tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2000 עבר קיבוץ בית הערבה המחודש לנקודת הקבע שלו, מערבית לכביש עוקף יריחו.
ב, היישוב מונה כ-40 משפחות, מתוכן כ-30 המקיימות בו קיבוץ והשאר מתגוררות בבית הערבה כיישוב קהילתי.
קיבוץ בית הערבה מתפרנס בעיקר מחקלאות.
הקיבוץ מגדל תמרים - מזן מג'הול, דקל נור ובהרי, ומתמחה בגידול פלפל ועגבניית שרי בחקלאות אורגנית.
לקיבוץ יש פונדק דרכים "לידו" בצומת לידו - ים המלח.
כל המבנים בקיבוץ התמלאו עד אפס מקום, אך למרות זאת ניסיונות להשיג אישורי בנייה לצורך התרחבות לא צלחו.
גן הילדים במקום פעל בעבר בבית פרטי בגלל העדר אישור לבנות מבנה עבור גן ילדים.
באפריל 2010 נהרסו בבית הערבה יסודות של מבנים בבנייה עבור בנים ממשיכים, במסגרת הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון.
בקיבוץ קיימת בריכת שחיה, גן ילדים ופעוטון.
רוב תושבי הקיבוץ הם עובדי חוץ, ומיעוטם עובדים בחקלאות, ובעסקים אחרים של הקיבוץ.
בינואר 2017 עלתה על הקרקע התיישבות חדשה בשם קדם ערבה, היישוב נמצא באתר שבו שכנה בעבר היאחזות הנח"ל.
הקהילה בקדם ערבה היא מעורבת דתית-חילונית, ומונה כ-60 משפחות נכון ל-2026.
בספטמבר 2023 נגרעו משטח הקיבוץ אדמות היישוב בית חגלה, שהוכר כיישוב עצמאי.
בית הערבה נמצאת באזור צפון ים המלח, כ-6 קילומטרים מהפינה הצפון-מערבית של ים המלח, וכ-6 קילומטרים דרומית ליריחו, בגובה -290 מטרים מתחת לפני הים, במפגש של דרום בקעת הירדן עם בקעת ים המלח.
בלב המדבר של בקע הירדן, ומערבית למדבר יהודה.
הנוף הוא מדברי צחיח, עם צמחיית מדבר טיפוסית.
בבית הערבה, כמו בכל אזור צפון ים המלח, שורר אקלים מדברי חם ויבש, עם קיצים חמים מאוד ויבשים, וחורפים נעימים עד קרירים, עם גשמים מועטים, וקלים לרוב.
שברי ענן יכולים להתרחש בעיקר בסתיו ובאביב, ולהוביל לשיטפונות באזור.
מיקומו של היישוב בצל הגשם של הרי יהודה גורם לתנאי האקלים השוררים בו.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 94 מילימטרים בלבד.
הטמפרטורה הממוצעת ביום בחודש אוגוסט עומדת על 41 מעלות, ובחודש ינואר על 19–20 מעלות.
אביו של המלחין שמוליק קראוס עבד בשנות הארבעים בים המלח ונטל חלק בהקמתו של הקיבוץ.
המלחין עצמו פקד את המקום פעמים רבות בילדותו, בסופי שבוע.
ב-1966, לאחר מות אביו כתב קראוס את הלחן וביקש מחיים חפר ומעמוס קינן לכתוב שיר אשר יעלה את זיכרון המקום.
הביצוע הידוע ביותר של השיר הוא של אריק איינשטיין, אם כי ישנם ביצועים אחרים, כמו של אריק סיני, מיקי שביב, יגאל בשן, רונית אופיר ושלישיית המעפיל.
בית הפגודה או בית האונייה הוא בניין בלב תל אביב אשר נבנה בשנת 1925 ומאופיין בסגנון אקלקטי.
הוא מעורר עניין כחלק מההערכה הציבורית הגוברת לאדריכלות התל אביבית של שנות ה-20 של המאה ה-20, ונחשב כיום לאחד מהבניינים המרשימים שנבנו בתקופה זו.
הבניין, הממוקם בכיכר המלך אלברט, בין הרחובות נחמני ומונטיפיורי, תוכנן בשנות ה-20 לבקשת מוריס בלוך, אלמן אמיד שעלה ארצה מארצות הברית אחרי מלחמת העולם הראשונה.
הוא תוכנן ידי האדריכל אלכסנדר לוי, בהשראת פגודה מזרח-אסייתית ומאופיין ב-21 קשתות, עמודים דוריים ומאפיינים אחרים המחברים בין אדריכלות המזרח הרחוק, אדריכלות אסלאמית ואדריכלות מערבית מודרנית וקלאסית.
הבניין נבנה בידי יצחק טגנסקי ובניו שבנו עוד מבנים רבים בתחילתה של תל אביב.
בלוך התגורר באחת הדירות בקומה השנייה.
במרפסת הוא תלה שלושה דגלים: דגל ארצות הברית, דגל בריטניה, ואת הדגל הציוני.
בשנת 1935 הותקנה בבניין מעלית נוסעים על ידי מהנדס החשמל יהודה גזונטהייט.
המעלית, שהייתה מהראשונות בארץ ישראל, הפכה לאטרקציה בקרב תושבי העיר.
בלוך נפטר ב-1943, הבעלות על הבניין עברה מיד ליד, במקום מגורים נכנסו אליו עסקים ובתי מלאכה, מצבו התדרדר, והחל משנות ה-60 היו תוכניות להריסתו.
ב-1995 קנה אותו היזם והקבלן ראובן פלד, על מנת לשפץ אותו.
אולם לפני שהשיפוץ החל, הוא מכר אותו תמורת כ-5.2 מיליון דולר למיליארדר היהודי-שוודי רוברט וייל, והשיפוץ החל בשנת 2000. הבניין נחשב לאחד מסמליה של תל אביב.
הוא דוגמה בולטת לתהליך השיפוץ והשימור ברחובותיה של העיר, ונחשב לאחד מהבתים היקרים ביותר בתל אביב בפרט ובמרכז הארץ בכלל.
בית העם הטמפלרי (גרמנית: Gemeindehaus; הגייה: גֵמַיְנְדֶהַאוּס) המצוי במושבה הגרמנית בחיפה היה המבנה הראשון שתוכנן על ידי הטמפלרים בארץ ישראל.
מבנה זה, שנקרא אז "בית העם" או "אולם הכנסים" שימש מרכז הקהילה הטמפלרית בארץ.
המבנה, המצוי כיום בשדרות בן-גוריון 11, משמש כמוזיאון העיר חיפה.
אבן הפינה למבנה הונחה ב-23 בספטמבר 1869. המבנה תוכנן על ידי פטר יוליוס לויטווד, ובנייתו נעשתה ב-1869 על ידי פועלים ערבים בהדרכתם של אנשי מקצוע טמפלרים.
הוא נבנה בסגנון טמפלרי הכולל גמלון אופייני, מרפסת מעל הכניסה לבית וכתובת מעל דלת המבנה בה נחרט באבן: .
על הגג הוצב מגדל פעמונים אשר קרא לקהילה להתכנסויותיה.
הבית כלל אולם גדול ששימש למפגשי הקהילה ולתפילות משותפות.
כמו כן היה בקומה השנייה של המבנה בית ספר וחדרי מגורים (גם משפחת לנגה, מורה המושבה, גרה בקומה זו).
בשנת 1890 הורחב הבניין ונוסף לו אגף מזרחי ובו אולם רחב להתכנסויות, וכן נבנה גג רעפים ומגדל פעמונים חדש.
בשנת 1902, משגדלה הקהילה, נבנה בחצר המבנה מבנה בית ספר עבור ילדי הקהילה.
עד שנות ה-50 של המאה ה-20 שימש המבנה כבית ספר, ולאחר מכן הפך למחסנים של חברת אגד.
המבנה שוקם במימון ממשלת גרמניה בשנת 2000 והפך למוזיאון לתולדות העיר חיפה.
בשנת 2007 כתבה הסופרת אורה מורג את הספר "הפנים שפרצו מהדף" בה הוזכר תיאורו של בית העם.
המבנה בנוי בסגנון טמפלרי טיפוסי הכולל גג רעפים וגמלון.
למבנה שתי קומות ועליית גג מרווחת.
הוא כולל שתי קשתות מחודדות וקמרון הנישא לגובה של 5.5 מטרים.
המבנה שימש "מבנה לדוגמה" ומבנים רבים אחרים במושבה הגרמנית בחיפה, ואף במושבות אחרות נבנו כדוגמתו.
המבנה אף נחשב בעת בנייתו כמבנה היפה ביותר בעיר חיפה, והיה מקור לחיקוי לבנייה הערבית והיהודית בראשית המאה ה-20.
בית העלמין קולון (בספרדית: Cementerio de Cristóbal Colón) הוא בית הקברות הלאומי של קובה הממוקם ברובע ודאדו שבהוואנה, הידוע בשל האנדרטאות, המאוזוליאומים, אחוזות הקבר והקפלות המפוארות שבו, שהפכו אותו גם לאתר תיירות פופולרי.
שטחו של בית העלמין 566 דונם וקבורים בו כמיליון בני אדם.
בין מיליון הקברים נמנים גם קבריהם של הגנרל מקסימו גומס (מראשי המאבק לעצמאות קובה), הסופר אלחו קרפנטייר, הצלם אלברטו קורדה, המוזיקאי קומפאי סגונדו, ואחרים.
בעקבות מצוקה במספר מקומות הקבורה בבית העלמין העירוני של הוואנה במהלך המאה ה-19, הוצא ב-28 ביולי 1866 צו מלכותי המורה על הקמתו של בית עלמין חדש על שם כריסטופר קולומבוס.
העבודות על הקמתו החלו ב-30 באוקטובר 1871, ובתוך שנה החלה בו הקבורה באופן רשמי.
העבודות הסתיימו רק ב-1886, אז הוקמה גם הקפלה המרכזית (La Capilla central).
אף כי מרבית הנקברים היו בני המעמדות הגבוהים, ראשוני הנקברים היו 55 עבדים אפריקאים.
צורתו של בית העלמין מלבנית - אורכו 830 מ' ורוחבו 630 מ'.
מבנהו סימטרי, וארבע דרכים מרכזיות חוצות אותו לארבעה רבעים שווים בגודלם.
הדרכים נפגשות בקפלה המרכזית, שבמרכזו.
ככלל, הקברים המפוארים יותר מרוכזים בעיקר בצפון בית העלמין ולאורך הדרכים המרכזיות, ואילו בחלקו הדרום-מזרחי קברים פשוטים יותר וכן קברים של מי שאינם קתולים, קורבנות מגפות, ועד 1924 גם שחורים ובני תערובת.
עם האתרים המרכזיים בבית העלמין נמנים אתרים אלה:
השער הראשי (Portada Principal), בכניסה הצפונית לבית העלמין, מורכב משלוש קשתות, המרכזית שבהן גבוהה ורחבה מהיתר.
רוחב השער 34 מטר וגובהו המרבי 22 מטר.
ב-1901, נוספו בו שלוש דמויות המייצגות את האמונה, האהבה והתקווה.
הדמויות פוסלו משיש איטלקי שהובא מקרארה.
אנדרטת הכבאים (Mausoleo de los Bomberos) הוקמה לזכרם של 28 כבאים שנספו בשריפה שפרצה בהוואנה ב-17 במאי 1890. בניית האנדרטה החלה ב-19 בדצמבר 1892 וגופות הכבאים נטמנו תחתיה ב-22 ביולי 1897.
קבר אמליה גוירי (Amelia Goyri), מכונה גם לה מילאגרוֹסָה ("בעלת הנס").
אמליה גוירי נפטרה בזמן הלידה ב-3 במאי 1901, בגיל 23. על פי האמונה המקומית, כשארון הקבורה נפתח בשנת 1914, נמצאה בו גופתה של גוירי כשהיא אוחזת בגופת בנה.
שתי הגופות לא העלו כל סימני ריקבון.
אלמנהּ של גוירי ביקר בקבר מדי יום והשאיר בביקוריו זר פרחים.
לאחר מותו, ב-1941, התפתחה מסורת של עלייה לקבר.
העולים לרגל משאירים אף הם זרי פרחים על קברה של גוירי, ומביעים משאלות.
אנדרטאות שונות ברחבי בית הקברות יוחדו, בין היתר, לסטודנטים לרפואה, לקורבנות מלחמת צרפת–פרוסיה, לוותיקי מלחמת העצמאות הקובנית, ללוחמי הגראנמה, ואף לשחקני בייסבול.
בית העלמין קריית שאול הוא בית קברות בתל אביב.
בית העלמין שוכן בסמוך לשכונת קריית שאול שעל שמה הוא קרוי, מערבית לדרך משה סנה ודרומית לכפר הירוק.
גבולותיו הצפוני והמערבי הם גבול תחום השיפוט של תל אביב עם רמת השרון.
שטחו של בית העלמין 320 דונם, ונטמנו בו כ-86,000 נפטרים.
בצידו המזרחי של בית העלמין נמצא בית עלמין צבאי גדול ובית עלמין שומרוני קטן.
ראשיתו של בית העלמין ב-1943, אז העלה יו"ר המועצה הדתית של תל אביב, דוד צבי פנקס, את הצורך במציאת אדמות לקבורה, בשל החשש שבבית הקברות נחלת יצחק לא יוותרו מספיק מקומות.
יו"ר ועד החברה קדישא, זלמן מייזל, פתח במשא ומתן לרכישת הקרקעות, וההליך הושלם ב-1949. בשנים הראשונות חל עיכוב בפעילות בית העלמין, עקב התנגדותו של אגף התכנון במשרד הפנים, אך בסופו של דבר התאפשר המשך פעילותו.
על שער הכניסה לבית העלמין עדיין מתנוסס שלט לאמור "בית העלמין המרכזי", אך בשל התמעטות מקומות הקבורה במקום נחנך ב-1991 בית העלמין ירקון, בסמוך לפתח תקווה, וזה ירש את מקומו של בית העלמין קריית שאול כבית הקברות המרכזי של גוש דן.
בבית העלמין קריית שאול עדיין נקברים נפטרים, אך הוא מוגדר על ידי המוסד לביטוח לאומי כ"בית עלמין סגור", המאפשר גביית דמי קבורה גבוהים.
בדומה לבתי קברות אחרים בישראל, גם בבית הקברות קריית שאול הוקמו אנדרטאות לזכר קורבנות השואה.
מתחת לחלק מהן נטמנו אפר ועצמות שהובאו ממחנות ההשמדה.
באנדרטאות: אנדרטאות ליהודי בריסק, בוקובינה, מינסק וקרקוב.
במקום גם חלקה בה נטמנו "חסידי אומות העולם" ונרצחים בפעולות טרור, ובסמוך לשער הכניסה לבית הקברות קבורים חמישה מהנרצחים בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
במקום גם קבר אחים לשרידי גופות הנספים בהפלת מטוס אל על בשמי בולגריה ב-1955.
ב-1999 נוספו בבית העלמין חלקות של קבורה רוויה בצידו הצפון-מערבי של האתר.
במקום הוקם מבנה בן שלוש קומות שצורתו כשל פירמידה מדורגת, ובין קומותיה מקשרים כבש משופע וגרם מדרגות.
קומות המבנה מחולקות לאולמות קבורה מוצלים, ופירים שבהם צמחייה מחדירים אליהן אור שמש.
הקבורה מתבצעת ב"כוכים" כדוגמת "קברות הסנהדרין", וניתן לרכוש במקום "אחוזות משפחתיות".
בצדו הצפון מזרחי של בית הקברות נמצא בית עלמין צבאי גדול, שהקבורה בו החלה ב-1951, בו קבורים יותר מ-3,000 חללים ובו גם חלקה לחללי משטרת ישראל.
מזרחית לבית העלמין ודרומית לבית העלמין הצבאי נמצא בית עלמין שומרוני קטן.
שער בית העלמין, הנמצא מדרום לשער בית העלמין הצבאי, נעול בדרך כלל.
בית העלמין נובודֶוִויצְ'יֶה הוא בית קברות יוקרתי במוסקבה, השוכן במתחם מנזר נובודוויצ'י, בדרום-מזרח העיר.
במקור, שימשה חצר המנזר כבית קברות החל מהמאה ה-16, ונקברו בה מתים מבני האצולה של רוסיה.
בית העלמין הוקם בשנת 1898 משלא נותר שטח קבורה פנוי בין חומות המנזר, ומוקם ליד החומה הדרומית.
תכנונו הופקד בידי איבן משקוב, פרופסור לארכיטקטורה.
חלק זה של בית הקברות נקרא "בית העלמין הישן של נובודוויצ'י".
ב-1949 הורחב בית הקברות בשטח שנקרא "בית העלמין החדש של נובודוויצ'י", ובין השנים 1950–1956 נבנו חומות, שערים ומשרדים.
בשנות השבעים נוסף לבית העלמין שטח נוסף הנקרא "בית העלמין החדש ביותר".
כיום משתרע בית הקברות על פני 75 דונם, ויש בו כ-27,000 קברים.
המתחם כולל מצבות מפוארות שבחלקן גם פסלים ויצירות אמנות.
בעת השלטון הסובייטי נחשב לבית העלמין השני ביוקרתו בברית המועצות לאחר בית הקברות של חומת הקרמלין, אך עם נפילת ברית המועצות פסקה הקבורה ליד חומות הקרמלין, ומאז תפס בית העלמין נובודוויצ'יה את המקום הראשון.
חלקות בית הקברות ואישים מפורסמים
בית העלמין מחולק לחטיבות לפי תחום עיסוקו של המת.
קבורים בו סופרים, מוזיקאים, מחזאים, משוררים, שחקנים, רקדנים, וזמרים.
באגף אחר של בית העלמין קבורים מדענים ואנשי ממשל רוסים וסובייטים.
באפריל 2007 נקבר בו נשיא רוסיה לשעבר בוריס ילצין.
בית העצמאות (בעבר: היכל העצמאות) הוא מוזיאון הממוקם בבית דיזנגוף בשדרות רוטשילד בתל אביב-יפו, מקום הכרזת העצמאות של מדינת ישראל.
במרכזו נמצא אולם ההכרזה אשר שוחזר למצבו ביום ההכרזה, יום שישי ה' באייר ה'תש"ח, 14 במאי 1948.
סיפור הבית מתחיל בהגרלת הצדפים, שנערכה על דיונת חול ב-11 באפריל 1909, בה חולקו המגרשים בין 66 המשפחות המייסדות של שכונת אחוזת בית.
באותה הגרלה עלה בגורלם של בני הזוג מאיר וצינה דיזנגוף מגרש מספר 43, עליו בנו את ביתם בשנת 1910, ובאותה שנה הוחלט ששם העיר יהיה "תל אביב".
בשנת 1911 נבחר מאיר דיזנגוף לשמש כיו"ר ועד השכונה, ולאחר כעשור, כשהפכה השכונה לעיירה, היה דיזנגוף לראש העיר הראשון, תפקיד אותו מלא כמעט ברציפות עד מותו בשנת 1936.
בשנות ה-20 שופץ הבית, ונוספה לו קומה.
בשנת 1930, לאחר מותה של צינה – שהייתה מורה, ציירת ופסנתרנית חובבת אומנות – החליט מאיר דיזנגוף להפוך את ביתם למוזיאון לאומנות, הראשון בעיר.
המוזיאון נפתח למבקרים בשנת 1932, כשהמבנה כולל גם את דירתו של דיזנגוף בקומה העליונה.
בשנת 1933 הורחב המבנה על ידי האדריכל דב הרשקוביץ, ומאוחר יותר שופץ על ידי האדריכל קרל רובין, שעיצב את המבנה בהתאם ל, שאפיין את הבנייה בעיר באותה תקופה.
בשנת 1936 נפתח מחדש מוזיאון תל אביב לאמנות במעמד הנציב הבריטי העליון ארתור ווקופ, כשבמבנה המחודש שלוש קומות לאולמות תצוגה.
בספטמבר אותה שנה נפטר מאיר דיזנגוף.
בני הזוג היו חשוכי ילדים, ודיזנגוף הוריש את המוזיאון לתושבי העיר.
המוזיאון פעל במקום כמעט 40 שנה, ובשנת 1971 עבר לכתובתו החדשה בשדרות שאול המלך.
במהלך שנות ה-40 וה-50 התקיימו בבית קונצרטים, ותקופה מסוימת פעלו במבנה גם בנק לאשראי והקונסוליה הבלגית.
האירוע החשוב ביותר בתולדות הבית התרחש ב-ה' באייר ה'תש"ח, 14 במאי 1948 בשעה 16:00, כאשר הכריז דוד בן-גוריון על הקמת המדינה.
ביום רביעי, 12 במאי 1948, נתכנסה מנהלת העם לישיבתה האחרונה והמכרעת.
לאחר שעות של דיונים, וברוב דחוק של שישה משתתפים אל מול ארבעה, הוחלט להכריז על הקמת המדינה.
ההחלטה התקבלה חרף הלחצים הבינלאומיים לדחות את ההכרזה, ולמרות האיום בפלישת חמשת צבאות ערב.
בשל חשש מפני הפצצה אווירית של הצבא המצרי, הוחלט לקיים את הטקס באולם המרכזי של מוזיאון תל אביב.
האולם ממוקם בחלקו האחורי של הבניין, שקירותיו העבים וחלונותיו הגבוהים סיפקו הגנה לנוכחים.
ההזמנות לאירוע נשלחו יום לפני הטקס ל-350 מנכבדי היישוב העברי.
המוזמנים התבקשו לשמור את קיום הטקס בסוד, אך השמועה פשטה.
אחרי הצהריים של יום הטקס, התגודדו מאות אנשים נרגשים אל מול בניין המוזיאון, שעה שבמועצת העם נמשכו הבירורים האחרונים בנוגע לנוסח הסופי של הכרזת העצמאות.
אולם המוזיאון הוכן במהירות, ותוך יממה הותאם לארח את טקס ההכרזה, כאשר על המלאכה הופקד מזכיר מנהלת העם זאב שרף.
בשעה 16:00 של יום שישי, 14 במאי 1948, פתח בן-גוריון, ראש מנהלת העם, את ישיבתה האחרונה של מועצת העם (שהפכה מעתה ל-מועצת המדינה הזמנית).
הטקס נפתח בשירת התקווה, ולאחריה קרא בן-גוריון את מגילת העצמאות.
עם תום ההכרזה ברך הרב פישמן-מימון 'שהחיינו', ו-25 חברי מועצת העם חתמו בתחתית פיסת קלף, תחילה בן-גוריון עצמו, ואחריו שאר חברי מועצת העם, לפי סדר הא"ב.
הושאר מקום ל-12 חברי מועצת העם שהיו נצורים בירושלים, ולא נכחו בטקס.
בשעה 16:32 הסתיימה הישיבה בנגינת התקווה על ידי התזמורת הפילהרמונית, שישבה בקומה השנייה של המבנה בשל חוסר מקום, וקמה מדינת ישראל.
טקס ההכרזה הוקלט במלואו ואף הועבר בשידור חי על ידי "קול ישראל".
בחצות הלילה בין שישי לשבת, הסתיים המנדט הבריטי על ארץ ישראל, ולפנות בוקר החלה מתקפה של חיל האוויר המצרי על תל אביב, שסימלה את פתיחת השלב השני של מלחמת העצמאות, ואת פלישת צבאות ערב.
בשנת 1971 עבר מוזיאון תל אביב למשכנו החדש.
כשנה לאחר מכן, ביוזמת בן-גוריון, הועבר בית דיזנגוף לידי 'החברה לחקר המקרא', ומוזיאון בית התנ"ך החל את פעילותו במבנה.
בשנת 1978, לכבוד חגיגות 30 שנה לקום המדינה, הוחלט לשחזר את אולם ההכרזה בקומה הראשונה של המבנה, כפי שהיה ביום הטקס עצמו.
לצורך השחזור נאספו הפריטים והריהוט המקוריים שניתן היה לאתר, ובמקום אלה שלא נמצאו הובאו פריטים זהים.
המבנה כלל את שני המוזיאונים – היכל העצמאות (שלוחה של מוזיאון ארץ ישראל) בקומה הראשונה, ומוזיאון התנ"ך בקומות העליונות עד לסגירתו של בית התנ"ך ב-2012.
במרכז מוזיאון היכל העצמאות – אולם ההכרזה המשוחזר, ובנוסף אליו מספר חדרי תצוגה, בהם תמונות ומסמכים הקשורים לאירוע.
במקום ניתנות הדרכות המשלבות הן את סיפורו של הבית והקמת העיר תל אביב, והן את סיפורו של טקס הכרזת העצמאות, והאירועים הדרמטיים שהובילו אליו.
הסיור כולל סרט קצר על תולדות הבית, וכן הסבר באולם ההכרזה, במהלכו שומעים המבקרים קטעים נדירים מתוך טקס ההכרזה, כולל נאומו של בן-גוריון, ברכת הרב פישמן-מימון, ונגינת התקווה על ידי התזמורת הפילהרמונית.
ביום העצמאות ה-70 למדינת ישראל בה' באייר ה'תשע"ח החליטה ממשלת ישראל בישיבתה שהתקיימה בבית העצמאות על סגירת הבית לצורך ביצוע עבודות שימור ושיפוץ.
העבודות החלו במרץ 2019. העבודות תוכננו להסתיים ביום העצמאות של שנת 2023, אך טרם הסתיימו.
בספטמבר 2023 הופסק פרויקט הקמת המוזיאון שיציג את מגילת העצמאות עקב אי העברת תקציבים ממשרד ראש הממשלה ומשרד המורשת.
נכון למאי 2025 פרויקט השיקום עדיין לא הסתיים, ומועד סיומו לא ברור.
לפי חוק ממשלה מ-2009 שונה שם הבית ל"בית העצמאות" ונקבעו מטרותיו:
שחזור ושימור הבניין וכן שחזור האולם שבו התקיימה ההכרזה והצגת מוצגים הקשורים בה ובמגילת העצמאות.
שימוש כמוזיאון לתולדות עם ישראל בארץ ישראל.
קיום פעילות חינוכית ותרבותית ברוח מגילת העצמאות.
שימור זכרו ופועלו של מאיר דיזנגוף בהתאם למטרות החוק.
היכל התרבות בית העם בירושלים (לשעבר: מרכז ז'ראר בכר) הוא מרכז למופעי תרבות ואמנות בתחומי התיאטרון, המוזיקה, הבידור והמחול בירושלים.
המרכז שוכן ברחוב בצלאל 11. עם בנייתו, נקרא המרכז "בית העם" ובו התקיים משפטו של אייכמן.
בתחילת שנות השמונים, הוחלף שמו לאחר שדרוג המתחם באמצעות תרומתו של מיליונר צרפתי.
בשנת 2022, עם פתיחתו של המתחם המחודש, הוחזר שמו המקורי של המבנה ל"בית העם".
"בית העם" הוקם בשנת 1907 כמקום מפגש לאירועים והרצאות על ידי בני העלייה השנייה.
באוקטובר 1909 פרסם שבועון העולם "הצעת תקנות להנהלת הבית":
במשך למעלה מ-50 שנה, נדד בית העם בין מבנים שונים בעיר.
ניתן לחלק את תקופה זו לשלושה פרקים עיקריים:
1907-1914: בשנים אלו "נדד" בית העם בין רחוב הנביאים (הקונסולים), רח' החבצלת 8 ורח' פראג, ונסגר על ידי השלטונות העות'מאנים עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
1919-1929: בשנים אלו היה ממוקם ברחוב הנביאים 63 (או 65) ונסגר בשל בעיות תקציב.
1934-1961: בשנים אלו "נדד" בין אולם עדן, אדיסון, אוריון, ובית פרלמן ברחוב יפו 70.
הקמת מבנה קבע לבית העם
מאז ייסוד בית העם הועלו רעיונות לבניית בית עבורו.
בשנות ה-40 החל איסוף תרומות והקרן הקיימת הקצתה את המגרש ברחוב בצלאל למטרה זו.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל יעקב בנאור-קלטר ובנייתו החלה טרם קום המדינה, אך נפסקה בשל מלחמת העצמאות והמצור על ירושלים.
התכנית ייעדה את הבניין לשלושה מוסדות: בית העם, הקונסרבטוריון ובית מכבי.
ב-22 ביוני 1950 נערך טקס הנחת אבן פינה לבנייתו המחודשת, באותו מגרש ברחוב בצלאל.
באותה שנה התפרסם שהכנסת תעבור למבנה עד לבניית משכן הקבע, אך היא נותרה בבניין פרומין לאחר שלא נמצא תקציב להמשך הבנייה.
בשנת 1955 הועבר בית העם לידי עיריית ירושלים, שהזמינה את האדריכל דוד רזניק להשלים את המבנה ולהתאימו לפונקציות חדשות.
בית העם הושלם לבסוף בשנת 1961. בנייתו הושלמה בחיפזון לשם קיום משפט אייכמן במבנה באותה שנה.
חנה ארנדט כתבה בספרה על המשפט: "אכן, אולם לא רע לנהל בתוכו את משפט הראווה שבן-גוריון ראה בעיני רוחו כשהורה לחטוף את אייכמן".
גם דיוני הערעור התקיימו במקום.
בתחילת שנות ה-80 שופץ המבנה על ידי הקרן לירושלים באמצעות תרומת מיליונר צרפתי, ובתכנונו של האדריכל דוד רזניק, ומאז נקרא הבניין על שם בנו של התורם, ז'ראר בכר, שנהרג בתאונת דרכים.
במסגרת השיפוץ חופה המבנה באבן נסורה והותקן קיר מסך מזכוכית בחזית המבנה.
בפברואר 2022, הסתיים שיפוץ מקיף של המבנה במימון עיריית ירושלים.
במסגרת השיפוץ, הוחזר השם "בית העם" למבנה והוקם חדר הנצחה למשפט אייכמן.
בנוסף נבנה חניון תת-קרקעי חדש, "חניון מנורה", שנפתח ביוני 2020.
השיפוץ נערך במסגרת פיתוח משולש הרחובות בצלאל, אוסישקין ומנורה כמתחם אמנות עירוני, הכולל מבנה חדש, קמפוס ירושלים לאמנויות, בשטח מגרש החנייה של מרכז ז'ראר בכר.
במתחם החדש מרוכזים בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, הסניף הירושלמי של בית הספר למשחק ניסן נתיב, בית הספר הרב-תחומי לאמנות מוסררה והמרכז למוזיקה מן המזרח.
במתחם תוכננה גם הקמת מעונות סטודנטים, אך תוכנית זו בוטלה.
בשנת 2024, כחלק מחידוש המתחם, נפתח במקום בית קפה גדול הקרוי "קפה בית העם".
בית הקפה מתפקד כבית קפה בשעות הבוקר וכמסעדה בשעות הערב.
על פי הסכם עם עיריית ירושלים בית הקפה הוא חלבי, כשר וסגור בשבתות ובחגים.
המרכז מארח אירועי תרבות שונים, ביניהם הצגות תיאטרון, מופעי מחול ומוזיקה, מופעי בידור, מופעים לילדים, כנסים, תערוכות ופסטיבלים שונים.
המרכז מארח למעלה מ–250,000 איש בשנה, לצפייה במבחר של למעלה מ–1,200 אירועים.
במרכז פועלות שתי להקות בית למחול, "ורטיגו" ו"להקת קולבן דאנס", הזוכות להצלחה הן בקרב הקהל והן בקרב המבקרים בישראל ומחוצה לה.
בין הפסטיבלים שנערכו במרכז במשך השנים היו: פסטיבל "זירת מחול", הפסטיבל לתיאטרון אוניברסיטאי, הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות, פסטיבל "מחול שלם", ופסטיבל הוּלֵגֵאבּ ליצירה אתיופית ישראלית.
האולמות בהיכל כוללים את אולם ז'ראר בכר, המונה כ-500 מקומות ישיבה וציוד טכנולוגי מתקדם, ואולם ליאו מודל, המונה כ-170 מקומות ישיבה.
בצמוד לאולם המופעים וכחלק מאותו קומפלקס נמצאת הספרייה העירונית המרכזית של ירושלים, שכוללת ספריות מבוגרים, ילדים וחדרי עיון.
בהיכל הוקם מיצג משפט אייכמן אשר התקיים במבנה.
המבנה ההיסטורי ששכן בזיכרון משה זוכה לאזכור מפורט בספרו הידוע של ש"י עגנון על ימי ראשית המאה העשרים בירושלים, "תמול שלשום":
בית העם בתל אביב היה מוסד חינוכי-תרבותי שנוסד על ידי אגודת מתנדבים ונועד לרווחת תושבי תל אביב, אשר נפתח ב-7 ביולי 1925 במגרש בקרן הרחובות בן יהודה ושלום עליכם, במקום בו עומד היום בית "אל-על".
בשנות העשרים ותחילת שנות השלושים היווה מרכז תרבותי אשר רבבות תושבי תל אביב השתתפו בפעילויותיו.
מטרת מייסדיו הייתה, כפי שנאמר בכרוז שהפיץ "הוועד להקמת בית העם", לאפשר לתושבי תל אביב ובייחוד לדלי האמצעים ולבני הנוער שבהם להרחיב את השכלתם, "לשמוע הרצאות חינוך ולהתענג על קונצרטים במחירים שווים לכל נפש".
על פי חזונם בית העם יהיה "מרכז להשכלה עממית, מקום פגישה לכולנו, מקום הפצת הלשון והתרבות העברית".
הפעילות בבית העם כללה סדרות של הרצאות, דיונים ביצירות ספרותיות חדשות ובענייני דיומא, הצגות תיאטרון וקונצרטים.
ההרצאות ניתנו במגוון של נושאים: אסטרונומיה, בוטניקה, היסטוריה, לימודי א"י, זואולוגיה, כימיה, כלכלה מדינית וקואופרציה, ספרות עברית וספרות העולם, פסיכולוגיה וחינוך, פיזיקה.
תורת הבריאות ואפילו תורת התעופה.
המוני תושבי תל אביב נהרו לבית העם להאזין להרצאות, לצפות בהצגות ולהאזין לקונצרטים שנערכו במקום תחת כפת השמיים: משך ארבעת החודשים הראשונים לקיומו בקרו בפעילויות שנערכו בו למעלה מ-70,000 איש.
בשנתיים וחצי הראשונות לקיומו נמנו יותר מ-400,000 הגעות לפעילויות, מספר עצום בהינתן העובדה שאוכלוסיית תל אביב מנתה באותן שנים כ-38,000 נפש.
בית העם היה המקום בו התארחו אמנים מפורסמים מחו"ל שהגיעו לארץ ישראל – כך הופיע בו הכנר יאשה חפץ בעת ביקורו בארץ באפריל 1926 ואף תיאטרון הבימה בעת סיבוב ההופעות שערך בארץ בשנת 1928 הציג בו את המחזה "הדיבוק".
בית העם היווה גם את משכנו של התיאטרון הסאטירי המטאטא שהפך אותו למשכנו הקבוע והציג בו עד אמצע שנות החמישים.
תיאטרון הבימה בעת שעמד להשתקע בארץ ישראל רצה להפוך את בית העם למשכנו הקבוע, אלא שנתקל בהתנגדות שחקני המטאטא שחששו לאובדן ביתם ומטה לחמם.
בשנות השלושים הוחכר המקום גם להקרנת סרטי קולנוע, על מנת להקל את המצוקה הכספית אליה נקלעה חברת "בית העם".
תחילה הוקרנו בו סרטי איכות אולם עם התדרדרותו משך השנים ירדה גם איכות הסרטים שהוקרנו בו ואם כי תיאטרון המטאטא המשיך להופיע בו ונערכו בו גם אספות פומביות וכינוסים פוליטיים הפך הקולנוע לפעילותו העיקרית.
עד הקמת מבנה "בית העם" התקיימו הפעילויות בשטח פתוח, גבעת חול מוקפת בגדר קרשים.
בשנת 1925 קבלה אגודת המייסדים הוולונטרית רשות משלטון המנדט להקים חברה "בית עם בע"מ" והותר לה להנפיק מניות בנות לירה אחת כל אחת לשם גיוס כספים להקמת בניין לאוניברסיטה עממית, ספריה ואולם להרצאות ומופעים.
כל בעל מניה נחשב לחבר בית העם.
בעזרת הכסף שנאסף הוקם ב-1927 צריף עשוי לוחות עץ, שנועד לאפשר באופן ארעי קיום הצגות וקונצרטים גם בחודשי החורף.
הרופא הממשלתי המנדטורי דרש להרוס את מבנה העץ עם בוא האביב בטענה שרק מבנה עשוי אבן בטון, או לבנים מתאים מבחינה בטיחותית לשמש כאולם לקונצרטים והרצאות אולם בהשתדלות ראשי העיר דאז – דוד בלוך ומאיר דיזנגוף, נדחתה הריסת הצריף שוב ושוב והארעי הפך לקבוע.
משך השנים עקב מצבה הכספי הרעוע של האגודה שהקימה את בית העם, הוזנח המקום ורבו התלונות על התנאים הסניטריים הירודים ועל חוסר הבטיחות למצטופפים בו, עכברושים שחצו את הבמה בעת ההופעות וקיני נחשים שהתנחלו במקום.
בשנת 1939 הועברו ההרצאות של בית העם לאולם הגדול של בית הספר תל נורדאו הסמוך.
הועלו רעיונות שונים להרוס את המבנה ולהקים במקומו מבנה מודרני ומשוכלל, או למסור לאגודה שטח חלופי לצרכיה.
כשרבו השמועות על הכוונה להרוס את בית העם כתב על כך המשורר נתן אלתרמן:
בשנת 1959 נהרס בית העם ובמקומו נבנה בית אל על על ידי היזם אריה פילץ.
תחילה חשבו להקים במרתפיו אולם למופעים, אולם לבסוף הקימו שם חניון.
בית העם נזכר גם בשיר "תנו לנו יד ונלך" שנכתב אודות תל אביב בעשורים הראשונים לקיומה, והושר על ידי עירית דותן בפסטיבל הזמר והפזמון של שנת 1973. בשיר נאמר: , רמז לילדים שנהגו "להתפלח" אל שני המוסדות.
בית הפועלים עמל (מוכר גם כ"קולנוע עמל") הוא מבנה הנמצא ברחוב בן-גוריון 57, בכפר-סבא ששימש כבית פועלים ובית-עם.
אבן הפינה למבנה הונחה ב-1936 ושנה אחרי הנחת אבן הפינה, באוגוסט 1937, הסתיימה הקמת המבנה.
בשנת 1954 הוסב המבנה לבית קולנוע.
לקולנוע עמל היה אולם שהכיל 800 מקומות ישיבה, והוא פעל עד אוגוסט 2003, ומאז המבנה נטוש.
עמל הוקם כבית הפועלים בכפר-סבא, הוא תוכנן על ידי האדריכל אריה שרון, ונבנה בתקופת המרד הערבי הגדול.
בתחילת 1936, הונחה אבן הפינה, ובאוגוסט 1937 נחנך במעמד אנשי ציבור רבים.
המבנה מאסיבי, כמופת של אחיזה איתנה בשטח לנוכח המאורעות וכביטוי למאבק הפועלים על עבודה עברית.
עלות הבנייה הכוללת הייתה 5,000 לירות ישראליות: חצי מהסכום מומן מתרומות, והחצי השני על ידי הלוואה מקרן "חוסר עבודה" ומבנק יפת בהמלצת חברת ניר.
306 פועלים תרמו ימי עבודה ולֵבנים, 266 פועלים תרמו 1,377 לירות ישראליות (65 לירות מתוכן נתרמו על ידי מי שאינם חברי הסתדרות).
בית הפועלים עמל היה, הן גאוגרפית והן ערכית, ראש חץ לרשת ירוקה של גינות מרכז העיר.
האדריכלות של בית הפועלים עמל היא אחד מציוני הדרך בהתגבשות הסגנון הבינלאומי בעבודותיו של אריה שרון.
בית הפועלים עמל מעט יוצא דופן מבחינה זאת, כיוון שששת העמודים בחזית שלו הדהדו דימוי הקלאסי של מקדשים יווניים, נראה שמהותו הציבורית והטקסית של בית הפועלים השפיעה על האדריכל אריה שרון.
ב-1941, לאחר מעבר מועצת פועלי כפר-סבא מהמקום, שינה בית הפועלים עמל את ייעודו: ממקום התאספות למקום העלאת הצגות תיאטרון: הצגת הבכורה אשר הוצגה באולם הייתה הצגת תיאטרון האהל "סדום".
שנים שימש המקום כבית להצגות תיאטרון, קולנוע, כאולם להצגות ולמופעי בידור, והן כבמה לטקסים ולחגים של בתי הספר העירוניים ושל תנועות הנוער.
ב-1966, בתכנונו של האדריכל אורי ברונשטיין, התווספה למבנה חזית חדשה שהסתירה את המבואה המקורית בעלת ששת העמודים, וכללה שני אשנבים לקופת כרטיסים וקיוסק.
המבואה החדשה תוכננה בשפה שונה לגמרי מזו של החזית המקורית של המבנה.
בתחילת שנות ה-70, שופץ בית הפועלים על ידי מועצת פועלי כפר-סבא, והיה לקולנוע המכיל 800 מקומות ישיבה.
עד לשנת 1981 היה הקולנוע בבעלותה של מועצת פועלי כפר סבא, לאחר שזו נקלעה לקשיים כלכליים, הושכר הקולנוע למפעל המים למשך 20 שנים.
מפעל המים פעל לשיפוץ האולם, הוחלפו כיסאות העץ בכיסאות מרופדים באריג אדום ונצבעו הקירות.
לאחר תקופת הפעלה רווחית, שב הקולנוע ונקלע לחובות של מיליוני שקלים.
תחילה, הושכר האולם לאירועים ולכנסים, וגם למופעי בידור ולהצגות בימי ששי, אך גם המשיך לפעול כבית קולנוע לסרטי איכות.
בשנת 2003 נמכר, תמורת סכום של 750 אלף דולר, על ידי חברת נכסי ההסתדרות (נדל"ן) בע"מ לקבלנים, האחים אליהו.
הם תכננו לבנות במקום מרכול, ואחר-כך בית חולים סיעודי.
למען הצלת המבנה, הוקם ועד פעולה של תושבי כפר-סבא, ובוטלו התוכניות של האחים אליהו.
בהמשך, נכלל המבנה ברשימת השימור העירונית הכוללת 70 מבנים.
אחת התוכניות הייתה להפוך את בית הפועלים למעונות סטודנטים, אך היא לא יצאה אל הפועל.
בֵּית הָעֲרָבָה הייתה עיר מקראית בנחלת שבט יהודה, ששכנה באזור צפון ים המלח.
על שמה נקרא קיבוץ בית הערבה, השוכן סמוך לאתרה המשוער.
העיר נזכרת תחילה בספר יהושע, בתיאור הגבול הצפוני של נחלת יהודה, בין נחלת שבט יהודה לנחלת שבט בנימין:
היעדרה של בית הערבה בולט בתיאור המקביל של הגבול הדרומי בבנימין, שם מופיעה במקומה "כֶּתֶף מוּל הָעֲרָבָה".
בית הערבה נזכרת גם ברשימת ערי יהודה, בקבוצת המדבר שבנחלת שבט יהודה:
העיר נזכרת גם ברשימה המקבילה של ערי בנימין, בקבוצה 1; חוקרים רבים מניחים כי ברשימה המקורית של ערי יהודה ובנימין, קבוצת המדבר ביהודה וקבוצה 1 בבנימין היוו קבוצה אחת, שפוצלה בהמשך.
זהו המקור הטופונימי המפורט ביותר במקרא, והבסיס למחקר הגאוגרפי-היסטורי של יהודה המקראית.
מקובל להניח כי מכאן מוצאו של אחד מגיבורי דוד, אביאל (בן) הערבתי, הנזכר בספר : "אֲבִי עַלְבוֹן הָעַרְבָתִי" (בחלק מנסחי תרגום השבעים: "אביאל בן הערבתי"); הוא נזכר גם בספר : "אֲבִיאֵל הָעַרְבָתִי".
המונח המקראי ערבה מציין את בקע הירדן בכלל, ואת ערבות יריחו עד וכולל חוף ים המלח בפרט, והדבר מתאים למקומה בתיאור גבול יהודה.
מקובל ששמה של בית הערבה נשתמר בעין אל-ע'רבה שמדרום לו' קלט.
אין לזהותה עם כתף מול הערבה שנזכרה לעיל.
זאת משום שבתאור גבול יהודה עובר הגבול מבית-חגלה צפונה לבית-הערבה, ורק אז עולה (לאבן בֹּהַן בן ראובן), ואילו בתיאור גבול בנימין עובר הגבול אל כתף מול הערבה ורק אז יורד הערבתה.
בתאורי גבול אלו לכל ארכם המונחים 'עלה' ו'ירד' משמשים בעקביות בהוראתם כפשוטה, ולכן נראה שכתף מול-הערבה שוכנת מעל הערבה, וכנראה יורדת אל הערבה באזור בית-הערבה
בעבר היו שהציעו לזהות את העיר הקדומה עם "ח'רבת אלע'רבה" שבערבות יריחו, הגם שהממצאים באתר הם החל מהתקופה הביזנטית.
לעת עתה בא בחשבון לזיהוי אתר בגדתו הדרומית של ו' קלט, אשר דווח בתשמ"ג במסגרת הדיווח על מצודת ורד יריחו.
לפי התיאור זהו אתר בן כ-30 דונם בו זוהו חרסים לפחות משלביה המאוחרים של תקופת הברזל;דרושה עדיין בדיקה נוספת לתיארוך קראמי מדוקדק ולאיתור היישוב מראשית תקופת הברזל (בהנחה שממנו בא אחד מגיבורי דוד).
כתף מול הערבה היא שלוחת ההר הנישאת ממערב לאתר זה, מעל גדתו הדרומית של ואדי קלט.
שלוחה זו, עליה נבנה מאוחר יותר מבצר קיפרוס, היא העצם הטופוגרפי הבולט ביותר באזור.
בית העלמין שייח' באדר, הנקרא גם בית העלמין גבעת רם, ממוקם במדרון מעל גן סאקר ולמרגלות בניין בית המשפט העליון בגבעת רם בירושלים.
עד סוף חודש פברואר 1948 התנהלה קבורה חפוזה באמצע הלילה פעמיים בשבוע בליווי בריטי, אולם לאחר מכן שוב לא התאפשרה התנועה להר הזיתים.
החברה קדישא העיקרית של ירושלים, "קהילת ירושלים", השיגו את שטח תחנת הניסיונות שהפך לבית הקברות סנהדריה לצורך קבורה, ומספר אישים נקברו בבית העלמין בשכונת שערי צדק.
לשאר חברות הקדישא העדתיות שפעלו בירושלים לא היו שטחי קבורה והן שבתו מפעולה עד לחידוש הקבורה בהר המנוחות.
אולם בט' באייר תש"ח, 18 במאי 1948, נהיה המצב בסנהדריה מסוכן וחפשו מקום אחר לקבורת המתים.
לצורך קבורה זמנית, לאחר שהגישה לסנהדריה נחסמה, הוקצתה מחצבה נטושה של שייח' באדר.
הקבורה נעשתה בארונות עץ שעלו לחברה קדישא כסף רב.
בימי ההפוגה הראשונה נעשה ניסיון לחזור ולקבור בבית הקברות סנהדריה, אולם לאחר שאחד מחברי החברה קדישא נהרג מירי צלף, שבו לקבור בשייח' באדר.
בית העלמין שייח' באדר נפתח לראשונה באמצע 1948 כאתר קבורה זמני עד אשר אפשר יהיה לשוב לבית הקברות בהר הזיתים.
הקבורה בחלקה זו בוצעה כאופן זמני ולכן היו בה תקדימים לא מקובלים: קבורת הנפטרים בארונות, קבורה בשתי קומות ועליהם אדמה, תינוקות וחללים נקברו יחד באותו ארון, בקבורת אנשי ההגנה נעשה הרישום וההודעה למשפחות על ידי יחידות ההגנה שנקראו "נצח".
מכתב למערכת בעיתון הארץ שפורסם ב-22 בספטמבר 1948 תיאר את המצב בבית הקברות:
"המקום הנוכחי, בשייך באדר הכבושה, אינו מתאים בשום אופן ל[קבורה] — לא מבחינה דתית ולא מבחינה אנושית ושמירת בריאות הציבור.
כי לא רק שקבורה אין כאן — המקום הוא מקום סלעי (מקודם הייתה שם מחצבה) בלי עפר ואדמה.
ובלי לטרוח לחצוב באבן כוך או קבר ולכסות את הארון באדמה כפי דיני ישראל — שמים את הארון על קרקע הסלע ועל ארון זה עוד ארון לרוחב ולגובה שורות שורות.
ומה כואב הלב לראות מנהג בזיון זה בקדושינו וטהורינו, שגם במותם אין להם המנוחה הראויה והשלימה.
ונסו נא לגשת לבית־קברות זה!
חמשים אמה לפני כן כבר מקיע עולה באף ריח הגופות הרקובים!"
עד סוף נובמבר 1948 נקברו בשייח באדר מעל 900 נפטרים בארונות.
אתר קבורה זה כונה "שייח' באדר א'".
עם תום קרבות מלחמת העצמאות בסוף שנת 1948, ועם התגבשות הקו העירוני, התברר כי אין אפשרות לשוב ולקבור בהר הזיתים, שנותר בשליטת ממלכת ירדן.
בשל כך החלה קבורת שדה רגילה בבית העלמין, באתר שכונה "שייח' באדר ב'", עד מציאת אתר קבורה שישרת את תושבי העיר באופן קבוע.
שטחו הכולל של בית הקברות היה שמונה דונם.
בבית הקברות התקיימו במהלך 1949 אזכרות לחללי מלחמת העצמאות.
מכיוון שפתיחת בית הקברות בהר המנוחות התעכבה, נמשכה הקבורה בשייח' באדר, עד סוף שנת 1951. אולם לאור זמניות הקבורה בשייח' באדר, רבים העדיפו להקבר בסנהדריה, בה הקבורה נחשבה קבורת קבע, ועבור הקבורה בה גבתה החברה קדישא מחיר גבוה יותר.
במחצית הראשונה של 1950 עלו דרישות מצד ההורים השכולים של חללי המלחמה להחיש את העברת החללים לקבורת קבע בהר הרצל.
באפריל 1950 הובטח שבימים הקרובים יחלו בפינוי בית הקברות.
אולם הפינוי התעכב ועורר חילופי האשמות לגבי האחראים לעיכוב בפינוי.
כמו כן, התעוררה מחאה על עצם הפינוי, בטענה שאין לפנות את הנקברים עד שניתן להביאם למנוחת קבע בהר הזיתים, אולם מרבית המשפחות תמכו בפינוי.
ב-17 באוגוסט 1950 החלה העברת המתים מקבורת הקומות במחצבה הנטושה.
החיילים פונו אל בית הקברות הצבאי בהר הרצל והאזרחים פונו אל הר המנוחות.
לאחר סיום הפינוי הסכימה הנהלת הקריה שסביב החלקה שבה היו קבורות הארונות "ייבנה קיר בגובה 50–60 ס"מ, השטח הפנימי ימלא אדמה וישתלו בו צמחים ירוקי תמיד ועל קיר הסלע שמעל לשטח תהיה חקוקה כתובת מתאימה שתספר לדורות על התפקיד הקדוש שמילא המקום הזה בימי המצור במלחמת השחרור".
ביוני 1951, במקביל להמשך הקבורה במקום, הוחל בפינוי החיילים שנקברו בקבורת שדה, מהאזור שכונה "שייך באדר ב'", ופונו 47 נפטרים להר הרצל, בהם טוביאנסקי ואהרן זאב אשכולי.
בהמשך פונו נפטרים בודדים לבקשת משפחותיהם.
במרץ 1952, לאחר העברת הקבורה להר המנוחות, בקשו במנהלת קריית הממשלה לפנות באופן מלא את בית הקברות לצורך הבנייה בקריית הממשלה.
בתגובה ארגנו בחוגים חרדיים מחאות והחתימו רבנים נגד הפינוי.
תומכי הפינוי טענו שרצון קרובי הנפטרים הוא להביאם לקבורת קבע בו תוצב מצבה על קברם.
המתנגדים טענו, לעומתם, שהקבורה על תנאי אינה מועילה אלא כאשר מפנים את המתים אל קברי אבותיהם, שבמקרה זה הוא בהר הזיתים, ושאין שום היתר לפנות את הקברים לבית הקברות החדש בהר המנוחות.
היה גם מי שטען שאין להעביר את הנקברים להר המנוחות כי אז יהיה צורך להעביר אותם פעם נוספת להר הזיתים.
במאי 1953 התפרסם בהארץ מכתב למערכת המתאר את המצב בבית הקברות:
"לפני כמה ימים יצאתי לבית העלמין אשר בגבעת רם (שיך באדר) ...
עצם היציאה לבית עלמין זה כרוכה בקשיים גדולים, לא פחות מנסיעה לנקודת ישוב מרוחקת, שכן אין מונית שתיאות לנסוע לשם, מאין כביש המוליך למקום.
ומשהגעתי, תעיתי במקום יותר מחצי שעה, במאמץ נואש למצוא את הקבר.
בית העלמין כולו עלה קמשונים והם מכסים את הקברות, את הרווחים שבין הקברות ואף את השבילים.
נעלמו כל סימני ההכר של הקברים."
בתגובה הסביר מנהל החברה קדישא, ישראל בר זכאי:
"הקבורות במקום זה, הנקרא שיך־באדר, היו באופן זמני, מתוך תקוה שכעבור זמן לא רב תחודש הגישה החפשית להר הזיתים, ומשוס כך נעשו הקבורות בארונות עץ, לא לפי הנהוג והמקובל בא"י.
עוד לפני כשנה פנינו לרבנות הראשית, בעל פה ובכתב, בבקשה לדון בעניין ביה"ק הזמני שבגבעת רם ולהורות אם מותר להעביר את הגופות לקבורה קבועה באיזה בית־עלמין שהוא גם מחוץ להר הזיתים או לא.
עד היום טרם אמרה הרבנות הראשית את דברה.
חרף הזמניות של ביה"ק הזה מינינו מפקח מיוחד הנמצא כל היום במקום, משגיח על הסדר והנקיון ומשרת את הבאים להשתטח על הקברים.
אשר לקמשונים, אלה עולים וצומחים לאחר הגשמים, ומכיוון שבבי"ק זה אין מצבות בנויות וכולו אדמה פנויה, טבעי הדבר שכיסו פניו חרולים.
העמדנו פועלים לנכש את העשבים, והם עודם ממשיכים בעבודה זו, כי רבה היא."
שטח בית הקברות היה אז כ-2 דונם.
בסוף יוני 1953 החליטה הרבנות הראשית שאין להעביר את הקברים, לאחר בירור עם המשפחות האם הכוונה בקבורה זמנית הייתה עד לפינוי לבית קברות קבוע או עד לפינוי להר הזיתים.
עם זאת, נפסק שמשפחות המעוניינות בכך יוכלו לפנות לרב שיפסוק להן אישית לגבי פינוי הנפטר לבית קברות אחר.
בעקבות זאת ירד פינוי בית הקברות מהפרק ותוכניות בניית קריית הממשלה שונו בהתאם.
בית העלמין קיבל את צורתו הסופית בשנת ה'תשי"ג.
חברה קדישא גחש"א - "קהילת ירושלים" ממשיכה לתחזק את בית הקברות.
בתשרי ה'תשס"ג (ספטמבר 2002) נקבר בבית הקברות תושב בני ברק שביקש להיקבר ליד הוריו, הקבורה הראשונה בבית העלמין מזה 50 שנה.
למרות שהחלקה הייתה ריקה, אנשי חברה קדישא סירבו לקבור אותו בה, והקבורה התבצעה על ידי בני משפחתו.
בבית העלמין שייח' באדר טמון רבי גדליה משה גולדמן, האדמו"ר החמישי של חסידות זוועהיל.
מתפללים רבים מגיעים לקברו במשך כל השנה ובפרט ביום פטירתו.
המנהג הקבוע הוא לעלות אל קברו בימי שני, חמישי ושוב שני ברציפות ולהגיד פרקי תהלים, לאחר מכן להניח את יד שמאל על המצבה ולבקש את כל אשר על לבו של המתפלל.
לצדו של האדמו"ר מזוועהיל קבורים גם בני משפחתו.
בצמוד אל הגדר הצפונית של בית הקברות ואל אנדרטת גן חטיבת פלמ"ח הראל היה אתר הקבורה הזמנית שבו הונחו הארונות שפונו לאחר מכן.
בית העלמין פילנתרופיה (ברומנית: Cimitirul evreiesc Filantropia din București) הוא בית עלמין יהודי אשכנזי, אחד משלושת בתי העלמין היהודיים בבוקרשט, רומניה.
בית עלמין זה נפתח בשנת 1865 בשדרות יון מיחאלאכה 89 - 91 לאחר סגירתו של בית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט.
ב-1908 נבנה בבית העלמין בית תפילה.
שטח בית העלמין מגיע לכמעט שבעה הקטרים ויש בו כ-29,000 קברים.
בתקופת שואת יהודי רומניה, כשהשלטונות הרומניים אילצו את הקהילה היהודית "לתרום" את בית העלמין סבסטופול לעיריית בוקרשט וגדוד של עובדי כפייה יהודים פירק את המצבות והקברים של בית העלמין סבסטופול, העבירו היהודים את שרידיו ומצבתו של יוליו באראש אל בית העלמין פילנתרופיה.
מצבת באראש, לצד המצבה לזכר החיילים היהודים שמתו במלחמת העולם הראשונה, רשומות כאתרים היסטוריים באזור בוקרשט.
בית העם בבאר שבע הוא מבנה ציבורי שהוקם בסוף שנות החמישים בזכות תרומתם של האחים שייבר, עיריית באר שבע וקרן נוימן.
הוא הוקם באזור "המרכז האזרחי" בבאר שבע, בסמוך לקולנוע קרן רחב הממדים.
כעשור לאחר הקמתו הוקם בסמוך לו בניין עיריית באר שבע.
ביניהם השתרע לו גן משה.
הוא שימש כמרכז התרבות העירוני המרכזי וכמשכנו של תיאטרון באר שבע מיום הקמתו ועד לשנת 2008 שבו החל לשמש כבית ספר למשחק.
בטקס הנחת אבל היסוד לבית העם בבאר שבע שנערך ביולי 1956 נכחו ראש העיר דוד טוביהו, התורמים האחים דוד ונתן שייבר מסנט לואיס, ארצות הברית וקהל רב של מוזמנים.
העלות של הבנייה נעמדה על סך של 450,000 ל"י.
מתוכם נתרמו 100,000 דולר על ידי האחים שייבר, כ-100,000 ל"י הוסיפה עיריית באר שבע מתקציבה ויתר המימון ניתן על ידי קרן נוימן ומוסדות אחרים.
הבניין כלל אולם גדול עם כ-350 מקומות ישיבה ואולם קטן של עד 100 מקומות ישיבה.
קומת קרקע כללה מסעדה וחצר פטיו ובקומת השנייה חדרים רחבים.
באפריל 1959 נערכה פתיחה חגיגית בבית העם לרגל ועידת היובל, הוועידה הארצית התשיעית של הסתדרות העובדים הלאומית.
בשנת 1964 נפתח בבית העם "המכון להשכלה ואמנות", בהנהלת זכריה לירז שכלל כ-40 חוגים והרצאות מגוונות לקהל הרחב.
בשנת 1973 הוקם תיאטרון באר שבע ובית העם היה למשכנו הקבוע עד לסיום בניית המשכן לאמנויות הבמה בשנת 2008.
בית העם העברי, שהיה בית העם הראשון בארץ ישראל, הוקם בראשון לציון בשנים תרנ"ו-תרנ"ח (1896–1898).
בית העם הוקם בגבולו המזרחי של פרדס המושבה ראשון לציון, והיה המבנה הראשון ברחוב.
הבניין הוא בן קומה אחת, שטחו כ-200 מטר רבוע וגובהו 5 מטר.
הוא כלל אולם מרכזי שבצידו הצפוני הייתה גלריית תמונות.
בצדו הדרומי הוקמה מרפסת אשר שימשה כבמה ומתחתיה נבנה מרתף.
בית העם של ראשון לציון שימש לכינוסים ואירח אישים רבים.
הוא נבנה בתמיכת הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
כאשר אישיות חשובה הגיעה למושבה, היו אנשי ראשון לציון מתכנסים בבית העם כדי להאזין לדבריה.
במקום התקיימו אסיפות הייסוד של "איחוד מושבות יהודה והגליל" (1901) ושל "אגודת הכורמים" (1906).
בעת הצורך שימש המבנה גם לצרכים אחרים.
בין האישים אשר שהתארחו בבית העם היו בנימין זאב הרצל (1898), הברון אדמונד ג'יימס דה-רוטשילד (1899), המושל הטורקי ג'מאל פאשה (1915), אלברט איינשטיין (1923) ועוד רבים .
שבעים וחמש משפחות מאיכרי המושבה התארגנו, גייסו בעזרת הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד 11 אלף פרנק זהב (מטבעות זהב בני 20 פרנק צרפתי כל אחד), ובנו את בית העם אשר הוקדש לברון רוטשילד ולאשתו.
בשנת 1898 חנכו איכרי ראשון לציון את בית העם.
במרתף בית העם התגוררו במשך מספר חודשים עולים מתימן שהגיעו למושבה בשנת תר"ע (1909).
בשנים תרצ"ו-תרצ"ט (1936–1939) שכנה בבית משטרת היישובים העבריים.
בית העם שימש כבית תרבות, ספרייה ומשכן לתזמורת.
נערכו בו אסיפות, ערבי תרבות, קונצרטים של "האורקסטרה של ראשון", והצגות תיאטרון בעברית.
אירועים בבית העם בעבר ובהווה
הבית שופץ בראשית שנות ה-30 (של המאה ה-20).
לאחר שיפוצו החלו לקיים בבית העם מסיבות "עונג שבת" בעצתו ובהדרכתו של חיים נחמן ביאליק, שיזם בתקופה זאת אירועי "עונג שבת" דומים בתל אביב.
במקום נערכו גם אירועים של כל המוסדות הציוניים החשובים, כגון: הקרן הקיימת, הוועד החקלאי, התזמורת, אגודות "מכבי" ו"הפועל", הסתדרות נשים, הסתדרות העובדים ועוד.
בית העם שימש גם לחתונות, לאירועים פרטיים ולטקסי אבל.
במלחמת השחרור נערך במקום טקס האשכבה ל-11 בני ראשון לציון שנפלו בקרב בשדות גן יבנה.
הפעילות הענפה שהתקיימה בבית העם ביטאה את הסיסמה של הנהגת המושבה: "בית העם לכל העם".
בשנת תשנ"ח (1998), ביוזמת עיריית ראשון לציון, נערכו פעולות לשימור המבנה ולשחזורו.
השחזור נעשה בהתאם למסמכים ולצילומים הנמצאים בארכיון מוזיאון ראשון לציון.
כיום, בית העם משמש להתכנסויות, להצגות, ולהרצאות לקהל הרחב.
בית העם ברחובות הוא מבנה ציבורי, שבשנת 1912 חברת "כרמל" החלה את בנייתו.
בית העם שימש כמרכז החיים התרבותיים, החברתיים והציבוריים של המושבה.
באוקטובר 2014 נחנך בית העם המשוחזר והמורחב ברחובות.
ההיסטוריה של בית העם ברחובות
בחורף 1912 (תרע"ב) החלו את בניית בית העם על ידי חברת "כרמל".
שנה לאחר מכן נחנך ברחוב יעקב פינת מנוחה ונחלה.
בית העם שימש את ועד המושבה להרצאות, לדיונים, לטקסים ולמופעים.
בית העם שימש גם כמרכז החיים התרבותיים, החברתיים והציבוריים של המושבה.
סביבו התקיימו חגיגות שאליהן הגיעו מכל רחבי הארץ והעולם.
ככל הנראה בבניית בית העם מודל ההשראה היה מהמושבה הטמפלרית בירושלים.
בית העם מזכיר טירה עתיקה ומשלב אלמנטים מחומת ירושלים.
בעקבות העלייה החמישית המושבה התרחבה, ועקב כך בשנת 1933 הוקם ליד בית העם בית קולנוע הכולל שני יציעים, גג נפתח, קומת מרתף וחדר הקרנה.
באותה הזדמנות בית העם הוסב לאולם הקרנה קטן נוסף.
במרוצת השנים בנוסף לבית הקולנוע נוספה הספרייה העירונית.
במלאת 90 שנה לבניית בית העם ו-30 שנה לבימת הנוער העירונית נחנכה רחבה מחודשת בחזית הבית.
ברחבה שני מבוכים קבועים, ראשונים מסוגם בארץ, שעוצבו על ידי האמנית רחלי רוגל.
באוקטובר 2014 נחנך בית העם המשוחזר והמורחב, הכולל היכל תרבות ואת "בימת הנוער" של רחובות.
הבניין המקורי מהווה מבואה לבניין המורחב.
בית העם מציע תחומי תרבות שונים: תיאטרון, מוזיקה, מחול, קולנוע, בידור ועוד.
מדי יום מבקרים בהיכל מאות אנשים בגילאים שונים וטעמים מגוונים.
בית העם מאנסודה הוא מקום מושבה של אספת העם העליונה, הרשות המחוקקת של קוריאה הצפונית.
בית העם ממוקם בבירת קוריאה הצפונית פיונגיאנג, בסמוך למוזיאון המהפכה הקוריאנית ולאנדרטה הגדולה בגבעת מאנסו.
בית העם כולל אולם אספה מרכזי המשתרע על שטח של כ-4,300 מ"ר, בו נכללים 2,000 מושבים לחברי האספה.
לפי דיווחים חיצוניים, בבית העם מותקנת מערכת תרגום סימולטני, אשר באפשרותה לתרגם עשר שפות זרות בו זמנית.
מבנה בית העם הנוכחי, אשר בנייתו הסתיימה בשנת 1984, עוצב על בסיס סגנון הקלסיציזם הסטליניסטי, יחד עם אלמנטים קוריאנים ייחודיים.
בית הפחה הוא מבנה עתיק בירושלים (מתחילת המאה ה-18), ברחוב הנביאים 61, אשר שימש למגורי הפחה הטורקי.
המבנה הוא בן שתי קומות, מלבני ומאורך, והוא שימש את הפחה בירושלים ומשפחתו.
חזיתו פונה כלפי רחוב הנביאים, מול בית החולים של המיסיון האנגלי, והכניסה אליו היא מצידו השני, מכיוון רחוב יפו.
הבניין נמצא בסמוך לבית נבון ביי ובית אשל ירושלים.
בקומה התחתונה של המבנה הייתה אורווה מחופה בקמרונות.
האכסדרה עם הקשתות של חזית האורוות מתקופת הפחה נסתמה בבטון בתקופה הבריטית.
כיום משמש הבניין דירת מגורים המחולקת לכמה חללים ולגלריית אמנים.
המבנה עצמו ישן, והוא נתון בסכנת הריסה.
בית הפחה הוא אחד המבנים העתיקים בירושלים שמחוץ לחומות.
את הבניין בנתה הכנסייה היוונית אורתודוקסית בתחילת המאה ה-18, והיא השכירה אותו למושל ירושלים הטורקי - הפחה.
הראשון מבין המושלים שגר בו היה ראשיד פחה, ואחריו התגוררו בו אברהים פחה ואחרים.
בקבלות הפנים שערך המושל לנכבדי העיר בימי חג ומועד ניגנה תזמורת צבאית טורקית ברחבה מיוחדת שהייתה בחזית הבניין מדרומו.
הבית עבר מיד ליד במהלך השנים, ובשנות ה-30 של המאה העשרים רכש אותו הסוחר היהודי יליד עדן, בֶּנִין, שהיה סוחר בהודו ובמצרים ולאחר מכן השתקע בישראל.
הוא רכש את הבית, ואת חצר הכניסה הפך למשתלת פרחים.
משפחת בנין רכשה גם את הבית המפואר הסמוך, בית נבון ביי, אחרי שנבון ירד מנכסיו.
שנים לאחר מכן נעקרו העצים והשתילים מן המקום, וכיום המתחם משמש מגרש חניה.
בתחתית המבנה פועל כיום בית הכנסת עולי בורסה, המשמש את עולי העיר בורסה שבטורקיה, דוברי שפת הלאדינו.
בשנת 2007 החלו עבודות להקמת קניון במתחם שבו שכנה הקונסוליה הגרמנית (הנביאים 57 פינת ראול ולנברג), ובמגרשי החנייה שבאזור, ובית הפחה שנמצא באזור בסכנת הריסה.
בית נבון ביי ישומר כחלק מפרויקט זה.
בית הפחה בנוי בשיטה עתיקה בה היו בונים מלבנים וממלאים בפנים עפר.
שיטת הבניה מאפשרת לשמור על קור הבניין במהלך ימי הקיץ החמים, מה שהיה רצוי על נכבדי העיר שגרו במקום, אך במהלך החורף הקור בלילה מקפיא עצמות.
בית העם שבמושב עין ורד שבשרון נבנה בשנת 1937 ושימש למטרות שונות במשך 20 שנה, ביניהם עמדת תצפית על האויב במלחמת העצמאות, חדר נשק.
התקיימו בו גם כנסים, הצגות, "מועדון לחבר" ואירועי תרבות שונים.
בית העם של עין ורד נבנה בשנת 1937, באמצעות כסף שהכניסו לקופת המושב עולים חדשים מגרמניה, בני העלייה הרביעית, ואת הבנייה עצמה ביצעו חברי היישוב באותה תקופה.
בית העם נבנה לרוחב ולגובה, אך לא הושלם בשל קשיים כלכליים של ראשית היישוב.
נבנתה הבמה וכל החללים מתחתיה ומעליה, ורק האולם היה חסר.
במשך יותר מ־20 שנה לא הסתיימה הבנייה של בית העם.
רק בשנת 1960 (לאחר 23 שנים) הושלמה הבנייה והבניין שופץ.
הבניין הלא גמור שימש למטרות שונות במשך 20 שנה: החדרים מתחת לבמה שימשו מיום הקמת הבניין למזכירות והנהלת החשבונות של היישוב, חדר אחד שימש כספרייה וחדר אחד שימש כחדר נשק.
בהמשך, בקומת הקרקע הוקם "מועדון לחבר".
לקיר המזרחי הוצמד מבפנים סולם ברזל ארוך, ודרכו עלו אל הגג של בית העם ששימש בימי המאורעות ובתקופת מלחמת העצמאות גם כעמדת תצפית והגנה על כל היישובים היהודיים והערביים בסביבה ומשם אותתו במורס.
בתקופת שהמקום היה נטוש, השתלטו "הפרדסנים" והם הפכו את בית העם לבית האריזה המרכזי של היישוב, עד שנבנה בית האריזה המרכזי.
לעיתים בקיץ בית העם שימש לאחסון שקי שעורה ועיבוד היבול המשותף של המושב.
משנת 1938 ובמשך חמישה עשורים התקיימו בבית העם הקרנות שבועיות של סרטי קולנוע שבחרה ועדת התרבות של מושב עין ורד.
מחוץ לבית העם הוקם חדרון קטן עם חורים מרובעים בקיר לצורך ההקרנה.
בחדרון הוצבו מכונת הקרנה, מכונת תרגום וציוד ההקרנה של הסרטים.
המכשירים הוצבו בחדר נפרד כדי שרעש מכונת ההקרנה לא יפריע לצופים.
הקהל ישב על ספסלי עץ שהיו על הבמה הרחבה של בית העם.
לעומת זאת, בקיץ הוקרנו הסרטים לעיתים בחוץ על קיר העץ.
הקהל ישב במדרון החול על כיסאות או שמיכות שהביאו מבתיהם.
כניסת הטלוויזיות לבתי חברי היישוב צמצמה באופן דרמטי את פעילותו של הקולנוע.
בשנים 1938- 1988 בבית העם התקיימו אירועי התרבות של היישוב: חגיגות, הצגות, סרטים, חוגים, הרצאות, כנסים ועוד.
במת בית העם שימשה לפעילויות חברתיות ותרבותיות.
באופן זמני צידה הצפוני של הבמה נסגר בקיר עץ וכך היה אפשר לקיים שם אסיפות חברים, "התאספויות" נוער, הרצאות, הקרנות סרטים והתכנסויות חגיגיות, כמו חתונות של בני המושב וסדר פסח משותף.
בבית העם גם נפרדו החברים מאדם שנפטר, ומאחת הרחבות שמקיפה אותו יוצאים עד היום להלוויות של חברי היישוב.
בסוף שנות ה-80 (ינואר 1988) נסגר "קולנוע עין-ורד", ובאולם בית העם כמעט ולא נותרה פעילות.
כיום משמש המקום כבר ומקום בילוי תוסס לצעירי המושב, בימי שישי ושבת.
בית העם של מושב "עין ורד" שבשרון ניצב מעבר לשדרת הקזוארינות, במיקום המרכזי ביותר ביישוב.
בית העם ממוקם לצד מרחב "הדשא הגדול", הצרכנייה והאתרים הציבוריים הנוספים של היישוב.
במקום נבנתה במה גדולה ורחבה, שתתאים להצגות רבות-משתתפים.
הגובה מעל הבמה הותאם לתפאורה המורכבת ממסגרות ענקיות, כדי שניתן יהיה להעלותן ולהורידן באמצעות מערכת גלגלות וחבלים, כפי שמקובל בתיאטרון גדול ומודרני, לכן גובהו של בית-העם הוא פי שניים ומעלה מגובה פתח הבמה.
לאורך חזית הבמה נבנה תא רחב שהיה מיועד לתזמורת.
מתחת לבמה נבנו חדרי הלבשה לשחקנים.
בשנת 1960 הושלמה בנייתו של בית-העם: נבנה חלקו הצפוני בתור אולם עם יציע ומרפסת.
באולם הוצבו כ-500 מושבים, והוא התחיל למלא את תפקידו.
זהותו של מתכנן בית העם אינה ידועה, ועם זאת, הבניין מציג איכויות אדריכליות יוצאות דופן.
האגף המקורי שלו היה למעשה מגדל במה שאפשר העלאת מופעים והצגות מול שטח אדמה גדול.
מגדל במה דומה ניצב עד היום גם בכניסה לקיבוץ עין חרוד בעמק יזרעאל, ולכן מסיקים שייתכן שאותו מהנדס אחראי לתכנון של שני המבנים.
האגף השני של בית העם, שהוקם בשנות ה-60, נצמד למגדל הבמה וכולל אולם משופע ובו 400 מקומות, מבואה, חדרי שירותים, חדר מקרין ומרפסת מקורה הצופה לאחת הדרכים הראשיות ביישוב.
הוא מאופיין בעיצוב מודרני, פונקציונלי, וכולל פריטי בניין ייחודיים; למשל, מערכת של לוחות עץ שיוצרת הפרדה נעימה בין החוץ לבין הפנים או שורה של פתחים אקראיים לכאורה בחזית הראשית, שסייעו בעבר לאוורר את הבניין.
ממדיו של בית העם לא תאמו את מספר התושבים המצומצם יחסית של המושב, משום שנבנה עבור הצגות רבות משתתפים.
מתחילת שנות ה-90 עומד הבניין נטוש, למעט אגף אחד שבו פועל "מועדון לחבר".
הטיח שלו מתקלף ומצבו הולך ומידרדר בכל שנה.
בשנים האחרונות עלתה הצעה במושב לשימור הבניין ושיפוצו בשל הצורך בפעילות חברתית, אך המכשול העיקרי הוא שאין גורם מממן.
בית העלמין של גוש קטיף היה בית עלמין ששכן בסמוך לנווה דקלים ושימש את המתים של גוש קטיף.
בבית העלמין היו כ-48 קברים.
בית העלמין הוקם ב-1992, והנקבר הראשון בו היה ילד מהישוב נצר חזני שנפטר.
לאחריו נקבר בו הרב שמעון בירן ב-27 במאי 1992. מאז שימש לקבורה של מתיישבים מגוש קטיף.
במאי 2005, לאחר פרסום תוכנית ההתנתקות, הועלה לראשונה העניין של העתקת הקברים שנמצאו בגוש קטיף שברצועת עזה.
חברת קדישא תמכה בהעברתם מחשש כי הפלסטינים שיגרו באזור יחללו את הקברים ותהיה סכנה לכבוד המת.
עוד באותו החודש בעת ציון יום הזיכרון לחללי צה"ל ונפגעי פעולת האיבה ציון בפעם האחרונה יום הזיכרון בבית העלמין של הגוש.
בבית הקברות היו כאמור 48 קברים, בהם היו כ-3 קברים של חיילים וכן קבר של גדעון ריבלין, אזרח עובד צה"ל, שנהרג במורג וזכה להיקבר בליווי הלוויה צבאית.
מלבדם היו במקום שישה קברים לאנשים שנהרגו בפעולות טרור באינתיפאדה השנייה.
בטקס שנערך במקום השתתפו אישים בכירים שנשאו דברים, בהם היו מפקד אוגדת עזה, תת-אלוף אביב כוכבי (לימים הרמטכ"ל), הרב יגאל קמינצקי, רבה של גוש קטיף, וחבר הכנסת ממפלגת ציונות דתית לאומית מתחדשת, אפי איתם.
בעת ביצועה של תוכנית ההתנתקות החליט ראש אכ"א אלעזר שטרן על סגירתו של אזור בית העלמין בזמן שתבוצע פתיחת הקברים, והבטיח שלחללי צה"ל שקבורים במקום תערך הלוויה צבאית והאזרחים הקבורים יועברו בארון קבורה עטוף בדגל ישראל כנהוג.
אישי צבא נוספים שעסקו במלאכת העברת הקברים והפיקוח על הפינוי של בית העלמין היו גם קצינת חיל משאבי האנוש אורנה ברביבאי וכן אריה מועלם, ראש היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון.
בסוף אוגוסט 2005, לאחר מבצע הכנה שנמשך מספר ימים על ידי חברה קדישא והרבנות הצבאית, פונו בית הקברות והקברים שבשטחו.
בדצמבר 2005, כמה חודשים לאחר תום ביצועה של תוכנית ההתנתקות, פורסם כי דלפו לתקשורת מספר תמונות של תהליך פינוי הקברים.
משפחות הקבורים טענו כי הדבר מפר את פרטיותם של קרוביהם וכן את הבטחת הצבא בנוגע לתיעוד האירוע, וזאת בנוסף לשורה של הבטחות שהופרו, בהן ההבטחה לגבי עזרה במימון הוצאות ההלוויה ושריון מקום קבורה ליד בני משפחה אחרים.
גורמים רבים בצמרת הביטחונית גינו את המעשה והתנצלו על עוגמת הנפש שנגרמה למשפחות.
לאחר הפרסומים החליט ראש אכ"א להדיח שני כתבים וצלם של "במחנה" שהיו חתומים על הכתבה שבה פורסמו התמונות של פינוי הקברים.
בתגובה להדחה חיילי "במחנה" טענו כי מדובר במקרה שמדגים את תסמונת הש"ג ואף טענו כי בניגוד לכתבים והצלם, עורך העיתון לא הודח או נענש על אף חלקו באירוע.
בהמשך נודע כי גם הקברנים בפינוי היה מעורבים באירוע הפצת התמונות ובשל כך הועמדו לדין.
חלק ניכר מהקברים הועברו לבית העלמין בהר הזיתים ובית עלמין בסמוך לניצן.
בבית העלמין האזורי במשואות יצחק נטמנו שברי המצבות אשר נהרסו בהליך הפינוי ובמקום הוקמה מצבה לציון מקום הטמנתם.
בית העלמין של בית הערבה ההיסטורית היה בשימוש קיבוץ בית הערבה מיום הקמתו בדצמבר 1940 ועד נטישת הקיבוץ ב-20 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות.
במהלך תקופה זו נקברו בו 5 נפטרים.
לאחר קום המדינה היה בית העלמין בשליטת ממלכת ירדן ואנשיה חיללו את המקום.
לאחר מלחמת ששת הימים הוקם במקום קבר אחים וב-1990 הוצב במקום קבר אחים חדש (ליד קבר האחים הישן מ-1967).
בית העלמין נמצא באזור הסגור למבקרים ונדרש תאום עם צה"ל על מנת לקבל אישור ביקור במקום.
קיבוץ בית הערבה הוקם, לראשונה, ב-8 באוקטובר 1939 על ידי חלוצי תנועת הנוער המחנות העולים.
תחילה שהתה הקבוצה בסדום ובהמשך עברו חברי הקבוצה (כ-30 איש) למבנים ארעיים באתר הקבע שם עסקו בחקלאות.
בתחילת 1940 הונחה אבן הפינה ליישוב הקבע.
בנוסף, היווה הקיבוץ תחנה במסלול הבאת עולים ארצה בדרך היבשה במסגרת עלייה ב'.
חברי הקיבוץ סייעו לאנשי הפלמ"ח בהברחת אותם עולים, שהגיעו מעיראק, פרס וארצות ערב נוספות, ועזרו להעבירם את הירדן ולתת להם מחסה בקיבוץ בדרכם מערבה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות המשיך היישוב להנות מהתמיכה שנתנו הבריטים למפעלי ים המלח אולם במאי 1948 עזבו הבריטים והלגיון הצטרף למערכה ולכן החליטו המוסדות הציוניים לפנות את המפעלים ואת בית הערבה.
אנשי הקיבוץ המפונים הקימו את הקיבוצים גשר הזיו וכברי.
בבית העלמין 5 נפטרים, להלן שמותיהם לפי סדר תאריך הפטירה: