tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאורך השנים הגיש שניידר יותר מ-14 בקשות רשמיות לעלייה לישראל - כולן נדחו.
לבסוף בשנת 1969 אושרה בקשתו במפתיע.
באותה השנה הוא עלה לארץ יחד עם אשתו השנייה, לילי, ובניהם איתן ולאומי (שנקרא על שם ארגון צבאי לאומי).
בארץ עבד תקופה קצרה כצלם בלשכת העיתונות הממשלתית אך ביקש להתגייס למשטרת ישראל.
לבוש מדי שוטר נפגש שניידר עם ראש הממשלה דאז, גולדה מאיר.
הפגישה שיזמה ראש הממשלה נמשכה למעלה מחמש שעות בנוכחות השגרירים לשעבר של ישראל במוסקבה.
את דרכו במשטרה הוא החל במז"פ.
בספטמבר 1969 השתתף במסיבת עיתונים יחד עם אריה פלקוב, דב שפרלינג לעולים נוספים, בבחירות לכנסת ב-1973 היה ממוקם שלישי ב"רשימת הליגה" (גלגולה הראשון של תנועת כך בפוליטיקה הישראלית, שבאותה עת הייתה מזוהה יותר עם פעילות אנטי-סובייטית ולמען הסרת מסך הברזל מעל יהודי ברית המועצות).
שניידר היה בגרעין התיישבות במחנה גבעון (מצפון לירושלים) ומהגרעין המייסד של היישוב גבעת זאב.
ב-1990 פרש מהמשטרה ועבר יחד עם משפחתו לווינה בעקבות עבודתה של רעייתו ריטה, שהועסקה כמתורגמנית במשפט דמיאניוק.
ב-1995 חזר לגבעת זאב וגר שם עד פטירתו ביוני 2006. השאיר אחריו ארבעה בנים ובת אחת.
בשנות ה-60, ה-70 וה-80 של המאה העשרים יצר כ-14 סרטים עלילתיים לילדים ובני נוער, בהם נודע בעיקר סרטו "הילד מעבר לרחוב", אשר זכה להצלחה בישראל ומחוצה לה.
בשנות חייו האחרונות עסק שלחין בפיסול תבליטי בדים של אירועים שונים מהמאבק להקמת המדינה וההתיישבות בארץ ישראל, אשר לא צולמו או תועדו מעולם.
שלחין נולד בבלגיה בשנת 1924. בגיל חמש עלה לארץ ישראל עם משפחתו, שהשתקעה במושבה באר יעקב.
עקב משבר בענף הפרדסנות והקשיים הכלכליים אליהם נקלעה המשפחה, נשלח שלחין להתגורר אצל דודו בתל אביב.
בשנות ילדותו ונעוריו עבד בעבודות שונות לפרנסת המשפחה, עד הצטרפותו להכשרת הנוער העובד בקיבוץ תל יוסף.
בשנת 1941 הצטרף לארגון ההגנה תחת חסותו של המפקד אסף שמחוני.
במלחמת העולם השנייה שירת בצי הבריטי.
עם תחילת מלחמת העצמאות, גויס לפלמ"ח, שירת בגדוד הרביעי והיה בין מלווי השיירות לירושלים הנצורה.
שנתיים לאחר קום המדינה השתחרר שלחין מצה"ל, נישא והתיישב בראשון לציון.
זמן קצר לאחר מכן נסע עם משפחתו ללמוד קולנוע בארצות הברית.
עם חזרתו לארץ בשנת 1958, החל להפיק סרטים חינוכיים ועלילתיים לילדים ונוער, שעסקו בנושאים מחיי היומיום של אותן שנים בארץ, בהם שילב גם את זכרונות ילדותו שלו.
סרטים אלו נכתבו, בוימו והופקו על ידי שלחין עצמו באמצעים דלים, אך זכו לפופולריות רבה בהקרנות שנערכו בבתי ספר ומועדוני תרבות ברחבי הארץ.
שלחין התגורר בראשון לציון, וגידל בה את שלושת ילדיו.
בשנת 2007 יצא ספרו: "מדור לדור - בעיני הלוחם הפלמ"חניק יוסקה" אשר מספר את סיפורה של המדינה דרך יצירותיו.
סרטו הידוע ביותר הוא "הילד מעבר לרחוב" (1965) אשר במרכזו עמד דוד (אותו שיחק בנו, שאול שלחין), ילד בן 12, בן לאב אלכוהוליסט, אשר מסתבך בפריצה ובורח מביתו.
הסרט הוקרן בבתי קולנוע בכל רחבי הארץ וזכה להצלחה גם בפסטיבלים ברחבי העולם.
בתחילת שנות ה-80 החל שלחין, במקביל להקרנות סרטיו, לעסוק ביצירת תבליטי בדים בטכניקה שפיתח בעצמו, תוך כדי ניסוי וטעיה.
הנושאים ביצירותיו הם אירועים וסיפורי גבורה מראשית תקופת היישוב, אשר לא תועדו מעולם ביצירה ויזואלית ולכן יש חשש שעם השנים יהפכו לזיכרון היסטורי עמום.
מה שהחל תחילה כתחביב, הפך לאורך השנים למפעל חייו של שלחין, שיצר יותר מ-40 קולאז'ים צבעוניים גדולי ממדים.
היצירות עוסקות במאבקים ומלחמות ישראל, בהם המאבק על תל חי, ירושלים במלחמת העצמאות ותקופת ההעפלה, אישים שונים (אלכסנדר זייד, רחל המשוררת, שרה אהרנסון), רצח יצחק רבין ותיעודן של ערים שונות בארץ בראשית ימיהן: ראשון לציון בימי המייסדים, תל אביב של שנות ה-30, חיפה עיר הנמל הראשונה ועוד.
הרב יוסף יצחק שלוּש (ח' בשבט ה'תרנ"א, 17 בינואר 1891 – ל' בסיון ה'תש"ך, 25 ביוני 1960) היה רב, אב"ד וראש חברה קדישא של ועד העדה המערבית בירושלים, מרבני ישיבת פורת יוסף וחבר מועצת הרבנות הראשית.
נולד במרקש שבמרוקו, לסולטנה ולרב דוד שלוש שהיה ראש ישיבה מפורסם.
בגיל צעיר מאוד התייתם מאביו ולחינוכו דאגו אנשי הקהילה במרקש.
בשנת ה'תרס"ג, כשהיה בן 12, עלה יחד עם אמו ואחותו הקטנה לירושלים והצטרף לישיבת "טובי ישבעו" של הרב יוסף חיים הכהן שכיהן כרב עדת המערבים בירושלים.
כיוון שהיה יתום ונצרך התפרנס באותן שנים מקריאת מכתבים עבור זקני עדת המערבים ששלחו להם קרוביהם בחוץ לארץ.
בהיותו בן 22 ייסד תלמוד תורה עליו המליץ הראשון לציון, הרב נחמן בטיטו, ורבנים נוספים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נאלץ לעזוב את ארץ ישראל בשל היותו נתין צרפתי.
לאחר המלחמה, בשנת 1920 חזר לירושלים, וב-1922 נשלח כשד"ר מטעם קהילת המערבים לארצות צפון אפריקה כדי לאסוף כסף עבור בני הקהילה.
לאחר חזרתו לירושלים החל לעסוק במסחר בספרי קודש יחד עם חברו מהישיבה, הרב עמרם אבורביע, עבודה בה עסק עד לפטירתו לצד תפקידיו הציבוריים, כיוון שסירב ליהנות מכספי הציבור.
בשנת ה'תרפ"ט (1929) התמנה לחבר ועד עדת המערבים בירושלים ובשנת ה'תר"ץ (1930) התמנה לדיין בבית הדין של עדת המערבים, לצידם של הדיינים הרב שמואל עזראן, הרב שלום אזולאי ועמרם אבורביע.
הרב שלוש היה מעורב מאוד בחיי קהילתו, ובמיוחד התמסר לכל ענייני החברה קדישא.
במשך שנים רבות לימד הרב שלוש בישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה, תחת הנהגתם של הרבנים נסים אלישר ועזרא עטיה.
עם תלמידיו נמנו בין השאר הרבנים לעתיד עובדיה יוסף, ציון לוי ובנו הרב דוד שלוש.
ב-1938 עבר מהעיר העתיקה לשכונת מחנה יהודה.
מ-1957 ועד לפטירתו שימש כרב עדת המערבים בירושלים.
את דמותו המיוחדת תיאר הסופר עוזיאל חזן: .
נפטר בל' בסיוון ה'תש"ך (1960) ונקבר בהר המנוחות.
לרב שלוש ולאשתו סעדה היו שלושה ילדים.
הרב דוד שלוש - רבה של נתניה, הרב אברהם שלוש - רבה של כפר סבא, ואביגיל שנישאה לרב נסים דוד עזראן.
כשנה לאחר פטירתו נולד נכדו הקרוי על שמו, כיום הרב יוסף שלוש, חבר מועצת הרבנות הראשית והרב האזורי דרום השרון.
בנותיה של אביגיל הן צביה, אשת הרב מרדכי אליהו (שהעיד על עצמו כי את כל ההלכות הנוגעות לכתיבת גיטין למד אצל הרב שלוש) ופרופ' דינה פלפל, אשת יהושע פלפל, שכיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
ספר דברי יוסף: דרושים על התורה ומועדים ודרושים להספדים / ...
כמוהר"ר יוסף יצחק שלוש, רב ...
לעדת המערבים בירושלים בן ...
(יוצא לאור לראשונה מתוך כתב יד)
יוסף שַׂלְמוֹן (8 ביוני 1939 – 11 באפריל 2025) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון וראש המחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה זו.
תחומי מחקריו העיקריים הם יהדות מזרח אירופה, אורתודוקסיה יהודית עד למלחמת העולם הראשונה, התפתחות היישוב היהודי בארץ ישראל ותנועת הציונות הדתית.
יוסף שלמון נולד בשנת 1939 בכפר יעבץ להורים אנשי העלייה החמישית וגדל בכפר פינס.
את לימודיו התיכוניים עשה שנתיים ראשונות בישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה ולאחר מכן במדרשית נעם בפרדס חנה.
במהלך שירותו הצבאי שימש כהיסטוריון צבאי במחלקת היסטוריה במטכ"ל.
לשלמון 3 ילדים; שני בנים ובת.
בשנת 2006 נישא בשנית לציפי סמט, לשעבר המפקחת על הביטוח במשרד האוצר.
בשנת 1974 השלים שלמון תואר שלישי באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחיית פרופ' יעקב כ"ץ.
עבודת הדוקטור עסקה בעמדת היהדות האורתודוקסית ללאומיות היהודית בראשיתה.
שלמון לימד באוניברסיטת בן-גוריון מ-1970. בשנים 1973–1975 עמד שלמון בראש המחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון, ובין השנים 1999–2001 שימש כראש המחלקה להיסטוריה של עם ישראל.
מונה לפרופ' מן המניין ופרש בשנת 2006 כפרופסור אמריטוס.
בין השנים 1980–1981 היה חבר המכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית, כחלק מקבוצה שעסקה בחקר הלאומיות בראשות פרופ' שמואל אטינגר.
ב-1998 היה ראש קבוצה במכון ללימודים מתקדמים ביחד עם פרופ' אבי רביצקי שעסקה בנושא חקר האורתודוקסיה היהודית, וב-2005–2006 עמד בראש קבוצת מחקר במסגרת המכון עם פרופ' עמנואל סיון ופרופ' חדוה בן-ישראל שחקרה דת ולאומיות ביהדות, אסלאם, נצרות והינדואיזם.
שלמון היה חבר במגוון ועדות וכתבי עת מדעיים:
מערכת "ציון" - כתב עת של החברה ההיסטורית הישראלית.
מערכת "קתדרה" של המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה של יד יצחק בן-צבי.
ועדה יוזמת של כנס בינלאומי בנושא דת ומדע, בחסות מכון ון ליר.
ועדה לכנס בינלאומי, "אורתודוקסיה יהודית-היבטים חדשים", המכון ללימודים מתקדמים, האוניברסיטה העברית.
במחקריו עוסק שלמון בחקר היישוב הישן והיהדות האורתודוקסית, ובאורתודוקסיה והאולטרה-אורתודוקסיה ביהדות מזרח אירופה.
עם מחקריו בתחום זה מאמר בכתב העת "זהויות" של מכון ון ליר על האדמו"ר ר' מנחם מנדל מרימנוב, וכן מקור המתאר את דמותו של ר' מנחם מנדל מרימנוב שהופיע בכתב העת "דעת" (אוניברסיטת בר-אילן).
מאמר אחר, על הרב אליהו עקיבא רבינוביץ, הופיע בספר היובל לאבי רביצקי.
הוא ריכז קבוצה בנושא האולטרה-אורתודוקסיה יחד עם פרופ' מנחם פרידמן, במסגרת מכון ון ליר בירושלים.
פרס ע"ש הרב ריינס לשנת 1992 - מוסד הרב קוק
פרס עמינח לשנת 1999 - ועד ציבורי להנצחת נחמיה עמינח
הפועל המזרחי בארץ ישראל, ירושלים: המכון ליהדות זמננו האוניברסיטה העברית בירושלים, תשכ"ח 1968.
הישוב האשכנזי העירוני בארץ ישראל 1903-1880, (פרק בספר בסדרת היישוב היהודי בארץ ישראל מאז העלייה הראשונה), ירושלים: האקדמיה הלאומית למדעים, תשמ"ט 1989.
דת וציונות - עימותים ראשונים, ירושלים: הוצאת הספרייה הציונית, ההסתדרות הציונית, תש"ן 1990.
אם תעירו ואם תעוררו - אורתודוקסיה במצרי הלאומיות, ירושלים: מרכז שז"ר, תשס"ו 2006.
ובחוקותיהם לא תלכו - נתיבות בחקר האורתודוקסיה, ירושלים: מוסד ביאליק, 2019.
פרקים בתולדות החברה היהודית בימי הביניים ובעת החדשה, ספר יובל לכבוד פרופסור יעקב כ"ץ (בשיתוף עם עמנואל אטקס), ירושלים: הוצאת מאגנס, תש"ם-1980.
ספר ההיסטוריוגרפיה, (בשיתוף עם מנחם שטרן ומשה צימרמן), ירושלים: מרכז שז"ר, תשמ"ח-1988.
לאומיות יהודית פרספקטיבות חדשות (בשיתוף עם גדעון שמעוני ויהודה ריינהרץ), ירושלים: מרכז שז"ר, תשנ"ו-1996.
שיבת ציון (וורשה 1891), הוצאה מדעית, עם מבוא היסטורי ואפראט מדעי, ירושלים: מכון דינור - האוניברסיטה העברית, תשנ"ח 1998.
אורתודוקסייה יהודית - היבטים חדשים (בשיתוף עם אבי רביצקי ואדם פרזיגר), ירושלים: מרכז שז"ר, תשס"ו-2006.
ספר היובל לישראל אופנהיים (בשיתוף עם זאב צחור וחנה יבלונקה), באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ו-2006.
יוסף גולדשטיין (עורך), יוסף דעת: מחקרים בהיסטוריה יהודית מודרנית מוגשים לפרופ' יוסף שלמון לחג יובלו, באר-שבע, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תש"ע 2010.
יוסף שמחון (19 בנובמבר 1926 - 30 באוגוסט 1955) היה לוחם אצ"ל, שנידון למוות על ידי הבריטים, אולם בלחץ האצ"ל, ובעקבות חטיפת קצינים בריטיים כבני ערובה בידי המחתרת.
הומר גזר דינו למאסר עולם.
אמו-ג'ויה (פנינה) הייתה ממשפחה יהודית בחברון.
במאורעות תרפ"ט ביקרה אמו עם שמחון ואחיו אצל משפחתה בחברון.
ערבי החביא אותם בביתו ואיים על פורעים ערבים שניסו לפרוץ לביתו.
הפעולה הראשונה הגדולה בה השתתף הייתה התקפה על בניין הבולשת הבריטית (ה-CID) ביפו ב-27 בדצמבר 1945. לאחר פריצה תחת חיפוי אש כבדה ממקלעים ותת מקלעים פרצו הלוחמים לבית והניחו בו מטעני חומר נפץ, מה שהוביל לנזק רב לבניין.
ב-27 בפברואר 1946 השתתף שמחון בהתקפה על שדה התעופה בקסטינה במסגרת התקפת שדות התעופה הבריטיים.
בהתקפה נהרסו 12 מטוסים בריטים ושבעה חובלו קשה.
בנסיגה נהרג , אחד הלוחמים.
שמחון הסיר את כובע הפלדה שלו והניחו על חזה ההרוג בעת שחבריו כיסו את הגופה ונפרדו ממנה תוך מתן כבוד ללוחם שנפל.
ב-6 במרץ 1946 השתתף שמחון בהתקפה על המחנה הבריטי בסרפנד שמטרתה הייתה החרמת נשק.
בהתקפה נפצעו חמישה לוחמים, בהם שמחון, והם הועברו לבסיס עזרה ראשונה בשכונת עזרה וביצרון ליד ראשון לציון (היום שכונת רמת אליהו).
מצבם של שמחון וחברו מיכאל אשבל החמיר והיה צורך לפנותם לבית החולים גלעד בתל אביב.
ליד שכונת מולדת בחולון, הם נעצרו על ידי משמר בריטי.
משהבחינו הבריטים בפציעותיהם, הם הועברו לכלא יפו.
כשמצבם הרפואי החמיר הם הועברו לבית חולים ונותחו באותו לילה.
לאחר החלמתם הועברו לבית הסוהר המרכזי בירושלים.
משפטם של שמחון ואשבל נערך בבית המשפט הצבאי בירושלים ועורר מתח רב עקב החשש שהבריטים יהפכו את אשבל ושמחון ל"שפני ניסיון" ביחס לתקנות החירום החדשות שהטילו עונש מוות על כל המשתייך לארגון או קבוצה שירה בנשק או השתמש בחומר נפץ.
שמחון ואשבל הצהירו שהם כופרים בחוקיותם של התקנות לשעת חרום וכי לא ישתפו פעולה במהלך המשפט ולא יענו על שאלות.
הם הפכו את משפטם לבימה פוליטית בה השתמשו לנאומים שקיבלו חשיפה תקשורתית גם מחוץ לארץ ישראל.
בסיום הצהרתו אמר שמחון: "לא תשמידונו.
לפניכם הופענו על בימת ההיסטוריה ואחריכם נרד ממנה ואילו אתם - גורו לכם מפני משפט האלוהים".
ב-13 ביוני 1946 דן בית המשפט הבריטי את שמחון ואשבל למוות בתלייה.
שמחון ואשבל קיבלו את גזר הדין בשירת התקווה.
בתגובה, האצ"ל חטף חמישה קצינים בריטים ואיים להוציאם להורג אם יבוצע גזר הדין.
שלושה הוחזקו בבית ערבי בודד ברחוב סלמה ושניים הוחזקו במרתף ברחוב ישראלס בתל אביב.
במשך הזמן שחרר אצ"ל את שני הקצינים שהוחזקו ברחוב ישראלס אך הבריטים לא הצליחו למצוא את מקומם של השלושה הנותרים.
ב-3 ביולי 1946 פורסמה ידיעה כי מפקד הצבא בארץ ישראל אישר את גזר דין המוות לשמחון ואשבל אבל הנציב העליון בתוקף סמכויותיו החליף את גזר דין המוות במאסר עולם.
למחרת שוחררו שלושת הקצינים הבריטים.
שמחון הועבר לרצות את עונשו לבית הסוהר המרכזי בירושלים.
ב-20 בפברואר 1948 ברח משם עם 11 לוחמים מאצ"ל ולח"י דרך מנהרה שנחפרה למערת הביוב של הכלא.
שמחון חזר לפעילות באצ"ל, נתמנה למפקד הח"ק ברחובות וביצע בהצלחה מספר פעולות של החרמת נשק וציוד צבאי מהבריטים.
הוא השתתף בהתקפת האצ"ל על יפו באפריל 1948. לאחר פרשת אלטלנה עבר לירושלים והצטרף ליחידת האצ"ל שלחמה שם ובסיסה היה בקטמון.
לאחר פירוק אצ"ל בעקבות רצח ברנדוט הצטרפו לוחמי אצ"ל לחטיבת עציוני והשתתפו בקרבות באזור ירושלים.
בנובמבר 1948 נישא ללוחמת האצ"ל דבורה לדרברג.
הרב אריה לוין ניהל את טקס הנישואין.
לאחר המלחמה נתקל שמחון בקשיי קיום.
הוא ביקש להתקבל לקורס קצינים בצבא ולמשטרה אך נדחה.
עבד כנהג אמבולנס, פועל בניין ועוד.
אשתו לקתה בשיתוק מחצית גופה ובסיוע ארגון של"ח (שיקום לוחמי חרות) שסייע ללוחמי אצ"ל שנפגעו ובסיועו האישי של מנחם בגין הוטס הזוג שמחון בנובמבר 1952 לניו יורק בו קבלה דבורה טיפול בבית חולים שיקומי.
באוגוסט 1953, לאחר שחל שיפור מה במצבה של דבורה הם חזרו ארצה.
אך שוב התקשה יוסף במציאת עבודה.
בינואר 1954 החל לעבוד בקידוחים בנגב.
תחילה בקידוחי מים ואחר כך בקידוחי נפט שם התשלום היה גבוה יותר.
הוא הרבה במשמרות מרובות כדי לחסוך כסף לקניית דירה.
הוא קדח בראחמה, מצדה ובמאי 1955 החל לעבוד בקידוח נפט במכתש הגדול.
במשך הקידוחים היה יחידי על מגדל הקידוח בגובה עשרות מטרים.
ב-27 באוגוסט 1955 היה שמחון על מגדל הקידוח.
כתוצאה מהתנהלות לא תקינה של מנהל הקידוח, קרס המגדל ומחץ את שמחון.
הוא הובהל מיד לבית החולים בבאר שבע אך לא היה ניתן להצילו.
הכרתו לא שבה אליו והוא נפטר ב-30 באוגוסט 1955.
שמחון נקבר בהר המנוחות בירושלים בהלוויה רבת משתתפים שבראשה צעד מנחם בגין.
הרב ד"ר יוסף שמואל בלוך (Joseph Samuel Bloch ; ט"ו בטבת ה'תרי"א, 20 בנובמבר 1850, דוקלה, גליציה – כ"א בתשרי ה'תרפ"ד, 1 באוקטובר 1923, וינה) היה רב, פובליציסט וציר בפרלמנט האוסטרי.
זכה להערכה על הגנת היהדות בפני עלילת דם.
נולד לאופה וברח מהבית בגיל 13. נדד ברחבי גליציה והונגריה.
הוא למד אצל כמה וכמה רבנים.
בין השאר אצל הרב יוסף שאול נתנזון בלמברג שמזכיר את בלוך באחת התשובות שלו כאחד מתלמידיו הטובים ביותר (המופלג ושנון), הרב יצחק שמלקיש ובאייזנשטט אצל רבי עזריאל הילדסהיימר.
גם הרב שלמה גאנצפריד שיבח אותו.
אחרי שהוסמך לרבנות למד באופן פרטי לימודי גימנסיה במגדבורג ולגניצה.
עם סיום הגימנסיה למד באוניברסיטת מינכן.
משם המשיך לאוניברסיטת ציריך שם קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
כיהן כרב ברנדסבורג, הולשטיין ואחרי כן בקובילין, מוסט, בוהמיה.
כהונתו האחרונה כרב הייתה בפלורידסדורף שליד וינה.
מ-1870 התחילה האנטישמיות לתפוס מקום מרכזי יותר ויותר בזירה הפוליטית באוסטריה.
אוגוסט רוהלינג (August Rohling), פרופסור לתאולוגיה, פרסם ב-1871 ספר בשם "היהודי התלמודי" (Der Talmudjude) שנעשה רב מכר.
ארגון קתולי מסוים חילק 38,000 עותקים מן הספר בחינם.
בספר הוא העלה מחדש את העלילות הגרועות ביותר מימי הביניים בקשר לתורות נתעבות ושפלות, כביכול, הנמצאות בתלמוד ובדת היהודית.
אחרי הפרסום הגביר רוהלינג עוד את התקפותיו על היהודים וזכה במינוי לפקולטה לתאולוגיה קתולית באוניברסיטת פראג.
בזמן משפט עלילת הדם בטיסה אסלאר ב-1883 הציע רוהלינג להוכיח תחת שבועה שהיהודים משתמשים בדם לצורכי פולחן, כלומר שדתם מחייבת אותם לאכול בשר נוצרי לצורכי פולחניהם.
רבני אוסטריה הכחישו בקצרה בתקווה שהפרשה תחלוף מאליה.
הרב ד"ר בלוך, שהיה עד אז, רב אלמוני בקהילה קטנה וענייה, סבר שיש צורך בסתירה מקיפה יותר של הטענה.
הוא לקח על עצמו את האתגר בתחילה במאמר שפרסם בעיתון Wiener allgemeine Zeitung ואחרי כן בחוברת בהם האשים בגלוי את רוהלינג שהוא מעיד, בכוונת תחילה, עדות שקר.
הוא גם הוקיע את רוהלינג כאדם בור לגמרי בנושא התלמוד שלא מסוגל לתרגם אפילו עמוד אחד מן התלמוד: "אתה אדון רוהלינג, לא קראת מעולם אף עמוד אחד בתלמוד במקורו.
אני מוכן להשליש שלשה אלפים כתרים אוסטריים, אם תדע לתרגם עמוד אחד מן התלמוד, הסכום הזה יהיה שייך לך".
מאמריו של בלוך עוררו סנסציה, וביום אחד נמכרו 3 מהדורות בנות 100,000 עותקים.
התקפותיו של בלוך הכריחו את רוהלינג לתבוע אותו בגין הוצאת דיבה.
אחרי כמה ניסיונות מוצלחים לעכב את ההליכים וכאשר אי אפשר היה עוד לדחות את המשפט העדיף רוהלינג לסגת לגמרי, ביטל את התביעה ובכך הודה בשתיקה בתבוסתו.
הוא איבד את משרתו כפרופסור ונעשה לשנינה בקרב ליברלים על זיופים אנטישמיים, אם כי האנטישמים עוד כיבדו אותו.
ב-11 במאי 1893 פרסם יהודי מומר בשם פאולוס מאייר בעיתון Vaterland (מולדת) כשהוא מוסת על ידי יוזף דקרט, כומר מווינה, שכמה רבנים מלנצ'נה ביצעו רצח פולחני בנוכחותו.
בלוך הגיש מיד תביעה פלילית נגד דקרט, מאייר והמו"ל של העיתון.
במשפט התגלתה הקנוניה ושלושת הנאשמים נשפטו לעונשים כבדים.
ב-1883 כשהוא גיבור בציבור היהודי ודמות פוליטית שיש להתחשב בה, ייסד בלוך את כתב העת "אֶסטֶרַייכִישֶה ווֹכֶנשְרִיפט" (.
Österreichische Wochenschrift – 'השבועון של אוסטריה'), שמטרתו הייתה להגן על זכויותיהם הפוליטיות של היהודים, להילחם באנטישמיות ולעורר בקוראים התלהבות ואמונה.
(הרצל פרסם את מאמרו הראשון על הציונות פתרון שאלת היהודים בעיתון זה.) הוא גם הרצה באגודות סוציאל-דמוקרטיות על עקרונות תלמודיים של חוקי עבודה ועל מעמד הפועלים בתנ"ך.
החזון שלו היה יצירת קבוצת לחץ אתנו-דתית נגד אנטישמיות.
קבוצת לחץ כזאת יכלה לפעול להטבת תנאי היהודים בלי להיות תלויה במפלגות הלאומיות המיוצגות בפרלמנט.
לצורך זה הוא היה צריך עיתון בו יוכל להביע ולפרסם את רעיונותיו.
אחת ממטרותיו הראשיות של העיתון הייתה לחזק את ההכרה ואת העצמאות היהודית.
ניכר היה בו שהוא מנסה לעצב שבועון פוליטי יהודי.
בלוך כתב כבר בגיליון הראשון של העיתון שעל היהודים להקים אגודה יהודית כדי על הזכויות החברתיות והפוליטיות שלהם.
הוא פנה לצעירים להקים ברית הגנה שתמשוך אליה את כל היהודים בטריטוריות השייכות לכתר.
בלוך פרסם במאמר מאוחר יותר שלדעתו על היהודים להיפרד מהאשליה שלהם שהם שייכים לסביבה החברתית הפוליטית והתרבותית הגרמני, או לנסות להכות שורשים בלאומים הפולני, צ'כי או הונגרי.
דעתו היא: יהודים אוסטרים אנחנו צריכים לשוב ולהיות יהודים (wieder Juden zu warden, Österreichsche Juden).
אחרי מותו ב-1883 של הרב שמעון סופר שהיה ציר מטעם מחוז הבחירות בוצ'אץ' – קולומיאה – סניאטין.
קמה ועדת בחירות שמטרתה הייתה לבחור ציר שיוכל לנאום וללחום בגלוי על האינטרסים של היהודים.
הם פנו לרב ד"ר בלוך והוא הסכים לקבל על עצמו את התפקיד.
הפופולריות שלו הייתה כל כך גדולה אחרי מאבקו ברוהלינג שהוא נבחר אפילו בלי להגיע לאזור הבחירה שלו.
הוא נבחר שוב ב-1885 אחרי מאבק קשה בד"ר ביק, ושוב ב-1891. הרב ד"ר בלוך פרש מכהונתו כרב כדי להקדיש עצמו לתפקידיו הציבוריים ולעיתונו.
ב־1885 הקים יחד עם קבוצת חברים את האיגוד היהודי האוסטרי (Österreichisch-Israelitische Union).
לקדם את האהבה ללימוד יהדות בקרב יהודי אוסטריה ולסייע לאינטרסים שלהם.
להתנגד ולהפיג את הטעויות הרווחות בקשר ליהודים ונגד הדעות הקדומות נגדם.
להילחם בהתנגדות הדתית והגזעית כלפי היהודים.
את האיגוד ניהלה מועצת מנהלים שכללה את הרב ד"ר בלוך, הרב הראשי משה גידמן וכן פרופסורים באוניברסיטאות, עורכי דין וסוחרים ידועים.
ב־1895 דחף הארגון ליצירת גוף מרכזי להגנה שהורכב מנציגי הקהילות היהודיות-אוסטריות הגדולות יותר.
הוא קיבל אישור רשמי מהממשלה אחרי ששינה את התקנות שלו.
בזמן הפרעות האנטישמיות שהיו באימפריה האוסטרית, (ובמיוחד בבוהמיה ב־1896) האיגוד דיווח לממשלה ולעיתונות בקביעות על המתרחש, וארגן משרד להגנה משפטית שנתן הגנה משפטית בחינם לכל היהודים שזכויותיהם הופרו.
זכרונות מימי חיי, תרגם מגרמנית ש' שלום, תל אביב: מ"ד בלוך, תרצ"ג.
בתוך: ממזרח וממערב, א חוברת א, תרנ"ד.
יוסף (יוסי) שמר (באספרנטו: Josef Ŝemer; 14 באוגוסט 1950 - 29 במרץ 2012) היה אספרנטיסט ישראלי.
הוא היה יו"ר צעירי תנועת האספרנטו בארץ, ובהמשך כיהן כיו"ר האגודה לאספרנטו בישראל וכמזכיר התנועה.
נולד בתל אביב לשרה ולשלום שמרליס.
בגיל 16 למד אספרנטו אצל איסאי דְרַטוור, אספרנטיסט שעלה מפולין.
לימים לימד שמר אספרנטו במרכז ביכורי העיתים בתל אביב.
הוא הופיע בתוכנית הטלוויזיה של אורי זוהר "זה הסוד שלי", וסודו היה: "אני מורה לשפת אספרנטו".
במקצועו היה שמר בכיר במערך ההדרכה של בנק הפועלים, מומחה בתחום המט"ח.
בכל קיץ השתתף במשלחת אספרנטיסטים מישראל לכינוסים הבינלאומיים ברחבי העולם, ובמשך שנים אף ייצג את ישראל בוועד של הארגון העולמי לאספרנטו (UEA).
הוא נמנה עם מארגני הקונגרס הבינלאומי לאספרנטו שנערך בתל אביב בשנת 2000.
במשך שנים רבות כיהן כיו"ר האגודה לאספרנטו בישראל, ואף מילא תפקידים נוספים באגודה, בהם גזבר ומזכיר.
במשך כ-30 שנה ריכז את פעילותו של מועדון האספרנטו בתל אביב.
שמר נהג להרצות בנושאי יהדות, ציונות ותולדות השפה הבינלאומית אספרנטו.
כבעל ידע כללי רחב, נהג להנחות את החידון המסורתי בקונגרסים הבינלאומיים שהתקיימו בארצות שונות בעולם.
בשנותיו האחרונות נהג לשלוח מדי שבוע בדואר אלקטרוני למאות מנויים בכל רחבי העולם בדיחות יהודיות שתרגם לאספרנטו, ובצידן הסביר לגויים מונחים רבים מהתרבות היהודית.
במשך כעשרים שנה ערך את ביטאונה של אגודת האספרנטו הישראלית, "Israela Esperantisto" ("האספרנטיסט הישראלי"), כתב עת באספרנטו המופץ בארץ ובעולם.
בתפקידו כעורך ההדיר והביא לדפוס מכתב ששלח מוורשה ד"ר אליעזר זמנהוף, ממציא שפת האספרנטו, לביל"ויים בגדרה.
המכתב, שנותר עלום במשך מאה שנה, עורר סנסציה בקהילת האספרנטו העולמית והבליט את הפן היהודי באישיותו של זמנהוף ואת פעילותו הציונית.
בין השאר זכור ריאיון שערך שמר עם ניצולת השואה אווה תורן, ידידתה של לידיה זמנהוף, בתו של יוצר השפה שהייתה אף היא אספרנטיסטית.
בריאיון נכללו גם גילויים על ימיה האחרונים של לידיה, לפני עלייתה לרכבת לטרבלינקה.
לאחר פטירתו פורסם טור בעיתון "הארץ" במדור "אחרי מות".
במפגש הראשון לאחר לכתו נערך ערב זיכרון במועדון האספרנטו, שאותו ניהל במשך כשלושים שנה.
מאפריל 2012 נקרא המועדון על שמו "מועדון האספרנטו ע"ש יוסי שמר".
עם מותו של יוסי שמר הגיעו לאגודה לאספרנטו בישראל מכתבי תנחומים מאספרנטיסטים ברוב ארצות העולם.
על מצבתו בקריית שאול נחרת (באספרנטו): "הלב הפועם של תנועת האספרנטו בישראל, אהוב בכל העולם".
יוסף שיטרית (נולד ב-1941) הוא פרופסור אמריטוס בחוגים לשפה וספרות צרפתית וללשון עברית באוניברסיטת חיפה וראש המרכז לחקר התרבות היהודית בספרד ובארצות האסלאם.
חתן פרס ישראל ללשון עברית לשנת 2026.
יוסף שיטרית נולד בתרודאנת שבדרום מערב מרוקו בשנת 1941 ולמד שם בחדר ובבית הספר היסודי של חברת כי"ח.
לאחר מכן התקבל לבית הספר התיכון העברי בקזבלנקה, ששימש גם בית מדרש למורים עבריים, ובו הוא קיבל הכשרה להוראת עברית וצרפתית.
לאחר שנה של הוראה בבית הספר אורט בקזבלנקה הוא עלה לארץ עם משפחתו ב-1963 לדימונה, ולימד בבית הספר התיכון המקומי צרפתית ומקצועות עבריים עד לשנת 1967.
בשנים 1967-1964 הוא למד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לתרבות צרפת ולמדעי המדינה במסגרת התוכנית "עודד" שבה למדו סטודנטים עולים מצרפת וצפון אפריקה.
באוקטובר 1967 הוא קיבל מלגת השתלמות משגרירות צרפת ויצא לפריז להשתלם בהוראת הצרפתית, ולאחר מכן גם כדי ללמוד לתואר שני ולתואר שלישי.
בשנים 1971-1967 הוא למד בסורבון בלשנות צרפתית ובלשנות כללית והגיש עבודת דוקטור בנושא תחביר משְפְּטֵי הזמן בצרפתית בת-זמננו.
בתקופה זו הוא גם לימד צרפתית בבית הספר הישראלי ועברית במכון הלאומי האוניברסיטאי לשפות ולתרבויות המזרח ובאולפן של המרכז הקהילתי המקומי.
עם שובו לארץ באוקטובר 1971 הוא ניהל את לימודי הצרפתית במחלקה ללימודים כלליים בטכניון במשך שנתיים.
מאוקטובר 1972 עד לספטמבר 2009, עם פרישתו לגמלאות, הוא לימד בלשנות צרפתית ודקדוק צרפתי באוניברסיטת חיפה, ומאוקטובר 1979 הוא לימד גם בלשנות של הערבית-היהודית וסוציולינגוויסטיקה של העברית בת זמננו בחוג ללשון העברית.
בשני חוגים אלה הוא הכין את מחקריו המגוונים וזכה לקידומו האקדמי מדרגת מרצה עד לדרגת פרופסור מן המנין.
בשנים 1988-1985 הוא גם לימד קורסים על הדיאלקטים הערביים-היהודיים והשירה הערבית-היהודית במרכז לחקר לשונות יהודי ספרד והמזרח וספרויותיהם שליד החוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית.
לבד מהוראתו בשני החוגים מילא שיטרית תפקידים אקדמיים מִנהליים מגוונים באוניברסיטת חיפה.
הוא עמד פעמיים בראש החוג לשפה וספרות צרפתית וכיהן כראש אקדמי של היחידה הקדם-אקדמית, כדיקן הפקולטה למדעי הרוח וכמשנה לרקטור וחבר הנהלת האוניברסיטה.
מזה ארבעים שנה מקדיש יוסף שיטרית את מלוא מרצו לתיעודה, לחקירתה ולהפצתה של התרבות היהודית שצמחה ושגשגה בצפון אפריקה בכלל ובמרוקו בפרט.
מחקריו הענפים משתרעים על פני תחומים רבים הנוגעים במישרין לתרבות היהודית על מכלול היבטיה - הלשוניים, השיחיים, היצירתיים, האמוניים, ההתנהגותיים והחברתיים.
זאת ועוד, מן היום הראשון שהוא התוודע לעושרה ולמגוונה של התרבות היהודית בצפון אפריקה הוא פעל לטיפוחה והביא להכרתה של מורשת זו, הקים גופים אקדמיים, ארגן עשרות כנסים לאומיים ובינלאומיים ונשא הרצאות בפני קהלים שונים בארץ ובחו"ל על מגמותיה ותוצריה של התרבות היהודית בצפון אפריקה.
כהערכה למפעלו המדעי, 35 מעמיתיו בחקר יהדות ספרד, צפון אפריקה והמזרח בארץ ובעולם הגישו לו מפרי מחקריהם בספר בן שני כרכים שערכו לכבודו יוסף טובי ודניס קורזון תחת הכותרת "חקרי מערב ומזרח: לשונות, ספרויות ופרקי תולדה מוגשים ליוסף שיטרית".
שיטרית קיבל פרסים שונים על מחקריו כמו פרס עיריית חיפה, פרס ניסים גאון בחקר מורשת יהודי צפון אפריקה, פרס תור הזהב של עיריית אשדוד להפצת מורשת הקהילות, פרס חיים זעפרני לחקר יהדות מרוקו המוענק מטעם המכון ללימודי יהדות בפריז.
כמו כן הוא עוטר מטעם ממשלת צרפת בעיטור דקל האקדמיה בדרגת קצין והוענקה לו המדליה של עיריית פריז על מחקריו.
מן היום שהחליט למקד את מפעלו האקדמי בתרבותם של יהודי צפון אפריקה עמד שיטרית על סכנת ההיכחדות של לשונות היהודים והמסורות בעל פה של יהודי צפון אפריקה.
רק עולים מבוגרים שלא עברו דרך כור ההיתוך של מערכות החינוך הישראלי שמרו על לשונות האם שלהם וניהלו דרכן את החיים המשפחתיים.
כדי לחשוף את הניבים של הערבית היהודית והברברית היהודית, ששימשו במשך יותר מאלף שנה בקהילות היהודיות בצפון אפריקה, לקח שיטרית על עצמו להשאיר זכר לפעילות לשונית ענפה ומגוונת זאת.
הוא התחיל במפעל הקלטות אינטנסיבי שהביא אותו לאתר ולראיין בערבית יהודית (ולפעמים גם בברברית) מבוגרים שדיברו לשונות אלה כשפת אם.
לשם כך הוא הרחיב את מפעל ההקלטות הראשון שנערך ב'סדנת שלומי' בשנים 1981-1979 וכיתת את רגליו ברחבי הארץ מקרית שמונה עד ירוחם וברחבי מרוקו וכן בפריז וסטרסבורג בצרפת ומונטריאול בקנדה, והקליט מאות גברים ונשים.
הוא הקליט עד כה יותר כ-1200 שעות של שיח ערבי-יהודי ועשרות שעות של שיח ברברי-יהודי על החיים המשפחתיים והקהילתיים של המרואיינים, על מסורות השירה בעל פה ומסורות הפתגמים שלהם.
תיעוד נרחב זה הוקלט על גבי קלטות אודיו שהיו המדיה הסטנדרטית עד לעשרים השנים האחרונות.
הוא עובר כיום תהליך של דיגיטליזציה כדי לשמרו לדורות הבאים ולהעלותו בבוא הזמן לרשת לשימוש החוקרים.
את מפעל התיעוד שלו התחיל שיטרית בקרב בני משפחתו אך הוא הפך אותו חיש מהר למפעל שיטתי ומגוון במסגרת "סדנת שלומי" שהוא היה בין יוזמיה ומקימיה ושהוא אף ריכז אותה בשנים 1981-1979 בסיועו של המרכז לשילוב מורשת יהודי ספרד וארצות האסלאם ובשיתוף עם חוקרים נוספים מאוניברסיטת חיפה.
במסגרת הסדנה הוקלטו עשרות נשים וגברים מתושבי שלומי בני חמישים ויותר על מסורותיהם בעל פה ועל החיים הקהילתיים שלהם לפני עלייתם לארץ.
לאחר מכן הוא הרחיב תיעוד זה לארץ כולה וביקר לשם כך במועדוני זקנים רבים שפעלו בעיירות פיתוח, בצפון ובדרום הארץ.
לבד מן ההקלטות החיות של מאות מסרנים דאג שיטרית להשלים את התיעוד על חיי הקהילות היהודיות במאות ה-19 וה-20 באמצעות שני מקורות נוספים שבכתב, כתבי-יד ותעודות ארכיוניות.
כמו שהוא נהג בשיטתיות בעניין ההקלטות כך הוא עשה בחשיפת כתבי-יד שמקורם בצפון אפריקה, הן אלפי כתבי היד האצורים בספריות לאומיות וציבוריות בארץ, בצרפת, בניו יורק ובקנדה הן מאות כתבי-יד שהוא איתר בבתים פרטיים וצילם חלק מהם.
כל החומר הרב הזה בעל פה ובכתב שהוא אסף מזין את מחקריו המגוונים, והתעודות הכתוּבות והדבוּרות הרלוונטיות מוצאות בהם את פענוחן ופרשנותם.
שיטרית התחיל את דרכו במחקר בחקר תחביר המשפט המורכב בצרפתית בת ימינו ולשם כך הוא הכין עבודת דוקטור באוניברסיטת הסורבון בפריז, שלאחר עיבודה והשלמתה הוא פרסם אותה כספר; אליה הצטרפו לאחר מכן מאמרים בלקסיקולוגיה צרפתית.
כך הוא פרסם ספרים ומאמרים מחקריים רבים בנושאים הבאים:
מחקריו ופרסומיו של שיטרית כוללים מיון ואפיון מאות הדיאלקטים הערביים-היהודיים שהתקיימו בה.
הודות להקלטותיו הרבות הוא הראה שדיאלקטים אלה השתייכו לארבע קבוצות על פי המבנה הפונטי והפונולוגי שלהם.
כמו כן הוא אפיין ותיאר את הבֶּרְבֶּרִית שהייתה בשימוש בקרב יהודי הקהילות הכפריות, תיאר את השפעת הצרפתית על הדיאלקטים הערביים-היהודיים, תיאר את המגעים הלשוניים בין הערבית היהודית והספרדית היהודית במרוקו והקדיש מחקרים רבים לתיאור המרכיב העברי שהיה חלק מן התשתית הלקסיקלית של הערבית היהודית.
במחקרים ממוקדים הוא גם תיאר את ייחודה של הלשון האמפתית של הנשים היהודיות ואת המערכת הפונטית-הפונולוגית של דיאלקטים ערביים-יהודיים שונים כמו זה של מכּנאס, של אוג'דה, של מוגדור/אסווירה ושל קהילות צפון מרוקו דוברות הספרדית היהודית.
לבד מלשונות היהודים והעניינים הבלשניים הכרוכים בהן מחקריו ופרסומיו עוסקים בתיאור ייחודה של שירת הפיוטים והבקשות של יהודי מרוקו כשירה קהילתית וכשירה משיחית והזיקות המתקיימות בינה ובין המוזיקה בכלל והמוזיקה האנדלוסית בפרט.
הוא נרתם גם לחשיפת היוצרים הרבים שכתבו שירים עבריים במרוקו ולחשיפת שירים מיוחדים המאירים אירועים ותהליכים שאין בעניינם תיעוד אחר או תיעוד מועט בלבד.
כך הוא גילה, דרך עיוניו הנמשכים במאות כתבי-יד של שירה עברית, עשרות משוררים עבריים שלא היו ידועים למחקר, וביניהם גדולי היוצרים כמו ר' שלמה חליואה (מכּנאס, המאה הי"ח), ר' דוד אלקאים (מוגדור, 1855?
דרך ההתעניינות בזיקות שקשרו את שירת הפיוטים למוזיקה האנדלוסית ולשירת ה'קסידה' במרוקו הוא גם תיאר את המרכיבים התרבותיים והביצועיים שהביאו את היהודים לשתף פעולה עם אנשי מוזיקה מוסלמים לאורך הדורות.
מחקריו של שיטרית הם הנרחבים והשיטתיים ביותר שנעשו מאז ומעולם בתחום ידע זה.
על יסוד עיוניו במאות כתבי היד העבריים הכוללים במלואם (מעטים) ובחלקם (הרוב הגדול) שירים בערבית יהודית שנכתבו והופצו בקהילות מרוקו בחמש מאות השנים האחרונות הוא היה מסוגל לצייר תמונה מלאה של התכנים, הצורות והמבנים של מאות שירים ערביים-יהודיים.
שירים אלה נכתבו בתחילה בידי רבנים ומשוררים עבריים לעיתים לצד יצירתם בעברית ומסוף המאה ה-18 נכתבו גם בידי משוררים שלא יצרו בעברית.
עד כה הוא פרסם חיבור מרכזי בתחום חקר ספרות זו על זרמיה ותבניותיה וכן מאמרים רבים שהוקדשו ברובם להצגתם ולפרשנותם של שירים מיוחדים בעלי חשיבות היסטורית או תרבותית להכרת החיים היהודיים במרוקו וכן להצגת התכנים והזרמים השונים שרווחו בשירה זו בצפון אפריקה.
כיום נמצאים אצלו בהכנה מתקדמת ארבעה כרכים חדשים תחת הכותרת הכוללת: "הראי והמראֶה - סוציו-פואטיקה של השירה הערבית-היהודית במרוקו".
ארבעת הכרכים יביאו את מכלול היצירה הספרותית הזאת האצורה ברובה במאות כתבי-יד המפוזרים ברחבי העולם אך ניתן לעיין ברבים מהם על פי צילומיהם בספרייה הלאומית בירושלים.
הם יכילו לא רק את השירים המקוריים ותרגומם לעברית, אלא כל כרך וכרך יכלול גם ביאורים ופירושים וכן מונוגרפיות ומאמרים חדשים או מעודכנים המציגים את הרקע ההיסטורי, התרבותי והפואטי של השירים לחטיבותיהם השונות.
הכרך הראשון יוקדש לשירים מקראיים ובתר-מקראיים ולשירים אירועיים-היסטוריים, השני לשירים חברתיים-תרבותיים, השלישי לשירי צדיקים וקדושים והרביעי לשירה הנשים שבעל פה ולשירים מוסלמיים שהועתקו בידי אנשי שירה ומוזיקה יהודים.
נוסף לארבעת הכרכים מקדיש שיטרית ספר נרחב לבירור התהליכים, התופעות והזרמים שעיצבו את תולדותיה ותרבותה של יהדות מרוקו מימי הביניים עד ימינו והזינו את המיתוסים והאתוסים הבאים לידי ביטוי בשירה העברית והערבית-היהודית של יהודי מרוקו.
כרך חמישי זה יכלול פרקים היסטוריים, חברתיים-תרבותיים ולשוניים תחת הכותרת "אקדמות להיסטוריה חברתית-תרבותית של יהודי מרוקו".
הפתגמים של הנשים היהודיות במרוקו
מפעל ההקלטות האינטנסיבי אפשר כאמור לשיטרית לתעד יותר מ-6000 פתגמים ערביים-יהודיים מפיהן של נשים מבוגרות ובחלקם גם מפיהם של גברים.
לפרסומו של קורפוס עצום זה הקדיש שיטרית מחקרים פרשניים למעמדם הלשוני והתרבותי של הפתגמים בשיח הנשים המרבות להשתמש בהם בלשון היום יום, פרסום שני אוספים ממוקדים - האחד על החיים והמשפחה והשני על האירוח והידידוּת, פרסום מאות פתגמים שעניינם החיים היהודיים ומכילים יסודות עבריים רבים ובכללם השימושים שלהם בפי הדוברות.
גם מתכונת האוספים שערך שיטרית חדשנית, שכן כל פתגם בהם מוצג בשלוש צורות כתיב, באותיות עבריות, באותיות ערביות ובאותיות פונטיות-פונולוגיות אוניברסליות, וכל פתגם מתורגם לעברית ולצרפתית.
הגשה זו אמורה לשרת לא רק קוראים ומתעניינים דוברי עברית או צרפתית אלא גם דוברי ערבית בארצות ערב ובראשן מרוקו, ארץ שבה הביעו חוקרים התעניינות רבה במפעל זה.
פרסום הפתגמים בצורתן הדבוּרה משלים את מחקריו של שיטרית על שיח הנשים היהודיות במרוקו ועל הידע הלשוני והידע על העולם שלהן שפתגמים אלה מדגימים יחד עם השירה בעל פה שלהן, הטבועה כולה באמפתיה וחמלה.
שיטרית הקדיש כרך עב כרס לחקר ערכיה, מנהגיה וטקסיה של החתונה היהודית המסורתית שהתקיימה בקהילות שונות במרוקו.
את רוב פרקיו של ספר זה הוא חיבר בעצמו אך הוא דאג לשתף בו חוקרים ומומחים נוספים שתרמו את תרומתם החשובה להארת היבטיה השונים של תחנה עיקרית זו במעגל חיי האדם היהודי ובהישרדות הקהילה היהודית.
דרך תיאורי התהליכים והטקסים השונים שהרכיבו את החתונה היהודית לפני עריכת החופה והקידושין ואחריה הוא הראה כיצד עוברת המסורת התרבותית בקרב המשפחה היהודית במגוון הקהילות שהתקיימו במרוקו ותיאר את הרשתות החברתיות-השיחיות המפעילות ומכוונות אותה.
התרבות הרבנית והתרבות העממית של יהודי מרוקו
מעבר למוקדים יצירתיים, שיחיים והתנהגותיים בתרבותם של יהודי מרוקו וביטוייהם המגוונים בקהילות השונות התעניין יוסף שיטרית בתמונה הכללית של מקומה ומעמדה של התרבות היהודית בקביעת סדרי החיים וסדרי החברה בקהילות השונות.
כך הוא תיאר את אסטרטגיות השיח והתכנים של השיח הקהילתי המסורתי שהתנהל על פי דרשות הרבנים וכתביהם ואת השינויים שחלו בו בסוף המאה ה-19, ובכלל זה השימושים הלשוניים החדשים בעברית ובערבית היהודית שהביאו לגיבושה של ערבית-יהודית בינונית חדשה בתוניס.
אולם את התמונה הכללית של פריסתה והתפתחותה של התרבות היהודית שצמחה במרוקו הוא הציג זה עתה במחקר חובק כול שהוא הקדיש לדואליות התרבותית של יהודי מרוקו, כאילוסטרציה לדואליות שהייתה קיימת בכל הקהילות היהודיות המסורתיות.
השכבות העממיות הנרחבות שקיימו התנהגויות אלה שמחוץ להלכה לא ראו בהן סתירה לאמונותיהם המושרשות והמגדירות את זהותן היהודית הברורה אלא צורך קיומי הבא לרפא את מצוקותיהן הגופניות והנפשיות, וזאת מחוסר רפואה מושכלת ורופאים מיומנים כפי שאנו מודעים להם כיום.
הוא רואה בדואליות משולבת זו בין התרבות הרבנית הצרופה והתרבות העממית הסינקרטית את עיקרה של התרבות היהודית שקיימה את הקהילות היהודית במקומות גלותם והעניקה להן את העוצמה הנפשית ואת הזהות היהודית האיתנה שאפשרו להן לשרוד על אף הרדיפות וההשפלות של החיים בצל האסלאם (כמו בצל הנצרות).
לבד מן המונוגרפיה הזו, הדואליות התרבותית של יהודי מרוקו נבחנת בכל תחומי מחקריו ופרסומיו שהוקדשו להם הן דרך שירת הפיוטים שכולה יצירה רבנית המדגישה את ערכי הקודש של היהדות ואת מוראות הגלות והבטחות הגאולה הן דרך המחקרים הרבים שלו על השירה הערבית-היהודית שבכתב ובעל פה.
קורפוּסים אלו מציגים את עולמותיהן של השכבות העממיות ואת עמדותיהן כלפי הערכים התשתיתיים של החיים היהודיים במרוקו, כמו היררכיית החגים וקדושת הזמן היהודי, המרחב היהודי הצר המחניק אך המעניק הגנה, הציפייה לגאולה העוזרת להדחיק את מצוקות השעה והסולידריות הקהילתית המנחמת והמעודדת.
ההשכלה העברית והערבית היהודית בצפון אפריקה ובאימפריה העות'מאנית
תחום חשוב שנחשף בידי שיטרית הם זרמי ההשכלה העברית והערבית-היהודית שהתקיימו במחצית השנייה של המאה ה-19 בצפון אפריקה בהשראתה של תנועת ההשכלה העברית ההרמוניסטית שצמחה במזרח אירופה וביקשה לשלב את המסורת הרבנית והתרבות התורנית עם ערכי ההשכלה האירופית.
במחקרים רבים ומתועדים היטב הוא הראה את פריסתה של התחדשות תרבותית זו בצפון אפריקה ולאחר מכן גם באימפריה העות'מנית.
במחקריו אלה הוא גם האיר את דמויותיהם של מנהיגי הזרמים המשכילים כמו ר' שלום פלאח (תוניס, 1936-1965), ר' דוד אלקאים (מוגדור, 1851 - 1940), יצחק בן יעיש הלוי (מוגדור, 1894-1850), ר' ברוך מיטרני (בני"ם) (1919-1847) ועוד, ותיאר את עמדותיהם ומאבקיהם ואת יצירתם העיתונאית והספרותית.
סוגיות בהיסטוריה של יהודי מרוקו
תחום נוסף במחקריו של יוסף שיטרית כרוך בהארת סוגיות שונות בתולדות יהודי מרוקו, בין היתר דרך שירים מיוחדים שנכתבו בידי משוררים שחוו את האירועים ותיארו אותם מתוך נקודות הראות של בני קהילותיהם; הם עיצבו בדרך זאת את האתוסים הקהילתיים שהתפתחו כתוצאה מאירועים אלו.
שירים אלה מהווים לרוב התיעוד העיקרי ששרד בעניינם.
במחקר נרחב הוא עסק בתעודה מימי הביניים שתיארה כביכול את צמיחתה, עוצמתה וחורבנה של קהילת הדרעא הקדומה בדרום מרוקו כמעצמה צבאית והראה שהתעודה נכתבה בידי אנשי דת מוסלמים בסוף המאה ה-13 ולא בידי יהודים.
אנשי הדת המציאו היסטוריה יהודית כדי לתת לגיטימציה למפרע להשמדת הקהילה היהודית של דרעא בשנת 1145 או 1146 בידי כוחות המווחידון שכפו את האסלאם על כל יהודי צפון אפריקה והוציאו להורג את כל אלה שסירבו לקבל עליהם את הדת השלטת.
מחברי הכרוניקה גם מחו בדרך זאת נגד שליטי השושלת החדשה בני מרין שאיפשרו ליהודים שרצו בכך לחזור ליהדותם.
מחקר נוסף על תולדות יהודי מרוקו שזה עתה חתם שיטרית מוקדש ליהדות מרוקו במלחמת העולם השנייה על יסוד אלפי מסמכים של ארכיון הפרוטקטוראט הצרפתי שבנאנט בצרפת וארכיונים נוספים.
במחקר זה שיטרית שופך אור חדש על ההחלטות, התהליכים והאישים בתקופת ממשלת ווישי, לפניה ואחריה, שנגעו ביהודי מרוקו ולא היה להם עד כה מצע מתועד כדבעי במחקר, ובכלל זה פעלו של הסולטאן סידי מוחמד בן יוּסף למען יהודי מרוקו.
לבד מזאת שיטרית דן בסוגיות היסטוריות-חברתיות נוספות, הנוגעות להתפתחויות שחלו בקהילות במאות ה-19 וה-20, במחקרים שערך בשיתוף עם דניאל שרוטר מאוניברסיטת מיניאפוליס בארצות הברית.
מפעלי טיפוח והפצה של התרבות היהודית בצפון אפריקה ובארצות המזרח
ב-1977 שיטרית סייע בהקמת המרכז לשילוב מורשת יהדות ספרד והמזרח במשרד החינוך והתרבות.
הוא היה האחראי מטעם אוניברסיטת חיפה ושיתף פעולה עם מנהלי המרכז עד לסגירתו בתחילת שנות האלפיים.
שיטרית ייסד באוניברסיטת חיפה חטיבת לימודים על מורשת יהודי ספרד והמזרח, שפעלה במשך יותר מעשרים שנה.
שיטרית הקים את "סדנת שלומי" בשיתוף פעולה של אוניברסיטת חיפה עם המרכז לשילוב מורשת יהדות ספרד והמזרח.
הסדנה קיימה ימי עיון למורים ולתושבי שלומי.
אחד הפרויקטים של שיטרית בסדנה היה הקלטת מסרנים יוצאי צפון אפריקה בסיפורי חייהם ובמסורות השירה בעל פה, פרויקט שהתרחב מאוחר יותר להקלטות במקומות אחרים בעולם.
סדרת הספרים בעריכתו "מקדם ומים", בת תשעה כרכים כולם להיבטים שונים בתולדות הקהילות היהודיות בצפון אפריקה ובמזרח ובמורשתן התרבותית.
ב-1998 הוא הקים ברשות המחקר באוניברסיטת חיפה את המרכז לחקר התרבות היהודית בספרד ובארצות האסלאם, שהוא עומד בראשו.
ב-1979 הקים שיטרית את להקת הנגינה, הזמר והריקוד "צפון מערב" והוא מנהל אותה ומחבר עבורה חומרים מאז.
הלהקה מבקשת להביא לתודעה את מִגוון המסורות המוזיקליות ואת היצירה השירית והפיוטית של יהדות צפון-אפריקה בכלל ושל יהדות מרוקו בפרט, בשתי הלשונות העיקריות של הקהילות השונות, עברית וערבית יהודית.
מקור החומר של הלהקה במחקרי הספרות והמסורות הלשוניות של שיטרית.
הקונצרטים כוללים שירת פיוט, מוזיקה ושירה אנדלוסית, וכן המחזת הצגות.
חברי הלהקה כולם ממוצא מרוקאי: מקצתם נולד במרוקו ויתרם נולד בישראל למשפחות יוצאות מרוקו.
הלהקה הופיעה בישראל, בבלגיה, בצרפת ובמרוקו.
הלהקה קיבלה מכתב הערכה ממלך מרוקו.
י' שיטרית, לָשון ומַאֲגָרֶיהָ לָשון ומַאֲרָגֶיהָ; מחקרים סוציו–פרגמטיים בערבית היהודית בצפון אפריקה ובמרכיב העברי שבה: כתבות, שירים, סיפורים ופתגמים, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ע (2009).
י' שיטרית, השירה הערבית היהודית שבכתב בצפון-אפריקה — עיונים פואטיים, לשוניים ותרבותיים, ירושלים: משגב ירושלים, תשנ"ד.
י' שיטרית, פיוט ושירה ביהדות מרוקו — אסופת מחקרים על שירים ועל משוררים, ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ט.
י' שיטרית, שירת הפיוטים ושירת הבקשות של יהודי מרוקו, תל אביב: מורשת דורות, תשנ"ב.
י' שיטרית ואחרים, החתונה היהודית המסורתית במרוקו; פרקי עיון ותיעוד, מקדם ומים כרך ח', חיפה, תשס"ג.
י' שיטרית, לערבייא דייאלנא: הדיאלקטים הערביים-היהודיים במרוקו: מבניהם, שימושיהם ומגוונם, חיפה: פרדס, 2023
י' שיטרית, חורבן ותקומה: הרס החיים היהודיים במרוקו בשמד המווחידון ושיקומם, 3 כרכים, חיפה: פרדס, 2023
חקרי מערב ומזרח: לשונות, ספרויות ופרקי תולדה מוגשים ליוסף שיטרית, בעריכת: יוסף טובי ודניס קורזון, ירושלים: הוצאת כרמל, תשע"א, ב' כרכים.
ד"ר יוסף (סינטו) שם-טוב (א' שבועות תרל"ט, 28 במאי 1879 – כ"ה בתמוז תשכ"ז, 2 באוגוסט 1967) הוא הרופא הווטרינר העברי הראשון שהשתקע בארץ ישראל, ממונה על הלשכה הווטרינרית במחוז ירושלים בתקופה העות'מאנית ורופא וטרינר ממשלתי בירושלים בתקופת המנדט הבריטי עד פרישתו לגמלאות ב-1935.
נולד למשפחת יוסף בסֶרֶס שבצפון יוון.
בן זקונים, אח לאחד-עשר אחים ואחיות.
ב-1896, לאחר סיום הלימודים, תחילה בבית-הספר היסודי בעיר הולדתו ואחרי כן בגימנסיה כי"ח בעיר המחוז סלוניקי, נתקבל שם-טוב–סינטו ללימודים בבית-הספר הממלכתי הגבוה לווטרינריה באיסטנבול.
מוסד מדעי זה נוסד אך שנים ספורות קודם לכן, ושפת הלימוד המרכזית בו הייתה צרפתית.
שם-טוב ואחד-עשר חבריו למחזור השמיני נבחרו מקרב מועמדים מכל רחבי האימפריה העות'מאנית.
הממשלה מימנה את שכר הלימוד והמחיה שלהם במשך ארבע השנים, בתנאי פנימייה, תמורת התחייבותם לשירות ממשלתי בהמשך דרכם.
עם סיום לימודיו בשנת 1900 הוצב לעבודה בערי השדה ועבד בעיקר בביעור מחלות מידבקות בבעלי-חיים.
תחילה, למחצית השנה באדריאנופול, ואחר כך, למשך כשלוש שנים, במאניסה שבנפת סמירנה, שם פעל לעצירת מגֵפת דֶבֶר הבקר, מחלה נגיפית קטלנית שהשתוללה באנטוליה.
לריפוי בהמות שנדבקו בה הזריק שם-טוב נסיוב אשר הופק במעבדות המכון הבקטריולוגי האימפריאלי באיסטנבול.
כאשר נתקל במקרי מחלה שלא הגיבו לטיפול המקובל, ניסה מינונים שונים של הנסיוב עד להצלחת הריפוי.
את ממצאיו החדשניים סיכם ופרסם בצרפתית – אחת משש השפות שבהן שלט.
בשנת 1904 נשלח שם-טוב לארץ ישראל לטפל באותה מחלה מגפתית אשר פגעה בעדרי הסולטאן.
אלה הוחזקו בשלוש חוות בארץ בסביבות חברון ועזה, ולפיכך קבע את מקום מגוריו בחברון וממנה יצא על סוסו למסעותיו לעדרים ולכפרים הנגועים.
שם-טוב גילה שמקור המחלה בבקר שהובא ארצה מאדריאנופול ולא, כפי שסברו, ממצרים ומסודאן.
הבקר הנגוע הגיע מחוף יפו לשוק הבהמות בלוד, ומשם – לרחבי הארץ.
שם-טוב הצליח לעצור את התפשטות המחלה באמצעות הטלת הסגרים ובידוד בהמות חולות, על פי כללי תורת האפידמיולוגיה.
בבהמות יקרות-ערך טיפל באמצעות הנסיוב.
בגיליון יום שישי, 3 ביוני 1904 של "השקפה" – עיתונו של אליעזר בן-יהודה – פורסמה מודעה כלהלן: "תודה.
אני חושב לחובה לי להגות את תודתי והכרת טובה להאדונים ד"ר שם-טוב יוסף וד"ר עלי ראסיס, רופאי בהמות, שטרחו והשתדלו לרפא את בהמותיי שנחלו ממחלת הדבר של הבהמות ויצילו אחת עשרה בהמות.
בתוך כשלוש שנים הושלמה הדברת המחלה באזורנו.
שלמה דורי, ממנהיגי ענף הרפת בארץ, מציין כי בארץ ישראל "קם אי בריא בים של חולי" כתוצאה ממעשיו של שם-טוב.
בעקבות הצלחתו התמנה ד"ר שם-טוב על ידי הממשלה לתפקיד הרופא הווטרינר המחוזי.
בין לבין נשא שם-טוב לאישה את ססיליה (זיסל), בתם של בעלי הבית שבו התגורר בחברון – אלתר ריבלין, יליד רוסיה, מנכבדי העדה האשכנזית, נציג היהודים במועצת העיר חברון, ואשתו חסיה ריבלין, ילידת חברון.
הזוג הצעיר עקר לירושלים והתגורר ברחוב החבשים, שם נולדו ילדיהם.
עם נישואיו שינה במעט את שמו משם-טוב (סינטו) יוסף ליוסף שם-טוב.
במשרתו הממשלתית החדשה עסק שם-טוב, בין היתר, בפיקוח על השחיטה מבחינת ההיגיינה של הבשר ובמניעת מחלת הכלבת, שהגיעה בשנים מסוימות (בעיקר ב-1912) לממדים מגפתיים.
ב-1909 היה אחד ממייסדי אגודת צער בעלי-חיים בירושלים ועבד בה "שלא על מנת לקבל פרס".
העיתון "אלקֻדס" כותב בגיליונו מיום 14 במרץ 1913 דברי שבח על פועלו: "רופא-הבהמות של האגודה, ד"ר סינטו מתמסר לעבודתו במסירות רבה.
הוא וחברי אגודת צער בעלי-חיים עושים מאמצים רבים כדי להקל על סבלן וטרחתן של הבהמות...
ד"ר שם-טוב היה שותף פעיל בהקמת בית חולים לבעלי-חיים (בשטח בריכת הסולטאן שלרגלי הר ציון).
בית החולים הזה נסגר בעת מלחמת העולם הראשונה, אבל חזר לפעול אחרי כן בפיקוחו של ד"ר שם-טוב.
ב-1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, גויס שם-טוב בן ה-36 לצבא הטורקי.
הוא שירת בארבע שנות המלחמה כרופא-וטרינר צבאי בחזיתות ארץ ישראל (בעזה, יריחו, יסוד המעלה ובגולן) כרופא וטרינר ראשי בבית החולים לגמלים, ושנה אחת שירת בחזית גליפולי.
עם תום המלחמה חזר לירושלים, והתחדש מינויו תחת השלטון החדש, הבריטי, כרופא וטרינר ממשלתי.
בזיכרונותיו מספר מוסא עלמי בחיבה על מפגשו עם רופא-וטרינר יהודי-ספרדי, דובר ערבית-פלסטינית, שטיפל בו כששבר את צלעותיו בעת ההפלגה מאיסטנבול לארץ ישראל ב-1919.
ביולי 1922 השתתף ד"ר שם-טוב באספת היסוד של הסתדרות הרופאים הווטרינרים העבריים, שנערכה בבית ד"ר יצחק סמסונוב בשדרות בת גלים שבחיפה.
מספר המשתתפים באותה אספה – ארבעה.
עוד בימים שקדמו למלחמת-העולם רכש ד"ר שם-טוב חלקת קרקע ממזרח לירושלים, במקום שבו החלה להיבנות ב-1921 שכונת תלפיות.
מעשה יוצא-דופן זה מתואר בסיפורו של עגנון "הסימן": "לדור כאן אי אפשר היה, שרחוק הוא המקום מן היישוב ולא היה בו סימן של יישוב ולא שום נפש חיה, חוץ מעוף השמים ומיני שרצים...
לגלגו עליו כל הפקחים שבירושלים ואמרו, קבר אותו אדם את מעותיו במדבר".
שם-טוב נטע בחלקתו שקדים, הקים עליה סוכת קיץ ולעיתים הביא עמו לשם את אשתו הצעירה ואת ילדיו הרכים.
בשובו מן המלחמה שיקם את מטע השקדים שנהרס, ועל הקרקע שרכש נבנו לימים כמה מבתי שכונת תלפיות.
משפחת שם-טוב התגוררה שם ברחוב ביתר (שנודע קודם לכן בשם דרך אפרתה, וכיום נקרא רחוב בית הערבה).
במלחמת העצמאות נאלצה משפחת שם-טוב לעזוב את ביתה זה, ובהפגזות נפגע המקום והרבה מחפציו ומסמכיו של שם-טוב כלו באש.
ד"ר יוסף שם-טוב פרש לגמלאות מן השרות הממשלתי ב-1935. עד סוף ימיו החזיק ברישיון הממשלתי מס' 1 לעיסוק ברפואה וטרינרית.
הוא "האריך ימים וחזה בשיבת ציון ובבניין הארץ, בשגשוג המשק החקלאי ובהגדלה במספר הקולגים הנותנים שרות וטרינרי ענֵף לבעלי חיים".
נפטר בשנת 1967, שש שנים אחרי מות אשתו, והוא בן 87 שנים.
שם-טוב נפטר בתל אביב ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
הרב יוסף שלמה דיין (ה'תרפ"ד, 1924 – ט בתמוז ה'תשמ"ה, 28 ביוני 1985) היה מקובל ומאתר קברי צדיקים.
נולד בעיר חלב שבסוריה בשנת 1924 (ה'תרפ"ד) לרב ניסים ולג'מילה דיין.
אביו היה בן למשפחת רבנים מיוחסת שנמנה עם דייני הקהילה ועסק בהוראת תלמידים.
בצעירותו התחנך על ידי אביו ולמד ב"כותאב" שהיה תלמוד תורה קהילתי.
בשנת 1934 (ה'תרצ"ד) בהיותו כבן עשר, עלה עם משפחתו לישראל, כאן השתכנה המשפחה בשכונת רחביה שבירושלים, והוא החל ללמוד בתלמוד תורה מקומי, בנוסף לחינוך של אביו.
בהיותו כבן 18, ועם פטירת אביו בשנת 1942 (ה'תש"ב), החל לעבוד כנהג הובלות.
לאחר עלילה ומעצר מצד השלטון הבריטי, החליט לפרוש מהעבודה ולהקדיש את חייו ללימוד תורת הקבלה וקיום מצוות.
עם התקדמותו בלימוד תורת הקבלה, החל ללמוד יחד עם הרב מרדכי שרעבי ביחידות, והתחבר גם לעולם התיקונים.
בהמשך נודע גם כתלמידו של הרב חיים סינואני, ולמד מפיו רבות.
בשנת 1984 קיבל את אישורם של גבאי בית הכנסת "נזר אהרון" בבית וגן לבנות היכל על פי תוכניתו ומכספו, לאחר שיוזמה ראשונה שלו בעניין כשלה, ולאחר שחסך את הסכום במשך כעשור.
הוא גייס לשם כך קבלן, וליווה אותו בתהליך הבנייה מקרוב.
ביום שישי ה-28 ביוני 1985 (ט' בתמוז ה'תשמ"ה), כשבועיים לאחר שלקה בליבו ואושפז בבית חולים, הוא לקה בליבו בשנית בעת ששהה בביתו.
הוא נפל על רצפת החדר, ותלמידו שהגיע לבקרו זמן קצר לאחר מכן, מצא אותו כשהוא ללא הכרה.
רופא שהוזעק למקום הורה לפנותו לבית חולים, שם נקבע מותו.
עם היוודע הבשורה, ערכו לו תלמידיו לוויה מזורזת טרם כניסת השבת, והוא נטמן בהר המנוחות שבירושלים.
במשך חייו דאג להסתיר מעיני הציבור את עיסוקו בלימוד תורת הקבלה, וחי את חייו בסתר ובצנעה.
הוא נהג ללבוש בגדים פשוטים הרחוקים במראם מלבושם של רבנים.
למשך תקופות ממושכות היה נעדר מירושלים להתבודד על קבריהם של תנאים ואמוראים בגליל ובשאר רחבי הארץ, שם נהג לעשות תיקונים ולקרוא תפילות שונות.
במיוחד נהג לפקוד את קברו של שמואל הנביא בירושלים, מדי יום, יחד עם קבוצות אברכים שארגן.
מקומות נוספים אותם נהג לפקוד הם הכותל המערבי, קברו של שמעון הצדיק, הר הזיתים ועוד.
בזכות תפילותיו ותיקוניו במקומות אלו, הוא נחשב לבעל מופת בקרב תלמידיו.
מלאכת איתור מספר קברי צדיקים בצפון הארץ מיוחסת לו, והוא נהג מדי קיץ לצבוע ולסייד את מצבות הקברים שמצא.
בין היתר נהג לחלק צדקה בסתר למשפחות שהיו במצוקה.
הרב יוסף שמחה גינזבורג (נולד בג' בחשוון תשי"ב, 1951) הוא רבה של המועצה מקומית ושליח חב"ד הראשי בעומר, מורה הוראה ומחבר ספרי הלכה.
נולד בתל אביב לזהבה ולרב שלום יהודה לייב גינזבורג, שו"ב ומשפיע, כשהיה בגיל שלוש עבר עם משפחתו לבני ברק.
למד בישיבת קול תורה, ובישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד אצל המשפיע הרב שלמה חיים קסלמן, בשנת תשכ"ז נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 בניו יורק.
נישא לשטערנא שרה בת הרב דוד ברוומן שכיהן כיו"ר ועד כפר חב"ד.
לאחר חתונתו התגורר בכפר חב"ד, עשה שימוש וקיבל סמיכה אצל הרב שניאור זלמן גרליק, בהמשך נסמך לרבנות מטעם הרבנות הראשית לישראל על ידי הרב שלמה גורן והרב עובדיה יוסף.
בסיוון ה'תשל"ה נבחר לרבה של המועצה המקומית עומר.
והחל לכהן מכ"ה באלול תשל"ה (1 בספטמבר 1975) כרב המקום.
הרב גינזבורג כותב משנת ה'תשמ"ז מדי שבוע מדור הלכה בסגנון שו"ת בעלון השבת שיחת השבוע, בשנים ה'תשנ"ד-ה'תשע"ה היה כותב בשבועון התקשרות מדור ההלכות ומנהגי חב"ד לשבוע הבא ומדור בירורי הלכה ומנהג.
כן כותב הרב גינזבורג בקובץ הערות וביאורים ומפרסם מאמרים תורניים בכתבי עת שונים.
כן היה עונה על שאלות הלכתיות באתר צעירי אגודת חב"ד.
הרב גינזבורג אב לחמישה, חתנו הרב שניאור זלמן טרבניק מכהן שליח חב"ד ורב העיר אולם, גרמניה.
אחיו הרב חיים לוי יצחק, היה מחבר סדרת הספרים "פניני התניא" סדרת ביאורים מקיפה על ספר התניא.
גיסו הרב אליהו יוחנן גוראריה, רב העיר חולון.
גיסו הרב יהושע מונדשיין, היה היסטוריון, ביבליוגרף, וחוקר חסידות.
מה רבו מעשיך ה', המדע והטכנולוגיה במשנתו של הרבי מליובאוויטש, בהוצאת שמי"ר, מהדורה ראשונה 2000, מהדורה מורחבת 2005. (עורך שותף יחד עם ירמיהו ברנובר)
מצוות אהבת ה', לקט מקורות, בהוצאת שמי"ר, תשנ"ד
אוהב עמו ישראל, לקט מקורות בנושא אהבת השם לעם ישראל, בהוצאת שמי"ר, ירושלים, תשנ"ו
שאי תפילה, תפילה לנשים לפי שולחן ערוך הרב ומנהג חב"ד עם פירוש המילים, תשע"א
שו"ת פינת ההלכה, מאות תשובותיו ההלכתיות בנושאים שונים שנדפסו בעלון שיחת השבוע, שני כרכים, בהוצאת לדורות, תשע"ג
הלכות ומנהגי חב"ד, הלכות ומנהגי חב"ד לפי סדר מועדי השנה, שפורסמו במשך כעשרים שנה בשבועון התקשרות, בהוצאת צעירי אגודת חב"ד בישראל, תשע"ה
פינת ההלכה, מאות תשובותיו ההלכתיות בנושאים שונים שנדפסו בעלון שיחת השבוע, שלושה כרכים, בהוצאת צעירי אגודת חב"ד, שבט תשפ"ג
יוסף שלזינגר (בסרבית קירילית: Јосиф Шлезингер, בסרבית באותיות לטיניות: Josif Šlezinger; 1794, סומבור, ממלכת הבסבורג – 1870, בלגרד, נסיכות סרביה) היה מנצח, מלחין, מנהל מוזיקלי ומעבד מוזיקלי יהודי אשר הקים וניצח על התזמורת הנסיכותית הסרבית, ונחשב לאחד מאבות המוזיקה התזמורתית של סרביה המודרנית.
שלזינגר נודע גם כאספן ומעבד של מוזיקה עממית יהודית וסרבית.
יוסף שלזינגר נולד בסומבור למשפחה מיהודי צ'כיה שהיגרה לעיר.
אביו מנחם שלזינגר כיהן כחזן בסומבור, וממנו שאב יוסף את השראתו המוזיקלית.
הוא למד נגינה בטרברסו ובעוגב בעירו ובנובי סאד.
מ-1810 ניגן במספר תזמורות במרכז אירופה.
ב-1819 שב לנובי סאד, והיה למנהל המוזיקלי והמנצח של תזמורת המשמר הלאומי בעיר.
בתקופה זו החל בהלחנת יצירות מוזיקליות.
ב-1829 עבר לשאבאץ ולימד מוזיקה.
ב-1831 הגיע לקרגוייבץ בירת נסיכות סרביה בהזמנת הנסיך מילוש אוברנוביץ', והקים את התזמורת הנסיכותית הסרבית.
שלזינגר ניצח על התזמורת בתיאטרון הנסיכותי הסרבי, והלחין מוזיקה להצגותיו.
לאחר העברת הבירה לבלגרד, עבר שלזינגר לעיר והמשיך לנצח על התזמורת.
שלזינגר רקם קשרים אישיים חמים עם הנסיך מילוש אוברנוביץ' ונחשב לאיש אמונו.
ב-1839 לאחר שוויתר אוברנוביץ' על השלטון, הורע מאוד היחס אל יהודי בלגרד.
במאי 1839 הוכה שלזינגר על ידי בריונים ברחובות בלגרד, נחבל קשות ונזקק לאשפוז.
בהמשך, נעצר ונכלא למשך ארבעה חדשים, ולבסוף שוחרר ללא העמדה לדין.
שלזינגר המשיך בעבודתו המוזיקלית עד 1864. לאורך הקריירה שלו הלחין מוזיקה ל-8 הצגות תיאטרון, הלחין למעלה מ-100 שירי לכת, ליקט ועיבד יצירות מוזיקה עממית יהודית וסרבית.
ב-1870 הלך לעולמו בבלגרד והוא בן 76 שנים.
טקס הלווייתו עורר סערה גדולה בקהילת יהודי בלגרד משום שהמתאבלים לבשו בגדי אבלות שחורים כמנהג הנוצרים, והוסיפו לעשות כן במשך שנה.
יוסף בוריס (בר) שכטמן (6 בספטמבר 1891 – 1 במרץ 1970) היה סופר יהודי ופעיל פוליטי ציוני רוויזיוניסטי.
מחברם של ספרי היסטוריה, ביוגרפיה ויצירות רבות על הציונות.
שכטמן נולד באודסה באימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
בנערותו השתתף בתנועות הנוער היהודיות הציוניות ואז גם פגש לראשונה את זאב ז'בוטינסקי.
למד באוניברסיטת נובורוסיה הקיסרית באודסה, שם הוא יצר קשרים עם חברי התנועה הלאומית האוקראינית.
בשנת 1910 פרסם מאמר בכתב העת Еврейский мир ("העולם היהודי") בסנקט פטרבורג שקרא לדיאלוג אוקראיני–יהודי.
בשנת 1917 הוא פרסם באודסה עלונים תחת השמות Евреи и украинцы ("יהודים ואוקראינים") ו-Национальные движения в свободной России ("תנועות לאומיות ברוסיה החופשית").
במאי 1917 נבחר שכטמן כנציג לוועידת הציונים הכל-רוסית השביעית שהתקיימה בפטרוגראד ולקונגרס היהודי הכל-רוסי שהתקיים במוסקבה ביוני–יולי 1918. בשנת 1918 הוא נבחר לחבר המועצה הלאומית היהודית באוקראינה.
בשנים 1918–1919 עבד בסוכנות המבצעת שלה, המזכירות הלאומית היהודית.
בשנת 1920 היגר שכטמן מרוסיה הבולשביקית.
הוא החל ללמוד באוניברסיטת ברלין והשתתף באופן פעיל בפדרציה של ציונים רוסים–אוקראינים (שהיגרו).
החל מספטמבר 1922 ערך יחד עם ז'בוטינסקי את השבועון בשפה הרוסית "ראזסווייט" ("השחר"), שיצא לאור באותה עת בברלין ומ-1924 בפריז.
שכטמן היה ממקימי האיגוד העולמי של ציונים-רוויזיוניסטים (פריז, 1925).