tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הר השולחן הוא הר בדרום אפריקה, באזור העיר קייפטאון.
שמו של ההר ניתן לו מכיוון שפסגתו שטוחה כמו שולחן.
גובהו הוא 1,086 מטר מעל לפני הים ורוחב פסגתו הוא כשלושה קילומטרים.
ההר הוא חלק מהפארק הלאומי הר השולחן ומסביבו מספר גבעות: ממזרח לו נמצאת "פסגת השטן" ומצפון לו "ראש האריה" ו"גבעת האיתות".
הר השולחן הוא אטרקציה תיירותית בקייפטאון ורבים מהמבקרים משתמשים ברכבל על מנת להגיע לפסגת ההר.
הנקודה הגבוהה ביותר בהר היא "אות מאקליר" (Maclear's Beacon) שנקראת על שם גַלעֵד אבן שבנה שם תומאס מאקליר ב-1865 למען סקר טריגומטריקלי.
כ-19 מטרים מתחתיה נמצאת תחנת הרכבל.
הצוק שמתחת לתחנת הרכבל נקרא "משען החץ", העמק שמתחת למשען החץ נקרא "ערוץ האבן השטוחה" והאזור שמצדו השני של ההר קיבל את השם "עורקים".
אנטוניו דה סלדניה היה הראשון שכבש את פסגת ההר ולשם כך ניצל את הגישה הקלה יחסית הקיימת מהעמק אל הפסגה.
ההר הוא צורת הנוף היחידה בעולם שנתנה את שמה לקבוצת כוכבים - "הר השולחן" (Mensa, שולחן בלטינית).
את קבוצת הכוכבים ניתן לראות בחצי הכדור הדרומי בסביבות חצות באמצע יולי.
את שמה נתן לה האסטרונום הצרפתי ניקולא לואי דה לאקאי בזמן ששהה באזור במאה השמונה עשרה.
כמשתמע משמו, הר השולחן הוא הר שולחן.
חלקו העליון מכיל קוורץ ואבן חול, שנקראת לעיתים "אבן חול הר השולחן" (Table Mountain Sandstone ,TMS) - עמידה במיוחד בפני סחיפה ויוצרת צוקים תלולים ואפורים.
מתחת לאבן החול ישנה שכבה של צפחה יסודית שנשחקת בקלות ולכן בדרך כלל אינה נראית לעין.
הבסיס עשוי צפחה מסוף עידן הפרקמבריון ובנוסף גרניט.
סלעי הבסיס לא עמידים בפני סחיפה כמו אבן החול, אך חלקים מאבן הגרניט נראים לעין בצד המערבי של "ראש האריה".
אזור ההר הוא חלק מהאזור הפיטוגאוגרפי "פינבוס" (Fynbos), בו צמחייה מגוונת ומיוחדת.
כ-1,470 מיני צמחים נמצאים על ההר, בהם מינים רבים של פרח הפרוטאה בו התפרסם האזור.
שרידים של יער גשם עתיק נשארו בחלק מהעמקים אך לא בחלק המשקיף על העיר, שם יבש מדי.
במשך יותר ממאה שנים פלשו לצמחיית ההר צמחים שאינם חלק מהצמחייה הטבעית באזור, העיקרי בהם הוא האורן הימי.
כיום נעשים מאמצים לניקוי ההר מהצמחים הפולשים.
החיה השכיחה ביותר על ההר היא שפן הסלע.
השפנים מתקבצים בעיקר בסביבת תחנת הרכבל העליונה, שם זורקים המטיילים אוכל.
בנוסף לשפן הסלע, על ההר חיים גם דרבני כף, דוקרני כף, נמיות, נחשים וצבים.
אריה הכף האחרון באזור נורה ב-1802. נמרים חיו על ההר עד שנות ה-20 אך כעת נכחדו מהסביבה.
שני טורפים קטנים וליליים, הקרקל וחתול הבר האפריקאי, היו בעבר שכיחים על ההר.
כיום, הקרקל נראה לעיתים נדירות על ידי המטיילים ומצב שימורו של חתול הבר לא ידוע.
כמו כן, צאצאי פליטים מהמין טאר ההימלאיה, שברחו מגן חיות סמוך ב-1936, היו שכיחים בחלק הגבוה והפחות נגיש של ההר.
על אף היותם מין נדיר, השמידה אותם רשות הפארקים הדרום אפריקאית כדי לסלול את הדרך להחזרתם לטבע של צביי הסלעים.
עד לאחרונה חיו בהר מספר קטן של יחמורים ממוצא אירופי ואיילי סמבר מדרום מזרח-אסיה.
כיום, ככל הנראה, מינים אלו נכחדו או עברו למקום מחיה אחר.
בתחילת המאה השמונה עשרה נבנו מספר סכרים בראש ההר לשם אספקת מים לקייפטאון.
נבנה רכבל שנועד לאספקת חומרים והעברת פועלים לאתר הבנייה, ולאחר סיום הבנייה הוסר הרכבל.
במאה העשרים הפך ההר לחלק מ"הפארק הלאומי חצי האי קייפ" שב-1998 שינה את שמו לפארק הלאומי הר השולחן.
ב-2006 פרצה בהר שרפה שהרסה חלקים גדולים מהצמחייה וגרמה למותו של תייר.
לאחר מכן הוגשה תלונה בגין הצתה ואשמה ברצח נגד אזרח בריטי שנחשד בהדלקת האש.
בשנת 2011, לאחר תהליך בחירה שנמשך ארבע שנים, נבחר ההר לאחד משבעת פלאי עולם הטבע.
ב-18 באפריל 2021, פרצה שרפת ענק באזור הר השולחן, השריפה גרמה נזק למבנים היסטוריים ולספריית אוניברסיטת קייפטאון.
רכבל הר השולחן מעלה נוסעים מתחנה שנמצאת כ-302 מטרים מעל פני הים למישור הנמצא בפסגת ההר.
מהתחנה העליונה ניתן לראות את קייפטאון, מפרץ השולחן והאי רובן בצפון ואת האוקיינוס האטלנטי במערב ובדרום.
בניית הרכבל החלה ב-1926 והוא נפתח לראשונה ב-1929. ב-1997 שודרג הרכבל רבות, והתאים החדשים מגיעים מהר יותר לפסגה.
כמו כן, יכולים התאים להסתובב ב-360 מעלות, כך ניתן לצפות בנוף פנורמי של האזור.
מלבד הנופים, יש גם חנות מזכרות, מסעדה ושבילי הליכה למטיילים בראש ההר.
הר ויטני הוא ההר הגבוה ביותר בחלק היבשתי הרציף של ארצות הברית וגובהו הוא 4,421 מטרים (הר דנאלי, הנמצא באלסקה, הוא ההר הגבוה ביותר בארצות הברית כולה כיוון שגובהו הוא 6,168 מטרים).
ההר נמצא על גבול המחוזות איניו וטוליר של מדינת קליפורניה.
המדרונות המערביים נמצאים בשטח הפארק הלאומי סקוויה והמזרחיים ביער הלאומי איניו.
ההר נקרא על שם פרופסור ג'וסיה דוויט ויטני, שהיה הגאולוג הראשי של קליפורניה ויו"ר סוכנות הסקר הגאולוגי של קליפורניה בין השנים 1860–1874, ופרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת הרווארד מ-1865.
הר ויטני, נמצא במרחק של כשעתיים נסיעה מהמקום הנמוך ביותר בארצות הברית, עמק המוות.
הר התקווה (Mount Hope) הוא שמה של חווה חקלאית שהוקמה באמצע המאה ה-19 על ידי שתי קבוצות של נוצרים פרוטסטנטים מילניאליסטים, מפרוסיה ומארצות הברית, באזור שבו שכן בית הספר "שבח מופת" בדרום תל אביב.
הקבוצה הפרוסית של מייסדי החווה, מרביתם בני משפחת גרוסשטיינבק (Großsteinbeck), היגרה לארץ ישראל מוופרטל בנובמבר 1849, ולאחר שהתגוררה בירושלים עברה בשנת 1851 ליפו.
הקבוצה האמריקאית, נוצרים פרוטסטנטים מילניאליסטים מפילדלפיה, הגיעה למקום בתחילת 1853 והונהגה על ידי , שהגיעה לארץ עם בנה צ'ארלס.
בני שתי הקבוצות האמינו שהתיישבותם בארץ ישראל תקרב את הגאולה.
קלורינדה מיינור חכרה שטח אדמה בן 30 דונם מידי פטר קלאסן (דוד בן אברהם), שעליו הוקמה חוות "הר התקווה".
היא גם חכרה את פרדס מונטיפיורי מידי יהודה הלוי מרגוזה.
את האדמות עיבדה הקבוצה יחד עם פועלים יהודים מיפו.
מיינור פנתה במכתב לקוראי ה"אוקסידנט", כתב עת יהודי-אמריקאי, בבקשה לסיוע כספי.
בשנת 1854 הגיעה לחווה מהכפר גרוטון שבמסצ'וסטס משפחה נוספת - וולטר דיקסון עם אשתו שרה, בנו הנרי ובנותיו אלמירה, אן, מארי וקרוליין.
ביוני 1854 נישאו בחתונה כפולה בחווה יוהאן גרוסטיינבק לאלמירה דיקסון ואחותה מארי לפרידריך גרוסטיינבק.
ב-1855 הגיע משה מונטיפיורי לביקורו הרביעי בארץ.
הוא רכש את אדמותיו של מרגוזה והפך את מיינור למנהלת השטח.
דרי החווה סבלו ממחלת המלריה ומהתנכלויות של שכניהם הערבים מהכפר סלמה.
עם מות קלורינדה מיינור מסרטן ב-6 בנובמבר 1855, המשיך צ'ארלס, בנה של קלורינדה, לנהל את פרדס מונטיפיורי כשנתיים נוספות ולאחר מכן שב לארצות הברית.
חלק מאנשי קבוצתה של קלורינדה חזרו לארצות הברית, ובחווה נותרו כנראה רק שלוש משפחות: האחים יוהאן ופרידריך גרוסשטיינבק עם נשותיהם, האחיות לבית דיקסון, ובני משפחת דיקסון: ההורים וולטר ושרה וילדיהם הנרי וקרוליין.
בינואר 1857 ביקר הסופר האמריקאי הרמן מלוויל, מחברו של "מובי דיק", בחווה וכתב על כך ברשימותיו: "בית הספר החקלאי שבנו האמריקאים ליהודים נכשל.
היהודים אמנם הגיעו לשם, אך השימו עצמם נרגשים, קיבלו בגדים ונעלמו".
ב-11 בינואר 1858 התנפלו חמישה ערבים על החווה, רצחו את פרידריך גרוסשטיינבק ואנסו את שרה דיקסון ואת בתה מרי.
בלחץ הקונסוליות של ארצות הברית ופרוסיה עצרו השלטונות העותמאנים ארבעה מהתוקפים ודנו אותם למאסר עולם.
ביוני 1858 עזבו דיירי החווה את ארץ ישראל והיגרו לארצות הברית, ובזה הקיץ הקץ על החווה.
בעקבות הידיעות על ההתקפה החליטה קהילת הטמפלרים הגרמנים לדחות את בואה לארץ-ישראל.
נכדה של אלמירה ויוהאן גרוסטיינבק הוא הסופר ג'ון סטיינבק (סבו, יוהאן אדולף גרוסשטיינבק קיצר את שם המשפחה והתאים אותו להגייה האמריקאית בעת הגירתו לארצות הברית).
בשטחה של "הר התקווה" הוקם בשנת 1948 בית הספר "שבח" (כיום "שבח מופת").
בחצר בית הספר ניצב עץ שקמה שנטעו המתיישבים בחווה.
ב-30 בינואר 1966 הגיע ג'ון סטיינבק לביקור בישראל, במהלכו ביקר באתר.
הר השולחן הוא קבוצת כוכבים קטנה ועמומה במיוחד קרוב לאזור הקוטב השמימי הדרומי, שנקראת על שם הר השולחן בדרום אפריקה, ממנו נערכו תצפיות אסטרונומיות חשובות על שמי הדרום.
הקבוצה לא מכילה כוכבים בהירים, אך כן מכילה חלק קטן מהענן המגלני הגדול, כאשר הרוב נמצא בקבוצה דג זהב.
הקבוצה הוגדרה במאה ה-18 על ידי האסטרונום ניקולא לואי דה לאקאי שעסק בעצמו בתצפיות אסטרונומיות בהר השולחן.
בקבוצה אין כוכבים עם בהירות נראית מדרגה מתחת ל-5 ומכיוון שהיא שוכנת קרוב מאוד לקוטב הדרומי, היא לא הייתה מוכרת לתרבויות המוקדמות או הקלאסיות ולכן היא לא מוזכרת באגדות או מיתולוגיות.
α בהר השולחן הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה.
זהו כוכב צהוב דמוי שמש (טיפוס ספקטרלי G5) במרחק של כ-33 שנות אור ועם בהירות נראית מדרגה 5.1. בשל דמיונו לשמש הוא נחשב כמתאים להיות בעל כוכב לכת ארצי, אך עד כה לא נמצא אף כוכב לכת המקיף אותו.
π בהר השולחן הוא גם כן כוכב צהוב דמוי שמש (טיפוס ספקטרלי G1) במרחק של כ-60 שנות אור ועם בהירות מדרגה 5.6. במערכת זו נמצא ענק גזי המקיף את הכוכב במסלול אליפטי שחוצה את האזור המתאים לחיים, מה שלמעשה פוסל אפשרות לקיום כוכבי לכת ארציים.
PKS-0637-752 הוא קוואזר עם סילון גז גדול שקורן בתחום האור הנראה ובקרני רנטגן שתמונותיו היו הראשונות שצולמו על ידי טלסקופ החלל צ'נדרה.
הר וושבורן הוא הר בפארק הלאומי ילוסטון שבמדינת ויומינג בארצות הברית.
ההר נקרא על שם הנרי וושבורן שגילה אותו.
וושבורן היה הסוקר הכללי של מונטנה אחרי שכיהן כגנרל במלחמת האזרחים, ובעברו הוא גם היה חבר בקונגרס.
מפסגת ההר ניתן לצפות ברוב החלק הצפוני של פארק ילוסטון, ובימים שבהם מזג האוויר בהיר ניתן לראות גם את רכס טיטון.
בשבילי ההר מבקרים תיירים רבים, ובתקופת הקיץ הם עמוסים במיוחד.
ההעפלה ממעבר דאנראבן לפסגת ההר היא באורך 4.8 ק"מ, והיא מסתיימת בגובה 424 מטרים מעל נקודת ההתחלה.
באזור חניית צ'יטנדן יש שביל נוסף שאורכו 3.6 ק"מ, המגיע עד לגובה של 454 מטרים.
בפסגת ההר נמצא אחד משלושת מגדלי בקרת האש הפעילים בפארק.
בקומה הראשונה של המגדל יש מרכז מבקרים קטן וכמה חדרי אירוח, בקומה השנייה יש מרפסת תצפית, ובקומה השלישית הסגורה לציבור נמצאים מגורי הסיירים.
הר ווּטָאי (בסינית: 五台山, פיניין: Wǔtái Shān; תעתיק ווּטָאי שאן – מילולית "הר חמש הטרסות") או גם הר צִ'ינְגְלְיָאנְג (清凉山, פין-יין: Qīngliáng Shān) הוא אחד מארבעת ההרים הקדושים לבודהיזם בסין.
ההר שוכן בצפון מזרח מחוז שאנשי שבצפון מזרח סין.
על ההר שוכנים כמה מהמנזרים והמקדשים הבודהיסטיים החשובים ביותר בסין.
בעבר שכנו על ההר כמה מאות מנזרים וכיום פועלים בו 68 מנזרים ומקדשים.
ההר והמקומות הקדושים לבודהיזם שבו הוכרזו אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ב-2009.
מלבד ההיבטים הדתיים ההר נודע ביפי רכסיו, סלעיו, הערוצים העמוקים, המים הצלולים והיערות הצפופים המכסים את מורדותיו.
המסיב של הר ווטאי מתרומם לגובה של כ-3,000 מטרים בנפת ווטאי (五台县), בצפון מזרח הנציבות העירונית שינג'ואו (忻州) בצפון מזרח מחוז שאנשי שבצפון מזרח סין, כ-150 קילומטרים צפונית לעיר שינג'ואו, וכ-250 קילומטרים מהעיר טאי-יו'אן בירת מחוז שאנשי.
שטח אתר המורשת העולמית הוא 229.5 קמ"ר והוא מוקף באזור חיץ בשטח של 168.5 קמ"ר.
בהר יש חמש פסגות שטוחות מכוסות בצמחיית בתה: פסגה צפונית, פסגה דרומית, פסגה מזרחית, פסגה מערבית ופסגה מרכזית.
חמש פסגות שטוחות אלו הן שהעניקו להר את שמו, "הר חמש הטרסות".
הפסגה המזרחית - מכונה "הפסגה הצופה לים" (望海峰- וָאנְגְהָאי פֶנְג), כקילומטר מהעיירה טָאיְחְווָאי.
פסגה פופולרית לצפייה בזריחה מעל לים העננים.
הפסגה המערבית - מכונה "פסגת הירח התלוי" (挂月峰 – גְווָאיְוֵּה פֶנְג), גובהה 2,773 מטרים, והיא שוכנת 13 קילומטרים מערבית לעיירה טָאיְחְווָאי.
הכינוי לפסגה ניתן לה בגלל האפשרות לצפות בערב בירח התלוי מעל החורשות הצפופות של עצי האורן.
הפסגה הדרומית - מכונה "פסגת נוף יפה" (锦绣峰 - גִ'ינְשְׂיוֹ פֶנְג), גובהה 2,485 מטרים, והיא שוכנת כ-12 קילומטרים דרומית לעיירה טָאיְחְווָאי.
מקור הכינוי לפסגה הוא בפריחה הססגונית המתרחשת בין מאי לאוגוסט.
הפסגה הצפונית - מכונה "פסגת העלים המלבלבים" (叶斗峰- יֵה-דוֹאוּ פֶנְג), גובהה 3,061 מטרים, והיא שוכנת כ-5 קילומטרים צפונית לעיירה טָאיְחְווָאי.
זו הפסגה הגבוהה ביותר בהר ווטאי והיא גם הפסגה הגבוהה ביותר בסין ממזרח לקו האורך 110°, מה שהיקנה לה את הכינוי "הגג של צפון סין".
שטח הפסגה כ-266 דונם והיא משתרעת לאורך של כ-5 קילומטרים.
על הפסגה יש בריכה טבעית בשטח של כ-300 מטרים רבועים.
הפסגה האמצעית - מכונה "פסגת הסלעים הירוקים" (翠岩峰 – צְווֵיְיֵן פֶנְג), גובהה 2,894 מטרים.
הכינוי לפסגה ניתן בשל הסלעים הירוקים המכוסים בטחב שעליה.
האקלים בהר קר, כפי שמרמז שמו השני - צִ'ינְגְלְיָאנְג שָׁאן ("הר קר צלול").
הטמפרטורה השנתית הממוצעת על הפסגות היא ℃3.8-.
ינואר הוא החודש הקר ביותר עם טמפרטורה ממוצעת של ℃17.3-, ויולי החם ביותר עם טמפרטורה ממוצעת של ℃9.6. בטָאיְחְווָאי הנמוכה יותר האקלים קצת יותר נוח והטמפרטורות גבוהות בכ-℃6. האביב מקדים בחודש והסתיו מאחר בחודש.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא ℃2-3, הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה במקום הייתה כ-℃30-, והגבוהה ביותר הייתה ℃30. בקיץ ההר מכוסה עננים וערפל, הלחות גבוהה וגשם יורד לעיתים קרובות.
התנאים בהר ווטאי: תוואי הנוף המגוונים, האקלים, סוגי הקרקעות ותנאים טבעיים וגאולוגיים מאפשרים בית גידול למגוון ביולוגי נרחב.
יש בהר ווטאי 1,019 מינים של צמחים וסקולריים, המשתייכים ל-459 סוגים ב-103 משפחות.
בהם: 22 מינים של שרכים המשתייכים ל-16 סוגים ב-10 משפחות, 8 מינים של חשופי זרע המשתייכים ל-5 סוגים ב-3 משפחות, ו-1,034 מינים של בעלי פרחים המשתייכים ל-456 סוגים ב-92 משפחות.
מספר המשפחות, הסוגים והמינים של הצמחים בעלי זרע מהווים כ-26.9%, 14.5% ו-4.2% בהתאמה מהמספר הכולל בסין.
בהר ווטאי יש 160 מינים של עצים המשתייכים ל-71 סוגים ב-42 משפחות, מספר גבוה בהרבה מהרים אחרים באותו קו רוחב בסין.
בגובה 2,800 מטרים מעל פני הים יש אחו אלפיני ובו צמחים מייצגים כדוגמת Kobresia pygmaea ממשפחת הגמאיים, Spiraea alpina ממשפחת הוורדיים, ו-Dasiphora fruticosa מתת-משפחת הוורדאים.
בנוסף יש 14 מינים של משפחת הסחלביים.
חרקים מצויים בשפע ותפוצתם רחבה.
ההערכה כי בהר יש למעל ל-2,000 מינים של חרקים בגובה שבין 1,000 מטרים ל-3,061 מטרים, שמתוכם תועדו 486 מינים.
בהר נמנו 142 מינים של עופות השייכים ל-36 משפחות ב-16 סדרות.
הר ווטאי שוכן בלב הקראטון של צפון סין, ובולטים בו כמה תכונות ומבנים גאולוגיים ייחודיים:
המקום שבו נחשפים בצורה השלמה ביותר סלעי התשתית של הקרום היבשתי בסין
המקום בו נתגלו העדויות המוקדמות ביותר להתנגשות בין יבשות שגרמה ליצירת הרים בסין
קמט בצורת האות "S" הכולל חגורה ירוקה שאורכו 90 קילומטרים ורוחבו 50 קילומטרים, שכיוונו צפון מזרח והוא יורד בגובה כלפי דרום מערב, עובר דרך כל אזור הר ווטאי והוא הקמט הארוך ביותר בסין.
אזור הגזירה (shear zone) לונְגְצְ'וֵ'אנְגְווָאן (גילו 1.9 מיליארד שנים) משתרע במפגש בין הר ווטאי להר טָאיְהָאנְג.
באורך שמעל ל-100 קילומטרים זהו אזור הגזירה הארוך ביותר בצפון סין.
עמקים עמוקים בהר מהווים חתך אורך גאולוגי וחלון טבעי לחקר ההיסטוריה הגאולוגית.
החוקרים הוכיחו שהר ווטאי נוצר בתקופה שבין לפני 2.7 ל-2.5 מיליארד שנים (על תהליך היצירה והתצורות שנוצרו במהלכו ראו פרק ההיסטוריה הגאולוגית).
סוגי הסלעים בהר מגוונים והמחשופים מפותחים.
סלעי הגרניט מתור הנאוארכאיקון מורכבים מגרנודיוריט, גרניט מונוזוניטי ומעט גרניט טונליטי.
הגרניט נוצר מהתכה חלקית של קרום בזלתי צעיר כחלק ממערכת קשת איים.
עובי החגורה הירוקה בהר ווטאי מעל ל-4,000 מטרים, גילה בין לפני 2.7 ל-2.5 מיליארד שנים והרכבה: צפחות ירוקות, הורנבלנדה, פלגיוקלז, תצורת ברזל הפסים ועוד.
החגורה הירוקה בהר ווטאי נוצרה בקשת האיים ובאגן גב קשת האיים והיא משמרת מרקמים ומבנים שמקורם בהתפרצות תת-ימית.
הגבול שבין הארכאיקון לפרוטרוזואיקון מסומן היטב בהר ווטאי באמצעות אי התאמה בת 80 מיליון שנים בין תצורת דוֹאוּצוּן לתצורת דונְגְיֵה, בין סיום תהליך האורוגנזה עקב ההתנגשות להתחלת התרוממות והחסיפה של הקראטון של צפון סין.
התיעוד הסטרטיגרפי של עידן הפרוטרוזואיקון מיוצג חלקית על ידי חלקים מחבורת חבורת חוּטְווֹ (בין לפני 2.5 מיליארד שנים ללפני 1.8 מיליארד שנים).
בהר ווטאי יש שפע מאובנים המתעדים את ראשית החיים עלי אדמות.
שפע מאובני סטרומטוליטים מצוים החל בתצורת דָאשְׁלִינְג (Dashiling) בתחתית ההר (בין לפני 2.5 מיליארד ל-1.9 מיליארד שנים) ועד תצורת טְייֵנְפֶּנְגְנָאו (Tianpengnao) בפסגה.
בחבורת חוּטְווֹ נשמרו היטב סטרומטוליטים ואונקוליטים גדולים נדירים.
המאובנים העתיקים ביותר של אאוקריוטים, בני 2.4 מיליארד שנים, נתגלו בתצורות דָאשְׁלִינְג וצִ'ינְגְשְׁצוּן (Qingshicun) של חבורת חוּטְווֹ.
הופעת מאובנים של אצות והתאים האיקריוטים מציינים שריכוז החמצן באטמוספירה היה כ-1% מריכוזו כיום והתפתחות התאים האיקריוטים מעידה על הגידול בריכוז החמצן באטמוספירה ועל ירידה בריכוז הפחמן הדו-חמצני.
במהלך הרביעון עוצבו פני ההר בתהליכי סחיפה שנבעו מתנאי אקלים פיריגלציאליים שבהם קפיאה והפשרה תכופים יצרו צורות נוף פיריגלציאליות: מישורים סחופים, עמודי סלע, שדות של גושי סלע, זרי סלע (האחרונים בולטים בפסגה המרכזית), אגמים ובריכות.
צורות הנוף נקשרו לאגדות ומיתוסים רבים, הבסיס הטבעי לתרבות הבודהיסטית.
על כל חמש הפסגות יש שרידים מפעילות הקרחונים ברביעון.
ההיסטוריה הגאולוגית בת 2.7 מיליארד שנים של הר ווטאי נחלקת לארבעה שלבים:
הפחתה בתור הנאוארכאיקון של קרום הימי מתחת לקרום היבשתי והתנגשות יבשות (בין לפני 2.7 מיליארד שנים ל-2.5 מיליארד שנים): התנועה מערבה של הקרום הימי גרמה להשקעה של סלעיים געשיים וסלעי משקע באגן קדמת קשת האיים בקשת האיים ובאגן גב קשת האיים ויצרה שכבה עבה של חגורה ירוקה.
ההתנגשות גרמה גם ליצירת הרים.
בזלת כרים מתקופה זו מעידה על התפרצות הרי געש תת-ימיים.
בהר נוצרו כמה סוגי גרניט כתוצאה מהפעילות המגמטית שליוותה את יצירת קשת האיים והתנגשות היבשות.
האחרונה התרחשה לפני 2.53 עד 2.51 מיליארד שנים.
מתקופה זו נוצרו התצורות גָאופָאן (Gaofan) שהושקעה במים עמוקים לפני 2.53 מיליארד שנים, ודוֹאוּצוּן (Doucun) שהמשקעים העבים בתחתיה מעידים על התרוממות הר ווטאי וכוללים מאגר עשיר של מאובנים של צמחים.
השקעה של אגנים מתור הפלאופרוטרוזואיקון (בין לפני 2.5 מיליארד שנים ל-1.9 מיליארד שנים): בגבול שבין הארכאיקון לפרוטרוזואיקון (לפני 2.5 מיליארד שנים) הפך הר ווטאי לחלק מהקראטון של צפון סין.
בתחילת הפלאופרוטרוזואיקון נוצרו באזור עמקי ביקוע והתפרצויות געשיות השקיעו שכבות בזלת מרובות בתחתית תצורת דונְגְיֵה (Dongye, לפני 2.4 מיליארד שנים).
עמקי הביקוע התמלאו והפכו לסביבה ימית רדודה.
הים נסוג וחזר חליפות ומתקופה זו הושקעו שכבות אבן בוץ ופחמות שבתת-החבורה דונְגְיֵה, שנחשפה למרגלות חלקו הדרומי של הר ווטאי.
הפחמות ומאובני הסטרומטוליטים בתת-חבורה זו מעידים על התפתחות החיים בתקופה זו.
במקביל נוצרו גם סלעי גרניט לפני כ-2.2 מיליארד שנים.
פעילות נמרצת של אצות כחוליות הגדילו את אחוז החמצן באטמוספירה.
סימנים לתהליכי בליה נתגלו בשכבות האדומות של תת-החבורה דונְגְיֵה.
לפני 2.0 עד 1.8 מיליארד הייתה נסיגה של הים בשל התרוממות הקרום ונוצרו משקעי מולאס של תצורת גְווֹגְ'יָאגָ'אי (Guojiazhai).
עם סיום השקעת תצורה זו לפני כ-1.8 מיליארד שנים הושלמה גם חבורת חוּטְווֹ (Hutuo) המורכבת מהתצורות גָאופָאן, דוֹאוּצוּן וגְווֹגְ'יָאגָ'אי, והכוללת את אחד התיעודים השלמים ביותר של התפתחות כדור הארץ.
כיסוי במשקעים מהמזופרוטרוזואיקון לפליאוזואיקון (בין לפני 1.8 מיליארד שנים ל-0.45 מיליארד שנים): לפני כ-1.8 מיליארד שנים, נוצרה בקראטון של צפון סין מערכת של עמקי ביקוע כתוצאה מתהליכי מתיחה.
הר ווטאי שוכן במפגש בין שתי מערכות עמקי ביקוע והוא חלק מנחיל דייקים מאפיים שנוצר לפני 1.77 מיליארד שנים.
האזור שקע תחת הים והתרומם כמה פעמים ועדות לכך מצויה בשכבות המשקעים: תצורת צָ'אנְגְג'וֹאוּגוֹאוּ (Changzhougou) - קוורציט שנוצר בעמק ביקוע, תצורת גָאויוּ'גְ'וָאנְג (Gaoyuzhuang) - דולומיט שנוצר בסביבה ימית לפני 1.4 מיליארד שנים.
בין לפני מיליארד ל-600 מיליון שנים (קמבריון) היה אזור הר ווטאי ביבשה ואז התחדשו התופעות של הופעת ונסיגת הים שהתבטאו במשקעים הימיים מהפליאוזואיקון ופאצייס ימי-יבשתי על המדרונות הצפוניים והדרומיים של הר ווטאי.
התרוממות הר ווטאי במזוזואיקון ובקנוזואיקון (מלפני 200 מיליון שנים עד ההווה): ההר החל להתרומם שוב מאז המזוזואיקון.
פעילויות געשיות יצרו סלעי גרניט ודייקים מאפיים קטנים.
סביב ההר היו אגנים של סלעי משקע מהיורה.
בפלאוגן (לפני 65 עד 60 מיליון שנים) הפך צפון סין למישור גידוע כפי שניתן לראות כיום במשטחים הישרים העתיקים של פסגות של הר ווטאי.
בנאוגן (בין לפני 23 ל-2.6 מיליון שנים), התפתחה מערכת הגראבנים פֶנְוֵיי (Fenwei).
פעילות טקטונית הרימה את מישורי הגידוע של הר ווטאי לגובהם הנוכחי (בין 2,700 ל-3,000 מטרים).
מאמצע הפליסטוקן התרחב העתק גִ'יג'וֹאוּשָׁאן (Jizhoushan) בחלק הדרום מערבי של הר ווטאי כלפי צפון מזרח וגרם להיווצרות ארבעה אגנים קטנים בחלק הדרום מערבי של ההר, שבחלקם יש כיום אגמים והם כוסו בלס.
בתקופת עידן הקרח ברביעון היה הר ווטאי תחת השפעת אקלים קרוב לקרחוני ותהליכי קפיאה הפשרה גרמו לסחיפה עזה ששינתה את המישורים שבפסגות ההר והותירו סימנים על פסגות ההר ועל רכסי ההרים.
הר ווטאי הוא אחד מארבעת ההרים הקדושים לבודהיזם בסין.
בבודהיזם הסיני משמש כל אחד מארבעת ההרים כבודהימנדה (道場, בפין-יין dàocháng - דָאוצָ'אנְג), של אחד מארבעת הבודהיסטווה הגדולים.
הר ווטאי הוא ביתו של מנג'וסרי (Mañjuśrī, בסינית 文殊 (Wénshū) – וֶנְשׁוּ), הבודהיסטווה של החוכמה.
הר ווטאי שויך למנג'וסרי מזמנים קדומים.
ווטאי היה ההר הראשון שזוהה כמקום משכנו של בודהיסטווה ולעיתים קרובות מתייחסים אליו כ"ראשון בין ארבעת ההרים הגדולים".
ההר זוהה על בסיס פסקה ב"סוטרה אוואטמסאקה" (בסינית 華嚴經 (Húayán jīng) – חְווָאיֵן), המתארת את משכנם של בודהיסטוות רבים.
בפרק זה נאמר שמנג'וסרי שוכן על "הר קר צלול" בצפון מזרח.
פסקה זו היוותה מקור לזיהוי ההר ולמקור לשמו הנוסף "הר קר צלול" (סינית 清涼山 (Qīngliáng Shān) - צִ'ינְגְלְיָאנְג שָׁאן).
הבודהיסטים מאמינים שהבודהיסטווה מופיע לעיתים קרובות על ההר, כשהוא לובש צורה של עולי רגל פשוטים, נזירים, או לעיתים קרובות בדמות העננים בעלי חמשת הצבעים יוצאי הדופן.
להר ווטאי יש גם קשר מתמשך לבודהיזם הטיבטי.
על פי הכרוניקה "רשומות הר צִ'ינְגְלְיָאנְג" שאסף המלומד הבודהיסטי גֶ'נְצֶ'נְג (Zhencheng) היה מקדש דָאפֿוּלִינְגְגְ'יוֹ (Dafulingjiu – על שם פסגה הנשר בהודו שבה בודהה הטיף פעם, כיום מקדש שְׂייֵנְטונְג), המקדש הבודהיסטי הראשון שנבנה בהר ווטאי, הפעיל עד היום והוא גם המקדש הגדול ביותר בהר.
המקדש הוקם בהוראת הקיסר מינג (汉明帝, שלט 75-28) משושלת האן המזרחית בשנת 68 בתקופה שבה הגיעו שני מלומדים בודהיסטים מהודו לסין בהזמנת הקיסר.
בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות החלה פריחה של הבודהיזם בהר ווטאי כשקיסרים באו להר לחלוק כבוד לבודהיסטווה, והחלה מסורת של עלייה לרגל להר.
בתקופה זו נבנו כ-200 מקדשים ומנזרים, ונזירים ונזירות רבים הצטרפו למסדרים על ההר.
התקופות של שושלת סווי ושושלת טאנג היו תור הזהב של הבודהיזם הסיני.
הקיסר ון (שלט 604-581) הורה לבנות מקדשים על כל אחת מחמש פסגות ההר, ובהם לשכן את פסל מנג'וסרי.
בנו, הקיסר יאנג עלה להר בקיץ 615 על מנת להימלט מחום הקיץ ולהתפלל.
מרבית הקיסרים משושלת טאנג, למעט הקיסר ווּדְזונְג (שלט 846-840) שהיה טאואיסט ורדף את הבודהיזם, היו מאמינים אדוקים בבודהיזם של הר ווטאי.
תשעה קיסרים משושלת טאנג, החל בקיסר טָאיְדְזונְג (שלט 649-626) וכלה בקיסר דֶדְזונְג (שלט 805-779) חוקקו צווים בנושא ההר.
בין הצווים: צו שבו הורה הקיסר לנתיניו להתייחס אל ההר כאל "מקור הסגולות של האבות המייסדים", צווים שהורו על בניית מקדשים וגיוס נזירים, צו שפטר את ההר ממסים, וצו שהעמיד את כל הנזירים והנזירות הבודהיסטים בסין תחת השגחתו ושלטונו של המלומד הראשי בהר.
בשיאה של שושלת טאנג פעלו בהר 360 מקדשים.
בתקופת שושלת טאנג הפך ההר לבודהימנדה לאסכולות שונות של הבודהיזם הסיני, וכונה "הארץ האלוהית" ו"בירת" הבודהיזם הסיני.
נזירים מהודו, נפאל, סרי לנקה, קוריאה ויפן עלו לרגל להר על מנת להעתיק כתבי קודש ולחוות הארה.
התרבות שהתפתחה בהר: כתבים, מוזיקה, פסלים וארכיטקטורה התפשטה לארצות בדרום ובמזרח אסיה.
שמעו של ההר יצא למרחקים והוא הפך למקום קדוש, שווה ערך להר הנשר (גרידדהראז פארוואט) בהודו.
הבודהיזם של הר ווטאי המשיך להתפתח במהלך שושלות סונג ויואן.
צו של הקיסר טָאיְדְזונְג משושלת סונג (שלט 997-976) הורה על בניית מקדש טָאיְפִּינְגְשִׂינְגְגְווֹ, ועל בניית אולם בגובה קומתיים במקדש מנג'וסרי שבו הוצבו פסלי מנג'וסרי.
מספר המקדשים בהר הצטמצם בתקופה זו ל-70. הבודהיזם הטיבטי הגיע להר בתקופת שושלת יואן.
במהלך שושלת יואן נבנו בהר 12 מקדשים.
הר ווטאי היה המקום הקדוש היחיד בסין שבו היה דו קיום הרמוני בין הבודהיזם הטיבטי והסיני.
התקופות של שושלת מינג ושושלת צ'ינג היו תור זהב נוסף של הבודהיזם בהר.
מספר המקדשים בהר גדל שוב והגיע בתקופת שושלת מינג לשיא חדש של 104 מקדשים.
הקיסר יונגלה (שלט 1424-1402), קיסר מינג השלישי, שלח את המלומד הטיבטי קרמה למקדש שיינטונג שחודש לכבודו ואף בנה לכבודו סטופה.
הקיסר ואן-לי משושלת מינג (שלט 1620-1573) הורה לבנות את הפגודה הלבנה הגדולה לכבוד אימו.
בתקופתו נבנה מנזר סוקחוואטי בהר ווטאי שבו למדו במקביל בודהיזם סיני וטיבטי.
הקיסרים הראשונים של שושלת צ'ינג העריכו מאוד את פולחן מנג'וסרי.
החל בקיסר שונג'ה, הקיסר השלישי משושלת צ'ינג, השתמשו הקיסרים באסכולת הבודהיזם המכונה "אסכולת הכובעים הצהובים" על מנת להדק את הקשר בין מונגוליה לקיסרות.
הקיסרים קאנגשי וצ'יינלונג עלו כמה פעמים להר.
בשיא התקופה היו בהר 122 מקדשים ומנזרים: 25 של הבודהיזם הטיבטי ו-97 של הבודהיזם הסיני.
בשלהי תקופת שושלת צ'ינג ועד השנים הראשונות של הרפובליקה הסינית חלה הידרדרות הדרגתית בפולחן הבודהיזם בהר בשל חוסר הביטחון החברתי.
מאז הקמת סין העממית ב-1949 נחקקו צווים וכללים שנועדו להגן על המורשת הדתית של ההר.
כמה ממבני העץ העתיקים ביותר בסין שרדו בהר ווטאי מתקופת שושלת טאנג (907-618).
אלו כוללים את האולם הראשי של מקדש נָאנְצָ'אן (南禪寺, פין-יין Nánchán Sì) והאולם המזרחי של מקדש פֿוֹגוָאנְג (佛光寺, Foguang Sì) שנבנו בשנים 782 ו-857 בהתאמה.
צוות של היסטוריונים שעסקו באדריכלות, שכלל את ליאנג סה-צ'נג (梁思成; 1972-1901), היסטוריון הסיני בולט של תחילת המאה ה-20, זיהה את גילם העתיק של המבנים בשנים 1938-1937. מאז נחקרו תוכניות המבנים על ידי סינולוגים ומומחים באדריכלות סינית מסורתית כדוגמת ננסי סטיינהרדט (Nancy Steinhardt).
סטיינהרדט סיווגה מבנים אלו על פי סוגי האולמות כפי שהם מופיעים במדריך המבנים הסיני "יִינְגְדְזָאו פָאשְׁה" (營造法式).
ב-2008 התלוננו תושבים מקומיים שבמסגרת הכנת ההצעה של הממשל הסיני להכריז על הר ווטאי כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, הם פונו בכוח מבתיהם ושוכנו רחוק ממקורות פרנסתם.
ב-2009 הוכרז הפארק הלאומי הר ווטאי כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
ההר היה יעד תיירותי פופולרי ויעד לעלייה לרגל עוד קודם לכן.
בשנת 2007, שנתיים לפני ההכרזה, ביקרו בהר מעל ל-3.3 מיליון תיירים.
נכון ל-2014 יש בהר 68 מקדשים: 21 מחוץ למעגל שמתוות פסגות ההר ו-47 בתוכו, והם מתחלקים לשבעה מנזרים בודהיסטים טיבטיים, 40 מנזרים של בודהיזם סיני, חמישה מנזרי נזירות ומנזר פומבי אחד.
מקדש שְׂייֵנְטונְג (显通寺, פין-יין xiantong si) – המקדש היוקרתי ביותר, ובו שוכנים משרדי אגודת הבודהיזם של הר ווטאי.
הוא נבנה לראשונה בשנת 68 בתקופת שושלת האן המזרחית (220-25) ובעקבות הרחבות שנעשו בו במהלך ההיסטוריה הוא משתרע על שטח של 80,000 מ"ר.
סביב חצר מרכזית בנויים שבעה היכלות, שבאחד מהם מוצב פסל הבודהיסטווה מנג'וסרי.
לפני שער הארמון פעמון נחושת גדול שמשקלו כ-10,000 קילוגרם, וכשהוא מצלצל ניתן לשמוע אותו בכל רחבי ההר.
מקדש טָאיְוֵּ'אן (塔院寺, פין-יין Tayuan si) – הסטופה הלבנה בסגנון טיבטי בגובה 75.3 מטרים הניצבת בחזית המקדשים של טָאיְחְווָאי הקרויה "הפגודה הלבנה הגדולה", חלק מהמקדש, הפכה לסמל של הר ווטאי והאתר העיקרי לביקורי תיירים.
במקדש סטופה נוספת, פגודת וֶנְשׁוּפָה (Wenshufa) שעליה נטען כי היא מכילה את שערותיו של מנג'וסרי וביתן דָאצָאנְגְגִ'ינְג (Dacangjing) שבו שמורים כתבי קודש.
מקדש שׁוּשְׂיָאנְג (殊像寺, פין-יין Shuxiang si) – דרומית מערבית למקדש טָאיְוֵּ'אן.
נבנה במקור בשנים 350-319 (שושלת ג'או) נהרס ונבנה מחדש כמה פעמים בתקופת שושלות טאנג, יואן, מינג וצ'ינג.
שטח המקדש כ-6,400 מ"ר והוא כולל מעל ל-50 מבנים, בהם ביתן מנג'וסרי, שהוא הביתן הגדול ביותר בהר ובו פסלו של מנג'וסרי.
בגובה 9.87 מטרים, זהו הפסל הצבוע הגדול ביותר של מנג'וסרי בהר.
לפני המקדש מעיין מים זכים ששתייתם על פי האמונה תוסיף חוכמה לשותה.
מקדש לְווֹחוֹאוּ (罗睺寺, פין-יין Luohou si) – מזרחית למקדש שְׂייֵנְטונְג.
הוקם כמקדש של בודהיזם טיבטי בתקופת שושלת טאנג.
האטרקציה העיקרית במקדש הוא פרח לוטוס עשוי עץ שבאמצעות מנגנון יכולים עלי הכותרת שלו להיפתח ולגלות בפנים דמוית בודהה מגולפות.
מקדש פּוּסָאדִינְג (菩萨顶寺, פין-יין Pusading si) – נבנה בשנים 499-471 (תקופת שושלת וי הצפונית), שופץ בתקופת שושלות טאנג וסונג ושונה למקדש מנג'וסרי בשנים הראשונות לשלטונו של הקיסר יונגלה, הקיסר השלישי בשושלת מינג.
נבנה מחדש ב-1581 (השנה התשיעית לשלטונו של הקיסר ואן-לי משושלת מינג) נבנה מחדש בפעם האחרונה בשנים 1684 ו-1691 בתקופת שלטונו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג.
במקדש הפונה לדרום יש 121 אולמות וחדרים, והוא המרכז של הבודהיזם הטיבטי בהר כשהוא מכוון את הפעילות של המקדשים האחרים של הבודהיזם הטיבטי.
הר וושינגטון הוא הר במדינת ניו המפשייר.
פסגתו, בגובה 1,916 מטרים, היא הפסגה הבולטת ביותר ביחס לסביבתה ממזרח לנהר המיסיסיפי וזהו ההר הגבוה ביותר באזור ניו אינגלנד.
ההר הוא שיאו של "הרכס הנשיאותי", רכס הרים הממוקם באזור ההרים הלבנים, שהבולטות בפסגותיו נקראות על שם נשיאי ארצות הברית.
הר וושינגטון ידוע במזג האוויר הבלתי צפוי שבו, בעיקר בשל רוחות מהירות המופיעות בפתאומיות.
בפסגת ההר תועדה ב-12 באפריל 1934 מהירות הרוח הגבוהה ביותר על פני השטח של כדור הארץ עד אז - 372 קמ"ש.
שיא זה החזיק במשך למעלה משישים שנים, עד 1996. על צלע ההר ממערב מטפסת מסילת רכבת הררית (Mount Washington Cog Railway) ועל צלעו המזרחית נמתח כביש הפסגה (Mount Washington Auto Road) הידוע בכך שעל פגוש מכוניות שהעפילו בו מודבק סטיקר שעליו נרשם "THIS CAR CLIMBED MT.
WASHINGTON" ("מכונית זו טיפסה על הר וושינגטון").
שטח ההר כלול במסגרת היער הלאומי של ההרים הלבנים (White Mountain National Forest) והשטח סביבו נכלל במסגרת הפארק הלאומי הר וושינגטון (Mount Washington State Park).
פסגת ההר היא הנקודה הגבוהה ביותר אליה מגיע שביל האפלצ'ים.
ילידי האזור כינו את ההר אגיאוקוצ'וק ("מקומה של הרוח הגדולה").
האירופאי הראשון שהזכיר את ההר היה ג'ובאני דה וראצאנו שצפה בו מן האוקיינוס האטלנטי בשנת 1524. מאה שנה לאחר מכן טען דרבי פילד שטיפס עד פסגת ההר, במטרה לקרוא תיגר על אמונת הילידים המקומיים שהמקום מקודש לרוחות.
בהמשך תר פילד את אדמות מיין ומסצ'וסטס.
בקיץ שנת 1784 יצאה אל ההר משלחת בוטאנית-גאולוגית בראשותם ובהנהגתם של מנשה קטלר וג'רמי בלקנפ , במסגרת סקר מחקרי של ניו-אינגלנד.
השניים קראו את ההר על שמו של ג'ורג' וושינגטון, שהיה אז גנרל.
ב-1832 רכש אדם בשם ג'ייקוב סרג'נט את שטח ההר והקים במקום חווה בשם Sargent's Purchase.
המקום מוכר עד היום כיישוב ודרה בו אוכלוסייה קבועה של אנשים ספורים (שלושה, נכון ל-2016).
עד 1917 הופץ בין מתיישבי ותיירי הפסגה עיתון בשם Among the Clouds ("בין העננים").
בשנת 1852 הוקם על הפסגה מבנה אבן שנועד לשמש כבית מלון.
שנה לאחר מכן הוקם בית מלון נוסף בשם Tip-Top House, מעט מדרום לפסגה.
הבניין, שכלל 90 חדרים והיה עשוי עץ, נשרף ב-1908, הוא נבנה שנית מגרניט וננטש כליל ב-1968, בשרידיו נמצאים כיום מרכז מבקרים, בית קפה ומזנון.
ב-1866 נסללה לפסגה מסילת רכבת הררית.
ב-1932 הוקמה על הפסגה תחנה מטאורולוגית בשם Mount Washington Observatory.
התחנה מקיימת פעילות מחקר והוראה, סיורים בהר והסברה בנושאי אקלים.
ב-1937 התקין אדווין ארמסטרונג בראש ההר אנטנה ותחנת ממסר לשידורי FM, הראשונה מסוגה בעולם.
בפברואר 2023 תועדה על פסגת ההר טמפרטורה של מינוס 42 מעלות צלזיוס שזה מעלה אחת בלבד מתחת לשיא של 1934 (אז תועד מינוס 43), אלא שבשילוב הרוחות העזות, הקור בפועל מגיע למינוס 65.
הר ואפטה הוא הר הממוקם בהרי הרוקי הקנדיים בין אגם אמרלד לבין עמק יוהו, בשטח הפארק הלאומי יוהו, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
ההר נמצא בצפון הרכס בו נמצאים פצלי ברג'ס.
הר ואפטה, כמו גם הר סגן הנשיא והר ברג'ס, מקיפים את אגם אמרלד, ומסמן את קצהו הדרומי של רכס הנשיא.
הר ואפטה נישא מעל מפלי טאקאקו.
בשנת 1901, ג'יימס אאוטראם, ג'יי-אייץ' סקאטרגוד (J.
Scattergood) והמדריך שלהם סי בוהרן (C.
Bohren) היו הראשונים אשר טיפסו על הר ואפטה.
אוטו קולץ (Otto Koltz) נתן להר את שמו בשנת 1886 המילה "ואפטה" משמעה "מים זורמים" בשפת הסטוני (אחת משפות האומות הראשונות), וזאת בשל קרבתו למפלי טאקאקו.
שם ההר אומץ רשמית ב-25 באוקטובר 1910.
הר וייט מן הוא הר הממוקם על הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה, על קו פרשת המים של אמריקה.
גובהו של ההר 2,967 מטרים, והוא ההר ה-118 בגובהו באלברטה.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1884 על ידי ג'ורג' מ.
דוסון, והוא נקרא על שם מעבר וייט מן הנמצא מצפון להר.
הראשונים שטיפסו על ההר היו ד.
הר וייס הוא הר המהווה חלק מרכס וינסטון צ'רצ'יל בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גובהו של ההר 3,090 מטרים מעל פני הים, והוא ממוקם בעמק נהר סאנוואטפה בשטח הפארק הלאומי ג'ספר.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1972, והוא נקרא על שם ג'ו וייס (Joe Weiss) אשר במשך 45 שנים חקר את אזור ג'ספר.
הראשונים שטיפסו לפסגת ההר היו ה.
הר ווּלִי הוא הר ברכס וינסטון צ'רצ'יל שבהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גובהו של ההר 3,405 מטרים מעל פני הים, והוא ממוקם בעמק נהר סאנוואפטה, בשטח הפארק הלאומי ג'ספר, ½1 קילומטרים מדרום לפסגת דיאדם.
הר וולי הוא ההר ה-28 בגובהו באלברטה.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1898 על ידי ג'יי נורמן קולי, והוא נקרא על שם שחקן הפוטבול הרמן וולי, אשר טיפס יחד עם קולי במשלחות החקר שלו שנערכו בשנים 1898 ו-1902 בהרי הרוקי הקנדיים.
העלייה הראשונה לפסת ההר הייתה בשנת 1925 על ידי הצוות היפני אשר כלל את ס.
Okabe), ומורי הדרך הנס פורר (Fuhrer), ה.
הר וולי הוא הר באזור קנטרברי שבשטח האי הדרומי של ניו זילנד.
גובהו של ההר 1,849 מטרים מעל פני הים.
הר ואט הוא הר הממוקם ברכס בארקר בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,715 מטרים מעל פני הים, והוא ממוקם 6 קילומטרים צפונית מזרחית להר רוי.
שמו של ההר ניתן לו על ידי המשלחת הדרומית של המשלחת האנטארקטית של פדרציית מועדוני מטפסי ההרים של ניו זילנד (New Zealand Federated Mountain Clubs Antarctic Expedition) שחקרה את האזור בין השנים 1962–1963.
ההר נקרא על שם ב.
הר ואייט הוא הר ברכס בואו בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי באנף בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גובהו של ההר 2,983 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא לגובה של 140 מטרים מעל סביבתו.
ניתן לראות את ההר מהכביש המהיר הטרנס-קנדי, והוא ממוקם בסמוך לעיירה לייק לואיז.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1898 על ידי סר ויליאם מתואן (William Methuen).
ההר נקרא על שם וילים ואייט, אשר החל לעבוד עבור הרכבת הקנדית פסיפית בשנת 1884, והפך לסגן מנהל הרכבת הקנדית פסיפית בשנת 1910.
הר ואייט ארפ הוא הר מכוסה שלג, בחלקו הצפוני של רכס סנטינל בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
ההר ניצב 6 קילומטרים צפונית מערבית מהר אלמר.
אוכף סקאמני מקשר בין הר ואייט ארפ לרכס מץ'.
גובהו של ההר 2,370 מטרים מעל פני הים.
ההר התגלה על ידי לינקולן אלזוורת' במהלך הטיסה חוצת אנטארקטיקה שלו ב-23 בנובמבר 1935.
ההר נקרא על שם ספינת הצי המלכותי האוסטרלי אהמ"א ואייט ארפ, אשר שימשה את אלזוורת' בארבעת מסעות החקר שלו לאנטארקטיקה בין השנים 1933–1939.
הר וורן הוא הר ברמת גרומשין, צפונית לקרחון ניוקאמר, בצידו המזרחי של רכס סנטינל בצפון הרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,340 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא מעל קרחון ניוקאמר שמדרום וממערב לו, ומעל קרחון ויצ'ה שמצפון מזרח לו.
ההר נקרא על שם סמל ססיל או.
Warren) מחייל הנחתים של ארצות הברית, שהיה נווט של טייסת VX-6 של צי ארצות הברית, בעת ביצוע טיסות צילום מעל הרכס בין ה-14 וה-15 בדצמבר 1959.
הר וורן , המכונה גם הר הארדינג (Mount Harding) הוא הר ברכס וינד ריוור במחוז פרימונט במדינת ויומינג שבארצות הברית.
ההר, שגובהו 4,184 מטרים מעל פני הים, הוא השלישי בגובהו בין הרי הרכס, והרביעי בגובהו בוויומינג.
ההר מתנשא לגובה של 293 מטרים מעל סביבתו.
הפסגה ממוקמת בשטח אזור הבר פיצפאטריק שבשטח היער הלאומי שושון.
הפסגה מתנשאת מעל מספר קרחונים, שהידוע בהם הוא קרחון דינוודי.
ההר גובל בשטח היער הלאומי ברידג'ר (אך לא נמצא בשטחה של שמורת טבע זו).
ההר נקרא על שם פרנסיס וורן (Francis E.
Warren), שהיה סנטור מטעם מדינת ויומינג, וכן מושל ויומינג הראשון.
הראשונים שטיפסו לפסגת ההר היו קארל בלאורוק (Carl Blaurock) ואלברט אלינגווד (Albert Ellingwood) בשנת 1924.
הר וורן הוא הר הממוקם ברכס הרי קטסקיל, במחוז דלאוור בדרום מדינת ניו יורק שבארצות הברית.
גובהו של ההר 881 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 140 מטרים מעל סביבתו.
ההר ממוקם מדרום לעיירה סאות' קורטרייט, ודרומית מזרחית להר בובינה.
הר ואסקו הוא הר דו-פסגתי (שאוכף מחבר בין שתי הפסגות של ההר) בהרי המלכה מוד, בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,170 מטרים מעל פני הים.
ההר מצוי לאורך גדתו המערבית של קרחון שקלטון, 6 קילומטרים צפונית להר פרנק.
ההר התגלה וצולם על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית בין השנים 1939–1941.
ההר נסקר על ידי אלברט פ.
שמו של ההר ניתן לו על ידי קרארי.
קרארי קרא להר על שמו של לוטננט קומנדר פרנק ואסקו (Frank Wasko) מכוחות המילואים של צי ארצות הברית, אשר שירת בטייסת VX-6 בתחנת אמריקה הקטנה V בין השנים 1957–1958.
הר וייטהורן הוא הר הממוקם ברכס סלייט שבפארק הלאומי באנף שבאלברטה, קנדה.
כמו הרים אחרים בפארק באנף, הר וייטהורן מורכב מסלע משקע שהונח בין תקופת הפרקמבריון לתקופת היורה.
סלע משקע זה נוצר בים רדוד, נדחף מזרחה ומעל ראש סלע צעיר יותר במהלך האורוגנזה הלרמידית.
בהתבסס על שיטת קפן למיון אזורי אקלים, ההר ממוקם באזור אקלים תת-ארקטי עם חורפים קרים ומושלגים וקיץ מתון.
הטמפרטורות יכולות לרדת מתחת ל־20 מעלות צלזיוס עם אפקט צינון רוח מתחת ל־30 מעלות צלזיוס.
הר ואן וולקנברג הוא הר בהרי קלארק, ברכסי פורד, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 1.9 קילומטרים דרומית להר ברנהאם.
גובהו של ההר 1,165 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-3,717 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר נקרא על שמו של סמיואל ואן וולקנברג (Samuel Van Valkenburg), פרופסור לקרטוגרפיה ומנהל בית הספר לגאוגרפיה באוניברסיטת קלארק בווסטר במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית.
הר וייר הוא רכס תלול, המהווה חלק מרמה הררית, באזור חוף דופק, בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
כמעט כל חלקי הרכס פונים לכיוון צפון - מזרח, וחשופים מקרח ומשלג.
הרמה מצויה בסמוך מדרום לבסיסו של רכס פלגהאם שבמוצאו של קרחון ראמזי.
הרמה ההררית התגלתה וצולמה מהאוויר ב-16 בפברואר 1947, בטיסה 8A של צי ארצות הברית במסגרת "מבצע קפיצה לגובה".
ההר נקרא על שמו של מייג'ור רוברט ר.
Weir), מחיל הנחתים של ארצות הברית, שהיה הטייס בטיסה שבה התגלה ההר.
הר ווטרמן הוא הר נישא ומסיבי, ברכס יוז, בהרי המלכה מוד, בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 3,880 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם 5 קילומטרים צפונית-מזרחית מהר וקלסר.
ההר התגלה וצולם מהאוויר על ידי אדמירל המשנה ריצ'רד בירד בטיסתו ב-18 בנובמבר 1929;
ההר נסקר על ידי א.
Crary) בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1957–1958.
ההר נקרא על שמו של אלן טאוור ווטרמן (Alan Tower Waterman), מנהל הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית שתמך בתוכניות ארצות הברית לחקר אנטארקטיקה במסגרת השנה הגאופיזית הבינלאומית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1957–1958.
הר וילבי הוא הפסגה הגבוהה ביותר של הרי לאסוס, בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,050 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם 10.24 קילומטרים צפונית - מערבית מהר דבול.
ההר מופה לראשונה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H.
המיפוי עודכן בהתבסס על תצלומי לוויין שבוצעו על ידי לוויני לנדסט של ארצות הברית בפברואר 1975.
ההר נקרא על שמו של מלחין המדריגלים האנגלי ג'ון וילבי; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
הר ויבר הוא הר בהרי רוסון, בהרי המלכה מוד, באזור חוף אמונדסן של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 3 קילומטרים ממערב להר וילבר.
גובהו של ההר 2,780 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם במוצאו של קרחון סקוט.
ההר התגלה על ידי הקבוצה הגאולוגית של משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה; הקבוצה, בהנהגתו של קווין בלקברן (Quin Blackburn), הגיעה אל ההר בדצמבר 1934.
הקבוצה בהנהגתו של בלקברן נתנה להר את שמו.
ההר נקרא על שמו של צ'אלרס א.
Weaver), פרופסור לפלאונטולוגיה באוניברסיטת וושינגטון, בעיר סיאטל במדינת וושינגטון, שבארצות הברית.
הר וייאט או הר ואייט הוא הר נישא שטוח פסגה (הר שולחן), בהרי רוסון, בהרי המלכה מוד, באזור חוף אמונדסן של שטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,930 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-489 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם 6 קילומטרים ממערב להר ורלאוץ.
ריצ'רד בירד נתן להר את שמו בשנת 1934.
ההר נקרא על שמה של ג'יין וייאט (Jane Wyatt), שהייתה חברה של ריצ'רד ס.
Russell, Jr), שהיה חבר מישלחת בירד לחקר אנטארקטיקה.
הר וולטון הוא הר חד וחשוף, ברכס נונאטאקי אאוטבק, באזור חוף פנל של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,460 מטרים מעל פני הים; הר וולטון הוא ההר ה-675 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם באמצע המרחק שבין מצוק אונה והר צ'דוויק.
ההר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1964.
ההר נקרא על שמו של פרד וו.
Walton), גאומגנטולוג וססמולוג בתחנת הקוטב הדרומי בשנת 1968.
הר ואסילבסקי או הר ואסילווסקי או הר ואשילבסקי הוא הר בודד בולט, ממזרח - דרום-מזרח להרי מריק, בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,615 מטרים מעל פני הים; הר ואסיבסקי הוא ההר ה-1,578 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם 17 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מהרי מריק, בין חוף אינגליש לבין חוף אורוויל.
הרי מריק התגלו מהאוויר וצולמו מהאוויר על ידי משלחת רון לחקר אנטארקטיקה (Ronne Antarctic Research Expedition) המכונה בקיצור "RARE" אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1947 – 1948, בפיקודו של פין רון.
אזור ההר מופה לראשונה על ידי משלחת חציית חצי האי האנטארקטי (US Antarctic Peninsula Traverse) מטעם ארצות הברית, אשר חקרה ומיפתה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1961–1962, כמו כן האזור צולם מהאוויר על ידי צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1965–1966.
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של ארצות הברית.
ההר נקרא על שמו של פיטר ג'יי.
Wasilewski), שהיה חוקר גאומגנטיקה במשלחת החצייה, וכן במשלחות החקר של אוניברסיטת ויסקונסין שחקרה את אזור ההר בעונות המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1961 -1962 ו- 1965–1966.
הר הרשל הוא פסגה בולטת הניצבת 2.6 ק"מ צפונית-מזרחית להר פיקוק ומשקיפה על הקצה של קרחון איירונסייד מדרום, בהרי האדמירליות, ארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה.
הפסגה התגלתה בשנת 1841 על ידי סר ג'יימס קלארק רוס, שקרא למקום על שם האסטרונום האנגלי סר ג'ון הרשל.
הר וא'צוסט הוא הר במסצ'וסטס המשתרע על פני העיירות פרינסטון ווסטמינסטר, במחוז ווסטר.
זוהי הנקודה הגבוהה ביותר במסצ'וסטס ממזרח לנהר קונטיקט.
ההר נקרא על שם מונח ילידי שמשמעותו "ליד ההר" או "מקום הר".
ההר הוא יעד פופולרי לטיולים וסקי.
דרך למכוניות פתוחה מאביב עד סתיו ועולה עד לפסגה.
הנופים מפסגת הר וא'צוסט כוללים את הר מונדנוק מצפון, הר גריילוק ממערב, דרום ורמונט מצפון-מערב ובוסטון ממזרח.
ההר נחצה על ידי שביל מידסטייט באורך 148 קילומטרים.
הוא גם ביתה של שמורת מדינת ההר וא'צוסט.
רצועה של יער עתיק לאורך מדפי סלע בגובה 150 מטר מתחת לפסגה תומכת בעצים בני 150 עד 370 שנה.
המשתרע על פני 890 דונם, זהו יער ראשוני הידוע הגדול ביותר ממזרח לנהר קונטיקט במסצ'וסטס.
ואצמן הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הגרמני קספר דוד פרידריך, שנוצר בשנים 1824 ו-1825. הציור מציג נוף הררי אלפיני מרוחק וריק וברקע הר ואצמן.
היצירה נחשבת לאחת מהיצירות המרכזיות של הרומנטיקה הגרמנית ולביטוי מובהק של תפיסת הטבע של פרידריך כמרחב נשגב, רוחני ומאיים.
"ואצמן" הוצג לראשונה בשנת 1825 בתערוכת האקדמיה בדרזדן.
העיתונות בת התקופה התייחסה אליו כאל נוף הרים גדול ומרשים, והדגישה את תחושת הבדידות והאימה הנובעת מהיעדר מוחלט של חיים.
בתיאור בן הזמן נכתב כי לשווא מחפש הצופה עיט או עז הרים, וכי אין במקום כל חיים מלבד האוויר והאור.
בשנת 1826 הוצג הציור פעם נוספת, הפעם בתערוכה של איגוד האמנות של המבורג, יחד עם ציוריו של פרידריך "ים הקרח" ו"קבר הוטן".
הצגה משותפת זו חיזקה את מעמדו של "ואצמן" כחלק מקבוצת יצירות העוסקות בטבע קיצוני, קפוא או הררי, וביחס שבין האדם להיעדרו.
אף על פי שפרידריך מעולם לא ביקר באלפים, הוא צייר כמה נופים אלפיניים.
לצורך יצירת ואצמן השתמש בשילוב של מקורות.
מקור מרכזי היה סקיצת אקוורל של פסגת ההר שצייר תלמידו יוהאן אוגוסט היינריך בשטח.
בנוסף לכך שילב פרידריך רישומים משלו ממסעותיו בהרי הרץ.
הסלע המרכזי בקדמת הציור מבוסס על רישומים של סלע הטרודנשטיין ליד פסגת הוהנקופף, שנעשו בשנת 1811.
כבר בשנת 1824 הציג פרידריך בדרזדן ציור גדול נוסף של נוף אלפיני, שבו תואר מראה לכיוון מון בלאן.
גם במקרה זה השתמש ברישום של אמן אחר, קרל גוסטב קארוס .
הקשר אמנותי ותגובה ליצירות אחרות
ואצמן נוצר גם כתגובה לציור של אותו הר שהציג בלודוויג ריכטר בשנת 1824 בדרזדן.
ריכטר תיאר את ההר בצורה מפורטת וסיפורית.
פרידריך התנגד לגישה זו, ודחה תיאור נרטיבי של הטבע.
ביצירתו בחר לייצג את ההר כצורה מרוחקת, מופשטת וסמלית, נטולת פרטים יומיומיים או אנושיים.
הקומפוזיציה של ואצמן בנויה במבנה פירמידלי, המוביל אל פסגות מושלגות מוארות באור חזק.
רעיון זה הופיע כבר שנתיים קודם לכן בציור ים הקרח, שבו פיתח פרידריך דימוי של טבע קיצוני ככוח נשגב ומוחלט.
בציור מופיע הר קרחוני עצום, מרוחק ובלתי נגיש.
בקדמת התמונה נראים סלעים כהים וצמחייה דלה, אך ככל שהעין מטפסת מעלה נעלמים סימני החיים ומתחלפים בערפל, סלעים קרים ושלג נצחי.
אין בציור כל נוכחות של אדם או בעל חיים.
ההר מתפקד כסמל לגדולתו הבלתי מושגת של הטבע ולנוכחות אלוהית מרומזת.
האור, האוויר והדממה מחליפים כל פעילות אנושית.
הציור אינו מתאר מקום מסוים בלבד, אלא יוצר דימוי כולל של הר כעיקרון רוחני ונפשי.
היסטוריון האמנות אברהרד הנפשטנגל, שרכש את ואצמן עבור הגלריה הלאומית הישנה בברלין, שיבח את כוחו הציורי והפיוטי של פרידריך.
לדבריו, האמן הצליח לשלב מקורות שונים לכדי צורה מוגברת בדמיון, שאינה מתארת נוף מסוים אלא מייצגת את רעיון ההר עצמו.
תולדות הציור וביזתו על ידי הנאצים
הציור נרכש בשנת 1832 על ידי הסנאטור קרל פרידריך פוגה פון גרייפסוולד, ובהמשך עבר לידי אדולף גוסטב ברתולד גאורג פון פרסנטין (1814–1879), שחי בעיר רוסטוק.
לאחר מותו של פון פרסנטין, נרכש הציור על ידי מרטין ברון, אספן אמנות יהודי שהתגורר בברלין.
חוקי הגזע של המשטר הנאצי אילצו אותו להימלט מגרמניה, והוא מכר את היצירה לגלריה הלאומית הישנה בברלין בשנת 1937 תמורת 25,000 רייכסמרק, כדי לממן את בריחת משפחתו לארצות הברית.
אדולף היטלר, שייעד את הציור לתצוגה בביתו ה"ברגהוף" שבברכטסגאדן, העניק סיוע של 10,000 רייכסמרק לצורך רכישתו.
עם זאת, המדינה הגרמנית ראתה בתשלום שקיבל ברון חלק ממס על רכוש יהודי.
בשנת 2002 הגיעו קרן המורשת התרבותית הפרוסית ויורשיו של ברון להסכם פשרה: הבנק דקה (DekaBank) הורשה לרכוש את היצירה מיורשיו של ברון במחיר נמוך משוויה בשוק (בתיווך קרן התרבות של המדינות הפדרליות), ולהפקיד אותה מחדש באוסף הגלריה הלאומית כהלוואה לטווח ארוך.
הר ואצמן הוא רכס הרים מרכזי באלפים הברכטסגאדנריים שבדרום־מזרח בוואריה, גרמניה.
גובה פסגתו הגבוהה ביותר, מיטלשפיצה, הוא 2,713 מטרים מעל פני הים, והוא ההר הגבוה ביותר הנמצא כולו בתחומי גרמניה.
הר ואצמן מתנשא בכ־2,000 מטרים מעל מימיו של אגם המלכים ומהווה תפאורה נופית דומיננטית לעיר ברכטסגאדן ולסביבתה.
בשל ממדיו, מיקומו ומבנהו הייחודי, נחשב ההר לאחד ההרים החשובים והמרשימים בגרמניה.
הר ואצמן שוכן באזור בוואריה עילית כחלק מרכס האלפים הברכטסגאדנריים, בקואורדינטות 47.55° צפון ו־12.92° מזרח.
ההר אינו פסגה בודדת אלא רכס שאורכו כשלושה קילומטרים.
מצפון הוא מציג את קווי המתאר הקלאסיים המזוהים עמו, מדרום הוא נראה כמגדל תלול ובולט, ואילו מן המזרח והמערב הוא מתגלה כחומה סלעית רחבת־ממדים.
הרכס כולל שלוש פסגות עיקריות בעלות צורה חרוטית:
הוכצ'ק (Hocheck) – הפסגה הצפונית, בגובה 2,651 מטרים
מיטלשפיצה (Mittelspitze) – הפסגה המרכזית והגבוהה ביותר, בגובה 2,713 מטרים
זודשפיצה (Südspitze) – הפסגה הדרומית, בגובה 2,712 מטרים, שנקראה בעבר שוֹנפלדשפיצה
לצידן כולל הרכס פסגות משניות וקווי רכס נוספים, ובהם קליינר ואצמן, המכונה במסורת המקומית "אשתו של ואצמן", וכן מספר פסגות נמוכות יותר הידועות כ"ילדיו של ואצמן".
הר ואצמן שולט בנוף האזורי של דרום־מזרח בוואריה.
מפסגותיו נשקפת תצפית רחבת־היקף על רכסי ההרים הסובבים, עמקים מיוערים, אגמים ויישובים השוכנים הרחק מתחת.
ניגוד בולט מתקיים בין המדרונות הירוקים והמתונים יחסית לבין הדפנות הסלעיות התלולות, ובעיקר הדופן המזרחית, התורמת למעמדו הדרמטי של ההר.
ההר היה מוכר ומטופס כבר בתקופות קדומות בידי תושבים מקומיים, בעיקר לצורכי ציד.
העלייה המתועדת הראשונה לפסגת הוכצ'ק נערכה בשנת 1784 בידי הבוטנאי גאורג אוגוסט וייצנבך.
העלייה הראשונה לפסגת מיטלשפיצה בוצעה בשנת 1799 או 1800 בידי ולנטין סטניץ', כומר מזלצבורג, דרך הוכצ'ק.
הפסגה הדרומית נכבשה לראשונה בשנת 1832 בידי פ.
החצייה הראשונה של רכס הפסגות כולו בוצעה בשנת 1868, והעלייה החורפית הראשונה תועדה בשנת 1871.
הדופן המזרחית ומסורת הטיפוס האלפיני
הדופן המזרחית של הר ואצמן, ואצמן־אוסטוונד, היא אחת מחומות הסלע הגבוהות והמרשימות ביותר באלפים.
אף שמבחינה טכנית אינה נחשבת לקשה במיוחד ביחס לסטנדרטים של טיפוס סלע, ממדיה העצומים, אורכה, קשיי ההתמצאות בה והסכנות האובייקטיביות כגון מפולות סלע ושינויי מזג אוויר פתאומיים הפכו אותה לאתגר מרכזי במסורת הטיפוס האלפיני.
החלק הצפוני של הדופן נכבש כבר בשנת 1868, אך העלייה המלאה הראשונה בוצעה בשנת 1881, כאשר יוהאן גריל, המדריך ההררי המורשה הראשון בגרמניה, הצליח לטפס מן אזור אייסקפלה אל הפסגה הדרומית באמצעות נתיב שעבר לאורך מדפי סלע רחבים בלב הקיר.
נתיב זה, שנודע לימים כדרך קדרבאכר, הפך לאחד ממסלולי הטיפוס המרכזיים בדופן.
במהלך השנים אירעו בדופן זו תאונות רבות, ומאז סוף המאה ה-19 תועדו בה למעלה ממאה מקרי מוות.
הר ואצמן מציע מגוון רחב של אפשרויות לפעילות הררית, ובהן טיולים רגליים, טיפוס הרים, טיפוס סלע וסקי הרים.
חלק מן המסלולים מתאימים למטיילים מנוסים שאינם מטפסים טכניים, ואחרים מיועדים למטפסים מקצועיים בלבד.
ההר והפסגות הסובבות אותו מהווים יעד לפעילות הררית בכל עונות השנה, בהתאם לתנאי מזג האוויר והשלג.
אזור הר ואצמן כולו מצוי בתחומי הפארק הלאומי ברכטסגאדן, ולכן חלות בו הגבלות שונות לשמירת טבע.
בשנות ה־60 של המאה ה־20 עלתה יוזמה להקמת רכבל לפסגת ההר, אך היא לא יצאה לפועל, וההר נותר מיועד בעיקר להולכי רגל ולמטפסים.
הר ואצמן תופס מקום מרכזי במסורת ובמיתולוגיה המקומית של אזור ברכטסגאדן.
על פי האגדה, המלך ואצמן, אשתו ושבעת ילדיהם נודעו באכזריותם כלפי בני אדם ובעלי חיים.
בעקבות מסע ציד אכזרי במיוחד הוטל עליהם עונש אלוהי, והם הפכו לסלע.
מאז מזוהות פסגות ההר עם דמויות המלך, אשתו וילדיו, וההר נחשב לסמל האזור כולו.
הר חזקיהו הוא הר ברכס הרי אילת וגובהו נאמד ב־838 מטר.
במפות הישנות סומן ההר כנקודת גובה 833, אך מדידות חדשות הראו אחרת.
ההר נקרא על שמו של חזקיהו מלך ממלכת יהודה, אשר דיכא את מרד האדומים במקום והחזיר לממלכת יהודה את גבולה עד מפרץ אילת כפי שהיה בעבר, עוד מימי שלמה המלך.
מהר חזקיהו רואים בקעות גבוהות מגובה 400 מ' (שזפון), בקעת הירח, מהבקעות להרי אילת.
קיימת תלילות גבוהה מאוד (הר שחורת וכו'), הערבה – מרזב שטוח תוצאה של בקע הסורי אפריקני
הנוף שטוח כי בעבר התנקז לים התיכון.
מערבה נחל פארן, ואדי אל-עריש.
קיימים אגנים שנסתמים בגלל התמתנות שלהם ובחוסר ניקוז החוצה.
הגבול נקבע בתקופה העות'מאנית ב-1906 בין הבריטים ששלטו במצרים לבין הטורקים, ששלטו בארץ ישראל.
הבריטים מתחזקים והטורקים נחלשים ומתקבלת החלטה באימפריה הבריטית היכן יעבור הגבול.
למעשה מי שקבע שהגבול יעבור פה סופית היה קצין טורקי שקבע שהגבול יעבור מטאבה לאל עריש.
כמו כן ניתן לציין שמקורות המים באזור היו באימפריה הבריטית.
פלס מתכת – סימון לגבול ישן שהיה בעבר מעמוד עץ שנלקח לבעירה על ידי הבדווים.
מאוחר יותר הוחלף לפלס מתכת ובשלב מאוחר יותר סומן הגבול באבני מייל יצוקים בבטון.
לאחר הסכם השלום עם מצרים ב-1981 חזרו לגבול הישן מ-1906, רק הוסיפו לו עמודי גבול חדשים.
הר חברון הוא החלק המרכזי של רצועת הרי יהודה הנמשך מירושלים עד ערד ויוצר במת הר ששיאה, 1,026 מטר, בעיירה חלחול.
אזור זה היה בימי קדם אחד ממרכזי היישוב היהודי בארץ ישראל, "בדרך-ההר", בין חברון לירושלים.
בתקופת בית ראשון, האזור היה חלק מממלכת יהודה.
בתקופת בית שני האזור היה ידוע בשם אידומיאה, והתגוררה בו אוכלוסייה אדומית, שהתגיירה בימי השלטון החשמונאי.
בשונה מרוב חבל יהודה, היישוב היהודי בחלקים הדרומיים של הר חברון שרד את המרידות ברומא, ופרח בתקופת המשנה והתלמוד, כאשר אזור דרום הר חברון היה ידוע בשם דרומא.
מתקופה זו שרדו באזור מספר בתי כנסת גדולים.
לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, חל שינוי דמוגרפי באזור, ככל הנראה לא במהלך של מלחמה וגירוש אלא בתהליך דמוגרפי טבעי.
ייתכן שהאוכלוסייה היהודית עזבה את האזור, וייתכן שהתאסלמה.
אזור הר חברון האזור הגבוה בחבל יהודה.
זהו רמה גבוהה המובדלת בבירור מהרי ירושלים, בעיקר מדרום לנחל רפאים, בהתרוממות הר גילה.
הרמה כוללת את הרי גוש עציון ובית לחם, גוש חלחול וחברון, ורכסי דרום הר חברון.
שיא הגובה הוא בהר חלחול (1,020 מטרים), אך בניגוד לשיאי הגובה בשאר האזורים הוא בולט רק מעט מעל סביבתו, שנעה ברובה סביב גובה של 950 מטרים.
מדרום לחברון משתפלים ההרים במתינות לעבר בקעת באר שבע, דרומה מערבה.
רק בדרום מזרח ההר נשמר גובה של כתשע מאות מטר, לאורך "הציר המזרחי" המוביל מחברון לערד וממשית.
מהר עמשא (859), הפסגה הדרומית של הרכס, צונחים הרי חברון לבקעת ערד.
דרום הר חברון הוא החלק הדרומי של הרי יהודה ולמעשה היחידה הגאוגרפית הדרומית ביותר בחבלי ההר המרכזי.
הקמר הגאולוגי הראשי – קמר חברון הנמשך מירושלים עד חברון ויוצר במת הר גבוהה ואחידה (בתוכה גוש עציון) המתפצל מדרום לחברון לשלושה קמרים, קמר מעון במזרח, קמר דהרייה במערב וביניהם קמר קטן יותר – קמר יאטה.
קמר מעון אף הוא מחולק לשלושה קמרים קטנים יותר: יתיר, ענים ועירא.
בין הקמרים נמצא קער סמוע עם המסלע הקירטוני וכיסוי הנארי שבו.
אדמת האזור היא רנדזינה חומה-אפורה, הירודה באיכותה מאדמת הטרה רוסה שנמצאת בשאר חבלי ההר.
דרום הר חברון מוקף משני עבריו במדבריות, בדרומו הנגב ובמזרחו מדבר יהודה – מדבר בצל גשם.
הקרבה לשני המדבריות משפיעה מאוד על אקלים האזור ומתוך כך על הצומח, החי והאדם באזור.
בנוסף למיעוט הגשמים (כ-300 מ"מ בממוצע בשנים האחרונות) גם מקורות מים יציבים כמעיינות ובארות נדירים בו, מספר מעיינות זעירים נמצאים בזיף ובכרמל.
תושבי האזור לאורך כל התקופות התקיימו על מי גשמים שנאגרו בבורות אותם חצבו בסלע הקירטוני.
התנאים הייחודיים של המסלע, הקרקע, המשקעים ומיעוט מקורות מים יציבים עיצבו את אזור דרום הר חברון כאזור מובהק של ספר המדבר.
אזור ספר המדבר נתון לשינויים ותנודות בהתאם לשנות ברכה ובצורת, לעיתים רצועת הספר "משתלטת" על המדבר עקב ריבוי גשמים ולעיתים, בעיקר בשנות בצורת, הספר הופך למדבר.
על פי המקרא אזור הספר נקרא "הכרמל", תופעת התרחבות והצטמקות הספר מוכרת גם בדברי הנביאים הנביא מדבר בפסוקים אלה על זמני שלום וגאולה, בעת חורבן התהליך הוא הפוך