tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא יורה על "בין" ופוצע אותו ו"פריבי" ממשיך את המרדף אחריו לתוך אצטדיון בו נערך משחק סופר בול.
במאבק שנערך בחדר השירותים נפצע "פריבי" אך מצליח להרוג את הדראג קווין.
לבסוף מסתבר לו שמאיירס מת מהתקף לב, העד המרכזי נרצח והמשפט בוטל.
כן מסתבר שהפתק המרשיע הושם בפח הזבל על ידי אשתו של מאיירס מילדרד (לורטה סוויט) בידיעתו של מפקד הבלשים לוטננט רוזן (מייק קלין) שהיה ביחסים איתה.
פריבי מפונה באמבולנס בתכו גם בין מכוסה שהוא משוכנע שהוא מת.
לפתע קם בין ופריבי כועס עליו כי "עבד" עליו.
הם מתחילים לריב והאמבולנס נכנס לתוך חנות.
הם נזרקים ממנו לתוך ערימת ארגזים וממשיכים להתקוטט.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'יימס קאןטים "פריבי" ווקרבלשאלן ארקיןדן "בין" דלגדובלשג'ק קרושןרד מאיירסעבריין בכירלורטה סוויטמילדרד מאיירסואלרי הרפרקונסואלה דלגדואשתו של ביןאלכס רוקוולטר קרושקתובע מחוזיכריסטופר מורלידראג קוויןמייק קליןלוטננט רוזןפול קוזלווויטיעברייןלינדה מרשברברהידידה של פריבי
המשטרה הצבאית המלכותית היא יחידת ז'נדרמריה בריטית הכפופה למשרד ההגנה הבריטי.
היא משמשת הן כיחידת משטרה אזרחית והן כמשטרה הצבאית של הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת.
אחראי על עבודות השיטור של אנשי שירות הצבא ועל מתן נוכחות משטרתית צבאית הן בבריטניה והן בזמן שאנשי שירות פרוסים מעבר לים למבצעים ותרגילים.
השוטרים ידועים לעיתים קרובות בשם "כובעים אדומים" בגלל כיסויי הארגמן על כובעיהם והכומתות בצבע ארגמן.
כהוקרה על שירותם במלחמת העולם השנייה, הם הפכו לקורפוס של המשטרה הצבאית המלכותית ב-28 בנובמבר 1946.
בשנת 1992 אורגנה המשטרה כאגף עצמאי במשרד ההגנה הכולל גם את המשטרה הצבאית של הצי המלכותי, המשטרה הצבאית של חיל האוויר המלכותי, המשטרה הצבאית של חיל הנחתים המלכותי והמשטרה הצבאית של צבא היבשה.
זהו הגוף העיקרי לסיכול ריגול צבאי ולחקירת פשעים בכוחות המזוינים באמצעות האגף לחקירות מיוחדות.
המשטרה הצבאית המקסיקנית (La Policía Militar Mexicana או PM) היא היחידה האחראית והמפקחת על אכיפת החוק במסגרת הכוחות המזוינים של מקסיקו, כמו גם על הרגולציה והמשמעת של אנשי הצבא ו.
הגוף נוסד בשנת 1948 ותפקידו הראשון היה להבטיח סדר במבני משרד ההגנה.
בשנת 1959 נכנס לשירות גדוד של המשטרה הצבאית ועד 1990 הגוף גדל בציוד, נשק והתמחויות.
המשטרה הצבאית נוכחת בכל המטות ובכל המחוזות הצבאיים במדינה.
בינואר 2022 נשיא מקסיקו אנדרס מנואל לופס אוברדור הציע למזג את המשטרה הצבאית עם המשמר הלאומי של מקסיקו, בהצעה שספגה ביקורת ציבורית רבה.
במקרה של מלחמה, המשטרה הצבאית היא ששומרת על שבויי המלחמה ושולטת בהם.
בעתות שלום, סוהרים צבאיים מבצעים תפקידי שמירה ואבטחת עצורים במערכת המשפט הצבאית.
בנוסף לכך, המשטרה הצבאית תומכת גם באזרחים במקרה של אסונות ומצבי חירום.
סמל המשטרה הצבאית המקסיקנית מורכב משני ברזלים, שהם אלות המשמשות לוחמים מקסיקנים, המסמלים את הצבא ואת מערכת הצדק וסל עם חמישה חצים, המייצגים את הנשק של הצבא.
לאנשי המשטרה הצבאית יש לעיתים קרובות אותיות PM על המדים שלהם.
הצבע המייצג הוא ירוק אזמרגד.
המשטרה הפדרלית באתיופיה (באמהרית: የኢትዮጵያ ፌድራል ፖሊስ) היא ארגון אכיפת חוק מרכזי ברפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של אתיופיה.
המשטרה הוקמה בשנת 1995 במטרה לשמור על ביטחון הציבור, זכויות האדם וכיבוד החוק והחוקה.
המשטרה כפופה למשרד השלום ומנוהלת על ידי ועדת המשטרה הפדרלית.
המשטרה הפדרלית אחראית לאכיפה וביצוע פעולות חקירה, כמו גם אבטחת הגבולות, שדות התעופה וקווי הרכבת ומתקנים אסטרטגיים ממשלתיים.
המשטרה גם מטפלת באכיפת צווי בתי משפט ומתפעלת את מערך הכליאה באמצעות ועדת בתי הסוהר הפדרלית.
המשטרה הפדרלית סופגת ביקורת ציבורית רבה על אופן האכיפה הלקוי ושימוש בלתי חוקי בכוח בקרב שוטרים, כאשר רוב ארגוני זכויות האדם האשימו את הממשלה בהזנחת שיטות חקירה ואחריות של אותם שוטרים.
כוח משטרה מודרני ראשון הוקם באתיופיה בשנת 1913 בתקופת שלטונו של הקיסר מנליק השני, הכוח נקרא בשפה הרווחת "יקטה זבגנה" (משמר העיר).
מאז המשטרה התפתחה במספר רפורמות כדי לענות על הביקוש באותה תקופה.
המשטרה הפדרלית האתיופית הוקמה במתכונת הנוכחית בשנת 1995.
המשטרה המשפטית הפדרלית (בספרדית: Policía Judicial Federal, ובקיצור: PJF) היא סוכנות אכיפת חוק לשעבר במקסיקו שנאבקה בשחיתות ובפשע המאורגן במדינה ובעשור האחרון לפירוקה התמקדה גם במאבק בסחר בסמים.
המשטרה המשפטית הפדרלית הייתה גוף של התובע הכללי של מקסיקו במהלך המאה ה-20, שהיה אחראי על חקירת פשעים ועבירות, כמו גם איסוף ראיות ואבטחת עצורים לפני משפט.
מאחת מסוכנויות אכיפת החוק הקטנות יותר במקסיקו, המשטרה המשפטית הפדרלית שילשה את גודלה ועד 1984 העסיקה יותר מ-1,500 שוטרים.
בשנת 1988 הוקם בה משרד עזר של התובע הכללי לחקירות ולמאבק בסחר בסמים עם 1,500 סוכני המשטרה המשפטית הפדרלית.
בשנת 1990 הורחב המשרד וקיבל גם את תפקידי תיאום בין-משרדיים במאבק נגד סמים לא חוקיים.
בשנת 2001 הוחלפה המשטרה המשפטית הפדרלית בסוכנות החקירות הפדרלית, עקב בעיות שחיתות.
בין דצמבר 1994 לאוגוסט 1996, 1,250 סוכנים, או 22% מהכוח בארגון, נעצרו בגין קשרים לקרטלי סמים.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 דווח גם שלפקידים בכירים ומפקדי משטרה היו בריתות עם קרטל גוודלחרה.
המשטרה המשפטית (Policía Judicial) הוקמה על ידי הנשיא פורפיריו דיאס ב-27 בנובמבר 1908 כדי לסייע למשרד התובע הכללי במשימות חקירה אכיפת צווים משפטיים.
ב־1 באוקטובר 1934 היא שינתה את שמה למשטרה המשפטית הפדרלית.
בשנת 1984, בתקופת ממשלתו של הנשיא מיגל דה לה מדריד, המשטרה הופרדה מאחריות משרד התובע הכללי ונקבעו קווים מנחים לפעילותה של המשטרה המשפטית הפדרלית, וב-8 במרץ 1984 הוקם המינהל הכללי של המשטרה המשפטית.
ביולי 1991 נובפו למשטרה תפקידי תיאום בתחום המאבק הסחר בסמים לא חוקיים.
בעקבות עליית כוחן של הקרטלים הפכה המשטרה בשנת 1993, שוב לחלק ממשרד התובע הכללי, שפיקח על פעילותה באופן רציף מאז 1996.
במהלך המרד בצ'יאפס, סוכני PJF הואשמו על ידי שבויים זאפטיסטים שהם עונו והוכו על ידם בבתי כלא פדרליים.
בתקופת ויסנטה פוקס הוחלט על פירוק המשטרה המשפטית בעקבות פרשיות שחיתות רבות בארגון והקמת סוכנות ממשלתית חדשה בדמות האף בי איי האמריקאי ובמקומה הוקמה סוכנות החקירות הפדרלית.
הרקע לפירוק המשטרה המשפטית היה הקשרים ההדוקים בין הסוכנים הפדרליים לסוחרי הסמים בצפון מזרח המדינה ושחיתויות רבות בכוח.
רשמית הסוכנות פורקה ב-30 באוקטובר 2001.
למשטרה המשפטית הפדרלית היו שלושה עשר אזורים ובהן חמישים ושתיים סניפים.
בתיאום התובע הפדרלי המקומי, בראש כל אזור עמד מפקד של המשטרה המשפטית הפדרלית, אשר בתורו מנחה את ראשי הסניף בגזרות המרוחקות.
אנשים שנעצרו על ידי המשטרה המשפטית הפדרלית הועמדו לרשות התובע הפדרלי המקומי, אשר מינה עורכי דין בהתאם לתיק.
המשימה: מאדים הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי משנת 2000 בבימויו של בריאן דה פלמה ובכיכובם של גארי סיניז, טים רובינס, דון צ'ידל, קוני נילסן, וג'רי אוקונל.
הסרט עוקב אחר צוות של אסטרונאוטים במשימת חילוץ נועזת בכוכב הלכת מאדים.
הסרט, אשר הופק בתקציב של 100 מיליון דולרים, גרף בסך הכל מעל ל-110 מיליון דולרים ברחבי העולם.
בשנת 2020 נאס"א משגרת לעבר כוכב הלכת מאדים משימה מאוישת, בראשות מפקד המשימה לוק גרהם (מגולם על ידי דון צ'דל).
הצוות מצליח להנחית את החללית על כוכב הלכת, ומגלה בהמשך תצורה מסתורית.
כאשר הצוות מנסה לחקור את התגלית, מערבולת קטלנית הורגת את כולם מלבד את גרהם, ולאחר מכן נחשף שהמראה של אותה התוצרה המסותרית הוא של פנים אנושיות ענקיות.
גרהם מצליח לשלוח אות מצוקה בחזרה לכדור הארץ.
בעקבות כך נאס"א מארגנת משימת חילוץ בראשות וודי בלייק (מגולם על ידי טים רובינס), ועם צוות הכולל את ג'ים מקונל (גארי סיניז), ד"ר טרי פישר (קוני נילסן), ופיל אולמייר (ג'רי אוקונל).
משימץ החילוץ יוצאת לדרך אך הצוות נאלץ להתמודד עם אתגרים רבים לאורך הדרך, כולל תקלה קטסטרופלית בחללית אשר גורם למותם של חלק מהאסטרונאוטים.
האסטרונאוטים הנותרים מצליחים להגיע למאדים, ופוגשים שם בגרהם אשר עודנו בחיים.
הצוות מצליח בהמשך לפענח את האותות שמגיעים מהתצורה המסתרית, ומגלים שהיא מכילה מסר שנוצר במקור על ידי ציוויליזציה קדומה שחיה לפני מיליארדי שנים על פני מאדים והייתה אחראית להיווצרות של החיים על פני כדור הארץ.
במהלך מפגש עם אנשי מאדים הם מזמינים את אחד מאנשי הצוות להצטרף אליהם.
ג'ים מק'קונל מחליט להיות זה שיישאר במאדים, בעוד שיתר חברי הצוות חוזרים חזרה לכדור הארץ.
גארי סיניז בתפקיד ג'ים מק'קונל, אסטרונאוט לשעבר אשר מתאבל על מותה של אשתו אשר אחראי על משימת החילוץ במאדים.
טים רובינס בתפקיד וודי בלייק, מפקד משימת החילוץ במאדים.
דון צ'ידל בתפקיד לוק גרהם, הניצול היחיד מהמשימת הראשונית במאדים.
קוני נילסן בתפקיד טרי פישר, קצינת הרפואה של משימת החילוץ ואשתו של וודי.
ג'רי אוקונל בתפקיד פיל אולמייר, המומחה הטכני של משימת החילוץ.
הסרט צולם בעיקר בוונקובר שבקולומביה הבריטית, בירדן, ובאיים הקנריים.
פסקול הסרט יצא לשווקים ב-14 במרץ 2000. הפסקול הולחן על ידי אניו מוריקונה ובוצע על ידי התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק.
המשטרה להגנת אישים (ביפנית: セキュリティポリス; באנגלית: Security Police, בקיצור SP) היא יחידה מיוחדת במשטרת המטרופולין של טוקיו, האחראית על אבטחתם של אישי ציבור בכירים ביפן, ובהם ראש ממשלת יפן, ובכירים נוספים.
המשטרה להגנת אישים פועלת תחת מחלקת המשטרה המטרופוליטנית של טוקיו (Tokyo Metropolitan Police Department), ונמצאת באחריותו של אגף האבטחה (Security Bureau) במשטרה.
המשטרה להגנת אישים אחראית על אבטחתם של:
נשיא בית המשפט העליון של יפן
אורחים זרים כגון ראשי מדינות, שגרירים וכו'.
ביחידה משרתים כ־200 עד 300 שוטרים וסוכנים, המהווים את ליבת מערך ההגנה על בכירי המדינה.
כאשר אישים רמי־דרג אלו נואמים או מבקרים באזורים פרובינציאליים מחוץ לטוקיו, מצטרפים אל צוות האבטחה גם שוטרים מקומיים, שבשגרת יומם עוסקים בתפקידים אחרים, כדי לספק תגבור כוח אדם במערך ההגנה.
המשכן (או בשמו הנפוץ הנוסף: "אוהל מועד", או 'מקדש המדבר' (לשון הרמב"ם)), הוא מעין אוהל, שעל פי המסורת, הקימו בני ישראל בציווי האל בעת ששהו במדבר סיני.
את המשכן בנו אמנים מומחים, ובראשם בצלאל בן אורי ואהליאב בן אחיסמך, על פי ציווי האל, המתואר בפרשיות תרומה, תצוה וכי תשא בספר שמות.
הקמת המשכן מתוארת בסופו של הספר, בפרשיות ויקהל ופקודי, ודינים ופרטים נוספים אודותיו מתוארים גם בספרי ויקרא ובמדבר.
על פי המתואר במקרא, אוהל זה שימש את ישראל לאורך כל תקופת המדבר, וכן לאחר שנכנסו בני ישראל לארץ ישראל, להקרבת קורבנות ולמטרות פולחניות נוספות, וכן לשם היוועדות האל עם משה, והשראת שכינתו בקרב עַם ישראל.
שנים רבות שכן אוהל מועד, ומשכן האבן שהחליף אותו, בשילה.
המקדש שבנה שלמה המלך בירושלים נבנה כתחליף קבע למשכן, ועל אף הבדלים מסוימים בגודל ובמבנה הפנימי, קיימים קווי דמיון רבים בין השניים.
מלבד מקומות ספורים שבהם מכונה המשכן "מקדש", קיימות שתי מערכות שמות – אחת מתבססת על הכינוי "משכן" וכוללת גם את השמות "משכן ה'" ו"משכן העדות", והשנייה מתבססת על "אוהל" וכוללת את השם הנפוץ "אוהל מועד" וכן "אוהל העדות".
במספר מקומות חוברות יחד שתי המערכות לשם "משכן אוהל מועד".
חילופי השמות הללו הם תוצאה של היות שתי המילים "משכן" ו"אוהל" מילים נרדפות.
היותן נרדפות בא לידי ביטוי בתקבולת הצלעות בלשון השירה המקראית ("מה טובו אוהליך יעקב / משכנותיך ישראל", ובשירה האוגריתית, בחילופים תוך-סיפוריים: "סורו נא מעל אהלי האנשים הרשעים האלה...
ויֵעלו מעל משכן קרח", וכן במילה האכדית Mashkanu, שמשמעה אוהל.
משמעות השמות הכלליים 'אוהל' ו'משכן' היא שאלוהים או שכינתו שכנו באותו מקום.
הכינוי "אוהל מועד" רומז לאותה התוועדות שבין האל לבין משה ועמו, ואילו הכינויים "משכן העדות" ו"אוהל העדות" מכוונים לעובדה שלוחות הברית (המכונים גם "העדות") שהו בארון הברית (המכונה גם הוא, בהתאמה, "ארון העדות") שהיה מוצב בלב המשכן.
בתרגום אונקלוס מתורגם השם "משכן" ל-"משכנא", ו"אוהל מועד" מתורגם לעיתים ל"משכן זמנא" ולעיתים ל"משכן בית אולפנא".
כל השמות הללו מבטאים גם סוג של ארעיות, שכן אוהל נע ממקום למקום וניתן אף להעביר מקום משכן בנדודים.
דבר זה התבטא במבנהו של המשכן, שנבנה בצורה כזו שניתן יהיה לקפלו ולשאת אותו יחד עם נדודי בני ישראל.
על פי המסופר בספר שמות, את הציווי להקים את המשכן קיבל משה בהיותו על הר סיני, קודם קבלת לוחות העדות.
הציווי מובא במלואו, בפירוט רב, לאורך כשבעה פרקים, כאשר כל חלק מובנה ובעל פתיח וסיום חגיגי.
הציווי פותח בתיאור התרומות שאותן יש לקחת מבני ישראל.
לאחר מכן מפורטים דיניהם של שלושת הכלים שנועדו לפנים המשכן – הארון, השולחן והמנורה.
בסיום תיאור כלים אלה, מתואר מבנה המשכן גופו, ולכך נסמכים גם דיני הפרוכת והמסך.
לאחר כל אלה מצווה האל את משה על בניית המזבח שנועד להיות בחצר המשכן, ועל דיני החצר עצמה.
החלק השני פותח בדיניו של שמן למאור עבור המנורה, ומשם עובר לדיני הכהונה, שבכללם בגדי הכהונה וטקסי קידוש הכהנים.
הדין החותם את גוף הציווי הוא דין קורבן התמיד, ובסיום חגיגי מעין הפתיחה נאמר:
הדיבור האלוהי באשר למשכן נחתם בשני ציווים כלליים אודותיו – האחד באשר למינוי העוסקים במלאכה, והשני באשר לשבת.
הציווי אודות השבת, שמופיע כאן בהקשר למשכן, מודגש הדגשה יתרה בחתימת הפרשה, ונועד, לדעת כמה פרשנים, לסייג ולאסור על עשיית מלאכת המשכן ביום השביעי המקודש, למרות חשיבותה של הקמת המשכן.
המשך סיפור ההקמה מצוי בחלקו האחרון של ספר שמות, בנאומו של משה ובתיאור הביצוע, ונמשך עד לפרקים הראשונים בספר ויקרא.
סדר הדברים בנאומו של משה שונה מזה של ציווי האל.
את נאומו פותח משה במצוות השבת ובציווי על התרומה, ולאחר מכן מפרט את כל כלי המשכן שאותם יש לבנות (תוך יצירת בידול בין מזבח העולה למזבח הקטורת, בידול שלא הוזכר בציווי המקורי של אלוהים).
המקרא ממשיך ומספר כי התרומות שהתקבלו היו רבות יותר מהדרוש, עד כדי כך, שמשה הוצרך לצוות לחדול מהבאת תרומות.
לאחר מכן מתוארת העבודה שנעשתה בפועל בבניית המשכן, כליו ובגדי הכהונה.
בסיומו של התיאור המפורט מצווה אלוהים את משה להקים את המשכן בראש חודש ניסן, למשוח אותו ואת כליו, וכן את אהרן ובניו.
תיאור המשיחה הנעדר מספר שמות מופיע בהמשך הסיפור, לאחר סדרת ציוויים אודות הקורבנות, בספר ויקרא, שם מתוארת גם חנוכת המשכן.
פרשת קורבנות הנשיאים בספר במדבר מהווה מעין המשך לתיאור חנוכת המשכן, מאחר שקורבנות הנשיאים חותמים, למעשה, את חנוכת המשכן.
הכניסה אל פנים המשכן הותרה למשרתי האל בלבד, ואילו יתר העם הורשה להיכנס אך ורק אל חצרו.
החצר, בה היו הכיור ומזבח העולה, הייתה בצורה מלבנית, אורכה (צפון ודרום) 100 אמה (כ-50 מטרים) ורוחבה 50 אמה.
פתח החצר היה בצד המזרחי, מול פתח המשכן גופו, ואורכו 20 אמה.
מלבד הפתח שהיה מכוסה במסך יקר יותר, החצר הייתה מוקפת קלעים עשויים שש משזר.
לצורך קביעת הקלעים היו עמודים (מחומר לא ידוע) שמוקמו על אדני נחושת, וכן ווים לעמודים, "חשוקיהם" (מעין חגורה.
רש"י) עשויים כסף ויתדות נחושת, אך אופן החיבור אינו ברור כל צרכו.
בצפון ובדרום היו עשרים עמודים, במערב עשרה, ובמזרח – 3 בכל צד מצדי הפתח, ועוד ארבעה עמודים עבור מסך הפתח.
תיאור זה יצר קשיים רבים למפרשים, שהניחו כי כל קלע נפרש בין עמוד לעמוד.
מהנחה זו נגררה הנחה נוספת – שבקצה כל רוח ובמרכזה עמד אחד העמודים – והובילה למסקנה כי בכל צד אורך עמדו 21 עמודים, ולא 20 כתיאור התורה.
קושי זה הוביל למסקנות שונות בקרב הפרשנים והחוקרים – היו שטענו כי תיאור התורה אינו מדויק או שאינו כפשוטו; ולחלופין, היו שפתרו את הקושי על ידי הנחה שהפתח לא עמד במרכז הרוח המזרחית.
התנאי שהציבה הברייתא דמלאכת המשכן מסלק את כל הקשיים, הואיל והיא קובעת כי כל קלע יצא מחוץ לעמוד – שתי אמות ומחצה לכל כיוון.
מקומו של המשכן בתוך החצר אינו מצוין בתורה.
המשכן היה מבנה מסוג מיוחד, ששילב אוהל רגיל וסוכה שטוחה של קרשי עץ, מבנה שניתן לפירוק ולנשיאה.
רבים מהמונחים הטכניים בתיאור המשכן (הן חומרי הבנייה, הן הפעולות הטכניות הדרושות להרכבתו והן בהיבט המידות המלאות של המשכן וחלקיו) אינם ברורים מפשוטו של מקרא.
נסקור תחילה את תיאור התורה עצמה, ולאחר מכן נפנה לדברי הפרשנים והחוקרים.
המשכן, במובנו הצר של שם זה (היינו, האוהל הפנימי), היה עשוי עשר יריעות ארוגות מחומרים יקרים.
כל יריעה הייתה באורך 28 אמות וברוחב 4 אמות.
כל חמש יריעות חוברו יחד למחברת אחת ברוחב 20 אמה, ובמקום החיבור של כל שתי מחברות נעשו 50 לולאות לכל אחת, מחוברות בקרסי זהב.
מכאן ש-5 אמות משטח היריעות המחוברות נותרו בכול צד וישנן שתי אפשרויות לתאר זאת.
אפשרות אחת כי היריעות השתלשלו אנכית לאורך הדפנות.
אפשרות נוספת כי שארית רוחב היריעות נמתחו אלכסונית וחוברו בחבלים אל הקרקע ושמשו לייצוב המשכן ויציבותו הסטטית.
על גבי מערכת זו, המכונה משכן, הייתה מערכת נוספת של 11 יריעות מצמר עיזים, שנקראת "אוהל על המשכן".
רוחב יריעה כזו היה זהה לרוחב יריעות המשכן (4 אמות), אך אורכן היה גדול יותר ב-2 אמות והגיע ל-30 אמות היריעה.
באמצעות קרסי נחושת חוברו היריעות לשתי מחברות – אחת של 5 יריעות ואחת של 6. תפקיד היריעה ה-11 נועד להיות כעודף ("סרח") על המשכן.
למיקומו של העודף קיימים שני תיאורים סותרים, וכפי שנראה בהמשך נחלקו הפרשנים ביישובם.
למערכת אוהל המשכן שימשו עורות אילים מאדמים כמכסה, וכמערכת רביעית ועליונה שימשו עורות תחשים – מונח שלא נתברר כל צרכו.
מידותיהם של שני מכסים עליונים אלה לא ניתן בתיאור התורה.
המשכן עצמו היה עשוי קרשים מ"עצי שיטים" (יש סוברים שהכוונה לעצי ארז), מצופים זהב.
כל קרש עמד על שני אדני כסף וחובר למשנהו בבריחים המצופים גם הם זהב.
אורך כל קרש היה עשר אמות, ורוחבו אמה וחצי.
בצדדי האורך (צפון ודרום) חוברו עשרים קרשים, ואורך המבנה הגיע ל-30 אמה (10 אמות פחות מאורך היריעות).
באשר לרוחב המשכן, בפשט המקרא התמונה ברורה פחות.
התורה מציינת כי בצד מערב חוברו שישה קרשים וכן שני קרשים נוספים העשויים "לִמְקֻצְעֹת הַמִּשְׁכָּן בַּיַּרְכָתָיִם".
במסורת היהודית מקובל כי הרוחב היה עשר אמות.ישנה מחלוקת אם קרשי המשכן היו בחתך מלא או שהיו חלולות.
המשכן עצמו היה מחולק לשני חלקים – הקודש וקודש הקודשים, וביניהם הפרידה פרוכת שעשויה מאותו אריג משובח כמו זה של יריעות המשכן.
הקודש היה מוקד העבודה המרכזי ובו מוקמו מנורת הזהב, שולחן לחם הפנים ומזבח הקטורת; ואילו בקודש הקודשים הונח ארון הברית לבדו.
הפרוכת המבדילה בין הקודש לקודש הקודשים ניתנה, באמצעות ווי זהב, על ארבעה עמודי שיטים מצופים זהב, העומדים על אדני כסף.
לגבי גג המשכן, מתואר כי הפרוכת מוקמה תחת קרסי המשכן, אך מקום זה אינו ניתן לחישוב מפשוטו של מקרא, וממילא לא נתבהר חלקם היחסי של הקודש וקודש הקודשים בתוך האוהל.
במקביל לארבעת עמודי הפרוכת, עמדו בפתח המשכן חמישה עמודים, עשויים גם הם עצי שיטים מצופים זהב, אך בניגוד לאדני הכסף של עמודי הפרוכת, עמדו אלה על אדני נחושת בלבד.
גם האריג של מסך הפתח נפל באיכותו מזה של הפרוכת, ודמה לזה של מסך שער החצר.
על גבי מבנה קרשים זה נפרשו המחברות.
התורה אינה מתארת זאת במפורש, אך על פי חישובי האורכים, וכן על פי הלשון הנקוטה לגבי המשכן – "פרישׂה" (ולא "נטייה") – צורת האוהל עצמו הייתה של סוכה שטוחה, ולא של אוהל טיפוסי הנטוי במשופע.
חומרי הבנייה שנצרכו להקמת המשכן והכנת כליו היו רבים ומגוונים.
העיקרון המשתמע מתיאורי התורה הוא, כי ככל שמתקרבים לחלקים הפנימיים של המקדש, כך עולה רמת החומרים המצויים בו – הן מתכות והן אריגים.
בקודש הקודשים, לדוגמה, המתכת היחידה הקיימת היא זהב, למעט אדני הקרשים והעמודים העשויים כסף.
בקודש, לעומת זאת, רמת החומרים יורדת, ובהתאמה – אדני העמודים עשויים נחושת, שהיא המתכת הטיפוסית של חצר המשכן, שם נמצא כסף רק בחלקי חיבור מסוימים, כגון ווי העמודים וקרסי היריעות.
באותו אופן, כל אריגי המשכן עשויים שש משזר, אך בעוד קלעי החצר עשויים שש משזר פשוט, מסכי החצר והמשכן היו עשויים "תכלת וארגמן ותולעת שני ושש משזר מעשה רוקם", ואילו יריעות המשכן והפרוכת היו עשויות "שש משזר ותכלת וארגמן ותולעת שני כרובים מעשה חושב".
כל האמור עד כאן הוא בהסתמך על עדות התורה בלבד.
עם זאת, על אף הפירוט הדקדקני, קיימות אי-בהירויות באשר לפרטים רבים במבנה המשכן.
כמה מהסוגיות החשובות נוגעות לחלוקה הפנימית של המשכן, לשאלת רוחבו של המשכן, עוביים של הקרשים והמבנה המדויק שלהם.
סתומות אלו נידונו לאורך כאלפיים שנה בהרחבה, החל מפירושיהם של פילון האלכסנדרוני ויוסף בן מתתיהו לתיאור המשכן, דרך שיטות חז"ל והפרשנים המסורתיים, וכלה בחוקרים בני הדורות האחרונים.
לטענת פילון, מידות המשכן נמדדו מבחוץ.
מבלי לנמק את טענתו, קובע פילון גם כי רוחב המשכן היה זהה לגובהו – עשר אמות.
את "האמה החסרה" משלים פילון באמצעות קביעה בדבר שני קרשים מערביים נוספים.
כמו כן, לשיטת פילון, כדי שלא יתלכלכו, היו מחברות המשכן בגובה אמה אחת מעל הקרקע.
משיטתו משתמע גם כי חלקם היחסי של הקודש וקודש הקודשים היה 19 אמות ו-11 אמות בהתאמה.
גם יוסף בן מתתיהו מייחס למשכן רוחב עשר אמות המורכב, לשיטתו, מששת הקרשים המערביים באורך 9 אמות, ואמה נוספת שהיא למעשה רוחב שני קרשים קטנים נוספים שעמדו בפינות האחוריות של המשכן.
בניגוד לפילון, יוסף מחלק את המשכן לעשרים אמות קודש ועשר אמות קודש קודשים.
שיטת חז"ל בעניין המשכן, כפי שזו מובאת בברייתא דמלאכת המשכן, תואמת לזו של יוסף בן מתתיהו באשר לחלוקת המשכן לשליש ושני שלישים.
הברייתא אף מיישבת בפירוש חלוקה זו עם תיאור התורה שאיננו חד-משמעי באמצעות הקביעה כי עשר האמות העודפות של אורך המחברות ניתנו כולן לאחורי המשכן.
לשיטת חז"ל, עובי כל קרש היה אמה.
בתלמוד הבבלי במסכת שבת מובאת מחלוקת בין רבי יהודה לרבי נחמיה בשאלה האם עובי הקרש היה קבוע לכל אורכו או לא.
לדברי רבי יהודה, "קרשין – מלמטה עוביין אמה, ומלמעלן – כָּלים והולכים עד כאצבע".
כלומר, הקרשים נעשים צרים לאורכם, כצורת גזע.
בחלקם התחתון רוחבם אמה (כחצי מטר), ובחלקם העליון עוביים אצבע (2 ס"מ).
לדברי רבי נחמיה: "כשם שלמטן עוביין אמה – כך מלמעלן עוביין אמה" ().
דרך חיבורם של הקרשים זה לזה עד ליצירת המבנה השלם, מתוארת בחז"ל בפרוטרוט (כדלהלן).
התורה מתארת את אופן חיבור הקרשים לאדנים כך:
בהתבסס על תיאור מקראי זה, התמונה העולה משיטת חז"ל היא כי בתחתית כל קרש מקרשי המשכן היו שתי ידות שהוכנסו לאדנים – שני אדנים לכל קרש.
אדנים אלה, שהיו עשויים כסף, היו חלולים, והידות – בליטות מהקרשים – נכנסו אליהם.
רוחב כל יד היה רבע אמה, עובייה חצי אמה, וגובהה אמה.
רוחב כל אדן שלושת רבעי האמה, אורכו אמה וגובהו אמה.
האדנים היו נפרדים זה מזה, ומטרתם הייתה לייצב את המשכן גם כשהיה מונח על קרקע לא ישרה.
אדנים נוספים שהשתלבו בתוך חריצים מתאימים חיברו את הקרשים זה לזה גם בראשו של כל קרש, ובכך שמרו על היות הקרשים צמודים זה לזה.
מהביטוי "משולבות אשה אל אחותה" הסיקה הברייתא גם את קיומן של בליטות ("סינין") שהיו בכל קרש והשתלבו אל תוך חריץ מקביל בקרש השכן.
על פי הברייתא, הבליטות היו בגובה של אמה ומחצית האמה מתחתית הקרש, ואמה ומחצית האמה מראש הקרש.אם הקרשים היו בחתך מלא, משקל כל קרש היה 928 קילוגרם.
הסינין – כחלק מובנה בגוף הקרשים – אינם מוזכרים במפורש בתורה, שמתארת מערכת של חיבורים חיצוניים בין הקרשים בצורת טבעות ובריחים:
על פי התיאור, בכל אחד ואחד מהקרשים היו שתי טבעות זהב ששימשו כ"בתים" לבריחים שחיברו את הקרשים זה לזה.
לשיטת חז"ל, על מנת שצדו הפנימי של קיר המשכן יראה כקיר חלק, הטבעות היו בצדו החיצוני של קיר המשכן, והיו קבועות בגובה שנים וחצי אמות מתחתית כל קרש ומראשו.
למעט דופן הפתח, דפנות המשכן קובעו באמצעות חמישה בריחים כל אחת.
על פי הסבר הברייתא, בכל דופן הושחלו בטבעות העליונות שני בריחים באורך מחצית הדופן כל אחד, בריח מימין ובריח משמאל שנפגשו במרכז, ובאותו אופן גם בטבעות התחתונות.
על פי פסוק כ"ח, הבינו חז"ל כי אורך הבריח התיכון היה כאורך הדופן כולה וכי הוא עבר בתוך קרשי המשכן דרך חלל שהיה בהם.
לעומת שיטת הברייתא המסבירה כי למעשה היו במשכן שלושה בריחים תיכונים, אחד בכל דופן, הגמרא במסכת שבת (צח, ב) מדייקת מהשימוש בלשון יחיד כי במשכן היה בריח תיכון אחד באורך 70 אמה, שהושחל לאחר כל הקמה של המשכן בדרך נס.
נוסף על הצעותיהם לפתרון הקשיים שבתיאור המשכן, תיאורי חז"ל והפרשנות המסורתית שבאה בעקבותיהם משלימים גם פרטים אחרים שלא נתפרשו בדברי התורה.
כך, בין היתר, קבעו חז"ל את מקומותיהם היחסיים של הכלים בתוך הקודש וקודש הקודשים.
לשיטתם, המזבח הוצב באמצע הקודש – 10 אמות מכל פתח, וחמש אמות מכל דופן.
במרחק חמש אמות מהפרוכת המפרידה בין הקודש לקודש הקודשים, ושתי אמות וחצי מהקיר הדרומי – הוצבה מנורת הזהב.
מולהּ – שתי אמות ומחצה מהקיר הצפוני וחמש אמות מהפרוכת – הוצב שולחן לחם הפנים.
באשר לקודש הקודשים, בדומה למקדש, בלטו, לפי חלק מהדעות, בדי הארון אל מחוץ לפרוכת באופן שנראה "כשני דדי אישה"זאת למדו חז"ל מן הפסוק "ויאריכו הבדים, ויראו ראשי הבדים מן הקדש על פני הדביר ולא יראו החוצה".
הלימוד בגמרא מתייחס למקדש שלמה, שעליו מדבר הפסוק; אך היו שלמדו שכך היה גם במשכן.
שיטת חז"ל ויוסף בן מתתיהו באשר לחלוקה הפנימית של המשכן מקובלת גם במחקר, הנוטה להשוות בין תיאור המשכן לתיאור המקדש, שבו היה שטחו של קודש הקודשים שווה למחצית שטח הקודש.
עם זאת, סוגיית רוחב המשכן אינה מוכרעת במחקר.
רבים מהחוקרים קיבלו את שיטת חז"ל ויוסף בדבר 10 האמות, אך נחלקו בשאלת דרך המדידה של המשכן, התלויה בשאלת עובי הקרשים.
יש שהתעלמו לחלוטין משאלת העובי והתייחסו אל תיאור התורה כאל תיאור של קווים הנדסיים, מאחר שלשיטתם מדובר בתיאור שממילא אינו מציאותי.
חוקרים אחרים טענו כי רוחב עשר אמות היה רוחב הנמדד מבחוץ, והסיקו כי עובי הקרשים היה חצי אמה (לעומת יוסף המייחס לקרשים עובי של ארבע אצבעות בלבד, ולעומת חז"ל שייחסו להם עובי אמה, לפחות בבסיסם).
גם באשר לבריח התיכון, חלק מהחוקרים קיבלו את שיטת חז"ל, אך חלקם טען כי אין לדייק מלשון התורה "והבריח התיכון בתוך הקרשים" כי בריח זה עבר בתוך הקרשים ממש, אלא היה גם הוא אחוז בתוך טבעות חיצוניות.
על פי תיאור התורה, נועדו למשכן כמה תפקידים עיקריים, שעניינם יוצא מנקודה אחת:
משכן השכינה – התפקיד הראשון והבסיסי ביותר הוא היותו משכן עבור האל בתוך בני ישראל, כדברי הפסוק: "וְעָשׂוּ לִי מִקְדָּשׁ וְשָׁכַנְתִּי בְּתוֹכָם".
שכינת האל שורה בתוך המשכן, וביתר דיוק: בין הכרובים שעל הכפורת הנמצאת על ארון העדות.
משכן העדות – המקום שבו מצוי ארון העדות, שבתוכו נמצאים לוחות העדות.
התוועדות עם האל – היותו של המשכן מקום לשכינת האל, הכשירה אותו להוות את מקום ההתגלות של האל אל משה, לאחר ההתגלות במעמד הר סיני.
בכך מהווה משכן הַמִּדְבָּר המשך להתגלות האלוהית רבת הרושם שהייתה בהר סיני.
על פי התורה, היה קולו של האל מגיע אל משה מבין שני הכרובים, ומעביר לו את ציווייו.
באוהל מועד נועד משה עם האל.
מצוות רבות נאמרו בהתגלויות הללו מפני שלא ניתן למסור את התורה כולה בארבעים יום ויש צורך לציוויים ואזהרות נוספים בהתאם לאירועים שקרו במדבר, כמו: דין מקושש העצים ונחלת בנות צלפחד.
פולחן האל – תפקיד נוסף של המשכן, אשר נגזר אף הוא מהיותו מקום שכינת האל, הוא מקום ריכוז עבודת האלוהים.
העבודה שהתקיימה במשכן כללה את מתן לחם הפנים, העלאת נר תמיד במנורה, הקטרת קטורת מידי בוקר, העלאת קורבן התמיד פעמיים ביום על מזבח העולה, וכיפור על המקדש ועל העם ביום הכיפורים.
מעבר לפולחן השגרתי, בספרים ויקרא ובמדבר נקבע עוד כי כל קרבן אחר שאין לו מועד (כגון קורבנות כפרה של יחידים ועוד) יובא "אל פתח אוהל מועד" ועוד.
יתרה מזו, על פי, אף כל בשר חולין חייב להישחט "בפתח אוהל מועד", דין שיוודע לימים כדין שחיטת חולין.
התגלות השכינה – תפקידו כללי של אוהל מועד היה לשמש מקום לגילוי שכינה מופתי ומוחשי.
כתובים רבים מעידים על תפקיד זה, אך אין בהם אמירה אחידה אודות מקום הגילוי, צביונו ומידת היותו קבוע או ארעי.
על פי כמה מהתיאורים ועוד), ענן האל שכן תמיד על האוהל, ובהיעלותו ניתן האות לבני ישראל לצאת לדרך.
כמו כן, מצויים סיפורים נוספים מהם משתמע כי גילוי שכינה לא היה דבר קבוע – כך בפרשת קורח ועדתו וכך בסיפור המרגלים, שבשניהם מודגשת ייחודיותו של גילוי השכינה.
מעבר לתפקידים העיקריים הללו, שימש המשכן לתפקידים נוספים, כגון מקום כינוס והתקבצות, תפקיד חשוב בקביעת דינה של אישה סוטה, ועוד.
בכמה כתובים נמצאים רמזים לקיומו של אוהל אחר המכונה אף הוא "אוהל מועד".
מכתוב זה עולה כי לפנינו אוהל העומד מחוץ למחנה, שלא כמשכן העומד במרכז המחנה.
על פי הפסוקים מתברר כי גם אוהל זה שימש לדיבור אל משה ולגילוי שכינה לעיני כל העם.
בניגוד למשכן, שבו דיבר האל בתוך המשכן מבין שני הכרובים שעל הפרוכת, מהפסוקים הללו משתמע שהשיח נערך בפתח האוהל: "וְהָיָה, כְּבֹא מֹשֶׁה הָאֹהֱלָה, יֵרֵד עַמּוּד הֶעָנָן וְעָמַד פֶּתַח הָאֹהֶל; וְדִבֶּר עִם מֹשֶׁה.
מאפיין נוסף של אוהל זה הוא בכך שלא נזכרים לגביו כהנים או כלי קודש, ולעומת זאת, יהושע מצוין כנער משה שלא מש מתוך האוהל.
גם את סיפור התייצבות משה ויהושע באוהל מועד לפני מות משה יש מקשרים לאוהל זה, אף שנעדרת שם לשון יציאה.
המאפיין סיפורים אלה הוא היעדרותם המוחלטת של אהרן, של ענייני פולחן, של השם 'משכן', וכן העובדה כי לא נזכר בהם ענן תמידי או גילוי שכינה קבוע אלא אך ורק גילוי ארעי של ענן ה' מבחוץ.
כמו כן, למעט בסיפור צרעת מרים, חוזר השורש יצ"א בכל אחד מהתיאורים.
קושי זה הורגש כבר בתרגום השבעים, שתרגמו "ומשה ייקח את אוהלו", אך אין למעשה להסבר זה יסוד בנוסח המסורה, וכן אין בו כדי להסביר את סוגיית גילוי השכינה באוהל זה.
הפרשנות המסורתית שהתמודדה עם שאלה זו, ובעקבותיה גם מקצת החוקרים, תירצו כי התיאור של שמות ל"ג הוא אכן תיאור אוהל מועד אחר, אלא שאוהל זה קדם למשכן, ונתבטל עם הקמתו במרכז המחנה.
את יתר הכתובים יש לפרש, לשיטתם, ככאלה המכוונים לאוהל מועד שבמרכז המחנה, ואילו את לשון היציאה יש להבין כיציאה ממחנות השבטים אל השטח שבמרכז המחנה.
סוגיית אוהל מועד בביקורת המקרא
עבור מרבית החוקרים, מהווה סוגיה זו פתח לביקורת שיטתית אודות תיאורי המשכן כולם.
לעומת זאת, הודה ולהאוזן דווקא בגרעין ההיסטורי של תיאור אוהל מועד שמחוץ למחנה (שאותו ייחס למקורות הקדומים J ו-E) ושיער כי במקורו היה אוהל זה בגדר כיסוי לארון העדות בלבד.
בין החוקרים המערערים על שיטת ולהאוזן מצויה אסכולה הטוענת לכך, שהתורה מייצגת תערובת של מסורות צפוניות ודרומיות של שבטי ישראל.
לשיטתם, הארון שימש את שבטי הצפון, ואילו האוהל הריק שימש לגילוי אלוהות עבור שבטי הדרום.
הכנסת דוד את הארון אל האוהל הריק הידקה את הקשרים בין השבטים ויצרה את המסורת המשולבת אודות המשכן – ובו הארון – המצויים במרכז המחנה.
על פי שיטה זו, למעשהו של דוד נתחבר לימים הרעיון, עם הקמת המקדש, כי האל שוכן באוהל, ומכאן נוצר השם "משכן".
עם זאת, גישה זו נדחתה במחקר מכמה טעמים – ראשית, משום שרעיון השכינה באוהל הוא קדום להקמת המקדש ומצוי הן בנבואת נתן, הנחשבת כמתנגדת להקמת המקדש, והן בכתבי אוגרית – עובדה המקיימת את ההנחה כי מדובר בתפישה שמית-מערבית קדומה.
כמו כן, גישה זו מתעלמת מזיקתו של יהושע, איש שבטי הצפון, דווקא לאוהל הריק המיוחס לשבטי הדרום.
גישה אחרת, הנפוצה בימינו במחקר האירופי, מתארכת את הסיפורים על אוהל מועד הלא-כהני לתקופת שיבת ציון ולראשית התקופה הפרסית, ורואה אותם כייצוג של גישה לפיה הנהגה של "70 זקנים", או מנהיגים עממיים, היא בעלת סמכות רבה יותר מסמכותם של כהנים ונביאים.
לפי גישה זו, הסיפורים על אוהל מועד בו נאצלה רוח האל על זקני העם (שאינם כהנים), נענשו אהרון הכהן ומרים הנביאה, ונבחר יהושע (שאינו כהן) להנהגת העם, משקפת את המאבקים הפנימיים בעם בתקופת שיבת ציון, בה לא היה מלך וקבוצות חברתיות ודתיות שונות נאבקו על הנהגת העם.
האסכולה הירושלמית בחקר המקרא נטתה גם היא לערער על גישת ולהאוזן גם בעניין זה ולטעון כי תיאור המשכן העומד במרכז המחנה משקף גם הוא מציאות היסטורית.
גישה זו בנויה הן על האינטואיציה הבסיסית כי מקומו של אוהל קדוש יימצא בדרך כלל במקום מוגן היטב, והן על המחקרים אודות מבנה המשכן שהראו, בהיבטים רבים, הבדלים משמעותיים בינו לבין מבנה המקדש.
לשיטתם, שכינת האל באוהל משקפת את השלב בו חיו השבטים השֵמיים-מערביים בעצמם באוהלים, ולכן אין מקום לביקורת המקפת של ולהאוזן, אלא יש להסתפק אך ורק בשאלת הדרגתיות המעבר של המשכן מאוהל ארעי למבנה קבע (וראו להלן).
עם זאת, לפתחם של חוקרים אלה חוזרת הקושיה אודות קיומם של שני אוהלי מועד במקביל, ואכן, בקרב אסכולה זו מצויות שלוש שיטות עיקריות לתירוץ הקושי:
האחת טוענת כי אכן היו קיימים שני אוהלים, אלא שהם נבדלו בייעודיהם.
לשיטה זו, התגלות אלוהים הייתה ייחודית במקורה לאוהל מועד שמחוץ למחנה או שבו הייתה בעלת אופי שונה, אלא שלימים ניטשטשו ההבדלים בתיאורים המקראיים של שני האוהלים.
המחזיקים בשיטה השנייה טוענים כי שני האוהלים הם למעשה אוהל אחד שמוקם מחוץ למחנה בעתות שלום ובמרכז המחנה בעתות מלחמה.
השיטה השלישית סוברת גם היא כי מדובר באותו האוהל, אלא שלשיטתה, אוהל זה זכה לתיאורים שונים ממניעים תאולוגיים.
על פי סברה זו, בניגוד לאסכולה הכהנית, הגישה הצפונית ביקשה להפריד בין הקודש והחול, התעלמה מתפקיד הפולחן, הדגישה את תפקיד הנבואה ושללה את רעיון שכינת האל בתוך האוהל.
מתח תאולוגי זה משתקף גם באופן בו מתרגמים השבעים את המילים "ושכנתי בתוכם" למילים "ואראה בתוככם".
סיפור הוצאת האוהל אפוא מסמל את ההשקפה הצפונית שלפיה משה שינה את מקום האוהל בשל חטאי העם שלא היה ראוי לכך שאלוהים יעלה בקרבו.
מסורת זו שמרה על צורת האוהל הקדומה, אך ניטרלה את רעיון "האוהל כמשכן" ואת תפקיד הפולחן, והדגישה במקומו את התפקיד הנבואי המגיע לשיאו בסיפור האצלת הרוח.
המסורת הכוהנית-דרומית, לעומתה, הדגישה את המשכן כמקום של גילוי שכינה ומשכן לאלוהות והגדילה את פארו של המשכן ופולחנו, ייתכן שגם בהתבסס על דפוסים ארץ-ישראליים מאוחרים יותר.
למצדדי קדמות תיאור המשכן מסייעת גם עובדת היעדרותו של הברזל מרשימת החומרים, וכן הימצאותם של מכסי עורות וקרשים עשויי עצי שיטים פשוטים, חומרים המאפיינים מקדשים מזרחיים קדומים.
עם זאת, סוברים מרבית החוקרים כי גם תיאור המשכן משלב יסודות מאוחרים שביקשו לפאר אוהל זה ונתנו לו צורה של "מקדש מעט" עשיר בזהב וכסף.
מן הצד שכנגד, סופר מאוחר מדי, היה עשוי להוסיף תיאור אודות עצי ארזים או אולם כדוגמת אולם המקדש (כפי שעשה פילון).
העובדה כי בעיקרו של דבר, תיאור המקדש אינו משמש דוגמה למשכן ברבים מפרטיו, מסייעת להנחה בדבר קדמות התיאור.
תולדות המשכן לאחר הכניסה לארץ ישראל
העדות המקראית באשר לגורלו של המשכן לאחר כניסת ישראל לארץ ישראל איננה ברורה כל צרכה, הואיל ועדות זו אינה רציפה.
על פי המתואר בספר יהושע, בני ישראל השכינו את אוהל מועד בשילה, ושם גם נערכה חלוקת הארץ למטות.
השארת המשכן כאוהל ארעי בשילה משתמעת גם ממקורות אחרים ובכללם נבואת נתן בשמואל ב', וכן הכתוב בתהילים אודות חורבן שילה – "וַיִּטֹּשׁ מִשְׁכַּן שִׁלוֹ, אֹהֶל שִׁכֵּן בָּאָדָם".
עם זאת, התיאורים הפותחים את ספר שמואל מתארים את המקום כ"בית ה'" ו"היכל ה'", הווי אומר כמבנה של קבע.
ניתן לתרץ ולומר כי מדובר בשינוי הדרגתי שהפך את המשכן הארעי למבנה קבע, הדרגתיות שאִפשרה להמשיך ולהתייחס אל מבנה הקבע כאל גלגולו של המשכן המדברי.
לאחר חורבן המשכן בשילה אין עדות מפורשת לקיומו של משכן נוסף, עד להקמת המקדש בידי שלמה, כמה עשרות שנים מאוחר יותר.
באשר לתקופת ביניים זו ידועות לנו התחנות שעבר הארון מאז נפילתו בשבי הפלשתים ועד העלאתו לירושלים על ידי דוד המלך.
על פי המסופר בשמואל ב', דוד "נטה אוהל" עבור הארון, ונראה שבאוהל זה היו מזבח ושמן משחה למטרות עבודה.
אוהל זה, ששימש כאוהל עבור הארון – זוהה ברבות הימים עם אוהל מועד הקדום, אך אין עדות ודאית אחרת לכך שהמשכן כמכלול הוקם מחדש בימים שבין חורבן שילה להקמת המקדש בידי שלמה.
חריגה אחת יוצאת דופן היא המסורת המובאת בספר דברי הימים אודות קיומו של משכן בגבעון, בזמן שארון העדות כבר היה בירושלים.
עם זאת, מכיוון שעדות זו נכתבה בספר דברי הימים המאוחר (מתקופת בית שני), ואין היא מופיעה בספרי שמואל ומלכים המוקדמים יותר, היא מוטלת בספק לדעת חוקרים מסוימים, מאחר שאין היא עולה בקנה אחד עם העדויות על מקום הארון ואף אין לה זכר מחוץ לספר זה.
יש ששיערו כי מסורת זו נועדה להסביר כיצד התקיימה הקרבת קורבנות בבמה בגבעון בימי הממלכה המאוחדת בכלל ועל ידי שלמה עצמו בפרט.
בימי שאול מוזכרת העיר נוב כמקום שבו חיו "כהני ה'" ש"שאלו בה'" – כלומר השתמשו באורים ותומים.
בספר שמואל מתואר ביקור דוד את אחימלך הכהן בנוב, ומצוין בו כי היו במקום לחם קודש, לחם הפנים ואפוד, עדות לכך שהעיר הייתה אתר מרכזי לפולחן האל.
לאחר הביקור מספר דואג האדומי למלך שאול שהכוהנים שאלו בעצת האל עבור דוד המורד בשאול, ובעקבות זאת הוחרבה העיר:
לפערים שהותירה העדות המקראית גופה, הוסיפו חז"ל במספר מקומות השלמות.
על פי התמונה שציירו חז"ל, לאחר כניסת עם ישראל לארץ ישראל, הוצב המשכן בגלגל, באופן ארעי במשך 14 שנה.
למרות ההמשכיות מאוהל מועד מהמדבר, בשלב זה הותרה הקרבת קורבנות בבמות (נושא זה מתקשר לבעיה אחרת במקראות, של ריכוז הפולחן).
לאחר הכיבוש והחלוקה של הארץ, נבנה ביתר פאר המשכן בשילה.
מבנה זה היה במדרגה חומרית גבוהה יותר, ונבנה מאבן מלבד תקרתו, והוא החזיק 369 שנה.
לאחר חורבן משכן שילה, הוקם המשכן בנוב, והתקיים שם כ-13 שנה.
בשלב זה אמנם הייתה למבנה, ככל הנראה, תקרת אבן, אך ארון הברית לא היה עוד במשכן.
לאחר חורבן נוב מסיבות שונות (אולי ביוזמת שאול המלך) הוקם המשכן באותה מתכונת בגבעון.
בניית בית המקדש על ידי שלמה המלך הפכה את ירושלים למרכז רוחני קבוע, בלא צורך במשכן.
בתוספתא (מסכת סוטה יג, א) מתוארת גניזת המשכן, ובתלמוד הבבלי () מובאת דעתו של רב חסדא בשם אבימי, כי הגניזה הייתה בחללים תת-קרקעיים תחת ההיכל שבירושלים, ככל הנראה על פי המשך התוספתא שם, באשר לגניזת ארון הברית, כאשר לדעתו של הסובר שנגנז, "ארון במקומו נגנז".
גניזת המשכן מבטאת את סיום תפקידו הזמני של המשכן.
התיאור הנוסטלגי אודות גניזת המשכן בא לידי ביטוי באמירה כי "לא שלטו השונאים במעשי ידיו של משה".
כלומר, מאז בניית משכן משה במדבר, שרדו חומרי המשכן השונים (קרשים, קרסים, בריחים, עמודים ואדנים) במשך 480 שנה, וגם לאחר תקופה זו לא נשרפו, אלא נטמנו.
זאת לעומת בית המקדש, שחרב ואף חומרי הבניין הושמדו יחד איתו.
נעשה על ידי מיכאל אוסניס מקדומים
פונקציה היא המשכה אנליטית של פונקציה אחרת אם היא מסכימה עם הפונקציה השנייה ואנליטית בתחום המכיל את התחום שבו אנליטית הראשונה.
הרעיון של המשכה אנליטית הוכלל בצורה מרחיקת לכת למושג האלומה.
המשכות אנליטיות של פונקציות מרוכבות בכמה משתנים היוו את המוטיבציה הראשונית לפיתוח הקוהומולוגיה של אלומות.
אם אנליטית ב- ו- אז אנליטית על נקראת המשכה אנליטית של מ- ל- אם
משפט היחידות מבטיח כי כאשר יש המשכה אנליטית מתחום קשיר לתחום פתוח וקשיר, היא יחידה.
המשכן לאמנות עין חרוד על שם חיים אתר הוא מחלוצי המוזיאונים הגדולים לאמנות בארץ ישראל.
אוסף המוזיאון מכיל את אחד מאוספי האמנות היהודית הגדולים בישראל, הכולל אמנות ישראלית, אמנות קיבוץ ואמנות עכשווית.
המשכן לאמנות גם מחזיק בהוצאה לאור של ספרים וקטלוגים המופקים לרגל התערוכות המוצגות לצורך תיעוד ומחקר.
במסגרת התערוכות מתקיימים סימפוזיונים, ימי עיון ואירועי השקות ספרים בהשתתפות אנשי אמנות ואקדמיה, וכן מפגשים עם אמנים מציגים וסיורים מודרכים בתערוכות.
ראשיתו של המוזיאון ב"פינת אמנות" שנפתחה בצריף האטלייה של חיים אתר, ממייסדי המוזאון (1902–1953), ב-7 בינואר 1938. כעבור כמה חודשים נבחר השם "משכן לאמנות".
אוספי המשכן הושתתו על שני היבטים מרכזיים: חשיבותה של האמנות והזיקה לעבר היהודי.
כך כתב חיים אתר, מי שהיה הסמכות האמנותית וקובע הטעם של האוסף, עם פתיחתה של ה"פינה":
הרוח החיה בהקמת המשכן היה חבר עין חרוד אהרן ציזלינג (1901–1964), עיקר עיסוקו היה בהשגת משאבים לבניית המוזאון ויצירת האוסף האדיר שאצור במחסניו.
בשנת 1948 נפתח חלקו הראשון של מבנה הקבע.
האדריכל שמואל ביקלס (1909–1975) תכנן מבנה שייחודי ביחסי המידות של האולמות ובניצול מקורי וייחודי של האור הטבעי.
בבניין נבנו בהדרגה 14 אולמות תצוגה, חצרות לפסלים, ספרייה, סדנאות, אודיטוריום ובית קפה קטן.
בעיצומו של תהליך הבנייה של המשכן התחולל הפילוג בקיבוץ המאוחד (1952), במהלכו התחלק עין חרוד לשני קיבוצים: עין חרוד איחוד ועין חרוד מאוחד.
באופן חריג נשמר המוזיאון כמוסד משותף של שני הקיבוצים ומרחב המוזיאון היה למקום של מפגש בין החברים.
אוספי המוזיאון כוללים פריטי יודאיקה מקהילות ישראל ממזרח וממערב ויצירות אמנות מהמאה ה-19 עד לימינו בתחומי הפיסול, הציור, הגרפיקה והצילום.
חלק מהתערוכות המתחלפות במוזיאון עסקו בהיבטים שלא הוכרו באותה עת כ"אמנות", למשל, אמנות סיבים (חומר "רך") או צילום.
במסגרת זו התקיימו בשנות השמונים ובראשית שנות התשעים במשכן ביאנלות לצילום, שתרמו לקידום ההכרה האמנותית בצילום בישראל.
מגמה נוספת השתקפה בתערוכות, הפקת אירועים אינטראקטיביים במוזיאון, כגון תערוכת "גרייסלנדס פאלאלס" (מסעדה ומופע אלביס פרסלי) או אירוע "אוטופיה ביקורתית" (תערוכות ופעילות בסביבת המוזיאון).
המוזיאון מציג באורח קבוע תערוכות של אמנים צעירים ופרויקטים שמאפשרים התנסות חדשנית ויוצאת דופן.
מגמה משמעותית נוספת משתקפת בהפקת תערוכות, ספרים ואירועים המתדיינים עם סיפורה של האמנות הישראלית.
קו מחשבה מרכזי בפעילות המוזיאון הוא טיפול בהיבטים שלא כוסו בהיסטוריה הרשמית של האמנות הישראלית.
במסגרת זו הוצגו תערוכות יחיד של אמניות ואמנים איכותיים שיצרו לאורך השנים גוף עבודות מחוץ לזרם המרכזי.
באוסף המוזיאון שמורים עיזבונותיהם של מירון סימה, רפי לביא, מאירה שמש ומאיר אגסי וכן עזבונות אמנים נוספים המשמעותיים לאמנות יהודית וישראלית.
כחלק מתצוגת קבע במוזיאון עוצבו "מרחבי זיכרון" המשמשים מרכז לפעילות, עיון ומחקר: אגף מיוחד בספריית המוזיאון מוקדש ל"מוזיאון, ספריה, ארכיון מאיר אגסי" שעזבונו שמור במוזיאון.
עבודתו של האדריכל ביקלס מוצגת ב"חדר העבודה של ביקלס" המהווה מרכז מחקר ותיעוד של האדריכלות הקיבוצית.
בחזון המייסדים של המשכן עמד שימורה של אמנות יהודית ויצירה של אמנים יהודים מרחבי העולם, בעיקר על רקע החורבן של יהדות אירופה במהלך השואה.
חיים אתר יצר קשר עם אמני אסכולת פריז היהודים (חיים סוּטין, מארק שאגאל, מישל קיקואין, ז'ול פסקין, מואיז קיסלינג ואחרים).
ב-1949 הוצגה בעין חרוד תערוכה של שאגאל וביקרו בה אלפי אנשים.
באוסף המוזיאון כלולות עבודות של יוזף ישראלס, לסר אורי, חנה אורלוף, יעקב לוצ'אנסקי ואחרים.
חיים אתר עסק בכינוס ביטוייה השונים של היצירה היהודית לדורותיה ולאחריו פעל ברוח זו זוסיא עפרון.
חיים אתר בהיותו אמן ומנהל מוזיאון, האמין שהיצירה היהודית לדורותיה רלוונטית ליצירה העברית בארץ ישראל.
ברוח תפיסה זו הפעיל אהרן ציזלינג רשת ארצית ובינלאומית של תומכים וידידים שסייעו במידע ובהשגת עבודות.
בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20 ניכרה פעילות נמרצת להרחבת האוסף, ובמרוצת הזמן הוא היה לאחד האוספים החשובים בעולם בתחום האמנות היהודית.
סמוך לפתיחתו של המשכן לאמנות בבניינו החדש, כאשר האוסף שכן עדיין בצריף, פורסם עלון חדש למוזיאון ובו צוין כי "במשכן כבר מרוכזות מיצירותיהם של מרבית היהודים הפזורים בארצות תבל ומשוועים לגבולם".
ברשימה של אמנים שעבודותיהם התקבלו לאוסף המוזיאון נמנו בשנת 1948 שמותיהם של 115 ציירים ופסלים מהולנד, גרמניה, רוסיה, מזרח אירופה, צרפת, אנגליה, ארצות הברית, אוסטרליה וישראל, ועוד אוסף נרחב של אמנות עממית מכל תפוצות ישראל.
בתערוכת הפתיחה של המבנה החדש הוצג אוסף מייצג של המוזיאון.
בין האמנים החשובים הכלולים באוסף: מרוסיה: יצחק לויתן, ליאוניד פסטרנק, מהולנד: ישראלס, מפולין: מאוריציו גוטליב, מגרמניה: לסר אורי, מקס ליברמן.
במוזיאון מוצג באופן קבוע אוסף של תשמישי קדושה יהודיים, חלקם עתיקים, של העדות השונות, הכולל ספרי תורה, הגדות של פסח, חנוכיות, פרוכות, וחלקם אמנות עכשווית של יוצרים צעירים.
ראשית האוסף בכלי קודש שהביאו חברי הקיבוץ מבתי ההורים במזרח אירופה.
בהמשך נפדו כלי קודש מיהודים במחנות העקורים באירופה והובאו על ידי חברים ששירתו בבריגדה היהודית.
באוסף המשכן נמצאות עבודותיהם של אמנים ישראלים החל מראשית המאה ה-20. האוסף כולל מספר עיזבונות של אמנים (חיים אתר, מנחם שמי, פנחס כהן גן ועוד) ופריסה רחבה של האמנות הישראלית לדורותיה.
איסוף האמנות הישראלית מהווה חלק בלתי נפרד מהמחקר והתיעוד ונעשה מאמץ מיוחד להאיר היבטים כגון יצירה של אמניות נשים, וללוות את האיסוף בפרסום המידע ובניתוח מהלכי עיצובם של תודעה וזיכרון קולקטיבי.
תערוכות פורצות דרך שהתקיימו בשנות ה-80 (מטא סקס, עבודה עברית) היו אבני דרך בהצבתו כמוזיאון שמסמן טריטוריות חדשות ומפנה זרקור אל נרטיב תרבותי חברתי אלטרנטיבי.
ביום השנה השמיני למותו של דודו גבע (פברואר 2013) נחנך במשכן לאמנות עין חרוד הסטודיו המשוחזר שלו.
אוסף יצירותיו, ספרייתו וכלי עבודתו (שולחן העבודה, מכונת הצילום ושולחן האור) הועברו למוזיאון והוצבו כחלק בלתי נפרד מהסדנא הפעילה במוזאון הנושאת את שמו, "סטודיו על-שם דודו גבע" בעיצובה של יעל רשף שעבדה עמו כמעצבת גרפית ב"מעריב".
אוסף יצירותיו השמור בין אוספי המוזאון כולל כ-1350 עבודות.
לצידה של כל תערוכה במשכן יוצא לאור קטלוג מקיף.
מתוך מחויבות למחקר מעמיק בשורשי היצירה, תיעודה ושימור הידע.
ספריית המשכן מכילה אלפי ספרים בנושאי אמנות מגוונים.
היא פתוחה לציבור לעיון ולמחקר.
בתוכה נבנה אגף מיוחד לאוסף הספרים של האמן המנוח מאיר אגסי.
ראשיתו של המוזיאון ב"פינת אמנות" שנפתחה בסטודיו של האמן המקומי חיים אתר ששהה באותה התקופה בפריז ואסף יצירות אמנות עבור המוזיאון לעתיד לבוא.
עם שובו של אתר לעין חרוד נפתח המוזיאון בצריף עץ גדל ממדים ובמקביל הוחל בתכנונו של מבנה הקבע.
האדריכל שמואל ביקלס, חבר קיבוץ תל יוסף, היה מתכנן ב"לשכה הטכנית" של הקיבוץ המאוחד שמשכנה בעין חרוד וקיבל עליו את מלאכת התכנון.
מיקום המשכן נקבע על פי תוכנית האב לעין חרוד - תל יוסף שהציע אדריכל ריכארד קאופמן בשנת 1926 ולפיה מוסדות התרבות יבנו על מורדות גבעת קומי.
החלק הראשון של המבנה נחנך באוקטובר 1948, שמחת תורה תש"ט, בעיצומה של מלחמת העצמאות.
בחנוכת המוזיאון ציין אהרן ציזלינג שעמד מאחרי החשיבה התוכנית והארגונית של המוזיאון: "הצמא לרוח הוא ימצא טעם בעבודתו".
בהמשך נבנו אולם הספרייה, חצר הפסיפס ואולם רחב ידיים.
בשנת 1957 נבנה חלקו הגדול של המוזיאון הכולל את שינוי הכניסה מדרום למערב, אולם העמודים, חצר הפסלים והאולמות הצפוניים.
תוכניות הרחבה של המוזיאון על ידי ביקלס עצמו המשיכו עד פטירתו בשנת 1975, אך לא מומשו.
בין השאר כלל החזון הקמה של סטודיו לאמנים יוצרים, בניית בית ספר לתפאורות תיאטרון, אולם נוסף לפיסול והקמת אודיטוריום.
בשנת 1992 בוצעה הרחבה בתכנון האדריכלית עדה כרמי, שכללה בניית מחסנים לאוסף, סדנה חינוכית (היום הסטודיו של דודו גבע) ושיפוץ הכניסה.
בשנת 2004 נוסף בתוך הספרייה מוזיאון/ספריה/ארכיב מאיר אגסי בתכנון האדריכל יון ננו, אשר חתום גם על תכנונו של אודיטוריום מירון סימה המכיל 145 מקומות, שנחנך בשנת 2011 בצידו הצפוני של המשכן ובו מקום להרצאות, סרטים וקונצרטים.
המשכן לאמנות עין חרוד מוכר בעולם כיצירת מופת אדריכלית של מוזיאון המבוסס על אור טבעי.
בכל חללי המוזיאון שוררת אווירה מיוחדת שנובעת ממופעי אור מגוונים החודר למבנה במערכת מורכבת של תקרות וחלונות עיליים.
כדי להבין את הרעיונות האדריכליים המקוריים של ביקלס על המבקר להרים עיניו לתקרה ולגלות את האופן שבו קמרונות הבטון מחזירים את האור הנופל עליהם מהחלונות הנסתרים.
המבנה מציג מסלול עקבי של שכלול בפתרונות האור הטבעי, ויש בו יותר משמונה סוגים שונים של חלונות עליונים המתייחסים לרוחות השמים, כיווני האור והבקרה על כמות ואופן החדרתו לחלל.
בשנת 2007 הועבר למוזיאון אוסף השרטוטים האדריכליים של שמואל ביקלס.
משפחת ביקלס תרמה את עיזבונו האדריכלי, את הספרייה המקצועית ואת שולחן העבודה וכלי השרטוט.
כל אלו רוכזו ב"חדר העבודה" שמוקדש לפועלו.
השרטוטים קוטלגו ותועדו והם עומדים לרשותם של חוקרים ומבקרים.
חלק נכבד מעבודתו הוצג בתערוכה "הקיבוץ - אדריכלות ללא תקדים" בביתן הישראלי בביאנלה לאדריכלות בוונציה.
בשנת 2020 הועבר האוסף למפעל התיעוד של הספרייה הלאומית בירושלים, במדור האדריכלות הישראלית.
האוסף קוטלג ונסרק [עבודות המקור הוחזרו והן שמורות בארכיון המשכן בעין חרוד] והוא זמין לצפייה באתר הספרייה הלאומית.
פינת האדריכלות של ביקלס בוטלה במהלך שנת 2024 לטובת תערוכות מתחלפות המתקיימות במשכן.
אוצרים ומנהלי המשכן ושנות פעילותם
הֶמְשֵׁכוֹן או סִיקְווֶל (מאנגלית: Sequel) הוא יצירה עלילתית בדיונית, מתחומי הספרות, קולנוע תיאטרון, טלוויזיה, מוזיקה ומשחקי וידאו, הממשיכה את סיפורה של יצירה קודמת עליה היא מבוססת, או מרחיבה אותה.
ההמשכון מציג אירועים המתרחשים באותו יקום בדיוני של היצירה הקודמת, בדרך כלל באופן כרונולוגי.
בתעשיית הקולנוע, סרט המשך הוא מונח המתאר סרט קולנוע שעלילתו, מאפייני מפתח שלו או הדמויות המופיעות בו קשורים לסרט קולנוע אחר, שנוצר קודם לכן.
שלושת הסוגים הנפוצים ביותר של סרטי המשך הם סרטים שעלילתם היא המשך רציף של עלילת קודמם; סרטים שעלילתם שונה משל קודמם, אך חוזרים ומציגים את הדמויות והמאפיינים הסגנוניים שהופיעו בקודמם; וסרטי המשך שהקשר ביניהם לבין קודמם רופף, ועיקרו המשכיות בשם הסרט.
סרטי המשך שעלילתם היא המשך רציף של עלילת קודמם מתבססים במקרים רבים על עלילה שנטוותה מראש לסדרה של סרטים.
עלילת סרטי המשך מסוג זה ממשיכה את עלילת הסרט הקודם, לרוב ללא פרק היכרות עם הדמויות שהופיעו בסרט הקודם.
כאשר לסרט ההמשך מתוכנן סרט המשך נוסף, מסתיים הסרט במקרים רבים כאשר חלק מהתעלומות העלילתיות אינן פתורות.
דוגמאות ידועות של סדרות סרטי המשך: טרילוגיית סרטי "שר הטבעות" ושמונת סרטי "הארי פוטר" המקבילים לשבעת ספרי הסדרה.
בדוגמה של "הארי פוטר", הסרט האחרון מורכב בעצמו משני סרטים נפרדים באורך מלא, כדי שיוכל להכיל יותר פרטים מעלילת הספר.
דוגמאות מוכרות אחרות הן שני סרטי "להרוג את ביל" והחלקים 1–3 בסדרת סרטי "מלחמת הכוכבים".
סרטי המשך רציפים היו תופעה נדירה למדי בקולנוע עד לשנות ה-90 של המאה ה-20, אך זכו לפופולריות גדלה והולכת מסוף שנות התשעים.
לעיתים תכופות, הפקת סרטי המשך רציפים תלויה בהצלחתו המסחרית של הסרט הראשון בסדרה.
כאשר סרט זוכה להצלחה גדולה, נוטים לעיתים מפיקיו ליצור לו סרטי המשך (פעמים רבות, צמד סרטי המשך, המשלים "טרילוגיה").
תופעה זו הובילה בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 ליצירת מספר טרילוגיות שסרטן הראשון הוא יחידה עלילתית שלמה, שרוב תעלומותיה מותרות בסופו, עם מספר אירועים בסופו המרמזים להמשך אפשרי.
הסרט השני והשלישי בסדרה, לעומת זאת, הם סרטים בעלי עלילה רציפה, הנמשכת מהסרט הראשון לממשיכו.
דוגמאות מוכרות לסרטים כאלו הם סדרת סרטי "מטריקס", וסדרת "שודדי הקאריביים".
סרטי המשך עצמאיים אינם כוללים המשך עלילתי מובהק של קודמיהם, אך כלולים בהם מאפיינים רבים, ולעיתים קרובות גם דמות או דמויות מפתח הנשנות בכל סרטי ההמשך.
סרטי המשך עצמאיים שכיחים בקולנוע מראשיתו.
כבר בעשור השני של המאה ה-20, בתור הראינוע, היה נהוג להפיק סרטי המשך עצמאיים, כשבדרך כלל, הייתה לסרט ההמשך עלילה שונה לחלוטין מזו של קודמו.
סרטי המשך מקושרים תדירות לסרטים שקדמו להם באמצעות סצנה או אירוע בסופו של הסרט הקודם.
בתקופת הראינוע (סרטים בתקופה זו נמשכו בדרך כלל כ-20 דקות) נהגו פעמים רבות לשלב בסופו של הסרט סצנה בה גיבורי הסרט נתונים בסכנה גדולה, כל זאת בתקווה למשוך את הצופים לצפות בסרט ההמשך כדי לדעת כיצד ייחלצו מאותה סכנה.
נוהג זה מקובל עד היום, ולובש בדרך כלל שתי צורות אופייניות: בסרטי המשך עצמאיים שאין ודאות כי יהיה להם סרט המשך, נהוג להציג בסוף הסרט רמז לכך שניצחונם של גיבורי הסרט אינו סופי.
סיום כזה הוא קלישה שגורה בסרטי אימה.
לדוגמה, בסוף כל אחד מסרטי סדרת האימה "סיוט ברחוב אלם" יש סצנה המרמזת לכך שדמותו המרושעת של פרדי קרוגר תשוב ותקום.
הקישור הממשי ביותר בין חלקי סרטי המשך עצמאיים הוא שימוש בדמויות חוזרות או באלמנטים או פרטי עלילה מסוימים.
לדוגמה, בכל סרטי סדרת "ג'יימס בונד" מופיע הגיבור, ג'יימס בונד, וברובם חוזרות סצנות נהיגה בכלי רכב חדשני, או שתיית משקה באופן מסוים, וכן מופיעות דמויות משנה קבועות כמו המזכירה מיס מניפני, המפקד (ת) M, וממציא הפטנטים Q.
השימוש החוזר בדמות הגיבור — פעמים רבות בגילומו של אותו שחקן — וכן מאפיינים עלילתיים חוזרים, מכוונים למשוך קהל הנהנה מצפייה בפרק נוסף בעלילותיו של הגיבור, ומצפה לחזרה בגרסה אחרת על סצנות שגרמו לו הנאה בסרט הקודם.
השכיחות הרבה של סרטי המשך מסוג זה נובעת גם מכך שהצלחתו של סרט מסוים היא בדרך כלל סימן מעודד לאפשרות כי גם סרט ההמשך לו יצליח.
פעמים רבות, נוצרים סרטי המשך רבים לאותו סרט, רובם בעלי עלילה דומה, כשהפקת סרטי המשך נוספים מופסקת בדרך כלל כאשר הסרטים חדלים לנחול הצלחה, כאשר אין המפיקים מצליחים ליצור עלילה משכנעת דיה לסרט המשך, או כאשר שחקן המגלם דמות מפתח אינו מוכן להופיע בסרט המשך.
סיבות מעין אלו גרמו לכך שסרט ההמשך בסדרת "אינדיאנה ג'ונס", "אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח", התעכב 19 שנה עד שיצא למסכים.
סרטי המשך על פי שם
סוג שלישי של סרטי המשך הוא זה בו הקשר בין הסרטים רופף, ומבוסס בעיקרו על המשכיות בשם הסרט או בנושא עיסוקו.
סרטים מסוג זה מופצים לרוב תחת שם המרמז על קודמם (מספרים שבאים אחרי 1 – לדוגמה, "2", "II".
הדור הבא"), אך עלילתם קשורה לסרט הקודם רק באופן עקיף ואינה מהווה המשך לו.
דוגמה טיפוסית לסרטי המשך כאלו הם סרטים המתארים אירועים המתרחשים זמן רב אחרי תום עלילת הסרט הקודם, אירועים שקדמו לאלו שבסרט הקודם ("פריקוול"), אירועים שחוו קרובי משפחה, ידידים או אויבים של גיבור הסרט המקורי, וכדומה.
סרטים אלה נחשבים לסוגה משנית של סרטי המשך.
אלה הם סרטים שהופקו לרוב ללא מעורבות צוות הפקה או שחקנים מסרט מקורי או מסדרת סרטים, וללא הסכמה או קבלת זכויות מהיוצרים המקוריים.
לרוב, המשכונים לא רשמיים ישתמשו בחיקויים, מתוך הנחה שזיהוי המותג עצמו, די בו כדי למשוך צופים.
על מנת להימנע מהפרת זכויות יוצרים, המשכון כזה לא יישא בדרך כלל שם המשכי המייחס אותו לסרט מקורי או לסדרת זיכיון, ולא יוצג ככזה.
מקובל לקבוע שסרטי המשך נחשבים לפחות טובים מהמקור.
למרות זאת, סרטי המשך נחשבים לעניין רווחי, כאשר למעלה מ-20% מהם אף מניבים רווחים רבים יותר מהמקור.
יש הרואים בהוצאת סרטי המשך כתופעה בלתי רצויה חברתית ותרבותית, שכן היא מביאה להסטת המשאבים שיכלו לשמש ליצירה ופיתוח התרבות והאומנות ליצירות שערכן פחות, נוכח הסיכון הנמוך יחסית להפסדים.
לעומת זאת, יש הטוענים כי תופעת סרטי ההמשך איפשרה ליוצרים להעמיק את העולם שבראו ביצירתם.
המשכן לאמנויות הבמה או מרכז גולדה על שם גולדה מאיר הוא מרכז תרבות ציבורי גדול בו שוכנים שני מוסדות תרבות ישראלים חשובים – האופרה הישראלית ותיאטרון הקאמרי.
המשכן ממוקם בשדרות שאול המלך בתל אביב.
מנהל הקמת הבניין היה אורי עופר.
הוא נחנך ב-23 באוקטובר 1994 כחלק ממתחם התרבות השני של העיר, בנוסף למתחם הבימה.
המשכן שוכן לצד ספריית בית אריאלה ומוזיאון תל אביב לאמנות ומסיים את רצף מבני הציבור של הרחוב.
מנהל המשכן בשנתו הראשונה היה אורי עופר.
מנהל המשכן הראשון אורי עופר כתב ביחד עם יועצים בתחומים שונים את הפרוגרמה להקמת המבנים.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל יעקב רכטר אשר היה בשנות ה-50 גם שותף לתכנון היכל התרבות יחד עם אביו, זאב רכטר, והאדריכל דב כרמי.
בתכנון המשכן גם היה שותף בנו, אמנון רכטר אשר השלים אף בעצמו את אולם הקאמרי, ובכך מהווה למעשה שושלת האדריכלים של משפחת רכטר אחת המשפיעות ביותר בנוף האדריכלי של מבני התרבות בישראל.
המבנה מהווה נקודת ציון חשובה בהיסטוריה המאוחרת של האדריכלות בתל אביב על אף שגם כלפי תכנונו הושמעו ביקורות לא מעטות.
המבנה בנוי מארבעה אגפים התוחמים כיכר פנימית ריבועית.
הכניסה אל הכיכר הפנימית היא דרך שתי כניסות גדולות בעלות מימד ציבורי מהרחוב ודרך עורפית נוספת בחלק הצפוני המחוברת אל גן.
הגן הנמצא מצפון לבניין הספרייה ממשיך ממזרח את רחבת מוזיאון תל אביב וממשיך צפונה במפלס מוגבה החוצה את רחוב ברקוביץ' ומתחבר אל גינת דובנוב הנמצאת ברחוב דובנוב, סמוך לקריית מאיר.
בצד הדרומי והמערבי של הכיכר נמצאים שני מבנים קטנים בהם בתי קפה ומשרדים שונים ומן הצד המערבי והצפוני כניסות אל הפואייה המפואר ובעל העיצוב החדשני אשר ממנו נכנסים אל אולמות המופעים.
לאורך כל הצד המערבי של הקומפלקס נמצאים גושי הבינוי הגדולים הכוללים את שני האולמות המרכזיים עם מגדלי הבמה שלהם ואת כל הפונקציות המנהלתיות של המשכן הפונות לכיוון רחוב לאונרדו דה וינצ'י.
הפואייה המשותף לאולם האופרה, לאולם התיאטרון ולאולם קונצרטים נוסף, או "אכסדרת בית האופרה" כפי שגם נקרא, בנוי ממספר מפלסים הכוללים בין השאר גשרים דמויי גלים ואלמנטים אדריכליים נוספים בחלל המבנה, אשר עיצובו זכה לביקורות חיוביות רבות.
הוא עוצב על ידי המעצב רון ארד במסגרת החלל הכללי שהוגדר על ידי התכנון האדריכלי הכולל.
העיצוב כולל רצועות מתפתלות של בטון ופלדה וקיר ברונזה המשתלבים גם בעיצוב בית הקפה שבתוכו ובכניסות אל האולמות עצמם.