tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1989 התמודד בבחירות לראשות העיר אשקלון במסגרת רשימה מפלגתית עצמאית, ב-1992 מונה לסגן ראש העיר.
ב-2010 מונה ליו"ר הסתדרות הגמלאים במרחב דרום.
שלמה ארצי ואצ'י בהופעה חיה בצוותא הוא אלבום הופעה גנוז שהוקלט בספטמבר 1982 בהופעה חיה בצוותא על ידי שלמה ארצי והבסיסט אצ'י שטרו, אשר היה חלק מלהקת גברת תפוח שהייתה להקת הליווי של ארצי.
האלבום יצא לאור בשנת 1983 ונגנז במהירות על ידי ארצי עצמו, בגלל חוסר השביעות שלו מהמוצר הסופי.
לאחר שנים שעותקים יחידים של התקליט הסתובבו בין אספנים במחירים גבוהים מאוד, בשנת 2013 האלבום יצא בהוצאה מחודשת על גבי תקליטור כחלק ממארז מרובע בשם "אלבומי המופת" הכולל את האלבומים גבר הולך לאיבוד, דרכים, חצות ואלבום הופעה זה ב-2 דיסקים.
בפברואר 2024 שוחרר מחדש על גבי תקליט כפול ובסאונד משופר משמעותית.
האלבום יצא תחת חברת התקליטים הד ארצי.
"שלמה ארצי שר ומספר לילדים על יאן הגמד" הוא אלבום של הזמר-היוצר, המלחין והמוזיקאי שלמה ארצי.
האלבום הוא השני מתוך שלושה אלבומים של ארצי המיועדים לילדים.
האלבום יצא בתקופת הפעילות המוקדמת של ארצי, תקופה שהוא ממעיט לדבר עליה.
הודפסו לו שתי עטיפות - זו שעם תמונה של ארצי, בתו שירי ויאן הגמד, נדירה יותר.
הלהקה המלווה באלבום היא להקת גברת תפוח.
בין כותבי השירים והסיפורים נמנים ארצי ומשוררים מוכרים כמו לאה גולדברג, יאיר שרגאי, דליה רביקוביץ, מיכל סנונית ויצחק קצנלסון.
שלמה בוזגלו (1885–1941) היה מחנך ואיש ציבור ומראשי התאחדות הספרדים בארץ ישראל.
התחנך בבית ספר כל ישראל חברים ולאחר מכן יצא ללימודים גבוהים בצרפת ולמד בבית המדרש למורים של חברת כי"ח.
בסיום לימודיו היה מורה בבתי הספר של הרשת בדמשק, חלב וחיפה.
היה פעיל ציבור אל מול השלטונות הע'ותמאניים ונהג להיפגש עם מושלי חיפה ועכו ועם משרדי ההנהגה בביירות על מנת להקל את הגזרות השונות שהוטלו על תושבי הארץ.
בתקופה מאוחרת יותר, השפעתו בקרב השלטונות אפשרה רכישת הקרקעות עליהן הוקמה מרחביה.
ב-1912 נכח בוזגלו בהפגנה שהתקיימה בחיפה נגד כיבוש כרתים ובמהלכה נישאו נאומים כנגד ארץ ישראל, נגדם התקומם.
הוא עמד בפני מאסר אך ניצל הודות למעמדו כנתין בריטי.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בין היתר בשל נתינותו הבריטית, עבר למצרים.
הוא היה מנהל בית הספר העברי בקהיר.
שם השתתף בהקמת תנועת מכבי המקומית ופעל למען חינוך לציונות ולהכרה לאומית עברית.
מאמציו בקרב נציגי הממשל הצרפתי הביאו להכרה בשפה העברית כשפה רשמית עבור בחינות הבגרות הממשלתיות.
במצרים עבר לעסוק במסחר והיה פקיד בחברת רסל.
עם מות אביו, חזר לארץ להסדיר את עסקי המשפחה.
בוזגלו עבד כמורה לצרפתית וערבית בגימנסיה הרצליה ובטכניון ולאחר מכן היה פקיד ראשי בבית המסחר של שמואל יוסף פבזנר, פקיד בבנק עותומן וסגן מנהל סניף בנק הולנד בחיפה.
בנוסף היה סגן נשיא לשכת המסחר בחיפה.
עם שובו לארץ החל לעסוק בארגון העדה הספרדית והיה ממקימי ומזכיר ועד העדה של היהודים הספרדים בחיפה.
מטעם מפלגת הסתדרות הספרדים נבחר לאספת הנבחרים הראשונה והיה ממלא מקום בוועד הלאומי.
ב-1923 היה ממייסדי ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים.
כן היה מראשוני העוסקים בהכנת חוקה ל"כנסת ישראל".
בוזגלו היה נשיא לשכת "אליהו הנביא" מס' 16 בחיפה תחת חסותה הלשכה הגדולה למדינת ישראל של הבונים החופשיים.
זמן קצר לאחר שנשא נאום באספת חברים, נפטר משבץ.
מאמריו פורסמו בעיתונים שונים בעברית, בערבית, בצרפתית ובאיטלקית.
היה נשוי לווירג'יניה לבית נהון, מנהלת בית הספר כי"ח לבנות בחיפה ולהם ארבעה ילדים.
שלמה יצחק ארד (24 באוקטובר 1946 - 25 בנובמבר 1975) היה משורר, מלחין וחבר קיבוץ בית זרע.
נולד לשמואל וחיה ארד, חברי קיבוץ בית זרע שבעמק-הירדן.
בעידודו של אביו המוזיקאי החל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל צעיר, והתגלה כמוזיקאי מחונן.
במוסד החינוכי "בקעת כנרות", שבו למד החל מכיתה ז', עסק ארד בפעילות מוזיקלית ענפה: שר במקהלת המוסד ועיבד לחנים ידועים לביצועים קוליים חדשים.
כמו כן עבד עם הרכבים קוליים קטנים מהמוסד, שהופיעו בהנחייתו בשירים ישראליים וזרים.
בסיום לימודיו, טרם גיוסו, החל ארד ללמוד בסמינר למורים למוזיקה שבאורנים.
בנובמבר 1965 ארד התגייס והתנדב לסיירת צנחנים.
בשנת 1968 ניתנו לו שלושה חודשי חופשה מיוחדת כדי לנהל את הצד המוזיקלי של חג ה-40 ליסוד בית זרע.
ארד הלחין את פזמוני המופע, עיבד אותם למקהלה ולתזמורת קטנה, הדריך וניצח על כל ההרכב.
חלק מהנגנים נאספו מקיבוצי עמק הירדן.
אחד מהם היה חיים ברקני, שישב ליד הפסנתר.
בשנת 1969, לאחר שחרורו, נענה לבקשת תנועת השומר הצעיר, שקיבוצו משתייך אליה, להשתתף בהכנת האירועים לציון יובל התנועה.
ארד חיבר והלחין מחזמר שעלה בקיבוצים רבים ואף על במות בערים שונות.
בשנת 1971 החל בהוראת מוזיקה בבית הספר הקיבוצי שבמעלה החמישה.
במלחמת יום הכיפורים לקח חלק בקרבות בסיני, במעבר תעלת סואץ ובאיסמעיליה.
באותה מלחמה נפל ברמת-הגולן אחיו הצעיר בועז.
בנובמבר 1975 יצא ארד לשירות-מילואים בסיני.
לקראת סיום השירות לקה אביו בהתקף לב ואושפז בבית חולים במרכז הארץ.
ארד קיבל רשות לטוס לצפון כדי לבקר את אביו, אך המטוס התרסק זמן קצר לאחר המראתו על ג'בל חלאל וכל נוסעיו נספו.
אביו נפטר מיד לאחר הישמע הבשורה ושניהם הובאו למנוחות ב-2 בדצמבר 1975 בבית העלמין האזרחי בית זרע.
השיר "בלילה על הדשא" (לחן: יאיר רוזנבלום) נכתב לזכרו של ארד על ידי בת כיתתו של ארד, אסתר ניצב.
השיר "היי לבדך" שכתב ארד הולחן (מחדש) על ידי נווה וליאור תאנה ועובד על ידי שמוליק נויפלד ביום הזיכרון 2016 במסגרת הפרויקט של גל"צ "אלה האחים שלי".
שיר הנושא מתוכניתה של חבורת הזמר של פיקוד הצפון שהועלתה ב־1977 והוקדשה כולה לשיריו של יאיר רוזנבלום.
כותבת השיר אסתר ניצב חיברה אותו כשיר זיכרון לבן כיתתה ארד שנהג לארגן ערבי שירה.
לחניו יצאו לאור בחוברת "שירים לבית ולנוף" ו"שיר השירים.
לאחר נופלו יצאו לאור מפרי-עטו ספר שירים 'תוגה ומרחק' ואוסף של לחנים 'אלף צלילים'.
הרב שלמה אסבאג (מכונה: מהרש"א) (סביב ה'ת"ק, 1740 - ד' סיוון ה'תק"ף, 17 במאי 1820) היה מקובל, פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של מרקש שבמרוקו בראשית המאה ה-19.
נולד במרקש לאביו רבי שלום שהיה רב ומקובל בעיר.
בהמשך היה לרב בישיבה, ומתלמידיו ידוע רבי רפאל מסעוד אבן מוחא.
סמוך לשנת ה'תקכ"ט התמנה לדיין בבית הדין בראשות רבי אברהם קורקוס, רבי יצחק חרוש ורבי אברהם פינטו.
לאחר פטירת האחרון, בשנת ה'תקס"ה, נתמנה לאב בית הדין ולרבה של מרקש.
בין הדיינים ששימשו בבית דינו נמנים רבי משה בן עטר, רבי יעקב פינטו השני, רבי יוסף חרוש, רבי מוסא בן דוד וחיון ורבי שלמה אוזנקוט.
בית דינו הוציאו מאות פסקי דינים שחלקם ניתנו במסגרת משא ומתן הלכתי עם דיינים נוספים ברחבי מרוקו.
בין השאר התכתב בית הדין עם רבי שאול ישועה אביטבול רבה של צפרו, ועם רבי רפאל בירדוגו רבה של מקנס, ועם רבי מכלוף אוחיון רבה של אספי, וכן עם חכמי טיטואן ואזמור.
פסקי בית דינו התפרסמו ברחבי מרוקו והועתקו מפעם לפעם גם לאחר פטירתו.
באופן אישי עמד בקשר עם רבי דוד חסין ואף כתב הסכמה לספרו תהלה לדוד.
כמו כן עמד בקשר עם שד"רים.
נפטר בד' סיוון ה'תק"ף בחולי המגפה בה נפטרו דיינים נוספים.
לאחר פטירתו נכתבו קטעי פיוטים לכבודו.
אשתו חנינא, נפטרה בחדש טבת שנת ה'תר"ב.
בניו הם: רבי משה ורבי יעקב שנמנו עם חכמי מרקש.
בתו זוהרה נישאה לרבי אלעזר חזן - שכיהן בהמשך כרבה של מרקש.
קונטרס על מנהגי שחיטה וטריפות - מקור המנהגים על פי הפוסקים.
ביאורים על הרא"ם - חלקו נדפס בספרים שונים של רבני מרקש.
פסקי דין - מקבץ מפסקיו יצא לאור בספר 'תשובות חכמי מראכש'.
תקנות - מקבץ מתקנותיו יצא לאור בספר 'תשובות חכמי מראכש'.
חידושים על השולחן ערוך - מכיל ביאורים ופסקים על השולחן ערוך, חלקם נדפסו בספר ביאור מהרא"ח על חושן משפט.
הגהות על אוצרות חיים - לא נדפס.
הרב שלמה אסבאג השני (סביב ה'תק"ץ, 1830 - א' אדר א' ה'תרע"ו, מרץ 1906) היה פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של מרקש בסוף המאה ה-19 ותחילת ה-20.
נכדו של רבי שלמה הראשון המכונה 'מהרש"'א'.
בשנת ה'תרל"א התמנה לדיין במרקש, בבית הדין בראשות הרב מרדכי הצרפתי, לצד הדיינים: רבי שלם הכהן, ורבי רפאל יוסף חרוש.
בית הדין התכתב עם דיינים נוספים בערי מרוקו בענייני הלכה, כדוגמת הרב רפאל אנקווא (רבה של סאלי).
כמו כן בית הדין התכתב עם הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר.
בשנת ה'תרנ"ח, לאחר פטירת הרב רפאל יוסף חרוש, התמנה הרב שלמה לאב בית הדין ולרבה של מרקש.
לבית דינו הצטרפו הדיינים: רבי ראובן פינטו, רבי דוד הסבעוני, רבי אברהם אבן מוחא ורבי ימין הכהן.
בית דינו שבראשותו המשיך להתכתב עם יתר חכמי מרוקו.
רבי שלמה התיידד עם מספר רבנים מארץ ישראל ומיתר ערי מרוקו, ביטוי לכך ניתן לראות בכמות הספרים שנשלחו אליו על מנת שיתן 'הסכמה'.
כחלק מתפקיד רבנותו, ראה רבי שלמה לעסוק גם בגמילות חסדים עם אורחים שד"רים שהזדמנו לעירו.
כמו כן הרבה להעניק להם המלצות על מנת שיתרמו להם צדקה.
רבי שלמה נפטר בשנת ה'תרע"ו במרקש.
לרבי שלמה היו חמישה בנים.
המפורסמים מביניהם הם רבי שלום שהיה דיין באספי, ורבי ברוך מחבר הספר 'מנחה בלולה'.
שאלות ותשובות - מקבץ מתשובותיו יצא לאור בספר 'תשובות חכמי מראכש', הוצאת פי ישרים שנת תשפ"ב.
שלמה (מומי) אלקולומברה (נולד ב-17 ביוני 1961 תל אביב-יפו, ישראל), הוא כדורגלן עבר ומאמן ישראלי, אשר שיחק בעמדת הקשר האחורי והקיצוני, מזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי יפו ובהמשך מכבי קביליו יפו ומהווה אחד מסמליה.
שלמה אלקולומברה נולד ב-1961 ביפו.
משפחתו התגוררה בסמוך לנמל יפו.
בילדותו עסק בג'ודו וזכה פעמיים באליפות ישראל לילדים.
בגיל 11 הצטרף לקבוצת הפועל תל אביב ולאחר שבועיים עבר למכבי יפו.
בעונת 1980/1981 עלה לקבוצה הבוגרת ומשחק הליגה הראשון שלו נערך ב-13 בספטמבר 1980 מול מכבי רמת עמידר.
באותה העונה סיימה מכבי יפו במקום השלישי לאחר הפועל תל אביב, ובני יהודה.
אלקולומברה שיחק לרוב כקשר אחורי ולעיתים כקיצוני.
אחד ממשחקיו הבולטים היה בעונת 1982/1983, כאשר מכבי יפו גברה על מכבי תל אביב 2–1 משער ניצחון של אלקולומברה בדקה ה-87. בעונת 1986/1987 ירד עם קבוצתו לליגה הארצית.
אלקולומברה שיחק 128 משחקי ליגה בליגה הראשונה, ובהם כבש 5 שערים.
הוא שיחק בשורות יפו עד עונת 1989/1990 בליגה הארצית ובסך הכל רשם 218 משחקי ליגה ובהם כבש 7 שערים.
בהמשך שיחק עונה נוספת בשורות הפועל באר יעקב.
בעונת 1991/1992 היה עוזר המאמן של אברהם ארואטי בהפועל באר יעקב.
בהמשך, בעונת 1993/1994 בליגה הארצית, ולבקשת יושב ראש קבוצת מכבי יפו יצחק אסא שב לקבוצה והשתלב בצוות האימון, במטרה לסייע לה להינצל מירידה לליגה השלישית והיה עוזרו של המאמן משה אוננה.
בעונת 1994/1995 בליגה הארצית מונו אוננה ואלקולומברה כצמד מאמני הקבוצה וזו העפילה בחזרה לליגה הראשונה.
את עונת 1995/1996 בליגה הלאומית סיימה מכבי יפו במקום האחרון וירדה שוב לליגה הארצית.
בעונת 1996/1997 בליגה הארצית המשיך אלקולומברה לאמן ביפו ביחד עם ניסים בכר.
בכר עזב במהלך העונה והקבוצה סיימה במקום השמיני.
בהמשך אימן אלקולומברה עונה אחת בהפועל כפר שלם ועונה אחת בהפועל אור יהודה.
בעונת הוקמה קבוצת מכבי קביליו יפו.
בעונתה הראשונה במסגרת ליגה ג' אומנה על ידי אלקולומברה, אשר הוחלף בהמשך העונה על ידי עופר ראובן.
אלקולומברה המשיך את פעילותו במועדון לאורך השנים כמאמן קבוצות ילדים ונוער בהתנדבות.
שלמה אלקיים (5 בפברואר 1912 – 11 באוגוסט 1996) היה עורך דין בתקופת היישוב ושופט מחוזי לאחר הקמת המדינה.
כיהן במשך 16 שנים בתפקיד הנשיא הראשון של בית המשפט המחוזי בבאר שבע (1965–1981).
אלקיים נולד בשנת 1912 ביפו, להורים ממוצא יהודי מרוקאי.
אביו, יעקב, ממייסדי תל אביב נולד בארץ ישראל אף הוא, בן ליהודי שעלה ממרקש ב-1850 בערך.
הנשיא השני יצחק בן צבי הקדיש פרק בספרו "מסעות", לתולדות המשפחה.
למד בגימנסיה גאולה, בית הספר התיכון השני שנוסד בתל אביב אחרי גימנסיה הרצליה, בתקופה בה גימנסיה גאולה כונתה עדיין "בית הספר התיכוני למסחר" וכן בבית הספר אליאנס תל אביב.
סיים את לימודיו התיכוניים ב-1930 ואז נסע ללבנון, שם למד שנה אחת באוניברסיטה האמריקאית בביירות.
חזר לארץ ישראל והחל ללמוד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים.
סיים את לימודיו ב-1936 ובאפריל 1937 הוסמך כעורך דין.
במשך כשבע שנים אחר כך עבד כעורך דין שכיר, עד שב-1944 פתח משרד עריכת דין עצמאי משלו.
עם פרוץ מלחמת העצמאות ועוד לפני הקמת המדינה, בנובמבר 1947 התנדב אלקיים ל"הגנה", קיבל דרגת סרן ומונה לשמש כתובע הצבאי של חטיבת גבעתי בפיקודו של שמעון אבידן, שהוקמה בתל אביב זה עתה.
בהמשך מונה לשמש גם כתובע הצבאי של חזית ד', חזית הדרום במלחמה.
במסגרת תפקידו זה היה אחראי בין השאר על חקירת פרשת דווימה.
לאחר סיום המלחמה חזר למשרדו ועבד עד 1956 כעו"ד עצמאי.
הייתה עם זאת גם הפסקה קצרה בעיסוקיו המשפטיים, ב-1954, עת שימש שליח עלייה מטעם מדינת ישראל בתוניסיה ובמרוקו.
ב-1956 התגייס שוב לצה"ל, מיד לאחר מבצע קדש.
הוא שימש תחילה כיועץ משפטי למושל הצבאי של רצועת עזה ולאחר מכן ובמשך כחמש שנים כיהן בתפקיד היועץ המשפטי למושל הצבאי על ערביי ישראל.
בשנת 1961, כאשר הוחלט על הקמת בית משפט מחוזי בבאר שבע מונה אלקיים לתפקיד שופט בבית המשפט המחוזי בירושלים, אשר בית המשפט בבאר שבע תיפקד תחילה כסניף שלו והשופט אלקיים מונה לשפוט בסניף זה.
במרץ 1962 התפרסם שהשופט אלקיים יגיע לעיתים גם לאשקלון.
בינואר 1965, כשהוקם רשמית בית המשפט המחוזי בבאר שבע מונה אלקיים לנשיאו הראשון.
היה במשך שנים רבות יו"ר האגודה לשיקום האסיר והעבריין, מראשוני חברי ההנהלה של "המכון להשכלה גבוהה בנגב" שהפך בהמשך לאוניברסיטת בן-גוריון, יו"ר אגודת ידידי מוזיאון הנגב, יו"ר המועצה לקליטת עלייה, יו"ר "צעדת הנגב", ד"ר לשם כבוד (אוניברסיטת בן-גוריון) ועוד.
בשנת 1978 קיבל את אות יקיר באר שבע.
השופט אלקיים פרש לגמלאות ביום 28 בפברואר 1981, בן 69, שנה לפני המועד הקבוע לפרישת שופטים, כאות מחאה שקטה על אי מינויו לבית המשפט העליון.
נפטר בתל אביב ב-1996, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול .
על שמו רחוב השופט אלקיים בבאר שבע.
שלמה אפרתי (כ"ט באייר ה'תרע"ב, 16 במאי 1912 – כ"ח באייר ה'תשכ"ה, 30 במאי 1965) היה מזכ"ל הקיבוץ הדתי וראש המועצה האזורית חבל יבנה.
נולד בשם שלמה אפטרוט באנטוורפן שבבלגיה.
אביו, שמעון היה מזכיר הקהילה באנטוורפן.
למד בבית ספר ציבורי והשלים לימודי יהדות בבית הספר תחכמוני (בית ספר).
עם סיום לימודיו החל לעבוד במפעל של סבו באלמלו שבהולנד, השתלם בהנהלת חשבונות וכן למד נגרות כהכנה לעלייה לארץ, ובמקביל המשיך בפעילות בתנועת הנוער.
היה פעיל בהכשרה של בח"ד באלמלו וחבר הנהלת הארגון הציוני-דתי ההולנדי "דת וארץ".
ב-1937 התחתן ועלה לארץ ישראל, והשתקע בקבוצת רודגס שהפכה לימים לקבוצת יבנה.
בתחילה עבד כנגר (ואף השתתף בבניית כפר הנוער הדתי בכפר חסידים), והשתלב בעבודה הציבורית כמזכיר קבוצת יבנה, תפקיד שבו נשא שנים רבות.
בין השאר, הוביל לכך שבית הכנסת יהיה מבנה הציבור הראשון שייבנה בקבוצה.
ב-1945 יצא לאירופה כדי לסייע בארגון הבריחה וההעפלה.
לאחר כשנתיים שב ארצה והחל לעבוד במרכז החקלאי של הפועל המזרחי, בשליחותו יצא לארצות הברית ולאנגליה.
עם הקמת המועצה האזורית חבל יבנה ב-1950, נבחר כיושב הראש הראשון שלה.
במקביל המשיך לשמש כמנהל החשבונות של הקיבוץ וכחבר הנהלת גבעת ושינגטון.
במשך שנים ארוכות העביר שיעור יומי בתלמוד בבית הכנסת של הקיבוץ.
ביום ראשון, 30 במאי 1965, טבע למוות בבריכת השחייה של הקיבוץ.
בין מספידיו היה השר יוסף בורג.
שמו הונצח בבית ספר למלאכה בגבעת וושינגטון.
היה נשוי לחנה לבית דויץ ואב לחמישה ילדים.
נכדו הוא הסופר שלמה אפרתי.
הרב שלמה אלפאסי (סביב ה'תפ"א, 1721 - ט"ו בתמוז ה'תקס"א, 1801) היה דיין ופוסק הלכה בתוניסיה במאה השמונה עשרה, וכיהן כרבה הראשי של תוניסיה.
נולד כבן בכור לאביו רבי מסעוד רפאל אלפאסי (רבה של תוניס), בשנת התפ"א-1721 לערך.
התמנה לדיין בשנת התקי"א-1751, אך בפועל ייתכן שכיהן כדיין רשמי רק משנת תקמ"א.
שימש כדיין בבית דינו של רבי יוסף הכהן יצחקי, ומאוחר יותר כמשנה לאב בית הדין - רבי נתן בורג'יל (הראשון).
לאחר עלייתו של רבי נתן לארץ ישראל בסביבות שנת תקמ"ח-תקנ"ב 1787-1791, התמנה הרב אלפאסי לאב בית הדין ורבה הראשי של יהדות תוניסיה, בתפקיד כיהן עד פטירתו התקס"א-1801. התכתב בהלכה עם השד"ר הרב שמואל עובדיה הדס.
בימי חייו סבל מצרות שונות ובהם פטירת ילדיו.
כמוכן, בשנת התקי"ו-1756 בעקבות מלחמה שהתחוללה בתוניס הבירה, נשרפו כתביו, ונשלל רכושו.
על ריבוי יסוריו כתב רבי עוזיאל אלחייך:.
במקום אחר מדמה הרב אלחייך את ייסוריו ליסורי המשיח.
הרב שלמה נהג בעצמו בכמה דברים כדעת המקובלים.
בימי חייו איבד את בנו ובתו, ולא השאיר אחריו צאצאים, נשא שלוש נשים בימי חייו.
משחא דרבותא - חיבור המכיל שאלות ותשובות, דרשות וחידושים.
נדפס לראשונה בליוורנו בשנת תקס"ה (1805) בידי אחייניו.
הספר נכתב יחד עם אביו ואחיו, בשם הספר רמוזים שמות המחברים בראשי תיבות: מסעוד, שלמה, חיים אלפאסי.
כרוב ממשח - חידושים על הש"ס ועל הרמב"ם, נכתב יחד עם אחיו רבי חיים.
שאלות ותשובות - ידוע על 150 תשובות בהלכה ששלח לעיר גאבס, ואבדו.
ספר דרושים - נכתב יחד עם אביו ואחיו, ואבד.
שלמה אלירז (19 באוקטובר 1912 – 28 באוגוסט 2004) היה צייר ואמן עיצוב תבליטי בטון כאומנות משולבת במבנים.
אלירז נולד בשנת 1912 כשלמה ילישביץ' ליעקב ולחיה, בכפר אוספנובקה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
אביו יעקב גידל את חמשת ילדיו לעבודת כפים, ובשפה העברית.
בשנת 1919 פשטו על העירה פורעים אוקראינים והעלו באש את בית הכנסת על המתפללים שבו, ובכללם יהושע, סבו של שלמה.
יעקב, יחד עם אחיו יצחק החליטו לעלות עם משפחותיהם לארץ ישראל.
לדרכם יצאו בשנת 1922 מאוקראינה, אבל המסע דרך קווקז, גיאורגיה וטורקיה ארך כשנה.
לחופי יפו הגיעו בשנת 1923 בקבוצה האחרונה של העלייה השלישית.
מקומם הראשון בארץ היה במושב העובדים עין גנים.
אלירז, אחיו אלכס ושלוש אחיותיהם למדו בבית ספר פיק"א, והילדים גם עזרו לפרנסת המשפחה בעבודה אצל איכרי פתח תקווה.
אבי המשפחה יעקב הביא אתו מכונה לייצור רעפי מלט, ובעזרתה הקים בית מלאכה משפחתי קטן.
בשנת 1925 הצטרפה המשפחה לראשוני המתיישבים בעפולה, אבל חזרה לפתח תקווה בשנת 1928.
בגיל ארבע עשרה הצטרף אלירז לתנועת "הצופים העובדים" בעפולה.
כאשר חזרה המשפחה לפתח תקווה נעשה אלירז הצעיר פעיל בתנועת "הנוער העובד", בהדרכת נוער ובפעילות ספורטיבית.
בתקופה זו החל אלירז את דרכו האמנותית.
הוא למד רישום אצל בן המקום הצייר שמואל רעיוני עם חבריו יחיאל קריזה ועמירם תמרי.
כאשר חבריו בחרו לנסוע ללימודים בפריז בחר אלירז לצאת ל"הגשמה קבוצתית" במסגרת תנועת הנוער העובד.
בשנת 1930 הצטרף אלירז לקבוצה המקימה את קיבוץ נען.
לאחר שסיים סמינר למדריכים נשלח לרכז את סניף הנוער העובד בירושלים.
בהיותו שם המשיך את לימודי הציור בסטודיו של משה מוקדי.
בשנת 1938 השתתף בתערוכה קבוצתית שהתקיימה באשדות יעקב.
קודם לכן, בשנת 1936 צורף לצוות האומנים שהקימו את בית הנוער ביריד המזרח.
בסוף שנה זו התגייס כחבר קיבוץ נען לפלוגת העבודה של הקיבוץ המאוחד בסדום.
בשנת 1938, על-פי הכרעת מזכירות קיבוץ נען הצטרף להכשרת קבוצת החוגים ברעננה עם רעייתו שהייתה חברת הקבוצה.
אלירז השתתף קודם לכן בעלייה על הקרקע של הקבוצה שהקימה את קיבוץ מעוז.
בשנת 1941 עזב מסיבות אישיות את מעוז עם רעייתו ובנו הבכור ועבר להתגורר בסמוך למשפחתו בפתח תקווה.
בעקבות העזיבה עבר עליו משבר קשה והוא שרף את כל עבודותיו, פרט לשני ציורי שמן שאחד מהם מתאר נוף בקיבוץ נען בשנת 1931 אלירז הצטרף לסולל בונה ונשלח כמנהל עבודה לאתרים
ברחבי הארץ, ביניהם להקמת מחנות הצבא הבריטי ברפיח ולהקמת הסכר ברביבים.
בשנת 1946 הצטרף למחלקה הטכנית של סניף סולל בונה בפתח תקווה.
במקביל לתפקידו האזרחי שימש כסגן מפקד אזור בארגון ההגנה במקום מגוריו.
עם פרוץ מלחמת השחרור התגייס לפלוגת חיל ההנדסה בחטיבת אלכסנדרוני והשתתף בקרבות שהתנהלו במרחב ראש העין.
עם שחרורו בשנת 1949 קיבל מחבריו ליחידה מתנת פרידה - תיבה ובה צבעי שמן, ואחרי הפסקה של כתשע שנים חזר לצייר.
בשלהי אותה שנה, ביחד עם אחיו הצעיר אלכס שינו האחים את שם משפחתם ל"אלירז".
עם סיום מלחמת השחרור חזר אלירז לעבודתו בבניין, ובסופי השבוע היה יוצא עם כן הציור וצבעי השמן לסביבת ביתו, ומשלים את ציוריו בחדר הכניסה הקטן שבביתו.
בשנת 1950 השתתף לראשונה בתערוכה כללית של אמני ישראל, ובשנת 1952 בתערוכה קבוצתית של ציירי פתח תקווה.
היה פעיל בחיי האמנות בעירו.
כשעבר עם משפחתו להרצליה בתחילת 1960 עמדה לרשותו בביתו החדש פינת ציור מרווחת יותר.
גם השנוי בסביבת המגורים תרם לשנוי באופי ציוריו.
הצטרף לאגודת הציירים והפסלים בשנת 1959, ותקופה ארוכה היה חבר הוועד המרכזי הארצי.
כל זאת במקביל לעיסוקו העיקרי משנת 1953 כמנהל סניף הרצליה והשרון של סולל בונה.
במהלך התקופה 1960–1970 השתנה סגנון ציוריו מפיגורטיבי לסגנון הבנוי על קונסטרוקציות קווניות ומשטחי צבע קונטראסטיים, כשאלירז מרבה להשתמש בסמלים גאומטריים כגון עיגולים, קשתות וקימרונות.
בהיותו איש בנייה כעיסוק עיקרי, היה אלירז מקורב לשינויי הטעמים בתכנון הארכיטקטוני למבני ציבור גדולים.
השימוש הרב שעשו אדריכלים במשטחי בטון חשופים יצרו אצלו את השאיפה ליישם את סגנון הציור שפיתח על אותם משטחים ולהעניק להם ממד שלשי; תבליט פיסולי של קומפוזיציה צורתית.
המשטח הראשון שעיצב (1973) הוא תבליט הבטון על קיר באורך כ־12 מטרים בכניסה למבנה יד לבנים בהרצליה.
כיום משולב המבנה עם מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
מאז ועד 1983 עיצב עוד שמונה חזיתות ואולמות בהרצליה, תל אביב, רעננה, חיפה ונתב"ג.
למרות שנוי מקום מגוריו להרצליה, אלירז שמר על קשר הדוק עם עירו פתח תקווה.
בשנת 1982, ערכו בו-זמנית מוזיאון יד לבנים בפתח תקווה ומוזיאון הרצליה תערוכות רטרוספקטיבה במלאת לאלירז שבעים שנים.
אלירז פרש לגמלאות בשנת 1977, ואמנות הייתה מעכשיו כל עיסוקו.
בשנת 1980 עיצב באמצעות תבליט בטון את אולם התפילה המרכזי של בית הכנסת "תפארת בחורים" שנבנה אז בהרצליה.
את המבנה תכנן האדריכל מוריס סגל.
עבודות ההשלמה נמשכו כעשר שנים, חלקו של אלירז היה בעיצוב ארון הקודש, במות, מחיצת עזרת הנשים ווויטראז' גדול.
בשנת 1993 במלאת לאלירז שמונים שנה חברו מוזיאון הרצליה ומוזיאון "יד לבנים" בפתח תקווה על-מנת להציג את עבודותיו המגוונות של אלירז.
את התערוכה אצרה דליה לוין, מנהלת מוזיאון הרצליה.
אלירז צייר בעיקר בצבעי שמן, אך גם בצבעי מים וצבעי גואש.
מדי פעם היה גם מכין הדפסים על נייר.
הוא שלח את ידו גם בכתיבה; רשימתו הראשונה ראתה אור בשנת 1935 ("מבפנים", בטאון הקיבוץ המאוחד) ובהמשך ב- "גזית", "ציור ופיסול" ו-"קטיף".
בעיתון "יחד בסולל בונה" פרסם בשנים 1977–1982 סיפורים שעניינם "סיפורי ראשונים" מימי ההתיישבות והקמת המדינה.
אלירז גם אייר ספרים כמו אחדים מספריו של אחיו אלכס אלירז ורשימות ב"היציב".
באוספי מוזיאונים בארץ ובאוספים פרטיים.
אלירז נפטר בשנת 2004 ונקבר בחלקת ותיקי ההגנה בהרצליה, לצד רעייתו מלכה.
1955 – מוזיאון "יד לבנים", פתח תקווה
1957 – מוזיאון "יד לבנים", פתח תקווה
1963 – מוזיאון "יד לבנים", פתח תקווה
1966 – מוזיאון עמק הירדן, אשדות יעקב
1967 – מוזיאון "יד לבנים", פתח תקווה
1974 – מוזיאון עמק הירדן, אשדות יעקב
1978 – מוזיאון "יד לבנים", פתח תקווה
1982 – מוזיאון הרצליה, רטרוספקטיבה בשיתוף עם מוזיאון "יד לבנים" פתח תקווה
1984 – מוזיאון "יד לבנים", פתח תקווה
1993 – מוזיאון הרצליה, בבית הכנסת "תפארת בחורים", הרצליה
1973 כניסה ל"יד-לבנים" ומוזיאון הרצליה, תבליט בטון
1974 חזית בנין מגורים, רח' החלוץ, הרצליה, תבליט בטון
1975 קיר עבור "אל-על", נמל התעופה בן-גוריון, לוד, תבליט בטון
1977 אולם כניסה לבי"ס "היובל", רעננה, תבליטי בטון ואלומיניום
1978 חזיתות מקלט, ככר אריסטובול, תל אביב, תבליט בטון
1980 אולם תפילה מרכזי, בית כנסת "תפארת בחורים", הרצליה, תבליט בטון
1982 חזיתות מתנ"ס שכונת יד התשעה, תבלוט בטון צבעוני, יחידות פיסול בגן
1983 אולם כניסה למועדון ותיקים בנווה שאנן, חיפה, תבליט בטון
1985-1991 גמר עיצוב פנים אולם התפילה בבית הכנסת "תפארת בחורים" בהרצליה (מחיצת עזרת נשים, ארון קודש, במות, וויטראז'
שלמה בן יוסף (7 במאי 1913, ל' בניסן ה'תרע"ג – 29 ביוני 1938, ל' בסיון ה'תרצ"ח) היה מעפיל ולוחם בית"ר בארץ ישראל, ראשון משנים-עשר "הרוגי המלכות" (עולי הגרדום היהודים) בתקופת המנדט הבריטי.
הוצא להורג בשל ניסיון פיגוע בנוסעי אוטובוס ערבי, דבר שעשה לדבריו בתגובה לרצח של תשעה יהודים בידי ערבים.
בן יוסף נולד בשנת 1913 כשלום טבצ'ניק למשפחה יהודית דתית-מסורתית וענייה בעיר לוצק שבפולין.
כבר בגיל צעיר גילה נטיות ציוניות, ובשנת 1928 הצטרף לשורות בית"ר.
בשנת 1930 התייתם מאביו, והוא לקח על עצמו את עול פרנסת משפחתו.
מאחר שלא הצליח להשיג סרטיפיקט (אישור עלייה לארץ ישראל), מיד כשהתאפשר לו, בספטמבר 1937, הוא העפיל באוניית מעפילים במסגרת עליית "אף על פי", והתיישב בראש פינה.
עם הגיעו לראש פינה שרף את דרכונו הזר ועִברת את שמו משלום טבצ'ניק לשלמה בן יוסף, על שם יוסף אביו, והצטרף לקבוצת עבודה של בית"ר ביישוב.
אנשי קבוצת העבודה עבדו בימים, ובלילות עברו אימוני נשק לשם הכשרתם כלוחמי אצ"ל.
הטלת רימון על אוטובוס ערבי
ברקע המעשה היו ימי השיא של מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ("המרד הערבי הגדול"), שבמהלכם רצחו הערבים למעלה מ-400 יהודים.
הנהגת היישוב החליטה על מדיניות הבלגה, והימנעות מתקיפה, התבצרות ביישובים והגנה.
ב-28 במרץ 1938 עצרו ערבים מונית שהסיעה יהודים ליד צפת, ורצחו שישה מנוסעי המונית בירי.
ב-16 באפריל הותקפה מכונית ביריות, ובה חמישה חברי "ההגנה", שלושה מנוסעיה נהרגו ובהם דוד בן-גאון, ששירת קודם לכן בפלוגת ראש פינה של בית"ר, והיה חברו הטוב של בן יוסף.
מעשי הרצח עוררו סערה ביישוב, ובמיוחד בקרב חברי בית"ר בראש פינה.
כשהתברר שזאב ז'בוטינסקי ומפקד האצ"ל משה רוזנברג אינם מאשרים להתחיל בפעולות התקפיות, החליטו שלמה בן-יוסף ושניים מחבריו, אברהם שיין ושלום ז'ורבין (אחיו של הפרסומאי אליעזר ז'ורבין), לנקום את הרציחות.
ללא אישור ובניגוד לעמדת מפקדיהם, הם גמרו אומר לתקוף אוטובוס ערבי שנסע מטבריה לצפת (בן יוסף סבר שדעתו של זאב ז'בוטינסקי תהא נוחה מהפעולה; ב-12 ביולי 1938, לאחר תלייתו של בן-יוסף, אישר ז'בוטינסקי את הפעולה בדיעבד ו"פקד" רטרואקטיבית על ביצועה).
ב־21 באפריל 1938 הטילו השלושה רימון על אוטובוס ערבי בכביש ראש פינה – צפת.
השלושה הסתתרו במערה סמוכה (הקרויה עד היום "מערת שלמה בן יוסף", ובה יש כיום מוזיאון קטן), אך הם נתפסו על ידי המשטרה הבריטית.
יש הגורסים כי שוטר יהודי בשם מזרחי הסגיר את מיקומם לקצינים בריטים, ויש האומרים שהיו אלה רועים ערבים שרעו באזור.
נגד שלמה בן יוסף ושני חבריו הוגש כתב אישום באשמת החזקת נשק שלא כחוק, וכן ב"כוונה לגרום למוות או נזק אחר".
על שלמה בן יוסף הגן עורך הדין אהרון חוטר ישי ועל אברהם שיין ושלום ז'ורבין הגן עורך הדין פיליפ יוסף (אז ג'וזף).
עם סיומו של המשפט ב-3 ביוני 1938 הוכרז ז'ורבין כלא שפוי, ואילו שיין ובן יוסף נדונו למוות.
עונשו של שיין הומתק בזכות גילו הצעיר.
דוד בן-גוריון, אז יו"ר ההנהלה הציונית, אף שהתנגד בתוקף לאצ"ל ובייחוד לניסיון הנקם של בן יוסף, נפגש עם הנציב העליון והפציר בו לחון את בן יוסף.
בן יוסף התנגד לבקשות החנינה ודחה תוכנית של האצ"ל לשחררו מן הכלא.
נחמיה בן תור כתב על כך בלקסיקון לח"י שנהג כך "כדי לקבוע את דמות העברי הלוחם ללא חת, המקריב בהדר את חייו למען עמו ומולדתו".
לפני מותו כתב בן יוסף: "אני הולך למות, ואני בכלל לא מצטער.
מפני שאני הולך למות בעד ארצנו!".
מתוך תפיסה לפיה על איש המחתרת העברית להופיע באופן מהודר ולא להתבזות, נמנע מלאכול ולשתות ביומו האחרון היות שקרא שעם המוות פולט הגוף את הפרשותיו.
כמו כן – מטעם זה הייתה בקשתו האחרונה סכין גילוח ומסרק, כדי להגיע את הגרדום מכובד ומטופח.
בשבע בבוקר, שעה אחת לפני התלייה, הוא התרחץ, צחצח שיניו, הלך אל הגרדום בחיוך, בקומה זקופה, כשהוא שר משירי בית"ר, וכשהושמה השקית על ראשו קרא "יחי ז'בוטינסקי!".
בן יוסף הוצא להורג בתלייה בכלא עכו ב־29 ביוני 1938. בזמן תלייתו הוא שר את שיר ביתר.
הוא היה הראשון מבין עולי הגרדום.
ביוני 2005 נמצאה צוואתו של בן יוסף, שנרשמה על אחד מדפי ספר בספריית הכלא, ונשמרה בבית פרטי במשך שישים ושבע שנים.
לשון הצוואה: "כלום אין לי, כלום איני רוצה בשבילי.
הכול לעם - לעם ישראל."
מהכלא כתב לאמו: "...הִתגאי בי, אמא, כי בנים אחרים לעם היהודי סיימו את חייהם באורח הרבה יותר מחפיר וטראגי.
אני מצדי מתגאה מאד ומקבל את הכל בכבוד ובלב שמח...
אל תדאגי לי כי אני אינני דואג כלל ואני שמח בחלקי מאד מאד..." את מכתבו לחבריו בבית"ר סיים: "מאמין אני שאחרי מותי לא יבליגו".
הוצאתו להורג של בן יוסף הרעישה את היישוב היהודי והביאה לגל של מחאות ושביתות.
ביום תלייתו, הורה מזכ"ל ההסתדרות דוד רמז להניף דגל שחור על בניין הוועד הפועל של ההסתדרות והשבית את עבודתה לאות אבל.
אלא שאנשי שמאל, שהתנגדו לגילוי הסולידריות עם הרוויזיוניסטים, הורידו את הדגל.
יושב ראש הסוכנות היהודית, דוד בן-גוריון, הוא שהורה להסירו.
בן-גוריון, שעשה כל מאמץ למנוע את התלייה וגרס כי "בעד החטא שחטאו [בן-יוסף וחבריו] לא מגיע עונש מוות", התקומם נגד הגישה "שאסור לתלות יהודי בארץ ישראל...
זהו סילוף האנושיות והציונות להגיד: בכלל מותר לתלות אדם.
ובכל ארץ מותר לתלות יהודי - אבל אין לתלות יהודי בארץ ישראל...
אני מסוגל להזדעזע מקיום תלייה בעולם, אבל אינני מזועזע מתליית יהודי בארץ ישראל.
אני מתבייש מהמעשה שגרם לתלייה".
במועצת רמת גן הוחלט לקרוא רחוב על שמו.
אצ"ל בירושלים נקט בפעולות צבאיות.
עקב פעולות המחאה נעצרו על ידי המשטרה הבריטית עשרות בית"רים, אנשי הצה"ר ורבים אחרים.
בן יוסף נקבר בראש פינה, בטקס בית"רי מלא.
במכתב תנחומים לפלוגת בית"ר בראש פינה כתב זאב ז'בוטינסקי: "מגרדומו נעשה מגדל, מקברו - היכל, מזכרו - דת אזרחית".
בעקבות הוצאתו להורג של בן-יוסף, שינה ז'בוטינסקי את עמדתו לתמיכה בקו ה"תגובה" (במקום הבלגה).
ליד ראש פינה קיימת האנדרטה לזכר שלמה בן יוסף במקום בו ניסה לפגוע באוטובוס ואנדרטה נוספת במערה בה הסתתר עם חבריו.
מתחת לבית הפקידות בראש פינה הוקם מוזיאון קטן לזכרו של בן יוסף.
חורשה על שמו, ניטעה על ידי קרן קיימת לישראל בשטח יער בית"ר, ליד המושב אמציה שבחבל לכיש.
על שמו נקראו רחובות רבים בערי ישראל: ירושלים, אשדוד, באר שבע, תל אביב - יפו, פתח תקווה, רמת גן, חיפה, נתניה, קריית עקרון, באר יעקב, בני ברק, גבעת שמואל, עכו, חצור הגלילית, לוד, רמלה ובת ים.
בתאריך 22 בדצמבר 1982 דאר ישראל הנפיק גיליון מזכרת של 20 בולי דאר להנצחת "הרוגי מלכות בדור התקומה" .
אחד מהבולים האלה הוקדש לבן יוסף שדיוקנו מופיע עליו.
המושב חוסן שבגליל נקרא בתחילה "נחלת שלמה" ע"ש בן יוסף, אולם ועדת השמות לא אישרה את השם.
דוד בן-יוסף שינה את שם משפחתו מ"שפיצר" ל"בן-יוסף" בהשראת סיפור גבורתו של שלמה בן-יוסף ששמע בתנועת הנוער.
שלמה בן-צבי (נולד בשנת 1964 בשם מייקל גולדבלום (Michael Goldblum) הוא איש עסקים ישראלי, לשעבר הבעלים והעורך הראשי של העיתונים "מעריב" ו"מקור ראשון".
נולד בלונדון וגדל בשכונת סנט ג'ונס ווד היוקרתית.
עלה לישראל עם משפחתו בגיל 14 ולמד בישיבת מרכז הרב.
אחר כך למד לתואר ראשון בפילוסופיה ובמתמטיקה באוניברסיטה העברית.
נשוי לשרה ג'ו, בתו של קונרד מוריס, שהיה מעשירי יהודי בריטניה.
באפריל 1994, הקים בן צבי, יחד עם אחיו הלל גולדבלום, את חברת "אחוזת הירש בע"מ", שעסקה בהשקעות בנדל"ן, בישראל וב.
את המימון להשקעותיו קיבל מחותנו קונרד מוריס, שהיה גם בעל מניות בחברה שהקימו.
בינואר 1999 היה שותף לקבוצה בראשות איל הנדל"ן ליאו נואי, שביקשה לרכוש 80% ממניות חברת החזקות הנלד"ן אמות השקעות מידי קרנות הפנסיה ההסתדרותיות וחברת גמול השקעות, תמורת 160 מיליון דולר; חלקם בהצעה היה 20%.
אולם ברגע האחרון משכו את ההצעה ובמקום זאת רכשו ביחד שני מגרשים בפינת הרחובות אלנבי ורוטשילד בתל אביב תמורת כ-16 מיליון דולר.
שבע שנים אחר כך מכרו את המגרש במחיר כפול לניקולאס ברגרואן (שהקים במגרש את מגדל מאייר ברוטשילד).
באותה תקופה גם היה בין המשקיעים הראשונים בחברת נס טכנולוגיות ומכר את המניות, בשווי 2 מיליון דולר, בעת הנפקת החברה בבורסת נאסד"ק.
בן-צבי החל את פעילותו בתחום התקשורת בישראל כשהקים בשותפות עם רון לאודר את ערוץ התכלת, ערוץ מורשת יהודית בתשלום למנויי הטלוויזיה בכבלים בשידור הדיגיטלי ולמנויי חברת הלוויין.
הערוץ עלה לאוויר באפריל 2003. במקביל באותה עת הקים קבוצה שהתמודדה במכרז להפעלת תחנת רדיו דתית-מסורתית באזור המרכז, אך הפסידה ל"רדיו קול חי".
במאי 2003 רכש יחד עם לאודר את עיתון "הצופה", אך סגר אותו חמש שנים אחר כך.
זמן קצר אחר כך רכש גם את העיתונים "מקור ראשון" ו"נקודה".
כחצי שנה אחרי רכישת "מקור ראשון" החל במהלך של שינוי בעיתון, הוספת חלקים ומדורים ומינוי עורכים חדשים.
הוא פיטר את אמנון שומרון, שיבץ במקומו את אמנון לורד כעורך ראשי בפועל, ומינה את אורי אליצור, אז עורך "נקודה", לעורך משנה.
"נקודה" נסגר בינואר 2010. בנובמבר באותה שנה רכש 20% ממניות ערוץ עשר.
בן צבי מונה לנשיא הערוץ, ועל פי חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו אסור היה לו כבעלים להיות מעורב בהחלטות הנוגעות לתוכן השידורים, אך הוא החל לקיים פגישות עבודה במשרדי הערוץ, במטרה לשנות את האופי הליברלי שלו, ופעל להדחת מנכ"ל הערוץ, מודי פרידמן.
לאחר שנה בה לא הצליח להשפיע על התוכן כפי שביקש, מכר את מניותיו לשותפיו, והם מכרו אותן לשותף חדש, המפיק ההוליוודי ארנון מילצ'ן.
בן-צבי היה חבר מרכז הליכוד והיה מזוהה עם קבוצת "מנהיגות יהודית" של משה פייגלין, אך עזב אותו כשרכש את "ערוץ 10", בנימוק שצריכה להיות הפרדה בין המדיה לפוליטיקה.
ביולי 2005 פרסם משרד התקשורת מכרז לערוץ מורשת מסחרי לקליטה חופשית.
קבוצת "הירש מדיה", שבבעלות בן צבי הייתה המתמודדת היחידה והיא זכתה במכרז.
"ערוץ התכלת" נסגר ב-31 במרץ 2006, בהתאם להסכם שבין הערוץ לבין חברות הכבלים והלוויין, עם קבלת הרישיון לערוץ לקליטה חופשית בנושא מורשת ישראל.
בינואר 2006 השיק חינמון יומי בשם "ישראלי".
הרעיון לעיתון עלה לאחר שראה בניו-יורק, שנה קודם, כיצד החינמון "מטרו" מחולק בחינם באלפי עותקים תוך זמן קצר בתחנת רכבת תחתית בניו יורק, לעומת עותקים בודדים שמכר הניו יורק טיימס בדוכן סמוך.
בן-צבי החליט להקים עיתון דומה בישראל - עיתון שיחולק חינם ברכבת ישראל, בתחנות אגד ובמקומות הומי אדם, ויגיע לתפוצה של עיתון יומי.
באפריל 2006 רכש שלדון אדלסון 50% מהמיזם, אך השותפות התפרקה עקב סכסוך שפרץ בין השניים, שבנובמבר 2006 אדלסון תבע את בן-צבי על מעילה בכספי העיתון ובפברואר 2007 תבע את החזר השקעתו ב"ישראלי" בסך כ-31 מיליון שקל.
בן-צבי התקשה להשיג מימון נוסף לעיתון והוא נסגר בנובמבר 2007. בהמשך חשף בן-צבי כי הסכסוך פרץ על רקע מעורבותו של בנימין נתניהו בקביעת זהות עורך העיתון והתוכן שלו.
באפריל 2007 התמנה לעורך אחראי של "מקור ראשון" ובספטמבר 2008 התמנה לעורך הראשי שלו, תפקיד אותו מילא עד אפריל 2014.
במחצית השנייה של 2008 הוציא לאור גרסה בעברית של שבועון העסקים והכלכלה האמריקאי "ביזנסוויק", אך הוא נסגר לאחר כ-30 גליונות.
באפריל 2010 החל להוציא לאור את המגזין סגולה, "מגזין ישראלי להיסטוריה".
אשתו, שרה ג'ו, היא העורכת הראשית של המהדורה האנגלית.
בספטמבר 2012 רכש בן-צבי מידי "מעריב החזקות" את העיתון "מעריב", אתר האינטרנט ונכסים נוספים שלו בהם: מגזינים, מקומונים וחברת ההפצה "גל", תמורת כ-70 מיליון ש"ח.
ב-23 באוקטובר אישר בית המשפט את הרכישה לאחר שהעיתון הגיש בקשה להקפאת הליכים, עקב חובות של כ-430 מיליון שקל.
בן צבי התמנה לעורך "מעריב" והחל בניסיון הבראה של העיתון, כלול פיטורי עובדים, סגירת רשת המקומנים של העיתון וחברת ההפצה שלו.
אך העיתון המשיך להפסיד כ-15 מיליון שקל כל רבעון.
באוקטובר 2013 פינה את "בית מעריב" ואיחד את מערכת העיתון, כולל העיתונאים, העורכים, מחלקת העיצוב עם מערכת העיתון "מקור ראשון" בירושלים.
במרץ 2014 הפסיק בן צבי לשלם משכורות לעובדים והודיע כי כי לעיתון אין מספיק מזומנים להפצתו.
במקביל הגיש בקשה להקפאת הליכים כנגד "מעריב", "מקור ראשון" והערבויות שנתן לחברות.
בית המשפט נענה לבקשה ואישר את מכירת עיתון "מעריב" לאלי עזור ואת עיתון "מקור ראשון" ואתר nrg לשלדון אדלסון.
לאחר מכירת מעריב ומקור ראשון
לאחר מכירת "מעריב" ו"מקור ראשון" נותרה בידי משפחתו של בן צבי השליטה בשבועונים וירחונים אשר היו שייכים במקור לקבוצת מעריב: "את", "מעריב לנוער", "הורים וילדים", "מעריב לילדים", "הזמן הירוק", "נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל", "עיצוב", ו"ביג טיים".
והם המשיכו לצאת לאור על ידי חברת "תכלת תקשורת" בניהולו של עקיבא גולדבלום, אחיו של בן-צבי, ובשליטתה של שרה ג'ו, אשתו.
ביוני 2014, נמכרו "את" ו"ביג טיים" ליובל סיגלר, מו"ל חברת השבועון "טיים אאוט ישראל".
בספטמבר 2015 נמכרו "מעריב לנוער" ומעריב לילדים לאורן ציבלין, ובדצמבר 2015 גם "הורים וילדים".
בשנת 2018 נקלעה חברת "תכלת תקשורת" לקשיים, ומכרה את שאר כתבי העת שעוד הפעילה, בהם:"סגולה", "אותיות וילדים", "הזמן הירוק" ו"נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל".
בינואר 2019 הודיע בן צבי על מועמדותו למקום ברשימת הבית היהודי בבחירות לכנסת העשרים ואחת, אך הוא לא נבחר להתמודד מטעם המפלגה.
ב-27 בפברואר 2024 התמודד לראשות המועצה המקומית אפרת בבחירות המקומיות, אך הגיע רק למקום הרביעי.
כנגד שתיים מהחברות אשר בשליטת שלמה בן-צבי, מקור ראשון המאוחד וביזנס השבועון הישראלי, הוגשו תביעות חוב בסך 75 מיליון ש"ח עקב פעילות עסקית בתקופת השליטה בעיתון מעריב ובעיתון מקור ראשון.
שלמה בוחבוט (נולד ב-8 בנובמבר 1944) הוא פוליטיקאי ישראלי.
עמד בראש מעלות-תרשיחא, כמועצה מקומית ואחר-כך כעירייה, במשך 42 שנים, (1976–2018), שני רק לאברהם קריניצי במשך הכהונה לראש רשות מוניציפלית בישראל.
כיהן כראש מרכז השלטון המקומי בישראל, חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה ויו"ר פורום יישובי קו העימות.
בוחבוט נולד במרוקו בשנת 1944. ב-1954 עלה לישראל במסגרת עליית הנוער.
כאשר הגיע לארץ ישראל שלמה גדל והתחנך בקיבוץ עין הנציב.
שלמה התגייס לצה"ל בתור מ"כ טירונים ובאותה תקופה הודיעו לו כי משפחתו הגיעה ארצה וכי הם גרים ביישוב בשם מעלות תרשיחא.
לאור עליית משפחתו ארצה שלמה עזב את הקיבוץ ועבר לגור יחד איתם במעלות תרשיחא.
בשנים 1971-1963 עבד כמזכיר לשכת הסעד של מעלות תרשיחא, וגם שימש מזכיר המשמרת הצעירה במפא"י.
בשנת 1974 נבחר כחבר מועצת מעלות תרשיחא, ובמהלך הקדנציה הראשונה שלו, ב-1976, היה לראש המועצה המקומית, תפקיד בו כיהן במשך 42 שנה ברציפות עד 2018. זהו משך הכהונה השני באורכו של אדם כראש יישוב במדינת ישראל (אברהם קריניצי כיהן במשך 43 שנים כראש עיריית רמת גן).
היה פעיל במפלגת יחד ולקראת הבחירות לכנסת ה-11 שובץ מטעמה במקום החמישי, אך לא נכנס לכנסת לאחר שהרשימה זכתה ב-3 מנדטים.
בשנת 1992 נבחר לכנסת ה-13 מטעם מפלגת העבודה, אך אחרי קדנציה אחת בלבד העדיף להתמקד בתפקידו כראש המועצה, מה גם שהחוק האוסר על חברי הכנסת לכהן במקביל כראשי רשויות מקומיות עמד להיכנס לתוקפו.
עם הפיכתה של מעלות-תרשיחא ממועצה מקומית לעיר, בשנת 1996, הוא הוגדר מאותה עת כראש העירייה הראשון שלה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 עזב בוחבוט את מפלגת העבודה והצטרף לקדימה, ממנה פרש כעבור שנה.
בוחבוט מנחה תוכנית רדיו בשם "קו העימות" ברדיו ללא הפסקה.
בשנת 2009 נבחר לשמש ראש מרכז השלטון המקומי בישראל.
בהמשך השנה התפרסם תחקיר במוסף "שבעה ימים" של ידיעות אחרונות, שבו נטען כי ניצל את מעמדו כראש עיריית מעלות-תרשיחא כדי להיטיב עם מקורבים.
ב-2018 התמודד מול ארקדי פומרנץ במירוץ לראשות העיר.
בסיבוב השני הפסיד לפומרנץ, שגרף 64% מהקולות.
בוחבוט נשוי בשנית, לקרן, ולזוג ארבעה ילדים.
אחד מילדיו הוא איש התיאטרון והטלוויזיה אייל בוחבוט.
שלמה אריה בן אלקנה (9 בנובמבר 1921 – 11 באוגוסט 1993) היה איש משטרה ישראלי, חוקר תעלומות היסטוריות מתקופת היישוב, מומחה לאיתור נעדרים, יוזם ומקים יחידת אית"ן.
שלמה בן אלקנה נולד ב-1921 ברוסיה כשלמה וינטר לאלקנה ולרחל וינטר.
בילדותו המוקדמת עבר עם משפחתו לווינה, שבה התחנך.
בשנת 1938, בגיל 17, עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ בית זרע.
בעת מלחמת העולם השנייה פעל בסוריה בשליחות ארגון "ההגנה" והמודיעין הבריטי, ועסק בפעילות חשאית נגד שלטונות וישי, ותוך כדי כך סייע בהברחת עולים ארצה.
בעת פעילותו בסוריה הוא נעצר ונכלא.
לאחר הקמת מדינת ישראל הצטרף שלמה בן אלקנה למשטרת ישראל בדרגת פקד, ושם עסק בענייני ערבים ורכש ידע בתרבותם ובמנהגיהם.
כמו כן, היה אחד החוקרים בלשכה 06, מצא את גופתו של בנו של מאיר יערי חיים שהתאבד, מקומות הקבורה של חללי פיצוץ גשר א-זיב ואבשלום פיינברג.
בין היתר שימש קצין קישור של המשטרה ליחידת איסוף של אמ"ן בצפון ישראל, שתפקידה להפעיל סוכנים מעבר לגבול.
עם תום מלחמת ששת הימים שלטה מדינת ישראל, באמצעות ממשל צבאי, על אוכלוסייה של מאות אלפי פלסטינים.
בהנהגת המדינה רווחו דעות שונות, ולעיתים סותרות, כיצד לנהוג באוכלוסייה זאת, ולא קיבלה הכרעה חד-משמעית בשאלה זו.
אחד הפתרונות היה פינוי מרצון תמורת תשלום סכומי כסף למפונים.
פתרון זה הופעל למשך זמן קצר ברצועת עזה.
ביוזמתו של ראש הממשלה לוי אשכול הוקמה לשם כך יחידה חשאית במסגרת הממשל הצבאי ברצועה.
שלמה בן אלקנה, שעבר לאחר סיום שירותו במשטרה לשרת במילואים בדרגת סגן-אלוף, בממשל הצבאי ברצועה, הועמד בראש היחידה.
הוא נמצא מתאים לתפקיד לאור ניסיונו המשטרתי והמודיעיני והיכרותו את מנהגי הערבים ושפתם.
היחידה פעלה זמן קצר בלבד והעבירה אל מחוץ לישראל ולשטחים הכבושים מספר לא רב של ערבים, שתמורת הסכמתם לעזוב שולמו להם סכומי כסף זעומים.
המבצע דעך משום ששר הביטחון משה דיין לא תמך בו.
דיין הבין כי בהיעדר הסכמי שלום, שהסיכויים להשגתם התמעטו בעקבות ועידת חרטום באוגוסט 1967 (בה נתקבלו שלושת הלאווים הידועים "לא משא-ומתן עם ישראל, לא הכרה בה, ולא שלום עמה"), תישאר מדינת ישראל בשטחים למשך זמן רב.
במצב כזה סבר דיין כי מוטלת עליה האחריות לדאוג לצורכי התושבים.
דיין סבר גם כי שמירת השקט בשטחים היא אינטרס עליון של המדינה ולשם כך יש לאפשר לתושבים להתקיים בכבוד וללא אווירה של פחד העלולה להגרם כתוצאה מפעולות של הגירה יזומה.
במלחמת יום כיפור היה שלמה בן אלקנה מניח היסוד להקמת היחידה לאיתור נעדרים לכוחות האוויר, שאוחדה עם זו של כוחות הקרקע ליחידת אית"ן.
לאחר שסיים את תפקידו ביחידה במלחמת יום הכיפורים, נאבק בן אלקנה בשלטונות הצבא על מנת שיכירו בצורך קיומה של היחידה גם בימי שיגרה, מאבק שצלח.
שלמה בן אלקנה פרסם מספר ספרים המתבססים על חקירותיו ועל הידע שלו בענייני ערבים.
בעיר מגוריו, גבעת שמואל, נקרא פארק על שמו ובו טבלת הנצחה לפועלו.
בעת שירותו במשטרה ולאחר שחרורו מן המשטרה עסק במספר חקירות הנוגעות לתעלומות מתולדות היישוב:
בשנת 1963 גילה בן אלקנה את מקום קבורתם של משה לזרוביץ, אשתו וגיסו (אחי האישה).
תעלומת מקום קבורתם היא תוצאה של פרשה מימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
בליל 16–17 באוגוסט 1938 תקפו כ-200 מאנשי כנופייתו של מנהיג הכנופיות יוסוף אבו דורה מחנה מעצר ליד עתלית, שבו כלאו הבריטים את אנשי הכנופיות שנלכדו והעבידו אותם בעבודת פרך.
התוקפים השתלטו על המחנה ושחררו חלק מהאסירים שהיו כלואים בו.
כאשר הגיעה תגבורת בריטית, נסוגו אנשי הכנופיות ולקחו עמם כבני ערובה את משה לזרוביץ, סגן מפקד המחנה, אשתו ברוריה, שלושת ילדיהם ואת אחי האישה קירז'נר.
לאחר ימים אחדים שחררה הכנופיה את הילדים, אך רצחה את שלושת המבוגרים והסתירה את גופותיהם.
רק בשנת 1963, בעקבות חקירותיו של שלמה בן אלקנה, התגלה הבור שבו הוסתרו הגופות, ועצמות הנרצחים הובאו לקבורה בקבר אחים בראשון לציון.
בשנת 1964 נעלם , בנו של מנהיג מפ"ם מאיר יערי, ששירת כסגן משנה בחטיבת הצנחנים.
חיים יערי יצא מבסיסו ולא שב, וגורלו לא היה ידוע.
לאחר חיפושים ממושכים, בפיקודו של בן אלקנה, נמצאה הגופה ב-21 בנובמבר, שמונה חודשים לאחר העלמו של יערי.
הסתבר כי שם קץ לחייו.
במאי 1966 גילה שלמה בן אלקנה את מקום קבורתם של 13 חללי ההתקפה על גשר אכזיב, שנהרגו בליל הגשרים שבין ה-16 ל-17 ביוני 1946. למחרת ההתקפה נמצאו במקום המעשה רק שרידים מועטים מן הגופות.
חקירתו של בן אלקנה הובילה לקבר אחים בחיפה, שבו נקברו החללים בחפזון ובחשאיות זמן קצר לאחר האירוע.
בחלוף השנים נשתכח מעשה הקבורה ומקומה.
לאחר גילוי הקבר בחיפה הועברו שרידי הגופות לקבורה סמוך לגשר לידו נפלו החללים.
בשנת 1966 ניסה שלמה בן אלקנה לפתור את תעלומת העלמם של כ"ג יורדי הסירה.
חקירתו, כיתר החקירות שנערכו בנושא העלמם של הספינה ואנשיה לא נשאה פרי.
יתרה מזו, בגין חקירתו זו נתעוררה מחלוקת בינו לבין יוסף קוסטיקה, איש המחלקה הסורית של ארגון ההגנה, שמצא לנכון להתלונן על בן אלקנה בפני מפכ"ל המשטרה.
לבקשת הסופרת דבורה עומר גילה, כי אמה לא שמה קץ לחייה אלא נהרגה בתאונת אימונים של ההגנה.
סיפור ההתאבדות נדרש כסיפור כיסוי בשל הצורך לא לחשוף את קיום האימונים בפני השלטון הבריטי.
איתור עצמותיו של אבשלום פיינברג
גולת הכותרת של גילוייו של בן אלקנה הייתה גילוי הגופה של אבשלום פיינברג איש ניל"י, שהייתה טמונה חמישים שנה בחולות רפיח.
לאחר שאבשלום פיינברג נעלם בראשית שנת 1917 בבורחו מפני הטורקים לחולות סיני באזור רפיח, נעשו ניסיונות לא מעטים לחפש את גופתו.
בראשית שנות השלושים מצא המהנדס בנימין רן את מקום הקבר, אך הקבר לא זוהה בוודאות.
רק לאחר מלחמת ששת הימים, משתפס צה"ל את השטח שבו נרצח פיינברג, פוענחה התעלומה באופן סופי על ידי שלמה בן אלקנה, שמצא בסוף שנת 1967 את השלד בחולות רפיח, והשלד זוהה כְּשלדו של אבשלום פיינברג, והועבר בטקס צבאי לבית הקברות הצבאי בהר הרצל, שם נטמן בחלקת עולי הגרדום .
מציאת השלד והעברתו גרמו לטיהור שמו של יוסף לישנסקי מן האשמות השווא ברצח אבשלום.
בעקבות זאת הועברו גם עצמותיהם של אנשי ניל"י נוספים להר הרצל בטקסים ממלכתיים ואנשי ניל"י זכו להנצחה רשמית של מדינת ישראל.
מלחמת הערבים והשלטון העותמאני בעליה ובהתיישבות יהודים בארץ ישראל, 1882–1918: הרקע לעימות הערבי-יהודי בארץ ישראל, הוצאה עצמית, 1969.
התגבשות התנועה הערבית הלאומנית בארץ ישראל: תוך מאבקה במפעל הציוני: 1918–1925, הוצאה עצמית, 1979.
סיפורה של חקירה: דפי-יומן: חטיפתה של משפחת הקצין לזרוביץ ב-1938 בידי כנופיות אבו דורה, הוצאת הדר, 1986.
אבשלום פיינברג שב מן המדבר: חקירות נסיבות הירצחו בינואר 1917 וגילוי שלדו באזור רפיח באוקטובר 1967, הוצאת רשפים, תשמ"ז-1987.
שלמה בן-חיים (נולד ב-15 באוקטובר 1957) הוא יזם ואיש עסקים, קרדיולוג, פרופסור חבר בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון ואיש מדע שימושי ישראלי בתחום הציוד הרפואי.
בן-חיים הוא בוגר בית הספר הריאלי העברי בחיפה בשנת 1975. במהלך לימודיו שם החל ללמוד פיזיקה בטכניון.
התגייס לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית ובשנת 1982 קיבל תואר דוקטור לרפואה M.D.
במהלך שירותו הצבאי הקים בית חולים במרג' עיון שבדרום לבנון.
בשנת 1987 קיבל תואר D.Sc.
התמחה בקרדיולוגיה במחלקה הפנימית בבית החולים רמב"ם, ועבד כקרדיולוג.
הועלה לדרגת פרופסור חבר לרפואה בתחומי הפיזיולוגיה והביופיזיקה בטכניון ופרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד.
הוא בעל רקע השכלתי גם בתחומי פיזיקה גרעינית ומדעי המחשב.
במהלך מחקריו רשם כ-200 פטנטים והשתתף בכתיבת עשרות רבות של מאמרים ופרסומים מדעיים.
בן חיים שימש כמדען הראשי של חברת ג'ונסון אנד ג'ונסון.
הוא זכה בפרס יולודן על מחקרו.
בן-חיים הוא מהמייסדים של תוכנית עתידים ונמנה עם הוועד המנהל שלה.
בעקבות פגישתו עם איש העסקים האמריקאי לואיס פל הפך בן חיים ליזם בתחום המכשור הרפואי, ולו היסטוריה ענפה בתחום זה:
נמנה עם מייסדי חברת אינסטנט (InStent) שבשנת 1996 נמכרה למדטרוניק ב־220 מיליון דולר.
יחד עם לואיס פל ייסד את חברת ביוסנס שבשנת 1997 נמכרה לקורדיס (חברת בת של ג'ונסון אנד ג'ונסון) בעבור 400 מיליון דולר.
בדצמבר 2011 הגיש פל תביעה משפטית נגד בן חיים, לפיה האחרון מחזיק בנאמנות במניות ודיבידנדים בסכום של כ-65 מיליון דולר עבור פל ומסרב להעבירם לידיו, כקלף מיקוח בקשר להתחשבנות כספית ביניהם.
התביעה הסתיימה בהסדר שאליו הגיעו הצדדים הסדר בעקבות הליך גישור.
בשנת 1999 השקיע, יחד עם לואיס פל וקרן יוזמה, בחברת רדיאנסי, שהוקמה שנה קודם לכן ובשנת 2011 התמזגה עם חברת פוטומדקס לפי שווי של 175 מיליון דולר.
נמנה עם מייסדי חברת אקס טכנולוג'יס, שפיתחה בלון לטיפול בהיצרות עורקים ובשנת 2003 נמכרה לגיידנט תמורת 60 מיליון דולר.
יחד עם לואיס פל ייסד את דיסק־או־טק שפיתחה מכשור לטיפול באיחוי חוליות בעמוד השדרה.
בשנת 2006 נמכרה החברה לקייפון תמורת 220 מיליון דולר.
בשנת 1996 יסד את חברת אימפולס דיינמיקס לטיפול באי-ספיקת לב.
בשנת 2000 שילמה חברת גיידנט 127 מיליון דולר תמורת אופציה (שלא מומשה) לרכישת החברה.
בשנת 1997 נמנה עם מייסדי חברת איי.אם.טי.
אינטרפייס מולטיגרד טכנולוגיה ובשנת 2005 נמנה עם מייסדי חברת קור דינמיקס (ישראל).
באוקטובר 2012 הגישה מדינת ישראל תביעה כנגד בן–חיים ושותפו העסקי בחברות אלה, ד"ר אמיר ערב.
לפי כתב התביעה, השניים רשמו שורת פטנטים וטכנולוגיה על שם חברות שברשותם, בעוד שהמדינה היא שעמדה בהוצאות המחקר והיא בעלת הזכויות עבור הטכנולוגיה.
חברת Goji (לשעבר RF Dynamics) שבשליטת בן חיים, פיתחה תנור מיוחד המבוסס על גלי רדיו, שבו ניתן לחמם מזון בעשירית מהזמן שלוקח למיקרוגל לחמם אותו.
התנור מסוגל גם לאפות חלה בתוך דקות ספורות ואף לבשל בתוך דקות תבנית ביצים שלמה, בקליפתן וללא מים.
תאגיד ציוד המטבח האמריקאי ITW השקיעה עשרות מיליוני דולרים בחברה, וכך גם קרן ההון סיכון האמריקאית NEA.
באוקטובר 2011 הגישו ערן בן-שמואל ואלכס בילצ'ינסקי, שלטענתם היו מיזמי הפרויקט, תביעה משפטית נגד בן חיים, אשר לדבריהם נישל אותם מזכויותיהם בחברה במהלכים מתוחכמים.
לדברי בן חיים התביעה היא סחטנית, והשניים היו שכירים בלבד.
לדבריו הם גויסו על ידי החברה כדי להתמודד עם בעיה טכנולוגית.
בשנת 2003 הקים את חברת הוברט אחזקות, המשקיעה בשלל חברות הזנק בתחום המכשור הרפואי, בהן מטאקיור ישראל, שעסקה בטיפול בסוכרת מסוג 2, מוטוריקה מדיקל, שפיתחה מערכת רובוטית לסיוע לחולים עם בעיות עצביות ומולקולר דיינמיקס שפיתחה מערכות הדמיה.
בשנת 2014 הקים את חברת אי.פי.די מחקר, המפתחת מערכות לטיפול בחולים עם הפרעות בקצב הלב.
ביוני 2018 נמכרה החברה לחברת פיליפס תמורת 250 מיליון יורו במזומן ועוד 210 מיליון יורו בהתאם לעמידה ביעדים.
בשנת 2008 רכש 7% מבית ההשקעות פריזמה (לפי שווי של 1.22 מיליארד שקל).
בשנת 2008 הקים את קרן מדינווסט, שהשקיעה בעשרות חברות בתחום הציוד הרפואי.
בן-חיים נשוי לפרופ' סימונה בן-חיים, רופאה ומרצה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
מתגורר בלונדון ובקיסריה, בווילה שרכש מארקדי גאידמק ב-2010 תמורת 47 מיליון ש"ח.
שלמה בן ארצי (Shlomo Benartzi) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
מחקריו עוסקים בתחום הכלכלה ההתנהגותית.
סיים תואר ראשון בכלכלה בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב בשנת 1989. בשנת 1994 סיים דוקטורט מבית הספר לניהול עסקים באוניברסיטת קורנל בניו יורק.
בין השנים 1994 ל-1996 שימש כמרצה באוניברסיטת דרום קליפורניה, בין השנים 1996 ל-2002 שימש כמרצה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בשנת 2002 קיבל דרגה של פרופסור חבר ובשנת 2007 קיבל דרגה של פרופסור מן המניין.
בן ארצי הוא מהמייסדים של פורום הכלכלה ההתנהגותית (Behavioral Finance Forum), קבוצה של חוקרים ואקדמאים מובילים בתחום מרחבי העולם.
שלמה בן אליהו (נולד ב-4 בנובמבר 1955) הוא איש ניהול ישראלי.
כיהן כמנכ"ל המשרד לביטחון לאומי, מנכ"ל משרד החקלאות ופיתוח הכפר, כמנכ"ל משרד הבינוי, מנכ"ל מינהל מקרקעי ישראל וראש המחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית.
נולד בישראל, בנם הבכור של הרב מרדכי וצביה חנה אליהו ואחיהם של הרבנים שמואל ויוסף אליהו.
שירת בצה"ל במסלול ישיבת הסדר כמפקד טנק בחיל השריון.
בשירות המילואים שירת כקצין בדרגת רב-סרן ברבנות הצבאית כמפקד קורסים להכשרת קצינים.
סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת בר-אילן והוסמך כעורך דין ב-1983. במשך מספר שנים פעל כעורך דין עצמאי והתמחה בתחום הנדל"ן.
בשנת 1999 התמנה למנכ"ל משרד השיכון, וכיהן בתפקיד במשך שנה וחצי.
בשנת 2001 התמנה למנכ"ל מינהל מקרקעי ישראל, וכעבור ארבעה חודשים פרש מתפקידו לאחר שלא נענו דרישותיו לחופש פעולה וסמכויות ביצועיות.
בשנת 2002 התמנה לראשות החטיבה להתיישבות בסוכנות היהודית.
בתקופתו התבצעה תוכנית ההתנתקות והוא היה אמור לקבל לידיו את הטיפול במפונים מגוש קטיף, אך הוא סירב לטפל בנושא מסיבות אידאולוגיות ובעקבות זאת הוקמה מנהלת סל"ע.
במשך מספר שנים עסק בייעוץ לחברות עסקיות.
בשנת 2012 התמנה לממלא מקום מנכ"ל חברת מוריה - החברה לפיתוח ירושלים.
בן אליהו שימש דירקטור במספר חברות ובהן מינהל מקרקעי ישראל ורשות הנמלים והרכבות.
כמו כן עמד בראשות כמה ועדות ממשלתיות.
באפריל 2013 התמנה למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון, תחת השר אורי אריאל מהבית היהודי.
הוא הצהיר כי לדעתו דיור ציבורי צריך להיות מוגבל לנכים בלבד וכי הפתרון למחוסרי דיור ברשימת ההמתנה צריך לבוא באמצעות סיוע לשכירת דירה בשוק הפרטי .
ביולי 2015 מונה למנכ"ל משרד החקלאות ופיתוח הכפר.
באוקטובר 2016, בעת ביקור ראש ממשלת רוסיה, דמיטרי מדבדב בישראל, המליץ שלמה בן אליהו, על פי בקשתו של השר אריאל, על מתן מזל"ט ששימש את מכון וולקני כמתנה למדבדב.
החלטה זו ספגה ביקורת רבה.
בן אליהו אמר שההצעה למסור את הרחפן לרוסים נאמרה על ידי אריאל בבדיחות הדעת וגם אישורו ניתן בבדיחות הדעת, ואילו הרוסים לקחו זאת ברצינות.
היועץ המשפטי לממשלה המליץ לנציב שירות המדינה לפתוח בהליך משמעתי כנגד המנכ"ל.
בינואר 2017 הורשע בן אליהו בדין משמעתי ונענש בנזיפה חמורה, על שהשמיט פרטים אודות רכושו בהצהרות שהגיש לקראת כניסתו לתפקיד מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון.
בינואר 2023, עם כינונה של ממשלת ישראל השלושים ושבע, החליט השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר למנות את בן אליהו למנכ"ל המשרד.
בספטמבר 2023 הודיע על התפטרותו מהתפקיד.
שלמה בן ראובן בּוֹנָפֵיד (נולד בשליש האחרון של המאה ה-14 – נפטר אחרי שנת 1445) היה מאחרוני המשוררים העבריים שפעלו בספרד הנוצרית.
שלמה בן ראובן בונפיד נולד כנראה בקטלוניה בשליש האחרון של המאה ה-14. התגורר בתחילה בסרגוסה ואחר כך גם בערים אחרות.
אביו טרח להקנות לו השכלה מקיפה והוא רכש ידיעות הגונות בספרדית וברומית ושקד על לימודיו גם כאשר עמד ברשות עצמו.
הוא פנה למלומד נוצרי כדי להשתלם בתורת ההיגיון.
על ידיעותיו של בונפיד ועל יחסו לפילוסופיה אנו למדים מתוך ויכוח ארוך ונוקב עם אחד מתלמידיו.
בונפיד מנסה להרשים בידיעותיו ומצטט חכמים נוצרים רבים.
אפשר להגדירו כמשורר האחרון בספרד שהשתדל להתפרנס מכתיבתו.
השירה הייתה ראש מעיניו, ועדות לכך מאות השירים המליצות והאגדות שהשאיר אחריו.
לפי דעת החוקרים, נותרו כ-363 שירים המיוחסים לו.
הוא היה הצעיר שב"עדת הנוגנים" (חבורת משוררים שנוסדה על ידי שלמה בן משולם דיפיארה), ולא זכה ליהנות מטובה זמן רב, שכן חלק גדול חברי הקבוצה כמו שלמה בן משולם דיפיארה, וידאל בן לביא ואשתרוק רימוך, המירו את דתם והחבורה התפרקה.
המגפה השחורה שפרצה באזור בשנת 1348, גזירות קנ"א (1391) וויכוח טורטוסה (1414–1413) החלישו את כוחה של יהדות אראגון, מספר היהודים פחת והנהגת הציבור ניתנה בידי אנשים ראויים פחות.
המשורר שלמה בונפיד קובל על כך: ;
מזגו החם של בונפיד לא אפשר לו לשתוק; הוא הגיב בחריפות על כל עניין שלא היה לפי טעמו, לרבות שאלות פוליטיות השנויות במחלוקת, וחיבר שירים על בעיות דתיות ופילוסופיות.
הוא גם הִרבה להתערב בעניינים לא לו: כך למשל כתב שיר כדרבנות למקובל רבי משה בוטריל שהתנשא יתר על המידה בנושאי הלכה.
היו שראו בו אדם יהיר ומתנשא.
היו לו שעות של ייאוש וחולשת דעת שבהן חשב שגורלו של עם ישראל נחרץ, והוא נותר עם הרגשת בדידות רוחנית ופחד שמא לא יהיה המשך לשירה היהודית בספרד: .
ומכאן אפשר להסביר גם את רגשות האפוטרופסות שלו כלפי קהל ישראל שאין להם מושיע ומדריך.
בונפיד ראה עצמו כמשורר לאומי של תקופתו.
מתוך תחושת אחריות הוא מוכיח ומנחם את עמו ומתלונן בפני הקב"ה.
שיריו מלאי סמכות וניסיונות לנחמה.
עיקר גדולתו היא בתחום הפיוט.
חלק ניכר משירתו הוא אישי בתכלית.
בונפיד מתנה צרותיו באוזני ידידיו, משדל נדיבים לשלם לו את שכרו, מגן על זכויותיו ואף שר על אהבתו לנשים.
שיריו אינם מסוגננים כדרך רוב המשוררים באותה תקופה, אלא מביעים את תאוות לבו ולבטיו האמתיים.
לדוגמה, אחת מאהובותיו לא הייתה יהודייה, הוא אינו מסתיר זאת אלא משתדל ללמד זכות על רגשותיו אליה.
גם בשנות העמידה והזקנה לא נס ליחו, ולבו הלך שבי אחר בחורה צעירה בשם מלכה סול.
הוא חיבר לה שירי אהבה ובגללם הסתבך עם ידידיו.
קרובי הנערה החליטו להרחיקה ושלחו אותה באנייה לסיציליה; לבונפיד לא נשאר אלא לשאת קינה מרה על פרידה זו.
עד שנות ה-40 של המאה ה-15 התגורר בונפיד בסרגוסה, ומעמדו היה מבוסס למדי.
אז בא לעיר איש מסיציליה בשם יוסף ישועה, שקנה את לבם של פרנסי העיר ודחק אותו מכל עיסוקיו.
בונפיד היה אנוס לברוח לעיר בלצ'יטה (Belchite) שמדרום-מזרח לסרגוסה.
משם פתח בפולמוס חריף ביותר עם אויביו, באמצעות פרסום מיוחד, "קונטרס המליצות והשירים נגד נכבדי סארגוסה", שבו תקף באופן ארסי ביותר את שבעת פרנסי העיר.