tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טינקר מגיע לחדרי ההצצה, מתנשק עם הרקדנית והם עושים אהבה.
הם מתוודים על אהבתם זה לזה וטינקר בוכה.
קרל וגרייס יושבים בחלקת הבוץ.
היא לובשת את בגדיו והוא לובש את הבגדים של רובין, שהיו בעבר של גרייס.
קרל בוכה וגראם גרייס מחייך.
הצגת הבכורה של "מטוהרים" התקיימה בתיאטרון רויאל קורט, לונדון, ב-30 באפריל 1998, בבימויו של ג'יימס מקדונלד.
זו הייתה ההפקה היקרה ביותר בהיסטוריה של תיאטרון הרויאל קורט שרה קיין גילמה את דמותה של גרייס במהלך שלוש ההצגות האחרונות, מכיוון שהשחקנית המקורית נפצעה.
קיין כתבה את המחזה אחרי שקראה את טענתו של רולאן בארת ש: "להיות מאוהב זה כמו להיות באושוויץ."
ישנה סברה שטינקר נקרא על שמו של ג'ק טינקר, כתב העיתון הבריטי דיילי מייל, שכתב ביקורת שלילית על הצגת "ארורים", המחזה הראשון שקיין כתבה.
כותרת הביקורת הייתה "הילולה מבחילה של זוהמה" (this disgusting feast of filth), אולם שרה קיין לא אישרה זאת בשום מקום.
מטה כמורה הוא מטה מסוגנן שנישא בידי אנשי כמורה בכירים, בדרך כלל מדרגת בישוף, כאות למעמדם.
לרוב המטה מעוצב כמקל רועים, דהיינו אורכו כמטר וחצי וראשו מעוקל.
מקורו של השימוש במקל רועים כסמל דת החל במצרים העתיקה.
פרעוני מצרים נהגו לשאת אותו וכן נמצאו פסלוני אלים המחזיקים את המטה.
הסמל התפשט בקרב תרבויות נוספות, וכך מתוארים גם האוגורים ברומא העתיקה.
השימוש בנצרות הוא קדום מאוד.
אין תיעוד מתי בדיוק הוא החל, אך יש עדויות לשימוש כזה כבר במאה ה-7. ציורים רבים של קדושים מציגים אותם כשמטה בידם.
בכנסייה הקתולית ראש המטה הוא מעוגל והוא נישא בעת הסקרמנט בידו השמאלית של איש הכמורה הבכיר בכנסייה.
על פי התקנות, עליו לכוון את העיקול כלפי הציבור וכן עליו לשאת את המטה בעת תהלוכות ובעת שהוא מברך אנשים.
לעיתים נותן הבישוף לנער שרת לשאת את המטה, אך עליו לשאתו בעזרת מטפחת, על מנת שלא לגעת בו בידיו החשופות.
הבישוף מקבל את המטה בטקס ההסמכה שלו וכך גם אב מנזר או אם מנזר, כשהמטה מסמל את היותם מנהיגים את צאן מרעיתם.
בכנסיות המזרח (דהיינו הכנסייה האורתודוקסית, המזרחית הקתולית והאוריינטלית) מעוצב ראש המטה לעיתים בצורת צלב טאו או כארבעה ראשי נחשים המתעקלים ונפגשים במרכז.
לעיתים תלוי במרכז העיקול שבראש המטה תליון או דיסקית עם תמונת קדוש עליו.
במקרים אחרים מפוסלים שם סיפורים או דמויות מספרי הקודש, דמויות בעלי חיים או יצורים אגדיים.
מטה של בישוף או בעל דרגה גבוהה יותר יהיה עשוי בדרך כלל מכסף או מתכת יקרה אחרת, ואילו זה של אב מנזר יהיה עשוי לרוב מעץ.
בעבר הייתה תלויה פיסת בד במקום שבו החזיקו את המטה, כדי שלחות היד לא תפגע במטה ולא תספוג ממנו את הצבע.
בהמשך, נעשה בד זה לחלק פחות מעשי ויותר אמנותי.
בשונה ממטה הכמורה הרגיל, האפיפיור נושא מטה מיוחד שבראשו צלב שנקרא "Ferula" (מלטינית: מטה).
המסורת של נשיאת מטה זה אינה עקבית.
היו תקופות בהן לא נשאו אותו כלל והיו תקופות שהשתמשו בו רק באירועים מיוחדים.
כמו כן, הוא מעוצב בצורות שונות, כגון צלב אפיפיורי בעל שלושה קווים מאוזנים בראשו, צלב שזרועותיו האופקיות מעוגלות מעט כלפי מטה, או תוספות של דמות ישו.
כיום המטה הוא בעל צלב רגיל מזהב בראשו, אם כי האפיפיור משתמש לעיתים גם בעיצובים אחרים.
בהרלדיקה משמש מטה הכמורה כמטען בשלט אצולה ומסמל בדרך כלל מקום שהיה בשלטון בישוף (כמו בסמל בזל).
בהרלדיקה כנסייתית הוא נוכח בסמלם של בישופים ואבות מנזר, כאשר בסמל בישוף פתח העיקול שבראש המטה פונה כלפי חוץ (או ימינה), ובסמלי אבות מנזר, העיקול הוא כלפי פנים (או שמאלה) והמטה מעוטר בפיסת בד.
הסיבה שבגללה דווקא אבות מנזר הוסיפו את הבד היא כיוון שבעוד שבישוף יכול להשתמש בכפפות על מנת להימנע מלגעת במטה בעור חשוף, על אב מנזר חל איסור להשתמש בכפפות בשאתם את המטה והם נאלצו להשתמש בבד.
מכיוון שהצלב תופס בשלט האצולה את אותו תפקיד, נאסר ב-1969 השימוש במטה בסמליהם של בישופים קתולים וכיום הוא מופיע רק בסמלי אבות מנזר.
בכנסייה האנגליקנית מופיעים לעיתים קרובות שני מטות מוצלבים (בסאלטייר) מאחורי המגן, אם כי גם בסמלים שאינם אנגליים.
מטה הכמורה מופיע בסמל המסדר הטבטוני, סמל אנדורה, סמל בזל וסמלי ערים נוספות.
מטהמוגלובינמיה או כחלת היא תסמונת המתרחשת כאשר תאי דם אדומים מכילים מטהמוגלובין ברמות גבוהות מ-1%.
התסמונת מאופיינת בנוכחות גבוהה מהרגיל של מטהמוגלובין (metHb) בדם, כלומר של Fe+3 במקום Fe+2.
מטהמוגלובין אינו מסוגל לשחרר חמצן לרקמות הגוף באופן יעיל.
חומרת הסימפטומים היא ביחס ישר לרמת המטהמוגלובין בדם.
הסימפטומים מחולקים ע"פ רמות המטהמוגלובין בדם:
3-15%: דיסקולורציה קלה של העור (חיוורון, עור אפרפר או כחלחל, כתמים בעלי גוון כחלחל).
15-20%: כיחלון, למרות שבאופן יחסי החולים אינם מפגינים סימפטומים של מחסור בחמצן.
20-50%: קוצר נשימה, סחרחורות (עד כדי התעלפות), חולשה, בלבול, קצב לב לא סדיר וכאבי חזה.
50-70%: אריתמיה, חוסר הכרה, דליריום, פרכוסים, תרדמת וחמצת (חומציות יתר של הדם).
בדם של אדם בריא ישנו מטהמוגלובין באופן קבוע ברמה קטנה מ-1%.
הגוף מפרק את המטהמוגלובין להמוגלובין על ידי אנזים בשם ציטוכרום בי5 רדוקטז (באנגלית Cytochrome b5 reductase), הידוע גם בשם מטהמוגלובין רדוקטז (באנגלית methemoglobin reductase).
מטהמוגלובינמיה נחלקת לשני סוגים, כאשר לכל סוג יש את המום האופייני לו.
מטהמוגלובינמיה מולדת (נקראת גם erythrocyte reductase deficiency באנגלית) מאופיינת בפעילות נמוכה של האנזים המפרק את המטהמוגלובין להמוגלובין פעיל הקושר חמצן ומשחרר אותו באיברים.
חולים בסוג הזה של מטהמוגלובינמיה סובלים מכיחלון, אך הם א-סימפטומטיים על פי רוב.
הדם העורקי של חולי מטהמוגלובינמיה הוא חום בצבעו, ולא אדום.
דבר זה גורם לכך שצבע עורם מקבל גוון כחלחל-אפרפר.
מטהמוגליבנמיה תורשתית נגרמת עקב גן רצסיבי.
כלומר, אם לאחד מההורים יש את הגן הזה, לילד יהיה גוון עור רגיל, אך אם לשניהם יש את הגן הרצסיבי, ישנו סיכוי שלילד יהיה גוון עור כחלחל.
גורם נוסף למטהמוגלובינמיה מולדת הוא פגם במולקולת ההמוגלובין עצמה, למשל Hemoglobin M או Hemoglobin H, שגורמים לירידה בפירוק המטהמוגלובין להמוגלובין.
חולים הסובלים ממחסור באנזים פירובט דהידרוגנאז קינאז (שם המחלה באנגלית Pyruvate kinase deficiency) עלולים לפתח מטהמוגלובינמיה עקב יצור לקוי של NADH, שהוא קופקטור של האנזים Diaphorase I.
באופן דומה, גם אנשים הלוקים בחוסר G6PD עלולים לפתח את המחלה, עקב פגיעה בייצור של קופקטור נוסף של האנזים,
מטהמוגלובינמיה נרכשת (נקראת גם generalized reductase deficiency באנגלית) נפוצה יותר מהתורשתית, והיא נגרמת עקב חשיפה לחומרים או רעלנים המגבירים את ייצור המטהמוגלובין בדם.
תרופות העלולות לגרום למטהמוגלובינמיה כוללות:
אנטיביוטיקה (למשל, סולפונאמידים, טרימתופרים ודפסון).
משככי כאבים מקומיים (למשל, בנזוקאין, ופרילוקאין).
תרכובות המכילות ניטראטים או ניטריטים.
תרכובות המכילות אנילין, מטוכלופראמיד, כלורטים וברומטים.
קרינה - תיתכן במצבים של קרינה לא סלקטיבית.
מטהמוגלובינמיה מולדת היא מחלה נדירה, כאשר הגורם העיקרי לסוג הזה של המחלה הוא מחסור באנזים Cytochrome b5 reductase (סוג lb5R).
היא נפוצה יותר בקרב מספר שבטים של אינדיאנים בארצות הברית (בעיקר בקרב שבט הנאוואחו ושבט האתבאסקה באלסקה), ובקרב המקומיים ביקוטסק בסיביר.
מטהמוגלובינמיה נרכשת נפוצה יותר מזו המולדת, כאשר הגורם השכיח ביותר שעלול לגרום למחלה הוא בנזוקאין, אשר נעשה בו שימוש כחומר מאלחש.
הערכות שונות גורסות כי כ-0.115% ממטופלים העוברים אקו לב דרך הוושט מפתחים מטהמוגלובינמיה עקב השימוש בבנזוקאין כמאלחש טופיקלי.
מחקר עוקבה רטרוספקטיבי מצא שיעור הארעות גבוה של מטהמוגלובינמיה (עד כ-19.8%) בקרב 167 ילדים אשר נטלו את האנטיביוטיקה דפסון כטיפול עבור PCP prophylaxis (דלקת ריאות הנגרמת על ידי פטריה בשם Pneumocystis jirovecii).
מחקר רטרוספקטיבי אחר, אשר נערך בשני בתי חולים לימודיים בארצות הברית, זיהה 138 מקרים של מטהמוגלובינמיה נרכשת בתקופה של 28 חודשים.
הבדלים בהארעות מטהמוגלובינמיה בין המינים
מטהמוגלובינמיה תורשתית היא אוטוזומלית, כלומר, הגן מתחלק באופן זהה בין המינים.
אולם, מכיוון שחוסר G6PD קשור לכרומוזום X, יש סיכוי גדול יותר לחלות במטהמוגלובינמיה מולדת בקרב גברים בעלי חוסר G6PD.
מלבד ההבדל הזה, לא קיים הבדל נוסף בין המינים בהארעות מטהמוגלובינמיה.
תינוקות פגיעים יותר למטהמוגלובינמיה נרכשת, בעיקר מתחת לגיל 4 חודשים.
בתינוקות עד גיל 4 חודשים, האנזים NADH methemoglobin reductase נמצא בריכוזים נמוכים והוא אינו פעיל במיוחד, מכיוון שהמנגנון של NADH עדיין אינו מפותח דיו.
תינוקות עד גיל 6 חודשים פגיעים במיוחד למטהמוגלובינמיה נרכשת עקב תכולת ניטראטים במי השתייה.
בנוסף, סיכון נוסף לתינוקות נובע משימוש בג'ל או נוזל המכיל בנזוקאין להפחתת כאבים בזמן צמיחת השיניים.
מטהמוגלובינמיה ניתנת לטיפול בעזרת חמצן ותמיסת מתילן כחול 1% (10מ"ג למ"ל), הניתנת בכמות של 1-2 מ"ג לק"ג.
התמיסה ניתנת תוך ורידית באיטיות, ולאחריה ניתנת תמיסת סיילין רגילה.
מתילן כחול מחזר את המטהמוגלובין למצב הרגיל שלו, בו הוא יכול לקשור חמצן.
מטהמוגלובינמיה כרונית בעצימות נמוכה ניתנת לטיפול בעזרת נטילה אוראלית של מתילן כחול באופן יומי.
בנוסף, לעיתים ניתן להפחית כיחלון האופייני למטהמוגלובינמיה כרונית בעזרת ויטמין C, אולם אין לוויטמין C השפעה דומה על מטהמוגלובינמיה נרכשת.
מַטֵּה-רוטור או טילט-רוטור הוא כלי טיס שבו כוח העילוי וכוח הדחף נוצרים ממדחפים שכיוונם ניתן לשינוי, ובכך משלב את יכולת ההמראה ונחיתה אנכית, עם המהירות וטווח הטיסה של מטוס.
הרעיון לבניית כלי טיס בעל יכולת המראה ונחיתה אנכיים שעושה שימוש ברוטורים המותקנים בקצות הכנפיים מקורו בשנות השלושים של המאה העשרים.
העיצוב הראשון המזכיר את מטי הרוטור המודרניים, נרשם כפטנט על ידי ג'ורג' לברגר במאי 1930, אולם הדגם לא פותח.
במלחמת העולם השנייה פיתחו הגרמנים אב טיפוס בשם פוקה-אכגליס FA-269, הדגם שפיתוחו החל בשנת 1942 מעולם לא טס.
שני האבות-טיפוס הראשונים שטסו, היו טראסדנטל מודל 1-G (Transcendental Model 1-G) וטראסדנטל מודל 2. פיתוח דגם ה-1-G החל בשנת 1947 בניו קאסל שבדלאוור, על ידי שני עובדי יצרנית המסוקים קלט אוטוג'ירו (Kellett Autogiro).
הפיתוח ארך כשבע שנים, וטס את טיסת הבכורה שלו ב-6 ביולי 1954. הכלי טס כשנה עד ה-20 ביולי 1955, אז נהרס כשהתרסק למפרץ צ'ספיק.
בשנת 1956 קיבלו שני המפתחים תקציב מחיל האוויר של ארצות הברית עבור פיתוח דגם מחליף לזה שהתרסק.
הדגם השני פותח וטס זמן קצר לאחר מכן, אך חיל האוויר האמריקאי העדיף את הפיתוח של בל הליקופטר; הבל XV-3 על פני הטראסדנטל, נסוג ממימון הפרויקט, ופיתוח הדגם המחליף בוטל.
הטראסדנטל היה הטילט-רוטור הראשון שהמריא כמסוק, המשיך לטוס כמטוס, והצליח להטות את מדחפיו עד לזווית של 82°.
באוקטובר 1953 זכתה בל הליקופטר בחוזה פיתוח לשני כלי טיס למטרות בדיקה, הכלי המריא לראשונה ב-11 אוגוסט 1955. בין דצמבר 1958 ליולי 1962 צברו הבל XV-3 125 שעות טיסה ב-250 טיסות, וכן הצליחו לעבור למצב אופקי 110 פעמים.
באפריל 1966 ניזוקו המטוסים בעת בדיקות שנערכו להם במנהרת רוח, ומרכז המחקר איימס הודיע על השלמת המחקר.
במקביל התפתחה טכנולוגיה קשורה היא המטה כנף (טילט-ווינג tiltwing), שבה שתי הכנפיים מסוגלות להסתובב אנכית ואופקית, בניגוד למטה-רוטור שבו מסתובבים המדחפים בלבד.
בסלון האווירי בפארנבורו שהתקיים בשנת 1968, הציגה יצרנית המטוסים הבריטית; וסטלנד דגם אזרחי ניסיוני בעל 68 מושבים בשם We 01C.
בשנת 1972 החלה חברת בל הליקופטר במימון נאס"א וצבא ארצות הברית בפיתוח ה-XV-15, מטוס מחקר בעל שני מנועים.
מדגם זה נבנו שני מטוסים, במטרה לחקור את ביצועיו המבצעיים של המטוס.
בשנת 1980 נכשל מבצע ציפורן הנשר שנועד לחלץ את 52 בני הערובה באיראן, כישלון המבצע הביא למסקנה כי יש צורך בכלי טיס חדש בעל יכולת הטיית-רוטור.
בשנת 1981 התקבלה החלטה על פיתוח כלי טיס שכזה, בדצמבר 1982 פתח משרד ההגנה במכרז לקבלת הצעות לעיצוב הראשוני, ובאפריל 1983 זכה במכרז הדגם של בל הליקופטר ובואינג.
הדגם אותו פיתחו החברות במשותף הוא הבל-בואינג V-22 אוספריי, מטה-רוטור בעל שני מנועי טורבו-ציר (Turboshaft) המתבסס על הניסיון שנרכש בפיתוח ה-XV-3 וה-XV-15.
בשנת 1996 חברו יחד בל ובואינג במטרה לייצר מטה-רוטור אזרחי שיתבסס על האוספריי, אולם במרץ 1998 זנחה בואינג את התוכנית.
בספטמבר 1998 הודיעה בל כי תייצר את הכלי יחד עם החברה האיטלקית אגוסטה (כיום אגוסטה וסטלנד), לשם כך הקימו חברה משותפת בשם בל/אגוסטה וסטלנד (BAAC), המטה-רוטור שמייצרת החברה נקרא לאונרדו AW609 (נקרא במקור אגוסטה וסטלנד AW609).
בשנת 1993 החלה בל לפתח כלי טיס בלתי מאויש מטה-רוטור, בשם אייגל איי (Eagle Eye).
הכלי טס לראשונה ב-6 במרץ 1998.
בשנת 2013 הודיעה אגוסטה-וסטלנד כי פיתחה מטה-רוטור היברידי שבו הרוטורים מותקנים בתוך הכנפיים, ואשר טס בשנת 2011. השם שניתן לתוכנית הוא "פרויקט זירו".
בספטמבר 2005 חברו בל ובואינג שוב על מנת לבצע מחקר רעיוני לפיתוח מטה רוטור גדול בעל ארבעה מדחפים, שניים על הכנף הקדמית ושניים על האחורית, כלי זה נקרא מטה-רוטור מרובע (Quad Tiltrotor).
בינואר 2013 נכנסו לתוקף תקנות חדשות של רשות התעופה הפדרלית האמריקאית, הנוגעות לצמצום הרעש ממטי-רוטור.
בחומש שמות מסופר על מטה משה, מקלו של משה, שבו עשה חלק מעשר המכות ובו הכה את הסלעים להוציא מהם מים.
על מטה זה מופיעות אגדות רבות במדרשי חז"ל.
המטה מוזכר לעיתים גם כמטה האלוהים.
בעת ההתגלות הראשונה למשה, נהפך המטה לנחש לאחר שהשליכו ארצה בציווי ה', ולאחר שאחז בזנבו והרימו הפך שוב למקל.
את הנס הזה הוא ביצע שוב אצל פרעה באמצעות מטה אהרן והפעם הפך לתנין (המילה תנין בלשון התנ"ך מתארת כל סוג זוחל, אך גם כן הכוונה לנחש).
חרטומי פרעה עשו זאת גם הם במטותם, ומקלו של אהרן בלע את מטותם.
לאורך עשר המכות השתמש משה במטה כמה פעמים, לפי ציוויו של ה':
במכת דם משה מאיים על פרעה שיכה על מי היאור "במטה אשר בידי", וכן מופרש בהמשך ספר שמות (ראה להלן) שמשה הכה במטהו את היאור.
אמנם בתיאור ההכאה עצמו מוזכר גם אהרן ולפי רוב הפרשנים המסורתיים הוא מי שהכה בפועל.
במכת ברד הטה משה את המטה לעבר השמים.
במכת ארבה נטה את ידיו על ארץ מצרים,
במכת חשך נטה את המטה לעבר השמים.
לעומת זאת, במכות צפרדע וכינים, השתמש אהרן במטהו שלו.
בסיפור הכאת הצור, המופיע בחומש שמות (י"ז 1-7), מצווה ה' את משה לקחת "את מטך אשר הכית בו את היאור" ולהכות את הצור.
משה עושה כמצווה ומוציא מים לעם.
לעומת זאת בסיפור הדומה בבמדבר (כ' 1-13) ה' מצווה את משה ואהרון "קח את המטה...
ודברתם אל הסלע לעיניהם", משה מדבר ברוגז אל העם ומכה בסלע - שמוציא מים.
בסיכום סיפור זה נאמר כי משה ואהרון לא יכניסו את העם לארץ ישראל "יען לא האמנתם בי להקדישני לעיני בני ישראל".
עונש זה, אם אמנם מדובר בעונש, היווה מוקד לדיונים אצל כל הפרשנים, והוצעו עשרות תשובות לשאלה מה היה חטאו של משה.
במסכת אבות מופיע שנברא בין השמשות.
בתרגום התורה המיוחס ליונתן ובפרקי דרבי אליעזר מופיעה אגדה על מקור המטה, המזכירה את האגדה הבריטית על אקסקליבר:
במדרשים שונים מוזכר שהמטה היה עשוי מאבן ספיר.
יש דעה במדרש שמטה זה הוא מטה אהרן.
בספר "שִׁבֳּלֵי הַלֶקֶט" מביא מאחיו רבי בנימין, שפירש את דברי ההגדה של פסח, "ובזרוע נטויה – זו החרב", שזהו השם המפורש שמכונה "מטה משה".
כלומר שמטה משה היה החפצה בלבד.
מטה מאריט, נסיכת נורווגיה (בנורווגית: Mette-Marit av Noreg; נולדה ב-19 באוגוסט 1973) היא נסיכת הכתר של נורווגיה, רעייתו של יורש העצר הוקון, נסיך נורווגיה.
מטה מאריט טג'נסן הויבי נולדה בקריסטיאנסנד שבדרום נורווגיה לעיתונאי בעיתון מקומי ולפקידת בנק, ולה אחות ושני אחים.
הוריה התגרשו, ולאחר מכן שניהם נישאו בשנית.
היא נהגה לבלות סופי שבוע וחגים באגם על יד ביתה, שם למדה להפליג והייתה פעילה במועדון נוער.
בשנות התיכון גרה תקופה מחוץ לנורווגיה במסגרת תוכנית חילופי סטודנטים, וגרה מספר חודשים בלונדון בארגון המקדם יחסים עסקיים בין נורווגיה לבין בריטניה.
לאחר מכן חזרה לנורווגיה, וכשהייתה סטודנטית עבדה במשך שנה בבית קפה באוסלו.
בסוף שנות התשעים פגשה לראשונה את הנסיך הוקון בפסטיבל קווארט, פסטיבל הרוק הגדול בנורווגיה.
כמה שנים לאחר מכן, כשכבר הייתה אם חד הורית לילד, פגשה את הנסיך שוב, ובשנת 2001 הם נישאו בקתדרלת אוסלו.
ההכרזה על נישואיהם עוררה סערה עקב העובדה שהיא פשוטת עם ולא בת מלוכה או אצולה, וכן העובדה שיש לה בן ממערכת יחסים קודמת ללא נישואים.
כאשת יורש העצר ביצעה מטה מאריט פעולות הומניטריות רבות, ייסדה קרן תרומות על שמה ועל שם בעלה, והתנדבה במספר מדינות, בין היתר מדינות באמריקה הלטינית ובאפריקה.
לפי מחקר משפחתי ואילן יוחסין שבוצע, עולה כי רבים מאבות אבותיה היו חקלאיים, וכן כי היא צאצאית של משפחות אצולה נורווגיות ושוודיות מהמאה ה-15.
לנסיכה יש שני ילדים מנישואיה עם הנסיך:
אינגריד אלכסנדרה, נסיכת נורווגיה (נולדה בשנת 2004)
סבר מגנוס, נסיך נורווגיה (נולד בשנת 2005)
לנסיכה יש גם בן בשם מריוס ממערכת יחסים קודמת, קודם שנישאה.
הספר מטה משה הוא ספר הלכה מתקופת האחרונים שחיבר רבי משה מת (ה'שי"א, 1551 לערך - ה'שס"ו, 1606), מחכמי פולין, תלמידו של המהרש"ל.
הספר מטה משה נדפס לראשונה בקרקוב בשנת שנ"א 1591. יש בו דרשות, וכן הלכות וטעמי הלכות על פי סדר השולחן ערוך אורח חיים, מהנהגות רבו המהרש"ל וליקוטים רבים מהרא"ש, הטור, הסמ"ג, ופוסקים רבים אחרים, וכן טעמים וביאורים ששמע בעל פה מחכמי דורו.
מובאות רבות מספרו קיימות בספרי האחרונים כגון הכנסת הגדולה, מגן אברהם, משנה ברורה ועוד.
בעניין איסור הדיבור בשעת הקדיש מביא המשנה ברורה בשמו: .
כעצה לשמיעת קריאת התורה מביאים המגן אברהם והמשנה ברורה בשמו לקרוא יחד עם בעל הקורא: .
התורה נתנה רשות לרופא לרפאות גם חולי פנימי.
הוא משער שבשל מעלה זו נהוג לומר את הפיוט בהזדמנויות רבות.
מטווח הטילים וייט סנדס הוא שטח בן כ-8,300 קילומטרים רבועים המשמש את צבא ארצות הברית לניסויי טילים ומערכות נשק, השוכן בשטחם של חמישה מחוזות שונים בניו מקסיקו, והוא המתקן הצבאי הגדול בארצות הברית.
סמוך לו שוכן פורט בליס , השטח הצבאי השני בגודלו בארצות הברית (כ-4,400 קמ"ר) והמשמש בין היתר את כוחות השריון והארטילריה של צבא ארצות הברית.
הם יוצרים רצף של אזורים המשמשים לניסויים צבאיים.
המטווח מקיף את הפארק הלאומי וייט סנדס מכל עבריו.
ב-9 ביולי 1945 הוקם "וייט סנדס" לבדיקת רקטות ארוכות טווח אמריקאיות וגרמניות.
שבוע לאחר מכן, ב-15 ביולי, נבחנה במקום פצצת האטום הראשונה, בניסוי טריניטי, הסמוך לגבולו הצפוני של השטח.
כבר בראשית שנות ה-30 החל רוברט גודרד, מחלוצי מדע הטילים המודרני, בניסויי טילים באזור רוזוול שבניו מקסיקו, הסמוכה למרחבי וייט סנדס.
עשור לאחר מכן החל צבא ארצות הברית בשכירת קרקעות נרחבות מחקלאים במקום לצורך הקמת בסיס לחיל האוויר, וב-1945 נחנך במקום בסיס ניסויי הטילים וייט סנדס.
בשנת 1946 בוצע באתר שיגור של V-2 מס' 13 וממנה בוצע צילום ראשון של כדור הארץ מהחלל החיצון.
הרחבות נוספות לבסיס נעשו בשנות ה-70. בשנת 1982 נחתה באתר מעבורת החלל אטלנטיס, במשימה STS-3.
בבסיס מתבצעות אף בדיקות של מערכות ישראליות, בין היתר של כיפת ברזל וסדרת טילי החץ.
בשטחי המטווח נמצאים אף מתקנים של נאס"א המשמשים לשיגור לוויינים ורקטות המופעלים על ידי מרכז החלל ג'ונסון.
מטה חומת מגן הוא ארגון ימני הקורא לסרבנות במקרים בהם חיילים מקבלים פקודה לפנות יישובים.
מטרת הארגון היא לא לפעול או לשבש תוכניות כמו תוכנית ההתנתקות אלא למנוע מלכתחילה את ההכשר לקבל החלטות מסוג זה.
באוקטובר 2004 פורסם כי הוקם הארגון, סיבת הקמתו הייתה ההחלטה על תוכנית ההתנתקות.
ראש הארגון ודוברו היה נועם לבנת (אחיה של לימור לבנת, שרת החינוך לשעבר), לבנת גם הפעיל בארגון כמה בנות אולפנה שעל אף הבעיות ההלכתיות שבניהול מאבק מסוג זה, אחת מהפעולות שבוצעו בעזרתן של בנות האולפנה הייתה איסוף כספים לצורך בניית בתי קבע לתושבי היישוב גבעת אסף.
בינואר 2005 דרש הארגון מהרמטכ"ל, דן חלוץ להעמיד לדין צבאי את מפקד חטיבת שומרון, יובל בזק בטענה כי בזק פעל בניגוד להחלטת בג"ץ והרס כ-2 מבנים בעת פינוי ההתנחלות "גבעת להבה" וזאת תוך עימות עם תושבי ההתנחלות.
ב-9 בפברואר 2005 קיים הארגון מסיבת עיתונאים בה הוצג עצומה עליה חתמו כעשרת אלפים חיילים, מספר זה בשלב מסוים גדל לכ-13,000 חיילים אשר סירבו לקחת חלק בפינוי ההתנחלויות בגוש קטיף וצפון השומרון.
מטווארה (בסוואהילי: Mtwara) היא עיירה במחוז מטווארה שבטנזניה, בקרבת גבולה עם מוזמביק.
העיירה ממוקמת לחוף האוקיינוס ההודי, כ-667 ק"מ מבירת טנזניה, דודומה.
החודש הכי חם הוא נובמבר (27 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,269 מילימטרים בשנה.
חודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (342 מ"מ גשם), וחודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (11 מ"מ גשם).
מטה נאט"ו הוא בניין מטה המפקדה של כוחות ברית נאט"ו.
המטה ממוקם בהרן שבפאתי העיר בריסל, בלגיה.
הצוות במטה של נאט"ו מורכב מאנשי צבא ודיפלומטים המשתייכים לארגון.
במטה פועלים גם הסגל הבינלאומי (IS) והצוות הצבאי הבינלאומי (IMS) אשר משרתים את מדינות הברית.
בניית בניין המטה, בעלות של 750 מיליון אירו, החלה ב-2010 והושלמה בקיץ 2016. המטה נחנך ב-25 במאי 2017. את המטה בנתה חברת סקידמור, אווינגס ומריל (SOM) לפי תכנונו של האדריכל הפורטוגזי-קנדי ג'ו פלמה.
התכנון והבנייה הושלמו בעזרת צוות ניהול הפרויקטים של משרד ההגנה הבלגי בראשותו של הקולונל כריסטיאן לאנוטה.
פרויקט מטה נאט"ו החדש הוא מעין משרד וגם משכנם של 3,800 אנשי צוות משלל מדינות הברית בעולם.
הבעיות במטה המקורי של נאט"ו נבעו בעקבות בנייתו המהירה ב-1967, כאשר נאט"ו נאלץ להעביר את מפקדתו מפורט דופין בפריז, צרפת בעקבות פרישת צרפת מפיקוד נאט"ו .
בסופו של דבר, העלות לבניית המטה החדש הייתה גבוהה יותר, כ-1.1 מיליארד אירו.
בחצר הכבוד של מטה הארגון הוקם כוכב נאט"ו.
מטוורסט היא נקניקיה גרמנית בעלת טעם חזק.
הנקניקייה עשויה מבשר חזיר טחון נא שמשתמר על ידי הבשלה, יישון ועישון, לעיתים קרובות עם שום.
הסוג הדרום גרמני רך ודומה לנקניק תה.
מטוורסט בראונשווייגר מעושן חלקית, אך עדיין רך וניתן למריחה, בעוד שזנים אחרים מצפון גרמניה כמו הולשטיינר קשים יותר ודומים יותר לסלמי, בשל משך העישון הארוך יותר.
המילה mett בגרמנית תחתית, שפירושה 'חזיר טחון ללא בייקון', נגזרת מהמילה הסקסונית העתיקה meti (שפירושה "אוכל"), וקשורה למילה האנגלית meat כלומר "בשר".
ניתן להכין ולאכול את המטוורסט במגוון דרכים, כמו לבשל או לטגן או למרוח על לחם שיפון עם בצל ולאכול נא.
כאשר מכינים בשר חזיר טרי טחון ללא הבשלה/יישון או עישון, זה נקרא פשוט Mett.
ציפוי הנקניקייה מיועד לאכילה ובדרך כלל אינו מוסר.
חשוב להשתמש בחומרי גלם איכותיים וטריים; אחרת, מיקרואורגניזמים ורעלים קטלניים יכולים להתפתח.
בינואר 1995, 23 ילדים חלו מאוד, אחד מהם מת, אשר חוקר מקרי המוות מצא כי התאונה הקשה הייתה תוצאה של אכילת מטוורסט שום.
באוסטרליה הדרומית, עקב ההגירה הגרמנית הגדולה במאה ה-19 (לדוגמה לעיירה האנדורף ), נפוצה נקניקיית מטוורסט.
היא נוצרת בסגנון הצפון גרמני ומוגשת כנקניק.
הוא נצרך לעיתים קרובות בארוחות צהריים בבית הספר וכנשנוש במהלך מסיבות.
בארצות הברית, המטוורסט מזוהה לרוב עם העיר סינסינטי, שם היא נחשבת למנה ייחודית.
העיירה Mineola, Iowa, אשר התיישבו בה כמעט אך ורק מהגרים משלזוויג-הולשטיין, מארחת ארוחת ערב מורשת שנתית עם מטוורסט מעושן קר "בסגנון Schoening", המכונה בניב הגרמנית התחתית בשם Metvuss.
metvursti הפיני דומה ל-metworst ההולנדי או הסלמי.
הוא יבש, קשה, בעל טעם חזק ודחוס, והוא נאכל כנתח קר על לחם.
מטהקפה היה אתר לשיתוף וידאו, שהושק ביולי 2003 בישראל, אך בהמשך עברה פעילותו לארצות הברית.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 הוא היה אחד מאתרי שיתוף הווידאו הפופולריים באינטרנט.
אך בהמשך עקפו אותו בצורה משמעותית האתרים YouTube, Vimeo ו-Dailymotion ופעילותו דעכה.
באוגוסט 2021 הפך ללא פעיל, יחד עם דפי המדיה החברתית שלו.
מטהקפה הוקם ביולי 2003, בתל אביב, על ידי היזמים אייל הרצוג (ששימש מנהל טכני ראשי), אריק צ'רניאק (ששימש כמנכ"ל) ועופר אדלר ממייסדי אינקרדימייל וגייסה עם הקמתה כ-4 מיליון דולר מקרן הון הסיכון בנצ'מרק קפיטל.
ביולי 2006 ערכה החברה סבב גיוס שני בסך 15 מיליון דולר.
בתחילה תכננו המייסדים לבנות אתר שיתוף קבצים ברשתות עמית לעמית (מערכת P2P) לתוכן פופולרי, אך אחר כך החליטו להתמקד בהקמת אתר וב 2.0 שכלל מערכת לדירוג, קיבוץ והפצה של תוכני וידאו, עם מודל עסקי המבוסס על פרסום באינטרנט וחלוקת רווחים עם גופי מדיה אחרים.
האתר התמקד בהפצת סרטוני בידור קצרים והשותפים שלו כללו ספקי תוכן כגון אולפני קולנוע גדולים, מוציאים לאור של משחקי וידאו, רשתות שידור וטלוויזיה בכבלים, חברות מוזיקה וליגות ספורט.
בניגוד לאתרי שיתוף וידאו מתחרים שהחלו לפעול גם באותה עת, כגון YouTube וגוגל וידאו, בהם כל גולש יכול להעלות לאתר סרטים ללא הגבלה או בקרת איכות, מטהקפה ערכה בדיקת איכות באמצעות אלגוריתם שפיתחה וקבוצת ביקורת של 50 אלף גולשים.
מטהקפה גם אפשרה לגולשים לדרג כל סרט ובהתאם הם היו מקודמים באתר.
אתר מטהקפה עלה לאוויר בסוף 2004, לאחר תקופת פיתוח של כשנה, כמה חודשים לפני אתר יוטיוב, אך בסוף 2005 עקף יוטיוב את מטהקפה במספר הגולשים.
בספטמבר 2006, החברה העבירה את המטה שלה לפאלו אלטו, קליפורניה ובאוקטובר, מטהקפה דורג כאתר הווידאו השלישי בגודלו בעולם לפי דירוג comScore והשני בארצות הברית, עם מ-13 מיליון צופים חודשיים ייחודיים.
הקהל העולמי של האתר היה יותר מ-40 מיליון צופים חודשיים ייחודיים.
באותו חודש נרכשה יוטיוב על ידי חברת גוגל תמורת 1.65 מיליארד דולר והחלו שמועות שגם מטהקפה במגעים למכירה.
בדצמבר 2006 פורסם שהחברה קיבלה הצעת רכישה תמורת 200 מיליון דולר, אך הדבר לא יצא לפעול.
בשנת 2007, אריק הכנבורג, בעבר בכיר בחברת Electronic Arts, מונה כמנכ"ל החברה במקום אריק צ'רניאק ובאד קוליגן, מנכ"ל ויו"ר לשעבר של חברת מקרומדיה ליושב ראש הדירקטוריון.
בנוסף ערכה סבב גיוס שלישי של כ-30 מיליון דולר.
באותה שנה החלה מטהקפה לשלם לגולשים תמורת התוכן שהם מעלים לאתר.
האתר שילם 5 דולרים לכל 1,000 צפיות, לאחר שהסרטון נצפה 20 אלף פעם לפחות וקיבל ביקורות טובות מהצופים.
במאי 2009 הופסק התשלום לגולשים, מאחר שהעלות לא הצדיקה את ההכנסות שיצר.
במהלך 2007 חלה ירידה חדה במספר הגולשים במטהקפה, הוא הידרדר למקום השמיני בין אתרי הווידאו בעולם והחזיק רק בכ-1% בלבד מנתח השוק של גולשי האינטרנט האמריקאים.
באפריל 2008 עזבו את עופר אדלר ואריק צ'רניאק ומכרו את מניותיהם תמורת 2.5 מיליון דולר כל אחד, בהמשך עזב גם אייל הרצוג.
ב-2010 האתר עדיין לא הייתה רווחי והכנסותיו היו כ-10 מיליון דולר בשנה בלבד.
בשנת 2008 העסיקה החברה 80 עובדים בישראל, אך היא החלה בצמצום הפעילות.
במאי 2008 התפטר מתפקידו מנכ"ל מטהקפה ישראל עידו ספרותי, הוא הוחלף בידי ירון פינקל, שגם עזב לאחר שנתיים.
בספטמבר 2011 נסגר מרכז הפיתוח בישראל וכל פעילות החברה עברה לארצות הברית.
ביוני 2012 מטהקפה נרכשה על ידי סוכנות הכישרונות הדיגיטליים The Collective, תמורת כ-1.15 מיליון דולר ששימשו לכיסוי חובות, מאחר שלחברה לא נותרו מזומנים.
המטה הועבר לסן פרנסיסקו, קליפורניה, עם משרד נוסף שפעל בלוס אנג'לס.
באוגוסט 2021, ללא אזהרה או הודעה, האתר של מטהקפה הפך ללא פעיל.
עד אוקטובר 2022 כתובת האתר הופנתה ל-VideosHub.
מטה סודי הוא סרט אמריקאי משנת 2022 בבימויו של הנרי יוסט ואריאל שולמן, שכתבו את התסריט יחד עם כריסטופר ל.
יוסט וג'וש קניגסברג, התסריט מבוסס על ספר מאת יוסט.
הסרט הוקרן בבכורה ב-Signature Theatre בארלינגטון, וירג'יניה ב-8 באוגוסט 2022, ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-12 באוגוסט 2022 בפרמאונט+.
ג'ק קינקייד הוא "השומר", גיבור על שתפקידו להציל את העולם, אך חובותיו כגיבור גורמות לו להזניח את חובותיו ההוריות כלפי בנו צ'רלי.
כשצ'רלי שוהה בביתו של ג'ק לכבוד יום הולדתו, הוא מזמין את חבריו בארי ברגר, ליזי ומאיה מונרו.
צ'רלי וחבריו מוצאים את המאורה התת-קרקעית של ג'ק ומגלים את זהותו האמיתית.
בינתיים, מנכ"ל הנשק, אנסל ארגון, רוצה להשתמש במקור הכוח של השומר למזימות המרושעות שלו.
לאחר שהילדים משתמשים בגאדג'טים של ג'ק, שכיר החרב הראשי של ארגון, שון איירונס, מגיע כדי למצוא את מקור הכוח.
העימות בין הילדים לארגון מתרחש במהלך הנשף בבית הספר, ומסתיים בכך שצ'רלי שולח את ארגון למימד אחר.
צ'רלי רוקד עם מאיה בנשף ומנשק אותה.
לבסוף, צ'רלי מצטרף לג'ק כדי שיוכלו להילחם יחד בפשע.
אוון וילסון בתור ג'ק קינקייד/ השומר
ווקר סקובל בתור צ'רלי קינקייד
לואי צ'פלין מוס בתור צ'רלי קינקייד הצעיר
מומונה טמאדה בתור מאיה מונרו
מייקל פניה בתור אנסל ארגון
ג'סי ויליאמס בתור שון איירונס
אבי ג'יימס ווית'רספון בתור ליזי
קזי קרטיס בתור "ביג מק" ברגר
ג'סי מולר בתור לילי קינקייד
לוציוס באסטון בתור ג'רי השרת
דיינה ביילנסון בתור גברת פזילה
הסרט הוכרז בינואר 2021, כאשר דווח שהנרי ג'וסט ואריאל שולמן יביימו את הסרט עבור סרטי פרמאונט.
במאי של אותה השנה לוהק אוון וילסון לתפקיד לא ידוע.
הצילומים החלו באטלנטה, ג'ורג'יה ב-25 במאי.
ביוני, מייקל פניה, ווקר סקובל, מומונה טמאדה, קית' ל.
וויליאמס, אבי ג'יימס ווית'רספון וקזי קרטיס הוכרזו כחלק מהקאסט.
ביולי 2021, ג'סי ויליאמס הצטרף לקאסט בתור הנבל.
הסרט שוחרר בפרמאונט+ ב-12 באוגוסט 2022. בכורת השטיח האדום של הסרט התקיימה ב-Signature Theatre בניו יורק ב-8 באוגוסט 2022.
מטה פביץ' (בקרואטית: Mate Pavić; נולד ב-4 ביולי 1993) הוא טניסאי קרואטי.
הוא זכה להצלחות בתחרויות זוגות גברים וזוגות מעורבים בהם זכה 7 פעמים בתחרויות גראנד סלאם.
באולימפיאדת טוקיו הוא זכה במדליית זהב בתחרות זוגות גברים לצד ניקולה מקטיץ'.
מטה פביץ' נולד בשנת 1993 בספליט.
אביו היה מאמן טניס והתחיל להדריך את בנו בגיל 3.
מטה פביץ' היה בין הטניסאים הבולטים בצעירותו.
הוא זכה בתחרות לזוגות בנים אליפות וימבלדון 2011.
לאחר ניצחון זה פביץ' החל לשחק בתחרויות לבוגרים.
בתחרויות ליחידים הוא לא זכה להצלחה יתרה.
בתחרויות זוגות גברים פביץ' הגיע למשחק הגמר באליפות וימבלדון 2017 לצד אוליבר מאראך.
באליפות אוסטרליה הפתוחה 2018 הם זכו ובאליפות צרפת הפתוחה 2018 הפסידו במשחק הגמר.
בהמשך פביץ' החל לשחק לצד ברונו סוארס.
הם ניצחו באליפות ארצות הברית הפתוחה 2020 והפסידו בגמר באליפות צרפת הפתוחה 2020. בשנת 2021 פביץ' החל לשחק לצד ניקולה מקטיץ'.
הם ניצחו באליפות וימבלדון 2021 והפסידו במשחק הגמר באליפות וימבלדון 2022. בשנת 2024 הוא ניצח אליפות צרפת הפתוחה 2024 לצד מרסלו ארוואלו.
בתחרויות זוגות מעורבים בגראנד סלאם פביץ' שיחק במשחק הגמר 5 פעמים וניצח ב-3 פעמים (אליפות ארצות הברית הפתוחה 2016, אליפות אוסטרליה הפתוחה 2018 ואליפות וימבלדון 2023.
בתחרות גמר ה-ATP פביץ' הפסיד בתחרות זוגות גברים בשנת 2022 ו-2024.
באולימפיאדת טוקיו פביץ' זכה במדליית זהב בתחרות זוגות גברים לצד ניקולה מקטיץ'.
פביץ' חבר בנבחרת גביע דייוויס של קרואטיה.
עם הנבחרת הוא זכה בתואר בשנת 2018.
מָטוֹס או אֲוִירוֹן הוא כלי טיס ממונע, כבד מהאוויר, אשר שוהה באוויר בזכות כוח העילוי הפועל על כנפיו.
בעגה המקצועית מטוס מוגדר ככלי טיס כנף קבועה, שבו אין תזוזה אקטיבית של הכנף, על מנת להשיג את העילוי (מטוס בעל גאומטריה משתנה נכלל בקטגוריה זו), בניגוד לכלי טיס בעל כנף סובבת דוגמת מסוק או רחפן.
מטוסים נעים ממקום למקום במהירות רבה, ללא צורך בדרכים ותוך תלות מועטה במזג האוויר, ולכן משמשים אמצעי תחבורה נפוץ מאוד.
תכונות אלה הופכות את המטוסים לשימושיים גם למטרות צבאיות ומדעיות.
את המטוס הראשון שטס בהצלחה בכוח מנועו בנו האחים רייט.
מקובל כי טיסתם שנערכה ב־17 בדצמבר 1903, ונמשכה כ־12 שניות ולמרחק 35 וחצי מטרים, הייתה הטיסה הממונעת הראשונה בכלי טיס כבד מן האוויר.
קדמו להם כמה ניסיונות חשובים של אלברטו סנטוס דימון הברזילאי, לואי בלריו הצרפתי וגלן קרטיס האמריקני.
מאז התפתחו רבות הטכנולוגיה והידע בנושאי התעופה והאווירודינמיקה, אך עקרון הפעולה של המטוסים נותר דומה.
בשנת 1907 פרסם אליעזר בן-יהודה בעיתונו "השקפה" ידיעה על הקמת צי מטוסים צרפתי ראשון.
בידיעה זו חידש את הצירוף "ספינת אוויר" של נחום סוקולוב וקבע את המונח "ספינת האוויר המתיישרת" כתרגום השם הצרפתי באותו הזמן aéroplane.
השם הצרפתי שונה עד מהרה ל־avion בעקבות המילה הלטינית לציפור avis, ובעקבות כך חידש איתמר בן־אב"י, בנו של בן יהודה, את המילה העברית "אווירון" – אף שגם השורש א־ב־ר מופיע במקרא וקשור לתעופה, ולכן סבר נפתלי הרץ טור־סיני שהיה ראוי לכנות את המכונה בשם "אבירון".
מטעמים שונים התנגד חיים נחמן ביאליק למילה, וב־1928 הציע בוועד הלשון העברית את המילה "מטוס", את השם "טייס" למפעיל (במקום "מעופף"), את שם הפעולה "טיסה" (במקום "מעוף") ועוד, לפי המילה היחידאית ().
שתי המילים מקובלות בעברית, אם כי לפעמים מבדילים בין אווירון – כלי טיס קטן, על שום הסיומת המקטינה -וֹן – ובין מטוס – כלי טיס גדול.
בנטייה הופך הקמץ לשווא: מְטוסים, מְטוס-קְרב (לעומת: מַסּוֹק–מַסּוקים).
מטוסים משמשים להעברת מטען ממקום למקום, במיוחד כאשר מדובר בחציית תוואי שטח בעייתי או במרחק גדול.
נוסף לכך מטוסים משמשים לצילום מן האוויר, לחיזוי מזג האוויר, לכיבוי אש (בעיקר בשרפות יער), לחקלאות (בעיקר ריסוס כנגד מזיקים), ואף כתחביב ספורט.
במסגרת הצבאית המטוסים משמשים להפצצה, לתקיפה, ליירוט מטוסי אויב, לתובלת מטענים וכוחות, לאיסוף מודיעין ואף ללוחמה אלקטרונית.
יש כמה סוגי המטוסים: מטוס נוסעים, מטוס מטען, מטוס ריסוס, מטוס אמפיבי, מטוס קרב ומפציץ.
קיים סוג נוסף בשם אקרנופלן, שאינו נחשב כמטוס לכל עניין, לאור שהייתו בקרבת הקרקע, אך אם מחשיבים אותו כמטוס, פרט אחד שלו הוא המטוס הגדול ביותר בעולם.
מבנה המטוס (מונח שאינו נוגע למערכת ההנעה) ניתן באופן כללי לחלוקה לכמה מערכות:
גוף המטוס – המכיל את אנשי הצוות, המטען, הדלק, הנוסעים והמערכת האוויונית של המטוס.
כנפיים – המספקות את עיקר העילוי.
יש מטוסים שבהם מכלי הדלק נמצאים בגחון ובאחרים הם בכנפיים.
לרוב המנועים נישאים על הכנפיים, ובמטוסי קרב נישא תחתן גם רוב החימוש.
מערכת היגוי – הכוללת לרוב הגה גובה, השולט על התנועה בזווית העלרוד; הגה כיוון, השולט על התנועה בזווית הסבסוב; ומאזנות, השולטות על התנועה בזווית הגלגול.
כני נסע – אלו המערכות הנושאות את המטוס על הקרקע.
מכילים את הגלגלים ומשמשים לבלימת זעזועים בנחיתה.
מנוע – מספק את הדחף להנעת המטוס ולעיתים גם ליצירת עילוי.
במטוסים קלים נפוץ השימוש במנועי בוכנה; מטוסים כבדים יותר או מטוסים צבאיים משתמשים לרוב במנועי סילון.
על המטוס פועלים ארבעה כוחות:
גרר – התנגדות האוויר למעבר גוף כלי הטיס דרכו, בכיוון המנוגד לכיוון תנועת הכלי.
דחף – תגובת האוויר לפעולת מנוע המטוס.
פעולת המנוע גורמת לדחיפת האוויר לאחור (באמצעות להבי מדחף או יניקה באמצעות מניפה במטוס סילון), ובתגובה כלי הטיס נדחף קדימה.
כוח הכבידה – משיכת כדור הארץ את כלי הטיס כלפי מטה, בכיוון מרכזו.
עילוי – כוח המתפתח בעיקר על כנפיו של כלי הטיס.
הבדל בין זרימת האוויר במשטחים התחתונים של הכנפיים לבין משטחיהן העליונים גורם להפרש לחצים, וכתוצאה פועל כוח כלפי מעלה.
מטול רימונים הוא נשק המאפשר לשגר רימונים לטווח רחוק.
מטולי רימונים באים ככלי עצמאי (לדוגמה: מטול רימונים M-79) או כתוסף לרובה סער (לדוגמה: מטול ה-M-203).
מטול הרימונים הסטנדרטי בצבאות ישראל, ארצות הברית ונאט"ו הוא ה-M-203, שיורה רימונים נפיצים בקוטר 40 מ"מ לטווח של כ-50–150 מטר.
את ה-M-203 אפשר להתקין על מגוון רב של רובים, בייחוד ממשפחת ה-M-16. ה-M-203 מתחבר לרובה באמצעות התקנת המטול על החלק התחתון של מתפס הקנה.
בצבאות רבים יש גם מטולי רימונים אוטומטיים הנקראים "מקלעי רימונים", המשתמשים בשרשיר של רימונים.
מדובר בכלי ירייה כבדים (יותר ממכונת ירייה) המסוגלים לשגר בקצב מהיר עשרות רימונים לטווחים ארוכים, בדיוק רב.
מקלע הרימונים הסטנדרטי בצה"ל וצבא ארצות הברית הוא הסאקו דיפנס Mk-19 שנקרא בצה"ל מקל"ר (ראשי תיבות של מקלע רימונים).
צבאות וכוחות משטרה רבים נושאים מטולי רימונים 37 מ"מ המיועדים לשגר רימוני גז מדמיע לפיזור הפגנות.
מטולים אלה באים בקוטר שונה מ-40 מ"מ הצבאי ולא כתוסף לרובה סער, על מנת למנוע תאונות קטלניות כתוצאה מבלבול בין רימון גז לרימון רסס.
מטולי הרימונים המשטרתיים הנפוצים הם נטעני לוע ("פדרל") או בעלי מחסנית תוף המסוגלת להכיל 5–7 רימוני גז.
מֶטונימיה (מיוונית: μετωνυμία – מט־אונימיה – "החלפת שם", "שימוש בשם אחר במקום השם המקורי", והפועל – μετ-ονομαζειν מט־אונומאזין) היא אמצעי פיגורטיבי הממחיש מושג או גורם באמצעות החלפתו בגורם אחר הקרוב אליו בזמן או במקום או כסמל.
התוצאה היא ביטוי שאינו הגיוני כפשוטו, אך מובן בקלות בשל הסמיכות בין הגורמים.
לדוגמה, בביטוי "הבית הלבן הודיע ש...", מחליף המושג "הבית הלבן" (במשמעות הפשוטה: מבנה פיזי, שאינו יכול לדבר) את המושג "דוברו של הנשיא" (או "אנשים הנמצאים בסביבתו של הנשיא"), הקשור אליו בקשר של קרבה פיזית והגיונית.
במטונימיה, בניגוד למטפורה, לא מתבצעת העברה של תכונות בין שני הגורמים (אין אנו אומרים שדובר הבית הלבן – דובר הנשיא, הוא בעל תכונות הדומות לבית הלבן) אלא רק נוצר קישור אסוציאטיבי בין שני הגורמים, המאפשר לנו לראות אחד כמייצג את האחר.
דוגמאות דומות הן "הקרמלין" במקום השלטון הרוסי או הסובייטי, "השער הנשגב" במקום השלטון העות'מאני, "קה ד'אורסה" (שם הרחוב) במקום "משרד החוץ של צרפת".
אמצעי פיגורטיבי הקרוב למטונימיה (או הנחשב למקרה פרטי שלה) הוא הסינקדוכה, שבה הקשר בין שני הגורמים הוא כקשר בין חלק לשלם, בין הספציפי לכללי, או בין החומר לחפץ.
הבלשן רומן יאקובסון הבדיל בין 'הציר המטאפורי' ('ציר הברירה') – הדמיון בין מילים נרדפות או קרובות תוכנית זו לזו, לבין 'הציר המטונימי' ('ציר הצירוף') – הקישור בין מילים המתחברות זו לזו לכלל רצף הגיוני.
יש להבדיל בין הגדרה זו לבין המושג 'מטונימיה' כתחבולה ספרותית, שכן היא רחבה יותר מההגדרה המקובלת, שניתנה לעיל, וכוללת בתוכה, למשל, גם את הסינקדוכה.
הצורות הנפוצות של מטונימיה, כפי שהן ידועות ברטוריקה הקלאסית הן:
החלפת תוכן במכל: "לשתות כוסית" (במקום המשקה); "היציעים (במקום הצופים ביציעים) שרקו";
החלפת המשתמש בכלי בכלי עצמו: הכינורות (במקום הכנרים);
החלפת סיבה במסובב: להרים ראשו (במקום לקבל ביטחון); לרעוד (במקום לפחד); קיבל פיק ברכיים; יש לו פה גדול;
החלפת מסובב בסיבה: לקרוא א.ב.
יהושע (במקום לקרוא ספר שלו); האם את אוהבת את ברהמס?
החלפת אדם או מוסד במקום שבו נמצא: הבית הלבן במקום נשיא ארצות הברית; שמאל או ימין פוליטי, על פי מקום נציגיו בפרלמנט;
החלפת מוצר בחברה המייצרת אותו או במקורו: "מיצובישי" אדום; קח "פריגת";
החלפת עצם, או אישיות, או קבוצת אנשים בסמל או סימן: שמנה וסלתה של העיר; הכס הקדוש, במקום האפיפיור ולשכתו; ניצחון הסהר על הצלב במקום המוסלמים על הנוצרים; מרדו בכתר במקום במלך; רודף שמלות, במקום מחזר סדרתי;
החלפת כללי בפרטי: הפרוטה מצויה בכיסו;
החלפת אלמנט נפשי או מוסרי בגופני: יש לו לב רחב; קשה עורף; יש לו בטן מלאה;
החלפת אדם או קבוצת אנשים בחפץ אופייני להם: כיפה סרוגה, הכומתות הירוקות, המשטרה הכחולה;
החלפת הנשלט או הנמצא בפיקוד בשולט או המפקד: יהודה המכבי ניצח, במקום צבאו של יהודה;
החלפת מוחשי במופשט: התקשורת אשמה, במקום עיתונאים; האקדמיה שותקת (במקום המרצים, החוקרים וכו'); זוועה; תועבה (על ציור מסוים);
החלפת מופשט במוחשי: לפרוק את העול; בעל שיעור קומה; עוקר הרים (במקום חריפות שכל).
עזריאל אוכמני הביא דוגמאות מן השירה העברית להחלפת חפץ או תופעה על ידי חפץ או תופעה אחרים: למשל אצל משה אבן עזרא – "מי עיניים" במקום דמעות, "מי זהב" או "בן-שורק" במקום יין, או אצל לאה גולדברג – "התכלת המרוגשת" – במקום השמיים התכולים הרוגשים.
בספרות נעשה לעיתים קרובות שימוש במטונימיה מורחבת, שבה מתואר אופייה של דמות באמצעות תיאור של סביבתה הקרובה, ממנו משליך הקורא על תכונות הדמות.
ברומן מאדאם בובארי, למשל, מתוארת הגיבורה אמה פעמים רבות במהלך העלילה כשהיא עומדת ליד חלון, באופן המבטא את שאיפתה לצאת החוצה לעולם הגדול ולפרוץ גבולות.
שימוש מעניין במטונימיה בשירה ניתן למצוא בשתי השורות הבאות, מתוך שירה של לאה גולדברג, "את הכול אזכור":
הדוברת בשיר (שב"מציאות" היא זו ההולכת הלומת אהבה) מוחלפת בשורות אלו ברחובות שבהם הלכה (שנמצאים קרוב אליה מבחינה פיזית).
באמצעות השימוש במטונימיה זו, מועברת לקורא התחושה שהלם האהבה אינו פרטי לדוברת, אלא נחווה על ידי העולם כולו (או לפחות, שכך חשה הדוברת בשיר).
מטוטלת פוּקוֹ או המטוטלת של פוקו הייתה מרכיב בניסוי שערך לאון פוקו בפריז ובו הדגים באמצעותה שכדור הארץ חג סביב צירו, ואת פעולת כוח קוריוליס – כוח מדומה הנובע מהימצאותנו במערכת מסתובבת, שהיא מערכת לא אינרציאלית.
סיבוב כדור הארץ סביב צירו גורם למישור התנודה של המטוטלת להסתובב באיטיות, במהירות זוויתית ששווה למכפלת מהירות סיבוב כדור הארץ, בסינוס קו הרוחב של המקום בו מתבצע הסיבוב: בקטבים מישור התנודה ישלים סיבוב שלם ב-24 שעות, בפריז תארך ההקפה כ-32 שעות, ואילו בקו המשווה האפקט לא יורגש כלל.
בישראל (קו רוחב 32°) המטוטלת משלימה סיבוב שלם כל 45 שעות.
בשנת 1851 ערך פוקו את הניסוי עם המטוטלת בפני הציבור בפנתיאון בפריז כאשר השתמש בכבל אשר אורכו 67 מטרים ואל קצהו מחובר כדור ברזל.
על ניסוי זה ועל הגיית הגירוסקופ זכה פוקו לקבל את מדליית קופלי מהחברה המלכותית הבריטית בשנת 1855.
מטוטלות פוקו פזורות ברחבי העולם בעיקר במוזיאונים ובאוניברסיטאות.
בישראל ניתן לצפות במטוטלת פוקו במספר מקומות, בהם מדעטק בחיפה, בבניין פרלמן ובגן המדע של מכון ויצמן למדע, בבניין המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון ובמצפה הכוכבים בגבעתיים.
מכיוון שהחיכוך עם האוויר מאט ואף מפסיק את תנועתה של המטוטלת, ישנם מוזיאונים שמוסיפים למטוטלת מנוע אלקטרומגנטי או אמצעי אחר, שמאפשר את המשך התנודה.
מקומות אחרים מאתחלים את המטוטלת באופן קבוע לאחר עצירתה, לעיתים במסגרת טקס השקה המשמש כאטרקציה לציבור הרחב.
אתגר הנדסי נוסף, הוא יצירת מטוטלת פוקו שתנוע ללא העדפה לכיוון מסוים.
כאמור, סיבוב מישור התנודה של המטוטלת מוסבר על ידי כוח קוריוליס.
בקירוב אל הזוויות הקטנות, המטוטלת מבצעת תנועה הרמונית במישור האופקי.
תחת הקירוב, הכוח המחזיר שמפעילה הכבידה, נתון על ידי
זאת כאשר היא התדירות הזוויתית של תנודת המטוטלת.
על מנת לחשב את השפעת כוח קוריוליס, יש לחשב את ההיטל שלו על המישור האופקי (תחת הקירוב, המטוטלת מוגבלת לתנועה במישור האופקי).
כוח קוריוליס נתון על ידי
זאת כאשר היא המהירות הזוויתית של כדור הארץ.
לשם נוחות, נגדיר כי ציר ה-x מכוון מזרחה, וציר ה-y מכוון צפונה.
את רכיב המהירות הזוויתית יש לפרק למערכת הצירים המקומית שבה עושים את הניסוי.
כאשר: היא מהירות בכיוון מזרח מקומי
היא מהירות בכיוון הצפון המקומי
לאחר שמבצעים את המכפלה הווקטורית בין המהירות הזוויתית של כדור הארץ למהירות המקומית (הכל במערכת צירים מקומית), מקבלים את הביטוי שרשום ב
כעת מניחים כי המהירות האנכית זניחה (מטוטלת בזויות קטנות), ואת המהירויות הנותרות רושמים כנגזרת של מיקום
כעת רושמים את הבטוי לכוח בכיוון מזרח וצפון, על ידי מכפלת התאוצות בכיוונים אלה במסת הגוף m
כאשר הוא קו הרוחב שבו אנו נמצאים.
בשקלול עם הכוח המחזיר והחוק השני של ניוטון, נקבל את מערכת המשוואות:
זוהי מערכת משוואות מצומדות, והיא קשה לפתרון ישיר.
נגדיר משתנה מרוכב חדש , ולאחר הכפלת המשוואה התחתונה ב וחיבור המשוואות, תתקבל המשוואה הפשוטה
הביטוי בסוגריים מבטא תנועה הרמונית בתדירות , והביטוי הוא סיבוב מישור התנועה בתדירות .
אם נעבוד ביחידות זמן של ימים, אז , ונבחין כי מישור התנועה משלים סיבוב שלם כל ימים.
בישראל, שבה , המטוטלת משלימה סיבוב שלם כל 45 שעות.
M203 הוא מטול רימונים לירי רימון בודד מתוצרת ארצות הברית.
המטול יורה רימונים בקוטר 40 מ"מ מסוגים שונים ומיועד בעיקר למערך הלוחם, לחי"ר, הנדסה קרבית וכוחות מיוחדים.
קיימות גרסאות של מטול זה כנשק בפני עצמו אך לרוב המטול מחובר בתחתית רובה סער, לאורך הקנה.
מטול ה-M203 נפוץ בצבאותיהן של מדינות רבות ובהן ישראל, ארצות הברית, מצרים, צרפת, הודו ועוד.
מטול ה-M203 תוכנן במקור עבור רובה הסער M16, בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, אך הוא מותקן גם על סוגי רובים אחרים, כדוגמת ה-CAR15, ה-M4, גליל/גלילון, תבור, תבור X-95 פלאט-טופ ואפילו על קלשניקוב.
המטול מתחבר לנשק על גבי המתפס הקדמי התחתון או במקומו.
מטול ה-M203 יורה רימונים בקוטר 40 מ"מ לטווחים מקסימליים המגיעים לכדי 300 מטר, כתלות בחימוש.
תחמושת המטול מגיעה בתצורת 'כדור', כלומר תחמושת שבה הרימון אחוד עם תרמיל מתכת המכיל אבק שרפה.
בצה"ל כדורים אלה מכונים "פצטולים" ("פצצות מטול").
למטול ה-M203 מגוון רחב של רימונים שונים בהתאם לייעוד הירי:
רסס (נגד אדם) – כאשר הרימון פוגע במטרתו הוא מתפוצץ ומפזר רסס המיועד לפגוע בבני אדם, בדומה לרימון יד.
נ"ט (נגד רק"מ רך) – הרימון מכיל מטען חלול המתפוצץ ברגע הפגיעה במטרה.
בשל מגבלות המשקל והגודל, המטען החלול שברימון זה איננו מספק יכולת חדירת שריון רבה.
עשוי לשמש לצורך חדירת קיר.
גז מדמיע (נגד מפגינים) – השימוש במטול כדי לירות רימון גז מדמיע לעבר מפגינים מאפשר לעשות זאת מטווח גדול, בכך קטנה הסכנה שהרוח תשא את עננת הגז שמשחרר הרימון בחזרה אל הכח היורה וקטן הסיכון בחיכוך עם המפגינים.
מנגד, בשל מגבלות המשקל והגודל של הרימון הוא נושא כמות מוגבלת של גז, ביחס לאמצעי פיזור גז אחרים.
עשן – רימון זה קולח עשן לאחר פגיעתו במטרה, לצורך סימון כוח או לצורך הסתרתו.
תאורה – רימון זה נורה במסלול תלול אל מעל המטרה.
הרימון בעל מנגנון השהיה של 5 שניות המאפשר לו להתחיל את פעולתו בשיא הגובה.
בזמן מעופו הרימון מתפרק, מטען תאורה קטן העשוי מגנזיום ניצת ומצנח קטן נפרש כשהוא מחובר למטען התאורה.
המטען מתנודד תחת המצנח הקטן המאט את נפילתו ומאריך את פרק הזמן שבו מטען התאורה הבוער מאיר את השטח שתחתיו.
לצד יתרונותיו, שיגור לא נכון עשוי לחשוף את הכוח.
כמו כן, מסלול התעופה של הרימון בלתי צפוי בתנאי רוח חזקה.
כדוריות – תצורת חימוש שאינה רימון, הדומה לכדור המשמש ברובי ציד: בקצה התרמיל המכיל אבקת שרפה נמצאות 20 כדוריות מתכת.
בזמן הירי הכדוריות נורות ביחד מן הקנה, בדומה לירי מרובה ציד.
חימוש זה יעיל בעיקר בלוחמה בסבך, שבה המטרה קרובה מאוד ליורה ולרוב נסתרת מאחורי צמחייה.
תרגול (אינרטי) – כדור הדומה בצורתו החיצונית לכדור מטול מסוג 'רסס' או 'נ"ט' אך איננו מכיל חומר נפץ או אבק שרפה.
כדור זה משמש לתרגול היורה בטעינת המטול ובהפעלתו.
רימון תרגול יכול להיות בעל ראש גומי, או ראש גבס כתום שמתפרק בפוגעו במטרה.
את הכדור מותר לירות רק בין גובה הבירכיים לגובה האגן.
מפגיעת הספוג יכולים להישבר עצמות ואף מכות חמורות יותר.
מטול ה-M203 מותקן על המתפס הקדמי התחתון של רובה הסער או במקומו.
למטול הדק ונצרה משלו וכמו כן כוונות ייעודיות משלו, המותקנות על המתפס הקדמי העליון או במיקום אחורי יותר על חלקו העליון של הנשק.
טעינת המטול, או ירי ממנו, אינם מעכבים או משפיעים על טעינה או ירי מרובה הסער.
למטול אין מחסנית או שחלה ובתוכו יש מקום לכדור אחד בלבד, אותו צריך היורה לטעון ידנית.
לחיצה על מנוף ייעודי בצד המטול גורמת לקנה המטול להחליק מעט קדימה על מסילה וכך נחשף בית הבליעה של הנשק.
היורה מכניס את כדור התחמושת לתוך בית הבליעה ומחליק לאחור את הקנה עד לנעילתו.
פעולות אלה טוענות את המטול ודורכות את מנגנון הנקירה הפנימי (מנגנון הירי במטול פועל במתכונת "פעולה בודדת").
כדי לירות, היורה מעביר את נצרת המטול למצב 'ירי', מכוון אל המטרה ולוחץ על הדק המטול.
רימון המטול נורה מקצה הקנה והתרמיל הריק נותר בבית הבליעה.
פעולה נוספת של פתיחת הקנה, לצורך הטענתו בכדור חדש, תגרום לחליצת התרמיל הריק שנותר בו קודם ולפליטתו.
יתרונותיו של המטול הם פשטותו, קלות הפעלתו, העובדה שאיננו מונע טעינה או ירי מרובה הסער במקביל ומגוון החימוש שלו.
חסרונותיו הם משקלו ודיוק נמוך.
חיסרון נוסף של מטול ה-M203 נובע ממגבלת המרווח שנוצר, בין הסדן לבית הבליעה, בזמן החלקת הקנה קדימה לצורך הטענת כדור רימון חדש.
תכנון המטול מגביל את המרווח שנוצר כך שאורך הרימון שניתן להטעין לתוך בית הבליעה מוגבל אף הוא.
מגבלה זו, על אף שאינה מפריעה לטעון לתוך המטול חימוש קיים, איננה מאפשרת לטעון לתוך המטול כדורי רימון ארוכים יותר – כגון רימונים תרמובאריים.
צבאות רבים בעולם נלחמים בזירות של לחימה בעצימות נמוכה ולוחמה בשטח בנוי, שהן זירות קלאסיות מבחינת יתרונותיו של הנשק התרמובארי האישי, חיסרון זה הופך למכביד יותר ויותר.
יצרן : קולט, ארצות הברית
מהירות לוע: 76 מטר לשנייה
פיתוח ישראלי של חברת מפרולייט להקלה על ירי הרימונים היא כוונת הזאבון'''היושבת על רובי פלאט-טופ.
לכוונת שֶנֶת טווחי ירי, כאשר מקבלים חפיפה בין נקודת ההשלכה של הכוונת עם המטרה (כאשר הטווח ידוע והשֶנֶת בהתאמה), אז הטיווח יפול על המטרה.
בלילה השנתות זוהרות, וכן נקודת ההשלכה.
B-300 או בגרסתו המשופרת שיפון הוא מטול אישי לרקטות נ"ט (נגד טנקים) ורקטות נגד ביצורים, שפותח ויוצר על ידי התעשייה הצבאית.
ה-B-300 משמש כיום את חיל הנחתים האמריקני בגרסה משודרגת בשם SMAW ואילו השיפון נכנס לשירות בצה"ל בשנת 2000.
למרות שכל המטולים שיוצרו בנויים לאותה מטרה, תכנון המטול של כל דגם שונה באופן מהותי.
ה-B-300 פותח בתעשייה הצבאית בעקבות הלקחים שהפיק צה"ל ממלחמת יום הכיפורים ואחר כך ממבצע שלום הגליל.
במלחמות אלה הבין צה"ל את כוחם הרב של גייסות רווי נשק נ"ט בבלימת מערכי שריון והסתערויות טנקים והחליט שעליו לצייד את חיל הרגלים הישראלי בנשק נ"ט אישי.
שימוש במטולי ורקטות ה RPG-7 שהיו נפוצות, זולות ופשוטות ביותר להפעלה, אך לא מדויקות ביותר כנגד מטרות נעות בטווחים של למעלה מ-200 מטר.
שימוש בטילי נ"ט מונחים שהיו יעילים, מדויקים וקטלניים אך יקרים ביותר ומסובכים לתפעול.
לבסוף החליטו בצה"ל שיש צורך בנשקי נ"ט משני הסוגים: טילי נ"ט מונחים כנגד טנקי מערכה שמסוגלים לחדור כל שריון ולפגוע במטרה באופן מדויק (ספייק), ומנגד - נשק נ"ט זול והמוני שישמש כסיוע כבד לחי"ר ויהיה יעיל כנגד מבנים ומטרות שריון.
ה-RPG-7 נבחן כנשק נ"ט אישי וזול אך נפסל בגלל חוסר דיוק כנגד מטרות נעות בטווחים גדולים.
למרות זאת, בגלל תפוצתו הרבה והעובדה שמאות מטולים ואלפי רקטות נלקחו שלל במלחמות ישראל והפשיטות על בסיסי ארגוני הטרור הערביים, הוא נכנס לשימוש ביחידות צה"ל השונות.
בנוסף רכשה ישראל מהאמריקאים את רקטת ה-M72 LAW שנורתה ממשגר חד-פעמי.
חסרונן העיקרי של רקטות הלאו הוא כושר חדירת השריון הנמוך שלהן.
כל אלה היו רק פתרון זמני.
החל מאמצע שנות השבעים החלה התעשייה הצבאית לתכנן ולפתח מערכת של מטול ורקטות ישראלית שתענה על הדרישות הבאות:
מדויקת כנגד מטרות נעות בטווחים של 400 מטר.
בעלת מגוון תחמושת ויכולת חדירת שריון כמו של טיל נ"ט.
נישאת, נטענת ומופעלת בידי חייל בודד.
זולה לייצור ואחזקה שוטפת, משגר רב-פעמי.
פשוטה לתפעול, הכשרה קצרה ופשוטה.
אחרי מספר ניסיונות כושלים הציגה התעשייה הצבאית באמצע שנות השמונים של המאה ה-20 את ה-B-300. ה-B-300 הורכב ממשגר רב-פעמי שעליו הותקנו כוונות אופטיות.
רקטות ה-B-300 אוחסנו במארז אטום (על מנת להגן על הרקטות בתנאי סביבה קשים).
כדי להטעין את המשגר ברקטה כל מה שנדרש מהחייל הוא להסיר את המכסים האוטמים את פתחי המשגר והמארז ולחבר את המארז לקצה האחורי של המשגר.
זוהי פעולה פשוטה ביותר וכתוצאה ממנה אפשר להכשיר חיילים במהירות לשימוש ב-B-300 ולהכין משגר B-300 לירי תוך כ-20 שניות.
כעת כל שנותר הוא לכוון ולירות אל עבר המטרה.
המארז היה חד-פעמי ובתום השיגור נשרף חלקית והפך לא שמיש.
ה-B-300 ענה על כל הדרישות הללו, אך סבל ממספר בעיות.
בגלל בעיות תקציב הוא נכנס לשירות מוגבל בצה"ל, כאשר רוב המטולים הגיעו אל היחידות המיוחדות שהשתמשו בו כנשק נגד ביצורים ומבנים בהם הסתתרו מחבלים.
ה-B-300 אומץ בידי חיל הנחתים האמריקני.
במכרז שערכו המרינס גבר ה-B-300 על תותח ללא רתע תוצרת Carl Gustav השוודית וב-1984 נכנס לשירות במרינס.
בנשק נתגלו מספר בעיות, חלקן נבע מהבדל בין מתארי הלחימה הישראלים (מדבר, יבשה) למתארי הלחימה של המרינס (ים, ביצות, לחות וכו').
המרינס הכניסו מספר שיפורים ותיקונים לדגם והוא נכנס לשירות תחת השם SMAW שפירושו Shoulder-Launched Multipurpose Assault Weapon.
נשק זה נמצא בשירות המרינס עד היום.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה חטיבת הטילים (RSD) של התעשייה הצבאית לפתח את השיפון (Shiphon), מטול רקטות מתקדם המבוסס על ה-B-300 SMAW המשודרג.
השיפון, כמו ה-B-300, תוכנן כמטול רקטות אישי זול שיגשר את הפער בין רקטות נ"ט דוגמת ה-RPG-7 והלאו (LAW) לבין טילי נ"ט מונחים דוגמת ה-TOW עורב והגיל (ATGM).
מבנהו של השיפון שונה מזה של משגר ה-B-300. השיפון מורכב בעצם ממארז חיצוני המכיל בתוכו רקטה אחת.
מארז זה מהווה גם את המשגר עצמו.
כדי להפוך את המארז למשגר מוכן לירי כל מה שיש לעשות זה לחבר אליו את מנגנון הירי ומערכת בקרת אש .
אחרי הירי אפשר לנתק את מנגנון הירי ובקרת האש ולהשתמש בהם פעמים נוספות על מארז אחר.
את המארז הריק ניתן לטעון ברקטה נוספת ולהכשיר לשימוש נוסף ("השמשה") על ידי נשק מוסמך (qualified armorer).
הכוונות האופטיות של משגר ה-B-300 הוחלפו במערכת בקרת אש (FCS, בק"ש) מתקדמת המשלבת מד מרחק ומחשב ירי המאפשרים ליורה לכוון ולפגוע בדיוק רב במטרות נעות, תוך שמערכת הבק"ש לוקחת בחשבון את כיוון הרוח, הטמפרטורה, הלחות, זווית ההגבה של המשגר, תנועת המטרה והמרחק ממנה.
מערכת בקרת האש מגיבה לנתוני הסביבה בזמן אמת ומשלימה את חישובי הירי בפחות משנייה.
מערכת הבק"ש היא רב-פעמית והשימוש בה משפר באופן ניכר את דיוק הירי.
השיפון יורה רקטות 96 מ"מ מתקדמות בעל ראש קרבי כפול (טנדם) המציג יכולת חדירה המשתווה לזו של טילי נ"ט מדור ב' ו-ג'.
רקטות הנ"ט של השיפון יכולות לחדור מיגון ריאקטיבי שמתחתיו 800 מ"מ של שריון פלדה ואילו הרקטות-נגד-ביצורים יכולות לחדור קירות מבטון מזוין שעוביים כחצי מטר (500 מ"מ).
כדי לשפר את טווח הירי מצוידות רקטות השיפון במנוע רקטי דו-שלבי המאפשר להם טווח טיסה של כ-1000 מטר.
כיום נמצא השיפון בשירות ביחידות המיוחדות של צה"ל (מחליף את ה-B-300 המיושן משנות השמונים) וכן בשירות הימ"מ.
השיפון משמש אותם בעיקר כנגד ביצורים וכנגד מחבלים המתבצרים בבתים ומסרבים לצאת.
בעקבות האינתיפאדה השנייה גבר השימוש ברקטות השיפון למטרות אלו אך במקרים רבים העדיפו היחידות המיוחדות להיעזר בדחפור די-9, כאשר היה זמין.
ישנם דיווחים סותרים על מצב הפיתוח של השיפון; בעוד סקירות אמל"ח מ-2003 טענו שהשיפון נמצא עדיין בשלבי פיתוח מתקדם וכמעט סופי, מקורות אחרים טוענים שרקטות ומטולי שיפון כבר נפרשו אצל יחידות עילית ישראליות והופעלו בשטח עוד בשנת 2000.
במטולי ה-B-300 והשיפון ניתן לירות מגוון סוגים של תחמושת.
HEAA High Explosive Anti Armor - רקטה נגד טנקים בעל יכולת חדירה של 600 מ"מ שריון.
ידועה בישראל בשם MK1 HEAT.
HEFT High Explosive Follow Through - רקטה נגד ביצורים ומבנים המצוידת בראש קרבי טנדאם על מנת לחדור את קיר המבנה ולהתפוצץ בפנים.
השיפון כולל תחמושת דומה, אך בעלת יכולות משופרות.
רקטה נגד טנקים ונגד ביצורים:
רקטה בעלת ראש קרבי טנדאם ויכולות לחדור 800 מ"מ שריון פלדה הממוגנת במיגון ריאקטיבי וכן מבנים בעלי קיר חיצוני או חומה בעובי 500 מ"מ בטון מזוין
רקטה נגד מבנים ונגד בני אדם:
הרקטה נגד מבנים של השיפון היא דו-תכליתית ובעלת ראש כפול: תפקיד המטען הקדמי הוא לחדור את המבנה ואילו המטען השני מתפוצץ עם רסס על האנשים שבפנים.
כאשר היא מכוונת כנגד בני אדם, צמד המטענים מתפוצץ בזמנים שונים על מנת לגרום לנזק מקסימלי.
רקטות השיפון כוללות מנוע דו-שלבי המגדיל את הטווח המרבי שלהן ל-1000 מטר.
מטוטלת מתמטית (נקראת גם מטוטלת פשוטה) היא מטוטלת שמורכבת מגוף בעל ממדים קטנים, התלוי על חוט שמסתו ומידת ההתארכות שלו בזמן התנודות ניתנים להזנחה.
בנוסף, זווית התנודה של המטוטלת קטנה יחסית.
זהו מודל פיזיקלי, שאינו קיים באופן מושלם במציאות, (ולכן המודל מכונה מטוטלת מתמטית), אך בזכות הקירוב ניתן לתאר את תנועת הגוף באופן פשוט.
תחת קירוב זה מטוטלת מתמטית היא סוג של אוסצילטור הרמוני, ולכן מהווה מודל לתופעות פיזיקליות רבות.
לאחר הסטת הגוף מנקודת שיווי המשקל ושחרורו, הגוף יבצע תנודות הרמוניות במישור אנכי סביב נקודת שיווי המשקל-לאורך קשת מעגל.
זמן המחזור של תנודות מטוטלת מתמטית אינו תלוי במסת המשקולת ובמשרעת (זווית) התנודות.
זוהי תכונה חשובה, שכן היא מאפשרת למדוד מרווחי זמן.
בעבר (עד המצאת השעון החשמלי) השתמשו בני האדם בשעון המונע על ידי מטוטלת.
ננתח את תנועת המטוטלת, בקירוב בו החוט חסר מסה ואורכו קבוע, מסת המטוטלת נקודתית, וזווית התנודה קטנה.
ננתח את המומנטים הפועלים על המטוטלת, יחסית לנקודת התלייה.
מכיוון שהחוט מחובר לנקודת התלייה, הוא אינו מפעיל מומנט.
לכן, המומנט היחיד הפועל על המטוטלת הוא המומנט שמפעיל כוח הכובד, וגודלו .
(הסימן שלילי כיוון שזהו כוח מחזיר, המנוגד לכיוון ההעתק).
מומנט ההתמד של המערכת הוא פשוט , ולכן מתקיים
(ניתן להגיע לנוסחה זו גם על פי משוואת התנועה, מבלי להיכנס למומנט ההתמד .