tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קפטן ג'יינוויי לקחה פיקוד על ספינת החלל מדגם "אינטרפיד" וויאג'ר בשנת 2371. המשימה הראשונה שלהם הייתה לאתר וללכוד כלי טיס של המאקי אשר נראה לאחרונה בשטחי ההפקר (על גבול הפדרציה-קרדאסיה).
בעודם שם, ספינת המאקי ווויאג'ר הועברו, בניגוד לרצונם, אל רביע דלתא, מרחק של כ-70,000 שנות אור, על ידי גל עקירה מסיבי.
ספינת המאקי נהרסת כליל בעת לחימה עם הקייזון-אוגלה, ולמרות שוויאג'ר שורדת, ישנם נפגעים רבים.
על מנת להגן על האוקמפה, חייזרים הילידים לכוכב לכת שוויאג'ר מבקרת בו, ג'יינוויי משמידה את מערך ה-"Caretaker", תחנת החלל אשר הביאה את שתי הספינות לרביע דלתא, ומספקת אנרגיה לכוכב הבית של האוקמפה, וזאת על אף שייתכן והמערך הוא הסיכוי היחיד של שתי הספינות לחזור לביתן, ברביע אלפא.
בעשותה כן, ג'יינוויי גזרה על ספינתה ועל צוותה מסע של 70 שנה הביתה.
משימתה הגדולה הראשונה של ג'יינוויי היא שילוב צוות המאקי ששרד ביחד עם צוות וויאג'ר.
צ'קוטי, מפקד חללית המאקי, תופס את מקומו של לוטננט-קומנדר קאוויט המנוח, כקצין הראשון.
ג'יינוויי גם מעניקה מינוי שדה לטום פאריס, טייס מוכשר, לשעבר קצין צי הכוכבים אשר הורשע ונשלח לכלא, והופכת אותו להגאי של וויאג'ר.
אינטראקציות אחרות של ג'יינוויי עם הצוות שלה כוללות סיוע לשבע מתשע, בורג-לשעבר, לבסס מחדש את האינדיבידואליות ואת האנושיות שבה; וכן קידום מעמדו של הדוקטור כיצור חיים תבונתי.
במהלכה של סדרת הטלוויזיה, לוויאג'ר יש מגע עם רצף הקיו בשלוש הזדמנויות שונות, ומגע חוזר ונשנה עם הבורג.
בהתערבותה של גרסה עתידית-חלופית של עצמה, ג'יינוויי מובילה את הצוות שלה לעשות שימוש באחד מצינורות הטראנס-עיוות של הבורג, ולהחזיר את הספינה לחלל של פדרציית הכוכבים המאוחדת, בתום מסע ברביע דלתא שנמשך שבע שנים.
לאחר מסע בין כוכבים: וויאג'ר
במהלך הופעת אורח בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: נמסיס", אדמירל ג'יינוויי מורה לקפטן ז'אן לוק פיקארד לנסוע לרומולוס, בהזמנתו של האנטגוניסט של הסרט.
אדמירל ג'יינוויי היא דמות ראשית בסדרת האנימציה "מסע בין כוכבים: פרודיג'י".
בתחילת הסדרה לא מדובר בג'יינוויי גופה, אלא בהולוגרמה בדמותה.
בהמשך הסדרה מופיעה דמותה של האדמירלית עצמה.
את דמותה דובבה בסדרה זו קייט מאלגרו והדיבוב העברי בוצע על ידי הדר שחף-מעיין.
אדמירל ג'יינוויי הופיעה גם במתקן השעשועים "Star Trek: The Experience" שבלאס וגאס, אשר נסגר בשנת 2008. במתקן, ג'יינוויי מובילה את וויאג'ר'' להצלת המשתתפים מפלישה של הבורג, באמצעות קובייה תחת פיקודה של מלכת הבורג.
דמותה של ג'יינוויי מופיעה ברומנים ובמשחקי מחשב, אך אלו אינם נחשבים כחלק מהקאנון של מסע בין כוכבים.
באפריל 2020, לאור הצלחתה של הסדרה "מסע בין כוכבים: פיקארד", פורסם כי רשת CBS בוחנת אפשרות להפיק סדרת ספינאוף במתכונת דומה גם לדמותה של ג'יינוויי.
שמועות בנושא, לרבות אמירות של מאלגרו עצמה, ממשיכות עד היום (2023), אך טרם אושרה רשמית הפקתה של סדרה.
במאי 2020, סמוך ליום הולדתה של הדמות, הייתה אמורה ג'יינוויי להיות מונצחת בעיירת הולדתה הבדיונית בלומינגטון שבאינדיאנה.
לאחר פרויקט גיוס המונים מוצלח, הוחלט להניח פסל ראש בדמותה, שיכלול הסברים על הדמות ויסייע בחינוך למדע.
עקב מגפת הקורונה נדחתה ההשקה לחודש אוקטובר באותה שנה.
בלוח הצמוד לפסל צוינה גם התסריטאית ג'רי טיילור, ילידת המקום אף היא, שהייתה בין האנשים שפיתחו את דמות של ג'יינוויי.
קתרין המלין הייתה גינקולוגית אוסטרלית ומומחית בטיפול בנשים הסובלות מפיסטולה.
המלין, בתם של תאודור ואלינור ניקולסון, גדלה בפרבר של העיר סידני באוסטרליה.
ב-1946 סיימה לימודי רפואה באוניברסיטת סידני והתמחתה בגינקולוגיה.
יחד עם בן זוגה, רג'ינלד המלין (1908–1993), רופא מניו זילנד, ענתה לקול קורא להקמת בית ספר למיילדות באדיס אבבה שבאתיופיה והם עברו למדינה ב-1959. במהלך שהותם נחשפו לבעיית הפיסטולה הנפוצה בקרב נשים אפריקאיות, למדו את התחום והחלו לבצע ניתוחים מתקנים בבית החולים.
ב-1974 הקימו בני הזוג בית חולים ייעודי לטיפול בבעיית הפיסטולה ומאז טיפל המוסד במעל 30,000 נשים.
מדי שנה מבצע בית החולים כ-2,500 ניתוחים ללא תשלום לטיפול בפיסטולה.
בני הזוג המלין ובית החולים זכו בהוקרות רבות על פעילותם, בהם פרס הקיום הנכון ב-2009, מסדר אוסטרליה ב-1983 (חברה) ו-1995 (עמיתה), אזרחית כבוד של אתיופיה ב-2012.
קתרין מרי הלמונד הייתה שחקנית אמריקאית, זוכת שני פרסי גלובוס הזהב על תפקידיה בסדרות "בועות" ו"מי הבוס?".
היא השתתפה בסרטים "ברזיל", "שודדי הזמן" ו"נשואה לשניים".
הלמונד נולדה בעיר גלווסטון שבטקסס.
בתם היחידה של תלמה וג'וזף הלמונד.
לאחר גירושי הוריה, גודלה וחונכה על ידי אמה וסבתה כנוצרייה קתולית..
בצעירותה נסעה לפתח את קריירת המשחק שלה בבמות תיאטרון בניו יורק.
הלמונד נודעה כאחת מהשחקניות הקומיות הטובות ביותר על מסך הטלוויזיה בשנות ה-80. היא הופיעה בתפקיד הראשי בקומדיית המצבים "בועות" בתור ג'סיקה טייט, וזכתה על תפקידה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית בשנת 1980.
בשנת 1984 לוהקה הלמונד לסיטקום מצליח נוסף בשם "מי הבוס?" לתפקיד מונה רובינסון, אמה של אנג'לה באוואר (שגולמה על ידי ג'ודית לייט).
הלמונד שיחקה בסדרה לאורך שמונה עונות, ובשנת 1988 זכתה על תפקיד זה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית.
הלמונד החלה את הקריירה שלה בקולנוע בתפקידי משנה בסרטים "מזימות" (סרטו האחרון של אלפרד היצ'קוק), בתפקיד גברת מלוני, ו"ההינדנבורג" של רוברט וייז, בתפקיד מילדרד ברסלאו.
בשנות ה-80 השתתפה הלמונד בשניים מסרטי "טרילוגיית הדמיון" של טרי גיליאם: "שודדי הזמן" בתפקיד גברת אוגר ו"ברזיל" בתפקיד איידה, אמו של סם לורי.
היא שיחקה בקומדיה "נשואה לשניים" בתפקיד אדית', אמה של ג'ואנה סטייטון (גולדי הון), ובסרט האימה "גברת בלבן" בתפקיד אמנדה הרפר עליו הועמדה לפרס סאטורן.
ב-1998 השתתפה הלמונד בקומדיה השחורה "פחד ותיעוב בלאס וגאס", בתפקיד הפקידה בבית המלון.
הלמונד דיבבה בסרטי האנימציה המצליחים: "מכוניות", "מכוניות 2" ו-"מכוניות 3" את דמותה של מכונית הפורד ליזי.
הלמונד נישאה פעמיים במהלך חייה, בשנת 1957 לגורג' מרטין ממנו התגרשה וב-1962 לדייוויד כריסטיאן, לו הייתה נשואה עד לפטירתה.
מנישואיה לא נולדו לה ילדים.
נפטרה ב-23 בפברואר 2019 בביתה בלוס אנג'לס כתוצאה מסיבוכים של מחלת אלצהיימר.
דבר מותה פורסם כשבוע לאחר פטירתה.
הונאה: סוד של אם (1991) - סרט טלוויזיה
קתרין יונסדוטיר (באיסלנדית: Katrín Jónsdóttir; נולדה ב-31 במאי 1977) היא כדורגלנית עבר איסלנדית ששיחקה כבלמית.
קתרין היא סגנית מלכת ההופעות של נבחרת איסלנד בכל הזמנים, כשלזכותה 133 משחקים שנפרסו על פני 19 שנים.
קתרין נולדה במאי 1977 בבירת איסלנד, רייקיאוויק.
כשהייתה בת 14 בלבד היא הצטרפה לקבוצת הכדורגל יו.בי.קיי, וכבר בעונתה הראשונה זכתה עם הקבוצה באליפות הליגה.
ב-9 במאי 1994, כשהיא מעט לפני גיל 17, ערכה קתרין את הופעת הבכורה שלה בנבחרת איסלנד, בניצחון 1-4 על סקוטלנד.
במקביל, היא המשיכה לשחק גם בנבחרת הצעירה של המדינה.
בתחילת 1995 עברה קתרין לשחק במשך עונה אחת בשטיארנן, ולאחר מכן חזרה ליו.בי.קיי, עימה זכתה באליפות ב-1996. שנתיים לאחר מכן היא עזבה את איסלנד והצטרפה לקולבוטן מהליגה הנורווגית, שם שיחקה לצד סילבי ז'אן הישראלית.
בסוף עונתה הראשונה בקולבוטן, קיבלה קתרין את פרס כדורגלנית השנה באיסלנד, לאחר שהצליחה להוביל את הקבוצה עד לגמר הגביע הנורווגי.
היא שיחקה בקולבוטן במשך שמונה עונות רצופות, למעט גיחות קצרות לליגה האיסלנדית ב-1999 ו-2004. בזמן זה היא זכתה עם הקבוצה בשתי אליפויות, ואף הגיעה איתה עד לרבע גמר ליגת האלופות ב-2003.
ב-2006 חזרה קתרין לליגה האיסלנדית וחתמה ב-וואלור רייקיאוויק.
שנה לאחר מכן היא מונתה לקפטנית הנבחרת, והובילה אותה להשתתפות היסטורית באליפות אירופה 2009. באליפות עצמה, שנערכה בפינלנד, שובצה הנבחרת לבית קשה עם גרמניה, נורווגיה וצרפת, והפסידה את כל שלושת משחקיה.
קתרין פתחה בהרכב הראשון בכל שלושת המשחקים ולא החמיצה אף דקת משחק.
לאחר סיום עונת 2010, בה זכתה עם וואלור באליפות החמישית ברציפות, עזבה קתרין את איסלנד והצטרפה ליורגורדן מליגת העל השוודית.
שנה אחר כך הצליחו האיסלנדיות להפתיע ולהעפיל עד לגמר גביע אלגארבה (אחד מטורנירי הנשים החשובים בעולם), בו הפסידו 4-2 לארצות הברית.
קתרין, שכבשה שער אחד במהלך הגביע (בשלב הבתים נגד שוודיה), שימשה כקפטנית הנבחרת בגמר ובטורניר כולו.
בינואר 2013 עזבה קתרין את יורגורדן, וחתמה לעונה אחת באומאו, שבעבר נחשבה לאחת מקבוצות הנשים הטובות באירופה.
באותה שנה היא השתתפה בטורניר הבינלאומי האחרון בקריירה שלה - אליפות אירופה שנערכה בשוודיה.
את שלב הבתים של האליפות סיימו האיסלנדיות במקום השלישי עם מאזן של ארבע נקודות, אך העפילו לרבע הגמר בתור אחת משתי הנבחרות בעלות המאזן הטוב ביותר שסיימו במקום השלישי.
ברבע הגמר הן פגשו את שוודיה המארחת, הובסו 4-0 והודחו מהטורניר.
לאחר הטורניר, הודיעה קתרין על פרישתה מכדורגל.
בזמן ששיחקה בליגה הנורווגית, סיימה קתרין את לימודי הרפואה שלה, ולאחר פרישתה החלה לעבוד כרופאה פנימאית.
באוגוסט 2009 נישאה קתרין לכדורגלן נבחרת איסלנד לשעבר, תורוואלדור סיגביורנסון.
כיום, מתגוררים השניים בסטוקהולם ביחד עם ביתם המשותפת.
דיים קתרין אן טיזרד הייתה פוליטיקאית ניו זילנדית שכיהנה בתפקיד ראש עיריית אוקלנד ובתפקיד המושלת הכללית של ניו זילנד.
היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה בשני התפקידים הללו.
קתרין אן מקלין נולדה באוקלנד לניל והלן מקלין, זוג מהגרים סקוטים.
היא גדלה בווהרואה שליד מטמטה שבחבל ואיקטו.
אביה של קתרין היה פועל במפעל המקומי בווהרואה לייצור מוצרי חלב.
היא התחנכה בבית הספר התיכון של מטמטה ובשנת הלימודים האחרונה שלה, 1948, היא קיבלה מלגת לימודים לאוניברסיטה.
ב-1949 היא נרשמה ללימודי זואולוגיה באוניברסיטת אוקלנד.
בעת לימודיה באוניברסיטה, הכירה קתרין את בוב טיזרד, אז נשיא אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת אוקלנד.
בפגישתם השנייה אמר לה בוב: "אני נכנס לפוליטיקה ואני הולך לשאת אותך לאישה".
הזוג עבר להתגורר באבונדייל ובמשך שש שנים ילדה קתרין טיזרד ארבעה ילדים.
ב-1957 הם עברו להתגורר בגלנדווי.
בבחירות הכלליות של 1963 התמודד בוב טיזרד במחוז הבחירה של פקורנגה.
באותה שנה שבה קתרין טיזרד לאוניברסיטה כדי להשלים את לימודי התואר שלה בזואולוגיה ומאוחר יותר החלה ללמד באוניברסיטת אוקלנד.
ב-1980 היא גם נבחרה למועצת חבל אוקלנד באותה עת בה היא התמודדה לראשונה על תפקיד ראש עיריית אוקלנד מול סר דוב-מייר רובינסון, שהיה אז ראש העיר המכהן ומול חבר המועצה קולין ריי.
פיצול זה בין שלושת המועמדים נתן לריי ניצחון ברוב של 2,000 קולות.
טיזרד התנגדה לביקור נבחרת הרוגבי של דרום אפריקה בניו זילנד ב-1981 ולניסיון לאסור על חברי תנועת הרא קרישנה להופיע ברחוב קווין שבעיר.
במהלך תקופת כהונתה הקצרה של ממשלת נורמן קירק מונה בוב טיזרד לתפקיד סגן ראש הממשלה ושר הבריאות ומאוחר יותר, בממשלתו של ביל רולינג, הוא מונה לתפקיד שר האוצר וההגנה.
מינויים אלו גרמו ללחץ למשפחת טיזרד עקב היעדרויותיו התכופות של בוב בנסיעות מעבר לים.
קתרין ומשפחתה עברו לולינגטון והיא נסעה בקביעות לאוקלנד כדי לעסוק בענייני מועצת העיר.
בין השנים 1976 – 1985 כיכבה טיזרד בתוכנית האירוח הפופולרית "היפה והחיה" של רשת TVNZ, יחד עם סלווין טוגוד ושונה מקפרלן.
מאוחר יותר היא ייחסה את הצלחתה בפוליטיקה לתוכנית זו.
ב-1983 החליטה טיזרד להתמודד שוב על משרת ראש עיריית אוקלנד.
בבחירות אלו היא נחלה הצלחה והביסה את ראש העיר המכהן, קולין ריי.
טיזרד הייתה האישה הראשונה ששימשה בתפקיד זה.
ב-1984 הוענק לה תואר "דיים" (צורת הנקבה של תואר האבירות סר).
מאוחר יותר באותה שנה פרצו מהומות ברחוב קווין, רחובה הראשי של אוקלנד.
במהלך תקופת כהונתה פותח מרכז אאוטה הסמוך לכיכר אאוטה.
היא גם נתנה את חסותה למבצע רחב היקף של גיוס שוטרים למשטרת העיר.
ב-1986 נבחרה טיזרד מחדש ושוב ב-1989 בעקבות מיזוג רשויות מקומיות נרחב שבוצע בניו זילנד.
ב-1990 אירחה אוקלנד את משחקי חבר העמים הבריטי, אירוע שטיזרד עמלה רבות כדי להבטיח שהוא יתקיים בעיר.
ב-1989 מינתה המלכה אליזבת השנייה את קתרין טיזרד לתפקיד המושלת הכללית של ניו זילנד, האישה הראשונה בתפקיד זה, בעצתו של ראש הממשלה ג'פרי פאלמר וב-13 בדצמבר 1990 היא הושבעה לתפקידה.
סגן ראש ממשלת ניו זילנד דאז, הלן קלארק ונשיאת מפלגת הלייבור של ניו זילנד, מרגרט וילסון, עשו מאמץ שבעת ציון יום השנה המאה להחלת זכות הבחירה לנשים בניו זילנד ב-1993, תכהן אישה בתפקיד המושלת הכללית.
קתרין טיזרד יודעה על מינויה הממשמש ובא על ידי בעלה לשעבר, בוב טיזרד, שהיה חבר הממשלה באותה עת.
טיזרד הייתה המושלת הכללית השלישית בכל חבר העמים הבריטי, לאחר אלמירה מיניטה גורדון, שמונתה בבליז ב-1981 ולאחר ז'אן סווה, שמונתה בקנדה ב-1984.
במהלך תקופת כהונתה, שמה טיזרד קץ לנוהג לקוד קידה בפני המושל הכללי, בהכריזה: "שום ניו זילנדי לא צריך להשתחוות בפני ניו זילנדי אחר".
היא גם הורתה על הפסקת הנוהג שעל פיו חדלו אנשי צוות המעון הרשמי שלה מביצוע עבודות הניקיון כאשר היא נכנסה לחדר.
בעת כהונתה כמושלת הכללית היה חוק מסוים שלא מצא חן בעיניה כלל וכלל.
היא התחבטה קשות ואז אמרה: "בסדר, אני אתן את ההסכמה המלכותית לחוק זה אך אחתום עליה בדיו שחור".
בקבוק מיוחד של דיו שחור הובא אליה למטרה זו.
ערב משאל העם לשינוי שיטת הבחירות בניו זילנד ביוני 1993, גרמה טיזרד לשערורייה כאשר הציעה הצעה בלתי מתוכננת בהרצאה שנשאה על תפקידו של המושל הכללי במסגרת שיטת הבחירות היחסיות המשולבות (Mixed Member Proportional), בציינה שהמושל הכללי יעשה שימוש רב יותר בסמכויותיו הבלעדיות, מצב שיגרום לחוסר יציבות.
באופן אירוני, הבחירות הכלליות של 1993, האחרונות שהתקיימו בשיטה הרובנית, כמעט והסתיימו בתיקו, כאשר ליל הבחירות הסתיים בלי רוב לאף אחת משתי המפלגות הגדולות.
טיזרד ביקשה מהמושל הכללי לשעבר, סר דייוויד ביטי להקים ועדה, יחד עם שלושה שופטים עליונים בדימוס, שתחליט על זהות ראש הממשלה.
אף על פי כן, בסופו של דבר זכתה המפלגה הלאומית במושב נוסף ושבה לאחוז בהגה השלטון, כאשר סר פיטר טספר ממפלגת הלייבור הסכים לכהן כיושב ראש בית הנבחרים.
בראיון שנערך ב-1996 אמרה טיזרד שהיא לא יכלה להאמין בקיומן של "כמה מהעוולות של מערכת הבריאות" וגרמה לתדהמה מצדו של שר הבריאות.
עם סיום כהונתה של טיזרד אמר סר ג'פרי פאלמר, שהמליץ על מינויה לתפקיד: "היא הייתה אישה רבת עוצמה, בעלת נוכחות נשיאותית.
היא הייתה חלק מתהליך התבגרותה של ניו זילנד".
ב-2004 הצהירה טיזרד שהיא תמכה בתנועה הרפובליקנית של ניו זילנד "באופן עקרוני" וכאשר היא כיהנה בתפקיד המושלת הכללית, היא דנה בנושא הרפובליקניזם עם המלכה: "היא די מלאת תקווה בסוגיה זו.
היא תמיד אמרה שזו החלטה שניו זילנד חייבת לקבל ושתהא אשר תהא החלטת ניו זילנד, אנו כמובן נקבל אותה".
בדצמבר 2004 הצטרפה טיזרד לתנועה למען עריכת משאל עם על שינוי דגל ניו זילנד.
היא אמרה: הדגל הנוכחי שלנו שירת היטב מדינה צעירה פוסט-קולוניאלית, הגיעה העת לשקול שינוי שישקף כראוי את הזהות המשתנה שלנו ואת הביטחון העצמי שלנו.
הבה נמצא את הדרך שבה תחשוב המדינה על רעיון השינוי".
ב-2007 תמכה טיזרד בדיק הברד, ראש עיריית אוקלנד, בבחירתו מחדש לתפקיד.
ב-29 באוקטובר אותה שנה היא מונתה לתפקיד הטקסי של קולונל הכבוד של רגימנט אוקלנד השלישי.
בעקבות שינויים בחוק בשנת 2006 הוענקה לה הזכות לשאת את התואר "הנכבדת" (The Honourable) לכל ימי חייה, בזכות היותה המושלת הכללית לשעבר.
ב-2010 פרסמה טיזרד את זיכרונותיה.
בדצמבר 2012 היא פתחה במערכה מתוקשרת לתמיכה במיסודם של נישואים חד-מיניים, יחד עם הזמרות הניו זילנדיות, אניקה מואה, בו רונגה והולי סמית ועם האלוף האולימפי בשחייה, דניון לואדר.
קת'רין מארי האן היא שחקנית וקומיקאית אמריקאית.
התפרסמה תחילה בדמותה של לילי לבובסקי בסדרת הדרמה "ג'ורדן" (2001–2007) של רשת NBC, ולאחר מכן בתור הרבה רייצ'ל בסדרה הקומית "טרנספרנט" (2014–2019) של פריים וידאו; תפקיד שהקנה לה מועמדות לפרס אמי לשחקנית משנה בסדרה קומית לשנת 2017.
האן נולדה בווסטצ'סטר, אילינוי שבארצות הברית, למשפחה קתולית ממוצא גרמני ובריטי.
הוריה הם קארן (לבית באנקר) וביל האן.
היא גדלה בקליבלנד הייטס, אוהיו.
היא למדה באוניברסיטת נורת'ווסטרן, בה סיימה תואר ראשון בתיאטרון.
לאחר מכן למדה באוניברסיטת ייל, בבית הספר לדרמה.
הופעת הבכורה של האן הייתה בסדרת הטלוויזיה לילדים (מופע עם בובות), "Hickory Hideout".
בזמן שהשתתפה בפסטיבל תיאטרון, פגשה מנהל ליהוק של NBC, שהכיר לה את המפיק והיוצר טים קרינג, שיצר עבורה את התפקיד של לילי לבווסקי בסדרת הדרמה "Crossing Jordan", ששודרה בין השנים 2001–2007. בשנת 2008 חתמה האן על חוזה טאלנט עם רשת הטלוויזיה פוקס.
בשנת 2003 האן שיחקה תפקיד משנה בסרט הקומדיה הרומנטית "איך להיפטר מבחור ב-10 ימים", לצדם של קייט הדסון ומתיו מקונוהיי.
בשנה לאחר מכן, שיחקה בסרטים: "לזכות בדייט עם טד המילטון", "והרי החדשות", "Around the Bend" ו-"התעורר, רון בורגונדי – הסרט האבוד".
מאוחר יותר היו לה תפקידי משנה נוספים בקולנוע, ובהם הדרמה הקומית-רומנטית "הכי דומה לאהבה (2005), "החופשה" (2006), דרמת ההרפתקאות-מדע בדיוני "The Last Mimzy" (2007), "אחים חורגים" ו-חלון פנורמי (2008), "לספק ת'סחורה" (2009), "איך אתם יודעים" (2010), "אחינו האידיוט" (2011) ו"את, אני והשאר" (2012).
בשנת 2008 שיחקה האן את תפקיד "גלוריה" בהצגה "בואינג-בואינג" (Boeing-Boeing), שעלתה ב-Longacre Theatre בברודוויי.
בטלוויזיה, האן כיכבה בסדרה הקומית "Free Agents" ב-2011. היו לה תפקידים חוזרים בסדרות "מצויד" ו"בנות".
בשנים 2012–2015, היא הופיעה בתפקיד חוזר בסדרה המוקומונטרית "מחלקת גנים ונוף", כג'ניפר בארקלי, מנהלת הקמפיין של בובי נופורט אותו מגלם פול ראד, היריב של לזלי נופ אותה מגלמת איימי פולר.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס בחירת מבקרי הטלוויזיה (Critics' Choice Television Awards) על תפקיד האורח הטוב ביותר בסדרה קומית.
ב-2013 שיחקה האן את התפקיד הראשי הראשון שלה, בסרט הדרמה הקומית "עונג אחרי הצהריים".
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס גות'הם לסרטים עצמאיים (Gotham Independent Film Awards) בקטגוריית הפריצה הטובה ביותר.
בהמשך אותה שנה, שיחקה בסרט הקומדיה "אנחנו המילרים", ובתפקיד משנה בסרט הדרמה-הקומית "חייו הסודיים של וולטר מיטי".
ב-2014 כיכבה בסרט הקומדיה "בגסות" לצד ג'ייסון בייטמן, בסרט הדרמה הקומית "מכאן אני ממשיך", ובסרטו של פיטר בוגדנוביץ' "מצחיקה שכזאת".
ב-2014 לוהקה האן לסדרת הדרמה הקומית "טרנספרנט" מבית אמזון, עליה הייתה מועמדת עם כל צוות השחקנים לפרס גילדת שחקני המסך.
ב-2015 שיחקה בתפקיד משנה בסרט ההרפתקאות מדע בדיוני "בחזרה למחר", ושיחקה בתפקיד משנה בסרט האימה "הביקור".
בשנים 2015-2020 כיכבה בסדרת הדרמה הקומית "Happyish" ברשת שואוטיים.
ב-2016 כיכבה בדרמה הקומית "קפטן פנטסטיק" שהוקרנה לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בנוסף ב-2016 כיכבה בסרט הקומדיה "אמהות רעות", וכך בסרט ההמשך "אמהות רעות 2: לשרוד את החג" שיצא לאקרנים ב-2017.
ב-2019 כיכבה במיני-סדרה הקומית "גברת פלטשר" ברשת HBO.
ב-2021 גילמה בסדרה "וונדה-ויז'ן" של מארוול את דמותה של המכשפה אגתה הארקנס, עליה קיבלה מועמדות לפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר במיני-סדרה לאותה שנה.
היא שבה לגלם את הדמות גם בסדרת ההמשך "אגתה לאורך כל הדרך".
ב-3 בינואר 2002 נישאה האן לשחקן האמריקאי-יהודי אית'ן סנדלר .
יש להם שני ילדים; בן ובת, והם מתגוררים בלוס אנג'לס.
מועמדת פרס גילדת שחקני המסך להופעה הטובה ביותר של שחקנית בסרט טלוויזיה או במיני סדרה (2024)
מועמדת פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה או סרט טלוויזיה (2024)2024הארט מת לחיותג'יליאן אייברי7 פרקיםאגתה לאורך כל הדרךאגתה הארקנסתפקיד ראשי; 9 פרקים
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית (2025)
מועמדת פרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה (2025)2025–הווההסטודיומאיה מייסוןתפקיד ראשי; 10 פרקים
קתרין מרי לי הריסון היא שחקנית אנגלייה.
היא בתם של השחקן והזמר נואל הריסון ושל שרה לי אברטס, ונכדתו של השחקן רקס הריסון.
אחיה, סיימון והרייט הריסון, עוסקים אף הם במשחק.
לקתרין אח ואחות למחצה מנישואיו השניים של אביה, ואחות למחצה מבוגרת ממנה מנישואיה הראשונים של אמה.
היא אחיינית של המחזאי קרי הריסון .
הריסון התחילה את הקריירה שלה בשנת 1972 בהופעה בסרט "מראות" של רוברט אלטמן.
ב-1975 שיחקה בתפקיד לילי בסרט "ירח שחור", סרטו הראשון באנגלית של הבמאי הצרפתי לואי מאל.
היא השתתפה בתוכניות טלוויזיה רבות בהן המיני-סדרה "Portrait of a Marriage" מ-1990, בה גילמה את ויולט טרפוסיס המאהבת של ויטה סקוויל וסט .
ב-1977 הופיעה הריסון בסרט האוסטרלי "Blue Fire Lady".
היא השתתפה במיני-סדרה "Love on a Branch Line", עיבוד טלוויזיוני לרומן באותו שם.
עוד שיחקה בתפקיד אשתו של מייג'ור טום קדמן בסדרת הדרמה "Soldier Soldier" של רשת ITV.
בגרסה הקולנועית של המחזה "המלביש" שיחקה בתפקיד מנהלת הבמה איירין.
במאי 1996 התחתנה הריסון עם פול ליינג.
קתרין מאייר גרהאם הייתה עיתונאית אמריקאית, ממוצא יהודי.
היא הובילה את העיתון של משפחתה, "וושינגטון פוסט", במשך יותר משני עשורים, בין היתר במהלך התקופה הפופולרית ביותר שלו, סיקור פרשת ווטרגייט שבסופו של דבר הובילה להתפטרותו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון.
האוטוביוגרפיה שכתבה זכתה בפרס פוליצר בשנת 1998.
קתרין גרהאם (Katharine Graham) נולדה כקתרין מאייר (Katharine Meyer) ב-1917 למשפחה אמידה בניו יורק, כבת לאנגס אליזבת' (Agnes Elizabeth) ויוג'ין מאייר (Eugene Meyer).
אביה היה בעל הון ומאוחר יותר איש ציבור.
הוא קנה את הוושינגטון פוסט ב-1933 במכירה פומבית של פשיטת רגל.
אמה של גרהאם הייתה אינטלקטואלית בוהמיינית, חובבת אומנות, ופעילה פוליטית במפלגה הרפובליקנית.
בנוסף, היא עבדה ככתבת בעיתון בתקופה שבה היה זה מקצוע לא נפוץ בקרב נשים.
אביה של גרהאם היה יהודי ואמה הייתה לותרנית למשפחה ממוצא גרמני.
כמו ארבעת אחיה, גרהאם הוטבלה כלותרנית אך נהגה ללכת לכנסייה האפיסקופלית.
הוריה של גרהאם החזיקו בבעלותם מספר בתים במדינה, אך נהגו לשהות בעיקר בטירה במאונט קיסקו שבמדינת ניו יורק, ובבית קטן בוושינגטון די.
גרהאם לא בילתה זמן רב במחיצת הוריה במהלך ילדותה, מאחר שהם הרבו לנסוע, וגודלה בעיקר על ידי מטפלות וחונכים.
היחסים בין קתרין ואמה היו מתוחים; אגנס מאייר הייתה, לפי הדיווחים, שלילית ומתנשאת כלפי בתה וערערה את ביטחונה העצמי.
גרהאם הייתה בוגרת בית הספר מדיירה (Madeira School), שלו תרם אביה קרקעות רבות, ובהמשך הלכה ללמוד במכללת ואסר לפני שעברה לאוניברסיטת שיקגו.
אחרי שסיימה את לימודיה, היא עבדה לתקופה קצרה בעיתון בסן פרנסיסקו, שם, בין היתר, עזרה בסיקור השביתה הגדולה של עובדי הרציפים.
גרהאם החלה לעבוד בוושינגטון פוסט ב-1938.
סי., פגשה את חברה לשעבר לספסל הלימודים, וויל לנג.
השניים יצאו במשך תקופה קצרה אך נפרדו בשל אינטרסים ורצונות מנוגדים.
ב-5 ביוני 1940 קתרין נישאה בטקס לותרני לפיליפ גרהאם, בוגר בית הספר הרווארד למשפטים ופקיד של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית פליקס פרנקפורטר.
הם הביאו לעולם בת, לאלי מוריס ויימות' (Lally Morris Weymoth), ב-1943, ושלושה בנים: דונלד אדוארד (Donald Edward) ב-1945, ויליאם וולש גרהאם (William Welsh Graham) ב-1948, וסטפן מאייר גרהאם (Stephen Meyer Graham) ב-1952.
פיליפ גרהאם הפך למוציא לאור של העיתון ב-1946, כשיוג'ין מאייר העביר את העיתון לידי חתנו.
קתרין מתארת באוטוביוגרפיה שלה כיצד לא חשה פגועה מהעובדה שאביה נתן את הוושינגטון פוסט לפיליפ ולא לה, ואף הביעה סיפוק מכך.
אביה, בינתיים, המשיך בדרכו והיה לראש הבנק העולמי – משרה שאותה עזב כחצי שנה מאוחר יותר.
הוא היה יושב הראש של חברת הוושינגטון פוסט עד מותו ב-1959, אז לקח פיליפ גרהאם את התפקיד והחברה התרחבה עם רכישת ערוצי טלוויזיה ומגזין ניוזוויק.
בני משפחת גרהאם היו חברים חשובים בסצנה החברתית של וושינגטון, והפכו לחברים בין היתר של ג'ון פ.
קנדי וג'קלין קנדי אונאסיס, רוברט קנדי, לינדון ג'ונסון, רוברט מקנמארה, הנרי קיסינג'ר, רונלד רייגן וננסי רייגן.
באוטוביוגרפיה שלה, שיצאה לאור בשנת 1997, מספרת גרהאם על היחסים הקרובים של בעלה עם פוליטיקאים וכותבת על כך שקרבה אישית שכזאת לפוליטיקאים הפכה מאוחר יותר ללא מקובלת בעולם העיתונות.
מחלתו של פיליפ גרהאם ומותו
בעלה של קתרין התמודד עם אלכוהוליזם ומחלת נפש במהלך נישואיהם.
הוא סבל משינויי מצבי רוח קיצוניים והרבה לזלזל בה ולכנותה בשמות גנאי.
בערב חג המולד 1962 גילתה גרהאם כי בעלה מנהל רומן עם רובין וב (Robin Webb), עיתונאית אוסטרלית שעובדת עבור המגזין ניוזוויק.
פיליפ הצהיר כי הוא מתכוון להתגרש מאשתו על מנת לחיות עם רובין ואף נקט צעדים לחלוקת הרכוש המשותף של הזוג.
במהלך ועידה של העיתון בפיניקס שבאריזונה, חווה פיליפ התמוטטות עצבים.
הוא עלה על מטוס בחזרה לוושינגטון והתאשפז במוסד פסיכיאטרי קרוב לוושינגטון די.
במהלך חופשת סוף שבוע מהמוסד, ב-3 באוגוסט 1963, הוא התאבד בירייה בביתם של הזוג בגלן ולבי (Glen Welby).
קתרין מעולם לא נישאה שנית.
קתרין לקחה את המושכות של החברה ושל העיתון לאחר התאבדותו של פיליפ.
היא הייתה המוציאה לאור דה-פקטו של העיתון החל מ-1963 והלאה, ותפקדה כנשיאה מ-1967. רשמית, היא החזיקה בתואר של המוציאה לאור בין 1969 ל-1979, וכיו"ר מועצת העיתון מ-1973 עד 1991. היא הפכה לאישה הראשונה ברשימת המנכ"לים של Fortune 500 ב-1972, כמנכ"לית של חברת הוושינגטון פוסט.
כאישה הראשונה בעמדה בכירה שכזו בחברת הוצאה לאור, היא לא היה לה מודל נשי לחיקוי ובהתחלה נתקלה בקשיים ולא זכתה ליחס רציני מעמיתים גברים.
באוטוביוגרפיה שלה גרהאם מדגישה את תחושות חוסר הביטחון שלה וחוסר האמון בידע שלה.
עליית כוחה של התנועה לזכויות נשים הובילה לשינויים בגישתה של גרהאם והיא החליטה לקדם שוויון מגדרי בחברה שבבעלותה.
כצעד ראשון לשיפור העיתון מינתה את בן בראדלי לתפקיד העורך.
יחד הם בנו מחלקות מעולות לנושאי כלכלה, פנים ותרבות.
הישגם הגדול בשנות ה-60 היה דסק מרשים של כתבי חוץ, שדיווחיהם מווייטנאם שינו את האווירה הציבורית כלפי המעורבות האמריקאית שם.
אחרי בראדלי, בנה של קתרין, דונלד, היה המוציא לאור בין 1979 ל-2000.
גרהאם הנהיגה את הפוסט במהלך אחת מהתקופות הקריטיות בהיסטוריה של העיתון.
ב-1971 החל "הניו יורק טיימס" לפרסם את מסמכי הפנטגון, שהעידו על המעורבות האמריקאית בדרום-מזרח אסיה.
בניגוד לדעת יועציה המשפטיים עודדה גרהאם את בראדלי למצוא עותק משלו למסמכים.
פרסומם העניק לפוסט יוקרה רבה.
הפוסט שיחק תפקיד חשוב בחשיפת פרשת ווטרגייט ובהתפטרותו של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
ביוני 1972 פורסמה בעיתון ידיעה על פריצה למטה הדמוקרטים בבניין המשרדים ווטרגייט.
הכתבים בוב וודוורד וקארל ברנסטין חשו שבידיעה הזו טמון סיפור גדול ולא הרפו ממנו בעזרתו של מקור לא ידוע.
לגרהאם היה אז תפקיד מכריע – היא התמודדה עם הלחצים והאיומים ונתנה לעורכיה ולכתביה גיבוי מלא.
כך, למשל, ב-1972 הזהיר היועץ המשפטי של ניקסון, ג'ון מיטשל (John Mitchell), את הכתב קרל ברנסטין כי "השד של קאתי גרהאם ייתפס במסחטה גדולה אם זה יפורסם".
סוף הפרשה היה התפטרותו של הנשיא ניקסון.
בשל פרשת ווטרגייט, גרהאם הייתה לאחת מהעיתונאיות האמריקאיות המאוימות בהיסטוריה.
גרהאם שירתה כחברת מועצה של אוניברסיטת רוקפלר, והייתה חברה במוזיאון לאומנות מודרנית, שם זכתה בפרס דייוויד רוקפלר על תרומה ועשיה תרבותית וחברתית.
ב-1973 קיבלה גרהאם את פרס אלייג'ה פאריש לאבג'וי (Elijah Parish Lovejoy), וגם תואר דוקטור במשפטים מקולבי קולג' (Colby College).
ב-1975 קיבלה גרהאם את פרס ס' רוג'ר הורצ'ו (S.
Roger Horchow) על שירות ציבורי מטעם אזרח פרטי, פרס שמוענק מדי שנה על ידי קרן פרסי ג'פרסון (קרן שנוסדה ב-1972 על ידי ג'קלין קנדי אונאסיס, רוברט ג'י.אר טפט וסמואל בירד).
ב-1979 פרסמה דבורה דייוויס (Deborah Davis) ספר בשם "Katharine the Great" על גרהאם.
ב-1987 זכתה גרהאם בפרס וולטר קרונקייט על מצוינות בתחום העיתונות.
ב-1988 נבחרה גרהאם לחברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1997 היא קיבלה את מדליית החופש (Freedom Medal) שמעניק מכון רוזוולט.
באותה שנה היא פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, "היסטוריה אישית" (Personal History).
הספר זכה לשבחים על כנות התיאור של מחלת הנפש של פיליפ גרהאם, ועל סיפור חייה שכרוך בשינויים בתפקידן של נשים לאורך חייה של גרהאם.
בשנת 2000 דורגה גרהאם כאחת מבין 50 גיבורי החופש של International Press Institute.
ב-2002 קיבלה גרהאם את מדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
ב-2001 מעדה גרהאם על מדרכה במהלך ביקור בעמק השמש באיידהו.
שלושה ימים אחר כך היא נפטרה בבית חולים כתוצאה מפציעת ראש.
הלווייתה נערכה בקתדרלה הלאומית בוושינגטון.
גרהאם נקברה בבית הקברות ההיסטורי אואק היל (Oak Hill Cemetry).
קתרין קולמן גובל ג'ונסון הייתה מתמטיקאית אפרו-אמריקאית, שתרמה תרומה מכרעת להצלחתן של הטיסות המאוישות של נאס"א, ובכך לתוכנית החלל האמריקאית בכללותה.
על עבודתה מבוסס הסרט "מאחורי המספרים".
קתרין קולמן נולדה בווירג'יניה המערבית, ארצות הברית בשנת 1918, והייתה הצעירה מבין ארבעה ילדים.
אביה היה חוטב עצים, חקלאי ואיש תחזוקה אשר עבד בבית מלון.
מכיוון שבית הספר במקום מגוריה לא סיפק אפשרויות לימודים לילדים אפרו-אמריקאים מעל כיתה ג', שלחו אותה הוריה לבית ספר המרוחק 125 מייל מביתם.
היא הוקפצה מספר כיתות, החלה לימודים בתיכון בגיל 10 וסיימה אותם בגיל 14. לאחר התיכון זכתה למלגת הצטיינות מלאה ללימודים בקולג' המדינה של וירג'יניה המערבית .
בעודה בקולג' היא לקחה את כל קורסי המתמטיקה האפשריים, וקורסים נוספים במתמטיקה נפתחו במיוחד עבורה.
מספר פרופסורים לקחו אותה תחת חסותם, כולל הכימאית והמתמטיקאית אנג'י טרנר קינג שליוותה ותמכה בג'ונסון בזמן התיכון.
היא סיימה תואר ראשון במתמטיקה ובצרפתית בהצטיינות יתרה ב-1937 ולאחר מכן עבדה כמורה למתמטיקה.
ב-1939 היא הפכה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהפרה את ההפרדה הגזעית בתארים המתקדמים באוניברסיטת וירג'יניה המערבית.
היא הייתה האישה היחידה מבין שלושת הסטודנטים שנבחרו ללמוד באוניברסיטה זו, לאחר פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1938, אשר קבעה כי מדינות אשר סיפקו חינוך ללבנים היו חייבות לספק חינוך גם לאפרו-אמריקאים, בתוך המדינה עצמה.
היא התפטרה מעבודתה כמורה ונרשמה ללימודי תואר שני במתמטיקה, אך נשרה לאחר סמסטר אחד בלבד עקב החלטתה להקים משפחה עם בעלה.
אף על פי שג'ונסון החליטה לעסוק במחקר מתמטי למחייתה, כניסה לתחום זה הייתה קשה לאפרו-אמריקאים ונשים (קל וחומר לנשים אפרו-אמריקאיות), ובתחילת הקריירה שלה היא עבדה כמורה.
רק ב-1952 סיפרה לה אחותה על מעבדת מחקר בתחום החלל שהוקמה על ידי הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (שלימים הפכה לנאס"א) בווירג'יניה.
ג'ונסון ובעלה עברו להתגורר בסמוך ולאחר מאמצים של קרוב לשנה היא הצליחה להתקבל לעבודה במעבדה, כחלק מקבוצת נשים אפרו-אמריקאיות שהועסקו כמחשבות ובצעו את החישובים מתמטיים המסובכים שנדרשו על מנת להפיק את מסלולי הטיסה של החלליות.
בשנים 1953–1958 ג'ונסון עבדה בביצוע חישובים והתייחסה אל הקבוצה כאל "חשבונאיות לובשות חצאית".
עקב חוקי ההפרדה הגזעית, אפרו-אמריקאים עבדו, אכלו והשתמשו בשירותים שונים מאשר העובדים הלבנים, ושלט על משרדן של קבוצת הנשים הכריז כ"חשבונאיות צבעוניות".
חרף הקשיים על רקע אפליה גזעית ומגדרית, הצליחה ג'ונסון להתבלט בעבודתה.
בזכות האסרטיביות והתעוזה שלה, היא הצליחה להצטרף לישיבות הצוות, הסגורות לגברים בלבד.
בשנת 1958, הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה הפכה לנאס"א, אשר אימצה מחשבים דיגיטליים כדרך חישוב, ולכן קבוצת הנשים פורקה.
בנוסף, ההפרדה הגזעית במוסד בוטלה, אך האפליה נגד נשים לא נפסקה:
משנת 1958 ועד לפרישתה בשנת 1986, ג'ונסון עבדה כטכנולוגית תעופת חלל ובמהלך הקריירה שלה עברה לענף השליטה בחלליות.
היא חישבה את המסלולים, את חלונות ההשקה ואת מסלולי החזרה במצב חירום לטיסות רבות של תוכנית מרקורי ויצרה תרשימי ניווט אסטרונומי שאפשרו לאסטרונאוטים לנווט במקרה של כשל במכשירים האלקטרוניים.
ב-1962 ביצעה את חישוב הגיבוי הידני למשימת מרקורי-אטלס 6 של ג'ון גלן, שבה נעשה לראשונה שימוש במחשב אלקטרוני לקביעת המסלול ומיקום הנחיתה.
ג'ון גלן ביקש אותה ספציפית, וסירב לטוס אלא אם היא תאשר את החישובים.
בהמשך, ג'ונסון עבדה ישירות עם מחשבים דיגיטליים.
בעזרת יכולותיה והמוניטין המקצועי שלה כמדענית מדויקת ביותר, היא סייעה לאחרים לבטוח בטכנולוגיה החדשה.
בשנת 1961, עבודתה עזרה למצוא את הקפסולה של אלן שפרד במהירות לאחר הנחיתה, בזכות חישוב מדויק של המסלול.
ב-1969 השתתפה בחישובי המסלול של משימת אפולו 11 לירח.
בשנת 1970 היא השתתפה במשימת אפולו 13. לאחר שמכל חמצן התפוצץ על סיפון החללית והצוות היה צריך לחזור לכדור הארץ בביטחה, עבודתה על תרשימי ונוהלי גיבוי עזרה לאסטרונאוטים לקבוע מסלול בטוח חזרה בעזרת מערכת תצפית על כוכב אחד, אשר מאפשרת לאסטרונאוטים לקבוע את מיקומם בדיוק גבוה.
ג'ונסון אמרה: "כולם היו מודאגים מהדרך לשם.
בהמשך הקריירה שלה בנאס"א השתתפה בתוכנית מעבורות החלל ובתכנון המשימות למאדים.
קתרין (קולמן) נישאה ב-1939 להנרי גובל ולזוג נולדו שלוש בנות.
בשנת 1953 עברה המשפחה סמוך למתקן הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה על מנת שקתרין תוכל להגיש מועמדות לעבודה במתקן.
גובל נפטר ב-1956 בשל גידול מוחי.
ב-1959 קתרין נישאה לג'יימס ג'ונסון, שהיה בעל עבר צבאי במלחמת קוריאה.
ג'ונסון הייתה מחברת שותפה ל-26 מאמרים מדעיים.
היא נחשבה למודל לחיקוי ופורצת דרך במדע החלל ובמחשבים.
ב-2015 העניק לה נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, את מדליית החירות הנשיאותית, וב-2019 הוענקה לה מדליית הזהב של הקונגרס, שני העיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית.
ב-2016 נקרא על שמה הבניין החדש לחישוביות של נאס"א, באירוע לציון 55 שנים לטיסת החלל של אלן שפרד.
באירוע, נאמר אודות ג'ונסון: "מיליוני אנשים בעולם צפו בטיסתו של שפרד, אבל מה שהם לא ידעו הוא שהחישובים שלקחו אותו בביטחה לחלל ובחזרה הביתה נעשו על ידי קתרין ג'ונסון".
באותו אירוע, הוענק לג'ונסון פרס "סנופי כסוף" אשר מוענק לאלו שתרמו תרומה יוצאת דופן לבטיחות טיסות והצלחת משימות.
ב-2016 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "מאחורי המספרים" על פעילותן של ג'ונסון ונשים אפרו-אמריקאיות נוספות בתוכנית מרקורי ובנאס"א.
באותה השנה, היא הופיעה בסדרת "ללא זמן" של NBC וכן היא נכללה בסדרה "100 נשים" של ה-BBC, כאחת ממאה נשים משפיעות בעולם.
בשנת 2017, חברת לגו הנציחה את דמותה בסט "נשות נאס"א", יחד עם סאלי רייד, מרגרט המילטון, מיי ג'מיסון וננסי גרייס רומן.
ב 20.2.21 נשלחה חללית המשא הבלתי המאוישת סיגנוס NG-15 לשם אספקת תחנת החלל הבינלאומית, המשימה נקראה על שם קתרין.
קתרין לנגפורד היא שחקנית אוסטרלית, הידועה בעיקר בשל תפקידה בסדרה "13 סיבות", בה היא מגלמת נערה שהחליטה לשים קץ לחייה ובתור נימואה בסדרה "מכשפת".
קתרין לנגפורד נולדה בפרוורי העיר פרת' שבאוסטרליה.
בתם הבכורה של זוג רופאים, אליזבת (לבית גרין) וסטיבן לנגפורד.
אחותה הצעירה היא השחקנית ג'וזפין לנגפורד.
קתרין החלה שיעורי פיתוח קול ב-2005, כשהייתה בת 9. בתיכון למדה בבית ספר מודרני למחוננים ומצטיינים, שם עסקה במוזיקה, בתיאטרון ובספורט והייתה שחיינית ברמה ארצית.
לנגפורד סיימה את לימודי התיכון ב-2014 וניסתה להתקבל ללימודי משחק.
בין 2014 ל-2015, למדה במכללה לריקוד ולאמנויות הקולנוע, שם השתתפה בהפקה גדולה של מחזמר.
לנגפורד השתתפה בשני סרטים קצרים ב-2015, כמו "Imperfect Quadrant" ו-"Daughter".
לנגפורד גילמה את הדמות הראשית, סקרלט, בסרט הקצר "Daughter" שהוצג בבכורה בפסטיבל קאן ב-2016. שיחקה גם בסרט "The Misguided".
לנגפורד נבחנה לתפקיד הראשי ב-"13 סיבות" בסקייפ, כאשר מעולם לא עבדה בארצות הברית.
בסדרה, המהווה עיבוד טלוויזיוני של ספר בעל שם דומה, היא שיחקה תלמידת תיכון אמריקאית בשם האנה בייקר, שמשתפת מדוע בחרה לשים קץ לחייה.
בעוד דמותה של האנה עמדה במחלוקת, מבקרי הטלוויזיה היללו פה אחד את הופעתה של לנגפורד, ואף כינו אותה 'תגלית השנה'.
היא זכתה לשבחים ולתהילה רבה בעקבות תפקידה בסדרה.
בדצמבר 2016, היא חתמה בסוכנות המפורסמת WME בה חתומים עשרות מהשחקנים והבמאים המפורסמים בהוליווד.
באוקטובר 2018 לוהקה ל"נוקמים: סוף המשחק".
עם זאת, סצנותיה נחתכו מהגרסה הסופית של הסרט, כאשר הבמאים האחים רוסו חשפו כי לנגפורד לוהקה כגרסה בגיל העשרה לבתו של טוני סטארק, מורגן.
הסצנה שלה הוסרה כאשר השינוי בשחקנים בלבל את הקהל והבמאים הבינו שאין קשר רגשי עם הגרסה הישנה יותר של הדמות.
בשנת 2018 כיכבה לצד ניק רובינסון בסרט "באהבה, סיימון" ושיחקה שם את ליאה.
בשנת 2019 שיחק בסרט קומדיה השחורה של ריאן ג'ונסון, "רצח כתוב היטב".
בשנת 2020 גילמה הדמות הראשית, נימואה, בסדרת הטלוויזיה "מכשפת" של נטפליקס.
בשנת 2022 שיחקה במיני סדרה האוסטרלית "Savage River".
באוקטובר 2022, לוהקה לגלם את סמנתה בירד בסדרת הדרמה "The Venery of Samantha Bird" בערוץ Starz.
הסדרה צילמה שישה פרקים לפני שנאלצה להשהות את ההפקה עקב שביתה של גילדת התסריטאים של אמריקה ב-2023. בספטמבר 2023, הוכרז שהסדרה לא תחדש את הצילומים בעקבות השביתה.
+שנהסרטתפקידהערות2018באהבה, סיימוןליאה בורקThe Misguidedואנסה2019רצח כתוב היטבמג ת'רומבי2020תיכון פיצוץ מארה קרלייל
+שנהסדרהתפקידהערות2017–201813 סיבותהאנה בייקר תפקיד ראשי (עונות 1–2); 26 פרקים
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2018)2018רובוט צ'יקןסטפנידיבוב; פרק: "No Wait, He Has a Cane"2020מכשפתנימוּאֶהתפקיד ראשי; 10 פרקים2022Savage Riverמיקי אנדרסוןתפקיד ראשי; 6 פרקים
בין השנים 2009 – 2013 היא שימשה כשרת החינוך, המדע, התרבות ושיתוף הפעולה הנורדי.
קתרין יקובסדוטיר נולדה בבירת איסלנד, רייקיאוויק.
ב-1999 היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת איסלנד עם תואר ראשון בלימודי השפה האיסלנדית ובלימודי השפה הצרפתית.
ב-2004 היא סיימה את לימודי התואר השני באותה אוניברסיטה בלימודי ספרות איסלנדית ונושא עבודת הגמר שלה היה על עבודתו של סופר המתח האיסלנדי, ארלנלדור אינדרידאסון (Arnaldur Indriðason).
בין השנים 1999 – 2003 היא עבדה במשרה חלקית כיועצת לשונית במחלקת החדשות של הטלוויזיה הציבורית האיסלנדית (RÚV).
בין השנים 2002 – 2003 כיהנה קתרין כיושבת ראש תנועת השמאל-ירוקים הצעירה.
בין השנים 2002 – 2006 היא כיהנה כסגנית ראש עיריית רייקיאוויק.
באביב 2007 היא נבחרה לאלת'ינגי ובין השנים 2009 – 2013 היא כיהנה כשרת החינוך, המדע, התרבות ושיתוף הפעולה הנורדי.
בין השנים 2003 – 2013 היא כיהנה כסגנית יושב הראש של מפלגת השמאל-ירוקים והחל מ-2013 היא מכהנת כיושבת הראש של מפלגה זו.
בספטמבר 2017 העיבה על עתידה של הממשלה ועל המשך כהונתו של ביארני בנדיקטסון כראש הממשלה העובדה ש"מפלגת העתיד הבהיר" פרשה מהקואליציה.
צעדה של מפלגה זו היה על רקע הדיווחים ששרי הממשלה מטעם מפלגת העצמאות הסתירו את העובדה שאביו של בנדיקטסון, בנדיקט סוונסון, המליץ על מחיקת התיק הפלילי של הפושע הפדופילי המורשע, היילטי זיגוריון האוקסון.
שר המשפטים, זיגורדור אנדרסן, הודיע לבנדיקטסון על מעורבותו של אביו במכתב ההמלצה כבר ביולי וסירב לחשוף את זהות שולח המכתב עד שאולץ לעשות כן על ידי ועדה פרלמנטרית.
לאחר הבחירות הכלליות שהתקיימו באיסלנד ב-28 באוקטובר 2017, הטיל עליה נשיא איסלנד, גודני יוהאנסון את המשימה להרכיב ממשלה קואליציונית בהשתתפות מפלגת השמאל-ירוקים, המפלגה הפרוגרסיבית, הברית הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת הפיראטים.
המשא ומתן הקואליציוני בין ארבע המפלגות החל רשמית ב-3 בנובמבר, אך הוא לא נחל הצלחה בשל דאגתה של המפלגה הפרוגרסיבית שהקואליציה תישען על רוב מצומצם מדי.
כתוצאה מכך שאפה קתרין להוביל קואליציה של שלוש מפלגות יחד עם מפלגת העצמאות ועם המפלגה הפרוגרסיבית.
לאחר סיום השיחות, העניק הנשיא לקתרין את המינוי הרשמי כראשת הממשלה, שהושבעה ב-30 בנובמבר.
קתרין היא האישה השנייה בהיסטוריה של איסלנד המכהנת בתפקיד זה.
קתרין התנגדה לחברותה של איסלנד בנאט"ו, אך כחלק מהפשרה שבין מפלגתה, מפלגת השמאל-ירוקים, לבין שותפותיה לקואליציה, לא היה בכוונתה של ממשלת איסלנד לפרוש מנאט"ו או לקיים משאל עם על שאלת הפרישה.
היא התנגדה גם להצטרפותה של איסלנד לאיחוד האירופי ולא היה בכוונת ממשלת הקואליציה לקיים משאל עם על המשך המשא והמתן עם הארגון.
לדברי פרשנים פוליטיים, ממשלתה של קתרין "שילבה דגשים של כלכלה מקובלת וחברתית, כלומר, תומכת בתחומי תעשייה מסורתית, תוך התנגדות להשתלבות באירופה".
על אף היותה ממשלה קואליציונית שבה חברות מפלגת השמאל-ירוקים, מפלגת המרכז הפרוגרסיבית ומפלגת העצמאות הימנית, המשיכה הקואליציה להיות יציבה.
כראש הממשלה, יישמה קתרין מגוון של צעדי מדיניות שכוונו לשיפורים חברתיים.
אלו כללו את הפיכת מערכת המיסוי לפרוגרסיבית יותר, השקעה בדיור חברתי, הארכת חופשת הלידה, ונקיטת צעדים להפחתת חוסר השוויון המגדרי בשכר.
כדי לשמור על יציבות הקואליציה, היא התפשרה בתחומים מסוימים, כמו ויתור על הקמתו של פארק לאומי במרכז המדינה.
בספטמבר 2021, כמעט ארבע שנים לאחר תחילת כהונתה, מנהיגותה של קתרין במהלך מגפת הקורונה באיסלנד זכתה לשבחים.
בעוד ששטחה ואוכלוסייתה הקטנים של איסלנד ובידודה הגאוגרפי תרמו לשיעורי התמותה הנמוכים יחסית בעת המגפה, צעדי ההגנה של המדינה מפני המגפה תחת ניהולה היוו אף הם גורם לכך.
התיירות חזרה לממדיה בהדרגה, אף על פי שגם לאחר מכן חלו התפרצויות נוספות של המחלה.
בבחירות לאלת'ינגי של 2021, איבדה תנועת השמאל הירוק 3 מבין 11 המושבים שלה, אך הקואליציה החזיקה עדיין ברוב בבית.
המשא ומתן בין מפלגות הקואליציה נמשך כתוצאה מכך כדי לחדש את הברית ביניהן.
משאלי דעת קהל שנערכו לאחר הבחירות הראו שרוב משמעותי של האיסלנדיים תמכו בהמשך כהונתה של קתרין כראש הממשלה.
באוקטובר 2023 משכה קתרין תשומת לב בינלאומית בשל שביתת נשים מתמשכת שקראה לשוויון מגדרי בשכר ולנקיטת צעדים נגד אלימות על בסיס מגדרי.
שביתה זו הייתה הראשונה בסוגה מאז 1975.
ב-5 באפריל 2024 הודיעה קתרין על התפטרותה מתפקיד ראש הממשלה ומהנהגת תנועת השמאל הירוק, מתוך כוונה להתמודד בבחירות הקרובות למשרת נשיא איסלנד.
קתרין נשואה לגונאר אורן סיגוולדסון והיא אם לשלושה בנים.
היא בת למשפחה שממנה יצאו פוליטיקאים, אנשי אקדמיה וסופרים איסלנדים בולטים.
היא אחותם של התאומים ארמן וסווריר יקובסון, ששניהם משמשים כפרופסורים באוניברסיטת איסלנד.
היא נינתם של הפוליטיקאי והשופט סקולי תורודסן ושל המשורר תאודורה תורודסן ונכדתו של המהנדס וחבר האלת'ינגי, סיגורדור ס.
המשורר דאגור זיגורדרסון הוא דודה מצד אמה.
קתרין וויניק היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה קנדית.
ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של לאגרטה בסדרה "ויקינגים" של ערוץ ההיסטוריה.
היא גם גילמה תפקידים שונים בסרטים "שעשוע" (2008), בסדרת הטלוויזיה "בונז" (2010), בסרט "להציץ אל מוחו של צ'ארלס סוואן השלישי" (2012), ובסרט "אמנות הגניבה" (2013).
נולדה בשם קטרינה אנה ויניצקה (Kateryna Anna Vinitska) באטוביקוק, אונטריו שבקנדה, למשפחה אוקראינית.
היא דיברה אוקראינית שהייתה שפתה הראשונה, אנגלית היא התחילה לדבר בגיל שמונה.
היא החלה הכשרה באמנויות לחימה בגיל שבע והשיגה את החגורה השחורה הראשונה שלה בגיל 13. בגיל 21, היא למדה בשלושה בתי ספר לאמנויות לחימה.
היא לימדה טאקוונדו והגנה עצמית לשחקנים בזמן שלמדה לתואר ראשון בקינסיולוגיה באוניברסיטת יורק.
בשנת 2001 ביצעה את הופעתה הראשונה בקולנוע, בסרט האימה האמריקאי "סיכון ביולוגי", לצדה של ספראג גריידן.
היא גם הופיעה בהופעות אורח באינספור תוכניות טלוויזיה, בעיקר "האוס", "האחו", "עצמות", "חוק וסדר", "חוק וסדר: כוונה פלילית", "CSI", "CSI: ניו יורק", "CSI: מיאמי", "מחשבות פליליות", הגליידס", "מבוקש" ו"ניקיטה".
במסגרת תפקידה בסדרה בונז, גילמה את חנה ברלי, כתבת צבאית שהתפרסמה כמי שדיווחה על המלחמה באפגניסטן, שהייתה למושא אהבתו של סילי בות', הדמות הראשית בסדרה.
בשנת 2009 וויניק כיכבה בסרט דרמה קומית בשם "נשמות קרות" בכיכובו של פול ג'יאמטי, אשר הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים סאנדנס 2009.
ב-2011, וויניק לוהקה לתפקיד אורח בסדרת הריגול של רשת CW "ניקיטה".
בשנת 2013, היא הצטרפה לסדרת הטלוויזיה של ערוץ ההיסטוריה "הוויקינגים", בתפקיד לגרטה, דמות אגדית מההיסטוריה הוויקינגית.
ביולי 2017, וויניק הצהירה בחשבון הטוויטר שלה שהיא לוהקה לתפקיד בפרויקט שיוכרז עליו במהלך קומיק-קון, סן דייגו.
מאוחר יותר התגלה כי היא תדבב את הדמות הראשית במצב הנאצים הזומבים של משחק המחשב "Call of Duty: World War 2".
בשנת 2019 החלה לככב בסדרת הפשע "המתנקשים" בנטפליקס.
בשנת 2021 כיכבה בסרט "הצלף" לצד ליאם ניסן.
+שנהסרטתפקידהערות2001Biohazardousג'ניפר2002Smoking HerbמרסיהFabledליזשבועיים מראשטיפאני2003What Alice Foundג'ולי200450 דייטים ראשוניםבחורה צעירהSatan's Little Helperג'נה ווליהולכים רחוקטריש2005מעורר השאול: עולם השאולצ'לסי2006Cloud 9אולגהKiss Me Againצ'אליסאין כמו בביתאמנדה2007כשניטשה בכהלו אנדריאס-סלומה2008Amusementטאבית'ה2009נשמות קרותסבטה2010TrancedקליאוRadio Free Albemuthרייצ'ל בריידיקילריםויויאןעל אהבה וסמים אחריםליסהNight and Dayג'ולי2011Chooseפיונה ווגנרBat $#*!
Crazyחברה2012לילה אחרון בעיראוקסנההצצה למוחו של צ'ארלס סוואן השלישיאיוונה2013אמנות הגניבהלולה2017המגדל האפללורי צ'יימברס2018Speed Killsאמילי גוואן2019Polar: המתנקשויויאן2020Wanderאלסה2021הצלףשרה פנינגטוןחיים במנוסהפטי ווגלגם מפיקה-שותפה
גם במאית הפרק "Valhalla Can Wait"2015מבוקשפרנקי וולספרק: "Skip"2019המתנקשיםכריסטין "סי.ג'י" גוויןתפקיד ראשי; 10 פרקים
גם מפיקה-שותפה ובמאית הפרק "Legacy"2020 - הווהשמיים גדוליםג'ני הויטתפקיד ראשי (2 עונות); 34 פרקים
שנה פרס קטגוריה סרט/סדרה תוצאה 2012 פסטיבל הסרטים בבוורלי הילס השחקנית הטובה ביותר "ילדי האוויר" 2014 פרס המסך הקנדי ההופעה הטובה ביותר של שחקנית ראשית בתפקיד דרמטי "ויקינגים" 2015 פרס ביקורת הטלוויזיה שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה פרס מייפל הזהב השחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה בארצות הברית
קתרין ג'וסטן הייתה שחקנית טלוויזיה אמריקאית.
תפקידיה הידועים כוללים את דולורס לנדינגהאם בסדרה "הבית הלבן" ב-NBC מ-1999 ועד 2002 וקארן מקלאסקי בסדרה "עקרות בית נואשות" ב-ABC בין השנים 2005 ל-2012, תפקיד עבורו זכתה בשני פרס אמי לבידור בפריים טיים, ב-2005 ו-2008.
ג'וסטן נולדה בשם קתרין ראוש בשיקגו, אילינוי.
הקריירה הראשונה שלה הייתה בתור אחות פסיכיאטרית בבית החולים מיכאל ריס בשיקגו.
בתקופה זו היא נישאה לפסיכיאטר ג'ורג' ג'וסטן, ולהם נולדו שני בנים.
אחרי גירושיה בשנת 1980, היא החלה לשחק בתיאטרון קהילתי ב-1982, בגיל 42.
ב-1992, היא הועסקה בתור מופיעת רחוב בדיסני וורלד שבאורלנדו, פלורידה.
ב-1995, היא עברה לגור בהוליווד, שם התחילה לשחק בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה כגון "רוזאן", "שפץ ביתך", Picket Fences, "מרפי בראון", "ER", "סיינפלד", "פרייז'ר", "תהרוג אותי וזהו", "באפי ציידת הערפדים", "דארמה וגרג", "לאס וגאס" ו"המופע של דרו קארי".
בהופעתה ב"פרייז'ר" ב-1997, היא שיחקה את ורה, אמה ומזכירתה האישית של הסוכנת המקצועית של פרייז'ר, ביבי גלייזר, אותה גילמה הרייט סנסום האריס; השתיים התאחדו שוב שנים לאחר מכן כשהן שיחקו שכנות ב"עקרות בית נואשות".
בשנת 1999, ג'וסטן לוהקה בתפקיד גב' לנדינגהאם, המזכירה האישית של נשיא ארצות הברית ג'וסיה בארטלט (בגילומו של מרטין שין) בסדרה "את האגף המערבי".
ג'וסטן שיחקה את התפקיד במשך שתי עונות, אז פגשה דמותה את מותה בתאונת דרכים בשנת 2001. היא חזרה לתוכנית פעמיים נוספות בקטעי פלאשבק.
בשנת 2005, ג'וסטן הופיעה בסרט" "לדפוק חתונה", בכיכובם של וינס ווהן ואוון וילסון.
ג'וסטן שיחקה בתפקיד חוזר בסדרה "עקרות בית נואשות" בתפקיד קארן מקלאסקי.
עבור תפקיד זה זכתה ג'וסטן בשני פרסי אמי לשחקנית אורחת בסדרת קומדיה 2005 ו-2008, והייתה מועמדת שוב ב-2010. בשנה זו היא כבר הייתה חברת הקאסט הקבוע, אך עדיין נרשמה בטקס האמי כמופיעה אורחת.
כשהייתה מועמדת בפעם הרביעית, ב-2012, היה זה לפרס שחקנית המשנה המצטיינת בסדרת קומדיה.
היא הופיעה בתור מגישה בטקסי פרס אמי ב-2005 וב-2008. היא הייתה מועמדת לפרס גילדת שחקני המסך יחד עם שאר השחקנים, עבור הופעת אנסמבל מצטיינת בסדרה קומית בשנים 2006-2008.
בשנת 2009, ג'וסטן ולילי טומלין קיבלו "אור ירוק" לככב בספינאוף ל"עקרות בית נואשות", אך הסדרה לא פותחה לבסוף.
ב"עקרות בית", שיחקו טומלין וג'וסטין אחיות, בעוד שבסדרה "הבית הלבן", טומלין החליפה את ג'וסטן בתפקיד מזכירתו של הנשיא בארטלט.
ב-2007, במהלך הופעה בתוכנית היומית The View, חשפה ג'וסטן שהיא ברמיסיה מסרטן ריאות, לאחר שנות עישון רבות (הרגל אותו פסקה כבר בשנת 2001).
היא פעלה כדוברת הלאומית של קמפיין מחקר סרטן ריאות.
בספטמבר 2009, ג'וסטן אובחנה שוב עם סרטן ריאות, ועברה ניתוח ומספר סבבים של כימותרפיה, והגיעה פעם נוספת למצב של רמיסיה.
ג'וסטן השתתפה בהופעת אורח ב "היפים והאמיצים" ב-7 בפברואר 2011, במסגרת הפרק ה-6000 של התוכנית, בו השתתפו מספר שורדי סרטן ריאות אשר חלקו את חוויותיהם עם שתיים מדמויות הסדרה, בגילומם של סוזן פלאנרי וג'ק וגנר, שהתמודדו בתוכנית עם סרטן ריאות.
ג'וסטן מתה מסרטן הריאות ב-2 ביוני 2012, לאחר 11 שנים של מאבק במחלה.
היא השאירה אחריה שני בנים, שני נכדים, ואח.
באופן מקרי, מותה התרחש עשרים יום לאחר מות דמותה ב"עקרות בית נואשות ממחלת הסרטן על פי שידורי התוכנית בארצות הברית.
בממלכה המאוחדת היה הפרש של יום בין האירועים, ובמדינות אחרות מותה הקדים את מות דמותה.
Mariah Westbrook2 episodes1998PreyLandladyפרק 1תהרוג אותי וזהוגב' פירספרק 1נניאחותפרק 11998–2003המופע של דרו קארינטלי / רות2 פרקים (תפקידים שונים)1998–2001Dharma and GregClaire7 פרקים (תפקיד חוזר)1999שפץ ביתךתלמה מקרידיפרק 1ThanksMrs.
Nielsen / Miss O'Meara2 episodes (separate roles)1999–2002הבית הלבןדולורס לנדינגהאם30 פרקים (תפקיד קבוע)2000באפי ציידת הערפדיםג'נביב הולטפרק 1BeckerMrs.
Nolanפרק 1מלך השכונהמוריןפרק 12003–05ג'ואן מארקדיהאישה זקנה/דמות אלוהים8 פרקים2003–08מונקנייסה גורדון / האחות סטמפל2 פרקים (תפקידים שונים)2004Curb Your EnthusiasmWoman at receptionפרק 110-8: Officers on DutyMrs.
Walshפרק 1המפענחתהאחות טאונסנדפרק 1מסילות וקשריםגברת בראוןסרט קולנוע2008לאס וגאסרוביפרק 12009אלווין והצ'יפמאנקס 2דודה ג'קי2011היפים והאמיציםעצמההמופע של קליבלנדHazelMega Python vs.
קתרין הלן ספנס , הייתה סופרת, מורה, עיתונאית, פוליטיקאית, סופרג'יסטית ופמיניסטית מובילה, אשת דת וג'ורג'יסטית אוסטרלית ילידת סקוטלנד.
ב-1897 היא הייתה האישה האוסטרלית הראשונה להיות מועמדת לתפקיד פוליטי, כשניסתה להיבחר ללא הצלחה כנציגה לאספה הפדרלית בבחירות בדרום אוסטרליה.
היא כונתה "הגדולה בנשות אוסטרליה" על ידי מיילס פרנקלין והוענק לה התואר "Grand Old Woman of Australia" ביום הולדתה השמונים.
ספנס הונצחה על שטר חמישה הדולר האוסטרלי אשר הונפק לכבוד מאה שנה לאיחוד אוסטרליה.
ספנס נולדה במלרוז, סקוטלנד, החמישית במשפחה בת שמונה ילדים.
בשנת 1839, בעקבות קשיים כלכליים פתאומיים, המשפחה היגרה לאוסטרליה הדרומית.
היא הגיעה נחתה על חופי אוסטרליה ב-31 באוקטובר 1839 (יום הולדתה ה-14), בזמן שהמושבה חוותה מספר שנים של בצורת, והניגוד החד למולדתה סקוטלנד גרם לה, לדבריה, "לרצות לשסף את גרוני".
עם זאת, המשפחה שרדה שבעה חודשים של עבודה חקלאית בגידול חיטה (על שטח של 32 דונם) אז עברה לעיר אדלייד.
אביה, דייוויד ספנס, שהיה עורך דין ובנקאי במקצועו, נבחר כמזכיר העיר הראשון של עיריית אדלייד.
אחיה ברודי ג'ון ספנס היה לבנקאי מוביל ונציג פרלמנטרי, ואחותה ג'סי נישאה לעיתונאי והמסאי זוכה הפרסים, אנדרו מארי האמדאץ'.
ספנס ניחנה בכישרון כתיבה ובדחף להיקרא, אז היה זה טבעי שבגיל ההתבגרות היא נמשכה לתחום העיתונאות.
דרך קשרי משפחה, היא החלה לפרסם קטעים קצרים ושירה בעיתון The South Australian.
היא גם עבדה בתור אומנת עבור כמה מהמשפחות המובילות באדלייד, בתעריף של שישה פני לשעה.
עם הזמן הפכה לכתבת הקבועה לענייני דרום אוסטרליה עבור העיתון The Argus, אך כתבה תחת שמו של אחיה.
יצירתה הראשונה שיצאה לאור הייתה הרומן Clara Morison: A Tale of South Australia During the Gold Fever (קלרה מוריסון: סיפור של דרום אוסטרליה במהלך קדחת הזהב).
הספר נדחה תחילה על ידי מו"לים, אך חבר של ספנס, ג'ון טיילור, מצא את המו"ל ג'.
פרקר, שפרסם את הספר באנגליה בשנת 1854. היה זה הספר הראשון אודות אוסטרליה שנכתב בידי אישה.
היא קיבלה תמורת הספר ארבעים פאונד, אך מאידך חויבה עשרה פאונד עבור עריכת הספר לדרישותיו של המוציא לאור.
הרומן השני שלה Tender and True: A Colonial Tale פורסם בשנת 1856, ונחל הצלחה, ולשמחתה הרבה יצא במהדורה שנייה ושלישית, על אף שהיא קיבלה רק עשרים פאונד עבור המהדורה הראשונה ולא יותר.
שני ספריה הראשונים פורסמו כמחוברים על ידי "אנונימי".
הרומן השלישי שלה, שיצא בשנת 1861, פורסם באוסטרליה בשם Uphill Work ובאנגליה בשם Mr Hogarth's Will.
היה זה ספרה הראשון שיצא בשמה.
The Author's Daughter יצא ב-1868. היא כתבה עוד מספר ספרים, שחלקם לא פורסמו במהלך חייה, ביניהם Gathered In שיצא כעבודה סדרתית בעיתון, אך יצא כספר רק בשנת 1977. ספרה Hand fasted נדחה על ידי המו"לים כ"מכוון להתיר את קשרי ברית הנישואין...
יותר מדי סוציאליסטי, ולכן מסוכן".
הרומן יצא כספר בשנת 1984.
ב-1888 היא פרסמה את A Week In the Future, מדריך סיורים של האוטופיה אשר היא דמיינה שעשוי לקום בעתיד; המאסה הייתה קודמתו של עבודתו של אדוארד בלאמי משנת 1889, Looking Backward.
עבודתה הבדיונית האחרונה, שנקראה A Last Word אבדה בעודה כתב יד.
באוטוביוגרפיה שלה, שיצאה בשנת 1910, כתבה ספנס ש"עבודתי בעיתונים ובביקורת יותר מאפיינת אותי, והיא במהותה יותר טובה מעבודתי בתחום הסיפורת".
בערך משנת 1878, היא הפנתה את רוב מאמציה לתחום העיתונות, ואף עשתה לעצמה שם כמבקרת ספרות ופרשנית חברתית.
מאמריה הופיעו באופן קבוע בעיתונים בדרום אוסטרליה, וכן במגזינים אזוריים וכלל-ארציים.
כשהייתה לכתבת קבועה בשכר בעיתון South Australian Register, היא יכלה לבטא את העניין העמוק שלה בקורות הקולוניה ועתידה, וכן קיבלה במה לסוגיות שביקשה להשפיע בהן.
ספנס עצמה דחתה את שתי הצעות הנישואין שהיא קיבלה במהלך חייה, ומעולם לא נישאה, אך היה לה עניין גדול בחיי המשפחה ובנישואין כסוגיות חברתיות, והיא הקדישה את זמנה ואת עבודת הכתיבה שלה למען העלאת המודעות ושיפור חלקן של נשים, וכן של ילדים ומיעוטים.
היא גידלה שלוש משפחות ברצף של ילדים יתומים, כשהראשונים מבין אלה ילדיה של חברתה, לוסי דובאל.
ב-1872 סייעה ספנס לאמילי קלארק להקים את "אגודת המגורים האקסטרניים" (Boarding-out Society).
מטרת הארגון הייתה הסרת ילדים עניים ממוסדות אליהם הכניסו ילדים משולי החברה (שנוהלו כמו מוסדות לחולי נפש של התקופה, כלומר, ללא עניין בשיקום או סיוע), ולמקם אותם עם משפחות שאושרו מראש, כשהכוונה הסופית היא הסרת כל הילדים ממוסדות סגורים, חוץ מאלו שנכנסו לשם כעבריינים.
בתחילה הארגון נתקל בזלזול מצד ממשלת אוסטרליה הדרומית, אך הגישה השתפרה כשהרשויות מצאו את עצמם במצב של צפיפות יתר במוסדות, והתקשו להתמודד עם התפרעויות של הבנים המאוכלסים בהם.
ספנס עבדה גם בשטח, בבדקי בית לשלום הילדים וניהול הקשרים עם המשפחות, ופעלה על תקן זה במשך 14 שנים.
ספנס וקלארק מונו למועצת המדינה לענייני ילדים, אשר ניהלה את המוסד לעבריינים בעיירת מגיל.
החל משנת 1886, ספנס הייתה גם האישה היחידה במועצה למען הרש.
אך רוב עבודתה של ספנס למען חינוך ורפורמה נעשתה בכוח העט.
היא תמכה בהקמת גני ילדים ובית ספר תיכון לבנות בחסות המדינה.
ב-1877 היא מונתה למועצת החינוך של איסט טורנס, גוף חינוכי קצר-ימים.
ספרה משנת 1880, The Laws We Live Under, היה הטקסט הלימודי הראשון במדעי החברה ששימש את מערכת החינוך באוסטרליה, והקדים קורסים דומים בשאר אוסטרליה ביותר מעשרים שנים.
סביב 1854, מתוך תחושת אכזבה מחלק מהדוקטרינות של הכנסייה של סקוטלנד, ספנס החלה להשתתף בפגישות של הכנסייה האוניטרית הנוצרית של אדלייד.
היא הטיפה את דרשותיה הראשונות בכנסייה ברחוב וייקפילד בשנת 1878, אחת הנשים הראשונות לעשות כן, אם כי לא הראשונה, והיא הייתה מחליפה את איש הכמורה ג'יי קרופורד וודס במהלך היעדרויותיו בין השנים 1884–1889.
ספנס אמצה את המטרה של רפורמה בבחירות בשנת 1859, אחרי שקראה על שיטת הייצוג היחסי של תומאס הייר.
היא כתבה, פרסמה והפיצה עלון בנושא בשם "A Plea for Pure Democracy" ("טיעון למען דמוקרטיה טהורה").
(היסטורית, זכות הבחירה באוסטרליה ניתנה רק לגברים לבנים בעלי רכוש, או שאם לכל הגברים הלבנים, עם הטיות לטובת בעליה הרכוש.
אבוריג'ינים אוסטרלים לא השיגו את זכות הבחירה עד שנות ה-1960.) הייתה תקופה שסוגיית זכות הבחירה למיעוטים אף עמד בראש מעייניה יותר אפילו מזכות ההצבעה לנשים.
ספנס יצאה לקמפיין לאימוץ התוכנית, עם גיבוי כלכלי מצד ר.
היא זכתה לתמיכת מפלגת הלייבור שקמה באותה העת, וכן של מספר ארגונים סוציאליסטים ופופוליסטים קטנים.