tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גדוד ג'נין – הוקמה על ידי ג'מיל אל-עמורי שפיקד עליה עד מבצע שומר החומות, לאחר מכן פיקד עליה מחמד חוואשין עד מלחמת חרבות ברזל, ובהמשך המלחמה נהרג מחליפו נור ביטאווי במבצע חומת ברזל.
גדוד שכם – פיקד עליה עבד אל-חכים שאהין עד מלחמת חרבות ברזל.
גדוד טובאס – הוקמה ופיקד עליה אחמד דראג'מה עד מלחמת חרבות ברזל, בהמשך המלחמה נהרגו מחליפיו מוחמד רסול עומר דראגמה ואחמד אבו אלעאידה.
גדוד טולכרם – פיקד עליה מוחמד עבדאללה עד מלחמת חרבות ברזל, בהמשך המלחמה נהרג מחליפיו סעיד אל-ג'אבר, מוחמד ג'אבר ומוחמד איאד מוחמד עבדאללה
גדוד טמון – פיקד עליה עומר בשאראת עד מלחמת חרבות ברזל.
יחידת התארגנות הטרור ביהודה ושומרון – פיקד עליה מחמד חוואשין עד מלחמת חרבות ברזל.
יחידת הכוונת הטרור ביהודה ושומרון – פיקד עליה טארק עז א-דין עד מבצע מגן וחץ.
מערך הרקטות – פיקד עליה סמאח עבד אל ממלוכ עד מבצע שומר החומות, אחריו פיקד עלי תייסיר אל-ג'עברי עד מבצע עלות השחר, אחריו פיקד חסן ע'אלי עד מבצע מגן וחץ, ולאחר מכן עד מלחמת חרבות ברזל פיקד עליה ח'אלד אבו דקה.
מערך הרקטות ברצועת עזה - פיקד עליה חסן עלי אל-נאעם עד מלחמת חרבות ברזל.
פלוגות אל-קודס נוסדו בעזה בשנת 1981 על ידי פתחי שקאקי ועבד אל-עזיז עודה.
הם היו פעילים ביהודה ושומרון, במיוחד בג'נין, וכן ברצועת עזה.
ב-23 בינואר 1995 עודה הוגדר כמחבל ייעודי מיוחד על ידי ארצות הברית.
באוקטובר אותה שנה נהרג שקאקי בהתנקשות של המוסד במלטה.
באינתיפאדה השנייה, פלוגות אלקודס ביצעו פיגועים רבים נגד אזרחים ישראלים, לרבות פיגועי התאבדות.
לאור זאת, צבא ההגנה לישראל ביצע פעולות נרחבות נגד תשתיות הטרור של פלוגות אל-קודס, שהביאו להפסדים קשים לארגון.
בשנת 2003 צה"ל הרג בסיכול ממוקד את אחד ממייסדי הארגון ומפקדו ברצועת עזה, מקלד חמיד.
בשנת 2004 מחליפו, בשיר ח'ליל דבש, גם הוא ממייסדי הארגון, נהרג בסיכול ממוקד במבצע ימי תשובה.
לאור זאת, עד שנת 2004 נחלש הארגון באופן משמעותי.
ב-1 במרץ 2006, מוחמד דחדוח, מפקד בפלוגות אל קודס, נהרג בסיכול ממוקד של חיל האוויר הישראלי בשכונת תל אל-הווא בעיר עזה.
ב-30 באוגוסט 2006, מנהיג פלוגות אל-קודס ביהודה ושומרון, חוסאם ג'ראדאת, נורה למוות בג'נין בפעילות מסוערבת.
גדודי אל-קודס מקדמים התנגדות אלימה נגד ישראל, לרבות ירי חסר הבחנה של רקטות, ירי פצצות מרגמה ופיגועי התאבדות.
ברצועת עזה המשיכו גדודי אל-קודס בפעילותן המיליטנטית, לרבות שיגור חסר הבחנה של רקטות אל-קודס מתוך אוכלוסייה אזרחית.
הקהילה הבינלאומית רואה בהתקפות חסרות הבחנה על אוכלוסיות אזרחיות ושימוש באזרחים כמגנים אנושיים כבלתי חוקיים לפי החוק הבינלאומי.
במרץ 2014, יותר מ-100 רקטות שוגרו לדרום ישראל על ידי הג'האד האסלאמי בפלסטין וקבוצות איסלאמיסטיות אחרות.
ב-14 במרץ הודיע רמדאן שלח, מנהיג הג'האד האסלאמי הפלסטיני, כי המתקפה מתואמת עם חמאס.
ב-12 בנובמבר 2019 פתחה ישראל את מבצע חגורה שחורה בסיכול ממוקד של בהאא אבו אל-עטא, מפקד החטיבה הצפונית של פלוגות אל קודס ברצועת עזה.
זאת בעקבות מעורבותו הישירה בשיגור רקטות לישראל, אשר הוגדר כפצצה מתקתקת.
במקביל, מפקד הארגון בסוריה, אכרם עג'ורי, שרד תקיפה אווירית בדמשק, אך ילדיו נהרגו.
ישראל לא לקחה אחריות על ניסיון ההתנקשות בעג'ורי.
למחרת, פלוגות אל קודס שיגרו מעזה כ-220 רקטות לישראל.
צה"ל השיב בהפצצת מטרות של הג'האד האסלאמי הפלסטיני וכמה פעילים נהרגו, חלקם בעת שניסו לשגר רקטות על ישראל.
עד הפסקת האש ב-14 בנובמבר, שיגרו פלוגות אלקודס למעלה מ-400 רקטות לישראל, ובסך הכל נהרגו 36 פלסטינים, מהם 25 פעילי ג'יהאד ומחבלים מפלגים אחרים.
באוגוסט 2022 פתחה ישראל במבצע עלות השחר נגד הג'יהאד האיסלאמי וחיסלה את צמרת פלוגות אל-קודס.
במאי 2023 פתחה ישראל במבצע מגן וחץ נגד הג'יהאד האיסלאמי וחיסלה שוב את צמרת הפלוגות.
באוקטובר של אותה שנה השתתפו פעילי הפלוגה במתקפת הפתע על ישראל ובמהלכה אף שבו מספר אזרחים וחיילים כחלק מחטיפה של אזרחים ישראלים לרצועה עזה.
הברית בין איראן לג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני מעוגנת בשורשים ההיסטוריים של הארגון.
בהגותו של מייסד הארגון, פתחי שקאקי, הוצגה המהפכה האסלאמית של האייתוללה רוחאללה ח'ומייני כמודל עבור הפלסטינים.
לאורך השנים פיתח הג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני תלות מוחלטת באיראן: רעיונית, צבאית ופיננסית.
בשונה מחמאס, אשר מנסה לשמור על ריבונות, ולכן בעל אחריות על תושבי רצועת עזה, הג'יאהד הפלסטיני סר למרות השלטונות באיראן כמעט באופן מלא.
תחת החסות האיראנית ומימונה, הפכו פלוגות אל-קודס לכוח הצבאי השני בחשיבותו ברצועה, אחרי חמאס.
מינוי של זיאד נח'אלה למזכ"ל הארגון ב-2018, נחשב להישג איראני.
נח'אלה מקורב למשמרות המהפכה, ולקח חלק משמעותי בהקמת פלוגות אלקודס, יחד עם מקלד חמיד ובשיר אלדבש.
נציג הגא"פ באיראן, נאצר אבו שריף, הודה בשלהי 2018, כי איראן נותרה התומכת היחידה של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני וספקית אמצעי הלחימה הבלעדית שלו.
בריאיון לאל-עאלם, ערוץ ממשלתי איראני בשפה הערבית, הרחיב אבו ח'מזה, דובר פלוגות אל-קודס, על העזרה שהארגון מקבל מאיראן.
לדבריו, הם נסמכו על איראן באימונים, מימון וחימוש מתקדם.
הציוד מוברח מאיראן לעזה בכמה דרכים.
בתקופת כהונתו של נשיא מצרים, מוחמד מורסי, מרבית ההברחות בוצעו דרך מנהרות הברחה מסיני לרצועה.
בשיטה זו נכנסו לרצועה רקטות, פצצות מרגמה, טילים נגד טנקים, חומרי נפץ וציוד גולמי לייצור חומרי נפץ.
לאחר ההפיכה במצרים בשנת 2013, ועליית עבד אל-פתאח א-סיסי לשלטון ב-2014, הצבא המצרי ניהל מלחמת חורמה במנהרות ועד יולי 2014 הוא השמיד 1,639 מנהרות.
ממשלת איראן מבטיחה תגמול כספי לכל ארגוני הטרור שימשיכו להילחם נגד ישראל דרך מוסד השהיד וקרן אנצאר, הסהר האדום, הוועדה לסיוע ע"ש האמאם ח'ומייני וחלפני כספים.
פלוגות אל קודס חפרו מנהרות תת-קרקעיות כדי לחטוף חיילים ישראלים לשם עסקאות חילופי שבויים.
לפלוגות אל קודס מחרטת טילים לטווח רחוק וכן טילים תקניים מתוצרת איראן.
פלובוקסמין הידועה בשמות המסחריים: לובוקס, פבוקסיל, היא תרופה השייכת לקבוצת התרופות מעכבות ספיגה חוזרת של סרוטונין (SSRI).
השימוש העיקרי בתרופה הוא לטיפול בהפרעת דיכאון קליני והפרעה טורדנית-כפייתית (OCD).
שימושים נוספים הם הפרעות חרדה שונות כגון הפרעת פאניקה, חרדה חברתית והפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD).
פרופיל תופעות הלוואי של פלובוקסמין דומה לזה של תרופות אחרות מקבוצת ה-SSRI, והוא כולל ירידה בתיאבון, אי שקט בבטן, עצירות, בחילה, הקאות, שלשולים, כאבי ראש, חרדה, הפרעה בתפקוד המיני, יובש בפה, הרגשת נמנום, כאבי ראש, סחרחורת, והזעה.
פלובוקסמין מבחינת פרופיל תופעות הלוואי נסבלת יותר מתרופות אחרות מאותה קבוצה.
מדובר בעיקר לגבי תופעות הקשורות למערכת הקרדיווסקולרית (אליהן מקושרות בעיקר ציטלופרם ואסציטולפרם).
פלובוקסמין שייכת לקבוצת התרופות מעכבות סלקטיביות של ספיגה חוזרת של סרוטונין (SSRI) שהשימוש העיקרי שלהן הוא נגד דיכאון וחרדה לסוגיה השונים.
בנוסף התרופות מקבוצת מעכבי הספיגה הסלקטיביים של סרוטונין (SSRI) נמצאו יעילות בטיפול בהפרעות אכילה ובהפרעה דיספורית קדם וסתית.
בניסיונות קליניים נמצא ש-SSRI אפקטיביים יותר אצל אנשים עם דיכאון חמור לעומת דיכאון קל.
פלובוקסמין יעילה גם לטיפול בהפרעות חרדה בילדים ובני נוער, כולל הפרעת חרדה כללית, הפרעת חרדה חברתית, הפרעת פאניקה והפרעת חרדת נטישה.
יש דיווחים על יעילות הפלובוקסמין בדיכאון אצל ילדים.
ההתוויות לשימוש בתרופה שונה במדינות שונות
הפלובוקסמין היא התרופה היחידה מתוך קבוצת התרופות מעכבות ספיגת הסרוטונין הסלקטיביות (SSRI) שלא אושרה על ידי מִנְהָל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) בארצות הברית לשימוש נגד דיכאון.
היא כן אושרה בארצות הברית להפרעה טורדנית כפייתית (OCD), והפרעת חרדה חברתית.
במדינות רבות, ביניהן אוסטרליה, בריטניה, ורוסיה פלובוקסמין משמשת בעיקר לטיפול בדיכאון קליני.
ביפן התרופה אושרה לטיפול ב-OCD, הפרעת חרדה חברתית והפרעת דיכאון קליני.
הנחיות NICE בבריטניה אישרו, החל משנת 2005, את השימוש בה להפרעה טורדנית-קומפולסיבית במבוגרים ובמתבגרים בכל גיל וילדים מעל גיל 7.
התרופה פועלת לטווח ארוך, ושומרת על יעילות טיפולית למשך שנה אחת לפחות.
כמו כן, נמצא כי יש לה מספר תכונות משככות כאבים בדומה לתרופות מעכבות סלקטיביות של ספיגה חוזרת של סרוטונין (SSRI) אחרות ותרופות נוגדות דיכאון טריציקליות.
במחקרים השוואתיים נמצא שתרופות המשלבות השפעה על מסלול הסרוטונין ועל הנוראפינרין מביאות להקלה גדולה יותר.
מדובר על תרופות מקבוצות: מעכבי האנזים מונואמין אוקסידאז (MAOI), נוגדי דיכאון טריציקליים (TCA), על אפקסור, ועל מירו.
אפשר שהתרופות האחרות אכן מביאות לאחוזים גבוהים יותר של החלמה.
המשך התפקיד של ה-SSRI כתרופות מהשורה הראשונה משקפת את הקלות של השימוש, הביטחון, וטווח הפעילות הרחב שלהן.
בסקר שפורסם ב-2012 פלובוקסמין נמצאה יעילה כטיפול נגד דיכאון כשווה לתרופות אחרות כמו: אימיפרמין (imipramine), דזיפרמין (desipramine), קלומיפרמין (clomipramine), אמיטריפטילין (amitriptyline), מיאנסרין (mianserin), מפרופטילין (maprotiline).
ב-2004 מנהל התרופות והמזון האמריקאי (FDA) פרסם אזהרת קופסה שחורה עבור תרופות נוגדות דיכאון, שמזהירה מפני מחשבות אובדניות והתנהגות אובדנית של ילדים ומבוגרים צעירים.
ניתוח מחודש ומקיף של נתונים הראה כי מחשבות אובדניות יורדות אצל חולים מבוגרים וגריאטריים שטופלו בתרופות נוגדות דיכאון בהשוואה לפלצבו.
נראה כי תרופות מקבוצת מעכבי הספיגה הסלקטיבית של סרוטונין (SSRI), כמו גם במעכבי ספיגה חוזרת של סרונטונין ונוראדרנלין (SNRI), בעלי השפעה מגנה מפני התאבדות המתווכת על ידי ירידה בתסמיני דיכאון עם הטיפול.
לא נצפתה עדות לסיכון עולה בהתאבדות בקרב צעירים שקיבלו תרופות מקבוצת מעכבי הספיגה הסלקטיביים של סרוטונין.
מעכבי הספיגה הסלקטיביים של סרוטונין, כמו כל התרופות נוגדות הדיכאון, נועדו למנוע התאבדות פוטנציאליות בהיותן תרופות נגד דיכאון.
בפרקטיקה הקלינית, יש אחוז קטן מהמטופלים שבתחילת הטיפול בתרופת מקבוצת מעכבי הספיגה של הסרוטונין נעשים מודאגים ונסערים.
לכן חולים הסובלים מדיכאון צריכים להיות במעקב צמוד במהלך תקופת הסיכון המרבי, שהיא בימים ובשבועות הראשונים בהם נוטלים את התרופות.
האזהרה של מִנְהָל המזון והתרופות האמריקאי קיימת עד היום אף על פי שקיימת מחלוקת בנוגע לבסיס המחקרי עליו היא נשענת.
דיכאון אחרי לידה נחשב למצב חירום במקרי קיצון בהם האם יכולה לפגוע בתינוק או בעצמה, והפסקת הטיפול בתרופה מקבוצת מעכבות הספיגה הסלקטיביות לסרוטונין במהלך ההיריון מביאה לחזרת הדיכאון באחוזים גבוהים: 68-100%.
ההשפעה של דיכאון במהלך ההיריון ואחריו על התינוק לא ידועה.
לא ידוע שהטיפול בתרופה מקבוצת מעכבות הספיגה הסלקטיביות לסרוטונין במהלך ההיריון מעלה את הסיכון למלפורמציות מולדת של העובר.
נראה שהסיכון עבור האם גדול בהפסקת הטיפול מהסיכון לתינוק מהמשך הטיפול אולם הנושא עדיין נחקר.
יש עדויות שילודים לאימהות שלקחו פלובוקסמין במהלך הטרימסטר השלישי להיריון נזקקו לעיתים לאחר הלידה לאחד או יותר מהדברים הבאים: תמיכה נשימתית, האכלה בזונדה ואשפוז ממושך.
יש עדויות מסוימות המצביעות על אפשרות שתינוקות לאימהות שלקחו תרופות מקבוצת מעכבות הספיגה הסלקטביים לסרוטונין במהלך ההיריון, נזקקים יותר לטיפול על רקע ההפסקה הפתאומית של התרופה.
לא ידוע על סיבוכים משמעותיים ארוכי טווח לילודים המקושרים לשימוש בתרופות מעכבות ספיגה סלקטיביות לסרוטונין במהלך היריון.
חלק מהרופאים ממליצים על מתן SSRI במהלך ההיריון לנשים השייכות לקבוצת סיכון לסבול מדיכאון אחרי לידה, וכך להגן גם על האם וגם על התינוק.
תרופות מקבוצת מעכבי הספיגה הסלקטיביים של סרוטונין ממשמשות לטיפול קוו ראשון לקשישים בהיותם בטוחים ונסבלים לשימוש יחסית לתרופות אחרות.
כקבוצה אין להם כמעט השפעות: קרדיו-טוקסיות, אנטי-כולינרגיות, אנטי-היסטמינרגיות, או אלפא-אדרנרגיות.
תרופות מקבוצת מעכבי הספיגה הסלקטיביים של סרוטונין יכולות לגרום לחסרים קוגניטיביים קלים, זמן דימום מתארך, היפונתרמיה, הארכת QT, והפרעת האיזון בסוכר בדם.
כל אלו צריכים להילקח בחשבון בטיפול בבני הגיל השלישי, אף על פי שהם נדירים.
יש לדאוג למעקב אחרי בדיקות דם ואק"ג בהתאם להוראות הרופא.
התרופות מקבוצת מעכבי הספיגה הסלקטיביים של סרוטונין אפקטיביים לדיכאון אחרי שבץ, ובאופן דרמטי מקטינים את הסימפטום של הבכי.
השימוש בתרופות מעכבות ספיגה סלקטיבית של סרוטונין בילדים ומתבגרים שנוי במחלוקת.
מחד יש מחקרים המראים תועלת חד משמעית בשימוש בתרופות אלו.
ויש מנגד ההזהרה שניתנה על ידי מנהל התרופות ומהזון האמריקאי מפני עליה באובדנות ובדחפים אימפולסיביים על רקע התחלת טיפול.
התרופה היחידה שאושרה לטיפול בדיכאון עבור ילדים ומתבגרים מקבוצת מעכבי הספיגה הסלקטיביים לסרוטונין היא הפלואוקסמין.
אף על פי שאין הכרה של מנהל התרופות והמזון האמריקאי בפלובוקסמין כטיפול בדיכאון קליני בילדים ומתבגרים, יש עדות לכך שאפשר להשתמש בתרופות מקבוצת מעכבי הספיגה של סרוטונין בדיכאון אצל ילדים ומתבגרים.
קיים חשש שבשל האזהרה, הילדים והמתבגרים לא יקבלו את הטיפול הנדרש וסכנת הדיכאון וההתאבדות תגדל.
פלובוקסמין אושרה לטיפול ב-OCD גם במבוגרים וגם בילדים.
היא אחת התרופות המומלצות לטיפול ב-OCD בגילאים שמעל 18 (תרופות מומלצות נוספות: סרוקסאט, לוסטרל, פרוזאק).
פלובוקסמין ולוסטרל אושרו לטיפול בילדים עם OCD (גילאי 6 שנים עד 17 שנים).
אצל 50% מהסובלים מ-OCD הסימפטומים מתחילים בילדות או בהתבגרות, יותר ממחציתם מגיבים לטיפול תרופתי.
נתונים ארוכי שנים מחזקים את המודל של OCD כהפרעה גנטית, המתמשכת לאורך החיים, שהטיפול הטוב הוא שימוש רציף בשילוב של תרופות וטיפול CBT לאורך החיים.
המינון של SSRI ל-OCD לרוב גבוה מזה הניתן לדיכאון.
התגובה יכולה להיות כבר בשבועות הראשונים לטיפול, אך אפשר שיעברו מספר חודשים עד שתהיה תגובה מקסימלית.
תרופות מקבוצת ה-SSRI מהוות קוו ראשון לטיפול בהפרעת פאניקה.
התרופות המומלצות לטיפול בהפרעת פאניקה הן סרוקסאט ולוסטרל.
ה-פלובוקסמין אף יעילה כנגד הפרעת פאניקה ומהווה קו שני יחד עם הציפרמיל והפרוזק.
SSRI אפקטיביים בטיפול בחרדה חברתית, ומפחיתים את הסימפטומים ואת חוסר היכולת.
אחוזי ההצלחה דומים לאלו של נארדיל (תרופה מקבוצת ה-MAOI) שהיה הטיפול המומלץ בעבר.
SSRI יותר בטוחים מבנזודיאזפינים או MAOI ולכן מהווים את טיפול הקו הראשון.
טיפול תרופתי עבור PTSD מכוון לארבע קבוצות של תסמינים: חוויה חוזרת, הימנעות, שינוי לרעה במצב הרוח ובחשיבה, ועוררות.
במקרים של נשים הסובלות מתסמינים רגשיים וסומאטיים מדי חודש במהלך השלב הלוטאלי של הווסת, פלובוקסמין נמצאה יעילה לטיפול בהפרעה, ובנוסף לה תרופות אחרות מקבוצת ה-SSRI.
במחקר שנערך על כלבים הסובלים מחרדה נמצא שהפלובוקסמין יעיל כנגד החרדה וגורם לתופעות לוואי מעטות.
מחקר אחר תומך בפלובוקסמין כתרופה לכלבים העוזרת כנגד היפראקטיביות והתנהגות אגרסיבית
תופעות הלוואי היותר שכיחות של הפלובוקסמין קשורות למערכת העיכול.
בליעת הכדורים אחרי האוכל יכולה להביא להקלה בתופעות הלוואי הללו.
כל תופעות הלוואי הקשורות במערכת העיכול הן זמניות ודועכות עם הזמן.
כנגד תופעות הלוואי במערכת העיכול אפשר לנקוט בכמה אמצעים: אפשר לקחת את הכדורים אחרי האוכל.
ממומלץ להתחיל את הטיפול בהדרגה, אפשר לחלק את המנות היומיות (לקחת את המנה הקטנה יותר בבקר ואת הגדולה יותר לפני השינה).
הבחילה היא תופעה הנמצאת בקורלציה עם המינון התרופתי.
חלק משמעותי מהאנשים הלוקחים SSRI מאבדים משקל בהתחלה אך יותר מאוחר אפשר שיעלו במשקל.
העלייה במשקל היא אחת מתופעות הלוואי המטרידות של כל ה-SSRI.
עליה במשקל היא תופעת לוואי הפחות שכיחה בפלובוקסמין לעומת תרופות אחרות ממשפחת ה-SSRI, אך בניגוד לתופעות הקודמות אינה דועכת עם הזמן.
כל התרופות מקבוצת ה-SSRI יכולות לגרום לפגיעה בתפקוד מיני.
תופעה זו שכיחה במיוחד במקרים של שימוש ארוך זמן בתרופה.
חלק מהמחקרים טוענים שהתופעה היא תלויית מינון, אך הדבר לא הוכח.
בניגוד לתופעות לוואי אחרות הפרעה בתפקוד המיני אינה קשורה לתחילת הטיפול ואינה נעלמת במהלך שבועות ספורים אלא במקרים נדירים.
יש גישות טיפוליות רבות אך אף אחת מהן לא הוכחה כיעילה.
ההצעות האפשריות הן ירידה במינון, תוספת תרופה אחרת (ויאגרה או וולבוטרין), החלפה ל-SSRI אחר.
אף על פי שתופעת לוואי זו אפשרית תחת טיפול בפבוקסיל, היא פחות שכיחה.
פבוקסיל כמו כל תרופה מקבוצת ה-SSRI עלולה לגרום חרדה, במיוחד בחודשים הראשונים של הטיפול כאשר בהמשך החרדה יורדת.
תופעת לוואי אפשרית של SSRI כוללת סדציה והפרעות שינה המשתפרות עם הירידה בחרדה ובדיכאון ועם הסתגלות מערכת העצבים לתרופה.
אבל עד 25% מהמטופלים ב-SSRI סובלים מהפרעה בשינה ועודף ישנוניות או עייפות מציפה.
פבוקסיל יכולה לגרום לנדודי שנה או תחושת ישנוניות.
ההמלצה היא לקחת את התרופה בבוקר אם היא גורמת לנדודי שינה ובערב אם גורמת לישנוניות.
בהפרעות השינה אפשר לטפל גם בתוספת בנזודיאזפינים או בתרופה אחרת המשרה שינה.
הם מתארים את השינה כפעילה ("busy").
הפרעות נוספות של שינה כוללות: חריקת שיניים, אי שקט ברגליים, מיוקלונוס.
תופעה שאינה זוכה להתייחסות רבה וקשורה לעיתים קרובות בשימוש כרוני בתרופות מקבוצת מעכבי הספיגה הסלקטיביים של סרוטונין (SSRI).
פציינטים מדווחים על: חוסר יכולת לבכות, תחושה של חוסר אכפתיות או אדישות, מגבלה באינטנסיביות של התנסויות רגשיות.
תופעת לוואי זו לעיתים קרובות מובילה להפסקת הטיפול, אפילו כשהתרופה מקלה על הדיכאון או החרדה.
השכיחות גבוהה יותר עם העלייה במינון.
דווחו מקרים נדירים של דיסקינזיה מאוחרת.
תופעת לוואי המופיעה בעיקר בתחילת הטיפול וחולפת.
מתן מקביל של SSRI ונוגדי דלקת nonsteroidal מעלה משמעותית את הסיכון לדימום במערכת העיכול.
כל SSRI יכולים לגרום לתסמונת QT מאורך, בעיקר כשלוקחים מינון יתר.
הסיכון בהארכת QT עולה בשילוב נוגדי דיכאון עם נוגדי פסיכוזה.
מתן במקביל של תרופה מקבוצת ה-SSRI עם תרופה אחרת שאף היא מעלה את רמת הסרוטונין יכולה לגרום לעליה יתר של הסרוטונין בפלזמה עד כדי רמות טוקסיות ולגרום לתסמונת סרוטונין.
הפסקה פתאומית של הטיפול בפלובוקסמין עלולה לגרום לתסמונת הפסקת תרופות נוגדות דיכאון.
סימפטומים שכיחים: סחרחורת, נדודי שינה, חרדה, ועצבנות הם התסמינים השכיחים שלה.
זה מתרחש בדרך כלל תוך מספר ימים מהפסקת התרופה ונמשך מספר שבועות.
תסמיני הגמילה של פלבוקסמין הם פחות חמורים ותכופים מאשר משל פארוקסטין, ותכופים יותר מאשר עבור פלואוקסטין.
במקרים חמורים יותר מטופלים לעיתים קרובות בהצלחה על ידי החזרה זמנית מחדש של התרופה עם קצב הפחתה איטי יותר.
פלאוקסטין הוא ה-SSRI עם זמן הפינוי הארוך ביותר ועם הסבירות הנמוכה ביותר לתסמונת הפסקת טיפול.
הטיפול בתסמונת הוא קודם כל מניעה, ולכן רצוי לא להפסיק את התרופה באופן פתאומי אלא בהדרגה ובליווי רופא.
אם התסמונת הופיעה, אפשר לטפל בה על ידי החזרת התרופה והפחתה איטית יותר במינון נטילתה, או באמצעות טיפול בפלואוקסטין והפסקתו בהדרגה.
מתוך קבוצת ה-SSRI הפלובוקסמין היא בעלת הסיכון הגבוה ביותר לאינטראקציה עם תרופות אחרות.
עם כל ה-SSRI יש חשש בשילוב עם קלוזאפין שיכול להעלות את ריכוז הלפונקס בדם.
הדבר נכון במיוחד לגבי ה-פלובוקסמין.
מומלץ לא לתת בשילוב עם לפונקס, בגלל החשש לעליה בריכוז הלפונקס וכך עליה בסיכון להתכווצויות.
שימוש ב-פלובוקסמין ואלפראזולאם יחד יכול להעלות את ריכוזי האלפראזולאם בפלזמה.
אם אלפראזולאם ניתנת במקביל עם פלובוקסמין, יש להפחית את המינון הראשוני של אלפראזולאם למינון היעיל הנמוך ביותר.
פלובוקסמין פותחה על ידי קאלי-דופר (Kali-Duphar), אז חלק מחברת Solvay הבלגית וכיום חלק מחברת מעבדות אבוט.
התרופה הוצגה בשם פלוקסיפרל בשווייץ ב-1983. ב-1994 הוצגה בשם לובוקס בארצות הברית ואושרה על ידי מִנְהָל המזון והתרופות האמריקאי (FDA).
בהודו נמכרת תחת כמה מותגים בין השאר Uvox של אבוט.
היא הייתה בין התרופות הראשונות של קבוצת ה-SSRI, ונרשמה במדינות רבות לחולים עם דיכאון קליני.
פלובוקסמין הייתה ה-SSRI הראשונה שאושרה על ידי ה-FDA האמריקאי בהתוויה לטיפול ב-OCD.
בסוף 1995, יותר מעשרה מיליון חולים ברחבי העולם טופלו בתרופה.
פלובוקסמין הייתה התרופה הראשונה מקבוצת ה-SSRI שאושרה על ידי ה-FDA לטיפול ב-OCD בילדים ב-1997.
ביפן פלובוקסמין הייתה ה-SSRI הראשונה שאושרה לטיפול בחרדה חברתית ב-2005.
מחקרים מוקדמים הציעו יתרונות פוטנציאליים לפלובוקסמין כחומר אנטי דלקתי והשפעה אפשרית על הפחתת סערות ציטוקינים, במחקרים נוספים לא נמצא אישור לתועלת הצפויה על חולי COVID-19..
במאי 2022, בהתבסס על סקירת ראיות מדעיות זמינות, מִנְהָל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) בחר שלא להנפיק אישור לשימוש חירום בפלובוקסמין לטיפול ב-COVID-19. המסקנה הייתה שאין מספיק נתונים להסיק שפלובוקסמין עוזר בטיפול בחולים עם COVID-19 שאינם מאושפזים במניעת תחלואה קשה ואשפוז.
המלצת הסוכנות הייתה על ניסויים קליניים נוספים.
ניסוי מבוקר אקראי כפול סמיות גדול בשם ACTIV-6, שפורסם בשנת 2023 ב-JAMA, גילה כי נטילת 100 מ"ג של פלובוקסמין כל יום במשך כשבועיים לא היה טוב יותר באופן משמעותי מאשר פלצבו בקיצור משך הזמן של תסמיני COVID-19 קלים או מתונים.
ראיות טנטטיביות קיימות לכך שפלובוקסמין עשוי להפחית את התחלואה הכוללת של COVID-19 וסיבוכים שלה.
פלוגת חיל קשר (פלחי"ק) היא פלוגה המצויה בכל חטיבה מרחבית (חטמ"ר) וחטיבה לוחמת של זרוע היבשה.
הפלוגה כפופה מקצועית לחיל התקשוב ואחראית לכל תחום הקשר, האלקטרוניקה, התקשורת, הצי"ד והמחשוב בחטיבה.
מפקד הפלחי"ק הוא קצין תקשוב בדרגת סרן או רס"ן הנקרא 'קשר"ח'.
הטמעה ותמיכה במערכות הקשר והמחשוב של הגדודים הלוחמים השייכים לחטיבה.
שמירה על תקינות מערכות תקשוב בחמ"לים וברכבי החטיבה.
שמירה על ביטחון הקשר בחטיבה (תפקיד אותו חולקת הפלוגה עם מחלקת המודיעין של החטיבה).
חייל בפלוגה רשאי על פי הפקודות להגיש תלונה נגד כל גורם בחטיבה שביצע עבירת ביטחון מידע.
הדרכת משתמשים בנוגע לשימוש נכון במערכות התקשוב בחטיבה.
עבודה מול גורמים חיצוניים בצבא וחברות אזרחיות על פרויקטים, קליטת מערכות וייעול הדיגיטל בצבא.
מפקד הפלחי"ק הוא גם קצין הקשר החטיבתי (קשר"ח).
דרגתו על פי רוב היא סרן או רב-סרן, והוא אחד מקציני המטה בחטיבה.
הקשר"ח הוא לרוב יהיה בוגר מסלול קשר"גים, מסלול קרבי בחיל אשר מסמיך קציני תקשוב קרביים לדרג יחידות השדה.
בשגרה יש הבדל משמעותי בין תפקידי הפלחי"קים בחטיבות מרחביות לתפקידם בחטיבות אורגניות, הנובע מאופי העבודה של החטיבות.
מחלקת האלחוט - אחראית על הפעלת קשר הרדיו בכלים השונים (נגמ"שים, טנקים, פומות וכו') ובחמ"לים.
במקרים מסוימים מחלקת האלחוט מתחלקת למפעילי רדיו ולמפעילי צי"ד.
מחלקת המחשוב - אחראית על מחשבי החטיבה הן מבחינת תקינותם והן מבחינת חיבורם למערכת השו"ב החטיבתית.
אחראית גם על מערכת הטלפוניה.
מחלקת לוגיסטיקת תקשוב- מפקד המחלקה הוא הקצ"ק (קצין ציוד קשר).
ביחד עם שאר החיילים שמתחתיו (אשר עברו בדרך כלל קורס רכז אמצעי תקשוב) הם אחראים למחסני הקשר החטיבתיים וסיפוק ורישום ציוד מגדוד הקשר באוגדה הממונה עליה ליחידות החטיבה ולגדודים והיחידות הכפופים לחטיבה.
מחלקת טכני - על מחלקה זו מפקד הטכנ"ר (טכנאי ראשי).
מחלקת טכני אחראית על מעבדת התיקונים לציוד קשר שניתן לתקן במסגרת החטיבתית, כל ציוד אשר לא ניתן לתקן במסגרת החטיבתית מועבר לאוגדה.
כמו כן המחלקה אחראית לבדיקות שגרתיות למתקני ורכבי היחידה המבצעיים ובמחסנים.
מחלקת הצופן (כתב סתרים) - אחראים על ניהל משק הצופן, תקשורת מאובטחת (טלפון אדום), הטענת ציוד ההצפנה, אחסנתו, עדכונו ותחלופת מפתחות ההצפנה על מנת לשמור כוננות מבצעית גבוהה של היחידה .
כח האדם בפלוגה כולל חיילים שעברו בדרך כלל אחד מהקורסים הבאים:
קצין תקשוב קרבי (הקשר"ח)- מפקד הפלוגה
קצין תקשוב קרבי (ס'קשר"ח)-סגן מפקד הפלוגה
קמב"ץ תקשוב (ע'קשר"ח)- עוזר מפקד הפלוגה
מ"מ מחשוב- אחראי על ניהול מחלקת המחשוב
קצין ציוד קשר (קצ"ק)- נקרא גם מ"מ טכנולוגסטי
לוחם תקשוב מבצעי (לות"ם- בדרך כלל בחטיבות החי"ר בעיקר אך גם יכול להיות ביח"ש)
טכנאי תקשורת רחבת סרט (טתר"ס)
פלוגת חיל קשר בחטיבות חיל הרגלים
בחטיבות חיל הרגלים, פלוגה זו אחת הפלוגות הייחודיות במפקדת החטיבה בחטיבות הרגלים בצה"ל.
פלוגת חיל קשר בחטיבות חיל השריון והתותחנים
בחטיבות חיל השריון, פלוגה זו אחת הפלוגות הייחודיות במפקדת החטיבה.
תפקידם של החיילים הוא לסייע למפקדת החטיבה באמצעות מתן מענה לצרכים תקשוביים בחטיבה, אך בניגוד לפלוגות חי"ר - למפקד החטיבה אין קשר צמוד אליו בתוך הטנק בשעת יציאה לקרב.
חיילים אלה עוברים קורסים מתאימים על מנת להכשירם לתפקיד זה בבה"ד 7 או בשיזפון בקורס מותאם לכך.
הפלוגה עצמאית כאחת מהפלוגות החטיבתיות (יח"טיות) הכפופה ישירות למח"ט.
פלוויאנוס הראשון מאנטיוכיה (לטינית: Flavianus I; ) היה בישוף אנטיוכיה בין השנים 381 ו-404.
פלוויאנוס נולד למשפחה אמידה ומכובדת באנטיוכיה, ככל הנראה בשנת 320. בעודו צעיר מת אביו והותיר לו את רכושו.
פלוויאנוס ויתר על רובו, אך שימר את אחוזת המשפחה באנטיוכיה, אותה הקדיש לחולים ולנמצאים במצוקה בפטריארכיה.
מההספד שכתב אחרי מותו יוחנן כריסוסטומוס עולה כי היה אדם בעל מזג מתון שבז לרווחה החומרית, למרות מוצאו רם המעלה.
יחד עם ידידו, דיודורוס , שהפך אחר כך לבישוף טרסוס, עזב פלוויאנוס את ביתו וחי חיי פרישות והתבודדות.
אחרי זמן מה שב לאנטיוכיה עם דיודורוס.
אנטיוכיה, למרות שלום חלול ששרר בה לכאורה, הייתה קרועה אז בין האריאניזם ששלט בכיפה ונאמני הכנסייה האורתודוקסית.
הבישוף לאונטיוס, יורשו של אאוסטתיוס חתר לקידום האריאניות, שהייתה גם אמונתם של רוב אנשי הכמורה.
דיודורוס ופלוויאנוס, שלא הוסמכו לכהונה, התייצבו נגדו וגייסו את המתפללים, כשהם מרגילים אותם להתכנס מחוץ לכנסיות, סביב קברי המרטירים, זאת כדי שלא יוכתמו באריאנות המגונה, שהיוותה סכנה לסמכות הכנסייה הקתולית.
לאונטיוס, שנרתע מכוחם ומהשפעתם, נאלץ להדיח את האריאני אאטיוס ולאפשר להם לקיים את תפילותיהם בסופו של דבר גם בכנסיות.
על מקומו של לאונטיוס בא אאודוקסיוס ואחריו מלטיוס ובשנת 361 הודח האחרון ולכס עלה אאוזויוס (euzoïus) האריאני.
הסיעה האורתודוקסית בעיר התפצלה בין אלו שהתלכדו סביב מלטיוס ואלו שהתרכזו מאחרי פאולינוס שהיה פרסביטר.
הקרע בעיר בין שני הגופים הטריד את האפיפיור אתנסיוס וקונציל אלכסנדריה משנת 362 קרא בשמו לפאולינוס לאחד כוחות עם המלטיאנים, אך ללא הועיל.
כאשר הגיע הקיסר האריאני ואלנס לאנטיוכיה בשנת 370 היה זה סימן לרדיפה של האורתודוקסים.
מלטיוס גורש מן העיר והנאמנים לאורתודוקסיה נאלצו להימלט מן העיר ולקיים את טקסיהם במערות ובנקיקים.
אחרי מותו של ואלנס בשנת 378 שבו הגולים ומלטיוס הועמד שוב בראש קהלו.
העימות הפנימי, עם זאת, היה רחוק מסיום, כיוון שגם פאולינוס וגם מלטיוס טענו לכתר הבישוף האורתודוקסי באנטיוכיה כששלישי, ויטליאנוס אוחז בתפישות אפולינריות.
פלוויאנוס ועמו הכנסיות המזרחיות הכירו במלטיוס, המערב ומצרים בפאולינוס.
בשנת 381 ליווה פלוויאנוס את מלטיוס לקונציל קונסטנטינופול אך בעת מושב הקונציל חלה מלטיוס ומת.
כאן ניסה גרגוריוס מנזיאנזוס להעלות מחדש את הצעתו של מלטיוס, לפיה אם ימות מי מן הטוענים לבישופות יהפוך האחר לבישוף הבלעדי.
ההצעה הועלתה במקור משום שפאולינוס היה זקן וחלוש, וסברת המלטיאנים הייתה כי ימות לפני מלטיוס.
כעת, התהפכו היוצרות וגם האינטרסים של המציעים, משום שקבלת סמכותו של פאולינוס באנטיוכיה הייתה משום ניצחון לעמדת האפיפיורות, דבר שלא היה מקובל על קונציל בו ישבו בישופים מן המזרח.
פלוויאנוס, על-פי סוזומנוס וסוקרטס סכולסטיקוס נמנה קודם לכן נמנה עם קבוצה של שישה אנשי דת שנשבעו כי לא יחתרו לכס בעצמם עם מותו של אחד הבישופים.
כעת, נטען, הוא מעל בשבועתו ללא היסוס וקיבל את המינוי כבישוף מתחרה לפאולינוס.
העובדה שעניין זה אינו מאוזכר על-ידי אנשי פאולינוס או במכתביו של אמברוסיוס הקדוש מעלה ספקות אם הסיפור נכון.
פלוויאנוס נמשח לבישוף על ידי דיודורוס ואקקיוס מברואה באישור קונציל קונסטנטינופול.
אף שמינויו של פלוויאנוס התקבל באופן כללי בשמחה אצל המלטיאנים באנטיוכיה, הזעם על המשך העימות והפרת ההבטחה, אם הייתה או לא הייתה, שלא להעמיד עצמו למשרה, עוררה הסתייגות לא רק אצל האפיפיורות אלא גם באנטיוכיה עצמה ובחלק מהמחוזות הבישופיים במזרח.
הקיסר תאודוסיוס הראשון ניסה לפשר בסכסוך, אך הצעתו לקיים קונציל פישור ברומא נדחתה על-ידי בישופי המזרח לטובת קונציל בקונסטנטינופול בשנת 382, שגם בו מאנו הבישופים של ערב, קפריסין וחשוב מכל, מצרים, להכיר בפלוויאנוס ותבעו הכרה בפאולינוס.
קונציל ברומא, שבו השתתף פאולינוס עם תומכיו אפיפניוס מסלמיס והירונימוס דחה את תקפות מינויו של פלוויאנוס ואף נטען (אצל סוזומנוס) כי פלוויאנוס גורש במסגרת הקונציל מן הכנסייה.
פלוויאנוס נחשף בגדולתו בשנת 387, אחרי מהומות באנטיוכיה בהם נהרסו פסלי קיסרות, כאשר נסע לרומא כדי לבקש מחילה ולדבר על ליבו של הקיסר.
יוחנן כריסוסטומוס, בדרשה הראשונה והאחרונה "על הפסלים" מבאר מה רבה הייתה החרדה בנוסעו, ועד כמה גדולה הייתה ההקלה כאשר שב בלא פגע לו עצמו, ובלא שיוטל עונש על העיר.
למרות מותו של פאולינוס בשנת 388 נמשך הקרע בתוך הכנסייה, משום שעל ערש דווי משח פאולינוס את אוואגריוס , מזקני העדה בכנסייתו, ליורשו.
למזלו של פלוויאנוס, הלחצים שהחל להפעיל הקיסר תאודוסיוס עליו כי יכפיף עצמו למרות הכנסייה ברומא ויעזוב את תפקידו הסתיימו כאשר מת אווגריוס במפתיע.
כדי להפגין רצון טוב, הסכים פלוויאנוס להוסיף את שמותיהם של פאולינוס ואווגריוס לדיפטיכים שלו.
בערוב ימיו הספיק פלוויאנוס לחזות גם בהדחתו של כריסוסטומוס, לה התנגד בתוקף.
הוא מת ככל הנראה בשנת 404.
בצה"ל, פלוגת סיור (בראשי תיבות: פלס"ר) היא פלוגה המתמחה בסיור, ניווט, תצפית, ניתוב והכוונה, וכן בגילוי ואיתור חומרי לחימה כימיים.
מטרתה המקורית לתת שירותים בתחומים אלו ברמת החטיבה, לספק מודיעין טקטי, ולהוביל כוחות לוחמים, דרגים ולוגיסטיקה מנקודה לנקודה.
הפלוגה כפופה לגדוד הסיור אך לפעמים מקבלת פקודות ישירות ממפקדת החטיבה.
בחי"ר הסדיר לאחר ארגון מחדש, היחידה כפופה לגדוד הסיור החטיבתי.
בחה"ן, קיימות בכל גדוד מחלקות סיור (מחס"ר) כמקבילות לפלוגות הסיור בצה"ל.
לכל חטיבה בחיל הרגלים ובחיל השריון קיימת פלוגה כזו.
פלוגת הסיור מהווה את הכוח הלוחם האיכותי ביותר של החטיבה ומתמחה במשימות ממוקדות שבהן קיים סיכוי גבוה למפגש עם האויב.
כלי הרכב של הסיור מורכב בסדיר בדרך כלל מהאמרים, ואילו במילואים בדרך כלל מרכבי שטח המיועדים לסיור.
יחידות הסיור מצוידות גם באמצעי תצפית שונים, ויש להן יכולת הסוואה בשטח.
כלי הרכב פתוחים כדי לאפשר יכולת תצפית על השטח, כדי להקטין את בולטותו של הרכב בשטח, וכדי לאפשר תפעול כלי נשק באופן גמיש.
פלוגות סיור קיימות בחי"ר במסגרת גדוד סיור חטיבתי, המורכב גם מפלוגת נ"ט (פלנ"ט), ופלוגת הנדסה וחבלה (פלחה"ן).
מסיבה זו, מסלול ההכשרה הוא ארוך ומפרך יותר מיחידות רגילות, ומכיל ניווטים, קורס טרור, קורסי סיור, אימוני לחימה מסורתיים ומורכבים ועוד.
בשנות הלחימה האחרונות עוסקים חיילי הפלס"ר במלחמה בטרור.
יש בצה"ל הקובלים על כך שפלס"רי החי"ר נשאבו לפעילות מיוחדת ואיכותית, ואיבדו את מטרתם המקורית לתת שירותי סיור, ניווט ומודיעין לחטיבה כולה.
לפלס"ר המכונה גם סיירת בצירוף שם החטיבה, מתקבלים דרך גיבוש יחידות חטיבתיות, הנערך סמוך לגיוס.
הגוף האחראי על הכשרה מקצועית ליחידות הסיור הצה"ליות, הוא בבית הספר לאיסוף קרבי (בעבר מו"ס), שם היחידות עוברות קורסים ורענונים בתחומי המודיעין והסיור.
מכיוון שפלוגת הסיור מסיירת סביב החטיבה ואף נמצאת קדימה לה, רמת החיכוך שלה עם האויב גבוהה יותר מהכוחות הלוחמים, מה שמגדיל את הסיכויים של אנשיה להיפגע.
כך, לדוגמה, במלחמת יום הכיפורים חלק גדול מפלס"ר חטיבה 7 וקציניה נפגעו, מה שהביא לפירוקה בהמשך.
פלס"ר צנחנים: פלוגת הסיור של חטיבת הצנחנים
פלס"ר גולני: פלוגת הסיור של חטיבת גולני
פלס"ר גבעתי: פלוגת הסיור של חטיבת גבעתי
פלס"ר נח"ל: פלוגת הסיור של חטיבת הנח"ל
סיירת חרוב: פלוגת הסיור של חטיבת כפיר
סיירות חטיבתיות בחטיבות שריון (פלס"ר שריון):
פלוויה יוליה הלנה , הידועה גם כהלנה הקדושה, הלנה מקונסטנטינופול והלנה אוגוסטה (248-330), הייתה קיסרית רומית, אשתו של הקיסר קונסטנטיוס כלורוס, ואמו של קונסטנטינוס הראשון, שהיה הקיסר הרומי הראשון שהתנצר ואימץ את הנצרות כדת המדינה.
באחרית ימיה ביקרה הלנה בארץ ישראל, זיהתה, על פי המסורת הנוצרית, את האתרים שבהם פעל ישו והביאה לבנייתן של כנסיית הקבר בירושלים וכנסיית המולד בבית לחם.
הלנה זכתה למעמד של קדושה.
היא נולדה, כך נראה, באסיה הקטנה.
ההיסטוריון בן המאה ה-6, פרוקופיוס גורס שנולדה בעיר דרפאנום (Drepanum).
טענה זאת מקבלת חיזוק מכך שבנה של הלנה, קונסטנטינוס הראשון, העניק לעיר את השם הלנופוליס (Helenopolis) לאחר מות אמו.
הלנה נולדה ככל הנראה למשפחה ממעמד נמוך.
אמברוזיוס, ההגמון של מילאנו, הוגה דעות נוצרי חשוב שפעל בשלהי המאה הרביעית, כינה אותה "נערת אורוות".
במאה ה-12 טענו שני היסטוריונים אנגלים, ג'פרי ממונמות והנרי מהנטיגדון (Henry of Huntingdon), שהלנה הייתה נסיכה מבית מלוכה אנגלי, בתו של המלך קול (Cole).
ברחבי אנגליה מוקדשות לה 135 כנסיות, אולם התיאוריה חסרה לחלוטין ביסוס היסטורי: קונסטנטינוס אכן היה לצד אביו בעת מותו ביורק, אך איש מהם לא היה באנגליה לתקופה ארוכה.
סביב שנת 270 נישאה לקונסטנטיוס כלורוס, שהיה אז מפקד בכיר בצבא.
על פי חלק מן המקורות, השניים לא נישאו, אלא היא הייתה פילגשו.
בנה קונסטנטינוס נולד ככל הנראה סביב 272.
בשנת 292, כאשר ראה קונסטנטיוס הזדמנות להשתלב בשלטון, הוא התגרש מהלנה, כדי לשאת את תיאודורה, בתו של הקיסר מקסימיאנוס.
ואכן, שנה אחר כך, כאשר הושלט באימפריה הרומית שלטון הטטרכיה, מונה בעצמו לאחד משני הקיסרים הזוטרים.
הלנה ובנה קונסטנטינוס עברו לחצרו של האוגוסטוס (הקיסר הבכיר) דיוקטליאנוס.
שובה של הלנה לחיים הציבוריים והכתרתה לאוגוסטה
כאשר מת קונסטנסיוס כלורוס, בשנת 306, הכתיר הצבא את בנו קונסנטינוס לאוגוסטוס, והוא השיב את אמו לחצר המלוכה, לאחר 14 שנות גלות.
בתשע השנים הבאות לחם קונסטנטינוס על תוארו, מול קיסרים ואוגוסטוסים נוספים.
כאשר ניצח את יריביו והפך, בשנת 325, לשליט יחיד - מינה את הלנה, אמו, לקיסרית בכירה (אוגוסטה).
על פי אוזביוס, זאת הייתה גם התקופה שבה קיבלה הלנה על עצמה את הדת הנוצרית.
עלייתה לרגל לירושלים וזיהוי המקומות הקדושים
בשנת 326, ייתכן שבעקבות אבלה על נכדה האהוב קריספוס, בנו הבכור של קונסטנטינוס, שהוצא להורג על ידי אביו, יצאה הלנה, בשליחות קונסטנטינוס בנה, לחפש שרידים נוצריים בירושלים וסביבותיה.
על חורבות ירושלים בנה אדריאנוס, בשנות ה-30 של המאה השנייה לספירה, את העיר הרומית איליה קפיטולינה, ועל המקום המשוער של קבר ישו הוקם מקדש לאלה ונוס.
הלנה הורתה להרוס את המקדש האלילי ולחפור תחתיו, ובהוראתה הוקמה במקום כנסיית הקבר.
על פי המסורת הנוצרית, זיהתה הלנה במקום את אתר הצליבה בגולגולתא ואת הקבר, ומצאה בקבר שלושה צלבים: הצלב האמיתי של ישו, והצלבים של שני הגנבים שנצלבו איתו.
כדי לזהות מהו הצלב האמיתי, מספרת האגדה, נחלץ לעזרתה הבישוף של ירושלים, מקריוס.
הוא ביקש מאישה שנטתה למות לגעת בכל אחד מהצלבים.
כאשר נגעה בצלב השלישי, קמה האישה מחוליה, והלנה הכריזה כי זהו הצלב האמיתי.
בהמשך, זיהתה גם את המערה בבית לחם שבה נולד ישו, והביאה לבניית כנסיית המולד במקום.
במהלך השנה שבה שהתה בירושלים זיהתה הלנה אתרים קדושים רבים ודאגה שייבנו בהן כנסיות.
במסעה של הלנה לירושלים החל התהליך להפיכתה של איליה קפיטולינה האלילית, שהייתה בראשית המאה הרביעית עיר די משנית, לאגיה ירוסלימה (Αγία Ιερουσαλήμ), עיר נוצרית מרכזית ומרכז לעלייה לרגל.
מלבד כנסיית הקבר בירושלים, הייתה הלנה אחראית לבניית כנסיית המולד בבית לחם, וכנסיית אברהם באלוני ממרא.
במורדות הר הזיתים זיהתה את מקום עליית נשמתו של ישו השמימה, שבו קמה כנסיית אלאונה (Eleona), אשר חרבה בזמן כיבוש ירושלים בידי הפרסים, בשנת 614.
הלנה מתה זמן קצר אחרי שובה מירושלים, ככל הנראה בשנת 330, בגיל 82. היא נקברה במאוזוליאום שקרוי על שמה, בפאתי רומא.
ארון הקבורה שלה מוצג במוזיאון הוותיקן.
הלנה נחשבת על ידי מרבית הכנסיות כקדושה, והיום המוקדש לה משתנה בין כנסיות מזרמים שונים.
בשל חיפושי ותגליותיה היא נחשבת לקדושה של תגליות חדשות.
היא ידועה לפעמים כ"הלנה מקושטא" כדי להבדיל אותה מאחרות עם שמות דומים, והיא "אילונה" בהונגרית, ו"ליינה" במלטה.
לפחות עשרים וחמש בארות קדושות קיימות כיום בממלכה המאוחדת המוקדשות לה.
היא גם הפטרונית של אבינגדון וקולצ'סטר.
פלוגת יהונתן הייתה פלוגה של "ההגנה" שהשתתפה במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות.
גילם הצעיר של לוחמיה ומספר נפגעיה הרב ייחד אותה משאר היחידות בגזרה.
הפלוגה השתתפה בהגנה ובכיבוש מוצבים וכפרים באזור העיר ובלמה ניסיונות של שריוניות ערביות לחדור לירושלים המערבית, ליד נוטר-דם, מול חומת העיר העתיקה.
כמו כן כבשה פלוגת יהונתן את הכפרים בית מזמיל, קריית יובל של היום, חירבת אל חמאמה, יד ושם של היום, עין כרם ומלחה.
באוגוסט 1948 פורקה הפלוגה עקב שיעור האבדות הגבוה שסבלה.
כיכר פלוגת יהונתן בירושלים נקראה על שמה.
פלוגת יהונתן הוקמה באפריל 1948 על ידי יהושע אריאלי, מפקד הגדנ"ע בירושלים דאז, בהוראתו של מפקד מחוז ירושלים של ההגנה, דוד שאלתיאל.
האחרון קבע את שמה לציון יחסו אליה, כיחס דוד ליהונתן במקרא.
לאחר אימונים מזורזים הועברו חיילי הפלוגה לחזית, ותחת פיקודו של , לשעבר חייל הבריגדה ופעיל במבצע הכפילים, החלו להילחם בצבאות ערב הפולשים במאי.
אחד מלוחמי הפלוגה היה משה חובב, לימים - קריין ידוע ומנהל הרדיו.
מחלקה אחת מהפלוגה, תחת פיקודו של אליהו זוהר, לחמה במנזר נוטרדאם, בניסיון לעצור את פלישת כוחות הלגיון הירדני לירושלים.
מחלקה שנייה מהפלוגה לחמה בהר ציון והחזיקה בו מול כוחות הלגיון הירדני וכוחות פלסטינים בעיר העתיקה.
מחלקה זו הייתה מיועדת להיכנס לעיר העתיקה, בעקבות הפלמ"ח, שניסה לפרוץ אליה, אך נכשל.
בינתיים שיתקה המחלקה את הטור הירדני, שנע לכיוון ירושלים אחרי נפילת גוש עציון.
עם כניעת העיר העתיקה, הביאו חיילי המחלקה את נציגי הלגיון הירדני והצלב האדום משער ציון אל מפקד ההר, חיים ויגוליק.
חיילי הפלוגה גם העבירו את תושבי העיר העתיקה אשר לא נפלו בשבי, לאוטובוסים שחנו ליד ההר, והועברו למקום מבטחים בקטמון.
מחלקה נוספת מפלוגת יהונתן השתתפה בהגנה על רמת רחל, ולחמה באזור ארנונה וצפון תלפיות, בעורפו של כוח האצ"ל שנלחם על מנת לעצור טור של הצבא המצרי שבא מדרום והגיע עד בית ג'אלא.
המצרים ניסו לפרוץ לירושלים מדרום ומדרום מערב, אך נכשלו במשימה זו.
הפוגה ראשונה, חידוש הקרבות ופירוק
בזמן ההפוגה הראשונה היה בסיס הפלוגה במנזר סנט אנטוניו בשכונת טלביה.
הפלוגה התאמנה במשך ההפוגה תחת מנחם גורן (ג'ינג'י גרוס).
עם סיום ההפוגה וחידוש הקרבות, בתאריך ה-9 ביולי 1948, הוטלה על הפלוגה המשימה של כיבוש חרבת חמאמה, הגבעה השולטת על הכפר הערבי עין כרם.
בקרבות עשרת הימים לחמה הפלוגה תחילה בחירבת אל חמאמה, אזור יד ושם של היום, וכבשה שטח זה בליל ה-10 ביולי במחיר של עשרות פצועים ושישה הרוגים, ובהם מפקד הפלוגה, עודד חי.
הפלוגה המשיכה במשימה תחת פיקודו של מפקד פלוגה חדש, אליהו זוהר (ליכטנשטיין), שנמנה עם פצועי הקרב.
ב-14 ביולי השתתפה הפלוגה בקרב כיבוש מלחה באגפו המערבי של הכפר אל-מאלחה, בשיתוף עם כוח אצ"ל.
הכוחות הערבים ניסו לכבוש בחזרה את המוצבים, ולאחר קרבות מרים נכשלו בניסיונותיהם.
ב-18 ביולי, בתום קרבות עשרת הימים, כבשה הפלוגה את הכפר עין כרם ללא קרב.
באוגוסט 1948, ארבעה חודשים לאחר היווסדה, פורקה הפלוגה עקב שיעור האבדות הגבוה שסבלה ושארית אנשיה צורפו ליחידות המחוז האחרות.
חלקם נפלו בשבי הלגיון הירדני בקרב ארמון הנציב.
חלקם צורפו לגדוד 'סלע' אשר הוקם על ידי אליעזר שמואלי.
ועדת השמות של עיריית ירושלים, בראשותו של חבר מועצת העירייה ניסן הרפז, אשר היה אחד מחיילי הפלוגה, החליטה לקרוא על שם הפלוגה את צומת הכניסה החדשה לירושלים במפגש עם הרחובות כנפי נשרים ועקיבא אזולאי "כיכר פלוגת יהונתן".
טקס קריאת הכיכר נערך ב-15 ביולי 1991.
בשנת 2010 הוקמה פלוגת גדנ"ע בבסיס חיל האוויר חצרים.
פלוגה זו נקראה על שמה של הפלוגה הלוחמת "פלוגת יהונתן".
פלוגה זו לקחה על עצמה את ההנצחה של פלוגת יהונתן המקורית והשתמשה בסמל הפלוגה כסמלה.
מדי שבוע בטקס הפתיחה מפקד הפלוגה הקריא לחניכי הגדנ"ע את הנאום של מפקד הפלוגה לפני מותו.
אפרים שלאין, תושב בית הכרם, חיבר חוברת בשם "חרבת חממה, מצפה כרם, גבעת עודד חי", המנציחה את תולדותיה של הגבעה וכיבושה על ידי פלוגת יהונתן.
החוברת יצאה לאור על ידי הקרן הקיימת לישראל
מדי שנה, בין יום העצמאות ויום ירושלים, מתקיים סיור מורשת קרב בעקבות לוחמי פלוגת יהונתן שכבשו את חרבת אל חמאמה.
המדריך בסיור עד פטירתו במאי 2015 היה אלי זוהר (ליכטנשטיין), מפקד פלוגת יהונתן בתש"ח, שבעת הקרב על חרבת אל חמאמה החליף בפיקוד את מפקד הפלוגה, , שנהרג בהסתערות על היעד.
לאחר פטירתו של זוהר החליף אותו אהוד אמיר, תחקירן ומחבר הספר "גדנ"ע ירושלים בתש"ח".
ב-25 ביוני 2014 חנכה יד ושם בשיתוף עם הקרן הקיימת לישראל שני שלטי הנצחה לפלוגת יהונתן ולחללי הפלוגה בגבעת חרבת אל חמאמה שבסמוך לבקעת הקהילות ביד ושם, שם לחמה הפלוגה ושם נהרגו מפקד הפלוגה עודד חי וחמישה מחיילי הפלוגה.
פלוגת הובלה 462 המוכרת גם כ"יחידת ההובלה 462", "יחידת תובלה 462", "יחידה עברית לתובלה 462" ו"יחידת הנהגים 462" כללה חיילים יהודיים מארץ ישראל ששרתו במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
בפברואר 1942 הוקמה יחידת התובלה (י.ע.ל, יחידה עברית לתובלה") 6, שממנה התפצלה פלוגה 462.
פלוגת ההובלה 462 הוקמה באפריל 1942 תחת פיקודו של מייג'ור ישראל בוגנוב.
שלד היחידה הורכב מחיילים ותיקים מפלוגת ההובלה 179, שנמנו עם ותיקי מתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה ואליהם נוספו מגויסים חדשים.
הפלוגה הופעלה לראשונה במסגרת המערכה במדבר המערבי בבניית קו הביצורים באל-עלמיין במדבר המערבי, בלוב.
בראשית יוני 1942 נשלחה הפלוגה לאלכסנדריה להתארגנות מחדש, ומפקד הפלוגה בורגנוב התחלף במפקד פלוגת ההובלה 179 מייג'ור הארי (ג'וף) יפה.
הפלוגה המחודשת נשלחה לביירות שבלבנון.
כישלונות הצבא הבריטי במדבר המערבי גרמו לכך שפלוגת ההובלה חזרה לקו ההגנה של אל-עלמיין.
הפלוגה הובילה חטיבה אוסטרלית מסוריה למצרים, כתגבורת לארמייה השמינית של הצבא הבריטי באל-עלמיין, במערב מצרים.
היא השתתפה עם המחנה השמיני בקרבות הבלימה נגד הצבא הגרמני בראשות פלדמרשל ארווין רומל.
לאחר המתקפה הבריטית על הצבא הגרמני, בקרב אל-עלמיין השני בסוף אוקטובר 1942, המשיכה פלוגת ההובלה עם הצבא ללוב.
פלוגה 462 הייתה הפלוגה הארץ-ישראלית הראשונה שעמדה להשלח לנחיתה באירופה.
ב-24 באפריל 1943 - אחרי חג הפסח יצאה מנמל אלכסנדריה שבמצרים לאי מלטה שיירה של כ-30 אניות נושאות ציוד, דלק וחיילי עזר כהכנה לקראת פלישת בעלות הברית לסיציליה.
בראש השיירה הפליגה האונייה ארינפורה (Erinpura), שנשאה את חיילי הפלוגה ואת ציודם.
במהלך ההפלגה, ב-1 במאי, שיירת האוניות, 27 במספר, שנשאה חיילים של הצבא הבריטי, אותרה על ידי מטוס סיור גרמני.
הטייס הזעיק מטוסי קרב, אשר הגיעו לעת ערב.
האונייה נפגעה פעמיים ושקעה תוך כ-4 דקות.
139 מחיילי הפלוגה נספו ורבים נפצעו.
זמן קצר קודם להפלגתם חתמו החיילים הנשואים על גט על תנאי, שהתממש עם טביעתם.
הניצולים הוחזרו לטריפולי ולבנגאזי, ומשם נשלחו לחופשה בארץ ישראל.
ביולי 1943 הוקמה הפלוגה מחדש, וזו התארגנה בסרפנד, קיבלה מתגייסים חדשים ושחררה את אלה שלא התאוששו מן האסון.
בסוף יולי 1943 חזרה הפלוגה למצרים.
בספטמבר 1943 היא נשלחה לאיטליה ונחתה בראש החוף בסלרנו שמדרום לנאפולי.
שם פעלה בפריקת ציוד לרציפים והובלת דלק ותחמושת לחזית.
היחידה פעלה במסגרת הקורפוס העשירי.
כאשר החזית נעצרה בקו וולטורנו הוחזרה הפלוגה לאחור והועסקה בפינוי הנחיתה מציוד.
כאשר התקדמה החזית צפונה נותרה הפלוגה בחופי סלרנו.
מפקד הפלוגה יפה עבר לפקד על יחידת מובילי טנקים בריטית, ואת מקומו תפס סגנו דב שמר (שמוראק).
באוגוסט 1944 התקדמה היחידות לסביבת רומא ובתחילת 1945 עברה לאזור פירנצה־מילאנו.
במהלך מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה באפריל 1945 עברה הפלוגה לבולוניה ופעלה במסגרת טור ההובלה ה־13. כמה מחיילי הפלוגה היו בשיירה שהובילה את מפקדת כוחות בעלות הברית למעמד כניעתם של הכוחות הגרמנים באיטליה.
כיוון שהייתה פלוגה של מתנדבים ותיקים, הייתה זו הפלוגה העברית הראשונה שפורקה באוגוסט 1945. וותיקי היחידה שוחרו משירות ואילו המגויסים החדשים הועברו ברובם לפלוגת הובלה 468. באוקטובר 1945 עברה שארית הפלוגה למצרים, וחייליה עברו לפלוגת מובילי המים 405, שהפכה לפלוגת הובלה כללית תחת פיקוד מפקד פלוגה 462 שמוראק.
היחידה קלטה חיילים מפלוגות נוספות שפורקו והייתה אחת הפלוגות העבריות האחרונות להתפרק.
כונתה במספר שמות שונים בהן "יחידת הצללים".
מתוך פעילי היחידה, התגבשה קבוצה בהנהגת הרס"פ אליהו כהן (לימים בן חור) ומאוחר יותר בהנהגת שלהבת פריאר, ישראל ליברטובסקי, מאיר דודזון, יוחנן זייד, יחיאל נדב, ועמרם בן צבי.
אנשיה השתתפו באיתור יהודים והגשת עזרה ראשונית להם.
החבורה, שמימנה את רוב פעילותה ממשכורות חבריה, הקימה נקודת הכשרה צבאית לפליטים היהודים הצעירים ב"מג'נטה" ליד מילאנו והייתה אחראית לתחזוקתה ולהדרכתה.
וארגנה את עלייתם הבלתי לגאלית לארץ.
בנוסף אספו אנשי החבורה בראשות ליברטובסקי כלי נשק ואחסנו אותם בווילה פג'רה, ליד מג'נטה שבאזור מילאנו.
לאחר שהפלוגה הועברה למצרים והתאחדה עם פלוגה 405, סייעו אנשיה לפעילות המוסד לעלייה ב'.
אנדרטה לזכר חיילי הפלוגה שנספו בטביעת האונייה ארינפורה הוקמה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל שבירושלים.
פלוגת מובילי המים 148 (Water Tank Company (RASC) 148), במקור פלוגת מובילי המים 5 הייתה יחידה של חיילים יהודים מארץ ישראל במסגרת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
היא הוקמה בשנת 1941 במסגרת התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
הפלוגה התארגנה והתאמנה ליד קהיר שבמצרים.
הפלוגה נקרה בתחילה פלוגת מובילי המים 5. פלוגת מובילי המים הוצבה במדבר המערבי בסוף אוקטובר 1941. בין 18 בנובמבר לבין 30 דצמבר 1941 השתתפה היחידה במבצע צלבן שהביא להסרת המצור על טוברוק, במסגרת קרבות המערכה במדבר המערבי בצפון אפריקה.
תפקידה של הפלוגה היה להוביל מים במדבר אל מצבורי האספקה של הצבא הבריטי.
במהלך ההובלות של המים הם נקלעו מפעם לפעם לקרבות שהיו באזור.
פלוגת מובילי המים הייתה הפלוגה העברית היחידה שהשתתפה במבצע.
בהמשך המלחמה, במחצית הראשונה של שנת 1942, המשיכה הפלוגה לפעול במדבר המערבי.
היא הייתה יחידה עברית בודדת ופעלה בתנאי שירות ותעסוקה קשים במיוחד.
לאחר שב-21 ביוני 1942, כוחותיהן של מדינות הציר הצליחו לכבוש חזרה את טוברוק מבעלות הברית, נסה הפלוגה לכיוון מצרים יחד עם שאר יחידות הצבא הבריטי.
במשך חודשי הקיץ והסתיו של שנת 1942, החלו ההכנות להתקפת הנגד.
הפלוגה המשיכה להוביל מים ליחידות השונות שנטלו חלק בקרב אל-עלמיין השני אשר נמשך מ-23 באוקטובר ועד 3 בנובמבר 1942. היא המשיכה במרדף אחרי צבאו של גנרל ארווין רומל עד לטריפולי.
היא הייתה היחידה העברית הראשונה שהגיעה לאיטליה.
באיטליה היא פעלה במסגרת הארמייה החמישית של צבא ארצות הברית.
בעקבות מתקפת הקיץ של בעלות הברית ב-1944 הפלוגה הגיעה לפירנצה ונותרה בה תקופה ממושכת.
בפירנצה היא סיפקה מים לאוכלוסייה האזרחית עד ששוקמה מערכת אספקת המים.
במתקפה האחרונה של בעלות הברית באיטליה, שהחלה באפריל 1945, הופעלה הפלוגה בגזרה המרכזית של החזית ופורקה בדצמבר 1945.
הם נרתמו לפעולות שיקום יהדות פירנצה בכלל ונעריה ונערותיה בפרט.
תחילה הם דאגו לצרכים הגשמיים: קורת גג, ביגוד ומזון.
עברו לסיוע באיתור המשפחות והמשיכה בפעולות תרבות.
המטרה הייתה לארגן את הנוער במסגרת הכשרות והעלייה לארץ ישראל.
ברם, המשימה הראשונית הייתה הקניית השפה העברית והכרת ההווי הארץ ישראלי.
לרשות החיילים עמדו די משאבים.
בית ששימש ראש המפלגה הפשיסטית בפירנצה, מול בית הכנסת, היה למרכז ההכשרה החלוץ לצעירים.
במבני בית הספר ליד בית הכנסת חודשו הלימודים.
במקביל, טיפלו חיילי הפלוגה בהוצאת ילדים יהודים ממנזרים בעיר.
גולת הכותרת של הפעילות הפלוגה הייתה ארגון סרטיפיקטים לבאי ההכשרות ובני משפחתם.
וכך רובם הגיעו לארץ ישראל בעליית פרינסס קאתלין, ספינה קנדית שעסקה בהובלת גייסות, עוד לפני תום המלחמה ב-25 במרץ 1945. פירנצה המשיכה להיות מרכז לפליטים יהודים, אשר הגיעו אליה מאירופה ששוחררה.
פלוגת רפואה חטיבתית בצה"ל הייתה יחידה חטיבתית בחטיבות המערך המתמרן (שריון ורגלים) בסדיר ובמילואים האחראית על הסיוע הרפואי לחטיבה במלחמה ובמבצע צבאי רחב היקף.
בחטיבות החי"ר נקראה הפלוגה פח"ח (פלוגה חטיבתית חר"פ).
צוותי הפלוגה היו מסוגלים להקים תאג"דים בדרג אחורי לכוחות הלוחמים מחד, ולעבות את מערך הרפואה של הכוח הלוחם מאידך, לנוע איתו ולקחת חלק פעיל בלחימה עד אשר ישנם נפגעים.
חלק מפלוגות הרפואה נעו בכלי רכב ובנגמ"שים בצמוד לכוחות הלוחמים, וחלקן באופן רגלי ומוסק.
במהלך הלחימה, במידה והיו נפגעים לכוח הלוחם, הפלוגה, שתפקדה כדרג רפואי אחורי, קיבלה את הפצועים מן התאג"ד ולאחר שאנשיה טיפלו בהם, ייצבו את מצבם ולעיתים אף ביצעו בהם ניתוחי שדה אותם בשטח, ניתן היה לפנות את הפצועים ישירות לבתי חולים באמצעות מסוקים או רכבים ממוגנים.
בחטיבות הסדירות הורכבה הפלוגה מאנשי מילואים, בדרך כלל יוצאי החטיבה שלה שייכת הפלוגה, שהם חובשים קרביים, רופאים וקציני ארגון רפואה.
מפקד הפלוגה היה רופא בתקן רב-סרן.
פלוגת הרפואה החטיבתית הוחלפה במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 בפלוגה חלופית בשם פלוגת החייאה קדמית (פלה"ק), שלה יכולות טיפול ותקני כוח אדם משופרים.
בפלוגות אלו נוספו תקני אנשי הרבנות הצבאית לצורך טיפול בחללים.
פלוגת עונשין הייתה פלוגת אסירים בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה, שהורכבה מאזרחים וחיילים עבריינים ואשר נשלחה תחת פיקודה וניהולה של המשטרה הצבאית הגרמנית "פלדז'נדרמרי" למשימות שבהן רמת הסיכון והסיכוי להיהרג גבוהים, ללא ציוד מספיק.
לקראת שנת 1943 התהפך מהלך הלחימה במלחמת העולם השנייה לרעת גרמניה הנאצית.
בשל כך, ובעקבות האבדות שספג הוורמאכט והצורך לשמור על משמעת ומורל, הורה הפיקוד העליון של הוורמאכט כי פלוגות עונשין נוספות תוקמנה מאלפי האסירים בוורמאכט השוהים בבתי המעצר ותצורפנה למאמץ המלחמתי.
המשימות שהוטלו על פלוגות אלו היו מסוכנות ולעיתים כונו משימות התאבדות, לדוגמה: נטרול שדה מוקשים, התקפת מטרות המוגדרות כקשות והגנה על יעדים כאשר במיעוט.
כמו כן, חיילי פלוגות אלו נשלחו ככוח עבודה פיזי בחזית למטרת עבודות בניין, תיקון תשתיות צבאיות וביצורים.
אסירים ששרדו משימות אלו קוטלגו כ"ראויים להילחם" ונשלחו חזרה לשדה הקרב, הפעם כלוחמים מן המניין עם זכויות מלאות.
השימוש בפלוגות העונשין היה בעיקר בחזית המזרחית, אף על פי שמספר פלוגות נשלחו לחזית המערבית לאזור הארדנים כחלק מניסיון המתקפה הגרמני האחרון בקרב על הבליטה בדצמבר 1944.
בספר והסרט הנשר נחת נשלחים צנחני ורמאכט ליחידה זו בעקבות עימות עם האס.אס.
בסרט הגרמני "סטלינגרד" מ-1993 נשלחים גיבורי הסרט ליחידה זו, שם הם מנטרלים מוקשים ונלחמים בטנקים סובייטים.
במיני סדרה הגרמנית "דור מלחמה" נשלחת אחת מהדמויות, וילהלם, אל יחידה כזו לאחר שערק.
פלוגת מכבי היה שמה של קומונה שהוקמה בנתניה בשנת 1935 על ידי ספורטאים וספורטאיות, חברי אגודת מכבי נתניה.
מרבית חברי הקומונה, עלו לארץ כנציגי אגודת מכבי רומניה למכביה השנייה, שנערכה בשנה זו.
חברי הקומונה וחבריהם באגודת מכבי נתניה היו גורם משמעותי בחיי החברה והתרבות של נתניה באותה תקופה.
הם היו פעילים בענפי ספורט שונים, ובין השאר יסדו את אגודת מכבי הצעיר.
ביוזמת יקיר קלייטמן חבר הקומונה אף הוקמה תזמורת כלי מיתר של אגודת מכבי נתניה.
בשנת 1942 בקירוב התפרקה הקומונה.
באפריל 1935 התקיימה המכביה השנייה.
מכבייה זו והמכביה הראשונה שהתקיימה בשנת 1932 כונו "מכביות העלייה", שכן רבים מהמשתתפים בהן עלו בחסותן לארץ ונשארו בה לאחר תום התחרויות באופן בלתי לגאלי, ובכך עקפו את שלטונות המנדט הבריטי שהטילו הגבלות שונות על היקף ממדי העלייה.
בין מאות המשתתפים שהגיעו ממדינות מזרח אירופה ומרכזה – היו גם חברי אגודת מכבי מרומניה, ספורטאים וספורטאיות, שבהגיעם לארץ בשנת 1935 התגוררו בנתניה.
קבוצת אנשים מתוכם בחרו להתגורר בנתניה במסגרת קומונה שנקראה "פלוגת מכבי".
מקצתם, עלו כשנה-שנתיים קודם לכן, דוגמת יפה סגל, שהגיעה למכבייה הראשונה בשנת 1932 מהעיירה ליפקאן ברומניה, נשארה בארץ באופן בלתי לגאלי והצטרפה לאחר מכן לחברי אגודת מכבי נתניה שלקחו חלק במכבייה השנייה ונישאה לאריה דורפמן, שהשתתף במכבייה זו בנבחרת אגודת מכבי נתניה.
חברי האגודה, אף ארגנו קבוצת כדורגל שהשתתפה במשחקי המכבייה, שחלקם נערכו במגרש שהוכשר למטרה זו בדרום המושבה נתניה.
חברי הקומונה "פלוגת מכבי", רווקים וזוגות נשואים שאחד ולעיתים אף שני בני הזוג, השתתפו במשחקי המכבייה, בחרו להתגורר בנתניה, שבאותה עת קידם בה עובד בן עמי ראש המושבה מאז 1933, את המגמה להפיכתה מיישוב חקלאי ליישוב בעל צביון עירוני.
ואכן, במחצית השנייה של שנות השלושים, נוסדו בנתניה מפעלים ובתי חרושת בתחומים הקשורים בבניה כגון מרצפות, מוזאיקה, מסגרות ונגרות אך גם בתחומים אחרים כגון: דפוס, רהיטים, קרח, גזוז, מפעל "עליון" לעיבוד עורות ומפעל "פרימזון" לשימורי ירקות.
בתקופה זו גם התפתח ענף התיירות שהביא לבניית בתי מלון, מסעדות ומקומות בילוי.
בהתאם למגמה ליישב בעיר גם תושבים שאינם חקלאים, יושבו חברי הקומונה על שטח מצומצם שלא כלל שטחים לעיבוד חקלאי ואת פרנסתם מצאו כפועלים שכירים, בענפים שונים במושבה.
על השטח המצומצם הוקמו צריפים בהם התגוררו חברי הקומונה.
"החברה לפיתוח חוף נתניה" הייתה חברת בת של חברת "הנוטע" – החברה הכלכלית מיסודה של אגודת "בני בנימין".
בראש חברת "הנוטע" עמדו עובד בן עמי, גד מכנס וברוך רם.
בשנת 1932 החכירה ממשלת המנדט לחברת "הנוטע" את רצועת החולות למטרת פיתוח נתניה.
בשנת 1933 יזמו ראשי "הנוטע" את הקמת "החברה לפיתוח חוף נתניה" שמכרה והחכירה מגרשים באזורים המיועדים לפיתוח, ולמעשה ביצעה את מגמת מנהלי "הנוטע" להפיכת נתניה ליישוב בעל אופי עירוני.
בשנת 1940 שונה מעמדה של נתניה ממעמד של מושבה, שהוענק לה על ידי הבריטים בשנת 1932, למעמד של "מועצת עיר" (township).
השינוי חל תודות לגידול באוכלוסיית נתניה שהסתכמה באותה עת בכ־5,000 איש, ותודות לשגשוג בכלכלתה – שהתבססה על תיירות ותעשייה – ועשה אותה למרכז העירוני של יישובי הסביבה.
השינוי התאפשר גם תודות לקשרים הטובים עם נציגי המנדט הבריטי של עובד בן עמי, שמעתה הוגדר תפקידו כ"ראש מועצת העיר".
חברי הקומונה, התגוררו כאמור בצריפים, שנבנו ברצף וללא רווחים כ"קרונות רכבת" והוקמו על שטח מצומצם בצורת האות ח.
שטח זה מצוי היום ברחוב שמואל הנציב (מספרי בתים 56-46), והוא נמסר לחברי הקומונה להתיישבות על ידי "החברה לפיתוח חוף נתניה".
כל צריף כלל חדר מלבני אחד שמידותיו כ־3X4 מטר.
השירותים, המטבח וחדר האוכל היו משותפים.
לפרנסתם עבדו חברי הקומונה כפועלים שכירים בעבודות שונות: בפרדסים, בבנין, בסלילת כבישים, בייבוש ביצות, או כפועלים שהועסקו על ידי חברת החשמל.
גם הנשים, בנוסף לעבודתן במטבח המשותף, עבדו במסגרות שונות והן הועסקו כפועלות בסלילת כבישים, בפרדסים, במפעל "עליון" לעיבוד עורות, במפעל "פרימזון" לשימורי ירקות, במפעל לייצור כובעים, במטבחי מסעדות ובמשק בית.
חברי הקומונה "פלוגת מכבי", שהיו גורם משמעותי בנוף התרבותי של המושבה נתניה, הקפידו לקיים מסדר מדי יום שישי, לקראתו לבשו בגדי חג לבנים, התלבושת בה הופיעו במכבייה, ובמהלכו הניפו דגל (דגל אגודת מכבי או דגל התנועה הציונית).
חבר הקומונה יקיר קלייטמן, יזם הקמתה של תזמורת כלי מיתר, בה השתתפו חברי הקומונה אך גם נגנים נוספים מאגודת מכבי נתניה.
התזמורת שהקים בנתניה הייתה מעין המשך לתזמורת מכבי שייסד בטיגינה (בנדר) שברומניה, העיר ממנה עלו לארץ רבים מחברי אגודת מכבי נתניה.
קלייטמן אף ניצח על התזמורת שכללה כלי מיתר מגוונים: מנדולינות, מנדוצ'לו, מנדולה, בללייקות, קונטרבס, בס ואף תופים.
הנגנים היו גברים להוציא אישה אחת, שרה קצנלבוגן שניגנה על מנדולינה.
הקונצרט הראשון של תזמורת המייתרים נערך בפברואר 1938 בחסות סגן נציב המחוז י.ה.
עובד בן עמי ראש מועצת נתניה, שהוקיר את פעילות חברי הקומונה "פלוגת מכבי", בנה בשנת 1941, במיוחד עבור חברי אגודת מכבי, מבנה שבו יכלו להיפגש ובו אף התאמנה תזמורת כלי המיתר.
המבנה הוקם דרומית למיקום מתחם הקומונה (היום רחוב סמילנסקי).
חברי אגודת מכבי נהגו לקיים אימוני ספורט על חוף ימה של נתניה ובמגרש מאולתר (מיקומו כנראה היה בפינת רח' שמואל הנציב וששת הימים).
לימים הקימו את אגודת מכבי הצעיר בנתניה במסגרתה אורגנו קבוצות ספורט לילדים ולנוער.
חברי הקומונה מנו כעשרים איש, זוגות נשואים ורווקים, וכן ארבעה ילדים – עליזה קלייטמן "הבת הבכורה" ילידת יולי 1935, נתן דורפמן ואבי בן אברהם ילידי 1936, ואדיבה שרמן, הילדה האחרונה שנולדה במסגרת הקומונה "פלוגת מכבי", ילידת 1941.
בשנת 1940 נפטר מדלקת התוספתן חבר הקומונה חיים בן דורי־בנדרסקי, שאף הוא הגיע לארץ מהעיר טיגינה (בנדר) ברומניה, למשחקי המכבייה השנייה שהתקיימה ב־1935, וכמו מרבית חבריו נשאר בארץ בתום המשחקים, באופן בלתי לגאלי.