tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוחבו הקטן של השטח המתואר נחשב כסיכון אסטרטגי לישראל, שכן הוא העמיד אותה מול אפשרות שכוח צבאי עוין הממוקם בשומרון יפרוץ לרוחב המותניים הצרים, יגיע במהירות אל חוף הים ועל ידי כך ינתק את הקשר היבשתי בין צפונה של ישראל לבין מרכזה ודרומה.
בנוסף, באזור זה התקיים מרחק קטן בין הגבול לבין ריכוזי האוכלוסייה הישראלית באזור המרכז והשרון.
רוחב השטח שבין חדרה לתל אביב בין מלחמת העצמאות למלחמת ששת הימים נקבע בהשפעת ההישגים הצבאיים של ישראל באזור זה במהלך מלחמת העצמאות ותוצאות הסכם שביתת הנשק בינה לבין ירדן.
בפועל לא הספיק כוחה הצבאי של ישראל לדחוק את צבאות ירדן ועיראק במהלך המלחמה ממאחזיהם במערב השומרון.
רוחב הרצועה שהייתה בידי ישראל מחדרה ועד תל אביב ערב הסכם שביתת הנשק בינה לבין ירדן היה אף צר יותר.
עם זאת, במסגרת ההסכם מסרה ירדן בידי ישראל שטחים שהיו בשליטתה ובשליטת צבא עיראק מצפון לכביש ואדי עארה ועד לכפר קאסם בדרום, ובכך גדל רוחב השטח שבידי ישראל באזור זה.
ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים הומחש עד כמה צרים המותניים, כאשר תותחים ירדנים שהוצבו בקלקיליה הפגיזו את תל אביב.
בביטוי "המותניים הצרים" נעשה שימוש בישראל לאחר מלחמת ששת הימים גם בהקשר של התנגדות להסכם קבע בין ישראל לפלסטינים שבו תפנה ישראל את שטח השומרון.
המושבה הסוציאליסטית לאנו הייתה קומונה, שכונתה לאנו דל ריו (באנגלית וספרדית: Llano del Rio) שהוקמה ב-1914 במקום בו נמצאת כיום העיירה לאנו בקליפורניה בעמק אנטילופ, ממזרח לפלמדייל שבלוס אנג'לס.
גׁ'וב הארימן, עורך דין בהכשרתו ופוליטיקאי, היה מייסד ההתיישבות הקואופרטיבית הסוציאליסטית.
הארימן התמודד לתפקיד מושל מדינת קליפורניה מטעם מפלגת הלייבור הסוציאליסטית והיה גם המועמד לתפקיד סגן הנשיא ארצות הברית בבחירות 1900 מטעם המפלגה הדמוקרטית, תחת המועמד יוג'ין ו.
היה פעיל נחוש לקידום הסוציאליזם בארצות הברית.
לאחר שנכשל בהתמודדותו לתפקיד ראש העיר לוס אנג'לס ב-1911 החליט הרימן לשנות את פעולתו מהכיוון הפוליטי, לניסיון הגשמה של הרעיונות בהם האמין, ובהם הייתרונות הגלומים בכלכלה שיתופית.
כמו רבים לפניו, סבר הרימן כי הקמת מושבה סוציאליסטית מתפקדת בתוך החברה הקפיטליסטית תביא בסופו של דבר לאימוץ רעיונות הסוציאליזם על ידי ההמונים.
"התבהר לי שאנשים לא ינטשו את דרכי חייהם, טובים או רעים, קפיטליסטיים או אחרים, עד שיתפתחו צורות חלופיות שיוכלו להציג חלופות, שיהיו טובות לפחות באותה המידה כמו חייהם הקודמים" הסביר לאחר מכן.
כמה חברים אמידים מקליפורניה נרתמו לרעיות ונרכש האתר בן 9,000 האקר, כ-72 ק"מ מצפון ללוס אנג'לס בעמק אנטלופ.
האדמה הייתה בבעלות קבוצה קודמת של סביבתנים שניסו ליישב את השטח והכשירו את חלקו, אולם ההתיישבות שלהם כשלה והם ביקשו למכור את הקרקע לצד זכויות המים, שהיו מאוגדים בחברה בשם 'מסקל מים וקרקעות' במחיר נמוך מערכו המקורי כדי לכסות חלק מהוצאותיהם - 150 אלף דולר.
קבוצה בת 9 חברים נתמנתה כדירקטוריון בסתיו 1913, במטרה לתכנן את תקצוב ההתיישבות הסוציאליסטית החדשה.
שם החברה שונה לחברת 'לאנו דל ריו' ב-1914.
העיתון ווסטרן קאמרד (The Western Comrade) נרכש על ידי הרימן ב-1914 והפיץ ידיעות ופרטים על ההתיישבות החדשה בפני הציבור הרחב.
כדי להצטרף כחבר, נדרשה רכישת 2000 ממניות החברה במחיר דולר למניה, והתיישבות בשטח.
המתיישבים הורשו לרכוש עד שלושת רבעי המניות באשראי שאותו החזירו בניכוי חלק משכר עבודתם במושבה.
המועמדים נדרשו להיות אנשים אידיאליסטיים, חרוצים ומיושבים בדעתם.
כדי להבטיח את העמידה בתנאים אלו נדרשו המועמדים להציג לפחות שלוש המלצות שנכתבו על ידי מזכיר או נשיא איגוד מקומי, וכן לעמוד בראיון קבלה.
בתחילה, התקבלו לקבוצה רק אנשים ממוצא קווקזי.
מאמר שפורסם בעיתון 'ווסטרן קומראד' ניזה להסביר אפליה זו בכר ש"דחיית הבקשות איננה נובעת מדיעה קדומה, אלה כיוון שעירוב גזעי אינה נראית רצויה בכאלו קהילות".
למתיישבים הובטח תחילה שכר יומי של 4$, ממנו ינוכו הוצאות מחייתם וכן דולר ביום לכיסוי עלויות הרכישה של השטח והציוד שנקנו באשראי.
הובטחה גם חופשה שנתית בת שבועיים, והמתיישבים הורשו לשמור על רכושם האישי ובכללו על מכוניות.
בפועל, הבטחות אלו התבררו כאשליות שכן השכר הוחזק במושבה בחשבון נאמנות, והמושבה נדרשה לשלם במזומן רק אם הגיעה לרווחיות, מצב שמעולם לא התממש.
בהמשך ננטש הסדר זה, ונקבע שהמושבה תמלא את צורכי המתיישבים בתמורה לעבודתם.
העיתון ווסטרן קאמרד צייר את המצב במושבה החדשה באור חיובי, שעורר בקרב המועמדים והמצטרפים דימוי לא מציאותי של מצבה האמיתי - מה שבהמשך עורר חוסר שביעות רצון ומרירות.
האגודה פתחה שעריה למצטרפים באחד במאי 1914. באותה עת התגוררו בשטח רק חמישה חברים, לצד מספר סוסים, פרה וחמישה חזירים.
בתחילת 1915 התגוררו במושבה כבר 150 חברים, והיו בה מאה פרות ו-110 חזירים.
הוקם גם בית עם שאירח הרקדות ואסיפות.
גברים רווקים התגוררו במגורים משותפים בעוד זוגות נשואים התגוררו באוהלי בד בימיה הראשונים של המושבה.
תוך זמן קצר נבנו במושבה גם משרד דואר, מחלבה ומכבסה.
בשנה השלישית מנתה המושבה כבר כ-800 נפש, אך החברה התקשתה להגדיל את ההון העצמאי שלה למעל מאה אלף דולרים.
לפיכך, הורדה מכסת המניות המינימלית לחבר מצטרף ל-500.
תכנון המושבה נעשה על ידי האדריכלית ומתכננת הערים הפמיניסטית אליס קונסטנס אוסטין, והיא נחשבת לפרויקט המוכר ביותר שתוכנן על ידיה.
המושבה תוכננה כ'עיר מעגלית' שתכלול בניינים אדמיניסטרטיביים, מסעדות, כנסיות, בתי ספר ושווקים.
הבתים אמורים היו להיות מעוצבים מתוך מחשבה פמיניסטית - בתים נטולי מטבח פרטי, אזורי מעונות יום משותפים, ריהוט מובנה, רצפות מחוממות - דברים שאמורים היו לצמצם את עבודות הבית הנעשות על ידי נשים.
ב-1917 נחשפה תוכנית נועזת אף יותר לבניית שורות-בתים, פארק מרכזי וגני שעשועים.
תוכניות אלו עמדו בדיסוננס למול המציאות של המתיישבים אשר התגוררו באוהלים ובבקתות בנות שני חדרים.
מרבית המתיישבים הגיעו ממערב ארצות הברית, והיו רגילים לסביבה שיש בה הרבה חקלאים ואנשי עסקים ומעט עובדים שכירים.
המושבה התאפיינה בריבוי מחלוקות אישיות ופוליטיות קטנות כבר מימיה הראשונים, והתוצאה הייתה עזיבות מתמידות.
רבים מהמתיישבים הגיעו בעקבות דמותו הכריזמטית של הארימן, אך אחרים הגיעו מתוך מניעים חומריים גרידא.
המושבה הגיעה לשיא גודלה בקיץ 1917 כשלמעלה מ-1100 מתיישבים התגוררו בה.
באותו הזמן הוקמו כבר בתים ארעיים בשטחה, וכן הוקמו מספר מבני קבע דוגמת חדר אוכל משותף, מלון, ומספר מבנים תעשייתיים - ובכללם מכלאת הארנבים הגדולה ביותר בארצות הברית ובית דפוס בו הודפסו גיליונות הווסטרן קאמרד.
ניטע גם פרדס, וכן נזרעו שטחי אספסת בני 2000 אקר.
חיי המושבה לאנו דל ריו
בלאנו הוקם חדר אוכל משותף, אך כל אחד היה רשאי גם לבשל במטבחו הפרטי.
על אף שלאנו כמעט ולא מכרה לשוק החיצוני, הכלכלה המקומית שלה הייתה בת קיימא כמעט לגמרי.
היא כללה חקלאות, פרדסים, ארנבייה, חצר עופות, בריכות דגים, בית דפוס ומפעל צבע.
על אף האזור הצחיח והקרקע החולית, החקלאות של לאנו פרחה.
באמצעות המים שרכשה החברה, הצליחו להפוך את האדמה היבשה לפורה.
מזג האוויר החם של דרום קליפורניה הוכיח עצמו דווקא כאידיאלי לגידולים מסוימים - אספסת, תירס וחיטה היו הגידולים המרכזיים של המושבה.
אחת הסיבות לקושי של לאנו לייצא את מוצריה הייתה המרחק שלה מתחנת הרכבת הקרובה, אולם על אף שכלכלת הייצוא של המושבה מעולם לא מאוד התפתחה, בכל זאת הצליחה למכור טובין מסוימים לשוק הכללי - שטיחים, בגדים תחתונים וסמרטוטים.
בשלב מסוים הבינו אנשי הקומונה כי ההתחייבות לשכר קבוע של 4 דולרים ליום עבודה לחברים, הייתה בלתי מעשית שכן לחברה לא היו כל סיכויים לצבור רווחים מהעבודה בשנותיה הראשונות - והיא הפכה עצמה לחשופה לתביעות מצד חברים לא מרוצים שהצטרפו אליה משיקולים כלכליים.
בשלב מסוים הוחלט כי כל חבר יקבל שכר במזומן רק בהתאם להכנסות הממשיות של המשק.
מערכת החינוך של לאנו נחשבה לטובה, והתבססה על שיטת מונטסורי ועל עקרונות החינוך התעשייתי - שיטות שדגלו בעיתות למידה התנסותית ולמידה אקטיבית, שיטות לימוד שתאמו לערכים הסוציאליסטיים של המתיישבים.
בבית הספר גידלו הילדים פינת חי, בנו בעצמם את מתקני הלימוד, קבעו בעצמם את חוקי בית הספר וערכו 'שימועים' משמעתיים.
בהתאם לתפיסת חלוקת העבודה המגדרית של לאנו, נערות למדו ב'מחלקת מדעי אחזקת הבית'.
פעמים אחדות בשבוע נערך במושבה גם בית ספר ערב למבוגרים.
אחד במאי, חג הפועלים ומועד הקמת ההתיישבות היה חג קהילתי בלאנו, שכלל מצעד ופיקניק קהילתי.
בערבי חמישי ושבת נהגו לערוך ריקודים.
אחד המתיישבים תיאר את הריקודים כך: "גם אם לאנו לא הייתה נותנת לי יותר מהתענוג של לקחת חלק בריקודים, הייתי מרגיל שקיבלתי את גמולי עבור כל המאמצים שעשיתי כדי להיות חבר בקהילה זו".
במקום הוקם גם בית ספר לאומנות, ספריה עם אלפי כרכים.
לקהילה הייתה גם קבוצת בייסבול וקבוצות נוספות של ענפי ספורט אחרים.
כמו כן הייתה גם חבורה תיאטרלית.
לאנו ארחה גם מופעי מינסטרל בהם שחקנים לבנים צבעו את פניהם בשחור והציגו קטעים, לכאורה מחיי השחורים בארצות הברית.
קללות נאסרו בנוכחות נשים וילדים, ומשקאות אלכוהוליים הוגשו רק באישור רופא.
הפרה של הוראות אלו נענשה בשלילת עבודה או בסילוק מהקהילה.
היציבות הפוליטית בלאנו הופרה בשל מאבקים פנימיים בחבר המנהלים שהיה מורכב תחילה מ-7 ולאחר מכן מ-9 חברים, וכן בקרב האספה הכללית שהורכבה מכלל חברי ההתיישבות שהיו בעלי המניות של הקואופרטיב.
על אף שהוועד המנהל היה יעיל למדי, הצהרת העקרונות של הקהילה הבטיחה "בעלות שווה, שכר שווה ואפשרויות חברתיות שוות" אך בפועל לאנו נוהלה באופן ריכוזי יחסית על ידי הוועד המנהל.
התפתחו קבוצות אופוזיציוניות לוועד המנהל, ולניהול הריכוזי.
חלק מהחברים פקפקו בעקרונותיו הסוציאליסטיים של לארימן.
גם החלטות האספה הכללית הושפעו מסכסוכים אישיים, שיצרו סביבה פוליטית לא יעילה.
דיונים וויכוחים נמשכו שעות, ולבסוף נדחתה ההחלטה לכינוס הבא.
אחד מתומכיו של הרימן, ר.ק.
ויליאמס כתב: "החדשים שהגיעו לכאן מלאים באידיאלים ורעיונות בדבר סוג משונה של דמוקרטיה שאינה במקומה בגוף העוסק ב...
יש להתעקש, אם ההתיישבות הזו דינה להתקיים, לפעול על פי נוסחאות מנוסות של תאגידים וארגונים תחת הקפיטליזם.
אנחנו לא מנסים להעלות כאן תיאטרון רפאים אוטופי".
התומכים חשו כי ביטול חבר המנהלים יביא לאנרכיה ולכאוס וכי השליטה המרכזית חיונית להיווצרות מושבה סוציאליסטית פורחת.
גורם נוסף להתפרקות הקומונה היה משבר המים.
הרימן הבטיח כמויות גדולות של מים למושבה הגדלה.
על אף שתאורטית היה ללנו די מים כדי לקיים עצמה ולצמוח, את חלקם ניתן היה לאגור רק באמצעות בניית סכר.
המושבה הגישה בקשה להיתר להקמתו, אך נציב התאגידים בקליפורניה דחה את הבקשה בטענה כי לאנשי המקום אין את הניסיון הדרוש לכך, ואף לא את ההון הנדרש לצורך ביצוע הפרויקט.
על אף שמתכנני המושבה היו מודעים לבעיה זו, המשיכו להכחיש את מצוקת המים של ההתיישבות בפני קונים פוטנציאליים עד מאי 1917.
מלחמת העולם הראשונה תרמה אף היא לדעיכת הקומונה.
על אף שבאופן רשמי תמכה לאנו ברעיונות פציפיסטיים, וביקשה להבטיח שחבריה יהיו מתנגדים מצפוניים לגיוס, איבדה המושבה צעירים רבים לחובת הגיוס.
המלחמה הפעילה גם לחץ כלכלי על הקומונה, שכן היא יצרה מקומות עבודה רבים יותר בשכר גבוה יותר, אשר משכו את חברי המושבה שחשו פחות מחויבים לרעיון ההתיישבות.
בנובמבר 1917 הודיע המגזין Western Comrade כי רוב המושבה צפויה לעבור לאתר חלופי בשם 'ניו לאנו', בנפת ליסויל בלואיזיאנה.
כ-65–200 מתיישבים אכן עברו אך ההתיישבות החדשה לא הצליחה להגיע להישגיה של המושבה המקורית.
החברה שנקלעה כבר לקשיים כלכליים הצליחה לרכוש רק אלפים בודדים של אקרים בנקודה החדשה תוך צבירת חובות נוספים.
האדמה לא הייתה טובה, אבל בשטח שנרכש שהייתה כבר מנסרה גדולה וכמה עשרות בקתות עץ ששמשו למגורים.
לחבורה זו נצטרפו גם 25 משפחות מטקסס, שרובם לא ידעו קרוא וכתוב והיו רחוקים מרעיונות הקומונה.
שילוב זה לא עלה יפה חברתית.
המתיישבים הנותרים בקהילת לאנו דל ריו בקליפורניה הגישו בשנת 1918 בקשה לפשיטת רגל, לאחר שורה של הליכים משפטיים כושלים.
שרידי המבנים עדיין נראים באתר.
כיום האתר בו פעלה המושבה רשום כעת כנקודת ציון היסטורית מס '933 בקליפורניה.
רק בשנת 1921 חל שיפור במצבה הכלכלי של ניו לאנו, תחת הנהגתו של ג'ורג' פיקט, סוכן ביטוח ומראשוני המייסדים, אשר ניהל אותה עד פירוקה ערב מלחמת העולם השנייה.
הארימן שנזדקן נאלץ לעזוב את לואיזיאנה, שתנאי אקלימה הלח היו רעים לבריאותו ושב לחיות בלוס אנג'לס בה נפטר בשנת 1928. בתחילת 1921 שנה הייתה שרויה הקומונה במחסור חומרי קשה ביותר - כשהיא נאלצת לפרק חלק מביקתות המגורים כדי לקנות תמורתם מזון.
אך פיקט הצליח לגייס תרומות גדולות, וכן לגייס חברים חדשים לחברה הקואופרטיבית שרכשו מניות באלפיים דולר בכסף מזומן או בנכסים.
עם זאת, הכסף שהושג הושקע בעיקר בפיתוח מבני המגורים ובניית בתים חדשים, ולא בהשקעות הון מניבות ועיבוד השטחים החקלאיים.
חלק מהכסף הושקע בהקמת ענפי תעשייה שסיכויי ההצלחה שלהם לא היו גדולים.
שיטות עיבוד הקרקע היו מיושנות והחקלאים לא שמרו על טיוב הקרקע ועל מחזור זרעים רציונלי.
לפיכך למרות התרומות וההצטרפות של חברים חדשים, הקומונה צברה חובות הולכים וגדלים.
במקביל רכש פיקט שלוש חוות חקלאיות נוספות על לאנו במרחק רב מהמושבה - חווה לגידול אורז ושתי חוות עם פרדסים ובקר, שבכל אחת מהן יושבו כ-15 מחברי הקומונה.
בשנת 1920 נאמדו חובותיה של הקומונה על כ-600 אלף דולר, אל פיקט החל להשקיע את כספיה בהשקעות בתחום קידוח הנפט והגז.
לאחר חמישה ניסיונות קידוח לעומק 3000–4000 רגל הופסקה עבודה זו מחוסר אמצעים להמשיכה.
עם זאת, על אף המצוקה הכלכלית אליה נקלעה הקומונה, זכה פיקט לאמונם של מרבית חבריה, בין היתר בשל הצלחתו בגיוס חברים חדשים ותרומות.
פיקט אף התבטא וטען כי תלותה של המושבה בתרומות דווקא מחזקת את קשריה עם ידידיה ותומכיה ומרחיבה את תחום השפעתה.
בשנים אלה הצליחה הקומונה להקים בית חולים, מרפאת שיניים אולם ריקודים, וכן המשיכה בפעילות אומנותית - תיאטרלית ומוזיקלית ושבועון, וכן המשיכה לפתח מוסדות חינוכיים ובית ספר ערב למבוגרים.
בתחילת שנות ה-30 עמד מספר חברי ניו לאנו על כ-400. המשבר הכלכלי פגע במצבה הכלכלי עוד יותר עם ירידת מחירי התוצרת החקלאית וצמצום הביקושים.
גם הרכבה החברתי השתנה, כשהצטרפו אליה נפגעים רבים של האבטלה ההמונית, אשר שוחררו מהחובה לרכוש מניות חבר.
מצב דברים זה יצר גם חיכוכים בין החברים הוותיקים בעלי המניות לחברים החדשים מחוסרי המניה אשר תבעו אף הם שוויון זכויות בהתאם לעקרונות המושבה.
בין המצטרפים החדשים נתברר כי ישנם גם בעלי עבר פלילי, ורבים מהם עזבו תוך שהם נוטלים עימם מרכוש הקומונה.
פיקט קיבל כחברים בקומונה מספר פנסיונרים, אשר רכשו מניות ב-2000 דולרים במזומן והלוו לה עוד אלפי דולרים בריבית של שישה אחוזים.
על פנסיונרים אלו לא הוטלה חובת העבודה בקומונה.
הסכמי הלוואה אלו הסתבכו כשהקומונה לא הצליחה לעמוד בפרעון, ושניים מהלווים פנו לבתי הדין בדרישה לעיקול חלק מציוד המושבה.
המושבה נאלצה להוציא סכומי כסף הולכים וגדלים גם להתמודדות עם המאבקים המשפטיים מול חבריה לשעבר.
המושבה הרדיקלית שתמכה בביטול הפרדה הגזעית התקשתה גם להשתלב במרקם החברתי של סביבתה הדרומית.
ב-1934 הפסידה המושבה חלק גדול מרכושה לטובת הבנקים, וב-1935 הגישו נושיה תביעה לפירוק נכסים.
בית המשפט דחה את יישום פסק הדין לאביב 1936. בין 1936 ל-1939 מונו למושבה על ידי בית הדין שלושה אפוטופרוסים, שלפחות אחד מהם הצליח להעביר לרשות עצמו חלק מרכושה.
ב-1939 דחה בית הדין את ערעור חברי הקואופרטיב וציווה לעקל את כל רכוש המושבה לנושים.
בתקופת המאבקים המשפטיים, הושחתו רבים מהמבנים והציוד במושבה.
עד שנת 1947 עוד ניסו חלק מחבריה לתבוע בבתי הדין בגין הפסדים שנגרמו להם.
המושכים בחוטים היא סדרת טלוויזיה קומית מונפשת למבוגרים, שנוצרה והופקה על ידי שיאון טאקאוצ'י, יחד עם אלכס הירש, יוצר "גרוויטי פולס", אשר משמש כמפיק בפועל.
הסדרה עלתה לשידור בשירות "נטפליקס" ב-22 באוקטובר 2021. ב-9 בינואר 2023 לאחר חידוש הסדרה בקיץ 2022 לעונה שנייה, בוטלה הסדרה יחד עם תוכניות העונה השנייה.
הסדרה מתרחשת בעולם בו כל תאוריית קונספירציה אפשרית היא אמיתית, ומביאה את קורותיו של ארגון הצללים הממשלתי "קוגניטו בע"מ" אשר שולט בסתר בעולם.
העלילה מתמקדת בגאונה טכנולוגית ובשותפה המנסים לשמור על פעילותו של הארגון הרחק מעיניים סקרניות.
רייגן רידלי (ליזי קפלן) – מדענית יפנית-אמריקאית, גאונה טכנולוגית בעלת קשיים חברתיים, העובדת ב"קוגניטו בע"מ", שמאמינה שניתן לשפר את העולם.
רנד רידלי (כריסטיאן סלייטר) – לשעבר ראש "קוגניטו בע"מ" ואביה של רייגן שהודח מעבודתו וכעת זומם נקמה בעודו מובטל, ובמקביל עוסק במלחמות שלהוב עם ריצ'רד דוקינס; בעודו מתגורר עם בתו.
ברט האנד (קלארק דיוק) – יס מן מוושינגטון די.
סי., שעל אף שהוא מצטייר תחילה כנער אחווה טיפוסי, בהמשך הוא מתגלה כגבר אכפתי שרק רוצה לאהוב ולרצות את כולם.
שיימפו (אנדרו דאלי) – מנכ"ל "קוגניטו בע"מ" הנוכחי.
ד"ר אנדרה (בובי לי) – ביוכימאי בעל רוח חופשייה העובד ב"קוגניטו בע"מ".
גלן דולפמן (ג'ון דימאג'יו) – גיבור מלחמה בעל נטיות שמרניות ודולפין למחצה.
ג'יג'י תומפסון (טישה קמפבל) – ראש מחלק ניהול המניפולציות והתקשורת ב"קוגניטו בע"מ" ומלכת הרכילות המשרדית.
מייק הקסום (ברט גלמן) – יצור בעל תכונות פטרייתיות והאידיוט המשרדי.
האנה צ'ו וויטלי סטרוקוס אלישה ברופי וסקוט מיילס 6 6 Rontagion רון בלב מולי הלמס מייק דאו ודבון קלי 7 7 Project Reboot פרויקט אתחול פיט מיכלס ומייק הולינגסוורת' צ'ייס מיטשל 8 8 Appleton אפלטון, ויסקונסין ויטלי סטרוקוס אלישה ברופי וסקוט מיילס* שמות הפרקים בעברית כפי שמוצגים בנטפליקס.
באפריל 2019, נמסר כי נטפליקס הזמינה 20 פרקים מהפקת הסדרה.
ביוני 2021, הסדרה הוכרזה לראשונה כסדרת האנימציה הראשונה למבוגרים שתופק על ידי "נטפליקס אנימציה", ואף נמסר כי הדמויות הראשיות בסדרה ידובבו על ידי ליזי קפלן, כריסטיאן סלייטר, קלארק דיוק, אנדרו דאלי, בובי לי, ג'ון דימאג'יו, טישה קמפבל וברט גלמן.
ב-20 בספטמבר 2021, הפיצה נטפליקס קדימון ראשון עבור הסדרה.
חלקה הראשון של עונתה הראשונה של הסדרה, שכללה 18 פרקים, עלה לשידור בנטפליקס ב-22 באוקטובר 2021.
המושל הכללי של ברבדוס היה נציגו של המונרך של ברבדוס החל מעצמאותה של ברבדוס ב-1966 ועד להפיכתה לרפובליקה ב-2021. על פי סדר הקדימויות של ברבדוס, המושל הכללי היה הראשון על פני כל אישי הממשל של המדינה.
תפקיד המושל הכללי הוגדר על פי פרק 4 לחוקת ברבדוס.
המושל הכללי מונה על ידי המלכה בעצת ראש ממשלת ברבדוס.
המושל הכללי החזיק סמכויות ביצועיות ונתן הסכמה להצעות חוק בשמו של המונרך ובכך הפך אותם לחוקים.
חוקת ברבדוס הגבילה את סמכויות המושל הכללי, ששיטת הממשל שלה הייתה מונרכיה חוקתית.
לפיכך היא הגבילה למעשה את סמכויות המלכה, כפי שהגבילה את סמכויות המושל הכללי, שברוב המקרים הפעיל את סמכויותיו בעצת ראש הממשלה וגורמים אחרים בברבדוס, באופן דומה לנשיא ברבדוס כיום.
משרת המושל הכללי נוצרה כאשר ב-1966 קיבלה ברבדוס את עצמאותה.
מאז ראשית הקולוניאליזציה של ברבדוס על ידי הממלכה המאוחדת ועד קבלת העצמאות, כיהנו בברבדוס 68 מושלים, ואחריהם כיהנו 8 מושלים כלליים.
ב-20 בנובמבר 2021 הפכה ברבדוס לרפובליקה ומשרת המושל הכללי בוטלה.
המלכה, בעצת ראש ממשלת ברבדוס, מינתה מושל כללי כנציגה בברבדוס.
הן המלכה והן המושל הכללי החזיקו ברוב הסמכויות במדינה, אם כי רק במקרים נדירים נעשה בהן שימוש באופן חד-צדדי.
סמכויות אלו הופעלו רק במקרי חירום או במצב מלחמה.
המושל הכללי ייצג את המלכה באירועים טקסיים כמו פתיחת הפרלמנט ובחלוקת תוארי כבוד ומצעדים צבאיים.
על פי החוקה, ניתנה למושל הכללי הסמכות לפעול בעניינים מסוימים.
לדוגמה, במינוי פקידי הממשל האזרחיים, בהענקת חנינות ובפיזור הפרלמנט.
אך רק במעט מאוד מקרים הוסמך המושל הכללי לפעול אך ורק על דעת עצמו, ובדרך כלל נדרשה חתימת קיום של ראש הממשלה כדי להפעיל את סמכויות המושל הכללי.
המושל הכללי גם ישב בראש המועצה המלכותית של ברבדוס.
על פי חוקת ברבדוס, שבועת האמונים של המושל הכללי של ברבדוס הייתה:
בספטמבר 2020 הודיעה ברבדוס על ביטול המלוכה של ברבדוס ומשרת המושל הכללי, ומלכת ברבדוס הוחלפה בנשיאת ברבדוס, שנושאת תפקיד טקסי.
המושלת הכללית האחרונה, סנדרה מייסון, נבחרה ב-20 באוקטובר 2021, והושבעה כנשיאה ב-30 בנובמבר אותה שנה.
רשימת המושלים הכלליים של ברבדוס
המזכיר החברתי של הבית הלבן הוא האחראי על התכנון, התיאום והביצוע של אירועים חברתיים רשמיים ב, מעונו הרשמי ומקום העבודה העיקרי של נשיא ארצות הברית.
המזכיר החברתי הוא ראש המשרד החברתי של הבית הלבן, הממוקם ב.
המזכיר החברתי מתכנן את כל האירועים המתנהלים בבית הלבן, החל מאירועים פשוטים כמו ביקורו של אדם יחיד וכלה בארוחות ערב ליותר מ-200 אורחים.
הוא עובד יחד עם הסדרן הראשי של הבית הלבן ועם פקידים מיוחדים מטעם מחלקת המדינה של ארצות הברית כדי לתכנן אירועים ממלכתיים, וכן מתאם עם המשרד לגרפיקה וקליגרפיה בבית הלבן את יצירת ההזמנות המיוחדות הנצרכות לאירועים.
המושיעים היא סדרת דרמה ומדע בדיוני אמריקאית, ששידורה החל בשנת 2017 והסתיים בשנת 2018.
יוצרי הסדרה הם ליז קרוגר, קרייג שפירו ומאט וילר.
הסדרה הוכרזה במקור בספטמבר 2013, אך רק באוקטובר 2016 קיבלה אישור להפקת עונה אחת בת 13 פרקים.
הפרק הראשון שודר ב-12 ביולי 2017, וב-18 באוקטובר, רשת הטלוויזיה האמריקאית CBS חידשה את הסדרה לעונה שנייה בת 13 פרקים גם היא, שעלתה לראשונה ב-25 ביוני 2018. ב-20 בנובמבר 2018, CBS ביטלה את הסדרה לאחר שתי עונות בלבד, סך הכל שודרו במהלך הסדרה 26 פרקים.
הסדרה מתחילה בגילויו של אסטרואיד המסכן את הציוויליזציה בכדור הארץ שיפגע בתוך שישה חודשים בלבד, תוך הדגשת הניסיונות למניעת האסון ואת השלכותיו הצפויות ברחבי העולם.
הסדרה בוחנת כיצד אנשים וקבוצות שונות מגיבים לאבדון הקרב ובא.
המצב מוביל לשיתוף פעולה טיפוסי בין המיליארדר, המדען ואשת הפנטגון לעבוד יחד על מנת לנסות למצוא פתרון לקטסטרופה שכדור הארץ עומד בפניו וכל זאת מבלי לעורר את חשדם של אזרחי העולם.
מובילת הפרויקט להכנת אקדח מסילה שנועד לסייע בהסטת האסטרואיד משניתלוק ארנולדבאס שפרדמנהיגה הרוחני של Children of Planet Earth (COPE), קבוצת תמיכה שאליה מצטרפת ג'יליאן משניתמאנוג' סודד"ר צ'נדרהמומחה בינלאומי בדינמיקה של מסלולים ותורת הטיהור הכללית משניתג'יימס לסרטריי תומפסוןחבר בקונגרס של ארצות הברית לשתי קדנציות, לשעבר טייס בנאס"א
, לימים מונה לסגן הנשיא תחת טנז משנית
מספר פרק (בסדרה) שם הפרק באנגלית תאריך שידור מקורי דירוג (18–49) צופים (מיליונים) DVR (18–49) צופי DVR (מיליונים) סך הכל
שנה פרס מועמדים קטגוריה תוצאה הערות2017פרס ג'ואישחקן האורח הטוב ביותראנדרה דיי קים2018פרס שבתאיסדרת המדע בדיוני הטובה ביותרהמושיעים
"המזח" הוא מיזם הפקה אומנותי המהווה סרט באורך מלא ומיני-סדרת דרמת מלחמה ישראלית בת חמישה פרקים, בבימוי ליאור חפץ.
סדרת הטלוויזיה הייתה אמורה לעלות לשידור בערוץ כאן 11 ב-9 באוקטובר 2023 אך בעקבות פרוץ מלחמת חרבות ברזל יומיים לפני שידור פרק הבכורה, נדחתה עליית הסדרה ל-3 בפברואר 2025, וכשבוע לפני המועד המתוכנן נדחתה שוב (בעקבות יישום עסקת החטופים השנייה).
הפרק הראשון עלה לשידור ב-27 באפריל 2025 בכאן 11.
הסדרה מתארת את סיפורו של מוצב המזח במהלך מלחמת יום הכיפורים, ואת האירועים שהתרחשו לאחר כניעתו.
התסריט נכתב על בסיס תחקיר בארכיון צה"ל, ניתוח יומני חמ"ל, הקלטות רשת הקשר וראיונות עם הלוחמים שלחמו בתוך המוצב ובסביבתו.
ההפקה נעשתה בשיתוף עם לוחמי המוצב ומשפחות החללים, שרבים מהם רואיינו לצורך התחקיר, ולכן הדמויות המוצגות בסדרה מבוססות על אנשים אמיתיים ונקראות בשמותיהם האמיתיים, למעט בודדות שביקשו לשמור על פרטיותן.
משרד הביטחון וצה"ל עזרו להפקת הסדרה באישור צילום במוצב נטוש שנבנה בשנות השבעים סמוך לגבול ירדן, ובאישור השמשת טנק מגח מדויק לתקופה והשבתו למצב נסיעה.
כחודשיים לפני המועד המתוכנן המקורי של שידור הסדרה, הופץ בבתי הקולנוע בישראל סרט בשם זהה, שהוא נגזרת של הסדרה.
הסדרה והסרט מומנו על ידי "כאן 11", "קרן יהושע רבינוביץ", "סרטי יונייטד קינג", "קרן גשר לקולנוע רב תרבותי", "קרן מיימונידיס", "קרן אבי חי" ומשקיעים פרטיים.
הסדרה והסרט הופקו על ידי חברת ההפקה אפיקים מאוחדים סרטים.
עלילת הסדרה מתרחשת במהלך מלחמת יום הכיפורים ומגוללת את סיפורו האמיתי של מוצב "המזח", מוצב מבודד על גדות תעלת סואץ.
לאחר התקפת פתע מצרית, 42 חיילים בפיקודו של סגן צעיר נאבקים להדוף התקפות אויב שבמהלכן מחצית הלוחמים נפצעים או נהרגים.
ללא התראה מודיעינית לוחמי המזח מופתעים מנחשול הקומנדו המצרי שעולה עליהם בכוחות עודפים, מצוידים בקלצ'ניקובים ומטולי RPG, אך למרות זאת הלוחמים נלחמים בעוז רב.
המ"פ ארדינסט זועק שעות ארוכות בקשר לתגבורת, אך היא לא מגיעה.
פרק 2: האדם הוא הפלדה.
הטנקיסטים של חטיבה 401, גדוד 52, לוחמים בעוז כנגד המצרים עם הצלחות ואבדות.
לוחמי המזח שומעים ברשת הקשר את נפילת המעוז הסמוך: מילותיו האחרונות של הקשר: "בגדתם בנו, אלוהים ישלם לכם".
פרק 3: האופציה של הדוקטור.
חיילים חילונים, דתיים וחרדים לוחמים כתף אל כתף בחירוף נפש.
במקביל בעורף בני המשפחות המודאגים מנסים לגלות מה עלה בגורל יקיריהם במרכז מידע למשפחות נעדרים.
פרק 4: אני משנה את הפקודה.
בפרק זה מתוארת ההתלבטות של המפקדים במוצב המזח לגבי הדרך הנכונה לפעול כדי לשמר את הכוח הלוחם.
לאחר ניסיון של חיל הים להגיע למוצב הנצור, פורץ ויכוח במטכ"ל האם ראוי שלוחמי המזח ייכנעו באופן יזום, או שעליהם להחזיק מעמד בכל מחיר.
במקביל, מוצג כיצד הדרג המדיני מתנער מאחריות לגורלם של חיילי המזח .
בפרק זה מתוארת ההחלטה של הלוחמים להיכנע לצבא המצרי, בעקבות מיצוי האפשרויות להחזיק מעמד והצעתו של רופא המוצב, ד"ר נחום ורבין.
לאחר הכניעה מועברים הלוחמים לשבי בכלא בקהיר, שם הם חווים תנאים קשים, הכוללים רעב, השפלות ופחד מתמיד.
עם זאת, מוצגת גם עמידותם הנפשית והרוחנית, והאופן שבו מצאו עוגן באמונה, בתפילה ובחברות.
הפרק כולל ראיונות עם לוחמים, קטעי ארכיון, שחזורים דרמטיים ועדויות מוועדת אגרנט וחקירות מצ"ח, ומשלב בין תיעוד אישי להקשר ההיסטורי הרחב.
סגן שלמה ארדינסט, מפקד הפלוגה, מסיים את עדותו בפני הוועדה, וד"ר ורבין מתמודד עם שאלות קשות בחקירתו.
ב-2013 נתקל ליאור חפץ, הבמאי שגם כתב את התסריט, בבלוג של ד"ר נחום ורבין, הרופא ששירת במוצב המזח ובתאג"ד במלחמת יום הכיפורים, ובו תיעד את זיכרונותיו מהתקופה.
בעקבות הקריאה החליט חפץ לכתוב תסריט שיתאר את האירועים מנקודת מבטו של הרופא.
חפץ, שבמהלך שירותו הצבאי היה מדריך בבית הספר לרפואה צבאית (ובהמשך בנו של רופא צבאי) וחובש קרבי בעצמו לשעבר, פנה תחילה לבתו של ורבין, העורכת הספרותית רנה ורבין, ובהמשך נפגש גם עם ד"ר ורבין עצמו, שקיבל את ברכתו להמשיך בפרויקט.
חפץ סיפר מאוחר יותר שהרקע הרפואי שלו גרם לו להתעניין ולחפש אחר סיפור דומה, כך הגיע לבלוג.
ב-2015 החל חפץ בפיתוח סדרה וסרט על בסיס סיפורו של מוצב המזח.
במקביל, כשהגיש את התסריט לקרנות הקולנוע, הספיק לכתוב ולביים את סרטו "הרפתקה בשחקים" (2019), המתאר את מסעם של נערה ונער שמגלים גרוטאה של מטוס קרב ישן, ובשיתוף פעולה עם טייס קרב לשעבר מנסים להשיב אותו למצב טיסה כנגד כל הסיכויים.
ב-2020 הודיעה קרן רבינוביץ' לליאור חפץ על תמיכתה בהפקת הסרט "המזח".
חפץ החל לערוך את התסריט כך שיתמקד במערכת היחסים בין רופא המוצב למפקדו, אך גילה כי רבות מהדמויות המשניות והסצנות נותרו מחוץ לעלילה.
יחד עם המפיק חיליק מיכאלי, העלה חפץ את הרעיון להרחיב את הסיפור המורכב למיני-סדרה, אולם ניסיונותיהם למצוא גוף שידור שיתמוך ביוזמה עלו בתוהו.
"פנינו ליס, הוט וקשת, אך כשקראו את תיאורי הקרבות, הם טענו שמדובר בחלומות על הנייר, בפרויקט שאי אפשר להפיק במציאות", מספר חפץ.
הפתרון נמצא רק כאשר תאגיד השידור הציבורי פרסם קול קורא למיני-סדרות דרמה לציון 50 שנה למלחמת יום הכיפורים.
במקביל עבד חפץ על הפקת סרט ועל הפקת סדרה, שהתבססו שתיהן על אותו חומר מצולם.
במסגרת עבודת התחקיר, הוא ראיין לעומק את רוב חיילי המוצב ששרדו, קרא כמעט כל חומר כתוב על הקרבות, בילה ימים רבים בארכיון צה"ל, האזין להקלטות הקשר מהמוצבים, ועיין ביומני החמ"ל — הכול במטרה להציג תיאור מדויק ואותנטי ככל האפשר של האירועים.
במסגרת עיצוב הסדרה, התייעצה מחלקת האמנות עם הלוחמים בנוגע לעיצוב המוצב והסטים השונים על פי זיכרונותיהם.
בנוסף, בוצע תחקיר על סגנון הדירות שאפיין את שנות ה-70, במטרה להשיג דיוק היסטורי מרבי.
בנוסף, עסקה ההפקה גם בבניית סטים תקופתיים לשנת 1973. באולפן קולנוע, נבנו בונקרים לפי תכנונם המקורי, חמ"ל אוגדה, חדר ישיבות מטכ"ל, בית כלא מצרי, בית חולים, חדרי חקירות, מחנה תל השומר ודירה תל אביבית.
מבנה המוצב עצמו שוחזר בהדמיה תלת־ממדית על בסיס תמונות ומידע מלוחמי עבר.
צילומי הפנים התקיימו בגיאורגיה, בין היתר בשל עלויות הפקה נמוכות.
לצורך כך עוצבה דירה מקומית ברוח תל אביבית משנות ה-70 באמצעות רהיטי וינטג', וילונות ושטיחים שנלקחו מאספנים, וכן הובאו מהארץ פריטים בעלי זיקה ישראלית, כמו חנוכיות וספרים בעברית.
בנוסף שוחזר חלל לזיהוי חללים, שהתבסס על קולנוע גת בתל אביב, שבו הוצגו למשפחות תמונות הנעדרים.
השחזור צולם אף הוא בגיאורגיה.
המוצב "המזח", המעוז הדרומי בקו בר-לב, שלא שרד את הקרבות, שוחזר באמצעות אחד המוצבים הנטושים באזור עין יהב.
קטעים המייצגים את תעלת סואץ צולמו בצפון ים המלח ושולבו בפוסט-פרודקשן.
סצנת ההסתערות המצרית על המוצב צולמה בנמל יפו.
לצורך שמירה על דיוק היסטורי, הושמשו מחדש טנקים מתקופת מלחמת יום כיפור, בתיאום מול צה"ל, משרד הביטחון ורשויות אמריקאיות, שכן מדובר בטנקים מדגם אמריקאי.
טנק אחד הושמש באופן מלא, והשני שוקם חלקית.
בשלב העריכה שוכפלו הטנקים דיגיטלית ליצירת מראה של כוח גדול.
כמו כן הושכרו כלי נשק מקוריים, והושאלו מכשירי קשר תקופתיים ממוזיאון חיל הקשר.
לדברי ההפקה, לוחמים מהקרב שביקרו בסט התרשמו מרמת האותנטיות, ודיווחו כי היא הצליחה לשחזר באופן מדויק את זירת הלחימה.
הסדרה "המזח" הייתה מתוכננת לעלות לשידור ב-9 באוקטובר 2023 בערוץ כאן 11, אך בעקבות פרוץ מלחמת חרבות ברזל יומיים לפני שידור פרק הבכורה, נדחתה עלייתה למועד חדש ב-3 בפברואר 2025. שבוע לפני המועד החדש, נדחתה שוב בשל יישום עסקת החטופים השנייה.
ליאור חפץ, במאי ותסריטאי הסדרה "המזח", שיתף את תחושותיו בעקבות דחיית הקרנת הפרק הראשון של הסדרה.
הוא מציין כי למרות העבודה הרבה על הסדרה, לא היה לו זמן להרגיש את הדחייה, שכן הוא נתון בכאב ובדאגה על רקע האירועים הקשים של 7.10. חפץ הדגיש כי הסדרה נועדה להציג את הסיפור ההיסטורי של מוצב המזח במלחמת יום הכיפורים עם מסר אזהרה חשוב.
עם זאת, הוא מציין כי בעקבות המחדל של 2023, המסר שלה הפך להיות פחות רלוונטי, ויותר מקורי לעומת מה שקרה בעבר.
בסוף דבריו, הוא ציטט את הציטוט הידוע: "מי שלא לומד מההיסטוריה נידון לחיות אותה שוב".
בסופו של דבר, הפרק הראשון שודר ב-27 באפריל 2025.
בתכנון המקורי, "המזח" הייתה אמורה להיות גולת הכותרת בפרויקט של תאגיד השידור הישראלי לציון 50 שנה למלחמת יום הכיפורים, לצד הפקת הענק "האחת" התיעודית, שהייתה אמורה לשדר על המסך רגע לפני שהמציאות עצמה השתנתה בעקבות המלחמה.
עם עלייתה לשידור זכתה הסדרה לביקורות חיוביות, ששמו דגש על הנאמנות לסיפור המקורי ועוצמת השחזור המוקפד.
מרבית הביקורות משוות בין הסדרה, שעלילתה מתרחשת בימי מלחמת יום הכיפורים, לבין התקופה (בה היא משודרת) לאחר מלחמת חרבות ברזל, ומצביעות על המאפיינים הדומים בין אז לבין היום.
סמדר שילוני מ"ווינט" מציגה את "המזח" כדרמה עוצמתית, קשה ומצמררת, שלאור אירועי 7 באוקטובר הפכה מתזכורת היסטורית לטריגר טראומטי עכשווי.
שילוני מדגישה את סצנות הלחימה הריאליסטיות, המשחק המרשים ועוצמת הריאליזם שבסדרה, את הדילמות המוסריות המרכזיות (כניעה או מוות למען אידיאל), ואת הרלוונטיות של סיפור הגבורה והפיצול החברתי גם לימינו.
לטענתה, בניגוד להקשבה ההדדית בין חיילי המזח אז, היום ישראל מפולגת הרבה יותר.
"המזח" היא עבורה תזכורת כואבת לכך ש"למדנו מעט מאוד", אם בכלל, מהעבר.
ניר וולף מ"ישראל היום" מציין שהסדרה מהפנטת, נאמנה לסיפור המקורי ומעוררת מחשבות.
הוא מותח ביקורת על הסדרה שמציגה אמנם שחזור תקופתי מרשים, אך לעיתים גולשת לקלישאות ופוגעת בדיוק ההיסטורי, בעיקר בנושאים רגישים של זיכרון לאומי.
גם הוא מציין את הדמיון בעת הצפייה בסדרה, בין מלחמת יום כיפור לבין לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל.
רועי אבן מ"מאקו" קובע ש"המזח" הרוויחה ביושר את כל הפאתוס שלה.
הוא מציין שאחד המהלכים הכי מעניינים של חפץ: בניגוד למקובל בסרטי מלחמה, במקרה הזה הצופים מוצאים את עצמם מחולקים לשני מחנות הפוכים: או לעמוד איתנים מול המצרים, או להיכנע.
ו"המזח" לא נותנת העדפה מובהקת לאף צד, מה שמעניק לסדרה דינמיקה קצבית ולא מובנת מאליה.
הוא מתאר את "המזח" כסדרה שעורכת מאמצים גדולים להציג את מלחמת יום כיפור בצורה אמינה, כולל שחזור מרשים, מחניק ועתיר משאבים של האירועים עצמם, אך היא אינה מצליחה להימנע מכמה בעיות.
המשחק של השחקנים דניאל גד ומיכאל אלוני מבוצע היטב, אך השחזור הוויזואלי של הסדרה לעיתים פוגע במאמץ להישאר אותנטי, במיוחד בסצנות קרב בתעלה שנדמות כלא טבעיות.
התסריט מגביר את הדרמטיות יותר מדי, בעיקר דרך דמויות צדדיות כמו משפחתו של ד"ר ורבין, ובכך מפספס את המטרה של שמירה על פשטות ואותנטיות.
בנוסף, חסרונה של דמות נשית משמעותית בסיפור מהווה בעיה שמקשה על העברת המסר בצורה מאוזנת.
בסך הכול, הסדרה אמנם הצליחה להעביר את הפאתוס וההקרבה של מלחמת יום כיפור, אך לא בהכרח בצורה הראויה והמדויקת ביותר.
גם ביקורת זו מקשרת את הסדרה למלחמת חרבות ברזל, כשרועי אבן מציין כיצד הסדרה משקפת את גבורת החיילים והקרב המורכב, תוך השוואה בין שתי המלחמות במובן של מתח וזעזוע.
עינת אוליבייר מ"מעריב" רואה ב"המזח" סדרת חובה, לא רק בשל עוצמת השחזור והאפקטים המרשימים, אלא בעיקר בשל הדילמה האנושית שהיא מציפה – הבחירה בין חיים לבין הקרבת עצמך עבור המולדת.
היא מדגישה את האופן שבו הסדרה, שצולמה לפני "חרבות ברזל", מהדהדת בעוצמה את הדילמות שמלוות גם את החברה הישראלית כיום.
לדבריה, "המזח" מעוררת שאלות נוקבות על גבורה, ערבות הדדית והמשמעות של קדושת החיים.
נדב מנוחין מ"וואלה" מדגיש עד כמה קשה לצפות בסדרה בעידן שאחרי 7 באוקטובר 2023: הטריגרים דומים מדי, המציאות העכשווית ממשיכה להדהד את הטראומות מהעבר, וההקבלות בין מחדלי יום כיפור להתרחשויות העכשוויות צורמות מאוד.
הוא כותב: "המזח" מוצגת כסדרה חריגה ונאמנה באופן מרשים לסיפור האמיתי של מוצב המזח, כשהיא מצליחה להעביר היטב את תחושת הייאוש, הקריסה של המערכת והמתח בין אידיאלים לבין מציאות אכזרית".
הוא מציין לחיוב את השחזור שעשוי לתפארת והאווירה מטלטלת: הייאוש, חוסר התוחלת שבמצב, הסיסמאות הריקות של הפיקוד העליון שמעוצבים היטב.
מצד שני, היא סובלת מדי פעם מדיאלוגים מגושמים ומהסחות דעת מיותרות בעלילה שמתרחשת בעורף.
בסופו של דבר, הצפייה ב"המזח" היום נתפסת פחות כאירוע תרבותי ויותר כטראומה חיה ומכאיבה: .
אבישי סלע מ"טיים אאוט" רואה ב"המזח" "אפוס מופק היטב על מלחמת יום כיפור", מגדיר את המשחק של מיכאל אלוני ודניאל גד כמצוין, ומסכם שמדובר בסדרה טובה מאוד, סיפור מיוחד עם קאסט שחקנים טוב, גם אם ברובו אלמוני, ויש לו חשיבות היסטורית.
גיא לייבה מ"ידיעות אחרונות" מציין שהדבר הראשון שטוב ב""המזח"" הוא שיש לה פתיח עוצמתי, כזה שמזכיר מאוד את זה של הסדרה האגדית ""אחים לנשק"".
הוא כותב: "הפקה כל כך מוקפדת עד הפרט האחרון.,, סדרה מרתקת ועשירה.
סצנות הקרבות פשוט מצוינות, וההשקעה ניכרת בכל פריים.
אחת החולשות הקלאסיות של סדרות ישראליות מהסוג הזה היא שלפעמים מרגישים שחסכו על הצופים.
הבימוי מדויק, הצילום מוקפד, השחזורים נראים אותנטיים, והמשחק אמין מאוד (קריטי כשיש פיצוצים ובלגן מסביב).
גם כשמדי פעם הסדרה גולשת לקלישאות של סרטי מלחמה, אפשר לסלוח לה.
"המזח" מדגישה שנעשה כאן תחקיר מעמיק ושיש מאמץ אמיתי להיצמד למציאות.
זה לא אתגר פשוט: כל חריגה הכי קטנה מהאמת עלולה הייתה להתפוצץ להם בפרצוף."
תהילה שינובר מחדשות "כיפה" כותבת: "המזח היא סדרה נפלאה, זה ברור כבר בדקות הראשונות של הפרק הראשון, אבל לא באתי לדבר על האיכות הקולנועית של הסדרה.
למרות הקצב הגבוה, תצוגת המשחק המצוינת וההפקה האיכותית, הרגעים המשמעותיים ביותר מגיעים דווקא בכל סוף פרק...
יוצרי הסדרה החליטו להנציח את חללי הקרבות".
הסדרה מבוססת על בסיס תחקיר בארכיון צה"ל, ניתוח יומני חמ"ל, הקלטות רשת הקשר וראיונות עם הלוחמים שלחמו בתוך המוצב ובסביבתו.
בעניין קבלת החלטה להיכנע ישנן שתי גרסאות סותרות.
הראשונה, כפי שד"ר ורבין טוען בבלוג "האופציה של הדוקטור", שרעיון הכניעה נולד בתוך המוצב ושודר למפקדה מאחורי גבו של המפקד.
הגרסה השנייה טוענת שהפעם הראשונה שבה עלה רעיון הכניעה הייתה לאחר כישלון חילוץ השייטת מהים, בלילה שבין חמישי 11.10.1973 ושישי 12.10.1973. בשיחה בין שלמה ארדינסט המ"פ ובין המפקדה, נאמר לארדינסט שאם הוא אינו מסוגל להחזיק מעמד אז שייכנע.
עמוס "שולטהייס" סגל (המקורי) טוען: "ההצעה הראשונה להיכנע הגיעה מהפיקוד, ולא מאיתנו, ואני חושב שזה קריטי להבנת הסיפור.
הציעו לנו להיכנע, לא נתנו לנו פקודה.
בסרט ובסדרה זה מוצג הפוך".
ב-3 באוגוסט 2023 עלה בבתי הקולנוע בישראל סרט קולנוע בשם זהה.
זוהי דרמת מלחמה באורך של 110 דקות, לעומת הסדרה שאורכה הכולל הוא 225 דקות.
הסרט נערך מתוך החומרים שצולמו לסדרה, ולכן כל השחקנים בו זהים לאלו המשחקים בסדרה.
הסרט מתמקד בעיקר בלחימה ואינו כולל עלילות משנה ופיתוח דמויות המופיעות בסדרה.
כמו כן עלילת הסדרה ממשיכה לאחר שעלילת הסרט מסתיימת.
המזח האמריקאי בעזה היה מזח צף שהוקם על ידי צבא ארצות הברית וצי ארצות הברית בחוף א-שאטי (מצפון למסדרון נצרים) באפריל 2024, ומטרתו הייתה לספק סיוע הומניטרי לתושבי רצועת עזה בעקבות המשבר ההומניטרי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
היעד האמריקני היה לספק לרצועת עזה דרך המזח כ-2 מיליון מנות מזון יומיות.
צבא ארצות הברית סיפק את המזון, אך אישור חלוקת המזון היה באחריות צה"ל.
חלוקת המזון הייתה אמורה להיעשות על ידי ארגוני הסיוע, אך צה"ל טען כי הארגונים נתונים לאיומי חמאס, שרוצה לראות בכישלון הפרויקט, ואילו ארגוני הסיוע טענו כי צה"ל אינו מספק אבטחה למשאיות המובילות את הסיוע.
בסוף יוני 2024, אספקת מזון באמצעות המזח הופסקה.
צבא ארצות הברית הודיע על סיום פעילות המזח ב-17 ביולי 2024.
בעקבות מתקפת הפתע של חמאס הכריזה ישראל על פתיחה במלחמת חרבות ברזל למיטוט שלטון חמאס והשבת החטופים.
חלקו נגרם מקשיים בהכנסת מזון לרצועה דרך המעברים הישראליים, בין השאר בשל סגירת המעברים היבשתיים, בידוקים מוגברים, וחסימה של משאיות סיוע על ידי ארגונים ישראליים.
בעקבות כך הודיע נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן על הקמת מזח לחוף עזה כדי לאפשר את הובלת הסיוע דרך הים.
הרעיון להקים מזח בעזה כדי להקל על אספקת הסיוע ההומניטרי הועלה בסוף אוקטובר 2023 על ידי נשיא קפריסין, ניקוס כריסטודולידיס.
ב-7 במרץ 2024 הכריז נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן כי הורה לצבא ארצות הברית להקים מזח זמני שיאפשר להכניס כמות גדולה של סיוע הומניטרי לרצועת עזה מדי יום, הכולל מים, מזון, תרופות ואוהלים.
ארצות הברית שאפה לספק כ-2 מיליון מנות סיוע הומניטרי ביום לתושבי הרצועה.
לפי התכנון, הפרויקט היה אמור לכלול מזח צף, מסלול באורך כ-550 מטרים שיחובר לחוף, ומספר ספינות לוגיסטיות שיעבירו את הציוד אל המסלול.
לאחר שהסיוע יגיע לנתיב, ניתן יהיה להעבירו לעזה.
המזח היה צפוי לפרוק מדי יום סחורה שתאפשר את הזנתם של כ-40% מתושבי הרצועה.
הסחורה הייתה אמורה להגיע לרחבי הרצועה באמצעות משאיות שישנעו את הסחורה מהמזח.
המזח הוקם על ידי יחידה משולבת של צבא ארצות הברית וצי ארצות הברית , המבצעת העברה של חיילים ואספקה דרך הים במקומות שבהם אין נמל או שאין אליו גישה מסיבה אחרת, ופועלת גם באזורי אסון להעברת סיוע הומניטרי.
המזח הצף מורכב מחלקים שמחוברים זה לזה, והוא מיועד למפרץ יחסית מוגן וגלים של מטר לכל היותר, אך בחוף עזה הגלים מגיעים תכופות למעל מטר, יחד עם רוחות.
הובלה דרך נמל אשדוד הייתה מוזילה את המשלוחים ומייעלת אותם, אך נפסלה בגלל הצורך בהסכמת ישראל ובהתחייבותה לאבטח השיירות ההומניטריות מהנמל.
שיטת השינוע נקבעה תחת האילוצים של המים הרדודים בחוף עזה והתחייבותו של הנשיא ביידן ש"נעל אמריקאית" לא תדרוך בעזה:
אריזה בחבילות קטנות (Pellets) (בערך בגודל של 1 מ"ק לחבילה) ולא במכולות.
דבר זה מצריך שימוש בכוח אדם רב ומקטין עוד יותר את תפוקת התהליך.
העמסת הציוד על אונייה גדולה בנמל בקפריסין.
עגינה מול חוף עזה, שם נפרק הציוד מהאונייה הגדולה ומועבר בספינות קטנות לנחתת שיכולה להגיע עד למזח.
הציוד נפרק שם, ומועמס למשאיות.
שינוע הציוד במשאיות לאזור היערכות ליד המזח.
מאזור ההיערכות, הציוד משונע במשאיות של ארגוני סיוע לנקודות חלוקה בעזה.
ב-10 במרץ הפליגה הנחתת "פרנק א.
בסון" , הנחתת הגדולה ביותר בצבא ארצות הברית, מבסיס הצי בנורפוק בדרך למזרח הים התיכון על מנת להקים את המזח.
הנחתת הובילה ציוד הנדסי לצורכי בניית המזח, וחיל משלוח שעסק בהרכבתו.
המשלוח הראשון של הסיוע מארצות הברית צפוי היה להגיע כ-60 ימים לאחר ההכרזה על הקמתו.
ב-12 במרץ הודיע דובר הפנטגון כי ארבע ספינות לוגיסטיות של הצבא האמריקאי יצאו באותו היום מנמל וירג'יניה בדרכן למזרח הים התיכון על מנת להשתתף בבניית המזח, וכי המזח צפוי להיות מבצעי בתוך כ-60 יום, ויספק כשני מיליון ארוחות ביום.
ב-25 באפריל הודיע הפנטגון כי צבא ארצות הברית החל לבנות את הרציף הימי מול חופי העיר עזה, והצהיר כי הוא יחל לספק מזון לרצועת עזה בתחילת מאי.
בידוק הספינות ייעשה בלרנקה בשיתוף פעולה של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי (USAID) וממשלת קפריסין.
בתדרוך שהתקיים בפנטגון אישרו גורמי ממשל לכתבי CNN כי הפצת המזון בתוך עזה תנוהל על ידי USAID בשיתוף פעולה עם תוכנית המזון העולמית של האו"ם.
לפי דיווח, צבא ארצות הברית היה אמור לבצע את החלוקה דרך המזח במשך שלושה חודשים, והמטרה הסופית הייתה להעביר את ניהול פרויקט הכנסת הסיוע לעזה לארגונים או חברות מסחריות.
ב־3 במאי השעה פיקוד מרכז של ארצות הברית את בניית המזח, עקב קשיי מזג אוויר, והודיע על העברת חלקי הנמל הצף לנמל אשדוד, שם יורכב ויאוחסן עד שוך הרוחות.
ב-16 במאי דווח ברשת NBC כי באותו יום החלה העברת חלקי המזח הזמני לעזה מנמל אשדוד.
על פי הדיווח הצפי היה שהרכבת המזח תושלם תוך כיממה, ולאחר מכן תתחיל קבלת הסיוע למזח תוך כ-24–48 שעות.
הרציף יעגון במרחק של 5 עד 8 ק"מ מהחוף.
על פי דיווח של פיקוד המרכז של צבא ארצות הברית (CENTCOM) ברשת X, הושלמה הקמת המזח האמריקני הזמני בחופי רצועת עזה.
על פי ההודעה, העיגון הושלם מבלי שחיילים אמריקנים נכנסו לשטח הרצועה.
לדברי תת-אדמירל בראד קופר, מפקד הצי החמישי של פיקוד מרכז של ארצות הברית, המטרה המוצהרת היא להכניס לעזה דרך המזח הזמני 500 טונות של סיוע הומניטרי ביום.
פיקוד המרכז של צבא ארצות הברית הודיע כי מ-17 במאי ועד 28 ביוני עברו דרך המזח לחוף עזה 8,831 טונות של סיוע הומניטרי.
בין ה-17 ל-21 במאי משאיות הנושאות סיוע הומניטרי לנוע לחוף מהרציף הזמני בעזה.
בשבוע הראשון לפעילות המזח הצף ברצועת עזה, הועברו דרכו 1,806 משטחי מזון באמצעות 127 משאיות למרכזים הלוגיסטיים של הקהילה הבין-לאומית ברצועה.
אולם, לדברי הפנטגון הסיוע לא הגיע לתושבי עזה.
מתמונות שהתפרסמו עולה כי הצבא האמריקאי הציב מערכת פלנקס להגנה על המזח מפני טילים, ארטילריה ומרגמות.
ב־24 במאי 2024, חלק מהרציף ניתק ונסחף אל חוף אשדוד, ככל הנראה בשל עוצמת גלי הים.
כוחות חיל הים הגיעו למקום וסייעו לקשור את החלק שנסחף כדי להשיבו.
ב-28 במאי פורסם כי המזח האמריקני שהוקם בעזה התפרק והושבת.
חלקים מהמזח שהוקם לחוף הרצועה התפרקו בשל רוחות חזקות וגלים גבוהים.
דוברת הפנטגון סברינה סינג הודיעה כי ביומיים הקרובים צפויים אנשי צבא ארצות הברית לגרור את המזח לנמל אשדוד, שם הוא צפוי לעבור תיקון במשך שבוע לפחות.
לאחר מכן יידרשו ככל הנראה עוד יום או יומיים כדי לגרור אותו מחדש לחופי העיר עזה ואז להציבו ולהתקינו מחדש.
בפנטגון הבהירו כי הפסקת הפעילות של המזח זמנית בלבד, ולזמן קצר, עד להשלמת התיקון והטיפול בו.
ב-7 ביוני פורסם שהמזח תוקן באשדוד, חזר מחדש למקומו בצפון רצועת עזה ושב לפעילות.
ב-8 ביוני הועברו לעזה דרך המזח 492 טונות של סיוע הומניטרי.
פיקוד המרכז של צבא ארצות הברית הודיע כי חיילי צבא ארצות הברית לא עלו על חוף עזה, וכי המזח, ציודו וכל נכס הקשור אליו לא היה מעורב במבצע ארנון, פעולת החילוץ של ארבעת החטופים שבוצעה ב-8 ביוני.
גם ארגון USAID הודיע כי אף עובד הומניטרי לא היה מעורב בפעולת החילוץ.
ב-9 ביוני הודיעה מנהלת תוכנית המזון העולמית של האו"ם שהתוכנית עצרה את חלוקת הסיוע ההומניטרי שלה מהמזח, היות שהיא מודאגת מבטיחות אנשי הארגון.
סינדי מקיין אמרה כי שניים ממחסני הארגון בעזה נפגעו מרקטות ועובד צוות נפצע.
לא נמסר תאריך יעד לחידוש הפעילות.
ב-11 ביוני חודשה פעילות המזח והועברו לחוף כ-500 טון סיוע.
ב-12 ביוני הועברו לחוף עוד 500 טון סיוע.
1,000 טון אלה הצטברו באזור ההיערכות ליד המזח בהמתנה להעברתם למרכזי הסיוע בעזה.
ב-18 ביוני פורסם בעיתון הניו יורק טיימס כי ארצות הברית תפרק את המזח שהקימה ברצועת עזה, אחרי שנחל כישלון חרוץ בהעברת סיוע הומניטרי לאוכלוסייה המקומית.
אולם, מזכיר העיתונות של הפנטגון הודיע כי המזח יוחזר למקומו וישוב לפעולה עוד באותו השבוע.
ב-25 ביוני הודיעה סוכנות רויטרס כי בגלל חששות ביטחוניים, הסיוע שהגיע דרך המזח לחופי עזה בימים האחרונים נערם באזור היערכות ליד המזח ואינו מגיע לנקודות חלוקה ברצועת עזה.
לפי נתוני צבא ארצות הברית, נכון ל-25 ביוני כ-84% מהציוד שהגיע דרך המזח נתקע באזור ההיערכות כי האו"ם סירב לאסוף אותו מהמקום.
ב-28 ביוני צבא ארצות הברית פירק את המזח בגלל תנאי מזג אוויר קשים והצהיר כי הוא שוקל לא להחזיר את המזח לפעולה אלא אם הציוד ההומניטרי שנערם באזור ההיערכות ליד המזח (אשר התמלא כמעט למלוא הקיבולת שלו) יתחיל לנוע שוב לכיוון נקודות החלוקה בתוך רצועת עזה.
שינוע הציוד מאזור המזח לתוך עזה הוא באחריות האו"ם והאו"ם מסרב לבצע זאת בגלל חשש לביטחון נציגיו וכלי הרכב.
ב-29 ביוני החלו עובדים של האו"ם בפינוי ציוד הומניטרי שהצטבר באזור המזח.
זו הפעם הראשונה שפעולה זו נעשתה מאז 9 ביוני.
דובר מטעם תוכנית המזון של האו"ם הודיע כי זו פעולה חד-פעמית שנועדה למנוע את קלקול המזון.
המשך הפעילות תלוי בתוצאות הבדיקה שמבצע האו"ם בקשר לבטיחות שינוע הציוד.
ב-10 ביולי הודיעו גורמים רשמיים בארצות הברית כי המזח יותקן מחדש בחוף עזה, ייעשה בו שימוש של מספר ימים, ולאחר מכן הוא יפורק לצמיתות.
ב-11 ביולי הודיע דובר הפנטגון כי ניסיון לעגן את המזח בחוף עזה ב-10 ביולי נכשל מסיבות טכניות ועקב בעיות מזג אוויר.
המזח הוחזר לנמל אשדוד ויישאר שם עד להודעה חדשה.
ב-17 ביולי הודיע פיקוד המרכז של ארצות הברית על סיום המשימה, פירוק סופי של המזח והובלתו חזרה לארצות הברית.
ב-5 בנובמבר פורסם כי נקבע מותו של חייל צבא ארצות הברית לאחר שנפצע בחודש מאי באירוע לא-קרבי במהלך שהותו על המזח בעזה.
על מיזם המזח היו ביקורות מכמה וכמה כיוונים:
טכנולוגיה – השימוש המבצעי האחרון ב-JLOTS היה בשנת 2010 באסון רעידת האדמה בהאיטי.
מאז לא נעשה בו שימוש והציוד לא תוחזק בצורה נאותה.
יצרנים של מספר רכיבים כבר אינם קיימים ולכן יש בעיה קשה להשיג חלקי חילוף לתפעול המזח.
תנאי מזג אוויר – המזח הצף תוכנן לעמוד בגלים קלים בגובה עד מטר אחד.
לפני פריסת המזח הפנטגון ביצע ניתוח של מזג האוויר בחופי עזה ב-10 השנים האחרונות והגיע למסקנה שניתן יהיה להשתמש במזח הצף בחודשי הקיץ, אולם סערות בלתי צפויות בכל זאת גרמו נזקים למזח הצף והובילו גם למספר השבתות מתוכננות בפעולת המזח.
תפעול – ריבוי של פעולות העמסה ופריקה של ציוד מכלי תובלה אחד למשנהו מסבך את הפעילות ומקטין את קצב העברת הציוד.
עלות – לפני ביצוע המיזם, ההערכה הראשונית של משרד ההגנה של ארצות הברית הייתה שהמיזם יעלה כ-320 מיליון דולר.
לאחר מכן, בתחילת חודש יוני 2024, פרסם משרד ההגנה הערכה מחודשת, שהייתה כ-230 מיליון דולר, כולל תיקוני הנזקים למזח.
כך או כך הביקורת טוענת שמדובר בעלות גבוהה מאוד יחסית לתועלת שהביא המזח בפועל.
ב-27 באוגוסט 2024 פרסם נציב הביקורת הפנימי של הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי דוח חריף על כישלון תוכנית המזח הצף מול חופי עזה, שעלתה כ־230 מיליון דולר ולא עמדה בציפיות.
לפי הדוח, האמריקאים פעלו להקמת המזח למרות האזהרות הנוגעות לאופי הים התיכון.
המזח פעל רק 20 ימים ולאחר שנראה ברקע פעולות צה"ל ברשתות החברתיות היו פלסטינים שהניחו שישראל השתמשה במזח לפעולה צבאית.
המושבות המאוחדות היה השם ששימש את הקונגרס הקונטיננטלי השני בפילדלפיה כדי לתאר את הישות דמוית מדינה הכוללת את שלוש עשרה המושבות בשנים 1775 ו-1776, לפני וכאשר הוכרזה עצמאותה.
שטרות במטבע קונטיננטלי הציגו את השם 'המושבות המאוחדות' ממאי 1775 עד פברואר 1777, והשם שימש כביטוי כדי להתייחס למושבות בכללותן לפני התכנסות הקונגרס השני, אם כי מקור הביטוי אינו ידוע.
ב-7 ביוני 1776, ריצ'רד הנרי לי, לאחר שקיבל הוראות וניסוח מאספת וירג'יניה החמישית, הציע לקונגרס לנתק את קשריהם הפוליטיים עם בריטניה, להכריז על עצמם כעצמאיים ולכונן חוקה.
ב-9 בספטמבר 1776, הסיר הקונגרס הקונטיננטלי השני באופן רשמי את השם "המושבות המאוחדות של צפון אמריקה" לטובת "ארצות הברית של אמריקה" בהכרזת העצמאות של יולי.
הקונגרס קרא למושבות לשנות את שמם למדינות, עם חוקות חדשות.
ב-14 במרץ 1775, כפי שהציע ג'ון אדמס לקונגרס:
לאחר קרבות לקסינגטון וקנקורד באפריל 1775, התגייסו מיליציות פטריוטים אמריקאים בניו אינגלנד לכתר את הצבא הבריטי בבוסטון.
ב-6 ביולי 1775, הקונגרס הקונטיננטלי השני בפילדלפיה פרסם הצהרה של נציגי המושבות המאוחדות של צפון אמריקה, שנפגשו כעת בקונגרס הכללי בפילדלפיה, תוך פירוט הסיבות והכורח של הפעלת הנשק שלהם.
הם סיכמו, "אנחנו מתכוונים לא לפרק את האיחוד הזה, שכל כך הרבה זמן וכל כך בשמחה התקיים בינינו, שבו אנחנו באמת רוצים לראות מחדש ....
לא הקמנו צבאות עם תכנונים שאפתניים של הפרדה מבריטניה הגדולה, והקמת מדינות עצמאיות".
ב-10 במאי 1776, הקונגרס הקונטיננטלי השני החליט פה אחד:
שיומלץ לאסיפות ולאמנות של המושבות המאוחדות, שבהן לא הוקמה עד כה ממשלה מספקת לצורכי ענייניהן, לאמץ ממשלה כזו, שלדעת נציגי העם, תעשה הכי טוב.
לאושר ולביטחון של בוחריהם, בפרט, ושל אמריקה בכלל.
כהכנה לעצמאות, הקונגרס הגדיר בגידה כגביית מלחמה נגד המושבות המאוחדות, דבקות במלך או מתן סיוע או נחמה לאויב.
בתחילת 1776, סיבת העצמאות הוכרזה בהרחבה בחוברת השכל הישר של תומאס פיין.
הוא קרא ל-13 המושבות לכתוב חוקה חדשה:
הקונגרס הצביע על עצמאות בהחלטת לי ב-2 ביולי 1776, ויומיים לאחר מכן, ב-4 ביולי, אימץ פה אחד את "הכרזת העצמאות", שנכתבה בעיקרה על ידי תומאס ג'פרסון, שבה נכתב בחלקה:
בשם ובסמכות האנשים הטובים של המושבות הללו, לפרסם חגיגית ולהכריז שהמושבות המאוחדות הללו הן, ובצדק, מדינות חופשיות ועצמאיות; שהם משוחררים מכל נאמנות לכתר הבריטי, ושכל הקשר הפוליטי בינם לבין מדינת בריטניה הגדולה הוא וצריך להתמוסס לחלוטין.
הקונגרס מינה את ג'ורג' וושינגטון ל"גנרל והמפקד העליון של צבא המושבות המאוחדות ושל כל הכוחות שגויסו או יועלו על ידם" ב-19 ביוני 1775, וב-22 ביוני הורה לו לקחת אחריות על מצור על בוסטון.
הקונגרס יצר סדרה של סוכנויות חדשות בשם המושבות המאוחדות, כולל צי.
ב-14 בספטמבר 1775, וושינגטון, כ"מפקד העליון של צבא המושבות המאוחדות של צפון אמריקה", הורה לקולונל בנדיקט ארנולד לפלוש לקוויבק, לתפוס אספקה צבאית ולנסות לשכנע קנדים צרפתים להצטרף למהפכה האמריקאית.
ב-9 בספטמבר 1776, הקונגרס הקונטיננטלי השני הסיר רשמית את השם "המושבות המאוחדות" לטובת "ארצות הברית של אמריקה." הקונגרס הורה, "בכל הוועדות היבשתיות, וכלים אחרים, שבהם, עד כה, נעשה שימוש במילים ה'מושבות המאוחדות', הסגנון ישתנה לעתיד ל'ארצות הברית'."
המזח בחוף כפר ויתקין (קרוי גם "מזח בית ינאי") היה מזח שהוקם בשנות ה-40 של המאה ה-20 בחוף של כפר ויתקין ובית ינאי ונועד, רשמית, לשרת את חקלאי האזור אך תוכנן גם להורדת מעפילים מספינות מעפילים.
המזח היה אחת התחנות במסעה של אלטלנה לפני שטובעה בחוף תל אביב.
הגשר, שעבר בלייה משמעותית, הוגדר כאתר מורשת ומיועד לשימור.
קיימות מספר גרסאות לגבי הנסיבות שהביאו להקמת המזח.
יוזמת בניית המזח הייתה של משה המאירי (תהבלום) תושב כפר ויתקין.
ביולי 1937 פורסם על ידי ועד גוש עמק חפר על אישור צו מנדטורי להקמת מזח לפריקת דשן בחוף כפר ויתקין/בית ינאי כשהכוונה הייתה להביא את הדשן מסוריה, קפריסין ומצרים.
עם קבלת האישור החל הוועד בתכנון המזח ובחירת חברות שותפות לתכנון ולבניה.
החברות שנבחרו היו קק"ל וחברת "נחשון" (מוסד הסתדרותי למפעלות ים) ולניהול הפרויקט יסדו יישובי הגוש אגודה שיתופית בשם "חפר" בע"מ.
העבודות על המזח החלו בקיץ 1938 והוא נחנך ב-1939 ושימש בעיקר לפריקת דשן לחקלאות.
יחד עם זאת בגלל פרוץ מלחמת העולם השנייה נפסק כמעט לחלוטין ייצוא פירות ההדר מארץ ישראל בכלל ומהמזח בפרט.
בשנים 1939-1934 (השנים שקדמו להשלמת בניית המזח) עגנו לחופי בית ינאי 16 אוניות מעפילים אך בתקופה הקרובה לסיום המזח לא עגנה במקום אף אונייה.
ההערכה היא שהסיבה העיקרית להימנעות אוניות מעפילים מעצירה בחוף נבעה מהתחזקות הפיקוח הבריטי על החוף כמו הקמת תחנות משמר חופים מדרום למזח ובגבעת אולגה.
ב-20 ביוני 1948 עגנה במקום האונייה אלטלנה במטרה להוריד נשק במקום.
מול האונייה הציב צה"ל כוחות מחטיבת אלכסנדרוני כדי למנוע מאנשי האונייה להתקרב לחוף.
על אף ההתנגדות, חלק מהציוד נפרק.
בהמשך החלו חילופי יריות בין כוחות אלכסנדרוני ובין אנשי אצ"ל שהתבצרו באונייה ובחסימה של גשר נחל אלכסנדר ממזרח לכפר ויתקין.
בניסיון למנוע שפיכות דמים הפליגה אלטלנה לתל אביב לאחר שסוכם שהנשק שכבר נפרק לחוף יימסר לצה"ל.
לאחר קום המדינה הופסק משלוח הדשן מסוריה ובמקביל שופרה התשתית התחבורתית לנמלים הגדולים (תל אביב וחיפה) דבר שייתר את הצורך במזח והוא נזנח והחל להתפורר בהשפעת גלי הים והמלח.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הרסה רשות הגנים הלאומיים את העמודים הקרובים לשפת הים כדי להגן על השוהים בחוף וכדי למנוע טיפוס לטפס על המזח.
המועצה האזורית עמק חפר, רשות הטבע והגנים והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל בסיוע משרד ירושלים ומסורת ישראל הוחלט על שימור עמודי המזח שנותרו.
המזח נבנה על גבי 2 שורות של כלונסאות בטון מזוין שעוגנו בחול ועליהן נוצקו קורות בטון רוחביות שאיפשרו הנחת לוחות עץ עבים שהיוו את המדרך של המזח.
אורכו המתוכנן של המזח היה 170 מטר כש-70 מטר על החוף ו-100 מטר בים ורוחבו המתוכנן 4 מטר.
עמודי המזח הוחדרו לעומק של 6 מטר על ידי פטיש אוויר והמרחק בין העמודים היה 6 מטר כך שהוצבו כ-28 זוגות של עמודים.
עם סיומו התברר שמצד אחד עומק המים בקצה המזח מונע מסירות גדולות להתקרב עד אליו ומאלץ אותן לחנות במרחק מה ממנו ומצד שני גובה קצה המזח מעל פני המים (כ-2 מטר) אינו מאפשר גישה נוחה לסירות שמגיעות מהאוניות הגדולות.
המזוודה המקסיקנית הוא סרט תיעודי משנת 2011 בבימויה של טרישה זיף.
הוא מספר את סיפורם של למעלה מ-4,000 תשלילים לסרטים שנוצרו במהלך מלחמת האזרחים בספרד על ידי הצלמים דוד סימור, גרדה טארו ורוברט קאפה.
הסרט עוקב אחר מסעם של התצלומים מהיעלמותם בתחילת מלחמת העולם השנייה ועד לגילוים מחדש ב-2007. הראיונות מכסים גם סיפורים פוליטיים ואישיים מהתקופה.
לפי מגזין דוקומנטרי:המזוודה המקסיקנית מפגישה שלושה נרטיבים: המזוודה, סיפור הגלות וכיצד אנשים בספרד מתייחסים היום לעבר שלהם, 30 שנה לאחר המעבר.
המזוודה המקסיקנית מתייחסת לכוחו של הזיכרון, ושואלת, "למי ההיסטוריה שלנו?""זיף טווה תיאורים אישיים, לעיתים כואבים, של ביוגרפיות של אלה ששרדו את המלחמה כשברחו מספרד, שרבים אינם מסוגלים לשכוח אפילו עד היום".
"אפילו לסטודנטים המזדמנים ביותר לצילום, עיתונות והיסטוריה, הסרט היפה והנשמה הזה עדיין נדרש לצפייה." - ירחון פילם ג'ורנל אינטרנשיונל
הסרט הוזמן על ידי איגוד הסרטים הדוקומנטריים הבינלאומי להשתתף כמועמד לפרס האוסקר במסגרת-DocuWeeks 2011, שם נאמר עליו שהוא "מרתק ברמות רבות".
המזוודה הוא הפרק השביעי בעונה הרביעית של סדרת הדרמה האמריקאית "מד מן", והפרק ה-46 בסדרה כולה.
הוא שודר בערוץ "AMC בארצות הברית ב-5 בספטמבר 2010.
הפרק מתמקד בדמויותיהם של דון דרייפר (ג'ון האם) ופגי אולסון (אליזבת מוס), ובמערכת היחסים המורכבת ביניהם.
עם שידורו זכה הפרק לשבחי הביקורות, ובשנים שלאחר מכן צוין לא אחת כפרק הטוב ביותר בסדרה.
הפרק מציין את נקודת האמצע המדויקת של הסדרה כולה (46 מתוך 92 פרקים).
מועמדות ביצועיהם של ג'ון האם ואליזבת מוס בפרק הוגשה לשיקול הוועדה כמועמדות לפרסי אמי לשחקן ולשחקנית ראשיים בסדרת דרמה, בהתאמה, בטקס פרסי האמי בפריים טיים ה-63. באותו טקס קיבל מתיו ויינר מועמדות לפרס אמי על כתיבה מצטיינת בסדרת דרמה.
הפרק, הנחשב לאחד מפרקי הטלוויזיה הגדולים ביותר שהופקו אי-פעם, תואר כנקודת שיא של תור הזהב של הטלוויזיה.
דדליין דחוק מרחף מעל קמפיין פרסומי עבור יצרנית המזוודות "סמסונייט", ודון דוחה את כל הרעיונות שמציעה מחלקת הקריאייטיב.