tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פאולה רוזנברג – הילה ברדה, פרודתו של לירון, ששבה אליו לאחר טיפול זוגי.
יגאל עדיקא – חגי אשכנזי, אחיו, נהגו ועוזרו הפרלמנטרי של שמשון.
לאה שנירר – איריס, סטוץ של לירון מהטינדר.
ורדה בן חור – אמו של קובי.
מאיה מעוז – אריאלה, פסיכולוגית הנכנסת למערכת יחסים עם קובי, אך נפרדת ממנו לאחר שמגלה שבגד בה.
נועם אימבר – רועי רחמים, בנו הבכור של משה.
עמית נובחוב – חיימון רחמים, בנו הצעיר של משה.
שרונה אלימלך – רחל אשכנזי, אשתו של שמשון.
מאיר תמם – דדי, דייט של שיר.
מורן אלון – רינה, עובדת סוציאלית המתאמת את האימוץ עבור מני ומשה.
נועה קולר – מירב בן שמואל, אשתו של סבי ומורה לביולוגיה, המעוניינת להרות.
יתומת צה"ל שלא הכירה את אביה.
ג'ייד דייכס וויקס – שירי באבי, קונדיטורית במסעדה תל אביבית מצליחה, שחזרה לעבוד לאחרונה אך כבר הופכת להצלחה בתחום הקולינריה.
קובי פרג' – שליו אליהו, אחיו הגדול והקפדן של דודי, ובניגוד מוחלט אליו, איש משפחה בעל שני ילדים.
גברי בנאי – ניסים באבי, אביו של עידו המתקשה לקבל את יציאתו לחופשת הלידה.
עידן גיל – דובי קולר, חברו הטוב ועוזרו האישי של בני בום, המשמש לו כסיידקיק במופע שלו בתור "דוקטור דובי".
בן יוסיפוביץ' – איתן אורבך, לוחם אש דתי וחברו הטוב של סבי.
עירד רובינשטיין – גבי, בעל עסק לממכר שעוני יוקרה שמתחיל להעסיק את מני.
שמעון מימרן – הרב סודרי, הרב שמחזיר את דודי בתשובה.
אולי שטרנברג – שאול, חבר של דודי וירקן שחזר בתשובה.
גיל וייס – אוראל, חוזר בתשובה שנמנה עם תלמידיו של הרב סודרי.
בר גול - אסתי, אחותו הקטנה של שאול, שעבדה בעבר בבר של דודי לפני שחזרה גם היא בתשובה, וכעת מוצעת לדודי כשידוך.
לין סלמאן – נסרין ג'וברן, בתו המשכילה של עבדול, שמתחילה לצאת עם פיני, דבר שאביה לא רואה זאת בעין יפה, אך בהמשך נפרדת ממנו.
אודי פרסי – יגאל, בן זוגה לשעבר של שיר.
דניאל גרינברג – נטע לוטטי, גרושתו של אלילו.
רוני נתנאל – רווית, סוכנת ביטוח שעובדת יחד עם לירון.
ריטה שוקרון – מרגלית רחמים, גרושתו של משה.
חי מאור – שוקו, עבריין וחבר של קובי הצ'יטה.
קובי חייב לו 20 אלף ש"ח.
טטיאנה מחלינובסקי – אינה, פונדקאית שפוגשת את מני ומשה במטרה להביא ביחד ילד.
מעין גושן – אסנת, מטופלת נימפומנית של אריאלה, שמפתה את קובי ובכך מביאה לפרידתם.
שי אידלסון – שרברב המטפל בנזילה בביתו של קובי.
שרון צור – ד"ר חרמון, הגינקולוג שמטפל בתהליך ההזרעה של מירב.
תומר הכהן – רוי, תלמיד שלומד בכיתת הביולוגיה של מירב.
אלכסנדר סנדרוביץ' – מנש, בעל מיני-מרקט שמירב קונה בו.
גולן גרוס – חגי, בן זוגה לשעבר של מירב משנות לימודיהם בתיכון, שנישא מאז וכעת אב לשלושה ילדים.
חיים זנאתי – הרב ברבנות הראשית שאליו מני ומשה מגיעים בניסיון להירשם כזוג נשוי.
אסף גרניט - הבורר בין דודי ושליו.
עדן קטורזה – סיוון עייש, בתו המתבגרת של בני בום.
שמחת שנה ראשונה היא מצוות עשה מהתורה המוטלת על הבעל לשמח את אשתו בשנה הראשונה שלאחר נישואיהם.
המצווה כוללת מצוות לא תעשה שלא לעזוב את אשתו ולעסוק בצורכי ציבור בשנת הנישואים הראשונה, ומצוות עשה שישמח החתן את אשתו בשנה הראשונה.
מצווה דומה נוהגת גם בבונה בית ונכנס לגור בו או נוטע עצים ומחללם בארץ ישראל, שיש להם מצווה לשמוח בקנינם במשך השנה הראשונה.
מקור מצווה זו נזכר בתורה:
את הכתוב מפרש הרמב"ם כך: כלומר, על החתן להישאר קרוב לאשתו בשנה הראשונה לנישואיהם, ולא להתרחק ממנה, ולכן הוא צריך להימנע מיציאה מהעיר ללא אשתו ולהימנע מללכת לצבא.
נחלקו המפרשים בגדר מצווה זו, יש האומרים שזהו צווי על בית הדין או על שר הצבא לשחרר את החתן מכל שירות צבאי ואף יש דעות שגם מכל מס אזרחי, כדי שיהיה פנוי לשמח את אשתו.
ויש האומרים שזוהי גם מצווה על החתן לשמוח עם אשתו בשנה הראשונה, כדי להתאחד עמה.
לסוברים שמצווה זו היא גם על החתן, כלול בזה איסור על החתן לנסוע מחוץ לעיר לשבת ללא אשתו למשך זמן רב.
יש סוברים שלא נאסר לחתן לצאת אלא בענייני מלחמה, אבל לסחורה מותר, שאם אין לו מה יאכל אין לך עצב גדול מזה, וכל שכן אם זו עבודתו הקבועה, כגון שהוא מלח או מוביל גמלים, שעל דעת כן נישאת לו ויודעת שלאחר הנישואין ישכים למלאכתו כדרכו.
אם רוצה לצאת לדבר מצווה יש הסוברים שאם האישה מוחלת, מותר.
ויש חולקים וסוברים שבכל מקרה אסור, שהיות והתורה ידעה שכך היא הדרך לבניין משפחה יציבה לא השאירה את הדבר לבחירת החתן וכלתו.
לדעת רש"י המצווה היא לשמח את האישה במשך השנה.
ויש מבארים שהכוונה על ידי מילה טובה, הקשבה, עידוד, בילוי משותף של הזמן, שיתוף, דאגה ואכפתיות.
לעומת זאת מפרשים אחרים סוברים שהמצווה היא עליו להיות שמח עם אשתו, שמצוות השמחה כוונתה שישמחו ביחד.
יש אומרים שהמצווה לשמח את האישה, היא מצוות עשה מהתורה לכל החיים, וכל ההגבלה לשנה אחת נאמר רק לגבי האיסור לצאת מביתו.
לדעת ספר החינוך טעם המצווה הוא שיתרגלו לחיות יחדיו.
בדומה לכך כתב הנצי"ב שהתורה חששה שאם מיד בתחילת הנישואים יסיח את דעתו ממנה ויצא לצבא ייתכן וינתק קשר הנישואין.
יש שסברו שמטרת המצווה היא כדי שייהנה ממה שחננו ה' ויודה לו.
חז"ל סברו בהתחלה שמצד מצוות השמחה שלאחר הנישואין, יש להגיד "שהשמחה במעונו" פעם בשנה כחלק מברכת המזון (כפי שנהוג להגיד בסעודת שבע ברכות), אולם כיום לא נוהגים כך.
כמו כן, מי שלא עשה סעודת חנוכת הבית מיד כשנכנס לביתו, יכול לעשותה כל י"ב חודש.
חז"ל () למדו מהפסוקים, כמו שנתנה התורה לנושא אישה פטור שנה שלמה, מללכת לצבא ולכל דבר המלך, כגון לספק מים ומזון ליוצאי הצבא כדי שיהיה נקי לביתו לשמוח.
כך נוהג דין זה בבונה בית וחנכו ונטע כרם וחיללו, שבשנה הראשונה פטורים מכל שירות.
דעת הרמב"ם שגם בבונה בית וחנכו, נטע כרם וחללו יש מצווה על הנוטע והמחלל לשמוח בקניינם במשך שנה שלמה, חוץ מהאיסור על שר הצבא שלא להוציאו לשירות צבאי.
לעומתו, יש חולקים וסוברים שכל המצווה היא רק על בית הדין.
בשעת מלחמה, מצווה מן התורה לקרוא לשלום אל העיר בטרם ההתקפה אליה.
המצווה מחייבת להציע לעיר האויב הסכם כניעה ושעבוד לפני שמתחילים לצור עליה או לכבוש אותה.
קיימת מחלוקת אם חיוב זה חל רק במלחמת רשות או גם במלחמת מצווה.
מקור המצווה מחומש דברים פרק כ (שבו נאמרו דיני המלחמה) פסוקים :
לפני שכובשים מקום חובה לשלוח עליהם הצעת שלום שיהיו לעבדים ולמס.
עבדים משמעו שלא ימרדו בשלטון, ומס משמעו שיעלו כסף למלך כמס ויתחייבו לבוא לעזרתו בבניית מבנים.
לפי חלק מהראשונים יש לחייב אותם גם בשבע מצוות בני נוח כדי שלא לעבור על האיסר של כריתת ברית עם עובדי עבודה זרה, ואם הם לא הסכימו לקבל אחד מהדברים האלו מותר להמשיך ולהילחם בעיר.
גם אם העיר נמנעה מלקבל את הצעת השלום, אסור להקיף אותה מכל הצדדים בעת ששצרים עליה, אלא יש להשאיר צד אחד ריק מחיילים כדי שכל אלו שאינם מועניינים במלחמה יוכלו לברוח.
נחלקו הראשונים האם החובה לקרוא לשלום קיימת גם במלחמת מצווה.
לדעת הרמב"ם והרמב"ן המצווה קיימת גם במלחמת מצווה, בעוד לפי רש"י החובה קיימת רק במלחמת רשות אבל במלחמת מצווה אין חובה לקרוא לאויב לשלום, אמנם גם לפי רש"י מותר לקרוא להם לשלום גם במלחמת מצווה כמו שמצינו שיהושע שלח לשבעת העממים לפני שנכנסו לארץ.
בספר החינוך כתב שהטעם כדי שעם ישראל לא ישחית את עצמו, ואפילו שאין הם ראויים לרחמים בכל זאת יש בדבר אכזריות, לכן צריך להציע להם שלום.
בתלמוד ירושלמי כתוב שלפני שיהושע נכנס לארץ הוא שלח לשבעת העממים קריאת שלום, "אמר רבי שמואל שלש פרסטיניות [אגרות] שלח יהושע לארץ ישראל עד שלא יכנסו לארץ: מי שהוא רוצה להפנות - יפנה, להשלים - ישלים, לעשות מלחמה - יעשה.
גרגשי פינה והאמין לו להקב"ה והלך לו לאפריקי...
גבעונים השלימו [ככתוב:] וכי השלימו יושבי גבעון את ארץ ישראל; שלושים ואחד מלך עשו מלחמה ונפלו".
בגרפיקה ממוחשבת, מצולע או פוליגון (מאנגלית: Polygon) הוא כלי לצורך יצירת תמונות תלת־ממדיות.
תהליך היצירה של תמונה תלת־ממדית באמצעות תוכנת מחשב נקרא רִינְדוּר, והשימוש במצולעים עבורו הוא שיטה אחת מני רבות.
בדרך כלל (אך לא תמיד), המצולעים יהיו משולשים והם נמצאים על פני השטח של האובייקט המרונדר לאחר שמיקום הקודקודים נקבע ומרונדרים באמצעות מודל wireframe.
רינדור זה יעיל יותר מרינדור מודל מוצלל ועל כן המצולעים הם שלב בתהליך של הנפשה ממוחשבת.
מספר המצולעים מתייחס למספר המצולעים שמרונדרים בפועל בכל פריים.
החל מהדור החמישי של קונסולות המשחקים, השימוש במצולעים לצורך רינדור נעשה נפוץ יותר, כאשר בכל דור, המודלים המצולעים נהיים יותר ויותר מורכבים.
שיטות מתחרות לרינדור מצולעים הנמנעים מקווי חיבור
נקודה (נקודה צפה, נקודה קבועה, מצולע) – בגלל עיגול, לכל שורה שנסרקת יש כיוון משלה במרחב וייתכן ששורות אלו יראו את הפנים או את האחורה שלהן לסירוגין.
שבר (אלגוריתם קו ברזנהם ) – המצולעים חייבים להיות מפורקים למשולשים.
לכל משולש כזה, המשולש כולו מראה את אותו הצד לצופה.
מספרי הנקודות משלב ה-T&L מומרים לשברים עשרוניים.
קואורדינטות בריצנטריות – משומש בניתוב קרניים.
מצוינות תפעולית היא תפיסה ניהולית, המאמצת עקרונות וכלים מסוימים ליצירת תרבות של מצוינות בתוך ארגון.
מצוינות תפעולית פירושה שכל עובד יכול לראות, לספק ולשפר את זרימת הערך ללקוח.
גישה זו משתמשת בכלים של מתודולוגיות שיפור מתמיד קודמות, כגון חשיבה רזה, שש סיגמא, OKAPI וניהול מדעי.
מושג המצוינות התפעולית הוצג לראשונה בתחילת שנות ה-70 על ידי ד"ר ג'וזף מ.
ג'וראן תוך שהוא מלמד מנהיגים עסקיים יפנים כיצד לשפר את האיכות.
המושג התגבש בארצות הברית בשנות ה-80, בתגובה ל"משבר" בקרב חברות גדולות שנתח השוק שלהן הלך והצטמצם עקב סחורות איכותיות שיובאו מיפן.
ישנם חמישה מרכיבי מפתח בסיסיים למצוינות תפעולית, המומחשים במודל של Juran, המובילים לתוצאות עסקיות טובות יותר ולמצוינות תרבותית.
המרכיב הראשון, מערכת ניהול משולבת (Integrated Management System - IMS), מורכב ממסגרת של תהליכים ותקנים המגדירים לאן הארגון הולך, מזהים את הסיכונים להגיע לשם, מפחיתים אותם, מנהלים שינויים ומשפרים כל הזמן.
מערכת ניהול משולבת אחת, שמפחיתה חפיפה, יתירות וקונפליקטים.
המרכיב השני, תרבות של משמעת מבצעית, מתואר בדרך כלל כעשיית הדבר הנכון, בדרך הנכונה, בכל פעם.
תרבות זו בנויה על חמישה עקרונות מנחים שפותחו על ידי הצי הגרעיני של ארצות הברית, "ארגון מהימנות גבוהה" .
העקרונות הללו הם יושרה, גישה שואלת, רמת ידע, גיבוי הצוות ורשמיות.
ערכים אלו משמשים לזיהוי ההתנהגויות הצפויות מכל עובד ועובד וכיצד הם תומכים במשימה ובתוצאות של הארגון.
עקרונות מרכיבי הליבה של המודל של Juran למצוינות תפעולית הם כדלקמן:
תפוס את העקרונות המנחים של ג'וראן שמניחים את הבסיס למצוינות.
העבר את התרבות העסקית שלך מחשיבה על איכות כתכונת מוצר (איכות קטנה) לאיכות כחוויית לקוח נהדרת (איכות גדולה).
הבן מתי וכיצד לערב מנהיגות ואת כוח העבודה כדי להניע ביצועים.
בנה תשתית-שינויים אפקטיבית ויעילה, תוך שימוש בכלים ובשיטות המתאימים.
הנע תהליכים עסקיים באפקטיביות ובזריזות.
מכון שינגו, ארגון המעניק את פרס שינגו, זיהה עשרה "עקרונות מנחים במודל השינגו, כבסיס לבניית תרבות בת קיימא של מצוינות ארגונית :
מתודולוגיית ביצוע ללא רבב (FLEX).
מתודולוגיית FLEX, הידועה גם בשם PBED (Plan-Brief-Execute-Debrief), היא IMS איטרטיבי, שפותח במקור על ידי טייסי קרב.
המתודולוגיה הותאמה לפרקטיקה העסקית בשנת 1998, והיא חולקת כמה אלמנטים עם פיתוח תוכנה זריז.
המתודולוגיה שמה דגש על התאמת אסטרטגיות המבוססות על השפעות מהעולם האמיתי, בעיקר באמצעות תהליך המכונה תחקיר, שהוא מרכזי בגישתה.
התחקיר בהקשר זה מקדם תרבות 'חסרת שם וחסרת דרגות', תוך התמקדות בהערכה אובייקטיבית ופיתוח פתרונות ללא קשר למיקומו בארגון.
המתודולוגיה מורכבת מארבעה שלבים עיקריים:
תכנון: פיתוח אסטרטגיה ויעדי הצוות.
תדרוך: העברת התוכנית לצוות הביצוע.
ביצוע: יישום התוכנית תוך התמקדות ביעדים.
תחקיר: השוואת תוצאות הביצוע לתוכנית, ביצוע ניתוח והתאמת יעדים.
מצולות הים הוא ציור מיתולוגי בצבעי מים וגואש מאת הצייר הבריטי אדוארד ברן-ג'ונס, שנוצר בשנת 1887. היצירה מזוהה עם זרם הסימבוליזם, והיא מהווה עיבוד בצבעי מים לציור שמן מוקדם יותר שהוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון בשנת 1886.
הציור שואב השראה מסיפורי בתולות הים והסירנות בתרבות הקלאסית.
רעיית האמן, ג'ורג'יאנה ברן־ג'ונס, ציינה כי דמותה של בת הים מזכירה את פניה של לורה ליטלטון, אשר זכתה לכינוי "הסירנה" בשל קסמה ויופייה.
הניגוד שבין היופי לבין הסכנה מגולם בדמותה האנדרוגינית של בת הים: פלג גוף עליון שרירי עם רמזים גבריים, שיער המתפתל סביב כתף הגבר, וזנב דג במקומו של איבר מין.
הקומפוזיציה ההדוקה והתחומה, שבה אין מוצא ברור, יוצרת תחושת כליאה.
היצירה מציעה עיון פסיכולוגי בתשוקה, פחד ואובדן שליטה, כאשר הגבר המובס נגרר לעולם שאינו שלו.
הציור מתאר בת ים מחויכת הגוררת את גופתו של מלח צעיר ועירום אל קרקעית הים.
ברקע נראים עמודי אבן וקורות עץ המרמזים על מבנה שקוע או חורבות תת-ימיות, ובועות אוויר עולות מעלה ומדגישות את תחושת הטביעה.
השימוש בגוני כחול וירוק קרירים ועמומים יוצר תחושת עומק, שקט וחלום.
שני הגופים משדרים שלווה מסתורית, והחיבור ההדוק ביניהם מעניק לציור איכות אינטימית ואירוטית מעודנת.
האמן תיאר את הציור כ"בלתי מוגדר" ו"מעורר השערות", והוא נתפס כחלק ממסורת הסימבוליזם של המאה ה־19, שביקשה להציע עמימות, תחושה והקשרים אסוציאטיביים על פני עלילה ברורה או מסר חד־משמעי.
דמות בת הים בציור מצולות הים עוררה השערות רבות בקרב חוקרי האמנות.
אחת הגרסאות המרכזיות מזהה אותה עם לורה טננט (ליטלטון) , ידידת משפחת ברן־ג'ונס, שנודעה בכינויה "הסירנה".
לורה נפטרה בלידה בשנת 1886, סמוך לזמן שבו החל האמן לעבוד על הציור, וברן־ג'ונס תיאר את עצמו באותה תקופה כשרוי בייאוש עמוק.
רעייתו ג'ורג'יאנה ברן־ג'ונס אישרה כי פני הדמות מזכירים את "ההבעה הקסומה" של לורה, ויש הרואים ביצירה מחווה לזכרה.
עם זאת, יש המצביעים על הדמיון לדמותה של מריה זמבקו – אהובתו לשעבר של האמן, שניסתה לשים קץ לחייה בתעלה יחד עמו – ורואים בבחירה זו סמל למשיכה קטלנית ולסירנה טורפת.
חוקרים אחרים טוענים כי שרטוטי ההכנה לציור נעשו לפי מודלית מקצועית אנונימית, שכן לורה כבר לא הייתה בין החיים באותה עת.
בשל המורכבות הרבה, מקובל לראות בדמות בת הים יצירה המשלבת השראה מנשים ממשיות עם אידיאל נשי מיתי, אנדרוגיני ומאיים.
הדמות הגברית, לעומתה, נותרה אנונימית ומובנת בדרך כלל כקורבן סמלי – מלח שטבע או ייצוג של הגבר הוויקטוריאני הרפה והנכנע.
הציור בוצע בצבעי מים שקופים ואטומים על נייר מסוג wove שהודבק על לוח.
הנייר קטן במעט מהלוח, והצבעים גולשים מעבר לשוליו, דבר המעיד על כך שההדבקה קדמה לציור עצמו.
ברן־ג'ונס העדיף לעבוד בצבעי מים על פני צבעי שמן, שאותם כינה "שומניים ומרוחים", ולכן רבות מיצירותיו הגדולות נעשו בטכניקה זו.
לצורך המחשה מדויקת של סביבה תת-ימית, השאיל האמן מכל זכוכית גדול מאמן אחר, מילא אותו במים צבעוניים והשתמש בו כמודל בסטודיו.
הדגים הקטנים בצדו הימני העליון של הציור נוספו בעקבות הצעתו של חבר, כדי להדגיש את האפקט הימי.
במהלך שנות ה־80 של המאה ה־19 השתנה ייצוג בת הים ביצירתו של ברן־ג'ונס: מדמות אימהית ועדינה לדמות קטלנית ומפתה, המשלבת מאפיינים של בת ים וסירנה.
בציור מצולות הים היא מוצגת ככוח שולט ואלים - ישות אנדרוגינית אשר מגלמת חרדות גבריות מהתעצמות נשית.
זרם זה בא לידי ביטוי בגוף השרירי של בת הים, בהיעדר מוחלט של דמויות גבריות חזקות, ובאופן שבו גופה של הדמות הגברית חסר אונים ונעדר סממנים גבריים גלויים.
הציור נתפס בין היתר כביטוי לפחדים ויקטוריאניים ממיניות נשית, מזנות, ממחלות מין ואף מהתפוררות הסדר הפטריארכלי.
במקביל לעיסוק הסימבולי והמגדרי, מיוחסת היצירה גם למטענים אישיים של האמן.
יש הסוברים כי הציור מהווה תגובה רגשית למותה של לורה טננט, שכונתה "הסירנה", ונפטרה בשנת 1886 – אותה שנה שבה הוצג הציור המקורי.
אחרים קושרים את הדמות למריה זמבקו, אהובתו לשעבר של ברן־ג'ונס, שניסתה לשים קץ לחייה בתעלה בלונדון תוך ניסיון לגרור את האמן עמה למוות.
תווי הפנים של בת הים בציור נתפסים כחיבור מורכב בין מודלים נשיים שונים מחייו של ברן־ג'ונס לבין אידיאל דמיוני של פאם פאטאל מעוררת אימה.
הציור מצולות הים מהווה נקודת שיא בתהליך התפתחות ייצוג דמות בת הים ביצירתו של אדוארד ברן־ג'ונס.
בשנות ה־80 של המאה ה־19 יצר האמן סדרת ציורים מוקדמים שבהם בת הים מוצגת כדמות אימהית ועדינה, לרוב עם ילדים קטנים: בין היתר Mermaid with Children (1880), The Mermaid Family (1882) ו־The Mermaid (1882).
ביצירות אלו מופיעה בת הים בדמות האם האוהבת, ולעיתים אף מוצגת באיקונוגרפיה המזכירה את מרים, אם ישו והילד.
בהשוואה לכך, מצולות הים מסמנת שינוי חד: בת הים היא ישות קטלנית ואנדרוגינית, השולטת בקורבן גברי רפה.
שלב המעבר בין שני הדימויים ניכר בציור המוקדם Grave of the Sea (1885), שבו נראית בת הים כצופה פסיבית בלבד.
ברמה המיתולוגית, הציור שואב השראה מסיפורם של סלמאקיס והרמאפרודיטוס באובידיוס, שם נימפת מים מתאחדת בגופו של עלם צעיר תוך חיבוק נחשי.
בד בבד, דמות הסירנה משתקפת בציור בהשראת עיסוקו של ברן־ג'ונס בתרגום האודיסיאה לצד חברו ויליאם מוריס.
הסינתזה בין דמות בת הים לדמות הסירנה – שילוב בין מאפיינים פיזיים והתנהגותיים – הייתה שכיחה בקרב אמני התקופה, אך אצל ברן־ג'ונס נעשתה באופן מודע ומכוון.
הציור הוצג באקדמיה המלכותית בלונדון בקיץ 1886, לצד יצירות נוספות שעסקו במוטיב הסירנה, ובכללן גם עבודות של פרדריק לייטון.
בהקשר זה, מצולות הים מצטרף למסורת פרה־רפאליטית המאוחרת ולזרם הסימבוליזם, תוך מיזוג בין אלמנטים מיתולוגיים, ארוטיים ופסיכולוגיים.
מצולות הים הוצג באקדמיה המלכותית בלונדון בקיץ 1886. למרות ההשקעה הרבה בביצוע, היצירה "אבדה" בעיני המבקרים בתוך הצפיפות של כ־2,000 יצירות אחרות, ורבים ציינו כי מיקומה לצד דיוקנאות ססגוניים פגם בהשפעתה.
האמן עצמו התאכזב מהחוויה ולא שב להציג באקדמיה.
לאחר תערוכה זו הוא אף פרש מתפקידו כחבר שותף במוסד, תוך הבעת הסתייגות גלויה מחבריו.
כיום מוצגת הגרסה בצבעי מים של מצולות הים באוסף מוזיאון פוג לאמנות שבאוניברסיטת הרווארד.
בגאומטריה, מצולע פשוט הוא מצולע שאינו חותך את עצמו ואין בו חורים.
כלומר, זהו עקום ז'ורדן המורכב ממספר סופי של מקטעי קו.
מצולעים אלה כוללים כמקרים מיוחדים את המצולעים הקמורים, המצולעים בצורת כוכב והמצולעים החד-גוניים .
סכום הזוויות החיצוניות של מצולע פשוט הוא , כל מצולע פשוט עם ניתן לשלב צלעות באמצעות טריאנגולציה של האלכסונים שלו, ולפי משפט גלריית האמנות, פנים שלו נראה מכמה של קודקודיו.
פוליגונים פשוטים נתפסים בדרך כלל כקלט לבעיות גאומטריה חישובית, כולל בדיקת נקודות בפוליגונים, חישוב שטח, גוף קמור של פוליגון פשוט, טריאנגולציה והנתיבים הקצרים ביותר האוקלידיים.
מבנים אחרים בגאומטריה הקשורים לפוליגונים פשוטים כוללים מיפוי שוורץ-כריסטופל, המשמש למציאת מפות קונפורמיות הכוללות פוליגונים פשוטים, פוליגונליזציה של קבוצות נקודות, נוסחאות גאומטריה מוצקה קונסטרוקטיבית עבור פוליגונים וגרפים של נראות של פוליגונים.
מְצוּק ההעתקים הוא רצף של צוקים המצוי בשולים המערביים של בקע ים המלח – חלק הבקע הסורי־אפריקני המשתרע מדרום טורקיה ועד לדרום מפרץ אילת.
המצוק עובר מרכס רמים בצפון, דרך בקעת הירדן ועד מצוקי הרי אילת.
מצוק ההעתקים מתבטא במיוחד בקצה המזרחי של מדבר יהודה, ממערב לים המלח.
לרוב אורכו של מצוק ההעתקים ובמקביל לו, מצוי מצוק נוסף, רובו בשטח מדינת ירדן, ובאופן חלקי, גם בשטח מדינת ישראל, באזור הגולן.
הטופוגרפיה של המצוק המזרחי הופכת אותו למאפיין גאוגרפי בולט כמעט לכל אורכו, בניגוד למצוק המערבי, הישראלי, הבולט בעיקר באזור מדבר יהודה.
המצוק נוצר יחד עם הבקע הסורי־אפריקני כתוצאה מתנועותיהם של הלוח הערבי ממזרח והלוח האפריקאי ממערב, ואשר התרחקותם זה מזה יצרה את השבר כולו.
גובהו המרבי של המצוק במדבר יהודה הוא 270 מטר מעל פני הים (מעל נחל קדם) וגובהו המינימלי 50 מטר מתחת לפני הים (מעל נחל קדרון).
הפרש הגבהים בין ראש המצוק לבסיסו נע בין 250 ל־670 מטר.
השיפוע המרבי הוא בן 73 מעלות (מעל נחל חצצון), והמינימלי 27 מעלות (באזור נחל רחף).
במרץ 2024 פורסם כי נמצא במצוק ההעתקים מטבע מתקופת מרד בר כוכבא.
המצוק קיבל את שמו מסדרת ההעתקים שיצרה אותו.
בגאומטריה, מצולע שווה-צלעות הוא מצולע שכל צלעותיו הן בעלות אותו אורך.
מצולע שווה-צלעות ושווה-זוויות קרוי מצולע משוכלל.
למרובע שווה-צלעות שם משלו – מעוין.
כאשר למעוין גם זוויות שוות, הוא קרוי ריבוע (שהוא מרובע משוכלל).
מצולעים שווי-צלעות אחרים לא זכו לשם מיוחד, והם קרויים בשם הכללי של המצולע, בתוספת המילים "שווה-צלעות" (למשל: "מחומש שווה-צלעות"), וכאשר גם זוויותיהם שוות – בתוספת המילה "משוכלל" (למשל: "מחומש משוכלל").
משולש שווה-צלעות הוא בהכרח משולש משוכלל, אך אין זה המצב במצולעים בעלי מספר גדול יותר של צלעות.
במצולע שווה-צלעות מתקיימת גרסה מורחבת של משפט ויוויאני, הקובעת: סכום המרחקים מנקודה לצלעותיו של מצולע משוכלל נתון אינו תלוי במיקומה של הנקודה (זהו גודל אינווריאנטי של המצולע).
מצוק אניברג (בפרואזית: Enniberg) הוא הנקודה הצפונית ביותר באיי פארו.
המצוק, שגובהו 754 מטרים והמצוי באי ויד'וי הוא המצוק האנכי הנושק לים השני בגובהו בעולם (אחרי הורנלן בנורווגיה).
ראש המצוק קשה להגעה, הן בשל תלילות מצדו הימי, הן בשל פני השטח התלולים מצדו היבשתי, והן בשל תנאי מזג האוויר באזור והערפילים הרבים.
המצוק מהווה אתר תיירות וספינות רבות מביאות תיירים בעונת הקיץ לתחתית המצוק להתרשם מגובהו ולצפות בציפורי הים הרבות המקננות בו.
המצוק הוא אתר הקינון החשוב ביותר באיי פארו, והוא מהווה את הנקודה הצפונית ביותר באיים.
מצוק מגדים הוא חלק ממצוק הכרמל המשתרע בצידו המערבי של הכרמל הגבוה.
המצוק משתרע בקטע שבין שפך נחל מגדים מצפונו ושפך נחל ספונים מדרומו, מול מושב מגדים.
גובה המצוק נע בין 5 ל-25 מטר והוא רצוף כמעט לכל אורכו.
המצוק – המתנשא מעל מישור חוף הכרמל – מהווה חלק מפארק הכרמל.
המצוק בנוי מגיר שוניות שנוצרו ממושבות רודיסטים – קבוצה של צדפות הבנויות מקונכייה בעלת שני קשוות.
הרודיסטים יצרו את השוניות במהלך הקרטיקון, בטרם נכחדו.
לכל אורך המצוק פזורות מערות וכוכי המסה קרסטיים.
חלק מהמערות ודרגשי הסלע התמוטטו עם השנים.
למרגלות המצוק משתרע מדרון משופע המגיע עד כביש 4. בחלק מהמערות נמצאו שרידי התיישבות קדומה ושרידי נטיפים וזקיפים.
במצוק מצוי צניר שאורכו 5 מטר, עומקו המרבי 1 מטר וגובהו 1 מטר.
הצמחייה במצוק היא צמחייה אופיינית לאזור וכוללת עצים כמו אלה ארצישראלית, אלת המסטיק וחרוב.
הצמחייה הנמוכה יותר כוללת צמחים כמו מציץ סורי, זוטה לבנה, אשבל ארצישראלי, טבורית, נרקיס שרכרך סלעים ועוד.
צומחים בו עצים בודדים של חרוב, אלת המסטיק, אלון מצוי ובר זית.
יש בו מעט צמחייה עשבונית.
במצוק ובמדרון נמצאו שרידים ארכאולוגים מתקופות שונות.
מערה בחלקו הדרומי של המצוק בגודל 9X7X4 מטר.
במערה שבפיתחה צומח עץ חרוב נמצאו נתזי צור, עצמות בעלי חיים, וחרסים מהתקופה הביזנטית והתקופה הערבית.
על קירות המערה יש מעט נטיפים.
למרגלות המצוק ועל המדרון נמצאו שרידי בית בד מרובע חצוב בסלע במרכזו חצוב "ים" בקוטר 1.7 מטר.
בסמוך לו נמצאים שרידי מכבש לסחיטת זיתים.
מדרומו נמצאים שרידי גת ממנו יורדות מדרגות חצובות בסלע למשטח נוסף.
מערת מיסליה - שרידי מערה שהתקרה בה נהרסה.
זהו אתר ארכאולוגי פרהיסטורי הכולל שכבות הכוללות ממצאים לאורך 250,000 שנים, לפני 400,000 עד 150,000 שנים, מסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה והתקופה הפלאוליתית התיכונה.
המערה ממוקמת בגובה 90 מטר מעל פני הים.
המערה נחפרת זה מספר שנים על ידי החוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה על ידי מינה עברון.
במערה ובטרסת הברקציה שלפני המערה, נמצאו עצמות בעלי חיים וכלים מהתרבות המוסטרית והתרבות האשלו-יברודית.
הכלים שנמצאו כוללים סכינים, מקרצפים, חודים וכלים לעיבוד בשר.
עצמות בעלי חיים שימשו למזונם של יושבי המערות וכוללים עצמות של צבאים, יחמורים, עזי הבר, חזירי בר, בקר בר ועוד.
השרידים במערה זו כמו השרידים של ההתיישבות ליד נחל מערות מעידים על מגורים אנושיים במשך תקופה ארוכה מאוד, הכוללת את התרבות האשלית, התרבות האשלית-יברודית, התרבות המוסטרית, התרבות האוריניאקית, התרבות הנטופית והתקופה הנאוליתית.
מצוף הוא מתקן הצף על פני המים ומשמש למטרות שונות.
מצוף עשוי להיות עגון (נייח) או נסחף.
מצופים מצוידים בדרך כלל באמצעי התרעה המבליטים את נוכחותם במים, בעזרת צבע בולט, צופר, פעמון, או עיצוב המזוהה בנקל במכ"ם.
סמן ימי - זהו מצוף המשמש כלי עזר בניווט ימי, הוא עשוי לסמן גבולות של תעלת שיט, או אזורים מסוכנים בשיט.
מצוף צוללת - הוא מתקן המשמש לסימון מיקומה של צוללת ולתקשורת עימה בעת חירום.
מצוף סונאר - מצוף המשמש למלחמה בצוללות ומצויד בסונאר.
מצוף צוללים - מצוף הנמצא בשימוש על ידי צוללים להתריע על מיקום מתחת לפני המים.
מצוף סימון נתיב שיט - מצוף הנמצא בנתיב כניסה לנמל או לנתיב שיט אחר.
מצוף רתיקה - מצוף שאליו ניתן לחבר כבל עגינה מכלי שיט.
מצוף עוגן - מצוף המחובר בכבל אל עוגן אונייה כדי להקל על חילוץ העוגן בעת הרמתו.
מצוף חיזוי מזג אוויר - מצוף המצויד בציוד חיזוי כגון מד טמפרטורה, מד לחץ אוויר, מד מהירות רוח וכן אנטנה המאפשרת העברת נתוני מכשירי החיזוי למרכז חיזוי, בדרך כלל בתקשורת לוויינים.
לעיתים מצופים אלה אינם מעוגנים אלא נסחפים בזרמי הים.
מצוק הורני הוא מצוק שאורכו 30 קילומטרים המשתרע לכיוון מזרח, לצידו הצפוני של קרחון בירד, מקרחון מריק ועד כף קר שבאנטארקטיקה.
הקרחון נקרא על שם קפטן הארי רי.
Horney), מציוותו של אדמירל ריצ'רד בירד במהלך מבצע קפיצה גבוהה של צי ארצות הברית שנערך בין השנים 1946–1947.
מצוק פורבס או רכס פורבס הוא רכס שאורכו 13 קילומטרים, המהווה חלק מרכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
גובהו של המצוק 2,213 מטרים מעל פני הים.
הרכס משתרע צפונית מהר מקלינטוק, וממזרח לקרחון הינטון.
שמו של הרכס ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים והוא נקרא על שם רוברט ב.
Forbes) מאוניברסיטת אלסקה, אשר ערך מחקרים גאולוגיים במצר מקמרדו, עבור צי ארצות הברית, במסגרת מבצע קיפאון עמוק, בין השנים 1955–1956, וכן בין השנים 1962–1963.
מצוק פורוס או שלוחת פורוס הוא מצוק המהווה את הקצה הדרום מזרחי של רמות גרומשין, במזרח רכס סנטינל בצפון הרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
אורכו של המצוק 7.5 קילומטרים ורוחבו 5.7 קילומטרים.
ממזרח המצוק מצוי זרם הקרח ראטפורד, וממערב לו קרחון ויצ'ה.
המצוק מצוי 12.96 קילומטרים ממזרח להר וורן, 9.6 קילומטרים מדרום מזרח לפסגת בראנישט, 11.3 קילומטרים צפונית מזרחית להר לאנינג שברמות סוסטרה.
המצוק מתנשא לגובה של 1,150 מטרים מעל פני הים בדרומו.
המצוק מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1961.
המצוק נקרא על שם נקודת פורוס שבבולגריה, לחוף הים השחור.
מצוק פאונדרז או מתלול פאונדרז הוא מצוק בולט ממערב לפסגות פאונדרז, ברכס הריטג' שבאנטארקטיקה.
המדרון משתרע בין קרחון מינסוטה וקרחון ספלצטוסר.
שמו של המצוק ניתן לו על ידי משלחת החקר הגאולוגי של אוניברסיטת מינסוטה שחקרה את האזור בין השנים 1964–1963.
המצוק נקרא על שם פסגות פאונרז הסמוכות לו.
הפסגות קרויות על שם המייסדים של ארצות הברית, כמו אתרים רבים אחרים ברכס הריטג' (רכס "המורשת") הקשורים להיסטוריה של ארצות הברית.
מצוק אטקינסון או צוקי אטקינסון הוא מצוק גבוה, שרשרת של צוקי חוף גבוהים, בחוף פנל - החוף הצפוני של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
אורכו של המצוק 6 קילומטרים.
גובהו של המצוק 173 מטרים מעל פני הים.
המצוק משתרע בין קרחון פנדלי וקרחון פיטקוויץ'; (חוף פנל משתרע בין כף ויליאמס וכף אדייר).
המצוק מופה לראשונה בשנת 1911, על ידי משלחת החקר הצפונית של משלחת טרה נובה (משלחת החקר האנטארקטית הבריטית), שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1913–1910.
המצוק נקרא על שמו של ד"ר אדוארד ל.
אטקינסון, שהיה המנתח של משלחת.
מצוק סברינה או רכס סברינה הוא מצוק סלעי חשוף בין עמק סברינה לעמק טאמארוס, ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
המצוק ממוקם 8 קילומטרים דרומית לפסגת דריק.
המצוק מתנשא לגובה של 2,019 מטרים מעל פני הים.
שמו של המצוק ניתן לו על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת ואיקטו מוואיקטו שבניו זילנד, אשר חקרה את האזור בין השנים 1979–1978 בפיקודו של מייקל סלבי.
המצוק (כמו גם עמק סברינה הסמוך) נקראים על שמו של הנהר סוורן (אשר שמו הרומי היה סברינה) - אתר בבריטניה הרומית (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה).
מצוק כהן הוא מצוק סלע, בחלקו הדרומי של רכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
מצוק הסלע מסמן את צידו הדרומי של קצהו של קרחון יאנסי במקום בו הוא נשפך אל קרחון בירד.
גובהו של המצוק 400 מטרים מעל פני הים.
שמו של המצוק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
השם ניתן ביחד עם מתן השמות לקרחון בירד וקרחון יאנסי.
המצוק נקרא על שמו של קפטן ג'.
Cohn) שהיה רב החובל של ספינת צי ארצות הברית יאנסי, שהייתה ספינת מטען במהלך מבצע קפיצה לגובה בין השנים 1947–1946, בפיקודו של האדמירל בירד.
מצוק לונאר הוא מצוק, שבראשו פסגת סלע חשופה, ברמת פלאנט שבצד המזרחי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של המצוק 1,200 מטרים מעל פני הים.
המצוק ממוקם בראשו של קרחון פלוטו.
המצוק מופה באמצעות תצלומי אוויר מסוג טרימטרוגון שצולמו על ידי משלחת המחקר האנטארקטית רון, בין השנים 1947–1948, ובאמצעות סקרים על הקרקע שנערכו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בין השנים 1948–1950. המיפוי בוצע על ידי ד.
Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד, בשנת 1960.
שמו של המצוק ניתן לו בשנת 1977 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
שמו של המצוק ניתן לו בעת שניתן השם לנונאטאק סלנה הסמוך ("לנואר" משמעו "ירחי", שם המתייחס לירח).
סלנה היא אלת הירח במיתולוגיה היוונית.
שם זה ניתן, בדומה לשמות אתרים רבים אחרים באזור רמת פלאנט, הנקראים על שמות גופים במערכת השמש.
מצוק פורנייר הוא מצוק בחלק המערבי של הרי דסקו בקצה הדרום מזרחי של האי רוטשילד, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 1,000 מטרים מעל פני הים.
אורכו של המצוק 17 קילומטרים, בכיוון מזרח - מערב.
הפסגה נקראת על שמו של קומנדר ג'יימס מ.
Fournier), ממשמר החופים של ארצות הברית, שהיה מפקד האנייה שוברת הקרח של משמר החופים של ארצות הברית USCGC Burton Island, במהלך מבצע דיפ פריז, בשנים 1976 ו-1977, וקצין המבצעים בספינה זו בשנת 1971.
מצוק בנסון או סלע בנסון הוא מצוק סלע בצורת משולש, ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
גובהו של המצוק 1,300 מטרים מעל פני הים.
המצוק נמצא בצידו המערבי של מפל הקרח ראגוצקי.
המצוק נקרא על שמו של דייל פ.
Benson), קרטוגרף שעבד בסקר הגאולוגי של ארצות הברית, שערך סקרים בתחנת הקוטב הדרומי, בין השנים 1993 – 1994, והשתתף בפרויקט הפוטוגרמטריה הראשון המנוהל על ידי GPS.
מצוק לונג הוא מצוק סלע בולט, בצידו המערבי של קרחון לונג, הממוקם בחלקו הדרום-מזרחי של האי ת'רסטון, שבאנטארקטיקה.
גובהו של המצוק 3 מטרים מעל פני הים.
המצוק נקרא על שמו של ו.
Long), שהיה רוקח ראשי של קבוצת הספינות המזרחית של צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה לגובה בין השנים 1946–1947.
לונג טס במסגרת טיסת החיפוש שנערכה ב-11 בינואר 1947, בפיקודו של לוטננט ג'יימס ל.
Ball), בחיפוש אחר ניצולי מטוס PBM מארינר שהתרסק בסמוך לחוף חצי האי נוביל.
לונג היה הראשון שראה את שרידי המטוס, דבר שהוביל להצלת ניצוליו ההתרסקות.
מצוק פורלידס הוא מצוק סלעי במסיב דופק, בהרי פנסקולה, בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
המצוק מהווה את צידו המערבי של עמק דייוויס; עמק דייוויס הוא אזור אנטארקטי מוגן מיוחד (אזור מס' 119), המוגן תחת האמנה האנטארקטית.
המצוק (והעמק שהוא מהווה את גבולו) מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע שנערכו במסגרת משלחת חקר הרי פנסקולה של הסקר הגאולוגי (USGS Pensacola Mountains Project), ועל תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1956–1966.
שמו של העמק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
מצוֹק אָרֶס הוא מצוק בצידו המזרחי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
המצוק מורכב מאבן חול שצבעה בהיר.
גובהו של המצוק 500 מטרים מעל פני הים.
המצוק ממוקם ממזרח לקרחון מארס; המצוק ממוקם 2 קילומטרים מצפון למצוקי טו סטפ.
המצוק מופה בהתבסס על תצלומי אוויר מסוג טרימטרוגון שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון, שנערכה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1947–1948, וכן בהתבסס על סקרים על הקרקע שנערכו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בין השנים 1948–1950.
שמו של המצוק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
השם ניתן בהתייחס לשמו של קרחון מארס הסמוך, אשר נקרא על שמו של כוכב הלכת מאדים, ואולם "מארס" הוא גם שמו של אל המלחמה מהמיתולוגיה הרומית, אשר נקרא במיתולוגיה היוונית ארס - ובשל כך שם המצוק.
מצוק ג'ורג'ן או מצוק ג'ורג'יאן הוא מצוק בולט לחוף מפרץ ג'ורג' השישי, בצידו המזרחי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
המצוק ממוקם צפונית לשפכו של קרחון ארוס.
גובהו של המצוק 550 מטרים מעל פני הים, בקצהו הצפוני.
בחלקו הדרומי של המצוק (הנמוך יותר) הוא מתרחב והופך להיות רכס בעל פסגה חדה.
השם ניתן בהתייחס לשמו של מפרץ ג'ורג' השישי הסמוך - משמעות שם המצוק "של ג'ורג'", היינו "המצוק של ג'ורג'".
לפי מקור אחר השם ניתן בהתייחס לשמו של קרחון אורנוס אשר נקרא קודם לכן קרחון ג'ורג'ן בהתייחס לשם של מפרץ ג'ורג' השישי הסמוך.
מצוק הול הוא מצוק אבן חול, במזרח האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של המצוק 2 קילומטרים.
המצוק ממוקם לגדתו הדרומי של קרחון סאטורן, 2 קילומטרים ממערב לסיטדל בסטיון.
השם ניתן בהתייחס לשמו של קרחון סאטורן (הקרוי על שם כוכב הלכת שבתאי - באנגלית "סאטורן") הסמוך.
המצוק נקרא על שמו של אסף הול, אסטרונום אמריקאי שחקר את כוכב הלכת וכן גילה לוויינים (שני הירחים - פובוס ודימוס - של כוכב הלכת מאדים.
מצוק הורייזן או מצוק הורייזון הוא מצוק בולט, בעמק ביקון, באזור חוף סקוט, באדמת ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהו של המצוק 2,275 מטרים מעל פני הים.
המצוק ממוקם בממערב לעמק פרידמן.
עמק ביקון, והאתרים המצויים בו, מופו לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטית הבריטית (משלחת טרה נובה) אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913.
שמו של המצוק ניתן לו בשנת 1993 על ידי הוועד הגאוגרפי של ניו זילנד.
מצוק ברקוויסט או רכס ברקוויסט הוא מצוק מפותל ברכס נפטון, בהרי פנסקולה בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
אורכו של המצוק 15 קילומטרים.
המצוק משתרע לכיוון מערב החל ממצוק מאדיי.
גובהו של המצוק 812 מטרים מעל פני הים
רכס נפטון (ובו מצוק ברקוויסט) התגלה וצולם מהאוויר ב-13 בינואר 1956, בטיסה חוצת-אנטארקטיקה של צי ארצות הברית, שיצאה מתחנת מצר מקמורדו לים ודל וחזרה למצר.
הרי פנסקולה כולם (ובהם מצוק ברקוויסט) מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1967 ובשנת 1968, באמצעות סקרים על הקרקע, ותצלומי אוויר שצולמו בשנת 1964 ועל ידי צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1966.
ההר נקרא בשם זה, על שמו של רוברט מ.
Berquist), מצי ארצות הברית, שהיה צלם בתחנת אלזוורת' בחורף 1958.
מצוק ביילי או רכס ביילי הוא מצוק שראשו משונן, ברכסי פורד, בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
המצוק ממורם בין הר בליידס ופסגות פלמינג.
ארכו של המצוק 7 קילומטרים.
גובהו של המצוק 448 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-5,217 בגובהו באנטארקטיקה.
המצוק התגלה מהאוויר, בשנת 1934, בטיסות חקר של משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה.
שמו של המצוק ניתן לו על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית, אשר חקר את האזור בשנים 1939–1941.
הקרחון נקרא על שמו של קליי וו.
Bailey), שהיה חבר בשתי משלחות החקר (משלחת בירד, ומשלחת השירות האנטארקטי).
מצוק דנקן הוא מצוק סלע תלול, בהרי דרווין, בארץ אואטס, שבאנטארקטיקה.
המצוק ממוקם לאורך הגדה הצפונית של קרחון הת'רטון.
המצוק מתנשא לגובה של 1,800 מטרים; המצוק ממוקם בין קרקס קורל, ועמק קוננט.
המצוק נקרא על שמו של פטריק דנקן סמית' (Patrick Duncan Smith), שעבד במשרד תוכנית הקוטב ( Office of Polar Programs) של הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית, בין השנים 1995–2001.
שם זה ניתן למצוק, בדומה לשמות אתרים רבים אחרים באזור - שנקראו על שם אנשי תקשורת, שסייעו למשלחות החקר של התוכנית האנטארקטי של ארצות הברית.
דנקן היה מומחה לטכנולוגית מידע, והיה אחראי על הקשר בין משלחות החקר ללוייני התקשורת, ועל התקשורת בין תוכנית החקר לגופים מחוץ לאנטארקטיקה.
מצוק ספרם הוא מצוק כהה וגבוה המהווה את הקצה הצפון-מזרחי של רכס קלייר, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
אורכו של המצוק שישה קילומטרים.
גובהו של המצוק 1,000 מטרים מעל פני הים.
המצוק מתנשא מעל המישור הגובל בו לגובה של 450 מטרים.
המצוק ממוקם ארבעה קילומטרים דרומית מערבית להר סוס.
המצוק התגלה ומופה על ידי המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי (משלחת טרה נובה), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1956–1958.
שמו של המצוק ניתן לו על ידי משלחת טרה נובה.
השם הוא תיאורי - במבט ממזרח פניו הצפוניים של המצוק מזכירים את קווי המתאר של ראשו של ראשתן גדול-ראש, המכונה באנגלית "לוייתן ספרם" (Sperm whale).
מצוק דרנטה הוא מצוק מכוסה קרח, המהווה את הקצה הדרומי של רמת לואי-פיליפ, בחצי האי טרינטי, שבצפון חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובהו של המצוק 1,076 מטרים מעל פני הים.
המצוק ממוקם בצידו הצפוני של מעבר בנץ, ומתנשא מעל בקע ורדיקאל שממערב לו, ומעל הדום הקרח קונו, שממזרח - צפון-מזרח לו.
המצוק ממוקם 1.64 קילומטרים צפונית-מערבית מפסגת גיגן; 13.5 קילומטרים דרומית-מזרחית מהר איגנאטייב; ו-6.62 קילומטרים דרומית-מערבית מפסגת סמין.
המצוק מופה על ידי סוקרים גרמנים וסוקרים בריטיים בשנת 1996.
המצוק נקרא על שם היישוב דרנטה שבצפון בולגריה.
מצוק אונה הוא מצוק סלעי, המכוסה ברובו קרח, הממוקם ברכס נונאטאקי אאוטבק, באזור חוף פנל של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
המצוק פונה לכיוון צפון, וממוקם בסמוך מצפון-מערב להר וולטון.
אורכו של המצוק 7 קילומטרים.
המצוק מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1964.
המצוק נקרא על שמו של היין אונה (Hain Oona), פיזיקאי יונוספירה אסטוני ששהה בתחנת הקוטב הדרומי בשנת 1968.
מצוק ויליס או רכס ויליס הוא רכס מצוקים צר, ברכס סנטינל, בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
המצוק משתרע בכיוון מערב-מזרח, בין קרחון אסטר לבין קרחון סוברס, בצדו המזרחי של מסיב קראדוק.
שמו של המצוק ניתן לו בשנת 2006 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
המצוק נקרא על שמו של מייקל ג'יי ויליס (Michael J.
Willis), גאולוג מטעם אוניברסיטת מדינת אוהיו ממדינת אוהיו שבארצות הברית.
ויליס שהה באנטארקטיקה וחקר אותה במשך 7 עונות מחקר (קיצים אנטארקטיים) בין השנים 1997–2006.
בין היתר ויליס חקר את כיפת הקרח סיפל ואת זרמי הקרח וילאנס, בינדשאדלר ומקאייל.
מצוק ורגאבה או רכס ורגאבה הוא רכס מצוקים ברכס סנטינל, בהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הרכס מופה לראשונה בשנת 1961 על ידי סוקרים אמריקאים.
הרכס נקרא על שם הרי הבלקן המזרחיים, אשר בעבר נקראו בבולגרית בשם "ורגאבה".
שיא גובהו של הרכס (בהר וולדרון) 3,210 מטרים מעל פני הים; הר וולדרון ממוקם בצפון-מזרח הגבעות שבשפולי מסיב וינסטון.
אורכו של הרכס 15.7 קילומטרים בכיוון דרום-מערב - צפון-מזרח.
רוחבו של הרכס 6 קילומטרים בכיוון דרום-מזרח - צפון-מערב.
קרחון בריסאד וקרחון אוריזארי מנקזים את הרכס.
רכס ורגבה גובל בקרחון דייטר שמצפון וממערב לרכס ורגבה.
רכס ורגבה גובל בקרחון הנסן שהוא יובלו של קרחון דייטר, מדרום-מזרח לרכס ורגבה.
מדרום לרכס ורגבה מצוי מעבר מאנול, המפריד בין רכס ורגבה לבין רמת דויראן.
מצוק הובס או רכס הובס הוא רכס הרים, שצורתו חצי סהר (צורת קשת) הממוקם באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הרכס מקיף את קרחון הובס מצפון ומצפון מערב.
רכס הובס מהווה קו פרשת קרחונים בין קרחון הובס לבין חלקו התחתון של קרחון בלו.
גובהו של רכס הובס 1,510 מטרים מעל פני הים.
שמו של רכס הובס ושל קרחון הובס ניתנו בצוותא.
הרכס נקרא על שמו של ויליאם ה.
Hobbs), מאוניברסיטת מישיגן, (אוניברסיטה השוכנת בעיר אן ארבור שבמדינת מישיגן בארצות הברית) שהיה מומחה בעל שם בתחום חקר הקרחונים, וגאולוג.
מצוק גולש הוא מצוק מכוסה קרח, בצידה הצפוני של רמת דטרויט בחצי האי טריניטי באזור ארץ גרהאם של חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
גובהו של המצוק 1,426 מטרים מעל פני הים.
מצוק גולש ממוקם 13.27 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מגבעת פוינטר;
מצוק גולש ממוקם 6.37 קילומטרים דרומית - דרום-מזרחית מגבעות אוראול;
מצוק גולש ממוקם 11.77 קילומטרים דרום-מערבית ממצוק סקופארקניק;
מצוק גולש ממוקם 12.59 קילומטרים ממערב לפסגת גורגוליאט שברמת קונדופריי.
מדרונותיו המערביים התלולים של מצוק גולש, מתנשאים על הקרחון היובלי הזורם לכיוון צפון-מערב ונשפך אל קרחון פטוס.
המצוק נקרא על שם הכפר גולש שבצפון מזרח בולגריה.
המצוק מופה בשנת 1996 על ידי סוקרים גרמניים מטעם המכון לגאודזיה יישומית (Institut für Angewandte Geodäsie) וסוקרים בריטיים מטעם הסקר האנטארקטי הבריטי.
מצוק לאקיי או רכס לאקיי הוא רכס מצוקים ברכס אוהיו, בהרי הורליק, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
כיוונו של הרכס: מזרח-מערב ואורכו בכיוון זה 7 קילומטרים.
הרכס מהווה את הקצה המערבי של מישור (שולחן) באקאיי.
שמו של המצוק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של ארצות הברית.
המצוק נקרא על שם לארי ל.
Lackey), שהיה גאולוג במשלחת אוניברסיטת המדינה של אוהיו לחקר הרי הורליק (the Ohio State University expedition to the Horlick Mountains) בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1960 – 1961.
מצוק לואיס או לואיס קליף הוא מצוק שפסגתו לא אחידה בצורתה.
המצוק ממוקם באזור חוף שקלטון של שטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
אורכו של המצוק 22 קילומטרים.
ראשיתו בהר אחרנר, והוא ממשיך מההר לכיוון דרום, לאורך הגדה המערבית של נווה וולקוט.
המצוק נקרא על שם ריצרד אי.
Lewis), שהיה טכנאי אלקטרוניקה מוטס, בצי ארצות הברית, שנפצע במהלך מבצע דיפ פריז II (Operation Deep Freeze II), אשר נערך בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1956 - 1957.
מצוק היונים הוא אתר ימי מול חוף ביירות שבלבנון, המהווה אטרקציה תיירותית מפורסמת.
למקור השם שני הסברים: "ראוש": מהמילה ראס (ראש) בערבית.
עם זאת, יש חוקרים הסבורים שהמילה היא ממקור צרפתי, שכן Rouche בצרפתית פירושו סלע, וסביר להניח שהשם ניתן לו בתקופת השלטון הצרפתי בלבנון.
סלע ראוש נקרא גם מצוק היונים וסלע האהבה.
הסלע מורכב משני סלעים ענקיים, שאחד מהם גדול מהשני, והגדול הוא הסלע החלול שבאמצע.
גובהו של סלע ראוש הוא כ-70 מטר וגובהו הממוצע הוא 25 מטר.
באשר לסלע השני, הקטן יותר, הוא הושפע מגורמי השחיקה הסביבתיים אליהם נחשף עם הזמן, שהביאו לצורתו המחודדת.
מצוק היונים נחשב לאחד מאתרי התיירות המרכזיים בלבנון.
המצוק הואר בנובמבר 2015 בצבעי דגל לבנון וצרפת, כסולידריות עם צרפת לאחר מתקפת הטרור בפריז.
מצוק הצינים הוא מצוק הנופל מרמת עבדת לבקעת צין, ומהווים את הגבול הצפון־מזרחי של הר הנגב.
אורכו של המצוק כ-34 קילומטרים, מעין עבדת בצפון־מערב ועד לנחל חווה סמוך לחורבת שרב בדרום־מזרח.
גובהו של המצוק כ-500 עד 600 מטרים מעל פני הים, ופסגותיו נישאות אף מעבר לכך.
פסגות המצוק גבוהות למעלה מ-220 מטרים מעל הבקעה, שגובהה בקו המצוק כ-380 מטרים.
לאורך המצוק עובר שביל ישראל, לאחר שעלה אותו באזור חוד עקב, אחת מפסגות המצוק הבולטות.
לרוב אורכו של השביל מעל המצוק הוא עובר לאורך ציר נפט מקומי, ונשקף ממנו נוף לעבר הבקעה שמתחתיו ולעבר רכס חצרה שבאמצעה ורכס חתירה, התוחם אותה מצפון.
המצוק נכלל בשמורת טבע מצוק הצינים, שהוכרזה ב-1989, וכוללת פרט למצוק שטחים נרחבים בהר הנגב.
באמצעו של המצוק ובתוכו נמצאות מאגורות נחש צמא, אתר שקיימות מספר תיאוריות קונספירציה לגבי מטרתו.
מָצוֹר היא צורת לחימה שבה צד אחד מבקש לכבוש מתחם מבוצר ואילו הצד השני מבקש להגן עליו ולהמשיך להחזיק בו.
ההגדרה המילונית למצור היא: "הקפת עיר על ידי צבא כדי לנתק אותה משאר המקומות ולהכניעה".
כיום המונח "מצור" מתייחס לכל פעולת הלחימה על מתחם מבוצר ולא רק להקפתו והרעבתו.
פעולת ההקפה והבידוד נקרא "כיתור" או "טבעת מצור".
מצור מתרחש כאשר כוח תוקף (או "כוח צר") נתקל בעיר או במבצר המסרבים להיכנע ושלא ניתן לכובשם בהתקפה ישירה ומיידית.
המצור בדרך כלל כרוך בכיתור המטרה ובחסימת דרכי האספקה, בשילוב התקפות על הביצורים במטרה להבקיעם.
ההתקפות על הביצורים בדרך כלל עירבו כלי מצור וארטילריה ולעיתים אף ניסיונות לחפור מתחת לביצורים ולמוטט את יסודותיהם.
לוחמת המצור קדומה כהיווצרות ריכוזי האוכלוסייה החקלאיים והעירוניים, כאשר איכרים הקימו גדרות ותעלות על מנת להגן על יבולם מפני חומסים.
במזרח התיכון יש עדות לערים מבוצרות בחומות אבן עוד מ-4000 לפני הספירה (יריחו).
במהלך ימי הביניים הייתה לוחמת מצור חלק חשוב בלחימה באירופה.
לוחמת המצור עברה את ההתפתחות המשמעותית שלה מאז התקופה הרומאית כאשר הומצא התותח.
התותח מוטט בנקל ביצורים שעמדו חזקים מול כלי המצור העתיקים ושינה את תכנון הביצורים.
במאה ה-20 חשיבותה של לוחמת המצור הקלאסית פחתה ורוב הערים לא כללו עוד חומות עיר או ביצורים למיניהם.
את לוחמת המצור על ערים החליפה בעיקר לוחמה בשטח בנוי, וזאת עקב ההתפתחות הגדולה באמצעי ההשמדה והגידול בכוח האש שהפך רבים ממאפייני המצור הקלאסי ללא רלוונטיים.
האסטרטגיה הכללית של הכוח הצר נשענת לרוב על שלושה שלבים, שלעיתים חופפים או נבלעים זה בזה:
ניתוק המתחם המבוצר מסביבתו, כדי למנוע את תגבור הכוח הנמצא בתוכו באנשים ואספקה ועל מנת לפגוע ברוח הלחימה שלו.
שבירת חוסנו, יכולתו ורצונו של הכוח המגן להילחם על ידי שילוב של אמצעים טקטיים, טכנולוגיים, ופסיכולוגיים.
השתלטות על המתחם המבוצר באמצעות הסתערות, תחבולה, שימוש בבוגדים או במשא ומתן.
באופן כללי, ישנן ארבע שיטות להכנעת מעוז מבוצר:
הבקעת מערך הביצורים, פריצת החומה וכיבוש המעוז בכוח תוך קרב פנים אל פנים מול המגינים.
שיטה זו דרשה כלי מצור בעלי כוח מכני רב, על מנת לפעור חור בחומה ו/או לרסק את השערים.
בעקבות המצאת התותחים פותחו ביצורים מיוחדים נגד תותחים שהקטינו מאוד את יעילות הארטילריה הישירה.
שיטה נוספת להבקעת הביצורים הייתה לנסות לחפור תחתם ולמוטט את היסודות.
הקפת המצור בטבעת כתר המונעת כניסת אספקה ומזון למעוז הנצור.
הצבא הצר מרעיב את הנצורים ומחכה שייכנעו מחמת רעב אחרי שתיגמר להם האספקה.
טבעת מצור היא גם שיטה להחלשת המגינים לפני ניסיון ההבקעה.
הפצצת העיר בירי תלול מסלול על מנת להתיש את המגינים, לערער את המורל שלהם ולהכניעם.
בעת העתיקה וימי הביניים הפצצה זו נעשתה באמצעות מעוטים (קטפולטה) וטרבושה.
אחרי גילוי אבק השריפה הדבר נעשה באמצעות מרגמות ותותחי הוביצר היורים בכינון עקיף.
חדירה פנימה אל המעוז בדרכי עורמה שונות (למשל: שיתוף פעולה של בוגד או גיס חמישי מקרב הנצורים או סוס טרויאני), כאשר הנצורים אינם מצפים לכך, ואז ניצול ההפתעה כדי להכריע אותם.
מול ביצורי אבן מתוכננים היטב, רוב ניסיונות ההבקעה נטו להסתיים בכישלון, ואילו מצורים ממושכים – בהנחה שלצבא הצר היו את האמצעים הלוגיסטיים לאחזקת מחנה בתנאי שטח קשים לזמן ממושך – נחלו לרוב הצלחה.
מול ביצורי עץ, שהיו נפוצים באירופה של טרום מסעות הצלב, גם תקיפות הבקעה צלחו.
כלי מצור הוא שם למכלול של אמצעי לחימה אשר שימשו צבאות בעת העתיקה ובימי הביניים למצור על נקודות מבוצרות.
כלי המצור התחילו להתפתח יחד עם בניית חומות סביב הערים ונועדו לבטל את היתרון שהקנו החומות לנצורים.
דָּיֵק – סוללות או מגדלים שנבנו בעבר סביב ערים בצורות, בעת מצור, כדי לירות מהם אל העיר.
סוללת מצור – נועדה לשמש גשר פיזי נוח להגעה אל החומות, עבור החיילים התוקפים ובעיקר עבור כלי הניגוח.
קטפולטה (בעברית: "מעוט") – כלי שנועד לידות אבנים גדולות (ולעיתים גם חביות בוערות) על ומעל חומות הביצורים.
בליסטרה – כלי הדומה במראהו לקשת אופקית, שימש לירי קליעים על הביצורים ומגיניהם.
טרבושה – כלי ששימש לירי תלול מסלול מעל החומות.
איל ניגוח – מוט קשיח וכבד, לרוב מחופה, שנועד לרסק את השער המבוצר של המתחם.
מגדל מצור – מגדל נייד שסיפק עמדות אש לקשתים ואפשר ללוחמי הכוח הצר להסתער על מגיני החומה.
הכוח הנצור הסתמך בעיקר על ביצורים ואספקה גדולה של מזון ומים כדי להחזיק מעמד מול מצור ממושך.
מבצרים וערים כללו לעיתים גם בורות מים, מעיינות ושדות תבואה שנמצאו בתוך החומות, דבר שחיזק את יכולתם לעמוד בפני מצורי הרעבה ממושכים.
הביצורים עצמם כללו כמעט תמיד חומה גבוהה שבה שזורים צריחים ומגדלים, ובהם חרכי ירי המאפשרים לירות על כל מי שמנסה לטפס על החומה או לפרוץ אותה.
על גג החומה עצמה היה נהוג להציב קשתים שיירו חיצים על הכוח הצר וימנעו ממנו לנסות לפרוץ את החומה או לטפס עליה.
בנוסף לירי, יכלו הקשתים להשליך על התוקפים אבנים, חול חם או מים רותחים מגג החומה.
המיתוס הנפוץ המדבר על שימוש בשמן רותח הופעל ככל הנראה במקרים ספורים בלבד.
לעיתים נחפר לפני החומה חפיר (יבש או רטוב) וזאת על מנת לסכל ניסיונות להגיע אל יסודות החומה ולמוטטה.
נקודת תורפה במערך הביצורים הייתה המגדל שהכיל את שער הכניסה למבצר, ולפיכך מוגן מגדל זה בכבדות.
בשיא ימי הביניים השתכללו הביצורים ולעיתים אף כללו חומות כפולות (המאפשרות להמשיך להחזיק מעמד גם אחרי שחומה אחת נפרצה), מגדלים עגולים החולשים על כל הזוויות, חפיר רחב ושער עם גשר הניתן להרמה.
כאשר הומצא התותח שהפך את ביצורי ימי הביניים לחסרי תועלת, פיתחו המהנדסים של אירופה ביצורים נגד ארטילריה המבוססים על מגננים, סוללת עפר רחבות וחומות נמוכות, שצוידו אף הן בתותחים על מנת לפגוע ולהשמיד את כלי המצור ותותחי הכוח הצר.
עוד שיטה שבה השתמשו הנצורים לשבירת מצור היא חבלה במחנה האויב ותקיפת הכוח הצר במטרה להרוס את מחנהו או את כלי המצור שלו ולאלצו לוותר על המצור.
ביצורים מסוימים כללו שערים סודיים בחומה (שנקראו "פִשפָשים") שאפשרו הוצאת כוחות קטנים על מנת לחבל במחנה הצר ובציודו.
לעיתים הסתמכו הנצורים על כוח צבאי חיצוני שיסייע להם מבחוץ לשבור את המצור.
תולדות לוחמת המצור היא כתולדת הביצורים והתפתחותן.
העיר המבוצרת העתיקה ביותר היא כנראה יריחו, שבה נמצאו שרידי חומות וחפיר.
העת העתיקה כללה מצורים גדולים ומפורסמים על ערים מפוארות ומבוצרות למשעי, כאשר רוב כלי המצור התפתחו בהדרגה וכללו מגוון אמצעים: החל מאֵילי ניגוח, סולמות ומגדלי מצור וכלה במעוטים מתקדמים שפותחו על ידי היוונים והרומאים.
צבא אשור היה הראשון מבין צבאות העת העתיקה במערב שהיו לו יחידות הנדסה קבועות.
האשורים הפעילו בעיקר אילי ניגוח, מגדלי מצור והשתמשו ביחידות חפרים שמטרתן הייתה למוטט את חומת הערים הבצורות על ידי חפירה מתחת ליסודותיהן.
בתקופה זו, רוב הביצורים היו עשויים מלבנים ומלאכתם של הצרים הייתה קלה יחסית.
ככל הנראה אשור היו הראשונים שהמציאו את הכננת, מכשיר שניתן להשתמש בו במכונות מצור שונות.
דוגמה טובה לטקטיקת המצור של האשורים היא כיבוש העיר לכיש שבשפלת יהודה, על ידי סנחריב.
כיבוש זה מתואר בתבליט לכיש וממנו אפשר ללמוד על מבנה הצבא האשורי.
גם לפני התקופה האשורית השתמשו ביחידות הנדסה וכלי מצור, אך היו אלו יחידות אד הוק ויעילותן הייתה מוגבלת.
יעילות יחידות ההנדסה האשוריות הייתה רבה ביותר ובעזרתן הצליח צבא אשור לבסס אימפריה רחבת ידיים במזרח התיכון.
ביוון העתיקה חלו מספר שיפורים בכלי מצור והמצאו כלים חדשים.
התפתחות כלי המצור באה לענות על התקדמות במלאכת ביצור הערים – במקום חומות בנויות מלבני חימר, חלק נכבד מהחומות היה בנוי מאבנים.
נוספו מיני כלי הטלה גדולים דוגמת בליסטרה וקטפולטה, שופרו אמצעים אחרים.
לעיתים, לצד כלים אלו בנו היוונים חומות מצור סביב הערים הנצורות על מנת לסגור את האויב בצורה הרמטית.
בתקופה זו שופרו מאוד מגדלי המצור ולא אחת נכבשו ערים שלמות בעזרת המצאה זו.
אף על פי שבסרטים שונים רואים לעיתים בליסטראות וקטפולטות מוצבות על החומה או בתוך צריחים, הרי שזה לא היה מקובל.
העניין הוא שבדרך כלל החומות היו צרות למדי ולא היה מקום למכונת מצור גדולה על החומה או בתוך הצריח.
אולי המצור המפורסם ביותר הוא המצור על העיר טרויה.
מצור זה המוזכר באגדות האיליאדה, נמשך לפי אגדות המיתולוגיה היוונית כעשר שנים, עד לשבירתו על ידי שימוש מתוחכם בסוס מעץ.
מצור זה נחשב לאגדה עד לתחילת המאה ה-20, אולם חפירות ארכאולוגיות גילו שרידים של עיר מבוצרת במקומה המשוער של העיר, דבר שלפי חוקרים מסוימים תומך בחלק מהסיפור האגדתי.
אלכסנדר הגדול וצבא מוקדון היו מעורבים במצורים רבים.
שניים מהם ידועים במיוחד: המצור על צור ועל המצור על הסלע סוגדיאנה.
העיר צור הייתה עיר-אי פיניקית במרחק ק"מ אחד מהיבשה ונחשבה לבלתי חדירה.
המוקדונים בנו סוללת עפר אל העיר (נאמר עליה שהייתה ברוחב כ-60 מטר) והציבו בסופה כלי מצור כגון קטפולטות קלות ומרגמות שירו אבנים על העיר.
אחרי 7 חודשי מצור נפלה העיר.
בניגוד מוחלט לצור, המבצר בסוגדיאנה נכבש על ידי תחבולה: המבצר היה ממוקם גבוה על צוק, אלכסנדר השתמש בטקטיקה דמויות קומנדו על מנת לכבוש הרים שחולשים על המבצר ולגרום למגינים המיואשים להיכנע.
הלגיונות של הרפובליקה הרומית ומאוחר יותר, האימפריה הרומית, ידועים במיומנות ההנדסיות שלהם ובפרט בטקטיקת המצור שלהם שבוצעה ביעילות ובנחישות.
במסעו לכיבוש גאליה במאה ה-1 ניהל יוליוס קיסר מספר רב של מבצעי מצור מגוונים.
יוליוס קיסר תיאר כיצד בקרב אלסיה בנו הלגיונות שתי חומות ענק מבוצרות סביב העיר.
החומה הפנימית, בהיקף 10 מיל (כ-15 ק"מ) החזיקה בפנים את כוחותיו של ורקינגטוריקס (Vercingetorix), בשעה שהחומה החיצונית מנעה מתגבורת חיצונית להגיע אליהם.
הרומאים החזיקו בשטח שבין שתי החומות.
הגאלים הנצורים, שעמדו בפני הרעבה, נכנעו בסופו של דבר אחרי שכוח החילוץ שיועד לסייע להם הובס על ידי חיל פרשי העזר של קיסר.
מצור ידוע נוסף התרחש בעת דיכוי המרד הגדול: המצור על מצדה בשנת 74 בו בנו הרומאים סוללת עפר בגובה של כ-100 מטרים על מנת לכבוש את פסגת ההר המבוצרת שבה החזיקו הקנאים היהודים.
ידוע גם המצור על יודפת.
באותה תקופה השיטה האוניברסלית להתגוננות מפני מצור הייתה השימוש בביצורים, בייחוד בחומות ובתעלות בגיבוי ביצורים טבעיים.
אספקה של מזון ומים בכמות מספקת הייתה הכרחית כדי להתגבר על השיטה הפשוטה ביותר של מצור: כיתור והרעבה.
בזמן מצור, הכוח הצר היה בונה סוללות עפר סביב היעד הנצור, על מנת למנוע הגעתם של אספקה ותגבורת אליו.
ההרעבה הייתה אמצעי יעיל ואכזרי לשבירת התנגדותם של המגינים, שלעיתים הידרדרו עד כדי אכילת אדם כדי להיאבק ברעב העצום שגרם המצור.
מגילת איכה המקראית, המתייחסת לאירועי המצור על ירושלים בסוף ימי בית המקדש הראשון מספרת כך: "יְדֵי נָשִׁים רַחֲמָנִיּוֹת בִּשְּׁלוּ יַלְדֵיהֶן / הָיוּ לְבָרוֹת לָמוֹ (היו להן למאכל) בְּשֶׁבֶר בַּת עַמִּי".
מחלות היו גורם מכריע נוסף בעיתות מצור, ופגעו הן במגינים והן בכוח הצר.
במקרים מסוימים, קטפולטות או מרגמות (כגון הטרבושה) ירו פגרים של חיות חולות מעל לחומות העיר כסוג של לוחמה ביולוגית מוקדמת.
לעיתים, מחלות בקרב הכוח הצר היו תקוותם היחידה של הנצורים, שכן הכוח הנצור לא יכול להחזיק תקופות ארוכות במחנה ארעי בתנאי דוחק ללא סניטציה מספקת.
ספר מלכים שבמקרא מספר כיצד ניצלה ירושלים הנצורה (בימי המלך חזקיהו) משום שחיילי צבא אשור הצרים עליה ניגפו לפתע במגפה פלאית.
כדי לסיים מצור מהר יותר, פותחו מספר שיטות בעת העתיקה כדי להתגבר על הביצורים והומצאו מגוון כלי מצור לשימוש הכוחות הצרים.
סולמות אפשרו לכוח הצר לטפס מעל לחומות (בתנאי שלא היו מוגנות מספיק בידי חיילים), אֵילי ניגוח נועדו לפרוץ בכוח דרך השער, קטפולטות, בליסטראות ומרגמות שגרו קליעים על החומות ומעל להן כדי לפגוע בביצורים ובמגנים.
לעיתים אף נעשה שימוש במגדל מצור: זהו מגדל נייד שגובהו כגובה החומה שאפשר לירות על המגנים מגבוה או להסתער על החומה בביטחון יחסי (מאשר בסולם).
בנוסף להפגזת הביצורים באבנים וניסיונות להסתער על החומות, שיטה נוספת שהייתה נפוצה הייתה לערער את יסודות החומה ולגרום לביצורים להתמוטט.
זה נעשה בדרך כלל על ידי חפירת מנהרה מתחת לביצורים, ואז מיטוט המנהרה תוך פגיעה ביסודות.
שיטה זו נקראה Sapping או Mining והמבצעים אותה נקראו "חפרים" או "פלסים" (Sappers).
את המבצע ניהלו אנשי ההנדסה של הכוח הצר.
כנגד זה נהגו לבנות חפיר ולהציפו או לחפור מנהרת נגד ולמוטט דרכה את תעלת התוקף לפני שהגיעה ליסודות.
האש שימשה כנשק בעיקר נגד ביצורי עץ, אך הייתה בשימוש גם כנגד ביצורי אבן והמבנים שתמכו בהם.
האימפריה הביזנטית המציאה את האש היוונית, ששימשה גם היא כנשק נגד ביצורים.
אחרי נפילת האימפריה הרומית המערבית התפרק המבנה המדיני המסודר שהיה קיים בעת העתיקה.
משנעלמו המדינות בעלות השלטון הריכוזי, לא נמצאו האמצעים לבניית מבצרים ענקיים, ופסק השימוש בחומות אבן כמעט לחלוטין באירופה המערבית והן חזרו רק בתקופה מאוחרת יותר.
משלא היו בנמצא מבצרים גדולים שהצריכו מכונות מצור מתוחכמות, חדלו להשתמש בהן.
השימוש במכונות המצור חזר רק עם חזרת המבצרים הגדולים בשיא ימי הביניים, בסביבות המאה ה-11.
בשיא ימי הביניים וימי הביניים המאוחרים (המאה ה-11 עד המאה ה-16) כל עיר, טירה ואפילו חלק מהכפרים היו מבוצרים.
חלקם הוקפו בחומות מרהיבות, שנמתחו לאורך קילומטרים רבים.