tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעילותם של חוקרים ומשקמים מתמקדת בשיקום כדי להנגיש לציבור סביבות אחרות של הווילה.
ביניהן ניתן למנות את ה"קוצ'ינון" (Cucinone) מהמאה ה-17 וה"קריפטופורטיקו" (Criptoportico) התת-קרקעי המחבר בינו לבין הווילה.
סביבה זו היא אחת הדוגמאות השמורות ביותר לאדריכלות המותאמת לצרכים הביתיים של חצר אצולה: היא כוללת מספר חדרים לשימוש בכביסה, וגם גינת ירק עם עשבי תיבול ארומטיים לשימוש במטבחים.
יחד עם "אולם הנשפים", שהיה בעבר מגרש משחקים, ניתן היה להשתמש בחדרים אלה לתערוכות מהמאה השמונה-עשרה.
החלק החיצוני של הווילה שמר על עיצוב הרנסאנס המקורי של סנגאלו, למעט שני גרמי המדרגות המעוגלים המובילים אל המרפסת, שנבנו בראשית המאה התשע-עשרה כדי להחליף את גרמי המדרגות הישרים והניצבים לגוף הווילה, הנראים היטב בתוך הלונטה הידועה של ג'וסטו אוטנס.
מי שעיצב אותם בשנת 1807 היה פסקואלה פוצ'יאנטי שתכנן "גרם מדרגות חיצוני עם מעבר נוח לכרכרות מקורות" (כלומר עם אכסדרה מרכזית עמוקה מספיק כדי להיות מסוגלת, בניגוד לפורטיקו שהיה קיים, לאפשר גישה במזג אוויר גרוע לכרכרות מכוסות).
גרמי המדרגות נבנו בשנים שלאחר מכן על ידי ג'וזפה קצ'יאלי.
גם הגג עבר שינויים, כאשר בשנת 1575 החליף אלפונסו פאריג'י את המרזבים, במקום בו הייתה מרפסת היקפית והוסיף ארובה עם כדים, ועם גג בולט יותר שהגביה בכך את הווילה, ושינה באופן משמעותי את הפרופורציות של הפרויקט הראשוני של סנגאלו.
החלונות שונו גם הם, וחולקו לארבעה חלקים עם מעין צלב אבן מרכזי, לפי מודל של שלהי המאה החמש עשרה שהומצא על ידי באצ'ו ד'אניולו.
במאה השבע-עשרה נוסף הצריח עם השעון, בקנה אחד עם הגמלון המרכזי המקורי.
גוף הבניין מוקף במרפסת עם אכסדרת עמודים.
בחלקו העליון של המדרגות יש לוג'יה שמעליה טימפנון וקמרון חבית מעוטרים בעדינות בתבליט.
על הקיר הימני של הלוג'יה יש קישוט פרסקו המתאר את "קורבן לאוקואון" מאת פיליפינו ליפי: לאחר השחזור שהושלם בשנת 2014 מוצג בתוך הווילה.
האפריז בן שלושת הצבעים (לבן, כחול וירוק) שנראה היום על הטימפנון בחזית הראשית של הווילה הוא העתק שנעשה בשנת 1986 על ידי היצרן ריקרד ג'ינורי, בעוד המקור נמצא בחדר בקומה הראשונה של הווילה.
אורכה של עבודה זו היא 14.22 מטרים וגובהה 58 סנטימטרים.
היוצר ותאריך הביצוע אינם ידועים בוודאות.
נוהגים לייחס בעיקר לאנדריאה סנסובינו, בהנחה שהוא נוצר בשלב הבנייה של לורנצו דה מדיצ'י, מכיוון שהוא מתייחס לנושא החזרה ל"תור הזהב", או בביצוע של ג'וליאנו דה סנגאלו או ברטולדו די ג'ובאני.
היצירה הוכנה בשני שלבים, שהשני מהם הסתיים בזמנו של לאו העשירי.
הנושא המעודן והסמלי יכול גם לייצג את בחירת הנשמות על פי המיתוס האפלטוני.
בכל מקרה ברור טיב הביטוי של האקלים המורכב המקורי, הנוגע לחוג הפילוסופי של לורנצו, דרך סדרה של אלגוריות סמליות, המזכירות את הקלאסיציזם.
פנים הווילה עבר לאורך השנים כמה טרנספורמציות ששינו את המראה המקורי שלו.
מאחורי גרם המדרגות, מתחת למרפסת המקיפה את הווילה, בה נמצאים ארבעה סרקופגים רומיים, יש גישה לדירות בקומת הקרקע.
במאה השש-עשרה אזור זה עדיין נחשב משני לפיאנו נובילה, ולכן שיפור החדרים הללו מתוארך בעיקר למאות שלאחר מכן, למעט המגורים של ביאנקה קאפלו.
אולם הכניסה מטויח בצבע צהוב בהיר ויש בו כמה כתובות על ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ועל משאל העם שאיחד את טוסקנה עם ממלכת איטליה המתהווה.
ואז נכנסים ל"תיאטרון הקומדיה" (Teatro delle Comedie) מתחילת 1675, פרי רוחה של מרגריט לואיז ד'אורליאן, הכלה הדחויה של קוזימו השלישי.
היא גורשה בפועל לפוג'ו א קאיאנו, ולהקל על חייה כמתבודדת חשבה לבנות תיאטרון, שמוזכר לראשונה בכתובים בשנת 1697. השימוש בתיאטרון נעשה תכוף יותר עם פרדיננדו דה מדיצ'י, נסיך טוסקנה.
בהמשך חדר הביליארד בסגנון סבויה, כאשר הקמרון מעוטר בפרסקו כמו פרגולה שממנה נשקפים הכרובים והקופידונים, ואילו על בד צבוע מוצג הסמל המלכותי של בית סבויה.
מצד ימין יש גישה למגורים של ביאנקה קאפלו, שם ניתן להבין בצורה ברורה יותר מאשר במקומות אחרים את הפן הרנסאנסי של הווילה.
ביאנקה קאפלו הייתה אשת אצולה ונציאנית משכילה ומעודנת, שניהלה מערכת יחסים עם הדוכס הגדול פרנצ'סקו הראשון.
מערכת יחסים סודית זו שכללה את שליט העיר, שכבר היה נשוי ליוהנה מאוסטריה, ואישה שגם היא הייתה נשואה, הייתה אחת מהשערוריות הגדולות של הרנסאנס ואחד מהסיפורים המרתקים בסאגת בית מדיצ'י.
גם אם שני האוהבים עשו הכול כדי שהפרשה לא תיחשף, סיפורם היה נושא לשמועות והכפשות מההתחלה.
בפוג'יו א קיאנו התרחשו כמה מהרגעים החשובים ביותר בהיסטוריה שלהם, למעשה לכאן האישה, שהייתה שנואה על ידי משפחת מדיצ'י וחצר האצולה שלה שתמכו בכלה הלגיטימית, הורחקה אסטרטגית מפירנצה.
בתחילה היא נשלחה לווילה משנית בגבעות של פוג'ו א קאיאנו בשם איל סרטינו (Il Cerretino), ובהזדמנות זו נולדו כמה פנטזיות פופולריות, כמו קיומו של מסדרון תת-קרקעי בין שתי הווילות שאיפשר לזוג האוהבים להיפגש בסתר.
עם מותם של בעלה של ביאנקה ויוהנה מאוסטריה, שני האוהבים הצליחו סוף סוף להתחתן ובילו כמה מהרגעים היפים ביותר בחיי הנישואים שלהם בפוג'ו א קאיאנו.
המגורים של ביאנקה קאפלו בקומת הקרקע עדיין מעידים על קשר זה עם הווילה.
בווילה גם מתו השניים בהפרש של יום באוקטובר 1587. מחקר משנת 2004–2006 מדבר על הרעלת ארסן ברקמות של השניים, אם כי לא ניתן להבחין בין הרעלה בפועל לבין הטיפול שניתן לאחר המוות לגופות הקבורות יחד בכנסיית בוניסטלו (Chiesa di Santa Maria Assunta a Bonistallo).
עם זאת, הכרוניקות הרשמיות מדברות על מוות ממלריה.
בחדר הראשון של המגורים, חדר שינה פשוט, ישנם שלושה ציורים מקראיים המיוחסים לפאולו ורונזה: משה והסנה הבוער, חציית ים סוף ותחיית לזרוס; כאן, לאחר השיקום, הוצבה גם הפייטה מאת ג'ורג'ו וזארי, שהגיעה מהקפלה של הווילה ששייכת היום לאחווה נוצרית מקומית.
החדר הבא במגורים של ביאנקה קפלו הוא "חדר הקמין".
החדר, אף ששוחזר בצורה אקלקטית במאה התשע עשרה, עדיין שומר על אח השיש הלבן והיפה, כאשר לזבז האח נתמך בשני טלמונים המפוסלים באופן יוצא דופן.
הפַּסָּל שיצר אותם אינו ידוע בוודאות, אך קרוב לוודאי שהיה זה ברנרדו בואנטלנטי (Bernardo Buontalenti), כפי שניתן להסיק מהפיסול של פלג גוף עליון וראשי הפסלים חרושי הקמטים.
אולי אפשר לייחס אותם לתקופה בה שהה אלפונסו פאריג'י בווילה בשנת 1575, שעבד באותה תקופה עם בואנטלנטי בווילה אחרת של משפחת מדיצ'י, וילה די צ'רטו גווידי.
דלת באותו המפלס מובילה לחדר השינה של הדוכסית ביאנקה, שקירותיו מצופים בעיסת נייר דחוסה המחקה את הקוראמי (לוחות עור מעוטרים) וריהוט נאו-רנסאנס, תוצאה של עיצוב חדש כללי בסגנון סביב 1865 (החדר לא פתוח למבקרים).
גרם מדרגות מאבן, בן זמנו של הקמין, מחבר בין שני פתחים עליונים באותו החדר, אשר מקשרים את החדרים הללו עם המפלס העליון, שם כיום נמצא החדר של המלך ויטוריו אמנואלה השני, והיכן שהיו בעבר כנראה המגורים של פרנצ'סקו הראשון.
בקומה הראשונה יש את האזור המעניין ביותר בווילה: אולם לאו העשירי, הממוקם במרכז הבניין, ובנייתו הסתיימה בסביבות 1513. לטענת ג'ורג'ו וזארי, שייך עיטור הקמרון רק בחלקו לסנגאלו, השאר היו יצירתם של אנדריאה די קוזימו פלטריני (Andrea di Cosimo Feltrini) ופרנצ'יאביג'ו (Franciabigio).
עיטור הפרסקו הוא אחד ממחזור הציורים החשובים ביותר של תקופת המנייריזם.
בקומה הראשונה ניתן לבקר גם באולם הכניסה עם ציורים מונוכרומטיים של ראשית המאה התשע-עשרה, יצירתו של לואיג'י קטאני, המשחזרים נושאים חגיגיים המתייחסים להקמת הווילה: הסצנות המתוארות הן: לורנצו המפואר המקבל את הדגם של הווילה מג'וליאנו דה סנגאלו, ואנג'לו פוליציאנו המכתיר פרוטומה של הומרוס בזרי עלי דפנה.
בשנת 1698 צייר אנטון דומניקו גביאני (Anton Domenico Gabbiani) בפרסקו את התקרה של מה שמכונה "חדר האוכל" בקומה הראשונה מטעם פרדיננדו דה מדיצ'י, נסיך טוסקנה, או את החדר שנמצא מיד אחרי האולם הגדול, המכונה גם "חדר הסטוקו".
בגין עבודה זו קיבל גביאני תשלום בסך 400 סקודו איטלקי ב-30 ביולי 1698. הפרסקו מייצג את ההאלהה של קוזימו דה מדיצ'י.
קוזימו נחשב כמי שהקים ממשלה טובה בפירנצה המבוססת על שלום וצדק שממנה החל "תור זהב" חדש שאפשר את פריחתם של האומנויות השונות בפירנצה, שמואנשות בפרסקו משמאל לקוסימו, ואילו החטאים המיוצגים מימין לו מגורשים מהעיר.
מסיבות אלה, בזמן מותו, אותה האנשה של העיר פירנצה מעלה את קוזימו לשמיים, מתווכת בינו לבין זאוס, כך שהאחרון יקבל את פניו באולימפוס, וזאוס, כפי שמעידה מחוותו, נענה לבקשה זו.
ליד מלך האלים יושבים אסקלפיוס, פרסאוס והרקולס, נוכחים כיוון ששלושתם היו מגני שושלת מדיצ'י, ולכן באים לברך את מי שהפך לראשונה את המשפחה המוגנת על ידם לגדולה.
החדר הזה היה ידוע גם כ"אולם הסטוקו", אולם עיטורי הסטוקו שהיו בחדר, עם דיוקנאות המדיצ'י בתוך מדליונים וקישוטים אחרים, הוסרו בשנת 1812 מכיוון שהם נחשבו למיותרים.
בתקופות מסוימות בשנה השולחן מכוסה במפה בעיצובים מוריים שיצר אניולו ברונצינו בין השנים 1533–1548, ארוגה להפליא במשי השזור בחוטי זהב וכסף.
את הקומה הראשונה משלימה דירתו של ויטוריו אמנואלה השני, שבה ארבעה חדרים: מלתחה, חדר עבודה, חדר קבלה וחדר שינה, והדירה של הרוזנת מיראפיורי ("בלה רוזינה") המורכבת משלושה חדרים עם ריהוט עתיק.
החדר של בלה רוזינה בפרט מעוטר במיטת אפיריון וקירות מכוסים לגמרי בווילונות ממשי ורוד עם מוטיבים פרחוניים (1865), תלויים בצורה המאפשרת לראות במרכז את הפרסקו הנאו-קלאסי שבקירות.
האמבטיה הצרפתית, שתוכננה על ידי אדריכל החצר ג'וזפה קצ'יאלי, הוזמנה על ידי אליסה בונפרטה והייתה כרוכה בהריסת כמה חדרים ישנים.
כיום היא שמורה היטב, עם גיגית השיש עם גילופים ופסל של ונוס וקופידון בגומחה, בנוסף לריהוט המקורי של שולחן האיפור.
שני ציורי הקיר המיתולוגיים מתארים את "אכילס הטובל בנהר לתה" ו"תטיס נפרדת מאכילס".
בשנת 1807 תכנן פוצ'יאנטי, בנוסף למדרגות החיצוניות, את גרם המדרגות הפנימי המחבר את קומת הקרקע לקומות הבניין הנותרות.
הוא גם היה אחראי על כמה עבודות שיקום בקומה העליונה של הווילה.
ציורי הפרסקו בכמה חדרי ישיבה, בסגנון נאו-קלאסי בלבד, עם נושאים שנלקחו מהמיתולוגיה העתיקה, גם הם מתוארכים לאותה תקופה.
הפרסקו העתיק ביותר של הווילה, השייך לתקופת לורנצו המפואר, הוא מה שמכונה "קורבן לאוקואון" מאת פיליפינו ליפי, שנשמר תחת הלוג'יה בקומה הראשונה, שנותק פעם אחת לשיקום ועכשיו הועבר למקום חדש, אף על פי שהוא די דהוי כתוצאה מאיתני הטבע.
הפרסקו מתואר על ידי ג'ורג'ו וזארי כ"קורבן, בפרסקו, בלוג'יה שנשארה לא מושלמת" ואשר מתוארכת לפני מותו של לורנצו, או בכל מקרה הושלמה עד שנת 1494. ציור זה אינו קשור לפסל לאוקואון של מוזיאוני הוותיקן, שזכה לכל כך הרבה הערצה בחצרות האצילים באיטליה, אך נמצא רק בשנת 1506.
הנושא הדומיננטי של שלב הבנייה הראשון היה הפרשנות לנושאים קדומים בגישה מודרנית ודקורטיבית ופרסקו זה מעיד במלואו על כך, כמו גם האפריז על הטימפנון בחזית הראשית של הווילה, אולי מאת אנדריאה סנסובינו, והלונטה המעוטרת הראשונה של האולם שלימים יקרא אולם לאו העשירי של פונטורמו.
הוא נוצר בין השנים 1519–1521, והוא מתאר את האלים הרומאים ורטומנוס ופומונה המוצבים בנוף קלאסי יוצא דופן.
מאוחר יותר השתנה נושא הקישוטים, ככל הנראה עקב קבלת תוארי האצולה הראשונים של משפחת מדיצ'י: לורנצו דה מדיצ'י, דוכס אורבינו וג'וליאנו דה מדיצ'י, דוכס נמור ועסק באיור התהילה של משפחת מדיצ'י, מה שנרמז בבירור מהנושאים הרשמיים בציורים, כלומר "תהילת של ההיסטוריה הרומית".
עם הזמן המסגרת של הפרסקו הקודם צצה מחדש, וחתכה את הסצנה לשניים, אך היא הוסתרה שוב על ידי השחזורים האחרונים.
פחות או יותר באותה תקופה, הכין פרנצ'יאביג'ו את "שובו של קיקרו מהגלות" על הקיר שממול באלכסון, מטפורה ברורה לאירועים שהתרחשו בחייו של קוזימו דה מדיצ'י, גירושו ואז שובו כמנצח לאחר מכן לפירנצה.
פרסקו זה נשלט בחלקו העליון על ידי מבנים פנטסטיים הממוקמים בנוף עשיר ומוצגים בפרספקטיבה מהאוויר.
גם סצנה זו הורחבה על ידי אלורי, והגבול המקורי מוסתר על ידי האובליסק מפורפיר המתנשא באופן יוצא דופן קרוב למרכז הציור ועד לראשו.
העמוד המצויר השתמר בחלקו בציור הקיר, למעשה אלורי הכניס אותו ליד האובליסק.
אלסנדרו אלורי היה אפוא זה ששילב והשלים את התוכנית הדקורטיבית של האולם, ועבד בו בין 1578 ל-1582, יותר מחמישים שנה לאחר תחילת עבודות הקישוט של שאר הציירים, מטעם הגדול פרנצ'סקו הראשון, שהתגורר במיוחד בווילה בשל מערכת היחסים שלו עם האצילה הוונציאנית ביאנקה קאפלו.
בנוסף להרחבת הציורים הקיימים, הוא צייר שניים מהתחלה: "סיפאקס מנומידיה מקבל את פניו של סקיפיו", רמז למסע שעשה לורנצו המפואר לנאפולי לפרננדו השני, מלך אראגון ו"הקונסול פלמיניוס משוחח עם מועצת האכאים", שמרמז על התערבותו של לורנצו המפואר במפגש קרמונה.
הוא גם צייר בפרסקו, בעזרת עזרים רבים, את שני הפנלים שמעל הפתחים, את הלונטה השנייה עם "גן ההספרידות" ואת המרחב בין הלונטות לחלונות ואת הלונטות.
הקומפוזיציות המפורטות והפנטסטיות עם דמויות פרחוניות, דמויות חיות ודמויות אנוש אופייניות לטעם של הגחמות האופייניות לאותה תקופה.
אלורי הגה אפוא אדריכלות מפוארת בכל החדר, שכמעט מתנגשת באדריכלות האמיתית, עם דמויות שנראות מגולפות בצבעיהן החזקים האופייניים למנייריזם, ויוצרים תפאורה מפוארת ורבת חן.
את הקישוט הציורי השלימה סדרת שטיחי קיר מעולים שהוזמנו על ידי קוזימו הראשון ובנו פרנצ'סקו הראשון, שתוכננו תחילה על ידי סטראדנו, ואחר כך על ידי אלורי.
הוצגו מספר סצנות ציד, שעוצבו מתוך השראה ממסעות הציד האמיתיים שהתקיימו בפארק הענק סביב הווילה (שהיה גדול בהרבה מהיום).
עם זאת, לא ניתן להעריץ אותם בכללותם מכיוון שהאוסף מפוזר כעת בין כמה מוזיאונים בפירנצה, מאוחסן ושגרירויות מחוץ לאיטליה.
בקומה השנייה שוכן "המוזיאון לטבע דומם", שהוא ייחודי מסוגו ומציג כ-200 ציורים משלהי המאה השש-עשרה ועד אמצע המאה השמונה-עשרה ומקורם מאוספי מדיצ'י.
רבים מהציורים הללו, עד פתיחת המוזיאון, היו במחסנים בפירנצה ובגופים ציבוריים אחרים, ובכך נראו ברובם לראשונה לקהל הרחב.
בחדר יש טפטים מייצור צרפתי, עם נושאים אקזוטיים של ראשית המאה התשע עשרה.
הנופים המתוארים רחבים עם קו אופק נמוך ודמויות קטנות המתארים את "הפראים של האוקיינוס השקט" (Les sauvages de la Mer Pacifique, 1804).
החדר מוקדש לשתי יצירות מופת חשובות מתקופת מדיצ'י ששוקמו לאחרונה: האפריז המרשים של אנדריאה סנסובינו שעיטר את חזית הווילה והוזמן על ידי לורנצו עצמו, ושטיחי הקיר היקרים של ציד הברבור, אחד מ-36 השטיחים המעוצבים של ג'ורג'ו וזארי שהוזמנו על ידי קוזימו הראשון, במיוחד עבור הווילה.
לבסוף, גם אם באופן זמני, החדר מקושט בציור מהמאה השבע עשרה של עץ גנאלוגי יפהפה של משפחת דה מדיצ'י.
בסמוך לווילה ישנם כמה מבנים כמו הקפלה, (שם הפייטה עם הקדושים קוזימו ודמיאנו, שצוירו בשנת 1560 על ידי ג'ורג'ו וזארי, ממתינים לשיקום), שוכנו בקומת הקרקע של הבאסטיון הדרום-מזרחי; ה"קוצ'ינון" שנבנה בראשית המאה השבע-עשרה והחממה הנאו-קלאסית לצמחים (באיטלקית limonaia) "עם שמורות מים צמודות", מאת פוצ'יאנטי (בערך 1825).
"חדר משחקי הכדור" (Sala della Pallacorda) הוא מבנה בפינת הגן, שתחילתו בשלהי המאה השמונה עשרה כדי להתאמן על משחק זה, הטניס של ימינו, וכיום משמש את הקונסיירז' והמלתחה.
באמצע המאה ה -16, תחת קוזימו הראשון, סידר ניקולו טריבולו (Niccolò Tribol) את הגנים מחדש וסיים את בניית האורוות (1548).
ניתן לראות הנוף הכללי של מתווה הגן והאורוות לאחר העבודה של טריבולו בלונטה המפורסמת של ג'וסטו אוטנס משנת 1599 שמוצגת כיום בווילה לה פטראיה.
מבנה האורוות נרכש בסוף שנות השבעים על ידי עיריית פוג'ו א קאיאנו, והוא שוכן צמוד לחומת הגבול של הווילה, לאורך הדרך לפראטו.
בקומת הקרקע שש ספינות עם קמרון צולב (מחולקות לשני מסלולים עם שלוש ספינות כל אחד) ששימשו למגורי סוסים ופרדות.
בצד אחד, חדרים גדולים המיועדים לכלבי ציד; בחזית הדרומית חדר גדול עם קמרון שבו אוחסנו הכרכרות.
בקומה הראשונה גלריה מרכזית ארוכה, מוארת בקצוות על ידי שני חלונות גדולים, חילקה את מקום הלינה של צוות הווילה משני הצדדים.
לבניין יש מידות מרשימות שגורמות לו להראות כמו בזיליקה חילונית ולהתעלות מעל הפונקציה אליה נועד.
לאחר תקופה של נטישה והידרדרות, יצא לדרך פרויקט כולל של שיקום ושיפור בתכנון האדריכל פרנקו פוריני.
נכון לעכשיו שוכן בקומת הקרקע מרכז תערוכות וקונגרסים, עם ספריה ומשרד מידע לתיירים.
מאז 2009 הוא מאכלס את מוזיאון הצייר, המשורר והסופר האיטלקי ארדנגו סופיצ'י שהתגורר בפוג'ו א קאיאנו.
הקומה הראשונה עדיין מחכה לשיקום.
הגנים המקיפים את הווילה, מתוארכים בעיקר למאה התשע עשרה.
למעשה עד המאה השבע-עשרה, היה הגן של הווילה פשוט למדי בהשוואה לגנים של וילות אחרות של משפחת מדיצ'י כדוגמת וילה די קסטלו או של וילה לה פטראיה: שבילים לא סלולים ואזורים מיוערים מסודרים, עם גן איטלקי מימין, והכל ללא מזרקות וקישוטים פיסוליים, כפי שנראה מהלונטה של ג'וסטו אוטנס.
במאה השמונה עשרה הוסדרו מחדש כמה אזורים בגן, והרחיבו את היער בו נהגו לצוד, מה שכונה הפסיון.
באזור הגן האיטלקי ממוקמת מזרקה במרכז במקום חורשת עצים, הניזונה ממאגר מים חדש.
הגנים עוצבו מחדש לאחר 1811, אך מבלי לעקוב אחר כל הפרויקט המקורי, בתכנון המהנדס ג'וזפה מנאטי, שהוזמן על ידי אליסה בונפרטה.
כדי לתקן את החסרונות הללו ננקטו כמה יוזמות: הדרך לפראטו הוסטה, הקירות הרבים המפרידים בין שטחי האחוזה נהרסו ואוחדו לגדר אחת, בעוד כמה שבילים מתפתלים הוקמו בכיכר הווילה והוא קושטה בעזרת צמחים שונים.
מסלול נהר האומברונה יושר ונבנה גשר ברזל חדש שחיבר לקאסצ'ין די טבולה והפבונייר.
בכך קיבל הפארק צורה לא סדירה, שתנוצל בבניית גן אנגלי, עם יצירת אגם קטן ומקדש המוקדש לדיאנה.
המטבחים, מכלי המים והקפלה הוסתרו על ידי קבוצות עצים חדשות.
נכון לעכשיו רק חלק הגנים המשתרע מעבר לחזית האחורית של הווילה, לכיוון האומברונה, נראה כמו גן אנגלי, עם שדרות מוצלות ופינות אופייניות.
בצד ימין של הווילה הם שמרו במקום זאת על מראה של גן איטלקי, עם מכל מים מרכזי וכמה כדי לימונים.
הגן מוקף משלושה צדדים וסגור ברביעי על ידי חממת ההדרים המוזכרת לעיל של פוצ'יאנטי.
הגנים עשירים במיני צמחים נדירים ובכמה פסלים, כמו פסל הטרקוטה המתארת את לכידת הנימפה אמברה על ידי אומברונה כפי שתואר על ידי לורנצו דה מדיצ'י בפואמה "אמברה".
וילה מדיצ'י דל פוג'ו אימפריאלה (באיטלקית: Villa medicea del Poggio Imperiale, מילולית "וילה מדיצ'י של הגבעה הקיסרית") היא וילה בסגנון נאו-קלאסי, שהייתה שייכת לדוכסים הגדולים של טוסקנה, השוכנת באזור בגבול הדרומי של העיר פירנצה במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה.
הווילה היא אחת מה"ווילות של משפחת מדיצ'י בטוסקנה", אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013. הווילה הייתה שייכת במקור למשפחת בארונצ'לי מפירנצה, היא נתפסה על ידי משפחת מדיצ'י, הפכה לביתו של בעל רצחני ונואף, ומפלט מפואר לדוכסית עם יומרות אימפריאליות.
לימים ניתנה לאחותו של נפוליאון בונפרטה, היא הושבה לשליטים של טוסקנה, לפני שהוסבה לבסוף לבית ספר יוקרתי לבנות.
במהלך ההיסטוריה הארוכה שלה, היא הייתה לעיתים קרובות במרכז ההיסטוריה הסוערת של איטליה, ונבנתה מחדש ועוצבה מחדש פעמים רבות.
הווילה הייתה בעבר נחלתם של הדוכסים הגדולים של טוסקנה מבית מדיצ'י.
עם זאת, ההיסטוריה המתועדת מתחילה קודם לכן במאה ה-15 כאשר נבנתה באתר וילה קטנה המכונה "וילה דל פוג'ו בארונצ'לי", על ידי יאקופו בארונצ'לי (Jacopo Baroncelli), סוחר מפירנצה.
הווילה נמכרה לנושה של משפחת בארונצ'לי בשנת 1487, שמכר אותה לפייטרו סלוויאטי (Pietro Salviati) בשנת 1548. משפחת סלוויאטי הייתה משפחת אצילים ותיקה מפירנצה.
פייטרו קישט את הנכס, והוסיף את הציור "עליית הבתולה לשמיים" של אנדריאה דל סרטו לקפלה של הווילה.
בשנת 1565 לאחר מותו של פייטרו הוחרם רכוש סלוויאטי על ידי קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, שנתן את הווילה לבתו שהייתה נשואה לכאורה ל, שהופיע מדי פעם בווילה.
באתר מפלט מועדף זה קיימה איזבלה את חצר האצילים המסוגננת והאינטלקטואלית שלה.
בעקבות רצח איזבלה על ידי בעלה בשנת 1576, עברה הווילה לבנה .
בשנת 1618 נרכשה הווילה ממשפחת אורסיני על ידי מריה מדלנה, ארכידוכסית אוסטריה, אשתו לעתיד של קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, ונבנתה לחלוטין מחדש בין השנים 1622 ל-1625 על פי העיצוב של האדריכל .
הווילה הוכפלה בגודלה עם מבנה מרכזי גדול (Corps de logis) עם שני אגפים תחתונים צמודים בזווית.
פנים הווילה עוצב לדרישות הדוכסית על ידי האמן .
במקביל הווילה חוברה לעיר על ידי שדרת עצים עצומה מונומנטלית וקיבלה את התואר "הקיסרית" – "וילה דל פוג'ו אימפריאלה".
מריה מדלנה הייתה אחותו של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
עבודות הבנייה היו יקרות מאוד, וכך גם עלות העבודה הכמעט סימולטנית בפאלאצו פיטי.
המצב הכספי של משפחת מדיצ'י הידרדר מאז ימיו של קוזימו דה מדיצ'י, והמשמעות של החלטת הדוכס הגדול לסגור את מעט הסניפים שנותרו ב בתקופה זו הייתה שאנשי טוסקנה נאלצו לשלם מיסים מוגדלים כדי לממן את הפרויקטים של הבנייה.
לאחר מותו של קוזימו השני והעוצרות המשותפת של מריה מדלנה וחמותה , חיי המותרות והפזרנות חסרי התקדים של חצרות האצילים בווילה דל פוג'ו אימפריאלה ופאלאצו פיטי דלדלו מאוד את ההון שבידי משפחת מדיצ'י.
בשנת 1659 נרכשה האחוזה על ידי פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ואשתו , שהגדילה את הווילה וקישטה אותה בשיש ו.
עם זאת הווילה תגיע לשיאה תחת יורשיהם של משפחת מדיצ'י, .
הווילה עוצבה מחדש ושופצה בשנת 1776 על ידי גספרה פאלוטי (Gaspare Paoletti) עבור לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
העבודה התמשכה לאורך 15 שנה, וכללה עבודות סטוקו וטיח רבות בפנים הווילה.
נוצרו אגפים נוספים וחזיתות משניות שונות עוצבו מחדש בסגנון הנאו-קלאסי; רק החזית הראשית נותרה ללא שינוי.
הווילה הייתה תמיד משכן משני למשפחות השלטון בטוסקנה, שהעדיפו אותה באביב ובסתיו.
קרובה בצורה נוחה לחצר השלטון בפאלאצו פיטי, כשסביבה אחוזה של 17 חוות.
היה זה מקום מפלט כפרי מהעיר.
עם זאת, זו תמיד הייתה רק אחת מכמה מהווילות והארמונות שעמדו לרשות משפחת הדוכס הגדול, והפופולריות והשימוש בה התגברו ודעכו חליפות.
בסוף המאה ה-18 החכיר פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה את הווילה לקרלו אמנואלה הרביעי, מלך סרדיניה.
קרלו אמנואלה התגורר כאן רק חודש מ-17 בינואר 1799. בווילה הוא נפגש עם הרוזן ויטוריו אלפיירי (בן הלוויה של לואיז סטיוארט, אשתו של ה"המתחזה" צ'ארלס אדוארד סטיוארט, התובע של כס המלוכה הבריטי).
החזית הראשית המונומנטלית הנוכחית נוצרה בשנת 1807 עבור הדוכסית הגדולה החדשה של טוסקנה, .
האדריכל שנבחר היה ג'וזפה קאצ'אלי (Giuseppe Cacialli), שתכנן את החזית הגדולה באמצעות רישומים של שהעריץ וחיקה את פאולטי, אדריכל שהיה ידוע יותר בזכות עבודתו המאוחרת על מפעלי המים בליבורנו.
הנאו-קלאסיציזם היה סגנון שהתפתח כתגובה מנוגדת לסגנונות הבארוק והרוקוקו המצועצעים יותר שקדמו לו.
זו לא הייתה מגמה ליצור פסטישים של עיצובים קלאסיים, אלא כוח שיוצר צורה חדשה של אדריכלות המבוססת על צורות פשוטות אך רציונליות עם תוכניות ברורות ומסודרות.
מילאנו הפכה למרכז האדריכלות הנאו-קלאסית באיטליה.
עבודותיהם של , ובמיוחד ה שלו, ו, היו דומות לנאו-קלאסיציזם שהתפשט מלונדון למינכן.
עם זאת, באיטליה, מחוץ למילאנו, האידיאלים החדשים הללו היו לעיתים קרובות בולטים ונוקשים יותר מאשר בצפון אירופה.
פירנצה הייתה עיר הולדתה של צורה ארכיטקטונית חדשה, וחזיתות הווילה דל פוג'ו אימפריאלה חמורות אפילו בסטנדרטים של הנאו-קלאסיציזם האיטלקי.
החזית חמורה ופשוטה, כאשר החריגה והקישוט היחידים הם הקטע המרכזי הבולט ובו חמישה פתחים.
בקטע זה יש קומת קרקע מחופה באבני גזית ובה חמש קשתות המובילות לחצר הפנימית.
בקומה הראשונה יש לוג'יה מזוגגת, גם היא של חמישה פתחים.
קטע זה של שתי קומות בלבד מסתיים בגמלון נמוך, ומשני צדדיו יש שני אגפים סימטריים חמורי סבר עוד יותר.
האגפים, בהם יש שתי קומות יחד עם קומת ביניים, הם באותו גובה כשל הקטע המרכזי שמודגש עוד יותר על יד חומת המגן הגבוהה מאחוריו.
המראה החיצוני החמור של הווילה מפוצה על ידי העושר של פנים הווילה.
סדרת אולמות גדולים עוטרה בעבודות גבס בסגנונות הקלאסיים.
הקפלה, עם ציורי קיר של , נותרה ללא שינוי מהמאה ה-17.
משנת 1849 הפכה ההיסטוריה הפוליטית של פירנצה וטוסקנה לסוערת.
הדוכס הגדול לאופולד השני, השליט האחרון של דוכסות טוסקנה, הוחלף על ידי חוקה רפובליקנית.
הדוכס הגדול, אף שמאוחר יותר מונה לשליט החוקתי של הרפובליקה, נאלץ להתפטר.
ב-27 באפריל 1859 חדלה הדוכסות מלהתקיים, והדוכס הגדול האחרון ששלט בטוסקנה ומשפחתו עזבו בשלום את פירנצה.
זו הייתה הפיכה נטולת שפיכות דמים, והמשפחה עזבה כשהיא מלווה ב"ברכת פרידה מכובדת של העם".
טוסקנה הפכה לזמן קצר לחלק מהישות קצרת הימים של הפרובינציות המאוחדות של מרכז איטליה.
ב-5 במרץ 1860 הצביעה טוסקנה באמצעות משאל עם להצטרף לממלכת סרדיניה.
זה היה צעד חשוב באיחוד איטליה שעתיד היה להתרחש זמן קצר אחר-כך.
בשנת 1865 הפכה פירנצה לתקופה קצרה לבירת איטליה המאוחדת.
פאלאצו פיטי הפך לארמון המלוכה האיטלקי.
למלך איטליה החדש, ויטוריו אמנואלה השני, שלרשותו עמדו ארמונות רבים, והוא היה מחויב לנסוע ברחבי איטליה לטובת האיחוד, לא היה צורך בארמון גדול שני כמו וילה דל פוג'ו אימפריאלה בסמיכות כה קרובה לפלאצו פיטי.
הווילה הבלתי רצויה, ואז גם המוזנחת למדי, כעת בבעלות המדינה, הפכה לפנימייה אקסקלוסיבית לבנות, "המוסד המדינתי על שם הבשורה הקדושה" (Istituto Statale della Ss.
בית הספר הוקם בחסותם של לאופולד השני ואשתו מריה אנה מסקסוניה בשנת 1823 כדי לספק חינוך לבנות האצולה של פירנצה.
המשכן המקורי של הפנימייה ב"ויה דלה סקאלה" במרכז העיר נדרש למשרדי ממשלה, כך שבשנת 1865 בוצע חילוף פשוט.
בית הספר אכלס את הבניין מאז.
בינואר 2004 אושר השימוש של בית הספר בווילה בהכרזה רשמית של הממשלה שהעניקה לבית הספר שימוש חופשי בנכסים שבבעלות המדינה לתמיד.
רק החדרים הממלכתיים, חלקם עם ציורי קיר מאת מטאו רוסלי, פתוחים בתיאום מראש לקהל.
החלק היחיד שנותר בווילה די פוג'ו בארונצ'לי מהמאה ה-15 הוא החצר הקטנה.
זו, הקטנה מבין שלוש חצרות הווילה, ממוקמת מייד בכניסה הראשית.
כאן, ארבעה מסדרונות דמויי קלויסטר מוארים על ידי חלונות מחולקים המספקים אור בשפע.
המסדרונות מעוטרים בפרוטומות עתיקות המונחות על מדפים ונישות שנבנו במאה השמונה עשרה.
קישוט זה של אוסף משמעותי של פסלים עתיקים נעשה על ידי ויטוריה דלה רוברה, שהביאה את הפסלים לפירנצה כדי לקשט את הווילה.
בקומה הראשונה, אחת התוספות הבולטות ביותר לווילה הייתה פיתוח "אולם הנשפים" (Salone delle feste), שנבנה בין 1776 ל-1783, ועוטר בתבליטי סטוקו מקושטים שצבעם בעיקר לבן.
באחד האגפים ה"סיניים" הסמוכים, ארבעה חדרים מעוטרים בטפטים סיניים מעוטרים בעבודת יד סינית משנת 1775, שהגיעו מסדנאות בקנטון, שהתמחו בייצוא, וייצגו את ההשפעה החשובה של סגנון ה"שינוזרי" (Chinoiserie) שהיה אז פופולרי ברחבי אירופה.
הציורים המעודנים של האגף הסיני מייצגים עולם אידיאלי של פרחים, ציפורים אקזוטיות וסצנות של חיי יום יום בסין, שמקורם לעיתים קרובות מהספרות התקופתית המתארת את החיים והתרבות הסינית.
חדר חמישי הכיל במקור 88 תמונות (בערך 20 × 30 סנטימטרים כל אחת) שהוצגו עם סצנות מגוונות אלה מהחיים הסיניים.
מקורם כנראה באוסף שהיה בווילה משנת 1784 לערך.
כיום מוצגים רק כעשרים, כאשר התיקונים והשיפוצים שלהם נמצאים בפרויקט שיקום מתמשך, שבסופו של דבר ישחזר את הפריסה המקורית שלהם.
ציורים סיניים רבים, ככל הנראה מאותו המקור לאלה של הווילה, ניתנו על ידי לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחותו מריה קרולינה מאוסטריה, שהפכה למלכה רעיה של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ושולטת דה פקטו, של נאפולי וסיציליה.
חלק מציורים אלו נלקח על ידיה לפלרמו שם הם נותרו היום בארמון המלכותי וב.
התוכנית המקורית משנת 1487 של פוג'ו אימפריאלה דומה מעט מאוד למתווה הנאו-קלאסי של ימינו.
במקור, המבנה היה בית אחוזה כפרי השייך למשפחת בארונצ'לי, שעבר למשפחת פנדולפיני, ובסופו של דבר בשנת 1622 הוא נמכר לדוכסית הגדולה מריה מדלנה מאוסטריה.
שינוי בעלות זה אמור היה לסמן את תחילתה של טרנספורמציה איטית מהאחוזה הכפרית הפרובינציאלית לווילה מפוארת ואימפריאלית.
הדוכסית הזמינה מייד "שיקום, הגדלה ועיטור של הבניין".
המינוי ניתן לאדריכל ג'וליו פאריג'י, שבין 1622 ל-1625 עיצב את המבנה בסגנון בארוק המקושט יותר, ובסגנון הגרסה המאוחרת יותר של הבארוק, הרוקוקו.
שינוי עיצוב זה הושג באמצעות הרחבה של קומת הקרקע, הארכת החזיתות והגבהתן.
מחזיתות ארוכות יותר אלה הוסר בסוף המאה ה-18 הקישוט הבארוקי שלהן ליצירת הארכיטקטורה הנאו-קלאסית הנוכחית חמורת הסבר.
היסטוריון האדריכלות הנודע קרלו קרסטי מתאר את עיצובו של פאריג'י משנת 1624 כבנוי מאגף בולט (corps de logis), משני אגפים סימטריים נמוכים עם מרפסות ופרופילים קעורים עגולים למחצה.
בתוך הווילה, פאריג'י ארגן מחדש את החצר המרכזית הישנה ואת חדרי המגורים של הדוכס הגדול, שבו יצרו מטאו רוסלי ותלמידיו ציורי קיר.
תקופת שיפוצים נוספת התרחשה כאשר הווילה עברה לדוכסית הגדולה ויטוריה דלה רוברה, שיצרה את חדרי קומת הקרקע הממוקמים מעל החצר הפנימית שתוכננה על ידי ג'אצ'נטו מריה מרמי.
בין השנים 1681–1683 עיצב האדריכל ג'ובאני בטיסטה פוג'יני מחדש את החצר והלוג'יות הסובבות אותו.
בין השנים 1766–1783, השלים האדריכל גספרה פאולטי, במהלך השיפוץ השלישי והאחרון של הווילה, את ארגון המבנה המוחלט של הווילה לכפול מגודלה הקודם.
פאולטי הוסיף לחצר המרכזית את שתי החצרות הפנימיות האגפיות, ועיצב גם את החזית האחורית ואת אולם הנשפים שנמצא בפיאנו נובילה.
הוא היה מקושט בעבודות הסטוקו הבולטות של ג'וקונדו וגרטו אלברטולי.
עם זאת, החזית הראשית לא עברה טרנספורמציה עד שהבעלות על הווילה עברה למריה לואיזה מבית בורבון, מלכת אטרוריה, שבשנת 1806 הקצתה את הפרויקט לאדריכל פסקואלה פוצ'נטי.
פוצ'נטי המשיך את המאמץ של טרנספורמציה נאו-קלאסית מוחלטת (של החזית) וכלל פורטיקו מורכב מחמישה פתחים, שבאגפיו תיאטרון וקפלה.
החזית הושלמה בסופו של דבר כשהווילה הייתה בבעלות אחותו של נפוליאון, אליזה בצ'וקי, אז הדוכסית הגדולה של טוסקנה, ששכרה את האדריכל ג'וזפה קאצ'לי כדי לאמץ בחופשיות את השלמת התוכניות המקוריות של פוצ'נטי.
העיצוב החופשי של קאצ'לי אפשר לו להוסיף לקומת המגורים (הפיאנו נובילה) את האכסדרה הכוללת עבודות סטוקו וציורי קיר.
עם שובו של בית לורן בשנת 1814, נבנו לבסוף הקפלה ובית המשמר, ומספר חדרים עוטרו על ידי הציירים וג'ורג'ו אנג'וליני.
יחד עם התכנון המחודש והשיפוץ הנרחבים במאה השמונה עשרה, אבדו רוב הקפלות המקוריות בווילה.
כיום נותרה רק קפלת הבשורה שהאדריכל ג'וזפה קאצ'לי כלל במסגרת השיפוץ הנאו-קלאסי בשנת 1820.
עיצוב הקפלה מחולק לשלוש ספינות עם טריבונה חצי מעגלית.
העיצוב המחודש שימר את הקישוטים והעיטורים של המאה השמונה עשרה, אשר כללו פסלים של המעלות הטובות בגומחות נפרדות, כמו גם אפריזים מסטוקו המתארים סצנות מקראיות על הקירות ועל כיפת התקרה והציור המתאר את עליית הבתולה על ידי פרנצ'סקו נינצ'י.
העושר המדהים של יצירות האמנות ושרידי הקדושים בקפלה, קוטלגו במומחיות ותועדו בכרך הקצר על ידי בריג'ידה ד'אוונצו באיטלקית שכותרתו "אובייקטים של אמנות קדושה בווילה דל פוג'ו אימפריאלה פירנצה".
[21] שתיים מתוך עשרות היצירות יוצאות הדופן בקפלה כוללות את "מציאת הצלב" (Il Ritrovamento della Croce) משנת 1686 המיוחס ללוקה ג'ורדנו, ואת "המדונה והילד עם יוחנן הקדוש" מהמאה השש עשרה המיוחס לבית הספר של פוליגו (Puligo).
מאמר קצר שכתבה רוזנה קטרינה פרוטו פיזאני מתעד כמה עשרות מחפצי האמנות המוחזקים בקפלה.
ההיסטוריה הרחבה של הקשר בין אחזקות חריגות אלה יחד עם הרישום הנגדי והשימוש המשותף עם גלריית אופיצי בפירנצה, יחד עם אחזקות האמנות המזוהות עם הווילה בכלל, טרם נחקר כנושא נפרד של הקשר בין הווילה לגלריית אופיצי.
וילת פצ'ק היא מבנה היסטורי שנבנה על ידי אוטו פצ'ק בראשית שנות ה-20 בפראג.
משנת 1945 שימש המבנה כמקום מגוריהם של שגרירי ארצות הברית בצ'כוסלובקיה, ובהמשך צ'כיה.
הבית נבנה על ידי אוטו פצ'ק, בן למשפחה יהודית דוברת גרמנית, בעלת עסקים שונים ובעיקר בתחום מכרות פחם ובבנקאות.
בשנת 1938, בעקבות חשש של כיבוש צ'כסלובקיה בידי גרמניה הנאצית, היגרה משפחת פצ'ק מפראג לארצות הברית.
במהלך הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה הפכה הווילה למקום מגוריו של הגנרל רודולף טוּסאן, מפקד הצבא הגרמני הממונה על כיבוש אדמות צ'כיה.
בתום מלחמת העולם השנייה כבש צבא ברית המועצות את המעון במשך מספר ימים, ולאחר מכן הוא הפך למפקדה של המטה הכללי של צ'כוסלובקיה.
בשנת 1945, השגריר האמריקאי לורנס שטיינהרדט, שכר את המעון ממשרד ההגנה הלאומי הצ'כוסלובקי על מנת לשכן בו את שגריר ארצות הברית.
בשנת 1948 רכשה הממשלה האמריקאית את הווילה, והבניינים הסמוכים לה תמורת 1,570,000 דולר.
מבנה הווילה תוכנן על ידי האדריכל מקס שפילמן ונבנה בין השנים 1924–1930.
וילה נובה דה גאיה (בפורטוגזית Vila Nova de Gaia, או בקיצור גאיה) היא עיר במחוז פורטו שבפורטוגל, הממוקמת דרומית לעיר פורטו על נהר הדורו.
וילה נובה דה גאיה התקיימה תחת האימפריה הרומית וכונתה "קאלה".
עיר זו התפתחה על פני ישוב קלטי או נאוליתי.
במהלך המאה ה-8 הגבול בין פורטוגל הנוצרית לשטח המוסלמי של המורים עבר בסמוך לעיר.
האזור המוסלמי נכבש על ידי הנוצרים בשנת 1035. המוסלמים שעזבו השאירו אחריהם אדמות חקלאיות פוריות, מה שתרם לפיתוח האזור.
וילה פיצג'רלד היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
היא התפרסמה תחילה בתפקידיה בסדרת הטלוויזיה "בית אלפא" (2013–2014) מבית אמזון פריים וידאו ובסדרת הדרמה "רופא להשכיר" (2014) של רשת USA.
לאחר מכן כיכבה בתור אמה דובאל בסדרה "צעקה" (2015–2016) של MTV, ובתור מאמנת העידוד קולט פרנץ' בסדרת הדרמה "נראה אותך" (2019–2020) של רשת USA, ובהמשך גילמה את השוטרת רוסקו קונקלין בעונה הראשונה של הסדרה "ריצ'ר" (2022) באמזון פריים וידאו.
פיצג'רלד נולדה בנאשוויל, בירת טנסי.
לאחר שלמדה תחילה פסיכולוגיה במשך שלוש שנים, פיצג'רלד קיבלה תואר ראשון בלימודי תיאטרון מאוניברסיטת ייל.
בין 2013 ל-2014, פיצג'רלד שיחקה בתפקיד לולה לאפר בסדרת הטלוויזיה "בית אלפא" מבית אמזון פריים וידאו.
הסדרה נמשכה שתי עונות לפני ביטולה.
ב-23 באפריל 2014, פורסם כי פיצג'רלד לוהקה לתפקיד חוזר בסדרת הדרמה "רופא להשכיר" של רשת USA.
בין השנים 2014 ל-2015 שיחקה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות בהן "שוטרים בדם", "המעקב" ו"גות'האם".
ב-5 באוגוסט 2014, לוהקה פיצג'רלד לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "צעקה" של MTV.
ב-29 ביולי 2015, הסדרה חודשה לעונה שנייה שעלתה לראשונה ב-30 במאי 2016. ב-26 באפריל 2017, MTV הודיעה שהסדרה תעבור אתחול מחדש עם צוות שחקנים חדש.
באוגוסט 2016, לוהקה לתפקיד בסרט "Misfortune", בבימויו של לאקי מקי, שיצא לאקרנים באוקטובר 2017 תחת הכותרת "כסף הדמים".
בינואר 2016, לוהקה פיצג'רלד לתפקיד בסדרת האינטרנט "Relationship Status".
היא גילמה את התפקיד של בת' בשני פרקים.
במרץ 2017, לוהקה פיצג'רלד לתפקיד ראשי בפיילוט הטלוויזיה של פוקס "מאחורי קווי האויב", כשגילמה את טייסת הצי רוקסן דיילי, אם כי פוקס דילגה על הפיילוט במאי 2017. ביולי 2017, פיצג'רלד לוהקה לגלם את מג במיני-סדרה של BBC "נשים קטנות" המבוססת על הרומן באותו שם מאת לואיזה מיי אלקוט.
בנובמבר 2017 לוהקה פיצג'רלד לתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה של , "קורבן אופנה".
אך הסדרה בוטלה לפני שידור פרק הפיילוט.
בדצמבר 2017, היא לוהקה לגלם את קיצי ברבור בסרט "החוחית" על פי ספר באותו השם של זוכת פרס פוליצר דונה טארט, שיצא לאקרנים ב-13 בספטמבר 2019.
ביולי 2018, פיצג'רלד לוהקה לאחד התפקידים הראשיים בפיילוט הדרמה של רשת USA, "נראה אותך".
ב-30 באפריל 2020, הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
בדצמבר 2018, פיצג'רלד לוהקה לפרק של סדרת הדרמה האנתולוגית של נטפליקס, "דולי פרטון: מיתרי הלב".
הסדרה עלתה לראשונה ב-22 בנובמבר 2019. באפריל 2019, פורסם כי פיצג'רלד תשחק בתפקיד אורח בעונה השישית של סדרת הדרמה הקומית "יאנגר".
במרץ 2021, פיצג'רלד לוהקה לתפקיד השוטרת רוסקו קונקלין בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "ריצ'ר", שעלתה לראשונה בפברואר 2022. ביוני 2022, פורסם שפיצג'רלד לוהקה לתפקיד בסרט המותחן של סטיבן ברנד, "ג'ו בייבי".
בשנת 2023 יצא לאור המותחן "Strange Darling" בו משחקת פיצג'רלד.
במרץ 2025, פורסם כי פיצג'רלד הצטרפה לעיבוד הקולנועי של פרמאונט לרומן "להתחרט עליך" מאת קולין הובר, שפורסם ב-2019 והסרט ייצא לאקרנים ב-24 באוקטובר 2025. העלילה עוסקת בתאונת דרכים קטלנית שלוקחת את חייהם של שני בני משפחה, וחושפת סודות, שקרים וחרטות מהעבר.
+שנהסרטתפקידהערות2007For the Love of a Dogויויאן2017פריק שואוטיפאניכסף הדמיםליןBeach Houseאמה2019החוחיתקיצי ברבור202118½קוני2022הנוקם (אנ')רובי ריד 2023רצח ממבט ראשון (אנ')האישה מועמדת פרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר בסרט (2025) Wildcatאליזבת' הארדוויקDesperation Roadמייבן2025להתחרט עליךג'ני דייווידסוןעל סף פיצוץאבי ג'נסינגTBAJoe Babyהת'ר סטנטוןRelay Fruit of the Poisonous Tree
מועמדת פרס בחירת מבקרי הטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר במיני סדרה או בסרט טלוויזיה (2024)2025דופק (אנ')דניאל סימסתפקיד ראשי; 10 פרקים
וילה סן מיקלה (באיטלקית: Villa San Michele) היא מבנה שנבנה על ידי דוקטור אקסל מונתה ושימש כביתו באי קאפרי, בעיירה אנאקפרי.
בניית הווילה עומדת במרכזו של הספר מגילת סן מיקלה.
לאחר מותו של מונתה עברה הווילה לבעלות של ממשלת שוודיה והיא הקימה בחלק ממנה מוזיאון המוקדש למהדורות השונות של הספר מגילת סן מיקלה בשפות הרבות בהן תורגם.
בחלק אחר של הווילה יש בית אירוח לשוודים המעוניינים ללמוד על איטליה.
המקום מהווה אתר תיירות מאוד מבוקש, לכן ממשלת איטליה קבעה מכסת תיירים שנתית והמגיע לשם, ללא הזמנת תור מראש, עלול להיות מסורב כניסה, כחורג מהמכסה.
וילה סן מיקלה ניצבת באותו אתר שבו, בתקופה הרומית, הייתה אחת משתים עשרה וילות קאפרי שנבנו על ידי הקיסר טיבריוס, ששלט מקאפרי באימפריה, משנת 27 עד 37 לספירה.
בדו"ח של הארכאולוג ג'וזפה פאולה, מתחילת המאה התשע עשרה, מוזכרים כמה ממצאים במקום, רצפות פסיפס ולוחות שיש, שנמצאו במיקום זה בדיוק, ושולבו בזמנו בגינתו של הנסיך הנפוליטני גאלו.
בשנת 1895 התאהב הרופא השוודי אקסל מונתה באתר, שהכיל גם שרידים של קפלה עתיקה מהמאה העשירית שהוקדשה למיכאל הקדוש, ורכש אותו, כדי לבנות שם בית לעצמו.
במהלך ביצוע עבודות השיקום נמצאו בכרם הסמוך לחורבה שרידי הווילה הרומית העתיקה, כולל קטע בנייה באופוס רטיקולטום ושני חדרים קטנים עם ציורי קיר וריצוף.
הבית עוטר בכמה ממצאים ארכאולוגיים נוספים, שלא נמצאו באתרם (בהתחשב בתיארוך שלהם, לאחר התקופה היוליו-קלאודית), אך מונתה הציל אותם מהזנחה של התושבים המקומיים, שהשתמשו בהם לעיתים קרובות כחומר בנייה לשימוש חוזר או הרסו אותם כמכשול בכרמים.
עם השלמת הבנייה, המקום היה לפופולרי מאוד בין בני הצמרות החברתיות והאומנותיות.
אקסל מונתה, לצערו, לא התגורר זמן אב במקום, מחלת עיניים, שפקדה אותו, אילצה אותו לעבור למגורים במקום עם אור פחות חזק.
הוא השכיר את המקום למרקיזה לואיזה קאסאטי.
אוסקר ויילד ביקר בווילה ב-1897, הנרי ג'יימס ב-1899 וריינר מריה רילקה ב-1907.
בקומת הקרקע יש חדר אוכל עם ריהוט עץ בולונז מתקופת הרנסאנס וכלי פח שוודים מהמאה השמונה עשרה; על דלת הכניסה יש העתק של פסיפס פומפי, המתאר שלד נושא גביע עם שתי אמפורות יין.
בקומת הקרקע נמצא המטבח ואטריום קטן, מעוטר עם באר רומית במרכז, המשמש לאיסוף מים, וכן אפיגרפים לטיניים שונים המוקפים בקירות ההיקפיים ועמוד מחורץ.
הפסלים השונים בגומחות הם העתקים מאוחרים של מקורות עתיקים המתארים פטריקים רומיים, כמו ליוויה דרוסילה, אשתו של אוגוסטוס.
מהאטריום יש גרם מדרגות שמוביל לקומה העליונה, שם נמצאים חדר השינה, החדר הצרפתי, ולבסוף הסטודיו, מעוטר בראש של גורגונה, העתק רומי של המקור היווני ממקדש ונוס ברומא שמונתה קנה כנראה מסוחר עתיקות.
בקצה האכסדרה של הקפלה ממוקם ספינקס שמתוארך לתקופת שלטונו של רעמסס השני, במאה השלוש עשרה לפני הספירה.
הכל מצביע על כך שהוא הגיע מחצי האי האיטלקי, אך לא ברור כיצד אקסל מונתה הגיע לבעלות עליו.
ב"מגילת סן מיקלה" מונתה מספר שמצא אותה באזור כפרי, לשם מיהר בבוקר לאחר חלום מקדים.
לפני שהספינקס המצרי היה במקומו הספינקס האטרוסקי שהוצב מאוחר יותר על המרפסת ליד הכניסה לקפלה.
ייתכן שהבחירה בספינקס כסמל הווילה נעשתה בהשראת הסופר הגרמני ז'אן פול, שהיה אהוב מאוד על מונטה, שהשווה את האי קאפרי לספינקס.
וילה קרילוס הוא מבנה שנבנה בתחילת המאה ה-20 ב ושימש בית מגורים עבור תאודור ריינאך ומשפחתו.
מאחר והן בעל הבית והן האדריכל היו חובבי תרבות יוון העתיקה נבנה הבית בסגנון יווני עתיק והכיל, בהתאם, גם חפצי אמנות בסגנון דומה.
הבית מוגדר כאתר מורשת צרפתי ובאמצע המאה ה-20 נתרם על ידי המשפחה לטובת הציבור והוא פתוח לביקורי קהל.
לאורך ההיסטוריה של צרפת היוותה הריביירה הצרפתית אבן שואבת לצרפתים שנמשכו לנופים, לשמש ולחופי הים התיכון.
חלקם הקים שם בית קיץ וחלקם התיישב שם.
אחד מאלו שהחליט לקבוע את מושבו בדרום צרפת היה יליד פריז, תאודור ריינאך.
ריינאך היה איש אשכולות בעל נגיעה במגוון תחומים כמו ארכאולוגיה, מתמטיקה, עריכת דין, פפירולוגיה, פילולוגיה, אפיגרפיה, היסטוריה, נומיסמטיקה, מוזיקולוגיה וזאת בנוסף למעורבות בפוליטיקה המקומית והארצית.
ריינאך ומשפחתו, שגרו בעיירה לה מוט-סרבולה שבדרום מזרח צרפת, נהגו לנפוש בריביירה הצרפתית והחליטו להקים את ביתם במקום, היא וילה קרילוס.
השם "קרילוס" מקורו ביוונית עתיקה ומשמעותו "סנונית ים" כשיש המייחסים זאת לשחפית או לסוג של דג מעופף ששניהם נפוצים בים שלחופיו נבנתה הוילה.
הבית נמצא בחלקה הדרומי של העיירה בולייה-סור-מר וכשמונה ק"מ ממרכז העיר ניס ונבנה בקצה לשון יבשה החודרת לים בחלקו הצפוני של מפרץ הנמלים (Baie des Fourmis) כשהוא מוקף משלושת צדדיו בים.
בהיותה חלק מהעיר בולייה-סור-מר הוילה נמצאית במחוז האלפים הימיים שבחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
למימוש כוונתו להקים בית לחוף הים התיכון יצר ריינאך קשר עם האדריכל עמנואל פונטרמולי מאחר ששניהם היו פילהלניסטים.
השניים שאפו לשחזר בצרפת בית היסטורי שנבנה על האי היווני דלוס תוך שימוש בטכנולוגיות מודרניות.
בניית הבית החלה ב-1902 והבית נחנך ב-1908. עלות הבנייה הגיעה לכתשעה מיליון פרנקים כשרוב המימון הגיע מפאני תרזה קאן, אשתו של תאודור, שמקורה במשפחת אפרוסי האמידה .
עם סיום הבנייה עברה המשפחה לגור בבית.
ב-1928 נפטר תאודור ריינאך והוריש את הוילה ל המאגד מספר מוסדות אקדמאיים בצרפת שבחלקם היה ריינאך פעיל כפרופסור.
לאחר פטירת אב המשפחה המשיך בנו, לאון ריינאך, לגור בוילה עם אשתו ביאטריס ריינך ושני ילדיהם ולשמור על רכוש המשפחה.
במלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת על ידי הגרמנים והקמת שלטון וישי במרכז ובדרום צרפת, פשט הגסטאפו על בית משפחת ריינאך בפריז ועיקל יצירות אמנות של המשפחה ואת תכולת הספריה.
בין השאר נלקחו מהבית תוכניות הבנייה של וילה קרילוס.
גם על וילה קרילוס השתלטו הגרמנים ולאון ריינאך ומשפחתו גורשו למחנה הריכוז אושוויץ שם נרצחו.
לאחר המלחמה הוחזרו הבתים למשפחה ובני המשפחה של אחיו של לאון חזרו לגור בוילה.
ב-1966 נרשמה הווילה כמונומנט היסטורי .
ב-1967 מסרה משפחת ריינאך את הוילה לרשות הציבור ונפתח בו מוזיאון.
בעונת הקייץ מתקיימים במבנה ובגן אירועים שונים.
ב-1999, בשיתוף פעולה עם המחלקות לשימור עתיקות יווניות, אטרוסקיות ורומיות במוזיאון הלובר, נתרמו פסלים נוספים לוילה, דבר שהעשיר את התצוגות.
ב-2021 הורחבה התצוגה האמנותית בוילה עם כ-30 יצירות של האמן אובר לה גאל היוצר בהשראת הסגנון היווני.
ב-2023 נערך בוילה שיפוץ מקיף.
ב-2024 נוספו לרשימת אתרי המורשת גם המבנים החיצוניים, הגן של הוילה, בית השער, החצר האנגלית, גלריית קציני המכס, בית הסירות ובריכות הגן.
באותה שנה פקדו את הוילה כ-62,000 מבקרים.
הוילה, שנבנתה כולה בסגנון יווני, כוללת חדרים המדמים חדרים יווניים ואף קיבלו שמות יווניים:
בכניסה למבואה חרוטה על הרצפה המילה היוונית "XAIPE" שפירושה "שמחו".
אווירת המבואה מושפעת בעיקר על יד פסיפס אלכסנדרוני, מהמאה השנייה לפני הספירה, המתאר תרנגול, תרנגולת ואפרוחיה שמהווים את סמלי המשפחה.
בנוסף הורכבו בריצפה פסיפסים של נחש ברונזה וספינקס המסמלים את רוחות שומרי הבית.
במעבר מהמבואה לחצר הפנימית (Proauleion) מוצב פסל של סופוקלס שהוא העתק מפסל המוצב בארמון הלטראנו ברומא.
בלב הבית נמצאת חצר פנימית (פריסטיל) בשם Proauleion המוקפת ב-12 עמודי שיש קררה לבנים המעוצבים בסגנון יווני ויוצרים חצר מרובעת.
ציורי הקיר על הקירות, בהיקף של הפריסטיל, מתארים אפיזודות מהמיתולוגיה היוונית.
הציורים בוצעו בטכניקות עתיקות בהתבסס על מוטיבים המופיעים על כלי חרס יווניים מהתקופה הקלאסית כשבחלק מהעבודות נעשה שימוש בטכניקת סטוקו.
הציורים המרכזיים שגולפו על קירות החצר הפנימית הם:
הפרק האחרון במסעם של יאסון והארגונאוטים בחיפוש אחר גיזת הזהב.
הציור מציג את הכנעתו של שומר האי כרתים, ענק הברונזה טאלוס וכן את מדיאה, אביה אייטס מלך קולכיס ויאסון היורד מהאונייה "ארגו" לחוף.
נישואי פלופס והיפודאמיה לאחר ניצחון פלופס על אביה של היפודאמיה, אוינומאוס במירוץ מרכבות של מחזריה של היפודאמיה.
המחלוקת של אפולו עם הרמס על כלי הנגינה לירה.
טקס הקרבת שור לאל דיוניסוס במהלך תחרות הקראת שירה.
בציור מופיעה גם אלת הניצחון ניקה.
שובו של אפולו למקדש דלפי לאחר מסעו לארץ ההיפרבוראים שתושביו אינם סובלים ממחלות או זקנה.
שובו של הפייסטוס לאולימפוס לאחר שדיוניסוס שיכר את הפייסטוס והחזירו על חמורו כאשר את התהלוכה מוביל סטיר.
המרחצאות החמים (Balanéion) נבנו בסגנון עתיק כשהם מקורים בשיש אפור ורידי וכוללים אגן רחצה מרכזי וגומחה בסגנון אפסיס עם כיור ושירותים.
מבואת הספרייה (Amphithyros) נועדה לאפשר למבקרים בספריה ליטול את ידיהם לפני כניסתם לספריה.
המבואה כוללת כיור שיש לבן שמעליו גרגויל בצורת ראש אריה.
לפני הכניסה לספרייה, נמצאת רפרודוקציה של פסל אתנה פרתנוס, אלת המחשבה והחוכמה שיצר, במקור, הפסל היווני פידיאס (המקור נמצא בדרזדן).
טקס ההיטהרות לפני הכניסה לספריה כלל גם לבישת הגלימה הטקסית "כלמיד" .
הספרייה נחשבת לחדר היפה ביותר בוילת קרילוס.
היא כוללת ארונות עץ גבוהים המשובצים בשנהב, תאשור והובנה שעוצבו על פי דגם שהתגלה ב-1762 בחפירות בהרקולנאום.
ארונות אלו מכילים, בין השאר, ספרים מהמאות ה-17, ה-18 וה-19 המוקדשים להיסטוריה ולציוויליזציה היוונית וכן פריטי אספנות המתוארכים למאה ה-7 עד המאה ה-1 לפני הספירה.
בנוסף לארונות הספרים מצויידת הספריה במושבים מרופדי עור או קלועים, שידות משובצות, שולחנות בעלי שלוש רגליים ודוכנים.
על קיר הספריה ביקש ריינאך שייחרט פסוק שמקורו ביוון: "כאן, בחברת נואמים, מלומדים ומשוררים יוונים, אני מוצא מקום מפלט שליו ביופי אלמותי".
הדלתות לספריה מוסכו על ידי וילונות שהוזמנו מבעל מלאכה בליון.
עיצוב הרהיטים נעשה באופן אישי על ידי האדריכל פונטרמולי ויוצרו בהזמנה אישית בנגריה מיוחדת.
כדי לא לפגום בחוויית השהות בספריה הוסתרו התשתיות המודרניות של החשמל, המים והחימום המרכזי.
בספריה מוצב פסל הרכב מדלפוי שמהווה העתק של פסל עתיק המוצב בדלפי.
חדר האוכל הראשי (Triklinos) נבנה בצורת מתומן עם תקרת עץ מעוטרת בעלי זהב על רקע כחול.
במרכז הרצפה שולב פסיפס בצורת שושנה צבעונית.
פס האפריז מתחת לתקרה קושט בדמות מהמיתולוגיה היוונית של הסאטיר סילנוס אוסף פירות.
האורחים בחדר האוכל סעדו, בסגנון המסורתי, לייד שולחנות כשלצידם הוצבו ספות מרופדות בעור ומכוסות בכריות.
בצמוד לחדר האוכל הראשי נבנה חדר נוסף שהוקצה לארוחות של הנשים והילדים.
כלי האוכל ששימשו בחדרי האוכל יוצרו בעזרת חימר יווני ונצבעו בעזרת תחמוצת מיוון כדי להשיג צבעים דומים לכלי חרס עתיקים.
בצידי חדר האוכל הראשי הוצבו כנים עם פסלי ברונזה של נרקיסוס ואפולו ועל הקירות צויירו ארבעה ציורים בסגנון יווני.
חדר העישון (Andron) יועד לגברים בלבד.
קירותיו צופו בשיש סגול מטוסקנה, איטליה בו שובצו מדליוני שיש צהובים מסיינה.
התקרה נבנתה מעץ טיק ועוטרה בציורים וברצפה שולב פסיפס המתאר את המבוך שבו נלחם תזאוס במינוטאור.
בראש החדר הוצב כסא מפואר, בסגנון יווני-מצרי, עבור ריינאך עצמו וממנו ניהל את השיחה בחדר.
לפניו הוצבו כיסאות, שרפרפים וספות מרופדים בעור עבור שאר האורחים.
על שולחן מרובע הונח אגרטל מכסף למים קרים בסגנון רומי.
בקצה הרחוק של החדר זה נמצא מזבח משיש קרארה "לאל הלא נודע".
כמו כן הוצב בחדר פסל ברונזה של אלכסנדר הגדול רכוב על סוסו בוקפאלוס.
חדר דיוניסוס (Oikos) הוקדש לאל דיוניסוס.
שמו נחקק מעל הדלתות הצרפתיות המשקיפות לים.
הרצפה עוטרה בפסיפס המתאר בציר ענבים של סילנוס , פאונים וסטירים.
פס האפריז, מתחת לתקרה, מציג סצנות מחייו של דיוניסוס ועל הקירות מוצגות רפרודוקציות של מסכות מתיאטרון פרגמון.
הרהיטים בחדר נוצרו מעץ לימון ושובצו בהם שנהב ותאשור.
לשירות בעל הבית הוצב בחדר פסנתר וכן מוצגים בחדר זה כד אטרוסקי מהמאה ה-7 לפני הספירה ושבר של מצבת קבורה מהמאה ה-1 לספירה.
בחדר מוצב פסל של הרקולס של הפסל ליסיפוס.
גרם המדרגות, העולה מקומת הקרקע לקומה הראשונה, נבנה משיש לבן.
בנישה בפרוזדור נמצא העתק של פסל החזה של הרמס נושא את דיוניסוס התינוק.
נברשת טרקוטה עגולה מאירה את מעלה המדרגות.
אגן עמוד משיש לבן ניצב לפני החלון, מעוטר בצמח נוי.
חדר הציפורים (Ornithès), בקומה הראשונה, היה חדרה של אשתו של תאודור ריינאך.
החדר הוקדש לאלה הרה והוא מעוטר בציורי קיר ותליונים רקומים מעוטרים בטווסים וברבורים.
חלון צרפתי פונה לנוף המזכיר את האיים הקיקלאדיים.
המיטה הגדולה הייתה עשויה במקור מעורות בעלי חיים שנמתחו על עמודי עץ, עליהם הונחו כריות והיא מוקפת בוילונות.
בפינה אחת של החדר יש ספה עטופה ברצועות עור ומספר שידות עץ בצבעים בהירים פזורות בחדר ומספקות מקום לאחסון מצעים.
החדר מואר על ידי נברשת אלבסטר.
בצמוד לחדר נבנה חדר רחצה שכלל מקלחת משוכללת ובחדר סמוך נבנתה אמבטיה משיש כשהברזים היו עשויים מכסף.
מיכלים על הגג סיפקו מים לשני החדרים.
קירות חדרי הרחצה עוטרו בסצנות של שירותי נשים.
מסדרון בעלי הבית נקרא על שם הדמות מהמיתולוגיה היוונית טריפטולמוס והוא מחבר בין החדר של בעל הבית לחדר של אשתו.
תקרתו של המסדרון מעוטרת ביונים ובזרי קיסוס מוזהבים ובצידו מוצב שולחן המקושט בקישוטי כסף המתארים את טריפטולמוס מחלק את גרגירי החיטה הראשונים בעולם.
גם הפסיפס בריצפה מתאר סצנה דומה.
מהמסדרון קיימת פניה לחדר אמבטיה נוסף בו אמבטיה המצוידת בברזי צוואר ברבור, וראשי דולפינים מעטרים את הקירות.
מראה גדולה משוקעת בדלת העבה.
חדר השינה הראשי הקרוי "אירוטיס" (Erotes) והוא כולל מיטה שהיא העתק של מיטה עתיקה המוצגת ב באיטליה.
החדר בנוי כך שמשלושת צדדיו נשקף נוף חיצוני.
למשרתי המשפחה הוקצתה הקומה השנייה ולכן לא הושקע בעיצוב החדרים בקומה זו.
המטבח של הוילה נבנה במקור במרתף.
כחלק מהפיכת המבנה למוזיאון הוסב נצטבח לאולמות תצוגה של עבודות מלאכת יד יווניות וכן לחדר כנסים.
וילהלם אוֹסְטְוַולְד היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1909 "על עבודתו בנושא קטליזה, ומחקריו בשיווי-משקל ומהירות תגובה".
אוסטוולד נולד בריגה (באותו הזמן בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בירת לטביה), כשני משלושת בניו של החבתן גוטפריד אוסטוולד.
אחד מאחיו הוא אויגן אוסטוולד .
ב-1887 עבר ללייפציג, שם עבד במשך שאר חייו.
וילהלם אדם (28 במרץ 1893 – 24 בנובמבר 1978) היה גנרל בצבא העם הלאומי ומדינאי מזרח גרמני.
וילהלם אדם נולד באייכן ב-28 במרץ 1893 למשפחה חקלאית.
אחרי סיום לימודיו בשנת 1913 הוא התגייס לצבא הגרמני ונלחם במלחמת העולם הראשונה, בסוף המלחמה הוא השתחרר ומצא עבודה כמורה.
בשנת 1923 הוא הצטרף למפלגה הנאצית ולקח חלק בפוטש במינכן באותה שנה.
בשנת 1926 הוא עזב את המפלגה הנאצית והצטרף למפלגת העם הגרמני והיה חבר בה עד שנת 1929.
אדם הצטרף לקסדת הפלדה בשנת 1930 ואחרי שהארגון אוחד עם האס אה הוא הפך להיות חבר בארגון זה עד שהוא הועבר לרשימת כוחות המילואים, בשנת 1934 הוא התגייס לורמאכט ושימש כמדריך ומורה בבית ספר לחי"ר בדבריץ, סקסוניה.
במהלך שירותו הגיע לדרגת מיור.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא מונה להיות השליש של הארמייה השישית, וב-1941 הוא מונה להיות שלישו של פרידריך פאולוס.
ב-1943 אדם שכבר קודם לדרגת אוברסט לוטננט (סגן-אלוף) נפל בשבי הסובייטי אחרי כניעת הכוחות הגרמנים בקרב סטלינגרד.
בזמן שהייתו בשבי הוא הצטרף לליגת הקצינים הגרמנים, ארגון אנטי-נאצי של שבויי מלחמה גרמנים, משום כך דן אותו בית משפט גרמני לגזר דין מוות בהיעדרו.
אדם חזר לשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה בשנת 1948 והיה בין המייסדים של המפלגה הלאומית דמוקרטית של גרמניה, עד שנת 1949 הוא עבד כיועץ לממשלת סקסוניה, בשנת 1950 הוא מונה לשר האוצר של סקסוניה, משרה בה החזיק עד שנת 1952, הוא היה גם חבר בפולקסקאמר, פרלמנט גרמניה המזרחית בין השנים 1949–1963.
אדם הצטרף בשנת 1953 לצבא העם הלאומי ושירת בתפקיד מפקד בית הספר לקצינים עד לפרישתו מן הצבא בשנת 1958. במהלך שירותו הגיע לדרגת אוברסט (אלוף-משנה).
בשנת 1977, ביום העצמאות ה-28 של מזרח גרמניה, הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור בדימוס, וב-24 בנובמבר 1978 הוא נפטר בביתו שבדרזדן.
וילה שרובר, היא וילה בשכונת טלביה בירושלים, בין הרחובות פינסקר ודובנוב, ברחוב פינסקר 2, ורחוב דובנוב 1.
וילה שרובר נבנתה בין השנים 1954–1956 עבור התעשיין מיילס שרובר ורעייתו גיטה שרובר.
הווילה תוכננה על ידי האדריכלים מוונצואלה קרלוס גיננד, מוזס בנאשראף ואמיליו וסטוטי בסגנון דרום אמריקאי.
המבנה הוא בן שלוש קומות, כאשר לכיוון רחוב פינסקר ישנה קומה אחת, ושתי קומות נוספות פונות לעבר רחוב דובנוב, מתחת למפלס רחוב פינסקר.
למבנה גג דמוי פירמידה הפוכה, המעוטר בפסיפסים צבעוניים.
הבית עוטר גם בפסיפס פרי יצירתו של האמן צבי גלי.
את עיצוב הפנים של הווילה ביצעו האדריכלים דורה גד ויחזקאל גד.
ברוב הזמן נעדרו האדריכלים מוונצואלה מן האתר, ועל כן דורה גד מונתה גם כאחראית על הבנייה, תיאום העבודה והפיקוח עליה.
שטחה של הווילה הוא כ-1,800 מ"ר והיא מוקפת גן ששטחו כשישה דונמים.
בגן הווילה נבנתה בריכת שחייה.
ב-1971 נחנך מעבר לכביש האגף המרכזי של תיאטרון ירושלים שנבנה בתרומת משפחת שרובר.
בני הזוג שרובר אירחו בווילה ובגנים שסביבה את ראשי מדינת ישראל ואת החברה הגבוהה במדינה.
בשנת 1976, לאחר מותו של מיילס, הציעה גיטה להעניק את הווילה במתנה למדינת ישראל כבית אירוח רשמי (בדומה לבלייר האוס שבוושינגטון בירת ארצות הברית).
ממשלת ישראל סרבה להצעה בשל העלויות הגבוהות של החזקת הבית כבית אירוח.
בשנת 1983 מכרה גיטה שרובר את מבנה הווילה ומחצית משטח הגן, ובנתה בחלק הגן הקרוב לרחוב דובנוב וילה נוספת לה ולבנה גבריאל, בתכנונו של האדריכל דוד רזניק.
באוגוסט 2013 פורסם שהווילה מוצעת למכירה, במחיר של כ-120 מיליון ש"ח.
הווילה נמכרה לבסוף בדצמבר 2014, במחיר של 70 מיליון ש"ח.
בספטמבר 2020 נהרסה הוילה המאוחרת שתכנן רזניק.
במקומה נבנה מבנה בן ארבע קומות הכולל 24 דירות.
ב-2024 נמכרה דירה בבניין במחיר שיא של 113 אלף שקל למ"ר.
וילהלם אורבך , שחמטאי יהודי-גרמני.
אורבך הגיע למקום השלישי בתחרות אוינהאוזן בשנת 1922, הגיע למקום הרביעי בתחרות פרנקפורט בשנת 1923, חלק מקום 3-4 בתחרות ברסלאו 1925, ניצח בתחרות פרנקפורט 1925 והגיע שני בתחרות אמס בשנת 1926.
אורבך נרצח במחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1944.
וילה תיאנה (איטלקית: Villa Thiene) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, בקווינטו (Quinto), המצויה בפאתיה המזרחים של העיר ויצ'נזה.
הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתם של האחים מרק-אנטוניו ואדריאני תיאנה, להם בנה פלאדיו גם ארמון בתוך ויצ'נזה עצמה.
הבנייה התבצעה בשנות חמישים של המאה השש-עשרה.
תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות", והיא שונה מאוד מן הבניין ששרד.
מן התוכנית שבספר עולה שפלאדיו תכנן וילה כפולה, שבה שני בתים עם מבנים נספחים המסודרים זה מול זה משני צדדיה של חצר גדולה.
כל אחד מן האגפים האלה מקושר עם חצרות נוספות באמצעות סטווי עמודים ומבני משק, וכך מצביעה התוכנית על מכלול רחב ידיים.
דומה שסידור כפול זה תוכנן עבור שני האחים תיאנה, שכל אחד היה אמור לתפוס מחצית ממנו.
קיימת תוכנית נוספת של וילה תיאנה, השמורה באוקספורד, שבה מופיע רק בניין בודד עם נספחיו.
נראה שהשינוי נעשה לאחר שאחד האחים עזב לצרפת.
התאמת הבניין הקיים היום בשטח עם קטע מסוים בתוכניות אלה שנויה במחלוקת, משום שהבניין עבר שינויים מהותיים במאה התשע-עשרה.
הוא משתייך, ככל הנראה, לאחד המבנים המשניים של הווילה.
הבניין חשוף מן הטיח המקורי ומעבודות הכיור.
וילה תיאנה הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1997. המקום משמש כיום כבניין משרדים לרשות המקומית.
וילהלם אדוארד וֶבֶּר היה פיזיקאי גרמני, שהמציא יחד עם קרל פרידריך גאוס ב-1833 את הטלגרף האלקטרומגנטי.
על שמו קרויה יחידת המידה ובר יחידת המידה לשטף מגנטי.
אביו, מיכאל ובר, היה מורה לתאולוגיה באוניברסיטה המקומית.
אחיו היה ארנסט היינריך ובר, אף הוא מדען בעל שם.