוחות מברלין ותמכו בשמירת הסטטוס קוו באזור.
נשיא צרפת, שחשש מהרוח החדשה, ביקש לדחות את הפסגה למאי 1960, בפריז.
ואולם, העמדה האמריקנית נותרה קשוחה כשהייתה, ולחששה של צרפת ושל גרמניה המערבית לא היה בסיס.
בבוקר ה-1 במאי 1960 הופל מטוס ריגול אמריקני מדגם U-2 בעומק אלפיים קילומטרים בתוך ברית המועצות.
טיסות ביון אמריקניות נערכו במשך ארבע שנים מעל ברית המועצות, אך זו הייתה הפעם הראשונה שבה עלה בידי הסובייטים להפיל טיסה כזאת.
הטייס פרנסיס גארי פאוורס נלכד בחיים, ועמו כל הציוד הטכנולוגי של המטוס.
תחילה, הסובייטים לא פרסמו את המידע, ווושינגטון הודיעה שאחד מ"מטוסי מזג האוויר" שלה נעלם.
אולם בברית המועצות הבינו בשלב זה שהמהלכים הדיפלומטיים לא יועילו להם עוד, שכן המדיניות האמריקנית בנושא ברלין תוותר קשיחה, ובנוסף שככל הנראה פער הטילים שלהם נחשף בידי האמריקנים והם נמצאים כעת בשפל אסטרטגי.
ברית המועצות החליטה לחשוף את הפרשה – ובין השאר את העובדה שהטייס נותר חי – ולתבוע התנצלות מארצות הברית.
חרושצ'וב איים שאם אייזנהאואר לא יתנצל ויפסיק את טיסות הביון, הוא לא יגיע לפסגה בפריז.
בתגובה אייזנהאואר הבטיח להשבית את טיסות הריגול וחרושצ'וב אכן הגיע לוועידה, אולם משראה כי אייזנהאואר מסרב להתנצל, הוא "פוצץ" את הוועידה והודיע כי ברית המועצות לא תנהל יותר משא ומתן עם אייזנהאואר.
משם חרושצ'וב טס ישירות אל מזרח ברלין ובעולם נוצר החשש ממימוש האולטימטום - חתימה על הסכם שלום נפרד עם מזרח גרמניה והבאת העולם לסף מלחמה גרעינית.
בצעד מפתיע, חרושצ'וב לא ממש את האולטימטום ואף הציע לקיים מפגש פסגה נוסף בעוד שישה חודשים, לאחר בחירת נשיא חדש בארצות הברית.
בינואר 1961 ג'ון קנדי מונה לתפקיד הנשיא ה-35 של ארצות הברית.
כבר בפברואר הציע לחרושצ'וב להיפגש עמו, ולאחר התמהמהות ארוכה חרושצ'וב הסכים.
השניים נפגשו בווינה ב-3 ביוני 1961. הפגישה התחילה בעמדת נחיתות אמריקנית קלה, שכן הסובייטים הובילו באותה העת במירוץ לחלל עם שיגור של חללית מאוישת, וגם הפלישה הכושלת למפרץ החזירים הציגה את קנדי באור מביך.
בפגישתם דנו קנדי וחרושצ'וב בשאלת גרמניה וברלין בפרט.
בוועידה, חרושצ'וב התנהל במדיניות של הפחדה כלפי הנשיא החדש וחסר הניסיון: הוא הזכיר לו כי ארצות הברית התחייבה להוציא את צבאה מאירופה לאחר שנתיים מתום המלחמה, דרש ממנו לקבל את דרישת ברית המועצות בנושא הפסקת הניסויים הגרעיניים, וגם חידש את תאריך הפקיעה של האולטימטום לסוף השנה.
פגישתם של קנדי וחרושצ'וב, כפי שתיאר אותה האחרון בזיכרונותיו:
בעקבות הפגישה התחוללה "מלחמת עצבים" בין שני הגושים.
חרושצ'וב, באמירה פרובוקטיבית, סיפר בתקשורת כי להשמדת בריטניה נדרשות שש פצצות גרעין ולהשמדת צרפת תשע.
בנוסף, הודיע כי השעה את תוכניתו לקיצוץ בכוחות הקונבנציונליים, ואף העלה את תקציב הביטחון של ברית המועצות בשלושה מיליארד ומאה מיליון רובלים.
ברית המועצות אף החלה בסדרת ניסויים אטומיים חדשים בחלל כשהשיא היה פיצוצה של פצצת הצאר, שעצמתה 50 מגה-טון.
בתגובה למעשים אלו, קנדי הודיע על תוספת של שלושה מיליארד וארבע מאות מיליון דולר לתקציב ההגנה של ארצות הברית.
קנדי גם תגבר את מערך הכוחות הקונבנציונליים האמריקניים ביותר ממאתיים אלף איש, פרס שמונה מאות טילים בין יבשתיים, והחל להציב צוללות נושאות טילים מסביב לברית המועצות.
קנדי קבע כי אם יהיה צורך, עניין ברלין יוביל למלחמה.
חידוש הדיונים בנושא ברלין האיץ את זרם הפליטים אל חלקה המערבי של העיר.
מספר הבורחים הגיע לשיא של כשלושים אלף בחודש, לרוב צעירים ומשכילים.
הסובייטים לא יכלו לסבול ערעור זה על הקומוניזם ואת הדילול בכוח האדם.
ב-13 באוגוסט 1961, תחת הגנתם של חיילים סובייטים, הוקמה במהירות חומה לאורך הגבול בין ברלין המזרחית לזאת המערבית.
בנוסף הוצבו מכשולים בגבול שבין שתי הגרמניות, והעימות היה בשיאו.
בתגובה להקמת החומה שיגר קנדי כוח של כאלף וחמש מאות לוחמים מגרמניה המערבית למערב ברלין, דרך שטחה של גרמניה המזרחית.
באוקטובר של אותה שנה, באחת מנקודות המעבר בחומה, עמדו במשך לילה שלם טנקים סובייטים מול טנקים מערביים, אולם הכוחות נמנעו מהצגת צעדים התקפיים ונמנעה הסלמה קיצונית.
באוקטובר 1961, לאחר ליל הטנקים, הבין חרושצ'וב כי המתח רב מדי וסף המלחמה קרוב מדי.
בקונגרס העשרים ושניים של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות הוא הודיע שהאולטימטום מוסר לאלתר ובכך בעצם הודה בכישלונו לאחד את ברלין תחת שלטונה של מזרח גרמניה.
משבר בני הערובה בים השחור התרחש ב-16 עד 19 בינואר 1996. אוניית מעבורת ובה 232 איש שהפליגה מנמל טרבזון שבטורקיה נתפסה על ידי קבוצת חוטפים, שביקשו להביא לסיום המצור הרוסי על קבוצת חמושים צ'צ'נים, שהשתלטו על בני ערובה בכפר בגבול שבין צ'צ'ניה ודאגסטן.
המשבר הסתיים כעבור שלושה ימים בשחרור כל בני הערובה שעל האונייה ללא אבדות בנפש.
האונייה, אבראסיה (Avrasya), שהניפה את דגל פנמה, נשאה 177 נוסעים ו-55 אנשי צוות.
היא עמדה להפליג מטרבזון לעיר הנמל הטורקית ארגלי (Ereğli) ומשם לסוצ'י שברוסיה.
היא נחטפה על ידי קבוצה בת שבעה חוטפים, חמישה מהם טורקים ושני הנותרים צ'צ'נים.
אחד מעובדי נמל טרבזון נפצע במהלך ההשתלטות על האונייה.
התוקפים נשאו נשק רב וחגרו על גופם חגורות דינמיט.
החוטפים דרשו את שחרורם של כמאתיים מורדים צ'צ'נים, שתפסו ב-9 בינואר למעלה מאלפיים בני ערובה בעיירה פרמויאסקויה (Pervomayskoye), במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
הם איימו כי יפרידו בין הנוסעים הטורקים לבין הנוסעים הרוסים וכי ירצחו את 114 הרוסים שנמצאו על האונייה.
שלטונות טורקיה בהנהגת ראש הממשלה טנסו צ'ילר התעלמו מדרישת נשיא רוסיה בוריס ילצין לטפל במשבר בתקיפות והעדיפו לנהל משא ומתן ממושך עם החוטפים.
במהלך השיט של האונייה החטופה נקהלו על חוף הים השחור הטורקי אלפי תומכים של המורדים הצ'צ'נים כשהם קוראים סיסמאות אנטי-רוסיות.
במקביל התקיימו באיסטנבול הפגנות תמיכה במורדים הצ'צ'נים.
ב-19 בינואר הגיעה האונייה לפתחו המזרחי של מצר הבוספורוס.
באותו יום הבקיעו המורדים הצ'צנ'ים את דרכם אל מחוץ לטבעת המצור הרוסית על פרמויאסקויה.
בשעה 17:00 באותו יום נכנעו חוטפי האונייה ושחררו את הנוסעים שעליה.
כמה מהם ניסו להיטמע בין נוסעי האונייה ללא הצלחה.
13 מהנוסעים נזקקו לטיפול רפואי.
שבעת החוטפים הועמדו לדין בטורקיה ונדונו לעונשי מאסר ממושכים.
כמה מהם נמלטו מבתי הכלא שבהם הוחזקו.
מנהיגם, מוחמד טוקאן, הנהיג פיגוע מיקוח נוסף באיסטנבול ב-22 באפריל 2001. הוא ואנשיו השתלטו על בית מלון בעיר על מנת להסב את תשומת הלב העולמית למלחמת צ'צ'ניה השנייה.
באירוע זה נכנעו החוטפים לאחר 12 שעות ללא שפיכות דמים.
חוטף אחר מהקבוצה שהשתלטה על האונייה אבראסיה הפך לפעיל בארגון IHH הטורקי והשתתף בשנת 2010 במשט לעזה על סיפונה של האונייה מאווי מרמרה.
הוא נפצע במהלך השתלטות צה"ל על האונייה.
משבר בין-לאומי הוא מצב ביחסים בין-לאומיים בו חילוקי דעות, או התרחשויות בין שתי מדינות או יותר מעמיד אותן בסיכון למלחמה.
מדובר בסכסוך חמור בין המדינות, אך ללא הפעלת אלימות בפועל.
במשבר הבינלאומי יכולות להיות דרגות שונות של חומרה והמדינות יכולות להשתמש במגוון אמצעים כדי לאיים ולהרתיע את יריבותיהן.
במשבר הבינלאומי סכנת המלחמה קרובה, אך אין הכרח שהוא ידרדר לאלימות, ישנן דרכים שונות לפתור משברים בין מדינות.
משבר בינלאומי הוא שלב מכריע בסכסוכים בין מדינות.
על פי הרמן מצב המשבר מתאפיין בשלושה תנאים:
במשבר קיים איום על יעד המדורג גבוה בסדר העדיפויות של מקבלי ההחלטות.
המשבר דורש החלטה בזמן מוגבל.
המשבר מפתיע את מקבלי ההחלטות.
משבר מתרחש כאשר אחד מן הצדדים מנסה לשנות את ההתנהגות של יריבו ומוכן להסתכן בשל כך.
במשבר משתמשות המדינות בסוגים שונים של כוח מוגבל כמו: איומים, הנעת כוחות, "דיפלומטיית ספינות תותחים" וחימוש מערכות נשק אסטרטגי כדי לנסות לגרום ליריב לסגת ראשון מעמדתו.
יתרון שימוש במשבר על פני מתקפה צבאית היא היותו חסכוני בכוח, ועשוי להשיג הישגים ללא שפיכות דמים.
יתרונו על פני דיפלומטיה הוא ממד האיום שבו, המדרבן את היריב לוותר.
החיסרון העיקרי של משבר הוא החשש שהוא ידרדר למלחמה חמה, כפי שאכן קרה במשברים רבים.
משברים בינלאומיים היו נפוצים ביותר במאה ה-20. בין השנים 1918–1994 נמנו 412 משברים בינלאומיים שלא הגיעו לכדי מלחמה.
המדינות שהרבו במיוחד ליזום משברים היו המעצמות הגדולות: ארצות הברית וברית המועצות, אולם בסכך הכל היו מעורבים במשברים יותר מ-850 מדינות.
מדינות עשויות ליזום משבר כאשר הן סבורות שהן יכולות להשיג יעד מדיני בלא מלחמה ממשית.
סיבה נוספת ליזום משבר היא הרצון לפתוח במלחמה, אך השאיפה שהיריב יהיה זה שיפתח באש ראשון.
כך לדוגמה לפני מלחמת ששת הימים סגר גמאל עבד אל נאצר נשיא מצרים את מצרי טיראן כאשר הוא יודע שדבר זה יוביל את ישראל למלחמה.
משברים יכולים להיווצר גם בטעות, בשל אירוע קטן שהופך לבעל משמעות אסטרטגית כמו למשל "תקרית הגרזן" בגבול בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית שהביא למשבר של מבצע פול באניין.
במהלך משבר בינלאומי מתקבלות החלטות חשובות בידי הדרג הבכיר ביותר של המדינאים בזמן קצר ולכן יש תחושה של אי ודאות לגבי התפתחות המשבר.
משברים עשויים להתפתח למלחמה אך יכולים גם להיפתר בטרם יהפכו לאלימים באמצעות נסיגה של אחד היריבים או הסכם מדיני מהיר.
בעת משבר קיימת חשיבות רבה ללחץ הפסיכולוגי על מקבלי ההחלטות של המדינה היריבה.
הדבר נעשה באמצעות הצבת איום צבאי ממשי, אף אם אין כוונה אמיתית להשתמש בו.
מדינות הנמצאות במשבר יכולות להיכנע לדרישות היריב, לנסות לפתור אותו בדרכים דיפלומטיות, לעיתים בתיווך של מעצמות, או לנקוט מדיניות של "הליכה על הסף".
בניתוח מצבי משבר יש חשיבות רבה לתאוריות מתחום תורת המשחקים, לפיהן כל שחקן שואף למקסם את ההישגים שלו מן המשבר בנזק מזערי מצידו.
כאשר מתרחש משבר בין שתי מדינות בעלות נשק גרעיני, כמו למשל במשבר הטילים בקובה, קיימת חשיבות רבה במיוחד לפתור את המשבר בדרכי שלום ולא להיגרר למלחמה גרעינית, שכן מלחמה כזו תהייה הרסנית במידה קיצונית.
תאוריות שונות פותחו כדי להציע פתרונות למצבי משבר גרעיניים.
רשימה חלקית של משברים בינלאומיים
חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה (1938)
סיפוח חצי האי קרים (2014)
משבר דיפלומטי הוא מצב ביחסים בינלאומיים המתרחש כאשר התנהגות נציג של מדינה אחת מביכה מדינה אחרת, או התנהגות של מדינה מביכה נציג דיפלומטי זר המבקר בה.
משברים דיפלומטיים מתרחשים בטעות או במכוון, ככלי לאותת למדינה על מורת רוח של מדינה אחרת מהתנהלותה.
משברים דיפלומטיים בדרך כלל לא מתפתחים למעשי תוקפנות או פגיעה הדדית אלא נשארים במישור הדיפלומטי ונפתרים באמצעות התנצלות של המדינה הפוגעת בפני המדינה הנפגעת, אולם יש חשש שמשבר כזה יהפוך למשבר בינלאומי ואפילו למלחמה.
משבר דיפלומטי מתרחש בעקבות תקרית דיפלומטית.
התקרית היא אירוע בו נגרמת פגיעה או מבוכה לנציג מדיני של מדינה אחת בעת ביקורו במדינה אחרת.
לדוגמה, בשנת 2006 ביקר נשיא לוב מועמר קדאפי בניגריה ומאבטחים מקומיים ביקשו לפרוק מנשק את לוחמות משמר האמזונות שלו.
קדאפי עזב בכעס שהוא מצהיר שבכוונתו לגמוא את 40 הק"מ לבירה ברגל וחזר בו רק לאחר התערבותו של הנשיא הניגרי אולוסגון אובאסניו שהזדמן לשם במקרה.
דוגמה נוספת היא ההכרזה של מדינת ישראל, בשנת 2010 על בנייה של 1,600 יחידות דיור ברמת שלמה, שנמצאת מעבר לקו הירוק בעת ביקורו של סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בישראל, זאת בניגוד למדיניות האמריקאית כלפי ההתנחלויות.
תקרית דיפלומטית יכולה להתרחש גם כאשר נציג של מדינה פוגע בטעות או במתכוון במדינה אחרת.
דוגמה לכך היא התקרית בשנת 2017, כאשר ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו פרסם ציוץ תמיכה בנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על כוונתו לבנות חומה בגבול ארצות הברית מקסיקו.
ממשלת מקסיקו מחתה על הציוץ ונשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין, התנצל בפניה.
תקרית דיפלומטית יכולה גם להיות מכוונת כדי לאותת למדינה אחרת על היחס של המדינה היוזמת את התקרית אליה.
כך לדומה בשנת 2009 שחרר צוות הבית הלבן תמונה של הנשיא ברק אובמה משוחח בטלפון עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, כאשר רגליו מונחות על השולחן.
כך רמזה ארצות הברית על מורת רוחה ממדיניות ממשלת ישראל.
דוגמה נוספת התרחשה בשנת 2010 לאחר שנשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן התבטא כנגד מדינת ישראל.
שגריר טורקיה בישראל הוזמן לשיחת נזיפה עם סגן שר החוץ, דני אילון, ובפגישה הושב השגריר על כיסא נמוך, היו רק דגלי ישראל על השולחן והצוות הישראלי לא חייך.
בכך הביעה ישראל את יחסה לדברי ארדואן.
משבר דיפלומטי בדרך כלל לא נמשך זמן רב והוא נפתר ללא אלימות.
מקובל שאם התרחש משבר דיפלומטי בטעות המדינה הפוגעת מתנצלת והיחסים בין המדינות ממשיכים בשגרה.
במקרים חריגים יכול משבר דיפלומטי להידרדר ולגרום לפגיעה ממשית ביחסים בין מדינות, ובמקרים קיצוניים להפוך להיות משבר בינלאומי, בו יש חשש לפריצת מלחמה.
המושג משבר הדיור בישראל מתייחס לעליית מחירי הדיור במדינת ישראל בקצב מהיר מעליית שכר האזרחים.
בעוד שכר מינימום בישראל באותן השנים עלה ב-162%.
במרוצת השנים עלו מספר ניסיונות לטפל במשבר הדיור: מע"מ אפס, מחיר למשתכן, מחיר מופחת, מחיר מטרה, דירה בהנחה, תמ"א 38 ופינוי בינוי.
במהלך שנת 2024, חלה עליה של כ-3% במחירי הדיור, על פי פרשנים כלכליים העלייה מושפעת מאירועי מלחמת חרבות ברזל.
מחירי הדיור היא מהסוגיות המרכזיות בהוויה הכלכלית, הציבורית והחברתית בישראל משחר הקמתה.
בשנותיה הראשונות של המדינה נקלטו מאות אלפי עולים חדשים, והאוכלוסייה הוכפלה בשנים בודדות.
בעקבות כך נוצרה מצוקת דיור והמדינה ניהלה ותקצבה תוכניות שיכון שכללו הקמת מעברות ושיכונים, חקיקת חוק הגנת הדייר, הקמת ערי פיתוח וטיפוח חברות בניה ציבוריות.
המשבר הבא הגיע אחרי מלחמת ששת הימים ונמשך עד מלחמת יום הכיפורים.
המשבר השלישי התרחש בשנות השמונים, בצמוד לתקופה שבה האינפלציה בישראל הייתה גבוהה.
המשבר הרביעי שהתבטא במחסור חמור בדירות התרחש בתחילת שנות ה-90 בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. משבר הדיור הנוכחי הוא המשבר החמישי מאז קום המדינה.
המחסור בדירות צפוי להעמיק בשל הגידול הדמוגרפי הצפוי שהוא מהגדולים בעולם המערבי, המחייב תוכנית לאומית אסטרטגית שתמנע משבר עמוק בעתיד.
החל משנת 2008, חלה עלייה במדד מחירי הדירות.
מתרשים ב' ניתן לראות כי מחודש מאי 2007 ועד חודש יולי ב-2017 עלה מדד מחירי הדירות הריאלי בשיעור שקרוב ל-100% (המחירים כמעט הכפילו את עצמם).
ניתן לחלק תקופה זו לכמה תקופות משנה, כפי שמתואר להלן ובתרשים ב':
יציבות - היציבות היחסית בחודשים שלפני המשבר, יציבות ששררה מאז התייצבות שוק הדיור לאחר העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. היציבות הסתיימה באופן מובהק בחודש מאי 2007, בו החלה מגמת עלייה עקבית במחירי הדיור.
עלייה - מחודש מאי 2007 ועד אוגוסט 2011 חלה עליית מחירים בשיעור ריאלי של 7.42%.
בתקופה זו שיעור השינוי החודשי הממוצע עמד על 0.7%.
יציבות - בין חודש אוגוסט 2011, שיא המחאה החברתית בישראל 2011, לחודש אוגוסט 2012, המחירים היו יציבים.
בשנה זו ירדו המחירים בשיעור 1.8% עד פברואר 2012 ועלו בשיעור דומה לאחר מכן עד אוגוסט 2012, תנודות שוויוניות וסימטריות שאופייניות לתקופת יציבות.
בנוסף, באותה שנה באופן ספציפי נקטה ממשלת ישראל במהלכים חריגים להגדלת ההיצע.
עלייה – מחודש אוגוסט 2012 עד חודש ספטמבר 2014 התחדשה עליית המחירים בשיעור ריאלי של 14.4%.
בתקופה זו שיעור השינוי החודשי ממוצע עמד על 0.6%.
ירידה – מחודש מאי 2014 עד חודש ספטמבר 2014 חלה ירידת מחירים בשיעור ריאלי של 1.2%.
שיעור הירידה החודשי הממוצע היה 0.3%.
בתקופה זו פורסמה תוכנית מע"מ אפס, שייתכן שגרמה להאטה בביקוש.
תוכנית זו בסופו של דבר לא אושרה.
עלייה – מחודש ספטמבר 2014 עד חודש ספטמבר 2016 התרחשה עלייה בשיעור ריאלי ששווה בערך לחצי מהקודם.
בתקופה זו גם נצפתה ירידה קצרה בזמן אך משמעותית במחירים בין יולי 2015 לספטמבר 2015. באותה תקופה פורסמה הכוונה על העלאת מס רכישה למשקיעים.
מהחלת התוכנית חלה ירידה בשיעור נומינלי של 0.4% במדד מחירי הדירות.
עלייה ואז ירידה – מחודש אוקטובר 2016 ועד חודש יולי 2017 נצפתה עלייה מתונה מאוד במחירים, ואף ירידה משמעותית במחירים מאוקטובר 2016 עד ינואר 2017. על פי נתוני בנק ישראל בשנת 2018 התרחשה ירידה במחירי הדיור, בשל עליית ההיצע וירידה בביקוש.
עליה - בסביבות אוגוסט 2018 החל קצב שנתי שביטא עליה שנמשכה במהלך שנת 2019 עם ירידות חודשיות לסירוגין.
במחירי דירות חדשות הייתה ירידה.
העלייה נמשכה גם בשנת 2020, למרות ירידה מצטברת של 0.7% באפריל-יוני.
בשנה זו נרשמה עליה של 4.9% במדד מחירי הדירות.
בשנת 2021, המחירים עלו ב-10.6% יחס לשנת 2020. העלייה גברה בשנת 2022 כאשר במחצית השנה היא הגיעה לקצב שנתי של 18.8%, העלייה השנתית הגבוהה מזה עשור.
בלימה - בשלהי 2022 החלו הערכות לגבי ירידת מחירים עתידית של מחירי הדיור בממשלה.
בראשית 2022, נבלמה העלייה במחירים עם ירידה של 0.2%, ירידה חודשית ראשונה מאז אפריל 2020. קצב העלייה השנתי ירד בהדרגה מ-20.1% באוקטובר 2022 ל-12.7% בפברואר 2023. עד אוגוסט 2023 קצב התייקרות הדירות השנתי ירד ל-3.2%.
קצב עליה דומה נשמר גם בחצי השנה הראשונה לשנת 2024.
חריפות התופעה מתבטאת בחתך האופקי שלו על מאפייני הדיור.
התופעה מורגשת כמעט בכל צורת ואופן דיור ובכל אזור, כפי שניתן לראות בתרשימים ג' עד ו'.
עלייה נרשמה בכל אזורי הארץ, בעיקר בצפון, ביו"ש, ובדרום, פחות בערים הגדולות (ירושלים, תל אביב), כפי שניתן לראות בתרשים ג'.
לפי תרשים ד' ניתן אולי להסביר את ארציות התופעה.
עליית המחירים פקדה בתחילה את הערים הגדולות.
עובדה זו גרמה להגירה שלילית מהערים הגדולות (כפי שאפשר לראות בתרשים ד', מאזן של - 65 עבור תל אביב ומאזן של - 72 עבור ירושלים) אל מחוזות המרכז ויו"ש.
הגירה זו, יחד עם גורמים אחרים, גרמה לעליית הביקוש והובילה לעליית מחירים גם באזורים אחרים.
עליית מחירי הדיור התבטאה גם במחירי השכירות.
כפי שניתן לראות בתרשים ה', בין השנים 1998 עד 2008 היו מחירי השכירות יציבים.
עם זאת, החל משנת 2008 ועד 2014, יחד עם עליית מחירי הדירות, החלה עלייה במחירי השכירות הריאליים הממוצעים.
שכר הדירה הריאלי עלה ב-1,022 ₪ המהווים גידול בשיעור מצטבר של 37.2%.
העלייה הפסיקה בין השנים 2015 – 2017, כאשר נצפו עליות וירידות בשיעורים שבין 0.2% ל-0.4%.
גם העלייה בשכר הדירה מתבטאת באופן ארצי ולא אזורי, בהתפלגות אחידה בין כל חלקי הארץ, כפי שניתן לראות בתרשים ו'.
למרות העלייה הריאלית השווה יחסית בכל חלקי הארץ, שכר הדירה בערכים אבסולוטיים באזורי הפריפריה עדיין נמוך משמעותית מאזורים מרכזיים, בשיעור שבין 40% ל-50% פחות.
תרשים ה': מחירי שכירות חופשית ריאלית ממוצעים בין השנים 1998 ל-2017. תרשים ו': ממוצע שכר הדירה הריאלי ברחבי הארץ בין השנים 2008 ו-2017
כמו במערכות כלכליות אחרות, מחירי הדירות מושפעים ממגוון גורמים המחולקים לשתי קטגוריות: ביקוש והיצע.
היצע דירות מוגדר ככמות הדירות הזמינות לשיווק וככמות הדירות הנבנות.
משברים כלכליים נובעים פעמים רבות מפער בין ביקוש להיצע או להפך.
כדי לאמוד את העניין במקרה שלנו, יש להשוות את ההיצע לביקוש בעת המשבר ולפניו.
על מנת לעשות זאת נשתמש במדד בנייה, שהוא מדד השוואתי לבדיקת ההתאמה בין כמות התחלות הבנייה (ההיצע) לבין האוכלוסייה (הביקוש).
בתרשים ח' ניתן לראות את מדד התחלות הבנייה משנת 1970 עד 2016, בחלוקה לבנייה ציבורית-ממשלתית (בכחול), בנייה פרטית (בירוק) ולסך הבנייה (הקו הכתום).
בגרף שתי נקודות עניין, בהן מדד התחלות הבנייה גבוה יחסית.
הראשונה היא התקופה שבין 1970 ל-1978. בתקופה זו מדדי התחלות בנייה היו גבוהים יחסית, הן במגזר הציבורי והן במגזר הפרטי.
הבנייה המוגברת הזו הביאה להקפאת המשבר במחירי הדיור של 1967 – 1973 ואף לירידה במדד מחירי הדיור בין 1973 ל-1977.
נקודת העניין השנייה היא התקופה שבין סוף שנות ה-80 עד אמצע שנות ה-90. בתקופה זו נוצר משבר דיור בעקבות העלייה מברית המועצות וחבר העמים.
בשנים אלו הגיעו מדדי מחירי הדיור לשיא.
כאמצעי להתמודדות עם משבר הדיור, שר השיכון, אריאל שרון, התווה מספר תוכניות לעידוד בנייה, שחלקן כללו ויתור על הליכי תכנון שונים.
תוכניות אלו הובילו לעלייה בהתחלות הבנייה, כפי שניתן לראות בגרף, ובהתאמה להקפאת מחירי הדיור ולסיום משבר הדיור, ואף לירידה במדד מחירי הדיור בסוף שנות ה-90.
ניתן לראות שבין שנת 1997 לשנת 2003 חלה ירידה חדה במדד התחלות הבנייה, בשיעור של 91.68% אחוזים.
בין השנים 2003–2007, בתקופה שקדמה למשבר הדיור הנוכחי, מדד התחלות הבנייה נשאר יציב על ערך נמוך.
בסוף תקופה זו החל משבר הדיור הנוכחי עם עלייה חדה במדד מחירי הדירות שהמשיכה עד 2012.
עם זאת, העלייה במדד מחירי הדיור נבלמה למשך שנה בין אוגוסט 2011 לאוגוסט 2012. ליציבות זו קדמה עלייה במדד התחלות הבנייה בין השנים 2008 ל-2011, כך שהדירות שהחלו להיבנות בשנים הקודמות הושלמה בנייתן בערך בתקופה הזו.
ניתן לראות את העלייה הזו בתרשים ח'.
בהמשך, מ-2011 עד 2012, ירד מדד התחלות הבנייה בעיקר במגזר הפרטי.
לאחר מכן המצב נשאר יציב עד אמצע 2012. באותה תקופה התחדש משבר הדיור עם עלייה של 14.5% במדד מחירי הדיור הריאלי בין 2012 לאמצע 2014.
באמצע שנת 2012 חלה עלייה מתונה ביוזמות הבנייה הפרטיות והציבוריות כאחד.
לאחר כמה חודשים של עלייה עמד מדד התחלות הבנייה על ערך ממוצע של 5.9 למשך ארבע שנים (2013–2017).
לאותה עלייה מתונה במדד התחלות הבנייה מלווה התמתנות של עליית המחירים, וייתכן שהעלייה בהתחלות הבנייה היא אחד מהגורמים להתמתנות זו.
לפי מחקר של בנק ישראל, מאז שנת 2011, המחסור בדירות מסביר כ-40% מהעלייה במחירי דירות וכ-75% מהעלייה במחירי שכר הדירה.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, נכון ליולי 2024 היו בישראל כ-2.96 מיליון דירות, תוספת של 61,200 דירות לעומת 2023, שמהווה גידול של 2.1%.
אחד ממאפייני הבנייה שהשפיעו ביותר על משבר הדיור הנוכחי (לפי דו"ח מבקר המדינה) הוא גודל הדירה.
בתרשים י' לעיל ניתן לראות שמאז 1980 בונים פחות דירות בנות שלושה חדרים ויותר דירות בנות למעלה מ-3 חדרים.
בשנות ה-80 הייתה ירידה חדה בבניית דירות 3 חדרים, לצד עלייה בבניית דירות 5 ו-6 ולמעלה חדרים.
בין 1990 ל-2013 חלה ירידה עקבית בבניית דירות בנות 3 חדרים, לצד התחזקות של דירות בנות 5 חדרים ודירות בנות 6 חדרים ומעלה.
דירות ארבעת החדרים היוו כמעט תמיד את נתח הדירות הכי גדול, כאשר נעו בין 35% ל-45% בין 1980 ל-2013. בין השנים 1990 ל-2007, בתקופה שלפני משבר הדיור, נתחן היה גבוה ויציב ועמד על למעלה מ-40% ברוב התקופה.
עם זאת, מ-2007, עם פריצתו של משבר הדיור, חלה ירידה בנתח של דירות בנות 4 חדרים, ירידה שלאחריה באה התייצבות על ערך שנמוך בשיעור של בערך 10% ביחס לעשור הקודם.
ירידה זו בנתח הדירות בנות ארבעת החדרים לוותה בעלייה בעיקר בנתח הדירות בנות חמשת החדרים.
הניתוח של השפעת גודל הדירה על מדד מחירי הדירות הוא מורכב.
הועלו השערות וטענות שונות לגביו.
מצד אחד, יש הטוענים שהעלייה בגודל הדירות היא תולדה טבעית של צמיחה והשתפרות באיכות החיים, ושהיא תופעה רווחת במדינות מפותחות.
מנגד, יש הטוענים שתמהיל הגודל לא הולם את הביקוש ולכן מחריף את משבר הדיור.
יתרה מכך, האוחזים בטענה זו מרחיבים שדירות גדולות לא משרתות את החתך הנזקק, מכיוון שהדירות הגדולות משמשות בין היתר חתך משמעותי של משקיעים ודוחפת מעלה את המחירים.
טענה זו נתמכת על ידי דוח שהכין משרד הבינוי באוגוסט 2002, שניסה לחזות העדפות של מאפייני דירות שונים לפי מודלים שונים עד 2020. הדו"ח מצא, לדוגמה, שבאחת משנות המשבר, 2010, 58% מהדירות המבוקשות יהיו 1 עד 3.5 חדרים, ולפי מודל אחר – 55%.
ניתן לראות שתמהיל הגודל בשנה זו לא הלם תחזית זו, כאשר רק קצת למעלה מ-5% מהדירות שנבנו היו בנות 3 חדרים.
יש לציין שחוסר ההלימה היא לא מוחלטת, כי אומנם אחוז דירות שלושת החדרים היה נמוך מאוד אבל אחוז הדירות בנות ארבעת החדרים היה גבוה.
חלק מהמחזיקים בעמדה זו מסיקים שהירידה במספר הדירות הקטנות מקשה על זוגות צעירים למצוא דירה, כפי שתועד בוועדת טרכטנברג:
בין 2009 ל-2021 רוב מוחלט של הדירות שנבנו בישראל היו דירות של ארבעה, חמישה, שישה חדרים ויותר.
תרשים י"א מציג את אורך הבנייה הממוצע ליחידת דיור בחודשי עבודה לפי שנה.
ניתן לצפות בעלייה עקבית באורך הבנייה הממוצע לכל אורך משבר הדיור, ולמעשה מאז שנת 1996. בין 2002 ו-2014 גדל אורך הבנייה הממוצע בסה"כ בשיעור של כמעט 22%.
לפי מרכז המידע והמחקר של הכנסת, לאורך הבנייה יש השפעה משמעותית על זמינות ההיצע ועל התאמתו לביקוש (ככל שאורך הבנייה גדול יותר, הסיכוי שטעמי הביקוש ישתנו ושתיווצר חוסר התאמה גדול יותר), ועל יעילות ענף הבנייה (היעילות אף משפיעה על היקף התחלות הבנייה).
במובנים האלה, יכול להיות שהעלייה באורך הבנייה היא אחד הגורמים למשבר הדיור.
לפי מרכז המידע והמחקר של הכנסת, ישנה תופעה נוספת ששווה התייחסות בגרף.
בשנות ה-90, בשיא העלייה מברית המועצות, ישנה צניחה חדה באורך הבנייה למשך כמה שנים.
בשנת 1993 האורך הממוצע עמד על שפל שיא תקופתי של 14.3 חודשים.
ירידה זו נבעה מתמריצים שנתנה הממשלה לחברות הבנייה וההקלות שהיא סיפקה בתחום הבנייה בעקבות משבר הדיור והצורך המהיר בדיור.
קיצור באורך הבנייה בתקופה הזו היה אחד ממנגנוני ההתמודדות עם משבר הדיור, ואיפשר את הגדלת ההיצע בתקופה קצרה.
מחירי הדיור אינם תלויים רק בהיצע אלא גם בביקוש.
ביקוש דירות גם הוא מערכת מורכבת, המושפעת ממגוון רחב של גורמים כלכליים (מצב כלכלי של הרוכשים, ההשקעות האחרות הזמינות), פוליטיים (מעורבות הממשלה בהפשרת הקרקעות, בהתחייבות לרכישה), ביטחוניים (השקט והמרחק מהגבול) ואף מגורמים פסיכולוגיים (לדוגמה, הציפייה להמשך מגמות מסוימות של מחירים) וסובייקטיביים (טעם אישי, לדוגמה).
במשבר של שנות ה-70 הייתה זו האינפלציה שהשפיעה בעיקר על הביקוש כשחיפשו דרך לשמור על ערך הכסף.
במשבר של שנות ה-90 הייתה זו הקפיצה הדמוגרפית שנבעה מהעלייה.
לפי מרכז המידע והמחקר של הכנסת, בנק ישראל ומרכז המחקר שורש, הגורמים הבולטים במשבר הנוכחי הם: הריבית (הריבית על הפיקדונות), התגברות משמעותית בתופעת הנדל"ן כאפיק השקעה ושינוי בטעמי הציבור (גודל הדירה ומקום המגורים)
עם פריצת משבר הסאב-פריים העולמי בשנת 2007 נוצר מיתון קשה במדינות רבות.
המיתון הוביל להורדת ריבית דרמטית בבנקים מרכזיים בכל רחבי העולם.
מדינת ישראל הייתה מהמדינות המערביות הבודדות שלא נפגעו מהמשבר הסאב פריים, כאשר בשנים האלו הצמיחה נשארה גבוהה, כך גם העלייה בתמ"ג, לא היו תנודות דרמטיות במדדי מחירים שונים ולא נוצר מיתון.
עם זאת, כדי להגן על הייצוא הישראלי נאלץ בנק ישראל להפחית דרמטית את הריבית כדי למנוע את ייסוף השקל (עלייה בשער המטבע), שהיה יוצר מצב שבו השוק הישראלי לא אטרקטיבי יותר מבחינה בינלאומית לייצוא (גרובר, 2014).
ניתן לראות שהריבית הופחתה דרמטית בכמה פעימות בין 2003 ל-2008, וב-2017 היא כבר כמעט אפסית (0.10 למשך למעלה משלוש שנים).
להפחתות הריבית הדרמטיות הייתה השפעה עזה על שוק הדיור ועל הביקוש (גרובר, 2014, 2015 ו-2016, דו"ח מבקר המדינה, דו"ח של מרכז הכנסת למחקר ולמידע).
כפי שניתן לראות בתרשים לעיל, יש מתאם (קורלציה) שלילי חזק בין הריבית הריאלית לקצב השינוי השנתי במחירי הדירות.
ניתן לראות שבתחילת שנות ה-2000, כאשר הריבית הייתה גבוהה עד כדי 7 אחוזים, מחירי הדיור היו בתנודתיות אורגנית של עליות מתונות וירידות מתונות, ובסה"כ ביציבות.
במאי 2007, בערך שלוש שנים אחרי הפחתה דרמטית בריבית מ-7 אחוזים לפחות משני אחוזים, פרץ משבר הדיור.
יש לציין שמשבר הדיור המשיך גם כשהריבית נשארה יציבה באזור ה-2%-4%.
עם זאת, קל לראות שכאשר הריבית הריאלית הגיעה לשפל שיא של - 2%, קצב שינוי מחירי הדירות הגיע גם הוא לשיאו כאשר עמד על 1.5%.
העלייה הזמנית בריבית לוותה בירידת מחירי הדירות ויציבות זמנית לקראת סוף 2009. עם הורדת הריבית פעם נוספת חודשה העלייה במחירים, אם כי בקצב מתון בהרבה מאשר בעלייה הקודמת, למרות הריבית הנמוכה.
מקובל להסביר את השפעת הריבית הנמוכה על שוק הדיור בשני אופנים מרכזיים: השפעתה כדאיות ההשקעה בנדל"ן על פני השקעות בנקאיות והשפעתה על השגיות המשכנתאות.
כלומר, עם הפחתת הריבית, הופכת ההשקעה הבנקאית לפחות כדאית, וכך מסיטה משקיעים רבים אל שוק הנדל"ן, ובכך מגבירה את הביקוש לנכסים.
הריבית על המשכנתאות והשפעתה על הביקוש
הריבית על המשכנתאות בדרך כלל נמוכה במעט מאשר הריבית האפקטיבית המוצהרת של בנק ישראל.
כאשר הריבית על המשכנתאות נמוכה, אז ההחזר החודשי על המשכנתא יותר נמוך.
כלומר, משק בית שלוקח משכנתא צריך לשלם פחות כל חודש.
מצב זה העלה את הביקוש למשכנתאות משמעותית ב-15 השנים האחרונות.
שנת 2013 נחשבה לשנת שיא מבחינת הביקוש למשכנתאות, בסה"כ 52.2 מיליארד שקלים.
זהו גידול של 11% מהשנה הקודמת, 2012, שיעור שינוי שנתי גבוה.
שיעור שינוי זה אף יותר גבוה אם יושווה לשלוש השנים הקודמות.
המגמה הכללית של הורדת הריבית הובילה לעלייה בשיעור היקף המשכנתאות.
בנוסף, העלאת הריבית בשנת 2011 הובילה לירידה בהיקף המשכנתאות, מ-47 מיליארד ₪ ל-45 מיליארד ₪.
עובדות אלו מחזקות את הקורלציה בין הריבית על המשכנתאות לבין הביקוש על המשכנתאות.
לפי ד"ר נעם גרובר (2013, 2014, 2015), המתאם בין ירידה בריבית על המשכנתאות ועלייה בביקוש המשכנתאות מובנת מאליה.
מצב של ריבית נמוכה מאפשר לקחת משכנתאות גדולות יותר או לפרוס אותן על זמן קצר יותר.
מציאות זו הופכת משכנתאות לכדאיות הרבה יותר, ומעלה את הביקוש.
במצב כזה משקי בית רבים מעדיפים לקחת משכנתא מכיוון שההפרש בין הוצאה חודשית על שכירות ומשכנתא מצטמצם, וכמובן שבעלות דרך משכנתא עדיפה על פני שכירות (שוק הדיור: דו"ח של מרכז המידע והחקר של הכנסת, 2015).
שיעור המשקיעים מסך רוכשי הדירות והשפעת ההשקעות על הביקוש
בתרשים לעיל ניתן לראות את סך עסקאות הנדל"ן לשם השקעה בכחול ואת שיעורן מסך עסקאות הנדל"ן באותה שנה.
אנחנו רואים שמאז 2010 עד 2015, למשך כמעט חצי מהמשבר, שיעור המשקיעים היה יציב ונע סביב 25%.
באפריל 2015, עם הצגת תוכנית "מע"מ אפס", קפץ שיעור המשקיעים החודשי ל-45%.
לפי אגף הכלכלן הראשי, קפיצה זו נבעה מתוך ציפייה לתוכנית ורצון לנצל את הזמן שלפניה להשקעות.