tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1825 הקיסר פרנץ נאלץ, בלחץ האצולה ההונגרית, לכנס את הדיאט ההונגרי ולהורות על כינוסו מדי שלוש שנים.
לא היו אלה האצילים הבכירים שישבו בחצר המלכותית בווינה, כי אם האצולה הכפרית, כשבע מאות אלף איש, אשר דרשה את קיום האספה.
על אף שפרנץ הגדיר את עצמו כמלך פתוח ורגיש, נחשבה המשטרה החשאית האוסטרית ליעילה ביותר באירופה, והצנזורה השתדלה לדכא כל התנגדות לשלטונו.
ב-2 במרץ 1835 נפטר פרנץ בווינה מקדחת פתאומית בגיל 67, בנוכחות רבה של משפחתו והכהונה הדתית.
הלווייתו הייתה מרשימה, לאחר שבמשך שלושה ימים חלפו המוני אזרחים על יד ארונו שהיה מוצב בבית התפילה של ארמון הופבורג.
פרנץ נטמן במקום מנוחתם המסורתי של מלכי בית הבסבורג בקריפטה הקיסרית, מוקף ארבע נשותיו, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרדיננד.
ב־24 בפברואר 1848 הדיחו ההמונים בפריז את לואי פיליפ, מלך הצרפתים, והכריזו על הקמת הרפובליקה השנייה, היה זה הניצוץ שהדליק את התבערה בכל אירופה ("אביב העמים"), ובמיוחד בווינה ובבודפשט.
בחודש מרץ 1848 הגיעה רוח המרד הן לווינה והן להונגריה.
ב־3 במרץ 1848 נשא לאיוש קושוט נאום שבו דרש ממשלה פרלמנטרית להונגריה, וממשלה חוקתית ליתר אוסטריה.
הוא פנה לבית הבסבורג ו"לארכידוכס האהוב שלנו פרנץ יוזף" (אז בן 17 שנים ויורשו המיועד של הקיסר פרדיננד), להחזיר את התהילה העתיקה של שושלת הבסבורג, בכך שיתנו תוקף לתקוותיהם של העמים החופשיים בקיסרות.
ב־14 במרץ גירש המון זועם ברחובות וינה את מטרניך לגלות בלונדון.
יום לאחר מכן, ב־15 במרץ, פרצו המהומות בהונגריה.
בחזית המוזיאון הלאומי של הונגריה התקבץ המון של אלפים, בפניו ניצב המשורר שנדור פטפי שהקריא את השיר הלאומי ואת "12 הנקודות", במסגרתן דרשו ההונגרים חופש מן הצנזורה, ממשלה לאומית, שוויון זכויות אזרחי ודתי, שחרור אסירים פוליטיים, איחוד עם טרנסילבניה תחת שלטון הונגרי וזכויות חוקיות על האדמה לאיכרים ההונגרים.
הבית התחתון של הפרלמנט ההונגרי דרש כינון ממשלה לאומית.
הייתה זו שעתו הגדולה של קושוט.
המנהיג הליברלי לאיוש בתיאני הקים ממשלה, שבה מינה את קושוט לשר האוצר ואת סצ'ני לשר העבודות הציבוריות.
הממשלה החדשה הכריזה על רפורמות מקיפות, אשר כללו שינויים ליברליים מרחיקי לכת בכל תחומי החיים.
"" כפי שנקראו התיקונים, יצרה עצמאות הונגרית בשטחים רבים, וכן ביטלה למעשה את המשטר הפיאודלי כמעט אשר שרר בהונגריה.
האצילים איבדו רבות מזכויות היתר שלהם, את חסינותם ממיסוי ובוטלה הצמיתות.
הקיסר פרדיננד, בחשש לכיסאו ולעצם חייו, אשרר את התיקונים.
קושוט החל בארגון משאביה של הארץ, על פי החוקה החדשה ייסד מטבע הונגרי נפרד, והשתמש בכל האמצעים שברשותו על מנת לעורר תודעה לאומית הונגרית.
קושוט ייסד עיתון חדש, אשר נשא את שמו, ושטרי הכסף החדשים נשאו את חתימתו באופן בולט, כך שבתודעת האנשים היה קושוט מקושר עם המשטר החדש יותר מן הנשיא, או מן ה"פלטין" (בעל המשרה הרמה ביותר מטעם המשטר ההבסבורגי בהונגריה).
הקבוצות האתניות בהונגריה חששו מהשתלטות המדיארים על המדינה.
חששם היה מוצדק, שכן מנהיגי המרידה ההונגרית, על אף שהיו חרדים לזכויותיהם הם, לא אבו להעניקן למיעוטים בתוך מדינתם – הסלובקים, הרומנים, הסרבים, והגרמנים האתניים.
האוסטרים ניצלו מצב זה, ושיסו בהונגריה את צבאו של המצביא הקרואטי יוסיפ ילאצ'יץ'.
ילאצ'יץ' השתלט על קרואטיה עוד בחודש מרץ, ובאפריל הודיע על ניתוק קשריו עם הונגריה.
אל מול הסכנה נשא קושוט נאום ב־11 ביולי ובו דרש מן האומה להתחמש אל מול הסכנות, ולהקים צבא בן מאתיים אלף חיילים.
כאשר צבאו של ילאצ'יץ' צעד לעבר פשט בשליחות בית הבסבורג, עבר קושוט מעיר לעיר, כשהוא מלהיב את האנשים למלחמה.
לאחר התפטרותו של בתיאני, מונה קושוט לראש מועצת הביטחון ההונגרית, והפך במידה רבה לשליטה בפועל של הונגריה.
קושוט היה לשליט הונגריה ללא כל ניסיון צבאי.
הוא נכשל בניהול המלחמה, ולא הצליח לשלוט במפקדי הצבאות, במיוחד במצביא ההונגרי ארתור גרגאי, שסירב להישמע לרצונו.
במהלך החורף הבא נאבק קושוט בגורמים מבית ומחוץ כאשר המאבק הצבאי הפך לגלוי, החל המאבק בתחילה לנטות כנגד ההונגרים.
בסוף השנה נכבשה פשט על ידי האוסטרים, אשר סירבו לניסיונות גישור של נציג ארצות הברית, והממשלה וקושוט עברו לעיר דברצן.
בשלב זה התפטר הקיסר פרדיננד לטובתו של פרנץ יוזף הצעיר, אשר החל את כהונתו בכך שהכריז על ביטול מחויבות הכתר לתיקוני אפריל 1848, והוצאת קושוט וממשלתו אל מחוץ לחוק.
אך ניצחונותיו של גרגאי הביאו לבסוף, ב־14 באפריל 1849 לשחרורה של הונגריה מהכיבוש האוסטרי, ולהצהרה על עצמאותה.
צעד זה נעשה בניגוד מוחלט לדעותיהם של השמרנים, ושל אנשי הצבא ובראשם גרגאי.
לעימותים פנימיים אלה חלק נכבד בנפילתו של קושוט לבסוף.
המדינה העצמאית החדשה הפכה לרפובליקה, וקושוט הכריז על עצמו כנשיאה.
בשל התבוסה ההבסבורגית נאלצו האוסטרים לקרוא לעזרתם את הצבא הרוסי, בהנהגת הצאר ניקולאי הראשון.
פניות ההונגרים לעזרה ממעצמות המערב לא נענו, ושלושה ימים לאחר התבוסה בקרב ליד העיר טמשוואר, ב־9 באוגוסט 1849, התפטר קושוט לטובתו של גרגאי, על מנת שהגנרל הפופולרי יושיע את האומה.
האוסטרים חסו על חייו של גרגאי, אך הוציאו להורג שלושה עשר ממנהיגי המהפכה הלאומית ההונגרית, ובראשם בתיאני.
לאחר התבוסה ההונגרית באה תקופה של דיכוי קשוח וחסר רחמים.
נאסרו אסיפות פומביות, והפגנת כל סממן לאומי הונגרי.
ייתכן שנחמה פורתא מצאו ההונגרים בכך שכלפי המיעוטים האתניים שתמכו בבית הבסבורג בשעת המרד ההונגרי, לא מצאו האוסטרים מקום להקל בצעדים אלו, ואף הם דוכאו ביד קשה.
לאחר מפלת 1849, קם להונגרים מנהיג נבון ומתון.
דיאק, אחד ממנהיגי 1849 ששרדו, התנגד לאלימות אף בעוד המרד בעיצומו.
לאחר דיכוי המרד הוביל דיאק את התנגדותו הפסיבית של העם ההונגרי, וטען כי מבחינה חוקית אין לביטולן החד-צדדי של הרפורמות מ-1848 כל תוקף, שכן היה על הפרלמנט ההונגרי לבטלן, ואין די בהכרזת הקיסר לשם כך.
בשנים אלו התערער מאוד מצבו של בית הבסבורג.
תבוסותיו במלחמה באיטליה (1859), וכנגד פרוסיה (1866), הביאו להכרת מנהיגי אוסטריה כי יהיה עליהם לפתור את בעיות המיעוטים בשטחם הם, אם ברצונם להחזיק מעמד.
בשנים 1860 ו-1861 הציע הקיסר פרנץ יוזף להונגרים תוכנית של אוטונומיה מוגבלת, אך אלה, בהנהגתו של דיאק, דחו את התוכנית, ודרשו את החזרת החוקה של 1848.
בשנים אלו החל משא ומתן ארוך ואיטי לפשרה, כאשר דיאק מנהיג את עמו אל עבר פתרון, אשר החזיק מעמד חמישים שנה.
הפשרה ("Ausgleich" בגרמנית "Kiegyezés" בהונגרית) אשר נתקבלה בסוף, הייתה הקמת ממלכה דואלית, כאשר הקיסר פרנץ יוזף מוכתר הן כמלכם של האוסטרים, והן כמלכם של ההונגרים.
ההונגרים ראו בהכתרתו של הקיסר כמלכם, את השבת כל הזכויות שניטלו מהם.
פרלמנט חדש הוקם בבודפשט, והיה בכוחו לקבוע את החוקים בשטחה של הונגריה ההיסטורית, אם כי על בסיס שיש בו כדי לשמר את הדומיננטיות האתנית של ההונגרים, דהיינו כי הזכויות הפוליטיות לא ניתנו למיעוטים האתניים בשטחה של הממלכה ההונגרית.
ענייני החוץ, הביטחון והכלכלה נותרו בידי בית הבסבורג, אך מעתה, גדלה והלכה השפעת ההונגרים בחצר הקיסר האוסטרי, ובעתיד יהיו רבים מן השרים הבכירים בחצרו הונגרים.
פשרה זו, שהייתה בעיקרה מתן זכויות יתר להונגרים, על מנת לדכא את המיעוטים הלאומיים בכל יתר הממלכה, ולשלוט בעם הסלובקי, הרומני, הסרבי והקרואטי, הייתה הדבק שהחזיק את האימפריה אכולת המריבות הפנימיות, והקרועה בין ניגודים אתניים, מעמדיים ופוליטיים.
במשך חמישים שנות קיומה תיקרע הממלכה ההונגרית בין הרוב הלא הונגרי (כ-52%) ובין המיעוט ההונגרי (כ-48%) המתיימר לשלוט בו, בין החפצים בהמשך הברית עם אוסטריה, ובין הדורשים עצמאות נוסח 1848, ובניגודים והוויכוחים שהסעירו את אירופה כולה באותה התקופה – סוציאליזם וליברליזם אל מול שמרנות כלכלית וחברתית.
האימפריה האוסטרו-הונגרית כפי שנקראה המדינה החדשה, נשלטה על ידי שלושה גופים שונים:
הממשלה ההונגרית אשר שלטה בהונגריה (ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש).
הממשלה האוסטרית אשר שלטה באוסטריה (הממלכות והנחלות המיוצגות במועצה הקיסרית).
לאוסטריה ולהונגריה היו פרלמנטים נפרדים, כל אחד עם ראש ממשלה משלו.
התיאום בין השנים היה באחריותו של הקיסר.
כן היה באחריות הקיסר הטיפול בענייני הצבא, הצי, מדיניות החוץ, ומדיניות המכס.
באוסטריה ובהונגריה גופא נהנו מחוזות שונים כגון גליציה וקרואטיה מסטאטוס חוקי מיוחד, אשר אפשר להם מבנה ממשלתי ייחודי להם.
מועצת שרים משותפת הרכיבה את ממשלת האימפריה.
היא כללה שרים לאוצר, לצבא ולחוץ, וכן את שני ראשי הממשלה, כמה מן הארכידוכסים, ואת המלך.
שתי מועצות נציגים, אחת מהונגריה, ואחת מאוסטריה, התכנסו בנפרד, והצביעו על תקציב מועצת השרים המשותפת, וכך ניתנה לממשלות הנפרדות השפעה בעניינים המשותפים, אם כי השרים היו אחראים כלפי הקיסר בלבד.
ממלכת בוהמיה (חלק מארצות כתר בוהמיה)
דוכסות בוקובינה (עד 1849 חלק מממלכת גליציה ולודומריה)
דוכסות קרינתיה (עד 1849 חלק מממלכת איליריה)
דוכסות קרניולה (עד 1849 חלק מממלכת איליריה)
ארץ החוף האוסטרית (עד 1849 חלק מממלכת איליריה)
מרקיזות מוראביה (חלק מארצות כתר בוהמיה)
דוכסות זלצבורג (עד 1849 חלק מאוסטריה עילית)
שלזיה האוסטרית (חלק מארצות כתר בוהמיה)
ממלכת קרואטיה ו- ממלכת סלאבוניה (חלק מממלכת הונגריה)
ממלכת לומברדיה-ונציה (לומברדיה אבדה ב-1859)
הוויוודה של סרביה ובאנאט טמשוואר (עד 1849 חלק מממלכת הונגריה)
האימפריה האכדית הייתה מדינה דוברת שפה שמית שהתפתחה סביב העיר אכד צפונית לשומר, והגיעה לשיא התרחבותה תחת שלטונו של סרגון מלך אכד.
במשך השנים, האכדים אימצו אט אט את התרבות ומערכת הכתב של השומרים.
האימפריה התקיימה בין השנים 2350–2150 לפנה"ס לערך.
שליטים בעלי שמות שמיים כבר היו קיימים בכיש.
אחד מהם, בן זמנו של השליט השומרי האחרון, לוגל-זגה-סי, היה אלוסאריד (או אורומוס) ש"כבש את עילם ובראס".
אך סרגון (שארו-קין), שניצח ושבה את לוגאל-זאגה-סי ולקח את האימפריה שלו, מפורסם בהרבה.
כתובת ארוכה של בנו של סרגון, מנישטושו, נתגלתה בשושן על ידי ג'.
סרגון מתוארך על ידי חוקרים מודרניים בערך ב-2300 לפנה"ס (אם כי ה"מלך הארכאולוג" של בבל, נבונאיד, חישב כי הוא חי בערך ב-3800 לפנה"ס).
סרגון היה בנו של ל'איבום או איטי-בל, ואגדה אחרת מספרת כיצד הוא נולד בסתר ונשלח לשוט על מימי החידקל בתיבה של סוף.
כאן הוא ניצל בידי "אקי הכפרי"; אך בסופו של דבר הגיע היום בו מקורו האמיתי נודע.
במקור הוא היה שר המשקים של מלך כיש עם שם שמי, אור זאבאבה.
הוא פלש ארבע פעמים לסוריה וארץ ישראל, ובמשך שלוש שנים הכניע את ארצות "המערב" על מנת לצרף אותן יחד עם מסופוטמיה לאימפריה אחת.
פסלים שלו הוצבו לחופי הים התיכון כאות לניצחונותיו, וערים וארמונות נבנו בארצו בעזרת ביזת הארצות הכבושות.
גם עילם והחלק הצפוני של מסופוטמיה נכבשו, ודוכא מרד בשומר עצמה.
שני בניו ויורשיו של סרגון, רימוש ומַנישְתוּסוּ לא היו עד כדי כך מוצלחים, ושניהם נרצחו; אך נכדו, נרם-סין, המשיך את ההצלחות הקודמות, כבש את מגן ושבה את מלכה.
הוא אימץ את התואר המלכותי "המלך נרם-סין, של ארבעת הרוחות", וכמו סבו פנו אליו כ"האל של אכד", בדומה לכבוד האלים שניתן לפרעונים במצרים.
תבליט שעליו מצויר נאראם-סין, שדומה מאוד לאמנות מצרית, נמצא בדיארבקר בטורקיה המודרנית.
האמנות הבבלית כבר הגיעה לרמת מצוינות גבוהה; שני חותמות גליל מתקופת סרגון הם עבודת אמנות יוצאת דופן באבני חן.
האימפריה חוברה על ידי כבישים, שעליהם היה שירות דואר קבוע.
על חותמות חמר ששירתו כבולים נכתבו שמותיהם של סרגון ובנו.
נראה כי היו גם מפקדי אוכלוסין של תושבי האימפריה, ובמסמך אחד מצוין שאורו-מליכ, ששמו מראה על מוצאו הכנעני, היה המושל של ארץ האמורים, או 'אמורו' כפי שנקראה ארץ ישראל בפי האכדים.
מסתבר כי אוסף התצפיות האסטרונומיות הראשונות נכתב עבור ספרייה שנוסדה בידי סרגון.
נאראם-סין תיעד את המלחמות האכדיות כנגד העם הארמאני באררט.
ארמן היה המנהיג של שבט שמאז נשא את שמו.
לא ידוע האם סרגון, סבו של נאראם-סין גם כן לחם נגד עם זה.
לא ברור האם המלחמות עם הארמנים הם שהביאו להתמוטטות של האימפריה האכדית.
אולם, היא כבר החלה להתפורר בתקופתו של שאר-קלי-שארי, בנו של נאראם-סין, ועד סוף תקופת מלכותו היא התמוטטה סופית תחת פלישה של ברברים מהזגרוס הידועים כ"גותים".
בד בבד עם ההתעצמות הצבאית/כלכלית החלה ממלכת אכד לפרוח מהבחינה האומנותית והתרבותית.
אוצרות התרבות השומרית תורגמו לאכדית והחל תהליך עיצובם מחדש של אלי השומרים הקדומים על פי תבניתם של האכדים.
לדוגמה האל אנו נהפך באכד ל אל - האל הראשי, איננה לאישתר, אנכי הפך לאאה: הירח הפך לסין.
מאוחר יותר, לאחר פלישת הגותים, שבטי ההרים מהזגרוס בנו מקדש (זיקורת) לאל ירח.
האימאם שאמיל (באווארית: Шейх Шамил; 26 ביוני 1797 – 4 בפברואר 1871) היה איש דת מוסלמי ומנהיג צבאי בצפון קווקז, אימאם דאגסטן וצ'צ'ניה בין 1834 ל-1859. הנהיג את ההתקוממות נגד הרוסים במלחמת הקווקז.
האימאם שאמיל נולד ב-1797 בכפר קטן בחבל דאגסטן.
בלידתו נקרא עלי ונחשב בינקותו לחולני.
שמו שונה לשאמיל מתוך אמונה ששינוי השם ישנה את מזלו והוא יבריא.
שאמיל הצטיין בגובהו יוצא הדופן ונחשב לחזק ואתלטי.
משפחתו האווארית השתייכה לאליטה המקומית ושאמיל זכה לחינוך מקיף ובין השאר למד ערבית, אסלאם, תרבות ערבית, ולוגיקה.
שאמיל הצטרף לזרם הסופי הנקשבנדי באסלאם, וקנה לו מעמד בחברה המוסלמית בקווקז.
ב-1828 הוא ביצע לראשונה את החג', העלייה לרגל למכה, שם פגש את עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, מנהיג אלג'ירי שהיה אחד ממנהיגי ההתקוממות נגד השלטון הצרפתי באלג'יריה, ממנו למד טכניקות לוחמת גרילה וטקטיקות לחימה מחתרתית.
שאמיל נולד בזמן שהאימפריה הרוסית הרחיבה את שטחיה אל תוך שטחיהן של האימפריה העות'מאנית ופרס ומלחמת רוסיה–פרס (1804–1813)).
בתמיכת השאה הפרסי, התמרדו שבטים קווקזים רבים כנגד הכיבוש הרוסי וביצעו פעולות גרילה הידועות גם כמלחמת קווקז.
מנהיגי המרד הקודמים, לפני שאמיל, היו שייח' מנסור והאימאם האזימוחמד .
שאמיל היה ידיד ילדות של האזימוחמד, ונעשה לתלמיד שלו.
ב-1834 מת האזימוחמד בקרב על גמירי, ושאמיל תפס את תפקידו כמנהיג ההתנגדות הקווקזית.
שאמיל היה מנהיג אקטיבי ותוקפני הרבה יותר מהאזימוחמד, והוא עשה שימוש יעיל במלחמת גרילה וטקטיקות מתוחכמות.
המרי תחת הנהגתו, שהוגדר על ידו כמלחמת קודש, המשיך עד לדיכויו ב-1859. ב-25 באוגוסט 1859 נכנעו שאמיל ומשפחתו לכוחות הרוסיים ונכלאו בכפר קטן בדאגסטן.
אחרי שנלכד, נשלח שאמיל למוסקבה לפגישה עם הצאר אלכסנדר השני, ועונשו היה הגליה לקלוגה, עיר קטנה במרכז רוסיה, קרוב למוסקבה.
ב-1868 ניתנה לשאמיל הרשות לעבור לקייב, וב-1869 הורשה לו לסיים את חייו כמוסלמי בעיר הקדושה מכה.
בדרכו למכה הוא עבר באיסטנבול, והתארח בה כאורחו של הסולטן.
הוא מת במדינה ב-1871 בעת ביקור בעיר, והובא לקבורה בג'אנט אל באקי, בית קברות מפורסם במדינה, שם קבורים אנשים חשובים רבים מהעולם הערבי-מוסלמי.
שני ילדיו לא הלכו בדרכו, ונעשו קצינים בצבא רוסיה.
לאחר הכנעתו והתפרקות מאבק המורדים, החלה האימפריה הרוסית לבצע בקווקז 'התאמה' למחיה של נוצרים אורתודוקסים.
ההתאמה כללה הפצה של הנצרות, והקמת מערכת מדינית-דתית בשליטה נוצרית.
שאמיל עודנו מוערץ על ידי אנשים רבים בקווקז בשל התנגדותו לרוסיה, והיווה מודל לחיקוי לאנשים רבים שראו את עצמם כממשיכי דרכו.
הטרוריסט הצ'צ'ני שאמיל באסייב נקרא על שמו, וארגון הטרור הג'יהאדיסטי "גדודי האימאם שאמיל" אשר ביצע את הפיגוע ברכבת התחתית של סנקט פטרבורג נקרא על שמו.
גם העיר שאמילקלה (עד 1991, "סבטוגורסק") שבדגסטאן נקראה לזכרו.
בחסידות חב"ד מקובל כי שאמיל הלחין ניגון בעת מאסרו הידוע בשם ניגון שאמיל אותו לימד האדמו"ר מלובביץ', רבי מנחם מנדל שניאורסון.
האימפריה הבולגרית השנייה (בבולגרית: Втората българска държава, נודעה גם בשם הממלכה הבולגרית השנייה) הייתה ממלכה אשר התקיימה משנת 1185 ועד 1422. יש היסטוריונים בני זמננו, הטוענים כי מוצאם של איוון אסן ואחיו פטר מייסדי הממלכה הוא קומני או ולאכי, ועל כן בחלק מסוים מהמקורות היא מתוארת כאימפריה בולגרית-ולאכית.
האימפריה הגיעה לשיאה בימי הצארים, קאלויאן ואיוון אסן השני, במחצית המאה ה-13, עת הפכה למעצמה אזורית בבלקנים והיוותה לשון מאזניים בין האימפריה הלטינית והאימפריה של ניקאה.
בהמשך קראה תיגר על המעמד ההגמוני האזורי של האימפריה הביזנטית.
אז החלה בתהליך נסיגה הדרגתי, כתוצאה מפלישות של מונגולים, המאבקים הבלתי פוסקים מול הביזנטים, ההונגרים ובעלי בריתם בדספוטות סרביה עד לפירוקה הסופי בידי האימפריה העות'מאנית.
העות'מאנים שלטו על הארץ במשך כ-500 שנים עד למלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שהביאה לעצמאותם המחודשת של הבולגרים.
בשנת 1018, הכניעה האימפריה הביזנטית את האימפריה הבולגרית הראשונה, אשר אחזה באזור משנת 680. הבולגרים נטמעו לתוך האימפריה הביזנטית וזכו למעמד אוטונומי מסוים, אם כי לאורך 167 שנות הכיבוש הביזנטי היו מספר מרידות אשר דוכאו מיד.
אחיזתה של האימפריה הביזנטית בבלקנים התערערה, לאחר מספר התגוששויות מול ממלכת הונגריה ונסיכות סרביה וב-1185, ניצלו האחים איוון אסן ופטר רפיון זה ומרדו בשלטון הביזנטי, כשפטר מכריז על עצמו כקיסר הבולגרים בשם פטר הרביעי.
לאחר שנת קרבות, חתם איסאאקיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית הסכם שביתת נשק עם הבולגרים, ובכך הכירו הביזנטים דה פקטו בישות בולגרית עצמאית.
אף על פי שנחתם הסכם שביתת הנשק, בשל חולשתם היחסית של הביזנטים, המשיך המרד והתעצם כאשר הוא מובל על ידי ולאכים, בולגרים ואף קומנים ששכנו מעבר לנהר הדנובה.
עד לאביב של 1186 הצליחו הבולגרים להשתלט על כל צפון בולגריה של ימינו להוציא את העיר וארנה, והקיסר הביזנטי איסאאקיוס השני פלש עם צבאו לממלכה, כבש את חבל מואסיה, כשהוא מאלץ את הבולגרים לסגת אל מעבר לדנובה.
אז פנה ותקף את תראקיה, אך הבולגרים נקטו בטקטיקה של לוחמת גרילה כנגד הצבא הביזנטי המסורבל ולבסוף ב-1187, הושגה שוב שביתת נשק זמנית.
ב-1190, הובסו הביזנטים ליד העיירה טריאבנה אשר בצפון מרכז בולגריה של ימינו, כאשר הקיסר הביזנטי עצמו נחלץ בעור שיניו מהקרב.
לאחר קרב זה המשיך הצבא הבולגרי ועד 1194 עלה בידיו לכבוש את אזור מקדוניה.
ב-1196 נרצח איוון אסן הראשון, על ידי בן דודו איבנקו שפעל כשכיר חרב של הביזנטים וטען לכתר.
הוא נמלט על חייו כאשר צבאות הבולגרים בראשות אחיו של איוון, פטר הרביעי, נעו לעבר טרנובו.
איבאנקו זכה למינוי מושל פלובדיב לימים בירת חבל רומליה המזרחית.
ב-1197 נרצח פטר הרביעי ולשלטון עלה אחיו הצעיר קאלויאן.
בימיו של קאלויאן, השתרעה האימפריה הבולגרית על שטח הגובל בים השחור במזרח, דרך נהר הדנובה בצפון, רכס הרי הבלקן לכוון דרום מזרח ועד חבל מקדוניה בדרום.
כמו כן הייתה לה השפעה על ולאכיה ועל האזור אשר הפך בהמשך לנסיכות מולדובה, שלימים התאחדה עם ולאכיה.
בימי האימפריה הלטינית, הייתה האימפריה הישות אשר שמרה על הזהות הנוצרית אורתודוקסית וראתה עצמה כממשיכתה של האימפריה הביזנטית.
ב-1205, הביסו הבולגרים בקרב אדריאנופול את כוחות הצלבנים של האימפריה הלטינית, תחת הקיסר בולדווין הראשון, שבו אותו והשתלטו על כל חבלי תראקיה ומקדוניה.
לאחר מותו של קאלויאן ועלייתו לשלטון של בוריל, הצליחו כוחות האימפריה הלטינית, ממלכת הונגריה ודספוטט אפירוס, לנגוס בשטחי האימפריה הבולגרית.
מצב זה השתנה, עם עלייתו לשלטון של איוון אסן השני ב-1218. איוון אסן כבש מחדש את השטחים בתראקיה ומקדוניה והרחיב את שליטת האימפריה הבולגרית, כשכבש את אזור אלבניה של ימינו, סיפח אליו שטחים בדספוטט סרביה ובכלל זה בלגרד ונגס בשטחי האימפריה הלטינית, תוך שהוא כובש את העיר אדריאנופול.
ב-1230 הפכה דספוטט אפירוס לנסיכות וסלית של האימפריה הבולגרית, לאחר תבוסה מוחצת בקרב ליד העיר חאסקובו של ימינו.
בתקופתו של איוון אסן השני, התפתחו יחסי מסחר ענפים עם ונציה וג'נובה.
החל מאמצע המאה ה-13 החלו פלישות של מונגולים לתוך גבולותיה של האימפריה, אשר התישו את כוחה והביאו לתחילתו של תהליך נסיגתה האיטי.
ב-1242 פשטו המונגולים על בולגריה וצבאה ניגף בפניהם.
כדי להבטיח את המשך שרידותם, הפכו הבולגרים לוסלים של אורדת הזהב והעלו להם מיסים.
העוצמה בה הכו המונגולים את הבולגרים, החלישה מאוד את אחיזתם באימפריה וכך ב-1256 סיפחה האימפריה של ניקאה את מערב מקדוניה וחלק מתראקיה וממלכת הונגריה כבשה את כל השטחים בדספוטט סרביה, כולל אזור בלגרד.
הבולגרים איבדו את השפעתם גם בוואלכיה.
בתחילת המאה ה-14 איבדו המונגולים את אחיזתם בשטחי אירופה והאימפריה הבולגרית, הצליחה לייצב את גבולותיה באזורים הדומים לשטחי בולגריה של ימינו.
בעת הזו החלו מלחמות בלתי פוסקות מול הנמסיס ההיסטורית של הבולגרים נסיכות סרביה.
בימיו של איוון אלכסנדר, הוכו הסרבים והביזנטים והבולגרים החזירו לעצמם מאחזים לאורך הים השחור.
לאחר מותו פרצה מלחמת ירושה בין שני בניו איוון שישמן שישב בטרנובו ואיוון סרצימיר, שישב בווידין.
הלכה למעשה האימפריה פוצלה לשניים, עניין שהחליש עוד יותר את כוחה.
פיצול האימפריה הקל את כיבושה על ידי האימפריה העות'מאנית.
ב-1362 כבשו צבאותיו של הסולטאן מוראט הראשון את פלובדיב, ב-1382 את סארדיקה וב-1393 נפלה הבירה טרנובו, לידי באיזיט הראשון לאחר שלושה חודשי מצור.
במשך 3 שנים המשיכו העות'מאנים בכיבושיהם עד שב-1396 נפלה צארות וידין והאימפריה חדלה מלהתקיים כיישות עצמאית.
העות'מאנים התירו לנסיכות וסלית להתקיים בוידין וזו ניצלה את תקופת בין המלכים והכריזה על עצמאותה, תוך שהיא מנסה לשרוד במאבק הכוחות האזורי מחד ובמאבק הירושה הפנימי בקרב העות'מאנים תוך תמיכה במהמט הראשון, מאידך.
משעלה מהמט הראשון לשלטון, הוא התיר לנסיכות להתקיים כווסלית של האימפריה בשל תמיכתה בו במאבק הירושה.
יורשו מוראט השני פירק את הנסיכות ודאג שהקיסר האחרון קונסטנטין השני, יוצא להורג בבלגרד ב-17 בספטמבר 1422.
כך, הקיץ הקץ על ישות בולגרית עצמאית למשך כ-450 שנים.
ככלל, ניתן לומר כי בתקופה זו ידעה קהילת יהודי בולגריה "תור זהב" וזכתה ליחס אוהד ונוח משליטי האימפריה, בעיקר בשל מיומנות בני הקהילה במלאכות שונות, היותם סוחרים ומשכילים יחסית לשאר האוכלוסייה.
ישנן חילופי איגרות המעידות על יחסו האוהד של איוון אסן השני, הן בעברית והן מכתבו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי למלך הונגריה בלה הרביעי, המלין על היחס האוהד ליהודים בשטח בולגריה.
עוד ידועה פרשיית נישואיו של איוון אלכסנדר ליהודייה בת טרנובו בשם שרה, שהפכה למלכה תאודורה ובנם המשותף לקיסר איוון שישמן, אחרון הקיסרים שמלך מטרנובו.
הנישואים מעידים על מעמדם המכובד של היהודים בקרב כלל התושבים.
בסמוך לתחילת ההתעוררות הלאומית הבולגרית במחצית השנייה של המאה ה-19, נולד מיתוס אנטישמי על כך שהיהודים "מכרו" את הבירה לידי הכובש העות'מאני תמורת בצע כסף.
בפועל, יהודי האימפריה ככלל והבירה טרנובו בפרט, חירפו את נפשם במלחמתם בעות'מאנים והם כעונש היגלו את כל היהודים מהעיר והפכו אותם לעובדי כפייה אשר עסקו בהמשך בשיקומה של קונסטנטינופול וכונו על ידי יהודי המקום "קהל טרנובו".
רשימת הקיסרים (צארים) של האימפריה הבולגרית
מיכאל אסן הרביעי (1332–1355) יחד עם איוון אלכסנדר
איוון אסן הרביעי (1337–1349) יחד עם איוון אלכסנדר
קונסטנטין השני בעיר וידין 1397–1422
האימפריה הבולגרית הוא השם של שתי תקופות בהיסטוריה של בולגריה מתקופת ימי הביניים, שבמהלכן היא מילאה תפקיד של כוח משמעותי באירופה בכלל ובדרום אירופה בפרט, כאשר לעיתים קרובות היא מתעמתת עם האימפריה הביזנטית.
שתי "האימפריות הבולגריות" לא נחשבות כשתי ישויות נפרדות, כי אם כמדינה אחת שקיומה חודש לאחר שליטה ביזנטית על השטח שלה.
האימפריה הבולגרית הראשונה נוסדה כתוצאה מההתרחבות של בולגריה הישנה אל הטריטוריה של נהר הדנובה, ובדרך כלל מתארכים את שנות קיומה בין 681 (כאשר האימפריה הביזנטית הכירה בה באמצעות אמנת שלום) עד 1018, כאשר האימפריה הביזנטית השתלטה עליה.
היא הגיעה בהדרגה לשיאה במהלך המאה ה-9 וראשית המאה ה-10 תחת שלטונם של בוריס הראשון וסימיון הראשון, כאשר היא התפתחה והפכה למרכז התרבותי והספרותי של אירופה הסלאבית, כמו גם אחת המדינות הגדולות ביותר באירופה.
האימפריה התקיימה עד כיבושה בפלישה העות'מאנית לבלקנים בשלהי המאה ה-14. ב-1422 הוצא להורג בבלגרד צאר וידין קונסטנטין השני ומועד זה נחשב לסיומו הרשמי של עידן האימפריה הבולגרית השנייה.
האימפריה הבלגית הוא הכינוי המקובל לכלל השטחים בהם שלטה בלגיה במאה ה-20 (למעשה, רק קונגו הבלגית, רואנדה-אורונדי ושטח חכור בטיינג'ין היו חלק מאותה אימפריה).
עד 1830 לא הייתה בלגיה מדינה עצמאית, אלא חבל ארץ הנתון לשלטון זר (בתקופות שונות נשלטה על ידי ספרד, צרפת, הולנד, אוסטריה,
אף כי למדינה העצמאית לא הייתה יכולת כלכלית להקים אימפריה (כפי שהייתה לבריטניה וצרפת), החליט המלך לאופולד השני שהיה מעוניין בייסוד אימפריה לייסד קולוניה פרטית.
הנרי מורטון סטנלי חזר באותו הזמן ממסע לחקר נהר הקונגו וניסה לעניין את בריטניה ביישוב האזור, אך הסביבה הייתה עוינת לאירופאים, וכיבוש האזור היה יקר מדי.
לאופולד שלח את סטנלי לחקור את עומקו של הנהר ולהחתים ראשי שבטים מקומיים על חוזים ובריתות.
מצויד במידע זה, ועם כמות של כוח אדם שתבטיח את הפסקתו של הסחר בעבדים, הוא שכנע את ועידת ברלין של 5–1884 למסור לידיו את קונגו ולהקים בה ישות עצמאית שנקראה מדינת קונגו החופשית, כשהוא בעל המניות היחיד.
לאופולד השני ניצל את מאגרי הגומי הטבעי של קונגו, שנתגלו כמצרך יקר ערך.
שלטונו בקונגו פעל כמושבת עבודות כפייה, ולעיתים קרובות נענשו כפריים שלא אספו את כמות הגומי הנדרשת בעינויים או במוות.
מיליוני קונגולזים נהרגו באותה תקופה.
למרות שהמדינה החופשית של קונגו לא הייתה קולוניה בלגית, בלגיה נהנתה משליטה במסחר שלה, מעבודתם של תושביה, ומעושרה שאותו ניצל לאופולד לבניית מספר רב של מבנים ציבוריים ברחבי בריסל, אוסטנדה ואנטוורפן, מה שהקנה לו את הכינוי "המלך-הבנאי".
ב-1908, כדי למנוע מחאה עולמית נגד המדינה החופשית של קונגו, הממשלה הבלגית הסכימה לספח אותה כקולוניה, שנקראה קונגו הבלגית.
קונגו הבלגית קיבלה עצמאות ב-30 ביוני 1960, ונקראה בשם הרפובליקה של קונגו.
ביחד עם מספר כוחות אחרים באירופה ועם ארצות הברית, כתוצאה של מרד הבוקסרים, קיבלה בלגיה אזור זיכיון, כשני קילומטרים רבועים בעיר טיאנצין (כיום טיינג'ין), נמל סחר סיני.
במהותו הוא היה נקודת מסחר ולא קולוניה, ולבסוף הוחזר לסין ב-1930.
מלבד שטחי מושבות אלו בלגיה החזיק במספר שטחים שקיבלו מעמד דומה:
אזור טנג'יר הבינלאומי שנשלט במשוטף עם מדינות בשנים 1925-1956.
האי א שנמסר לאלברט הראשון מלך בלגיה ב-1919 והוחזר לאחר שנה לאיטליה.
סנטו טומאס שנמסר מידי ממשלת גואטמלה בתמורה לתשלום קבועה בשנים 1843–1854. אך למסירת שטח זאת צורף מספר סייגים ולא היה "למושבה" בהגדרת המקובלת שלה.
האימפריה האיטלקית (באיטלקית: Impero Italiano) הייתה אימפריה קולוניאלית שהתקיימה בין השנים 1889 עד 1943. האימפריה הורכבה בשיאה, בראשית מלחמת העולם השנייה, משלוש ישויות שונות - ממלכת איטליה, ממלכת אלבניה, והאימפריה האתיופית - מאוחדות תחת הנהגתו של המלך ויטוריו אמנואלה השלישי.
לאומנים איטלקים האמינו כי האימפריה תוכל להוות "אימפריה רומית החדשה" (איטלקית: Nuovo Impero Romano; לטינית: Novum Imperium Romanum).
איטליה המודרנית הפכה למדינת-לאום רק ב-17 במרץ 1861, בעקבות איחודן של מדינות ונסיכויות קטנות.
זמן קצר לאחר מכן ניסתה להשתלט על טריטוריות זרות.
כיוון שנכנסה למירוץ הקולוניאלי בשלב מאוחר, הוגבל שטח ההתפשטות שלה לחלקים מצפון אפריקה שעדיין נשלטו בידי האימפריה העות'מאנית השוקעת, לחלק ממזרח אפריקה שטרם נתפס על ידי מעצמות אחרות במהלך המירוץ לאפריקה, ולאזורים בבלקן.
לאחר 1929, התרחבות אימפריאליסטית הייתה הנושא המועדף על מוסוליני בנאומיו.
הוא טען שהתיישבות קולוניאלית הכרחית - דמוגרפית וכלכלית - למדינה כמו איטליה.
האידאולוגיה הפאשיסטית עלתה בקנה אחד עם התפשטות טריטוריאלית כביטוי לעוצמתה של האומה.
התרחבות קולוניאלית הייתה גם דרכו של מוסוליני להחליף את צרפת ובריטניה ככוח העיקרי בים התיכון.
בזמן מלחמת העולם השנייה, החזיקה איטליה במספר קולוניות ברחבי הים התיכון ובאפריקה, והגיעה לשיאה בשנת 1942. בערך שני שלישים מחופיו של הים התיכון היו בשליטת איטליה.
בסתיו 1942 שלט מוסוליני על חופיה הים תיכוניים של אירופה מיוון ועד צרפת ועל חופי אפריקה מתוניסיה ועד מצרים.
"האימפריה הרומית החדשה" הייתה ה"מדינה" החדשה שיצר מוסוליני לתיאור האימפריה האיטלקית, במיוחד לאחר כיבוש אתיופיה.
היא נולדה במהלך התרוממות הרגש הלאומי באיטליה של הימים שלפני מלחמת העולם השנייה, והיא הזכירה רבות את האימפריה הרומית:
הים האדריאטי נקרא הים שלנו (באיטלקית: Mare Nostro) לאחר פלישת האיטלקים לאלבניה, כשרוב חופי הים האדריאטי היה בשליטתם.
זו התייחסות ישירה לאימפריה הרומית שכינו את הים התיכון Mare Nostrum מאחר שכל חופיו היו בשליטתם.
שמו של המשטר האיטלקי - "פאשיזם" - בא מהפסקס הרומי, סמל הכוח.
בירת המדינה האיטלקית הייתה רומא, כמו בתקופת האימפריה הרומית.
המלך ויטוריו אמנואלה השלישי הוכתר כקיסר.
רוב העם האיטלקי (במיוחד אלו שחיו ברומא) ראה עצמו כצאצא של הרומים הקדומים.
במלחמת איטליה-טורקיה שהתרחשה בין השנים 1911 ל-1912, איטליה ניצלה את העובדה שבטריפולי התגוררו אזרחים איטלקיים רבים, וכבשה את העיר ב-29 בספטמבר 1911, על מנת להגן עליהם, כביכול, מפני השלטון הטורקי.
בהמשך כבשה איטליה את הקולוניות העות'מאניות באפריקה, קירנאיקה וטריפוליטניה (שהפכו מאוחר יותר ל"לוב האיטלקית").
לאחר קרב ימי שנערך ב-1 באוקטובר 1911 ובו הוטבעו שלוש ספינות טורקיות, הכירה האימפריה העות'מאנית בכיבוש האיטלקי של הטריטוריות הצפון אפריקאיות טריפוליטנה וקירנאיקה בהסכם לוזאן של 1912.
התביעה האיטלקית לשטחי קירנאיקה וטריפוליטנה התבססה על כך שהאימפריה הרומית שלטה על שני האזורים מאות שנים קודם לכן וכן על ההסכם שהיה לאיטליה עם צרפת לחלק את חופי צפון אפריקה ביניהן.
חלק מהאיטלקים התייחסו לצפון אפריקה כחופה הרביעי של איטליה.
לאורך רוב שנות העשרים ניסתה איטליה להשכין שלום במושבותיה החדשות.
בשנת 1929 שולבו הטריטוריות האיטלקיות בצפון אפריקה ל"לוב האיטלקית".
ב-1934 אוחדו טריפוליטנה, קירנאיקה ופזאן ליצירת הקולוניה - לוב - כינוי שהשתמש בו דיוקלטיאנוס כדי לתאר את האזור כ-1500 שנה קודם לכן.
איטליה איבדה שליטה על לוב כשהכוחות הגרמנים והאיטלקים נכנעו בתוניסיה בשנת 1943.
לאחר המלחמה לוב הפכה לשטח אמון של האו"ם תחת הנהלתן של בריטניה וצרפת ב-10 בפברואר 1947, ולמדינה עצמאית ב-24 בדצמבר 1951.
בין השנים 1889 ל-1912 החלה איטליה להקים מושבות באפריקה.
הקולוניה האיטלקית בחלקה הדרומי של סומליה נכבשה בין 1889–1890 ונקראה לאחר מכן סומלילנד האיטלקית.
בשנת 1925 איטליה רכשה את ג'ובלנד מהקולוניה הבריטית בקניה.
הקולוניה האיטלקית באריתריאה נכבשה בשנת 1889. הקולוניה נחשבה כפרויקט יוקרה בזמן העידן הפאשיסטי.
עד היום הבירה, אסמרה, מכילה מספר בניינים ארכיטקטוריים ייחודיים, ומצבות לזכר תקופת השלטון האיטלקי.
איטליה הובסה בניסיונה לכבוש את אתיופיה (נקראה חבש בידי האירופאים באותה התקופה) במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה של 6–1895, אך האיטלקים הצליחו לכבוש את אתיופיה ארבעה עשורים מאוחר יותר במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה של 6–1935 לאחר שבעה חודשי לחימה.
הניצחון האיטלקי הוכרז ב-9 במאי 1936, והמלך האיטלקי ויטוריו אמנואלה השלישי הכריז על עצמו כקיסר אתיופיה.
בתום המלחמה אוחדו אתיופיה, סומליה ואריתריאה ליצירת מזרח אפריקה האיטלקית (איטלקית: Africa Orientale Italiana).
בשנת 1940 כבשה איטליה את סומלילנד הבריטית (סומלילנד של ימינו), אך איבדה אותה לאחר שנה.
בנוסף במהלך מלחמת העולם השנייה ניסתה איטליה לכבוש שטחים נוספים מידי קולוניות הבריטיות בשכנות לה מדרום וצפון-מערב.
אך שטחים מעטים אלו ננטשו עד מהירה לטובת ריכוז המאמץ ההגנתי על הקולוניות המרכזיות בקרן אפריקה.
בניטו מוסוליני חלם על יישובם של מיליוני מתיישבים איטלקים למזרח אפריקה האיטלקית, ולאיטלקים היו תקוות גדולות להפוך את האזור לנכס כלכלי.
אולם, כיבוש אתיופיה, שהייתה חברה בחבר הלאומים, גרם לעוינות כלפי איטליה מצד החברות בארגון.
איטליה איבדה את הקולוניה החדשה שלה בפלישת כוחות חבר העמים הבריטי וכוחות אתיופים כמעט חמש שנים לאחר שכבשו אותה, במהלך מלחמת העולם השנייה.
איטליה איבדה רשמית את הקולוניות שלה בהסכם השלום שלה עם בעלות הברית.
בנובמבר 1949, סומלילנד האיטלקית הפכה לאזור נאמנות של האו"ם תחת ניהול איטלקי, עד ל-1 ביולי 1960 כשקיבלה עצמאות ושולבה עם סומלילנד הבריטית ליצירת סומליה.
אריתריאה הפכה לשטח חסות בריטי ב-1941, ולחלק מאתיופיה ב-2 בדצמבר 1950.
מסוף מלחמת העולם הראשונה ועד לעידן הפאשיסטי באיטליה, הרחיבה איטליה את החזקותיה הקולוניאליות.
היא קיבלה חלק קטן של דלמטיה מאוסטרו-הונגריה, וכמו כן מספר איים אדריאטיים לאורך חופה של קרואטיה.
בשנת 1923, כוחות איטלקים פלשו וכבשו את האי היווני קורפו.
בשנת 1939 כבשה איטליה את אלבניה, שנמצאה גם קודם לכן תחת השפעה איטלקית, והפכה אותה למדינת חסות.
שטחי אלבניה של ימינו נכללו באימפריה הרומית משלב מוקדם, עוד לפני כיבוש חלקים צפוניים באיטליה.
במלחמת העולם השנייה, שבה הייתה איטליה בעלת ברית של גרמניה הנאצית, השתלטו האיטלקים בסיוע גרמני על חלקים נוספים מיוון ומיוגוסלביה.
עם קריסת המשטר הפאשיסטי באיטליה ב-1943 השתלטה גרמניה הנאצית על מרבית השטחים האיטלקים.
איטליה כבשה את אלבניה בפעם הראשונה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לפי תנאי ההסכם שנחתם ב-2 בספטמבר 1920, הכוחות האיטלקים התפנו מהמדינה, אולם איי סאסנו נותרו בשליטה איטלקית.
אלבניה הייתה רשמית אזור השפעה איטלקי למשך עשרים שנה.
בשנת 1939 החליט מוסוליני שאלבניה צריכה להיות בשליטה איטלקית מלאה.
יכול להיות שהדיקטטור האיטלקי פשוט רצה להרשים את גרמניה הנאצית בכיבוש שכנה קטנה, ולהשתוות לכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה ואוסטריה.
הפלישה האיטלקית לאלבניה החלה ב-7 באפריל 1939, וההתנגדות פסקה חמישה ימים לאחר מכן.
המלך האלבני, זוֹג נמלט ללונדון.
המלך האיטלקי ויטוריו אמנואלה השלישי נטל לעצמו את הכתר האלבני והוקמה ממשלה פשיסטית בהנהגתו של שפקט ורלאכי.
כוחות הצבא של אלבניה שולבו בתוך יחידות הצבא האיטלקי.
ב-1941, לאחר נפילת יוגוסלביה בחזית הבלקן, קוסובו וצפון מערבה של מקדוניה סופחו לאלבניה.
במאי 1941, לאחר הניצחון הסופי של איטליה על יוון, שנעשה בעזרתה של גרמניה ושל הכוחות האלבנים, סופח חלקה הצפוני של יוון לאלבניה הפשיסטית.
התנגדות לשלטון האיטלקי באלבניה החלה להתפתח בסוף 1942 ובמהלך 1943. בקיץ 1943, רובה של אלבניה הפנימית נשלטה בידי כוחות המחתרת.
הצבא הגרמני ומשתפי הפעולה האלבנים כבשו את אלבניה מידי האיטלקים בסוף 1943, שלושה שבועות לאחר שחתמה על הסכם הפסקת אש עם בעלות הברית.
האיים הדודקאנסיים נכבשו על ידי איטליה מידי האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת איטליה-טורקיה של 1911 - 1912. השליטה על רודוס, קוס, פטמוס והאיים הסובבים אפשרה לאיטליה לקרוא תיגר על הדומיננטיות של בריטניה באזור.
לאחר הניצחון במלחמת העולם הראשונה, יכלה איטליה לשפר את מעמדה באזור.
הסכם סוור של 1919 צירף את רוב האיים הקטנים ליוון.
רודוס ומספר איים אחרים נשארו בשליטה איטלקית.
ב-1923, הסכם לוזאן נתן הכרה בינלאומית לשליטה האיטלקית בקבוצת האיים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, במשך שנתיים השליטה על דרום מערב אנטוליה הייתה בידי איטליה, עד שמוסוליני חתם על הסכם עם ראש הממשלה הטורקי מוסטפא כמאל אטאטורק.
יומיים לאחר שהממשלה האיטלקית הגיעה להסכם שביתת הנשק עם בעלות הברית ב-8 בספטמבר 1943, כוחות גרמנים תקפו את הכוחות האיטלקים באי רודוס, שנכנעו למחרת.
למרות נחיתת הכוחות הבריטים, כבשו הגרמנים את האי קוס ב-4 באוקטובר לאחר יום לחימה בודד, ולרוס נפל לידי הגרמנים ב-16 בנובמבר לאחר חמישה ימי לחימה.
לאחר אובדן לרוס, הכוחות האיטלקים והבריטים נמלטו משאר האיים הדודקאנסיים.
ב-1941 הוקמה מונטנגרו מחדש כמונרכיה חוקתית (ומכיוון שלא היה יורש לכתר, לאחר שנדחה בידי מלך מונטנגרו ונסיך שושלת בית רומנוב) היא הוכרזה כשטח חסות איטלקי בשם "מונטנגרו האיטלקית".
בספטמבר 1943, גרמניה הנאצית כבשה את מונטנגרו מידי האיטלקים.
מאפריל 1941 עד לספטמבר 1943 היה כל החוף הדלמטי של יוגוסלביה (בתחומי קרואטיה של ימינו) בשליטה איטלקית.
רוב דלמטיה סופחה לאיטליה כ-"Governatorato di Dalmazia", אך בחלקה המערבי של קרואטיה הוקמה המדינה העצמאית של קרואטיה בהנהגתו של אנטה פאווליץ', שהייתה נאמנה למדינות הציר.
איטליה נכנסה למלחמה בשנת 1940, באותה העת בה נכנעה צרפת לכוחות הגרמנים.
לכן, עברו האיטלקים לכיבוש הטריטוריות שאבדו להם בשנות ה-50 של המאה ה-19, ובמיוחד את שטחה של דוכסות סבויה, מקום הולדתה של האומה האיטלקית, ומחוז בו התגוררה גם אוכלוסייה צרפתית וגם אוכלוסייה איטלקית.
האיטלקים הצליחו לכבוש שטח קטן בלבד, את הערים ניס וגרנובל, לפני ששאר שטח זה הפך למדינת הבובות הגרמנית, צרפת של וישי.
בנובמבר 1942, עם נפילתה של צרפת של וישי, כבשו האיטלקים את דרום מזרח המדינה, והגרמנים את שאר המדינה.
האיטלקים כבשו בצרפת משפכו של נהר הרון, עד לאי קורסיקה, הרבה מעבר לתחומי דוכסות סבויה.
כיבוש זה לא הושלם מאחר שהאיטלקים נכנעו לבעלות הברית, טרם הספיקו לכבוש את כל האזור, בספטמבר 1943.
ב-1943 פלש צבא איטליה לנסיכות והקים ממשל פשיסטי.
זמן קצר לאחר מכן, עקב קריסתו של מוסוליני באיטליה, כבש הצבא הגרמני את מונקו.
איטליה השיגה אזור זיכיון קטן בנמל הסחר הסיני טיאנצין בשנת 1902. אזור הזיכיון האיטלקי, כ-460 דונם, היה אחד מהקטנים בעיר.
הסכם הזיכיון בוטל בהסכם בין מוסוליני לבין ממשלת הבובות היפנית בסין בשנת 1943.
האימפריה האיטלקית באה לסופה עם כניעתם של כוחות הציר בתוניסיה ב-7 במאי 1943, שלאחריה הוביל המלך ויטוריו אמנואלה השלישי להפלתו של מוסוליני, שנעצר ב-25 ביולי.
הממשלה החדשה החלה במשא ומתן סודי עם בעלות הברית, ובערב נחיתת הכוחות האמריקאים בסלרנו, איטליה הכריזה על שביתת נשק עם בעלות הברית.
לאחר חתימת ההסכם גרמניה השתלטה על הנכסים האיטלקים בבלקן.
בעלות הברית כבשו נכסים אחרים (ולאחר מכן גם את כיבושי גרמניה) ואיטליה עצמה הפכה לזירת קרב בין הצדדים.
בשנת 1947 ויתרה איטליה רשמית בחוזה פריז על תביעותיה על מושבותיה לשעבר.
רק שטחה של סומליה הפך בסופו של דבר לאחת מטריטוריות הנאמנות של האומות המאוחדות תחת הממשל האיטלקי עד 1960.
האימפריה האתיופית, ידועה גם כחבש, הייתה מורכבת משטחיהן של המדינות המודרניות אתיופיה ואריתריאה.
המדינה הייתה אימפריה עוד בימיו של הקיסר סאמבראוטאס, שהפך את אקסום לאימפריה.
השם אתיופיה נקבע כשמה הרשמי של המדינה בזמנו של הקיסר האקסומי אזנה בשנת 325, והפך לשמה הרשמי של אקסום המתנצרת.
האימפריה האתיופית נכבשה בידי איטליה הפשיסטית ב-1935 במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
היא השתחררה משלטון האיטלקים ב-1941, והתפרקה באופן סופי ב-1975 לאחר שממשלתה הופלה בהפיכה.
התמוטטות של שושלת אקסום בראשית המאה ה-10 הובילה לתהפוכות בפוליטיקה, בחברה ובדת הנוצרית, בשטחים שהיו תחת שליטת קיסרי אקסום.
אקסום, הבירה ההיסטורית ננטשה וחרבה, ועל-פי המסורת, מלכיה ברחו אל העיר שוואה, באזור ההרים.
מעט מאוד ידוע על השינוי שהניע את השלטון המלכותי דרומה, או על ההתנצרות שהתרחשה בתקופה זו.
בתקופה זאת, הקשר בין אלכסנדריה לבין אתיופיה כמעט ונותק.
כלכלת המדינה הידרדרה כאשר מדינות אסלאמיות עוינות חסמו את דרכי המסחר, וכמו כן, חוסר היציבות פוליטית בחצר המלכות הוביל לשקיעה מתמדת בתרבות והחברה האתיופית.
תקופה זאת כנויה לא בכדי, תקופת החושך.
אולם, בראשית המאה ה-12, מצבה של אתיופיה השתנה.
שליטים חבשים, משבט האגאגו, ייסדו את שושלת זאגווה.
שושלת זאת, כבשה את השטחים שהיו תחת שליטת הקיסרות האקסומית לשעבר, בהם תיגרה, אקסום וחבש.
והחלו לייסד ערים כגון רוחא, עיר הבירה ולליבלה שנודעה גם בתור "ירושלים החדשה" בשל הניסיון להעתיק את המודל של העיר ירושלים וקדושתה למחוז לסטה בו נבנתה העיר לליבלה.
בערים אלו נבנו כנסיות מרשימות, אשר חיקו את הכנסיות של ירושלים, כגון כנסיית הקבר, הר הזיתים וגבעת הגולגולתא לצד בנייה רחבה של מבני נזורה שזכו לקרקעות תמורת נאמנות.
למרות צעדים אלה, מרבית הנזירים והכמורה לא כבדו את קיסרי זאגווה בתקופת שלטונם, ולא אחת מרדו בהם בשל העובדה שלא היו מיוחסים כמלכי אקסום לשושלת מנליק הראשון, שעל-פי המיתוס האתיופי, הוא בנם של מלכת שבא והמלך שלמה ואבי כל האתיופים.
ולכן, אף על מפעלי הבנייה הרחבים, הכיבושים ומימון וטיפוח מוסד הכנסייה והכתר, חוסר היכולת של השושלת להשתלט בימיה על הכנסייה, דרכי המסחר ומאבקים מבית הביאו בשנת 1270 לקריסתה, אם כי לאחר מתם, כן הכריזה עליהם הכנסייה כקדושים.
האימפריה הישנה הידוע גם בשם "הסולומונית", והיא החלה לפרוח במאה ה-13 והגיעה לשיאה במאה ה-15 בימיו של זרע-יעקב.
מייסד השושלת היה הקיסר יכונו אמלאכ משוואה.
כמי שטען מזרע שלמה המלך, היה ליכונו אמלאכ קשר הדוק לעולם הנזורה והכנסייה האתיופית, והוא ניצל זאת כדי להדיח את שליטי זאגווה ולתפוס את שלטונם.
כך ייסד את השושלת הסולומונית, שושלת מלוכה המייחסת את עצמה לקשר ישיר בין קיסרות אקסום לבין מנליק הראשון ולמלך שלמה ומלכת שבא.
אולם, בימי יכונו אמלאכ לא הצליחה השושלת להתבסס, ורק בימי עמדה ציון אשר שלט בשנים 1314–1344 החלה להיווצר קיסרות אתיופית חדשה, היא הקיסרות הסולומונית, אשר תמשול באתיופיה לסירוגין עד ימי המהפכה של שנת 1975.
עמדה ציון היה שליט חזק, אשר הצליח להתמודד עם הבעיות שנלוו לשליטי זאגווה.
הוא כבש את הרמה האתיופית בצפון והצליח לשלוט בנתיבי הסחר.
הוא הצליח לחסל יריבים אזוריים באמצעות יצרה של לגיטימציה שלטונית ייחודית, ששליטי הקיסרות יאמצו במשך דורות - חיזוק המיתוס אודות הקשר של שליטי קיסרות הסלומונית למלך שלמה ולמלכת שבא.
ולכן נלחם המלך רבות בשליטים מקומיים וגם בנסיכויות אסלאמיות בקרן אפריקה והביא לכיבושים רחבים שלא ידע הארץ כמותה מאז ימי אקסום.
כמו כן, המלך דאג לחזק את מעמדו בכך שכתב את האפוס המלכים הידוע (הלא הוא הכבר נגשת - כבוד המלכים) אפוס שמטרתו לחזק את הקשר בין הכתר לנצרות ולשושלת מנליק הראשון שליט אקסום.
אולם אף על ההצלחות במישור הצבאי לא הייתה כבמישור הדתי, נזירים וכמרים רבים, מרדו כנגד מעמדו של המלך עמדה ציון.
נוהגי חצר המלכות, למשל, פוליגמיה, נראו בעיניהם לא ראויים, וכן הם מחו על התערבות המלך בנוהלי הנזירות והכנסייה וסירבו לקבל ממנו מנחות או להכיר בסמכותו.
עלייתן של תנועות הנזירים הלוחמניות בתקופתו של עמדה-ציון היו חריפות גם בגלל שרוב הנזירים היו אצילים מנושלים ולכן הם לא הסכימו לקבל את מרותו של שליט הסולומנים שכאמור השפעתו החלה וגדלה על ענייני המנזר.
רבים מהנזירים נכנעו לו עוד בימי חיו.
אך תנועה אחת הצליחה לשרוד דורות רבים, והיא התנועה האווסטטית על שם הקדוש אווסטטאוס.
התנועה הנזירית צמחה במאה ה-14 במחוז תיגרה ופרחה שם, והתנגדה לאבונא (מילולית "אבינו", המנהיג הדתי הגבוה באתיופיה) הן בשל העובדה שהיה קופטי-מצרי והתנגד לרצונם של האווסטטים לקדש את יום שבת על פני יום ראשון.
כמו כן, הנזירים האווסטטים היו בקשר להדוק עם האצולה המקומית וזכו להגנה מפני האבונא, שמעמדו עם הקיסר הלכו והתחזקו.
אמנם בלכתו של עמדה ציון לא נשכחו המאבקים הדתיים.
והם גברו אף יותר בתקופתו של דווית השני, אשר משל בין השנים 1380 - 1412. בתקופתו כנראה הוכנו רוב תרגומי כתבי הקודש לגעז שהפכה לשפת הפולחן הנוצרי הרשמי.
כמו כן, הספר "נסי מרים", שנכתב באותה תקופה, היה הביטוי הראשון לקשר שבין הנצרות האתיופית לבין פולחן מרים אם ישו.
הקיסר יצר קשר עם אירופה הנוצרית בראשית המאה ה-15, ונראה שהיה הראשון להביא לאתיופיה את שרידי הצלב האמיתי, מה שיחזק את פולחן הצלב בנצרות האתיופית וגם הפך לאחד הסמלים החשובים ביותר בדת זו לדורות הבאים.
שלטונו של דווית השני וכן בנו הבכור יאצחאק, לא שינה דבר ביחס לתנועות האווסטטים, והמאבק הדתי בניהם לבין הכמורה האלכסנדרונית נותר מתוח.
אך עם זאת, המשיכו הקיסרים בתהליך ניצור של העמים הנכבשים תחת מרותם לרבות הנסיכויות האסלאמיות בתיגרה ובשוואה.
הקיסר המשמעותי ביותר בתור הזהב האתיופי, היה ללא ספק בנו הצעיר של דווית השני ואחיו של הקיסר איצחאק, הלא הוא הקיסר זרע-יעקב (1434–1468).
זרע-יעקב המשיך את מפעלו של אביו, הוא ביסס את פולחן הבתולה והצלב ומצא פתרון לפולחן השבת בקרב קהילת האווסטטים.
וזאת כדי לאחד את הכנסייה תחת מרותו וחסותו של הכתר האתיופי.
ולכן, בתקופתו של זרע-יעקב נעשו רפורמות משמעותיות בדת.
פולחן האיקונין שהובא בימיו של הקיסר דווית בידי הכמורה האלכסנדרונית, התקבל באופן רשמי בימיו ונעשה בו שימוש להאדרת הקיסרות והדת הנוצרית.
כמו כן, ספרים כגון "נסי מרים" ו"תפילות עלייה" הפכו לקנוניים ומחייבים בכנסייה.
זרע-יעקב כונן 33 מועדים וחגים ייחודים לכבודה של מרים, כדי לחזק את פולחנה.
גם פולחן הצלב זכה לחיזוק משמעותי כסמל דתי וסמל של בית המלוכה ושרידי הצלב האמיתי הועברו לכנסיות שבשוואה.
האתגר הקשה ביותר של היה כנגד התנועה האווסטטית ומאבקה עם האבונא.
לשם כך, נכיסה זרע-יעקב שהיה תומך נלהב של התנועה, להציע פשרה בין הפלגים, שלפיה תהיה שמירה על קידוש השבת לצד קידוש יום ראשון.
פשרה זאת לא התקבלה בעין יפה בימי-חייו.
עם זאת, היא בהחלט הורידה עם הדורות את להט המאבק בין האבונא לתנועה, ובסופו של דבר קידוש השבת נותר כנוהג בקרב הכנסייה האתיופית לצד קידוש יום ראשון.
מאבקים אחדים נוספים בתקופת שלטונו, כמו תנועת הספטינים, דוכא ביד קשה.
בנוסף על המפעל הדתי נוסף גם מפעל ספרותי ענף בתקופתו, שמטרתו הייתה לחזק את הקשר שבין הדת לכתר ולאחד את הקיסרות האתיופית והדת הנוצרית המפולגת בממלכה לנוסח אחיד וקנוני.
איגרות תאולוגיות, ספרי תפילה וכרוניקות כנסייתיות נכתבו בתקופת הקיסר.
כמו כן, הוביל זרע-יעקב את הפיכת האמהרית לשפה המדוברת, והיא החלה לשמש במישור הפוליטי-כלכלי ברחבי הקיסרות.
ואילו הגעז נותרה כשפת הפולחן.
לבסוף מפעלו הגדול של זרע-יעקב היה חיזוק התשתית הדתית וחינוכית בקיסרות.
הוא צמצם את מספר הבישופים הלא מיומנים ודרש בישופים ואבונא מיומנים וכשירים לתפקיד מידי הבישוף שישב באלכסנדריה.
היה זה השג אדיר לזרע-יעקב, כאשר הצליח להוכיח את שליטתו על מינוי האבונא והבישופים של הכנסייה בארצו.
במישור החברתי, הדת הנוצרית הפכה לחלק חשוב בחייו ולכן הוא דרש מנתיניו להנכיח את הנצרות בחיי היום-יום שלהם.
נתיני הממלכה נדרשו לענוד צלבים, לחגוג את החגים ולצום בתעניות, אשר מספרם גדל והלך בימי שלטונו.
כמו כן, הוא שמר על אכיפה קפדנית של מצוות הדת של נתיניו והפרדה ממשית ומוצלחת ביניהם לבין אוכלוסייה ילידית לא נוצרית שבממלכתו.
במותו של זרע-יעקב בשנת 1468 ירדה אתיופיה מגדולתה.
קיסריה הבאים היו חלשים, והיא החלה תהליך ארוך של התפוררות איטית שהגיע לשיאה במרד גראן בשנת 1527.
אולם, במישור הדתי הותירו יורשי זרע-יעקב את מדיניותו על כנה ואף חיזקו את מעמדה של הכנסייה הנוצרית ושמרו על מעמד הרם של המלכים והכנסייה.
בשלהי המאה ה-15 החלו כוחות פורטוגזים לעגון בשטחי סומליה של היום, והקשר בינם לבין הקיסרות האתיופית הלך והתחזק.
בין השנים 1527–1543 חוותה הקיסרות האתיופית הנוצרית טלטלה חמורה, הידועה גם בשם "מרד גראן".
לרוב, הצליח הממשל האתיופי השתמש במבנים פוליטיים מקומיים של העמים שאותם כבש.
אתיופיה התירה באופן גמיש יחסית, לכל סוג של ארגון פוליטי מקומי להמשיך ולהתקיים, ולא הוציאה להורג מנהיגים דתיים.
כך, האליטה של עמים אלה, אף על פי שנכבשה, יכלה למצוא את מקומה בסדר החדש של הכובשים.
יוצאות דופן היו נסיכויות הראר.
התנגדות עזה במיוחד, הפגין המנהיג הדתי הסומלי, אחמד אבן איברהים אל-גאזי, שכינוי היה "גראן", אשר היה אימאם מקומי מסולטנות אדל הסמוכה לנסיכויות הראר האסלאמיות.
על פי המסופר, חלם גראן חלום כי שעת הכושר הגיעה ואללה שולח אותו לכבוש את הקיסרות האתיופית הנוצרית ולכונן מדינה אסלאמית.
בשנת 1525 הצליח גראן להשתלט על נסיכויות הראר ולהדיח את שליטיהן המקומיים.
עם אופי כריזמטי, הוא הצליח לאחד סביבו מוסלמים רבים מדרום קרן אפריקה ולמרוד בקיסרות האתיופית ולבסוף גם לערוך בה במשך 17 השנים הבאות פשיטות חסרות תקדים.
מרד גראן הוביל לכיבוש רחב של ערים סולומניות והחרבה של כנסיות, מנזרים וכפרים רבים.
ההרס והחורבן הובילו במהירות לצניחה של כל מפעלי התרבות הרחבים של הקיסרים הסולומנים בחמש מאות שנים האחרונות, והם התקשו להשיב תשובה צבאית הולמת.
אתיופים רבים נאלצו להתאסלם בתקופה זאת, הדת הנוצרית נפגעה, והקיסרות עמדה על בפני כיליון.
בלית בררה, הקיסרים ביקשו את עזרתם של הפורטוגזים, והללו יצאו למאבק עיקש אשר הסתיים רק בשנת 1543, לאחר התאבדותו של גראן.
לאחר המרד, אשר נותר חקוק בזיכרון האתיופי, לא קם כוח אסלאמי מאיים נוסף על הקיסרות והיא הצליחה להשתקם במהרה, אם כי המרד הוביל לחיזוק משמעותי של האצולה המקומית ולירידת כוחה של המלוכה הריכוזית.
השליטים האתיופים הצליחו לשמור על כתרם ולהישאר ברמה האזורית כשליטים מול כל איום עתידי לרבות האצולה והמיסיון הישועי.
אולם הקיסרות מעולם לא הצליחה להשיב לעצמה את מלוא כוחה ויוקרתה, וכל מפעלי התרבות של קיסרה לדורות אבדו.
כמו כן, כוחה של הנצרות הקתולית באתיופיה התחזק, ובמשך מאה השנים הבאות עד שנת 1635, פעל ברחבי הקיסרות מיסיון קתולי-ישועי נרחב ובחצר המלכות נמנו רבים מהכמרים והספנים הפורטוגזים כיועצי המלך.
הם קראו תיגר על הדת האורתודוקסית ועל המנהגים האתיופיים, עובדה שיצרה ניכור מתמשך בין הקיסרים לבין ההנהגה המסורתית והאצילים ששמרו על דתם האורתודוקסית.
מערכת היחסים המורכבת והאופוזיציה שהוותה הדת הקתולית לכריסטולוגיה והתאולוגיה האתיופית, הגיעו לסיומן במאה ה-17, בעת צו גירוש שיזם הקיסר פסילידס כנגד המשלחות הפורטוגזיות והמיסיונרים הישועים.
בהדרגה החלו הקיסרים לעקור משורש את ההשפעה הפורטוגזית בחצרם ולאחר מכן מתנו את פעילות המיסיון הקתולי, והשיבו את יוקרתו המסורתית של מוסד הכנסייה האורתודוקסי.
בשנת 1635 העבירו הקיסרים את בירתם לגונדר אשר בהרים.
מעבר זה שם סוף למנהג האתיופי של "בירה נעה", לפיו החצר הקיסרית לא יושבת במקום אחד, אלא נעה מעיר לעיר וממחוז למחוז, שם מארח אותה המושל המקומי.
המעבר לעיר גונדר, סימל את תקופת ההסתגרות של הקיסרות בשל פלישת שבטי האורומו מדרום, והוכיח את השחיקה שעברה הקיסרות בשליטה של שליטי אתיופיה באתיופיה גופא, שרק הלכה והתרופפה לידי שליטים מקומיים ושבטי האורומו עיונים.
האורומו החלו במאה ה-17 לפלוש לצפון קרן אפריקה ובהדרגה קיבלו על עצמם את האסלאם והעמידו אתגר דתי-צבאי עיקש לקיסרות האתיופית הגוועת.
גירוש המיסיון הקתולי והמעבר לגונדר הצילו במידה רבה את הקיסרות האתיופית מחורבן, אולם לא הצליחו לעצור את הידרדרות המתמדת של הקיסרות במישור הפוליטי.
האימפריה המשיכה להידרדר בין השנים 1635–1769. האצולה המקומית התחזקה ופוררה אט-אט את הריכוזיות בממלכה מימיו של זרע-יעקב.
כמו כן, כוחם של האורומו התחזק במידה רבה והם החלו לחדור לשטחי הקיסרות בתיגרה, ליסט, והרמה האתיופית.
בנוסף הנסיכויות האסלאמיות אלה של הראר בדרום המדינה, יצרו קשרים עם השליטים הטורקים ומאוחר יותר המצרים, והפכו לבני חסותם, במקום הקשר המסורתי עם קיסרי אתיופיה, מה שהחליש את השפעת הקיסרות על קרן אפריקה באופן מתמיד.
ולכן בראשית המאה ה-17 האתיופים שבו להיות מובלעת נוצרית בתוך עולם אסלאמי, כפי שהיה לפני התקופה הסולומונית.
לפיכך, חוסר היכולת להשליט את מרותה, הובילה להידרדרות צבאית וכלכלית הולכת מחריפה, אשר כולם יהיו תקדים לתקופת השופטים.
אולם, לא רק המצב הכלכלי והפוליטי החריף.
גם במישור הדתי תאולוגי, החל להיסדק ההגמוניה האורתודוקסית שמשלה ללא ערעור בכיפה הנוצרית של אתיופיה.
הכריסטולוגיה הנוצרית של הכנסייה התערערה בידי המיסיון הקתולי, שאף כי בשנת 1635 הוא פסק חלוטין, הדי השפעתו לא הסתיימו.
ויכוחים חדשים סביב מהות האלוהות של ישו (בהשפעה ישירה מהנצרות הקתולית) וכן שוב נידונו מחדש מנהגי הכנסייה האתיופית.
תהליכים אלו ואחרים המשיכו לתוך המאה ה-18, ניכור בין האצולה, הכמורה והמלוכה המשיך והחריף.
וכן האיומים מצד האורומו החלו וגדלו, הובילו בשנת 1769 לרצח של הקיסר איואס ובכך לראשית תקופת ביניים הידוע בשם - תקופת השופטים.
אולם אף על מצבה המדרדר של אתיופיה בתקופת התחייה, דווקא ניתן לציין מספר אירועים, אשר נעו במישור החיובי.
כך למשל בתקופת הקיסר פאלדיסו, נערכו תיקונים דתיים ונבנו מחדש כנסיות ומנזרים רבים שחרבו בתקופת גרן.
וכן, הדת האורתודוקסית החלה לייצר סביבה ספרות פולמוסית ענפה, כנגד זרמים נוצרים עיונים לרבות הקתולים.
ספרות זאת, תשמור את גחלת הנצרות האורתודוקסית הייחודית של אתיופיה למשך דורות גם אחרי תקופת התחייה.
ותמשיך בזכותם להוות אבן ייסוד לגיבוש התודעה האתיופית למשך דורות.
שליטתה של הקיסרות האתיופית מהבירה גונדר החלה להתרופף לאורך המאה ה-18. תקופה זאת הידועה בשם "תקופת השופטים" הייתה סימן להחלשות הקיסרות האתיופית ואחדות הכתר והצלב שאפיינה אותה במשך מאות שנים.
שליטים מקומיים תפסו עמדות כוח, והקיסר חדל מלהוות גורם משפיע על הפוליטיקה האתיופית.
המצב הפוליטי המשיך והדרדר בהדרגה לאורך המחצית הראשונה של אותה מאה, עד אשר בשנת 1769 תפס את כס השלטון תקלה-היימנות השני, לאחר שאביו יוהאנס השני נרצח בהרעלה.
עלייתו לשלטון של תקלה-היימנות השני, החלה תקופה ארוכה של סכסוכים, חוסר אחדות ואתגרים תאולוגיים קשים לכנסייה במשך קרוב למאה שנה.
הקיסרות האתיופית התפוררה למעשה ליחידות פוליטיות עצמאיות וקטנות.
הקיסר שנשאר להלכה ראש המדינה, הפך למעשה ללא יותר מתואר ייצוגי בלבד נטול השפעה על הפוליטיקה האתיופית.
התקופה ידועה כתקופה של מאבקים פנימים רבים, הן במישור הדתי והן במישור הצבאי-פוליטי.
הבירה גונדר נבזזה ונכבשה שוב-ושוב, האוכלוסייה הידלדלה במהירות והאיכרים סבלו מרעב בעקבות המלחמות ונטל המיסים.
גם מוסד הכנסייה עמד באתגר קשה כשהכריסטולוגיה של הכנסייה האתיופית הייתה נתונה במחלוקות קשות סביב מהותו של ישו.
עוד במאה ה-17 התחרו זו בזו שתי השקפות, הן באתיופיה והן במקומות נוספים בעולם הנוצרי: הגישה המיאפיזיטית, הגורסת כי לישו היה טבע אלוהי בלבד, ומולה ההשקפה הדיופיזיטית הטוענת שלישו היו שני צדדים - טבע אלוהי וטבע אנושי.
מאמיני שתי הגישות נאבקו אלה באלה עד חורמה.
ועתה באמצע המאה ה-18, הצטרפו למאבק גם הנזירים החסידיים (גרייסיסטים) שהאמינו בגאולת ישו כבן האלוהים רק בזכותה של רוח הקודש.
אמונה זאת קראה תיגר על שתי הכריסטולוגיות המתחרות ובזכות אי-האחידות הפוליטית בתקופת השופטים, הן זכו לפרוח ולשחוק את מעמדה של הכנסייה הנוצרית באתיופיה.
בעקבות כך, מעמד האבונא החל להיסדק בעוד מעמדו של האצ'גה - אב מנזר - החל לעלות.
האצג'ה היו מספר אבות מנזרים, אשר נטלו את מעמדו של האבונא בעיני מאמיניהם בשל הפילוג וחוסר יציבותו של ממסד מלוכני שייצב את מעמדו של האבונא.
בין השנים 1823 ועד 1833 לא התקיים כלל מוסד אבונא באתיופיה.
ראשי המנזרים החלו לקיים כנסיות לאומיות קטנות בדומה לדגם של הכנסייה הארמנית ומנותקות מהכנסייה באלכסנדריה אליה היו קשורים הכמרים והנזורה האתיופית במשך 1,500 שנה.
כמו כן, תקופת השופטים הביאה עימה אתגרים נוספים פרט להיחלשות מוסדות המלוכה והדת המסורתיים.
אתגר דתי נוסף החל במחצית השנייה של המאה ה-19, והוא המיסיון הפרוטסטנטי והקתולי אשר החל לחדור אל אפריקה בידי מדינות קולוניאליות כצרפת ובריטניה.
אתגר המיסיון הוביל לניצור של עמים רבים באפריקה ובהם גם אתיופים רבים שנטשו את דרך הכנסייה המסורתית ועברו אל חיק הכנסייה הפרוטסטנטית או הקתולית.
האוניקציוניסטים היו מבין הנזירים אשר הושפעו רבות מתנועת המיסיון הפרוטסטנטית, וקיבלו על עצמם את תורתם בשל הקרבה הכריסטולוגית ששררה ביניהם.
למרות הצלחת המיסיון, רבים עדיין נותרו נאמנים לאמונות המקומיות והכנסייה המסורתית.
אף על פי שהמאה ה-19 נפתחה באתגרים רבים הניצבים בפני הכנסייה והקיסרות האתיופית, כבר במחצית השנייה של המאה ה-19, עלו מספר מנהיגים דתיים ופוליטיים אשר החזירו את אתיופיה לגדולתה והחלישו את השפעת המיסיונרים האירופאים.
תקופת השופטים כתשה את אתיופיה מבחינה כלכלית, צבאית, פוליטית ודתית.
אולם בין השנים 1852–1855, הצליח מנהיג צבאי זוטר, נצר לשושלת הסולומנית, לאחד את הקיסרות.
לאחר מספר קרבות גדולים במחוז שוואה ובעיר גונדר ומחוז ליס, הקיסר איחד בשנת 1855 את הקיסרות וקרא לעצמו בשם המיסטי-היסטורי, תאודורוס השני, מעין משיח חדש לקיסרות האתיופית.
בהיותו מאמין בצדקת דרכו כמלך משיחי, נקב בשם תאודרוס (מתנת האל), על שם קיסר קדום.
תאודרוס חי חיי פרישות, סלד מפוליגמיה בחצר המלכות, וכונן רפורמות צבאיות ודתיות נרחבות ברחבי הקיסרות שאיחדו את שבריה מתקופת השופטים.
הוא ייסד מוסד בירוקרטי וצבא בדגם של צבא לאומי אתיופי.
כמו כן, הוא כונן ברית בינו לבין אבונא סאלמה, שעמד בראש הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, וחיזק את מעמד הכנסייה האורתודוקסית המאוחדת בתמורה לנאמנות לקיסר.
הוא אסר על כריסטולוגיה המנוגדת לחוואדה המסורתית, זאת שנתמכה בידי הכנסייה באלכסנדריה.
בנוסף, הוא אסר על מיסיון קתולי בארצו, אך אפשר את פעולת המיסיון הפרוטסטנטי, כל עוד לא פעל בקרב הנוצרים האורתודוקסים האתיופים אלא בקבוצות מיעוט מנוגדות כגון אסלאם, יהדות וקבוצות שמאניסטיות.
בתקופתו ספרי הקודש נכתבו והודפסו באמהרית בהשפעה פרוטסטנטית והופצו לכל.
אחת הבעיות שעמדו בפני תאודרוס במהלך תקופת שלטונו הייתה מאבקים מבית עם הכמורה המסורתית.
תאודרוס הבין את בעיית המיסוי והעוני ששרר בקרב איכרים, אשר היה עלול להוביל למרידות כנגדו.
על כן הוא פנה לרפורמה פיננסית מקיפה לצמצום שליטתה של הכנסייה על הקרקעות והפקעתן לטובת נתיני הממלכה, כדי להקל על האיכרים את עול המיסוי הכפוי והגיוס ההמוני לצבא הלאום.