tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הארכיון הלאומי מנהל את הארכיונים מהשלטון המרכזי (למשל מדיניות כלליות ומשרדים), מחוז הולנד והמוסדות המינהליים האזוריים/פרובינציאליים בדרום הולנד, מוסדות פרטיים ואנשים פרטיים בעלי אינטרס חברתי.
בארכיון הלאומי תמצאו את כל קבלת ההחלטות וההתכתבויות המוקלטות של ממשלת הולנד.
זה כולל את התוכניות והפעילויות שעיצבו את הולנד למה שהיא היום.
נמצאים בו מסמכים על לוחמה, התפתחויות כלכליות, שירותי בריאות, חינוך, מסעות גילוי ושלטון בשטחים מעבר לים.
אוסף הארכיון הלאומי גדל בהתמדה.
ארכיונים חדשים מגיעים כמעט מדי יום הן מגופים ממשלתיים והן מאנשים פרטיים.
המקום הוקם בשנת 1802. בשנת 1979 עבר למיקומו הנוכחי בהאג.
לאנטילים ההולנדיים ישנם ארכיונים לאומיים נפרדים.
בשנת 2011 חשף הארכיון תיקים של משתפי פעולה הולנדים עם הנאצים.
בשנת 2012 הוקם במקום מרכז לגנאלוגיה הולנדית.
הארכיון הלאומי של רומניה (ברומנית: Arhivele Naţionale ale României) הוא הארכיון הלאומי של רומניה, הארכיון כפוף למשרד הפנים הרומני, הארכיון המרכזי שוכן בבוקרשט ורשת הארכיונים מחזיקה סניפים בכל אחד ממחוזות המדינה, הארגון חבר במועצה הבינלאומית לארכיונאות.
הארכיון מכיל מסמכים ורשומות אודות הממשלה הרומנית ועל משטר הקומוניזם במדינה, בספריית הארכיון ישנם כ-70,000 ספרים ו-50,000 כתבי עת ורבים מחומריה הכתובים נחשבים לנדירים.
המסמכים המוחזקים בארכיון הלאומי של רומניה הם רשמיים ופרטיים, דיפלומטיים וקונסולריים, זיכרונות, כתבי יד, הכרזות, זימון, הכרזות, תוכניות, רישומים, מפות, הדפסי סרטים וחפצים דומים, חותמות, כמו גם צילום, וידאו, שמע והקלטות מחשבים, בעלות ערך היסטורי, שהופקו ברומניה או על ידי יוצרים רומנים בחו"ל.
עוד במאה ה-18 החזיקו בנסיכויות הדנובה ארכיונים, הארכיון של ולאכיה נוסד בשנת 1931 ושל נסיכות מולדובה ב-1832.
בשנת 1951 עם עליית הקומוניזם הועברה הנהלת הארכיון לידי משרד הפנים ואומץ המודל הארגוני הסובייטי, ב-1996 עם קריסת המשטר יצא חוק אודות הנהלות הארכיון.
הארכיון הלאומי של אסטוניה (אסטונית: Rahvusarhiiv) הוא מרכז הארכיונאות של אסטוניה.
הארכיון אוסף ומשמר מסמכים אודות ההיסטוריה, התרבות והחברה של אסטוניה, בין הגופים אחראיים עליו הוא משרד החינוך של אסטוניה.
לארכיון יש סניפים בעיר הבירה טאלין וגם בטארטו וברקוורה.
בין אוספיו נמנים יותר ממיליון תמונות היסטוריות ו-135,000 סוגי מפות שונות.
הארכיון הראשוני של המדינה הוקם בשנת 1920. בשנת 1935 נחקק באסטוניה חוק הארכיונים הקובע את סמכויותיו.
בתקופה שאסטוניה הייתה רפובליקה של ברית המועצות, המשיך הארכיון בעבודתו, אך שמו שונה, והוא נוהל תחת הפיקוח של הממשלה במוסקבה.
לאחר שאסטוניה הפכה למדינה עצמאית, החל הארכיון להיות פעיל עצמאית באופן רשמי ב-1999.
בארכיון ישנו גם מרכז לגנאלוגיה וחקר היסטוריה משפחתית, בין היתר הוא מחזיק בחומרים כמו תעודות לידה ונישואין ומסמכים שונים כמו תעודות סטודנטים, רוב תושבי אסטוניה יכולים ללמוד על השושלת המשפחתית שלהם עוד מהמאה ה-18.
הארכיון העירוני של רייקיאוויק (באיסלנדית: Borgarskjalasafn Reykjavíkur ) הוא הארכיון הראשי של עיריית רייקיאוויק.
הארכיון נוסד בשנת 1954, לפני כן החומרים הארכיוניים של העיר נשמרו בארכיון הלאומי של איסלנד, הארכיון הלאומי עוסק בפיקוח על ארכיון העיר בנוגע לנוהלי שמירת חומר ארכיוני.
המקום אוסף ומשמר רשומות מגוונות הנוגעות להיסטוריה של העיר, הן ממוסדות ציבוריים והן מידיים פרטיות, בין תפקידי המוסד הוא גם לפקח על מוסדות העיר כמו בתי ספר, בתי חולים, משרדים וסוכנויות ולהבטיח שימור בטוח של סוגי רשומות למיניהן.
הוא מכיל אוספים אישיים של ראשי ממשלת איסלנד אולאפור תורס וביארני בנדיקטסון.
הארכיון הפדרלי השווייצרי הוא הארכיון הלאומי של שווייץ.
הארכיון נוסד ב-1798 לאחר הקמת הרפובליקה ההלווטית, ברפובליקה זו לכל מקום בו הועבר מושב הממשלה כך גם הארכיון הועבר לאותו מקום.
עם הקמתה של המדינה הפדרלית ב-1848 הארכיון מוקם בבית העירייה של ברן.
בחצי השני של המאה ה-19 הארכיון הועבר לאגף המערבי של בניין הפרלמנט, ב-1868 הפרלמנט רכש שטח על גדות נהר הארה ובנה את הבניין הנוכחי של הארכיון, הבניין נבנה בין השנים 1896–1899 ותוכנן בסגנון נאו-רנסאנס.
ב-1944 מועצת הברית אישרה את הרגולוציה על פיה כל חומרי הארכיון המאוחסנים מעל חמישים שנה נהיים נגישים לציבור ללא הגבלה.
ב-1963 הותקן במקום לראשונה מכשיר מקראת זיעורים לקריאת מיקרופילם, ב-1965 הותקן לראשונה מכונת צילום מסמכים.
בנוסף לארכיון המרכזי לכל קנטון במדינה יש ארכיון רשמי משלו.
הארכיון הקווירי האירי הוא ארכיון באירלנד, שמכיל אוסף מקיף של חומרים שקשורים לספרות להט"ב, ללימודים קווירים ולתרבות להט"ב באירלנד.
הארכיון הוקם ב-1980 על ידי הארגון החוץ-ממשלתי האירי National LGBT Federation .
לאחר קשיים כלכליים של הארגון National LGBT Federation לשמור על הארכיון, הועבר הארכיון ב-16 ביוני 2008 לספרייה הלאומית של אירלנד.
מרכז ג'ייקוב ראדר מרקוס של הארכיון היהודי האמריקאי הוא ארכיון אשר נוסד בשנת 1947, ומוקדש לתיעוד חיי הדת, הכלכלה, התרבות והחברה של יהדות ארצות הברית.
מלבד הארכיון, פועל במרכז גם מרכז מחקר.
הארכיון היהודי האמריקאי (AJA) נוסד בשנת 1947 על ידי ד"ר ג'ייקוב ראדר מרקוס, פרופסור בהיברו יוניון קולג'.
במשך למעלה מחצי מאה, הארכיון היהודי-אמריקאי שומר על חומרים הקשורים להיסטוריה היהודית-אמריקאית.
ד"ר מרקוס ניהל את הארכיון היהודי האמריקאי במשך ארבעים ושמונה שנים עד מותו.
לאחר מכן ה-AJA נקרא על שמו של מרכוס.
זולה, אחד מתלמידיו של מרקוס, הפך למנהל הכללי השני של הארכיון ב-1 ביולי 1998.
מרכז ג'ייקוב ראדר מרקוס הוא חטיבה אוטונומית למחצה של היברו יוניון קולג'.
המרכז ממוקם בסינסינטי ומכיל למעלה מעשרה מיליון דפי תיעוד.
הוא מכיל כמעט של ארכיונים, כתבי יד, חומרי הדפסה, צילומים, קלטות שמע ווידאו, מיקרופילם וחומרים גניאלוגיים.
ארבעת תחומי הליבה של איסוף העניין הם רישומים של אישים ומוסדות יהודים אמריקאים בעלי משמעות היסטורית; רישומי היהדות הרפורמית האמריקאית; רישומי הקהילות היהודיות האמריקאיות עם התמקדות מיוחדת ביהודי סינסינטי וכן רישומים של היברו יוניון קולג'.
הוא מתעד ומשמר את החיים היהודיים בארצות הברית באמצעות פרסום מאמרים ומסמכים שנכתבו על ידי היסטוריונים אקדמיים ועצמאים מרחבי העולם.
כתבי העת זמינים גם באופן מקוון.
בשנת 1977 הארכיון ייסד את תוכנית המלגות שלו, אשר נועדה להביא חוקרים לסינסינטי על מנת שישתמשו באוסף הייחודי של ה-AJA וכן לשמש במה לפרסומי החוקרים.
כיום במסגרת המרכז פועלים כ-12 חוקרים מלגאים.
אתר האינטרנט של המרכז מציג תערוכות מקוונות, משאבים חינוכיים, תוכניות שמע וויזואלי וקישורים לאוספים מוסדיים אחרים.
הארכיונים הלאומיים של אוסטרליה הידוע בעבר כמשרד הארכיונים של חבר העמים (Commonwealth Archives Office) וכהארכיונים האוסטרליים (Australian Archives), היא סוכנות ממשלתית אוסטרלית, המשמשת כארכיון הלאומי של אוסטרליה.
הארכיון, שהוקם במרץ 1961, פועל תחת הסמכויות שניתנו לו בחוק הארכיונים 1983 (Archives Act 1983).
תפקידיו העיקריים של הארכיון הוא "לאסוף ולשמר את הרישומים הממשלתיים היקרים ביותר של אוסטרליה, ולעודד את השימוש בהם בקרב הציבור, ולקדם ניהול מידע טוב על ידי סוכנות ממשלתית מטעם חבר העמים, במיוחד בעמידה באתגרים של עידן דיגיטלי".
הארכיון גם אחראי על תערוכות, פרסום ספרים ומדריכים לאוסף שקיים אצלה, והעברת תוכניות חינוכיות.
הארכיון העירוני לתולדות אשדוד הוא ארכיון עירוני דיגיטלי מקוון שנפתח לציבור באשדוד בשנת 2023.
הוא נפתח לרגל חגיגות שנת ה-67 לעיר, במטרה לרכז ולחשוף בפני הציבור מידע היסטורי אודות התפתחותה של אשדוד.
מנהל הארכיון מאז יולי 2022 הוא ד"ר משה דרור.
הארכיון מיועד בכלליות ללימוד, מחקר וסקירה היסטורית ומכוון לקהל יעד מגוון של עובדי ציבור, אקדמאים, סטודנטים, תלמידים, עיתונאים, חוקרי גנאלוגיה, אדריכלים, תושבי העיר ומחוצה לה.
בארכיון חומר דיגיטלי רב כגון פרוטוקולים, התכתבויות, פרסומים, תצלומים, מפות, כרזות, סרטים תיעודיים ועוד.
הקבצים, התמונות ושאר הרשומות של הארכיון מצויים בחטיבות רבות של חומר מנהלי ותיעודי הכוללים מוסדות ציבוריים, בתי ספר, ארגונים קהילתיים, משפחות ואישים.
כמו כן, מצויים בו אוספים אישיים של ראשוני העיר ובוניה, ונמצאים בבנייה אוספים של מוסדות ומפעלים שפעלו בעיר, כמו גם של גלי העלייה הרבים של אשדוד.
על מנת לעשות שימוש ברשומות, על הגולשים למלא טופס הזמנה דיגיטלי ולקבל את הפריטים המבוקשים בדואר אלקטרוני חוזר.
הארכיון ממוקם בבית יד לבנים ברחוב דרך ארץ 3 בקריית התרבות ע"ש צבי צילקר בעיר.
הארכיון הושק בשנת 2023 לאחר שנגנז מיזם של עיריית אשדוד מ-2018 לאיסוף מידע היסטורי אודות תולדות העיר.
ההחלטה על הקמת הארכיון מחדש בתצורה דיגיטלית נעשתה בזמן כהונת ראש העיר ד"ר יחיאל לסרי.
עבודת ההקמה מחדש הוטלה על משה דרור שנתמנה גם למנהל הארכיון.
כוח האדם של הארכיון מורכב בעיקר ממתנדבים.
מספטמבר 2023 ועד פברואר 2024, התווספו לארכיון ספרי ותמונות המחזור של בתי הספר היסודיים והתיכוניים בעיר.
באוקטובר, עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, הארכיון החל במבצע לאיסוף עדויות מתושבי העיר על חוויותיהם האישיות, סיפורי גבורה ומעשי חסד של תושבי העיר שנעשו תחת מתקפת הפתע של חמאס.
במרץ 2025, זכה הארכיון בפרס על שם גאורג הרליץ מטעם האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע.
הארכיון של אנה היא ספריית צללים חינמית וללא מטרת רווח, המספקת גישה מקוונת לספרים וחומרים כתובים ולמידע עליהם ממגוון מקורות באמצעות רב-מנוע.
הספרייה הוקמה על ידי צוות ארכיונאים אנונימיים כתגובה למאמצי איגוד המוציאים לאור הבריטי וגילדת המחברים האמריקאית יחד עם רשויות החוק לסגור את האתר Z-library בנובמבר 2022.
לטענת בעלי הארכיון, הוא מעניק גישה לקבצים ולמטא-דאטה של ספריות הצללים Open Library , Sci-Hub, Z-Library ועוד, מספק את המסת"ב שלהם ואינו מפר זכויות יוצרים אלא מנגיש את המידע הזמין באינטרנט.
האתר מציין כי הוא הוקם ללא מטרות רווח ומקבל תרומות כדי לכסות את עלות התפעול שלו.
מטרותיו המוצהרות של הארכיון של אנה הן שימור וגיבוי של כל הידע והתרבות האנושיים, והנגשתם לכל אדם בעולם.
מפעילי האתר סבורים כי מידע רוצה להיות חופשי ומאמינים שמידע צריך לזרום בחופשיות.
ולכן המיזם מאגד מגוון חומרים, כולל ספרים, מאמרים, ספרי קומיקס, מגזינים ועוד מתוך מספר ספריות צללים באתר אחד, ומאפשר שכפול, הורדה והעתקה של החומרים כדי לשמר את הידע "לנצח".
האתר והמידע בו נגישים בקוד פתוח , מה שמוביל את מפעילי האתר לטעון כי אי אפשר לסגור את האתר, משום שהוא "מיד יצוץ מחדש".
על פי האתר, הוא קורא לפרסם את דבר קיומו של הארכיון של אנה ברשתות החברתיות ובכל מקום אחר, כי מפעיליו "אינם מאמינים בשומרי סף".
ב-4 בדצמבר 2023 הגיש איגוד המו"לים האיטלקי AIE , המייצג 90% מהשוק המקומי, תלונה נגד האתר בטענה להפרת זכויות יוצרים.
בדיקה של הרשויות באיטליה העלתה כי לפחות כמה משרתי החברה ממוקמים בקייב שבאוקראינה וכי האתר אכן מפר זכויות יוצרים על פי החוק במדינה.
בעקבות הממצאים, בתחילת 2024 רגולטור התקשורת AGCOM ציווה על ספקיות התקשורת במדינה לחסום את הגישה לאתר.
התביעה, שהוגשה בבית המשפט המחוזי של דרום אוהיו , מציינת את "מריה דולורז אנסטסיה מטיאנזו", מוושינגטון ואת "ג'ון דואז #1-20" (20 מפעילים אנונימיים) כמפעילי האתר, ודורשת תשלום נזקים, כמו גם פיצויים וענישה.
במרץ 2024, בעקבות בקשת ארגון זכויות היוצרים ההולנדי BREIN , הוציא בית המשפט המחוזי שלרוטרדם "צו דינמי", המאפשר לחסום בקלות את הגישה לאתר במקרה של החלפת כתובת, המורה על ספקיות התקשורת בהולנד לחסום את הגישה לאתר, בשל הפרת זכויות יוצרים.
ב-3 באוקטובר 2023, הארכיון דיווח כי הוא ביצע גרידת נתונים לקטלוג המאוחד WorldCat כצעד נוסף במיפוי ושימור של "כל הספרים בעולם", ו"מורשתה של האנושות".
בסוף ספטמבר הודיעה הספרייה כי פיתחה אפשרות חדשה שזמינה בגרסת בטא בדף הבית שלה, שבה ניתן, כמו ב-Sci-Hub, להזין DOI ולקבל בחינם את המאמר האקדמי המבוקש, וכי בניגוד לSci-Hub, הספרייה תמשיך להעלות מאמרים חדשים למאגר.
הארכיון הארקטי העולמי ) הוא מתקן לשימור מידע הממוקם בשפיצברגן שבסבאלברד, ארכיפלג באוקיינוס הארקטי.
המתקן מכיל מידע היסטורי ותרבותי של מספר מדינות, כמו גם של חברת הקוד הפתוח GitHub, בכספת פלדה הקבורה עמוק מתחת לפני השטח.
המידע צפוי להישמר במתקן לתקופה של בין 500 ל-1,000 שנים.
המתקן מופעל כעסק מכניס, על ידי חברה פרטית בשם piql, וחברת כריית הפחם SNSK שבבעלות הממשלה הנורווגית.
Piql היא חברת אחסון מידע נורווגית המתמחה באחסון לטווח ארוך של מידע דיגיטלי.
Piql יצרה בשיתוף פעולה עם SNSK בתוך פיר של מכרה פחם נטוש, כספת פלדה הקבורה עמוק באדמה.
ב-27 במרץ 2017, עם פתיחתו של הארכיון הארקטי, הפקידו בו ממשלות ברזיל, מקסיקו ונורווגיה עותקים של מסמכים היסטוריים שונים.
הארכיפלג סבאלברד הוכרז כאזור מפורז על ידי 42 מדינות באמנת סבאלברד שנחתמה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הוסכם כי השטח לא ישמש למטרות צבאיות, מה שהוביל את היוזמים של הארכיון למקם אותו דווקא שם, מאחר שהוא נחשב מקום בטוח מבחינה גאופוליטית.
המתקן ממוקם בשפיצברגן, האי הגדול ביותר בסבאלברד.
המתקן מורכב מכספת פלדה גדולה, הממוקמת בעומק של בין 150 ל-300 מטר (490–980 רגל) מתחת לקרקע או לקפאת העד, בתוך פיר של מכרה הפחם הנטוש Store Norske Gruve 3. המתקן מאובטח באמצעות קיר בטון ושער פלדה.
התכולה מאוחסנת במכולות מאובטחות מאחורי השער.
בשל האקלים הארקטי באי והשלכותיו, המתקן בנוי כך שגם אם תופסק העברת החשמל אליו, הטמפרטורה בתוכו לא תעלה מעל נקודת הקפיאה, ותישאר בטמפרטורה מתאימה לשימור תוכני הכספת לתקופה של כמה עשורים או יותר.
הכספת ממוקמת עמוק מספיק כדי למנוע נזק לתכולה מנשקים אטומיים או אלקטרומגנטיים.
הארכיון מאחסן טווח רחב של מידע היסטורי ותרבותי.
חוקרים, ממשלות, מוסדות דתיים, חברות מדיה ואחרים אחסנו כמה מהתיעודים המשמעותיים ביותר עבורם בכספת.
ברזיל ונורווגיה אירכבו בה את החוקות שלהם ומסמכים היסטוריים חשובים אחרים.
הארכיון כולל מידע על המגוון הביולוגי של אוסטרליה, ודוגמאות של עבודות אוסטרליות בעלות משמעות תרבותית.
הוא מכיל את המאגר האינטרנטי Atlas of Living Australia ומודלים של למידת מכונה שנוצרו על ידי הסוכנות האוסטרלית גיאוסיינס אוסטרליה , המסייעים להבנת נושאים כמו שרפת יערות ושינויי אקלים.
הארכיון כולל גרסאות דיגיטליות של היצירות הצעקה - עבור המוזאון הלאומי של נורווגיה והקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי- עבור ספריית הוותיקן.
במרץ 2019 הפקידה תוכנית הטלוויזיה המדעית הגרמנית גלילאו את פרק הבכורה שלה, וצילמה סרט דוקומנטרי על ההפקדה עבור הערוץ הגרמני Pro7 .
באוקטובר 2020 הופקדו בארכיון 14 ספרים של זוכת הנובל אולגה טוקרצ'וק.
בנובמבר 2019 הודיעה GitHub שכל ספריית הקוד הפתוח שלה תאורכב בארכיון הארקטי, כחלק מתוכנית הארכיון של החברה.
ביולי 2020, הפקידה החברה ארכוב של האתר מחודש פברואר של אותה השנה, בגודל 21 טרה־בייט, בארכיון.
כמות הקוד שאוחסנה בארכיון תוארה כך: "אם מישהו מקליד בערך 60 מילים בדקה יישב וינסה למלא את המקום, זה ייקח לו 111,300 שנים".
המידע המאופסן לא מחוברת לרשת האינטרנט (אופליין), על גבי סלילי סרטים, שנוצרו בגרסה מעודכנת של טכנולוכיית צילום בחדר חושך.
הסליל מיוצר מפוליאסטר מצופה בקריסטלי הליד כסף, ומצופה באבקה עם תחמוצת ברזל.
לסליל אורך חיים של לפחות 500, וייתכן ש2000 שנים, אם יאוחסן בתנאים הנדרשים.
מתוך הבנה שאנשים בעתיד הרחוק לא בהכרח יבינו מה הם רואים בכספת, מוקמה בה מעין "אבן רוזטה" בצורת מדריך המציג את הארכיון.
המדריך ניתן לקריאה בעזרת עין אנושית לאחר הגדלה, וכתוב באנגלית, ערבית, ספרדית, הינדי וסינית.
לקוחות המשלמים עבור האחסון, יכולים לשלוח את המידע, דיגיטלית או פיזית.
המידע יכול להידלות בכל עת מהכספת, אך לא מדובר בתהליך מהיר, מאחר שהמידע לא מחובר לרשת האינטרנט.
אם המידע נדרש, הוא מאוחזר ידנית, ולאחר מכן מועלה באמצעות סיב אופטי המחובר לפני השטח, אל המטה של Piql בדראמן.
המהירות הגבוהה ביותר בה יכול להתרחש התהליך היא 20–30 דקות, אך הוא יכול להמשך גם עד 24 שעות עם מנוי פעיל, ו-72 שעות ללא מנוי פעיל.
מריה כריסטינה יוהנה יוספה אנטוניה, ארכידוכסית אוסטריה הייתה ארכידוכסית אוסטרית, בתם החמישית של מריה תרזה קיסרית אוסטריה ופרנץ הראשון, קיסר רומא הקדושה.
ב-1766 התחתנה מריה כריסטינה עם אלברט קזימיר ולאחר נישואיהם קיבלו בני הזוג את דוכסות טשן.
בשנת 1781 מונתה מריה כריסטינה למושל בארצות השפלה האוסטריות יחד עם בעלה.
הם כיהנו בתפקיד זה עד 1789, אז הודחו על ידי המהפכנים ההולנדיים.
לאחר מכן חזרו לכהן בתפקיד בשנים 1791–1792, אך שוב הודחו על ידי הצרפתים.
לאחר הדחתם מהולנד, חיו מריה כריסטינה ובעלה בווינה עד מותה בשנת 1798. היא נקברה בקריפטה הקיסרית בווינה.
מריה כריסטינה נולדה בווינה, אוסטריה, ב-13 במאי 1742, ביום הולדתה ה-25 של אמה, הקיסרית מריה תרזה.
היא הייתה הילדה החמישית והבת הרביעית מתוך 16 ילדיהם של מריה תרזה ופרנץ הראשון, קיסר רומא הקדושה.
למחרת לידתה הוטבלה בשם מריה כריסטינה יוהנה יוספה אנטוניה.
היא קיבלה את השם "כריסטינה" על שם סבתה, אליזבת כריסטינה.
בחצר המלוכה ובקרב משפחתה, כונתה תמיד בשמות החיבה "מארי" או "מימי".
מריה כריסטינה נחשבה לילדה האהובה ביותר על אמה, הקיסרית מריה תרזה.
קשר זה ניכר במכתבים הרבים שכתבה הקיסרית לבתה, בהם הביעה חיבה עמוקה ודאגה לרווחתה.
בנעוריה, התאפיינה מריה כריסטינה באישיות קפריזית ונמרצת.
תכונות אלה, לצד יופייה וכישוריה, הפכו אותה לדמות פופולרית בחצר המלוכה.
אותה העדפה שקיבלה מריה כריסטינה מאמה גרמה לקנאה עזה בקרב אחיה ואחיותיה והם ביקרו יותר ויותר את מעמדה הבולט במשפחה.
ככל שמריה כריסטינה התבגרה, כך גברה הסלידה כלפיה מצד אחיה ואחיותיה.
ייתכן שהדבר נגרם כתוצאה מהשימוש הגובר שעשתה אמה, מריה תרזה, במריה כריסטינה ככלי להשפעה על שאר בני המשפחה.
מריה כריסטינה תוארה כיפהפייה, אינטליגנטית מאוד וציירת מוכשרת.
לימודיה כללו שפות, היסטוריה, אומנות ותרבות.
היא ידעה לדבר באיטלקית וצרפתית ברמה מושלמת ובנוסף גם אנגלית.
רישומיה של מריה כריסטינה הוצגו בארמון שנברון, ומהווים עדות לכישרונה האמנותי.
היא ציירה דיוקנאות של בני משפחה, כולל עצמה, וכן עותקים של ציורי ז'אנר של אמנים הולנדים וצרפתים ידועים.
ציור מפורסם אחד שלה, שנוצר בגואש בשנת 1762, מתאר את המשפחה הקיסרית חוגגת את יום ניקולס הקדוש.
בציור זה, הקיסר פרנסיס הראשון מוצג קורא עיתון, בעוד הקיסרית מריה תרזה עומדת לידו.
שלושת אחיה הצעירים של מריה כריסטינה, פרדיננד, מריה אנטוניה ומקסימיליאן, מופיעים גם בציור, כל אחד עם מתנות.
בשנים שלאחר נישואיו של אחיה יוזף השני, פיתחה מריה כריסטינה רומן אהבה עם הנסיכה איזבלה, נסיכת פארמה.
מערכת יחסים זו תועדה היטב במכתבים שכתבו זו לזו, בהם ביטאו אהבה עמוקה, תשוקה וחיבה.
לאחר מותה של איזבלה מפרמה בדצמבר 1763, חזר אלברט, לווינה שם, הוא התחדש הקשר שלו עם מריה כריסטינה.
הם נפגשו תחילה בווינה באביב של 1764. כתוצאה מפגישות אלו, התאהבה מריה כריסטינה עמוקות באלברט.
מצדו של אלברט, הייתה חיבה כלפי מריה כריסטינה, אך הוא לא האמין שיוכל להינשא לה.
הסיבה לכך נעוצה כנראה במעמדו החלש יחסית ובחוסר היציבות הפוליטית שלו, שלא עמדו בסטנדרטים הגבוהים של בית המלוכה האוסטרי.
בסופו של דבר מריה תרזה הסכימה לנישואים הללו ומריה הייתה הילדה היחידה של מריה תרזה שלא נישא מטעמים פוליטיים.
ב-7 בינואר 1766, התקבל אלברט, בברטיסלאבה בברכה חמה על ידי האזרחים.
אירוסיהם של מריה כריסטינה ואלברט התקיימו ב-2 באפריל 1766. שישה ימים לאחר מכן, ב-8 באפריל, התקיים טקס החתונה.
ב-16 במאי 1767 ילדה מריה כריסטינה בת בשם מריה כריסטינה תרזה אך הילדה נפטרה יום לאחר מכן.
כתוצאה מהלידה הקשה של מריה כריסטינה תרזה, סבלה מריה כריסטינה מבעיות פוריות ולא הצליחה להרות שוב.
בשנת 1790, לאחר שנים של ניסיונות כושלים להרות, שכנעה מריה כריסטינה את אחיה לאופולד, הדוכס הגדול של טוסקנה, לאשר לה ולבעלה לאמץ את אחד מבניו הצעירים, הארכידוכס קרל.
בשנת 1780, מונו מריה כריסטינה ובעלה אלברט כמושלים משותפים של ארצות השפלה האוסטריות.
ב-29 בנובמבר, במהלך ההכנות למסע של מריה כריסטינה ואלברט להולנד, נפטרה מריה תרזה.
מותה הביא לשינויים משמעותיים במערך הכוחות הפוליטי באירופה.
יוסף השני, אחיה של מריה כריסטינה, עלה לכס הקיסר עם מותה של אמם.
יחסיהם היו ידועים כגרועים, ויוסף קינא במעמדה המיוחס של אחותו ובקשר הקרוב שלה עם אמם.
כדי להקטין את כוחה, אישר יוסף את מינויו של אלברט כמושל יחיד של הולנד האוסטרית.
ב-3 ביוני 1781 עזבו מריה כריסטינה ואלברט את וינה ועברו להתגורר בבריסל.
הקיסר יוסף השני לא סיפק לאחותו מריה כריסטינה את המשאבים הכספיים הדרושים למילוי תפקידה כמושלת משותפת של הולנד האוסטרית.
כתוצאה מהגבלות שהטיל עליהם יוסף, מריה כריסטינה ואלברט לא יכלו למלא תפקיד פוליטי משמעותי בארצות השפלה האוסטריות.
הם נאלצו להסתפק בתפקידים סמליים ברובם, תוך שהשלטון האמיתי נותר בידי יוסף ונציגיו.
בחורף 1785–1786, נסעו מריה כריסטינה ובעלה אלברט לווינה לאחר שקיבלו הזמנה מיוחדת מאת אחיה יוסף השני.
לכבוד הביקור, הורה יוסף השני על הצגת שתי אופרות מיוחדות.
הופעות אלו התקיימו ב-7 בפברואר 1786 בהופעה פרטית בארמון שנברון.
מריה ואלברט ניסו לשכנע את יוסף לנקוט בגישה זהירה יותר בהגשמת תוכניות הרפורמה שלו לה.
למרות ניסיונותיהם, לא הצליחו מריה כריסטינה ואלברט לשכנע את יוסף לשנות את גישתו.
תוכניות הרפורמה שלו בוצעו במלואן, וגרמו לשינויים משמעותיים בארצות השפלה האוסטריות.
ביולי 1786, הגיעו מריה כריסטינה ובעלה אלברט לפריז, בעקבות הזמנה מיוחדת מאת המלך לואי ה-16. בארמון ורסאי, פגשה מריה כריסטינה את אחותה המלכה, מארי אנטואנט.
במהלך ביקורם הקצר בצרפת, ביקרו בני הזוג בהרבה מוזיאונים.
באמצע ספטמבר 1786, חזרו לבריסל.
בשנת 1789, פרצה מהפכה גם בבישופות לייז', שהייתה חלק מארצות השפלה האוסטריות.
בפברואר 1790 מת הקיסר יוסף השני.
אחיו, לאופולד השני, עלה לכס הקיסרות.
ב-1 במרץ 1792, נפטר הקיסר לאופולד השני באופן פתאומי.
מותו גרם לזעזוע באירופה, והיו שמועות על הרעלה או התנקשות חשאית.
זמן קצר לאחר מכן, באוקטובר 1792, פלשה צרפת המהפכנית לארצות השפלה.
צרפת, שהייתה נתונה תחת שלטון רדיקלי, חפצה להפיץ את המהפכה לשאר אירופה ולערער את הסדר הקיים.
הפלישה הצרפתית עוררה בהלה רבה באוסטריה וגרמה לכוחות האוסטרים להתגונן.
הצרפתים כבשו את האזור ובעקבות זאת, נאלצו מריה כריסטינה ואלברט לברוח שוב.
לאחר בריחתם הם מצאו מקלט באוסטריה, שם שהו עד מותה של מריה.
בשנת 1797, החלה מריה כריסטינה לסבול ממחלה בקיבה.
ביוני 1798, מצבה של מריה כריסטינה הידרדר עוד יותר.
למחרת, ב-24 ביוני 1798, נפטרה מריה כריסטינה בגיל 56. לאחר מותו של בעלה, אלברט הוא נקבר לידה וליד ביתם.
הארכיון הבהאי הבין-לאומי הוא מוסד בהאי הממוקם בקשת הבהאית, בגנים הבהאיים בחיפה, ישראל.
תפקידיו של המקום לשמש כארכיון עבור הדת הבהאית, ומאוחסנים בו הרבה מהפריטים המקודשים לדת, כולל תמונות וציורים של בהאא אללה והבאב, עלי מוחמד שיראזי, וחרבו של מולא חוסיין בושרואי.
מבנה זה הוא הראשון מימין בקשת, הקרוב ביותר למקדש הבאב, כשמשמאלו המרכז ללימודי הכתבים הקדושים.
המבנה מעוצב בהשראתו של הפרתנון, מקדש יווני הניצב באקרופוליס, לאור "יופיו המתמשך לאורך אלפי שנים".
כמו הפרתנון המקורי, המבנה מוקף בעמודים, חמישים במספר, ולהם כותרות איוניות.
אדריכל המבנה היה צ'ארלס מייסון רמי, שעיצב אותו יחד עם עצותיהם של ידי האמונה.
מידות המבנה הם 32 מטרים על 14 מטרים, וגובהו מעל הקרקע 12 מטרים.
חלק מהפריטים בארכיון, כולל הציורים והתצלום של בהאא אללה הנמצאים בו, מוצגים לציבור.
בהתאם, עולי רגל בהאים רבים מגיעים לארכיון על מנת לחזות בפריטים המקודשים להם שנמצאים בו.
עד פתיחת הארכיון הבהאי הבין-לאומי במבנה עצמאי, שימשו שלושה מחדרי מקדש הבאב והמבנה הבהאי בשדרות הציונות 75 כארכיון הבהאי.
שוגי אפנדי, מנהיג הדת, הכריז על כוונתו לבנות את הארכיון בשנת 1952. בניית המבנה התחילה שנתיים אחר כך, ב-1954. היא התקיימה תחת פיקוחו הישיר של אפנדי, והסתיימה מעט לאחר מותו, ב-1957. המבנה בו שוכן הארכיון היה למבנה הראשון לקום בקשת הבהאית.
אדריכל המבנה היה חוסיין אמאנאת.
הארכידוכס לאופולד וילהלם בגלריית הציורים שלו בבריסל הוא ציור משנת 1651 של אוסף האמנות האיטלקית של לאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה פרי יצירתו של צייר הבארוק הפלמי דוד טנירס הבן, כיום ברשות מוזיאון הפראדו במדריד.
הציור מציג את הארכידוכס כאספן עם חברים, מתפעל מסט ציורים.
האמן עצמו עומד ליד שולחן ובוחן תחריטים.
הציורים מסודרים בשורות על הקירות האחוריים, כאשר יותר מהם נראים דרך פתח מרכזי, וסט נוסף ממוקם בחזית כשהוא נשען על כיסאות לבדיקה.
הציור הארכידוכס לאופולד וילהלם בגלריית הציורים שלו בבריסל נמנה עם מסורת ציורי גלריות שהתפתחה בארצות השפלה בראשית המאה ה־17, ובהם הוצגו אוספי אמנות כאמצעי לביטוי מעמד חברתי, תרבותי ואינטלקטואלי.
במרכז היצירה מופיע הארכידוכס לאופולד וילהלם מהבסבורג, מושל ארצות השפלה בשנים 1647–1656, כשהוא מוקף באנשי חצרו, בעוד שמנגד נראים צייר החצר דוד טנירס הצעיר והרוזן מפואנסלדניה, שהיה מעורב ברכישת רבות מן היצירות המוצגות.
בניגוד לציורי גלריות אחרים, היצירה מתארת אוסף ממשי וקיים, ומהווה מעין קטלוג מצויר של אוסף האמנות שגיבש הארכידוכס בארמונו בבריסל.
רוב היצירות המוצגות הן איטלקיות, אך נוכחותן של יצירות פלמיות נושאת משמעות רעיונית וסמלית: משמאל, לוקאס הקדוש מצייר את הבתולה מאת יאן חוסארט מאזכרת את שורשיו האמנותיים של טנירס, ומימין, דיוקן איזבל קלרה אאוחניה מאת אנתוני ואן דייק רומז למעמדו השלטוני של הארכידוכס.
הציור מדגיש סמלי שלטון מסורתיים, כגון חרב וכלבים, אך עיקרו בהצגת כוח נסיכותי המתבטא בטעם אמנותי מעודן וביכולת להעריך ציור בזכות ערכו האמנותי, כפי שמודגש במבטו של הארכידוכס המופנה אל מרגריטה הקדושה מאת רפאל.
ציור זה הוא אחד מסדרה שדוד טנירס הצעיר הכין כדי לתעד את אוסף האמנות של הארכידוכס, עוד בטרם העסיק שנים־עשר חרטים להפקת הספר Theatrum Pictorium, הנחשב ל"קטלוג האמנות המאויר הראשון".
הספר, שהורכב מהדפסים, פורסם לאחר שהארכידוכס עבר לאוסטריה ולקח עמו את אוספו, וראה אור באנטוורפן בשנת 1659 ושוב בשנת 1673.
הארכידוכס הזמין את הציור כמתנה לפליפה הרביעי, מלך ספרד, ככל הנראה כדי להפגין את פאר גלריית הציורים שלו בבריסל, לאחר רכישות משמעותיות של ציורים איטלקיים מעיזבונו של דוכס המילטון.
להלן רשימה של ציורים מזוהים מתוך האוסף המוצג ביצירה, אשר לא כולם נכללו בקטלוג האיטלקי שהכין טנירס, ובו נבחרו 243 מן היצירות הנחשבות והיקרות ביותר מתוך אוסף שמנה כ־1,300–1,400 פריטים.
רבות מן היצירות מצויות עד היום באוספים בווינה.
הרשימה שלהלן כוללת את הציורים המתוארים ביצירה, והיא נפתחת בציורים שעל הקיר האחורי, מסודרים משמאל לימין ומלמעלה למטה, ולאחריהם מצוינים הציורים שבחזית, המוצבים בהישענות על כיסאות.
הארלד אוגוסט בוהר (בדנית: Harald August Bohr; 22 באפריל 1887 - 22 בינואר 1951) היה מתמטיקאי וכדורגלן דני-יהודי, אחיו הצעיר של הפיזיקאי והכדורגלן נילס בוהר.
הארלד בוהר נולד בקופנהגן, השלישי משלושת ילדיהם של כריסטיאן בוהר (1858—1911), פיזיולוג בעל שם עולמי, והלן אדלר (1860—1930), בתם של דוד ברוך אדלר (1826—1878), בנקאי יהודי דני אמיד ובעל השפעה וחבר פרלמנט ליברלי, וג'ני רפאל (1830—1902), בת למשפחת בנקאים יהודית-בריטית.
למד מתמטיקה באוניברסיטת קופנהגן, ובשנת 1910 קיבל תואר דוקטור, בהנחייתו של אדמונד לנדאו, על עבודה שכותרתה "תרומות לתאוריה של טורי דיריכלה".
בשנת 1930 קיבל משרת פרופסור באוניברסיטה זו.
עסק בחקר המתמטיקה, ייסד את חקר פונקציות כמעט מחזוריות, ועבד בצמוד למתמטיקאי מקיימברידג' ג'.
משפט מפורסם הקרוי על שמו הוא משפט בוהר-מולרופ המאפיין את פונקציית גמא.
עם אחיו, נילס בוהר, כתב רק מאמר מדעי אחד.
בשנות ה-30 נמנה עם מובילי הביקורת על המדיניות האנטישמית של הממסד המתמטי בגרמניה.
בשנת 1934 פרסם מאמר שתקף את רעיונותיו הגזעניים של המתמטיקאי הגרמני לודוויג גאורג ביברבך.
בוהר שאמו הייתה יהודיה נמלט עם משפחתו לשוודיה כמרבית יהודי דנמרק בספטמבר 1943, ושהה בשוודיה עד 1945.
כאחיו נילס בוהר, הארלד היה גם כדורגלן מחונן.
בשנת 1903 הצטרף לקבוצת Akademisk Boldklub, אחת הקבוצות הטובות בדנמרק של תחילת המאה ה-20. הוא זכה במדליית כסף באולימפיאדת לונדון ב-1908 כאשר שיחק במדי הנבחרת הדנית.
הארמדה הספרדית (בספרדית: Grande y Felicísima Armada, בתרגום מילולי: הצי הגדול ובר המזל, או Armada Invencible, הארמדה הבלתי מנוצחת) הוא כינויו של צי ספינות מלחמה ספרדי, שנשלח על ידי פליפה השני, מלך ספרד במטרה לפלוש ולהשתלט על חופי אנגליה בשנת 1588.
בשנת 1553 הוכתרה מרי הראשונה לבית טיודור כמלכת אנגליה.
היא הייתה בת 37 בעלותה לכס המלוכה, ועדיין רווקה.
מרי רצתה בילדים שיירשו את כיסאה בבוא העת, לכן חיפשה חתן.
קשר הנישואין שלה עם מלך ספרד הקתולית, שהייתה אז המעצמה הגדולה והחזקה ביותר באירופה, עורר חששות כבדים באנגליה ורבים פחדו שהמדינה עומדת להפוך לחלק מספרד.
מרי רדפה באכזריות את הפרוטסטנטים והעלתה 280 מהם על המוקד ("המארטירים מסמיתפילד").
לכן יובן למה כונתה בפי האנגלים "מרי העקובה מדם" (Bloody Mary), שפירושו גם "הארורה".
למלכה מרי לא היו צאצאים ועם מותה ירשה אותה אחותה למחצה אליזבת לבית טיודור, אשר עלתה לכס המלכות כאליזבת הראשונה.
אליזבת הפרוטסטנטית התנגדה לצעדיה של אחותה מרי וביטלה אותם.
פליפה תמך בעלייתה לשלטון של אליזבת, אך אליזבת התעלמה מתמיכתו ודחתה את הצעת הנישואין שלו.
הקשר בין שתי הממלכות הלך והידרדר.
פליפה היה שקוע במלחמות בארצות השפלה, וחשש שאנגליה מסייעת למורדים הפרוטסטנטיים שם.
פליפה נרתע תחילה מפלישה לאנגליה, בשל כוחו של הצי הבריטי; הוא היה במלכוד: פלישה יעילה לאנגליה דרשה בסיס איתן בארצות השפלה, אך לא ניתן היה ליצור בסיס שכזה בשל המרד שם.
פלישה שתצא מספרד דרשה הרכבת כוח עצום - ימי ויבשתי - להבטחת ניצחון, ופליפה היסס באשר למהלך זה.
האנגלים התלבטו גם הם לגבי הסיוע למורדים; גם להם היה ברור שזוהי התגרות בספרד, אך היו מודעים לכך שהמרד ההולנדי מונע הקמת בסיס ספרדי לפלישה, ממנה חששו מאוד האנגלים.
ואולם, הנושא המרכזי שהעסיק את פליפה בשנות ה-80 של המאה ה-16 היה ניסיון לאחד את פורטוגל עם ספרד על ידי יצירת שושלת משותפת.
לאחר שהצליח במשימה זו ב-1583, חשש פליפה מהאפשרות שכתר צרפת ייפול בידי אנרי השלישי, מלך נווארה הפרוטסטנטי (חששו זה אכן התממש ב-1589, אבל הוא קיבל עליו את הקתוליות לפני כן).
ואולם, פליפה לא יכול היה להתעלם מהאיום האנגלי, שהגיע לשיאו בפשיטותיהם של שודדי הים האנגלים (פריבטיר, בוקאנירים) על המושבות הספרדיות באמריקה; מסעו של פרנסיס דרייק סביב העולם בשנים 1577–1580 המחיש סכנה זו.
במקביל למעורבות האנגלית בארצות השפלה - ובכיוון ההפוך, ניסו גולים קתוליים מאנגליה ונציגים של הוותיקן לגרום להפלתה של אליזבת, באמצעות תמיכה במרי לבית סטיוארט מלכת הסקוטים, הקתולית.
ב-1570 נעשה ניסיון להפלת אליזבת מכסאה, ולהמלכת מרי מלכת הסקוטים במקומה, בקשר שנקרא קשר רידולפי.
הקשר נכשל, והפרוטסטנטים בסקוטלנד מצאו בכך עילה לתבוע ממרי לוותר על כיסאה.
במלחמה שהתפתחה נמלטה מרי אל דודניתה, אליזבת; זו ראתה בה איום וכלאה אותה במשך 19 שנים במצודת לונדון.
גילוי הקשר, ביחד עם משבר במרד ההולנדים כנגד הספרדים, הוביל את אליזבת להתערב בגלוי במלחמה בארצות השפלה בחורף 1584–1585. אף על פי שמעולם לא הייתה הכרזת מלחמה רשמית, ראה בכך פליפה מצב של מלחמה בין שתי הארצות, והחל בהתארגנות לפלישה ימית לאנגליה.
טכנולוגיית הלחימה הימית במאה ה-16 הייתה בעיצומו של תהליך שינוי.
קרב לפנטו 1571 היה הקרב האחרון שנוהל בין גליאות מונעות במשוטים.
בקרב זה נלחמו הספינות זו בזו על ידי הצמדת דפנות הספינות אחת לשנייה, והשתלטות על אוניית האויב על ידי נחתים רגליים, כלומר למעשה מעין לחימה יבשתית - על כלי שיט.
55 מתוך 212 הגליאות שהשתתפו בקרב היו ספרדיות.
השינוי בדוקטרינת הלחימה הימית בא לידי ביטוי בטווחי התקיפה באמצעות תותחים.
בעקבות שינוי זה לא היה עוד צורך בביצורים מאסיביים שעד אז נבנו על גבי הספינות; הסרת ביצורים אלו הקלה על משקל הספינה, שנהייתה מהירה יותר וקלה יותר להיגוי מאשר קודם לכן.
שינוי זה היה קריטי לצורת הקרב החדשה.
ברם, המלך הספרדי התעקש להמשיך ולבצר את ספינות הארמדה בביצורים גבוהים וחזקים ככל האפשר, בעוד המפקדים האנגלים, סר פרנסיס דרייק וסר ג'ון הוקינס, יישמו את השינוי במבנה הספינות, באישורה של המלכה אליזבת.
הבדל נוסף בין הכוחות הבריטים לכוחות הספרדים בא לידי ביטוי בקציני הפיקוד בספינות: על האוניות הספרדיות פיקדו אנשי אצולה, שזכו למעמדם הודות לייחוסם, ללא קשר ליכולותיהם, על פי הנוהג מתקופת האבירים של ימי הביניים.
בספינות האנגליות הייתה היררכיה מקצועית ופיקודית מוגדרת, שבראשה עמד רב חובל שנבחר לתפקידו על פי ניסיונו ומיומנותו, ללא קשר למוצאו וייחוסו המעמדי.
גם בסוג כלי הנשק ניכר הבדל בין שני הכוחות: ספינות הארמדה הכילו תותחים גדולים וכבדים, שירו פגזים במשקל של כ-23 ק"ג בכל ירייה, והיו בנויים להסבת נזק רב לאוניות האויב בפגז כבד אחד, כאשר הופעלו מטווח קרוב.
בניגוד לספרדים, הצי האנגלי התבסס על תותחים ארוכי טווח שירו פגזים שמשקלם היה כשליש - שמונה ק"ג בלבד.
האנגלים בחרו להילחם בתנאים שלהם: שמירה על טווח רחוק, וניצול יכולת התמרון הזריזה של ספינותיהם הקטנות יותר.
ע"פ תוכניתו של מלך ספרד הייתה הארמדה אמורה להפליג במעלה תעלת למאנש, תוך כדי השמדת הכוחות הימיים הבריטיים שיעמדו בדרכה.
הארמדה הייתה אמורה לטהר את התעלה עד מארגייט (בקצה הדרום מזרחי של אנגליה, מול קאלה), ולהשיג שליטה ימית שתאפשר את העברת הכוח היבשתי שהמתין בארצות השפלה, לאנגליה.
בהולנד המתין צבא בן 30,000 לוחמים בפיקודו של הדוכס מפרמה, אלכסנדר פארנסה (Alexander Farnese), להגעתה של הארמדה.
תוכניתו של פליפה השני הייתה להעביר ללונדון צבא זה על גבי דוברות.
יחד עם הלוחמים שיגיעו עם הארמדה היה אמור צבאו של פליפה למנות 55,000 חיילים.
בדרך זו רצה המלך הספרדי לבסס ולחזק את מעמדה של האימפריה הספרדית בעולם מבחינה כלכלית ופוליטית.
בנוסף, רצה פליפה לכפות את האמונה הקתולית על האנגלים, שקיבלו את הדת הפרוטסטנטית רק עשורים ספורים קודם לכן.
מעבר לכל אלה, יש הטוענים כי פליפה השני רצה להשיג את כתר המלוכה האנגלי, ובדרך זו להשיג גם את כל המטרות הנ"ל.
על אף זאת, פליפה לא התכוון לכבוש את אנגליה.
מוקד פעילותו של פליפה היה בארצות השפלה, ואנגליה מבחינתו הייתה מטרד בלבד.
הוא רצה לנתק את הסיוע האנגלי למורדים בארצות השפלה, ולהפסיק את המתקפות של שודדי הים הבריטיים על מושבותיו באמריקה.
כיבוש אנגליה לא היה אפשרי מבחינתו של פליפה באותן נסיבות; צבאו של פליפה לא הצליח לדכא את המרידה בארצות השפלה, אף על פי שלרשותו עמדו כ-30,000 חיילים, ולמרות שארצות השפלה היו חלק מסורתי מן האימפריה הספרדית, ולשם ניתן היה להזרים כוחות דרך היבשה ולהסתייע בבעלי בריתו של פליפה ביבשת.
השתלטות על אי עוין, בעל אוכלוסייה גדולה בהרבה, דרשה מבצע מסובך, ולא על כך חשב פליפה.
הוא רצה, כנראה, להכות את האנגלים כדי להנחיל תבוסה לשאיפות הפרוטסטנטיות באירופה כולה, ואולי להביא להמלכת מלך קתולי, על אף שלא היה מועמד מתאים לכך.
כאשר קיבלו הללו את הפקודות ברגע האחרון, הבינו שניהם שהתוכנית כושלת ואין כל סיכוי שתצליח כמתוכנן, אך היה זה מאוחר מכדי להתריע.
הכנת הארמדה למבצע החלה ב-1586 ונמשכה כשנתיים, בין השאר בשל פשיטה של פרנסיס דרייק על נמל קדיס ב-1587, אך גם בשל בעיות טכניות שונות, וכן בגלל העובדה שהספרדים המשיכו להתלבט בשאלה - אם ניתן לנחות באנגליה ללא דיכוי המרד בארצות השפלה לפני כן.
אנשיה של המלכה אליזבת קיבלו דיווחים שוטפים על מהלך ההכנות למבצע, באמצעות סוכניו של פרנסיס וולסינגהם בחצרות מלכי אירופה ובקהילות סוחרים זרים.
ב-28 במאי 1588 יצאה לבסוף הארמדה מליסבון לכיוון תעלת למאנש.
לפני ההפלגה העניק האפיפיור סיקסטוס החמישי כתבי מחילה (אינדולגנציות) לכל החיילים והמלחים, כנהוג לפני יציאה למסע צלב.
רק 28 אוניות מתוכן היו גליאות - אוניות מלחמה שנבנו למטרה זו, ואילו האחרות היו אוניות סוחר אשר לא נועדו למשימה, שעליהן הורכב חימוש.
האוניות היו איטיות במיוחד: הן לא נבנו להפלגה כנגד הרוח (אוניות מסחר באותה תקופה לא הפליגו מול הרוח, אלא המתינו עד שתתחלף לרוח נוחה), והוספת החימוש והמיגון עליהן האטה אותן עוד יותר.
בשל כך הפליגה הארמדה באיטיות רבה, ועברה בשלושה שבועות מרחק של 435 ק"מ בלבד, מליסבון עד לצפון ספרד.
בכיוון ההפוך, (מול רוח נגדית) עברה באותו פרק זמן רק 160 ק"מ.
כאשר עברה הארמדה את הפינה הצפון מערבית של ספרד, קורונה, נתקלה הארמדה בסערה והתעכבה עוד כמה שבועות.
כלי הנשק שהיו ברשות הלוחמים שנשאה הארמדה היו 1,500 רובים מפליז ו-1,000 רובים עשויים מברזל.
יציאת האוניות מליסבון הייתה כאמור איטית, ורק כעבור יומיים עזבה אחרונת הספינות את הנמל.
הצי האנגלי נערך בפלימות', תחת פיקודו של אדמירל לורד צ'ארלס הווארד ותת אדמירל (Vice Admiral) סר פרנסיס דרייק.
לרשות האנגלים עמדו כ-200 ספינות, רובן קלות בהרבה מן הספינות הספרדיות.
דרייק גרס שעדיף לנסות וליירט את הספרדים עוד בהיותם בדרך, במפרץ ביסקאיה, והלורד הווארד תמך ברעיונו של דרייק.
לעומתם, המלכה אליזבת ויועציה לא הבינו את ההגיון שבאסטרטגיה זו, וזמן יקר התבזבז.
במהלך כל חודש יוני ניסה דרייק לשכנע את המלכה בהגיון שבתוכניתו; הוא ידע שהארמדה הספרדית יצאה מליסבון כבר בחודש מאי וטרם הגיעה, וסבר שהיא נפגעה כנראה על ידי סערה ולכן תהיה פגיעה כעת, בחוף הצפוני של ספרד.
ואולם, כאשר הגיע לבסוף האישור המלכותי, והצי הבריטי יצא מפלימות' לכיוון ספרד, נתקלו האוניות האנגליות בעצמן בסערה חזקה שמנעה מהן להתקדם.
הצי הבריטי המתין עשרה ימים עד לחלוף הסערה ולשינוי כיוון הרוח.
כעת התעוררו אצל הווארד ספקות: הוא חשש שאם ינוע כעת לכיוון ספרד תצליח הארמדה לחלוף על פני הצי האנגלי ולהגיע ליעדה; במצב כזה לא יהיה כוח ימי להגן על אנגליה, למעט צי קטן שהיה ממוקם בנהר התמזה, בפיקודו של הלורד הנרי סיימור.
בנוסף, סבלו ספינותיו של הווארד ממחסור גדול במזון.
בשל כך הורה הווארד לצי להמתין מדרום לאנגליה.
בדיעבד, התברר כי דרייק צדק: הארמדה הספרדית חיכתה עדיין בחופי קורונה.
גם הארמדה סבלה ממחסור במזון.
הצי הספרדי יצא מליסבון עם אספקה גדולה במיוחד, שתספיק לשישה חודשי הפלגה.
ואולם, היערכות הצי התעכבה והמזון נותר על הסיפון זמן רב מדי: רובו נרקב בחביות ומי השתייה הפכו לריריים וירוקים.
אלפי אנשים סבלו מהרעלת מזון וזאת בנוסף למחלות הקבועות המאפיינות הפלגות ממושכות: טיפוס, דיזנטריה ושפעת.
הדוכס ממדינה-סידוניה התחנן נואשות למלך הספרדי לקבל מזון טרי, אך בפועל קיבל מעט מאוד; הוא יעץ למלך לנטוש את פרויקט ההתקפה על אנגליה.
גם יועצי המלך היו מלאי ספקות בנוגע למלאי המזון והמים, ובאשר להתאמת הספינות לביצוע תוכנית ההפלגה, אך המלך היה נחוש בדעתו וחבר היועצים נכנע והסכים להפליג כנגד המלצותיהם של רוב קציניו הבכירים.
ב-19 ביולי נצפתה הארמדה לראשונה מקורנוול, בקצה הדרום מערבי של אנגליה; הצי האנגלי עגן בפלימות', לא רחוק משם.
ההודעה על בואם של הספרדים הגיעה בשעות אחר הצהריים, כשעתיים לאחר שמפלס מי הים הגיע לנקודת השפל של אותו היום, ורוב הספינות של הצי האנגלי עדיין היו ברציפים ללא יכולת להפליג.
לצי האנגלי לא הייתה ברירה אלא להמתין לעליית מפלס המים בחוף, בסביבות השעה 9 בערב.
הצי האנגלי היה למעשה תקוע בנמל, ולכאורה פגיע להתקפת הארמדה; בפועל היו ספינות הארמדה גדולות ואיטיות, זקוקות לרוח גבית ולגאות חזקה על מנת שיוכלו להיכנס לנמל ולתקוף את האנגלים.
הרוח הספיקה בחוזקה ובכיוונה, אך הגאות, כאמור, הייתה אמורה להגיע רק כעבור מספר שעות.
לכן, לא יכלה הארמדה להתקיף את האנגלים בטרם החשיכה, ועד אז היו האחרונים מוכנים.
היכולות הימיות של האנגלים היו גבוהות מאוד.
הספרדים התלבטו האם לנסות תקיפה ימית, או להמשיך צפונה כדי לבצע את הנחיתה ביבשה.
מועצת הקרב הסכימה על תקיפה יבשתית שסיכוייה היו גבוהים יותר, אך הדוכס ממדינה סידוניה הטיל וטו, בטענה שמלך ספרד הורה בבירור לתקוף.
הארמדה המתינה לשפל של צהרי היום למחרת.
מפקדי הארמדה סברו שתנאי הים והרוח לא יאפשרו לאנגלים לצאת להתמודדות.
זו הייתה טעות; הווארד ודרייק ניצלו את הגאות בלילה והפליגו למעלה מ-20 ק"מ כנגד הרוח, תוך ארבע שעות.
הספינות הספרדיות לא היו מסוגלות להפליג בתנאים כאלה.
דרומית לחופי פלימות' נוצר קשר העין הראשון בין שני הכוחות.
האנגלים הצליחו להשיג את היתרון הראשון, מכיוון שהצליחו להתמקם כאשר הרוח בגבם: הם יכלו להתקדם אל הארמדה, אך הארמדה לא הייתה יכולה להתקרב אליהם.
הדוכס ממדינה סידוניה, המפקד הספרדי, יכול היה רק לעגון.
שני הצדדים הופתעו זה מזה: הספרדים הופתעו מכישורי המפקדים האנגלים ומיכולתם להפליג כנגד הרוח, והאנגלים מצידם נחרדו למראה גודל הארמדה וממערך הלחימה שלה.
מערך זה תואר על ידי האנגלים כחצי סהר מושלם, אך היסטוריונים כיום מטילים ספק בדיוק התיאור הזה.
לשני הציים היו תוכניות וטקטיקות לחימה שונות, ואף אחת מהן לא צלחה לחלוטין.
הספרדים ניסו לממש את הטקטיקה בה הורגלו: היצמדות לצי האנגלי והשתלטות על ספינותיו; אך האנגלים, שספינותיהם היו כאמור זריזות ובעלות כושר תמרון רב, הצליחו לחמוק מן הספרדים בכל פעם שהללו ניסו זאת.
האנגלים מצידם ניסו להילחם ממרחק, אך הארמדה ענתה במבנה הדוק ועצום בגודלו, והמרחק היה רב מדי; טווח הפגיעה המקסימלי של התותחים האנגלים הספיק רק לפגיעה קלה בקצה הקרוב של צי ספינות הארמדה.
שני הצדדים השתמשו בכמויות אדירות של תחמושת, אך אף צד לא הצליח לגרום נזק ממשי לאויב.
עם זאת, בשעות אחר הצהריים של אותו יום התרחשו שתי תאונות בארמדה: הראשונה הייתה התנגשות בין גליאה לבין שתי ספינות אחרות, והשנייה - פיצוץ גדול שהתרחש בספינה נוספת.
הווארד מינה את דרייק להוביל את הצי שלו במשך הלילה; דרייק מצא עצמו, במקרה, בסמוך לאחת הספינות הספרדיות הפגועות, והכריח אותה להיכנע לו.
בשלב זה היה הקרב מבולבל ולא מאורגן, הצי האנגלי התפזר ועבר זמן רב עד שהצליח להתכנס מחדש, ובשלב זה הצליחה הארמדה להמשיך הלאה, לכיוון החוף הצרפתי.
הצי האנגלי המשיך במרדף אחרי הארמדה, לאורך תעלת למאנש; ספינות נוספות הצטרפו אליו מכל נמל לידו חלפו, מלאות במתנדבים נלהבים שבאו ליהנות מצפייה במתרחש.
כבר במחצית דרכו היו בצי של הווארד למעלה מ-100 ספינות, אך רק אחוז קטן מהן היווה גורם משמעותי ככוח לחימה.
25 ספינות בלבד היו ספינות מלחמה, שהובילו את לוחמי הצי, והללו נלחמו ברוב הקרבות; יחד עמן היו ספינות קרב "פרטיות" נוספות.
יתר האנשים, לדברי הווארד, רק הפריעו.
הם ירו כמות עצומה של תחמושת מטווחים בלתי אפשריים, והדבר המועיל היחידי שלו תרמו היה יצירת הרתעה, בשל כמות האנשים והספינות שהרכיבו את הצי האנגלי למראית עין.
קרב פורטלנד, ההפלגה לאי ווייט
ביום שלישי, 2 באוגוסט התנהל הקרב המשמעותי הראשון בין שני הציים, ליד האי פורטלנד.
בבוקר אותו יום השתנה כיוון הרוח לצפון מזרח, ולספרדים היה לפתע יתרון.
הקרב נגמר ללא תוצאה, למרות האש הכבדה שנורתה משני הצדדים.
האנגלים העזו להתקרב יותר ולצמצם את המרחק מהספרדים, בשל קצב האש האיטי של תותחי האוניות הספרדיות, אך גם הודות להתנהלות הטקטית הטובה יותר של הצי האנגלי.
אך שוב, למרות היתרון הטקטי של האנגלים לא נגרם לארמדה נזק משמעותי; מנגד, הספרדים הבינו שגם בעזרת רוח גבית הם אינם מצליחים ומסוגלים להשתלט על אף ספינה אנגלית.
אחר הצהריים שקטה הרוח והקרב תם.
בסיום הקרב ללא הכרעה, עמד הדוכס מדינה סידוניה בפני דילמה: מטרת המבצע, כפי שהגדיר אותה המלך, לא ניתנה להשגה; הוא לא יכול היה לנצח את האנגלים ולהשיג עליונות ימית, שהייתה - כאמור - תנאי לנחיתה באנגליה.
מעבר לכך, טרם נתקבלה תשובה מפרמה: מדינה סידוניה לא ידע היכן פרמה ומתי הם אמורים להיפגש.
הארמדה לא יכלה להפליג לעבר מצרי דובר ללא ידיעה האם הצבא הספרדי נמצא ממול - בדנקרק.
מצד שני, הארמדה גם לא יכלה לפנות חזרה, ללא רוח מזרחית קבועה שתסייע לה.
הוא החליט לעגון ליד האי וייט מדרום לסאות'המפטון, כדי להקים מערך זמני ולהמתין שם לבואו של הדוכס מפרמה.
ואולם, מעגן זה לא היה בטוח.
האנגלים חילקו את הצי שלהם לארבעה כוחות, בפיקוד הווארד, דרייק, ג'ון הוקינס ומרטין פרובישר, ונערכו להתקפה עם כל אוניותיהם - על הארמדה.
מדינה סידוניה הורה לאוניותיו להפליג לכיוון קאלה, ושם לעגון גם אם צבאו של פרמה לא יהיה מוכן בזמן בדנקרק, לא הרחק משם.
הארמדה הגיעה לקאלה בשלום, ונערכה שם, כמתוכנן, במבנה הגנתי דמוי סהר.
מדינה סידוניה המתין לצבאו של פרמה (שכעת הצטמצם בשל מחלות ל-16,000 איש) ואולם, הסתבר שעדיין לא נאספו אמצעי תחבורה מתאימים - דוברות וסירות - להובלת חיל הכיבוש הספרדי המיועד.
מעבר לכך, נמל דנקרק, שבו התארגנו הדוברות, היה נתון למצור ימי של ההולנדים.
פרמה ביקש ממדינה סידוניה לשלוח אליו כוח שיפרוץ את המצור, אך זה האחרון חשש לוותר על ספינות שהוא עלול להזדקק להן בעת מתקפת פתע אנגלית.
לארמדה לא היה נמל מים עמוקים, קושי שליווה אותה לכל אורך הדרך, והארמדה נותרה חשופה ופגיעה במרחק מסוים מהחוף.
בחצות ליל 28 ביולי תקפו האנגלים את ספינות הארמדה העוגנות - באמצעות ספינות הבערה: ספינות ישנות אותן מילאו בגופרית, זפת ואבק שרפה, יחד עם חפצים וכלים דליקים; ספינות אלה נשלחו אל הארמדה, כשהן עושות דרכן "לבד" בעזרת הרוח והגאות.
ספינות ההבערה המתקרבות עוררו בהלה רבה בקרב הארמדה; אוניות המלחמה העיקריות הכבדות לא שינו את מקומן, אך אוניות רבות אחרות חתכו את כבלי העגינה בבהלה כדי להימלט, והמבנה המסודר התפזר.
עם שחר איבדה הארמדה את המבנה הצפוף, המסודר והמאורגן שאפיין אותה והיא התפזרה בשטח עד לטווח של עשרה מייל, לכיוון שבו נשבה הרוח, עד לכפר גרייבליינס (Gravelines).
הצי האנגלי צמצם טווח בשלב זה לקראת קרב.
ב-29 ביולי התחולל מול חופי גרייבליינס הקרב המכריע במערכה בין הארמדה הספרדית "הבלתי מנוצחת" לצי האנגלי.
מדינה-סידוניה חשש להפליג עוד מזרחה, כדי לא להילכד על השרטונות בחוף פלנדריה.
ניסיון הקרבות הקודמים לימד את האנגלים כיצד להתמודד מול הארמדה; כעת, מול צי ספרדי מפוזר נטלו האנגלים סיכון והתקרבו עד למרחק מטרים ספורים מן הספינות הספרדיות, אך עדיין לא קרוב מספיק כך שיריביהם יצליחו לדלג ולהשתלט על ספינותיהם.
ממרחק מצומצם זה הצליחו פגזי האוניות האנגליות לפגוע באוניות הארמדה ולגרום לנזקים קטלניים.
שתי גליאות ספרדיות נפגעו קשה וסבלו אבדות כבדות; הן נסחפו לחוף ונלכדו על ידי ההולנדים.
גליאה נוספת נפגעה קשות ונלכדה על ידי האנגלים בקרב קשה; ספינה רביעית שקעה למצולות באותו ערב, ואוניה נוספת עלתה על שרטון.
אוניות ספרדיות רבות נוספות נפגעו קשות בקרב, בעוד הספינות האנגליות כמעט ולא סבלו אבדות בקרב.
הסיבות לכישלונם של הספרדים בקרב היו מורכבות: התותחנים הספרדיים לא אומנו לטעון מהר את תותחיהם מחדש; הם היו אמורים לירות פעם אחת ואז להצטרף לשאר מלחי וחיילי הספינה בהשתלטות הפיזית על אוניית האויב.
האנגלים היו מנוסים מהם בטעינה חוזרת ומהירה של תותחיהם, וקצב האש שלהם היה גבוה בהרבה.
מעבר לכך, מראים ממצאים ארכאולוגיים שפגזי הארמדה הוכנו בצורה לקויה, לא היו אמינים, וכנראה התפרקו לחלקיקים בזמן שנורו או בזמן הפגיעה, ולפיכך לא גרמו לנזק כמתוכנן.
האנגלים הצליחו להרוויח בינתיים זמן יקר, אך סכנת הפלישה טרם חלפה.
יום לאחר הקרב השתנה כיוון הרוח, והארמדה החלה להפליג צפונה.
למרות שהתחמושת באוניות כמעט אזלה, המשיך הווארד לרדוף צפונה אחרי הארמדה, עד סקוטלנד.
מלחי הארמדה היו מותשים, ללא מים, והדרך היחידה לחזור לספרד הייתה על ידי הקפה מסוכנת של סקוטלנד וחזרה דרך האוקיינוס האטלנטי.
למרות שהארמדה התרחקה, הסכנה לאנגליה טרם חלפה.
האנגלים הציבו 4,000 חיילים בטילברי, באסקס, בפתח נהר תמזה, כדי להדוף נחיתה אפשרית מכיוון הולנד.
המלכה אליזבת הגיעה למקום כדי לעודד את חייליה, ושם נאמה בפניהם את אחד מנאומיה המפורסמים ביותר, הנקרא "נאום טילברי":
הארמדה הפליגה סביב סקוטלנד ואירלנד אל צפון האוקיינוס האטלנטי.
באוניות החלו להתגלות בעיות רבות, עקב הבלאי מן המסע הארוך; לכמה מהן היה צורך ללפף בחבלים.
האספקה החלה לאזול, והיה צורך להטיל את סוסי הפרשים לים.
המטרה הייתה להתרחק מחופי סקוטלנד ואירלנד, בביטחון היחסי של הים הפתוח; ואולם, מכיוון שבאותה תקופה לא הייתה שיטה למדידת קווי אורך, לא הבינו הספרדים שזרם הגולף נושא אותם צפונה ומזרחה בעת שהם ניסו להפליג מערבה; סטייה זו הובילה אותם להפליג הרבה יותר מזרחה מן המתוכנן, טעות חמורה בניווט.
כאשר קרבו לחופי סקוטלנד ואירלנד נתקל הצי בשורה של סערות חזקות, שדחפו רבות מן הספינות אל החוף.
באוניות רבות נחתכו העוגנים בעת הבהלה בקאלה, וכעת לא היו האוניות יכולות לעגון במרחק בטוח מן החוף, והרוחות דחפו אותן אל הסלעים.
ההערכה היא שכ-5,000 איש נספו ברעב ובטביעה; חיילים ספרדיים שהגיעו אל החוף נהרגו בידי חיילים אנגליים.
רק חצי מן האוניות שיצאו למסע שבו לספרד: 67 אוניות וכ-10,000 איש.
גם מאותם שהצליחו להגיע לספרד מתו רבים במגפות, שנגרמו מן התנאים הקשים, הצפיפות והמחסור באספקה באוניות.
מסופר שכאשר שמע פליפה השני על תוצאת המסע אמר: "שלחתי את הארמדה נגד בני אדם, לא נגד הרוחות והגלים של אלוהים".
פליפה התאכזב קשות, אך סלח לדוכס מדינה-סידוניה.
אבדות האנגלים בקרב היו קלות, ואף אחת מאוניותיהם לא הוטבעה.
ואולם, לאחר הניצחון מתו בין 6,000 ל-8,000 מן החיילים האנגלים ברעב ובמחלות הטיפוס והדיזנטריה.
חלקם מתו בעקבות חוסר תמיכה כלכלית מצד ממשלת אנגליה, שלא העניקה ללוחמיה כל סיוע בזמן המלחמה ובמשך חודשים רבים לאחריה.
זאת, בניגוד לסיוע הכספי שניתן לחיילים הספרדים מידי ממשלתם.
הצי האנגלי לא הצליח למנוע מן הארמדה לשוב ולהתארגן לאחר קרב גרייבליינס, ונאלץ להישאר בכוננות גבוהה למרות האבדות הכבדות של הארמדה.
ואולם, קרב זה סימל את המעבר מטקטיקת הקרב הישנה שגרסה ניצחון בעזרת השתלטות פיזית על אוניות האויב.
חשיבות התותחנות בקרב הימי עלתה מאוד.
בסוף המאה ה-16 היה הצי האליזבתני הצי החזק ביותר בים, ואולם, הספרדים למדו את לקחי הארמדה וערכו שינוי מקיף בצי שלהם, שינוי שאיפשר להם את המשך השליטה בים סביב ספרד.
תוצאות הקרב היו חשובות מאוד למורל האנגלי, וסייעו מאוד לפופולריות העצומה של אליזבת, גם אחרי מותה.
הניצחון על הארמדה הספרדית הגביר את האמונה הפרוטסטנטית ברחבי אירופה, בעקבות האמונה שאלוהים עמד לצד האנגלים הפרוטסטנטים, כפי שהתבטא בחריטה על מדליית הקרב: Afflavit Deus, et dissipati sunt - האל נשב רוח, והם נפוצו, המהדהדת את איוב פרק ד' פסוק ט': "מִנִּשְׁמַת אֱלוֹהַ יֹאבֵדוּ וּמֵרוּחַ אַפּוֹ יִכְלוּ".
חריטה נוספת הייתה "באתי, ראיתי, ברחתי", בפרפרזה על ביטויו המפורסם של יוליוס קיסר.
האנגלים ראו בניצחון את הניצחון החשוב ביותר מאז קרב אז'נקור ב-1415. ואולם, ניסיונם של האנגלים לנצל את התבוסה הספרדית במסע משלהם (שנקרא הארמדה האנגלית) שנה לאחר מכן לא עלה יפה.
צרפתים והולנדים המשיכו במסעות של שודדי ים נגד ספרד, אך אנגליה הרוויחה מכך רק מעט.
המלחמה בין אנגליה לספרד נמשכה עוד חמש עשרה שנים, אך הסתיימה ללא הכרעה; ספרד נותרה המדינה החזקה באירופה, אך אנגליה הוכיחה שהיא האויבת המסוכנת ביותר לספרד.
בשנת 1604 נחתם בלונדון הסכם שלום בין שתי המדינות, ביוזמת יורשיהם של פליפה ואליזבת, פליפה השלישי, מלך ספרד וג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
בהיסטוריה האנגלית מתואר הקרב כתבוסה ספרדית, אך בפועל מספר האוניות הספרדיות שהוטבעו היה קטן ועיקר הנזק נגרם על ידי הרוחות והים.
גם האנגלים העריכו את לחימת הספרדים ואת האומץ שגילו; האנגלים נלחמו בעוז להגנת חופיהם ואילו הספרדים פלשו לאזור ימי לא ידוע להם, ומכאן היתרון האנגלי.
הטעויות של הארמדה היו בעיקרן טכניות ורובן נגרמו על ידי שיקול דעתו השגוי של פליפה השני, שיזם תוכנית חסרת סיכוי שלא התאימה לספינות הספרדיות.
לימים הוקמה בפלימות' אנדרטת הארמדה הלאומית לציון הניצחון האנגלי על הארמדה.
הארלם גלובטרוטרס היא סדרת אנימציה בת 22 פרקים שהופקה לטלוויזיה בין השנים 1970 ל-1973. הסדרה שודרה בערוץ המזרח התיכון בשנות ה-80 של המאה ה-20.
הסדרה מתמקדת בהרפתקאותיהם של קבוצה כדורסל, המאמנת שלהם והכלב שלהם אשר במקביל למשחקי הכדורסל הם פותרים תעלומות בזמנם החופשי.
ב-1979 הופקה סדרת בת לסדרה זו בשם "להטוטני הכדורסל" בה ניתנו לשחקני הקבוצה כוחות על.
הסדרה מבוססת על קבוצת הכדורסל "הארלם גלובטרוטרס".
הארלם היא שכונה בצפון הרובע מנהטן שבעיר ניו יורק.
הארלם מחולקת לשלושה אזורים עיקריים: מזרח הארלם, מרכז הארלם ומערב הארלם.
כל אחד מאזורים אלו מחולק לתת-שכונות.
הארלם התפרסמה בתחילת המאה ה-20 בשל הרנסאנס של הארלם.
כיום היא ידועה בעיקר בשל היותה מרכז מגורים ועסקים לאוכלוסייה אפרו-אמריקאית והיספנית ממעמד הפועלים.
בהארלם קיים ריכוז גבוה של קתדרלות וכנסיות אפרו-אמריקאיות אשר נמצאות בשימור כשלצידן בתי אבנים חומות, בניינים מודרניים, אזורי מסחר, עסקים ובילוי.
דבר אשר מקנה לשכונה מראה ייחודי.
לרוב השם הארלם משמש ככינוי לכל החלק הצפוני של מנהטן.
אולם רשמית, השכונה מוגדרת כאזור צפונית לרחוב 96; צפונית לסנטרל פארק, לרחוב 110 ומזרחית לשדרה החמישית בקטע שמעל רחוב 96; בצפון היא גובלת ברחוב 155, במערב עם פארק מורנינגסייד, שלמעשה חוצץ בין השכונה לאוניברסיטת קולומביה, ובמערב, הארלם גובלת בנהר ההדסון.
ההתיישבות האירופאית הראשונה בהארלם של היום הייתה התיישבות הולנדית שנוסדה בשנת 1658. שכונה זו נקראה בזמנו "Nieuw Haarlem" על שם העיר ההולנדית הארלם (Haarlem).
היישוב החדש שכן סמוך לדרך המובילה לבוסטון, דרך שנסללה על ידי חברת הודו המערבית ההולנדית.
דרך זו הפכה לחלק מדרך דואר בוסטון.
בשנת 1664 השתלטו האנגלים על הקולוניה ההולנדית ושינו את שמה ל"לנקסטר".
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, ב-16 בספטמבר 1776, נערך בהארלם אחד הקרבות החשובים במערכה על ניו יורק.
בקרב זה השתלטו האמריקאים בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון על האדמות הגבוהות באזור, ניצחו את האנגלים וצברו ביטחון לקראת המשך המערכה על ניו יורק.
במאה ה-19 הארלם הייתה אזור כפרי עם בתי אצולה גדולים המשקיפים על נהר ההדסון.
התנועה מפרבר מבודד זה אל העיר ניו יורק המתפתחת נעשתה באמצעות קו מעבורות על הנהר המזרחי או באמצעות כרכרות-נוסעים על דרך דואר בוסטון.
הארלם הפכה לפרבר המשגשג באופן האינטנסיבי ביותר בסביבת העיר ניו יורק בעקבות בניית מסילת רכבת בין ניו יורק להארלם ולערים נוספות במדינת ניו יורק בין השנים 1831 ו-1851.
בשנת 1880 הוארכו קווי רכבת עילית להארלם, ואיתם צבר תאוצה הפיתוח האורבני הצפוף.
בתקופה הזו הייתה הארלם מאוכלסת ברובה בידי לבנים נוצרים.
בעיר נבנו מגרש פולו (אשר הפך מאוחר יותר לאצטדיון הבייסבול של קבוצת הניו יורק יאנקיז) ובית אופרה שנחנך בשנת 1889.
הפיתוח המהיר של מבני המגורים, ומנגד, עיכובים בבניית רכבת תחתית, הביאו לירידה קיצונית במחירי הדירות החדשות.
ירידת מחירים זו עודדה הגירה של מהגרים חדשים, כ"תחנה ראשונה" בדרך להתבססות בארצות הברית.
גל המהגרים הראשון היה גל יהודים ממזרח אירופה; מספרם הגיע לשיא בשנת 1917 של כ-170,000 יהודים שיצרו את הארלם היהודית.
אולם, הם לא נשארו בהארלם זמן רב, כך שעד שנת 1930 נשארו בשכונה כ-5,000 יהודים בלבד.
את מקומם של היהודים החליפו מהגרים איטלקים אשר התגוררו בשכונה זמן רב יותר מהיהודים, אולם מרביתם עזבו עד סוף שנות ה-70 לשכונות טובות יותר בניו יורק וניו ג'רזי.
את מקומם של האיטלקים בהארלם מילאו מהגרים היספנים, בעיקר מפוארטו ריקו והרפובליקה הדומיניקנית.
אפרו-אמריקאים החלו לעבור להארלם ב-1904 כחלק מגל הגירה של 6 מיליון אפרו-אמריקאים ממדינות הדרום לצפון (אנ'), אליהם הצטרפו בהמשך מהגרים מהאיטי וג'מייקה (אפרו-קריביים).
עד שנת 1920 מרכז הארלם היה ברובו המוחלט מאוכלס באוכלוסייה שחורה.
רובם התגוררו במרכז הארלם בשל מחירי שכירות נמוכים, בעוד שהיהודים והאיטלקים גרו בעיקר במזרח הארלם, באזור שידוע כיום כ'הארלם הספרדית'.
כניסת השחורים להארלם לוותה תחילה במגמה חיובית שנקראה הרנסאנס של הארלם.
בתקופה זו התגוררו בשכונה גם משפחות שחורות ממעמד הביניים.
מגמת הפריחה נמשכה עד שנות ה-30, עת תחילת השפל הגדול אשר הוביל לעלייה חדה באחוזי האבטלה, העוני והפשע.
בעשורים הבאים נטשו את השכונה מרבית המשפחות השחורות והלבנות ממעמד הביניים.
הארלם נהפכה למעוז הפשע המאורגן, בשליטת המאפיה האיטלקית והיהודית.
בשנת 1960 עדיין נותר בהארלם ריכוז גבוה של האוכלוסייה השחורה, מכיוון שבעלי נדל"ן רבים בשאר אזורי ניו יורק לא השכירו דירות לשחורים.
כתוצאה מכך היו מחירי הדירות בהארלם לעיתים קרובות גבוהים מהממוצע ללא אלטרנטיבה אמיתית, ואף נשארו ברמה זו גם כאשר הבניינים החלו להתיישן.
מחירי הדירות הגבוהים גרמו לכך שמספר משפחות חיו בדירה אחת, וצפיפות האוכלוסייה לקמ"ר בשכונה זו הרקיעה שחקים.
בתחילת שנות ה-60 הדבר גרם לאירועי חרם שכירות בהובלת מספר ארגונים חברתיים, בין היתר על ידי HARYOU בהובלת ממי פיפס קלארק.
אף על פי שבשכונה נותרו מספר רב של מבנים מרשימים בני מאות שנים, חוסר ההשקעה בהארלם הוביל לשחיתות מקומית, מתח גזעי, עלייה בפשיעה והתחזקות של עבריינים.
ביניהם דאץ' שולץ, פרנק לוקאס ומשפחת ג'נוביז.
עם המשך ההידרדרות של בנייני המגורים, הפכו רבים מהם לבלתי ראויים למגורים.