tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבואינג 747 נפל על קומפלקס מגורים בשכונת ביילמר.
שלושת אנשי הצוות והנוסעת שהיו במטוס נספו יחד עם 43 בני אדם שהיו בקומפלקס המגורים.
קברניט הטיסה היה יצחק פוקס ז"ל.
לאסון ניתן השם "אסון ביילמר" כשם השכונה בה התרסק המטוס.
ב-4 ביולי 2002 פתח אזרח מצרי באש לעבר דלפקי הכרטוס של אל על בשדה התעופה בלוס אנג'לס.
שישה ישראלים נפגעו מהירי ושניים מהם נהרגו.
היורה, האשם מוחמד הדאייט, לא השתייך לארגון טרור כלשהו אך החזיק בדעות אנטי ישראליות, דבר שהביא את שלטונות ארצות הברית להכיר במקרה כאירוע טרור.
ב-23 באוקטובר 2003 הונחת מטוס אל על מדגם בואינג 767 שהיה בטיסה מתל אביב ללוס אנג'לס דרך טורונטו בשדה התעופה הבינלאומי של המילטון, אונטריו.
הטיית הטיסה ממסלולה המתוכנן הוסברה באיום ביטחוני ממשי שנבע מחשש ליירוט המטוס בטילי קרקע אוויר בעת נחיתתו בטורונטו.
באפריל 2005, לאחר המראת בואינג 700–737 של אל על שעל סיפונו 120 נוסעים ממוסקבה לנמל התעופה בן-גוריון וטיפוס לגובה של 2,000 - 3,000 רגל (600 - 700 מטרים), כשלה מערכת הטייס האוטומטי של המטוס והקטינה לפתע את הספק שני המנועים.
כתוצאה מאיבוד כוח הדחף של המנועים ירדה המהירות באופן משמעותי, המטוס הרים את חרטומו כלפי מעלה ואיבד גובה רב יחסית.
מערכת האזהרה של המטוס שמרעידה את ההגאים נכנסה לפעולה, הקברניט ניתק את מערכת הטייס האוטומטי, הגביר את סיבובי המנוע כדי לקבל יותר כוח וייצב במהירות את המטוס.
כתוצאה מהתקלה, המטוס צנח בכמה עשרות מטרים.
לאחר מכן הטיסו שני הטייסים את המטוס באופן ידני והנחיתו אותו בשלום בנמל התעופה בן-גוריון.
ב-5 ביולי 2012 פרצה אש במנוע מספר 4 של מטוס בואינג 400–747 שהמריא מנמל התעופה לונדון הית'רו 40 דקות לפני כן.
הטייסים הדמימו את המנוע הבוער וחזרו לנחיתת חירום בלונדון עם 3 מנועים.
בחודש אפריל 2013 התקרב מטוס מסוג בואינג 737 בצורה מסוכנת לצלע הר בדרכו לאילת.
הטייסים נסקו לגובה תוך חריגה לשטח המצרי.
בעקבות זאת דרש הטייס הראשי באל על לבטל את קו אילת-תל אביב לטיסות לילה.
בחודש מרץ 2023 נחתה בלרנקה נחיתת חירום של טיסת אל על 383 לרומא בעקבות עשן.
אל עמי היא תנועה שהקימו תלמידי הרב צבי יהודה הכהן קוק ועוסקת בחינוך לאמונה והפצת היהדות לציבור הרחב.
ראשיה היו הרב יהושע צוקרמן והרב אלישע וישליצקי.
התנועה ערכה סמינרים והוציאה לאור תוכני לימוד והסברה.
בסביבות שנת 1980 יזמה התנועה הקמת גרעין תורני בעיר אילת.
הנהלת התנועה שוכנת במעלות תרשיחא.
סניף התנועה בצפון, שהפך לעצמאי בשנות השמונים, ממשיך את פעילותו כעמותה תחת השם "אל עמי - אל עצמי".
בעמותה פועלים 150 איש, בהם עובדים קבועים, מרצים, מדריכים ומתנדבים.
העמותה מפעילה בנות שירות לאומי בבתי ספר כחלק מהפעילות של "זהות - איגוד המרכזים לזהות יהודית".
המרכז לחינוך יהודי - מופעל בעיקר בעזרת בנות שירות לאומי, המכינות תכנים ופעילויות הקשורים לזהות ישראלית-יהודית-ציונית ומעבירות אותם בבתי ספר יסודיים ממלכתיים ובקהילות.
המרכז ובנות השירות מקימות חדרי בריחה, ימי שיא, פעילויות שיעורים חווייתיים ועוד.
פרויקט "אל עצמי" התחיל בשנת 2002. הפרויקט כולל תוכנית עשרת הדיברות לכיתות ז', תוכנית חברת מופת לכיתות ח', תוכנית נתינה לכיתות י' ותוכנית הכנה לצה"ל לכיתות י"ב.
הפרויקט פועל בכ-100 בתי ספר.
פרויקט דפי לימוד התחיל בסוף 1999 בפרשת 'לך-לך'.
מיועד ללימוד משותף של הורים וילדים, המקבלים דפים צבעוניים.
הדפים מכילים מקורות וביאורים, שאלות על המקורות וסיפורים המקרבים את הרעיון הנלמד ללב הילדים.
דפי הלימוד מתורגמים גם לצרפתית ואנגלית ונשלחים גם לחו"ל.
פרויקט קש"ת (קיץ של תורה) התחיל ב-2014 תשע"ד.
הפרויקט מבוסס על ספרי לימוד של אל עמי ונועד לספק חוויית למידה לילדים בקיץ.
בפרויקט משתתפים בין 12 ל-15 אלף ילדים בשנה.
אלפרדו ג'יימס "אל" פצ'ינו הוא שחקן קולנוע אמריקאי סיציליאני, מועמד לתשעה פרסי אוסקר במהלך הקריירה שלו, מתוכם זכה באוסקר לשחקן הטוב ביותר על משחקו בסרט "ניחוח אישה", וכן זכה ארבע פעמים בפרסי גלובוס הזהב.
אל פצ'ינו נולד ברובע הברונקס בעיר ניו יורק, ארצות הברית.
בנם של רוזה (לבית ג'רארדי) וסלבטורה פצ'ינו.
אביו ממשפחה נוצרית, היה סוכן ביטוח ומסעדן סיציליאני-איטלקי שהיגר לארצות הברית.
גם הורי אמו היגרו לארצות הברית מקורלאונה שבסיציליה.
הופעת הבכורה של פצ'ינו בסרט קולנוע הייתה ב-1969 כששיחק בתפקיד משני קטן בסרט "אני, נטלי".
ב-1971 כיכב בתפקיד ראשי בסרט "בהלה בפארק הסמים".
ב-1991 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "פרנקי וג'וני", בתור טבח ואסיר משוחרר.
ב-1972 גילם את מייקל קורלאונה בשובר הקופות "הסנדק" ובסרטי ההמשך "הסנדק 2" ו"הסנדק 3".
הופעתו זיכתה אותו במועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, ועד סוף שנות ה-70 היו לו שלוש מועמדויות נוספות לפרס זה.
ב-1992 זכה פצ'ינו בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, על תפקידו כסגן-אלוף עיוור בצבא ארצות הברית בסרט "ניחוח אישה".
באותה שנה היה גם מועמד לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו ב"גלנגרי גלן רוס".
פצ'ינו לא זכה למועמדויות נוספות, אך קיבל פעמיים את פרס גלובוס הזהב על מפעל חיים ועל משחקו במיני-סדרה "מלאכים באמריקה".
ב-1983 גילם פצ'ינו את המאפיונר טוני מונטנה בסרט "פני צלקת", שם הוא אומר את אחד ממשפטי הקאלט המפורסמים בקולנוע: "say hello to my little friend!" (תגידו שלום לחברי הקטן).
באותה שנה שיחק בחידוש הברודוויי למחזה "אמריקן באפלו", פרי עטו של דייוויד מאמט.
פצ'ינו דחה במשך השנים מספר תפקידים מבטיחים בדיעבד במהלך הקריירה שלו, ביניהם תפקיד האן סולו ב"מלחמת הכוכבים", קפטן וילארד ב"אפוקליפסה עכשיו" (שביססו את הקריירה של האריסון פורד ומרטין שין) ואדוארד לואיס ב"אישה יפה".
ב-2011 ביים וכתב את הסרט התיעודי "ויילד סלומה", שבחלקו הוא עלילתי, בהשתתפות ג'סיקה צ'סטיין ואסטל פרסונס.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים ה-68 של ונציה ב-31 באוגוסט 2011.
פצ'ינו מעולם לא התחתן, אך נולדו לו ארבעה ילדים: הראשונה נולדה ב-1989, ממערכת יחסיו עם מדריכת המשחק ג'ן טראנט.
בנוסף נולדו לו תאומים ב-2001 ממערכת יחסיו עם בוורלי ד'אנג'לו, בין 1996–2003. הוא ניהל בעבר מערכת יחסים עם דיאן קיטון, וכן הייתה לו מערכת יחסים עם השחקנית הישראלית מיטל דוהן.
ב-2023 נולד לו בן מבת זוגו נור אלפאלה.
ד"ר מוות ומיסטר ג'ק (2010, סרט טלוויזיה) - בתפקיד: ג'ק קבורקיאן.
ציידים (2020) - בתפקיד: מאיר אופרמן.
אל פאראיסו (בספרדית: El Paraíso) הוא אחד מ-18 המחוזות של הונדורס.
המחוז נוצר ב-1878 כחלק ממחוז טגוסיגלפה.
עיר הבירה של המחוז היא יוסקראן.
מחוז אל פאראיסו מכסה שטח בגודל של 7,218 קמ"ר וב-2010 אוכלוסייתו מנתה 427,232 נפש.
אל עצמי הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1988, המבוסס על ספרה של גלילה רון פדר, "אל עצמי".
שיר הנושא של הסרט, נכתב על ידי חנה גולדברג, הולחן על ידי אילן וירצברג ובוצע על ידי מיכה ביטון, והוא זכה להצלחה עם יציאת הסרט.
גיבור הסרט הוא ציון כהן (אריק אוחנה), ילד אשר גדל בשכונת מצוקה בבית שאן ונשלח בגיל שמונה על ידי סבתו בסיועה של עובדת סוציאלית למשפחה אומנת בחיפה בסוף שנות השבעים.
המשפחה האומנת היא משפחת שרוני - משפחה אמידה הכוללת את האם צילה (תחיה דנון), פסיכולוגית במקצועה, האב אלימלך (רוברטו פולק) ובנם ניר (רועי בר-נתן), אשר עושים כל שביכולתם לתמוך בציון.
הסרט מציג את הקשיים השונים בהם נתקל ציון בחייו החדשים כבן למשפחה אומנת ואת הרגשתו כלא שייך; הוא מנסה לא פעם לחזור אל שכונת ילדותו, ואל חבריו, דבר שממנו סבתו והעובדת הסוציאלית מנסים להרחיקו.
עם יציאתו לאקרנים, שודר הסרט בתדירות גבוהה בערוץ הראשון של רשות השידור, וכן גם במסגרת שידורי הטלוויזיה החינוכית.
הסרט שודר מספר פעמים בערוץ 2 על ידי הזכיינית טלעד, והופץ בקלטת וידאו.
בשנים האחרונות סרט זה לא שודר בטלוויזיה, ואף לא הופץ בגרסת DVD.
ניתן לצפות בסרט באתר ארכיון הסרטים הישראלי, ופלטפורמות וידאו על פי דרישה.
הסרט הופק בידי אהוד בן ש"ך, ובהפקת חברת "אבא הפקות ותקשורת" של המפיקה בפועל אלונה אבט ובעלה תמיר פאול שאף ביים את הסרט.
כיום מנהלים השניים את קבוצת ערוצי הילדים הופ!.
אל פאסו היא העיר השישית בגודלה במדינת טקסס, וה-22 בגודלה בארצות הברית.
העיר נמצאת על חוף נהר הריו גראנדה בגבול עם מקסיקו, כאשר מעבר לגבול שוכנת סיודאד חוארס.
באתרים הארכאולוגים "Keystone Wetlands" וב-"Hueco Tanks" שבאזור, נמצאו עדויות לכך שהאדם התיישב באל פאסו כבר לפני אלפי שנים.
המתיישבים עסקו בחקלאות לרבות בגידול תירס.
לחקלאות היה תפקיד מרכזי בחייהם ובין אלפיים דמויות שצוירו על ידי יושבי המקום ונמצאו באתר Hueco, נמצאה דמות צבועה שחור ולבן של טלאלוק, אל הגשם האצטקי.
החוקרים הספרדיים הראשונים גילו כי השבטים האינדיאנים: המנסו, הסומה והגומנו חיו באזור, ונטמעו במתיישבים, מה שהביא למסורת המסטיסים שנפוצה ביותר במקסיקו ובדרום-מערב ארצות הברית.
שבטים אחרים השתלבו עם שבטי המסקלארו שנדדו באזור למשך שנים.
חואן דה אונייטה הספרדי היה המגלה האירופאי הראשון שהגיע לנהר הריו בראבו דל נורט (כיום ריו גראנדה) בקרבת העיר (סמוך לעיר הקטנה סן אליזאריו שנמצאת 48 ק"מ דרומית לעיר).
אל פאסו דל נורט , הוקמה על הגדה הדרומית של הריו גראנדה ב-1659 על ידי כובשים ספרדיים.
בגלל היותה ערבה, החקלאות שגשגה וכרמים ופירות היו חלק מהייצור המקומי.
הכתר הספרדי והרשות המקומית של אל פאסו דל נורט ויתרו על כמה שטחים כדי לפתח את תעשיית החקלאות בגדה הצפונית שם נמצאת כיום אל פאסו, אולם השבטים האינדיאנים עיכבו את ההתפתחות צפונה.
המים היוו הגנה טבעית כנגד הספרדים.
ב-1680 לאחר הצלחותיו של פאובלו רוולט בהריסת המושבות הספרדיות בצפון ניו מקסיקו, הפכה אל פאסו למרכז הממשלה הספרדית בטריטוריית ניו מקסיקו.
באל פאסו הונהגו הספרדים על ידי דייגו דה וארגאס, הם התאחדו כדי ליישב מחדש את הטריטוריות הספרדיות יקרות הערך שמרכזן היה בסנטה פה, והן השתרעו מסוקורו ועד טאוס.
מקורות היסטוריים מציינים כי הפרויקט החקלאי הראשון באזור היה "פונס דה לאון ראנץ'" על אדמה שהוענקה ב-1825.
אל פאסו הייתה המיקום הדרומי ביותר במחוז נואווה מקסיקו (כיום ניו מקסיקו).
העיר קושרה לסנטה פה ולמקסיקו סיטי על ידי "הדרך המלכותית".
רק מעט מטיילים זרים הסתכנו וניסו להגיע למקומות כה רחוקים שהדרך אליהם ארכה זמן רב בתנאי אותם ימים.
מרגלים, סוחרים וציידי פרוות אמריקנים הגיעו עוד מאז 1804 וגם כמה זוגות מעורבים עם אליטה היספנית.
האינדיאני יו סטפנסון מקנטקי ואשתו דוני חואנה מריה דה אסקראט הם דוגמה טובה לזוג כזה.
בין המטיילים באזור נמנה גם זבולון פיק, חייל אמריקני נודע.
ב-1849, לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, הגיעו לעיר קבוצות גדולות של משפחות אמריקאיות שבאו להתיישב באזור.
בשנת 2006 אמד משרד מפקד האוכלוסין של ארצות הברית את תושבי האזור המטרופוליני של העיר ב-736,310 נפשות.
ב-3 בדצמבר 2007 דורגה אל פאסו כעיר השנייה בבטיחותה בארצות הברית מבין הערים שמספר תושביהן גדול מ-500,000.
אל פאסו נמצאת במדינת טקסס, קרוב לגבול עם מדינת ניו מקסיקו, ולגבול בין ארצות הברית ומקסיקו, מול המדינה המקסיקנית צ'יוואווה.
העיר נמצאת באזור זמן שונה מרוב טקסס.
גובה העיר הממוצע הוא 1,140 מטר מעל פני הים.
הנקודה הגבוהה ביותר בעיר היא הר פרנקלין הצפוני שגובהו 2,192 מטר מעל פני הים.
פסגת ההר ניתנת לצפייה ממרחק של 97 קילומטר מכל הכיוונים.
בעיר נמצא הגן האורבני הגדול ביותר בשטח של כ-97 קמ"ר ונקרא פארק הרי פרנקלין.
סדק ריו גראנדה עובר דרומית לסוף הרי פרנקלין באזור של הריו גראנדה.
הנהר משמש כגבול וחוצץ בין הערים אל פאסו וסיודאד חוארס.
לעיר מספר פרוורים בטקסס ופרוורים נוספים הנמצאים מעבר לגבול ושייכים לניו מקסיקו.
הפרוור הגדול ביותר מהעבר השני השייך לניו מקסיקו הוא העיר סאנלנד פארק (Sunland Park).
רוב העיר אל פאסו שייכת למחוז הבחירה ה-16 של טקסס לבית הנבחרים, ומיוצגת על ידי תושב העיר חבר הקונגרס הדמוקרטי בטו או'רורק.
חלק קטן במזרח העיר שייך למחוז הבחירה ה-23 של טקסס ומיוצג על ידי חבר הקונגרס הרפובליקני ויל הארד.
לאל פאסו 7 ערים תאומות:
אל פאיס (El País; מספרדית: "המדינה") הוא עיתון יומי ספרדי.
העיתון הוא בבעלות תאגיד המדיה PRISA.
עם מכירות של כ-390,000 אלף עותקים ביום, הוא עיתון החדשות היומי הנמכר ביותר בספרד.
העיתון הוקם על ידי התאגיד PRISA בשנת 1976 כחלק מהמעבר של ספרד לדמוקרטיה לאחר מות פרנקו והוא היה העיתון הראשון בעל אג'נדה פרו-דמוקרטית.
שני מקימיו היו קארלוס מנדו (Carlos Mendo) וחוסה אורטגה ספוטורנו (José Ortega Spottorno).
העיתון יצא לאור לראשונה ב-4 במאי 1976. מעמד העיתון כמגן הדמוקרטיה התחזק במהלך ניסיון ההפיכה הצבאי של סגן-אלוף אנטוניו טחרו בשנת 1981, במהלכו החזיק כבני ערובה בחברי פרלמנט.
העיתון שיצא באותו בוקר היה הראשון שקרא לחוקה והתנגד להפיכה.
האידאולוגיה/ נטייה-פוליטית של העיתון הוגדרה על ידי נטייה לאירופהיזם, פרוגרסיביות וליברליזם חברתי, מרכז-שמאל והוא תומך בחיזוק הסמכויות של האיחוד האירופאי.
עורכו הנוכחי של העיתון הוא אנטוניו קניו.
אל עצמי (תת-כותרת: סיפורו של ילד עזוב; בחלק מהמהדורות: "סיפורו של נער עזוב") הוא ספר לנוער מאת גלילה רון־פדר-עמית, שראה אור ב-1976 בהוצאת מלוא (מאוחר יותר נרכשו הזכויות על ידי מודן הוצאה לאור).
אריאל ווגרה אייר את הספר.
גיבורו של הספר הוא ציון כהן, נער שמגיע למשפחה אומנת מרקע של מצוקה וחווה קשיי הסתגלות.
הספר זכה להצלחה ותורגם לתשע שפות.
בעקבות הספר, פרסמה רון־פדר-עמית תשעה ספרים נוספים בסדרה "סיפורו של ציון כהן" ושתי סדרות ספרים נוספות, "סיפורו של ניר שרוני", שנכתבה מנקודת מבט של בנם של ההורים האומנים, ו"סיפורה של בתיה", שנכתבה מנקודת המבט של בתיה, אהבתו הראשונה של ציון.
בסך הכול כוללות שלוש הסדרות 31 ספרים.
בשנת 1988 יצא על בסיס הספר סרט באותו השם.
בשנת 2025 יצאה סדרת טלוויזיה באותו השם המבוססת על הספר, אמנם כל מיני דברים שקרו בספר נחתכו מהסדרה, כולל גם ששמות רוב הדמויות משתנות לשפה המודרנית לעומת השנה בה הספר נכתב (1973).
לפני צאת הספר לאור, התפרסם הסיפור בהמשכים בעיתון "הארץ שלנו", החל מ-20 במאי 1974. עורך העיתון יעקב אשמן עזר רבות בעיצוב דמותו של הגיבור, ציון כהן, והספר מוקדש לזכרו.
רון־פדר הייתה סטודנטית ועבדה באגודה לקידום החינוך.
היא החליטה יחד עם בן זוגה להפוך את ביתם לבית אומנה לילדים שהגיעו ממשפחות במצוקה והוצאו מביתם על ידי רשויות הרווחה.
בין השנים 1972–1979 גרו בביתה 10 ילדים, וניסיון זה היווה השראה לספרים.
מאוחר יותר סיפרה רון־פדר-עמית שהיה קיים פער גדול בין ציפיותיה כשבחרה לפתוח את ביתה לבין המציאות, שבה הפער בין המשפחה האומנת לילדים עורר תסכול והילדים מוצאים מביתם בקלות על אף רצונם להישאר בהם.
היא סיפרה שדמותו של ציון כהן נולדה כשהייתה עדה למקרה בו ילדה של חבריה, בת שלוש, תיקנה את העברית של אחד מילדי האומנה.
אחד מילדי האומנה שהגיעו לביתה של רון פדר היה מיכה ביטון.
הספר "אל עצמי" כבר נכתב כשהוא הגיע, ולפי הסופרת "ציון כהן לא היה ולא נברא.
הוא דמות שהמצאתי אחרי שערבבתי את כל עשרת הילדים שהיו אצלי עם החלומות שלי.
עם זאת, לפי ביטון ורון־פדר-עמית, הקשר הקרוב בינם עיצב השפיע על היחסים בין ציון לירדנה בספרים הבאים בסדרה, וביטון היה מעיר לסופרת על טיוטת הספרים לפני פרסומם.
הספר כתוב בצורת יומן שכותב נער, ציון כהן.
ביומן הוא מתאר בגוף ראשון את סיפורו.
ציון גדל בשכונת מצוקה בבית שאן למשפחה ממוצא מרוקאי המתקשה לגדל אותו.
אביו נמצא בבית הסוהר ואמו מתגוררת עם גבר אחר ואינה מעוניינת לגדלו.
אחרי שנשלח אל סבתו, שולחת אותו עובדת סוציאלית למשפחה אומנת בחיפה.
המשפחה מנסה לקבל אותו לקרבה, אך נתקלת בהתנגדות מצדו ובפערים תרבותיים.
משפחת האמנה כוללת את אם המשפחה, צילה שרוני, פסיכולוגית במקצועה, שמנסה לעזור לציון בלמידה ובתחום החברתי; בעלה אלימלך, עורך דין; ובנה הצעיר, ניר.
המשפחה מגיעה מרקע מבוסס וקיים פער בין אורח חייהם לאורח החיים המוכר לציון.
ניר נאלץ לקבל את ציון, שהולך איתו לאותה כיתה בבית הספר, ובמקרים רבים התנהגותו מתפרשת כשחצנית ומתנשאת כלפי ציון.
למרות השינויים שחלים בו, מתקשה ציון להסתגל לחיים החדשים עם משפחת שרוני.
הפערים מתוארים בתחילה כקושי להסתגל לכללי הנימוס בבית החדש ורגשות מעורבים של קנאה, זרות, זעם וגעגועים.
בבית הספר, התנהגותו מתוארת כ"פרועה" וחוצה גבולות.
עם זאת, כאשר הוא חוזר לביקור בביתו הוא מתגעגע גם לחיים הנוחים והשלווים בבית משפחת שרוני.
בשיאו של הספר ציון בורח לחוף הים בעכו, שם הוא פוגש את בתיה – דמות מרכזית בספרים הבאים בסדרה – מתאהב בה ומספר את סיפורו לשוטר שמוצא אותו.
אל עצמי היה לספר המצליח ביותר של רון-פדר־עמית, והיא התייחסה אליו כטוב שבספריה.
הוא תורגם לתשע שפות: אנגלית, ספרדית, יפנית, מנדרינית, קוריאנית, סרבית, איטלקית, גרמנית וצרפתית.
החוקרת עינת ברעם אשל כתבה שקיים "פער בין הצלחתם הכבירה של הספר ושל הסדרה כולה, ובין התקבלותם הצוננת בידי הביקורת הספרותית והאקדמיה", ושלספרי הסדרה הוקדשו מעט מאמרים ומחקרים אקדמיים.
לפי ברעם אשל, התמה המרכזית של סדרת "סיפורו של ציון כהן" היא "במפגש המתוח בין שוליים פריפריאליים למרכז, ובין 'ישראל השנייה' ל'ישראל הראשונה'".
ההקשר ההיסטורי שבו נכתב הספר הוא התעוררות מחאת הפנתרים השחורים בישראל ופרסומן של יצירות ביקורתיות, כגון אלו של שמעון בלס, לב חקק, סמי מיכאל ויהודה ניני.
חלק מביקורות הספרות המאוחרות התייחסו לספר מנקודת מבט פוסטקולוניאליסטית המדגישה האוריינטליזם בייצוג הדמות של ציון ודרכה בייצוגם של המזרחים בישראל.
ברעם אשל כתבה שלאורך סדרת הספרים פוגשים הקוראים מנעד רחב של צורות חיים אשכנזיות בישראל, אך הייצוג של המזרחיות נותר מוגבל להבטים שליליים, דרך הרקע שממנו בא ציון ושממנו הוא משתחרר.
דנה קרן-יער כתבה שדמותו של ציון נכתבה דרך נקודת מבט אוריינטליסטית, שבה אורח החיים של הקבוצה המודרת מוצג באופן סטראוטיפי ואילו הקבוצה החזקה, שנדרשת להכיל אותו, מייצגת את היומרה לאוניברסליות הומוגנית.
לדבריה נקודת מבט זו מחזקת דעות קדומות ודרישה להומוגניזציה, כלומר "מבנה קולקטיב אחיד שמי שאינו משתייך אליו מודר לשולי ההיררכיה התרבותית".
גילה דנינו-יונה כתבה על הספר ועל הסדרה כדוגמה מתוך הכתיבה של רון-פדר־עמית, שלדבריה נוקטת בפרקטיקות של הגזעה , שבה המזרחים מוצגים כקבוצה אתנית מובחנת וכזהות "נחשלת ונחותה", אופן ייצוג שלדבריה משמש "הצדקה לנרטיב הגאולה וההצלה המעניק לגיטימציה להוצאתם של ילדים מזרחים מהבית".
הסופרת נטע חוטר הביעה עמדה אמביוולנטית יותר לפיה, מצד אחד, הספר קריא וסוחף ואף מעביר ביקורת על הסנוביות והאליטיזם של "אנשי החינוך המודעים והנאורים", אך מצד שני, הוא גם "גזעני לאללה" ומציג את הרקע של ציון באופן לא מציאותי שמקבע סטראוטיפים.
מתוך נקודת מבט זו, רודין רואה בספרי הסדרה חלק ממהלך פורץ דרך שמייצג את המזרחיות כאחרות אך גם משרת גישה חינוכית מכילה, פלורליסטית ורב-תרבותית.
רון-פדר־עמית עצמה התייחסה לביקורת באומרה "אם 'אל עצמי' היה יוצא היום, היו כותבים שזה ספר גזעני.
אבל ככה חונקים את כל האמת".
בדבריה היא התייחסה להצגה על בסיס הספר, שבה לא מוזכר מוצאו של הגיבור, דבר שלטענתה נובע מעודף תקינות פוליטית.
ב-1978 הקריאה עליזה רוזן את היומן בהמשכים במסגרת התוכניות לילדים ונוער ברשת א'.
ב-1979 הפיק התיאטרון לילדים ולנוער הצגה על פי הספר, בבימויו של עמית גזית.
ב-1988 יצא לאקרנים סרט קולנוע המבוסס על הספר, שבו כיכבו אריק אוחנה ורועי בר-נתן.
ב-2018 הפיק התיאטרון הארצי לנוער הצגה על פי הספר, בבימוי של רענן ניסים פררה ומשה בן שושן.
ב־2024 יצא לאור רומן גרפי בסגנון קומיקס באיוריה של רחלי שלו, בהוצאת מודן.
ב-2025 יצאה ב-TeenNick וב-Yes סדרת טלוויזיה המבוססת כולה על הספר באותו השם.
בעקבות הצלחת הספר כתבה רון־פדר-עמית מספר ספרים נוספים.
הסדרה הראשונה סיפורו של ציון כהן (1977–1985) ממשיכה את הסיפור מנקודת מבטו של ציון וכוללת עשרה ספרים (כולל "אל עצמי").
הסדרה סיפורו של ניר שרוני (1980–1994) כוללת שנים-עשר ספרים וכתובה מנקודת מבטו של ניר, בנם של בני הזוג שרוני, שמסתגל לנוכחות של ציון בחייו.
הסדרה סיפורה של בתיה (1988–2004) כתובה מנקודת המבט של בתיה, כוללת תשעה ספרים, והיא כתובה מנקודת המבט של בתיה, אהבתו הראשונה של ציון.
הסדרה כוללת את הספרים הבאים, כולם בהוצאת מלוא.
הסדרה בעלת עשרה ספרים, כולל את ספר הפתיחה "אל עצמי":
מכתבים לבתיה (1977) – מסופר דרך מכתבים שכותב ציון לאהבתו הראשונה, בתיה.
לקראת סופו מתברר שלבני הזוג שרוני נולד בן נוסף, אח לניר, ובעקבות זאת נשלח ציון לקיבוץ מבוא הרים בגליל העליון;
ילד חוץ (1977) – מתאר את קורותיו של ציון כילד חוץ בקיבוץ ואת קשיי ההסתגלות שלו;
חבורת רחוב (1979) – ציון חוזר לבית סבתו בבית שאן ומחדש את קשריו עם נערי השכונה, שבינתיים הפכו לעבריינים;
מעון משפחתי (1980) – ציון חוזר לירושלים, למעון המשפחתי שהקימו בני הזוג ירדנה ואורי חרמוני.
חייו הקודמים של ציון מתמוטטים – חבריו מהשכונה נאסרים, ואמו הביולוגית עוברת זעזוע וילדיה נלקחים ממנה.
בתיה כותבת לציון שהיא מאוהבת במישהו אחר.
ציון מחליט, בעזרת הזוג חרמוני, לקחת אחריות על חייו, להשקיע בלימודים ולעבוד, ולתמוך כלכלית באמו הביולוגית;
ציון ובתיה - סיפור אכזבה (1981) – ציון בן 16 וקורותיו משקפים את הקשיים של גיל ההתבגרות;
כבוד עצמי (1981) – המשך קורותיו של ציון בבית משפחת חרמוני.
אמו של ציון מתה כתוצאה משימוש מופרז בסמים.
בתיה מנסה לחדש את הקשר עם ציון, אך הוא דוחה אותה;
פצע פתוח (1982) – המשך קורותיו של ציון בבית משפחת חרמוני והמשך הלבטים לגבי חידוש הקשר עם בתיה;
פרופיל 97 (1985) – ציון מתגייס לקורס טיס, משרת בתור טייס פנטום בבסיס בדרום הארץ ומתחתן עם בתיה.
הסדרה כתובה מנקודת מבטו של ניר שרוני, בנם של צילה ואלימלך שרוני, שנאלץ לקבל את ציון כחלק מהמשפחה.
הספר הראשון בסדרה פורסם ב-1980. רון־פדר-עמית סיפרה שהרצון לכתוב מקדות מבטו של שרוני נולד לאחר שהגיעה למפגש עם קבוצת ילדים מצפון תל אביב, שעשו הצגת משפט לגברת שרוני, על כך ששלחה את ציון מביתה, ובמהלכה ילדים עודדו את ציון וקראו קריאות בוז לניר.
לדבריה, היא הבינה שהסיפור של ניר הוא בעצמו טרגי ורצתה להעביר זאת לילדים.
בראיון לסמדר שיר, בשנת 1980, אמרה רון־פדר "הייתי צריכה לכתוב שישה ספרים על ציון כדי להגיע למסקנה שגם ניר הוא ילד נחמד, ושבעצם הוא לא אשם שהוא נולד במשפחה עשירה ולא חסר לו דבר".
הסדרה כוללת את הספרים הבאים:
אח וחצי (מלוא: 1982; איורים: תרצה טנאי)
דף חדש (מלוא: 1984; איורים: סטלה פרלוב)
אני אוהב אותך, מיכל (מלוא: 1987; איורים: סטלה פרלוב)
חבר ראשון (דגן: 1988; איורים: הלל אבט)
מארי אל פנינג היא שחקנית קולנוע ודוגמנית אמריקאית.
היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע בשנת 2001, בתור הגרסה הצעירה של דמותה של אחותה דקוטה פנינג בסרט הדרמה "קוראים לי סם".
פריצתה הגיעה עם כיכובה בסרט המדע הבדיוני של ג'יי ג'יי אברהמס "סופר 8" (2011), עליו זכתה לשבחי הביקורות וזכתה בפרס הזרקור בפסטיבל הסרטים של הוליווד.
בשנת 2020, היא החלה לגלם את יקטרינה השנייה בסדרה "קתרינה" של רשת הולו, עבורו קיבלה שלוש מועמדויות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2019, בגיל 21, הפכה פאנינג לאדם הצעיר ביותר שכיהן כחברת צוות השופטים בפסטיבל הקולנוע בקאן.
פנינג נולדה במושב המחוז קוניירס בג'ורג'יה, ארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי-בפטיסטי.
הוריה הם הת'ר ג'וי (לבית ארינגטון), שחקנית טניס מקצוענית לשעבר, וסטיבן ג'י פנינג, סוכן מכירות.
סבה הוא שחקן הפוטבול המקצועני לשעבר ריק ארינגטון, ודודתה היא ג'יל ארינגטון, כתבת ספורט בערוץ ESPN.
היא אחותה הצעירה של השחקנית דקוטה פנינג.
פנינג החלה את הקריירה שלה בגיל שנתיים כשלוהקה לתפקיד דמות התינוקת לוסי בדרמה "קוראים לי סם", כאשר את הדמות הבוגרת והמבוססת יותר שיחקה אחותה דקוטה פנינג.
זכתה לפרסום והכרה בזכות הופעתה בדרמה "דלת נסתרת" בתפקיד רות', בתם של טד ומריון קול (ג'ף ברידג'ס וקים בייסינגר).
ב-2003 שיחקה פנינג בסרט "אבא בא לגן" בתפקיד משני כאחת הילדות בגן
ב-2006 שיחקה פנינג בדרמה של אלחנדרו גונסלס איניאריטו "בבל" בעלילה המתרחשת על גבול ארצות הברית–מקסיקו בתור הילדה דבי ג'ונס, בתם של ריצ'רד וסוזן ג'ונס, שמגלמים בראד פיט וקייט בלאנשט.
ב-2007 יצא לאקרנים המותחן הפסיכולוגי "התשיעיות" בו היא משחקת לצידו של ראיין ריינולדס, וכן שיחקה בסרט הדרמה "דרך לא שמורה".
פנינג קיבלה את התפקיד הראשי הראשון שלה בשנת 2008 בדרמה המשפחתית "פיבי בארץ הפלאות", בה שיחקה ילדה המתגלה כחולה בתסמונת טורט.
באותה שנה השתתפה גם בדרמה המצליחה "הסיפור המופלא של בנג'מין באטן", בה גילמה את הדמות הצעירה של דייזי.
בשנת 2010 הצליחה פנינג לעורר את תשומת לבם של מבקרי הקולנוע וזכתה מהם להערכה רבה על הופעתה בסרטה של סופיה קופולה "אי שם" בתור קליאו, בתו של שחקן הקולנוע ההוליוודי ג'וני מרקו שמגלם סטיבן דורף.
ב-2011 קיבעה את מעמדה כשחקנית קולנוע עולה כאשר הופיעה בשובר הקופות של ג'יי ג'יי אברהמס וסטיבן ספילברג "סופר 8" בתור הילדה אליס דיינארד.
בנוסף בשנה זו, שיחקה בסרט "מקום לחלום עליו" בכיכובם של מאט דיימון וסקרלט ג'והנסון.
בשנת 2014 שיחקה בסרט הפנטזיה "מליפיסנט" בתפקיד הנסיכה אורורה, ובסרט ההמשך "מליפיסנט: אדונית הרשע" שיצא לאקרנים ב-2019.
בשנת 2016 כיכבה בסרט הפסיכולוגי "דוגמניות ושדים" בתור ג'סי, לצידה של ג'נה מאלון, ושיחקה בדרמה הקומית "נשות המאה ה-20", לצד גרטה גרוויג, בילי קרודופ ואנט בנינג.
באותה שנה שיחקה בדרמת הפשע "חי את הלילה", לצד בן אפלק, זואי סלדנה וסיינה מילר, דיבבה את דמותה של פליסי בסרט האנימציה "לרקוד".
בשנת 2017 שיחקה בסרטה של סופיה קופולה "הפיתוי".
בשנת 2018 שיחקה בסרט הפוסט-אפוקליפטי "עכשיו אנחנו לבד" של הבמאי ריד מורנו.
בשנת 2019, כיכבה בסרטו של וודי אלן "יום גשום בניו יורק" לצד טימותי שאלאמה.
בשנת 2020 החלה לככב בסדרת הדרמה-קומית-היסטורית של רשת הולו "הגדולה" בתור יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
על תפקידה זכתה לשבחים רבים, ואף קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה וזכתה בפרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2021 שבה עם תפקידה כיקטרינה לעונה השנייה של הסדרה, ושוב הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב, אך שוב לא זכתה.
במהלך שנת 2022 שיחקה גם בעונה השלישית, אשר גם עליה קיבלה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
עוד ב-2020, כיכבה בסרטו של הבמאי ברט היילי; "כל המקומות המוארים" של נטפליקס, על פי תסריט מאת ג'ניפר ניבן אשר גם מבוסס על הרומן שלה באותו שם.
באותה שנה שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הדרמה "ללא מוצא".
בסרט שביימה סאלי פוטר, היא משחקת (לצד סלמה הייק ולורה ליני) את ביתו של ליאו (חאווייר ברדם) סופר שהגיע בצעירותו ממקסיקו לניו יורק, שיוצא ונכנס לעולמות שונים.
הסרט מראה את המציאות של החיים שהיו יכולים להיות לאביה, אילו עשה בחירות אישיות אחרות.
במרץ 2021 השיקו האחיות אל ודקוטה פנינג חברת הפקות עצמאית בבעלותן, בשם "סרטי לוּאֵלֵן" (Lewellen Pictures).
השתיים חתמו הסכם זכות ראשונים עם אולפן ההפקות "", הידוע כחממה לכישרונות צעירים.
פרויקט הביכורים של החברה במסגרת ההסכם, יהיה סדרת פשע שתעובד לפי הרומן רב המכר "The Last House Guest" מאת מייגן מירנדה.
האחיות פנינג יפיקו את הסדרה יחד עם שרה ווקר שתכתוב את התסריט, ומרי ג'יין סקאלסקי שתייצג את חברת ההפקות "Echo Lake Entertainment".
ב-20 במאי 2025 פורסם שפנינג תגלם את אפי טרינקט בפריקוול השני של טרילוגיית משחקי הרעב: "משחקי הרעב: זריחה על האסיף" המבוסס על הרומן מאת סוזן קולינס באותו השם ("זריחה על האסיף").
הסרט צפוי לצאת ב-20 בנובמבר 2026. בספטמבר 2025 פורסם שפנינג תככב בסדרת מותחן משפטי מבית A24 בשם "Discretion" המבוססת על סיפור קצר שטרם יצא לאור מאת הסופרת צ'נדלר בייקר.
פנינג תפיק לצד שותפותיה מחברת Lewellen Pictures, דקוטה פנינג ובריטני קהאן וורד.
אל עלמיין הוא סרט מלחמה אמריקאי משנת 1953, בבימויו של פרד פ.
סירס ובכיכובם של סקוט בריידי, אדוארד אשלי וריטה מורנו.
הסרט ידוע גם בשם החלופי סיירת המדבר.
הסרט מתאר את קרב אל עלמיין בשנת 1942 במהלך המערכה בצפון אפריקה .
סקוט בריידי בתפקיד ג'ו באנינג
אדוארד אשלי בתפקיד קפטן הרביסון
רובין יוז בתפקיד סמ"ר אלף לאו
מייקל פייט בתפקיד סמ"ר מקווין
פיטר ממקוס כמפקד סינג דאס
ריי פייג ' בתפקיד הטייס הגרמני
בני רובין בתפקיד נהג מצרי
הנרי רולנד בתפקיד קצין גרמני
אל פובלנואו (בקטלאנית: El Poblenou, נהגה [əl ˌpɔbːləˈnɔw]; פירוש: "הכפר החדש") היא שכונה נרחבת במחוז סאנט מארטי בברצלונה, הגובלת בים התיכון בדרום, בסאנט אדריה דל בסוס במזרח, בפארק המצודה שבמחוז סיוטט וליה ממערב, ומחוז סאנט אנדראו מצפון.
בעבר השכונה הייתה עיירה מופרדת לחלוטין מברצלונה.
במהלך המהפכה התעשייתית של המאה ה-19, פובלנו הייתה המוקד של התעשייה הקטלונית והאיברית, מה שהקנה לה את הכינוי "מנצ'סטר הקטלונית".
מסביב לאשכול המפעלים הנרחב ניצבו בעיקר אזורי מגורים של מעמד הפועלים.
עם חלוף הבאז התעשייתי, נקלעה השכונה למצב של נטישה ולאחר תקופה של הזנחה עברה השכונה מהפך דרמטי.
המשחקים האולימפיים ב-1992 היו הטריגר העיקרי לשינוי המסיבי הזה של אל פובלנואו.
רבים מהאזורים שפותחו - כולל וילה אולימפיקה , אזור דיאגונל מאר ואזור הפורום - מהווים כ"שכונות" בפני עצמן.
אבינגודה דיאגונל משלים את התוכנית המקורית, הלא גמורה, ומשתרע כעת מפלאסה דה לס גלוריס ועד לים.
תוכנית הנרחבת להסבת אל פובלנואו לרובע הטכנולוגי והחדשנות של העיר, כמו גם הגדלת שטחי הפנאי והמגורים.
לצד האזורים החדשים והיוקרתיים של וילה אולימפיקה ודיאגונל מאר, אמנים ואנשי מקצוע צעירים רבים הסבו את המפעלים והמחסנים לשעבר ללופטים, גלריות וחנויות.
גם בתי ספר וסטודיו לאמנות ועיצוב נפתחו.
חלק ממבני המפעלים הישנים מוכרזים כיום כאנדרטאות היסטוריות ונמצאים תחת הגנה ושימור.
דוגמה לכך היא המפעל Hispania SA, שנבנה על ידי הסוחר הקובני-גרמני אמיליו היידריך , והאדריכל ג'וזף גרנר ב-1923, דוגמה נוספת היא המפעל לכימיקלים "Valls, Teixidor i Jordana".
רחוב רמבלה דל פובלנו (Rambla del Poblenou) המוצל, המשתרע מאבינגודה דיאגונל ועד לחוף הים, הוא הרחוב המסחרי הראשי.
קו 1 של הרכבת התחתית של ברצלונה.
קו 4 של הרכבת התחתית של ברצלונה.
תחנות: סלבה דה מאר, פובלנו, לקונה, בוגאטל
תחנות: גלוריאס, קה ל'ארניו, פרה IV, פלוביה
אלינור "אל" פורייר סנט פייר היא אתלטית אמריקאית, אלופת עולם באולם (גלאזגו 2024) וסגנית אלופת עולם באולם (בלגרד 2022) בריצת 3000 מטר.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר באוקטובר 2019 סיימה במקום 11 בריצת 5000 מטר בשיא אישי חדש של 14:58.17 דקות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיימה במקום עשירי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:01.75 דקות.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד, סרביה במרץ 2022 זכתה במדליית כסף בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:42.04 דקות, אחרי למלם היילו (8:41.82 דקות) ולפני אג'גייהו טייה (8:42.23 דקות), שתיהן מאתיופיה.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו, הממלכה המאוחדת במרץ 2024 זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר בשיא אליפות חדש של 8:20.87 דקות, לפני גודאף צגאי מאתיופיה (8:21.13 דקות) וביאטריס צ'פקואץ' מקניה (8:22.68 דקות).
ריצת מייל: 4:16.41 דקות (2024), שיא אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית והקריביים
ריצת 3000 מטר: 8:20.87 דקות (2024), שיא אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית והקריביים
אלויסיוס טיירון פוסטר היה מתופף ג'אז אמריקאי.
פוסטר החל את הקריירה המקצועית שלו באמצע שנות ה־60, כאשר ניגן והקליט עם מוזיקאים מז'אנר ההארד בופ והסווינג, בהם בלו מיטשל ואילינוי ז'אקה.
בשנות ה־70 ניגן ג'אז פיוז'ן עם מיילס דייוויס, והיה אחד הבודדים שהיו בקשר עמו בתקופת פרישתו בין השנים 1975 ל־1980.
במהלך תקופה זו המשיך פוסטר להופיע ולהקליט ג'אז אקוסטי עם אמנים בולטים כמו סוני רולינס, דקסטר גורדון, מק'קוי טיינר, הוראס סילבר ואחרים.
הוא השתתף באלבום הקאמבק של דייוויס The Man with the Horn משנת 1981, והיה הנגן היחיד שניגן בהרכב של דייוויס גם לפני וגם לאחר תקופת פרישתו.
לאחר שעזב את ההרכב של דייוויס באמצע שנות ה־80, הופיע והקליט פוסטר עם הרבי הנקוק, סוני רולינס, ג'ו הנדרסון ומובילים נוספים, בעיקר בסגנונות של ג'אז אקוסטי.
בנוסף, הוציא מספר אלבומי סולו תחת שמו, החל מהאלבום Mixed Roots שיצא בשנת 1978.
הוא החל לנגן בתופים בגיל 13, וביצע את הופעת הבכורה שלו בהקלטה בגיל 20, באלבומו של בלו מיטשל The Thing to Do, שיצא בשנת 1964.
הוא הצטרף להרכב של מיילס דייוויס בשנת 1972, לאחר שג'ק דיג'ונט עזב, וניגן עם דייוויס עד שנת 1985.
באוטוביוגרפיה שפרסם דייוויס בשנת 1989, הוא תיאר את הפעם הראשונה ששמע את פוסטר מנגן בהופעה חיה, בשנת 1972, במועדון "The Cellar" שבמנהטן:
"הוא (פוסטר) הדהים אותי — היה לו גרוב אדיר והוא פשוט הניח אותו בדיוק במקום.
אל ידע להכין את הקרקע לאחרים, שכולם ינגנו עליו, והוא שמר על הגרוב כאילו לנצח".
פוסטר החל להלחין בשנות ה־70, ויצא לסיבובי הופעות עם הרכב משלו, שכלל מוזיקאים כגון הבסיסט דאג וייס, הסקסופוניסט דיינה סטפנס והפסנתרן אדם בירנבאום.
בעשור האחרון לחייו הופיע פוסטר לעיתים תכופות במועדון Smoke בניו יורק, שם גם יצאו שני אלבומיו האחרונים במותג Smoke Sessions.
(Blue Note, 1967)עם פרנק מורגן
אל עצמי היא תוכנית טלוויזיה לילדים ונוער המבוססת על הספר באותו השם של גלילה רון־פדר-עמית.
התוכנית עלתה לשידור לראשונה ב-29 ביוני 2025 ביס ובערוץ TeenNick.
את התוכנית כתבו אורי אוריין ורותם קפילנסקי יחד עם עזרה תסריטית של יוצרות הסדרה אסיה לבטוב ונועה לזר קינן.
התוכנית מבוימת על ידי יהונתן בר אילן.
תוכנית הטלוויזיה הייתה אמורה לעלות לשידור בספטמבר 2025, אך בעקבות המלחמה עם איראן, הוחלט להקדים את עלייתה ליוני.
ב-24 ביולי 2025, לאחר ההצלחה של העונה הראשונה של הסדרה, הוכרזה עונה שנייה לסדרה שצפויה לצאת במהלך שנת 2026. צילומי העונה השנייה התחילו ב-17 באוגוסט 2025 והם צפויים להתקיים עד סוף ספטמבר או תחילת אוקטובר 2025.
התוכנית עוסקת בציון (ליעד פאר), נער מבית שאן שאמו נפטרה ואביו בכלא.
הוא גודל על ידי סבתו בבית שאן עד שהעובדת הסוציאלית שלו החליטה להעביר אותו למשפחת אומנה בחיפה.
לסדרה נעשו התאמות למציאות של שנות ה-20 של המאה ה-21. אם למשל גם בספר וגם בסרט המוצא המזרחי של ציון וחבריו מבית שאן מודגש, ההבדלים העדתיים לא מודגשים בסדרה.
ציון כהן (ליעד פאר) – הדמות הראשית של הסדרה.
בן נוער מבית שאן שמועבר למשפחת אומנה בחיפה.
כדורגלן, מאמן קבוצת כדורגל בשם "בני דניה" ומאמין שיגיע למדריד.
בסוף העונה מנצח את קבוצת "הנשרים" שהיבה מתקופתו בבית שאן ומתכונן לטוס למדריד.
זהבה / ננה (חנה אזולאי-הספרי) – סבתו הביולוגית של ציון, מגדלת אותו עד שהוא עובר לבית אומנה בחיפה.
מאיה שרוני (יעל שרוני) – אם האומנה של ציון בחיפה.
אלי שרוני (עומר עציון) – אב האומנה של ציון בחיפה.
עורך דין בחברה לייצור מזון.
מנסה להתקבל למאסטר שף ובסוף העונה מצליח.
ניר שרוני (יאיר פרסקי) – אח האומנה של ציון.
מאוהב בליהי וכותב ומלחין עליה שיר שהפך לויראלי ברשת.
לאחר שניסה לצלם קליפ עם ליהי לשיר, מתחיל להתאהב ברומי ונהפך לבן זוגה בסיום העונה.
רועי (שיה ניב) – חברו הטוב ביותר של ציון.
כועס עליו לאחר שעבר לחיפה אך לאחר מכן מצליח להתחבר לזה.
ניצן טימור (יהלי ווטסון) – תלמיד בכיתה החדשה של ציון בחיפה.
אחיה הקטן של עלמה, בן זוגה לשעבר של ליהי.
חברו הטוב ביותר של מתן.
נהפך לחבר טוב של ציון באמצע העונה.
ליהי (ליהיא מבל) – תלמידה בכיתה החדשה של ציון בחיפה, בת זוגו לשעבר של ניצן.
מאוהבת בציון ונהפכת לבת זוגו אך בסוף העונה ציון נפרד ממנה ורומי עוזבת אותה ובכך נשארת לבד.
מתן (אלון גביש) – תלמיד בכיתה החדשה של ציון בחיפה.
רומי (רומי יעקובי) – תלמידה בכיתה החדשה של ציון בחיפה.
חברתה הטובה של ליהי אך בסיום העונה עוזבת אותה ועוזרת אומץ.
מאוהבת בניר ובסוף העונה נהפכים לזוג.
תמי טימור (נגה ד'אנג'לי) – שכנתם של משפחת שרוני ואימם של עלמה וניצן.
מתמודדת לראשות עיריית חיפה ומפסידה.
שליו (רועי אבוטבול) – חברו הטוב של ציון מבית שאן.
גבי (נהוראי קליפה) – הבריון של הכיתה מבית שאן.
תמיד התבריין על רועי אך ציון הציל את רועי בכל פעם.
אושר (אילה הלפגוט מירון) – ילדה שלומדת בכיתה יחד עם ציון.
מכנים אותה "מכשפה" בגלל הדוכן שלה בו היא מוכרת דברים "מכשפים" ועושה כישופים על אנשים.
מתחברת לציון ובסוף העונה הראשונה נהפכת לבת זוגו.
דמותה היא המקבילה לדמות של בתיה בספר המקור.
צימוקי (הלל לב ארי) – חברו של ציון מבית שאן.
יעלה (דין הפנר) – המורה בכיתתו החדשה של ציון בחיפה.
עלמה טימור (רומי אבירם) – אחותו הגדולה של ניצן.
לפעמים מעטות הבייביסיטר של ניר.
מולי כהן (צחי הלוי) – אביו הביולוגי של ציון.
נמצא במאסר על שוד בנק ומשתחרר בסוף העונה הראשונה.
רון ביטרמן — אביהם של ניצן ועלמה ובעלה של תמי.
רזיה (רוית יעקב כהן) – היועצת של בית הספר.
אופירה (נועה לזר קינן) – העובדת הסוציאלית של ציון שמנסה לעזור לו.
נחמני (עילי ליטמן) – שחקן בקבוצת הכדורגל בני דניה ותלמיד בכיתתו של ציון.
אל פרו הוא אתר ארכאולוגי במחוז אֶל פּטֶן שבגואטמלה, כ-60 ק"מ מערבית מטיקאל.
האתר היה מיושב בין המאות החמישית לפני הספירה והשמינית לספירה, ונמצאים בו שרידים של תרבות המאיה.
השם "אל פרו" ניתן לאתר כאשר התגלה במאה ה-20, אך כאשר פוענח כתב המאיה העתיק גילו החוקרים ששמו המקורי של המקום היה "ואקה".
העיר הייתה מאוכלסת מעל ל-1,000 שנים עד למאה ה-8 לספירה.
בשנת 378 התקיימה בעיר פגישה בין אנשי מאיה לבין טאוטיווקאן.
בשנת 732 עברה העיר לשליטת שליטי טיקאל, וכעשור לאחר מכן נהרסה וננטשה.
האתר נקרא "אל פרו" לאחר שנתגלה במאה ה-20. הירוגליפים שזוהו באתר מלמדים ששמו העתיק של האתר הוא "וואקה".
כיום שני השמות הללו מקובלים, אך השם הדומיננטי במפות הקיימות הוא של אל פרו.
בסביבות שנת 400 לפני הספירה אוכלוסיית הוואקה כללה כמה עשרות אלפים.
לפי ספרו של כריס הרדמן "Woman Power in the Maya World", בתקופה זו הוואקה הגיעה לשיא פוליטי.
העיר נודעה בכוחה המסחרי, מה שתרם למספר התושבים הגבוה.
אל קופר הוא מוזיקאי, זמר ונגן קלידים וגיטרה יהודי-אמריקאי.
התפרסם במיוחד כמקים להקת דם, יזע ודמעות וכנגן ליווי ומפיק מוזיקלי של אמנים רבים מתחום הרוק והבלוז, כשהבולט בהם הוא בוב דילן.
בבית הוריו בברוקלין, נחשף קופר הילד למוזיקה של זמרת הגוספל והבלוז, בסי סמית והתקליטים להם האזין היוו את הבסיס ליצירתו העתידית.
הוא התגלה ככישרון מוזיקלי טבעי ולמד לנגן בכוחות עצמו על פסנתר וגיטרה.
עד אמצע שנות החמישים נמשך קופר למוזיקת הגוספל ועם עליית הרוק'נ'רול, באמצע שנות החמישים, הוא נמשך לחלק הווקאלי של הסגנון המוזיקלי החדש והיה חלק מקבוצה ששרה בקרנות רחוב בסגנון הדו-וופ.
ב-1959, בגיל 15 בלבד, הצטרף כגיטריסט ללהקת The Royal Teens אשר זכתה להצלחה מסוימת.
בתחילת שנות השישים החל להלחין שירים ואחד מלחניו הפך ללהיט בביצועו של ג'ין פיטני.
באותן שנים, בהן הייתה פריחה לאמני וללהקות הרוק'נ'רול הצעירות, השתתף קופר בהקלטות רבות כנגן ליווי לאותם אמנים (לרוב לא ידועים).
מאוחר יותר הוא טען כי שנים אלו כנגן אולפן היו בית הספר הטוב ביותר שלו.
להיטו הגדול הראשון של קופר כמלחין היה השיר "This Diamond Ring" שבוצע על ידי גארי לואיס והפלייבויז.
השיר צעד מספר שבועות בתחילת 1965 בראש מצעד הפזמונים האמריקאי.
באותם ימים ניסה קופר להתפרנס כנגן ליווי.
כאשר הזמין אותו ידידו, טום וילסון שהפיק באותה עת את תקליטו של בוב דילן Highway 61 Revisited, לצפות בהקלטת האלבום, הביא איתו קופר את הגיטרה שלו במטרה לנסות ולהצטרף להקלטה.
במהלך הקלטת השיר "Like a Rolling Stone", ניצל קופר היעדרות רגעית של המפיק, התיישב ליד אורגן ההאמונד והחל לנגן ליווי שונה לשיר.
בוב דילן אהב את הליווי החדש והגביר אותו עד אשר צליל האורגן היה לאחד מסימני ההיכר של השיר שהפך לאחד מסמלי התרבות של שנות השישים.
במהלך 1965 המשיך קופר ללוות את דילן והיה שותף להופעה ההיסטורית בפסטיבל הפולק של ניופורט בה הדהים דילן את הצופים ואת חובבי מוזיקת הפולק כאשר עבר לנגן בגיטרה חשמלית ועשה שימוש בלהקת רוק כלהקת הליווי שלו.
כמו כן, היה שותף בהמשך אותה שנה להקלטת אחד האלבומים הנחשבים ביותר של דילן Blonde on Blonde.
השתתפותו של קופר בלהקת הליווי של דילן תרמה רבות לפרסומו.
בקיץ 1965 הצטרף קופר אל קבוצת מוזיקאים (אשר היו כולם יהודים) שהתגוררה בגריניץ' וילג' ונוהלה על ידי טום וילסון.
הלהקה נקראה בלוז פרוג'קט והחזיקה מעמד שנה אחת בלבד לאחר הצטרפותו של קופר.
הם הוציאו שלושה אלבומים אשר זכו לשבחי הביקורת אך להצלחה מסחרית פחותה.
הלהקה נגנה בלוז, פולק רוק וג'אז.
אירוע השיא של הלהקה היה הופעתה בפסטיבל הפופ של מונטריי שנערך ביוני 1967.
כבר בפסטיבל הפופ של מונטריי הופיע קופר גם כאמן בודד וגם עם הבלוז פרוג'קט ובהמשך 1967, עזב את הלהקה והקים יחד עם עוד מוזיקאים (ביניהם גם סטיב כץ שהיה איתו בבלוז פרוג'קט) את להקת "דם, יזע ודמעות".
קופר, אשר התנסה בשוויוניות שבה דגלו חברי הבלוז פרוג'קט, דרש מראש להיות מנהיג הלהקה החדשה ותביעתו נתקבלה על ידי חברת התקליטים קולומביה.
ואמנם, רוב החומר באלבומה הראשון של הלהקה, "Child Is Father to the Man", נכתב על ידו (בין היוצרים האחרים באלבום היו גם רנדי ניומן, הארי נילסון וקרול קינג).
האלבום נחשב כפריצת דרך באותה עת בכך ששילב לראשונה חטיבה של כלי נשיפה יחד עם סגנונות הרית'ם אנד בלוז, הרוק והמוזיקה הפסיכדלית ובכך נתן לשירים נופך ג'אזי.
למרות הביקורות הנלהבות, האלבום הגיע בשיאו רק למקום ה-47 במצעד האלבומים.
חברת התקליטים, אשר דרשה שהלהקה תיצור חומר מסחרי יותר וחיכוכים פנימיים בין חברי הלהקה, הביאו לפרישתו של קופר מדם יזע ודמעות, בסוף 1967, לאחר יציאת האלבום הראשון.
בתקופה שלאחר מכן פעל קופר בשלושה אפיקים מקבילים: בליווי אמנים מפורסמים כמו ג'ימי הנדריקס, להקת המי והרולינג סטונז (במיוחד התפרסם קטע הסולו שלו בקרן יער, והליווי שלו על אורגן האמונד בשיר "You Can't Always Get What You Want" באלבום Let It Bleed).
בהפקה מוזיקלית עבור תקליטי קולומביה, עבורם הפיק, בין היתר, את תקליטי ההמשך של דם, יזע ודמעות שזכו להצלחה מסחרית גדולה.
האפיק השלישי היה יצירה עצמאית.
קופר הוציא ב-1968 את תקליט הסולו הראשון שלו, "I Stand Alone" ובמקביל, חבר אל ידידו מתקופת ההקלטות וההופעות עם דילן, מייק בלומפילד.
הם יצרו ביחד שני תקליטים.
הראשון, תקליט בשם: "Super Session", יחד עם הגיטריסט סטפן סטילס, זכה להצלחה גדולה וגם התקליט השני, "Live Adventures of Al Kooper & Mike Bloomfield" הוגדר כהצלחה.
ב-1972 עקר קופר לאטלנטה, הקים שם את חברת התקליטים שלו "Sounds of the South".
הוא "גילה" את להקת לנרד סקינרד והפיק את שלושת תקליטיהם הראשונים אשר היו הצלחה מסחרית גדולה.
באותה תקופה, הפיק קופר תקליטים רבים לאמנים שונים, ביניהם: הטיובס, בי בי קינג, נילס לופגרן וג'ו אלי.
ב-1974 מכר את חברת התקליטים שלו לחברת MCA ועקר ללוס אנג'לס שם כתב באותה עת ספר זכרונותיו "Backstage Passes" שתיאר את הקורות אותו ב-20 שנות יצירה.
הספר, אשר יצא לאור רק ב-1998 ואשר כותרת המשנה שלו הייתה: "Backstage Passes & Backstabbing' Bastards", זכה לתשבחות המבקרים.
מאמצע שנות השבעים ועד אמצע שנות השמונים עסק קופר בליווי ובהפקה מוזיקלית לאמנים שונים ובכתיבה של מוזיקה לטלוויזיה ולקולנוע.
בסוף שנות השמונים הוא פרש מעסקי המוזיקה למשך מספר שנים, אך חזר שנית בשנות התשעים והמשיך בתחומים בהם עסק לפני כן, כולל איחודים מחודשים של להקות "בלוז פרוג'קט" ו"דם, יזע ודמעות".
בתחילת שנות האלפיים לימד מוזיקה בבית הספר למוזיקה מכללת ברקלי למוזיקה שבבוסטון וניגן בהופעות בסופי שבוע יחד עם להקתו "The ReKooperators".
לאחר מכן עסק בליווי פרויקטים מוזיקליים אישיים.
Super Session 1968 (עם מייק בלומפילד וסטפן סטילס)
אלן סטוארט "אל" פרנקן הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת מינסוטה מ-2009 עד 2018, כחבר מפלגת דמוקרטים-חקלאים-עבודה של מינסוטה, שהיא חלק מן המפלגה הדמוקרטית.
פרנקן התפרסם לראשונה ככותב ובדרן במסגרת תוכנית הטלוויזיה "סאטרדיי נייט לייב", בה החל להופיע מתחילתה של התוכנית בשנת 1975.
פרנקן נולד בעיר ניו יורק להורים יהודים, כבנם של פיבי לבית קונסט, עקרת בית וסוכנת נדל"ן, ולג'וזף פרנקן, איש מכירות בתחום הדפוס.
סבו וסבתו מצד אביו היגרו מגרמניה, וההורים של אימו היגרו מבלארוס.
בילדותו התגורר בסנט לואיס פארק שבמינסוטה, פרבר של מיניאפוליס.
אחיו הבוגר, אואן, הוא צלם עיתונות.
פרנקן סיים לימודי תואר ראשון בהצטיינות במדע המדינה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1973. את אשתו פרני הכיר בשנת לימודיו הראשונה באוניברסיטה.
את הופעותיו כבדרן החל פרנקן עוד בימי בית הספר התיכון והוא המשיך והופיע במסגרת סדנת תיאטרון במיניאפוליס, אשר התמחתה בסאטירה פוליטית.
פרנקן וחברו מימי התיכון, טום דייוויס, התקבלו כשני כותבי המערכונים הראשונים של סאטרדיי נייט לייב, במסגרתה אף הופיעו בפני המצלמות.
ככותב לתוכניות טלוויזיה פרנקן היה מועמד שבע פעמים לפרס אמי ושלוש פעמים זכה בפרס.
בתקופת עבודתו בתוכנית פרנקן אף שיחק במספר סרטים, ביניהם הסרט משנה מקום משנה מזל בו כיכבו אדי מרפי ודן אקרויד.
פרנקן הופיע בסרט, יחד עם חברו דייוויס, בתפקיד סבל ברכבת.
אחר כך עסק בכתיבה ובמשחק והופיע במספר סרטים.
ב-1994 השתתף בכתיבת התסריט לסרט "אהבה של גבר לאישה".
בהמשך הפך לפרשן פוליטי, וחיבר מספר ספרים רבי-מכר.
כן שימש כמנחה בתוכנית רדיו ששודרה ברחבי ארצות הברית.
פרנקן רץ לסנאט האמריקאי בשנת 2008 במערכת בחירות שבסופה ניצח בהפרש קטן את המועמד הרפובליקני, הסנאטור נורם קולמן.
ההכרעה הושגה רק לאחר שכל הקלפיות נמנו ידנית.
קולמן ערער על התוצאה לבית המשפט העליון של מינסוטה, אשר אישר את ניצחונו של פרנקן ב-30 ביוני 2009. ב-7 ביולי 2009 הושבע לתפקידו כסנאטור.
הוא נבחר לכהונה שנייה בנובמבר 2014 לאחר שגבר על המועמד הרפובליקני מייק מקפאדן.
במרץ 2015 נמנה עם הסנאטורים הבודדים שלא נכחו בנאום בנימין נתניהו בפני הקונגרס של ארצות הברית כנגד הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
ב-7 בדצמבר 2017 הודיע פרנקן על כוונתו להתפטר מהסנאט, אחרי שהואשם בהטרדות מיניות.
ב-2 בינואר 2018 הוא אכן התפטר רשמית ובמקומו מינה מושל מינסוטה את טינה סמית', סגנית המושל, לכהן כסנאטורית.
לאחר התפטרותו מן הסנאט שקע פרנקן בדיכאון קליני.
בכתבת תחקיר שהתפרסמה בניו יורקר נטען כי בטענות שהושמעו כלפי פרנקן על הטרדות מיניות נפלו חוסר דיוקים מהותיים.
בכתבה נכתב כי שבעה מן הסנטורים שקראו להתפטרותו המיידית של פרנקן בשנת 2017 הביעו חרטה על עמדתם.
בראיון שהעניק לוושינגטון פוסט בפברואר 2022 אמר פרנקן כי הוא מתחרט על שהתפטר מן הסנאט ושוקל להתמודד שוב בבחירות.
אל קַלַפַטֶה (בספרדית: El Calafate) היא עיר בדרום-מערב פרובינציית סנטה קרוס בארגנטינה.
אל קלפטה נמצאת בפטגוניה, על הגדה הדרומית של אגם ארחנטינו, במרחק של כ-320 קילומטרים צפונית-מערבית לריו גז'גוס, בירת סנטה קרוס, ובמרחק של כ-2,727 קילומטרים דרומית-מערבית לבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
העיר היא יעד תיירותי חשוב עקב קרבתה לאתרי טבע שונים בפטגוניה, כמו הפארק הלאומי לוס גלסיירס והאתרים שבו, כולל קרחון פריטו מורנו ופיץ רוי.
משמעות השם "אל קלפטה" היא "הקלפטה".
קלפטה (Berberis buxifolia) הוא השם הספרדי של שיח קטן בעל פרחים צהובים ופירות בצורת ענבה כחולה כהה מסוג ברברית נפוץ מאוד באזור פטגוניה.
משמעות המילה "קלפטה" בספרדית היא "סותם סדקים", והצמח נקרא כך משום שפירותיו שימשו את הספרדים כסותם סדקים לספינותיהם כשהגיעו לראשונה לפטגוניה.
לפני בואו של האדם הלבן לאזור אל קלפטה של היום, חיו בו שבטים ילידיים שהתפרסנו מרעיית עדרי גואנקו.
בעשורים הראשונים של המאה ה-20 התהווה באזור העיר של ימינו מקום מפגש ומסחר של סוחרי צמר מחוות הכבשים הגדולות סביבה.
אל קלפטה נוסדה רשמית ב-7 בדצמבר 1927 על ידי הממשלה הארגנטינאית במטרה לייצב את ההתיישבות באזור.
הקמתו של הפארק הלאומי לוס גלסיירס באזור העיר ב-1937 תרמה לפיתוח העיר.
השגשוג של קלפטה החל בשנת 1943 עם הקמת מרכז הנהלת הפארק הלאומי לוס גלסיירס (שהושלם בשנת 1946).
במשך תקופה ארוכה הנהלת הפארק הייתה המוסד החשוב ביותר בכפר, כאשר בתחילה התגוררו בו רק כמאה תושבים.
ההנהלה דאגה לאספקת החשמל, לבניית כבישים ולהקמת המלון הראשון בכפר.
המקום התפתח בשלושים השנים האחרונות של המאה העשרים, בקצב מהיר כאשר התיירות הפכה פופולרית גם באזורים הרחוקים יותר מהמרכזים העירוניים הראשיים בארגנטינה, מה שגרם למספר המלונות והמסעדות ומספר התושבים לגדול במיוחד מאז שנות השמונים.
נוף העיר השתנה בהתאם: ממקום מאובק לעיר יפה למראה עם בתי עץ מגוונים ורחובות מרוצפים.
המדרונות עם נוף לאגם בנויים ברובם.
בעבר הכלכלה באזור הסתמכה על גידול כבשים בשביל צמר, אך כיום הכלכלה מסתמכת בעיקר על תיירות.
אל קלפטה חיה כיום כמעט אך ורק מתיירות מכל העולם.
עונת השיא היא מאוקטובר עד מאי.
אל קלפטה הוקמה כנקודת אספקה למשלוחי צמר מחוות הכבשים הגדולות שמסביב.
כיום הכבשים כמעט נעלמו מהנוף.
שדה התעופה הבינלאומי שנחנך בשנת 2000, 21 קילומטרים מזרחית לעיירה, גרם לקידום נוסף בתיירות, מכיוון שאפשר להגיע לעיר גם באמצעות כלי טיס גדולים יותר, כשבעבר היו רק טיסות במטוסי מדחף קטנים מהעיירות הסמוכות בעיר בפטגוניה ומבירת הפרובינציה ריו גז'גוס.
הפריחה גרמה לעלייה נוספת באוכלוסייה: במפקד 2010 התגוררו בעיר 16,655 תושבים, יותר מכפול משנת 2001, וב-2014 כבר התגוררו בעיר 21,132 תושבים, גידול של למעלה מרבע.
אל קלפטה היא העיר החמישית בגודלה בסנטה קרוס.
האקלים הוא אקלים קר צחיח למחצה (סיווג BSk בשיטת קפן) שבו הקיצים קרירים עד חמימים ללא גשם והחורפים קרירים עד קרים עם מעט גשם.
אגם ארחנטינו ממתן את הקור או החום.
קו המים של העיר שוכן במפרץ גדול רדוד שקופא לעיתים קרובות בחורף, מה שמאפשר לתושבים להתאמן בהחלקה על הקרח.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה בעיר הייתה 30.7°C ב-6 בפברואר 1962, והטמפרטורה הנמוכה היותר הייתה 17.4°C- ב-27 ביולי 2014.
העיר נמצאת במיקום אסטרטגי בקרבת אגם ארחנטינו, אגם ויידמה והפארק הלאומי לוס גלסיירס, הכולל בין היתר את האתרים קרחון פריטו מורנו, קרחון אופסלה והר פיץ רוי ליד העיירה אל צ'לטן, מה שהופך אותה למוקד התיירותי של האזור כולו.
אטרקציה נוספת הסמוכה לעיר הוא הגלסיאריום (Glaciarium), מוזיאון מודרני המוקדש לקרח, לקרחונים ולשדה הקרח הפטגוני הדרומי.
העיר מקושרת בעזרת מספר כבישים, כמו למשל כביש 40, לאזורים שונים בארגנטינה ובצ'ילה.
את אל קלפטה משרת נמל התעופה הבינלאומי קומנדנטה ארמנדו טולה (Aeropuerto Internacional Comandante Armando Tola, קוד יאט"א FTE), נמצא במרחק של כ-20 קילומטרים ממזרח לעיר.
טאנר אל שניידר , הידועה בשם הבמה אל קינג (Elle King) היא זמרת-יוצרת ושחקנית אמריקאית.
הסגנון המוזיקלי של קינג מכיל בתוכו בלוז רוק, קאנטרי ואמריקנה.
קינג ידועה בשל להיטה הגדול ביותר בכל הקריירה שלה הנקרא, "Ex's & Oh's" אשר זכה להצלחה עולמית והפך לאחד מהסינגלים הנמכרים ביותר בארצות הברית בשנת 2015 ובכלל.
הסינגל נכלל באלבום הבכורה שלה Love Stuff, שזכה גם כן להצלחה עולמית.
קינג היא בתם של דוגמנית העבר לונדון קינג ושל הקומיקאי רוב שניידר.
נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית להוריה, רוב שניידר ולונדון קינג.
הוריה התגרשו ואמה נישאה מחדש.
כשהייתה בת 9 אביה החורג הביא לה דיסק של להקת "All Girl Hard Rock".
והיא ראתה בנקודה זו כרגע מכונן שלאחריו החליטה שהיא רוצה להיות מוזיקאית.
באותה תקופה האזינה קינג לאומנים שונים, שהיוו לה השראה מוזיקלית כמו "בלונדי" ו"Runaways".
בנוסף הופיעה קינג, לצד אביה רוב שניידר בסרט "Deuce Bigalow: Male Gigolo".
שלוש שנים לאחר מכן, כשהייתה בת 13, החלה קינג לנגן בגיטרה ומאוחר יותר למדה לנגן בבנג'ו.
כשהייתה בת 17, ב-2006 שיחקה לצד אביה בסרט "חמים על הספסל" שביים דניס דוגן.
בשנת 2012 הוציאה לאור קינג את המיני-אלבום הראשון שלה הנקרא The Elle King EP.
המיני אלבום לא זכה להצלחה אך כלל בתוכו את הלהיט משנת 2002 הנקרא, "(My Neck, My Back (Lick It".
המיני אלבום כלל בתוכו ארבעה שירים ששלושה מתוך הארבעה כתבה קינג בעצמה, וקיבלה ביקורות פושרות על כתיבתה.
בנוסף, קינג לקחה חלק בסיבובי ההופעות של הלהקות: Of Monsters and Men, Train ועם הזמר מייקל קיואנקה (Michael Kiwanuka).
ב-13 בפברואר 2015, הוציאה לאור קינג את אלבום הבכורה שלה, Love Stuff, אשר זכה להצלחה עצומה ברחבי העולם, כאשר הגיע למקום ה-23 במצעד הבילבורד 200, למקום ה-18 במצעד האלבומים הבריטי, למקום ה-7 במצעד האלבומים הקנדי, ולמצעדים רבים אחרים.
האלבום הצליח להיכנס למצעדי סוף שנה בין השנים 2015–2016, והצליח להיכנס למצעד האלבומים החשוב ביותר הנקרא, בילבורד 200 ושם בשנת 2015 הגיע למקום ה-121, ובשת 2016 הגיע למקום ה-91. ב-23 בספטמבר יצא לאור הסינגל הראשון מן האלבום הנקרא, "Ex's & Oh's".
תחילה לשיר יצאה תמונה לערוץ ה-Vevo של הזמרת אשר נכון ל-28 ביוני 2017, צברה למעלה מ-10 מיליון צפיות.
לאחר כמה חודשים יצא הווידאו קליפ המלא אשר נכון ל-28 ביוני 2017, צבר למעלה מ-100 מיליון צפיות והוא הווידאו קליפ הנצפה ביותר של הזמרת.
הסינגל מכר למעלה מ-3,000,000 עותקים בארצות הברית והצליח להיכנס לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100 ולהפוך לאחד מהסינגלים הנשיים המצליחים ביותר לאותה שנה.
לאחר ההצלחה העולמית שזכתה קינג עם הוצאת האלבום והסינגל הראשון, הוציאה קינג שני סינגלים נוספים מן האלבום הנקראים; "Under the Influence", ו-"America's Sweetheart" אשר זכו להצלחה בינונית בעולם, אך לא שיחזרו את הצלחת הסינגל הראשון.
בין היתר, הוציאה את "Wild Love".
בשנת 2018, הוציאה את אלבומה השני, Shake the Spirit.
מתוך האלבום יצאו הסינגלים "Shame" ו-"Baby Outlaw".
בשנת 2021, הוציאה עם מירנדה למברט את "".
בשנת 2022, הוציאה את הלהיט "Worth a Shot" בליווי וידאו קליפ נלווה, שצולם בסגנון המערב הפרוע.
בשנת 2009 שיחקה לצד אביה בקומדיה "דובדבן פרוע" בבימויה של דנה לוסטיג.
אל צ'לטן (בספרדית: El Chaltén) היא עיירה קטנה הנמצאת בעמק על גדות נהר "ריו דה לאס וואלטס" (Rio de las Vueltas) בפרובינציית סנטה קרוס בארגנטינה.
היא ממוקמת בקצהו של שדה הקרח הפטגוני הדרומי והיא חלק מהפארק הלאומי לוס גלסיירס (הפארק הלאומי של הקרחונים).
סמלה הוא הר פיץ רוי המפורסם.
העיירה נקראת גם "בירת הטרקים של ארגנטינה", זאת בזכות מיקומה אשר משמש בסיס יציאה למסלולי טיולים רבים ומסודרים המשקיפים על נופים מדהימים ובייחוד בזכות הר הפיץ רוי.
העיר הקרובה לעיירה היא אל קלפטה, היא נמצאת במרחק 220 ק"מ דרומה.
בסמוך לאל קלפטה נמצא גם שדה תעופה המשרת את תושבי האזור ואת התיירים.
הבתים בעיירה בני קומה או שניים ולמעט הדרכים הראשיות הסלולות רוב הדרכים בה הן דרכי עפר.
יש בה מספר מכולות, טרמינל אוטובוסים, סניף של בנק (Banco de la Nacion), מרכז מבקרים ומגוון של מסעדות ודוכני אוכל.
בשנת 1877 הגשש ומגלה הארצות פרנסיסקו מורנו נתן להר צ'לטן את השם הר פיץ רוי, על שם רוברט פיצרוי, שהיה הקפטן במסע השני של אה"מ ביגל ב-1830.
בשנת 1985 התקיימה מחלוקת בין צ'ילה וארגנטינה ושתיהן תבעו בעלות על השטחים רכס האנדים המפריד ביניהן.
ב-12 באוקטובר 1985 החליטה ארגנטינה להקים את העיירה כדי לעבות את ההתיישבויות באזור רכס האנדים במערב המדינה (מעין "חומה ומגדל" ארגנטינאי).
המחלוקת הוכרעה ללא מלחמה לטובתה של ארגנטינה והשטח נשאר בשטחה של פרובינציה סנטה קרוס.
באוקטובר 2014 העניק המגזין לונלי פלאנט את המקום השני ברשימת "הערים הטובות ביותר להכיר בעולם" לאל צ'לטן והיא היישוב הראשון בארגנטינה הנמצא ברשימה.
ילדי המקום המקוריים, בני שבט טוולצ'ה (Tehuelche), קראו למקום צ'לטן ובתרגום לשפתם זהו "הר מעשן".
הם האמינו שזוהי פסגה של הר געש שרוב הזמן מכוסה בעננים.
עיירה זו היא עיירה תיירותית המשמשת כבסיס יציאה למסלולים באזור וזהו עיקר כלכלתה, בעיירה ניתן למצוא מידע על הפארק הלאומי והאתרים באזור, ניתן לקנות ציוד קמפינג ולהצטייד במזון ומצרכים אחרים.
בעבר היו מעט מקומות לינה אך עם ההתפתחות המואצת של העיירה וגדילתה נפתחו מגוון הוסטלים ומלונות המאפשרים מגוון אפשרויות לינה החל ממעונות, אכסניות וכלה בחדרי מלון מצוידים היטב.
בנוסף ישנם מספר אזורי מחנה חינמיים בשמורה המקיפה את העיירה המאפשרים שינה בשטחה והקמת אוהלים ובישול.
המחנות הללו לא דורשים הזמנה מראש והכניסה אליהם היא בחינם.
המסלולים באזור כוללים מגוון רחב, החל מטיפוס בהרים, צפייה והליכה על הקרחונים ואף שיט ברפסודה בנהר.
מספר התיירים הפוקדים את העיירה גדל בכל שנה, רוב התיירות היא תיירות חוץ ארגנטינאית.
היא מתמלאת בתיירים בעיקר בחודשי העונה - נובמבר-פברואר ואילו בחודשי החורף (אפריל-ספטמבר) היא כמעט שוממת.
פיץ רוי הוא גולת הכותרת של הביקור בעיירה ומשם ניתן להשקיף על כל הפסגות והנופים באזור כולו.
בסמוך לבסיסו של ההר נמצאת לגונה דה לוס טרס (Laguna de los Tres).
מסלולים נוספים הם ללגונה טורו (Laguna Toro) ולהר טורו, צפייה בקרחונים שונים ולגונות נוספות שבשמורה: קרחון טורה (Torre Glacier), לגונה קפרי (Laguna Capri), קרחון פיידרס בלנקס (Piedras Blancas Glacier), צ'ורייו דל סלטו (Chorrillo del Salto), הר טומבדו (Tumbado), קרחון ויידמה, אגם ויידמה ועוד.
באזור נמצא גם מסלול מעבר הרוחות אשר לעיתים הרוחות בו במהירות גבוהה מאוד ומסוכנת והדרך אל המסלול אינה מתאפשרת.