tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(אסקדרון אחד היה מרגימנט ההוסרים ה-11, השאר היו מהרגימנטים ה-3, 13, 17, 18 ו-22 של Chasseurs à cheval) עוצבה זו הגיעה ב-1915 ופורקה ב-15 ביוני 1917, ואנשיה הועברו לבסיס של רגימנט הרביעי השאסרים ד'אפריקה ה-4.
4 אסקדרונים של Chasseurs d'Afrique, שנפרסו מחדש מגליפולי.
ירדה מסלוניקי ב-13 באוקטובר 1915, היחידה פורקה ב-10 בדצמבר 1917. אנשיה נקלטו בשלושת גדודי הפרשים של חטיבת גמבטה.
חטיבת פרשים הוקמה ב-1917. על החטיבה פיקד פרנסואה לאון גמבטה
רגימנט השאסרים האפריקאי ה-4 הצטרף בנובמבר 1915.
רגימנט השאסרים האפריקאי ה-1 הצטרף בפברואר 1916.
רגימנט דה מרשה הספהאים המרוקאים הצטרף במרץ 1917.
רגימנט זמני של זואבים שהוצמד לחיל הפרשים, עם הדיוויזיה הזמנית Venel הם שולבו לאחר מכן בדיוויזיה הקולוניאלית ה-11 (נובמבר 1916 עד מאי 1917), אך מעולם לא לחמו כחלק מאותה דיוויזיה.
לאחר הניצחון מול בולגריה בסתיו 1918, ה-AFO פוצל ל-3 חלקים:
ארמיית הדנובה (AD), שהוקמה ב-28 באוקטובר 1918, פעלה ברומניה ובחצי האי קרים.
אנרי מתייה ברטלו (עד 5 במאי 1919)
ז'אן סזאר גרציאני (עד ינואר 1920)
בהוראת הגנרל פיליפ אנרי ד'אנסלם, גורמים צרפתים ובעלות ברית הועברו לאודסה בסוף דצמבר כחלק מההתערבות של דרום רוסיה.
באפריל 1919, הם פונו מאודסה וסבסטופול, ונפרסו מחדש כדי לכבוש גזרה ליד הדנייפר.
היא הורכבה בעיקר מדיוויזיות הרגלים ה-30, ה-76 וה-156, יחד עם דיוויזיית הרגלים הקולוניאלית ה-16. היא נתמכה על ידי הדיוויזיה ה-26 (בריטניה) עד 15 בדצמבר 1918 ודיוויזיית הארכיפלג היוונית.
ארמיית הונגריה (AH), הוקמה ב-1 במרץ 1919 ופורקה ב-31 באוגוסט 1919. בפיקודו של
חיל משלחת לכיבוש קונסטנטינופול (COC).
ארמיית הפוטומק היה הכוח העיקרי של צבא האיחוד בזירה המזרחית של מלחמת האזרחים האמריקנית.
הארמייה הוקמה ב-1861, אך אז היה גודלה רק כשל קורפוס.
הגרעין שסביבו הוקם נקרא ארמיית צפון-מזרח וירג'יניה ומפקדו היה בריגדיר גנרל אירווין מקדואל, וזה היה הכוח שלחם, והפסיד, בקרב הראשון של המלחמה - קרב בול ראן הראשון.
הרכב הארמייה השתנה משמעותית עם הגיעו לוושינגטון של מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן.
משימתו הראשונה הייתה לפקד על מחלקת הפוטומק, שכללה את המחלקה של מקדואל, ואת מחלקת וושינגטון, בפיקודו של ג'וזף מנספילד.
ב-26 ביולי 1861 התמזגה לארמייה גם דיוויזיית השננדואה, שעליה פיקד קולונל נת'ניאל בנקס, ובאותו יום הוכרז על הקמתו של ארמיית הפוטומק, שהורכבה גם מכלל הכוחות הצבאיים של בולטימור.
אנשיו של בנקס הפכו לחיל הרגלים של הארמייה.
השם ארמיית הפוטומק ניתן גם לכוחות הדרום שעליהם פיקד הגנרל פ.ג.ט.
בורגארד במהלך השלבים המוקדמים של המלחמה, אך שמה של ארמייה זו שונה לבסוף לארמיית צפון וירג'יניה, שהתפרסם במיוחד תחת פיקודו של רוברט לי.
בניגוד למקובל, לא החליף הקולונל ג'ון פופ את מקללן בפיקוד על הארמייה בקיץ 1862 לאחר המערכה הכושלת בדרום מזרח וירג'יניה.
כוחותיו של פופ כונו ארמיית וירג'יניה, ועל אף ששלושה קורפוסים מאנשיו של מקללן הועברו לפיקודו של פופ בקרב השני על בול ראן, הרי שמדובר בשתי יחידות צבאיות נפרדות.
ארמיית הפוטומק עברה שינויים מבניים רבים במהלך קיומה.
היא השתתפה במרבית הקרבות של הזירה המזרחית במלחמה, בעיקר בווירג'יניה, במרילנד ובפנסילבניה, ופוזרה ב-28 ביוני 1865, עם תום המלחמה.
ארמיית הפאנצר הרביעית הייתה ארמיית שריון של הורמאכט שהשתתפה במלחמת העולם השנייה.
מקורה של הארמייה בקורפוס הממונע ה-16 שהוקם בברלין בפברואר 1938. הקורפוס נלחם במערכה בפולין ובמערכה בצרפת.
לקראת מבצע ברברוסה, ב-17 בפברואר 1941 הורחב הקורפוס לכדי "פאנצרגרופה" (Panzergruppe) ושויך לקבוצת ארמיות צפון.
פאנצרגרופה כללה בתחילת דרכה את קורפוס הפאנצר ה-56, את קורפוס הפאנצר ה-46 ואת הקורפוס ה-8.
בפלישה לברית המועצות, כללה הפאנצרגרופה ה-4 את קורפוס הפאנצר ה-41 ואת קורפוס הפאנצר ה-56. הפאנצרגרופה השתתפה בקרבות קשים בחלקה הצפוני של החזית המזרחית והובילה את ההתקדמות של קבוצת ארמיות צפון לעבר לנינגרד (כיום סנקט פטרבורג).
בעקבות הקשחת ההגנה הסובייטית באזור לנינגרד והעברת כובד המשקל לעבר המתקפה על מוסקבה, הועברה הפאנצרגרופה לקבוצת ארמיות מרכז כדי לסייע בכיבוש עיר הבירה הסובייטית.
למרות התגבורות הגדולות שקיבלה קבוצת ארמיות מרכז, היא נכשלה במשימה ומוסקבה נותרה בידיים סובייטיות.
ב-1 בינואר 1942 אורגנה הפאנצרגרופה מחדש, הפעם כארמיית שריון מן המניין וקיבלה את השם "ארמיית הפאנצר הרביעית".
הארמייה תוגברה וקיבלה ציוד חדש והועברה לקבוצת ארמיות דרום.
במסגרת קבוצת ארמיות זו, השתתפה בקרב סטלינגרד, שבו ספגה אבדות קשות בכוח אדם ובציוד.
הארמייה קיבלה תגבורת כוח אדם וציוד שנועדו להחליף את האבדות הרבות שספגה והשתתפה בקרב קורסק, שבו תקפה את מבלט קורסק מצדו הדרומי.
הארמייה, יחד עם כל הצבא הגרמני, ספגה מפלה בקרב ונהלה קרבות הגנה קשים בדרומה של ברית המועצות, בעת קרב דנייפר.
בנובמבר 1943, הסובייטים הגיעו עד קייב והארמייה נקראה לסייע בהגנת העיר.
למרות הניצחון הסובייטי וכיבוש העיר על ידי הצבא האדום, הצליחה הארמייה להחזיק את הקו שהופקדה עליו.
בהמשך המלחמה השתתפה הארמייה בקרבות בלימה נגד הסובייטים, במיוחד במבצע ויסלה-אודר שבה ספגה אבדות כבדות מאוד כשאחד הקורפוסים שלה כותר והושמד לחלוטין.
שרידי הארמייה נסוגו לתוך גרמניה.
במהלך הנסיגה, התערבב קורפוס אס אס הררי החמישי שהיה חלק מהארמייה ביחידות הארמייה התשיעית ונוצר פקק תנועה ענק דרומית לרמת זיילו.
הארמייה התשיעית וקורפוס אס אס הררי החמישי כותרו והושמדו על ידי הסובייטים בקרב האלבה.
ארמיית קנטקי היה כינויין של שתי יחידות צבאיות שהשתייכו לצבא האיחוד בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית.
שתי הארמיות היו קטנות והתקיימו למשך תקופה קצרה.
הראשונה שירתה בקנטקי ב-1862 והשנייה בטנסי ב-1863.
ב-25 באוגוסט 1862, נטל מייג'ור גנרל ויליאם "בול" נלסון את הפיקוד על כוחות של צבא האיחוד אשר חנו סביב ריצ'מונד, קנטקי.
על אף שסדר הכוחות לא עלה על שתי חטיבות, הן כונו על ידי נלסון "ארמיית קנטקי" בפיקודם של הבריגדיר גנרלים מהלון מנסון (Mahlon Dickerson Manson) וצ'ארלס קרופט (Charles Cruft), בהתאמה.
פחות מחמישה ימים לאחר שנוצרה, נלחמה הארמייה בקרב ריצ'מונד וספגה תבוסה קשה, כאשר איבדה כ-1,000 הרוגים ופצועים ויותר מ-4,000 שבויים.
בשל מספר האבדות הגבוה, כולל נפילתו בשבי של גנרל מנסון ופציעתו של גנרל נלסון, חדלה למעשה הארמייה מלהתקיים ככוח לוחם.
גנרל קרופט נשאר רשמית כמפקד החטיבה השנייה עד ספטמבר, אך מרביתה נפלה בשבי ומה שנותר ממנה צעד בחזרה לניו-אולבני, אינדיאנה.
קפטן צ'ארלס גילברט מונה כמייג'ור גנרל בפועל וקיבל את הפיקוד על שרידי הארמייה, אשר אוחדה בספטמבר 1862 בידי הגנרל דון קרלוס ביואל עם הקורפוס ה-III של ארמיית אוהיו.
ב-7 באוקטובר 1862, הקים מייג'ור גנרל גורדון גריינג'ר ארמייה חדשה תחת השם ארמיית קנטקי.
הארמייה כללה בתחילה שלוש דיוויזיות, בפיקודם של הגנרלים אנדרו סמית' (Andrew Jackson Smith), קווינסי גילמור (Quincy Adams Gillmore) ואבשלום באיירד (Absalom Baird), בהתאמה.
מתכונת זו של הארמייה הייתה יוצאת דופן בכך, שב-20 בינואר היא צורפה לארמיית קמברלנד הגדולה ממנה.
הדיוויזיה של באיירד נטלה חלק בקרב תחנת תומפסון במרץ 1863 וכמעט חטיבה שלמה שלה נשבתה שם.
באפריל 1863, כללה הארמייה שתי דיוויזיות רגלים בפיקודם של הגנרלים צ'ארלס גילברט ובאיירד, וחטיבת פרשים בפיקודו של גרין קליי סמית' (Green Clay Smith).
דיוויזיית פרשים נוספת בפיקודו של גנרל דויד סטנלי (David Sloane Stanley) צורפה לארמייה כחיל המצב של פרנקלין, טנסי.
במערך זה לחמה הארמייה בקרב פרנקלין הראשון ב-10 באפריל.
עדיין תחת פיקודו של גריינג'ר, שולבה ארמיית קנטקי במערך המילואים של ארמיית קמברלנד ב-8 ביוני 1863.
ארמיית קנטקי היה שמה של יחידה צבאית שהשתייכה לצבא הקונפדרציה בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית.
השם "ארמיית קנטקי" ניתן באוגוסט 1862 לכוחות שכונסו יחדיו לצורך הפלישה לקנטקי על ידי מייג'ור גנרל אדמונד קירבי סמית', ששימש כמפקד הארמייה.
כוח האדם נלקח מתוך הפיקוד המרחבי של מזרח טנסי בראשות קירבי סמית', שנוצר בפברואר 1862, ומתוך ארמיית מיסיסיפי, כתוצאה מבקשתו של קירבי סמית' לתגבורת נוספת ממפקדה של האחרונה, מייג'ור גנרל ברקסטון בראג.
ב-21 באוגוסט נתן קירבי סמית' ליחידה את השם "ארמיית מזרח טנסי" וחמישה ימים לאחר מכן קיבלה הארמייה את שמה הנוכחי.
ארמיית קנטקי הורכבה מארבע דיוויזיות חיל רגלים ומשתי חטיבות חיל פרשים מוקטנות.
שתיים מהדיוויזיות, בפיקודם של הגנרלים הנרי הית' וקרטר סטיבנסון נלקחו ממזרח טנסי ושתי הנוספות, בפיקודם של פטריק קליבורן ותומאס צ'רצ'יל הגיעו כתגבורת מארמיית מיסיסיפי.
על חטיבות הפרשים פיקדו הקולונלים ג'ון ס.
הפלישה לקנטקי, שהחלה ב-14 באוגוסט כחלק ממאמץ התקפי רחב יותר של הקונפדרציה בחזית המערב, תוכננה על ידי קירבי סמית' בשיתוף עם בראג.
במסגרת ההסכם ביניהם חוזקה הארמייה בשתי דיוויזיות מתוך צבאו של בראג לצורך פעולה מקדימה כנגד כוחות צבא האיחוד, בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'ורג' וו.
מורגן, שהחזיקו במעבר ההרים האסטרטגי בהרי קמברלנד, המפריד בין קנטקי לטנסי, בו החזיקו מאז ה-18 ביוני.
במקום לתקוף ישירות, בחר קירבי סמית' לעקוף את מעבר קמברלנד ולנוע בנתיב הררי בעל עבירות קשה סביבו, ובכך ליצור איום על קווי האספקה של הכוח המחזיק במעבר ולאלצו לסגת ללא קרב.
במקביל, נשלחו הפרשים של מורגן לפשוט על קו מסילת הברזל אשר חיבר בין לואיוויל לנאשוויל כדי לשבש העברת תגבורת לקנטקי.
לאחר מסע מפרך, הגיעה הארמייה לבארבורוויל (Barbourvile) ב-18 באוגוסט, סובלת מאספקה מדולדלת, אוכלוסייה מקומית עוינת ועם קשר רופף לאזורי העורף בטנסי.
כתוצאה מכך החליט קירבי סמית' לנוע קדימה אל תוך הבלוגראס עשיר המשאבים של קנטקי.
הדיוויזיה של סטיבנסון הושארה מול מעבר קמברלנד, תוך כוונה להשתלט עליו אם יחליט מורגן להיכנע או לסגת.
התמרון הצליח, וכוחות צבא האיחוד נטשו לבסוף את מעבר קמברלנד ב-16 בספטמבר, לאחר שהאספקה שלהם אזלה, ונעו בנתיב הררי דרך מזרח קנטקי לאוהיו.
כוח החוד של הארמייה, חטיבת הפרשים בפיקודו של סקוט, נעה קדימה במהירות לפני הכוח העיקרי, כבשה את לונדון ב-17 באוגוסט, הניסה את כוחות האיחוד מביג היל ב-23 בחודש ופתחה בכך את הדרך לעבר ריצ'מונד.
באותו זמן יצאה מלקסינגטון ארמיית קנטקי של צבא האיחוד, שהוקמה רק ימים ספורים קודם לכן, לעבר ריצ'מונד.
לאחר התכתשות קצרה בין פרשי הקונפדרציה לכוחות האיחוד דרומית לריצ'מונד ב-29 באוגוסט, נסוגו הפרשים והמתינו להגעת הכוח העיקרי של הארמייה.
ב-30 באוגוסט נערך קרב ריצ'מונד בין שתי הארמיות.
ארמיית קנטקי של הקונפדרציה נהנתה מניסיונם הקרבי של חייליה, שחלקם לקחו חלק בקרב שילה ומשדרת פיקוד מוכשרת, בעוד שלמרבית חיילי ומפקדי ארמיית קנטקי של האיחוד, שגויסו בחיפזון זמן קצר קודם לכן בניסיון להגן על המדינה, היה ניסיון קרבי דל.
הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של הקונפדרציה.
הארמייה כבשה ללא התנגדות את לקסינגטון ואת בירת קנטקי, פרנקפורט.
כוחות הארמייה פוצלו ליחידות משנה אשר הופעלו לצורכי בזיזת מזון, כלי נשק, בהמות ואף בגדים ונעליים ממחסני האספקה של צבא האיחוד ומהתושבים המקומיים.
בד-בבד נעשה ניסיון להתקדם אל נהר אוהיו כדי לאיים על סינסינטי.
הפיזור הרב של כוחות הארמייה מנע פעולה תכליתית ולא נערכו קרבות גדולים נוספים.
הדיוויזיה של קליבורן שבה לארמיית המיסיסיפי ונטלה חלק בקרב פריוויל ב-8 באוקטובר, אך כוחות הארמייה האחרים נותרו בסביבות לקסינגטון ועסקו בעיקר בהגנה על העגלות שהובילו אספקה למחנה דיק רובינסון.
ב-9 באוקטובר שולבה ארמיית קנטקי בתוך ארמיית מיסיסיפי וכונתה קורפוס קירבי סמית'.
בראג נוכח לדעת שהכוח המאוחד קטן מידי להחזקת המדינה, והארמייה נסוגה בחזרה לטנסי דרך מעבר קמברלנד, תוך נשיאת השלל שנלקח מהבלוגראס בשיירת עגלות ארוכה.
על אף הכישלון במערכה על קנטקי, הצליחה הארמייה לצבור אספקה חיונית שאפשרה את המשך הלחימה של כוחות הקונפדרציה בחזית המערבית.
לאחר הנסיגה מקנטקי מונה קירבי סמית' ב-14 בינואר 1863 לראש הפיקוד המרחבי של עבר-המיסיסיפי (Department of Trans-Mississippi).
כחודשיים קודם לכן, ב-20 בנובמבר 1862, כבר התמזגו כוחותיו לתוך ארמיית טנסי בפיקודו של בראג.
ארמיית הפאנצר הראשונה הייתה ארמייה בצבא גרמניה הנאצית.
הארמייה שירתה החל מ-16 בנובמבר 1940 לאורך כל שנות המלחמה, עד שפורקה ב-8 במאי 1945. הארמייה הוקמה ראשית בתור קבוצת פאנצר קלייסט (פאנצרגרופה פון קלייסט), כאשר מפקדה הראשון היה אוואלד פון קלייסט.
ב-5 במרץ 1940 הוקמה קבוצת הפאנצר קלייסט, על בסיס הקורפוס ה-22 בפיקודו של אוואלד פון קלייסט.
קבוצת הפאנצר לחמה במהלך המערכה על צרפת, כשהיא כוללת את הקורפוסים הממונעים ה-14, ה-19 וה-41, וצלחה את נהר המז והגיעה עד לתעלת למאנש.
בשלב השני לחמה הארמייה כנגד הצרפתים, כשהיא כוללת את הקורפוסים הממונעים ה-14 וה-16. ב-16 בנובמבר 1940, שונה שמה לקבוצת הפאנצר הראשונה.
קבוצת הפאנצר שירתה בחודשיה הראשונים בצרפת הכבושה, עד אשר נשלחה באפריל 1941 להשתתף כחלק מהארמייה השנייה בפלישה ליוגוסלביה, שם זכתה בהצלחות אל מול הארמיות היוגוסלביות החמישית והשישית.
במהלך מבצע ברברוסה ביוני 1941, הוצבה קבוצת הפאנצר תחת פיקוד קבוצת ארמיות דרום, ומילאה תפקיד מרכזי בכיבוש אוקראינה על ידי הצבא הגרמני, ובין השאר השתתפה הארמייה בלחימה בקרב ברודי.
ב-6 באוקטובר 1941, לאחר קרב קייב, שונה שמה של קבוצת הפאנצר לארמיית הפאנצר הראשונה, תחת פיקודו של פון קלייסט.
בינואר 1942, נוצרה 'קבוצת הארמיות קלייסט' אשר כללה את ארמיית הפאנצר הראשונה והארמייה ה-17, קבוצת הארמיות פורקה במאי של אותה השנה לאחר השתתפותה בלחימה בקרב חרקוב השני.
בסוף יולי 1942 סופחה ארמיית הפאנצר הראשונה לקבוצת ארמיות חדשה בשם קבוצת ארמיות A בפיקודו של וילהלם ליסט, ובמסגרת מתקפת הקיץ של הצבא הגרמני בחזית הדרום (מבצע כחול) מילאה תפקיד מרכזי בהתקדמות המהירה של קבוצת הארמיות לעבר אזור הקווקז.
בספטמבר 1942, לאחר שנבלמה התקדמות קבוצת הארמיות על ידי ההתנגדות הסובייטית הגוברת ותנאי הקרקע הקשים בהרי הקווקז, היטלר הדיח את ליסט מהפיקוד על קבוצת הארמיות ופיקד עליה באופן ישיר לפרק זמן קצר, עד שהעניק את הפיקוד לקלייסט.
בסוף 1942 ותחילת 1943, כתוצאה ממתקפת הנגד המוצלחת של הצבא הסובייטי באזור סטלינגרד ולאחר מכן באזור הדון, נאלצה הארמייה לסגת במהירות מאזור הקווקז יחד עם שאר כוחות קבוצת ארמיות A, כדי להימנע מכיתור.
בינואר 1943 סופחה הארמייה ל"קבוצת ארמיות דון" תחת פיקודו של אריך פון מאנשטיין, והצליחה להאט את התקדמות הצבא הסובייטי ולמנוע ממנו לסגור את "פירצת רוסטוב" .
מאוחר יותר הארמייה עברה לפיקוד קבוצת ארמיות דרום.
בשנים 1943–1945 המשיכה ארמיית הפאנצר הראשונה לשרת בחזית המזרחית, וניהלה שורה של קרבות מגננה, חלקם מוצלחים ביותר, נגד ההתקדמות הצבא האדום בחלק הדרומי של זירת הלחימה.
ארמיית הפאנצר השנייה (מגרמנית: 2.Panzerarmee) הייתה ארמיית שריון גרמנית בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הארמייה הוקמה ראשית ביוני 1940 בתור קבוצת פאנצר גודריאן (Panzergruppe Guderian), שנקראה על שמה של מפקדה, היינץ גודריאן.
בנובמבר 1940 שונה שמה לקבוצת הפאנצר השנייה, תוך שהיא ממלאת תפקיד חשוב בהצלחה הראשונית של הבליצקריג במהלך מבצע ברברוסה ב-1941, כחלק מקבוצת ארמיות מרכז.
באוקטובר 1941 שונה שמה של קבוצת הפאנצר השנייה לארמיית הפאנצר השנייה, והיא נלחמה בקרב על מוסקבה, ומאוחר יותר בקרבות הגנתיים באזור המרכזי של החזית המזרחית.
ב-1942 השתתפה הארמייה בפעילות אנטי-פרטיזנית, תוך שהיא הורגת מאות אנשים, שורפת כפרים שלמים ומגרשת את תושביהם.
באוגוסט 1943 סופחה הארמייה לקבוצת ארמיות F והועברה לבלקן לפעילות אנטי-פרטיזנית.
ב-1944 נלחמה הארמייה בין היתר ביוגוסלביה, הונגריה ואוסטריה, ובמרץ 1945 לחמה הארמייה בקרב על גבעות טרנסבאודיאן במסגרת מתקפת אגם בלטון.
גנרל אוברסט היינץ גודריאן (5 באוקטובר 1941 - 25 בדצמבר 1941)
גנרל חיל הרגלים אריך-היינריך קלסנר (10 באפריל 1943 - 6 באוגוסט 1943)
גנרל חיל התותחנים מקסימיליאן דה אנג'ליס (17 ביולי 1944 - 8 במאי 1945)
ארמיית הפאנצר החמישית, הידועה גם כקבוצת פאנצר מערב וקבוצת פאנצר אברבאך הייתה ארמיית שריון גרמנית של הוורמאכט שנלחמה נגד כוחות בעלות הברית, תחילה במערכה בתוניסיה, ולאחר מכן במערב אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה.
שרידי הארמייה נכנעו בחבל הרוהר ב-1945.
ארמיית הפאנצר החמישית הוקמה ב-8 בדצמבר 1942 בתור מסגרת פיקודית ליחידות פאנצר גרמניות, שנשלחו לתוניסיה החל מנובמבר 1942, כדי למנוע את כיבושה על ידי כוחות בעלות הברית, לאחר שהאחרונים השתלטו על מרוקו ואלג'יריה במסגרת מבצע לפיד.
הארמייה לחמה לצדה של הארמייה האיטלקית הראשונה כחלק מקבוצת ארמיות אפריקה.
היא ביצעה מספר התקפות נגד מוצלחות כנגד כוחות בעלות הברית בצפון-מערב תוניסיה, אך לבסוף נאלצה להיכנע, יחד עם שארית כוחות הציר בצפון אפריקה, עם סיום המערכה בתוניסיה ב-13 במאי 1943. ב-30 ביוני 1943 פורקה הארמייה באופן רשמי.
הארמייה הוקמה מחדש ב-24 בינואר 1944 כקבוצת פאנצר מערב, העתודה המשוריינת של ה-OB West (הפיקוד הגרמני העליון במערב).
שיטת ההפעלה של הארמייה במקרה של פלישה אנגלו-אמריקנית הייתה נושא למחלוקות רבות, כשמפקד ה-OB West גרד פון רונדשטט ומפקד קבוצת ארמיות B ארווין רומל מעדיפים שיטות פעולה שונות.
רונדשטט האמין כי על קבוצת הפאנצר להישאר בעתודה במרחק בטוח מהחזית, ואז להשיב במתקפת נגד על חדירה של האויב.
לעומתו, רומל היה משוכנע כי עדיפות בעלות הברית באוויר לא תאפשר לגרמנים חופש תנועה בהזזת כוחות גדולים, ולכן התעקש על פריסתם של הכוחות הרבה יותר קרוב לחזית.
אולם כשבעלות הברית נחתו בצרפת ב-6 ביוני 1944, קבוצת הפאנצר מערב לא נעה, מאחר שהיטלר אסר על פקודיו להזיז את הארמייה ללא אישורו.
קבוצת הפאנצר ספגה אבדות קשות בלחימה נגד כוחות בעלות הברית בנורמנדי, ולבסוף נלכדו מרבית הדיוויזיות שלה בכיס פאלז.
לאחר ששרידי קבוצת הפאנצר נמלטו מפאלז, הם נסוגו לעבר הגבול הגרמני.
באוגוסט, שאריות היחידה אורגנו מחדש כארמיית הפאנצר החמישית.
לאחר תקופה קצרה תחת פיקודו של יוזף דיטריך, הארמייה עברה לידיו של האסו פון מנטויפל.
ארמיית הפאנצר החמישית השתתפה בקרבות קשים מול בעלות הברית בגבול הגרמני, כשדיוויזיות הפאנצר שלה סופגות אבדות קשות מידי מטוסי התקיפה של בעלות הברית.
בנובמבר 1944 הארמייה החלה להיערך בארדנים, לצדה של ארמיית הפאנצר השישית של האס אס שהוקמה זה מכבר.
שתי הארמיות השתתפו בקרב על הבליטה, כשארמיית הפאנצר החמישית סופגת אבדות קשות בקרבות סביב בסטון ובקרבות השריון סביב דינאן וסלה.
לאחר שהמתקפה הגרמנית הופסקה, הארמייה המשיכה בקרבות נסיגה לגבול גרמניה.
במרץ 1945 השתתפה הארמייה במאמצים לחסל את ראש הגשר האמריקאי מעל הריין בגשר לודנדורף.
לבסוף כותרה הארמייה בכיס הרוהר, ונכנעה ב-17 באפריל 1945.
ארמיית הפאנצר החמישית (צפון אפריקה)
גנרל חיל התותחנים היינץ ציגלר (3 בדצמבר 1942 - 20 בפברואר 1943)
גנרל חיל השריון לאו גייר פון שוופנבורג (24 בינואר 1944 - 5 ביולי 1944)
גנרל חיל השריון היינריך אברבאך (5 ביולי 1944 - 9 באוגוסט 1944)
גנרל חיל השריון היינריך אברבאך (2 ביולי 1944 - 9 באוגוסט 1944)
אוברסטגרופנפיהרר יוזף דיטריך (9 באוגוסט 1944 - 9 בספטמבר 1944)
גנרל חיל השריון האסו פון מנטויפל (9 בספטמבר 1944 - 8 במרץ 1945)
ארמיית הריין הבריטית היה שמן של שתי עוצבות של הצבא הבריטי, אשר הוקמו ככוח כיבוש בריטי בגרמניה, האחת לאחר מלחמת העולם הראשונה והאחרת לאחר מלחמת העולם השנייה.
ארמיית הריין הראשונה הוקמה במרץ 1919 כדי להוציא לפועל ביחד עם יחידות מצבאות אחרים של מדינות ההסכמה את החזקתו של חבל הריין כאזור כיבוש, בהתאם לתנאי הסכם שביתת הנשק עם גרמניה.
מפקדה הראשון של הארמייה היה הפילדמרשל לורד פלומר ומקום מושבה היה בעיר קלן וסביבותיה.
היא פורקה ב-1929, לקראת יציאת צבאות מדינות ההסכמה מחבל הריין בעקבות הסכמי לוקרנו.
הארמייה כללה עם הקמתה חמישה קורפוסים ובהם 11 דיוויזיות.
יחידות אלו פורקו ברובן במהרה, ושנה לאחר הקמתה כללה הארמייה שישה גדודים בלבד.
מ-1922 ואילך כללה הארמייה שתי חטיבות (בריגדות הריין ה-1 וה-2) אשר הרכב הגדודים שלהן השתנה מעת לעת.
אנשי הארמייה הוציאו לאור בשנות קיומה את העיתון היומי The Cologne Post.
ארמיית הריין השנייה הוקמה ב-25 באוגוסט 1945 במקומה של קבוצת הארמיות ה-21. מפקדה הראשון (1945–1946) היה הפילדמרשל מונטגומרי.
תפקידה המקורי היה פיקוד על היחידות שהנהיגו את ממשל הצבאי באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה.
לאחר שסמכויות השלטון האזרחיות הוחזרו לגרמניה הפכה הארמייה למפקדה עבור הגייסות הבריטים בגרמניה בלבד.
ככל שהתעצם האיום של מתקפה סובייטית על גרמניה המערבית על פני המישור הצפון-גרמני, עלתה חשיבותה של הארמייה ככוח מגן על גרמניה.
היא השתלבה בכוחות נאט"ו בגרמניה לאחר הקמת ברית זו, והכוח הקרבי העיקרי בה היה הקורפוס הבריטי ה-1. בשנים 1952–1993 שימש מפקד הארמייה גם כמפקד קבוצת הארמיות הצפונית של נאט"ו באירופה (NORTHAG).
בשעתו הייתה הארמייה מצוידת גם בנשק גרעיני טקטי.
קיצוצי תקציב בבריטניה בעקבות התפרקות ברית המועצות הביאו לפירוקה של הארמייה ב-1994. היא הוחלפה על ידי מסגרת אחרת – הכוחות הבריטיים בגרמניה (BFG), אשר עזבה את גרמניה בשנת 2020.
ארמיית הפאנצר השישית (מגרמנית: 6. Panzer-Armee) הייתה ארמיית שריון גרמנית ב במהלך מלחמת העולם השנייה.
הארמייה, שהוקמה בסתיו 1944, השתתפה בקרב על הבליטה שם פעלה בגזרה הצפונית ביותר של זרוע המתקפה הגרמנית.
לאחר מכן היא הועברה להונגריה בתחילת 1945 ונטלה חלק בפעולות התקפיות והגנתיות באזור.
לקראת סיומה של המלחמה עוד הספיקה להילחם באוסטריה, עד שלבסוף נכנעו שאריות הארמייה לצבא ארצות הברית.
מפקדה היחיד של הארמייה היה הגנרל יוזף דיטריך.
ארמיית הפאנצר השישית ידועה בעיקר בזכות החלק שנטלה בהובלת המתקפה הגרמנית בקרב על הבליטה (16 בדצמבר 1944 - 25 בינואר 1945).
ב-2 באפריל 1945 היא הועברה לואפן אס.אס., ושמה שונה ל"ארמיית הפאנצר השישית של האס-אס" (6. SS-Panzerarmee).
שם זה הפך לשמה הרשמי של הארמייה בספרות הצבאית שלאחר המלחמה.
המתקפה של ארמיית הפאנצר השישית בארדנים בדצמבר 1944 כשלה בהבקעת קווי ההגנה האמריקאים.
אף על פי שהוקצו לה דיוויזיות פאנצר מהאס אס, שנחשבו למובחרות, ארמיית הפאנצר השישית הצליחה לחדור רק מעט לתוך קווי ההגנה הצפוניים של הקורפוס ה-8 האמריקאי.
בתום המתקפה בארדנים הועברה הארמייה להונגריה, שם נלחמה כנגד כוחות הצבא האדום המתקדמים.
בחודש מרץ 1945, לאחר נפילת בודפשט, פתחה הארמייה במתקפת אגם בלטון סביב אגם בלטון, המתקפה הגרמנית האחרונה במלחמה.
מטרת המבצע הייתה להגן על מקורות הנפט באזור, שהיו עתודות הנפט האחרונות שנשלטו על ידי גרמניה.
המתקפה הפתיעה את הצבא האדום והשיגה התקדמות מרשימה בשלב מאוד מאוחר של המלחמה.
אולם כשהבינו הסובייטים כי יחידות עלית של האס.אס משתתפות במבצע (דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה) הגיבו בעוצמה.
ב-17 במרץ נהדפו הגרמנים לנקודת ההתחלה שלהם ערב המבצע.
מפקדה של ארמיית הפאנצר השישית, הגנרל יוזף דיטריך, התלוצץ ואמר כי "שמה של ארמיית הפאנצר השישית מדויק - נותרו לנו רק שישה טנקים".
במציאות נותרו לדיוויזיות הפאנצר אס.אס ה-1, ה-2, ה-9 וה-12 כ-31 כלי שריון מבצעיים או יותר ב-15 במרץ 1945.
שארית הכוחות הגרמניים נסוגו תחת הלחץ הסובייטי לעבר אוסטריה במטרה להגן על וינה.
באפריל 1945 לא עלה בידי ארמיית הפאנצר השישית של האס-אס למנוע את נפילתה של וינה לידי הסובייטים.
כשהסתיימה המלחמה ב-8 במאי 1945, שהתה הארמייה בין וינה ללינץ, שם נכנעה לבסוף לכוחות אמריקאים.
ארמיית הפרשים הראשונה הייתה ארמיית פרשים של הצבא האדום בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה.
היא קיבלה פרסום רחב בתעמולה הסובייטית בעקבות התפקיד המכריע בניצחון על הצבא הלבן וקרבתו של מפקדהּ ליוסיף סטלין.
הארמייה הוקמה ב-17 בנובמבר 1919 לפי המלצת יוסיף סטלין בהתאם להחלטת הפיקוד העליון של הצבא האדום.
היא הוקמה על בסיס קורפוס פרשים בפיקוד של סמיון בודיוני.
בהמשך לארמייה סופחו יחידות נוספות שלא היו יחידות פרשים - יחידה אווירית, רכבות משוריינות.
במהלך מבצעים לארמייה סופחו באופן זמני גם יחידות של חיל רגלים.
להלן הרכב הארמייה בשלבים השונים:
דיוויזיית הפרשים ה-1 (אפריל 1920)
דיוויזיית הפרשים ה-2 (אפריל-מאי 1920)
דיוויזיית הפרשים ה-9 (אפריל-מאי 1920)
דיוויזיית על שם יקימוב (אפריל-מאי 1920)
דיוויזיית הפרשים ה-8 (אוגוסט 1920)
דיוויזיית הפרשים ה-19 (ינואר-אפריל 1921)
ב-6 במאי 1919 בהתאם להחלטת מפקד הארמייה ה-10 אלכסנדר יגורוב הוקם קורפוס הפרשים ה-1 בפיקודו של סמיון בודיוני.
הוא כלל דיוויזיית פרשים בפיקוד של יוסיף אפנאסנקו ודיוויזיה שנייה בפיקודו של אוקה גורודוביקוב.
במהלך קיץ-סתיו 1919 היחידה הייתה במרכז הקרבות נגד הצבא הלבן והצליחה לנצח את פרשיה במספר קרבות.
בדצמבר 1919 על הארמייה הוטלה משימה במהלך מתקפה נגד הצבא הלבן לחצות את שורותיה ולחלק אותה ל-2 חלקים שלא יהיו קשורים אחד עם השני.
במהלך דצמבר 1919 המטרה הושגה וארמיית הפרשים הראשונה ביחד עם יתר היחידות של הצבא האדום הגיעה בינואר 1920 אל רוסטוב על דון.
בפברואר 1920 הארמייה עברה לאזור צפון קווקז.
בסוף פברואר היא השתתפה בקרב הפרשים הגדול במלחמת האזרחים ברוסיה בו נלחמו מעל ל-10 אלף פרשים מכול צד.
לאחר ניצחון בקרב זה מצבו של הצבא הלבן באזור היה קשה ביותר.
באפריל 1920 ארמיית הפרשים הראשונה עברה לחזית של המלחמה הפולנית-סובייטית.
יחידות הצבא האדום שחררו את קייב והתקדמו לכיוון אוקראינה המערבית, אך במהלך אוגוסט 1920 הארמייה הפסידה לצבא הפולני באזור לבוב ובקרבות נוספים.
תקופה מסוימת היא אף כותרה אך בסופו של דבר הצליחה לפרוץ את המצור.
ב-8 בספטמבר ארמיית הפרשים הראשונה הצליחה לחצות את נהר בוג המערבי ולבסס את הקו ההגנה על הגדה המזרחית של הנהר.
בישיבת מטה שנערכה לצורך הערכת מצב התברר שמצבה קשה ביותר: קצינים רבים נהרגו, קיים בלאי גדול בציוד, נדרשת מנוחה לחיילים ולסוסים ויש צורך בתגבורות.
ב-26 בספטמבר 1920 הארמייה עברה לעתודה.
בסוף ספטמבר 1920, באזור בו הייתה ממוקמת הדיוויזיה ה-6, החלו מעשי ביזה, עריקה ופוגרומים נגד אוכלוסייה יהודית באזור.
ב-28 בספטמבר נהרג נציג המפלגה בדיוויזיה, שניסה להשליט בה סדר.
בסופו של דבר סוכם לפרק את היחידות שהיו מעורבות בפרשה תוך שלילת כל העיטורים והדגלים.
חלק מהמעורבים בפרשה נשפטו להוצאה להורג (בהמשך, לרגל חגיגות השנה השלישית למהפכה, הומר עונשם של חלק מהנשפטים בתקופת מאסר), וקצינים שלא התערבו הורדו בדרגה.
מפקד הדיוויזיה, יוסיף אפנאסנקו, הודח מתפקידו.
בסוף 1920 ארמיית הפרשים הראשונה השתתפה במבצע פרקופ והיה לה חלק חשוב בניצחון.
במהלך חורף 1921 הפרשים לחמו נגד תומכי נסטור מאכנו ולאחר סיום הקרבות עברו לצפון קווקז.
במאי 1921 החל פירוק הארמייה אך המטה שלה היה קיים עד לאוקטובר 1923.
בפיקוד ארמיית הפרשים הראשונה היו קצינים שבהמשך עשו קריירה מרשימה בצבא האדום:
קלימנט וורושילוב, חבר מועצת הפיקוד.
בהמשך מרשל ברית המועצות ושר ההגנה .
בהמשך מרשל ברית המועצות ושר ההגנה.
גריגורי קוליק, מפקד יחידות התותחים של הארמייה.
איוואן טיולנב, קצין מודיעין ראשי של הארמייה.
אנדריי חרוליוב, נציג המפלגה בדיוויזיה ה-11. במהלך מלחמת העולם השנייה היה ראש אגף ההספקה של הצבא האדום.
אוקה גורודוביקוב, מפקד הדיוויזיה ה-6. מפקד בכיר בחיל הפרשים במהלך מלחמת העולם השנייה.
אנדריי יריומנקו - היה קצין מטה באחת מחטיבות של הארמייה, בהמשך מרשל ברית המועצות.
קיריל מרצקוב - היה ראש המטה באחת מחטיבות של הארמייה, בהמשך מרשל ברית המועצות.
קיריל מוסקלנקו - שירת כטוראי בארמייה, במהלך מלחמת האזרחים.
פאבל ריבלקו - שירת כקצין פוליטי אחת החטיבות של הארמייה.
בהמשך מרשל של חיל השריון, מעוזריו הקרובים של גאורגי ז'וקוב
אנדריי גרצ'קו - שירת כטוראי בארמייה, במהלך מלחמת האזרחים.
דמיטרי לליושנקו - שירת כטוראי בארמייה, במהלך מלחמת האזרחים.
בהמשך מרשל של חיל השריון הסובייטי, מפקד ארמיית הטנקים הרביעית.
סמיון קריבושיין - היה קצין פוליטי פלוגתי, בהמשך גנרל בחיל השריון הסובייטי.
תיאור הקרבות של הארמייה היה חלק חשוב בתעמולה הסובייטית לאחר סיום מלחמת האזרחים ברוסיה ועד לתחילת מלחמת העולם השנייה.
לארמייה הוקדשו יצירות של איסאק בבל, ניקולאי אוסטרובסקי ווסבולוד וישנבסקי שהיו בין לוחמיה.
כמו כן הוסרטו מספר סרטים.
לכבוד מפקדי ופרשי הארמייה נכתב מארש ("מארש של בודיוני) שהיה להיט בברית המועצות בשנות ה-20 וה-30.
בשנת 1939 הוקם מוזיאון על הארמייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה נפגעה התהילה של הארמייה, בין היתר לאור אי-יכולת של מפקדיה סמיון בודיוני וקלימנט וורושילוב לתת מענה הולם לורמאכט.
ארמיית הפאנצר השלישית הייתה ארמיית שריון של הוורמאכט שהשתתפה במלחמת העולם השנייה.
מקורה של הארמייה בקורפוס הממונע ה-15 שהוקם בינה ב-10 באוקטובר 1938. הקורפוס נלחם במערכה בפולין ובמערכה בצרפת, וב-16 בנובמבר 1940 לקראת מבצע ברברוסה הורחב הקורפוס לכדי "פאנצרגרופה" (Panzergruppe).
בפלישה לברית המועצות, כללה הפאנצרגרופה השלישית את קורפוס הפאנצר ה-39 ואת קורפוס הפאנצר ה-57. הפאנצרגרופה השתתפה בקרבות קשים בחזית המזרחית כחלק מקבוצת ארמיות מרכז, והשתתפה בקרב ביאליסטוק-מינסק.
ב-4 באוקטובר 1941 הוחלף הות בגנרל גאורג-הנס ריינהרדט, שפיקד על הארמייה בקרב ויאזמה-בריאנסק, ובקרב על מוסקבה.
ב-1 בינואר 1942 אורגנה הפאנצרגרופה מחדש, הפעם כארמיית שריון מן המניין וקיבלה את השם "ארמיית הפאנצר השלישית".
הארמייה לחמה בקרבות שונים תחת פיקוד קבוצת ארמיות מרכז, ובין השאר השתתפה בקרב רז'ב השני.
במרץ 1944 השתתפה הארמייה בגירוש תושבי בוריסוב, ובהעברתם לגרמניה לצורך עבודת כפייה.
הארמייה נפגעה קשות במהלך מבצע בגרטיון, וב-16 באוגוסט 1944 מונה ארהרד ראוס למפקד הארמייה, במקום גאורג-הנס ריינהרדט שמונה למפקד קבוצת ארמיות מרכז.
לאחר מכן השתתפה הארמייה בנסיגה לעבר פרוסיה המזרחית, ובין השאר לחמה בקרב על ממל.
ב-10 במרץ 1945 מונה האסו פון מנטויפל למפקד הארמייה, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות ויסלה בפיקודו של גנרל גוטהרד היינריצי.
תפקידו היה להגן על חזית האודר ולחסום את התקדמות הצבא האדום לעבר ברלין.
הארמייה קיבלה הוראה שאסרה עליהם לסגת משום נקודה בלי אישורו של הפיקוד העליון.
עם פתיחת המתקפה הרוסית, ב-16 באפריל 1945 היה ברור לשני המפקדים כי המערכה אבודה, ומשום כך נקטו בעמדה של נסיגה תוך השהייה של ההתקפות כדי לאפשר לאזרחים להימלט מערבה וכדי למנוע כיתור של חיילי הוורמאכט.
מול כוחותיו של פון מנטויפל פתחה החזית הבלארוסית השנייה בפיקודו של קונסטנטין רוקוסובסקי במתקפה אדירה.
תוך זמן קצר נוצרו פרצות גדולות ונשקפה סכנת כיתור לכוחות הגרמנים בשטטין.
ב-25 באפריל 1945 פנה פון מנטויפל להיינריצי בבקשה לקבל אישור לסגת משטטין ולייצב את הקו.
היינריצי אישר לו את הנסיגה ללא קבלת רשות מהפיקוד העליון ביודעו שהוא מסתכן בזאת.
במהרה נודע הדבר לפיקוד העליון וב- 28 באפריל 1945 הורה וילהלם קייטל המפקד העליון של הוורמאכט, ה-OKW, לשני המפקדים לפגוש אותו ביער בסמוך לחזית.
פון מנטויפל הגיע למקום בלווית כמה מלווים שהסתתרו ביער והתכוננו לפעול במידה ויעצרו אותו.
קייטל יצא מרכבו בזעם והתקרב לשני הקצינים תוך שהוא מניף את שרביט הפלדמרשל שלו בעצבנות.
הוא צעק על היינריצי מדוע הרשה לפון מנטויפל לסגת וכן פקד על שניהם להורות מיד לחיילים לחזור לקו החזית הקודם.
כאשר היינריצי סירב באומרו כי לא יגרום לאבדות נוספות ללא תועלת, הדיח אותו קייטל מתפקידו והציע זאת לפון מנטויפל.
פון מנטויפל סירב לקבל את המינוי ועוד הוסיף בהתרסה לקייטל כי "אנשי הארמייה השלישית מקבלים הוראות רק מהאסו פון מנטויפל".
פון מנטויפל נסוג עם כוחותיו מערבה לעבר כוחות בעלות הברית להם נכנע עם חייליו ב-3 במאי 1945.
ארמיית הצנחנים הראשונה הייתה ארמייה גרמנית במלחמת העולם השנייה.
הארמייה איגדה את יחידות הפאלשירמייגר השונות בלופטוואפה, והוצבה כהגנה בארצות השפלה.
הארמייה נוסדה ב-1 במרץ 1943, ונועדה לאחד את יחידות הצנחנים ("פאלשירמייגר") של הלופטוואפה.
מפקד הארמייה הראשון היה קורט שטודנט.
הארמייה הוצבה בארצות השפלה, ותפקידה היה להגן על 60 הקילומטרים שבין אנטוורפן ומאסטריכט ולמנוע את נחיתת כוחות בעלות הברית באזור זה.
היחידה כללה 3,000 אנשים, ולקחה חלק חשוב בהדיפת כוחות בעלות הברית במבצע מרקט גארדן.
ב-18 בנובמבר 1944, הועבר הפיקוד על הארמייה לאלפרד שלם.
הארמייה התבצרה בקו זיגפריד, והתארגנה שם לקראת התקפת בעלות הברית על הקו.
אנשי הארמייה הגנו בעוז על הקו, אולם נסוגו אל גשר קטן על הריין, באזור העיירה וזל.
ב-10 במרץ 1945 הרסו הגרמנים את הגשר והחלו להתכונן לקראת חצייתם הבלתי נמנעת של כוחות בעלות הברית.
ב-20 במרץ 1945 נפצע מפקד הארמייה קשה במהלך הפצצה של בעלות הברית על מפקדתו בהאלטרן (Haltern), והוחלף בידי גינתר בלומנטריט.
ב-24 במרץ 1945 פתחו כוחות בעלות הברית במבצע גדול בו השתתפו כ-16,000 צנחנים קנדים, אמריקאים ובריטים, במטרה לחצות את הנהר ולאגף בכך את גרמניה מדרום.
הארמייה כללה אז רק 8,000 חיילים.
הקרב הסתיים בניצחון מוחץ לבעלות הברית.
הארמייה המשיכה להילחם, ב-10 באפריל הוחזר הפיקוד לשטודנט.
שטודנט נפל בשבי הבריטי ב-28 באפריל, והוחלף באריך שטראובה.
הארמייה נכנעה ופורקה בעקבות כניעת גרמניה ב-8 במאי 1945.
ארמיית מיסיסיפי היה השם שניתן לשלוש ארמיות של צבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
אין לבלבל בינן לבין ארמיית המיסיסיפי, של צבא האיחוד, הארמיות נקראו על שם מדינת מיסיסיפי, בניגוד לארמיית האיחוד שנקראה על שם נהר המיסיסיפי.
ארמיית המיסיסיפי הראשונה, אשר נודעה לעיתים כארמיית המערב, נוסדה במרץ 1862 בידי פ.ג.ט.
בורגארד, ומאוחר יותר הועבר הפיקוד לאלברט סידני ג'ונסטון.
היא נוסדה במטרה לאחד את כוחות הדרום לפני קרב שילה.
במהלך הקרב מנתה הארמייה בין 40,000 ל-50,000 חיילים, והובסה בידי צבא האיחוד שנהנה מיתרון מספרי.
צורפו אליה גם ארמיית קנטקי וארמיית מערב לואיזיאנה.
לאחר קרב פריוויל היא אוחדה עם ארמיית טנסי.
הארמייה השנייה שנשאה שם זה, הוקמה בדצמבר 1862, בידי ג'ון ק' פמברטון.
היא כונתה לעיתים ארמיית ויקסבורג, משום שהופקדה על הגנת העיר ויקסבורג.
צורפה אליה ארמיית מערב טנסי, אולם ב-5 ביולי 1863 היא נכנעה לגנרל הצפוני יוליסס גרנט.
ב-4 במאי 1864 שונה שמה של ארמיית טנסי לארמיית מיסיסיפי, אולם חיילי הארמייה המשיכו להשתמש בשם הקודם.
הארמייה פורקה ב-9 באפריל 1864.
ארמיית הצפון הייתה ארמייה גרמנית שפעלה בתחילת מלחמת העולם הראשונה ונועדה להגן על חופי גרמניה מפני פלישה בריטית.
ארמיית הצפון הוקמה ב-2 באוגוסט 1914 על בסיס קורפוס המילואים ה-9 ולמפקדה מונה גנרל מקס פון בהן.
הארמייה כללה את קורפוס המילואים ה-9, דיוויזיית הלאנדווהר ה-1 ועוד יחידות לאנדווהר וארטילריה שונים.
בסוף אוגוסט 1914 פורקה הארמייה, קורפוס המילואים ה-9 נשלח להשתתף במצור על אנטוורפן ואילו דיוויזיית הלאנדווהר ה-1 נשלחה לחזית המזרחית.
ארמיית ליגוריה הייתה ארמייה מעורבת גרמנית-איטלקית שלחמה במסגרת הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה.
ביולי 1943 הדיחה המועצה הפאשיסטית העליונה, בראשות דינו גראנדי, את רודן איטליה בניטו מוסוליני, והחלה בניהול משא ומתן על שביתת נשק עם בעלות הברית.
מוסוליני נעצר, אך שוחרר על ידי צנחנים גרמנים בפיקודו של אוטו סקורצני בפשיטת גראן סאסו, והקים בצפון איטליה ממשלת בובות שנקראה "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית", שהייתה למעשה ממשלה פאשיסטית ששימשה לעשיית דברם של הגרמנים.
במקביל להקמת הרפובליקה, הוחלט על הקמת צבא לאומי איטלקי שיאבק בבעלות הברית.
לפיכך הוקמה "ארמיית ליגוריה", שנקראה על שם האזור שבו פעלה.
הארמייה הוקמה על בסיס "פלגת הארמייה פון צנגן", שפורקה באותו חודש.
משיקולים של תעמולה, חפצו הגרמנים שמפקד הארמייה יהיה איטלקי.
אלא שגנרלים איטלקים מעטים הסכימו לקבל את התפקיד לו נבחר בסופו של דבר מרשלו רודולפו גרציאני.
הארמייה הייתה תחת פיקוד קבוצת ארמיות C, והייתה ממונה על הגנת אגפה המערבי.
היא הוצבה לאורך החופים בלה ספציה, ג'נובה והגבול הצרפתי-איטלקי.
ב-30 באוקטובר של אותה שנה, הוכפפה למרותה באופן זמני הארמייה ה-14, ולפיכך שונה שם היחידה ל"קבוצת ארמיות ליגוריה" (Armeegruppe Ligurien) השם נותר עד 11 בפברואר אז חזרה הארמייה ה-14 להיות יחידה עצמאית.
הארמייה המשיכה להילחם נגד בעלות הברית אך גם נגד כוחות פרטיזנים איטלקים.
היא השתתפה בנסיגה הגרמנית אל הקווים בצפון איטליה.
היא נכנעה יחד עם כל קבוצת ארמיות C ב-2 במאי 1945. גרציאני עצמו נעצר בידי כוחות פרטיזנים, ונידון ל-19 שנות מעצר.
ארמיית נורווגיה הייתה ארמייה של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הארמייה הוקמה לאחר המערכה בנורווגיה, על בסיס הקורפוס ה-21. תפקידה העיקרי של הארמייה הייתה להגן על חופיה האסטרטגיים של נורווגיה.
כמפקדה מונה ניקולאוס פון פאלקנהורסט שתכנן מלכתחילה את מבצע כיבוש נורווגיה.
באמצע יוני 1941 עבר פאלקנהורסט לרובניימי פינלנד, במטרה לפקד על מבצעים פיניים-גרמניים משותפים, וארמיית נורווגיה הקימה בסיסים גם בארץ זו.
בעקבות מספר תוכניות כושלות, חזר פאלקנהורסט לנורווגיה, והכוחות הגרמניים בפינלנד עברו לפיקוד הארמייה ההררית ה-20, שכונתה גם "ארמיית לפלנד".
החל מינואר 1942, מפקד היחידה שימש גם כמושל הצבאי של הוורמאכט בנורווגיה (Wehrmachtbefehlshaber Norwegen).
בתפקידו זה הורה פאלקנהורסט לחייליו להתייחס לאזרחים בכבוד.
בדצמבר 1942 תכנן פאלקנהורסט את מבצע "השועל הארקטי" לכיבוש שוודיה עם 10 דיוויזיות, שלבסוף לא יצא אל הפועל.
ב-18 בדצמבר 1944 הודח פון פאלקנהורסט מתפקידו עקב חילוקי דעות עם יוזף תרבופן - הרייכסקומיסר של נורווגיה.
ארמיית נורווגיה אוחדה עם ארמיית לפלנד.
ארמיית קרליה (בפינית: Karjalan armeija) הייתה ארמייה של צבא פינלנד, שהוקמה במהלך מלחמת ההמשך כדי לשחרר את חבל קרליה מידי ברית המועצות.
לאחר מלחמת החורף, נכבש חבל קרליה שהשתייך מבחינה היסטורית לפינלנד ביד הצבא האדום, וסופח לברית המועצות.
ב-25 ביוני 1941, בתמיכת גרמניה הנאצית, פתחה פינלנד במלחמת ההמשך.
ארבעה ימים לאחר תחילת המלחמה נתן הרמטכ"ל הפיני קוסטה טפולה פקודה להקים ארמייה מיוחדת לשחרור חבל קרליה.
הארמייה הוקמה ב-29 ביוני, וכללה 100,000 חיילים.
כמפקדה התמנה הרמטכ"ל לשעבר אריק היינריקס.
בהמשך הוחלט להכפיף לפיקוד ארמיית קרליה גם את הכוחות שבאזור ימת לדוגה.
הקורפוס השישי בפיקוד פאבו טלוולה, התקדם במהירות חרף התנגדות סובייטית כבדה ותוך כמה ימים כבר הגיע לגבולות 1939. הוא רצה להמשיך הלאה, אולם קיבל פקודה לעצור.
הקורפוס השביעי של וולדמאר הגלונד, השלים את משימתו שבועיים לאחר מכן והגיע לאותה נקודה.
בסוף אוגוסט של אותה שנה כבר היה כל צבא פינלנד מרוכז על הגבול הרוסי של לפני מלחמת החורף.
שר ההגנה הפיני מנרהיים החליט להמשיך הלאה כדי להחזיר חלק גדול מקרליה שהיה בידי הרוסים מאז 1918 והיה מיושב ברובו בפינים.
ב-4 בספטמבר פתחו הפינים בהתקפה ובתחילה זכו להישגים מרשימים וכבשו מספר ערים ביניהן פטרוזבודסק.
הפינים הגיעו עד נהר סוויר (המחבר בין ימת לדוגה לימת אונגה) והחזית התייצבה בדצמבר 1941. הפינים לא ערכו עוד מתקפה גדולה במהלך השנתיים וחצי הקרובות ונוכחו לדעת שהמלחמה לא תסתיים בקרוב.
בשנים 1942 - 1943 התנהלה מלחמת חפירות כאשר לאף צד לא היו הצלחות משמעותיות.
ארמיית קרליה פורקה ב-1 במרץ 1942.
הארמייה הייתה מאורגנת במסגרת שני קורפוסים, וקבוצת דיוויזיות נפרדת.
בהמשך שולבו בארמייה יחידות גרמניות.
הקורפוס השביעי בפיקוד וולדמאר הגלונד
הקורפוס השישי בפיקוד פאבו טלוולה
הדיוויזיה ה-163 - דיוויזיה של הוורמאכט שסופחה לארמייה בהמשך.
ארמיית מזרח פרוסיה הייתה ארמייה קצרת ימים של הוורמאכט, שלחמה לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
ארמיית מזרח פרוסיה הוקמה ב-7 באפריל 1945 בפיקוד דיטריך פון זאוקן, על בסיס הארמייה השנייה.
ארמיית מזרח פרוסיה איגדה תחתיה את שרידי כל הכוחות הגרמניים במזרח ומערב פרוסיה, ולחמה נגד הצבא האדום באזור גדיניה.
הארמייה כותרה במפרץ דנציג, ונכנעה לכוחות הסובייטיים ב-8 במאי 1945, עם סיום המלחמה.
ארמיית הפו (באיטלקית: L'Armata Po) הייתה ארמיית שריון של הצבא המלכותי האיטלקי שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הארמייה הוקמה ב-3 באוקטובר 1938 ביוזמת רמטכ"ל איטליה דאז אלברטו פאריאני.
בסיס הארמייה היה בעמק הפו ומכאן שמה.
הארמייה נועדה לרכז את כל עתודות השריון של הצבא האיטלקי, והייתה אמורה להיות מוכנה לנוע ולהגן על כל חלק של חצי האי האפניני בהתרעה של רגע.
כמפקד הארמייה מונה גנרל אטורה בסטיקו, שגיבש תוכנית לרכז את הארמייה באזור טרוויזיו במקרה של מלחמה עם אוסטריה, ובאזור אודינה במקרה של מלחמה עם יוגוסלביה.
בהמשך שולבו בארמייה גם יחידות מיוחדות של "החולצות השחורות".
ב-6 בנובמבר 1940 שונה שם הארמייה לארמייה התשיעית שהועברה לאלבניה.
בהמשך הוקמה ארמיית הפו מחדש, והופקדה על הגנת דרום איטליה סיציליה וסרדיניה.
ביוני 1943 מונה אלפרדו גוצוני למפקד הארמייה, ושמה שונה לארמייה השישית.
הארמייה ספגה אבדות כבדות במהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה, ומאוחר יותר, כאשר הוורמאכט פלש לאיטליה, נכנעה כל הארמייה לגרמנים.
ארמיית קוריאה (ביפנית: 朝鮮軍) הייתה ארמייה של הצבא היפני הקיסרי.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן, כבשה האימפריה היפנית חלקים גדולים מחצי האי קוריאה.
ב-11 במרץ 1904, החליט המטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי על הקמת ארמייה מיוחדת שתפקידה יהיה להגן על השגרירות היפנית בסיאול ועל המתיישבים היפנים בקוריאה כולה.
ב-29 באוגוסט 1910 נחתם הסכם הדדי בין קיסר קוריאה לבין קיסר יפן, שעיקרו סיפוח מלא של חצי האי הקוריאני לשלטון יפני.
בעקבות כך הורחבו מאוד סמכויותיה של ארמיית קוריאה.
תפקידה העיקרי היה הגנה על האינטרסים היפניים באזור מפני הצבא האדום.
אך גם דיכוי התקוממויות לאומניות שקראו לעצמאות קוריאה.
כמו כן, לקחה הארמייה, לצד צבא קוואנטונג, חלק בפלישה היפנית למנצ'וריה.
בשנת 1945 נכללה הארמייה בתוך "הארמייה האזורית ה-17".
היא גילתה התנגדות מועטה מול הפלישה לצפון קוריאה.
לאחר כניעת האימפריה היפנית, הודיעה הארמייה על נכונותה להיכנע לבעלות הברית.
בפועל, בעלות הברית הותירו את כוחות הארמייה חמושים אם כי בפיקוד אמריקאי, במטרה לשמור על הסדר עד שבעלות הברית יוכלו להציב באזור כוח יעיל.
לוטננט גנרל יושאיו קוזוקי (7 באפריל 1945 – 2 בספטמבר 1945)
ארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית, היה אחד השמות שניתנו לכוח הגרמני-איטלקי שלחם בזירת המלחמה של צפון אפריקה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ארמיית הפוטומק של הקונפדרציה הייתה ארמייה של צבא הקונפדרציה, אשר לחמה במלחמת האזרחים האמריקנית.
אין לבלבל בינה לבין ארמיית הפוטומק של צבא האיחוד.
הארמייה גויסה באזור צפון-מזרח וירג'יניה עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית באפריל 1861. כמפקדה מונה פיליפ קוק, ושמה מגיע מקו נהר הפוטומק שעליו הגנה.
ב-21 במאי קוק הוחלף בפיקוד בידי מילדג' לוק בונהם, אשר הוחלף כעבור עשרה ימים בידי פ.ג.ט.
בורגארד חילק את הארמייה לשש בריגדות, ומאוחר יותר קיבל גדודים נוספים ועל בסיסם הרכיב בריגדה נוספת.
בריגדה נוספת הועברה אליו במלואה בהמשך.
בורגארד שלח הצעות לג'פרסון דייוויס ליציאה למתקפה כנגד כוחות האיחוד בצפון וירג'יניה.
דייוויס ורוברט לי דחו את התוכניות כלא-מעשיות.
ב-18 ביולי תקפו כוחות הצפון תחת פיקודו של אירווין מקדואל את הגזרה שתחת פיקוד ארמיית הפוטומק.
משרד המלחמה הורה לג'וזף ג'ונסטון מפקד ארמיית שננדואה לבוא במהירות האפשרית ולחזק את ארמיית הפוטומק.
ג'ונסטון הגיע ברכבת במהירות וקיבל את הפיקוד על החזית במשותף עם בורגארד.
ב-21 ביולי פתחו כוחות הצפון בקרב בול ראן הראשון.
בריגדה מארמיית הפוטומק בפיקודו של נייתן אוונס בלמה לבדה בהצלחה את המתקפה הצפונית במשך זמן רב, כשהיא נתמכת בשתי בריגדות מארמיית השננדואה.
מרבית הכוחות של ארמיית הפוטומק הוצבו בכנפה הימנית, בעוד הכוחות של ארמיית השננדואה הוצבו בכנפה השמאלית.
הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של כוחות הקונפדרציה.
ארמיית הפוטומק ספגה פחות אבדות מארמיית שננדואה, ולאחר הקרב אוחדו שתי הארמיות תחת השם ארמיית הפוטומק.
ג'ונסטון מונה כמפקד החדש של הארמייה, ובורגארד מונה כסגנו לפני שהועבר לחזית המערבית.
באביב 1862 הועברה הארמייה לאזור ריצ'מונד, ובמרץ של אותה שנה במהלך מערכת חצי האי שונה שמה לארמיית צפון וירג'יניה, אם כי ג'ונסטון המשיך להשתמש בשם ארמיית הפוטומק עד החלפתו בתפקיד בגלל פציעה.
ארמיית הפרשים השנייה הייתה ארמיית פרשים של הצבא האדום אשר לחמה במלחמת האזרחים ברוסיה ובמלחמה הפולנית-סובייטית.
הארמייה הוקמה ב-16 ביולי 1920 וכמפקדה מונה אוקה גודורוביקוב.
באותה שנה נכנסה הארמייה לקרב עם כוחות הצבא הלבן של פיוטר וראנגל, ובשיתוף פעולה עם הארמייה ה-13 כבשה את העיר זפוריז'יה.
באוגוסט הועברה הארמייה ללחום במלחמה הפולנית-סובייטית, אולם בספטמבר לאחר הכישלון בקרב ורשה הועברה הארמייה למילואים, ומפקדה הוחלף בפיליפ מירונוב.
באוקטובר היא חזרה לקרבות ונלחמה על הגדה הצפונית של הדנייפר נגד הצבא הלבן שהיה מרוכז בגדה הדרומית.
ב-26 באוקטובר חצתה הארמייה את הדנייפר והקימה ראש גשר ליד ניקופול, ובנובמבר השתתפה במתקפה הסופית על חצי האי קרים שבסופה הובס וראנגל.
ארמיית מרכז קנטקי הייתה ארמייה שהשתייכה למחלקה 2 של צבא הקונפדרציה, ונטלה חלק במלחמת האזרחים האמריקנית.
הארמייה הוקמה ב-18 בספטמבר 1861 בידי המחלקה ה-2 של צבא הקונפדרציה (המחלקה שהייתה אחראית על הזירה המערבית במלחמת האזרחים האמריקנית).
הארמייה נועדה לרכז את כל הכוחות הסדירים של צבא הקונפדרציה באזור מערב קנטקי וכן את כוחות המיליציה הנאמנים לקונפדרציה.
הארמייה כללה בתחילה שתי דיוויזיות וכח מילואים.
ב-28 באוקטובר הועבר הפיקוד לאלברט סידני ג'ונסטון אשר פיקד עליה במהלך קרב בלמונט.
ב-4 בדצמבר הועבר הפיקוד באופן זמני לוויליאם ג'וזף הארדי אשר פיקד עליה עד 18 בדצמבר ואז חזר הפיקוד לג'ונסטון.
הארמייה השתתפה בקרב פורט הנרי וקרב פורט דונלסון, לפני שב-29 במרץ 1862 אוחדה עם יחידות נוספות של צבא הקונפדרציה ליצירת ארמיית מיסיסיפי במטרה לאחד את כוחות צבא הקונפדרציה לקראת קרב שילה.
ארמיית קנואה הייתה ארמייה של צבא הקונפדרציה אשר נטלה חלק במלחמת האזרחים האמריקנית.
הארמייה הוקמה ב-6 ביוני 1861 במטרה לאחד את כל יחידות הקונפדרציה בעמק הנהר קנואה.
המפקד הראשון של הארמייה היה הנרי וייז.
ב-11 באוגוסט הועבר הפיקוד לג'ון פלויד - יליד עמק הקנואה בעצמו.
עם זאת, וייז המשיך לפקד על יחידות בארמייה, והאיבה האישית בינו לבין פלויד גרמה לתבוסה כואבת של הקונפדרציה בקרב קרנפיקס פרי ב-10 בספטמבר.
פלויד האשים את וייז בתבוסה, בציינו שווייז סירב לבוא לעזרתו.
חבר בית הנבחרים של וירג'יניה מסון מתיוס, שבנו אלכסנדר פ.
מתיוס היה שלישו האישי של וייז, בילה כמה ימים במחנותיהם של וייז ושל פלוייד כדי למצוא פתרון לעימות המסלים שבין שני הקצינים.
לאחר מכן הוא כתב לנשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס בו הוא האיץ בו שהשניים יודחו מתפקידם, בציינו "אני מאוד מרוצה מכך שכל אחד מהם יגיע לסיפוק מלראות את השני מחוסל".
בפועל, שר המלחמה של הקונפדרציה יהודה פיליפ בנימין העביר רק את וייז מהזירה, ופלויד המשיך לפקד על הארמייה עד 26 בדצמבר עת היא אוחדה עם ארמיית מרכז קנטקי שבעצמה אוחדה בהמשך עם ארמיית מיסיסיפי.
ארמיית חצי האי הייתה ארמייה של צבא הקונפדרציה אשר נטלה חלק במלחמת האזרחים האמריקנית.
הארמייה הוקמה ב-26 במאי 1861 וכמפקדה מונה ג'ון מג'רודר.
הארמייה נודעה גם בכינוי "ארמיית מג'רודר".
מטרת הארמייה הייתה לארגן את כל כוחות הקונפדרציה בחלק התחתון של חצי האי וירג'יניה.
תחת פיקודו של מג'רודר, הארמייה זכתה בניצחון בקרב ביג בתל.
הארמייה קיבלה עוד ועוד תגבורות וסיוע לנוכח החשש הגובר ממתקפה של האיחוד בחצי האי, ובסוף השנה כללה 130,000 חיילים.
ב-26 באפריל 1862 בוטל מעמדה של הארמייה כיחידה עצמאית והיא שולבה בצבאו הגדול של ג'וזף א' ג'ונסטון.
למרות זאת, יחידות הארמייה המשיכו ליהנות מעצמאות במידה ניכרת, ומילאו תפקיד חשוב במהלך מערכת חצי האי.
ארמיית עבר המיסיסיפי הייתה ארמייה של צבא הקונפדרציה אשר נטלה חלק במלחמת האזרחים האמריקנית.
הארמייה הוקמה ב-28 בספטמבר 1862 ובמקור מנתה 50,000 חיילים.
כמפקד הראשון מונה תיאופילוס הולמס.
הארמייה נועדה לפעול באזור שממערב למיסיסיפי (ומכאן שמה).
היא לחמה בקרבות רבים, אשר הבולטים שבהם הם מערכת ניו מקסיקו, מערכת הנהר האדום ומערכת מיזורי.
בין 12 ל-13 במאי 1865 לחמו חיילי הארמייה בקרב חוות פלמיטו , אשר היה הקרב האחרון במלחמת האזרחים.
ב-26 במאי נכנע מפקדה האחרון של הארמייה אדמונד קירבי סמית', אם כי בשלב זה מרבית חייליו כבר ערקו.
הארמייה הייתה הארמייה האחרונה של הקונפדרציה שהמשיכה לפעול.
היחידה האחרונה של הקונפדרציה שנכנעה הייתה רגימנט רובאי הצ'ירוקי הרכובים הראשון .
ארמיית סלוניקי הבריטית הייתה ארמייה של הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה.
לאחר שביתת הנשק בנובמבר 1918 היא פורקה, אולם יחידות שלה הפכו לארמיית הים השחור החדשה, והגנרל ג'ורג' מילן נשאר בפיקוד.
הארמייה הוקמה בסלוניקי תחת פיקודו של בריאן מהון כדי להתנגד להתקדמות בולגרית באזור כחלק מהחזית המקדונית.
הארמייה הגיעה לסלוניקי (יחד עם חיילים צרפתים) ב-15 באוקטובר 1915. במאי 1916 החליף ג'ורג' מילן את בריאן מהון כמפקד הארמייה.
בסופו של דבר כללה הארמייה שני קורפוסים וכארמיית הים השחור היא נשארה על כנה עד שנת 1921. הרוגי ארמיית סלוניקי הבריטית מונצחים באנדרטת דוריאן.
ארמיית סלוניקי הבריטית, מרץ 1917
הכנף ה-16, גיס התעופה המלכותי
אוקטובר 1915 - נובמבר 1915: צ'ארלס קרמייקל מונרו (במקביל להיותו מפקד כוח המשלחת הים תיכונית)
פברואר 1919 - נובמבר 1920: הנרי וילסון (במקביל להיותו מפקד כוחות הברית בקונסטנטינופול)
ארמיית הצפון (ביפנית: 北部方面隊) היא אחת מחמש הארמיות הסדירות של צבא יפן.
הארמייה הוקמה ב-15 באוקטובר 1952, והיא אמונה על הגנת האי הוקאידו.
זו הארמייה הגדולה ביותר בצבא היפני, והיא כוללת גם את מרבית הטנקים מדגם Type 90 של צבא יפן.
מטה הארמייה נמצא במחנה סאפורו, שבעיר סאפורו, והיא כוללת את הדיוויזיה השנייה, הדיוויזיה השביעית, הבריגדה ה-5, הבריגדה ה-11, בריגדת הארטילריה ה-1, בריגדת הנ"מ ה-1, בריגדת ההנדסה ה-3, בריגדת מפקדת הדיוויזיה, וכן יחידות נוספות קטנות יותר, הכפופות ישירות למפקדת הארמייה.
מפקד הארמייה הנוכחי הוא לוטננט גנרל טושיאה אוקאבה.
ארמיית צפון-מזרח (ביפנית: 東北方面隊) היא אחת מחמש הארמיות הסדירות של צבא יפן.
הארמייה הוקמה ב-14 בינואר 1960, והיא אמונה על הגנת טוהוקו.
מטה הארמייה נמצא במחנה סנדאי בעיר סנדאי, והיא כוללת את הדיוויזיה השישית, הדיוויזיה התשיעית, בריגדת ההנדסה ה-2, וכן יחידות קטנות יותר הכפופות ישירות למטה הארמייה.
מפקד הארמייה הנוכחי הוא לוטננט גנרל טומופוסה האראדה.
הָאֲרַמִּים (בארמית: ܐܪ̈ܡܝܐ) הם עם שמי אשר מקורם באזורי סוריה ועיראק של היום.
הם עלו על במת ההיסטוריה אחרי שנת 1100 לפנה"ס.
האזור שיושב בארמים מעולם לא היווה אימפריה או מסגרת מדינית לכלל הארמים והם היו מפוצלים למספר ממלכות.
התרבות הארמית השפיעה על עמים אחרים ששכנו באזור כמו האשורים, הבבלים והיהודים, והשפה הארמית שימשה כשפה הבינלאומית השולטת במהלך רוב תקופת המקרא.
ארם מופיע במקרא כבנו של שם, כחלק משמות יישובים, וכמלכות או אולי ברית בין ערים או מקומות ישוב וביניהם דמשק, צובא (כיום חלב), בית רחוב (אולי תל רחוב בעמק הירדן).
מתעודות עתיקות מן האזור ידוע על ערים נוספות שהיו שייכים לברית זו ועם שחי על פי תרבות זו כעובדי האל הדד.
בנביאים ישעיה ירמיהו יחזקאל הושע ועמוס מופיע ארם בנבואות על חורבנו וגלותו, בדומה לערי פלשתים כברית ערים לוחמות, ובהקשר לערי שדה וצבאות גדודים שבטיים, המתאים לתיאור שבטים נוודים.
בסיפורי האבות שבספר בראשית השם ארם מופיע ברשימה של שמות אבות האומות, ששמותיהם הפכו לשמות עיר.
ארם הוא אחד מבניו של שם:
אברהם שולח את אליעזר עבדו לארם נהריים "עיר נחור".
ייתכן שארם נהריים הוא שם אזור ובו עיר ששמו נחור, או שזהו שם העיר שבה גר נחור, אחיו של אברהם.
בספר שופטים כושן רשעתיים מתואר כמלך ארם נהריים.
פדן-ארם מתואר כמקומו של לבן הארמי.
יעקב כורת ברית עם אנשי לבן, והם נותנים לגלעד שם בשפה הארמית: יגר שהדותא.
בספר שמואל מתואר כיצד ארם דמשק הצטרפו להדדעזר מלך צובא (כיום חלב שבסוריה) במלחמתם נגד דוד.
בחלק אחר של הספר מתוארת המלחמה של בני-עמון אשר בירתם היא רבת עמון, הנעזרים בערים ארם בית רחוב ואת ארם צובא.
מעכה, עיר נוספת או ישוב נוסף, המוזכר יחד עם צובא בספר שמואל, הופך בספר דברי הימים לשם ארם מעכה (דהי"א 19).
אך בספר מלכים אליהו מקבל פקודה להמליך את חזאל למלך על ארם, במדבר דמשק, במקום בן-הדד מלך ארם שנלחם קודם באחאב.
(מלכים א' יט' 15) כך גם התיאור בסיפורי אלישע של חטיפת הנערה הישראלית בידי נעמן שר צבא ארם, מתוארת מלחמת ארם: "יצאו גדודים", כלומר מלחמת שבטים נוודים.
ייתכן שהכוונה למקום המוצא של בלעם אל מסע הקללה, או שזהו המקום בו נתבקש מסע הקללה להתחיל.
בראשית פרק כ"ו של ספר דברים, מובאת מצוות מקרא ביכורים: פירוט הטקס הפולחני אותו האיכר מבצע בליווי הכהן עם הבאת הביכורים לבית המקדש, וכוללת את נוסח הווידוי אותו האיכר נדרש לדקלם במעמד.
ביטוי זה סתום ומשמעותו איננה חד-משמעית, וכבר מימי הביניים הפרשני המקרא המסורתיים נחלקו בשאלת פירוש הביטוי.
הכוונה, ככל הנראה, היא לדמותו של יעקב.
לשונם של הארמים הייתה ארמית שהשתייכה למשפחת השפות השמיות מהענף המערבי.
הארמים אשר לא הייתה להם מערכת כתב משלהם, השתמשו באלפבית פיניקי (עברי-קדום) והתאימו אותו לצרכיהם במה שיותר מאוחר כונה בשם אלפבית ארמי.
האלפבית העברי שאנו מכירים היום הוא למעשה צאצאו של כתב זה.
העדות הראשונה לכתב הארמי היא מהמאה ה-8 לפנה"ס בתקופה שהתחרה עם כתב היתדות האכדי אשר היה נפוץ באשור.
הכתב הארמי, אשר היה קל יותר לכתיבה, החל להתפשט יחד עם השפה הארמית ובשנת 500 לפנה"ס נהפך ללינגואה פרנקה של האימפריה האחמנית.
למרות כיבוש האזור על ידי אלכסנדר מוקדון והבאת השפה היוונית, שמרה הארמית על מקומה כשפה השכיחה ביותר בלבנט ובארם נהריים עד לכיבוש האסלאמי של האזור במהלך המאה ה-7.
מקורם של הארמים לוט בערפל.
האזכור הראשון של השם "ארם" הוא באסטלה של נרם סין המתוארכת לשנת 2250 לפנה"ס לערך.
באסטלה זו השם "ארם" מופיע כשם מקום ולא כשם של עם, מה שמקשה על היסטוריונים לקבוע אם אכן אלו הארמים.
האזכורים הבאים ל"ארם" הם בהירוגליפים במארי (1900 לפנה"ס) ובאוגרית (1300 לפנה"ס).
בתנ"ך מוזכר שהארמים הגיעו מקיר והתיישבו באזור סוריה של היום דבר המתוארך למאה ה-14 לפנה"ס לערך ושלטו על שטחים בצפון ארץ כנען.
במכתבי אל-עמארנה מוזכר העם Ahlamû (שפירושו משוטטים/נודדים) שמזוהה עם הארמים (יותר מאוחר בהילוגריפים מוזכר כ-Ahlamû-Aramaeans), נכתב שם כי עם זה התיישב בניפור, אשור ודילמון.
המלך האשורי שלמנאסר הראשון (המאה ה-13 לפנה"ס) הזכיר שהארמים התיישבו באזור אל-ג'זירה, צפונית לנהר הפרת בסוריה.
שלמנאסר הראשון מלך אשור מזכיר שהביס את ממלכת מיתני ואת בעלי בריתה הארמים והחתים.
במהלך המאות הבאות הארמים השתלטו על האזור שבין בבל לבין חתושש שבאנטוליה דבר שאיים על אשור, שני הצדדים נלחמו והארמים הפסידו.
במהלך המאה ה-12 לפנה"ס הארמים היו ידועים בשם "ארמו" ו"ארימי".
בסביבות שנת 1200 לפני הספירה נפלה האימפריה החתית בעקבות פלישת גויי הים ומשבר תקופת הברונזה המאוחרת.
שבטים ארמים שמקורם ממערב לפרת חצו אותו והתיישבו בצפון-סוריה וייסדו ממלכות עצמאיות קטנות שמילאו את החלל שנוצר בעקבות נפילת האימפריה החתית.
אחת הממלכות שהוקמו הייתה ממלכת בית בח'יאני (Bit Bah'yaani) על שם המלך בח'יאנו (Bakhyaanu) שייסד את השושלת.
מרכז ממלכתו הייתה בגוזן שבשנת 808 לפנה"ס הפכה לפחווה אשורית, זאת הייתה אחת הערים אליה הוגלו תושבי ממלכת ישראל בגלות אשור.
ממלכה נוספת הייתה חדתה היא נכבשה על ידי שלמנאסר השלישי במאה ה-9 לפנה"ס והפכה לפחווה אשורית.
במהלך המאה ה-11 וה-10 לפנה"ס הארמים שבסוריה נלחמו ללא הרף בבני ישראל, מלחמות בהן הישראלים ניצחו, החולשה של הארמים כנגד ישראל היא גם בגלל הלחימה כנגד הממלכות החתיות החדשות שבאנטוליה שהצליחה לגרום להם לסגת מזרחית לנהר העאסי.
במהלך המאות ה-10 וה-9 בגלל הלחץ מהלבנט ומאנטוליה, הארמים החלו להגר מזרחה למסופוטמיה (וכך כנראה קיבלה את שמה העברי "ארם נהריים").
הארמים אשר פלשו לאזור הלבנט התיישבו בעיקר באזור סוריה של היום והקימו באזור מספר ממלכות:
בעת המודרנית יש קבוצות מזרח-תיכוניות, בעיקר נוצרים המשתייכים לכנסייה הסורית-אורתודוקסית, הכנסייה הסורית-הקתולית, הכנסייה האשורית, והכנסייה המרונית, הממשיכים גם בעת החדשה להזדהות כארמים (בארמית: ܐܪ̈ܡܝܐ, בערבית: آراميون), צאצאיו של העם הארמי העתיק.
ב-16 בספטמבר 2014 הכיר משרד הפנים הישראלי בראשותו של השר גדעון סער בלאום הארמי כאחד מהלאומים הרשמיים בישראל, והתיר רישום מתאים ("ארמי" במקום "ערבי") בתעודת הזהות שלהם.
ההחלטה באה בעקבות מסע ארוך שניהלו שאדי ח'לול, סרן במילואים, יו"ר העמותה הארמית נוצרית, בתמיכת פורום גיוס העדה הנוצרית, להכרה בנוצרים דוברי-הערבית בישראל כעם נפרד, ארמי, ולהבדילם מהלאום הערבי שאליו היו משויכים.