tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Giles) שקרא את המינרל על שמו של בייקר במאמר שפרסם ב-Mineralogical Magazine.
בייקר סיפר לג'יילס את הדגימה גילה במכרה של החברה שלו באזור מדבר מוהאבי במקום הקרוי כיום בוראט (Borate).
בדיקות שנעשו אחר כך באזור לא גילו במקום בייקריט כלל.
ההשערה המקובלת היא שבייקר טעה לגבי המקור ממנו הביא את דגימה לג'יילס וכי מקורה האמיתי היא ממכרה קורקסקרו (Corkscrew) במחוז פרנס קריק (Furnace Creek borate area – "ערוץ הכבשן") שבעמק המוות שבמחוז אינויו (Inyo) בקליפורניה שגם בה היה לחברה בה עבד בייקר מכרה.
במקום זה נמצא בייקריט בפקעות ובעורקים בתוך סלעי הפרץ שעברו התמרה של ההרים השחורים מעל מרבצי הבוראט.
השימוש היחיד הוא כמינרל במכירה לאספנים.
הבייקריט מצוי בדרך כלל בפקעות ובעורקים בתוך סלעי הפרץ שעברו התמרה של מעל מרבצי בוראט או שהם ממלאים חללים בסלעי חרסית יחד עם גבישי סלסטיט.
הבייקריט הוא מינרל נדיר מאוד.
ביירות היא להקת אינדי אמריקאית שהוקמה בסנטה פה, ניו מקסיקו על ידי זאק קונדון בשנת 2006. סגנונה המוזיקלי של ביירות היא פולק-רוק עם השפעות בלקניות ומזרח-אירופאיות.
קונדון, מייסד הלהקה, יליד 1986 הוא נגן חצוצרה, פלוגלהורן ויוקללי.
לאחר טיול ממושך באירופה נחשף למוזיקה הבלקאנית של גוראן ברגוביץ' ובובאן מרקוביץ', ועם חזרתו לארצות הברית נסה לשלב אותה במוזיקה אותה הכיר: ג'אז, פופ אמריקאי, פולק ורוק.
האלבום הראשון של קונדון, "Gulag Orkestar", הוקלט בחדר השינה שלו ועבר תיקונים קלים באולפן הקלטות עם ג'רמי בארנס והת'ר טראסט, מי שיהיו לחברים הראשונים בלהקה, אך אינם נמנים עוד על הרכבה הנוכחי.
יחד עם חברים נוספים הופיע לראשונה קונדון בניו יורק תחת השם "ביירות" בשנת 2006.
האלבום השני, The Flying Club Cup אשר יצא בשנת 2007, מוגדר כאלבום המושפע מענקי השאנסון: ז'אק ברל, איב מונטאן וסרג' גינסבורג.
חברי הלהקה הנוכחיים כוללים מלבד קונדון את פרין קוטייה (אקורדיון, צ'לו), ניק פטרי (כלי הקשה), פול קולינס (בס), קלי פראט (חצוצרה, קרן צרפתית, גלוקנשפיל), בן לאנז (טרומבון וטובה), ג'ארד ואן-פליט (פסנתר).
הופעת הלהקה במסגרת מיני-סדרה בברזיל העלתה את הפופולריות שלה במדינה.
ביירון ריימונד "וייזר" וייט היה שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1962–1993, שמונה על ידי הנשיא ג'ון פ.
וייט היה השופט הראשון בבית משפט זה ממדינת קולורדו.
קודם לקריירה השיפוטית שלו נודע וייט גם בשל היותו שחקן פוטבול מקצועי.
וייט נולד בפורט קולינס שבקולורדו וגדל בעיירה וילינגטון שבצפון-מרכז המדינה, בה סיים את לימודיו התיכוניים.
הוא למד באוניברסיטת קולורדו בבולדר.
זכה במלגת רודז ולאחר שנת הפסקה שבה שיחק פוטבול יצא ללימודים בקולג' הרטפורד באוניברסיטת אוקספורד שבבריטניה.
במלחמת העולם השנייה ביקש וייט להצטרף לחיל הנחתים, אך נפסל מלשרת שם בשל עיוורון צבעים.
הוא שירת כקצין מודיעין בצי האמריקני והיה מוצב בזירת האוקיינוס השקט.
הוא עוטר במהלך המלחמה בשני עיטורי כוכב הארד.
לאחר המלחמה נשא וייט אישה, ולזוג נולדו בן ובת.
במהלך לימודיו באוניברסיטת קולורדו שיחק וייט פוטבול בקבוצת קולורדו בופלוס של האוניברסיטה.
הוא גם שיחק כדור בסיס וכדורסל.
שם דבק בו הכינוי "ויזר" (Whizzer) שליווה אותו למורת רוחו גם במהלך הקריירה המשפטית שלו.
לאחר סיום לימודיו שם הוא הצטרף לקבוצת פיטסבורג פיירטס מה-NFL ושיחק בה במהלך עונת 1938. לאחר הפסקה לרגל יציאתו ללימודים באוקספורד הוא שיחק בשנים 1940–1941 בקבוצת דטרויט ליונס.
בסך הכל שיחק וייט ב-33 משחקים במסגרת ה-NFL.
קריירת הפוטבול שלו נקטעה כאשר התגייס לשירות צבאי, שלאחריו בחר לפנות ללימודי משפטים.
ב-1954 הוא נבחר להיכל התהילה של פוטבול המכללות.
ב-2007, לאחר מותו, הוא נבחר גם להיכל התהילה של אגודת האתלטיקה של הרי הרוקי (Rocky Mountain Athletic Conference).
לאחר המלחמה למד וייט משפטים באוניברסיטת ייל וסיים בה את לימודיו בהצטיינות.
הוא שימש כמתמחה לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית פרד וינסון, ולאחר מכן שב לקולורדו ועבד כעורך דין בתחום המשפט המסחרי במשך חמש עשרה שנים.
במהלך מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1960 שימש וייט כיושב ראש מסע הבחירות של ג'ון פ.
בממשל הנשיא קנדי מונה וייט לסגן התובע הכללי של ארצות הברית התפקיד השני בחשיבותו במשרד המשפטים האמריקני, שבראשו עמד רוברט קנדי, ועבודתו שם זכתה להערכתו של הנשיא.
לאחר התפטרותו של שופט בית המשפט העליון צ'ארלס אוונס ויטאקר ב-1962 מינה הנשיא ג'ון פ.
קנדי את וייט בן ה-44 כמחליפו.
וייט כיהן בבית המשפט 31 שנים - התקופה הרביעית באורכה במאה העשרים.
למרבה האירוניה הנחיל וייט בחלק מהחלטותיו אכזבה לתומכיו של קנדי, שתקוותם שוייט יצטרף למחנה הליברלי בבית המשפט לא נתגשמה.
במהלך כהונתו כתב וייט 994 פסקי דין.
הוא נודע בשאלות הנחרצות שהפנה כלפי עורכי דין שטענו בפני בית המשפט.
עיתונאים ומשפטנים שעקבו אחר החלטותיו השיפוטיות התקשו לפענח את הפילוסופיה השיפוטית שהנחתה אותו.
וייט נטה לפסוק במשפטים שלפניו על פי גישה מעשית ובראייה צרה שהתמקדה בעובדות המקרה, ולרוב סירב לקבוע על בסיסם הלכות חוקתיות רחבות.
ברוח הניו-דיל תמך וייט בהכרה בסמכויות רחבות של הממשלה, והסתייג בעקביות מהטלת מגבלות על פעולת המשטרה (גישה שהובילה להצטרפותו לדעת המיעוט בפסק הדין הנודע מירנדה נגד אריזונה).
השקפתו השיפוטית תוארה על ידי משקיפים כנוטה לתפיסה של ריסון עצמי שיפוטי.
ב-1993, שנת פרישתו מכהונתו, ניהל וייט את השבעת סגן הנשיא אל גור, לפי בקשתו של האחרון.
הנשיא ביל קלינטון מינה לבית המשפט העליון במקומו את השופטת רות ביידר גינסבורג.
לאחר הפרישה מבית המשפט העליון
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון ישב וייט מדי פעם בדין בבתי המשפט הפדרליים הנמוכים יותר.
עד למועד קרוב למותו הוא השתמש בלשכה בבניין בתי המשפט הפדרליים בעיר דנוור.
הוא גם כיהן כחבר הוועדה לבחינת חלופות מבניות לבתי המשפט הפדרליים לערעורים.
וייט נפטר ב-15 באפריל 2002, יום לפני מלאת 40 שנה למינויו לבית המשפט העליון, בגיל 84. הוא נקבר בקתדרלת סנט ג'ון בדנוור.
ערב מותו הוא היה השופט החי האחרון מבין השופטים שכיהנו בבית המשפט העליון בראשות ארל וורן.
בניין בתי המשפט הפדרליים בדנוור, שבו שוכן בית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים, נקרא על שמו של וייט.
אגודת שחקני ה-NFL מעניקה מדי שנה את פרס ביירון וייט לשחקן אחד לציון עבודת הצדקה שלו.
ב-2003 העניק הנשיא בוש לוייט לאחר מותו את מדליית החירות הנשיאותית.
אחד ממתמחיו לשעבר של וייט, דניס האצ'ינסון, חיבר ביוגרפיה אודותיו תחת השם The Man Who Once was Whizzer White.
בייקרספילד היא עיר במדינת קליפורניה שבארצות הברית, בירת מחוז קרן, 180 קילומטר צפונית ללוס אנג'לס.
העיר, המונה 347,483 תושבים על שטח של 372 קמ"ר, היא התשיעית בגודלה בקליפורניה, השלישית בגודלה בשטח שאינו על שפת הים והעיר ה-48 בגודלה בארצות הברית.
כלכלת העיר מבוססת על הפקה של נפט וגז טבעי, על מינרלים כמו זהב ובוראט, ועל הפקת חשמל, הן בתחנות כוח הידרואלקטריות, הן בטורבינות רוח.
ההתיישבות האירופאית הראשונה במקום הייתה במסגרת הבהלה לזהב על ידי מספר מתיישבים שהגיעו למקום והקימו תחנת טלגרף ב-1858. ב-1869 כבר הייתה במקום עיר וב-1873 היא הפכה לעיר המחוז.
במהלך קערת האבק והשפל הכלכלי הגדול של שנות ה-30 של המאה ה-20 נדדו לאזור זה מהגרים רבים מדרום ארצות הברית.
ביוני 1948 הושלם בבייקרספילד קורס טיס מזורז.
הקורס נמשך ארבעה חודשים, ונערך בחשאיות כדי שלא יתגלה ל-FBI.
הקורס נועד להכשרת טייסים יהודים, רובם בני היישוב, למלחמת העצמאות.
מארגן הקורס היה טדי קולק ובין בוגריו הידועים נמנים: אמנון (זיסט) ברמן שפיקד על הקורס, זהרה לביטוב, שלמה להט, עמנואל רוטשטיין ופלטיאל מקלף.
ב-21 ביולי 1952 הרעידה את העיר רעידת אדמה בעוצמה של 7.3 בסולם ריכטר כאשר מוקד הרעש נמצא 37 ק"מ דרומית לבייקרספילד.
הרעידה גרמה לעיר נזקים ברכוש ובנפש.
סגנון מוזיקת קאנטרי שצמח בעיר בהשפעתם של מי שבאותה התקופה התגוררו בחוף המערבי, בוב ויליס ולפטי פריזל ועד לשנת 1966 הוא כבר נודע כצליל של בייקרספילד.
הסגנון הכולל אלמנטים של ווסטרן סווינג ונשען על שימוש בכלים חשמליים ומערכות הגברה, ובמיוחד הגיטרה החשמלית פנדר טלקסטר.
ניתן לתאר את הצליל כברור, קשוח, סוחף, ללא "סלסולים", בעל טעם חד.
אומנים מובילים בסגנון זה היו באק אואנס, מרל הגארד, טומי קולינס, דוויט יוקם, וויין סטיוארט.
ביירון קתלין מיטשל , הידועה בעיקר בשמה ביירון קייטי (נולדה ב-6 בדצמבר 1942), היא סופרת, מרצה ומורה רוחנית אמריקאית, מפתחת שיטת "העבודה של ביירון קייטי" (The Work Of Byron Katie).
קייטי מעידה שהחל משנות השלושים לחייה חוותה כעשור של דיכאונות עמוקים והתמכרויות לאלכוהול ולאכילה.
ב-1986, בעודה מאושפזת במוסד לנשים עם הפרעות אכילה, חוותה קייטי התעוררות רוחנית, שבעקבותיה הגיעה לתובנות אותן תרגמה לשיטת ה"עבודה" אותה היא מלמדת.
שיטת העבודה היא טכניקה מדיטטיבית לזיהוי מחשבות ואמונות שגורמות לנו לסבל, ולחקירתן.
מהותה של "העבודה" על פי קייטי היא להבין שהמחשבות שלנו פוגעות בנו, מביאות לנו סבל, ולא המציאות.
תרגול העבודה תומך בנו כשאנחנו מבררים את המחשבות שלנו ולומדים לפגוש את המציאות - בעבר, בהווה ובעתיד - מתוך חוסן פנימי, גמישות מחשבתית והכרת הטוב.
התהליך מאפשר למתרגל לראות אפשרויות חדשות מעבר לסבל.
הטכניקה יכולה להיות מתורגלת לבד, בזוגות, באופן תהליכי או חד פעמי, וכן בקבוצות.
שיטת העבודה בהגדרתה אינה טיפול, וכך גם מדגישה קייטי.
המלווים בתהליכי העבודה נקראים "מאפשרים".
ישנן מספר תוכניות להסמכת מאפשרים בעולם, כולל בישראל.
השיטה מכוונת את הקליינט למשאבים העצמיים שלו ולתשובות שלו, ותומכת בו כשהוא לומד את הגישה אליהם ומפתח שיח פנימי ותחושת חוסן וערך עצמי.
עם זאת יש גם מטפלים עם הסמכה טיפולית אקדמית בתחום בריאות הנפש, כגון עובדים סוציאליים, מטפלים באמנות ופסיכולוגים, שמאמצים את השיטה ככלי תומך במסגרת שירותיהם.
קייטי כתבה 17 ספרים, אשר תשעה מהם תורגמו לעברית:
לאהוב את מה שיש (עם סטיבן מיטשל) (הוצאת פראג) - רב-מכר
אהבתך נחוצה לי - האם זאת האמת?
אלף שמות לאושר (הוצאת מטר), 2007
על אהבה ומערכות יחסים (הוצאת העבודה) 2010
על הורים וילדים (הוצאת העבודה) 2010
על בריאות מחלה ומוות (הוצאת העבודה) 2010
על כסף ועבודה (הוצאת העבודה) 2010
על הארה וידיעה עצמית (הוצאת העבודה) 2010
תודעה חוזרת הביתה (הוצאת מטר),2019
מועדון ספורט ביירה-מאר (בפורטוגזית: Sport Clube Beira-Mar) הוא מועדון כדורגל פורטוגזי מהעיר אוויירו.
המועדון נוסד ב-1 בינואר 1922, ובשנת 1961 העפילה קבוצת המועדון לליגה הבכירה לראשונה בתולדותיה.
בעונת זכתה הקבוצה בגביע הפורטוגזי לראשונה בתולדותיה.
בעקבות זכייתה בגביע הפורטוגזי העפילה הקבוצה לגביע אופ"א, בו הפסידה בסיבוב המוקדם לויטסה ארנהם ההולנדית והודחה מהטורניר.
למרות הזכייה בגביע, הקבוצה לא הצליחה להימנע מירידת ליגה.
בעונת 1999/2000 הקבוצה סיימה במקום השני בליגה השנייה וחזרה לליגה הראשונה.
בסוף עונת הכדורגל ירדה הקבוצה לליגה השנייה לאחר שסיימה במקום האחרון בליגת העל הפורטוגזית.
בשנת 2015 הקבוצה נכנסה לקשיים כלכליים קשים, והורדה אוטומטית לליגה השנייה במחוז אוויירו שהיא מהווה את הדרג החמישי במבנה הליגות של פורטוגל.
נכון להיום, הקבוצה משחקת בליגה הראשונה של מחוז אוויירו (הדרג הרביעי בפורטוגל).
ביירון הוא סרט טלוויזיה המבוסס על חייו של המשורר האנגלי לורד ביירון.
את התסריט כתב ניק דיר, וביים ג'וליאן פרינו.
בתפקיד הראשי משחק ג'וני לי מילר, ולצדו מופיעה ונסה רדגרייב בתפקיד ליידי מלבורן.
בספטמבר 2003 שודר הסרט לראשונה ב-BBC בשני חלקים בני 75 דקות.
שחקן דמותג'וני לי מילרלורד ביירוןסטיבן קמפבל מורג'ון קאם הובהאוס אוליבר מילבורןסקרופ דייוויספיליפ גלניסטרויליאם פלטשרונסה רדגרייבליידי מלבורןנטשה ליטלאוגוסטה לי קמילה פאוורליידי קרוליין לם ג'ולי קוקסאנבלה מילבנק אוליבר דימסדיילפרסי ביש שליסאלי הוקינסמרי שליג'וליאן פירת'תומאס מורפני דאוניליידי ג'ודית מילבנק
בנובמבר 2002 הכריזה ג'יין טרנטר ממחלקת הדרמה ב-BBC על הזמנת הסרט שיופק על פי תסריט של ניק דיר ובבימויו של ג'וליאן פארינו.
טום לאונרד מהדיילי טלגרף כתב על הפקת הסרט כי "זאת היא הדוגמה האחרונה של החברה להפיק דרמות תקופתיות שהן רלוונטיות לקהל המודרני".
המפיקה הייתה רות' באומגרטן והמפיקות בפועל היו לורה מאקי, הילרי סלמון ואנדראה מילר.
השחקן ג'וני לי מילר אמר על הדמות שגילם כי דעתו על ביירון היא ש"הוא יכול היה להיות נחמד וחביב בצורה בלתי רגילה, אבל הוא יכול היה גם להיות די אכזרי כשהחליט על כך.
אני בהחלט לא אהבתי את היחס שלו לחלק מהאנשים".
השחקנית קמילה פאוור אמרה על ליידי קרוליין לם ש"היא הייתה כמו אישה ילדה, פגיעה מאוד וגם עם כוח חיים עצום".
נתוני הרייטינג של הסרט בשידור הבכורה בערוץ BBC Two היו: 2.1 מיליון צופים (12% מכלל הצופים) ראו את החלק הראשון של הסרט, ו-1.8 מיליון צופים (11%) ראו את החלק השני.
ב-2005 אחרי הצגה מקדימה של הסרט בערוץ BBC America נכתב בניו יורק טיימס שהסרט "מצייר דמות סימפתית, לעיתים דיוקן רציני מבלי לטשטש על היהירות והגינונים שלו".
על מילר נכתב שהוא "משלב במיומנות תשוקה חסרת מנוחה עם רגעים מרי-נפש של מודעות עצמית".
אלכסנדר לרמן כתב באתר Screenonline של מכון הסרטים הבריטי ושיבח את הופעתו של מילר, באומרו שדמותו של ביירון בגילומו היא רגישה ורבת ניואנסים.
פיטר קוקריין שכתב על גילום דמותו של ביירון על המסך, תיאר את מילר שהוא "מעולה בתפקיד הראשי; הביירון המוצלח ביותר על המסך".
ג'ני ביוון זכתה בפרס "Royal Television Society" על עיצוב התלבושות לתוכנית דרמה.
ג'ון פול קלי היה מועמד לפרס בקטגוריית עיצוב ההפקה לתוכנית דרמה.
ביירון קורט ליכטנברג הוא מהנדס וטייס קרב אמריקאי.
ליכטנברג הוא דוקטור למדעים (.Sc.
ליכטנברג השתתף בשתי משימות מעבורות החלל של NASA כמומחה מטען.
בשנת 1983, הוא ואולף מרבולד היו הראשונים שטסו לחלל לא כטייסי חלל במשימה STS-9. בשנת 1992 השתתף ליכטנברג במשימה STS-45.
ליכטנברג נולד ב-19 בפברואר 1948 בעיירה סטראודסברג שבפנסילבניה, ארצות הברית.
בשנת 1969, סיים ליכטנברג את לימודיו באוניברסיטת בראון שם השיג את התואר בוגר אוניברסיטה בהנדסת אווירונאוטיקה.
לאחר סיום הלימודים ליכטנברג התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית וסיים קורס טיס.
הבמהלך שירותו ליכטנברג הטיס את המקדונל דאגלס F-4 פנטום, הF-100 סופר סייבר וה-A-10 ת'נדרבולט II.
ליכטנברג הטיס 238 משימות קרביות במהלך מלחמת וייטנאם ובזכותם קיבל את צלב התעופה המצוינת פעמיים, את מדליית האוויר 10 פעמים ועוד מספר עיטורים.
לאחר שחרורו מהצבא בשנת 1973 שירת ליכטנברג כטייס בחברת התעופה סאות'ווסט איירליינס.
לאחר מכן, בשנת 1975 השיג ליכטנברג את התואר מוסמך אוניברסיטה בהנדסת מכונות מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנת 1979 השיג ליכטנברג את התואר דוקטור להנדסה ביו-רפואית גם כן מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בנוסף, לליכטנברג יש גם תואר דוקטור לשם כבוד מוסטמינסטר קולג' שבפנסילבניה.
ליכטנברג נשוי עם חמישה ילדים, מתוכם שתי בנות מאומצות.
משנת 1978 ו-1984 ליכטנברג היה חוקר מטעם המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שהיה אחראי על הניסויים בספייסלאב 1, D-1, SLS-1 ו-SLS-2.
ליכטנברג הוא המקים של מערכות מטען בע"מ, חברה שסיפקה חומרה וציוד בשביל מספר ניסויים שנערכו במעבורות חלל ותחנת החלל הבינלאומית.
החברה הייתה הגורם המסחרי הראשון שערך ניסויים על תחנת החלל מיר, כאשר ערכו בה ניסויים של גדילת קריסטלי חלבון בשנות התשעים של המאה ה-20. כעת הוא הנשיא של חברת כוח כבידה אפסי.
ליכטנברג היא טייס החלל הראשון ששימש כמומחה מטען.
המשימה הראשונה בה השתתף כטייס חלל מטעם המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס הייתה משימה STS-9 שנערכה בשנת 1983. במשימה, שארכה עשרה ימים, הצליחו טייסי החלל לבצע 72 ניסויים מדעיים בתחומי האסטרונומיה, פיזיקה אטמוספירית ופיזיקת פלזמה שעליהם פיקחו מומחי המטען, ליכטנברג ואולף מרבולד.
המשימה הראתה שאפשר לערוך מחקר מתקדם בחלל בעזרת ספייסלאב.
משימת מעבורת החלל השנייה בה השתתף ליכטנברג הייתה משימה STS-45 שנערכה בשנת 1992. במשימה הזו, כמו במשימה הקודמת, שימש ליכטנברג מומחה מטען, הפעם ביחד עם ד"ר דירק פרימאוט מבלגיה.
במשימה, שארכה 9 ימים, נערכו 12 ניסויים בתחומי כימיה אטמוספירית, קרינה סולרית, פיזיקת פלזמה ואסטרונומיה בתחום העל-סגול.
מדליית נאס"א לטיסה בחלל (ליכטנברג זכה במדליה פעמיים)
צלב התעופה המצוינת (ליכטנברג זכה בצלב פעמיים)
מדליית האוויר (ליכטנברג זכה במדליה זו 10 פעמים)
מכתש ביירון הוא מכתש פגיעה הנמצא על כוכב חמה אשר קרוי על שמו של המשורר האנגלי לורד ביירון.
ביירון בק הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בקבוצת דנוור רוקטס/נאגטס מליגות ה-ABA וה-NBA בין השנים 1967–1977. אחד מתשעה שחקנים אשר השתתפו בכל 9 העונות של ה-ABA.
ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 11.5 נקודות, 7.0 ריבאונדים ו-1.3 אסיסטים למשחק.
בדצמבר 1977 הופרשה גופייתו, עם המספר "40", על ידי דנוור נאגטס.
בק נולד באלנסבורג שבמדינת וושינגטון, ובין השנים 1963–1965 למד ב"מכללת קולומביה באסין" אשר בעיר פאסקו, וושינגטון.
בשנת 1965 עבר לאוניברסיטת דנוור, ובשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 15.4 נקודות והוריד 10.5 ריבאונדים בממוצע למשחק.
על אף שנבחר על ידי שיקגו בולס בבחירה ה-15 של דראפט ה-NBA 1967, בחר בק לשחק בדנוור רוקטס מליגת ה-ABA, אשר הוקמה באותה שנה.
ב-10 עונותיו בקבוצה הפך לאחד משחקניה המובילים, ונבחר פעמיים להשתתף במשחק האולסטאר של ה-ABA (ב-1969 וב-1976).
בעונת 1975/1976, שהייתה האחרונה של ליגת ה-ABA לפני שהתמזגה אל ה-NBA, העפילה דנוור לראשונה בתולדותיה לשלב הגמר, אך הפסידה מול ניו יורק נטס בתוצאה 2–4. בעונת עבר יחד עם הנאגטס לליגת ה-NBA, ובסיומה פרש ממשחק.
בעת פרישתו הוביל את שחקני מועדון הרוקטס/נאגטס בסך משחקים (747) וריבאונדים (5,261) בקבוצה, וניצב במקום השני בנקודות (8,603) ובמקום השלישי באסיסטים (978).
ביירון ביי היא עיירת חוף, הנמצאת על החוף המזרחי של אוסטרליה, בצפון מדינת ניו סאות' ויילס.
העיירה נחשבת כיעד נופש מרכזי, ומושכת למעלה ממיליון תיירים מדי שנה.
ביירון ביי ממוקמת 772 קילומטר מצפון-מזרח לעיר סידני ו-165 קילומטר דרומית לעיר בריזביין.
סמוך לעיירה נמצא קייפ ביירון, הנקודה המזרחית ביותר ביבשת אוסטרליה.
במפקד האוכלוסין של אוסטרליה בשנת 2016, נמצא כי בעיירה חיים 9,246 תושבים באופן קבוע.
ביירון ביי היא היישוב -המאוכלס הגדול ביותר במחוז ביירון.
השם של אזור ביירון ביי, כפי שנהגה בפי האבוריג'ינים, הוא קאוואנבה (Cavvanbah), שמשמעותו המילולית הוא 'מקום מפגש'.
מגלה הארצות ג'יימס קוק קרא לקייפ ביירון על שם קצין הצי המלכותי הבריטי, ג'ון ביירון, נווט וסבו של המשורר לורד ביירון.
ההיסטוריה של האירופאים בביירון ביי החלה בשנת 1770, כאשר מגלה הארצות ג'יימס קוק מצא נקודת עגינה בטוחה באזור זה וקרא לאזור על שמו של עמיתו, קצין הצי המלכותי הבריטי, ג'ון ביירון.
התעשייה הראשונה באזור הייתה כריתת עצי אזדרכת אדומה אוסטרלית.
תעשייה זו דעכה לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם הירידה בשימוש בעץ, וגרמה לחוטבי עצים רבים לעזוב את התחום ולהפוך לחקלאים.
התעשייה הבאה להופיע הייתה כריית זהב, אשר הופיעה בחופי ביירון סביב שנות ה-70 של המאה ה-19.
לאזור ביירון היסטוריה של תעשיות במגזר הראשוני, כאשר בין היתר קיימים בה מפעלי מוצרי חלב, בתי מטבחיים, תעשיית דייג וצייד לווייתנאים, כאשר האחרונה חדלה מפעילות בשנת 1963. המשורר ברונטון סטפנס תיאר את מרעה הבקר במשטחי קייפ ביירון, בשירו משנת 1876.
המזח הראשון בקייפ ביירון נבנה ב-1886, ומסילת הרכבת הראשונה חוברה לאזור ב-1894. באותה שנה נפוץ שמו של האזור כ"ביירון ביי".
חקלאי מוצרי החלב השתלטו על שטחים רבים באזור, ובשנת 1895 נוסד באזור הקואופרטיב 'נורקו' .
השימוש בדשא פספלום האיץ את התפוקה, וביירון ביי החלה לייצא חמאה לרחבי העולם.
מפעל נורקו היה הגדול ביותר בהמיספירה הדרומית, וייצר מוצרי מזון, החל ממוצרי חלב, עד לבייקון ומוצרי בשר מעובד נוספים.
המגדלור של קייפ ביירון נבנה ב-1901 בנקודה המזרחית ביותר של יבשת אוסטרליה.
ב-1930 נפתח מפעל הבשר הראשון באזור.
מכרות החול, שחיפשו אחר מונזיט (זירקון, אורניום ותוריום) בין מלחמות העולם גרמו לפגיעה סביבתית חמורה.
גולשי גלים החלו להגיע לאזור בשנות ה-60 של המאה ה-20. הייתה זו תחילתה של התיירות בביירון ביי.
עד שנת 1973, עת נערך פסטיבל אקווריוס בעיירה הסמוכה נימבין, צברה ביירון ביי מוניטין של עיירה היפית, שמחה, וסגנון חיים אלטרנטיבי.
עם זאת, תשתיות התיירות נותרו מינימליים.
החל משנות ה-80 התיירות בביירון ביי החלה להתפתח באופן רציני, עם הגעתם של גולשים רבים חסרי אמצעים כלכליים, ואנשים רבים בעלי אורח חיים היפי.
לנוכח זאת, התפתחו באזור חנויות קמעונאות ואכסניות, בהתאם לצורכי המבקרים.
כיום, קייפ ביירון נחשבת לאחד מאזורי הנדל"ן היוקרתיים ביותר בחוף המזרחי של אוסטרליה.
עם זאת, לא שינתה העיירה ביירון ביי את פניה, וממשיכה למשוך גולשים רבים, תרמילאים ותיירים כלליים.
העיירה נודעה בזכות הכמות הרבה של האנשים היצירתיים שהיא מכילה, בכללם אמנים, אומנים ומוזיקאים.
בעוד העבר ההיפי של העיירה נשמר, קיימות בעיירה מגוון אמצעי העידן החדש, שירותים רוחניים כגון יוגה ומדיטציה ואף שירותי רפואה הוליסטית.
בעיירה חיים כ-9,000 תושבים קבועים, בעוד שבכל שנה מבקרים בה מעל למיליון וחצי תיירים.
באזור מפרץ ביירון ובאזור הסמוכים אליו נמצאות מספר ספינות טרופות.
במקום שוכן בית חב"ד הפתוח עשרים וארבע שבע לתיירים היהודים ואלו שלא הרבים שבאים ופוקדים את המקום.
המאויש על ידי משפחת חסידי חב"ד - משפחת קרוגליאק.
בביירון ביי יש אקלים סובטרופי גשום עם קייצים חמים וחורפים נוחים.
בחורף טמפרטורה יומית מקסימלית ממוצעת של 19.4 מעלות צלזיוס וטמפרטורה יומית מינימלית ממוצעת של 12 מעלות.
הקיץ נוטה להיות חם, עם טמפרטורה יומית ממוצעת של 27 מעלות.
ערבי הקיץ עשויים להיות גשומים.
העיירה מאופיינת בתיירים רבים, הן מקומיים והן זרים, עם אחוז גדול של תרמילאים.
קיימים חופים רבים אותם פוקדים גולשי גלים, והנוף הנצפה ממעל מושך אנשים העוסקים בצניחה חופשית.
טיילת מאפשרת למבקרת ללכת מהעיירה ועד למגדלור קייפ ביירון.
האזור מאופיין בחיי בר מגוונים, וצפיית לווייתנים קיימת באזור.
מים שמקורם באקלים ממוזג מתמזגים עם מים שמקורם באקלים טרופי, דבר היוצר מקום פופולרי לצלילה ולשנירקול.
יערות גשם ממוזגים נמצאים בקרבת מקום, ואזור אלו נוחים לגישה מהעיירה.
ביירון לוול דונלדס הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-19 של מדינת פלורידה.
דונלדס נולד וגדל בברוקלין שבניו יורק.
בשנת 1996 סיים לימודיו התיכוניים בתיכון האזורי נזרת' שבשכונה איסט פלטבוש השוכנת בברוקלין.
לדונלדס תואר ראשון במימון ובשיווק מאוניברסיטת המדינה של פלורידה.
טרם כניסתו לפוליטיקה של ארצות הברית התמקצע דונלדס בענף השירותים הפיננסיים, הביטוח והבנקאות.
בשנת 2012 התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס ה-19 בפלורידה.
עם זאת, ביום הבחירות המקדימות הובס בידי טריי ראדל.
בבחירות 2014 שקל שוב את מועמדותו לבית הנבחרים, ואף על פי שהגיש את הניירת הדרושה אל ועדת הבחירות הפדרלית, דונלדס מעולם לא הכריז באורח רשמי על התמודדותו.
בבחירות 2016 נבחר לראשונה לבית הנבחרים המדינתי של פלורידה.
בבית הנבחרים היה חבר בוועדת החינוך ובוועדת הדרכים והאמצעים.
בבחירות 2020 התמודד בפעם השנייה לקונגרס האמריקאי, במטרה להחליף את פרנסיס רוני שפרש מהחיים הפוליטיים.
באוגוסט 2020 נשלחו מסרונים בעילום שם לבוחרים במחוז הקונגרס ה-19 בטענה כי דונלדס פורש מהמירוץ לבית הנבחרים האמריקאי.
מאוחר יותר הבהיר דונלדס באמצעות ציוץ ברשת החברתית "טוויטר" כי אין הוא פורש, ואפיין את המסרונים כ"לא חוקיים".
בנובמבר אותה שנה גבר על סינדי באנייאי, מועמדת המפלגה הדמוקרטית.
כהונתו החלה בראשית ינואר 2021, עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
ב-25 בפברואר 2025 הודיע דונלדס על התמודדותו לתפקיד מושל פלורידה בבחירות 2026. ימים אחדים לאחר מכן הביע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את תמיכתו בו.
ביירה (בפורטוגזית: Beira) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במחוז סופאלה , העיר ממוקמת בשפך נהר פונגווה לאוקיינוס ההודי, באזור המרכזי של מוזמביק.
זו העיר הרביעית בגודלה לפי גודל האוכלוסייה במוזמביק, אחרי מפוטו, מטולה ונמפולה.
נמל ביירה הוא הנמל המשמעותי באזור, המשמש כשער לחלק הפנימי המרכזי של המדינה, כמו גם למדינות זימבבואה, זמביה ומלאווי.
במקור העיר נקראה Chiveve על שם נהר מקומי.
מאוחר יותר שם העיר שונה לביירה לכבודו של נסיך הכתר הפורטוגלי דום לואיש פיליפה (שנשא את התואר נסיך ביירה , על שם המחוז הפורטוגלי ביירה ), שביקר במוזמביק בתחילת המאה העשרים.
העיר פותחה לראשונה על ידי חברת מוזמביק הפורטוגזית במאה ה-19, שקבעה את שסופאלה יהיה הנמל הראשי במדינה.
מאוחר יותר העיר פותחה ישירות על ידי הממשלה הקולוניאלית הפורטוגזית משנת 1947 עד שמוזמביק קיבלה את עצמאותה מפורטוגל בשנת 1975. ביירה היא הנמל הימי השני בגודלו להובלת מטענים בינלאומית למוזמביק אחרי נמל מפוטו.
במרץ 2019 העיר נפגעה קשות על ידי הציקלון אידאי, שהרס עד 90% מהעיר.
ביירה ממוקמת במצר מוזמביק, על שפת האוקיינוס ההודי בין מדגסקר למוזמביק.
העיר שוכנת בגדה השמאלית של נהר פונגווה מצפון לשפך הנהר לאוקיינוס ובמפגש שני הנהרות עיקריים של מוזמביק: נהר בוזי ונהר פונגווה .
העיר ביירה שוכנת במרחק של 720 קילומטרים מצפון לבירת מוזמביק מפוטו.
הנהר בוזי חוצה את מוזמביק לאורך 250 קילומטרים דרך המחוזות מניקה וסופלה ויוצר שפך רחב על שפת האוקיינוס ההודי.
הנהר פונגווה חוצה את מוזמביק לאורך 400 קילומטרים מהרמות המזרחיות של זימבבואה דרך מחוזות מניקה וסופלה ועד ביירה.
העיר הוקמה בשנת 1890 על ידי הפורטוגזים ובמהרה החליפה את סופאלה כנמל הראשי בשטח המנוהל על ידי פורטוגל.
במקור העיר נקראה Chiveve, על שם נהר מקומי.
בשנת 1907 ביקר במקום נסיך הכתר הפורטוגזי דום לואיש פיליפה (שנשא את התואר נסיך ביירה).
הוא היה החבר הראשון ממשפחת המלוכה הפורטוגזית שביקר במוזמביק.
לכבוד הביקור המלכותי שונה שמה של העיר לביירה.
באותה שנה הפורטוגזים הכריזו על המקום כעיר (cidade).
הפורטוגזים בנו את הנמל ומסילת רכבת לרודזיה, משפחות פורטוגזיות התיישבו במקום שזה עתה נוסד והחלו לפתח פעילויות מסחריות.
בשנת 1891 נקבע מקומו של מטה חברת Mozambique Company בביירה.
בשנת 1942 ניהול העיר עבר מהניהול של חברת מוזמביק לניהול על ידי ממשלת פורטוגל .
בשנת 1966 הושלמה הקמתה של תחנת רכבת חדשה בעיר.
לפני עצמאותה של מוזמביק מפורטוגל, ביירה נודעה בזכות נמל הים המאובזר שלה.
היא הייתה אחת הערים העיקריות מסוגה בכל מזרח אפריקה, בתחום תיירות, הדייג והמסחר.
העיר שגשגה כנמל קוסמופוליטי שהיו בה קהילות אתניות שונות (פורטוגזית, הודית, סינית, בנטוס, והסנה ונדאו ) שהועסקו במנהל, מסחר ותעשייה.
אוכלוסייה גדולה בעיר דוברת אנגלית כתוצאה מכך שהיא הייתה יעד לחופשות מועדף על ידי תושבי רודזיה הלבנים .
מלון גרנדה , שנבנה על ידי הפורטוגזים, סמוך לחוף האוקיינוס ההודי מהווה עדות לימים בהם בקרו תושבי רודזיה הלבנים בעיר.
בשנת 1975 לאחר שמוזמביק קבלה את עצמאותה מפורטוגל, עזבו את העיר פורטוגזים לבנים רבים.
מוזמביק נהרסה כתוצאה מלחמת אזרחים בין השנים 1977 ל־1992, מלחמת האזרחים התקיימה בין מורדי רנמו שהתנגדו למפלגת פרלימו המרקסיסטית, שהשתלטה על רשויות השלטון במוזמביק.
מלחמת האזרחים, גרמה לכאוס מוחלט במדינה תוך שנתיים, בנוסף לרעב, עוני ומחלות שהביאו לקריסת המדינה.
מלון גרנדה המפורסם נכבש על ידי כ־1,000 תושבים חסרי בית ומסוף מלחמת האזרחים הוא נשאר הרוס ולא שוקם.
השיטפון במוזמביק בשנת 2000 הרס את העיר ביירה ואת האזור שמסביב, הותיר מיליונים חסרי בית ופגע קשות בכלכלה המקומית.
במהלך הקמפיין הבחירות המקומיות בעיר בשנת 2013, הגיע לשיאו בניצחון התנועה הדמוקרטית של מוזמביק (MDM) בעירייה.
בשנת 2019, הציקלון עידאי גרם להרס קיצוני בביירה.
הוא פגע בעיר ב־14 במרץ 2019 עם רוחות שנעו במהירות עד 177 קילומטרים בשעה וגרם להצפות ברחבי מוזמביק.
ביירה הייתה זמן רב נקודת מסחר מרכזית ליצוא ויבוא המגיע והיוצא מזימבבואה, מלאווי, זמביה ומדינות אחרות שאין להם חופים ימיים, בדרום אפריקה.
מסיבה זו, נמל ביירה הוא השני בגודלו במוזמביק.
הייצוא העיקרי מנמל ביירה כולל: סוכר, טבק, תירס, כותנה, סיבי אגבה, כרום, נחושת עופרת ופחם.
פעילות הנמל היא המשאב הכלכלי העיקרי של ביירה.
חשיבות הנמל באה לידי ביטוי במהלך מלחמת האזרחים במוזמביק, כאשר כוחות צבא בפיקוד בריטי, מרודזיה (מזימבבואה) הגנו על מסילת הרכבת בין ביירה ובולאוואיו ועל הכביש המהיר מספר 9 חוצה היבשת בין ביירה ללוביטו שבאנגולה וזאת כדי להבטיח את רציפות המסחר של המדינות שבפנים היבשת.
בשנת 1890 רוחב מסילת הרכבת לזימבבואה היה במקור 610 מילימטרים, אך בשנת 1900 הוסבה המסילה לרוחב 1,067 מילימטרים.
בשנת 2008 הצהיר שר התחבורה של מוזמביק, פאולו זוקולה, כי הממשלה מתכננת לחדש את נמלי ביירה וצפונה יותר את נמלי נקאלה בעלות מוערכת של 900 מיליון דולר.
הממשלה גם הצהירה כי היא מתכננת לחדש ולקדם מודרניזציה של תשתיות הרכבת והכבישים המהירים כך שהנמל יהיה מחובר טוב יותר למכרות שבמדינה.
בביירה יש גם שירות מעבורות, המקשר את העיר לערים שכנות, כולל נובה סופלה ועיירות חוף אחרות.
בנוסף בצפון מזרח העיר נמצא שדה התעופה ביירה.
משדה זה יוצאות טיסות פנים ובינלאומיות כאחד.
חברת LAM ממוזמביק מפעילה טיסות פנים ארציות בתוך מוזמביק למקומות כמו פמבה, ליצ'ינגה , טטה , נמפולה, וילנקולו , קווילימאנה ומפוטו.
בעיר ישנם שלושה קמפוסים אוניברסיטאיים ציבוריים, אוניברסיטת זמבזי, אוניברסיטת ליקונגו והמכון הגבוה למדעי הבריאות.
אחת האוניברסיטאות הגדולות בעיר היא האוניברסיטה הקתולית במוזמביק אשר הוקמה בשנת 1996 על ידי הכנסייה הקתולית המסונפת לפדרציה הבינלאומית של האוניברסיטאות הקתוליות (IFCU).
זו אוניברסיטה פרטית שהוכרה רשמית על ידי משרד החינוך והתרבות של מוזמביק המפקח על מערכת החינוך הכוללת.
אוניברסיטה מרכזית שנייה היא אוניברסיטת ז'אן פיאז'ה במוזמביק (UNIPIAGET).
אוניברסיטה זו שבסיסה בפורטוגל הוקמה בשנת 2004 על ידי Instituto Piaget, קואופרטיב ללא כוונת רווח, והיא רק אחד משבעה קמפוסים שהוקמו ברחבי העולם.
רוב מקומות התפילה, הם בעיקר כנסיות ומקדשים נוצריים.
ישנם גם מסגדים של המוסלמים.
בביירה מתקיים אקלים סוואנה טרופי גשום ולח (סימול Aw על פי שיטת קפן).
הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא C° 28.5, וביולי (החודש הקר ביותר) C° 21. עונת הגשמים נמשכת בערך מנובמבר עד אפריל.
האקלים בעיר כולל טמפרטורות ולחות גבוהים בקיץ, במיוחד בעונת המונסון (בחצי הכדור הדרומי) מאוקטובר עד פברואר.
ביירה התקשרה בברית ערים תאומות עם העיר בריסטול, שבבריטניה, מאז 1990. הקשר בריסטול-ביירה הביא ליצירת מגוון פרויקטים בתחומי החינוך, התרבות, המסחר והמוגבלות.
עיירות תאומות - ערי אחות
לביירה יש קשרי ערים תאומות עם:
(בריטניה), עם העיר בריסטול משנת 1990,
ביירון דויד קסטיו סגורה (בספרדית: Byron David Castillo Segura; נולד ב-10 בנובמבר 1998 בפלאיאס שבאקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת ברצלונה ספורטינג קלוב (בהשאלה מלאון) ובנבחרת אקוודור.
קסטיו שיחק בקבוצות נורטה אמריקה, דפורטיבו אזוגס, אמלק ואוקאס מליגת העל האקוודורית והליגה האקוודורית השנייה.
ב-5 בינואר 2017 חתם קסטיו בברצלונה ספורטינג קלוב מליגת העל האקוודורית.
ב-2 בספטמבר 2021 ערך קסטיו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור, בניצחון 2-0 על נבחרת פרגוואי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
בשנת 2017 נופה קסטיו מסגל נבחרת אקוודור עד גיל 20, לאחר שעלו האשמות שהוא נולד בטומאקו , עיר בקולומביה סמוך לגבול עם אקוודור.
בחודש ינואר 2019 הואשם כי זייף את מסמכי הלידה שלו, ועל-כן נשאר מחוץ לסגלים של נבחרות אקוודור השונות.
בחודש פברואר 2021 נפתחה חקירה על-מנת לקבוע אם קסטיו הוא אקוודורי או קולומביאני.
ב-24 באפריל באותה שנה אושר כי קסטיו אקוודורי.
בחודש מאי 2022 הגישה פדרציית הכדורגל הצ'יליאנית תלונה לפיפ"א, בטענה שקסטיו נולד בטומאקו שבקולומביה בחודש יולי 1995.
ביירון מאן הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי יליד הונג קונג.
מאן נולד בהונג קונג הבריטית.
מאן למד בבית הספר לבנים "Diocesan", בנים בהונג קונג, שם היה פעיל בתיאטרון קהילתי כשחקן וגם ככותב.
לאחר סיום לימודיו, עבר מאן לקליפורניה.
מאן סיים תואר בפילוסופיה מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
לאחר שסיים את לימודיו ביירון למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דרום קליפורניה (USCֹׁׂ) אך יצא לשנת שבתון לאחר השנה הראשונה ללימודיו.
הוא שב להונג קונג, ושם קיבל תפקיד בסרט הטלוויזיה "Last Flight Out".
הוא חזר ללוס אנג'לס, סיים את לימודי המשפטים ב-USC, עבר את מבחני הלשכה בקליפורניה, והמשיך לשחק במשרה מלאה.
ב-1994 החלה קריירת המשחק של מאן.
מאן כיכב בסרטים כמו "צדק אדום" ו-"המשחית", ובסדרת הטלוויזיה מלאך שחור, וגם השתתף בסרטים " אישה חתול " ובסרט הטלוויזיה "בלתי מנוצחת ".
הוא שיחק בסרט "סטריט פייטר" בכיכובו של ז'אן-קלוד ואן דאם בסרט המבוסס על המנגה "Crying Freeman".
בשנת 2003 כיכב לצד סטיבן סיגל בסרט "שביל הגיהנום".
בשנת 2012, מאן כיכב לצד ראסל קרואו ולוסי לו בסרט "האיש בעל אגרופי הברזל".
בשנת 2015, מאן הופיע בסרט מכונת הכסף, סרט עלילתי בבימויו של אדם מקיי, לצד בראד פיט, כריסטיאן בייל, ראיין גוסלינג וסטיב קארל.
הוא שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה גיהנום על גלגלים של רשת AMC.
בשנת 2018, שיחק מאן בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה פחמן משודרג, ששודרה בנטפליקס.
ביוני 2018, פורסם כי מאן לוהק לתפקיד הרגיל של הדוד שש בסדרת נטפליקס, המתנקשים.
ב-12 בנובמבר 2021 פורסם כי מאן לוהק לתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה הרכש החדש.
בשנת 2023 כיכב בקומדיה הרומנטית "לאן שתלכי" בתור טייקון עשיר מהונג קונג שמצליח להתאהב כנגד כל הסיכויים.
בשנת 2025 שיחק בתפקיד אורח את בריאן במיני-סדרה "תיקון מידות" מבית נטפליקס.
מאן מתעניין בספורט, בעיקר טניס וגולף.
הוא שיחק טניס באופן מקצועי, עד לגילאי 16, בהונג קונג.
הוא גם מתרגל וושו, והוא מציג את כישוריו במספר סרטים בהם "המשחית" ו-"סטריט פייטר".
מאן שולט באנגלית, קנטונזית ומנדרינית, ודובר קצת תאילנדית לאחר שלמד זאת עבור תפקידו בסרט "זר בגן עדן" משנת 2013.
בשנת 2016, מאן היה מועמד לפרס מייפל הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה ששודרה בארצות הברית על תפקידו בסדרה "גיהנום על גלגלים".
ביירון לזלי דורגן הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת דקוטה הצפונית בשנים 1992–2011. קודם לכן, בין השנים 1981–1992, ייצג את המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
במשך 16 שנה מילא שורה של תפקידים בהנהגה הדמוקרטית בסנאט האמריקאי, כשהאחרון בהם הוא יו"ר הוועדה לענייני אינדיאנים מ-2007 ועד לפרישתו בראשית ינואר 2011.
דורגן נולד בדיקינסון שבדקוטה הצפונית, בנם של דורותי ואמט פטריק דורגן, וגדל בריג'נט (Regent) שבדרום המדינה.
משפחתו של אביו ממוצא אירי ושוודי, בעוד שאמו ממוצא נורווגי וגרמני.
את לימודיו התיכוניים השלים בתיכון ריג'נט, ולאחר מכן השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת דקוטה הצפונית ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת דנוור.
לאחר לימודיו הגבוהים החל לעבוד בתעשייה האווירית של ארצות הברית, והועסק בחברת בואינג ובתאגיד מרטין מריאטה.
דרכו של דורגן בשירות הציבורי החלה בגיל 26, כאשר מונה לנציב המיסוי של מדינת דקוטה הצפונית במקום קודמו בתפקיד, אדווין שוסטה (Edwin Sjaasstad), שנפטר בעת כהונתו.
הוא היה ממלא התפקיד החוקתי הצעיר ביותר בהיסטוריה של דקוטה הצפונית.
הוא נבחר מחדש לתפקיד זה בניצחונות גדולים בשנים 1972 ו-1976, ונבחר לאחד מ"עשרת פקידי הציבור המצטיינים" בארצות הברית על ידי כתב העת "Washington Monthly".
קנט קונרד, לימים עמיתו בסנאט האמריקאי כנציג דקוטה הצפונית, עבד במשרד נציב המיסוי בטרם החליף אותו בתפקיד זה.
בבחירות 1974 התמודד דורגן ללא הצלחה אל בית הנבחרים של ארצות הברית, אך ב-1980 שב לעשות כן ונבחר לקונגרס ה-97. מאז נבחר חמש פעמים נוספות, וכהונתו תמה בינואר 1992.
בבחירות 1992 החליט קנט קונרד, הסנאטור הדמוקרטי המכהן, שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספת בעקבות הבטחת בחירות להגבלת כהונה.
בבחירות הכלליות נבחר להחליף את קונרד.
עם זאת, באותו ספטמבר נפטר הסנאטור השני של דקוטה הצפונית, קוונטין בורדיק, וקונרד התמודד על מושבו בבחירות מיוחדות.
קונרד נבחר למושבו של בורדיק בעוד דורגן הושבע למושבו הישן של קונרד.
דורגן נבחר מחדש ב-1998 וב-2004. במהלך כהונתו הסנאט היה יושב ראש ועדת המדיניות הדמוקרטית, מהתפקידים הבכירים בהיררכיה הדמוקרטית בסנאט.
בשנותיו המאוחרות יותר התבקש שוב ושוב בידי העיתונות האמריקאית לספק את תגובותיו לאירועים פוליטיים.
הוא היה מתנגד חריף להמשך האמברגו האמריקאי על קובה.
הוא סייע בהעברת חקיקה להסרת האמברגו כפי שחל על ייצוא מזון ותרופות לקובה, והציג תיקוני חקיקה אחדים לסיום האיסור האמריקאי על נסיעות לקובה וביטול המימון הפדרלי לשידורי תכנים המתנגדים לפידל קסטרו.
ב-2007 היה תומך מרכזי במיסוד בחוק של עקרון נייטרליות הרשת מתוך אמונה כי העיקרון חיוני לשמירה על המרשתת דמוקרטית וחופשית.
באותה השנה נמנה בין המתנגדים הבולטים לחוק הרפורמה המקיפה בהגירה של ג'ון מקיין וטד קנדי.
הוא תמך בביטול המדיניות אל תשאל, אל תספר ובארבע השנים האחרונות לכהונתו ישב דורגן בראשות הוועדה לענייני אינדיאנים של הסנאט של ארצות הברית.
אף על פי שבראשית 2008 הודיע דורגן כי יתמודד לתקופת כהונה רביעית בסנאט, ב-5 בינואר 2010 הכריז כי אין בכוונתו להתמודד מחדש לסנאט ולמעשה על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
הוא נשא את נאום הפרידה שלו מהסנאט ב-9 בדצמבר 2010.
ביירד רסטין היה אקטיביסט פוליטי אמריקאי, מנהיג בולט בתנועות חברתיות למען זכויות האזרח, סוציאליזם, פציפיזם וזכויות לקהילת הלהט"ב.
היה המארגן העיקרי של המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות.
ב-1941 רסטין הקים את תנועת "הצעדה לוושינגטון" שכיוונה לסיים את האפליה הגזעית בצבא וכוחות הביטחון.
רסטין בהמשך ארגן את נסיעות החופש וסייע בהקמת התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית.
כחלק מעבודתו בארגון, העביר למרטין לותר קינג מסרים על חשיבותו של מאבק לא אלים.
בהמשך עבד בשיתוף פעולה עם אלה בייקר.
לאחר מכן הפך לראש ה-A.
Philip Randolph Institute , שקידם את שילובם של האפרו-אמריקאים באיגודי עובדים בארצות הברית.
בשנות ה-70 וה-80 לקח חלק במשימות הומניטריות רבות, כגון סיוע לפליטים מווייטנאם וקמבודיה.
רסטין היה הומוסקסואל ובשל ביקורת על נטייתו המינית, לרוב התמקד בפעילות מאחורי הקלעים.
במהלך שנות ה-80 הפך לפעיל בולט למען זכויות קהילת הלהט"ב והחל לנאום באירועים שהתמקדו במטרות אלו.
בהמשך חייו, לצד נאמנותו לערכי זכויות עובדים, הצטרף למנהיגי ארגוני עובדים אחרים שהביעו תמיכה בעקרונות נאו-קונסרבטיביים, מה שגרם לכך שלאחר מותו רונלד רייגן שיבח את פועלו.
ב-20 בנובמבר 2013 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית.
נולד ב-1912 בווסט צ'סטר, פנסילבניה, לפלורנס רסטין וארצ'י הופקינס, אך גדל בביתם של סביו מצד אמו, ג'וליה וג'אניפר רסטין, בתור התשיעי מבין תריסר ילדיהם.
כשגדל הוא האמין שאמו הביולוגית הייתה אחותו הגדולה.
סביו היו מסעדנים ממעמד בינוני-גבוה.
ב-1932 החל ללמוד במכללה שהייתה באופן היסטורי מיועדת לשחורים באוהיו.
במהלך לימודיו היה פעיל במספר ארגוני סטודנטים, כגון אחוות אומגה פסי פאי.
ב-1936 גורש מהמכללה לאחר שארגן שביתה.
בהמשך החל ללמוד במכללת צ'ייני למורים בפנסילבניה .
ב-2013 המכללה העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד.
ב-1947 ארגן את "מסע הפיוס", שנחשב לנסיעת החופש הראשונה שבחנה את יישום פסק הדין מורגן נ' וירג'יניה , שפסק כי הפרדה גזעית בנסיעות בין מדינתיות בארצות הברית אינה חוקתית.
רסטין, ביחד עם פעילים נוספים, גייס ארבעה עשר גברים לבנים ושחורים, שייסעו כשבעה זוגות (כשבכל זוג ישנו נציג שחור ונציג לבן) באוטובוסים ציבוריים.
ה-NAACP התנגדה לגישה זו וטענה שהיא רופסת מדי.
משתתפי "מסע הפיוס" נעצרו מספר פעמים, כשרסטין בעצמו אף נעצר למשך עשרים ושניים יום בצפון קרוליינה לאחר שהואשם בהפרת חוקי ג'ים קרואו.
ב-2022, זוכו רטרואקטיבית משתתפי המסעות על ידי בית המשפט העליון של המדינה.
רסטין החל לקחת חלק בהפקת המצעד לוושינגטון ב-1962. רסטין מילא תפקיד מרכזי בארגון הצעדה, כשכחלק מתפקידו גייס שוטרים מחוץ לתפקידם על מנת שיסייעו בשמירה על המפגינים, פקחי אוטובוסים שיסייעו בהכוונת התנועה ויצר קשר עם הנואמים והאמנים השונים.
למרות התמיכה שקיבל מצד מרטין לותר קינג, ראש ה-NAACP, רוי וילקינס, דרש שרסטין לא יקבל הוכרה באופן פומבי על חלקו בהפקה.
ב-1964 פנו אל רסטין מנהיגי הקהילה השחורה בהארלם על מנת שיסייע להם בארגון חרם ברחבי ניו יורק של בתי ספר ציבוריים אשר הפרידו בין שחורים ולבנים.
רסטין פנה אל התאחדות המורים האמריקאית שיצטרפו להשבתה, אך זו סירבה וציינה כי היא מוכנה אך ורק להגן על המורים שישתתפו מפני סנקציות שיינקטו כנגדם.
ב-3 בפברואר 1964 יותר מ-400,000 תלמידים ומורים בניו יורק השביתו את בתי הספר, דבר שרסטין כינה כ"ההפגנה הגדולה ביותר" בהיסטוריית ארצות הברית.
למרות העובדה שהמחאה לא הצליחה להשיג את ביטול ההפרדה במערכת החינוך בעיר, היא נחשבת להפגנה הגדולה ביותר במסגרת התנועה לזכויות האזרח שנערכה בשנות ה-60 ולאירוע הגדול ביותר של התנועה שלא התרחש בדרום המדינה.
רסטין לקח חלק במאבק למען יהודי ברית המועצות, שכן הוא הזכיר לו את מאבקם של האפרו-אמריקאים בארצות הברית.
לאחר שנחשף לאפליה כנגד היהודים בברית המועצות ולאסירי ציון הוא הפך לקול בולט בתנועה האמריקאית שסייעה ליהודים מברית המועצות לעלות לישראל.
כחלק ממאבק זה, עבד ביחד עם הנרי ג'קסון וסייע בהעברת הצעת חוק שקשרה את יחסי הסחר האמריקאים עם ברית המועצות ליחס שלה ליהודים בשטחיה.
לאורך חייו רסטין הזדהה כהומוסקסואל וניהל מערכות יחסים עם גברים שחורים ולבנים, כשחלקם היו אף הם פעילים בתנועה למען זכויות האזרח.
משפחתו קיבלה אותו לאחר יציאתו מהארון.
בשנות ה-80 החל לקחת חלק פעיל באקטיביזם למען זכויות להט"ב, כשכתב ונאם במסגרות שונות למען קידום חקיקה פרו-להט"בית.
בנוסף, היה פעיל במאבק בוירוס ה-HIV ובסיוע לנשאים.
רסטין נפטר ב-24 באוגוסט 1987, מדלקת בתוספתן.
לאורך השנים הוכרה עבודתו של רסטין בדרכים שונות.
ב-1985 מכללת הברפורד העניקה לו דוקטור לשם כבוד.
ב-2006 הוקם בית ספר תיכון בעיר הולדתו על שמו.
ב-2013 הוכנס להיכל התהילה של מחלקת העבודה של ארצות הברית ובאותה השנה הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית.
ב-2022 רחוב בעיירה ניאק נקרא על שמו.
ב-2023 יצא סרט בהפקת Higher Ground Productions שבבעלות ברק ומישל אובמה על קורות חייו, כשדמותו מגולמת על ידי קולמן דומינגו.
ביירות רבתי היא מטרופולין מסביב לביירות ולמחוז ביירות, הכולל מקומות יישוב סמוכים בהר הלבנון, מחוז הר הלבנון.
המטרופולין משתרעת מ שבהרי השוף בדרום עד נהר אל-כלב בצפון, וכוללת ערים מרכזיות וגדולות פרט לביירות עצמה, בהן בעבדה, עאליי, , , , , ו.
ממערב, הים התיכון משמש כגבול טבעי למטרופולין.
למטרופולין אין יחידה מנהלית אחת כוללת, אלא כל מקום יישוב מנהל את עצמו.
בשנת 2014 אוכלוסיית המטרופולין עמדה על כ-2.2 מיליון תושבים, שהיוו כ-35% מכלל אוכלוסיית לבנון.
ביירות רבתי מחולקת בין נוצרים למוסלמים:
מערב ביירות רבתי מאוכלס בעיקר על ידי (70%) ומיעוט של מוסלמים שיעים, עם מספר קטן אך ניכר של נוצרים ו.
מזרח וצפון ביירות רבתי מאוכלסים בעיקר על ידי נוצרים, שמהם 65% הם מרונים וקתולים אחרים ו-35% הם אורתודוקסים.
פרברי דרום ביירות רבתי, רובע הדאחייה, מאוכלסים בעיקר בערבים מוסלמים שיעים (85%), עם מיעוטים קטנים של סונים ושל נוצרים.
בסך הכל, כחצי מאוכלוסיית המטרופולין נוצרית, בעוד החצי השני מוסלמי.
הווארד הוא אנימטור, מעצב דמויות, אמן סטוריבורד, במאי, מפיק ותסריטאי.
הוא ידוע על הסרטים שביים באולפני ההנפשה של וולט דיסני, "בולט", "פלונטר", "זוטרופוליס", "אנקאנטו" ו-"זוטרופוליס 2".
ביירון הווארד נולד במיסאווה שביפן, וגדל הן בפרברי פילדלפיה והן באיסקווה שבוושינגטון, בארצות הברית, במשפחה ממעמד הביניים.
הוא למד במכללת אוורגרין סטייט שבאולימפיה, ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת איווה, שם השלים תואר ראשון באמנויות יפות בתחומי ציור ורישום.
הווארד החל את דרכו בדיסני כמדריך סיורים באולפני הוליווד של דיסני.
הוא חלם לעבוד בדיסני וכבר בילדותו כתב מכתבים לאנימטור הוותיק פרנק תומאס, אחד מתשעת הזקנים של דיסני.
הוא התקבל לתוכנית ההתמחות של אולפני דיסני והחל לעבוד שם ב-1994, כששימש כאנימטור בסרטים כמו פוקהונטס, מולאן, לילו וסטיץ' ואחי הדוב.
הוא היה מועמד ב-2003 לפרס אנני בקטגוריית אנימציית דמויות על עבודתו באחי הדב.
הסרט הראשון שביים הווארד היה "בולט", שהיה מועמד ב-2008 לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר.
כבמאי משותף יחד עם כריס ויליאמס, התמקד הווארד בעיצוב דמויות ובאנימציה.
לאחר מכן ביים את סרטי האנימציה של דיסני "פלונטר" (2010, בבימוי משותף עם נתן גרנו) וזוטרופוליס (2016, בבימוי משותף עם ריץ' מור).
הווארד וגרנו גם ביימו וכתבו יחד את הסרט הקצר "פלונטר: עד עצם היום הזה", שמציג דמויות משנה מ-"פלונטר" והוקרן בבתי הקולנוע לפני ההפצה המחודשת בתלת-ממד של היפה והחיה ב-2012.
לאחר הפקת "זוטרופוליס", הווארד היה אחד מהדוברים המרכזיים בכנס View של 2016. הוא הרצה על תהליך יצירת "זוטרופוליס" והעביר סדנה בשם "ה-DNA של עיצוב דמויות בדיסני".
לאחר מכן, שיתף הווארד פעולה עם לין-מנואל מירנדה באנקאנטו.
הווארד ביים את הסרט יחד עם ג'ארד בוש וצ'ריס קסטרו סמית', בעוד מירנדה כתב את השירים לסרט, שהתמקד בנערה ממשפחה קולומביאנית קסומה שאינה מחזיקה בקסם בעצמה.
הווארד הוכרז רשמית כבמאי משותף של "זוטרופוליס 2" ב-20 בספטמבר 2024, לצד ג'ארד בוש, שיום קודם לכן מונה למנהל קריאייטיב ראשי של אולפני האנימציה של וולט דיסני לאחר התפטרותה של "ג'ניפר לי" מהתפקיד כדי לביים את לשבור את הקרח 3.
ב-2009 הפך הווארד לחבר באקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בסרט התיעודי של Fusion, Imagining Zootopia, ציין הווארד כי הוא הומוסקסואל ונשוי מאז 1988.
ביירון דימן היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש מפלגת החוק והסדר , שכיהן כסגן מושל רוד איילנד בשנים 1840–1842 ובשנים 1843–1846, ולאחר מכן ועד 1847 כמושל רוד איילנד ה-19.
ביירון דימן נולד בעיירה בריסטול שברוד איילנד, כבנם של ג'רמייה דימן ושל האנה (לבית לותר) דימן.
במשך שני עשורים הוא עבד בבית ספירה.
לאחר מכן הוא היה מעורב בעסקי ציד לווייתנים ותעשיית העץ.
הוא שירת במיליציה של רוד איילנד ובהמשך הגיע בה לדרגת בריגדיר גנרל.
בשנים 1829, 1837 ו-1838 כיהן דימן כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד.
במהלך מרד דור ב-1842 הוא היה חבר במועצת המושל.
בשנים 1840–1842 כיהן כסגן מושל רוד איילנד תחת המושל סמואל וורד קינג, ושב לתפקיד וכיהן בו בשנים 1843–1846 תחת המושלים ג'יימס פנר וצ'ארלס ג'קסון.
בבחירות למשרת מושל רוד איילנד של 1846 התמודד דימן מול ג'קסון, שהיה מועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית ומטעם מפלגת השחרור, שתמכה בשחרור תומאס וילסון דור וחסידיו אנשי מרד דור ממאסר.
דימן היה מועמד מפלגת החוק והסדר , שהתנגדה למהלכי הפיוס.
בבחירות לא עלה בידי אף אחד מהם להשיג רוב לאחר שדימן קיבל 7,477 קולות מול 7,389 הקולות של ג'קסון, ובמצב זה עברה הבחירה לבית המחוקקים המדינתי שהחליט על בחירתו של דימן.
הוא כיהן כמושל במשך שנה, ובחר שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת.
בשנים 1850–1852 כיהן כחבר הסנאט של רוד איילנד מטעם בריסטול, והיה מעורב בארגון המפלגה הרפובליקנית בעיירה.
ב-1823 נשא דימן לאישה את אביגייל אלדן רייט, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
לאחר שאביגייל נפטרה ב-1843, נישא דימן בשנית ב-1855 לאליזבת אן ווד, ולשניים נולדה בת אחת.
ביירון דימן נפטר בבריסטול ב-1 באוגוסט 1865. הוא נטמן בבית הקברות ג'ניפר היל שבעיירה.
תנועת בִּיל"וּ הייתה התארגנות של צעירים בעל אופי יהודי ציוני אשר הוקמה בא' בשבט ה'תרמ"ב, 21 בינואר 1882 בעיר חרקוב שבאוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
שמה מורכב מראשי התיבות של הפסוק .
בתחילה קראה לעצמה הקבוצה בשם "דאבי"ו" - ראשי תיבות מ: .
התנועה הוקמה לאחר הפוגרומים, "הסופות בנגב", אשר התחוללו ברוסיה בעקבות רצח הצאר בידי מהפכנים, בשנת 1881.
מייסדי ביל"ו הציבו לעצמם למטרה להתיישב בארץ ישראל.
הם קראו להתחדשות פוליטית-כלכלית ורוחנית-לאומית של העם היהודי בארץ ישראל וכן להתחדשות השפה העברית.
הם נחשבים לקבוצה הציונית-סוציאליסטית הראשונה, בשל ניסיונותיהם בחיי שיתוף וקומונה, ומאבקם בפקידי הברון רוטשילד, דבר שיצר חילוקי דעות קשים בינם לבין רוב תושבי המושבות האחרות בתקופתם.
תנאי המחיה היו קשים עבור כל נתיני האימפריה הרוסית בסוף המאה ה-19, אך במיוחד עבור האוכלוסייה היהודית באימפריה, כתוצאה מהפוגרומים של "סופות בנגב" וממדיניות הממשלה הרוסית בחוקי מאי, אשר נהוג לומר שנועדו "לגרום לשליש מן היהודים להגר, לשליש להיטבל ולשליש למות ברעב".
מלבד יהודים עשירים, לרוב האוכלוסייה היהודית לא ניתן להתגורר מחוץ לתחום המושב.
בתוך תחום המושב נאסר על היהודים לחיות בערים הגדולות, כגון קייב, כמו גם בכפרים אשר הכילו פחות מ-500 תושבים.
ממשלת הצאר גייסה את התושבים היהודים לצבא הרוסי במספר רב יותר משאר האוכלוסייה.
החיילים היהודים סבלו מאפליה – הם נאלצו לעזוב את תחום המושב על מנת לשרת ביחידות הצבאיות שאליהן גויסו, אך כאשר היחידות קיבלו חופשה, אולצו החיילים היהודים לחזור לתחום המושב, גם כאשר שירתו באזור המזרח הרחוק הרוסי.
חוקים נוספים התירו את גירושן של משפחות יהודיות שלא היה בהן מפרנס.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן, שופטים רבים באוקראינה ניצלו את העובדה כי הגברים היהודים הוצבו בחזית על מנת לגרש את בני משפחותיהם.
מצבה של האוכלוסייה היהודית ברוסיה החמיר בשנת 1881 לאחר ההתנקשות בחייו של אלכסנדר השני, אשר בעקבותיה התירה האוטוקרטיה הרוסית לאיכריה הנזעמים – ואף עודדה אותם – להוציא את תסכוליהם על שכניהם היהודים.
בחודש מאי 1882 הוציא לפועל הצאר אלכסנדר השלישי את "חוקי מאי" אשר אסרו על היהודים להתגורר בערי האימפריה הרוסית שהכילו פחות מ-10,000 תושבים, והסדירו את המכסות האנטי-יהודיות במוסדות האימפריה, אשר השאירו אלפי יהודים ללא מקצוע ומחוץ לאוניברסיטאות.
כתוצאה ישירה מחוקי התושבות החדשים גורשו מאות אלפי יהודים מן הערים והכפרים שבהם גרו משפחותיהם במשך דורות.
תחילת המאה ה-20 הייתה נקודת השיא בדיכוי האוכלוסייה היהודית ברוסיה.
היהודים הגיבו ללחצים שהופעלו עליהם בדרכים שונות: היו שראו את עתידם ברוסיה והצטרפו למפלגות הסוציאליסטיות, בעוד שאחרים האמינו כי עתידם שוכן מחוץ לתחומי רוסיה ובעקבות כך היגרו למערב, ובהם תנועת עם עולם וההגירה לארגנטינה.
יהודים אחרים כמעט ולא התייחסו לשינויים שהתרחשו בעולם, והמשיכו לחיות אורח חיים דתי בשטחי האימפריה הרוסית.
יהודים אחרים בחרו בכיוון ההפוך והחליטו להתבולל באוכלוסייה הרוסית.
בנוסף, בין האפשרויות האידאולוגיות אשר עמדו בפני היהודים ברוסיה בסוף המאה ה-19 הייתה התנועה הציונית – התנועה שביקשה ליצור בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
בטרם החלו הרדיפות הגדולות של היהודים, נהגו יהודים לעלות לארץ ישראל בדרך כלל בשלב מאוחר בחייהם על מנת למות בה.
גם מהגרים צעירים יותר היו אנשים דתיים, ללא שאיפות פוליטיות, אשר התקיימו בעיקר בעזרת תרומות של יהודים מחו"ל.
גל העלייה הזה, במהלך שנות השמונים של המאה ה-19, נקרא "העלייה הראשונה".
הציונות נתפשת לרוב כבעלת שאיפות לאומיות, אך לציונות היו באותה עת גם שאיפות בתחומי הכלכלה והתרבות.
הרעיון הכלכלי העיקרי שעמד בבסיס התנועה הציונית היה כי על היהודים לנטוש את המקצועות שאפיינו אותם, כגון פונדקאות, משכונאות ומסחר-זעיר, לטובת שיבה אל האדמה ועיבודהּ.
גרעין ההקמה של התנועה מנה כ-50 איש, רובם סטודנטים ממעמד חברתי גבוה ובעלי נטייה סוציאליסטית, אך רק מיעוטם עתיד היה להגיע לארץ.
מרכז התנועה היה בתחילה בחרקוב, ולאחר מכן באודסה.
קבוצות ביל"ויות נוספות נוסדו גם בערים פטרבורג, מוסקבה, מינסק, אודסה, ניקולייב ועוד.
לקבוצת הביל"וים היה אופי חלוצי עם שאיפה לעלות לארץ ישראל ולסוריה ולחיות חיי שיתוף.
בה' בתמוז ה'תרמ"ב עזבו הביל"ויים הראשונים את רוסיה ויצאו לקושטא.
שם הקימו משרד ביל"ויי, ושני חברים, משה מינץ ויהודה סנדמירסקי נשארו שם לנהל משא ומתן בסיוע לורנס אוליפנט האנגלי ועות'מאן פאשה גיבור פלבן, בדבר יסוד מושבת ביל"ו בארץ-ישראל על אדמת הממשלה העות'מאנית; מאמצים אלה נכשלו.
גם פניות לאנשי ציבור נוספים העלו חרס.
אנשי ביל"ו החליטו לעלות לארץ ישראל, על אף שחבריהם ברוסיה סברו שמוטב שיגיעו לסוריה, שם ניתן היה לקבל קרקע בחינם.
בי"ב בתמוז יצאה חבורה בת 14 חברים, בראשות ישראל בלקינד, באונייה "צרס" לארץ ישראל.
ביניהם הייתה גם אישה אחת: דבורה (דריה) סירוט (לימים ברליאבסקי).
ב-6 ביולי 1882 ירדה הקבוצה בנמל יפו.
משהגיעו לארץ ישראל, שאפו חבריה להשתלב בתחום עבודת האדמה.
חברי הקבוצה פנו לבית הספר "מקוה ישראל", שבו נתקבלו לעבודה כפועלים במחיר של חמישה גרוש ליום.
הם שכרו דירה בבית אנטון איוב, בפרדסים שבין יפו למקוה ישראל.
הם היו קבוצת הפועלים היהודית השנייה בארץ (מלבד העלייה מתימן - אעלה בתמר), והם חיו חיי קומונה עם עזרה הדדית ותקנון משותף.
הדירה ששכרו כללה שני חדרים, האחד עבור כל הגברים (13 במספר) והשני עבור דבורה סירוט.
קליטתם במקום הייתה קשה, ובתחילה הם נעזרו על ידי קרל נטר שתמך בהם.
במשך הזמן עלה מספרם ל-25. עם מותו של קרל נטר נותרו ללא משענת.
התנאים הקשים והשכר הדל תרמו לסכסוכים ולחילוקי דעות בין רוב בני הקבוצה לבין ישראל בלקינד, שאותו ראו כשתלטן.
בלקינד ואחיו נאלצו לעזוב את הקבוצה.
בנובמבר 1882 החלו לעבוד בראשון לציון, על אף התנגדות של חלק מבני המושבה שחששו מאופיים החילוני.
הם עברו לגור במושבה זו בחודש שבט ה'תרמ"ג, והתקבלו שם בעקבות מכתב שכתב קרל נטר לברון.
הם התקבלו לעבודה בשכר של פרנק ליום, בהשגחת הגנן הצרפתי דיגור, שמונה לסייע לתושבי ראשון לציון על ידי מנהל מקוה ישראל.
מצבם הכלכלי היה קשה בשל היבולים הדלים והשכר הזעום ששולם להם.
בקשותיהם לקבל סיוע, בין היתר מתנועת חובבי ציון, הושבו בשלב זה ריקם.
עד סוף 1884 נמנו בארץ 48 ביל"ויים, ואילו התנועה ברוסיה חדלה להתקיים.
מצבם הכלכלי הוסיף להיות חמור ועל כך נוספו עתה גם מחלות וקשיים חברתיים, וחלק מהם התפזרו בתפוצות השונות כולל ארצות הברית.
באותה שנה יסדו כמה מחברי ביל"ו את המושבה גדרה, כישוב שיתופי.
המעטים שנשארו הוסיפו להתמודד עם קשיים רבים, תוך שהם הופכים מודל ומופת לעליות שיבואו.
חלק מהבילויים הלכו לנחלת שבעה שבירושלים ויסדו בה קבוצה בשם "שהו" – שיבת החרש והמסגר – בראשות יחיאל מיכל פינס.
קבוצה זו התפזרה אחרי כשנתיים.
חלק מחבריה שבו לגולה, וחלק לראשון לציון.
חלק מהבילויים נשארו בראשון לציון לפי עצת מנהל מקוה ישראל, שמואל הירש, אשר הבטיח להם בשם הברון מפריז שיקבלו אחוזות קרקע כשאר האיכרים.
שמות הבילויים אשר נשארו שם (לפי ספרו של מנשה מאירוביץ) היו: אבגוסטובסקי, ישראל בלקינד, פאני בלקינד, שמשון בלקינד, יואל דרובין, אלכסנדר הרכבי, חיים חיסין, פאניה חיסין-פריזר, דוד יודילביץ, מנשה מאירוביץ, חסיה צלליכין בינינסון, יהודה אידל צלליכין, ד"ר מנחם (מרק) שטיין.
קבוצה אחרת, לאחר שגורשה ממקוה ישראל, הקימה את המושבה גדרה, תוך שחבריה נעזרים ביחיאל מיכל פינס אשר רכש עבורם באמצעות "חובבי ציון" חלקת אדמה בת 3,300 דונם.
הביל"ויים אשר הקימו את גדרה היו צבי הורביץ, שלמה זלמן צוקרמן, בנימין פוקס, דב ליבוביץ, יוסף ליס, יעקב שלמה חזנוב, יעקב מוהילנסקי, מנחם מנדל מוהילבסקי ואליהו סברדלוב.
בסופו של דבר ישראל בלקינד הצטרף גם הוא לקבוצה.
תנועת ביל"ו הונצחה במושב שנקרא על שמה: כפר ביל"ו, אשר הוקם במבצע התיישבות האלף באזור רחובות, בשמו של צומת ביל"ו הסמוך למושב, דרומית לרחובות בילו סנטר ובשכונת הבילויים בדרום רמת גן.
גם המושב תלמי ביל"ו הסמוך לעיר נתיבות, נקרא על שם התנועה, לציון שבעים שנים לעליית אנשיה לארץ ישראל.
היחיד מבין הביל"ויים שזכה לראות את הכרזת המדינה היה מנשה מאירוביץ (1860-1949) שעל שמו הוקמה חטיבת הביניים "אחרון הביל"ויים" בעיר ראשון-לציון
גם יעקב האפט ( 1883- 1966) מייסד שכונת בית הכרם בירושלים היה מבילויים ( על פי חוברת לזכר יעקב האפט מאת אליהו וגר).
יש הרואים בעליית אנשי ביל"ו את "העלייה הראשונה" בהגדירם "עליה" כמגמה לשיבה אל קרקע המולדת כדי להאחז בה וליישב אותה.
אחרים רואים בעליה זו כישלון קשה והם מונים כהשערות לסיבות הכישלון: החילוניות המובלטת של הקבוצה, תנאי חיים קשים מאוד, התנגדות היישוב הישן לאנשי ביל"ו, בירוקרטיה סבוכה ששלטה אז ביישוב הקיים בארץ ישראל, חוסר עזרה מיהודי הגולה וחילוקי דעות קשים בתוך הקבוצה עצמה.
בין השנים 1882 ל-1883 כתב הרב יחיאל מיכל פינס את השיר "חושו אחים חושו".
בשנת 1884, כאשר הוקמה המושבה גדרה, החליטו הבילויים להפוך את השיר להמנון הבילויים והמושבה כאות תודה לפינס על עזרתו לתנועה.
בִּכּוּרִים הם הגידולים הבשלים הראשונים בכל שנה משבעת המינים שהתברכה בהם ארץ ישראל.
מצווה מהתורה להביא את הביכורים לבית המקדש ולהעניקם במתנה לכהנים.
על פי המסורת היהודית, היו מעלים את הביכורים אל הכהנים בירושלים מחג הקציר עד חג האסיף.
מקור המצווה במקרא הוא בפסוק .