tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צבאו זכה בניצחונות משמעותיים וכבש מחדש את הבירה.
סוהאמוס, אזרח רומאי מרקע ארמני, הפך למלך החדש .
בשל מגפה בקרב הכוחות הרומים, הפרתים וכבשו מחדש את רוב השטח בשנת 166. סוהאמוס עזב לסוריה, ואת השושלת הארשקית שבה לשלטון בארמניה.
לאחר סוף האימפריה הפרתית, יורשתה, האימפריה הסאסאנית, שאפה להשיב לעצמה את השליטה הפרסית.
הפרסים הסאסאנים כבשו את ארמניה בשנת 252. אולם בשנת 287 הרומאים הכתירו את טירידאטס השלישי הגדול למלך ארמניה.
לאחר שגרגוריוס המאיר הפיץ את הנצרות בארמניה, טירידאטס קיבל את הנצרות והפך אותה לדת הרשמית של ממלכתו.
התאריך המסורתי להתנצרות של ארמניה נקבע לשנת 301, לפני התנצרות הקיסר הרומאי קונסטנטינוס וצו מילאנו.
לפני כן, האמונות הנפוצות היו פוליתאיזם עם השפעות של אמגושיות.
בשנת 387 חולקה ממלכת ארמניה בין האימפריה הרומית המזרחית לבין האימפריה הסאסאנית.
ארמניה המערבית הפכה תחילה למחוז של האימפריה הרומית בשם ארמניה הקטנה, ומאוחר יותר ארמניה הביזנטית; ארמניה המזרחית נשארה ממלכה בתוך פרס עד שבשנת 428 הפילה האצולה המקומית את המלך, והסאסאנים מינו מושל במקומו, שהחל את התקופה המרצפנית על ארמניה הפרסית.
חלקים אלה של ארמניה ההיסטורית נותרו תחת שליטה פרסית עד כיבוש פרס המוסלמי, בעוד שהחלקים הביזנטיים נותרו עד לכיבוש, גם על ידי פלישת צבאות ערביים, במאה השביעית.
בשנת 885, לאחר שנים של שלטון רומאי, פרסי וערבי, ארמניה החזירה לעצמה את עצמאותה תחת שושלת בַּגרַטוּנִי הארמנית .
ממלכת בוהמיה , הייתה ממלכה בתחומי האימפריה הרומית הקדושה, והייתה אחת מנסיכויות הבוחרים באימפריה.
החל משנת 1526 נשלטה הממלכה על ידי בית הבסבורג.
לאחר פירוק האימפריה הרומית הקדושה, נכללה הממלכה בתחומי האימפריה האוסטרית, ולאחר מכן בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, ופראג הייתה לאחת הערים המובילות באימפריה.
לאחר תבוסת מעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה, הפכה בוהמיה לחלק מצ'כוסלובקיה.
בוהמיה היוותה חלק מרכזי וראשי באימפריית מוראביה הגדולה בסוף המאה ה-9 ועמדה איתנה מול מתקפות המדיארים מהונגריה.
אמנם, לאחר מותו של השליט סוואטופלוק בשנת 894, האימפריה נחלשה עקב מאבקי ירושה והתגברות הפשיטות מהמזרח ולבסוף התפרקה.
יחד עם זאת, בתקופה הזו החלה השתלטות הנצרות הקתולית בבוהמיה ואיתה המלוכנות.
לאחר אותה נפילת אימפריית מוראביה קמה מלוכה מקומית בוהמית תחת שלטונה של שושלת פרמיסל ששלטה בבוהמיה עד תחילת המאה ה-14.בתחילה עסקה הממלכה בקליטת דת הנצרות הקתולית ובקיום יחסים קרובים עם ממלכת פרנקיה אשר לבסוף הפכה לאימפריה הרומית הקדושה.
לאחר הניצחון המוחץ של הממלכה הבוהמית יחד עם האימפריה הרומית הקדושה על הפושטים המדיארים (בשנת 955), העניק אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את השטחים שהפכו לבוהמיה ומוראביה לבולסלאב הראשון, דוכס בוהמיה, ובכך הוקמה רשמית הממלכה הבוהמית.
זאת לאחר שיארומיר, דוכס בוהמיה קיבל את אות הפאודל מהיינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחר שהביס את בולסלאב הראשון, דוכס פולין וכבש חזרה את פראג.
תחילתה של שליטת בית לוקסמבורג בבוהמיה החלה בשנת 1310 עם נישואיה של יורשת הכתר הבוהמי, הנסיכה אליזבת' לבנו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה היינריך השביעי, יוהאן.
בנו של יוהאן, קרל הרביעי התיישב בכס המלוכה הבוהמי בשנת 1346. הוא הקים את אוניברסיטת קארל בפראג, האוניברסיטה הראשונה במרכז אירופה כולה.
כמו כן, הוא בנה את טירת קרלשטיין אשר היוותה קו הגנה לעיר פראג ומקום מושבו ומיקום תכשיטי וכתרי המלוכה הבוהמיים ושל האימפריה הרומית הקדושה.
בנוסף, בהסדר של בולת הזהב של 1356, קיבלה ממלכת בוהמיה מעמד של נסיך בוחר.
בשנת 1415, יאן הוס, רקטור האוניברסיטה של קארל בפראג, אשר היה רפורמי בדעותיו כלפי הכנסייה והוגה דעות חשוב בזמנו, נידון למוות בשריפה על המוקד על כפירה בדת על ידי בית המשפט הצ'כי.
זאת למרות שהיה נתון תחת הגנתו זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הוא נתן את אישורו להוצאת גזר הדין.
פעולה זו, יחד עם הוצאה להורג של עוד חמישה מעוקביו של הוס על ידי הכנסייה הקתולית הובילו למרד של העם הבוהמי בכנסייה הקתולית ובאימפריה הרומית הקדושה.
לאחר מותו של ז'יז'קה בשנת 1424, נטל את הפיקוד הצבאי פרוקופ הגדול ותחת פיקודו ההוסים שלטו עוד כ-10 שנים על מרכז אירופה והשליטו טרור על האזורים בהם שלטו עקב קנאותם הרבה.
למרות החלטתו של פיוס השני על ביטול חופש הדת בבוהמיה, חופש דת (אם כי מוגבל) עדיין המשיך להיות נהוג בממלכה והיא הייתה לאחת הממלכות הליברליות ביותר בעולם הנוצרי בתקופת השושלת ההבסבורגית, ועד שנת 1620.
משום כך היה בלתי אהוד על ידי תושבי בוהמיה, שהיו קלוויניסטים ברובם (לימים פרוטסטנים).
ממלכת דבלין (באירית: Ríocht na Dubh Linn) הייתה ממלכה שהוקמה על ידי הוויקינגים הנורווגים באירלנד בשנת 839. בזמן שלטונו של מייסדה – תורגסט – היא השתרעה על מרכז וצפון-מזרח האי, אך שרדה שש שנים בלבד.
פלישה נוספת מנורווגיה הביאה להקמתה מחדש ב-853. הממלכה המחודשת שלטה על רוב השטח המוכר בימינו כמחוז דבלין.
לעיתים, שלטונה התפשט גם על מושבות נורווגיות נוספות באירלנד (למרות שלא התקיים רצף טריטוריאלי בינן לבין אזור דבלין).
אוכלוסיית המתיישבים הנורווגית התמזגה עם הזמן באירים המקומיים והממלכה נהפכה לנורדית-גאלית.
בירתה הייתה דבלין, שהוקמה כמאחז על ידי מייסד הממלכה תורגסט.
באמצע המאה ה-10 הממלכה החלה לשגשג מבחינה כלכלית, בזכות קשרי המסחר הענפים עם הוויקינגים באיים הבריטיים.
במחצית השנייה של המאה ה-10, דבלין גם הגיעה לשיא כוחה המדיני והצבאי, אך החלה לאבד אותו לפני סופה של אותה מאה.
מאמצע המאה ה-11 החל מאבק שליטה על דבלין המוחלשת בין ממלכות לנסטר ומנסטר האיריות, שהועצם על ידי המשך שגשוגה הכלכלי.
מאז, דבלין הייתה ממלכת חסות של אחת הממלכות האיריות היריבות.
במהלך רוב התקופה הזו, היא אף נשלטה על ידי נציגי שושלות המלכות האיריות.
בשנת 1170 הממלכה נכבשה על ידי אצילים אנגלו-נורמנים, ובשנת 1171 סופחה לממלכת אנגליה.
בשנת 795 הוויקינגים תקפו לראשונה את אירלנד.
בשנת 837 ויקינגים נורווגים בהנהגת תורגסט (Thorgest) הגיעו דרך הים האירי אל מזרח אירלנד.
הכוח הפולש כלל 120 ספינות, שמחציתן התקדמו אל פנים הארץ דרך הנהר בוין, ומחציתן דרך הנהר ליפי.
בשנת 839 הפולשים ערכו פשיטה במנזר שבעיר ארמה — מרכז דתי חשוב, שממוקם בפרובינציית אלסטר.
ההתייחסות הראשונה אל הוויקינגים בדברי ימי אלסטר (כרוניקה צפון-אירית מימי הביניים) היא משנת 841. ברשומה הראשונה מאותה שנה כתוב: "הפגנים עדיין בלוך ניי" (אגם באלסטר).
בשנת 841 תורגסט כבש את הכפר דבלין, שהיה מיושב בחקלאים ובדייגים.
על גבעה סמוך לחוף, שעליה נמצאת כיום טירת דבלין, הוא בנה מאחז מבוצר.
כך נהפך דבלין למרכז שליטה, שממנו ניהל תורגסט את המשך הכיבושים באזור.
בשטחים הכבושים הוקמה ממלכת דבלין, שהשתרעה ברציפות על מחוזות אלסטר, קונאכט ומידה (מרכז וצפון-מזרח אירלנד).
במסע ההתפשטות שלהם, הוויקינגים השתלטו גם על שטחים (מובלעות) בפרובינציות לנסטר ומנסטר, על איים בים האירי ולחופו המזרחי בוויילס.
תורגסט ביסס את האחיזה במובלעות הוויקינגיות באמצעות הקמת מבצרים.
אחד החשובים שבהם נבנה במרכז האי, לחופו הדרומי של האגם לוך רי בלנסטר.
לחופו הדרום-מערבי של האגם לוך ליין שבאותה פרובינציה, ועל האי שבאגם, הוקמו מבצרים נוספים.
לביסוס השליטה באלסטר, תורגסט בנה מבצר לחופו של לוך ניי.
בשנת 845 תורגסט נלכד על ידי מלך מידה (אחת הממלכות האיריות) — מאל סאכנייל מאק מאל רואנייד.
בהוראתו של המלך האירי, תורגסט הוטבע באגם לוך אוול, בלנסטר.
הוויקינגים איבדו את השלטון בשטחים שכבשו, אך נשארו באי כמתיישבים.
בשנת 851 הוויקינגים הנורווגים אף גורשו מדבלין על ידי הוויקינגים הדנים.
שלטונה של שושלת אי אימאר
בשנת 853 הנורווגים שבו לשלוט, אחרי ששטחי ממלכת דבלין נכבשו באמצעות צי בפיקודו של אולאף — בנו של מלך נורווגיה.
בשנת 863 הוא הפך את שני אחיו — איוואר ואסל — שהגיעו לאירלנד אחריו, לשותפיו לכתר.
שני האחים הללו נהפכו לשליטי הממלכה בפועל, ואילו אולאף חזר לנורווגיה.
איוואר היה המלך הדומיננטי, והשושלת ששלטה בדבלין כ-200 שנה נקראת על שמו שושלת אי אימאר (לפי הגרסה האירית של שמו הנורדי).
הוא הרחיב את הממלכה ושלט, בין השאר, בלימריק וסביבתו (ללא רצף טריטוריאלי עם שטח הממלכה סביב דבלין).
ב-864 איוואר סיכם עם אחיו אולאף להשהות את ההתפשטות באירלנד ולהתרכז בבריטניה הגדולה.
בשנים 870-865 הם ניהלו שם בהצלחה מלחמות נגד הפיקטים ונגד ממלכת סטרת'קלייד.
בשנת 867, אחרי שאחד האחים והמלך השותף אסל מת, אולאף הגיע אל ממלכת דבלין כדי לשלוט לצד אחיו איוואר.
ב-871 אולאף חזר לנורווגיה ומת תוך זמן קצר.
איוואר נשאר כמלך היחיד של דבלין, עד מותו ב-873. בשנת 902 הוויקינגים הנורווגים גורשו שוב מממלכת דבלין שהקימו — הפעם על ידי קרבאל מאק מוירקיין, מלך לנסטר (אחת הממלכות האיריות).
בשנת 917 הוויקינגים הקימו מחדש את ממלכתם, אחרי שסיגטריג, אחיו של המלך האחרון לפני הגירוש, כבש את דבלין.
במקביל, אחיו או בן דודו (או דודתו) — ראגנאל — כבש את ווטרפורד (מושבה ויקינגית בדרום-מזרח אירלנד).
ב-918 ראגנאל כבש גם את יורק הוויקינגית (כפי שהחוקרים מכנים את ממלכת נורת'מבריה שבאנגליה בתקופת שלטונם של מלכים נורדים — בשנים 954-867).
הוא מלך בשתי הממלכות עד מותו ב-921. באותה שנה, סיגטריג ויתר על מלכות דבלין והחליף את ראגנאל כמלך יורק.
אחיו (או בן דודו) של סיגטריג — גודרודר — החליף אותו כמלך דבלין.
בדברי ימי אלסטר, גודרודר מכונה "המלך האכזר ביותר של הסקנדינבים", משום שערך פשיטות ביזה אל שטחי הממלכות האיריות לנסטר ואוסרייגה.
ב-924 הוא ניסה לכבוש את לימריק, שנשלטה על ידי סבו, אך נהדף.
ב-927, אחרי מותו של סיגטריג השני, שמלך ביורק (נורת'מבריה), גודרודר נבחר על ידי הוויקינגים הדנים המקומיים גם למלך יורק (יחד עם בנו של סיגטריג).
כעבור שישה חודשים, הם גורשו משם על ידי מלך אנגליה — אתלסטאן.
המאבק בין ממלכת אנגליה לממלכת דבלין על יורק (נורת'מבריה), נמשך בהפוגות עד שנת 954, שבה האזור סופח סופית על ידי האנגלים.
לקראת אמצע המאה ה-10 בירת הממלכה דבלין נהפכה לעיר מסחר משגשגת.
ממלכת דבלין הגיעה לשיא כוחה בתקופת מלכותו של אולאף קוואראן (947-945, 980-952).
הוא הרחיב את שטח הממלכה סביב דבלין, אך אחרי השיא, הממלכה החלה להיחלש עקב מלחמות עם האנגלים על השליטה בממלכת נורת'מבריה שבצפון אנגליה.
האירים ניצלו את המצב כדי לדחוק את רגלי הוויקינגים מחלק מהשטחים שכבשו.
אחת מנקודות המפנה היה קרב טארה ב-980, שבו אולאף קואראן נוצח על ידי מאל סאכנייל מאק דומנייל — מלך מידה (אחת הממלכות האיריות) והמלך העליון של אירלנד (בו זמנית).
אולאף קוואראן ויתר על כס המלכות, ואילו ממלכת דבלין הכירה בכפיפותה למלך אירלנד.
מאל סאכנייל מאק דומנאיל העלה לשלטון בדבלין את בנו היחיד של אולאף קוואראן מנישואיו הראשונים — גלוניאירן, שהיה אחיו למחצה (אמם התאלמנה מאחד ממלכי מידה הקודמים, לפני שנישאה למלך דבלין).
בזכות תמיכתו של המלך האירי, גלוניאירן מלך בדבלין עד 989, בעוד אחיו למחצה מאמו החורגת מודרים משלטון.
ב-983 הוא סייע למלך העליון לדכא את המרד של מלך לנסטר ובעל בריתו הוויקינג — איוואר מווטרפורד.
אחרי שגלויאירן נרצח על ידי העבד שלו, מאל סאסכנייל מאק דומנאיל כבש את דבלין וקיבל פיצוי כספי על רצח אחיו.
המלך סיגטריג זקן-משי, ששלט בשנים 1036-995, ניהל במשך כשני עשורים מדיניות לוחמנית נגד רוב הממלכות האיריות.
הוא גם הכפיף למרותו את הממלכות הוויקינגיות של קורק וווטרפורד בדרום אירלנד (מושבות ויקינגים ללא קשר יבשתי עם דבלין, שהתנתקו ממנה לפני תקופת שלטונו).
עצמאותה של ממלכת דבלין התערערה שוב ב-1014 — עקב קרב קלונטארף בין המלך העליון של אירלנד בריאן בורו למלך לנסטר שמרד בו.
הכוח העיקרי שניצב מול מלך אירלנד הורכב ברובו דווקא משכירי חרב ויקינגים מממלכת דבלין ומאיי אורקני.
בורו נפל בקרב, אך צבאו ניצח אחרי שגרם אבדות כבדות לוויקינגים.
מאז, ממלכת דבלין נאלצה לשלם מיסים למלכים העליונים של אירלנד, כמו הממלכות האיריות שבורו הכפיפן למרותו עוד ב-1002. למרות זאת, ממלכת דבלין שמרה על עצמאותה בענייני פנים ועל שליטתה במסחר הבינלאומי הגובר עם הוויקינגים שבאיים הבריטיים.
בשנת 1036 סיגטריג זקן-משי הודח מכס המלכות דבלין על ידי אכמארקאך, שהגיע מממלכת האיים או מהמושבה הוויקינגית ווטרפורד בדרום-מזרח אירלנד.
ב-1038 הוא הודח מכס המלכות על ידי אחיינו של זקן-משי — איוואר השלישי.
ב-1046 אכמארקאך הדיח את איוואר ומלך שנית בדבלין עד 1052.
המאבק בין ממלכות לנסטר ומנסטר על השליטה בדבלין
בשנת 1052 ממלכת דבלין נכבשה על ידי דיארמייט מאק מאל נא מבו — מלך לנסטר (אחת הממלכות האיריות).
הוא המליך בדבלין את צאצאיו: קודם את בנו — מורכאד מאק דיארמטה 1070-1052, ואחרי מות בנו את נכדו — דומנאל מאק מורכאדה (למעשה, מלך לנסטר הוא ששלט בדבלין).
ב-1072 מת דיארמייט, שמשנת 1063 אף היה המלך העליון של אירלנד.
יורשו בתפקיד זה — טוירדלבאך או בריאין, שהיה קודם רק מלך מנסטר, ניצל את מעמדו החדש כדי לכבוש את לנסטר ודבלין.
זאת הייתה תחילתו של מאבק ארוך על השליטה בדבלין בין הממלכות האיריות לנסטר ומנסטר, וכן הוויקינגים המקומיים.
מיד לאחר הכיבוש ב-1072, טוירדלבאך המליך בדבלין את גודרודר אולאפסון — קרוב משפחתו של המלך אכמארקאך, ששלט בה לפני הכיבוש של דיארמייט.
דומנאל המודח מונה במקום סבו למלך לנסטר (למעשה, טוירדלבאך הוא ששלט שם).
ב-1075 טוירדלבאך הדיח את גודרודר מכס המלכות וגירש אותו מדבלין.
גודרודר הגיע לממלכת האיים — ממלכה נורדית-גאלית, שאיחדה את האי מאן בים האירי ואיים לחופה המערבי של סקוטלנד.
הוא החל לגייס שם צי ויקינגי להשבת הכתר, אך מת באותה שנה.
במקומו של גודרודר, טוירדלבאך מינה למלך דבלין את דומנאל מאק מורכאדה מלנסטר, שהוא עצמו הדיחוֹ מאותו כס שנתיים קודם לכן ומינה אותו (פורמלית) למלך לנסטר.
מחליפו של דומנאל כמלך לנסטר היה בן הדוד של אביו — דונכאד מאק דומנייל רמייר.
דומנאל מת בשנה, בה הומלך בדבלין (1075).
כתוצאה מכך, הממלכה עברה לחסות ישירה יותר של ממלכת מנסטר, אחרי שטוירדלבאך מינה למלכהּ את בנו — מוירכרטאך או בריאין.
דונכאד מאק דומנייל רמייר ניצל את המצב וסיפח את דבלין לממלכת לנסטר.
מוירכרטאך, שהודח מכס המלכות של דבלין, ירש את אביו ונהפך למלך מנסטר.
כעבור שנה, ב-1087, הוא ניסה להשיב לעצמו את דבלין.
למרות שניצח את צבא לנסטר בקרב ראית' אטאיר, הוא לא הצליח לכבוש מידיהם את שטח הממלכה הוויקינגית שסיפחו.
ב-1089 דונכאד — מלך לנסטר ודבלין — נהרג על ידי מלך אי פאלג (ממלכה אירית נוספת).
מוירכרטאך ניצל את המצב וסיפח את דבלין לממלכת מנסטר.
ב-1091 הוויקינגים שבו לשלוט בדבלין.
מי שגבר על האירים היה מלך האיים — גודרד קרובאן (נכדו או נינו של אולאף קוואראן — מלך דבלין במאה ה-10).
בשנת 1094 דבלין נכבשה שוב על ידי מלך מנסטר — מוירכרטאך.
הוא הפך אותה לממלכת חסות תחת השלטון של בנו — דומנאל מאק מוירכרטאך, או אחיינו — דומנאל מאק טאידק.
ב-1102 דבלין עברה לידיו של מלך נורווגיה — מגנוס השלישי.
השתלטות זו הייתה מתואמת עם בן בריתו — מוירכרטאך, מלך מנסטר.
ב-1103 מגנוס השלישי נהרג באלסטר, ודבלין עברה שוב אל חסותה של ממלכת מנסטר האירית.
מי שהומלך בה (ייתכן ששנית) היה בנו של המלך מוירכרטאך — דומנאל מאק מוירכרטאך.
בשנת 1115 מלכי לנסטר ואוי פאלג, שבאותה שנה מלכו בלנסטר בשיתוף, ניסו לכבוש את דבלין בכוחות מאוחדים.
הם הובסו על ידי דומנאל מאק מוירכרטאך ונהרגו בקרב.
מלך לנסטר הבא — דיארמייט מאק אנה מיק מורכאדה — הצליח לגבור על דומנאל ולהשתלט על דבלין כבר באותה שנה.
מי שירש אותו כמלך לנסטר, היה בנו של המלך שנהרג שנתיים קודם לכן — אנה מאק דונכאדה מיק מורכאדה.
דומנאל מאק מוירכרטאך ממנסטר ניצל את הוואקום השלטוני הקצר בלנסטר, כדי לכבוש מידה את דבלין, אך ב-1118 שוב איבד את כס המלכות.
הפעם, דבלין נכבשה על ידי טיירדלבאך או קונכובייר — מלך קונאכט (ממלכה אירית במערב האי).
בשנת 1119 טיירדלבאך נהפך למלך העליון של אירלנד.
ב-1122 הוא מסר את דבלין למלך לנסטר — אנה מאק דונכאדה מיק מורכאדה, שהסכים להכפיף את ממלכתו לסמכותו של טיירדלבאך.
אנה מאק דונכאדה מת ב-1126, וטיירדלבאך ניצל את המצב כדי להכפיף את דבלין לסמכותו בצורה ישירה יותר.
הוא המליך בה את בנו — קונכובאר או קונכובייר.
הבן מלך שם רק שנה, ומהמקורות ההיסטוריים לא ניתן ללמוד בוודאות, מי שלט בדבלין ב-14 השנים הבאות.
ידוע רק שבשנת 1133 שלט בה מלך בשם טורקאל, שהיה נורדי-גאלי (כמו רוב תושבי דבלין, שבה אוכלוסיות המתיישבים והמקומיים התמזגו עם התבססותו של דו-קיום ויקינגי-אירי).
בשנת 1141 דבלין סופחה לממלכת מנסטר על ידי מלכהּ — קונכובאר או בריאין.
הוא מת ב-1142. הדבלינאים הזמינו את מלכם הבא מהאיים ההברידיים.
היה זה אוטאר — בנו או נכדו של מי שהיה (עד מותו ב-1098) רוזן באי מאן.
אוטאר היה נורדי-גאלי כמו רוב תושבי ממלכתו.
בדבלין, הוא נהנה מתמיכת בניו של טורקאל (מי שידוע עליו, שמלך שם לפחות ב-1133).
בשנת 1144 אוטאר הפך את אחד מהם — ראגנאל מאק טורקייל, לשותפו לכתר.
ב-1146 ראגנאל נהרג בקרב עם אירים ממזרח מידה.
אחיו, ברודאר מאק טורקייל, ירש אותו כמלך שותף של דבלין.
ב-1148 בני משפחת מיק טורקייל בגדו באוטאר למרות שיתופם בשלטון ורצחו אותו, כדי שמלכים משושלתם ימלכו באופן בלעדי.
ברודאר נהפך למלך היחיד של דבלין.
תחת שלטונו, בשנות ה-50 דבלין נהפכה לממלכת חסות של לנסטר, שבה מלך דיארמייט מאק מורכאדה.
ב-1160 ברודאר מלך דבלין נהרג על ידי דומנאל מאק גילה סכנייל, מלך דרום ברגה (ממלכה זעירה מצפון לממלכת דבלין).
יורשו של ברודאר בכס המלכות היה אחיינו (בנו של אחיו ראגנאל, שמלך לפניו) — אסקאל מאק ראגנייל.
גם תחתיו, דבלין הייתה כפופה לדיארמייט מלנטסר.
האחרון היה בן ברית ותיק של מלך איילך (ממלכה בצפון אירלנד) — מוירכרטאך מאק לוכליין, שבשנת 1156 נהפך גם למלך העליון של אירלנד.
ב-1161 דיארמייט מלנסטר נשבע אמונים למוירכרטאך (המלך העליון) יחד עם נציגי דבלין.
ב-1162 דיארמייט נהפך (במקומו של אסקאל) גם למלך דבלין.
הוא שלט בה עד שנת 1166, שבה מת בן בריתו מוירכרטאך.
המלך העליון החדש של אירלנד — רואאידרי או קונכובייר (שהיה גם מלך קונאכט) ניצל את בדידותו הפוליטית של דיארמייט מלנסטר, כדי לארגן ברית של שלוש ממלכות נגדו.
דיארמייט הודח מכס המלכות, אך המלך העליון הרשה לו להישאר כאדון אחוזתו המשפחתית.
מלך ברייפנה טיגרנאן מור או רואירק (אחד החברים בברית נגד דיארמייט ומפקד כוחותיה) לא הסתפק בכך.
הדבלינאים באו לעזרתו של הפולש, ויחד עם מתנגדיו של דיארמייט בלנסטר, הביאו לגירושו של מלך לנסטר המודח מאירלנד.
כבר ב-1166 דבלין חזרה לידיו של המלך הנורדי-גאלי, שהודח על ידי דיארמייט ארבע שנים קודם לכן — אסקאל מאק ראגנייל.
הוא שלט עד שנת 1170. דיארמייט עצמו לא השלים עם אובדן כס המלכות של לנסטר, ומהלכיו להשבת הכתר הובילו לסופה של ממלכת דבלין הנורדית-גאלית (יחד עם רוב הממלכות האיריות באי).
מבריטניה הוא נשלח לפגישה עם מלך אנגליה, הנרי השני, ששהה באותה עת באקוויטניה שבצרפת (בשטח שהיה בשליטתו בעקבות נישואיו לבתו של דוכס מקומי).
הנרי השני הבטיח לו את עזרתו בהשבת כס המלכות של לנסטר.
בנוסף, הוא הרשה לו לאסוף חיילים גם מקרב נתיניו.
כדי לגייס סיוע צבאי, דיארמייט הציע את בתו לרוזן האנגלו-נורמני ריצ'רד דה קלר.
בכך הבטיח לרוזן הנורמני, שהוא זה שיירש אותו כמלך לנסטר וכאדון-על של ממלכת דבלין (להסכם זה לא היה תוקף לפי החוק האירי, שלפיו רק הבנים ירשו את האבות בכס המלכות).
לשני אצילים אחרים הוא הבטיח שטחים באירלנד.
ב-1167 דיארמייט הפליג לאירלנד עם חיילים מאנגליה והתבצר בעיירה פרנס שבממלכתו לשעבר.
המלך העליון של אירלנד, רואידרי או קונכובאר, ארגן כוח צבאי אירי שנשלח נגד דיארמייט.
גם ממלכת דבלין הנורדית-גאלית השתתפה במסע — במטרה להגן על עצמאותה מפני מלך לנסטר המודח, שראה בדבלין שטח חסות של ממלכתו.
למרות זאת, דיארמייט הצליח להגיע להסכם עם האירים, שאפשר לו להשיב לעצמו את דרום לנסטר.
בשנת 1169 ללנסטר הגיע מספר ניכר של שכירי חרב מאנגליה, מה שגרם לחלק מהאצילים המקומיים לחזור ולתמוך במלכם לשעבר.
דיארמייט חזר להיות מלך לנסטר.
למרות זאת, ממלכת דבלין נשארה במחנה מתנגדיו, יחד עם הממלכות האיריות האחרות.
המלך העליון של אירלנד אף הציב כוח הגנה אירי בדבלין.
ב-1170 זרם החיילים מאנגליה גבר, ואילו באוגוסט של אותה שנה הגיע בן בריתו העיקרי של דיארמייט — ריצ'רד דה קלר.
הוא כבש את העיר הנורדית-גאלית העצמאית ווטרפורד.
דיארמייט מילא את הבטחתו לדה קלר והשיא לו את בתו.
בכך, הכובש הנורמני הפך ליורשו המוצהר של דיארמייט כמלך לנסטר ואדון העל של ממלכת דבלין (למרות שמבחינה חוקית, יורשו היה בנו).
בספטמבר 1170 כוחותיהם של מלך לנסטר והרוזן הנורמני דה קלר התקדמו לעבר דבלין.
אחרי התנגשות עם הכוחות האיריים, הם החלו לנהל משא ומתן עם המלך העליון של אירלנד.
בזמן השיחות, ב-21 בספטמבר, חלק מהכוחות הנורמניים כבשו את דבלין וערכו בה טבח וביזה.
רוב הדבלינאים הצליחו להימלט אל "האיים הצפוניים", כפי שמכונים בחיבור "כיבושה של אירלנד" מ-1189. (פירוש הכתוב יכול להיות איי אורקני, האיים ההברידיים או האי מאן).
בין הגולים היה גם המלך אסקאל.
משום שהנורמנים היו בני בריתו של דיארמייט, הוא חזר להיות גם מלך דבלין, לפחות להלכה.
הצלחותיו הצבאיות של דיארמייט, בסיוע הנורמנים, גרמו לו לשאוף אל תפקיד המלך העליון של אירלנד.
אחרי כיבוש דבלין ב-1170, כוחותיהם המשותפים פלשו אל פרובינציית מידה, שחלקהּ השתייך לטיגרנאן — מלך ברייפנה ומפקד הכוחות האיריים המשותפים.
בתגובה, הוא שכנע את המלך העליון של אירלנד להוציא להורג את בני הערובה מלנטסר (לפי הנוהג, המלך העליון החזיק בחלק מבני משפחותיהם של מלכים מקומיים כערובה לנאמנותם).
בין המוצאים להורג היה גם בנו הצעיר של דיארמייט.
בעקבות האובדן, הוא פרש מהמלחמה ומת באביב 1171. מלך דבלין המודח והגולה — אסקאל מאק ראגנייל — ניצל את המצב, כדי לנסות להשיב לעצמו את כס המלכות.
אסקאל גייס את כוחותיו מקרב הנורדים-גאלים והנורווגים באיי הים האירי.
הוא הפליג אל דבלין עם צי, שכלל בין 60 ל-100 ספינות עמוסות בחיילים.
הם נחתו מדרום לשפך הנהר ליפי לים, סמוך לעיר דבלין, וניסו לפרוץ אליה דרך השער המזרחי של חומתה.
ההתקפה נכשלה ואסקאל ניסה לברוח חזרה אל ספינתו, אך נשבה על ידי הנורמנים.
הוא הוחזק במאסר למטרת כופר, אולם בגלל סירובו לדרישות השובים, הוצא להורג במהרה בעריפת ראש.
אחרי מותם של דיארמייט מאק מורכאדה ואסקאל מאק ראגנייל ב-1171, דבלין נותרה ללא שליט לגיטימי.
בנו של דיארמייט, שזכה לרשת כחוק את אביו כמלך לנסטר, לא חידש את התביעה של קודמיו על דבלין.
הוא לא התעמת עם השליטים הנורמנים החדשים של דבלין.
הם היו בני חסותו של דה קלר — בן בריתו של אביו דיארמייט, שלא זכה לרשת אותו בגלל אי-חוקיותו של הסכם הירושה ביניהם.
מי שניסה לנצל את ואקום השלטון הלגיטימי ולהשתלט על דבלין, היה מלך קונאכט והמלך העליון של דבלין — רואאידרי או קונכובייר (מי שהדיח את דיארמייט מכס המלכות של לנסטר ב-1166).
רואאידרי הטיל מצור על דבלין מהיבשה.
הוא והארכיבישוף של דבלין — לורקאן או טואתרייל — קראו לעזרתה של ממלכת האיים.
הם ביקשו שהממלכה הזו תטיל הסגר ימי על דבלין.
מלכהּ — גודרד אולפסון — אכן חסם את הגישה לעיר מהים בשלושים ספינות.
למרות טבעת המצור, הברית האירית—הנורדית-גאלית נכשלה בכיבושה של דבלין ובבלימת העלייה בכוחם של הפולשים האנגלו-נורמנים לאירלנד.
באוקטובר 1171 מלך אנגליה הנרי השני הגיע אל אירלנד עם כוחותיו, כדי לתבוע לעצמו את השטחים שנכבשו על ידי בני חסותו.
הרוזן האנגלו-נורמני דה קלר הכפיף את כל הכיבושים הנורמניים באירלנד — שלו ושל בני חסותו, כולל דבלין — למלך אנגליה.
בתמורה, הוא נותר האדון הפיאודלי של השטחים הכבושים באי.
עם סיפוח שטחה לאנגליה בדרך זו, ממלכת דבלין הפסיקה להתקיים סופית.
ממלכת גרמניה או הממלכה הגרמנית הייתה הממלכה המזרח פרנקית דוברת ברובה גרמנית, אשר נוצרה על ידי חוזה ורדן בשנת 843, ובמיוחד לאחר שהממלכה עברה ממלכי הפרנקים לשושלת האוטונית הסקסונית בשנת 919. המלך נבחר, בתחילה על ידי שליטי דוכסויות הגזע, שבדרך כלל בחרו באחד מביניהם.
לאחר 962, כאשר אוטו הראשון הוכתר לקיסר, מזרח פרנקיה היוותה את עיקר האימפריה הרומית הקדושה, שכללה גם את ממלכת איטליה ולאחר 1032, גם את ממלכת בורגונדי.
כמו אנגליה של ימי הביניים וצרפת של ימי הביניים, גרמניה של ימי הביניים התגבשה מאיחוד של שבטים, אומות או מדינות קטנות יותר בשיא ימי הביניים.
המונח rex teutonicorum ("מלך הגרמנים") נכנס לשימוש לראשונה באיטליה בסביבות שנת 1000. הוא זכה לפופולריות במהלך שלטונו של האפיפיור גרגוריוס השביעי במהלך מאבק האינווסטיטורה (סוף המאה ה-11), אולי כפולמוס.
כלי נגד הקיסר היינריך הרביעי.
במאה ה-12, כדי להדגיש את האופי הקיסרי והטרנס-לאומי של תפקידם, החלו הקיסרים להשתמש בתואר רקס רומנורום (מלך הרומאים) בבחירתם.
הארכיבישוף של מיינץ היה ארכי-קנצלר גרמניה בעצמו, שכן עמיתיו הארכיבישוף של קלן והארכיבישוף של טריר היו, בהתאמה, ארכי-קנצלר איטליה ובורגונדיה.
תארים אלו המשיכו להיות בשימוש עד סוף האימפריה, אך רק הקנצלריה הגרמנית הייתה קיימת בפועל.
כינוי מובהק לגרמניה, איטליה ובורגונדיה, שבאופן מסורתי היו להן בתי משפט, חוקים וממשלות משלהן, ירד בהדרגה משימוש כאשר השפעת המלך/הקיסר מחוץ לגרמניה דעכה והממלכה הגרמנית זכתה לזיהוי עם האימפריה הרומית הקדושה.
שלטון המלכים תוארך מהיום שבו נבחר שליט למלך (פיליפ משוואביה, רודולף מהבסבורג) או שהוכתר למלך (אוטו הרביעי, היינריך השביעי, לודוויג הרביעי, קרל הרביעי).
יום הבחירות הפך לתאריך תחילת השלטון לצמיתות עם בחירתו של זיגיסמונד.
לאורך ימי הביניים, מלך גרמניה היה ידוע כ"מלך הרומאים" מאז בחירתו למלך ועד שהאפיפיור הכתיר אותו לקיסר ברומא.
החלוקה המשולשת של האימפריה הקרולינגית שבוצעה על ידי חוזה ורדן אותגרה בשלב מוקדם מאוד עם מותו של הקיסר לותאר הראשון ב-855. הוא חילק את ממלכתו של פרנקיה התיכונה בין שלושת בניו ומיד הצפונית מבין שלוש הנחלות, לותרינגיה, הפכה להיות שנויה במחלוקת בין מלכי פרנקיה המערבית ופרנקיה המזרחית.
לודוויג הגרמני היה ידוע בזמנו בשם "Rex Germaniae" (מלך גרמניה) שכן אחיו כונה מלך גאליה.
זה נועד להבחין בין החלקים השונים של ממלכה פרנקית יחידה תאורטית, אם כי לא ידוע אם זה נועד להצביע על משהו נוסף.
מזרח פרנקיה חולקה בעצמה לשלושה חלקים במותו של לודוויג הגרמני (875).
השפה הגרמאנית המשותפת ומסורת השלטון המשותף משנת 843 שמרו על קשרים פוליטיים בין יחידות השלטון השונות ומנעו מהממלכה להתפרק לאחר מותו של קרל השמן.
עבודתו של לודוויג הגרמני לשמור על ממלכתו ולתת לה ממשלה מלכותית חזקה גם הובילה דרך ארוכה ליצירת מזרח פרנקיה (כלומר מדינה גרמנית).
בתוך פרנקיה המזרחית היו דוכסויות גדולות, שנקראו לפעמים ממלכות (regna) על שם מעמדן הקודם, שהייתה להן רמה מסוימת של סולידריות פנימית.
הראשונות ביניהם היו סקסוניה ובוואריה, שנכבשו על ידי קרל הגדול.
בהיסטוריוגרפיה הגרמנית הם נקראים jüngere Stammesherzogtümer, או "דוכסויות הגזע הצעירים", חמש "דוכסויות הגזע הצעירות" המקובלות של האימפריה הרומית הקדושה הן סקסוניה, בוואריה, פרנקוניה, שוואביה ולותרינגיה.
תורינגיה, אף שהיא אחת מ"דוכסויות הגזע הישנות", אינה נספרת בין דוכסויות הגזע הצעירות מכיוון שנבלעה בסקסוניה בשנת 908, לפני ייסוד האימפריה הרומית הקדושה.
המונח המקובל "צעיר" משמש להבדיל אותם מהדוכסויות (המתועדות בצורה גרועה) תחת המלכים המרובינגים.Herwig Wolfram (1971) הכחיש כל הבחנה אמיתית בין דוכסויות גזע ישנות לצעירות יותר, או בין דוכסות גזע של גרמניה ונסיכויות טריטוריאליות דומות בחלקים אחרים של האימפריה הקרולינגית:
אני מנסה להפריך את כל הדוקטרינה המקודשת של ההבדל בין ראשיתן של דוכסות הגזע המערבית-פרנקית, "הצרפתית", principautés territoriales, והמזרח-פרנקית, "הגרמנית"...
אין ספק, שמותיהם כבר הופיעו במהלך נדידת העמים.
עם זאת, המבנים המוסדיים והביולוגיים הפוליטיים שלהם השתנו לא פעם באופן יסודי.
יתר על כן, הפרכתי את ההבדל הבסיסי בין מה שנקרא älteres Stammesfürstentum [נסיכות השבט הוותיקה] לבין jüngeres Stammesfürstentum [נסיכות השבט הצעירה יותר], שכן אני מחשיב את הדוכסות שלפני ואחרי קרל הגדול שהן בעצם אותו מוסד פרנקי...
ניתן לטעון את קיומו של כינוי עצמי "שבטי" בקרב הסקסונים והבווארים במאות ה-10 וה-12, בהתאמה, אם כי ייתכן שהם היו קיימים הרבה קודם לכן.
לאחר מותו של הקרולינגי האחרון, לודוויג הילד, בשנת 911, דוכסויות הגזע הכירו באחדות הממלכה.
הדוכסים התאספו ובחרו בקונראד הראשון להיות המלך שלהם.
לפי התזה של טלנבך, הדוכסים הקימו את הדוכסויות בתקופת שלטונו של קונרד.
אף דוכס לא ניסה להקים ממלכה עצמאית.
גם לאחר מותו של קונרד בשנת 918, כאשר בחירתו של היינריך הצייד הייתה שנויה במחלוקת, יריבו, ארנולף, דוכס בוואריה, לא הקים ממלכה נפרדת אלא תבע את כל הממלכה, לפני שנאלץ על ידי היינריך להיכנע לסמכות המלכותית.
ייתכן שהיינריך אף פרסם חוק הקובע שהממלכה תתאחד לאחר מכן.
ארנולף המשיך לשלוט בה כמו מלך גם לאחר הכנעתו, אך לאחר מותו בשנת 937 היא הובאה במהירות לשליטת הממלכה על ידי בנו של היינריך אוטו הגדול.
האוטונים פעלו לשימור הדוכסויות כנציגי הכתר, אך בתקופת שלטונו של היינריך הרביעי הדוכסים הפכו אותם לתורשתיים מבחינה תפקודית.
החלוקה המזרחית של חוזה ורדן נקראה regnum Francorum Orientalium או Francia Orientalis: ממלכת הפרנקים המזרחיים או פשוט מזרח פרנקיה.
זה כלל את החצי המזרחי של המחוז המרובינגי הישן Austrasiorum.
"הפרנקים המזרחיים" (או האוסטראסים) עצמם היו תושבי פרנקוניה, אשר יושבו על ידי הפרנקים.
העמים האחרים של פרנקיה המזרחית היו סקסונים, פריזים, תורינגים ודומיהם, המכונה Teutonici (או גרמנים) ולעיתים כפרנקים שכן זהויות אתניות השתנו במהלך המאה התשיעית.
ערך ב-Annales Iuvavenses (או זלצבורג אנאלס) לשנת 919, אשר שרד רק בעותק מהמאה ה-12, מתעד כי Baiuarii sponte se reddiderunt Arnolfo duci et regnare ei fecerunt in regno teutonicorum, "ארנולף, כלומר ארנולף, דוכס בוואריה, נבחר למלוך בממלכת הגרמנים".
כל הבחנה מוצקה בין ממלכות מזרח פרנקיה וגרמניה היא במידה מסוימת תוצר של הבחנה בדיעבד מאוחרת יותר.
אי אפשר לבסס את ההבחנה הזו על מקורות ראשוניים, מכיוון שמזרח פרנקיה נשארה בשימוש הרבה אחרי שממלכת גרמניה נכנסה לשימוש.
ההיסטוריון הקיסרי מהמאה ה-12 אוטו פון פרייסינג דיווח כי בחירתו של הנרי העוף נחשבה כמציינת את תחילתה של הממלכה, אם כי אוטו עצמו לא הסכים לכך.
לכן: מנקודה זו יש המחשיבים ממלכה של הגרמנים כמחליפה את זו של הפרנקים.
מכאן, הם אומרים שהאפיפיור לאו בגזירות האפיפיורים, כינה את בנו של היינריך, אוטו, המלך הראשון של הגרמנים.
נאמר כי היינריך סירב, לכבוד שהעניק לו האפיפיור.
אבל נדמה לי שממלכת הגרמנים - שהיום, כפי שאנו רואים, מחזיקה ברומא - היא חלק מממלכת הפרנקים.
שכן, כפי שברור לחלוטין במה שקודם, בתקופתו של קרל הגדול כללו גבולות ממלכת הפרנקים את כל גאליה וכל גרמניה, מהריין ועד איליריקום.
כשהממלכה חולקה בין בני בנו, חלק אחד נקרא מזרחי, השני מערבי, אך שניהם יחד נקראו ממלכת הפרנקים.
אז בחלק המזרחי, הנקרא ממלכת הגרמנים, היינריך היה הראשון מגזע הסקסונים שהצליח לעלות על כס המלוכה כאשר הקו של קרל נכחד...
בנו של היינריך אוטו, מכיוון שהחזיר למזרח פרנקים הגרמנים את האימפריה שנגזלה על ידי הלומברדים, נקרא המלך הראשון של הגרמנים - אולי לא בגלל שהוא היה המלך הראשון שמלך בקרב הגרמנים.
כאן ובמקומות אחרים מבחין אוטו בין המלך הגרמני הראשון (היינריך הראשון) לבין המלך הגרמני הראשון שהחזיק בשלטון הקיסרי (אוטו הראשון).
הנרי השני (1002–1024) היה הראשון שנקרא "מלך הגרמנים" (rex Teutonicorum).
נראה שהאוטונים אימצו את השימוש בתווית ה"טבטונית" שכן היא עזרה להם להתמודד עם מבקרים ששאלו כיצד האוטונים, שלא היו קרולינגים ולא פרנקים, יכולים לשלוט באופן לגיטימי.
האוטונים, בכך שכינו את עצמם מלכים "גרמנים", הציגו את עצמם במקום זאת כשליטים של כל העמים מצפון לאלפים וממזרח לנהר הריין.
"ממלכה גרמנית" זו נחשבה מאוחר יותר כחלק משנה של האימפריה לצד איטליה, בורגונדי ובוהמיה.
בשלהי המאה ה-11 המונח "ממלכת הגרמנים" (Regnum Teutonicorum) נוצל בצורה חיובית יותר בגרמניה בשל תחושת הזהות הלאומית הגוברת; עד המאה ה-12, ההיסטוריון הגרמני אוטו מפרייזינג נאלץ להסביר שפרנקיה המזרחית "נקראת כעת ממלכת הגרמנים".
בשנת 1028, לאחר הכתרתו לקיסר בשנת 1027, הכתיר קונרד השני את בנו, היינריך השלישי, למלך על ידי הנסיכים הבוחרים.
כאשר, בשנת 1035, קונרד ניסה להדיח את אדאלברו, דוכס קרינתיה, היינריך, פעל בעצת המורה שלו, אגילברט, בישוף פרייסינג, וסירב לאפשר זאת, שכן אדאלברו היה וסאל של המלך, לא הקיסר.
השליטים הגרמנים, לאחר שבחרו כחוק היינריך, לא יכירו בהדחה אלא אם כן גם מלכם עשה זאת.
לאחר מחאות נזעמות רבות, קונרד כרע לבסוף ברך לפני בנו והתחנן להסכמתו הרצויה, שניתנה לבסוף.
עם זאת, קונרד השני השתמש בתואר הפשוט "מלך" או לפעמים "מלך הפרנקים והלומברדים" לפני ההכתרה הקיסרית, בעוד בנו היינריך השלישי הציג את התואר "מלך הרומאים" לפני ההכתרה הקיסרית.
נכדו היינריך הרביעי השתמש הן ב"מלך הפרנקים והלומברדים" והן במלך הרומאים לפני ההכתרה הקיסרית.
החל מסוף המאה ה-11, במהלך מאבק האינווסטיטורה, החלה הקוריה הרומאית להשתמש במונח regnum teutonicorum כדי להתייחס לממלכתו של היינריך הרביעי במאמץ לצמצם אותו לרמתם של מלכי אירופה האחרים, בזמן שהוא עצמו התחיל להשתמש בתואר רקס רומנורום או מלך הרומאים כדי להדגיש את זכותו האלוהית לאימפריום רומנום.
תואר זה הועסק לרוב על ידי המלכים הגרמנים עצמם, אף על פי שהם המשיכו להשתמש בתארים "טבטונים" כשהיה צורך דיפלומטי, כגון מכתבו של פרידריך ברברוסה המתייחס לקבלת ה-Coronam Theutonici regni (כתר הממלכה הגרמנית).
המונחים אימפריום / אימפרטור או אימפריה / קיסר הופיעו לעיתים קרובות עבור הממלכה הגרמנית ושליטיה, מה שמעיד על הכרה במעמדם הקיסרי.
עם זאת מקורות זרים שילבו את התארים הקיסריים עם "טבטוני" ו"אלמני" המתייחסים להכחשה של הרומניטה או השלטון האוניברסלי שלהם.
המונח regnum Germaniae מתחיל להופיע אפילו במקורות גרמניים בתחילת המאה ה-14. במהלך חגיגות הקנוניזציה של קרל הגדול בדצמבר 1165 ובינואר 1166, כינה פרידריך ברברוסה את אאכן גם "ראשה ומושב הממלכה הגרמנית".
כשהאפיפיור גרגוריוס השביעי החל להשתמש במונח Regnum Teutonicorum, הרעיון של "ממלכה טריטוריאלית מובחנת" הנפרדת מממלכת איטליה כבר הוכר באופן נרחב משני צידי האלפים, וישות זו נתפסה לפחות מבחינה חיצונית כ"גרמנית" בטבעה.
גם סופרים בני זמננו המייצגים שליטים וסאלים גרמנים שונים אימצו את המינוח הזה בהשפעת האפיפיור.
בקונקורדט וורמס האפיפיורי-קיסרי משנת 1122, ששם קץ למאבק האינווסטיטורה, סמכותו של הקיסר לגבי משרדי הכנסייה ב"ממלכה גרמנית" זו צוינה מבחינה חוקית מסמכותו ב"חלקים אחרים של האימפריה".
הממשל הקיסרי אכן אימץ את התארים ה"גרמניים", אם כי באופן לא עקבי.
האפיפיור גרגוריוס השביעי החל להשתמש במונח Regnum Teutonicorum עוד לפני הסכסוך שלו עם היינריך הרביעי.
הוא הצליח מאוד לעודד את תומכיו הגרמנים כמו ברטולד מריכנאו או ברנולד מסנט בלאזיין להשתמש במונחים "Regnum Teutonicorum" או "Teutonicae partes".
לפני מלחמות האזרחים של היינריך הרביעי ומכתביו של האפיפיור גרגוריוס השביעי הפונים לעם הגרמני בכללותו, נאמנויות הגרמנים התמקדו בעיקר באזורים מקומיים כמו בוואריה, שוואביה, פרנקוניה, לותרינגיה עילית או תחתית, מזרח או מערב סקסוניה.
רק מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-11 החלה מודעות פוליטית משותפת ל"ממלכה גרמנית" כיחידה אחת של נאמנות פוליטית.
במאה ה-13 המונח Regnum Teutonicorum החל להיות מוחלף בגרמניה ב-Regnum Alemanniae הדומה, אולי בשל השפעה צרפתית או אפיפיורית, או לחלופין בשל בסיס הכוח של קיסרי הוהנשטאופן בדוכסות שוואביה, הידועה גם בשם Alamannia.
הקיסר פרידריך השני אף הכריז על בנו היינריך השביעי בתור Rex Alemannie (מלך גרמניה), שישלוט בגרמניה תחתיו בזמן שהוא ישלוט בשאר האימפריה.
הקייזרכרוניק מתאר במפורש את היינריך כבעל שלטון של ממלכה גרמנית נפרדת (siniu Tiuschen riche) תחת האימפריה.
יורשו של היינריך, קונראד הרביעי, נקרא גם המלך המיועד של גרמניה (rex Theutonie designatus) על ידי סופר בן זמנו.
הרוזן פלטינט של הריין הוסמך משפטית לשפוט בענייני הנסיכים אם המלך יעזוב את גרמניה ("von teutchem lande").
ב-Sachsenspiegel ו-Schwabenspiegel של החוק הגרמני של ימי הביניים, הנסיכים הווסאלים נדרשו רק לספק שירות לאימפריה ולהשתתף בחצר המלוכה בארצות הגרמניות; פרידריך השני או ממשיכי דרכו לא יכלו לקרוא לאדונים הגרמנים לבוהמיה, לאיטליה או לתחומים אחרים שלהם.
החקיקה המלכותית והקיסרית היו לפעמים מחייבות ספציפית רק בגבולות גרמניה, למעט שאר האימפריה.
סופרים גרמנים לאחר תקופת שטאופן השתמשו בגרסאות של המונח "Regnum Alemanniae" כדי לציין את הישג ידם המוחלש של הקיסרים שכעת הסתפקו בעיקר בעניינים גרמניים.
האנטי-מלך היינריך ראספ תיאר את עצמו גם כ"מלך גרמניה ונסיך הרומאים".
היו גם התייחסויות מפוזרות לקהילה פוליטית של "גרמנים" למעט שאר האימפריה.
לדוגמה, בשנת 1349, פגש קרל הרביעי את האצילים והבורגנים של "regnum Alamannie", בשנת 1355 הוא זימן את האלקטורים והבורגנים "in regno Alemannie".
עם זאת, נטייה זו להתייחס למדיניות "גרמנית" לאחר קריסת אימפריית הונשטאופן לא התפתחה עוד בתקופה שלאחר מכן.
המונח "regnum" שימש לפעמים כדי להתייחס לישות פוליטית מובהקת בתוך "imperium", אבל לפעמים הם שימשו לסירוגין, ולפעמים הם שולבו בביטויים כמו "Regnum Romanorum".
בשפה הגרמנית היה הנפוץ ביותר פשוט להשתמש במונח "ארצות גרמניה" ולא "ממלכה".
בשנת 1349 מינה קרל הרביעי (מלך הרומאים) את בנו של דוכס בראבנט למשול בשמו "בממלכת הרומאים שלנו ברחבי גרמניה או תאוטוניה".
היו הצעות עקשניות, כולל אחת שלטענת תלמי מלוקה נדונה בין האפיפיור ניקולאוס השלישי ורודולף הראשון, ליצור ממלכה גרמנית תורשתית עצמאית מהאימפריה הרומית הקדושה.
רעיון זה נתקל באימה בגרמניה.
כאשר נבחר רודולף הראשון, ההתקשרות הרגשית שהייתה לעם הגרמני עם הכבוד העילאי של התואר הרומי האוניברסלי התבססה כל כך חזק, עד שלא היה מקובל להפריד את המלכות הגרמנית ממנה.
היה חוסר רצון עז של הקיסרים להשתמש בתארים "גרמניים" בשל התקשרות חזקה לסמליות הרומית, ונראה היה שנמנע מכך באופן פעיל.
הפניות לתארים "גרמניים" היו פחות נדירים אך עדיין לא שכיחים בקרב וסאלים וכרוניקנים.
משנת 1250 ואילך, הקשר בין "גרמנים" לאימפריה בכללותה התחזק.
מכיוון שהמלכים הגרמנים שלאחר בית הוהנשטאופן היו חלשים מכדי להבטיח הכתרה כקיסר, סופרים גרמנים חששו מכך שגרמניה מאבדת את היוקרה של המעמד הקיסרי.
חוסר ריכוז הכוח בשליט או אזור אחד גם הפך את המלוכה לאטרקטיבית יותר עבור כל הגרמנים.
אלה הובילו ליותר עניין בחיבור הזהות הגרמנית ליורשי רומא הקיסרית (Translatio Imperii), בזכות כוחם הצבאי כמגיני הנצרות.
במקביל, החלפת הלטינית בגרמנית במסמכים רשמיים ביססה את האופי הגרמני של האימפריה בכללותה.
בשנת 1474 הופיע המונח "האימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית", והוא הפך נפוץ יותר לאחר 1512. עם זאת, גם לאחר 1560, רק 1 מתוך 9 מסמכים רשמיים מזכירים את "גרמניה", ורובם השמיטו גם את השאר וקראו לה פשוט "האימפריה".
בשנת 1544 פורסמה הקוסמוגרפיה (Sebastian Münster), שהשתמשה ב"גרמניה" (Teütschland) כשם נרדף לאימפריה כולה.
יוהאן יעקב מוסר השתמש גם ב"גרמנית" כמילה נרדפת ל"אימפריאלית".
ההגדרה המבולבלת הזו של "גרמנית" כללה אפילו כאלו שאינם דוברי גרמנית.
בשנת 1508, מקסימיליאן הראשון, באישור האפיפיור, אימץ את התואר "הקיסר הנבחר" (Dei gratia Romanorum imperator electus semper augustus).
השליטים הבאים אימצו את התואר הזה לאחר הכתרתם למלכים.
במקביל, התחדש המנהג להיבחר ליורש העצר כמלך הרומאים בחייו של הקיסר.
מסיבה זו, התואר "מלך הרומאים" (rex Romanorum) שימש למשמעות של יורש העצר, היורש שנבחר בעוד הקיסר היה בחיים.
לאחר ההתיישבות הרפורמית והרפורמה האימפריאלית, החלק הגרמני של האימפריה הרומית הקדושה חולק לרייכסקרייז (חוגים אימפריאליים), אשר למעשה הגדיר את גרמניה מול שטחים אימפריאליים מחוץ למעגלים הקיסריים: איטליה האימפריאלית, הממלכה הבוהמית והקונפדרציה השווייצרית הישנה.
ברנדן סימס כינה את החוגים האימפריאליים כ"מערכת ביטחון גרמנית קולקטיבית עוברית" ו"כלי פוטנציאלי לאחדות לאומית נגד זרים".
עם זאת, יש מעט התייחסויות יחסית לממלכה גרמנית נבדלת מהאימפריה הרומית הקדושה.
ממלכת ברזיל (בפורטוגזית: Reino do Brasil) הייתה אחת ממרכיביה של הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגרבש, והיוותה שלב ראשון בדרך לעצמאות ברזיל.
ממלכת גן עדן הוא סרט דרמה, אפוס היסטורי, משנת 2005 בבימויו ובהפקתו של רידלי סקוט על פי תסריט של ויליאם מונהאן.
בסרט מככב אנסמבל שחקנים כאורלנדו בלום, אווה גרין, ע'סאן מסעוד, ג'רמי איירונס, דייוויד ת'יוליס, ברנדן גליסון, איאן גלן, מרטון צ'וקאש, ליאם ניסן, אדוארד נורטון, מייקל שין, וליבור טופיץ' ואלכסנדר סידיג.
הסיפור מתרחש במהלך מסעות הצלב של המאה ה-12. נפח מכפר צרפתי יוצא לעזרתה של ממלכת ירושלים בהגנתה מפני הסולטאן המוסלמי מהשושלת האיובית, צלאח א-דין, שנלחם כדי לדרוש את העיר מהנוצרים; מה שמוביל לקרב קרני חיטין.
הסרט מתאר באופן רופף את חייו של באליאן מאיבלין (שחי בשנים 1143–1193 לספירה).
הסרט קיבל ביקורות מעורבות עם צאתו לאקרנים.
ב-23 בדצמבר 2005, סקוט הוציא את גרסת הבמאי (הארוכה ב-45 דקות מהגרסה הראשונה) אשר זכתה לשבחי הביקורת, כשמבקרים רבים כינו אותה "הגרסה הסופית של הסרט".
גרסת הבמאי הופצה ב-DVD ביוני 2006. עלות הפקתו של הסרט הייתה יותר מ-130 מיליון, אך בשלושת הימים הראשונים להקרנתו הוא הכניס כ-20 מיליון דולר, סכום נמוך מהציפיות.
העלילה נפתחת בצרפת של שנת 1184. באליאן הוא נפח, מתאבל ונרדף בשל התאבדותה לאחרונה של רעייתו הצעירה, לאחר מות עוברה בטרם נולד.
הברון גודפרי מאיבלין עובר בכפר בדרכו למסעי הצלב, מציג עצמו כאביו מחוץ לנישואים של באליאן, ומציע לו להצטרף אליו במסע לארץ הקודש, אך באליאן דוחה אותו.
לאחר שכומר העיירה מודה כי הוא זה שהורה לכרות את ראשה של אשתו של באליאן לאחר קבורתה, באליאן הורג אותו ונמלט מן הכפר.
בגרסת הבמאי מורחב כי הכומר הוא אחיו למחצה של באליאן, המקנא בו, וגנב צלב מגופת אשתו.
באליאן מצטרף לאביו בתקווה להשיג מחילה וגאולה לעצמו ולרעייתו המנוחה בירושלים.
חיילים נשלחים על ידי הבישוף לעצור את באליאן, אך גודפרי מסרב להיכנע להם.
בקרב המתפתח הוא הורג את החיילים, אך נפצע בעצמו מחץ שנשבר בגופו.
במסינה, איטליה, גודפרי הגוסס מכתיר את באליאן לאביר במכת אגרוף, מצווה עליו לשרת את מלך ירושלים ולהגן על חסרי התקווה, ולבסוף מת מפצעיו.
בעת מסעו של באליאן לירושלים טובעת ספינתו בסערה, והוא נותר הניצול היחיד.
על החוף של ארץ הקודש הוא מותקף על-ידי לוחם מוסלמי רכוב על סוס.
באליאן הורג את הלוחם אך חס על חיי המשרת שלו, והמשרת מספר לבאליאן שמעשהו הטוב יביא לו תהילה וכבוד בקרב הסָרָקֶנִים.
בירושלים מתחיל באליאן להכיר את הזירה הפוליטית: המלך בלדווין המצורע; טיבריאס מרשל ירושלים; אחות המלך, הנסיכה סיבילה; בעלה גי דה ליזיניאן, התומך בפעולות אלימות נגד המוסלמים; ובמסדר הטֶמפּלָרִים.
גי מחרחר מלחמה נגד המוסלמים ואנשיו של צלאח א-דין, וביחד עם בן בריתו, רנו משטיון, הם תוקפים שיירה של סָרָקֶנִים.
בתגובה מתקדם צלאח א-דין אל טירתו של רנו בכַּרַכּ.
לבקשת המלך מגן באליאן על אנשי הכפר שבמצודת כרכ, חרף מספרם המועט אל מול הכוח המוסלמי.
באליאן נלקח בשבי, נתקל במשרת ששחרר בהגיעו לארץ הקודש, ומגלה כי הלה הוא למעשה יועצו של צלאח א-דין, עימאד א-דין.
עימאד משחרר את באליאן כגמול על מעשהו.
צלאח א-דין מגיע עם צבאו על מנת לפרוץ את המצור בכַּרַכּ ופוגש את אנשיו של בלדווין.
הם מנהלים משא ומתן להסגת הכוח המוסלמי בעוד בלדווין נשבע להעניש את רנו, אף שהאירועים גורמים לו לחולשה גופנית רבה.
בלדווין מבקש מבאליאן להינשא לסיבילה, בידיעה כי הם נמשכים זה לזה, וליטול את הפיקוד על הצבא, אך באליאן מסרב מאחר שהדבר יאלצו להוציא את גי להורג.
לאחר מות בולדווין ממחלת הצרעת, סיבילה יורשת את אחיה וגי מתמנה למלך.
בגרסת הבמאי, יורש המלוכה הוא בנה הקטן של סיבילה, שאינו נזכר כלל בגרסה המקורית, אך הבן נדבק גם הוא בצרעת, סיבילה הורגת אותו כדי שלא יסבול, וגי זוכה במלוכה.
הוא משחרר את רנו ומבקש ממנו לעורר מלחמה.
רנו רוצח את אחותו של צלאח א- דין, ושולח אליו את ראשי השליחים חזרה אליו, גי מכריז מלחמה על הסָרָקֶנִים ושולח מתנקשים להתנקש בבאליאן, אך באליאן שורד את הניסיונות.
גי ואבירי מסדר הטֶמפּלָרִים מובילים את צבא ירושלים למלחמה, חרף אזהרותיו של באליאן להישאר סמוך למקורות מים.
צבאו של צלאח א-דין משמיד את האבירים בקרב במדבר, מוציא להורג את רנו וצועד אל ירושלים.
טיבריאס ואנשיו נמלטים לקפריסין, מאמינים כי איבדו את ירושלים, אך באליאן נשאר להגן על העיר ואנשיה.
במטרה להעלות את המורל הוא מכתיר את כל הגברים לאבירים במכת אגרוף, כפי שאביו הכתיר אותו.
לאחר מצור שנמשך שלושה ימים, אנשי העיר הודפים את ניסיון הפריצה, וצלאח א-דין המתוסכל נפגש למשא-ומתן עם באליאן.
כשבאליאן מודיע לו כי יהרוס את העיר לפני שייכנע לו, צלאח א-דין מסכים לאפשר לנוצרים לעזוב בבטחה בתמורה לירושלים.
שניהם תוהים אם לא מוטב היה שהעיר תחרב, ולא יישאר עוד על מה להילחם.
בתוך קהל האנשים היוצא מהעיר, באליאן מוצא את סיבילה ששבה לתבוע את תוארה כמלכה.
בחזרתם לצרפת הם פוגשים באבירים אנגלים בדרכם לכבוש מחדש את ירושלים.
האבירים ששמעו על תהילתו של באליאן כמגינה של ירושלים מבקשים לגייס אותו, אך הוא מספר לאחד הלוחמים שהוא בסך הכל נפח ולא לוחם, ודרכיהם נפרדות לשלום.
באליאן מתאחד עם סיבילה והם חולפים על פני קברה של רעייתו של באליאן בעודם רוכבים אל חיים חדשים יחד.
באפילוג של הסרט מצוין כי כמעט אלף שנים לאחר מכן, השלום בארץ הקודש הוא עדיין עניין חמקמק.
רבים מהדמויות בסרט הן גרסאות רופפות של דמויות היסטוריות אמיתיות:
פסקול הסרט הולחן על ידי הנרי גרגסון-ויליאמס.
הפסקול בוצע על ידי גייווין רייט והתזמורת של לונדון.
אלבום הפסקול יצא לאור על ידי Sony Classical ב-26 באפריל 2005.
ממלכת דְייֵן (בסינית: 滇國, בפין-יין: Diān guó) הייתה ממלכה עתיקה שהוקמה על ידי בני הדְייֵן, קבוצה אתנית של שבטים ילידים שאינם סינים , שהתמחו בעיבוד מתכות, ושמשכנם היה סביב מישור אגם דיין במרכז צפון יונאן בסין משלהי תקופת האביב והסתיו עד שושלת האן המזרחית.
הדיין נדחקו בהדרגה ולבסוף נטמעו בתרבות הסינית של בני ההאן כאשר שושלת האן התפשטה בסדרה של מסעות צבאיים לעבר יונאן של ימינו.
הכיבוש והסיפוח של ממלכת דיין על ידי שושלת האן בשנת 109 לפנה"ס הובילו בסופו של דבר להקמת המחוז הצבאי יִיג'וֹאוּ (益州郡 Yì zhōu jùn).
דיין הייתה ממלכה קדומה ששכנה ביונאן המודרנית, בדרום-מערב של סין.
לדברי ההיסטוריון של האן, סה-מה צ'יין, היא הוקמה בשנת 279 לפני הספירה כאשר צ'ינגשיאנג, מלך צ'ו שלח כוח צבאי לדרום-מערב.
גְ'וָאנְג צְ'יָאו (莊蹺, Zhuāng qiāo), מצביא של מדינת צ'ו, הגיע לאגם דיין כחלק מהמערכה הצבאית של צ'ו.
כאשר שושלת צ'ין פלשה למולדת הצ'ו, החליט גְ'וָאנְג צְ'יָאו להישאר ביונאן ולאמץ את המנהגים של הילידים, והקים את ממלכת דיין.
לאחר מכן הופלה שושלת צ'ין על ידי שושלת האן, והמחוזות הצבאיים בָּה ושׁוּ של השושלת החדשה גבלו עם דיין.
על פי רשומות ההיסטוריון נשלט אזור דרום-מערב על ידי ברברים, שבהם היה שליט יה-לאנג החזק ביותר.
ממערב ליה-לאנג היו בני המִימוֹ ובהם היה שליט דיין השליט החזק ביותר.
צפונית לדיין היו בני הצְ'יוֹנְגְדוּ (בדרום סצ'ואן של ימינו).
כל הילידים שהשתייכו לעמים אלו נהגו לעצב את שערם בצורת פטיש עץ.
הם התגוררו ביישובי קבע ועיבדו את שדותיהם.
באזור מטונְגְשְׁה מזרחה ליֵה-יוּ' היו שבטי הסְווֵי והקונמינג שנהגו לקלוע את שערותיהם לצמות ועברו ממקום למקום עם עדריהם.
לא היו להם מגורים או שליטים קבועים.
מצפון-מזרח לסְווֵי היו השִׂי והדְזְווֹדוּ.
השבטים החזקים ביותר של הדְזְווֹדוּ היו הזָ'אן והמָאנְג שחיו מערבית למדינת שׁוּ.
חלקם עברו ממקום למקום, אך אחרים חיו במגורי קבע.
מצפון-מזרח לזָ'אן ולמָאנְג היו הבָּאיְמָה, שהיו שייכים לשבט הדִי.
בשנת 135 לפני הספירה הביא טָאנְג מֶנְג, שליח מטעם שושלת האן, מתנות לדְווֹטונְג, מלך יה-לאנג, שגבל בממלכת דיין, ושכנע אותו לקבל עליו מרות של שושלת האן.
באזור הוקם המחוז הצבאי גְ'ייֵנְוֵיי.
בשנת 122 לפני הספירה שלח הקיסר וו ארבע קבוצות של שליחים לדרום-מערב בחיפוש אחר מסלול לדָאשְׂיָה (השם בו כינו הסינים את באקטריה) במרכז אסיה.
אחת הקבוצות התקבלה בברכה על ידי מלך דיין, אך אף אחת מהן לא הצליחה להמשיך הלאה מכיוון שנחסמו בצפון על ידי שבטי סְווֵי וקונמינג של אזור אָרהָאי, ובדרום על ידי שבטי דִי ודְזְווֹ.
עם זאת הם למדו שבמרחק מערבה הייתה ממלכה בשם דְייֵן-יְוֵּה, שם האנשים רכבו על פילים וסחרו בסתר עם סוחרים משו.
בשנת 111 לפני הספירה הורה וו, קיסר האן לשבטים הברברים של המחוז הצבאי גְ'ייֵנְוֵיי לגייס חיילים למערכה צבאית כנגד ממלכת נָאן-יְוֵּ'ה.
מחשש שהשבטים השכנים יתקפו אותם בהיעדר הגברים התמרד שבט ג'וּ'לָאן נגד שושלת האן והרג את מושל המחוז הצבאי גְ'ייֵנְוֵיי.
לאחר שהובסה ממלכת נָאן-יְוֵּ'ה פנו כוחות האן צפונה והכניעו את השבטים השונים של יֵה-לָאנְג, ג'וּ'לָאן, טוֹאוּלָאן, צְ'יוֹנְג, דְזְווֹ, זָ'אן, אָה מָאנְג.
וו, קיסר האן שלח את וָאנְג זָ'אן-יוּ לשכנע את מלך דיין לקבל עליו את מרות הקיסר, והצביע על כך שרבים מהשבטים השכנים כבר הובסו.
בתחילה לא היה מלך דיין מוכן לקבל את ההצעה כיוון שעדיין היו ברשותו כ-30,000 חיילים, כמו גם את נאמנותם של השבטים לָאוגִ'ין ומִימוֹ הסמוכים.
עם זאת, בשנת 109 לפני הספירה, כוחות האן מבָּה ושׁוּ הביסו את הלָאוגִ'ין והמִימוֹ, מה שגרם למלך דיין להיכנע.
ממלכת דיין הפכה למחוז הצבאי יִיג'וֹאוּ (益州郡 Yì zhōu jùn), אבל למלך הותר להמשיך בשלטונו בכפיפות לקיסר.
שלטון המלך הגיע לקיצו כתוצאה ממרד כושל בתקופת שלטונו של ג'או, קיסר האן.
שושלת האן המשיכה במסעות הכיבושים וכבשה את שבטי הקונמינג בשנים 86 ו-82 לפני הספירה, והגיעה עד לאזור מיאנמר של ימינו.
בני הדיין קברו את מלכיהם באתר שְׁגָ'איְשָׁאן, שנחשף בשנת 1954 ליד כפר שְׁגָ'אי במועצה ג'ינינג ביונאן.
הקברים זוהו באמצעות הכיתוב "חותם מלך דיין".
הכתובת נכתבה בכתיב חותם על חותם קיסרי מזהב שהוענק על ידי קיסר האן למלך דיין.
סה-מה צ'יין ציין שהדיין היו אחת משתי הקבוצות האתניות היחידות שקיבלו חותם קיסרי, הקבוצה השנייה היו בני היה-לאנג.
החותם של יה-לאנג הופיע ב-2007 מבן לקבוצה האתנית של המיאו בגוויג'ואו, שטען שהוא הצאצא ה-75 של מלך יה-לאנג.
אנשי דיין היו אומני מתכת מתוחכמים, שיצקו חפצים מברונזה וגם מברזל.
חפצי הברונזה של דיין נוצקו בשתי שיטות, שיטת התבניות ושיטת השעווה האבודה.
הקברים של אצילי דיין הכילו מערך מרשים של חפצי ברונזה, אם כי קברים מאוחרים של אצילי הדיין הכילו גם חפצים מברזל יצוק מקומי.
תופי ברונזה גדולים שימשו את הדיין כדי לתקשר בקרב.
קברים טקסיים של אצילי דיין כללו תופי ברונזה גדולים מלאים בקונכיות פי-הכושי.
החלק העליון של התופים הוסר והוחלף במכסה ברונזה.
ההיסטוריונים ירוסלב לבדיינסקי (Iaroslav Lebedynsky) וויקטור מאיר (Victor H.
Mair) משערים שייתכן שכמה מבני עם הסאקה (עם) היגרו לאזור יונאן בדרום סין בעקבות גירושם על ידי בני היְוֵּאגְ'ה במאה השנייה לפני הספירה.
חפירות חשפו חפצי אמנות פרהיסטוריים מתרבות הדיין ביונאן, כדוגמת תופים, המתארים סצנות ציד של פרשים בני גזע קווקזי בבגדים מרכז אסייתיים.
הסצנות המתוארות בתופים אלה לפעמים מתארות פרשים אלו עוסקים בציד.
סצנות נמרים התוקפים שוורים מזכירות לפעמים גם את האמנות הסקיתית הן בבחירת הנושאים והן בצורה.
מכסי הברונזה כוסו בפסלונים ומבנים מיניאטוריים, המתארים סצנות שונות מחיי עם הדיין.
מכסי הברונזה מתארים את אנשי דיין שעסקו בפעילות יומיומית כמו ציד, חקלאות ואריגה.
סצנות אחרות מתארות את פעילות הפנאי של אנשי דיין, כמו קרב שוורים, ריקודים וביצוע מוזיקה.
אנשי דיין לבשו טוניקות מעל מכנסיים קצרים ועצבו את שיערם בציציות.
מכסי הברונזה אישרו את התיאור של סה-מה צ'יין של תסרוקת דיין.
סצנות רבות תיארו את הדיין במלחמה, לרוב כשהם רוכבים על סוסים.
עדויות ארכאולוגיות מראות כי סוסים בויתו על ידי עם הדיין כבר במאה השישית לפני הספירה.
מכסי הברונזה תיארו גם את בני הדיין עורפים את ראשיהם של אויביהם (שתסרוקתם הייתה של צמות ארוכות).
הממלכה התבססה על חקלאות, חפצי הברונזה מראים גם ציד ראשים, קורבנות אנושיים ועבדים כחלק מחברת דיין.
הארכאולוגים גילו שרידים של מבנים ושברי חרסים מתקופת דיין שהוצפו במי אגם פושיין והצליחו לתארכם בעזרת תיארוך פחמן-14.
בדָאבָּוֹנָה, אתר הקשור לתרבות דיין, גילו הארכאולוגים קבר עם ארון קבורה כפול.
הארון החיצוני עשוי עץ והארון הפנימי עשוי ברונזה.
הארון הפנימי עוצב בצורת בית ושוקל מעל ל-157 קילוגרם.
המוזיאון המחוזי של יונאן מחזיק בשרידים ארכאולוגיים רבים של תרבות דיין.
ממלכת דלמטיה הייתה חלק מממלכת הבסבורג, ולאחר מכן חלק מהאימפריה האוסטרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918, הצטרפה דלמטיה למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, אשר מאוחר יותר התאחדה עם ממלכת סרביה ליצירת ממלכת יוגוסלביה.
לאחר פירוק הרפובליקה של ונציה כתוצאה מכיבוש ונציה על ידי כוחותיו של נפוליאון בונפרטה, סופחו הנחלות הוונציאניות בחוף המזרחי של הים האדריאטי, כמו גם רוב שאר שטחה הוונציאני, לאוסטריה בהסכם קמפו פורמיו בשנת 1797. נחלת הכתר האוסטרית של דלמטיה הוקמה מהשטחים הוונציאנים בדלמטיה ובמפרץ קוטור.
עיר המדינה הימית רגוזה (דוברובניק) הצליחה לשמור על עצמאותה אז.
לאחר הכיבוש על ידי חייליו של נפוליאון בונפרטה, סופחה המדינה לצרפת בשלום פרסבורג בשנת 1805 והייתה חלק מהמחוזות האיליריים.
בשנת 1815, לאחר קונגרס וינה, כל האזור, כולל אזור רפובליקת רגוזה לשעבר, נמסר לידי האימפריה האוסטרית.
מבצר נבנה על חצי האי פרובלאקה כדי לשלוט באופן צבאי בתנועת הספנות למפרץ קוטור.
לאחר אירועי מהפכות 1848 באימפריה האוסטרית, דלמטיה הוכפפה זמנית לשליטתו של הבאן יוסיפ ילאצ'יץ' הקרואטי.
מאידך, האליטה דוברת האיטלקית השולטת בדיאט הדלמטי דחקה באוטונומיה של הממלכה כאדמת כתר אוסטרית – נגד דרישת תנועת התחייה הלאומית הקרואטית לממלכה משולשת.
לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, ממלכת קרואטיה-סלאבוניה נשארה חלק מטרנסלייטניה כמדינה אוטונומית, בעוד שדלמטיה הפכה לחלק מציסלייטניה, וכך נשארה חלק מאוסטריה.
בניגוד לרצונו של הרוב הקרואטי, לא התקיים איחוד רשמי עם ממלכת קרואטיה-סלאבוניה.
ההפרדה הפוליטית המתמשכת נותרה נקודת עימות פוליטית עד לסופה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בדלמטיה האוסטרית, כפי שהיה תחת השלטון הוונציאני, האיטלקית המשיכה לשמש כשפה הרשמית.
בין השנים 1870–1880 הפכה השפה הקרואטית או הסרבית לשפת העסקים של הפרלמנט הדלמטי לאחר שמפלגות דרום סלאביות זכו ברוב.
במהלך תקופה זו, קרואטית או סרבית הפכה לשפה הרשמית החיצונית של רשויות המדינה במקום איטלקית, אולם השפה הרשמית הפנימית של רשויות המדינה נשארה עד זמן קצר לפני מלחמת העולם הראשונה איטלקית בלבד.
ממלכת בּרכֶינִיוֹג (בוולשית: Brycheiniog) הייתה ממלכה ולשית עצמאית בימי הביניים המוקדמים אשר שכנה בדרום-מזרח ויילס בין המאה ה-5 למאה ה-11.
ברכיניוג נוסדה על ידי עמים אירים שהיגרו לדרום ויילס במאה ה-5 בהתחלה כחלק ממלכת דאווד והחל מ-450 כממלכה עצמאית תחת המלך בריכן שעל שמו נקראה.
היא נותרה עצמאית עד למאה ה-7 כאשר התאחדה שוב לכמאה שנים עם ממלכת דאווד.
החל מסוף המאה ה-9 תחת איום הממלכות האנגליות, הפלישות הוויקינגיות והתחזקות הממלכות הוולשיות, ברכיניוג החלה בהדרגה לאבד מכוחה ולבסוף ב-1045 היא אוחדה עם ממלכת דהייברת' ממערב.
הממלכה נוסדה לאחר סיום השלטון הרומי בבריטניה בתחילת המאה ה-5 כחלק ממלכת דאווד , היא הפכה לממלכה עצמאית סביב 450 ונקראה על שם מלכה הראשון בריכן (Brychen, שמשמעו "המנומש").
הממלכה, בדומה לדאווד, נוסדה על ידי עמים אירים שהגיעו לדרום ויילס בסוף השלטון הרומאי.
ממצאים רבים מהאזור מראים השפעה גאלית ניכרת.
עיר הבירה הקדומה של הממלכה הוקמה על קראנוג באגם ל'אנגורס (Llangorse), קראנוג זה (סוג של אי מלאכותי) הוא ייחודי בכך שהוא היחיד שנמצא מחוץ לאזורים הגאלים של אירלנד וסקוטלנד.
על פי המסורת, בשנת 470, לאחר ניסיון כושל לתקוף את ממלכת מרסיה, כוחות ממרסיה פלשו לבכיניוג והעלו באש את הקראנוג ששימש מרכז השלטון של הממלכה.
סינדרק נישאת לקלוטן, מלך דאווד (בן-דודה הרחוק), ולמשך כמאה שנה שתי הממלכות התאחדו תחת מלך אחד.
בשנת 730 לערך, כוחות מממלכת קרדיגיון השכנה פלשו לממלכת דאווד.
הממלכות המאוחדות של דאווד וברכיניוג נאלצו להתפצל כאשר אווסט אפ קדוואג, אחיו הצעיר של המלך, קיבל את כס ממלכת ברכיניוג.
בתקופה זו מאבקים על הירושה הובילו לפיצול גם בממלכת ברכיניוג לשלושה מחוזות, בראשן עמדו שני אחים ובן דוד של המלך החדש אווסט.
בשנת 896, כוחות ויקינגים פלשו לממלכה מכיוון מזרח, אליסד' אפ טוודר מלך ברכיניוג פנה לאלפרד מלך ממלכת וסקס לסיוע, וכתוצאה מכך ברכיניוג הפכה למעשה לממלכת חסות של וסקס.