tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-25 באוקטובר הוציא בעז שרעבי גרסה חדשה לשירו "כשתבוא", בשיתוף עם מטה משפחות החטופים והנעדרים.
השיר הוקדש לחטופים ובמיוחד לילד אוהד בן התשע שחגג את יום הולדתו בעודו שבוי בידי החמאס ברצועת עזה.
ב-1 בנובמבר הוציאו שירי מימון ותמיר גרינברג גרסת כיסוי לשיר, "Coming Home", משנת 2010 (בוצע במקור על ידי ההרכב דידי – דירטי מאני והזמרת סקיילר גריי).
הקליפ המלווה את השיר צולם, לצד בני משפחות החטופים, במיצג 'אורות של תקווה', הממוקם ברחבת היכל הפיס ארנה ירושלים.
ב-7 בנובמבר הוציא הזמר אבישי כהן גרסה מחודשת לשירו "שובי אליי", יחד עם משפחתו וחבריו של החטוף אלון אהל.
ב-12 בנובמבר הוציאה הזמרת נטע ברזילי ביצוע מחודש לשיר "נערי שובה אלי", שהוקלט במקור על ידי מרגלית צנעני, במסגרת פרויקט "אור ראשון".
ב-16 בנובמבר הוציאה לאה שבת גרסה חדשה לשירה "תמיד יחכו לך", בשיתוף עם מטה משפחות החטופים והנעדרים.
לגרסה החדשה כתבה שבת בית נוסף לשיר, אשר מתייחס למצב הטרגי בו החטופים ומשפחותיהם נמצאים.
בשעות שבהן החיטה נזרעה מחדש בשדות בארי הגבעתרון חידשו את השיר "החיטה צומחת שוב" למען תושבי העוטף ולמען השבת החטופים.
בגרסה המחודשת שינו את מילות השיר מ"זה לא אותו העמק" ל"זה לא אותו הנגב" ואת "אתם אינכם ולא תוכלו לשוב" ל-"אתם אינכם ומוכרחים לשוב".
ב-20 בנובמבר הוציא פרויקט קולולם ביצוע שהוקלט ב-6 בנובמבר על ידי הרכבים בלמעלה מ-100 מקומות ברחבי העולם לשיר "Like a Prayer".
את השיר בחרה תמר פורטי, אחותו של ניר פורטי שנרצח בטבח בפסטיבל נובה.
נציגי משפחות החטופים השתתפו גם הם בהקלטה שנערכה בתיאטרון הקאמרי בתל אביב.
ב-18 בדצמבר, במסגרת קונצרט מולדת, 1,000 מוזיקאים מכל הארץ ביצעו באמפיתיאטרון קיסריה את השיר "הביתה" להחזרת החטופים.
בנוסף, הפזמון "גם בשעות החשוכות של הלילה..." הפך למזוהה כאשר הוא התנגן ברקע סרטונים רבים שהופצו ברשתות החברתיות המראים חיילים שחוזרים מהחזית לבקר את משפחתם אחרי ימים רבים שלא התראו.
שירים נוספים הם "הנה ימים באים" של אילנית ו"אמצע הלילה בכפר" של הראל מויאל.
הפזמון של השיר "לצאת מדיכאון".
השירים הפארודיים "יאללה יא נסראללה" של פרישמן והחלוצים מתקופת מלחמת לבנון השנייה (2006) ו"אבא שלי זה דני קושמרו" של אנסמבל ציפורלה שיצא במאי 2020 זכו לעדנה והפכו ללהיטי טיקטוק.
בשוק הבין-לאומי, זכה השיר "Si No Estás" של איניגו קינטרו להצלחה בישראל והוגדר בתור "שיר מלחמה".
ב־6 בנובמבר 2023 פרסם הזמר היהודי־אמריקאי שלום למר (Shulem) את השיר "קהילות הקודש" (Kehilos Hakodesh), גרסה חדשה לתפילת אב הרחמים הנהוגה בקהילות אשכנז.
את השיר הקדיש לנרצחים בשבעה באוקטובר.
ב־1 בספטמבר 2024 פרסם גרסת כיסוי לשיר October Rain של הזמרת הישראלית עדן גולן, אשר היה אמור לייצג את ישראל באירוויזיון 2024.
ב-14 בדצמבר 2023 נערך בלונדון מופע רוק לזכרו של ג'ייק מרלו, לשעבר בסיסט להקת ההארדקור-מטאל הבריטית Desolated, מוזיקאי בריטי-ישראלי שנרצח במסיבת הנובה ברעים.
מרלו היה דמות בולטת בסצנת המוזיקה האלטרנטיבית באנגליה
במרץ 2024 המוזיקאי היהודי אמריקאי מתיסיהו, פרסם שיר שכתב על טבח שבעה באוקטובר והאנטישמיות שהתפרצה בעולם בעקבות כך.
הקליפ צולם בישראל באזורים המותקפים.
מתיסיהו כתב לעוקביו "עזרו לי לעמוד מול האנטישמיות, שתפו את הסרטון הזה למרחקים כדי להראות לעולם שאנחנו, העם היהודי, גאים ושהאור שלנו לא יכבה".
במאי, הוציא הראפר מאקלמור את השיר "Hind's Hall".
הראפר הכריז כי כל ההכנסות מהשיר ייתרמו לארגון אונר"א.
ביוני, הוציא הזמר הקנדי-סודני מוסטפא את השיר "Gaza is Calling", בליווי וידאו קליפ בו מגלמת הדוגמנית בלה חדיד אמא עזתית.
הזמר הכריז כי הרווחים מהשיר ייתרמו לקרן הסיוע לילדי פלסטין.
ב-16 בנובמבר 2023, הוציאה הזמרת אודיה מיני-אלבום בשם חרבות ברזל, כשם המלחמה, הכולל שלושה שירים אשר כל אחד מהם מוקדש לנפגעים שונים ממתקפת הפתע והמלחמה.
ב-14 בדצמבר, הראפר ג'ימבו ג'יי הוציא את אלבומו, אה וואו, העוסק בחייו בעוטף עזה והוקדש לזכר גיא אילוז, טכנאי קול שליווה אותו אשר נחטף לעזה ונרצח בשבי.
ב-25 בדצמבר, יצא אלבומו של הזמר-יוצר אביתר בנאי, עוגן במים, הכולל גרסאות כיסוי שביצע בנאי במפגשי זום שקיים בצל המלחמה.
ב-30 בינואר 2024 הוציאה עומר מושקוביץ את האלבום "לבבות ברזל", המתכתב עם מאורעות 7 באוקטובר ונוצר בפרק זמן של חודש במהלך מלחמת חרבות ברזל.
באלבום משתפת מושקוביץ פעולה עם תושבת קיבוץ בארי, אסיא גרינברג, אותה פגשה במלון מפונים בים המלח.
שיתוף פעולה נוסף הוא עם משורר הספוקן וורד, יונתן קונדה, איתו היא מבצעת את השיר "אם" של יענקל'ה רוטבליט בעיבוד מחודש, הכולל גם בית חדש המושר בערבית.
ב-9 במאי 2024 הוציאה חברת הבידור ישראל בידור לקראת יום העצמאות ה-76 למדינת ישראל את האלבום "ישראל בידור – שרים למדינה" הכולל 8 שירים שבהם שיתופי פעולה בין אמני ישראל.
ב-30 במאי 2024 הוציא הראפר הקנדי-פלסטיני בלי את האלבום , אשר הכריז כי כל הכנסותיו ייתרמו לארגונים פלסטיניים שונים ברצועת עזה וביהודה ושומרון.
ב-27 בספטמבר 2024 יצא לאור האלבום "קולות המלאכים - Vol.
1", הראשון מתוך פרויקט מוזיקלי ישראלי שהוקם במטרה להנציח את זכרם של הנופלים והנרצחים באירועי טבח שבעה באוקטובר.
ב-6 בינואר 2025 יצא האלבום השישי של עידן עמדי-"סופרמן", באלבום עמדי שר על החוויות שלו מהפציעה ברצועת עזה והשיקום שאחריה.
ב-18 בפברואר 2025 שחררה שי המבר את אלבומה "עוד יום במזרח התיכון", שבו היא שרה על תחושותיה ורעיונותיה מאז טבח שבעה באוקטובר ועל בעלה משרת המילואים.
באלבום נכלל שיר המוקדש לילדים אשר נפגעו בטבח ושיר נוסף לבת דודתה של המבר אשר שרדה את אותו הטבח.
ב-18 בדצמבר 2023 נערך באמפיתיאטרון קיסריה קונצרט מולדת למען החזרת החטופים ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
בקונצרט בוצע עיבוד מחודש לשיר "הביתה", בשילוב ההמנון "התקווה", בהשתתפות אלף נגנים וזמרים ומשפחות החטופים.
הקונצרט נערך ביוזמתה, ניהולה והפקתה של טליה ירום, והיה הפרויקט המוזיקלי עם מספר המבצעים הגדול ביותר שנערך אי פעם בישראל הקליפ שלו זכה ליותר מ-10 מיליון צפיות ביוטיוב.
ב-20 בפברואר 2024 פורסמו 3 שירים ראשונים מתוך פרויקט מוזיקלי חדש לבני נוער, תלמידי ותלמידות תיכון, ממגמות מוזיקה בעוטף עזה וגבול הצפון.
בפרויקט, אשר נקרא "פרויקט אנשי המוזיקה", שיצא בתמיכת עמותת "פעימת הלב - heartbeat", ובליווי והנחיה של קבוצת אנשי מקצוע, ובהם המוזיקאים יהוא ירון ויובל שפריר (הפקה מוזיקלית) וחיים שמש (ייעוץ אמנותי), ניתנה לצעירים ולצעירות האפשרות לבטא מהזווית האישית שלהם את תחושותיהם ומחשבותיהם בעקבות אירועי 7 באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
השפעת המצב על הופעות ואירועי מוזיקה
בערב 7 באוקטובר 2023, יום טבח שבעה באוקטובר, היה אמור הזמר האמריקאי ברונו מארס לקיים את הופעתו השנייה בפארק הירקון בתל אביב.
אירוע זה היה אמור להתקיים בנוכחותם של 63,000 איש ומארס היה אמור להיות האמן הראשון מאז מייקל ג'קסון ב-1993 שמילא את המקום בשתי הופעות.
לאור המתקפה שלוותה בירי מאסיבי על תל אביב, ההופעה בוטלה.
כמו כן, עקב המצב הביטחוני, הפקתו של מארס לא יכלה לשנע את ציוד ההופעה שלו מישראל, ובוטלה הופעתו של מארס במסגרת אירועי פורמולה 1 בקטר יום למחרת.
הופעות רבות ברחבי הארץ בוטלו במהלך המלחמה.
ב-19 באוקטובר 2023, הודיעה פרמאונט גלובל על ביטול טקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה 2023 עקב המלחמה.
זו הייתה הפעם הראשונה שהטקס בוטל בתולדותיו.
ב-20 באוקטובר, הכריזה הזמרת הישראלית נטע ברזילי על ביטול סיבוב ההופעות שלה, "The Wonderful and Great Tour", באומרה כי .
בהמשך לכך, סאבלימינל והצל עם משפחת תאקט פרסמו מחדש את ההופעה בה בוצע "התקווה".
אמנים רבים הופיעו בהתנדבות עבור מפונים מעוטף עזה וחיילי צה"ל בסדיר ובמילואים, וכן באמצעים מקוונים כתוכנת זום ורשתות חברתיות.
בעקבות פריצת המלחמה, מוזיקאים ברחבי העולם הביעו מחאה באמצעים שונים לתמיכה בישראל או ברצועת עזה בהתאמה.
מספר אמנים בין-לאומיים, בהם מדונה, ג'סטין ביבר, ג'וני גרינווד ומארק רונסון, הביעו מחאה על מתקפת חמאס על ישראל, כשחלקם הביעו הסתייגות מפגיעה באזרחים פלסטינים חפים מפשע על ידי מדינת ישראל.
מוזיקאים רבים אחרים הביעו תמיכה מובהקת ברצועת עזה, ואף גייסו תרומות לרצועה בעקבות המשבר ההומניטרי שאירע בעקבות המלחמה.
הזמרת קלאני פרסמה תכנים רבים ברשת החברתית בעד רצועת עזה בטענה למדיניות אפרטהייד על ידי ישראל ול"פשעי מלחמה" על ידי צבא הגנה לישראל, בניסיון להשפיע על ידוענים שונים בתעשייה לתמוך בתושבי רצועת עזה ולגנות את ישראל.
הראפר דנזל קארי, אשר ביקר בישראל בעבר, הביע תמיכה בזמרת ואמר: "אני נגד אפרטהייד, אני נגד מדינות אפרטהייד, אני נגד גזענות.
[...] אני זוכר שבביקורי בישראל נשארתי בפלסטין וראיתי את היחס שהם קיבלו במו עיניי וזה הפריע לי כל כך".
נוסף על כך, אמנים רבים, ובעיקרם מוזיקאים, חתמו על עצומה הפונה לנשיא ארצות הברית ג'ו ביידן הדורשת הפסקת אש הומניטרית ברצועת עזה ואת שחרור החטופים הישראלים ברצועה.
בין המוזיקאים שחתמו על העצומה הם אדם למברט, דיפלו, די ג'יי סנייק, דואה ליפה, דרייק, וג'ניפר לופז.
בהופעה בלאס וגאס שהתקיימה בערב 8 באוקטובר, הקדיש בונו מ-U2 את השיר "" לקורבנות הטבח בפסטיבל נובה, ואף שינה את מילות השיר באופן חד פעמי לשם כך.
בעקבות הצהרותיה, תוגברה האבטחה בשל חשש לאירועים ביטחוניים.
חרם "אין מוזיקה לרצח עם" (No Music for Genocide)
בספטמבר 2025 החלו מוזיקאים המתנגדים לפעילות ישראל ברצועת עזה לבקש מספוטיפיי שלא לאפשר את השמעת שיריהם למאזינים בישראל.
בין המוזיקאים נמנים פריימל סקרים, ביורק, מאסיב אטאק ופראמור.
קריאות לחרם בעקבות השתתפותה של ישראל
עם פריצת המלחמה, רבים קראו לאיגוד השידור האירופי להחרים את ישראל מאירוויזיון 2024. אף על פי כן, ישראל הופיעה ברשימת המשתתפות שפורסמה על ידי ה-EBU ב-5 בדצמבר 2023. ב-8 בדצמבר, ה-EBU פרסם הצהרה האומרת כי תאגיד השידור הישראלי "עומד בכל החוקים של התחרות", ואין מניעה ממנו לקחת חלק בתחרות.
החלטת ה-EBU עוררה מחלוקת בקרב מספר מדינות משתתפות, בהן איסלנד, פינלנד ואירלנד.
עם זאת, אף אחת מהמדינות לא מימשה את איומה לצאת מהתחרות.
ב-17 בפברואר 2024 פרסם התאגיד שוועדה מקצועית בחרה את השיר שייצג את ישראל באירוויזיון, אשר נקרא "October Rain".
השיר, אשר נכתב על ידי קרן פלס ואבי אוחיון, עוסק במשבר הפנימי של מדינת ישראל בעקבות המלחמה.
ב-21 בפברואר, עוד בטרם נחשף "October Rain" לציבור, נודע כי ייתכן שאיגוד השידור האירופי יפסול את השיר מהשתתפות באירוויזיון בשל תוכנו, הקשור למתקפת הפתע שהובילה למלחמה, ופורש על ידי האיגוד כפוליטי.
תאגיד השידור הישראלי הצהיר כי הוא נמצא בדיאלוג עם איגוד השידור האירופאי לגבי אישורו של השיר.
הוא אושר להשתתפות באופן רשמי ב-7 במרץ.
ב-22 בינואר 2025 זכתה שורדת טבח הנובה יובל רפאל בגמר הכוכב הבא לאירוויזיון ונבחרה ליצג את ישראל בתחרות.
ב-17 בפברואר 2025 איגוד השידור האירופי אישר את השיר שנבחר לייצג את ישראל בתחרות.
ב-9 במרץ 2025 פורסם השיר "New Day Will Rise", אשר נכתב על ידי קרן פלס.
מלחמת חרבות ברזל שפרצה בעקבות טבח שבעה באוקטובר השפיעה בהיבטים שונים על העורף בישראל, ובכלל זה על הספרות הישראלית ועל עולם הספרות בישראל.
על פי דו"ח הספרייה לאומית, נכון למאי 2024 יצאו מעל ל-80 ספרים העוסקים בנושאים שונים בהקשר למלחמה, במגוון סיגנונות - הגות, עיון, סיפורת,דרמה, אמונה, עדות וספרות ילדים.
אורי פינק (עורך), בלב ה-7 באוקטובר: עדויות, פרדס הוצאה לאור, 2025.
הספר כולל 12 סיפורים מצוירים מאת 12 קומיקסאים ישראלים, המספרים את סיפוריהם של גיבורי טבח שבעה באוקטובר – מצילים, ניצולים ונרצחים.
יוסף, מאת מישל קישקה: סיפורו של יוסף, נהג המונית הבדואי, שהציל 30 נפשות;
איה, הישאם ומשפחת אלקרנאווי סיפור של אומץ והצלה, מאת רעות בורץ: סיפור הצלתם של איה והישאם בקיבוץ בארי.
ענר, מאת שי צ'רקה: סיפורו של ענר שפירא, שהשליך חזרה בידיים חשופות רימוני יד שנזרקו אל המיגונית שבה שהה עם נוספים.
המלאכית מאת אילנה זפרן: סיפורה של הפרמדיקית עמית מן, שהקריבה את חייה כדי להציל פצועים.
מאת יונתן וקסמן: סיפורו של יאיר גולן, שעזר להורים רבים למצוא את ילדיהם.
צוות אלחנן מאת מושיק גולסט: סיפורם של אלחנן קלמנזון ואחיו, שחילצו משפחות רבות מהלהבות.
מאת אורי פינק: סיפורה של רחל אדרי מאופקים וגבורתה שהצילה אותה ואת בעלה מהמחבלים שחדרו לביתה.
זוג משמים מאת גיא לנמן: סיפורם של דרור ומרסל קפלון, זוג גמלאים מקיבוץ בארי, שהופרדו ונרצחו.
ענבל מאת קורן שדמי: סיפורם של ענבל ליברמן וצוותה, שהגנו על תושבי קיבוצם ניר עם.
מאת נועה כץ: סיפור הצלתה משפחת תיבון מקיבוץ נחל עוז, בזכות נעם תיבון, אביו של אבי המשפחה.
רק המבט שלך, מאת טוהר שרמן-פרידמן: סיפר הצלתם של שי־לי עטרי ותינוקה שייה, בזכות הקרבת יהב, האב ובן הזוג.
ארון מציל חיים מאת נוסקו: סיפורם של סמדר ורועי עידן, שנרצחו בקיבוץ כפר עזה, וילדיהם מיכאל ועמליה, שהוחבאו בארון וניצלו.
קודם למהדורה העברית הספר ראה אור בצרפתית ובספרדית.
יום אחד באוקטובר: ארבעים גיבורים, ארבעים סיפורים
יאיר אגמון ואוריה מבורך, יום אחד באוקטובר: ארבעים גיבורים, ארבעים סיפורים, הוצאת קורן-מגיד, 2024.
הספר פורס את סיפוריהם של 40 ישראלים שהצילו חיי אדם בטבח שבעה באוקטובר.
את הראיונות ערכו הכותבים יחד עם ארבעה מראיינים נוספים: מיכל קורניץ, אור מנחם, משה יהודה אקרמן וגל עבדו.
בעבר מעשה כזה היה נחשב נדיר וזכה להנצחה משמעותית, כמו הקמת אנדרטה.
ב-7 באוקטובר לעומת זאת, מציין אגמון בראיונותיו, התרחשו מעשי גבורה רבים כל כך ביום אחד, עד שהם כמעט הפכו ל"שגרה" באותו אירוע קטלני, ולא כולם זכו להכרה ציבורית הולמת.
מר הפקרה – מורשתו של נוטש החטופים, 2024.
הספר כולל מאמרים, איורים וטקסטים ספרותיים העוסקים בביקורת כלפי ראש הממשלה בנימין נתניהו, ובפרט בנוגע לתפקודו ביחס לחטופים שנחטפו במהלך טבח שבעה באוקטובר.
כל הכותבים עוסקים בנושא אחד: בנימין נתניהו, וכל אחד מהם עושה זאת דרך הסיפור האישי שלו, החוויות שלו מאז שבעה באוקטובר, או דרך תחום עיסוקו ותחום מומחיותו.
לצד סיפורים אישיים של חברות וחברי הקיבוצים, ניתן למצוא בספר ניתוחים של אישיותו של נתניהו, התנהגותו בשנות כהונתו בראשות ממשלת ישראל, והערכות מצב על עתיד המדינה בהובלתו.
הספר הוא פרי יוזמה של "פורום חיים – פורום משפחות להצלת החטופים", המאגד משפחות חטופים, הפועלות מאז טבח שבעה באוקטובר לשחרור בני המשפחות, בקריאה להפסקת המלחמה והשבת כל החטופים בהסכם, באופן מיידי.
הספר תורגם לאנגלית בשם Dark Legacy.
אלי שרעבי, חטוף, הוצאת סלע מאיר, 2025.
זהו ספר אוטוביוגרפי המתאר את קורותיו של אלי שרעבי במהלך 491 הימים שבהם שהה בשבי חמאס ברצועת עזה, לאחר שנחטף מביתו במהלך הטבח בבארי בבוקר 7 באוקטובר 2023. בספרו מתאר שרעבי את תקופת השבי בעזה, תנאי הכליאה, ניסיונות השכנוע הדתיים מצד החוטפים, והקשרים שנוצרו בינו לבין חטופים אחרים.
מוּפָוַואדַאת – 505 ימים בשבי החמאס
ספר אוטוביוגרפי שבו מתאר אלי-ה כהן את חטיפתו מפסטיבל נובה והחזקתו במנהרות חמאס ברצועת עזה, כשהוא כבול בשרשראות, מוכה, ולעיתים קרובות קורבן להתעללות נפשית.
אזי לב-און, שלומית אהרוני ליר, כוח אזרחי – סיפורי התארגנות מהשטח בעקבות השבעה באוקטובר, 2025.
בעוד שספרים רבים עוסקים באירועי שבעה באוקטובר מזוויות ביטחוניות, פוליטיות או חברתיות, זהו הספר הראשון שמציע מבט מקיף על המערך האזרחי שצמח מהשטח בתגובה למצב החירום.
הספר כולל תיעוד של יוזמות אזרחיות בעקבות טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל, שנולדו לנוכח ואקום מוסדי.
הספר מבוסס על ראיונות עם יזמים שהקימו חמ"לים, ליוו משפחות בשבעה, סיפקו מזון, תיעדו עדויות, נאבקו למען הנעדרים החטופים, הגנו על בעלי חיים, תמכו בחקלאים – ובעיקר ביקשו לסייע.
יוזמות אזרחיות אלה התפתחו לתשתית של סולידריות, תקווה ופעולה.
הראיונות נערכו כשנה לאחר מתקפת החמאס בשבעה באוקטובר 2023, ומעניקים לקוראים הצצה לרוח היזמות האזרחית שפרצה מתוך השבר.
אם אתם קוראים את המילים האלה
שלמה קווס ורחלי פלנט-רוז (עורכים), אם אתם קוראים את המילים האלה, הוצאת טובי, 2025.
ספר דוקומנטרי המאגד 49 מכתבים אחרונים שנכתבו על ידי לוחמים שנהרגו במהלך השנה הראשונה של מלחמת חרבות ברזל.
על כל מכתב ביצעו העורכים תחקיר דוקומנטרי יחד עם בני משפחתו של החלל וחבריו לנשק, כדי לחשוף את הסיפורים שמאחורי המכתבים האחרונים.
המכתבים נכתבו בסיטואציות שונות: בדרך ללחימה בעוטף עזה בשבעה באוקטובר, בלילות שלפני כניסה ללחימה ברצועת עזה, בתוך טנקים, בעיצומו של קרב או שעות ספורות לפני הנפילה.
במכתבים נחשפת קשת מגוונת של רגשות: אהבה, הומור, אומץ, פחד, ובחלקם מופיעות גם בקשות אחרונות וצוואות קונקרטיות, כמו הנחיות ללוויה עצמה או בקשה להנציח את החלל אחרי מותו באופן ספציפי.
אלקנה כהן, מספר אישי 7.10.23 – מלחמת עזה דרך עיניו של קצין בקומנדו הישראלי, הוצאת סלע מאיר, 2024.
ספר אוטוביוגרפי מאת אלקנה כהן, קצין קומנדו במילואים, המתאר את חוויותיו במהלך 87 ימי לחימה ברצועת עזה במסגרת מלחמת חרבות ברזל.
בתוך הלחימה המתמשכת החל כהן לכתוב יומן אישי במחברות שמצא בשטח.
הכתיבה שימשה עבורו אמצעי לעיבוד החוויות הקשות ולהתמודדות עם האובדן והשחיקה.
בספר מתוארת שגרת הקרב המורכבת: עימותים עם מחבלים המסתתרים בקרב אזרחים, מראות של הרס גמור ושאלות מוסריות ודתיות שהתעוררו בלב הלוחמים.
כהן מפרט על הסיטואציות שבהן חיילי צה"ל נאלצו לקחת ציוד ומזון מחנויות נטושות בעזה לצורך הישרדות, על המאבק לשמור על צלם אנוש, על האחווה שנוצרה בין הלוחמים ועל האתגרים הנפשיים בשובם מהמערכה.
הספר מתאר את הלחימה כמרחב שבו הפחד, הכאב, השליחות והעייפות מתערבבים.
בספר שולבו גם תיאורים אישיים על שיחות נפש עם חברים לנשק, על געגוע הביתה ועל תחושת השליחות להחזיר את החטופים בשלום.
על דמוקרטיות וכיתות מוות: ישראל ועתיד הציוויליזציה
דאגלס מארי, על דמוקרטיות וכיתות מוות: ישראל ועתיד הציוויליזציה, הוצאת סלע מאיר, 2025.
הספר נכתב בעקבות טבח שבעה באוקטובר, ומתמקד בהשלכות המוסריות, התרבותיות והפוליטיות של האירועים, תוך ניתוח ביקורתי של תגובת העולם המערבי לישראל ולחמאס.
הספר נפתח בתיאור הרגעים הראשונים של הבוקר שבו פרצה מתקפת ה־7 באוקטובר, ותחושת ההלם שאחזה בעולם – אך יותר מכך, בתדהמתו של מארי מהמהירות שבה פנתה דעת הקהל המערבית נגד ישראל.
כבר ביומיים הראשונים לאחר המתקפה, הוא מתאר הפגנות תמיכה בפלסטינים בלונדון, סידני, טורונטו ודבלין – חלקן בשעה שגופות הנרצחים עדיין לא נקברו.
חלק נרחב מהספר מוקדש לניתוח התהפכות היוצרות המוסרית שחלה לדבריו בחוגים ליברליים ברחבי המערב, ובפרט באקדמיה.
הספר שוזר עדויות אישיות רבות, ביניהן סיפורים של ניצולים מהטבח במסיבת הנובה, גבורתם של צעירים שנחלצו להציל אחרים תחת אש, ביקור בכלא ישראלי מול מחבלים שלא הביעו כל חרטה, ושיחות עם מנהיגי ישראל, בהם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
אחד הרגעים המטלטלים שתיאר היה צפייה משותפת עם עיתונאים בריטים בסרטוני הטבח – חוויה שאותה הגדיר כשיעור בצורך להיזכר ברוע המוחלט.
בעקבות המלחמה יזמה קבוצה של סופרים, עורכי לשון, עורכי ספרות ומעצבים גרפיים מיזם להנצחת הנרצחים בשבעה באוקטובר וחללי המלחמה.
המיזם נהגה על ידי הסופרת דנה בן שלומי, שיזמה כתיבת ספר על חלל צה"ל רב-סרן מחטיבת הנח"ל שנהרג בעת שהגן על קיבוץ כפר עזה, והבינה את הצורך הדחוף במיזם הנצחה ספרותי.
המיזם גייס לשורותיו מתנדבים רבים, וקרא למשפחות החללים והנרצחים להיעזר בשירותיו להנצחת יקיריהם.
בתחילה נקרא המיזם בשם "סיפור.חיים", ושם זה הופיע על גבי הספרים שיצאו לאור.
בינואר 2025 התאגדו הפעילים במיזם במסגרת עמותה בשם "כותבים חיים" בהנהלת דנה בן שלומי, בה פעילים כותבים, עורכים ואנשי עיצוב גרפי כגון המעצבת עינת שמשוני.
במסגרת המיזם יצאו לאור למעלה מ-40 ספרים המנציחים את סיפוריהם האישיים של נופלי המלחמה וקורבנות הטבח.
בין היתר התפרסם ספרו של איל חיות-מן על חייו של , שנפל בקרב מוצב סופה.
כן התפרסם ספרו של אורי קציר על חיי סמל , לוחם השריון שנפל ב-7 באוקטובר 2023 בקרב מוצב נחל עוז, וספרו של גל אמיר על חייה של , שנרצחה במסיבת הנובה.
במסגרת הפרויקט מתוכננים לצאת מאות ספרים, להנצחת חללי המלחמה ונרצחי הטבח.
בין הספרים שיצאו בעקבות המלחמה:
מה הקשר – על המסע בתוך עזה של קצין קשר חננאל זילברברג.
היום השמיני – ישראל שאחרי השבעה באוקטובר – מיכה גודמן.
קו התלם - סיפור של גבורה והפקרה – אמיר תיבון.
שורה: מלאכת זיהוי חיים – מחזה תיעודי מאת רועי יוסף על משימת זיהוי החללים במחנה שורה לאחר מתקפת 7 באוקטובר.
יצא לאור בהוצאת פרדס הוצאה לאור, 2025.
אוגדת עזה נכבשה – אילן כפיר.
חזק ונתחזק – הרב נתנאל אלישיב.
הלכות מלחמה ושלום – הרב שמואל אליהו.
יום המחר – יחזקאל דרור.
וכארי יתנשא – יאיר אנסבכר.
דור המדבר – רז פרץ.
אבא של אלון הולך לצבא – ניצן וייס.
חיים במלחמה – דב תמרי.
ילד האור – אורית מרק אטינגר.
הוצאת ידיעות ספרים (לזכר אחיה שנפל במלחמה).
הדר המלחמה והניצחון – הרב איתן שנדורפי.
מלחמה לאור ההלכה – אנציקלופדיה תלמודית.
תובנות נחמה – אביתר נאמן (בנו של שנפל במלחמה).
בין שני חדרי הלב – חגי לובר (אביו של שנפל במלחמה).
חולם ולוחם - הרב תמיר גרנות (אביו של שנפל במלחמה).
אמרתי לכם זה ג'יהאד – צבי יחזקאלי
עזה מאז ולתמיד: תולדות יהדות עזה – ישראל שפירא.
שיחה / חצי שיחה - אייל קמינקא, (אביו של ינאי קמינקא שנפל בקרב על בסיס זיקים) - הוצאת ספרי עתון 77, 2024.
טיפות במדבר - חילי טרופר, הוצאת ידיעות ספרים.
גוף ראשון רבים - יומן שכול בצבע מלא - נוגה פרידמן, איור: רון לוין, הוצאת ידיעות ספרים, 2025.
פורצות דרך מלחמה, שבע נשים - שבעה באוקטובר - לימור ברדוגו.
הוצאת ספרי ניב, 2025. הספר מספר את סיפורן של שבע נשים שיצאו מתוך כאבן האישי לעשייה ציבורית של קירוב לבבות ואחדות: אימהות לחטופים, אימהות ששכלו את בניהן ונשים ששכלו את בעליהן במלחמה.
הפרויקט לסינון גופות - ד"ר איילת דיין.
הספר הוא יומן מלחמה שמתעד את סיפורם של הארכאולוגים שגויסו לאיתור הנעדרים.
את אחי אנוכי מבקש: בעקבות חללי מלחמת חרבות ברזל - רס"ן אבי גרינברג.
הספר מספר על יחידת יק"פ המופקדת על טיפול בחללי צה"ל, בעקבות עבודתה המסורה והעיקשת רשימת הנעדרים שלא נודעו עקבותיהן נותרה ריקה.
כי קרא הקול - ספרו של סא"ל מעוז שוורץ, מג"ד במילואים ומחנך, המתאר בכתיבה מתוך העיר עזה, את תחושות הנפש של מג"ד בצה"ל ובן לניצולי השואה
במהלך טבח שבעה באוקטובר, אזרחים וחיילים רבים הגיעו באופן עצמי לשטחי הלחימה, וגילו אומץ לב במעשי גבורה.
בעקבות כך, נכתבו ספרים רבים על סיפורי גבורה של אזרחים וחיילים, ביניהם:
מלחמה של גיבורים – הדסה בן ארי.
גיבורים ללא מדים – אמילי עמרוסי ודב קלמנוביץ'.
רוח הגבורה – רחלי לביא.
ארץ הגבורה – יוסי לונדין.
לבד מול החמאס – יואב לימור.
כבדו שערי עזה – יעל דרזניק.
שבת שבעה באוקטובר – עדוית שנערכו על יד רון דהן ומעיין אבידן.
אנחנו בדרך – נחום אבניאל.
אור אינסוף – הוצאת דני ספרים.
השבעה באוקטובר – טל צייקה.
מלאכים בכתום - נחמן סלצר, סלע מאיר 2024
"מעשה בצדיק ואלונקה: סיפורי חייהם של חללי ישיבות ההסדר בשנה הראשונה של מלחמת שמיני עצרת" - הרב חיים נבון, הוצאת ידיעות ספרים, 2025.
כתבי עת רבים בישראל פרסמו קולות קוראים ופרסמו גיליונות בנושא המלחמה והשפעתה על העורף הישראלי.
גיליון 433 של כתב העת "עתון 77", עוסק ברובו בענייני המלחמה.
בין היתר, מאמר של המשורר אילן ברקוביץ' שעוסק בשיר שכתב המשורר גלעד מאירי על קרוב משפחתו רועי מונדר שנהרג בניר עוז.
עמותת "משיב הרוח", בשיתוף חיל החינוך והנוער, פרסמו אסופות שירה שעוסקים במלחמה, בעריכתו של המשורר אליעז כהן.
שירים שנכתבו על ידי אזרחים, חיילים בשירות סדיר, וחיילים בשירות מילואים.
האסופות פורסמו באתר חיל החינוך והנוער.
גיליונות אוקטובר ונובמבר של כתב העת האינטרנטי "המוסך", עוסקים בענייני המלחמה.
בגיליונות פורסמו שירים של משוררים שונים, וביניהם טל ניצן ובכל סרלואי, וגם שירה, פרוזה ואמנות חזותית של אמנים תושבי עוטף עזה.
מאמר המערכת של גיליון 12 של כתב העת לביקורת "מעלה", בעריכתה של המשוררת והעורכת נועה שקרג'י, עוסק בחטופים.
כתב העת "פנס" הוציא אסופת מסות בשם "כל הפתאום הזה - מסות מימי מלחמה".
בגיליון מופיעים מסות של כותבים שונים, בין היתר של יעקב צ' מאיר, שמעון אדף, לי ממן, שרי שביט ומוטי פוגל.
בכתב העת האינטרנטי "סלונט", פורסמו שירים וסיפורים שנכתבו בעקבות המלחמה.
בין היתר של הרצל חקק ואורציון ברתנא.
גיליון 107 של כתב העת "מוטיב" נקרא "חיי מלחמה" ועוסק בענייני המלחמה.
כתבי העת "עירובין" ו"הליקון" פרסמו קולות קוראים לפרסום גיליונות שיעסקו בענייני המלחמה.
בעקבות המתקפה ובמהלך המלחמה נערכו אירועים ספרותיים שונים.
עמותת "משיב הרוח" ערכה סדרת מפגשי סדנאות קריאה וכתיבה בזום במהלך המלחמה בהנחיית סופרים ומשוררים רבים.
בין היתר העבירו סדנאות אלחנן ניר, נדב הלפרין ושלומי חתוכה.
מלבד הסדנאות, העמותה הפיקה מפגשים שונים בתקופה המלחמה.
הסניף החיפאי של עמותת הספרות "מקום לשירה", הפיקה סדרת מפגשי קריאה וכתיבה בהנחיית אנשי ספרות שונים.
בין היתר העבירו סדנאות קרן קוך ועילי ראונר.
אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל קיימו מספר אירועי ספרות בזמן המלחמה.
סדנאות כתיבה ושיח פתוח של סופרים ומשוררים בהנחיית צביקה ניר ובהשתתפות אנשי ספרות רבים.
בנוסף, קיימו אירוע ספרותי נקודתי בנושא 'פגיעה מגדרית בזמן המלחמה'.
ספרים על טבח שבעה באוקטובר
בשנת 2024 הוציאה לי ירון את ספרה , שמאגד סיפורים מיום הטבח.
הספר זכה בפרס "הספר היהודי של השנה" מטעם "the National Jewish Book Award".
ספרי עיון על מלחמת חרבות ברזל
הסופר המצרי-אמריקאי עומר אל-עקאד פרסם בשנת 2025 ספר עיון בשם ("יום אחד, כולם יהיו מאז ומתמיד נגד זה"), המפרט טענות לרצח עם ברצועת עזה ודן בתגובת העולם המערבי לאירועים אלה.
הספר זכה בפרס הספר הלאומי בארצות הברית לשנת 2025 בקטגוריית ספרי העיון, ונבחר לאחר מספרי השנה בכתבי עת רבים, בהם הניו יורק טיימס והוושינגטון פוסט.
ההיסטוריון אבי שליים פרסם ספר בשם "Genocide in Gaza: Israel, Hamas, and the Long War on Palestine" בו הוא מבקר את מדיניותה של ישראל כלפי רצועת עזה, וטוען כי המלחמה היא "תוצאה בלתי נמנעת של הקולוניאליזם הציוני המתנחלי שמטרתו הבסיסית היא חיסול האוכלוסייה הילידית".
העיתונאי גדעון לוי פרסם ספר בשם "The Killing of Gaza: Reports on a Catastrophe" בו הוא מציג את נקודות המבט שלו על האירועים שקדמו לטבח שבעה באוקטובר ולמלחמה שבאה בעקבותיו.
המסאי פרסם ספר בשם "The World After Gaza" בו הוא מביע ביקורת על הדרך בה ניהלה ישראל את המלחמה ומגנה את הפגיעה באזרחים.
האקדמאי הלבנוני פרסם ספר בשם "The Gaza Catastrophe" בו הוא מנתח מהלכים גלובליים שהובילו למלחמה, ומבקר הן את ישראל, הן את חמאס והן מדינות וארגונים אחרים שהיו מעורבים במלחמה.
הסופר היהודי-אמריקאי פיטר ביינרט פרסם את הספר "Being Jewish after the Destruction of Gaza: A Reckoning" שבו הוא מבקש למצוא זהות חדשה ליהדות התפוצות שאינה מצדיקה את פעולות ישראל במלחמה בעזה.
, פרופסור אמריקאי למשפטים, פרסם את הספר "Eyes on Gaza: Witnessing Annihilation" בו הוא מתאר את נקודת המבט שלו על אירועי המלחמה, תוך שהוא משתף את הסיפור האישי שלו ושל משפחתו, כמוסלמים ערבים בארצות הברית.
הספר כולל כ-60 איורים של הקריקטוריסט , תושב ג'נין.
בדצמבר 2024 פרסם ג'ו סאקו רומן גרפי בשם "War on Gaza".
המשורר הפלסטיני תושב עזה כתב בשנת 2011 קינה בשם "If I Must Die" אודות מותו העתידי.
הוא נהרג ב-6 בדצמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בשנת 2024 ראה אור הספר "If I Must Die: Poetry and Prose" ובו מבחר משיריו ומשירי משוררים פלסטינים נוספים.
מחמוד מונא, תושב מזרח ירושלים ובעל חנות ספרים, פרסם ב-2024 אסופת סיפורים של כותבות וכותבים מעזה, תחת הכותרת "Daybreak in Gaza: Stories of Palestinian Lives and Culture", שנועדה "לשמר את המורשת של אנשי עזה דרך ספרות, מוזיקה, סיפורים וזיכרונות".
בפברואר 2025 פשטה המשטרה על חנותו של מונא, עצרה אותו והחרימה מספר ספרים.
המלחמה התרחשה בעיקר בסיני וברמת הגולן, ונמשכה עד כ"ח בתשרי ה'תשל"ד, 24 באוקטובר 1973, יום כניסת הפסקת האש לתוקף.
חילופי אש נמשכו עד 26 באוקטובר בחזית המצרית בסיני, ועד מאי 1974 בחזית הסורית ברמת הגולן בתום מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, אף שהרוב המכריע של הנפגעים בחזית הסורית היה במקביל למערכה בדרום.
פתיחת המלחמה על ידי מדינות ערב הפתיעה את המודיעין של צה"ל בראשות האלוף אלי זעירא, שלאחר הניצחון הגדול במלחמת ששת הימים ב־1967, פיתח את "הקונספציה", ולא צפה את מועד פתיחתה, את עוצמת המתקפה, את מהלכי הפתיחה ואת מאפייני הלוחמה של צבאות ערב.
עם זאת, לאחר ההתאוששות מההלם הראשוני, ועל אף ספיגת אבדות כבדות, הצליח צה"ל להדוף את הכוחות הסורים אל עומק סוריה, לצלוח את תעלת סואץ בדרום ולכתר את הארמייה השלישית.
מלחמת יום הכיפורים התאפיינה בשימוש בטקטיקות ובטכנולוגיות לחימה חדשות וביטאה תפישׂה אסטרטגית ומערכתית דינמית ביחס להתמודדות צבאות ערב מול צה"ל, בייחוד מצד צבא מצרים.
המלחמה הייתה גם לזירת עימות כחלק מהמלחמה הקרה, כאשר מדינות ערב נתמכו וחומשו על ידי ברית המועצות, בזמן שישראל נתמכה על ידי ארצות הברית, שאף חימשה אותה ברכבת אווירית.
המלחמה הייתה למוקד מתח בין-גושי.
ככל שהתארכה המלחמה והכף נטתה לטובת ישראל, עד כדי איום סובייטי מוחשי להתערבות צבאית.
בתחום המדיני, המלחמה הובילה להסכמי הפרדת כוחות ברמת הגולן שנשארו על מכונם שנים רבות.
בדרום נסתיימה המלחמה בהסכם הפרדת כוחות שכלל נסיגה ישראלית מתעלת סואץ, בהמשך להסכם הביניים שכלל נסיגה נוספת ולבסוף להסכם השלום בין ישראל למצרים.
לאחר מלחמת ששת הימים שררה בישראל תחושת ביטחון לאור הפגנת כוחו ויכולתו של צבא ההגנה לישראל.
ממשלת ישראל החמש עשרה בראשות גולדה מאיר סברה שלא כדאי לוותר על שטחים שנכבשו במהלך מלחמה זו.
ביטוי לעמדה זו נמצא באמירותיו של שר הביטחון משה דיין: "עדיף שארם א-שייח' בלי שלום מאשר שלום בלי שארם א-שייח'".
משפט שאף היה סיסמת מפלגת המערך בקמפיין הבחירות לכנסת השמינית.
לעומת זאת, התבוסה ואובדן השטח פגעו קשות בכבוד מנהיגי ארצות ערב השכנות, שלא הסכימו לקיומה הלגיטימי של מדינת ישראל.
הניסיונות לשחיקת הצבא והכלכלה הישראליים באמצעות מלחמת ההתשה והניסיונות המדיניים לקבל שטחים אלו, שלא צלחו, הביאו את מנהיגי מדינות ערב למסקנה כי יש לכבוש מחדש שטחים אלו במהלך של מלחמה כוללת.
בספטמבר 1970 מת נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ובמקומו התמנה אנואר סאדאת, שנתפס בישראל כמנהיג אפרורי וחסר עוצמה, דבר שהגביר את תחושת הביטחון בישראל.
בשנים 1971–1972 ניסה סאדאת ליזום, בגיבוי אמריקני, שיחות והסדרי ביניים שיובילו למסירת סיני לריבונות מצרית, אולם ממשלת ישראל בראשות גולדה מאיר חשדה כי כוונת מצרים איננה למהלך של שלום אמת, לאור פעולותיה המלחמתיות וההתקפיות נגד ישראל בעבר.
לפי דעה אחרת, סאדאת הוא שלא השיב להצעה אמריקאית להסדר ביניים שבסופו ישראל תסכים לריבונות מצרית על כל סיני עם נוכחות זמנית ביטחונית ישראלית במספר אתרים בסיני.
מצרים וסוריה החלו להתחמש ולהתאמן בהתאם לכוונה מוצהרת משותפת לכיבושים נרחבים, אך מנהיג מצרים, כאמור, החזיק בינו לבין עצמו ביעד אסטרטגי מפוכח וזהיר הרבה יותר.
הכישלון הצבאי הערבי במלחמת ששת הימים זעזע את העולם הערבי כולו, בעיקר לנוכח הציפיות ערב המלחמה להשמדתה של מדינת ישראל.
לאחר מלחמת ההתשה, במסגרת ההכנות של מצרים וסוריה למלחמה, קיימו מדינאים ואנשי צבא מצרים וסורים סדרה של מפגשים עם עמיתיהם במדינות ערב וביקשו מהם סיוע כאשר תפרוץ מלחמה בינן לבין ישראל.
חלק גדול ממדינות ערב נענו לבקשת הסיוע והתחייב להעמיד לרשות מצרים או סוריה חילות משלוח מסוגים שונים ובגדלים שונים.
בין המדינות שהתחייבו לשלוח כוחות צבאיים בעת מלחמה כנגד ישראל היו עיראק, לוב, אלג'יריה, מרוקו, סודאן, תוניסיה וכווית.
במקרים אחדים, מדינות ערב גם ביצעו עסקאות רכש אמצעי לחימה תוך התייעצות עם עמיתיהן המצרים והסורים באשר לנשק הדרוש לאותה מלחמה עתידית בישראל.
בשונה מהנכונות הרבה שהפגינו מדינות ערב לעמוד לצד סוריה ומצרים, נקט חוסיין, מלך ירדן, עמדה הפוכה.
חוסיין, שלמדינתו הגבול היבשתי הארוך ביותר עם ישראל, סבר כי לצבאות ערב יחד אין סיכוי לגבור על צה"ל וכי מלחמה יזומה עלולה להמיט על המדינות הערביות הלוחמות אסון.
בהזדמנויות שונות הביע חוסיין התנגדות נחרצת לסייע למצרים וסוריה באמצעות פתיחות חזית שלישית.
עקב הלחץ הכבד שהפעילו עליו נשיא סוריה חאפז אל-אסד ונשיא מצרים סאדאת, שלח חוסיין את חיל המשלוח הירדני בסדר גודל דיוויזיוני.
כוח זה השתלב בקרבות השריון שהתנהלו בשטח סוריה נגד כוחות צה"ל וסייע בעצירת תנופת ההתקדמות של צה"ל מזרחה לעומק סוריה.
ישראל, מצרים וסוריה נסמכו במידה רבה מאוד על המעצמות בנות בריתן.
מלבד הסתמכותן של סוריה ומצרים על הסיוע של מדינות ערב, הסתמכו על תמיכת ברית המועצות, שהייתה אחת משתי מעצמות העל שפעלה להרחבת ההשפעה הסובייטית בתקופת שלטונו של ליאוניד ברז'נייב.
בשנים שבין המלחמות הייתה ברית המועצות ספקית הנשק הכמעט בלעדית של מדינות ערב, זאת בשל נכונותה למכור כמויות גדולות של נשק, בשל המחיר הנמוך יחסית של האמל"ח הסובייטי בהשוואה לחלופות המקבילות במערב ובשל תנאי האשראי המיוחדים שהעניקה לבנות בריתה.
ברית המועצות ניאותה להעניק לבנות בריתה גם סיוע בהדרכה בשימוש באמל"ח מתקדם ובדוקטרינה סובייטית לניהול מלחמה, בייעוץ שוטף ואף הוכיחה כי היא נכונה לשילוח של חיל משלוח במידת הצורך שיתערב לטובת בנות בריתן.
ישראל נסמכה על צרפת כבת ברית, כספקית נשק עיקרית, וכשותפה לפרויקטים טכנולוגיים רבים עד שנת 1967. האמברגו הצרפתי על ישראל שהוטל ערב מלחמת ששת הימים סיים יחסים אלה.
החל מסוף 1967 ועד למלחמת יום הכיפורים החלה ישראל לרקום יחסים מתהדקים והולכים עם ארצות הברית שבה כיהנו לינדון ג'ונסון וריצ'רד ניקסון כנשיאים.
עיקר האמל"ח שנרכש בתקופה זו היה אמריקאי.
כן התפתחו שיתופי פעולה בין המדינות, הן במחקר ופיתוח והן בתחום המודיעין הצבאי.
בתקופה זו גם הפגינה ארצות הברית נוכחות צבאית באזור דרום-מזרח הים התיכון באמצעות הצי השישי של ארצות הברית שהחזיק דרך קבע אוניות מלחמה בים התיכון.
כמו הסובייטים, גם האמריקאים שעדיין לחמו בווייטנאם, לא היו מעוניינים בהסלמה נוספת של יחסיהם עם ברית המועצות.
בנוסף לכך, ערב המלחמה הייתה לתקופת הדטאנט בין מעצמות העל ובשל כך שאפו לפעול בערוצים דיפלומטיים ככל שניתן.
(חטיבה 8 - הזקן) אריה בירו חטיבת טנקים מילואים מפקד חטיבה 164
(חטיבה 10 - הראל) אברהם ברעם חטיבת טנקים מילואים מפקד חטיבה 274 יואל גונן חטיבת טנקים מילואים מפקד חטיבה 600 טוביה רביב חטיבת טנקים מילואים מפקד חטיבה 217 נתן ניר חטיבת טנקים מילואים מפקד חטיבה 500 אריה קרן חטיבת טנקים חצי סדירה מפקד חטיבה 11
(חטיבת יפתח) אהרן פלד חטיבה ממוכנת במילואים מפקד חטיבה 35 עוזי יאירי חטיבת חי"ר (צנחנים) סדירה מפקד חטיבה 55/247 דני מט חטיבת חי"ר (צנחנים) במילואים מפקד חטיבה 460 גבי עמיר חטיבת טנקים סדירה
(בית הספר לשריון) מפקד חטיבה 204 צבי רם חטיבה ממוכנת במילואים מפקד חטיבה 421 חיים ארז חטיבת טנקים מילואים מפקד חטיבה 275 פנחס נוי חטיבה מרחבית בצפון סיני מפקד חטיבה 820 צבי בר חטיבה מרחבית רמת הגולן
עיקר כוחו של צה"ל הורכב מחיילי המילואים.
במלחמה עצמה אורגנו כוחות צה"ל בשש אוגדות שריון.
בנוסף הוצבו מסגרות עצמאיות קטנות יותר חטיבתיות ואחרות שהוצבו בחזיתות משניות.
ערב פרוץ המלחמה נהנה חיל האוויר מנתח גדול מאוד של תקציב הביטחון שעמד על כ-50% מכלל התקציב.
שירתו בו כ-17,000 חיילים בסדיר ובמילואים והיו לו 391 מטוסי קרב, מהם 109 מטוסי פנטום, 181 מטוסי סקייהוק, 76 מטוסי מיראז' 3 ונשר ו-25 מטוסי סער (סופר מיסטר משודרג).
סוללות MIM-23 הוק היו נשק הנ"מ העיקרי.
תורת לוחמת השריון בצה"ל התאפיינה בתנועה רבה, ירי מדויק מתוך עמדות מוסתרות ומבוצרות באופן טבעי על ידי קפלי קרקע ומכשולים טבעיים אחרים.
מפקד הטנק צפה פעמים רבות מחוץ לצריח כדי להיטיב לראות את שדה הקרב.
כתוצאה מכך מפקדי טנקים רבים נפגעו מירי קלעים וצלפים ערבים.
לצה"ל גם לא הייתה תורת לחימה להתגוננות בפני טילי נ"ט, דבר שגרם לאבדות מרובות מטילי הסאגר.
בנוסף לכך, לא שולבו כמעט כוחות רגלים לכוחות השריון וגם כמות הארטילריה שסופחה אליהם הייתה קטנה ביותר.
צה"ל הסתמך על חיל האוויר למשימות הפצצה כארטילריה מעופפת.
חיל השריון צויד בעיקר בטנקים מדגמי שוט ומגח: 825 טנקי שוט קל, 217 טנקי שוט מטאור, 586 טנקי מגח.
השוט הוצב בעיקר בחזית הצפונית בשל עבירותו המתאימה לפני שטח הרריים.
עם זאת דגמי הבנזין של טנקים אלו סבלו מתקלות רבות, ובהרבה מקרים נתקעו לפני הגיעם לשדה הקרב.
בחזית הדרום הוצבו בעיקר טנקים מסוג מגח.
טנקי שרמן משופרים בעלי קנה 105 מ"מ התואם לתקן של צה"ל, הופיעו אף הם בשדה הקרב עם בוא המילואים.
החיל כלל גם 140 טנקי שלל מדגמי T-54 וT-55 משודרגים.
חיל הרגלים סבל מנחיתות בציוד ובכלי נשק.
חיילי החי"ר של צה"ל היו מצוידים ברובה FN FAL מרובה התקלות ובתת-מקלע עוזי קצר הטווח.
בהמשך המלחמה, קיבלה ישראל מארצות הברית כמות גדולה של רובי סער מדגם M16A1 אך אלה נכנסו לשירות רק לקראת סוף המלחמה.
נשק הנ"ט הצה"לי העיקרי היה הבזוקה האמריקאית המיושנת.
אמצעי ראיית הלילה של החי"ר הישראלי היו מועטים ומיושנים, הקרנף והשפנפן שהיו מכשירים נחותים, לעומת האמצעים שהיו בידי הסורים והמצרים.
חיל הים התחמש בספינות טילים ואמצעי לוחמה אלקטרונית.
הללו הוכיחו את עצמם כאשר החיל השיג עליונות בזירה הימית וגרם נזק כבד לציי סוריה ומצרים.
חיל ההנדסה התכונן לאפשרות של צליחת תעלת סואץ והכשיר מבעוד מועד כוחות, אמצעים ותורת לחימה לצליחה.
אמצעי הגישור המתוכנן העיקרי היה גשר הגלילים שפיתחו דוד לסקוב וישראל טל שקיומו נחשב עד אז לסוד צבאי, אך נרכשו גם דוברות ז'ילואה (תמסח) ודוברות יוניפלוט, והללו שימשו להעברת כוחות יבשה מעבר לתעלה, עד שנפרש גשר הגלילים שהגיע באיחור.
למרות השלל הרב שנתפס במבצע קדש ומלחמת ששת הימים, חיל ההנדסה המשיך להסתמך על מערך של כלי צמ"ה מגויסים מהאזרחות, רובם לא ממוגנים.
כלי הצמ"ה הכבד ביותר בשירות החיל היה דחפור D9G.
חיל התותחנים הישראלי סבל מנחיתות מספרית כנגד הארטילריה המצרית והסורית.
מעט סוללות הארטילריה, שישבו ברמת הגולן, ובקו בר-לב שבתעלה לא השתוו לכמות קני הארטילריה של האויב.
לפיכך בדומה לשאר מלחמות ישראל משימתו העיקרית הייתה סיוע ארטילרי ישיר לכוחות החי"ר והשריון המתמרנים הצה"ליים בעוד שאת תקיפת "מטרות האיכות" קיבל בעיקר חיל האוויר.
במהלך המלחמה השתמש לראשונה החיל בתותח המתנייע M-109 בקליבר 155 מ"מ.
בנוסף הפעיל החיל את תותח ה-175 מ"מ M-107, אשר בסוף המלחמה הפגיז את דמשק ואת התותח המתנייע 155 מ"מ L-33. הארטילריה הישראלית לקחה חלק פעיל לאורך כלל המלחמה בשתי החזיתות.
המצרים והסורים היו מודעים לנחיתותם בלוחמת שריון ולכן הגדילו מאוד את יכולות הנ"ט של חילות הרגלים שלהם.
אמצעי לחימה של חיל הרגלים הסורי והמצרי כללו מלבד רובי סער מדגם AK-47 ולהביורים גם כמות גדולה מאוד של טילי נ"ט מדגם סאגר ורקטות נ"ט מדגם RPG-7. טילי נ"ט אלה היו יעילים בהשמדת טנקים ישראלים שתקפו ללא סיוע חיל רגלים.
השימוש הנרחב בנשק זה פגע ביכולת צה"ל לממש את תורת הלחימה שהתבססה על תמרון משוריין.
חילות הים הערביים, השתמשו בטילים נגד ספינות מתקדמים מדגם סטיקס.
טווח הירי של הטילים האלה היה כפול מהטילים מדגם גבריאל שבהם השתמשו ספינות חיל הים הישראלי.
אף על פי כן, אמצעים טכנולוגיים שמהם נהנה חיל הים הישראלי הצליחו לשבש את טיסתם של טילי הסטיקס ואלה לא הטביעו אפילו ספינה ישראלית אחת.
חילות האוויר של סוריה ומצרים סבלו מנחיתות ביחס לחיל האוויר הישראלי.
בשל כך הקימו מערך נ"מ צפוף ומפותח מאוד שכלל סוללות טילי קרקע אוויר, טילי כתף נגד מטוסים ותותחי נ"מ ניידים.
מרבית הסוללות היו מדגם SA-2 הנייח, ו-SA-3 שהוא בעל ניידות מוגבלת.
בנוסף השתמשו הכוחות הערבים (בעיקר הסורים) גם בסוללות נ"מ לטווח קצר מדגם SA-6 שהיו מוצבות על גבי רק"ם נייד.
חיל הרגלים השתמש בטיל כתף מדגם 9K32 סטרלה-2 וכוחות שריון נהנו מהגנתן של סוללות תותחי נ"מ ניידות על גבי רכב קרבי משוריין מדגם ZSU-23-4 "שילקה" שהפילו כלי טיס ישראלים רבים.
השימוש הנרחב והמגוון במערכות נ"מ בעלות מעטפת ביצועים רחבה הצליח לצמצם את חופש הפעולה של חיל האוויר הישראלי, בעיקר במשימות סיוע לכוחות הקרקע והביא לאבדות משמעותיות לצה"ל.
למצרים הייתה חטיבת טילי סקאד, באיוש של צוותים סובייטים, שהופעלה ביום האחרון ללחימה כנגד מספר מטרות ישראליות.
ערב מלחמת יום הכיפורים התבסס צבא מצרים על נשק ותורת לחימה סובייטיים, שהותאמה לצרכים המצריים.
לקראת תכנון מלחמה בהיקף נרחב מול צה"ל היה על הצבא המצרי למצוא מענה לעליונות של חיל האוויר, וליתרון הטקטי של חיל השריון בקרב תנועה.
כמו כן נדרש תכנון מוקפד להתמודדות מול ביצורי קו בר-לב ותעלת סואץ שהייתה מכשול טבעי רחב וקשה למעבר רק"ם.
המטה המצרי בחן פתרונות שונים לבעיות אלה.
במענה לעליונות האווירית הישראלית, בחר צבא מצרים להשקיע בהקמת מערך טילי קרקע-אוויר מהצפופים בעולם.
לצד מערך הטילים שולבו תותחי נ"מ וטילי כתף שיחד יצרו מעטפת ירוט רחבה.
לצד מערך הנ"מ הושקע גם בשיקום חיל האוויר המצרי שהובס במלחמת ההתשה אך בהיקפים נמוכים יותר.
זאת בשל הקושי בגיוס טייסים מצרים איכותיים בכמות מספקת ובשל היענות חלקית של הסובייטים לספק למצרים מטוסים חדישים.
בתחום לוחמת השריון, בחר המטה המצרי להתמקד באמצעי נ"ט המופעלים על ידי עוצבות ח"יר מסוג סאגר ומטולי RPG-7. נשק נ"ט נרכש בכמויות גדולות וסופק לחי"ר המסתער מעבר לתקן המקובל בתו"ל הסובייטי.
לצד כלי נשק שסופקו לחיל הרגלים, הוגדל הסד"כ של כוחות השריון המצרים וכן נרכשו טנקים מתקדמים באותו זמן מדגם T-62.
באשר לחציית תעלת סואץ והתגברות על הביצורים תכננו המצרים לפרוץ בנקודות רבות לאורך התעלה שאינן נשלטות על ידי המוצבים ובכך תכננו להימנע מתקיפתם הישירה.
המטה המצרי רכש גשרים מודולריים מתוצרת סובייטית שהיו נוחים להרכבה ומהירים לתיקונים שנדרשו לנוכח עליונותו של חיל האוויר הישראלי.
לצורך פריצת מכשול סוללות העפר בצד הישראלי של התעלה נרכשו משאבות מים רבות עוצמה שנועדו לגרוף את העפר הרב אל מימי התעלה בלחץ המים שיומטרו על הסוללות.
משפרצה המלחמה, החלו מדינות ערב לארגן כוחות צבאיים ולהעבירם למצרים ולסוריה.
אל חזית רמת הגולן הגיעו חילות משלוח רעננים בכמויות גדולות מאוד (הרבה יותר מסד"כ של שלוש אוגדות) החל מ-13 באוקטובר בעיקר כוחות עיראקיים וירדניים והופנו לאזור "המובלעת".
בחזית סיני, הקימו חילות המשלוח קו הגנה עורפי ממערב לתעלה.
מלחמת יום הכיפורים התנהלה בשתי זירות יבשתיות עיקריות: הצפונית ברמת הגולן, והדרומית בחצי האי סיני.
מלבדם, התנהלה לוחמה נרחבת בים ובאוויר.
בזירת הדרום בחצי האי סיני ניצבו כוחות צה"ל על קו המים של תעלת סואץ – תעלת מים באורך של כ-160 ק"מ, ברוחב של 180 עד 220 מטר ובעומק 16 עד 20 מטר – שמנעה מעבר ישיר ונוח בין הגדות.
לאורך חזית התעלה ישראל הקימה החל משנת 1968 את קו בר-לב שהיה מערך של ביצורים המורכב משתי שורות של מוצבים – "מעוזים" על קו המים ו"תעוזים" בעומק המערך.
ערב המלחמה קו בר-לב היה מאויש בחלקו: 14 מעוזים מתוך 30 היו מאוישים, ובהם כ-500 חיילים ישראליים.
לאורך תעלת סואץ הקימה ישראל סוללות עפר גבוהות עד לגובה של 25 מטר שנערמו בזווית של 45 עד 60 מעלות שמנעו מעבר כלי רכב.
מהנדסים ישראלים העריכו שיידרש למצרים זמן רב לפרוץ פתחים בסוללות אלה, זמן שהיה מספיק להזעקת התגבורת מעומק המערך.
בנוסף ישראל הקימה מערכת להזרמת נפט והבערתו שנועד למנוע צליחה מצרית.
בזמן המלחמה, המערכת לא הייתה מבצעית.
תוואי השטח בחזית הדרום התאפיין בנוף מישורי, ובו מעט מכשולים טבעיים בקרבת קו העימות.
בעומקו של חצי האי סיני היו דרכים מעטות.
זירת הצפון התאפיינה ברכסי הרים גבוהים, קשים למעבר ומכשולים טבעיים שהקשו על תנועה של כלי רכב ממונעים, בכלל זה כלי רכב משוריינים מחוץ לדרכים הסלולות, מכשולים אלה היטיבו עם הצד המגן.
לאורך הקו הסגול בנתה ישראל ביצורים רבים, בעיקר תעלות נגד טנקים שלאורכה נזרעו שדות מוקשים צפופים.
כמו כן בנתה ישראל כמות גדולה של עמדות תצפית ומספר מוצבים.
בניגוד לחזית הדרומית, בחזית הצפונית לא היה עומק אסטרטגי משמעותי.
הזירה העיקרית הימית הייתה זירת הים התיכון, שבה הוצבו מרבית כלי השיט של הצדדים.
הזירה המשנית הייתה זירת הים האדום.
בזירת הים האדום לא היו לצה"ל כלי שיט כבדים והמצרים נהנו מעדיפות במספר כלי השיט ובאיכותם.
מבין זרועות צה"ל היה חיל הים המוכן ביותר למלחמה.
בשנים שבין המלחמות היה החיל בתנופת שינוי: המשחתות והטרפדות המיושנות הוצאו מן השירות, ובמקומן נקלטו ספינות טילים חדישות, נושאות טילים נגד ספינות מסוג גבריאל ומערכות לוחמה אלקטרונית שהיו מן המובילות בעולם באותה תקופה, וכן קלט החיל ספינות דבור חדישות.
גם שייטת 13 הוכיחה מחדש את יכולתה כבר במהלך מלחמת ההתשה.
טילי P-15 טרמיט (כינוי נאט"ו: סטיקס) שבהם היו מצוידות ספינות האויב בזירת האמל"ח הימי היו בעלי טווח של 40 קילומטרים, כפליים מטווח טילי הגבריאל.
כנגד מערכת נשק זו פיתח חיל הים תורת לחימה, שכללה את גילוי ספינות האויב, הטעיית הטילים באמצעי לוחמה אלקטרונית, וסגירת הטווח עד לטווח היעיל של טילי הגבריאל.
מספן מודיעין של חיל הים העריך נכונה את כוונות המצרים, בניגוד להערכה הכללית של אמ"ן, וחיל הים היה למעשה החיל היחיד בצה"ל שהיה מצויד, ערוך ומוכן למלחמה, ושעמד בהצלחה בכל משימותיו, עם מספר מועט מאוד של נפגעים.
הזירה המזרחית הייתה תחת אחריותו של פיקוד המרכז.
מצד אחד, הגבול הירדני היה הארוך ביותר של ישראל עם מדינה אויבת, אך מצד שני, חוסיין מלך ירדן התנגד בגלוי ליציאה למלחמה נגד ישראל, ובניגוד לצבאות מצרים וסוריה לא נצפתה תכונה התקפית ערב המלחמה בזירה זו.
לכן, כוחות צה"ל בזירה זו היו קטנים ביחס לכוחות צה"ל בחזיתות הצפונית והדרומית.
הכוח הקרקעי העיקרי שהוצב בזירה זו היה אוגדה 146.
מבצע בדר (בערבית عملية بدر) הוא המבצע שתכנן צבא מצרים לפתיחת מלחמת יום הכיפורים בזירת הדרום.
מטרת המלחמה הייתה שבירת הקיפאון על ידי צליחת תעלת סואץ, בניית ראשי גשר והיערכות להגנה במערכי הגנה רצופים מוגני נ"מ ומתוגברים בנשק נ"ט לשבירת התקפות הנגד של צה"ל ודחיקתו מזרחה.
אולם, בהמשך הלחימה הצליח צה"ל לבצע הבקעה של המערך המצרי וכוחותיו צלחו את תעלת סואץ מערבה וכיתרו חלק מהכוחות המצרים שנמצאו ממזרח לתעלת סואץ.
תוכנית ההתקפה הסורית הייתה לכבוש את רמת הגולן בתוך 24 שעות (כדי להקדים את בוא כוחות המילואים של ישראל), להשמיד את כוחות צה"ל שבה ולהתייצב בקווי הגנה לאורך נהר הירדן או במורדות רמת הגולן.
על פי תוכנית זו נועדו שלוש דיוויזיות הרגלים הסוריות שהיו פרושות לאורך הקו הסגול להבקיע אותו כל אחת בגזרתה:
הדיוויזיה ה-7 – בגזרה הצפונית (פתחת קוניטרה)
הדיוויזיה ה-9 – בגזרה המרכזית (רכס חזקה במרכז גזרתה פיצל אותה לשתיים – פתחת קוניטרה בצפון ופתחת כודנה בדרום)
הדיוויזיה ה-5 – בגזרה הדרומית
הדיוויזיה המשוריינת ה-1 נועדה להצטרף ככוח עתודה להתקפה בגזרה בה תסתמן הצלחה, ולסייע בהשלמת ההבקעה אם כוחות הדרג הראשון לא יצליחו בה.
כוחות נ"ט סורים, שצורפו ליחידות הדרג הראשון, נועדו לסייע להם לפגוע בשריון הישראלי וליצור מתחמי הגנה בתוך השטח שייכבש.
כוחות קומנדו סורים מונחתים נועדו לפגוע – יחד עם מטוסים וארטילריה סוריים – במפקדות ומתקני מודיעין ישראלים.
היעד הבולט שלהם היה מוצב החרמון הישראלי, שמשימת כיבושו הוטלה על גדוד הצנחנים הסורי ה-82. לפי התוכנית המקורית הוטל על כוחות הקומנדו גם לבודד את שדה הקרב ברמה על ידי השתלטות על שלושה מגשרי הירדן – גשר בנות יעקב, גשר הפקק וגשר אריק.
חלק זה בתוכנית הסורית בוטל זמן קצר לפני המלחמה, בעיקר בשל הצורך לתאם את ההתקפה הסורית עם זו של מצרים.
בשל כך צומצמה גם משימת כוחות הקרקע הסורים, שנועדו לחבור אל כוחות הקומנדו לאורך הירדן.
עתה הסתפקה התוכנית בכך שכוחות אלו יתפסו את קו המצוקים במעלות הגולן וייצבו שם קווי הגנה נגד כוחות התגבור של צה"ל.
פקודת סלע הייתה התוכנית הצה"לית למעבר מהגנה להתקפה במלחמת יום הכיפורים.
אף שפקודת סלע הוגדרה באופן עקרוני כתוכנית הגנה, הרי שבפועל התכנון העיקרי במסגרת התוכנית כלל שלב בלימה קצר על ידי הכוח הסדיר בסיוע חיל האוויר על קו הגבול, ומעבר מהיר להתקפת נגד כוללת בסיוע כוחות המילואים.
התוכנית התעלמה מהעובדה שלאחר מלחמת ששת הימים צה"ל יכול היה להרשות לעצמו קרב הגנה קלאסי שבו הכוחות המגינים נסוגים לעמדות נוחות שיאפשרו להם להשמיד את הכוח התוקף.
בניגוד לכך, הפקודה הורתה לעצור את האויב על קו הגבול, אף על פי שהקו היה תחת אש ארטילרית ונ"ט כבדה, ותחת אש נ"מ כבדה שמנעה סיוע יעיל של חיל האוויר.
על פי הפקודה חיל האוויר יזדקק לשתי יממות להשמדת מערך הגנת הנ"מ של מצרים וסוריה כדי שיוכל להפנות את כוחו להשמדת ריכוזי הכוח של האויב.
"הסבירות שהמצרים מתכוונים לחדש הלחימה היא נמוכה".
משפט זה, שמופיע במסמך הערכה של מחלקת המחקר של אגף המודיעין (אמ"ן) מיום 5 באוקטובר 1973, יממה לפני פתיחת הקרבות, מתמצת את גודל הכישלון של אגף המודיעין במתן התרעה על המלחמה המתקרבת.
מבחינת תושבי ישראל, צופרי האזעקה שהופעלו ב-6 באוקטובר בשעה שתיים בצהריים באו כהפתעה מוחלטת, ללא כל רמז מקדים.
הפתעה דומה הייתה מנת חלקם של מרבית חיילי צה"ל.
חרף כל זאת, ההפתעה לא הייתה מוחלטת: ידיעות מודיעיניות וסימנים רבים בשטח העידו על מלחמה מתקרבת, והכישלון היה במתן פרשנות נכונה לידיעות ולסימנים אלה ), באופן העברת המידע המודיעיני למקבלי ההחלטות, ובאופן קבלת ההחלטות על סמך המידע הפגום שהועבר.
הכישלון של אמ"ן טמון בהנחת יסוד, שכונתה מאוחר יותר "הקונספציה", שהיו בה מספר מרכיבים עיקריים:
מצרים רואה במלחמה דרך יחידה להחזרת השטחים שאיבדה במלחמת ששת הימים, והיא תצא למלחמה כזו רק אם תוכל להגיע בה להישג ממשי, זאת מכיוון שמשא ומתן עם ישראל הוביל מאז 67' למבוי סתום.
סוריה לא תצא למלחמה בישראל לבדה, אלא רק בתיאום עם מצרים, בשל חולשתה הצבאית.
מצרים לא תצא למלחמה כל עוד אין לה מענה לעליונות האווירית של ישראל.
הנחות אלה היו נכונות והתאימו לתוכנית המלחמה המצרית.
אך לפי הוראת סאדאת, תוכנית המלחמה המצרית לכיבוש סיני הוחלפה בשנת 1973 לתוכנית מוגבלת של כיבוש אזור תעלת סואץ, תוך הסתמכות על ההגנה האווירית המצרית לנטרול מקומי של העליונות האווירית הישראלית.
כמו כן קיבלו המצרים מהרוסים חטיבה של טילי סקאד B שיכלה לפגוע בעומק ישראל ובכך היוותה מענה לחשש מפני התקפות עומק של ישראל במצרים.
תוכניות המלחמה המעודכנות של המצרים והסורים הגיעו מ"המוסד" לידי הרמות הגבוהות ולאמ"ן חודשים לפני המלחמה, אך אלופי הפיקודים למשל, לא ידעו על תוכניות אלה.
בעקבות קונספציה זו התעלם אמ"ן מכל הסימנים המעידים על הכנות מצרים והסורים לצאת למלחמה, תוך שהוא מוצא פרשנות מקלה לכל ההתרעות.
למשל, אמ"ן התעלם מיכולתו של צבא מצרים להגביל את חופש הפעולה של חיל האוויר בשמי מצרים באמצעות טילי נ"מ, וטען שבגיזרה המצרית עומד להתרחש רק תרגיל צליחה, "תחריר 41", שכמוהו היו רבים בעבר.
בגזרה הסורית כבר שררה כוננות גבוהה עוד מ-13 בספטמבר, כאשר 12 מטוסי מיג סוריים הופלו על ידי כוחות צה"ל.
לאחר קבלה מוחלטת של מסקנות אלו, לא ניתן ערך רב מצד ראשי אמ"ן לסימנים חד-משמעיים שהעידו כי פני הערבים למלחמה.
הטעיית הצבא והממשלה כי האמצעים המיוחדים – אמצעי האזנה למוקדי השלטון המצרי – הופעלו כביכול, אף על פי שלא הופעלו (הופעלו לבדיקה בלבד לכמה שעות ונסגרו).
אמצעים אלה נתנו מידע בזמן אמת על תוכן התקשורת המצרית, וכבר הופעלו בהצלחה בעבר (למשל בהוכחה כי הכוננות הערבית של מאי 1973 הייתה תרגיל ולא מלחמה).
הצבא והממשלה סמכו על "האמצעים המיוחדים" שייתנו התרעה של 48 שעות למלחמה.
הרמטכ"ל דוד אלעזר שאל לפני המלחמה מספר פעמים את ראש אמ"ן אלי זעירא האם האמצעים הופעלו ונענה בחיוב, אף על פי שהם לא הופעלו.
אולם, במבט לאחור ייתכן שגם אמצעים אלה לא היו מספקים התרעה על המלחמה כיוון שהמצרים הסתירו אפילו מחייליהם את העובדה שמדובר במלחמה ולא בתרגיל עד שש שעות לפני פריצתה.
ביום ו' בשעה 17:00, כ־21 שעות לפני פרוץ המלחמה, פוענחה ידיעה שהוכיחה כי פינוי המשפחות הסובייטיות מסוריה ומצרים נעשה עקב הודעה רשמית שמצרים וסוריה מסרו לברית המועצות ולפיה כוונתם לפתוח במלחמה עם ישראל (פענוח מברק שנשלח משגרירות עיראק במוסקבה לממשלת עיראק בבגדד).
בכירים באמ"ן ביקשו מהאלוף אלי זעירא אישור להפצת הידיעה ולגיוס מילואים, אך בשעה 23:00 זעירא אסר על הפצת הלקט המודיעיני.
הרמטכ"ל דוד אלעזר שמע על כך רק אחרי המלחמה, ואמר אז כי לו היה יודע, היה דורש מייד גיוס מילואים ופורס את הצבא למלחמה מיידית.
יש המונים בין כשלי המודיעין ניתוח שגוי של מטרות המלחמה המצריות.
לפני המלחמה ובמהלכה מקבלי ההחלטות בישראל היו סבורים שהמצרים מתכוונים לפלוש לעומק סיני, ואולי אף לחדור אל תוך ישראל.
ככל הנראה, הערכה זו לא הייתה נכונה, והמצרים מעולם לא התכוונו להגיע אל מעבר למטריית סוללות הנ"מ שנמצאו ממערב לתעלה.
כבר בראשית אפריל 1973 קיבל המוסד ידיעות, לפיהן מצרים וסוריה מתכוונות לפרוץ במלחמה נגד ישראל.
בניגוד להערכת הכוונות של אמ"ן, אגף המבצעים סבר שסוריה ומצרים מתכננות מתקפה, והתנגד לגישת "הסבירות הנמוכה".
ראשי אג"ם, ישראל טל ועוזרו לתכנון אברהם טמיר, התנגדו לעמדת הרמטכ"ל דוד אלעזר בדיון שהתקיים ב-30 בספטמבר 1973, ודרשו לגייס אוגדות ולהעלותן לרמת הגולן.
גם ראש מחלקת המודיעין בחיל הים, רמי לונץ, וקצין קשר ואלקטרוניקה ראשי, שלמה ענבר, העריכו שצפויה מלחמה, ותרמו להיערכות חילותיהם.
ההערכות השגויות אומצו על ידי הדרג המדיני בראשות שר הביטחון משה דיין וראש הממשלה גולדה מאיר.
המלך חוסיין נפגש עם גולדה מאיר מספר פעמים לפני המלחמה.
הפגישה האחרונה התקיימה ב-25 בספטמבר 1973 בתל אביב, בה נכחו גם ראש ממשלת ירדן זיד א-ריפאעי, מנכ"ל משרד ראש הממשלה מרדכי גזית, לו קדר, מזכירתה של מאיר, ובכירי אגף המודיעין שצפו והקשיבו לשיחה.
לפיכך התייעצה גולדה עם שר הביטחון שאמר שהדברים ידועים והרגיע אותה.
ב-28 בספטמבר 1973, שני מחבלים פלסטינים חטפו חמישה יהודים ופקיד מכס אוסטרי מרכבת אשר הובילה פליטים יהודים אל גבול צ'כוסלובקיה - אוסטריה, ממשלת אוסטריה נכנעה לדרישות המחבלים וסגרה מחנה ששימש לעלייה לישראל.
פרשה זו, שנודעה בשם פרשת שנאו, הסיחה את דעתם של הממשלה והציבור מהמתרחש בצפון ובדרום.
בישיבת הממשלה שהתקיימה ב-3 באוקטובר דנו רק בתקרית החטיפה ולא נאמרה ולו מילה אחת על מצב הגבולות.
כשלים עד לקבלת הידיעה על מלחמה
לצד הכישלון המודיעיני התאפיין צה"ל בשורה של כשלים מבצעיים שהקשו מאוד על התגובה בעת פרוץ הקרבות:
יחידות מחסני החירום היו ברמה נמוכה ולא היו כשירות לספק את הציוד הצבאי כשהוא מוכן ללחימה ובמהירות הנדרשת.
צבא היבשה, ובמיוחד בחזית המצרית, לא התאמן מספיק בתרחישים של קרב בלימה ממושך שמשתמש בעומק האסטרטגי של סיני.
מערך המעוזים (קו בר-לב) היה מנוון בחלקו, ותוכנן לעמוד בהתקפות ארטילריות ופשיטות קומנדו.
לא הוחלט מה ייעשה בהם במצב של מלחמה כוללת.
חיל השריון לא הטמיע תרגולות להתמודדות עם טילי נ"ט אף על פי שהיה ידוע שמצרים והסורים הצטיידו בהם.
בעקבות מלחמת ששת הימים הוחלט על צמצום סד"כ חיל הרגלים ועל השקעה נמוכה בו וכן על אי השקעה בחיל התותחנים, במקביל להגדלת חיל השריון והצטיידות בטנקים חדשים.
הדבר הקשה על התמודדות עם יחידות הנ"ט של האויב.
חיל האוויר הניח שיינתנו לו 48 שעות להשמדת מערך הנ"מ של האויב, אולם, בפועל נאלץ להיכנס ללחימה ללא הכנה כזו וממילא לא יכול היה לפעול באופן יעיל באזורי הלחימה שהיו מכוסים באש נ"מ צפופה.
אמצעי הצליחה העיקרי של צה"ל תוכנן להיות גשר הגלילים, שהפעלתו התבססה על ההנחה שצה"ל יושב על קו התעלה.
אולם בעקבות הצליחה המצרית היה צורך לגרור את הגשר תחת אש אל התעלה, והתוצאה הייתה שהצליחה בוצעה בשלבים הראשונים באמצעים אחרים.
גם לאחר שהתקבלה ידיעה חד-משמעית על פתיחת מלחמה היא לא הועברה לכוחות בשטח, אלא ניתנה התרעה על "חידוש האש" וכדומה.
פיקוד דרום לא הכיר ולא הפנים את תוכנית המלחמה המצרית (שנפלה בידי המודיעין הישראלי) שכללה צליחה בחזית רחבה בעומק מוגבל של עד 10 ק"מ.
כשלים לאחר קבלת הידיעה על מלחמה
גם לאחר קבלת הידיעה מסוכן המוסד על מלחמה אירעו שורה של כשלים עד לפרוץ האש:
הסוכן הודיע על מלחמה לפנות ערב והדבר פורש (לא ברור על ידי מי) שהמלחמה תחל בשעה 18:00. בעקבות זאת ניתנה פקודה להיערך לקראת ערב ופרוץ האש בשעה 14:00 היה בגדר הפתעה נוספת.
הרמטכ"ל קיבל אישור לגיוס שתי אוגדות אולם הדבר בוצע באיחור של ארבע שעות לאחר קבלת האישור.
ראש אמ"ן זעירא המשיך לטעון שלא תפרוץ מלחמה ויש חשש שתנועות של צה"ל יגרמו לפריצת מלחמה, ולכן הצבא הסדיר לא קודם לעמדותיו לפני פרוץ האש.
חיילי הצבא הסדיר לא קיבלו הודעה על מלחמה ולא ניתנה פקודה להפסיק את צום יום הכיפורים ולאכול (בניגוד למצרים שקיבלו הוראה לאכול למרות צום הרמדאן).
בפיקוד צפון לא ניתנו פקודות להיערך למלחמה, ולכן שני הגדודים של חטיבה 188 נפרסו לאורך כל הקו לקראת יום קרב, וחטיבה 7 שהגיעה לתגבור, הייתה מרוכזת בצפון הרמה.
רק בהמשך חולקה הגזרה בין שתי החטיבות.
בפיקוד דרום לא ניתנו פקודות להיערך למלחמה ולא הופעלה תוכנית שובך יונים.
הטנקים של חטיבה 14 לא הוצבו על עמדות בשפת התעלה ונאלצו לכבוש את העמדות מהמצרים לאחר פרוץ האש.
שתי חטיבות השריון הנוספות לא החלו בתנועה לתעלה לפני פרוץ האש.