tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האטא נפטר בשנת 1962 בגיל 82, במותו היה הקצין האחרון מהמטה הכללי בדרגת פילדמרשל (גנסוי).
על הפשעים שנעשו במלחמה טען:
שונקאד (בהונגרית: Sonkád) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודים חיו בשונקאד בתקופות זמן שונות.
שועל-מעופף אלדברה (שם מדעי: Pteropus aldabrensis) הוא מין של עטלף נדיר בסוג שועל-מעופף שאנדמי לאטול אלדברה באוקיינוס ההודי.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1893 על ידי הזואולוג האמריקני פרדריק ויליאם טרו ממכון סמת'סוניאן על בסיס שתי דגימות שנאספו שנה קודם לכן על ידי ויליאם לואי אבוט - רופא וחוקר טבע אמריקני.
נחשב עד שנת 2005 כתת-מין של שועל-מעופף סיישל, אולם מאז מוכר כמין עצמאי.
השועל המעופף האלדברני הוא בין עטלפי הפירות הנדירים בעולם, עם טווח תפוצה מצומצם במיוחד.
כיתר המינים בסוגו, לשועל המעופף האלדברני גוף מוארך וכבד, ראש שועלי גדול, עיניים גדולות וכנפיים ארוכות וצרות.
הלוע ארוך ומחודד, האף רחב והנחיריים גדולים.
האוזניים ארוכות עם קיעור עמוק בשוליים האחורים מתחת לקצה המחודד.
קרומי התעופה מחוברים לאורך צלעות הגוף ומוטת הכנפיים עולה על מטר.
אורך ראשו וגופו של שועל-מעופף אלדברה 22–23 ס"מ, אורך הזרוע 12–14 ס"מ, ומשקלו עולה על 395 גרם.
אין לו זנב והוא בעל כנף זנב קצרה ודקה.
הוא קרוב חיצונית ופילוגנטית למינים אחרים בסוג שחיים באיים באזור: שועל-מעופף סיישל, שועל-מעופף מאוריציוס ושועל-מעופף פמבה.
לשועל-מעופף אלדברה פרווה ארוכה עם מרקם משי רך.
צבעה הכללי נע בין צהוב עז לאוכרה, כתמתם או זהוב, והיא שזורה בשיער כסוף לאורך צומת הכנף.
סביב הצוואר, הכתפיים והחזה יש צווארון בולט בצבע כתום עז, חום אדמוני או ערמון שנוטה להיות שחור סמוך לחזה ובולט היטב על רקע הפרווה הבהירה.
הראש בצבע צהבהב חיוור או קרמי, והאוזניים, העיניים והלוע שחרחרים.
הכנפיים, הזרועות, השוקיים והרגליים שחורים אף הם.
התפלגות הצבעים מאפשרת לזהות אותו בקלות משועל-מעופף סיישל.
כפי שמרמז שמו, שועל-מעופף אלדברני אנדמי לאטול אלדברה באוקיינוס ההודי המפורסם בצבי אלדברה הענקיים ששוכנים שבו; שטחו היבשתי של האטול ללא הלגונה 155.4 קמ"ר בלבד, כששטח התפוצה של העטלף בתוכם קטן עוד יותר.
העטלפים תועדו בכל ארבעת האיים העיקריים באטול (גראנד טר, פיקאר, מאלאבאר ופולימני) וגם באי הקטנטן מישל.
האטול שייך לסיישל, וממוקם כ-420 קמ"ר צפונית לאיי קומורו ומדגסקר.
בית הגידול מורכב מג'ונגל של קזוארינה, קוקוס וקקאו, יער מנגרובים ובתה חופית.
השועל המעופף האלדברני פעיל בדמדומים ובלילה ומבלה את שעות בשינה בתוך כפות קוקוס ובעלווה צפופה של מנגרובים.
הוא חי במושבות קטנות של 40–100 פרטים.
עטלף זה הוא יונק צמחוני; התזונה שלו כוללת פירות של פיקוס אדום, פיקוס רפלקסה, קאלופילום, טאמאנו, אגס לבן, שקד טרופי, שזיף הודי ופנדן, פרחים ואגוזים של קוקוס וסיסל (מין פולש שהושמד כבר באי), עלים של מנגרוב אפור ואפילו טל דבש שיצרו כנימות מגן על פיקוס לוטאה.
הרגלי האכילה שלו, הופכים את השועל המעופף למפיץ הזרעים העיקרי באטול אלדברה שכן לצבי הענק אין גישה לצמחייה גבוהה.
על אף שהם אוכלי פירות, העטלפים נתפסים כאיום על ידי מספר עופות באלדברה דוגמת פרגטה גדולה, בז מדגסקרי, עורב צבוע ודרונגו, והעטלפים חווים תדיר התנכלויות מצידם באתרי השינה.
הזדווגות נצפתה במרץ, יוני אוקטובר ונובמבר, ונקבות עם גורים נצפו רק בדצמבר וינואר.
ככל הנראה, הנקבות מקפיאות את התפתחות העובר עד שהתנאים הסביבתיים אופטימליים.
ההיריון נמשך 7 חודשים והנקבה ממליטה צאצא יחיד.
הוא מגיע לבגרות בגיל שנה או שנתיים.
השועל המעופף האלדברני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN, במצב השימור סכנת הכחדה (EN), מכיוון שהאוכלוסייה כולה מוגבלת לאטול יחיד ששטחו היבשתי והימי 374 קמ"ר בלבד עם שטח תפוסה קטן עוד יותר (השטח היבשתי כולל 155 קמ"ר בלבד).
מכיוון שהאטול אינו מיושב והגישה אליו מוגבלת (למעט חוקרי טבע), העטלף אינו מאוים מצד אובדן בית גידול או ציד ומגמת האוכלוסייה שלו יציבה.
מאידך, המין מאוים במיוחד מצד שינויי אקלים: גובה האטול מעל פני הים 8–20 מטר לכל היותר, מה שהופך אותו לנתון בסיכון תמידי מפני ציקלונים חזקים ועליית מפלס מי הים.
שינויי האקלים עשויים לפגוע גם בדפוס הגשמים לגרום לנזק בלתי הפיך לבית הגידול המצומצם באי.
איום אחר הוא הכנסה לא מכוונת של מינים פולשים.
על אף שהעטלף לא נחשב למוגן על פי החוק בסיישל, היותו של אטול אלדברה אתר מורשת עולמית והכללתו של המין באמנת CITES מספיקים בשביל למנוע פגיעה בו.
בהתחשב בטווח התפוצה המצומצם, האוכלוסייה העולמית של שועל-מעופף אלדברה קטנה במיוחד, וכוללת 200–250 עטלפים בוגרים לכל היותר.
החל משנת 2019, מתבצעים באטול מחקרים שבודקים תרחישים שונים שקשורים לשינויי אקלים בשביל להארך טוב יותר למצבים כאלו.
שועל-מעופף ביסמרק (שם מדעי: Pteropus capistratus) הוא מין של עטלף ססגוני בינוני בסוג שועל-מעופף שאנדמי לארכיפלג ביסמרק במלנזיה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1867 על ידי חוקר הטבע הגרמני וילהלם פיטרס ונחשב עד שנת 2001 כתת-מין של שועל-מעופף טמינק.
המין חי ביערות טרופיים הררים, ניזון מפירות וידוע בפניו הצבעוניות.
הוא מאוים מצד בירוא יערות איטנסיבי ומגמת אוכלוסייתו נמצאת בירידה.
לשועל המעופף הביסמרקי גוף מוארך, ראש שועלי גדול וחרטום מחודד וקצר.
הלוע חרוטי ובעל נחיריים נפוחים וגדולים.
העיניים גדולות ומותאמות לראיית לילה.
כיתר המינים בסוג, הזנב נעדר וקרום התעופה האחורי מצומצם.
בצביעה הייחודית של פניו, השועל המעופף הביסמרקי חולק קווי דמיון מסוימים עם שועל-מעופף מסיכתי ושועל-מעופף ממושקף.
הפרווה של שועל-מעופף ביסמרק ארוכה, צפופה ורכה ומשתרעת לעבר הזרועות והקרסוליים.
צבעה הכללי צהבהב קרם, לבנבן או בז' בצד העליון וחום בהיר בצד התחתון.
הכתפיים, העורך והצוואר צבועים בצהוב או באוכרה.
סימן ההיכר של המין הוא מסיכת הפנים הצבעונית והייחודית שלו שנדירה יחסית אצל עטלפים: הפנים צבועות בלבן-קרם או בשנהב ומוקפות בטבעת שחורה גדולה; במרכז הפנים יש צלב שחור בולט שמורכב מפס אנכי עבה על החרטום ופס אופקי מתחת לעיניים.
נוסף על כך, העיניים עצמן מוקפות בסימון שחור דמוי איפור שמזכיר את העין של הורוס מהמיתולוגיה המצרית.
הלוע והלחיים לבנים והסנטר והאוזניים שחורים.
הכנפיים של השועל המעופף חומות עם ורידים מודגשים בצבע שחרחר שמעניקות להן מראה מפוספס או מנומר.
השוקיים והזרועות בצבע בורדו או ורדרד.
כפי שמרמז שמו, השועל המעופף הביסמרקי אנדמי לארכיפלג ביסמרק במלנזיה ששייך לפפואה; הוא מצוי באיים הבאים בארכיפלג: בריטניה החדשה, אירלנד החדשה, אומבוי, מיוקו, אי הדוכס יורק והאי סאקר.
אוכלוסיות מסוימות של השועל המעופף בקצה הטווח הדרום-מערבי, נודדות מדי שנה לעבר חצי האי הואון בצד הפפואני של האי גינאה החדשה.
בית הגידול של המין כולל יער גשם טרופי, יער עננים עד רום 1,200 מעל פני הים ובתה חופית נמוכה.
השועל המעופף הביסמרקי פעיל בשעות הדמדומים והלילה, ומבלה את שעות היום בשינה על צמרות העצים.
התזונה שלו מורכבת בעיקר מפירות ומתפרחות של קוקוס.
יש מדי שנה עונת רבייה אחת, ובתום היריון של 7 חודשים הנקבה ממליט גור יחיד.
הן הזכר והן הנקבה משתתפים בהנקת הצאצא (באופן חריג, גם לזכר יש בלוטות חלב).
תוחלת החיים של המין בטבע 8–10 שנים.
השועל המעופף הביסמרקי חולק ספציאציה אלופטרית עם שועל-מעופף אדמירלתי, שועל-מעופף ג'יליארד, שועל-מעופף גדול ושועל-מעופף קטן.
השועל המעופף הביסמרקי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN, במצב השימור קרוב לסיכון (NT), בשל מגמת הירידה המתמשכת במספריו, שנובעת מאובדן בית גידול נרחב בדמות בירוא יערות אינטנסיבי בבריטניה החדשה ובאירלנד החדשה לצורך הקמת מטעים של שמן דקלים.
בירוא היערות חמור בעיקר באזור השפלה והחוף, והמין הופך לנדיר מאוד באזורים נמוכים.
על אף ששיעור הירידה בעשור השני של המאה ה-21 עדיין היה קטן מ-30% (בין השאר בשל סובלנות מסוימת להפרעות בבית הגידול), המין צפוי להגיע לשיעור ירידה כזה בעשור השלישי ולהעפיל לקטגוריית פגיע (VU).
שועל-מעופף ביסמרק מופיע בנספח II של CITES המחייבת פיקוח על סחר במין ובאיבריו.
ככל הנראה, אין לו נוכחות באזורים מוגנים.
שׁוּעָלִים הם יונקים קטנים עד בינוניים, אוכלי-כל, השייכים לכמה סוגים בתת-משפחת הכלבים (Caninae) שבמשפחת הכַּלְבִּיִּים (Canidae).
יש להם גולגולת שטוחה, אוזניים משולשות זקופות, חוטם מחודד הפונה מעט מעלה וזנב ארוך עבות ("מברשת").
שועלים חיים בכל היבשות מלבד אנטארקטיקה.
המין הנפוץ ביותר של השועל הוא השועל המצוי ("שועל אדום") (Vulpes vulpes), עם כ-47 תת-מינים מוכרים.
התפוצה העולמית של שועלים, יחד עם ערמומיותם, תרמו לבולטותם בתרבות הפופולרית ובפולקלור בחברות רבות ברחבי העולם.
ציד שועלים עם להקות של כלבי ציד, עיסוק ממושך באירופה, במיוחד באיים הבריטיים, יוצא על ידי מתיישבים אירופאים לאזורים שונים של העולם החדש.
שועל היא מילה תנ"כית, המופיעה כשמו של בעל החיים, כשם אדם ושמם של מקומות (חֲצַר שׁוּעָל, אֶרֶץ שׁוּעָל), לדוגמה: וַיֵּשְׁבוּ בִּבְאֵר שֶׁבַע וּמוֹלָדָה וַחֲצַר שׁוּעָל.
שועלים אמיתיים הם אלה המשתייכים לסוג שועל (Vulpes), הכולל 12 מינים מונופילטיים (מאותו אב קדמון).
המין המוכר ביותר הוא השועל המצוי ("שועל אדום"), הנפוץ במרבית שטחי ארצות הברית וקנדה, כמעט בכל אסיה ואירופה, מעט בצפון אפריקה, ובמרבית אוסטרליה (לאחר שהובא אליה בידי האדם).
שועל השלג נפוץ ב, סביב הקוטב הצפוני.
בצפון אמריקה, בעיקר בארצות הברית, חיים שני המינים הקטנים, הקרובים טקסונומית, שועל מהיר ושועל מַקְרוֹטִיס.
באסיה, ברצועה רחבה מאוד במרכז היבשת, מצוי שועל קוֹרְסַאקִי, ודרומה ממנו מצויים שועל החול הטיבטי (ברמות טיבט ולדאק) והשועל הבֶּנְגָּלִי (בתת-היבשת ההודית ובהימלאיה).
במזרח התיכון מצוי שועל הצוקים, ובתפוצה נרחבת בהרבה, מדרום-מרכז אסיה ועד צפון אפריקה, נפוץ שועל החולות.
בצפון אפריקה ובסיני מצוי הפֶנֶק ("שועל המדבר"), הקטן בשועלים (ובכלביים), וברצועה צרה ודרומית יותר מצוי השועל החיוור.
לבסוף, בדרום יבשת אפריקה, נפוץ שועל הכֵּף.
מלבד השועלים האמיתיים, קיימים סוגים אחרים של כלביים המכונים תמיד או בחלק מהמקרים "שועלים", בהם כ-25 מינים קיימים או שנכחדו, זאת על אף שאין להם קרבה פִילוֹגֶנֶטִית לשועלים האמיתיים (מלבד זו שנובעת מהשתייכותם לאותה תת-משפחה).
עקב כך, לעיתים משתמשים במונח דמויי-שועל (Fox-like) כדי לכלול בתיאור גם שועלים אמיתיים וגם כלביים שרק נראים כמו שועלים או נקראים כך.
העובדה שסוג או מין כלשהו של כלביים נקרא "שועל" בשפה אחת, אינה מבטיחה שהוא נקרא כך גם בשפות אחרות, ופעמים רבות דמוי-שועל כלשהו או כלבי אחר ייקרא "שועל" בשפה אחת ו"כלב" או "זאב" בשפה אחרת, או ככינוי נוסף באותה השפה.
דוגמאות: שועל-רקון (הנקרא כך על שום דמיונו לדביבון ("רקון")), נקרא באנגלית "כלב-רקון" (Raccoon dog); שועל קטן-אוזניים נקרא באנגלית "כלב קצר-אוזניים" (Short-eared dog); הזאב החַבָּשִׁי נקרא גם "שועל סֵמֶנִי".
זאב הרעמה נקרא ביוונית "כלב זהוב קצר גוף" ובשפת גוארני "שועל גדול".
ערבוב שמות כזה קיים גם בסוגים ומינים אחרים במשפחת הכלביים.
לפיכך יוצגו להלן מגוון כלביים דמויי-שועל, שלא כולם נקראים בעברית "שועל".
על אף היעדר קרבה פילוגנטית לסוג שועלים אמיתיים, קיימים שני סוגי כלביים אשר קרובים אליהם מבחינת מבנה בסיס הגולגולת ומערכת השיניים:
הסוג שועל אוזנן (Otocyon, הכולל את המין היחיד שועל אוזנן מצוי, שמצוי בערבות אפריקה, במזרחה ובדרומה).
הסוג שועל-רקון, בו קיימים שני המינים שועל-רקון מצוי (נפוץ במזרח אסיה ובצפונה, כולל יפן ומזרח סיביר, ומהווה מין פולש מצפון-מערב אסיה עד אירופה) ושועל-רקון יפני (במקור באיי יפן, והובא מהם גם למזרח אירופה).
עקב כך הוגדרו שלושת הסוגים הללו (שועלים אמיתיים, שועל אוזנן ושועל-רקון) כשבט הטקסונומי שועל (Vulpini).
(Cerdocyonina) מהווים תת-שבט בשבט הכלבים (Canini), וכוללים סוגים ומינים קרובים פילוגנטית, הן דמויי-שועל והן אחרים, אשר מצויים באזורים שונים ברחבי יבשת אמריקה הדרומית.
בתת-שבט זה, קיימים 3 סוגים של דמויי-שועל פרפילטיים (מגזע מקורב):
המין היחיד בסוגו שועל הסרטנים - מצוי במזרח היבשת עד מרכזה, ומעט בצפונה.
המין היחיד בסוגו שועל קטן-אוזן ("כלב קצר-אוזניים") - בצפון-מערב היבשת, באזור אגן הניקוז של נהר האמזונאס.
דמויי-שועל המהווים את השבט "שועלים אפורים"
שבט השועלים האפורים (Urocyonini) הוא קבוצה מרוחקת פילוגנטית מן השועלים האמיתיים, וריצוף גנום מלא העלה כי מדובר בקבוצה הקדמונית ("פרימיטיבית") ביותר מבין הכלביים החיים בימינו (כלומר הקרובה ביותר לשורש העץ הפילוגנטי).
השבט כולל את הסוג שועל אפור (Urocyon, ביוונית: "כלב מזונב"), שבו שני מינים: השועל האפור המצוי, אשר נפוץ מדרום קנדה ועד הקצה הצפוני של יבשת אמריקה הדרומית, עם נוכחות רבה בארצות הברית ובמקסיקו, ושועל האיים האפור שהתפתח ממנו, ומצוי בשישה מתוך שמונת איי התעלה של קליפורניה.
ייתכן כי המין "שועל קוֹסוּמֶל" (Cozumel Fox), שכנראה נכחד במאה ה-20, השתייך אף הוא לסוג זה.
קיימים מספר כלביים אחרים שעשויים להיראות דומים לשועלים, למשל זאב הרעמה (הקרוב פילוגנטית לשאר הכלביים הדרום אמריקאיים, ובפועל איננו זאב או שועל); תן זהוב, תן שחור-גב, תן לבן-פס ודּוֹל מצוי (שלושת התנים והדול הם כלביים דמויי-זאב קרובים פילוגנטית).
מיון השועלים בתוך משפחת הכלביים (מוצגים רק מינים החיים בימינו)
בתוך משפחת הכלביים, תוצאות ניתוח ה-DNA מציגות מספר חלוקות פילוגנטיות (לפי מידת הקרבה האבולוציונית):
שועלים אמיתיים (כלביים מהסוג שועל), הכוללים את השועל המהיר (Vulpes velox), השועל המצוי (Vulpes vulpes), שועל הכף (Vulpes chama), שועל השלג (Vulpes lagopus) ושועל הפנק (Vulpes zerda).
בפסקה זו המידע מתייחס לשועלים אמיתיים אלא אם צוין אחרת.
בחלקו הוא תקף ממילא גם לדמויי-שועל אחרים ואף למרבית הכלביים (למשל מערכת השיניים).
שועלים הם באופן כללי קטנים ביחס לגדולים שבמשפחת הכלביים כמו זאבים (כולל כלבים גדולים) ותנים, אך עשויים להיות גדולים ממספר כלביים אחרים, בפרט כלבים קטנים.
במין הגדול ביותר, השועל המצוי, זכרים שוקלים בממוצע בין 4.1 ל-8.7 קילוגרם ויכולים להגיע גם למשקלים גבוהים יותר, בעוד שהמין הקטן ביותר, שועל הפנק, שוקל רק 0.7 עד 1.6 קילוגרם.
תכונות השועל כוללות בדרך כלל פנים משולשות, אוזניים מחודדות, חוטם מוארך וזנב עבות.
כמו רבים מקרב היונקים הטורפים, רגליהם בנויות כך שהם הולכים על בהונותיהם .
בניגוד לרוב בני משפחת הכלביים, לשועלים יש טפרים נשלפים חלקית.
זיפי השפם (vibrissae / whiskers) שחורים, ואורך הזיפים המצויים על החרטום (ה-mystacial vibrissae) נע בין 100 ל-110 מ"מ בממוצע, והוא קצר יותר בשאר המקומות על הראש בהם קיימים זיפים כאלה.
אורך הזיפים שבקרבת כפות הרגליים (carpal vibrissae) הוא 40 מ"מ בממוצע, והם מכוונים למטה ולאחור.
מאפיינים פיזיים אחרים משתנים בהתאם לבית הגידול ולחשיבותם לצורך הסתגלות.
מיני שועלים נבדלים זה מזה בצבע הפרווה, באורכה ובצפיפותה.
צבעי הפרווה נעים מלבן פנינה לשחור-לבן ועד לשחור עם כתמי לבן או אפור בגחון.
לשועל פֶנֶק ("שועל המדבר"), כמו גם למיני שועלים אחרים המותאמים לחיים במדבר כמו שועל מקרוטיס ושועל הכף, יש אוזניים גדולות ופרווה קצרה כדי לסייע בשמירה על קרירות הגוף.
לשועל השלג, לעומת זאת, יש אוזניים קטנות וגפיים קצרות, כמו גם פרווה עבה ומבודדת, כדי לסייע בשמירה על חום גופו.
לשועל המצוי ("האדום"), מנגד, פרווה בצבע ערמוני, והזנב מסתיים בדרך כלל בסימן לבן.
צבע פרוות השועל ומרקמה עשויים להשתנות עקב שינויי העונות: פרוות השועל עשירות וצפופות יותר בחודשים הקרים, ודלילות וקלות יותר בחודשים החמים.
כדי להיפטר מפרוות החורף הצפופה, שועלים משירים את פרוותם פעם בשנה בסביבות אפריל.
התהליך מתחיל בכפות הרגליים, ממשיך במעלה הרגליים ולאחר מכן מתקדם לאורך הגב.
צבע הפרווה עשוי להשתנות גם ככל שהשועל מזדקן.
מאפיין טיפוסי נוסף של טורפים הוא צמדי שיניים קרנסיאליים מודגשים: כל צמד שיניים כזה מורכב מהקדם-טוחנת העליונה ומהטוחנת התחתונה הראשונה, הפועלות יחד ומאפשרות חיתוך חומר קשיח כמו בשר.
ניבי השועלים בולטים, מאפיין נוסף של טורפים, והם מצוינים לאחיזת טרף.
בטבע, תוחלת החיים האופיינית של שועל היא שנה עד שלוש שנים, אם כי פרטים עשויים לחיות עד עשר שנים.
שלא כמו כלביים רבים, שועלים לא תמיד חיים בלהקות.
בדרך כלל, הם חיים בקבוצות משפחתיות קטנות, אך חלקם (כגון שועלי השלג) ידועים כבודדים.
תזונתם מורכבת בעיקר מחסרי חוליות כמו חרקים ומבעלי חוליות קטנים כמו זוחלים וציפורים.
הם עשויים גם לאכול ביצים וצמחייה.
מינים רבים הם טורפים כלליים, אך חלקם (כגון שועל הסרטנים) ניזונים ממזון מסוג מסוים ומצומצם.
רוב מיני השועלים צורכים בסביבות קילוגרם אחד של מזון מדי יום.
שועלים מאחסנים עודפי מזון באמצעות קבירתו לצריכה מאוחרת יותר, בדרך כלל מתחת לעלים, לשלג או לאדמה.
בזמן ציד, שועלים נוטים להשתמש בטכניקת התנפלות, שבמהלכה הם מתכופפים כדי להסוות את עצמם, ואז מזנקים למעלה בכוח רב בעזרת רגליהם האחוריות ונוחתים על טרפם.
בעזרת ניביהם הבולטים הם אוחזים בצוואר הטרף ומנערים אותו עד למותו או עד הגעתו למצב שיאפשר את הוצאת איבריו הפנימיים.
השועל האפור הוא אחד משני מיני כלביים בלבד הידועים כמטפסים בקביעות על עצים; השני הוא השועל-רקון.
שק האשכים של השועל הזכר מוחזק קרוב לגוף גם לאחר ירידת האשכים.
כמו לכלביים אחרים, לשועל הזכר יש עצם פין.
האשכים של השועל המצוי קטנים מאלה של שועלי שלג.
היווצרות זרע בשועל המצוי מתחילה בחודשים אוגוסט-ספטמבר, והאשכים מגיעים למשקל הגדול ביותר בחודשים דצמבר-פברואר.
נקבות נמצאות בייחום במשך יום עד שישה ימים, משמע הן יכולות להיכנס להריון במהלך כל חודשי השנה.
כמו כלביים אחרים, הביציות נשירות במהלך הייחום ללא צורך בגירוי של הזדווגות.
הסיכוי להיכנס להריון מהזדווגות עומד על כ-80%.
לאחר שהביצית מופרית, השועלה נכנסת לתקופת היריון שיכולה להימשך בין 52 ל-53 ימים.
בהמלטה ממוצעת יש ארבעה-חמישה גורים.
מספר הגורים בהמלטה יכול להשתנות מאוד בהתאם למין ולסביבה – לשועל השלג, למשל, יכולים להיות עד אחד-עשר גורים.
לשועלה יש בדרך כלל שש או שמונה פטמות.בכל פטמה יש בלוטת חלב אליה מובל חלב מ-8 עד 20 צינוריות חלב המחוברות אליה.
המגוון הקולי של השועל עצום וכולל את הקולות הבאים (בסוגריים מצוינים המונחים המקבילים באנגלית):
מושמעת זמן קצר לאחר ההמלטה.
מתרחשת בקצב גבוה כאשר הגורים רעבים או כשטמפרטורת הגוף שלהם נמוכה.
היבבות מעוררות את האם לטפל בצאצאיה, וידועות גם כממריצות את השועל הזכר לטפל בבת זוגו ובגוריו.
מושמעת כ-19 ימים לאחר ההמלטה.
נביחות אלה, שנבדלות מנביחות השועלים הבוגרים, מחליפות את היללות מן השלב הקודם בחיי הגור, ומופיעות במיוחד כשהגורים משחקים זה עם זה.
בערך בגיל חודש, הגורים מסוגלים להפיק קריאות פתאומיות ועוצמתיות, שייעודן לאיים על פולשים או על גורים אחרים.
זוהי מעין יללה בקול גבוה.
אצל שועלים בוגרים, הקריאות המתפרצות הופכות לקריאות קרב המופקות בפה פתוח במהלך עימותים; זוהי מעין נביחה חדה יותר.
משמשת שועלים בוגרים לסמן לגוריהם לאכול או להתקדם לעברם.
שועלים בוגרים נובחים כדי להזהיר מפני פולשים וכדי להרתיעם.
במקרה של שועלים מבויתים, נראה שהיבבות נשארות בשימוש גם אצל שועלים בוגרים, כסימן להתרגשות וכניעה בנוכחות בעליהם.
מספר מיני שועלים נמצאים בסכנת הכחדה בסביבותיהם הטבעיות.
בין יתר הקשיים העומדים בפניהם, נאלצים שועלים להתמודד עם אובדן בתי הגידול שלהם ועם ציד שלהם כדי לסחור בהם או כדי להרגם בשביל פרוותם.
סגנון הציד של השועלים, המתאפיין בניצול הזדמנויות ובהתמדה, עלול להפוך אותם למטרד מבחינת בני אדם, ורבים מתייחסים אליהם כך.
בניגוד לכך, שועלים, על אף שנחשבו לעיתים קרובות כמזיקים בעצמם, הועסקו בהצלחה להדברת מזיקים בחוות פירות תוך השארת הפרי שלם.
שועל האיים האפור, אף על פי שנחשב למין "קרוב לסיכון" ברחבי העולם (הנחשב לאחד ממצבי "סיכון נמוך"), נמצא בסכנת הכחדה גוברת בסביבתו האנדמית - איי התעלה של קליפורניה.
מטבע הדברים, עקב משאבים מוגבלים כמו מקום, מזון ומחסה, אוכלוסייה המתקיימת על אי קטנה יותר מזו המתקיימת ביבשת.
עקב כך, אוכלוסיות שועלי האיים רגישות מאוד לאיומים חיצוניים, החל ממינים טורפים חדשים ופעילות האדם, וכלה במזג אוויר קיצוני.
באיי התעלה של קליפורניה נמצא שאוכלוסיית שועל האיים האפור הייתה קטנה במיוחד, עקב התפרצות של וירוס הכלבלבת בשנים 1999 עד 2000, וכן טריפה על ידי עיטים זהובים שאינם מקומיים.
מאז 1993, העיטים גרמו לצמצום האוכלוסייה בשיעור של עד 95%.
בגלל המספר הנמוך של שועלים, אוכלוסייתם סבלה מאפקט אלי (Allee effect), המתאר את התופעה לפיה בצפיפות נמוכה מספיק, כושרו של הפרט יורד.
אנשי שימור נאלצו להוציא זוגות רבייה בריאים מאוכלוסיית הבר כדי לגדל אותם בשבי, עד שיהיו להם מספיק שועלים לשחרר בחזרה לטבע.
כמו כן הוסר מרעה לא ילידי, כך שצמחים מקומיים יוכלו לצמוח בחזרה לגובהם הטבעי, ובכך לספק כיסוי והגנה נאותים לשועלים מפני עיטים זהובים.
צעד נוסף שננקט היה יישוב מחדש של עיטמים לבני-ראש, שמרתיעים עיטים זהובים, ובניגוד אליהם אינם צדים שועלים אלא מתקיימים מדגים.
להרחבה בנושא ראו "שימור" בערך "שועל איים אפור".
אף על פי שהפארק הלאומי נאוולבוטה מוגן, 90% מאוכלוסיית שועלי דרווין חיה באי צ'ילואה.
סוגיה מרכזית איתה מתמודד המין היא בית הגידול המצטמצם והמוגבל שלו עקב כריתה ושריפה של היערות הבלתי מוגנים.
עקב כך, בית הגידול של שועל דרווין הולך ומצטמצם, ומנגד השטחים הפתוחים המתרחבים מהווים בית גידול מועדף על המין שועל ארגנטינאי אפור (החי גם בצ'ילה), אשר מנצח בקרב על המשאבים ומתפשט על חשבון שועל דרווין.
בעיה נוספת היא חוסר יכולתו של שועל דרווין להתמודד עם מחלות המועברות אליו על ידי כלבי מחמד, שמספרם גדל עם הזמן.
כדי לשמר מין זה, תומכים החוקרים בהגנה על היערות המקשרים את הפארק הלאומי נאוולבוטה לחוף צ'ילה ובהמשך גם לאי צ'ילואה וליערות שבו.
הם גם מציעים לבחון יערות אחרים ברחבי צ'ילה כדי לקבוע אם שועלי דרווין היו קיימים שם בעבר או יוכלו לחיות שם בעתיד, אם יתעורר צורך לשכן אותם בהם.
כמו כן, מייעצים החוקרים ליצור תוכנית רבייה בשבי בצ'ילה עקב מספרם המצומצם של פרטים בוגרים בטבע.
שועלים נחשבים לעיתים קרובות למזיקים או למטרד בשל היותם טורפים אופורטוניסטים, המנצלים הזדמנויות לציד עופות ובעלי חיים קטנים אחרים, באופן המקשה על התגוננות מפניהם.
התקפות שועלים על בני אדם נדירות יחסית.
שועלים רבים מסתגלים היטב לסביבות אנושיות, וכמה מינים אף מסווגים כ"טורפים עירוניים מקומיים" בשל יכולתם לקיים אוכלוסייה יציבה בתוך גבולות העיר.
בהשוואה לשועלים באזורים לא עירוניים, שועלים באזורים עירוניים עשויים לחיות זמן רב יותר, ומספר צאצאיהם בכל המלטה עשוי להיות קטן יותר.
שועלים עירוניים נפוצים בכל אירופה, שם הם מראים התנהגויות משתנות בהשוואה לשועלים שאינם עירוניים, כולל צפיפות אוכלוסייה מוגברת, טריטוריות קטנות יותר וחיפוש קבוצתי אחר מזון.
במקרים רבים החלו שועלים להופיע במקומות בהם לא נצפו לפני כן, וגרמו להשפעות שונות על החי והצומח המקומיים.
ישנן מדינות שבהן שועלים הם טורפים עיקריים של ארנבות ותרנגולות.
עקב כך, תנודות באוכלוסיות המינים הללו היו התנודות הלא-ליניאריות הראשונות שנחקרו, ומהן נגזרו משוואות לוטקה-וולטרה, המתארות מודל להתנהגות אוכלוסיות טורף-נטרף.
ציד שועלים מקורו בבריטניה ב.
נכון לתחילת המאה ה-21, ציד עם כלבים אסור בבריטניה, אך ציד ללא כלבים עדיין מותר.
ציד שועלים מתקיים כפעילות פנאי במספר מדינות אחרות כולל קנדה, צרפת, אירלנד, איטליה, רוסיה, ארצות הברית ואוסטרליה.
שועלים אדומים הובאו לאוסטרליה בתחילת המאה ה-19 לצורך ספורט, ומאז הפכו נפוצים ברוב חלקי המדינה.
הם גרמו לצמצום אוכלוסיות מינים מקומיים רבים, והם טורפים בהמות מקנה, במיוחד טלאים צעירים.
קיים תיעוד רב של שועלים אדומים מבויתים וכן מינים אחרים, אך לעיתים רחוקות של בִּיוּת ממושך.
חריג אחרון ובולט לכך הוא ניסוי ביות השועלים בסיביר, שהביא לשינויים גלויים והתנהגותיים בקרב שועלים כסופים (שועלים מצויים, "אדומים", עם מלניזם), ומהווה מקרה בוחן לאוכלוסיית בעלי חיים שמתעצבת על פי צורכי הביות האנושיים.
הקבוצה הנוכחית של שועלים כסופים מבויתים היא תוצאת למעלה משישים שנה של ניסויים (משנת 1959), בברית המועצות וברוסיה, שמטרתם לביית את השועלים הכסופים.
רבייה סלקטיבית זו הביאה להופעת תכונות פיזיות והתנהגותיות הנראות לעיתים קרובות אצל חתולי בית, כלבים ובעלי חיים אחרים, כגון שינויים בפיגמנטציה, אוזניים שמוטות וזנבות מסולסלים.
השועלים המבויתים מאולפים יותר, מרשים לבני אדם ללטף אותם, מייבבים כדי למשוך תשומת לב ומרחרחים ומלקקים את המטפלים שלהם.
שועלים הם מבין היונקים המעטים שהצליחו להתאים את עצמם במידה מספקת לחיים בסביבות אנושיות עירוניות (בעיקר פרווריות).
תזונתם כאוכלי-כל מאפשרת להם לשרוד על פסולת מזון שנזרקה, ואף על פי שהם גדולים מספיק לזיהוי על ידי בני אדם, הם מצליחים על פי רוב להימנע מגילוי, הודות לטבעם הנחבא אל הכלים והעובדה שלרוב הם פעילים בלילה.
שועלים עירוניים זוהו כאיום על חתולים וכלבים קטנים, ומסיבה זו יש לעיתים קרובות לחץ להרחיקם מסביבות אלו.
תת המין שועל מַקְרוֹטִיס סָאן חוּאָקִינִי, שנמצא בסכנת הכחדה גבוהה בסביבת מגוריו הטבעית בעמק סָאן חוּאָקִין שבמרכז חציה הדרומי של קליפורניה, הפך מותאם, למרבה האירוניה, לחיים באזורים העירוניים של עמק זה ושל עמק סַלִינַס המצוי ממערב לו.
תזונתו כוללת עכברים, סנאים קרקעיים, ארנבות, ארנבים, ביצי ציפורים וחרקים, והוא התבסס בשטחים פתוחים, מגרשי גולף, אגני ניקוז ושטחי בתי ספר.
השועל מופיע בתרבויות רבות, בדרך כלל בפולקלור, עם שינויים קלים בתיאוריו מתרבות לתרבות.
בפולקלור המערבי והפרסי, שועלים הם סמלים של ערמומיות ותחבולנות - מוניטין הנובע מיכולתם הידועה להתחמק מציידים.
תכונות אלה יכולות להופיע גם בהתייחס לדמות שאינה דווקא שועל, אך מתוארת כבעלת "מאפיינים שועליים".
תכונות אלה משמשות במגוון רחב של דמויות, לרוב כגורם מטריד, כגיבור שאינו מובן לסביבתו או כנבל ערמומי.
בפולקלור האסייתי, שועלים מתוארים כנפשות בעלות כוחות קסם המשמשות בנות-לוויה לדמות אחרת .
בדומה לפולקלור המערבי, שועלים מוצגים כנכלוליים, שבדרך כלל מתעתעים באנשים אחרים, עם יכולת להסוות עצמם בדמות אישה מושכת .
במקורות אחרים הם מתוארים כיצורים מיסטיים וקדושים שיכולים לחולל נפלאות או להמיט חורבן.
שועלים בעלי תשעה זנבות מופיעים בפולקלור, בספרות ובמיתולוגיה הסינית, ועשויים, בהתאם לסיפור, להיות אות מבשר טובות או רעות.
מוטיב זה עבר בסופו של תהליך מן התרבות הסינית אל התרבויות היפנית והקוריאנית.
מעבר לאזכורים המקראיים שצוינו לעיל, בתרבות העברית מוכר קובץ המשלים "משלי שועלים" שחיבר רבי ברכיה בן נטרונאי הנקדן ב, בהם מוצג השועל כחיה ערמומית ממנה יכול האדם ללמוד מוסר השכל.
המשורר הלאומי חיים נחמן ביאליק התבסס על קובץ משלים זה כשכתב את הסיפור בחרוזים לילדים "התרנגולים והשועל" בשנת 1918 (יצא לאור ב-1922).
"שועלים" כדימוי לסכנה הופיעו בשיר "שם שועלים יש" מאת קדיש סילמן מן העשור השני של המאה ה-20, העוסק בכינון היישוב היהודי החדש בארץ ישראל.
שאשטין-סטראז'ה ביידיש: שוסבורג או סאסוואר (בסלובקית: Šaštín-Stráže, בגרמנית: Schoßberg-Strascha, בהונגרית: Sasvár–Morvaőr) היא עיירה בנפת סניצה שבמחוז טרנבה במערב סלובקיה, לא הרחק מהגבול הצ'כי.
במקור היו במקום שני כפרים נפרדים, שאוחדו לעיירה אחת, וב-1 בספטמבר 2001 הוכרזה כעיר, והיא אחת הערים הצעירות ביותר בסלובקיה.
העיירה שוכנת בשפלת זאהורי , הנמצא באזור הרי הקרפטים המערביים, ברכס , כ–18 ק"מ מסניצה ו-65 ק"מ מברטיסלאבה.
נהר המיאבה (אחד מהיובלים של המוראבה), זורם בין שני חלקי העיר.
ההתיישבות במקום החלה במחצית השנייה של המאה העשירית, אך האזכור הכתוב הראשון על שאשטין-סטראז'ה הוא משנת 1218. בעיר נבנתה טירה לשמור על נתיבי הסחר החשובים באזור.
בשנת 1535 בפקודת המלך פרדיננד הראשון שופצה הטירה שהייתה בעיר, והפכה למבצר, והוקם בה חיל משמר שמנה 150 חיילים ו–30 פרשים.
אף על פי ששני חלקי העיר, שאשטין (Šaštín) (: סאסוואר) וסטראז'ה נאד מייאבו (Stráže nad Myjavou) (: מורביאה) היו לאורך השנים שני כפרים נפרדים, ההיסטוריה שלהם קשורה זה בזה.
הכפרים התמזגו בשנת 1961 תחת השם שאשטינסקה-סטראז'ה, ששונה בשנת 1971 לשם הנוכחי.
בשנת 2001 קיבל היישוב מעמד של עיר.
הקיסר פרנץ שטפן הראשון היה הבעלים של הכפר ב, ובנה בו אחוזה.
בשנת 2018 נערכו בעיר חגיגות 800 שנה לאזכור הראשון של העיר, שאישים חשובים רבים קשורים להיסטוריה שלה.
בשנת 1910 התגוררו בשאשטין 2433 תושבים, ובסטראז'ה נאד מייאבו 1453 תושבים, רובם סלובקים.
בשנת 2021, האוכלוסייה מנתה 4979 תושבים, מתוכם 2498 גברים, ו–2481 נשים, צפיפות האוכלוסייה היא 118.69 נפשות לקילומטר רבוע.
בנוסף, 5 הונגרים, ו–2 רותנים.
בשנת תקמ"ח-תקמ"ט הרב מרדכי בנט שימש כרב העיר.
הרב נתן נטע ברודא נולד בעיר בשנת תקל"ט, שימש כרב בנאדאש, ובהמשך התמנה לאב"ד בעיר הולדתו, בנו רבי מרדכי ברודא נולד בעיר בסביבות תקע"ח (מחבר הספר "") הוא נפטר בי"ב בתמוז תר"ט.
בסביבות שנת תקע"ה הרב משה ויינברגר, (אביו של הרב יהושע אהרן צבי ויינברגר), שימש כאב"ד בעיר.
הרב מאיר איזנשטטר נולד בשוסבורג.
בעיר נבנה בית כנסת בשנת 1852. לאחר המלחמה שופץ כדי לשמש כמחסן, בלי להתחשב בשימור המבנה, ועזרת הנשים שהייתה בנויה כגלריה על עמודים משלשה כיוונים, נהרסה.
אך הגומחה שבא עמד ארון הקודש וכן שרידים מתקרת העץ המרופדת, נשארו.
חזית בית הכנסת בולטת ובראשה קרניז כתר ייחודי ומעליו ראש משולש.
תחתיהם ישנה מסגרת טיח מעוצבת שעליה הייתה כתובת ההנצחה המקורית.
משני צידי הכניסה ישנם זוג חלונות עגולים עם מסגרת פרופיל.
בית הכנסת כיום שומם, ומצב המבנה רעוע.
בבנין מהצד הצפוני של בית הכנסת, שכן ביתו של רב העיר, ומאחוריו היה בניין התלמוד תורה.
לשאשטין-סטראז'ה יש ברית ערים תאומות עם:
שׁוֹנְשׁוֹ קַצְוּקַאוָוה (ביפנית: 勝川 春章; ) היה צייר ואמן הדפסי עץ יפני בסגנון אוקיו-אה, והאמן המוביל של .
שונשו למד אצל , בנו ותלמידו של , שניהם אמני אוקיו-אה מפורסמים ומוכשרים באותה מידה.
שונשו ידוע בעיקר בזכות הצגת צורה חדשה של יאקושה-אה, הדפסים המתארים שחקני קבוקי ומתאבקי סומו.
עם זאת, ציורי ה שלו (דימויים של נשים יפות), אף על פי שהם פחות מפורסמים, נאמר על ידי כמה חוקרים שהם "הטובים ביותר במחצית השנייה של המאה [18]".
שונשו הגיע לראשונה לאדו כדי ללמוד הייקו וציור.
הוא הפך לאמן הדפסים ידוע של שחקנים עם יצירותיו הראשונות משנת 1760. אף על פי שבמקור היה חבר ב, הוא התנתק עד מהרה ממנה והחל בסגנון משלו, שלימים יזכה לכינוי .
בין תלמידיו היו אמני אוקיו-אה המפורסמים , והוקוסאי.
רוב הדפסי השחקנים של שונשו הם בפורמט ה"אוסו-אה" (33 × 15 סנטימטרים) הנפוץ באותה תקופה, אבל הוא יצר מספר רב של יצירות בקבוצות של טריפטיכון.
עם זאת, מה שבאמת ייחד את עבודתו מזו של אמנים קודמים היה התיאור של ראשים גדולים בסגנון דיוקן והחלק הפנימי של חדרי ההלבשה של השחקנים.
הוא גם היה מראשוני החלוצים בתיאורים ריאליסטיים של שחקנים; בהדפסים של שונשו, שלא כמו ביצירות של אסכולת טוריאי, ניתן היה לראשונה להבחין לא רק בתפקיד התיאטרלי, אלא גם בשחקן המגלם את התפקיד הזה.
שונשו גם השתמש לעיתים קרובות בפורמט "האשירה-אה" הארוך והצר.
אף על פי שהוא צייר ציורים נערצים רבים של , הוא הפיק מעט מאוד הדפסים המתארים אותם.
"מראה המשקפת את צורותיהן של נשים יפות של הבתים הירוקים" (青楼美人合姿鏡), ספר מודפס שבו שיתף פעולה עם , הוא אחת היצירות המודפסות היחידות שמכילות את ה"ביג'ין-גה" של שונשו.
ציוריו לא רק תיארו נשים ואופנות מצוירות באלגנטיות, אלא מוקדשת גם תשומת לב רבה למרכיבי הנוף והארכיטקטורה של הרקעים.
אף על פי שהדפסיו מעידים על עניין רב בעולם התיאטרון, ציוריו מרמזים על ההפך הגמור.
שמו המקורי היה "קצומיאגאווה יוסוקה" ו"קצוקאווה שונשו" הוא אחד (גוֹ) שהאמן השתמש בהם בחייו.
שמות אחרים כוללים "ג'וגאסי", "רירין", יוג'י", "קיוֹקוּרוֹסי" ורוֹקוּרוֹקוּאן.
לפני שחתם על יצירותיו באחד משמות אמנותיים אלו, הוא השתמש בחותם בצורת דלעת המקיף את התו "森" ("מורי" כלומר יער).
שוע בן-ארי היא אוצרת וכותבת על אמנות ישראלית.
כיום אוצרת ומנהלת המרכז החווייתי למשפחה ע"ש יונס וסוראיה נזריאן במוזיאון תל אביב לאמנות.
בן ארי היא אוצרת וכותבת על אמנות.
בשנים 2013–2021 שימשה כעוזרת לאוצרת הראשית לאמנויות במוזיאון ישראל.
במסגרת זו ליוותה תערוכות רבות ביניהן "ביג במבו" (2014), 1965 היום (2015) ""איי וייוויי: אולי, אולי לא" (2017) ואצרה את התערוכות "ענבל הופמן: פסגות היומיום" (2020) ו"אירה אדוארדובנה: על סוליות זרות" (2018).
בשנת 2023 מונתה לאוצרת ומנהלת המרכז החווייתי למשפחה ע"ש יונס וסוראיה נזריאן במוזיאון תל אביב לאמנות.
בנוסף אצרה תערוכות במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, מוזיאון חיפה לאמנות, וזומו - המוזיאון שבדרך.
פעם השמיים היו ים, מוזיאון תל אביב לאמנות, 4 ביולי 2025 – 1 בנובמבר 2025.
תיאטרון החיות, מוזיאון תל אביב לאמנות, 24 במאי 2024 – 16 בנובמבר 2024.
בשמיים ראיתי קשת, מוזיאון תל אביב לאמנות, 23 בדצמבר 2023 – 29 באפריל 2024
אבן, בד ומספריים: אראלה, שמואל כץ, רות צרפתי, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, 22 ביולי 2023 – 16 במרץ 2024. אוצרים: שוע בן ארי ויובל סער.
ספרו לי עוד – בעקבות הרומן הגרפי, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, 22 ביולי 2023 – 16 במרץ 2024. אוצרים: שוע בן ארי ויובל סער.
מפעל חיים, זומו - המוזיאון שבדרך (נהריה), 13 במאי – 2 ביולי 2022. אוצרות: שוע בן ארי ושחר בן-נון
רוך וקושי: הדפסים ממרכז גוטסמן לתחריט, מוזיאון חיפה לאמנות, פתיחה: 4 באוגוסט 2022. אצרו: שוע בן ארי וקובי בן-מאיר
ענבל הופמן: פסגות היומיום, מוזיאון ישראל (בית טיכו), ירושלים, 2020.
אירה אדוארדובנה: על סוליות זרות – חדש באוסף, מוזיאון ישראל, 28 בפברואר – 3 בנובמבר 2018.
שועל אוזנן (שם מדעי: Otocyon megalotis) הוא סוג במשפחת הכלביים, דמוי-שועל, הכולל מין יחיד: שועל אוזנן מצוי.
שועל אוזנן מצוי בסוואנות באפריקה.
ישנן שתי אוכלוסיות נפרדות של השועל, אחת במזרח אפריקה ואחת בדרום אפריקה.
לשועל האוזנן אוזניים גדולות ובאנגלית הוא נקרא "Bat-eared Fox" ("שועל אוזני-עטלף").
צבע פרוותם של שועלי האוזנן חום צהוב וצבע פרוותם באוזניהם, ברגליהם ובחלקים מפניהם שחור.
אורכם של שועלים אלו 55 ס"מ (ראש וגוף) ואורך אוזניהם 13 ס"מ.
שיניהם של שועלי האוזנן קטנות מאוד ביחס לשיניהם של מיני כלביים אחרים.
הם מבקרים בגבעות טרמיטים, באים אחר נחילי ארבה או נשארים קרוב לעדרי זברות ואנטילופות במטרה לאכול חרקים אשר מגיעים לצואה של פרטי העדר.
בנוסף לחרקים ניזון שועל האוזנן ממכרסמים, ציפורים וביצים ולפעמים גם פירות.
שועל האוזנן הוא פעיל לילה.
הם חיים בלהקות קטנות שמורכבות מזוג ומגוריהם (אם כי לפי מספר תצפיות משערים כי לעיתים הם חיים בשלישיות שכוללות זכר ושתי נקבות).
הזוגות חיים במאורות ומגדלים את הגורים (שניים עד חמישה) ביחד.
שועל (שם מדעי: Vulpes) הוא סוג השייך לשבט הטקסונומי שועל בתת-משפחת הכלבים שבמשפחת הכלביים, וכולל 12 מינים ועשרות תת-מינים.
כל המינים בסוג זה, ורק הם, מוגדרים "שועלים אמיתיים".
זאת להבדיל ממינים בסוגים אחרים, גם הם בתת-משפחת הכלבים שבמשפחת הכלביים (שניים מהם אפילו בתוך השבט שועל), המוגדרים "דמויי-שועל" ולפעמים פשוט "כלביים".
שועל שלג ("שועל ארקטי") Vulpes lagopus - נפוץ ב (סביב הקוטב הצפוני).
שועל מצוי ("שועל אדום") Vulpes vulpes - נפוץ במרבית שטחי חצי הכדור הצפוני (רובה המוחלט של אסיה, מעט מצפון אפריקה, ומרבית ארצות הברית וקנדה) ובאוסטרליה (אליה הובא בידי האדם).
שועל מהיר Vulpes velox - מצוי במרכז ארצות הברית (בעבר גם בדרום קנדה).
שועל מקרוטיס ("שועל קִיט", הקרוב במאפייניו לשועל מהיר) Vulpes macrotis - מצוי בדרום-מערב ארצות הברית ובצפון מקסיקו.
שועל קורסאקי Vulpes corsac - חי בערבות ובספר המדבר במרכז וצפון מזרח אסיה; תחום תפוצתו כולל את טורקסטן, איראן, פקיסטן, מונגוליה, צפון מזרח סין, וחלקים מרוסיה.
שועל חול טיבטי Vulpes ferrilata - מצוי באזור הרמה הטיבטית ורמת לדאק שבהרי ההימלאיה.
שועל בנגלי Vulpes bengalensis - נפוץ באזורי מזרח אסיה, בתת-היבשת ההודית ובאזור ההימלאיה.
שועל צוקים Vulpes cana - מצוי בדרום-מרכז אסיה ובמזרח התיכון (אזור טורקסטן, אפגניסטן, איראן, חצי האי ערב, ישראל וחצי האי סיני).
שועל החולות ("שועל הנגב") Vulpes rueppelli - נפוץ בצפון אפריקה, במזרח התיכון ועד דרום-מרכז אסיה (אפגניסטן).
שועל פֶנֶק ("שועל המדבר") Vulpes zerda - נפוץ בצפון אפריקה ובחצי האי סיני.
שועל חיוור Vulpes pallida - מצוי ברצועה צרה בצפון אפריקה.
שועל הכֵּף Vulpes chama - מצוי בדרום יבשת אפריקה (במדינות דרום אפריקה, בוטסואנה, נמיביה ובאזורים סמוכים).
בנוסף לחיה הידועה, שועל מופיע בתנ"ך גם כשמו של מחוז בנחלת בנימין וכשם איש מזרע אשר, וכן בצירוף חצר-שועל, עיר בנחלת שמעון.
שועל כשם מקום או שם אדם
שועל אפור או שועל אמריקני (שם מדעי: Urocyon) הוא סוג של טורפים קטנים דמויי-שועל ממשפחת הכלביים.
הם מצויים באמריקה הצפונית והם הקדמונים ביותר מבין בני משפחת הכלביים החיים כיום.
לצד שועל הרקון הם הכלביים היחידים המסוגלים לטפס על עצים, אם כי לא ביעילות כמו של חתוליים.
שועלים אלה קטנים מאוד, בעלי פרווה כתומה-אפורה, והם אוכלי כל הניזונים בעיקר מעכברים וחרקים, אשר רבים מהם מהווים סכנה ליבול החקלאים.
מין נוסף, Urocyon progressus, נכחד במהלך הפלייסטוקן.
מאובנים שלו נמצאו בחלק הצפוני של דרום אמריקה.
ייתכן גם שהמין שועל קוסומל (Cozumel Fox), שמעמדו הטקסונומי טרם התברר, שייך אף הוא לסוג שועל אפור.
לא קיים מידע ודאי לגבי מצב שימורו של שועל קוסומל, שפרטים שלו נמצאו בעבר באי המקסיקני קוסומל, וייתכן שהוא נכחד במהלך המאה ה-20.
שועל אפור מצוי (שם מדעי: Urocyon cinereoargenteus) הוא מין בסוג שועל אפור.
קרוב למין שועל איים אפור, החבר לאותו סוג ונחשב לאחד מהכלביים הפרימיטיביים ביותר, דבר המתבלט למשל ביכולתם לטפס על עצים (אם כי לא כמתמחים), יכולת הייחודית להם ולשועל הרקון (שני הסוגים הם דמויי-שועל).
לשועל אפור מצוי פרווה אפורה וזהובה-בהירה עם חזה לבן ורגליים קדמיות בעלות פנים לבן.
ראשו אפור עם סימני "מסיכה" לצד העיניים והחוטם והלחיים לבנות.
השועל אוכל-כול וניזון מגרגרים, פירות יער, דבש, חרקים וחולייתנים שונים עד גודל ארנבת, אך הוא אוהב בעיקר יונקים קטנים.
אחד המינים האהובים עליו הוא ארנב כותנה מזרחי וארנבים דומים וכן נברנים וחולדות.
התפוצה של שועל זה היא מדרום קנדה וארצות הברית, דרומה לעבר מקסיקו ואמריקה המרכזית ועד הקצה הצפוני של קולומביה וונצואלה.
שועל דרום-אמריקני (שם מדעי: Lycalopex, בעבר-Pseudalopex) סוג של דמויי-שועל במשפחת הכלביים.
המינים השייכים לסוג זה חיים ביבשת אמריקה הדרומית.
שועל ארגנטינאי אפור (Lycalopex griseus)
שועל ארגנטינאי לבן (Lycalopex vetulus)
שועל ארגנטינאי אפור (שם מדעי: Lycalopex griseus, בעבר: Pseudalopex griseus), מין בסוג שועל דרום-אמריקני.
דמוי-שועל זה נפוץ באמריקה הדרומית ובפרט בארגנטינה, בצ'ילה וכנראה שגם בפרו, ובמספר איים באזור כגון איי פוקלנד.
הם חיים בערבות, בפמפס, במדבריות ובהרים נמוכים.
לשועל הארגנטינאי האפור פרווה אפורה, וצבעה חיוור יותר בחלקיו התחתונים.
זנבו עבה וארוך, ומגיע לאורך של 30 עד 36 ס"מ.
שועל זה בעל אוזניים גדולות.
שועל זה פעיל במהלך הלילה.
תזונתו מבוססת בעיקר על מכרסמים, ציפורים וארנבות.
גרגרים מהווים מרכיב חשוב נוסף בתזונתם בעונת הסתיו.
הם מתרבים לקראת סוף הסתיו, כשההמלטה נעשית בסביבות אוקטובר.
משכו של ההיריון כ-2 חודשים.
הנקבה ממליטה בין 2 ל-4 גורים במאורה והם מגיעים לבגרות מינית בגיל שנה.
השועל הארגנטינאי האפור ניצוד בשל פרוותו.
מוערך כי במהלך שנות השמונים נהרגו למעלה ממיליון פרטים בשביל פרוותם.
מקורן של רוב הפרוות מארגנטינה ורובן מיוצאות.
בצ'ילה מין זה מוגדר כמין מוגן, אך החוק לא נאכף בקפידה.
fulvipes - יש שמסווגים אותו כמין נפרד.
שועל הפמפס (שם מדעי: Lycalopex gymnocercus) הוא מין בסוג שועל דרום-אמריקני הנפוץ בטבע בערבות הפמפס.
כיתר המינים בסוג זה, מדובר בדמוי-שועל ולא בשועל אמיתי.
שועל הפמפס מצוי בדרום אמריקה בארגנטינה צפונה מריו נגרו, באורוגוואי, בפרגוואי בדרום ברזיל ובמזרח בוליביה.
שועל הפמפס הוא אוכל כל אולם רוב מזונו מורכב מבשר.
כ־75% ממזונו מורכב ממכרסמים, ארנבים וציפורים.
הוא ניזון גם מצפרדעים ולטאות ולפעמים גם מפירות ומקנה־סוכר.
הוא גם ניזון מעופות מבויתים ומשיירים.
צבע גבם של שועלי הפמפס הוא אפור מנומר וחלקיהם התחתונים בצבע אפור חיוור.
אוזניהם גדולות וזנבם ארוך ועבה.
אורך גופם כולל הראש הוא 62 ס"מ ואורך זנבם 34 ס"מ.
משקלו של שועל הפמפס 4.2-6.5 ק"ג, הזכרים בדרך כלל כבדים מהנקבות.
תקופת ההזדווגות היא מיולי עד אוקטובר.
ההיריון נמשך 55-60 יום ובסופו נולדים 3-5 גורים בממוצע.
הגורים נולדים כמעט שחורים אך הם הופכים לבהירים יותר באופן הדרגתי כאשר הם גדלים.
הנקבה מניקה את גוריה במאורה והזכר דואג להביא מזון לנקבה ולגורים עד שהגורים מגיעים לגיל שלושה חודשים בערך אז מתחילים הם לצוד ביחד עם הוריהם.
אורך חייו של שועל הפמפס הוא כ־13.6 שנים בשבי.
שועלי הפמפס הם בדרך כלל בודדים למעט בעונת ההזדווגות ובתקופה בה הם דואגים לגורים.
הם מתחזים למתים כאשר אדם מתקרב אליהם.
כאשר הם נבהלים, הם נשכבים על הרצפה, לא זזים, וסוגרים את עיניהם - הם נשארים במצב זה עד שהסכנה הנראית לעין חולפת- תופעה המוכרת כחרגון.
שועלי הפמפס פעילים בעיקר בלילה, אך הם פעילים גם ביום באזורים שבהם אוכלוסיית האדם קטנה.
מין זה ניצוד בשל פרוותו באורוגוואי, בפרגוואי ובארגנטינה.
הוא נלכד בדרך כלל באמצעות מלכודות שתופסות את רגליו.
בברזיל זוכה שועל הפמפס להגנה מלאה ואין ביקוש לפרוותו.
המין זוכה להגנה גם בפרגוואי ובאורוגוואי אך צייד מבוקר נמשך שם.
שועל הסרטנים (שם מדעי: Cerdocyon thous) הוא דמוי-שועל בינוני בגודלו הנפוץ במרכזה של אמריקה הדרומית, שהנו מין יחיד בסוגו (Cerdocyon).
בעבר התקיים מין נוסף שנכחד אשר השתייך לסוג זה, ה-Cerdocyon avius, אשר חי בעידן הפליסטוקן.
צבעו הבולט של שועל הסרטנים הוא חום–אפרפר, אולם הוא בעל אזורים אדומים בפנים וברגליים.
רגליו קצרות וחזקות, וזנבו ארוך ובעל פרווה סבוכה.
משקלו בבגרות נע בין 4.5 ל-7.8 קילוגרמים.
שועל הסרטנים חי בסוואנות ובשטחים מיוערים, וכן באדמות הליאנוס שבדרום אמריקה.
שועל הסרטנים הוא בעל חיים אוכל כל, ומעדיף חרקים או את בשרם של מכרסמים או עופות, כאשר אלו זמינים.
כמו כן, הוא יאכל ביצי צבים, פגרים וצמחים.
כפי ששמו רומז, לעיתים קרובות יאכל סרטנים שונים.
על פי רוב הוא פעיל לילה, בצוצו ממקום שהותו לעת דמדומים.
נקבה בוגרת ממליטה גור אחד או שניים בכל שנה.
שועל הסרטנים הוא בעל חיים מונוגמי.
לעיתים ניצוד שועל הסרטנים, אולם פרוותו אינה בעלת ערך רב.
שועל הסרטנים אינו מהווה סכנה למשק חי.
כיום, אין דאגה באשר למצבו של המין, אף על פי שבתי הגידול שלו מצטמצמים באיטיות בשל השפעת האדם, המתבטאת בהפניית שטחים טבעיים לחקלאות, וכן בהבאת כלבי בר לתחומי מחייתו.
קיימים חמישה תת-מינים במין זה:
thous, ונצואלה, גיאנה, סורינאם, גיאנה הצרפתית צפון ברזיל.
entrerianus, ברזיל, בוליביה, אורוגוואי, פרגוואי וארגנטינה.
שועל הכֵּף (שם מדעי: Vulpes chama; שמות נוספים: שועל כסוף-גב, cama fox ו-asse) הוא מין בסוג שועל שהוא אנדמי לדרום יבשת אפריקה.
המונח "כֵּף" (באנגלית Cape, לְשׁוֹן יַבָּשָׁה) מתייחס לשטחי הכֵּף בדרום–מערב דרום אפריקה בהם השועל נפוץ במיוחד, הקרויים על שם כֵּף התקווה הטובה.
מין זה משמר תכונות קדומות של הסוג שועל (שועלים אמיתיים), מכיוון שהתפצל מיתר מיני הקבוצה בשלב אבולוציוני מוקדם.
שועל הכף הוא שועל קטן.
פרוותו כסופה, אפורה או שחורה, עם גוון צהבהב בצדי הגוף ובבטן.
שועל הכף מותאם למחיה באזורים צחיחים, והדבר ניכר בגופו הקטן ובאוזניו הגדולות.
מסיבה זו יש הרואים בו "גרסה דרום-אפריקאית של שועל הפנק".
שועל הכֵּף הוא השועל היחיד המצוי באפריקה שמדרום לסהרה.
המדינות בהן שועלי הכף נפוצים במיוחד הן דרום אפריקה (ברוב חלקי הכף המערבי והכף הצפוני, וב למעט בדרום-מזרחו), ומצפון-מערב לה במדינות בוטסואנה ונמיביה.
בנוסף מצויים שועלי כף בלֶסוּטוּ (המדינה ההררית הקטנה המובלעת בשטח דרום אפריקה ממזרח), ובשטחים מצומצמים בדרום-מערב אנגולה (מצפון לנמיביה) ובדרום זימבבואה (מצפון-מזרח לדרום אפריקה).
על אף שהוא מותאם לאזורים צחיחים וצחיחים-למחצה ונפוץ בעיקר בהם, ניתן למצוא את שועל הכף גם באזורים מסוימים שהם גבוהים ולכן גשומים יותר ועשירים יותר בצמחייה, כמו בנופת ב של דרום אפריקה.
שועלי הכף פעילים בלילה, וחיים כיחידים או בזוגות בסוואנות ובערבות.
כמו רוב השועלים, שועל הכף הוא אוכל-כול.
הוא מעדיף יונקים קטנים, זוחלים ופגרים, אך יכול לאכול גם חרקים ופירות.
שועל הכף מזדווג במהלך כל השנה.
בתחילת תהליך הגידול של הגורים משתתף גם הזכר.
הגורים נגמלים בגיל 6-8 שבועות ומגיעים לבגרות בסביבות גיל שנה.
משקלם הממוצע של הגורים בלידתם 50–100 גרם.
הם מגיעים לבגרות מינית בגיל 9 חודשים.
אורך חייהם עשוי להגיע ל-10 שנים.
שועל החולות, שועל הנגב או שועל רוּפֶּל (שם מדעי: Vulpes rueppellii) הוא מין בסוג שועל.
שועל החולות הוא בעל חיים קטן (יותר קטן מהשועל המצוי) עם אוזניים ארוכות (10 סנטימטר).
צבעו הכללי צהבהב בהיר וצבע גחונו לבן.
כפות רגליו מכוסות בשיער צפוף ועדין המונע ממנו שקיעה בחול ומגן על רגליו מפני להט החול ואורך כפות רגליו הוא 11 סנטימטרים.
גופו יכול להגיע לאורך של 40–52 ס"מ וזנבו לאורך של 25–39 ס"מ.
שועל החולות נפוץ באזור צפון אפריקה ובמזרח התיכון, ממרוקו ואזור סאהל ועד אפגניסטן בארץ ישראל שועל החולות נפוץ מבאר שבע מערבה עד גבול ישראל מצרים ובמזרח הוא חי בערבה קרוב לגבול ירדן ישראל וליד דרום ים המלח.
תוחלת החיים שלו בטבע היא 6–7 שנים אך בשבי יכול לחיות כ־12 שנים.
הוא ניזון בעיקר ממכרסמים, פרוקי רגליים, בעלי כנף שאותם הוא מצליח לצוד כגון חוגלות, שלוים, צוצלות ועוד.
שועל החולות מגיע לבגרות מינית בגיל 10 חודשים, כשתקופת ההיריון היא חודשיים.
מתרבה בדצמבר, בפברואר ובתחילת מרץ, הנקבה ממליטה 1–4 גורים.
משקל הגורים הנולדים בהמלטה הוא כ-100 גרם.
הגורים נגמלים מיניקה בגיל חודשיים, ובגיל חמישה חודשים הם עצמאיים.
שועל החולות פעיל בעיקר בלילה.
במהלך היום הוא מתחבא במחילתו.
שועל החולות חי בזוגות ובעונת הרבייה שוכנים בני הזוג באותה המחילה.
שועל רקון מצוי, שׁוּעַל רָקוּן, או טאנוקי (שם מדעי: Nyctereutes procyonoides) הוא מין ממשפחת הכלביים השייך לסוג שועל-רקון.
הוא נפוץ בצפון-מזרח אסיה עד איי יפן, מזרח סיביר ובצפון-מזרח אירופה.
למרות הדמיון החיצוני לדביבון הוא איננו קרוב אליו אלא רק בעל כסות פנים דומה, ולמרות שמו העברי הוא אינו שועל אלא דמוי-שועל.
מין זה תואר ב-1834 בידי ג'ון אדוארד גריי ונחשב למין היחיד בסוגו.
עם זאת שועל-רקון יפני הופרד מדרגת תת-מין למין עצמאי לאחר מחקרים מורפולוגיים.
גופו של שועל הרקון מכוסה פרווה עבה וארוכה שצבעה חום-זהוב וקצותיה שחורים.
ראשו רחב, חרטומו מוארך וחוטמו שחור.
עיניו מוקפות בכתמים שחורים דמויי משקפיים.
אוזניו מעוגלות ושוליהן מוקפות בפס שחור.
זיפי שפמו ארוכים משני צידי פיו.
זנבו שעיר מאוד ושמוט כלפי מטה.
צבע רגליו החזקות חום כהה עד שחור ובקצות אצבעותיהן ישנם טפרים חדים.
שועל הרקון המצוי הוא טורף לילי יחידאי, השוכן ביערות ובמקומות של צמחייה סבוכה הסמוכים למקווי מים.
בשעות היום הוא מצוי במאורתו הכוללת פתח כניסה, מקום לאחסון מזון, מדור לשינה ומספר יציאות מילוט.
חושי הראייה והריח שלו חדים מאוד.
ביוצאו לאתר את מזונו, הוא מסתתר בסבך הצמחייה ואורב לטרף.
הוא ניזון ממכרסמים, מדגים, מסרטנים, מחרקים, מביצים, מציפורים, מפירות ומגרגרי יער.
את הדגים הוא לוכד בעומדו בתוך המים, כאשר הוא ממתין שיתקרבו לגדה.
מזונו מצוי בשפע בעיקר בקיץ ובסתיו, בטרם קופאים המים, והשלג מכסה את היערות.
הוא גם חודר לחצרות כדי לתפוס תרנגולות ולכן אינו אהוד בעיני החקלאים.
אין לו אויבים טבעיים ואויבו הגדול ביותר הוא האדם, אשר צד אותו בכמויות גדולות בשל פרוותו הצמרית היקרה מאוד.
במזרח אירופה לשם הובא לפני 80 שנים הוא מין פולש ובשוודיה מנסים להשמיד אותו כליל.
עונת הרבייה מתקיימת בשלהי החורף והנקבה ממליטה רק פעם בשנה.
הגורים נולדים עיוורים וחסרי ישע, אך התפתחות גדילתם מהירה.
הם מסוגלים למצוא מזון באופן עצמאי כבר בגיל שלושה חודשים בלבד.
אורך חייו מגיע ל-3–4 שנים בטבע ואילו בשבי אורך חייו הוא עד 11 שנה.
שועל איים אפור (שם מדעי: Urocyon littoralis) הוא מין דמוי-שועל קטן המשתייך לסוג שועל אפור, אשר חי בשישה מתוך שמונת איי התעלה של קליפורניה.
זהו השועל הקטן מבין מיני השועלים בארצות הברית.
המין מחולק לשישה תת-מינים, כל אחד ייחודי לאי שבו הוא חי.
סוג השועל האפור כולל שני מינים: שועל האיים האפור והשועל האפור המצוי שחי ביבשת.
שועל האיים האפור התפתח מהשועל האפור המצוי.
גודלו הקטן הוא תוצאה של תופעת ננסות מקומית, שהיא סוג של מולדת אחרת (ספציאציה אלופטרית).
בידודם הגאוגרפי של השועלים האפורים חושף אותם לסכנות קיומיות כמו טפילים ומחלות שמובאים לאיים מהיבשת.
במיוחד אוכלוסייתם רגישה למחלות ולטפילים שנישאים על גבי כלבים מבויתים.
בנוסף, ציד שועלים על ידי העיט הזהוב ופעולות האדם פגעו באוכלוסיות שועל האיים האפור במספר איים במהלך שנות התשעים.
בשנת 2004 הכירה ארצות הברית בארבעה תת-מינים ככאלו המרחפת מעליהם סכנת הכחדה.
מסיבה זו הם הוכנסו לרשימת המינים המוגנים, ובמסגרת זו נעשים מאמצים לשיקום אוכלוסיות השועל והמערכות האקולוגיות של איי התעלה.
שועל האיים האפור התפתח מהשועל האפור המצוי (U.
גודלו הקטן הוא תוצאה של תופעת התננסות מקומית, שהיא סוג של ספציאציה אלופטרית (שהיא ספציאציה שקורת בעקבות ניתוק גאוגרפי – במקרה זה מקרובי משפחתו הגדולים ביבשת), בשילוב עם ברירה טבעית לגוף קטן מחמת משאביהם המוגבלים של האיים.
לשועל האיים האפור שישה תת-מינים, שכל אחד מהם ייחודי לאי מסוים והתפתח ללא תלות באחרים.
שועלים מתת-מינים שונים ניתנים להכלאה, אך הם בעלי הבדלים גנטיים ופנוטיפיים שהופכים אותם לייחודיים; כך למשל לתת המינים מספר שונה של חוליות זנב.
מאמינים כי השועלים הגיעו לאיים הצפוניים לפני 10,400 עד 16,000 שנה.
לשועלים גם נודעה חשיבות במנהגים ובטקסים דתיים של האינדיאנים.
על סמך ממצאי המאובנים המצומצמים והריחוק הגנטי מאבותיהם הקדמונים השועלים האפורים המצויים, שועלי האיים הצפוניים הם ככל הנראה תת-המינים העתיקים יותר, בעוד ששועלי האיים האפורים של סן קלמנטה התיישבו באי שלהם לפני כ־3,400–4,300 שנים, ושועלי האיים האפורים של סן ניקולס החלו להתקיים כקבוצה נפרדת לפני כ־2,200 שנה.
שועלי האיים האפורים של סנטה קטלינה הם כנראה תת-המין האחרון שהתפתח, והם חיים על האי שלהם במשך כ־800–3,800 שנה.
השועלים הופיעו אך לסירוגין על האי אנאקאפה משום שאין בו מקור איתן של מים מתוקים; ואילו האי סנטה ברברה קטן מדי כדי לתמוך בדרישות המזון של השועלים.
שועל האיים האפור, שגודלו בערך כשל חתול ביתי, קטן בהרבה מהשועל האפור המצוי והוא השני בקוטנו מבין השועלים אחרי הפנק.
האורך האופייני של ראשו וגופו 48–50 ס"מ וגובהו עד למותניים 12–15 ס"מ.
אורך זנבו 11–29 ס"מ, והוא קצר בצורה בולטת מאורך זנבו של השועל האפור המצוי שאורך זנבו מגיע ל־27–44 ס"מ.
הגדול שבתת-המינים נפוץ באי סנטה קטלינה והקטן שבהם באי סנטה קרוז.
לשועל האיים האפור פרווה אפורה בראשו, פרווה אדומה אדמונית בצידיו, פרווה לבנה על בטנו, על צווארו ועל החצי התחתון של פניו, ופס שחור בזנבו.
באופן כללי פרוותו כהה יותר ובעלת גוון קודר יותר מזו של השועל האפור המצוי.
שועל האיים האפור משיר את שערותיו אחת לשנה בין אוגוסט לנובמבר.
בטרם השרת השיער הראשונה, הגורים הם בעלי פרווה כהה יותר משל השועלים הבוגרים.
שועלי האיים האפורים יוצרים לרוב זוגות רבייה מונוגמיים ונראים יחדיו תכופות החל מינואר דרך עונת הרבייה, המתקיימת מסוף פברואר ועד תחילת מרץ.
הנקבות ממליטות במאורה בדרך כלל בין 1 ל־5 גורים, כשבממוצע מומלטים שניים או שלושה.
הגורים נולדים עיוורים ובמשקל של כ־100 גרם.
הם נולדים באביב ויוצאים מן המאורה בתחילת הקיץ; האם מניקה אותם במשך 7–9 שבועות.
לאחר יציאת הגורים מן המאורה הם תרים אחר מזון יחד עם הוריהם.
שני ההורים שותפים לטיפול בגורים.
הגורים מגיעים לבגרות מינית בגיל 10 חודשים והנקבות מתרבות בדרך כלל כבר בשנה הראשונה.
אורך חייהם של שועלי האיים האפורים הוא 4–6 שנים בטבע ועד 8 שנים בשבי.
בית הגידול המועדף על השועלים הוא מתחמי צמחייה צפופה של שיחים שמניבים פרי במהלך כל השנה.
השועלים חיים בכל הסביבות האקולוגיות של האיים כולל יערות ממוזגים ויערות גשם, ערבות ממוזגות וחורשות עבותות, כשבאף אי אין תנאים המאפשרים מחייה של יותר מ־1,000 שועלים.
שועלי האיים האפורים ניזונים מפירות, חרקים, ציפורים, ביצים, סרטנים, לטאות, ויונקים קטנים כדוגמת אוגרים לבני רגליים.
השועלים נוטים להסתובב לבדם, במקום לנוע בלהקות.
הם פעילי יום באופן כללי, אף על פי שהם מגיעים לשיא פעילותם עם שחר ובין הערביים.
פעילותם משתנה בהתאם לעונה; הם יותר פעילים ביום במהלך הקיץ מאשר בחורף.
הם אינם מפחדים מבני אדם, שכן באופן היסטורי היו הם בראש שרשרת המזון של האי ולא היו להם טורפים טבעיים.
הם קלים למדי לאילוף ובאופן כללי הם צייתנים.
השועלים מתקשרים ביניהם בעזרת סימני שמיעה, סימני ריח וסימנים חזותיים.
שועל דומיננטי משתמש בקולות, במבטים וביישור אוזניים כדי לגרום לשועל אחר להיכנע.
הם מסמנים את הטריטוריה שלהם באמצעות שתן וצואה.
העיט הזהוב הוא הגורם העיקרי למותם של השועלים.
מחלות וטפילים שמובאים לאיים מבחוץ עשויים להרוס את אוכלוסיות שועלי האיים.
היות שהשועלים מנותקים מבחינה גאוגרפית, הם חסרי חסינות לטפילים שהובאו לאיים מהיבשת והם פגיעים במיוחד לאלו שכלבים מבויתים עשויים לשאת.
התפרצות כלבלבת ב־1998 הרגה כ־90% מאוכלוסיית השועלים של האי סנטה קטלינה.
(יש קושי לטפל בשועלים או לחסן אותם נגד טפילים ומחלות בטבע.)
ירידה באספקת המזון ופגיעה כללית בבית הגידול נגרמו כתוצאה ממיני יונקים שהובאו לאיים והתפראו כדוגמת עזים, כבשים, חזירים, חתולים וביזונים אמריקאיים, האחרון מביניהם הובא לאי קטלינה בשנות ה־20 על ידי צוות צילום של מערבון הוליוודי, וגם לו היו השפעות שליליות על אוכלוסיות השועלים.
השועלים מאיימים על מספר ציפורי חנקן מהמין חנקן לודוויקיאנוס שנמצאות בסכנת הכחדה חמורה במגוריהם באי סן קלמנטה.
אוכלוסיות שועלי האיים באי סן קלמנטה הושפעו באופן שלילי מלכידות והסרות או מהמתות של שועלים על ידי הצי האמריקני.
משנת 2000 הפעיל הצי אסטרטגיות טיפול חדשות: החזקה ולכידה של השועלים במהלך עונת הרבייה של החנקנים, התקנת מערכת גדרות חשמליות סביב בתי הגידול של החנקנים, ושימוש במערכות קולרי הלם.
באיים סן קלמנטה, סן ניקולס וסנטה קטלינה נהרגו מספר שועלים בעקבות פגיעה של כלי רכב.
במרץ 2004 סווגו ארבעה תת-מינים של שועל האיים האפור כמינים בסכנת הכחדה המוגנים פדרלית: שועל האי סנטה קרוז, שועל האי סנטה רוזה, שועל האי סן מיגל ושועל האי סנטה קטלינה.
על פי IUCN הם עדיין מסווגים בסכנה נמוכה.
שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית יזם תוכניות רבייה בשבי באיים סן מיגל, סנטה רוזה וסנטה קרוז והצליח להעלות את מספר השועלים המקומיים.
ב־2004 היו 38 שועלי איים בסן מיגל, כולם בשבי; 46 שועלים הוחזקו בשבי בסנטה רוזה ו־7 בטבע (סכנת הטריפה הנשקפת מהעיט הזהוב מנעה את שחרורם של השועלים בשבי לטבע); בסנטה קרוז היו 25 שועלים בשבי ואוכלוסייה יציבה בטבע של כ־100 שועלים.
גם ארגון השימור של האי קטלינה מפעיל תוכנית רבייה בשבי באי; ב־2002 היו 17 שועלים בתוכניות הרבייה בשבי ולפחות 61 שועלים בטבע.
נקודת מפתח להתאוששות שועל האיים האפור היא סילוק העיט הזהוב מאיי התעלה, שחזור המערכת האקולוגית ובקרה על מחלות.
כדי להבטיח את הישרדותו של שועל האיים האפור, מועברים עיטים זהובים מהאיים הצפוניים ליבשת.
גם תחזוקה והגדלת אוכלוסיית העיטם לבן-הראש באיים אמורה לסייע לדחיקתו של העיט הזהוב.
התוכנית לביצוע פעולות אלו דורשת משאבים רבים ומצויה בסכנת ביטול.
חזירי הבר מסולקים מהאיים קטלינה וסנטה היות שהם מהווים את מזונו של העיט הזהוב ומתחרים בשועל האיים.
על מנת להפחית את הסכנה ממחלות, חיות מחמד אינן מורשות להיות בפארק הלאומי של איי התעלה.
כדי להגן על שועלי האיים של האי קטלינה נפתחה תוכנית חיסון ממחלת הכלבלבת.
שועל ארגנטינאי לבן (שם מדעי:Lycalopex vetulus, בעבר - Pseudalopex vetulus) הוא מין בסוג שועל דרום-אמריקני האנדמי לברזיל.
דמוי-שועל זה חי בעיקר במערכת האקולוגית הברזילאית בסראדו.
השועל הארגנטינאי הלבן הוא בעל גוף רזה, קצר יחסית, חרטום מחודד וקצר ואוזניים גדולות.
לשועל זה שיניים קטנות, פרווה קצרה ופסים כהים על גבו.
אורך זנבו של השועל הארגנטינאי האפור 28-32 ס"מ, צבע קצה זנבו שחור ועל חלקו העליון של הזנב עובר פס כהה.
אוזנייו והחלקים החיצוניים של רגליו בצבע אדמדם או חום-צהוב.
חלקו העליון של גופם אפור ואילו צבע חלקו התחתון לבנבן או בעל גוון חום צהבהב.
השועל הארגנטינאי הלבן פעיל במהלך היום.
הוא אוכל כל אך ניזון בעיקר מטרמיטים, חיפושיות זבל, חסרי חוליות קטנים וחרקים אחרים.
תקופת הרבייה היא בתחילת הסתיו.
ההיריון אורך כחודשיים ובסופו נולדים לרוב בין 2 ל-4 גורים.