tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספר המשך, "סנט ליבוביץ ואשת סוס הפרא", פורסם לאחר מות המחבר ב-1997.
תמות שאפיינו את סיפוריו כללו אובדן ידע מדעי או " חברתית-טכנולוגית והאנטיתזה המשוערת שלה, המשך התקדמות טכנולוגית", שימורה באמצעות העברה בעל פה, אפוטרופסות על ארכיונים על ידי כמרים, ו"הצד ההוא של התנהגות [אנושית] שיכול להיקרא רק דתי".
מרכיבים נושאיים אלו, בשילוב עם תת-הסוגה ההולכת וצומחת של סיפורי "פוסט-אפוקליפסה" וחוויותיו של מילר עצמו במהלך מלחמת העולם השנייה, יצרו את הבסיס לסיפור הקצר שלימים הפך לחלק הפותח של המנון ללייבוביץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שירת מילר כאלחוטן אוויר ותותחן זנב בלהק המפציצים שהשתתף בהפצצת המנזר מהמאה ה-6 במונטה קאסינו, איטליה, שנוסד על ידי בנדיקטוס והוכר ככנסייה הנוצרית העתיקה ביותר ששרדה במדינה.
חוויה זו הותירה בו רושם עז והובילה לכתיבתו, עשור לאחר מכן, של הסיפור הקצר "המנון ללייבוביץ", על מסדר נזירים שהמנזר שלו צומח מתוך העולם ההרוס שמסביבו.
הסיפור, שהתפתח ל"יהי אדם", הראשון מבין שלושת החלקים ברומן הסופי, פורסם במהדורת אפריל 1955 של מגזין הפנטזיה והמדע הבדיוני F&SF.
על אף שלא תוכנן במקור כסדרה, המשיך הסיפור ב"והאור עולה" (And the Light Is Risen), שפורסם באוגוסט 1956 (גם ב-F&SF).
יצירה זו התפתחה מאוחר יותר ל"יהי אור", החלק השני של הרומן.
בזמן כתיבת הסיפור השלישי, "ההמנון האחרון " (The Last Canticle), שנועד להתפרסם בפברואר של השנה שלאחר מכן, הבין מילר שהוא משלים רומן: "רק אחרי שכתבתי את השניים הראשונים ועבדתי על השלישי, התחוור לי שאלו לא שלוש נובלות, זה רומן".
לצורך הפיכת שלושת הנובלות לרומן, שינה מילר את הכותרות ואת השמות של כמה מהדמויות, הוסיף דמויות חדשות, שינה את האופי והבולטות של דמויות קיימות והוסיף קטעים בלטינית.
תיקונים אלה השפיעו על המוטיבים הדתיים והחוזרים של הסיפור, ושיפרו אותו מגרסת המגזין.
שינוי שמו של אב המנזר של החלק הראשון מ"חואן" ל"ארקוס" חיזק את מוטיב המחזוריות, שכן שמו של אב המנזר הראשון בסיפור, "ארקוס", מתחיל באות הראשונה של האלפבית הלטיני (A) ואילו שמו של אב המנזר האחרון, "זרחי", מתחיל באות האחרונה (Z).
מילר גם הרחיב סצנות מסוימות, והגדיל את חשיבותן: למשל, המפגש הראשוני בין האח פרנסיס לבין אב המנזר ארקוס ב"יהי אדם" הורחב משמעותית ברומן.
תוך הצגת אב המנזר ארקוס כפתוח לספקות ולאי ודאות, בניגוד לדוגמטיות של האב חואן.
בהפיכת הנובלות לרומן הוסיף מילר רבדים של מורכבוּת לסיפור.
ווקר פרסי זיהה את הממד הזה של הרומן, שאותו השווה ל"צופן, מסר מקודד, ספר בשפה מוזרה".
דייוויד סיד ראה שהרומן "טעון במשמעות סמויה למחצה", מורכבות שנדמה שהתווספה כשמילר תיקן את הסיפורים לפרסום כרומן.
פענוח מסרים כגון זה היא פעילות חשובה ביצירותיו של מילר, הן בהמנון ללייבוביץ והן בסיפוריו הקצרים.
לדוגמה, בגרסה המקורית של "יהי אדם", הגביל מילר את משחקי המילים שלו לסמליות מפורשת הכוללת את האות "V" והמילים "Voice/Vocation" (קול/יעוד) של האח פרנסיס במהלך המפגש עם הצליין הנודד.
ברומן, לעומת זאת, "שומר מילר על התייחסויות סמליות כאלה לניתוחים היותר אינטלקטואליים, ובונה קומדיה של אי הבנות סביב פרנסיס".
עיקר הסיפור מתרחש במינזר של "המסדר האלברטיאני של ליבוביץ", הנמצא באזור מדברי נידח ביוטה.
הסיפור בנוי משלושה חלקים: "יהי אדם" , "יהי אור" (Fiat Lux) ו"יעשה רצונך" (Fiat Voluntas Tua).
כל אחד מהחלקים מתרחש בתקופה שונה, עם רקע חברתי-פוליטי וטכנולוגי שונה, ומשתתפות בו דמויות שונות (אם כי דמות אחת, "הצליין", עוברת כחוט השני לאורך כל הסיפור, אם כי אחידות הדמות נשארת בסימן שאלה).
בסיפור משולבים קטעים רבים בלטינית הלקוחים ממנהגים של הכנסייה הקתולית, לטקסים ולתקשורת רשמית.
סוזן אולסן כותבת שמילר לא כלל את הביטויים הלטיניים רק כדי "להוסיף כבוד" ליצירה, אלא כדי להדגיש את ההקשרים הדתיים שלה, ולהפוך אותה לתואמת את מסורת הכתבים היהודיים-נוצריים.
בסיומו של כל חלק מצויה מעין קודה, המתארת את השפעת ההתרחשויות על עולם החי.
הרקע הכללי לחלק זה מתואר בפרקים החמישי והשישי:
לאחר שהציוויליזציה של המאה ה-20 נהרסה על ידי מלחמה גרעינית, המכונה "מבול הלהבות", התרחשה תגובה עממית אלימה נגד תרבות הידע והטכנולוגיה המתקדמת שהובילה לפיתוח נשק גרעיני.
במהלך תגובת הנגד הזו, המכונה "הפישוט", כל מי שלמד, ובסופו של דבר כל מי שרק ידע לקרוא, היה צפוי להיהרג על ידי המון משתולל, שקיבלו בגאווה את הכינוי "פשוטונים".
אנאלפביתיות הפכה כמעט אוניברסלית, וספרים הושמדו בהמוניהם.
אייזק אדוארד לייבוביץ, מהנדס חשמל יהודי שעבד עבור צבא ארצות הברית, שרד את המלחמה וחיפש מקלט מההמון בחסות של מנזר ציסטרציאני.
כל אותו זמן חיפש בחשאי אחר אשתו, שממנה נותק במהלך מלחמה.
בסופו של דבר הגיע למסקנה שאשתו מתה, הצטרף למנזר, קיבל הסמכה לכהונה, והקדיש את חייו לשימור הידע על ידי הסתרת ספרים, הברחתם למקום מבטחים, שינונם והעתקתם.
הוא פנה לכנסייה כדי לקבל רשות לייסד מסדר נזירים חדש שיוקדש למטרה זו.
באישור שניתן, הוא ייסד את המסדר החדש שלו "המסדר האלברטיאני של ליבוביץ".
המסדר הקים מנזר על בור מים במדבר ביוטה, בסמוך לדרך שאולי הייתה "חלק מהמסלול הקצר ביותר מאגם המלח הגדול לאל פאסו העתיקה".
לייבוביץ עצמו נבגד בסופו של דבר ונרצח.
מאוחר יותר בורך על ידי הכנסייה הקתולית, והיה למועמד לקדוש.
בתקופה בה מתחיל הסיפור, החברה האנושית מורכבת מנוודים ומקהילות שבטיות שחיות על ציד, ליקוט וחקלאות פרימיטיבית, ללא כל הנהגה מרכזית.
כתוצאה מתמשכת של הקרינה הרדיואקטיבית במהלך המלחמה, מיושבת היבשת בדלילות, ומתרחשות גם לידות רבות של מוטנטים, הנדחים על ידי האנשים הרגילים ונאלצים להילחם על הישרדותם.
התנועה בדרכים מסוכנת ביותר עקב שוד ורצח, ואף קניבליזם הפך לתופעה שכיחה.
הגוף המנהלתי היחיד ששרד באופן כלשהו הוא הכנסייה הקתולית, אך כוחה מועט ביותר.
שש מאות שנה לאחר מותו של לייבוביץ, המנזר עדיין משמר את ה"ממוראביליה": הכתבים והחפצים של המאה ה-20 ששרדו את מבול הלהבות ואת הפישוט, נאספו ושוחזרו בתקווה שיעזרו לדורות הבאים להשיב לעצמם את המדע הנשכח.
במהלך צום ה'לנט' מתבודד פרח-כמורה בן 17 בשם האח פראנסיס ג'רארד במדבר יוטה.
האח פראנסיס נתקל בצליין, אשר לאחר דין ודברים מוזר ביניהם חורט על סלע סימן באותיות עבריות.
כשהאח פרנסיס מרים את הסלע, הוא מגלה כניסה למקלט נשורת עתיק המכיל "שרידים", בצורת כתובות שונות, בהן מופיע גם שמו של לייבוביץ, מייסד המסדר שלו.
גילוי המסמכים העתיקים מעורר סערה במנזר, שכן שאר הנזירים משערים שהשרידים היו שייכים פעם ללייבוביץ.
תיאורו של האח פראנסיס על הצליין, שמתעצם מאוד על ידי הנזירים האחרים, הופך לשמועות שלייבוביץ עצמו התגלה והנחה את פראנסיס לגילוי המקלט.
פראנסיס מכחיש בתוקף את השמועות, אך באותה מידה מסרב בעקשנות להכחיש את עצם קיום המפגש, למרות היעדר עדים אחרים.
אב המנזר ארקוס, חושש שגילוי כל כך הרבה שרידים שעלולים להיות קדושים בתקופה כה קצרה בתוספת שמועות על התגלות עלול לגרום לעיכובים בתהליך הקאנוניזציה של לייבוביץ.
שבע שנים לאחר מכן, מגיעים למנזר אינקוויזיטורים מטעם הכנסייה - המונסיניורים אגוארה (פרקליטו של אלוהים) ופלאכט (פרקליט השטן), חוקרי הכנסייה בפרשת קדושתו של לייבוביץ.
כתוצאה מהחקירה זוכה לייבוביץ להכרה כקדוש - חלק מזה בהתבסס על העדויות שגילה פראנסיס במקלט, ביניהן שלד שמזוהה כאמילי לייבוביץ, אשתו של לייבוביץ - והאח פרנסיס נשלח לניו-רומא ("רומא החדשה") כמחווה של כבוד כלפיו, לייצג את המסדר בטקס הכרזתו כקדוש (המיסה הקנוניזית).
פרנסיס נושא עמו חלק מהמסמכים שנמצאו במקלט, ועותק מעוטר של אחד המסמכים עליו הוא בילה שנים בעבודה, כמתנה לאפיפיור.
בדרך לניו רומא הוא נשדד על ידי "ילדי האפיפיור" - שם אירוני למוטנטים - וההעתק המעוטר שלו נלקח, אם כי הוא מנהל משא ומתן עם השודדים כדי לשמור את התוכנית המקורית שעליה היה מבוסס ההעתק.
פראנסיס משלים את המסע לניו-רומא וזוכה אף להפגש עם האפיפיור.
במהלך נסיעתו חזרה נרצח פראנסיס על ידי ילדי האפיפיור בירי חץ בפניו.
הצליין מגלה וקובר את גופתו של פרנסיס.
האח פראנסיס ג'רארד - חבר במסדר, בתחילת הסיפור פרח-כמורה, שהשבעתו לכמורה מתעכבת בשבע שנים בשל המאורעות.
פראנסיס נולד לשבט רועים פגני ממנו ברח אל המנזר.
מפגשו עם פרנסיס מחולל את שרשרת ההתרחשויות של הסיפור, ומפגשם הבא מסיים את הסיפור.
לצליין מאפיינים מובהקים של היהודי הנודד.
האב צ'רוקי - המשנה לאב המנזר, הכומר המוודה של פראנסיס.
האב ארקוס - אב המנזר, אדם שנון ונבון.
מקדם את תהליך הקאנוניזציה של לייבוביץ באופן זהיר ומוצלח.
מונסניור מאלפרדו אגוארה - אינקוויזיטור (חוקר) מטעם הכנסייה, "הטוען למען העניין" של קדושתו של לייבוביץ.
טיפוס ידידותי, מעניק עזרה לא צפויה לפראנסיס.
חלקו השני של הרומן מתחיל בשנת 3174 לספירה, כשש מאות שנה לאחר מותו של פראנסיס.
האנושות ניצבת בתחילתו של רנסאנס חדש - הדפוס הומצא מחדש לפני כ-100 שנים, אבק השריפה ועמו הנשק החם הומצאו, הבערות עדיין נפוצה ביותר אך אוריינות כבר תופסת מקום בקרב אנשים, ובמרכזים עירוניים אף מתחילה להיווצר השכלה גבוהה.
במשך מאות השנים עבר האזור שינויים גאו-פוליטיים, וסביב המנזר התגבשו מספר מדינות, במקביל להמשך קיומם של שבטי פרא.
על המקלט הישן צמח הכפר סאינלַיי בּוֹבִיטס, שמנהל יחסי תן-וקח עם המנזר.
אחת המדינות שהתגבשו היא טקסארקנה, בה שולט האנֶגַאן השני - אדם שאפתן, בוּר וחסר עכבות, אשר בשורה של בריתות, בגידות, הטעיות והתקפות מנסה להשתלט על שאר המדינות ולהקים אימפריה.
אל ת'ון טאדאו מגיעות שמועות על הממוראביליה המוחזקת המנזר, והוא מבקש כי תישלח אליו לבדיקתו.
הוא מתקשה להאמין כי מדובר במסמכים אותנטיים מלפני מבול הלהבות, וחושד כי מדובר בזיופים.
הוא מבקש את מרקוס אפולו להפעיל את השפעתו על מנת לשכנע את המנזר להעביר אליו את המסמכים.
אפולו, שמתוך המתרחש בחצר מפענח את כוונותיו התוקפניות של האנגאן, מנצל את התירוץ שנותן לו טאדאו להעביר מסר למנזר ולניו-רומא על מנת להזהירם מפני האנגאן.
המצב הנוכחי של פיצול מדיני נוח לכנסייה, שכן היא חוששת מצבירת כוח רבה מדי בידי שליט בודד, שתאפשר לו לפגוע בחופש הפעולה של הכנסייה.
לאחר שדום פאולו מסרב בתוקף לבקשתו של טאדאו אך מזמינו לבחון את המסמכים במנזר, מחליט זה האחרון לקבל את ההזמנה.
פאולו חושש מהחילוניות המובהקת של טאדאו, אך רואה בבואו הזדמנות "לאשר" על ידי מדען חילוני את אמיתות הממוראביליה.
עם זאת, פאולו חש כי ביקורו של טאדאו אינו "תמים" כפי שהוא נראה (ותחושה זו עולה גם מהאזהרה שהועברה אליו מאפולו), אך לא מצליח לשים את האצבע על הבעיה.
אל טאדאו נלווית יחידת משמר צבאית קטנה על מנת לאבטח את מסעו.
את המסע הם מנצלים לביקור גם אצל 'דוב מטורף' - מנהיג שבט לוחמים עמו כרת האנגאן ברית.
הביקור אצל דוב מטורף מבהיר לטאדאו את שיטותיו וכוונותיו של האנגאן.
לאחר שטאדאו ומלויו מגיעים למנזר, עורכים הנזירים והאח קורנהואר "תצוגת תכלית" של מנורת הקשת אותה המציא קורנהואר, שמכה את טאדאו בהלם - שכן כל עבודתו המדעית נשארה תאורטית, וזו הפעם הראשונה שהוא רואה יישום מעשי שלה.
בתחילה מסרב טאדאו להאמין כי המנורה אכן הומצאה על ידי קורנהואר, ומתעקש כי מדובר בשריד יחיד במינו של מכונה מלפני מבול הלהבות, אולם לאחר הסברים כיצד עבודתו המדעית יושמה טכנית, מקבל טאדאו את הטענה.
טאדאו מתחיל לחקור את המסמכים הנמצאים במרתף המנזר, וככל שהוא מתקדם בעבודתו מסתבר לו כי הוא בסך הכל מגלה מחדש דברים שהיו ידועים לאנושות לפני מבול הלהבות.
מהמסמכים אותם הוא בודק הוא מבין לאילו גבהים עשוי המדע להגיע.
בינתיים, במסגרת "סחיבותיו" מכייס הפייטן את אחד המלווים של טאדאו, ומסתבר כי אלה עורכים רישומים של ביצורי המנזר.
משמעות הדבר גורמת להבנה של פאולו כי האנגאן מתכוון לכבוש את המנזר המבוצר, אשר ממוקם בנקודה אסטרטגית חשובה מבחינתו, על מנת להוות בסיס להתקפותיו על שכניו.
כשהדבר נודע לטאדאו הוא מצהיר כי לא ידע דבר על כך.
פאולו מבקש ממנו להפעיל את השפעתו בחצר על מנת להניא את האנגאן מכוונותיו.
בעקבות כך נוצר עימות אינטלקטואלי בין פאולו לטאדאו בשאלה מצפונית - כיצד על מדענים להתייחס לאפשרות של שימוש לרעה בתגליותיהם, במיוחד לאור העובדה שתוכניותיו וחוסר מוסריותו של האנגאן ידועות היטב הן לטאדאו והן לפאולו.
פאולו רק מעלה את השאלות אך לא נותן תשובות.
טאדאו טוען כי לצורך הקידמה המדעית זה בהחלט סביר להתבסס על תמיכתם של שליטים, גם אם אינם אנשים מוסריים.
הוא דוחה את היסוסיו של פאולו:
בינתיים, כורת האנגאן ברית עם 'ממלכת לארדו' ועם מדינות הערים השכנות, המתורבתות יחסית, נגד איום ההתקפה מצד לוחמים נוודים החיים במישורים.
אך במקביל מתמרן האנגאן בחשאי את הפוליטיקה האזורית ואף עושה שימוש בנשק ביולוגי (הפצת מגפה) כדי לנטרל למעשה את כל אויביו, ולהותיר אותו בשליטה על האזור כולו.
מונסיניור אפולו, הנזיר האפיפיור לחצרו של האנגאן, שולח הודעה לניו-רומא שבשלב הבא מתכוון האנגאן לתקוף את 'האימפריה של דנבר', וכי הוא מתכוון להשתמש במנזר כבסיס לפעולות שממנו ניתן לנהל את המערכה.
על מעשיו, מוצא אפולו להורג, האנגאן יוזם פילוג בכנסייה, ומצהיר על עונש מוות לנאמני האפיפיור.
בתגובה מנדה הכנסייה את האנגאן.
לקראת סוף ביקורו, מגיע למנזר פליט במצב קשה שניכר עליו שעבר עינויים, ומתברר שזה האח קלארט, מזכירו של אפולו.
בין חפציו מתגלה מסמך ממנו מסתבר כי הכנסייה נידתה את האנגאן, וזה בתגובה שלל את חופש הפעולה של הכנסייה בתחומי שלטונו, והכפיף את כל הפעילות הדתית למרותו - בדיוק המהלך ממנו חששה הכנסייה.
משמעות המסמך בפועל היא כי הכנסייה הקתולית ומדינת טקסארקנה הפכו לאויבות, ומכאן שגם המנזר, הנאמן לכנסייה הקתולית וטאדאו, שכפוף להאנגאן, הפכו אויבים.
על אף חילוקי הדעות העקרוניים בין פאולו לטאדאו, הם נפרדים כיריבים, אך לא כאויבים.
לפני לכתו מחרים טאדאו ממלוויו את התרשימים שהכינו ומוסר אותם לפאולו, כעניין של כבוד, שכן אינו רואה בעין יפה ניצול זה של הכנסת האורחים.
מרקוס אפולו - נונציו של האפיפיור בחצר המלוכה של האנגאן השני, מפענח את מזימותיו של האנגאן ומזהיר את המנזר ואת ראשי הכנסייה בניו-רומא, אך משלם על כך בחייו.
ת'ון טָאדֶאוֹ פְּפַארְדֶנטרוֹט - מלומד חילוני, בן דודו של האנגאן השני ועומד בראש הקולג'יום של טקסארקנה.
גאון במדעים, אדם מלא גאווה אך בעל מצפון ונאמנות.
פאוּלו דה פֶאקוס (דום פאולו) - ראש המנזר.
זקן מאוד וסובל מבעיות מעיים קשות.
"הפייטן" - מעין ליצן חצר שמתארח לעיתים במנזר.
פיוטיו עוקצניים, ופעמים רבות מכוונים לאמירות מסוג "המלך הוא עירום".
לפייטן עין מזכוכית אותה הוא מדמה למצפון, אותו ניתן להוציא ולהכניס לגופו.
עוסק גם ב"סחיבות", הימורים ושתייה.
האח קורנהואר - כומר במנזר.
בעל תפיסה טכנית אינטואיטיבית - ממציא מחדש את הדינמו ואת מנורת הקשת.
בנימין אלעזר בר יהושע - מתבודד יהודי.
טוען כי גילו מעל 3,200 שנה (ובכך מזכירה דמותו את לזרוס או היהודי הנודד), וכי הוא הצליין שפגש את פראנסיס לפני כ-600 שנה.
ביחסי ידידות-יריבות עם דום פאולו.
בשנת 3781, האנושות נמצאת בעידן טכנולוגי חדש.
כעת יש לה שוב אנרגיה גרעינית ונשק להשמדה המונית, כמו גם ספינות כוכבים ומושבות חוץ-שמשיות.
שתי מעצמות עולמיות, הקואליציה האסייתית והקונפדרציה האטלנטית, נתונות במלחמה קרה כבר 50 שנה.
משימתו של המסדר הליבוביץ' לשמר את הממוראביליה התרחבה לשימור כל הידע.
סאינליי בוביטס הפך לעיר קטנה, לצד המנזר נסלל כביש מהיר והמנזר עצמו התרחב.
במרחק מה מהעיר נמצא בסיס טילים בליסטיים.
שמועות על כך ששתי המעצמות היריבות מרכיבות נשק גרעיני בחלל, ושנשק גרעיני הופעל, מגבירות את המתיחות הציבורית והבינלאומית.
במנזר, אב המנזר הנוכחי, דום זרחי, ממליץ לניו-רומא להפעיל מחדש את Quo peregrinatur grex pastor secum ("לאן שנודד הצאן, הרועה איתם") - תוכנית מגירה למקרה של אפוקליפסה עולמית הכוללת "כלי רכב מסוימים" שהיו בידי הכנסייה מאז 3756 (כלומר ספינת חלל).
"תקרית גרעינית" מתרחשת בעיר הקואליציה האסייתית איטו וואן: פיצוץ גרעיני תת-קרקעי הורס את העיר, והקונפדרציה האטלנטית מותקפת בירי "יריית אזהרה" מעל דרום האוקיינוס השקט.
שמועות מסתחררות אם ההרס של העיר היה מכוון או מקרי.
ניו-רומא מאשרת לזרחי להמשיך עם התכנית, ולהתכונן ליציאה תוך שלושה ימים.
הוא ממנה את האח ג'ושוע למנהיג המשימה, ומסביר לו שהמשימה היא תוכנית חירום להנצחת הכנסייה על כוכבי לכת במושבה חוץ-שמשית במקרה של מלחמה גרעינית על כדור הארץ.
המשימה תישא עמה גם מיקרופילם של הממוראביליה.
באותו לילה תוקפת הקונפדרציה האטלנטית בסיסים של הקואליציה האסייתית הנמצאים בחלל, והקואליציה האסייתית מגיבה בשימוש בנשק גרעיני נגד עיר הבירה של הקונפדרציה - טקסארקנה - בה נהרגים מיליוני אנשים.
הפסקת אש של עשרה ימים ניתנת על ידי בית הדין העולמי.
האח ג'ושוע, הנזירים והכוהנים שעברו הכשרה בחלל יוצאים בטיסה סודית לניו-רומא, בתקווה להצליח לעזוב את כדור הארץ על ספינת החלל לפני שתסתיים הפסקת האש.
במהלך הפסקת האש, מציע המנזר מחסה לפליטים הנמלטים מהאזורים שנפגעו מנשורת, דבר שמביא לעימות חריף בין זרחי לד"ר קורס, רופא ממחנה החירום הממשלתי, על ביצוע המתות חסד של פליטים שספגו מידה חסרת תקנה של קרינה רדיואקטיבית.
המלחמה מתחדשת, ופיצוץ גרעיני מתרחש ליד המנזר כאשר זרחי וגברת גריילס נמצאים בעיצומו של וידוי מטלטל.
זרחי מנסה להימלט למקום מבטחים ומביא עמו את הציבוריום של המנזר המכיל את לחם הקודש אך מאחר את המועד, נלכד תחת הקירות הנופלים של המנזר ומוצא עצמו שוכב מתחת לטונות של סלע ועצמות בזמן שתוכן הקריפטות העתיקות של המנזר מתפזר לכל עבר.
מול זרחי השוכב לכוד מופיעה גולגולת עם מוט חץ בולט ממצחה (ככל הנראה זו של האח פראנסיס ג'רארד מהחלק הראשון של הספר).
בעודו שוכב, מגיעה גברת גריילס, אך לתדהמתו של זרחי הוא רואה כי ראשה של גברת גריילס מת, ואילו הראש השני, רחל, הפך פעיל אם כי חסר מודעות.
זרחי רואה בכך נס ומנסה להעניק לרחל טקס טבילה, אך היא נרתעת ממנו, אוספת את שרידי הקודש ומעניקה לזרחי את האוכריסטיה לעומד למות, והוא הולך לעולמו.
במקביל, ג'ושוע וצוותו עולים על ספינת החלל והיא משוגרת עם תחילת הפיצוצים הגרעיניים.
דום גֵ'תְרָה זֶרחִי - אב המנזר, מאוד פעלתני, אינו אוהב את הקידמה והטכנולוגיה, אמיץ.
האח ג'ושוע - כומר במנזר.
מהנדס במקצועו ושוחר חלל, מקבל על עצמו את ההנהגה הרוחנית של המשלחת לאלפא קנטאורי.
מצד אחד אדם מאוד חופשי ופתוח, ומצד שני ענו מאוד.
גברת גריילס - מוטנטית, בעלת שני ראשים אשר רק אחד מהם מתפקד.
את ראשה השני היא מכנה "רחל".
ד"ר קוֹרס - רופא בארגון "הכוכב הירוק" (המקבילה בסיפור ל).
פאציפיסט, תומך בהמתות חסד, ומתעמת עם האב זרחי בשל כך.
לאצאר (נכתב באותיות עבריות במקור), או לאזארוס - קבצן, ממשיך דמותם של הצליין ובניימין אלעזר מהחלקים הקודמים.
חוקרים ומבקרים הצביעו על תמות של היסטוריה מחזורית או חזרתיות ביצירותיו של מילר, המתגלמות ב"המנון ללייבוביץ".
בדיון על הטיפול בשואה גרעינית במדע בדיוני בספרו American Science Fiction and the Cold War: Literature and Film (מדע בדיוני אמריקאי והמלחמה הקרה: ספרות וקולנוע) (1992), קובע דייוויד סיד כי "ל"המנון ללייבוביץ" של מילר נותר להציג חזרתיות בנרטיב המתפרש על פני המאות".[15]
סמואלסון, שעבודת הדוקטורט שלו משנת 1969 נחשבת ל"דיון הכולל הטוב ביותר" בספר, מכנה את "הנושא המחזורי של התקדמות ונסיגה טכנולוגית...
אבן היסוד שעליה בנוי המנון ללייבוביץ".[3][6]
המבנה המעגלי של הסיפור - וההיסטוריה המחזורית שהוא מציג - תומכים במספר אלמנטים נושאיים ומבניים המאחדים את שלושת חלקיו.
למרות שאירועי הרומן מתרחשים בעתיד בדיוני, שלושת החלקים מייצגים באופן אלגורי שלבים מכריעים בהיסטוריה המערבית.
החלק הראשון, "יהי אדם", מתאר כנסייה המשמרת את הציוויליזציה, מקבילה ל"עידן האמונה" שלאחר נפילת רומא.
החלק השני, "יהי אור", מתמקד ברנסאנס של למידה חילונית, ומהדהד את ההבדלים בין כנסייה ומדינה ובין מדע ואמונה.
החלק האחרון, "יעשה רצונך", הוא אנלוגיה לציוויליזציה העכשווית, עם הפלאים הטכנולוגיים שלה, האובססיביות שלה לכוח חומרי, עולמי, והזנחה מואצת של האמונה והרוח.
בניתוחה לסיפורת של מילר, מחברת רוז סקרסט את התמה הזאת ישירות לאחת מיצירותיו הבדיוניות הקצרות הקודמות של מילר, תוך שהיא מצטטת קטע מתוך "הקשרים שקושרים", שפורסם במהדורת מאי 1954 של המגזין If : "כל החברות עוברות שלושה שלבים.
ראשית יש את המאבק להשתלב בסביבה עוינת.
אחר כך, לאחר ההשתלבות, מגיעה התרחבות נפיצה של התרבות-כיבוש...
אחר כך קמילה של תרבות האם, ועלייתן המרדנית של תרבויות צעירות".[17]
הן החלק השני והן השלישי ברומן מציגים מאבקים של דת ומדינה על כוח ושליטה, כשהשאלה היא בידי מי הסמכות על בני האדם.
בחלק השני של הסיפור מנסה הכנסייה להגביל את המדינה הצוברת עוד ועוד כוח, ואילו המדינה פוגעת בכנסייה.
בחלק השלישי ממשיך המאבק על כל צעד ושעל: הכנסייה מתנגדת למעשיה של המדינה (דרדור למלחמה, המתות החסד) והמדינה מנסה להגביל את פעולות הכנסייה.
ייצוג המאבק בסיפור מגיע לשיאו עת האב זרחי מסיע במכוניתו נפגעת קרינה ובתה העומדות למות, ומנסה לשכנעה שלא לקבל את המתת החסד אותה מציעה לה הממשלה.
בשלב מסוים, נואש זרחי מהנסיונות לשכנעה ומרעים עליה:
נושא נוסף שחוזר ונשנה בסיפור הוא השימוש לרעה בידע מדעי ואחריות המדענים למחקריהם ולתוצאותיהם.
נושא זה עולה כבר בסיפורו של לייבוביץ עצמו, מייסד המסדר.
לייבוביץ היה מדען שעבד עבור צבא ארצות הברית.
מבול הלהבות הוביל אותו לחרטה עמוקה על תרומתו לאסון, והוא מצטרף לכנסייה הקתולית ולוקח על עצמו משימה מסוכנת על מנת לכפר על מעשיו.
גם תפיסתו בידי ההמונים והוצאתו להורג נתפשת כמירוק החטא - בפסלו המגולף של לייבוביץ המתאר את הוצאתו להורג, פניו של לייבוביץ מחייכות.
הדיון העיקרי בהתנגשות בין מדע ומצפון מתרחש בחלק השני.
באופן אירוני, מי שעונה לטאדאו הוא דווקא אב המנזר זרחי בחלק השלישי: על סף מותו, עולה בו המחשבה כי .
ניתן לראות בתשובה זו - במיוחד לאור הרקע של אדם הגוסס לאחר שנפגע בהתקפה של נשק גרעיני (ואי-חיבתו המובהקת של זרחי לטכנולוגיה) אמירה כי בסופו של דבר, עדיף לאדם ללא הטכנולוגיה.
Lippincott בכריכה קשה בשנת 1960, ושתי הדפסות חוזרות נעשו כבר במהלך השנה הראשונה.
לספר, שמעולם לא אזל מהדפוס, הודפסו מאז יותר מ-40 מהדורות.
הספר מופיע לעיתים קרובות ברשימות "הטובים ביותר".
התגובות הראשוניות לרומן היו מעורבות, וכללו ביקורות בעיתונים ומגזינים שבדרך כלל לא היו קשובים למדע בדיוני.
הספר נסקר בעיתונים בולטים כמו הטיים, הניו יורקר, ה-The New York Times Book Review והספקטייטור.
הביקורת בניו יורקר הייתה שלילית - המבקר כינה את מילר "משעמם, אפרורי ואשם באירוניה כבדה".
גם המבקר של הטיים לא התרשם: "מילר מוכיח את עצמו יעיל באופן מצמרר בהעברה לקוראים של מעין נוף ירח פוסט-אנושי של אסון", וכינה אותו אינטלקטואלי "קל".
עשור לאחר מכן, שינה הטיים את טעמו על הספר, וכינה אותו "רומן יוצא דופן אפילו בסטנדרטים ספרותיים, (ש)שגשג מפה לאוזן במשך תריסר שנים".
הביקורת של הספקטייטור הייתה מעורבת.
מרטין לוין, כתב הניו יורק טיימס, כינה את העבודה "פנטזיה גאונית".
השיקגו טריביון העניק לספר חשיפה יוצאת דופן מחוץ לז'אנר בביקורת בעמוד הראשון ב-Chicago Tribune Magazine of Books, שם כינה המבקר אדמונד פולר את הספר "רומן יוצא דופן".
פלויד סי גייל מ-Galaxy Science Fiction דירג אותו בחמישה כוכבים מתוך חמישה, וכתב "יש לו קטעים רבים בעלי כוח יוצא דופן והוא ראוי לקהל הרחב ביותר האפשרי".
ב-1978 תיאר קרל סייגן במאמר שהתפרסם בניו יורק טיימס את המנון ללייבוביץ כאחד הסיפורים "שבנויים בצורה הדוקה, עשירים כל כך בפרטים התומכים בתיאור של חברה לא מוכרת שהם סוחפים אותי לפני שיש לי אפילו הזדמנות להיות ביקורתי", זאת לאחר שמוקדם יותר מתח ביקורת על המדע הבדיוני הלא מציאותי שבסיפור.
פרסום שלושת סיפורי ה"המנון", יחד עם הסיפור "איש הקו" של מילר ב-F&SF, סימן התפתחות משמעותית בכתיבתו של מילר.
תחת עריכתו של אנתוני בוצ'ר, ל-F&SF היה מוניטין של פרסום יצירות עם "כתיבה ואפיון זהירים".
ווקר פרסי ראה במגזין "ספרות מדע בדיוני זולה ברמה גבוהה".
הופעתם של סיפורים אלה במגזין מעידה על הכיוון אליו פנתה כתיבתו של מילר - "סיפורים 'אנושיים', פחות עמוסים בהתרחשויות, עסוקים יותר בערכים".
הרומן הוא דוגמה מוקדמת לסיפור ז'אנר שהפך לרב מכר גם בזרם המרכזי לאחר כניסת מוציאים לאור גדולים לשוק המדע הבדיוני.
בשנת 1961 הוענק לספר פרס הוגו לרומן הטוב ביותר מטעם הכנס העולמי למדע בדיוני.
בשנים שחלפו מאז, השבחים לספר עולים בעקביות.
הוא נחשב ל"קלאסיקה של מדע בדיוני ...
[ו]הוא ללא ספק הרומן הטוב ביותר שנכתב על אפוקליפסה גרעינית, העולה על ספרים ידועים יותר".
הספר גם יצר גוף משמעותי של ביקורת ספרותית, כולל מאמרים רבים בכתבי עת ספרותיים, ספרים וקורסים במכללות.
סמואלסון כתב כי "ייתכן שהוא יצירת המופת הספרותית המוכרת ביותר שצמחה ממגזין מדע בדיוני".
המבקר דייוויד קוארט ממקם את הרומן בשורה עם יצירותיהם של אוולין וו, גרהם גרין וווקר פרסי, בהצהרה שהוא "עבור קוראים רבים הרומן הטוב ביותר שנכתב אי פעם בז'אנר".
פרסי, חתן פרס הספר הלאומי, הכריז על הספר "תעלומה: זה כאילו הכל התאחד במקרה מוצלח, ואז התפרק לאנטרופיה שלילית נורמלית.
אני מבולבל כתמיד ומעריך את 'המנון ללייבוביץ' עוד יותר".
הצלחתו של הספר נשענת על המבנה המשולש שלו: כל חלק הוא "רומן קצר, עם קונטרפונקט, מוטיבים ורמיזות המפצים על היעדר אמצעים רגילים יותר של המשכיות".
1961 - צרפתית, תרגום: קלוד סונייר
1964 - איטלקית, תרגום: רוברטה רמבלי
1971 - גרמנית, תרגום: יורגן סופ ווולטר ארב
1981 - עברית, תרגום: עמוס רגב, יצא בהוצאת מעריב.
1988 - הונגרית, תרגום: בקש אנדראש
לספר נעשו מספר עיבודים לתסכיתי רדיו:
סדרה בת 15 חלקים של הרומן עובדה לרדיו על ידי ג'ון ריבס ושודרה ב-1981 ב-NPR, בבימויו של קארל שמידט.
בשנת 1992, שידר BBC Radio 4 תסכית של 90 דקות של שני החלקים הראשונים.
עיבוד נוסף משנת 2012 לחלק הראשון של הספר שודר ב-BBC Radio 4 Extra בחמישה חלקים בני 30 דקות.
1961 - פרס הוגו לרומן הטוב ביותר
1975 - מקום 5 בבחירת פרס לוקוס לרומן הטוב בכל הזמנים
1987 - מקום 7 בבחירת פרס לוקוס לרומן המדע הבדיוני הטוב בכל הזמנים
1998 - מקום 7 בבחירת פרס לוקוס לרומן המדע הבדיוני הטוב ביותר שנכתב לפני 1990
הינדואיזם (המכונה בידי חוקרים אקדמיים גם ברהמיניזם) היא דת דהרמית בעלת מגוון זרמים, תפיסות פילוסופיות ודרכי פולחן.
היא מונה כ-1.2 מיליארד מאמינים, השלישית בגודלה בעולם, והדת הפוליתאיסטית הגדולה ביותר.
המאמינים בהינדואיזם נקראים הינדואים או הינדים (Hindu).
96% מההינדואים חיים בהודו, שם הם הקבוצה הדתית הגדולה ביותר.
ההינדואיזם מהווה רוב גם בנפאל, במאוריציוס ובאי באלי.
להינדואיזם תפיסה רב-אלית, ובתפיסה הפילוסופית העמוקה של הדת, האלים גם נתפסים כהתגלמויות שונות של המהות העליונה האחת, הברהמן.
בקהילות שונות קיימים דגשים שונים מבחינת חשיבותם של האלים למאמינים, וההיררכיה הקיימת ביניהם.
האלים שבדרך כלל נחשבים לחשובים הם ברהמה, וישנו, אינדרה, קאלי ושיווה, והם מיוצגים על ידי דמויות במקדשים (murti).
כתבי הקודש המרכזיים של הדת הם הוודות.
הוודות הובאו להודו בסביבות 1500 שנה לפני הספירה, ככל הנראה על ידי דוברי שפות הודו-אירופיות.
הוודות הן השכבה העתיקה ביותר של פעילות דתית בהודו, ומהוות את המסורת העיקרית שעיצבה את ההינדואיזם לדת.
התרגול הרוחני של הדת נקרא יוגה, ואחד מכתבי היוגה העתיקים בהינדואיזם הוא היוגה סוטרות של פטנג'לי.
ההינדואיזם מכיל בתוכו גם תפיסה חברתית, וכיום מאמיניו מתחלקים למעמדות הידועים גם בשם הפורטוגלי "קאסטות".
בין הקאסטות קיימת חלוקה היררכית וחלוקת תפקידים.
בראש הפירמידה עומד מעמד הכוהנים, הברהמינים, המופקדים על הפולחן, פירוש כתבי הקודש והנהגת הקהילה.
אחריהם באות קאסטות נוספות דוגמת אלו של אנשי הממשל והמסחר.
בתחתית המדרג החברתי עומדים "הטמאים", אלה שאינם נכללים במדרג, אין להם שייכות קבוצתית והמגע איתם אסור על השייכים לקאסטות.
עם השנים, ובעיקר מאז הופעת זרם הטנטרה, התפתחו בחברה ההינדית מסגרות הקוראות תיגר על הסדר הזה.
היום ניתן למשל למצוא מורים רוחניים שאינם ברהמינים, שנוטלים לעצמם תפקידים של הובלה רוחנית וטקסית, וזוכים לתארים דוגמת גורו, אצ'ריה וסואמי.
באופן היסטורי המונח הינדו קדם להתייחסות להינדואיזם כאל דת.
בפרסית "הינדו" משמעותו נהר, והמילה התייחסה במקור לאנשים שגרו מעברו המזרחי של נהר האינדוס.
בזמן השלטון הבריטי בהודו, החל השימוש במונח "הינדו", באופן מעורפל מעט, לציין את אוסף ההשקפות הדתיות והמונח "הינדואיזם" לציין את דתם של ההינדואים, אף שהיה קיים בספרות כבר לפני כן.
התנגדותם של הודים לשימוש במונח "הינדואיזם" נובעת בעיקר מכך שמדובר במונח שנטבע על ידי זרים, ולדעת רבים מהם אינו משקף הבנה מעמיקה של התרבות הרוחנית ההודית.
המונח החדש-יחסית הזה עורר דיונים רבים.
יש הרואים בהינדואיזם יותר "דרך חיים" מאשר דת מאורגנת, ויש הרואים במונח סנטנה דהרמה (Santana Dharma) הלקוח משפת הסנסקריט, שפירושו הדרך הנצחית, מונח מתאים יותר.
על פי השקפה אחרת, ההינדואי הוא אדם המאמין בפילוסופיה המובאת בכתבי הקודש הקדומים ההודיים הנקראים ודות.
ההשקפה העיקרית המובעת בהן טוענת שטבע האדם אלוהי.
האל הוא הברהמן, המהות הרוחנית שקיימת בתוך כל גוף.
הדת היא החיפוש אחרי הכרה עצמית, החיפוש אחרי העצמי הרוחני.
הוודות מצהירות שהאדם אינו זקוק ל"ישועה", ולעולם אינו אבוד.
במקרה השלילי, אדם יכול לחיות ללא מודעות לטבעו האמיתי ועצמיותו הנצחית.
הוודאנטה (פירוש המילה המילולי הוא "סוף הוודות"), מכירה בכך שניתן להגיע אל האל בדרכים שונות ותקפות.
כל דרך מוסמכת של תרגול רוחני יכולה להביא לאותו מצב של מודעות עצמית.
הוודאנטה מטיפה לכבוד לכל הדתות, והיא מעודדת סובלנות לאמונות אחרות.
בפועל, זרמים הינדואיים מדגישים אמונה באל או אלה מסוימים, בדרך כלל באמצעות ייצוגים ביתיים או במקדש המכונים מורטי.
האלים נתפסים על ידי מספר זרמים בהינדואיזם כהתגלמויות שונות של הברהמן האחד.
בין האלים הראשיים של ההינדואיזם: ברהמה "הבורא" ובת זוגו סראסווטי אלת ההשכלה, וישנו ואשתו לקשמי, שיווה ואשתו פרוואטי, שאקטי (עוצמה) אלת החיים, קאלי היא אלת המוות וגַנֶש.
בשל המגוון הרעיוני, קיים דיון ער בשאלה האם ההינדואיזם הוא מונותאיסטי (מוקדש לאל אחד), פוליתאיסטי (מוקדש לאלים רבים) או פאנתאיסטי (הרואה את קיום האל בכול).
עוד מאפיין של ההינדואיזם הוא אוסף של תרגולות פיזיות-רוחניות הנקראות יוגה, ביניהן בהקטי-יוגה (חיבור לעליון באמצעות מסירות ואהבה), קרמה יוגה (חיבור לעליון באמצעות פעילות), וג'נאנה יוגה (חיבור לעליון באמצעות ידע, מבוטא גי-אנה).
היוגות מתוארות בשלושה טקסטים עיקריים: הבהגווד גיטא, כתבי היוגה סוטרה, וההאטה יוגה פראדיפיקה.
עיקרון חשוב אחר של ההינדואיזם הוא מחזוריות העולם: תקופות של בריאה חיים והתפוררות באות בזו אחר זו במחזוריות אינסופית.
עיקרון חשוב זה משותף לכל שש הפילוסופיות ההינדואיות שיפורטו בהמשך.
מעיקרון זה נובעת האמונה בלידה מחדש ובגלגול נשמות.
רק מעט ידוע על מקורו ההיסטורי של ההינדואיזם מכיוון שראשיתו קדמה להיסטוריה הכתובה .
ההינדואיזם התפתח מאמונתם של הארים (אם אכן היה עם בשם זה), הדראווידים וההראפניים, עמים ותרבויות שהתקיימו בתת-היבשת ההודית.
בהמשך ההינדואיזם הושפע והשפיע על הבודהיזם והג'ייניזם.
כתבי הקודש המרכזיים של ההינדואיזם הם הוודות.
הוודות הובאו להודו בסביבות 1500 שנה לפני הספירה על ידי דוברי שפות הודו אירופאיות.
הדת הוודית קיבלה את שמה מהטקסטים המקודשים "וודות".
הוודות הן השכבה העתיקה ביותר של פעילות דתית בהודו, המתועדת בכתב.
הדת הוודית היא המסורת העיקרית שעיצבה את ההינדואיזם לדת.
כך גם השפה ההִינְדִית היא צאצא ישיר של הסנסקריט של הוודות, שחדרה לאזור ממרכז אסיה.
זו אחת הדתות הבודדות שאין לה תאריך התחלה מוסכם מחקרית ואין דמות המזוהה כמייסדת הדת , בשל ריבוי הזרמים הקיימים בתוך קטגוריית העל המכונה הינדואיזם.
אולם תתי הזרמים שמרכיבים את מארג ההינדואיזם מציינים לרוב מייסד וזמן התהוות.
כתבי הקודש של ההינדואיזם, הוודות, הועלו על הכתב רק אחרי אלפי שנים של העברה בעל פה .
יש הרואים בהן ומהן השפעה של הזורואסטריאניזם (הדת הפרסית העתיקה).
ההינדואיזם מתבטא בשני היבטים – ההיבט הפילוסופי והיבט האמונה.
על פי המסורת ההינדואית ישנן שש אסכולות עתיקות הנקראות אסטיקה (המקבלות את סמכות הוודות): נייה (לוגיקה), וייששיקה (אטומיזם), סמקהייה (מנייה ופירוק), יוגה (חיבור לנשגב), פורווה מימאסה (דיון בהלכות הפולחן), ואווטארה מימאסה (פילוסופיה), כאשר זו האחרונה קרויה גם ודאנטה.
אסכולות לא אורתודוקסיות הנקראות נאסטיקה, כוללות לפי השקפות מסוימות את הבודהיזם, הג'ייניזם והצ'ארווקה (אסכולה הודית אתאיסטית, מטריאליסטית).
לפי פרשנים מסוימים, באופן פילוסופי, כל האלים והתגלויותיהם בעולם (האווטארים) אינם אלא ההתגלמויות של הרוחני האחד, הלא הוא הברהמן, אשר בחר להתגלם בצורות שונות, במטרה להקל על ביצוע הפולחן בידי המאמינים.
(הערה: יש לשים לב שברהמן אינו זהה לברהמה, האל בורא היקום).
כמובן שזוהי הכללה גסה ויש החולקים על השקפה זו ורואים אל מסוים כעליון.
בפנתאון ההודי שלושה אלים עיקריים: ברהמה, וישנו ושיווה.
שלושתם מסמלים היבטים שונים של מחזורי הבריאה: האל ברהמה מסמל את היוצר, וישנו הוא המקיים ושיווה הוא המחריב.
הינדואים רבים משתייכים לקבוצה בשם וִישְׁנׇוִיזְם, ומאמינים בווישנו כאל העליון.
בין התגלויותיו בעולם ניתן למנות את המלך ראמה, קרישנה, בודהה, דנוונטרי, נארסימה (התגלמות שהיא חצי אדם וחצי אריה) ואחרים.
רוב ההינדים האחרים משתייכים לזרם השיוויזם ומאמינים באל שיווה, באשתו פרוואטי, ובילדיהם גנש וקריטיקיא.
למרות חשיבותו של האל ברהמה, מעטים מאוד הם ההינדואים העובדים אותו ומִקְדשים לברהמה נדירים ביותר, כשהידוע שבהם נמצא בפושקר שבמדינת ראג'סטאן.
לאלים ההינדואים ישנן נשים המכונות דווי (אלה): סראסווטי היא זוגתו של ברהמה, לקשמי היא זוגתו של וישנו, ואילו פרוואטי, או דורגא – היא בת זוגו של שיווה.
רבים מההינדואים עובדים את האלות דווי, ובהן גם ההתגלמות הנקראת קאלי, שהיא התגלמות נוספת של אשת שיווה.
הפלג המאמין שהאל מתגלם בעולם בצורת נקבה נקרא שאקטיזם ובין האלות המרכזיות שזרם זה סוגד להן נמנות מאההדווי, סרוואסטי, לקשמי, פרוואטי, דורגה וקאלי.
אחד האלים הפופולריים בהינדואיזם הוא אל הפיל גנש, בנו של שיווה, המסיר את מצוקות הקיום, ונחשב למאמין בווישנו.
הוודות נחשבות, כאמור, לסמכותיות עבור כל הזרמים בהינדואיזם.
כתבי הקודש ההינדואיים מתחלקים לשתי קטגוריות השרוטי (Shruti) – אלה שנשמעו [ממקור על-אנושי], והסמריטי (Smriti) – אלה שנתקבלו ונזכרו או נהגו בידי חכמים בליבם, וכך עברו הלאה.
דוגמה לכתבי קודש של הסמריטי הם שני האפוסים הגדולים של הודו, המהאבהארטה (בה מצוי הדיון הפילוסופי החשוב בהגווד גיטא), והראמאיאנה.
הוודות הן, לדעת חוקרים רבים, הטקסטים הדתיים העתיקים ביותר הידועים כיום.
הרעיונות המובעים בוודות, הועברו על פי המסורת, בעל פה, מאב לבן וממורה לתלמיד במשך אלפי שנים עד שהועלו על הכתב.
על פי המסורת ההינדואית, הוודות נאספו והועלו על הכתב על ידי חכם ששמו ויאסה.
הוודות מתוארכות על ידי חוקרים שונים לתאריכים שבין 1500 ל-500 לפנה"ס.
על פי המסורת ההינדואית, הוודות אינן ממקור אנושי (apaurusheya), אין להן התחלה ולא סוף, והן לא נוצרו על ידי האדם.
בדיוק על הנקודה הזו, התעוררה המחלוקת בין ההינדואיזם לבין הבודהיזם והג'ייניזם, הנוטות לכיוון הומניסטי וספקני.
ישנן ארבע ודות – ריג-וודה, יאג'ור-וודה, סאמה-וודה ואתהרה-וודה, שכל אחת מהן נחלקת לארבעה חלקים:
ברהמנה – הסבר לפולחנים השונים.
ארניאקה – פולחנים הנעשים ביער, בריחוק מן העיר (ארניה פירושו יער בסנסקריט).
הדת ההינדואית הקדומה, בתקופת הוודות, הייתה שונה באופן מהותי מהדת כיום.
חלקן של נשים כמורות רוחניות היה גדול יותר, ואלים שונים כאינדרה, סומה, מיתרה ואגני היו יותר מרכזיים ממעמדם העכשווי.
בעוד הוודות חוברו בסנסקריט, חוברו טקסטים מאוחרים יותר בשפות דיסקורסיביות מקומיות, פרקריט שפירושו שפת המקום, השפה הטבעית והפשוטה.
בין כתבי הקודש ניתן למנות אפוסים כגון הראמאיאנה והמהאבהארטה, וכן כתבים תאולוגיים, פילוסופיים, וספרי חוקים.
הכתבים הפופולריים ביותר הם הראמאיאנה והמהאבהארטה, שבהם באה לידי ביטוי האמונה באווטארה, דהיינו האמונה בכך שהאל המופשט מתגלם בדמות אנושית.
שתי ההתגלמויות העיקריות של וישנו הן ראמה, בראמאיאנה, וקרישנה במאהאבהארטה.
התפיסה הפילוסופית המתבטאת באופנישדות, של הברהמן כאל חובק כול, היא פסגת הפילוסופיה ההינדואית לאחדים, ורק תחילת ההבנה הפרסונלית של האלוהות לאחרים.
בהגווד גיטא (שירת האל), דיון פילוסופי המצוי בתוך האפוס ההודי המהאבהארטה, נחשב בעיני הינדואים רבים לטקסט רב חשיבות.
הטקסט מתאר שיחה בין ארג'ונה, הנסיך הלוחם, לבין קרישנה, רכבו, בפתחה של מלחמה עקובה מדם.
ארג'ונה רואה בשני הצדדים הלוחמים קרובים וחברים רבים.
בצר לו, הוא פונה לקרישנה לעזרה.
קרישנה מעודד את ארג'ונה להילחם בשחיתות שפשתה בממלכה, ולכונן את הטוב.
הוא מזכיר שהעצמי הרוחני אינו כלה עם כיליון הגוף הזמני.
קרישנה מוסיף ומסביר נושאים רוחניים נוספים, כגון עקרונות היוגה, החיבור לנשגב.
ההינדואיזם דוגל בשיוך האדם לווארנות (מילולית "חלוקות", מעשית מעמדות) ולג'אטים (איגודים מקצועיים אנדוגמיים שבמרוצת הזמן התקבעו סביב תורשה ומיקום) שמוינו למעמדות או קאסטות.
הריבוד החברתי בהודו כמו בארצות אסיה האחרות, הוא היררכי – ישנן בהודו קאסטות עליונות וישנן קאסטות נחותות, שאינן מתערבות ביניהן.
מחוץ לשיטת הקאסטות ישנם "הטמאים" – הנחשבים לנחותים שאסור לגעת בהם.
מאז פעילותו של מוהנדס קרמצ'נד גנדי, שקרא להם "בניו של אלוהים" (הריג'אנס), נעשה מאמץ, שהצליח חלקית בלבד, לטשטש את החלוקה המעמדית ולהפחית את אפליית המעמדות הנמוכים, עד כדי אפליה מתקנת לטובת המעמדות הנמוכים, אנשי השבטים וה"טמאים".
מערכת הקאסטות מורכבת מווארנות (מעמדות) וג'אטים (מקצועות).
הברהמינים שהם בדרך כלל הכוהנים והמורים.
הוואישיה – שהם האיכרים, הסוחרים והאומנים.
השודרה שהם בדרך כלל הפועלים וכוח האדם.
ומחוץ למערכת, בעמדה נחותה, הטמאים.
כל מעמד נחלק לתתי מעמדות, לכל אחד מהם היררכיה מוגדרת, וכל אחד אמור לעסוק במקצוע מסוים בלבד.
החלוקה למעמדות הוזכרה כבר במזמור הריג-וודה (10.90, מזמור לפורושה, האישיות), מאמצע האלף השני לפנה"ס, בהיות הפורושה חיבור של ארבעה רבדים חברתיים.
זוהי אחת העדויות הקדומות ביותר לתאוריה חברתית, והבנה של החברה כגוף בעל איברים שונים אשר שיתוף הפעולה ביניהם מאפשר קיום אנושי וחברתי.
המשמעות המקורית היא שככל הנראה לכל אדם יש יכולות משלו, וכל חלקי החברה שזורים זה בזה ומשרתים זה את זה, ואין עולה מכך שאיבר אחד בגוף החברתי חשוב מאחר, אלא שנדרשות יכולות ופעולות שונות מחלקים שונים בחברה.
בהמשך, מפקדי האוכלוסים שערכו הבריטים בהודו, שנערכו על ידי יודעי קרוא וכתוב (לרוב ברהמינים) עזרו מאוד לקבע את החלוקה הבין-מעמדית לא על סמך כישורים אלא על סמך לידה בלבד, תוך אימוץ הביטוי הפורטוגזי האירוצנטרי "קאסטה", ויצירת מדרוג חשיבות בין המעמדות השונים.
במדינות הבאות רוב האוכלוסייה הוא הינדואי:
מיעוטים הינדואים משמעותיים יש במדינות הבאות:
יחס ההלכה להינדואיזם נידון בקרב פוסקי ההלכה, בעיקר בדורות האחרונים.
כמו כן, קיים פער משמעותי בין התפיסות התאולוגיות של כהני הדת לבין האמונות והטקסים העממיים של כמיליארד מאמינים, מה שמעורר שאלה עקרונית בשאלה מיהו הקובע את מהותה של הדת בפועל.
קיימות שתי גישות מרכזיות בקרב הפוסקים.
הגישה המחמירה רואה בהינדואיזם עבודה זרה גמורה.
כך קבעו, בין היתר, הרב משה שטרנבוך ושו"ת במראה הבזק, על סמך עדויות.
הרב אברהם דב ברקוביץ' חיזק גישה זו בקובעו כי גם אמונת ההינדים בכוח עליון היא עבודה זרה, משום שהיא פנתאיסטית ומזהה את הבורא עם הטבע.
גישה אחרת, מקלה יותר, נוטה להגדיר את ההינדואיזם כעבודה זרה בשיתוף, המותרת לדעת רוב הפוסקים לבני נח.
גישה זו רמוזה כבר בדברי הרב אליהו בן-אמוזג ופותחה על ידי הרב דניאל שפרבר.
לאחר מפגש עם כהני דת הינדים בשנת 2007, שבו הצהירו על אמונתם באל אחד עליון והסבירו כי הפסלים משמשים רק כאמצעי להשגתו, הסיק הרב שפרבר כי אמונתם קרובה ל"שיתוף" המוכר בהלכה.
אף הרב אליעזר מלמד פסק כי ההינדואיזם הוא עבודה זרה בשיתוף, ונימק זאת בכך שהאמונה ההינדית מכירה בשורש עליון אינסופי המכונה "ברהמן", בעוד האלים המרובים נתפסים רק כהתגלויות שונות שלו.
נוסף על שתי גישות אלו, הועלתה גם טענה יחידאית כי זרם הדהרמה אינו נחשב כלל לעבודה זרה.
בבסיס הדעות השונות עומדים גם דיונים עקרוניים, כגון האם יש ללכת אחר הגדרת כהני הדת (כדעת הרב מנשה קליין במשנה הלכות) או אחר אמונת ההמון, וכן האם אמונה בכוח מופשט, נחשבת לעבודה זרה או למינות בלבד, כפי שטען החזון איש.
הינדו-כוש (בפשטו: هندوکش) הוא רכס הרים שמשתרע מאפגניסטן עד האזורים הצפוניים של פקיסטן.
ישנן מספר גרסאות לגבי מקור השם.
שתיים מן הנפוצות שמביניהן הן:
שיבוש השם היווני של השם Kaukasos Indikos.
בפרסית מודרנית המילה "כוש" לקוחה מהפועל "כושטן" – להרוג או להביס; נטען כי הפירוש המילולי, "להרוג את ההודים" (הינדו – הודי) בא להזכיר את העבדים ההודים הרבים שמתו בהרים אלו במהלך העברתם למרכז אסיה.
בחלק המזרחי של הרכס ההרים מגיעים לגובה של יותר מ-6,000 מטרים.
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא תירץ'-מיר שבפקיסטן וגובהה הוא כ-7,690 מטרים.
ככל שמתקדמים מערבה הגובה הממוצע יורד, כאשר במרכז הרכס, באזור קאבול, גובה ההרים בין 4,000 ל-6,000 מטרים, ובחלק המערבי 3,500 עד 4,000 מטרים.
שלג עד מכסה את רוב הרכס.
בשנת 327 לפני הספירה הוביל אלכסנדר מוקדון את צבאותיו דרך אחד המעברים ברכס כשפלש להודו מצפון.
במשך שנים היווה הרכס חומה בצורה המונעת מעבר בין ברית המועצות לאפגניסטן ולפקיסטן, אך ב-1964 מהנדסים סובייטים כרו בהרים מנהרה וסללו כביש המחבר בין ברית המועצות לבין פקיסטן.
הימנעות מגיוס היא מכלול הדרכים שבהן אפשר להימנע מגיוס חובה לצבא, במדינות או בזמנים בהם הגיוס הוא חובה, כגון ארצות הברית בזמן מלחמת וייטנאם או ישראל.
הימנעות מגיוס היא אופציה המשמשת סרבני גיוס, שאינם מעוניינים להצהיר בגלוי על סרבנותם ולשבת בכלא.
למען הדיוק יש להבדיל בין שלושה מושגים:
הימנעות מגיוס: שימוש בדרכים חוקיות שלא לשרת בצבא.
השתמטות מגיוס: פעולה בדרכים בלתי חוקיות על־מנת שלא לשרת בצבא.
אי־גיוס: סירוב של הצבא לגייס אדם, משום שאינו עונה על דרישות הצבא או אינו נחוץ לו.
בשלושת המקרים התוצאה היא פטור מגיוס.
השתמטות מגיוס יהודים תחת שלטון זר
בתקופת גזרת הקנטוניסטים ברוסיה הצארית במאה ה־19, גויסו ילדים יהודים בכפייה לצבא הצארי במטרה להטבילם לנצרות כדרך לחינוך מחדש של דור האוכלוסייה הצעיר שנתפסה כבעייתית על ידי השלטונות.
מלבד המרת הדת, משמעות הגיוס הייתה קריעת הילד ממשפחתו ושירות צבאי של 25 שנה לפחות.
דרכים שבהן השתמשו בקהילות היהודיות כדי לנסות להשתמט ממכסת המגויסים כללו נישואי ילדים, פדיון הילד בכסף, שוחד, רישום הילדים כמתים ועוד.
האימפריה העות'מאנית הטילה גזרות קשות על היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה, שיאן היה הדרישה מחסרי הנתינות להתעת'מן (לקבל אזרחות של האימפריה העות'מאנית) או שיגורשו מהארץ.
פועל יוצא מההתעת'מנות היה גיוס אלה שבגיל הגיוס לצבא הטורקי.
הדרך להשתמט מגיוס הייתה בריחה מהארץ, לרוב למצרים הקרובה, בתקווה לחזור בקלות לאחר תום המלחמה.
גיוס לצה"ל נעשה בהתאם לחוק שירות ביטחון (נוסח משולב), התשמ"ו-1986. בחוק זה קבועים הכללים המאפשרים הימנעות מגיוס ואי־גיוס.
לדוגמה: צעירה המקפידה על שמירת מצוות ומצהירה שהכרתה הדתית מונעת ממנה לשרת בצה"ל, היא נמנעת מגיוס.
צעירה שאינה שומרת מצוות, אך מביאה ראיות כוזבות לכך שהיא שומרת מצוות ועקב כך אינה משרתת בצה"ל, היא משתמטת מגיוס.
צעירה שהשכלתה מצומצמת מאוד עלולה שלא להיות מגויסת אף אם תחפוץ להתגייס, משום שהצבא יעדיף שלא לגייסה.
כל זאת בנוסף לכל אלה שאינם חייבי גיוס בפועל בישראל, כמו גברים ונשים ערבים, נשים דרוזיות, פטור מסיבות בריאות פיזית או נפשית, שחרור מנהלתי לאלה שאינם מגיעים לסף השכלה או נתונים מינימלי ועוד.
הינדוטבה הוא מושג בשפת הסנסקריט המשמש לתיאור אידאולוגיית הלאומיות ההינדואית ותנועות לקידום האידאולוגיה הזו.
המונח נטבע על ידי וינאיאק דמודאר סווארקאר בשנת 1923 בכתב עת שבבעלותו, באמצעות הכותרת "הינדוטבה: מיהו הינדואי?".
רוב הלאומיים ההינדואים מאורגנים בארגונים פוליטיים, תרבותיים וחברתיים.
הארגון הלאומי ההינדואי הראשון נוסד בהודו ב-1925, ושמו ראשטריה סוויאמסווק סאנג (RSS).
כיום ארגון בולט בפוליטיקה ההודית הוא מפלגת בהאראטיה ג'נאטה (BJP), מפלגה המקורבת לארגונים לקידום ההינדוטבה.
קבוצת ארגונים זו מכנה עצמה בשם סנג פריוואר.
האידאולוגיה הימנית האופיינית להינדוטבה קיימת בהודו מאז תחילת המאה ה-20, אולם לא שיחקה תפקיד דומיננטי בפוליטיקה ההודית עד לשנות ה-1980 המאוחרות.
אחד האירועים הבולטים הבודדים בהם בלטה ההינדוטבה הוא רציחתו של מהטמה גנדהי ב-1948 בידי אחד הקיצוניים מבין הלאומיים ההינדואים.
מאז סוף שנות ה-1980 משכה אליה אידאולוגיה זו הינדואים רבים מהזרם המרכזי שבפוליטיקה ההודית, בעקבות שני אירועים מרכזיים.
אירוע אחד הוא השימוש שעשתה ממשלת רג'יב גנדי ברוב פרלמנטרי גדול לביטול פסק הדין של בית המשפט העליון של הודו שהחיל את החוק האזרחי הרגיל על נישואים בין מוסלמים, פסק שהתקבל בזעם על ידי מוסלמים בהודו (ראה מקרה שאח באנו ) וביטולו על ידי הקונגרס הרגיז את ההינדואים.
האירוע השני הוא סכסוך סביב מסגד באבור המוגולי מן המאה ה-16 בעיר איודהיה, שכמה הינדואים טענו כי הוא מקום לידתו ומקום המקדש המקורי של האל ראמה – הנחשב בהינדואיזם להתגלמות (אווטארה) נערצת של האל וישנו.
ההינודאים דרשו את פינוי המסגד, שנהרס לבסוף על ידי אספסוף הינדואי ב-1992. אירוע זה עורר מהומות ברחבי המדינה.
בפסק דין של בית המשפט העליון של הודו נאמר כי אין מינוח מדויק היכול להתייחס למושגים "הינדו"," הינדוטבה" או "הינדואיזם".
נאמר שם גם כי אין שום תמצות היכול להגביל את המונח למשמעות הצרה של דת בלבד, תוך התעלמות מהתכנים של התרבות ההודית ומורשתה.
המונח "הינדוטבה" נעשה רווח כמזוהה עם האידאולוגיה של ארגון הינדו לאומי בשם
מוצא המילה "הינדוטבה" הוא מהמילה "הינדו" שמקורה בפרסית ואילו המילה "טבה" היא סיומת בשפה הסנסקריט.
לכן, המילה "הינדוטבה" מתורגמת בדרך כלל כ"צביון הינדואי", תוך תיאור זהות לאומית המבוססת על דת ההינדו.
במובנים רבים זוהי אידאולוגיה סינקרטית: מחד גיסא היא יונקת רבות מהפילוסופיה ההודית ורואה בדמויות דתיות והיסטוריות בתולדות ההינדואיזם מקור להשראה; מאידך גיסא ניכרת בה גם השפעה של מסורות מערביות החסרות כל בסיס בהינדואיזם.
ההינדוטבה מתאפיינת בכמה אמונות מרכזיות:
תת-היבשת ההודית היא מולדת ההינדואים.
היא כוללת את החלק הדרומי של ההימלאיה ואזור הינדו-כוש ובדרך כלל את פקיסטן, הודו, בנגלדש וסרי לנקה ולפעמים אף אפגניסטן.
כהינדואים ייחשבו בני דתות שמקורן בהודו.
דתות אלו כוללות את ההינדואיזם, הבודהיזם, הג'ייניזם והסיקיזם.
אמונה זו נראית בטעות כמתנגשת לפעמים עם תאוריית הפלישה הארית, לפיה הדת הוודית הגיעה מאיראן יחד עם האריים בסביבות שנת 1500 לפני הספירה המקובלת, אך כולם מודים שההתפתחות ממיתולוגיה וודית עתיקה להינדואיזם המוכר כיום התרחש רק בתוך הודו.
המאמינים שמקור ההינדואיזם הוא בהודו מציעים לעיתים את התאוריה כי ציוויליזציית עמק האינדוס הייתה ארית, וכי התרבות הארית נדדה מהודו לאירן, יותר מאשר ההפך.
גישה נוספת המוצעת על ידם טוענת, כי מקור השפות ההודו-אירופיות הוא בהודו יותר מאשר במרכז אסיה.
השקפות חדשניות אלו שנויות במחלוקת בעיני רוב ההיסטוריונים והבלשנים.
ההינדואים דוכאו במשך ההיסטוריה בארץ מולדתם בגלל פלישת כוחות זרים, כגון האסלאם והנצרות.
ההינדואים נחלשו במשך הזמן בגלל השפעת הקולוניאליזם הבריטי ודפוסי חשיבה קומוניסטיים.
יש להקים מדינה הינדואית על מנת להגן על זכויות ההינדואים במולדתם ולהביא לידי תחייה תרבותית כללית.
הלאומיים ההינדואים תופסים את עצמם כ"מייסדי האומה" הגדולים.
מטרתם המוצהרת היא לאחד את החברה ההינדואית, המוטרדת מבעיות של קאסטות, רגיונליזם (נטייה לנקודת מבט מחוזית, בניגוד ללאומית) וגישות פסיביות שמקורן בדת.
תפיסת העולם של ה-RSS רואה בהודו את ערש הציוויליזציה, המקום שממנו נפוץ כל הידע לשאר העולם.
לשם הפצת תפיסה זו, אחת ממטרות ה-RSS היא לערוך שינויים בהוראת ההיסטוריה הנלמדת כיום באוניברסיטאות בהודו.
ה-RSS מצביעה בין השאר על מעשי אכזריות שביצעו שליטים מוסלמיים בעבר בבני הקאסטות הנמוכות.
כדוגמה לכך הם מביאים את אורנגזב.
בהודו נערך קמפיין למען "הכתמה" של הודו, כלומר הפיכתה לכתומה (כתום מסמל בהודו הינדואיזם), על ידי שינוי טקסטים בספרי ההיסטוריה שבבתי ספר.
מטרה אחרת של ה-RSS בכלל, ושל הקמפיין בפרט, היא הפרדה בין "דתות זרות" כגון נצרות ואסלאם לבין "דתות הודיות טהורות" כגון הינדואיזם, סיקיזם, ג'ייניזם ובודהיזם.
השקפות לגבי בני דתות שונות
חסידי ההינדוטבה משתמשים לעיתים קרובות במושג פסאודו-חילוניות ביחס להגנה שמספקת חוקת הודו לזכויות בני המיעוטים הדתיים.
הם מצביעים על הסטנדרטים השונים המופעלים לגבי הינדואים, מוסלמים ונוצרים, ופועלים נגד הניסיון ליצור מה שהם תופסים כשיטת "שונים, אבל שווים" (על משקל "נפרדים אבל שווים").
חלק מתומכי ההינדוטבה רואים זאת כניסיון של מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי לחזר אחר קולות המיעוטים, גם במחיר ויתור על שוויון אמיתי.
לפיכך, אחד הנושאים המרכזיים במצעי מפלגות הדוגלות בהינדוטבה הוא הקודקס האזרחי האחיד, וביטול תנאים מיוחדים שקיימים בחוקת הודו עבור מוסלמים ונוצרים.
חסידי ההינדוטבה מצביעים גם על אפליה במימון צורכי דת של בני דתות שונות.
המוסלמים, למשל, זוכים במימון כספי עבור קיום מצוות החג' ועלייה לרגל למכה ובסבסוד בתי ספר מוסלמיים הנקראים מדרסה.
ההינדואים, לעומת זאת, אינם זוכים בסיבסוד עבור מערכת החינוך שלהם או עבור קיום מצוות כגון עלייה לרגל למקומות הקדושים שלהם – לטענת חסידי ההינדוטבה – בזמן שהם מממנים מכיסם את מערכת החינוך ומצוות העלייה לרגל של המוסלמים והנוצרים.
התיקון שערך רג'יב גנדי בחוקת הודו, לצורך שינוי פסיקת בית המשפט העליון, נעשה תחת לחצם של מוסלמים, ועורר תרעומת רבה בקרב תומכי ההינדוטבה.
החוקים המתוקנים, יותר מאשר שהם מתיישבים עם השריעה, הפחיתו את הזכויות בהן זכו קודם לכן נשים מוסלמיות גרושות.
רבים חשים כי רעיון ההינדוטבה מדבר אל הרוב ההינדואי בהודו.
הם גם חשים, לעיתים קרובות, כי דמוקרטיה חילונית פירושה שוויון עבור כל הדתות, ולכן הם רוצים קודקס אזרחי אחיד.
ההינדוטבה מקודמת על ידי הראשטריה סוויאמסווק סאנג, ארגון בעל אופי צבאי למחצה שהוקם ב-1925.
המועצה ההינדואית העולמית הוקמה לצורך יצירת קשרים עם הינדואים שמחוץ להודו.
ההינדוטבהיוצגה על ידי מספר מפלגות פוליטיות.
הראשונה שבהם, הינדו מהסבהה, הוקם ב-1907, והתפצל ב-1950, כאשר סגן נשיא המפלגה סיאמה פרסד מוקהרג'י פרש ממנו והקים את בהרטיה ג'אנה סנג.
לאחר מצב החירום בהודו התאחדה בהברטיה ג'אנה סנג עם מפלגת ג'נטה וב-1980 התפצלה ממנה והקימה את בהרטיה ג'נטה סנג, שהפכה למפלגה המזוהה עם ההינדוטבה.
המונח "פשיזם הודי" משמש בידי מבקרי ההינדוטבה לתיאור ארגונים הינדואים מסוימים המבוססים על עקרונות ההינדוטבה, ובפרט הסנג פריוואר.
הִינְדִי (हिन्दी; ידועה גם כהינדית ולעיתים מכונה הודית) היא שפה מקבוצת השפות ההודו-איראניות במשפחת השפות ההודו-אירופיות.
ההינדי היא השפה המדוברת ביותר בהודו, ואחת מן השפות המדוברות ביותר בעולם.
כ-250 מיליון איש בהודו מגדירים את ההינדי כשפת אמם.
בעיקר במדינות מאדהיה פרדש, ואוטר פרדש וכן בבירה דלהי.
אך קשה מאוד לאמוד מספר מדויק עקב הניבים הרבים והשונים.
השפה התפתחה מפראקריט (ניב אזורי) של הסנסקריט מעורב בפרסי (שפה פרסית של ראשית ימי הביניים שהגיעה עם הכובשים המוסלמים).
הסעיף ה-17 בחוקה הפדרלית של הודו עוסק במעמד הרשמי של ההינדי בתוך הקהילייה ההודית.
בחוקה מפורט כיצד תפקידו של האיחוד הוא לקדם את פריסת השפה בכל רחבי המדינה, ולפתח אותה כך שהיא תיתפס כאמצעי ביטוי ייחודי בכל המרחב התרבותי של הודו, ומדוע על הממשלה הפדרלית לשמור על צביון השפה והעושר המיוחד שלה.
החזון הראשוני של הממשלה הפדרלית שההינדי תהיה השפה הרשמית היחידה בהודו עד שנת 1965, אך חזון זה נתקל בהתנגדות רבה מצד תושבי הודו שהינדי אינה שפת אמם, בייחוד באזור הדרום (טאמיל נאדו למשל, ראה המחאות בטאמיל נאדו כנגד השפה ההינדית).
בעקבות ההתנגדות החליטה הממשלה להנהיג את ההינדי יחד עם האנגלית.
האנגלית, שהייתה שפת השלטון בהודו בתקופה הקולוניאלית, שימשה ועדיין משמשת את מערכת בתי המשפט במדינה.
עם זאת, ההינדי משמשת כמאחדת ברוב התחומים הפדרליים כיום.
האזרח ההודי הממוצע לומד כיום לשוחח בשלוש שפות: הינדי, אנגלית ושפת המחוז בו הוא חי.
עד היום, מעמד ההינדי נשאר במחלוקת והוא נידון בבתי משפט.
ב-2010 בית המשפט בגוג'ראט קבע כי ההינדי אינה יכולה להיות מוגדרת כשפה הרשמית היחידה בהודו, מפני שהחוקה לא מזכירה זאת באופן נחרץ.
כמו שפות הודו-איראניות נוספות, הינדי נחשבת לצאצא ישיר של צורה מוקדמת של סנסקריט.
הינדי התפתחה כצורת דיבור פגומה, כעגה מהשפה פראקריט, במאה השביעית לספירה.
ההינדי הסטנדרטית מבוססת על דיאלקט קאריבולי, העגה של האזורים סביב דלהי, שהחליפו דיאלקטים מוקדמים יותר כגון אורדו – אף היא צורה של הינדוסטנית – יוקרה לינגוויסטית שהתגבשה בסוף המאה ה-19, והתערבבה עם כמות נכבדת של פרסית.
ב-1881 החליפה ההינדי את השפה אורדו בביהר, וכך הייתה למדינה הראשונה בתוך הפדרציה ההודית שאימצה באופן רשמי את ההינדי.
לאחר קבלת העצמאות מבריטניה, האספה המכוננת אימצה את ההינדי כשפה רשמית בכל הודו ב-14 בספטמבר 1949, וכיום מציינים יום זה כ"יום ההינדי".
חיה הינדה לוי-ליסנר (ביידיש: הינדע לוי-ליסנער; 1905 או 1912 – 29 באוגוסט 1968) הייתה משוררת וסופרת לילדים ולנוער יידית ומחנכת ישראלית ממוצא פולני.
חיה הינדה לוי-ליסנר בת מרדכי דב נולדה בעיירה ביאלצ'ב שבפולין.
בעת מלחמת העולם הראשונה נמלטה עם משפחתה אל העיר הגדולה לודז', שם סיימה את חוק לימודיה ויצאה להשתלמות בהוראה ופדגוגיה בעיר קרקוב.
בעת לימודיה עבדה במעונות לילדים עניים, והקדישה את עצמה לחינוך וכתיבה לילדים.
בשנת 1930 עברה לבירת פולין, ורשה, שם למדה וסיימה את בית המדרש לגננות, התוודעה למפעלו החינוכי הגדול של יאנוש קורצ'אק ואף עבדה באחד מבתי היתומים שלו בעיר.
בשנת 1935 יצאה לעיר ביאליסטוק להקים גם שם בית יתומים.
היא שבה ללודז' לפני המלחמה וניהלה בפרברים בתי יתומים יהודיים.
עם כיבוש פולין בידי גרמניה הנאצית בשנת 1939 נכלאה בגטו לודז', עבדה בעבודות כפייה ועברה למחנה אושוויץ.
כל העת המשיכה לרכז סביבה פעילות ספרותית לנוער היהודי הכלוא.
לוי-ליסנר זכתה להינצל ממחנה אושוויץ, התגלגלה כמה שנים בפולין ועלתה לישראל בשנת 1948. בעשרים שנותיה בארץ, עד פטירתה בשנת 1968, עסקה חיה הינדה לוי-ליסנר בהוראה במסגרות שונות בעיר תל אביב.
הינדה לוי-ליסנר כתבה ופרסמה כמה ספרים בשני נושאים: מורשתו החינוכית של המחנך הדגול יאנוש קורצ'אק; וסיפורת ושירה על ילדי היהודים בפולין, הן היתומים והעניים שאיתם עבדה בטרם השואה, והן ילדים שניצלו מההשמדה.
הינדה לוי-ליסנר נפטרה בשנת 1968. נקברה בבית העלמין הדרום.
שותפים: (דערציילונגען), ורשה: יונג יידיש, 1936.
ילדי הגורל; תרגם מיידיש ש' יורם, תל אביב: א' ציוני, תשכ"ב.
שלום שלום לעולם: עשרים ספורים; ציורים: דוד גלבע, תל אביב: דעת, תשכ"ה 1964.
במחיצתו של ינוש קורצ'ק: רשמים, תל אביב: דעת, 1965.
אני מאמין: שירים; תרגם מיידיש אפרים תלמי, תל אביב: אורה על ידי מחברות לספרות, תשכ"ו.
אין פֿיַיער און רויך, תל אביב: ארויסגעגעבן דורך א גרופע פריינט (דפוס דבר), תשכ"ז 1966. (זיכרונותיה מהשואה, כולל גם שירים ומחזות לילדים שכתבה בגטו.
בכתב יד זכה בפרס רבקה פאט מטעם הקונגרס התרבות היידי הכול-עולמי, על החיבור המוקדש לילדי ישראל שנספו בשואה) ()
יוני תכלת: שירים; תרגם אפרים תלמי, תל אביב: אורה, תשכ"ח.
(בעמודים 65–122 נדפסו השירים "בלויע טויבן" במקורם היידי עם שער מיוחד)
מה נחמד גני: שירים אחרונים; תרגם אפרים תלמי; ציורים: תרצה, תל אביב: אורה, תשכ"ט.
הינדוסטן אמבסדור (אנגלית Hindustan Ambassador; הינדי हिंदुस्तान एम्बैसेडर) היא מכונית הודית תוצרת הינדוסטן מוטורס, שיוצרה בשנים 1957–2014.
המכונית מבוססת על דגם המכונית מוריס אוקספורד סדרה 3 (Morris Oxford III), אשר יוצרה בבריטניה בין השנים 1956–1959. היוזמה לייצור הרכב בהודו החלה בשנת 1948 והתממשה עם תחילת הייצור בשנת 1957. הרכב זכה להצלחה רבה, ונחשב משך שנים לרכב ההודי האולטימטיבי, המותאם בצורה הטובה ביותר למערכת הכבישים המשובשת.
הוא אומץ על ידי צמרת השלטון ההודי, ושימש רבים מחבריה עד תחילת המאה ה-21. האמבסדור הוא עדיין אחד מכלי הרכב הנפוצים ביותר ברחבי המדינה, במיוחד בשל הפופולריות הרבה שלו בקרב נהגי מוניות.
בשנת 1993 נעשה ניסיון כושל לייצא את הרכב לבריטניה.
במכוניות הותקנו מערכת חימום כדי להתאימן לאקלים המקומי וחגורות בטיחות כדרישת התקן האירופי, אך כלי רכב מעטים בלבד נמכרו והיבואן פשט את הרגל.
מאז שנת 2002 שוב שווקה ההינדוסטן אמבסדור בבריטניה על ידי חברת מרלין גראג'ס (Merlin Garages).
בשנים האחרונות לייצורה, שווקה המכונית עם מנועי בנזין 1.8 ליטר ומנועי דיזל 1.5 או 2.0 ליטר.