tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שקראו למושבה הגרמנית להיכנע ב-6 באוגוסט 1914, פלשו חיילים צרפתים ובריטים ללא התנגדות למחרת.
אנשי צבא לא הוצבו בפרוטקטורט.
המשטרה כללה מפקד וסגן מפקד, 10 סמלים גרמנים, סמל יליד אחד ו-660 שוטרים טוגולזיים שנפרסו ברחבי השטח.
כוחות מדינות ההסכמה כבשו את לומה, והתקדמו לעבר תחנת רדיו חדשה וחזקה ליד קאמינה, מזרחית לאטקפאמה.
המושבה נכנעה ב-26 באוגוסט 1914, לאחר שהטכנאים הגרמנים שבנו את מתקן הרדיו השמידו את התחנה בלילה של ה-24/25 באוגוסט.
בשבועות שלפני ההרס נשלחו לקמרון הגרמנית, דרום-מערב אפריקה הגרמנית, מזרח אפריקה הגרמנית ו-47 אוניות בים הפתוח דיווחים על פעולות בעלות הברית וכן אזהרות מפני צרות ממשמשות ובאות.
ב-27 בדצמבר 1916 הופרדה טוגולנד לאזורי מינהל צרפתיים ובריטיים.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ניסתה צ'כוסלובקיה החדשה שהוקמה לרכוש את המושבה, אולם ללא הצלחה.
לאחר אישור חוזה ורסאי, ב-20 ביולי 1922 הפכה טוגולנד רשמית למנדט מדרגה B של חבר הלאומים וחולקה לטוגולנד הצרפתית וטוגולנד הבריטית, שכיסו בהתאמה כשני שלישים ושליש מהשטח.
האזור הבריטי של המושבה הגרמנית לשעבר שולב בגאנה בשנת 1957 לאחר משאל עם במאי 1956, בו 58% מתושבי האזור הבריטי הצביעו להצטרף לגאנה עם עצמאותה, במקום להישאר תחת נאמנות האו"ם שנוהלה על ידי בריטניה.
האזור הנשלט על ידי צרפת הפך לרפובליקה של טוגו בשנת 1960 וכיום הוא מכונה טוגו.
בשנת 1960 הזמינה המדינה החדשה את מושל גרמניה האחרון של טוגולנד, הדוכס אדולף פרידריך ממקלנבורג, לחגיגות העצמאות הרשמיות במדינה.
בשנת 1914 נעשתה סדרת טיוטות לסמלים ודגלים עבור המושבות הגרמניות.
עם זאת, מלחמת העולם הראשונה פרצה לפני גמר התכנון והדגלים והסמלים מעולם לא היו בשימוש.
טוד מורגן בימר היה נוסע אמריקאי על טיסה 93 של יונייטד איירליינס, שנחטפה והתרסקה במהלך מתקפות 11 בספטמבר ב-2001. הוא היה אחד מהנוסעים שניסו לקחת את השליטה על המטוס מידי החוטפים.
במהלך המאבק, מטוס הבואינג 757 איבד שליטה והתרסק לתוך שדה בעיירה סטוניקריק ליד שנקסוויל, פנסילבניה וכל מי שהיה על המטוס נהרג, אך בימר הציל קורבנות נוספים פוטנציאליים אם החוטפים היו משיגים את מטרתם.
טוד בימר נולד ב-24 בנובמבר 1968 בפלינט, מישיגן, לדייוויד בימר, נציג מכירות של IBM, ולפגי ג'קסון בימר, ציירת קיר, היה הילד האמצעי לשלושה ובן יחיד.
בימר ושתי אחיותיו, מליסה ומישל, גדלו "עם מערכת ערכים תנ"כית חזקה ומוסר עבודה גבוה".
המשפחה עברה לפוקיפסי, ניו יורק ולאחר מכן לוויטון, אילינוי, פרבר ממערב לשיקגו, שם עבד דייוויד בתאגיד אמדאל, חברת טכנולוגיית מחשבים.
בימר למד בבית הספר הנוצרי Wheaton, שם שיחק כדורגל, כדורסל ובייסבול.
הוא למד באקדמיית וויטון, בית ספר תיכון נוצרי, מ-1983 עד 1985, שם הצטיין בספורט.
הוא נבחר לסגן נשיא הכיתה בשנתו הצעירה.
לאחר שאביו קודם לתפקיד סגן נשיא המטה של אמדהל בקליפורניה, המשפחה עברה ובימר בילה את שנתו האחרונה בבית הספר התיכון לוס גאטוס, דרומית מערבית לסן חוזה, קליפורניה.
בימר למד באוניברסיטת פרסנו סטייט, שם התמחה בפיזיותרפיה ושיחק בייסבול, בתקווה להפוך לשחקן מקצועני, אך פציעות שנגרמו לו בתאונת דרכים קטעו את התוכניות הללו.
הוא חזר הביתה לאילינוי ועבר לקולג' וויטון, מכללה נוצרית לאמנויות ליברליות.
בוויטון קולג' הוא התמחה בתחילה ברפואה לפני שעבר לעסקים.
הוא המשיך לשחק בייסבול וכתלמיד השנה האחרונה הפך לקפטן קבוצת הכדורסל.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1991.
במהלך לימודיו במכללת ויטון, הוא פגש את ליסה ברוסיוס, אשתו לעתיד, במהלך שיעור סמינר.
הדייט הראשון שלהם היה ב-2 בנובמבר 1991, את יום השנה ה-10 שלו הם תכננו לחגוג בזמן מותו.
בימר עבד לאחר מכן עבור וילסון ספורטינג גודס בזמן שלמד בשיעורי לילה באוניברסיטת DePaul, וקיבל תואר MBA ביוני 1993.
הוא התחתן עם ברוסיוס ב-14 במאי 1994, בפיקסוויל, ניו יורק, והם עברו לפליינסבורו, ניו ג'רזי, שם בימר החל לעבוד ב-Oracle Corporation, למכור יישומי מערכות ותוכנת מסד נתונים כנציג שיווק בשטח.
בתוך חודשים קודם בימר לתפקיד מנהל לקוחות.
בימר וליסה לימדו בבית ספר ראשון בכנסיית פרינסטון אליאנס במשך שש שנים, ועבדו בשירות הנוער.
בימר שיחק גם בקבוצת הסופטבול של הכנסייה.
הוא היה מעריץ מושבע של השיקגו קאבס, שיקגו בולס ושיקגו ברס.
בשנת 2000 עברו בני בימרס לקרנברי, ניו ג'רזי, עם שני בניהם.
עבודתו של בימר חייבה אותו לנסוע עד ארבע פעמים בחודש, לפעמים אפילו למשך שבוע.
בשנת 2001, הוא זכה בטיול של חמישה ימים לאיטליה עם אשתו על הצטיינותו במכירות.
הם חזרו הביתה ביום שני, 10 בספטמבר, בשעה 17:00 אחר הצהריים.
אף על פי שבימר יכול היה לצאת באותו לילה לפגישה עסקית ביום שלישי בקליפורניה, הוא בחר במקום זאת לבלות עם אשתו ההרה, שהייתה אמורה ללדת את ילדם השלישי בינואר שלאחר מכן.
הוא יצא מהבית ב-6:15 בבוקר למחרת, כדי לקחת טיסה מוקדמת מניוארק לסן פרנסיסקו כדי להיפגש עם נציגי תאגיד סוני בשעה 13:00 בצהריים, כשתכנן לחזור בטיסה כבר באותו הלילה.
טיסת יונייטד 93 הייתה אמורה לצאת בשעה 8:00 בבוקר, אך הבואינג 757 יצאה רק כעבור 42 דקות בשל עיכובים בתנועת המסלול.
ארבע דקות לאחר מכן, טיסה 11 של אמריקן איירליינס התרסקה במגדל הצפוני של מרכז הסחר העולמי.
17 דקות מאוחר יותר, בשעה 9:03 בבוקר, כשטיסת יונייטד איירליינס 175 התרסקה במגדל הדרומי, יונייטד 93 טיפסה לגובה שיוט, בכיוון מערב מעל ניו ג'רזי ואל פנסילבניה.
בשעה 9:25 בבוקר, טיסה 93 הייתה מעל מזרח אוהיו והטייס שלה פנה ברדיו לבקרי קליבלנד כדי לברר לגבי התראה שהבהבה על מסך המחשב שלו בתא הטייס לפיה יש "להיזהר מחדירה לתא הטייס".
שלוש דקות לאחר מכן, בקרי קליבלנד יכלו לשמוע צרחות מעל המיקרופון הפתוח של תא הטייס.
כמה רגעים לאחר מכן, החוטפים, בראשות זיאד סמיר ג'ראח הלבנוני, השתלטו על המטוס, ניתקו את הטייס האוטומטי ואמרו לנוסעים, "תמשיכו לשבת.
יש לנו פצצה על הסיפון".
בימר ושאר הנוסעים נדחקו לחלק האחורי של המטוס.
תוך שש דקות, המטוס שינה מסלול ופנה לוושינגטון הבירה.
אחדים מהנוסעים ביצעו שיחות טלפון לקרובים, שהודיעו להם על שני המטוסים שהתרסקו במרכז הסחר העולמי בניו יורק והשלישי לתוך הפנטגון במחוז ארלינגטון, וירג'יניה.
בימר ניסה לבצע שיחה דרך טלפון שנמצא בחלק האחורי של מושב מטוס, אך נותב לנציג שירות לקוחות, שהעביר אותו למפקחת טלפונים של חברת GTE, ליסה ג'פרסון.
כשסוכני FBI האזינו לשיחתם, בימר הודיע לג'פרסון שחוטפים השתלטו על יונייטד 93 ושנוסע אחד נהרג.
הוא גם הצהיר שלשניים מהחוטפים היו סכינים ונראה שלאחד היה פצצה קשורה סביב מותניו.
כשהחוטפים גרמו למטוס לסטות בחדות דרומה, בימר קרא: "אנחנו יורדים!
בעקבות כך החליטו הנוסעים וצוות הטיסה לפעול.
על פי דיווחים של שיחות טלפון סלולרי, בימר, יחד עם מארק בינגהאם, טום ברנט וג'רמי גליק, יצרו תוכנית לקחת את המטוס מהחוטפים.
אליהם הצטרפו הנוסעים האחרים, כולל לו נאק, ריץ גואדאגנו, אלן ביוון, אליזבת וייניו, לינדה גרונלנד וויליאם קשמן, יחד עם הדיילות סנדרה בראדשו וקיקי ליילס, לדון באפשרויות שלהם על דרך פעולה, בסופו של דבר הם מחליטים להסתער על תא הטייס ולהשתלט על המטוס.
בימר אמר לג'פרסון שהחבורה מתכננת "לקפוץ" על החוטפים ולהטיס את המטוס לקרקע לפני שניתן יהיה לבצע את תוכנית החוטפים.
בימר קרא את תפילת האדון ומזמור כ"ג עם ג'פרסון, מה שגרם לאחרים להצטרף.
בימר ביקש מג'פרסון, "אם אני לא אצליח, אנא התקשרי למשפחה שלי ותודיעי להם כמה אני אוהב אותם." לאחר מכן, ג'פרסון שמעה קולות עמומים ובימר עונה בבירור, "האם אתם מוכנים?
בואו נזוז." אלו היו המילים האחרונות שאמר בימר ששמעה ליסה ג'פרסון.
על פי דו"ח ועדת 9/11, לאחר שאוחזר מקליט הנתונים הקוליים של המטוס, נחשפו קולות חבטות והתרסקות על דלת תא הטייס וצעקות וצרחות באנגלית.
"בואו נשיג אותם!" נוסע בוכה.
ג'ראח הזניק שוב ושוב את המטוס כדי להפיל את הנוסעים מרגליהם, אך הנוסעים המשיכו בהסתערותם ובשעה 10:02:17, גבר אמר, "תעלו אותו!" שנייה לאחר מכן, חוטף אמר, "תוריד את זה למטה!
תן לי את זה." המטוס התרסק הפוך לתוך שדה ריק בשנקסוויל, פנסילבניה, במהירות של 563 מייל לשעה והרג את כל מי שהיה עליו.
המטוס היה במרחק של 20 דקות זמן טיסה מהמטרה החשודה שלו, הבית הלבן או בניין הקפיטול בוושינגטון הבירה.
על פי סגן הנשיא דיק צ'ייני, הנשיא ג'ורג' וו.
בוש הורה להפיל את המטוס לפני הגעתו לוושינגטון.
בימר הותיר אחריו את אשתו, ליסה, בניהם, דייוויד ואנדרו (המכונה "דרו"), שהיו בני שלוש ושנה בזמן מותו של בימר, ובתם מורגן שנולדה בינואר 2002, ארבעה חודשים לאחר מותו.
הנשיא והגברת הראשונה לורה בוש היו בין אלה ששלחו מכתבים למורגן עם לידתה.).
בנאום בפני מושב משותף של הקונגרס והעם האמריקני ב-20 בספטמבר 2001, בו השתתפה ליסה בימר, שיבח הנשיא בוש את אומץ ליבם של נוסעי יונייטד 93, כשהוא מציין במיוחד את בימר, שאותו כינה "אדם יוצא דופן".
בנאום שנשא ב-8 בנובמבר ממרכז הקונגרסים העולמי באטלנטה, ג'ורג'יה, בוש הזכיר את דבריו האחרונים של בימר באומרו, "כמה מהרגעים הגדולים ביותר שלנו היו מעשי אומץ שאיש לא יכול היה להתכונן אליהם.
אבל יש לנו את פקודות הצעידה שלנו.
חבריי האמריקאים, בואו נזוז!" הוא ישתמש בהם שוב בנאום מצב האומה ב-2002: "יותר מדי זמן התרבות שלנו אמרה, 'אם זה מרגיש טוב, תעשה את זה'.
כעת אמריקה מאמצת אתיקה חדשה ואמונה חדשה: 'בואו נזוז'."
קרן ללא מטרות רווח נוסדה באוקטובר 2001 כדי לייעץ לילדים בטראומה של קורבנות וניצולים מ-11 בספטמבר.
חברו הטוב של בימר, דאג מקמילן, עזב את עבודתו כדי להפוך למנהל הקרן.
בשנת 2002, אלמנתו של בימר, ליסה, כתבה ספר עם המחבר קן אברהם, בואו נזוז!
אנשים רגילים, בעלי אומץ יוצא דופן.
בשנת 2002, נוסעי טיסה 93, כולל בימר, זכו לאחר מותם בפרס האומץ על שם ארתור אש.
סניף הדואר בקרנברי, ניו ג'רזי נקרא על שמו של בימר ב-4 במאי 2002, כתוצאה מחוק הקונגרס שחיבר חבר הקונגרס ראש ד.
החוק נחתם על ידי הנשיא ג'ורג' בוש.
בשנת 2003, וויטון קולג' כיבדה את בימר, בוגר המכללה, עם פתיחת מרכז טוד מ.
בימר, המקיף את אנדרסון קומונס, חדר הכושר קורי ומרכז הסטודנטים הממוקם במפלס התחתון.
באותה שנה, תיכון טוד בימר נפתח בפדרל ווי, וושינגטון.
בפברואר 2010, העיר פרזנו, קליפורניה, קראה לפארק על שם טוד בימר.
האנדרטה הלאומית טיסה 93 הממוקמת באתר ההתרסקות בעיר סטוניקריק כוללת מרכז מבקרים מבטון וזכוכית וקיר שיש לבן של שמות שהושלם בשנת 2011 שעליו שמו של בימר ושל 32 נוסעים עמיתים ושבעה אנשי צוות חרוטים על לוחות בודדים.
באנדרטה הלאומית של 9/11, בימר ושאר הנוסעים והצוות של טיסה 93 מונצחים בבריכה הדרומית, בלוח S-68. כרטיס ביקור של אורקל הנושא את שמו של בימר ושעון היד הדו-גוני שלו מדגם רולקס, שניהם נמצאו פגומים באתר ההתרסקות ומוצגים במוזיאון הזיכרון.
ב-10 בספטמבר 2013, אקדמיית ויטון כיבדה את בימר בכך שחשפה לוח שהוקדש לו בשטח האקדמיה, לצד לוח של סטודנט לשעבר שנהרג באפגניסטן.
פלוגת אלפא של חיל הרגלים 1–148, המשמר הלאומי של צבא אוהיו, אימצה את המוטו "בואו נזוז" כדי לכבד את בימר.
הפלוגה נפרסה בצפון אפגניסטן ב-2012 למשך 9 חודשים.
כדי לכבד את בימר ביום השנה ה-20 לפיגועי 11 בספטמבר, בוגר אוניברסיטת דפול, ניקולס האן, יצר את מלגת הזיכרון של טוד מ.
בימר כדי לחנך ולעורר השראה לסטודנטים באוניברסיטת דפול לגבי הדוגמה ההרואית של בימר.
את בימר גילם דייוויד אלן באשה בסרט יונייטד 93, ועל ידי ברנן אליוט בסרט הטלוויזיה טיסה 93.
בימר מופיע בשני פאנלים בתוך The Amazing Spider-Man כרך 2#36, שבו הוא מסיים את שיחת הטלפון שלו עם ליסה ג'פרסון לפני שהסתער על תא הטייס.
ספיידרמן מתייחס לנוסעי טיסה 93 כ"גברים רגילים.
השיר של ניל יאנג "Let's Roll" (בואו נזוז), שנכתב בעקבות הפיגועים, הוא מחווה לבימר ומושר מנקודת מבטו.
טוד הנרי , הוא אסטרונום אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת מדינת ג'ורג'יה באטלנטה.
טוד הנרי סיים לימודי פיזיקה באוניברסיטת קורנל בשנת 1986. הוא המשיך בלימודים ובשנת 1991 קיבל תואר שלישי מאוניברסיטת אריזונה.
עוד בהיותו באוניברסיטת קורנל הוא הכיר את קרל סגן ובשנים 1985–1991 הם פרסמו מספר מאמרים על כימיה אורגנית באטמוספירה של כוכבי לכת.
בשנת 1994 הנרי הקים Research Consortium On Nearby Stars (RECONS), פרויקט שמתרכז בחיפוש כוכבים קרובים.
במסגרת הפרויקט נמצאו מספר כוכבים חדשים לרבות LHS 2090. כמו כן במסגרת הפרויקט התגלה כוכב GJ 1061 שהוא בין 20 הכוכבים הקרובים לכדור הארץ.
הוא החל בפרסום סדרת מאמרים בנושא ב The Astronomical Journal.
סדרה זו The solar neighborhood כוללת כבר כ-20 מאמרים.
הנרי היה חלק של צוות CRIRES שניסע למצוא הוכחות לקיום כוכב לכת סביב כוכב VB-10 אך ללא הצלחה.
בשנת 1999 טוד הנרי החל לעבוד באוניברסיטת ג'ורג'יה.
החל משנת 2006 טוד הנרי מכהן כפרופסור באוניברסיטת ג'ורג'יה.
במהלך עבודתו באוניברסיטת ג'ורג'יה הוא הדריך מספר עבודות דוקטורט וקיבל מספר פרסים.
בשנת 2020 הוענק לו תואר "עמית כבוד" של איגוד האסטרונומים האמריקאי.
טוד לוסון הוא פרופסור אמריטוס להגות אסלאמית באוניברסיטת טורונטו, העוסק במסגרת כתיבתו האקדמית בנושאי דת האסלאם ובמיוחד אסלאם שיעי וכן הדתות הבאבית והבהאית המקיימות קשרי גומלין ביניהן, זאת למרות שהן מוגדרות בתור פלגים דתיים שהתפצלו מן האסלאם בכלל.
כן הוא עמד במאמריו על הקשר בין האסכולה השיח'ית, מיסודו של חכם הדת השיעי, שיח' אחמד אחסאא'י, לבין אותן דתות שהוזכרו לעיל, זאת לאור העובדה שמאסכולה שיעית זו, נוצרו דתות אלו, דרך ממשיכו של אח'סאאי, כאט'ם רשתי.
כמו כן הוא הרבה להעניק הרצאות בנוגע לפילוסוף והמיסטיקן הסופי אבן ערבי.
טוד לוסון נולד באינדיאנה, ארצות הברית והיגר לקנדה כדי לא למלא את חובת הגיוס לצבא האמריקני בתקופת מלחמת וייטנאם.
טוד לוסון המיר את דתו מנצרות לדת הבהאית, לאחר הגירתו והשתקעותו בקנדה.
טוד בוהלי (נולד ב-20 בספטמבר 1973) הוא איש עסקים ומשקיע אמריקאי.
הוא מייסד שותף, יו"ר, מנכ"ל וחבר השליטה באלדרידג' תעשיות, חברת אחזקות שנמצאת בגריניץ', קונטיקט .
הוא גם המנכ"ל הזמני של איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד ובעל מניות משותף ויו"ר מועדון הכדורגל צ'לסי ומועדון הכדורגל RC שטרסבורג מליגת העל הצרפתית תחת BlueCo .
טוד אדוארד אימפרטריס הידוע בשם טוד אדוארדס (Todd Edwards) הוא מפיק מוזיקלי, די ג'יי וזמר אמריקאי.
הוא החל להפיק בעיקר עבור חברת התקליטים Nervous Records בניו יורק בשנות ה-90, בין היתר תחת שמות בדויים כמו the Messenger ו-the Sample Choir.
המוזיקה של אדוארדס ידועה על השפעתה על סצנת הגראז' הבריטי שהתפתחה בבריטניה באמצע שנות ה-90.
החל מהסינגל שלו מ-1993 "Guide My Soul", אדוארדס הפך להשראה העיקרית לספיד גראז'.
עבודתו ידועה בשל "תערובת חדשנית של דגימות קוליות קצביות, גזור והדבק, בס גומי וכלי הקשה סוטרים", שהציג טכניקת דגימה וערבוב אינטנסיבית שבה השירה נחתכת לקטעים בגודל מיקרו.
הסינגל שלו מ-1994 "Saved My Life" הפך ללהיט מועדונים בבריטניה.
הוציאה לאור את האלבום Prima Edizione, שאסף מספר שירים נוספים מתקופה זו.
אדוארדס עשה רמיקס למאות אמנים, ביניהם Wildchild, סנט ז'רמן, בנג'מין דיימונד, ג'אסטיס, קלאקסונס ו-Dimitri from Paris.
אדוארדס גם שיתף פעולה עם דאפט פאנק, הוא הפיק ותרם שירה בשירים "Face to Face" ו-"Fragments of Time", האחרון זיכה אותו בפרס גראמי על הכללתו באלבום זוכה השנה Random Access Memories.
טוד אדוארדס גדל בבלומפילד, ניו ג'רזי.
אביו היה מוכר שטיחים ואמו הייתה פקידת קבלה במכון הטכני לינקולן.
הוא החל לנגן בפסנתר בסביבות גיל 3. בין השפעותיו הגדולות ביותר היו פרינס, ניל דיימונד ופיטר בראון.
אדוארדס החל את הקריירה המוזיקלית שלו בסביבות 1992. הוא משתמש בטכניקות שחזור קולי לשיריו, ויוצר קולאז' קולי ייחודי המוגדר לקצב ארבע על הרצפה.
MK, האחראי העיקרי לחלוציות בטכניקה זו, הוא אחת ההשפעות של אדוארדס.
אדוארדס הפך לנוצרי אדוק בשנות ה-90 לאחר שחווה חוויות שליליות עם הדת בצעירותו.
הדבר ניכר במסרים סמויים חוזרים ונשנים המצויים בחיבוריו, המכילים לעיתים קרובות ביטויים דתיים.
בשיריו המוקדמים, טוד אדוארדס הושפע ממוזיקת האוס וצמח לתוך סצנת הגראז' הבריטי וה-2-סטפ גראז'.
בהשראת טוד טרי, MK, וחוויות מהניסויים והטעויות שלו, טוד אדוארדס פיתח צליל ייחודי של דגימת קול במקום דגימת כלי נגינה על הרצועות שלו.
ב-1995 התפתחו דיבורים על אדוארדס.
המנהל שלו קיבל פנייה מסנט ז'רמן, שביקש מאדוארדס לעשות רמיקס לשיר שלו, "Alabama Blues".
אף על פי שאדוארדס הפיק ועשה רמיקסים נהדרים בתקופה זו, הוא החל להופיע רק בתחילת שנות ה-2000. הוא יצא בהדרגה והנחית הופעות נוספות בבריטניה, בתקווה להנחית אחת גדולה יותר מהבאה.
כיליד ארצות הברית, אדוארדס מיהר לצבור פופולריות מחתרתית באירופה.
אדוארדס הפיק וביצע שירה בשיר "Face to Face" של דאפט פאנק מתוך האלבום Discovery.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד מועדון בילבורד בשנת 2004. ב-2006, אדוארדס שר בכל רצועה של האלבום Odyssey, תוך שימוש במספר כינויים באלבום.
בשנת 2012 הוציא אדוארדס את המיני-אלבום I Want You Back שנעשה בשיתוף פעולה עם המפיק הצרפתי סורקין.
באפריל 2013 חשף אדוארדס כי תרם לאלבום Random Access Memories של דאפט פאנק.
לדבריו, קשה לשמור על מעורבותו בסוד.
הוא סיפק קולות והיה שותף לכתיבת השיר "Fragments of Time", כמו גם סיפק הפקה נוספת.
אדוארדס המשיך ותיאר את המפגשים כמשני חיים, וסיפק לו את הדחיפה האחרונה לעבור מניו ג'רזי לקליפורניה.
בשנת 2013, אדוארדס הופיע לצד חלוצי הגראז' רבים אחרים בסרט תיעודי החוקר את המורשת של הגראז' הבריטי, Rewind 4Ever: The History of UK Garage.
בטקס פרסי גראמי 2014, Random Access Memories זכה בפרסים עבור אלבום הדאנס/אלקטרוני הטוב ביותר, כמו גם אלבום השנה, תרומתו של אדוארד ל-"Fragments of Time" זיכתה אותו בגראמי הראשון שלו.
האקדמיה למוזיקה של רד בול חברה לבמאי ראלף שמרברג כדי להפיק את What Difference Does It Make: A Film About Making Music לרגל חמש-עשרה שנים להיווסדו.
הסרט מציג את אדוארדס חולק את מחשבותיו ואמונותיו על תעשיית המוזיקה.
אדוארדס ממשיך להפיק ולעשות רמיקסים לשירים גם היום, עם סיבובי הופעות מתוכננים בעתיד.
אחד הפרויקטים שלו הוא אלבום ווקאלי הכולל שירה משלו והופק על ידי המהנדס פיטר פרנקו.
אדוארדס ציין כי תומא בנגלטר מדאפט פאנק שכנע אותו להמשיך בפרויקט כזה, ועשוי לפקח עליו.
במאי של 2021, הקטלוג האחורי של אדוארדס שוחרר בשירותי סטרימינג דרך דפקטד רקורדס (Defected Records).
אדוארדס מתגורר כיום בלוס אנג'לס.
הוא נמצא במערכת יחסים רומנטית מאז 2014.
ויליאם טוד אקין היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית עבור מחוז הקונגרס השני של מיזורי בין השנים 2001 ל-2013. הוא היה חבר במפלגה הרפובליקנית.
ארין נולד בעיר ניו יורק, וגדל באזור סנט לואיס רבתי.
לאחר שקיבל את התואר הראשון שלו מהמכון הפוליטכני של ווסטר במסצ'וסטס, שירת אקין בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית ועבד בתעשיות המחשבים והפלדה.
בשנת 1988, הוא נבחר לבית הנבחרים של מיזורי.
הוא כיהן בבית הנבחרים של המדינה עד שנת 2000, אז נבחר לבית הנבחרים האמריקאי, בו כיהן עד 2013.
הקריירה של אקין בקונגרס הסתיימה לאחר שהפסיד בניסיונו להדיח את הסנאטורית הדמוקרטית האמריקאית קלייר מקסקיל בבחירות 2012. אקין, שזכה בפריימריז הרפובליקני במגרש צפוף, הוביל על פני מקסקיל בסקרים שלפני הבחירות עד שאמר שנשים שהן קורבנות של מה שהוא כינה "אונס לגיטימי" כמעט ולא נכנסות להריון.
בסופו של דבר אקין התנצל על ההערה אך דחה את הקריאות לפרוש מהבחירות.
בספר שפורסם ביולי 2014, אקין הגן על הערותיו המקוריות ואמר שהוא מתחרט על כך שהתנצל.
ראשית חייו, השכלה וקריירה עסקית
אקין נולד ב-5 ביולי 1947 בעיר ניו יורק, וגדל באזור סנט לואיס.
הוא היה בנם של ננסי פרי (לבית ביגלו) ופול ביגלו אקין.
סבא רבא של אקין, תומאס ראסל אקין, ייסד את חברת Laclede Steel Corporation מסנט לואיס בשנת 1911. החברה עברה בסופו של דבר לסבו, ויליאם אקין, ולאחר מכן לאביו פול, בוגר דור שלישי של אוניברסיטת הרווארד ששירת כקצין בצי במהלך מלחמת העולם השנייה.
אקין קיבל תואר שני בדתות (M.Div.) בשנת 1984 מהסמינר התאולוגי של Covenant, שם למד יוונית, עברית ופרשנות שמרנית חברתית של כתבי הקודש הנוצריים.
הוא לא נכנס לשרת בתפקיד דתי.
אקין היה פעיל ותיק נגד הפלות וחבר למשך תקופה במועצת המנהלים של מיזורי הזכות לחיים.
הוא נעצר בגין הסגת גבול לפחות שמונה פעמים בין 1985 ל-1988 בזמן שהפגין נגד הפלות מול מרפאות להפלות באילינוי ובמיזורי.
לדבריו, ההפגנות היו שלוות והוא לא יתנצל על עמידה על אמונותיו.
בזמן המעצרים הוא השתמש בשם "ויליאם אקין"; לאחר התקופה ההיא, כאשר התמודד על תפקיד פוליטי, הוא רץ בתור "טוד אקין".
אקין נבחר לבית הנבחרים של מיזורי בנובמבר 1988, והתמודד ללא התנגדות לייצג את מחוז 85 במחוז ווסט.
הוא זכה בבחירות חוזרות ב-1990 עם 59% מהקולות.
עקב חלוקה מחדש, אקין ייצג את מחוז 86 מ-1993 עד 2000, ולעולם לא זכה בפחות מ-66% מהקולות.
אקין כיהן כחבר בוועדת הדרכים והאמצעים של הבית.
במהלך 12 שנותיו בבית הנבחרים של המדינה, אקין תמך בזכויות לחינוך ביתי, הצביע בעד נשיאת נשק סמוי, הצביע נגד מס מכירת הפארקים והקרקעות, והצביע נגד העלאת המס ב-1993 והגדלת הוצאות החינוך.
אקין נתן חסות לחקיקה שאוסרת על חברות קזינו לתרום למחוקקים במדינת מיזורי.
ב-1995 הוא נאבק במושל הדמוקרטי מל קרנהאן על הצעת חוק המעניקה מימון ממשלתי לאחיות בית ספר.
בסופו של דבר, המושל סירב לחתום על הצעת חוק המימון עקב התיקון של אקין, שהיה אוסר על אחיות לספר לסטודנטים על מקורות מידע על הפלה.
בשנת 2000, אקין התמודד בבחירות המקדימות הרפובליקניות כדי למלא את המושב בבית הנבחרים שהתפנה על ידי חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ים טאלנט, שהתמודד על תפקיד המושל.
שיעור הצבעה קל שנגרם על ידי גשמים עזים עזר לאקין לזכות בפריימריז הצמוד, החמישי, ב-56 קולות בלבד; הוא ניצח שני מועמדים ידועים יותר, מנכ"ל מחוז סנט לואיס לשעבר ג'ין מקנרי וסנאטור המדינה פרנק פלוטרון.
בלילה שבו זכה בפריימריז, אמר אקין, "הבסיס שלי יופיע ברעידות אדמה".
הוא ניצח את סנאטור המדינה הדמוקרטית טד האוס בבחירות הכלליות, וזכה ב-55% מהקולות.
הוא מעולם לא התמודד עם תחרות כה קרובה, ונבחר מחדש חמש פעמים.
בשנת 2010 זכה אקין בבחירות חוזרות עם 67.9% מהקולות.
במשך רוב כהונתו, אקין היה רשום ברשימה הרשמי של הבית בתור "R-St.
Louis", למרות שהמחוז שלו לא כלל חלק מהעיר סנט לואיס.
אקין היה מתנגד בולט להפלות בכל המקרים, כולל מסיבות בריאותיות או במקרים של אונס או גילוי עריות, והוא התנגד למחקר תאי גזע עובריים.
בנאום שנשא ב-2008 ברצפת בית הנבחרים, כינה אקין את נותני ההפלות "טרוריסטים" וטען כי "הנוהג הנפוץ" היה שספקי הפלות מבצעים "הפלות" בנשים שלא היו בהריון בפועל.
אקין תמך בזכות להחזיק ולשאת נשק והיה לו דירוג A מקרן הניצחון הפוליטי של NRA .
אקין היה תומך נלהב של איסור פדרלי על פוקר מקוון.
בשנת 2006, הוא היה שותף בחסות ל חוק Goodlatte - Leach Internet Gambling Prohibition, וחוק איסור הימורים באינטרנט.
אקין גם חיבר את חוק הגנת הביטחון (הנאמנות).
בסוף יוני 2011, אקין התנגד להסרה האחרונה של NBC של המילים "תחת אלוהים" מסרטון וידאו של ילדי בית ספר מדקלמים את הבטחת הנאמנות.
לאחר שהעיר כי "ל-NBC יש רקורד ארוך של להיות מאוד ליברלי", אמר אקין, "בליבה של הליברליזם באמת הייתה שנאה לאלוהים ואמונה שהממשלה צריכה להחליף את אלוהים".
יומיים לאחר מכן, אקין אמר שהוא לא התכוון שכל הליברלים שונאים את אלוהים, רק שלליברלים יש "שנאה להתייחסויות פומביות לאלוהים".
למחרת, הוא התנצל ואמר שהצהרתו "כוונה לתנועה הפוליטית, לליברליזם, לא לאדם ספציפי".
במהלך ניסיונו להיבחר לסנאט האמריקאי ב-2012, אקין אישר מחדש את התנגדותו לחקיקה כמו חוק השכר ההוגן של לילי לדבטר משנת 2009, אשר הצביע נגדו כחבר קונגרס.
אקין התנגד לחוק "לא יישאר ילד מאחור".
הוא האמין שלא הממשל הפדרלי צריך להיות זה שמחליט על חינוך, אלא שלשלטון המקומי צריך להיות שליטה על החינוך הציבורי.
בשנותיו הראשונות בקונגרס, אקין החזיר סימני ייעוד למחוז שלו, הצביע בעד העלאת תקרת החוב, הצביע בעד מלחמות חוץ-מאזניות בעיראק ובאפגניסטן, והצביע בעד יצירת הטבת תרופות המרשם ללא מימון של Medicare.
בהמשך כהונתו התנגד להעלאות מיסוי והוצאות.
הוא הצביע ב-2007 נגד הרחבת תוכנית ביטוח הבריאות של המדינה (SCHIP), והתנגד לכיסוי הפוטנציאלי של ילדים במשפחות שמרוויחים עד 62,000 דולר בשנה, והצהיר שלא נדרשת הוכחה לאזרחות אמריקאית.
הוא גם אמר שהצעת החוק "תחליש את מערכת הבריאות הפרטית" ותוביל את המדינה "להמשך במדרון החלקלק לרפואה חברתית".
הוא הצביע נגד ארוחות בוקר וצהריים בבתי ספר במימון פדרלי, וכינה את הלוואות הסטודנטים "סרטן שלב שלישי של הסוציאליזם".
הוא גם הצביע נגד העלאת שכר המינימום.
הוא היה מבקר קולני של חילוץ הבנק בספטמבר 2008, והצביע נגדו.
הוא הצביע לא על חוק שירותי הבריאות הזולים במרץ 2010, ועל תקציב שנת הכספים 2012 של פול ראיין.
אקין בילה זמן בעבודה על נושאי צבא וחיילים משוחררים.
בוועדת השירותים המזוינים של הבית שימש כיו"ר ועדת המשנה של כוח צי וכוחות מיסוך, המטפלת בנושאי הצי וחיל האוויר.
הוא שימש כרפובליקני המדורג בוועדת המשנה של כוח הצי ובוועדת המשנה לפיקוח וחקירות.
אקין גם הציג הצעות חוק הקשורות לחיילים משוחררים, בעיקר חוק הרישום של בורות צריבה פתוחים, שיוצר רישום ליוצאי עיראק ואפגניסטן שנחשפו לבורות שריפה.
הוא התנגד לביטול מדיניות דובר, שאסרה על סיקור תקשורתי של ארונות חיילים שחוזרים הביתה מחו"ל, תוך ציון בעיות פרטיות ועיצוב.
באמצע מאי 2011, אקין הודיע כי יבקש את המועמדות הרפובליקנית ב-2012 כדי להדיח את הסנאטורית הדמוקרטית קלייר מקסקיל.
מועמדים נוספים בפריימריז הרפובליקני באוגוסט 2012 כללו את איש העסקים ג'ון ברונר, הסופר והמנהל העסקי מארק ממולי, וגזברית מיזורי לשעבר, שרה סטילמן, שקיבלה גיבוי מארגון מסיבת התה.
למרות איבוד מומנטום ובמגרש צפוף, אקין זכה במועמדות הרפובליקנית בפריימריז הפתוחים ב-7 באוגוסט, 36% עד 30% למתמודד הקרוב שלו.
הקמפיין של קלייר מקסקיל הוציא 2 מיליון דולר במהלך הפריימריז, למרות שלא היה לה יריב ראשוני.
הכסף הזה הוצא על פרסום שהציג את אקין כ"שמרני מדי", עבור מיזורי.
בשנת 2012, National Journal הציב את אקין לאחד מעשרת הרפובליקנים שעוקבים אחריהם בטוויטר.
אקין התמודד מול מקסקיל והמועמד הליברטריאני, ג'ונתן דיין, בבחירות הכלליות, והפסיד למקסקיל לאחר שהערותיו השנויות במחלוקת על אונס איבדו תמיכה רבה כלפיו.
במאי 2011 הועלו שאלות לגבי הכתובת הרשמית של אקין להצבעה.
במשך רוב הקריירה הפוליטית שלו, אקין הגדיר את טאון וקאונטרי כמעונו הרשמי.
עם זאת, לפי סוכנות הידיעות Associated Press וה-St.
Louis Post-Dispatch, אקין עבר לווילדווד, במערב מחוז סנט לואיס, מתישהו בין 2007 ל-2009, לאחר שהוא ואשתו רכשו שם בית שני.
עם זאת, הוא המשיך להצביע כתושב טאון וקאונטרי, וחתם על יומן קלפי המעיד על מחייתו שם באפריל 2011.
בראיון חדשותי מקומי, ב-19 באוגוסט 2012, בזמן שדן בהפלות, טען אקין שקורבנות של מה שהוא תיאר כ"אונס לגיטימי" נכנסות להריון לעיתים רחוקות מאוד.
שודר בתחנת הטלוויזיה סנט לואיס KTVI, תגובתו לשאלה על חריגות אונס בגין הפלות הייתה:ובכן אתה יודע, אנשים תמיד רוצים לנסות להפוך את זה לאחד מהדברים האלה, ובכן, איך אתה, איך אתה חותך את השאלה האתית הקשה הזו במיוחד.
קודם כל, לפי מה שהבנתי מרופאים, זה ממש נדיר.
אם זה אונס לגיטימי, לגוף הנשי יש דרכים לנסות לסגור את כל העניין הזה.
אבל בואו נניח שאולי זה לא עבד או משהו.
אני חושב שצריך להיות עונש מסוים, אבל העונש צריך להיות על האנס ולא לתקוף את הילד.
ההערות מאקין, שהגיעו בזמן שהתמודד על מושב הסנאט האמריקני שהוחזק בידי קלייר מקסקיל, הובילו כמעט מיד לסערה רחבה.
המונח "אונס לגיטימי" כונה "מתועב" מכיוון שהוא רומז ש"ישנן קטגוריות שונות של אונס - חלקן אמיתיות ונוראיות ואחרות לא".
אחרים חרגו מהניסוח כי הוא מצביע על כך שהקורבנות שנכנסו להריון מאונס עלולות לשקר.
הטענות שלו לגבי הסבירות להריון כתוצאה מאונס נתפסו על ידי חלק כמבוססות על רעיונות שוליים כמו הפלה הנגרמת על ידי מתח או תאוריית "החצוצרות הספסטיות" של ד"ר ג'ון ק.
וילקה שהוצגה ב-1985 ותיאוריה מבוססת טראומה.
הוצג בשנת 1999. תיאוריות אלו אינן מקובלות על רוב הקהילה המדעית והרפואית.
אקין לא היה הראשון שהעלה טענות כאלה, אבל היה אולי מהבולטים עד אז.
ההערה אופיינה באופן נרחב כשנאת נשים ולא מדויקת בפזיזות, כאשר פרשנים רבים העירו על השימוש במילים "אונס לגיטימי".
כתבות חדשותיות קשורות ציטטו מאמר משנת 1996 בכתב עת למיילדות וגינקולוגיה, שמצא כי 5% מהנשים שנאנסו נכנסו להריון, מה ששווה לכ-32,000 הריונות בכל שנה בארצות הברית בלבד.
מאמר נפרד משנת 2003 בכתב העת Human Nature העריך כי סיכויי אונס יגרמו להריונות פי שניים מאשר יחסי מין בהסכמה.
בעוד כמה עמיתים כמו חבר הקונגרס של איווה סטיב קינג והסנאטורית של מדינת טנסי סטייסי קמפפילד תמכו באקין, בכירים בשתי המפלגות גינו את דבריו וכמה רפובליקנים קראו לו להתפטר.
בזעם שנוצר, אקין קיבל קריאות נרחבות לפרוש מהמירוץ שלו לסנאט הן מהרפובליקנים והן מהדמוקרטים.
אקין אפיין את ההערות שלו כתקלה, ואמר שהוא "דיבר לא נכון".
הקמפיין שלו פרסמה פרסומת שבה ביקש מהבוחרים לסלוח לו, ואמר:אונס היה מעשה רע.
השתמשתי במילים הלא נכונות בצורה לא נכונה ועל כך אני מתנצל.
בתור אב לשתי בנות, אני רוצה צדק קשוח לטורפים.
יש לי לב רחום לקורבנות של תקיפה מינית.
העובדה היא, אונס יכול להוביל להריון.
האמת היא שלאונס יש הרבה קורבנות.
הטעות שעשיתי הייתה במילים שאמרתי, לא בלב שאני מחזיק.
התקרית נתפסה כבעלת השפעה על מרוץ הסנאט של אקין ועל סיכוייהם של הרפובליקנים להשיג רוב בסנאט האמריקני, על ידי פרסום חדשות בשבוע שלפני הוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-2012 ועל ידי "שינוי[ה] הלאומית דיון בנושאים חברתיים מפצלים שעלולים להדוף את הבוחרים ולא בנושאים כלכליים שעלולים למשוך אותם".
לפני ההערות, אקין נתפס כמועמד המועדף לנצח במירוץ שלו מול מקסקיל, אבל הוא הפסיד בנובמבר, 54.7% ל-39.2%.
אובדנו יוחס לתגובת נגד של נשים מצביעות.
לאחר הבחירות, בין נובמבר 2012 לאוגוסט 2013, קיבל אקין תרומות בסך 111,000 דולר שחלקן היו עבור הפריימריז בסנאט 2018, אולם הוא עזב לאחר סיום כהונתו ב-3 בינואר 2013.
בו אמר כי הוא מצטער על ההתנצלות, כי "בבקשת סליחה מהציבור הרחב, אני מאשר את הפרשנות השגויה המכוונת של מה שאמרתי".
הוא גם הגן על הערותיו המקוריות ותקף רפובליקנים שונים על "שעשו לו עוול", כולל קארל רוב; מנכ"ל ועדת הסנאטורים הלאומית הרפובליקנית לשעבר, רוב ג'סמר; הסנאטורים מיץ' מקונל, ג'ון קורנין, ג'ון מקיין, רוי בלאנט ולינדזי גרהאם; ויו"ר הבית ג'ון ביינר.
הוא גם תקף שוב ושוב את הממסד הרפובליקני על שראה בהערותיו "כהזדמנות שלהם להוציא [אותי] ולבחור מישהו טעים יותר לטעמם", ואת "התקשורת הליברלית" על שהפכה אותו ל"מטרה של התנקשות תקשורתית".
אקין התחתן עם לולי בו, בוגרת אוניברסיטת הולינס, ביוני 1975. לזוג נולדו שישה ילדים.
לולי הפכה לפעילת חינוך ביתי, וכל הילדים קיבלו חינוך ביתי.
שלושה בנים למדו באקדמיה הימית האמריקאית באנאפוליס והפכו לקצינים בחיל הנחתים של ארצות הברית.
אחד מבניו שירת בהסתערות על פלוג'ה, עיראק.
אקין ואשתו חיו במשך שנים רבות בבית ילדותו, בית בבעלות אביו בעיר אמידה, מיזורי.
כשאביו ביקש לחלק את הנכס בשטח של 8.5 דונם בסוף שנות ה-2000, עבר אקין לבית בווילדווד.
באפריל 2001 עבר אקין ניתוח לטיפול בסרטן הערמונית, שהתגלה ב"שלב מוקדם".
הוא מת מסרטן בביתו ב-3 באוקטובר 2021, בגיל 74.
טוד וואלאס בלאנש הוא סגן התובע הכללי של ארצות הברית ומשפטן אמריקאי.
בעבר שימש כעורך דינו של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ.
ב-14 בנובמבר 2024, הנשיא הנבחר, טראמפ הודיע כי בכוונתו למנות את בלאנש לתפקיד סגן התובע הכללי של ארצות הברית וב-5 במרץ 2025 בלאנש אושר על ידי הסנאט האמריקאי בהצבעה של 52 מול 46 ונכנס לתפקידו ב-6 במרץ 2025.
בלאנש נולד ב-1974 וגדל ליד דנוור.
הוא למד בפנימייה צבאית בניו מקסיקו ובקולג' בלויט.
לאחר מכן קיבל תואר ראשון במדעי המדינה ולימודים בין-תחומיים מאמריקן יוניברסיטי.
בשנת 1999, בלאנש התמחה אצל פרקליט המחוז הדרומי של ניו יורק ולמד בבית הספר למשפטים בברוקלין .
לאחר שסיים את לימודי המשפטים, בלאנש מונה לתובע במחוז הדרומי של ניו יורק ומנהל יחידת הפשעים האלימים וחטיבת ווייט פליינס במחוז.
הוא עבד על תיקים הקשורים להונאות בנקאיות, שחיתות וסחטנות.
בלאנש הועסק מאוחר יותר במשרד עורכי הדין WilmerHale .
מספטמבר 2017 עד אפריל 2023, בלאנש היה שותף במשרד עורכי הדין Cadwalader, Wickersham &amp; Taft .
הוא ייצג לקוחות רבים, כולל איגור פרומן ופול מנפורט.
בלאנש עזב את המשרד והקים את Blanche Law כדי לייצג את דונלד טראמפ.
הוא היה עורך דין במשפט הפלילי של דונלד טראמפ ב-2024 .
לאחר הרשעתו של טראמפ ב-30 במאי 2024 ב-34 סעיפי עבירות של זיוף רישומים עסקיים, בלאנש הצהיר שצוות ההגנה של טראמפ מתכוון לערער על פסק הדין.
בלאנש נשוי לרופאה ולו שני ילדים.
הוא השלים שני טריאתלון איש הברזל.
בשנת 2023, בלאנש היה רשום כדמוקרט בניו יורק.
בשנת 2024, בלאנש רכש בית בפלורידה ונרשם כרפובליקני.
טוד חזק-לואי הוא סופר ומסאי יהודי אמריקאי.
חיבר רומנים, סיפורים קצרים וספרי ילדים.
מלמד כתיבה יוצרת וספרות בבית הספר לאמנות של שיקגו.
בעברית ראו אור ספריו "משימתו של המתרגם הזה" (כנרת-זב"מ, 2008, תרגום: יצהר ורדי), "שבויים" (כנרת-זב"מ, 2009, תרגום: יעל אכמון) וספר הנוער "33 דקות" (כתר, 2015, תרגום: גיא הרלינג).
שפת אמו של חזק-לואי היא אנגלית, אך הוא דובר וקורא עברית, חוקר ספרות עברית ואף תרגם יצירות ספרות מעברית לאנגלית, ובכללן "הרומן המצרי" של אורלי קסטל-בלום, "נתניה" של דרור בורשטיין ו"מוטי" של אסף שור.
חזק-לואי נולד בדטרויט, מישיגן, בן אמצעי להוריו רון לואי, אדריכל, וסוזן לוין.
אחיו הבכור, ג'ורדן, הוא כיום מטפל ברפואה סינית.
אחיו הצעיר, אדם, הוא מחנך יהודי.
בילדותו היה חלק מתנועת הנוער הבונים-דרור, ולאחר שסיים את לימודיו בתיכון בילה שנה בישראל וחי בקיבוץ.
עם שובו מישראל לארצות הברית למד באוניברסיטת מישיגן, שם התמחה בלימודי המזרח הקרוב וצפון אפריקה.
בשנת 1994 נרשם ללימודי ספרות השוואתית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
במסגרת זו למד ספרות עברית וערבית, ובשנת 2002 קיבל תואר דוקטור בתחום.
חזק-לואי מתגורר באוונסטון, אילינוי, עם אשתו, טל חזק-לואי, ושתי בנותיהם, אריאל ונועם.
טוגונבולאק (באוזבקית: Tugunbuloq) הייתה עיר שהתקיימה בימי הביניים ברכס טורקסטן, ששכנה בתחומי דרום-מזרח אוזבקיסטן של היום, במחוז בכמל, סמוך לכפר גוראלש ובקרבת שמורת הטבע הלאומית זאאמן.
היא, יחד עם האתר העכשווי הסמוך טאשבולאק, היו מיושבות מהמאה ה-6 ועד לסוף המאה ה-10 לספירה.
העיר, ששכנה בגובה פני הים של 2,000–2,200 מ', הייתה מרכז לכרייה ולעיבוד ברזל, שבאמצעותם התחברה לרשתות המסחר של דרך המשי.
שרידי טוגונבולאק משתרעים על שטח של 1.2 קמ"ר, מה שהפך אותה למרכז העירוני הגדול ביותר בגובה רב מעל פני הים בימי הביניים במרכז אסיה.
היא כללה חומות נרחבות, תעלות וביצורים.
טוגונבולאק שוכנת במרחק של כ-5 ק"מ מאתר ארכאולוגי נוסף הידוע בשם טאשבולאק.
שמותיהן המקוריים של שתי ההתיישבויות עדיין אינם ידועים.
טאשבולאק התגלתה ב-2011 בידי צוות בהשתתפות הארכאולוג האמריקאי מייקל פראקטי והארכאולוג האוזבקי פרהוד מקסודוב.
בעת בדיקת חרסים באתר טאשבולאק ב-2015 פגש פראקטי פקח יערות המתגורר באזור, שסיפר לו כי ראה חרסים דומים בחצר ביתו.
בבדיקת המשק שלו גילה פראקטי שביתו של הפקח נבנה על שרידי מבצר.
באתר נערכו חפירות וסריקות לידאר ב-2022, שחשפו את המרכז העירוני הגדול.
לאחר עבודת שטח נוספת באתר בשנה שלאחר מכן, פורסם הגילוי בכתב העת Nature באוקטובר 2024.
טודלה (ספרדית: Tudela) היא עיר קטנה בספרד, בחבל נווארה בקהילה האוטונומית של נווארה, לגדות נהר האברו.
את העיר הקימו הרומאים על יסודות של ישוב קלטי-איברי מקומי, ומאז המקום מיושב בקביעות.
במאה ה-8 כבשו המוסלמים את העיר במסגרת הכיבוש המוסלמי של ספרד.
במאה ה-9 סייעה לה הקרבה לנהר האֶבְּרוֹ וחשיבותה עלתה, והיא הייתה נתונה לשלטון נוצרי ומוסלמי לסירוגין.
ב-1498 גורשו היהודים מטודלה כחלק מגירוש ספרד (אשר התרחש בהדרגה בממלכות ובערים השונות תחת השלטון הנוצרי).
מוסלמים גורשו ב-1516, ומיעוטים דתיים נוספים ב-1610.
תחת שלטון נוצרי יציב, העיר הייתה לנקודה חשובה בממלכת נווארה, נגד ממלכות קסטיליה ואראגון, והייתה המבצר האחרון שנפל בידי פרדיננד השני מלך אראגון.
ב-1808 שלח נפוליאון את המארשל ז'אן לאן לספרד, כחלק ממלחמת חצי האי, והוא נלחם וכבש את טודלה וסרגוסה.
הקהילה היהודית בעיר הייתה החשובה שבקהילות נווארה בימי הביניים.
בין האישים היהודים הבולטים בקהילת טודלה: הנוסע בנימין מטודלה, המקובל רבי אברהם אבולעפיה שגדל בעיר, המשורר רבי יהודה הלוי שנולד בה ורבי אברהם אבן עזרא שחי בה תקופה מסוימת.
טוהר הדם (בספרדית: Limpieza de sangre, "לִימְפְּיֵסָה דֶה סַנְגְרֶה"; בפורטוגזית: Limpeza de sangue) היה מושג חוקי ומעמדי שנטבע בחצי האי האיברי לאחר השלמת הרקונקיסטה וגירוש היהודים והמוסלמים שסירבו להתנצר.
הוא ציין מוצא בלעדי מ"נוצרים ישנים", אלה שלא היו מבין המומרים החשודים.
טוהר הדם היה תנאי סף לקבלת זכויות והטבות שונות, והתגלגל גם אל מערכת הקאסטה באימפריה הספרדית שמעבר לים, שהופנתה לא כלפי צאצאי מומרים אלא כנגד הילידים המקומיים.
בכך הפך העיקרון של 'טוהר הדם', שהותווה על רקע דתי בעיקרו, לגילוי חשוב של פרוטו-גזענות.
אכיפת הדרישה לבדיקה מעמיקה של אילן היוחסין התרככה מאוד כבר במאה ה-17, אם כי החוק האחרון לגבי טוהר הדם בוטל בספרד רק ב-1870.
עם סיום הרקונקיסטה ולאחר גירוש היהודים מספרד וגירוש המוסלמים ממנה, ובהמשך, לאחר הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות בכפייה, היו ספרד ופורטוגל בראשית המאה ה-16, נוצריות לחלוטין דה יורה.
בחיים החברתיים משמעות הריבוד הייתה שנוצרי ישן, ולו מפשוטי העם, יכול היה לתבוע את כבודו מנוצרי חדש.
המסדרים הצבאיים-דתיים השונים חוקקו חוקי עזר שדרשו הוכחות לניקיון הדם מחבריהם.
משפחות של נוצרים חדשים שזכו למוביליות חברתית מסוימת נאלצו להעצר בשלב מסוים, או להמשיך בדרכן כלפי מעלה בכחש, שוחד או באמצעות זיוף מסמכים המעידים על מוצא נוצרי בן מספר דורות.
בקרב הבסקים התפתחה הטענה לזכות כוללת לאידלגיה (hidalguía) - הדרגה הנמוכה של האצולה הספרדית - מכיוון שהכיבוש הערבי לא כלל את צפון ספרד ואת הטריטוריה הבסקית.
מכאן התפתחה האמונה כי הבסקים שימרו את "טוהרם" המקורי, בעוד שכל שאר הספרדים חשודים בנישואי תערובת.
אפילו הלאומיות הבסקית מבית מדרשו של סבינו אראנה (Arana) במרוצת המאה ה-19 ביקשה לסנן את הבסקים שנישאו נישואי תערובת לספרדים באמצעות רשימות של שמות משפחה בסקים מקוריים.
על אף ביטול חוקי טוהר הדם נמשכה האפליה במקומות מסוימים הרחק אל תוך המאה ה-20. במיורקה, למשל, נאסר על כומר שאבותיו היו נוצרים חדשים [בהקשר של מיורקה מדובר בשואטה (Xueta), צאצא למומרים ממיורקה] לומר את המיסה בקתדרלה עד לשנות ה-60.
טודור ולדימירסקו (ברומנית: Tudor Vladimirescu; סביבות 1780 – 7 ביוני 1821, לפי הלוח הגרגוריאני) היה גיבור ומהפכן רומני.
במאה ה-19 הופעלו 2,000 פנדורים בנסיכות ולאכיה במסגרת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), בעיקר בחבל אולטניה, כנגד האימפריה העות'מאנית - אלף מתוכם הונהגו על ידי טודור ולדימירסקו.
שנים לאחר מכן, בהתבסס על נאמנות הפנדורים, הנהיג ולדימירסקו ניסיון הפיכה צבאי בשנת 1821. מטרתו הייתה השגת עצמאות מלאה לנסיכויות ולאכיה ומולדובה, אז כפופות לאימפריה העות'מאנית, והשגת שוויון זכויות לאוכלוסייה הרומנית בטרנסילבניה, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרית.
מנהיג הצבא היווני של פיליקי אטריה, אלכסנדר איפסילנטי, ששהה בבוקרשט, תבע מוולדימירסקו לפעול יחד איתו, תחת פיקודו.
ולדימירסקו דחה את הצעת איפסילנטי ונימק זאת באינטרסים שונים של הרומנים ושל היוונים - לדברי ולדימירסקו הרומנים רצו להנהיג את עצמם, לא להיות מונהגים על ידי שליטים פנריוטים (ממוצא יווני).
איפסילנטי עזב עם צבאו ועבר לטרגובישטה ומשם שלח שליחים, שחטפו את ולדימירסקו מקרב צבאו והביאו אותו לטרגובישטה, שם נרצח בידי אנשיו של איפסילנטי.
צבאו של ולדימירסקו, שנשאר ללא מנהיג התפרק והתפזר.
ניסיון ההפיכה של ולדימירסקו נכשל, אך היווה, במידה מסוימת, את הבסיס לדרישות לאומיות של הרומנים בעתיד, ועורר את רגשי הלאומיות הרומנית בתושבים הרומניים של האזור.
במהלך מלחמת העולם השנייה קומוניסטים רומנים ובראשם אנה פאוקר עסקו בגיוס שבויים רומנים לדיוויזיות מתנדבים, שילחמו לצד ברית המועצות נגד גרמניה הנאצית.
הדיוויזיה הראשונה, שהוקמה, נקראה על שמו של טודור ולדימירסקו, דיוויזיית מתנדבים 1, טודור ולדימירסקו.
ניקולאה יורגה כתב מחזה היסטורי בשם "טודור ולדימירסקו".
בשנ 1962 ברומניה צולם סרט "טודור" (במאי לוצ'יאן בראטו).
בשנת 1966 נוסד ברומניה עיטור על שמו.
במחוזות הרומניים טולצ'ה, טלאורמן, אולט, יאשי, גאלאץ, קונסטנצה, קלראש ובראילה יש בכל אחד מהם יישוב הנושא את השם "טודור ולדימירסקו" ובמחוז בוטושאן יש שני יישובים בשם זה, האחד במועצה האזורית אלבשט והשני במועצה המקומית אברמן.
במחוז ארד יש מועצה אזורית וכפר בשם "ולדימירסקו".
חברת טוהו (東宝株式会社; ברומאג'י: Tōhō Kabushiki-gaisha) היא אולפן קולנוע יפני.
מרכזה נמצא בצ'ייודה, רובע של טוקיו.
החברה ידועה במערב בעיקר בזכות הסרטים של אקירה קורוסאווה, ובזכות הסרטים של סטודיו ג'יבלי, שמופצים באמצעות טוהו.
היצירה המפורסמת ביותר של האולפנים במערב היא גודזילה.
טוהו הוקמה על ידי חברת הרכבות היפנית הפרטית האנקיו בשנת 1932, בשם "חברת התיאטרון טוקיו טאקאראזוקה" (東京宝塚劇場株式会社).
החברה ניהלה רבים מתיאטרוני הקבוקי בטוקיו.
לאחר שייצאו בהצלחה מספר סרטים לארצות הברית במהלך שנות החמישים, פתחה החברה בית קולנוע בלוס אנג'לס, כדי להציג את סרטיה מבלי למכור אותם למפיץ אחר.
בית הקולנוע היה ידוע כקולנוע טוהו מסוף שנות השישים עד שנות השבעים.
לחברה היה קולנוע גם בסן פרנסיסקו, ובשנת 1963 היא פתחה בית קולנוע נוסף בניו יורק.
סרטים מרכזיים שהחברה הפיקה או הפיצה
כוח החלל המלכותי: הכנפיים של הונאמיסה (1987)
פוקימון: ג'יראצ'י מגשים המשאלות (2003)
נארוטו הסרט: עימות נינג'ה בארץ השלג (2004)
נארוטו הסרט: אגדת האבן של גלאל (2005)
פוקימון: לוקאריו והמסתורין של מיו (2005)
פוקימון ריינג'ר ומקדש הים (2006)
פוקימון: עלייתו של דארקראי (2007)
פוקימון: גיראטינה ולוחם השמיים (2008)
אמאלפי: תגמוליה של האלה (2009)
פוקימון: ארקאוס ותכשיט החיים (2009)העשור השני של המאה ה-21
פוקימון: זורוארק שליט האשליות (2010)
הלקחנים – עולמה הסודי של ארייטי (2010)
פוקימון הסרט: ויקטיני והגיבורים השחור והלבן: זקרום ורשיראם (2011)
תצפית על גבעת הפרגים (2011)
פוקימון הסרט: קיורם נגד חרב הצדק (2012)
ילדי הזאב אמה ויוקי (2012)
פוקימון הסרט: ג'נסקט והאגדה שהתעוררה (2013)
פוקימון הסרט: דיאנסי וגולם ההרס (2014)
פוקימון: הופה והתנגשות העידנים (2015)
פוקימון: וולקניון והפלא המכני (2016)
פוקימון הסרט: אני בוחר בך!
פוקימון הסרט: הכוח של כולנו (2018)
פוקימון: מיוטו מכה שנית - התפתחות (2019)
קוטל השדים: רכבת האינסוף (2020)
פוקימון הסרט: סודות הג'ונגל (2020)
דורימון: מלחמת הכוכבים הקטנה של נוביטה 2021 (2022)
טוהוקו (ביפנית: Tōhoku-chihō - 東北地方), נקרא גם מיצ'יהוקו הוא חבל ארץ ביפן שנמצא בצפון האי הונשו.
החבל מחולק לשישה מחוזות: אקיטה, אאומורי, פוקושימה, איווטה, מיאגי ויאמאגטה.
בחבל מתגוררת הקבוצה האתנית איינו.
בחבל משאבי טבע רבים ובדומה לרובה של יפן הוא הררי.
ב-11 במרץ 2011 זעזעה רעידת אדמה בעוצמה של 9 בסולם מגניטודה לפי מומנט, החזקה ביותר שפקדה את יפן ב-140 השנים שקדמו לה, את מחוז טוהוקו.
בעקבות רעידת האדמה נוצר גל צונאמי שהרס רבות מערי החוף.
השילוב הקטלני של הרעש והגל ההרסני גרם לנזקים חמורים בתחנות הכוח הגרעיניות בפוקושימה.
טודי (באיטלקית: Todi) היא עיר עתיקה במרכז איטליה בנפת פרוג'ה שבמחוז אומבריה.
היא שוכנת על גבעות המשקיפות על הגדה המזרחית של נהר הטיבר ושולטות על פני הסביבה.
העיר שוכנת צפונית לרומא ודרומית לפרוג'ה.
בתקופה שהחלה בשנת 1990, ריצ'רד ס.
העיר נבחרה למטרה זו, בזכות נתוניה הטבעיים המאפשרים את שיחזור הפסולת שהיא מייצרת.
העיתונות האיטלקית דיווחה עליה בתור: "עיר שראוי לחיות בה" (la città più vivibile del mondo).
לפי המיתולוגיה הרומית, שנכתבה בשנת 1330 לפנה"ס העיר נוסדה על ידי הרקולס שהרג את קאקוס (Cacus) וקרא אותה בשם אקליס (Eclis).
מקורות היסטוריים מייחסים את בניית העיר לעם האומברי.
במאה ה-7 - ה-8 לפני הספירה היא נקראה :"טוטרה" (Tutere) לפי פליניוס הזקן.
פירושו של השם הוא "חזית", שכן העיר שכנה מול העם האטרוסקי.
בשנת 217 לפנה"ס היא נכבשה על ידי רומא העתיקה.
היסטוריון רומאי כתב כי לעיר היו חומות כפולות והן מנעו את כיבושה בידי המצביא חניבעל.
בימי הנצרות העיר הגנה על עצמה בהצלחה מפני הגותים במלחמה של השנים 535–554. בימי הכיבוש לומברדי היא הייתה חלק מדוכסות ספולטו.
במאה ה-12 הייתה העיר עצמאית: תחילה מונה קונסול, לאחר מכן מועצה (podestà) ולבסוף "מפקד העיר" (Capitano dell a Citta).
במאה ה-13 הורחבה העיר ברבעים של אומנים ובסוף המאה היו בה 40,000 תושבים.
בשנת 1367 עצמאות העיר ניטלה ממנה והיית לחלק ממדינת האפיפיור.
בתקופה זו קטנה אוכלוסייתה במחצית.
בשנת 1849 העיר הייתה למקלטו של ג'וזפה גריבלדי - מייסד איטליה.
האתרים הם מהתקופה הרומית, עצמאות העיר והעת החדשה.
מקדש נוצרי מלכותי - di Santa Maria della Consolazione) - נבנה בשנים 1508-1608 בכניסה לעיר.
מונומנט ג'קופוני - (Jacopone da Todi) - מראשי העיר, מחנכיה והאחראי לבניית מבנים במאה ה-13.
פארק הפסגה - (Parco della Rocca) - בגובה 411 מעל פני הים ובו שרידי מקדש אלילי.
פורטה ליברה - (Porta Libera) - שער העיר מהתקופה הרומית.
במרכז העיר שלושת מבני הציבור:
המוזאון העירוני נמצא ב-Palazzi Comunali
כמו בשאר ערי המחוז, גם בטודי היו יהודים.
בתור בעלי דלפקי שולחני נטלו ריבית מוגזמת.
נאסר עליהם לצפות בתהלוכות דתיות מעל המרפסות הפונות לרשות הרבים.
טודור ארגזי (ברומנית: Tudor Arghezi), שם העט של יון נ.
נעוריו, נזירותו ותחילת עבודתו העיתונאית
טודור ארגזי נולד בבוקרשט, רומניה, בשם יון נ.
תאודורסקו ולפי טענתו, את שם העט יצר מהשם הלטיני של נהר הארג'ש, Argesis.
בפועל Ergesi או Ergezi לא היה אלא שם המשפחה של אמו, רוזליה (רוז'י), משרתת ממוצא סקלרי-גרמני ילידת הכפר ולאכיצה (בהונגרית - סנטקרסטבאניה, קרוב לבראשוב, בטרנסילבניה) שהוריה היו ז'וז'אנה אגושטון מוולאכיצה ויאנוש ארגזי או ארגזי, כורה רומי-קתולי ממוצא גרמני מבוקובינה.
רוזליה ארגזי הגיעה בגיל 17 לבוקרשט כדי למצוא עבודה.
האב של הסופר היה נאיה תאודורסקו, קונדיטור רומני בבוקרשט שלא התחתן רשמית עם רוזליה ארגזי.
ליון תאודורסקו - טודור ארגזי היה עוד אח בכור למחצה - אלכסנדרו פרבולסקו -שנולד מקשר זוגי לא רשמי של אמו עם הסוחר הרומני מנולה פרבולסקו מבוקרשט.
ארגזי למד בבית הספר היסודי ע"ש "פטראקה פויינארו" ולאחר מכן בגימנסיה "דימיטריה קנטמיר" וב"בית הספר התיכון על שם הרדוש סאווה".
בגלל המצב הכלכלי במשפחתו היה צריך לפרנס את עצמו מגיל 11 ועשה זאת במתן שיעורי עזר.
בגיל 16, תחת שם העט "יון תאו" (Ion Theo), פרסם את השיר הראשון, "לאבי" (Tatălui meu).
השיר פורסם בכתב העת הליגה האורתודוקסית, שנערך על ידי אלכסנדרו מצ'דונסקי (Alexandru Macedonski) ובמוסף הספרותי של אותו כתב עת פרסם עוד 14 שירים.
בכתב עת זה פרסם צעיר נוסף, גריגורה פישקולסקו (Grigore Pişculescu), מי שנודע לאחר מכן בשם העט גאלא גאלאקטיון, והשניים התיידדו, ידידות שנמשכה שנים רבות.
תחת שם העט "יון ת.
ארגזי" הוא פרסם בכתבי עת שונים.
בגלל המצוקה הכלכלית נאלץ להפסיק את לימודיו ולאחר שעמד במבחן בכימיה, עבד כטכנאי בבית חרושת לסוכר עד 1899. בגיל 19 נכנס למנזר ולאחר חצי שנה של חניכות במנזר צ'רניקה, מונה לדיאקון במיטרופוליה של בוקרשט.
מאוחר יותר, בכתביו, סיפר ארגזי שלא הייתה לו משיכה לדת, להפך, היה אתאיסט וכניסתו למנזר הייתה מטעמי נוחיות, בהתבסס על כך שהיה לו דוד בתפקיד רם דרג בכנסייה.
הוא נשאר במנזר עד שנת 1904, כשפתח יחד עם שותף כתב עת משלו בשם Linia Dreaptă ( ליניה דריאפטה "הקו הישר", שברומנית יש לו גם משמעות של "הקו הימני").
כתב עת זה חדל להופיע אחרי 5 גיליונות.
טודור ארגזי המשיך לפרסם בכתבי עת שונים ונטה אחרי סימבוליזם והזצסיון הווינאי ומשום כך התפלמס בעיתונים עם גאורגה פאנו מכתב העת ז'ונימיה בנושא הספרות המודרניסטית של התקופה.
אהובתו באותה תקופה, קונסטנצה זיסו (Constanţa Zissu), נסעה לצרפת וב-30 בינואר 1905 ילדה את בנם, Eliazar Lotar Teodorescu (אליעזר לוטר תאודורסקו), מי שהיה לצלם הקולנוע אלי לוטר.
ארגזי המודאג נסע בעקבותיהם, ישב זמן מה בפריז ולאחר מכן בפריבור, שבשווייץ, שם כתב שירים והשתתף בקורסים של אוניברסיטת פריבור.
האווירה הקתולית לא מצאה חן בעיניו, לכן עבר לז'נבה, שם למד באוניברסיטה המקומית ולפרנסתו עבד אצל צורף.
דברי ביקורת שנכתבו על ידו על דיכוי מרד האיכרים ברומניה, ב-1907, גרמו לכך שמשטרת שווייץ החלה להשגיח על תנועותיו.
לאחר שובו לרומניה, ב-1910, ארגזי היה פעיל מאוד בתחום היצירתי והפובליציסטי.
הוא פרסם שירים, מאמרים, ביקורת אמנותית, טורים סטיריים ועוד בכתבי עת רבים, שב לשיתוף הפעולה עם גאלה גלקטיון וכמבקר אמנות יצא להגנה על שמו הטוב של הצייר שטפאן לוקיאן, שבגלל בעיותיו הרפואיות נחשד בכך שהוא חותם על ציורים שאחרים מכינים עבורו.
ארגזי הפגין נוכחות קבועה בחוג היוצרים שנוצר סביב Kübler Café ולפעמים גם בחוג של בית הקפה Casa Capşa.
בתקופה זו ארגזי התקרב מאוד לפוליטיקאי ואספן האמנות אלכסנדרו בוגדן-פיטשט (Alexandru Bogdan-Piteşti), ואפילו הקדיש לו פואמה.
השניים, יחד עם גאלא גאלאקטיון ואישים אחרים, בעיקר אמנים פלסטיים, השתתפו בחוג של אדריאן מאניו (Adrian Maniu), ליד גן צ'ישמיג'יו.
לקראת ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ארגזי כתב מאמרים נגד הצטרפות רומניה לצד ההסכמה הלבבית ותבע להפנות את שאיפות רומניה לצירוף שטחי בסרביה.
ב-1916 הצטרפה רומניה למלחמה וכוחות גרמנים כבשו חלקים גדולים ממנה, כולל הבירה, בוקרשט.
ארגזי, שנשאר בבוקרשט, ערך עיתון ששימש כשופר שלטונות הכיבוש הגרמנים והתחתן עם פאראסקיבה בורדה (Paraschiva Burda).
כששוחררה בוקרשט מהכיבוש הגרמני, ארגזי, יחד עם עוד 11 עיתונאים וסופרים, הועמד לדין באשמת שיתוף פעולה עם האויב ונידון לעונש מאסר.
כעבור שנה זכה לחנינה בעקבות השתדלותו של ניקולאה יורגה.
בשנים 1919–1920 ארגזי השתתף בכתב העת "הייֶנה" (Hiena הצבוע) ובשנים 1922–1923 היה העורך הראשי של כתב העת "קוּג'ט רומנסק" (Cuget românesc )(מחשבה רומנית).
ב-1927, לאחר עיכובים רבים, התפרסם כרך השירים הראשון של ארגזי, "מילים מתאימות".
מ-1928 הפיק ופרסם את העיתון, שבהמשך הפך לשבועון, Bilete de papagal (כרטיסים של תוכי).
"מילים מתאימות" Cuvinte potrivite 1927 שירים.
"איקונין מעץ" Icoane de lemn 1929 רשימות קצרות.
"השער השחור" Poarta neagră 1930 רשימות קצרות.
"רשימות קצרות מארץ קוטי" Tablete din Ţara de Kuty 1933 סיפורים בנוסח ג'ונתן סוויפט.
"בית העלמין הבשורה הטובה" Cimitirul Buna-Vestire 1934 רומן אלגורי.
"אמינסקו" Eminescu 1943 מחקר ביקורתי.
"חרוזים נבחרים" Versuri alese 1946
"המכוורת" Prisaca 1948 פואמות לילדים.
"דפים מהעבר" 1955 Pagini din trecut פובליציסטיקה.
"פואמות חדשות" Poeme noi 1963
"חרוזים ארוכים" Versuri lungi 1965
הגובלן "שירת האדם" מאת יון ניקודים (1963) הנמצא במטה האומות המאוחדות בניו יורק
טודור קנטארג'ייב (בבולגרית: Тодор Кантарджиев; 10 בפברואר 1861, סמוקוב, האימפריה העות'מאנית – 10 בינואר 1945, סופיה, ממלכת בולגריה) היה גנרל ומפקד אוגדת חיל הרגלים הכללית של צבא בולגריה במהלך מלחמת העולם הראשונה, אשר לחמה בגזרת דוברוג'ה ובמסגרתה היה קנטארדז'ייב אחד ממפקדי קרב דובריץ'.
קנטארג'ייב סיים את בית הספר הצבאי בסופיה בשנת 1884 והוצב לשרת בגדוד חיל רגלים.
במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885) פיקד על פלוגה שהשתתפה בהדיפת הסרבים אל מחוץ לשטחי ממלכת בולגריה ובהמשך נטל חלק בכיבוש העיר פירוט אשר בסרביה גופא.
בשנת 1889 נשלח ללימודים באקדמיה הצבאית בבלגיה, אותם סיים ארבע שנים מאוחר יותר, ובמקביל קודם לדרגת קולונל ומילא שורת תפקידי פיקוד על חטיבות חיל רגלים.
במלחמת הבלקן הראשונה פיקד על חטיבת חיל רגלים, אשר לחמה בגזרת לולבורגז מול הצבא העות'מאני, ובמלחמת הבלקן השנייה פיקד על חטיבתו בגזרת מקדוניה, אל מול הצבא הסרבי.
ב-14 בפברואר 1914 קודם לדרגת מאיור גנרל וביולי פרש מן השירות הצבאי.
באוקטובר 1915, עם כניסתה של בולגריה למלחמת העולם הראשונה, גויס קנטארג'ייב מחדש ומונה לאחראי הלוגיסטי של הארמייה הבולגרית השלישית.
בראשית שנת 1916 מונה למפקד מוצב וארנה, ועם הכרזת המלחמה של רומניה על אוסטרו-הונגריה ב-27 באוגוסט 1916 וההכרזה הנגדית של מעצמות המרכז ב-1 בספטמבר, הקים מאלמנטים מהארמייה השלישית את אוגדת חיל הרגלים הכללית.
האוגדה נותבה ללוחמה בגזרת הדנובה של חבל דרום דוברוג'ה, ובמסגרת זו היה אחד ממפקדי קרב דובריץ' בו הביסו הבולגרים את הרומנים והרוסים, כבשו את חבל דרום דוברוג'ה וגרמו לנסיגת כוחות מדינות ההסכמה עד לגזרת קובאדין.
לאחר נפילת בוקרשט ותבוסת רומניה, הועברה אוגדתו של קנטארג'ייב לחזית המקדונית וב-15 באוגוסט 1917 הועלה לדרגת גנרל.
חודשיים מאוחר יותר סיים את שירותו הצבאי.
קנטארג'ייב לא עסק בפעילות ציבורית לאחר תום שירותו והלך לעולמו בסופיה ב-25 בינואר 1945. בנו הפרופסור אסן קנטארג'ייב נמנה עם מייסדי הארגון האנטישמי ראטניק.
ז'יבקוב נולד בכפר פראבץ הסמוך לסופיה למשפחת איכרים ממעמד נמוך.
ב-1928 הצטרף לארגון הנוער של מפלגת הפועלים הבולגרית (שמה הקודם של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית), וב-1932 הצטרף כחבר מן המניין למפלגה.
במהלך מלחמת העולם השנייה כיהן כמזכיר בתא מקומי של המפלגה הקומוניסטית במחוז סופיה ופעל במחתרת.
ז'יבקוב לחם נגד המשטר הפרו נאצי בממלכה וארגן פעילות צבאית של פרטיזנים נגד כוחות הצבא והמשטרה הבולגרים.
ב-9 בספטמבר 1944, בשלהי מלחמת העולם השנייה, כבש הצבא האדום את סופיה וברחבי הממלכה התחוללה הפיכה בהנהגתה של חזית המולדת הבולגרית.
קימון גאורגייב מונה לראש הממשלה ואנטון יוגוב לשר הפנים.
יוגוב מינה את ז'יבקוב למפקד משטרת סופיה.
ז'יבקוב היה איש מנגנון המפלגה הקומוניסטית והחל לצבור כוח פוליטי במפלגה.
ב-1951 היה לחבר הפוליטביורו של המפלגה תחת וולקו צ'רבנקוב.
לאחר מותו של יוסיף סטלין נחלש מעמדו של צ'רבנקוב.
בראשית 1954 הוא התפטר מתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית וב-4 במרץ נבחר ז'יבקוב לתפקיד.
ב-1956 פעל ז'יבקוב להדחתו המלאה של צ'רבנקוב ולמינויו של אנטון יוגוב לראש הממשלה.
אף שיוגוב ניסה ליישם מדיניות מטעמו, היה זה ז'יבקוב שהשתלט בהדרגה על כל מנגנוני המפלגה הקומוניסטית עד שהצליח להשיג שליטה מלאה במפלגה.
מצב זה הוביל לסיום כהונתו של יוגוב ולהשמתו במעצר בית.
ב-20 בנובמבר 1962 מונה ז'יבקוב לראש ממשלת בולגריה.
ז'יבקוב הוביל קו פרו סובייטי נוקשה, החל בהעמקת תפקידה של בולגריה בברית ורשה וכלה בשמירה על מערכת יחסים קרובה עם ליאוניד ברז'נייב, שליט ברית המועצות.
ב-1965 נכשל ניסיון להדיח אותו מראשות המפלגה ובעקבותיו החל לגלות פתיחות במדיניותו בעיקר בתחום הכלכלי.
ב-1966 הכריז על רפורמה כלכלית בבולגריה והתיר חופש כלכלי מוגבל במגזרים מסוימים.
ב-10 ביוני 1967 ניתקה בולגריה את יחסיה הדיפלומטיים עם מדינת ישראל כשאר חברות ברית ורשה, בעקבות מלחמת ששת הימים.
באוגוסט 1968 נטל הצבא הבולגרי חלק בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה.
ב-7 ביולי 1971 התפטר ז'יבקוב מתפקיד ראש הממשלה ומינה את עצמו לתפקיד חדש שהוא יצר: "יושב ראש מועצת המדינה".
לתפקיד ראש הממשלה מונה סטאנקו טודורוב, אך היה זה ז'יבקוב שהמשיך לשלוט אבסולוטית בבולגריה.
ב-1977 עוטר ז'יבקוב בתואר גיבור ברית המועצות.
בשנים אלו גברה מאוד האחיזה הסובייטית בבולגריה וברית המועצות ניצלה את משאביה הכלכליים ואת תשתיותיה של המדינה בתחום נמלי הים והנהר ובתי הזיקוק כדי לגרוף רווחים לעצמה, בעוד שהכלכלה הבולגרית כמעט לא הרוויחה דבר בעקבות פעילות כלכלית נרחבת זו.
ב-1984 החלה הממשלה הבולגרית בתהליך "בולגריזיציה" שכוון נגד המיעוט הטורקי במדינה וכלל הגבלת תעסוקה ואילוץ החלפת שמות פרטיים ושמות משפחה לשמות בעלי קונוטציה סלאבית.
כ-300,000 אזרחים בולגרים ממוצא טורקי נאלצו או אולצו לעזוב את בולגריה ולהגר לטורקיה.
לאחר עלייתו של מיכאיל גורבצ'וב לשלטון בברית המועצות והחלת תהליך הפרסטרויקה הכריז ז'יבקוב על תהליך מצומצם יותר בבולגריה שכונה פראוסטרויסטבו.
סתיו העמים לא פסח על בולגריה, צעדיו של ז'יבקוב לא הועילו והחלה במדינה תסיסה חברתית.
בנובמבר 1989 פרצו בסופיה הפגנות המונים בדרישה לשינוי המשטר.
הנהגת המפלגה הקומוניסטית אילצה את ז'יבקוב להתפטר ובמקומו מונה פטר מלאדנוב תוך מתן הבטחות לרפורמות שלטוניות מסוימות.