tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט יצא לאקרנים ב-15 ביולי 2006, וזכה לביקורות אוהדות רבות ובשנת 2007 זכה הסרט בפרס האקדמיה היפנית לקולנוע בקטגוריית סרט האנימציה הטוב ביותר של השנה.
נעימות הרקע בפס-הקול של הסרט, שביניהן עיבוד של אחת מווריאציות גולדברג, הולחנו על ידי יושידה קיושי; זמרת בשם האנאקו אוקו שרה את שני שירי הנושא.
מאקוטו קונו היא נערה בגיל תיכון, שחיה בטוקיו עם הוריה ואחותה הקטנה.
דודתה, קאזוקו יושיאמה (הדמות הראשית ברומן עליו מבוסס הסרט), היא משחזרת אמנות במוזיאון הלאומי של טוקיו.
יום אחד מאקוטו מועדת על מכשיר מוזר בצורת אגוז מלך.
בדרכה הביתה, כאשר היא נוסעת במורד שיפוע, מאקוטו המבועתת מגלה שבאופניה התקלקלו הבלמים.
בלא יכולת לעצור, מאקוטו דוהרת אל עבר מחסום הרכבת שבסוף השיפוע, מתנגשת בו, ונזרקת מאופניה הישר לדרכה של רכבת נוסעת.
מיד לאחר מכן, מאקוטו נופלת מאופניה בתחילת הרחוב, זמן קצר לפני מעבר הרכבת.
לאחר שהיא מספרת על התקרית לדודתה, דודתה של מאקוטו מסבירה לה שבדרך כלשהי היא קיבלה את היכולת לחזור בזמן.
לאחר מספר ניסויים שהיא עורכת, מאקוטו מגלה שהיא יכולה לחזור בזמן על ידי קפיצה מגובה רב: ככל שתקפוץ מגובה רב יותר, כך תחזור זמן רב יותר לאחור.
מאקוטו מנצלת תחילה את היכולת שלה לתועלתה האישית: היא משיגה ציונים מעולים, מונעת מעצמה להיות מובכת בפני חבריה, חוזרת שוב ושוב לזמן בו היא וחבריה שרים קראוקה, ומתחמקת מצ'יאקי, אחד מחבריה, שביקש ממנה לצאת איתו.
בשלב מאוחר יותר, מאקוטו מגלה קעקוע בחלקו התחתון של מרפקה, ובו רשום מספר קפיצות הזמן שנותרו לה; קעקוע זה ישמש אותה בהמשך העלילה.
עם הזמן, מאקוטו מבינה שמעשיה גרמו לחבריה ולאנשים אחרים להיפגע בדרכים שונות, ומחליטה להשתמש ביכולותיה בשביל לשפר את חייהם ככל האפשר.
בזמן שהיא חוזרת לביתה ברגל, צ'יאקי מתקשר למאקוטו ושואל אותה אם היא קופצת בזמן.
היא מנצלת את קפיצת-הזמן האחרונה שלה בשביל להסיט את נושא השיחה בזמן המתאים.
מיד לאחר סיום השיחה, מאקוטו מגלה שקוסקה, אחד מחבריה, "שאל" ממנה את אופניה המקולקלים, והרכיב עליהם את חברתו.
מאקוטו, שכבר אינה יכולה לחזור בזמן, מנסה לעצור אותם, אך בלא הועיל: שניהם מתרסקים אל תוך המחסום, ועפים מהאופניים הישר אל דרכה של אותה הרכבת שהייתה אמורה להרוג את מאקוטו.
רגע לפני ששניהם נהרגים, צ'יאקי מקפיא את הזמן.
בזמן שהם הולכים בעיר הקפואה, צ'יאקי מספר למאקוטו שהוא בא מהעתיד, ושאגוז-המלך עליו מעדה הוא מכונת הזמן שלו; הוא ניצל את קפיצת-הזמן האחרונה שלו כדי למנוע את מותם של קוסקה וחברתו.
צ'יאקי חזר לעבר מלכתחילה כדי לראות ציור שלא שרד עד לתקופתו, שדודתה של מאקוטו משחזרת; לאחר שגילה שאינו יכול לראות את הציור והתחבר עם מאקוטו ועם קוסקה, הוא נשאר בעבר מעבר לתכנונו המקורי.
כעת, לאחר שעבר על החוק ולא הצליח למנוע מאדם מהעבר לגלות על יכולת החזרה בזמן, צ'יאקי עוזב את מאקוטו ליעד לא-ידוע, רגע לפני שהזמן חוזר למסלולו.
מאקוטו מגלה, להפתעתה, שנשארה לה קפיצת-זמן אחרונה לאחר היעלמותו של צ'יאקי.
היא משתמשת בה כדי לחזור לזמן בו נותרה לצ'יאקי קפיצת-זמן אחת.
צ'יאקי נפרד ממאקוטו, שמבטיחה לו שתדאג שהציור יישמר עד לתקופתו; צ'יאקי מבטיח לה שיחכה לה בעתיד.
הנפקה כוללנית (Omnibus issue) הוא מונח מעולם הבולאות המגדיר מצב בו מספר מדינות, לעיתים אף שישים ויותר, הנפיקו יחד בולי זיכרון בנושא משותף.
במרבית המקרים הבולים השייכים להנפקה מעוצבים באופן זהה, למעט שם הישות המנפיקה והערך הנקוב המשתנה בהתאם למדינה לה מיועד הבול.
הבולים מונפקים לרוב באותו יום או בהפרש של ימים בודדים זה מזה.
הרעיון להנפיק בולי זיכרון משותפים צמח מן הנוהג שרווח בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה ולפיו הדפיסו המעצמות הקולוניאליות במרוכז את הבולים מן המניין עבור המושבות השייכות להן.
מטעמי חיסכון הן נהגו לחזור ולהשתמש באותו עיצוב עבור מושבות רבות תוך שינוי שם המושבה והערך הנקוב.
הנפקה כוללנית מאפיינת מצב בו מדינה קולוניאלית (או קולוניאלית לשעבר) חוברת אל הישויות הקשורות אליה (דוגמת המושבות המנוהלות על ידה או המושבות לשעבר הממשיכות לקיים עמה קשרים מיוחדים), ומכריזה על הנפקה של בול זיכרון מיוחד לציון אירוע מסוים.
המדינה הקולוניאלית היא הקובעת את נושא ההנפקה ואת אופן עיצוב הבולים, והיא הדואגת להדפיס אותם במרוכז בבית הדפוס שבשליטתה.
לאורך השנים התקיימו, ועדיין מתקיימים, מצבים בהם מספר ישויות מנפיקות מכניסות לשימוש בשטחן בולים בעלי עיצוב זהה או דומה, אולם מרבית המקרים האלו אינם נחשבים להנפקה כוללנית:
1. בחלק מן המקרים המדובר בהנפקה משותפת לה חוברות מספר מדינות (שתיים או יותר) החותמות על הסכם ביניהן בו מוגדרים פרטי ההנפקה, הנושא המשותף והעיצוב של הבול שיונפק.
2. מדינות החברות בארגון בינלאומי דוגמת האיחוד האירופי או אופ"ק נוהגות מעת לעת להכריז על נושא משותף לבול אותו ינפיקו חברות הארגון בזמנן החופשי במהלך אותה שנה.
כאמור, בולים מונפקים במסגרת הנפקה כוללנית יהיו בעלי עיצוב זהה או דומה מאוד.
לעיתים, בעיקר עקב שיקולים מסחריים, נהוג לצרף למניין הבולים שהונפקו בהנפקה המשותפת גם בולים הנראים מעט שונה, ואשר הונפקו על ידי מדינות שלא היו חלק מן ההסכם המקורי של ההנפקה המשותפת אלא חברו אליה והכינו גם הן בולים הקשורים לנושא ההנפקה הכוללנית.
פורטוגל הייתה הראשונה מבין המעצמות הקולוניאליות אשר יזמה (בשנת 1898) הנפקה כוללנית של בולים עבור מושבותיה באירופה, באפריקה, בהודו, ובמזרח הרחוק.
הבולים הודפסו בלונדון על ידי חברת ווטרלו ובניו.
בשנים שלאחר מכן הדפיסה פורטוגל 23 הנפקות כוללניות נוספות, כשהאחרונה שבהן הונפקה ביום 15 בדצמבר 1973, חודשים ספורים לפני מהפכת הציפורנים שהביאה לשינוי המשטר בפורטוגל ולוויתור על המושבות.
בשנת 1898 הנפיקה פורטוגל סדרה בת שמונה בולים לציון מלאת 400 שנה לגילוי הנתיב הימי להודו על ידי ואסקו דה גאמה.
זו הייתה ההנפקה הכוללנית הראשונה בעולם.
בהנפקה זו השתתפו הגורמים הבאים: האיים האזורים, מקאו, מדיירה, פורטוגל, אפריקה הפורטוגלית, קונגו הפורטוגלית, הודו הפורטוגלית, סאו טומה ופרינסיפה, טימור.
בשנת 1925 הונפקה סדרה בת שלושה בולים שהוקדשה לזכרו של המרקיז דה פומבל.
בולים אלו שימשו כבולי מס דואר וכבולי דמי דואר לתשלום מס דואר.
בהנפקה זו השתתפו 12 מושבות של האימפריה הפורטוגזית, מספר שיא של משתתפות בהנפקות הכוללניות של פורטוגל.
האימפריה הצרפתית יזמה את ההנפקה הכוללנית הראשונה שלה בשנת 1931, כאשר הפיצה סדרת בולים שהוקדשה לתערוכה הקולוניאלית בקרב 26 ממושבותיה.
צרפת עצמה לא השתתפה בהנפקה הזו, כמו גם בכל יתר ההנפקות הכוללניות שיזמה.
האימפריה הבריטית רחבת הידיים ביצעה את ההנפקה הכוללנית הראשונה שלה בשנת 1935, לרגל חגיגות יובל הכסף למלכותו של המלך ג'ורג' ה-5. בהנפקה זו, ובכל אחת מן ההנפקות שבאו בעקבותיה, השתתפו עשרות מושבות ששיקפו את היקפה העצום של האימפריה.
ההנפקה הגדולה האחרונה התבצעה בשנת 1953 לציון הכתרתה של המלכה אליזבת ה-2, ולאחר מכן הצטמצמה מאוד רשימת המושבות שנכללו בכל הנפקה.
1953 הכתרת המלכה אליזבת ה-2
הנערה עם כל המתנות הוא רומן מסוגת האימה, דיסטופיה ואפוקליפסה ופוסט-אפוקליפסה מאת הסופר הבריטי מ.ר.
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2014 ותורגם לעברית בשנת 2016. עלילת הספר מתרחשת בבריטניה 30 שנה לאחר מגפה כלל עולמית שהתרחשה בעקבות זיהום פטרייתי אלים שהשמיד את מרבית האנושות.
עלילת הספר מתחילה בתיאור בגוף ראשון של מלני, ילדה כבת 10 שמתארת בפרקים הראשונים את עצמה ואת המקום בו היא נמצאת.
תוך כדי העלילה מתחוור שמלני נמצאת בבסיס צבאי סגור תחת השגחה כבדה.
היא לומדת בכיתה, במהלך השיעור היא קשורה לכיסא, ולאחר כל שיעור מוחזרת לתא נעול.
בהמשך העלילה מתבהרים עוד פרטים: העולם נחרב לפני כ-30 שנה בעקבות זיהום פטרייתי של Ophiocordyceps unilateralis ("פטריית הזומבי") שהדביק את מרבית האנושות.
הפטרייה ממיתה את קורבנותיה והופכת אותם למעין זומבים, והם בתורם תוקפים אחרים ומפיצים את הזיהום הפטרייתי.
בהמשך העלילה, הבסיס בו מלני נמצאת מותקף, וקבוצה של חמישה ניצולים מהבסיס נמלטים בניסיון להגיע לבסיס האם, כאשר בדרך הם עוברים דרך לונדון.
מלני - ילדה כבת 10 אשר נדבקה בזיהום הפטרייתי.
נראית ומתנהגת כילדה רגילה לכל דבר.
דר' קרוליין קולדוול - מדענית אשר נמצאת בבסיס וחוקרת את הזיהום הפטרייתי
גברת הלן ג'סטינו - המורה של מלני ושל הילדים הנוספים בבסיס
סמל אדי פארקס - סמל קרבי בבסיס
טוראי גלאגר - חייל צעיר בבסיס
ג'אנקרים - אנשים שחיים מחוץ לבסיסים בקבוצות וחיים על ביזה
הרעבים - האנשים שנדבקו בפטרייה ומתנהגים כזומבים
הספר זכה לביקורות חיוביות - לדוגמה הביקורת הבאה בגארדיאן "קרי (הסופר) כתב עלילה מקורית, מותחת ועוצמתית שכזו לא קראתי זמן רב" "Carey has written as original, thrilling and powerful a novel as anything I've read in a long time.
באתר Goodreads הספר קיבל ציון של כ-3.9 על ידי כ-150,000 מצביעים.
הספר עובד לסרט בריטי בעל אותו שם בשנת 2016. בסרט משחקים:
ג'מה ארטרטון - שמגלמת את גברת הלן ג'סטינו
גלן קלוז - שמגלמת את דר' קרוליין קולדוול
פאדי קונסידיין - שמגלם את הסמל פארקס
הביקורות על הסרט היו בינוניות, והסרט נחשב כפחות איכותי מהספר.
בשנת 2017 יצא פריקוול בשם "The Boy on the Bridge", אשר טרם תורגם לעברית, ומתאר קבוצה של חיילים ומדענים המנסים למצוא תרופה לזיהום.
עלילת הספר מתרחשת לפני ה"נערה עם כל המתנות".
גם ספר זה קיבל ביקורות חיוביות באתר Goodreads.
הנערה שהשארת מאחור הוא ספר שיצא לאור ב-2013 בהוצאת ידיעות ספרים.
הוא נכתב על ידי ג'וג'ו מויס, עיתונאית בריטית וסופרת רומן עטורת פרסים.
הרומן ההיסטורי מתאר סיפור אהבה בצורת תעלומה, המנסה לבוא על פתרונה.
ספר זה תורגם לשלושים שפות, זכה למיליוני קוראים ולביקורות טובות.
הספר עוסק ביצירה של הצייר אדואר לפבר, דיוקן מצויר של אשתו, סופי.
סופי פוגשת את אדואר בפריז לאחר שעזבה את הכפר בו היא גרה בצפון צרפת, סן פרון.
הם גרים בפריז יחד עד שמתחילה מלחמת העולם הראשונה, ואדואר מתגייס לצבא הצרפתי.
סופי לוקחת את הדיוקן המצויר של עצמה וחוזרת יחד איתו אל עיירת ילדותה, לפונדק בו היא גרה בתור ילדה.
שם היא נמצאת עם אחותה הלן, שני ילדיה ואחיה, אורליאן.
בחלקו הראשון, הספר מתאר את התמודדותם של סופי ומשפחתה תחת השלטון של הגרמנים בכפר.
הגרמנים מכריחים את סופי ואת אחותה להפעיל את חדר האוכל של הפונדק כדי להאכיל את החיילים, והדבר יוצר חיכוכים ביניהם לבין תושבי הכפר.
בחלקו השני, הספר מתאר התרחשויות הקורות כמעט מאה שנה לאחר מכן בשנת 2006 בלונדון.
ליב ודייוויד הלסטון, אדריכל מצליח, מתחתנים.
לכבוד ירח הדבש שלהם, דייוויד קונה לליב את הדיוקן שאדואר צייר מבלי לדעת את ההיסטוריה החבויה מאחוריו.
את התמונה הם תולים בחדר השינה שלהם והיא מסמלת את האהבה שלהם אחד לשני.
בוקר אחד, ליב מתבשרת שדייוויד נפטר בשנתו מסיבה שאינה ברורה ועולמה חרב עליה.
הדבר היחיד שנשאר לה ממנו הם דירה שהיא לא יכולה להחזיק והדיוקן.
לאחר תקופת זמן, משרד עורכי דין תובע את הדיוקן.
הוא טוען כי הדיוקן נגנב לאחר המלחמה ודורש אותו בחזרה.
הספר מתאר את המלחמה של ליב על הדיוקן שבעלה קנה לה, ומחבר בין שתי הגיבורות יחד בצורה מקבילה.
סופי לפבר: אחת הגיבורות הראשיות של הספר.
אישה אמיצה שלא מפחדת לעמוד על שלה מול הגרמנים ולקחת אחריות על גורלה.
אדואר לפבר: בעלה של סופי, צייר מצליח.
אדם עם נפש של אמן במלוא מובן המילה.
יצירתי ומביע את רגשותיו בצורה מלאה וברורה.
ליב הלסטון: אחת משתי הגיבורות הראשיות של הספר.
אישה עצמאית וחרוצה, שלא מפחדת להילחם על מה שהיא מאמינה בו.
לאחר התמודדות קשה עם מותו של בעלה, היא מגיעה למקום של צמיחה והבנה שהכל יהיה בסדר.
דייוויד הלסטון: בעלה של ליב.
אהב את ליב וניסה להראות לה שהוא אוהב אותה בכל אפשרות שיש לו.
מת מסיבה לא ידועה בשנתו.
לאחר מכן מתגלה שהוא בעצם עורך דין במשרד שתובע את ליב על הדיוקן.
הוא נכנס לקונפליקט באיזה צד להיות.
מחברת הספר נעזרה רבות בספרה של הלן מקפייל, "השתיקה הארוכה: חיי היומיום תחת הכיבוש הגרמני בצפון צרפת, 1918–1914" ( The Long Silence: civilian life under the German occupation of northern France.) ספר זה עוסק בתולדות מלחמת העולם הראשונה מזווית בלתי מוכרת.
העלילה נכתבה מנקודת מבטם של האזרחים בצרפת תחת הכיבוש הגרמני.
נקודת מבט זו אינה מפורטת או מוזכרת במקורות אחרים שנכתבו על הכיבוש.
בנוסף, מחברת הספר נעזרה בג'רמי סקוט, מומחה בנושא של השבת רכוש.
היא מודה לו בסוף הספר על עזרתו הנדיבה ועל סבלנותו כלפיה במהלך כתיבת הספר.
העלילה מתרחשת בימי מלחמת העולם הראשונה (1918-1914) בצרפת שהייתה תחת הכיבוש הגרמני.
הספר מדגיש את חיי היומיום של הצרפתים שנשארו בבתים ולא יצאו להילחם.
במלחמה צרפת שיתפה פעולה עם מדינות ההסכמה (בריטניה, רוסיה, בלגיה, ארצות הברית, יפן, סרביה, רומניה ועוד) נגד גרמניה ומעצמות המרכז (האימפריה האוסטרו- הונגרית, האימפריה העות'מאנית ובולגריה).
הספר מדבר על כיבוש צרפת בידי גרמניה ומציג מקרה טיפוסי של עיירה בצפון צרפת אשר נלקחה בידי הגרמנים: בתים נשדדו ונחרבו, ראשי ערים נלקחו כבני ערובה, אזרחים נורו.
כל המכרות, הכרמים והיקבים נלקחו גם הם בידי הגרמנים.
במהלך השנים 1915–1917 נערכו בחזית המערבית מספר מתקפות גדולות המאופיינות בהפגזות ארטילריה כבדות.
למרות זאת, הצירוף של השוחות המבוצרות, המקלעים, גדרות תיל וההפגזות הארטילריות העניקו יתרון להגנה של שני הצדדים וכתוצאה מכך, לא נוצרו שינויים משמעותיים בקו החזית ולאורך זמן הוא נשאר סטטי.
כדי להצליח לצאת מהמצב הסטטי שהיה בחזית המערבית, פותחו טכנולוגיות לחימה חדשות כמו לוחמה כימית, מטוסי קרב וטנקים.
אולם, רק לאחר שטקטיקת המלחמה השתנתה והשתפרה, התחילה החזית לזוז.
התזוזה התחילה בעקבות מתקפת האביב (1918) של הצבא הגרמני נגד הקו הצרפתי וכמעט גרמה להתמוטטותו.
מנגד, ארצות הברית הצטרפה למדינות ההסכמה ושלחה חיילים רעננים לחזית שהעלו את מורל החיילים הצרפתים והבריטים שהיו בה.
יחד הם בלמו את מתקפת האביב ופתחו במתקפת מאה הימים.
המתקפה שכנעה את הגרמנים שאין להם אפשרות למנוע תבוסה.
בעקבות זאת הם ניסו להגיע לשביתת נשק.
אף על פי שהתזוזה וההתקדמות בחזית המערבית היו מועטות, חזית זו הייתה חזית מכרעת ומרכזית.
הניצחון של מדינות ההסכמה בחזית זו התווה את תנאי הסכם השלום בחוזה ורסאי ב-1919 ושם קץ למלחמה הגדולה.
הספר "הנערה שהשארת מאחור" מספר היבט של המלחמה, שאי אפשר למצוא בהרבה מקומות.
חיי היום יום של הצרפתים תחת הכיבוש הצרפתי מתוארים בפירוט בספר ואינם מוצגים בפירוט במקורות מידע אחרים.
הביקורות ברובן משבחות את הספר של מויס ואת כתיבתה מעוררת המחשבה.
הן ציינו שהרומן נוגע לימינו.
משום שבכל יום מתגלות יצירות אומנות גנובות.
יצירות שאיננו יודעים מיהו בעליהן.
העלילה מסקרנת וסוחפת את הקורא שרוצה לדעת, כיצד יתפתח הסיפור.
וכן הביקורות ציינו שדמויות המשנה בסיפור מוסיפות עניין ומייצגות מגוון רחב של אנשים בחברה.
בנוסף, סיום העלילה גורם לסיפוק, והקורא מקבל את מה שציפה לו.
ביקורת נוספת מציינת כי התרגום של הספר לעברית מנוסח היטב וללא טעויות.
מנגד ישנה ביקורת על כך שהספר מנסה לסחוט מן הקורא רגשות באמצעים זולים.
סופי שהיא הדמות הראשית בסיפור, מנסה להיות חזקה ואמיצה כפי שבעלה תיאר אותה בציור שצייר.
לעיתים תכונות אילו נראות מאולצות בעיני הקורא.
הנערים מברזיל הוא מותחן משנת 1978 בבימויו של פרנקלין שפנר, עם גרגורי פק ולורנס אוליבייה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר בשם זה מאת איירה לוין משנת 1976.
לורנס אוליבייה היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, והסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר ולפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
גרגורי פק היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
הסרט הופץ בישראל על ידי שבעה כוכבים.
המועצה לביקורת סרטים ומחזות התירה את הצגת הסרט למבוגרים מגיל 16 ומעלה.
פעיל אנטי-נאצי בשם בארי קולר (סטיב גוטנברג) עוקב אחרי נאצים ומגלה כי כולם מתכנסים לפגישה בביתו של יוזף מנגלה (גרגורי פק) בפרגואי.
הוא מתקשר לצייד הנאצים עזרא ליברמן (לורנס אוליבייה, דמותו מבוססת על שמעון ויזנטל) המתגורר בווינה עם אשתו אסתר (לילי פלמר).
ליברמן לא מתרגש מהדיווח הזה ואומר כי הוא יודע שיש בפרגוואי נאצים וגם מנגלה נמצא שם.
קולר מצליח לשתול מכשיר הקלטה בביתו של מנגלה המקליט את מנגלה הפוקד על קבוצת נאצים לרצוח 94 גברים בגיל 65 בארצות שונות בצורה שתיראה כמוות מתאונה.
מכשיר ההקלטה נתפס וקולר בורח לחדרו במלון, מתקשר לליברמן ואז פורצים הנאצים לחדר ומחסלים אותו.
ליברמן שמספיק לשמוע רק חלק מתוכניתו של מנגלה מחליט לחקור את העניין למרות הפצרותיה של אשתו.
הוא מקבל מידידו סטיב בניון (דנהולם אליוט) אשר עובד בסוכנות הידיעות רויטרס רשימה של אנשים מתאימים שמתו בתאונה בגיל 65 ומתחיל לבקר במשפחותיהם.
הוא נתקל מספר פעמים בעובדה שלכולן יש ילד מאומץ כבן 13 עם עיניים כחולות ואופי אגרסיבי ולתדהמתו מגלה כי כולם זהים לחלוטין מבחינה חיצונית.
אבות המשפחה מתו בגיל 65 והתעמרו בילדים בעוד שהאמהות אהבו אותם, כפי שהיה אצל היטלר הנער.
הוא נפגש באוניברסיטה עם פרופסור ברוקנר (ברונו גנץ) שמסביר לו את התקדמות המדע בנושא השיבוט וכי יש אפשרות גם לשבט אדם לאחר שאיננו בחיים.
ליברמן נפגש בבית הסוהר עם פרידה מלוני (אוטה האגן, דמותה מבוססת על הרמינה בראונשטיינר), פושעת נאצית שעבדה אחרי המלחמה בסוכנות האימוץ שהעבירה את הילדים המשובטים ל-94 משפחות "מתאימות".
איש הקשר של מנגלה עם המפקדה, אדוארד סייברט (ג'יימס מייסון), מגלה שליברמן עומד לחשוף את הרשת ופוקד על מנגלה להפסיק.
מנגלה מסרב ויוצא לפגוש את בובי וילוק, נער משובט בעיירה בפנסילבניה.
באותו זמן שורפים הנאצים את החווה שלו.
מנגלה מגיע לבית החווה של הנרי וילוק (ג'ון דנהר), שמגדל בחוותו כלבי דוברמן.
וילוק מכניס אותו וסוגר ארבעה כלבים בחדר לבקשתו של מנגלה.
מנגלה מורה לו באיומים אקדח לרדת למרתף ואז רוצח אותו.
למקום מגיע ליברמן, מנגלה יורה ופוצע אותו בידו ואז מספר לו על תוכניתו.
הוא מגלה כי היה מעריץ גדול של היטלר, נפגש איתו בברגהוף ב-23 במאי 1943 והציע לשבט אותו.
היטלר התלהב מההצעה ותרם לשם כך דם ועור.
לאחר המלחמה עבר לברזיל ובקליניקה מבודדת הצליח לשתול את הזיגוטה של היטלר ברחמן של 94 נשים פונדקאיות ולהעביר את הילדים המשובטים ל-94 משפחות בארצות שונות שהפרופיל שלהן מתאים לזה של משפחת היטלר.
ליברמן מצליח לפתוח את הדלת וארבעת הדוברמנים מתנפלים על מנגלה כי הוא מחזיק באקדח.
באותו רק מגיע הנער המשובט בובי ופוקד עליהם להפסיק.
כאשר מגלה לו ליברמן כי מנגלה רצח את אביו, פוקד בובי על הכלבים לחסל את מנגלה.
בובי מזעיק את המשטרה לאחר שליברמן מסכים לא לגלות להם דבר על התקרית.
ליברמן מצליח להוציא ממעילו של מנגלה המת את רשימת כל הנערים המשובטים.
בבית החולים מבקר אותו פעיל אנטי-נאצי בשם דייוויד בנט (ג'ון רובינשטיין) ומבקש את הרשימה כדי שיוכלו לחסל אותם בטרם יגרמו לבעיות אך ליברמן סובר שהנערים עצמם אינם אשמים ושורף את הרשימה.
אתר הנפורד הוא מתחם ייצור גרעיני שהופעל על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית על גדות נהר קולומביה במחוז בנטון שבמדינת וושינגטון.
האתר נודע גם בשמות פרויקט הנפורד, עבודות הנפורד, עבודות הנדסה הנפורד, ושמורת הגרעין של הנפורד.
הוא הוקם בשנת 1943 כחלק מפרויקט מנהטן בהנפורד, שבדרום-מרכז מדינת וושינגטון.
במתחם הנפורד הוקם ופעל כור B , שהיה כור הפלוטוניום הראשון בהיקף מלא שנבנה אי פעם בעולם.
הפלוטוניום שיוצר בהנפורד שימש בפצצה הגרעינית הראשונה אי-פעם, שפוצצה בניסוי טריניטי, וכן בפצצה איש שמן שהוטלה על נגסאקי שביפן במלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה הקרה הורחב האתר וכלל תשעה כורים גרעיניים וחמישה מתחמים גדולים שייצרו פלוטוניום עבור רוב 60,000 כלי הנשק שנבנו עבור ארסנל הנשק הגרעיני האמריקני.
הטכנולוגיה הגרעינית התפתחה במהירות בתקופה זו, ומדעני הנפורד הגיעו להישגים טכנולוגיים ניכרים.
נוהלי הבטיחות ופינוי הפסולת הגרעינית באותה תקופה לא היו מספיקים, ועל פי מסמכים ממשלתיים פלטו המפעלים בהנפורד לאוויר, לקרקע ולנהר קולומביה כמויות גדולות של חומרים רדיואקטיביים מזהמים.
הפעלתם של כורי ייצור הנשק בהנפורד הופסקה בסוף המלחמה הקרה.
הם הותירו אחריהם, אחרי עשרות שנות ייצור, כ-200,000 מטרים מעוקבים של פסולת רדיואקטיבית נוזלית שאוחסנו ב-177 מכלי אחסון, 710,000 מ"ק נוספים של פסולת רדיואקטיבית מוצקה, ואזורים של קרקעות ומי תהום שזוהמו בטכנציום-99 כבד ובאורניום רדיואקטיביים מתחת לשלוש חוות מכלים, וכן פוטנציאל לזיהום עתידי של מי תהום נוספים מתחת לקרקעות המזוהמות.
הנפורד הוא האתר הגרעיני המזוהם ביותר בארצות הברית.
מתנהל בו הפרויקט הגדול והמושקע ביותר בעולם של ניקוי סביבתי של פסולת רדיואקטיבית.
בנוסף, נמצאים כיום בהנפורד תחנת הכוח הגרעינית קולומביה , ומספר מרכזים למחקר ופיתוח מדעי, כדוגמת המעבדה הפסיפית הצפון-מערבית הלאומית , ומצפה החלל LIGO הנפורד לגילוי גלי כבידה.
ב-10 בנובמבר 2015 הוכרזה הנפורד חלק מהפארק ההיסטורי הלאומי של פרויקט מנהטן , יחד עם אוק רידג' שבטנסי ולוס אלמוס שבניו מקסיקו.
שטחו של אתר הנפורד הוא 1,518 קילומטרים רבועים, והוא שוכן במחוז בנטון שבמדינת וושינגטון.
האקלים בו מדברי, כמות המשקעים השנתית בו היא פחות מ-250 מ"מ, והוא מכוסה בעיקר בצמחייה עשבונית.
נהר קולומביה זורם בגבולו הצפוני והמזרחי של האתר לאורך כ-80 קילומטר.
שטח האתר המקורי שהופקע עבור פרויקט מנהטן היה 1,740 קילומטרים רבועים, וכלל אזורי חיץ ביטחוניים מעבר לנהר במחוזות סמוכים.
חלק מהאדמות הוחזרו לשימוש פרטי, ומכוסות כעת בבוסתנים, בכרמים ובשדות חקלאיים.
האתר מחולק פונקציונלית לשלושה שטחים עיקריים.
שטח 100, שבו היו הכורים הגרעיניים, השתרע לאורך הנהר; שטח 200, שכלל את מפעלי ההפרדה הכימית, שכן במישור המרכזי של האתר; ושטח 300, שכלל מתקני תמיכה שונים, נמצא בפינה הדרומית-מזרחית של האתר.
האתר גובל בדרום-מזרח בערים המשולשות של וושינגטון , מטרופולין המורכב מהערים ריצ'לנד, קנוויק, פסקו ומספר ערים קטנות יותר, ששוכן באזור מפגש הנהרות יאקימה, סנייק וקולומביה, ובו למעלה מ-230,000 תושבים.
אתר הנפורד הוא הבסיס הכלכלי העיקרי של מטרופולין זה.
מפגש הנהרות יאקימה, סנייק, וקולומביה היה מקום מפגש של עמים אינדיאנים במשך מאות שנים.
ממצאים ארכאולוגיים של ילידים אמריקאים באזור זה משתרעים על פני תקופה של כעשרת אלפים שנה.
שבטים ועמים, כולל השבטים יאקאמה , נז-פרס ואומטילה , השתמשו בשטח לציד, לדיג ולאיסוף מזון.
ארכאולוגים זיהו בהנפורד אתרים אינדיאניים רבים, שכללו כפרים, מחנות, אתרי חקלאות דגים, אתרי ציד והריגה, מתחמי ציד, מחצבות ואף אתרי סיאנס (יצירת קשר עם רוחות מתים).
השימוש באזור על ידי אינדיאנים נמשך עד המאה ה-20, גם כאשר השבטים הועברו לשמורות אינדיאנים.
אנשי שבט ואנאפום לא אולצו לעבור לשמורות, והם חיו לאורך נהר קולומביה עד 1943. מתיישבים עברו לאזור החל משנות ה-60 של המאה ה-19, והקימו חוות ומטעים שהושקו באמצעות מתקני השקיה קטנים, מסילת רכבת, ועיירות קטנות בהנפורד, בווייט בלאפס ובריצ'לנד.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הקימה חטיבת S-1 של המשרד למחקר ופיתוח מדעי (OSRD) פרויקט מחקר אינטנסיבי על פלוטוניום.
חוזה המחקר הוענק למדענים במעבדה המטלורגית של אוניברסיטת שיקגו.
פלוטוניום היה אז יסוד נדיר שהופרד רק זמן קצר קודם לכן במעבדת אוניברסיטת קליפורניה.
החוקרים במעבדה המטלורגית עבדו על יצירת תגובת שרשרת בכורי אורניום קטנים שכונו "ערימות" כדי להמיר את האורניום לפלוטוניום, וכדי למצוא דרכים להפריד את הפלוטוניום מהאורניום.
התוכנית הואצה בשנת 1942, כשהממשל האמריקאי חשש מכך שמדענים בגרמניה הנאצית עובדים על תוכנית לפיתוח נשק גרעיני.
בספטמבר 1942 מינה חיל ההנדסה של הצבא האמריקאי את בריגדיר גנרל לסלי גרובס לראש פרויקט מנהטן.
משימתו העיקרית בשלב הראשון הייתה בנייתם של מפעלים תעשייתיים גדולים ויעילים לייצור פלוטוניום ואורניום.
גרובס גייס את חברת דופונט כקבלן ראשי לבניית קומפלקס הייצור של הפלוטוניום.
דופונט המליצה שהמתחם יהיה מרוחק ממפעל הייצור והעשרת האורניום הקיים באוק רידג' שבטנסי.
המאפיינים שהוגדרו לאתר האידיאלי לקומפלקס הייצור הזה היו:
"אזור ייצור מסוכן" בשטח של לפחות 19 × 26 ק"מ
שטח עבור מתקני מעבדה במרחק של לפחות 13 ק"מ מהכור הגרעיני הקרוב ביותר או ממפעל ההפרדה
אי קיום ערים של יותר מ-1,000 תושבים הקרובות יותר מ-32 ק"מ לאזור הייצור המסוכן
אין כביש ראשי, רכבת או מחנה עובדים הקרובים יותר מ-16 ק"מ מהאזור המסוכן
אספקה שוטפת גדולה של מים נקיים
קרקע שתוכל לשאת עומסים כבדים.
החשוב ביותר מבין הקריטריונים הללו היה זמינות הכוח החשמלי.
צורכי תעשיות מלחמה יצרו מחסור בחשמל בחלקים רבים של המדינה, והשימוש ברשות עמק טנסי נשלל מכיוון שאוק רידג' היה צפוי לנצל את כל עודפי הכוח שלה.
זה הוביל לבחינת אתרים חלופיים בצפון-מערב האוקיינוס השקט ובדרום-מערב האוקיינוס, בהם היו עודפי חשמל.
בין 18 ל-31 בדצמבר 1942, 12 ימים בלבד לאחר שצוות המעבדה המטלורגית בראשות אנריקו פרמי הקים את הכור הגרעיני הראשון, שלח גרובס את עוזרו, קולונל פרנקלין מטיאס , ואת מהנדסי דופונט לאתר מקומות פוטנציאליים.
מתיאס דיווח לגרובס כי אתר הנפורד היה "אידיאלי כמעט מכל בחינה", למעט קרבתו לעיירות החקלאיות וייט בלאפס והנפורד.
גרובס ביקר באתר ב-16 בינואר 1943, ומיד הקים את 'עבודות הנדסה הנפורד' (HEW), בשם הקוד "אתר W".
הממשלה הפדרלית רכשה במהירות את האדמות על פי סמכויות החירום שיש לה בעת מלחמה, והעבירה ממקום מגוריהם או משטחים ששימשו אותם כ-1,500 אנשים מהעיירות וייט בלאפס והנפורד ומהתיישבויות סמוכות, וכן את האינדיאנים מהשבטים ואנאפום, יאקאמה, אומיטלה ונז-פרס.
הכשרת השטח עבור 'עבודות הנדסה הנפורד' (HEW) החלה במרץ 1943, ומיד החל פרויקט בנייה מסיבי ומאתגר מבחינה טכנית.
דופונט פרסמה בעיתונים מודעות לעובדים עבור "פרויקט מלחמה לא מוגדר" בדרום-מזרח וושינגטון, המציע "סולם אטרקטיבי של שכר" ובתי מגורים.
פועלי הבניין (שמספרם הגיע לשיא של 44,900 ביוני 1944), התגוררו במחנה בנייה ליד העיירה הנפורד הישנה.
המנהלים והמהנדסים התגוררו בעיירה שהקימה המדינה בריצ'לנד, שבסופו של דבר הוקמו בה כ-4,300 יחידות מגורים משפחתיות ו-25 מעונות.
גם בניית מתקני הגרעין התקדמה במהירות.
לפני תום המלחמה באוגוסט 1945, נבנו בהנפורד 554 מבנים, כולל שלושה כורים גרעיניים , ושלושה מפעלים לתהליך הפרדת הפלוטוניום (שכונו "קניונים") , כל אחד באורך של 250 מטר.
כדי לטפל בפסולת הרדיואקטיבית שנוצרת בתהליך ההפרדה הכימית, בנה HEW "חוות מכלים" שכללו 64 מכלים תת-קרקעיים לאחסון הפסולת .
הפרויקט היה צריך 621 ק"מ של כבישים, 254 ק"מ של מסילות רכבת, וארבע תחנות כוח לחשמל.
כור בהנפורד היה הכור הראשון בעולם לייצור פלוטוניום בקנה מידה גדול.
הוא תוכנן ונבנה על ידי חברת דופונט על בסיס תכנון ניסיוני של אנריקו פרמי, ופעל במקור ב-250 מגוואט (תרמיים).
הכור השתמש בגרפיט כחומר ממתן ובקירור מים.
הוא כלל גליל גרפיט בגודל של 8.5 × 11 מטרים ובמשקל של 1,100 טון, שהונח בצורה אופקית על צידו, ו-2,004 צינורות אלומיניום הוחדרו אופקית לכל אורכו.
180 טונות של גלילי אורניום (כל אחד בקוטר של 4.13 ס"מ, באורך של 20 ס"מ, ואטום בתוך פחית אלומיניום), הוכנסו לתוך הצינורות.
מי הקירור נשאבו מהנהר פנימה לתוך צינורות האלומיניום ומסביב לגלילי האורניום שבכור, בכמות של 110,000 ליטר לדקה.
במפעלים אלו הפעילו (מרחוק) סדרה של תהליכים כימיים, שבאמצעותם הופרדה הכמות הקטנה של פלוטוניום שנוצרה, מתוך האורניום שנותר ומתוצרי הפסולת של הביקוע.
צבר הפלוטוניום הראשון זוקק במפעל בין 26 בדצמבר 1944 ל-2 בפברואר 1945, ונשלח למעבדת לוס אלמוס בניו מקסיקו ב-5 בפברואר 1945. חומר זה שימש בפצצת ניסוי טריניטי, הפיצוץ הגרעיני הראשון, ב-16 ביולי 1945.
נבנו שני כורים נוספים זהים, כור D וכור F, והם החלו לייצר פלוטוניום בדצמבר 1944 ובפברואר 1945, בהתאמה.
מאפריל 1945 נשלחו משלוחים של פלוטוניום ללוס אלמוס כל חמישה ימים, והנפורד סיפקה במהרה חומר מספיק לשתי פצצות גרעיניות, זו שפוצצה בניסוי טריניטי וזו שהוטלה על נגסאקי.
במהלך תקופה זו שמר פרויקט מנהטן על סיווג סודי ביותר.
עד שהגיעו הידיעות על הפצצת הירושימה, פחות מאחוז אחד מעובדי הנפורד ידעו שהם עובדים על פרויקט הקשור לנשק גרעיני.
בתחילה הוצע לבנות שישה כורים, והפלוטוניום היה אמור לשמש בפצצה מסוג "איש רזה".
באמצע 1944 נמצא שאין זה מעשי להשתמש בפלוטוניום בפצצה מסוג "מנגנון ירי", ופצצת איש שמן, המתקדמת יותר ופועלת בשיטת "מנגנון קריסה", דרשה פחות פלוטוניום.
לפיכך הופחת מספר הכורים לשלושה, ומספר מפעלי ההפרדה הכימית של הפלוטוניום מארבעה מפעלים, שתוכננו בתחילה, לשלושה.
בתוך מסגרת הזמן הקצרה של פרויקט מנהטן, פיתחו מהנדסי הנפורד מספר חידושים טכנולוגיים משמעותיים.
מאחר שאף אחד עדיין לא בנה מעולם כור גרעיני בהיקף תעשייתי, לא ידעו המדענים כמה חום עלול להיווצר במהלך ביקוע.
בשאיפה להגיע לכמות ייצור גדולה ככל האפשר, תוך שמירה על שולי בטיחות נאותים, בנו מהנדסי דופונט בכורים D ו-E מערכות קירור מיוחדות המבוססות על אמוניה, כדי לצנן יותר את מי הנהר עוד לפני שמשתמשים בהם לקירור הכורים.
קושי נוסף שהמהנדסים התמודדו איתו היה איך לטפל בזיהום רדיואקטיבי.
ברגע שהקניונים התחילו לעבד את גלילי האורניום המוקרנים, המכונות היו הופכות לרדיואקטיביות עד כדי כך, שלא יהיה בטוח לבני אדם להגיע למגע איתם אי-פעם.
המהנדסים נאלצו לפיכך להמציא שיטות כדי לאפשר החלפת רכיב כלשהו במכונות העיבוד הכימי באמצעות שלט רחוק.
הם מצאו שיטת תכנון שבה המכונה בנויה מתאים מודולריים, שאפשרה הסרה והחלפה של רכיבים מרכזיים בה על ידי מפעיל שיושב בעגורן גשר מוגן היטב.
השיטה דרשה יישום חדשני מעשי של שתי טכנולוגיות, שבהמשך זכו לשימוש נרחב: טפלון, ששימש כחומר אטימה, וטלוויזיה במעגל סגור, שאפשרה למפעיל העגורן ראייה טובה יותר של הפעולות המבוצעות במקומות פנימיים.
בספטמבר 1946 קיבלה על עצמה חברת ג'נרל אלקטריק את ניהול אתר הנפורד, תחת פיקוח הוועדה לאנרגיה אטומית החדשה שאך זה הוקמה.
עם תחילת המלחמה הקרה עמדה ארצות הברית בפני איום אסטרטגי חדש בשל התקדמות תוכנית הגרעין הסובייטית.
באוגוסט 1947 הודיעו מפעלי הנפורד על הקמת שני כורים גרעיניים חדשים, ועל השקעה במחקר לפיתוח תהליך הפרדה כימי חדש, ובכך נכנסו לתהליך התרחבות גדול.
עד שנת 1963 כבר היו בהנפורד תשעה כורים גרעיניים ששכנו על גדת נהר קולומביה, חמישה מפעלי עיבוד מחדש במישור המרכזי, ולמעלה מ-900 מבני תמיכה ומעבדות ברחבי האתר.
בנוסף, בוצעו שינויים ושדרוגים נרחבים לשלושת הכורים המקוריים מתקופת מלחמת העולם השנייה ופרויקט מנהטן, ונבנו גם 177 מכלי פסולת תת-קרקעיים.
במשך 40 שנות פעילותו ייצר הנפורד כ-57 טונות של פלוטוניום, וסיפק את מרבית 60,000 כלי הנשק בארסנל הגרעיני של ארצות הברית.
מרבית הכורים נסגרו בין 1964 ל-1971, ופעלו בממוצע כ-22 שנים.
הכור האחרון, כור N, המשיך לפעול ככור גרעיני למטרות כפולות, הן ככור כוח לייצור חשמל למדינת וושינגטון, והן ככור לייצור פלוטוניום לנשק גרעיני.
כור N פעל עד 1987. מאז נקברו רוב הכורים בהנפורד כדי לאפשר לחומרים הרדיואקטיביים להתפורר, והמבנים מסביב נהרסו ונקברו אף הם.
כור B ההיסטורי לא נהרס, והוא נגיש לציבור בסיורים מודרכים.
הוא נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1992, ומספר היסטוריונים רצו להפכו למוזיאון.
ב-19 באוגוסט 2008 הוכרז כור B על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית כאתר שהוא "ציון דרך היסטורי לאומי" .
בתחילת העידן הגרעיני, המודעות הציבורית לנזקי הקרינה ולזיהום הרדיואקטיבי הייתה נמוכה, מכיוון שכל נושא הטיפול במוצרים גרעיניים ובנשק גרעיני היה בראשיתו.
כל דבר שנעשה כדי לפתח ולבנות מוצרים גרעיניים, היה בבחינת פריצת דרך מדעית.
המדענים שעסקו בכך, והציבור שהתוודע לאנרגיה הרבה ולכוח ההרס העצום של פצצות האטום, התמקדו בשלבים הראשונים ביתרונות המהפכניים שצפונים באנרגיה הגרעינית.
החסרונות, ובעיקר ההשפעות הסביבתיות המזיקות של תוצרי הלוואי של הייצור הגרעיני, כמו נזקי הקרינה הרדיואקטיבית, נזקי הנשורת גרעינית, זיהום המים, האוויר והקרקעות, ונזקי הפסולת הרדיואקטיבית, קיבלו תשומת לב ציבורית מעטה, והידע עליהם היה מועט.
רק בהמשך, כשכבר נוצר נזק סביבתי ניכר, עברה תשומת הלב הציבורית והפוליטית אליהם ולחומרת נזקיהם.
בהנפורד נדרשה כמות עצומה של מים מנהר קולומביה על מנת להקטין את החום הרב שנוצר בכורים הגרעיניים.
מאות אלפי ליטרים של מים הוסטו ונשאבו מנהר קולומביה בכל דקה לצורך קירור הכורים.
בשנים 1944 עד 1971 הובילו מערכות שאיבה מים מהנהר, ולאחר שהשתמשו בהם לקירור הכורים, הזרימו אותם חזרה לנהר.
לפני שחרורם לנהר, הוחזקו מי הקירור המשומשים כשש שעות במכלים גדולים שכונו אגני שמירה.
האיזוטופים הרדיואקטיביים, שאורך חייהם גדול בהרבה משש שעות, לא הושפעו משמירה זו, וכך הוכנסו לנהר כמה טרה-בקרלים של רדיואקטיביות בכל יום.
הממשלה הפדרלית שמרה בסוד את האינפורמציה על אודות הזרמת המים הרדיואקטיביים הללו לנהר.
בהמשך נמדדה קרינה במרחק של כ-320 ק"מ במורד הנהר עד חופי וושינגטון, ואפילו עד חופי אורגון.
תהליך הפרדת הפלוטוניום הביא לשחרור איזוטופים רדיואקטיביים גם לאוויר, והם נישאו על ידי הרוח לכל דרום-מזרח וושינגטון, ולחלקים מאיידהו, ממונטנה, מאורגון ומקולומביה הבריטית.
תושבים נחשפו לרדיו-איזוטופים, במיוחד ליוד-131, ובעיקר בשנים 1945–1951 שבהן הייתה פליטת הגזים הכבדה ביותר.
איזוטופים רדיואקטיביים אלו נכנסו לשרשרת המזון דרך חלב הפרות שרעו בשדות שזוהמו בקרינה; חומרים רדיואקטיביים מסוכנים חדרו לגופם של תושבי הסביבה כתוצאה מאכילת מזון וחלב רדיואקטיביים.
מרבית פליטת הגזים הרדיואקטיביים לאוויר הייתה חלק מהפעילות השגרתית של הנפורד, וכמה פליטות רדיואקטיביות גדולות במיוחד אירעו כתוצאה מתקלות או מניסויים מכוונים.
מקור נוסף למזון מזוהם הגיע מהדגים בנהר קולומביה שספגו רמות גבוהות של רדיואקטיביות.
השפעה מזיקה במיוחד הייתה על קהילות של אינדיאנים, שהיו תלויות בנהר בתזונה הרגילה שלהם.
על פי דו"ח ממשלתי שפורסם בשנת 1992, כ-685,000 קירי של יוד-131 רדיואקטיבי נפלטו לנהר ולאוויר מאתר הנפורד בין השנים 1944–1947.
רק החל משנות השישים של המאה העשרים פרסמו מדעני שירות הבריאות הציבורי בארצות הברית דיווחים על כמות הרדיואקטיביות שנפלטה בהנפורד.
כתוצאה, החלו מחאות ממחלקות הבריאות של מדינות וושינגטון ואורגון.
רק בפברואר 1986 פרסם משרד האנרגיה 19,000 עמודים של מסמכים היסטוריים שלא היו זמינים בעבר על אודות פעולותיו של אתר הנפורד.
החלו גם להתפרסם נתונים על ההשפעות הבריאותיות של הזיהומים הרדיואקטיביים שנוצרו בהנפורד.
המסקנה הייתה שתושבים שגרו במקומות שאליהם נשבה הרוח מכיוון הנפורד, או שהשתמשו בנהר קולומביה במורד הזרם, נחשפו למינונים גבוהים של קרינה, שהעמידו אותם בסיכון מוגבר לחלות בסרטן ובמחלות אחרות, במיוחד במחלות של בלוטת התריס.
תביעת נזיקין המונית נגד הממשלה הפדרלית נדונה שנים רבות בבתי המשפט, ובשנת 2005 הוענקו לשניים מתוך שישה תובעים פיצויים של 500,000 דולר.
באוקטובר 2015 שילם משרד האנרגיה שכר טרחה משפטי של יותר מ-60 מיליון דולר, ופיצויים של כ-7 מיליון דולר.
מאז 1987 דיווחו עובדים מהנפורד על חשיפה לאדים מזיקים לאחר שעבדו סביב מכלי אחסון גרעיניים תת-קרקעיים.
למעלה מ-40 עובדים דיווחו רק בשנת 2014 על ריחות אדים, ועל מגוון מחלות שחלו בהן: דימום מהאף, כאבי ראש, עיניים דומעות, עור צורב, אקזמה במגע, עלייה בקצב הלב, קשיי נשימה, שיעול, כאבי גרון, הפרשת כיח, סחרחורת, בחילה, וכמה עובדים דיווחו על מוגבלות לטווח ארוך.
רופאים שבדקו עובדים בתקופה ההיא, לא מצאו ממצאים חריגים, ואישרו להם לחזור לעבודה.
גם מכשירי מדידה שנשאו עובדי המכלים לא מצאו דגימות של כימיקלים הקרובות לסף שנקבע על ידי הרשויות הפדרליות לחשיפה תעסוקתית מסוכנת.
באוגוסט 2014 הורה משרד העבודה האמריקאי למנהלי האתר לשוב ולהעסיק קבלן, ולשלם לעובדיו סכום של 220,000 דולר בשכר אחורנית, לאחר שפוטרו כשחשפו ליקויי בטיחות באתר.
ב-19 בנובמבר 2014 אמר הפרקליט הראשי בוושינגטון, בוב פרגוסון, כי המדינה תכננה לתבוע את משרד האנרגיה ואת הקבלן שלו, כדי להגן על עובדי הנפורד מפני האדים המסוכנים.
דו"ח שנערך בשנת 2014 על ידי מעבדה לאומית בקרוליינה הדרומית, מצא כי שיטות משרד האנרגיה לבדיקת הרכבם ורמת הסיכון של אדים שנפלטו, לא היו מספיקות, במיוחד משום שהן לא לקחו בחשבון פליטות קצרות אך חזקות.
הם המליצו לדגום באופן יזום את האוויר בתוך המכלים כדי לקבוע את הרכבו הכימי, לזרז קביעת נהלים חדשים למניעת חשיפה של עובדים, ולשנות את ההערכות הרפואיות כדי שישקפו טוב יותר את האופן שבו עובדים נחשפים לאדים.
ב-25 ביוני 1988 חולק אתר הנפורד לארבעה אזורים והוצע לכלול אותו ברשימת העדיפות הלאומית.
ב-5 במאי 1989 נקשרו המחלקה לאקולוגיה של מדינת וושינגטון, הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית, ומשרד האנרגיה בהסכם תלת-צדדי, שיצר מסגרת חוקית לפרויקט הניקוי הסביבתי בהנפורד.
הפרויקט מנוהל על ידי משרד האנרגיה, והתוכנית הייתה לסיים אותו בתוך 30 שנה, כלומר עד 2019.
פרויקט הניקוי מתמקד בשלוש מטרות עיקריות: שיקום ערוץ נהר קולומביה, הסבת המישור המרכזי בהנפורד לטיפול ואחסון פסולת רדיואקטיבית לטווח הארוך, והכנות לעתיד.
ב-2008, כ-10 שנים לפני מועד הסיום שנקבע בתוכנית שיצאה באוקטובר 1989, התברר שרק פחות ממחצית הניקוי הסתיימה, ומבין ארבעת האזורים שתוכננו לניקוי, רק אחד נוקה והוסר מהרשימה.
ב-2014 יצא דו"ח על מצב הפרויקט, שהעריך שהעלות המשוערת שנותרה לסיום הניקוי היא 113.6 מיליארד דולר, למשך כ-30 שנה, ושנת הסיום המשוערת היא 2046.
זהו פרויקט הניקוי הסביבתי הגדול והמושקע ביותר בעולם, והוא מעסיק כ-11,000 עובדים.
בעוד עיקר הפליטה הרדיואקטיבית הסתיימה עם סגירת הכורים בראשית שנות השבעים, וחלק גדול מהפסולת המסוכנת ביותר מוכלת ונמצאת תחת שליטה, ישנם עדיין חששות כבדים ממי תהום מזוהמים, שחלקם גם מגיע לנהר קולומביה, וחששות לגבי בריאותם ובטיחותם של העובדים.
האתגר המשמעותי ביותר בהנפורד הוא ייצוב 200,000,000 ליטר של פסולת רדיואקטיבית נוזלית ברמת סכנה גבוהה, המאוחסנים ב-177 מכלים תת-קרקעיים.
עד 1998 דלפו כשליש מהמכלים הללו, וזיהמו את הקרקע ואת מי התהום.
בשל כך הועברה עד 2008 רוב הפסולת הנוזלית הזו למכלים מאובטחים יותר בעלי מעטפת מתכתית כפולה.
עם זאת, 11,000,000 ליטר של פסולת נוזלית, יחד עם 100,000,000 ליטר של נתרן גופרתי ובוץ רדיואקטיבי, נותרו במכלים פחות מאובטחים עם מעטפת מתכתית אחת.
בעיה דחופה היא הזיהום הנמשך של האקוויפרים הסמוכים, שמכילים כמות עצומה של מי תהום מזוהמים כתוצאה מדליפות במכלים.
חלק ממי התהום מגיע גם לנהר קולומביה וממשיך לזהם גם אותו.
האתר כולל גם 710,000 מ"ק של פסולת רדיואקטיבית מוצקה.
הוחלט שפסולת ברמת מסוכנות נמוכה תיקבר בבורות מרופדים ענקיים חסומים, שיפוקחו באופן רצוף על ידי מכשור מתוחכם במשך שנים רבות.
סילוק הפלוטוניום ופסולת אחרת ברמת מסוכנות גבוהה, מהווה בעיה קשה יותר שממשיכה להיות נושא לוויכוח עז.
לדוגמה, לפלוטוניום-239 יש זמן מחצית חיים של 24,100 שנה, כך שאין לצפות שהקרינה הרדיואקטיבית ממנו תדעך ותיפסק בעתיד הנראה לעין.
בשנת 2000 העניק משרד האנרגיה חוזה בסך 4.3 מיליארד דולר לחברת בכטל, חברת בנייה והנדסה מסן פרנסיסקו, כדי להקים מפעל זכוכית לשילוב הפסולת המסוכנת עם זכוכית, ובכך להפוך אותם ליציבים ובלתי מזיקים.
הבנייה החלה ב-2002, המפעל היה אמור להתחיל לפעול עד 2011, וסיום הזיגוג (ויטריפיקציה) תוכנן ל-2028. על פי בדיקה שנערכה בשנת 2012, היו מספר בעיות טכניות וניהוליות חמורות שלא נפתרו.
בשנת 2013 האמירו העלויות המשוערות ל-13.4 מיליארד דולר, תחילת הפעלת המפעל נדחתה לשנת 2022, ומשך הזיגוג הוערך לכ-30 שנה – עד שנת 2052.
למרות הקשיים, פרויקט ניקוי סביבתי ענק זה ממשיך בהשקעה כספית גדולה, עובדים בו אלפי אנשים, והוא צפוי להסתיים באמצע המאה ה-21.
בנוסף לפרויקט הניקוי הסביבתי הענק שימשיך להתבצע בהנפורד עוד שנים רבות, נמצאת כיום בהנפורד תחנת הכוח הגרעינית קולומביה , שמספקת מעל 10% מצריכת החשמל של מדינת וושינגטון.
בהנפורד נמצאים גם מספר מרכזים למחקר ופיתוח מדעי, כדוגמת המעבדה הפסיפית הצפון-מערבית הלאומית , ומצפה החלל LIGO הנפורד לגילוי גלי כבידה.
הנערים היא מיני-סדרת טלוויזיה אמריקאית-ישראלית משנת 2019, שנוצרה על ידי חגי לוי, יוסף סידר ותאופיק אבו ואיל.
עלילת הסדרה מתמקדת באירוע חטיפתו ורציחתו של מוחמד אבו ח'דיר.
הסדרה היא בת עשרה פרקים, ועלתה לשידור ב-12 באוגוסט 2019 ברשת HBO האמריקאית.
הסדרה עלתה לשידור בישראל ב-HOT ,yes, סלקום tv ,פרטנר tv ופרי טיוי.
ב־6 באוקטובר 2020 עלתה לשידור בקשת 12.
ב-29 באפריל 2020 זכתה בפרס הדרמה הטובה ביותר וב-13 פרסים נוספים בטקס פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
ב-6 במאי 2020 הוכרז כי "הנערים" מועמדת לפרס פיבודי האמריקאי למצוינות בטלוויזיה, לצד סדרות בינלאומיות כמו "דברים מוזרים", "פליבג", "יורשים" ועוד.
שם השחקנ/יתשם הדמותאודות הדמותראשי שלומי אלקבץ איש החטיבה היהודית בשב"כ.
גדל במשפחה דתית אך יצא בשאלה.
ג'וני ערביד חוסיין אבו ח'דיר אביו של מוחמד אבו ח'דיר.
אדם גבאי אבישי אלבז אחיינו של יוסף חיים בן דוד.
אחד מהנערים שרצחו את אבו ח'דיר.
אור בן מלך יוסף חיים בן דוד הרוצח של מוחמד אבו ח'דיר.
סוהא אבו ח'דיר אמו של מוחמד אבו ח'דיר.
אייל שיקרצי ינון אדרי אחיינו של יוסף חיים בן דוד.
יעקב כהן שלום בן דוד רב וראש ישיבה, אביו של יוסף חיים בן דוד, סבם של אבישי אלבז וינון אדרי.
על פי הפרק האחרון בסדרה, הדמות של סימון נוצרה בהשראת חוקרי השב"כ שחקרו את הרוצחים.
הדמות של הפסיכיאטרית ד"ר דבורה סגל נוצרה בהשראת פסיכיאטרים שטיפלו ביוסף חיים בן דוד.
בשל היותם של שניים מן הרוצחים קטינים בעת ביצוע הרצח, נאסר שמם לפרסום.
על כן ניתנו לדמויות הקטינים שהשתתפו ברצח שמות בדויים: אבישי אלבז וינון אדרי.
הסדרה מציגה תחילה בקצרה את אירוע חטיפתם ורציחתם שלושת הנערים בידי מחבלים פלסטינים מתנועת חמאס.
בעקבות כך, כפעולת תגמול, נחטף ונרצח מוחמד אבו ח'דיר.
את המעשה הזה מבצע גבר יהודי ישראלי יחד עם שני אחייניו הקטינים.
הסדרה מתמקדת בחקירת רציחתו של אבו ח'דיר, בתפיסת רוצחיו, במשפטם של הרוצחים, בהתמודדותה של משפחת הנרצח עם מותו, ובמתח שהתעורר בין יהודים לערבים בירושלים לאחר מכן.
מספר הפרקשם הפרקבימויתסריטתאריך שידור מקורי בארצות הברית1יוסף סידר ותאופיק אבו ואיליוסף סידר ותאופיק אבו ואיל0.124סימון, חוקר החטיבה היהודית בשב"כ, חושש מתגובות קשות לחטיפת שלושת הנערים מצד גורמים קיצוניים, אם הנערים יימצאו מתים.
אבישי אלבז, נער חרדי, שוקל לפרוש מלימודיו בישיבה, בעוד אביו וסבו מפעילים עליו לחצים להישאר.
חוסיין אבו ח'דיר, ישראלי-פלסטיני ממזרח ירושלים, מסתכסך עם בנו מוחמד ומודיע לו שלא יאפשר לו לטוס לאיסטנבול, כפי שסיכמו.
מוחמד בורח מהבית, אל מערב ירושלים.
כאשר נמצאות שלוש גופות הנערים החטופים, מוחמד ממהר לשוב לביתו.
יום לאחר מכן, הוא יוצא מביתו בשעת בוקר מוקדמת על מנת לחכות לתחילתה של תפילת שחרית במסגד, ונעלם.2תאופיק אבו ואיל ויוסף סידריוסף סידר, תאופיק אבו ואיל ונח סטולמן0.100חוסיין מדווח למשטרה על חטיפת בנו, ומגיע לתחנה על מנת להגיש תלונה.
בעודו שם וללא ידיעתו, נמצאת גופתו השרופה של מוחמד ביער ירושלים.
בעקבות פוסט בפייסבוק, בשב"כ בודקים את האפשרות שמוחמד נרצח על רקע חילול כבוד המשפחה משום שהוא הומוסקסואל.
מכשיר הפלאפון של מוחמד נמצא ביער ירושלים.3יוסף סידר ותאופיק אבו ואיליוסף סידר, תאופיק אבו ואיל וחגי לוי0.140חוסיין נחקר במשטרה על האפשרות שמוחמד הוא הומוסקסואל.
חוקרי השב"כ מתחילים לחקור תלונה על ניסיון חטיפה אחר, שהתרחש בלילה שלפני חטיפתו של מוחמד.
באמצעות מצלמות אבטחה, מצליחים החוקרים לזהות את הרכב החוטף.
לאחר שמסרו דגימות DNA לצורך זיהוי, חוסיין ואשתו סוהא מתבשרים שהגופה השרופה שנמצאה היא של בנם.4יוסף סידר, תאופיק אבו ואיל וחגי לוישוקי בן-נעים, חגי לוי ותאופיק אבו ואיל0.204אבישי נפגש עם הפסיכיאטרית שלו, ד"ר דבורה סגל.
אל חקירת השב"כ מתלווה עו"ד אורי קורב, סגן פרקליט מחוז ירושלים.
החוקרים משערים שיוסף חיים בן דוד הוא הרוצח ושעשה זאת יחד עם שניים מאחייניו והם מנסים לאתר ראיות נוספות שיקשרו אותם לרצח באמצעות הפעלת אמצעי מעקב שונים.
המשטרה מעבירה לידי חוסיין את גופתו בנו, שעורך לו טקס קבורה בשועפאט.
כאשר השבת מתקרבת, ובהיעדר מספיק ראיות, סימון מחליט שלא לעצור את יוסף חיים.
במקום זאת, הוא מגיע אל ההתנחלות אדם, בה מתגורר יוסף חיים, במסווה של איש מילואים דתי המבקר בבית הכנסת המקומי.5יוסף סידר ותאופיק אבו ואילשוקי בן-נעים, יוסף סידר, חגי לוי ותאופיק אבו ואיל0.198 סימון מעביר את השבת בהתנחלות אדם.
הרב בן שושן ויוסף חיים בן דוד מזמינים אותו לסעוד עימם וסימון מתארח בבתיהם וחושף בפניהם מידע אישי אודותיו.
סוהא מוצאת בוואטסאפ של מוחמד סרטון של נערה צעירה המכונה טוטו.
במהלך הארוחה, סימון מספר ליוסף חיים ולאחייניו שראה ברשת סרטון ובו נראים החוטפים של מוחמד נכנסים לפיצוצייה.
במוצאי שבת, לאחר שיחת טלפון מפלילה של בן דוד לאחייניו אבישי אלבז וינון אדרי, עוצרת המשטרה את השלושה.6יוסף סידר, חגי לוי ותאופיק אבו ואילחגי לוי, שוקי בן-נעים ותאופיק אבו ואיל0.153אבישי מסרב לשוחח עם חוקריו, מאחר שבחר עוד לפני המעצר להיות בתענית דיבור.
סימון פונה אל ד"ר סגל, אצלה מטופלים אבישי ויוסף חיים, והיא מסייעת לו לגרום לאבישי לדבר.
אבישי מתחיל לדבר, אך טוען שלא רצח בעצמו.
קורב פונה אל חוסיין, מעדכן אותו שהחשודים ברצח מוחמד נמצאים במעצר, וכי בכוונתם לערוך שחזור.
לצורך כך, הם זקוקים לשיתוף פעולה מצידו.
בני משפחתו של חוסיין מזהירים אותו שלא יישתף פעולה עם היהודים.
בשעת לילה, אבישי מוצא ממעצרו על מנת לבצע שחזור.7יוסף סידריאיר היזמי וחגי לוי0.099במהלך הלילה, אבישי נזכר ומשחזר בפני סימון את כל השתלשלות אירוע חטיפתו ורציחתו של מוחמד.8יוסף סידר, תאופיק אבו ואיל וחגי לויחגי לוי, יאיר היזמי ותאופיק אבו ואיל0.092אבישי וינון מוכנסים לבידוד בכלא.
עו"ד אוחיון, סניגורו של יוסף חיים, נפגש עם ד"ר סגל.
קורב מזמין למשרדו את חוסיין ואת סוהא ומקריא להם את כתב האישום.
אבישי מצליח לחשוף את זהותו האמיתית של סימון, ואחיו רמי, המקורב לרב בן דוד, מנסה להניאו מלפעול נגד החשודים.
חוסיין וסוהא מתלבטים אם להגיע לבית המשפט או לא.
חוסיין הולך עם בנו הבכור, איאד, שמחליט בסוף להישאר בחוץ, עם המפגינים.
חוסיין נכנס לבית המשפט לבדו.9יוסף סידר ותאופיק אבו ואילחגי לוי, שוקי בן-נעים ותאופיק אבו ואיל0.154בבית המשפט, עולה ספק בדבר שפיותו של יוסף חיים.
לקוחותיה של ד"ר סגל עוזבים אותה, בשל מעורבותה במקרה.
סימון נפגש עם הרב בן דוד, על מנת שיעזור לו לעשות שלום בית עם אחיו שלא מדבר איתו.
עו"ד אוחיון לא מצליח למצוא פסיכיאטר שייפגש עם יוסף חיים, ובסופו של דבר מזמין מומחה מארצות הברית.
מוחמד אבו ח'דיר מוכר כנפגע פעולת איבה על ידי המוסד לביטוח לאומי ושמו מונצח באנדרטה בהר הרצל, למורת רוחו של חוסיין.
ליד ביתו של סימון מרוססות כתובות גרפיטי עם קריאות גנאי נגדו.10יוסף סידר, תאופיק אבו ואיל וחגי לויחגי לוי ותאופיק אבו ואיל0.111אבישי מתכונן לעדותו בבית המשפט.
בעקבות ההתנכלויות נגדו, מוצע לסימון לעזוב את הארץ לשנה-שנתיים, ולהיות קצין ביטחון של אל-על בנמל תעופה בניו יורק.
סימון מסרב בתחילה לעזוב, אך לבסוף מתרצה.
חוסיין מבקש מקורב כי יהרסו את בתיהם של החשודים ברצח בנו, אך בקשתו נדחית.
משפטם של יוסף חיים, ינון ואבישי מסתיים בהרשעתם.
חוסיין וסוהא טסים יחד לקבלת פנים באיסטנבול, וסוהא קובעת להיפגש שם עם טוטו.
באוקטובר 2016 הודיעה רשת HBO כי תפיק סדרה על רצח שלושת הנערים יחד עם קשת אינטרנשיונל.
יוצרי הסדרה הם היוצרים הישראלים חגי לוי, יוסף סידר ותאופיק אבו ואיל.
אף שההפקה היא אמריקאית, השחקנים בסדרה מדברים בשפתן המקורית של הדמויות: עברית וערבית.
זו הסדרה השנייה בלבד ברשת HBO שאינה באנגלית.
בקרב המבקרים הסדרה התקבלה בחיוב וזכתה לתשבחות.
באתר דירוג וביקורת הסדרות והסרטים האמריקאי Rotten Tomatoes זכתה הסדרה לביקורת חיובית בקרב 92% מהמבקרים.
באתר זה הסדרה הוגדרה כ"מאתגרת ומעוררת מחשבה המציגה טרגדיה הלקוחה מהמציאות בעדינות ובחמלה".
עם שידור פרקיה הראשונים הסדרה עוררה מחלוקת בציבור הישראלי.
120 משפחות שכולות פנו במכתב לרשת HBO בטענה כי בסדרה הטרור היהודי מוצג כשווה ערך לטרור הפלסטיני.
המשפחות דרשו כי תוצג כתובית שמבהירה כי מבחינה מספרית הטרור הפלסטיני משמעותי בהרבה מזה היהודי, אך הם נענו בשלילה מצד הרשת, שהשיבה: "מדיניותנו לשדר את התוכנית בדיוק כפי שצוות הקריאייטיב הכין".
ברשתות החברתיות פורסמו פוסטים שעסקו בסדרה.
חלקם כללו ביקורת עניינית על תוכנה, הן חיובית והן שלילית, אך היו בהם גם דברי הסתה נגד יוצריה.
בין המבקרים את הסדרה היו גם יאיר נתניהו, שכינה את הסדרה "ביזיון ופיגוע הסברתי", והסופרת גלית דיסטל-אטבריאן, שכינתה את הסדרה "מגה פיגוע אסטרטגי למדינת ישראל".
מנגד, העיתונאי והסופר יאיר שלג כתב: "למיטב התרשמותי, הסדרה בשום אופן איננה אנטי-ישראלית".
ראש הממשלה בנימין נתניהו תיאר את הסדרה כסדרה אנטישמית ש"מוציאה שם רע ושקרי לישראל".
הוא שילב ביקורת זו במאבקו בערוץ קשת 12, המפרסם מידע מודלף על חקירותיו כחשוד בעבירות פליליות, וקרא להחרים את הערוץ, על-מנת לפגוע באחוזי הצפייה בו.
בריאיון אמר חגי לוי, במאי הסדרה, כי איננו שלם עם הפרק הראשון בסדרה, אך "אני עומד מאחוריו גם אם הוא פרק פצוע ופגום...
באותה כתבה מועלית ההשערה שחלק מהתגובות השליליות לסדרה נבעו מכך שהודעת HBO ב-2016 וכן יחסי הציבור והקדימונים שקדמו לשידור הסדרה יצרו ציפייה לסדרה שתעסוק ברצח שלושת הנערים שקדם לרצח אבו ח'דיר.
אבל עם שידור הסדרה התברר שמדובר בסדרה העוסקת ברצח מוחמד אבו ח'דיר, מה שעורר אכזבה וכעס אצל חלק מהצופים הישראלים.
הנערים הגאים הוא ארגון ימני קיצוני נאו-פשיסטי המקבל לשורותיו גברים בלבד, המוגדר כארגון טרור בקנדה.
רוב פעילותו בארצות הברית, עם מספר פעילים בקנדה, באוסטרליה ובבריטניה.
הארגון הוקם בשנת 2016 על ידי איש התקשורת גאווין מקאינס, ושמו מבוסס על שיר מתוך המחזמר "אלאדין" של חברת וולט דיסני.
הארגון הוקם כחלק מתנועת האלט-רייט, אך בתחילת 2017 החל מקאינס להתרחק מתנועה זו, משום שלדבריו אנשי האלט-רייט ממוקדים בגזע הלבן, ואילו "הנערים הגאים" הם "אלט-לייט" ומתמקדים במה שהוא מגדיר כ"ערכים מערביים".
נטייה זו להתבדל התעצמה לאחר עצרת איחוד הימין האמריקאי בשארלוטסוויל.
הארגון מאמין בנכונותה של תאוריית הקשר על רצח עם של האדם הלבן, לפיה גברים לבנים במערב נתונים תחת מתקפה שמטרתה לחסל את האדם הלבן; התקפה זו מנוהלת על ידי ארגונים יהודיים, פמיניסטיים ולהט"ביים לפי תאוריה זו, וזאת למרות שבאופן רשמי הארגון אינו תומך בהשקפה של "עליונות לבנה".
פעילי הארגון משתתפים לעיתים קרובות באירועים בעלי אופי גזעני ומשתמשים בסיסמה "שישה מיליון זה לא מספיק" המתייחסת למספר הנרצחים היהודים בשואה.
הארגון מעודד אלימות בתור טקטיקה מרכזית להשגת מטרותיו, וחבריו מעורבים לעיתים בקטטות ובאלימות באירועים בהם הם משתתפים.
המרכז המשפטי לדרום העני מתאר את הארגון כ"מועדון קרב ימני קיצוני".
בדו"ח של ה-FBI מנובמבר 2018 סווג "הנערים הגאים" כארגון קיצוני עם קשרים ללאומנות לבנה, אך לאחר שבועיים בוטל הסיווג בטענה כי רק חלק מחברי הארגון קשורים לרעיונות אלו.
ב-3 בפברואר 2021 הכריזה ממשלת קנדה שהיא מגדירה את הנערים הגאים ארגון טרור.
הארגון תואר כ"קבוצת שנאה" על ידי ה-NPR וגופים נוספים, עליהם איים מקאינס בתביעה משפטית.
גאווין מקאינס עבד במשך מספר שנים כעיתונאי ופרסומאי, ובשנת 2016 החל להשתלב בפעילות פוליטית בקבוצות ימין רדיקלי בארצות הברית.
בספטמבר 2016 הכריז על הקמת ארגון "הנערים הגאים" באתר אינטרנט בו ריצ'רד ספנסר היה עורך בכיר.
שם הארגון נלקח מהשיר "גאה בילד שלך" מפסקול הסרט "אלאדין", אותו מקאינס חיבב.
בכתבה ברשת פוקס ניוז כונו מקאינס וחבריו "היפסטרים גזענים".
הארגון מתואר כ"קבוצת שנאה" על ידי המרכז המשפטי לדרום העני ועל ידי ה-NPR.
מקאינס טען בתגובה כי הוא גאה להיות אנטי-פמיניסט ואסלאמופוב.
ארגון "הנערים הגאים" הוקם כחלק מאידאולוגיית האלט-רייט, אך בתחילת 2017 מקאינס החל להתרחק מאידאולוגיה זו בטענה שהיא מתמקדת בגזע, ואילו "הנערים הגאים" מתמקדים במה שהוא מגדיר "ערכי תרבות המערב." נטייה זו להתבדל התעצמה לאחר עצרת איחוד הימין האמריקאי בשארלוטסוויל.
לדבריו, הם כעת חלק מתנועת "הימין החדש" בארצות הברית.
חברי הארגון השתתפו במספר תקריות אלימות באירועים פוליטיים, ומקים הארגון מקאינס אמר: "אני רוצה אלימות, אני רוצה לתת אגרוף בפרצוף.
אני מאוכזב מתומכי טראמפ על כך שהם לא מרביצים מספיק".
מקאינס טען שאמירה זו לא נאמרה ברצינות.
הוא הצהיר, "אנחנו לא מתחילים מריבות [...] אבל אנחנו נסיים אותן." הארגון מתנגד לפמיניזם ויש הטוענים שהוא מקדם סטריאוטיפים מגדריים בהם נשים כפופות לגברים.
באוגוסט 2018 סגרה חברת טוויטר את החשבון הרשמי של הארגון, וגם את החשבון האישי של מקאינס, במסגרת מדיניותה האוסרת על אלימות קיצונית.
גם גברים יהודים וגם גברים שאינם לבנים הצטרפו לארגון, בעיקר מתוך הזדהות עם עמדות התנועה לזכויות הגבר.
בדו"ח של הליגה נגד השמצה נאמר כי פעילות הארגון מדאיגה ושיטות הפעולה שלו כוללות, באופן גלוי או מרומז, גזענות, אסלאמופוביה, אנטישמיות ושנאת נשים.
גאווין מקאינס, שהקים את הארגון, שימש כמנהיגו עד נובמבר 2018. הוא פרש רשמית מההנהגה לאחר פרסום הדו"ח של ה-FBI בו נחשף הקשר בין הארגון לארגוני לאומיות לבנה, ואחרים מונו במקומו.
תהליך הקבלה לארגון כולל ארבעה שלבים וכן "זובור" למצטרפים החדשים.
השלב הראשון הוא שבועת אמונים, בנוסח הבא: "אני שוביניסט מערבי גאה, ואני מסרב להתנצל על בריאת העולם המודרני." השלבים האחרים כוללים מכות באגרוף, קעקוע עם אחד מסמלי הארגון, והשתתפות בקטטה המונית.
נשים וגברים טרנסג'נדרים אינם יכולים להתקבל בארגון, בנוסף לכך הארגון מפציר בחבריו להימנע מאוננות וצפייה בפורנוגרפיה, כדי להניע אותם "לרדת מהספה" ולצאת לפגוש נשים.
חברי הארגון נוהגים להגיע לעצרות פוליטיות ולהשתתף בקטטות אלימות נגד מפגיני שמאל ומפגיני אנטיפה.
באירועים אלה נעצרים רבים מחברי הארגון.
אירועים מסוג זה התרחשו החל משנת 2017 באוניברסיטת ניו יורק, ברקלי (קליפורניה), פורטלנד (אורגון), ונקובר (וושינגטון), הליפקס (נובה סקוטיה) ובמקומות נוספים.
כמו כן השתתפו חברי הארגון בעצרת איחוד הימין האמריקאי בשארלוטסוויל, וחלקם נעצרו והואשמו בתקיפות אלימות.
באוקטובר 2018 נשא מקאינס דברים במועדון המטרופוליטן הרפובליקני באפר איסט סייד במנהטן.
מחוץ למועדון פרצה קטטה בין חברי הארגון למפגיני אנטיפה.
המשתתפים בקטטה נעצרו והואשמו בהתפרעות ובניסיון תקיפה, אך קיבלו עונשים קלים בלבד, בין השאר בגלל חוסר שיתוף פעולה מצד חברי אנטיפה, שחששו להיחשף.
בספטמבר 2020, במהלך העימות הנשיאותי הראשון בין דונלד טראמפ וג'ו ביידן, נשאל טראמפ האם הוא מוכן לגנות מיליציות וארגונים הדוגלים בעליונות לבנה ולומר להם לחדול מפעולתם.
בתגובה, אמר טראמפ כי הוא מוכן, אבל מייד לאחר מכן אמר לנערים הגאים "לסגת ולהיות מוכנים", דבר שעורר סערה.
הנערים הגאים נוהגים ללבוש חולצת פולו שחורה עם שוליים צהובים, מהמותג על שם שחקן הטניס פרד פרי.
הם נוהגים להגיע להפגנות עם דגלי ארצות הברית, דגל קונפדרציה (המזוהה עם תומכי העבדות במלחמת האזרחים), כובעי Make America Great Again (אחד מהסלוגנים אותם אימץ הנשיא טראמפ), ושלל סוגים של ציוד צבאי כגון אפודי מגן ונשק חם.
בין בגדיהם וסמליהם ניתן למצוא סמלים פשיסטיים ובעיקר סמלי הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית (מדינת בובות איטלקית של גרמניה הנאצית אותה הנהיג אחד מהמנהיגים הפשיסטים הידועים ביותר, בניטו מוסוליני) לצד ראשי התיבות 6MWE (ראשי תיבות של המשפט "שישה מיליון זה לא מספיק" – ) המתייחסות לשואה כאירוע היסטורי חיובי ומכונן.
חברת פרד פרי התנערה מכל תוכן גזעני או פוליטי הקשור למותג הבגדים שבבעלותה וקראה לחברי הארגון להפסיק לעשות שימוש בחולצה כסמל.
בשנת 2019 הפסיקה החברה למכור את החולצה המזוהה עם הארגון בארצות הברית, ושנה לאחר מכן הודיעה שלא תחזור למכור אותה כל עוד היא מזוהה עם ארגון זה או עם ארגונים גזעניים אחרים.
הנערים בחבורה הוא סרט דרמה אמריקאי שבוים על ידי ג'ו מנטלו, ומבוסס על מחזה באותו השם משנת 1968 מאת מארט קרולי, שכתב גם את התסריט.
בסרט מככבים בין היתר ג'ים פרסונס, זאכרי קווינטו, מאט בומר, ואנדרו ראנלס.
הסרט עלה לשידור ב-30 בספטמבר 2020 בכל הפלטפורמות של שירות הזרמת המדיה "נטפליקס".
הסרט עוקב אחר קבוצה של שבעה חברים הומוסקסואלים שמתכנסים יחד עבור מסיבת יום הולדתו של אחד מהם בשנת 1968 בניו יורק סיטי, אך כאשר מבקר מפתיע מעברו של מארח המסיבה מבקר ללא הזמנה, האירוע יוצא מכלל שליטה.
שם השחקןשם הדמותאודות הדמותג'ים פרסונסמייקלזאכרי קווינטוהרולדמאט בומרדונלדאנדרו ראנלסלאריצ'ארלי קארברקאובוירובין דה חסוסאמוריבריאן האצ'יסוןאלןטאק ווטקינסהאנקמייקל בנג'מין וושינגטוןברנרד
ב-18 באפריל 2019, המפיק ראיין מרפי הודיע דרך חשבון אינסטגרם שלו כי המחזה "הנערים בחבורה" יעובד עבור "נטפליקס", במסגרת עסקת 300 מיליון דולר שלו עם שירות הזרמת המדיה.
מרפי חידש בעבר את המחזה בתיאטראות ברודוויי בשנת 2018 והוא אישר כי במאי התחייה המחודשת, ג'ו מנטלו, ישוב לביים את הסרט, במקביל לאישור שהמפיקים דייוויד סטון ונד מרטל יפיקו את הסרט לצדו של מרפי.