tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2013 נבחר למזכיר הכבוד של הנהלת בורסת היהלומים הישראלית וליושב ראש ועדות תעשייה ושיווק וקשרי חוץ.
בשנת 2015 נבחר לנשיא בורסת היהלומים הישראלית.
במסגרת התפקיד הקים במתחם הבורסה מפעל שירות לליטוש יהלומים ובית ספר לליטוש יהלומים.
ב-2016, נבחר לתפקיד סגן נשיא הפדרציה העולמית של בורסות היהלומים באנטוורפן, בה חברות למעלה מ-25 בורסות יהלומים.
ב-22 באפריל 2020, נבחר פה אחד לתפקיד נשיא הפדרציה.
בתקופת כהונתו היה מעורב בקידום מהלכים ארגוניים ורגולטוריים בענף היהלומים בישראל, ובהם הסכם עם רשות המיסים לשינוי שיטת המיסוי בענף והקמת פלטפורמת מסחר דיגיטלית למסחר בינלאומי ביהלומים, שאומצה כפלטפורמה רשמית של ה־WFDB.
כמו כן אושרו בתקופתו תוכניות פיתוח עתידיות למתחם בורסת היהלומים ברמת גן.
כנשיא הבורסה, אישר את תוכנית הפיתוח העתידי להקמת 3 גורדי שחקים חדשים וביניהם את המגדל הגבוה ביותר בישראל שיתנשא לגובה של 120 קומות.
בספטמבר 2020 היה מעורב בקידום הסכמי שיתוף פעולה בין בורסת היהלומים הישראלית לבין גורמים מקבילים בבחריין ובאיחוד האמירויות, שכללו פתיחת משרדים הדדיים ברמת גן ובדובאי.
באוקטובר 2020, הודיע כי לא יתמודד על תפקיד נשיא הבורסה בבחירות שייערכו בדצמבר 2020 והוא כיהן עד לבחירתו של בועז מולדסבקי.
בשנת 2007 הקים דבש את Dvash Group, גוף השקעות פרטי העוסק בפעילות השקעות בינלאומית.
במסגרת זו הוא מעורב כאנג'ל בהשקעות בחברות טכנולוגיה, וכן בפרויקטים בתחומי תשתיות ונדל"ן.
פעילותו כוללת מעורבות בפרויקטי נדל"ן בארצות הברית ובאירופה, לרבות השקעות בנכסים מניבים ושותפויות בפרויקטים יזמיים, לצד פעילות השקעות נוספת, וזאת במקביל לפעילותו בענף היהלומים.
דבש אב לשלושה ילדים ונכד אחד.
יורם בלומנקרנץ (נולד; 30 בינואר 1968) הוא אמן רב-תחומי, אוצר, מרצה ופעיל חברתי ישראלי.
בלומנקרנץ נולד באזור לאב יליד פולין ואם ילידת איראן ולו אח ואחות.
גדל והתחנך בשכונת שפירא בדרום תל אביב.
למד אמנות בבית הספר לאמנות קלישר ותואר שני בהיסטוריה וביקורת של האמנות מאוניברסיטת ליברפול השלוחה שפעלה בישראל.
ב-1997 זכה במלגת 'קרן התרבות אמריקה ישראל' לשנתיים.
בשלהי שנת 2023 הצטרף לגלריה השיתופית גלריה אגריפס 12.
דרכו האמנותית נפתחה בתערוכת יחיד בגלריה הקיבוץ (1998) ולאורך השנים הציג בגלריה זו בתערוכות קבוצתיות וכן בגלריות ובחללי תצוגה רבים, בין היתר: במוזיאון ישראל, בבית האמנים בירושלים, בבית בנימיני, בנוה שכטר ובסדנת ההדפס בירושלים במסגרת הביאנלה ה-6 לרישום.
עבודותיו מעלות הקשרים מרחביים – אוטוביוגרפיים, פוליטיים וחברתיים ומשלבות אקטיביזם, חינוך, ויצירת שותפויות תצוגה ומופע אלטרנטיביות.
כאמן רב- תחומי, משלב בלומנקרנץ בעבודותיו מדיות שונות אודיו- ויזואליות ופרפורמנס.
יוזם ושותף בתכנון והפקה של אירועי אמנות, תרבות וחברה בדרום תל- אביב.
בין היתר הגה וארגן את אירוע ה'לילה השחור' הראשון במסגרת חברותו בארגון 'הקשת הדמוקרטית המזרחית'.
אירוע ראשון מסוגו זה, ביזמת 'סלון מזל' התקיים בערב אירועי ה'לילה הלבן' בתל- אביב של שנת 2009. מאז היה שותף בהפקת אירועי 'לילה שחור' נוספים הממשיכים להתקיים בדרום תל- אביב מדי שנה.
בשנת 2011 יזם והפיק במסגרת חברותו ב'קואליציה נגד גזענות' בחסות ארגון 'מוסאווא' תחרות לוגואים 'לוגו לשינוי' בין סטודנטים לעיצוב בפריפריה ואצר תערוכה של המשתתפים בסינמטק תל אביב.
בשנת 2011 כתב את המחזה המוזיקלי 'שבת חלום' למחלקה החינוכית של תזמורת ירושלים 'מזרח מערב' ועיצב את התפאורה.
ביוני 2018 השתתף במחזה 'שלום לזמיר' מאת המחזאית והסופרת ד"ר דליה כהן קנוהל, בהפקה עצמאית במסגרת פסטיבל 'לבי במזרח'.
המחזה הוצג בתיאטרון הערבי- עברי ביפו ובתיאטרון החאן.
משנת 2018 מנחה את קבוצת צעירי יפו של פרויקט 'קהילות שרות' בו למד משך שבע שנים.
בשנת 2020 עיצב את הלוגו לארגון האקטיביסטי - פמיניסטי - מזרחי, שוברות קירות.
משמש מורה לאמנות בתוכנית היל"ה לנוער בסיכון, חתום על תוכנית הלימוד באמנות של תוכנית זו ומרכז בה את תחום דעת האמנות.
עבודותיו, שיריו ורשימותיו התפרסמו בכתבי עת שונים – מודפסים ומקוונים.
מעבודותיו באוספים בישראל ומחוצה לה.
מרבה לשתף פעולה עם הפעיל החברתי גולן שריקר-צ'ריקר.
הצבה זו הייתה חלק מפעולת אמנות ומחאה שיזם האמן יחד עם האמנים שחר כרמל ועדי קפלן בעקבות אירוע 'ארט פוקוס' שהתקיימו במוזיאון המתחתרות בירושלים בשנת 2003 בו אולצו האמנים לחתום על מסמך המבטיח שלא יציגו יצירות הפוגעות ברוח המקום.
האמנים החליטו לגלות הזדהות עם אמני ארטפוקוס ויצרו תערוכת מחאה שלוותה בהפנינג רב משתתפים בערב הפתיחה.
האמנים איתרו את מתחם 'חצר סרגיי' במגרש הרוסים הסמוך למוזיאון המחתרות וקראו לתערוכתם 'מגרשים הרוסים'.
במרכז המתחם גן מטופח בו פזורים ממצאים ארכאולוגיים מאוסף משה דיין.
עובדות אלה היוו עבור בלומנקרנץ השראה לעבודה.
על גבי אבני הרכב והשכב ולצד הכלים המוצגים באתר יצר בלומנקרנץ סביבה סביבה מיציקות פחי שימורים שכללה מבנים דמויי עמודים, פירמידות ושלדי אדם.
גם אם זו לא הייתה כוונתם המקורית של מתכנני האתר, האמן ביקש לחדד את העובדה כי מדובר בסביבה ארכאולוגית מדומה וכי סביבות דומות כאתרי חפירות אמיתיים, מגויסות לטובת אינדוקטרינציה של בעלות ואחיזה בקרקע.
האמן קרא לעבודה תל- רומיתא (מלשון רמיה), הציב שלט וגידר את המקום באמצעות חבלים.
בשל עיסוקו העקבי בבטון בלומנקרנץ הוזמן להציג בתערוכה 'בטון בולימיה' (אוצרת: טלי תמיר) שעסקה במקומו של הבטון בתרבות ובאדריכלות הישראלית.
האמן בחר להציג על גג 'בית בנימיני' מכיוון שממנו נשקפת שכונת ילדותו הסמוכה.
האלמנט המרכזי בעבודה הוא שני טורים של רצועות צמנטבורד סדורות על מעמדים מיציקות בטון וצינורות ברזל.
מבנה זה מייצר מחיצה ענקית המסתירה את הנוף.
לטענתו, רבים ממיזמי האמנות של השנים האחרונות שצמחו בדרום תל- אביב (בכלל זה פרויקטים של אמנים עצמאיים בחסות ממסדית או העתקתם של גלריות ממרכז העיר לדרומה כחלק מתהליך הג'נטריפיקציה המואץ באזור זה) מפנים את ערפם לקהילת התושבים הוותיקים ומתייחסים אליהם כחומר/ משאב ליצירה וכקהל שבוי.
קהילות אלה וסיפורם חווים ניכוס תרבותי, סביבתי וכלכלי.
העבודה מתכתבת עם האסתטיקה האפורה והחשופה של מבני התעשייה בקריית המלאכה הנשקף מהגג.
עבודה תלוית מקום, הוצגה במסגרת התערוכה הקבוצתית 'טרה קוטה רייב' (אוצרת: שלומית באומן).
האמן בנה מערכת מלאכותית של מפלי מים לאורך גרם המדרגות העליון של הגלריה המוביל אל הגג עשויה מכלים וצנרת פלסטיק ומשאבה.
גובה נפילת המים הוא כ-10 ס"מ בממוצע בין האפיקים וסך גובהה הכולל הוא 3 מטרים, לערך.
העבודה מתכתבת עם העובדה 'מצפה בנימיני' שהוצגה במקום כמה שנים לפני ומתייחסת אל המימד הפארודי והיומרני של אתרים המגויסים לטובת אידאולוגיה.
העבודה הוצגה בתערוכה השתקפויות (אוצרת: שירה פרידמן) והיא מורכבת מרדיאטורים שנאספו מאתרי פסולת ועזובה בדרום תל- אביב.
החלקים הוצבו כדגם אדריכלי ועליהם נחרטו רישומים של מאפיינים מבתי באר ומבני קבורה הפזורים בדרום תל- אביב ויפו.
הרישום חרוט על עלעלי המתכת שתפקידם להגדיל את שטח פני צנרת הקירור במזגנים מהם פורקו והוא מהדהד את זכר המבנים שהופקעו מבעליהם בשנת 1948. שרידיהם של המבנים עוברים כיום תהליך שימור והינדוס מחדש על- ידי גורמים פרטיים ועירוניים.
הרדיאטורים מוצבים חשופים, חלודים, מפויחים וספוחי אבק כמעלים באוב את הרוחות שנשבו במבנים אותם שימשו, גם אם בעבר הלא רחוק.
כך, הופכת העבודה למסמך המתעד את העבר ופעולת המחיקה שלו.
יורם אמיר (2 באוגוסט 1963, ירושלים – 4 במרץ 2019) היה אמן, צלם ואקטיביסט ישראלי, מייסד גלריה שודדי י-ם ומוזיאון קומה ומגדל בירושלים.
יורם אמיר נולד וגדל בירושלים, ולאחר שירותו הצבאי עבד בחנות צילום בשוק מחנה יהודה, ובהמשך פתח סטודיו עצמאי.
בין השנים 1997–1999 שימש כיו"ר ועד סוחרי השוק, ובתקופה זו החל בדרכו האמנותית והאקטיביסטית.
מפעולות המפורסמות שבבניית גשר המיתרים עלה למנוף ואיים לקפוץ במחאה על הקמתו.
הופיע במגוון כתבות וסרטים, כולל הסרט "חלון לירושלים" בהפקת המועצה לשימור אתרים ושירות הסרטים הישראלי ובבימויה של עפרה שראל-קורן.
יצירותיו כוללות תערוכות שהוצגו ברחבי ירושלים, ועבודותיו הוצגו בגלריה במתחם התחנה הראשונה ובמקומות נוספים, חלונות ששימר מוצגות במלון וולדורף אסטוריה ירושלים, ועוד.
בין היתר הקים את מוזיאון קומה ומגדל בירושלים, את מחתרת הבושה
ואת גלריה שודדי י-ם שפעלה ברחוב יפו במרכז העיר.
במוזיאון הוצגו חלונות ממבנים ותקופות שונות, וכן עבודות העוסקות באדריכלות ובמרחב הציבורי בירושלים, והאירועים במקום כללו תערוכות, מופעים, תוכניות רזידנסי, השקות ספרים ומסיבות.
בשנת 2007 יזם את "פסטיבל ללא-חשמל" יחד עם קבוצת אמנים, יזמים ובעלי עסקים ברחוב נסים בכר, כתגובה לפסטיבלי האורות והראווה שיזמה העירייה.
יצירתו האחרונה בשנת 2019 הוקמה בגן המנורה שבמרכז העיר ירושלים, וכלל ארמון המורכב חלונות שאסף לאורך השנים, ועלה כחלק מפסטיבל מקודשת ובשיתוף עיריית ירושלים וחברת עדן.
נסיכה אדומה או זונה אקולוגית: סיפרה של עגבנייה (2003, עין כרם)
תודה רבה לך כבוד ראש העיר (תערוכת זבל) (2006, בית צ'רצ'יל)
הביאנלה לאחריטטורה (2010, שוקניון, רחוב אגריפס)
הכי קטנה במזרח התיכון (2018)
חלונו האחרון של המלך ג'ורג' (2018)
יורם בר-גל (נולד ב-15 בדצמבר 1942) הוא פרופסור אמריטוס לגאוגרפיה באוניברסיטת חיפה, בה כיהן כראש המחלקה לגאוגרפיה והרחיב את תחומי התמחותה של המחלקה לכיוון לימודי הסביבה.
תחומי התמחותו העיקריים הם גאוגרפיה תרבותית וחברתית וכן תולדות המחשבה של הגאוגרפיה בישראל.
במחקריו, בר-גל חשף את משמעות הלאומיות והציונות של מדע הגאוגרפיה בישראל שהתבטאה במפות, אטלסים, ספרי לימוד ותוכניות הלימודים.
כמו כן הראה כיצד דמותה הגאוגרפית של הארץ שימשה ערך חשוב בתעמולה וההסברה של הקרן הקיימת ברחבי העולם במשך למעלה ממאה שנה.
רבים ממחקריו יצאו מנקודת מבט בינתחומית וגובלים בדיסציפלינות כמו היסטוריה, תקשורת, חינוך וסוציולוגיה.
על ספרו "מולדת וגאוגרפיה במאה שנות חינוך ציוני" זוכה פרס רופין בתחום מדעי החברה, בשנת 1994.
בר-גל נולד בקריית חיים, בן שני לזאב זילברגליט ויונה (לבית ברזניק).
שניהם עלו לארץ כחלוצים מפולין בשנת 1933, והקימו את ביתם על חולות קריית חיים.
הקריה של אותן שנים הייתה שכונת פועלים ובר-גל התחנך על ערכיה של התפיסה הסוציאליסטית שדגלו בה מייסדי היישוב.
כבר בילדותו גילה עניין במגוון תחומים כמו אמנות וציור וכן בטבע הארץ.
הרבה לטייל במסגרת תנועת הנוער, תחילה כחניך ומגיל הבגרות כמדריך ב"התנועה המאוחדת".
לקראת היציאה לצבא שינה את שם משפחתו לבר-גל, בעקבות השינוי שהוליך אחיו פרופסור דוד בר-גל, כמה שנים קודם לכן.
את השירות הצבאי עשה בנח"ל, ולאחר תקופה קצרה בקיבוץ כפר-עזה פנה ללימודים גבוהים.
כאשר היה חבר בקיבוץ כפר עזה נישא לנצחה בר-גל (לבית אפשטיין) ואיתה נולדו שלושה ילדים: דביר, רקפת ויונית.
בשנת 1978 הסתיימו הנישואים הראשונים.
בשנת 1985 נישא בר-גל פעם שנייה לד"ר ברוריה בר-גל (לבית קרס) שאיתה נולד בנו – תום.
כמו כן אימץ בר-גל את הילה - ביתה של ברוריה (בולי) מנישואיה הראשונים.
עד שנת 1978 התגורר בקריית חיים ולאחר מכן עבר להתגורר בחיפה, לא רחוק מהאוניברסיטה בה לימד כל חייו.
בלימודי התואר הראשון (1967-1965) התמחה בגאוגרפיה ובהיסטוריה, במסגרת השלוחה החיפאית של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אחר כך המשיך בלימודים גבוהים במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
משיכתו לנוף הארץ ויישוביה השפיעה על כיווני המחקר הראשונים.
עבודת הגמר לתואר השני (1970) עסקה בשימושי הקרקע בכפרים ערביים בגליל המערבי, תוך אימוץ שיטות מחקר שהיו חדישות באותם ימים – הגיאוסטטיסטיקה, שפותחה באוניברסיטה בירושלים.
בעבודת הדוקטורט המשיך בר-גל את תחום הגאוגרפיה החקלאית-יישובית ועסק בחקלאות הפרטית היהודית במושבות הקטנות בארץ (1975).
בשתי עבודות אלה, הנחות היסוד הסמויות של המחקרים היו של דטרמיניזם גאוגרפי שהועמד במבחני המציאות הישראלית - הכלכלית והחברתית - של אותם ימים
עם סיום לימודיו בירושלים קיבל בר-גל משרת מרצה בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטת חיפה, ולימד בה במשך 45 שנים עד שפרש לגמלאות.
במסגרת האוניברסיטה מילא תפקידים שונים, ביניהם ראש המחלקה לגאוגרפיה בשלוש תקופות שונות, הוליך לרפורמות שונות, ותרם לפיתוח תוכניות מחקר חדשות במסגרת החוג.
כמו כן שימש חבר בוועדות אוניברסיטאיות רבות ובחוגים אוניברסיטאיים אחרים.
במהלך שנות השבעים והשמונים עמד בראש יחידה לפיתוח חומרי למידה בגאוגרפיה למערכת החינוך, יחידה שהקים ולקח חלק פרופסור ארנון סופר מאוניברסיטת חיפה.
היחידה פיתחה דגם חדש של ספרי לימוד פעילים, כולל ערכות לימודיות בעיקר בנושאים רגיונליים (כארצות הים התיכון, אפריקה המשוונית, דרום אמריקה, סין) שנפוצו במערכת החינוך באותן שנים.
העיסוק בתוכניות הלימודים ובחומרי למידה הוליכו מאוחר יותר בשנות התשעים לשורת מחקרים בתחומי הגאוגרפיה והחינוך.
במהלך כל שנות הקריירה האקדמית יצא להשתלמויות, הרצאות וכנסים מדעיים בתחומי הגאוגרפיה ברחבי העולם, בעיקר בבריטניה ובארצות הברית.
לאחר יציאתו לגמלאות התנדב למלא שורת תפקידים בארגונים ומוסדות שונים בעיקר אקדמיים – כאוניברסטאות ומכללות, בין השאר כתב מעל אלף ערכים בוויקיפדיה העברית.
תפיסת העולם המדעית של בר-גל עוצבה תחילה בהשפעת מוריו באוניברסיטה העברית בירושלים.
חקר תפיסת העולם של הגאוגרפיה והשינויים שעברה היו אחד מנושאי המחקר החשובים של בר-גל בשנות התשעים ואילך, תוך שהוא עצמו עבר ממחקרים קלסיים יישוביים בתחילת דרכו, למחקרים בכיוונים חברתיים ותרבותיים בהמשך.
מחקריו הראשונים עסקו בתחום הגאוגרפיה היישובית הכפרית, כהמשך לעבודות התזה והדוקטורט.
בשיתוף עם פרופסור ארנון סופר, נערך בשנות השבעים מחקר שעסק בתהליכים המתרחשים בכפרים הערביים בצפון הארץ.
כאן זוהו שני תהליכים עיקריים: האחד - תהליך האורבניזציה של הכפר הערבי, שאף יצר רצפים אורבניים כמו באזור נצרת תהליך שני הובחן בהתקבעות האוכלוסייה הבדואית, תוך מעבר מחיי נוודות לחיי יוממות כחלק מכוח העבודה שנודד לעבר מרכזי התעסוקה התעשייתית והעירונית.
מחקרים אלה, כמו הקודמים להם, הביאו לדיסונאנס בין האמונה בדטרמיניזם הגאוגרפי המצופה, לבין המציאות הנחקרת.
תשומת הלב המחקרית של בר-גל בסוף שנות השבעים והשמונים הופנתה לעבר הדימויים ותפיסת הנוף, בין השאר על רקע המציאות הפוליטית של השנים שלאחר מלחמת יום הכיפורים.
באותה העת התחזק הדיון הציבורי על המושגים הטריטוריאליים – "ארץ ישראל", "מדינת ישראל", "שטחים מוחזקים", "יהודה ושומרון".
הוחלט לחקור נושא זה בעזרת שיטה שהייתה מקובלת באותם ימים בגאוגרפיה החברתית ונקראה "מפות מנטליות".
מחקרי המפות המנטליות של ישראל הראו את התלות בגיל הנחקרים ובבחירתם את התחום הטריטוריאלי שאותו הגדירו כ"ישראל", בהתאם למושגים שרכשו במערכת החינוך.
כמו כן השפיעה על מפתם המנטלית חשיפתם למפות באטלסים, ספרי לימוד, מפות קיר וכלי תקשורת שונים.
מחקרים אלה הסתעפו גם לדימויי גבולות הארץ, מדרג יישוביה וכן לנושאים מורכבים יותר.
מושגי נוף הארץ טעונים במטען אידאולוגי-הסטורי.
כפי שנראה ממחקר שעורר התעניינות וסערה גדולה בתחילת שנות השמונים: מחקר "ביצות עמק יזרעאל – מיתוס ומציאות" (1983), מחקר שנעשה בשיתוף עם שמואל שמאי, סטודנט באותם ימים.
במחקר זה הוצג הפער בין הדימוי של הביצות כפי שבא לידי ביטוי בספרי לימוד, חומרי התעמולה של הקרן הקיימת, השירה העברית ומקורות אחרים – מקורות לא אובייקטיביים, לבין היקפן של הביצות כפי שתועד במקורות בלתי תלויים כמו צילומי אוויר גרמניים בזמן מלחמת העולם הראשונה או מפות מאותה תקופה.
היה זה אחד המאמרים הביקורתיים הראשונים על מהותו של הנרטיב הציוני.
המאמר עורר ויכוח מדעי וציבורי, ונודע כמאמר של "מנפצי המיתוסים" שמטרתם הייתה לערער על האידאולוגיה הציונית וסיפורה של המדינה - תפיסה שהוצגה על ידי היסטוריונים וסוציולוגים שלימים יקבלו את הכינוי ההיסטוריונים החדשים".
הסופר מאיר שלו, שמשפחתו מהמתיישבים הראשונים בנהלל, משלב את הוויכוח בתוך הרומן הראשון הגדול שלו "רומן רוסי", בו הוא מתאר את עולם המיתוסים של ראשוני העמק, ומעמת את החוקרים שכפרו בקיומן של הביצות עם המציאות כפי שחווה סבו.
מחקרי התעמולה של הקרן הקיימת
מחקרי המפות המנטליות של ישראל הביאו לתשומת הלב לחשיבות תהליכי הסוציאליזציה הציוניים, שהשתמשו במפות להקניית תחושת המולדת והארץ היעודה.
עד קום המדינה, הארגון החשוב ביותר שעסק בהפצת התעמולה הציונית היה "הקרן הקיימת לישראל".
אמצעי איסוף הכספים שלה – "הקופסה הכחולה" ומפת ארץ ישראל שהופיעה עליה - הפכו לאייקון ציוני מוכר וידוע בכל רחבי העולם היהודי.
מחקרו הגדול של יורם בר-גל על מחלקת התעמולה של הקק"ל חשף את המניעים והדרכים בהם שימשה מפת הארץ להשגת מטרות האידאולוגיה הציונית.
מחקר זה סוכם בספר "סוכנת תעמולה ארץ ישראלית".
"הקופסה הכחולה" לא הייתה רק כלי קיבול לאיסוף פרוטות, או פריט מרכזי בטקסים שפותחו בהשראת הקק"ל, אלא גם מכשיר חשוב להעברת מסר פוליטי.
דמות הארץ הופיעה על "הקופסה הכחולה" כשטח צבוע לבן על גבי חזית הקופסה וצלעותיה - מרחב ריק, ללא יישובים וללא תושבים.
אמנם הערים הגדולות - ירושלים, תל אביב וחיפה - מצוינות על גביה, אך בכתב קטן ולא בולט על רקע הריקנות הגדולה של המרחב הלבן.
חינוך גאוגרפי – לאומיות ציונית
מחקרים אלה של יורם בר-גל נמשכו כשלושים שנה והתפרסו על נושאים רבים.
בראש פרסומים אלה ניצב הספר "מולדת וגאוגרפיה במאה שנות חינוך ציוני" שזכה בפרס רופין למדעי החברה בשנת 1994. המפות והטקסטים של ספרי הלימוד הם למעשה תעודות היסטוריות תרבותיות.
ניתן לראות דרכן את ההטיות הסובייקטיביות, הלשוניות והקרטוגרפיות פרי האידאולוגיה שהייתה שליטה במערכת החינוך בזמן שאלה פורסמו בדפוס.
מחקר ספרי הלימוד של בר-גל חשף את המשמעויות של טקסטים אלה, כגון סוגיית גבולות הארץ, הערכת נוף הארץ, דימויי הכפר לעומת דימויי העיר, דימויי המיעוטים ועוד.
ראשיתה של הגאוגרפיה באקדמיה בארץ
משנפתחה האוניברסיטה העברית בירושלים (1925) היה בין מטרותיה לימוד "טבעה של הארץ", נושא שהוא בלב ליבה של הגאוגרפיה.
עם זאת, הקמתה של מחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה נדחתה עד לאחר קום המדינה (1949/50) מנימוקים חברתיים פוליטיים סירבו לתת מינוי בירושלים לד"ר אברהם יעקב ברוור, ולד"ר נתן שלם, יליד סלוניקי שלמד באיטליה.
ד"ר נתן שלם, שבניגוד ליעקב ברוור שפעל דרך הפקולטה למדעי הרוח, ניסה להקים מחלקת לגאוגרפיה דרך מדעי הטבע.
קורות חייו ויומניו של נתן שלם שימשו נושא ספרו של בר-גל "מי שחלם – נתן שלם ויומניו".
למחייתו בארץ ישראל עבד בהוראה בגימנסיה בירושלים ובמקומות נוספים.
עם חבריו זאב וילנאי, דוד בנבנשתי ופנחס כהן ניהל את "אגודת המשוטטים", ותרם רבות להפצת "ידיעת הארץ" בחוגים רחבים.
מי שנבחר להקים את המחלקה לגאוגרפיה לאחר מלחמת העצמאות היה פרופסור דוד עמירן (הורסט קלנר).
עמירן נולד בברלין ב-1910, ולמד גאוגרפיה בפרייבורג, פרנקפורט וברלין (1931-1929).
הוא הסכים לקבל עליו את הקמת המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית.
המורשת של דור המייסדים של הגאוגרפיה בישראל, כפי שכתובים "באטלס ישראל", (1956) והמציינים את "המסורת של המחשבה הגאוגרפית הישראלית", מוצאים ביטוי במאפייני המחקר - הנטייה לחקור נושאים לוקאליים, בעיקר היסטוריים ויישומיים בעיקר בכיוון של לימודי הסביבה, שהתפתחו מראשית המאה ה-21, אלה המשרתים היטב את הציווי של "השירות למדינה".
תחום המחקר האחרון, שבר-גל עסק בו, הוא מחקר בתי הקברות.
המצבות בבתי העלמין מספרות לא רק את הסיפור האישי של הנפטר אלא גם את הסיפור החברתי של הקהילה: כמו בחיים, גם בבתי הקברות מתקיימת הפרדה דתית, חברתית וכלכלית המבדילה אזור אחד ממשנהו.
ברוב בתי הקברות מתקיימת הפרדה על פי המעמד החברתי והעוצמה הכלכלית של הנפטר ומשפחתו.
לפיכך בידול במיקום, בגודל נחלת הקבר, בגודל המצבה, בכמות העיטורים ובטיב חומרי הבנייה, יצרו "שכונות טובות" או "שכונות גרועות" בבתי העלמין.
הראשון מבתי הקברות שנחקרו, היה בקיבוץ עין חרוד, בגלל ראשוניותו בעמק וחשיבותו ההיסטורית בתנועת "הקיבוץ המאוחד".
ההשערה הייתה כי שדות הקבורה של הקיבוץ משקפים את עולם התמורות התרבותיות שעבר היישוב - ממחנה ארעי, ליישוב קבע מבוסס כלכלית ורב-גילי המנציח את פני החברה הקיבוצית על כל גווניה, שכבותיה ואצולתה.
בר–גל, י.,,1993, מולדת וגאוגרפיה במאה שנות חינוך ציוני, עם–עובד, 250 עמ'
בר–גל, י., 1999, סוכנת תעמולה ארץ ישראלית: הקק"ל 1924–1947, זמורה ביתן ואוניברסיטת חיפה
בר–גל, י., 2003, מי שחלם – נתן שלם ויומניו, הוצאת משרד הביטחון, תל–אביב,
2020, יונה וזאב - סיפורים של חלוצים באוטופיה עירונית, הוצאת משפחה, חיפה
ענבר, (עורכים), 2005, מאזור לסביבה – ארבעים שנות מחקר גאוגרפי באוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת חיפה
בר–גל, י, 1988, שמות לרחובות תל–אביב, פרק בהיסטוריה תרבותית עירונית קתדרה,47, עמ 118–131
בר–גל, י, 1999, 'על זקני השבט, הממשיכים והחדשים בגאוגרפיה הישראלית, אופקים לגאוגרפיה, כרך 51 עמ 7–39
2002, מפות ולאומיות – קריאה מחודשת באטלס ישראל, אופקים בגאוגרפיה, כרך 55, עמ 5–28
בר–גל, י., 2002, כבר שמעתי שדנים עליך בסנט: החלטות במיסוד הגאוגרפיה באוניברסיטה העברית 1927–1949, אצל, לבסקי, ח.
(עורך) תולדות האוניברסיטה העברית בירושלים, מאגנס, כרך ב', 442-411
בר–גל, י.,2009, המפה כמודל, פרוטוקולים: היסטוריה ותיאוריה, כרך 6, עמ' 86-65
בר-גל,י, 2010, נופי המתים: בית עולם לחלוצים, היסטוריה וביקורת (בצלאל), גיליון 18.
ספרי לימוד – שנים שונות
בר–גל, י., גאוגרפיה של החקלאות, משרד החינוך, המרכז לתוכניות לימודים, 1977, 59 עמ'
בר–גל, י., גאוגרפיה של מערב אפריקה, משרד החינוך, המרכז לתוכניות לימודים, 1977, 55 עמ'
בר–גל, י., ארצות הים התיכון באירופה, משרד החינוך, המרכז לתוכניות לימודים, 1979, 75 עמ'
בר–גל, י., ברית המועצות פרקים גאוגרפיים, עם עובד, תל–אביב, 1979, 116 עמ'
בר–גל, י., גאוגרפיה של אמריקה הדרומית, משרד החינוך, המרכז לתוכניות לימודים, 1981, 56 עמ'
בר–גל, י., (עורך) גיאוגרפיה של סין, מרכזי למידה, משרד החינוך, המרכז לתוכניות לימודים, 1984
בר–גל, י., וקליאוט, נ., פרקים בגאוגרפיה של ארצות הברית, משרד החינוך, המרכז לתוכניות לימודים, וגסטליט חיפה, 1986, 145 עמ
בר–גל, י., פרקים בגאוגרפיה של החקלאות, משרד החינוך, המרכז לתוכניות לימודים, 1989 110 עמ'
בר–גל, י., אפריקה המשוונית והטרופית, פרקים גאוגרפיים, עם עובד, תל–אביב, 1992
יורם באומן (נולד ב-14 במאי 1953 בפתח תקווה) הוא איש עסקים ישראלי, נשיא קבוצת פובליסיס ישראל ויועץ אסטרטגי.
באומן נמנה עם דור המייסדים של מפלגת יש עתיד וניהל את הקמפיין של יש עתיד במערכת הבחירות לכנסת ב-2013. פעיל למעלה מ־40 שנים בתפקידי ניהול בחברות פרסום, אד-טק וייעוץ אסטרטגי ופוליטי.
ממקימי מנהלת הליגות לכדורגל בישראל.
הוריו של יורם באומן הם הדסה (לבית ון-וריסלנד) והפרסומאי עודד באומן.
בילדותו, התרחק יורם מהעיסוקים של אביו אך כשהתבגר, מצא את עצמו עוסק בדיוק באותו התחום בו עסק אביו.
שירת בפלס"ר נח"ל, בבקעת הירדן.
בהמשך שירת בדובר צה"ל, במילואים שירת כ־20 שנה בצוות החשיבה של דובר צה"ל.
בין השנים 1975–1979, היה בצוות הביטחון של אל על באמסטרדם.
באומן סיים לימודי פרסום ושיווק באנגליה ב-Watford College of Advertising .
תחילת דרכו בעולם הפרסום הייתה בין השנים 1979–1982, כשעבד בסוכנות Saatchi & Saatchi בלונדון, בתפקיד ניהול לקוח.
סאצ'י & סאצ'י היא אחת מסוכנויות הפרסום הגדולות בעולם, המפעילה שלוחות ב־140 משרדים ב־76 מדינות.
לאחר שחזר לישראל, עבד בין השנים 1983–1984, בפרסום אריאלי, בתפקיד ניהול לקוחות.
בשנת 1985, הקים באומן את משרד הפרסום באומן בר.
בהמשך, עם הצטרפות שוני ריבנאי למשרד, השתנה שם המשרד ל"באומן בר ריבנאי".
המשרד גדל להיות קבוצת פרסום, מהמובילות בישראל, באמצעות רכישת חברות פרסום וקידום מכירות.
בשנת 1994, משרד הפרסום באומן, בר ריבנאי חתם על הסכם ייצוג מול חברת סאצ'י & סאצ'י העולמית.
בשנת 2012, נרכשה קבוצת באומן בר ריבנאי על ידי קבוצת פובליסיס העולמית.
מקבוצות הפרסום הגדולות בעולם, הפועלת משנת 1926 במעל 120 מדינות ומעל 200 ערים בעולם.
ובשנת 2015, התמנה באומן להיות יו"ר קבוצת פובליסיס ישראל ועיקר תפקידו התמקד בביסוס הקבוצה והגדלתה בעיקר על ידי רכישת חברות נוספות, כשהמשמעותית היא רכישת "גליקמן שמיר סמסונוב".
בשנת 2018, מונה באומן לנשיא קבוצת פובליסיס ישראל.
באותו מעמד בתאריך ה-8.8.2018 מונה יוסי לובטון לתפקיד יושב ראש הקבוצה והמנכ"ל שלה במקום יורם באומן.
פובליסיס ישראל היא קבוצת אחזקות בתחום הפרסום שבבעלות קבוצת פובליסיס הבינלאומית.
בין החברות בקבוצת פובליסיס בישראל: באומן בר ריבנאי – סאצי' אנד סאצ'י, ליאו ברנט, גליקמן שמיר סמסונוב פובליסיס, סופר-פוש, חברת C - תוכן שיווקי, פובליסיס מדיה, סמרט מדיה, ואקספרט.
בנוסף מטפלת הקבוצה, בהתנדבות, בכ־10 עמותות.
בשנת 2012, משרד הפרסום באומן בר ריבנאי, זכה, ב־4 אריות זהב בפסטיבל הפרסום בקאן, שנחשב ליוקרתי בעולם.
את אריות הזהב גרף המשרד בזכות הפרויקט "קשרי דם", שנערך בשיתוף מרכז פרס לשלום ופורום משפחות שכולות ישראליות ופלסטיניות, וחיבר בין ישראלים ופלסטינים דרך תרומות דם משותפות באמצעות המסר "לא תפגע במישהו שדמך זורם בעורקיו".
באותה השנה, הפרויקט העניק למשרד את מדליית הזהב מטעם האו"ם בפסטיבל ניו-יורק.
בשנת 2015, גרף משרד באומן בר ריבנאי את מרב הפרסים בתחרות קקטוס הזהב.
באומן שימש כיועץ פוליטי במספר מערכות בחירות:
1989, מנהל קמפיין עבור שמואל וילוז'ני חבר מועצת עיריית תל אביב.
1993, יועץ פרסום ושיווק של רוני מילוא לראשות עיריית תל אביב.
1999, חבר צוות ניהול קמפיין הבחירות של מפלגת העבודה בראשות אהוד ברק.
2003–200פ, יועץ לאהוד אולמרט ששימש כשר התעשייה והמסחר.
2009, מנהל קמפיין עבור מפלגת הליכוד בראשות בנימין נתניהו.
2013, נמנה עם המייסדים של מפלגת יש עתיד ומנהל הקמפיין לבחירות לכנסת.
בשנים 2014–2017, באומן היה שותף בהקמת מנהלת הליגות לכדורגל בישראל ושימש כיו"ר המנהלת.
במסגרת הקמת מנהלת הליגות לכדורגל בראשותו של באומן, הוכנסו לניהול הכדורגל בישראל פרמטרים רבים חדשים ביניהם גם שידורי ספורט ברמה ובאיכות מהגבוהות בעולם.
במסגרת מנהלת הליגות, נערך מכרז תקדימי על זכויות שידורי הספורט בישראל.
תוצאות המכרז היוו הישג כלכלי חסר תקדים של כ־600 מיליון שקלים ל־5 שנים לליגות הכדורגל בישראל.
כתוצאה מתקדים זה, פני כלכלת הכדורגל בישראל השתנו.
ב־6 באפריל 2018 באומן הודיע על סיום תפקידו במנהלת הליגות, כדי להתרכז בחברות בקבוצת פובליסיס ישראל.
באומן היה מועמד מוביל לתפקיד יו"ר ההתאחדות לכדורגל.
כשלושה שבועות לפני הבחירות לתפקיד יורם באומן הודיע שהוא מסיר את מועמדותו לתפקיד.
בשנת 2005 רכש באומן, יחד עם צביקה גיור (בעליה של חברת ניופאן), כדורסלן העבר שוקי שוורץ ורואה החשבון פרופ' יצחק סוארי, את חברת טולמנ'ס, יבואנית רהיטי מותגים וכלי בית לשוק היוקרה.
באומן ודורון שמואלי מחזיקים בחברת "שעשועים וספורט", המקימה מתקני שעשועים בגנים ציבוריים ובגני ילדים.
לבאומן אחזקות ברשת המזון המהיר פיצה האט.
הוא גם מחזיק בווילה בקוסמוי, הכוללת חוף פרטי ו-12 סוויטות.
באומן הוא גם יו"ר פלטפורמת הפרסום והתוכן גיקס.
באומן הוא גם בעל מניות בחברת עושרד.
בפברואר 2024 הוענק פרס מפעל חיים ליורם באומן על תרומתו הרבה לענף הפרסום הישראלי
באיגוד חברות הפרסום ואיגוד השיווק הישראלי הוחלט להעניק ליורם באומן פרס מפעל חיים על תרומתו הרבה לענף הפרסום כבר מעל ארבעה עשורים.
הפרס הוענק בטקס הכרזת הזוכים של תחרות הEffie לשנת 2023.
יורם באומן עלה לבמת הטקס לקבל את הפרס יחד עם בנו - סרן עומר באומן, שנפצע במהלך המלחמה בעזה.
יורם (ג'רי) ווינד Wind; נולד ב-27 במרץ 1938) הוא פרופסור אמריטוס לשיווק בבית הספר וורטון באוניברסיטת פנסילבניה, וממקימי המרכז הבינתחומי בהרצליה.
הוא גם המנהל המייסד של "טנק החשיבה" של וורטון, מרכז SEI ללימודים מתקדמים בניהול.
הוא ידוע בעולם בשל מחקריו החלוציים על התנהגות קנייה ארגונית, פילוח שוק, ניתוח משותף ואסטרטגיית שיווק.
הוא מייעץ לחברות גדולות ברחבי העולם, והרצה בלמעלה מ-50 אוניברסיטאות ברחבי העולם.
פרופסור ווינד קיבל את התואר הראשון שלו בשנת 1961 מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ואת התואר השני מאותה אוניברסיטה בשנת 1963. הוא קיבל תואר שני נוסף, בהצטיינות, מאוניברסיטת פנסילבניה.
את הדוקטורט שלו קיבל מאוניברסיטת סטנפורד ב-1967.
יורם ווינד ייסד את תוכנית וורטון MBA למנהלים (1974) והיה המנהל המייסד של מכון ג'וזף ה.
הוא הוביל את הבנייה מחדש של תוכנית הלימודים של וורטון למנהל עסקים (1991-93) והשתתף בפיתוח אסטרטגיית הגלובליזציה של וורטון בין השנים (1995–1997).
הוא המנהל המייסד של מרכז וורטון ללימודים מתקדמים בניהול (SEI), שמטרתו להבטיח את הרלוונטיות של מחקר וחינוך ניהולי לצרכים המתפתחים של העסק והחברה במאה ה-21, על ידי שיתוף פעולה עם מובילי חשיבה גלובליים בתחומים מגוונים.
פרופסור ווינד הוא גם המנהל האקדמי המייסד של The Wharton Fellows Program (2000), רשת עולמית רבת עוצמה של מנכ"לים ומנהלים בכירים המחויבים ללמידה לכל החיים המתמקדת במנהיגות טרנספורמטיבית.
במהלך השנים שימש ווינד כעורך הראשי של כתב העת Journal of Marketing, והיה חבר במועצת המדיניות של Journal of Consumer Research and Marketing Science, מערכות העריכה ועורך אורח של כל כתבי העת השיווקיים הגדולים.
פרופסור ווינד לימד קורסי MBA באסטרטגיית שיווק, שיטות שיווק ויישומים לייעוץ עסקי, יצירתיות ושיווק אינטראקטיבי בעידן הצרכן המועצם.
המחקר הנוכחי שלו מתמקד באתגרי הרשת; יצירתיות וחדשנות; עתיד השיווק והפרסום ויצירת ארגון יצירתי.
הוא יועץ פעיל וחבר מועצת המנהלים של סטארטאפים ותוכניות אוניברסיטאות שונות, כמו המרכז לפסיכולוגיה חיובית והוועדה לעיצוב מוצר משולב.
הוא גם ממלא תפקידים באיגודים מקצועיים רבים, כולל המועצה לתקני אחריות שיווקית.
הוא נאמן של מוזיאון פילדלפיה לאמנות, שם הוא יושב ראש הוועדה המייעצת לשיווק וחבר בקבוצת היגוי המותג שלו ובוועדת העידן הדיגיטלי.
פרופסור ווינד הוא המייסד השותף של המרכז הבינתחומי הרצליה, ישראל (IDC), ומאז הקמתו ב-1994, יו"ר המועצה האקדמית שלו.
פרופסור ווינד שימש בעבר כנאמן אקדמי של המכון למדעי השיווק (1989-1995) ויו"ר מכללת השיווק של המכון למדעי הניהול (1974–1975).
ווינד הוא מחזיק הקתדרה על-שם אסתי לאודר ופרופסור לשיווק בבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה.
הוא הצטרף לפקולטה של וורטון בינואר 1967, עם קבלת הדוקטורט שלו מאוניברסיטת סטנפורד.
Wind זכה בפרסים רבים, כולל ארבעת פרסי השיווק העיקריים: פרס צ'ארלס קולידג' פרלין (1985), פרס ה-AMA /Irwin Distinguished Educator ב-(1993), פרס Paul D.
הוא זכה בפרס ההשפעה הראשון של הפקולטה לניהול שניתן על ידי בוגרי וורטון (1993).
בשנת 2001, הוא נבחר כאחד מ-10 המחברים הגדולים בשיווק ולאחר מכן נבחר כחתן 2003 בפרס Elsevier Science Distinguished Scholar של האגודה לקידום שיווק.
במאי 2004 הוענק לו עמית כבוד של העשור מטעם המרכז הבינתחומי בהרצליה.
יורם (יוריק) אבנימלך (נולד ב-1933) הוא חוקר ישראלי בתחום מדעי הסביבה, שמכהן כפרופסור אמריטוס בפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית בטכניון.
אבנימלך היה דיקן הפקולטה להנדסה חקלאית בטכניון בשנים 2000–2002, המדען הראשי הראשון במשרד איכות הסביבה וחבר בוועדת החקירה הממלכתית בנושא ניהול משק המים.
מחקרו על סביבת הכנרת ואגם החולה, החל משנות ה-60, העלה את המודעות לסכנה שנשקפת לאיכות מי הכנרת ולסביבתה הטבעית, והוא תרם רבות לפעולות שעזרו לשיקום האזור.
על מחקרו ופעילותו הציבורית למען איכות הסביבה בישראל זכה אבנימלך בפרס מפעל חיים של האגודה הישראלית לאקולוגיה ולמדעי הסביבה.
אבנימלך נולד בירושלים וכנער השתתף במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות.
ב-1950 התגייס לנח"ל וב-1951 התיישב בקיבוץ צרעה, שם הכיר את אשתו.
שניהם עבדו בקיבוץ בחקלאות ולאחר זמן מה החליטו לעזוב.
את לימודיו האקדמיים החל אבנימלך באוניברסיטה העברית מתוך כוונה ללמוד חקלאות.
במהלך לימודיו החל להתעניין במדעי הקרקע.
הוא המשיך בתחום זה לתואר שני ולדוקטורט בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות בשיתוף עם מכון ויצמן למדע.
לאחר לימודיו הרצה במשך שנתיים בטכניון ולאחר מכן עשה פוסט-דוקטורט בוושינגטון די.
לאחר שחזר לישראל החל אבנימלך לעבוד כחוקר ומרצה בטכניון.
בסוף שנות ה-60 הוא קיבל פנייה מהרשות לפיתוח החולה, בבקשה שיבדוק את הגורמים לתמותה נרחבת של צמחייה באזור.
לצורך העבודה על הפרויקט באגם החולה ובכנרת היה אבנימלך בחופשה מהטכניון למשך ארבע שנים, והוא עבר להתגורר בראש פינה.
במהלך תקופה זו הקים חוג לנוער שוחר מדע בקריית שמונה, ויחד עם קולט צרויה ועמוס הרפז הקים את מרכז ידע גליל עליון.
במחקר שעשה הוא גילה שהסיבה לתמותה היא הצטברות ריכוזים גבוהים של חנקה בעקבות ייבוש האגם.
בנוסף, הוא סבר שאם לא תטופל הבעיה מי אדם הכנרת יזדהמו ויהיו לא שמישים בתוך שלוש שנים.
ייבוש החולה נחשב באותו הזמן להישג של התנועה הציונית, ואבנימלך, יחד עם קולט צרויה, עמלו לשכנע את שר החקלאות חיים גבתי שהבעיה חמורה ודורשת טיפול מיידי.
הסכנה שנשקפה לאזור הכנרת והחולה קיבלה הד ציבורי נרחב לאחר שפורסם ב-1971 דו"ח חמור שערך מהנדס דרום אפריקאי בשם בוב דייוויס, שחזה שמי הכנרת יהפכו לא ראויים לשתייה בתוך שנים מעטות.
כדי לסייע לפתרון הבעיה הוקם מנהל הכנרת בראשות עמוס הרפז, וארגוני מחקר כגון מנהל המחקר החקלאי, המכון הגאולוגי ומכון ויצמן נרתמו לטיפול בבעיה.
הפתרון שהוביל אבנימלך כלל שינוי בשיטות ההשקיה, שימוש בשיטות ביוטכנולוגיות על מנת לעודד התרבות של חיידקים שמסייעים לסילוק החנקה, שינוי זרימת המים בתעלות באגן הכנרת והפסקה של הזרמת מים מבריכות דגים לנהר הירדן.
פעולות אלה סייעו לתהליך איטרופיקציה שמנע את זיהום הכנרת.
עם זאת, השטח המיובש המשיך להוות בעיה סביבתית, והחשש היה שייבוש אגם החולה יביא לשקיעה של אדמות הכבול, שרפות ובעיות סביבתיות נוספות.
לאחר סיום הפרויקט באזור החולה, חזר אבנימלך לטכניון.
הרצון של משרד החקלאות לפתח חקלאות בשטח החולה ולחלק את האדמות ליישובים באזור הוביל להחלטה לפרק את הרשות לפיתוח החולה.
בשנת 1971 נפגשו אבנימלך ומדענים אחרים עם שר החקלאות והפצירו בו לא לפרק את הרשות.
אבנימלך סבר שנדרש שינוי בסדר העדיפויות של המדינה, העדפת שימור הטבע על פני ניצול כלכלי, ומניעה של חלוקת שטחי החולה למשקי היישובים באזור, על מנת שהשטח כולו ינוהל על ידי המדינה בהתאם למטרות השימור.
עם זאת, בסוף 1972 פורקה הרשות והאדמות חולקו לקיבוצים ולמושבים.
בשנת 1983 ישב אבנימלך בראש ועדת החולה שיזמה הכנה של סקר חדש לבחינת חלופות לטיפול באדמות הכבול, האטת שקיעתן וצמצום הנזקים הנגרמים בשל כך.
הסקר, שהוכן על ידי גיורא שחם, אז תלמיד מחקר של אבנימלך בטכניון, פורסם ב-1989, והוא הציג לראשונה חלופה שכוללת הצפה מחדש של שטח החולה והשקעה בתיירות במקום חקלאות.
אבנימלך המשיך בשנות ה-90 להיות מעורב בתהליך שיקום החולה, שבמסגרתו הוצפו חלקים מעמק החולה מחדש ונוצר אגמון החולה.
בהמשך עסק בשינויים במגוון הביולוגי בכנרת ובהרכב האצות באגם החל מאמצע שנות ה-90. הוא בחן מנגנונים אפשריים לריבוי אצות כחוליות והתרבות אצות פרידיניום .
מדען ראשי במשרד לאיכות הסביבה
בשנת 1988 התמנה אבנימלך למדען הראשי במשרד לאיכות הסביבה.
הוא כיהן בתפקיד 5 שנים והיה הראשון שמילא תפקיד זה.
במסגרת תפקיד זה הוא פעל להגברת המודעות של החברה והתעשייה בישראל לנושאים סביבתיים.
בנוסף, לאחר חתימת הסכמי אוסלו והסכם השלום בין ישראל לירדן הוא קידם שיתוף פעולה אזורי בתחום הגנת הסביבה וביקר מספר פעמים במצרים וירדן לצורך חתימת הסכמי שיתוף פעולה בתחום.
מערכות תרחיף פעיל בבריכות דגים
בשנות ה-90 פרסם אבנימלך מחקרים חלוציים בתחום מערכות תרחיף פעיל בבריכות דגים .
מטרת הטכנולוגיה היא להפחית את ריכוז תרכובות החנקן האי-אורגניות רעילות בבריכות (אמוניה וניטריט), שנוטה לעלות בבריכות סגורות, בעקבות פליטות של דגים וחסילונים.
כדי להפחית את כמות התרכובות הרעילות, מפעילי בריכות דגים היו מחליפים את המים באופן תדיר, דבר שמהווה סכנה לסביבה שאליה נשפכים המים מהבריכות וכן מעלה את צריכת המים ואת העלויות הכלליות.
בריכות שפועלות בשיטה של תרחיף על שולטות בכמות תרכובות החנקן על ידי הוספה של תרכובות עתירות פחמן (סוכרים, עמילן ותאית).
מירקואורגניזמים שניזונים מהפחמימות משתמשים בהם ובתרכובות החנקן ליצירת חלבונים חד תאיים, שבתורם יכולים לשמש מזון למינים מסוימים של דגים (כגון קרפיון) ולחסילונים.
המחקר של אבנימלך לגבי טכנולוגיה זו צמח מתוך הניסיון לטפל בזיהום בעמק החולה ובכנרת.
התעניינות בטכנולוגיה הזו החלה בצרפת בשנות ה-70, אך המחקר של אבנימלך, יחד עם מחקר שנעשה באותו הזמן ובאופן עצמאי בקרוליינה הדרומית, הוביל לפריצת דרך בהבנה ובפרקטיקה של הטכנולוגיה, שמשמשת כיום במקומות רבים בעולם, כגון חוות חסילונים בדרום מזרח אסיה ובאמריקה הדרומית.
אבנימלך כתב מדריך פרקטי לשימוש בטכנולוגיה, שיצא במספר מהדורות.
בשנות ה-90 ובעשור הראשון של שנות ה-2000 היה אבנימלך עמית מחקר בכיר במוסד שמואל נאמן, שם עמד בראש תחום מחקר הסביבה, וכן ראש המעבדה לממשק מערכות סביבה בטכניון.
במסגרת זו הוא הנחה, יחד עם מרדכי שכטר, את אופירה אילון בעבודת הדוקטורט שלה, שעסקה בטיפול בפסולת עירונית בישראל ובמיחזור פסולת.
השלושה הגישו למשרד לאיכות הסביבה מספר דו"חות שעוסקים בניהול הפסולת בישראל.
אבנימלך ואילון ביקרו את מדיניות הטיפול בפסולת בישראל, ואת אי-אימוץ טכנולוגיות מתקדמות לטיפול בהן, שחלקן פותחו בישראל.
בהמשך הוא עסק יחד עם אילון ואחרים גם בפרויקט פיילוט למיחזור והפרדה של אשפה בעיר חיפה.
אבנימלך תמך במערכת מיון אשפה, שתתמקד ברשויות העירוניות הגדולות ובהפרדה במקור בין פסולת יבשה לרטובה.
בנוסף הוא תמך ביצירת תקני פליטה ברורים לטווח הארוך כאמצעי לעידוד הטיפול בפסולת.
אבנימלך יזם, יחד עם אופירה אילון ובתמיכת מוסד שמואל נאמן, את פרויקט קמפוס ירוק, שהחל לפעול בטכניון במאי 2000. מטרת הפרויקט הייתה לקדם באופן שיתופי עשייה סביבתית בקמפוס, בתחומים כגון חסכון באנרגיה, מניעת זיהום, מיחזור וחסכון במשאבים, לצד פעילות חינוכית שתכשיר מהנדסים עם תודעה סביבתית והטמעת חשיבה סביבתית בציבור הרחב.
במסגרת הפרויקט נפתח גם הגן האקולוגי בטכניון לציבור הרחב.
בשנת 2009 טען אבנימלך שפרויקט החיסכון באנרגיה בטכניון, שבוצע במסגרת פרויקט קמפוס ירוק, הוביל לחיסכון של 15% בתקציב האנרגיה של המוסד, ושהוא יכול להוות דוגמה למוסדות וארגונים אחרים בישראל.
אבנימלך עמד בראש "המועצה הירוקה" בטכניון, שמטרתה לעקוב אחר העמידה של המוסד בקריטריונים של המשרד להגנת הסביבה להסמכה כ"קמפוס ירוק".
בשנת 2004 מונה אבנימלך על ידי השדולה הסביבתית בכנסת כדי לכתוב דוח שיציע פתרונות למחלוקת על שימוש במי מעיינות עין גדי.
הבעיה המרכזית הייתה שימוש במי המעיינות על ידי קיבוץ עין גדי לצורכי השקיה, למפעל המים ששיווק בקבוקי מים כמים מינרליים ולצריכה הביתית ולנוי של הקיבוץ.
הדוח שהגיש אבנימלך באוגוסט אותה שנה קבע שהמקור לבעיה הוא ניהול לא נכון של השימוש במים, ובפרט שאיבת מים במעלה נחל דוד והטייתם משם.
ההמלצות שגובשו בדוח כללו התרת השאיבה ממורד הנחלים בלבד, הגבלה של כמות המים שמותרים לשימוש מפעל המים, אספקה של מים לצריכה ביתית ולנוי של הקיבוץ ממפעל הנחלים ערוגות ודוד בלבד ובחינת האפשרות להקמת מאגר מי קולחין לצרכים החקלאיים של הקיבוץ.
המלצות הדוח אומצו על ידי רשות המים, רשות הטבע והגנים והקיבוץ, ובאפריל 2007 נחתם הסכם למימושן.
יישום ההסכם הוביל להשבת הזרימה לנחל.
בשנת 2006 ביקש השר להגנת הסביבה גדעון עזרא מאבנימלך לכתוב דוח שיסקור את השפעת זיהום האוויר באזור מפרץ חיפה על בריאות הציבור והמלצות לשיפור המצב.
דוח הוועדה פורסם באוקטובר אותה שנה, והוא המליץ על אימוץ תקנים בסטנדרטים בין-לאומיים, הקדשת מאמץ לפיתוח שיטות של ניטור וטיפול במזהמים שאין לגביהם תו תקן ואימוץ גישה של "הטכנולוגיה הזמינה הטובה ביותר" בתעשייה הישראלית בכל הקשור לתקני פליטה.
הדוח ציין שהידע הקיים לא מאפשר לקבוע כי במפרץ חיפה וסביבתו קיים זיהום שאינו עומד בתקנים, אך רמת התחלואה הגבוהה באזור מחייבת פעולות להקטנת הזיהום.
בנוסף, אבנימלך המליץ לשר לנקוט במדיניות של "אפס תקלות", שבמסגרתה חברות יידרשו לפעול באופן שיימנע תקלות לחלוטין ופיטורי מנהלים במקרה שתקלות כן יתרחשו.
ועדת החקירה הממלכתית בנושא ניהול משק המים בישראל
אבנימלך היה חבר בוועדת החקירה הממלכתית בנושא ניהול משק המים בישראל, שהוקמה ביולי 2008 על ידי הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת.
הוא כיהן לצד יו"ר הוועדה, השופט דן ביין ופרופסור יואב כסלו.
הוועדה פרסמה דו"ח סופי במרץ 2010. היא קבעה שמשק המים בישראל נתון במשבר עמוק וחריף, מעשה ידי אדם, והטילה את האחריות על ממשלות ישראל לדורותיהן, במיוחד שרי החקלאות והתשתיות, שהובילו להיעדר אסטרטגיה.
בנוסף, הוועדה קבעה שהעדר אכיפה של רשויות החוק החריף את הבעיה.
במספר תחומים נותר אבנימלך בדעת מיעוט בין חברי הוועדה.
הוועדה סקרה את המודל שעל פיו נוהל משק המים בישראל בעבר – על פי חוק המים, שלפיו המים נחשבים לרכוש האומה ומנוהלים על ידי נציבות המים – שבמסגרתו מחיר המים לצרכנים לא היה שווה למחיר הפקתם.
אבנימלך הסכים עם שאר חברי הוועדה שהפער בין מחיר המים לצרכן למחיר הפקתם יצר חיכוך מתמיד בין משרד האוצר לבין הלובי החקלאי ואינטרסים פוליטיים, וכן שהתפיסה שהתגבשה באוצר בעקבות זאת היא שיש ליצור מצב של מחסור מתמיד במים, על מנת לעודד התייעלות וחיסכון במים.
מצב זה השתנה עם הקמת רשות המים וההחלטה שעלות הפקת המים תמומן במלואה על ידי הצרכנים.
אבנימלך סבר שיש יתרונות במודל החדש, אך הוא טען שהוא גם גורם להפחתת המעורבות של משרד האוצר בניסיון לעודד חיסכון במים והתייעלות של מערכות המים במדינה.
באופן דומה, הוא סבר שהקמת התאגידים למים וביוב יוצר מצב שבו שיקולים עסקיים עלולים להטות את הכף בבחירה בין אלטרנטיבות.
לדבריו, בדעת מיעוט, "אנו עומדים בפני מצב שבו הן במערכת יצור ואספקת המים והן במערכות חלוקת המים הוקמו גופים האמורים להיות גופים שהשיקול העסקי לגבי פעילותם הוא הקובע את התנהלותם, כשאין בהכרח זהות בין שיקולים אלו לבין שיקולים של האינטרס הציבורי והאינטרס הלאומי".
בהתאם לעמדה זו הוא סבר שיש צורך במערכת אסדרה חזקה ומנותקת מהמערכת העסקית והפוליטית.
עם זאת, הוא סבר (גם בדעת יחיד) שרצוי כי שר התשתיות יהיה יושב ראש מועצת רשות המים, בהסדר שיותיר בידיו את האפשרות להשפיע על החלטותיה אך יחייב אותו לפעול על פי החלטותיה ולתמוך בהן.
בנושא התפלת מי ים בישראל, אבנימלך סבר בדעת יחיד שקיים פוטנציאל רב לחיסכון במים לא מותפלים, במיוחד באמצעות חיסכון בגינון עירוני.
אבנימלך כתב שהאפשרות להתפלה נדמית קלה יותר מביצוע פעולות כגון ייעול הגינון העירוני, הקטנת דליפות ביוב או פתרון לבעיית ניצול מי קולחין, אך התפיסה הזו עשויה לגרום להימנעות מהפעולות הקשות שנדרשות כדי לייעל את המערכת הקיימת.
בסקירה שפרסם מאוחר יותר על מסקנות הוועדה, הוא כתב שאל מול הטענה שישראל יכולה להסתמך על מי הים כפתרון, קיימת תפיסה לפיה "יש מקום להכרה כי בתנאי החיים במזרח התיכון, באזור המצוי על סף המדבר, יש להגיע לתרבות ולטכנולוגיה המתאימות לצמצום ולייעול צריכת המים.
אמנם ניתן להתפיל, אך עלות ההתפלה, פליטת גזי חממה ונזקים סביבתיים אחרים, וצריכת אנרגיה שחלקה מגדיל את תלותנו באספקה מבחוץ - כל אלה מהווים סיבות להגבלת הצריכה".
אבנימלך כתב לאחר פרסום הדוח שהוא מתחרט על כך שהוועדה לא הטילה אחריות אישית על אישים שונים שעמדו בראש המערכת.
יורל האטו (בהולנדית: Jorrel Hato; נולד ב-7 במרץ 2006 ברוטרדם שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדות הבלם והמגן השמאלי בצ'לסי ובנבחרת הולנד.
האטו גדל במחלקות הנוער של ספרטה רוטרדם ואייאקס.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל ההולנדית.
ב-3 באוגוסט 2025 חתם בצ'לסי בחוזה ל-7 שנים תמורת כ-44 מיליון אירו.
ב-21 בנובמבר 2023 ערך האטו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד, בניצחון 6-0 על נבחרת גיברלטר במסגרת מוקדמות יורו 2024.
יורם אלרון (נולד ב-24 בפברואר 1960 באיטליה) הוא דיפלומט ישראלי אשר כיהן בשורת תפקידי שגריר של ישראל.
יורם אלרון נולד באיטליה, דור שני למשפחת דיפלומטים.
רכש השכלה תיכונית בבית הספר התיכון ע"ש דנמרק בירושלים.
ב-1984 הוא רכש תואר ראשון במדע המדינה וב-1989 תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית.
הוא עבד בלשכת העיתונות הממשלתית, וב-1988 הצטרף לשירות הדיפלומטי.
בשנים 1992–1996 כיהן כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל לאיחוד האירופי בבריסל, בשנים 1999–2000 כיהן כיועץ בשגרירות ישראל בדנמרק, ובשנים 2001–2003 כיהן כשגריר ישראל בקמרון, ברפובליקה המרכז-אפריקאית, בגבון, בגינאה המשוונית וברפובליקה של קונגו.
בשנים 2007–2011 כיהן כקונסול ישראל בקוויבק ובפרובינציות האטלנטיות שבקנדה.
באותן שנים כיהן גם כנציג ישראל לארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית.
בשנים 2012–2015 כיהן כשגריר שאינו תושב במדגסקר, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ברפובליקה של קונגו, ובגבון.
בשנים 2015–2019 כיהן כראש דסק "אפריקה" במשרד החוץ הישראלי, ובשנים 2019–2023 כיהן כשגריר ישראל בבולגריה.
ב-2023 העניק נשיא בולגריה רומן ראדב לאלרון את עיטור "מסדר הרוכב ממדרה דרגה ראשונה" .
ב-26 בינואר 2025 מונה לכהן כשגריר ישראל במולדובה.
אלרון מתגורר במבשרת ציון, נשוי ואב לשני ילדים.
יוֹרָם טַהַרְלֵב (24 בינואר 1938 – 6 בינואר 2022) היה משורר, פזמונאי, עורך, עיתונאי, מחזאי, סופר, מתרגם וסטנדאפיסט ישראלי.
נחשב לאחד המעצבים החשובים של הזהות והאתוס הישראליים.
במהלך הקריירה של טהרלב, אשר נמשכה קרוב ל-60 שנה, כתב קרוב ל-1,000 שירים, שבוצעו על ידי מיטב הזמרים והמבצעים בישראל.
נולד וגדל בקיבוץ יגור ליפה ולסופר והמשורר חיים טהרלב.
אביו זיהה את הכישרון של בנו וקנה לו מחברת מקושטת, בה כתב את שיריו הראשונים.
השירים אבדו עם אירועי השבת השחורה בקיבוץ יגור.
יורם כילד ונער הושפע מגדולי השירה והזמר מביאליק ועד נתן אלתרמן וחיים חפר.
בעת שירותו הצבאי, שימש כתב בעיתון "במחנה גדנ"ע" ולאחר מכן שימש עורך עיתון זה ו"במחנה נח"ל".
במשך שנים רבות עבד כעורך בהוצאה לאור של משרד הביטחון.
במאה ה-21 הרבה להופיע בפני קהל בסיפורים ובשירים מפרי עטו בלוויית זמרת, בתוכניות כמו "וטהר ליבנו" ו"קום והתהלך בארץ".
בעת מגפת הקורונה המשיך טהרלב לפרסם סיפורים ושירים פרי עטו עם פן הומוריסטי, כדוגמה, פואמה לכנרת בשם "ממשלי הקורונה - הכנרת".
טהרלב תחזק אתר אינטרנט, בו ניתן לעיין במבחר גדול משיריו וספריו.
בנוסף פורסמו בו מדריכים לכתיבת שירים, מקאמות, ועוד.
טהרלב נפטר בביתו לאחר מאבק במחלת הסרטן.
למחרת נערך לו טקס אשכבה בתיאטרון הבימה, בו נשאו דברים, בין היתר, שר הביטחון בני גנץ ושר התרבות והספורט חילי טרופר.
נקבר בבית העלמין בקיבוץ יגור.
על מצבתו נכתב: "לשכב בצדך כרמל", ציטוט מתוך השיר "ההר הירוק תמיד".
טהרלב כתב מספר רב של שירים ופזמונים, רבים מהם לפסטיבלים ולתחרויות שונות, כולל לפסטיבלי הזמר ולאירוויזיון.
לטהרלב רפרטואר מגוון, ובין שיריו אפשר למצוא שירי אהבה, שירי מולדת, שירי טבע, שירים תנכיים ושירים הומוריסטיים.
השיר "גבעת התחמושת" בלחנו של רוזנבלום השאיר את רישומו בזכות תיאורו האותנטי של הקרב על גבעת התחמושת במלחמת ששת הימים.
"היֵה לי חבר היֵה לי אח" בלחנו של רוזנבלום הוא שיר על אחוות לוחמים והשיר "הבלדה על יואל משה סלומון" בלחנו של חנוך ובביצוע אריק איינשטיין, שמתחיל במילים "בבוקר לח בשנת תרל"ח", הוא תיאור אפיזודה בהיסטוריה של ארץ-ישראל (ייסוד פתח תקווה).
השיר "על כפיו יביא" בלחנו של רוזנבלום ובביצועה של רבקה זהר, נכתב על סמך מפגש עם נגר מובטל באחת משכונות העוני בארץ, היושב מיואש בבית מלאכתו השומם, וכולו כמיהה לבנות כיסא לאליהו הנביא שיבוא ויגאל אותו מצרותיו.
נחום היימן היה הראשון שהלחין משיריו, לאחר שטהרלב שלח אליו את מלות השיר "את ואני והרוח", וביקש שילחינו.
השיר הוקלט על ידי צמד "הפרברים" בשנת 1964.
קשר מיוחד היה לטהרלב עם המלחין יאיר רוזנבלום, והם חתומים יחד על להיטים רבים.
בין היתר, משירי הלהקות הצבאיות: "ישנן בנות", "היֵה לי חבר היֵה לי אח", "גבעת התחמושת", "אנשי הדממה", "את עיניך שא מזרחה" (לחן: אורי קריב), "שירו של צנחן", "אין כבר דרך חזרה", ועוד.
שירים נוספים של טהרלב הולחנו על ידי גדולי מלחיני הזמר העברי, ביניהם נורית הירש, משה וילנסקי, סשה ארגוב, מוני אמריליו, אלונה טוראל, מתי כספי, שלום חנוך, שייקה פייקוב, דובי זלצר, יוחנן זראי, שמוליק קראוס, דפנה אילת, דרורה חבקין, בני נגרי, יגאל בשן, ואפי נצר.
עליהם הוא כתב "מי שסוכתו נופלת חרש יכנס בדלת, ועד עולם יוכל להישאר".
"בשביל אל הבריכות" בלחנה של טוראל ובביצוע חוה אלברשטיין, בלדה על רקע נופי הקיבוץ שנכתבה אחרי מלחמת ששת הימים וכן "ההולכים אחרי השמש".
טהרלב כתב שירים רבים יחסית בגוף ראשון נקבה.
חלקם היתוליים כמו "את מי אני אוהבת" ללחנו של ארגוב, ישנן בנות ללחנו של רוזנבלום ו"הוא לא כל כך חכם" ללחנה של אלונה טוראל, וחלקם רציניים כמו "חשמל בכפות ידיך", "המלח שלי", "הגביע", "אתה לי ארץ", "אם תשוב", "שתי אחיות" ועוד.
בין השירים הרבים שכתב ללהקות הצבאיות: השירים ההומוריסטיים "חסקה", "הוא לא כל כך חכם", "המלווה", "יידישע פיראטן" ו"אני מת" (לראות אותה הלילה), שירי מולדת כמו "מלאך מסולם יעקב", "עוד לא תמו כל פלאייך", "קום והתהלך בארץ", "אל הנח"ל", "נגן אקורדיון", "בן-גוריון".
ללהקת גייסות השריון כתב את "להיות יהודי", "אם אשכחך ירושלים", "הרצל וכל האדונים הנכבדים" ו"דברי המשלחות", אותם הלחין יאיר רוזנבלום.
מספר שירים שלו הולחנו ובוצעו בסגנון פופ ורוק, כמו "אינך יכולה" ללהקת "החלונות הגבוהים" בלחנו של קראוס, "יעלה ויבוא" בלחנו של נגרי ובביצועו של גידי גוב ו"חשמל בכפות ידיך" בביצוע רותי נבון, אך בעיקר מזוהה כתיבתו של טהרלב עם סגנון אמצע הדרך ושירי ארץ ישראל.
טהרלב כתב גם שירי ילדים רבים, בהם שירים לפסטיבל שירי ילדים כמו "המשפחה שלי" בביצוע שלמה ניצן, "ברבאבא" ו"מר אפצ'י" בביצוע ציפי שביט, "לא נעצור" ו"שובי הרמוניקה" בביצוע ירדנה ארזי, "דונלד דק" בביצוע מייק בורשטיין, ו"מי המנטה מי המסטיק מי השוקולד" בביצוע שוקולד מנטה מסטיק.
את השיר "הדרך אל הכפר" כתב לרבקה זהר על סמך סיפור חייה, מילדותה ועד שובה ארצה לאחר התנסות קשה עם סמים בארצות הברית.
את השיר הלחינה נורית הירש לפסטיגל 1985 והוא זכה בביצועה של זהר במקום הראשון.
שנה לאחר מכן כתבו טהרלב והירש לזהר את השיר "חלקת אלוהים", שאותו ביצעה בפסטיגל 1986 וזכתה פעם נוספת במקום הראשון.
בין השירים הנוספים של טהרלב שבוצעו במסגרת הפסטיגל ניתן למנות את "הדגל שלי" (עדנה לב), "אבא'לה אמא'לה" (חנה לסלאו), "אבא אמא וארץ ישראל" (אילנה אביטל), "ממשה ועד מוחמד" (סמיר שוקרי) ועוד.
עוד שירי ילדים ידועים שכתב: "בים בם בום" ("שני חברים יצאו לדרך"), "כולם הלכו לג'מבו", פתיחים לתוכניות טלוויזיה לילדים כמו "דלת הקסמים" ו"שכונת חיים" ועוד.
טהרלב כתב גם שירים בז'אנר הים תיכוני.
לפסטיבל הזמר המזרחי בשנת 1975 כתב את "זמר בודד הוא הלב" (ידוע בשם "עוד יום יבוא") שביצעה לילית נגר ומאוחר יותר זוהר ארגוב.
באותו פסטיבל שרה תיקי דיין את שירו "כשיבוא חמור לבן".
אבנר גדסי ביצע מספר משיריו ובהם "עיניה קראו לי" ו"לוליטה".
בשנת 1963 הכיר טהרלב את המשוררת נורית זרחי, בהיותם סטודנטים בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
לאחר 12 שנות נישואים התגרשו.
לשניים נולדו שתי בנות: הציירת רוני טהרלב והעיתונאית וחוקרת ההיסטוריה של הרפואה, ד"ר אראלה טהרלב בן שחר.
בשנת 1978 נישא ללינדה, עולה מארצות הברית ומורה לאנגלית, וב-2011 התאלמן ממנה.
בשנת 2014 נישא לבתיה קינן, מי שהייתה דוברת בית הנשיא בימי עזר ויצמן.
נכדתו של טהרלב (מבתו הבכורה, רוני) היא הזמרת והיוצרת קמה ורדי.
טהרלב התגורר בקיבוץ יגור עד אמצע שנות השישים.
במהלך השנים התגורר בפתח תקווה, בראשון לציון ובהרצליה.
בשנותיו האחרונות התגורר בכיכר המדינה בתל אביב.
ספרים בעקבות חקר תולדות היישוב בארץ
מלבד קובצי פזמונים וספרי יהדות, חקר טהרלב את הזמר העברי והוציא לאור ספרים הסוקרים את תולדותיו, ביניהם "שירו הביטו וראו" יחד עם ד"ר מרדכי נאור ו"איזו מדינה!", בו התאים שירים ישראליים ידועים לסיפורים וחוויות שונות שהתרחשו בחברה הישראלית בימי היישוב והמדינה (אותו הוציא לרגל חגיגות ה-60 לישראל).
ספר השירה הראשון שלו "משק יגור טיוטה" מביא תמונות קצרצרות על ימי ילדותו, קובץ פזמונים שלו לנוער המתבגר הוא כינס בספר "הנשיקה הראשונה", שמלבד השירים, הכתובים בסגנון ההייקו היפני, המתאימים לקהל היעד, יש בו דפים מתוך ספרי לימוד במקצועות שונים שנלמדו בבית ספר תיכון.
כמו כן הוציא את ספר הילדים "הדודה שלי מרחוב הנביאים" ועוד כשישים ספרי ילדים על נושאים שונים.
חוקר הזמר אליהו הכהן טען כי "מבין היוצרים הישראלים החילוניים, יורם טהרלב הוא ללא ספק היוצר היהודי ביותר, גם בשיריו וגם בספריו".
בתוך מכלול הנושאים היהודיים ניתן לכלול פזמונים תנ"כיים כמו "מלאך מסולם יעקב", "יעלה ויבוא", "נח", "משה משה", "קום לך אל נינוה" או השיר "על כפיו יביא".
שירו "שהשמש תעבור עלי" הפך בפי הזמר אברהם פריד לשיר הנקרא "רק תפילה" והוא בין השירים החילונים הבודדים שהפכו ללהיט גם בקרב הציבור החרדי.
לבקשת פריד, שינה טהרלב את הבית האחרון, משום שהוא עוסק באהבת גבר ואישה, ולכן אינו מתאים לקהל החרדי.
מדור בפני עצמו תופסים הספרים "היהודיים" של טהרלב, ביניהם ניתן למנות את הספרים:
שמחת תורה - ליקוט מטורו השבועי שפורסם ב-ynet, הכולל פירושים משלו לכל פרשות השבוע.
הטור השבועי החדשני זכה להצלחה מרובה, ולימים (2014) נדפס כספר.
על ברכי אבות - פירוש על פרקי אבות
שמע בני - מביא דבריהם של חכמי ישראל באלף השנים האחרונות על נושאי מוסר והתנהגות האדם.
ואהבת - מביא את דברי החכמים בכל נושאי האהבה, החל באהבת אם לילדיה וכלה באהבת הזולת.
טהר לב הופיע למשפט והתסשר על ידי בית הדין שהם לא מעוניינים לשמוע את דבריו ופסק הדין כבר מוכן ודרשו ממנו לשרוף את כל הספרים.
המחבר כמובן לא עשה זאת.
מצע אשה מצע טוב - פרפרזה על פסוק מספר משלי ובו כתוב בהומור סיפורן של תשע נשים נודעות בתנ"ך.
בעקבות שלמה המלך - קריאה חדשה בספר משלי - יצא לאור לאחר מותו.
2008 - אות הוקרה על מפעל חיים לזמר עברי מטעם נשיא אוניברסיטת בר-אילן.
הפרס הוענק לו במסגרת הכנס השנתי, "מי אני?
שיר ישראלי!", הנערך על ידי המרכז לחקר המוזיקה העממית הישראלית באוניברסיטה.
בנימוקי הזכייה צוין כי טהרלב הוא אחד היוצרים הפוריים ביותר בזמר העברי וכי הוא "תורם בעל משמעות לתרבות המתחדשת של שירי ארץ ישראל".
2013 - אזרחות כבוד של הרצליה.
2015 - פרס שרת התרבות והספורט לאמנים ותיקים ע"ש אריק איינשטיין.
2016 - בפסטיבל חיפה להצגות ילדים ונוער זכתה ההצגה "הנשיקה הראשונה", המבוססת על ספרי שירי הנעורים של טהרלב, במקום הראשון בקטגוריית הנוער.
כמו כן, קיבל טהרלב אות הוקרה במסגרת הפסטיבל מטעם תיאטרון חיפה.
2018 - זכה יחד עם הסופרת אמונה אלון בפרס שר החינוך לתרבות יהודית.
2021 - "יעלה ויבוא", אלבום מחווה ליצירתו של טהרלב.
האלבום יצא כמיזם מוזיקלי תחת השם "צאן ברזל", שנועד להנציח ולכבד את יצירותיהם של גיבורי תרבות, משוררים ופזמונאים ישראלים, כאשר טהרלב הוא הראשון שבהם.
מאחורי היוזמה עמדו "ארומה מיוזיק" (מיכל וייס אוחיון ובני מנשה) ו"קשת 12", בניהולו האומנותי של קובי בן עטר.
2022 - אות "גיבור תרבות" מטעם תיאטרון הבימה.
ב-14 בינואר 2022 התקיים בתיאטרון הבימה אירוע מחווה רב משתתפים ליורם טהרלב.
האירוע, שהתקיים בתום ימי השבעה, הפך לאירוע לזכרו, ובו גם הוענקה למשפחתו של טהרלב תעודת גיבור התרבות של התיאטרון הלאומי.
2022 - בשנת 2022 החלה רשות הטבע והגנים בפרויקט חדש, בו הציבו בנקודות תצפית שונות באתרי הרשות 16 ספסלים, בשילוב מילותיו של טהרלב לקריאה וליצירת שיח.
בסוף שנת 2022 הוקמה חטיבת הביניים הראשונה "יורם טהרלב" על שמו בכפר סבא.
בשנת 2023 החלה בהרצליה הקמתו של בית ספר יסודי על שמו.
במסגרת המיזם של עיריית תל אביב להנצחה אנשי רוח ואמנים תושבי העיר, הוצבה לוחית זיכרון ליד ביתו בשנותיו האחרונות ברחוב ה' באייר 42 בתל אביב.
באור יהודה נקראה כיכר על שמו, ובסוף שנת 2022 נקרא ברמת גן רחוב על שמו.
שיריו חקוקים על סלעים במקומות רבים בארץ, בהם על דרך הנוף, כיכר החמישה בפתח תקווה, ליד מעיינות בהרי ירושלים ועוד.
ארכיונו מופקד במכון גנזים - ארכיון הסופרות והסופרים בישראל, אשר בבית אריאלה בתל אביב.
אין כבר דרך חזרה, 4 תקליטורים (2008)
יורם המזרחי (2 בפברואר 1942 – 13 באוקטובר 2010) היה עיתונאי, סופר, צייר וקצין בצה"ל.
יורם המזרחי נולד בירושלים בשנת 1942. אביו היה מיוצאי עדות המזרח, ואמו מגרמניה.
בגיל 16 וחצי התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים, שם שובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר.
לאחר שסיים קורס קציני חי"ר, מונה למפקד מחלקה בצנחנים ובהמשך שירת בסיירת בפיקוד דרום, לימים סיירת שקד.
לאחר שחרורו לחם בקרב על ירושלים במסגרת חטיבת המילואים של הצנחנים 55. למן שהשתחרר מן הצבא היה איש תקשורת, כתב רשת טלוויזיה גרמנית ורשות השידור ונשלח בין השאר לסיקור באיראן ובמדינות נוספות.
המזרחי נפצע ברגלו והשתחרר מצה"ל, למד ציור חצי שנה בבצלאל, ובבית הספר לאומנות בוויסבאדן שבגרמניה.