tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לבסוף התנגדה סלמוביץ להסכם, ואילו שגב וגולדפרב תמכו בו.
ההסכם אושר ברוב של 61 מול 59 חברי כנסת.
בשל תמיכתם של חברי סיעת יעוד נטען על ידי הימין כי "ההסכם עבר על חודו של מיצובישי", רכב השרד שקיבלו שגב וגולדפרב.
בנובמבר 1995 פרשו גולדפרב וסלמוביץ מסיעת יעוד והקימו סיעה חדשה - עתיד.
גולדפרב ושגב המשיכו לכהן בממשלה גם תחת שמעון פרס עד הבחירות לכנסת הארבע עשרה שהתקיימו ב-1996, ועליית בנימין נתניהו לשלטון.
לאחר התפרקות המפלגה, התמודד אלכס גולדפרב בבחירות המקדימות לרשימת "העבודה" לכנסת ה-14 אך בלא הצלחה.
אסתר סלמוביץ התמודדה בבחירות המקדימות של רשימת "הליכוד" לכנסת ה-14 ונכשלה גם היא.
המפלגה נרשמה באפריל 1994 ברשם המפלגות ולמעשה, לא נעשה בה שימוש כלל, מכיוון שמעולם לא התמודדה בבחירות לכנסת.
סיעת יחיד היא סיעה בכנסת בה חבר חבר כנסת אחד בלבד מתוך 120 חברי הכנסת.
בעבר, סיעת יחיד יכלה להיווצר עם קבלת תוצאות הבחירות לכנסת, בהן זכתה הרשימה במנדט בודד.
אפשרות זו איננה מעשית מאז עליית אחוז החסימה בהתחלה מ-1% ל-1.5% ובהמשך ל-2% ול-3.25% כעת.
כיום האפשרות היחידה היא פרישת חבר אחד מסיעה קיימת או לחלופין פרישת כל חברי הסיעה למעט אחד.
אם חבר הכנסת הפורש לא מודיע על הקמת סיעה חדשה, או שסיעתו לא מאושרת על ידי ועדת הכנסת, מוגדר חבר הכנסת חבר כנסת יחיד ואין הוא זכאי לאחדות מהזכויות השמורות לסיעה.
היווצרות סיעת יחיד כתוצאה מהבחירות לכנסת
לקראת הבחירות לאספה המכוננת (הכנסת הראשונה) ב-1949 נקבע אחוז החסימה על 1%, אחוז שווה ערך למעט יותר ממנדט (0.833% מהקולות).
בבחירות הראשונות זכו 3 סיעות למנדט יחיד – ויצו, מפלגת הלוחמים והתאחדות התימנים בישראל (רשימה שזכתה למנדט בודד גם בבחירות לכנסת השנייה).
בכל מערכות הבחירות שלאחריהן, ועד להעלאת אחוז החסימה, נבחרו שוב סיעות יחיד, למעט הבחירות לכנסת החמישית (1961), בה זכו כל הרשימות שנבחרו ב-2 מנדטים או יותר.
לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה (1992) הועלה אחוז החסימה ל-1.5%.
אחוז זה הפך את האפשרות לקבלת מנדט יחיד לתאורטי במידה רבה, אך עדיין אפשרית מתמטית, כיוון שחוק בדר-עופר, שהונהג ב-1973, הקובע את חלוקת הקולות העודפים לצורך השלמת המנדטים מעניק יתרון לרשימות שזכו במספר מנדטים גבוה.
בפועל, מאז עליית אחוז החסימה זכו כל הרשימות שעברו את אחוז החסימה בשני מנדטים לפחות.
בשנת 2004 הועלה אחוז החסימה ל-2%, תיקון שיושם לראשונה בבחירות לכנסת השבע עשרה (2006) והאפשרות ליצירת סיעת יחיד עם הקמת הכנסת הפכה לתאורטית לחלוטין.
מקרה ייחודי אירע בבחירות לכנסת התשיעית (1977): רשימת פיתוח ושלום הציגה ברשימתה מועמד יחיד – שמואל פלאטו-שרון.
בבחירות זכתה הרשימה לכ-2% מהקולות, מספר שווה ערך לשני מנדטים.
כיוון שברשימה הופיע מועמד בודד הוא נבחר כחבר הכנסת והקולות העודפים חולקו בין הסיעות האחרות.
באופן תאורטי, אפשרות זו ליצירת סיעת יחיד עם הקמת הכנסת קיימת גם כיום מפני שאין בחוק הגבלה על מספר מינימלי של מועמדים ברשימה לכנסת.
כבר בכנסת הראשונה נוצרה סיעת יחיד כתוצאה מפילוג, כאשר חבר הכנסת אליעזר פרמינגר, שהתמודד מטעם הקומוניסטים העבריים ברשימה משותפת עם המפלגה הקומוניסטית הישראלית, פרש מהסיעה המשותפת והקים את סיעת היחיד הקומוניסטים העבריים.
מקרה שני היה כאשר בנובמבר 1964 הודיע יונה כסה על פרישה ממפא"י וביקש מוועדת הכנסת להכיר בסיעת יחיד שלו בשם "מן היסוד".
כנגד ההכרה בסיעתו טען יוסף פישר שהדבר נוגד את אחוז החסימה שכן כל חבר כנסת של מפא"י קיבל פחות מאחוז מהקולות בבחירות.
בסוף נובמבר 1964 הביעה ועדת הכנסת את עמדתה שסיעה בכנסת צריכה לכלול לפחות שני חברים.
בכנסת השביעית כיהן דוד בן-גוריון כחבר בסיעת יחיד לאחר שחבריו לרפ"י התמזגו חזרה עם מפלגת העבודה.
בכנסת התשיעית נענה משה דיין להזמנת מנחם בגין להיות שר חוץ בממשלתו ובעקבות זאת פרש מהמערך והקים סיעת יחיד.
חוקים ותקנות הייחודיים לסיעת יחיד
בשנת 1985 סיעת "כך" הגישה הצעה לסדר יום בעניין הבעת אי-אמון בממשלה עקב "מחדלים ביטחוניים חמורים".
יושב ראש הכנסת ח"כ שלמה הלל דחה את ההצעה בטענה שסיעת יחיד, כמו חבר כנסת יחיד, מנועה מלהגיש הצעות לאי-אמון.
בית המשפט נדרש לדון בנושא העקרוני תוך ניסיון להגדיר מהי סיעה.
בית המשפט קיבל את העתירה וקבע כי לא ניתן למנוע מסיעת יחיד להגיש הצעת אי-אמון בממשלה לעומת חבר כנסת יחיד שלא רשאי להגיש הצעה לאי-אמון בממשלה.
חבר כנסת יחיד שהוצא מישיבה
בדיוני הוועדות בכנסת ואף במליאה קיימת אפשרות להוציא מהישיבה חבר כנסת.
אם הלז הוא חבר בסיעת יחיד, הוא יהיה רשאי לשוב לישיבה לצורך הצבעה בלבד.
בעקבות התרגיל המסריח, בשנת 1990, יצאו רבבות אזרחים להפגנת מחאה בכיכר מלכי ישראל כנגד סדרי השלטון הקיימים.
ריבוי מקרי השחיתות (בצורת סיעות יחיד למיניהן) בעבר ועלייתם בתקופת המשבר הפוליטי הביאו לתיקון חוק יסוד: הכנסת.
התיקון התנה את ההתפלגות מסיעה קיימת בשליש מחברי הסיעה או בהתפלגות בהסכמה.
בנוסף לכך, כדי לשמור על כוחן האלקטורלי של המפלגות, הוחלט על הטלת סנקציות על חבר כנסת שלא יתפטר מייד עם הודעתו על התפלגות.
בין השאר ייאסר עליו להתמודד במערכת הבחירות הבאה מטעם סיעתו החדשה.
אם חבר הכנסת הפורש אינו מודיע על הקמת סיעה חדשה, או שסיעתו אינה מאושרת על ידי ועדת הכנסת, הוא מוגדר כחבר כנסת יחיד, הזכאי לכל הזכויות שתקנון הכנסת מעניק לסיעה, למעט הזכויות להביע הבעת אי אמון בממשלה, לקבל חדר סיעה במשכן הכנסת ומימון מנהל סיעה.
סֵיף א-דין א-זוֹעְבּי היה ראש עיריית נצרת, וחבר כנסת.
סיף א-דין א-זועבי נולד בנצרת, בנו הבכור של נשיא משפחת זועבי, אחמד סעיד א-זועבי.
התנדב להגנה במסגרת הש"י; בעל עיטור על"ה (עיטור לוחמי המדינה).
בסביבות שנת 1940 הוציא עליו הוועד הערבי העליון גזר דין מוות עקב שיתוף הפעולה שלו עם הציונים.
משפחת זועבי ראתה בו שה תועה, והגנה עליו מפני ניסיונות פגיעה של משפחת חוסייני.
בשנת 1946 ניצל מניסיון לחסלו.
במהלך מלחמת העצמאות שלח פאוזי קאוקג'י כיתת חיילים למארב בניסיון לחסלו.
במהלך מלחמת העצמאות הוא הטיל את כובד משקלו כדי שמשפחת זועבי תחבור לצד היהודי ולא לצבא ההצלה של קאוקג'י, וכך הציל את כפרי משפחת זועבי, סולם, נין, כפר מצר, טמרה, טייבה ונאעורה מחורבן.
לאחר כיבוש נצרת זומן א-זועבי על ידי מושלה, אלישע סולץ, לסייע בתיווך בין הממשל הצבאי לתושבים.
בכנסת הראשונה כיהן סיף א-דין מטעם סיעת הרשימה הדמוקרטית של נצרת, שהייתה מפלגת לוויין של מפא"י.
מלבד תפקידו כחבר-כנסת היה חבר בוועדת הפנים, תפקיד שהוא עתיד למלא עוד פעמים רבות.
לקראת הבחירות לכנסת השנייה עזב אמין-סלים ג'רג'ורה את הרשימה הדמוקרטית של נצרת וא-זועבי התמודד בנפרד בראשות הרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל, שהייתה הפופולריות ביותר במגזר הערבי.
זועבי כיהן בכנסת זו ובבאה אחריה בוועדת הכנסת.
סיף א-דין התחרה על הרחוב הערבי מול מק"י ומפ"ם אשר לא חסכו ממנו מילים קשות, ייחסו לו התנכרות ובגידה בבני עמו וכינו אותו "ספסר הקרקעות הפיאודלי".
בנצרת אף היו קטטות בין תומכיו לתומכי מק"י.
בבחירות לכנסת השלישית נבחר סיף א-דין שוב מטעם הרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל, אולם בגלל ירידת כוחה, פרש מהכנסת ב-13 בפברואר 1956, כדי לפנות מקום לנציג הדרוזי של הרשימה ג'בר מועדי.
אילוצו לפרוש מהכנסת, במה שנתפס אצלו כבגידה של מפא"י בו, הביאה אותו לבקש לעזוב את מדינת ישראל.
בסוף 1959, לאחר הבחירות למועצת נצרת בהם נוצר רוב של 8 נציגי רשימות מקורבות למפא"י מתוך 15 מושבים, נבחר לראש העיר בידי קואליציה של מקורבי מפא"י, והיה לראש עירייה המוסלמי הראשון בנצרת לאחר עשרות שנים של שליטה נוצרית בעירייה.
כסגנו של סיף א-דין כיהן נדים בטחיש הנוצרי.
בסוף שנת 1963 הם ניהלו את ההכנות לקראת ביקור האפיפיור בעיר.
בבחירות בסוף שנת 1965 עלה כוחה של רק"ח שזכתה בשבעה מנדטים, בין השאר בגלל פיצול תומכי מפא"י בין רשימות רבות שחלקן לא עברו את אחוז החסימה.
בקולות רק"ח נבחר נציג מפ"ם, דודו עבד אל-עזיז א-זועבי, לתפקיד ראש העיר, אולם לאחר שלושה חודשים הוא התפטר בלחץ מפלגתו ולעירייה מונתה ועדה קרואה.
במהלך כהונת הוועדה נבדקו חשבונות העירייה ונטען שהעירייה צברה גירעונות גדולים והתנהלה בבזבזנות בתקופת כהונתו של סיף-א-דין.
בסוף 1966 התקיימו בחירות חוזרות למועצת העירייה וסיף א-דין הועמד בראשות רשימת המערך והיה מועמדה לראשות העיר.
לאחר הבחירות, בהן נותרו נציגי מפ"ם כלשון המאזניים הם הסכימו להקים קואליציה עם המערך, רק בתנאי שסיף א-דין יוחלף במועמד אחר.
בתחילת ינואר 1967 ויתר סיף א-דין על מועמדותו והשני ברשימתו, מוסא כתילי, נבחר לראשות העיר.
סיף א-דין חזר לכהן כראש עיריית נצרת בין 1971 ל-1974. סיף א-דין היה מיוזמי יציאה של ערבים למחנות ההשמדה באושוויץ, כשהוא נחשב בין השאר כמייצג של הזרם המתון בקרב הציבור הערבי, ביחס למדינת ישראל ולאופייה היהודי.
בכנסת השישית חזר סיף א-דין אל משכן הכנסת, במסגרת סיעת קידמה ופיתוח.
במהלך הקדנציה התאחדה הסיעה עם שיתוף ואחווה בהקמת סיעת שיתוף ופיתוח, ולאחר מכן נפרדה ממנה.
בכנסת זו חזר לכהן בוועדת הפנים, תפקיד אותו מילא בכנסת הראשונה.
בכנסת השביעית נבחר שוב סיף א-דין לכנסת מטעם למפלגת קידמה ופיתוח, והגיע לשיא מעמדו הפרלמנטרי כאשר מונה לסגן יושב ראש הכנסת, בנוסף לחברותו בוועדת הפנים.
בכנסת השמינית נבחר שוב מטעם קידמה ופיתוח, והיה חבר בוועדת הכלכלה.
כנסת זו הייתה עבורו רצופה במעברים פוליטיים.
תחילה הצטרף למפלגת המערך יחד עם מפלגתו, בהמשך חזר לסיעת קידמה ופיתוח ולבסוף הצטרפה מפלגתו לרשימה ערבית לבדואים וכפריים בהקמת הרשימה הערבית המאוחדת.
לכנסת התשיעית נבחר סיף א-דין מטעם הרשימה ערבית מאוחדת, אך פרש ב-3 באפריל 1979 במסגרת הסכם רוטציה, ובכך בא הקץ על פעילותו הפרלמנטרית.
סיף א-דין נפטר ב-26 ביוני 1986. דודו הוא עבד אל-עזיז א-זועבי שכיהן כסגן שר הבריאות וראש עיריית נצרת, וקרובת משפחתו היא חנין זועבי, שהייתה חברת הכנסת הערבייה הראשונה מטעם מפלגה ערבית.
סיעת שמאל הייתה סיעה בכנסת השנייה.
משפטי פראג הביאו לטלטלה במפ"ם, אשר רבים מאנשיה נקרעו בין הזדהות עם ברית המועצות לבין הזדהות עם היהודים ועם הציונות, שהוקעו במשפטים אלו על ידי ברית המועצות וגרורותיה.
מפ"ם הייתה מורכבת אז משלוש סיעות עיקריות: אחדות העבודה, סיעה מרכזית בראשות מאיר יערי ויעקב חזן וסיעה שמאלית בראשות משה סנה ויעקב ריפתין.
לאחר פרסום הודאתו של מרדכי אורן, שהיה חבר בכיר במפ"ם והועמד לדין בפראג כפעיל ציוני שחתר נגד הדמוקרטיות העממיות וריגל למען שירות הביטחון הבריטי, החליטה מועצת מפ"ם בדצמבר 1952 לגנות את משפטי פראג והכריזה על משמעת חטיבתית בנושא.
למרות זאת, משה סנה ויעקב ריפתין המשיכו להצדיק את משפטי פראג ולגנות את מרדכי אורן.
בעקבות זאת, בתחילת ינואר 1953 הודחו אנשי סיעת סנה וריפתין מכמעט כל עמדות המפתח במפ"ם.
ב-17 בינואר התכנסו אנשי משה סנה והכריזו על הקמת "חטיבת השמאל" במפ"ם ודרשו לערער על החלטת מועצת מפ"ם בפני ועידת המפלגה.
ראשי מפ"ם הגיבו באולטימטום לסנה שעליו לפרק את החטיבה או שיוצא מהמפלגה ולאחר שסירב לדרישה הוצאו חברי החטיבה מהמפלגה ב-28 בינואר 1953 על ידי מועצת מפ"ם.
סנה אמר שההחלטה אינה חוקית ושמדובר ב"צעד פלגני שהוכן על ידי סוכני מפא"י בהנהגת מפ"ם לטובתה ולהנאתה של הבורגנות".
הוא אמר שהחטיבה שלו "עוד תוכיח כי היא תמלא תפקיד חלוצי בשחרורו הלאומי והסוציאלי של העם היהודי ובתפקיד הצלתה של מדינת ישראל אי תלותה, ביטחונה ועתידה" ושלל הצטרפות למק"י על רקע העמידה האיתנה של חטיבת השמאל על האידאולוגיה של קיום מדינה יהודית בארץ ישראל.
ב-2 בפברואר 1953 הודיעו משה סנה, אברהם ברמן ורוסתם בסתוני לנשיאות הכנסת על הקמת "סיעת השמאל".
במקביל להקמת הסיעה הנפרדת בכנסת, החלו חברי סיעת שמאל בארגון מפלגה נפרדת.
במאי 1953 קיימו חברי הסיעה בבית העם בתל אביב ועידת ייסוד למפלגה שלהם, "מפלגת השמאל הסוציאליסטי".
סיעת שמאל התמקמה בין מק"י למפ"ם.
בעוד חברי מפ"ם נעדרו מההצבעה על חוק רכישת מקרקעין, אנשי סיעת שמאל הצביעו נגד, ביחד עם חברי מק"י.
כבר במרץ 1953 הצליח יערי לשכנע את רוסתם בסתוני לשוב למפ"ם.
למרות שבתחילה טען סנה שלא יתאחד עם מק"י, כבר בנובמבר 1953 התפרסם במעריב שבקשה של סיעת שמאל להתאחד עם מק"י כחטיבה נפרדת נדחתה על ידי מק"י בטענה שעל פי תקנון המפלגה לא ניתן לקיים חטיבה נפרדת במפלגה ועל המעוניינים בכך להצטרף למפלגה כיחידים.
במהלך שנת 1954 לחצו חלק מחברי המפלגה על משה סנה להתאחד עם מק"י, אולם סנה קיווה להצטרפות חברי מפ"ם נוספים למפלגתו.
לאחר פרישת אנשי אחדות העבודה - פועלי ציון ממפ"ם הבין סנה שאין סיכוי להתחזקות מפלגתו והוא החל במשא ומתן על איחוד עם מק"י.
לאחר משא ומתן של חודשים הוסכם שלסנה ישוריין מקום ריאלי ברשימת מק"י בבחירות לכנסת הרביעית, מקום בוועד המרכזי ותפקיד מזכיר הליגה לידידות עם רוסיה.
בסוף אוקטובר התקיים כינוס של מפלגת השמאל בה הוחלט על חיסול המפלגה ואיחוד עם מק"י ולאחריה פנו החברים שהיו מעוניינים בכך באופן אישי בבקשת הצטרפות למק"י.
ב-1 בנובמבר 1954 עברו חברי הכנסת ברמן וסנה למק"י.
עתיד הייתה סיעה שהקימו חברי הכנסת אלכס גולדפרב ואסתר סלמוביץ בנובמבר 1995, במהלך כהונתה של הכנסת השלוש עשרה.
הסיעה הוקמה בעקבות פרישתם של השניים מסיעת יעוד (שהייתה עצמה סיעת פורשים מצומת) עקב מחלוקת עם חברם לסיעה גונן שגב.
לאחר הפרישה נשארו השניים חברים בקואליציה, וגולדרפרב המשיך לכהן כסגן שר במשרד הבינוי והשיכון.
לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה התפרק החיבור הארעי בין השניים.
גולדפרב הצטרף לעבודה והתמודד ללא הצלחה בבחירות המקדימות במפלגה, ואילו סלמוביץ הצטרפה לליכוד והתמודדה אף היא בחוסר הצלחה על מקום ברשימה לכנסת.
סיעת תכלת לבן היא סיעה בהסתדרות מטעם הליכוד.
הסיעה נוסדה בשנת 1964 על ידי מנחם בגין, ראש תנועת החירות, במטרה לחדור ל"מעוז הסוציאליזם" ולהפוך את ההסתדרות לאיגוד מקצועי שאינו בעל משק המעסיק עובדים (כלומר לנתק את חברת העובדים מההסתדרות).
לאחר הקמת הליכוד שונה שמה הרשמי ל"סיעת הליכוד בהסתדרות", אך הסיעה המשיכה להיקרא "תכלת לבן".
ההסתדרות קמה ב-1920 כגוף המהווה בד בבד גם איגוד מקצועי בו חברים עובדים למטרת מאבק מול מעסיקים וגם גוף מעסיק, כבעליה של חברת העובדים, בעל משק כלכלי רחב היקף, בעיקר לתשתיות ולמפעלים לטובת ההתיישבות העובדת (כגון בנק הפועלים, תנובה, המשביר המרכזי ועוד).
השליטה בהסתדרות נעשתה באמצעות סיעות פוליטיות שייצגו חברים.
הציונות רוויזיוניסטית, ובראשה זאב ז'בוטינסקי התנגדה לגוף שנתפס כבולשביסטי ומעכב כל פיתוח כלכלי.
בשנות השלושים אף הגיעו הסכסוכים בין הרוויזיוניסטים להסתדרות לתגרות והיוו רקע לקרע ביישוב העברי סביב מאמרו של ז'בוטינסקי "כן, לשבור!" ורצח ארלוזורוב בו הואשמו רביזוניסטים שהובילו מאבקים אלימים כנגד פועלים שובתים.
לאחר הקמת המדינה היוותה ההסתדרות גוף ביצועי של מפלגת השלטון, מפא"י, צד האיגוד המקצועי שבה, מגן העובדים ובעיקר העולים החדשים נשחק וההסתדרות החלה להתפס כממסד שנוא.
מנחם בגין ראה בהסתדרות צביעות ואמר בציניות, תוך שימוש בטרמינולוגיה סוציאליסטית:
התגובה הרוויזיוניסטית להסתדרות הייתה הקמת הסתדרות העובדים הלאומית (הע"ל) בשנת 1934. אולם, בשנות השישים התנגד בגין לקיומה של הסתדרות העובדים הלאומית על רקע פוליטי.
הוא ראה בה מוקד כוח של עסקנים (בעיקר אליעזר שוסטק) המאיים על שליטתו בחירות ולא ראה בה כוח שיכול להוות איגוד עובדים מתחרה להסתדרות.
לקופת החולים הלאומית של הע"ל לא היה מספר מספיק של סניפים, בעיקר לא בפריפריה, בה התרכזו רוב מצביעי חירות והם גם לא חפצו להיות חברים בה.
בגין שאף לשנות את ההסתדרות הכללית מבפנים ולא פחות מכך, ליצור גוף בהסתדרות שיטפל ב"אנוסים", כפי שכינה את מצביעי חירות שהיו חברי ההסתדרות עקב חברותם בקופת החולים הכללית, לה היו סניפים בפריפריה.
התפיסה שהציג, הפרדת האיגוד המקצועי תוך ביטול חברת העובדים, נתפסה בהסתדרות כחתירה תחת אושיותיה וכניסיון להרוס אותה על ידי מיטוט בסיסה הכלכלי.
בכנס תנועת החירות ב-1963 הציע בגין הצעת החלטה להקמת סיעה שתתמודד בבחירות לוועידת ההסתדרות.
בנאומו אמר, "ישנן שתי דרכים, האחת ביטוייה הם אטאטיזם [הכוונת הכלכלה על ידי הממשלה], סוציאליזם ושילוב השליט עם המפרנס.
האחרת היא חופש ויוזמה והפרדה בין השליט והמפרנס." דרכה של תנועת החירות שהודגש במצע "תכלת לבן" היא דרך ההפרדה.
בגין דרש להכניס להסתדרות מימד של "צדק סוציאלי בלי סוציאליזם" ולהפוך אותה לאיגוד מקצועי בלבד.
התנגדות ליזמת בגין הגיעה משני מקורות.
האחד, אנשי הע"ל שהבינו שבגין מנסה למשוך מתחת לרגליהם את בסיס הכוח שלהם במפלגה.
השני הגיע מוותיקי האצ"ל והלח"י שראו ביוזמה בגידה ברעיון הז'בוטינסקאי של "חד-נס" כלומר התמסרות לדגל הלאומי מבלי להניף דגלים נוספים ובפרט לא את הדגל האדום של ההסתדרות.
אחרים הביעו דעה שה"אביזרים ההסתדרותיים" כלומר הפנקס האדום, הדגל האדום ואחד במאי ייטמעו בקרב חברי חירות ויגרמו להם ש"ימירו את דתם" ל"אל האדום".
לבסוף קיבלה חירות את הצעת ההחלטה של בגין וב-14 במרץ 1964 הוקמה הסיעה בראשות אריה בן-אליעזר (במקרה התבשר בגין בדיוק באותו יום כי לוי אשכול החליט להעלות לארץ את עצמותיו של זאב ז'בוטינסקי).
הסיעה ריכזה את אנשי "הקו השמאלי" של חירות והצעירים שביקשו לראות בה מפלגת המון הפונה אל הציבור המקופח והעני בפריפריה ולא מפלגה קיצונית ומנודה הדבקה בעקרונות רוויזיוניסטים מיושנים.
חוקרים סבורים שהדבר סייע לחירות להגדיל את כוחה האלקטורלי בבחירות לכנסת השישית שנערכו בנובמבר 1965.
העברת מפעלי יסוד ושירותים חיוניים לידי המדינה (ולא הפרטה!)
הפיכת כל מפעלי חברת העובדים לקואופרטיבים דמוקרטיים, אשר ועדי העובדים שלהם נבחרים על ידי העובדים ואינם "מוצנחים" על ידי המנגנון המפלגתי
הנהגת איגוד מקצועי לכל מקצוע, בדגש על הסתדרויות האקדמאים
כינון מוסד בוררות חובה וחיוב מציאת פתרון לסכסוכי עבודה בשירותים חיוניים באמצעות בוררות
הצבת השביתה כנשק אחרון ושימוש מדוד ואחראי בנשק זה
קביעת כ' בתמוז, יום פטירת הרצל, כיום העבודה, במקום אחד במאי
ביטול הנפת הדגל האדום במוסדות ההסתדרות ובכינוסיה וקביעת הדגל התכלת לבן כדגל היחיד שיונף
"תכלת לבן" התמודדה בבחירות לוועידת ההסתדרות העשירית ב-1965 וזכתה לכ-15% מקולות המצביעים.
בראש הסיעה עמדו אריה בן-אליעזר ויורם ארידור ומזכירה הראשון היה משה בן שחר, אשר נמנה גם על מייסדי הסיעה.
בשנת 1969 יורם ארידור הוחלף על ידי דוד לוי שהפך את הסיעה לבסיס כוח.
יו"ר הסיעה משנת 1982 ואחד האישים המזוהים איתה ביותר היה יעקב שמאי.
הסיפּאהים היו חיל הפרשים העות'מאני ואחד המעמדות החברתיים החשובים באימפריה העות'מאנית עד הקמת היניצ'רים.
בימיה הראשונים של האימפריה העות'מאנית היה מבוסס הצבא על מתנדבים שחיו מהשלל.
הלוחמים העות'מאניים פעלו מתוך להט הפשיטות (ע'זו).
כבר בימי הסולטאן אורהן הראשון הוחלט למסד את הצבא.
הוקם חיל הסיפאהים והוא נהפך במהרה לכוח המרכזי בצבא העות'מאני.
הצבא הסיפאהי היה צבא מילואים ולא צבא סדיר.
הפרשים קיבלו כשכר לשירותם הצבאי חלקת אדמה (טימאר).
הם עיבדו את הקרקע ורק בשעת הצורך היו אחראים להביא לקרב מספר מסוים של חיילים מהשטח שברשותם.
החיילים צוידו בנשק, במזון ובסוסים על ידי בעל הטימאר.
הסיפאהים הובילו את הכיבושים הנרחבים של האימפריה.
סיפאקה (שם מדעי: Propithecus) הוא סוג של למורים במשפחת האינדריים.
ככל הלמורים, היא אנדמית לאי מדגסקר.
הסיפאקות הן פעילות יום ושוכנות יערות.
הסיפאקות הן אינדריים בגודל בינוני שמגיעות לאורך של עד 55 ס"מ ולמשקל של עד 6 ק"ג.
שלא כמו האינדרי, אורך הזנב הוא כאורך גופן.
פרוותן ארוכה ומשיית, עם צבעים המשתנים ממין למין, מצהבהב-לבן עד לחום-שחור.
הפנים העגולות והקירחות הן שחורות אצל כל מיני הסיפאקה.
סיף או κ (קאפה) באוריון הוא הכוכב השישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים אוריון ומייצג את רגלו השמאלית (המזרחית) של אוריון.
מקור שמו הוא מערבית: سیف الجبّار ("סיף אל-ג'באר") - חרב הענק .
השם היה שייך במקור לאחד מכוכבי החרב ι (יוטה) באוריון או θ (תטא) באוריון, אך עבר, כנראה בטעות, לרגל שמאל של הדמות המיתולוגית.
סיף הוא על-ענק כחול, מסוג ספקטרלי B1, הפולט קרינה בעוצמה גדולה פי 65,000 מעוצמת ההארה של השמש, בדומה לעוצמת ההארה של ריג'ל הסמוך אליו.
גם המרחק של סיף ממערכת השמש דומה למרחקו של ריג'ל, כ-700 שנות אור.
לעומת זה בהירות נראיתו הנראית היא מדרגה 2.06, כלומר כשביעית מבהירותו הנראית של ריג'ל.
ההבדל בבהירות הנראית נובע מכך שלסיף טמפרטורה גבוהה פי 2 - כ-26,000 מעלות קלווין, כך שלמעלה מ-90% מהקרינה שלו נפלטת בתחום העל-סגול לעומת שליש בלבד מקרינתו של ריג'ל.
מסתו של סיף מוערכת ב-15–17 מסות שמש, כך שהוא צפוי להפוך לעל-ענק אדום ולסיים את חייו בסופרנובה.
סיף אל-אסלאם מועמר אל-קדאפי היה בנו של מועמר קדאפי, שליט לוב לשעבר, שנחשב תקופה מסוימת ליורשו ולממשיך דרכו.
היה אדריכל במקצועו, וניהל אורח חיים ראוותני עד נפילת שלטונו של אביו.
סיף אל-אסלאם הוא בנו השני של קדאפי, בן בכור לאשתו השנייה ספיה פרקש.
בשנת 1994 השלים לימודי תואר ראשון בהנדסה באוניברסיטת אל-פאתח בטריפולי.
לאחר מכן קיבל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת IMADEC בווינה.
ב-2005 הכיר את בת זוגו השחקנית הישראלית אורלי ויינרמן בזמן לימודיו לתואר שלישי בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנת 2008 קיבל את התואר, לאחר שתרם 1.5 מיליון ליש"ט לבית הספר, פרשה שהביאה להתפטרות מנהל המוסד.
סיף אל-אסלאם קדאפי נחשב ליורשו המיועד של אביו, על אף שמעולם לא הוכרז על כך באופן רשמי.
תפקידו בלוב היה ראש הרשות הלאומית לבקרת סמים, וב-1997 ייסד קרן צדקה בינלאומית שפעלה במשברים שבהם לוב הייתה מעורבת.
הוא ביצע שליחויות רבות בשמה של לוב, כולל ביקורים באירופה ובארצות הברית, וניהל משאים ומתנים עם מנהיגי עולם.
בעבר, קדאפי תמך ביוזמת "ישראטין" להקמת מדינה דו-לאומית ערבית-יהודית, והביע עמדות חיוביות כלפי ישראל, כולל קריאה לפיצוי יהודי לוב שנמצאים בישראל.
באוגוסט 2008 הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
במהלך מחאות "האביב הערבי", ההפגנות בלוב הפכו לאלימות והחלו שמועות על עזיבתו של מועמר קדאפי את המדינה.
ב-21 בפברואר 2011, סיף אל-אסלאם הכחיש אותן בטלוויזיה הממלכתית הלובית, תוך שהוא מבטיח לקדם רפורמות דמוקרטיות.
ב-21 באוגוסט 2011, הוא נעצר בטריפולי על ידי תומכי מועצת המעבר הלאומית.
בזמן שאלה דנו על הסגרתו לידי בית הדין הפלילי הבינלאומי עקב החקירה בעניינו ובעניין אביו, הוא הצליח להימלט.
ב-27 באוקטובר 2011, מועצת השלטון הזמנית הודיעה שסיף אל-אסלאם מסתתר בדרום המדינה תחת חסות שבט טוארג, ודורש מטוס על מנת להסגיר את עצמו לבית המשפט הבינלאומי בהאג.
ב-19 בנובמבר 2011 דווח כי הוא נעצר על ידי השלטונות כ-50 ק"מ מאובאר.
ב-28 ביולי 2015 גזר עליו בית המשפט בטריפולי עונש מוות בירייה.
אולם ביולי 2016 דווח כי הוא שוחרר מהכלא שלושה חודשים קודם לכן, בחודש אפריל.
בדצמבר 2017 הכריז על התמודדותו בבחירות לתפקיד יושב ראש המועצה הנשיאותית של לוב בשנת 2021. בנובמבר 2021 הגיש את מועמדותו, אך הבחירות נדחו.
ב-3 בפברואר 2026 נרצח בביתו, סמוך לעיר זינתאן , בידי ארבעה מתנקשים.
סיף אל-אסלאם קדאפי לא היה נשוי.
היה בקשר זוגי עם השחקנית והדוגמנית הישראלית אורלי ויינרמן.
סיף אל-ערב אל-קדאפי (ערבית: سيف العرب القذافي; 1982 - 30 באפריל 2011) היה פוליטיקאי לובי, בנו השישי של מועמר קדאפי.
ב-30 באפריל 2011, הממשל הלובי דיווח כי סיף ושלושה מבין אחייניותיו ואחייניו הצעירים נהרגו בביתו מהתקפה אווירית של כוחות נאט"ו, במסגרת התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב (2011), בעוד אביו מועמר קדאפי נוכח בבית.
סיף נחשב לבעל הפרופיל הציבורי הנמוך ביותר מבין בניו של מועמר קדאפי.
סיף היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס תור ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Journey into Mystery #102 ממרץ 1964, פרי עטו של הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
סיף היא לוחמת אסגרדית ואחותו של היימדל, שומר גשר ביפרוסט.
בצעירותה, היה לסיף שיער זהוב ארוך.
היא שיחקה לעיתים קרובות עם תור - בנו של אודין - ועם לוקי, אחיו המאומץ של תור.
סיף ותור התאהבו כאשר היו צעירים.
יום אחד, סיף נחטפה על ידי ענקי הסופה, ונעשתה אסירה של הלה.
תור הגיע למקום והציע את חייו תמורת אלו של סיף; כשהתרשמה מאצילותו, הלה הניחה לשניים ללכת.
מאוחר יותר, לוקי גזם את שיערה הזהוב של סיף.
בניחוש כי לוקי אחראי לכך, תור דרש בכעס שלוקי ינסה לשחזר את שיערה.
הוא פנה לשני הגמדים-האמנים ברוק ואיטרי, אשר בעתיד ייצרו את המיולניר של תור, וביקש מהם ליצור שיער חדש עבור סיף.
כאשר לא הצליחו, לוקי הציע לשלם להם מספיק זהב כדי ליצור שיער זהוב.
הגמדים החליטו כי "במחיר כלום", הם יצרו "שיער תוהו".
הגמדים יצרו שיער שחור מחשכת הלילה עצמה, שכאשר הונח על ראשה של סיף, החל להיות שערה החדש ולא סוג של פאה.
תור אף נמשך לסיף יותר, מה שסיכל את תוכניותיו של לוקי.
במשך הזמן, סיף ותור הסתכסכו.
שנים לאחר מכן, תור החל את דרכו כגיבור-על בכדור הארץ, והיה במערכת יחסים עם ג'יין פוסטר.
היא גילתה עניין רומנטי באלו אשר נבחרו ראויים לשאת את מיולניר, מקבתו של תור, כדוגמת בטא ריי ביל ות'נדרסטרייק.
מגיל צעיר היא הוכיחה את עצמה כלוחמת ראויה, שנייה רק לברונהילדה.
דמותה של סיף מבוססת על האלה סיף מהמיתולוגיה הנורדית, שבניגוד לדמותה הבדיונית היא אשתו של האל תור, ואינה אחותו של היימדל (אחיהם החורג של תור ובלדר).
את דמותה של סיף בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "תור" ו"תור: העולם האפל" מגלמת השחקנית ג'יימי אלכסנדר, ששבה לגלם את הדמות בהופעת קמע בסדרת הטלוויזיה "סוכני S.H.I.E.L.D., בסדרת הטלוויזיה לוקי ובסרט "תור: אהבה ורעם".
סיפאקה לבנה (שם מדעי: Propithecus candidus), היא מין קיפוף גדול ואחד מתשעה מיני הסיפאקה.
היא נמצא בסכנת הכחדה חמורה ואנדמית לאזורים מצומצמים בצפון-מזרח מדגסקר (היא אחת מהפרימטים הנדירים בעולם בפרט, ומהנדירים מבעלי החיים בכלל).
פרוותה ארוכה ולבנה, ומזכירה משי (ומכאן שמה האנגלי: "Silky sifaka").
יש לה מבנים חברתיים מגוונים, והיא מבלה את רוב זמנה באכילה, מנוחה והתנהגויות חברתיות (כמו האכלה וטיפוח הדדי).
היא אוכלת בעיקר עלים וזרעים, ולפעמים אף פירות, פרחים ואפילו אדמה.
היא מתרבה באופן עונתי עם תחילת העונה הגשומה.
כמו מיני סיפאקות אחרים, גידול הצאצאים הוא משימה קבוצתית בה משתתפים לא רק הוריהם הביולוגיים.
התקשורת מתבססת על מגוון קולות וסימון ריח המופק באמצעות בלוטות המיוחדות לכך.
השם "סיפאקה" מתייחס לקריאת האזהרה הנפוצה "שיי-פאק"/"סיי-פאק" (נשמעת כלחישה, ומבוטאת בעיצור סותם, כלומר עצירת האוויר ושחרורו הפתאומי) של מיני סיפאקות מערביות מסוימות, בה הן משתמשות מספר פעמים ברצף.
השם המדעי של הסיפאקה הלבנה, "candidus" הוא מילה לטינית שמשמעותה "לבן" (השם המדעי הנוסף של המין, "sericeus", נגזר מהמילה היוונית ל"משי")
הסיאפקה הלבנה תוארה לראשונה בשנת 1871 על ידי חוקר הטבע הצרפתי Alfred Grandidier, בכותבו מכתב רשמי אל עמיתו הזואולוג הצרפתי, Alphonse Milne-Edwards.
תיאורו של Grandidier התבסס על תצפיותיו שלו באזור צפון מפרץ אנטונג'יל (Antongil Bay, הוא המפרץ שנוצר מחצי האי מאסואלה) בשלהי 1870. הוא קרא למין "Propithecus candidus" בגלל צבעו הלבן, שאותו הוא השווה למין הדומה לו Propithecus verreauxi, אך לאחרון יש כתם שחור על ראשו וכתם אפרפר על גבו.
הממצא הראשון הושג בשנת 1872 וסופק על ידי Monsieur Guinet שהיה בעל-מטעים מסמבווה.
הממצא אפשר ל-Grandidier ו-Milne-Edwards לתאר לעומק את המין תוך שהם מתבססים על עורו, פרוותו וגולגולתו.
בעקבות גילוי ממצאים אלו, הם שינו את שם המין ל"sericeus", אולם Grandidier, בשנת 1875, "הוריד בדרגה" את הסיפאקה הלבנה ל"זן" או "גזע" של הסיפאקה המעוטרת (Propithecus diadema).
בשנת 2004, מחקרים (ריצוף D-loop והשוואת מאפיינים חיצוניים) הראו כי למרות דמיון הקריוטיפ של 42 כרומוזומים בין שני המינים (2n=42), הסיפאקה הלבנה נבדלת מהסיפאקה המעוטרת (לדוגמה, לסיפאקה הלבנה יש זנב קצר יותר, והיא קרובה יותר למין Propithecus perrieri) .
עם זאת, הסיפאקות מחולקות לשתי קבוצות: קבוצת Propithecus diadema וקבוצת Propithecus verreauxi.
חברי הקבוצה קרובים מאוד, גדולי ממדים יחסית, וחיים יערות הגשם המזרחיים של מדגסקר.
עם זאת, המיון שנוי במחלוקת ואינו נתמך באופן בינלאומי: ב-2007, נטען כי המיון נעשה בטרם עת.
כמו שנרמז משמה באנגלית – "Silky sifaka" (סיפאקה משיית/רכה כמשי) – לסיפאקה הלבנה יש פרווה ארוכה ולבנה המזכירה משי (הן בעדינותה, הן ברכותה והן בבוהק שלה), אם כי לא כל הפרטים לבנים לחלוטין: אחדים הם בעלי גוונים כסופים-אפורים או שחורים על ראשם, גבם וגפיהם; בסיס הזנב יכול להיות צהוב.
עור הפנים והאוזניים חסר שיער, וצבעו משתנה בשחור, שילוב של שחור וורוד או ורוד מוחלט.
קצות אוזניה בולטים במעט מחוץ לפרווה שעל ראשה, ולעיניה צבע כתום-אדום עמוק.
הסיפאקה הלבנה בעלת מראה ייחודי, ומכיוון שאין היא חופפת בשטחה עם מיני סיפאקות אחרות, לא קל לבלבל בינה לבין מיני וסוגי קיפופים (טרום קופים) אחרים.
במהלך עונת הרבייה, הטלאי מתרחב ומכסה את הצוואר והבטן כתוצאה משימוש יתר בבלוטה.
הסיפאקה הלבנה היא אחד ממיני הסיפאקות הגדולים ביותר:
אורך הגוף (ראש עד תחילת הזנב): 48–54 סנטימטר.
הסיפאקה הלבנה מוגבלת לאזור קטן, בו גם האוכלוסיות דלילות ונפוצות באופן לא סדיר על פני השטח, בצפון-מזרח מדגסקר בתוך רצועת יער לח המשתרעת מעיר-השוק מרואנטסאטרה ("Maroantsetra", משמשת גם כנמל מקומי) בדרום ועד אגן אנדפה (Andapa Basin) ומסיב מרוג'ג'י (Marojejy) בצפון, אולם התחום המדויק אינו ידוע.
הפארק הלאומי מרוג'ג'י משמש כגבול הצפוני ביותר של תפוצתה הנוכחית הידועה, ונהר אנטיינאמבלנה (Antainambalana River) והיערות של האזור המוגן מקירה (Makira Conservation Site) נחשבים כגבול הדרומי ביותר.
תצפיות שנערכו בשנת 2009 דיווחו על קבוצות אחדות של סיפאקות לבנות במקטעי יערות לא מוגנים בסמוך לצפון-מזרח האזור המוגן מקירה, מה שיכול לשפר קמעה את המידע וההבנה על תחומו הגאוגרפי של המין.
בכל מקרה, נוכחותה של הסיפאקה הלבנה תועדה בפארק הלאומי מרוג'ג'י, בשמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve", באזור המוגן מקירה, באזור שנקרא "Betaolana Corridor" (נמצא ממערב לפארק הלאומי מרוג'ג'י) ובאזור שנקרא "Tsaratanana Corridor".
ב-2008, 16 קבוצות התגלו במערב מרוג'ג'י ליד Antsahaberoaka.
בשמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve", המין חופף בשטחו (sympatric) עם הלמור החום לבן-הראש (Eulemur albifrons), ועם אוכלוסיות אינדרי שפרוותן שחורה כולה (נמצאות בעיקר בצפון תחום המחיה של האינדרי).
גם בפארק הלאומי מרוג'ג'י היא חופפת בשטחה עם הלמור החום לבן-הראש.
הסיפאקה הלבנה מצויה בשלושה סוגי בתי גידול מיוערים/בעלי צמחייה בטווח גבהים מסוים מאד: ביערות עננים ראשוניים, באזורי צמחייה קשת עלים וקצרת גבעולים (Sclerophyll) ובחלקים הגבוהים ביותר של ה-"Madagascar ericoid thickets".
לא ידוע כמה רגישה הסיפאקה הלבנה להפרעות בשגרת חייה ובית גידולה, האם היא נמנעת מלשוטט בגבולות תחומי המחיה השלה או שמא היא סבלנית כלפי אלו (כמו קרובתה הסיפאקה המעוטרת – Propithecus diadema).
כמו מיני סיפאקות אחרים החיים ביערות הגשם, היא תחצה אזורים לא מיוערים בין מקטעי יער רק לעיתים רחוקות.
היא חיה במקומות הגבוהים מבין מיני הסיפאקות.
לדוגמה, בפארק הלאומי מרוג'ג'י ובשמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve", היכן ששוכנות רוב הסיפאקות הלבנות, המין נמצא בטווח גבהים בין 700 ל-1,875 מטר.
למרות זאת, בשטחה הדרומי ביותר במקירה, מספר קבוצות מאכלסות מקטעי יערות הנמצאים בגבהים נמוכים במיוחד של 300 מטר.
לפי מחקרים אחדים, היא מבלה את רוב זמנה במנוחה ואכילה (בערך 44.4% ו-25%, בהתאמה), בעוד ש-16.8% מיומה מוקדש להתנהגות חברתית, כמו
טיפוח עצמי/הדדי (פליית כינים ולכלוך וכו') ומשחק, ושאר היום מועבר בטיול ושינה.
מקורות אחרים מדווחים כי היא מבלה חצי מיומה בשוטטות וחיפוש אחר מזון, בעוד שבשאר היום היא נחה.
החיפוש אחר מזון מתחיל בדרך כלל עם שחר (אלא אם יורד גשם).
אף על פי שהסיפאקה הלבנה היא יצור החי על העצים, היא משחקת לפעמים על פני הקרקע (גם מבוגרים) במשך חצי שעה ויותר.
כמו מיני סיפאקות אחרות, היא נעה על גבי העצים וביניהם באמצעות אחיזה אנכית וניתור.
לסיפאקה הלבנה יש מבנה חברתי משתנה: נצפו זוגות זכר-נקבה, זכרים מתבודדים, וקבוצות של זכרים/נקבות ביחד.
גודל הקבוצה משתנה משניים עד תשעה פרטים, וטווח הטריטוריה משתנה מ-340,000 עד 470,000 מ"ר (תלוי במיקום).
היררכיות חברתיות לא נצפו אצל נקבות הסיפאקה, אך ידוע כי היררכיות עונתיות מתרחשות לפעמים.
תוקפנות, שהיא בדרך כלל נדירה, תתרחש לפעמים בזמן האכילה, כאשר נקבות מפגינות שליטה על הגברים, אך סימני כניעה אינם מתרחשים לעיתים קרובות.
נדידת הקבוצות מונהגת על ידי הנקבות, בדרך כלל מרחק של כ-700 מטר ליום ו-500 מטר במעלה המדרונות.
היא אוכלת בעיקר עלים, זרעים ופירות, ותפריטה מגוון.
מחקר שארך כחודשיים באמצע שנות ה-2000 הראה כי הסיפאקה הלבנה ניזונה מכ-76 מיני צמחים מ-42 משפחות.
אכילת פרחים ואדמה נצפתה לעיתים רחוקות.
כמו קיפופים אחרים, לסיפאקה הלבנה עונת רבייה, ומשוער כי היא מזדווגת רק ביום אחד בשנה עם תחילת עונת הגשמים בדצמבר או ינואר.
לרוב הנקבה תוליד גור אחד בכל שנה או שנתיים; הוא נולד כשישה חודשים אחר יוני או יולי.
עם לידתם, הגורים מטפסים אל חזה אמם ונאחזים בפרוותה במשך ארבעה חודשים, ולאחר מכן הם עוברים לרכוב על גבה.
הגור מתפתח במהירות, כנראה בגלל הסיוע הרב מצד חברי הקבוצה (הסיוע מצד אחרים הוא תכונה נפוצה אצל הסיפאקות).
אף הזכר עוזר לנקבה בגידול הילד באמצעות טיפוח, משחק ונשיאה, ובמקרים נדירים אף בטיפולו השוטף.
משוער כי עזיבת הגורים את הקבוצה מתרחשת עם הגעתם לבגרות מינית, בדומה למיני סיפאקות אחרות החיות ביערות הגשם המזרחיים של מדגסקר.
אולם, רק עזיבה אחת תועדה, בה זכר עזב את בית אבותיו, וגירש זכר מבוגר ממנו מאותה קבוצה בה היה חבר במשך שבע שנים.
כמו סיפאקות מזרחיות אחרות, לסיפאקה הלבנה שבעה סוגי קולות עיקריים:
"יללה": יכולה להיחשב כקריאת ה"נאבדתי" של המין.
כאשר פרט מאבד את דרכו ולא מוצא את קבוצתו, הוא משמיע את הקריאה, ובתגובה עונים לו מידית חברי קבוצתו עם "קריאת אזעקה כללית"
"קריאת אזעקה כללית": קריאה זו רמה ודומה לעיטוש, הנשמעת כ"זְצוּס".
היא נפלטת במצבי לחץ כמו: נוכחות אדם, הפרעות יבשתיות, כתגובה ליללות מחברי קבוצה שאבדו, תוקפנות מחברי קבוצה אחרים, נפילת עצים וכו'.
ניתוח אקוסטי של הקריאה הראה כי המבנה האקוסטי של הקריאה משתנה בין פרטים שונים ולפי מגדר.
"המהום ארוך" ו"המהום קצר": שניים מהקריאות הנפוצות ביותר של המין.
הן משמשות לתקשורת חברתית, בעיקר ממש לפני ובמהלך תזוזות קבוצתיות.
הקריאה מושמעת גם בזמנים אחרים כמו חיפוש אוכל ומנוחה.
"קריאת כניעה": היכולה להיחשב כקריאת הכניעה של המין נשמעת כמין "פטפוטים-ציוצים" מהירים שמופקים אחרי כניעה לתוקפנות.
"קריאת אזהרה מאיום אווירי": אף על פי שלא ידוע על קיומם של טורפים אוויריים של הסיפאקה הלבנה, זאת "שומרת" על השמיים לעיתים קרובות, ומפיקה שאגות רמות כאשר מבחינה היא ב"איום", כמו עקב מדגסקר גדול (Buteo brachypterus)) ואף ציפורים קטנות.
"גרגור": קריאה לא נפוצה ונשמעת מעט כגרגור החתול.
היא מושמעת בעיקר כפרט בוגר מתקרב לאדם ומביט ישירות עליו.
שוער כי קריאה זו משמשת כקריאת אזהרה לאיום בדרגה נמוכה.
הסיפאקה הלבנה משתמשת בתקשורת מפותחת המבוססת-ריח, כמו כל טרום-הקופים האחרים.
למין יש מספר בלוטות-ריח מותאמות לסימון-ריח, כולל בלוטת חלב הייחודית לזכר, ובלוטת חלב-זיעה מעורבת ב שנמצאת אצל שני המגדרים.
שני המגדרים מסמנים בדרכים שונות (לרוב הסיפאקה משתינה בעת הסימון): הנקבות
משפשפות ומחככות את בלוטות אברי מין שלהן כנגד עצים תוך כדי תנועה עולה ויורדת, בעוד שהזכרים משתמשים הן בשיטה זו והן בבלוטות החזה שלהם.
הזכרים משתמשים לפעמים בשן מיוחדת שנמצאת אצלם כדי לחרוט על גבי העצים לפני הסימון, פעולה שמשאירה סימון ארוך-טווח.
חוץ מהאדם, הפוסה היא הטורף היחיד הידוע של הסיפאקה הלבנה.
הסיפאקה הלבנה היא אחד ממיני הקיפופים הנדירים בעולם, ונכון לשנת 2008, על פי "הרשימה האדומה של מינים מאוימים" שמתפרסמת על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN) היא מוגדרת כ"בסכנת הכחדה חמורה".
כמו כן, היא אחד מחמשת הקיפופים המוכללים ברשימת "25 הפרימטים שנמצאים בסכנת ההכחדה החמורה ביותר בעולם" (רשימה שמתפרסמת על ידי IUCN, "International Primatological Society" ו-"Conservation International"); היא נכללת ברשימה זו בפעם החמישית, מראשיתה של הרשימה.
היא "מין הדגל" (סמל, כמו במונח "אוניית הדגל") באזורים המוגנים בהם היא חיה, במיוחד בפארק הלאומי מרוג'ג'י, שנחנך כחלק מאתר המורשת העולמי "יערות הגשם של אטסינאנאנה".
האיומים העיקריים של המין הם: המרת שטחים לחקלאות ובנייה (השיטה הנפוצה והידועה נקראת "חתוך ושרוף" [או בשפת המקום – Tavy].
בשיטה זו כורתים יערות ומבראים אותם מאמצעות שריפות.), כריתת עצים תעשייתית וציד למטרות שונות.
איומים אלו מתרחשים גם בשטחים המוגנים, חרף האיסורים.
הציד הוא בעיה מוכרת, שבשונה מהטאבו המקומי (או בשפת המקום – Fady) על ציד הסיפאקה זהובת-הכתר (Propithecus tattersalli), את הסיפאקה הלבנה "מותר" לאכול ולצוד.
היא ניצודה בעיקר בחלקים הצפוניים והמערביים של הפארק הלאומי מרוג'ג'י, כמו גם באזורים נוספים בקרבת אגן אנדפה.
כפרים הסמוכים לאזוריה המוגנים הנותרים של הסיפאקה הלבנה אימצו אסטרטגיה (מדעי החברה) שימור בעלת שני מרכיבים: ההכרתי והרגשי.
המרכיב ההכרתי מתייחס ליישום מודעות והרחבת ידע בנושא השימור, תוך שימוש באמצעים שונים כמו ראיונות ברדיו, מצגות, עידוד ספרות בנושא בקרב תלמידים וכו'.
המרכיב הרגשי מתייחס ליצירת קשר רגשי אצל התלמידים בין שימור הסיפאקה הלבנה לבין חוויה חיובית, במטרה לבסס קשר פסיכולוגי בין התלמידים והקופיף.
כדי לעשות זאת, קבוצות תלמידים נלקחות לטיולי שדה חינוכיים בנושא אקולוגיה בני שלושה ימים לפארק הלאומי מרוג'ג'י (הן התלמידים והן המורים הראו התעניינות בנושא ודאגה אמיתית לשלום הסיפאקה הלבנה).
בנוסף, נעשות תוכניות להרחבת שמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve", ולקשר בין אזורים מוגנים באמצעות "פרוזדורים אקולוגיים" (מין מעברים מוגנים בין מקטעי בתי גידול, כך שהאוכלוסיות יוכלו לנוע בין המקטעים.).
לדוגמה, ה"פרוזדור" בטאולנה (Betaolana Corridor) מקשר בין הפארק הלאומי מרוג'ג'י, שמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve" והאזור המוגן "מקירה", ומתוכנן לקשר בעתיד את שמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve" עם הפארק הלאומי מאסואלה.
שיטה מסוג זה תקדם התרבות בין אוכלוסיות מבודדות ותתרום למגוון הגנטי.
סיפאקה מעוטרת (שם מדעי: Propithecus diadema) הוא מין בסכנת הכחדה של למור מהסוג סיפאקה, החי ביערות גשם במזרח מדגסקר.
זהו מין הלמור הגדול ביותר.
אורך זכר בוגר הוא 105 ס"מ, כשחצי ממנו הוא אורך הזנב.
הסיפאקה המעוטרת התפתחה באופן עצמאי כ-55 מיליון שנים (מדגסקר הופרדה מאפריקה לפני כ-90 מיליון שנים).
הסיפאקה נקרא במלגשית סימפונה, סימפוני ואנקומבה ג'ובי.
הסיפאקה המעוטרת נבדלת מרוב מיני הלמור על ידי גודלה ועל ידי הסימונים השונים על גופה.
גופה של הסיפאקה בצבע אפור, ורגליה בצבע זהוב.
עיניה הן בצבע חום-אדמדם, והפרווה על פניו היא בצבעים שונים, מלבן לאפור ועד שחור.
כפות ידיה ורגליה בצבע שחור, כשזרועותיה ורגליה בצבע זהבהב.
תחום-התפוצה של הסיפאקה המעוטרת הוא אחד מתחומי-התפוצה הכי גדולים בסוג סיפאקה, למרות שמיפוי סופי של האזור לא נעשה.
הסיפאקה המעוטרת בדרך-כלל חיה ברום של 200–800 מטרים מעל פני הים, ביערות שפלה, וברום של 800–1,550 מטרים מעל פני הים בחלק מהיערות שבהם היא נחקרה.
כמו כל המינים של הלמורים, הסיפאקה התפתחה באופן עצמאי באי מדגסקר, בנפרד משאר המינים האפריקאיים.
נראו תצפיות חריגות של הסיפאקה המעוטרת בדרום-מרכז מדגסקר.
הפרטים שנמצאו היו בצבעים שונים מהאוכלוסייה הצפון-מזרחית, כולל תצפית אחת לפחות של סיפאקה מעוטרת שחורה כולה.
תוצאות ניתוחי DNA שנעשו לפרטים אלה לא הביאו לתוצאות עקביות שניתן היה להסיק מהן האם להגדיר פרטים חריגים אלו כמין חדש.
סיפאקה מעוטרת בדרך-כלל נצפית בקבוצות של 2–10 פרטים, שעשויות לכלול זכרים רבים ונקבות רבות.
כל קבוצה מגינה על תחום של 250–500 דונם על ידי סימון ריח טריטוריאלי.
למרות שהסיפאקה המעוטרת נלחמת בחירוף נפש על נחלתה עם סיפאקות מעוטרות אחרות, היא חולקת את נחלתה עם מינים אחרים של למורים.
הסיפאקה המעוטרת הולכת כל יום מרחק של כ-1.6 ק"מ על מנת לחפש מזון.
הסיפאקה אוכלת כל יום פירות מכ-25 מינים, וניזונה גם מפרחים, זרעים ועלים ממינים שמשתנים לפי העונה.
הסיפאקה המעוטרת היא מאוד אתלטית, ומסוגלת לקפוץ במהירות של כ-30 קמ"ש.
זהו מין שוכן-עצים, שנראה מעט מאוד על הקרקע.
הסיפאקה המעוטרת משמיעה קריאת אזהרה מתי שהיא מבחינה בטורף.
טורפיה היבשתיים היחידים של הסיפאקה הם התנין והפוסה.
הזכר מגיע לבגרות מינית בגיל שנתיים עד שלוש שנים.
ההזדווגות מתרחשת בקיץ, ובדרך כלל נולד צאצא אחד לכל נקבה לשנה.
סיפאקה זהובת-כתר (שם מדעי: Propithecus tattersalli) היא מין של למור בגודל בינוני מהסוג סיפאקה, החי ביערות נשירים יבשים בצפון האי מדגסקר.
הסיפאקה זהובת-הכתר מזוהה, כפי שמשתמע משמה, מפרוותה הזהובה ומה"כתר" הכתום על ראשה.
זהו אחד ממיני הסיפאקה הקטנים ביותר.
שמו המדעי של הסיפאקה זהובת-הכתר נקרא על שם איאן תאטרסאל, שראה את הלמור לראשונה ב-1974, אך הוא לא תואר בצורה מספקת עד 1998, השנה שבה תואר על ידי אלווין סיימונס, שלקח כמה וכמה פרטים כדי להרבות אותם בשבייה למטרות שימור.
מרבית הלמורים (על-משפחה) היא נמצאת בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות, קצב רבייה נמוך וציד.
תקופת ההריון של הנקבה היא כשישה חודשים ותקופת ההנקה היא חמישה חודשים.
הנקבה מתרבה אחת לשנתיים וזה אחד הדברים שבגללם היא בסכנת הכחדה.
הצאצאים נולדים עם מעט שיער ושהם מתבגרים הם מתחילים לרכוב על גבה של האם.
סיף הוא ענף במשחקים האולימפיים מאז חידושם בעת החדשה באולימפיאדת אתונה (1896).
תחרויות סיף לנשים נערכות מאז אולימפיאדת פריז (1924).
באולימפיאדת אתונה (1896) נערכו שלוש תחרויות סיף, שלושתן ליחידים: שני מקצי רומח, לחובבנים ולמקצוענים, ומקצה חרב אחד.
במקצה הרומח המקצועני התחרו רק שני סייפים, ושניהם זכו במדליות.
המנצח באותה תחרות, לאונידס פיגרוס היה האלוף האולימפי היווני הראשון מאז המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה.
באולימפיאדת פריז (1900) עלה מספר התחרויות ל-7. בכל סוגי הסיף - רומח, חרב ודקר נערכו מקצים לחובבנים ומקצוענים, ובדקר נערכה תחרות נוספת, שבה יכלו להתחרות גם חובבנים וגם מקצוענים.
האלוף המקצוען, הצרפתי, אלבר ז'אן לואי אייאט, ניצח גם בתחרות המשולבת, וסגנו היה האלוף בטורניר החובבנים, הקובני רמון פונסט.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) בוטלו כל מקצי החובבנים, ובמקומם נוספו שתי תחרויות: סיף עץ (Singlestick) וטורניר חרב לנבחרות.
מספר המשתתפים הכולל בתחרויות הסיף היה נמוך מאוד - 11 בלבד, וחלקם התחרו בכמה מקצים.
בתחרות הקבוצתית השתתפו רק שתי נבחרות בנות שלושה סייפים כל אחד.
במדליית הזהב זכתה נבחרת קובה (אף שאחד מהסייפים שהתחרה בנבחרת זו, אלברטסון ואן זו פוסט, היה אמריקני), ובמדליית הכסף זכתה ארצות הברית.
אולימפיאדת לונדון (1908) הייתה האולימפיאדה היחידה בה לא נערכו תחרויות רומח, ונערכו תחרויות חרב ודקר בלבד, ליחידים ולנבחרות.
בשני הטורנירים הקבוצתיים השתתפו ארבע נבחרות, ובכל אחת מהן השתתפו ארבעה סייפים.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) הושבה תחרות הרומח ליחידים, ובאולימפיאדת אנטוורפן (1920) הושבה גם תחרות הרומח הקבוצתית.
מאז ועד אולימפיאדת אתונה (2004) נערכו תחרויות ליחידים ולנבחרות בכל שלושת סוגי הסיף.
באולימפיאדת פריז (1924) החלו תחרויות סיף גם לנשים, תחילה ברומח ליחידות בלבד.
האלופה האולימפית הראשונה הייתה הדנית אלן אוסייר.
באולימפיאדת רומא (1960) נוסף טורניר רומח לנבחרות, ובאולימפיאדת אטלנטה (1996) נוספו גם תחרויות דקר, ליחידות ולנבחרות.
באולימפיאדת אתונה (2004) לא נערך טורניר רומח לנבחרות, ובמקומו נערך טורניר חרב ליחידות.
מאז אולימפיאדת בייג'ינג (2008) הופחת מספר הטורנירים לגברים משישה לחמישה, ואילו מספר הטורנירים לנשים עלה מארבעה לחמישה.
באותם משחקים לא נערך טורניר רומח לנבחרות גברים.
אצל הנשים הטורניר שלא נערך הוא דקר לנבחרות, בעוד שטורניר הרומח לנבחרות הוחזר, ולראשונה נערך גם טורניר חרב לנבחרות.
באולימפיאדת לונדון (2012) הוחלף הנבחרות בדקר לגברים בטורניר נבחרות ברומח, ואצל הנשים החליף טורניר הנבחרות בחרב בטורניר נבחרות בדקר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) נמשך הסבב, כאשר הטורנירים הקבוצתיים שיושמטו מהתוכנית האולימפית הם חרב לגברים ורומח לנשים.
באולימפיאדת טוקיו (2020) ועד היום, נערכו טורנירים בכל הקטגוריות לשני המינים, גם בודדים וגם קבוצות.
תחרויות היחידים נערכות בשיטת נוקאאוט בת חמישה שלבים או שישה שלבים (אם מספר המשתתפים גבוה מ-32).
המנצח בגמר זוכה במדליית זהב, המפסיד במדליית כסף, ושני המפסידים בשלב חצי הגמר מתחרים על מדליית הארד.
בכל מקצה יכולים להשתתף עד שלושה סייפים מכל מדינה.
תחרויות הנבחרות נערכות אף הן בשיטת נוקאאוט, בהשתתפות 8 או 9 נבחרות.
אם משתתפות 8 נבחרות, הטורניר מתחיל בשלב רבע הגמר, ואם הוא כולל 9 נבחרות, שתיים מהן מתחרות בשלב שמינית הגמר.
כל נבחרת כוללת שלושה סייפים (הנבחרות רשאיות לרשום גם סייף נוסף, אך בכל שלב רק שלושה יכולים להתחרות), המתחרים כולם זה מול זה.
הקרב הראשון מסתיים כשאחד הסייפים צובר 5 נקודות.
הקרב השני ממשיך מאותו ניקוד, עד שאחד הסייפים צובר 10 נקודות, וכן הלאה.
כל קרב מוגבל ל-3 דקות, ואם הקרב האחרון מסתיים לפני שאחת הנבחרות הגיעה למספר הנקודות המרבי (45), הניקוד באותו שלב הוא הקובע.
אם התוצאה במקרה כזה היא תיקו, נערך קרב נוסף, שאורכו המרבי דקה, והסייף הראשון שמקבל נקודה מנצח.
אם איש מהם לא הצליח לצבור נקודה במהלך אותה דקה, נקבעת זהות הנבחרת המנצחת באמצעות הגרלה.
לאורך השנים זכו סייפים מ-35 מדינות במדליות אולימפיות.
המדינות המובילות בענף הן איטליה וצרפת.
15 סייפים ישראלים ייצגו את ישראל במשחקים האולימפיים, בין אולימפיאדת רומא (1960) לאולימפיאדת פריז (2024), בהם שמונה גברים ושבע נשים.
להישג הגבוה ביותר הגיעה לידיה חטואל, שסיימה במקום ה-13 באולימפיאדת אטלנטה (1996).
אולימפיאדה זו הייתה גם היחידה בה ישראל יוצגה גם בידי נבחרת, בטורניר הרומח לנשים.
הנבחרת, שכללה את חטואל, איילת אוחיון, לילך פריסקי ואירנה צוקרמן שסיימה במקום התשיעי מתוך 11.
סיפאן חסן (נולדה ב-1 בינואר 1993) היא אתלטית הולנדית ממוצא אורומו-אתיופי.
היא האלופה האולימפית (פריז 2024) בריצת מרתון והאלופה האולימפית (טוקיו 2020) בריצת 5000 מטר ובריצת 10,000 מטר.
חסן נולדה באתיופיה ונשלחה בגיל 15 על ידי אמה להולנד, שם נקלטה כפליטה.
היא קיבלה סיוע מחברי הקהילה האתיופית המקומית והחלה להתאמן באתלטיקה במועדון באיינדהובן.
באליפות אירופה שנערכה בציריך, זכתה חסן במדליית זהב בריצת 1500 מטר, לאחר שקבעה תוצאה של 4:04.18 דקות.
בריצת 5000 מטר זכתה במדליית כסף, בתוצאה של 15:31.79 דקות, אחרי מרף בהטה השוודית.
באליפות אירופה באולם שנערכה בפראג, זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:09.04 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:09.34 דקות, לאחר גנזבה דיבאבה מאתיופיה (4:08.09 דקות) ופיית' קיפייגון מקניה (4:08.96 דקות).
בחודש מרץ זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד, בתוצאה של 4:04.96 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בחודש יולי, זכתה במדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:33.76 דקות, אחרי אנג'ליקה צ'יצ'וקה מפולין (4:33.00 דקות).
באותו חודש סיימה במקום השני בריצת 1500 מטר בתחרות ליגת היהלום בלונדון, בתוצאה של 4:00.87 דקות.
בחודש אוגוסט, באולימפיאדת ריו, סיימה חמישית בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:11.23 דקות ובריצת 800 מטר סיימה במקום החמישי במקצה שלה בשלב המוקדמות, ולא העפילה לשלב הבא.
מאוחר יותר באותו חודש סיימה במקום השלישי בריצת 1500 מטר בליגת היהלום בפריז, בתוצאה של 3:57.13. בתחרות ליגת היהלום בציריך שנערכה בספטמבר, סיימה במקום השלישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:58.43 דקות,
בתחרות ליגת היהלום ביוג'ין שנערכה במאי, סיימה במקום השלישי בריצת 5000 מטר בשיא אישי חדש של 14:41.21 דקות.
חודש לאחר מכן, בליגת היהלום ברומא, סיימה במקום הראשון בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:56.22 דקות.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם, זכתה חסן במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:42.73 דקות אחרי הלן אובירי הקנייתית (14:34.86 דקות) ואלמז איינה האתיופית (14:40.35 דקות).
בריצת 1500 מטר סיימה במקום החמישי בתוצאה של 4:03.34 דקות.
באותו חודש, בגמר ליגת היהלום בציריך, סיימה במקום החמישי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:57.12 דקות.
בחודש ספטמבר, בגמר ליגת היהלום בבריסל, זכתה במדליית כסף בריצת 1500 מטר, לאחר שקבעה תוצאה של 3:57.22 דקות, רק 18 מאיות שנייה אחרי פיית' קיפייגון, ולפני וויני צ'בט הקנייתית (4:00.18 דקות)
באליפות העולם באולם זכתה במדליית כסף בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:45.68 דקות, לאחר גנזבה דיבאבה ובמדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:07.26 דקות אחרי המנצחת דיבאבה וסגניתה לורה מויר.
ביולי סיימה במקום הראשון בריצת 5000 מטר בליגת היהלום ברבאט בשיא אירופה חדש של 14:22.34. בהמשך החודש, בליגת היהלום בלונדון, סיימה במקום הראשון בריצת מייל בשיא הולנד חדש של 4:14.71 דקות.
באליפות אירופה זכתה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בשיא אליפות חדש של 14:46.12 דקות.
בספטמבר ניצחה בריצת חצי מרתון בקופנהגן בשיא אירופה חדש של 1:05:15 שעות.
ביוני 2019 שיפרה את שיאה האישי ושיא הולנד בריצת 1500 מטר כשסיימה שנייה בתחרות ליגת היהלום ברבאט לאחר גנזבה דיבאבה, בתוצאה של 3:55.93 דקות.
בתחרות ליגת היהלום במונקו שנערכה בחודש יולי, סיימה חסן במקום הראשון בריצת מייל בשיא עולם חדש של 4:12.33 דקות, שיפור לשיא בן 23 השנים של סווטלנה מסטרקובה מרוסיה (4:12.56 דקות).
בתחרות ליגת היהלום בלונדון סיימה שלישית בריצת 5000 מטר בשיא אירופה חדש של 14:22.12 דקות.
חודש לאחר מכן, בגמר סבב ליגת היהלום שנערך בציריך, היא ניצחה בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:57.08 דקות וזכתה בגביע היהלום.
היא סיימה לפני שותפתה לאימונים, קונסטנצה קלוסטרהאלפן מגרמניה (3:59.02 דקות) וגבריאלה דבוס-סטפורד מקנדה (3:59.59 דקות).
בתחרות ליגת היהלום שנערכה בבריסל ב-4 בספטמבר 2020 קבעה חסן בריצת 1 שעה שיא עולם חדש של 18,930 מטר, שיפור לשיא העולם בן ה-12 שנים של דירה טונה מאתיופיה (18,517 מטר), שנייה סיימה לונה צ'מטאי-סלפטר מישראל שאף היא שיפרה את שיא העולם בתוצאה של 18,571 מטר.
שיאה זה נשבר לאחר יומיים באותו האצטדיון על ידי לטסנבט גידיי.
חסן זכתה באותה שנה בתואר אתלטית השנה באירופה.
לאולימפיאדת טוקיו (2020) נכנסה במטרה להשיג שיא חדש של שלוש מדליות זהב בריצה למרחקים ארוכים (בריצת 5000 מטר, 10000 מטר ו-1500 מטר.) למרות שבמוקדמות לריצה הראשונה היא מעדה וכמעט פספסה את ההעפלה לגמר, חסן התאוששה והצליחה בחצי דקה לעקוף את כל יריבותיה ולמרות המעידה לסיים במקום הראשון.
בגמר ה-5000 מטר היא הגיעה ראשונה בזמן של 14:36.79 וזכתה במדליית זהב.
היא הקדימה את הרצה הקנייתית הלן אובירי שסיימה ב-14:38.79. בגמר למרחק 1,500 מטר הגיעה שלישית, אחרי פיית' קיפייגון מקניה ולורה מויר מבריטניה, וסיימה בזמן של 3:55.86. בהמשך המשחקים ניצחה בגמר ה-10,000 מטר בזמן של 29:55.32.
גם אם לא שלושתן מזהב, היא האתלטית היחידה שהשיגה שלוש מדליות בשלוש ריצות אלה באותם משחקים אולימפיים.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית סיימה רביעית בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 30:10.56 דקות, ושישית בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:48.12 דקות.
באפריל רשמה את הופעת הבכורה שלה בריצת מרתון וניצחה במרתון לונדון בשיא הולנד של 2:18.33 שעות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט הונגריה זכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:56.00 דקות, אחרי פיית' קיפייגון (3:54.87 דקות) ודיריבה ולטג'י מאתיופיה (3:55.69 דקות) וסיימה במקום 11 בריצת 10000 מטר, לאחר שנפלה עשרות מטרים לפני קו הסיום ונפצעה קלות.
במרתון שיקגו ניצחה בתוצאה של 2:13:44 שעות, המדרגת אותה שנייה בכל הזמנים.
לקראת אולימפיאדת פריז, הצליחה חסן להשיג קריטריון בארבעה מרחקים: 1500, 5000, 10000 מטר וריצת המרתון.
מספר ימים לפני תחילת התחרויות הודיעה כי תוותר על ריצת ה-1500 מטר.
היא זכתה במדליית זהב בריצת מרתון בשיא אולימפי של 2:22:55 שעות כשהיא משיגה את טיגסט אספה מאתיופיה ואת הלן אובירי מקניה.
בריצת 5000 מטר זכתה במדליית הארד בתוצאה של 14:30.61 דקות, אחרי צ'בט וקיפייגון.
בריצת 10,000 מטר זכתה במדליית ארד בתוצאה של 30:44.12 דקות לאחר צ'בט ונדיה באטוקלטי.
הישגיה זיכו אותה בתואר אתלטית השנה בעולם.
5 ק"מ: 14:43 דקות, שיא אירופה, שיא עולם לשעבר
חצי מרתון: 1:05:15 שעות, שיא אירופה
סיפאקס , בפיניקית: 𐤎𐤐𐤒; המאה ה-3 לפנה"ס) היה מלך שבט המסאיסילים הנומידי.
במהלך המלחמה הפונית השנייה צידד בתחילה ברומא, אולם לאחר מכן ערק לצד הקרתגים.
הודח ממלכותו בידי מסיניסה, נסיך נומידי שערק אל הרומאים, וסיים את חייו בשבי הרומאי.
היה בעלה של סופוניסבה (צפנבעל).
סיפאקס נולד בנומידיה (באזור אלג'יריה של ימינו).
הנומידים היו מחולקים אותה תקופה בין שבטי נוודים רבים, שהתחלקו בין שתי ממלכות עיקריות, ממלכת המסאיסילים , בה מלך סיפאקס, וממלכת המסילים , בה מלך גאלה .
ככל הנראה בתחילה שלטו המאסאסילים על המאסילים, אולם בתאריך לא ידוע נפרדו מהם.
להלכה היו שני השבטים עצמאיים, אולם בפועל ניהלו את ענייניהם בפיקוחה של המעצמה הפיניקית קרתחדשת (קרתגו).
ההיסטוריה הנומידית מעורפלת מאוד, ולא ידוע מתי עלה סיפאקס לשלטון או מי מלך לפניו.
בשנת 218 לפנה"ס פרצה המלחמה הפונית השנייה.
במסגרת המלחמה נאלצו הקרתגים לשלוח את מרבית כוחותיהם אל איטליה, סרדיניה, סיציליה והיספניה.
מה שלא הותיר הרבה חיילים באפריקה.
סיפאקס שראה בכך הזדמנות שלא תחזור, פתח במרד נגד הקרתגים.
הוא פלש לאדמתו של גאלה, שנותר נאמן לקרתגו.
סיפאקס הקשה כל כך על הקרתגים, עד שבשנת 214 לפנה"ס הוחזר מהיספניה המצביא עזרובעל בן גיסקו.
הלה גרש את המאסאסילים מממלכתו של גאלה, ואף פלש לממלכתו של סיפאקס.
סיפאקס הבין שהוא זקוק לעזרה מהרפובליקה הרומית, אויבתה של קרתגו, כדי לנצח.
הרומאים הסכימו בשמחה, וקצינים רומאיים אף הצליחו להגיע לאפריקה ולאמן את צבאו של סיפאקס.
בשנת 206 לפנה"ס כאשר עזרובעל כבר חזר להיספניה, מת גאלה, ופרצה מלחמת ירושה בין שני בניו מסיניסה ואויזלקס .
סיפאקס ניצל את ההזדמנות, וכבש מספר ערים מממלכת המאסילים.
הקרתגים שהבחינו בעוצמתו העולה של סיפאקס, החליטו להחזיר אותו לצד שלהם.
הם הציעו לו ויתורים רבים, ואף שידכו בינו לבין בתו של עזרובעל, סופוניסבה, שנודעה כאשה יפה מאוד, וסיפאקס עצמו היה מאוהב בה פעם.
סיפאקס הסכים בהתלהבות להצעה, וכרת ברית עם קרתגו.
מסיניסה בנו של גאלה, נעלב מאוד מכך, כיוון שהדבר אמר שקרתגו תומכת כעת בתביעות של סיפאקס בנוגע לאדמות מאסיליות.
בנוסף על כך סופוניסבה הובטחה לו בתחילה, והעברתה לאדם אחר הייתה השפלה.
מסיניסה יצר קשר עם הרומאים והודיע להם שהוא מוכן לשרת אותם.
נעשה ניסיון אחרון להשיג הסכם בין סיפאקס לרומאים כאשר סיפאקס ארח אצלו מפקד רומאי ומפקד קרתגי, אולם המגעים הסתיימו באותן תוצאות, סיפאקס עבר להיות נאמן לקרתגו.
כוח רומאי תחת פיקודו של סקיפיו אפריקנוס, נחת באפריקה והטיל מצור על אוטיקה.
עזרובעל חזר מהיספניה, הכוח שלו ושל סיפאקס היה גדול בהרבה מהכוח של מסיניסה וסקיפיו, ויכל אולי לאלץ את סקיפיו להסיר את המצור על אוטיקה, אולם סקיפיו הגיב בתחכום ובמתקפת פתע העלה באש את המחנה הקרתגי-מסאסאלי.
בהתקפה זו נהרגו 40,000 קרתגים ומסאסאלים.
עזרובעל וסיפאקס נערכו מחדש, אך סקיפיו ומסיניסה הביסו את צבאם קרב המישורים הגדולים.
עזרובעל נקרא לקרתגו והיה אמור לעמוד למשפט (העונש המקובל בקרתגו במקרים כגון אלו היה לרוב צליבה), אולם הוא העדיף לשלוח יד בנפשו, וסיפאקס נותר לבד.
הוא פתח בנסיגה מבוהלת לכיוון נומידיה.
סקיפיו המשיך לצור על אוטיקה, ושלח את מסיניסה יחד עם סגנו גאיוס לאיליוס לרדוף אחריו.
סיפאקס גייס במהירות את כל אזרחיו, וליד עיר הבירה שלו קירטה התרחש הקרב האחרון.
קרב קירטה הסתיים בתבוסה מוחצת לסיפאקס.
במהלך הקרב ניסה להלהיב את אנשיו ודהר סיפאקס בעצמו קדימה, אולם כתוצאה מכך נפצע ונפל בשבי הרומאי.
הרומאים הטילו מצור על קירטה, אולם העיר התגוננה באומץ וסירבה להיכנע.
הרומאים הציגו לפני החומות את סיפאקס הכבול, ובתגובה העיר נכנעה וסופחה בידי מסיניסה לממלכתו.
מסיניסה רצה כעת להינשא לסופוניסבה, אולם סקיפיו רצה להציג אותה לראווה בתהלוכת הניצחון ברומא.
סיפאקס הוצג לראווה בטריומף של סקיפיו.
הוא נפטר במחנה מעצר רומאי באזור טיבור.
את סיפאקס ירש בנו ורמינה.
העיר ספקס קרויה ככל הנראה על שמו.
סיפאקה מצויה (שם מדעי: Propithecus coquereli) היא מין של למור פעיל-יום בגודל בינוני מהסוג סיפאקה, שאנדמי ליערות נשירים יבשים במדגסקר.
הסיפאקה מבלה את רוב חייה בטיפוס ובקפיצה אנכיים על ענפי עצים באמצעות רגליה האחוריות החזקות; היא יכולה לקפוץ מעץ לעץ, כל עוד המרחק ביניהם קטן מ-10 מטרים.
בעבר, מין זה נחשב כתת-מין של המין סיפאקה שחורת-מצח, אך כיום הוא מסווג כמין נפרד.
הסיפאקה המצויה רשומה כנתונה בסכנת הכחדה ברשימה האדומה של ארגון IUCN.