tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-24 באפריל 1920 אימצה ועידת סן רמו את הצהרת בלפור והחליטה כי שטחי ארץ ישראל יימסרו למנדט בריטי.
ב-24 ביולי 1922 קיבלה מועצת חבר הלאומים את נוסח כתב המנדט, שהפך למסמך בינלאומי מחייב.
עבר הירדן המזרחי הופרד מהמנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים על פלשתינה (א"י) ויועד לאמירות עבר הירדן.
ארץ ישראל המערבית בין נהר הירדן לים התיכון יועדה להקמת בית לאומי לעם היהודי והתיישבות יהודית צפופה.
בשטח זה התגוררו יהודים וערבים, בדרך כלל ביישובים נפרדים, אך גם בערים מעורבות (חברון, ירושלים, חיפה, יפו, צפת ועוד).
ב-29 בנובמבר 1947 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את תוכנית החלוקה, לחלוקת ארץ ישראל שממערב לנהר הירדן לשתי מדינות, יהודית וערבית, ולשטח בינלאומי.
המדינה הערבית המוצעת כללה בעיקר את השטחים המכונים "השטחים הפלסטיניים" ושטחים נוספים.
למחרת החלטת האו"ם פתחו ערביי ארץ ישראל במהומות דמים כדי למנוע את יישומה.
במהלך מלחמת העצמאות, ביום האחרון של המנדט הבריטי, 14 במאי 1948, הכריזה מדינת ישראל על הקמתה, ומיד אחר כך פלשו לשטחי ארץ ישראל והמדינה היהודית הצבאות הסדירים של מדינות ערב.
בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נקבע הקו הירוק כגבול זמני, עד שתושג הסכמה בין הצדדים על גבולות הקבע.
מאז ועד למלחמת ששת הימים היו שטחי המדינה הערבית - רצועת עזה בשליטת מצרים ויהודה ושומרון בשליטת ירדן, ריקים מיהודים.
על שטחים נוספים שנועדו למדינה הערבית ואותם כבשה המדינה היהודית במהלך מלחמת העצמאות הוחל רטרואקטיבית במהלך המלחמה המשפט הישראלי וכך הם היו לחלק ממדינת ישראל.
על תקופה זו ראו בהרחבה בערכים הגדה המערבית תחת שלטון ירדן ורצועת עזה תחת שלטון מצרים.
במלחמת ששת הימים עברו השטחים, שהיו בשליטת ירדן ומצרים, לשליטת ישראל, וזו הקימה בהם יישובים יהודיים רבים - התנחלויות, מאחזים ושכונות מזרח ירושלים.
את מזרח ירושלים סיפחה ישראל לשטחה, אך על פי החוק הבינלאומי הוא עדיין נחשב לחלק מיהודה ושומרון, ולכן השכונות היהודיות שבו נחשבות להתנחלויות.
מאז מעבר השטחים לשליטת ישראל סוברות ממשלות ישראל שאלה הם שטחים במחלוקת במסגרת סכסוך טריטוריאלי.
שלטון פלסטיני מוגבל הוקם בחלק משטחים אלה במסגרת הסכמי אוסלו, שבהם חולקו השטחים לשלוש קטגוריות:
שטחי A: שטחים בשליטה אזרחית וביטחונית של הרשות הפלסטינית.
שטחי B: שטחים בשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית ושליטה ביטחונית של מדינת ישראל.
שטחי C: שטחים בשליטה אזרחית וביטחונית של מדינת ישראל.
במסגרת תוכנית ההתנתקות פינתה ישראל בקיץ 2005 באופן חד צדדי את כל תושבי ההתנחלויות מרצועת עזה, וכוחות צה"ל נסוגו ממנה לגבולות המדויקים של הקו הירוק באזור זה.
השחתת איבר המין הנשי בסודאן - סודאן היא מדינה ביבשת במזרח אפריקה בה מתרחש מנהג מילת הנשים בהיקף רחב, ולכן מהווה מקרה פרט חשוב המאפשר לבחון את מהות המנהג, סיבות התפשטותו וצדקת קיומו.
השחתת איבר המין הנשי היא טקס דתי או מסורתי אשר מתרחש בחלקים שונים בעולם, בעיקר ביבשת אפריקה והמזרח התיכון.
מנהג זה בעל תצורות שונות ובמהלכו נחתך הדגדגן באבר המין הנשי, ולעיתים אף חלקים נוספים.
השחתת איבר המין הנשי בסודאן בהקשר הגלובלי
השחתת איבר המין הנשי מבוצעת על ידי אנשים מתרבויות, מוצא אתני ודתות שונות; מוסלמים, נוצרים ודתות אפריקאיות מסורתיות.
לטקס משמעויות שונות- אצל חלק מהאנשים זהו טקס מעבר, טקס היטהרות או טקס המקושר למוסר ומיניות.
בסודאן הטקס מקושר לרוב על פני השטח כהיטהרות המחויבת בתרבות על מנת להינשא לגבר.
טרמינולוגיה של המונח השחתת איבר המין הנשי כחלק ממגמה כלל אפריקאית-כאשר דנים בהשחתת איבר המין הנשי, הטרמינולוגיה רחבה ביותר.
ככלל, ניתן לבסוף לפרש מהשמות השונים במינוח אפריקאי המקומי, אל מול המערבי שתי גישות.
הראשונה היא מקומית ומסורתית- בשפות אפריקאיות שונות וגם בשפות המדוברות בסודאן ישנם כינויים מגוונים למנהג מילת הנשים אך לרוב תרגומם לעברית משמעו "היטהרות".
טרמינולוגיה של המונח בסודאן כחלק מהשפעות מערביות- הגישה השנייה היא מערבית בשיתוף קולות חדשניים מקומיים המגדירים את המעשה כשם נרדף למפגע פיזי לכל דבר.
בסודאן ישנם ארגונים הפועלים בהסברה לאוכלוסייה על המשמעויות השליליות בהקשר הרפואי והן בהקשר המגדרי של השחתת איבר המין הנשי.
דוגמה לארגון כזה הוא ה'באביקר באדרי' - האיחוד המדעי ללימודי נשים בסודאן.
השחתת איבר המין הנשי בסודאן בהקשר התרבותי השחתת איבר המין הנשי היא טקס אשר ברוב המקרים מקבל משמעות קוסמולוגית שנועדה לחבר את הפרט למסגרת האמונה במקום, וכדי לקיים את הסדר הקיים בקהילה מאז ומתמיד.
ארגון הבאביקר באדרי ומקביליו, חותרים נגד התופעה תוך אמירה כי היא משמרת סדר קיים של דומיננטיות גברית בחברה, ושימור הסטטוס קוו החברתי, על חשבון הבריאות ומקומם החברתי של נשות סודאן.
מקור המנהג בהקשר הסודאני- לא ידוע באופן ודאי מה מקור המנהג, אך יש השערות כי מקורו במצרים וממנה התופעה התפשטה בדיפוזיה תרבותית עד סודאן, כששינוע נוסף של המנהג מתבצע במקביל על ידי שלטון הקונדומיניון המצרי בסודאן.
סברה נוספת היא שהמנהג התפשט יחד עם האסלאם - דת דומיננטית בסודאן, טענה שנסתרת על ידי רבים מכיוון שישנן קהילות לא מוסלמיות שמקיימות את המנהג, וקהילות מוסלמיות שלא.
בנוסף, בשני הטקסטים המובילים של האסלאם - הקוראן והחדית', אין אזכור לטקסים אלו.
השחתת איבר המין הנשי בסודאן
בסודאן השחתת איבר המין הנשי מתבצעת לרוב על ילדות בטווח הגילאים 4–8. ישנם מקרים מתועדים שטווח הגילאים נמתח ל-2–11 ולרוב הסיבה לכך היא שלמשפחה מספר בנות והיא מעוניינת לסיים עם התהליך על כל בנותיה בבת אחת.
התהליך הוא לא חוקי בסודאן, ומתבצע על ידי מיילדות מאומנות בערים ועיירות.
בכפרים מרוחקים ההליך מתבצע על ידי נשים מבוגרות שאינן מוסמכות על ידי רישיון או תעודה כלשהי, אשר מסתמכות על ידע מסורתי שצברו עם השנים.
למרות הבדלים מהותיים אלו, התהליך דומה ברוב המקרים.
מנהג זה קיים לא רק באזורים נידחים בסודאן ובשבטים החיים במקומות מרוחקים, אלא גם בערים ובכרכים של המדינה.
כיום, המנהג מתרחש בכל שכבות האוכלוסייה הסודאנית, מרמת האליטה החברתית, השכבה המלומדת, מעמד הפועלים והכפרים הנידחים ביותר.
חלק מפקידי הבריאות, המיילדות והאזרחים בסודאן סבורים כי הדברים משתנים בהדרגה, מאז שעבר החוק נגד השחתת איבר המין הנשי בשנת 1974. בנוסף, הסברה היא כי האוכלוסייה המלומדת מבצעת רק שריטות סמליות על גופן של בנותיהם או משאירים אותן לגמרי ללא פגם גופני כלשהו.
מחקר משנות השבעים הראה כי התופעה מצטמצמת בהדרגה וצועדת לקראת הכחדה.
מנגד, הצהרות מגובות מחקר של רופאות אירופיות אשר התמחו בערי סודאן - ח'רטום ומונק אוף פורט סותרות זאת.
לטענתן הן גילו כי אפילו עמיתותיהן הרופאות מלו את בנותיהן, וכי רוב הנערות מעל גיל 11 שנבדקו על ידן עברו מילה.
לדבריהן, כשחוקרים את התופעה אפשר לסמוך על שיתוף פעולה ורציונליות מצד הנבדקות אך לא על גילויו של שינוי אמיתי בהיקף התופעה, שכן חלק כביר מן המשתתפות לא מעוניינות להוות סוכנות אקטיביות של שינוי המנהג.
הוצאת המנהג מהחוק, פגעה באיזשהו אופן באיכות ההליך עבור רוב הילדות והשפיעה על חיי היום יום של הנשים מכיוון שהליך לא מקצועי גורר זיהומים וכאבים מתמידים.
בשל אי החוקיות של התהליך, רופאים הפכו אותו להשלמת הכנסה מן הצד, וייקרו את המחיר הכללי, כך שמשתמשים בהם עשירי סודאן בלבד.
המיילדות, שומרות על חשאיות ומעדיפות לבצע פחות פעמים את ההליך עבור יותר כסף.
למעשה הנפגעת העיקרית היא שכבת המעמד הנמוך, קרי רוב האוכלוסייה הנשית.
הן מטופלות על ידי אותן נשים מבוגרות החסרות תעודה מקצועית ובעלות הכשרה מסורתית וניתן לומר שנמוכה יותר מבחינה מקצועיות, מה שמוביל למותן של ילדות רבות כתוצאה מכך.
התופעה מתפשטת באזורים רחבים בדרום ומערב סודאן וישנה קורלציה בין תהליכי איסלאמיזציה באזורים אלו לבין התרחבות המנהג.
המוסלמים בסודאן מאמינים שמנהג המילה הוא חלק מהותי מדתם, אף על פי שזהו מנהג הלקוח ככל הנראה מתרבויות אחרות.
למרות זאת, המוסלמים מבצעים את המנהג בצורה הקיצונית ביותר הידועה בסודאן, תוך חיתוך של כל חלקי אבר המין, לעיתים ללא השארת אפילו פיסת עור.
התפשטות התופעה היא כה גדולה, כך שלדוגמה בעיר נייאלה במערב סודאן התופעה לא הייתה קיימת עד שנות הארבעים וכיום (2017) היא מתרחשת בכל האזור.
השחתת איבר המין הנשי או מילת נשים היא שם כולל שניתן למנהגים מסורתיים שונים שמערבים חיתוך מלא או חלקי של איבר המין הנשי.
אוכלוסיית ניגריה מונה כ-150 מיליון איש, מתוכן 52% הן נשים.
בקרב נשים מבוגרות בניגריה, השכיחות לביצוע מילה עומדת על 41%.
שיעור השכיחות יורד בהדרגה לפי הגיל, ובקבוצות הגיל הצעירות אחוז הנשים שעברו השחתת איבר המין הנשי נמוך יותר.
במרבית האזורים בניגריה, השחתת איבר המין הנשי מבוצעת בגיל צעיר מאוד וללא קבלת הסכמה על ידי הפרט.
המנהג נפוץ בקרב מוסלמים ונוצרים, ובניגריה האזורים הנוצריים מרבים יותר לבצע השחתת איבר המין הנשי.
החל משנת 2015, השחתת איבר המין הנשי אינה חוקית בניגריה, אך מבוצעת עדיין בהיקפים גדולים.
השחתת איבר המין הנשי היא מנהג מסורתי שכולל חיתוך (מלא או חלקי) של איבר המין הנשי.
מורכב לעקוב אחר התפתחות מנהג זה לאורך ההיסטוריה וקשה להצביע על מועד התחלתו, וכן קיים שוני בין חברות שונות.
השחתת איבר המין הנשי הייתה נהוגה על ידי הפיניקים, האתיופים והמצרים בתחילת המאה החמישית לפני הספירה.
בדו"ח משנת 1969 שערכה המשלחת המדענית הגרמנית, דיווח על השחתת איבר המין הנשי היה שכיח למדי במדינות המזרח התיכון וסביבתן.
השחתת איבר המין הנשי לא נהוגה רק באזור אחד של העולם, אלא יש הערכה שיש בין 85 מיליון ל-114 מיליון נערות ונשים שעברו כריתה של חלק אחת או יותר מהפות, רובן מתגוררות באפריקה אך ישנן גם באסיה ובייחוד בארצות הברית ובקנדה.
לפי נתונים של האו"ם, 27% מהנערות החיות בניגריה עברו השחתת איבר המין הנשי.
סוגי השחתת איבר המין הנשי בניגריה
סוגי השחתת איבר המין הנשי שנפוצים בניגריה הם הסרה חלקית או מלאה של אברי המין החיצוניים (שקרויים "השחתת איבר המין הנשי", "גישרי" ו-Hymenectomy (כריתת קרום הבתולים)).
השחתת איבר המין הנשי מתייחסת להסרה חלקית או מלאה של אברי המין החיצוניים הנשיים (עורלה, דגדגן, שפתיים פנימיות, שפתיים חיצוניות).
ישנן צורות שונות של השחתת איבר המין הנשי ובניגריה קיימים ארבעה סוגים.
הסוג הראשון מתייחס לכריתת עורלת הדגדגן, ובמדינות מוסלמית שמו הוא "מילת סונה" (Sunnah).
הסוג שני מתייחס לכריתת עורלת הדגדגן והסרה חלקית או מלאה של הדגדגן בחלקים הסמוכים לשפתיים הפנימיות.
לעיתים קרובות מכונים זאת ככריתה.
הסוג השלישי הוא הדרסטי ביותר וגורם להשפעות בריאותיות קיצוניות ושליליות.
סוג זה כולל הסרה מלאה של הדגדגן (הסרת השפתיים הפנימיות והחלק האמצעי של השפתיים החיצוניות).
כתוצאה מכך נחסם איבר המין הנשי תוך השארת חור מינימלי המאפשר מעבר שתן ווסת.
הסוג הרביעי כולל דקירות, פירסינג או חתכים בדגדגן ובשפתיים, צריבת רקמות, חיתוך בנרתיק והכנסת חומרים חיצוניים לנרתיק על מנת להדק ולהצר אותו.
"גישרי" (Gishiri) הוא חתך כירורגי מסורתי שמתבצע באזור הנרתיק על ידי סכין גילוח או אולר.
בצפון ניגריה נהוג בעיקר לבצע זאת באזור הנרתיק הקדמי.
"גישרי" מתבצע על ידי מיילד מסורתי או אדם המומחה בצמחי מרפא ובניגוד להשחתת איבר המין הנשי, מטרתו ריפוי מחלות, עידוד פוריות ועוד.
Hymenectomy מתייחס לכריתת קרום הבתולים, ובדרך כלל מבוצע מיד לאחר הלידה על ידי אדם מומחה בצמחי מרפא ("Wanzami").
צורות נוספות של השחתת איבר המין הנשי כוללות שריטה וחיתוך של איבר המין החיצוני, שימוש בטבעות באיבר המין וחיתוך שמכונה "Zur-Zur", חתך שנעשה בצוואר הרחם כדי להקל על יציאת העובר במהלך לידה.
אזורים נפוצים בניגריה להשחתת איבר המין הנשי
השחתת איבר המין הנשי מתבצעת באופן נרחב בניגריה, ובגלל האוכלוסייה הרבה שלה, בניגריה יש את המספר הגבוה ביותר של נשים שעברו מילה.
השכיחות הגבוהה ביותר להשחתת איבר המין הנשי היא בדרום ניגריה בקרב נשים מבוגרות ועומדת על 77%.
בדרום מזרח ניגריה השכיחות עומדת על 68% ובדרום מערב 65%.
בצפון ניגריה האחוזים יחסית נמוכים יותר.
בניגריה, מבין שש הקבוצות האתניות הגדולות: יורובה (Yoruba), האוסה (Hausa), פולאני (Fulani), איגבו (Igbo), איג'או (Ijaw) וקנורי (Kanuri), רק קבוצת הפולאני (Fulani) לא מבצעת השחתת איבר המין הנשי באף אחת מהצורות.
בצפון ובדרום ניגריה הסוג הנפוץ ביותר של השחתת איבר המין הנשי הוא כריתת מלאה או חלקית של הדגדגן.
גיל לביצוע השחתת איבר המין הנשי בניגריה
הגיל שבו מתבצעת השחתת איבר המין הנשי משתנה מאזור לאזור.
יש מקומות שהשחתת איבר המין הנשי מתבצעת מוקדם ככל האפשר, ובמקומות אחרים זה מתעכב עד לגיל ההתבגרות או כאשר האישה בהריונה הראשון.
הניתוח מבוצע בדרך כלל על ידי מרפאים מסורתיים, דולות מסורתיות או מיילדות מנוסות.
ברוב האזורים בניגריה מילת נשית מתבצעת בגיל צעיר מאוד ללא הסכמת הפרט.
השחתת איבר המין הנשי אינה קשורה לדת, גם מוסלמים וגם נוצרים מבצעים זאת, אך זה יותר נפוץ באזורים נוצרים ברחבי ניגריה.
להשחתת איבר המין הנשי סיבות שונות: החל מטקס דתי, חניכת נשיות, טקס כניסה לשבט, טעמים אסתטיים ועוד.
בקהילות מסוימות מילת הנשים צוינה כטקס דתי.
מעניין לציין שהשחתת איבר המין הנשי מתבצעת בקרב מוסלמים, נוצרים ואחרים, אך אין ראיות ברורות במקורות הדתיים לתמיכה בכך.
השחתת איבר המין הנשי מבוצעת לעיתים כטקס חניכת נשיות או כטקס כניסה לשבט.
סיבה חשובה לביצוע השחתת איבר המין הנשי היא כדי לשמור על בתולי האישה עד לנישואיה, או כדי להוות אמצעי להפחתת תשוקה מינית של נערות.
מנהג מילת הנשים ייחודי ושונה ממרבית המנהגים המסורתיים הקיימים מפני תוצאות הלוואי החמורות בפן הפיזי, החברתי והפסיכולוגי.
זוהי אחת הסיבות שמנהג זה ממשיך להתקיים למרות שיפור תנאי המחיה ואיכות החיים בתחום החינוך, הבריאות והכלכלה.
ברוב המקרים השחתת איבר המין הנשי מתבצעת ללא הרדמה ובתנאי תברואה ירודים.
השחתת איבר המין הנשי ברוב המקרים גורמת לנזקים בריאותיים ממשיים.
הסיבוכים האפשריים תלויים בסוג ובהיקף התהליך.
תופעות הלוואי רבות, כגון אובדן פוריות, זיהומים, אובדן היכולת לחוות עונג מיני ואף מוות.
מחקר שבחן 290 נשים סומליות שעברו השחתת איבר המין הנשי מצא כי 39% מהן סבלו מסיבוכים משמעותיים.
הסיבוכים המרכזיים שעלו היו דימום, זיהום ועצירת שתן.
37% מהנשים דיווחו כי סבלו מסיבוכים כמו ציסטות באזורי הקטיעה ובעיות בהטלת שתן.
40% מהנשים סבלו מסיבוכים בעת קבלת הווסת.
הקשר בין השחתת איבר המין הנשי לדת
השחתת איבר המין הנשי היא תופעה תרבותית ולא תופעה דתית.
בעולם המערבי קל להניח שיש קשר מובהק לדת אך לא כך הדבר.
בבחינה של מגוון רב של טקסטים דתיים לא ניתן למצוא את מנהג מילת הנשים אך עדיין פעמים רבות משויך המנהג לדת.
הפרשנות של אנשי הדת את הטקסטים הדתיים היא זו שהשרישה את המנהג בקרב אוכלוסיות שונות.
התנגדות להשחתת איבר המין הנשי בניגריה
מתוך כלל הנשים בניגריה שעברו מילה, 37% מהן אינן רוצות שמילת הנשים תימשך.
מתוך סך הנשים שאינן רוצות בהמשכיות המנהג של השחתת איבר המין הנשי, 61% טוענות שמילת הנשים היא מסורת פוגענית ולכן אינן רוצות בהמשכיותה.
22% נשים טוענות שמילת הנשים נוגדת את הדת.
סיבות נוספות להתנגדות למנהג הן סיבוכים רפואיים (22%), ניסיון אישי כואב (10%) ופגיעה בכבוד האישה (10%).
עם זאת, קיימת עדיין תמיכה במנהג באזורים בהם הוא מושרש עמוק במסורת המקומית.
השחתת איבר המין הנשי בניגריה כיום
לפי נתוני האו"ם משנת 2014, כרבע מהנשים בניגריה עברו השחתת איבר המין הנשי.
המנהג נאסר בחוק בחלק מהאזורים בניגריה, רובן בדרום הנוצרי, אך כיום חל איסור לבצע את המנהג בכל אזורי המדינה.
ניגריה הוציאה את מנהג מילת הנשים אל מחוץ לחוק בשנת 2015. החתימה על החוק הייתה אחד הצעדים האחרונים שביצע הנשיא גודלאק ג'ונתן בתקופת כהונתו.
החוק גם אוסר על גברים לנטוש את נשותיהם או ילדיהם בלא תמיכה כלכלית.
פעילי זכויות אדם שמתנגדים להשחתת איבר המין הנשי בניגריה שמחו על חקיקת החוק, ומקווים שתהיה השפעה גם על מדינות שונות באפריקה בהן השחתת איבר המין הנשי אינה אסורה בחוק.
הם מציינים את החשיבות שיש באכיפת החוק ויישומו.
פעילים אלו טוענים שהדרך לסיום המאבק נגד השחתת איבר המין הנשי עודנה ארוכה.
השחתת הזקן היא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור לגברים לגלח את שער הזקן באופנים מסוימים.
איסור זה הוא הבסיס הראשוני למנהג הנפוץ בין חלק משומרי המצוות לגדל זקן.
נוסף על כך בפרשת "אמור אל הכהנים" פסוק מיוחד המופנה אל הכהנים: "וּפְאַת זְקָנָם לֹא יְגַלֵּחוּ" ().
חז"ל פירשו את הפסוק הנוסף המופנה אל הכהנים לא כאיסור מיוחד לכהנים, אלא כבא ללמד פרטים שונים באיסור זה, אבל יש אומרים שכהן המקיף ראשו עובר בשני לאוין.
בהתאם, הכליל הרמב"ם את איסור הקפת הראש והשחתת הזקן בחטיבת "הלכות עבודה זרה" (פרק יב) שבמשנה תורה.
טעם אחר כתב רבנו בחיי (), שהאיסור נועד למנוע טשטוש ההבדלים בין גברים לנשים.
כל התחום שלמטה ממקום 'פאת הראש' נחשב "פאת הזקן", או שגם אינו כלול ב"פאת הזקן" ומותר לגלחו בתער.
הגדרתה של פאת הזקן סבוכה יותר.
במשנה נאמר שפאה זו מורכבת מחמישה חלקים: "שתיים מכאן ושתיים מכאן ואחת מלמטה".
רב ששת הדגים זאת לתלמידיו: "בין פירקי דיקנא" (=הזקן).
"אחת מלמטה" היא בסנטר, ולגבי השתיים שמכאן ומכאן רבו הפירושים:
יש אומרים שהן זו לצד זו באותו גובה, בקצה העליון של הלחי.
יש אומרים שהן זו למעלה מזו, האחת בקצה העליון של הלחי והשנייה לצד השפם, או בקצה הלסת התחתונה.
מחמת ריבוי הדעות כתב בשולחן ערוך (יורה דעה סימן קפא סעיף יא) שיש להימנע מלגלח בתער את כל חלקי הזקן.
לשיטת רבנו חננאל אחת הפאות מצויה בחלק שמתחת לגרון ושיטות נוספות כללו את השפם בכלל "פאת הזקן".
לגבי השחתת הזקן, עליה נאמרה בתורה לשון "השחתה" ולשון "גילוח", נחלקו תנאים במשנה על אופן הגילוח האסור: על פי הדעה הסתמית במשנה, האיסור בתורה נאמר על גילוח בתער, ולא על גילוח בעזרת מלקט (=פינצטה) ורהיטני (=מעצד, המשמש להחלקת עץ).
על פי דעת רבי אליעזר גם השימוש בכלים אלו אסור.
לפי כל הדעות, תספורת בעזרת מספריים לא נאסרה בתורה.
התלמוד מסביר את שורש המחלוקת: המילה "לא תשחית" פירושה: עקירה מן השורש (כלומר, כל החלק הגלוי ובולט מחוץ לעור), למעט מספריים, שאינם תולשים את השער משורשו אלא רק מקצרים אותו.
נוסף על כך, האיסור המופנה לכל ישראל ואוסר את השחתת הזקן נלמד מן הפסוק הדומה שנאמר לכהנים: "ופאת זקנם לא יגלחו" (ויקרא כא, ה), והמושג "גילוח" פירושו: תספורת בצורתה הרגילה.
לפיכך, האיסור הוא ב"גילוח שיש בו השחתה", כלומר, בהתקיימות שני תנאים: תספורת בצורתה המקובלת, ושיש בה עקירת השיער משורשו.
השימוש במלקט ורהיטני מותר מפני שאמנם הוא עוקר את השיער, אבל אין זו תספורת רגילה, ואילו מספריים מותרים כי אינם עוקרים את השיער.
נמצא שהגילוח האסור הוא בתער בלבד.
רבי אליעזר מסכים לעקרונות אלו, אבל לדעתו גם השימוש במלקט ורהיטני הוא צורת שימוש מקובלת הנחשבת כ"גילוח".
בתוספתא התנא רבן שמעון בן גמליאל מביא את דעת רבי אליעזר באופן אחר, שרק במלקט הרי זה חייב, ולא ברהיטני.
להלכה התקבלה הדעה הסתמית במשנה, לפיה איסור ההשחתה בתורה נאמר על תער בלבד.
באופנים שעליהם נאמר במשנה ש"אינו חייב", לדעת רוב הפוסקים המובן הוא שהדבר מותר לגמרי ויש מדייקים מלשון המשנה "אינו חייב" שהדיון בסוגיה עוסק רק בשאלה מהו האיסור מן התורה, עליו יש עונש מלקות בידי בית הדין ("חייב"), אבל איסור מדרבנן קיים בכל אופן, ואפילו במספריים.
בשו"ת תרומת הדשן (סימן רצה) הביא מנהג להסתפר במספריים רק על ידי הפעלת הסכין העליונה, מחשש שהזזת הסכין התחתונה תחתוך את השיער גם ללא עזרת העליונה, והרי זה כתער.
הוא מציין שמבחינה מעשית מנהג זה קשה מאוד לביצוע, ולפיכך המליץ להשתמש במספריים שאינם חדים כל כך, וכך מובטח שהסכין התחתונה לא תחתוך ללא עזרת העליונה.
עם המצאת מכונות הגילוח התעורר בין פוסקי ההלכה הדיון על היתר השימוש בהן לגילוח הלחיים והזקן ("פאת הזקן"), בעיקר על בסיס ההבחנה האמורה בין תער, האסור בשימוש, לבין מספריים, המותרים.
רבים מן הפוסקים נטו להחשיב את מכונת הגילוח כתער, מפני שהיא חותכת את השיער עד סמוך מאוד לעור.
ולדעת כמה מגדולי הפוסקים בימינו עם שכלול המכונות המצב הורע מבחינה זו, כי הגילוח בהן קרוב יותר לעור הפנים.
על החזון איש מסופר, שבדק אם המכונה מוחקת דיו שעל כף ידו, ומשראה שאכן כן - אסר את השימוש בה.
יש שהתירו את השימוש במכונה, בהנחה שבדרך כלל נשאר מעט מכל שערה, ובתנאי שהמתגלח לא יצמיד את המכונה לעור הפנים.
יש שהדגישו שלאחר הגילוח צריך שניתן יהיה לחוש במגע היד את שאריות השיער.
לפי דעה שלישית בחלק מהמכונות מותר גם להצמיד את המכונה לעור.
הדעה הזאת עושה הבחנה בין השחתה בתער למכונת גילוח מהסיבות הבאות:
ההבדל העיקרי בין השחתה לבין מספריים איננו אורך השיער הנשאר, אלא צורת הפעולה, האם הסכין חותכת שערות רבות בבת אחת, כמו בתער, או מספר שערות מוגבל, כמו במספריים.
לפי זה, במכונות שבהן הסכין חותכת שערה אחרי שערה באופן ממוקד - אין זו "השחתה", גם אם התוצאה הסופית זהה לגילוח בתער.
גילוח חייב להיות מכשיר היכול לגלח את כל הגוף, אפילו שערות ארוכות, ולמכונת גילוח אין את היכולת הזאת.
[הרב נחום רבינוביץ' בספרו מלומדי מלחמה]
גילוח במכונת גילוח אינו מוגדר הלכתית כתער אלא 'מספרים כעין תער' - ההבדל מבוסס על פסיקתו של השולחן ערוך "אינו חייב על השחתת פאת הזקן אלא בתער אבל במספרים מותר אפילו כעין תער" ההיתר הזה נותן חשיבות לטכניקת הפעולה ולא התוצאה.
בתער רגיל ישנו סכין אחד המבצע את פעולת החיתוך של השערה לעומת זאת במכונת גילוח משתתפים מספר אלמנטים בפעולת החיתוך (סכין, ליפט אנד קאט ורשת).
האיסור להשחית נאמר הן על הסַפָּר והן על המסתפר ("מקיף וניקף").
אשה איננה מצווה באיסור זה, ובמקרה שצמחו לה שערות בפיאות ובזקן - מותר לה להסירם.
מנהג השחתת איבר המין הנשי נתפס בקניה כסמל לשימור מרחב אתני ומנהגים, זאת מתוך היותו מרכיב מהותי בטקסי חניכה.
ההקשר החברתי שבו המילה מתקיימת, משתנה בהתאם לאזור הגאוגרפי ולהשתייכות האתנית.
בקהילה בקניה חשיבות המנהג הייתה בעיקר מעבר מילדות לבגרות, והוא היה מסמן את הבנות כמוכנות לשלב הבא: נישואין והקמת משפחה.
כיום, בקבוצות מסוימות בקניה המילה נחשבת כסמל קריטי של זהות אתנית או כדרישה דתית וכתנאי הכרחי לנישואין.
לצד זאת, בקבוצות מסוימות, המילה מסמלת הישגיות נשית וכן כאמצעי לשימור הבתולים.
יש הטוענים כי טקס זה מרסן את הדחפים המיניים של האישה ובכך מבטיח נאמנות מצידה.
על כן, בצורה זו נשים רבות, ביניהן גם משכילות ובעלות מעמד, אשר מודעות לסכנות הבריאותיות והנזקים הנובעים כתוצאה מהשחתת איבר המין הנשי מגנות על מנהג זה שכן הן חשות כי הוא מהווה חלק מתרבותן וזהותן האישית.
בתוך מרחב מגדרי זה-השחתת איבר המין הנשי משויכת להגעה לגיל בגרות המאפשר נישואים.
הגעה לגיל ולשלב זה בחיי הפרט בחברה מצוין כחלק מטקס חניכה.
מבחינת ההקשר לדת קיימים חילוקי דעות.
פעמים רבות, במיוחד בעולם המערבי, קל להניח במנהג כפרקטיקה המזוהה עם הדת.
אולם, אף על פי שהשחתת איבר המין הנשי הוא מנהג המצוי בקרב דתות שונות, כמו מוסלמים, באף אחד מספרי הקודש של הדתות לא מוזכר או מתואר מנהג זה.
ישנם מנהיגים דתיים אשר תומכים בתופעה ואף מחשיבים אותה כמנהג דתי ולוקחים בה חלק, יש כאלו אשר מגנים אותה ורואים בה כאיום לדת ולתרבות וכאלו אשר אינם ברורים לגביה או מתעלמים ממנה.
בקניה המנהג הוא חלק מעולם דתי שלם ומבוצע על ידי אנשים מתרבויות, מוצא אתני ודתות שונות; מוסלמים, נוצרים ודתות אפריקאיות מסורתיות.
ההקשר הרחב מתייחס לאורח חיים ולקשר שיש לבני הקבוצה האתנית עם אבות קדומים אשר יצרו מנהגים ודפוסי חיים הכוללים בתוכם את טקסי החניכה.
בני קבוצות שונות כדוגמת הקיקויו, הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בקניה, מאמינים כי הם יכולים ליצור קשר עם אבותיהם באמצעות דבקות במנהגים כמו מילה, כמו גם באמצעות מנהגים כדוגמת הקרבת קורבנות לאבותיהם השוכנים במופעי הטבע-גשם, הרים, כוכבים וכו'.
קניה מונה כ-48.46 מיליון בני אדם.
ידוע כי מנהג המילה נפוץ בקרב מספר קבוצות אתניות בקניה, כאשר בקרב קבוצת הסומלים אחוז התופעה מצביע על כ־98%.
ישנן קבוצות מרכזיות נוספות בהן נעשה המנהג כמו קבוצת הקיסי (Kisii) המהווים 96%, שבט המסאי Masai)) המהווה 73%, קבוצת האמבו (Embu) המהווים 51%, קבוצת הקלנג'ין Kalenjin)) המהווים 40% ואחרות (Knbs et al, 2010: [null 265).
באזורים בהם המנהג מתקיים באופן נרחב, הוא נתמך על ידי נשים וגברים כאחד.
ישנו טקס ריקוד גדול ומפואר הנקרא מאטומו (Matuumo).
טקס זה כולל שירים וריקודים, נערך במתחם שבו תתבצע המילה לפני זריחת השמש, ונמשך לכל אורך היום.
לפני הטקס, המנתח המסורתי, יחד עם בוגר השבט בוזקים אבקה ודבש על הקרקע וזאת על מנת לטהרה ולמנוע את כניסתם של כוחות מרושעים אשר עלולים לפגוע בילדות שעוברות את הטקס.
לאחר מכן, הילדות נכנסות מעוטרות בבדים חגיגיים ועלים מקודשים אל תוך המתחם וההליך מבוצע.
המילה מסמלת צעד להפיכתם של הנערים והנערות לחברים מלאים בחיי הקהילה הכפופים לחוק, לכשירים לפעילות מינית, ולקיום למנהגים חברתיים הכוללים את השתתפותם בפעילויות פוליטיות, כלכליות ודתיות.
לפיכך, מנהג זה תופס מקום מרכזי בחברה המסורתית בקניה שכן הוא אירוע פסיכולוגי וחברתי החשוב והמכריע ביותר בחיי הפרטים ולימים יחזק את הזהות האתנית והתת-קבוצתית.
בקניה, אצל רוב הנשים, נישואין והקמת משפחה חיוניים לביטחון כלכלי וחברתי ארוך טווח, במיוחד כאשר הגישה לעדר צאן או בקר, לקרקע או להכנסה תלויה במידה רבה בגברים.
לפיכך, לעיתים רצונן של הנשים בנישואין ראויים המעניקים לה יציבות כלכלי, ביטחון חברתי וחיי משפחה הוא כה חזק, כך שזה מה שמניע אותן לדבוק במנהג זה.
בנוסף, נשים אשר לא עברו את תהליך המילה עלולות להיתפס כטמאות בעיני החברה, ומכאן ככאלו אשר אינן ראויות לנישואין.
על כן, הטקס מבטיח לנשים תמיכה כלכלית וחברתית לכל חייהן.
כמעט בכל הקבוצות האתניות נשים לוקחות על עצמן את האחריות על טקס החניכה ותהליך המילה.
היבט זה של המנהג, אשר קובע כי על הנשים להיות אחראיות מוסיף דינמיקה היררכית מסוימת בקרב הנשים והבנות.
הנשים המעורבות בתהליך היזום של ההכנות, הטקסים וחיתוך איבר המין, זוכות לסמכות מוגברת על פני אחרים ואחרות.
הקמפיין נגד השחתת איבר המין הנשי בקניה
עד 1930 החינוך בקניה הקולוניאלית נשלט ברובו על ידי המיסיונרים הנוצרים האירופאים.
הפילוסופיה של מערכת החינוך הזו הייתה להעניק לתושבים ניסיון בתעשייה שכלל לימודי חקלאות, היגיינה קריאה וכתיבה, וזאת על מנת להפוך אותם לאזרחים מועילים שילמדו את הערך של עבודה קשה.
הלימודים במערכת החינוך הזו כללו גם ביטול מנהגים מקומיים שהמיסיונרים ראו בהם לא נוצריים וביניהם המנהג של השחתת איבר המין הנשי.
הקמפיין נגד המנהג נועד לחנך ולשכנע את האפריקנים הבוגרים ואת חברי הכנסייה לוותר בהתנדבות על המנהג, ובו זמנית דחפו את השלטון הקולוניאלי להתערבות משפטית שתאסור על המנהג.
המאבק בקיום מנהג מילת הנשים החל בשנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. השלטון הקולוניאלי הבריטי בקנייה תפש את מנהג מילת הנשים כנוהג מכאיב, מבעית וכזה שמתאים לברברים בלבד.
היו אלו המיסיונרים שהחלו את המאבק לחיסול מנהג מילת הנשים ולא השלטונות, שראו במאבק זה צעד מסוכן שעשוי לערער את המקום מבחינת פוליטית, מוסרית ותרבותית.
על כן, השלטונות לא הוסיפו על הפעילות המיסיונרית, פרט לפרסום הצהרה בשנת 1925 המגנה את ביצוע המנהג, ומוצע בה סיוע משפטי לבנות שמנסות לברוח מקיום המנהג של מילת הנשים.
בשנת 1929 החריף המיסיון את המאבק ופרסם צו הקובע כי משפחות אשר מאפשרות לבצע את מנהג מילת הנשים בבנותיהן לא יורשו להיכנס למוסדות הלימוד של המיסיון.
בנוסף הוחלט כי מי שמגיע ללמוד יתחייב כי לא יאפשר לקיים פולחן זה בבנותיו.
כך קרה שבנות שעברו את הניתוח הושעו מבית הספר, האימהות אינן הורשו לבקר בכנסיות וילדיהם של אלו שלא הוקיעו את המנהג לא הורשו לבקר בבתי הספר המיסיונריים.
הצו עורר מחלוקת חריפה גם על ידי אלו שזכו לקבל חינוך בבתי הספר של המיסיון וגם על ידי אלו שהיו נעדרי חינוך-כולם התייחסו לנושא בחומרה רבה.
בני השבט פנו בעצומות לממשלה ולרשויות החינוך כנגד הצו (צבר פרידמן ותמרקין 1997, 69)[9].
הם ראו במאבק במנהג חתירה תחת המסורת והתרבות של השבט.
תקוות המיסיונרים הייתה כי בדרך זו יהיו מורים מתאימים שיוכלו לעצב את דרך חשיבת הילדים בהתאם לתפישת עולמם.
דבר אשר הוביל להקמת בתי ספר נפרדים וגם להקמת כנסיות עצמאיות נפרדות.
נוסדו בתי ספר מופרדים חופשיים לגמרי מהשפעה מיסיונרית בענייני חינוך ובענייני דת.
הכנסיות הללו, שראו עצמן כנוצריות לכל דבר, מצד אחד מחו על הנחיתות של האפריקנים במסגרת כנסיות המיסיון, מצד שני רצו לשמור על הדת הנוצרית אך שאפו להתאימה לצרכיו של האפריקאי המאמין, לאורח חייו ולדרכי החשיבה שלו.
בשנת 1930 הועלתה השאלה של מילת הבנות בבית הנבחרים הבריטי, ומונתה ועדה של חברי פרלמנט כדי לחקור בעניין.
הוחלט אז שהפתרון הטוב ביותר לבעיה הוא באמצעות חינוך ולא באמצעות צווים ותקנות, וכי עדיף לאנשים הנוגעים בדבר לבחור במנהג הנראה להם ביותר.
בשנת 1931 התקיימה בז'נבה, בחסות הקרן להצלת הילדים, ועידה שנושאה היה ילדי אפריקה.
בוועידה זו טענו נציגים מאירופה כי הגיעה העת לחסל "מנהג ברברי" זה.
הנציגים טענו כי חובתה של הוועידה לקרוא לממשלות אשר בארצותיהן נוהגים לפי מנהג זה, ולחוקק חוקים המפלילים כל אדם שמבצע את המנהג.
הקריאה לביטול מנהג חברתי של עם באמצעות חוק לא התקבלה בלב שלם על ידי רוב הנציגים בוועידה.
דעת הרוב תמכה בדרך של חינוך, אשר תאפשר לעם לקבוע באורח חופשי באילו מנהגים הוא רוצה להחזיק, ומה הם המנהגים שמהם הוא רוצה להיפטר.
עדויות משכנעות לשינוי רדיקלי נובעות ממחקר דמוגרפי אנתרופולוגי שנערך בין השנים 1974–1975. החוקרים לא מצאו נשים בגילאים 61 שנים ומעלה שלא נימולו, אך נמצא כי 16% מהנשים בטווח הגילאים-41–60 ו-57% בטווח הגילאים 20–40 לא נימולו.
הם גם מצאו שההחלטות הראשונות שלא למול נעשו בשנות השלושים.
באותה עת, 61% מהאמהות היו נוצריות, ונמצא כי קיים קשר הדוק בין הבנות שלא ביצעו השחתת איבר המין הנשי לבין החינוך של הוריהם שהיו נוצריים.
השינוי הוא תוצר משותף של "התמערבות", במיוחד כפי שבאה לידי ביטוי בבתי הספר, ובתמיכה הנוצרית.
המאבק שמאפשר להמשיך את קיום מנהג מסורתי זה הופך להיות הגנה על הזהות התרבותית של בני שבט הקיקויו.
הליך המילה נחשב ללבו של המוסד ולו משמעויות חינוכיות, חברתיות, מסורתיות ודתיות עצומות.
כאשר החליטו המיסיונרים בשנת 1928 לצאת להתקפה חזיתית נגד מילת הבנות, הם נתקלו בהתנגדות חריפה לא רק מצד בני הקיקויו שהאמינו בדת המסורתית, אלא גם מצד לא מעטים מחניכי המיסיון.
החניכים האלו, על אף שחונכו במוסדות המיסיון וקיבלו על עצמם את הנצרות, לא ניתקו עצמם לחלוטין ממסגרתם החברתית ולא התכחשו למורשתם האתנו-תרבותית.
מאחר שלטקס היה בעל חשיבות עליונה בקרב בני הקיקויו, היה להם קשה לבחור באופן חד משמעי בין הנצרות לבין התרבות המסורתית.
רבים ממשכילי הקיקויו שקיבלו עליהם את הנצרות, עמדו על זכותם למצוא את האיזון בין הדת המערבית לבין התרבות המסורתית.
הם טענו כי אין בטקס המילה יסודות לא נוצריים וקיומו אינו מעמיד בספק את אדיקותם הנוצרית.
בניגוד אליהם, היו בני קיקויו אחרים שהסכימו עם עמדת המיסיונרים ופעלו יחד איתם נגד מילת הבנות.
אלו היו קבוצות נוצריות מתוך בני הקיקויו, שהיו משוכנעות כי מילת הנשים לא נכללת בנצרות.
ב-1924 קמה התנועה-KCA) Kenya Central Association), אגודת קיקויו המרכזית, אשר פעלה בעיקר סביב הסוגיה של מילת הבנות בקניה.
ב-1928, עמד בראש התנועה ג'ומו קנייטה (Kenyatta), לימים ראש הממשלה הראשון של קניה.
כך בהדרגה מתחילות לקום כנסיות אפריקאיות עצמאיות ולמעשה מוכיחות כי שישנה חלופה למיסיון האירופי.
פעילי התנועה ניצלו את המנהג השנוי במחלוקת ואת בתי הספר העצמאיים ושניהם הפכו לחלק מהמאבק האנטי קולוניאלי.
"אגודת הקיקויו המרכזית", שייצגה במקרה זה את הזהות התרבותית של בני הקיקויו, העמידה עצמה בראש המאבק נגד מתקפת המיסיון.
המאבק על הגנת טקס המילה נתפס בעיני האגודה כהזדמנות להגביר את השפעתה בקרב בני הקיקויו.
בתגובה המיסיונרים מיקדו את התקפותיהם באגודה, בה ראו את אחד המעוזים העיקשים של המסורת.
בקניה בשנות השלושים המוקדמות, הושגה פשרה בין המיסיונרים לבין נציגיהם של שבט הקיקויו אשר קבעה כי קיום הנוהג של מילת הנשים יכול להימשך בתנאי שהוא נעשה באופן פרטי ללא פולחן.
בשנת 1934 כאשר הבין המיסיון כי איבד את המונופול שהיה לו עד אז בתחום החינוך והדת, חדלו המיסיונרים ממאבקם.
בתוך כמה שנים הצליחו הכנסיות האירופאיות להתגבר על המשבר ולהרחיב את פעילותיהן על ידי שילוב אפריקנים בתפקידי מפתח והתאמת תוכנית הממסדים לתרבות האפריקאית.
למרות כל זאת, איבד המיסיון את המונופול ולא שב לכוח שהיה לו טרם יצא למאבק בניסיון לחסל את מנהג מילת הנשים בקניה.
מוסדות אלו, על כל מגבלותיהם, תרמו תרומה חשובה ביותר לתהליך הפוליטיזציה של האליטה האפריקנית המודרנית.
מעבר לכך, הקמת מערכת חינוך עצמאית וכנסיות עצמאיות לא שיקפה את דחיית הנצרות והתרבות המערבית אלא את דחיית הדומיננטיות של המיסיון האירופי בשני התחומים הללו.
כישלון מאבקם של האפריקנים הנוצרים למען אוטונומיה דתית בתוך הכנסיות והקמת כנסיות עצמאיות סימלו שלב חשוב בגיבוש הזהות האפריקנית הקנייתית ובצמיחת המחאה האנטי קולוניאלית.
ה-KCA זכה ברווח פוליטי באמצעות בתי הספר והכנסיות העצמאיות, שנותרו בקניה עד 1952. באמצעות טעויות וחוסר היערכות של הממשלה, השפעת הקולוניאליזם ותהליכי המודרניזציה על אורחות חייהם של בני הקיקויו הייתה גדולה לאין ערוך מהשפעתם על בני מערב קניה.
לא רק הניתוק מן הקרקע, בשל גזל האדמות על ידי השלטון, אלא גם עצם ההיתלשות מהמסגרות החברתיות המסורתיות, הביאו עמם רדיקליזציה פוליטית.
העימות התרבותי סביב מילת הנשים הוסיף ממד של מלחמת תרבויות ליחסים בין בני הקיקויו לבין השלטון הקולוניאלי.
משבר זה הותיר משקע בקרב בני הקיקויו וכאמור הביא להקמתה של מערכת חינוך עצמאית שהגבירה את הפוליטיזציה שלהם ואת נטיית מקצתם לרדיקליזם פוליטי.
המאבק שלהם למען שימור המסורת סימל בעיני רבים מהם את המאבק הכולל לעצמאות פוליטית וכלכלית.
אי לכך, עצמאות תרבותית נעשתה לגורם מרכזי בהווייתה של חברת הקיקויו כולה.
אריתריאה היא מדינה בצפון-מזרח אפריקה, בה מושרש תרבותית מנהג מילת הנשים עתיק היומין.
מילת נשים מוגדרת כתהליך הכולל כריתה חלקית או מלאה של חלקו החיצוני של איבר המין הנשי.
הדבר נעשה מסיבות תרבותיות דתיות או אסתטיות ולא מסיבות רפואיות, ומוגדר כאלימות נגד נשים .
הסרת חלקים מאיבר המין הנשי מבטלת או מקטינה משמעותית את יכולתה של האישה ליהנות מיחסי מין ולהגיע לאורגזמה .
באריתריאה מבוצעים שלושה סוגים של מילת נשים.
הסוג הראשון הוא הסרת עורלת הדגדגן מבלי להסיר את הדגדגן כולו.
הסוג השני הוא הסרת הדגדגן כולו עם הסרת חלק מהשפתיים הקטנות.
הסוג השלישי הוא הסרת חלק או כל איבר המין החיצוני (דגדגן, שפתיים קטנות, שפתיים גדולות), ותפירה להצרת הפתח הוגינאלי.
רוב הנשים באזורים הכפריים עברו הליך מהסוג השלישי, בעוד באזורים העירוניים רוב הנשים עברו הליך מסוג הראשון או השני.
באופן כללי יותר משליש מהנשים באריתריאה עברו הליך מהסוג השלישי, הכולל את הצרת פתח הנרתיק.
ההליך לרוב מבוצע על ידי בן/בת משפחה בבית, והשימוש בכלים מעוקרים נדיר.
עיקור הוא תהליך השמדת כלל החיידקים הנדרש למניעת זיהומים (העלולים לסכן את חיי החולה) בעת פרוצדורות כירורגיות, והיעדרו חושף את הנשים לסכנות בריאותיות רבות.
לאחר ההליך נקשרות רגלי הילדה/הנערה, והיא שוכבת כך מספר ימים על מנת שהתפרים יחלימו.
לפי סקר שנערך בקרב 5054 נשים באריתריאה בשנת 1997, 90% עברו את אחד מסוגי מילת הנשים, רובן לפני גיל שבע.
המילה מבוצעת בקרב הנוצרים והמוסלמים במדינה.
לפי סקר שנערך על ידי UNICEF בשנת 2002, המילה מתבצעת על ידי 99% מהמוסלמים, 89% מהקתולים ו־85% מהפרוטסטנטים.
רוב האזרחים שדוגלים במילת נשים מאמינים כי זוהי מצווה דתית, לזה מתלווה לחץ משפחתי וחברתי לבצע את המנהג בקרב הבנות.
המנהג של מילת נשים (בניגוד למילת גברים) אינו מוזכר בברית החדשה או בקוראן, הוא מוזכר בחדית' (אוסף סיפורים והלכות אודות הנביא מוחמד) אך לא כחובה אלא כ"קישוט", ועל כן אינו מצווה דתית אלא מנהג תרבותי שהשתרש.
נהוג לחשוב כי נשים שאינן מבצעות תהליך זה יגדלו להיות מופקרות ועל כן יתקשו במציאת בעל.
ראיונות עם נשים במדינה הראו כי סיבה נוספת לביצוע המנהג הוא סיפוק הבעל העתידי.
בנוסף נהוג לחשוב כי פעולה זו גורמת להפחתת החשק המיני, מה שיוביל לכך שנערות ישמרו על צניעותן, ולא יבגדו בבעליהן.
על אף שלא נעשו מספיק מחקרים בנושא על מנת לפסוק באופן חד משמעי, חוקרים רבים טוענים כי מיניות האדם מורכבת ומכילה יותר מההיבט הפיזי, ולכן גם אם נרשמת ירידה בחשק המיני בקרב נשים שעברו את התהליך, ייתכן כי נובעת מכאב המתרחש בזמן אקט מיני או עקב הטראומה.
בשנת 1979 הוקם הארגון הלאומי לנשים אריתראיות (NUEW) שחרת על דגלו להעלות את המודעות לנושא מילת הנשים ולהילחם בקיום מנהג זה באריתריאה.
בין השנים 1995–2002, סקרים שנערכו על ידי הארגון הראו כי בין 89%–95% מהנשים האריתראיות עברו מילה.
הארגון הנהיג מערכה להפסקת המנהג תוך ניסיון לשנות את התפיסה החברתית שלו.
בקמפיין זה השתתפו מנהיגים מקומיים, מנהיגי דת נוצרים ומוסלמים, איגוד הנוער, נציגים ממשרדי הבריאות והעבודה ונציגי ארגונים הומניטריים.
ראשית, התחיל דיון ער בנושא, וכבר בשלבים המוקדמים של הקמפיין הגיעו נציגים ל-90% מהכפריים במדינה כדי להציג את הסכנות ולהעלות את המודעות בקרב כלל התושבים.
בנוסף הוקמה הוועדה נגד מילת נשים שכללה חברים בארגון ואנשי ממשל מקומיים שיסדו קבוצות דיון בנושא, והכשירו מורים בנושאי מגדר, נישואים מוקדמים ומילת נשים.
השלב השני בקמפיין היה השגת אחדות בקהילות השונות בהצהרות נגד מילת נשים.
הערכים שקודמו הוכנסו לתוכניות טלוויזיה, רדיו, תחרויות ידע כללי ומופעי דרמה.
משרד הבריאות הפיק סרט בנושא, "מבעד לווילונות הייסורים", שהקים הד ויצר שינוי התנהגותי בקרב האזרחים.
מהלכים אלו הובילו לצמצום המנהג, כך שבשנת 1995 חל קצב ירידה של 39% בתהליך, ובהמשך ירידה ל-49% בשנת 2000 ו־82% בשנת 2010, לאחר שההליך הוצא מהחוק.
במרץ 2007 חוקקה ממשלת אריתריאה חוק האוסר על מילת נשים.
חוק מס' 158/2007 הורה על ביטול מילת נשים במדינה, ובכך הפך המנהג לפלילי באריתריאה.
החוק מבהיר את סיכוני ההליך על בריאות וחיי האישה ומדגיש שהמילה היא אלימות כנגד נשים, המהווה מעבר על זכויות האדם שלהן ושוללת מהן באופן פיזי ומנטלי את הזכות לחירות והחופש מאלימות ואפליה.
בחוק נכתב כי קידום המנהג יכול להוביל לעונש של קנס בשווי מאות דולרים ועד 10 שנים בכלא.
אכיפת החוק נעשית על ידי הרשויות תוך עבודה עם מתנדבים מעמותת לשמירה על זכויות ילדים ונשים.
ירידה בהיקף ביצוע מילת נשים במדינה
בסקר שנעשה בשנת 2010 נמצא כי 33% מהנערות עד גיל 15 ו־12% מהילדות עד גיל 5 עברו מילה.
מידע שנאסף בשנת 2014, וכלל מיפוי של 112 כפרים, מראה ירידה נוספת.
18% מהנערות עד גיל 15 ו7% מהילדות עד גיל 5 עברו מילה.
נתונים אלו מראים כי מגמת הירידה נמשכת מאז הוצאת ההליך אל מחוץ לחוק והעלאת המודעות בקרב תושבי אריתריאה.
עם זאת, המידע אינו נמצא בהתאמה מוחלטת לירידה בשיעורי התמיכה להליך, שם נראית מגמה חדה יותר.
כלומר ניתן היה לצפות שבפועל פחות נערות יעברו את ההליך.
ישנה בעיה בהסתכלות על הנתונים בנ"ל וזאת עקב ההשפעה החברתית והלגאלית הקיימת במדינה.
האחוזים המדווחים עלולים להיות מושפעים מכך שההליך אינו חוקי ולכן פורמלית מובעת התנגדות אך בפועל ההליך מבוצע.
בנוסף, הסקרים לעיתים נוטים להתקשר להשקפת מממני הסקר ולאו דווקא משקפים את המציאות.
על מנת לעקור את התופעה לחלוטין, נדרשת המדינה להגביר את מאמציה ולתקוף את הנושא בשלוש חזיתות: אכיפת החוק, סיפוק שירותי הגנה, מניעה וטיפול לנערות וקידום שינוי חברתי-תפיסתי.
"השטן" היא נובלה שכתב לב טולסטוי בשנת 1889 (עם סוף חלופי שנכתב בשנת 1909), אך היא יצאה לאור רק בשנת 1911, מספר חודשים לאחר מותו של טולסטוי.
בדומה לסונאטת קרויצר מאת טולסטוי, אשר נכתבה באותו הזמן, נובלת "השטן" עוסקת אף היא בהשלכותיה של משיכה מינית עזה.
בראש הסיפור הוסיף טולסטוי את האפיגרמה מהברית החדשה: "כל-המסתכל באשה לחמוד אותה - נאף נאפה בלבו: ואם תכשילך עין ימינך - נקר אותה והשלך ממך, כי טוב לך אשר יאבד אחד מאבריך מרדת כל-גופך אל-גיהנם"
הנובלה מספרת על צעיר רוסי בן 26 בשם יבגני אירטנוב, שירש מאביו אחוזה גדולה השקועה בחובות.
הוא החל להשקיע את כל מאודו בשיקום האחוזה, אך פרישותו המינית בכפר הציקה לו והוא החליט "למען בריאותו" לקיים יחסים אינטימיים עם סטיפנידה, כפרית "רעננה, צעירה ויפה" שבעלה נמצא בעיר.
"רגש הבושה היה בו רק בתחילת המעשה.
אחר כך פג וחלף והכל היה טוב.
עיקר הטוב היה בזה, שעתה הוקל לו, נרגעה רוחו, אף התבדרה".
יבגני נפגש עם הנערה כעשר פעמים, שילם לה על "שירותיה", אך לא נתן את דעתו עליה.
זמן מה לאחר מכן, פגש יבגני את ליזה אננסקיה, התאהב בה ונישא לה.
מאז פסקו פגישותיו עם סטיפנידה.
בעזרת כספה של רעייתו ותודות לעבודתו הקשה, הצליח יבגני להשתחרר מהחובות, וחיי הנישואים התנהלו על מי מנוחות.
בשנה השנייה לנישואיהם, עת הייתה בהריון, העסיקה ליזה בביתם מספר נשים מקומיות, וביניהן סטיפנידה.
כשיבגני ראה אותה, עלתה בו תשוקתו הישנה אליה.
אשתו נראתה לו פתאום "חיורת-מה, צהבהבת וחלושה ביותר".
מחשבות זימה עלו בראשו, הוא נתקף בבהלה וניסה למצוא דרך להרחיקה ממנו.
יבגני אף ביקש מהפקיד וסילי לפטר אותה מהעבודה בביתם, אך ללא הועיל; היא נקרית בדרכו פעמים רבות ומחשבותיו סבות עליה.
לאחר שכמעט התייחד עימה שוב, ורק יד המקרה מנעה זאת ממנו, הוא היה כל כך מוטרד שהוא אף ביקש מווסילי לגרש את כל משפחתה מהכפר, אך האחרון לא נענה.
סטיפנידה חשה בהתלבטויותיו והיא משתדלת להיקרות בדרכו מעבר למה שנחוץ.
יבגני מצדו "הרגיש שכוחו פג, שפגה שליטתו על עצמו, ושדעתו נטרפת עליו".
בעקבות התייעצות עם קרוב משפחה, הוא נסע עם ליזה לחופשה בת חודשיים בחצי האי קרים.
הזוג הצעיר בילה את זמנו בנעימים, ושם אף נולדה בתם.
יבגני האמין שפגה תשוקתו לסטפנידה, שתפקידו החדש במחוז ומשפחתו שהתרחבה יוציאו את תאוותו מקרבו, אך לאחר זמן מה, פגש בה ותשוקתו חזרה לבעור כשהייתה.
עד מהרה הגיע יבגני למסקנה כי חייו כך אינם חיים, ועליו לרצוח את סטיפנידה.
הרי השתלטה עלי למרות רצוני".
אפשרות שנייה שעלתה במוחו היא לרצוח את ליזה, אך הוא פסל אותה מיד, והחליט שרק אם יתאבד יהיה פטור מלרצוח את אשתו או את פילגשו.
מכאן יש שני סיומים לספר: המקורי, שבו לוקח יבגני אקדח ויורה בעצמו, והסיום החלופי, שכתב טולסטוי בשנת 1909, שבו יוצא יבגני ויורה בסטפנידה, נכלא, וחוזר מהכלא כשהוא מכור לאלכוהול.
בשני הסיומים מסתיים הספר במשפט -
אנרי טרויה, שכתב את הביוגרפיה הידועה על טולסטוי, אומר שהרעיון המרכזי ברוב היצירות של טולסטוי הוא שהחיים האמיתיים של האדם מתחילים בעת שכוחותיו הרוחניים גוברים על יצריו הבהמיים.
אלא, מוסיף טרויה, שביצירותיו המוקדמות והידועות, כמו "מלחמה ושלום" ו"אנה קארנינה" אין רעיון זה המוקד של הסיפור.
העלילה, מבנה היצירה, התפתחות האהבה - גוברים על המאבק הקשה הזה.
ביצירותיו המאוחרות של טולסטוי, כמו "סונטת קרויצר" "התחייה" ו"השטן" המאבק מתרחש במלוא עוצמתו.
טרויה מייחס את היסוד הזה ביצירותיו של טולסטוי כהשתקפות מאבקו האישי של היוצר.
מיומניו ויומניה של אשתו, ניתן להתרשם שהוא היה שרוי במאבק זה כל ימיו.
ביומניה של רעיתו, סופיה טולסטוי, יש התייחסויות רבות לצד זה בחייו.
לקראת סוף חייו הוא ניסה לחיות כנזיר ולא נטה חיבה יתירה למין הנשי.
בתחילת הסיפור מתרשם הקורא המודרני שהמחבר כאילו מתלוצץ עמו בתיאורו את יבגני המשוכנע שהוא זקוק למין לצורך בריאותו.
אך עם התפתחות הסיפור, ובעיקר בעונש הנורא שמפיל טולסטוי על הגיבור, מקבלת הנובלה אפיון קיצוני שמתיישב עם התפתחותו הרוחנית של טולסטוי, אך לא עם הקורא המודרני.
מותו של איוואן איליץ, לב ניקולאייביץ טולסטוי, הוצאת דביר, 195 עמ', תרגום: א"ד יציב, 2005. הספר כולל עוד שתי נובלות: האב סרגיי והשטן
השטחים המוחזרים (בפולנית: Ziemie Odzyskane) היה המונח הרשמי שהיה בשימוש הרפובליקה העממית הפולנית כדי לתאר את הטריטוריות לשעבר שהיו שייכות לגרמניה והועברו לפולין בסיום מלחמת העולם השנייה.
הרציונל מאחורי המונח "מוחזרים" היה עיקרון פייסט על פיו השטחים הללו היו שייכים למדינה הפולנית לפני כ-900 שנה.
הם היו חלק ממדינה פולנית שהתקיימה בימי הביניים המוקדמים ואשר נשלטה על ידי שושלת פיאסט.
לאורך המאות שלאחר מכן, הם עברו תהליך גרמניזציה במסגרת תהליך ההתיישבות הגרמנית לכיוון המזרח (Ostsiedlung) והתרחבות פוליטית (Drang nach Osten) ורוב הזמן לא כללו אוכלוסייה דוברת פולנית.
בנוסף, חלק מהטריטוריות הללו, כגון פומרניה המערבית נשלטו על ידי מלכים פולנים רק למשך כ-50 שנה במהלך ימי הביניים המוקדמים ולאחר מכן היו תחת שלטון גרמני למשך 800 שנה, דבר שהופך את הטיעון של "השטחים המסורתיים של המדינה הפולנית" לכזה בעל פן לאומני יותר מאשר עובדות היסטוריות.
בימינו המונח "השטחים המערביים" (פולנית: Ziemie Zachodnie) פופולרי יותר כיוון שהוא יותר נייטרלי מבחינה אידאולוגית.
רובם הגדול של התושבים הגרמנים בשטחים הללו ברחו או גורשו לקראת סוף המלחמה ובתקופה שלאחריה, אם כי מיעוט גרמני קטן נשאר במספר מקומות.
השטחים יושבו מחדש בפולנים שעברו מרצון מאזורים אחרים בפולין, כמו גם בפולנים שגורשו מאזורי מזרח פולין - הקרסי שסופחו לברית המועצות לאחר המלחמה, וגם באוקראינים ומיעוטים אחרים שאולצו לעבור לשם במסגרת "מבצע וויסטולה".
השלטונות הקומוניסטיים שביצעו את היישוב מחדש גם עשו מאמצים להסיר סממנים של התרבות הגרמנית כגון שינוי שמות המקומות והסרת כיתובים היסטוריים מבניינים בשטחים הללו.
הגבול החדש בין פולין לגרמניה שנקבע אחרי המלחמה (קו אודר-נייסה) הוכר על ידי גרמניה המזרחית ב-1950, על ידי גרמניה המערבית ב-1970 (במסגרת הפשרת היחסים בין הגרמניות - האוסטפוליטיק) ואושרר והוכר שוב במסגרת הסכם הגבול הגרמני-פולני שנחתם ב-1990 בין הרפובליקה של פולין לגרמניה המאוחדת .
מספר שבטים סלאביים מערביים יישבו את רוב אזור פולין המודרנית החל מהמאה ה-6 לספירה.
הדוכס מיישקו הראשון של הפולנים ממעוזו באזור גנייזנו איחד מספר שבטים שכנים במחצית השנייה של המאה העשירית ובכך יצר את המדינה הפולנית הראשונה והיה לנסיך הראשון (המתועד היסטורית) לבית האצולה פיאסט.
אזור שלטונו כלל בקירוב את כל האזור שאחר כך ייקרא "השטחים המוחזרים" חוץ מאזור וורמיה-מזוריה של פרוסיה הישנה ומזרח לוסטיה.
בנו ויורשו של מיישקו, בולסלאב הראשון, דוכס פולין, במסגרת הסכם באוצן של 1018, הרחיב את גבולותיה הדרומיים של הממלכה אך איבד שליטה על השטחים של פומרניה המערבית שעל חוף הים הבלטי.
לאחר מותו של בולסלאב ב-1138, פולין במשך כ-200 שנה התפרקה לגורמים ונשלטה על ידי בניו של בולסלאב ויורשיהם שלעיתים קרובות היו בקונפליקטים אחד עם השני.
ולדיסלב הראשון הומלך ב-1320 השיג איחוד חלקי, אף על פי שנסיכויות שלזיה ומזוביה נשארו ישויות עצמאיות בשלטון שושלת פיאסט.
לאורך המאות ה-12 עד ה-14, שבטים גרמאניים, הולנדיים ופלמיים עברו לחלק המזרחי של מרכז אירופה, כמו גם למזרח אירופה, בתהליך הגירה שנודע בשם Ostsiedlung, או יישוב המזרח.
בפומגרניה, ברנדנבורג, מזרח פרוסיה ושלזיה, השבטים הסלאביים המערביים, פולאבים ופולנים והאוכלוסייה הבלטית היו למיעוט, אף על פי שאוכלוסייה מקומית במספרים משמעותיים נשארה באזורים כמו שלזיה העליונה.
באזורים כמו פולין גדול (Wielkopolska) ומזרח פומרניה (פומרליה), המתיישבים הגרמנים היוו מיעוט.
על אף האובדן של מספר מחוזות, המשפטנים בממלכת פולין של ימי הביניים טענו בעלות על כל השטחים שלא אוחדו עם יתר המדינה הפולנית ב-1320. הם בנו על תאוריית כתר המלכות הפולני (פולנית: Korona Królestwa Polskiego) לפיה המדינה כלומר הכתר והאינטרסים שלה לא קשורים עם השליט עצמו.
כתוצאה מכך, שום שליט פולני לא יכול לוותר על הדרישה להחזרת הטריטוריות הפולניות האלה.
חלק מהטריטוריות הללו כגון פומרליה ומזוביה אוחדו עם המדינה הפולנית במאות ה-15 וה-16. אך בכל מקרה, כל מלכי פולין עד סוף קיומו של האיחוד הפולני-ליטאי ב-1795 התחייבו להבטיח ולעשות הכל על מנת לאחד את השטחים הללו עם המדינה הפולנית.
השטחים המוחזרים מתחלקים לשלוש קטגוריות:
אלו שהיו חלק מהמדינה הפולנית בשלטון שושלת פיאסט.
אלו שלא היה חלק מפולין, אבל היו חלק מפייפים של הכתר הפולני במאות ה-15, 16 ו-17 (דוכסות פרוסיה).
שטחים שהיו חלק מפולין עד לחלוקת פולין (חלקים של פרוסיה המלכותית כולל וורמיה, כמו גם מחוזות ורמיה, פילה, וואלץ' וזלוטוב שעברו לפרוסיה לאחר חלוקת פולין הראשונה ב-1772, גדנסק, מיינדזיז'ץ' ווסחובה שעברו לאחר חלוקות פולין השנייה ב-1793.
במונח "השטחים המוחזרים" נעשה שימוש רשמי בפעם הראשונה בצו נשיא פולין מ-11 באוקטובר 1938, לאחר הסיפוח של חבל זלוז'ה.
במונח נעשה שימוש רב לאחר סיום מלחמת העולם השנייה והקמתה של פולין הקומוניסטית, על מנת לתאר את השטחים המזרחיים לשעבר של גרמניה שהועברו לפולין.
הקונספט היה להגדיר את פולין של אחרי המלחמה כיורשת של שטחי בית פיאסט של ימי הביניים, בתהליך שפושט לכדי תמונה של מדינה הומוגנית מבחינה אתנית שהתאימה לגבולות החדשים וזאת בניגוד לפולין היגיילונית, שהייתה רב אתנית ומוקמה יותר לכיוון מזרח.
שאלת השטחים המוחזרים היה אחד הנושאים הבודדים בהם היה אחדות דעים בין הקומוניסטים לבין האופוזיציה.
אפילו המחתרת האנטי קומוניסטית קידמה בברכה את הגבולות החדשים וסיום הגרמניזציה ו-Drang nach Osten.
מאמצים גדולים נעשו על מנת לקדם את רעיון השטחים המוחזרים וקונספט פיאסט, והדבר גם נתמך על ידי הכנסייה הקתולית.
ב-1945 נוסד המכון המערבי על מנת לתאם פעולות מדעיות הקשורות בפיתוח וחקר התפישה הזו.
מנהל המכון, זיגמונט וייצ'יכובסקי הגדיר את משימתו כמאמץ להציג את ההיסטוריה הפולנית של האזור וכזה של הצגת מציאות בת זמנינו על בסיס ההיסטוריה הפולנית של המקום.
ארכאולוגים, חוקרי שפה היסטוריונים ואתנולוגים עמלו על מנת להעניק לגיטימציה לגבולות החדשים.
ב-1949 נשמט השימוש במונח הזה בתעמולה הרשמית של מפלגת הפועלים המאוחדת אך עדיין נעשה בו שימוש בשפת היום-יום.
על מנת להדגיש שהשטחים הללו לא יוצאי דופן בתוך פולין, השלטונות החלו להשתמש במונח "השטחים המערביים והצפוניים".
עם סיפוח השטחים הללו לפולין, היא החלה במדיניות רחבת היקף להעביר לשם אזרחים פולנים.
בכך ששטחי הקרסי סופחו לברית המועצות (על בסיס קו קרזון מינוס ביאליסטוק שהושארה לפולין), פולין למעשה "הוזזה" מערבה ואיבדה כ-20% משטחה, מ-389,000 קמ"ר לפני המלחמה ל-312,000 קמ"ר אחריה.
מיליוני לא פולנים- בעיקר גרמנים בשטחים שנוספו לפולין בצד מערב, וגם אוקראינים במזרחה של המדינה, גורשו מפולין החדשה, בעוד שמספר רב של פולנים שגורשו מאזור הקרסי (שטחיה המזרחיים שסופחו לברית המועצות) היו צריכים להיות מיושבים מחדש בפולין.
התוצאה הייתה חילופי אוכלוסייה מהגדולות בהיסטוריה של אירופה.
גירוש גרמנים והסרת סממנים של תרבות גרמנית
לאחר העבר הברוטלי של שלטון גרמני, חלק מהפולנים ביקשו למחוק שרידים להיסטוריה והתרבות הגרמנית, שהזכירה להם את הפשעים שנעשו נגד פולין ועמה.
"השטחים המוחזרים", גם לאחר הסיפוח לפולין, עדיין כללו אוכלוסייה גרמנית.
הממשל הפולני יצר משרד ממשלתי בשם "המשרד לשטחים המוחזרים" שבראשו עמד סגן ראש הממשלה ולימים מנהיג פולין, ולדיסלאב גומולקה.
"לשכת שיבה" נוסדה על מנת לנהל את הגירוש של הגרמנים והשיבה של הפולנים.
על פי מפקד האוכלוסין של 14 בפברואר 1946, אוכלוסיית פולין כללה עדיין 2,288,000 גרמנים, ש-91% מתוכם גרו בשטחים המוחזרים.
עד 1950, היו רק 200,000 גרמנים בפולין, וב-1957 המספר צנח ל-65,000. הבריחה וגירושם של הגרמנים הנותרים בתקופה של אחרי המלחמה היה חלק מהקמפיין הרחב להסיר סמלים של התרבות והשלטון הגרמניים.
יותר מ-30,000 שמות מקומות גרמניים הוחלפו לשמות פולניים המקוריים.
במקרים בהם לא היה שם פולני שקדם לגרמני, נעשו תרגומים לפולנית או שהומצאו שמות חדשים.
השטן שקרוי גם בשמות: טיפון, קרנונוס ופאן, הוא קלף מספר 15 בארקנה הגדולה של קלפי הטארוט.
הקלף מתאר דמות של שד (לרוב בפומט) עומד על מזבח ואוחז בלפיד (בחלק מהגרסאות קלשון) ומתחתיו כבולים זוג שדים (לרוב גבר ואישה שמייצגים את אדם וחוה לאחר החטא הקדמון).
לעיתים יש לשטן פרצוף נוסף בבטן.
בעיצובים המושפעים מאליפז לוי את איבר מינו מחליף מטה הרמס או הסימן האסטרולוגי של מרקורי אשר מייצג גם את הכספית, וכן על מצחו יש את הכוכב המחומש ישר או הפוך, שבחלק מהגרסאות מחליפה אותו העין השלישית.
קלף השטן הוא קלף המסמל כבילות והשתעבדות לעולם החומר וליצרים האפלים לכאורה של האדם.
קלף המתאר בגידה, סחטנות רגשית קשה, מערכות יחסים שמבוססות על יצרים, שליטה, כוח,
מיניות לא תקינה, רדיפה אחרי חומרנות מוגזמת, רוע לב, עין רעה, קנאה, הרס עצמי, התמכרויות.
קלף השטן מייצג את ההגבלה, את הפחדים, את ההרגלים.
הוא מייצג מצבים של תלות העדר מודעות, רכושנות, ומיניות מתפרצת.
עוד מייצג הקלף הליכה אחר התשוקות בתחכום ועורמה עד לכדי התמכרות אובססיבית.
כמו כן, הקלף מייצג את הפיתוי של העולם החומרי וההנאות הפיזיות, תאווה ואובססיה לכסף וכוח, חיים בפחד, שליטה ושעבוד.
בחבילת הטארוט של השחר המוזהב, השטן והמוות הם הפכים.
השטן הוא כוח צמיחה ופיריון (מעפר באת), והמוות הוא כוח הרס (ואל עפר תשוב).
קלף המיזוג הוא האיזון בין השניים.
השטן הקטן (בפרסית: شیطان کوچک) הוא כינוי גנאי אנטי-ציוני המשמש במיוחד מנהיגים איראנים כשהם מתייחסים לישראל.
על פי מספר מקורות, אייתוללה רוחאללה ח'ומייני, מנהיג המהפכה האיראנית, השתמש לראשונה במונח במשמעותו העכשווית.
ח'ומייני כינה את ישראל "השטן הקטן" ב-1979, כשהתייחס לתמיכתה של ישראל בשאה האיראני בתקופה שלפני המהפכה האסלאמית, לקשריה ההדוקים עם ארצות הברית, ולסכסוך הישראלי-פלסטיני המתמשך.
על פי מקורות אחרים, כגון ה-Glasgow Herald, מועמר קדאפי, שליט לוב לשעבר, הצהיר כי "ישראל היא השטן הקטן" ביולי 1980.
ב-2015, במהלך ביקור בארצות הברית, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו השתמש בביטוי זה כשהתייחס לרטוריקה האיראנית כשאמר: "בעיני המולות ששולטות בטהראן, ישראל היא השטן הקטן וארצות הברית היא השטן הגדול.
המונח משמש לעיתים קרובות על ידי טרוריסטים איסלאמיסטים לגיוס טרוריסטים ומטיפים שיעים כדי להפיץ שנאה כלפי ישראל.
הכינוי מופיע גם בתעמולה האיראנית העכשווית.
בשער פאטמה, מעבר גבול סגור בין ישראל ללבנון, הוקמו שני עמודים שהם שבהם אנשים יכולים לבצע סקילה סמלית של השטן הקטן (ישראל) והשטן הגדול (ארצות הברית).
ארגון הטרור חזבאללה, שמחזיק באותה אידאולוגיה פוליטית כמו איראן, מתייחס לישראל כ"הישות הציונית" ו"השטן הקטן".
המזרחן הישראלי זאב מגן כתב ב"וול סטריט ג'ורנל": "יש הבחנה קריטית בעמדות איראן כלפי 'השטן הגדול' ו'השטן הקטן', שאין להתעלם ממנה; אף על פי שהאיראנים שרים "מוות לאמריקה" ו"מוות לישראל" בלהט זהה, הם יודעים טקטית "שהשטן הגדול הוא...
גדול." בנאום בפני ועדת הרפורמות של בית הנבחרים של ארצות הברית אמר בנימין נתניהו כי "חיילי האסלאם המיליטנטי" קוראים לישראל 'השטן הקטן' "כדי להבחין בבירור בינה לבין המדינה שתמיד הייתה ותמיד תהיה השטן הגדול.."
השטן הגדול (בפרסית: شيطان بزرگ) הוא כינוי גנאי איראני עבור ארצות הברית.
עיקר השימוש בביטוי הוא בהצהרות פוליטיות.
היו גם מספר פעמים שבהן הביטוי כוון לממשלת בריטניה.
המונח שימש את האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, לאחר המהפכה האיראנית בנאומו ב-5 בנובמבר 1979, כדי לתאר את ארצות הברית, שאותה האשים באימפריאליזם ובמתן חסות לשחיתות ברחבי העולם.
הנאום התרחש יום אחד לאחר פרוץ משבר בני הערובה באיראן.
הממשלה שלאחר המהפכה האיראנית ראתה בארצות הברית ובבריטניה מדינות אימפריאליסטיות, שיש להן היסטוריה ארוכה של התערבות בענייניה הפנימיים של איראן.
בשנת 1907, ההסכם האנגלו-רוסי בין רוסיה לבריטניה חילק את איראן לתחומי השפעה, תוך התעלמות, מריבונותה של איראן אך ללא סיומה המוחלט.
ב-1953, במהלך המלחמה הקרה, תכננו גורמי מודיעין בריטיים והממשל של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר מבצע אנגלו-אמריקאי משותף להפלת ראש ממשלת איראן הנבחר, מוחמד מוסדק.
ממשל אייזנהאואר היה מודאג מכך שהשאיפות הלאומיות של מוסדק עלולות להוביל בסופו של דבר להשתלטות קומוניסטית על איראן.
המבצע קיבל את שם הקוד מבצע Ajax מטרת המבצע הייתה להפיל את ממשלתו הסמי-הדמוקרטית של מוחמד מוסאדק על ידי הפיכה צבאית ולאפשר לשאה מוחמד רזא פהלווי, לשוב למדינה ולשלוט בה.
בתחילה נראה היה שההפיכה הצבאית נכשלה, והשאה מוחמד רזא פהלווי ברח מהמדינה.
לאחר התפרעויות נרחבות ובעזרת ה-CIA ושירותי הביון הבריטיים, מוסדק הובס והשאה חזר לשלטון, מה שהבטיח תמיכה איראנית באינטרסים של המערב (בעיקר אלו של בריטניה) ושם קץ לאיום של התפשטות קומוניסטית.
הגנרל פזל-אללה זאהדי, שהוביל את ההפיכה הצבאית, הפך לראש ממשלה בסיום המהפכה.
בשנת 1965 הוגלה האייתוללה חומייני בשל ביקורת על המהפכה הלבנה שבמסגרתה הוצעו מספר רב של רפורמות ליברליות באיראן.
והסכם מצב הכוחות הלא פופולרי של השאה, שהעניק לאנשי צבא ארצות הברית חסינות דיפלומטית מפני פשעים שבוצעו באיראן.
בתחילת שנות ה-70, איראנים רבים התנגדו לממשלת השאה.
חומייני חזר בסופו של דבר לאיראן והוביל את המהפכה האיראנית ב-1979. במהלך המהפכה, המפגינים קראו סיסמאות כמו "מוות לשאה", "עצמאות, חופש, רפובליקה אסלאמית" ו"מוות לאמריקה".
ב-5 בנובמבר 1979 במהלך נאום שנשא חומייני אמר "השטן הגדול, הנחש הפצוע".