tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרחון הינקלי זורם לכיוון צפון-מזרח החל מפסגת קורבט ומפסגת שנינג של מסיב וינסון.
הקרחון זורם בין הר סגרס ורכס זינסמייסטר ונשפך אל קרחון דייטר, דרומית-מזרחית מפסגת נבסקה, וצפונית-מערבית ממצוק סיפיי.
הקרחון נקרא על שם טוד ק.
Hinkley), בין השנים 2001–2006, דירקטור טכנולוגיה, במעבדת ליבת הקרח הלאומית (National Ice Core Laboratory) של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, הממוקמת בדונוור שבמדינת קולורדו שבארצות הברית.
קרחון הובס הוא קרחון באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 13 קילומטרים; רוחבו של הקרחון בין 2 ל-4 קילומטרים.
הקרחון ממוקם 4 קילומטרים דרומית לקרחון בלו.
גובהו של הקרחון 313 מטרים מעל פני הים.
קרחון הובס נשפך אל מצר מקמרדו.
מפיהו של הקרחון זורם פלג הובס - של מי קרחון נמסים.
הקרחון נחקר לראשונה על ידי המשלחת הלאומית האנטארקטית הבריטית (משלחת דיסקברי) אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904, בפיקודו של רוברט פלקון סקוט.
במסגרת המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת טרה נובה) אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913, אף היא בפיקודו של רוברט פלקון סקוט האזור נחקר בצורה יסודית יותר.
סקוט נתן לקרחון את שמו.
סקוט קרא לקרחון על שם פרופסור ויליאם הרברט הובס (William H.
Hobbs), מאוניברסיטת מישיגן שבעיר אן הרבור, במדינת מישיגן שבארצות הברית.
ויליאם הרברט הובס היה חוקר מוביל בתחום חקר הקרחונים.
קרחון דריטין הוא קרחון בצפון החלק המזרחי של רמת דטרויט בחצי האי טריניטי, בארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
קרחון דריטין ממוקם דרומית-מערבית מהדום הקרח זנפול וצפונית לקרחון אייטקינהד, אורכו 12 קילומטרים ורוחבו 7.5 קילומטרים.
הקרחון מנקז את האזור המצוי דרומית-מערבית להר בראדלי, ואת האזור המצוי מצפון לנונאטאק טפט.
קרחון דריאטין זורם לכיוון דרום-מזרח, ונשפך אל מצר הים ערוץ הנסיך גוסטב, שבים ודל.
שפכו של הקרחון ממוקם ממערב לנקודת מארמייס.
ההר מופה בשנת 1996 על ידי סוקרים גרמניים מטעם המכון לגאודזיה יישומית (Institut für Angewandte Geodäsie) וסוקרים בריטיים מטעם הסקר האנטארקטי הבריטי.
הקרחון נקרא על שם הכפר דריטין שבמערב בולגריה.
קרחון הלשון ויטל או הלשון הקרחונית ויטל הוא קרחון לשון הבולט לכיוון הים אל מפרץ קולבוקורסס.
שמו של קרחון הלשון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של ארצות הברית, בהתבסס על שמו של קרחון ויטל, הזורם אל קרחון הלשון.
קרחון ויטל קרוי על שם דוקטור ג'יי.
Whittle), ששירת כעוזר מנתח על הסלופ ונסנס (Vincennes), במהלך מסעה במסגרת משלחת החקר מטעם ארצות הברית (שנערכה בין השנים 1838–1842), בפיקודו של לוטננט צ'ארלס וילקס.
קרחון הריוט או קרחון האריוט הוא קרחון הממוקם באזור חוף פאלייר של ארץ גרהאם בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
קרחון הריוט זורם לכיוון צפון-מערב, לאורך צידה הדרומי של רמת מורגן, ולאחר מכן זורם לכיוון מערב, ונשפך אל חלקו הצפוני של מדף הקרח וורדי.
גובהו של הקרחון 11,51 מטרים מעל פני הים.
אזור הקרחון נסקר לראשונה המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם (שחקרה את אזור ארץ גרהאם בין השנים 1934 - 1937) בהנהגת ריימיל.
חלקו העליון של הקרחון בשנת 1947 צולם מהאוויר על ידי משלחת רון לחקר אנטארקטיקה (Ronne Antarctic Research Expedition (בראשי תיבות: RARE).
אזור הקרחון נסקר על הקרקע בדצמבר 1958, על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד (Falkland Islands Dependencies Survey (בראשי תיבות: FIDS)).
הוועדה קראה לקרחון על שם תומאס האריוט (Thomas Harriot) מתמטיקאי אנגלי - שהיה מזכיר הכבוד (ואחר הנשיא) של החברה הגאוגרפית המלכותית, והמצא שיטות חדשות של ניווט.
קרחון האוורד או קרחון האווארד או קרחון האוארד הוא קרחון הממוקם בעמקים היבשים מקמרדו, בסמוך ממערב לגבעות קוקרי, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
מוצאו של קרחון האוורד בגבעות קוקרי; קרחון האוורד נשפך אל עמק טיילור.
קרחון האוורד נחקר בדצמבר 1957 (במהלך הקיץ האנטארקטי) על ידי הגאולוג האמריקאי ט.
פיווי קרא לקרחון על שם ארתור ד.
Howard), שהיה חוקר תצורת קרחונים באוניברסיטת סטנפורד, וכן היה חוקר קרחונים באנטארקטיקה, במהלך מבצע קפיצה לגובה של צי ארצות הברית, שנערך בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבין השנים 1946 - 1947.
קרחון הלוע (ידוע גם בשם קרחון טאלאטסון – Tulutson) הוא קרחון צעיר במונחים גאולוגייים בהר סנט הלנס, במדינת וושינגטון האמריקאית.
הקרחון נוצר לאחר ההתפרצות ב-1980 ובשל מיקומו, נפח הקרח גדל במהירות, בלי שנודע לציבור במשך כמעט 20 שנה.
הקרחון הכיל בעבר מערות קרח בקרח החלק לפני הפעילות הגעשית בשנים 2004–2008. צמיחת כיפת הלבה והתפרצויות געשיות מ-2004 עד 2008 שינו באופן משמעותי את מראה הקרחון.
באותה תקופה, כמה סוכנויות החליטו לתת שם רשמי לקרחון, שבתחילה היה קרחון טאלאטסון Tulutson.
החלטה מאוחרת יותר קבעה את שם הרשמי של הקרחון כ"קרייטר גליישר" קרחון הלוע Crater Glacier.
על אף הפעילות הוולקנית, הקרחון המשיך להתפשט ועד אמצע שנת 2008 הקרח הקרחון הקיף לחלוטין את כיפות הלבה.
בנוסף, (קרחוני סלע או קרח) נוצרו קרחונים חדשים גם סביב קרחון הלוע.
כשמו כן הוא, הקרחון ניצב בתוך הלוע הפונה צפונה שהתהווה בהתפרצות הר סנט הלנס ב-1980 וגובהו של הקרחון מעל פני הים הוא כ-2,071 מטר (6,794 רגל) מעל פני הים.
כיפת לבה מרכזית מאסיבית ש"צמחה" בין השנים 1980 עד 1987 ממלאת את מרכז הלוע, והקרחון נוצר בצורת פרסה סביב הכיפה, עם שתי מורנות קצה בצדדים המזרחי והמערבי.
שלג רב בחורף, מפולות שלגים חוזרות ונשנות, מפולות סלעים והצללת השמש על ידי הצוקים הסמוכים מדרום, הובילו להתפשטות מהירה במיוחד של קרחון זה.
לפיכך, הרכב הקרחון מוערך בכ-60% קרח ובכ-40% סלע, בעובי ממוצע של 100 מ' (328 רגל) ועובי מרבי של סביבות 200 מ' (656 רגל); כמעט כעומקו של קרחון קארבון (הפחמן) בהר רייניר.
הפעילות הוולקנית של 2004–2008 יצרה סדרה של כיפות שכמעט ופיצלו את הקרחון לשתי אונות בקצהו הדרומי של המכתש.
למרות תקופת צמיחה בת ארבע שנים של כיפת הלבה, הקרחון נותר הקרחון הצעיר ומהיר ההתפשטות ביותר בצפון אמריקה.
עם התאחדותם של שני קצוות של קרחון המכתש בחלקו הצפוני במאי 2008, גוף הקרח מקיף לחלוטין את כיפות הלבה.
מים המפשירים מהקרחון מהווים את מקורו של נחל לואיט Loowit.
מערות קרחון בקרחון המכתש בתקופה שלפני התפרצות 2004
בשנת 2000 נתגלו מערות קרחונים על פני הקרחון שהיו חלקים אז.
רבות ממערות הקרחון הללו היו גדולות מספיק כדי לחקור אותן, בדומה למערות הקרחון על פסגתו של הר רייניר.
רוב מערות הקרחון היו ממוקמות בסמוך לכיפת הלבה מסביבות שנת 1980, שבה פליטות קיטור וגז געשי חמים מפומרולות חבויות על קרקעית המכתש או על פני כיפת הלבה יצרו חורי המסה בקרח הקרחוני הצעיר.
בערך 7,900 רגל או 2.4 ק"מ של מערות ומעברים בקרחון מופו ונחקרו.
קרחונים אחרים וקרחוני סלע חדשים
מאז 2004, קרחונים חדשים נוצרו על קיר הלוע שמעל לקרחון הלוע המזינים סלע וקרח לקרחון המכתש שמתחתיו.
בנוסף, ישנם שני קרחוני סלע מצפון לאונה המזרחית של קרחון הלוע ואחד מצפון לאונה המערבית.
שניים מקרחוני הסלע הללו התמזגו עם קרחון הלוע, אחד במערב ואחד במזרח.
קרחון הסלע הנוסף במורדות המזרחיים של קיר הלוע כבר כמעט ונוגע בקרחון.
בחודשים שלאחר ההתפרצות, תחתית הלוע של סנט הלנס נותרה חמה ולא יציבה, עם חמש התפרצויות געשיות קטנות, וצמיחת כיפת לבה בין מאי לאוקטובר 1980. לאחר שפסקו ההתפרצויות בחורף 1980–1981, תחתית הלוע התקררה מספיק לאפשר הצטברות שלג וקרח.
עם תחילת ירידת השלגים בחורף 1980–1981, החל הקרחון להתפשט במהירות רבה במדרון המוצל של הלוע.
הקרחון צמח לגובה בקצב של עד 15 מטרים (50 רגל) לשנה, והתפשט צפונה עד 41 מטרים (135 רגל) לשנה.
התפשטות קרחון זה התגלתה על ידי מדענים שערכו מחקר בלוע כשבע עד תשע שנים לאחר מכן.
בשל הפעילות הגעשית מ-2004 עד 2008, נדחקו אונות הקרחונים הצידה והגדילו את עוביין בעקבות צמיחתן של כיפות געשיות חדשות.
כאשר שני זרמי הקרח נדחסו בין קיר הקלדרה לבין כיפות הלבה החדשות, נע הקרח במהירות במורד, בדומה לסחיטת משחת שיניים מתוך שפופרת.
זה הביא להתקדמות מהירה מאוד של קצה הקרחון; תחילה התמזגה זרוע הקרחון המערבית עם קרחון הסלע על דופן הלוע המערבית ולאחר מכן, שתי זרועות קרחון הלוע התחברו עם כיפת הלבה הצפונית מ-1980, במאי 2008, על אף הפעילות הוולקנית.
בנוסף, הפעילות הוולקנית שינתה את פני הקרחון והפכה אותו מחסר נקיקים ברובו לערבוביה כאוטית של מפלי קרח המרושתים בכבדות עם נקיקים ותלוליות קרח עקב תנועת קרקעית הלוע וצמיחת כיפת הלבה.
בקצהו הדרומי, הכיפות החדשות כמעט ופיצלו את קרחון הלוע לשני קרחונים נפרדים והמסו 10% מנפח הקרח של הקרחון.
עם זאת, סלע קר על שפת הקרחון בידד את הקרח הקרחון מלבה בטמפרטורה של 700 מעלות צלזיוס (1,300 פרנהייט) הנפלטת מתוך כיפות הלבה, ומקלה על החששות מלהאר קטסטרופלי עקב המסת הקרחון.
האופי הנקבובי של תחתית הלוע, הפחית גם כן את כמות מי הפשרת הקרח שזרמו החוצה מהקלדרה.
התפתחות קרחונים בקלדרה של הר הגעש
אוקטובר 1980: קרקעית הלוע הלא יציבה, ובעלת הפעילות הגעשית חודשים אחרי ההתפרצות במאי 1980,אך לפני היווצרותו של קרחון הלוע, בעקבות שלגי החורף
מאי 1982: הצטברות השלג על "סינורי" השפוכת, כתוצאה ממפולות שלגים חוזרות ונשנות מדפנות הלוע (ברקע כיפת הלבה של 1980 פולטת קיטור).
אוקטובר 2000: קרחון הלוע במבט מצפון, לפני מחזור ההתפרצויות שבין השנים 2004–2008.
פברואר 2005: קרחון הלוע כמעט והתפצל בקצהו הדרומי על ידי כיפות לבה חדשות.
ניתן להבחין בעיבוי ודחיסה של זרועו המזרחית של הקרחון.
אוקטובר 2006: קרחונים בלוע של הר סנט הלנס.
קרחון הלוע מעוצב בצורה של פרסת סוס מסביב לכיפות חדשות, שצמחו בלוע.
ניתן לראות את האונה המערבית של הקרחון בתחתית צד ימין, ולהבחין בשני קרחוני סלע משמאל לאונה המזרחית.
מאז שהבחינו לראשונה בהיווצרות הקרחון ובהתפשטותו בשלהי שנות ה-80,הוא מכונה באופן בלתי רשמי "קרחון הלוע", בפי רוב המדענים שעורכים מחקרים בהר.
שם זה נמצא בשימוש נרחב בקרב הציבור (לפחות בקרב אלה שהיו מודעים לקיומו של הקרחון) במשך שני העשורים מאז היווצרות הקרחון, והופיע גם בכמה פרסומים מדעיים.
במאמר מדעי בודד, המחקר השלם ביותר שפורסם על הקרחון עד כה, כונה "קרחון האמפיתיאטרון", אך שם זה לא נמצא בשימוש מחוץ למאמר זה.
למרות תצפיות ופרסומים רבים על הקרחון המתפשט בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000, לא נעשה צעד רשמי לתת לקרחון שם קבוע עד לשלהי שנת 2004, אלא עד לאחר שהחל מחזור ההתפרצות הנוכחי והכיפה החדשה החלה לפצל את הקרחון.
באותה תקופה, נציג משבט קאוליץ הציע את השם "קרחון טולוטסן", מהמילה קרח בשפת ה-קאוליץ.
במרץ 2005, בחרה הוועדה לשמות גאוגרפיים של מדינת וושינגטון בנושא שמות גאוגרפיים בחרה בשם טולוטסן מתוך ארבעה שמות שהוצעו (האחרים הם: הלוע, ספיריט ו-טאמאנאוואס), וכך הפך קרחון טאלאטסון לשמו הרשמי של קרחון הלוע.
יחד עם זאת, הוועדה האמריקאית לשמות גאוגרפיים עוד לא קיבלה במועד זה את החלטתה לגבי השם, שיהיה רשמי בכל ארצות הברית.
מנגד, המדענים בתחנת הניטור להרי געש "קסקיידס" של השירות הגאולוגי האמריקאי תמכו מאוד בשם "קרחון הלוע", והעירו שייתכן שטולוטסן אינו שם מתאים מכיוון שהר הגעש "שוכן בפנים הארץ באזור שבו שפת המקום הילידית לא הייתה קאוליץ, אלא סאהאפטין ".
לאחר ההחלטה, פרצה מחלוקת מסוימת בעקבות מאמר מערכת בעיתון מקומי שהביע מחאה על ההחלטה, ומדינת וושינגטון "ציינה כי השם קרחון טולוטסן ימשיך להופיע על מוצרי המדינה, אם כי אם תצורת נוף זו תימס בקרוב, לפי הצפוי, זו לא אמורה להיות דאגה גדולה".
למרות מחאות אלה, שמו הרשמי של הקרחון נשאר קרחון הלוע, אם כי זמן קצר לאחר החלטתם ביוני 2006, קיבלה ועדת השמות האמריקאית הצעת המשך לקרוא לשתי זרועות הקרחון, קרחון הלוע המזרחי וקרחון הלוע המערבי.
הסיבה לכך הייתה שבאותה נקודת זמן, ההתפרצויות בונות הכיפה כמעט ופיצלו את הקרחון לזרוע מזרחית ומערבית.
לא ננקטו צעדים נוספים בעניין זה ואיחודם של פלגי הקרח מצפון לכיפת הלבה של שנות ה-80 הפך את המהלך למיותר.
קרחון ויידמה הוא קרחון גדול המהווה חלק משדה הקרח הפטגוני הדרומי העצום, הממוקם בחלק הדרומי של אמריקה הדרומית.
קרחון ויידמה הוא קרחון יבשתי, והשפך המורני העשיר שלו נשפך לחלק המערבי של אגם ויידמה.
הקרחון ממוקם באזור הגבול שאינו מסומן בין צ'ילה וארגנטינה.
הקרחון נמצא בפארק הלאומי לוס גלסיירס שבפטגוניה, ארגנטינה, והפארק הלאומי ברנרדו או'היגינס בצ'ילה.
הפארק הוכרז בשנת 1981 כאתר מורשת עולמי.
שדה הקרח הפטגוני הדרומי משתרע על פני 16,800 קמ"ר, וקרחון ויידמה הוא אחד מתוך 48 קרחונים המכילים יותר מ-20 קמ"ר של שדה קרח.
שפך קרחון ויידמה הוא ברוחב של כ-2 ק"מ במקום בו הוא נשפך לאגם ויידמה.
גושי קרח נופלים מהקרחון וצפים לתוך האגם, ובסופו של דבר נמסים.
מורנות קרחונים הם חתיכות של סחף מהקרחון הכוללות אדמה וסלעים, הנמצאים בנתיב הקרחון הצף על פני האדמה.
הפסים הכהים המקבילים הנמצאים במרכז הקרחון מראים היכן שברי המורנות הפכו לשזורים בתוך הקרח החדש של הקרחון בזמן יצירתו.
בחלק הדרום מערבי של שפך הקרחון ניתן לראות חיתוך של הקרחון, שנוצר משבירת גושי קרח לתוך האגם.
קרחון הקטור הוא קרחון הממוקם בשטח הפרק הלאומי באנף, בהרי הרוקי הקנדיים בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
הקרחון נמצא על המדרון הצפוני של הר הקטור והוא משתרע צפונה; שטחו כ-3 קמ"ר.
בשנת 1938, חלק גדול של הקרחון נשבר והוא כיסה את העמק שתחתיו בקרח בעומק של 60 מטרים.
גל הקרח שזרם הרס כל מה שנקרה בדרכו, וזה אירוע מפולת הקרח השנייה הידועה שאירעה בהרי הרוקי הקנדים.
הקרחון, כמו גם הר הקטור ואגם הקטור קרויים על שם ג'יימס הקטור, חוקר טבע שהיה מראשוני חוקרי הטבע שחקרו את האזור.
קרחון ולטשור הוא קרחון הממוקם בהרי הרוקי הקנדיים בשטח הפארק הלאומי באנף, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
הקרחון ממוקם צפונית מערבית לעיירה לייק לואיז, וניתן לצפות בו מהכביש המהיר אייספילדס.
הקרחון בולט משדה הקרח ואפטה הממוקם על קו פרשת המים של אמריקה.
שטחו של הקרחון היה 4.9 קמ"ר בשנות ה-80. בדומה ליתר קרחוני הרי הרוקי הקנדיים, מאז המאה ה-19 הקרחון נסוג וקטן בשטחו בשל התחממות כדור הארץ.
קרחון ולטשר הוא קרחון הנמצא בשטח הפארק הלאומי גליישר במדינת מונטנה שבארצות הברית.
הקרחון ממוקם דרומית לפסגת ולטשר, וגובהו 2,563 מטרים מעל פני הים.
קרחון ויצ'ה הוא קרחון הממוקם ברמת גרומשין, בצד המזרחי של צפון רכס סנטינל בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם צפונית מזרחית לקרחון ניוקאמר ודרומית מערבית לקרחון יאמן.
הקרחון, שאורכו 27 קילומטרים ורוחבו 6 קילומטרים, זורם לכיוון דרום מערב, ממזרח למורדות הר אלמר והר אוג'ראנגאס, ופונה לדרום מזרח בסמוך להר וושבורן, זורם ממזרח להר קורנוול ולהר וורן, ומדרום מערב לפסגת בראנשטה.
מדרום למצוק פורוס יחד עם קרחון ניוקאמר, קרחון ויצ'ה זורם לתוך זרם הקרח ראטפורד.
הקרחון מופה לראשונה בשנת 1961 על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
הקרחון נקרא על שם מצודת ויצ'ה, מצודה ימי-ביניימית בצפון-מזרח בולגריה.
קרחון ובסטר הוא קרחון בפסגות פאונדרז ברכס הריטג' שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם צפונה בין רכס פרייז'ר ופסגת פייפ, ונשפך אל קרחון מינסוטה.
גובהו של הקרחון 1,334 מטרים מעל פני הים.
הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות סקרים על הקרקע ותצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1966–1961.
הקרחון נקרא על שם צ'ארלס וו.
Webster) חבר תוכנית המחקר האנטארקטית של ארצות הברית, ששימש כמטאורולוג בתחנת וילקס בשנת 1963.
קרחון וסבכר הוא קרחון במרכז רכס סנטינל בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הקרחון מנקז את הר אינדרביצן וזורם לכיוון דרום מזרח, בהר מאלן, בין פסגת פריסטרה, פסגת לישנס ופסגת סטיקל הקרחון זורם דרומה.
הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על סקרים על הקרקע ותצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1957.
הקרחון נקרא על שם האוורד או.
Wessbecher) שהיה חבר במשלחת המחקר ששהתה בתחנת מקמרדו בשנת 1956. וסבכר השתתף כאחראי הכנות לוגיסטיות בהקמת תחנת הקוטב הדרומי.
קרחון הת'רטון או קרחון האת'רטון הוא קרחון גדול הזורם מרמת הקוטב לכיוון מזרח, מדרום להרי דרווין באנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם בגובה 901 מטרים מעל פני הים ונשפך לתוך קרחון דרווין ליד צוק ג'נקשן.
הקרחון מופה לראשונה על ידי משלחת קרחון דרווין שהייתה חלק מהמשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי אשר חקרה את האזור בין השנים 1958–1956.
הקרחון נקרא על שם טרוור הת'רטון, קצין המדע האחראי על הפעילות האנטארקטית במחלקת המחקר המדעי והתעשייתי בוולינגטון שבניו זילנד.
קרחון הקטוריה הוא קרחון בחוף המזרחי של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון דרום מהר ג'ונסטון, בין הר קוונדארי ורכס זאגראוס, לתוך מפרצון וון, בין קרחון ברניצה שממערב לו, וקרחון גרין שממזרח לו.
הקרחון מתנשא לגובה של 351 מטרים מעל פני הים.
בשל התמוטטות חלק B של מדף הקרח לארסון בשל התחממות כדור הארץ, התגבר קצב הזרימה של הקרחון ב-14 מ"מ ליום.
סר יוברט וילקינס, אשר טס מעל האזור בטיסתו מה- 20 בדצמבר 1928, קרא לאזור הקרחון "פיורד הקטוריה", על שמה של האונייה הקטוריה אשר הביאה אותו לאי דספשן.
בעקבות הסקר שנעשה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1947, לא נמצאו במקום פיורדים.
בסקר נוסף שנערך על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנית 1955, נמצאו שני "קרחונים ארוכים" ושני "קרחונים קצרים" אליהם התכוון וילקינס, ושמות ה"פיורדים" ניתנו להם.
קרחון המפטון הוא קרחון בחלק הצפון-מזרחי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם בין הר האן והר ניקולאס.
הקרחון זורם לכיוון צפון - צפון-מזרח, לאורך המדרונות המערביים של רכס דאגלס, ונשפך אל מפרץ שוקאלסקי.
אורכו של הקרחון 46 קילומטרים, ורוחבו 9 קילומטרים.
הקרחון צולם מהאוויר בשנת 1937 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם.
הקרחון נקרא על שמו של וילפרד אי.
Hampton), שהיה נווט המטוס של המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, אשר צילמה מהאוויר (וגילתה) את הקרחון.
קרחון וולטר הוא קרחון בצפון-מזרח האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון מזרח - צפון-מזרח, מתמזג עם הצד הדרומי של קרחון מורן, ונשפך אל מפרץ שוקאלסקי.
ההר נקרא על שמו של לוטטנט קומנדר האוורד ג'י וולטר (Howard J.
Walter) מצי ארצות הברית, טייס מטוס לוקהיד LC-130 בטייסת VXE-6 במהלך מבצע הקפאה עמוקה בשנים 1970 ו-1971.
קרחון ואלו או קרחון ואלוט הוא קרחון בחצי האי אירוסמית', בארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון מערב, ונשפך אל פיורד לבוף, בסמוך מדרום לפסגות לואיס.
הקרחון מופה על הקרקע על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנים 1948 - 1959 בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1957.
הקרחון נקרא על שמו של ז'וזה ואלו (Joseph Vallot), חוקר קרחונים צרפתי, שהיה הראשון שמדד את מהירות תנועת הקרחונים של שווייץ.
שם זה ניתן בדומה לשמות אחרים בסביבת הקרחון, הקרויים על שם גאולוגים, וזאת לציון משלחת הגאולוגים של הסקר האנטארקטי הבריטי, שנערך באזור.
קרחון נוגה או קרחון ונוס או קרחון וינוס הוא קרחון בחוף המזרחי של אלכסנדר האי, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 18 קילומטרים, ורוחבו (בשפכו) 11 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון מזרח, ונשפך אל מפרץ ג'ורג' השישי, בין מצוקי קיסטון, ונקודת טריטון.
הקרחון נמצא בדובה של 206 מטרים מעל פני הים.
החוף באזור זה התגלה לראשונה על ידי לינקולן אלזוורת', בטיסתו מעל האזור ב-23 בנובמבר 1935; הקרחון מופה בשנת 1960 על ידי וולפגנג לואיס גוטפריד יוארג (Wolfgang Louis Gottfried Joerg) בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו בטיסתו של אלזוורת'.
הקרחון נסקר בשנת 1949 על ידי משלחת חקר שטחי חסות איי פוקלנד.
בדומה האתרים סביבה, הקרויים על שם גופים במערכת השמש או קשורים אליה, נקרא הקרחון על שמו של כוכב הלכת נוגה .
קרחון וייטהול הוא קרחון גדול בהרי ויקטורי, באזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון, ומסתיים במפרצון טאקר, בין חצי האי דניאל, לבין החלק הדרומי של הרי ויקטורי.
הקרחון מתנגש בקרחון טאקר בקצהו, אך אינו נשפך אליו (ואינו תורם לו קרח).
הקרחון התגלה על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1957–1958.
השם הוא מחד תיאורי - צבעו של הקרחון לבן.
ומאידך השם מתייחס לקרבתו של הקרחון להרי האדמירליות.
משרד האדמירליות ממוקם ברחוב וייטהול ברובע וסטמינסטר שבלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
קרחון הנגינג הוא קרחון הממוקם צפונית-מזרחית להר אנדרסון ברכס הרי אולימפיק שבשטח הפארק הלאומי אולימפיק, במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
מוצאו של הקרחון צפונית לאוכף בין הר אנדרסון ופסגת איסט, בגובה של 1,630 מטרים מעל פני הים.
אורכו של הקרחון 320 מטרים.
בדומה ליתר הקרחונים ברכס אולימפיק, בשל התחממות כדור הארץ, גם קרחון זה מצוי במצב של נסיגה.
קרחון הנגינג הוא קרחון על מורדותיו הצפוניים של הר שוקסן, שבפארק הלאומי צפון רכס קסקייד, במחוז ווטקום במדינת וושינגטון, שבארצות הברית.
אורכו של הקרחון 1.45 קילומטרים.
הקרחון מתחבר למוצאו של קרחון קריסטל.
קרחון הנגינג נשפך לחלקו העליון של קרחון קרטיס.
קרחון וייט הוא קרחון הממוקם על מורדותיו הצפוניים של הר טום ברכס הרי אולימפיק בשטח הפארק הלאומי אולימפיק במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
מוצאו של הקרחון מצוי בגובה שבין 2,100 ו-2,000 מטרים מעל פני הים.
מוצאו של הקרחון בבקע שמתחת לסלעי פסגת ההר.
מספר מצוקים מפרידים בין חלקו המערבי של הקרחון מחלקו המזרחי.
שני חלקי הקרחון זורמים לכיוון צפון.
בגובה של 1,500 מטרים מעל פני הים הקרחון פונה לכיוון צפון-מזרח עד קצהו של הקרחון בגובה של 1,300 מטרים מעל פני הים.
מצוקים תלולים מפרידים בין חלקו המזרחי של קרחון וייט לבין הקרקס הקרחוני של קרחון בלו, על הר אולימפוס הסמוך.
קרחון וייט הוא קרחון יובלי רחב, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
הקרחון נשפך אל קרחון לנד, מצפון להר מקוי.
הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1965.
השם ניתן לפי הצעתו של אדמירל ריצ'רד בירד.
הקרחון נקרא על שמו של גנרל תומאס דסר וייט (Thomas D.
White), מחיל האוויר של ארצות הברית, שהיה חבר המטות המשולבים של ארצות הברית בין השנים 1957-1961, אשר השתתף בתכנון שלבי מבצע דיפ פריז בתפקיד מנהלי ובנושאים הנוגעים לכלי טיס.
קרחון המפריז או קרחון האמפריז ), הוא קרחון יובלי, בהרי ויקטורי, אזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם ממזרח בסמוך לקרחון אינגהם.
הקרחון זורם לכיוון דרום-מערב; הקרחון נשפך לקרחון בורכגרווינק מצפון-מערב להר פריור.
גובהו של הקרחון 580 מטרים מעל פני הים.
הקרחון נקרא על שמו של ג'ון ג'י.
Humphries), מניו זילנד, שהיה חוקר יונוספרה בתחנת האלט בשנת 1957.
קרחון הנד ), הוא קרחון יובלי, בהרי ויקטורי, אזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרחון מתחפר עמוק בעמק הקרחון.
הקרחון מנקז את המורדות המזרחיים של מישור מלטה; וזורם לכיוון מזרח מדרום לרכס קלאפ.
הקרחון נשפך לקרחון בורכגרווינק מצפון-מערב להר פריור.
הקרחון נקרא על שמו של הצוער ה.
קרחון הלשון מרינר או לשון הקרח מרינר הוא קרחון לשון באזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
קרחון הלשון מרינר הוא לשון קרח בקצהו של קרחון מרינר (קרחון מארינר הוא קרחון עצום שאורכו 100 קילומטרים).
הקרחון מרינר נשפך למפרץ לידי ניונס שנפתח אל ים רוס, ובשפך קרחון מרינר הוא בולט לעבר המפרץ והופך לקרחון הלשון מרינר, בסמוך ממערב ללשון הקרח בורכגרווינק.
מטרת טיסות הסיור - למצוא אתר להנחית את חברי משלחת הסקר.
שמו של קרחון הלשון ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי.
קרחון הלשון מרינר נקרא על שם קרחון מרינר, ממנו הוא יוצא.
קרחון מרינר נקרא לזכרם של יורדי הים אשר סייעו לחקר אנטארקטיקה.
קרחון ווד הוא קרחון יובלי, בהרי ויקטורי, באזור חוף בורכגרווינק של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 27.78 קילומטרים.
הקרחון זורם בין קרחון קרול לבין הרמה מהווה את אגן הניקוז של קרחון טרפלגר.
הקרחון זורם לכיוון דרום-מזרח ונשפך אל קרחון טרפלגר, בסמוך ממזרח להר מקדונלד.
קרחון ווד זורם לכיוון דרום-מזרח; מוצאו של קרחון ווד מאותו אוכף, ממנו זורם קרחון לנסן לכיוון צפון.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי קבוצת החקר הדרומית (the southern party) של משלחת פדרציית מועדוני מטפסי ההרים האנטארקטית של ניו זילנד (NZFMCAE), משלחת שחקרה את האזור בין השנים 1962- 1963.
הקרחון נקרא על שמו של ב.
Wood), גאולוג, שהיה חבר במשלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, משלחת אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1957–1958. ווד חקר את אזור קרחון ווד.
קרחון וטרינו הוא קרחון באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 3.2 קילומטרים.
הקרחון מנקז את המדרונות הצפון-מערביים של רכס אימאון, מצפון לפסגת דרינוב, מצפון מערב לאוכף קוסטנץ וממערב להר פסגה.
קרחון וטרינו ממוקם דרומית-מערבית לקרחון דאלגופול; וצפונית-מערבית לקרחון צ'ופרנה.
הקרחון זורם לצפון-מערב ונשפך אל מעבר דרייק, קודם לשפכו הקרחון מתפצל לשתי זרועות - ונשפך אל הים הן צפונית-מזרחית והן דרומית לנקודת גרגורי.
הקרחון נקרא על שם הכפר וטרינו שבצפון-מזרח בולגריה.
קרחון הרבורד או קרחון הארבורד הוא קרחון באזור חוף סקוט, של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם בין הר ג'ורג' מארי לבין הר סמית' מצידו הצפוני של הר ג'ורג' מארי.
הקרחון נשפך אל ים רוס, דרומית לחצי האי ויטמר.
בשפכו הופך הקרחון לקרחון לשון - הקרוי לשון הקרח הרבורד.
רוחבו של הקרחון 5.5 קילומטרים.
המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה (משלחת נמרוד), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1907–1909, בפיקודו של ארנסט שקלטון, גילתה את לשון הקרח הרבורד.
Harbord), שהיה, בשנת האחרונה של המשלחת, סגן המפקד של הספינה "נמרוד" אשר שימשה את המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה.
הקרחון נקרא על שם קרחון הלשון (ולא להפך).
קרחון ויקטורי הוא קרחון בחצי האי טריניטי, בחצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
מוצאו של הקרחון בקצה הצפוני של רמת דטרויט, והוא זורם לכיוון מזרח - דרום-מזרח.
הקרחון נשפך לתעלת הנסיך גוסטב בסמוך מצפון לנקודת פיט.
רמת טרקיה גובלת בקרחון מצפון; ורמת קונדופריי גובלת בקרחון מדרום.
הקרחון התגלה באוגוסט 1945 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר בדצמבר 1946.
הקרחון צולם מהאוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
הקרחון נסקר על הקרקע על ידי סוקרים של סקר שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1959–1960.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בדצמבר 1946.
שם זה ניתן מאחר שהתגלה בשבוע שלאחר כניעת יפן במלחמת העולם השנייה, באוגוסט 1945. המילה "ויקטורי" משמעה באנגלית "ניצחון" - ושם זה בא לציין את יום הניצחון על יפן.
קרחון וילקינסון הוא קרחון באזור חוף לובה, של ארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם מהצד הדרומי של רמת פרוטקטור, שבחצי האי פרניק.
קרחון וילקינסון זורם לכיוון מערב, ונשפך אל פיורד לאלמאנד, מדרום לנקודת הולדפאסט.
הקרחון מופה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר, שצולמו על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד (FIDASE), בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956 – 1957.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה (UK-APC).
הקרחון נקרא על שם קפטן ג'ון וי.
Wilkinson), מהצי המלכותי, שהיה רב החובל, בספינה אה"מ פרוטקטור (HMS Protector) באזור חוף לובה בעונות המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1955 – 1956, 1956 – 1957.
קרחון וייטקלוד הוא קרחון בחצי האי טריניטי שבחלקו הצפוני ביותר של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון, בין רכס קלוקוטניצה (שממזרח לקרחון) לבין שלוחת צארבץ (שממערב לקרחון).
הקרחון נשפך למפרץ שארקו, בסמוך ממערב לנקודת אלמונד.
אזור הקרחון נסקר ומופה בשנת 1948 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד (FIDS).
שמו של הקרחון ניתן לו בשנת 1960 על ידי הוועדה המייעצת למתן שמות אנטארקטיים של בריטניה.
שמו של הקרחון מתאר את תנאי מזג האוויר ששררו בעת סקירת האזור על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1948.
"וייטקלאוד" באנגלית משמעו "עננים הלבנים".
קרחון וב הוא קרחון בחלקו הדרום-מזרחי של רכס אלארדייס, באי ג'ורג'יה הדרומית, בטריטוריה בריטית שמעבר לים, איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, שבדרום האוקיינוס האטלנטי בקרבת דרום אמריקה ואיי פוקלנד.
מוצאו של הקרחון מדרום-מזרח להר ברוקר.
אורכו של הקרחון 3.2 קילומטרים, והוא נשפך אל קרחון רוס, שבצידו הצפוני של האי ג'ורג'יה הדרומית.
הקרחון מופה לראשונה במסגרת סקר ג'ורג'יה הדרומית (South Georgia Survey), שנערך בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1954–1955.
הראשונים שטיפסו לפסגת הר ברוקר (במוצאו של הקרחון), היו איאן מ.
Brooker), אדגר קלייב וב וב (Edgar Clive Webb), שהיו חברים במשלחת החקר הבריטית לג'ורג'יה הדרומית (British South Georgia Expedition), אשר חקרה את האי בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1954–1955, בפיקודו של ג'ורג' סאטון (George Sutton).
הקרחון נקרא על שם אדגר קלייב וב, חבר המשלחת הראשונה שטיפסה על הר ברוקר (שאף הוא נקרא על שם אחד מחברי המשלחת).
קרחון וב הוא קרחון הממוקם בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם בסמוך מצפון להר באסטיון ולשלוחת גיבסון.
הקרחון זורם לכיוון דרום-מזרח, ונשפך אל עמק בארוויק.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחות חקר מטעם המרכז לחקר אנטארקטיקה ( Victoria University's Antarctic Expeditions; בראשי תיבות: VUWAE), של אוניברסיטת ויקטוריה מהעיר ולינגטון, שבניו זילנד.
הקרחון נקרא על שם פי.
Webb), אשר, יחד עם בי.
McKelvey), ערכו את המחקר הגאולוגי הראשון באזור זה בעונת המחקר שבין השנים 1957–1958.
לאחר מכן, בעונת המחקר שבין השנים 1958–1959, השתתף וב, מטעם המרכז לחקר אנטארקטיקה של אוניברסיטת ויקטוריה, בחקר עמק רייט.
הקרחון ויקטוריה העליון הוא קרחון הממוקם בקצה הצפון-מערבי (הקצה העליון) של עמק ויקטוריה בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
עמק ויקטוריה הוא הצפוני ביותר מבין העמקים היבשים מקמרדו.
מי הקרחון הנמסים מזינים את נחל ויקטוריה, וזורמים באמצעותו לאגם וידה.
צוק היפי, מחלק את ראשו של הקרחון.
הקרחון נקרא "קרחון ויקטוריה" על שם האוניברסיטה, אשר מימנה את משלחת החקר.
בשנת 2003 שונה שם הקרחון לשמו הנוכחי, וזאת על מנת שלא לבלבל עם קרחון ויקטוריה התחתון.
ויקטוריה קרחון התחתון הוא קרחון הממוקם בקצה המזרחי (הקצה התחתון) של עמק ויקטוריה בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הקרחון מתמזג עם הדום הקרח וילסון.
קרחון ונדרפורד הוא קרחון באזור ארץ וילקס שבאנטארקטיקה.
רוחבו של הקרחון 9.26 קילומטרים.
קרחון ונדרפורד נשפך אל צידו הדרום-מזרחי של מפרץ וינסן, בסמוך מדרום לאיי וינדמיל.
הקרחון מופה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר, שצולמו על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע היי ג'אמפ (מבצע קפיצה לגובה), שנערך על ידי צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1946–1947.
אזור הקרחון צולם מהאוויר על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה (ANARE), בשנת 1956.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של ארצות הברית.
הקרחון נקרא על שם בנג'מין ונדרפורד (Benjamin Vanderford), שהיה טייס על הסלופ וינסן (Vincennes), במהלך משלחת החקר של ארצות הברית, שנערכה בפיקודו של קפטן צ'ארלס וילקס, בין השנים 1838–1842.
קרחון ויליאמסון הוא קרחון באזור ארץ וילקס של אנטארקטיקה.
הקרחון מנקז לכיוון צפון-מזרח את השטח של אזור כיפת לא.
הקרחון נשפך אל מפרץ קולבוקורסס.
הקרחון מופה לראשונה בשנת 1955 על ידי ג'י.
Blodgett), בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה לגובה (Operation Highjump), שנערך בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבין השנים 1946–1947.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (Advisory Committee on Antarctic Names; בראשי תיבות: US-ACAN), של ארצות הברית.
הקרחון נקרא על שם ג'ון ג'י.
Williamson), ששירת כאיש צוות על הסלופ ונסנס (Vincennes), במהלך מסעה במסגרת משלחת החקר מטעם ארצות הברית (שנערכה בין השנים 1838–1842), בפיקודו של לוטננט צ'ארלס וילקס.
קרחון ויטל הוא קרחון הזורם צפונית-מזרחית למפרץ קולבוקורסס.
הקרחון הופך להיות קרחון לשון שאורכו 11 קילומטרים, צפונית-מערבית לקרחון ויליאמסון.
הקרחון מופה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה (Operation Highjump), שנערך בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1946–1947.
שמו של קרחון הלשון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של ארצות הברית.
הקרחון קרוי על שם דוקטור ג'יי.
קרחון הרמס הוא קרחון באזור חוף פאלייר, בדרום ארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
קרחון הרמס זורם לכיוון מערב, ונשפך אל קרחון ויירהאוזר.
קרחון הרמס התגלה בינואר 1960, על ידי אנשי סקר שטחי חסות איי פוקלנד אשר במשך מספר ניסיונות כושלים ניסו למצוא דרך לצאת מההרים המצויים ממזרח לקרחון אירנשו.
לאחר שהתגלה הקרחון, התברר שהוא שימש "דרך" יציאה מהאזור בו היו אנשי הסקר.
שמו של קרחון הרמס ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
בשל העובדה שהקרחון שימש דרך יציאה מההרים, הקרחון נקרא על שם הרמס - אל הדרכים במיתולוגיה היוונית.
קרחון האריסון או קרחון הריסון הוא קרחון הממוקם בפארק הלאומי גליישר במדינת מונטנה שבארצותהברית.
קרחון הריסון ממוקם על רכס הפונה לכיוון דרום -מזרח מיד בסמוך דרומית להר ג'קסון, והוא הקרחון הגדול ביותר שנותר בפארק הלאומי גליישר,
בשנת 2005, היה שטחו של הקרחון 1.89 קילומטקים רבועים.
למרות שמומחים רבים קבעו כי כל הקרחונים בשטח הפארק עשויים להיעלם עד שנת 2030, קרחון הריסון איבד רק 9 אחוזים משטח הפנים שלו בתקופה של 40 שנה בין 1966 ל-2005.
בהשוואה לרבים מהקרחונים הנסוגים בפארק הלאומי גליישר, אזור ההצטברות של קרחון הריסון נמצא בגובה גבוה בהרבה- 2,700 מטרים מעל פני הים, הדבר מאפשר לקרחון הריסון לשמו על איזון במאזן מסת הקרחונים שלו.
השוואות של תמונות הקרחון שצולמו בשנת 1913 עם תמונות משנת 2009 מצביעות על כך שהקרחון נסוג.
הקרחון הנסן הוא קרחון באורך 10 מילים ימיים (כ-18.5 קילומטרים), המצוי ברכס סנטינל שבארץ אלזוורת' ביבשת אנטארקטיקה.
הקרחון משתרע מצפון מזרח לפסגת ההר טאק, בין מצוק ורגאבה ורמת דויראן, ומתחבר לקרחון דייטר מערבה לפסגת דיקי.
בין השנים 1957-59 נערך המיפוי הראשון של קרחון הנסן.
המיפוי בוצע על ידי המכון הגאולוגי של ארצות הברית תוך שימוש בסקרים וצילומי אוויר שסופקו על ידי הצי האמריקני.
הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים העניקה לקרחון את שמו לזכרו של הרברט ל.
הנסן, אשר שירת כמטאורולוג בתחנת הקוטב הדרומי בשנת 1957.
קרחון יבשתי הוא נהר קרח הנוצר משכבות דחוסות של שלג ונע באיטיות כתוצאה מכוח הכבידה.
גרינלנד, בקרבת הקוטב הצפוני, ואנטארקטיקה מכוסים קרחונים עצומי ממדים, על-פני מיליוני קמ"ר.
קרחונים יבשתיים עשויים להימצא במצב התפשטות, נסיגה או יציבות.
בעונת החורף הקרחון צובר קרח וגדל.
בעונת הקיץ הקרחון מפשיר וכתוצאה מכך נסוג.
בראייה ארוכת טווח אם הנסיגות והצבירות העונתיות שקולות, אזי הקרחון נמצא במצב יציב.
לעומת זאת, חוסר איזון יביא להתפשטות או נסיגה ממושכת.
קצותיו של הקרחון היבשתי מתמוססים, והמים זורמים מהם אל הים, יחד עם שברי קרחונים גדולים שניתקו מהקרחון היבשתי.
שברים אלה הם הקרחונים הימיים.
קרחונים הם אתרי תיירות מבוקשים, לצפייה במראה המרהיב שלהם ולטיול רגלי עליהם (עם ציוד והדרכה מתאימים).
דוגמה לכך הוא קרחון יוסטדאלסבריין שבנורווגיה, שהוא מאתרי התיירות העיקריים במדינה זו.
אורך הקרחון כמאה ק"מ, שטחו 400 קמ"ר, והוא נמצא בגובה 1,700 מטר מעל פני הים.
דבר זה נגרם עקב האנומליה של המים, צפיפותו של הקרח קטנה משל המים הנוזליים, דבר המייחד את הקרחון במשקלו הקטן משל המים ומאפשר לו לא לשקוע בהם.
בדרך כלל כתשיעית מהקרחון בולטת מעל פני המים, ושאר הקרחון נמצא עמוק מתחת לפני המים.
התנגשות של ספינה בקרחון עלולה להיות גורלית מבחינתה של הספינה, ולכן קרחונים נחשבים לסיכון גבוה לכלי שיט.
לצמצום סכנה זו נעשים מאמצים לאיתור מקומם של קרחונים, בפרט בצפון האוקיינוס האטלנטי.
האסון הנודע ביותר של טביעת אונייה עקב התנגשות בקרחון הוא טביעתה של האונייה "טיטניק" בהפלגת הבכורה שלה, ב-15 באפריל 1912.
קרחון B-15 הוא הקרחון הימי הגדול ביותר שתועד.
שטחו המקורי היה כ-11,000 קמ"ר, כמחצית שטחה של ישראל.
הקרחון ניתק ממדף הקרח רוס במרץ 2000 ונשבר לאחר מכן למספר קרחוני משנה שהגדול בהם היה קרחון B-15A ששטחו 3,100 קמ"ר.
קרחון טיילור ונחשב אז לחלק מקרחון פראר.
קבוצת המסע המערבית של משלחת טרה נובה קבעה, שהחלקים העליונים והתחתונים של מה שנודע עד אז כקרחון פראר היו מחוברים כתאומים סיאמיים מצפון לנובהד.
לאור תגלית זו כינה קפטיין סקוט את החלק העליון על שם גריפית' טיילור, גאולוג ומפקד הקבוצה המערבית.
קרחון טיילור נמצא במוקד מיזם מדידות ויצירת תבניות שמנהלים חוקרים מאוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
בדומה לקרחונים אחרים בעמקים היבשים מקמרדו, לקרחון טיילור יש "בסיס קר", כלומר, תחתיתו קפואה וצמודה בקרח אל הקרקע שמתחתיה.
לשאר הקרחונים בעולם יש "בסיס רטוב", כלומר, הם מקרצפים את תשתית הסלע, גוררים עמם ומותירים ערימות סחף גלויות לעין של מורנות לאורך שוליהם.
זרימתם של קרחונים בעלי בסיס קר מזכירה מאוד מֶרֶק, כשהם נהדפים קדימה בכוח משקלם הם.
קרחונים בעלי בסיס קר צוברים בדרכם כמות מינימלית של שברי הריסות, מחוללים ארוזיה מועטה ומשאירים בנתיבם רק מורנות קטנות.
הם גם נראים שונים במבט מלמעלה.
פניהם אינם משובשים בבתרונים רבים והם שטוחים וחלקים בהשוואה לקרחונים אחרים.
בקצהו של הקרחון מצויים מפל הדמים הנשפכים אל אגם בוני.
קרחון לֶוֶורֶט הוא קרחון בהרי טאפלי, בהרי המלכה מוד, בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון כ-90 קילומטרים ורוחבו בין 6 ל-7 קילומטרים.
הקרחון זורם צפונה ממתלול ווטסון, בין רמת קליפורניה לרמת סטנפורד, ואז נוטה למערב-צפון-מערב בין הרי טאפלי להרי הרולד בירד עד שהוא נשפך אל מדף הקרח רוס, מזרחית ובסמוך לקרחון סקוט.
שיא גובהו של הקרחון 790 מטרים מעל פני הים.
הקרחון התגלה בדצמבר 1929 על ידי הקבוצה הגאולוגית של משלחת בירד לאנטארקטיקה, בראשותו של לורנס גולד (Laurence Gould).
גולד קרא לקרחון על שם פרנק לוורט (Frank Leverett), גאולוג ידוע מאוניברסיטת מישיגן, ובר-סמכא בתחום גאולוגיית הקרחונים במרכז ארצות הברית.
קרחון לוורט נמצא על הנתיב המוליך דרך ההרים הטראנס-אנטארקטיים אל כביש חוצה הקוטב הדרומי, נתיב אספקה יבשתי בין תחנת מקמרדו לתחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט.
ב-2013 השיגה מריה לייג'רסטם שיא גינס כאשר הגיעה תוך 10 ימים בדיווש על אופני קוטב מיוחדים על כביש זה, מקצה מדף הקרח רוס אל הקוטב הדרומי.
קרחון טינקר הוא קרחון באורך 40 ק"מ באנטארקטיקה, המנקז את החלק המרכזי של הרי צלב הדרום וזורם דרום-מזרחה אל מפרץ ווד, על חוף ארץ ויקטוריה.
לשון קרחון טינקר היא חלקו הבולט הימה של קרחון טינקר, הנשלח אל תול הפינה הצפון-מערבית של מפרץ ווד על חוף אדמת ויקטורינה.
את השם הציעה הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN).
הקרחון קיבל את שמו מן הקבוצה הצפונית של משלחת הסקר הגאולוגי של ניו זילנד (NZGSAE) בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1963–1962.
משלחת הסקר קראה לקרחון על שם אל"ם רון טינקר, מפקד בסיס סקוט באותה עונה.
קרחון חוּמבוּ ממוקם באזור חומבו בצפון-מזרח נפאל בין הר אוורסט להר להוטסה.
עם פסגות שנעות בין 4,900 עד 7,600 מטרים מעל גובה פני הים, זהו הקרחון הגבוה ביותר בעולם והגדול ביותר בנפאל.
הקרחון מוביל מטיילים לעבר מחנות הבסיס של הר אוורסט.
קרחון טרפלגר הוא קרחון המהווה יובל של קרחון טאקר.
אורכו של הקרחון כ-60 קילומטרים והוא זורם לכיוון מזרח בהרי ויקטורי, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
קרחון טרפלגר זורם לקרחון טאקר בסמוך לגבעת באיפאס.
גובהו של הקרחון 168 מטרים מעל פני הים.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (שחקרה את האזור בין השנים 1957–1958), בשל מיקומו בהרי ויקטורי (מילולית: "הרי הניצחון" - שנקרא לזכר ניצחונות ימיים בריטיים), ולזכר הניצחון הבריטי בקרב טרפלגר בשנת 1805.
קרחון טאקר הוא קרחון גדול, שאורכו 144 קילומטרים, הזורם לכיוון דרום מזרח, בין הרי אדמירליטי להרי ויקטורי, ונשפך לים רוס שבאנטארקטיקה.
הקרחון יוצא מאוכף מושלג, מערבית לרכס הומראן, מאוכף זה זורם גם קרחון אבי, לכיוון צפון מערב (בעוד שקרחון טאקר זורם לדרום מזרח).
הקרחון נחקר על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (שחקרה את האזור בין השנים 1957- 1958).
משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד קראה לקרחון על שם מפרצון טאקר (מפרצון במוצא הקרחון ששמו ניתן לו על ידי קפטן ג'יימס קלארק רוס בשנת 1841).
קרחון חבר העמים או קרחון קומונוולת' הוא קרחון הזורם לכיוון דרום מזרח, אל תוך צידו הצפוני של עמק טיילור, מערבית להר קולמן בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
בצידו הצפוני של הקרחון מצוי רכס פלינט.
גובהו של הקרחון 286 מטרים מעל פני הים.
הקרחון מופה לראשונה על ידי משלחת טרה נובה (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913), בראשותו של רוברט פלקון סקוט, אשר נתן לקרחון את שמו.
הקרחון נקרא על שם חבר העמים של אוסטרליה , אשר מימנה את המשלחת.
קרחון יאנסי הוא קרחון הממוקם ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם בסמוך להר מקלינטוק דרום מערבה ונשפך אל קרחון בירד, ממערב לקרחון סנט.
הקרחון מופה לראשונה באמצעות תצלומי אוויר של צי ארצות הברית.
הקרחון נקרא על שם אוניית צי ארצות הברית יאנסי (USS Yancey (AKA-93)), שהייתה אוניית מטען קרבית של צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה (שנערך בין 1946-1947).
שמו של הקרחון ניתן לו יחד עם מתן השם לקרחון בירד הסמוך, אשר נקרא על שם אדמירל ריצ'רד בירד, שהיה מפקד המבצע.
קרחון יָאמֶן או קרחון יָמֶן הוא קרחון ברמות גרומשין, בצידו המזרחי של רכס סנטינל, בצפון הרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 10 קילומטרים ורוחבו 4 קילומטרים.
הקרחון ממוקם צפונית מזרחית לקרחון ויצ'ה.
הקרחון זורם לכיוון צפון מזרח, לצד המורדות הצפוניים של פסגת בראנישט, ונשפך אל זרם הקרח ראטפורד.
הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1961.
הקרחון נקרא על שם היישוב יאמן שבמערב בולגריה.
קרחון כריבדיס הוא קרחון גדול בהרי הנסיך צ'ארלס, באדמת מק.
הקרחון זורם לכיוון צפון מזרח, מפריד בין רכס פורתוס לבין רכס אראמיס (ומנקז את רכסים אלה), ונשפך אל צידו המערבי של מדף הקרח אמרי.
הראשונים שהגיעו אל הרכס היו אנשי המשלחת הדרומית של משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בינואר 1957 בהנהגת ו.
המשלחת קראה לקרחון על שמה של המפלצת האגדית כריבדיס מהמיתולוגיה היוונית, בשל הקושי של משלחת המחקר בנסותה לחצות את הקרחון.
קרחון זלאטיה הוא קרחון על האי בראבנט, שבארכיפלג פאלמר, למול חוף חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 6.7 קילומטרים ורוחבו 3 קילומטרים.
הקרחון ממוקם מצפון לקרחון רש, וממערב לחלקו העליון של קרחון היפוקרטס.
הקרחון מתנקז לכיוון מערב-דרום -מערב החל מאוכף אלוזור.
הקרחון זורם בין הר סארנגור ופסגת ולס, ונשפך אל מפרץ דאלמאן צפונית לסלע סידל, ודרומית לנקודת פלמינג.
הקרחון מופה על ידי סקרים בריטיים בשנת 1980, ובשנית בשנת 2008.
הקרחון נקרא על שם הכפרים זלאטיה (Златия) שבצפון-מערב וצפון-מזרח בולגריה.
קרחון לוגן הוא קרחון הזורם בשטח מדינת אלסקה שבארצות הברית ובהמשך בשטח פרובינציית יוקון שבקנדה.
הקרחון זורם במורדותיו הצפוניים של הר לוגן שביוקון, לכיוון צפון מערב, דרך הגבול בין קנדה - ארצות הברית והופך למוצאו של נהר צ'יטינה.
הקרחון נקרא בשם זה בשל קרבתו להר לוגן.
השם ניתן לו על ידי ועדת הגבולות הבינלאומית של קנדה וארצות הברית בשנת 1912.
קרחון לאנק הוא קרחון בצידו המזרחי של האי בראבנט, בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
הקרחון מנקז את המדרונות הצפון מזרחיים של הרי סטריבוג, ואת המדרונות הצפון מערביים של רמת אוורולווה.
הקרחון צולם מהאוויר לראשונה על ידי האנטיג אירוסרוויירס בע"מ, בין השנים 1956–1957.
הקרחון מופה בהתבסס על תצלומים אלה בשנת 1959.
הקרחון נקרא על שמו של רנה לאנק, ממציא צרפתי שהמציא את הסטטוסקופ, והיה מחלוצי רפואת הריאות.
קרחון זבלסורד או קרחון זבלסורט הוא קרחון בצד המערבי של הרי ברוגמן באי לייז' בארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 2.25 קילומטרים ורוחבו 1.6 קילומטרים.
הקרחון ממוקם דרומית-מערבית לקרחון סיגמן, וצפונית-מזרחית לקרחון פלייסטור.
קרחון זבלסורד מנקז את המורדות הצפון-מערביים של פסגת פבלוב, ואת המדרונות הצפוניים של פסגת מישב.
הקרחון זורם לכיוון צפון-מערב ונשפך אל מפרצון בולבאבריה.
הקרחון מופה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1978 ובשנית ב-1980.
הקרחון נקרא על שם האל התראקי זבלסורדוס.
קרחון טוינבי הוא קרחון הממוקם בצפון-מזרח האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 31 קילומטרים, ורוחבו 9 קילומטרים.
הקרחון משתרע בין הר האקל, הר ספיבי והר סטפנסון (בחלקו הצפוני של רכס דאגלס) שממערב לקרחון, לבין הרי טיירל והר טילי שממזרח לקרחון.
הקרחון זורם לכיוון צפון, ממורדותיו המזרחיים של הר סטפנסון, ונשפך אל מדף הקרח ג'ורג' השישי שבמפרץ ג'ורג השישי.
הקרחון התגלה וצולם מהאוויר בשנת 1937 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בפיקודו של ג'ון ריימיל.
הקרחון נסקר על הקרקע בשנת 1948 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
הסקר קרא להר על שמו של פטריק א.
Toynbee), טייס של משלחת הסקר בתחנת האי סטונינגטון, בשנים 1948 ו-1949.
קרחון לבקו הוא קרחון בצידו המזרחי של האי ת'רסטון בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם מפסגת פאליד (Pallid Crest), לקצה המזרחי של האי, ונשפך אל מפרץ שרף, בין חצי האי טיירני ומצוק סימפסון.
הקרחון נקרא על שמו של ג'י.
Levko), שהיה צלם בקבוצת הספינות המזרחית (the Eastern Group) של צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה לגובה.
לבקו צילם את תצלמי האוויר של האי ת'רסטון והחופים הסמוכים לו ב-1946 – 1947.
קרחון טאלבוט הוא קרחון בחוף המערבי של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
הקרחון נשפך לתוך פיורד אטיין המתחבר אל מפרץ פלאנדרז.
הקרחון מופה לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899, בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
הקרחון נקרא על שמו של ויליאם ה.
Talbot), ממציא אנגלי אשר פתח את שיטת פיתוח תצלומים.
קרחון וסלייה או קרחון וסילי הוא קרחון בחוף אוסקר השני בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 7 קילומטרים; רוחבו 2.5 קילומטרים.
הקרחון ממוקם ברכס אוסטה; דרומית-מזרחית לקרחון ג'ורום; וצפונית-מזרחית לקרחון צ'רנוצ'נה.
הקרחון זורם לכיוון דרום-מזרח לאורך המורדות הצפוניים של הר ברקס; הקרחון נשפך אל פיורד ספיליין מערבית - דרום-מערבית מנקודת קושן.
הקרחון נקרא על שמו של הכפר וסילייה שבדרום מזרח בולגריה.
קרחון לאמברט או קרחון למברט הוא זרם קרח גדול ממדים (הניזון על ידי מפל קרח יוצא דופן בגודלו) באזור מזרח אנטארקטיקה שבאנטארקטיקה.
הקרחון הוא הקרחון הגדול בעולם.
אורכו 400 קילומטרים, רוחבו 85 קילומטרים ועומקו 2,500 מטרים.
הקרחון מנקז 8% מגיליון הקרח האנטארקטי, מדרום וממזרח להרי הנסיך צ'ארלס.
הקרחון זורם לכיוון צפון ונשפך אל מפרץ פרידז אל תוך מדף הקרח אמרי.
הקרחון מופה לראשונה בשנת 1952 על ידי הגאוגרף האמריקאי ג'ון ה.
Roscoe), שחקר אזור זה באופן מפורט בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה לגובה בעונת המחקר (הקיץ האוסטרלי) 1946–1947.
הקרחון מופה מחדש בשנת 1956 על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה.
רוסקו, שמיפה את הקרחון, קרא לו "קרחון בייקר שלוש" - שם הקוד של מטוסי הצילום, שביצעו שלוש טיסות צילום באזור במרץ 1947.
הקרחון הופיע בגאזט השמות האנטארקטיים ה-14 של ארצות הברית (בשנת 1956) - אך לא הופיע במפות שפורסמו לאחר מכן.
בעקבו זאת, ניתן לקרחון שם חדש בשנת 1957 על ידי ועדת השמות האנטארקטית של אוסטרליה (שלא הייתה מודעת לשם הישן), בעקבות המיפוי על יד משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה.
ועדת השמות קראה לקרחון על שמו של ברוס פ.
השפעות שינוי האקלים על הקרחון
הקרחון חשוב מאוד במחקר שינויי האקלים בעקבות התחממות כדור הארץ מאחר שלשינויים קטנים מאוד באקלים יש השלכות מרחיקות לכת על זרימת הקרח במורד הקרחון.
מרבית המחקרים על קרחון למברט נעשים באמצעות חישה מרחוק בגלל תנאי מזג האוויר הקשים באזור, שאינם מאפשרים מחקר באתר.
תצלומי לוויין מאפשרים מדידה של קצב זרימת הקרחון היורד מרמת הקוטב המכסה את מזרח אנטארקטיקה.
מהירות הקרחון , בעיקר קצב שפיכתו למדף הקרח אמרי, מאפשרת מדידה של השפעת שינוי האקלים על רמת הקוטב כולה.
קרחון לונג הוא קרחון בחלקו הדרום-מזרחי של האי ת'רסטון, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון דרום ונשפך אל מדף הקרח אבוט, 26 קילומטרים ממערב לנונאטאק הריסון.
בסמוך ממערב לקרחון מצוי מצוק לונג.
הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1966.
הקרחון נקרא על שמו של פרד א.
Long, Jr.), שהיה מכונאי מטוסים של טייסת VX-6 של צי ארצות הברית בתחנת אמריקה הקטנה בשנת 1957; וכן שהה באנטארקטיקה בחורף האוסטרלי 1960–1961 ובחורף האוסטרלי 1962–1963.
קרחון יומס או קרחון יום הוא קרחון הממוקם ברכס הרי אוליפיק בשטח פארק הלאומי אולימפיק, במחוז ג'פרסון, במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
הקרחון ממוקם 2.25 קילומטרים מדרום-מזרח לפסגה של הר האולימפוס.
אורכו של הקרחון 2.01 קילומטרים; ראשיתו בגובה של 1,800 מטרים מעל פני הים, וקצהו התחתון בגובה 1,500 מטרים מעל פני הים.
גובהו של מרכז הקרחון 1,657 מטרים מעל פני הים.
שמו של הקרחון נתן לו בשנת 1907 על ידי מועדון מטפסי ההרים "Mountaineers climbing club".
הקרחון נקרא על שמם של גראנט יומס (Grant Humes) ו-ויל יומס (Will Humes) שהיו מדריכי טיפוס הרים.
קרחון יוברט הוא קרחון בצד הדרומי של הר אולימפוס ברכס הרי אולימפיק (ההרים האולימפיים) שבשטח הפארק הלאומי אולימפיק, במחוז ג'פרסון, במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
בשל מיקומו, בצידו הדרומי של ההר, הקרחון קטן מקרחונים אחרים שעל ההר (המצויים בצידו הצפוני, החשוף פחות לשמש).
אורכו של הקרחון 0.4 קילומטרים בלבד (לעומת קרחון בלו שבצד הצפוני של ההר, שאורכו 5.5 קילומטרים).
הקרחון ממלא קרקס קרחוני, שלרגלי מצוק.
שלוחה אחת של הקרחון יורדת במדרון ההר לכיוון דרום.
שיאו של הקרחון היא בנקודה בגובה 2,000 מטרים מעל פני הים.
מנקודה הזו הקרחון זורם לכיוון צפון, עד שנפגש עם קרחון נוסף שבקרקס, בגובה של 1,700 מטרים מעל פני הים.
בנקודת המפגש הקרחון משנה את כיוונו, וזורם לכיוון מערב עד קצהו של הקרחון בגובה של 1,500 מטרים מעל פני הים.
גובהו הממוצע של הקרחון 1,691 מטרים מעל פני הים.
הקרחון קרוי על שמה של אנה יוברט (Anna Hubert) שהייתה האישה היחידה בין חברי הקבוצה שטיפסה לראשונה לפסגת הר האולימפוס.
קרחון יוריקה הוא קרחון רחב הזורם מהצד המערבי של ארץ פאלמר שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם בשיפוע מתון, ונשפך אל תוך מפרצון ג'ורג' השישי.
אורכו של הקרחון 33 קילומטרים; ורוחבו (בשפכו) 31 קילומטרים.
לגדתו הצפונית של הקרחון מצויים הנונאטקים שמדרום להר אדג'ל; לגדתו הדרומית של הקרחון מצויים הרי טראברס, ונונאטאק טרמינוס.
בסמוך לראשו של קרחון יוריקה מצוי קרחון פרוספקט, המאפשר מעבר למדף הקרח וורדי.
הקרחון נסקר לראשונה באופן גס בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל.
הקרחון נסקר מחדש על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1948.
הוועדה קראה לקרחון בשם זה מהמילה היוונית העתיקה "אאוריקה" (בהגייתה האנגלית: "יוריקה" - שמשמעותה "מצאתי") - וזאת על מנת לסמל את הגילוי של הדרך עבור מזחלות המשלחת הבריטית, שאפשר להם להגיע למפרצון ג'ורג' השישי בשנת 1936.
קרחון יאנג הוא קרחון בצידו המזרחי של רכס סנטינל, בהרי אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
מוצאו של הקרחון בהר גוזור ובפסגת איצ'רה, שברמת מאגלניק.
הקרחון זורם לכיוון מזרח לאורך 15 קילומטרים.
הקרחון מתסיים בקצה הצפוני של מצוק בארנס.
הקרחון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1956–1966.
הוועדה קראה לקרחון על שמו של לוטננט ראשון דייל ל.
Young), מחיל האוויר של ארצות הברית, שהשתתף בהקמת תחנת הקוטב הדרומי בעונת המחקר (הקיץ האוסטרלי) 1956–1957.
קרחון יוניון הוא קרחון גדול ברכס הריטג', בהרי אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
אל הקרחון זורמים מספר קרחונים יובליים המנקזים את מרכזו של רכס הריטג'.
קרחון יוניון מנקז את גבעות אדסון, שבמערב רכס הריטג'; וזורם מזרחה מגבעות אלה, בין רמת פיוניר, וגבעות אנטרפרייז.
על הקרחון ממוקמים מחנה קרחון יוניון, ומסלול ההמראה קרחון יוניון.
כמו כן, מאז שנת 2010 מתקיים על הקרחון מרתון הקרח באנטארקטיקה.
הקרחון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1961–1966.
הוועדה קראה לקרחון בשם זה בהתאמה למיקומו ברכס הריטג' - שמו של רכס הריטג' ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והוא נקרא כך מאחר שההרים והאתרים השונים ברכס נקראו על שם אירועים הקשורים למורשת ארצות הברית.
השם Union - "איחוד" הוא שמן של מדינות ארצות הברית שלא פרשו במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
קרחון יוזולה הוא קרחון בהרי אוניברסיטת סופיה, בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 5 קילומטרים; ורוחבו 1.7 קילומטרים.
גובהו של הקרחון 738 מטרים מעל פני הים.
הקרחון זורם לכיוון צפון-מערב, בין הר בראון ורכס באלאן.
הקרחון נשפך אל קרחון פלסטרינה.
הקרחון מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1963.
הקרחון נקרא על שם אגם יוזולה, בהרי רילה, שבבולגריה.
קרחון טרנץ' או קרחון טרנש הוא קרחון עמוק לאורך החוף המזרחי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 11 קילומטרים; רוחבו של הקרחון 3.7 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון מזרח ונשפך אל מדף הקרח ג'ורג' השישי, המכסה את מפרץ ג'ורג' השישי.
הקרחון נשפך אל מדף הקרח מייד בסמוך אל הר אתלסטאן.
שפכו של הקרחון התגלה ב-23 בנובמבר 1935, על ידי לינקולן אלזוורת', בטיסה הטראנס-אנטארקטית שערך מן האי דנדי אל מדף הקרח רוס.
הקרחון מופה על ידי וולפגנג לואיס גוטפריד יוארג (Wolfgang Louis Gottfried Joerg) בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי אלזוורת'.
הקרחון נסקר מחדש על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנים 1948 ו- 1949.
שם הקרחון תיאורי, והוא מתאר את הבקע העמוק שהקרחון ממלא.
קרחון לאנגווארד , הוא קרחון יובלי, בהרי ויקטורי, אזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם 3 קילומטרים מדרום לקרחון בארג.
קרחון מנקז לכיוון דרום-מערב את חצי האי דניאלי.
הקרחון נשפך אל חלקו התחתון של קרחון בורכגרווינק.
הקרחון נקרא על שמו של מייקל וו.
Langevad), שהיה טכנאי אלקטרוניקה בתחנת האלט בשנת 1957.
קרחון טרה נובה הוא קרחון במרכזו של האי רוס שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון כ-9 קילומטרים.
הקרחון זורם צפונה מן האוכף שבין הר ארבוס להר טרה נובה.
הקרחון נשפך אל מפרץ לואיס.
הקרחון נקרא על שם הר טרה נובה הסמוך.
ההר נקרא על שם "טרה נובה", אוניית הסיוע של משלחת דיסקברי ושל משלחת טרה נובה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913.
קרחון לוגן הוא קרחון הממוקם בשטח הפארק הלאומי גליישר, במחוז גליישר, במדינת מונטנה, שבארצות הברית.
קרחון לוגן ממוקם בתוך קרקס קרחוני, המצוי בצפון מזרח הר לוגן; הקרחון ממוקם צפונית-מערבית מקרחון רד איגל.
הקרחון ממוקם בסמוך ממזרח לקו פרשת המים של אמריקה.
גובהו של הקרחון 2,185 מטרים מעל פני הים.
נכון לשנת 2005 היה שטחו של הקרחון 0.3 קילומטרים רבועים.
הקרחון נקרא על שמו של לוגן, שהיה המנהל הראשון של הפארק הלאומי.
עקב התחממות כדור הארץ קרחון לוגן מצוי בנסיגה.
בשנת 1966 היה גודלו של הקרחון 0.51 קילומטרים רבועים.
ב-40 השנים שלאחר מכן צומצם שטח הקרחון ב-40%.
קרחון טרור הוא קרחון גדול, בחלקו המזרחי של האי רוס, שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם בין הר טרה נובה (המתנשא לגובה של 2,130 מטרים מעל פני הים), לבין הר טרור (המתנשא לגובה של 3,230 מטרים מעל פני הים.
הקרחון נשפך אל מפרצון וינדלנס.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי א.
Hein) ממשלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1962–1963.
השם ניתן לקרחון בשל קרבתו להר טרור, המתנשא מעליו בסמוך לו.
קרחון לודמן הוא קרחון עמק, ברכס חבר העמים, בהרי המלכה מוד, באזור חוף דופק של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 24 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון צפון דרך רכס חבר העמים, ונשפך אל חלקו המזרחי של קרחון בירדמור, 22 קילומטרים מצפון להר דונלדסון.
הקרחון נקרא על שמו של לוטננט קומנדר אמט אי.
Ludeman), מצי ארצות הברית, שהיה הקצין האחראי על מתקני התעופה של צי ארצות הברית (the Naval Air Facility), בתחנת מקמרדו בשנת 1958.