tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תת-הז'אנר משך תשומת לב ביקורתית, הן חיובית והן שלילית.
תשומת לב ביקורתית כלפי תת-הז'אנר הגיעה בעיקר ממבקרים פמיניסטיים.
בנוסף לסרטים אמריקאיים וצרפתיים, נעשו סרטי אונס ונקמה ביפן (למשל: "Freeze Me" של טאקאשי אישי), פינלנד, רוסיה ("Voroshilov Sharpshooter"), ארגנטינה (למשל: "I'll Never Die Alone"; במקור: "No Moriré Sola") ונורווגיה (למשל, "The Whore"; במקור: "Hora").
סרט 16 מ"מ הוא מדד סרט היסטורי, פופולרי וחסכוני.
16 מ"מ מתייחס לרוחב הסרט; מדדי סרטים נפוצים אחרים כוללים 8 ו-35 מ"מ.
הוא משמש בדרך כלל לצילומי סרטים שאינם תיאטרליים (למשל, תעשייתיים וחינוכיים), או לסרטים עם תקציב נמוך.
זה היה קיים גם כפורמט פופולרי של חובבים או יוצרי סרטים ביתיים במשך כמה עשורים, לצד סרט 8 מ"מ ומאוחר יותר סרט סופר 8. איסטמן קודאק הוציאו את ה-16 מ"מ הראשונה "אאוטפיט" בשנת 1923, המורכבת ממצלמה, מקרן, חצובה, מסך וספלייסר, תמורת 335 דולר.
RCA-Victor הציגו מקרן סרטי קול 16 מ"מ בשנת 1932, ופיתחו מצלמת 16 מ"מ צליל-בסרט אופטית, אשר יצאה בשנת 1935.
איסטמן קודאק הציג את סרט ה-16 מ"מ בשנת 1923, כחלופה פחות יקרה לסרט 35 מ"מ לחובבים.
במהלך שנות העשרים של המאה העשרים, התעשייה המקצועית כינתה את הפורמט לעיתים קרובות כתת-תקן.
חברת קודאק שכרה את וילארד ביץ' קוק מחברת ה-28 מ"מ 'פתסקופ של אמריקה' כדי ליצור את ה-16 מ"מ החדשה, 'ספריית קודסקופ'.
בנוסף ליצירת סרטים ביתיים, אנשים יכלו לקנות או לשכור סרטים מהספרייה, נקודה מרכזית למכר הפורמט.
מיועד לשימוש חובבני, סרט ה-16 מ"מ היה אחד הפורמטים הראשונים שהשתמשו בסרט בטיחות אצטט כבסיס לסרט.
קודאק מעולם לא השתמשו בסרט ניטרוצלולוזה לפורמט, בגלל הדליקות הגבוהה של בסיס הניטרוצלולוזה.
ייצור סרט 35 מ"מ ניטרוצלולוזי הופסק בשנת 1952.
פורמט סרט ה-16 מ"מ האילם היה מיועד בתחילה לשימוש ביתי, אך בשנות השלושים של המאה העשרים החל לחדור לשוק החינוכי.
התוספת של רצועות סאונד אופטיות, ובעיקר קודאכרום בשנת 1935, נתנה דחיפה עצומה לפופולריות של הסרט.
בפורמט נעשה שימוש נרחב במהלך מלחמת העולם השנייה, והייתה התרחבות עצומה של סרטי 16 מ"מ מקצועיים בשנים שלאחר המלחמה.
סרטים עבור לקוחות ממשלתיים, עסקיים, רפואיים ותעשייתיים יצרו רשת גדולה של יוצרי סרטים מקצועיים ב-16 מ"מ ותעשיות שירות קשורות בשנות החמישים והשישים.
הופעתה של הפקה טלוויזיונית גם העלתה את תדירות השימוש בסרט 16 מ"מ, תחילה בשל יתרון העלות והניידות שלו בהשוואה ל-35 מ"מ.
ראשית, שימש כפורמט לאיסוף חדשות בלבד, אך פורמט ה-16 מ"מ שימש גם ליצירת תוכניות טלוויזיה שצולמו מחוץ לגבולות מערכות ההפקה הנוקשות יותר של אולפני הטלוויזיה.
שוק הסרטים הביתיים עבר בהדרגה לפורמטי הסרטים הזולים עוד יותר, 8 מ"מ וסופר 8 מ"מ.
באמצעות מצלמות אור, שימש סרט ב-16 מ"מ בהרחבה לייצור תוכניות טלוויזיה במדינות רבות לפני שהופיעו מצלמות וידאו ניידות.
בבריטניה, מחלקת הסרטים המבוססת באילינג, BBC, עשתה שימוש נרחב בסרט 16 מ"מ, ובשיאה העסיקה למעלה מ-50 צוותי קולנוע.
לאורך רוב תקופת שנות ה-60 עד ה-90, צוותים אלה עשו שימוש במצלמות כמו אריפלקס אס-פי ואקלייר אן-פי-אר בשילוב עם מקליטי סאונד בגודל רבע אינץ' (6.35 מילימטר), כמו נאגרה 3. בעזרת כלים אלה צוותי מחלקת הקולנוע יעבדו על כמה מהתוכניות המשמעותיות ביותר שהפיקו ה-BBC, כולל Man Alive ,Panorama ו-Chronicle.
צוותים קטנים אלה, המורכבים בדרך כלל מחמישה אנשים, הצליחו לעבוד ביעילות מדהימה, ואפילו בסביבות עוינות, הצליחו לצלם תוכנית שלמה ביחס הצילום של פחות מ-5:1.
מחליף מכשירי וידאו אנלוגיים, הווידאו הדיגיטלי השפיע באופן משמעותי על השימוש בהפקת הטלוויזיה.
אף על פי כן, סרט 16 מ"מ עדיין בשימוש ביחס סופר 16 שלו (ראה להלן) עבור הפקות בעלות נמוכה.
שני לוחות ניקוב נתאימים לסרט 16 מ"מ.
אחד, המכונה "הלוח הארוך", מרווח ומשמש בעיקר למלאי סרטי הדפסה והיפוך.
במלאי סרטי נגטיב וסרטי היפוך יש נקבים של , המכונים "הלוח הקצר".
הבדלים אלה מאפשרים תמונה חדה וחלקה ביותר בעת ביצוע הדפסות באמצעות מדפסת מגע (מכשיר המשמש להעתקת תמונה על ידי הארת סרט נגטיב עם התמונה במגע ישיר עם משטח רגיש לאור).
מלאי סרטים זמינים ב'חד-מושלם' או 'כפול-מושלם', כלומר הסרט מחורר בקצה אחד או בשני הקצוות.
חד פעמי מחורר בצד אחד בלבד, מה שמפנה מקום לפסקול אופטי או מגנטי לאורך הצד השני.
הגרסה הנקראת סופר 16 מ"מ, סופר 16, או 16 מ"מ סוג W הוא התאמה של יחס הגובה-רוחב 1.66 של "פורמט Paramount" לסרט 16 מ"מ.
היא פותחה על ידי הצלם הצלם השוודי רון אריקסון בשנת 1969, תוך שימוש בסרט גלגל שיניים אחד וניצול את המרחב הנוסף לשטח תמונה מורחב של 12.52 × 7.41 מ"מ.
כיוצא מכך שיחס הגובה-רוחב החדש של סופר 16 תופס את המקום ששמור במקור לפסקול 16 מ"מ, יש להגדיל את הסרטים שצולמו בפורמט זה באמצעות הדפסה אופטית ל-35 מ"מ לצורך הקרנת סאונד, וכדי לשמור על יחסי הגובה הנכונים: 1.66:1 או (החתוכים במעט) 1.85:1 יחסי גובה קולנועיים שפורמט זה תוכנן לספק.
ועם ההתפתחות האחרונה של תהליכי עבודה בינוניים דיגיטליים, כעת ניתן להגדיל דיגיטלית להדפסת סאונד 35 מ"מ כמעט ללא אובדן איכות (בהתחשב בכך שהסריקה הדיגיטלית איכותית), או לחלופין להשתמש בציוד וידאו איכותי לצילום התמונה המקורית.
בשנת 2009, יצרנית העדשות הגרמנית Vantage הציגה סדרה של עדשות אנמורפיות תחת מותג HAWK שלה.
אלה סיפקו גורם צמצום של 1.3× (בניגוד ל-2× הסטנדרטי) במיוחד לפורמט סופר 16. עדשות אלה מאפשרות למפעילי מצלמות להשתמש בכל מסגרת סופר 16 לצילום מסך רחב ב-2.39:1.
מספר מצלמות דיגיטליות מתקרבות למראה של פורמט ה-16 מ"מ באמצעות חיישנים בגודל 16 מ"מ ולקיחת עדשות 16 מ"מ.
מצלמות אלה כוללות את Ikonoskop A-Cam DII (2008) ואת הדיגיטל בולקס (2012).
למצלמת הכיס של Blackmagic (2013) ול-Blackmagic Micro Cinema Camera (2015) יש חיישן בגודל סופר 16. Z CAM E2G (2019) אפילו מציע 16 מ"מ דיגיטלי באיכות 4K עם צמצם גלובלי.
התעשייה המקצועית נוטה להשתמש במצלמות 16 מ"מ של Aaton ו-Arri.
בנוסף, Aaton הוציאה גם את ה-A-Minima, שגודלו כגודל מצלמת וידאו ומשמש לצילומים מיוחדים הדורשים מצלמות קטנות ורב-תכליתיות יותר.
ל-Photo Sonics מצלמות מהירות במיוחד עבור 16 מ"מ שמצלמות במהירות של עד 1,000 פריימים לשנייה.
רוב חברות הפקת הסרטים המקוריות שמשתמשות בצילומי סרטים מצלמות ב-35 מ"מ.
יש להמיר את גודל ה-35 המ"מ או להקטין אותו ל-16 מ"מ עבור מערכות 16 מ"מ.
ישנן מספר דרכים להשיג הדפס 16 מ"מ מ-35 מ"מ.
השיטה המועדפת היא להוציא 16 מ"מ נגטיב מה-35 מ"מ נגטיב המקורי ואז להדפיס מה-16 מ"מ נגטיב החדשה.
16 מ"מ שלילי היוצא מה-35 מ"מ נגטיב המקורי נקרא מקור.
הדפסת 16 מ"מ חדשה המיוצרת מהדפס ללא נגטיב נקראת היפוך.
הדפסי 16 מ"מ יכולים להתבצע משילובים רבים של מידה ופורמט, שלכל אחד מהם שם ייחודי ותיאורי:
16 מ"מ נגטיב הנוצר מהדפס 35 מ"מ מקורי נקרא print down.
16 מ"מ נגטיב הנוצר מהדפס 16 מ"מ מקורי, שנוצר מ-35 מ"מ מקורי, נקרא dupe down.
הדפס 16 מ"מ הנוצר ישירות מהדפס 16 מ"מ נקרא double dupe.
הדפס 16 מ"מ הנוצר ישירות מהדפס 35 מ"מ נקרא double dupe down.
סוחרי קולנוע מתייחסים לעיתים קרובות להדפסי 16 מ"מ לפי שיטת הייצור של ההדפסה, כלומר, מקורית, היפוך, dupe down, double dupe, או double dupe down.
יחס הגדלה של 1:4.58 להדפסים בפורמט האקדמיה 35 מ"מ
הפרדת תמונה לצליל: צליל לפני תמונה לפי 26 פריימים לצליל אופטי ו 28 פריימים למגנט.
נקב אחד פר מסגרת, תמיד חד-מושלם
סרט אימה על-טבעי הוא סוגה קולנועית או טלוויזיונית המשלבת היבטים של סרט אימה וסרט על-טבעי .
הופעות על-טבעיות בסרטים כאלה כוללות לרוב רוחות רפאים ושדים.
לסרטי אימה על-טבעיים רבים יש אלמנטים דתיים.
הנושאים הנפוצים בסוגה הם החיים לאחר המוות, השטן והשתלטות על ידי שד.
לא כל סרטי האימה העל-טבעיים מתמקדים בדת; הם יכולים להיות בעלי "אלימות חיה ומחרידה יותר".
מבקרי קולנוע מבדילים בין אימה על-טבעית ואימה פסיכולוגית .
המבקר פול מיהן הבדיל בין סרטי אימה על-טבעיים לסרטי אימה פסיכולוגיים, "האיום על הסדר החברתי נובע ממשהו על-טבעי או חריג: בית רדוף רוחות , קללה או מפלצת כמו ערפד או איש זאב".
צ'ארלס דרי, שכתב את Dark Dreams 2.0, הבדיל בין אימה על-טבעית ואימה פסיכולוגית וטען שמדובר ב"שתי שיטות בסיסיות להסביר דברים בסיפורי האימה".
הוא המשיך ואמר כי "בקבוצה העל-טבעית אפשר לכלול מפלצות וזוועות שמעורבות איכשהו בדתות ובטקסים, כמו גם כישוף, אגיפטולוגיה, גלגול נשמות וזומבים".
ארון סמוטס ראה בסוגת האימה כ"סוגה בעלת שתי תת-סוגות עיקריות: אימה על-טבעית ואימה ריאליסטית" וציין שיש להן "מאפיינים שונים".
אימה על-טבעית הפכה לנפוצה בשנות העשרים ובתחילת שנות השלושים של המאה העשרים, כאשר הופצו סרטים אקספרסיוניסטים גרמניים; פול מיהאן אמר שהסגנון יצר "עולם שלם של פחד על-טבעי וסיוטים".
הסוגה הפכה לפופולרית יותר מבחינה מסחרית, בשנות השלושים בזכות אולפני יוניברסל והפקת סרטי המפלצות שלהם.
בראשית שנות הארבעים, היו לסרטי אימה על-טבעיים מסגרות "עכשוויות יותר", אך בסופו של דבר הוחלפה הסוגה באימה פסיכולוגית.
בסוף מלחמת העולם השנייה, סוגת האימה העל-טבעית הגיעה לקיצה וזאת, בעקבות זוועות המלחמה.
בשנות החמישים סרטי אימה ומדע בדיוני החליפו את סרטי האימה העל-טבעיים, תוך שסרטי אימה פסיכולוגיים הפכו פופולריים יותר באותו העשור, ובסופו של דבר האפילו על אלו העל-טבעיים.
סרטי האימה העל-טבעיים המעטים שהופקו בשנות החמישים צולמו לעיתים קרובות בבתים רדופי רוחות.
בשנות השישים סרטי אימה כמו "התמימים" (1961), "הרדיפה" (1963) ו"תינוקה של רוזמרי" (1968) כללו אלמנטים על-טבעיים אך לא הוגדרו כפרנורמליים באופן ישיר.
ישנם סרטים שכללו אלמנטים על-טבעיים שצונזרו באמצעות קוד הייז.
"הרדיפה" הציג אישה המעוניינת באישה אחרת, אך הדבר צונזר.
הדבר היה נפוץ בסרטי אימה על-טבעיים.
סו מת'סון כתבה על "התינוק של רוזמרי" כי "הסרט הפך לפופולרי והוביל לגל של סרטי אימה על-טבעיים".
בשנות השבעים, הסרטים "מגרש השדים" (1973) ו"אות משמיים" (1976) החיו מחדש את הסוגה.
באותה העת, נוצרו סרטי אימה על-טבעיים בהשראת ספרי אימה שונים, כדוגמת "קארי" (1976) ו"הניצוץ" (1980) שהתבססו על ספריו של סטיבן קינג.
הסרט "פולטרגייסט" (1982) היה לאחד מהמפורסמים בשנות השמונים.
בשנות האלפיים הפכה הסוגה "פורנו עינויים" לפופולרית ברחבי העולם.
בסוף העשור, האימה העל-טבעית חזרה להיות פופולרית גם כן.
סרטי פאונד פוטג' כמו "פרויקט המכשפה מבלייר" (1999) ו"פעילות על-טבעית" (2007) זכו להצלחה רבה גם כן, תוך שהשני מביניהם נכלל בסדרה מצליחה בעלת ארבעה סרטי המשך.
סרט האימה העל-טבעי הרווחי ביותר המותאם לאינפלציה, הוא "מגרש השדים" (1973).
הוא גרף (ביחד עם החידוש משנת 2000) למעלה מ-441 מיליון דולרים; לפי שווי הדולרים בשנת 2019, ישנה הערכה שרווחיו עומדים על למעלה מ-1.04 מיליארד דולרים.
סרט האימה העל-טבעי הרווחי ביותר שלא הותאם לאינפלציה הוא "זה" (2017), עם רווחים עולמיים של למעלה מ-701 מיליון דולרים.
בשנת 2013 נכתב במגזין וראייטי כי סרטי אימה על-טבעיים הרוויחו יותר מאשר תת-הסוגות האחרות של סרטי האימה.
סרחיו רמון רוצ'ט אלברס (בספרדית: Sergio Ramón Rochet Álvarez; נולד ב-23 במרץ 1993 בנואבה פלמירה שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת שוער בקבוצת אינטרנסיונל מליגת העל הברזילאית ובנבחרת אורוגוואי.
רוצ'ט גדל במחלקת הנוער של דאנוביו.
הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן ערך 51 הופעות ליגה.
ב-27 ביולי 2017 חתם בסיוואספור מליגת העל הטורקית.
בעונתו הראשונה במועדון ערך 15 הופעות ליגה, ובעונתו השנייה שימש כשוער מחליף ולא ערך הופעות כלל.
ב-1 ביולי 2019 חתם רוצ'ט נסיונל מליגת העל האורוגוואית.
ב-13 ביולי 2025 חתם רוצ'ט באינטרנסיונל הברזילאית.
רוצ'ט נכלל בסגל נבחרת אורוגוואי בטורניר קופה אמריקה 2021, אך לא שיחק בטורניר.
ב-27 בינואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אורוגוואי, בניצחון 1-0 על נבחרת פרגוואי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
הסופר קאפ האורוגוואי (1): 2021
סרט אנתולוגיה , הידוע גם כסרט מִקְבָּץ (Omnibus film) או סרט חבילה (Package film), הוא סרט בודד המורכב מכמה סרטים קצרים יותר, כל אחד שלם בפני עצמו ומובדל מהאחר, אם כי לעיתים קרובות קשורים זה לזה על ידי אותו נושא, הנחת יסוד או יוצר.
לפעמים כל אחד מהם מבוים על ידי במאי אחר או נכתב על ידי מחבר אחר, או אולי אפילו נוצר בזמנים שונים או במדינות שונות.
סרטי אנתולוגיה מזוהים באופן שגוי עם סרט הייפרלינק, סגנון של יצירת סרטים המציג חלקים מסיפורים רבים במהלך הסרט, בעוד שסרטי אנתולוגיה מציגים קטעי סיפור אחד בכל פעם.
כמה דוגמאות שגויות כוללות את "ספרות זולה" (1994) ו"אהבה נושכת" (2000), המחלקים את קווי העלילה שלהם באופן לא כרונולוגי, מופרדים על ידי מקטעים.
סרט 43 הוא סרט אנתולוגי קומי אמריקאי משנת 2013 שנוצר על ידי המפיק .
הסרט מציג ארבעה-עשר מערכונים קצרים, כאשר כל אחד בוים על ידי אדם אחר וביניהם אליזבת בנקס, סטיבן בריל, , , ג'יימס דאפי, גריפין דאן, פטריק פורסברג, ג'יימס גאן, בוב אודנקירק, ברט ראטנר, וג'ונתן ואן טולקן.
השחקנים ג'וליאן מור, טוני שלהוב, אודנקירק, אנטון ילצ'ין ו הופיעו במערכונים שלא נכנסו לגרסה הקולנועית של הסרט.
יצירת הסרט לקחה כמעט עשור מאחר שרוב האולפנים דחו את התסריט.
לבסוף, אולפני רכשו את הזכויות להפקת הסרט בעלות של שישה מיליון דולר.
צילומי הסרט לקחו מספר שנים, מכיוון שהליהוק אליו היווה אתגר עבור המפיקים.
חלק משחקני הסרט, ביניהם ריצ'רד גיר ניסו לסגת מהפרויקט.
הסרט עלה לאקרנים ב-25 בינואר 2013 וקיבל ביקורת שלילית מהמבקרים.
המבקר כינה את הסרט "האזרח קיין של הסרטים הגרועים", יחד עם מבקרים נוספים שהכתירו אותו בתור .
הסרט זכה בפרס פטל הזהב בקטגוריה "הסרט הגרוע ביותר".
הסרט הוא אוסף של מערכונים קצרים שלא קשורים אחד לשני המאוגדים תחת סיפור מסגרת אחד.
במסגרת הסיפור, תסריטאי כושל מנסה להציג בפגישה שיווקית מספר עלילות מופרכות בהן מככבים מיטב מהכוכבים הגדולים בהוליווד.
הופק ובוים על ידי פיטר פארלי ונכתב על ידי רוקי רוסו, ג'רמי סוסנקו וריקי בליט.
צ'רלי וסלר, תסריטאי מעורער בנפשו, מנסה לשווק תסריט שכתב למפיק גריפין שריידר.
לאחר שסיפר כמה מהסיפורים המופיעים בתסריט, וסלר נעשה עצבני כאשר שריידר דוחה את רעיונותיו.
בתגובה, וסלר שולף אקדח על שריידר ומכריח אותו להקשיב לעוד סיפורים מהתסריט לפני שיתייעץ עם המנהל שלו, בוב מון בנוגע לרכישת הזכויות.
במהלך הפגישה עם מון, האחרון משפיל את שריידר עד לרמה שבה שריידר עצמו מאיים עליו באקדח ומכריח אותו לקיים מין אוראלי עם המאבטח במתחם (וסלר עצמו נכנס למתחם מההתחלה באותה הדרך) ומאיים עליו שיהרוג אותו אם לא ייצור את הסרט.
וסלר מנסה להרגיע את שריידר בעזרת סיפורים נוספים, אך ללא הצלחה ומון שולף אקדח ויורה בשריידר למוות.
המערכון מסתיים ומתברר שהכל תועד במצלמה והיה חלק מהסרט עצמו.
לאחר מכן כתוביות הסיום מתנגנות.
דניס קווייד – צ'רלי וסלר
גרג קיניר – גריפין שריידר
בוים על ידי סטיבן בריל ונכתב על ידי רוקי רוסו וג'רמי סוסנקו.
בחלק מהארצות בהן הסרט הוקרן, לדוגמה הממלכה המאוחדת או הולנד, הפתיחה בה השתמשו היא שונה.
במקום הפרזנטציה, סיפור המסגרת עוסק בשלושה נערים המחפשים אחר , סרט 43, מה שהוביל בסופו של דבר לסופה של הציוויליזציה.
שני נערים בשם קלווין קאטלר וג'יי.ג'יי מעלים ליוטיוב סרטון שלהם מבצעים פעלול (בדומה לאלו המוצגים בסדרה "ג'קאס").
במהרה, הסרטון שלהם זוכה למיליון צפיות, אך מתברר שזאת מתיחת אחד באפריל של בקסטר, אחיו הקטן של קלווין שפרץ למחשב של השניים וערך את מספר הצפיות.
קלווין וג'יי.ג'יי מחליטים להתנקם בבקסטר ומספרים לו שהם שמעו על סרט שצפייה בו יכולה להשמיד את העולם.
תוך אלתור של הרגע, הם מכריזים שלסרט קוראים "סרט 43".
בזמן שג'יי.ג'יי ובקסטר מחפשים אחר הסרט במנוע חיפוש בשם "זגוגל" (פרודיה על גוגל), קלווין מתגנב לחדרו של בקסטר, גונב את המחשב הנייד שלו ומחדיר לתוכו וירוסים בזמן שהוא גולש באתרי פורנו בשירותים.
בינתיים, בקסטר מוצא מספר תוצאות שקשורות לסרט 43 המובילות אותו לרשת האפלה.
ברשת, הם מוצאים מספר סרטונים ומחליטים להתחיל עם סרט מספר 43 ברשימה.
בזמן שבקסטר וג'יי.ג'יי צופים בסרטונים השונים במטרה למצוא את סרט 43, אדם רוסי בשם וראנקוביץ' עולה מולם בשידור ומפציר בהם להפסיק את החיפוש שלהם.
לפתע, קבוצת גנגסטרים סינים עולים לשידור, מתעללים בוראנקוביץ' ובנער בשם סטיבי שריידר (בנו הצעיר של גריפין שריידר מהפרזנטציה) במטרה לדרבן את בקסטר וג'יי.ג'יי למצוא את הסרט.
וראנקוביץ' מזהיר את השניים שאם הסרט יימצא, האוכלוסייה העולמית תושמד.
השניים מתעלמים מאזהרותיו וממשיכים בחיפוש, לבסוף מוצאים את "סרט 43" האמיתי, המתברר להיות סרט שצולם בעתיד.
הסרט מציג את בקסטר כלוחם קומנדו שמפקד על בני האדם האחרונים שנשארו בחיים.
לאחר שקלווין סיים למלא את המחשב הנייד של בקסטר בווירוסים, אמם של קלווין ובקסטר נכנסת לחדר וקלווין מבחין בה לובשת את אותה התלבושת של הדוגמנית (שפניה לא נראו) שהוא אונן על סרטון שלה קודם לכן.
קלווין חווה התמוטטות נפשית לאחר שהוא מבין שהוא אונן על סרטון בו מככבת אמו.
רגעים לאחר מכן, רעידת אדמה הרסנית מתרחשת והמין האנושי נכחד.
מספר שנים לאחר מכן, קלווין, השורד היחידי שרותק לכיסא גלגלים, מוצא את המחשב של בקסטר (שעדיין עובד למרות הווירוסים שבו) ומחליט לצפות במערכונים שנותרו על גביו.
גרסה זו של הסרט שוחררה בארצות הברית כחלק מגרסת הבלו-ריי של הסרט תחת השם "סרט 43: הגרסה הלא מצונזרת".
דווין אש – בקסטר קאטלר
פישר סטיבנס – וראנקוביץ' / מינוטאור
טים צ'או – גנגסטר סיני 1
ג'יימס השו – גנגסטר סיני 2
נייט הארטלי – סטיבי שריידר
בת' ליטלפורד – גברת קאטלר
הופק ובוים על ידי פיטר פארלי, נכתב על ידי ביל או'מאלי, רוקי רוסו וג'רמי סוסנקו.
אשת עסקים רווקה בשם בת' יוצאת לפגישה עיוורת עם רווק עשיר ונחשק בשם דייוויס.
כאשר השניים מגיעים אל המסעדה, דייוויס מסיר את הצעיף שלו ובת' מופתעת לראות זוג אשכים תלויים תחת סנטרו של דייוויס.
במהלך ארוחת הערב, בת' מבולבלת כיוון שדייוויס עצמו לא נראה מודע לעניין ואפילו האנשים סביבו לא מייחסים לכך חשיבות מיוחדת.
כאשר צמד חברים של דייוויס פוגשים בשניים במסעדה, הם מבקשים לצלם את דייוויס מנשק את מצחה של בת', אך האשכים על סנטרו נוגעים בפיה של בת' והיא צורחת בגועל.
רוקי רוסו – מלצר במסעדה
בוים על ידי ונכתב על ידי ויל גרהאם וג'ק קוקודה.
שון וקלייר הם זוג שעברו להתגורר בשכונה ומתארחים בביתם של רוברט וסמנת'ה מילר, להם נער מתבגר בשם קווין אותו הם מחנכים בחינוך ביתי.
רוברט וסמנת'ה מתחילים לתאר בפני הזוג אודות תוכנית הלימודים שלהם והרצון שלהם לדמות לקווין "חוויה תיכונית טיפוסית" הכוללת עונשים, התנכלויות וריתוקים.
הסיפור בהדרגה הופך להזוי יותר ויותר כאשר הזוג מתאר בפניהם כיצד הם גורמים לקווין להרגיש כמו תלמיד תיכון טיפוסי: הם מארגנים מסיבות בביתם ומנדים אותו מהן, סמנת'ה מסייעת לקווין עם "הנשיקה הראשונה" שלו ורוברט עצמו חושף שיש לו רגשות הומוסקסואליים לקווין (פרודיה על הבלבול המיני שנערים חשים בגיל ההתבגרות).
שון וקלייר נעשים מוטרדים מסיפוריהם של רוברט וסמנת'ה ופוגשים את קווין, המציג חזות של נער מתבגר נורמטיבי לחלוטין.
קווין מציג עצמו בפני השכנים החדשים ומספר להוריו שהוא יוצא עם בת הזוג שלו ג'ן, המתבררת להיות בובה שעשויה ממגב ועליה מודבקת תמונתה של סמנת'ה.
ג'רמי אלן וייט – קווין מילר
לייב שרייבר – רוברט מילר
נעמי ווטס – סמנת'ה מילר
בוים על ידי סטיב קאר ונכתב על ידי רוקי רוסו וג'רמי סוסנקו.
ג'ולי ודאג מנהלים מערכת יחסים רומנטית כבר שנה.
כאשר דאג מתכנן להציע נישואים לג'ולי, היא חושפת בפניו שהיא קופרופילית ומבקשת ממנו שיעשה עליה את צרכיו בחדר השינה.
דאג מדורבן על ידי חברו הטוב לארי להסכים לבקשה ולארי נותן לדאג חומרים משלשלים.
בערב, דאג אוכל ארוחה גדולה ושותה את החומר המשלשל.
ג'ולי מבקשת מדאג שיתחיל עם משחק מקדים לפני שיעשה את צרכיו ונפגעת כשדאג (תחת כאבי בטן איומים) מתחנן כבר "לסיים עם זה".
ג'ולי רצה לרחוב ודאג רץ בעקבותיה עם טבעת האירוסין בידו, אך רכב חולף פוגע בו וכל תכולת המעיים של דאג נשפכת על גבי הרכב.
ג'ולי חוזרת אל דאג, מביטה על הצואה ברחוב ואומרת לו "שזה הדבר הכי יפה שראתה".
דאג מציע לג'ולי נישואין והיא מסכימה.
ג'יי בי סמוב – לארי
ארון לה'פלנטה – חבר במסיבה
בוים על ידי גריפין דאן ונכתב על ידי מת'יו אלק פורטנוי.
ניל עובד בתור קופאי במשמרת לילה במרכול השכונתי, כאשר בת זוגו לשעבר, ורוניקה נכנסת למרכול, השניים מתחילים להתווכח.
הוויכוח מתפתח לגינויים מיניים הדדיים ופלרטוטים תוך כדי שהם נזכרים במערכת היחסים שלהם.
מבלי שידוע להם, הוויכוח כולו מושמע ברמקולים בחנות דרך המיקרופון הפתוח בקופה שבה ניל עובד והלקוחות מקשיבים להם רבים.
לבסוף, ורוניקה יוצאת מהחנות בדמעות והלקוחות מתנדבים להחליף את ניל במשמרת במטרה שירדוף אחריה ויחזיר אותה אליו.
ברוק דייוויס – אישה גבוהה
ג'וש שומן – איש נמוך
בוים על ידי סטיבן בריל ונכתב על ידי קלאס קיילסטרום, ג'ונאס ווייטנאמארק, טוביאס קארלסון, רוקי רוסו וג'רמי סוסנקו.
חברת טכנולוגיה מכנסת פגישת חירום לאחר שמוצר שהם יצרו בשם iBabe, נגן MP3 הזהה בגודלו ובעיצובו לאישה עירומה, פוצע את המשתמשים המנסים להכניס את איבר המין שלהם למאוורר של המוצר, הממוקם באזור הפות.
מנהל החברה מקשיב להסברים השונים של עובדיו תוך התעלמות מהבעיה המובנית מאליה (מיקום המאוורר).
לבסוף, במקום לשנות את מיקום המאוורר, החברה משיקה פרסומת חדשה למוצר בה ה-iBabe נראה עם גידור תיל סביב חלקו התחתון.
דרבי לין טוטן – אישה
קאטי קליפטן – iBabe 1
שרינה מונטניקס סקוט – iBabe 2
נערך ובוים על ידי ג'יימס דאפי ונכתב על ידי ויל קארלו.
באטמן ורובין מגיעים לאירוע ספיד דייטינג בעיר גות'האם במטרה לעצור את הפינגויין מלהפעיל פצצה באירוע.
בזמן שרובין מנסה להכיר נשים בספיד דייטינג וביניהן אישה בשם סטייסי, לויס ליין וסופרגירל, באטמן מתעמת עם בת זוגו לשעבר, וונדר וומן.
במהלך פגישה עם לויס ליין, היא מספרת לרובין שהיא נפרדה מסופרמן כיוון שהוא אובססיבי כלפיה ונוהג לרחף מול חלונה, לאונן ושהוא משתמש בנוזל הזרע שלו בתור ג'ל לשיער (אזכור לסרט "עכברי הקניון" בו נערכה שיחה דומה).
לפתע, הפינגווין לוכד את סופרגירל בתור בת ערובה ושותל על גופה את הפצצה.
רובין מציל אותה ובאטמן מדרבן אותו לנשק אותה.
מיד לאחר מכן, באטמן חושף שסופרגירל הייתה בעצם איש החידות כל הזמן (כך שהוא גרם ביודעין לרובין לנשק את איש החידות).
אומה תורמן – לויס ליין
לזלי ביב – וונדר וומן
ויל קארלו – איש החידות
נכתב, נערך ובוים על ידי ג'ונתן ואן טולקן.
תשדיר שירות פרודי אודות ילדים קטנים החיים בתוך מכונות המספקות שירות למשתמש (לדוגמה מכונת שתיה או מכונת צילום) הסובלים מאלימות בידי משתמשים שמכים במכונות ללא הרף כשאלו לא עובדות.
התשדיר שולם על ידי האגודה למניעת אלימות נגד ילדים החיים במכונות.
בוים על ידי אליזבת בנקס ונכתב על ידי אליזבת רייט שפירו.
ניית'ן ואמנדה צופים בטלוויזיה בבית של ניית'ן לאחר יום לימודים.
כשהם מתחילים להתנשק, אחיו הגדול של ניית'ן, מייקי צופה בהם ומתחיל לצחוק עליהם.
אמנדה מגלה שהיא קיבלה וסת ומנסה להסתיר את זה מהבושה.
כשניית'ן מבחין בדם על מכנסייה של אמנדה הוא נכנס לפאניקה וחושב שאמנדה הולכת למות.
הלחץ שלו גורם להיסטריה בבית אליה נשאבים ניית'ן, מייקי, אביהם סטיב ואביה של אמנדה.
אמנדה צועקת על הגברים שהיא מובכת שהיא קיבלה את הוסת הראשונה שלה לידם ושהם לא יודעים מה לעשות במצב הזה.
לאחר שהיא עוזבת עם אביה, ניית'ן מכריז שפות זה דבר מסובך מידי ומייקי מסכים.
סטיב מפליץ לידם כדי לעודד אותם וניית'ן וסטיב יושבים לצפות בטלוויזיה ביחד.
על המסך משודרת פרסומת לטמפקס בה כריש אוכל שחיינית בים לאחר שהריח את הדם מהוסת שלה.
קלואי גרייס מורץ – אמנדה
– סטיב (אביהם של ניית'ן ומייקי)
מאט וולש – אביה של אמנדה
בוים על ידי מאט רטנר ונכתב על ידי ג'ייקוב פליישר.
פיט לוכד לפרקון בתור מתנת יום הולדת לחברו בריאן.
השניים קושרים את הלפרקון במרתף ודורשים ממנו שיביא להם קדרה מלאה בזהב.
הלפרקון מאיים על השניים שאחיו יגיע לשחררו בקרוב.
הלפרקון השני מגיע (מוסתר בתוך קדרה מלאה במטבעות זהב) ונלחם בפיט ובריאן, אך הם מצליחים להרוג את שני הלפרקונים.
בסוף המערכון, פיט אומר לבריאן שהוא תפס גם פיה מהאגדות שמוכנה לבצע בהם מין אוראלי בתמורה למטבעות זהב.
ג'רארד באטלר – לפרקון 1, לפרקון 2
שון ויליאם סקוט – בריאן
אסתי גינזבורג – הפיה מהאגדות
הופק ובוים על ידי פיטר פארלי ונכתב על ידי גרג פריטיקין.
דונלד ואמילי יוצאים לפגישה ראשונה במסעדה מקסיקנית.
לאחר שמאסה בדייטים ראשונים "שגרתיים", אמילי מציעה לדונלד לשחק אמת או חובה.
היא מצווה עליו ללכת ולצבוט את הישבן של אחד הבליינים במסעדה.
דונלד עושה זאת ומאתגר את אמילי לכבות את הנרות על עוגת היום הולדת של ילד עיוור במסעדה.
המשחק ממשיך והחובות נעשות הזויות, במהלכן השניים עושים על עצמם קעקועים וניתוחים פלסטיים שונים.
כשהערב נגמר, השניים חוזרים לדירה של אמילי ומסכימים שזה היה דייט טוב.
דונלד מנסה לנשק את אמילי, אבל היא דוחה אותו ואומרת שהיא לא נמשכת לגברים אסיאתיים (לאחר שדונלד עבר ניתוח פלסטי כדי להידמות לאחד).
מתברר שהיא רק צחקה איתו והיא מזמינה אותו להיכנס אליה לדירה, חושפת בפניו זוג שדיים מנותחים ענקיים.
פאלומה פליסברטו – אישה במסיבת רווקות
בני האריס – בלנקו הברמן
בוים על ידי ראסטי קאנדיף ונכתב על ידי רוקי רוסו וג'רמי סוסנקו.
בשנת 1959, מאמן הכדורסל ג'קסון נותן הרצאת מוטיבציה לחברי הקבוצה, המורכבת כולה משחקנים שחורים.
השחקנים פוחדים שהם יפסידו במשחק והמאמן מדרבן אותם בעזרת נאומים ארוכים (וולגרים להפליא) על העליונות הגנטית שלהם במשחק לעומת השחקנים הלבנים.
בסופו של דבר, הקבוצה השנייה (המורכבת כולה משחקנים לבנים) מפסידה בהפרש עצום, אך מתרגשים לאחר שקלעו סל אחד.
טרנס הווארד – המאמן ג'קסון
בריאן פלקוס – בחור לבן 1
אוון דומושל – בחור לבן 3
שון רוזלס – בחור לבן 4
לוגאן הולדיי – בחור לבן 5
נכתב ובוים על ידי ג'יימס גאן.
המערכון מוצג במהלך כתוביות הסיום של הסרט.
איימי מודאגת שביזל, חתול המחמד המונפש והמואנש של בן זוגה אנסון יפריד ביניהם.
ביזל שונא את איימי ואת כל מי שמאיים על הקשר שלו עם אנסון, אך אנסון לא מבחין בכך וחושב שביזל הוא חתול תמים ותו לא.
באחד הימים, איימי מבחינה בביזל מאונן על תמונות של אנסון בבגד ים.
ביזל תוקף את איימי ומשתין עליה.
אנסון לא מאמין לאיימי שאומרת שביזל מרושע.
איימי מציבה אולטימום: היא או החתול.
אנסון מבין שהוא אוהב את איימי ומסכים לחפש בית חדש עבור ביזל.
באותו הלילה, ביזל צופה בדמעות בזוג מקיים יחסי מין (בזמן שהוא מבצע בעצמו מין אנאלי עם מברשת שיער ומתחכך בבובת פרווה).
ביום למחרת, הזוג מחפש את ביזל במטרה למסור אותו לבית אחר.
איימי מחפשת את ביזל בחוץ וביזל דורס אותה עם רכב ומאיים להרוג אותה בעזרת שוטגאן.
איימי מצליחה להתגבר על ביזל ומכה אותו נמרצות בעזרת את חפירה.
הקרב של השניים מגיע אל תוך מסיבת יום הולדת לילד בבית השכן.
איימי מכה את ביזל למראה הילדים וההורים ההמומים.
אנסון מגיע למקום ורואה את איימי הפצועה שמנסה לספר לו את האמת על ביזל.
ביזל מעמיד פני חף מפשע ואנסון מאמין לו ונפרד מאיימי.
לפתע, הילדים במסיבה תוקפים את איימי (מכיוון שהתעללה בחתול) ודוקרים אותה למוות בעזרת מזלגות פלסטיק.
אנסון מרים את ביזל וביזל מפנטז על נשיקה צרפתית עם אנסון.
אמילי אלין לינד – ילדת היום הולדת
נכתב ובוים על ידי בוב אודנקירק
מוד וג'ורג' הם זוג הורים שמחפשים אחר ביתם (הנוהגת לחשוף את שדיה בכל תמונה וסרטון בהם היא מצולמת) בעזרתו של חוקר פרטי.
המערכון נכלל כתוספת בגרסת ה-DVD והבלו-ריי של הסרט.
בוב אודנקירק – חוקר פרטי (נשמע בקולו בלבד)
ג'ורדנה טיילור – סוזי (הבת של מוד וג'ורג')
נכתב ובוים על ידי סטיב בייקר ודמון אסקוט.
ווין הוא מנתח גופות ביישן בהתמחות בבית החולים, אך בסתר הוא נקרופיל.
באחד הלילות, ווין מקיים יחסי מין עם גופת אישה ולפתע היא קמה לחיים בעקבות הלחץ שווין הפעיל על החזה שלה.
בוב, האחראי של ווין נכנס לפתע לחדר ומאמין שווין הציל את האישה.
צוות בית החולים והתקשורת מכתירים את ווין כגיבור וכולם שואלים איך הוא הציל את האישה.
ווין, שלא מסוגל לענות (מהפחד להסגיר את עצמו) מנסה להסביר שהוא רק ביצע החייאה.
לפתע, בוב חוזר אל הצוות בחוץ כשבידו קלטת ממצלמת האבטחה.
כל צוות בית החולים והתקשורת רצים לתוך בית החולים כדי לצפות בקלטת ולראות איך ווין הציל את האישה.
לפתע, האישה עומדת מול ווין ומנשקת אותו בלחי כהכרת תודה, ווין עונה לה "אין בעד מה" ובורח מהמקום.
בניגוד למערכון הקודם, "המתמחה" לא נכלל כתוספת בגרסת ה-DVD והבלו-ריי של הסרט, אלא הוא הוצג בפסטיבל הקומדיה בלוס אנג'לס בשנת 2014. בעקבות מותו של השחקן אנטון ילצ'ין, דמון אסקוט העלה את המערכון המלא לחשבון ה-Vimeo שלו וניתן לצפות בו כאן.
וסלר העלה את הרעיון ליצור סרט קומדיה שערורייתי המורכב ממספר מערכונים עוד בתחילת שנות ה-2000. וסלר אמר ש"זה בערך כמו התכנית "", רק ששם הם הציבו לעצמם גבולות ואנחנו רצינו ליצור משהו הרבה יותר מופרע מזה".
וסלר טען שהוא רוצה לעשות מעין "סרט מטוגן" של העידן המודרני".
וסלר גייס שלושה צמדים של במאים – טריי פארקר ומאט סטון, פיטר ובובי פרלי ודייוויד וג'רי צוקר במטרה שכל צמד יכתוב ויביים שליש מהפרויקט.
לאחר מכן, וסלר ניסה לסגור עסקה עם אולפן שיסכים להפיק את הסרט, אך ללא הצלחה.
וסלר אמר ש"הם התקשרו אלי חודש אחרי שהתחלנו במשא ומתן ואמרו שהם לא מוכנים לעשות את זה מכיוון שהופעל עליהם לחץ פוליטי לא לעשות סרטים למבוגרים (דירוג R) שישווקו לבני נוער".
וסלר ניסה לפנות לאולפנים נוספים, אך לפי מה שאמר "אף אחד לא הבין את מה שרציתי לעשות".
בשנת 2009, פיטר פארלי והמפיק ג'ון פנוטי לקחו את הרעיון שלהם וכ-60 תסריטים לאולפן .
במהלך הפגישה, וסלר, פארלי ופנוטי הציגו מערכון אחד שכבר צולם (הדייט הלוהט).
וסלר אמר "הם פשוט הביטו בי ואמרו לי "לך על זה".
בראיון להוליווד ריפורטר, וסלר אמר "שדרוש אומץ כדי לעשות משהו כל כך יוצא דופן ולא קונבנציונלי".
האולפן תקצב את ההפקה ב-6 מיליון דולר, אך אולפנים נוספים סירבו להצטרף ולתרום לתקציב.
פארלי אמר "אף אחד לא האמין שסרט עם קייט וינסלט יתוקצב רק ב-6 מיליון דולר?".
צילומי הסרט החלו במרץ 2010, אך בעקבות אנסמבל השחקנים הענק שבו, פרלי סיפר להוליווד רפורטר ש"לקח לנו בערך ארבע שנים ליצור את הסרט.
מכיוון שהיינו צריכים לחכות כל פעם ששחקן שאנחנו צריכים יתפנה בשביל הצילומים.
הם היו מצטלמים עבורנו שבוע ואז נעלמים לכמה חודשים.
אותו הדבר עם הבמאים, זה סרט שנאלצנו להקפיא ולחזור אליו כל פעם שהזדמנות צצה".
מעט לפני תחילת הצילומים, פרקר, סטון והאחים צוקר עזבו את הפרויקט.
ביצירת הסרט לקחו חלק 13 במאים ו-19 תסריטאים, כאשר הם מביימים וכותבים 16 עלילות שונות.
פרלי עצמו ביים את המערכונים עם האלי ברי וקייט וינסלט.
וסלר ניסה מספר שנים לגייס שחקנים עבור הסרט.
הרבה שחקנים דחו את הפרויקט.
וסלר אמר "רוב סוכני השחקנים לא ענו לי כי הם ידעו למה התקשרתי.
איזה סוכן יסכים שהשחקן שלו יקבל 800 דולר עבור יום עבודה לפרויקט שלוקח יומיים לצלם?.
האמת היא שמלא חברים שלי הופיעו בסרט ואם הם היו מסרבים, הסרט לא היה יוצא לפועל".
לבסוף, רוב השחקנים הסכימו לקחת חלק בפרויקט מכיוון שהוא דרש מהם רק מספר ימים לצילומים ונתן להם הזדמנות לגלם דמויות שהם מעולם לא גילמו קודם.
יו ג'קמן היה השחקן הראשון שוסלר ליהק לסרט.
השניים נפגשו בחתונה ולאחר מספר ימים וסלר התקשר לג'קמן והציע לו את הרעיון.
ג'קמן קרא את התסריט והסכים לקחת בו חלק.
וסלר אמר "הוא התקשר אלי בערך 24 שעות לאחר מכן ואמר לי שהוא רוצה לעשות את זה.
הייתי בהלם גמור ופחדתי שאנשים יחשבו "איך לעזאזל הוא הסכים לקחת בזה חלק?".
לאחר שדיבר עם מספר סוכנים שעובדים עם קייט וינסלט, היא הסכימה להשתתף.
המערכון בו היא וג'קמן השתתפו צולם ראשון ולאחר מכן נעשה בו שימוש במטרה לשווק את הרעיון לסרט לאולפנים פוטנציאליים ולשחקנים מוכרים נוספים.
השחקן ג'ון הודג'מן, ששיחק ביחד עם ג'סטין לונג בעבר בסדרת פרסומות לחברת "אפל", הסכים לקחת חלק בפרויקט מבלי שהוא קרא את התסריט.
הודג'מן אמר "קיבלתי מייל מג'סטין שבו הוא כתב "אני הולך לגלם שוב את רובין, בא לך לגלם שוב את הפינגווין?" ועניתי כן.
לא ידעתי שמישהו יצלם את זה או שזה בכלל יהיה בסרט".
ג'יימס גאן חשף במהלך סרטון "שאלות ותשובות" בפייסבוק שהוא שוכנע לקחת חלק בסרט על ידי אליזבת בנקס ושהוא מאשים אותה בזה.
הוא אמר "מעולם לא הייתה לי אפילו הזדמנות לערוך את המערכון הזה (ביזל)".
גאן גם טען שהוא מעולם לא צפה בסרט.
שחקנים אחרים לא זרמו כל כך וחלקם אפילו ניסו לסגת מהפרויקט.
ריצ'רד גיר, שהיה חברו של וסלר הסכים להשתתף, אך הצהיר שהוא לא יהיה זמין בשנה הקרובה.
וסלר החליט להמתין עד שגיר יהיה זמין.
בסופו של דבר, גיר התקשר לוסלר ואמר לו שהוא זמין לצילומים, אך תחת מספר תנאים: הצילומים היו חייבים לקחת ארבעה ימים והצילומים היו צריכים להתקיים בניו יורק במקום בלוס אנג'לס.
פארלי סיפר "הם ממש רצו לסגת, אבל לא נתנו להם את האפשרות.
האסטרטגיה שלנו הייתה מאוד פשוטה: להציק להם עד שיסכימו ולחכות להם עד שיסכימו לצלם".
קולין פארל היה אמור לגלם את אחד הלפרקונים במערכון, אך לבסוף פרש מהפרויקט וג'רארד באטלר גילם את שני הלפרקונים.
פרלי סיפר שהם הציעו לג'ורג' קלוני לגלם את עצמו באחד המערכונים (בתור קלוני שמתקשה בלהתחיל עם נשים) וקלוני פשוט סירב בנחרצות.
שני מערכונים הוסרו מהגרסה הסופית של הסרט לאחר שהוקרנו בהקרנות מבחן: האחד על מתמחה נקרופיל בבית חולים בכיכובו של אנטון ילצ'ין ואחד על זוג שמחפש אחר הבת הנעדרת שלו בכיכובם של ג'וליאן מור וטוני שלהוב.
המפיק פנוטי הצהיר שהמערכונים יהיו זמינים בגרסאות ה-DVD והבלו-ריי של הסרט.
למרות זאת, רק המערכון עם הבת האובדת הוצג בגרסאות אלו.
בגלל שההפקה נאלצה לעבוד סביב לוח הזמנים של השחקנים, הפקת הסרט לקחה מספר שנים.
למרות שבסרט שיחקו כמה מהשמות הגדולים בהוליווד, רובם לא ידעו איזה מהמערכונים יהיו בסרט הסופי.
פנוטי אמר "הרבה מהשחקנים לא שאלו מה אנחנו עושים, הם פשוט אהבו את התסריט שהם קיבלו ולנו זה הספיק".
שם הסרט, "סרט 43" הוא שם חסר משמעות.
פרלי שמע פעם את בנו מדבר עם חבריו על סרט בשם "סרט 43" ולאחר שפרלי הבין שהסרט לא קיים, הוא החליט לקרוא לפרויקט בשם זה.
קידום הסרט נעשה בצורה מאוד מינימלית ורוב השחקנים ואנשי הצוות לא קידמו אותו ברשתות החברתיות.
הצוות לא הקרין את הסרט למבקרים קודם לכן.
העורך טום גאייר מההוליווד רפורטר כתב על הסרט "שם חסר משמעות, חוסר בקידום, תאריך ההפצה – אף אחד מהם לא עבד טוב.
ינואר זה בדרך כלל החודש שסרטים שמוקרנים בו פשוט לא ממריאים".
טריילר לסרט שוחרר ב-3 באוקטובר 2012. פרלי עצמו היה אופטימי ואמר "ילדים, נערים מתבגרים, בני 50 ומשהו שמעשנים גראס – כל אחד מהם ימצא משהו שהוא יאהב בסרט הזה".
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 4% על סמך 89 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 18/100 על סמך 23 ביקורות.
הסרט הוכרז כאחד הסרטים הכי גרועים בכל הזמנים.
סרט בסנטר הוא סרט תיעודי ישראלי של הבמאים קובי פרג' ומוריס בן מיור אודות הקניון הראשון בישראל דיזנגוף סנטר.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל דוקאביב בשנת 2023, והסרט השתתף במסגרת התחרות הישראלית.
הסרט הוצג בקולנוע לב ושודר בערוץ HOT8.
הסרט מספר בשני מישורים את סיפורו של דיזנגוף סנטר, מרכז הקניות שנבנה בידי אריה ואברהם פילץ ונחנך בשנת 1977. באמצעות חומרים ארכיונים לצד תיעוד של המקום בשנים האחרונות, מוצג סיפורו המורכב של מקום שנמצא בלב תל אביב, אך גם בליבה של ההוויה הישראלית.
הסרט מספק התבוננות היסטורית, ארכיטקטונית, חברתית ולאומית על מקום שהוא לכאורה מבנה, אך למעשה משקף את החברה הישראלית על גווניה השונים.
בין המרואיינים בסרט נמנו תמר ברגר, עליזה טולדו, ילדי סנטר, אסף אמדורסקי ומיכה פרידמן.
תסריט: שאולי מלמד, מוריס בן מיור, קובי פרג'
צילום: רועי פרג', אוריאל סיני, הלל בן-זאב פרלוב, אבנר מאייר, יפים גרבוי, אלעד דבי, אבנר שחף, דרור לבנדיגר, תמנון אר-טארופראיון
מוזיקה מקורית: יונתן בר גיורא
אנימציה ואפקטים חזותיים: גיגי אופיר
עיצוב פסקול ומיקס אביב אלדמע, אולפני דיבי
מקליט: עמית אלה, עמוס ציפורי, ניר אלון
תחקיר: קובי פרג', מוריס בן מיור, שאולי מלמד, לירון עמיר
גופים תומכים: ערוץ 8, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, קרן כדר לתרבות אמנות ומדע
סרט אינטראקטיבי הוא תת-ז'אנר של ז'אנר משחקי ההרפתקאות הממוחשבים בהם רוב התוכן צולם מראש במלואו עם שחקנים בסט צילומים, או שהוא כולל סרטונים מונפשים שהוכנו מראש, והתוכן הזה מאוחסן במדיה דיגיטלית כמו לייזר דיסק או תקליטור, אשר ניתן להציג במהירות.
במשחקים הללו השחקן נדרש לקבלת החלטות שונות המשפיעות על האופן בו עלילת הסיפור מתפתחת.
במשחקים מהסוג הזה לרוב תוכנת המשחק מציגה סצנה והשחקן צריך בתגובה להזיז את הג'ויסטיק וללחוץ על כפתור, וכל קלט שמתקבל מהשחקן גורם למשחק לנגן את הסצנה הבאה.
מכיוון שהמשחקים הללו מוגבלים לתוכן שנוצר במיוחד עבור המשחק, האינטראקטיביות של המשחקים הללו היא לרוב מוגבלת, ובחירות או החלטות שגויות לעיתים רבות גורמות לכך שהמשחק נגמר וסצנת הסיום של המשחק מוצגת בפני השחקן.
הקונספט של סרטים אינטראקטיבים התפתח לראשונה בעקבות הפיתוח של טכנולוגיית הלייזרדיסק אשר אפשרה הצגת סרטוני וידאו בצורה לא ליניארית.
משחק הווידאו הראשון בסוגה שהיה מבוסס על טכנולוגיית לייזרדיסק היה המשחק "Astron Belt" של חברת סגה אשר פותח בשנת 1982 ויצא לשווקים ביפן במרץ 1983. המשחקים "מאורת הדרקון" ו-"Space Ace", אשר פותחו על ידי אותה החברה ויצאו לשווקים בשנת 1983, היו מהמשחקים המכוננים בז'אנר בתחילת הדרך.
בעקבות ההצלחה של המשחקים הללו פותחו בשנים הבאות משחקים דומים רבים.
בסוף שנות ה-80 חברת American Laser Games הפיקה מגוון רחב של משחקי וידאו אינטראקטיביים מבוססי לייזרדיסק אשר התבססו על שימוש באקדח אלקטרוני כמכשיר הקלט במקום ג'ויסטיק.
כאשר התקליטורים הפכו נפוצים במחשבים האישיים במהלך שנות ה-90 משחקים שהתבססו אך ורק על הצגה של וידאו מסוג לייב אקשן נחשבו לחדשניים במיוחד במדיום הזה.
כמה מהמשחקים הבולטים ביותר בז'אנר שפותחו באותה העת למחשבים האישיים כללו בין היתר את המשחקים Voyeur, Star Trek: Klingon, Star Trek: Borg ו-Psychic Detective.
עם זאת, בשל מגבלות הנפח בתקליטורים ועלויות ההפקה הגבוהות, האינטראקטיביות במשחקים הללו הייתה מוגבלת למדיי.
בעקבות הפיתוח של פורמט ה-DVD בסוף שנות ה-90 נוצרו משחקים רבים מהסוג הזה גם לפורמט ה-DVD.
הפופולריות של הסרטים האינטראקטיביים דעכה במהלך שנות ה-90 בעקבות העלייה בפופולריות של משחקי הווידאו שהכילו גרפיקת תלת־ממדית בזמן אמת.
סרט אפי הוא סוגה קולנועית שמתאפיינת בסיפורים רחבי היקף, מורכבים ומלאי עוצמה, שמציגים לרוב עלילות היסטוריות, מיתולוגיות, או הרואיות.
סרטים אפיים נוטים להתרחש בזמנים עברו או בעולמות פנטזיה, ולהתמקד בדמויות גדולות מהחיים ובאירועים חשובים.
העלילות שלהם כוללות לרוב מאבקים על כוח, כבוד, חירות, ונושאים בעלי חשיבות חברתית, פוליטית או תרבותית רחבה.
המונח מעט מעורפל ולעיתים מתייחס לז'אנר קולנועי מסוים ולעיתים פשוט לסרטים עתירי תקציב.
בדומה לשירה אפית בספרות הקלאסית, לרוב מתמקדים סרטים אפיים בדמות הגיבור.
השאפתנות שבאפוס מבחינה אותו מז'אנרים אחרים, כמו דרמות תקופתיות או סרטי הרפתקאות.
סרטים אפיים היסטוריים לרוב מתמקדים באירועים היסטוריים או מיתיים ומשלבים עיצוב תפאורה מפואר, תלבושות מרהיבות, פסקול רחב היקף וקאסט רחב, מה שהופך אותם ליקרים במיוחד להפקה.
הנושאים הנפוצים ביותר לסרטים אפיים הם מלכים ודמויות בולטות מתקופות שונות בהיסטוריה העולמית.
המונח "אפוס" מקורו בז'אנר הפואטי שמיוצג ביצירות כמו "עלילות גילגמש" ויצירות מחזור מלחמת טרויה.
בספרות הקלאסית, אפוסים מתמקדים במעשים או מסעות של גיבורים שעליהם תלוי גורלם של רבים.
באותה מידה, סרטים שמתוארים כ"אפיים" לרוב עוסקים בדמות היסטורית או גיבור מיתי.
נושאים נפוצים בסרטים אפיים כוללים מלכים, גלדיאטורים, מנהיגים צבאיים חשובים או דמויות מובילות מתקופות שונות בהיסטוריה.
עם זאת, ישנם סרטים שמתוארים כאפיים רק על בסיס קנה המידה העצום שלהם והמרחבים שבהם הם מצולמים, כמו הסרטים "כיצד נכבש המערב" ו"קדמת עדן", שאינם בהכרח כוללים את התוכן האפוס הקלאסי, אך בוימו בסגנון אפי.
כאשר מתוארים סרטים כ"אפיים" בשל התוכן, הם לרוב מתרחשים בזמן מלחמה או משבר חברתי אחר, כאשר הם מכסים תקופת זמן ארוכה ולעיתים דורות שלמים.
הסרטים האפיים הללו לרוב מתרחשים במסגרת היסטורית, אם כי ז'אנרים של מדע בדיוני ופנטזיה הפכו נפוצים.
הקונפליקט המרכזי בסרט נתפס לעיתים קרובות כבעל השפעה רחבה, המשנה את מהלך ההיסטוריה.
פעולותיהם של הדמויות הראשיות לרוב משחקות תפקיד מרכזי בפתרון הקונפליקט החברתי.
בסיווג הסרטים לפי ז'אנר, מכון הסרטים האמריקאי מגביל את הז'אנר לסרטים היסטוריים כמו בן-חור.
עם זאת, חוקרי קולנוע כמו קונסטנטין סנטה מוכנים להרחיב את התווית לסרטי מדע בדיוני כמו 2001: אודיסיאה בחלל ומלחמת הכוכבים.
מבחינה סגנונית, סרטים אפיים עושים שימוש בתפאורות מרהיבות, תלבושות מעוצבות במיוחד, פסקול מוזיקלי רחב היקף וקאסט עשיר בכוכבים.
סרטים אלו לרוב מהיקרים ביותר להפקה, ומצולמים באתרים אותנטיים עם תלבושות תקופתיות וסצנות פעולה בקנה מידה רחב.
סרטי ביוגרפיה עשויים להיות גרסאות פחות מפוארות של ז'אנר זה.
סרטים אפיים לרוב משוחררים במהדורה רחבת היקף ולעיתים מצולמים בפורמט של 70 מ"מ לחוויית צפייה פאנורמית.
האפוס הוא אחד הז'אנרים הקולנועיים הוותיקים ביותר, כאשר אחת הדוגמאות המוקדמות היא הסרט האילם "קביריה" של ג'ובאני פסטרונה, שעסק במלחמות הפוניות והניח את היסודות לאפוסים האילמים של ד.וו.
הז'אנר הגיע לשיא פופולריות בשנות ה-60 המוקדמות, כאשר הוליווד שיתפה פעולה לעיתים קרובות עם אולפנים זרים להפקת סרטים כמו "אל סיד" ו"לורנס איש ערב".
הז'אנר התפשט גם לאזורים אחרים בעולם, כמו הודו, שם נוצר הסרט המונומנטלי "מוגול-א-עזאם" שנחשב לאחד מהגדולים בכל הזמנים.
סרט טארטן הוא שמו של צילום הצבע הראשון בהיסטוריה שצולם בשנת 1861, על ידי המדען והפיזיקאי ג'יימס קלרק מקסוול.
מקסוול, המוכר כיום בזכות ניסוח תאוריית הקרינה האלקטרומגנטית ופיתוח מחקרים מרכזיים על התנהגות גזים, הוכיח כבר בשנות החמישים והשישים של המאה ה-19 שניתן לצלם ואחר כך להקרין על מסך עצם צבעוני בעזרת מסננים בצבעי אדום, ירוק וכחול.
לגילוייו הגיע בעת שעסק בפיתוח תורת שלושת הצבעים של חוקר הטבע תומאס יאנג ואחריו, של הפיזיולוג והפיזיקאי הרמן פון הלמהולץ.
יאנג, ובעקבותיו הלמהולץ, פיתחו תאוריה על אופן קליטת הצבע על ידי העין האנושית.
לטענתם יש להפריד בין תפיסת הצבע על ידי העין ובין הצבע הפיזי-ממשי של האובייקט.
האור, טען יאנג כבר ב-1801, מורכב משלושה צבעים ראשוניים, והם אלו שגורמים את תחושת הצבע בעין.
כל אובייקט גוון שנקלט על ידי העין ניתן להרכבה מעירוב נכון של שלושת הצבעים הראשוניים.
במהלך ניסוייו וניסיונותיו לפתח את תאוריית שלושת הצבעים, ולתאר במדויק את רגישות העין לצבעי הספקטרום, נעזר מקסוול בצילום.
בהנחייתו צילם הצלם תומאס סוטון (Thomas Sutton) סרט בד טארטן סקוטי.
האובייקט צולם כשלוש פעמים על גבי לוחות צילום שחור-לבן מזכוכית, אך בכל פעם צולם דרך מסנן בצבע שונה שהונח לפני עדשת המצלמה: מסנן אדום, ירוק וכחול.
כל מסנן העביר רק את הצבע שלו, כלומר, המסנן הכחול חסם את האור מאזורי הצבע האדומים והירוקים, והעביר אל הנגטיב אור מהאזורים הכחולים באובייקט בלבד.
פעולה דומה עשו שאר המסננים.
כתוצאה מכך נוצרו שלושה נגטיבים בגווני שחור ולבן, אך בעלי טווח גוונים שונה.
לאחר שפותחו והודפסו על גבי חומר שקוף, הוקרנו שלושת הדימויים דרך שלושה מקרנים שונים, כשעל כל מקרן הושם מסנן בגוון בו צולם הדימוי אותו הקרין, (כלומר, התמונה שצולמה עם מסנן כחול הוקרנה כעת דרך מסנן כחול, וכן הלאה).
שלושת המקרנים יצרו שלוש הקרנות בצבעים שונים של אותו הדימוי, וכאשר אחדו את שלוש ההקרנות יחדיו, זו על זו, נוצר דימוי רב-צבעים, ששחזר את צבעי האובייקט המקורי.
מקסוול הציג את תצלומו בפני החברה המלכותית בעת שנשא שם הרצאה על תאוריית קליטת הצבעים על ידי העין האנושית, ופרסם את ממצאיו במאמר מאותה שנה: "On the Theory of Three Primary Colours", British Journal of Photography, vol.
שלושת לוחות-הצילום נמצאים כיום במוזיאון קטן ברחוב אינדיה מספר 14, באדינבורו, בבית בו נולד מקסוול.
סרט דביק (נקרא בפי העם גם סרט הדבקה) הוא שם למשפחה של סרטים המכילים דבק (לרוב חד-צדדי), המשמשים להצמדה קבועה או זמנית של אובייקט אחד למשנהו או לאיחוי קרעים.
הסרט הדביק הוא דבק רגיש לחץ.
יש המייחסים את המצאת הסרט הדביק לריצ'רד דראו (Richard Drew) מחברת 3M (בשמה דאז - Minnesota Mining and Manufacturing Company) בשנת 1926, אולם סביר להניח שהוא אימץ טכנולוגיה מוכרת והצליח לשווק אותה בארצות הברית.
הסרטים הדביקים הראשונים היו כנראה פלסטרים, ששימשו להצמדת גזה לפצעים, הסרטים הראשונים שיצאו לשימוש משרדי היו עשויים מנייר מצופה דבק ולכן נקראו נייר דבק.
מאוחר יותר יוצרו סרטי הדבקה מנייר שנקראו מסקינג-טייפ (Masking Tape), האיזולירבנד שהיה עשוי מוויניל, סרטי הסלוטייפ שהיו עשויים מצלופן.
סרט דביק רפואי הוא סוג של סרט דביק המותאם לשימוש ברפואה.
זהו אחד מהכלים המשמשים להגשת עזרה ראשונה.
סרט הרפתקאות הוא ז'אנר קולנועי אשר עלילתו מתרחשת לרוב סביב חקירה וגילוי של מקומות חדשים, אקזוטיים ומסתוריים בעולם, בדרך אנרגטית ופעילה (דרך הדומה לזו שבסרט פעולה).
לעיתים קרובות הסרט הוא תקופתי ומתרחש סביב רקע היסטורי מסוים, אך העלילה היא בדיונית.
בסרט יכולים להתבטא יסודות רומנטיים מסוימים, והוא עשוי לכלול גם קרבות פיזיים בין הדמויות, עיסוק במונרכיות ומלכים, או דמויות פיראטים.
סרטי הרפתקאות היו פופולריים בהוליווד בשנות ה-30 וה-40, אז כיכבו בהם שחקנים ידועים כגון ארול פלין וטיירון פאואר.
בעבר היו גיבורי סרטי ההרפתקאות בעיקר גברים; בתקופה המודרנית משולבות בסרטים אלו גם נשים ככוכבות, למשל דמותה של לארה קרופט בסרט "טומב ריידר" (2001).
סרט גיבורי-על הוא סרט קולנוע אשר מתמקד בגיבורי-על, יחיד או רבים, אשר ניחנים בכוחות על-אנושיים ומקדישים את חייהם להגנה על הציבור.
סרטים מסוג זה מכילים אלמנטים של פעולה, הרפתקאות, פנטזיה או מדע בדיוני, והסרט הראשון בסדרה של גיבור אחד בדרך כלל מתמקד בסיפור המקור של הגיבור ושל כוחו, וכן במאבקו בנבל-העל הידוע ביותר שלו והאנטגוניסט הראשי של הסרט.
מרבית סרטי גיבורי-העל הם עיבודים קולנועיים של חוברות קומיקס.
בניגוד להם, סרטים כדוגמת "רובוקופ", טרילוגיית "בלתי שביר" ("בלתי שביר", "ספליט", "מיסטר גלאס"), "משפחת סופר-על" ו"הנקוק" הם רעיונות מקוריים, בעוד "הצרעה הירוקה" (2011) ו"הצל" (1994) מבוססים על תסכית רדיו משנות ה-30.
אחרי סרטי קומיקס בשנות ה-80 וה-90 שרבים מהם כשלו, סוגת סרטי גיבורי-העל החלה לשגשג בעשור הראשון של המאה ה-21.
מראשית שנות ה-40 עד סוף שנות ה-60
כמעט מיידית לאחר שגיבורי העל זכו להכרה בחוברות הקומיקס בשנות ה-40 של המאה ה-20, הם כיכבו בסרטוני פעולה קצרים ששודרו בימי שבת בבוקר, ויועדו לילדים.
בשנים הבאות חלה צנזורה קשה בחוברות הקומיקס, מה שהוביל להורדתם של רוב סרטוני הבוקר, פרט לשניים - סדרת הטלוויזיה "הרפתקאותיו של סופרמן" בכיכובו של ג'ורג' ריבס וכן סרט הקולנוע "באטמן" (1966), שנוצר בעקבות סדרת הטלוויזיה הקאמפית מאותן שנים.
סרטי סופר-גיבורים באותה תקופה כללו את "Danger: Diabolik" של הבמאי האיטלקי מריו באווה (1968), שהתבסס על הנבל דיאבוליק, סרט פוליטי-סאטירי צרפתי בשם "Mr.
Freedom" (1969) בהשתתפותם של דונלד פלזנס, סרז' גינסבורג, דניאל כהן-בנדיט, איב מונטאן וסימון סיניורה וכן הסרט הקומי האמריקאי "עולמה הפראי של באטוומן" (1966).
מסוף שנות ה-70 עד סוף שנות ה-90
"סופרמן", סרטו של ריצ'רד דונר משנת 1978, היה לסרט גיבורי העל השאפתני הראשון, אשר זכה להצלחה קופתית ומסחרית.
בנוסף, בשנת 1990 יצא עיבוד טלוויזיוני לקפטן אמריקה.
סרטי "באטמן" של טים ברטון (באטמן, באטמן חוזר) נחשבו להצלחה עצומה והיו לשוברי קופות בזכות נאמנותם לקומיקס ועל כך שלקחו עלילה אפלה מהסדרה הישנה של באטמן, שלקחה עלילה פחות כבדה ויותר קומית.
סרטי ההמשך של ג'ואל שומאכר לדמותו של באטמן היו פחות רציניים ויותר קאמפיים, זכו לביקורות שליליות מצד המעריצים ובסופו של דבר נכשלו בקופות ועד היום נחשבים לכישלון.
בעקבות כישלון זה הוחלט על הפסקת יצירת סרטי "באטמן".
השינוי בהחלטה זו בא רק בעקבות הצלחת הסרטים הרציניים, הנאמנים לקומיקס, של חברת מארוול קומיקס בשנות ה-2000.
"העורב" משנת 1994 בבימויו של אלכס פרויאס ובכיכובו של ברנדון לי היה סרט גיבורי העל הראשון שהתבסס על חוברות קומיקס עצמאיות ואשר הוביל לזיכיון של ממש.
הסרט, בניגוד לסרטים מבוססי קומיקס של אותה תקופה, היה גותי ואפל ויועד לקהל צופים בוגר יותר.
"העורב" לא היה האדפטציה היחידה של חוברת קומיקס עצמאית, ובשנת 1997 יצא לאקרנים "ספון", שהיה מבוסס על הקומיקס באותו שם מבית אימג' קומיקס.
הצלחתם של סרטים מבוססי קומיקס אפלים שינתה את הכיוון אליו פנתה הוליווד ביצירת סרטים מסוג זה, וחברת מארוול קומיקס הוציאה לאקרנים בשנת 1998 את "בלייד".
שנות ה-2000 הביאו כמה מזיכיונות גיבורי העל המפורסמים והרווחיים ביותר למסך הגדול, רבים מהם של מארוול קומיקס.
אקס-מן של בריאן סינגר היה הראשון מביניהם שגם הפך לזיכיון בדומה לבלייד אך לא כלל אלימות.
לאחריו יצאו הסרטים "ספיידרמן" של סם ריימי, דרדוויל, "הענק" של הבמאי אנג לי, המבוסס על הענק הירוק, "הלבוי" של גיירמו דל טורו, "ארבעת המופלאים", "גוסט ריידר", "איירון מן", "אקס-מן המקור: וולברין", "השומרים" ו"ג'נטלמנים מובחרים".
לכמה מהסרטים אף יצאו סרטי המשך כ"בלייד 2", "בלייד: טריניטי", "ספיידרמן 2", "ספיידרמן 3", "אקס-מן 2", "אקס-מן 3: המפלט האחרון", "אלקטרה" ו"ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף".
הסרט "בלתי שביר" של הבמאי מ.
נייט שאמלאן נחשב ל"גבולי" במובן זה, שכן הוא משלב בין סרט גיבורי-על לבין סוגת המותחן.
בסרט זה, שורד יחיד בתאונת רכבת (ברוס ויליס) מקבל רמזים ממוכר חוברות קומיקס (סמואל ל.
ג'קסון) שמובילים אותו להכרה שהוא גיבור-על מודרני.
סרטו של בראד בירד "משפחת סופר-על" משנת 2004 היה סרט גרפיקה ממוחשבת מצליח שעסק בסוגת גיבורי העל.
באותה שנה, יצא הסרט- "אישה חתול", שמבוסס על דמותה של קאטוומן.
הסרט "אישה חתול" נחשב לאחד הכישלונות הגדולים ביותר בעולם הקולנוע בכל הזמנים, וזכה במספר פרסי פטל הזהב.
סרטו של בריאן סינגר "סופרמן חוזר" הוא ייחודי, משום שהוא סרט המשך לשניים הראשונים אך הוא אתחול מחודש שאינו עוקב אחר אירועי הסרטים השלישי והרביעי.
ההצלחה הגדולה ביותר באה מכיוונם של סרטי באטמן בבימויו של כריסטופר נולאן (טרילוגיית האביר האפל: באטמן מתחיל, האביר האפל, עלייתו של האביר האפל), שזכו להצלחה גדולה ובמיוחד סרטו השני של נולאן "האביר האפל", אשר זכה בשני פרסי אוסקר ונחשב עד היום לאחד מסרטי גיבורי-העל הטובים בכל הזמנים.
באותה שנה יצא אתחול מחודש לסרטי ספיידרמן, "ספיידרמן המופלא".
פרויקטים נוספים כוללים סרטי ספין אוף לאקס-מן כדוגמת "וולברין", "אקס-מן: ההתחלה", ו"אקס-מן: העתיד שהיה" וסרט המשך לגוסט ריידר, "גוסט ריידר: רוח הנקמה".
לקראת צאתו של הסרט "הנוקמים: עידן אולטרון" במאי 2015, היקום הקולנועי של מארוול כלל גם את "איירון מן 3" (2013), "תור: העולם האפל" (2013), "קפטן אמריקה: חייל החורף" (2014) ושומרי הגלקסיה (2014).
השלב השלישי ביקום הקולנועי של מארוול יצא לדרך בשנת 2016 עם הסרט "קפטן אמריקה: מלחמת אזרחים", וכלל סרטים על דמויותיהם של דוקטור סטריינג' (דוקטור סטריינג'), הפנתר השחור (הפנתר השחור), קרול דנברס (קפטן מארוול), ואתחול נוסף של ספיידרמן כחלק מאותו יקום קולנועי (ספיידרמן השיבה הביתה, ספיידרמן רחוק מהבית).
בשלב הרביעי ביקום הקולנועי של מארוול ממשיכים לצאת סרטים על דמויות חדשות ביקום כמו "נצחיים", "שאנג-צ'י ואגדת עשר הטבעות" וסרטי המשך לדמויות קיימות כמו "דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף" ו"שומרי הגלקסיה: חלק 3".
סרט הרים הוא סוגה (ז'אנר) קולנועית המתמקדת בנושא טיפוס הרים ומדגישה בעיקר את מאבק האדם מול איתני הטבע.
בדרך כלל בנוסף לעלילת ההרפתקה בסרט, חבוי גם תהליך נפשי אותו עובר הגיבור בשובו מן ההרים נבון ובעל עומק רוחני רב יותר.
סרט ההרים הראשון משנת 1903 תיאר את הטיפוס למון בלאן על ידי מטפס אמריקני, אולם הז'אנר מתקשר בעיקר לסרטי ההרים הגרמניים משנות ה-20 וה-30 של המאה העשרים.
יש הרואים בסרטי ההרים הגרמניים מאפיינים תרבותיים ולאומיים הדומים לאלו שבסרטי המערב הפרוע האמריקניים.
הבמאי הידוע ביותר של סרטי ההרים הגרמניים הוא ארנולד פאנק (Arnold Fanck).
סרטו הראשון צולם ב-1913. אחרי מלחמת העולם הראשונה הכשיר את עצמו בצילום ובטיפוס הרים כחבר במשלחות טיפוס, בעריכה של הסרטים, ובהפצה עצמית שלהם.
סרטו "פלאי ההחלקה" (Das Wunder des Schneeschuhs) משנת 1919 זכה להצלחה מידית.
בשנת 1924 בעקבות סרטו החמישי "הר הגורל" (Der Berg des Schicksals) פנתה אליו רקדנית צעירה ונלהבת בשם לני ריפנשטאהל בבקשה להשתתף כשחקנית הראשית בסרטו הבא.
הסרט "ההר הקדוש" (Der heilige Berg) משנת 1926 הפך למקפצה של הכוכבת הצעירה לעולם הקולנוע.
צילום של סרטי הרים מעמיד קשיים רבים בפני היוצרים.
חלק משמעותי מן הסרט דורש צילומי חוץ באתרים בהם שוררים תנאים סביבתיים בעייתיים הן לציוד הטכני והן לשחקנים ולצוות הצילום.
השילוב של טמפרטורות נמוכות מאוד, תנאי מזג אוויר משתנים וקיצוניים, אור לבן בוהק, והסביבה ההררית המסוכנת כשלעצמה, הם אתגר מקצועי מן המעלה הראשונה.
סרט חבר'ה היא סוגה קולנועית בה הגיבור יוצר או מקיים קשר של רעות עם גיבור אחר, כשהקשר מוביל את שניהם לתובנות חדשות על חייהם.
המונח נטבע בשנות השישים ובתחילת שנות השבעים, בזכות הפופולריות של כמה וכמה סרטים, שבמרכזם קשרי ידידות, אחווה או רעות בין גברים.
כיום משמש המונח גם לציון סרטים שבמרכזם קשרים שכאלה בין נשים.
הופעתו של המונח כהגדרה לסוגה, בסוף שנות השישים, התרחשה במקביל להופעתם של סרטים רבים שבמרכזם יחסי רעות ועימות בין גברים.
חברות זו, לסברת כמה חוקרי סרטים, הייתה ביטוי לגעגועים לתקופה של גבריות בוטחת או קינה על דעיכתה, כשנשים מודחות בסרטים למשחק בתפקיד שולי ומכני (מבחינה עלילתית).
סוגת סרטים זו המשיכה ליהנות מפופולריות לאורך שנות השבעים, השמונים והתשעים, כאשר סרטי פעולה רבים (לדוגמה, סדרת סרטי "נשק קטלני") ושפע סדרות טלוויזיה (לדוגמה, סטארסקי והאץ', צ'יפס והרדקסל ומקורמיק) הציבו במרכזם את הרעות בין זוג גברים הטרוסקסואליים.
ההתפתחות המרכזית הייתה הצימוד הרווח בין גבר שחור לגבר לבן, כמו בסדרת "נשק קטלני", בסרט "48 שעות" ובסרטים כמו "שבעה חטאים" או "המתווך", וצימוד בין גברים שחורים לנשים לבנות (כמו ב"שעת העכביש", "תיק שקנאי", "אספן העצמות" ו"האישה לבשה כחול").
מתחילת שנות התשעים, עם הופעת הסרט "מחשבות קטלניות" של אלן רודולף (1991), ובמיוחד עם הופעת הסרט "תלמה ולואיז" של רידלי סקוט התרחבה הסוגה להכיל גם סרטים על רעות נשית.
סרטים אלו חלקו עם סרטי החברות הגברית את הנימה ההומו-ארוטית המודחקת, אך הדגש המרכזי בהם היה בהגעה לעצמאות, עצמיות ומרידה, ונעדרה מהם נימת געגועים מתרפקת לזמנים עברו.
רוב הסרטים בסוגה זו הטעימו את המסע הפנימי (ולעיתים, החיצוני) שעורכים הגיבורים מנקודת המוצא שבתחילת הסרט, אל התובנות שהם רוכשים בסופו.
פעמים רבות היו הגיבורים ניגודים בוטים זה של זה (מאורגן ומסודר מול פרוע ותזזיתי כמו בסרטי "נשק קטלני", "מרדף חצות" או "הזוג המוזר"), חונך ותלמיד ("העוקץ"), שחור ולבן, אמיץ ופחדן, וכדומה.
במקרים אחרים, ובמיוחד בקומדיות, היו שני הידידים דומים ("מסע הכזבים של ביל וטד" או "האחים בלוז") ופעלו לא מתוך ניגוד אלא כצמד.
סרט התבגרות הוא ז'אנר אשר עלילתו מתמקדת בצמיחתו הפסיכולוגית והמוסרית של הגיבור, מילדות ועד בגרות.
בדרך כלל, הסרטים יתמקדו בגיל ההתבגרות והמעבר אל הבגרות של הדמות הראשית – נער בשנות העשרה לחייו, המתמודד עם תמות של פיתוח זהות מינית, התפתחות אישית, שינוי אישיותי, פילוסופיה אישית והשקפות עולם פוליטיות.
חלק מסרטי ההתבגרות דומים בסגנונם לסרט נעורים, אך ההבדל העיקרי שהעיסוק המרכזי בהם הוא המאבק הדרמטי של הדמות הראשית בקושי של עולם המבוגרים.
הפופולריות של סרטים מז'אנר זה עלתה בצורה משמעותית במהלך תקופת ה"בייבי בום" שלאחר מלחמת העולם השנייה, במקביל לשחיקתו של קוד הייז, אשר ביטולו הסופי בשנת 1968 אפשר לז'אנר להתפתח ולחקור תחומים חדשים, שהיו אסורים קודם לכן.
סרטים כמו "הבוגר" ו"התפוז המכני" הם דוגמאות בולטות לכך.
1971 – הצגת הקולנוע האחרונה
1985 – מועדון ארוחת הבוקר
2012 – כמה טוב להיות פרח קיר
1987 – בלוז לחופש הגדול
סרט דרמה (או סרט דרמטי או דרמה קולנועית) הוא סוגה קולנועית (ז'אנר קולנועי) המתמקדת בהתפתחות של דמויות ריאליסטיות המתמודדות עם קונפליקטים ואתגרים שונים.
סוגת הדרמה הקולנועית התפתחה במקורה מהדרמה התאטרלית, שיוחסה בימי יוון העתיקה לטרגדיה וקומדיה גם יחד.