tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יומו של הדוקטור (ספיישל 50 שנה לסדרה, 2013)
מים עכורים\ מוות בגן עדן (2014)
שוליית המכשף\ ידיד המכשפה (2015)
פלישת הזייגונים\ היפוך הזייגונים (2015)
נשלח מגן עדן\ נלקח מגהנום (2015)
הבעלים של ריבר סונג (2015)
שובו של דוקטור מיסטירו (2016)
מספיק עולם וזמן\ הדוקטור נופל (2017)
היו היה פעמיים (2017)BBC Oneג'קיל6 פרקים (2007)BBC Oneשרלוק"חקירה בוורוד" (פיילוט, 2009)
"סימן לשלושה" (2014) (ביחד עם סטיבן תומפסון ומארק גאטיס)
הכלה המתועבת (2016) (ביחד עם מארק גאטיס)
הבעיה האחרונה (2017) (ביחד עם מארק גאטיס)BBC Oneדרקולהמיני סדרה (2020) (ביחד עם מארק גאטיס)BBC Oneאשתו של הנוסע בזמןסדרת טלוויזיה (2022; בת 8 פרקים)HBOמבפניםמיני-סדרה (2022, 4 פרקים)BBC One ונטפליקסשעת השטן (אנ')סדרה (2022, 6 פרקים)אמזון פריים וידאו2024מבטלים את דאגלס (אנ')מיני-סדרה, 4 פרקיםITV1
סטיבן אנדרו לינץ' , הוא קומיקאי, מוזיקאי ושחקן תיאטרון אמריקאי.
לינץ' היה מועמד ב-2006 לפרס טוני על משחקו במחזמר "זמר החתונות" בברודוויי.
הוא ידוע בעיקר בשל שיריו הלועגים לחיי היום יום ולתרבות הפופולרית בארצות הברית.
לינץ' הוציא שלושה אלבומי אולפן ושלושה אלבומי הופעות עם DVD של ההופעות, האחרון שבהם אלבום אולפן והופעה כפול בשם "Lion" (2012).
השתתף פעמיים בספשיילים של תוכנית הסטנד-אפ "סנטרל קומדי מציגים".
ב-2003 נישא לארין דווייט, והם מתגוררים בניו יורק.
דווייט צילמה סרטון על געגועיה אליו במהלך סיבוב הופעות שלו; הסרטון צורף לאלבום ההופעה החיה שלו "Live at the El Rey" (2004).
סטיבן יאון הוא שחקן ומדבב אמריקאי-קוריאני.
זוכה פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה ופרס אמי על משחקו בסדרה "עצבים".
יאון התפרסם בזכות תפקידיו כגלן רי בסדרת הטלוויזיה "המתים המהלכים" (2010–2016) ובתור בן בסרט "בערה" (2018), עבורו הוא זכה לשבחי המבקרים.
הוא גם כיכב בסרט "מינארי" (2020); תפקיד אשר זיכה אותו בשבחי הביקורות ובמועמדות לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר, והפך לשחקן האסייתי-אמריקאי הראשון שעשה זאת.
נולד בשם יאון סאנג-יאופ (연상엽) בסיאול שבדרום קוריאה לג'ה וג'ון יאון.
אביו, היה אדריכל בדרום-קוריאה עד שהם עברו לקנדה בשנת 1988, שם הם השתקעו ברג'יינה, ססקצ'ואן.
ליאון יש אח צעיר ממנו, בריאן, שנולד בקנדה.
לאחר מכן המשפחה עברה לארצות הברית והתיישבו בעיר טיילור שבמישיגן ולאחר מכן עברו לעיר טרוי, שם התגורר יאון עד שסיים את לימודי התיכון ב-2001. בהגיעם לארצות הברית, פתחו הוריו של יאון מספר חנויות למוצרי יופי.
ללא כל ניסיון משחק מקצועי מוקדם יאון זכה לפרוץ לתודעה העולמית בשנת 2010 לאחר שזכה בתפקיד גלן רי, מגיבורי סדרת זומבים המצליחה "המתים המהלכים" של ערוץ AMC.
יאון זכה לפופולריות רבה בזכות התפקיד ואף זכה בפרס סאטורן ובפרס סטלייט בשנת 2011.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-2018. על הופעתו בסרט זכה יאון לשבחי המבקרים ולפרסים רבים.
בשנת 2020, כיכב ואף שימש כמפיק בפועל של סרט הדרמה "מינארי" של הבמאי האמריקאי-קוריאני לי אייזק צ'אנג.
הסרט עוסק במשפחת מהגרים קוריאנית שהופכת לחקלאים בארקנסו, ויאון גילם את אב המשפחה.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית וזכה בשני פרסים מובילים בפסטיבל סאנדנס בינואר 2020. יאון קצר את שבחי המבקרים, ואף קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, פרס גילדת שחקני המסך, פרס סטלייט ופרס אינדפנדנט ספיריט; בכך הפך יאון לשחקן האסייתי-אמריקאי הראשון שקיבל מועמדות לפרס האוסקר.
בשנת 2023, החל לשחק בסדרת דרמה קומית שחורה אמריקאית "עצבים" של שירות הזרמת המדיה "נטפליקס" בתפקיד דני צ'ו, קבלן שיפוצים כושל שמעורב בתקרית בכביש.
ב-3 בדצמבר 2016 נישא לצלמת ג'ואנה פאק.
הם מתגוררים בלוס אנג'לס ויש להם שני ילדים משותפים.
Yeun הוא משקיע ב"The Bun Shop", מסעדת פיוז'ן קוריאנית-ים תיכונית של אחיו הצעיר בריאן בשכונת קוריאה-טאון בלוס אנג'לס.
הוא תמך במועמד המפלגה הדמוקרטית אנדרו יאנג לבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020.
בשנת 2021, נכנס יאון לרשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם של מגזין טיים
+שנהסרטתפקידהערות2009My Name Is Jerryצ'אז2014נשמות תועותקני2015Like a French Filmסטיב2017אוקג'הKMayhemדרק צ'והכוכבבודיבוב2018סליחה על ההפרעהסקוויזיבערהבן2020מינאריג'ייקוב יוגם מפיק בפועל2021ספייס ג'אם: אגדה חדשהמפיק של האחים וורנרציידי הטרולים: עלייתם של הטיטאניםסטיב פלצ'אקדיבובThe Humansריצ'רד2022אין מצבריקי "ג'ופ" פארק2025מיקי7ברטוBubble & Squeakבקופלגם מפיקLove Meליאם2026המכהבלש מייק רוAnimalsסרט של נטפליקס
סטיבן מייקל קזאדה הוא שחקן אמריקאי.
מוכר בזכות תפקידו בתור סוכן ה-DEA סטיב גומז בסדרה "שובר שורות".
קזאדה נולד וגדל בעיר אלבקרקי שבניו מקסיקו.
החל את דרכו כשחקן משני בסרטים כמו "שלג ראשון" לצידו של גאי פירס, "פסטיבל הבירה" ובסרט הבוליוודי "עפיפונים" (אנ') משנת 2010.
בשנת 2008 התפרסם לראשונה בסדרת דרמת הפשע "שובר שורות" בתפקיד סוכן ה-DEA סטיב גומז, חברו הקרוב ויד ימינו של הסוכן האנק שריידר (דין נוריס).
קזאדה נשוי לצ'ריס קזאדה ואב לארבעה ילדים.
סטיבן יוניברס היא סדרת אנימציה מאת רבקה שוגר, המשודרת ברשת Cartoon Network (בישראל שודרה בערוץ הילדים).
עלילת הסדרה עוקבת אחר ילד צעיר בשם סטיבן שגדל בעיר דמיונית בשם "Beach City" (עיר החוף, בתרגום חופשי לעברית) עם שלוש חייזריות דמויות-אדם אשר עשוית מאבני חן: פרל, גארנט ואמתיסט בצוות הנקרא "The Crystal Gems" (בדיבוב לעברית: אבני הקריסטל או אבני-החן).
כשהסדרה נוצרה, היא הייתה הסדרה הראשונה בערוץ שנוצרה על ידי אישה.
הסדרה זכתה לשבחים רבים, והועמדה וזכתה במספר פרסים, ביניהם: פרס אמי אחד (מתוך מספר מועמדויות), ומועמדות לפרס אנני.
יחס זה גרר את הסדרה ליצירת ספרים, קומיקסים ומספר משחקי וידאו המבוססים עליה.
הסדרה הסתיימה באופן רשמי עם סיום סדרת האפילוג "Steven Universe Future" ב-27 במרץ 2020.
הסדרה עלתה לשירות הסטרימינג "HBO Max" עם השקתו בישראל ב-13 בינואר 2026 (כרגע רק עונות 1-2 זמינות בדיבוב העברי והשאר לא זמינות לא בדיבוב ולא עם כתוביות בעברית).
אבני-החן הן צורת חיים חייזרית בת שתי צורות: אבן-חן דוממת (כמו אלו שבכדור הארץ), וצורה דמוית אדם ("גוף") שמאפשרת לה לפעול בעולם.
עולם הבית שלהן , בהנהגת היהלומים, ניסה להשתלט על כדור הארץ ולהפוך אותו לקולוניה, עד שקבוצת מורדות בשם "אבני הקריסטל" בהנהגת אבן-חן בשם רוז קוורץ, נלחמה נגד הכיבוש ועצרה אותו.
עלילת הסדרה מתמקדת בקורות אבני הקריסטל במאה ה-21, אלפי שנים לאחר תום המלחמה, ובפרט בסטיבן, נער בן 14 שהוא חצי אבן-חן וחצי בן אדם.
את כוחותיו ירש מאמו רוז קוורץ, שוויתרה על גופה הפיזי כדי ללדת אותו.
מושבן של אבני הקריסטל הוא בעיר אמריקנית בדיונית בשם "ביץ' סיטי" (מילולית: עיר החוף), אך לעיתים קרובות הן משתמשות במכשיר הטלפורט בביתן כדי ללכוד אבני-חן שנפגמו וקיבלו צורת מפלצת, ובכך להגן על כדור הארץ ותושביו.
התפתחות העלילה מלווה את התבגרותו של סטיבן, שלומד לאיטו על המלחמה שבה היו מעורבות אימו וחברותיה, במקביל למאמצים הולכים וגוברים מצד עולם הבית לפגוע בפעילותן של אבני הקריסטל.
סטיבן יוניברס – בן לאב אנושי ואם אבן-חן.
לאורך הסדרה לומד סטיבן לגלות ולהשתמש בכוחות שלו: זימון מגן, זימון בועת מגן, ריפוי וריחוף.
אבן החן שלו ממוקמת בטבור, כפי שהיה אצל אמו, רוז קוורץ.
סטיבן היה זה שסיים באופן רשמי את המלחמה על כדור הארץ .
גארנט - אבן-חן בעלת כוח פיזי גדול וידע רב.
היא מיזוג ("פיוז'ן") בין שתי אבני-חן בשם רובי (אודם) וספיר, הבוחרות להישאר ממוזגות כל הזמן בגלל אהבתן אחת לשנייה.
אבני-החן שלה ממוקמות בכפות ידייה.
אמתיסט - קוורץ בצבע סגול, בעלת מזג שטותי ושובב.
אבן החן שלה (אחלמה) ממוקמת בחזה.
פרל - פנינה בצבע לבן, בעלת ידע רב ויכולת טכנית.
אבן החן שלה ממוקמת במצחה.
פרל הייתה נאמנה מאוד ומאוהבת ברוז קוורץ, לכן היא שקעה בצער רב לאחר שרוז הפסיקה להתקיים.
פרל הייתה זו שעזרה לרוז לזייף את המוות של יהלום ורוד והייתה היחידה שידעה על כך.
רוז קוורץ - אמו של סטיבן, מנהיגתן לשעבר של אבני-החן.
לפני אלפי שנים המרידה קבוצת אבני-חן נגד תוכניות עולם הבית להשתמש בכדור הארץ, מה שהוביל למלחמה בת 1,000 שנים, ממנה שרדו על כדור הארץ רק ארבעתן.
בהמשך הסדרה, מתברר כי רוז קוורץ הייתה יהלום ורוד, אשר זייפה את המוות שלה כדי להימנע מלהשמיד את החיים על כדור הארץ, והשתנתה לדמותה של רוז.
אבן החן שלה ממקומת בטבור.
גרג יוניברס - אביו של סטיבן.
גרג חלם להיות כוכב רוק אך נשאר לגור בביץ' סיטי לאחר שהתאהב ברוז קוורץ.
קוני מהישוורן - ילדה אנושית, חברתו הטובה ביותר של סטיבן.
בעונה השנייה החלה ללמוד סיף אצל פרל, ובעונה השלישית הפכה לחברה האנושית הראשונה בצוות אבני הקריסטל.
בעונה הראשונה יצרו סטיבן וקוני מיזוג ("פיוז'ן") בשם "סטיבוני".
פרידוט - אבן-חן בצבע ירוק, האבן שלה ממוקמת במצח, בעלת שליטה במתכות וידע טכני רב.
בראשית הופעתה בסדרה הייתה נאמנה ליהלומים, מנהיגות עולם הבית, ונשלחה לכדור הארץ על ידי יהלום צהוב כדי לאסוף מידע.
בשל כך היא הפכה ליריבתן של אבני-החן, אך לאחר שננטשה על ידי מפעיליה, היא הצטרפה בעל-כורחה לחבורת אבני הקריסטל, ואף מרדה ביהלומים.
לאפיס לזולי - אבן-חן כחולה, האבן שלה ממוקמת בגב, בעלת יכולת שליטה במים.
הייתה לכודה במראה קסומה במשך אלפי שנים, עד שסטיבן שחרר אותה מהמראה, ריפא אותה ועזר לה לחזור לעולם הבית.
ג'אספר - קוורץ בצבע כתום, אבן החן שלה (ישפה) נמצאת במקום האף שלה.
נאמנה ליהלומים ומנסה במהלך הסדרה לחסל את אבני הקריסטל ולהפוך את כדור הארץ לבר-כיבוש.
בנוסף לפרקי הסדרה, קיימים 11 סרטונים קצרים יותר (בני כ-5 דקות) סביב הדמויות של הסדרה: 6 מהם עלו לאוויר במקביל לעונה השנייה, ו-5 מהם במקביל לעונה הרביעית.
סטיבן מקינטוש הוא שחקן אנגלי.
מקינטוש נולד בקיימברידג' שבקיימברידג'שייר לדורותי פאריס ומלקולם מקינטוש.
יש לו אחות אחת, לינדה.
הוא נשוי לשחקנית ליזה ג'ייקובס ולהם שתי בנות, מרתה ובליית'.
הופעת הבכורה של מקינטוש בקולנוע הייתה בסרט "זקוף ת'אוזן".
אחר כך כיכב בסרטים "ממפיס בל", "הלילה השנים עשר" ובסרטו של דייוויד לילנד "Land Girls" לצידן של רייצ'ל וייס ואנה פריל.
בסרטו של גאי ריצ'י "לוק, סטוק ושני קנים מעשנים" שיחק בתפקיד וינסטון.
עוד שיחק בסרטים "האם" של רוג'ר מישל, "החליפה", "Good" עם ויגו מורטנסן, בסדרת סרטי מלחמת האופל "מלחמת האופל 2" ו"מלחמת האופל: עלייתם של אנשי הזאב".
בסרט "The Escapist" של רופרט וייאט שיחק בתפקיד טוני, ובסרט "The Scouting Book for Boys" בתפקיד קרצר.
בגרסה הקולנועית של "היחידה" גילם את דמותו של איוואן לואיס.
מקינטוש השתתף בסרט "Set Fire to the Stars" עם אלייז'ה ווד, ובסרטו של הבמאי מייקל קטון-ג'ונס "Urban Hymn".
בטלוויזיה מופיע מקינטוש בתפקיד סמל בילוש וינטר בסדרה "Lucky Man" שנוצרה על ידי סטאן לי עבור קרנבל פילמס ו-Sky TV.
הוא שיחק בתפקיד רובו בסדרת הדרמה "From There to Here" מאת פיטר באוקר ברשת BBC, ושיחק כג'ון קוניסטון בסדרה עטורת השבחים "Inside Men".
הוא השתתף בתוכניות טלוויזיה רבות בהן "לות'ר", "Lost Christmas", "נערת בולין האחרת", "הבודהה מהפרברים", "החשוד העיקרי" ובמיני סדרה "ידידנו המשותף" עיבוד לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
מקינטוש זכה בפרס השחקן הטוב ביותר של "Royal Television Society" והיה מועמד לפרס באפט"א על תפקידו בסרט "Care" של ה-BBC.
סטיבן ג'יימס מנגן הוא שחקן תיאטרון קולנוע וטלוויזיה אנגלי הידוע בעיקר מתפקידיו כגאי סיקרטן בסדרה "מחלקה אלטרנטיבית", דן מודי בסדרה "אני אלן פרטרידג'", שון לינקולן בסדרה "אפיזודס" וכן בתפקיד דן הדוור בסרט "יצאת כוכב".
מנגן הוא שחקן תיאטרון מוערך, היה מועמד לפרס טוני על תפקידו כנורמן במחזה "The Norman Conquests" בהפקה בברודוויי.
עוד כיכב בתפקיד ברטי ווסטר במחזה "Jeeves and Wooster in Perfect Nonsense" ב"תיאטרון הדוכס מיורק" שזכה בשנת 2014 בפרס אוליביה לקומדיה החדשה הטובה ביותר.
מנגן נולד בפונדרס אנד שבצפון לונדון להורים אירים קתולים שהגיעו מהחוף המערבי של אירלנד.
יש שלו שתי אחיות, אניטה וליזה.
מנגן למד בשני בתי ספר עצמאיים לבנים, האחד " Lochinver House School" בפוטרס בר שבהרטפורדשייר, והשני הפנימיה "Haileybury and Imperial Service College" בהרטפורד הית' (גם בהרטפורדשייר).
בבית הספר היה חבר בלהקת רוק מתקדם בשם "אראגון" והם הקליטו אלבום שנקרא "The Wizard's Dream".
אחרי שסיים תואר ראשון במשפטים בקולג' גונביל וקאיוס בקיימברידג', הוא טיפל במשך שנה באימו, מרי, שהייתה חולה בסרטן ומתה בגיל 45. שבועות אחדים אחרי מותה הוא נרשם לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) ולמד שם שלוש שנים.
אביו, ג'יימס נפטר מגידול מוחי בגיל 63.
ב-1994, אחרי סיום לימודיו ב-RADA, לא חיפש מנגן תפקידים על המסך אלא העדיף לקחת תפקידים בתיאטרון בהם ראה הזדמנויות פחות מוגבלות.
בין השנים 1994 ו-2000 שיחק במחזות מאת שייקספיר, שו, קווארד, בן וגולדסמית' ברחבי בריטניה ובווסט אנד.
אחר כך הצטרף ללהקת התיאטרון "Cheek by Jowl" ויצא לסיור הופעות בינלאומי עם המחזה "מהומה רבה על לא דבר", שזיכה אותו במועמדות לפרס איאן צ'ארלסון עבור התיאטרון המלכותי הלאומי.
הוא עבד עם הבמאי דקלן דונלן במחזה "The School for Scandal" עם הלהקה השייקספירית המלכותית, והופיע במחזה "Hay Fever" בתיאטרון סבוי.
ב-2008 גילם מנגן את התפקיד הראשי במחזה "The Norman Conquests" בבימויו של מת'יו וורקוס והופיע בתיאטרון אולד ויק ואחר כך בתיאטרון "Circle in the Square" שבברודוויי.
ההפקה זכתה להצלחה ולביקורות משבחות וכן הייתה מועמדת לכמה פרסי טוני, בכללם פרס למנגן עצמו.
ההצגה זכתה בפרס טוני לחידוש הטוב ביותר.
ב-2012 הופיע מנגן בפעם השנייה בתיאטרון רויאל קורט וגילם גבר בהריון במחזה "Birthday" מאת ג'ון פנהול בבימויו של רוג'ר מיצ'ל.
במחזה "Jeeves and Wooster in Perfect Nonsense" שיחק מנגן בתפקיד ברטי ווסטר, בהפקה בתיאטרון הדוכס מיורק, לצדו של מת'יו מקפדיין בתפקיד ג'יבס.
הם הופיעו במחזה עד אוקטובר 2013 והוחלפו על ידי מארק היפ ורוברט וב.
ההצגה זכתה ב-2014 בפרס לורנס אוליביה לקומדיה החדשה הטובה ביותר.
פריצת הדרך של מנגן בטלוויזיה הייתה בשנת 2001 בתפקיד אדריאן מול בתוכנית הטלוויזיה של ה-BBC "אדריאן מול: שנות הקפוצ'ינו".
באותה שנה שיחק לצדו של דניאל קרייג בסרט הטלוויזיה של ערוץ 4 "Sword of Honour".
מאז הוא מופיע הרבה בתפקידים ראשיים בטלוויזיה הבריטית.
ב-2002 הופיע מנגן בפרק "Bravealan" בסדרה "אני אלן פרטרידג'" (עם סטיב קוגן) בתפקיד דן מודי.
הסצנה בה אלן קורא שוב ושוב "דן!" במגרש החניה, ודן מצדו מעמיד פנים שאינו שומע, נבחרה כאחד הקטעים הטובים ביותר בסדרה על ידי העיתון הבריטי "מטרו".
בסדרה זוכת ה-BAFTA "מחלקה אלטרנטיבית" שיחק מנגן בתפקיד המרדים היהיר גאי סיקרטן.
הוא כיכב בסיטקום הבריטי "Never Better" ברשת BBC Two בתפקיד קית' מרצ'נט האלכוהוליסט ועם קייט אשפילד בתפקיד אשתו האומללה, אניטה.
את התסריט לסדרה כתב פינטן ריאן עבור World Productions.
ב-2009 כיכבו בקומדיה השחורה "Free Agents" יחד עם מנגן שרון הורגן ואנתוני הד.
הפיילוט של הסדרה הופק עבור ערוץ 4 בנובמבר 2007, אך שידור הסדרה עצמה החל רק ב-13 בפברואר 2009. הגרסה האמריקנית של הסדרה בוטלה אחרי שידור של 4 פרקים בלבד, ו-4 פרקים נוספים יצאו באתר האינטרנט Hulu.
מנגן גילם את דמותו של דירק ג'נטלי בסדרת הדרמה-קומית-בלשית "דירק ג'נטלי" המבוססת על הדמויות שיצר דאגלס אדמס.
יוצר הסדרה היה האוורד אוברמן ולצדו של מנגן כיכב דארן בויד בתפקיד הסיידקיק שלו, ריצ'רד מק'דאף.
שחקנים קבועים נוספים היו הלן בקסנדייל כחברתו של מק'דאף, סוזן הרמיסון, ג'ייסון ווטקינס בדמות מפקח בילוש ג'ילקס, יריבו של ג'נטלי, וליזה ג'קסון גילמה את פקידת הקבלה ג'ניס פירס.
בניגוד לרוב סדרות הבלשים, בולט בסדרה הפן הקומי, וכן נושאים של מדע בדיוני כמו מסע בזמן ובינה מלאכותית.
הסדרה לאכזבתו של מנגן התוכנית בוטלה אחרי 4 פרקים.
בפרק "The Hunt for Tony Blair" של הסדרה הקומית "The Comic Strip Presents" שיחק מנגן בתפקיד הראשי וגילם את ראש ממשלת בריטניה לשעבר טוני בלייר.
הסרט שודר לראשונה בערוץ 4 ב-14 באוקטובר 2011. התסריטאים היו פיטר ריצ'רדסון ופיט ריצ'נס, והסרט הוא בסגנון פילם נואר של שנות החמישים של המאה העשרים.
בסרט בלייר הוא מבוקש על רצח ונמלט מפני החוק.
הקרנת הבכורה העולמית הייתה בפסטיבל הטלוויזיה הבינלאומי של אדינבורו באוגוסט 2011. הוא קבל לרוב ביקורות חיוביות, והיה מועמד לפרס באפט"א לתוכנית הקומדיה הטובה ביותר, ולפרס הקומדיה הבריטית בשנת 2011.
ב-2011 החל מנגן להופיע בסדרה הקומית הבריטית/אמריקאית "אפיזודס" שנוצרה על ידי דייוויד קריין וג'פרי קלאריק והופקה על ידי Hat Trick Productions.
הבכורה הטלוויזיונית של הסדרה בארצות הברית הייתה בערוץ שואוטיים ב-9 בינואר 2011, ובבריטניה, בערוץ BBC Two, ב-10 בינואר 2011.
עלילת הסדרה מתמקדת בזוג נשוי בריטי שיוצרים סדרה קומית מצליחה ונוסעים להוליווד כדי ליצור לסדרה שלהם גרסה אמריקאית, עם תוצאות הרסניות.
עד 2015 שודרו ארבע עונות של הסדרה.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות ממבקרי הטלוויזיה, ושבחים לסטיבן מנגן, טמזין גרג ומאט לה-בלאנק על הופעותיהם.
סרט הקולנוע הראשון שבו השתתף מנגן היה "בילי אליוט" בתפקיד ד"ר קריין.
בסרט "Chunky Monkey" שיחק לצדם של דייוויד ת'רלפול ואליסון סטדמן בתפקיד זמר קברט צרפתי בשם פייר דופונט.
עוד הופיע בסרט "משחקים מפתים" של מירמקס בכיכובם של ניקול קידמן וונסן קאסל.
ב-2003 שיחק בתפקיד הראשי בסרט ההולנדי "סופרטקס" שביים יאן שוט .
ב-2005 מנגן שיחק כבדרן בקומדיה השחורה "פסטיבל" על מספר אנשים המשתתפים בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו.
את הסרט ביימה אנני גריפין.
חלקים מהסרט צולמו בפסטיבל של שנת 2004. מנגן היה מועמד לפרס באפט"א הסקוטי על תפקידו.
מנגן השתתף בסרט המוקומנטרי הבריטי "קונפטי" משנת 2006, שיצרה וביימה דבי איזיט.
בסרט כיכבו קומיקאים בריטים רבים בהם ג'סיקה סטיבנסון, ג'ימי קאר, מרטין פרימן, מארק היפ, ג'וליה דייוויס, רוברט וב ואוליביה קולמן.
הסרט עוקב אחרי תחרות שנערכת על ידי מגזין חתונות, שבה הפרס הגדול הוא בית בו יזכו בני הזוג שלהם החתונה המקורית ביותר.
מנגן משחק את אחד מהחתנים שמשתתפים בתחרות שהוא שחקן טניס מקצועני.
הסרט עוקב אחרי הזוגות בסגנון "זבוב על הקיר", בדומה לסדרה הבריטית "המשרד".
ב-2010 כיכב מנגן בסרט המוקומנטרי "Beyond the Pole", עיבוד לסדרה באותו שם של רדיו ה-BBC.
הסרט יצא לאקרנים בבריטניה ב-2010. הבמאי והמפיק הוא דייוויד ל.
הסרט צולם בקרחון צף לחופה של גרינלנד, ומככבים בו שחקנים וקומיקאים עטורי שבחים בהם ריס תומאס, מארק בנטון, אלכסנדר סקארסגארד והלן בקסנדייל.
במגזין וראייטי תיארו את הסרט כשילוב בין הסדרה "המשרד" ובין הסרט "לגעת באינסוף".
הסרט עוקב אחרי תלאותיהם של אנשי משלחת צמחונית ואורגנית לקוטב הצפוני.
הקרנת הבכורה בלונדון הייתה ב-2 בספטמבר 2013, והוא הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2013.
בשנת 2014 דיבב מנגן את דמות פט הדוור בסרט ההנפשה ממוחשבת הבריטי "יצאת כוכב".
הדוור פט הוא דמות פופולרית מסדרת טלוויזיה ותיקה לילדים של ה-BBC, הנקראת "דר דוור".
הסרט תוכנן לצאת ב-24 במאי 2013 אך יצא רק שנה אחר כך.
הזמר רונן קיטינג שר את השירים של פט.
עוד משתתפים בסרט ג'ים ברודבנט, רופרט גרינט ודייוויד טננט.
ב-2007 התחתן מנגן עם השחקנית לואיז דלמר .
פרק פיילוט 2007 גברת מארפל Marple המפקח לארי בירד על פי ספרה של אגאתה כריסטי Hyperdrive גרין ג'ייבלינס 2008 Never better קית' 2009 Never Mind The Buzzcocks בתפקיד עצמו Free Agents אלכס 2009–2010 Would I Lie To You?
סטיבן מקריי הוא רקדן בלט אוסטרלי, ורקדן ראשי בבלט המלכותי בלונדון.
מקריי נולד וגדל בסידני, בן לנהג מרוצים.
הוא החל לרקוד בגיל שבע, לאחר שצפה באחותו הגדולה בזמן שיעורי מחול.
בנוסף לבלט, למד מקריי לרקוד גם סטפס.
בשנת 2003 זכה מקריי במלגת לימודים בתחרות הבלט לצעירים Prix de Lausanne בשווייץ, והחל ללמוד בבית הספר המלכותי לבלט.
מקריי סיים את לימודיו בשנת 2004. הוא קודם לדרגת ארטיסט ראשון בשנת 2005, לרקדן סולן בשנת 2006, סולן ראשון בשנת 2008 ולרקדן ראשי בשנת 2009.
העיתון הבריטי הגרדיאן כינה את מקריי "פרד אסטר של ימינו".
בשנת 2014 הוא צוין כ"אוסטרלי הצעיר המצליח ביותר בממלכה המאוחדת" לשנה זו, על עבודתו עם הבלט המלכותי.
בשנת 2011 יצר את דמות הכובען המטורף בבלט הרפתקאות אליס בארץ הפלאות של כריסטופר וולדון בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, ובשנת 2014 יצר את דמות "הנסיך פלוריזל" בבלט של וולדון "אגדת חורף".
מקריי נשוי לרקדנית אליזבת הרוד ואב לשלושה, אודרי בלובל (2014) ,פרדריק צ'ארלס (2016) ורופרט ג'ורג' (2019).
מקריי משחק בסרט המחזמר קאטס, שיצא לאקרנים בדצמבר 2019.
סטיבן מקגאן הוא שחקן אנגלי ממשפחה של שחקנים, האחים ג'ו , פול ומארק .
מקגאן נולד בקנזינגטון, ליברפול שבמחוז מרזיסייד.
הוא התחיל את הקריירה המקצועית שלו כשחקן בשנת 1982 כשהופיע במחזמר "Yakety Yak" בווסט אנד.
מאז מופיע מקגאן בתיאטרון הבריטי ועל גבי מסכי הקולנוע הטלוויזיה.
ב-1989 כיכב מקגאן בתפקיד מיקי במחזמר "אחים בדם" בווסט אנד.
ב-1990 שיחק בתפקיד יוהאן שטראוס (הבן) במיני-סדרה "שושלת שטראוס".
ב-1993 יצר, היה שותף להפקה וכיכב בדרמה זוכת הפרסים של ה-BBC המיני-סדרה "The Hanging Gale".
בשנים 1999 ו-2000 שיחק בתפקיד שון ריינולדס באופרת הסבון "אמרדייל".
ב-2003 כיכב יחד עם ג'יימי ת'יקסטון במחזה "אמנות" בווסט אנד.
ב-2006 גילם את הכומר שו בהפקה המקורית בווסט אנד של המחזמר "פוטלוס".
משנת 2012 הוא מופיע בתפקיד הרופא ד"ר טרנר בסדרת הדרמה של ה-BBC "קראו למיילדת".
מקגאן עוסק בתקשורת מדע ומרצה בנושאים מדעיים.
הוא סיים תואר מאסטר ב"תקשורת של המדע" באימפריאל קולג' שבלונדון.
במרץ 2015 היה מרצה אורח בפסטיבל המדע בקיימברידג'.
באפריל 2015 פרסם מאמר במגזין "Royal Society of Medicine", בו דן בדיוק הרפואי של הנושאים המוצגים בסדרה "קראו למיילדת".
בינואר 2016 הוציא לאור ספר נלווה לסדרה "קראו למיילדת" בשם "Dr Turner's Casebook" בו הוא מתאר מקרים רפואיים שמופיעים בסדרת הטלוויזיה ודן ברקע ההיסטורי והחברתי שלהם.
ב-2017 פרסם מקגאן את הספר "Flesh and Blood: A History of My Family in Seven Maladies" על ההיסטוריה של משפחתו במשך יותר מ-150 שנה, ועל המחלות שסבלו מהן.
סטיבן מקגאן נשוי לתסריטאית והמחזאית היידי תומאס, שהיא היוצרת של הסדרה "קראו למיילדת".
סטיבן פול טומפקינסון הוא שחקן אנגלי המוכר בעיקר מהופעותיו בסדרות דרמה וקומדיה בטלוויזיה.
מאז 2010 משחק טומפקינסון בתפקיד אלן בנקס בסדרת הפשע "פקד בילוש בנקס" של ITV.
עוד הוא מוכר מהופעתו בתפקיד דני טרווניון בסדרה "לב פראי" ששודרה ב-ITV בשנים 2006 עד 2012.
לפני כן הופיע טומפקינסון בסדרת הדרמה "בליקיסאנג'ל" בדמות הכומר פיטר קליפורד, בסדרה "Grafters" שיחק בתפקיד טרוור פורוויס, ומ-1990 עד 1998 גילם את דמיאן דיי בסדרה הקומית "Drop the Dead Donkey" .
ב-1996 שיחק בסרט הקולנוע "התזמורת" (Brassed Off).
טומפקינסון נולד בסטוק-און-טיז שבמחוז דרהאם.
כשהיה בן 4 עברה משפחתו לעיר סקרבורו בצפון יורקשייר, ואחר כך הם עברו לית'ם סט אנס בלנקשייר.
הוא למד בבית הספר התיכון הקתולי סט ביד בלית'ם ואחר כך בבית הספר סט מרי בבלקפול.
התפקיד הראשי הראשון שגילם היה בהצגת בית ספר "The Plotters of Cabbage Patch Corner" בתפקיד אדמירל בטרפליי.
את הכשרתו במשחק רכש ב-"Central School of Speech and Drama" בלונדון ולמד יחד עם ג'יימס נסביט ורופוס סוול.
הוא סיים את התואר ב-1988. הקריירה שלו התחילה מיד אחרי בית הספר למשחק.
בשנה האחרונה ללימודים זכה בפרס קרלטון הובס .
יחד עם יואן ביילי שיחק טומפקינסון בתסכית דרמה בן שני חלקים ברדיו בשם "Say What You Want to Hear" מאת טים רייט.
הוא היה קריין בתוכנית דוקומנטרית בשם "Brass Britain" ששודרה ברדיו 2 של ה-BBC ב-2008 וב-2010.
ב-1988 הופיע טומפקינסון עם קן גודווין ופרדי דייוויס בסרט קצר בשם "Treacle" ששודר בערוץ 4. הסרט היה מועמד לפרס באפט"א בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר.
בשנים הבאות שיחק בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "All at No 20", "שלי", "אחרי הנרי", "חדר מיון", "Made in Heaven" ו-"Boon".
עוד השתתף בסדרות "The Manageress" ו-"Tales of Sherwood Forest" (שתיהן מ-1989), בסדרה "צ'אנסר" ב-1990, ובתשעה פרקים בסדרה "Minder" (מ-1991).
עוד ב-1989 הופיע טומפקינסון בסרט הטלוויזיה "And a Nightingale Sang" המבוסס על מחזה מאת ס.פ.
טיילור , בעיבודו של ג'ק רוזנטל.
בשנים 1990 עד 1998 כיכב טומפקינסון בסדרה הקומית "Drop The Dead Donkey".
הוא גילם את הכתב השאפתן דמיאן דיי, וב-1994 זכה בפרס הקומדיה הבריטית לשחקן הקומי הטוב ביותר.
ב-1994 שיחק בדמות טוראי סיימון "ספוק" מטלוק, מורה להיסטוריה ואינטלקטואל, בדרמה הקומית "All Quiet on the Preston Front" מאת טים פירת' המתרחשת בלנקשייר.
אחרי העונה הראשונה החליף את טומפקינסון אליסטר מקגוון.
באותה שנה השתתף בסיטקום "Downwardly Mobile", על קבוצה של יאפים, ששודר עונה אחת בלבד.
מ-1996 עד 1998 גילם טומפקינסון את דמות הכומר הקתולי האנגלי שנשלח לקהילה קטנה באירלנד, בסדרה הפופולרית "בליקיסאנג'ל".
ב-1998 כיכב בתפקיד ג'ים הרפר במותחן פסיכולוגי של ITV בשם "Oktober", על אודות מורה נאיבי בבית ספר יוקרתי בשווייץ.
ב-1998 וב-1999 כיכב טומפקינסון לצדו של רובסון גרין בשתי עונות של הסדרה "Grafters", בה הם מגלמים שני פועלים ג'ורדים שמנסים להקים עסק יחד בשיפוץ בית ישן השייך לזוג יאפים.
טומפקינסון זכה לשבחים על הופעתו בכתבה של ג'יימס רמפטון באינדפנדנט.
ב-1999 חזר טומפקינסון להופיע עם דרבלה קירוואן, ששיחקה לצדו ב"בליקיסאנג'ל", בגרסה הטלוויזיונית של "The Flint Street Nativity" מאת טים פירת'.
השניים כיכבו יחד גם ב-2001 במיני-סדרה "Hereafter" שלא שודרה בבריטניה אבל יצאה במהדורת DVD וב-2012 שודרה בשם "Shades" בארצות הברית ובקנדה.
ב-2001 כיכב טומפקינסון לצדו של ניק ברי במיני-סדרה "מבצעים מיוחדים" בערוץ BBC1.
טומפקינסון וקלייר סקינר שיחקו בעונה הראשונה של הקומדיה "Bedtime" ששודרה באוגוסט ובספטמבר 2001. בשנת 2002 הופיע בדמות "טד" עם השחקנית דון פרנץ' במיני-סדרת הדרמה-קומית "טד ואליס".
הסיטקום "מר צ'ריטי" ששודר ב-BBC2 קיבל ביקורות חריפות מהמבקרים, נתוני הצפייה היו נמוכים, ואחרי שישה פרקים הסדרה בוטלה.
ב-2003 עלתה לשידור ב-ITV מיני-סדרה בשם "לאקי ג'ים".
טומפקינסון קנה את הזכויות של הרומן, מתוך כוונה לשחק את התפקיד הראשי.
ג'ק רוזנטל כתב את התסריט, וצוות השחקנים כלל את קילי הוז בדמות מושא אהבתו כריסטין, רוברט הארדי, הלן מקרורי, דניס לוסון, הרמיוני נוריס ופנלופי וילטון.
בדצמבר 2004 הופיע טומפקינסון בתפקיד מפקח בילוש סלאק בפרק "The Murder at the Vicarage" בסדרה "מיס מארפל" על פי ספרה של אגאתה כריסטי.
ב-2004 שיחק טומפקינסון בפעם הראשונה בסרט המבוסס על מקרה אמיתי בשם "In Denial of Murder" בדמות העיתונאי דון הייל.
הייתה מחלוקת אודות הצגתו של המקרה.
כשנשאל לדעתו הסביר טומפקינסון שעל אף שערך מחקר כדי להתכונן לתפקיד, הוא בסך היה הכל שחקן שעבד לפי התסריט, ושיש לו אמון מוחלט בו.
ב-2005 הופיע בדרמה הפסיכולוגית "Marian, Again".
לצדו כיכב אוון טיל והופיעו גם קלי האריסון וסמנתה בקינסייל.
על הופעתו בסדרה "החשוד העיקרי" סיפר טומפקינסון "התקשרה אלי הסוכנת שלי ואמרה שמצלמים את הסדרה האחרונה של 'החשוד העיקרי' עם הלן מירן.
ואני אמרתי 'כן!' עוד לפני שסיימה לדבר.
היא אמרה 'יש תפקיד שיכול לעניין אותך...' ואני אמרתי 'התכוונתי, כן, אני אעשה זאת.' זאת אומרת יש לי הזדמנות לעבוד עם אחת השחקניות הגדולות ביותר.
ההסכמה לקבל את התפקיד ב'החשוד העיקרי' הייתה ההחלטה המהירה ביותר שלי".
בינואר 2006 החלה רשת ITV לשדר את סדרת הדרמה "לב פראי" שנוצרה על ידי אשלי פרואה, ושודרה במשך שבע שנים.
טומפקינסון גילם את דני טרווניון, וטרינר מבריסטול, שעבר עם משפחתו לחיות בדרום אפריקה, שם הקימו שמורה לחיות בר ומרכז וטרינרי.
טומפקינסון היה גם מפיק בפועל של 33 פרקים בסדרה.
ב-2010 לוהק טומפקינסון לתפקיד המפקח אלן בנקס בפיילוט הטלוויזיה "הבלש בנקס: התוצאה", עיבוד לאחד מספרי הפשע של פיטר רובינסון .
בפרק צפו שבעה מיליון איש, רייטינג גבוה יותר מזה של "ספוקס" ששודר באותה עת ב-BBC1. ב-14 ביוני 2013 הוכרז על הזמנת סדרה בת שישה חלקים.
עד 2016 הופקו ושודרו ארבע עונות של "פקד בילוש בנקס".
ב-2013 שיחק טומפקינסון בסדרת הטלוויזיה "Truckers" של ה-BBC.
ב-1988 מיד אחרי שסיים את לימודיו בבית הספר למשחק הופיע טומפקינסון בסרט הקצר של פיטר צ'לסום "Treacle" יחד עם קן גודווין ופרדי דייוויס.
הסרט היה מועמד לפרס באפט"א בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר.
ב-1996 כיכב בסרט הבריטי "התזמורת", על אודות תזמורת כלי נשיפה בגרימלי, עיר בדיונית באזור המכרות ביורקשייר, שם החל הממשל הטורי לסגור את המכרות בשם הקידמה.
בשנת 2000 הופיע טומפקינסון בתפקיד דזמונד בלאנש בסרט הסאטירי "מלון ספלנדיד".
בפברואר 2012 שיחק בפעם הראשונה בתפקיד ראשי בסרט קולנוע ב-"Harrigan".
טומפקינסון הופיע על במות התיאטרון בווסט אנד שבלונדון וברחבי בריטניה.
ב-1992 השתתף בהפקה של המחזה "Women Laughing" מאת מייקל וול שהוצגה בתיאטרון רויאל אקסצ'נג', וב-1994 שיחק במחזה "The End of the Food Chain" בתיאטרון סטיבן ג'וזף, שזכו לשבחי הביקורת.
ב-2003 שיחק טומפקינסון בתפקיד מורטימר ברוסטר יחד עם מייקל ריצ'רדס, מכוכבי "סיינפלד", במחזה "רעל ותחרה" בתיאטרון סטרנד בלונדון.
בתפקיד זה נאלץ לבטא את המילים בדיבור איטי בסגנון ניו יורקי.
אחד המבקרים כתב ש"העובדה שאמריקאים רבים בקהל הניחו שסטיבן הוא אמריקאי אמיתי, מאשר את האותנטיות של המבטא שלו."
ב-2007 יצא טומפקינסון לסיור הופעות עם המחזה "Charley's Aunt" וגילם את הדמות דונה לוצ'יה ד'אלבדורס.
ב-2008 גילם דמות ראשית מרושעת ומורכבת בטרגדיה "The Revenger's Tragedy" בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר.
ב-2009 שיחק טומפקינסון בתפקיד פרנק טוליט במחזה "Sign of the Times".
המחזאי שון פרנדרגסט , שהוא חבר של טומפקינסון, כתב את המחזה "Faith and Cold Reading" ויצר את דמות הנבל "פרדי החליפה" עבור טומפקינסון.
המחזה הוצג בתיאטרון לייב בניוקאסל בפברואר ובמרץ 2011.
ב-20 בנובמבר 2012 הופיע טומפקינסון לראשונה במחזמר בווסט אנד בלונדון בתפקיד ראשי בדמות המלך ארתור במחזה "ספאמלוט" בתיאטרון פלייהאוס.
טומפקינסון הנחה והיה קריין בתוכניות טלוויזיה אחדות בהן תוכנית דוקומנטרית על 100 שנות כדורגל של פיפ"א.
ב-1999 הגיש את התוכנית "Great Railway Journeys: Singapore to Bangkok" כחלק מהסדרה הדוקומנטרית "Great Railway Journeys" ששודרה בבריטניה ובערוץ PBS בארצות הברית.
ב-2009 השתתף בתוכנית "Stephen Tompkinson's Great African Balloon Adventure" בהשראת ספרו של ז'ול ורן "חמישה שבועות בכדור פורח".
התוכנית עקבה אחרי טומפקינסון והמדריך שלו כשהם נוסעים בכדור פורח מחוף לחוף באפריקה וסיירו בטנזניה, רואנדה, זמביה, בוטסואנה ונמיביה.
הסדרה שודרה בערוץ ITV ביוני 2009. בעקבות הצלחת הסדרה הופקה תוכנית נוספת של סיור בכדור פורח באוסטרליה.
ב-2006 ביים טומפקינס בפעם הראשונה דרמה עבור BBC1 בשם "The Lightning Kid".
בזמן צילומי הסרט ליווה אותו צוות צילום שיצר סרט דוקומנטרי עליו "Director's Debut: Stephen Tompkinson's Story", במטרה להציג את האתגרים שעומדים לפני במאי מתחיל.
טומפקינסון היה נשוי לסיליה אנסטסיה.
אחרי גירושיהם התארס עם דרוולה קירוואן שכיכבה לצדו בסדרה "בליקיסאנג'ל".
אחר כך התחתן עם ניקי טיילור איתה נולדה לו בת, דייזי אלן.
בת זוגו מאז 2007 היא איליין יאנג.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2013 Harrigan סמל בילוש בארי הריגן 2000 מלון ספלנדיד Hotel Splendide דזמונד בלאנש 1996 התזמורת Brassed Off פיל 1988 Treacle סטיבן דופל סרט קצר
Absent Friends קולין אלן אייקבורן 1990 No One Sees the Video פול מרטין קרימפ תיאטרון רויאל קורט 1987 הנערים מסירקוז The Boys from Syracuse רוג'רס והארט
סטיבן טרנר "סטיב" מנושין (ניתן לאיית גם באיות העברי: סטיב מנוחין; באנגלית: Steven Terner "Steve" Mnuchin; נולד ב-21 בדצמבר 1962) הוא פוליטיקאי אמריקאי-יהודי שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
מנושים הוא איש עסקים אשר היה מייסדה של חברת ההפקות ומימון הסרטים "RatPac-Dune Entertainment" בה כיהן כמנכ"ל, וכן עבד כ-17 שנים בגולדמן זקס, בה כיהן כמנהל המידע הראשי.
לאחר תפקידו כמזכיר האוצר ייסד ועומד בראש קרן ההשקעות ליברטי קפיטל.
מנושין נולד לאיליין טרנר ורוברט מנושין ב-21 בדצמבר 1962. אביו הוא בנקאי השקעות, שותף לשעבר בחברת גולדמן זקס ואספן אומנות שהקים את גלריית מנושין באפר איסט סייד שבמנהטן.
אמו כיהנה כסגנית נשיא בהנהלת מוזיאון סולומון ר.
גוגנהיים, כיושבת ראש ועדת הרכישות של מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית ובדירקטוריונים של מוסדות תרבות נוספים.
ב-1985 סיים מנושין תואר ראשון באוניברסיטת ייל, בה היה חבר באחוות הגולגולת והעצמות.
בתקופת הלימודים שימש מתמחה בבנק ההשקעות סולומון ברדרס.
ב-2004 ייסד את חברת ההשקעות וקרן הגידור Dune Capital Management LP בגיבוי סורוס.
בשנת 2009 הוביל קבוצת משקיעים שכללה את סורוס וג'ון פולסון לרכישת בנק המשכנתאות "IndyMac" שנקלע לקשיים בעקבות משבר הסאבפריים תמורת כ-1.5 מיליארד דולר.
שם הבנק שונה ל-OneWest Bank ומנושין מונה ליו"ר ומנכ"ל החברה.
הבנק זכה לתמיכה ממשלתית נרחבת במהלך המשבר.
ב-2014 נמכר הבנק תמורת 3.4 מיליארד דולר ל-CIT Bank, National Association.
מנושין כיהן כחבר בחבר הנאמנים של המוזיאון לאמנות עכשווית בלוס אנג'לס, כחבר הוועד המנהל במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, מוזיאון הירשהורן וגן הפסלים של הגלריה הלאומית לאמנות.
באפריל 2016 מונה על ידי דונלד טראמפ למנהל הכספים בקמפיין הבחירות לנשיאות.
לאחר הבחירות החליט טראמפ למנותו למזכיר מחלקת האוצר.
המינוי אושר על ידי הסנאט ב-13 בפברואר 2017 ברוב של 53 מול 47.
במאי 2018 ביקר בישראל לרגל העברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים, שנה לאחר מכן לקח חלק בפסגה האמריקאית-קוריאנית באזור המפורז הקוריאני.
מנושין היה נשוי להת'ר דה-פורסט קרוסבי מ-1999 ועד 2014, ולהם שלוש בנות משותפות.
מנושין נישא בשנית ב-24 ביוני 2017 לשחקנית לואיז לינטון .
סטיבן מילר הוא פעיל פוליטי יהודי-אמריקאי המשמש כסגן ראש הסגל לענייני מדיניות והיועץ לביטחון מולדת בממשלו השני של דונלד טראמפ.
בעבר שימש כיועץ בכיר לנשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ בנושא מדיניות בקדנציה הראשונה לצד חתנו של טראמפ, ג'ארד קושנר.
מילר גדל בבית יהודי בסנטה מוניקה שבקליפורניה.
על אף שהוריו הזדהו כדמוקרטים, הפך מילר לשמרן, בין היתר בהשפעת הספר "רובים, פשע וחירות" של ויין ליפייר מנכ"ל איגוד הרובאים הלאומי.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר שאירעו בהיותו תלמיד בתיכון סנטה-מוניקה, והתגובות של מורי ומנהלי בית ספרו נגד מלחמת עיראק ונשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, החליט מילר להיות מעורב פוליטית.
בין היתר, הוא הזמין את דייוויד הורוביץ, עורך המגזין השמרני FrontPage, להופיע בפני התלמידים, והתארח בתכוניותיו של מגיש הרדיו השמרן לארי אלדר, שם תקף את ההטיה הליברלית במוסד הלימודים.
ב-2007 קיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת דיוק, עם התמחות במדעי המדינה.
מילר כתב טורים שמרניים עבור עיתון בית הספר.
הוא צבר תשומת לב לאומית כאשר יצא להגנתם של שלושה משחקני נבחרת דיוק בלקרוס, כאשר שלושה שחקנים לבנים מהקבוצה הואשמו באונס סטודנטית שחורה.
בהמשך נקבע כי מדובר בהאשמות שווא ובוטלו כל האישומים.
בזמן לימודיו באוניברסיטת דיוק, מילר האשים את המשוררת מאיה אנג'לו ב"פרנויה גזענית", ותיאר את ארגון הסטודנטים MEChA כ"כארגון לאומי היספני קיצוני המאמין בעליונות הגזע".
לאחר שסיים את לימודיו, עבד מילר כמזכיר העיתונות עבור חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מישל בקמן מהמפלגה הרפובליקנית.
בשנת 2009 החל לעבוד עבור סנאטור מדינת אלבמה, ג'ף סשנס, והתקדם לתפקיד מנהל התקשורת.
בקונגרס ה-113 של ארצות הברית, שיחק תפקיד מרכזי במניעת הצעות חוק בנוגע לרפורמת הגירה.
מילר וסשנס פיתחו כתגובה לגלובליזציה והגירה את מה שמילר מתאר כ"פופוליזם לאום-מדינה", אשר השפיע במידה רבה על קמפיין טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. מילר עבד גם על הקמפיין המוצלח של דייב בראט ב-2014, אשר הדיח את מנהיג הרוב הרפובליקני אריק קנטור.
בינואר 2016, מילר הצטרף לקמפיין הנשיאות של דונלד טראמפ ל-2016 וכיהן כיועץ בכיר למדיניות.
החל מחודש מרץ 2016, דיבר מילר לעיתים קרובות בשם טראמפ, ונשא נאומים מקדימים לפני נאומי טראמפ.
מילר כתב את הנאום של טראמפ לוועידה הרפובליקנית הלאומית.
באוגוסט 2016 מונה לראש קבוצת המדיניות הכלכלית של טראמפ.
בנובמבר 2016, מונה למנהל המדיניות הלאומית של צוות המעבר של טראמפ.
מילר כתב את רוב נאומיו של טראמפ בקמפיין הבחירות, ונבחר על ידי טראמפ לכתוב את נאומו בטקס השבעתו לנשיא ב-20 בינואר 2017.
בתחקיר של הניו יורק טיימס שהתפרסם ביוני 2018 נטען שמילר הוא שדוחף את הנשיא טראמפ ליישם מדיניות של הפרדת ילדים מהגרים מהוריהם בגבול והחזקתם בנפרד.
בנובמבר 2019, הודלפו לתקשורת אימיילים של מילר.
המרכז המשפטי לדרום העני הגדיר אותם כבעלי תוכן שמעודד קונספרציות גזעניות ועליונות לבנה.
בפברואר 2020 התחתן עם קייטי רוז וולדמן, עוזרת מיוחדת לנשיא ומזכירת העיתונות של סגן הנשיא פנס.
את חתונתם חגגו במלון 'טראמפ' בוושינגטון.
בנובמבר 2024, מונה על ידי הנשיא הנבחר דונלד טראמפ לשמש בממשלו המתהווה כסגן ראש סגל הבית הלבן למדיניות והיועץ לביטחון מולדת.
סטיבן מייקל לוּׁקְס הוא פוליטיקאי ותאורטיקן בתחום הסוציולוגיה.
כיום, פרופסור בתחום הפוליטיקה והסוציולוגיה באוניברסיטת ניו יורק.
בעבר היה פרופסור באוניברסיטת סיינה, במכון האוניברסיטה האירופית (פירנצה) ובבית הספר לכלכלה של לונדון.
לוקס למד בבית הספר הממלכתי לדקדוק בניוקאסל, וסיים את לימודיו שם בשנת 1958. את לימודי התואר הראשון שלו סיים ב-1962 בבייליול קולג', אוקספורד.
הוא עבד כעמית מחקר בנאפילד קולג' וכמרצה בתחום הפוליטיקה בקולג' וורצסטר והשלים את לימודי התואר השני שלו בשנת 1967. בשנת 1968 הוא סיים את עבודת הדוקטורט שלו שעסקה באמיל דורקהיים.
בין השנים 1966 עד 1987 היה מרצה ומנחה בתחום לימודי הפוליטיקה בבבייליול קולג', כל אלו באוניברסיטת אוקספורד.
הוא חבר באקדמיה הבריטית (FBA) ופרופסור אורח באוניברסיטת פריז, באוניברסיטת ניו יורק, באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, ובה
לוקס הנחה את הסופר והעיתונאי כריסטופר היצ'נס, בזמן שהוא למד באוקספורד.
משנת 1974 ועד 1983, שימש נשיא ועדת ההיסטוריה של הסוציולוגיה של איגוד הסוציולוגיה הבינלאומי.
הוא היה מנהל-שותף של הפורום האירופי לאזרחות במכון האוניברסיטאי האירופי בין השנים 1995 עד 1996.
באפריל 2006, נישא לוקס לפרשנית הפוליטית והסופרת קאת'ה פוליט.
קודם לכן היה לוקס אלמן.
יש לו שלושה ילדים מנישואיו הקודמים לפרקליטה הבריטית נינה סטנג'ר: דניאל, עיתונאי עצמאי (נולד ב-1977), מייקל, מוזיקאי (נולד ב-1979), ואלכסנדרה, פרופסור באוניברסיטת ניו יורק (נולדה ב-1981).
תחומי העניין העיקריים של לוקס הם תאוריות חברתיות ופוליטיות, הסוציולוגיה של דורקהיים וחסידיו, אינדיבידואליזם, רציונליות, בקטגוריה של האדם, מרקסיזם ואתיקה, הסוציולוגיה של המוסר וצורות חדשות של ליברליזם, מגוון תפיסות של הכוח, הרעיון של "חברה טובה", רציונליות ויחסיות, קונפליקט מוסרי ופוליטיקה.
הוא חבר המערכת של כתב העת האירופי לסוציולוגיה, ומנחה פרויקט מחקר על מה נשאר מהרעיון הסוציאליסטי במזרח ובמערב אירופה.
התאוריה האקדמית הידועה ביותר של לוקס היא התאוריה של "שלושת פני הכוח", שהוצג בספרו, "כוח: השקפה רדיקלית" על פי תאוריה זו, כוח מוצא לפועל בשלוש דרכים:
כוח בקבלת החלטות - הציבורי ביותר משלוש הדרכים, אשר ניתוחו מאפשר להתמקד במדיניות מוטה שנחשפת באמצעות אקט פוליטי.
כוח באי-קבלת החלטות - השיקולים והפרקטיקות שמונעים מנושאים מסוימים להיכנס לשיח או לסדר היום הציבורי.
הכוח הזה קובע את סדר היום בדיונים במרחב הציבורי והופך נושאים מסוימים (למשל, מעלותיו של הסוציאליזם בארצות הברית) ללא מקובלים לדיון בפורום ציבורי "לגיטימי".
צורת הכוח הזו מאפשרת בחינה דו-ממדית של כוח, ומאפשרת לנתח ולבחון הן נושאים עכשיווים והן נושאים פוטנציאליים.
בכך מתרחב הפוקוס מניתוח של קונפליקטים שניתן לראות, לסוגי קונפליקטים שניתן לצפות בהם בגלוי או בחשאי.
כוח אידאולוגי - מאפשר להבנות תהליכים חברתיים, נורמות וערכים.
יחסי עוצמה אלה יקבעו מה ראוי ומקובל ומה אינו כזה.
כוח אידאולוגי מאפשר להשפיע על רצונות ומחשבות של אנשים, עד כדי כך שהוא יכול לגרום להם לרצות דברים שמנוגדים לאינטרס הישי שלהם (למשל, גורם לנשים לתמוך בחברה פטריארכלית).
לוקס מציע את המימד השלישי הזה של הכוח כדרך לבצע "ביקורת עמוקה" ("thoroughgoing critique") של הפוקוס ההתנהגותי של שני ממדי הכוח הראשונים, בכך שהוא משלים ומתקן את המגבלות של הבחינות הקודמות ומאפשר לניתוח לכלול גם קונפליקטים חבויים וגם גלויים.
לוקס טוען כי ביקורת כוללת של כוח צריכה לכלול גם אינטרסים סובייקטיביים, וגם אינטרסים "אמיתיים" של אלה שהוצאו מחוץ לתהליך הפוליטי.
מחקר היסטורי וביקורתי (פורסם לראשונה 1972); פינגווין ספרים, 1973.
אינדיבידואליזם, ניו יורק: הוצאת הארפר קולינס, 1973.
כוח: מבט רדיקלי, הוצאת מקמילן, 1974; הוצאת בלקוול, 1986.
מאמרים בתאוריה חברתית, הוצאת אוניברסיטת קולומביה, 1977.
רציונליות ויחסיות, נערך עם מרטין הוליס, הוצאת בלקוול, 1982.
דורקהיים והחוק, נערך עם אנדרו סקאל, הוצאת מרטין רוברטסון, 1983.
הוצאת אוניברסיטת אוקספורד (קלרנדון), 1985.
הקטגוריה של האדם: אנתרופולוגיה, פילוסופיה, היסטוריה,נערך עם מ.
קונפליקטים מוסריים ופוליטיקה, הוצאת קלרנדון, אוקספורד, 1991.
מאמר "חמש אגדות על זכויות אדם", בתוך "על זכויות אדם", סוזן הארלי וסטיבן שוט (עורכים), ספרי יסוד, 1993.
שאלות רב-תרבותיות (נערך במשותף), 1999.
ליברלים וקניבלים, הוצאת לונדון: ורסו, 2003.
כוח: מבט רדיקלי, לונדון: פלגרייב מקמילן, מהדורה שנייה, 2005.
יחסיות מוסרית, הוצאת פיקדור/מקמילן, 2008.
סטיבן ראסל מלורי היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסנאטור דמוקרטי מטעם פלורידה משנת 1851 ועד 1861, עת פרשה מדינתו מן האיחוד ערב פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית.
במשך רוב תקופת כהונתו בסנאט הוא שימש כיושב ועדת הצי.
הייתה זו תקופה של רפורמות מהירות בצי והוא עמד על כך שהספינות של צי ארצות הברית צריכות להיות ברמת כשירות זהה לאלו של בריטניה ושל צרפת, הציים המרכזיים ביותר בעולם באותה תקופה.
הוא גם ניסח הצעת חוק שקבעה פרישת חובה לקצינים בצי שלא עמדו בדרישות תפקידיהם והגיש אותה לקונגרס.
אף על פי שהוא לא היה אחד המנהיגים הבולטים בתנועה לפרישת מדינות הדרום מן האיחוד, קיבל מלורי את החלטתה של מדינתו לפרוש.
כאשר הוקמה קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה"), הוא מונה כמזכיר הצי בקבינט של נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס.
הוא החזיק במשרה זו במשך כל שנות קיומה של הקונפדרציה.
בשל אדישותם של רוב אנשי הקונפדרציה לתחום הימי, עלה בידו של מלורי לעצב את דמותו של צי הקונפדרציה על פי עקרונותיו כפי שהוא למד אותם בעת כהונתו בסנאט.
כמה מרעיונותיו, כמו שילוב שריון בבניית הספינות, נחלו הצלחה והפכו לתקן שאומץ על ידי ציים ברחבי העולם.
מאידך, צי הקונפדרציה היה לרוב מוגבל בשל חוסר יעילות מנהלתית במחלקת הצי.
במהלך המלחמה, הוא הוחלש פוליטית בשל חקירה שביצע הקונגרס של הקונפדרציה במחלקת הצי בשל כישלונה להגן על ניו אורלינס.
לאחר חודשים של עדויות, הגיעה ועדת החקירה למסקנה שלא קיימת שום עדות לפעילות שגויה מצדו של מלורי.
מלורי התפטר מתפקידו לאחר שממשלת הקונפדרציה נמלטה מריצ'מונד בתום המלחמה והוא וכמה מעמיתיו לקבינט נכלאו באשמת בגידה.
לאחר יותר משנה במאסר, התרככה דעת הקהל ונשיא ארצות הברית אנדרו ג'ונסון העניק לו חנינה.
מלורי שב לפלורידה, שם הוא פרנס את משפחתו בשנותיו האחרונות כאשר שב לעיסוקו בעריכת דין.
בשל אי יכולתו להחזיק במשרה ציבורית על פי תנאי החנינה, הוא המשיך להביע את דעותיו בכתיבת מכתבים למערכת.
בריאותו החלה להתדרדר, אף על פי שתפקודו לא נפגע עד לימיו האחרונים.
מלורי היה אביו של סטיבן מלורי השני, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור בזכות עצמו מטעם פלורידה.
סטיבן מלורי נולד בטרינידד שבאיי הודו המערבית הבריטיים ב-1812. הוריו היו צ'ארלס ואלן מלורי.
אביו היה מהנדס בניין, במקור מרדינג, קונטיקט, שעבד בטרינידד, שם הוא הכיר את אלן ראסל, ילידת אירלנד ונשא אותה לאישה.
ב-1820 עברה המשפחה לארצות הברית והתיישבה ב-קי וסט, פלורידה.
סטיבן הצעיר נשלח לבית ספר ליד מוביל, אלבמה, אך לימודיו שובשו עם מותו של אביו.
אחיו הגדול של סטיבן, ג'ון, מת גם הוא באותה תקופה.
כדי לפרנס את עצמה ואת בנה, פתחה אלן מלורי בית הארחה לימאים.
לאחר מכן היא שלחה את בנה כדי שימשיך את לימודיו באקדמיה המורבית בנצרת, פנסילבניה.
אף על פי שכל ימיו החזיק מלורי באמונה הקתולית, הוא ידע לספר רק שבחים על החינוך שהוא זכה לקבל במוסד זה.
לאחר שלוש שנים לא יכלה אמו יותר לעמוד בתשלומי שכר הלימוד, וב-1829 הוא הפסיק את לימודיו ושב הביתה.
מלורי הצעיר עבר את הכשרתו במשפטים בלשכתו של השופט ויליאם מרווין.
בשל מיקומה הגאוגרפי, שימשה קי וסט כנמל מקלט לספינות שנקלעו לסערות ובשל אותה סיבה נמצאו באזור ספינות טרופות רבות.
מרווין נחשב כבר סמכא במשפט ימי, במיוחד בחוקים הקשורים לשברי הספינות ולהצלה, ומלורי התדיין איתו במקרים רבים הקשורים לנושא.
הוא נודע כאחד מעורכי הדין הטובים במדינה.
הקריירה שלו שגשגה וב-1838 הוא נשא לאישה את אנג'לה מורנו, בת למשפחה עשירה דוברת ספרדית שחיה בפנסקולה, פלורידה.
הזוג הביא לעולם תשעה ילדים, מתוכם חמישה מתו בצעירותם.
אלה שהגיעו לבגרות היו שתי הבנות מרגרט ("מגי") ורובי, ושני הבנים סטיבן ראסל הבן ("באדי") ואטילה ("אטי").
באדי הלך בעקבות אביו אל הפוליטיקה ולימים כיהן כסנאטור.
מלורי שימש בכמה תפקידים ציבוריים שוליים, החל משנת 1832, אז נבחר לשמש כמרשל של העיירה.
אחת מהמשרות הראשונות בשכר בהן הוא החזיק הייתה קצין מכס, משרה בה הוא הרוויח שלושה דולרים ליום.
בהמשך מינה אותו הנשיא ג'יימס פולק כגובה מכס.
לפני נישואיו, התגייס מלורי לצבא והשתתף במלחמת הסמינול (1837-1835).
הוא גם נבחר כשופט של מחוז מונרו וכיהן בתפקיד זה בין השנים 1837 – 1845.
ב-1850, הבדלי ההשקפה שבסופו של דבר הציתו את מלחמת האזרחים הובילו לכינוסה של ועידה בנאשוויל, טנסי למטרת הגדרתה של מטרה משותפת לפעולה לכל מדינות העבדות בדרום.
אף על פי שמלורי לא החזיק בשום משרה ברמה מדינתית, הוא היה בעל מעמד מספיק במפלגה הדמוקרטית כדי שיבחרו בו כנציג חלופי לוועידה.
שיקולים אישיים מנעו ממנו מלהשתתף, אך הוא הביע את הזדהותו עם מטרות הוועידה במכתב שהודפס בעיתוני פלורידה.
תקופת כהונתו של הסנאטור מפלורידה דייוויד לוי יולי תמה ב-1850. הוא שאף להיבחר מחדש, אך הוא היה מזוהה עם תומכי העבדות ועורר את חמתם של כמה בעלי אינטרסים כלכליים במדינה.
המתונים בפלורידה שהעדיפו לשתף פעולה עם האיחוד עדיין שלטו במפה הפוליטית במדינה ועלה בידם להביא לבחירתו של מלורי במקומו של יולי הרדיקלי.
תהליך הבחירה בבית המחוקקים של פלורידה היה בלתי מסודר ויולי הביע את מחאתו, כולל בסנאט עצמו.
הסנאט קבע שבית המחוקקים פעל על פי סמכותו ובחירתו של מלורי אושרה.
את רוב פועלו של מלורי בסנאט ניתן לתאר כמתן חסות טיפוסית לחקיקה שתפיק תועלת למדינתו.
בחסותו של מלורי העביר הסנאט הצעת חוק שהביאה תועלת למסילות הברזל של פלורידה, ואחרת שאישרה את מכירת כמה משמורות האלונים שהוחזקו על ידי הממשל הפדרלי עבור הצי.
שתי הצעות חוק אלו נפלו בבית הנבחרים.
להצלחה רבה יותר הוא הגיע בהצעות חוק שמטרתן הייתה המשך המערכה המתמשכת נגד שבטי הסמינול, אם כי נראה שבעיה זו חרגה מעבר לתחומיה של פלורידה.
הצעות חוק אלו אמורות היו לקבוע תשלומי פיצויים לאנשים שסבלו ממתקפותיהם של האינדיאנים ובהמשך הגדירו את התהליכים של גירושם מהמדינה.
מלורי גם הגיש הצעות חוק להקמתם של בתי חולים בערי נמל בפלורידה.
אף אחת מהצעות חוק אלו לא נחשבה ליוצאת מן הכלל באותה תקופה.
יושב ראש הוועדה לענייני הצי
מלורי הוצב בוועדת הסנאט לענייני הצי.
תפקידו זה נעשה משמעותי כאשר הנשיא מילרד פילמור המליץ במסר שלו לקונגרס ב-13 בדצמבר 1851 לפעול בשני נושאים.
העניין הראשון היה בעיית הקצינים הבלתי יעילים של הצי.
באותה תקופה, הקידום היה מבוסס אך ורק על ותק ולא הייתה קיימת שום מדיניות להעברה מתפקידם של קצינים שלא היו כשירים או שלא מילאו את תפקידיהם כראוי.
העניין השני היה סוגיית המשמעת.
עונש המלקות הוצא מחוץ לחוק כבר בקונגרס הקודם, ורבים מרבי החובלים הוותיקים סברו שהמשמעת בספינותיהם התדרדרה.
הם ביקשו לשוב לאמצעים הישנים להשלטת המשמעת או לכל הפחות שיונהג תחליף סביר שיאפשר להם להשליט את מרותם.
בנאומו הראשון של מלורי בקונגרס הוא הביע את תמיכתו בחזרה לעונש המלקות, שלטעמו היה נחוץ כדי שרבי החובלים יהיו מסוגלים לשלוט על אנשיהם בקרב.
עמדתו זכתה להתנגדות בכל רחבי האומה והקונגרס סירב לבטל את האיסור על עונש המלקות.
דעותיו אלו, לטוב ולרע, נשכחו כאשר הוא השקיע את מרצו בהצעה השנייה של הנשיא פילמור, הרפורמה בסגל הקצונה של הצי.
באותה עת הוא כבר נבחר כיושב ראש הוועדה לענייני הצי של הסנאט, והחוק שהקונגרס העביר זוהה ככזה שחוקק ביוזמתו.
החוק יזם את הקמתה של מועצת פרישה של קצינים בכירים בצי, שבחנו את כישוריהם של כל הקצינים האחרים.
אלו שנחשבו חסרי יכולת או בלתי ראויים לשמש בתפקידם הוכנסו לרשימת פרישה, הסדר פרישת החובה הראשון בהיסטוריה של הצי.
על פי רוב הדיווחים הוועדה פעלה באופן אמין, אך רבים מהקצינים שהושפעו מעבודת הוועדה לא הסכימו עם קביעה זו.
בין אלו שאולצו לפרוש מוקדם היה מת'יו מורי, שעקב פגיעה קשה בברכו לא היה מסוגל לצאת עוד לים, אך מחקריו על זרמי הים הפכו לבסיס לתחום חדש במדע האוקיינוגרפיה.
מורי וכמה פורשים אחרים גייסו סנאטורים אחרים לתמיכה בעניינם והוויכוח התחדש.
בסופו של דבר, עמדתו של מלורי גברה, עדות למיומנויותיו הפרלמנטריות.
האיבה שבין מורי לבין מלורי נמשכה כל ימי חייהם ושיבשה את פעולותיהם במלחמת האזרחים כאשר שניהם השתייכו לקונפדרציה.
תקופת כהונתו של מלורי בוועדת הצי התרחשה במהלך תקופה של חידושים גדולים בלוחמה הימית.
הוא הקפיד להתעדכן בחידושים בציים אחרים ווידא שצי ארצות הברית יוכל לשלב אותם בספינותיו החדשות.
בריטניה וצרפת, שהציים שלהם היו המתקדמים ביותר בעולם באותה תקופה, היו בתהליך של הסבת הציים שלהם מאניות מפרשים לאניות קיטור ומאניות משוטה לאניות המונעות במדחפים.
ב-1853 המליצה הוועדה על העברת הצעת חוק שתאפשר הוספת שש פריגטות מדחף חדשות לצי וכשהן נמסרו, היו שהחשיבו אותן כפריגטות הטובות בעולם.
ב-1857 שכנעה הוועדה את הסנאט לאפשר את רכישתם של 12 סלופים מלחמתיים.
אלו נכנסו לצי בראשית 1858, על סף פרוץ מלחמת האזרחים.
חידוש נוסף שנשקל אז היה הכנסת השימוש באניות מחופות שריון.
מלורי הקדים במידה מסוימת את זמנו, כשהוא תמך בהתלהבות בחיפוי האניות בברזל לפני שתעשיית המתכות בארצות הברית הייתה מסוגלת לספק אותו בכמויות הדרושות.
שום אנייה משוריינת לא נכנסה לשירות כאשר היה מלורי בסנאט, מאחר שכל רגע צץ פגם אחר.
הוא דיבר בעד הרחבת ההקצבה לאניות מחופות שריון שהיו מיועדות להגנת נמל ניו יורק, שנקראו "מערכת סטיבנס" על שם מי שעיצב ובנה אותן, רוברט ל.
השדריות שלהן הונחו ב-1842 אך הן בנייתן לא הושלמה ב-1853 כאשר מלורי העלה את הטיעון שלו.
הטיעון שלו היה בלתי מוצלח, שכן הסנאט לא הסכים להמשיך ולממן את המיזם, אך בנאום התמיכה שלו במיזם הוא הביע כמה מהעקרונות שהנחו את החשיבה שלו כאשר בהמשך הוא היה למזכיר הצי של הקונפדרציה.
כמי שייצג מדינה שנמצאת בדרום עמוק, לא יכול היה מלורי להימנע מלנקוט עמדה בסוגיות שפילגו את האומה האמריקאית.
השאלה צצה כאשר הסנאט שקל את קבלתה של קנזס לאיחוד.
הצעת "חוקת לקומפטון" אפשרה את העבדות בקנזס והיו כאלו שהתנגדו להנהגת העבדות בטריטוריות החדשות.
סנאטור פרסטון קינג מניו יורק נשא נאום תוקפני של שעתיים על החוקה ועל המדיניות הדרומית בכלל ובעקבותיו מלורי השיב במה שהביוגרפים שלו תיארו כ"נאום המרשים ביותר שלו בסנאט".
קטע אחד בנאומו הציג את ההיגיון של בעלי העבדים באי-רצונם לקבל את דעת הרוב.
בהתייחסו לשאלה אם החוקה אושררה על ידי העם, הוא אמר: "למדינות הוענק, ותמיד ניתן להעניק להן, את הכוח הפוליטי כלפי מיעוט.
הן תמיד יכולות לפסול את החוקים הנוגעים להחזקת אחוזות, על תשלום מס, על הקצאת המיליציות או בנוגע לצבע העור.
אך מי שהמדינה בוחרת להעניק לו את הסמכות שלה, הוא העם".
הוא חזה את שקיעת כוחן היחסי של מדינות העבדות, אף על פי שבאותה תקופה הוא לא האמין שפרישה תהיה הכרחית.
הוא סיכם את הערותיו בהבטחה לדבוק בהחלטת הדרום בכל מקרה: "אין זה תפקידי להתוות את הדרך שהדרום, בחוכמתו, יבחר.
אך אדוני, ...אני עם הדרום בלב שלם ואני אתמודד עם זה ללא כל התלבטות".
על אף רצונו להיות נאמן לעמדת הדרום בסוגיות שפילגו את האומה, מלורי לא היה דמות בולטת בתנועת הפרישה.
הוא דחף לפיוס כמעט עד לרגע כאשר פלורידה קיבלה את ההחלטה לפרישה.
צעד זה אירע ב-10 בינואר 1861, וכך הייתה פלורידה המדינה השלישית, לאחר קרוליינה הדרומית ומיסיסיפי, לפרוש מן האיחוד.
ב-21 בינואר נשא מלורי את נאום הפרידה שלו מהסנאט.
בימים לפני השבעתו של אברהם לינקולן לנשיאות, נסובו מחלוקות במדינות הפורשות בנוגע לדרך הפעולה הראוי בקשר למבצרים הפדרליים שבתחומיהן.
בפלורידה נותרו שלושה מבצרים בידיו של צבא ארצות הברית: פורט זאכרי טיילור בקי וסט, פורט ג'פרסון בדריי טורטוגס ופורט פיקנס ליד פנסקולה.
כמה מתומכי הפרישה הקיצוניים ביותר הציעו להשתלט עליהם מידית, ואם יהיה צורך, לעשות שימוש בכוח, החל מפורט פיקנס.
המתונים יותר קיוו ששפיכות דמים תמנע ושהמבצרים יועברו לדרום באמצעות משא ומתן.
הם תלו הרבה במילות הפיוס של ויליאם סיוארד שכבר נבחר למזכיר המדינה בממשל החדש.
מלורי והסנאטור השני של פלורידה, דייוויד לוי יולי, ושני הסנאטורים מאלבמה שלחו מברקים למושלי המדינות שלהם והתרו בהם לנקוט בצעדי זהירות.
סנאטורים אחרים מהדרום הביעו את תמיכתם, והנשיא הנבחר של הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס נטה להסכים.
בסופו של דבר גברה ידם של המתונים ושום מתקפה לא בוצעה בפורט פיקנס.
אף על פי שמלורי לא היה יחיד בדעתו, עשו מתנגדיו הפוליטיים שימוש בעמדתו שכביכול תמכה באיחוד, כאמצעי לתקוף אותו.
מבנה הממשל של קונפדרציית המדינות של אמריקה שנוסדה היה דומה ברובו לזה של ארצות הברית.
הרשות המבצעת חולקה לכמה מחלקות, כשבראש כל אחת מהן עמד מזכיר או בעל תפקיד שווה מעמד שייעץ לנשיא.
בחוקה הוגדר שהצי ינוהל על ידי מחלקה עצמאית והנשיא ג'פרסון דייוויס ייעד לתפקיד מזכיר הצי את מלורי.
בבסיס בחירה זו עמדו שתי סיבות עיקריות: ראשית, היה לו ניסיון רחב בתחום הימייה, הן בנעוריו בקי וסט ומאוחר יותר בוושינגטון.
מתוך העיקרון של זכויות המדינות, היה על דייוויס לחלק את הייצוג של המדינות שהרכיבו את הקונפדרציה כשמינה את בעלי התפקידים בקבינט שלו.
אף על פי שמשמעותה של דרישה גאוגרפית זו הייתה לעיתים שהאיש שממלא משרה מסוימת הוא לא בהכרח האדם המתאים לתפקיד, במקרה של מלורי הבחירה הייתה מתאימה בהחלט.
מועמדותו של מלורי לתפקיד מזכיר הצי הוגשה לקונגרס הזמני של הקונפדרציה מיד כאשר התקבל החוק להקמת מחלקת הצי.
על אף כישוריו הברורים לתפקיד, בחירתו עוררה התנגדויות משמעותיות.
המלעיזים כנגדו ציינו את מקרה פורט פיקנס כעדות לכך שהוא לא היה תומך פרישה אדוק.
אף על פי כן, מינויו אושר.
בשל העובדה שאנשים מעטים בממשל הקונפדרציה הביעו עניין בתחום הימי, למלורי הייתה יד כמעט חופשית לעצב את המחלקה שבראשה עמד ואת הצי שעליה היא שלטה על פי עמדותיו.
כתוצאה מכך תוצרי פעולתו נבעו ברובם מניסיונו הקודם.
מחלקת הצי אורגנה לכמה משרדים נפרדים, באופן דומה למחלקת הצי של ארצות הברית.
בעוד שזו האחרונה הייתה מחולקת לחמישה משרדים, מחלקת הצי של הקונפדרציה חולקה לארבע בלבד: מחלקת כוח אדם, מחלקת ציוד וביגוד, מחלקת רפואה ומחלקת חימוש והידרוגרפיה.
אף על פי שלא היה קיים משרד שטיפל בבנייה ובתיקונים של כלי שיט, התקיימה פונקציה זו תחת אחריותו של ג'ון ל.
פורטר שימש כבונה הספינות הראשי של הצי, ללא תואר רשמי מייסוד הקונפדרציה ועד 1863, ולאחר מכן עם תואר רשמי עד לתום המלחמה.
פונקציות נוספות התקיימו מחוץ למחלקת הצי: כוח נחתים קטן, קבוצה קטנה של אנשים שנשלחו לאירופה לרכוש שם ספינות ודיווחו ישירות למלורי, ומשרד לענייני טורפדו.
בתחילת דרכו של צי הקונפדרציה הוא התמודד עם בעיה שמלורי נתקל בה כאשר הוא שימש כיושב ראש ועדת הצי של הסנאט: שפע של קצינים בדרגות בכירות שהיו מבוגרים מדי כדי לצאת לים.
מצב זה נוצר בשל העובדה שכאשר הקונפדרציה הקימה את הצי שלה, היא הבטיחה לאנשים אלו שבמעבר שלהם מצי ארצות הברית אל הצי החדש, שדרגותיהם ישמרו.
מתוך כוונה להימנע מהקיפאון שהיה התוצאה של תהליך הקידום הקודם, הציע מלורי שהתנאי לקידום יהיה אך ורק "התנהלות ראויה לשבח במהלך המלחמה".
עד מהרה קיבל הקונגרס את ההצעה הזאת וקבע אותה בחוק.
מלורי לא היה שבע רצון מכך לחלוטין, וב-1863 הוא יזם את הקמת "צי המילואים" (Provisional Navy).
קצינים שמלורי ויועציו ראו כבלתי כשירים לתפקידי לוחמה, הושארו בצי הסדיר, בעוד שקצינים צעירים ואגרסיביים הועברו לצי המילואים.
קצינים שיועדו לתפקידי פיקוד בספינות הקרב נמשכו מצי המילואים וקודמו ללא קשר לוותק שלהם אם שירותם היה ללא דופי.