tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד שדאגלס האמין כי גורם הירושה החברתית בייצור הוא ראשון במעלה בהגדלת העושר, הוא האמין גם שחבלה כלכלית היא הגורם הראשון במעלה להקטנתו.
המילה "עושר" wealth נגזרת מן המילה האנגלית העתיקה wela, או "רווחה", ודאגלס האמין שעל כל הייצור להגדיל את הרווחה האישית.
מכאן שייצור אשר אינו מגדיל את הרווחה האישית ישירות הוא בבחינת בזבוז, או חבלה כלכלית.
"ההשפעה הכלכלית של חיוב הצרכן בכל הבזבוז, מעמיסה עד כדי כך על כוח הקנייה שלו, שאחוז גדל והולך של תוצרת התעשייה חייב להיות מיוצא.
השפעת הדבר על העובד היא, שהוא צריך לעשות פי כמה וכמה יותר מכמות העבודה אשר יש בה צורך כדי להחזיק אותו ברמת החיים הגבוהה ביותר, כתוצאה מתמריץ מלאכותי לייצר דברים שאינו רוצה, שאינו יכול לקנות, ואשר אין בהם כל שימוש לשם השגת רמת הרווחה הפנימית שלו."
על פי השיטות המודרניות של ניהול חשבונות, מכריחים את הצרכן לשלם עבור כל עלויות הייצור, כולל הביזבוז.
ההשפעה הכלכלית של חיוב הצרכן לשלם על כל הבזבוז שבתעשייה היא, שהצרכן מחויב לעבוד הרבה יותר מהדרוש.
דאגלס האמין שמאמץ מבוזבז יכול להיות מקושר ישירות לבלבול ביחס למטרתה של המערכת הכלכלית, והאמונה שהמערכת הכלכלית קיימת כדי לספק תעסוקה על מנת להפיץ סחורות ושירותים.
"אבל אולי כדאי להציץ בכמה מן הסיבות בסביבתנו הקרובה אשר פועלות להקטנת ההחזר על המאמץ; וכדי להבין את המקור לרוב המקרים המסוימים, יש לזכור שהמערכת הכלכלית הנוכחית מפיצה סחורות ושירותים דרך אותו גורם שמהווה את ההשראה לסחורות ולשירותים, זאת אומרת תשלום עבור עבודה תוך כדי עשייתה.
במילים אחרות, אם הייצור יעצור, ההפצה תעצור, וכתוצאה מכך קיים תמריץ ברור לייצר פריטים לא שימושיים או מיותרים על מנת שמוצרים שימושיים שכבר קיימים יוכלו להיות מופצים.
דאגלס טען לשלוש אפשרויות שונות של מדיניות ביחס למערכת הכלכלית:
1. הראשונה היא, שזוהי ממשלה מסוג מיוחד, אשר מטרתה הראשונית, אם כי, יש להודות, לא היחידה, היא לכפות על העולם מערכת של חשיבה ופעולה.
2. הברירה השנייה דומה במקצת לראשונה, אבל היא פשוטה יותר.
היא מניחה שמטרתה הראשונית של המערכת התעשייתית היא לספק תעסוקה.
3. והשלישית, הפשוטה עוד יותר בתמציתה, למעשה כה פשוטה עד שנדמית לבלתי-ניתנת-להבנה, היא שמטרתה של המערכת התעשייתית היא לא יותר מאשר אספקת סחורות ושירותים."
דאגלס האמין שברירת-המדיניות השלישית היא זו שעליה יש לבסס מערכת כלכלית, אבל שבלבול מחשבתי איפשר למערכת התעשייתית להישלט על ידי שתי המטרות הראשונות.
אם מטרתה של המערכת הכלכלית שלנו היא לספק את הכמות המקסימלית של סחורות ושירותים תוך השקעת מינימום של מאמץ, אזי היכולת לספק סחורות ושירותים בעזרת מינימום של תעסוקה היא בעצם רצויה.
דאגלס העלה את ההצעה שאבטלה היא התוצאה ההגיונית של החלפת בני אדם במכונות בתהליך הייצור, וכל ניסיון להפוך את התהליך, באמצעים של מדיניות אשר נועדה להשיג תעסוקה מלאה, מחבל ישירות בירושה התרבותית שלנו.
דאגלס האמין גם שאנשים אשר נפלטו מן המערכת התעשייתית בגלל תהליך המיכון, עדיין צריכים להיות בעלי היכולת לצרוך את פירות המערכת, מכיוון שהוא העלה את ההצעה שכולנו יורשים של הירושה התרבותית, והצעתו לדיבידנד לאומי מבוססת ישירות על אמונה זו.
דאגלס ביקר את הכלכלה הקלאסית מכיוון שזו הייתה מבוססת על כלכלת-סחר-חליפין, בעוד שהכלכלה המודרנית היא כלכלה המבוססת על כסף.
בתחילה היה מקורו של הכסף במערכת היצרנית, כאשר בעלי עדרים נקבו חורים בעיגולי עור כדי לציין ראשי בקר.
עיגולים אלה יכלו להיות מוחלפים אחר כך תמורת תירס, ומגדלי התירס יכלו אחר כך להחליפם בראש בקר בתאריך מאוחר יותר.
המילה pecuniary מגיעה מהמילה הלטינית pecunia, שמשמעותה המילולית המקורית היא "בקר".
כיום, מערכת הייצור ומערכת הכסף הן שתי ישויות נפרדות.
דאגלס הראה כיצד הלוואות יוצרות פיקדונות, והציג הוכחה מתמטית בספרו "אשראי חברתי".
אשראי בנקאי מהווה את רובו המוחץ של הכסף, והוא נוצר בכל פעם שבנק נותן הלוואה.
דאגלס היה גם הראשון שהבין את טבעו של הכסף כאשראי.
המילה credit מגיעה מהמילה הלטינית credere שפירושה "להאמין".
"תכונתו המהותית של כסף, אם כן, היא שאדם יאמין שיוכל להשיג את מה שהוא רוצה בעזרתו."
על פי הכלכלנים, כסף הוא אמצעי-חליפין.
דאגלס טען שזה היה אולי נכון פעם, כאשר מרבית העושר יוצר על ידי יחידים, אשר לאחר מכן החליפו אותו אלה עם אלה.
אבל בכלכלה המודרנית, חלוקת העבודה מחלקת את הייצור לתהליכים מרובים, והעושר נוצר על ידי אנשים שעובדים ביחד.
למשל, עובד במפעל למכוניות אינו מייצר עושר כלשהו (המכונית) בעצמו, אלא רק בצמידות לפועלי רכב אחרים, ליצרני הכבישים, הדלק, הביטוח וכו'.
בהשקפה זו, עושר הוא מאגר אשר ממנו כל האנשים יכולים למשוך, וכסף הופך להיות מערכת כירטוס.
היעילות אשר מרוויחים יחידים כאשר הם משתפים פעולה בתהליך הייצור זכתה בפי דאגלס לכינוי "תוספת ארגון שאינה כלולה בהכנסות" – אשר הצטברויות שלה במהלך ההיסטוריה מהווים את מה שדאגלס כינה ירושה תרבותית.
האמצעי למשיכה ממאגר זה הוא כסף אשר אותו מחלקת המערכת הבנקאית.
דאגלס האמין שאין לראות את הכסף כסחורה, אלא לחליפין בתור כרטיס, אמצעי לחלוקת פירות הייצור.
"ישנם שני צדדים לשאלה זו של כרטיס המייצג משהו שאותו נוכל לכנות, אם נרצה, ערך.
ישנו הכרטיס בעצמו – הכסף אשר יוצר את הדבר שאנו מכנים "ביקוש אפקטיבי" – ויש דבר אשר נקרא מחיר, העומד מולו." כסף הוא ביקוש אפקטיבי, והאמצעי לאסוף כסף זה מחדש הוא מחירים ומיסים.
כאשר הון אמיתי הולך ומחליף את העבודה בתהליך המודרניזציה, על הכסף להפוך יותר ויותר לאמצעי חלוקה.
הרעיון שהכסף הוא אמצעי חליפין מתקשר לאמונה שכל העושר נוצר על ידי העבודה הנוכחית בעולם, ודאגלס דחה בבירור את האמונה הזו, כשהוא מכריז שהירושה התרבותית של החברה היא הגורם הראשוני ביצירת העושר, אשר הופך את הכסף למנגנון חלוקה, לא אמצעי חליפין.
דאגלס טען גם שבעיית הייצור, או המחסור, נפתרה מזמן.
הבעיה החדשה היא של הפצה וחלוקה.
אולם, כל עוד הכלכלה המסורתית הופכת את המחסור לערך, הבנקים ימשיכו להאמין שהם יוצרים ערך עבור הכסף שהם מייצרים בכך שהם גורמים לכך שיהיה בו מחסור.
דאגלס ביקר את המערכת הבנקאית בשני סעיפים:
על היותה צורה של ממשלה אשר מרכזת את העוצמה בידיה מזה מאות שנים
על כך שהיא טוענת לבעלות על הכסף שאותו היא יוצרת
את הראשונה זיהה דאגלס בתור בעלת מדיניות אנטי-חברתית.
לגבי השנייה, הוא טען שהיא שוות-ערך לטענה לבעלות על האומה כולה.
כסף, טען דאגלס, אינו אלא ייצוג מופשט של האשראי האמיתי בקהילה, שהוא יכולתה של הקהילה לספק סחורות ושירותים, בזמן ובמקום שבו הם נדרשים.
בינואר 1919, היה "השקפה מכנית של הכלכלה" מאת דאגלס למאמר הראשון שהופיע ב"העידן החדש" בעריכתו של א.ר.
אוראג', בתור ביקורת על השיטות האופייניות בהן נמדדת פעילות כלכלית:
בשנת 1920, הציג דאגלס את משפט A+B בספרו, "עוצמת אשראי ודמוקרטיה"', כאבחון ביקורתי של מתודולוגיית החשבונאות הנוגעת להכנסה ולמחירים.
בהוצאה הרביעית, האוסטרלית משנת 1933, דאגלס אומר:
"לבית חרושת או לארגון יצרני אחר יש, מלבד תפקודו הכלכלי בתור יצרן של סחורות, גם היבט כספי – ניתן לראותו מצד אחד כמנגנון לחלוקת כוח-קנייה ליחידים באמצעות שכר, משכורות ודיבידנדים; ומצד שני בתור בית מלאכה למחירים – ערכים כספיים.
מעמדה זו, ניתן לחלק את התשלומים שלו לשתי קבוצות
קבוצה A: כל התשלומים המועברים ליחידים (שכר, משכורות ודיבידנדים)
קבוצה B: כל התשלומים המועברים לארגונים אחרים (חמרי גלם, חיובים מבנקים, והוצאות חיצוניות
קצב זרימת כוח הקניה לאינדיבידואלים מיוצג על ידי A, אבל מכיוון שכל התשלומים נכנסים לתוך מחירים, הרי שקצב זרימת המחירים אינו יכול להיות קטן מאשר A+B.
מאוחר יותר יהיה זה מן ההכרח להראות שכוח-קנייה עודף זה ניתן על ידי אשראי
הניתן בהלוואות (משיכות-יתר בבנק) או אשראי ייצוא."
מלבד ראיות אמפיריות, דאגלס טוען שמשפט דדוקטיבי זה מראה שסך כל המחירים גדל בקצב גדול יותר מסך כל ההכנסות כאשר רואים אותו בתור תזרים.
בעלון שלו שיצא תחת הכותרת "הכלכלה הישנה והחדשה", דאגלס מתאר את הגורם לתשלומי B:
בשנת 1932, העריך דאגלס את שזמן המחזור של הכסף שווה בערך לשלושה שבועות.
זמן המחזור של הכסף מודד את משך הזמן הנדרש להלוואה לחלוף דרך המערכת היצרנית ולחזור אל הבנק.
ניתן לחשב זאת על ידי אומדן כמות הסילוקין דרך הבנק בשנה, חלקי הכמות הממוצעת של פיקדונות אשר מוחזקים בבנקים (אשר כמעט ואינה משתנה).
התוצאה היא מספר הפעמים שהכסף צריך להסתובב כדי לייצר את מספרי המסלקה הנ"ל.
בעדות לפני הוועדה החקלאית של בית המחוקקים של אלברטה בשנת 1934, אמר דאגלס:
על פי דאגלס, התוצאה העיקרית של הבעיה אותה זיהה במשפט A+B היא חוב הגדל באופן מעריכי.
יתרה מכך, הוא האמין שכופים על החברה לייצר סחורות שאותן הצרכנים או שאינם רוצים, או שאינם יכולים להרשות לעצמם לרכוש.
אלה האחרונות מייצגות מאזן מסחרי חיובי: כלומר מצב בו המדינה מייצאת יותר מכפי שהיא מייבאת.
אבל לא ייתכן שכל המדינות ישאפו למטרה זו בו זמנית, היות שמדינה אחת חייבת לייבא יותר מכפי שהיא מייצאת בעוד שאחרת מייצאת יותר מכפי שהיא מייבאת.
דאגלס העלה את ההצעה שהתוצאה של מדיניות זו בטווח הארוך היא מלחמת-סחר, אשר אחריה אופייני בואה של מלחמה אמיתית – ומכאן ססמת האשראי החברתי, "כל הקורא לתעסוקה מלאה קורא למלחמה!", מבית היוצר של מפלגת האשראי החברתי של בריטניה וצפון אירלנד, תחת מנהיגותו של ג'ון הרגרייב.
הראשונה מייצגת עודף ייצור הון או התחמשות צבאית.
התחמשות צבאית מצריכה שימוש אלים בכלי נשק או צבירה עודפת שלהם.
דאגלס האמין שייצור הון עודף הוא רק בבחינת תיקון זמני, מכיוון שעלות ההון מופיעה במחירי מוצרי הצריכה, או המיסים, מה שיחריף עוד יותר את הפער העתידי בין הכנסות לבין מחירים.
"ראשית כל, סחורות ההון האלה חייבות להימכר למישהו.
הן מהוות מאגר של יצוא כפוי.
החלפתה של העבודה בהון בתוך תהליך הייצור משמעה שהוצאות תפעול (B) עולות ביחס להכנסות העובדים (A), מכיוון ש"B הוא הייצוג הכספי של מנוף ההון"..
כפי שהצהיר דאגלס במאמרו הראשון, "אשליית ייצור-העל":
"העלות לבית-החרושת – לא מחיר המכירה – של כל פריט במערכת התעשייתית והפינאנסית הנוכחית, מורכבת משלושה חלקים עיקריים – עלות עבודה ישירה, עלות חומרים והוצאות תפעול, אשר היחס ביניהם משתנה במידה רבה ממקום למקום, עם ה"מודרניות" של שיטת הייצור.
למשל, פסל היוצר יצירת אמנות בעזרת כלים פשוטים וגוש של שיש הוא בעל הוצאות תפעול אפסיות, אבל גם קצב הייצור שלו נמוך מאוד, בעוד שמפעל ברגים מודרני אשר עושה שימוש במכונות אוטומטיות עשוי להיות בעל הוצאות תפעול גבוהות מאוד ועלויות עבודה נמוכות מאוד, או קצב ייצור גבוה מאוד.
מכיוון שייצור תעשייתי מוגבר פר אינדיבידואל תלוי בעיקר בכלים ושיטות, ניתן כמעט לנסח חוק האומר שייצור מוגבר משמעו יחס הולך וגדל של הוצאות תפעוליות ביחס לעלויות עבודה, דבר אשר, מלבד סיבות מלאכותיות, מראה בפשטות על המידה שבה מוחלף כוח העבודה על ידי מכונות, כפי שצריך להיות."
אם הוצאות תפעוליות עולות ללא הרף ביחס להכנסה, ייתקל כל ניסיון לייצב או להגדיל את ההכנסה במחירים מאמירים.
אם ההכנסה קבועה או מאמירה, וחיובים שוטפים גדלים בעקביות כתוצאה מהתקדמות טכנולוגית, אזי מחירים, אשר שווים להכנסה פלוס הוצאות שוטפות, חייבים לעלות אף הם.
לא רק זאת אלא שכל ניסיון לייצב או להפחית מחירים חייב להיתקל בנפילה בהכנסות, על פי ניתוח זה.
כפי שמדגימה עקומת פיליפס, אינפלציה ואבטלה מתחלפים זה בזה, אלא אם כן המחירים מופחתים מכספים שמוצאם מחוץ למערכת היצרנית.
על פי משפט A+B של דאגלס, הבעיה המערכתית של מחירים מאמירים, או אינפלציה, איננה "יותר מידי כסף שרודף אחרי מעט מידי סחורות", אלא הוא הקצב הגדל והולך של הוצאות תפעוליות בייצור כתוצאה מהחלפת העבודה בהון בתוך התעשייה.
דאגלס לא העלה את ההצעה שאינפלציה איננה יכולה להיגרם מיותר מידי כסף שרודף מעט מידי סחורות לצריכה, אבל על פי הניתוח שלו אין זו הסיבה היחידה לאינפלציה, ואינפלציה היא מערכתית על פי כללי חשבונאות העלויות בהינתן שהוצאות תפעוליות עולות ביציבות ביחס להכנסה.
במילים אחרות אינפלציה יכולה להתקיים אפילו אם לצרכנים אין מספיק כוח קנייה לקנות בחזרה את כל הייצור.
דאגלס טען שישנם שני גבולות אשר שולטים במחירים, גבול תחתון הנשלט על ידי עלות הייצור, וגבול עליון הנשלט על ידי מה שהמוצר יביא בשוק הפתוח.
דאגלס הציע שזו הסיבה לכך שדפלציה נחשבת לבעיה בכלכלה המסורתית מכיוון שבנקאים ואנשי עסקים נוטים לשכוח את הגבול התחתון של המחירים.
דאגלס הציע לחסל את הפער שבין כוח-קנייה לבין מחירים על ידי הגדלת כוח הקנייה של הצרכנים באמצעות אשראי אשר אינו מופיע במחירים בצורה של החזר-כספי ודיבידנד.
בכינויים "מחיר מפוצה" ו"דיבידנד לאומי (או צרכני)", תוטל על משרד אשראי לאומי המשימה לחשב את גודל ההחזר והדיבידנד על ידי אומדן של המאזן הלאומי וחישוב הסטטיסטיקות הצבורות של ייצור וצריכה.
החזר המחירים מבוסס על הקביעה שעלות הייצור האמיתית היא קצב הצריכה הממוצע חלקי קצב הייצור הממוצע למשך אותה תקופת זמן.
כאשר M=כסף שהופץ עבור תוכנית ייצור נתונה, C=צריכה, P=ייצור.
העלות הפיזית לייצר משהו היא החומרים וההון אשר נצרכו בייצורו, ועוד כמות סחורות הצריכה אותה צרכה העבודה שנדרשה לייצורו.
צריכה כוללת זו מייצגת את העלות הפיזית, או האמיתית, של הייצור.
כאשר Consumption = עלות מוצרי-הצריכה, Depreciation = פיחות של הון אמיתי, Credit = אשראי שנוצר, Production = עלות הייצור הכולל.
היות שפחות חומרי גלם נצרכים כדי לייצר יחידה של תוצר עם כל שיפור בתהליך, יורדת עלות הייצור האמיתית עם הזמן.
כתוצאה מכך, על המחירים לרדת גם כן עם הזמן.
בהתבסס על מסקנתו שעלות הייצור האמיתית פחותה מעלותו הכספית של הייצור, נקבע החזר המחיר של דאגלס (מחיר מפוצה) על ידי היחס שבין הצריכה לייצור.
מכיוון שהצריכה לפרק זמן מתאפיינת בהיותה קטנה מהייצור על פני אותו פרק זמן בחברה תעשייתית, צריכה עלות המוצרים האמיתית להיות נמוכה מהעלות הכספית.
למשל, אם עלותו הכספית של מוצר היא 100$, והיחס בין צריכה לייצור הוא 3/4, אזי העלות האמיתית של המוצר היא 100$(3/4)=75$.
כתוצאה מכך, אם הוציא הצרכן 100$ על מוצר, תחזיר לו רשות האשראי הלאומית 25$.
המוצר עלה לצרכן 75$, הקמעונאי מקבל 100$, והצרכן מקבל את ההפרש של 25$ באשראי חדש שנוצר על ידי רשות האשראי הלאומית.
הדיבידנד הלאומי מוצדק על ידי הדרת העבודה מתהליך הייצור כתוצאה מהגדלה טכנולוגית של פריון הייצור.
כאשר עבודה אנושית מוחלפת בהדרגה על ידי מכונות בתהליך הייצור, האמין דאגלס שעל האנשים להיות חופשיים לצרוך בעודם נהנים מכמויות גדלות והולכות של פנאי, ושהדיבידנד יספק את החירות הזו.
ביקורות על משפט A+B והפרכתן
קיינס טוענים שאין כל הבדל בין תשלומי A ו-B.
מבקרים אחרים, כמו גארי נורת', טוענים שקווי המדיניות של האשראי החברתי הם אינפלציוניים.
"משפט A+B פגש בהתנגדות כמעט אוניברסלית מכלכלנים אקדמיים מכיוון שאף על פי שתשלומי B יכולים להיעשות בתחילה ל"ארגונים אחרים", הם לא בהכרח יאבדו לתזרים כוח הקנייה הזמין.
תשלומי A ו-B חופפים במהלך הזמן.
אפילו אם תשלומי B מתקבלים ומוצאים לפני שהמוצר הגמור זמין לקנייה, מתוגבר כוח הקנייה על ידי תשלומי B המתקבלים במהלך הייצור הנוכחי של סחורות אשר תהיינה זמינות לקנייה בעתיד."
ג'וזף הגיב לביקורת מסוימת זו במאמר שניתן לחברה האקטוארית של ברמינגהאם, "בנקאות ותעשייה":
"נניח כי A1 ו-B1 הם העלויות לתקופת זמן של פריטים שיוצרו בבתי חרושת לסחורות צריכה, המחולקים לעלויות A1 המתייחסות לכסף ששולם ליחידים באמצעות משכורות, שכר, דיבידנדים וכו' ועלויות 1B שמתייחסות לכסף ששולם למוסדות אחרים.
נניח ש 2A ו 2B הן העלויות התואמות של בתי חרושת המייצרים ציוד הון.
אם הכסף שבידי הציבור צריך להיות שווה לעלויות פריטי הצריכה אזי A1+A2=A1+B1 ולכן A2=B1. המדע המודרני הביא אותנו כיום לשלב בו מכונות לוקחות עליהן יותר ויותר את תפקיד העבודה האנושית בייצור הסחורות, כלומר A1 נהייה פחות חשוב ביחס ל-B1, ו-A2 פחות חשוב מאשר B2.
מכיוון ש A2=B1 פירוש הדבר ש:
כך שעל מנת שהמערכת הכלכלית תמשיך לפעול, חיוני שסחורות הון ייוצרו בכמות הולכת וגדלה בהשוואה לסחורות צריכה.
ברגע שהמנה של סחורות הון חלקי סחורות צריכה מתרופפת, העלויות נעשות גדולות יותר מכמות הכסף שמופצת, כלומר אין ביכולתו של הצרכן לרכוש את סחורות הצריכה אשר יוצאות לשוק."
הכנסות משולמות לעובדים כחלק מתוכנית רב-שלבית של ייצור.
על פי המוסכמות המקובלות של כללי החשבונאות, הכנסות אלה הן חלק מעלותו הפיננסית ומחירו של המוצר הסופי.
על מנת שניתן יהי לרכוש מוצר באמצעות הכנסות שהתקבלו ביחס לייצורו, יהיה צורך לחסוך את כל ההכנסות האלה עד להשלמת המוצר.
דאגלס טען שאנשים מוציאים את הכנסותיהם בדרך כלל על ייצור שהיה בעבר, כדי לענות על צורכי החיים בהווה, והכנסות אלה לא תהיינה זמינות לרכישת מוצרים אשר יושלמו בעתיד – מוצרים אשר חייבים לכלול, במחירם, סכום של הכנסה אשר שולמה במהלך ייצורם.
כתוצאה מכך, אין הדבר מכסה כל כך את העלות הפיננסית של הייצור, אלא יותר מעביר את החיובים מתקופת חשבונאות אחת הלאה בתור חיובים מצטברים כנגד תקופות עתידיות.
במילים אחרות, על פי דאגלס, ההיצע לא מייצר ביקוש מספיק לכיסוי כל עלויות הייצור.
דאגלס התנגד לתקפותו של חוק סיי בכלכלה.
"באופן זה הבעיה שבאספקת אותה השקעת-הון חדשה אשר תשיג את דה-השקעת-ההון במידה מספקת כדי למלא את המרווח שבין הכנסה נטו לבין צריכה, מציגה בעיה הנעשית קשה יותר ויותר ככל שכמות ההון עולה.
השקעת-הון חדשה יכולה להתרחש מעבר לדה-השקעת הון הנוכחית רק אם הוצאות עתידיות על צריכה צפויות לעלות.
בכל פעם שאנו מבטיחים את שיווי המשקל של היום באמצעות השקעה מוגדלת, אנו מחריפים את הקושי שבהשגת שיווי משקל מחר."
הביקורת הטוענת שמדיניות האשראי החברתי היא אינפלציונית, מבוססת על מה שהכלכלנים קוראים "התאוריה הכמותית של הכסף", אשר אומרת שכמות הכסף כפול קצב המחזוריות שלו שווה לכוח הקנייה הכולל.
דאגלס היה ביקורתי למדי לגבי תאוריה זו באומרו, "מהירות המחזור של הכסף במובן הרגיל של הביטוי, היא – אם יורשה לי לנסח זאת כך – מיתוס מוחלט.
אין כל יצירה של כוח קנייה נוסף על ידי מהירות המחזור של הכסף.
הקצב בו עוברות סחורות מיד-ליד, כפי שניתן לאמר, מוגבר, על ידי קצב ההוצאה, אבל לא ניתן לבטל יותר עלות באמצעות יחידה אחת של כוח-קנייה, מאשר יחידה אחת של עלות.
מבקרים אחרים טוענים שאם ההפרש בין הכנסה למחירים קיים כפי שדאגלס טוען, היה על הכלכלה להתמוטט תוך זמן קצר.
הם טענו גם שישנן תקופות זמן בהן כוח הקנייה עולה בכמותו על מחיר סחורות הצריכה שעומדות למכירה.
דאגלס השיב לביקורות אלה בעדותו לפני הוועדה החקלאית של אלברטה:
דאגלס הגדיר את הדמוקרטיה בתור "רצון העם", לא שלטון הרוב, מה שמעלה את האפשרות שאשראי חברתי יכול להיות מיושם על ידי כל מפלגה פוליטית אשר נתמכת בדרישה ציבורית אפקטיבית.
ברגע שהיא מיושמת על מנת להביא לשילוב מציאותי של מטרות ואמצעים, תחדל פוליטיקת-המפלגות להתקיים.
דמוקרטיית קלפי מסורתית אינה עולה בקנה אחד עם אשראי חברתי, אשר מקבל את זכותו של כל אינדיבידואל לבחור בדבר אחד בכל פעם, ולבחור לצאת, בהסכמה, מהתקשרויות שאינן מספקות.
דאגלס מקדם את מה שהוא מכנה "בחירה אחראית", שבמסגרתה האנונימיות בקלפי תחדל מלהתקיים.
"יש לעשות את הבוחר האינדיבידואלי לאחראי באופן אינדיבידואלי, לא ממוסה באופן קולקטיבי, בשל בחירתו." דאגלס האמין שיש להחליף את פוליטיקת המפלגות ב"איחוד האלקטורים" אשר בו תפקידו היחידי של בעל התפקיד הרשמי אשר נבחר יהיה ליישם את הרצון העממי.
דאגלס האמין שיישומה של מערכת כזו הכרחי, אחרת תהפוך הממשלה לכלי שרת בידי אנשי הממון הבינלאומיים.
דאגלס התנגד גם לבחירות החסויות בטענה שהדבר מוביל לחוסר אחריות אלקטוראלית, בכנותו אותה טכניקה "יהודית" אשר שימשה כדי להבטיח שבראבס ישוחרר וישאיר את כריסטוס להיצלב.
דאגלס ראה את החוקה בתור אורגניזם, לא ארגון.
בראייה זו, מיסוד עליונות החוק חיונית להבטחת ההגנה על זכויות האינדיבידואל מפני בית מחוקקים בעל עוצמה מוחלטת.
דאגלס האמין גם שיעילות הממשלה הבריטית נקבעת מבנית על ידי יישום התפישה הנוצרית של השילוש: "בצורה מסוימת, ריבונות באיים הבריטיים במשך אלפיים השנים האחרונות הייתה משולשת.
בין אם נסתכל בשילוש תחת השמות מלך, לורדים ופשוטי העם, או בתור מדיניות, סנקציות ומינהל, השילוש-באיחוד התקיים, והצלחתנו הלאומית הייתה הגדולה ביותר כאשר התקרבנו לאיזון (שלעולם אינו מושלם)."
בהתנגדו להקמת מפלגות אשראי-חברתי, האמין דאגלס שלעולם אל לה לקבוצה של חובבים נבחרים לכוון קבוצה של מומחים בעלי יכולת בעניינים טכניים.
בעוד שהמומחים הם אלה שבסופו של דבר אחראים להשגת תוצאות, המטרה שצריכה לעמוד לעיניהם של פוליטיקאים היא הפעלת לחץ על אותם מומחים להביא את תוצאות המדיניות בהן רוצה האוכלוסייה.
על פי דאגלס, "תפקידו הנבון של הפרלמנט צריך להיות לכפות את כל הפעילויות שהן ציבוריות מטבען להתבצע כך שהאינדיבידואלים מהם מורכבת החברה יקבלו מהן את מרב התועלת.
ברגע שהעניין נתפש, נהייה ברור לעין האבסורד הנפשע של מערכת המפלגות."
לדאגלס הייתה קריירה בתחום ההנדסה שהביאה אותו למקומות שונים ברחבי האימפריה הבריטית בשירותן של חברות חשמל, רכבות ומוסדות אחרים.
בגיל 31 למד באוניברסיטת קיימברידג' אבל עזב אחרי 4 סמסטרים בלי לקבל תואר.
בזמן שארגן מחדש את העבודה בתעשייה האווירית הבריטית במהלך מלחמת העולם הראשונה, שם דאגלס לב שהעלויות השבועיות הכוללות של הסחורות שיוצרו עלה על הסכומים ששולמו לעובדים בצורת שכר, משכורות ודיבידנדים.
הדבר נראה מנוגד לתאוריית הכלכלה הריקארדית הקלאסית, שכל העלויות מופצות בו זמנית בצורת כוח קנייה.
בהיותו מוטרד מן הניתוק לכאורה שבין האופן בו כסף זורם לבין מטרותיה של התעשייה ("לספק סחורות ושירותים", לדידו), החליט דאגלס ליישם שיטות הנדסיות למערכת הכלכלית.
דאגלס אסף מידע מלמעלה ממאה עסקים בריטיים גדולים ומצא שבכל מקרה, מלבד בחברות שהיו בדרכן לפשיטת רגל, הסכומים ששולמו במשכורות, שכר ודיבידנדים היו תמיד פחותים מן העלות הכוללת של הסחורות והשירותים שיוצרו בכל שבוע: לעובדים לא שילמו מספיק כדי שיוכלו לקנות בחזרה את מה שהם ייצרו.
שחרורם של העובדים ממערכת זו על ידי יישור קו בין כוח הקנייה לבין הייצור הפכה לבסיס לרעיונות רפורמת האשראי החברתי של דאגלס.
ישנם שני יסודות עיקריים בתוכנית הרפורמה: "דיבידנד לאומי" אשר יחלק כסף (אשראי נטול חוב) באופן שווה לכל האזרחים, מעל ומעבר להכנסותיהם, על מנת לעזור לגשר על הפער שבין כוח קנייה ומחירים; וגם מנגנון עדכון מחירים, הנקרא "מחיר צודק" (או מחיר מפוצה) אשר ימנע מראש כל אפשרות לאינפלציה.
המחיר הצודק יקטין למעשה את המחיר הקמעונאי באחוז אשר ישקף את היעילות הפיזית של מערכת הייצור.
דאגלס שם לב לכך שעלותו של הייצור היא צריכה; הכוונה בכך שהעלות החומרית המדויקת של הייצור שווה לכלל המשאבים אשר נצרכו בתהליך הייצור.
ככל שיעילותו החומרית של הייצור עולה, יקטין מנגנון המחיר הצודק את מחירם של המוצרים עבור הצרכן.
הצרכנים יוכלו באופן זה לרכוש כמה שהם רוצים ממה שהיצרנים מייצרים ולשלוט אוטומטית במה שממשיך להיות מיוצר על ידי צריכתם אותו.
חירות הפרט, חירות כלכלית ראשונית, הייתה המטרה המרכזית של הרפורמה של דאגלס.
כתביו המוקדמים הופיעו בעיקר בכתב בעת האינטלקטואלי הבריטי "העידן החדש".
עורכו של פרסום זה, אלפרד אוראג', הקדיש את "העידן החדש" ומאוחר יותר את "שבועון האנגלי החדש" להפצתם וקידומם של רעיונותיו של דאגלס, עד למותו ערב שידור הרצאתו בבי.בי.סי.
על אשראי חברתי, 5 בנובמבר 1934, במסגרת הסדרה "עוני ושפע".
בשנת 1920 הוציא דאגלס שני ספרים, "דמוקרטיה כלכלית" ו "כוח אשראי ודמוקרטיה" שאחריהם ב 1924 יצא "אשראי חברתי".
בין יצירותיו המוקדמות האחרות של דאגלס היו "השליטה בייצור והפצתו", ו"מונופול האשראי".
כתביו של דאגלס הולידו תנועה עולמית, שהייתה בולטת ביותר בחבר העמים הבריטי, עם ראשי גשר באירופה ופעילויות בארצות הברית שם קידם אוראג', בזמן שהותו שם, את רעיונותיו של דאגלס.
בארצות הברית, עמד הסופר האמריקאי Gorham munson בראש הקבוצה "דמוקרטיה חדשה".
מנסון תרם ספר חשוב על אשראי חברתי שכותרתו "המנורה של אלאדין: עושרו של העם האמריקאי".
בעוד שבקנדה וניו זילנד הייתה הצלחה אלקטוראלית למפלגות פוליטיות של אשראי חברתי, הקדישה עצמה התנועה באנגליה ואוסטרליה בעיקר ללחץ על מפלגות קיימות ליישם את האשראי החברתי.
פעולה זו בוצעה בעיקר על ידי המזכירות לאשראי חברתי של דאגלס באנגליה ועל ידי ליגות הזכויות של חבר העמים באוסטרליה.
דאגלס המשיך לכתוב ולתרום לכתבי העת של המזכירות, בתחילה בשם "אשראי חברתי" וזמן קצר לאחר מכן "בעל האשראי החברתי" (אשר ממשיך לצאת לאור על ידי המזכירות) במשך שארית חייו, כשהוא מתרכז בעיקר בנושאים חברתיים ופוליטיים בשנותיו המאוחרות.
תורותיו של דאגלס חדרו לשירה ולכתבים הכלכליים של עזרא פאונד.
ספרו הראשון של רוברט היינליין (שהתפרסם לאחר מותו) "עבורנו, החיים: קומדיה של מנהגים" מתאר ארצות הברית של העתיד הקרוב הפועלת על פי עקרונות האשראי החברתי.
היינליין ראה את האשראי החברתי בתור המסלול לאוטופיה שבה העוני יחוסל ובעלי הסטיות הנפשיות אשר מפריעים ליחסים החברתיים (אנשים אשר היום היו מכונים פושעים) מטופלים כחולים הזקוקים למרב העזרה שהחברה יכולה לספק להם לריפוי פצעיהם הנפשיים.
בשנותיה המוקדמות של התנועה, התנגדה מנהיגות מפלגת הלייבור ללחץ של חברי האיגודים ליישם את האשראי החברתי, היות שההשקפות ההירארכיות של סוציאליזם פביאני, צמיחה כלכלית ותעסוקה מלאה היו מנוגדות לדיבידנד הלאומי ולביטולה של עבדות השכר כפי שהציע דאגלס.
בניסיון להוריד את קרנה של תנועת האשראי החברתי, מסופר שאחד הפביאנים בשם סידני ווב הכריז שלא אכפת להם אם דאגלס צודק טכנית או לא – הם פשוט לא אוהבים את המדיניות שלו.
בשנת 1935 נבחרה ממשלת "האשראי החברתי" הראשונה באלברטה, קנדה, תחת מנהיגותו של ויליאם אברהרט.
ספר מאת מוריס קולבורן ששמו "משמעותו של אשראי חברתי" שכנע את אברהרט שהתאוריות של דאגלס היו חיוניות להבראתה של אלברטה מן השפל הכלכלי הגדול.
אברהרט הוסיף מנה גדושה של נצרות פונדמנטליסטית לתאוריות של דאגלס.
תנועת האשראי החברתי הקנדית, אשר טופחה במידה רבה באלברטה, קיבלה באופן זה גוון חברתי שמרני בו היא ממשיכה להחזיק עד היום.
לאחר שייעץ לפני כן לממשלה המחוזית של איכרי אלברטה המאוחדים, הפך דאגלס יועץ לאברהרט, אבל נסג מכך כעבור זמן קצר בגלל חילוקי דעות אסטרטגיים.
אברהרט חיפש עצות מסורתיות ומקובלות לגבי ניהולו הכספי של המחוז, והתכתובת הלחוצה בין השניים פורסמה על ידי דאגלס בספרו, "הניסוי של אלברטה"..
בעוד שהראש רצה לאזן את התקציב המחוזי, טען דאגלס שכל התפישה של "תקציב מאוזן" אינה תואמת את עקרונות האשראי החברתי.
דאגלס אמר שתחת הכללים הקיימים של חשבונאות עלות כספית, איזונם של כל התקציבים בתוך הכלכלה בו זמנית הוא בלתי אפשרי מבחינה אריתמטית.
התוצאה של קבלתה של הצעה זו היא שכל ייסוף הון הופך באופן אוטומטי למדי להיות רכושם של אלה היוצרים ומנפקים את ההון [ז"א המערכת הבנקאית] והוצאתו-מאיזון ההכרחית של התקציב מכוסה על ידי חובות."
דאגלס שלח עוד שני יועצים טכניים מומחים לאשראי חברתי מהממלכה המאוחדת, ל.
אולם כל הניסיונות להעביר חקיקת אשראי חברתי הוכרזו "מעבר לסמכות" על ידי בית המשפט העליון של קנדה ומועצת המלך בלונדון.
בהתבסס עת התאוריות המוניטאריות של סילביו גזל, הנפיק ויליאם אברהרט תחליף מטבע שנודע בשם תעודות שפע.
אבל שטרות אלה ירדו בערכם הנקוב ככל שהחזיקו בהם יותר זמן, ודאגלס יצא בגלוי נגד הרעיון:
"התאוריה של גזל הייתה שהצרה עם העולם היא שאנשים חוסכים כסף כך שמה שצריך לעשות זה לגרום להם להוציא אותו יותר מהר.
כסף נעלם הוא הצורה הכבדה ביותר של מיסוי מתמשך שהומצאה אי פעם.
התאוריה מאחורי הרעיון של גזל הייתה שמה שנדרש הוא להמריץ את המסחר – שאתה חייב לגרום לאנשים לקנות סחורות בטירוף – רעיון הגיוני ביותר כל עוד מטרת החיים היא מסחר בלבד."
תחת ארנסט מאנינג, אשר החליף את אברהרט לאחר מותו בטרם עת, נטשה מפלגת האשראי החברתי של אלברטה בהדרגה את מקורותיה והפכה להיות מזוהה ברבים כתנועה ימנית פופוליסטית.
בכתב העת של המזכירות, "הצעת חוק לניהול טוב יותר של האשראי של אלברטה", פרסם דאגלס ניתוח ביקורתי של תנועת האשראי החברתי באלברטה, שבו אמר, "ממשלת מאנינג אינה ממשלת אשראי חברתי יותר משהממשלה הבריטית היא של הלייבור (העובדים)".
מאנינג האשים את דאגלס ואת חסידיו באנטישמיות, והמשיך בטיהור המפלגה מכל ה"דאגלסים" כביכול.
מפלגת האשראי החברתי של קולומביה הבריטית ניצחה בשנת 1952 במחוז שממערב לאלברטה, אבל היה מעט מן המשותף בינה לבין דאגלס והתאוריות שלו.
מפלגות אשראי חברתי נהנו גם מהצלחה אלקטוראלית כלשהי ברמה הלאומית בקנדה.
מפלגת האשראי החברתי של קנדה נוסדה בתמיכה ממערב קנדה, ולבסוף בנתה בסיס תמיכה נוסף בקוובק.
אשראי חברתי הצליח יפה ברמה הלאומית גם בניו זילנד, שם הייתה זו המפלגה השלישית בגודלה למשך כמעט 30 שנה.
דאגלס תיאר את האשראי החברתי בתור "מדיניותה של פילוסופיה" והזהיר מפני ראייתה בתור תוכנית לרפורמה מוניטארית בלבד.
הוא טבע את שמה של פילוסופיה זו בתור "נצרות מעשית" – כאשר הסוגיה המרכזית בה היא האינקרנציה.
דאגלס האמין שקיים קאנון (סט של כתבים רוחניים) העובר דרך היקום כולו, וכי ישו היה גלגולו החומרי של קאנון זה.
עם זאת, הוא האמין שהנצרות נותרה בלתי אפקטיבית כל עוד היא נשארה טרנסצנדנטלית.
הדת, אשר נגזרת מן המילה הלטינית religare - "לקשור שוב", נועדה להיות קשירה בחזרה אל המציאות.
אשראי חברתי עוסק בהתגלמות העקרונות הנוצריים בעניינינו האורגניים.
ליתר דיוק, עניינו הוא בעקרונות החיברות וכיצד למקסם את יתרונות החיברות אשר תורמים לשביעות רצונו של האינדיבידואל בחברה – תוך צמצום החסרונות שבחיברות.
מטרתו של האשראי החברתי היא למקסם את ריבונותו של המקודש הנוכח בעולם.
אשראי חברתי עולה בקנה אחד עם הדוקטרינה הנוצרית של ישועה על ידי חסד אלוהי בלתי מותנה, ועל כן איננו תואם אף אחד מסוגי הדוקטרינה של ישועה על ידי עבודה.
עבודה, לא תמיד מן ההכרח שתנבע מכוונה טהורה או שתהיה בעלת תוצאה רצויה והיא בפני עצמם בבחינת "סמרטוט מטונף".
למשל, המערכת הנוכחית מאפשרת את וודאות קיומן של מלחמות הרסניות, הכרוכות בבזבוז מתועב – מה שמספק המון "עבודה" לכולם.
אשראי חברתי כונה כבר האלטרנטיבה השלישית לדואליות חסרת התוחלת של ימין-שמאל.
אף על פי שדאגלס הגדיר את האשראי החברתי בתור פילוסופיה עם שורשים נוצריים, הוא לא ראה בחזונו תיאוקרטיה נוצרית.
דאגלס לא האמין שיש לכפות את הדת על מישהו בכוח החוק או כפייה חיצונית: החברה הנוצרית המעשית היא משולשת במבנה, מבוססת על חוקה, כאשר החוקה היא גוף חי המשתנה ביחס לידע שלנו על הטבע ועל היקום.
"המדד הטוב ביותר להתקדמותה של החברה האנושית הוא היקף היכולת היצירתית שלה.
בהיותו חדור במספר מתנות של הטבע, בעיקר שכל, זיכרון, הבנה ורצון חופשי, למד האדם בהדרגה לשלוט בסודות הטבע, ולבנות לעצמו עולם שבתוכו נמצא הפוטנציאל לשלום, ביטחון, חירות ושפע." דאגלס אמר שאנשי האשראי החברתי רוצים לבנות תרבות חדשה הבנויה על ביטחון כלכלי מוחלט עבור האינדיבידואל – בה (מיכה ד, ד).
בהתאם למטרה זו, התנגד דאגלס לכל צורה של מיסוי על רכוש אמיתי.
הדבר הבדיל בין אשראי חברתי לבין המלצות מיסוי-הקרקעות של הנרי ג'ורג'.
חברת האשראי החברתי מכירה בכך שמערכת היחסים בין אדם ובין אלוהיו היא ייחודית.
על פי השקפה זו, חיוני לאפשר לאדם את מרב החירות האפשרית כדי לפתח מערכת יחסים זו.
דאגלס הגדיר חירות בתור היכולת לבחור ולדחות דבר אחד בכל פעם, ולצאת בהסכמה מהתקשרויות בלתי-מספקות.
אם יינתן לאנשים הביטחון הכלכלי והפנאי שניתן להשיגו בהקשר של חלוקת אשראי חברתי, האמין דאגלס שהרוב יסיימו את שירותם לאל ממון וישתמשו בזמנם החופשי כדי להגשים מטרות רוחניות, אינטלקטואליות או תרבותיות שיובילו להתפתחות עצמית.
דאגלס התנגד למה שכונה בפיו "פירמידת העוצמה".
טוטאליטאריות משקפת פירמידה זו והיא האנטיתזה לאשראי חברתי.
היא הופכת את הממשלה למטרה במקום לאמצעי, ואת האינדיבידואל לאמצעי במקום למטרה – demon est deus inversus - "השטן הוא אלוהים הפוך על ראשו".
אשראי חברתי מעוצב כך שייתן לאינדיבידואל את החירות המרבית שניתן להתיר בהינתן הצורך בהתארגנות בעניינים כלכליים, פוליטיים וחברתיים.
אשראי חברתי מרומם את חשיבותו של האינדיבידואל ומחזיק בעמדה שכל המוסדות קיימים כדי לשרת את האינדיבידואל – שהמדינה קיימת כדי לשרת את אזרחיה, לא האינדיבידואלים קיימים כדי לשרת את המדינה.
דאגלס הדגיש שכל המדיניות נגזרת מהפילוסופיה המתאימה וכי "אשראי חברתי הוא בראש ובראשונה מטאפיסי, והוא חייב לראות את היחסים החיים של אב-הטיפוס שלו." אשראי חברתי דוחה את פילוסופיית המטריאליזם הדיאלקטי.
"הנטייה לטעון מן הפרט אל הכלל היא מקרה פרטי של הרצף מן המטריאליזם אל הקולקטיביזם.
אם נצמצם את היקום כולו לכדי מולקולות בלבד, נוכל בסופו של דבר לוותר על קטלוג ועל מילונים; כל הדברים הם אותו הדבר, וכל המילים הן רק קולות – מולקולות בתנועה."
דאגלס חילק את הפילוסופיה לשתי אסכולות אותן כינה "האסכולה הקלאסית" ו"האסכולה המודרנית", אשר מיוצגות בצורה רחבה על ידי הפילוסופיות של אריסטו ופרנסיס בייקון, בהתאמה.
לדאגלס הייתה ביקורת כלפי שתי האסכולות המחשבתיות, אבל האמין כי "האמת נחה בהערכת העובדה שאף תפישה אינה שימושית בלעדי השנייה".
האשמות באנטישמיות כנגד מפתח השיטה
אנשי וחברתי האשראי החברתי, ואף דאגלס בעצמו, קיבלו תהודה וביקורת רבה על הפצתה של אנטישמיות מודרנית.
לדאגלס הייתה ביקורת קשה ונוקבת על היהודי-העולמי, במיוחד בכתביו המאוחרים בערוב ימיו.
הוא קבע שמספר יהודים שולטים ברבים מן הבנקים העיקריים והם מעורבים בקשר בינלאומי לרכז את כוח הכסף.
בהוצאה משנת 1933 של "אשראי חברתי", דאגלס התייחס ל"פרוטוקולים של זקני ציון", כשבעודו מחד מציין אמנם את אמתותם המפוקפקת, ומאיד הוא כותב לדידם ולזכותם כי "מה שמעניין בזה הוא, שאומנותן של השיטות באמצעותן ניתן להביא לשעבוד שכזה יכולה להיראות כמשתקפת בעובדות של החוויה היום-יומית."
כמה אנשים טענו שדאגלס היה אנטישמי מכיוון שהייתה לו ביקורת רבה על הפילוסופיה היהודית.
בספרו "אשראי חברתי", הוא כתב כי, "אין זה יותר מידי להגיד שאחד מהרעיונות השורשיים שדרכם מגיעה הנצרות למחלוקת עם תפישות הברית הישנה והאידיאלים של העידן הפרה-נוצרי, הוא ביחס לאותה הדחה של המופשטות מכס מלכותה."
דאגלס התנגד לפילוסופיות אבסטרקציוניסטיות (מפשטות), מכיוון שהאמין שפילוסופיות אלה הובילו בסופו של דבר לרוממותן של הפשטות, כגון המדינה, על פני אינדיבידואלים.
הוא האמין גם שמה שהוא כינה המחשבה האבסטרקציוניסטית היהודית נוטה להוביל את היהודים לאידיאלים קומוניסטיים והדגשת הקבוצה על פני האינדיבידואל.
פינליי, בספרו "אשראי חברתי: המקורות האנגליים", כתב: "אנטישמיות מהסוג הדאגלסי, אם ניתן בכלל לכנותה אנטישמיות, עשויה להיות מדומיינת, עלולה אפילו להיות מסוכנת, במובן זה שניתן לעוותה לכדי צורה נוראית, אבל אינה כשלעצמה מרושעת או אכזרית."
בספרה, "הכפשה חברתית: אנטישמיות, אשראי חברתי והתגובה היהודית," טוענת ג'אנין סטינגל, "הדוקטרינות הכלכליות והפוליטיות של דאגלס היו תלויות במלואן בתאוריית קשר אנטישמית." ג'ון ל.
פינליי אינו מסכים עם קביעתה של סטינגל וטוען כי,
דאגלס ציטט מספרו של מייסד התנועה האנתרופוסופית, הפילוסוף האוסטרי רודולף שטיינר - על הגוף החברתי המשולש בספריו.
כמה מן הרעיונות של האשראי החברתי, ובהם הכוונת הייצור על ידי הצרכנים, מבנה חברתי משולש, ביטוי הרוח בחומר, החיים חברתיים ותפקידה של החברה כמאפשרת את התפתחות האדם, מזכירים במידת מה רעיונות מן האנתרופוסופיה ועשויים להתפרש כאפשרות אחת ליישום המבנים החברתיים שדיבר עליהם שטיינר.
במאמר משנת 1933 סיכם אואן בארפילד את הדמיון והשוני בין האשראי החברתי לבין הרעיונות שהביא שטיינר במשנתו החברתית ובהרצאות שלו בכלכלה.
הרב אשר קרשטיין (1886, מינסק בלארוס - 9 ביוני 1975, תל אביב), היה מתלמידי החכמים במינסק בתקופה שבין מלחמות העולם, ולאחר עלותו ארצה כיהן כרבה של העיר עפולה במשך כארבעים שנה.
נולד במינסק, בנו של הרב ברוך קרשטיין ומרים לבית דורסקי.
בילדותו למד ב"חדר" ובישיבה קטנה במינסק, ולאחר מכן שלח אותו אביו לישיבת ראדין.
נמנה עם קבוצת הבחורים בישיבה אשר נבחרו על ידי החפץ חיים לסייע לו בעריכת חיבורו ההלכתי המשנה ברורה.
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת סלובודקה.
נישא לפרומה, בתו של הרב יהושע צימבליסט ("ר' יהושע מהורודנה").
לאחר נישואיו סייע רבות לחותנו בפעילותו התורנית המחתרתית במינסק.
בשל פעילותו זו נרדף קשות בידי השלטונות הרוסים, הושם במאסר ותוכנן לשולחו לגלות בסיביר.
בשנת 1936 עלה עם משפחתו לארץ ישראל בסיועו של הראי"ה קוק, התמנה לרבה של עפולה והאזור, במקומו של הרב דב בער הכהן קוק, וכיהן בתפקידו כארבעים שנה, עד לפטירתו.
היה האישיות הרבנית המרכזית בעמק יזרעאל.
עסק בקירוב לבבות בקרב בני הקיבוצים והמושבים בעמק.
נאבק במשחטות האזוריות להשגת שחיטה כשרה.
בבחירות לכנסת השנייה שובץ במקום ה-72 הסמלי ברשימת המזרחי.
נפטר בשנת תשל"ה (1975) ונקבר בהר הזיתים.
לאחר פטירתו נקרא על שמו רחוב בעפולה.
חתניו הם יהושע לחובר מנתניה והרב יהודה שולמן.
אשר קלדרון (1929 – 31 באוקטובר 2018) היה מעצב גרפי, מאייר, צייר ומורה לעיצוב הגרפי ישראלי, חתן פרס שר החינוך והתרבות לשנת 1998 כיוצר אמנות.
קלדרון נולד בסטארה זאגורה שבבולגריה, גדל בעיר ימבול ושם למד עד סיום בית הספר התיכון.
למד זמן קצר באקדמיה לאמנויות בסופיה אך הפסיק לימודיו עם עלייתו לישראל ב-1948.
בבולגריה היה חבר בתנועת השומר הצעיר ועלה במסגרת עליית הנוער, במסגרת עלית יהודי בולגריה בשנתה הראשונה של מדינת ישראל.
עם עלייתו, התקבל יחד עם קבוצת חבריו לתנועה לקיבוץ בית אלפא.
לאחר כשנה עזב את הקיבוץ, ועבר לירושלים ולמד עיצוב בבצלאל.
שם זכה במלגת לימודים, ולכניסה ישירות לשנת הלימודים השנייה בגלל ידיעותיו וכישוריו המוקדמים בעיצוב.
עם סיום לימודיו, שירת בצה"ל כמעצב בכיר ביחידה לעזרי אימון של פיקוד ההדרכה.
עם שחרורו משרות סדיר, התחתן עם לאה.
הועסק כאזרח עובד צה"ל כבוחן מקצועי למעצבים צבאיים.
בשנת 1960 פתח משרד בתל אביב.
שימש כמרצה בכיר במרבית מוסדות לימודי מקצוע העיצוב הגרפי כגון האקדמיה לאמנות בצלאל מכללת ויצו בחיפה, מכללת עמק יזרעאל ועוד.
קיבל מלגות להשתלמות בחו"ל, זכה בפרסי עיצוב רבים, פרסם ספרים ומאמרים בספרות המקצועית המקומית והבינלאומית.
היה חבר במועדונים וארגונים מקצועיים בישראל ובחו"ל.
עבודתו של אשר קלדרון התפרסה בשטחי עיצוב ואמנות שונים.
העיצוב בישראל לאחר קום המדינה היה המשך טבעי לסגנון הבאוהאוס בעיצוב הארץ ישראלי של שנות ה-30 וה-40, והוא היה בין ראשוני המעצבים שהביאו את רוח העיצוב הבינלאומי של שנות השישים.
עבודותיו של אשר קלדרון משלבות שפה גרפית חזותית נקייה וברורה המשתמשת במערכות צורה וצבע ובטיפוגרפיה בת זמננו.
הוא ייצג את דור המעצבים אשר הגדירו את עצמם בתחילת דרכם כ"צייר גרפיקאי" ושהתמחו בכל אחד מנושאי העיצוב.
עבודותיו עבור משרדי ממשלה ומוסדות ציבור כגון כרזות, עלונים ומודעות, בולי דואר, סמלים ועוד, שימשו צינור תקשורת אל האוכלוסייה בנושאים חברתיים ותרבותיים כגון גיוס כספים בעת מלחמה, עידוד חיילי צה"ל ליעילות וחסכון, עידוד האוכלוסייה לחסכון, לזהירות בדרכים, איסוף בולים ועוד.
הזיקה היהודית, התנ"ך והיודאיקה שימשו מקור השראה לרבים מעיצוביו.
זאת בעיקר לבולי דואר, בהם באו לידי ביטוי דמויות מהתנ"ך ומועדי ישראל, ושטיחי קיר, הגדה של פסח ועוד.
סגנונו האישי זוהה כייחודי וכקשה לחיקוי.
השפעתו על העיצוב הישראלי נטויה בתלמידיו הרבים - מעצבים פעילים בשדה העיצוב הישראלי.
הוא עיצב אותיות עבריות בסגנונו המיוחד.
מערכות א"ב רבות שעיצב שימשו אותו ומעצבים אחרים כגופנים.
בשנת 2013 עיצב זוג חלונות זכוכית גדולים (ויטראז') לבית הכנסת בשיכון דן, אותו היה פוקד, בנושא בריאת העולם ושבת.
תערוכות יחיד בישראל מוזיאון הרצליה 1981, מוזיאון רמת גן 1980, יודאיקה ירושלים 1990, יריד הספרים בירושלים 2011.
תערוכות קבוצתיות בישראל, ארצות הברית, דרום אמריקה, גרמניה, צרפת, פינלנד, פולין, סין, טאיוואן, הונג קונג.
תערוכת יחיד שלו בפרנקפורט אומצה על ידי שגרירות ישראל כחלק מאירועי תרבות לציון שנת ה-40 של ישראל, בעריה הגדולים של גרמניה.
עיצב "הגדה אמנותית לפסח" (2010)
שטר של 10,000 שקל (ישן) משנת 1984, שהוחלף בשטר של 10 שקלים חדשים בעיצוב זהה בשנת 1985. על השטר מופיע דיוקנה של גולדה מאיר, וקבלת הפנים שערכו לה יהודי רוסיה כשהגיעה לברית המועצות כשגרירת ישראל הראשונה, עם הכתובת "שַלּח את עמי" (שמות ט' א').
סדרות רבות של "בולי מועדים לשמחה": תשכ"א- "מלכי ישראל", תשכ"ב -"גיבורי ישראל", תשכ"ו- "בריאת העולם", תשל"ו -"סוכות", תשל"ז -"אמת-דין-שלום", תשל"ח – "האמהות", תשל"ט –"האבות", תשמ"ה –"נשים בתנ"ך".
סדרות בול יום הזיכרון: תשכ"ד (1964), - "ישראל בשטחי המדע", תשכ"ט- "דגל ישראל מורד לחצי התורן"
"סיפורי עם בלקניים", תרגם ועיבד מרדכי אבישי, תל אביב, 1995.
"איתן בארץ התעלומות", אבנר כרמלי, בהוצאת מ' מזרחי.
"האמיצים במסתרי אי המרגלים", אבנר כרמלי, בהוצאת מ' מזרחי.
"האמיצים במסתרי עמק אילון", אבנר כרמלי, בהוצאת מ' מזרחי.
אשרה אלקיים רונן (24 בספטמבר 1939 – 27 באוקטובר 2022) הייתה רקדנית, כוריאוגרפית, יוצרת רב-תחומית ומורה לכוריאוגרפיה.
כלת פרס אריק איינשטיין לשנת 2015.
אושרה אלקיים רונן, מחלוצות תיאטרון התנועה והמחול הרב-תחומי בישראל, נולדה וגדלה בנתניה.
הוריה היו עובדיה אלקיים, יליד יבנאל, בוגר מקוה ישראל, שעסק כל חייו בחקלאות, ורחל, בת למשפחת פייקוב.
כבר משחר ילדותה, נמשכה אלקיים למחול, ובגיל 12 וחצי החלה ללמוד בבית ספרה של גרטרוד קראוס בתל אביב.
בשנת 1956, בביקורה הראשון של הכוריאוגרפית מרתה גרהם בישראל, צפתה אלקיים בהופעת להקתה.
בסיום ההופעה, חיפשה אלקיים אחר גרהם מאחורי הקלעים של תיאטרון הבימה, ושטחה בפניה את רצונה העז ללמוד אצלה.
גרהם ביקשה מאלקיים להכין קטע ריקוד ולבוא איתו בתאריך ובשעה שנקבה.
לאחר שגרהם צפתה בריקודה של אלקיים, העניקה לאלקיים מלגת לימודים בבית ספרה ובגיל 16 וחצי, הפליגה אלקיים לניו יורק.
במהלך לימודיה נחשפה אלקיים לרזי הכוראוגרפיה ומשום שמצאה עניין כביר בתחום, בחרה בשנת 1959 (לאחר שלוש שנות לימודים בבית ספרה של גרהם) להמשיך את לימודיה בבית הספר למוזיקה ולמחול ג'וליארד, שם למדה בין יתר מקצועות המחול גם כוריאוגרפיה, בהנחייתו של המורה לואיס הורסט.
בשנת 1964, סיימה אלקיים את לימודיה בג'וליארד במקצועות ראשיים: מחול מודרני וכוריאוגרפיה, והייתה לאחת משתי התלמידות היחידות, שסיימו לימודי כוריאוגרפיה כמקצוע ראשי מאז הוקם ג'וליארד.
כחלק ממסלול זה היה על אלקיים, להעלות ערב שלם בפני מורי וכל תלמידי המחול והמוזיקה של ג'וליארד.
הערב כלל את כל יצירותיה שנעשו במשך ארבע שנות לימודיה.
עם סיום לימודיה, העלתה אלקיים שתי הופעות לקהל הרחב בניו יורק, האחת באולם "קאופמן הול", אשר כללה 20 רקדנים ואילו השנייה התקיימה באולם "קרנגי ריסייטל הול" והתמקדה ביצירות סולו בביצועה בשיתוף אמני מחול נוספים.
בעקבות הופעות אלו, הוזמנה אלקיים לראיון טלוויזיוני, בתוכנית "Lamp Unto My Feet" של רשת ה-CBS, שסקר את עבודותיה ותכונותיה.
עוד באותה שנה, חזרה ארצה הישר ללהקת בת שבע, כשהיא נמנית עם דור מייסדיה ועם ראשוני הכוריאוגרפים הישראלים שהעלו יצירה מקורית בלהקה.
יצירתה הראשונה "אדם וחוה" הועלתה בשנת 1965, ונבחרה כיצירה הישראלית היחידה ברפרטואר הלהקה בסיורה הראשון באירופה, בשנת 1968. היצירה הופיעה במשך 3 שנים ברפרטואר הלהקה, חודשה לאחר עשור וזכתה לשבחים, בין היתר בפסטיבלים הבין-לאומיים של הולנד, ברגן וסטוקהולם.
בשנת 1967 הקימה את "הבמה לכוריאוגרפיה ישראלית" בחיפה בסיועה של הרקדנית רות אשל.
הלהקה מנתה שמונה רקדנים והציגה רפרטואר עשיר שכלל עבודות של כוריאוגרפים ישראלים ויצירות של אלקיים.
כשבעלה הטיס הוצב בחצור בנגב עזבה את חיפה ויצרה לרות אשל את הסולו "פסיביות".
בשנת 1970, (לבקשת המועצה האזורית עמק הירדן), ייסדה אלקיים את האולפן האזורי למחול עמק הירדן, אותו ניהלה ובו לימדה במשך 10 שנים, בשיתוף הכוריאוגרפית הדה אורן.
עוד באותה השנה לקחה אלקיים חלק בייסוד להקת המחול הקיבוצית והייתה מראשוני הכוריאוגרפים לעבוד עם הלהקה.
בבכורה, שהתקיימה בינואר 1971 בקיבוץ יגור, הועלו ארבע מעבודותיה.
בשנת 1972 הוזמנה על ידי שרה לוי-תנאי להיות הכוריאוגרף הזר הראשון להעלות יצירה בתיאטרון מחול ענבל.
יצירתה "על מות לוחם" לזכר בעלה שנהרג במלחמת ההתשה, שתוארה - כ"סלילת שביל חדש, מקורי ואוניברסלי ברפרטואר של ענבל".
– צלחה את הסיכון בעבודה עם להקה בעלת סגנון וצביון ייחודי כמו זה של ענבל.
בין השנים 1967 ועד 2008 שימשה אלקיים יועצת אמנותית של תיאטרון מחול ענבל.
בשנת 1973 הוזמנה על ידי במאי הקולנוע האיטלקי ג'אנפרנקו דה בוזיו , ליצור את הכוריאוגרפיה עבור סדרת הטלוויזיה האיטלקית-בריטית - "Moses The Law Giver".
בסדרה, בכיכובו של השחקן ברט לנקסטר, (אשר צולמה ברובה במדבר סיני) יצרה אלקיים שישה מחולות בביצוע רקדנים מהלהקות בת שבע וענבל.
בין השנים 1973–1975 חזרה אלקיים ללהקת בת שבע, אז יצרה את "מסע אל שום מקום" ואת "ליקוי מאורות", בהזמנת פסטיבל ישראל 75 – לציון 30 שנה לזכר השואה.
כמו כן חודשה יצירתה "אדם וחווה".
ב-1980 הקימה את "אשרה אלקיים תיאטרון תנועה", שהיה מורכב מחמישה אמנים-מבצעים מתחומי אמנות הבמה השונים (מחול, תיאטרון, פנטומימה, אופרה וקרקס) - במטרה לחפש דרך של מיזוג צורות ביטוי שונות לשפה אחידה.
המונח "תיאטרון מחול" – הפך מאז למונח רווח כז'אנר של ביטוי בימתי חדש בלקסיקון ובשדה המחול בישראל - אותו אימצו כוריאוגרפים צעירים רבים.
היצירה "טרמינל" שהייתה פרי הבכורים של מפגש זה - הוזמנה להופיע בפסטיבל ישראל (1981), ובאותה שנה הוענק לאלקיים פרס כינור דוד עבור היצירה "טרמינל" - שהוגדרה "פריצת דרך חשובה במחול הישראלי".
ב-1982 היצירה ייצגה את ישראל בפסטיבלי היוקרה הבין-לאומיים של ברלין, אדינבורו פרינג' פסטיבל ופסטיבל הסתיו של פריז.
המחזאי והבמאי חנוך לוין, שצפה ב"טרמינל" הזמין את אלקיים ליצור את הכוריאוגרפיה למחזהו "כולם רוצים לחיות" שהועלה לראשונה בשנת 1985 בתיאטרון הקאמרי.
יצירתה "טרמולו בצול וחצי" עלתה בפסטיבל ישראל 1984, וצוינה "גולת הכותרת של התרומה הישראלית בפסטיבל".
היצירה זכתה לאות הוקרה בפסטיבל הבין לאומי סרבנטינו שבמקסיקו.
בשנת 1987, הזמין אילן רונן, המנהל האמנותי של תיאטרון הקאמרי, את אלקיים להעלות מופע בבמה 3. בעקבות הזמנה זו יצרה אלקיים את היצירה "סולמות" (1988), שהופיעה בפסטיבלים בישראל ומחוצה לה.
מופע זה זיכה את אלקיים בפרס ההסתדרות לאומנויות 1989 על שם גורית קדמן - על תרומתה הרבה לקידום המחול בארץ, ועל חדשנותה היצירתית הבלתי פוסקת.
ביצירתה "אני הלכתי אז" (2001) מגיעה אלקיים לשיא במורכבות ובטוטליות שבשילוב האמנויות – הכולל לראשונה אנימציה וקטעי וידאו-ארט (אותם ביימה בשיתוף הקולנוענית איילת עפרים), באופן שיצרו דיאלוג עם 20 שירים ממבחר השירה העברית (לאה גולדברג, מרים ילן-שטקליס, דליה רביקוביץ, יונה וולך, רחל חלפי, יונתן רטוש, דוד אבידן ועוד).
כאן לראשונה ניסתה אלקיים לבנות את התמהיל המורכב באמצעות דמות נשית אחת וזאת מתוך כוונה להגיע למיצוי הקשר בין היוצר, המבצע והיצירה עצמה.
המופע הוצג חמש שנים ברחבי הארץ ומשך אליו קהל מתחומי התעניינות מגוונים, ובתוכם תלמידים ממגמות אמנות המחול, התיאטרון, הקולנוע והספרות.
המופע הועלה בפסטיבלים בין לאומיים (ברצלונה, מקסיקו, לוס אנג'לס, סלוניקי בחסות אונסקו, ובכנס עולמי של ספרות ושירה עברית שהתקיים באוניברסיטת סטנפורד שבארצות הברית), כל השירים הוקרנו בתרגום סימולטני באנגלית או בספרדית.
משנת 2002 לימדה אלקיים כוריאוגרפיה במסלול למחול של מכללת "אורות ישראל", ומשנת 2003 ניהלה בהתנדבות את הקרן ע"ש גרטרוד קראוס - התומכת במלגות וביצירות מחול של תלמידי האקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין בירושלים.
בשנת 1966 פרשה אלקיים מלהקת בת שבע ועברה להתגורר עם בעלה (שהיה טייס) בבסיס חיל האוויר ברמת דוד, ובאותה השנה ילדה תאומים.
במלחמת ההתשה, בספטמבר 1969, במהלך מבצע רביב, נפל בעלה, רב-סרן , בפעולה מעל מפרץ סואץ.
חודש לאחר מכן, לאחר לידת בתה, נעתרה אלקיים להצעת קיבוץ אפיקים (ביתו של חגי), לבוא ולהתגורר עם ילדיה במחיצת הוריו.
בשנת 1971, הוענק לאלקיים פרס מטעם המועצה האזורית עמק הירדן על פועלה ותרומתה הרבה לפיתוח המחול וחיי התרבות בעמק.
בשנת 1987, ביום העצמאות ה-39 של מדינת ישראל, בטקס הדלקת המשואות, שהיה בסימן האמנויות, התכבדה אלקיים להדליק משואה, כמייצגת את אמנות המחול בישראל על כל שלוחותיה.
בשנת 2003, זכתה בפרס היצירה של משרד התרבות ליוצרים ולמבצעים בתחום המחול, על יצירתה "אני הלכתי אז".
בשנת 2015, זכתה בפרס אריק איינשטיין שהוענק לאמנים שתרמו להתפתחות התרבות הישראלית לדורותיה.
בדצמבר 2019, זכתה בפרס מפעל חיים של איגוד אמני ישראל.
אשר קרני (יליד 1954) הוא איש עסקים ישראלי יליד הונגריה ואזרח דרום אפריקה, שהיה מעורב בהברחת ציוד לתוכנית הגרעין הפקיסטנית ולתוכנית הגרעין הישראלית.
הוא היה מקורבו ושותפו של עבד אלקדיר חאן.
קרני הגיע לקייפטאון, דרום אפריקה, באמצע 1980 לעבודה בתנועת בני עקיבא.
הוא נשאר בקייפטאון והחל לעבוד כאיש מכירות של מכשירים אלקטרוניים עבור חברת אלקטרוניקה מקומית.
בזמן עבודתו בחברה הבריח רכיבים אלקטרוניים לא-חוקיים מתוצרת ארצות הברית להודו, פקיסטן וישראל.
לאחר שפוטר מהעבודה, הקים עסק פרטי ובאמצעותו המשיך להבריח רכיבים לא חוקיים.
קרני נחשד גם בניסיונות הברחת ציוד לקוריאה הצפונית ולמלזיה.
בתחילת 2004 נעצר קרני בזמן ששהה בחופשה עם משפחתו בדנוור, קולורדו.
קרני הואשם בהברחה ומכירה של 200 מחוללי ניצוצות לאדם פקיסטני בשם הומיון חאן, הנחשב לחבר בארגון של עבד אלקדיר חאן וכן קשור לארגוני טרור פקיסטניים.
באוגוסט 2005 הוא נדון לשלוש שנות מאסר על מכירת ציוד לנשק גרעיני לחברות בהודו ובפקיסטן.
קרני ריצה את עונשו בבית כלא בניו ג'רזי.
אשר שוורצמן (ביידיש: אשר שוואַרצמאַן; 1889 פלך קייב האימפריה הרוסית - 1919 ליד רפליבקה) היה משורר יידי ואוקראיני.
שוורצמן נולד למשפחה יהודית דתית, אביו היה עובד בתעשיית עצים.
הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי ולמד בתלמוד תורה.
ב-1893 משפחתו עברה להתגורר בעיירה קורוסטישב, יותר מאוחר הם עברו לכפר נובינקה שממוקם קרוב לקייב.
מגיל צעיר מאוד הוא התעניין בספרות עברית, יידית, רוסית ואוקראינית.
שוורצמן הכיר את חיים נחמן ביאליק שהיה מבקר בנובינקה את קרובי משפחתו.
ב-1904 החל שוורצמן ללמד את ילדי הכפר את השפה הרוסית.
ב-1905 הוא עבר להתגורר בקייב אצל אחיו הגדול.
כנראה תחת השפעת אחיו השתתף במאורעות של מהפכת 1905. יותר מאוחר עבר לברדיצ'ב, שם לימד עברית ולמד בבית ספר למסחר.
אז הוא גם התחיל לחבר שירה, תחילה בשפה האוקראינית.
ב-1909 הוא חזר לקייב והתקרב אל קבוצת אנשי תרבות יידישאיים, משוררים אהרן קושנירוב ודוד הופשטיין (שהיה גם בן דודו של שוורצמן), סופר דוד ברגלסון ומבקרי ספרות נחום אויסלנדר ונחמן מייזל.
בהשפעת קבוצה זו הוא החל לחבר ביידיש, אך רוב חיבוריו ביידיש אבדו ונותר מהם מספר מצומצם בלבד.
ב-1911 שוורצמן גויס לשורות הצבא הרוסי ושירת ביחידת הפרשים בקליש (כיום בפולין).
בין 1914–1917 השתתף במלחמת העולם הראשונה.
פעמיים עוטר בעיטור גאורגיוס הקדוש.
במלחמה הוא נפצע ועבר שיקום בבתי חולים של טמבוב ומוסקבה.
הוא שוחרר מהשירות הצבאי ב-1917.
לאחר השחרור הוא התגורר בקייב ועבד בביטאונה של תנועת הבונד פאלקסצייטונג.
בעקבות הפרעות שפרצו בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה הוא התנדב לשירות בצבא האדום ונהרג בקרב.
הוא נקבר בקבר אחים ליד כפר רפליבקה.
פון גאלדענע ווייטן, קיעוו, 1921.
מיכל לעוויטאנ אונ מאקס עריק (עורכים), לידער אונ בריוו, קיעוו, 1935.
אלע לידער און בריוו, מאסקווע, 1961.
אשר רוזנבלום (פברואר 1918 – מרץ 2002) היה משפטן וסוחר יודאיקה, אשר שימש בשנים 1950–1952 מנכ"ל משרד הפנים מטעם הפועל המזרחי.
אשר רוזנבלום נולד בד' באדר ה'תרע"ח (1918).
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל מבריסק עם משפחתו.
הוא התגורר בשכונת שיינקין ועבד כדוור בדואר המנדטורי.
לאחר מכן סיים לימודי תיכון, למד מדעי הרוח באוניברסיטה העברית ועריכת דין בבית הספר המנדטורי למשפטים.
בשנת 1945 הוסמך כעורך דין.
במקביל היה פעיל בתנועת הפועל המזרחי.
בשנת 1940 היה מזכיר איגוד הפקידים של סניף הפועל המזרחי בירושלים.
בשנת 1941 היה חבר הסיעה המרכזית "תורה ועבודה".
בשנת 1949 היה חבר סיעת "אל המקור".
עם קום מדינת ישראל, מונה למנהל האגף לנפגעי רכוש במשרד לנפגעי המלחמה, שבראשו עמד הרב יהודה לייב פישמן מימון ומנכ"לו היה יצחק רפאל.
באוקטובר 1948 החליף רוזנבלום את רפאל, שעבר לסוכנות היהודית.
במאי 1949 עבר לכהן כמנכ"ל משרד הפנים, תחת שר הפנים משה שפירא.
ביוני 1952 התפטר מתפקיד מנכ"ל משרד הפנים.
בפרסום במעריב נטען שהתפטר מסיבות אישיות.
לעומת זאת, שלמה נקדימון טען לאחר שנים בעיתון חרות שהוא התפטר בגלל חילוקי דעות עם השר.
באוגוסט 1952, בבחירות לוועידת הפועל המזרחי, היה מאנשי הסיעה המאוחדת של יצחק רפאל ואליהו-משה גנחובסקי.
בשנות ה-50 היה חבר הוועד הפועל של הפועל המזרחי.
בשנת 1960, מונה על ידי מפא"י לוועדת הבחירות של הרבנות הראשית, בניגוד לעמדת ראשי מפלגתו.
בעקבות זאת הוא סולק מהמפד"ל.
כעורך דין, ייצג נאשמים בעבירות כלכליות שונות, בהם יהודה שפיגל, שנאשם בקבלת שוחד בפרשת תל גיבורים.
בשנות ה-60 כיהן בהנהלה של כתב העת אמות.
בשנות ה-70 כיהן בוועדת הרכישות של מוזיאון תל אביב לאמנות.
נפטר בח' בניסן ה'תשס"ב (2002), והובא למנוחות בהר הזיתים .
היה נשוי לנחמה, בתו של הרב יצחק יעקב וכטפויגל.
נולדו להם שלושה בנים, שאחד מהם הוא אדם ברוך.
הרב אשר רפאל רחמים קובו (1797–1874) היה דיין, חכם באשי ורבה הראשי של סלוניקי שביוון, מגדולי הפוסקים והרבנים בעיר.
נולד לרב יעקב קובו בשנת 1797 (ה'תקנ"ז) בסלוניקי שביוון (אז בשליטת האימפריה העות'מאנית), בן למשפחת קובו המפורסמת.
סבו היה הרב רפאל חיים אברהם קובו, שכיהן כרבה של סלוניקי.
כשנולד נקרא "אשר" בלבד, והשמות "רפאל" ו"רחמים" נוספו לו כשהיה חולה בשנותיו האחרונות.
בצעירותו התחנך על ידי אביו ועל ידי דודו - הרב יצחק ברזילי.
היקף בקיאותו בפסיקה בגיל צעיר היה רב, ובגיל 20 התיר עגונה באמצעות פסק הלכה שכתב.
בהמשך מונה לשמש כדיין, וייסד בעיר ישיבה בשם "לשכת הגזית", בה למדו בתמורה למלגה שנתנו עשירי העיר.
בשנת 1849 (ה'תר"ט) מונה לשמש כרבה הראשי של סלוניקי, ולצידו מונו לשמש כרבני הכולל הרב דוד יוסף והרב חנניה סאפורטה.
כשנפטר זה האחרון בשנת 1857 (ה'תרי"ז) המשיך הרב קובו לכהן במשרתו כרב יחיד.
בשל היותו שייך למשפחה אמידה, לא נצרך לקבל משכורת עבור משרתו.
כשביקר בסלוניקי בשנת 1859 (ה'תרי"ט) הסולטאן הטורקי אבדילמג'יט הראשון, נבחר הרב קובו להיות הנציג שיקבל את פניו מטעם הקהילה היהודית.
בביקור זה העניק לו הסולטאן את אות הכבוד "מיג'דאי", והפך לראשון שקיבל את התואר "חכם באשי" בסלוניקי.
הלך לעולמו ב-27 בדצמבר 1874 (י"ט בטבת ה'תרל"ה) ונקבר בסלוניקי.
חתנו ואחיינו הרב יעקב קובו שימש כראש הרבנים של סלוניקי וערי הסביבה.
מחד הגן הרב קובו מפני שינויים ורפורמות שכוונו כנגד ההלכה היהודית, ומאידך תמך בשינויים שבעיניו לא נראו כנוגדים את ההלכה, וכדי לשמור על היחסים הטובים בקהילה פעל להוציא את כל הצדדים כשהם מרוצים.
כשאדולף כרמיה פנה אליו בחודש נובמבר 1864 (חשוון ה'תרכ"ה) וביקש את תמיכתו להקמת בית ספר של כל ישראל חברים בסלוניקי, והגנה למוסד מפני המתנגדים, השיב לו הרב בחיוב, והתפעל מהרעיון שהנערים ילמדו שפות נוספות ובראשן עברית.
גם כשפנו אליו לשם כך הרב יהודה נחמה וד"ר משה (מואיז) אלטיני, נענה בחיוב.
בעזרת ד"ר אלטיני אף הנהיג שינויים במוסדות החינוך האחרים בעיר, בהם התלמוד תורה של הקהילה.
סמכויותיו הנרחבות בכל הנוגע לתושביה היהודים של סלוניקי, ודמותו שהשפיעה על יהודי העיר גם מעבר להיבט הדתי, הביאו את הקהילה היהודית בעיר להכיר בו כפוסק הדור של זמנו.
השפעתו ופסיקתו לא הייתה רק על קהילתו, קהילות רבות ברחבי העולם הפנו אליו שאלות לפסיקה, בהן ירושלים, מנטובה שבאיטליה, אלג'יר, סרייבו, איסטנבול, סקופיה, דרדניל, ביטולה, רוסה, דופניצה וסופיה שבבולגריה, אלכסנדריה שבמצרים ולאריסה שביוון.
מעבר לפסיקותיו הנפוצות מחיי היום יום, הן כללו הנהגות וחידושים לטובת בני הקהילה.
דוגמה לכך היא פסיקה בה התיר חרם בן מאות שנים, לפיו אין להוציא צמר מחוץ לגבול העיר במרחק של שלושה ימים.
את ההיתר הוא מנמק בכך שבזמנים בהם הוטל החרם הוא הביא תועלת, ובזמן הפסיקה השתנו דברים וכעת הוא מביא לנזק והפסד.
דוגמה נוספת לפסיקה שלו היא ההיתר לרכוש ולקרוא בספרי תנ"ך שהדפיסו אנשים שאינם יהודים, בתקופה בה גברה פעילותן של החברות הפרוטסטנטיות בקהילות היהודיות.
למרות פסיקותיו אלו, במקרים רבים פעל להגן על ההלכה היהודית, וכשדרשו להכניס תיקונים בהלכה התנגד לכך בכל תוקף והעמיד את הדורשים על טעותם.
חודשים ספורים לפני פטירתו, לקח חלק בפולמוס הרבני על אודות צוואת הקאיד התוניסאי נסים שמאמה, ויצא נגד פסיקתו של הרב שלום משה חי גאגין וביטל את הצוואה.
שער אשר - חיבור גדול ומקיף הכולל תשובות הלכתיות בעיקר לאירועים שקרו בקהילתו, ודרושים, שני חלקים, סלוניקי ה'תרל"ז - ה'תרל"ט
פסקים נוספים והסכמות לפסקים שכתב הודפסו בחיבורים של רבני תקופתו.
אשר קוּלה (נולד ב-5 באוקטובר 1954) הוא שופט ישראלי בדימוס, המכהן כנציב תלונות הציבור על השופטים.
לשעבר סגן נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת.
התפרסם כראש ההרכב שזיכה את רומן זדורוב במשפטו החוזר.