tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כללי הכביש, רישיון נהיגה של הנהג ורישום הרכב, חוקים וענישה בגין נהיגה רשלנית, בדיקות בטיחות הרכב וביטוח חובה שונים בין מדינה למדינה.
ברוב המדינות אסורה נהיגה בהשפעת אלכוהול או סמים.
המוני תאונות נגרמות על ידי נהגים ששתו אלכוהול אך מאמינים שהם מסוגלים לנהוג בבטיחות.
הוכח ששתייה פוגעת בכישורים הנחוצים לנהיגה בהם יכולת קוגניטיבית, יכולת שיפוט ויכולת לתמרן את הרכב באופן הנכון.
נהגים ששותים ונסיעתם עוברת בשלום מפתחים ביטחון שהם בלתי מנוצחים וחוזרים לנהוג בשכרות.
אולם הסטטיסטיקה מוכיחה כי הסבירות לתאונת דרכים קטלנית עולה פי 7 כשהנהג שתה.
המשטרה נעזרת במכשיר "ינשוף" הבודק את מינון האלכוהול הנפלט בנשימה.
נאוד היה קיסר האימפריה האתיופית בסוף תקופת תור הזהב.
ציון נולד בשם "הנסיך קלאיופה" והיה בנו הצעיר של הקיסר באדה מריאם הראשון מאשתו הרביעית וויזרו רומנה וורק.
הוכרז כקיסר ב-8 בנובמבר 1478 כאשר אחיו אסכנדר היה במערכה צבאית והוא היה היורש של אביו אך ויתר על כך.
כאשר אחיו נפטר הוכרז כקיסר יריב לעמדה ציון השני על ידי זה סאלוס, יותר מאוחר הובס בקרב על ידי הקיסר וכאשר זה נפטר ירש אותו והוכרז כקיסר ב-1 בנובמבר 1494 תחת השם "אנבסה בצר" ("אויב האריה").
כמו הקיסר אסכנדר שלפניו, הוא סמך על העצה של אמו הקיסרית הלני.
חרף עזרתה, שנות שלטונו צוינו על ידי אי הסכמה פנימית.
נהואד התחיל בבניה של כנסייה באמהרה שקושטה עם עלי זהב, והייתה ידועה בשם מכנה סלאסי.
אך הוא מת לפני שגמרו לבנותה, והנקבר בתוך הכנסייה, בנו הקיסר לבנה דנגל סיים את בנייתה בשנת 1530. המסיונר פרנסישקו אלואראש הלך לראות את הכנסייה כאשר הסתיימה בנייתה אך הורחק ולא הורשה להיכנס.
לאחר שהושלמה הכנסייה האימאם אחמד גראן הצליח לחדור למחוז אמהרה, וב-3 בנובמבר 1531 הבעיר האימאם באופן אישי את הכנסייה.
נהואד נהרג במשך המלחמה כנגד יפאט האסלאמית ב-13 ביולי 1507.
נהלניה או נהאלניה (Nehalennia) היא אלה במיתולוגיה הקלטית.
מקדש לאלה התגלה בזיילנד שבהולנד.
המקדש היווה מרכז פולחני של האלה החל מהמאה השנייה לפנה"ס והגיע לשיאו במאות ה-שנייה והשלישית.
מקור שמה של האלה במילה הקלטית "נהה" (Neha) שמשמעה כנראה "נשים" או "נימפות".
באזור העיר דומברג שבזיילנד התגלו 28 כתובות המוקדשות לאלה, ובאזור קוליינספלאט שבזיילנד התגלו בין השנים 1971–1972 מספר דומה של כתובות.
בקלן שבגרמניה של ימינו התגלו שתי כתובות נוספות.
אתרים אלה היוו ככל הנראה אתרי הפולחן העיקריים של האלה.
בתגליפי האבן שהתגלו מתוארת האלה לצד סירה או אוחזת במשוט, שלרגליה כלב.
כמו כן בתיאורים רבים לצד האלה מתואר סל של תפוחים.
בחלק מהתגליפים מחזיקה האלה שרביט.
מתגליפים אלה משערים החוקרים כי האלה הייתה אלת מסחר או כי הקורבנות לה נועדו להבטיח את השייט בים הצפוני.
נהנג (פרסית: نهنگ מילולית: לווייתן) היא סדרת צוללות קטנות מתוצרת איראן.
הנהנג היא אחד מן הפרויקטים הצבאיים היקרים ביותר בתולדות איראן.
בתכנונה ובבנייתה היו מעורבים 220 חוקרים, והושקעו יותר מ-1.2 מיליון שעות של עבודה מדעית וייצור.
מפרטי הצוללת לא פורסמו באופן רשמי.
על פי הערכות מערביות אורכה 20 מטרים, רוחבה המרבי 3 מטרים ומסתה 350-400 טון.
הצוללת מונעת באמצעות מנוע דיזל-חשמל.
הצוללת הבאה באותה סדרה היא הגדיר.
נהיגה בשכרות היא נהיגה בהשפעת אלכוהול, שגורמת לתגובות איטיות ופחות שקולות של הנהג.
הנהיגה בשכרות עלולה לסכן את הנוהג ומשתמשי דרך אחרים ולכן נחשבת לעבירת תנועה חמורה ברוב מדינות העולם.
על פי מחקרים בתחום, כבר בריכוז אלכוהול יחסית נמוך, בטווח שבין 50–100 מיליגרם אלכוהול ל-100 מיליליטר דם (0.05%-0.1% או 50–100 mg/dl), ניתן להבחין בירידה בעכבות, עליה בביטחון העצמי, ירידה בתשומת הלב, שיבוש בשיקול הדעת – בעיקר בנוגע לזמן ולמרחק, דברת והפרעה תחושתית המהוות סכנה בעת נהיגה.
במדינות רבות, כולל ישראל, יכול אדם להיות מורשע בנהיגה בשכרות, או בשליטה ברכב במצב שכרות, גם אם רק ישב במושב הנהג והיה סיכוי שהוא עלול להתחיל בנסיעה מתוך שכרות.
הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים בארצות הברית מגדירה תאונה הקשורה לנהיגה תחת אלכוהול, כל תאונה בה אחד הנהגים המעורבים היה בעל ריכוז של לפחות 0.08 גרם (80 מיליגרם) אלכוהול לדציליטר דם.
בשנת 2008 נהרגו בתאונות כאלו בארצות הברית 11,773 בני אדם, ירידה של מעל 10% לעומת 2007. בשנים 2007–2008, 31.6% מההרוגים בתאונות דרכים נהרגו בתאונות הקשורות לאלכוהול.
המדינות עם שיעורי הרוגים בתאונות הקשורות לאלכוהול הגרועים ביותר הם מונטנה, דרום קרוליינה ולואיזיאנה.
לא כל תאונה הקשורה לאלכוהול נגרמה בהכרח בגלל אלכוהול כגורם יחיד או כגורם בכלל, שכן ייתכן שהנהג שאינו אשם בתאונה הוא זה שנמצא אלכוהול בדמו.
ההערכות לגבי נפגעים בתאונות הן נמוכות בהרבה וההערכה של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים בארצות הברית היא שכ-10% מהנפגעים בתאונות דרכים נפגעו בתאונות הקשורות לאלכוהול.
בישראל מוגדרת נהיגה בשכרות כמצב בו ריכוז האלכוהול בדם הוא מעל 0.05% (50 מיליגרם אלכוהול ל-100 מיליליטר דם).
בבדיקה במכשיר ינשוף, אדם נחשב בגילופין אם נמצא שיעור של 250 מיקרוגרם אלכוהול בליטר אוויר שנשף.
בעקבות פסיקה של בית המשפט לתעבורה בירושלים, הועלה הרף ל-400 מיקרוגרם בנשיפה, אולם בעקבות ערעור של בית המשפט המחוזי, הוא הורד ל-290 מיקרוגרם.
בין השנים 2014–2018 התרחשו 1,222 תאונות דרכים כתוצאה מנהיגה תחת השפעה אלכוהול או סמים, בממוצע 245 תאונות בכל שנה.
בשנת 2018 נרשמה עלייה של כ-10% במספר תאונות הדרכים הקשורות לנהיגה תחת השפעת אלכוהול או סמים בהשוואה לשנת 2017. בכל שנה נפגעים בממוצע 407 בני אדם בתאונות דרכים כאשר לפחות אחד מהנהגים היה תחת השפעת אלכוהול או סמים.
על פי סעיף 39א לפקודת התעבורה, נקבע עונש מינימום של שנתיים שלילת רישיון על נהיגה בשכרות, למעט בנסיבות מיוחדות.
על החומרה שבנהיגה בשכרות אמר השופט אדמונד לוי:
"לא ניתן להפריז בחומרה שבנהיגה בגילופין, בה טמון סיכון משמעותי לשלומו של ציבור המשתמשים בדרך, לכך ניתן ביטוי בתקופת הפסילה המנדטורית בת השנתיים, אותה קבע המחוקק כעונש לנהגים שתויים, וממנה רשאי בית-המשפט לסטות אך בהתקיים נסיבות מיוחדות.
בית-משפט זה עמד לא אחת על הצורך בביעור התופעה המסוכנת של נהיגה תחת השפעת משקאות משכרים באמצעות ענישה ממשית ומרתיעה.
בהתאם לכך, נפסק כי השימוש בסמכות לסטות מעונש הפסילה המינימלי שמור למקרים חריגים ביותר."
כאשר נהיגה בשכרות מסתיימת בתאונה קטלנית (תאונה עם הרוגים), נוהגת התביעה, במקרים רבים, להעמיד את הנהג לדין על עבירת הריגה ולא להסתפק בהאשמה בגרימת מוות ברשלנות.
בהתאם לכך, העונשים המוטלים על הנהגים מגיעים למספר שנות מאסר.
בתחילת 2011 החמירו שופטי בית המשפט העליון עם נהג שהורשע בהריגה בעת נהיגה בשכרות והעלו את עונשו מ-4 שנות מאסר ל-5.5 שנות מאסר, מתוך מטרה מוצהרת להעלות את רף הענישה.
הכנסת קבעה שנהיגה בשכרות היא עבירה חמורה שבגינה נקבע עונש מינימום של פסילת רישיון נהיגה למשך שנתיים.
לפי פסיקה של בית המשפט העליון, אין שיקול דעת לשופט בנוגע לפסילת רישיון נהג המורשע בעבירת נהיגה בשכרות.
כמו כן, בית המשפט רשאי להשית עונשי מאסר של עד שנתיים בגין העבירה.
משטרת ישראל פועלת לאכוף את הוראות החוק באמצעות בדיקות ינשוף (נשיפון) אקראיות בעיקר במקומות בילוי.
בנוסף, היא עוקבת באופן אקראי באמצעות ניידות סמויות שיצאו ממקומות בילוי וקיים חשד לגביהם שהם נוהגים תחת השפעת אלכוהול.
במקרה של חשד לנהיגה בשכרות, הנהגים עוברים בדיקות בשטח ובמרפאות על מנת לבסס ראיות כנגדם.
לפי סעיף 64ב לפקודת התעבורה "נהג שיכור" הוא אחד מאלה:
מי ששותה משקה משכר בעת נהיגה או בעת שהוא מלמד נהיגה או משמש כמלווה לנהג חדש.
מי שבגופו מצוי סם מסוכן (כל כמות).
המחוקק קבע אוכלוסייה מיוחדת אשר עמה החוק מחמיר בנושא, בהם נהגים חדשים, נהגים צעירים, נהגי רכב מסחרי ורכב ציבורי.
המחוקק הגדיר מיהו נהג שיכור בחקיקה לפי חריגה מכמויות אלכוהול המותרות בדם לנהגים חדשים, צעירים ומקצועיים; מי שבגופו ריכוז העולה על 50 מיקרוגרם אלכוהול בליטר אוויר נשוף, או בריכוז העולה על 10 מיליגרם אלכוהול ב-100 מיליליטר דם בבדיקת דם.
עבור נהגים שאינם חדשים ומקצועיים התקן מחמיר פחות ועומד על 200 מיקרוגרם אלכוהול בליטר אוויר נשוף, 50 מיליגרם אלכוהול במאה מיליליטר דם.
הבדיקה תתבצע במכשיר הינשוף, אשר מודד את כמות האלכוהול באוויר הנשאף לפי יחידת מדידה מיקרוגרם (מיליונית הגרם).
עוד נקבע שסירוב להיבדק משמעו - נהיגה בשכרות לכל דבר ועניין.
כמו כן, נקבע כי נדרש יסוד סביר לחשד כדי לדרוש בדיקת דם או שתן בעוד שניתן לדרוש בדיקת נשיפה ללא כל סיבה.
העברת נטל הראיה על הנבדק - אם אדם נבדק במכשיר תקין ומכויל ונמצא שיכור, חזקה שהוא שיכור ועל הנאשם לסתור זאת.
בפועל התבצעה מעבר מבדיקת דם לבדיקת נשיפה - משום שבדיקת נשיפה היא קלה, נוחה, יעילה, מהירה ואינה מעלה קשיים טכניים כלשהם.
על-פי בדיקת הינשוף - שיכור נחשב מי שהכמות שנמדדה הייתה מעל 240 מיקרוגרם אלכוהול בליטר אוויר נשוף.
בהמשך פקודת התעבורה תוקנה והוחמרה הענישה.
בעקבות התיקון וההחמרה הנוספת, ניתן להשבית ולמעשה להחרים את רכבו של הנוהג בשכרות לחודש ימים ואפילו אם אין הוא הבעלים.
קצין משטרה רשאי לפסול רישיון נהיגה למשך 30 יום במקרה של נהיגה בשכרות.
במקרה של תאונה עם נזק ונפגעים רשאי לפסול למשך 60 יום ואילו במקרה של תאונה קטלנית קיימת חובת פסילה למשך 90 יום.
כמו כן, רשאי קצין משטרה להשבית את הרכב ל-30 יום במקרה של נהיגה בשכרות בלי קשר לבעלות הנהג על הרכב.
קיימת חובה על הנהג להיבדק במקרה של חשד לנהיגה בשכרות, ניתן לדרוש מנהג גם מתן דגימת דם או שתן לביסוס החשד.
במקרה שהנהג מסרב להיבדק, הוא ייחשב כמי שעבר עבירת נהיגה בשכרות.
נהידה רות לצרוס הייתה סופרת, מחזאית, עיתונאית, מבקרת ספרות ומסאית גרמנייה שהתגיירה ונישאה לפסיכולוג מוריץ לצרוס.
לצרוס נולדה בברלין כנוצרייה בשם אנה מריה קונקורדיה (Anna Maria Concordia) לאמה, הסופרת ופעילת זכויות הנשים נהידה שטורם הפל (Nahida storm Höfel), ואביה, קצין פרוסי שעזב את אמה בטרם לצרוס נולדה.
בילדותה הרבתה לנסוע עם אמה ובשנת 1854 הן עברו להתגורר בדרום צרפת, משם ב-1864 לפלרמו ולאחר מכן חזרו לברלין.
השפעתה של אמה הייתה קריטית בכל הנוגע לתחום עיסוקה ולדעותיה.
בברלין ביססה לצרוס את מעמדה כסופרת, מחזאית ומבקרת תיאטרון.
תחת שם העט "רות נהידה שטורם הפל" (Ruth Nahida Sturmhöfel) היא פרסמה בגיל 22 את הקומדיה הראשונה שלה "Die Rechnung ohne Wirt".
בשנת 1873 נישאה לצרוס למבקר התיאטרון ד"ר מקס רמי (Max Remy) ובכתביה נהגה לחתום כ"נהידה רמי".
לאחר מותו ממחלה חשוכת מרפא, היא התגיירה, זאת לאחר שהחלה ללמוד על היהדות אצל הפרופסור מוריץ לצרוס, לו נישאה בשנת 1895.
לצרוס פרסמה מספר רב של מאמרים וספרים וערכה את ספריו של בעלה.
היא התפרסמה בעיקר בזכות כתביה בנושא היהדות, כתבים כגון "Das Gebet in Bibel und Talmud" ("התפילה במקרא ובתלמוד", 1892), "Kulturstudien ueber das Judentum" (לימודי תרבות על היהדות, 1893), "Humanitaet im Judentum" (הומניות ביהדות, 1894), והאוטוביוגרפיה "Ich suchte Dich" (בקשתיך, 1898) שכולם נוצרו ברוח היהדות הליברלית, ונכתבו בסגנון סנטימנטלי פופולרי.
ספרה "Das juedische Weib" ("האישה היהודייה", 1891) שנכתב בזמן שעוד הייתה נוצרייה, עם הקדמה מבעלה לעתיד, זכה להצלחה רבה והתפרסם במהדורה רביעית (1922) ותורגם לעברית ואנגלית.
הוא שילב בין שני נושאים שלצרוס הרבתה לעסוק בהם: פמיניזם ויהדות.
תקופת הנהדה , שמילאה תפקיד מרכזי בעיצוב השקפות עולם ותפיסות ערביות, החלה במחצית הראשונה של המאה ה-19 ונמשכה עד מלחמת העולם הראשונה.
עיצוב זה כלל מפגש בין התרבות והערכים הערביים לאלה של העולם המודרני, חשיפה אשר הניבה הערכה עצומה להישגים הטכנולוגיים והתרבותיים המערביים במקביל להבנה בצורך החיוני לשמר את התרבות הערבית.
שני ההיבטים העיקריים בתקופת הנהדה היו ההיבט התרבותי, אשר כלל פעילות לינגוויסטית-שפתית, ספרותית ועיתונאית, והתרחש החל במחצית הראשונה של המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20; וההיבט הפוליטי, שהתמקד בזהות פוליטית ובלאומיות והחל במחצית השנייה של המאה ה-19 בתגובה לקולוניאליזם ישיר ועקיף.
במחצית השנייה של המאה ה-19, כתוצאה מאינטראקציות פנימיות וחיצוניות, התפתח מעמד ביניים בורגני בביירות שכלל אינטלקטואלים וסוחרים.
רוב האינטלקטואלים עמלו בהתמדה על פיתוח השפה והציוויליזציה הערבית.
בנוסף, ברמה הלאומית והפוליטית הם עודדו זהות סורית מקומית וכן זהות ערבית.
התפתחויות אלה הושפעו ממספר גורמים, כולל השפעת החינוך, החברה והפוליטיקה המערבית על האזור; פעילויות המיסיון הנוצרי ומלחמת האזרחים בלבנון וסוריה בשנת 1860, אשר בעקבותיה הובהר לצדדים הלוחמים הצורך העז בפתרון לא-קנאי שיאפשר לקבוצות השונות באזור לחיות יחד בשלום ובשיתוף פעולה.
השפעה נוספת הייתה חוקי הרפורמציה העות'מאנים, הידועים כ"אל תנט'ימאת", שהיו מרכזיים בפוליטיקה העות'מאנית החל משנת 1856. ח'ליל אל-ח'ורי היה עיתונאי, משורר ומבקר שתרם רבות לפוליטיקה המקומית ולהתפתחות התרבותית.
זאת ועוד, אל-ח'ורי נחשב לאחת מדמויות המפתח של הרנסאנס הערבי במחצית השנייה של המאה ה-19. אל ח'ורי נולד בשועיפת, התחנך אצל נסיף אל יאזיג'י (1871-1800), למד טורקית וצרפתית וגדל בביירות, שבשנים אלה החלה להתפתח ונהייתה למרכז בלאד א-שאם.
בתקופה זו היה אל ח'ורי מודע לצורך להקים עיתון ערבי עצמאי שישרת צרכים חינוכיים ומסחריים כאחד.
בין הפעילים הבולטים במחצית הראשונה ל המאה ה-20 היה אליאס אבו שבכה הלבנוני.
נציגה בולטת נוספת של התנועה הייתה מריאנה מראש, בין הנשים סופרות ועיתונאיות הראשונות של האזור.
היא הייתה בת למשפחה מלכיתית.
נהמא דכיסופא (ארמית: "לחם של בושה") הוא משל המבטא רעיון מרכזי בהגות היהודית שנועד להסביר את מטרת בריאת העולם וקיום המצוות.
המונח נותן מענה לשאלה מפורסמת; מכיוון שהנשמה חצובה מתחת כסא הכבוד ושם היא כבר נהנית מזיו השכינה, מה הטעם שתישלח לעולם הזה לתוך הגוף, רק כדי שתחזור לעולם הנשמות ממנו היא באה.
למעשה, המצב חמור אף יותר, שכן ייתכן שהאדם יחטא ואז נשמתו עלולה שלא לחזור לשם כלל.
התשובה לכך היא במשל לעני שמקבל לחם מנדיב לב, שלמרות שהוא נהנה באכילתו, הוא מתבייש בכך שהוא אוכל לחם חסד.
לעומת זאת, אדם שעמל לפרנסתו והרוויח את לחמו ביגיע כפיו, אינו חש באכילתו רגש בושה כלשהו.
והנמשל הוא שמתן שכר על לא דבר הוא בבחינת "נהמא דכיסופא", לחם חסד שכרוך בחוסר נעימות, ולפיכך נצטווה האדם לשמור תורה ומצוות, ובכך הנאתו מהשכר על עבודתו תהיה רבה יותר, וללא תחושת בושה.
עניין זה מובא רבות בספרות הקבלה, וספרים העוסקים בהגות יהודית.
רבי יוסף קארו השתמש ברעיון זה בספרו "מגיד מישרים" על מנת ליישב את המחלוקת בין בית הלל לבית שמאי: האם נוח לו לאדם שלא נברא משנברא, או נוח לו לאדם שנברא משלא נברא.
על פי הדעה הראשונה עדיף לו לאדם לא להיברא משום הסיכון שיקלקל את מעשיו ויאבד אפילו את המצב בה הייתה שרויה נשמתו טרם ביאתו לעולם, ולפי הדעה השנייה עדיף שנברא משלא נברא עקב הסיכוי לעלות מדרגת "נהמא דכיסופא" לדרגה העליונה של "נהמא בלא כיסופא".
הרעיון של "נהמא דכיסופא" משמש להסביר מדוע בקש אלוהים לברוא את העולם, ואלו דבריו של הרמח"ל בספרו דעת תבונות:
נהיגה ומגדר הוא תחום העוסק בהבדלים המשמעותיים, לפי חוקרים מסוימים, בדפוסי נהיגתם של נשים וגברים וביחסם לנהיגה.
החל מסוף המאה ה-20 נערכים מחקרים בתחום זה המתמקדים בהבדלים פסיכולוגיים, חברתיים ותרבותיים בין נשים לבין גברים ובהשלכות של הבדלים אלה על יחס החברה לנהיגת נשים.
ממצאי מרבית המחקרים העוסקים בנושא, בעולם ובישראל, מצביעים על כך שלמגדר תפקיד חשוב בניבוי סגנון נהיגה, מעורבות בתאונות דרכים, סטריאוטיפים והשלכותיהם על החלטות הקשורות להטמעת המגדר, כלומר–מודעות לאי-השוויון בין נשים לגברים בחברה והצורך לקבוע מדיניות שתביא בחשבון את ההבדלים בין נשים לגברים ותוביל לשינויים מערכתיים.
המכונית הומצאה בסוף המאה ה-19. חשיבות השימוש במכונית כאמצעי ניידות יעיל התבררה בראשית המאה ה-20, לדוגמה: בשנת 1920 נשאלה אישה אמריקאית מדוע קנתה מכונית ולא החליפה צנרת ביתית, ותשובתה הייתה "אתה לא יכול להגיע לעיר באמבטיה".
ניסיונות של גברים, אבות או בני-זוג בארצות הברית, להגביל או לאסור על נהיגת נשים ולרסן את ניידותן, כשלו ברובן.
נשים מפורסמות, כמו הסופרות אמילי פוסט ואדית וורטון, שהחלו לנהוג סללו את הדרך לאחרות.
ניסיונות שונים נעשו כדי להעריך את שיעור הנשים מכלל הנהגים בראשית המאה ה-20 בארצות הברית.
במקומות שונים נמצא שנשים היו הבעלים של בין 5–15 מהמכוניות, אולם סביר להניח שנשים נהגו גם במכוניות שהיו רשומות על שם בעליהן או בני משפחה אחרים.
למרות שעל פי תיאורים בעיתונות, נשים נוהגות היו מראה שכיח בערים שונות בארצות הברית, ההערכה היא ששיעורן בקרב הנוהגים היה קטן.
דעה רווחת גרסה שנשים נהגו בעיקר במכוניות שפעלו על חשמל, שהיו נקיות, שקטות ואיטיות יותר, אולם מנגד היו שטענו שאין לכך אישוש במקורות.
בהתחלה - נשים נסעו במכונית כנוסעות לצד הגברים, אך עד מהרה גילו את הנוחות ואת היתרונות של ניידות והיעדר תלות בבן הזוג: נשים עירוניות השתמשו במכונית בעיקר לצורכי בילוי ועסקים, ונשים כפריות יכלו לנסוע העירה כדי לקנות או למכור את תוצרתן החקלאית.
כשנשים החלו לנהוג בשיעורים הולכים וגדלים התפתחה מודעות גוברת של יצרני רכב שעליהם להתאים ולשפר את הרכבים: אופי הפרסומות השתנה-מתיאורים של חלקים מכניים ורישומים קטנים של מכוניות לתמונות צבעוניות גדולות הכוללות נשים.
בפרסומות הודגשו הנוחות והפונקציונליות של המכונית.
ג'נרל מוטורס אימצו את הרעיון של התאמת עיצוב המכונית לנשים משנת 1927. המכוניות כבר לא היו נחלת הגברים, אף על פי שהם המשיכו לנסות להגביל את נהיגת הנשים והעלו חששות לגבי יכולתן להשתמש בטכנולוגיה אוטומטית או לנהוג כשיש ילדים במכונית.
רבים חשבו שנשים צריכות להיות מוגבלות למכונית החשמלית הנקייה והאיטית יותר, שהייתה מסוגלת להגיע רק ל-50 קמ"ש.
במהלך השנים, גדל שיעור הנשים שהחזיקו ברישיון נהיגה ומספר הקילומטרים הממוצע שהן נהגו גדל בשיעור גבוה יותר ממספר הקילומטרים הממוצע של נהגים גברים.
על פי סקירה סטטיסטית מארצות הברית, גברים גורמים לתאונות בשיעור של כמעט 30% יותר מנשים.
עם זאת, גברים נוהגים מעל 30% קילומטרים יותר מנשים ועל כן נשים גורמות ליותר תאונות לקילומטר מגברים.
מחקרים אחרים טוענים שרק חלק מהשיעור העודף של גברים בתאונות דרכים מוסבר על ידי שעות הנהיגה העודפות שלהם.
גברים לוקחים יותר סיכונים בנהיגה.
הם משתמשים בחגורת בטיחות פחות מנשים, עוברים יותר באור צהוב ברמזור ונוהגים במהירות ממוצעת גבוהה יותר.
מרבית המחקר מההיבט המגדרי בתחום נהיגה, בטיחות בדרכים וסגנון נהיגה אינו בוחן את החוויה האישית, החברתית והתרבותית הקשורה בהתנהלות בכביש של שני המינים.
הגישה הפמיניסטית גורסת שבחברה פטריארכלית שנשלטת על ידי גברים, הבניית תפקידי המגדר של נשים, מושתתת על דרישות חברתיות להיות פסיביות, לא תחרותיות, לא לבטא כעס, לא ליטול סיכונים -אלא להיות עדינות ותלותיות.
כתוצאה מכך נהיגה קשורה אצל נשים במודעות, בחשיבה הגיונית, בשמירת ערך החיים ובהפעלת ביקורת עצמית בזמן הנהיגה.
לעומת-זאת, לפי המחקרים, גברים נוטים לנהוג באופן מסוכן בשל תפיסת מסוגלות עצמית גבוהה.
הם מאמינים שהם בשליטה ורואים בנהיגה מסוכנת אתגר ושחרור מכעסים.
בדומה למנהגים תרבותיים אחרים, כך גם הרגלי-נהיגה ובטיחות בדרכים כוללים מרכיב תרבותי אשר נבחן במחקרים בין השאר על ידי האופן בו רוכשים הנהגים את יכולות הנהיגה שלהם.
מעבר למיומנות הנלמדת, המרכיב התרבותי - חברתי קיים בעיקר בהקשר המשפחתי.
המשפחה מהווה מודל משמעותי להעברת נורמות חברתיות ובכללן הרגלי נהיגה.
הצעירים לומדים להפנים עמדות חברתיות, נורמות, ערכים וציפיות ולהזדהות איתם.
מחקרים שהשוו את נטייתם הבולטת של גברים ליטול סיכונים לעומת נטייה זו אצל נשים, מייחסים את ההבדלים שנמצאו לסטנדרט כפול בהקשר לניטור הורי, המטיל יותר הגבלות על נערות ונשים אך נותן ביטחון יתר לנערים ולגברים.
פסיכולוגים התפתחותיים טוענים שההבדלים בין נשים לגברים נובעים מהצורך בשליטה הגברית ההגמונית, שמבוססת על הבניית עליונות והתייחסות לנשים כ"אחרות" של הגברים.
ייתכן שההבדלים בנהיגה נעוצים בתקופות בהן גברים יצאו לצוד ונאלצו לגלות זריזות, יכולת ניווט בשטחים לא מוכרים ונטילת סיכונים.
לעומת זאת, תהליך החיברות של נשים כוון לשמירה על קשר – ביניהן ועם ילדיהן – מה שהפך אותן לתקשורתיות יותר ויכול להסביר את העובדה שרוב התאונות של נשים מתרחשות בשל שימוש בטלפון הנייד בזמן הנהיגה.
כיום, נשים רבות מצפות מעצמן ונחשפות לציפייה חברתית הנוגעת יותר מבעבר לתפקוד אחר בנהיגה, אבל עדיין, נהיגה בכלל ונהיגת נשים בפרט אינה מושפעת רק מהניסיון לייצר שוויון בין המינים אלא גם מגורמים אחרים כמו סוציאליזציה וערכים שהושרשו בקרב הנהגים.
סטריאוטיפים ועובדות על נהיגת נשים
במציאות בה גברים ונשים ממלאים תפקידים סטריאוטיפיים, הנהיגה הסטריאוטיפית של הגברים מתאפיינת בהפגנת-ביטחון, במיומנות ובשליטה גבוהה יותר ברכב, בהסתכנות בנהיגה, בחיפוש ריגושים, בתחרותיות, בהפגנת- כוח ויכולת ביצוע ובמאבקי התמקמות על הכביש.
בממוצע, הסיכוי לעבור טסט ראשון גבוה לנבחן מהמין הזכרי לעומת נבחנת מהמין הנקבי.
לעומת זאת, החברה משייכת לנשים נוהגות יתר-זהירות עד כדי הססנות וחוסר ביטחון שגובל בסכנה להשתלבותן בתנועה.
נשים נחשבות לבעלות מיומנויות נמוכות בנהיגה והן נהגות איטיות יותר.
עם זאת הן נתפסות כשקולות ומודעות יותר.
אחד הסטריאוטיפים הבולטים הוא הזלזול וחוסר האמון של גברים ביכולתן של נשים לבצע חנייה ומכאן ה"צורך" שלהם לסייע.
הנהיגה עשויה להיות מושפעת באופן לא מודע מההתייחסות החברתית הזו.
ייתכן ונהגים רבים, נוהגים באופן בו החברה מצפה מהם לנהוג.
מחקרים על נהגים צעירים בישראל ובצה"ל מצאו שנשים מתאפיינות בנטייה פחותה לנהיגה מסוכנת ולהערכה גבוהה יותר של הסיכונים בנהיגה, שנתפסה אצלן כאיום ולא כאתגר.
נשים תופסות את הסביבה החברתית שלהן כלא מעודדת נהיגה מסוכנת.
עם זאת, בחברה המודרנית, תפקידי מגדר משתנים עם הזמן ותפקידי נשים מתעצבים מחדש: הן ממלאות יותר תפקידים שהיו באופן מסורתי תפקידים גבריים והדבר בא לידי ביטוי גם בהתנהגויות בנהיגה.
כדוגמה לכך, בנטילת סיכונים בנהיגה הצטמצמו הפערים בין גברים לנשים, אך עדיין נמצא קשר (שלא נמצא באותו אופן אצל גברים) בין מעורבות בתאונות דרכים לבין מצבי ניתוק וחוסר תשומת לב לסובב בעת נהיגה - נדידת מחשבות (נתק קוגניטיבי).
למרות זאת, מעורבותן של נשים בתאונות קשות הכרוכות בנזקים נמוכה בצורה משמעותית מזו של הגברים.
מחקר של קבוצת "קשב" מצביע על שלושה סגנונות נהיגה אצל נשים:
נשים בעמדה המסורתית סטריאוטיפית נשית – אינן מאמצות התנהגות נהיגה מסוכנת.
סיכוני הנהיגה נמוכים משל גברים ונובעים מחשש, חוסר ביטחון או חוסר תשומת לב.
נשים המנסות לחקות סגנון "גברי", להתחרות עמם בנהיגה, להפגין את ביצועיהן ויכולתן ולהתעמת באופן כוחני בנהיגה – נוטות לאמץ נהיגה מסוכנת שאופיינית באופן מסורתי לגברים – אך גם לשמור לפחות חלק מהתנהגויות הנהיגה המסוכנת האופייניות לנשים – בעיקר נתק, וחוסר ערנות ותשומת לב לנהיגה ולתנאי הכביש.
קבוצה זו עלולה להפוך לבעלת סגנון נהיגה מסוכן במיוחד.
נשים המבטאות סגנון אסרטיבי נשי, שאינו נוטה לעימותים כוחניים ולתחרות עם הגברים (והנשים) על הסגנון "הגברי" –עם זאת, מגלות ביטחון עצמי בגישה לנהיגה תוך ערנות לסיכוניה.
זהו סגנון הנהיגה שנוטה פחות לסיכוני הנהיגה האופייניים לנהגים גברים וגם פחות נוטה לנהיגה מסוכנת אופיינית לנשים-סגנון מתון ובוטח, הנמנע מסיכונים ומעימותים מיותרים.
יחס לנשים נוהגות בחברות מסורתיות
בחלק מהחברות דתיות נהיגת נשים נחשבת כסותרת את ערך הצניעות וחושפת את הנוהגת לביקורת מהסביבה.
כתוצאה מכך, הן בחברה החרדית והן בחברה הערבית המסורתית בישראל קיימות הגבלות על נהיגת נשים.
מאפייני הנשים החרדיות הנוהגות הם סטטוס משפחתי (רובן נשואות ונוהגות רק באישור הבעל) ונסיבות חיים (מחלה או נכות במשפחה) המעניקים לגיטימציה למתן היתר לנהיגה.
יש נשים הנוהגות מתוקף השתייכותן לקבוצות של בעלות תשובה או "חוצניקיות" (עולות חדשות או הנשואות לעולים חדשים) וחיות בשולי הזרם המרכזי החרדי.
הוצאת רישיון נהיגה בקרב נשים חרדיות תובעת לרוב מחירים חברתיים כבדים והטלת סנקציות של פגיעה במעמד המשפחה בקהילה, קושי בשידוך של האישה הנוהגת וילדיה, קושי בקבלת ילדים למוסדות חינוך נחשבים בקהילה (סמינרים או תלמודי תורה) ומניעת תפקידים ועיסוקים מסוימים, למשל הוראה.
חלק מהנשים החרדיות סבורות שהניידות (נהיגה) הייתה יכולה להקל על חייהן, אולם הן חוששות מהמחיר שיאלצו לשלם ומהתחושה שהן עוברות על הנורמות המקובלות בחברה, במיוחד ביחס למעמד בנותיהן הצעירות.
עם זאת, נשים נוהגות מתארות חוויה רגשית של העצמה, אינדיבידואליות, עצמאות וכוח.
גם בחברה הערבית המסורתית בכלל, ובישראל בפרט, קיימים הבדלים עצומים בדפוסי הניידות בין נשים לגברים.
מדו"ח של הארגון הפמיניסטי הערבי "כייאן" מ-2007 המתייחס לניידות האישה הערבית בישראל, עולה כי הנשים הערביות מודרות הן בתוך חברתן והן כחלק מההדרה הכללית של החברה הערבית בישראל.
אף על פי שלחלקן יש רישיונות נהיגה, דפוסי השימוש ברכב המשפחתי נקבעים על ידי הגברים.
לכן, אף על פי שיש יותר ויותר נשים ערביות שנוהגות, עדיין אין השימוש ברכב נפוץ אצלן והן תלויות בניידותן בגברים ובתחבורה ציבורית.
מחקרים מציינים באופן דומה את מעמדן המסורתי של נשים דרוזיות ובדואיות בישראל, המונע ומגביל את ניידותן ונהיגתן והופך אותן תלויות בליווי האב, הבעל או האח.
עם זאת, בשנות האלפיים, חלות תמורות הדרגתיות בתחומי הניידות של נשים בעיקר בציבור הדרוזי והבדואי, עם צאתן של רבות מהן ללימודי השכלה גבוהה.
ב-2011 עלה לכותרות נושא היחס לנהיגת נשים בערב הסעודית כשמנאל א-שריף פרסמה ביו-טיוב סרטון בו הופיעה נוהגת והשיקה את קמפיין "Woman2Drive" בפייסבוק.
היא משכה את תשומת הלב העולמית לשאלת מעמדן של הנשים הסעודיות ביחס לתחומים רבים: ביטחונן האישי, חירותן, מניעת הטרדה מינית ואלימות מבית, בחירה חופשית של בעל ומקצוע, הכרה משפטית ותמיכה ממסדית בזכויותיהן הכלכליות והמשפטיות.
עצומות רבות הופצו ברשתות החברתיות ונשמעו קולות רבים הנאבקים למען מטרה משותפת.
נושא הנהיגה הוא תחום בולט בו הופצו קמפיינים מקוונים (2009) למען זכויות הנשים.
פעילים דוגמת הילאל אל-הארית'י ועבדאללה אל-עלמי הובילו שיירות מחאה על מנת להפגין את תמיכתם של גברים ונשים בזכות הנשים לנהוג.
מוחמד אל-קתני אפילו נסע לצד מהא, אשתו, על מנת לתמוך בה כשנהגה במכוניתם במהלך הקמפיין נגד האיסור על הנהיגה.
החלוקה המסורתית של ביטוח רכב נעשית לפי גילאים, לאור הסיכוי הגדול יותר של צעירים לנהוג בצורה מסוכנת ולהיות מעורבים בתאונה.
בשנים האחרונות חל שינוי בגישת חברות הביטוח.
המציאות הסטטיסטית מוכיחה שנשים נוטות להיות פחות מעורבות בתאונות בכלל ובתאונות קשות בפרט.
כתוצאה מכך התשלומים של חברות ביטוח רכב לנשים נמוכים בצורה משמעותית, אפילו עד 35 אחוזים, ביחס לגברים בקבוצות גיל זהות וברקורד נהיגה דומה.
חברות ביטוח הרכב החליטו שכדאי להן להעניק תמריץ לאוכלוסיית הנשים להצטרף אליהן, על ידי חלוקה מגדרית במקום חלוקה לפי גילאים.
נהוראי מ' שטרית (נולד בשנת 1943) הוא סופר, משורר, מתרגם, חוקר מקרא וחוקר ספרות ישראלי.
מתרגם יצירות ספרותיות מצרפתית לעברית ומערבית לעברית.
שטרית נולד בעיירה "גוראמה" שבמרוקו, ובילדותו למד חינוך כללי בבית הספר היסודי "אליאנס", וחינוך תורני בישיבת "בר-יוחאי" בעיירתו.
משם המשיך לתיכון "אורט" בעיר קזבלנקה.
בגיל 20 לערך, נישא ליקוט בן-חמו בעיר "מידלת" שבמרוקו.
בגיל צעיר שימש שטרית כמנהל כל-בו בכפר הצרפתי 'מוע'ייל', ולאחר שנה החל לכהן בתפקיד בכיר בשרות המלכותי-ממלכתי בעיר קְסַר אַ-סוּק (היום אַ-רשדייה), שם נולד בנו, המשורר והסוציולוג סמי שלום שטרית.
שטרית עלה עם אחיו ארצה בסוף שנת 1963, ולמד עברית באולפן 'אקדמאים' באשקלון.
בו בזמן למד הנהלת חשבונות בתל אביב, ולאחר שנה החל לעבוד כפקיד וכמנהל חשבונות בעיריית אשדוד.
כעבור שש שנים עבר לעבוד בהסתדרות הכללית, תחילה באשדוד שמונה שנים ואחר-כך בתל אביב למעלה מ-20 שנה.
בשנת 1977 עבר לעבוד ולהתגורר בתל אביב, ובשנת 1983, התגרש מאשתו.
באותה שנה יצא ספרו הראשון "אימת החלום".
נהוראי יצא לפנסיה מוקדמת מההסתדרות בשנת 1997 ופנה ללימודים רבים ושונים שלא היה יכול לעשות בתקופת עבודתו או בזמן הגירושין: תחילה למד במשך כשנה ספרות חז"ל ותורה שבעל פה בישיבת רמת-גן, ומשם המשיך לאוניברסיטת תל אביב, שם למד במשך חמש שנים רצופות: תואר ראשון B.A.
בפילוסופיה כללית ותואר שני M.A.
כן למד גישור, וקיבל תואר מגשר מוסמך ממינהל בתי- משפט בירושלים ומאז עבד כמגשר בבית-דין לעבודה בתל אביב למשך כשנתיים.
אימת החלום, 1983, פפירוס שבאוניברסיטת תל- אביב, בעריכת המשורר נתן יונתן.
בשנת 1987 יצא ספר זה במהדורה שנייה.
השדה מן המדבר, 1987, פפירוס.
בעריכת הספר והמשורר אילן שיינפלד.
סערה בדממה, 1995, עקד, תל- אביב, בעריכת חיה קול-אל.
יומן מסע אדום, 1998, הוצאת נהוראי, בעריכת חיה קול-אל.
מסע הגאולה של עגנון בסיפורו "מעשה העז", כתב-עת 'ירושלים', 2007, בעריכת בן-ציון יהושע, יונתן גורל ובלפור חקק, ירושלים.
בתי הספר במרוקו: חממה למחתרות ולעלייה, "כיוונים חדשים", כתב-עת לענייני ציונות..., עורך: אלי אייל, גיליון 15, 1.2007.
האם יצרו יהודי צפון אפריקה ספרות בארצותיהם?, כ"ע 'מאזנים', גיליון 6, תאריך: 12/13, עורך: משה גרנות, מאת נהוראי מ' שטרית
סופו של מפעל חינוכי אדיר במרוקו, מאת נהוראי מ' שטרית, כ"ע 'מאזנים', גיליון 5–6, עורך: משה בן- שאול.
משבילי עפר לשבילי זהב, מאת נהוראי מ' שטרית, כ"ע 'מאזנים', גיליון 1, פברואר 2013, בעריכת: ציפי שחרור.
השירה שבעל-פה, מאת נהוראי מ' שטרית, כ"ע 'מאזנים', בעריכת ציפי שחרור, גיליון 8, מאי 1996. [שירת קודש ממרוקו לא כתובה]
באנטומיה וביולוגיה, נְהוֹר (Lumen) הוא החלל הפנימי של מבנה צינורי, כגון כלי דם או מעי.
במובנו המורחב, נהור הוא החלל הפנימי של אברונים ושל מבנים תוך-תאיים כמו הרשתית התוך-פלזמית.
ישנן גישות טיפוליות זעיר-פולשניות הפועלות בתוך הנהור או מן הנהור החוצה.
דוגמה לכך היא אנגיופלסטיה, שבה באמצעות צנתור נכנסים אל כלי הדם מנקודה מרוחקת, מרחיבים אותו על ידי ניפוח בלון ומניחים תומכן בתוך הנהור.
נהגי המרוצים הוא סרט פעולה רוסי משנת 2008, בבימויו של אולג פסנקו ובכיכובם של מרינה אלכסנדרובה, אלכסיי צ'אדוב, סטניסלב בונדארנקו, אלכסיי גוסקוב, וניקולאי צ'ינדיאקין.
אל צוות נהגי מרוצים בסנקט פטרבורג בראשותו של דוקר (Doker), מגיע סטפן מוחוב, שאך זה סיים את שירותו הצבאי.
כאן אחיו הקטן מישקה, טכנאי מחשבים צעיר, הוא המומחה לפריצת מנעולים אלקטרוניים בעוד אביהם הקשיש עובד כמכונאי רכב.
עם כניסתו של סטפן דוקר נפרד מהחברה שלו קטיה — בתו של קולונל במשטרת התנועה בשם סטפצ'נקו, שגם היא חברה בצוות שלהם.
אביה מאוד לא מסכים עם התחביב שלה, אבל בהיותו טוב לב ועדין באופיו, הוא לא יכול באופן חד משמעי לאסור על קטיה לעסוק במרוצי רחוב.
דוקר בכוונה מעורר מצב, כך שסטפן במהלך "טבילת האש" שלו כנהג מרוצים הורס את המכונית המשודרגת שלו ושל דוקר.
בתורה, קטיה מתאהב בסטפן, מה שעוד יותר מחריף את הקונפליקט: לא רק בין סטפן לדוקר, אלא גם בין סטפן לניקיטה, ותיק הנהגים בצוות שמבטא בגלוי את סלידתו מסטפן.
מאוחר יותר דוקר אפילו מציע לסטפן לוותר על החוב שלו בשל הרס מכוניתו ומציע לו לעזוב את קטיה.
במקביל מתפתח סיפור דרמה נוסף: אחיו של סטפן, מישה מנסה להתחיל עם לורה מהצוות של דוקר.
היא, שמבוגרת מאוד ביחס לגילו, מתייחסת אליו בזלזול ולועגת לו.
כשמתגלה שהוא לא היחיד שחייב לדוקר אלא כל שאר אנשי הצוות, סטפן וקטיה מארגנים את כל החבורה לשיחה על כך, אך זה מתפתח לקטטה שבמהלכה סטפן וניקיטה מכים זה את זה.
באותו הערב דוקר ניהל קשרים עם המאפיה באמצעות גנבת כלי רכב, בעוד משטרת התנועה מקבלת מידע פנימי על הגנבה המתוכננת ויוצאת למבצע ללכידת נהגי המרוצים.
במרדף מכוניות לילי ברחובות סנקט פטרבורג, הנהגים מצליחים לחמוק וסטפן משלים עם ניקיטה.
המבצע הכושל של המשטרה משפיע על אביה של קטיה, שמתחיל לחשוב שמפקדיו במשטרה מחפים על הנהגים והוא מספר על כך למפקדו הישיר.
באותו יום בערב, אחרי הליכה עם סטיבן, קטיה מגיעה אל דוקר במוסך ואומרת לו שהיא עוזבת לתמיד, יחד עם סטפן ומישקה.
דוקר מנסה לאנוס אותה, אבל עוצר את עצמו ברגע האחרון.
עד מהרה מתברר שהחבורה מנוהלת על ידי מפקד המשטרה.
לאחר שיחה עם הקולונל, המכונאי המבוגר מסרב לעזור למאפיה ואלה מכים אותו באכזריות, כשמישה מצלם את האירוע בטלפון הנייד שלו.
דוקר והגנרל שמים לב לזה, דוקר חוטף את קטיה והגנרל יושב בתוך הג'יפ גרנד צ'ירוקי שלו ויוצא לרדוף אחרי מישקה ולבסוף דורס אותו למוות.
גוסס, מישה מצליח לשלוח לסטפן וידאו בהודעת MMS (שלאחר מכן מגיעה לידיו של סגן-אלוף סטפאצ'נקו).
מבלי לדעת זאת, הגנרל אומר למישה: "בני, במשחקים למבוגרים, צריך לשלם כמו מבוגר" ומוחץ את הטלפון בעקב המגף שלו.
כאשר סטפן מגיע למוסך, כבר מגיע הבוקר.
האב אינו מוסר את מפקד משטרת התנועה מחשש שיואשם במותו של בנו.
הוא נשאר עם מישה המת בידיו, בעוד שאר הצוות יוצא למרדף.
יחד עם המשטרה, נהגי המרוצים דוחקים את הגנרל אל מחוץ לעיר ולורה מצליחה לערער את הג'יפ שלו באמצעות מכונית צעצוע שפיתח מישקה.
בידיעה שדוקר לקח את קטיה, קולונל סטפאצ'נקו אומר לסטפן איפה לחפש אותם — סטפן עולה על מכוניות ספורט ויוצא להשיג את דוקר לפני הגעת המשטרה.
מוחוב נמלט כאשר שאר הנהגים נתקלים במשאית צהובה ובה רכבי המרוצים שלהם.
המרדף של סטפן אחר דוקר מוביל לתאונה איומה, שבה שניהם שורדים באורח נס.
מתברר כי דוקר הנחית את קטיה על המפרץ הפיני ולבסוף שחרר אותה.
לאחר מאבק קצר, דוקר אומר לסטפן שהוא עבר והוא חושף את כוונותיו האמיתיות ומודה בתבוסה.
סטפן נותן לדוקר להבין שהוא לא נוטר לו טינה ומאפשר לו ללכת.
בשלב הזה שתי המכוניות מתפוצצות.
הסצנה האחרונה: סטפן וקטיה נפגשים על החוף ומתנשקים.
למקום מגיעה גם שאר החבורה במכוניותיהם, ניקיטה וסטפן לוחצים ידיים ומתחבקים.
מעליהם טס מסוק של משטרת תנועה, בעוד הנהגים מנופפים בידיהם לשלום.
נהג משאית הוא אדם שמתפרנס מנהיגה והובלת סחורות ממקום אחד למשנהו באמצעות משאית, בדרך כלל על פי לוח זמנים קפדני.
סוג הסחורה המועברת יכול להשתנות במידה ניכרת מלקוח ללקוח.
נהגי משאיות במדינות כמו ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, מקסיקו או רוסיה לרוב נדרשים לנהוג מרחקים ארוכים במיוחד הרחק מביתם, עם תקופות מנוחה שנמשכות מספר ימים בין משימה למשימה.
נהגי משאיות נדרשים להחזיק ברישיון נהיגה מיוחד לרכב משא קל או כבד.
לעיתים נדרשים נהגי משאיות מסוימים לטעון ו/או לפרוק את המטענים אותם הם מובילים ממקום למקום בעצמם.
בישראל, דרגת הרישיון למשאית עד 12 טון היא רישיון C1. הגיל המינימלי לקבלת רישיון המשאית בישראל הוא 18 שנה, הגיל המינימלי למבחן העיוני והמעשי הוא 17 שנים וחצי.
התנאים לקבלת רישיון המשאית עד 12 טון כוללים הוצאת טופס רש"ל 18, בדיקה על ידי רופא, בדיקת ראייה, ומעבר מבחן עיוני.
כמו כן, נדרשים שיעורים מעשיים, בעלי רישיון בדרגה B חייבים בלפחות 20 שיעורים, ומי שאין ברשותם רישיון נהיגה נדרשים במינימום 32 שיעורים מעשיים, ובמעבר מבחן מעשי.
רישיון בדרגה C+E הוא רישיון לרכב מנועי מסחרי ורכב עבודה במשקל כולל מותר מעל 3,500 קילוגרמים, גם אם צמוד אליו נגרר או נתמך.
התנאים לקבלת רישיון זה כוללים ותק של שנה כבעלי רישיון בדרגה C, אישור מטעם המכון הרפואי, מעבר קורס נהגי רכב כבד, מילוי טופס מקוון, בדיקת ראייה, וחדות ראיה ברמה הנדרשת.
בישראל קיים מחסור בנהגי משאית, בין היתר בעקבות ביקוש נמוך למקצוע, עיכובים בהכשרת נהגים חדשים, השחיקה בעבודה, ורמות שכר נמוכות.
נהקי מיכאל וולס הוא כדורגלן ברמודי, המשחק בעמדת החלוץ בלוטון טאון ובנבחרת ברמודה.
וולס נולד בהמילטון, בירת ברמודה.
וולס התחיל לשחק כדורגל, כאשר הצטרף בגיל 12 לדנדי טאון הורנטס המקומית.
כעבור כמה שנים, היה מועמד להצטרף למחלקת הנוער של אייאקס, דבר שלא יצא לפועל בסופו של דבבר.
בעונת , הצטרף לקבוצה הבוגרת של דנדי, במדיה הבקיע 20 שערים עד לינואר , אז וולס חתם בברמודה הוגס, במדיה כבש 2 שערים ב-9 משחקים.
בקיץ וולס חתם באקלסיל יונייטד, מהליגות האזוריות באנגליה ובדצמבר של אותה השנה, חתם בקרלייל יונייטד מהפוטבול ליג הראשונה, אליה הצטרף כעבור חודש.
ב-15 בינואר, וולס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד בריסטול רוברס.
ב-22 ביולי 2011, וולס חתם בברדפורד סיטי מהפוטבול ליג השנייה.
ב-6 באוגוסט, וולס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 לאלדרשוט טאון.
ב-27 באוגוסט, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 2–4 נגד בארנט.
בספטמבר , וולס חתם על חוזה לשלוש שנים נוספות במועדון.
בינואר , וולס הפך לכדורגלן הברמודי הראשון שמשתתף בגמר גביע הפוטבול ליג.
בספטמבר , וולס זכה בתואר כדורגלן החודש של בליגה, אך בסיום החודש נפצע בקרסול ונעדר מספר שבועות.
ב-10 בינואר 2014, וולס חתם בהאדרספילד טאון מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
כעבור יממה, וולס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד מילוול, בה גם כבש את שער הבכורה שלו במועדון.
על אף שהצטרף במהלך העונה, וולס סיים את עונת , כמלך שערי הקבוצה עם 7 שערים.
בשנת , וולס היה שותף לחזרה של הקבוצה לפרמייר ליג לראשונה מזה 45 שנים.
ב-31 באוגוסט 2017, וולס חתם בברנלי ששילמה תמורתו 5 מיליון פאונד.
ב-23 באוגוסט 2018, וולס הושאל לקווינס פארק ריינג'רס עד לסיום העונה.
בסיום העונה, וולס האריך את חוזהו בקווינס לשנה נוספת, אך ב-30 בינואר 2020, עזב את המועדון וחתם בבריסטול סיטי תמורת 6 מיליון פאונד.
ב-14 בדצמבר 2007, וולס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברמודה במשחק ידידות בו הפסידה 1–2 ל.
ב-10 ביולי 2011, הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–2 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
וולס השתתף עם הנבחרת בגביע הזהב 2019, וכבש בו שני שערים.
פלייאוף העלייה של הפוטבול ליג השנייה:
נהג תורן הוא אדם אשר נמנע משתיית אלכוהול באירוע חברתי כדי להישאר מפוכח ולהסיע את חבריו הביתה בבטחה בעוד הם צורכים משקאות אלכוהוליים.
הדבר נעשה כדי להימנע מנהיגה בשכרות, וכדי לעודד הסדרים מסוג זה ישנם בעלי ברים, מסעדות ומועדוני לילה שיציעו לנהגים התורנים משקאות קלים בחינם או במחיר מוזל.
לאחר שרעיון הנהג התורן פותח במדינות סקנדינביה ותפס תאוצה בקנדה, בשנת 1988 בית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הרווארד יזם קמפיין תשדירי שירות, ובו עודד מציאת נהגים תורנים, כדי להפחית את כמות תאונות הדרכים שמתרחשות כתוצאה מנהיגה בשכרות.
הקמפיין קיבל במה גם בתוכניות וסדרות טלוויזיה מצליחות, כמו "חופשי על הבר", "פרקליטי אל איי", "משפחת קוסבי" ועוד.
מחלקת התחבורה של ארצות הברית עודדה את הרעיון, וקידמה את הסלוגן: "חברים לא נותנים לחברים לנהוג שיכורים".
נשיא ארצות הברית ביל קלינטון תמך הקמפיין לכל אורך שנות נשיאותו, ומדי שנה הקליט את תשדירי השירות, לבקשת בית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הרווארד.
בהתבסס על מספר סקרים, הקמפיין תרם לירידה משמעותית במספר ההרוגים בתאונות דרכים בשנים 1988–1994.
בשנת 2005 החלה חברת דיאג'יו בקמפיין דומה בברזיל.
הקמפיין נקרא "Piloto da Vez", הופק בחסות קבוצת מקלארן והשתתפו בו נהגי הפורמולה 1 חואן פאבלו מונטויה, מיקה הקינן ולואיס המילטון.
בשנת 2017 הציעה חברת קוקה קולה בניו זילנד משקאות בחינם לאנשים שיתנדבו להיות נהגים תורנים.
במספר מדינות קיימים שירותים בהם ניתן לשכור בתשלום "נהג תורן" שיחזיר את השיכור ואת רכבו לביתו.
נהוראי יפרח (נולד ב-7 במאי 2003 בטבריה שבישראל) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת קשר הכנף בהפועל נוף הגליל.
יפרח נולד בטבריה שבישראל, והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של עירוני טבריה המקומית.
בשנת 2017 עבר למחלקת הנוער של מכבי חיפה.
ב-12 באוגוסט 2021 הושאל לעונה אחת להפועל עפולה מהליגה הלאומית.
ב-30 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 למכבי אחי נצרת במסגרת הליגה לעונת 2021/2022. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
בסך הכול ערך 26 הופעות ליגה במדי הפועל עפולה במשך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-28 בספטמבר 2022 הושאל להפועל חדרה.
ב-11 בינואר 2023 הושאל לעירוני טבריה.
ב-16 ביולי 2023 הושאל בשנית להפועל עפולה.
ב-18 בספטמבר 2025 הושאל להפועל נוף הגליל.
יפרח נכלל בסגל נבחרת ישראל עד גיל 19 לאליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2022. הוא שותף בארבעה מתוך חמישה משחקי נבחרת ישראל בטורניר, כולל בהפסד 1–3 לנבחרת אנגליה בגמר, בו נכנס כמחליף.
במשפט העברי, חיוב נהנה הוא חיוב על המזיק לשלם לניזק על ההנאה שהרוויח מהנזק, אף במקרה שאינו חייב לשלם על עצם ההפסד של הניזק.
פעמים רבות הרווח של המזיק אינו זהה להפסד של הניזק, ולכן יש הבדל משמעותי בין חיוב נהנה לתשלום נזק רגיל.
המשנה קובעת שאף על פי שאדם שבהמתו אכלה פירות ברשות הרבים פטור מלשלם את שווי הפירות כיוון ששן ורגל פטורים ברשות הרבים, הוא חייב לשלם לבעל הפירות את הסכום שהרוויח מכך שהבהמה נהייתה שבעה.
מקרה נוסף בו חל חיוב זה, הוא אדם שגר בבית חבירו וכתוצאה מכך שווי הבית ירד מעט, הדר מחויב לשלם תשלומי שוכר מלאים ולא רק על הנזק, בגלל חיוב נהנה.
באור שמח הסתפק מה סיבת החיוב, האם משלם על ההנאה מדיני מזיק, או שמשלם כיוון שהנהנה נהיה בעל חוב של המהנה.
הנפקא מינה האם משלם מן העידית כמו מזיק או שמשלם בבינונית, כמו בעל חוב.
הרב שמעון שקופ בספרו שערי יושר מציע שתי אפשרויות לסיבת החיוב:
מלבד חיוב 'נהנה', ישנם בתלמוד סוגי חיוב נוספים, שהאדם מתחייב בהם אף שלא חיסר או הזיק לחבירו:
משתרשי ליה - כשאדם מקבל הנאה או תועלת, בלא כילוי של החפץ.
נהד בשיר הוא יוצר, שחקן, במאי, מפיק ותסריטאי ישראלי-דרוזי.
נודע בעקבות גילום התפקיד "ד"ר סמיר" בסדרה "ד"ר קראז'" אותה יצר.
סיים לימודי תיאטרון באוניברסיטת חיפה בשנת 2008. לאחר סיום לימודי התיאטרון הוא סיים לימודי הוראה בחוג לחינוך, אוניברסיטת חיפה.
בוגר לימודי תואר שני במשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים.
לאורך השנים בשיר כתב, שיחק והפיק עשרות הצגות תיאטרון בחברה הערבית בישראל.
השתתף בפסטיבלים שונים וזכה במספר רב של פרסים בתחום התיאטרון.
בין השנים 2006–2011 שימש כמנהל האומנותי של תיאטרון כפרון, עמותת האומנים לקידום התיאטרון בעיר שפרעם.
היה חבר המועצה הישראלית לתרבות ואומנות במשרד התרבות.
הקים את חברת ההפקות "נ.ב אורים הפקות", שם הפיק ויצר מספר רב של סרטים, סדרות טלוויזיה ופרסומות.
שימש כממלא מקום יו"ר מדור התרבות הדרוזית ובשנת 2023 התמנה למנהל תחום התרבות הערבית במשרד התרבות והספורט.
בשיר החל את הקריירה המקצועית בטלוויזיה בשנת 2009. באותה שנה הוא שיחק בסדרת הנוער "האי 3" ששודרה בערוץ הילדים, שם הוא גילם את קארט, שודד הים הלבן.
באותה שנה הוא גם שיחק בסרט "פינק סובארו" (PINK SUBARO), הפקה משותפת בין יפן, איטליה וישראל, שם הוא גילם את עאדל.
ב-2012 שיחק תפקיד ראשי בסרט "הצוללת" בבימויו של גל גינוסר.
בשנת 2018 הוא גילם את "ד"ר סמיר", תפקיד ראשי בסדרה ד"ר קראז' ששודרה בתאגיד השידור כאן.
באותה שנה הוא גילם את אבו ח'אדר, בעונה השנייה של הסדרה פאודה ששודרה ב-Yes.
ב-2019 שימש כשחקן אורח בסדרה המצליחה "רק להיום" שמשודר ב-"HOT", ובדרמה הקומית "בת אל הבתולה".
בשנת 2021 שיחק בסדרה העולמית "אזהרת מסע".
ב-2025 יצר ביחד עם רועי עידן את סדרת המתח "נוטוק" שמשודרת בערוץ 12, אותה ביים אדם סנדרסון.
ב-2006 עיבד ותרגם למחזה את הסיפור "סיפורו של סוס" של טולסטוי, שזכה בשני פרסים.
ב-2008 כתב את המחזה "מרד התרנגולות הבלדים".
המחזה השתתף בפסטיבל תיאטרון קצר לשינוי חברתי, וזכה במקום הראשון.
בנוסף תרגם ועיבד את המחזה "הטייפ האחרון של קראפ" לשפה הערבית.
בנוסף הוא תרגם ועיבד למחזה את הסיפור "השבוי" של ס.
בשנת 2008 הוא כתב וביים את המחזה "לנצח ילד" שהשתתף בתחרות של פסטיבל מסרחיד וזכה בשני פרסים.
באותה שנה הוא כתב לפסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי את המחזה "מסיק".
בשנים 2018–2019 כתב את שתי העונות של הסדרה ד"ר קראז' ששודרה בערוץ מכאן, החטיבה הערבית של תאגיד השידור.
בשנת 2021 כתב וייצר את הסרט "חיוך נצחי", סרט תיעודי ששודר בתאגיד השידור, המבוסס על סיפורו האישי של בשיר במהלך שירותו הצבאי.
באותה שנה הוא כתב וביים את שני הסרטים הקצרים "תפוח אדם" ו-"ים מת", שהשתתפו בעשרות פסטיבלים בעולם וזכו בעשרות פרסים.
בשיר כתב את התסריט לסרט "שפל", פיצ'ר שזכה ליותר מ-500 הקרנות בישראל.
את קריירת היצירה שלו הוא החל כמחזאי וכתב מחזות רבים לתיאטרון בחברה הערבית.
עבור תיאטרון בית הגפן חיפה הוא כתב מספר מחזות, דוגמת "מניפולציה" ו-"אופניים".
בתיאטרון כפרון הוא כתב את המחות "קורקינטוס" ו-"משחק מסוכן".
תרגם לעברית את המחזה "אהבה וכאב" שהופק בתיאטרון אל-מידאן.
השתתף כשחקן בתפקיד ראשי בעשרות הצגות תיאטרון בפרנג' ובחברה הערבית בישראל, בהם "קברניט העץ" תיאטרונטו 2009, "מסיק", "ממלכת השלג", "כאב ואהבה", "השדה האחרון" ובהצגות רבות נוספות.
זכה במספר פרסים בתחום התיאטרון, בהם השחקן הטוב ביותר וההצגה הטובה ביותר - פסטיבל עכו "מסרחיד" 2017.
בשיר נשוי לאיבון בשיר, רואת חשבון, ואבא לשני ילדים.
נהדה גפני הייתה ציירת ישראלית, שפעלה רוב שנותיה בירושלים.
נולדה בירושלים בשם נהדה הרניק לחנה (לבית כהנא) ילידת העיירה ויזניץ' באוקראינה ומרדכי הרניק.
הייתה הצעירה מבין שני הילדים במשפחה.
בהמשך עברה עם משפחתה לראשון לציון, חדרה ומקומות נוספים.
כבר בילדותה גילתה נטיות אמנותיות וכישרון לציור ורישום.
בשנים 1939–1941 בהיותה עדיין בבית הספר, נשלחה ללמוד ב"סטודיו של אהרן אבני" (שלאחר מותו של אבני קיבל את השם מכון אבני).
בהמשך למדה לצייר ולרשום גם באופן אוטודידקטי, והתמקדה בעיקר ברישומי פחם.
עם סיום התיכון שאפה ללמוד אמנות, אך אמה דרשה שתלמד קודם מקצוע, ולכן למדה בסמינר למורים וגננות.
סמוך לפרוץ מלחמת העצמאות התגייסה לצבא ואחרי עוד זמן קצר התחתנה.
במקביל לנישואיה פתחה גן ילדים פרטי ועבדה בו עד גיל 27.
בשנים 1957-1955, לאחר הולדת ילדיה, סגרה את גן הילדים ופנתה ללימודים בבית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות בירושלים.
בשנים 1960-1958, כהשלמה ליידע שרכשה בלימודיה בבצלאל, למדה ציור אצל האמנים מרסל ינקו ומשה מוקדי בעין הוד.
בתחילת שנות ה-60, עם כינון יחסי ישראל-קמרון, התמנה בעלה, אלחנן גפני, לשגריר הראשון של ישראל בקמרון, והיא נסעה עמו ועם ילדיהם לשליחות דיפלומטית בת מספר שנים.
בשנת 1967, לאחר חזרתה ארצה, התקבלה כחברה באגודת הציירים והפסלים והחלה להציג תערוכות יחיד ולהשתתף בתערוכות קבוצתיות.
בשנת 1990 נסעה עם קבוצת חברות (רובן מירושלים) לטיול מאורגן במצרים.
היא נפצעה בהתקפת טרור על אוטובוס התיירים שבו נסעה הקבוצה, הקרויה פיגוע האוטובוס במצרים (1990).
למרות שהחלימה מן הפציעה בפיגוע, סבלה מפציעה זו, ונזקקה לתמיכה בהליכה עד למותה.
בריאיון עיתונאי, שנתנה בשנת 2011, סיפרה כי העיסוק באמנות סייע לה להשתקם מן הפציעה הקשה.
נקברה בבית העלמין של קיבוץ גבעת השלושה לצד בעלה.
מ-1948 ועד למותו הייתה נשואה לאלחנן גפני (2020-1916), יליד פראג, צ'כיה, שהיה בשנים 1945-1947 שליח המוסד לעלייה ב' באירופה וסייע לתנועת הבריחה, בשנות ה-60 השגריר הראשון של ישראל בקמרון, ובהמשך, עד פרישתו לגמלאות, מנהל המחלקה ליחסי ציבור של המוסד לביטוח לאומי.
אם לשניים: עודד (מהנדס) ואיתמר (טכנאי קול).
התגוררה ויצרה במשך הרבה שנים בשכונת נווה גרנות בירושלים.
בשנותיה האחרונות חייתה בגני תקווה.
אחיה הבכור היה המוזיקאי והמלחין מאיר הרניק, שנהרג בתאונת דרכים בערב שמחת תורה 1972, כאשר רכב על הקטנוע שלו ברחוב הפלמ"ח (ירושלים).
אחד מאחייניה היה רב-סרן גוני הרניק, שנפל בקרב על הבופור, בתחילת מבצע שלום הגליל.
אחיין אחר הוא רוני הרניק, מנהל בית הספר הדמוקרטי במודיעין, שהיה נשוי לאילת הרניק (בתו של אילן הרטוב), שנהרגה באסון אולמי ורסאי.
גפני ציירה בעיקר נופים ודיוקנאות בצבעי מים.
במהלך חייה הציגה כ-15 תערוכות יחיד והשתתפה בעוד כ-20 תערוכות קבוצתיות.
במקביל לעבודתה האמנותית לימדה ציור.
בין תלמידותיה ניתן למנות את הציירות: בבה ינאי, אלישבע רוזנבוים ושרה שני.
כמה מציוריה מופיעים בספר ירושלים: 30 אמנים (מבוא: מרים טל, עיצוב גרפי: רפי אתגר), הוצאת בית האמנים בירושלים.
כמה ציורים אחרים מופיעים בחוברת "נהדה הרניק גפני", שהוציאה בהוצאה עצמית ב-1994.
1987,1983 - שתי תערוכות בגלריה אלה, ירושלים
1991 - אקוורלים ורישומים, גלריה נורה, ירושלים
1994 - דיוקן זמין 1993-1994, מוזיאון ישראל, ירושלים (סדרת דיוקנאות בצבעי מים שבהם מתוארים האמנית ובן זוגה)
1996 - דיוקן ונוף באקוורל, בית האמנים בירושלים
1999 - גלריה קטנה, מתנ"ס, קריית אונו
2001 - נופים באקוורל, בית האמנים בירושלים (כ-30 ציורי נוף מהשפלה וממישור החוף)
מבחר מהתערוכות הקבוצתיות בהן השתתפה
1972 - תערוכת הסתיו של אמני ירושלים, בית האמנים בירושלים
1973 - תערוכת פתיחה, יפעת - גלריה לאמנות וסדנה, ירושלים
1973 - אמני ירושלים למען מלווה מלחמה מרצון - חנוכה תשל"ד, בית האמנים בירושלים
1981 - אקוורל, בית האמנים תל אביב
1985 - תערוכת אמני ירושלים בפריז, מוזיאון הגראן פלה, פריז, צרפת (תערוכה קבוצתית זו נדדה למקומות נוספים בעולם ובהם מונטריאול, קנדה ומקסיקו סיטי, מקסיקו).
1986 - דיוקן עצמי, בית האמנים בירושלים
1986 - שחור לבן, בית האמנים בירושלים
1991 - מן האוספים, מוזיאון ישראל, ירושלים
1994 - ירושלים, מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, ברעם
2007 - בממד קטן, גלריה נורה, ירושלים
2013 - בממד קטן 2, גלריה נורה, ירושלים
2014 - רשמים קטנים, גלריה נורה, ירושלים
נהר אדום הוא מערבון בבימויו של הווארד הוקס שיצא לאקרנים בשנת 1948. בסרט מככבים ג'ון ויין, מונטגומרי קליפט, ווולטר ברנן.
הסרט מתאר את המסע הראשון של הובלת הבקר כל הדרך מטקסס ועד לקנזס, וכמו כן מתוארים בסרט הקונפליקטים הנוצרים בין אב לבנו.
זהו המערבון הראשון שביים הבמאי הווארד הוקס.
תומאס דונסון הוא בוקר עקשן, שחלומו הוא להקים את החווה הגדולה ביותר בטקסס.
בדרכו לטקסס, אהובתו נרצחת על ידי האינדיאנים.
דונסון ויד ימינו גרות נאדין, מוצאים ילד יתום שהצליח להימלט מהאינדיאנים, שמו של הילד הוא מתיו גארת'.
לאחר שהם מגיעים לטקסס, הסרט קופץ ארבע-עשרה שנה קדימה לתקופה שבה לדונסון יש יותר בקר מכל אחד אחר בטקסס, וגארת' הפך לשולף המהיר בטריטוריה.
אך דונסון חייב, בשביל לא להפסיד את כל כספו, להעביר את כל הבקר למיזורי, שם יוכל למכור אותם.
לשם כך עליו לחצות את הנהר האדום.
את המסע למיזורי אף אחד לא הצליח לעשות לפניו ולכן הרעיון נחשב למטורף.
במשך המסע הבוקרים מתחילים להתמרד, ורוצים לקצר את דרכם, ולהגיע רק עד לעיירה בקנזס בשם אבילין שיש שמועה שעוברת שם רכבת, אבל דונסון מטפל בהם ביד קשה והורג אותם.
הקבוצה השנייה שמתמרדת מחליטה לברוח, אבל דונסון מחזיר אותם ודן אותם לתלייה, בשלב זה בנו המאומץ, גארת', מתערב, ולוקח את כל האנשים תחת פיקודו.
הוא משחרר את המורדים ומשאיר את אביו לבדו עם סוס בשממה, בשלב זה דונסון מבטיח שכשהוא יפגוש את גארת' בפעם הבאה הוא יהרוג אותו.
מכאן מתנהל מרוץ נגד הזמן, כשגארת' צריך להגיע לאבילין עם כל הבקר, לפני שדונסון יספיק לאסוף אנשים וישיג את העדר.
בהמשך השביל גארת' וחבורתו פוגשים חבורת מהמרים ונשים, ושם גארת' מתאהב בטס מיליי, אישה שנוסעת עם שיירת המהמרים, והוא מספר לה את כל הסיפור עם אביו ועל התסבוכת שנקלע אליה.
יום לאחר מכן דונסון מגיע למקום, אהובתו של גארת', מיליי, מנסה לשכנע את דונסון שלא יהרוג את גארת' אבל דונסון לא מסכים.
מיליי מבקשת מדונסון שייקח אותה איתו, הוא נזכר באהובתו שהשאיר מאחוריו ונהרגה במהלך התקפת האינדיאנים, ולכן הוא לוקח את מיליי איתו.
גארת' מגיע לאבלין ומוכר את הבקר, כשמיליי מגיעה ומזהירה אותו שאביו מגיע הוא לא מנסה לברוח.
דונסון מגיע לאבילין, פוגש את בנו גארת' שולף את אקדחו ומתחיל להתגרות בו, אך כשגארת' מסרב להגיב, דונסון עובר לקרב אגרופים, גארת' לא שותק ומחזיר לאביו מנה אחת אפיים.
בשלב זה מיליי מתערבת, יורה באוויר, מפסיקה את הקרב ואומרת לשניהם ש"ברור שאתם אוהבים האחד את השני", האב ובנו מתפייסים ודונסון נותן לגארת' שותפות בעסק.
ג'ון ויין בתפקיד תומאס דונסון.
מונטגומרי קליפט בתפקיד מתיו גארת'.
ג'ואני דרו בתפקיד טס מיליי.
וולטר ברנן בתפקיד גרות נאדין.
הז'אנר המערבוני מאופיין לרוב בדמויות טוב ורע שהן הדמויות המרכזיות, וביניהן גם ניטש הקרב המכריע בסוף.
בשונה ממערבונים אחרים, "נהר אדום" לא מציג אף-אחד משני הגיבורים כרע או כטוב, שניהם נמצאים בתחום האפור.
אפילו הקרב בסיום שאמור להכריע ביניהם, לא מגיע לקצו, ויש שלום בין שני הצדדים.
ישנם מקרים שהבן עושה כל מה שאביו אומר לו, ומכבד אותו (במשך כל הסרט גארת' מגלגל סיגריות לדונסון), אך יש ומגיעה נקודה ובה הוא אינו מסכים עם השקפת אביו, וכאן נוצר הקונפליקט, וסרט זה מראה בצורה טובה את הקונפליקטים ואת מערכת היחסים שבין אב לבן.
הווארד הוקס השתמש לעיתים רבות בסרטיו במוטיב של איחוד הניגודים.
בין המערבונים השונים שהווארד הוקס ביים נמצאים גם "ריו בראבו", "ריו לובו" ועוד אחרים.
"נהר אדום" נחשב לקלאסיקה מערבונית וקולנועית.
הסרט נבחר בסקר AFI למקום החמישי ברשימת המערבונים הטובים של כל הזמנים.
נהר אראס (בפרסית: رودخانهٔ ارس.
מכונה גם אראקס) הוא נהר הזורם בטורקיה, ארמניה, אזרבייג'ן ואיראן ומתנקז לנהר הקורה וממנו לים הכספי.
אורך הנהר הוא 1,072 קילומטרים ושטח אגן הניקוז שלו הוא 102 אלף קמ"ר.
חלק מתוואי הנהר מהווה גבול אזרבייג'ן–טורקיה.
הנהר מתחיל במורדותיהם הדרומיים של הרי בִּינְגול (טורקית: Bingöl Dağları), בתחומה של נפת ארזורום שבטורקיה.
על הנהר היו סכסוכים רבים במשך השנים.
נהר האראס מוזכר בשיר Holy Mountains של להקת סיסטם אוף אה דאון באלבומה Hypnotize משנת 2005.
נהר אל-בארד הוא מחנה פליטים פלסטינים הנמצא במחוז צפון לבנון שבלבנון, 16 קילומטר מצפון לעיר טריפולי.
לאחר העימות במחנה בין צבא לבנון בפיקודו של פרנסואה אל-חאג' לבין ארגון הטרור הסוני פתח אל-אסלאם, שנמשך מספר חודשים באמצע 2007, ושבמהלכו נמלטו כל תושבי המחנה וחלק גדול ממנו נהרס, שבו אליו כ-6,000 מתושביו (נכון לינואר 2014).
המחנה, הנמצא על שפת הים התיכון, נקרא על שם הנהר העובר מדרומו.
על פי הסכם קהיר מ-1969, הצבא הלבנוני אינו נכנס בדרך כלל לשטח מחנות הפליטים הפלסטיניים וביטחון הפנים במחנות הוא באחריות הארגונים הפלסטיניים.
המחנה הוקם בדצמבר 1949 על ידי הצלב האדום במטרה לתת דיור לפליטים פלסטינים שהתמקמו בבקעת הלבנון ובפרברי טריפולי וסבלו מתנאי החורף הקשים שם.
בניגוד לרוב מחנות הפליטים בלבנון, שהוקמו בצמוד לעריה המרכזיות של לבנון, נהר אל-בארד הוקם במקום המרוחק מערים לבנוניות מרכזיות, והעיר הקרובה אליו - טריפולי, מרוחקת כ-16 ק"מ ממנו.
למרות זאת, בשל מיקומו על הכביש המוביל לסוריה וקרבתו היחסית לגבול הסורי, הפך אזור המחנה עם השנים למרכז מסחרי לתושבי נפת עכאר, בה שוכן המחנה.
המחנה מחולק למחנה הרשמי המכונה גם "המחנה הישן" ולחלק שרשמית איננו מצוי בתחומי המחנה ומכונה "המחנה החדש".
שטח המחנה הרשמי הוא 0.2 קמ"ר בלבד והוא נמצא באחריות אונר"א.
השטח שמסביב למחנה הרשמי, מתפרש בעיקר מצפון למחנה הרשמי, ובאופן פחות מדרום וממזרח למחנה הרשמי.
הצפיפות בו פחותה מבמחנה הרשמי ומתגוררות בו בעיקר משפחות שנהנות מרווחה כלכלית יחסית.
המחנה הוא בצורת מלבן כשהכביש הראשי צפונה עובר בחלקו הדרומי של המחנה ורחוב השוק בניצב לו.
החלקים השונים של המחנה נקראים על שם מקומות בגליל: ספוריה, סעסע, דמון , צפת וכדומה.
אזורים אחרים קרויים על שם מקור המשפחות המתגוררת בהן.
לדוגמה: אזור "אל-מגרבי", בו מתגוררות משפחות שמוצאן ממרוקו, תוניס ואלג'יריה והגיעו לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20.
אור ל-20 במאי 2007 פשט כוח שהשתייך לכוחות ביטחון הפנים של לבנון על בית בטריפולי, שבו, על פי החשד, נמצאו אנשי ארגון פתח אל-אסלאם שביצעו יום לפני כן שוד בנק בעיר.
בעקבות הפשיטה החל יום קרב ברחובות הסמוכים לאזור הפשיטה בין כוחות הממשלה ובין אנשי ארגון הטרור.
בתגובה, פשטו אנשי פתח אל-אסלאם על נקודת ביקורת מעבר של צבא לבנון באזור מחנה נהר אל-בארד והרגו מספר חיילים בשנתם.
צבא לבנון הגיב מידית בהרעשה ארטילרית של מחנה הפליטים.
במשך יותר משלושה חודשים ניהל צבא לבנון מצור על מחנה הפליטים בשילוב ירי ממסוקי תקיפה והרעשות ארטילריות שהסבו למחנה נזק כבד ולמעשה, הרסו אותו כליל.
כל תושבי המחנה (כ-27,000 נפש) עזבו אותו; רובם לאל-בדאווי - מחנה פליטים קטן המצוי בפאתי טריפולי (שאוכלוסייתו הוכפלה תוך שבועות) וחלקם הדרימו עד אזורי ביירות וצידון.
האזרחים האחרונים שנותרו במחנה, 25 נשים ו-37 ילדים ממשפחות אנשי פתח אל-אסלאם, פונו אף הם ב-24 באוגוסט 2007. ב-2 בספטמבר 2007 הסתיימה הלחימה לאחר שצבא לבנון השתלט על כל שטח המחנה והכניע את כיסי ההתנגדות האחרונים של אנשי פתח אל-אסלאם.
בזמן הלחימה ואחריה טיפלו בפליטים סוכנויות הסיוע של האו"ם, ובעיקר אונר"א.
הפליטים שנעקרו מבתיהם התאכזבו מחוסר סיוע המדינות הערביות לשיקומם.
נכון לסוף 2008, 88% מהסיוע הכספי לשיקום המחנה ולתמיכה בפליטי המחנה הגיע ממדינות המערב ובעיקר מארצות הברית ומנורווגיה.
לאחר סיום הלחימה כל בתי המחנה נהרסו באופן יזום על ידי ציוד מכני הנדסי כדי לאפשר את בנייתו מחדש מן היסוד.
פרויקט השיקום של המחנה הוא הפרויקט הגדול ביותר שעומד (נכון ל-2014) בפני אונר"א ועלותו הכללית היא 345 מיליון דולר.