tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית המאה ה-20 רכש נתן שטראוס נחלה נוספת באזור קבר רחל.
הנחלה נקראה על שמו "נחלת שטראוס".
יורשיו של נתן העבירו את החלקה לבעלות קרן קיימת לישראל, אך גם על חלקה זו השתלטו ערבים.
בשנת 1917 נכבשה העיר על ידי כוחות צבא בריטיים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בסקר הכפרים בשנת 1945 אוכלוסיית העיר מנתה 8,820 תושבים.
בשנת 1930 הקימו רשויות המנדט בית הסוהר לנשים בבית לחם שפעל בעיר עד תום המנדט במאי 1948.
על-פי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, הייתה בית לחם אמורה להיות חלק מהאזור הבינלאומי המצוי בשליטת האו"ם יחד עם העיר ירושלים.
לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית, וסביבה הוקמו מספר מחנות פליטים עבור פליטים פלסטינים, מחנה "אל-עזה" (מחנה בית ג'יברין), מחנה עאידה, מחנה דהיישה ומחנה אל-ערוב מדרום לעיר.
במלחמת ששת הימים נכבשה העיר על ידי צה"ל.
זמן קצר לאחר מכן, לאחר סיפוח מזרח ירושלים, פנה ראש העיר אליאס בנדק, יחד עם ראשי בית סאחור ובית ג'אלא וביקשו להסתפח לישראל.
על הבקשה חתמו גם 500 נכבדים מבית לחם.
בין השנים 1972–1997 שימש כראש עיריית בית לחם אליאס פריג'.
פריג' היה ראש העירייה היחיד בגדה המערבית אשר לא הודח ממשרתו על ידי הממשל הצבאי הישראלי.
הוא אף היה ראש העיר היחיד אשר לא הזדהה עם הפת"ח ואשר לא הודח ממשרתו בעקבות הקמת הרשות הפלסטינית.
הוא שמר על יחסים טובים עם שלטונות ישראל ועד האינתיפאדה השנייה המצב הביטחוני בעיר היה רגוע.
פריג' עבד בשיתוף פעולה עם ראש עיריית ירושלים טדי קולק כדי לקדם את התיירות והתשתיות העירוניות באזור.
בעקבות הסכמי אוסלו הוגדר רוב שטח העיר כשטח A, וב-21 בדצמבר 1995 עברה העיר לשליטת הרשות הפלסטינית.
בעקבות תחילת האינתיפאדה השנייה נכנסו כוחות צה"ל לעיר במאי 2002. כ-40 פלסטינים חמושים אשר היו מבוקשים על ידי צה"ל כאחראים לפיגועי טרור נמלטו לכנסיית המולד והסתגרו בה תוך שהם מחזיקים כ-200 בני ערובה בנוסף ל-46 כמרים.
הפלסטינים המבוקשים הציתו חלקים מקודשים במתחם הכנסייה.
בנוסף, לפי עדות כמרים שהוחזקו במקום, הם גנבו איקונות ומנורות יקרי ערך והשתמשו בדפים של ספרי קודש של הכנסייה כבנייר טואלט.
צה"ל צר על המבנה אך לא נכנס לתוכו על מנת שלא לפגוע בקדושת המבנה, עם זאת, צלפים של צה"ל ירו בחמושים במבנה שניסו לירות על חיילי צה"ל.
לאחר משא ומתן שנמשך מספר שבועות הוסכם כי 13 מבוקשים שרצחו ישראלים יגורשו לקפריסין, 26 מבוקשים נוספים יגורשו לעזה ושאר המבוקשים ישוחררו.
לדברי ראש העירייה לשעבר ויקטור בטארסה אם במאה ה-20 האוכלוסייה הנוצרית הייתה הרוב המוחלט בעיר (כ-90%), עתה הם מהווים מיעוט של כ-40% מאוכלוסיית העיר.
בעקבות הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, תושביה הנוצרים של בית לחם עברו תהליך ערביזציה, אם כי מלכתחילה רבים ביניהם היו במוצאם ערבים משבט ע'סאן.
שתי החמולות הנוצריות המרכזיות בעיר, חמולות נג'אג'רה ופראחיה, טוענות למוצא משבט ע'סאן.
הראשונה מתייחסת לבני השבט שהיגרו מאזור תימן ומוואדי מוסא בירדן של ימינו, והשנייה מתייחסת לבני השבט שיצאו מהכפר נג'ראן, הנמצא בדרום ערב הסעודית של ימינו, בסמוך לגבול בינה לבין תימן.
חמולה נוצרית נוספת, ענאתרה, מתייחסת גם היא לשבט ע'סאן.
חמולת פוואע'רה מוסלמית ומקורה בכפר בית פאע'ור.
אחוז הנוצרים בבית לחם נמצא בירידה מתמדת מאמצע המאה ה-20.
בעיר ממוקמת אוניברסיטת בית לחם, אוניברסיטה פלסטינית נוצרית-קתולית.
היא נוסדה בשנת 1973, והיא האוניברסיטה הראשונה שהוקמה בגדה המערבית.
באפריל 2013 התקיים מרתון פלסטין הראשון בבית לחם, המרתון התחיל ונגמר ליד כנסיית המולד.
מאז מתקיים המרתון מדי שנה.
כחמישה ק"מ מערבית לבית לחם ממוקם אצטדיון אל-ח'דר.
בֵּית לֶחֶם הַגְּלִילִית הוא מושב עובדים בשוליים הצפוניים של עמק יזרעאל, כ-6 ק"מ מזרחית לקריית טבעון, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
הפעם הראשונה בה מוזכר שמו של היישוב "בית לחם" שבגליל היא בספר יהושע: .
בתחילה נקראה בית לחם הגלילית רק "בית לחם", מה שעורר בעיה בשל הצורך להבחין בינה לבין העיר היהודית האחרת, בית לחם שמדרום לירושלים.
כדי לפתור את הבעיה נקראה בית לחם שליד ירושלים "בית לחם בנחלת יהודה" ובית לחם הגלילית "בית לחם בנחלת זבולון".
לפי עדויות היסטוריות התקיים במקום יישוב יהודי עד לאחר חורבן בית המקדש השני.
ב-1906 אף נחשפו מערות קבורה מימי בית שני ביער העוטף את המושב כיום.
במרכז המושב נמצאה גת עתיקה, ובה כלי אבן עשויים מגיר רך בהם השתמשו החל מימי בית שני, ונפוצו במיוחד אצל יהודים אשר הקפידו על דיני טהרה.
לאחר החורבן הפך המקום למושבה של משמרת הכהנים מלכיה.
כמו כן שרידי בתים מהתקופה הרומית נמצאו בחפירות, שבוצעו בשנת 2013, ובתוכם אף נמצאו כלי חרס מהתקופה הפרסית וקנקן מהתקופה ההלניסטית.
בתקופה הביזנטית עם התפשטות הנצרות הפכה בית לחם ליישוב נוצרי.
מתקופה זו נמצאו שרידים רבים ביישוב, ביניהם שרידי בתים וחומה מראשית התקופה הביזנטית (המאה ה-4–5 לספירה), כנסייה מן המאה ה-5–6 לספירה, בכנסייה זו אף נמצאה רצפת פסיפס מעוטרת בענפי גפן המאוכלסים בדגמי בעלי חיים, ציפורים, עצים וסל ענבים.
פסיפס זה מוצג כיום בנתב"ג במסלול החזרה לארץ.
מתקופה זו אף נמצאו 2 כנסיות נוספות בחפירות שונות ומבנים חקלאיים ואסמים מן המאה ה-7. באחד מהם אף נמצאו מטבעות מימיו של הרקיליוס (610–641 לספירה).
בתלמוד הירושלמי מוזכרת בית לחם הגלילית כ"בית לחם צרייה" בגלל היותה חלק מממלכת צור תקופה מסוימת.
בשנת 2016 נמצאו מבנים מן התקופה האומאית והעבאסית.
בתקופה הצלבנית המאוחרת גם כן ישנן עדויות על יישוב נוצרי אשר ישב בבית לחם, ומן התקופה הממלוכית נמצאו שרידים המעידים על יישוב קטן בסדר גודל של כ-50 משפחות ערביות.
בתקופה זו בית לחם הייתה חלק מ"א-שאם" (סוריה הגדולה).
בתקופת שלטון האימפריה העותמאנית נכתב במסמכים כי ב-1595 היו בבית לחם 27 משקי בית מוסלמים.
בביקורו של הקונסול הבריטי ביישוב בשנת 1859 נכתב כי אוכלוסיית המקום מונה כ-110 איש, ואילו ברשימת האוכלוסייה מ-1887 נכתב כי בבית לחם היו כ-55 תושבים מוסלמים.
על פי הארכאולוג אבירם אושרי, שחפר את האתר, בית לחם הגלילית היא מקום הולדתו של ישו אבי הנצרות, ולא בית לחם שביהודה.
היישוב המודרני הוקם במקור ב-1906 על ידי הטמפלרים, בניהם של מייסדי המושבה הגרמנית בחיפה, לאחר שחברי האגודה הטמפלרית רכשו אדמות ממשפחות סורסוק ותו'יני הלבנוניות.
הוא נקרא "בית לחם" ושכן בתוך יער אלוני תבור.
הטמפלרים רכשו אז גם את אדמות הכפר "אום אל עמד" (בשנות האלפיים, "אלוני אבא"), אשר היה בצמוד לאדמות בית לחם.
תחילה הגיעו לבית לחם כ-13 משפחות, ובנו את בתיהם לאורך רחוב אחד ישר.
4 משפחות גרו החל מן העלייה לקרקע, ובתום בניית הבתים הראשונה ב-1910, גרו כל 13 המשפחות ביישוב.
כמו כן עם הקמת המושבה נבנו גם מבני ציבור שכללו בין השאר את בית העם אשר שימש גם כבית התפילה, מגדל מים ומחלבה.
על פי הספר על הקולוניה הגרמנית בארץ ישראל מאת קארל אימברגר, ב-1918 גרו 54 אנשים במושבה, ב-1926 גרו בה כ-97 אנשים וב-1935 גרו בה 106 אנשים (27 משפחות).
הטמפלרים הקימו בבית לחם מושבה חקלאית מודרנית ומפותחת לאותה תקופה.
התושבים עסקו בגידולי שדה אופייניים: חיטה, שעורה, שיבולת שועל ותירס, בנוסף גידלו תפוחי אדמה וקטניות, דבר אשר היה ייחודי לחקלאים הגרמנים בארץ באותה תקופה.
עם הגידול בביקוש לחלב בארץ עם העלייה היהודית לארץ החלו הגרמנים בבית לחם להתפרנס ממשק החלב.
ענפים נוספים בהם עסקו תושבי המקום כללו את ענף הענבים, ענף הזית וענף עצי ההסקה.
במשקי הבית גידלו התושבים עזים, כבשים תרנגולות וחזירים.
כמו כן, בשיתוף עם תושבי המושבה ולדהיים השכנה (כיום אלוני אבא), מימנו התושבים את סלילת הכביש המחבר בין חיפה לנצרת, ככל הנראה כדי לשפר את אפשרויות הפרנסה והמסחר של היישובים אשר נמצאים בין שתי ערים אלו.
עם הקמת הרייך השלישי חלק מהטמפלרים הפכו לתומכים במפלגה הנאצית.
מן העדויות לגבי בית לחם נמצא כי בין השאר פעלה במקום תנועת הנוער הנאצית הנוער ההיטלראי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עצרו הבריטים תושבים טמפלרים רבים בארץ שהוגדרו נתיני אויב וגירשו את רובם לאוסטרליה.
בבית לחם המשיכו לגור משפחות אשר לא גורשו אך בזמן המלחמה היה היישוב נתון להסגר.
ידוע כי במהלך המלחמה ולמעשה עד 1948 חיו במושבה כ-30 אנשים, מתוכם 9 היו חברים במפלגה הנאצית.
בשטח היישוב, ליד בתיהם של התושבים הטמפלרים היה שטח החאן הערבי בו השתכנו חלק מתושבי הכפר אום אל עמד לשעבר אשר מצאו עבודה במושבות ולדהיים ובית לחם.
החאן היה בית דירות עשוי טין וחמר מקומי.
החאן נבנה בכניסה המערבית ליישוב בפאתי המושבה.
על פי העיתון "די וארטה" ("המצפה" - עיתון הקהילה הטמפלרית של אותה תקופה) הערבים גרו בשכנות לבית לחם, בחאן שהיה בתחילת המושבה.
הוא נבנה על יישוב עתיק שחלק מבתיו היו מבנים עתיקים (באותו אזור בו היה החאן נמצאו שרידי הכנסיות העתיקות מן המאה ה-5).
לפני הקמת המושבה הטמפלרית היה מצבם הכלכלי של הערבים גרוע מאוד.
האדמות עליהם ישבו נמכרו על ידי השלטון העותמאני לגביר בביירות והם נהפכו לאריסיו.
כשהתחילה להיבנות המושבה הטמפלרית, מצאו הערבים מקום עבודה במשקים.
חלקם גרו בחאן וחלקם גרו מעל הרפתות של התושבים.
החאן לא היה בית של משפחה מסוימת אלא היה בית דירות ושיטת ההחזקה הייתה כזו שכל בעל משק אשר נזקק לשכן את פועליו – היה שוכר עבורם חדר או מספר חדרים בחאן.
ב-17 באפריל 1948 החל המבצע לכיבוש היישובים הטמפלרים וולדהיים ובית לחם, שנחשבו למשתפי פעולה עם הנאצים והבריטים ניסו לסלקם לאוסטרליה עקב כך.
הכיבוש בוצע בידי כוח של ההגנה.
בשעה 03:35 החל הכוח בפעולת הכיבוש של וולדהיים.
הכיבוש ארך כשעתיים ובזמן הכיבוש נהרגו 2 טמפלרים.
רבים מהתושבים הטמפלרים של בית לחם אשר הבינו את המתרחש החלו לארוז בחופזה חלק מחפציהם כאשר חפצים רבים הם משאירים מאחור והחלו לברוח לכיוון נצרת.
בשעה 07:00 החל כוח ההגנה לנוע לכיוון בית לחם.
במושבה נשארו מספר נשים שגורשו לאחר מכן מן המושבה ובעת הכיבוש הייתה התנגדות מועטה, שכללה מחסומים בכביש הגישה בין בית לחם לוולדהיים ותקיפות (ככל הנראה בנשק קל) ממבואות הכפר ומהגבעות המקיפות אותו.
על פי דו"ח של כוח ההגנה שהוגש לאחר הכיבוש נתפסו 72 שבויים מכיבוש שני היישובים והם נלקחו על ידי הצבא (וככל הנראה הצטרפו לגירוש כלל התושבים הטמפלרים לקפריסין ומשם למושבות באוסטרליה, גרמניה או ארצות הברית).
במשך יומיים בילה חלק מן הכוח הכובש בהמתנה להתנגדות כלשהי, בחפירות ובטיפול במשק החי שנותר משוחרר במקום.
לאחר יומיים החלה ההתיישבות בבתים שננטשו.
בניגוד ליישובים אחרים בעמק יזרעאל, בית לחם הגלילית הייתה אמורה להיות בשטח המדינה הערבית לפי תוכנית החלוקה ואילו תוכנית המגירה למקרה בו ייכבש המקום לא הייתה מגובשת.
התושבים הראשונים שעלו ליישוב לאחר כיבושו במלחמת העצמאות הורכבו מכמה קבוצות:
ארגון החורש – אנשי עליית הנוער שעלו ב-1938 לנהלל והוכשרו לעבוד בחקלאות.
הקבוצה עזבה בהמשך את עליית הנוער וב-1940 התמקמה בחוות שטוק.
חברי ההגנה שהיו חלק מכיבוש המושב – מספר חיילים מהכוח הכובש של המושב במלחמת העצמאות נשארו במקום בתום המלחמה והפכו לחלק ממקימי היישוב.
ניצולי שואה שעלו עם קום המדינה והצטרפו בימיו הראשונים של היישוב.
בימים הראשונים הגיעו רק הגברים מתוך קבוצת חוות שטוק ואחר כך הצטרפו הנשים והילדים והתמקמו בבתי הטמפלרים.
חצי מהיישוב שימש את הצבא כבית ספר למ"כים ואילו החצי השני היה של המתיישבים שהגיעו.
תחילה חיו התושבים במתכונת של קיבוץ כדי להקל על תנאי המחיה הקשים.
בשנתיים הראשונות להקמת היישוב הגיעו תושבים חדשים ובבתים רבים חיו 2 ואפילו 3 משפחות יחד.
ב-1950 החליט הצבא לפנות את בית הספר למ"כים ובמקומו הייתה מתוכננת לקום תחנת ניסיונות של המדינה.
עם עזיבת הצבא את המקום השתלטו התושבים על הבתים שפונו ולא נתנו לאנשי משרד החקלאות להיכנס למושב.
בעקבות המקרה עד 1954 החרימו מוסדות המדינה את היישוב ולא הקצו לו משאבים לפיתוח.
לאחר משא ומתן קיבלה המדינה את תביעת התושבים להפוך את השטח לחלק מהיישוב.
לכן רק באותה שנה חובר היישוב לרשת המים.
עד אז השתמשו התושבים במגדל המים שבנו הטמפלרים, ורק בשנת 1957 חובר היישוב לחשמל.
במפות של משרד החקלאות משנות ה-50 מופיעה בית לחם הגלילית בשם "החורש" ואלוני אבא בשם "במאבק".
ב-1951 החלו התושבים בעצמם כבר לתכנן את הרחבת היישוב עם הגעת תושבים נוספים והם דנו במיקומם של המשקים החקלאיים החדשים שיוקצו לחלק מתושבי הכפר לעומת תושבים שיישארו במשקים ובבתים הטמפלרים.
ב-1953 קיבל המושב 10 צריפים אוסטריים מהסוכנות היהודית ואף הגיעו תושבים נוספים ליישוב.
התושבים החדשים וחלק מהתושבים הוותיקים עברו לגור ב"מעברה".
הצריפים הוקמו בתוך המשק המיועד ובהמשך בנו בתים לצד הצריפים ועברו אליהם.
באמצע שנות ה-50 הוחלט להקים בית ספר משותף עם היישוב השכן אלוני אבא.
בית הספר קם בכניסה למושב והוא נקרא אלון הגליל (אלון על שם אלוני אבא והגליל על שם בית לחם הגלילית).
מבית הספר יצאו 9 מחזורים עד שנסגר אך למדו בו רבים מהתושבים החיים במושב כיום.
במרכז המושב הוקצו חלק מהבתים הטמפלרים למבני ציבור והם שימשו כמחלבה ומחסן אספקה.
מרכז הקהילה הטמפלרי הפך לבית העם של המושב ובו נחגגו האירועים השונים.
התושבים גם הקימו בית כנסת לשימוש הציבור.
עד תחילת שנות ה-60 היה ניהול כספי משותף לכל המשקים בתוך הוועד של היישוב, זאת עקב הקושי של התושבים להסתדר לבד עם הקמת משק חי וטיפול בגידולים.
בשנות ה-60 עבר המושב באופן סופי לחלוקה כספית בה כל אדם מטפל במשק שלו וכך גם יכל כל אחד לפתח את המשק כראות עיניו.
במשך השנים השתנו ענפי הגידול בכל משק, גידולי פרג, ענף פרחים, זיתים, גידולי זרעים, פרות ועוד.
בתחילת שנות ה-90 הוקמה הרחבה קהילתית לקבלת תושבים חדשים.
בהמשך, עם הצטמצמות הפרנסה מחקלאות הלך והתפתח במושב ענף התיירות.
בשנות ה-2000 המושבות הטמפלריות זכו לתשומת לב של מטיילים רבים בארץ והענף התרחב.
וכיום מתפרנסים רבים מהתושבים משירותים לתיירים.
הוא בנוי משני רחובות ראשיים ועוד רחובות צדדיים רבים.
משני צידי הרחוב הראשי אשר דרכו נכנסים למושב ניצבים בתי האבן מהתקופה הטמפלרית.
למעשה הבית הטמפלרי הראשון במושב מציין את הכניסה הישנה למושב בתקופת קום המדינה לפני ההרחבות השונות.
במרכז המושב נמצאים הבתים הטמפלרים הציבוריים עוד מייעודם המקורי, והם משמשים כמבני ציבור גם כיום.
מבנה בית העם הטמפלרי, המשמש כבית העם והספרייה של היישוב, והמבנה המחובר למגדל המים, המשמש כמזכירות היישוב.
לצד הרחוב הראשי בתים נוספים שנבנו בהרחבות שונות מאז הקמת היישוב.
המושב מוקף בשדות החקלאים וביער אשר משמש למרעה עדר הכבשים המשותף של התושבים.
תושבי המקום בחלקם מתפרנסים מחקלאות (גידולי שדות, רפתות ולולים, עצי זית).
כמו כן תושבים רבים מתפרנסים מתיירות ובמקום מספר צימרים, מוזיאון, מסעדות, חנות תבלינים, בתי קפה, גלריות ואטרקציות שונות (כגון ספא, מועדון חץ וקשת, רפת תיירותית ועוד).
במושב פועלת תנועת הנוער "בני המושבים".
בית ליברמן, מבתיה הראשונים של נהריה, משמש כיום כמוזיאון עירוני לתולדות העיר וכארכיון העיר נהריה.
המבנה הוכרז על יד המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות כמבנה לשימור.
בשנת 1934 נחתם חוזה קנייה בין נציגי משפחת טואני הלבנונית לנציגי היזמים של המושבה לעתיד, נהריה, אשר כלל שני גושים של קרקע.
אחד בן 2,000 דונם וקילומטר דרומית לו, גוש נוסף בן 325 דונם, אשר כונה "אנשרח" – מקום השמחה.
ביוני 1935 נמכר הגוש הדרומי לפיליפ ליברמן, תעשיין עשיר מגליציה שבפולין ושמו הוסב ל"עין שרה" על שם אשתו שרה-בבטה.
בצדו הצפון מזרחי של הגוש, היה מבנה אשר נבנה במחצית השנייה של המאה ה-19 וסמוך לו בריכת אגירה פתוחה בה ניתן היה להתרחץ.
הבית שימש למגורים וסביבו פעל משק מודרני עם פרות לחליבה, פרדס וגן ירק.
ביוני 1938 התווספו עוד כ- 240 דונם, אשר נרכשו מקק"ל ובכך מנה הגוש כ- 550 דונם.
בתקופת מאורעות, 1936–1939 הותקף המשק ונדרשה הגנה על המקום.
גרעין של קיבוץ עברון הגיע למקום, חלקו התגורר בקומה התחתונה של הבית וחלקו הקים את מחנהו דרומית לבית.
על הגג נבנה מגדל תצפית.
מבית ליברמן יצאה קבוצה להקמת שבי ציון שהוקמה במתכונת "חומה ומגדל", בשנת 1938.
בשנת 1939 הגיע לבית ד"ר בנדיקט, בנו של פיליפ והתגורר בו עד מותו בשנת 1950. פיליפ ליברמן היה מגיע ארצה לביקורים בלבד בגלל מחויבותו לעסקיו בחו"ל.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה לא הספיק להימלט ונספה בשואה ב-1943.
בשנת 1942, היה הבית בסיס יציאה לפעולות וסיורים שביצעה מחלקת הסיירים, אשר פעלה במסגרת הפלמ"ח בפיקודו של יצחק רבין.
עולים רבים אשר הגיעו באניות מעפילים העבירו לילה ראשון בבית ליברמן, שם הוסתרו על ידי חברי הפלי"ם.
אחרי מותו של ד"ר ליברמן נאלצה המשפחה למכור את "עין שרה" למעט הבית וארבעה דונם נוספים, לידי חברת רסקו.
בין השנים 1951 עד 1953 שימש הבית כבית ספר תיכון ראשון במושבה.
בשנות החמישים, בחודשי הקיץ, התקיימו בו קייטנות לילדי עולים ולבני הקיבוצים.
בראשית שנות ה-60 תכננה עיריית נהריה להקים בבית מוזיאון.
אולם יורשיו של פיליפ ליברמן התנגדו להפוך את המבנה למוזיאון.
לאחר מותה של קלרה ליברמן, רעייתו של ד"ר בנדיקט, בשנת 1968, לא טופל הבית והשנים הארוכות בהן עמד בשיממונו הפכו אותו לחורבה.
בשנת 1971 עיריית נהריה הוציאה למבנה צו הריסה.
היורשת רחל אבנין ליברמן, בתה של קלרה, הגיעה לסיכום עם העירייה - יש לגדר את הבית, לאסור את הגישה אליו, ובמידת היכולת, על העירייה להציב תמיכות למבנה.
בשנת 1995, יזמה העירייה, בשיתוף "המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ", בסיוע מפעל הפיס ובברכת משפחת ליברמן, את שיפוץ ושיקום המבנה.
השיפוץ הסתיים והמוזיאון נפתח בשנת 2000.
גלגול ראשון של מוזיאון נהריה נפתח רשמית בפברואר 1941 בקומות התחתונות של מגדל המים של נהריה.
המוזיאון היה מוזיאון עתיקות של ממצאים שנמצאו בסביבות נהריה וכאלו שהוחלפו עם מוזיאון רוקפלר.
לצד העתיקות הוצג גם אוסף קונכיות.
בסתיו 1942 נפתח במוזיאון תערוכה לזכר יהדות מרכז אירופה.
בקיץ 1945 נפתח לצד המוזיאון חדר קריאה וספרייה.
במהלך מלחמת העצמאות פונו כמעט כל המוצגים ממגדל המים והושארו אך מעט מוצגים בחדר הקריאה.
בשנות ה-50 וה-60 המשיכו הקומות התחתונות של מגדל המים לשמש לתערוכות שונות, כאשר במקביל התקיימו תערוכות בבניין העירייה ובבית התרבות העירוני.
הממצאים הארכאולוגיים פוזרו בחדריהם של ראש העירייה ופקידי העירייה.
בסוף 1970 הושגה הסכמה בין עריית נהריה ומרכז הקהילות היהודיות בגרמניה להקים מרכז קהילתי לזכר יהדות גרמניה שיכלול מוזיאון.
בנובמבר 1971 נפתח המוזיאון הארכאולוגי של נהריה בבניין העירייה ובאפריל 1972 נפתח לידו מוזיאון המולוקולוגי.
לצדם הוקם באותה עת גם מוזיאון לאומנות.
באפריל 1974 התקיים טקס פתיחה של מוזיאון לתולדות העיר.
בשנת 1991 פורסם תוכנית להקים מוזיאון לצד בית העירייה החדש.
כיום מאכלס בית ליברמן את המוזיאון העירוני לתולדות העיר.
במוזיאון מוצגים תמונות מעברה של נהריה בהיבטים שונים: עיבוד חלקות חקלאיות, קליטת אוניות מעפילים, התפתחות ענפי התעשייה והקיט, התמודדות עם מצבים ביטחוניים וכלכליים מורכבים ועוד.
קיים גם אוסף פריטים מעבר העיר.
ארכיון לתולדות נהריה נותן שירות לציבור על פי תיאום מראש.
בארכיון אוסף תצלומים, כרזות, מודעות והתכתבויות אותנטיות מהן ניתן ללמוד אודות עברה של העיר ושל בית ליברמן מהתקופה שקדמה להקמת המדינה ובתקופה שלאחר מכן עד ימינו אלה.
במוזיאון נערכות גם תערוכות של אמנים שונים (בשנת 2008 למשל, נערכה במקום תערוכתו של הצלם יוסף דרנגר מאוסף של מוזיאון ישראל).
בית לאניסטר הוא שמה של אחת ממשפחות האצולה בסדרת הפנטזיה "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר.
בית לאניסטר הם בין שלוש משפחות האצולה החזקות ביותר בווסטרוז, היבשת שבה מתמקדת רוב הסדרה.
בני לאניסטר מהווים את בית האצולה העליון במערב.
מעוז כוחם הוא טירת צוק קאסטרלי, סמלם הוא אריה זהב על רקע שני ומימרתם היא "שמעו את שאגתי".
אמרה נוספת ובלתי רשמית לגבי בני בית לאניסטר היא "לאניסטר תמיד משלם את חובותיו" (אימרה המתייחסת למרד שערך טיוון לאניסטר על בית ריין מקסטאמיר, על כך שלא שילמו על טירה שקנו מאביו).
בני לאניסטר משייכים את מוצאם לאנאדלים, וכמו כן הם מחשיבים עצמם לצאצאיו של לאן הפיקח, לוחם אגדי מעידן הגיבורים שנודע בעורמתו.
כמו כן, הענף הזוטר של בית לאניסטר מצוק קאסטרלי הוא בית לאניסטר מנמל לאניס.
שליט צוק קאסטרלי וריבון המערב, טיווין הוא אדם מחושב וחסר רחמים שהדבר החשוב לו מכל הוא המשפחה וכבודה.
הוא אוהב את שני ילדיו, ג'יימי וסרסיי.
את בנו הצעיר, טיריון, הוא שונא בגלל גמדותו, ונוטר לו טינה מכיוון שבלידתו מתה אשתו של טיווין, ג'ואנה.
הוא הורה לרצוח את ילדיו של ראיגר.
לאחר מותו של רוברט באראתיאון מונה טיווין לימין המלך ג'ופרי.
בשנה שלאחר מכן הוא הוביל מלחמה כנגד בית סטארק ומינה את בנו טיריון כימין עוצר.
לאחר ניצחון בית לאניסטר בקרב הבלאקווטר, הוא חזר לתפקידו כימין עד אשר נרצח על ידי בנו טיריון.
אף על פי שהוא היה חסר רחמים ואכזרי, טיווין לאניסטר הביא שגשוג והצלחה בזמן שהותו במעלה מלך.
למרות זאת, נדיבות לב זו לא אפיינה את חייו הפרטיים.
לורד טיווין היה אדם שראה לנגד עיניו את "טובתו של בית לאניסטר", מושג שלא בהכרח חפף לאושרם וטובתם של ילדיו.
סרסיי, בתו הבכורה של טיווין, היא אחותו התאומה של ג'יימי לאניסטר.
היא אישה יפהפייה ושאפתנית, שנישאה למלך רוברט באראתיאון, ובכך הפכה למלכת ווסטרוז.
היא אמם של הנסיך ג'ופרי, הנסיכה מירסלה והנסיך טומן.
סרסיי מוכנה להשתמש ביופייה כדי להשיג כוח, ותמיד חשבה שלו הייתה נולדת כגבר ולא כאישה, אביה היה מחשיב אותה יותר מאת אחיה, וזאת חרף העובדה שטיווין הבהיר לה פעמים אין ספור שהוא שופט אותה על פי מעשיה ללא יחס למגדר שלה.
במהלך הסדרה היא שואפת לצבור כוח והשפעה אך היא לא משתמשת בו ביעילות.
בתחילת הסדרה מתגלה כי לסרסיי יש קשר של גילוי עריות עם אחיה ג'יימי מזה שנים רבות.
שלושת ילדיה, על אף ששם משפחתם הוא באראתיאון, הם בעצם ילדיו של ג'יימי.
בצעירותה, מגדת עתידות ניבאה לה שלוש נבואות: הנבואה הראשונה נבאה כי היא תינשא למלך ותהיה למלכה, עד אשר אישה יפה וצעירה ממנה תתפוס את מקומה.
הנבואה השנייה נבאה שיהיו לה שלושה ילדים, ולבעלה יהיו שישה-עשר.
הנבואה השלישית נבאה ש"כאשר הדמעות יטביעו אותך, ה"ואלונקוואר" יכרוך את זרועותיו סביב צווארך הלבן ויחנוק את חייך ממך".
סרסיי הבינה מהנבואה כי "ואלונקוואר" (שפרושה 'אח קטן' בשפה הואליריאנית הגבוהה), יהיה אחיה הצעיר, טיריון.
ככל שעלילת הסדרה התקדמה, סרסיי הגיעה לתפקידים בכירים וצברה יותר ויותר כוח.
בתחילת הסדרה כמלכת וסטרוז, השפעתה גדלה כאשר בעלה, המלך רוברט באראתיאון נהרג ב"תאונת" ציד (בתכנונה של סרסיי עצמה) ובנה בן השלוש-עשרה ג'ופרי ירש את הכס, כאשר היא המלכה העוצרת.
לאחר מותו של ג'ופרי הממלכה נותרה עם טומן בן השמונה.
כך נפתחה בפניה הדרך למנות את כל מועצתו של טומן בעצמה והיא מילאה אותה בתומכים שלה, ובכך בצרה את מעמדה.
למרות זאת, כמו שחוסר היציבות של סרסיי הניעה אותה לעלות לכוח, כך היא גם גרמה לנפילתה.
תאומה הצעיר של סרסיי, סר ג'יימי לאניסטר הוא אחד מן האבירים המפורסמים בווסטרוז.
כבר בגיל חמש-עשרה הוא הפך לאביר והושבע למשמר המלך.
שנתיים לאחר מכן הוא רצח את המלך המטורף אאיריז השני בזמן כיבוש מעלה מלך, ובכך זכה לכינוי "קוטל-המלך".
הוא מכונה גם "האריה של לאניסטר".
בספר "סופת החרבות" הוא נהפך לדמות נקודת תצפית.
ג'יימי מאוהב בחשאי באחותו והוא האב של ילדיה הממזרים.
הוא ניסה להרוג את בראן סטארק כדי להגן על סוד זה, מעשה שהיווה את אחד מהגורמים לפריצתה של מלחמת חמשת המלכים.
לאחר שנשבה בקרב על ידי רוב סטארק, ג'יימי בילה את רוב "עימות המלכים" בכלא, אך לבסוף שוחרר ונשלח למעלה מלך כדי שיוחלף תמורת בנותיה של קייטלין סטארק, לאחר שהשביעה אותו שלא להרים יד על בני סטארק או טאלי בשנית.
ליידי קייטלין מינתה את בריאן מטארת' שתלווה אותו במסעו.
במהלך מסעם המשותף בחזרה למעלה מלך הוא החל להתייחס לבריאן יפה יותר מבעבר, ואף סיפר לה את סוד רצח המלך אאיריז.
כאשר הם נאסרו בדרכם ונלקחו להארנהול, קטעו שכירי חרב את יד ימינו של ג'יימי, דבר שהפך אותו מלוחם אגדי לאביר שאינו מסוגל להילחם כלל.
ג'יימי חזר למעלה מלך ולתפקידו כלורד המפקד של משמר המלך.
על מנת לקיים את שבועתו לקייטלין סטארק, שלח את בריאן כדי למצוא את סאנסה סטארק הנעדרת.
ב"משתה לעורבים" הוא נשלח לנהרן כדי לשים קץ להתנגדות של ברינדן טאלי, המחזיק בטירה, והכניע אותו באמצעים לא-אלימים.
לאחר כיבוש נהרן, בריאן מטארת' לקחה את ג'יימי איתה כדי לשחרר את סאנסה מידיו של "כלב הציד" סנדור קלגיין.
טיריון הוא דמות נקודת תצפית.
בנו השלישי של טיווין, אמו ג'ואנה מתה בזמן לידתו, דבר שעליו אביו מעולם לא סלח לו, ושנא אותו עוד יותר על שום היותו גמד מעוות.
בשל היותו גמד הוא מכונה 'השימדון' (The Imp), או "החצי-איש".
טיריון הוא אינטליגנטי, עוקצני וערמומי, ועם זאת הוא מתעב יחס לא הוגן כלפי חלשים וחפים מפשע.
טיריון הצטרף למשפחת המלוכה במסעם לווינטרפל, ולאחר מכן ביקר בחומה.
בדרכו חזרה, פגש בקייטלין סטארק.
היא אסרה אותו והביאה אותו לקן הנשרים לעמוד למשפט על רצח ג'ון ארין ועל הניסיון לרצוח את בנה, בראן סטארק, פשעים אותם לא ביצע.
הוא יצא זכאי לאחר ניצחון במשפט־בקרב על ידי אלופו, שכיר החרב ברון.
ב"עימות המלכים", טיריון שירת בפועל כימין המלך במקום אביו.
בזכות מאמציו וחכמתו הצליחה מעלה מלך להתגונן מול צבאו התוקף של סטאניס באראתיאון.
טיריון הציב ספינות מלאות באש-פרא ושרשרת ברזל שהשמידו חלק ניכר מהצי של סטאניס בקרב על הבלאקווטר.
ב"סופת החרבות", טיריון נושל מעמדתו הבכירה ומכוחו בעקבות חזרת אביו טיווין לעיר.
במהרה מונה להיות השר הממונה על המעות במקום פיטר בייליש.
טיריון נאלץ לקבל את תכתיבי אביו ולשאת את סאנסה סטארק (שהייתה ילדה באותה עת) על מנת שבית לאניסטר יוכל לנצל את תביעתה לווינטרפל ולצפון כולו.
על אף שהיו נשואים יותר מחודש, טיריון מעולם לא כפה על סאנסה לממש את הנישואים (לשכב עמו), אף על פי שהחלטתו זו ששמה אותו ללעג ולקלס.
לאחר שג'ופרי הורעל האשימה אותו סרסיי שלא בצדק ברצח המלך, ואשמתו "הוכחה" במשפט־בקרב כאשר אוברין מארטל ייצג את טיריון, אך הפסיד לסר גרגור קלגיין.
טיריון, שנידון למוות, שוחרר מתאו בחשאי על ידי אחיו ג'יימי והסריס ואריז.
הוא ברח ממעלה מלך לאחר שרצח את אביו טיווין.
ב"ריקוד עם דרקונים" מתברר שהוא היה בדרכו למירין, אל דאינריז טארגאריין.
לאחר שהגיעו לוולאנטיס, נחטף בידי סר ז'ורה מורמונט, ושט איתו למפרץ סוחרי העבדים.
בדרכו למפרץ, טיריון נמכר לעבדות לאציל יונקאי, יחד עם מורמונט, ומשם מורמונט וטיריון התגייסו ל"בנים השניים", פלוגה בהנהגת בן פלאם, שבגדה בדאינריז ועברה מחדש לצד היונקאים.
הוא ניסה לשכנע את בן לעבור לצדה של דאינריז, ו"הבנים השניים" חזרו לצד של דאינריז.
קוואן הוא אחיו הצעיר של לורד טיווין, והוא בילה מרבית מחייו בצילו של אחיו הבכור.
לאחר מותו של טיווין הוצע לו תפקיד ימין המלך, אך הוא סירב לקבלו.
הוא גילה לסרסיי שהוא יודע על גילוי העריות בינה ובין ג'יימי ולאחר מכן עזב לצוק קאסטרלי.
קוואן רחום יותר מאחיו טיווין, מתייחס בכבוד לטיריון ואהדה לג'יימי, והוא גם הלאניסטר הראשון למתוח ביקורת על התנהגותה ההרסנית של סרסיי.
קוואן השתלט על השלטון לאחר שסרסיי נעצרה, והוביל את בית לאניסטר לקראת שליטה כמעט מוחלטת בממלכה.
לורד וואריז רצח אותו על מנת להחליש את בית לאניסטר ולתת לאאיגון טארגאריין, בנו של ראיגאר שנחשב למת, לנסות להשתלט על הממלכה.
ג'ופרי באראתיאון הוא בנם הממזר של סרסיי וג'יימי.
הוא גדל כבנו הבכור של המלך רוברט.
במהלך שלטונו הוא התגלה כמלך לא יציב, אכזר וסדיסט.
כשמלחמת חמשת המלכים פרצה, הוא הוציא להורג את אדארד סטארק, ובכך העמיק את הסכסוך בין בתי האצולה סטארק ולאניסטר.
הברית בין הבתים לאניסטר וטיירל נחתמה בחתונתם של ג'ופרי ומארג'רי (אלמנתו של רנלי באראתיאון), אך במשתה החתונה ג'ופרי נרצח בקשר שקשרו נגדו פיטר בייליש ואולנה טיירל, סבתה של מארג'ורי.
בית לוחמי הגטאות ע"ש יצחק קצנלסון למורשת השואה והמרד הוא מוזיאון להנצחת השואה מאבק היהודים לחיים בשנות המלחמה והגבורה היהודית בהבטיה השונים, השוכן בקיבוץ לוחמי הגטאות בגליל המערבי.
בית לוחמי הגטאות היה למוזיאון הראשון בעולם להנצחת שואת יהודי אירופה וגבורתם.
את המחשבה על הקמת המוסד לתיעוד והנצחת מאבק היהודים הגה יצחק צוקרמן (אנטק) כבר בשנת 1946 בפולין ושיתף אותו עם חברי הגרעין המייסד של קיבוץ לוחמי הגטאות שהתארגן בלודז'.
המטרה הייתה הקמת קיבוץ, ישוב חי, ויחד עמו מוסד לתיעוד ומרכז חינוכי שיספר את סיפור מאבק היהודים בימי השואה ובמרכזו מרד הגטאות.
בזכרונותיו מתאר צבי שנר, מנהל בית לוחמי הגטאות מראשית קיומו את חזונו של צוקרמן עוד בטרם עלייתו לישראל:מפגישותי אתו למדתי שיצחק ניחן בתחושה היסטורית עמוקה, אותה תחושה אשר הכתיבה לו את הכרעותיו בשנות השואה.
ובכל שיחותינו, העניק לי יצחק את ההכרה שהמפעל שהוא רוצה להקים, ושאנו נקראים לתת לו יד, שורשיו בשנות השואה.
הוא שיכנע אותנו, כי אנחנו נמלא את צוואתם של אלו שנספו משום ששרשינו מחוברים אל אותה תנועה רחבה שהייתה ביטוי לרצון-העם להשאיר עדות.
כאן חייב אני להסתייג ולומר ששום ארכיון, כולל הארכיון שלנו, לא היה בשביל יצחק מטרה בפני עצמה; לא גנזך ראה יצחק במפעל כי אם לקח; לא את אבק-ההיסטוריה ביקש כי אם לקח לעתיד.יצחק צוקרמן היה ההוגה והיוזם את הקמת המוסד.
צבי שנר מונה להיות מנהלו הראשון.
המבנה הראשון ששימש את ראשית המוסד היה אחד מהמבנים שנותרו מהמחנה הצבאי הבריטי שפעל במקום.
בחדר אחד שוכן הארכיון הראשוני.
בחדר השני, שוכן בית התינוקות הראשון של הקיבוץ.
מבנה המוזיאון החדש - ביולי 1958 הוקם ועד ציבורי בראשות יוסף שפרינצק, להקמת מבנה חדש של בית לוחמי הגיטאות.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה במאי 1959 נחנכה הקומה הראשונה של הבניין החדש של המוזיאון.
אמפיתיאטרון - בשנים הראשונות לקיומו עשה הקיבוץ שימוש במדרון הגבעה עליה נבנה בית לוחמי הגטאות כאמפי טבעי עבור עצרות הזיכרון.
בתחילת 1960 הוחלט על הקמת אמפיתיאטרון בנוי במקום.
האמפיתיאטרון נחנך בשנת 1966 והוא כולל כ-7000 מקומות ישיבה ועוד כאלפיים מקומות על הדשא.
מבנה ספרייה, ארכיון ומשרדים - בשנת 1978 הוחלט על הרחבת מבנה המוזיאון להוספת אגף בתכנון נעמי יודקובסקי שיכלול חדר לזכר הנוער ותנועת החלוץ בשואה, וכן ספרייה, חדרי עבודה והרחבת הארכיון.
מוזיאון "יד לילד" - הוקם בשנת 1996 בתכנונו של האדריכל רם כרמי ועוצב על ידי אורי אברמסון.
קיבוץ לוחמי הגטאות, שהוקם בידי ניצולי השואה, שחלקם יוצאי המחתרות בגטאות ויוצאי יחידות פרטיזנים, ראה עצמו מחויב להנצחת לוחמי הגטאות ומאבקם של היהודים לחיים ולכבוד אנושי תחת הטרור הנאצי.
את חגיגת העלייה הקרקע הם החליטו לקיים ביום הזיכרון למרד גטו ורשה, באפריל 1949, ולקיים עצרת לציון שואת העם היהודי ומרד הגטאות.
הייתה זו העצרת הציבורית הראשונה בישראל להעלאת זכר השואה, ולימים הייתה למסורת רבת שנים.
ביום זה הם הצהירו מייסדי הקיבוץ וראשי הקיבוץ המאוחד על תוכניתם להקים את "בית יצחק קצנלסון" שיכלול מרכז חינוכי, ארכיון שיאצור ויתעד את מאבק היהודים לחיים בימי השואה וכן הוצאת ספרים שתפיץ את הידע על השואה בציבור הרחב.
ייעוד נוסף לארכיון שהחל את ימיו היה הנצחת יצירתו ומורשתו של יצחק קצנלסון, משורר, מורה לתנ"ך, "מקונן השואה".
לאחר שנה, קיים הקיבוץ שוב טקס זיכרון - שכעת נהיה למסורת "עצרת הזיכרון לשואה ולגבורה" - בו הונחה אבן פינה ונחנך בית יצחק קצנלסון, שמטרתו לשמש "מקלט למורשת השואה והמרד", ויועד להיות בעיקרו ארכיון.
הארכיון, שכלל שלושה חדרים: חדר שהציג ספרים על השואה, חדר על יצחק קצנלסון וחדר עם פריטים מימי השואה, נפתח אז לקהל באופן יום יומי ומשך אליו מתעניינים וחוקרים ובכך היה המוסד הראשון בישראל שיוחד לחקר השואה.
בסוף אפריל 1950, קיים "בית לוחמי הגיטאות", למשך שבוע, תערוכה על ימי השואה והמרד.
במשך שנת 1950 התפתח המקום, הצטרפו אליו ההיסטוריונים נחמן בלומנטל, יוסף קרמיש, ישעיה טרונק וי.
שישה מחברי הקיבוץ, בהם יצחק צוקרמן, עבדו בבית, היסטוריונים מהדור הראשון שהיו גם עדים חיים לימי השואה.
ביום הזיכרון למרד באפריל 1951 שוב נפתחה התערוכה לקהל הרחב והפעם היא לא נסגרה אלא הושארה כתערוכה מתמדת ובכך היה בית לוחמי הגיטאות למעשה למוזיאון השואה הראשון בעולם.
באוגוסט 1951 הוצג בבית לוחמי הגיטאות תערוכה של יצירותיה של אסתר לוריא.
בתחילת 1952 הציג בית לוחמי הגיטאות תערוכה במוזיאון העירוני בחיפה.
באפריל עברה התערוכה לבית ספר שבח בתל אביב ולאחר מכן עברה לגבעת ברנר.
בתחילת 1953 נסגרה התערוכה בבית לוחמי הגטאות לצורך הרחבתו, והיא נפתחה מחדש עם התצוגה המורחבת לקראת יום הזיכרון לשואה ולגבורה, כאשר היא מדביקה לעצמה את התואר "מוזיאון".
בשנת 1953 הוקמה אגודת שוחרי בית לוחמי הגיטאות.
המוזיאון קרוי על שם המשורר והמחנך יצחק קצנלסון שעסק בחינוך בגטו ורשה, הותיר כתבים מכוננים מימיו במחנה הריכוז בויטל שבצרפת ובמרכזם הפואימה האלמותית "השיר על העם היהודי שנהרג" ונספה באושוויץ.
משפחתו של קצנסון תרמה את תרומת נחלת משפחת יצחק קצנלסון בתל אביב לטובת הקמת המקום.
עם השנים התרחב המקום והוא בן שלוש קומות של תצוגות ושתי קומות מרתף לאכסון הנכסים הארכיוניים.
לצד המבנה הראשי הוקם מרכז לימודי על שם יצחק צוקרמן ורעייתו ושותפתו להנהגת מרד גיטו וורשה צביה לובטקין.
בשנת 1996 הסתיימה הקמתו של מבנה "יד לילד" שיועד לספר את סיפורם של הילדים היהודים בימי השואה.
אחר כך הוקם מזרחית למבנה הראשי "בית אנגר" כמרכז סמינרי ומקום מושבו של "המרכז לחינוך הומניסטי".
בנובמבר 2024 פורסם שהמוזיאון בסכנת סגירה בעקבות מלחמת חרבות ברזל, המבנה ספג פגיעות רקטות מלבנון, ומבקרים לא מגיעים.
ייחודו של המקום, מלבד ראשוניותו, הוא ההתמקדות בהתמודדות האדם בתקופה קשה שידעה ההיסטוריה האנושית.
תערוכות המקום מספרות את סיפורו של העם היהודי במאה העשרים בכלל ובימי מלחמת העולם השנייה והשואה בפרט.
בסכמו את פועלו בבית לוחמי הגטאות, כתב המנהל של המוסד מראשית דרכו את הדברים הבאים: עת זו של מעין-סיכום עבודתי בבית קצנלסון, שואל אני את עצמי מה רציתי בעצם לומר בכל העבודה שלנו?
תשובתי, שאינה מלאה ומקיפה דיה, היא זו: אנו מבקשים לחנך את המבקר במוזיאון, את הקורא בספרים שלנו או זה הצופה בסרטים שהפקנו – לכבד את קורבנות השואה; לא לרחם עליהם, לא להתבייש בהם, אלא לכבד אותם.
הפואמה "השיר על העם היהודי שנהרג" שכתב יצחק קצנלסון במחנה הריכוז ויטל כמה חודשים בטרם נשלח אל מותו במחנה אושוויץ (קיץ-סתו, 1943), היא מקור ההשראה לתפיסה שחייהם ומאבקם של היהודים בשנות המלחמה הם לב התוכן של בית לוחמי הגטאות.
לא הרשע הגרמני אלא גבורת הרוח של קרבנות הטרור הנאצי והרצח.
תערוכת וורשה החדשה היא כיום ב 2025 התצוגה העיקרית במוזיאון והיא מספרת את חיי היהודים העשירים והמגוונים בקהילה היהודית הגדולה בעולם טרם המלחמה ואת התמודדות יהודי וורשה עם מציאות המלחמה והטרור הנאצי.
התערוכה טרם הושלמה בכל היקפה המתוכנן.
בהמשך הקומה עומדת תערוכת מרד גיטו וורשה שמספרת את סיפורו של מרד היהודים הנואש, שפרץ ערב פסח, 19 באפריל 1943 בידי שני ארגוני המחתרת היהודיים אי"ל ו-אצ"י..
את גישת בלה"ג להתנגדות היהודית, הרבה מעבר מעשה המרד עצמו, מבטא שירו של חיים גורי שהוצב בפתח התערוכה:התנגד מי שהבריח כיכר לחם
התנגד מי שכתב והפיץ עלון מחתרתי, שהזהיר וקרע אשליות
התנגד מי שהגניב ספר תורה
התנגד מי שזייף תעודות "אריות", שהעניקו חיים
התנגד מי שהבריח נרדפים מארץ לארץ
התנגד מי שכתב את הקורות וטמן בחול
התנגד מי שהושיט עזרה לראוי לה ממנו
התנגד מי שאמר מילים שקרבו את קצו
התנגד מי שקם בידיים ריקות על הורגיו
התנגד מי שקישר בין הנצורים והבריח הוראות ומספר כלי נשק
התנגד מי ששרד התנגד מי שלחם עם נשק ביד ברחובה של עיר, בהרים וביער
התנגד מי שהתקומם במחנות המוות
התנגד מי שמרד בגטאות, בין קירות נופלים, במרד הנואש ביותר, שידע עם המורד מעודו.
אגף אחר במוזיאון מספר את סיפור משפט אייכמן, כשבמוקד התצוגה עומד תא הזכוכית המפורסם, בו ישב הצורר בעת משפטו.
תא הזכוכית נמסר לידי בית לוחמי הגטאות כאות תודה על עזרתו להכנת הקטגוריה במשפט.
המוזיאון אוצר אוסף רב חשיבות של יצירות אמנות מימי השואה ולאחריה, פרי פועלה של מרים נוביץ', אוצרת האמנות הראשונה של בלה"ג.
במוזיאון מוצגות בין השאר תמונות שהלינה אולומוצקי ציירה בזמן שהייתה במחנה השמדה ובתקופה מאוחרת יותר על בסיס זכרונותיה מהמחנה - עדות בציור.
במקום תערוכות מרשימות נוספות כולל "אולם יזכור" ובו מחד התייחסות לעושר העולם היהודי שנכחד ומאידך תצוגה אינטראקטיבית של ממצאי הארכיון, "בית עדות" שמציג את סיפוריהם של מייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות.
בגג המבנה הוכנה תצפית נוף מרשימה של 360 מעלות על אזור הגליל המערבי כולו.
בקומת הקרקע ממוקם "אולם המחנות" שמתעד את אתרי הרצח ההמוני ובמרכזו דגם ייחודי של מחנה ההשמדה טרבלינקה שיצר בסוף שנות ה-50 יעקב ויירניק, אחד הניצולים הבודדים ממחנה ההשמדה.
בצד המוזיאון מתקיימת פעילות חינוכית עשירה בנושא השואה ועיצוב זיכרון השואה הכוללת אגף חינוך שמעביר סיורים וסמינרים לקבוצות, מרכז לחינוך הומניסטי, מחלקת חו"ל, ארכיון המאגד כשני מיליון מסמכים - חלקו זמין אונליין, קלטות של עדויות, צילומים, מוצגים, אוסף אמנות עשיר ע"ש "מרים נוביץ'", שהוא השני בגודלו בעולם; ספרייה וחדר עיון.
בעבר קיים בלה"ג מחלקת הוצאה לאור שהוציאה עשרות ספרים בנושאי השואה וכן את כתב העת דפים לחקר השואה.
בלה"ג שותף היה עם אוניברסיטת חיפה בהקמת "המכון לחקר השואה".
במהלך השנים השתתף בית לוחמי הגיטאות בהכנת תערוכות שהוצגו ברחבי ישראל ובעולם.
מנהלו המדעי של בלה"ג, צבי שנר ז"ל, השתתף בזמנו בהקמת הגרסה הראשונה של הביתן היהודי במוזיאון אושוויץ.
בית לוחמי הגטאות מפעיל בשיתוף עם צה"ל את פרויקט "פרח לניצול", במסגרתו מבקרים חיילי צה"ל את ניצולי השואה ברחבי ישראל.
בניין בית לוחמי הגטאות תוכנן על ידי האדריכל שמואל ביקלס בין השנים 1953–1959, תוך שהנוא מיישם את תפיסתו המיוחדת של הכנסת אור שמש לאולמי התצוגה, ובשנת 2005 ביצע באתר משרד האדריכלים "אפרת-קובלסקי", הרחבה למוזיאון, על בסיס רעיונות עתידיים שהגה בזמנו ביקלס.
שנה בשנה מקיים בית לוחמי הגטאות את עצרת זיכרון יום השואה והגבורה - ראו אתר מורחב.
מוזיאון "יד לילד" מותאם במיוחד לביקורם של ילדים ונוער מגילאי 10 ומעלה.
את הקמת האתר הייחודי הגה יצחק צוקרמן, לאחר שילד בגטו ורשה ביקש ממנו שישיג לו מורה לכינור.
צוקרמן פגש ברבות הימים את המורה, שלא ידע לספר לו על גורל הילד, שהיה לדבריו כישרוני במיוחד בנגינה.
בצוקרמן גמלה ההחלטה להקים מוזיאון לזכרם של מיליון וחצי הילדים שנספו בשואה, לספר את סיפורם ולהעיד על כישרונותיהם.
לאחר פטירתו יזם וקידם את הקמת האגף זאב איבינסקי על פי צוואתו.
"יד לילד" בנוי במבנה מעוגל, בתפיסה של התחלה וסיום, על מנת לא לשכוח את חיי הילדים שהיו.
חלק מהבניין בנוי מתחת לאדמה וחלק מעל, הבניין אותו רואים על פני האדמה בנוי כגזע עץ כרות המסמל את חייהם של הילדים בשואה, שנלקחו מהם ביחד עם חלומותיהם ושאיפותיהם.
על תכנון המבנה זכה רם כרמי בפרס רכטר לשנת 1999.
מוצגים בו באמצעים אורקוליים, סיפורים אמיתיים של ילדים שהיו בשואה, המובאים מנקודת המבט של אותם ילדים מאז, או מפי מבוגרים המספרים כיצד שרדו את השואה כילדים, על מנת לקרב את הילדים והנוער של ימינו אליהם.
כמו כן מוצגת בו המחשה של חיי המחנות המותאמת לילדים.
אולם מרכזי במבנה מוקדש לפועלו של המחנך יאנוש קורצ'אק.
המוזיאון מפעיל תוכניות חינוכיות מגוונות במרכזן סיפורו של הילד היהודי בשואה, מלווה בסדנת אומנות\יצירה לצורך עיבוד החוויה.
כחלק מהעשייה מוצגת הצגת היחיד "ריקוד השמחה והעצב", על פי סיפרה של לאה פריד.
תמונות מהתצוגה במוזיאון יד לילד
בקיץ 1951 הוציא בית לוחמי הגיטאות את הגיליון הראשון של הדפים לחקר השואה והמרד.
החל משנת 1953 הוציא בית לוחמי הגיטאות ספרים רבים על השואה, בשיתוף עם הוצאת הקיבוץ המאוחד, ועם אוניברסיטת חיפה ויד ושם.
רשימה חלקית מאד של ספרי ההוצאה:
בנימין אנוליק, רוץ אל השער בני, לוחמי גטאות, 2002.
מרים נוביץ', רצח הצוענים בימי הנאצים, בית לוחמי הגטאות, 1969.
צבי שנר (עורך), הפתרון הסופי: תעודות על השמדת יהודי אירופה בידי גרמניה הנאצית (עם מידע משלים), תל אביב: בלה"ג והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1960.
צבי שנר (מבוא, עריכה, הערות), הקומנדנט מאושוויץ מעיד: רשימותיו של רודולף פרדיננאד האס, תל אביב: בלה"ג והקיבוץ המאוחד, 1964.
צבי שנר, במשמרת, תל אביב: בלה"ג והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1985. (פוסט מורטום)
שרה שנר, הילדים מרחוב מאפו, תל אביב: בלה"ג והקיבוץ המאוחד, 1958.
שרה שנר, ילדה במלונה, תל אביב: בלה"ג והקיבוץ המאוחד.
שרה שנר, מאבקו של הגטו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1962.
שרה שנר, הילדים שלנו: סיפורה של הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים בפולין, הוצאת ביחד, 2007.
שרה שנר, ואל המנוחה לא באתי..., בית לוחמי הגטאות, 1986. (אוטוביוגרפיה)
יצחק צוקרמן, שבע השנים ההן, תל אביב: בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1990.
יצחק צוקרמן, בגיטו ובמרד, בית לוחמי הגטאות.
יצחק צוקרמן ומשה בסוק (עורכים), ספר מלחמות הגטאות, תל אביב: בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1956.
צביה לובטקין, בימי כיליון ומרד, תל אביב: בלה"ג והקיבוץ המאוחד, 1979.
חווקה פולמן-רבן, לא נפרדתי מהם, בית לוחמי הגטאות.
טוביה בוז'יקובסקי, בין קירות נופלים, תל אביב: בלה"ג והקיבוץ המאוחד, 1970.
נחמה רהב, הטנק שהביא את החופש, בית לוחמי הגטאות וקיבוץ דליה, 1998.
טלי שנר, המלך מתיא בארץ ישראל: מסע בעקבות קורצ'אק בארץ התקווה, בית לוחמי הגטאות, 2009.
שמואל בורנשטיין, פלוגת הד"ר אטלס, בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1981.
גוסטה דוידזון, יומנה של יוסטינה, תל אביב: בלה"ג והקיבוץ המאוחד, 1951.
צבי דרור, (מראיין ועורך), דפי עדות (4 כרכים), תל אביב: קיבוץ לוחמי הגטאות, בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1984.
מרדכי טננבוים-תמרוף, דפים מן הדליקה, תל אביב: בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1984.
אלה ליברמן-שיבר, (אבי הורביץ, עורך), חיים על קו הקץ, בית לוחמי הגטאות, 1992.
יצחק קצנלסון, כתבים אחרונים, תל אביב: בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1969.
כתבי יאנוש קורצ'אק בשיתוף יד ושם.
בית לוי אשכול הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים, בשדרות בן מיימון 46 פינת רחוב אוסישקין.
המבנה שימש בין השנים 1950–1974 כבית ראש ממשלת ישראל, עת עבר המעון לבית אגיון, ומשמש כיום כמשכנה של יד לוי אשכול למען הנצחת זכרו ופועלו של ראש הממשלה השלישי, לוי אשכול.
מבנה זה תוכנן על ידי האדריכל בנימין צ'ייקין וב-1933 הושלמה בנייתו.
הוא הוקם כביתם הפרטי של יוליוס ג'ייקובס, פקיד בכיר של המנדט הבריטי, סגן מושל ירושלים וממייסדי התזמורת הפילהרמונית, ועבור רעייתו נחמה לבית דונדיקוב.
המגרש נרכש על ידם לאחר שמכרו פרדס גדול שהיה בבעלותם ברחובות.
בני הזוג בנו את ביתם על מגרש נרחב ששטחו 972 מ"ר.
הבית נבנה בטון מזוין ואינו מצופה אבן כפי שהיה מקובל בירושלים.
חזית המבנה הדרומית, הפונה לשדרות בן מימון, בנויה בסגנון הבינלאומי, אולם החזית הפונה לרחוב אוסישקין בנויה בסגנון ים-תיכוני, עם מוטיבים מקומיים כגון קשתות.
בבית היו שישה חדרים וכן מוסך וגן גדול.
הסלון הגדול של הבית שימש את ג'ייקובס לאירוח ראשי המנדט הבריטי.
יוליוס ג'ייקובס נהרג ב-22 ביולי 1946 בפיצוץ מלון המלך דוד על ידי ארגון האצ"ל.
רעייתו, נחמה, השכירה את המבנה ובמשך תקופה הוא שימש את הסוכנות היהודית בעבור "מועדון חובבי התיירות" בהנהלת דניאל אוסטר.
בשנת 1950 החליטה ממשלת ישראל להפוך את המבנה לבית ראש הממשלה.
בית זה נבחר בשל סירובו של דוד בן-גוריון להתגורר בבית המהווה "רכוש נטוש".
אשתו של ג'ייקובס, נחמה, קיבלה כפיצוי דירה חלופית בשכונת טלביה, ובשנת 1954 רכשה ממשלת ישראל את הבית בסך של 20,000 לירות ישראליות.
הבית שימש כבית ראש הממשלה עד בחירתו של יצחק רבין ב-1974, אז הוחלט להעביר את מגורי ראש הממשלה לבית אגיון.
במקום התגוררו שלושה ראשי ממשלה:
דוד בן-גוריון בשתי תקופות כהונתו כראש ממשלה, הראשונה בין 1950 ל-1953 עת פרישתו לשדה בוקר והשנייה בין 1955–1963.
גולדה מאיר בהיותה ראש ממשלה מ-1969 ועד 1974. מטבח הבית היה מטבחה המפורסם, על שמו נקרא פורום "המטבחון" הביטחוני.
ב-1977 נמסר הבית לרשות יד לוי אשכול ולהנצחת זכרו של ראש הממשלה לוי אשכול, אך לא ניתנו בידה משאבים לשיקום המבנה הנטוש.
עבודות תכנון ובנייה שהחלו לקראת סוף המאה נאלצו להיעצר ב-2003 עקב בעיות מימון.
ב-2014, בשיתוף עם החברה להגנת הטבע התחדשו עבודות השיקום במקום, אשר הושלמו בשלהי 2016.
ב-1989 הוגדר המבנה כבעל ערך אדריכלי והיסטורי.
הבית מהווה משכן קבע לפעילות יד לוי אשכול.
קומת הקרקע במבנה נפתחה כמרכז מבקרים הכולל תצוגה תקופתית של שחזור חדרי בית ראש הממשלה ובו סיור אינטראקטיבי להכרות עם תולדות חייו ופועלו של לוי אשכול.
בארונות התצוגה שולבה ספריית העיון של יד לוי אשכול.
הקומה העליונה במבנה משמשת לקיום ואירוח פעילות חינוכית וציבורית, הרצאות וערבי לימוד.
בית לאברהם הוא כינויו של מנהג הכנסת אורחים בקהילת ביתא ישראל, מנהג זה הוא למעשה מצווה ומנהג חשוב בקהילה.
בקהילת ביתא ישראל יש חשיבות לכך שהבית יהיה פתוח לרווחה לאורחים.
מקור הכינוי הוא מספר בראשית שם מסופר שאברהם אבינו היה מכניס אורחים לביתו, עקב כך בית הכנסת אורחים נקרא גם "בית לאברהם" לזכרו של אברהם אבינו.
החוקר דני בודובסקי כותב על המנהג:
יחד עם הקפה היה מוגש גם כיבוד קל, בדרך כלל פיצוחים, לאחר מכן האורח היה מוזמן לארוחה המבוססת על אנג'רה עם רוטב הווט.
חלק נוסף ממנהגי האירוח כלל גם את רחיצת רגלי האורח, כמסופר במקרא על אברהם אבינו.
בית לאומי לעם היהודי הוא מושג מפתח בתולדות התנועה הציונית והקמת מדינת ישראל.
הביטוי הופיע באופן רשמי בפעם הראשונה כאשר הוקמה ההסתדרות הציונית העולמית ב-1897, במטרה להקים בית לאומי לעם היהודי, ללא פירוט היכן יוקם ומתי.
בהצהרת בלפור ב-2 בנובמבר 1917 אימצה בריטניה את הרעיון במילים:
ממשלת בריטניה ערפלה במכוון את מהותה של הישות המדינית היהודית שעתידה לקום בארץ ישראל.
ההצהרה מדברת על "בית לאומי" (National home) ונמנעת ממונחים מחייבים יותר כגון "מדינה" (State), "מולדת" (Homeland) או "קהיליה" (Commonwealth, מונח המשמש לפעמים באנגלית לתיאור שלטון אוטונומי).
במסקנות ועדת פיל (1937) הוצעה פשרה על פיה תחולק ארץ ישראל המערבית (שטחה של ארץ ישראל המקראית שממערב לנהר הירדן) בין מדינה יהודית למדינה ערבית.
המונח "בית לאומי" שנכלל בהצהרת בלפור אינו מונח מוכר בפוליטיקה או במדעי המדינה.
מצד שני, אין בהיסטוריה הידועה מקרה מקביל של הכנת ארץ מולדת לעם, שעדיין אינו נמצא בה (ברובו הגדול).
השימוש במונח נועד לרמוז לשלטון אוטונומי או לישות מדינית מסוג מסוים, אך הוא מערפל בכוונה את המהות המדויקת של אותו שלטון או ישות.
השימוש בתואר "לאומי" (National) נועד כנראה להדגיש כי ההצהרה עולה בקנה אחד עם עקרון ההגדרה העצמית שהפך באותו זמן לעיקרון המנחה במדיניות הבינלאומית.
היהודים ביקשו להשתמש במושג "בית לאומי" על מנת להקל על הבריטים במתן ההצהרה.
המטרה הייתה מניעת התקוממות מצד הערבים שישבו בארץ.
היהודים ידעו כי הכרזה מצד בריטניה על תמיכה בהקמת מדינה יהודית תגרום לבעיות מצד קהילות אחרות החיות בארץ ולכן העדיפו להשתמש במושג "בית לאומי".
מקס נורדאו ונחום סוקולוב השתמשו במונחים דומים בגרמנית כאשר נוסחה תוכנית בזל בקונגרס הציוני הראשון ב-1897 עמדו בפני ועדת הניסוח שתי הצעות:
Judisches Gemeinwesen (יוּדישֶע גֶמַיינְווסן) – "קהילה" יהודית או "התאגדות" יהודית, מונח המקביל ל-commonwealth באנגלית, ומתאר מדינה בלי התחייבות לסוג השלטון בה.
המונח עשוי להתייחס לממלכה, רפובליקה, קונפדרציה וכו', והוא נכלל בשמות המדינות: קנדה, אוסטרליה ועוד.
Heimstatte (הֵיימשטַאטֶה) – "מולדת", מונח המקביל ל-homeland באנגלית, ומתאר שלטון אוטונומי, לאו דווקא מדינה עצמאית לגמרי.
הרצל העדיף את Judisches Gemeinwesen, אבל נורדאו חשב שהמונח Heimstatte יתקבל טוב יותר בעיני שליטי האימפריה העות'מאנית.
בסופו של דבר קיבל הקונגרס את דעתו של נורדאו, וקבע כי התנועה הציונית שואפת להקמת "מולדת" ליהודים בארץ ישראל תוך הבטחת ערבות (צ'רטר) של אומות העולם.
ב-1921 בתפקידו כשר המושבות ביקר וינסטון צ'רצ'יל בארץ ישראל.
במהלך ביקורו שיבח את היישוב העברי בארץ ישראל, והביע מחויבות לרעיון של בית לאומי ליהודים בארץ ישראל.
כך עשה גם בנאום בפרלמנט שנשא עם שובו ב-14 ביוני 1921, בו תיאר את מפעל הבנייה האדיר של היהודים בארץ, ואמר כי המשך העלייה ותנופת הפיתוח ייטיבו עם כל תושבי הארץ, יהודים וערבים.
בספר הלבן הראשון שפורסם ביוני 1922 כתוב:
נוסחו של המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים על פלשתינה (א"י) הכיר בקשר ההיסטורי של העם היהודי לארץ ישראל, וחזר על עקרונות הצהרת בלפור, שעיקרן הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
כתב המנדט אושר על ידי חבר הלאומים ב-24 ביולי 1922,
מסמך המנדט לא בוטל מעולם, ומבחינת המשפט הבינלאומי ההכרזות שבו תקפות גם היום על פי סעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות, פרט לעובדה שהבריטים החזירו ב-1948 את המנדט לאו"ם ומאז האו"ם עצמו הוא הנאמן לקיום להבטחת זכותו של העם היהודי להקים לעצמו בית לאומי בשטח ארץ ישראל.
המושג "בית לאומי" מופיע במגילת העצמאות כבסיס חוקי להקמת מדינת ישראל:
במשא ומתן לקראת הסדר בין מדינת ישראל לפלסטינים חזרה דרישת ישראל להכרה במדינת ישראל כבית הלאומי לעם היהודי, דרישה שזכתה לתמיכתה של ארצות הברית בהחלטות של הקונגרס והסנאט של ארצות הברית.
נכון ל-2024 אין ארגון או מנהיג ערבי, גם מבין אלה הטוענים כי הם מכירים בזכותה של ישראל להתקיים, שהכיר בארץ ישראל כבית הלאומי של העם היהודי.
בית לודז'יה הוא מבנה תלת-קומתי הממוקם ברחוב נחמני מספר 43 (פינת רחוב גולדברג) בתל אביב, אשר שימש בעבר בית חרושת לטקסטיל של חברת "לודז'יה" וכיום מוגדר כבניין לשימור.
בהמשך עבר המפעל לידיו של אריה שנקר.
בשנת 1936 עברה פעילות בית החרושת לעיר חולון, והשימוש במבנה הוסב למטרות שונות, כגון בית מלאכה, מחסן, גלריית אמנות וסטודיו לצילום.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 נמכר המבנה למשפחת קרסו, אחת המשפחות העשירות בישראל, ובשנים האחרונות עמד נטוש.
בחודש דצמבר 2008 דווח כי משפחת קרסו מכרה את המבנה במחיר של 28 מיליון שקל.
בחודש מאי 2009 דווח כי הקונה של המבנה הוא איש העסקים רוני דואק, אשר מתעתד להפוך את המבנה לבית מגורים עבורו ועבור אשתו יעל אבקסיס, תוך שימור ערכו ההיסטורי והחזותי.
ועדת השימור העירונית שבדקה את תוכניות השיפוץ המליצה לפתוח לפחות שליש מהבניין לציבור בגלל ערכיו האדריכליים, ההיסטוריים והאסתטיים.
רכישת המבנה עוררה ביקורת בדבר הפיכתו של הבניין בעל המורשת האדריכלית והתרבותית של העיר לחסום-כניסה עבור הציבור.
מאוחר יותר הבהיר דואק שכבר אין בכוונתו להפוך את הנכס לבית פרטי, אלא להמיר אותו לבית מגורי יוקרה.
באוקטובר 2013, החל שיפוץ המבנה.
שטחו של המגרש עליו ממוקם המבנה, בפינת הרחובות נחמני וגולדברג בתל אביב, הוא 815 מטר רבוע.
המבנה הוא מלבני, בן שלוש קומות, ושטח כל קומה הוא כ-370 מטר רבוע, כך שהשטח הבנוי של המבנה כולו הוא כ-1,110 מטר רבוע.
קירותיו החיצוניים של המבנה בנויים מלבנים אדומות, ומשובצים בו חלונות רבים - חלקם מלבניים וחלקם מקושתים.
גגו של המבנה הוא גג רעפים משופע.
המבנה נבנה כדוגמת מבני התעשייה בלודז' - ממנה הגיעו מייסדי חברת "לודז'יה".
את המבנה תכננו עקיבא אריה ויס והאדריכלים האקלקטיים יוסף ברלין וריכרד פסובסקי, שתכננו בתים רבים בתל אביב הצעירה.
בקלטות הילדים "כמו גדולים" ו"כמו גדולים 2" של אריק איינשטיין וצבי שיסל, מופיע מבנה זה בפתיח.
בית לַ֫אהִיַא היא עיר השוכנת בצפון רצועת עזה, צפונית למחנה הפליטים ג'באליה וממערב לבית חאנון.
בהתאם לנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הפלסטינית, מנתה אוכלוסיית בית לאהיא, נכון לשנת 2017, 89,838 נפש.
במלחמת חרבות ברזל נהרסה העיר כמעט כליל.
בית לאהיא, שנמצא במפת מידבא מהתקופה הביזנטית, נקרא אז "ביתוליה" וזוהה עם העיר היהודית העתיקה "בתואל" או "בתול".
בתקופת הירונימוס (סוף המאה ה-4 ותחילת ה-5) המקום הוזכר בשם "ליהְנוּס" או "ליהונוּס".
המילה "לאהיה" בארמית-סורית משמעותה "מדבר", כנראה עקב היותה עיירה מוקפת בדיונות חול.
מהתקופה הביזנטית ועד סוף הכיבוש הערבי
בתקופה הביזנטית חי בעיירה ההיסטוריון הרומאי הנוצרי סוזומנוס, שכתב מקורות חשובים בנוגע לתחילת הכנסייה הנוצרית באימפריה הרומית.
בעיירה ישנו מסגד שנבנה בתקופה המוסלמית האיובית, ושני מסגדים שנבנו בתקופה העות'מאנית.
המלומד המוסלמי בן המאה ה-13 יאקות אל-חמאווי אמר על בית לאהיא שהוא "כפר עם הרבה עצי פרי".
בלוח שיש מהתקופה הממלוכית, שנמצא בבית לאהיא, מסופר שארבעת בניו של מושל עזה מתו בחודש אחד, סביר להניח ממגפה שהתפשטה בארץ בשנים 1491–1492.
בשנת 1517 העיירה סופחה לאימפריה העות'מאנית ביחד עם כל ארץ ישראל.
בשנת 1596 בית לאהיא מופיעה ברשומות המס הטורקית בסנג'ק (תת-מחוז) עזה.
היו בה 70 בתי אב מוסלמים ושילמו מס של 25%.
במאות ה-17 וה-18 אזור בית לאהיא חווה נטישה של האוכלוסייה בעקבות פשיטות של בדואים, אך האדמה המשיכה להיות מעובדת.
במאי 1863 החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר.
הוא תיאר אותו כ"מאוכלס עם 250 תושבים.
הוא תופס עמק מוארך, מעובד היטב, ומוקף בדיונות חול גבוהות, הגורמות לחום רב.
זהו נווה מדבר קטן, מאוים ללא הרף על ידי גבעות חול נעות, המקיפות אותו מכל צד.
הן היו בולעות אותו לולא המאבק המתמשך של האדם לעצור את התקדמותם".
רשימת כפרים עות'מאנית משנת 1870 לערך הראתה שבבית לאהיא היו 394 תושבים ו-118 בתים, אם כי ספירת האוכלוסייה כללה גברים בלבד.
סקר פלשתינה המערבית משנת 1883 מתאר את בית לאהיא כ"כפר קטן עם גינות יפות ומטעי זיתים באמצע המדבר, ישנו באר בדרום הכפר ומסגד במרכזו".
הבריטים כבשו את בית לאהיא לאחר קרב עזה השלישי ב-1917. במפקד האוכלוסין בארץ ישראל בשנת 1922, נמנו בבית לאהיא אוכלוסייה של 871 תושבים, כולם מוסלמים.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל בשנת 1931 המספר עלה ל-1,133, עדיין כולם מוסלמים, ב-223 בתים.
בשנת 1940 נכלל בית לאהיא באזורים שנאסר למכור בהם קרקעות ליהודים.
בסקר הכפרים של 1945 הוערכה אוכלוסיית בית לאהיא בכ-1,700 מוסלמים.
שטח האדמה היה 38,376 דונם, מתוכם 18 דונם שטח בנוי.
בית לאהיא היה אמור להיות חלק מהמדינה הערבית בתוכנית החלוקה של האומות המאוחדות ב-1947, אך במהלך מלחמת העצמאות נכבש על ידי צבא מצרים, שהקים ממשל צבאי ברצועת עזה.
במהלך מבצע יואב צה"ל כבש את העיירה בית חאנון הסמוכה, במהלך פריצת הדרך אל הנגב.
במהלך השנים, יצאו מרצועת עזה פעולות טרור של ה"פדאיון" נגד ישראל, והכוחות הישראלים פעלו באזור במבצעי צבא שונים, כולל כיבוש בית לאהיא במבצע סיני ב-1956, אך נסוגו כעבור חמישה חודשים.
במלחמת ששת הימים ב-1967 ישראל כבשה שוב את הרצועה, והחילה בה שלטון צבאי.
במרץ 1968 הוטל עוצר על בית לאהיא, לאחר ששני עובדי "מקורות" נהרגו ממוקש ליד יד מרדכי, והעקבות הובילו לכיוון בית לאהיא.
עוצר נוסף הוטל בפברואר 1970, לאחר שעובד הממשל הצבאי נפצע מירי בבית חאנון.
ב-7 במאי 1970 נרצח המוכתר של בית לאהיא, ככל הנראה עקב שיתוף פעולה עם ישראל, שראתה בבית לאהיא מרכז פעילות עוינת נגד ישראל.
במאי 1971 בעקבות פגיעה בחייל בבית לאהיא בוצעו סריקות בכפר.
ב-30 במאי 1970 קיימו נשים מהכפר הפגנה נגד היחס הנוקשה של הצבא.
בדצמבר 1974 חוברה בית לאהיא לרשת החשמל ובינואר 1977 נחנך שוק חדש במקום.
באמצע שנות ה-70 הוקמה שכונה של אלף יחידות דיור בבית לאהיא, עבור פליטים שהתגוררו במחנה הפליטים ג'באליה, מה שהכפיל את אוכלוסיית הכפר.
בבית לאהיא עסקו גם בפיתוח החקלאות דוגמת גידול פרחים ותות שדה, ולצורך כך יצרו קשרים עם חקלאים בישראל.
לאחר הסכם קהיר מ-1994, עברה השליטה בבית לאהיא לידי הרשות הפלסטינית.
ב-2007, עם השתלטות חמאס על רצועת עזה, עברו גם בית לאהיא לשליטתם.
במהלך מבצע צוק איתן (2014) וחרבות ברזל (2023–2024), בית לאהיא ספג הרס רב, כולל הרג של פלסטינים ונזק רב לתשתיות ולמבנים.
בטבח השבעה באוקטובר מפקד גדוד בית לאהיא בחמאס – שלח את ההתקפות הרצחניות לכיוון ארז ונתיב העשרה.
במלחמת חרבות ברזל תקף חיל האוויר את בית לאהיא בדצמבר 2023, כחלק מקרב ג'באליה הראשון.
במאי 2024, כחלק מקרב ג'באליה השני, נכנסו לעיר כוחות קרקעיים וגרמו להרס רב.
ב-6 באוקטובר 2024 צה"ל שב לפעול בבית לאהיא וג'באליה.
האזרחים הנמצאים בעיר נקראו לעזוב וצה"ל הטיל מצור על העיר ומנע כניסת סיוע הומניטרי לעיר.
צה"ל פעל בעיר בלחימה עצימה שכללה הפצצות מהאוויר ולחימה יבשתית.
ב-20 באוקטובר 2024 דווח על עשרות הרוגים בתקיפה של מבנה בעיר, וצה"ל טען שהמספרים מוגזמים.
ב-22 באוקטובר 2024 צה"ל שב וקרא לתושבים בעיר להתפנות לכיוון בית החולים האינדונזי.
במהלך הלחימה צה"ל פעל בעוצמה נגד מבנים שזוהתה בהם פעילות שנחזתה כעוינת, ובמסגרת זאת נהרגו רבים מקריסת מבנים ובחוצות העיר נצפו עשרות גופות של הרוגים ברחובות.
ב-26 באוקטובר 2024 דווח על הרוגים רבים בתקיפה של חמישה מבנים בבית לאהיה וב-29 באוקטובר 2024 בוצעה תקיפת בית מגורים בעיר בה נהרגו על פי משרד הבריאות של עזה, למעלה מ-90 פלסטינים, רבים מהם ילדים.
בתחילת נובמבר 2024 העריכו בצה"ל שבעיר נותרו בין 1,000 ל-3,000 תושבים.
המבצע בבית לאהיא התעצם בחודש נובמבר 2024. כוחות צה"ל ניהלו קרבות עם מחבלים מטווח קרוב ונתקלו בירי נ"ט ובירי צלפים.
ב-17 בנובמבר 2024 צה"ל הפציץ שני בניינים בעיר בהם זוהו מטרות טרור והפלסטינים דיווחו על כ-70 הרוגים.
ב-25 בנובמבר 2024 צה"ל שב וקרא לתושבים לפנות את העיר.