tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1696, במהלך מערכות אזוב נגד הטורקים, הפעילו הרוסים לראשונה 2 אוניות קו, 4 ספינות הבערה, 23 גליאות ו-1300 סטרוגי (стругы), שנבנו בנהר וורונז' (Воро́неж).
לאחר כיבוש מבצר אזוב (Азо́в) עיינו הבויארים חברי הדומה בדוח שחיבר הצאר על העימות הצבאי, וב-20 באוקטובר 1696 אישרו את ההחלטה להתחיל בבניית צי מלחמתי.
יום זה נחשב כיום ההולדת הרשמי של הצי המלחמתי הרוסי הסדיר.
במהלך המלחמה הצפונית הגדולה (1700-1721), הקימו הרוסים את הצי הבלטי.
הצי הורכב מספינות משוט שנבנו בכמה מספנות בשפכי הנהרות סיאס (Сясь), לוגה (Луга) ואולונקה בשנים 1702–1704. כדי שיוכלו להגן על החופים שכבשו ולתקוף את קווי הקשר הימיים של האויב בים הבלטי, הקימו הרוסים גם צי אוניות מפרשים, שחלקן נבנו ברוסיה והאחרות נקנו בחו"ל.
בשנים 1703–1723 נמצא הבסיס הראשי של הצי הבלטי בסנקט פטרבורג (Санкт-Петербу́рг) ואחר כך בקרונשטאדט (Кроншта́дт).
בתחילה הוטלה האחריות לבניית האוניות על ה"וולדימירסקי פריקאז" (Владимирский приказ), אך מאוחר יותר הועבר התפקיד לידי משרד האדמירליות, ה"אדמירלטיסקי פריקאז" (Адмиралтейский приказ).
קציני הצי באו מקרב האצולה הרוסית והמלחים גויסו מקרב העם.
ילדי האצילים חונכו בבית הספר למדעי המתמטיקה והנווטות שנוסד ב-1701. לעיתים קרובות נשלחו צוערים לארצות שמעבר לים כדי להתאמן בציים זרים.
כמו כן היה נהוג לשכור נתינים זרים לשירות בצי הרוסי.
ב-1718 הוקמה מועצת האדמירליות (Адмиралтейств-коллегия), הגוף בעל הסמכות הגבוהה ביותר בענייני הצי ומקום מושבו היה בבניין האדמירליות בסנקט פטרבורג.
בשנת 1722 כלל הצי הרוסי 130 אוניות מפרשים, ובהן 36 אוניות קרב, 9 פריגטות, 3 שנייבות (шнява, דו-תורנית קלה ששימשה לסיור ולהעברה מהירה של ידיעות), 5 ספינות הרעשה ו-77 ספינות עזר.
צי ספינות המשוט מנה 396 כלי שיט ובהם 253 גליאות וגליאות-למחצה (המכונות "סקמפאביי" (скампавеи) ו- 143 בריגניות.
כלי השיט הללו נבנו ב-24 מספנות שונות, ובהן המספנות בוורונז', קזן, פרלסלבל (Пересла́вль), ארכנגלסק, אולונץ (Олонец), סנקט פטרבורג ואסטרחן.
עקרונות הארגון של הצי המלחמתי, שיטות ההדרכה והאימונים ותורת הלחימה נוסחו כולם בצ'ארטר של הצי (1720) בהסתמך על הניסיון הימי של ציים זרים.
פיוטר הגדול, פיודור אפרקסין (Фёдор Матвеевич Апраксин), אלכסיי סניאבין (Алексей Сенявин), נאום סניאבין (Наум Акимович Сенявин), מיכאיל גוליצין (Михаил Голи́цын) ואחרים נחשבים כמניחי היסודות לתורת הלוחמה הימית הרוסית.
את העקרונות המרכזיים של הלוחמה הימית הוסיפו ופיתחו גריגורי ספירידוב (Григорий Андреевич Спиридов), פיודור אושקוב ודמיטרי סניאבין במהלך המאה ה-18.
הצי הרוסי צירף ברצון לשורותיו קצינים זרים, כמו אדמירל תומאס גורדון, סקוטי שקיבל את הפיקוד על הצי הבלטי.
הצי הרוסי הלך והתחזק במחצית השנייה של המאה ה-18 כפועל יוצא של מדיניות חוץ אקטיבית והמלחמות עם האימפריה העות'מאנית על השליטה בים השחור.
במלחמת רוסיה-טורקיה, 1774-1768, שיגרה רוסיה בפעם הראשונה שייטות מהים הבלטי אל זירת לחימה מרוחקת.
אחת השייטות, בפיקוד אדמירל ספירידוב, השמידה את הצי הטורקי בקרב צ'סמה ב-1770 והעניקה לרוסיה את השליטה בים האגאי.
שנה אחר כך, ב-1771, כבש צבא רוסי את חופי מצר קרץ' (Керчь) ואת מבצרי קרץ' ויניקאלה (Еникале).
לאחר שהתקדמו אל הדנובה, הקימו הרוסים את שייטת הדנובה לשמירה על שפך הנהר.
ב-1773 הפליגו ספינות שייטת אזוב (שהוקמה מחדש ב-1771) אל הים השחור.
המלחמה הסתיימה בניצחון רוסיה, והיא זכתה בחופי ים אזוב ובחלק מחוף הים השחור בין הנהרות בוג ודניסטר.
חצי האי קרים הפך למדינת חסות רוסית וב-1783 סופח לרוסיה.
באותה שנה הוכנסה לשירות פעיל, בנמל חרסון (Херсон), אוניית-הקרב הראשונה של צי הים השחור.
במקביל החלו עבדות בנייה בעיר סבסטופול שהיה אמור להיות הבסיס הראשי של צי הים השחור החדש.
במחצית השנייה של המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 היה הצי המלחמתי הרוסי השלישי בגודלו בעולם אחרי ציי בריטניה וצרפת.
בראשית המאה ה-19 כלל הצי הרוסי הקיסרי מלבד ציי הים הבלטי והים השחור גם את שייטת הים הכספי, שייטת הים הלבן ושייטת אוחוצק (Охо́тск).
ב-1802 הוקם משרד הכוחות הימיים המלחמתיים, וב-1815 שונה שמו ל"משרד הימייה".
ב-1826 בנו הרוסים את ספינת הקיטור החמושה הראשונה שלהם, "איז'ורה" (Ижора).
היא הונעה על ידי מנוע קיטור בהספק 100 כוחות סוס וחומשה ב-8 תותחים.
ב-1836 הושקה פריגטת המשוטה הראשונה של הצי הרוסי ושמה "בוגטיר" (богаты́рь); הדחקה היה 1340 טון, הספק מנועה 240 כוחות סוס, חימושה – 28 תותחים.
בין השנים 1803 ו-1855 יצאו ספנים רוסיים ל-40 הפלגות ארוכות והפלגות סביב העולם, ונטלו חלק חשוב במחקר הגאוגרפי של המזרח הרחוק והאוקיינוס השקט.
בשל התפתחותה הטכנולוגית והכלכלית האיטית, פיגרה רוסיה במחצית הראשונה של המאה ה-19 אחר מדינות אירופה האחרות בבניית אוניות קיטור.
בפרוץ מלחמת קרים ב-1853 כללו ציי הים הבלטי והים השחור ושייטות ארכנגלסק, הים הכספי וקמצ'טקה סך 40 אוניות-קרב, 15 פריגטות, 24 קורבטות ובריגים, 16 פריגטות קיטור וכלי שיט קטנים יותר.
מניין המלחים והקצינים בציים עמד על כ-91,000 איש.
חרף גודלו הייתה לשיטת הצמיתות הריאקציונית השפעה הפוכה על התפתחותו של צי המלחמה הרוסי.
הדבר אפיין במיוחד את הצי הבלטי, שנודע בתרגילי הסדר הקשוחים שלו.
הודות לאדמירלים מיכאיל לאזארב, פאבל נחימוב, ולדימיר קורנילוב וולדימיר איסטומין אומנו מלחי צי הים השחור בתורת הלוחמה הימית והוטמעו בהם המסורות הצבאיות של הצי הרוסי שנוצרו בזמנו של אדמירל אושאקוב.
קרב סינופ ב-1853 היה דוגמה לאומץ הלב והגבורה של מלחי צי הים השחור ולחידושים הטקטיים של נחימוב.
נחישותם של המלחים הרוסיים באה לידי ביטוי גם במהלך המצור על סבסטופול ב-1854–1855, עת השתמשו בכל האמצעים שברשותם כדי להגן על בסיסם מן היבשה והים כאחד.
ברם, על פי תנאי חוזה פריז נשללה מרוסיה הזכות להחזיק צי מלחמתי בים השחור.
בשנות השישים של המאה ה-19 איבד צי המפרשים הרוסי את חשיבותו ואוניותיו הוחלפו בהדרגה על ידי אוניות קיטור.
לאחר מלחמת קרים החלה רוסיה בבניית אוניות מטיפוס חדש כמו אונייה מחופת שריון ויחידת תותחים צפה.
לכלי שיט אלה היו תותחים כבדים ושריון עבה, אך הם לקו בכשירות השיט, המהירות וטווח ההפלגה.
ב-1861 בנו הרוסים את ספינת התותחים המשוריינת הראשונה העשויה כולה פלדה – "אופיט" (Опыт), וב-1869 החלו לבנות את אחת מאוניותיהם המשוריינות המתאימות לשייט באוקיינוס – "פיוטר וליקיי" (Пётр Великий).
מי שהאיץ את גידולו של הצי היה הצאר ניקולאי השני, שהושפע מכתביו של התאורטיקן הימי האמריקני אלפרד תייר מהן.
התעשייה הרוסית גדלה אומנם, אך לא בשיעור שאיפשר לה לענות על צורכי הצי, ולכן אחדות מן האוניות נבנו בצרפת, גרמניה, ארצות הברית ודנמרק.
לארכיטקטים הימיים הצרפתיים הייתה השפעה ניכרת על עיצוב המבנה של אוניות המלחמה הרוסיות.
בסוף המאה ה-19 הוקמה חברת דוברופלוט שרכשה אוניות מתרומות ובמידת הצורך הם שימוש לחיזוק הצי.
בין המלחמות הם היו אוניות סוחר לכל דבר.
בליל ה-8 בפברואר 1904 הנחית הצי היפני בפיקודו של אדמירל היהאצ'ירו טוגו התקפת פתע של טורפדות על האוניות הרוסיות בפורט ארתור, והסב נזק רב לשתי אוניות מערכה רוסיות.
ההתקפות התפתחו בבוקר שלמחרת לקרב המכונה קרב פורט ארתור.
לאחר הקרב התחוללו כמה התנגשויות ימיות חסרות הכרעה, במהלכן לא הצליחו היפנים להשמיד את הצי הרוסי בשל איום תותחי החוף והרוסים נאלצו לעזוב את הנמל ולצאת לים הפתוח, במיוחד לאחר מות אדמירל סטפאן מקארוב ב-13 באפריל 1904.
לאחר ההתקפה על פורט ארתור ניסו היפנים לחסום את הכניסה לנמל ולשלול מן הרוסים את השימוש בו.
בליל ה-13–14 בפברואר הם הטביעו בנתיב המים העמוקים המוליך לנמל כמה אוניות קיטור שמולאו בבטון, אך האוניות שקעו לעומק רב מדי והפעולה לא צלחה.
ניסיון נוסף לחסום את הכניסה לנמל עם אוניות מחסום (blockships), בליל 3–4 במאי, גם הוא נכשל.
במרץ נטל אדמירל-משנה מקארוב הנמרץ את הפיקוד על השייטת הפסיפית הראשונה של הצי הרוסי, ומיד פתח בהכנות לפריצת ההסגר היפני על הנמל.
אותו זמן החלו שני הצדדים להשתמש בלוחמת מוקשים התקפית וזרעו מוקשים זה בנמלי יריבו.
הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות הלוחמה הימית בה נעשה שימוש התקפי במוקשים ימיים.
עד לזמן זה שימשו מוקשים למטרות מגנניות טהורות כמו הבטחת נמלים מפני חדירת אוניות אויב.
יעילותה של טקטיקת המיקוש ההתקפי היפנית הוכחה ב-12 באפריל 1904, כאשר שתי אוניות מערכה רוסיות, אוניית הדגל פטרופבלובסק ו"פובדה", נכנסו לשדה מוקשים יפני ליד פורט ארתור ונפגעו.
"פטרובפבלובסק" טבעה לאחר כשעה, בעוד את "פובדה" נאלצו לגרור חזרה לפורט ארתור לשם תיקונים נרחבים.
מקארוב מת באונייה "פטרופבלובסק" לאחר שבחר לרדת עימה תהומה.
הרוסים, שלמדו מיריביהם את שיטות המיקוש ההתקפי, לא טמנו את ידם בצלחת.
ב-15 במאי 1904 פיתו שתי אוניות מערכה יפניות, את "יאשימה" (Yashima) ו"הטסוסה" (Hatsuse), להיכנס לשדה מוקשים אותו הניחו ליד פורט ארתור.
השתיים פגעו לפחות בשני מוקשים, "יאשימה" טבעה בתוך דקות ספורות ועימה 450 מלחים, בעוד "הטסוסה" ירדה למצולות שעות אחדות לאחר מכן בעודה נגררת.
הצי הרוסי ניסה לפרוץ לו דרך החוצה מפורט ארתור אל ולדיבוסטוק, אך יורט והובס בקרב הים הצהוב.
שרידי הצי הרוסי נשארו מסוגרים בפורט ארתור, שם הוטבעו בזו אחר זו על ידי תותחי הצבא הצר על העיר.
הניסיונות להסיר את המצור היבשתי גם הם נכשלו, ולאחר קרב ליאו-יאנג בסוף אוגוסט נסוגו הרוסים אל מוקדן (Mukden, שן-יאנג).
פורט ארתור נפלה לבסוף ב-2 בינואר 1905, לאחר סדרת התקפות אכזריות ומרובות-נפגעים.
עוד בשנה הקודמת עשו הרוסים הכנות לתגבור הצי בפורט ארתור, ושיגרו את שייטת הים הבלטי בפיקודו של אדמירל זינובי רוז'סטבנסקי סביב כף התקווה הטובה אל אסיה.
ב-21 באוקטובר 1904, בעודה חולפת על פני דוגר בנק (Dogger Bank), כמעט וחוללה השייטת הבלטית מלחמה עם בריטניה (שהייתה בעלת ברית ליפן אך נייטרלית במלחמה זו), לאחר שאוניותיה ירו על ספינות דיג בריטיות אותן זיהו בטעות כספינות טורפדו.
אדמירל טוגו, שידע על הפלגת השייטת הבלטית והתקדמותה, התכונן להתנגש בה קודם שתגיע אל ולדיווסטוק.
הוא יירט את אוניות הרוסים במצר צושימה בין קוריאה ויפן, ובקרב צושימה, 27-28 במאי 1905, הצי היפני החדיש יותר, הנחות מספרית אך עם אוניות מהירות שוט ותותחים ארוכי טווח, הפגיז את הצי הרוסי ללא רחם והשמיד את כל שמונה אוניות המערכה שלו.
המרד על אוניית הקרב פוטיומקין
אחד האירועים החשובים בצי הרוסי בשנת 1905 היה המרד על אוניית הקרב פוטיומקין.
מרד זה, שפרץ ב-14 ביוני 1905 היה חלק ממהפכת 1905 ונחשב לאחר מכן כשלב מקדים למהפכת 1917.
שיקום הצי לפני מלחמת העולם הראשונה
לאחר המפלה במלחמת רוסיה–יפן ירדה רוסיה מן המקום השלישי למקום השישי ברשימת המעצמות הימיות.
הצאר הקים את מיניסטריון הצי המלחמתי ואת המטה הכללי של הצי ב-1906. תוכנית הרחבה שאפתנית של הצי הונחה לפני הדומה ב-1907 וב-1908 אך נדחתה.
משבר בוסניה של 1909 חייב חשיבה מחודשת, בעקבותיה חוזק הצי הבלטי באוניות מערכה מסוג דרדנוט, בסיירות ובמשחתות חדשות.
עקב החרפת היחסים עם האימפריה העות'מאנית תוגבר גם צי הים השחור באוניות חדשות, כולל אוניות המערכה מסדרת אימפרטריצה מריה.
סך ההוצאה של רוסיה על הצי המלחמתי בשנים 1906–1913 הייתה 519 מיליון דולר, והיא ניצבה במקום החמישי לאחר בריטניה, גרמניה, ארצות הברית וצרפת.
בתקופה זו נקלטו בצי 16 אוניות חדישות.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, הוחרמו האוניות והמכונות שנבנו בגרמניה.
הציוד שנבנה בבריטניה סופק באיחור או הופנה לטובת המאמץ המלחמתי של בנות הברית.
הצדדים הנצים העיקריים בים הבלטי היו ציי גרמניה ורוסיה; צוללות בריטיות אחדות, שנכנסו אל הים הבלטי דרך מצרי קטגאט (Kattegat), סייעו לרוסים, ובהן הצוללת E9 בפיקוד מקס הורטון (Max Horton).
מאחר שהצי הגרמני היה גדול וחדיש יותר, ורבות מאוניות צי הים הפתוח (Hochseeflotte) שלו יכלו לשוט בנקל אל הים הבלטי דרך תעלת קיל כשהים הצפוני היה רוגע, נועד לצי הרוסי תפקיד מגנני בעיקר; לכל היותר תקפו האוניות הרוסיות שיירות ימיות שעשו דרכן בין גרמניה ושוודיה או זרעו שדות מוקשים להגנה.
הצוללות הרוסיות והבריטיות פגעו בספנות המסחרית הגרמנית שהפליגה בין שוודיה וגרמניה.
מאחר ששני הצדדים השתמשו בלוחמת מוקשים מגננית והתקפית בהיקף נרחב, מילאו הציים תפקיד מוגבל בחזית המזרחית.
הגרמנים הנחיתו שתי התקפות ימיות גדולות על מפרץ ריגה.
ההתקפה שנערכה באוגוסט 1915 נכשלה אך זו של אוקטובר 1917 נחלה ניצחון; האיים במפרץ (מבצע אלביון) נכבשו על ידי הגרמנים, והם אף תקפו ופגעו באוניות רוסיות שהפליגו מן העיר ריגה (קרב מון סאונד), אשר נפלה לידיהם זמן קצר קודם לכן.
במרץ 1918, בעקבות המהפכה הרוסית וחוזה ברסט-ליטובסק, נעשה הים הבלטי לאגם גרמני, ושייטות גרמניות העבירו כוחות צבא אל פינלנד שזכתה זה לא כבר בעצמאות ולכיבוש חלק נרחב של רוסיה, כיבוש שנפסק רק משהובסו צבאות גרמניה בחזית המערבית.
הרוסים פינו את אוניות הצי הבלטי מנמלי הלסינקי וטאלין והעבירו אותן אל קרונשטאדט במרץ 1918.
הים השחור נשלט על ידי הרוסים והאימפריה העות'מאנית, אך הצי הרוסי נהנה בו מעליונות.
בסיס הצי היה בסבסטופול, ובראשו עמדו מפקדים מנוסים: אדמירל אברהרדט ואדמירל קולצ'ק.
המלחמה בים השחור החלה באוקטובר 1914, לאחר שאוניות טורקיות הפגיזו מן הים כמה ערי חוף רוסיות.
בצי הטורקי היו שתי אוניות חדישות בלבד, שמסרה לו גרמניה: סיירת המערכה "גבן" לשעבר (SMS Goeben) והסיירת הקלה "ברסלאו" לשעבר (SMS Breslau), שתיהן בפיקוד אדמירל וילהלם סושון.
"גבן" נפגעה לפחות בארבעה מקרים נפרדים, אך הצליחה להימלט לנמל מבטחים כשהצי הרוסי העדיף בעקבותיה.
בסוף 1915 שלט הצי הרוסי כמעט בכל הים השחור.
צי הים השחור סייע בעיקר לגנרל יודניץ' במלחמתו בחזית הקווקז.
באוגוסט 1915, לדוגמה, תקפו צוללת ושתי משחתות שיירה טורקית בת ארבע אוניות, שלוותה על ידי סיירת ושתי משחתות.
האוניות הרוסיות הטביעו את כל ארבע אוניות המשא ללא אבדות מצדן.
מאוחר יותר, במהלך קיץ 1916, נצטווה הצבא הטורקי בפיקודו של והיפ פאשה לכבוש מחדש את טרבזון (Trabzon).
הכוחות הטורקיים יצאו לדרכם בחודש יוני כשהם צועדים לאורך החוף, אך התקדמותם נעצרה כמעט לגמרי על ידי הצי הרוסי, שהפגיז מן הים את טורי החיילים הצועדים והשמיד את שיירות האספקה שלהם.
בסופו של דבר ויתר הצבא הטורקי ונסוג.
לאחר שאדמירל קולצ'ק קיבל את הפיקוד על הצי (אוגוסט 1916), מוקשה היציאה מן הבוספורוס, ועל ידי כך נמנעה כמעט לגמרי כניסת אוניות טורקיות אל הים השחור.
האבידה הגדולה ביותר שספג הצי הרוסי בים השחור הייתה השמדתה של אוניית המערכה החדישה "אימפרטריצה מריה" (Императрица Мария), שהתפוצצה בנמל ב-7 באוקטובר 1916, שנה בלבד לאחר שהוכנסה לשירות פעיל.
הסיבות לטביעתה של אונייה זו מעולם לא נתחוורו, ואפשר שהיה זה מעשה חבלה או תאונה קטלנית.
המהפכה ומלחמת האזרחים שפרצה בעקבותיה (1918–1921) מוטטו את הצי הרוסי.
נותר שלם רק הצי הבלטי שבסיסו בפטרוגרד, למרות שהותקף על ידי אוניות בריטיות ב-1919. רוב אוניות צי הים השחור ששרדו סרו לפיקודו של גנרל הצבא הלבן פיוטר וראנגל (Пётр Врангель) ופונו לביזרטה שבתוניסיה עד סוף הסכסוך.
מלחים רוסיים לחמו בשני הצדדים של עימות עקוב דם זה.
מלחי צי הים הבלטי התמרדו כנגד היחס האכזרי לו זכו מצד הרשויות הסובייטיות במה שכונה מרד קרונשטאדט של שנת 1921.
האוניות ששרדו את מלחמת האזרחים היוו את גרעינו של הצי הסובייטי.
הצי הרומי הוא השם שניתן לציים המלחמתיים שהחזיקו הרומאים במהלך תולדותיהם.
ראשיתו במלחמה הפונית הראשונה (264–241 לפנה"ס) בתקופת הרפובליקה, שיאו בתקופת הפרינקיפאט (27 לפנה"ס – 284 לספירה) וסופו עם נפילת האימפריה ב־476. את מקומו ירש הצי הביזנטי.
ציי המלחמה בתקופת הרפובליקה היו ציים זמניים, שהוקמו ופוזרו בהתאם לצורך, ואילו הציים בתקופת הקיסרות היו ציי־קבע.
לפני המלחמה הפונית הראשונה הצי הרומי הורכב רק ממספר ספינות שסיירו בחופי איטליה ונהרותיה, עם תחילת העימות של רומא עם קרתגו נוצר הצורך לבניית צי מלחמה כדי להתמודד עם האיום שהטיל הצי הקרתגי החזק על רומא.
מכיוון שלרומאים לא היה כל ניסיון בבנייה ימית הם הטילו על בעלי בריתן באיטליה את משימת בניית הצי, ובקיץ 260 לפנה"ס השיקו בשישים יום 100 חמש־חתריות (קווינקוורמות) ו־20 תלת־חתריות (טרירמות).
החותרים אומנו במתקני חתירה בחוף.
כדי להתגבר על יתרון התמרון שהיה לצי הקרתגי ולסכל את טקטיקת התקפת הניגוח שלהם הרומאים התקינו על סיפון החרטום של כל ספינה מכונה, שקיבלה אחר כך את הכינוי corvus – "עורב".
היה זה מעין כבשׂ עם קרס ברזל גדול בקצהו, שהורם אל־על באמצעות תורן וגלגלת בראשו, ויכול היה לחוג לצדדים.
אם תתקיף האונייה הרומאית מן החרטום, יופל ה'עורב' קדימה, והחיילים יסתערו דרכו בשני טורים אל סיפון אוניית האויב, ואם תשוט במקביל לאוניית היריב, יסובבו את ה"עורב" לעברה ויפילוהו, ומשיינעץ בסיפון יסתערו החיילים מן הדופן.
הצבא הרומי שצר על קרתגו הובס בשנת 255 לפנה"ס ושרידיו חולצו על ידי הצי והביס את הצי הקרתגי בקרב הרמאיון אולם במהלך המסע חזרה, הצי נקלע, ליד קמרינה (Kamarine, Camarina), בחוף הדרומי של סיציליה, לסערה עזה; מתוך 364 אוניות שרדו 80 בלבד וכ־100,000 חיילים ומלחים קיפחו את חייהם.
האסון הימי, עליו כותב פוליביוס כי "אין למצוא בהיסטוריה אסון ימי אחד גדול יותר מזה", לא ריפה את ידי הרומאים.
נחישותם רק נתחזקה, ובתוך חודשים אחדים הקימו צי חדש בן 220 אוניות, אליהן נוספו 80 האוניות שניצלו מן הסערה.
בהמשך המלחמה התמקדו הרומאים בעריכת פשיטות ימיות בחופי אפריקה ובשנת 249 לפנה"ס נחל הצי תבוסה בשני קרבות, בקרב דרפאנה נפלו בשבי 93 אוניות בהמשך, יירטה שייטת פונית צי אספקה רומי שלווה ב־120 אוניות קרב תוך יישום לקחים שנלמדו בקרבות הקודמים והימנעות מקרב פנים אל פנים.
על ידי דחיקת אוניות התובלה לחוף סלעי וחשיפת אוניות הקרב לסערה, טובעו כל האוניות הרומיות למעט 20, ובכך למעשה איבדה רומא את כוחה הימי.
הרומאים החלו בבניית הצי מחדש, ובשנת 241 לפנה"ס הפליג הצי החדש לסיציליה והביס את הצי הקרתגי שנתפס לא מוכן בקרב אייגוסה.
בזמן המלחמה הפונית השנייה כבר נטה מאזן הכוחות בים התיכון לטובת הצי הרומי ולכן בחר המפקד הקרתגי חניבעל לוותר על הרעיון של פלישה ימית לאיטליה ובמקום זאת בחר לבצע את הפלישה לאיטליה דרך האלפים.
הצי השתתף בהטלת המצור על קרתגו בזמן המלחמה הפונית השלישית, וכשלא היה עוד איום כלשהו על רומא מן הים, הצי הרומי פורק.
הצי הרומי הוקם מחדש ושימש בתפקיד מפתח בהשתלטות הרומאית על אגן הים התיכון.
אחרי גיבוש השליטה בארצות הכבושות, הצי פנה לטפל בבעיה של פיראטיות שהפכה לאיום על הכלכלה הרומאית וביטחון השייט הימי.
לכן בשנת 63 לפנה"ס ניתן לפומפיוס מנדט מיוחד לחיסול שודדי הים ופיקוד על צי בן 500 אוניות.
תחילה הוא חילק את אזור הים התיכון לשלושה עשר אזורים, כשעל כל אזור היה ממונה אחד מסגניו, ותוך מספר חודשים הוא הצליח לחסל את פעילות שודדי הים בים התיכון ולדחוק אותם חזרה לבסיסם שבקיליקיה שם הם הובסו על ידו באופן סופי.
הצי הרומי חזר לשמש בתפקיד מפתח במלחמות האזרחים שפרצו בעקבות רציחתו של יוליוס קיסר.
סקסטוס פומפיוס, השתלט על סיציליה והשתמש בה כבסיס לציו ולעריכת פשיטות על חופי איטליה שאיימו על אספקת המזון לרומא.
לאחר כמה ניסיונות לא מוצלחים מצד אוקטביוס להביסו הועבר הפיקוד לידיו של מרקוס ויפסניוס אגריפה שתחילה בנה בסיס בטוח לצי בעיר מיסנום ובשנת 36 לפנה"ס הביס את כוחותיו של פומפיוס בקרבות במילאי ונאולוכוס ומיגר לחלוטין את כוחותיו של פומפיוס כעבור חודש.
בשנת 31 לפנה"ס ציו של אוקטביוס תחת פיקודו של אגריפה נלחם בציים של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה השביעית בקרב אקטיום.
ניצחונו של אגריפה סימן את סופה של הרפובליקה הרומית ותחילת שלטון היחיד של אוגוסטוס כפרינקפס.
שלא כמו בפעמים הקודמות לאחר הניצחון וסופה של המלחמה בחר אוגוסטוס להשאיר את הצי הרומי על כנו.
בשנת 25 לפנה"ס בנה נציב מצרים גאיוס אליוס גאלוס 130 אוניות במטרה להעביר 10,000 חיילים (ביניהם 500 חיילים יהודים שתרם הורדוס) כדי לכבוש את חצי האי ערב ובכך להשתלט על נתיבי הסחר עם הודו, אולם בסופו של דבר הפלישה נכשלה.
בצי נעשה שימוש גם בגרמניה.
בשנת 15 לפנה"ס הוקם צי והופקד על ימת קונסטנץ.
דרוסוס וטיבריוס עשו שימוש נרחב בצי כדי להגשים את התוכנית הרומאית להרחבת גבול האימפריה עד נהר האלבה.
בשנת 12 לפנה"ס בנה דרוסוס צי של 1,000 אוניות, שייט מהריין לים הצפוני וכבש את השבטים המקומיים.
בשנת 5 לפנה"ס הוביל טיבריוס את הצי במסעו בדנמרק.
פליניוס מתאר איך הוא הגיע להליוגולנד ואף סייר בחוף הצפוני–מזרחי של דנמרק.
רוב פעולות הצי באזור גרמניה בוטלו בעקבות המפלה הרומאית בקרב יער טויטובורג בשנת 9.
בשנים 15–16 השתתף הצי הרומי במסע המלחמה של גרמניקוס לגרמניה, אולם הוא ספג אבדות כתוצאה מהתנגדות השבטים הגרמניים והיקלעותו לסערה.
עד שנת 28 נפגעה שליטת הרומאים בפתח הריין כתוצאה ממרידות חוזרות ונשנות של הפריזים.
בעת הפלישה הרומאית שנערכה בשנת 43 שימש הצי הרומי להנחתת הלגיונות בחופי בריטניה ולתגבורם בזמנים מאוחרים יותר.
בשנת 46 הצי חקר את הים השחור ואף הגיע לנהר דון.
לאחר פריצת המרד הגדול ביהודה הצי הרומי נאלץ להילחם בצי המורדים היהודים שפעלו מבסיסם בנמל יפו ובכנרת.
יוסף בן מתתיהו סיפר גם על קבוצות של פליטים שנמלטו מטריכיי על גבי ספינות ונטבחו על ידי הצי הרומי.
בזמן המרד הבטאווי שהונהג על ידי גאיוס יוליוס קיוויליס בימי האנרכיה ששררה באימפריה בעקבות רציחתו של נירון, המורדים הצליחו ללכוד את הצי שהיה מוצב בריין אולם הם נכשלו בניסיונם לעשות בו שימוש יעיל כנגד הצי הרומי ורוב הספינות חזרו לידיים רומאיות כשהמרד דוכא.
הצי הרומי היה מעורב במסע המלחמה שנערך כנגד הקלאדונים בין השנים 82–85. הצי ביצע בעיקר פשיטות בחופי המזרחיים של סקוטלנד וכמו כן ערך משלחות סיור בימים, כבש לזמן קצר את איי אורקני ויש הסבורים שכוחות הצי אף הגיעו לאירלנד והאיים ההברידיים.
בזמן השושלת הנוורה–אנטונינית הצי הרומי השתתף במסעות הכיבוש של טראיאנוס באימפריה הפרתית ודקיה, ולזמן קצר אף הוקמו בסיסים ימיים בפרת ובחידקל, אולם עם ההחלטה על הנסיגה מהשטחים הכבושים בימיו של אדריאנוס הם נינטשו.
בימי הקיסר מרקוס אורליוס השתתף הצי גם בקרבות כנגד המרקומנים ונערכו קרבות בנהרות הדנובה והטיסה.
בזמן השושלת הסוורית הפעולה היחידה של הצי הרומי שאנו יודעים עליה התרחשה בזמן שלטונו של ספטימיוס סוורוס כשהצי נלחם בנהרות החידקל והפרת בזמן מסע המלחמה לפרס וגם בחופי סקוטלנד.
בזמן שלטונו של הקיסר טרבוניאנוס גאלוס התחיל להתערער חוזקו של הצי הרומי, ששלט בימים מאז המלחמה הפונית הראשונה, הגרמאנים הצליחו לבסס צי חזק משלהם ובשתי התקפות פתע על בסיסי הצי הרומי בקווקז ובדנובה הצליחו לגרום אבדות כבדות לצי הרומי.
כמו כן הצי הגרמאני פתח בסדרת פשיטות על ערים בים האגאי, והציים הרומים שהיו אחראים להגנתם סבלו אבדות כבדות.
אולם בסופו של דבר הצליחו הרומאים להביס את הצי הגרמאני.
בשנת 268 תקף צי גרמאני חדש את האימפריה.
חלקו הראשון של הצי תקף את האיים כרתים, רודוס וקפריסין בעוד חציו השני פלש ליוון, אולם גם מתקפה זאת, אחרי הצלחה ראשונית, נעצרה על ידי הקיסר קלאודיוס השני גותיקוס.
קראוסיוס, שהיה המפקד של הצי הרומי בבריטניה, פתח במרד יחד עד כוחותיו בשנת 286 דבר שהביא לאיבוד השליטה הרומאית על תעלת למאנש והים הצפוני.
בתגובה גייס הקיסר מקסימינוס צי חדש כדי להתמודד עם המורדים, אולם בשל חוסר הניסיון של אנשיו הוא הושמד בסערה ורק בימיו של קונסטנטיוס כלורוס נבנה צי חדש שהצליח לפלוש לבריטניה ולדכא את המרד.
בשנת 330 הצי העיקרי היה מוצב בקונסטנטינופול.
הצי היה מעורב במלחמות האזרחים בין הטוענים השונים לכתר.
בשנת 324 הביס הצי של קריספוס את הצי של ליקיניוס בקרב הלנספונט.
כמו כן הצי השתתף בקרבות נגד הברברים, בשנים 460 ו־468 הוא הובס על ידי צי גרמאני ליד חופי אפריקה, אולם כל מאמצי הצי לא היו יכולים למנוע את נפילתה של האימפריה המערבית בשנת 476.
הצי הרומי שהיה מוצב במזרח הפך לבסיסו של הצי הביזנטי.
כל ספינה בצי, בלי קשר לגודלה ומספר אנשיה, הייתה מאורגנת כקנטוריה, כשקצין אחד אחראי לניווט ולהפלגה בעוד שקצין אחר אחראי.
הפיקוד על הצי ניתן בדרך כלל לאזרחים ממעמד הפרשים.
שלא כמו הלגיונות, הצי גייס גם אנשים שלא החזיקו אזרחות רומית וכשגמרו את שירותם של 25 שנה ושוחררו, בנוסף למענק שחרור הם היו מקבלים גם אזרחות.
חמש־חתרית, ספינה זאת היוותה את רוב הצי הרומי בזמן המלחמות הפוניות.
איל ניגוח ימי, שימש לנגח את ספינת האויב כדי להטביעה או להוציאה מכלל פעולה.
עורב (corvus), שימש לעלייה על ספינת אויב.
בליסטרה שהוצבה על הסיפון שימשה להטלת חיצים גדולים על אוניות האויב.
קטפולטה שהוצבה על הסיפון שימשה להטלת סלעים על אוניות האויב.
הרפקס, כלי שהחליף את העורב ונורה על ידי בליסטרה לצורך השתלטות על ספינת האויב.
מיסנום – הבסיס של הצי המיסיני, אחד מהבסיסים הראשיים של הצי החל משנת 27 לפנה"ס, בשנת 330 הבסיס עבר לקונסטנטינופול עם העברת הבירה על ידי הקיסר קונסטנטינוס.
רוונה, הבסיס של הצי הרווני, אחד מהבסיסים הראשיים של הצי החל משנת 27 לפנה"ס, בשנת 330 הבסיס עבר לקונסטנטינופול עם העברת הבירה על ידי הקיסר קונסטנטינוס.
אלטבורג – הבסיס של הצי הרומי הגרמני, בסיס זה היה מופקד על אזור גרמניה.
בולון – הבסיס של הצי הרומי הבריטי, בסיס זה היה מופקד על תעלת לאמנש ובריטניה.
דובר – הבסיס השני של הצי הרומי הבריטי, הוקם בזמן המאה השנייה לספירה.
אקווינקום – הבסיס של הצי הפנוני בסיס זה היה מופקד על השליטה בדנובה.
טרבזון – הבסיס של הצי הרומי הפונטי, בסיס זה היה מופקד על השליטה בים השחור.
סלאוקיה פיארה – הבסיס של הצי הסורי, בסיס זה היה מופקד על השליטה בים התיכון.
אלכסנדריה – הבסיס של הצי האלכסנדרי, בסיס זה היה מופקד על השליטה בים התיכון.
הציווי החדש הוא מונח שטבע הבלשן שמואל בולוצקי לתיאור נטיית ציווי חדשה שהתפתחה בעברית מודרנית.
נטייה זו שונה באופן ניכר מנטיית הציווי בעברית מקראית, אם כי היא מבוססת על עקרונות דומים.
נטיית הציווי של העברית המקראית נחשבת כשיטת הנטייה התקנית בעברית הכתובה או בדיבור רשמי, אולם היא נדירה בעברית המדוברת היומיומית.
הדבר ניכר בייחוד בפעלים מהבניינים נִפְעַל, הִפְעִיל והִתְפַּעֵל.
צורות כגון: הִכָּנֵס, הִזָּהֵר, הַזְכֵּר או הִתְלַבֵּשׁ (כצורת ציווי) נותרו רק בשפה הכתובה.
בציווי המקראי, צורות העתיד מחליפות לעיתים את צורות הציווי – אך רק כשאינן באות בראש המשפט.
ציווי שכיח בעיקר בלשון החוק המקראי ובפקודות הנאמרות מפי בני סמכא.
בשפה המדוברת נוטים להשתמש בצורת העתיד גם כצורת הציווי, ולפיכך צורות כגון: תִּשְׁמֹר, תִּכָּנֵס, תִּזָּהֵר, תַּזְכִּיר או תִּתְלַבֵּשׁ יכולות לשמש כצורות עתיד או כצורות ציווי, על-פי ההקשר.
בצד הצורות האלה, התפתחה צורת ציווי מובהקת שנגזרת מצורת העתיד בהפחתת ההברה הראשונה.
בחלק מהמקרים, בייחוד בבניין קל, הנטייה החדשה נראית זהה לנטיית הציווי של העברית המקראית.
למשל, מצורת העתיד תִּשְׁמֹר נגזרת צורת הציווי שְׁמֹר גם בעברית מקראית, וגם ב"ציווי החדש".
כך גם לגבי הצורות: סע, לך, בוא וכדומה.
לעומת זאת בבניין נפעל, צורת "הציווי החדש" שונה מנטיית הציווי בעברית מקראית.
למשל, נטיית "הציווי החדש" של הפועל נִכְנַס היא: כָּנֵס, שכן היא נגזרת מצורת העתיד: תִּכָּנֵס בהפחתת ההברה הראשונה: tikanes > tikanes > kanes.
לעומת זאת, צורת הציווי המקבילה בעברית מקראית (שעדיין מקובלת בשפה הכתובה) היא: הִכָּנֵס.
הפחתת ההברה הראשונה מצורת העתיד יכולה להיעשות באמצעות מחיקת ההברה כולה – העיצור והתנועה שאחריו – או על ידי מחיקת התנועה בלבד ויצירת "צרור עיצורים" (cluster).
שתי האפשרויות האלה יוצרות לעיתים קרובות צורות חלופיות (free variations).
לדוגמה, בצד הצורה: כָּנֵס קיימת גם הצורה: תְּכָּנֵס.
שני התהליכים החלופיים הם כדלקמן:
במקרה שהעיצור הראשון של השורש (פ"א הפועל) הוא קולי, נוצרת גם הידמות בקוליות בתוך צרור העיצורים, למשל מן הפועל נִזְהַר (תִּזַּהֵר), נוצרות הצורות האלה:
בבניין פִּעֵל, אחת הצורות החלופיות של "הציווי החדש" זהה לציווי בעברית מקראית, בעוד הצורה האחרת (זו הכוללת "צרור עיצורים") שונה ממנה.
לדוגמה, מהפועל קִבֵּל (צורת עתיד נסתר: תְּקַבֵּל, ההגייה: tekabel) נוצרת הצורה: קַבֵּל שזהה לצורה בעברית מקראית, וכן הצורה tkabel עם צרור עיצורים בתחילתה.
במצבים מסוימים אין אפשרות ליצור את צורת "הציווי החדש" מצורת העתיד של הפועל, ולפיכך צורת העתיד, כפי שהיא, נשארת הדרך היחידה להביע את צורת הציווי.
תהליך השמטת ההברה הראשונה "נחסם" במצבים מסוימים, והסיבות לחסימה הן מוקד המחקר האקדמי של התופעה, שכן הן משמשות קצה חוט להבנת המנגנון הלשוני האינטואיטיבי שעומד מאחורי השליטה במערכת הנטייה של פעלים, לאו דווקא בעברית.
אחד הגורמים שחוסמים את תהליך יצירת הנטייה של "הציווי החדש", הוא יצירת צרור עיצורים "בלתי חוקי", כלומר צרור עיצורים שנתפס אצל דוברי עברית מודרנית כקשה או בלתי-אפשרי להגייה.
לדוגמה, מן הפועל לָמַד לא נוצרת הצורה lmad, שכן הצרור lm בתחילת המילה נתפס כבלתי-אפשרי להגייה.
במקרה כזה הדוברים משתמשים בצורת העתיד בלבד כצורת ציווי (תִלְמַד tilmad).
בעברית מקראית, צורת העתיד לְמַד דווקא קיימת, אולם היא נהגית lemad (בשתי הברות, בתוספת תנועת e ש"שוברת" את צרור העיצורים).
בבניין הִפְעִיל תהליך יצירת "הציווי החדש" נחסם תמיד.
דוברי עברית מודרנית משתמשים רק בצורת העתיד של בניין הפעיל להבעת ציווי, ואינם יוצרים צורות ציווי אחרות.
לדוגמה, מהפועל: הִזְמִין (תַּזְמִין) לא נוצרת הצורה: "זְמִין" כצורת ציווי.
אחת ההשערות ל"חסימת" התהליך בבניין הפעיל היא אובדן של מידע רב מדי בהשמטת ההברה הראשונה של הפועל.
ההברה הראשונה של צורת העתיד בבניין הפעיל, היא כשלעצמה תוצר של תהליך השמטה: הה"א התחילית של הבניין מתלכדת עם אות אית"ן שמסתמנת את נטיית העתיד.
מחיקת ההברה הראשונה בצורה כזאת תגרום לאובדן התחילית המסמנת את הבניין ביחד עם התחילית המסמנת את העתיד, ואפשרות זו נחסמת.
בעברית מקראית צורת הציווי אכן משמרת את הה"א התחילית של הבניין: הַזְמֵן.
נראה שהצורה "כַל" מהפועל: אָכַל (תֹּאכַל) נחסמת מסיבה דומה.
במקרה זה (גזרת נחי פ"א בבניין קל) אות אית"ן מתמזגת עם האות הראשונה של השורש (פ"א הפועל), ולפיכך מחיקת ההברה הראשונה תגרום לאובדן של מידע רב מדי מהפועל.
במילון עולמי לעברית מדוברת מאת נתיבה בן-יהודה ודן בן אמוץ, הצורה "כַל" דווקא מופיעה בתוך ביטוי הכולל צורות אחרות של "הציווי החדש": "כָל, שָן, תַעְמֵל וְזַהֵר מֵטְרוֹמְבִּילים", אולם היא נדירה מאוד (תַעְמֵל או תְעַמֵל היא הצורה שנגזרת מהפועל תִּתְעַמֵּל בבניין הִתְפַּעֵל).
מבחינה לשונית-חברתית, "הציווי החדש" מסומן כשייך למשלב (רגיסטר) נמוך של השפה העברית, אולם ב-20 השנים האחרונות הוא נכנס במידה מסוימת לפזמונים ולפרסומות.
בסוף שנות ה-80 התפרסם השיר "עוברת אורח" של מיכל ורד וירוסלב יעקובוביץ' בביצוע ענת עצמון שבו חוזרת השורה "כנסי אל חיי".
בריאיון לטלוויזיה אמרה ענת עצמון כי הם נמנעו לקרוא לשיר "כנסי אל חיי" על-פי השורה החוזרת, כדי שלא להבליט יותר מדי את הצורה "כנסי" שנחשבת בלתי-תקנית (הצורה התקנית היא: "היכנסי אל חיי" על-פי העברית המקראית או תיכנסי על פי צורת הציווי החדש).
בדיאלוגים בספרות משתמשים לפעמים בצורות "הציווי החדש" כדי לאפיין דמות לא-משכילה.
במקרה כזה, מופיע גרש לסימון השמטת ההברה, למשל: 'כנס, 'זהר או: ת'זהר.
גזירת נטיית היחיד לעומת יתר הנטיות
נטיית "הציווי החדש", כמו נטיית הציווי בעברית מקראית (הציווי התקני), קיימת בארבעה גופים: יחיד, יחידה, רבים ורבות.
בעוד צורת היחיד נגזרת תמיד מצורת העתיד-נוכח של הפועל בהפחתת ההברה הראשונה, נראה שיש שתי שיטות לגזירת יתר הצורות, המשמשות בתפוצה משלימה בהתאם לתכונות הפונולוגיות של הפועל.
לדוגמה, עבור הפעלים "לשמור" ו"לרדת" קיימות הצורות הבאות:
גוף עתיד-נוכח "ציווי חדש" 1 "ציווי חדש" 2 יחיד tišmór šmór tšmór יחידה tišmerí šmerí tšmerí לרדת
גוף עתיד-נוכח "ציווי חדש" 1 "ציווי חדש" 2 יחיד teréd red יחידה terdí rédi redí(?)
בנטיית הפועל "לשמור" צורות היחיד והיחידה נגזרות כל אחת מצורת העתיד-נוכח/ת המקבילה להן בהפחתת ההברה הראשונה.
בנטיית הפועל "לרדת", צורת היחיד נגזרת כצפוי מצורת העתיד-נוכח, אולם צורות היחידה לא נראות כאילו נגזרו ישירות מצורת העתיד-נוכחת.
הצורה הנפוצה rédi נראית כאילו נגזרה מצורת היחיד red בתוספת סיומת הנקבה /i-/
הסיבה לכך היא, ככל הנראה, העובדה שגזירה ישירה מצורת העתיד-נוכחת תביא ליצירת צרור עיצורים "בלתי-חוקי": rdi*
הצורה redí שנראית כאילו נגזרה ישירות מצורת העתיד-נוכחת, תוך שבירת צרור העיצורים באמצעות תנועת e, נשמעת לפעמים, אולם היא נדירה (ולכן סומנה בטבלה בסימן שאלה).
כיוון ששיטת הגזירה הרגילה של צורת היחידה חסומה מסיבה פונולוגית, פונים הדוברים (באופן לא-מודע) לשיטת גזירה חלופית.
תופעה זו עומדת בניגוד בולט לגזירת צורת היחיד.
אם גזירת צורת היחיד מצורת העתיד נחסמת, הרי לפועל לא תהיה נטיית "ציווי חדש" כלל, והדוברים ישתמשו בצורת העתיד בלבד גם כצורת ציווי.
הבלשנית אותי בת-אל מציעה את ההסבר הבא: צורת היחיד היא הצורה הבסיסית הקובעת אם נטיית "הציווי החדש" בכלל אפשרית.
אם צורת היחיד אינה אפשרית מבחינה פונולוגית, לא תהיה שום נטייה של "הציווי החדש" עבור הפועל המסוים.
מרגע שנוצרה צורת היחיד, יעשו הדוברים כמיטב יכולתם (באופן לא-מודע) למלא את כל טבלת הנטייה, כלומר ליצור גם צורות יחידה, רבים ורבות.
כדי להשלים את טבלת הנטייה ינקטו הדוברים בכל אסטרטגיה סבירה לגזירת הנטיות החסרות, בכלל זה גזירה מצורת היחיד במקום ישירות מצורת העתיד.
הציבור הנאור הוא מושג המופיע בתדירות נמוכה בפסקי דין של בית המשפט העליון בישראל למן שנות השישים, בהקשר של הכרעות ערכיות במשפט.
החל בשלהי שנות השמונים עשה בו אהרן ברק בבית המשפט העליון כשופט וכמשנה נשיא, שימוש שיטתי כדי לתאר קריטריון אשר ינחה את בית המשפט כאשר הוא נדרש להכריע בסוגיות ערכיות, ובמיוחד כאשר קיימת סתירה בין שני ערכים.
על רקע זה חדר הביטוי לשיח האקדמי והציבורי, המשפטי והפוליטי, באמצע שנות התשעים, והיווה סלע מחלוקת בתחומים המשיקים למחלוקת סביב המהפכה החוקתית.
ככל הידוע, לראשונה מופיע המושג "הציבור הנאור" במופע יחידאי בדבריו של שופט בית המשפט העליון משה לנדוי בערעור אזרחי משנת 1963, הנסוב סביב סכסוך עסקי בין נוסעת לחברת ספנות באשר לתוקף ושאלת עמידתו בתקנת הציבור של סעיף בחוזה ההתקשרות הפוטר את החברה מפיצוי על נזקי גוף עקב הנסיעה.
יש המייחסים את שימושו במושג "הציבור הנאור" לתנועת הנאורות (Bildung) שרווחה בגרמניה של רפובליקת ויימאר, שבה גדל לנדוי ושאת ערכיה שאב, בלא היכרות עם הביקורת המודרניסטית על פילוסופיה זו, שייצגה זרם של ליברליזם קולקטיביסטי ולאומני.
בבג"ץ שליט שב השופט לנדוי להשתמש במושג זה, תוך שהוא מציין את הפעם הקודמת שבה השתמש בו, ובהבהירו את הכורח שבריסון השיפוטי בשימוש במושג זה.
בהיעדר הסכמה כללית, סבר לנדוי בדעת מיעוט, יש לדחות את עתירתו של בנימין שליט.
נשיא בית המשפט העליון, שמעון אגרנט, השתמש אף הוא בביטוי זה בבג"ץ מירון נגד שר העבודה, שבו דחה עתירה לבג"ץ בטענת היעדר זכות עמידה.
אהרן ברק, יותר משופטים אחרים, התייחס לביטוי "הציבור הנאור" וקבע אותו כאמת מידה סמלית על פיה צריך לקבל החלטות שיפוטיות.
כך למשל, עוד בשנות ה-80 השתמש בו - בהתייחסותו לכך שיש לגלות סובלנות כלפי בחורי ישיבות המבקשים לדחות גיוסם לצבא, או כדי להכריע בנושאים אזרחיים.
הציבור הנאור הייתה אמת מידה על פיה השופט נדרש לבחור בין חוקים וערכים החופפים זה את זה, או כאשר הם צפים מתוך לאקונה הקיימת בספר החוקים.
במקרים כאלה: "לא רגש הצדק של השופט האינדיבידואלי קובע מה הם כללי הצדק היושר...
אמת המבחן המדריכה אותנו היא תחושת הצדק וההגינות של הציבור הנאור בישראל".
בשנות ה-90, כאשר נחקקו חוקי היסוד של מדינת ישראל, נדרש בית המשפט העליון ליישב סתירה לכאורה הקיימת מלשון חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
בנוסח החוק נכתב כי מטרתו "להגן על כבוד האדם וחירותו, כדי לעגן בחוק יסוד את ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית".
ברק התייחס למקרים בהם ישנה סתירה בין ערכים יהודיים וערכים דמוקרטיים, וכתב: "כאשר ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית אינם ניתנים ליישוב עם ערכיה כמדינה דמוקרטית, אין מנוס מהכרעה.
הכרעה זו צריכה להיעשות לדעתי לפי תפיסותיו של הציבור הנאור בישראל".
ברק אף ציין כי הביטוי "ציבור נאור" אינו מתכוון לציבור מסוים אלא מטפורה המשקפת את המורכבות והפלוריאליזם של החברה והמדינה.
כן ציין כי "תפישות היסוד של הציבור הנאור אינן קבועות ועומדות, הן נתונות בתנועה מתמדת".
הביטוי הפך לסמל הביקורת על ברק בעת שהוביל את המהפכה החוקתית והאקטיביזם השיפוטי.
הביטוי עורר הדים רבים ומחלוקת ציבורית ואקדמית חריפה, מימין ומשמאל.
תחילה תקפו אותו דווקא חוגי תיאוריה וביקורת מן השמאל הרדיקלי הפוסט-מודרניסטי.
פרופ' רונן שמיר מאוניברסיטת תל אביב פרסם עוד בשנת 1994 את מאמרו "הפוליטיקה של הסבירות", המותח ביקורת נוקבת על השימוש של ברק בביטוי.
אליבא דשמיר, נטל ברק סמכויות רבות מן המחוקק.
שמיר מכנה זאת "האימפריאליזם של החוק" – אימפריאליזם החולש על רבים מתחומי החיים ועל פיה תפקידו של השופט לקבוע, באמצעות תבונתו, מה ראוי ומה נורמלי, דבר הנמשל בעיני שמיר לפעילות מועצת חכמים.
על-פי שמיר, מועצת חכמים של ברק מושלת בכיפה באמצעות המצאת המונח "הציבור הנאור", שאינו אלא מטפורה ל"ערכי היסוד" שקובע השופט.
הציבור הנאור משמש אפוא כנקודת מוצא של השופט בבואו להכריע דינים, בדומה למושג כ"האני מאמין של האומה", זאת כאשר נמנה השופט לעד עם אותו "ציבור נאור".
הנה כי כן, טוען שמיר, עושה ברק שימוש בהיגיון מעגלי, כאילו אין השופט פוסק על פי נהמת לבו כי אם אובייקטיבית, כדעת הציבור הנאור, אולם למעשה שיקול דעתו של הציבור הנאור זהה תמיד לזה של השופט.
שמיר מונה שימושים דומים בהיגיון מעגלי בהקשר זה מצד ברק: מחד, תפקיד השופט לשמור על שלטון החוק, ומאידך הוא מגדירו ככזה שאינו אלא דברו של השופט, פסק דינו.
שמיר מזהה דעות קדומות העומדות ביסוד הגדרת ברק את הציבור הנאור, המובדל מפשוטי העם, הבורים והבערים.
השקפת עולם זו משקפת את עולמן התרבותי והמוסרי של האליטות בישראל, בנות התרבות, האירופיות, המשכילות, המדירות את רגליו של "האחר", הדתי, הלא-רציונלי, המיסטי.
שמיר רואה במהלך זה של ברק בגדר בריאתה של שכבה חברתית המתבססת על החזקה בנכסי המוסר והאינטלקט של החברה המוקנים לבני האליטות באקדמיה.
שכבה זו מבקשת להשתלט על כל תחומי הידע ולנהל בשמם את החברה באופן בלבדי.
שמיר מזהה תופעה זו בספרות האקדמית בשם בורגנות מנדרינית.
באותו הגיליון, כותב על הביטוי גם פרופ' מנחם מאוטנר במאמרו "הסבירות של הפוליטיקה".
מאוטנר מסכים עם שמיר כי הציבור הנאור אינו מייצג אלא קבוצה בדלנית המדירה את רוב רובו של הציבור בישראל.
לדעתו, הדבר בעייתי משום שהחברה הישראלית היא חברה רב תרבותית ופלורליסטית.
מאוטנר מסביר ומבהיר כי עיקר האזכורים של "הציבור הנאור" בפסיקות בית המשפט העליון בשנות השמונים והתשעים נעשו על ידי אהרן ברק, כאמצעי להצדקת ערכים מסוימים.
מכאן שהשימוש בערכי הציבור הנאור נועד להיות מנוגד לערכיו הפרטיים של השופט, לכאורה, ולתת תוקף מוסרי ציבורי אך גם מגביל לפסיקותיו.
מאוטנר אינו "קונה" הסבר זה וקובע שהרטוריקה הזו של ברק אינה אלא אמצעי הסוואה להשלטת ערכיו האישיים של השופט על פסיקותיו שנהנות מחירות יצירתית רבה במיוחד ביחס לעבר בשל כך.
ביטויים נוספים המשתייכים לרטוריקה זו הם "ערכי היסוד" ולא סתם "ערכים" שמטבע הדברים לוקים בארעיותם.
השופט פרופ' מנחם אלון, המשנה לנשיא בית המשפט העליון, כתב על הביטוי:
הפילוסופית של המשפט, פרופ' רות גביזון, חיוותה דעתה בחריפות על מושג זה, וטענה כי ערכי הציבור הנאור אינם בהכרח נעלים על ערכי ציבור מאמיניו של הרב עובדיה יוסף: "כסמכות מוסרית עליונה לא ברור שבית המשפט טוב יותר מעובדיה יוסף.
ולא ברור שהערכים העל-חוקיים של הציבור הנאור שבשמם הוא פועל, עולים על הערכים העל-חוקיים של הציבור הדתי, למשל.".
ניתוח תאורטי מקיף הוצע בשנת 2008 על ידי איש מדע המדינה והמשפטן פרופסור גד ברזילי הסבור כי מושגי שסתום כגון "ציבור נאור" נובעים מן העובדה כי המשפט הוא פוליטי וכי בהגדרתו הוא אינו יכול להיות נייטרלי.
ברזילי משתמש בתיאוריזציה מקיפה כדי לחשוף את היסודות הפוליטיים של המשפט שמובילים לעשות שימוש במושגים כגון "הציבור הנאור".
המשפטן איש התקשורת בן דרור ימיני תקף את ברק ואמר כי הוא "עוקף את הדמוקרטיה, לכיוון של קבוצה ערכית השולטת בבית המשפט" ואילו נשיא בית המשפט העליון בדימוס, השופט משה לנדוי, כינה באופן חסר תקדים את חסידי התפישה שביטא ברק בשם "פונדמנטליסטים של המשפט".
הביטוי "הציבור הנאור" הפך לכלי נשק עיקרי של התוקפים את הלגיטימיות של בית המשפט העליון בכלל ואת תפישתו של אהרן ברק את התפקיד השיפוטי בפרט.
הביטוי נתפש בעיני רבים ככזה המבטא זלזול בציבור הכללי ובערכיו.
בשנת 2001 הודה ברק כי ייתכן ושגה בניסוח הביטוי ויצר רטוריקה המזמינה ביקורת.
הצי השישי של ארצות הברית הוא יחידה מבצעית של הצי האמריקני הפועלת תחת פיקוד אירופה ואפריקה של צי ארצות הברית.
כבר מתחילת המאה ה-19 שמרה ארצות הברית על נוכחות צבאית בים התיכון, בתחילה היה זה למטרות ממוקדות כגון הלחימה בשודדי ים מוסלמים בצפון אפריקה.
השייטת הראשונה נקראה באותו הזמן "שייטת ים תיכונית" (Mediterranean Squadron).
בשנת 1946 שלח הנשיא הארי טרומן את אניית המערכה מיזורי למזרח הים התיכון על מנת לשנות את מאזן הכוחות באזור, שהיה באותו הזמן שטח השפעה סובייטי.
הצי הקטן שהוחזק בים התיכון נקרא באותו הזמן "כח ימי ים תיכוני" (Naval Forces Mediterranean).
אך מאז שהספינה יו אס אס אמורי ס.
Land) החליפה את בסיס האם שלה מסרדיניה באיטליה לוושינגטון בארצות הברית, נותרה בצי השישי רק ספינה קבועה אחת - המאונט ויטני (Mount Whitney).
ספינות חיל הים האמריקאי שמפליגות לתוך הים התיכון שייכות אף הן לצי השישי.
כח משימה 60: כח משחתת קרבי.
נוסד ב-19 בפברואר 2003. נמל הבית של המשחתת הוא גאטא, איטליה.
כח משימה 61: כח תקיפה ימי עם ספינות הנחתה.
כח משימה 62: כח נחתים המורכב מכ-1,900 נחתים שמובלים בספינות הנחתה של כח משימה 61.
כח משימה 63: כח תפעולי עם מכלית, ספינות הספקה, וספינות תחזוקה.
משימתו לספק הספקה ושירותי תחזוקה בלב ים.
כח משימה 64: כח משימות מיוחדות.
כח משימה 67: כח סיור אווירי מבוסס ביבשה.
כח משימה 68: כח הגנה ימי שכולל צוותי לחימה בטרור ויחידות הרכבת מוקשים ניידים.
כח משימה 66/69: כח לוחמה תת-ימית.
אחראי לתכנון ותאום פעילות צוללות ופעילות נגד צוללות באזור הים התיכון.
ביקורי הצי השישי בנמל חיפה החלו בשנת 1979. תחילה ביקרו בנמל 5–10 אוניות מדי שנה, ולאחר פתיחת משרדי הקישור של הצי השישי בחיפה, בשנת 1980 עלה מספר הביקורים והגיע ל-40 עד 50 אוניות בשנה.
משך השהות הממוצע של אנשי הצי השישי בעיר היה בין 5 ל-10 ימים.
בכל ביקור של נושאת מטוסים ואוניות הליווי שלה הגיעו לחיפה כ-5,000 מלחים, טייסים, חיילים וקצינים אשר שהו בעיר בין 5 ל-10 ימים.
בין השנים 1980–2000 שהו בחיפה מאות אלפי חיילים וקצינים, ובסך הכל יותר ממיליון ימאים.
התרומה הכלכלית המצטברת של ביקורים אלו מוערכת בכ-350 עד 400 מיליון דולר.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000 החליט הצי האמריקאי להפסיק לחלוטין את עגינת האוניות בנמלי ישראל מחשש לפיגועים וזאת על פי הנחיות פיקוד הצי.
ב-10 בדצמבר 2000, נפגעה המשחתת האמריקאית קול בנמל עדן בתימן, פגיעה שגרמה למותם ופציעתם של אנשי צוות האוניה.
ביקורי הצי השישי בישראל חודשו ב-25 בנובמבר 2007, וב-1 ביולי 2017 עגנה הג'ורג' ה' ו' בוש (CVN-77) בחיפה, כ-17 שנה לאחר הביקור האחרון של נושאת מטוסים בנמל, במסגרת המאבק בארגון הטרור דאעש בסוריה.
ב-8 במרץ 2018, במסגרת התרגיל המשותף של ישראל וארצות הברית, ג'וניפר קוברה, עגנה ספינת הפיקוד והשליטה של הצי השישי "מאונט ויטני" בחיפה.
בספינה היו כ-500 אנשי צוות, מחציתם מסגל הפיקוד הבכיר של הצי השישי שלקחו חלק בתרגיל.
אמיר ישראל ואחרים, שיתוף פעולה עם הצי האמריקאי, נושאית מסוקים, רחפות ועוד., אח"י פלברה אגדות שקרו באמת, עמ' 270.
הצי הרוסי הוא הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית והוא חיל הים של רוסיה.
זהו הצי הגדול ביותר באירופה, כשברשותו למעלה מ-200 כלי שיט מתוכם 72 צוללות.
רשמית, הצי הרוסי המודרני הוקם ב-17 בינואר 1992 על בסיס הצי הסובייטי, אולם הצי הרוסי רואה את עצמו כיורש של הצי של הצאר פיוטר הגדול שייסד לראשונה את הצי הרוסי הקיסרי ב-30 באוקטובר 1696.
יום ראשון אחרון של חודש יולי נחשב ל"יום הצי" ונחגג משנת 1939. בצי הרוסי משרתים כ-148 אלף ימאים.
הצי הרוסי הוקם על ידי הצאר פיוטר הראשון, שהצליח להקים צבא וצי מודרניים בעיצומה של המלחמה הצפונית הגדולה בשנים 1700–1721. בתקופה זו גם זכה הצי לניצחונות שביססו את מעמדה של רוסיה כמעצמה אזורית הודות לשליטתה בים הבלטי.
לאורך השנים, הצי התעמת עשרות פעמים מול הצי הטורקי, בעיקר בזירת הים השחור ונכשל רק במהלך מלחמת קרים כשאל טורקיה הצטרפו גם אנגליה וצרפת.
התבוסה הגדולה ביותר בתולדות הצי הרוסי הייתה במלחמת רוסיה–יפן, כאשר היפנים הנחילו תבוסה צורבת לצי הרוסי בקרב צושימה וכבשו את הבסיס העיקרי בפורט ארתור.
בסיום מלחמת האזרחים ברוסיה, אוניות הצי עברו לאחריות הצי הלבן והשתתפו בפינוי הכוחות מחצי האי קרים ובמסגרת מבצע זה פונו עשרות אלפי אזרחים ולוחמים של הצבא הלבן.
הצי הסובייטי שהוקם על שרידי הצי הרוסי הקיסרי היה לצי הגדול ביותר בעולם לצד הצי האמריקני.
במהלך מלחמת העולם השנייה הצי הסובייטי שותק על ידי הנאצים ולא השתתף בקרבות ימיים גדולים.
ספינות הצי הצפוני השתתפו בהגנת אוניות משא שהביאו אספקת מארצות הברית ובריטניה.
צוללות הצי הבלטי הטביעו מספר אוניות גרמניות ושיבשו את מערך האספקה של הנאצים.
בסוף שנות ה-50 החלה הצטיידות הצי בצוללות גרעיניות.
במרבית שנות המלחמה הקרה הצי עסק בהתעצמות והסובייטים אף בנו נושאות מטוסים.
החל משנת 1956 ועד לשנת 1985 בראש הצי עמד סרגיי גורשקוב.
הוא דגל בפיתוח צי הצוללות ואוניות גדולות בשאיפה להגיע לרמה של הצי האמריקאי.
יחד עם זאת הוא התנגד לבניית נושאת מטוסים ובתקופת כהונתו פרויקטים מסוג זה לא אושרו לידי מימוש.
לעומת זאת, כ-40% מהצי היו צוללות בעיקר גרעיניות.
לצי הסובייטי הייתה נוכחות קבועה בים התיכון ובאוקיינוס ההודי.
לאחר התפרקות ברית המועצות רוב אוניות הצי הסובייטי עברו לחזקת רוסיה.
הבעיה הגדולה הייתה בצי הים השחור שהבסיס העיקרי שלו היה בסבסטופול שעבר לאוקראינה.
בסופו של דבר סוכם עם אוקראינה על חלוקת הצי והסדרת נוכחות הצי הרוסי בחצי האי קרים ובשנת 2014 הבעיה נפתרה סופית כאשר הצי הרוסי השתתף בהשתלטות על חצי האי קרים במסגרת סיפוחו לרוסיה.
בשנת 1992 הוחלט שדגל הצי יהיה זהה לדגל הצי בתקופת האימפריה הרוסית.
בינואר 1992, עקב אילוצי תקציב למעשה הופסקה הזמנת אוניות צי חדשות, התקציב נוצל לסיום בניית אוניות שהוזמנו עוד בתקופת ברית המועצות ושיפוץ ושדרוג אוניות קיימות.
נושאת מטוסים שהייתה בתהליך בנייה נמכרה לסין.
בשנת 2003 דווח שאחת הצוללות נמצאת בבנייה כבר כ-15 שנים.
במקביל צומצם היקף התרגולים, הנוכחות באוקיינוס ובים התיכון וננטש בסיס ימי בווייטנאם.
אחד משיאי המשבר בצי הייתה טביעת הצוללת הרוסית קורסק בשנת 2000.
למרות המשבר של תחילת שנות ה-90, הצי הרוסי נחשב לחיל הים הגדול ביותר באירופה, בעיקר הודות למאגר הנשק הסובייטי.
בשנות ה-2000 ניכר שיפור בתחזוקה והחלה תוכנית רחבה לחידוש הצי.
בשנת 1996 החלה בניית צוללת גרעינית מטיפוס חדש השייכת לדור הרביעי של הצוללות הסובייטיות-רוסיות.
בנייתה הסתיימה בשנת 2009. במקביל, נכון ליולי 2012 נמצאות בשלבי בנייה שונות עוד 3 צוללות מדגם זה.
בשנת 2008 בפעם ראשונה בתקופה הפוסט-סובייטית הוחלט על רכישת אוניות שייבנו מחוץ לגבולות המדינה - רכישת 4 נושאות מסוקים מצרפת (אף שאלה לבסוף לא נכנסו לשירות הצי והועברו לידי חיל הים המצרי).
בהתאם לתוכנית שאושרה צפוי חידוש של כ-45% מאוניות הצי.
ב-2008 - שבוע לפני השבעתו של דמיטרי מדבדב לנשיא - הצי הרוסי השיק צוללת חדשה, למעשה הצוללת הרוסית הראשונה מאז נפילת ברית המועצות.
בשנת 2012 ולדימיר פוטין הכריז על תוכנית רחבה בחידוש הצי שכוללת בניית 51 אוניות מהם 24 צוללות עד לשנת 2020.
בשנת 1997 הוחלט גם על בניית צוללות לא-גרעינית מדגם חדש.
צוללת סנקט פטרבורג היא צוללת מובילה מהדגם החדש.
לאור בעיות תכנוניות, גם עתה בשנת 2020 הצוללת לא הגיעה לרמה מבצעית ובניית צוללות נוספות מאותו דגם הופסק.
הצי הרוסי השתתף בתרגולים באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט לצד הציים של מדינות אחרות.
במלחמת רוסיה-גאורגיה, באוגוסט 2008, הצי הרוסי הטיל מצור על נמל פוטי ולא אפשר הגעת אוניות סיוע כלשהן.
המשחתות הרוסיות טיבעו ספינות מלחמה גאורגיות ונשארו בתחומי המים הטריטוריאליים של גאורגיה עד אוקטובר 2008.
כחלק מן המדיניות הרוסית להפגנת נוכחות בנקודות מרוחקות, בשנת 2008 הגיעה משלחת הצי לחופי ונצואלה.
באפריל 2009 אוניות הצי הגיעו לאזור סומלי ומאז הם משתתפות באופן קבוע באבטחת אוניות צי הסוחר באזור.
בשנת 2008 החלה רפורמה ארגונית בצי, כמו ביתר היחידות של הכוחות המזוינים של רוסיה.
במסגרת הרפורמה מספר יחידות של הצי הוקטן מכ-240 ל-123, בוצע רפורמה במערך החינוך של הכנת קציני הצי תוך ריכוז מספר מוסדות לימוד למוסד מרכזי ויחידות הצי הוכפפו לפיקודים מרחביים.
בשנת 2015, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה נגד המדינה האסלאמית ומיליציות של מורדים הנתמכים על ידי ארצות הברית, החליטה רוסיה להיענות לבקשת סוריה עם סיוע צבאי ושילבה את חיל הים בפעולות נרחבות כולל שיגור טילי 3M-54 Klub ממרחק של 1,500 ק"מ.
בנובמבר 2020 נחנך בסיס של הצי בסודאן.
הצי הצפוני שבסיסו בסברומורסק (בסיס סברומורסק).
צי האוקיינוס השקט שבסיסו העיקרי בעיר ולדיווסטוק (בסיס ולדיווסטוק).
צי הים השחור שבסיסו העיקרי בסבסטופול (באוקראינה דה יורה, ברוסיה דה פקטו), בעבר היו תוכניות להעביר את בסיס הצי לנובורוסיסק.
הצי הבלטי שבסיסו בקלינינגרד (אך יש דיבורים על השבתו לבסיס ההיסטורי בסנקט פטרבורג).
שייטת הים הכספי שבסיסה בעיר כספייסק.
מינהל הביון של המטה הכללי של הצי הרוסי (Разведывательное управление Главного штаба ВМФ РФ), המודיעין הימי של הצי הרוסי.
הקומנדו הימי - המכונה הספצנאז של הצי והן כוח עילית מקביל לשייטת 13 הישראלית.
חיל הנחתים הרוסי, הוקם בנובמבר 1705 והוא למעשה יחידת עילית בצי, המקבילה למארינס האמריקני.
בהתאם למבנה הצי, הוא כולל גם יחידות של מטוסים ומסוקים.
נושאת המטוסים האדמירל קוזנצוב היא האונייה היחידה של הצי המתאימה לנחיתת מטוסים ועל סיפונה נמצאים מטוסים מדגם סוחוי-33. בנוסף לכך לצי שייכות יחידות מטוסים המבוססים על שדות תעופה בחוף הים.
יעד היחידות הללו הוא הגנת בסיסי הצי והתקפת אוניות אויב במהלך הלחימה.
מאז התפרקות ברית המועצות לא היה חידוש משמעותי של מטוסי ומסוקי הצי והוא תלוי בקצב החימוש של זרועות האוויר והחלל.
המפקד העליון של הצי הרוסי
המפקד העליון של הצי הרוסי הוא מפקד חיל הים הרוסי שנושא דרגת אדמירל הצי.
ולדימיר קורויידוב (7 בנובמבר 1997 -5 בספטמבר 2005)
אלכסנדר מויסייב (2 באפריל 2024 -)
בהתאם לנתונים לשנת 2016 הצי הרוסי כולל אוניות הבאות:
צוללות לא גרעיניות - 20
אוניות קרב שונות נוספות - כ-100
הציונות: מאסף לתולדות התנועה הציונית והיישוב היהודי בארץ-ישראל היה כתב עת בעברית שיצא בשנים 1970–2001 בהוצאת "המכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן" של הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
הגיליון הראשון יצא בשנת 1970 בעריכתו של פרופ' דניאל קארפי והוקדש לזכרה של גליה ירדני-אגמון, חברת המכון.
כתב העת עסק בתולדות הציונות בהקשר הכולל של תולדות עם ישראל.
על פי המוצהר בגיליונו הוא נועד להציג מיזמי מחקר בתחומים אלה:
מחקרים – מחקרי עובדי המכון וחוקרים אחרים בתחומים הרלוונטיים, כולל מסקנות.
מקורות – תעודות ומסמכים שטרם יצאו לאור מארכיוני ישראל וממשלות שונות.
סקירות ביבליוגרפיות – רשימות של כתבי אישים ודברי ביקורת על ספרים.
בשנת 2002 נסגר כתב העת במתכונתו, ותחתיו החל לצאת לאור ישראל; עורכי "ישראל" הציגו אותו ככתב עת לחקר החברה הישראלית בפרט על היבטיה השונים, בתחומי הסוציולוגיה, ספרות, מגדר, אמנות, יחסי חוץ ועוד.
הצי של מקייל היא קומדיית מצבים אמריקאית אשר רצה ב-138 פרקים בני חצי שעה מ-11 באוקטובר 1962 ועד 31 באוגוסט 1966 ברשת ABC.
הסדרה צולמה כולה בשחור ולבן והתבססה על פרק דרמה קצר בשם שבעה כנגד הים, אשר שודרה ב-3 באפריל 1962.
ארנסט בורגניין, ביחד עם טים קונווי וג'ו פלין, הופיע בפרק דרמה קצר בשם "שבעה נגד הים" (Seven Against the Sea) ב-1962 ששודר במסגרת "תיאטרון הבכורה של פרד אסטר" בהנחיית פרד אסטר.
במהלך מלחמת העולם השנייה לוטננט קומנדר קוינטון מקייל הוא קצין בצי האמריקאני אשר תחת פיקודו נמצאת ספינת טורפדו מספר 73, אשר מוצבת בחזית האוקיינוס השקט באי טרטופה.
בסוף אביב 1942 היפנים מפציצים את האי ומצליחים להרוס את הבסיס הצבאי האמריקאי שם.
רק 18 מתוך 150 הטייסים והנחתים שהיו מוצבים באי שרדו את ההפצצה היפנית.
עקב נוכחות צבאית גדול של היפנים באזור הצי לא מסוגל לשלוח משלחת חילוץ לחלץ את השורדים.
מקייל אשר שרד את ההפצצה נאלץ להסתתר על אי מפני היפנים שמפטרלים באזור.
מקייל מצליח לחבור למקומיים אשר מסייעים בידו לשרוד באי ואף לקיים רמת חיים די גבוהה.
לאחר חודש מגיע לאי לוטננט דורם, קצין נוקשה, בוגר אנפוליס אשר פועל לפי הספר.
תפקידו לחבור למקייל, לשמש כסגנו ולעזור לו להחזיר את הבסיס בטרטופה למצב פעיל.
אבל המלחים והנחתים אשר בינתיים התרגלו לחיות בין המקומיים מסרבים לחזור לחיי צבא.
אחד מהם אף פתח מכבסה וחלק מהם מייצרים אלכוהול במזקקה שבנו.
כאשר דורם מעביר למקייל את הפקודות שמפקדת הצי שלח לו מקייל מסרב לקיים אותם.
למרות שמקייל הוא קצין ואזרח אמריקאי נאמן הוא מסרב להעמיד את אנשיו בסכנה כמו במתקפה היפנית הקודמת.
דאגתו היחידה של מקייל היא לשמור על אנשיו עד שהצי יוכל לחלץ אותם מהאי.
דבר זה גורם להתנגשות בין מק'ייל לדורם.
רק כאשר מקייל שומע שגדוד נחתים מתקרב לאזור ושמשחתת יפנית עומדת לתקוף אותו הגישה שלו משתנה.
הוא מצליח להשתלט על ספינת טורפדו יפנית שפטרלה באזור האי ולהפתעת החיילים ודורם הוא לא מתכוון להשתמש בה בשביל לחלץ את כולם מהאי אלא בשביל לתקוף את המשחתת.
מקייל מצליח לשכנע את המלחים ואת דורם להצטרף אליו ומכיוון שהם מפליגים על ספינה יפנית ותחת דגל יפני הם מצליחים להתקרב למשחתת בלי להתגלות ולהטביע אותה.
הפרק קבל דירוג די גבוה מקהל הצופים דבר אשר גרם ל-ABC לשקול להפוך אותו לסדרה בפני עצמה.
אבל הרשת החליטה לשנות את הסגנון הדרמטי של הפרק לסגנון שונה ולשנות את שמה לצי של מקייל.
הצי של מקייל כמו שבעה נגד הים התרחשה בחזית האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, אבל העונה האחרונה התרחשה בחזית האירופאית באיטליה.
הסדרה התמקדה בצוות של פי.טי.
74 (ספינת טורפדו) אשר הונהגה על ידי לוטננט קומנדר קוינטון מק'ייל.
המפיק של הסדרה אדוארד ג.
מונטגן כבר זכה להצלחה עם קומדיית המצבים המופע של פיל סילוורס (1955-1959), קומדיה צבאית אשר עסקה ברב סמל בילקו, נגד אשר בז לחוקי הצבא ובחייליו הנאמנים והפרועים אשר תכננו להתעשר על ידי שלל מזימות על חשבון מפקד הבסיס.
מונטגן אף הביא חלק מן השחקנים והכותבים של המופע של פיל סילוורס והפך את הסדרה למה שהוא כינה "בילקו בצי".
פרקי הסדרה השונים עוקבים אחרי לוטננט קומנדר מקייל, מפקד ספינת טורפדו בחזית האוקיינוס השקט בזמן מלחמת העולם השנייה.
מקייל הוא לא מפקד אופייני לצי האמריקני, הוא אינו מאמין במשמעת, הוא לא שומר על מרחק מהמלחים שלו והוא בז בכל הזדמנות למפקדו הישיר קפטן בינגהמטון.
בינגהמטון שונא את מקייל עקב הזלזול הרב שהוא מפגין כלפיו וכלפי הצי וגם מפני שהוא מאמין שמקייל מונע את הקידום שלו ומנסה בכל פרק למצוא דרך להיפתר או לעצור את מקייל.
בנוסף לשנאתו למקייל בינגהמטון מתעב גם אנסן פרקר, סגנו של מקייל.
פרקר הוא שלומיאל גדול אשר בכל פעם שהוא מתקרב לבינגהמטון הוא גורם לאסון כלשהו אשר כמעט וגובה את חייו של בינגהמטון.
בינגהמטון גם רודף אחרי צוותו של מקייל אשר מנסה בשלל שלל תחבולות, בהנהגת של לסטר גרובר, להתעשר במהירות על החשבון המלחמה והצי, בדרך כלל על ידי גנבת הציוד המשרדי והאישי של בינגהמטון.
מקייל אשר מודע למעשיו של אנשיו, למרות שבדרך כלל הוא מתנגד להם, מנסה בכל פרק לחלץ אותם ואת פרקר מזעמו של בינגמטון ולעמוד במשימת התאבדות כנגד היפנים.
בעונה הרביעית של הסדרה מקייל וצוותו מועברים לאיטליה.
שם הם ממשיכים להיות תחת פיקוד של בינגהמטון, אשר מונה למושל צבאי של עיירת דיגים קטנה, אשר שוחררה מהגרמנים.
למרות שבינגהמטון עדיין מתעב את מקייל בעונה הרביעית הם רוב הזמן משתפים פעולה כנגד מפקדו של בינגהמטון אשר מבקש לנצל את בינגהמטון ומקייל בשביל לבזוז רכוש שנשאר אחרי נסיגת הגרמנים.
ארנסט בורגניין – לוטננט קומנדר קוינטון מקייל.
טים קונווי – לוטננט אנסן צ'ארלס פרקר,
ג'ו פלין – קפטן וולאס ב.
גריי וינסון – לסטר גרובר, איש טורפדו.
קרל בלנטני – ג'ורג' "כריסטי" כריסטופר, אפסנאי.
בילי סנדס – הריסון "טינקר" בל, מכונאי.
סטרול אדסון – וירג'יל אדוארדס, תותחן.
גאווין מקלאוד – יוסף "הפי" היינס, איש טורפדו, עזב בעונה השלישית את הסדרה.
יושיו יודה – פוג'י קוביגי, טבח, שבוי יפני שהצטרף לצוות של מקייל.
בובי רייט – וילי מוס, קשר.