tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך, למשל, נהוג לעשות שימוש במפרט בעת הנגינה בגיטרה חשמלית, במטרה לתת לנגינה גוון "מחוספס" (או "מלוכלך") יותר, או כדי לאפשר נגינה מהירה במיוחד (כגון נגינה מהירה על סולמות ותבניות תווים, או "סוויפים" - נגינה מהירה במיוחד של תבניות תווים על ידי החלקת המפרט על גבי מספר מיתרים ברצף).
במהלך שנות השבעים והשמונים, שיא ימי פריחתה של הגיטרה החשמלית ברוק ובפיוז'ן, פיתחו וירטואוזים רבים טכניקות מורכבות לייעול השימוש במפרט.
בנגינה בגיטרה הקלאסית, לעומת זאת, נהוג בדרך כלל לפרוט באמצעות האצבעות והציפורניים, מאחר שהשימוש במפרט אינו מאפשר פוליפוניה, הנדרשת עבור מרבית היצירות לגיטרה קלאסית.
במוזיקת הפלמנקו לדוגמה, נחשבת הנגינה במפרט לנחותה והנגן נדרש לגדל את ציפורניו.
על אף כי נהוג לנגן בגיטרת בס עם האצבעות, ישנם גם בסיסטים אשר משתמשים במפרט (לרוב השימוש באצבעות/מפרט תלוי בסגנון המוזיקה).
מפקדת קצין רפואה חילי (מקרפ"ח 5710) היא הסמכות המקצועית לרפואה בחיל האוויר הישראלי.
בראש מקרפ"ח עומד קצין רפואה בדרגת אלוף-משנה: קצין רפואה חילי (קרפ"ח).
מקום מושבה של היחידה הוא מחנה תל השומר; זוהי יחידת חיל האוויר היחידה (בנוסף לירפ"א, המשתמשת באותו המתקן) בתל השומר.
מקרפ"ח עובדת בשיתוף פעולה עם מפקדת קצין רפואה ראשי (מקרפ"ר), השוכנת אף היא בתל השומר; רבים מענפי שתי המפקדות מקבילים (כדוגמת רפואה תעסוקתית).
מקרפ"ח מרכזת את כלל הפעילות הרפואית בחיל האוויר.
בראש כל ענף עומד קצין בדרגת סגן-אלוף.
בשנת 2009, בעקבות ארגון מחדש, ענף אוה"ד נסגר והמדורים בו התחלקו בין ענף מבצעים לבין ירפ"א.
אחראי לכתיבת תורת הלחימה הרלוונטית והנהלים לנושא הרפואה בחיל האוויר.
ראש ענף מבצעים אחראי גם על תורת הרפואה בכוחות המיוחדים של חיל האוויר, כדוגמת שלדג ויחידת החילוץ והפינוי בהיטס, וביחידות ההגנה האווירית (הגנ"א).
אחראי להצבת רופאים, חובשים ופרמדיקים ביחידות השונות.
לענף זה כפוף מדור רפואה הכולל רמ"ד רפואה קרפ"פ ומיון רפואי והכשרות בחיל האוויר.
בנוסף כפוף מדור רפואה מונעת (ברה"ץ), ובראשו קצין בדרגת רב-סרן.
המדור אחראי לנושא התברואה, ההיגיינה, האפידמיולוגיה והדברת המזיקים בחיל האוויר.
כל תברואני חיל האוויר כפופים מקצועית למפקד מדור רמו"ן.
בנוסף משרתים במדור תברואנים המסיירים בכל בסיסי חיל האוויר, מבצעים ביקורות תברואה והדברות בהיקף נרחב.
ראש ענף רפואה אוויריתד"ר ע (2024-)
אחראי לתחום בריאות הנפש בחיל האוויר.
כל קציני בריאות הנפש, הן פסיכולוגים קליניים והן עובדים סוציאליים (קפ"סים), במרפאות חיל האוויר כפופים לראש ענף פסיכולוגיה.
בראש הענף עומד קצין רפואת שיניים חילי (קרש"ח).
כל רופאי השיניים ומרפאות השיניים בחיל האוויר כפופים לקרש"ח.
יחידת רפואה אווירית (ירפ"א) היא יחידה עצמאית במקרפ"ח האחראית לשמירת ובדיקת הכשירות הרפואית של כל אנשי צוות האוויר, של המועמדים לשירות כצוות אוויר ושל חניכי קורס טיס (פרחי הטיס).
ירפ"א נחשבת כמוקד ידע לאומי בנושא כשירות רפואית לטיסה.
בנוסף, לירפ"א כפוף גף רפואה תעסוקתית, ובראשו קצין בדרגת רב-סרן.
הגף מרכז את נושא זה בחיל האוויר, אחראי לכתיבת נוהלי עבודה מההיבט הבריאותי בטייסות השונות (כולל עבודה עם חומרים מסוכנים) ולביצוע ביקורות בטייסות.
במערכת החינוך, מפקח הוא עובד חינוך שתפקידו: להציב מורים או גננות במוסדות החינוך, להעריך רמת מורים או גננות במוסדות החינוך שבפיקוחו, לשפר את איכות ההוראה שלהם או לגרום לפרישתם מן המערכת.
להבדיל ממנהל בית הספר, העוסק בניהול שוטף של בית הספר והוא חלק מצוות המוסד החינוכי, המפקח אינו חלק מצוות בית הספר אך הוא מגיע תדירות לביקורים מקצועיים.
באחת משתי דרכים בוחר המפקח לעבוד:
בגישה ההיררכית, המסורתית והמקובלת עדיין על הרוב, המפקח הוא מומחה הפועל מעמדתו הסמכותית כלפי המורה.
בגישת האימון הקוגניטיבי המפקח והמורה פועלים ביחד על מנת להעצים את יכולותיו של המורה.
בישראל גישת המנהיג-המדריך הזו, ננקטת רק על ידי חלק מהמפקחים בשיתוף מנהלי ומוסדות החינוך, ביוזמתם או ביוזמת הממונים הישירים עליהם.
בישראל, בהתאם לחוק חינוך ממלכתי, משרד החינוך הוא מעבידם הישיר של המפקחים, הוא המנווט והמדריך אותם בעבודתם.
ובהתאם, מינוי מפקחים חינוכיים וקביעת סדרי הפיקוח הם בסמכותו של משרד החינוך, בשיתוף נציבות שירות המדינה.
לגילאי גן חובה יסודי וחט"ב, המפקח בלבד מאשר ומציב מורים חדשים; בחטיבות העליונות או תיכונים ארבע-שנתיים המפקח מאשר מקצועית את קליטתם או פרישתם.
במוסדות החינוך בכל רמות החינוך, למפקח הסמכות המקצועית הבלעדית לאשר את שיבוץ המורים למשרה קבועה במערכת.
המפקח הוא המוסמך המקצועי הבלעדי להמליץ על פיטורי מורה שכשל במלאכת ההוראה או החינוך.
ארגון עבודת המפקחים החינוכיים הוא חלק אורגני מן התבנית הארגונית הכללית של משרד החינוך, תבנית שתי וערב.
ובהתאם, כולל מנגנון הפיקוח מפקחים המנותבים לעיסוק ממוקד באחד מן הנתיבים הבאים או במשולב:
הנתיב המקצועי: מפמ"רים (מפקחים ראשיים) לתחומי לימוד מוגדרים.
כגון: מתמטיקה, תנ"ך, ערבית, עברית, אזרחות, זהירות בדרכים ועוד
נתיב אגפי גיל: גן ילדים, בית ספר יסודי, על יסודי - חטיבת ביניים (ז'-ט'), חטיבה עליונה (י'-י"ב), תיכוניים 4 שנתיים (ט'-י"ב).
נתיב המגמה: חינוך ממלכתי, חינוך ממלכתי-דתי, חינוך מוכר שאינו רשמי.
בתוך החינוך הממלכתי מתקיימת לרוב חלוקת עבודה גם לפי עדה: יהודי, ערבי, דרוזי, צ'רקסי.
מטה משרד החינוך, המזכירות הפדגוגית ואגפי הגיל המקצועיים מטעמה, הם האחראים להדרכתם המקצועית של המפקחים.
דרגת המנווטים במטה היא גם כן דרגת פיקוח ובעברם, רובם היו מפקחים "מן השורה" במוסדות החינוך.
בעבודתם היומיומית מרבית המפקחים מופעלים באמצעות מנהלי מחוזות ומפקחי מחוז האחראים לטריטוריה מוגדרת.
במסגרתה, לכל מפקח סמכות פעולה מוגדרת ברשויות חינוך מסוימות (אשר בדרך כלל חופפות לרשויות מוניציפליות) בלבד.
אחת לכמה שנים (3- 5 שנים) מוחלף "אזור הפיקוח" של כל מפקח אשר אחראי בפועל להצבה להדרכה ולהערכה הפדגוגית או לפרישה השוטפת של מורים או גננות ב"שדה החינוך" גופו.
חוק זכויות התלמיד, כפי שתוקן בשנת 2009, מקנה למפקח סמכות לאשר למנהל בית הספר הרחקה לאלתר של תלמיד מבית הספר.
מַפרוּם (מערבית: مفروم – "טחון") הוא מאכל טריפוליטאי (הנפוץ גם בתוניסיה) מסורתי העשוי מבשר בקר וירקות שורש, המתובל בתבלינים שונים ומבושל ברוטב אדום.
שיטת ההכנה של המפרום אינה אחידה, אך היא כוללת ערבוב בשר בקר טחון בתוספת תבלינים (מלח, פלפל שחור, בצל, פטרוזיליה, קינמון, ביצים, תבלין לקציצות טריפולטאי הנקרא "חראראת" ופירורי לחם) לכדי עיסה אחת.
לאחר לישת העיסה יוצרים קציצות בינוניות ומטגנים אותן.
לאחר הטיגון מכניסים לסיר את הקציצות המטוגנות, לאחר שבתחתית הסיר הונחו תפוחי אדמה חתוכים לעיגולים כדי להגן על המפרום לבל יישרף (בערבית נקראת התחתית 'כער').
נהוג להוסיף מעט פפריקה וירקות נוספים לסיר כדי להעניק טעם עשיר יותר למפרום.
גרסה נפוצה של המפרום היא יצירת חתכים בפרוסות תפוחי-האדמה (כמעט עד לניתוק לשתי פרוסות) כשברווח שנוצר מוסיפים בשר, טובלים את החתיכה הממולאת בבלילה, מטגנים, ובסוף מבשלים הכל ברוטב, רצוי בישול ממושך.
כדי לגוון אפשר להחליף את תפוחי האדמה בפרוסות חציל, גזר או כרובית.
המפרום נולד כאוכל עממי אך עם השנים הפך למעדן שמוגש במסעדות גורמה ברחבי ישראל ואף בעולם, לעיתים בשמות שונים.
את המפרום נהוג להגיש ביחד עם קוסקוס.
על פי הנהוג לרוב מכינים מפרום לארוחת יום שישי, אך לעיתים גם לארוחת צהריים בשאר השבוע.
מֶפְקוּרֶה (Mefküre) הייתה אוניית מעפילים שהפליגה מרומניה לטורקיה באוגוסט 1944, וטובעה בדרכה על ידי צוללת.
מתוך למעלה משלוש מאות נוסעים, רק חמישה שרדו.
מפקורה הייתה ספינת מפרשים טורקית בעלת שני תרנים שנבנתה ב-1929, במשקל 120 טון.
ב-3 באוגוסט 1944 הפליגו מנמל קונסטנצה הספינות "מורינה", שנשאה 308 מעפילים, "בולבול", שנשאה 390 מעפילים, ו"מפקורה", כשעליה יותר מ-300 מעפילים.
ב-5 באוגוסט, כארבעים דקות לאחר חצות, בהיותה במערב הים השחור סמוך לנמל הטורקי אִינֵאָדָה , נורו על ה"מפקורה" פגזי תותח מצוללת, והיא טבעה.
ה"בולבול" הצליחה למשות מהמים חמישה ניצולים של ה"מפקורה"; בין השאר דווח על נוסע שקפץ מסיפון ה"בולבול" למים כדי להציל נוסעים מן הים, אך רובם ככולם טבעו.
לבד מהנוסעים, שהיו בעיקר מעפילים יהודים, היו על הספינה גם חמישה קצינים בכירים מצבא פולין, מהם שניים ניצלו בשחייה.
אחד הקצינים הציל עוד אישה צעירה שהתעלפה, ובנוסף לשלושת אלה, ניצלו גם בני זוג בשם פולופ (Fullop), שלבשו חגורות הצלה.
כמו כן, ניצלו גם שישה מלחים טורקים שקפצו לתוך סירת ההצלה היחידה שהייתה על סיפון ה"מפקורה".
לאורך שנים רבות נטען שהספינה טובעה על ידי צוללת גרמנית.
לעומת זאת, בדיווחים אחרים נטען שהייתה זו דווקא צוללת רוסית (ShCh-215) שהטביעה את האונייה, בשל טעות בזיהוי או מתוך כוונות זדון.
יהודים רבים סיפרו כיצד ניצלו חייהם הודות לכך שברגע האחרון לא עלו על האונייה, אם משום שהגיעו מאוחר והופנו לאוניות אחרות או עקב אירועים אחרים כמו מחלה שמנעה השתתפות בנסיעה.
לזכר האונייה רחוב באשדוד ליד המרינה וכיכר בשכונת רמות אלון שבירושלים, כמו גם גנים ציבוריים בקריית מטלון בפתח תקווה וברחוב טשרניחובסקי בבת ים.
באשדוד הוקמה אנדרטה לנספים באוניות סטרומה ומפקורה, על בסיס פסל מאת ברוך וינד.
בשנת 2003 יצר הבמאי רמי רודן סרט קולנוע על הפרשה, בשם "הספינה מפקורה".
מפרט הגורל הוא סרט קומדיה / רוק מוזיקלי, המבוסס על המופע המוזיקלי שנכתב על ידי להקת הרוק "טניישס די", בבימויו של הבמאי והבובנאי ליאם לינץ'.
בשני התפקידים הראשיים מככבים חברי הלהקה - ג'ק בלאק וקייל גאס.
הסרט שתקציבו עמד על 20 מיליון דולר נכשל בקופות עם רווח כולל של שמונה מיליון דולר בלבד בארצות הברית.
ג'יי בי בורח, מגיע להוליווד ופוגש שם את קייל גאס (קייג') ולאחר שכנועים רבים, קייג' מסכים ללמד אותו לנגן ולהקים איתו להקה.
ג'יי בי וקייג' מחפשים את דרכם לפריצת דרך על ידי התחרות בערב מיקרופון פתוח.
במהלך הסרט מגלים השניים על קיומו של מפרט מכושף, שנוצר משינו של השטן על ידי מכשף מלפני שנים רבות, בעל יכולות קסם.
המפרט עבר בין ידיים שונות, כאשר כל אומן שמגן בגיטרה באמצעות המפרט זכה להצלחה, ובין השאר נמנו רוברט ג'ונסון, אדי ואן הלן, ג'ימי פייג' ואחרים.
לאחר שהשניים מגלים על קיום המפרט הם יוצאים במסע למוזיאון הרוק במטרה להשיגו.
כשהם מגיעים לעיר בו המוזיאון שוכן, ג'יי בי וקייג' רבים ונפרדים, קייג' טוען שסקס בא קודם ב"סקס, סמים ורוקנ'רול" ואילו ג'יי בי רוצה קודם למצוא את המפרט ורק אחרי הפריצה להתרכז בסקס וסמים.
ג'יי בי הולך אחרי המפרט ומחליט לפרוץ למוזיאון, בזמן הפריצה הוא מגלה שקייג' החליט לפרוץ יחד איתו למוזיאון לאחר שהבין שטעה ונכשל להופיע ללא ג'יי בי במסיבה של תיכוניסטית מקומית איתה רצה לשכב.
הם פורצים ביחד למוזיאון ומצליחים לגנוב את המפרט ולהמלט מהמשטרה על ידי הפללת זר מסתורי שעקב אחריהם מאז שהגיעו לעיירה כדי לגנוב בעצמו את המפרט.
הם חוזרים להוליווד בדיוק בזמן לתחרות אך רבים מי ישתמש במפרט והמפרט נשבר, בעל המועדון מרים את שברי המפרט מהרצפה והשטן משתלט על גופו, מחזיר את המפרט לשן שלו ומכריז שעכשיו הוא שוב שלם ויכול להילחם נגד האנושות.
הוא מודיע לג'יי בי וקייג' שברצונו להרוג אותם אך הם משכנעים אותו להתחרות מולם בקרב מוזיקלי כאשר אם ינצחו הוא יחזור לגיהנום ולא יטריד אותם שוב אבל אם הוא ינצח הוא ייקח איתו לגיהנום את קייג' ויהפוך אותו לעבד מין.
השטן מנסה להרוג את קייג' אבל ג'יי בי קופץ ומגן עליו עם הגיטרה, שמחזירה את הברק שהשטן שלח אליו, וכורתת לו את הקרן.
ג'יביי מגרש את השטן לגיהנום עד שהוא ישוב להיות שלם.
לאחר גירוש השטן, הם משתמשים בקרן בתור באנג ובעזרתה עושים את הפריצה (הבאנג מכונה "באנג הגורל" כבדיחה על "מפרט הגורל").
הסרט הוא סרט מוזיקלי וקומי, ובנוי משירים שונים שנכתבו על ידי הלהקה, בהתאם לעלילה.
השירים הם בסגנון רוק קומי.
בסרט משולבות בדיחות וקטעים קומיים שונים.
ג'ק בלאק - משחק את עצמו - סולן הלהקה.
קייל גאס - משחק את עצמו - הגיטריסט המוביל של הלהקה.
ג'ייסון ריד - לי - שליח פיצות ומורה לנהיגה, שומע את ג'יי בי וקייג' מנגנים ברחוב והופך לחברם הטוב ולמעריץ הגדול ביותר של הלהקה.
טים רובינס - בתור הזר - זר מסתורי שמנסה לגנוב את מפרט הגורל.
רוני ג'יימס דיו - משחק את עצמו - זמר הבי מטאל וגיבורו של בלאק, בתחילת הסרט מופיע כחיזיון בחדרו של ג'יי בי ואומר לו ללכת להוליווד שם "יבנה ברית חזקה ואת הלהקה המגניבה בעולם".
דייב גרוהל - השטן - יריב הלהקה בסיום הסרט.
בן סטילר - שכיר בחנות גיטרות.
מיט לוף - אביו של בלאק.
עם יציאת הסרט יצא גם האלבום, הקרוי באותו השם, עם השירים מתוך הסרט שנכתבו על ידי הלהקה, והוקלטו על ידם בהשתתפות מוזיקאים שונים נוספים, כגון: דייב גרוהל, מיט לוף, רוני ג'יימס דיו ואחרים.
בהנדסת תוכנה, מפרט תיכון תוכנה (Software Design Specification, SDS) הוא מסמך המגדיר מוצר תוכנה שיענה על דרישות.
ה-SDS נכתב שלישי, לאחר תוכנית פיתוח תוכנה שנכתבת ראשונה ומפרט דרישות תוכנה שנכתב שני.
ההחלטות המתקבלות במסמך נסמכות על הדרישות וכן על ההבנה של האפשרויות הטכנולוגיות והרכיבים הזמינים.
תפקיד ה-SDS הוא לארגן תרשימים של ארכיטקטורת המערכת.
העבודה על התרשימים השונים עוזרת לתכנן את הרכיבים השונים במערכת, ואת הממשקים והקשרים ביניהם.
ברגע שגרסה ראשונית של המסמך מוכנה ניתן כבר לעבור למימוש ולבדיקות.
ארגון המסמך - התוכן העיקרי של מסמך זה.
מטרות המסמך - תיאור המטרות העיקריות של המסמך (בסדר יורד), למשל הכנה למימוש, בדיקת נכונות, בדיקתיות, יעילות וכו'.
תרשים פריסה (ארכיטקטורת הפצה) - Deployment Diagrams
תרשימי UML המתארים את הרכיבים הפיזיים (כגון jar, exe, dll) שמתוכננים למוצר ואת הממשקים ביניהם.
תרשימי מחלקה (מבנה סטטי) - Class Diagrams
תרשימי UML המתארים את המחלקות העיקריות במוצר והקשרים ביניהן.
תרשימי רצף (התנהגותי) - Sequence Diagrams
תרשימי UML המציגים את האינטראקציה בין חלקים שונים של המערכת תוך כדי ביצוע פונקציונליות מסוימת.
תיאור כיצד נשמרים נתונים של המערכת, אלו קבצים ייווצרו ומה יהיה המבנה שלהם.
עבור כל תרשים ששורטט יש לפרט על אילו דרישות ממפרט זה הוא עונה.
יש להראות שכל הדרישות מכוסות על ידי התיכון.
תוכנית בדיקות - אלו מאפיינים של המערכת מתוכננים להיבדק, כיצד תעשינה בדיקות אלו.
תיאור בדיקות יחידה, בדיקות אינטגרציה ובדיקות שמישות (Usability).
תוכנית תיעוד - התיעוד המתוכנן להימסר עם המערכת.
למשל, מדריך משתמש, הוראות התקנה, תפריטי עזרה וכדומה.
מפריד ביצה הוא כלי שנועד להפריד בין החלבון לבין החלמון של הביצה.
מפריד ביצה שימושי לצורך הכנת תבשילים ודברי מאפה הדורשים שימוש בחלמון לבדו, בחלבון לבדו או שימוש בהם בשלבי הכנה שונים.
מתכונים בהם הפרדת החלמונים והחלבונים חשובה במיוחד, הם מתכונים המשתמשים בחלבון מוקצף, דוגמת מרנג.
מאחר שחיי המדף של חלבון הביצה ארוך משמעותית מחיי המדף של החלמון, יכולה ההפרדה לסייע בניהול מלאי הביצים במטבח.
הסוגים השונים של מפריד ביצה מבוססים על כלי עם חלק תחתון הכולל פתחים או חריצים המיועדים למעבר החלבון ללא שהחלמון עובר דרכם.
דגמים שונים כוללים חורים בגדלים שונים ובצורות שונות.
יש דגמים הכוללים תחתית מחוררת, בעוד דגמים המקובלים יותר כיום מורכבים מרצועות המהוות תחתית התופסת את החלמון.
לאחר שתוכן הביצה נשפך מתוך קליפתה אל המפריד, נאסף שק החלמון אל מרכז המפריד ומתקבע בתוכו בעוד שנוזל החלבון מחליק ונשפך דרך החללים או הנקבים של המפריד.
חלק מדגמי המפרידים מתמודדים עם הבעיה של הדבקות חלק מהחלבון לחלמון בגלל הצמיגיות שלו, ללא שבירת החלמון, למשל על ידי הפעלת תנועה סיבובית.
צורת המפריד הרווחת כיום היא דמוית מצקת קטנה שסביבה חריצים או פתחים.
בדגמים מסוימים ישנו תא מיוחד המיועד לאיסוף נוזל החלבון.
התא מהווה יתרון במניעת ערבוב החלבון עם החלמון, אם מעטפת החלמון תתפרק.
הוצעו גם דגמים של מפרידים המבצעים פעולות נוספות כמו קילוף ביצים
פיקוד העומק היא פיקוד בצה"ל, שייעודה תכנון, הפעלת הכוח והובלת מבצעים מיוחדים ורב-זרועיים ארוכי טווח במרחב המוגדר כעומק האסטרטגי של מדינות האויב של ישראל במעגל השני.
בראש הפיקוד עומד קצין בדרגת אלוף.
מבצעי עומק רב-זרועיים התחילו עוד לפני הקמת המפקדה.
פשיטות קומנדו היו נפוצות בצה"ל למן ראשית קיומו עם הקמתה של יחידה 101, פשיטות תגמול מעבר לקו הירוק בשנות ה-50 וה-60. בחלק מהפשיטות האלה, כגון פעולת כראמה, השתתפו יחידות מחילות שונים כגון חיל רגלים וחיל שריון.
שימוש בתובלה אווירית היה נפוץ לפשיטות עמוקות יותר לתוך שטח מדינות אויב.
שימוש זה במסוקים היה נפוץ מאוד במלחמת ההתשה.
חרף השימוש ההולך והגובר במסוקים להטסת כוחות מיוחדים לפעולה מאחורי קווי האויב, סירב הרמטכ"ל דאז, רא"ל חיים בר-לב להקים מפקדה שתרכז את הפעילות הזאת.
כבר בשנת 1982 התקבלה ההחלטה במטה הכללי של צה"ל כי יש להקים מפקדה שתרכז הפעלת כוחות מאחורי קווי האויב.
אולם בשל מלחמת לבנון הראשונה נדחה יישום ההחלטה.
במקביל הוקמה ביוזמת מוקי בצר מפקדת כוחות אוויר מיוחדים אשר היוותה מודל ראשוני למפקדת העומק.
בשנת 1986 הוקמה מפקדת עומק בראשות האלוף דורון רובין, שהיה עתיר הניסיון במבצעים מיוחדים כיוצא חטיבת הצנחנים.
בעקבות מבצע כחול וחום שהסתבך, בוטל הרעיון ומפקדת העומק פורקה.
הגוף היחיד שהמשיך לפעול היה מפקדת השליטה המטכ"לית למבצעים מיוחדים (המשמ"מ).
במלחמת לבנון השנייה, לאחר שהתברר שהצבא מתקשה לתאם בין היחידות ולהוציא לפועל בזריזות מבצעים מיוחדים אישר הרמטכ"ל דני חלוץ את המלצת ראש אמ"ץ, אלוף גדי איזנקוט והטיל על תא"ל טל רוסו, ששימש כיועץ לראש אמ"ץ לפעילות יחידות מיוחדות, לעמוד בראש מפקדה מאולתרת שיזמה והוציאה לפועל מספר מבצעים מיוחדים.
הצוות בפיקודו כלל שורה של קצינים בכירים, בקבע ובמילואים, יוצאי יחידות מיוחדות ואגף המודיעין.
בין המבצעים שיזם הצוות ניתן למנות את מבצע חד וחלק ומבצע יער הנגב.
ההחלטה על הקמת המפקדה התקבלה בשנת 2011 על ידי הרמטכ"ל בני גנץ, לאחר עבודת מטה שנעשתה בין השאר על ידי האלופים עידו נחושתן, אביב כוכבי וגדי איזנקוט.
איזנקוט עמד בראש צוות שבחן את הנושא לאחר שסיים את תפקידו כאלוף פיקוד הצפון.
הרמטכ"ל, גנץ, הנחה את האלוף איזנקוט לברר האם בגין השינויים האסטרטגיים במזרח התיכון ובשל איום הג'יהאד העולמי קיים צורך בשינוי ההיערכות של צה"ל.
הוחלט כי במפקדה ישרתו כמאה קצינים וחיילים, והיא תהיה כפופה ישירות לרמטכ"ל.
ניהול זירת העומק על ידי המפקדה יאפשר לרמטכ"ל ולסגן הרמטכ"ל שלא לעסוק בשגרה בעומק האסטרטגי של האויב, ותנהל באופן קבוע את המבצעים הנערכים הרחק מקווי החזית וכן גזרות שלמות בעומק האויב, כולל טיפול בהברחות אמצעי לחימה ללבנון ולרצועת עזה.
בנוסף, המפקדה אחראית למיצוי יכולתן של היחידות המיוחדות עליהן תפקד בעת מלחמה או במבצעים מיוחדים שיתבצעו בעומק האסטרטגי של האויב (יחידות אלו יישארו כפופות לזרועות והפיקודים אליהם הן שייכות).
בעקבות הקמת היחידה, מפקדת השליטה המטכ"לית למבצעים מיוחדים בפיקוד של גיל תמיר בוטלה.
המפקד הראשון של מפקדת העומק היה שי אביטל שמונה לתפקיד בינואר 2012. אף שפרש מצה"ל בשנת 2002, שב לשרת לצורך תפקיד זה.
בין הנימוקים למינויו היה ניסיונו המקצועי ביחס לדור האלופים שכיהנו באותה עת.
לתפקידי מטה במפקדת העומק מונו קצינים נוספים בעלי ניסיון עשיר ביחידות מיוחדות, בהם תא"ל מוני כץ כראש המטה, ותא"ל גל הירש ששימש במילואים כסגנו של אביטל ולתפקידים נוספים מונו חגי פלג ועמוס בן אברהם.
בשנת 2025 החליט הרמטכ"ל אייל זמיר, לשנות את ייעודה של מפקדת העומק לכזו שתעסוק במדינות המעגל השני שאינן בגבול ישיר עם ישראל כגון תימן, איראן ועיראק או בעומקן האסטרטגי של המדינות השכנות כאחד מלקחי מלחמת חרבות הברזל.
מַפְרִיחַ הַיּוֹנִים הוא סרט חניכה ישראלי שעשייתו נסתיימה בשנת 2013, אך הוא יצא להקרנות בכורה במרץ 2014, ולהקרנות מסחריות באפריל 2014. עלילת הסרט מבוססת על הרומן בעל אותו שם, "מפריח היונים", מאת הסופר יליד עיראק אלי עמיר.
הסרט בוים על ידי נסים דיין, שגם כתב את התסריט.
את הרעיון לסרט הגתה השחקנית אהובה קרן, והתסריט תורגם על ידיה לערבית יהודית.
על פני כמעט שעתיים, ודרך סיפורו של נער יהודי כבן 16, טווה "מפריח היונים" את סיפור ימיה האחרונים של הקהילה היהודית בבגדאד של שנות ה-50 של המאה ה-20, ערב עלייתה של כמעט כל הקהילה לישראל במבצע עזרא ונחמיה.
ממלכת עיראק של אותם ימים ליקקה את פצעי תבוסתה במלחמת העצמאות אל מול מדינת ישראל המוקמת, ונקרעה בין מלוכנות, בדלנות, וקומוניזם.
ומנגד, הקהילה היהודית העתיקה בעולם, אשר מנתה כשישית מהאוכלוסייה של הבירה בגדאד, התחבטה אף היא בין הקשר ההיסטורי והתרבותי עם העם העיראקי, התמיכה הגוברת בתנועה הקומוניסטית, ובין הזדהותה עם מדינת ישראל והציונות.
"מפריח היונים" הוא הסרט הראשון בתולדות הקולנוע הדובר ערבית יהודית (ספציפית, בגדאדית יהודית), וכמנהג יהודי עיראק, הדיבור מתובל גם בביטויים מן המקורות (כגון "בר מינן", "תשעה באב", ו"יציאת מצריים") במבטא ניכר.
כאשר הדמויות משוחחות עם ערבים מוסלמים, הניב משתנה מעט והופך לערבית עיראקית מוסלמית.
גיבור הסרט הוא כַּאבִּּי (כינוי חיבה ל"יעקב" או "יַעְקוּבּ" בערבית עיראקית) עִמַארִי (דניאל גד), נער יהודי כבן 16, בן דמותו של אלי עמיר.
תלמיד תיכון, שטוף הורמונים מעט, אך בעיקר בן משפחה חם, תומך ואוהב, המנסה לקנות לו את עצמאותו ותפקיד משלו במשפחה.
הסרט מציג אותו מתגלח לראשונה, והמצלמה מתמקדת בפניו כל אימת שהוא מטעים כי הוא איננו ילד עוד.
אביו של כאבי הוא סַלְמָן (הצורה הערבית לשם העברי "שלמה") עִמַארִי (יגאל נאור) שהיה בעברו סטודנט למשפטים, לאחר מכן עורך דין, נגן עוּד והוֹלל, ועתה הוא בעל בעמיו, אב לשני בנים, וחייט צמרת לפרנסתו.
הוא נוהג לפנק את משפחתו בהניחו במקום המצאם מלבס ושאר ממתקים מזרחיים.
העלילה חושפת כי סלמן נוטה להשקיט את כאבו ויסוריו הנסתרים בערק, וכי חידתיותו גדולה משנדמה בתחילה.
אמו של כאבי היא עקרת הבית נָעִימָה עִמַארִי (אהובה קרן).
לכאבי אח כבן שלוש-עשרה, נוּרִי עִמַארִי, תלמיד בבית הספר, אשר עובד בשעות הפנאי במתפרה של סלמן, יחד עם תופרת העונה לשם דִּיזִי.
חִזְקֵאל ("יחזקאל" בהגיה הערבית) עִמַארִי (אלי דור חיים) הוא אחיו הצעיר של סלמן, ודודו של כאבי.
חזקאל היה פעיל, כנראה בעיקר אידאולוגית, במחתרת הציונית בעיראק, המכונה ה-"תַּנוּעָה" (במלעיל).
רָאשֶל עִמַארִי (יסמין עיון) נשואה לחזקאל, ורכה מאוד בשנים ממנו.
מוצגת ונתפסת אמנם כאישה-נערה יפהפייה תכולת עיניים, בהירת פנים וּזְהֻבַּת שיער גולש; אולם, ברור לכל כי סגולותיה אינן מתמצות כלל במראיה.
ראשל היא עצמאית בדעתה וּנחושה (ולא בחיפושיה אחרי חזקאל בלבד).
היא אינה חוששת מלהתריס על מוסכמות.
כך למשל, היא סוטרת לסלמן לאחר שהעיר לה על צניעות לבושה.
עצם נוכחותה של ראשל גורם לכאבי להתייסר באהבה אסורה, וסצנות מסוימות בסרט רומזות שאף היא חושקת בו.
ראשל וחזקאל מתגוררים בדירה הסמוכה למשפחת סלמן עמארי.
דלתות שתי הדירות נפתחות אל חצר פנימית ששער מפריד בינה ובין הרחוב.
אַבּוּ אַדְּוּאַר (אורי גבריאל), אשר הסרט אינו חושף לא את שמו הפרטי ולא את שם משפחתו, איש חסר השכלה בשנות הארבעים לחייו, ה"מפריח יונים" לפרנסתו, מקצוע שאינו נחשב מכובד בקהילה.
במונח "הפרחת יונים" הכוונה היא שהוא מגדל יונים על גג ביתו, אותן הוא מוכר כמאכל תאווה לעשירי העיר.
יש שהיונים נמכרות על מנת שהלקוחות ימלאו אותן באורז, אך מעולות מאלו עוד הרבה יותר הן היונים ממולאות המוכנות על ידי מפריח היונים עצמו.
אף למען חזקאל ממאן אבו אדואר להפעיל את קשריו הטובים עם שוֹעֵי הארץ, קשרים אותה טווה במהלך עיסוקו.
אבו אדואר משבח את החיים הטובים מהם נהנים יהודי עיראק ואת שבעים סוגי התמרים, השמנת והדגים אשר בהם נתברכה הארץ.
הוא מתנגד לציונות, בהסבירו ש"ישראל אינה שייכת לנו.
ג'וּלְיֵיט, אשתו ואם ילדיו של אבו אדואר.
אַדְּוּאַר (דוד שאול), בנם הבכור של אבו אדואר וג'ולייט, בן גילו וחברו של כאבי.
מוצג כנער פוחח הפעיל בתנועה הקומוניסטית.
השם אדואר הוא אדווארד (Edward) בהגייה ערבית.
אֲמִירָה (ענבל ניר), בתם הצעירה של אבו אדואר וג'ולייט, מאוהבת בכאבי, ופעילה בתנועה הציונית.
משפחת אבו אדואר מתגוררת בקומה העליונה של אותו מבנה בו מתגוררים בני שתי המשפחות הגרעיניות המרכיבות את בית עמארי.
כאבי, נורי, אדואר ואמירה לומדים באותו בית ספר תיכון.
כאבי ואדואר מתרועעים, וסלמן ואבו אדואר יוצאים לבלות ולהשתכר יחד.
כַּרִים עַבְּדְּ אֶל-חָאק (רון שחר), עורך דין מוסלמי וידידו, כאח לו, של סלמן מתקופת לימודי המשפטים.
סלים אוהד הן את התנועה והן את הקומוניסטים.
הוא אחיו של קצין רם דרג, והמקורב כנראה במספר דרכים נוספות לרשויות.
כרים חובב את הטיפה המרה, ולהוט אחרי הנשים היהודיות.
נעימה עמארי מתארת את כרים כיפה תואר כ"כוכב קולנוע", ובתור "חָכָם כְּחִזקאל", "וייתכן כי אף חכם ממנו".
אַבּוּ סַעְדּוֹן (חזי צדיק) המוסלמי הוא זה המתפרנס ממקום בילוי שהוא ספק בית קפה, ספק מסעדה, וספק מועדון לילה.
המקום הוא כמין מראה הפוכה שבה מתגלים הצדדים המוסתרים של הדמויות הגבריות, ובמיוחד אלו של סלמן.
שם למשל מתברר כי סלמן נותן עינו בכוס, וזה הוא המקום בו הוא מבאר לכאבי כי אין לתת אמון לא באבו סעדון, לא באבו אדואר, ולא באף אדם אחר.
קולונל חמיד (קובי פרג'),מפקד בכיר בצבע עיראק מוסלמי,שעיסוקו העיקרי הוא לבצע ביחד עם חיילים נוספים מעיין פוגרום על בתים של יהודים וקומוניסטים.
אופה הלחם, אַבּוּ צָאלַח (מנשה נוי), מהווה מוקד הפעילות של התנועה.
אבו צאלח נתפס על ידי בני הקהילה כנושא אות קלון על קשר שקשר עם "בדואית" בנסיבות לא ברורות, ואם כי פַתְּחִיָה, הבדואית עצמה מופיעה בהמשך, גם כמי שחולקת יצועו, העלילה אינה מפתחת רמז זה.
יש להניח כי הצופה בסרט לא יוכל להסיק את שידוע מהספר: כי אבו צאלח הוא רווק הולל מעט המחזר גם אחרי אמירה.
וכי הוא זכה בכוניה אבו צאלח לא בזכות צאצאים (שלא העמיד מעולם) אלא בגין צדדים אחרים באישיותו.
בביתו של אבו צאלח מסתתר גם פוּאַד, שליח מישראל, המעביר הוראות והנחיות לתנועה מהממשלה הישראלית ומהעומד בראשה, דוד בן-גוריון.
סַלִים, בן דודו (מצד האב) של סלמן עמארי, מפעילי התנועה הקומוניסטית.
לדידו של סלים, ליהודים לא תינתן לעולם אפשרות לצאת מעיראק, ולכן עליהם לצרף שכמם אל זה של אחיהם המוסלמים והנוצרים במהפכה שתמגר את השלטון המלוכני והקפיטליסטי.
אַבּוּ ג'וֹרְג' (יוסי אלפי) ואשתו אוּם ג'וֹרְג', המכונה גם גלדיס, מעשירי היהודים בבגדאד, ומלקוחותיו של סלמן ואבו אדואר.
אנשי הקהילה סולדים מאבו ג'ורג' ומשפחתו וטוענים נגדם כי עשו את הונם מניצול היהודים.
לעומת זאת, הממשל העיראקי רואה בהם חלק חשוב מכלכלת המדינה.
סַלִימָה (מירה עוואד), זמרת זוהר נחשקת המופיעה בבית הקפה של אבו סעדון.
בה היה סלמן מאוהב ואותה ביקש לשאת לאישה.
גם אבו אדואר מתוודה כי הוא חושק בה.
הסרט אינו נותן רמזים לדתה, אך לא מופרך להניח כי היא יהודיה.
ניתן לנחש כי הכוונה לזמרת היהודיה סלימה מורד אשר נשארה בעיראק, התאסלמה והתחתנה עם נאזם אל ראזלי, אשר נחשב בשעתו לגדול זמרי עיראק.
הקדימון לסרט מכריז כי הוא יספר את סיפורן של ארבע נשים.
אלו הן ככל הנראה, ראשל, ואמירה אשר אליהן מגלה כאבי אהבת נעורים, ונעימה וסלימה, אשר סביב דמותן חג סלמן.
חיפוש הנשק בבתי משפחות עמארי
הסרט נפתח במראהו של כאבי היושב שָׁלֵו אל מכתבתו.
את שקט האשמורת האחרונה מפר קולונל המשטרה העיראקית, חַמִיד עַבְּדְּ אֶל עַזִיז (קובי פרג'), אליו מצטרפים החיילים/שוטרים מוחמד ועדנאן (תאופיק ברהום).
השלושה חובטים בשער החצר הפנימית הפונה לרחוב.
וכשכאבי פותח את השער, הם פורצים אל שתי הדירות, תוך שהם סוחבים עמם את חזקאל האזוק, הנראה כמי שחווה לילה של חקירה אלימה במיוחד.
השוטרים כובלים את חזקאל לסורג החלון, ופוצחים בחיפוש ברוטאלי אחר נשק מוסלק.
בין השיטין של הדין ודברים בין הקלגסים ובני הבית המנוערים ממיטותיהם נחשפים בפני הצופה בני משפחת עמארי.
הצופה גם מבין כי חזקאל נעצר בעוון שכתב מאמר בעיתון המבקר את הממשלה העיראקית.
(מהספר עולה כי המאמר הזהיר את היהודים מהצפוי להם בעיר בצרה של שָׁפִיק עַדַּס הסוחר היהודי העשיר המקורב לבית המלוכה, בזאת בעוון הברחת נשק לישראל ותמיכה בתנועה הקומוניסטית).
במהלך החיפוש מוצא עדנאן עוּד בארון שבחדר השינה של סלמן ונעימה.
בניגוד לשאר החפצים אותם הוא מטיח אל הרצפה, השוטר מניח את העוּד בכבוד ובזהירות על המיטה.
סופו של עניין שהחיפוש אינו מניב דבר.
המשטרה העיראקית שבה על עקבותיה וגוררת עימה את חזקאל למקום לא ידוע.
בזמן החיפוש, סלמן שיצא ככל הנראה לבלות, אינו בבית.
הוא חוזר הביתה, ממש עם עזיבת המשטרה, והישר אל תוכחתה של נעימה על עיתוי שובו.
כאבי מוביל את המשפחה בניסיונותיה לאתר את חזקאל, להיפגש עמו, ואולי אף לשחררו.
תחילה נערך ניסיון כושל להשתמש בשירותיו של זילכה, עורך דין יהודי אשר חבש את ספסל לימודי המשפטים עם סלמן.
לאחר מכן, שולח סלמן את כאבי לבקש עצה אצל אַבּוּ צָאלַח.
אבו צאלח מפנה את כאבי לכרים.
עד מהרה מתברר שכרים חושק בראשל, ומקווה לזכות בחסדיה בתמורה לפעולתו למען חזקאל.
בשעת בוקר מוקדמת, סלמן מוביל את כאבי למקום מסתור הנשק בבית.
כאבי צורר את כלי הירי המועטים בשק, ומוקדם בבוקר, עוד לפני שהוא הולך לבית הספר, נושא הוא אותו ברחובות בגדאד אל אבו צאלח.
כרים מדריך את כאבי כיצד להתחפש ולהתנהג כמחלק תה פשוט.
כאבי עוטה על עצמו כתונת, נוטל מגש שבו מחלקים את התה, וכך מבקר מספר פעמים את חזקאל במרתפי הבולשת העיראקית (ה-CID).
חזקאל הנמק מבקש מכאבי להסתיר את מצבו, ולהעביר מסר לקהילה, ובמיוחד לאבו צאלח, כי הגיע הזמן לעבור ל"שלב הבא".
כלומר לעזוב את עיראק ולעלות לישראל.
בכלא נתקל כאבי באדם המכונה "הארמני", ראש ההתנגדות הקומוניסטית, המתריס נגד הסוהרים בשירת האינטרנציונל (בשפה הערבית).
כאבי ואדואר יוצאים לבלות יחד.
הם מבקרים בבית בושת, שם כאבי ההמום נחשף לתמונה קשה של מכירה פומבית של בתולה לכל המרבה במחיר, ואחר כך, פרישת הסדין המוכתם בדם מפתח החלון שמעל.
כאבי ככל הנראה אינו מנצל את שירותי המקום, ומסתפק בתיאוריו האירוטיים של אדואר.
לאחר הביקור, השניים מגיעים גם אל בית הקפה של אבו סעדון שבו, לקולה של סלימה השרה את שיריהם של האחים סלאח ודאוד אל-כוויתי, מבלים אבו אדואר, כרים וסלמן.
אמירה עוגבת אחרי כאבי, תוך שהיא מקניטה אותו קלות על חשקו בראשל.
אבו אדואר וסלמן מתדיינים, ספק ברצינות ספק בחיוך, בפרטי הנישואין בין הזוג בהתהוות, ושילובו של כאבי בעסקי היונים.
עם הוצאתו להורג של ה"ארמני", מנהיג הקומוניסטים, מבינים הכול כי הממשלה העיראקית תפנה עתה לטפל בשאלת היהודים והמחתרת הציונית.
מנהל בית הספר, אוּסְתָּז נָאווּי (הסופר אלי עמיר במעין הופעת קמע) שולח את כאבי ואדואר להזהיר את סלים.
כאבי מגייס כסף מאביו כדי לאפשר לסלים להצטרף למשאית שמארגנת התנועה המובילה יהודים הבורחים אל איראן בדרכם לעלות לישראל.
אמירה אף היא מתכננת להצטרף למשאית.
טרם נסיעתה היא מגלה את אהבתה לכאבי, והשניים מתנשקים בשוק.
הנשיקה מביאה לעימות בין כאבי ואדואר, אולם כאבי מבהיר לאדואר כי לא יניח לו להתערב בקשר ביניהם.
אמירה עולה על המשאית, אך לא לפני שהיא מבטיחה לכאבי שתחכה לו שם, וכיוון ש"ישראל קטנה", לא יקשה עליו לאתר אותה שם.
סלמן מגלה קורת רוח מפעולתו זו של כאבי בתנועה הציונית.
בעקבות בריחתה של אמירה, אבו אדואר הזועם מתעמת עם אבו צאלח, וטוען כנגדו שהוא חילל את כבודה של אמירה והבריחה לאחר מכן לישראל.
אבו אדואר בכעסו מאיים על אבו צאלח כי ירצחנו נפש ויתאבד, או ילשין עליו לשלטונות.
הרוחות נרגעות רק בהתערבותו של סלמן.
פתחייה הבידואית שופכת דלי מים צוננים על ראשו של אבו אדואר, וההלם מסייע בידו להתעשת.
כרים מזהיר את כאבי, שככל הנראה כבר הצטרף כחבר מלא בתנועה, מפני הבולשת העיראקית.
הוא גם ממליץ לו להצטרף לעסקי היונים של אבו אדואר, כדי להסיר חשד מעצמו.
אבו אדואר שמח להכניס את כאבי לעסק, משום שפעילותו הקומוניסטית של אדואר מתגברת, עד כדי כך שהלה עזב את בית הוריו.
כאבי ואבו אדואר מוזמנים להכין ולהגיש את היונים הממולאות שלהם בסעודה אינטימית שמכינים אבו ואום ג'ורג' לכבודו של ראש ממשלת עיראק נורי א-סעיד (מכרם ח'ורי), ומזכירו, ד"ר רשיד.
מפריחי היונים מצותתים לשיחה, ומגלים כי לאחר שא-סעיד הוציא להורג את ראשי הקומוניסטים, הוא התפנה לעסוק בבעיה היהודית.
הזמינו עצמו אל בית ידידיו היה רק כדי לבשר להם על החלטתו להתיר את צאתם של היהודים שיוותרו על אזרחותם.
א-סעיד מבהיר כי הממשלה לא תוכל להגן על מי שיישאר, וכי הוא צופה כי ההמון ישליך את גוויות היהודים שיוותרו כמאכל לכלבים.
בד בבד, הוא מבטיח לאבו ג'ורג' ומשפחתו כי יפרוש עליהם את חסותו האישית, ומבקש מהם להישאר.
כאבי ממהר לחשוף את תוכן השיחה, ראשית בפני אבו צאלח, ואחר כך בפני בית עמארי.
אבו צאלח פונה ליהודים בבית הכנסת ומפציר בהם לעלות לארץ, אך נתקל בהתנגדותו התקיפה של אבו אדואר.
גם בבית משפחת עמארי נבעית מחלוקת: נעימה מתנגדת לעליה מטעמים של קשר היסטורי ותרבותי לעיראק, ואילו ראשל מבהירה שאין בכוונתה לעלות שכן היא מתעתדת לחכות לחזקאל בעיראק.
כאבי מבקר בפעם האחרונה את חזקאל ולביקור מצטרף גם סלמן.
חזקאל משביע את סלמן בהוריהם ובשאר בני המשפחה שלא לאפשר לראשל להמתין בעיראק לשחרורו.
חשדה של המשטרה העיראקית נופל על כאבי עקב פעילותו הנמרצת בתוך הקהילה היהודית.
כאבי נאסר ונחקר באלימות על ידי הקולונל חמיד, המציג בפניו בלעג חיבור פטריוטי עיראקי אותו חיבר כאבי בשנת הלימודים הקודמת.
בתום החקירה האלימה, כאבי מושלך לתא, בו מנשה, יהודי אחר אותו הוא מכיר.
מנשה שציפורניו נעקרו בעינויי המשטרה העיראקית, נפטר מפצעיו, בעוד שכאבי קורא ללא הועיל לסוהר.
השתדלותו של כרים אמנם מביאה לשחרורו של כאבי, אך כרים מבהיר כי בזאת מיצה את יכולתו לסייע למשפחה.
מעצרו של כאבי מוביל ככל הנראה גם את נעימה להכרה עגומה שאין עתיד ליהודים בעיראק.
סלמן מתחיל למכור מזוודות בחנותו, ונדמה כי העזיבה ממשמשת ובאה.
ראשל פונה לכרים, ומבקשת ממנו לפעול למען שחרורו של חזקאל.
היא מנסה לפתות אותו כדי לשכנעו, אך כניסתו של כאבי לחדר, וההוראה החד משמעית שלו לראשל לחזור הביתה, מפסיקה את האינטראקציה בין השניים.
בדרכם הביתה אוחז כאבי את ראשל בלחייה, אומר לו שהיא נמאסה עליו, ומנשק אותה על שפתיה.
בתגובה, היא מלטפת את פניו בעדינות ואומרת "אוי כאבי...
מתגלה כי המפקד העליון של ה"תנועה" הוא דווקא סלמן, אשר מורה על איסוף כל הנשק והשמדתו, מתוך כוונה להפחית סיכונים ולשמור על רוגע לקראת העלייה.
סלמן גם מורה על איסוף רשימות העולים.
לאחר שכאבי ומרבית הנוכחים עוזבים את הישיבה, מודיע סלמן לאבו צאלח שקיבל פקודות חדשות מהארץ.
העלילה עוברת מיד לתאר את בהלת היהודים כשהם מצילים ספרי תורה לאחר פיצוץ בבית הכנסת.
נעימה וראשל מגיעות למקום, ורואות את סלמן מגיח, כשפניו מפויחות ועניבתו סתורה, מבית הכנסת.
נעימה מכלה את זעמה בסלמן ומכנה אותו נחש.
סלמן נפרד מסלימה הזמרת, מוכר את חנותו, והמשפחה מתכוננת לעליה.
סלמן עורך מסיבת פרידה בביתו לידידיו היהודים והמוסלמים, בה הוא מנגן בפעם האחרונה על העוּד.
ראשל שאינה מצטרפת לחוגגים מספרת לכאבי שלאחר שסלמן סיים את הפרק בחייו בו שימש כעורך דין, היה נגן עוּד, ורצה לקשור גורלו בגורלה של סלימה.
הקולונל עבד אל חמיד מוצא נשק מוסתר בביתו/מאפייתו של אבו צאלח ואוסר אותו.
כאבי ואדואר מגיעים למסקנה שמפריח היונים, הלא הוא אבו אדואר, הוא זה אשר הסגיר לשלטונות את אבו צאלח.
בכעסם הם משלחים לחופשי את כל היונים שגידל אבו אדואר.
חזקאל ואבו צאלח מובלים אל הגרדום, כשעל קדמת חולצתם מוצמד בסיכות דף לבן גדול עליו כתוב בערבית "אני בוגד ציוני".
הם מוצאים להורג בתלייה פומבית, אל מול נוכח ראשל ופתחייה הקורסות.
באישון לילה מגיעים היהודים אל עמוד התלייה ומורידים ממנו את שני המתים.
קולו של סלמן החנוק מבכי עת שהוא קורא קדיש על אחיו נשמע ברקע.
היהודים מוותרים על אזרחותם, וממתינים לטיסות שתקחנה אותם לישראל.
כשבאה העת, הם עוזבים את בתיהם הנתפסים בידי ערבים אשר ברחו מישראל במהלך מלחמת העצמאות.
הערבים קוראים ליהודים ההולכים כי הם עתידים להתנחל בבתיהם בישראל.
בתמונה החותמת את הסרט, כאבי, אחיו הצעיר, אביו ואמו עומדים בתור המשתרך אל המטוס אשר יביאם לישראל.
סלמן נושא עמו את העוּד, אולם אחד החיילים מחרים אותו ממנו.
ראשל נותרת מאחור, כשמאחוריה ניצב כרים.
אהובה קרן, המשחקת את תפקידה של נעימה, היא זו שהגתה את הרעיון לצלם את הסרט בערבית-עיראקית, והיא זו אשר תרגמה את התסריט לשפה, והייתה אחראית על אימון השחקנים שאינם דוברי ערבית בשפה זו.
לדברי יוצרי הסרט, ההפקה נמשכה שמונה שנים (ככל הנראה הכוונה היא לתקופת הזמן מהעת שבה אהובה קרן העלתה את הרעיון ליצירת סרט בערבית יהודית בניב הבגדאדי, ועד סיום ההפקה).
ביוני 2012 אמר משה אדרי כי ששון גבאי עתיד להיות כוכב הסרט.
צילומי הסרט נמשכו שלושים ימים רצופים של צילום בקיץ 2012 ועל פני אתרים שונים ברחבי ישראל, ובכללם יפו, ירושלים העתיקה, עכו ונצרת.
אחרי הצילומים נעשתה עבודת עריכה רבה ותיקוני סאונד.
דודו טסה, נכדו של דאוד אל כווייתי, עבד על המוזיקה של השירים המצולמים עם סלימה שהם משל האחים דאוד וצאלח אל כווייתי, ואילו הליטוש הסופי של המוזיקה נעשה על ידי המלחינה שרון פרבר.
הפקת הסרט הסתיימה עוד בשנת 2013, אך הוא עלה לאקרנים רק ב-10 באפריל 2014, ובסמיכות לחג הפסח ה'תשע"ד, ככל הנראה כדי להקביל את יציאת יהודי עיראק מבגדאד ליציאת מצרים.
באמצע מאי 2014, הסרט החל סבב של הקרנות בכורה בלונדון בנוכחותו של הסופר אלי עמיר.
לדברי דיין נדרשו סכומי עתק כדי לשחזר את התקופה: בנוסף לתמיכת מפעל הפיס בסך 157,000 ש"חנערך גיוס כספים מאסיבי מקרן רבינוביץ.
משנגמר הכסף, גויסו האחים משה ולאון אדרי, לתמוך בהפקה.
ההפקה נתמכה גם על ידי חברת הכשרת הישוב ובמיוחד על ידי ראשיה: יעקב נמרודי ועופר נמרודי.
דיין סיפר כי בסרט השקיעו אף יהודים עיראקים עשירים החיים בלונדון והמבקשים לשמור על אנונימיות.
הכרזה של הסרט מונה, בסדר זה, את התומכים בסרט: קרן רבינוביץ בשיתוף קרן רקנאטי, משרד התרבות והספורט, אדי פייט, יעקב ועופר נמרודי, אורי דוד, מפעל הפיס, הקרן לעידוד הסרט הישראלי.
נראה סביר להניח כי "אדי פייט" ו"אורי דוד" הם מבין התורמים הלונדוניים.
על פי הערכות אתר IMDb ודיווחי חברת החדשות של ערוץ 2 תקציב ההפקה היה כשמונה מיליון ש"ח.
על פי אתר nrg, תקציב ההפקה היה 9 מיליון ש"ח.
דיין סיפר כי "בתוך כשבוע עשה 'מפריח היונים' 30 אלף צופים".
השחקן דניאל גד הציג בגאווה בדף הפייסבוק שלו תצלום מסך של אתר רשתות הסינמה סיטי המציג את הסרט בראש רשימת הנצפים של הרשת.
בפרסום מיום 20 במאי 2014, ציין אתר משרד החוץ הישראלי כי תחזית זו התקיימה.
הסרט זכה בפרס אופיר לשנת 2013 על עיצוב התלבושות הטוב ביותר ועל העיצוב האמנותי הטוב ביותר.
הסרט גם היה הסרט אשר פתח את פסטיבל הקולנוע אפוס בשנת 2013.
ניסים דיין קובל על כך שהאקדמיה הישראלית לקולנוע "פסחה על סרטו באופן טוטאלי ומוחלט...", וכי "אף פסטיבל בעולם לא רצה את הסרט", ומסביר כי הדבר נובע מסיבות פוליטיות: "...
נאמר לנו ברמז, ולפעמים גם במפורש, שזו הסיבה.
אם הסרט היה עוסק בבעיות של הפלסטינים, גורלו היה אחר.
אתה רואה שסרטים שעוסקים בכיבוש מוקרנים בכל הפסטיבלים." הקשורות לכך שהסרט מציג את היהודים כקרבנות: "זה לא קונספירטיבי אלא מהלך מדויק.
ברגע שיהודים הם קרבנות הקונפליקט ולא הערבים, זה מקבל צביון אחר לגמרי...
יהודים שחצו גבול מעיראק, מסוריה וממצרים לישראל, ואפילו אלה שהגיעו ממרוקו בים, נתפשו ככאלה שעברו גבול לתוך השטח שהוא בעצם שלהם, מסופוטמיה, המזרח התיכון.
ואת זה גם הפלסטינים לא מוכנים לקבל.
הם רוצים שהקונפליקט יהיה ברור, לבנים מול שחורים, וזה לא מדויק פה".
מבקרי הקולנוע מאוחדים בהתרשמותם מהסרט ומהמאמץ הבלתי נתפס לשחזר תקופה ושפה.
המבקרים גם מאוחדים בתחושת ההחמצה שנותרה בהם כיוון שלסברתם התוצר הקולנועי כשל מלקטוף את כל פירותיו של המאמץ.
כך למשל, המבקר שמוליק דובדבני מאתר ynet כתב על הסרט: .
אורי קליין, מבקר הקולנוע הוותיק של הארץ, אף הוא מצדו, מכתיר את ביקורתו על הסרט, ביקורתו היא בעיקרה חיובית, בכותרת של מפח נפש: .
המבקר העצמאי יאיר רוה אף הוא אינו חוסך שבטו מהתסריט והעריכה: "מהסרט עצמו יצאתי מתוסכל למדי.
כמעט ולא הבנתי בו דבר.
אני לא חושב ששום סצנה הובילה אל הסצנה הבאה.
כל הכרונולוגיה של הסיפור נראתה לי מעורבלת.
אירועים שקרו כבר בסרט, בסצנה הבאה מדברים עליהם כאילו עדיין לא קרו.".
אך, מצד שני אף הוא מוצא בסרט טעם של ביקור חוזר: "האמת היא שהייתי שמח לצפות בסדרת טלוויזיה על כל זה, ולא בסרט קולנוע.
הייתי רוצה להבין כל דמות וכל אלמנט, ולפרוט את הקונפליקט הזה ואת העולם הזה למעות הכי קטנות שלו.
נדמה לי שבסדרת טלוויזיה ניסים דיין גם היה נמצא באלמנט הכי טבעי שלו, לספר סיפור בנשימה ארוכה, בפרטים קטנים."
בהתבסס של ארבע ביקורות שונות, אתר אידיבי מעניק לסרט 6.8 כציון סיכום דעת המבקרים.
לעומת המבקרים, דליה איציק, בת למשפחת עולים מעיראק, כתבה על הסרט בדף הפייסבוק שלה: , וזאת לאחר שהשתתפה בהקרנת בכורה של הסרט בסינמטק.
הנשיא, שמעון פרס, אשר השתתף באותה הקרנה כתב:
גם יצחק (בוז'י) הרצוג ראה לנכון להמליץ על הסרט בדף הפייסבוק שלו: ""מפריח היונים" ספרו הנפלא של אלי עמיר הפך לסרט כובש לב של ניסים דיין.
הוא שופך אור על עליית יהודי עיראק וסופה של הקהילה העתיקה בעולם בסיפור אנושי יהודי עדין ומרגש שלצערי לא סופר מספיק בשיעורי ההיסטוריה שלנו.
שפת הסרט היא בערבית עיראקית מתובלת והמאמץ של השחקנים מרשים.
מיכל ואני נהנינו לצפות בסרט ואנו ממליצים עליו בחום."
הסרט זכה לציון 10.0 בביקורות (של 52) גולשים באתר אידיבי, ולציון 4.1 (מתוך 5) ב"מדרג" של גלי צה"ל, והוא שני שם רק ל"שכנים".
ייתכן שדין ליכטר מאתר פרוגי מבטא אכזבה של הצופים של דוברי הערבית בהעירו
מטבע הדברים, פרטים רבים המובאים בספר הושמטו במעבר למדיה הקולנועית.
בכל זאת, הסרט מנסה לתת ייצוג לפרטים ולמידע שמצויים בספר.
הצופה אשר לא קרא את הספר יתקשה לעיתים בהבנתם של רמזים אלו.
הבמאי והתסריטאי, ניסים דיין מעיד:
הסופר אלי עמיר מבהיר כי שינויים אלו היו לשביעות רצונו: "סרט צריך לתת תשובות.
אז אני בספר שואל שאלות, והסרט נותן תשובה.
אי אפשר להשאיר בו דברים פתוחים, ואני שמח על התשובות שהוא נותן".
יוצרי הסרט בחרו שלא לכלול בתוכו את פרקי הספר המתרחשים בישראל.
סלמן עמארי הוא חייט בסרט.
הספר מגלה כי ראשל עמארי היא יתומה, וכי הוריה נרצחו בפרהוד.
אבו ג'ורג' הוא "עמארי הגדול", בן דודו של סלמן עמארי.
גם סלים (רחמים) עמארי המכונה סלים אפנדי, הוא בן דודם של השניים, ומורה בבית הספר אשר אותו מנהל סתאד נאוי.
סלים כרוך אחרי בַּהִיָה, רקדנית בטן מוסלמית, ומבקש לשאת לו אותה לאישה.
אבו צאלח אשר התחנך אצל חזקאל עמארי, ביקש לארס לו את אמירה, בתו של אבו אדואר.
אבו אדואר נוטר איבה לאבו צאלח, עוד מהעת שבה זה גבר עליו בהתמודדות על רכישת הנכס אשר ישמש כמאפייתו של אבו צאלח.
דמויות אשר אותן מוסיף הסרט על הספר
דיזי, התופרת העובדת בחנותו של סלמן.
מוֹשִׁי עִמַארִי אחיהם הצעיר של כאבי ונורי.
ג'ורג' עִמַארִי בנו של אבו ג'ורג', בן כיתתו של כאבי ועורך עיתון בית הספר.
הוא אינו מודע לקשר המשפחתי בינו לבין כאבי.
עַאבֶֶּד, העובד אצל סלמן בחנותו.
מִיס סִילְבִיָה פֶּרְלְמַן, המורה לאנגלית המתוארת בספר כ-"יהודיה אנגליה מתבוללת, יפהפייה כחולת עין, בהירת עור וזהובת שער, חלקה כמו הקמר של פתחיה, רגליים חטובות, ישבן עגלגל ומוצק שלא מן העולם הזה, חבוש בדרך כלל במכנסיים הדוקים, דבר אסור במקומותינו".
הגיעה מלונדון לבגדאד ליטול משרת הוראה מתוך כמיהה ללבנט.
קווים מסוימים בדמותה של ראשל בסרט, נראים כמשקפים את דמותה של סילביה.
חִיַאוִי הזקן, יהודי מוכר טבק.
מתפרקד בהערצה על זכרונות השלטון העות'מאני, ואכול רגשי חרטה וגעגועים ל"תִפַאחַה" אשתו שהתאבדה בתקופת שירותו בצבא כיוון שלא הצליחה להביא לו ילדים.
הוא רואה בראשל את גלגול נשמתה של תפאחה.
החכם באשי, מנהיגה הדתי של הקהילה היהודית בבגדד.
אסמעיל, מנהיג חבורת ילדי הרחוב המוסלמים התוקפת ומנצחת תדיר את חבורת ילדי הרחוב היהודים בהנהגתו, של אדואר.
אסמעיל הוא אח חלב של כאבי, וחברו מתקופת מגורי משפחת עמארי בשכונה המוסלמית טרם הפרהוד.
מפריז באהבה הוא סרט אקשן קומדי משנת 2010 בכיכובם של ג'ון טרבולטה וג'ונתן ריס מאיירס שבויים על ידי פייר מורל.
התסריט נכתב במשותף עם לוק בסון.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-5 בפברואר 2010.
לעוזרו האישי של שגריר ארצות הברית בצרפת, ג'יימס ריס (ג'ונתן ריס מאיירס) יש חיים מעוררי קנאה בפריז וחברה צרפתייה יפה, אך התשוקה האמיתית שלו היא העבודה הצדדית שלו בתור סוכן לא פעיל של ה-CIA.
ריס רוצה להפוך לסוכן ברמה גבוהה יותר עם יותר אחריות.
כתוצאה ממחסור בסוכנים בצרפת, הוא מוקצה כשותף לסוכן חשאי צ'רלי ווקס (ג'ון טרבולטה).
המבחן הראשון של ריס הוא לשחרר את ווקס ממעצר של המכס הצרפתי בשדה תעופה כאשר ווקס לא רוצה לוותר על כמה פחיות של משקה האנרגיה האהוב עליו.
למרות שווקס לכאורה יכול לרכוש משקה אנרגיה בפריז, הוא מתעקש ומקלל את אנשי המכס הצרפתי עד שריס מדביק מדבקת דואר דיפלומטית על המזוודות של ווקס המכילות את משקה האנרגיה, שהופך אותן חסינות מהמכס ודרישות ההסגר.
כשהוא נכנס למכונית, ווקס מתנצל על ההתנהגות שלו בעת פתיחת הפחיות וחושף שכלל לא היה בהן משקה אנרגיה אלא את החלקים של האקדח האישי שלו, שאותו הוא מכנה "גברת ג'ונס".
ווקס מסביר שהוא נשלח לפריז כדי לחקור רשת סמים שמכרה מנת יתר לאחייניתו של שר ההגנה ובכך גרמה למותה.
במהלך החקירה, ווקס מגלה לריס כי מה שסיפר לו בנוגע לאחיינית שר ההגנה היה שקר ושהמטרה היא לאתר את הכסף שמועבר מרשת הסמים אל ארגון טרור של מחבלים פקיסטניים.
הראיות מובילות אותם למחבלים, ומתחיל עימות מזוין שכתוצאה ממנו רוב המחבלים נוטרלו.
ווקס וריס מבינים כי המחבלים מתכננים לחדור לשגרירות ארצות הברית עם חומר נפץ החבוי מתחת לבגדים שלהם.
בזמן שהם אוספים ראיות, הם מוצאים תמונות של הסוכן ריס מודבקות לקיר.
בסופו של דבר, ריס מבין כי המחבלים מתכננים לפגוע במשלחת האמריקנית.
ווקס מגלה שארוסתו של ריס, קרוליין (קסיה סמוטניאק) היא סוכנת "רדומה" שמטרתה לחדור אליהם.
כאשר התעמת איתה, קרוליין יורה בריס בכתף ונמלטת דרך החלון.
ווקס רודף אחריה אך מכונית וולוו אוספת אותה והיא נמלטת.
קרוליין מנסה לפוצץ את אפוד הנפץ באירוע הגעת המשלחת בזמן שהמחבל האחרון שנותר נוסע במכונית הוולוו תוקף שיירה אמריקנית שנוסעת לאירוע על ידי נהיגה במהירות מופרזת כלפיהם, כאשר ברכב מונחים חומרי נפץ פעילים.
ווקס מצליח להשמיד את הרכב עם משגר רקטות AT4 בדיוק ברגע האחרון.
ריס מוצא את קרוליין באירוע ומנסה להניא אותה מלבצע את הפיגוע בכך שהוא מתוודה על אהבתו כלפיה.
היא מנסה לפוצץ את האפודה בכל מקרה וריס נאלץ להרוג אותה.
כשווקס עוזב את פריז, ריס מלווה אותו למטוס.
ווקס מציע לריס שותפות במשרה מלאה.
שניהם משחקים במשחק שחמט על המסלול, הם מניחים את האקדחים שלהם על השולחן, וריס חושף שכעת הוא נושא אקדח "נשר המדבר" ובכך מרוויח הערצה מהשותף החדש שלו.
הסרט זכה לביקורות מעורבות ממבקרים שונים.
הסרט מחזיק דירוג "רקוב" של 38% באתר "Rotten Tomatoes".
בריאיון לבוחן הסלבריטאים, לוק בסון ציין כי הוא ישמח לראות את "מפריז באהבה" הופך לסדרת סרטים.
טרבולטה אמר בראיון עם רשימת הכוכבים: "אנחנו יכולים לעשות 'מלונדון באהבה', 'מפראג באהבה'.
זה אחד הסרטים היחידים שהייתי נהנה לעשות לו סרט המשך...
אני לא אדם גדול של סרטי המשך, אבל לסרט הזה אני אשמח."
נכון לשנת 2014, לא היה שום מידע נוסף על סרט ההמשך שהוצע.
מפקדת הגנת החופים הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה, והגנה על חופי גרמניה מפני פלישה של מדינות ההסכמה.
ב-15 באפריל 1916 הוקמה מפקדת הגנת החופים, בפיקודו של גנרל לודוויג פון פלקנהאוזן.
הארמייה הגנה על חופי צפון גרמניה, מפני פלישה אפשרית דרך הים הצפוני, הים הבלטי, ודנמרק, ובהמשך אף הגנה על פלישה מכיוון הולנד.
ב-29 באוגוסט 1916 מונה פון פלקנהאוזן למפקד הארמייה השישית, ובמקומו מונה גנרל יוזיאס פון הרינגן.
ב-18 בספטמבר 1918 פרש גנרל פון הרינגן מתפקידו, וב-1 בנובמבר 1918, פורקה המפקדה.
מפקדת חסן סלאמה במלחמת העצמאות הייתה בבניין גדול בין רמלה לבאר יעקב.
הבניין הוקם במקור כבית יתומים, אך הוא הופקע ושימש כבית ספר לקצינים של הצבא הבריטי, אגף שלו פוצץ וקרס במלחמת העצמאות ואחר כך שימש כבסיס של צה"ל עד סוף שנות ה-90 של המאה ה-20.
הבניין הוקם במקור כבית יתומים של המועצה המוסלמית העליונה, עבור יתומים מהמרד הערבי הגדול, כמבנה גדול יחסית לתקופה עם חמש קומות ו-150 חדרים.
אך עם השלמתו פרצה מהלך מלחמת העולם השנייה והוא הופקע על ידי הצבא הבריטי, במטרה לשמש כבית ספר לקצינים, והיה לחלק ממתחם מחנות ספרנד (לימים צריפין), מחנה הצבא הגדול ביותר של הצבא הבריטי במזרח התיכון, שבשנת 1942, בזמן קרבות אל-עלמיין, חנו בו שתי שתי דיוויזיות.
המקום נודע אז בשם הקולג' הצבאי והלימודים בו כללו גם לימודים אוניברסיטאיים.
בית הספר נסגר בפברואר 1947⁩, כחלק מצמצום פעילות הצבא הבריטי בארץ ישראל לאחר המלחמה.
אך כוח בריטי המשיך להחזיק בו עד תחילת 1948.
בתחילת מרץ 1948 נכנס לתוכו חסן סלאמה עם לוחמיו וקבע בו את מפקדתו.
ב-14 במרץ 1948 הגיע למפקד חטיבת גבעתי מסמך מהש"י ובו פרטים על הכוחות הנמצאים בבניין.
שמעון אבידן החליט על פעולה לפיצוץ הבניין והטיל את התכנון והביצוע על גדוד 52 בפיקודו של יעקב פרי (פרולוב).
המשימה הוטלה על פלוגה א' ולאחר הצגת התוכנית לשמעון אבידן הוא אישר אותה.
אבידן התמנה למפקד מבצע נחשון והחליט לבצע את ההתקפה כ"אקורד פתיחה" למבצע הגדול.
הכוח יצא מ"קיבוץ עקיבא" בליל כ"ה באדר ב' תש"ח, 4/5 באפריל 1948. לאחר התמקמות החסימות הגיע הכוח לבניין.
בכוח היו יחידת הפורצים בפיקודו של נעם לאונר, יחידת המבערים, ה"סבלים" שנשאו את חומר הנפץ והחבלנים.
בכוח היה גם יעקב חודורוב מצויד בטומיגן.
בשעה 00.50 פתח הכוח באש לעבר הקומות העליונות מנשק קל ומרגמות.
חוליית הפורצים פרצה את הגדר בטורפדו בנגלור ויחידת המבערים הסתערה לעבר קומת הקרקע, פרצה את דלת הכניסה והחלה בטיהור המקום לקראת בוא החבלנים.
החבלנים הניחו את חומר הנפץ במהירות באולם באגף הצפוני.
ערבי שירד במדרגות חוסל באש הטומיגן של חודורוב.
החבלנים סיימו את עבודתם במהירות, הפעילו את פתיל ההשהייה והכוח נסוג במהירות.
בפיצוץ נהרס שני שלישים מהבניין, שרק האגף הדרומי שלו נותר עומד.
לערבים היו שלושים ותשעה הרוגים ועשרות פצועים בפעולה, שרבים נלכדו מתחת להריסות.
חסן סלאמה לא היה במפקדתו באותו לילה.
דווח שהיו במקום גם מתנדבים פשיסטים מגרמניה ויוגוסלביה וכוח של חיל המשלוח העיראקי.
רופא גרמני שהיה בין הנוכחים במפקדה בעת שפוצצה, כתב אחר כך ספר זכרונות על התקופה, בו סיפר שהיה שבוי מלחמה במצרים ברח, גויס על ידי האחים המוסלמים במצרים והוברח לארץ ישראל 4 חודשים קודם לכן, עם עוד שישה גרמנים, שהצטרפו לכוח בפיקוד חסן סלמה.
לטענתו היה במקום חוסר ארגון וסלמה לא קיבל את עצתם לעקור את העצים סביב המתחם ולבנות גדר היקפית להגנתו, דבר שהקל את ההתקפה עליו.
עיתוי ההתקפה היה נכון, יוקרתו של חסן סלאמה ירדה פלאים והוא לא פעל נגד כוחות מבצע נחשון.
לאחר ההתקפה העביר סלאמה את מפקדתו ליהודיה אבל הערבים המשיכו להחזיק בחלק שנותר מהבניין.
דווקא הצד המערבי של רמלה היה מבוצר ומוגן על ידי מאות לוחמים ערביים מקומיים ומתחילת יוני, גם חיילי הלגיון הערבי, ולוחמי האצ"ל הצליחו רק לכבוש את בניין מפקדת חסן סלאמה ולהתבסס בו.
ב-1 ביוני 1948, זמן קצר לאחר שנכנס הלגיון הערבי לרמלה, פתחו הערבים בהתקפה גדולה והצליחו לכבוש בחזרה את הבניין תוך גרימת אבדות כבדות ללוחמי האצ"ל שנסוגו, תוך השארת גופות רבות בשטח.
יום למחרת ערך האצ"ל התקפת נגד ותפס את הבניין שוב.
חודש אחר כך, במבצע דני, נכבשה גם העיר רמלה כולה.
לאחר המלחמה תפס צה"ל את המקום ובמשך עשרות שנים היה בו ימ"ח 104 של חטיבה 99 ובהמשך של יחידות אחרות, כגון האוגדה האילתית וגדוד חרב, עד סוף שנות ה-90.
דרך רכב משובשת מוליכה אליו מכביש 44, כ-200 מטר צפונית - מערבית לפסי הרכבת.
הבניין נמצא בשטח המועצה המקומית באר יעקב.
הוא לא הוכר כאתר מורשת המיועד לשימור ולכן מצבו מידרדר.
עם זאת, במהלך הקמה של שכונה באזור המפקדה הוחלט שהמפקדה ושרידי הכפר סראפנד ייחשבו אתרים היסטוריים לשימור.
מפריד נתיבים (מוכר גם כשטח הפרדה בנוי) הוא התקן על גבי המיסעה ומיועד להפריד בין נתיבי נסיעה בדרכים דו-סטריות ודרכים חד-סטריות.
לרוב, מפריד נתיבים מורכב מ2 חלקים: גוף המפריד המותקן על גבי המיסעה ואביזר מוגבה המיועד להבלטת נראותו של מפריד הנתיבים מעל גוף המפריד.
גוף המפריד עשוי לרוב מחומר פלסטי קשיח כך שיוכל לעמוד בפגיעות צידיות של צמיגי רכבים.
לעומת זאת האביזר המוגבה עשוי לרוב מחומר פלסטי גמיש, כך שבמקרה של פגיעת רכב, הגוף המוגבה יתקפל, מבלי שיגרום נזק לרכב או לגוף עצמו.
השימוש במפרידי נתיבים נפוץ בעיקר בדרכים דו-סטריות צרות, בחניונים, ברמפות מעגליות צרות (בעיקר במעבר קומות בין חניונים) וגם בפיצולי נתיבים בכבישים – בעיקר בעיקולים כמו עליה למחלף או ירידה מכביש מהיר לנתיב יציאה.
מפקדת קצין בטיחות ראשי (מקבט"ר) ומחלקת בטיחות ובקרת איכות (מבק"א) של זרוע היבשה היא הסמכות הצבאית המקצועית המובילה לתחום ניהול הבטיחות בצה"ל ובתחומי הבטיחות בפעילות יבשתית - נשק אישי ואמל"ח, אימונים ופעילות מבצעית, בטיחות באש, בטיחות בעבודה ובטיחות בדרכים.
קצין איכות ובטיחות ראשי הוא תא"ל גברעם הגלילי ומפקד מבק"א הוא אל"ם ניר יוגב.
המחלקה הוקמה ב-1992 כחלק מהמלצות ועדת לפידות ולאחר אירועי תאונות אימונים קשות בצה"ל, בהם אסון צאלים א' ואסון צאלים ב', וכללה שני ענפים: ענף העוסק בבטיחות ובקרה של תחומי האימונים בצה"ל והכשרת מפקדי היחידות לבטיחות, וענף חקירות ללמידה והפקת לקחים מתחקירי תאונות בצה"ל.
באוגוסט 2004 הועבר למחלקה ענף בטיחות בדרכים ממחלקת הבטיחות המטכ"לית וב-2016 הוקם ענף בטיחות בעבודה ואש על בסיס מנהל הבטיחות של אט"ל ומדור בטיחות באש ממקל"ר.
במהלך 2016 הוחלט על הפיכת מבק"א יבשה למפקדת בטיחות ראשית של צה"ל ואת ראש מבק"א יבשה כקצין הבטיחות הראשי של צה"ל (קבט"ר) אשר ישמש כסמכות מטכ"לית ויועץ לרמטכ"ל במינוי שנכנס לתוקפו באוגוסט 2017. ביולי 2018 הושק בטקס מערך הבטיחות החדש של צה"ל.
ייעוד המחלקה הוא מניעת תאונות ונפגעים ביבשה ובצה"ל.
מבק"א יבשה מובילה כמפקדה ראשית לבטיחות בצה"ל ומנחה את יחידות צה"ל על אופן ניהול הבטיחות ביחידות על ידי העלאת המודעות והרמה המקצועית של מפקדי וחיילי צה"ל בסדיר ובמילואים בתחום ניהול הסיכונים הבטיחותי, באמצעות קורסים, הדרכות, השתלמויות מקצועיות ושימוש במערכות בטיחות מתקדמות.
האתגר הייחודי של המחלקה הוא מניעת נפגעים תוך מתן מענה לצורכי הכשירות המבצעית הנדרשת מהיחידות בהכנת הכוח ובהפעלתו ומתוך הדגשת מציאת פתרונות בטיחותיים רלוונטיים לסביבת הפעולה של צה"ל.
מבק"א יבשה משמשת כסמכות מקצועית במאפייני הפעילות בשירות; שגרה, אימונים ופעילות מבצעית וכן בתחום הבטיחות בחופשה.
המאפיינים התחומיים בהם מבק"א משמשת כסמכות בטיחותית הם; דרכים, נשק אישי ומטווחים, תרגילים יבשתיים ואימוני אש, עבודה וגובה, בטיחות באש ובחומרים מסוכנים ועוד.
בנוסף, מבק"א פועלת בחירום לצמצום הנפגעים מאירועי בטיחות בזמן לחימה ומלחמה, כתוצאה מסיכונים שאינם נובעים מאויב כגון ירי-דו צדדי, היפגעות מהפעלת אמל"ח כוחותינו ועוד.
ענף בטיחות ביבשה - עוסק במניעת תאונות ונפגעים באימונים, בהכשרות היסוד והפיקוד הזוטר, בפעילות המבצעית ובפעילות השגרה הצבאית.
ענף בטיחות בדרכים – עוסק במניעת תאונות ונפגעים בדרכים, בכלל סוגי הרכב הגלגלי, רכבים קרביים, דו גלגלי וכן הולכי רגל ובטיחות החופשה.
ענף בטיחות בעבודה ואש – עוסק במניעת תאונות ונפגעים במאפייני פעילות בעבודה וגהות, אש וחשמל, חומרים מסוכנים, עבודה בגובה ואירועים המוניים.
ענף חקירות וניהול ידע - עוסק בלמידה והפקת לקחים לאחר קרות אירועי בטיחות לצורך מניעת אירועים בעתיד על ידי הובלת חקירות, הפקת ידע ממידע ומגמות מדיווחים בטיחות, וכן הובלת מחקרים וסקרים.
ענף תורה והדרכה – עוסק בהסדרה באמצעות תורה, הוראות והיתרים מיוחדים.
בנוסף, תחת הענף פועל בית הספר לבטיחות העוסק בהכשרת מפקדים, קציני הבטיחות ובע"ת בתחומים מקצועיים בבטיחות.
הפרסת פרסה היא אחד מסימני הכשרות של בהמות וחיות.
מפריס פרסה נחשב מי שהוא בעל פרסה החלוקה לשני חלקים נפרדים.
פעמיים בתורה מובאים סימני הכשרות של בעלי חיים בפרשת שמיני ובפרשת ראה.
פירוש המילים מפריס פרסה נראה כמתייחס לכל בעל פרסה מכך שהתורה מדגישה "כֹּל מַפְרֶסֶת פַּרְסָה וְשֹׁסַעַת שֶׁסַע פְּרָסֹת" אבל רש"י מבאר שמפריס פירושו סדוק והפרוש בשוסע שסע הוא שאין שום חיבור בין שני חלקי הפרסה ולכן התורה מכנה גם גמל שפן וארנבת שהם פרסתנים "וּפַרְסָה לֹא הִפְרִיסוּ".
מפקח בנייה הוא בעל מקצוע העוסק בפיקוח בנייה.
תפקידו של מפקח הבנייה הוא לפקח על הבנייה, לוודא שהקבלן ושאר אנשי המקצוע מבצעים את עבודתם כהלכה, לנהל ולתאם בין כל בעלי המקצוע בפרויקט ולוודא שכל העבודות באתר נעשות בהתאם לתקנים ולנהלים הנדרשים.
מפקחי הבנייה נדרשים להיות בעלי ידע ובקיאות בתחום הבנייה, ובתהליכי הבנייה בשטח.
קיימים שני סוגים של מפקחי בנייה:
מפקח ממשרד ניהול פרויקטים הנדסיים, המפקח מטעם היזם על עבודות הקבלן, לאורך כל מהלך הבנייה באתר עד לסיומה ועד לאכלוס הפרויקט.
בתפקיד זה ישמשו: מהנדס אזרחי/מהנדס בניין/הנדסאי בניין/אדריכל ולעיתים גם הנדסאי אדריכלות.