tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהיסטוריה מתועדות תופעות של שיבושי לשון עוד מהמאה השתים-עשרה.
ב-1662 השתמש בהן הסופר הרנסאנסי הנרי פיצ'אם.
במאה ה-19 התפשטה התופעה, והשימוש בה הפך מקובל כסוג של הומור חברתי.
ההיסטוריונים והבלשנים חלוקים באשר לשאלה מתי – ומדוע – החלה התופעה לצבור תאוצה.
מסופר שגם נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן השתמש בביטויים משוכלים לשעשוע והומור.
ויליאם ספונר, שהיה איש מוערך בסביבתו, עורר גיחוך כשהשתמש לעיתים בשיבושי לשון.
אך ביטויים רבים שנקשרו לשמו אינם שיבושים שהוא המציא, וודאי שייחוס התפשטות התופעה לספונר אינו נכון.
הסטודנטים של אוניברסיטת אוקספורד השתעשעו בהמצאת שיבושים שונים בעקבות ספונר, וכך פשטה התופעה גם מחוץ לכותלי האוניברסיטה.
כשסטודנטים ביקשו שירצה על נושא מסוים היה נוהג לעיתים להגיב: "אתם לא רוצים הרצאה, אלא לשמוע שוב שיבושי לשון שלי".
מכל מקום, הפרסום שלפיו ספונר הוא האחראי להתפשטות התופעה אינו נכון, וספונר עצמו התנער מכך.
במקרים רבים הביטוי המשוכל הוא אנגרמה:
גתר המישרים (גשר המיתרים), חתלה עלי קפצולה (קפצה עלי חתולה), דקה חכה (חכה דקה), המנהלה למכלל (המכללה למינהל), שעור מעונן (שעון מעורר), שוקשיק תביא לי טלטולה (טוליק תביא לי שקשוקה), מדלקה צלומה (מצלמה דלוקה).
ילקוט הכזבים מייחס לבני מהרשק את הקריאה לנהג "פִֿיל סְפּוּד!" (שיבוש של "פוּל ספּיד", ביטוי באנגלית שמשמעותו "סע במלוא המהירות").
גם שמה של להקת היפ הופ ישראלי הדג נחש הוא ביטוי משוכל של "נהג חדש".
ביהדות, ביטול תורה הוא הימנעות מתלמוד תורה ללא סיבה מוצדקת, חרף מצוות תלמוד תורה, עליה נאמר .
יש תשובות שונות לשאלה מהי פעילות חיונית המהווה הצדקה להיבטל מתורה ומהי פעילות שאינה חיונית.
יש המחמירים ומצמצמים בפעילות המותרת, ויש המרחיבים.
לכל הדעות צרכים בסיסיים של אדם, כגון אכילה ושתייה, הן בגדר פעילות חיונית.
יש הרואים בפעילות פוליטית להצלחת רשימות מתמודדים בבחירות לכנסת ישראל מטרה חשובה המצדיקה ביטול תורה מצד העוסקים בה, בשל ציפייה לתוצאות חיוביות ליהדות במדינת ישראל בעקבות הצלחת רשימת מתמודדים בבחירות.
יש הרואים בלימודי חול (לימודים שאינם לימודי קודש) ביטול תורה, ויש אומרים כי לימודי החול הכרחיים להבנת התורה.
הגר"א למשל, בהשראתו של רמב"ם, טען כי ידיעת כל החכמות מסייעת לתורה: .
כך שלימודי החול יכולים להוות חלק ממצוות תלמוד התורה.
אך לפי פרשנותו של רב יוסף קאפח על תפיסת הרמב"ם בעניין זה, לא קיים ביהדות כלל מושג "לימודי חול" מול "לימודי קודש", אלא "לימוד מועיל" מול "לימוד סרק"; כאשר "לימוד מועיל" אלה לימודי תורה ומדעי טבע ו"לימודי סרק" הם פחות או יותר הנקראים היום מקצועות הומניים.
רוב החסידויות, למעט כמה בודדות, הדגישו את נושא הדבקות בה', והמאמצים הגדולים שצריכים להיות בתפילה.
באופן טבעי, אריכות התפילה באה על חשבון לימוד התורה, דבר שנתפס אצל המתנגדים כביטול תורה.
בקרב ישיבות ליטאיות רבות, נפוץ המנהג לקצר בחזרת הש"ץ בתפילת מנחה, בנימוק שהתפילה הארוכה גורמת לביטול תורה.
לדעת ה'אבן האזל' מותר להדיוט להתענג אף שזה יגרום לבטול תורה בהכרח על ידי השיכרות או בעילות נשים.
מאידך, רוב הפוסקים סבורים שיש חיוב לימוד תורה בכל רגע פנוי
דברי חז"ל על ביטול תורה
אמר רבא, ויש אומרים רב חסדא: אם רואה אדם שייסורין באין עליו – יפשפש במעשיו, שנאמר "נחפשה דרכינו ונחקורה ונשובה עד ה'" (); פשפש ולא מצא – יתלה בביטול תורה, שנאמר: "אשרי הגבר אשר תיסרנו יה ומתורתך תלמדנו" ().
ואם תלה ולא מצא - בידוע שייסורין של אהבה הם, שנאמר: "כי את אשר יאהב ה' יוכיח" ().
יוסי בן יוחנן איש ירושלים אומר, יהי ביתך פתוח לרווחה, ויהיו עניים בני ביתך.
ואל תרבה שיחה עם האישה - באשתו אמרו, קל וחומר באשת חברו; מכאן אמרו חכמים, כל המרבה שיחה עם האישה - גורם רעה לעצמו, ובטל מדברי תורה, וסופו יירש גיהינם.
בעון עינוי הדין ועיוות הדין וקלקול הדין וביטול תורה חרב וביזה רבה ודבר ובצורת בא ובני אדם אוכלין ואינן שבעין ואוכלין לחמם במשקל דכתיב () והבאתי עליכם חרב נוקמת נקם ברית וגו'.
כל שאפשר לו לעסוק בתורה ואינו עוסק הקב"ה מביא עליו יסורין מכוערין ועוכרין אותו שנאמר: () נאלמתי דומיה החשיתי מטוב וכאבי נעכר.
אם תעזבני יום יומים אעזבך - ספרי
אין מבטלים איסור לכתחילה הוא כלל מהלכות תערובות.
לפי כלל זה אסור לערב בכוונה תחילה (מזיד) איסור והיתר בצורה כזו שיחול על האיסור דין ביטול ברוב (בתערובת יבש ביבש) או ביטול בשישים (בתערובת לח בלח), ואסור להוסיף מאכל היתר לתערובת כדי להביא לידי ביטול איסור שנמצא בה.
במקרה ואדם עבר על איסור זה, חכמים קנסו אותו ואת כל מי שהוא ביטל עבורו את האיסור ואסרו עליהם להנות מביטול התערובת.
מקורות שאסור לבטל איסור לכתחילה
עולה שכאשר נופלת תרומה (האסורה באכילה) ומתערבת בהיתר מתוך כוונה לבטל את התרומה בהיתר, התערובת אסורה באכילה לכל אדם מלבד לכהן.
בתלמוד הבבלי מובאת מחלוקת תנאים ביחס לאגוזי פרך של ערלה (שאינם בטלים אפילו באלף כל עוד הם שלמים) שנפלו בשוגג לתוך אגוזי היתר ונבקעו שם, האם הם בטלים.
ולכל הדעות אם הדבר נעשה במתכוון, מתוך כוונה לבטלם, התערובת אסורה: .
מקורות למקרים שמותר לבטל איסור לכתחילה
במקור נוסף בתלמוד הבבלי, העוסק בעצים שנשרו מהדקל ביום טוב, שעליהם חל דין מוקצה ואסור להסיק אותם ביום טוב, מובא דיון האם מותר לערב עצים שאינם מוקצים עם עצי המוקצה כדי לבטלם ברוב, ומסקנת הגמרא שם היא שהואיל ואיסור מוקצה הוא מדברי חכמים, הדבר מותר: .
מקור נוסף להיתר ביטול איסור מדברי חכמים לכתחילה מובא במסכת בכורות ביחס להפרשת חלה בחוץ לארץ: .
במסכת חולין ישנו ניסיון ללמוד מקרבן איל נזיר שניתן לבטל איסור לכתחילה, שהרי שמבשלים את הזרוע, שהיא אסורה מדאורייתא לישראל, עם שאר האיל שהוא היתר עבור ישראל.
סברה זו נדחתה מכיוון שלגבי קרבן איל נזיר חידשה התורה במפורש לעשות כך: (), ולכן לא ניתן ללמוד ממקור זה לשאר איסורים.
בעקבות דברי הגמרא הללו, נחלקו הראשונים האם תוקף האיסור לבטל איסור לכתחילה מהתורה או מדברי חכמים:
הסוברים שאיסור ביטול איסורים לכתחילה הוא מהתורה
לדעת ראב"ד וראב"ן בגמרא מובא שיש חידוש בתורה לגבי הזרוע של קורבן איל נזיר, שניתן לבטלה לכתחילה.
אולם, מכיוון שהתורה חידשה זאת דווקא על מקרה זה, בשאר איסורים ביטול איסור לכתחילה הוא איסור מדאורייתא.
אך אם נעשה הביטול במזיד, התערובת אסורה מתוקף קנס של חכמים.
בספר פרי חדש נכתב שזו גם דעת הרמב"ם, אמנם בספר מעשה רקח, חלק על כך והעלה שלדעת הרמב"ם האיסור אינו אלא מדרבנן.
בדרכי תשובה (לה) נכתב שגם לדעת הסוברים שתוקף האיסור מהתורה, הוא אינו נחשב ללאו שלוקים עליו.
רבי חיים בן עטר כתב בספרו פרי תואר שהדין הוא הלכה למשה מסיני.
רבי חזקיה די סילוא כתב שישנה השלכה מעשית לכך שמדובר באיסור דאורייתא, לדעתו, מכיוון שביטול איסורים אסור מהתורה, קנסו חכמים את המבטל איסור תורה שיאסר המאכל אף אם ביטל בשוגג.
אמנם, אם האיסור התבטל כבר מדאורייתא, כגון איסור שהתערב מאכלים מין במינו שהתבטל ברוב, והאדם רק הוסיף היתר המספיק לבטלו בשישים - לא קנסו אם היה שוגג.
הסוברים שאיסור ביטול איסורים לכתחילה הוא מדברי חכמים
לדעת הרשב"א, תוקף איסור ביטול איסורים לכתחילה הוא מדברי חכמים, וכך כתב גם הר"ן בשם תוספות.
הם תירצו את הגמרא שהחידוש המבואר בתורה לגבי ביטול הזרוע, הוא לא עצם ההיתר לבטלה, אלא שיש מצווה לבטלה, מה שאין כן בשאר איסורים שבהם אין מצווה של ביטול איסור לכתחילה (ואפילו גנאי הוא לעושה כן).
גם הש"ך הביא שהרמ"ע מפאנו סובר שתוקף האיסור מדרבנן.
הרב יחזקאל לנדא כתב בספרו נודע ביהודה שכן דעת רוב הפוסקים.
כך כתבו רבי שלמה קלוגר, ערוך השולחן, ותורת חסד (או"ח, כח, ח).
הרב אהרן פפויפר כתב שנראה שזו מסקנת רבותינו האחרונים.
כך פסק החת"ס אך הוסיף והסביר שנחלקו דווקא בתערובת לח בלח, אבל בתערובת יבש ביבש לכולי עלמא נחשב האיסור לאיסור דאורייתא.
כך כתבו גם המהר"ץ חיות הנו"ב וערוה"ש (צט כז).
נחלקו האם שעת ידיעת התערבות האיסור בהיתר משפיעה על דין התערובת בגלל דין חתיכה נעשית נבילה (חנ"נ).
לדוגמה: חתיכה הבלועה מאיסור שאין בה ששים כנגדו, וקודם שנודע לו שנאסרה נפלה לתבשיל שיש בו ששים נגד האיסור אך לא נגד כל החתיכה.
וכן חתיכת איסור שנפלה לתבשיל שאין בו ששים נגדה, והוסיף בשוגג היתר כך שכעת יש ששים נגדה.
לפי איסור והיתר הארוך הכל תלוי בידיעת התערובת: אין אומרים חנ"נ אם לא נודעה התערובת, ואם נודעה התערובת צריך שישים בהיתר הנוסף כנגד כל התערובת גם במקום שלא שייך חנ"נ.
רמ"א הביא את דברי איסור והיתר הארוך בלשון "יש אומרים".
ובערוך השולחן הסביר שרמ"א הביאו משום שחשש לדבריו לחומרא במקרה שנודעה התערובת שצריך פי ששים נגד כולה אף בתערובת שאין בה דין חתיכה נעשית נבלה, אבל ודאי רמ"א לא סובר כמותו להקל לעניין שאם לא נודעה התערובת לא חל דין חתיכה נעשית נבלה.
בש"ך כתב שאין הלכה כלל כאיסור והיתר הארוך, שכן שום פוסק אחר לא חילק כך.
וכן נפסק בספר יד יהודה (בפי' הארוך כא) ובספר חוות דעת (חידושים יג) ועוד.
בספר חכמת אדם (מד י) הוסיף שניתן להקל בזה במקום הפסד מרובה וסעודת מצווה יחד, שאם הוסיף היתר לתערובת קודם שנודע שנפל בה איסור, מצטרף היתר זה להיתר שבתערובת לעניין ביטול האיסור בששים.
אך כתב שאין להקל בזה באיסור בשר בחלב, בו מקובל להלכה שדין חתיכה נעשית נבלה הוא מדאורייתא, וגם משום שיש לגבי בשר בחלב הסכמה רחבה בקרב הפוסקים שדין חתיכה נעשית נבלה תקף, בניגוד לאיסורים אחרים בהם הדין שנוי במחלוקת.
בספר מנחת יעקב (פה לח) הוסיף שבתערובת של איסור נוזלי בהיתר נוזלי אפשר להקל לכתחילה כשהוסיף היתר קודם שנודעה התערובת, אך לא כן באיסור בשר בחלב.
כאשר אדם מבטל מאכל אסור, אך כוונתו העיקרית בפעולה זו היא לדבר אחר, והוא לא מתכוון ליהנות מהאיסור - מותר לאכול את התערובת.
לדוגמה: מותר לטחון חיטה וליצור קמח, על אף שסביר שתהיינה תולעים בין החיטים (שאינן כשרות לאכילה).
הסיבה לכך היא שהכוונה העיקרית בטחינה איננה ביטול התולעים ברוב החיטים, אלא ייצור קמח.
איסור זה של ביטול איסור לכתחילה חל רק כאשר הכוונה לבטל את האיסור המועט בתוך כמות רבה של היתר, או לבטל חשיבות של איסור חשוב, כגון דבר שבמניין.
אולם מותר במגבלות שונות להשתמש באיסור לצורך פעולה כל שהיא בהיתר, כאשר האיסור וההיתר אינם מתערבבים (היתר פעולה זו תלוי גם בדין "זה וזה גורם").
ולעומת זאת דעת הרא"ה, מהר"ם מרוטנבורג, הרא"ש, הר"ן, הרמ"א, ובעל הש"ך היא שגם אם התערב איסור דרבנן אין להוסיף עליו ולבטלו, ורק באיסור דרבנן שהוא בנוסף לכך שרוף מותר הדבר.
דעה ממצעת מופיעה בתוספות, לפיה איסור דרבנן שאין לו עיקר מן התורה - מותר לבטל לכתחילה אם כבר נתערב, אך באיסור דרבנן שיש לו עיקר מן התורה - הדבר אסור.
במקרה שפעולת ביטול האיסור נעשתה על ידי גוי עבור גויים, התערובת מותרת גם ליהודים.
לכן בבית חרושת של שמייצר דברי מאכל עבור גויים, ובתהליך הייצור מערבבים איסור בפי ששים היתר, המאכל יהיה מותר באכילה גם ליהודים.
אבל אם ביטול האיסור נעשה גם עבור יהודים, למשל אם הוסיפו בכמות המאכל בשבילם, אזי אפילו אם המעשה לא נעשה בכוונה כדי שיוכלו לאכול מאכל שכשר עבורם - אסור לאוכלו, כיוון שבצורה כזו הגוי נחשב לשלוחו של הישראל.
ביטויי שנאה בישראל כוללים קריאות הנובעות משנאה, ומופנות בישראל כלפי קבוצות אוכלוסייה שונות.
ביטויים בולטים ממניעים לאומניים וגזעניים הן הקריאות "אטבח אל-יהוד" או "מוות ליהודים", של ערבים כלפי יהודים, והביטויים "מוות לערבים" "שיישרף לכם הכפר" ודומיהם, של יהודים כלפי ערבים.
ביטויי שנאה נוספים נוגעים למוצא, להשתייכות פוליטית ולמידת הדתיות, ומכילים גם הם פעמים רבות איחולי מוות או פגיעה פיזית, לדוגמה: "מוות לשמאלנים", "מוות לדוסים", "דרוס כל דוס השמד כל חרד", "מוות לאשכנזים" ו"מוות למתנחלים".
ביטול שזירה הוא מנגנון לשיפור קצוות מחודדים בקובצי וידאו, ומאפשר חיבור מאוזן בין פיקסלים בתצוגת הווידאו.
תוכנות קידוד מתקדמות מסוימות מאפשרות שימוש בתכונה זו בתיצוג (Rendering) וידאו, למשל התוכנה פרמייר פרו של חברת אדובי.
נגני וידאו כדוגמת VLC media player מאפשרים סינון ביטול שזירה בעל הגדרות שונות.
עיקר השימוש בתכונה נדרש בקובצי וידאו דחוסים בדחיסה ללא איבוד נתונים (lossless compression) וכן בקובצי DVD.
ביטום (בפולנית: Bytom, מבוטא: [ˈbɨtɔm] בגרמנית: Beuthen מבוטא: [boyten]) היא עיר מחוז בשלזיה בדרום פולין, הסמוכה לעיר קטוביץ ושייכת לאיחוד המטרופוליני של שלזיה עילית.
העיר שייכת לפרובינציית שלזיה מאז החלוקה לפרובינציות של 1999, לפני כן הייתה שייכת לפרובינציית קטוביץ.
ב-1742 הפכה העיר לחלק מממלכת פרוסיה ומאז הייתה תחת שלטון גרמני לאורך תקופות הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר וגרמניה הנאצית עד שב־1945 נכבשה בידי הצבא האדום והועברה לשלטון פולני.
סמל העיר מורכב משני חצאים, כמחצית ממנו הוא העיט הצהוב על רקע כחול של שלזיה עילית ומחציתו השנייה מתארת כורה פחם, אחד ממקורות הפרנסה של העיר.
ביטום היא אחת הערים העתיקות בשלזיה עילית, וככל הנראה הוקמה במאה ה-11 כמבצר על ידי המלך בולסלאב הראשון.
במאה ה-12 היא שימשה כמצודה במחוז קרקוב כשהתיעוד הראשון לעיר בשם ביטום הוא משנת 1136.
לאחר פיצול פולין ב-1138 היא הוכפפה למחוז הוותיקים (אנ') כיוון שהייתה בשטח פולין זוטא, עד שב-1177 הועברה למחוז שלזיה ונותרה בו מאז ועד היום.
ב-1254 היא קיבלה לראשונה את הזכויות העירוניות שלה מהנסיך ולאדיסלאב משלזיה, והקימה את כיכר השוק הראשונה שלה.
העיר ביטום הרוויחה כלכלית ממיקומה בנתיב סחר המקשר בין קרקוב לבין שלזיה ממזרח למערב, ובין הונגריה לבין מוראביה ופולין רבתי מצפון לדרום.
בשנת 1281 הפכה ביטום לדוכסות עצמאית אחרי שהתפצלה מדוכסות אופולה (עד שב-1498 הן אוחדו מחדש), וב-1289 תחת הדוכס קזמיר השני הפכה ביטום לחלק מממלכת בוהמיה.
במאות ה-14 וה-15, בזכות מכרות העופרת והכסף המקומיים, הפכה ביטום למרכז של תעשיית הכרייה, כמו גם למרכז מלאכה ומסחר, מה שתרם להתפתחות מהירה של העיירה ולשינוי דמוגרפי עקב הגעה של גרמנים רבים, והחל מ-1450 ניתן לראות את השימוש בשמה הגרמני של ביטום "בויטן".
בשנת 1526 עלתה לשלטון בממלכת בוהמיה שושלת הבסבורג האוסטרית מה שהגביר את השפעתה של השפה הגרמנית בממלכה.
במאות ה-16 וה-17 המשיכה העיר להתפתח ובשנת 1697 הפך אזור בויטן יחד עם העיר עצמה למדינה חופשית, עד שב-1742 במהלך המלחמות השלזיות הפכה לחלק מממלכת פרוסיה.
לאחר מלחמת שלזיה הראשונה רובה של שלזיה נפל לידי ממלכת פרוסיה, וב־1816 הוקם מחוז בויטן.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 באמצעות התיעוש והכרייה חוותה העיר תקופה של גאות כלכלית, במקביל הפכה בויטן/ביטום לאחד המרכזים העיקריים להתנגדות הפולנית נגד הגרמניזציה וארגונים חברתיים, פולטיים ותרבותיים פולניים החלו לקום בה בזה אחר זה, במיוחד במהלך אביב העמים.
אך למרות ההתעוררות הלאומית הפולנית המשיכה בויטן להיות חלק מהאימפריה הגרמנית גם לאחר איחוד גרמניה ב-1871. במקביל המשיכה העיר להתפתח כשב-1894 נפתח קו החשמלית הראשון, ב-1898 נפתח בעיר גן החיות (שנסגר ב-1957), וב-1899 נפתחה הספרייה העירונית.
בתחילת המאה ה-20 היו בבויטן חמש כנסיות קתוליות, כנסייה פרוטסטנטית, בית כנסת, בית ספר תיכון, חטיבת ביניים, פנימייה לבנים, שני בתי יתומים, מכרות פחם וברזל, מחצבות שיש ואבן חול, תעשיית ריהוט, מבשלת בירה ועוד.
ב־20 במרץ 1921 בעקבות אמנת ורסאי נערך משאל העם של שלזיה עילית, משאל עם בנושא חלוקת השטח בין גרמניה לפולין, 59.4 אחוזים הצביעו עבור הישארות בגרמניה ו-40.6 אחוזים עבור העברת השליטה לפולין.
ובאופן חריג שלא תאם לכתוב באמנת ורסאי, האזור חולק בין שתי המדינות.
בויטן, ש-75% אחוז מתושביה הצביעו בעד המשך השתייכות לרפובליקת ויימאר, נותרה בגרמניה, אך הפכה לעיר הגבול הדרום-מזרחית של שלזיה עילית.
והמיעוט הפולני בה המשיך להתמיד במאבק למען הזהות הפולנית ועל כן בתקופה שבין מלחמות העולם, הייתה בויטן אחת משתי ערים גרמניות (לצד מריאנוורדר כיום קוודזין), בהן הותרה לפעילות גימנסיה פולנית, ובשנת 1923 אף הוקם בבויטן סניף של מפלגת איחוד הפולנים בגרמניה , מפלגה שייצגה את המיעוט הפולני.
ב-1933 התחלף השלטון בגרמניה והמפלגה הנאצית עלתה לשלטון, באוקטובר 1938 גירשו הגרמנים כ-6,000 יהודים שהיו אזרחים פולנים מרחבי גרמניה דרך בויטן.
ב-27 בינואר 1945 נכבשה בויטן על ידי הצבא האדום, בניין העירייה נהרס ולאחר תום המלחמה בעקבות תבוסת גרמניה הועברה העיר לפולין כתוצאה מוועידת פוטסדאם.
אוכלוסייתה הגרמנית גורשה ברובה על ידי הצבא הסובייטי והוחלפה על ידי אוכלוסייה פולנית.
עם זאת, מספר גדול של אנשים ממוצא גרמני עדיין חיים בעיר שנקראת מאז "ביטום".
תחת השלטון של הרפובליקה העממית של פולין החלה כריית מרבצי פחם מסיבית מתחת לעיר, ההשלכות של כרייה זו מהוות עד היום אחת מהבעיות המרכזיות של ביטום, כאשר היא מתמודדת עם שקיעת קרקע ובניינים באופן פתאומי וניתן לצפות ברחבי העיר בבניינים רבים שהתפרקו או ששקעו.
אירועי השקיעה קשים לחיזוי כיוון שהתיעוד של כריית הפחם לא נעשה בצורה מסודרת, מה שמוביל לסיכון גבוה ולמיעוט משקיעים בעיר ועל כן מספר המובטלים גבוה בהתאמה (בסביבות ה-30%).
אך העיר מנסה להמשיך ולהתפתח באמצעות שיפוץ מבנים ובניית מרכזי קניות חדשים.
בשנת 2017 הכריזה אונסק"ו על מכרה הכסף ההיסטורי בטרנובסקיה גורי שחלקו נמצא בביטום כאתר מורשת עולמית.
מסחר הוא עמוד התווך העיקרי במשק של ביטום.
בהיותה עיר עם מסורת ארוכת שנים של מסחר, ממלאת ביטום את תפקידה הפוסט-תעשייתי עם הקמה של שטחי מסחר שמרוכזים בעיקר סביב רחוב התחנה וכיכר השוק.
בשנת 2007, ביטום יחד עם 13 ערים שכנות הקימו את האיחוד המטרופוליני של שלזיה עילית, שהוא המרכז העירוני הגדול ביותר בפולין.
בעיר פועלים שירותים סדירים של אוטובוסים וחשמליות המחוברות לרשת החשמליות האזורית של שלזיה עילית, הנסיעה בחשמלית מבויטן לקטוביץ הסמוכה אורכת כ-45 דקות.
בנוסף יש מסילת רכבת שמובילה לקטוביץ ומשם לכל רחבי פולין.
המועדון המצליח של ביטום נקרא בויטן 09 כיוון שנוסד ב-1909, הוא שיחק בליגת הכדורגל הגרמנית הבכירה של שלזיה עד 1941, ובשלזיה עלית לאחר מכן והשתתף שש פעמים בסיבוב הגמר באליפות גרמניה.
מועדון הכדורגל פולוניה ביטום הוא מועדון הכדורגל הבכיר בעיר והוא זכה באליפות פולין בכדורגל בשנים 1954 ו-1962, בפעם האחרונה הופיע בליגת העל הפולנית בשנים 2007 עד 2011.
מועדון הכדורגל שמבורסקי ביטום שמשחק כיום בליגה השלישית זכה באליפות פולין ב-1980.
מועדון נוסף בולט הוא מועדון הג'ודו של ביטום, ממנו מגיע האלוף האולימפי ולדמר לגיין.
הקהילה היהודית של בויטן לפני השואה מנתה כ-4,000 נפש.
לאחר השואה הוקם בביטום "הקיבוץ העובד" בו התרכזה שארית הפליטה לפני העלייה לארץ ישראל.
בית הכנסת בביטום נחנך ב-2 ביולי 1869 ושירת את הקהילה היהודית עד 1938 אז הועלה באש באירועי ליל הבדולח.
במהלך מלחמת העולם השנייה חוסלה הקהילה היהודית של בויטן כאשר בפברואר 1942 נשלחו יהודי הקהילה למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
כיום קיימת בביטום קהילה קטנה שמסונפת לקהילה היהודית בקטוביץ, יש אנדרטה לזכר הקהילה היהודית שהושמדה בשואה במקום בו עמד בית הכנסת שנשרף בליל הבדולח.
בהלכה, ביטול ברוב הוא כלל שמסתעף מדין רוב בהלכה, ואומר שתערובת איסור בהיתר, אנו נפסוק את דין תערובת זו על פי הרוב, כלומר המיעוט שהתערב עם הרוב יתבטל אל הרוב.
ודין כל התערובת יהיה כדין הרוב.
כלל זה נוגע לאיסור והיתר במאכלות ואף בשאר איסורים.
אך במאכלות אסורים לא חל למעשה דין זה, אלא בחתיכות נפרדות שנתערבו.
אך אם התבשלו יחד או התחברו ממש, אסור הכול אלא אם כן ההיתר הוא פי 60 מהאיסור (בטל בשישים).
זאת על פי הדין ההלכתי של טעם כעיקר.
וכן בבשר בחלב לא קיים כלל של ביטול ברוב, כי תמיד ההתערבות היא ממשית (לח בלח.
ובמקרה שלא נוצרה התערבות כזאת לא קיימת בעיה הלכתית בכלל ולכן צריך יחס פי 60 כדי להתיר).
מכאן נובעת הבחנה בסיסית בין תערובת "יבש ביבש" (פירות, חתיכות בשר, או בקבוקי משקה) לתערובת "לח בלח" (חיבור החומרים כמו שני משקים, או דברים שהתבשלו, נכבשו יחד).
בנוסף קיימת שיטה בתנאים ובאמוראים ובעקבותיהם מעט מהראשונים, שמין במינו לא בטל כלל.
דהיינו היתר מאותו סוג של האיסור אפילו שיהיה פי אלף ויותר ממנו לא יבטל אותו.
אך שיטה זו לא נפסקה להלכה.
מקור הדין הוא מן הפסוק שממנו לומדים את דין רוב הכללי, ולפי רבים, אף את דין "ביטול ברוב" ספציפית.
נחלקו האחרונים בביאור עניין הכלל: לפי שיטת כמה אחרונים כמו שלומדים דין רוב עצמו, נלמד דין ביטול ברוב.
המקור לדין רוב בהלכה הוא כאמור מן הפסוק הדן בהלכות בית דין העברי ואומר כי יש להכריע על פי החלטת הרוב.
מפסוק זה, מסבירים האחרונים הללו, אנו למדים שני דינים: האחד, כי הרוב מכריע את הספק, ויש להכריע לפי החלטת הרוב.
אחרונים אחרים מסבירים את העניין באופן שונה.
מדין "אחרי רבים להטות" אנו רואים כלל אחד: שהמיעוט אינו יכול להשפיע על הרוב, ובכל מקום בו ישנן שתי אפשרויות; השפעת המיעוט על הרוב או השפעת הרוב על המעוט אנו מעדיפים את השפעת הרוב על המיעוט.
אם כן, כאשר מתערבות חתיכות בשר אסורות בחתיכות בשר מותרות, ועומדות בפנינו שתי ברירות; לאסור את כל הקערה מכוח המיעוט האסור או להתיר את כולה, אנו נאלצים להתיר את כולה כדי שהמיעוט האסור לא ישפיע על הרוב המותר.
שני הסברים אלו באים לידי ביטוי הלכתי בנידון האם יש מקום להחמיר ולא לאכול דבר שנתבטל ברוב.
על פי ההסבר הראשון, האיסור נהפך להיתר לגמרי ואם כן אין כל מקום להחמיר, אך על פי ההסבר השני האיסור עדיין קיים ולכן ניתן להחמיר ולהימנע מאכילת התערובת.
עוד נידון הלכתי נתלה בעניין זה, האם היתר שנפל לרוב איסור יהפך לאיסור או לא.
על פי ההסבר הראשון ניתן לומר שאכן יהפך גם ההיתר לאיסור, אך על פי ההסבר השני מכיוון שאף אם לא יתבטל ההיתר באיסור לא ישפיע הדבר על דין התערובת כולה משום שהיא תישאר אסורה מדין ספק, אין צורך בהכרעת הרוב על המיעוט והמיעוט יכול להישאר בהיתרו.
נחלקו האחרונים בגדר הכלל האם מדובר בדין וודאי או בדין ספק.
ההלכה היא שאסור לכתחילה לגרום לאיסור להתבטל ברוב.
אך ישנם הבדלים בתחולת כלל זה בין איסור דאורייתא לאיסור דרבנן.
מן התורה כמעט כל דבר בטל בכל רוב שהוא, אפילו אחד בשניים.
אך מדרבנן יש כמה דברים שאינם מתבטלים:
חמץ שהתערב במאכל היתר בחג הפסח אינו בטל אפילו החמץ בשיעור קטן ביותר, בין במינו ובין בשאינו מינו.
לדעת התוספות, זה מפני 'חומר החמץ', משום שיש בו עונש כרת.
לדעת הרמב"ם, חמץ אינו בטל משום שהוא דבר שיש לו מתירין.
בריה משמעותה דבר שנשאר כברייתו ולא התרסק או השתנה, ולכן הוא יותר חשוב משאר דברים ואינו מתבטל.
חתיכה הראויה להתכבד (חהר"ל או חר"ל) היא הגדרה לחתיכת מאכל שמקובל באותו מקום להגישה לפני האורחים בתור מנה חשובה, למשל שניצל או רבע עוף על פי המקובל בישראל, ומחמת חשיבותה אינה בטלה.
דבר שיש לו מתירין (דשיל"מ) זהו דבר שבהמשך הזמן יהיה מותר מעצמו, (לדוגמה: ביצה שנולדה ביום טוב) ולכן לא רצו חכמים להשתמש בהיתר ביטול ברוב כי ממילא זה יהיה מותר בהמשך.
ישנם פירושים נוספים בראשונים לדין זה.
הגישה הפשטנית בתלמוד היא שכלל זה תקף רק בספק מהתורה אך לפי דעת רב אשי הכלל תקף גם בספק מדרבנן וכן נפסקת ההלכה אם כי יש שחולקים על פסיקה זו.
לפעמים גם דבר שיש לו מתירין בטל, כאשר האיסור אינו בעין.
מסיבה זו פוסק רב מתנה שעצים שנשרו מהדקל בשבת מרבה עליהם עצים מוכנים ומבטלן, כי למרות שלרב אשי דבר שיש לו מתירין אינו בטל אפילו באיסור מדרבנן של מוקצה, כאן האיסור אינו בעין שכבר החל להשרף ולהשתנות ממראהו הראשון.
בנוסף, הדין שדבר שיש לו מתירין אינו אלא במינו; בתערובת מין בשאינו מינו, הוא בטל בששים כמו שאר איסורי התורה.
דבר חשוב – ישנה קבוצה של דברים המנויים במשנה שהיו בזמנם חשובים מאוד ולכן לא מתבטלים במינם.
הרשימה כוללת: אגוזי פרך, רימוני באדן, חביות סתומות, חלפות תרדין, קלחי כרוב, דלעת יונית, ככרות של בעל הבית ובעלי חיים.
בשולחן ערוך נפסק שבכל מקום בו אם יש דברים אחרים שיגיעו לחשיבותם של אותם דברים, לא יתבטלו.
דבר שבמנין זהו דבר שרגילים למכרו במספר של יחידות ולא במשקל או על פי נפח.
בתלמוד הובאו מספר דעות בגדר זה.
לדעת ריש לקיש "כל שדרכו לימנות שנינו" כל דבר שדרכו לימנות ולמכר לפי מניין נחשב כדבר חשוב, גם אם לפעמים מוכרים אותו במשקל (כמו למשל ביצים בזמן חז"ל), ואילו לדעת רבי יוחנן "את דרכו לימנות", רק דבר שתמיד נמכר במניין ולא במשקל נחשב לדבר חשוב שאינו מתבטל ברוב.
לדעת חכמים יש רשימה מוגבלת של שישה דברים שאינם בטלים, ורבי עקיבא מוסיף דבר שביעי- ככרות לחם של בעל הבית.
להלכה נחלקו הפוסקים: לדעת הרמב"ם והשולחן ערוך רק שבעה דברים אינם מתבטלים, ואילו לדעת הרמ"א יש להחמיר גם בדברים אחרים שנמכרים במנין שאינם בטלים.
איסור שנותן טעם בתערובת למרות שיש פי שישים כמות של היתר כנגדו, אינו בטל.
חלק מסוגי היין נסך אינם בטלים כלל.
הרמב"ם סובר, שחמץ בפסח שהתערב בדבר שאינו חמץ, אמנם מותר באכילה אך אם יש בו כזית עוברים עליו באיסור בל יראה.
ההסבר בדבר הוא, משום שלשיטתו אין האיסור המתבטל נהפך להיתר, ולכן אם כל הכזית ביחד נמצא בבית, ממילא לא שייך לגביו ביטול שהרי יש בבית זה כזית חמץ.
מה שאין כן לעניין אכילה, לעולם אין יכולים לאכול הכול ביחד ממש.
בתערובת לחה כגון תבשילים קבעו חכמים שהביטול הוא אחד בשישים, כלומר צריך שיהיה פי שישים כנגד המיעוט כדי שהוא יתבטל.
דיון רחב התרחש בדור השני והשלישי לאמוראים האם קיים דין ביטול ברוב בדיני ממונות.
קיימת הסכמה כללית כי דיני ביטול ברוב אינה יכולה להשפיע על דיני ממונות במשפט העברי, והשאלה היא רק האם יש משמעות לביטול ברוב כהשפעה על איסורים התלויים בשורשם בדיני ממונות.
ביטול ברוב בממון לעניין איסורים
השאלה שהתעוררה בבית המדרש היא מדוע לא יועיל דין ביטול ברוב על המלח והעיסה.
רבי אבא הגיע באותה תקופה בפעם הראשונה לבית המדרש של רבי יוחנן, והוא הציע את התשובה האומרת שדין ביטול ברוב אינו מועיל כאשר מדובר בדין ממוני, כלומר: מכיוון ששורש האיסור, תלוי בדין הבעלות של המשאילה, וזה אינה בטל ברוב, נותר האיסור על כנו כאילו היה התבשיל של המשאילה.
כדוגמה לדבריו הוא הסביר, שכמו שברור שכאשר יתערב קב חיטים בעשרה קבין של אדם אחר לא תתבטל הבעלות המשפטית על החפץ, כך גם כאן למרות שהמלח מעורב בתבשיל והוא מיעוט בתוכו, דין הממון על התבשיל לא יתבטל.
בני בית המדרש ששמעו את הסברא ביטלו אותה כלאחר יד.
התקיים דיון בין אמוראי בבל מדוע ביטלו אמוראי ארץ ישראל את דבריו של רבי אבא: רבי אושעיא הסביר, כי לדעתו ברור שגם דין הממון מתבטל כאשר הוא מתערב ברוב.
רב ספרא תמה על דבריו.
ממון שיש לו תובעין ושאין לו
כאן נכנס לתמונה אביי וחילק חילוק חדש, ולדבריו זה ההסבר של שיטת אמוראי ארץ ישראל: קיים חילוק בין "ממון שיש לו תובעין" ממון שיש אדם שתובע אותו ובעליו רוצה לקבלו חזרה לבין "ממון שאין לו תובעין" זכות ממונית שבעליה ויתר עליה שהיא מתבטלת כליל.
בעוד שממון שיש לו תובעים אכן אינו מתבטל, הרי שממון ש"אין לו תובעין" כדוגמת מלח שהושאל במטרה שלא להחזירו אלא את תמורתו הכספית, בטל ברוב.
רב ספרא ביטל את החילוק בין "ממון שיש לו תובעים" לבין "ממון שאין לו תובעים".
כראיה לדבריו הוא הביא את שיטת רבי יוחנן בן נורי במסכת עירובין האומר כי גם חפצי הפקר קונים שביתה לעניין תחום שבת, כך שמותר לטלטל אותם רק אלפים אמה ממקום מושבם.
ומכאן שדיני הממון של חפץ אינו משתנה אם יש לו תובעים או אם אין לו תובעים.
על כך השיב לו אביי כי אין להשוות בין סוגיה זו של מסכת עירובין, כי אמנם לממון שאין לו תובעים יש דין ממון בכל מצב, אך כאן אנו רוצים לבטל רק את דין האיסור שחל מחמת הממון, ולא את דין הממון עצמו.
ביטול שיטת ההאן ויצירת שיטת המחוזות (ביפנית: haihan-chiken 廃藩置県) היה חוק משנת 1871 של ממשלת מייג'י של האימפריה היפנית שנועד להחליף את שיטת הנחלות הפאודליות המסורתית (האן) ולהקים שיטת שלטון ריכוזית של הממשלה (מחוזות יפן).
תהליך זה היה שיאה של רסטורציית מייג'י בכך שכל הדאימיו (אדונים פאודלים) נדרשו להשיב את סמכויותיהם לקיסר.
לאחר תבוסת הכוחות הנאמנים לשוגונות טוקוגאווה במלחמת בושין ב-1868, החרימה ממשלת מייג'י החדשה את כל האדמות שהיו תחת שליטת השוגון או תחת שליטת הדאימיו הנאמנים לו.
אדמות אלה היוו כרבע מכלל השטח של יפן, והן אורגנו מחדש בצורת מחוזות עם מושלים שמונו ישירות מטעם השלטון המרכזי.
השלב השני בביטול שיטת ההאן התרחש ב-1869. את התנועה הוביל טקיושי קידו מנחלת צ'ושו, ששכנע את אדוני הנחלות צ'ושו וסצומה, שתי הנחלות ששיחקו תפקיד ראשי בהדחת השוגון, לוותר על נחלותיהם לטובת הקיסר.
בין 25 ביולי ו-2 באוגוסט 1869 עשו כדוגמתם דאימיו של 260 נחלות אחרות, מתוך חשש שנאמנותם לקיסר תועמד בספק.
בראשית סירבו רק 14 דאימיו לוותר על נחלותיהם, אך הם נכנעו לאחר שבית המשפט הזהיר אותם מפני פעולה צבאית במקרה שיעמדו בסירובם.
בתמורה לוויתור על סמכויותיהם לממשל המרכזי מונו הדאימיו למושלים של נחלותיהם-לשעבר (שקיבלו את השם "מחוזות"), והותר להם לשמור עשרה אחוז מהכנסות המיסים של המחוז.
כמושלים, היו הדאימיו זכאים למנות את הכפופים להם רק במקרה בו המועמד עמד בתנאי הקבלה שהכתיב הממשל המרכזי.
בנוסף, קצבאות שעברו בירושה לסגניו של הדאימיו שולמו על ידי הממשלה ולא על ידי הדאימיו, בצעד שנועד להחליש את הקשרים הפאודליים.
התואר "דאימיו" בוטל סופית ביולי 1869.
אף על פי שהדאימיו הפכו לעובדי הממשלה, הם המשיכו לשמר מידה מסוימת של עצמאות כלכלית וצבאית.
מצב זה היווה איום על הממשל המרכזי, וגרם לדאגה בצמרת המדינית בעקבות מספר מרידות סמוראים שאירעו באותה תקופה.
באוגוסט 1871 פרסמה הממשלה צו קיסרי שקבע ש-261 נחלות הפאודליות-לשעבר יהפכו לשלושה מחוזות עירוניים ו-302 מחוזות.
המספר ירד עם השנים וב-1888 הוא עמד על שלושה מחוזות עירוניים ו-47 מחוזות, מספרים שעומדים על כנם על היום.
ארגון-מחדש זה הצליח מכיוון שהממשל המרכזי הבטיח לדאימיו לשעבר קצבאות נדיבות, ביטול חובותיהן של הנחלות והחלפת המטבע של הנחלה במטבע הלאומי החדש בערך הנקוב.
האוצר היפני לא עמד בהבטחות נדיבות אלה, ולכן ב-1874 הפכו הקצבאות לאיגרות חוב ממשלתיות שהיו שוות ערך לחמש שנות קצבאות.
מכללי ביטול רשות בהלכה, הוא ביטול רשות מחצר לחצר, מחלוקת אמוראית האם כלל ביטול רשות קיים גם מחצר לחצר, כדי להתיר טלטול במבוי.
רבי יוחנן סובר שיש ביטול מרשות אף מחצר לחצר, ושמואל סובר שאין ביטול רשות מחצר לחצר.
לעומת זאת סובר רבא שגם כאשר מדובר בשתי חצרות כאשר הכניסה לאחת היא דרך השנייה, אין ביטול רשות מחצר לחצר
לעומת זאת רבי יוחנן סובר שגם במקום שאין צורך דחוף בביטול כי בני החצר אינם אוסרים זו על זו התירו חז"ל ביטול רשות.
אך רב ששת הבהיר לרב חסדא שטעם הדבר הוא מכיוון שיכולים היו בני החצר הפנימית והחיצונית לערב יחדיו בערב שבת.
בטעם זה, פסק רב ששת שאלה מסובכת שהגיע לפתחו על ידי חבירו רב חסדא.
רב חסדא שאל אותו מה תהיה ההלכה בשני בתים שהיו משני צידי רשות הרבים (כך שלא היו יכולים לערב יחד ערובי חצרות) ובאו גויים בשבת וסתמו את מעברי רשות הרבים באופן שהיא מוקפת מחיצות מכל צידיה, ודינה כחצר.
רב חסדא שאל את רב ששת האם גם באופן כזה, שלא היה ניתן לערב יחדיו מערב שבת הותרה ביטול רשות, ורב ששת אמר לו שבאופן כזה אכן לא התירו חז"ל לבטל את הרשות מחצר לחצר.
בתלמוד כונתה מחלוקת זו "מבטלין וחוזרין ומבטלין"?
נחלקו רב ושמואל: לפי רב "אין מבטלין וחוזרין ומבטלין", ולפי שמואל "מבטלין וחוזרין ומבטלין".
ההנחה המקובלת היא כי שתי מחלוקות אלו תלויות זו בזו.
לפי רב, אין ביטול רשות מחצר לחצר.
מסיבה זו, כאשר אדם מבטל את ביתו לבית של השני, הוא לא נחשב יותר לדייר חצר זו, ומכיוון שכך לא יכול השני לחזור ולבטל את רשותו הוא לרשות המבטל, מכיוון שנחשב הוא לדייר חצר אחרת (אחרי הביטול).
לעומת זאת שמואל סובר שמכיוון שיש ביטול רשות מחצר לחצר, אין כל פסול או בעיה בכך שיחזור השני ויבטל את רשותו לרשות המבטל.
אודות כך מסופר כי בחצר שהייתה הסמוכה לחצירו של רבא, היה תינוק שעמדו למול אותו בשבת, אך המים החמים שאותם הכינו מערב שבת כדי לרחוץ אותו לאחר ברית המילה לרפאותו, נשפכו.
בביתו של רבא היו מים חמים, והוא הציע לבטל את חצירו לחצר האחרת שבו היה התינוק, ולהוציא את כל חפציו מביתו כדי שלא ישכח ויטלטל חפצים מביתו.
וכך יוכלו להוציא מים חמים מביתו לבית השני.
הוא הבהיר לתלמידו רבינא, כי אכן פסק זה שלו מסתמך על פסקו של שמואל האומר כי יש ביטול מחצר לחצר.
שאל אותו רבינא, אם כך, מדוע הורית להוציא את החפצים מביתך, הרי לאחר ברית המילה והרחיצה ניתן לחזור ולבטל את החצר השנייה לחצר שלך ותוכל לחזור ולטלטל מחצרך החוצה, השיב רבא כי לדעתו "אין מבטלין וחוזרין ומבטלין".
אך מעיקר הדין מותר היה לעשות זאת.
בהמשך הסוגיא הובאו פירושים נוספים אפשריים למחלוקת רב ושמואל אם "מבטלין וחוזרין ומבטלין", אך הרשב"א מבהיר, כי ברור שהגישה המקובלת היא כמו הגישה שאמר רבינא, שמחלוקת זו תלויה בשאלה האם יש ביטול מחצר לחצר.
ביטול רשות מבית לבית הוא שם של כלל בהלכות עירובין עוסק בדין ביטול רשות מבית בבעלות אדם אחד לבית שבבעלות אדם אחר, ובא להתיר את איסור טלטול בין רשויות היחיד מבית לבית, בניגוד לדין הרגיל שעוסק בביטול רשות בחצר משותפת ובא להתיר איסור זה מבית פרטי לחצר משותפת.
(לשם פישוט משתמשים בחצר כדוגמה לרשות היחיד בבעלות משותפת, אבל הדינים והעקרונות נכונים לכל רשות יחיד בבעלות משותפת, לדוגמה: חדר מדרגות, וכן נכונים לגבי מבוי במקרה של שיתוף מבואות, בו החצרות מבטלות רשותם במבוי אלו לאלו).
השאלה היא האם דין ביטול רשות תקף גם מבית לבית.
הלכה זו העוסקת בדין ביטול רשות מבית לבית, אינה נידונת בפירוש בתלמוד, ואת האזכור הראשון להלכה זו, אנו מוצאים בפסק הלכה של רש"י, במהלך חופה שהתקיימה, כנהוג בעבר, בשבת.
במהלך החופה והחתונה, הוצרכו להוציא חפצים מבית אחד לבית שני באותה חצר, וכאשר השאלה הגיעה לפני רש"י ששהה במקום, הוא פסק שאחד מבעלי הבתים יבטל את רשותו אל הבית השני, ואז יוכלו להוציא ולהכניס חפצים בחופשיות בין שני הבתים, מכיוון שעל ידי הביטול אנו מחשיבים את שניהם כרשות היחיד אחת.
את פסקו הוא מבסס על האמור בתלמוד , שאין להתיר ביטול רשות במקום שהדבר עשוי לבטל את דין עירוב מהמבוי.
איסור ביטול כלי מהיכנו (ביטול היתר הטלטול שהיה בכלי לכתחילה) הוא איסור שבת שנאסר מדברי חכמים מפני שהוא כסותר, ויש האומרים משום שהוא כבונה.
פעולה ההופכת כלי המותר בטלטול בשבת למוקצה, אסורה.
יצירת כלי, היא יצירת מוצר שבעזרתו יוכלו לבצע פעולות, ואסורה משום "בונה".
עשיית פגם בכלי כך שלא יוכלו לבצע את הפעולה לה הוא נועד, אסורה משום "סותר" (ההפך מבונה).
"ביטול כלי מהיכנו" דומה לסותר שכן עכשיו לא ניתן לבצע בכלי פעולה (טילטול) שניתן היה לבצע קודם לכן.
רש"י אומר שמניעת האפשרות לטלטל את הכלי בשבת, היא כאילו חיברוהו לקרקע בטיט, ולכן ביטול כלי מהיכנו, אסור משום בונה.
עם זאת, איסור זה מוגבל כאשר מכין אדם כלי כדי להניח בו טבל, וחבית של טבל שנשברה מביא כלי אחר ומביא תחתיה.
רב יוסף הסביר את הסיבה לכך בכך שטבל שונה כי "אם תקנו מתוקן".
לפי התוספות הכוונה היא שמכיוון שיש אפשרות תאורטית שהאיסור יותר והכלי לא יהיה מוקצה, למרות שהדבר אסור (שהרי תיקון טבל בשבת על ידי הפרשת תרומות ומעשרות הוא איסור), מכיוון שאם הדבר יֵָעָשֶה, אין הכנת הכלי להניח בו את טבל נחשבת ל"ביטול" גמור מהיכנו.
התוספות מסבירים כי שונה הדבר מאשר האופן הרגיל הכנת כלי לדבר האסור מכיוון שיכול להוציא אותו ממנו באיסור, כי שם אין כלל היתר לכלי במצבו העכשווי שמונח בו הטבל, לעומת זאת כאן מדובר באופן שבו האיסור יותר בעקיפין ללא שיסירו.
הט"ז מרחיב ומבאר כי שם עובר על איסור אחר כך שלא יחול איסור "טלטול" כלל, אבל אם יזיז את הכלי באיסור טלטול, לא יבטל בכך את הבעיה שביטל כלי מהיכנו, שהרי למעשה נשאר האיסור טלטול לכתחילה.
הרשב"א מפרש את דבריו של רב יוסף באופן שונה; לדבריו לא מדובר ב"סיבה" להיתר אלא ב"סימן" להיתר.
הוא מסביר שאיסור שקיימת אפשרות להתירו הוא איסור קלוש, מכיוון שהטבל יותר בפעולה קלה נמצא שגם הבסיס למוקצה אינו חמור.
להלכה נפסק כדעת רב חסדא.
התוספות מוכיחים כי דעה זו של רב חסדא היא בעצם הדעה הרווחת בכל התלמוד מכך שהתלמוד מקשה מהלכה זו על אמוראים אחרים, אף כאלו שהיו לפני רב חסדא (כמו רב הונא) ואפילו רב.
ביטול כלי מהיכנו למשך חלק מהשבת כשידוע שיותר אחריה, למשל הכנת כלי להיות גרף של רעי באופן שכשיתמלא יהיה מותר להוציאו החוצה, מותר
ביטול חמץ היא כינוי לאחת הדרכים לקיים את מצוות השבתת חמץ לפני חג הפסח.
לפי רוב הדעות, מעיקר הדין, ביטול החמץ לבדו מספיק כדי לצאת ידי חובה אך חז"ל הוסיפו על הביטול גם את בדיקת החמץ וביעורו.
על אופיו של הביטול ועל צורתו ההלכתית קיימים דיונים נרחבים בספרות הראשונים.
על מקור החיוב בתורה על מצוות הביטול נחלקו רש"י ובעלי התוספות.
אך למעשה אין זו מחלוקת על המקור בלבד.
עצם מהותו של הביטול שונה לפי כל אחד מהמקורות השונים.
מדבריו של רש"י נראה כי הביטול הוא קיום מצוות "תשביתו" שנאמרה בתורה: ועל זה מעיר רש"י: "דכתיב 'תשביתו' ולא כתיב 'תבערו', והשבתה דלב היא השבתה".
לדבריו, כאשר התורה מצווה להשבית את החמץ, אין הכוונה להשבתה מציאותית, אלא די בהשבתה בלב.
הרמב"ן בחידושיו למסכת פסחים מבאר: "ביטול כשמו, שיבטלו בלבו מתורת חמץ ואינו רוצה בקיומו, וכך הוא משמעות ההשבתה בכל מקום, כעניין ולא תשבית מלח ברית אלהיך, לא תבטל, וכן נמי [גם] משמעות שביתה - ביטול, וכן אונקלוס מתרגם תבטלון חמירא".
לעומת רש"י, הר"י בתוספות סובר שמקור הביטול הוא מדרשת הגמרא: , מדרשה זו עולה שאדם עובר על איסור חמץ של "בל ייראה ובל יימצא" רק אם החמץ שייך לו.
כשמדובר בחמץ של אחרים, אפילו אם הוא נמצא ברשותו, אינו עובר עליו.
מהות האיסור היא בזיקה הממונית שיש בין האדם לחמץ.
וכאן, לשיטתו, נכנס עניין ביטול החמץ, שהוא למעשה הפקר: "דמאחר שביטלו הוי הפקר ויצא מרשותו".
ביטוריגים או ביטוריגים קובים (Bituriges Cubii) היו שבט גאלי ממרכז גאליה בעמק הלואר.
האופידום החשוב ביותר בשטחם היה אווריקום (בורז' המודרנית).
היות שלגאלים לא היה כתב משלהם, הם לא הותירו מסמכים כתובים אודותם.
לכן, מעט מאוד ידוע על הביטוריגים בתקופה שקדמה למלחמת גאליה (58 - 50 לפנה"ס).
חפירות ארכאולוגיות גילו ישוב גדול ממאה ה-5 לפנה"ס בבורז', המיוחס להם.
נראה שהביטוריגים היו בני חסות של האיידואים והורכבו משתי חמולות גדולות.
השפעתם לא הייתה גדולה, אך היו מרכז חשוב של הדת הקלטית עם מרכזי פולחן דרואידים חשובים.
בעת מלחמת גאליה התנגדו בעוז ליוליוס קיסר, במיוחד בעת מרד ורקינגטוריקס.
המשיכו במאבק גם אחרי תבוסתו של ורקינגטוריקס במצור על אלסיה והוכרעו סופית רק בחורף 51 לפנה"ס, כמה חודשים לאחר תום המצור על אלסיה.
לאחר כיבוש גאליה שמרו על נאמנות לרומא והשתלבו היטב באימפריה.
ארצם הייתה עשירה בשדות טובים והם גידלו בעיקר שעורה וחזירים.
כמו כן הייתה עשירה בעפרות ברזל.
ארגנטומאגוס (Argentomagus) הייתה מרכז ביטוריגי לעבודות המתכת.
חפירות גילו כלי ברזל נאים רבים מאיכות טובה בשטחם.
הממשל הצבאי על ערביי ישראל התבסס על קובץ תקנות מנדטוריות שהחילה מועצת המדינה הזמנית משנת 1948 על אזורי הגליל, "המשולש", הנגב ועל הערים רמלה, לוד, יפו ומגדל-אשקלון, אזורים שהיו מאוכלסים ברוב ניכר של ערבים.
הממשל הצבאי הסתיים בשנת 1966.
הממשל הצבאי החל בשנת 1948, עם הקמת מדינת ישראל, ופעל על פי תקנות ההגנה (שעת חירום) שחוקקו בשנת 1945 בזמן שלטונו של המנדט הבריטי.
מועצת המדינה הזמנית הכריזה ביום 19 במאי 1948, כי במדינה קיים מצב חירום ועקב כך נתנה לתקנות אלה תוקף חוקי.
הממשל הצבאי הוטל על אזורים מוגדרים, על פי המלצת הרמטכ"ל יעקב דורי, ובהסכמת שר הביטחון דוד בן-גוריון והוא ניצב ביסודה של החקיקה הביטחונית בכלל וחקיקת חוקי החירום בישראל בפרט.
מערכת הממשל הצבאי הוטלה על השטחים שנכבשו על ידי צה"ל במלחמת העצמאות, והיו מיועדים ברובם, על פי תוכנית החלוקה, להיות חלק מהמדינה הערבית.
מפקדו הראשון היה האלוף אלימלך אבנר.
תחת שליטת הממשל נכללו תחומי הגליל, המשולש, הנגב והערים רמלה, לוד, יפו ואשקלון, והוא חולק לשלושה פיקודים שונים:
האזור הצפוני שגבולותיו: מצפון, גבול לבנון, במזרח, כביש סאסא-מירון, עד צומת שדה אילן, בדרום עמק יזרעאל ונצרת ובמערב שפרעם עד לקו הכביש עכו-צפת ומשם פנה הגבול צפונה על יד ראש הניקרה, עד לגבול הלבנון.
האזור המרכזי או המשולש, שגבולותיו היו: בצפון אזור מגידו, דרומה לאורך ואדי עארה עד כפר קאסם.
האזור הדרומי, נגב שגבולותיו: במזרח גבול ירדן ובמערב גבול רצועת עזה.
מתוך 162 התקנות שנחקקו בזמן המנדט, הופעלו לצורך הממשל הצבאי רק חמש תקנות
תקנה 109 – איסור על אדם להימצא בשטחים מסוימים.
תקנה 110 – העמדת אדם לפיקוח משטרתי, תוך הגלייתו ממקום מגוריו הקבוע.
תקנה 111 – מעצר אדמיניסטרטיבי (מנהלי).
תקנה 125 – הכרזה על שטחים סגורים והגבלות התנועה אליהם ומתוכם.
באופן רשמי, גם יהודים אשר גרו בשטחי הממשל היו כפופים לתקנותיו, אך בפועל לרוב הוחרגו מהצורך לשאת רישיון.
אולם, כיוון שהשטח שהיה נתון לשליטת הממשל הצבאי היה מאוכלס בעיקר בערבים, התברר שמשימתו המרכזית של הממשל הצבאי הייתה דווקא מהתחום האזרחי כמו: מניעת חופש התנועה וחופש הפעולה מהאזרחים הערבים.
ההצדקה לקיומו של הממשל הצבאי הייתה שאוכלוסייה ערבית זו מסכנת את ביטחון המדינה היהודית.
טיעון זה התקבל אז כהגיוני וכמציאותי על ידי רוב הציבור וזכה בראשיתו לביקורת מועטה בלבד.
אולם כבר בשנים הראשונות של המדינה עלו בציבוריות הישראלית, בכנסת ובהנהגת מפלגת השלטון מפא"י, (מפלגת פועלי ארץ ישראל) ביקורות על אופיו ותפקידיו של הממשל הצבאי, ולעיתים אף על עצם הצורך בקיומו.
לפיכך כבר למן ההתחלה בדקו ממונים וועדות את יעילותו, ואף נערכו שינויים בתקנות שמשמעותם הייתה צמצום השטח של הממשל הצבאי.
על פי יאיר בוימל, הכריעו במהלך השנים שלושה רעיונות מרכזיים שהביאו בסופו של דבר לביטולו של הממשל הצבאי.
הראשון היה לאחר סיומה של מלחמת סיני שאז הגיע הממסד הישראלי למסקנה, שהתושבים הערבים בישראל לא יעזבו את הארץ.
הרעיון השני נקבע על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, שעל פיו הממשל הצבאי הוא המכשיר העיקרי המאפשר הן שליטה בערבים, והן את הרחקתם מהמערכות המדינתיות, וכן מאפשר ביתר נוחות את משימת ייהוד הארץ ובעיקר הגליל והנגב.
בנוסף ראו קובעי המדיניות בעצם קיומו של הממשל אמצעי הרתעה כלפי מדינות ערב שימנע מהן מלפתוח במלחמה נגד ישראל.
הרעיון השלישי החל לקרום עור וגידים עם עלייתו של לוי אשכול לשלטון.
עם זאת, המשיכה אותה הנהגה לשלוט בערבים ולהגבילם באמצעים ביטחוניים אזרחיים.
כך אפשר לראות בהצעה לסדר היום של אמיל חביבי ממק"י, שקבע כבר בנובמבר 1963 שאין בהקלות האחרונות משום הקלות אמת, וכלשונו: "ההר הוליד עכבר".
סברי ג'ריס תיאר את הבלבול, המבוכה וההשפלה שהייתה מנת חלקם של הערבים תחת שלטון הממשל הצבאי, ובמיוחד את משטר הרישיונות ואת נשק ההגליה שהופעל בעיקר מסיבות פוליטיות.
אנשים הוגלו למקומות הרחוקים מבתיהם מבלי שהיו להם מקורות מחיה, והם הצטוו להתייצב מספר פעמים ביום בתחנות משטרה רחוקות.
יוסף ושיץ כותב גם הוא "מלבד האזרחים ה"רגילים" ישנם סוגים רבים של ערבים פחותי זכויות: אלפי פליטים עירוניים וכפריים שאין מרשים להם לחזור למקומותיהם".
חוקי הממשל הצבאי היו מכוונים רק כלפי התושבים הערבים של המדינה כפי שאפשר לקרוא ב"צווי סגירת שטחים והיתרי תנועה שבתוקף", 1 באוגוסט 1962, אמ"י, 11 / 313 /ל.
אף על פי שהממשלה הכריזה תמיד שהממשל הצבאי הוא חלק מזרועות הצבא, למעשה קבלו מפקדיו את ההנחיות שלהם מ"הוועדה המרכזית לביטחון" שבה היו חברים יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים, מפקד הלשכה לתפקידים מיוחדים במשטרה (לת"ם) ומפקד היחידה הערבית בשב"כ.
אנשי הממשל ניהלו תיקי מידע רבים על אזרחים ערבים.
ככל שחלפו השנים, גברה הביקורת על הממשל הצבאי בקרב חלקים בציבור היהודי.
סאטירות, שירים וקריקטורות הציגו את מורת רוח חלק מהציבור מהממשל.
רבים מהמתנגדים לממשל הצבאי חשבו גם הם, כי הערבים בישראל מהווים איום ביטחוני פוטנציאלי, אך בניגוד למצדדי הממשל, טענו המתנגדים כי דווקא עצם קיומו של הממשל מחריף את הניכור בין הצדדים, בשל העובדה שהוא זורע שנאה ותלישות מהמדינה.
כמו כן, רבים ניסחו את התנגדותם הפרגמטית לממשל תוך כדי הדגשת ערכי הדמוקרטיה והליברליזם שמדינת ישראל מחויבת אליהם.
כך חשבו אישי ציבור מקצוות שונות של הקשת הפוליטית כגון מנחם בגין מימין, יעקב חזן משמאל, פנחס רוזן הליברל, חיים משה שפירא מהמחנה הדתי, משה דיין איש הצבא ומשה שרת איש משרד החוץ.
לדעת כל מחנה המתנגדים היה סיכוי סביר לשילובם של הערבים בחברה הישראלית ולכן היה ברור להם שהממשל הצבאי לא מאפשר חזון זה.
הן הביקורת הציבורית והן הביקורות בישיבות הכנסת הלכו והחריפו כאשר התברר יותר ויותר, שהאזרחים הערבים של מדינת ישראל ככלל, אינם מהווים סיכון ביטחוני ואילו רשויות הממשל מנצלות את כוחן לא לצורכי ביטחון.
בעקבות ביקורות אלו מינתה הממשלה בודקים וועדות שחבריהן היו אנשי ביטחון בפועל או בדימוס.
כל הבדיקות הללו הגיעו למסקנה בדבר הצורך בקיומו של המשטר הצבאי.
תאופיק זיאד שהיה מרותק בשנות החמישים לעירו נצרת, שלח מכתב מחאה לראשי רשויות יהודים וערבים בו הוא מזהיר שצעד זה עלול לבסוף להתנקם גם באזרחים יהודים.
יגאל אלון חשב שהממשל הצבאי הוא מעשה אנטי דמוקרטי ואנטי חינוכי כיוון שהוא משריש דעות קדומות כנגד ערבים ומגביר את טינת הערבים לשלטון היהודי.
אמנון לין שהיה בשנת 1965 יושב ראש המחלקה הערבית של מפא"י נתן תוקף לטענה שהממשל היווה מכשיר פוליטי בידי מפא"י.
יוחנן בדר, שהיה מבכירי הח"כים של תנועת חרות, כתב על כך במאמרו הנוקב "בכנות כלפי הערבי אזרח ישראל", חרות, 22 במאי 1959. מנחם בגין טען בישיבת הכנסת מיום טז באדר א' תשכ"ב, 20 בפברואר 1962:
פיזור הסמכויות בין משרד המיעוטים והמחלקות לענייני ערבים שהיו קיימות במשרדי ממשלה שונים, גרמו למבוכות ואי בהירויות רבות שעליהן התלונן כבר אלימלך אבנר בשנת 1948. שר המיעוטים אף הוא טען שקיימת עמימות בפירוט הסמכויות בין הגופים האחראיים על הממשל.
במרץ 1949 מינה שר הביטחון ועדה לבירור בעיות הממשל הצבאי ועתידו.
יושב ראש הוועדה היה אלימלך אבנר, מפקד הממשל הצבאי, וחבריה היו רב-סרן מיכאל הנגבי שהיה המושל הצבאי של הנגב ויהושע פלמון ממשרד החוץ.
למזכיר הוועדה מונה היועץ המשפטי של הממשל הצבאי סרן ח.
מירון הוועדה המליצה להמשיך את קיומו של הממשל הצבאי בגליל, למעט אזורים המאוכלסים ביהודים, בנגב וברצועה לאורך גבול ירדן.
היא המליצה לבטל את הממשל בערים יפו, רמלה, לוד ועכו.
בן-גוריון קיבל החלטה זו פרט לעכו שבה נשאר הממשל.
שאר ההמלצות בקשו להגדיל את מספר בתי הספר והכשרת המורים וכן להדק את הפיקוח "על ידי פעולות סריקה, בדיקות תעודות, פיקוח על העוצר ועוד".
בשנת 1950 הוגש סיכום המלצותיו של שאול אביגור, שנתבקש גם הוא לבדוק את הנושא.
מכתב ההמלצות שהוגש באפריל שנה זו, הופנה לראש הממשלה דוד בן-גוריון, לרמטכ"ל יגאל ידין ולסגנו מרדכי מקלף.
גם שאול אביגור קבע שקיום הממשל הצבאי חיוני ביותר והאחריות עליו צריכה להיות בידי אחראי במשרד ראש הממשלה הכפוף ישירות אליו ולא בידי הצבא.
אולם בניגוד להמלצות אלו נשאר הממשל צבאי בידי הצבא וכפוף לרמטכ"ל.
בשנת 1951 הוקמה ועדה נוספת שזכתה לשם "הוועדה לבירור שאלת הערבים בישראל".
בראש הוועדה עמד שוב יהושוע פלמון גם ועדה זו קבעה שיש להמשיך את קיומו של הממשל הצבאי והוסיפה עוד שהמושל הצבאי בכל אזור הוא נציג הממשלה לכל דבר ועניין.
בשנת 1952 הטיל בן-גוריון על פנחס לבון שהיה באותה עת שר בלי תיק, לברר שוב את בעיית הממשל.
לבון קבע שהממשל לא עמד בתפקידיו באשר לצורכי ביטחון בשטחי תורפה וכן לא יכול היה בעזרת המנגנון המצומצם שעמד לרשותו לתת שירות יעיל לצורכי התושבים הערבים.
לבון לא המליץ לבטל את הממשל הצבאי, אולם גם המלצותיו האחרות לייעול השלטון לא התקבלו.
במשך כל תקופת שלטונו חזר בן-גוריון על שלושה עיקרים שבגללם יש צורך להשאיר את המשטר הצבאי.
יש קשר בין הממשל הצבאי לבין הסכסוך בין ישראל למדינות ערב
הזדהותם הלאומית הטבעית של הערבים בישראל היא עם מדינות האויב, ולכן ציבור זה חשוד כגיס חמישי.
הממשל הצבאי הוא חלק מצה"ל וביטולו עלול לכרסם בכוח ההרתעה העיקרי של ישראל
ב-6 בדצמבר שנת 1955 מינתה הממשלה, על פי סעיף 51 בקווי היסוד של הממשלה, ועדה אזרחית בראשותו של פרופ' יוחנן רטנר שהיה יושב ראש הוועדה ואליו חברו דניאל אוסטר, ראש עיריית ירושלים לשעבר והעו"ד החיפאי יעקב סלומון.
במשך שני חודשי פעולתה בינואר ובפברואר, שמעה הוועדה את עדויותיהם של 39 עדים יהודים ו-50 עדים ערבים וגם סיירה בשלושת אזורי הממשל הצבאי.
הפרוטוקולים שכוללים את העדויות של התושבים הערבים, נמצאים בתיק הממשל הצבאי במרכז המידע בגבעת חביבה.
אין בתיק זה עדויות של יהודים.
כמעט כל העדים הערבים שהופיעו לפני הוועדה הדגישו שסיבת העוינות שחשים ערביי ישראל למדינה, נובעת מפעולות הממשל הצבאי.
רוסתום בסתוני ויוסף ח'מיס שניהם חברי כנסת מטעם מפ"ם טענו שבכל שנות שלטונו לא הצליח הממשל לעצור ריגול הברחות והסתננות של ערבים ובנוסף האשימו את הממשל שהוא מתפקד כמכשיר חשוב לגיוס קולות למען מפלגת השלטון.
עו"ד אליאס כוסא האשים את הממשל בכוונה להשפיל ולדכא את הערבים.
הדו"ח הסופי של ועדת רטנר נמצא בגנזך המדינה בירושלים.
כל הפרוטוקולים המפורטים של דיוני הוועדה עדיין מוגדרים סודיים אף על פי שעברו מאז ועד עתה, שנת 2017, שישים שנים.
החומר המלא של ועדת רטנר נמצא בארכיון צהל בגבעתיים, אולם השב"כ עדיין לא מתיר לראות חומר זה.
ב-24 בפברואר 1956 הגישה הוועדה את מסקנותיה:
ועדת רטנר המליצה על המשך השלטון הצבאי על ערביי ישראל, וכן קבעה שאין אפשרות לצמצם את הממשל כיוון שכבר צומצם במידה מקסימלית.
בסוף שנת 1959 מינה בן-גוריון ועדת שרים נוספת בראשות פנחס רוזן וחבריה היו יוסף בורג שר הדתות, מרדכי בנטוב שר הפיתוח, קדיש לוז שר החקלאות ובכור-שלום שטרית שר המשטרה.
מזכיר הוועדה היה אורי לובראני ששרת בלשכת היועץ לעניינים ערבים במשרד ראש הממשלה.
בשנת 1959 התפטר השר יוסף בורג מהוועדה עקב פרישת מפלגתו מהקואליציה והשר ישראל בר יהודה החליפו.
ועדת רוזן קראה את הדו"ח שפרסמה הוועדה הקודמת, ועדת רטנר, ערכה גם היא סיורים באזורים שבהם שלט הממשל הצבאי ושמעה עדויות של מספר מצומצם יותר של עדים.
העדים שהופיעו בפניה היו: אל"ם משאל שחם, ראש אג"ם-ממשל צבאי במטכ"ל; אל"ם יהושפט הרכבי, ראש אגף מודיעין במטכ"ל; א.
הלפרין (איסר הראל) ראש השב"כ; סא"ל יהושע ורבין, המושל הצבאי של אזור הצפון; סא"ל ז.
מרט, המושל הצבאי של אזור התיכון; סא"ל פנחס עמיר, המושל הצבאי של אזור הנגב; ח"כ פארס חמדאן; ח"כ מסעד קסיס; ח"כ יוסף ח'מיס; ש.
לנדמן, מנהל מחלקת המיעוטים במשרד הפנים, וחברי משלחת איגוד יהודי-ערבי למען שלום ושוויון זכויות
כדי לקצר את זמן חקירותיה הזמינה הוועדה, רק אחד עשר עדים שהיו לפי הגדרתה, "נציגים מובהקים של האוכלוסייה הערבית ונציגי מפלגות וגופים ציבוריים.
שאר העדים, שביקשו להופיע בפני הוועדה נתבקשו להגיש לה את תמצית טענותיהם בכתב.
דבריהם של נציגי הממשל הצבאי, משאל שחם ואיסר הראל צוטטו בהרחבה בדו"ח הוועדה.
משאל שחם הסביר לוועדה שפעולות הממשל מבוססות על שני תפקידים: "ביטחון שוטף" שעוסק במניעת הסתננויות וסיוע למסתננים, שמירת שטחי האימונים כשטח סגור בפני הערבים, מניעת התארגנויות עוינות ופיקוח על תנועת התושבים הערבים.
תפקיד "הביטחון המצטבר" עוסק במניעת תפיסתן של קרקעות שתוכננו ליישוב יהודי וסיכול הקמתם מחדש של כפרים שננטשו על ידי הערבים במלחמת העצמאות.
כמו כן הסביר משאל שחם את חשיבותו של הממשל הצבאי כגורם מתאם בין פעילויות משרדי הממשלה השונים לבין האוכלוסייה הערבית.
איסר הראל תמך גם הוא בהמשך הממשל הצבאי ונימוקיו היו גם מתחום יחסי החוץ של ישראל כמו, התמיכה הגדולה של רוסיה הסובייטית בלאומנות הערבית, והתגברות העיסוק בנושאי הלאומנות הערבית עם עלייתו לשלטון של גמאל עבד אל נאצר במצרים.
בנוסף סבר איסר הראל שהממשל משמש כמכשיר יעיל לבלימת הקומוניסטים הערבים ומאפשר גיבוש מדיניות אחידה כלפי המיעוט הערבי, שאחרת תתפצל בין משרדי משלה רבים ותאבד את אחידותה.
בעדויות האזרחים הערבים הופיעה בין השאר עצומה שעליה חתמו כאלף תושבים מהכפרים קלנסווה, אום אל-פחם וטייבה, בה הם קובלים על שלילת חופש התנועה, התערבות בעניינים פנימיים, רדיפות על רקע לאומי שכולם יחד עוזרים לטיפוח יחס האיבה של הערבים כלפי היהודים והמשטר בישראל.
בעיתון "אל-מרצאד" ב-5 ביוני 1958 פרסם תושב טייבה על אודות המסחר שנעשה בהסדרת רישיונות מעבר.
גורמים שונים מנצלים את המצב לטובתם ומבקשים תשלומים תמורת השגת רישיון.
גם אגודה בשם "איחוד" שהוקמה לשם קירוב לבבות בין האוכלוסייה הערבית ליהודית פנתה לוועדה ובין שאר נימוקיה כנגד הממשל טענה שהוא מהווה גורם אנטי חינוכי לבני הנוער, גורם נזק לביטחון ומהווה ביזיון לדמותה של המדינה.
רוב של שלושה חברים: פנחס רוזן מרדכי בנטוב וישראל בר יהודה הצביע בעד ביטול הממשל, כנגד שניים, בכור-שלום שטרית וקדיש לוז שהתנגדו לביטול.
הוועדה המליצה להפסיק את הממשל הצבאי אולם עם זאת המליצה להשאיר על מקומן את תקנות ההגנה משנת 1945.
ייתכן שהרוב בוועדה הושפע גם מדברי יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים, שכתב במסמך פנימי מספטמבר 1959 את הדברים הבאים:
הממשלה לא הסכימה עם מסקנתה של ועדה זו ובן-גוריון אף איים להתפטר מתפקידיו, החלטת הכנסת השאירה את המצב על כנו.
בן-גוריון התנגד כל השנים לביטולו של הממשל הצבאי, אולם בשנות כהונותיו האחרונות, ייתכן שבלחץ ההולך וגובר של ההתנגדויות לממשל, הוא נתן הוראות להקלות בתקנות הממשל הצבאי, ובכך החלו השלבים הראשונים של התהליך הארוך לביטול של הממשל הצבאי.
מספר גורמים הביאו לשינוי באופן חשיבתו של השלטון הישראלי.
אחד היו הפקת הלקחים והמסקנות שלאחר סיומה של מלחמת סיני.
התברר שיש לקבל את התושבים הערבים בישראל כעובדה קיימת ותושביה אינם מתכוונים כלל לעבור לארצות אחרות, כפי שקיוו השלטונות קודם לכן.
מרדכי נמיר שהיה אז יושב ראש ועדת מפא"י לענייני הערבים אמר בישיבת הוועדה: "אני יוצא מתוך הנחה שהערבים שישנם בארץ יישארו – אלא אם תהיה קטסטרופה".
שמואל דיבון יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים כתב גם הוא במסמך שכותרתו "המלצות לטיפול במיעוט הערבי בישראל":
גורם נוסף, היה הזעזוע שגרם טבח כפר קאסם בדעת הקהל הישראלית, והמשפט שהתקיים אחר כך שבו הועמדו לדין 11 קצינים וחוגרים שהיו מעורבים בטבח.
שמונה מהנאשמים הורשעו ונדונו לתקופות מאסר ממושכות שבין 7 עד 17 שנה.
הגורם השלישי היה קשור בשגשוג הכלכלי שהחל בשנת 1958 והיה חסר תקדים אפילו בקנה מידה בין לאומי.
צמיחה זו הביאה לצורך ההולך וגובר בידיים עובדות במשק היהודי, ואילץ את השלטון להקל על חופש התנועה של הציבור הערבי, שהיה חלק ניכר מעתודות כוח העבודה.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה היה מספר המועסקים הערבים בשנת 1959 כ-10,000 ואילו בשנת 1966 עלה מספרם ל-40,000.
ב-5 באוגוסט 1959 החליטה הממשלה על מתן מספר הקלות בחופש התנועה מאזורי הממשל.
שאפשרו לערבים לנוע מאזורי הממשל שבהם הם גרים – הגליל, המשולש, הנגב – לתוך הערים היהודיות, אולם לא לתוך אזורי ממשל אחרים.
עם זאת, המציאות קבעה עובדות בשטח וחלה תזוזה במספר התושבים הערבים שיצאו ממקומות מגוריהם לעבר היישובים היהודיים.
החלה עלייה מומרצת במספרם של הפועלים הערבים במשק היהודי החל משנת 1958, ובאוגוסט 1958 החלו הערבים גם להתקבל כחברים בהסתדרות העובדים.
בפברואר שנת 1960 זכו מתנגדי המאבק הוותיקים במק"י לתמיכה מסוימת בהתנגדותם לממשל, כאשר מפלגות חרות והציונים הכלליים הגישו לכנסת שלוש הצעות לסדר היום כנגד הממשל.
אם כי בניגוד למק"י, מפלגת חירות לא דרשה לבטלו כליל אלא רק להחליף את התקנות המנדטוריות בחוקי הגנה ישראליים.
הצעות אלו נדחו בקולות הקואליציה של מפא"י מפ"ם ואחדות העבודה.
האירועים שקרו באותו זמן מחוץ למדינת ישראל כמו פירוקה של ברית האיחוד בין סוריה למצרים, קע"ם וההפיכות הרבות בסוריה שבאו לאחר פירוקה של ברית זו, יצרו בדעת הקהל הישראלית הרגשה של ביטחון גדול יותר ופיחות בגודל איומו של העולם הערבי על ישראל.
כיוון שקודם לכן בתקופת הברית, היה אזור הגבול עם סוריה מקור לעימותים צבאיים רבים.
ב-30 במרץ 1958 התנהלו באזור הכנרת קרבות ארטילריה ושריון בין כוחות סוריים לכוחות ישראליים.
וקרבות אלו, והגיעו לשיאם בנובמבר 1958. הפסקתם של עימותים צבאיים אלו הקלו על התחזקותו של מחנה המצדדים בביטול הממשל.
בשנת 1961 נבחרה הכנסת החמישית והורכבה ממשלה חדשה שבה הייתה חברה מפלגת מפד"ל, מפ"ם נשארה מחוץ לממשלה.
שוב הוגשו על ידי מפלגות שונות חמש הצעות חוק שדרשו באופן זה או אחר לבטל את הממשל הצבאי.
דיונים אלו הגבירו מאוד את המסע הציבורי כנגד הממשל, נערכו עצרות רבות ונכתבו מאמרים רבים בעיתונות בעד וכנגד.
בן-גוריון איים בעקבות כל אותן אספות מחאה, שאם הממשל יבוטל הוא יתפטר.
כל ההצעות נפלו אולם ברוב דחוק ביותר.
בשנת 1963 נערכה ברחבה שלפני קולנוע מוגרבי בתל אביב, הפגנה רבת משתתפים של קהל מעורב יהודי וערבי אנשי רוח ידועים כמו פרופ' מרטין בובר, פרופ' ישעיהו ליבוביץ, פרופ' אפרים אלימלך אורבך פרופ' דן פטינקין ואחרים.
המשתתפים חתמו על פניה ציבורית לביטול הממשל.
בשנים 1962 ו-1963 שוב עלו הצעות לביטול הממשל ושוב נדחו.
ב-6 ביוני שנת 1963 התפטר דוד בן-גוריון ולוי אשכול שהיה שר האוצר מונה לתפקיד ראש הממשלה.
ב-21 באוקטובר 1963 הודיע לוי אשכול על הקלה בתקנות הממשל, שהייתה לה השפעה רבה על חיי היום-יום של האוכלוסייה הערבית.
על פי הודעתו, כל האוכלוסייה הערבית בגליל ובמשולש, פרט ליחידים המוגדרים כסיכון ביטחוני, תשוחרר מהצו שהיה קיים עד עתה, הדורש לשאת רישיון תנועה אישי.
הקלה זו סימנה את התחלת המפנה שיחול מעתה ואילך בעמדת השלטון בדבר ביטול הממשל הצבאי.