tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, המליצה הוועדה שהפצצה תוטל בהקדם האפשרי, מרגע הפיכתה למבצעית, וללא מתן התרעה מוקדמת על מנת ליצור אפקט פסיכולוגי מקסימלי על אזרחי יפן ועל ראשיה.
ב-16 ביולי החלה ועידת פוטסדאם בארמון צציליינהוף שבגרמניה הכבושה.
הוועידה נמשכה מעט יותר משבועיים וננעלה ב-2 באוגוסט.
המשתתפים בוועידה היו: ברית המועצות שיוצגה על ידי סטלין, ארצות הברית שיוצגה על ידי טרומן והממלכה המאוחדת שיוצגה על ידי וינסטון צ'רצ'יל (קלמנט אטלי שניצח את צ'רצ'יל בבחירות שהתקיימו בבריטניה, החליף אותו באמצע הוועידה).
הוועידה עסקה בעיקר בחלוקת השליטה על השטחים שכבשו בעלות הברית לאחר כניעת גרמניה הנאצית והניצחון בזירה האירופית.
אף על פי כן, שלוש בעלות הברית דנו בהרחבה גם לגבי המלחמה נגד יפן.
בתחילת הוועידה, עודכן טרומן על כך שהניסוי בפצצת האטום עבר בהצלחה וחלק את המידע הזה עם המשלחת הבריטית אבל לא עם המשלחת הסובייטית (טרומן אמר לסטלין רק שארצות הברית פיתחה נשק רב עוצמה חדש, מבלי לפרט).
הן בוועידת טהראן והן בוועידת יאלטה, ניסתה ארצות הברית ללחוץ על ברית המועצות להצטרף למלחמה נגד יפן שכן האמינו שהדבר יכול להביא לכניעה מהירה יותר של יפן ולחסוך חיי חיילים רבים לצבאהּ.
ההיסטוריון גאר אלפרוביץ' טען כי הצלחת הניסוי בפצצת האטום הביאה את הממשל בארצות הברית למסקנה, כי ניתן יהיה להביא לכניעת האימפריה היפנית ולסיום מהיר של המלחמה ללא עזרת ברית המועצות, על ידי שימוש בנשק הגרעיני נגד יפן.
כתוצאה מכך, לממשל ארצות הברית נהיה אינטרס ברור למנוע את הצטרפותה של ברית המועצות למלחמה נגד יפן כדי שזו לא תגדיל את השפעתה במזרח אסיה.
הוא חשש כי אם סטלין יגלה את מלוא עוצמתה של הפצצה, ויבין שארצות הברית יכולה באמצעותה לסיים את המלחמה עם יפן במהירות, לפני הצטרפותה של ברית המועצות אליה, סטלין יורה לצבאו לתקוף את יפן באופן מיידי.
ללא ידיעתה של ארצות הברית, המודיעין הסובייטי הצליח להחדיר מרגלים לפרויקט מנהטן.
על כן סטלין ידע על קיומה של פצצת האטום אולם הוא לא התרשם יתר על המידה מהפוטנציאל הטמון בה.
שלוש בעלות הברית החליטו לפרסם הצהרה משותפת בה תוגדר "כניעה ללא תנאי" ותובהר משמעותה על מעמדו של הקיסר ביפן בכלל ושל הירוהיטו בפרט.
הצהרה זו נודעה בשם "הצהרת פוטסדאם".
המשלחות מארצות הברית ומבריטניה מצאו עצמן חלוקות בשאלת מעמדו של הקיסר לאחר כניעתה של יפן - מספר אישיים בכירים בארצות הברית שאפו לבטל הקיסרות היפנית (וייתכן אף לשפוט את הירוהיטו על פשעי מלחמה) בעוד הממלכה המאוחדת רצתה לשמור על הקיסרות ואף לשקול להשאיר את הירוהיטו על הכס.
הצהרת פוטסדאם עברה שינויים רבים לפני שגרסה המקובלת על כל המשתתפים אושרה לפרסום.
ב-26 ביולי פורסמה הצהרת פוטסדאם במשותף על ידי ארצות הברית, הממלכה המאוחדת והרפובליקה הסינית.
תנאי הכניעה שיפן נדרשה להסכים אליהם נלוו באזהרה של בעלות הברית בפירוט תנאי הכניעה מיפן כתבו בעלות הברית:
אף על פי כן, בהצהרה נאמר גם ש:
השימוש היחיד במושג "כניעה ללא תנאי" נעשה בסופה של ההצהרה בה נאמר:
ההיסטוריון רוברט ג'יימס מדוקס טען כי ממשל ארצות הברית סבר כי כדי למנוע מלחמה עתידית נוספת עם יפן, יש לחסל לחלוטין את הממסד היפני ואת האידאולוגיה שהביאו לתוקפנותה של יפן.
גרו טען כי לאור ההערצה הגדולה לקיסר ביפן, יפן לעולם לא תיכנע ללא קבלת הבטחה לשמר את מוסד הקיסרות ותילחם במקום זאת עד נפילתו של החייל האחרון.
אף על פי שטרומן ורבים מאנשי ממשלו, ובהם סטימסון, הסכימו עם טיעונו של גרו, הם שללו פרסום הצהרה פומבית בנושא באותה עת שכן חששו שהדבר ישדר מסר של חולשה ליפנים שעלול לגרום להם להאמין כי ארצות הברית נכונה לסגת לחלוטין מדרישתה לכניעה ללא תנאי.
על כן, בניגוד לכוונה המקורית, ההצהרה בסופו של דבר לא הזכירה את הקיסר כלל.
עמדתן של בעלות הברית בנוגע למעמדו של הקיסר, הסוגיה החשובה ביותר עבור היפניים, נותרה אפוא, באופן פומבי, אפופת מסתורין.
בפרט, מההצהרה לא ניתן היה להבין אם הקיסר יוגדר כאחד מאלו ש"רימו והטעו את העם היפני" ואולי אף כפושע מלחמה או לחלופין, הוא יוכל להפוך להיות אחד מהחברים ב"ממשלה אחראית ובעלת רצון לשמור על השלום".
המשפט המאיים על יפן ב"הרס מוחלט ומיידי" פורש במהלך השנים כאזהרה ליפנים על כך שארצות הברית מחזיקה בנשק גרעיני.
אף על פי כן, בהצהרה ניתן אזכור להרס שהביאו בעלות הברית על גרמניה הנאצית בחודשים האחרונים למלחמה בזירה האירופית.
לאנשים משני המחנות (יפן ובעלות הברית) שקראו את ההצהרה בעת פרסומה, שלא היו מודעים לקיומה של פצצת האטום, היה קל מאוד להניח שהמשפט בסיומה של ההצהרה מאיים להביא הרס על יפן באמצעות נשק קונבנציונלי בדומה למה שנעשה לגרמניה הנאצית ולא באמצעות נשק חדש והרסני ברמה שלא נודעה עד אז.
ב-27 ביולי, התכנסו חברי הקבינט היפני לדון בהצהרת פוטסדאם.
אנאמי, טויודה ואומזו, תמכו בדחיית ההצהרה וטויודה אף הציע שהקיסר יוציא הודעה מיוחדת על כך.
בניגוד אליהם, שוניצ'י קאסה, שגריר יפן בשווייץ, ראה את ההצהרה באור יותר חיובי.
במברק ששלח טען קאסה שהדרישה לכניעה ללא תנאי בהצהרה התייחסה לצבא בלבד ולא לממשלה או לעם היפני וכי לדעתו בעלות הברית הקדישו מחשבה רבה לניסוחה של ההצהרה בניסיון לשמור על כבודה של יפן בנקודות מסוימות.
טוגו לעומת זאת חשב שההצהרה עמומה ואינה כוללת התייחסות ברורה למעמדו של הקיסר לטוב או לרע.
אף על פי כן, גרס טוגו שדחיית ההצהרה תהיה טעות טקטית וכי על יפן לא להגיב אליה כלל.
הוא הצליח לשכנע את חברי הקבינט בעמדתו בכך שאמר שהוא חושב שברית המועצות סירבה לחתום על ההצהרה ועל כן המשא ומתן איתה עדיין לא אבוד.
הסתרת דבר פרסומה של ההצהרה מאזרחי יפן לא הייתה אפשרית מכיוון ששידורי הרדיו מארצות הברית נקלטו גם ביפן ועל כן אזרחי יפן היו מודעים לפרסומה של ההצהרה.
בסופו של דבר, החליטו חברי הקבינט להורות לעיתונות להתייחס להצהרה כחדשות לא משמעותיות.
ב-28 ביולי, נפגשו אנשי צבא בכירים עם מספר אנשי ממשל ובהם ראש הממשלה, סוזוקי, לפגישת עדכון שגרתית.
במהלך הפגישה, דרשו שוב אנאמי, אומזו וטויודה שהממשל ידחה באופן רשמי את ההצהרה.
יונאי היה איש הצבא היחיד שהביע התנגדות לכך אולם בסופו של דבר, כסוג של פשרה, הציע לסוזוקי להודיע בפומבי שהממשלה תתעלם מההצהרה.
סוזוקי נכנע ללחצי הצבא ובמסיבת עיתונאים שהתקיימה באותו יום, אמר: בעת אמירתו שהממשל היפני יתעלם מההצהרה, נטען שסוזוקי השתמש במילה "מוֹקוּסאטסוּ" (ביפנית: 黙殺) - מילה יפנית ייחודית שניתן לפרש אותה הן כ"להתעלם" והן כ-"להרוג באמצעות שתיקה" ואף "להתייחס בשתיקה מלווה בבוז".
המשמעויות השונות של המילה "מוֹקוּסאטסוּ" תיארו בצורה טובה יחסית את מגוון הדעות בהם החזיקו אנשי הממשל היפני.
בין אם דבריו של סוזוקי צוטטו נכונה או לא, "מוֹקוּסאטסוּ" הפכה לתגובה היפנית הרשמית להצהרה עובדה שהביאה את עיתונאי העולם לדווח כי יפן דחתה את הצהרת פוטסדאם כשחלק אף הוסיפו שהיא דחתה אותה בבוז.
ב-30 ביולי, שלח סאטו מברק לטוגו בו אמר שלדעתו סטלין ככל הנראה עדכן את ארצות הברית והממלכה המאוחדת בדבר המגעים של ברית המועצות עם היפנים וכי הצהרת פוטסדאם מהווה את תגובתן המשותפת ליפן (ובהן גם תגובתה של ברית המועצות אף על פי שהיא לא חתמה על ההצהרה).
ב-2 באוגוסט שלח טוגו את תגובתו לסאטו:
לאחר המלחמה, טען סטימסון כי דחייתה של יפן את ההצהרה והגדרתה כ"לא ראויה לתגובה", דחפו את ארצות הברית להראות ליפנים מה המשמעות של האיום ב"הרס מוחלט ומיידי" שנכתב בהצהרה.
הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי והפלישה הסובייטית
ב-6 באוגוסט בשעה 8:15 שעון יפן, הטיס קולונל פול טיבטס מפציץ מדגם בואינג B-29 סופרפורטרס, שקיבל את השם "אנולה גיי", מעל העיר הירושימה, וביחד עם צוותו, הטיל עליה פצצת אטום.
אחר 43 שניות של נפילה התפוצצה הפצצה בגובה המתוכנן של כ-580 מטר מעל העיר.
המטה, שעקב מקרוב אחר ההפצצות האוויריות של ארצות הברית, ידע שאף הפצצה בהיקף משמעותי לא אירעה בעיר ולא שכנו בה חומרי נפץ בכמויות גדולות מספיק על מנת להביא לפיצוץ משני גדול.
לאחר שהניסיונות ליצור קשר עם גורמים שונים בעיר כשלו, הוחלט לשלוח למקום קצין צעיר על מנת שיעביר מידע מהימן על המתרחש.
רק לאחר פרסום הודעה רשמית מטעם ממשל ארצות הברית, 16 שעות לאחר המתקפה, הבינו היפנים כי הירושימה נפגעה מפצצת אטום.
לאחר הטלת הפצצה, ארצות הברית פרסמה הודעה של טרומן בה נאמר:
מכיוון שהצבא היפני הפעיל פרויקט לפיתוח נשק גרעיני משלו, הבינו היפנים את האתגרים הרבים הכרוכים בבנייתה של פצצת אטום.
מסיבה זו, אנשי ממשל וצבא יפנים רבים התקשו להאמין כי ארצות הברית הצליחה לבנות פצצה כזו.
ב-7 באוגוסט, יום לאחר ההפצצה, ביקר בהירושימה ד"ר יושיאו נישינה, מבכירי מדעני האטום היפנים.
אדמירל סואמו טויודה, ראש המטה של הצי, היה שותף גם הוא להערכה זו וטען שאף אם ארצות הברית הצליחה ליצור פצצת אטום אחת, לא ייתכן שהיא ייצרה פצצות רבות כאלה נוספות.
מסיבה זו, החליטו ראשי הצבא היפני לספוג גם את ההתקפות הגרעיניות הצפויות הבאות בהנחה שהם יגרמו נזק רב נוסף אולם יכולת הלחימה של הצבא היפני לא תשותק כתוצאה מכך.
ארצות הברית שציפתה להערכה זו של היפנים תכננה מראש להטיל פצצת אטום נוספת זמן קצר לאחר הטלת פצצת האטום הראשונה, במטרה לשכנע את היפנים כי בידיה מלאי גדול של פצצות מסוג זה.
הטלת פצצת האטום על נגסאקי והכרזת המלחמה של ברית המועצות
ב-9 באוגוסט, מספר דקות לאחר השעה חצות לפי שעון טוקיו, הפרה ברית המועצות את הסכם הנייטרליות ההדדי בינה לבין האימפריה היפנית, לאחר שכוחות רגלים, שריון ואוויר סובייטים פלשו למנצ'וקוו שבשליטת יפן במסגרת מבצע סערת אוגוסט.
ארבע שעות לאחר מכן, קיבלו הרשויות היפניות בטוקיו הודעה על כך שברית המועצות הכריזה מלחמה על יפן.
המבצע הסובייטי נוהל כפעולת מלקחיים משולבת קלאסית.
באגף המערבי התקדם הצבא האדום דרך מדבריות והרי מונגוליה, הרחק ממסילות הרכבת ששימשו אותו לצורך אספקה.
הסובייטים התקדמו במהירות לתוך מנצ'וריה תוך שהם מביסים בקלות את חיילי צבא קאוונטנג.
למעשה, התקדמותם של הסובייטים הייתה כה מהירה שחלק מהיחידות נעצרו רק לאחר שאזל להם הדלק.
ב-18 באוגוסט פלשו הסובייטים גם לדרום האי סחלין.
החיילים הסובייטים בסחלין קיבלו הוראות לחסל כל התנגדות יפנית על האי ולהיות מוכנים לפלושה להוקאידו, האי הצפוני ביותר ביפן, בתוך שבועיים לכל היותר.
הכוחות היפניים בהוקאידו שהתכוננו לפלישת ארצות הברית, נמצאו בעמדות מבוצרות במזרח האי ולא היו מוכנים לפלישה סובייטית שתוכננה להגיע ממערב.
אנשי המועצה לניהול המלחמה הופתעו מהכרזת המלחמה של ברית המועצות שניפצה את תקוותם כי ניתן יהיה להגיע להסכם כניעה עם ארצות הברית בתנאים נוחים באמצעות תיווך סובייטי.
בנוסף, הכרזת המלחמה של ברית המועצות והתקדמותו המהירה של הצבא האדום בתוך שטחה של האימפריה היפנית, הגדילה משמעותית את הלחץ עליהם.
המודיעין היפני האמין כי פלישה של ארצות הברית לא תצא לדרך במשך חודשים רבים.
מנגד, הכוחות הסובייטים יכלו לפלוש לאיים הראשיים של יפן בתוך 10 ימים.
עובדה זו דרשה מחברי המועצה לניהול המלחמה לקבל החלטות מהירות לגבי המשך ניהולה של המלחמה.
ההלם מהפלישה הסובייטית הצטרף להלם מהנזק העצום שגרמה פצצת האטום שהוטלה על הירושימה שלושה ימים לפני כן.
"הלם כפול" זה השפיע עמוקות על מקבלי ההחלטות ביפן והביא להבנה בקרב רבים מהם, ובכללם גם ראש הממשלה קנטרו סוזוקי ושר החוץ שיגנורי טוגו, כי יש לסיים את המלחמה אף במחיר קבלת התנאים של הצהרת פוטסדאם.
חברי המועצה העליונה לניהול המלחמה התכנסו באותו היום ודנו בשאלה אם להיכנע בפני בעלות הברית ובאילו תנאים.
במהלך הישיבה, הגיעו אליהם דיווחים ראשונים על הטלת פצצת האטום על העיר נגסאקי.
בקרב כל חברי המועצה הייתה תמימות דעים כי על כניעה של יפן לבוא רק בתנאי שבעלות הברית יתחייבו לשמר את מוסד הקיסרות (היפנים ראו בקיסר אל וכמנהיג העליון של האומה היפנית ועל כן הדחתו נחשבה למעשה בלתי נתפס בעיניהם).
המחלוקת העיקרית נגעה לשלושת התנאים הנוספים אותם ביקשו להציב חלק מאנשי המועצה בפני ארצות הברית:
שפיטת פושעי מלחמה יפנים תתבצע על ידי בתי משפט יפניים.
אנאמי ותומכיו, ראש המטה של הצבא היפני, יושיג'ירו אומזו וראש המטה של הצי, סואמו טויודה, טענו כי לא ניתן יהיה לשמר את מוסד הקיסרות אם יפן תיכבש וצבאה יפורק על ידי גורם זר.
מנגד, סוזוקי ותומכיו, טוגו ושר הימייה יונאי מיצומאסה, טענו כי הצבת שלושת התנאים הנוספים תמנע את האפשרות לסיים את המלחמה שכן במצב הנוכחי, ארצות הברית לעולם לא תסכים לסטות מעקרונות הצהרת פוטסדאם בצורה כה גסה.
אנאמי בתגובה גרס כי אם ארצות הברית תדחה את ההצעה, יש להילחם בה בקרב הירואי על הגנת המולדת.
התערבותו של הקיסר וחילופי המסרים בין בעלות הברית ליפן
קבינט המלחמה היפני התכנס בהרכב מלא ב-9 באוגוסט בשעה 14:30 ודן בהצעה להיכנע לבעלות הברית.
חברי המועצה לניהול המלחמה הציגו את עמדת שני המחנות - זו של היונים שגובשה על ידי טוגו ובה תמכו סוזוקי ויונאי וזו של הנצים שגובשה על ידי אנאמי ובה תמכו אומזו וטויודה.
אף על פי כן, אף מחנה לא הצליח לגבש רוב כאשר מחצית מחברי הקבינט תמכו בעמדת היונים והשאר תמכו בעמדת הנצים.
במהלך הישיבה, הודיע אנאמי לנוכחים כי טייס שנשבה מצבא ארצות הברית, סיפר לחוקריו תחת עינויים כי ארצו מחזיקה במאה פצצות אטום וכי טוקיו וקיוטו יופצצו בתוך ימים ספורים.
למעשה, הטייס המדובר, מרקוס מקדילדה, שיקר.
לא היה לו שום ידע על פרויקט מנהטן והוא בחר לספר לחוקריו את מה שהוא חשב שהם רוצים לשמוע כדי שאלה יפסיקו לענות אותו.
במציאות, החזיקה ארצות הברית באותה עת בשתי פצצות אטום מבצעיות בלבד כאשר הפצצה השלישית הייתה צפויה להיות מוכנה ב-19 באוגוסט והרביעית רק במהלך חודש ספטמבר.
אף על פי כן, ארצות הברית אכן תכננה להטיל את פצצת האטום השלישית על טוקיו.
ישיבת הקבינט הסתיימה בשעה 17:30 ללא החלטה.
ישיבה נוספת שהתקיימה באותו היום בין השעות 18:30 ל-22:00 הסתיימה גם היא ללא קבלת החלטה.
בסיומה של הישיבה השנייה של הקבינט, נפגשו סוזוקי וטוגו עם הירוהיטו והציעו לו לקיים בדחיפות ישיבה מיוחדת של חברי הקבינט בנוכחותו.
הירוהיטו הסכים והישיבה המיוחדת החלה מעט לפני חצות בארמון הקיסרי.
עוד לפני כן, הצליח קידו, בעצה אחת עם סוזוקי וטוגו, לשכנע את הירוהיטו לתמוך בעמדתם של אנשי המחנה היוני.
על כן, הישיבה המיוחדת נועדה לאפשר להירוהיטו לכפות, באופן חסר תקדים, את דעתו על הנוכחים ולהביא בכך ניצחון למחנה היוני.
בתחילת הישיבה, הקריא הירנומה קיאיצ'ירו, נשיא המועצה הקיסרית שהוזמן לישיבה במיוחד על ידי הירוהיטו, את הצהרת פוטסדאם.
לאחר מכן, הציג סוזוקי שוב את עמדת המחנה היוני שקרא לקבל את ההצהרה, בתוספת התנאי שבעלות הברית יתחייבו לשמר את מוסד הקיסרות, בעוד אנאמי הציג את עמדת המחנה הנצי שקרא להציב את שלושת התנאים הנוספים.
שאר חברי המועצה העליונה לניהול המלחמה הציגו איש איש את עמדתו כאשר גם הפעם, טוגו ויונאי תמכו בעמדתו של סוזוקי ואומזו וטויודה תמכו בעמדתו של אנאמי.
זכות הדיבור עברה לקיאיצ'ירו שהציג את בעיות הפנים הקשות ששררו ביפן, כמו מחסור במזון, והדגיש את חוסר יכולתו של הצבא להמשיך ולהגן על המדינה.
הישיבה נגררה לדיון סוער נוסף, שבמהלכו חברי הקבינט שוב לא הצליחו להגיע להסכמה וכל צד המשיך להתבצר בעמדתו.
בסופו של דבר, בשעה 2:00 בבוקר, קם סוזוקי ממקום מושבו, ותוך שאנאמי מפציר בו לחזור למקומו, הוא פנה להירוהיטו, השתחווה בפניו, וביקש ממנו להכריע בין שני המחנות.
הירוהיטו המשיך לשבת במקומו אולם לאחר שניות ספורות הוא גחן קדימה, שבר את שתיקתו הטקסית והודיע שהוא מצדד במחנה היוני.
לאחר מכן תיאר הירוהיטו את הפער בין ההבטחות שניתנו לו על ידי הפיקוד הצבאי למציאות כשהוא נותן כדוגמה את ההבטחה לבנות ביצורים על חוף קוג'וקורי שבחבל קאנטו:
לאחר מכן התייחס במתכתב הירוהיטו מפורשת לעוצמת ההרס העצומה של פצצת האטום.
זמן קצר לאחר שסיים את דבריו, עזב הירוהיטו את הישיבה.
סוזוקי מיד החל לדחוק בחברי הקבינט לקבל את רצונו של הקיסר והם הסכימו ללא היסוס.
מספר שעות לאחר מכן, שלח משרד החוץ היפני מברק לבעלות הברית (דרך נציגי משרד החוץ השווייצרי) בו נכתב שיפן תהיה מוכנה לקבל את תנאי הצהרת פוטסדאם בתנאי שהדבר לא יפגע בסמכויותיו של הקיסר.
תגובת בעלות הברית והמשך הדיונים בקבינט המלחמה היפני
תגובתן של בעלות הברית נוסחה על ידי ג'יימס פרנסיס ברנס, מזכיר המדינה של ארצות הברית ואושרה על ידי בריטניה, הרפובליקה הסינית וברית המועצות.
התגובה נשלחה ליפנים (גם כן דרך משרד החוץ השווייצרי) ב-12 באוגוסט.
בנוגע לשימור מעמדו של הקיסר, התנאי היחיד שהציבה יפן לכניעה, כתבו בעלות הברית:
טרומן הורה להמשיך במתקפות הצבאיות נגד יפן (ובהם גם ההפצצות האוויריות על ערי המדינה) עד לקבלת כניעה רשמית.
אף על פי כן, ב-11 באוגוסט פרסמו כלי תקשורת בעולם שארצות הברית הכריזה על הפסקת אש.
הפרסום נבע מדברים שאמר גנרל קרל ספאץ, מפקד כוח המפציצים האסטרטגי בזירה הפסיפית, למספר עיתונאים, על השבתת פעילותם של המפציצים (דבריו המדויקים היו: "המפציצים לא טסים היום").
העיתונאים פירשו בטעות את דבריו של ספאץ כהכרזה על הפסקת אש כאשר למעשה המפציצים הושבתו זמנית עקב הרעה במזג האוויר.
בעקבות הפרסום החדשותי השגוי נאלץ טרומן להורות להפסיק את ההפצצות באמת מחשש שחידושם לאחר הפרסום על הפסקת אש עלול להביא את היפנים לידי מסקנה שבעלות הברית זנחו את מאמצי השלום.
חברי קבינט המלחמה היפני נחלקו בדעתם בשאלה כיצד לענות לבעלות הברית.
אנאמי המשיך לטעון כי אין לאפשר כלל את כיבוש המדינה על ידי כוח זר בעוד סוזוקי אמר כי עליהם להתעקש לקבל הבטחה מפורשת מבעלות הברית בנוגע לשמירת מעמדו של הקיסר.
בתגובה לכך, אמר טוגו לסוזוקי כי אין תקווה לקבל תנאי כניעה טובים יותר.
קידו אמר לנוכחים שוב כי רצונו של הקיסר הוא שיפן תיכנע.
יונאי, שדאג מזה תקופה ארוכה מהתסיסה האזרחית הגוברת אמר באחת מפגישותיו עם הירוהיטו:
במהלך אותו יום, עדכן הירוהיטו את משפחתו על החלטתו להביא לכניעתה של יפן.
הנסיך אסאקה, דודו של הירוהיטו, שאל בתגובה אם המלחמה תימשך אם ארצות הברית לא תסכים לשמר את מוסד הקיסרות.
על כך ענה הירוהיטו בפשטות, "כמובן".
ביום שלמחרת, 13 באוגוסט, המשיכו חברי המועצה לניהול המלחמה לדון במענה לבעלות הברית אולם שוב לא הצליחו להגיע להסכמה.
לאחר שראו שהיפנים מתמהמהים מלהחזיר תשובה, החלו בעלות הברית לפקפק בנכונותם להיכנע.
בעלות הברית הבהירו ליפנים שהם יכולים לשדר את הסכמתם לקבל את תנאי הכניעה שהוצעו להם בשידור לא מוצפן אולם היפנים המשיכו לשדר הודעות מוצפנות בעניינים שלא היו קשורים לדיון בכניעתם.
שידורים אלה הביאו את בעלות הברית להסיק שהיפנים דחו את תנאי הכניעה.
בנוסף לכך, בעלות הברית הבחינו בעלייה בתשדורת הרדיו הדיפלומטית והצבאית היפנית עובדה שהעלתה את חששם שהיפנים מתכננים מתקפת בנזאי כוללת.
בתגובה לכך הורה טרומן לחדש את המתקפות הצבאיות על יפן בעוצמה מלאה.
ב-14 באוגוסט האמריקאים שבו להפציץ את יפן מהאוויר ומהים.
הצי השלישי של ארצות הברית הפגיז את חופי יפן בעוד מאות מטוסי בואינג B-29 סופרפורטרס הפציצו את יפן במהלך היום והלילה, אחת ההפצצות הגדולות ביותר במלחמה.
באחת ההפצצות הארוכות ביותר, השמידו המפציצים את בית זיקוק הנפט של חברת הנפט של ניפון שבעיר אקיטה.
היה זה בית הזיקוק לנפט האחרון שפעל ביפן והוא היה אחראי על ייצור 67% מהנפט במדינה.
יום לפני כן, לאחר התייעצות עם פסיכולוגים, פיזרו מפציצים של ארצות הברית עשרות אלפי עלוני תעמולה בערים יפניות.
בעלונים אלה נכתבו תנאי הכניעה שהציעה יפן לבעלות הברית ותגובת בעלות הברית אליהם.
לפעולה זו, שהביאה לפרסום ברבים את הסכמתו העקרונית של קבינט המלחמה להיכנע לבעלות הברית, הייתה השפעה עמוקה על מקבלי החלטות ביפן.
קבלת תנאי הכניעה של בעלות הברית על ידי יפן
בבוקר 14 באוגוסט, הבינו סוזוקי, קידו והירוהיטו כי אם לא יקבלו את תנאי הכניעה שהציעה ארצות הברית עד סוף היום, קיים סיכוי גבוה שתתרחש במדינה הפיכה צבאית במטרה למנוע מהקבינט להיכנע לבעלות הברית.
במהלך אותו יום, נפגש הירוהיטו עם מרבית קציני הצבא והצי הבכירים.
רובם הביעו תמיכה בהמשך הלחימה, עם זאת פילדמרשל שונרוקו האטה, הביע התנגדות לכך.
כמפקד הארמייה הכללית השנייה שמפקדתה הייתה בהירושימה, האטה פיקד על החיילים שהיו אחראים על הגנת דרום יפן - אותם חיילים שהתכוננו להילחם ב"קרב המכריע".
האטה אמר להירוהיטו, בעיניים דומעות, כי אין לו שום ביטחון שהוא יצליח להדוף את פלישת בעלות הברית למדינה וכי הוא לא חולק על החלטתו להיכנע.
בסופו של המפגש ביקש הירוהיטו מהקצינים לשתף איתו פעולה בהבאת המלחמה לידי סיום.
הפגישה הבאה של הירוהיטו הייתה עם חברי קבינט המלחמה.
אנאמי, טויודה ואומזו הציגו שוב את עמדתם על כך שיש להמשיך ולהילחם.
זמן קצר לאחר מכן, התכנס הקבינט מחדש ואישר את בקשתו של הקיסר ללא דיחוי.
בנוסף, החליטו חברי הקבינט להתחיל להשמיד מסמכים הנוגעים למעורבותם של בכירים בפשעי מלחמה ובניהול המלחמה בכלל.
לאחר סיום הישיבה, שידר משרד החוץ היפני פקודה לשגרירויות יפן בשווייץ ובשוודיה לקבל את תנאי הכניעה של בעלות הברית.
שידור זה נקלט על ידי ארצות הברית ב-14 באוגוסט מעט לפני השעה שלוש לפנות בוקר.
העברת ההודעה על ההחלטה להיכנע לקציני הצבא הבכירים שהוצבו בחזיתות רחוקות ושלא היו מעורבים בדיוני הקבינט, הייתה צפויה לעורר קשיים.
מסיבה זו, הוחלט לשלוח באופן מיידי שלושה מחברי המשפחה הקיסרית, ששימשו גם כקצינים בצבא, להעביר להם את ההודעה באופן אישי ולדחוק בהם לקבל את החלטת הקבינט.
הנסיך טסוניושי טקאדה נשלח לקוריאה ולצבא קוואנטונג במנצ'וריה, הנסיך יאסוהיקו אסאקה נשלח לצבא המשלוח לסין ולספינות הצי שהוצבו בסין והנסיך קאנייאן הארוהיטו נשלח לשאנגחאי, דרום סין, הודו-סין וסינגפור.
הידיעה על החלטתו של קבינט המלחמה היפני לקבל את תנאי הצהרת פוטסדאם ולפנות לבעלות הברית על מנת להסדיר את תנאי הכניעה הכתה גלים במשרד המלחמה היפני.
מספר קציני מטה ששירתו במשרד המלחמה הביעו התנגדות נחרצת להחלטה והחלו לתכנן הפיכה צבאית כדי למנוע ממנה לצאת אל הפועל.
הקצינים האמינו שהקיסר "נשבה" על ידי "יועצים שוחרי שלום" וכי יש להקים ממשלה חדשה שתחתור להביא ניצחון במלחמה בכל מחיר (אף אם המחיר יהיה השמדתה של יפן).
בלילה שבין 12 ל-13 באוגוסט 1945, הגיעו חמישה מהקצינים לשוחח עם אנאמי.
החמישה היו: מייג'ור קנג'י הטנאקה, לוטננט קולונל מאסטקה אידה, לוטננט קולונל משהיקו טאקשיטה, לוטננט קולונל אינבה מאסאוו וקולונל אוקיקטסו אראו.
הקצינים ביקשו מאנאמי לעשות כל שביכולתו כדי למנוע מהקבינט לקבל החלטה להיכנע לבעלות הברית וסיפרו לו על תוכניתם להביא להפיכה צבאית במדינה אם ההחלטה להיכנע תאושר.
אנאמי סירב לומר לקצינים אם הוא יעזור להם בביצוע הפיכה צבאית.
עם זאת הוא הצביע בפניהם על נקודות חולשה פוטנציאליות בתוכניתם, עובדה שהביאה את הקצינים להאמין שאנאמי לא פוסל אפשרות זו על הסף, וייתכן שיבחר להצטרף להפיכה כשזו תצא לפועל.
אף על פי כן, ב-14 באוגוסט, לאחר שהירוהיטו הורה לקבינט המלחמה היפני לקבל את תגובת בעלות הברית, הודיע אנאמי לקצינים המורדים כי יש לקבל את רצונו של הקיסר וכי אין לו אפשרות להתנגד להחלטתו.
על מנת לחדד את דבריו, הרים אנאמי את קולו ואמר: .
מכיוון שתמיכתו של אנאמי הייתה הכרחית להצלחת ההפיכה, דבריו הלכה למעשה סתמו את הגולל על תוכניתם של המורדים.
קצינים רבים ובהם גם טאקשיטה ואידה, שהובילו את הקצינים המורדים עד אותו שלב, הבינו זאת והרימו ידיים.
אולם, לא כך היה עם הטנאקה.
לאחר שסיים לשוחח עם הקצינים המורדים, שב אנאמי לישיבת הקבינט שהתכנס שוב כדי לאשר את ההודעה הקיסרית בדבר כניעתה של המדינה.
ניסוחה של ההודעה הקיסרית הסתיים בשעות הערב המוקדמות של 14 באוגוסט והובא לאישורו של הקבינט.
זמן קצר לאחר מכן התאספו מספר קציני צבא בכירים בחדר צדדי, בסמוך למקום בו הסתיימה זמן קצר לפני כן ישיבת הקבינט, ודנו בהשלכות ההחלטה.
בין הנוכחים היה גם אנאמי.
הקצינים חששו כי הפיכה צבאית תסכל את הכניעה.
גנרל טורשירו קוואבה, סגן ראש המטה הכללי, הציע שהקצינים הנוכחים יחתמו על הצהרה הקוראת לבצע את פקודתו של הקיסר ולהיכנע לבעלות הברית.
בהצהרה נכתב בין היתר: .
ההצהרה נחתמה על ידי כל הקצינים הנוכחים ובהם: קורצ'יקה אנאמי, האג'ימה סוגיאמה, יושיג'ירו אומזו, קאנג'י דויהארה, טורשירו קוואבה ומסקאזו קוואבה.
הקצינים קיוו שהצהרה בחתימתם תוריד משמעותית את המוטיבציה בקרב הגורמים בצבא שזוממים למרוד ותהווה הלכה למעשה מחסום בפניהם.
הטנאקה שלא אמר נואש בנוגע להפיכה פנה, ביחד עם לוטננט קולונל ג'ירו שאיזאקי, למספר קציני מטה מהמשמר הקיסרי והצליח לשכנע אותם לתמוך בהפיכה.
לאחר מכן נסעו הטנאקה ושאיזאקי למפקדתו של גנרל שיזוצ'י טאנקה, מפקדי ארמיית המחוז המזרחי וניסו לשכנע גם אותו להצטרף להפיכה, ללא הצלחה.
טאנקה פקד עליהם בזעם לחזור הביתה ולא לנסות להמרות את פיו של הקיסר.
אף על פי כן, הטנאקה לא ויתר.
לקראת השעה 22:00, הוא ושאיזאקי, שותפו למרד, הסתננו לארמון הקיסר שם פגשו בגדוד של המשמר הקיסרי שהיה אחד האחראים על הגנת הארמון.
השניים הצליחו לשכנע את מפקד הגדוד, קולונל טויוג'ירו האגה, להצטרף למורדים על ידי כך ששיקרו לו ואמרו לו שכל הקצינים הבכירים בצבא שותפים למרד.
לאחר מכן נפגשו השניים עם אידה ושכנעו אותו לעזור להם למצוא את לוטננט גנרל טאקשי מורי, מפקד אוגדת המשמר הקיסרי הראשונה שאחראית על הגנתה של המשפחה הקיסרית (אידה הסכים לעזור אף על פי שהיו לו ספקות לגבי סיכויי ההצלחה של המרד).
בשעה 23:00, בעוד הטאנקה ממשיך לארגן את ההפיכה, הגיע הירוהיטו ללשכתו, ובסיועו של צוות מתאגיד השידור של יפן, החל להקליט את עצמו מקריא את ההודעה הקיסרית בדבר כניעתה של יפן.
ההקלטה הסתיימה בשעה 23:50. שני התקליטים שעליהם ההקלטה של נאומו של הירוהיטו, נמסרו ליושיהירו טוקוגאווה אחד מעוזריו של הקיסר, שהחביא אותם באחד התאים שהיו שייכים למזכירתה של הקיסרית קוג'ון.
באותו הזמן, הצליחו הטנאקה ושאיזאקי, בסיועו של אידה, לאתר את מורי במשרדו והחלו לנסות לשכנע אותו להצטרף להפיכה.
לאחר דין ודברים ארוך דרש הטנאקה ממורי להורות לחייליו להשתלט על הארמון הקיסרי, לאסור את הקיסר ולמנוע את שידורה של ההודעה הקיסרית לעם היפני.
לאחר שמורי אמר לו בתגובה שהוא מטורף, ירה בו הטנאקה באופן אימפולסיבי והרג אותו במקום.
לאחר מכן, השתמש הטאנקה בחתימתו של מורי והוציא הוראה לכל שבעת הגדודים שהיו תחת פיקודו, בה נכתב שיש "להגן" על הקיסר על ידי כיבוש הארמון הקיסרי ועל ידי עצירת התנועה וניתוק קווי התקשורת אל הארמון ומחוצה לו.
מיד לאחר מכן נסע אידה למפקדה של ארמיית המחוז המזרחי בפיקודו של טאנקה במטרה להפיץ את דבר המרד, אולם מעשה זה חזר אליו כבומרנג.
החיילים לא רק שסירבו להצטרף למרד, אלא נשבעו לרסק אותו בכוח.
בינתיים, החלו חייליו של מורי המנוח למלא אחר ההוראה שזייף הטנאקה והשתלטו על הארמון וניתקו אותו מהעולם החיצון.
את המשך הלילה העבירו הטנאקה וחבריו המורדים בחיפוש נואש אחר שני התקליטים שעליהם הוקלטה ההודעה הקיסרית.
המורדים עיכבו לחקירה אנשים רבים ובהם צוות תאגיד השידור של יפן שסייע להירוהיטו להקליט את ההודעה וטוקוגאווה, שללא ידיעתם של המורדים, היה זה שהחביא את התקליטים.
המורדים ערכו עליהם חיפוש ותיחקרו אותם אך ללא הצלחה.
אף לאחר חיפוש קדחתני בהובלתו של הטנאקה בחפציו של הקיסר בארמון (מעשה שנחשב "חילול הקודש" ביפן ומעשה שגורר עונש מוות), המורדים לא הצליחו לאתר את התקליטים.
בעוד החיפושים בארמון הקיסרי אחר התקליטים נמשכים, ניסתה קבוצת מורדים נוספת מקבוצתו של הטאנקה להתנקש בחייו של ראש הממשלה קנטרו סוזוקי.
המורדים חיפשו את סוזוקי במשרדו ובביתו הפרטי והעלו אותם באש לאחר שלא הצליחו לאתר אותו.
בסביבות השעה 03:00 של 15 באוגוסט (שעות ספורות לאחר תחילת ההפיכה), החלה תוכניתו של הטאנקה, להתמוטט.
חייליו של טאנקה הגיעו למפקדת המשמר הקיסרי וחשפו את היותה של ההוראה של מורי לכבוש את הארמון כזיוף.
זמן קצר לאחר מכן הגיע טאנקה עצמו לארמון הקיסרי והורה למורדים להיכנע ולעזוב את הארמון באופן מיידי באומרו: .
המורדים, שהבינו שההפיכה נכשלה וחששו להמרות את פיו של טאנקה, נסוגו מהארמון.
הטאנקה באותו הזמן כבר עזב את הארמון ושהה בתחנת תאגיד השידור של יפן.
הוא ניסה, ללא הצלחה, לשכנע את העובד היחיד שהיה במקום להעלות אותו לשידור על מנת להסביר את מעשיו לאומה.
בעודו מתחנן בפני העובד שייתן לו לעלות לשידור, הגיעה אליו הידיעה שניסיון ההפיכה כשל וכי חייליו של טאנקה השתלטו על הארמון הקיסרי.
בשעות הבוקר, משהבין סופית שהמרד נכשל, נסע הטאנקה לארמון הקיסרי ומול שעריו, הוציא אקדח וירה לעצמו כדור בראש.
שעות ספורות לפני כן, התאבד גם אנאמי בביתו באמצעות ביצוע ספוקו (התאבדות יפנית טקסית) תוך שהוא פונה לכיוון הארמון הקיסרי.
סמוך לגופתו של אנאמי נמצאו שתי מגילות שכתב לפני מותו.
המגילה השנייה כללה פואמה בה בין היתר נכתב .
כוונתו של אנאמי במילים המסתוריות הללו, עדיין שנויה במחלוקת בקרב החוקרים.
הודעת הרדיו של הקיסר לעם היפני
ב-15 באוגוסט בשעה 12 בצהריים שעון יפן, שידרו תחנות הרדיו ביפן את ההודעה הקיסרית של הירוהיטו בו הודיעה על הסכמת המדינה לקבל את תנאי הצהרת פוטסדאם ולמעשה להיכנע ללא תנאי לבעלות הברית.
בנאום, שהוקלט שעות ספורות לפני כן, נשמע הירוהיטו קורא את ההודעה שהוכנה מראש.
באמצעות ניסוח מוקפד הצליח הקיסר שלא להזכיר בכל הנאום את המילה "כניעה".
כשמרביתם שומעים את קולו של הקיסר לראשונה בחייהם, שמעו אזרחי יפן את הירוהיטו אומר:
כתב היד המקורי של "ההודעה הקיסרית בדבר סיום המלחמה" אותה הקריא הירוהיטו בנאום הרדיו שהוקלט מראש וששודר לאזרחי יפן ב-15 באוגוסט.
האיכות הנמוכה של ההקלטה בשילוב העובדה שהירוהיטו נשא את הנאום ביפנית קלאסית גרמה לכך שמאזינים רבים התקשו להבין את דבריו.
נאומו של הירוהיטו מסמל את סופה של האידאולוגיה הלאומנית ששלטה ביפן עד אז והוא נחשב לנקודת מפנה בהיסטוריה של המדינה.
יפנים רבים המשיכו בחייהם כמיטב יכולתם בעוד קצינים אחדים משורות הצבא העדיפו לשים קץ לחייהם מאשר להיכנע.
מול הארמון הקיסרי של טוקיו נאסף קהל קטן של אנשים שכרעו על ברכיהם ובכו בקולי קולות על כך שלא הצליחו לעמוד בציפיותיו של הקיסר.
ב-17 באוגוסט החליף הנסיך היגשיקוני, דודו של הירוהיטו, את סוזוקי בתפקיד ראש הממשלה בעוד ממורו שיגמיטסו החליף את טוגו בתפקיד שר החוץ.
הדבר נעשה ככל הנראה כדי למנוע התנקשויות פוליטיות וניסיונות נוספים לביצוע הפיכה צבאית.
אף לאחר הודעת הרדיו של הירוהיטו, המשיכו כוחות צבא יפניים להילחם נגד כוחות סובייטים וסיניים.
הקרב האווירי האחרון בין כוחות ארצות הברית ויפן התרחש ב-18 באוגוסט, עת מטוסי קרב יפניים תקפו מפציצים של צבא ארצות הברית.
ברית המועצות המשיכה להילחם ביפנים עד שכבשה מהם את האיים הקוריליים בתחילת חודש ספטמבר.
טקס הכניעה הרשמי ותחילת הכיבוש ארצות הברית ביפן
עם פרסום ההודעה על כניעת יפן, נפתחו החגיגות בקרב קבוצת מדינות בעלות הברית.
בוושינגטון, קהל נלהב ניסה לפרוץ למתחם הבית הלבן בצעקות "אנחנו רוצים את הארי (טרומן)!" וזאת ככל הנראה במטרה להביע את תמיכתם בו ובמעשיו בסן פרנסיסקו, אלפי חיילים שיכורים מצי ארצות הברית, רקדו עם נשים בנות העיר.
גם בניו זילנד, החגיגות הגיעו עד כדי שכרות, וביזת חנויות והביאו לפציעתם של 51 איש.
אחת החגיגות הגדולות ביותר התקיימה בכיכר טיימס, שם התכנסו מאות אלפים כדי לחגוג.
המאורע הונצח בצילומו המפורסם של אלפרד אייזנשטאדט "יום הניצחון על יפן בכיכר טיימס" בו נראה מלח מחיל הים מנשק אישה שאינו מכיר.
ב-19 באוגוסט יצאה משלחת של נציגי ממשל יפניים לפיליפינים לפגישה עם המפקד העליון של כוחות הברית הגנרל דאגלס מקארתור.
במהלך הפגישה קיבלו הנציגים היפניים הסבר ממקארתור לגבי הצעדים אותם הוא מתכוון להוציא לפועל כדי לבסס את כיבושה של המדינה.
כיבוש ארצות הברית ביפן החל ב-28 באוגוסט עם הגעתם של 150 נציגים מארצות הברית למדינה.
יומיים לאחר מכן הגיע גם מקארתור ליפן ומיד הוציא את פקודותיו הראשונות כמושל הצבאי של המדינה: איסור על חיילי ארצות הברית לפגוע בתושבים המקומיים ולאכול את מזונם המצומצם.
בנוסף, אסר מקארתור על היפנים להניף את דגל ה"הינומארו" - דגל האימפריה היפנית.
טקס הכניעה הרשמי התקיים בבוקר 2 בספטמבר על סיפונה של אוניית המערכה "מיזורי".
מהצד היפני חתמו על הסכם הכניעה ממורו שיגמיטסו, שר החוץ של יפן וגנרל יושיג'ירו אומזו, ראש המטה של הצבא היפני.
מטעם בעלות הברית חתמו על ההסכם: גנרל דאגלס מקארתור ואדמירל צ'סטר נימיץ (ארצות הברית), אדמירל ברוס פרייזר (בריטניה), גנרל חסו יונג-צ'אנג (סין), גנרל קוזמה דרביאנקו (ברית המועצות), גנרל תומאס בליימי (אוסטרליה), גנרל פיליפ לקלרק (צרפת), קולונל לורנס קוסגרייב (קנדה), אדמירל קונרד הלפריך (הולנד), תת מרשל אוויר לאונרד איזיט (ניו זילנד).
חקירת פשעי המלחמה שביצעה יפן במהלך המלחמה החלה זמן קצר לאחר מכן.
בפגישה שנערכה בין מקארתור להירוהיטו במהלך חודש ספטמבר, הציע הירוהיטו ליטול על עצמו את האשמה על פשעי המלחמה של יפן.
הצעתו נדחתה והוא מעולם לא עמד למשפט.
ב-19 בינואר 1946, הכריז מקארתור על הקמת בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק.
למעלה מ-5,700 יפנים עמדו לדין על ביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות בהם היו גם 25 מנהיגים משורות הצבא והשלטון שעמדו לדין על פשעים כנגד השלום.
בית הדין סיים את מלאכתו ב-12 בנובמבר 1948 כשהוא דן 984 איש למוות; 475 איש למאסר עולם ו-2,944 איש לתקופות מאסר קצובות.
במדינות רבות הן 14 ו-15 באוגוסט, היום בו הסכימה יפן לקבל את תנאי הכניעה והן 2 בספטמבר, היום בו חתמה יפן על הסכם כניעה רשמי, מוכרים כיום הניצחון על יפן.
בבריטניה מוכר 15 באוגוסט כיום הניצחון על יפן בעוד בארצות הברית הוא מוכר ב-2 בספטמבר.
ביפן, 15 באוגוסט מוכר לציבור הרחב בשם "שושן-קינבי" (終戦記念日) שמשמעותו (בתרגום חופשי) הוא "יום הזיכרון לסיום המלחמה".
עם זאת, באופן רשמי, מוכר יום זה על ידי ממשלת יפן כ"יום האבל על הרוגי המלחמה והתפילה לשלום" (戦没者を追悼し平和を祈念する日).
טקסי כניעה נוספים וכיסים של התנגדות יפנית לאחר סיום המלחמה
טקס הכניעה של יפן על סיפונה של אוניית המערכה "מיזורי" היווה את אות הפתיחה לטקסי כניעה נוספים של כוחות הצבא היפני ששירתו בשטחים באוקיינוס השקט בהם שלטה האימפריה היפנית.
כוחות הצבא היפני בפננג נכנעו ב-2 בספטמבר בעוד כוחות הצבא בלבואן, סראוואק ובסינגפור נכנעו ב-10 בספטמבר, 11 בספטמבר ו-12 בספטמבר בהתאמה.
ב-25 באוקטובר, עברה השליטה באי טאיוואן מיפן בחזרה לסין.
בתוך זמן קצר מתחילת כיבושה של יפן, מצאו עצמן בעלות הברית בקשיים לוגיסטיים להאכיל עשרות מיליוני אזרחים יפניים ואת למעלה מ-7 מיליון החיילים והמלחים היפניים שנשבו על ידן.
קשיים אלה התעצמו לאור הנזק העצום שנגרם לתשתיות ביפן כתוצאה מהמלחמה בשילוב עם רעב המוני שפקד את המדינה ב-1946.
ב-1947, שחררה ארצות הברית והממלכה המאוחדת את אחרון שבויי המלחמה היפנים בהם החזיקו.
סין לעומת זאת, המשיכה להחזיק למעלה מ-60 אלף שבויי מלחמה יפניים גם במהלך שנת 1949. אחרוני שבויי המלחמה היפניים שוחררו על ידה רק במחצית השנייה של שנות ה-50.
מצב המלחמה בין יפן לבין בעלות הברית, להוציא ברית המועצות, הסתיים באופן רשמי עם כניסתו לתוקף של חוזה סן פרנסיסקו ב-28 באפריל 1952. ארבע שנים מאוחר יותר חתמו יפן וברית המועצות על הצהרה משותפת שסיימה את מצב המלחמה ביניהן.
אף על פי כן, כיסי התנגדות יפניים, בעיקר באיים קטנים באוקיינוס השקט, המשיכו להתקיים אף לאחר סיומה של המלחמה.
חלק מהחיילים בכיסים אלה סירבו להיכנע באמונם שההודעה על כניעתה של יפן היא תעמולה של האויב או מכיוון שחשו כי כניעה מנוגדת לעקרונותיהם.
חיילים אחרים מעולם לא קיבלו את ההודעה על כניעתה של יפן.
ב-18 בדצמבר 1974 נכנע טוראי טראו נקמורה באי מורוטאי שבאינדונזיה.
הוא היה אחרון החיילים היפניים שנכנעו לאחר תום המלחמה.
גלריית תמונות מטקסי כניעה יפניים שונים בסיומה של המלחמה
הפולמוס על הגורמים שהביאו להחלטתה של יפן להיכנע
מאז סיום מלחמת העולם השנייה ועד היום, קיים ויכוח על הגורמים שהביאו להסכמתה של יפן להיכנע לפי התנאים שהציבה לה ארצות הברית ובפרט על הנחיצות והלגיטימיות של הפצצת הירושימה ונגסאקי בנשק אטומי לשם כך.
ההיסטוריון צויושי הסגוואה, טען כי לא הטלת פצצות האטום, אלא פלישתה של ברית המועצות ליפן היוותה הגורם העיקרי לכניעתה.
לפי התיזה של הסגוואה, היפנים קיוו להעביר כוחות מאזור הגבול עם ברית המועצות לחופי יפן, על מנת לחזק את מערך ההגנה מפני פלישתה של ארצות הברית.
במקביל תלו תקוות בכך שברית המועצות תוכל לתווך בינם לבין ארצות הברית, להגיע להסכם שיאפשר לסיים את המלחמה בתנאים נוחים.
הפלישה הסובייטית ניפצה את שתי תקוות אלה בבת אחת, אז הבינו היפנים כי אין להם ברירה אלא לקבל את תנאי הצהרת פוטסדאם ולהיכנע.
מנגד טענו מקבלי ההחלטות בארצות הברית, כי הטלת פצצות האטום היוותה את הגורם העיקרי לכניעתה של יפן, וכי המתקפות היו מהלך הכרחי שנועד להביא לסיום מהיר של המלחמה נגדה.
מזכיר המלחמה של ארצות הברית, הנרי סטימסון, גרס כי רק ההלם שנגרם ליפנים מהטלת פצצות האטום ללא אזהרה מוקדמת, והפחד מפני פצצות אטום נוספות, היה יכול להביא לכניעתה ללא תנאי של יפן.
וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה בזמן מלחמת העולם השנייה, אמר כי הפצצה, שההתמודדות איתה היא למעלה מכוחותיה של אומה, יכולה הייתה לשמש מוצא של כבוד ליפנים להיכנע מבלי לחוש תחושת חרפה.
תומכי ההחלטה לתקוף את יפן בנשק גרעיני, טוענים כי הטלת הפצצה על שטח ריק לא הייתה מביאה לסיום המלחמה, שכן היפנים לא נכנעו גם אחרי השמדת הירושימה, והצמרת הצבאית סירבה להיכנע גם אחרי הפצצה שהוטלה על נגסאקי, ושינתה דעתה רק בהתערבות הקיסר הירוהיטו.
בעלי עמדה זו רואים את הכניעה כקשורה בהכרה היפנית, כי הפצצת הירושימה אינה מאורע מבודד וחד פעמי, ושאי כניעה תביא להמשך הרס יפן באמצעות נשק גרעיני.
כניעה (צרפתית: Soumission) הוא רומן מאת הסופר הצרפתי מישל וולבק.
המהדורה הצרפתית של הספר יצאה לאור ב-7 בינואר 2015 יחד עם מהדורה בגרמנית ואיטלקית.
הרומן הוא סאטירה פוליטית, המדמיינת מצב שבו מועמד מוסלמי, הדוגל בשמירה על ערכי המסורת והפטריארכיה הערביים, מוביל את ההצבעה של שנת 2022 בצרפת.
המועמד מרכיב ממשלה בתמיכת המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
הספר משך תשומת לב רבה נוספת מאחר שיצא לאור ביום הפיגוע במשרדי כתב העת הסאטירי "שרלי הבדו", שהציג באותו יום קריקטורה של המחבר בהקשר לספר ולתחזיותיו ביחס לאסלאם.
פרנסואה, גבר בגיל העמידה משמש כמרצה לספרות בסורבון בפריז.
הוא מומחה לכתביו של הויסמנס.
חייו החברתיים והמיניים מורכבים במידה רבה מקשרים ארוכי שנים עם תלמידותיו.
הוא חש שעברו שנים מאז הפעם האחרונה שיצר עבודה משמעותית.
צרפת היא במהלכו של משבר פוליטי – כדי להדוף ניצחון של החזית הלאומית, הסוציאליסטים כרתו ברית עם המפלגה החדשה שהקימו המוסלמים (עם תמיכה נוספת של האיחוד למען תנועה עממית), המפלגה המוסלמית העמידה מועמד מוסלמי מרשים – מוחמד בן-עבס, כמועמד לנשיאות נגד מארין לה פן.
במצב הפוליטי מתעורר פרץ של אלימות ואנטישמיות.
חברתו הקרובה של פרנסואה, יהודייה צעירה בשם מרים, מחליטה להגר לישראל בעקבות הוריה, ולהמיר את הסורבון בלימודים באוניברסיטת תל אביב.
פרנסואה, שהרהורי התאבדות עולים בראשו, מחליט ללכת למקלט במנזר הממוקם בעיירה מרטל.
המנזר הוא סמל חשוב של ניצחונו של קרל מרטל על כוחות אסלאמיים, למעלה מאלף שנים קודם לכן.
זהו גם המקום שבו גיבורו הספרותי, הויסמנס, הפך לאדם חילוני.
עם הגיבוי של המפלגה סוציאליסטית, והאיחוד למען תנועה עממית, הפוליטיקאי המבריק והערמומי, מוחמד בן עבס, מנצח בבחירות לנשיאות 2022, והופך לנשיא צרפת.
הוא מרגיע את צרפת, מחוקק שינויים גורפים לחוקים הצרפתיים.
הסורבון עובר הפרטה בתמיכה כספית של מדינות המפרץ, והופך לאוניברסיטה מוסלמית.
בכך הופך פרנסואה למיותר עם פנסיה מלאה כי רק למוסלמים מותר כעת ללמד שם.
השלטון החדש שם קץ לשוויון בין גברים ונשים, ומאפשר פוליגמיה.
כמה מעמיתיו של פרנסואה מתאסלמים כדי לקבל עבודות טובות והופכים את נישואי השידוך עם נשים צעירות ואטרקטיביות לבחירה מועדפת.
בן עבס פועל להגדיל את האיחוד האירופי ולצרף אליו מדינות מוסלמיות מצפון אפריקה והמזרח התיכון, במטרה להפוך אותו למעין אימפריה רומית חדשה, בהובלת צרפת.
הרומן מסתיים בפרנסואה העומד להתאסלם ולזכות לחיים טובים יותר, לעבודה יוקרתית, ולנשים שייבחרו עבורו.
הרומן בדיוני ומערבב דמיון עם דמויות אמיתיות כמו פרנסואה הולנד, מרין לה פן, ז'אן-פרנסואה קופה ועוד.
הספר הפך עם הוצאתו לרב-מכר, ותורגם לשפות רבות.
הוא יצא בתרגום לעברית של עמית רוטברד בהוצאת בבל ב-2015.
מארין לה פן התייחסה לספר ואמרה: "זהו סיפור דמיוני שעלול יום אחד להפוך למציאות".
הספר עורר מחלוקת וספג ביקורת על האופן שבו הוא מציג את האסלאם.
לקראת פרסום הרומן הכריז ראש ממשלת צרפת מנואל ואלס: "צרפת היא לא מישל וולבק...
היא לא חוסר סובלנות, שנאה, פחד." הניו יורק טיימס טען שהספר "משחק על הפחדים הצרפתיים מטרור, הגירה ושינוי דמוגרפי."
רוב דויל מ"אייריש טיימס" מצא שהתֵמוֹת של הספר מחמיאות לאסלאם, וקבע כי וולבק "מציע כי כניעה לשלטון האסלאם, עם ההיררכיות החברתיות והמיניות המבטיחות שלו, עשויה להיות אופציה טובה עבור אירופה, שאחרת תגיע למצב סופני."
סטיבן פול, מה"גרדיאן", ציין כי "ניתן לטעון שהספר בכלל לא סובב סביב פוליטיקה, כנושא העיקרי.
המושא האמיתי של הסאטירה של וולבק, כמו ברומנים הקודמים שלו – הוא התועלתנות והתאוותנות הניתנים למניפולציה של איש המטרופולין המודרני, האינטלקטואל ושאינו אינטלקטואל."
כמה מבקרים הציעו שהרומן מקדם דעות מיזוגניות.
סקירתו של אריק מרטיני במגזין לונדון הדגישה כי "ההיררכיה המגדרית מוצגת ברומן כעמוד השדרה החיוני לחברה בריאה ויציבה."
בשנת 2020 פרסם איבן סטרנסקי, פרופסור ללימודי דת באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד, בכתב העת האקדמי Terrorism and Political Violence, השוואה נרחבת בין הרומן של וולבק לספר העיון רב-המכר של דאגלס מארי, "המוות המוזר של אירופה".
שני המחברים מדגישים מאוד את הסיכון שהתרבות האירופית המסורתית עלולה להגיע לסופה בקרוב.
מארי לא יכול היה לדמיין מטפורה טובה יותר לאירופה הגוססת מאשר התיאור של וולבק את "האווירה הכללית של קבלה עצלה בשתיקה" של צרפת את האסלאמיזציה שלה.
וולבק עצמו הגיב על הרומן בראיון ל-The Paris Review: "אני לא יכול להגיד שהספר הוא פרובוקציה – אם זה אומר להגיד דברים שאני מחשיב כשגויים ביסודם רק כדי לעלות לאנשים על העצבים.
אני מזקק התפתחות שהיא, לדעתי, ריאלית."
כנס Israel HLS & CYBER הוא כנס דו-שנתי ביוזמה וארגון של מכון היצוא ומשרד הכלכלה והתעשייה ובשיתוף עם משרד החוץ, סיב"ט- משרד הביטחון, מטה הסייבר הלאומי במשרד רה"מ, משרד הבט"פ, ורשות שדות התעופה.
הכנס עוסק בנקודות המפגש בין עולמות הסייבר וביטחון המולדת ודן סביב הנושאים המרכזיים: מודיעין וטרור, הגנה על תשתיות קריטיות (תחבורה ותעופה, חשמל, גז, נפט), עולם גלובלי חכם – הסכנות והאתגרים, ניהול אירועים – הגישה האינטגרטיבית והיערכות למצבי חירום.
בכנס לוקחים חלק עשרות בכירים בעולם, ביניהם- שרי ביטחון פנים, ראשי ערים, מפקדי משטרה, ראשי ארגוני מודיעין, מנהלי אבטחת סייבר בגופים ממשלתיים, אינטגרטורים, בנקים ותאגידים, סוכנים ומפיצים, מנהלים ואנשי מפתח מחברות מובילות בתחומי ביטחון המולדת והסייבר.
הכנס הבינלאומי הרביעי התקיים בתאריך 14–17 בנובמבר 2016, כאשר לצד הכנס תתקיים תערוכה מקצועית בה יציגו 160 חברות ישראליות, אשר יקיימו מפגשים עסקיים מתואמים מראש עם האורחים מרחבי העולם.
יומו האחרון של הכנס מוקדש לסיור מקצועי – ביטחוני בשדה התעופה נתב"ג.
בנוסף, במתחם החיצוני של התערוכה, יוקם אזור הדגמות בו יוצגו מגוון טכנולוגיות ישראליות.
בין החברות המשתתפות בתערוכה ומציגות: אלביט מערכות, ח.מר תעשיות, התעשייה האווירית, סופרקום, צ'ק פוינט, מגל מערכות בטחון, פיקסיקס, קבוצת רייזון, רפאל, תעשייה צבאית, אורד, אס.אי.אס.פי, מפרם, ועוד.
הכנס החמישי התקיים בתאריכים 13–14 בנובמבר 2018. בפתיחת הכנס השתתפו ראש מערך הסייבר במשרד ראש הממשלה יגאל אונא, מנכ"ל מכון היצוא גדי אריאלי, שר הכלכלה והתעשייה אלי כהן, מפכ"ל המשטרה רוני אלשיך ושר הביטחון לשעבר שאול מופז.
הכנס עסק בעולמות הסייבר וביטחון המולדת והתמקד באתגרים, באיומים ובפתרונות עימם מתמודדים בעולם הקיברנטי, בתעופה ובתשתיות הקריטיות, בתחום הפיננסי, מודיעין, טרור ותחומים נוספים בעולמות הסייבר והביטחון הלאומי.
כחלק מהכנס הציגו 175 חברות ישראליות הטכנולוגיות המתקדמות ביותר בתחומי הביטחון לאומי והסייבר.
בכנס השתתפו מעל 5,000 אורחים מרחבי העולם, בהם מפקד משטרת ניו יורק Commissioner James P.
O'Neill, שרת התחבורה הקפריסאית, שר ההגנה ההודי, השר לביטחון לאומי מגאנה – Mr.
Gulshan Rai, סגן ראש מערך הסייבר של קוריאה- Mr.
Wan S, סגן נשיא וסגן מנהל תחום הגנת המידע ב-Walmart Mr.
במסגרת הכנס הושק מאגד חברות חדש לתחום הסייבר בתעופה, בו משתתפות חברות ישראליות ותיקות המציעות מגוון רחב של פתרונות לשוק העולמי בתחומי התעופה, האבטחה, המודיעין והסייבר, יחד עם חברות סטארט־אף.
במקביל התקיימה תחרות חדשנות ליזמים בתחום ביטחון המולדת והסייבר, בשיתוף רשות החדשנות.
שלושת המועמדים הסופיים עלו לשלב הגמר ויציגו על במת הכנס בפני חבר שופטים בינלאומיים את הפיתוחים בתחום.
כניעה ללא תנאי היא כניעה מבלי שניתנות ערבויות לצד הנכנע.
בעידן המודרני, כניעה ללא תנאי, כוללת את הערבויות הניתנות על ידי החוק הבינלאומי.
הכרזה כי רק כניעה ללא תנאי תתקבל, יכול להפעיל לחץ פסיכולוגי על הצד החלש, אבל יכולה גם להאריך את הלחימה.
כניעה ללא תנאי מוגדרת מראש, או נשללת מראש, כיעד, על ידי מנהיגים ומצביאים לקראת מלחמה או במהלכה.
לרוב, לוחם צד כלשהו יסכים לכניעה ללא תנאים רק אם לא נותרה לו שום יכולת להמשיך להילחם.
הוא מציע זאת מתוך ציפייה שהכניעה תפסיק את פעולות המנצח כנגדו, תאפשר לו שמירה על זכויות בסיסיות.
אפשרות זאת, תהיה אלטרנטיבה עדיפה מאשר לחימה עיקשת עד מוות.
עם זאת, היחס לכניעה משתנה בין תרבויות שונות ובצבאות מסוימים כניעה היא חרפה גדולה יותר ממוות.
אחת הכניעות ללא תנאי הבולטות בהיסטוריה הייתה כניעת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
כניעה ללא תנאי מתבצעת לרוב כאשר הצד המובס איבד לחלוטין את יכולתו הצבאית, המדינית או הכלכלית להמשיך בלחימה.
במצבים אלו, הכניעה מהווה ברירה יחידה לנוכח קריסת מערכות, פלישה עמוקה של כוחות צבאיים לשטח ריבוני, או סכנה מיידית להשמדה כוללת.
אף על פי שאין בכניעה כזו כדי להבטיח תנאים כלשהם, היא עשויה לשמש כלי למזעור נזקים – להפסקת אש, להצלת חיי אדם, ולהפסקת ההרס הנרחב.
בנוסף, כניעה ללא תנאי יכולה להיתפס כמהלך הכרחי לצורך שיקום עתידי, גם אם תחת כיבוש זר, ולפעמים אף כביטוי של אחריות הנהגתית כלפי האוכלוסייה אזרחית.
במקרים היסטוריים מסוימים, כניעה נובעת גם מהכרה בסופיות המצב ומהעדר כל אופק צבאי או מדיני חלופי, ובמיוחד כשברור שאחד הצדדים אינו יכול להשיג את מטרותיו.
הכניעה היא פעולה מדינית פורמלית – לעיתים באמצעות חתימה על הסכם – שמסיימת את המלחמה באופן רשמי ומסדירה את תנאי הסיום שלה.
לעיתים המשך לחימה חסרת סיכוי גורם למותם של אזרחים, להשמדת תשתיות ולהידרדרות נוספת במצב.
כניעה בזמן, גם מתוך עמדת חולשה, עשויה לעצור אסון ההומניטרי ולאפשר טיפול בפצועים, חילוץ אזרחים ופידיון שבויים.
מהלך כזה מונע הרס טוטאלי, גם אם המחיר הוא ויתורים.
הכניעה מקנה גם לגיטימציה לסיים את הלחימה באופן שמוכר בינלאומית.
מעבר לכך, יש לכניעה ללא תנאי יש ערך סמלי.
היא מהווה הכרה מלאה בתבוסה ובניצחון הצד השני, ובמקרים רבים פותחת את הדלת לשיקום, פיוס או לבניית סדר פוליטי חדש.
כך היה, לדוגמה, בגרמניה וביפן לאחר מלחמת העולם השנייה – שם הכניעה הפכה לבסיס לתחייה כלכלית ופוליטית.
כנס אנימה הוא אירוע בו ההתמקדות העיקרית היא סדרות אנימה ומאנגה והתרבות היפנית.
באופן כללי כנסי אנימה נערכים במרכזי כנסים, בבתי מלון או בקמפוסים ונמשכים בדרך כלל כמה ימים.
כנסי אנימה כוללים מגוון רחב של פעילויות ופאנלים, כאשר חלק גדול מהמשתתפים עשויים להיות לבוש בקוספליי.
הכנסים משמשים גם לעיתים קרובות את תעשיית האנימה והמאנגה ליידע לקוחות פוטנציאלים על מוצרים חדשים.
בכנסי האנימה הגדולים ביותר בעולם נוכחים מאות אלפי מבקרים.
נכון ל-2019 כנסי האנימה הגדולים בעולם נערכים בארצות הברית ("אנימה אקספו" באנהיים שבקליפורניה), ביפן ("אנימה יפן" בטוקיו), ובצרפת ("יפן אקספו" בוילפינט).
ככל שהכנס גדול יותר כך יהיו בדרך כלל יותר פעילויות ודוכנים.
הרשימה שלהלן אינה ממצה, אך מראה דוגמאות שונות לסוגי הפעילויות שניתן למצוא בדרך כלל בכנסי אנימה.
דוכני מכירות - דוכני בהם נמכרים תקליטורים של סדרות וסרטי אנימה, חוברות מאנגה, משחקי וידאו יפניים, פוסטרים, צעצועים, וכדומה.
מופעי קוספליי - קוספליי היא אטרקציה מרכזית בכנסי אנימה, והפופולריות שלה גדלה בהתמדה עם השנים.
מופעי קוספליי רבים מתרחשים במהלך כל כנס אנימה, בין אם בחינם (כלומר על במה הממוקמת במרכז מתחם הכנס אשר המשתתפים אינם צריכים להירשם ולא מתקיימת בפועל תחרות אמיתית) או במסגרת תחרות בחדר גדול עם במה.
קוספליי הפך נפוץ במיוחד לאורך השנים בכנסי אנימה וחלק גדול מהמשתתפים מגיעים בעצמם עם קוספליי על אף שהם אינם משתתפים בתחרויות הקוספליי.
חדרי הקרנה לסדרות/סרטי אנימה - ברחבי הכנס ישנם חדרי תצוגה בהם מוקרנים סדרות/סרטי אנימה חדשות במטרה לקדם אותם בקרב הנוכחי בכנס.
פאנלים - פאנל בכנס אנימה כולל לרוב בדרך כלל דיון פתוח על נושא הקשור בדרך כלל לסדרת אנימה, לפרסום של סדרת מאנגה חדשה, או לקוספליי, מוזיקה יפנית, וכדומה.
סדנאות - סדנה היא סוג מסוים של פאנל בו אורח נודע עוסק בנושא מסוים ומלמד את הנוכחים טכניקות שונות.
תערוכה של כישרונות חדשים - אמנים צעירים מציגים ומדברים על יצירותיהם, אשר יכולות לכלול עבודות יד עצמאיות, רישומים, ספרים או וידאו.
מופעים של אמנים להקות - להקות וזמרים עורכים הופעות במתחם הכנס.
בדרך כלל הרפרטואר מורכב משירים של סדרות אנימה פופולריות, שירים ממשחקי וידאו יפנים פופולריים, או גרסאות כיסוי לשירים של להקות J-Rock פופולריות.
בשנת 2005 הוקם בישראל כנס אנימה קון כשאליו הגיעו כ-650 איש והיווה יריית פתיחה לקיום הכנסים בארץ.
הכנס השני התקיים בחג פורים 2006 ואליו הגיעו כ-1,200 איש.
שנה לאחר מכן הוקם ארגון אמא"י ומאז הארוקון 2008 הם מקיימים כמיטב המסורת שני כנסים: הארוקון בפורים וכאמ"י בקיץ (מאז 2009).
בשנת 2010 הוקמה קבוצת הוטארו שאף היא הקימה כנסים כדוגמת לג'נד קון.
במהלך העשור השני של שנות ה-2000 ניסו קבוצות נוספות לקיים כנסי אנימה, כדוגמת אוגי שניסו לקיים את שירופסט.
נקודת הכניעה היא נקודה על גבי עקום מאמץ-עיבור המייצגת את נקודת המעבר בין התנהגות אלסטית לבין תחילתה של התנהגות פלסטית.
חוזק לכניעה או מאמץ כניעה הוא אחד ממאפייני החומר המגדירים את המאמץ בו החומר מתחיל לחוות דפורמציה פלסטית.
נקודת הכניעה זו הנקודה בה מתחילה דפורמציה לא ליניארית (אלסטית + פלסטית).
קודם לנקודה זו החומר יחווה מעוותים אלסטיים בהפעלת מאמץ, החומר ישוב לצורתו המקורית כאשר המאמץ ייפסק.
ברגע שהמאמץ חוצה את נקודת הכניעה, חלק מהדפורמציה הופכת לקבועה ולבלתי הפיכה.
נקודת הכניעה קובעת את גבולות הביצועים של רכיבים מכניים, כיוון שהיא מייצגת את הגבול העליון לכוחות שניתן להפעיל על רכיב מבלי לגרום לעיוות קבוע.
בהנדסת מבנים, זהו מצב כשל רך אשר בדרך כלל לא יגרום לכשל קטסטרופלי או אולטימטיבי, אלא אם כן הוא מאיץ קריסה.
התקדמות בטכניקות המדידה מאפשרות מיפוי מדויק יותר של נקודת הכניעה, אשר כפי שמציין מרכוס ריינר, הראתה כי "לא הייתה נקודת כניעה".
חוזק לכניעה הוא מאפיין חומרי קריטי המנוצל על ידי טכניקות בסיסיות רבות בעיבוד חומרים על ידי הפעלת מאמצים על החומר (כגון: חישול, ערגול, לחצנות, כיפוף, שיחול ועוד), להפרדת חומרים באמצעות חיתוך (בתהליכי עיבוד שבבי) או גזירה, ולחיבור רכיבים באופן קשיח באמצעות מחברים (כמו ברגים, מסמרות וכו').
אחת הדרכים לקביעת מאמץ הכניעה היא הנקודה בה ישנה דפורמציה של מעל 0.2%, קביעה זו אינה מוחלטת אך מתאימה למספר רב של מתכות.
תחת משטר מאמצים תלת־ממדי , מספר אינסופי של נקודות כניעה מייצרים משטח כניעה.
לעיתים קרובות קשה להגדיר באופן מדויק את נקודת הכניעה כיוון שקיים מגוון גדול של חומרים ושונות בין חומרים ובין עקומות מאמץ-עיבור של כל חומר וחומר.
בנוסף, ישנן מספר דרכים להגדרת נקודת הכניעה.
המאמץ הנמוך בו נעים נקעים, הגדרה זו משמשת לעיתים רחוקות, כיוון שנקעים נעים גם במאמצים נמוכים מאוד וגילוי תנועה מסוג זה קשה מאוד.
הגבול כולל את התחום בו המאמץ פרופורציונלי לעיבור (חוק הוק), ולכן עקום מאמץ-עיבור בתחום זה הוא ליניארי.
ולכן השיפוע (גראדיאנט) יהיה שווה למודול האלסטיות של החומר.
מעבר לגבול האלסטי, תתרחש דפורמציה קבועה.
הגבול האלסטי הוא אפוא נקודת המאמץ הנמוכה ביותר שבה ניתן למדוד עיוות קבוע.
מדידת הגבול באמצעות תהליך זה דורשת העמסה ופריקה ידניים ודיוק המדידה תלוי בטיב הציוד ובמיומנות המפעיל.
עבור אלסטומרים, כגון גומי, הגבול הגמיש הוא הרבה יותר גדול מהגבול הפרופורציונלי.
בנוסף מדידות עיבור מדויקות חשפו כי מעוות פלסטי מתחיל גם במשטר מאמצים נמוך.
הנקודה בעקומת המאמץ-עיבור שבה שיפוע העקומה יורד ודפורמציה פלסטית מתחילה להתרחש.
היסט נקודת כניעה (מאמץ מוכח)
כאשר יש קושי בהגדרה פשוטה של נקודת הכניעה בהתבסס על צורת עקומת מאמץ-עיבור, נגדיר נקודת כניעה שרירותית באמצעות הזחה של נקודת הכניעה.
ערך זה מוגדר בדרך כלל עד 0.2% עיבור.
ערך זה הוא תוצאה של המאמץ המקביל להעמסה לא פרופציונלית כאשר השינוי יחסית לאורך ההתחלתי הוא 0.2% או 1% (למשל: ) עבור רוב השימושיים ההנדסיים נשתמש ב.
ערך זה מוכפל במקדם ביטחון על מנת להבטיח ערך נמוך יותר מנקודת הכניעה המוסטת ().
בפלדות בעלות חוזק גבוה וסגסוגות אלומיניום קשה להבחין בנקודת הכניעה ולכן שימוש בשיטת היסט נקודת הכניעה יעילה במקרים אלה.
חלק מהמתכות, כגון פלדה קלה, מגיעות לנקודת כניעה עליונה לפני שהן יורדות במהירות לנקודת כניעה נמוכה יותר.
התגובה החומרית היא ליניארית עד לנקודת הכניעה העליונה, אך נקודת הכניעה התחתונה משמשת בהנדסת מבנים כערך שמרני.
חוזק הכניעה התאורטי ניתן להערכה על ידי בחינת תהליך הכניעה ברמה האטומית.
בגביש מושלם, תוצאת גזירה היא תזוזת מישור אטומים שלם במרווח בשיעור b יחסית למישור מתחת.
על מנת שהאטומים ינועו, יש להפעיל כוח רב כדי להתגבר על אנרגיית הסריג ולהזיז את האטומים במישור העליון מעל האטומים התחתונים על אתר הסריג החדש.
המאמץ הנדרש כדי להתגבר על התנגדות סריג מושלם לגזירה הוא חוזק הכניעה התאורטי, .
עקומת המאמץ-תזוזה עבור מישור אטומים משתנה סינוסיאדלית, כאשר שיא המאמץ מתרחש כאשר מופעל כח על אטום לנוע מעל גבי אטום אחר ולאחר מכן ירידה במאמץ כאשר האטום המאולץ מגיע לאתר סריג פנוי.
כאשר הוא המרווח המפריד בין מישורי האטומים.
עבור מאמץ גזירה: ועבור הזזות קטנות: (נחליף את ב, הזזות קטנות- מרחק בין אטומי יחיד) נקבל את המשוואה הבאה:
עבור הזזות קטנות של כאשר a הוא המרחק הבין אטומי באותו מישור, ניתן לכתוב את הביטוי הבא:
ולכן ניתן להעריך את חוזק הכניעה התאורטי כ:ׂ
ערכים אופייניים עבור חוזק כניעה תאורטי וניסויי
חוזק הכניעה התאורטי עבור גביש מושלם גבוה בהרבה מתצפיות החוזק הנמדד בעת תחילת הדפורמציה הפלסטית.
ערכי חוזק הכניעה התאורטיים והניסויים מוצגים בטבלה הבאה:
חוזק הכניעה שנמדד במהלך הניסויים נמוך משמעותית מהערך התאורטי הצפוי, ניתן להסביר זאת על ידי נוכחות נקעים ופגמים בחומרים.
בניסויים שבוצעו על גבישים מושלמים (בדרך כלל קטנים יחסית) שלא כללו פגמים על פני השטח, נמדדו ערכי חוזק לכניעה הקרובים לערך התאורטי.
לדוגמה בננו-סיבים עשויים מנחושת ערך השבר הפריך שנמדד היה 1 GPa, ערך המתקרב לערך התאורטי וגבוה בהרבה מהערך הנמדד עבור דגם נחושת סטנדרטי.
קריטריון כשל, המתבטא לעיתים קרובות כמישור כשל, הוא השערה לגבי הגבול האלסטי תחת שילוב מאמצים.
קיימות שתי פרשנויות בנוגע לקריטריוני כשל, הראשונה מתמטית המתבססת על גישות סטטיסטיות ואילו השנייה מנסים לספק הצדקה המבוססת על עקרונות פיזיקליים מבוססים.
כיוון שניתן לבטא את המאמץ והעיבור באמצעות טנזורים, ניתן לנרמל את הטנזורים ולצמצם את מספר המאמצים הפועלים במקביל מתשעה לשלושה בכיוונים הראשיים.
הסימונים של המאמצים בכיוונים הראשיים, יסומנו: .
נציג את קריטריוני הכשל הנפוצים הנוגעים לחומר איזוטרופי (מאפיינים אחידים בכל הכיוונים), קריטריוני כשל אחרים הוצעו ומשמשים מצבים וחומרים אחרים.
קריטריון כשל - חומרים איזוטרופיים
מאמץ נורמלי מקסימלי - (פותח על ידי W.J.M Rankine ב-1850) הכשל מתרחש כאשר המאמץ הראשי גבוה מהחוזק לכניעה.
קריטריון זה מהיר ונוח לשימוש בהשוואה לנתונים ניסויים אך נעשה בו שימוש לעיתים רחוקות למטרות תכן.
תאוריה זו מתאימה בעיקר לחומרים פריכים כגון ברזל יציקה.
מעוות נורמלי מקסימלי - (פותח על ידי St.Venant) כשל מתרחש כאשר המעוות הראשי גבוה ממעוות הכניעה במהלך ניסוי מתיחה פשוט.
במונחים של מאמצים ראשיים ניתן לבטא על ידי המשוואה הבאה:
מאמץ גזירה מקסימלי - ידוע גם כקריטריון טרסקה ע"ש המדען הצרפתי הנרי טרסקה.
כשל מתרחש כאשר מאמץ הגזירה גבוה ממאמץ הכניעה בגזירה , מתאים גם לחומרים משיכים בהם הכשל הוא פלסטי.
אנרגיית מעוותים כוללת - תאוריה זו מניחה שהאנרגיה האצורה שנוצרה בעיוות אלסטי, אינה תלויה בטנזור המאמץ.
כשל יתרחש כאשר אנרגיית המעוותים ליחידת נפח גדולה יותר מאנרגיית המעוותים בנקודת הכניעה.
עבור מצב מאמצים תלת־ממדי מתקבלת הנוסחה הבאה:
אנרגיית שינוי צורה- נקרא גם: קריטריון פון מיזס ע"ש ריצ'רד פון מיזס.
בדומה לקריטריון טרסקה, קריטריון זה מתאים גם לחומרים משיכים.
מתבסס על ההבחנה כי העמסה הידרוסטטית (לחיצה או מתיחה) אינה גורמת לכשל פלסטי.