tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איגוד הכורים הונהג על ידי ארתור סקארגיל, שהגיע לראשות האיגוד ב־1981 לאחר שהיה ראש איגוד הכורים ביורקשייר והיה ממנהיגי שביתת 1974. סקארגיל וסגנו מיק מגהיי, אשר היו קומוניסטים, סומנו על ידי תאצ'ר האנטי־קומוניסטית כיעד למאבק אשר יוכיח לציבור מי שולט על מדיניות הפנים בבריטניה.
ב־1984 הודיעה ה־NCB, מועצת הפחם הלאומית (National Coal Board), הגוף הציבורי המפקח על כריית הפחם, כי ההסכם שנחתם לאחר שביתת כורים של 1974 הוא ישן ואינו תקף וכי בכוונתה לסגור 20 מכרות פחם מפני שאינם כלכליים.
כתוצאה מסגירת מכרות אלו היו אמורים 20,000 עובדים להיות מפוטרים וקהילות רבות בצפון אנגליה ובווילס היו אמורות לאבד את מקור הפרנסה הראשי שלהן.
הממשלה דאגה מבעוד מועד לאגור מלאי פחם שהספיק למספר חודשים.
קיום מלאי זה היה ידוע רק לגורמים בכירים בממשלה.
עוד לפני כן החלה מגמה מוכוונת על ידי הממשל להעברת תחנות כוח משימוש בפחם לשימוש בדלקים אחרים.
הממשל גם פנה לחברות תובלה שבהן לא היו איגודים, ושכר את שירותיהן מראש כדי להבטיח שאספקת הדלק והפחם לא תופסק לתחנות הכוח במקרה של שביתה כללית.
מתוך החשש לאיבוד מקום עבודתם, פתחו העובדים במספר מכרות שעמדו בפני סגירה, בשביתות מקומיות.
באזור המכרות שביורקשייר פרצה שביתה בקומפלקס של מנוורס, לאחר שהעובדים עזבו את העבודה בטענה כי לא התייעצו עימם לפני קבלת החלטת הסגירה.
ב-5 במרץ 1984 הצטרפו 6,000 כורים נוספים, ממכרות באזורים דרום ומערב יורקשייר, לשביתה.
למחרת התייצבו כורים שובתים מיורקשייר בפתח מכרה באזור נוטינגהאמשייר, מכרה שלא עמד להיסגר.
ב-12 במרץ הכריז ארתור סקארגיל, נשיא האיגוד הלאומי של עובדי המכרות (NUM) על הפיכת השביתות במכרות השונים לשביתה ארצית וקרא לכל העובדים במכרות בכל רחבי המדינה להצטרף לשביתה.
סקארגיל לא העמיד את ההחלטה לשביתה הארצית למשאל בקלפי, אולי על רקע חוסר ודאות לגבי רמת התמיכה בקרב חברי האיגוד.
משאלי דעת קהל שנערכו באותה עת מצאו כי 60% מהכורים התכוונו להמשיך בעבודה כרגיל.
יש אף הטוענים, כי סקארגיל לא יכול היה לגשת למשאל, גם אם רצה, כיוון שהחלטה כזו הייתה מתפרשת כבגידה בכורי יורקשייר שכבר שבתו באותה עת ואשר היוו את מרכז כוחו הפוליטי באיגוד.
לאיגוד הכורים הייתה מסורת של החלטה על פי הצבעה בהרמת יד באספה פתוחה של חברי האיגוד וסקארגיל טען כי לממשלה אין זכות להתערב בעניינים הפנימיים של האיגוד ולכפות עליו את דרך קבלת ההחלטות.
הוא גם טען כי לא ייתכן כי מכל ההתאגדויות הקיימות, רק על האיגודים המקצועיים מוטלת חובת הצבעה בקלפי על מנת לקבל החלטה.
ממשלת תאצ'ר ניצלה את החוקים החדשים, אשר קבעו כי החלטות על שביתות ארציות של איגודים מקצועיים צריכות להתקבל במשאל חשאי ואת פסיקת בית המשפט על השביתה כ"בלתי חוקית", כדי להעמיד מול השובתים כוחות משטרה גדולים.
בית המשפט העליון אף קבע ב-24 באוקטובר 1984, כי קרנות ארגון הכורים יוקפאו ולא יוכלו לשמש לתמיכה כספית בשובתים.
כמו כן, נמנעו מהשובתים, בגלל אי חוקיות השביתה, שכר עבודה ותגמולים אחרים מן המדינה.
הממשלה הקצתה ושנעה כוחות משטרה גדולים לטיפול ולעמידה מול השובתים בטענה כי בפעולותיהם מעורבים איומים ולעיתים אף שימוש באלימות כנגד אותם כורים שכן חפצו להמשיך בעבודה.
במשך תקופת השביתה נעצרו 11,291 שובתים וכנגד 8,392 איש הוגשו כתבי אישום על סעיפים כגון הפרת הסדר הציבורי וחסימת כבישים.
ישנן טענות, אשר לא הוכחו, כי בשורות המשטרה השתתפו חיילי הצבא הבריטי כשהם לבושים במדי שוטרים.
בכל מקרה, התנהגותה הקשוחה של המשטרה במשך השביתה הביאה לכך שישנן קהילות בהן קיימת עד היום סלידה חזקה מהמשטרה.
ביקורת נוספת אשר נמתחה על המשטרה הייתה על כך שהשתמשה ביחידות המרוחקות ממקום האירועים וזאת, משום שסברה כי היחידות המקומיות יתקשו שלא לחוש סולידריות עם השובתים, ועל כן יתקשו בהפעלת כח.
היו אף מקרים בהם השתמשה המשטרה במטוסים פרטיים על מנת לשנע שוטרים כדי לעמוד מול שובתים.
מבקרי המשטרה טענו כי מדובר בבזבוז כספי ציבור.
בתחילה נשמרה השביתה בצורה חזקה באזורי מכרות מובהקים כגון יורקשייר, קנט וצפון ויילס.
באזורים בהם היה ריכוז המכרות קטן יותר נשמרה השביתה בצורה פחותה.
באזור נוטינגהאמשייר, שבו היו מכרות פחם רבים (רובם מצוידים בציוד מודרני), רוב הכורים המשיכו בעבודתם ואיגוד הכורים האזורי התנגד לפתיחה בשביתה הארצית ללא הצבעה במשאל.
הרפורמה שנערכה בענף המכרות ב-1977 העלתה את שכר הכורים בנוטינגהאמשייר ושכרם היה גבוה באופן משמעותי משכר חבריהם באזורים האחרים של הממלכה, ורובם סירבו לוותר על שכרם היומי לטובת השביתה.
כורי נוטינגהאמשייר גונו והואשמו על ידי כורי ה-NUM כמפרי שביתה ולאחר סיום השביתה פרש הסניף האזורי, אשר נתמך במשך השביתה בצורה בולטת על ידי ממשל תאצ'ר, מה-NUM וייסד את ה-UDM, איגוד הכורים הדמוקרטי (Union of Democratic Mineworkers).
מאז סיום השביתה, שני האיגודים הללו היו מעורבים במספר אי-סדרים כספיים אשר אף הגיעו לבתי המשפט.
אחת מההתנגשויות אשר זכו לפרסום רב, התרחשה ב-18 ביוני 1984 באורגריב שבדרום יורקשייר.
להתנגשות זו, אשר זכתה לכינוי "הקרב של אורגריב", בוצע שחזור היסטורי בשנת 2001, שחזור אשר נערך והוסרט על ידי ג'רמי דלר ומייק פיגיס והוקרן בטלוויזיה הבריטית.
בהתנגשות השתתפו מעל 5,000 שובתים ובין 4,000–8,000 שוטרים (תלוי במקור המידע).
בשידורי החדשות ב-1984 התקבל הרושם כי השובתים הם אלו אשר יזמו את ההתלקחות כאשר התקיפו שוטרים, אולם מאוחר יותר הסתבר כי השידורים נערכו וכי שני הצדדים היו אחראים במידה כלשהי להתלקחות.
מלבד השימוש הרגיל באלות, המשטרה השתמשה באירוע בפרשים וביחידה ייעודית חדשה שנועדה לטפל במהומות ואשר הפתיעה את השובתים בטקטיקה ההתקפית שלה אשר נגדה את ההתנהגות המסורתית של המשטרה בעימותים עם מפגינים.
בעימות נעצרו 93 שובתים ונפצעו 72 שוטרים ו-51 שובתים (סוברים שיותר שובתים נפצעו אך סירבו להתפנות לבתי חולים מחשש למעצר על ידי המשטרה), חלקם פציעות קשות.
עם הפצועים נמנה גם ארתור סקארגיל - מנהיג השובתים.
השביתה נסתיימה ב-3 במרץ 1985, כמעט שנה לאחר תחילתה.
לקראת סוף השביתה, חלק מהשובתים חזרו לעבודה מרצונם ובניגוד להחלטת האיגוד, ובסופו של דבר, גם בהצבעה של האיגוד, התקבלה ברוב זעיר החלטה לשוב לעבודה בתנאים ששררו לפני השביתה.
בין הסיבות לסיום השביתה ניתן למנות את אובדן התמיכה הציבורית לאחר מקרי אלימות קשים בהם היו מעורבים שובתים, כולל רצח של נהג מונית אשר הוביל כורה לעבודה בדרום וילס.
בנוסף, הייתה ירידה בעניין הציבורי והרעב באתיופיה תפס את כותרות העיתונים ומהדורות החדשות.
כמו כן, הסיוע הכספי שיכול היה האיגוד המקצועי לתת לשובתים הלך וירד וחלקם הגיעו למצב בו לא יכלו לשלם עבור חימום בחורף הקר בבריטניה.
במשך השביתה איבדו חלק מהמכרות את לקוחותיהם.
הבעיה נבעה בחלקה מהמיתון אשר שרר בתחילת שנות השמונים בבריטניה, אולם, חלק משמעותי מהמשבר בענף הפחם ניתן לייחס לתמורות בשוק האנרגיה שבו חלה תזוזה לעבר שימוש בדלק ובגז.
ממשלת תאצ'ר טענה כי ניתן לייבא פחם מקולומביה במחיר הנמוך מעלות כרייתו בבריטניה.
באותה עת פעלה הממשלה על פי "תוכנית רידלי" אשר כוונתה הייתה לצמצם את הסתמכותה של בריטניה על הפחם כמשאב האנרגיה העיקרי.
שביתת הכורים אפשרה לממשל להאיץ סגירת מכרות רבים על בסיס איבוד נתח השוק של המכרות ששבתו.
למרות זאת, קיימות גם עדויות המאשרות קיום "חפרפרת" שהייתה מראשי איגוד הכורים.
חלק נכבד מהציבור בבריטניה ראה בשביתה מאבק על הסדר החברתי ועל ההגמוניה בבריטניה.
ארתור סקארגיל קרא בנאומים מוקדמים, מספר שנים לפני השביתה, לשינוי הסדר החברתי בבריטניה.
לעומתו, הצהירה מרגרט תאצ'ר על האיגודים כעל "המחלה הבריטית" ואף הרחיקה ואמרה (בהתייחסה אל מלחמת פוקלנד): "היה עלינו להילחם באויב שבחוץ בפוקלנד.
עלינו להיות מודעים תמיד לאויב שבפנים, אשר קשה הרבה יותר להילחם בו ומסוכן יותר לחירות".
כנגד ארתור סקארגיל הופנתה, במהלך השביתה ואחריה, ביקורת נוקבת.
רבים טענו כי שיחק לידי הממשל כאשר פתח בשביתה ללא הצבעה במשאל ובכך גם גרם לפירוד בתוך הכורים עצמם.
כמו כן נטען כנגדו כי היה עיוור להישגים אשר היה ניתן להשיג במהלך השביתה בנקודות בהן הייתה יד הכורים על העליונה, וגרר את עמיתיו למאבק ארוך וחסר תוצאות לחלוטין.
בהמשך לטענה זו אף נטען כנגדו כי נקט בדרך זו כיוון שראה בשביתה מאבק על הסדר החברתי והפוליטי בבריטניה ולא סכסוך עבודה רגיל.
היו אף אנשים שהגדילו וקראו לכורים "אריות המונהגים על ידי חמור".
במשך השביתה, חלק גדול מהציבור באנגליה התנגד לשביתה ולא הזדהה עם מאבק הכורים.
עם חלוף השנים, יותר ויותר אנשים חשים סימפתיה לתושבי אזורי המכרות שנותרו במצוקה כלכלית.
כמו כן, בעיני המתנגדים למדיניותה של תאצ'ר וממשיכי דרכה, נחשבת השביתה כסמל לאדישותה של המפלגה השמרנית לבעיות הנגרמות כתוצאה מאבטלה ומעוני.
להקות ואמנים רבים, במיוחד אלו אשר היו מזוהים עם השמאל בבריטניה, כגון: הקלאש, הג'אם ובילי בראג, התגייסו לעזרת הכורים בדרך של תמיכה פומבית ובדרך של השתתפות במופעים שהכנסותיהם הוקדשו לתמיכה במאבק ובסיוע למשפחות הכורים השובתים.
כתוצאה מחזרתם של הכורים לעבודה ללא שום הישג, ובהמשך סגירתם של מכרות פחם רבים בהתאם לתוכנית הממשל, ירדה במהירות השפעתם של האיגודים המקצועיים בבריטניה.
אלו נוכחו בדבקותה ובנחישותה של הממשלה להכניעם, גם במחיר הקצאת משאבים רבים למשך זמן ארוך ולא פנו יותר לדרך השביתות.
במקביל, הואצו הרפורמות המבניות שממשל תאצ'ר ניסה ליישם במשק הבריטי.
לאחר שנים של מיתון ואבטלה, עלתה הכלכלה הבריטית על דרך המלך, אם כי המחיר לחלק מהאוכלוסייה היה כבד.
שביתת הכורים השפיעה בצורה מהותית על תחומים רבים.
גם במישור הארצי וגם באזורים המובהקים של כריית הפחם.
רבים מהשובתים נקלעו לחובות לאחר שבמשך שנה לא קיבלו שכר.
סגירת המכרות, הן בזמן השביתה והן סגירתם הסופית של חלק מהמכרות עם סיום השביתה, הביאו לירידה בביקוש לשרותי הנדסה, תעבורה במסילות ברזל, חשמל ופלדה, אשר היו קשורים בקשר הדוק לתעשיית מכרות הפחם.
האבטלה בחלק מאזורי המכרות עלתה, במשך התקופה שלאחר השביתה, לרמה של 50%.
כמו כן, דווח על עלייה משמעותית במספר ההתאבדויות באותם אזורים.
כתוצאה מחוסר במקומות עבודה, עזב חלק מהתושבים את אזורי המכרות, דבר אשר הביא ליצירת "ערי רפאים".
המתחים אשר נוצרו במהלך השביתה בין אלו שתמכו בה ובין אלו אשר התנגדו לשביתה, כולל אותם כורים ששבו לעבודה לפני סיום השביתה בגלל מצוקתם הכלכלית, לא שככו גם עם סיום השביתה.
מתחים אלו פגעו במשפחות ובקהילות שלמות אשר נחשבו כמלוכדות לפני השביתה.
דין וחשבון של האיחוד האירופי ב-1994 בנושא העוני, קבע כי העיירה גרימת'ורפ שבדרום יורקשייר היא היישוב העני ביותר בבריטניה ואחד העניים ביותר באיחוד באותה עת.
מחוז דרום יורקשייר כולו הפך לאזור בעל עדיפות עליונה, מבחינת הממשל, בכל הקשור לתוכניות פיתוח.
באזורים כמו קנט ומערב מרכז אנגליה, שבהם למרות ריבוי המכרות, לא התבססה כלכלת המחוז אך ורק על תעשיית הפחם, לא היה המשבר קשה באותה מידה.
עשרים שנה לאחר השביתה, חלק מאזורי המכרות הצליחו לשקם את עצמם והאוכלוסייה נהנית היום מרווחה יחסית בעוד שקהילות מסוימות נשארו במצב ירוד.
בעיר וייקפילד שבמערב יורקשייר, אשר נפגעה קשה מסגירת המכרות, עלה בצורה חדה שיעור המשתמשים בהרואין בין השנים 2000 ל-2004, ויש הרואים בכך את המשך השפעת המשבר שנגרם לאזור בגין סגירת המכרות.
הסרט "התזמורת" , שיצא למסכים ב-1997, מתאר עיירת כורים כ-10 שנים אחרי השביתה, כאשר הכורים איבדו כבר את רוח הלחימה שאפיינה אותם בזמן השביתה ומחכים, ללא התנגדות, לסגירת המכרה האחרון בעיירה.
השביתה שימשה כרקע לסרט עטור השבחים "בילי אליוט" (2000).
בסרט קיימות מספר סצנות אשר מתארות את הפגנות השובתים, את אי הסדר, הבושה בחציית קווי השובתים ואת הקרע אשר יצרה השביתה בתוך משפחות וקהילות.
על סמך הסרט נוצר בשנת 2005 גם מחזמר מצליח באותו השם.
הסרט "גאווה", שיצא למסכים ב-2014, עסק בשיתוף פעולה של קבוצת להט"בים עם הכורים השובתים.
השביתה הייתה נושא לשירים של זמרים ולהקות רוק ופופ.
להקת הפולק-רוק, סטיליי ספאן פרסמה שיר בשם: "Blackleg Miner".
השיר "Red Hill Mining Town" של להקת U2 באלבומם The Joshua Tree, מתייחס לשביתה, על פי דברי סולן הלהקה, בונו.
השיר "We work the black seam" של הזמר סטינג מאלבום הסולו הראשון שלו "The dream of the Blue Turtles" עוסק גם בשביתת כורי הפחם.
שביתה כללית היא שביתה של מסה קריטית מתוך כוח העבודה בעיר, אזור, מגזר או מדינה.
לחלופין, כאשר איגוד עובדים גדול, כמו ההסתדרות, מורה לכל חבריו לשבות, נהוג לכנות את השביתה "כללית".
מטרות השביתה יכולות להיות כלכליות או פוליטיות, וכאשר המניע לה אינו מסתכם בהוראה מלמעלה, הוא בדרך כלל מתבסס על סולידריות מעמדית או אחרת של המשתתפים.
גם בשביתות בעלות מטרות כלכליות, בדרך כלל לרוב העובדים המשתתפים, העובדים בעסקים שונים, אין אינטרס כלכלי מיידי בהצלחתה.
שביתות כלליות מערבות את כלל האוכלוסייה, ולכן הוגים שונים ותנועות מהפכניות (כגון הסינדיקליזם) ראו בהן הקדמה אפשרית למהפכה.
לא תמיד ברור מהי שביתה כללית.
בשביתת הטימסטרס במיניאפוליס ב־1934, לדוגמה, איגודי עובדים וכמה ארגוני מובטלים שהועסקו בעבודות יזומות שבתו מתוך סולידריות עם נהגי המשאיות השובתים ובמחאה על אלימות המשטרה נגד השובתים.
אלפי אחרים השתתפו בהפגנות לתמיכה בשובתים.
שביתות הזדהות אלה, על אף גודלן, לא צברו סדר גודל שניתן לכנותו "שביתה כללית", ויוזמי השביתה אף לא השתמשו במונח.
לפי התפיסה הסוציאליסטית, העובדים הם שמייצרים את כל עושר החברה.
השביתה הכללית היא עבורם כלי פוליטי ממדרגה ראשונה, כיוון שהיא מוכיחה לכאורה את הטענה הזאת: כאשר שביתה היא כללית באמת, המשק אינו מתפקד כלל ובעלי ההון והמדינה חסרי אונים, לפחות זמנית.
סוציאליסטים מהפכניים בתנועת העבודה, ובעיקר בזרם הסינדיקליסטי, ראו בשביתה הכללית את הכלי המרכזי העומד לראשות העובדים בהגשמת המהפכה, וטענו שלאחר שביתה כללית מוחלטת וממושכת לבעלי ההון לא תהיה בררה אלא "לתת את המפתחות" לפועלים, כדי להבטיח את שרידתם שלהם.
ז'ורז' סורל, המהפכן הצרפתי הסינדיקליסט והאנטי־רציונליסט, הגדיר את השביתה הכללית בתור מיתוס שחשיבותו איננה בסבירות הגשמתו האובייקטיבית אלא בכוחו לגייס את ההמונים למחשבה ופעולה מהפכנית.
ניתן לראות קשר בין חוזק תנועות סינדיקליסטיות ושביתות כלליות.
בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה נטייה זאת התגלמה באיגוד ה־IWW, ששיחק תפקיד בשביתה הכללית בסיאטל.
שביתות כלליות היו נפוצות בתחילת המאה העשרים גם בספרד, הפסגה העולמית של השפעת התנועה האנרכו־סינדיקליסטית.
השביתה הכללית הגדולה בעשורים האחרונים, והשביתה הבלתי־מאושרת הגדולה בהיסטוריה, הייתה בצרפת במאי 1968, והיא הושפעה מזרמים אוטונומיסטיים ואנרכיסטיים ומחשיבה שמאלית לא־אורתודוקסית.
שביתה כללית בבלגיה ב־1893 שהשיגה זכות בחירה לפרלמנט
השביתה הכללית של 1824 באנגליה, בהנהגת הצ'רטיסטים
השביתה נגד הגיוס באירלנד ב־1918
השביתה הכללית בשווייץ בשנת 1918
השביתות הכלליות בוינייפג ובסיאטל ב־1919.
השביתה הכללית בגרמניה 1920 כנגד הפוּטש של קאפ
"השביתות הגדולות" בסן פרנסיסקו, טולידו ומיניאפוליס ב־1934
השביתה הכללית בצרפת במאי 1968
השביתה הכללית באתיופיה בשנת 1974
השביתה הכללית בצפון אירלנד במאי 1974
ימי הפעולה של אונטריו ב־1995
השביתה הכללית בניגריה בינואר 2012
שביתה הוא סרט אילם מאת סרגיי אייזנשטיין משנת 1925.
הסרט מתאר מהלך שביתה בקרב פועלי מפעל ברוסיה בשנת 1917, טרם המהפכה הבולשביקית, ואת האקט האלים אשר נוקטים בעלי המפעל על מנת לדכא את התאחדות הפועלים.
הסרט כולו מתרחש ללא כל גיבורים ראשיים (כביקורת על תעשיית הסרטים הקפיטליסטית של הוליווד).
סצנת השיא בסרט, בה הפועלים המאוחדים נטבחים בידי כוחות הצבא של ממשלת המעבר הרוסית אשר בראשה אלכסנדר קרנסקי, מפורסמת בעריכת המונטאז' הצולבת בה השתמש אייזנשטיין המתארת במקביל שחיטת פר ואת הטבח בפועלים.
רצף קולנועי זה זכה לציטוטים קולנועיים רבים, המפורסם שבהם בסרט "אפוקליפסה עכשיו" שביים פרנסיס פורד קופולה.
שביתת הנהגים בשנת 1931 היא שביתה של נהגי משאיות ואוטובוסים יהודים וערבים נגד ממשל המנדט הבריטי בתביעה לבטל מיסים שהוטלו עליהם.
השביתה מהווה דוגמה להתגבשות דפוסי השליטה הפוליטית בכלכלת היישוב, עם השפעות ברורות על דפוסים דומים שהתפתחו מאוחר יותר במדינת ישראל.
השביתה פרצה ב-3 בנובמבר 1931, והיוותה את המקרה היחיד בו חברות תחבורה ונהגים יהודים וערבים התארגנו ביחד בשל אינטרס כלכלי משותף - אינטרס זה עשוי היה להוביל לשיתוף פעולה רחב יותר נגד הבריטים בהנהגת אותה בורגנות עירונית שנדחקה לפינה.
את השביתה הובילו שרגא גורן וחסן אלדג'ני.
הארגון המשותף שהכריז על השביתה כלל חברות בעלות צי של כלי רכב, בעיקר בבעלות של ערבים שעסקו בתחבורה ציבורית ובתיירות; קואופרטיבים של יהודים שעסקו בתחבורה ציבורית; ובעלים פרטיים של משאיות או אוטובוסים, ערבים כיהודים.
בימי השביתה עצמה הצטרפו גם בעלי המכוניות הפרטיות, שהיוו כרבע מסך כל כלי הרכב בארץ.
הכבדת נטל המיסים והמכסים על התחבורה המוטורית ייקרה את שירותי התחבורה וההובלה ואת התחבורה הפרטית, לכן נוצרה עד מהרה חזית רחבה ביותר נגד מדיניות הממשלה.
חזית זו כללה את הסוחרים, שהוצאותיהם עלו, ואת הציבור הרחב, שהשתמש בשירותי התחבורה שהתייקרו.
שביתת הנהגים הייתה כוללת והיא שיתקה את התחבורה בארץ לתשעה ימים.
בסופה ב-11 בנובמבר 1931 נכנעה הממשלה לנהגים, מתוך חשש שבתוך כמה ימים תתפשט השביתה גם אל מגזר הסוחרים, יהודים וערבים כאחד.
במהלך השביתה היו הפגנות משותפות שהדגישו את האינטרס המשותף של כלל התושבים נגד הממשלה הבריטית.
השאיפות להטלת המיסים והמכסים, שהביאו לפרוץ השביתה, נבעו מהגירעון של הבריטים שפעלו לפיתוח תשתית תעבורתית, בין היתר באמצעות הנחת מסילות ברזל לרכבות.
אולם רוב הציבור העדיף להשתמש בשירותי הסעה של אוטובוסים ומשאיות, שהיו זולים יותר.
בתגובה הכבידה ממשלת בריטניה את המיסים והמכסים, אולם ההכבדה לא תאמה את המדיניות שננקטה במדינות השכנות, אשר נשלטו על ידי ממשלת המנדט, לכן עוררה התנגדות הולכת וגדלה.
הראשונים שהתארגנו בתביעות לממשלה הבריטית היו בעלי החברות הערביות, אולם כשצעדיהם נכשלו הם הבינו שיש לארגן לשביתה גם את המפעילים הבודדים ואת הקואופרטיבים, יהודים וערבים.
את המגמה הזאת ניסתה תנועת העבודה הציונית למנוע, באמצעות שליטה פוליטית בכלכלה ועידוד פוליטי של הפרדה כלכלית.
בסופו של דבר, הייתה זו ההנהגה הציונית שהביאה את הבריטים לוותר על כוונותיהם, כדי למנוע פריצתה של שביתת מסחר כללית.
שביתת הנשק של מודניה (טורקית Mudanya Mütarekesi) הייתה הסכם שנחתם בין האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, לבין איטליה, צרפת ובריטניה ב-11 באוקטובר 1922 בעיר מודניה הסמוכה לבורסה בטורקיה, ואשר סיים את מצב הלוחמה בין הצדדים לו.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-14 באוקטובר 1922, הצטרפה גם יוון להסכם.
לפי ההסכם הגיע מצב הלוחמה בין טורקיה ויוון לסיומו.
ליוונים ניתנו 15 יום לסגת אל צידו המערבי של נהר המריצה ותראקיה המזרחית והעיר אדירנה עברו לשליטת הטורקים.
עוד הכיר ההסכם בריבונותה של טורקיה על איסטנבול ועל מצרי הדרדנלים והבוספורוס, וצרפת ובריטניה התחייבו לפנות את כוחותיהם מאזורים אלה בתוך 30 יום.
הסכמות אלה אומצו בהסכם לוזאן שנחתם ב-24 ביולי 1923 ואשר סיים באופן מלא את מלחמת העצמאות של טורקיה.
שביתת ארגון המורים בשנת תשס"ח הייתה השביתה הארוכה ביותר בהיסטוריה של מערכת החינוך בישראל, ובמהלכה שבתו חברי ארגון המורים מ-10 באוקטובר 2007 ועד 12 בדצמבר 2007, במשך 64 ימים.
שביתה זו הביאה להשבתת החינוך העל-יסודי בישראל.
בשנת 2001 הסתיים תוקפו של ההסכם הקיבוצי שנחתם בין הממשלה לבין שני ארגוני המורים בישראל – ארגון המורים והסתדרות המורים.
מאז ובמשך 5 שנים ניהלו הצדדים, ובאמצעות שרת החינוך לימור לבנת משא ומתן בדבר הסכם קיבוצי חדש, אך ללא כל תוצאות.
במהלך תקופה זו הוקמה ועדת דברת שנועדה להמליץ על שינוי כולל במערכת החינוך.
ב-2005 פרסמה הוועדה את המלצותיה, והממשלה החליטה על רפורמה בחינוך שתתבסס על המלצות אלה.
עוד במהלך דיוני הוועדה, הביעו ארגוני המורים הסתייגות ממנה, בעיקר על רקע אי-שיתופם בדיונים, למעט נציגות של משקיפה בתת-ועדות.
פרסום ההמלצות הגביר את מרירות המורים, שכן לדעתם הן פגעו באוטונומיה של המורה, בשעות עבודתו ובתנאיו, לצד פיטורי מורים רבים.
לאחר החלטת הממשלה על ביצוע הרפורמה, נפרדו דרכיהם של שני הארגונים – הסתדרות המורים חתמה על הסכם עם הממשלה ברוח המלצות הוועדה.
ארגון המורים סירב להצטרף להסכם, וחבריו פתחו במאבק שמטרתו להוביל את הרפורמה באופן שלדעתם לא יפגעו תנאי העסקתם, פגיעה שלטענתם תגרום להתדרדרות מערכת החינוך כולה.
במהלך שנת הלימודים תשס"ז (2006–2007), התנהל בין ארגון המורים לממשלה משא ומתן שלא הוביל לתוצאות.
תוך כדי המשא ומתן נקטו המורים עיצומים, שכללו בין היתר שיבושי בחינות בגרות.
שנת הלימודים תשס"ח נפתחה כסדרה, אך העיצומים נמשכו, וארגון המורים הודיע כי מיד אחרי החגים יפתחו בשביתה ללא הגבלת זמן, אם לא ייחתם הסכם.
שני הצדדים דיברו על הצורך בשיפור מערכת החינוך, והמחלוקת הייתה על הדרך:
עמדת הממשלה: הממשלה קראה לחברי ארגון המורים להצטרף להסכם שנחתם עם הסתדרות המורים, ועיקרו: העלאת שכר של עד 26 אחוזים תמורת הוספת שעות עבודה.
הרפורמה נחוצה לשיפור מערכת החינוך לטווח ארוך גם אם היא פוגעת באופן מידי במורה.
הממשלה טענה כי מורים אינם יכולים להיות שותפים להכרעות ברמה אסטרטגית - מכיוון שזה עניינה של הממשלה והיא המוסמכת לכך.
עמדת ארגון המורים: נציגי ארגון המורים לא היו מוכנים לקבל תכתיבים שיגרמו לדעתם לעומס עבודה על המורה.
החלת הרפורמה הייתה גורמת לדעתם לתשלום שכר נמוך עבור יותר שעות, ולביטול רכיבי שכר קיימים.
ארגון המורים טען כי שיפור תנאי העבודה של המורה יעלה את מעמדו הנמצא בשפל, ויחזיר להוראה מורים טובים שפרשו עקב תנאי עבודה קשים.
עיקרי המחלוקת התבטאו בתוספות השכר ואופן התשלום שלהן, בשאלת צמצום מספר התלמידים בכיתות, ובשעות לימוד שקוצצו בעבר וגרמו למעשה לקיצוץ שעות עבודת המורה.
ב-10 באוקטובר כ-40 אלף מורי הארגון החלו בשביתה ולא התייצבו לעבודה, ובתי הספר העל יסודיים, בהם לומדים כ-550 אלף תלמידים הושבתו.
שנת הלימודים שהחלה חודש וחצי קודם לכן, כללה את חופשות החגים, כך שבפועל הספיקו התלמידים ללמוד כשלושה שבועות בלבד.
במהלך השביתה התקיימו פגישות בין הצדדים.
גורמים שונים ניסו לתווך, אך לא הושגה כל התקדמות.
המורים יצאו להפגין במקומות שונים בכל רחבי הארץ, ונקטו בגימיקים שונים למשוך את תשומת הלב של הציבור למאבק.
בין הגימיקים הייתה כניסה לים, המציינת את טביעת החינוך בארץ והגעה לוועידת אנפוליס, בעקבות ראש הממשלה.
רן ארז וארגון המורים - ארז, יו"ר ארגון המורים והאיש אשר הניע את השביתה - שימש סמל למאבק המורים.
שר האוצר רוני בר-און - ייצג את הממשלה מול המורים.
בהיותו אחראי על קופת האוצר, עמד על דעתו כי הממשלה איננה יכולה לקבל את תנאי הארגון, ואם תסכים לדרישות המורים, יהיה בכך משום פתיחת סכר לתביעות מצד ארגונים אחרים.
נציגיו של בר-און ניהלו את המשא ומתן, ובר-און עצמו הצטרף רק בפגישות מכריעות.
ראש הממשלה אהוד אולמרט תמך בעמדת בר-און.
שרת החינוך יולי תמיר - שרת החינוך עמדה בתווך בין המורים לבין משרד האוצר, כאשר בחלק מהעניינים תמכה במורים ובחלק במשרד האוצר, ודעתה הייתה כי יש לבצע רפורמה מקיפה יותר במשרד החינוך שהוזנח במשך שנים רבות.
עמדתה זו שלא הצטרפה באופן אוטומטי למורים, הביאה ליחס בוטה של המורים כלפיה.
תמיר נתמכה על ידי ראש הממשלה, ומנהיג מפלגתה, אך לא על ידי כל חבריה למפלגה אשר כמה מהם הטיחו בה ביקורת קשה.
בנוסף לשביתת המורים, נאלצה להתמודד עם שביתה חמורה נוספת במערכת החינוך – של הסגל האקדמי הבכיר, שהשבית לזמן ממושך את הלימודים באוניברסיטאות, ונחשבת כשלעצמה לשביתה הארוכה ביותר באקדמיה.
דודי פרידמן - מורה מתיכון אורט שפירא בכפ"ס שהוביל את מחאת המורים בשטח.
פרידמן שיתף פעולה עם ארגון המורים עד שהבין, לטענתו, כי ההתנהלות בו אינה מטיבה עימם והחליט להתמודד על ראשות ארגון המורים.
הוא הקים את "רוח חדשה בארגון המורים" ויחד עם שמולי בינג, מורה מירושלים ופעיל חברתי ידוע וד"ר יעקב טפלר, מורה ומרצה בבית ברל התמודדו בבחירות הפנימיות של הארגון.
הבחירות זכו לתהודה תקשורתית אדירה ונחשפו לציבור הכללי בכלל ולציבור המורים בפרט כמו שלא נחשפו מעולם.
פרידמן וסיעתו הפסידו בבחירות באופן גורף (למעלה מ-90% לטובת רן ארז) וטענו בבתי משפט כי הבחירות כללו אי סדרים חמורים.
בית המשפט העליון הסכים לטענה זו והעניין עדיין נידון בבית המשפט המחוזי נכון ל-2012.
הסתדרות המורים - הארגון השני במערכת החינוך, הגיע להסכם נפרד עם הממשלה בדבר החלת הרפורמה.
הסכם זה עמד לנגד עיני נציגי הממשלה בבואם לדון עם ארגון המורים, ואותו הציגו כמודל אפשרי לקיום הרפורמה.
נציגיו השתתפו בחלק מהדיונים, יחד עם יו"ר ההסתדרות הכללית עופר עיני.
חלק מחברי הסתדרות המורים הביעו מורת רוח מההסכם וביקשו להצטרף לארגון המורים אשר נראה להם כמי שישיג תנאים טובים יותר.
הפגנה בכיכר רבין - ב-17 בנובמבר, מוצאי שבת, התכנסו כ-100 אלף איש להפגנה המונית בכיכר רבין.
בין המפגינים היו מורים והורים לתלמידים שבאו להביע הזדהות עם המאבק.
במהלך ההפגנה הושמע המנון מיוחד אשר נכתב למען המורים.
עצומת חברי הכנסת - ב-28 בנובמבר חתמו 40 חברי כנסת, כולל שר בממשלה, על קריאה לראש הממשלה לפטר את השרה יולי תמיר עקב המשבר המתמשך במערכת החינוך, ובשל חוסר מנהיגותה ויכולתה להוביל לסיום הפרשה.
הקריאה לא נענתה, והשרה קיבלה גיבוי מראש הממשלה.
פרסום נתונים על מצב החינוך - ב-29 בנובמבר פורסמו נתונים על מערכת החינוך בישראל ועל פיהם ילדי ישראל נמצאים בדירוג עולמי במקום ה-31 בקריאה, וכן חלה ירידה בציון הכללי של התלמידים במתמטיקה, אנגלית ומדעים.
את הנתונים הציגה השרה יולי תמיר, וביקשה להסתייע בהם כהוכחה למצב החינוך הירוד, ולצורך לשפר את המצב על ידי החלת הרפורמה.
המורים השתמשו בנתונים כדי להבליט עד כמה חשוב לשפר את תנאיהם.
שביתת הורים - ב-2 בדצמבר החליט ארגון ההורים הארצי להביע הזדהות עם המורים, והכריז כי על השבתת בתי הספר היסודיים ליום אחד.
השביתה לא הצליחה, ורק 10 אחוזים מההורים לא שלחו את ילדיהם לבתי הספר.
ההשבתה נכשלה בין היתר בגלל מאבקים פנימיים בתוך הארגון, והורים שלא הסכימו להצטרף למהלך.
צווי מניעה - ב-4 בדצמבר, ערב חג החנוכה הוציא בית הדין לעבודה צווי מניעה, המחייבים את המורים לשוב לעבודתם מיד לאחר החג.
לצדדים ניתנה אפשרות להגיע להסכם במהלך החג, בו ממילא מתקיימת חופשה מלימודים.
ואכן התקיים משא ומתן אינטנסיבי במטרה להגיע להסכם.
ראש הממשלה החליט להתערב והזמין לביתו את רן ארז.
אימת צווי המניעה ריחפה באוויר, כאשר הממשלה מנפנפת בהם והמורים מאיימים לעקר אותם מתוכן באמצעות אי התייצבות בבתי הספר - יותר ממאתיים בתי ספר הצביעו בעד הפרה של צווי המניעה כשחלק מכריזים על כוונתם להגיע לבתי המעצר.
לבסוף לא נדרשה אכיפה של צווי המניעה, שכן השביתה הסתיימה לפני כניסתם לתוקף.
ב-13 בדצמבר 2007 לפנות בוקר, בתום 20 שעות של דיונים רצופים, הגיעו הצדדים להסכם, ובו ביום המורים חזרו ללמד, ובתי הספר שבו ונפתחו.
בהסכם הוסכם שארגון המורים יצטרף למהלך של הממשלה להוביל את הרפורמה בחינוך על פי ועדת דברת.
המורים יקבלו תוספות שכר שיגיעו ל-35 אחוזים - מחצית מהם תשולם במשך שנתיים, והמחצית השנייה תשולם בסופו של המהלך, אם ייחתם הסכם סופי על הרפורמה.
יורחבו סמכויות המנהלים בבתי הספר – עקרון העומד בבסיס המלצות ועדת דברת.
כמו כן התחייבה הממשלה להחזיר למורים חלק משעות הלימוד שקוצצו, ותפעל לצמצום מספר התלמידים עד 32 תלמידים לכיתה.
שני הסיכומים האחרונים לא נכללו בהסכם אלא ניתנו כ"התחייבות שלטונית אישית" של ראש הממשלה אהוד אולמרט.
השביתה שטלטלה את מערכת החינוך.
הממשלה לא רצתה לוותר על הרפורמה הנדרשת במערכת החינוך הנתונה במשבר עמוק לדעת כל המומחים, המאבק שהחל במעט תשומת לב ציבורית, הלך והתעצם ככל שהתארכה השביתה.
לקראת סופה כבר ניכרו סימני דרמה.
השביתה התאפיינה גם בהיותה רצף מתמשך ומתוקשר של פעולות מחאה לא אלימות.
המורים עמדו עם שלטיהם בכל צומת כבישים בארץ, הפגינו מול משרדי הממשלה, והפיצו מכתבים באינטרנט.
הממשלה מצידה פרסמה מודעות גדולות המסבירות את עמדתה וראש הממשלה נתן גיבוי פומבי לשריו המנהלים את המשא ומתן.
כלי התקשורת מלאו במאמרי דעות המצדיקים את עמדותיהם של שני הצדדים אך סקרים שפורסמו במהלך השביתה קבעו כי הציבור ברובו תמך במאבק המורים.
השביתה גרמה להפסד ימי לימודים רבים.
לאחר ישיבות שקיימו משרד החינוך וארגון המורים הוחלט שהמורים ישלימו חלק מהשעות באמצעות לימודים בימים שאמורה להתקיים בהם חופשה.
בנוסף, המליץ משרד החינוך להשלים את יתר השעות באמצעות לימוד בימי שישי (בבתי ספר בהם מתקיימים רק חמישה ימי לימוד בשבוע), הארכת יום הלימודים והוספת שעות אפס.
בתחילת שנת הלימודים האקדמית תשס"ח פתח הסגל האקדמי הבכיר באוניברסיטאות בישראל בשביתה חלקית - השובתים, בכל האוניברסיטאות (למעט האוניברסיטה הפתוחה), נמנעו מהוראה פרונטלית, אך המשיכו לעסוק במחקר ובפעולות נוספות הנכללות בתפקידם.
השובתים דרשו לקבל פתרון לשחיקת שכרם.
השביתה הסתיימה בתום 90 יום, ב-18 בינואר 2008, לאחר שהצדדים הגיעו להסכם בתיווכו של יו"ר ההסתדרות, עופר עיני.
זו השביתה הארוכה ביותר של הסגל האקדמי הבכיר באוניברסיטאות בישראל, ומהארוכות שידע המשק הישראלי בכלל.
ב-25 בספטמבר 2007 הודיעו ארגוני הסגל האקדמי הבכיר באוניברסיטאות על כוונתם לשבות (הודעה כזו נדרשת לפי חוק יישוב סכסוכי עבודה).
השביתה החלה ב-21 באוקטובר 2007, יום תחילתה של שנת הלימודים באוניברסיטאות.
בשביתה השתתפו חברי הסגל האקדמי הבכיר באוניברסיטאות - כ-4,500 עובדים.
השובתים נמנעו מהוראה פרונטלית, אך המשיכו לעסוק במחקר ובפעולות נוספות הנכללות בתפקידם, ולפיכך נחשבה שביתתם לשביתה חלקית, שבמהלכה שילמו האוניברסיטאות לשובתים מחצית שכרם.
כ-110,000 סטודנטים נפגעו מהשביתה, משום שמרבית הקורסים לא התקיימו (התקיימו כסדרם קורסים שניתנו על ידי מורים שאינם חברי הסגל האקדמי הבכיר).
ככל שהשביתה הלכה והתארכה, הלך וגבר האיום שיבוטל סמסטר א' - מחציתה הראשונה של שנת הלימודים.
איום זה היה נשקם העיקרי של השובתים.
המניע לסכסוך העבודה שגרם לשביתה הוא התמשכותו של המשא ומתן על הסכם שכר חדש לסגל הבכיר, שבו נדרשו מעסיקיהם לתת פתרון לשחיקת שכרם, ולקבוע מנגנון שיימנע שחיקה כזו בעתיד.
הצדדים הישירים למשא ומתן זה הם העובדים ומעסיקיהם, כלומר ארגוני הסגל הבכיר (בכל אוניברסיטה ארגון משלה) והנהלות האוניברסיטאות.
בהתחשב בכך שחלק ניכר מתקציב האוניברסיטאות (כ- 70% בממוצע) מקורו בתקציב המדינה באמצעות ות"ת, היה למשרד האוצר משקל נכבד במשא ומתן זה.
לפי חוק יסודות התקציב, האוניברסיטאות הן בגדר "גוף נתמך או מתוקצב", שהסכמי השכר בו נתונים לפיקוחו של הממונה על השכר באוצר ודורשים את אישורו.
במהלך השביתה התקיים משא ומתן בין הצדדים לסכסוך, אך הוא לא הביא תוצאות.
ב-9 בינואר פנו ראשי חמש מהאוניברסיטאות המושבתות לבית הדין הארצי לעבודה בעתירה שיוציא צווי מניעה שיורו "להפסקת כל פעולת שביתה למשך שבועיים החל מיום 13.1.2008. בתקופה זו יימשך המשא ומתן האינטנסיבי והרצוף בין הצדדים מדי יום, במטרה להגיע להסכם".
בית הדין לא נענה לעתירה, בציינו "אנו סבורים, כי יש ליתן בידי הצדדים פרק זמן קצר נוסף למיצוי המשא ומתן, שלאחריו, נחזור ונשקול את הבקשה".
בסיום ההחלטה, שניתנה ב-14 בינואר 2008 על ידי שבעה שופטים שבראשם נשיא בית הדין הארצי לעבודה, סטיב אדלר, נאמר:
ב-18 בינואר 2008 הסתיימה השביתה, לאחר שהצדדים הגיעו להסכם בתיווכו של יו"ר ההסתדרות, עופר עיני.
בהסכם, שתוקפו עד סוף 2009, ניתנה לשובתים תוספת שכר, שתיפרס על-פני שנתיים.
במהלך השביתה עלתה לדיון ציבורי שאלת מהותה: האם זו שביתה כלכלית, כלומר שביתה שבה תובעים השובתים שיפור בשכרם, או שביתה פוליטית שבה יוצאים השובתים נגד מדיניות הממשלה בתחום ההשכלה הגבוהה, מדיניות שבמסגרתה קוצצו תקציביהן של האוניברסיטאות.
דיון פורמלי בסוגיה זו נעשה בבית הדין הארצי לעבודה, במסגרת הדיון בבקשת ועד ראשי האוניברסיטאות להוציא צווי מניעה נגד השובתים, משום ששביתה כלכלית זוכה להגנת בית הדין, ואילו שביתה פוליטית אינה זוכה להגנה כזו.
בא כוח האוניברסיטאות טען כי "אין מדובר בשביתה כלכלית טהורה, אלא בשביתה בעלת היבטים 'מעורבים'.
זאת, נוכח מעורבותם של המדינה ומשרד האוצר כמתקצבים וכמפקחים ותפקידם המכריע בגיבוש הסכם השכר".
טענה זו נדחתה ללא היסוס על ידי בית הדין, שקבע: "מעורבותה של המדינה במשא ומתן אין בה כדי לשוות לשביתה גוון 'מעין פוליטי' או 'מעורב'.
קבלת טענת האוניברסיטאות כי כל שביתה בגוף 'נתמך' או 'מתוקצב' היא בעלת היבט 'מעורב' הנגזר ממעורבות המדינה בסכסוך, משמעה איון 'השביתה הכלכלית' בגופים אלה."
בשביתה קודמת שהובאה לדיון בבית הדין הארצי לעבודה, שביתת ארגון המורים, קבע בית הדין שמדובר בשביתה מעורבת, שיש בה היבטים של שביתה מעין פוליטית, ובהתאם לכך הוציא צו מניעה להפסקת השביתה.
בית הדין דחה את הבקשה ללכת בדרך זו בשביתת הסגל האקדמי.
השביתה הסתיימה עם סיום סמסטר א', ולכן נדרשו האוניברסיטאות לקבוע לוח זמנים חדש לשנת הלימודים תשס"ח, כזה שיאפשר לכלול בה שני סמסטרים.
כדי לעמוד ביעד זה הוארכה שנת הלימודים בכחודש עד חודשיים, והיא הסתיימה ביולי במקום ביוני, וכן נערכו לימודים בשעות פחות מקובלות, כגון שעות הערב ויום שישי.
בנספח להסכם התחייבו המרצים להשלים את כל הקורסים טרם פתיחת שנת הלימודים הבאה.
אחרי סיום תוקפו של הסכם השכר ב-2009 לא נחתם הסכם חדש.
לאחר יותר משנה, ב-23 בינואר 2011, הכריז הסגל הבכיר על סכסוך עבודה נוסף.
שביתה פוליטית היא דרך מחאה שבה מושבתת פעילות המשק כולו או חלק ממנו לשם הבעת מחאה פוליטית או להבעת התנגדות למעשי השלטון.
מבחינת משפט העבודה, שביתה פוליטית טהורה, כזו שאין לה כל זיקה לתנאי העבודה, נחשבת לצעד לא-לגיטימי, שאינו זוכה להגנות הניתנות לשביתה בהקשר לעולם העבודה.
לעיתים השביתה הפוליטית מכוונת נגד צעדים של הריבון שיש להם השפעה על תנאי העבודה, אך גם שביתה כזו נחשבת לעיתים לצעד לא-לגיטימי.
פעמים אחרות אין למטרות השביתה הפוליטית כל זיקה לתנאי העבודה, וכל הקשר שלה למשפט העבודה מתבטא בכך שלצורך השביתה הפוליטית השכירים המשתתפים בה נעדרים מעבודתם.
השביתה הכללית בשווייץ בשנת 1918 כללה בעיקר דרישות פוליטיות, כגון זכות בחירה לנשים והלאמה של ייבוא וייצוא.
נכללו בה גם דרישות לשיפור תנאי העבודה, כגון שבוע עבודה של 48 שעות וביטוח פנסיוני.
תחילתו של המרד הערבי הגדול הייתה באפריל 1936, עם הכרזתה של שביתה כללית שמטרתה הייתה להשבית את מהלך החיים התקין בארץ ישראל ולהכריח את הממשלה הבריטית להיענות לתביעות הפוליטיות של הערבים, וכן למוטט את היישוב היהודי ולהביא עליו חורבן כלכלי.
שביתת ערביי ישראל ביום האדמה באה למחות על הפקעת אדמות, שרבות מהן היו של ערביי ישראל.
את השביתה הכללית בוונצואלה ארגנה האופוזיציה לנשיא הוגו צ'אווס, בדרישה לקיים בחירות חדשות לנשיאות.
השביתה שעליה הכריז ארנון בר-דוד, יו"ר ההסתדרות, בתחילת חודש ספטמבר 2024 בשל התנגדותו לעמדת ממשלת ישראל בנוגע לעסקת שחרור החטופים הישראלים ברצועת עזה.
השביתה הפוליטית במשפט העבודה הבין-לאומי
ועדה של ארגון העבודה הבין-לאומי שעסקה בחופש ההתאגדות קבעה שיש זכות גם לשביתה המכוונת נגד מדיניות הממשלה שיש לה השפעה ישירה על זכויות העובדים.
אך שביתה המפירה את הסדר הציבורי ושביתה פוליטית טהורה, שאינה קשורה לחופש ההתאגדות, אינה נחשבת לשביתה לגיטימית.
השביתה הפוליטית במשפט העבודה בישראל
במחאה על חקיקתו של חוק רמת הגולן פרצה ב-14 בפברואר 1982 שביתה פוליטית טהורה (כזו שאין לה כל זיקה לתנאי העבודה) של הדרוזים ברמת הגולן, והיא נמשכה עד ל-20 ביולי 1982. משרד החינוך הודיע ל-170 מהמורים השובתים שהוא רואה את היעדרותם מהעבודה כהתפטרות.
בית הדין הארצי לעבודה קבע כי , ובהתאם לכך אישר את גישת משרד החינוך, ועל כך הוגשה עתירה לבג"ץ.
בפסק הדין בעתירה כתב נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר:
בפסק דינו התייחס הנשיא שמגר למהותה של שביתה:
בהתאם לכך נפסק שהיעדרותם הממושכת של המורים לא תיחשב כשביתה, וניתן לראותה כהתפטרות.
בשנת 1992 החליטה ממשלת ישראל לצמצם את המונופול של חברת "בזק" בתחום התקשורת, ולפתוח את שוק התקשורת לתחרות.
עובדי "בזק" ראו בהחלטה זו פגיעה בתנאי עבודתם והחלו בעיצומים.
בית הדין הארצי לעבודה פסק, בדעת רוב, שזו אינה שביתה פוליטית, וכנגד פסק דין זה הוגשה עתירה לבג"ץ.
בפסק דינו בעניין זה הבחין השופט דב לוין בין שלושה סוגים של שביתות במסגרת משפט העבודה:
בהמשך לסיווג זה נפסק כי "משלבשה מחאתם של עובדי הבזק דמות של שביתה כללית מתמשכת, נמצא שהיא חרגה משמעותית בהיקפה וביעדיה משביתה מעין-פוליטית, והיא הייתה לשביתה פוליטית במלוא מובן המילה, ומשום כך היא בלתי לגיטימית ולא מוגנת".
שביתת הנשק של אלוהים או ההפוגה של אלוהים הייתה פעילות שאורגנה על ידי הכנסייה הקתולית בימי הביניים במטרה להפחית את האלימות ולהגביר את הביטחון האישי.
אחרי שהוכח שהרעיון של פאקס דאי הצליח והאלימות כלפי חסרי הישע אכן נבלמה, שאפו אנשי הכנסייה לצמצם עוד יותר את האלימות ולקבוע ימים בהם יהיו כל בני האדם פטורים מאלימות ויוכלו להקדיש עצמם לפעילות דתית, רעיון שזכה לכינוי "שביתת הנשק של אלוהים".
ב-1027 התכנס הקונסוליום של אלנה (Elna) שקבע אי-לוחמה בסופי השבוע, כלומר הימים שבין שבת לשני וכן בחג הפסחא, חג המולד וחגיהם של קדושים מסוימים.
בשנים 1030–1040 ערכה הכנסייה מסע שכנוע במטרה להגביל את הלחימה לימות החול ולהשיג הפוגה בלחימה מיום חמישי ועד יום שני וכן בחגים כולל כל ימי החג של הקדושים השונים.
תנועת מחאה של הכמרים הכפריים שניסו לארגן את קהילותיהם למנוע מלחמות פרטיות.
בשנת האלף לסבלות האדון (ישו, כלומר שנת 1033 שהיא בדיוק אלף שנים אחרי צליבתו של ישו בשנת 33), אחרי מכת הרעב עליו סיפרתי ...
הפירות גדלו בשפע והמחסור נסתלק.
אז החלו הבישופים ואבות המנזר, בהתחלה באקוויטן, לכנס אסיפות קונצילים.
אליהם הביאו שרידי קדושים (רליקוויות) משם התפשט המנהג דרך ארל וליון, לכל בורגונדיה ומשם התפשט בכל רחבי ארץ הפרנקים.
הבישופים קבעו שצריך לקיים במקומות מסוימים קונצילים בהשתתפות גדולי הכנסייה והמגנאטים לשם דיון בהסדר השלום ובתיקון הדת.
העם, כולל כל שכבותיו, התכנס בשמחה והיה מוכן להקשיב לדברי אנשי הכנסייה.
בין היתר בגלל החשש שהאסונות שהתרחשו לא מזמן יחזרו וששפע המזון יעלם.
הייתה שם רשימה, מסודרת לפי פרקים, שבה הוטלו איסורים על עשיית דברים מסוימים והוטלה חובה לעשות דברים אחרים.
הנושא המרכזי היה החובה לקיים שלום שלא יופר, כך שאלו שאינם נושאי נשק (אנשי העם ואנשי הדת) יוכלו ללכת בבטחה.
מקומות קדושים של כנסיות יזכו למעמד "עיר מקלט" כך שאדם שימלט לשם, בלי חשיבות מהי אשמתו, לא ייפגע.
החסינות היא לכולם חוץ ממי שהפר הסכם שלום זה, שאותו אפשר לקחת גם מאצל המזבח ולהענישו.
גם אחרי הסכמות שביתת הנשק של אלוהים נותרו לאבירים כ-90 ימי לחימה בשנה.
הצורה המקובלת של מאבק בכופרים באותן שנים היו מסעי הצלב ועל פי היסטוריונים רבים, אחת הסיבות להתעוררות מסעי הצלב ולקריאתו של האפיפיור אורבנוס השני בוועידת קלרמון לגאולת המקומות הקדושים מידי הכופרים היא ההסכמות של אי לוחמה שהושגו והצורך לפרוק את האלימות.
החל בסוף המאה ה-11 המושגים פאקס דאי ושביתת הנשק של אלוהים התמזגו למושג אחד והגבולות בין שתי התנועות נעלמו.
תופעת לוואי חשובה של הסדרי השלום הייתה נטילת העצמאות הצבאית מהדרג הנמוך של הפיאודלים וכתוצאה מכך נטילת העצמאות הפוליטית מהם ופגיעה כלכלית מאבדן היכולת לנצל את הכנסיות.
תופעה נוספת הייתה יציאת הכנסיות והמנזרים מחסות הסניורות המקומיות והכפפתם לשלטון המרכזי.
מכאן גם ירידה בהכנסות של אדוני הסניורות ומעורבות השליט במינויים כנסייתיים.
הכנסייה הצליחה לגרום לכך שלמשרות שהתפנו ימונו רק אנשים משכילים והשליט הרוויח מזה אנשי מנגנון ראויים.
אריסטוקרטים שאיבדו מכוחם והכנסתם פנו לשליט בבקשה להסתפח למנגנון השלטון וקיבלו פיאודום בתמורה.
שביתת איגוד התסריטאים האמריקאי בשנים 2007 - 2008 הייתה שביתה של איגוד התסריטאים האמריקאי המזרחי (WGAE) והמערבי (WGAW).
איגוד זה הוא איגוד מקצועי אשר כולל בתוכו תסריטאי סרטים, טלוויזיה ורדיו בארצות הברית.
יותר מ-12,000 תסריטאים השתתפו בשביתה, אשר התחילה ב-5 בנובמבר 2007, והסתיימה ב-2 בפברואר 2008. השביתה השפיעה על סדרות טלוויזיה רבות שפעלו באותה התקופה וגרמה להפסקת שידור פרקים חדשים.
מטרת השביתה הייתה לתקן את מה שנתפס בעיני התסריטאים כעוול היסטורי: השכר הנמוך של התסריטאים ביחס לרווחים של האולפנים הגדולים.
השביתה הייתה כנגד התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה (AMPTP), אשר בין החברים בה ניתן למנות את רשת CBS, רשת NBC, חברת MGM, Lionsgate, FOX, חברת וולט דיסני, האחים וורנר, ועוד.
השביתה נמשכה כ-14 שבועות ו-יומיים (בסך הכל 100 ימים).
קיימות הערכות שונות לגבי הנזק הכלכלי שנגרם בעקבותיה, הנעות בין 380 מיליון דולר, ל-2.1 מיליארד דולר.
שביתת התסריטאים הקודמת התרחשה בשנת 1988, ונמשכה 153 ימים (כ-22 שבועות) והייתה הארוכה בתולדות האיגוד.
ההערכות הן כי השביתה עלתה לתעשייה כ-500 מיליון דולר.
בכל שלוש שנים איגוד התסריטאים עורך משא ומתן עם ה-AMPTP בנוגע לחוזה העסקה של התסריטאים.
ב-2007 הגיע האיגוד למבוי סתום ונערכה הצבעה לפתיחה בשביתה, אשר התחילה למחרת, ביום שני, 5 בנובמבר 2007. בין נושאי המחלוקת העיקריים היו רווחים ממכירת DVD, המעמד המשפטי של תסריטאי אנימציה וריאליטי, ו"המדיה החדשה" (תוכן שמופץ באינטרנט או באמצעים דיגיטליים).
בשנת 1985 איגוד התסריטאים פתח בשביתה כנגד שוק הוידאו הביתי, אשר היה קטן והופץ באמצעות קלטות וידאו, ובהיקף קטן הרבה יותר, בלייזרדיסק.
חברות הבידור טענו כי ההעברה באמצעותה קלטות יקרה, וסרטים נמכרו בטווח שבין 40$ - 100$.
לכן, האיגוד הסכים לפשרה בה יקבל תסריטאי 0.3% לכל קלטת.
כאשר עלות יצור הקלטות ירדה באופן משמעותי ושוק הווידאו הביתי התרחב, התסריטאים הרגישו שעסקה זו לא הטיבה עמם.
תקליטורי DVD החלו להיכנס לשוק ובמהירות החליפו את הקלטות היקרות, כך שב-2001 כבר הפך ה-DVD לפורמט הנפוץ בשוק, בעוד הנוסחה הישנה נותרה.
האיגוד ביקש להכפיל את ההסכם ל-0.6%.
אחד מנושאי הליבה שהועלו במשא ומתן ונחשב לחשוב מביניהם בעיני רבים מהתסריטאים השובתים היה הסדר נושא "המדיה החדשה", שכללה ערוצי הפצה חדשים לתוכן: הורדת אינטרנט, IPTV, סטרימינג ("הזרמת מדיה"), ו-VOD בכבלים ובלוויין.
ניתן לחלק את השירותים המוצעים לשתיים - תוכן שנקנה באמצעים אלקטרונים, לדוגמה iTunes Store ו-Amazon VOD, ותוכן שמוזרם למחשב בזמן אמת (סטרימינג) בחינם, והמודל העסקי המנחה אותו הוא בדרך כלל נתמך על ידי פרסומות.
דוגמאות לכך ניתן למצוא באתרים של הרשתות השונות כמו CBS, FOX, NBC, ABC והולו.
במשך השנים הייתה אי-עקביות בתשובה לשאלה האם וכיצד צריך לחול הסכם האיגוד על קטגוריות שונות של סרטים וטלוויזיה כגון תוכניות ריאליטי ואנימציה והייתה מחלוקת רבה.
מפיקים רבים של תוכניות ריאליטי טענו שמאחר ולרוב, אם לא לחלוטין, לתוכניות אלו לא כותבים תסריט, אין תסריטאי.
מנגד טען הארגון כי התהליך של יצירת תרחישים מעניינים, לקט ועיבוד חומר הגלם לנרטיב עם אופי ועלילה מהווה תסריט והוא צריך להיות תחת החוזה.
בקיץ 2006 עובדים של "הטופ מודל הבאה" ערכו הצבעה על מנת להצטרף לארגון התסריטאים, אך הם פוטרו וההפקה המשיכה בלעדיהם.
רוב תסריטאי האנימציה היו תחת ארגון אחר, ועדיין קיימת מחלוקת באשר לאיזה איגוד צריך לייצגם.
האיגוד הציע לכסות את כל תסריטאי האנימציה שלא חברים באיגוד אחר, אך ה-AMPTP לא הסכים להצעות אלו.
בגלל הפסקת ההפקות של כל תוכניות הטלוויזיה המתוסרטות, מאות או אלפי אנשים נותרו מחוסרי עבודה.
ה-AMPTP העריך כי סך הפסדי השכר בשביתה של חברי ארגון התסריטאים וצוותי ההפקה עומד על כ-342.8 מיליון דולר.
השפעה על סדרות ואחוזי צפייה
שביתת בהמתו הוא הציווי על כל יהודי לאפשר לבעלי החיים שברשותו, לנוח מכל מלאכה בשבת כמו כן אסור לאדם לגרום לבעלי לחיים שברשותו לעבוד בשבת ולעבור על אחת מהמלאכות (אפילו מלאכה מדרבנן).
פעולה הגורמת לבעל חיים לישא משא בשבת נקראת מחמר.
מקור האיסור הוא הפסוק .
פסוק נוסף שקשור לאיסור העבודה של הבהמה הוא .
מכיוון שפסוק זה נכתב בלשון חיובית האומרת כי יש לנוח בשבת, ולא בלשון שלילית, יש המחשיבים את איסור מחמר ל"איסור עשה", שכן הכלל אומר ש"לאו הבא מכלל עשה - עשה".
האיסור הוא לא רק להפעיל את הבהמה לעבודה על ידי היהודי בעצמו, אלא אף למוסרה לגוי שיעבוד עימה בשבת, בהשאלה או בשכירות.
חז"ל תיקנו וגזרו שאין למכור בעלי חיים המיועדים למלאכה כמו שור או גמל לגוי כלל, שמא יבוא להשכיר לו, ואז יעבוד עימה מלבד ימות החול - גם בשבת.
בין האיסורים המוזכרים רבות במשנה בנושא זה הוא הלבשת בעל החיים בבגד שאינו מלבושיו, ונחשב להוצאה, כך שאסור לטלטלו ארבע אמות ברשות הרבים ולהוציאו מרשות לרשות.
מלבוש המיועד לשמירה על בעל החיים
מלבוש המיועד לתפוס בו את בעל החיים, נחשב למלבוש, מכיוון שהוא עשוי לטובת בעל החיים לשומרו.
ניתן להוציא לרשות הרבים גמל באפסר, נאקה ב"חטם" (רצועה הנתחבת בנקבים שנוקבו בחוטמה, ומונחת שם לעולם, ולעיתים קושרים בה חבל ארוך או קצר), לובדיקיס בפרומביא, וסוס ב"שיר" (כלי המונח סביב צוורו, וטבעת קבועה בה, ובה מכניסין את החבל שעימו מושכין את הסוס).
הלכה למעשה פסק רב הונא בר חייא כחנניה.
כמו כן נחלקו רב ושמואל במחלוקת זו עצמה, האם מותר להוציא בעל חיים עם בגד או כלי המונח מעליו ליופי, רב אוסר זאת ושמואל מתיר זאת.
יש שכתבו שמלבוש שעשוי לשמירה יתירה אינו נחשב למשוי רק אם יש קצת בני אדם שעושים כן בחול.
הרי"ף פסק ששמירה יתירה נחשבת למשוי נגד דעת חנניה וכן פסקו הגאונים, ואילו הרז"ה, הראב"ד והרשב"א פסקו כדעת שמואל שההלכה היא כחנניה.
למרות זאת, גזרו חז"ל לא להעמיס על בעל החיים גם כלי שעשוי לשמירתו, אם הוא עשוי ליפול באמצע רשות הרבים, דבר שיגרום לבעליו להרימו בשגגה או מתוך לחץ.
לכן, מותר להוציא על עז רק אפסר שחקוק לה בין קרניה במקום שלא עלול ליפול ולא - אסור, מכיוון שראשה צר והחבל עשוי ליפול במהירות.
מלבוש העשוי לרפואת בעל החיים
מותר לשאת על בעל החיים קמיע העשוי לרפואה, אך כמו כל קמיע, ניתן לסמוך עליו הלכתית בהלכות שבת רק אם יש חזקה שלוש פעמים שהוחזק שאכן מרפא.
גם קמיע הנחשב כמומחה לאדם אינו נחשב כמומחה לבעל החיים, מכיוון שלאדם יש מזל ולכן קל יותר לרפא אותו.
מלבוש העשוי לחמם את בעל החיים
טעם אחר הוא כדי שכשמלביש את בעל החיים לא ישען על צדדי בעל החיים ויעבור בכך על האיסור להשתמש בבעלי חיים בשבת.
מלבוש העשוי לנוי בעל החיים
מלבוש העשוי לתענוג בעל החיים
נחלקו רב ושמואל האם מותר להניח בצוואר חמור סל שיוכל לאכול ממנו ולא יצטרך לכופף את ראשו לארץ.
לפי רב תמיד מותר, ולפי שמואל, לחמור מבוגר צוואר ארוך, מכיוון שכך אסור לתלות לו בצווארו סל שיוכל לאכול שעשוי לתענוג בלבד, אך סייח קטן שצווארו קצר והתכופפות לארץ צער הוא לו - מותר את פסקו זו הורה בתקיפות מיוחדת.
כאשר רב חייא בר יוסף העביר את פסקו של רב לשמואל הוא התבטא בתקיפות: אם כך אומר חברי, סימן הוא שאינו יודע הלכות שבת כלל!
להלכה זו הצטרף גם רבי יוחנן בארץ ישראל, כפי שמסר משמו רבי בנימין בר יפת לרבי זירא.
לעומת כל המלבושים שעשויים לצורך בעל החיים שבאופן עקרוני קיימת הסכמה כי מותר להוציא את בעל החיים לבוש בהם (והמחלוקת היא רק מה נחשב צורך בעל החיים) דבר המונח עליו לצורך האדם נחשב למשוי.
שלפי תנא קמא אין המלבוש נחשב למשוי אף על פי שאינו עשוי לצורך העז, ולפי רבי יוסי אסורה לצאת במלבוש זה, שעשוי לצורך האדם.
שביתת הנשק של סלוניקי הוא הסכם שביתת נשק בין מדינות ההסכמה לממלכת בולגריה, שנחתם ב-29 בספטמבר 1918. ההסכם קבע את תנאי יציאתה של בולגריה ממלחמת העולם הראשונה, וחתם את קרבות החזית המקדונית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחמה ממלכת בולגריה לצד מעצמות המרכז.
לאחר הכרעת המערכה על סרביה, התפתח מאבק בין הצדדים הלוחמים על השליטה בגזרות הסמוכות לעיר סלוניקי והוא נודע בהמשך כחזית המקדונית.
במשך מספר שנים התחוללה באזור מלחמת התשה תוך הישגים לשני הצדדים.
עם הצטרפות כוחות צבא ממלכת יוון ללחימה לצד מדינות ההסכמה מחד והעברת כוחות גרמנים לחזית המערבית מאידך, נוצר יתרון ניכר למדינות ההסכמה באזור.
ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה במתקפת הבקעה כוללת על קווי החזית המקדונית לאורך עמק הווארדאר.
לאחר קרב דוברו פולה נפרצו קווי החזית, חלק מהחיילים הבולגרים התמרדו נגד המלך פרדיננד הראשון ונעו לתוך שטחי בולגריה.
ב-18 בספטמבר נוצרה פרצה ברוחב 30 קילומטרים בקו החזית, תוך שכוחות מדינות ההסכמה נעים אל גבולות בולגריה.
בולגריה הייתה נתונה בסכנת הפיכה צבאית מחד ואובדן עצמאותה מאידך וראשי הממשל הבולגרי החליטו לפעול מיידית ליציאתה מהמערכה.
ב-24 בספטמבר הורה ראש הממשלה הבולגרי, אלכסנדר מלינוב, לגנרל איוון לוקוב מפקד הארמייה הבולגרית השנייה, להגיע למפקדת כוחות מדינות ההסכמה בסלוניקי ולמסור לגנרל פראנשה ד'אספרה בקשה לשביתת נשק.
למחרת הגיע השר אנדריי ליאפצ'ב לעמוד בראש צוות המשא ומתן הבולגרי, תנאי ההסכם גובשו והוא נחתם במעמד נציגי הצדדים.
במסגרת ההסכם נכנעה בולגריה למדינות ההסכמה.
הצבא הבולגרי חדל מכל פעילות התקפית בכל החזיתות ונסוג מכל השטחים אשר נכבשו בממלכות יוון וסרביה.
בנוסף, הוטלו מגבלות על גודלו של הצבא ועל חימושו והוא חויב בהחזרת ציוד צבאי רב ליוונים.
הבולגרים חויבו למסור את כל כלי השיט שברשותם לידי כוחות מדינות ההסכמה.
שביתת הנשק של סלוניקי הייתה בתוקף עד חתימתו של חוזה ניי אשר קבע סופית את תנאי כניעתה של ממלכת בולגריה למדינות ההסכמה.
ב-1 באוגוסט 1977, בעמק הז'יו פרצה שביתת כורים, שנמשכה עד 3 באוגוסט.
השביתה הייתה מאירועי המחאה הגדולים ביותר שהתרחשו ברומניה הקומוניסטית.
השביתה הסתיימה עם קבלת חלק מדרישות הכורים, אך מאוחר יותר נרדפו הכורים שזוהו כמוביליה.
כורי הפחם בעמק הז'יו עבדו עבודה קשה ומסוכנת בתנאים קשים.
תאונות במכרות גבו קורבנות ולדוגמה, ב-2 בנובמבר 1972, במכרה אוריקן, נהרגו 43 כורים בעקבות פיצוץ.
שנת 1977 הייתה קשה במיוחד עבור כלכלת רומניה כתוצאה ממשבר האנרגיה שהתחיל בשנים 1973-74, אך תוצאותיו הורגשו במיוחד ב-1977. ב-4 במרץ 1977 הייתה ברומניה רעידת אדמה קשה, מלווה בהרס ובקורבנות, שהוסיפה לקשיי הכלכלה.
ב-30 ביוני 1977 התקבל חוק מספר 3 בנושא הגמלאות והביטוח הלאומי, חוק שאסר תשלום בו זמני של קצבת נכות ומשכורת.
היו כורים שנקבעה להם נכות, אך המשיכו לעבוד וחוק זה פגע בהם.
החוק גם שינה את גיל היציאה לגמלאות של הכורים מ-50 ל-53 ומשמרת העבודה הוגדלה משש שעות עבודה לשמונה שעות עבודה.
דחיית גיל הפנסיה והגדלת המשמרות לא היו נושאי התרעומת היחידים, הכורים היו בלתי מרוצים גם מתנאיי המגורים שלהם ומהמבחר הדל בחנויות.
ב-1 באוגוסט, במכרה לופן (Mina Lupeni), התחילה השביתה.
השובתים יצרו קשר עם יתר מכרות הפחם בעמק הז'יו (באותה תקופה פעלו שם 10 מכרות) ועם ערי הסביבה, כדי לרכז תומכים.
בהדרגה התרכזו בחצר של מכרה לופן בין עשרת אלפים לארבעים אלף מוחאים.
במקום נישאו נאומים ומעט האחראים שניסו להתנגד הושתקו בתקיפות.
המוחאים רצו לשלוח נציגים לבוקרשט, לדון עם השלטון, אך הרעיון נפל במהרה, אולי משום שתנועת הרכבות באזור נפסקה אחרי פרוץ השביתה.
מבוקרשט, בירת רומניה נשלחו נציגים רמי מעלה כדי לשאת ולתת עם הכורים.
השליחים היו איליה ורדץ, מזכיר המועצה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, גאורגה פאנה, שר העבודה וקונסטנטין בבלאו, שר המכרות, הנפט והגאולוגיה.
בינתיים התחילו להגיע למקום אנשי סקוריטטה, שעדיין לא פעלו, אך התערו בתוך ההמון.
התערות אנשי הסקוריטטה לא הצליחה, כי הכורים, שבאו מהעבודה, לבשו בגדי עבודה מלוכלכים, בעוד שאנשי הסקוריטטה, המחופשים לכורים, לבשו בגדי עבודה חדשים ונקיים וכך התבלטו והכורים התרחקו מהם.
הכורים סירבו לנהל משא ומתן עם הנציגים, שהגיעו מבוקרשט ותבעו שיחה עם ניקולאה צ'אושסקו, שליט רומניה באותה תקופה.
ורדץ נענה לדרישת הכורים ופנה טלפונית לצ'אושסקו, שנפש באותו זמן על חוף הים השחור, בנפטון.
צ'אושסקו הפסיק את חופשתו והגיע למקום דרך קראיובה.
הוא לקח את הפיקוד על אנשי כוחות הביטחון ועל הפקידות המקומית.
הגעתו של צ'אושסקו הכפילה את מספר הנוכחים במקום.
אחד הכורים, Constantin Dobre (קונסטנטין דוברה), הקריא את תביעות הכורים, 26 תביעות שנגעו לעבודתם, למכסות, לפנסיות, לאספקה, לדיור ולהשקעות.
מהקהל נשמעו סיסמאות מפייסות, דוגמאות "צ'אושסקו והכורים", אך כשהוא לא נענה לתביעות, נשמעו גם סיסמאות לוחמניות דוגמת: "הלאה צ'אושסקו", "הלאה הבורגנות הפרולטרית" ו"לופן 29" (רמז לשביתת הכורים משנת 1929).
המתח גבר וגם צפיפות הקהל.
צ'אושסקו טיפס על סולם מתכת ומשם דיבר אל הכורים, מנסה להרגיע אותם, אך הכורים, שהשמיעו את טענותיהם, לא נרגעו.
כורה אחד, קטוע יד כתוצאה מתאונת עבודה, הכה שוב ושוב עם גדם ידו בסולם, תוך השמעת תלונות על הקצבה העלובה ואז פרץ דם מהגדם.
כורים, שטיפסו על גדר, גרמו להתמוטטותה ברעש מחריש אוזניים.
הרעש הבהיל רבים וכנראה גם את צ'אושסקו, ששינה את הטון שלו והתחיל להבטיח לכורים למלא את דרישותיהם.
הכורים שמחו על כך ואחד הכורים הצעירים הציע להעניק לצ'אושסקו תואר של "כורה של כבוד".
השביתה נגמרה, צ'אושסקו הצטלם עם כורים ונסע ליישוב אחר, שם חיכתה לו עצרת שיגרתית, רגועה, עם מחיאות כפיים, כפי שהיה רגיל.
מיד לאחר השביתה לא ננקטו אמצעי ענישה או דיכוי.
הוחלט שעד 31 בדצמבר 1977 יוכלו הנכים העובדים להמשיך לקבל גם את הגמלה וגם את המשכורת.
אורך משמרת העבודה הורד ל-6 שעות, ההספקה לחנויות שופרה, אך התביעות הנוגעות לגיל הפרישה מעבודה ולמכסה לא נענו.
לאחר חגיגות יום הכורים, שנחוג ב-8 באוגוסט, התחילו פעולות הדיכוי נגד משתתפי השביתה הפעילים יותר.
תחילה אורגנו ישיבות מפלגה וארגון עובדים ובישיבות אלה גונו השובתים כיסודות אנרכיסטים, תלושים ממעמדם, אנשים חסרי ערך, פרחחים, עבריינים וכדומה.
אותם שובתים שהיו חברים במפלגה הקומוניסטית נענשו או סולקו מהמפלגה.
כוחות הסקוריטטה והמשטרה באזור הוכפלו ולאחר 15 בספטמבר נפרשו באזור, בסביבת המכרות, יחידות צבא שכללו כוחות משוריינים.
מנגנוני הסקוריטטה, המשטרה והתביעה הכללית נקטו באמצעים לזיהוי השובתים הפעילים על ידי זיהוים בתצלומים שנערכו בזמן השביתה.
נחקרו לפחות שש מאות שובתים - חלק מהם הוכו בראשם או שעונו על ידי מעיכת אצבעותיהם בדלת.
את הפעילות הזאת הנהיגו הגנרלים אמיל מאקרי (Emil Macri) וניקולאה פלשיצה (Nicolae Pleșiță).
הוכנו תיקים פליליים באשמת פגיעה בסדר הציבורי והתנהגות לא מוסרית ואף על פגיעות גופניות.
הוכנו 150 תביעות וכתוצאה מהן אושפזו במוסדות פסיכיאטריים 50 איש ו-15 נידונו לעונשי כליאה בין שנתיים לחמש שנים.
מי שנידונו לכליאה או אשפוז אולצו גם לעבור עם משפחותיהם למקום מגורים חדש ביישוב שנקבע להם, כך שהם גם הוגלו מבתיהם.
פוטרו מעבודתם בין אלפיים לארבעת אלפים כורים.
סוכני סקוריטטה נשלחו לעבוד במכרות, כדי להשגיח על הכורים ולאסוף מידע.
הובאו לעבודה במכרות גם עבריינים לשעבר ואנשי צבא בשירות חובה.
תקופה ממושכת מנגנוני המפלגה הקומוניסטית השקיעו זמן ומאמץ ניכרים כדי לייצר אינדוקטרינציה של הכורים ברוח האידאולוגיה הקומוניסטית.
בשנת 2010 הפיקה הטלוויזיה הרומנית סרט דוקומנטרי, בבימויו של גבריאל ג'אמנו (Gabriel Geamănu), בשם "אוגוסט שחור בעמק הז'יו".
מריאן בובוק ופרופסור מיכאי בארבו כתבו את הספר "!Strict secret.
לופן 1977. המעקב החשאי נמשך!), ספר המשקף את אירועי שביתת לופן ב-1977, בעיני הסקוריטטה.
בחודש אוגוסט 1929, במכרה הפחם לופן, בעמק הז'יו, ברומניה, פרצה שביתת כורים על רקע עימות בין איגוד העובדים ובין הנהלת המכרות על חתימת הסכם עבודה קיבוצי חדש.
השביתה דוכאה בכוח על ידי ז'נדרמים וחיילים שירו בשובתים.
רומניה הצטרפה לארגון העבודה הבינלאומי, שהוקם ב-1919, אך יישום עקרונותיו נדחה שוב ושוב מסיבות שונות.
החקיקה הרומנית הראשונה הייתה ב-1925, כשנקבעו בחוק יום המנוחה השבועי וימי החגים.
ב-1928 לחצים בינלאומיים אילצו את רומניה לחוקק חוקי הגנה על העובדים, שקבעו יום עבודה בן 8 שעות וחוקי מגן המסדירים עבודתם של קטינים ושל נשים.
בעקבות החקיקה החדשה ובתמיכת מפלגת האיכרים הרומנית, מפלגת השלטון באותה תקופה, הכריזו הכורים על סכסוך עבודה לקראת חידוש הסכם העבודה.
הכורים תבעו יום עבודה בן שמונה שעות, הגדלה של 40% לשכרם של העובדים ליד אש או בתוך מנהרות, הספקת מזון ונעלי עבודה, איסור על עבודת קטינים מתחת לאדמה ועוד.
המחלוקות בין השכירים ובין המעסיקים נידונו בבית המשפט, אך התוצאה השאירה את הכורים בלתי מרוצים.
הם הגישו ערעור לבית הדין הגבוה לערעורים, אך לא היו להם צפיות גדולות לשינוי משמעותי לטובתם.
הכורים של מכרה לופן (Lupeni) התארגנו כבר ב-1928 באיגוד עובדים עצמאי שמנהיגיו היו תאודור מונטאנו (Teodor Munteanu) ומנהיג נוסף בשם מולדובאנו (Moldoveanu).
שני מנהיגי איגוד העובדים היו בקשרים טובים עם מפלגת האיכרים הרומנית.
השביתה פרצה בבוקרו של 5 באוגוסט 1929. הכורים מהמכרות "וירטוריה" ו"אלנה" התחילו לצעוד אל המכרות "קרולינה" ו"שטפאן".
לא כל הכורים לקחו חלק בשביתה, כמאתיים כורים ירדו לעבודה מתחת לקרקע.
השובתים החליטו להשתלט על תחנת הכוח בלופן, כדי להפסיק את פעילותה וללחוץ כך על המעבידים ועל השלטונות.
קבוצה קיצונית יותר נכנסה לתוך תחנת הכוח ודרשה מהמכונאי הראשי, ראדו ניקולאו (Radu Nicolau), לכבות את האש, שהפעילה את תחנת הכוח.