tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היחידה פעלה במערכה האמריקנית בעיראק החל משנת 2003. ע"פ פרסומים שונים, לוחמים של היחידה חדרו לתוך בגדאד כשהם מוסווים, על מנת לבצע פעולות שונות, כמו השגת מודיעין או הכוונת פצצות חכמות של חיל האוויר.
לוחמי היחידה היו מעורבים בחיסולם של בניו של סאדם חוסיין, עודאי וקוסאי, בלכידתו של סאדם חוסיין עצמו בדצמבר 2003, וכן בחיסולו של אבו מוסעב א-זרקאווי ב-2006, מפקד אל-קאעידה בעיראק.
במהלך כל תקופת הנוכחות האמריקאית בעיראק בין השנים 2003–2011 ביצעו לוחמי היחידה מאות מבצעים, כולל פשיטות לחילוץ בני ערובה וכן מארבים והתנקשויות בטרוריסטים איסלמיים.
בעיה בלתי צפויה איתה נאלצה היחידה כגוף ארגוני להתמודד הייתה עזיבת לוחמים ותיקים ומנוסים לטובת תפקידי אבטחה בשוק הפרטי, שהציעו משכורות עתק של עשרות אלפי דולרים לחודש עבור משימות בסיכון גבוה במיוחד.
ב-26 באוקטובר 2019 ניהל כוח דלתא את "מבצע קיילה מולר", פשיטה במחוז אידליב בסוריה סמוך לגבול טורקיה-סוריה כדי לתפוס את מנהיג המדינה האיסלאמית (דאעש) אבו בכר אל-בגדאדי.
אל בגדדי התאבד במהלך הפשיטה באמצעות חגורת נפץ, לאחר שהוקף על ידי לוחמי הכח במנהרה מתחת למתחם שבו שהה וסירב להיכנע גם כאשר כלב תקיפה נשלח פנימה כדי להכריע אותו.
הפשיטה התרחשה לאחר מאמצי מודיעין של האגף לפעולות מיוחדות של ה-CIA במטרה לתפוס את אל-בגדאדי.
הכוחות הסוריים הדמוקרטיים סיפקו תמיכה ישירה ורחבה במבצע.
מבצע מטרה צודקת - פנמה, 1989
מבצע מגן המדבר - עיראק, 1990
מבצע סופה במדבר - עיראק, 1991
מבצע חנית דרומית - קראקס, 2026
כוח דלתא זכה לחשיפה בסרט "מחץ הדלתא" של מנחם גולן וצ'אק נוריס, שהופק ב-1986, אך תיאור היחידה היה בדיוני לחלוטין ולא הסתמך על עובדות (לגבי כלי נשק, ציוד וכדומה).
כוח דלתא הוצג בצורה משמעותית בסרטו של רידלי סקוט - "בלאק הוק דאון", המתעד את אירועי "קרב מוגדישו" אשר היה חלק ממבצע השבת תקווה בסומליה.
אירועי הסרט מבוססים על ספרו של מארק באודן אשר פורסם ב-1999.
סדרת משחקי מחשב בשם Delta Force, שבו השחקן משחק כלוחם בכוח דלתא.
במשחק לא משולבים האמצעים הטכנולוגיים שעומדים לרשות היחידה.
כוח דלתא מהווה מרכיב חשוב בספרו של דן בראון, "נקודת ההונאה".
סדרת הטלוויזיה "היחידה" התבססה בצורה חופשית על סיפור היחידה, ונכתבה על ידי אריק הייני - לוחם לשעבר וממקימי היחידה שכתב עליה ספר מצליח מאוד.
כוח ג'י הייתה במקור סדרת אנימה יפנית בשם "צוות מדע הנינג'ה גַאצַּ'מַן" (ביפנית: Kagaku-ninja-tai Gatchaman ;科学忍者隊ガッチャマン) אשר נוצרה ב-1972 ועברה התאמה מחדש לקהל המערבי ושודרה בגרסה מחודשת זו לראשונה בטלוויזיה בין השנים 1978 ל-1985. הסדרה שודרה בישראל בערוץ הראשון בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20.
כלי הרכב העיקרי של צוות נינג'ות המדע הוא מטוס ה"God Phoenix", שמאחד בתוכו את כל כלי הרכב המשוכללים עליהם נוהגים חברי הצוות ובעזרתו הם נלחמים במפלצות המכה שנשלחות על ידי ארגון גלקטור לביצוע מזימותיו.
מפקד הארגון בפועל הוא אדם מסתורי בעל אישיות מעורפלת מבחינה מינית בשם ברג קאטסה (Berg Katse), אך מאוחר יותר מתגלה כי הארגון נשלט בפועל על ידי ישות חייזרית בשם סוסאי X.
חברי הצוות אומנו על ידי ד"ר קוזאבורו נאמבו (Kozaburu Nambu), חבר בכיר בארגון הבדיוני ארגון המדע הבינלאומי (International Science Organization), שנותן להם הנחיות, משמש להם כמעין דמות אב ואדם היחידי שיודע את זהותם האמיתית.
קן וואשיו (Ken Washio), המכונה "קן הנשר" או "G-1": מנהיג הצוות, טייס במקצועו ובעל מטוס אור קולי החונה בחלקו האחורי של מטוס ה-"God Phoenix", אחראי על גיבוש הטקטיקה של הצוות.
אביו של קן היה טייס שנעלם לאחר ביצוע משימה עבור ד"ר נאמבו, וקן גדל תחת חסותו של נאמבו.
מאוחר יותר נחשף כי אביו הוא למעשה הטייס "הדחף האדום" (Red Impulse), שמפעם לפעם מסייע להם במאבקם נגד גלקטור.
ג'ו אסקורה (Joe Asakura), המכונה "ג'ו הקונדור" או "G-2": סגנו של קן, צלף ומוחה לכלי נשק, נהג מרוצים מיומן ובעל מכונית מרוצים החונה בחרטום של מטוס ה-"God Phoenix".
הוריו של ג'ו היו בעבר סוכני גלקטור שבהיותו ילד ביקשו לערוק לארגון המדע העולמי, ולכן חוסלו.
ד"ר נאמבו זייף את מותו של ג'ו ולקח אותו תחת חסותו.
מבין כל חברי הצוות, ג'ו נחשב לאגרסיבי ולתקיף ביותר מכיוון שהוא מבקש לנקום בגלקטור על מות הוריו.
ג'ון (June), המכונה "ג'ון הברבור" או "G-3": יתומה ממוצא אמריקאי, מומחית הצוות לטכנולוגיה ולחומרי נפץ, מנהלת מזנון ובעלת אופנוע אותו היא חונה בכנפו השמאלית של מטוס ה-"God Phoenix".
ג'ינפיי (Jinpei), המכונה "ג'ינפיי הסנונית" או "G-4": ילד בערך בן עשר שהכיר את ג'ון בבית היתומים בו גדלה ונאסף ביחד איתה על ידי ד"ר נאמבו.
מומחה להסתננות, בעל רכב שטח המסוגל לצלול מתחת למים וחונה בכנף הימנית של מטוס ה-"God Phoenix".
חי ביחד עם ג'ון ומנהל איתה את המזנון שלה, מתייחס אליה כאל אחותו הגדולה וכאל משפחתו היחידה.
ריו נקאנישי (Ryu Nakanishi), המכונה "ריו הינשוף" או "G-5": מתפקד כטייס של מטוס ה-"God Phoenix" וחבר הצוות היחידי ללא כלי רכב משלו.
כמו כן, ריו הוא חבר הצוות היחידי עם הורים: אביו הוא דייג שחי באזור כפרי ובנוסף יש לו אח צעיר בשם סייג'י, שמכיר את זהותו האמיתית.
משמש כמנהל מזח להשכרת יאכטות.
הנטייה של חבריו לצוות להשאירו כגיבוי במטוס לעיתים קרובות מתוך החשש לסכן את חייו בגלל משפחתו גורמת לו לתסכול, מכיוון שהוא שואף לקחת חלק פעיל יותר בקרב נגד גלקטור.
כוח ג'י כולל חמישה חברי צוות - מארק, ג'ייסון, הנסיכה, קיופ וטייני.
כוח ג'י מגן על כדור הארץ מספקטרה ואויבי חלל אחרים.
ספינת האם של הצוות נקראת - 'הפיניקס'.
בשנת 1985 רכשה חברת טרנר הזכויות לסדרה.
בעקבות כך נערכה הסדרה מחדש, הפעם העריכה והדיבוב היו נאמנים יותר למקור היפני.
בגלגול שלישי זה של הסדרה היא נקראה "ג'י פורס: מגיני החלל" (G-Force: Guardians of Space) וכללה 85 פרקים.
ביפן נוצרו עוד שתי סדרות המשך בשם "Gatchaman Fighter" אשר כללה 52 פרקים ו-"Gatchaman II" אשר כללה 48 פרקים.
בשנת 1996 רכש חיים סבן את הזכויות לסדרה וערך אותם מחדש ללא היכר תוך שהוא מוציא החוצה את רוב הקטעים האלימים ומשאיר 65 פרקים (מתוך 100).
הסדרה שודרה באוסטרליה בלבד תחת השם "Eagle Riders" (רוכבי הנשרים).
כוחות גאות הם תופעה שיורית של כוח המשיכה, והם המקור לתופעת הגאות והשפל, כמו גם למספר תופעות נוספות, הנסקרות בהמשך.
מקורם של כוחות הגאות הוא באי אחידותו של שדה הכבידה לאורך קוטרו (המקביל לציר הכוח) של גוף עליו הוא פועל: עוצמת שדה הכבידה שנובע מגוף מסוים בצד הקרוב של גוף אחר עליו הוא פועל, עשויה להיות חזקה בצורה משמעותית מהעוצמה בצד הרחוק שלו.
כתוצאה מכך נוצרת מתיחות בקצוות של הגוף השני, דבר שעשוי להוביל, במקרים יותר קיצוניים, להתפרקותו של הגוף השני.
כוחות גאות ושפל לא היו מתקיימים בשדה כבידה אחיד, מאחר שבשדה כבידה אחיד כל פיסת חומר נמשכת אל מקור השדה בכוח שווה.
דוגמאות לפעולתם של כוחות גאות
כוחות גאות הפועלים על גוף כדורי, יגרמו לפחיסתו של הגוף תוך שהם שומרים על נפחו המקורי.
הכדור יהפוך, לפיכך, לאליפסואיד, תופעה המתרחשת בעת גאות ושפל.
כוח המשיכה הלא אחיד שמפעיל הירח על כדור הארץ גורם לכך שהחלק הקרוב לירח יימשך אליו בצורה יותר חזקה מאשר החלק הרחוק ממנו.
מאחר שמסתו של כדור הארץ גדולה בשני סדרי גודל ממסת הירח, היא כמעט אינה מושפעת מכבידת הירח, ואת השפעת הכוחות ניתן לראות בעיקר באוקיינוסים.
כוחות הגאות והשפל שיוצר כוכב הלכת שבתאי מונעים מהטבעות שלו להתלכד ליצירת ירחים, בהשפעת כוח המשיכה ביניהם.
טרם נפילתו אל כוכב הלכת צדק, כוכב השביט שומייקר-לוי 9 התפרק בהשפעת כוחות הגאות והשפל של צדק.
ניתן להיעזר בחשבון אינפיניטסימלי על מנת לחשב את כוחות הגאות והשפל, קרי את ההפרש בין כוחות המשיכה בצד הקרוב והרחוק מהגוף המפעיל את השדה.
כוח הכבידה שמפעיל גוף מסוים במרחק R ממנו נתון בנוסחה: .
הפרשי השדות (בהנחה ש-h הוא אורכו של הגוף ביחס לציר השדה, וכמו כן h<<R) אם כך בנוסחה:
כאשר G הוא קבוע הכבידה העולמי, M היא מסת הגוף המפעיל את הכוח, m היא מסת הגוף עליו פועל הכוח, ו-R הוא המרחק בין מרכז הגוף הראשון לצידו הקרוב של הגוף השני.
ניתוח של צורת הגאות והשפל הנגרמת מכבידת הירח
בחלק זה ננתח את גובה פני הים כפונקציה של הזווית בין הרדיוס לנקודה לקו הישר שמחבר בין מרכז הארץ והירח.
בעיה זו שקולה למעשה לחישוב כוחות הגאות שמפעיל הירח על מימי כדור הארץ, שכן מצורת פני הים ניתן להקיש את כוחות הגאות.
הם מסת כדור הארץ והירח בהתאמה.
היא המהירות הזוויתית של מערכת הארץ ירח סביב מרכז המסה המשותף.
הם מרחק נקודה על פני הים ממרכז כדור הארץ, גובה פני הים ורדיוס כדור הארץ בהתאמה.
הם מרחק נקודה על פני הים ממרכז המסה של מערכת הארץ-ירח, מרחק מרכז כדור הארץ ממרכז המסה, מרחק מרכז הארץ ממרכז הירח, ומרחק נקודה על כדור הארץ ממרכז הירח.
כדי לתאר את צורת פני האוקיינוס נרשום את הביטוי לאנרגיה הפוטנציאלית הכוללת (של נקודה על פני הים) עקב משיכת הירח, משיכת כדור הארץ והתאוצה הצנטריפוגלית.
אם פני הים לובשים צורה מסוימת, צורה זו היא בהכרח משטח שווה פוטנציאל של האנרגיה הזאת.
ניעזר במשפט הקוסינוסים כדי להביע את פונקציות המרחק ונקבל:
ניעזר כעת בקירוב מסדר שני הבא עבור ערכים נמוכים של היחס :
ונקבל כי הביטוי לאנרגיה הפוטנציאלית הכוללת הוא:
כאשר במעבר האחרון נסמכנו על העובדה ש- היות שהתאוצה הצנטריפטלית של כדור הארץ אל מרכז המסה היא למעשה תאוצת הנפילה החופשית שלו אל הירח.
עובדה זו גרמה להתקזזות של שני איברים, שמשום כך אינם מופיעים בביטוי לאנרגיה הפוטנציאלית (שכן ).
מן הנוסחה לאנרגיה הפוטנציאלית ניתן להסיק מיידית את הרכיב המשיקי והרכיב הרדיאלי של כוחות הגאות:
האיבר השמאלי מקיים ולכן הוא קטן בהרבה מהאיבר השני (קטן בערך פי
, כלומר בכמה סדרי גודל) וניתן להזנחה.
אם נכייל, בלי הגבלת הכלליות, את הפוטנציאל הכולל להיות 0 על פני הים, אז נקבל את הנוסחה לגובה פני הים כפונקציה של הזווית:
מן הנוסחה עולה שבעת גאות (כאשר ) התרוממות פני הים חזקה יותר (פי 2) מאשר ירידת פני המים בעת שפל (כאשר ).
הערה: הפיתוח שתואר כאן מניח , הנחה שאינה תקפה כאשר מנסים לקבל למשל, את גבול רוש (גבול רוש מתייחס למקרה הקיצוני של כוחות גאות שגוברים על הכבידה העצמית של הכוכב, ולכן מפרקים אותו לחלקים).
כוחות גאות בסביבת גוף על-מסיבי
מהתבוננות בנוסחה ניתן לראות, כי כוחות הגאות והשפל עומדים ביחס ישר למסת הגוף המפעיל את הכוח.
מכאן ניתן להסיק, כי כוחות אלה גדולים במיוחד בסביבת גופים על-מסיבים, ככוכבי ניטרונים וחורים שחורים.
בגופים אלה כוחות הגאות והשפל כה חזקים, עד כי בשלב מסוים הם קורעים את הגוף עליו הם פועלים לגזרים, בתהליך המוכר כספגטיפיקציה.
כוח ההרתעה הערבי היה כוח התערבות צבאי שהוקם על ידי הליגה הערבית במטרה לשמור על הפסקת האש (הזמנית) שהושגה בימיה הראשונים של מלחמת האזרחים בלבנון.
עם החרפת מלחמת האזרחים הלבנונית ב-17 וב-18 באוקטובר 1976, התכנסה הליגה הערבית לוועידת ריאד, בה הושג הסכם הפסקת אש, והוקם כוח ההרתעה הערבי כדי לאכוף את הפיקוח על יישום הפסקת האש.
בשל היותה ועידה לא-רשמית הייתה הוועידה בעלת מעמד שולי ולא מחייב.
מצב זה חייב את התכנסותן של המדינות שוב במסגרת ועידה בקהיר ב-25 וב-26 באוקטובר, לאשרור החלטות ועידת ריאד וקבלת ההחלטה הסופית על גודל הכוח הכלל-ערבי: 30,000 חיילים.
בוועידת קהיר החליטה הליגה על הגדלת כוח שמירת השלום הערבי, שמנה עד אז 2,300 חיילים, ל-30,000. כוח התערבות שנוצר, הורכב במרביתו מכוחות סוריים, עם תרומה סמלית של מדינות ערביות אחרות, ובכלל זאת סעודיה ולוב.
הכוח אמנם נשלח מלכתחילה לבקשתו של ראש ממשלת לבנון סולימאן פרנג'יה, ואמור היה להיות תחת פיקודו של נשיא לבנון, אולם למעשה היה הכוח תחת פיקודה הישיר של סוריה.
בראשיתו כלל הכוח 30,000 חיילים, מתוכם 25,000 חיילים שנשלחו מטעם סוריה.
עיראק (יריבתה המרה של סוריה באותה העת) התנגדה לכוח, לאור חששה כי כוח זה יאפשר לסוריה להגביר את השפעתה בלבנון, בחסות כלל-ערבית.
אולם, כשהכוח הפך לעובדה קיימת, ניסתה לשלוח את חייליה דרך סוריה (המעבר היבשתי היחיד ללבנון), אולם המשטר הסורי מנע את כניסתם.
באביב 1979, לאחר שהליגה הערבית האריכה את מנדט הכוח, הסודאנים, הסעודים וחיילים מאיחוד האמירויות עזבו את הכוח, וכך הוא הפך לכוח סורי בלבד.
למעשה, הכוח יצר נראות של כוח פאן-ערבי, ובכך הכשיר בדיעבד את פלישתה של סוריה ללבנון במאי 1976 (חצי שנה טרם יצירת הכוח).
כדי להבהיר את ההסכמות שהושגו בהסכם קהיר מאוקטובר 1976, בנוגע לפעילות הפלסטינית בדרום לבנון, נציגי לבנון, סוריה (במסווה של כוח ההרתעה הערבי) והפלסטינים נפגשו בשתורא החל מה-21 ביולי 1977. ההסכם שהושג בין הצדדים ארבעה ימים לאחר מכן, תאם במרביתו את העמדה הסורית.
במסגרתו: הכוחות הפלסטיניים ייסוגו 15 ק"מ מהגבול עם ישראל, וצבא לבנון יהיה אחראי על הבטחת האזור ממנו ייסוגו.
כוח ההרתעה הערבי יאבטח את רצועת החוף המערבית, יסייע בשיקום צבא לבנון, ויחד עם צבא לבנון יהיה אחראי על הביטחון בכל המדינה.
חיילי הכוח החלו להתפרס ב-30 ביולי באזורים האסטרטגיים בבקאע, סביב ביירות, באזור צידון וטריפולי.
אולם שום סעיף מלבד זה בהסכם, לא יושם בסופו של דבר, בשל חוסר יכולתו של צבא לבנון לפנות את אש"ף מבסיסיו בדרום.
ביוני 1983 בחרה הממשלה הלבנונית שלא להאריך את מנדט הכוח, וכך למעשה סיימה את קיומו.
סוריה לא הסיגה את כוחותיה, והבטיחה להשאירם "כל עוד נוכחותם נחוצה לממשלה הלבנונית".
החלטה 1559 של מועצת הביטחון אילצה את סוריה לסיים את כיבושה הצבאי בלבנון ב-2005.
כוח באמצעות שמחה היה גוף ממשלתי גדול לתרבות הפנאי בגרמניה הנאצית, חלק מחזית העבודה הגרמנית, ארגון העובדים הלאומי של הנאצים.
החל משנת 1933 דאג הקָה-דֶה-אֶף לספק פעילויות פנאי במחירים נמוכים, כמו קונצרטים, טיולים וחופשות בבתי הבראה.
אוניות נוסעים גדולות, כמו למשל האונייה וילהלם גוסטלוף, נבנו במיוחד עבור הארגון למטרת שיט תענוגות.
המטרה העיקרית של הארגון הייתה לצמצם את פער המעמדות בכך שפעילויות פנאי "בורגניות" יהפכו לזמינות עבור ההמונים.
עד מהרה התפשט הארגון (בין השאר בהשפעת ארגון איטלקי-פשיסטי מקביל, Dopolavoro, כלומר "אחרי העבודה"), שלח שלוחות גם למקומות עבודה - והפך לאחד הגופים הגדולים ברייך כולו.
על פי הנתונים הרשמיים, 2.3 מיליון איש יצאו לחופשת קָה-דֶה-אֶף בשנת 1934. ב-1938 המספר היה 10.3 מיליון.
ב-1939 היו בארגון 7,000 עובדים שכירים ועוד 135,000 מתנדבים, שחולקו ליחידות שעסקו בתחומים כמו ספורט, חינוך ותיירות; תאים של הארגון היו בכל מפעל וסדנה שבהם יותר מעשרים פועלים.
על פי כמה הערכות, בשנת 1939 כבר השתתפו 25 מיליון איש.
הקה-דה-אף החל גם בייצור מכונית זולה, קה-דה-אף-וָאגֶן, שמאוחר יותר נקראה בשם פולקסווגן .
לשם ייצור המכונית נבנתה עיר חדשה כדי לשכן בה את הפועלים, קה-דה-אף-שטאדט (כיום וולפסבורג).
חלק מהעבודה בוצע בארבייטסדורף על ידי עובדי כפייה יהודים.
הארגון הקים תוכנית חיסכון מיוחדת כדי לאפשר לפועלים פשוטים ליהנות ממכונית.
על כל פנים, בעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה רוב התוכניות הללו לא יצאו לפועל, והמפעל (כמו שאר הקה-דה-אף) התמקד בתמיכה במאמץ המלחמתי.
הכוונה המקורית הייתה שאזרחים גרמנים יקנו את המכונית באמצעות תוכנית חיסכון, ואכן כ-336,000 אנשים הצטרפו לתוכנית.
אחרי המלחמה כיבדה פולקסוואגן את ההסכמים.
כוח גופני הוא יכולתו של בעל חיים להפעיל כוח על עצמים באמצעות השרירים על ידי כוח בלימה או כוח דחיפה.
שיפור כוח גופני הוא המטרה של אימוני כוח.
הכוח הגופני של אדם או של בעל חיים נקבע על פי שני גורמים: גנטיקה של סוגי סיבי שריר ושל דרגתם, והעומס המופעל עליהם תדיר.
אדם או בעל חיים עם יחס גבוה של סיבים איטיים מסוג I יהיה חלש יותר מאותו אדם או בעל חיים עם יחס גבוה של סיבים מהירים מסוג II, אבל יהיה לו פוטנציאל טוב יותר לסיבולת גופנית.
הגנטיקה של סוגי סיבי שריר קובעת את הפוטנציאל המרבי לכוח גופני אפשרי.
באמצעות ביופסיה ניתן לבדוק את היחסים בין סוגי הסיבים בשרירים.
היכולת לפתח שרירים משתנה מאדם לאדם ומבוססת, מלבד הגנוטיפ, גם על המזון, המין, הבריאות והגיל.
כוח דְהֵיתֶּרָא עדיף (בעברית: כוחו של ההיתר חזק יותר), בשימושו הרווח, הוא כינוי מושאל לגישה מקילה בפסיקת הלכה.
במובנו המקורי זהו כלל תלמודי המורה כיצד לנסח את המקרה השנוי במחלוקת, באופן שדעתו של הצד המתיר תובהר באופן ברור יותר בשל התפיסה שחידושו של המתיר הוא כעיקרון גדול יותר משל האוסר.
הכלל "כוח דהיתרא עדיף" מופיע בתלמוד הבבלי בתשעה מקומות.
בכל המקומות הללו פירושו כך: כאשר יש לפנינו מחלוקת, וניתן לנסח אותה באופן שיבליט יותר את החידוש בדעה המקילה, לעומת ניסוח אלטרנטיבי שיבליט ויחדד יותר את החידוש בדעה המחמירה - עדיף לנסח את המחלוקת באופן שיבהיר את חידושו של המיקל.
דוגמה: במשנה מופיעה מחלוקת על דינו של "ולד טרפה", בהמה שנולדה מבהמה שהיא טרפה, האם גם הוולד נחשב כ"טרפה":
מהצגת המחלוקת באופן זה משתמע, שהיא מוסבת רק על האפשרות להביא את הוולד כקורבן לבית המקדש, אך לכל הדעות מותר לאוכלו, ואינו נחשב ממש כ"טרפה".
הגמרא מבהירה שהדבר אינו נכון: לדעת רבי אליעזר לא זו בלבד שאסור להביא אותו כקורבן, אלא אסור לאוכלו כלל, ודינו כטרפה לכל דבר.
ממילא, בפני מנסחי המחלוקת עמדו שתי אפשרויות: האחת - להציג את המחלוקת כמחלוקת על היתר האכילה, "רבי אליעזר אומר: לא יאכל, וחכמים אומרים: יאכל", והשנייה - להציג את המחלוקת כמחלוקת על הקרבה, כפי שניסחה זאת המשנה.
מדוע המשנה העדיפה את האפשרות השנייה?
הגמרא מסבירה, שאפשרות זו הועדפה מפני שכוחא דהיתרא עדיף, כלומר: 'כוחו' של המתיר גדול יותר, יש חידוש גדול יותר בהיתר על פני האיסור.
לפיכך בחרה המשנה בניסוח בו מובלטת ביתר בהירות הדעה המקילה, שלא רק לאכול מותר, אלא מותר אפילו להביאו כקורבן.
מדוע כוחו של המתיר עדיף?
פירוש: בפסיקת הלכה קיימת "יראת הוראה", ובמקרי ספק יש נטייה להחמיר.
לפיכך, יש עוצמה רבה יותר בדעה המקילה, מפני שהיא מבטאת ודאות (כגון על סמך מסורת של תלמיד ממה ששמע מרבו, כלשון רש"י: "שהוא סומך על שמועתו"), בעוד דעה מחמירה יכולה לנבוע גם רק מחמת הספק.
לפיכך, עדיף לנסח את המחלוקת באופן שיבליט את דעת המיקל, כי החידוש בה יותר משמעותי מאשר החידוש בדעת המחמיר.
על פי הסבר זה למושג "כוח דהיתרא עדיף", משמעות הביטוי היא שדווקא ההיתר הוא מחודש יותר, מכיוון שהנטייה הבסיסית היא להחמיר.
הביטוי משמש בכל המקרים האילו לביאור כלל ניסוחי גרידא, המדריך כיצד לנסח מחלוקות, ולא כלל הלכתי המדריך כיצד יש להכריע במחלוקות.
אין כל ראיה ממנו שבמקרי ספק ההלכה נוטה להקל.
אדרבה, דווקא מפני שהנטייה במקרי ספק היא להחמיר - בניסוח הדברים יש להבליט את דעתו הוודאית של המיקל, שכן יש בה חידוש גדול יותר.
אכן, בין פוסקי ההלכה כלל זה לא מופיע כנימוק להקל, אלא כמליצה המבטאת את מגמתם להקל, מגמה שיונקת את סמכותה ממקורות אחרים .
לדעתו של הצל"ח (רבי יחזקאל לנדא, מסכת ביצה שם), אם הנושא הנדון במחלוקת הוא איסור חכמים - אזי "כוח דאיסורא עדיף".
כלומר, מפני שבדינים מדרבנן הכלל ההלכתי הוא שיש לנטות להקל - ממילא הכלל הניסוחי מתהפך, ויש להבליט יותר את הדעה האוסרת, כי החידוש בה גדול יותר.
פסיקה מקילה לעומת פסיקה מחמירה
על פי דין התורה, כאשר יש מחלוקת בין פוסקי ההלכה המצב הרצוי הוא שסנהדרין תכריע במחלוקת, ותיצור הלכה אחידה לעם ישראל.
בהיעדר סנהדרין, נוצר מצב שבפני פוסק ההלכה עומדות דעות שונות ללא הכרעה מוסכמת ביניהן, ועליו לשקול כאיזו דעה מהן יש לפסוק.
הרמב"ם מסכם את כללי ההכרעה במקרה זה:
בדומה לכך כתב הרמב"ם גם בהקדמתו ליד החזקה:
הבירור "להיכן הדין נוטה" תלוי בשיקולים שונים: איזו דעה מבין השתיים מובנת יותר בסברה, או מוכחת יותר בסוגיות התלמוד?
איזו דעה נפוצה יותר בין פוסקי ההלכה הראשונים?
האם השולחן ערוך והרמ"א הכריעו כאחת מן הדעות?
האם קיים מנהג מקובל בעדות ישראל כאחת הדעות?
בדרך כלל, פוסק שחש שיש בכוחו להכריע, על פי שיקולים אלה, מסוגל לנטות לקולא כאשר השיקולים הנ"ל נוטים לצד הקולא.
לעומת זאת, פוסק שחש שאין בכוחו להכריע (במקרה ספציפי זה, או בכלל) - יעדיף בדרך כלל את הנטייה לחומרא.
שיקולים נוספים שעומדים ברקע הדיון הם: האם הנושא הנדון הוא איסור מן התורה, שבו ראוי להחמיר יותר, לעומת איסור דרבנן, שבו לפעמים ניתן להקל.
מהי המשמעות המעשית של הפסיקה?
האם הצורך המעשי להקל הוא צורך גדול ("שעת הדחק"), או שמדובר בזמנים רגילים שאין מקום להקל, ולעיתים יש צורך מיוחד דווקא להחמיר (גם אם בזמנים רגילים מקלים).
רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין
תפיסתו של הרב חיים הירשנזון הייתה שהכלל "כוח דהיתרא עדיף" צריך להנחות את דרכו של פוסק ההלכה, שמחויב לחפש את ההיתר, ולא את החומרה והאיסור.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק מתייחס בספרו "אורח משפט" לאלו המחמירים חומרות יתירות, ומצטט אף את דברי רבי חיים ויטאל, אותו הוא מכנה "קדוש השם".
"עיקר הנטייה לחומרות יתירות, במה שיש דרך סלולה על פי דרכי התורה להקל, אין זה מילתא דחסידותא כלל.
גם הרב עובדיה, במהלך טקס הסמכת אברכים התייחס לפוסקים האוסרים כל דבר, ותלה זאת בכך שאינם לומדים מספיק.
"זה חשוב שיהיה רב שיפסוק על פי ההלכה ולא רק על כל דבר אסור ואסור.
רק למי שלומד תורה כראוי יהיה כוח להתיר כשההלכה אכן מתירה, זהו כוחא דהיתרא עדיף.
לא רק שולחן ערוך, לעיין גם בראשונים ובאחרונים.
כוח החירום של האומות המאוחדות נוסד ב-7 בנובמבר 1956, בהחלטה 1001 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, כדי לפקח על נסיגת צה"ל מסיני ומעזה בתום מבצע קדש.
היוזמה העיקרית להקמת הכוח הייתה של המזכיר הכללי של האומות המאוחדות דאג המרשלד והצעה של שר החוץ הקנדי לסטר פירסון.
האספה הכללית של האו"ם אישרה את התוכנית שהוגשה על ידי המזכיר הכללי ובה הצבת כוח של האומות המאוחדות משני עברי קו הפסקת האש.
אולם, ממשלת ישראל סירבה להצבת כוחות UNEF בעברו הישראלי של הקו.
כוח חירום נוסף של האומות המאוחדות, המכונה UNEF II, הוצב בחצי האי סיני בעת הפסקת האש לאחר מלחמת יום הכיפורים, החל מאוקטובר 1973 ועד יולי 1979.
כוח UNEF הראשון של האו"ם היה הכוח הצבאי הראשון מסוגו תחת פיקוד האומות המאוחדות אשר מטרתו הייתה להיכנס לטריטוריה מצרית בהסכמת ממשלת מצרים, כדי לסייע בשמירת השקט במהלך ואחרי נסיגת כוחות לא מצריים, ולהבטיח ציות להחלטת האו"ם.
שטח פעולת הכוח נפרש מגדות תעלת סואץ ועד לקווי הפסקת האש שבין ישראל למצרים.
כיוון שההחלטה על הצבת כוח החירום של האו"ם לא התקבלה בעצרת הכללית תחת הוראות פרק ז' למגילת האומות המאוחדות, הצבתו של הכוח הצריכה את הסכמת ממשלות ישראל ומצרים.
אחרי מבצע קדש המשיכה ישראל להחזיק בחצי האי סיני והתקיים ויכוח פנימי האם לסגת ממנו.
כבר ב־8 בנובמבר 1956, שגריר ישראל באומות המאוחדות אבא אבן הודיע למזכ"ל האו"ם המרשלד כי ישראל מוכנה להסיג את כוחותיה ממצרים מיד לאחר קביעת הסדרים משביעי רצון עם האו"ם בנושא כוח חירום של האומות המאוחדות שיירש למעשה את תפקידיו של אונטס"ו באזור זה.
בעקבות זאת הוקם כוח החירום של האומות המאוחדות להפרדה בין ישראל ומצרים.
ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון סירב לשוב לקווי הפסקת האש בין ישראל למצרים משנת 1949 והצהיר כי לא יסכים בשום שלב להצבת כוחות האו"ם בשטחה של ישראל או בשטחים שבשליטתה.
לאחר שיחות עם מצרים הסכימו 11 מדינות לשלוח כוחות צבאיים לכוח החירום אשר הוצב מצידו המצרי של קו הפסקת האש: ברזיל, קנדה, קולומביה, דנמרק, פינלנד, הודו, אינדונזיה, נורווגיה, פולין, שוודיה ויוגוסלביה.
ארצות הברית, איטליה ושווייץ הבטיחו תמיכה בכוח.
למרות שברית המועצות נמנעה בהצבעה במועצת הביטחון של האו"ם על הקמת הכוח, היא תמכה בפועל בהקמת הכוח וסייעה בפרישתו, בעיקר על מנת להביא ליציאת הכוחות הזרים ממצרים.
הכוחות הראשונים שהיוו חלק מכוח החירום נחתו במצרים ב-15 בנובמבר 1956. עד לחודש פברואר 1957 התמלאה המצבת המלאה של הכוח, כ-6,000 חיילים.
הכוח הוצב באזורים שנקבעו מראש באזור תעלת סואץ וכן עם נסיגת כוחות צה"ל גם בחצי האי סיני וברצועת עזה.
כוח החירום לא הוצב בשום שלב מן העבר הישראלי של קו הפסקת האש עם מצרים, וזאת לאור התנגדות ממשלת ישראל.
משימת כוח החירום נחלקה לארבעה שלבים:
בנובמבר ובדצמבר 1956 הכוח סייע להעברה המסודרת של תעלת סואץ בחזרה לריבונות מצרית, עם נסיגת כוחות בריטניה וצרפת.
החל מדצמבר 1956 ועד מרץ 1957 הכוח סייע בהפרדה בין כוחות צה"ל והצבא המצרי במהלך נסיגת צה"ל משטחי חצי האי סיני להוציא את רצועת עזה ושארם א-שייח'.
בחודש מרץ 1957 הכוח סייע ביציאת כוחות צה"ל מעזה ומשארם א-שייח'.
עם סיום נסיגת הכוחות הזרים משטחה של מצרים נפרש כוח החירום בגבול ישראל מצרים ושהה שם עד חודש מאי 1967.
ב־6 במרץ 1957 גנרל ברנס דיווח למזכיר הכללי של האו"ם כי "חיילי כוח החירום של האו"ם נמצאים כעת בעמדה בכל המחנות ומרכזי האוכלוסייה ברצועת עזה".
הנסיגה המתוכננת של הכוחות הישראליים מן הרצועה לעבר ישראל, למעט יחידת חיילים במחנה רפיח, בוצעה בשעה 4:00 (שעון גרניץ') ב־7 במרץ על פי תוכנית וללא תקריות.
לפי ההסכם, הוצאת הכוח הישראלי האחרון בוצעה בשעה 16:00 (שעון גרניץ') ב־8 במרץ והנסיגה ישראלית המלאה מכל שטח שארם א-שייח' בוצעה באותו זמן.
בפברואר 1960 רוכזו בסיני 2 דיוויזיות מצריות, וניתן לכוח האו"ם אולטימטום לפינוי מאזור הגבול בין ישראל ומצרים.
אולם תקרית זו הסתיימה בלא כלום, בעיקר בשל העובדה שמזכיר האו"ם דאג המרשלד השכיל לתמרן את נאצר למצב בו השביע זה את תאוות הכבוד, אך נמנעה המלחמה בינו ובין ישראל, כפי שפרצה בנסיבות דומות שבע שנים לאחר מכן.
עקב סיבות תקציביות ושינוי בצרכים בשטח, צומצם כוח החירום לאורך השנים, ובעת שסיים את תפקידו בחודש מאי 1967 מנה רק 3,387 חיילים.
ב-18 במאי 1967 הגישה ממשלת הרפובליקה הערבית המאוחדת דרישה רשמית לאו"ם לפנות את כוח החירום.בהחלטה מעוררת מחלוקת פעל או תאנט לפינוי כוח החירום על פי דרישת מצרים, זאת מבלי שהתייעץ עם מועצת הביטחון, או העצרת הכללית.
כוח החירום השני של האו"ם
כוח החירום השני של האו"ם, הידוע בשם UNEF II, היה בשיאו במצבת של 6,973 חיילים.
מטה הכוח היה בעיר אסמאעיליה והוא פעל תחילה בשטח תעלת סואץ, ומאוחר יותר בחצי האי סיני.
משימת הכוח הייתה לייצב ולפקח על קווי הפסקת האש בין כוחות צה"ל לצבא המצרי לאחר הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים שנחתם ב-18 בינואר 1974 והסכם הביניים בין ישראל למצרים שנחתם ב-4 בספטמבר 1975.
כוח החירום השני של האו"ם נוסד מכוח החלטה 340 של מועצת הביטחון מ-25 באוקטובר 1973, במאמץ לייצב את הפסקת האש בין הכוחות הלוחמים במלחמת יום הכיפורים.
כוח החירום פיקח על דילול הכוחות הישראלים והמצרים ושלט באזור החיץ שבין הכוחות בהתאם להסכם הפרדת הכוחות.
על כוח החירום היה ליישם את החלטה 340 של מועצת הביטחון ולפיה על הכוחות הלוחמים היה להפסיק את האש באופן מיידי ומלא ולשוב לעמדות שבהן היו ב-22 באוקטובר 1973, בשעה 16:50 שעון גריניץ'.
על הכוח היה אף לשתף פעולה עם הצלב האדום הבינלאומי בעת פעולתו באזור.
מנדט כוח החירום השני היה בתחילה שישה חודשים בלבד, עד 24 באפריל 1974, אולם הוארך על ידי האו"ם שמונה פעמים רצופות, כל עת שהמזכיר הכללי של האו"ם דיווח למועצת הביטחון על פעילות הכוח עם התקרב סוף המנדט.
בחודש אוקטובר 1978 הוארך המנדט של כוח החירום בפעם האחרונה, למשך תשעה חודשים, עד 24 ביולי 1979. בעת שנסוג מסיני היו בכוח 4,031 חיילים, אשר התלוו אליהם אנשי מטה אזרחיים.
במהלך פעילותו היו לכוח 55 חללים, מהם 53 אנשי צבא ושני אזרחים שעבדו בכוח.
אוגוסט 1964 - ינואר 1965 קולונל לזר מוסיצקי (Lazar Mušicki) מיוגוסלביה (מפקד בפועל)
ינואר 1965 - ינואר 1966 מייג'ור גנרל סיסנו סרמנטו (Syseno Sarmento) מברזיל
אוקטובר 1973 - אוגוסט 1975 לוטננט-גנרל אנסיו סילאסוואו מפינלנד
אוגוסט 1975 - נובמבר 1976 לוטננט-גנרל בנגט ליליאסרנד (Bengt Liljestrand) משוודיה
דצמבר 1976 - ספטמבר 1979 מייג'ור גנרל ראיס אבין (Rais Abin) מאינדונזיה
כוח גדעון היה כוח מיוחד קטן של לוחמים אפריקאים בפיקוד בריטי, אשר פעל כיחידת עילית כסיוע לכוחות האתיופיים הסדירים והלא סדירים (ה"פטריוטים") שלחמו נגד כוחות הכיבוש האיטלקי באתיופיה במסגרת המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה.
מקים הכוח ומפקדו היה מייג'ור (שקודם מאוחר יותר ללוטננט קולונל) אורד וינגייט.
בשיאו, מנה כוח גדעון 50 קצינים, 20 מש"קים בריטיים, 800 לוחמים מאומנים מסודאן, 800 לוחמים סדירים אתיופים מאומנים חלקית, מעט מרגמות אך ללא ארטילריה או סיוע אווירי, מלבד גיחות הפצצה אקראיות.
הכוח פעל במדינה תחת תנאים קשים, בקצהו של קו אספקה ארוך ומסובך בו מתו כ-15,000 גמלים אשר שימשו לתובלה צבאית.
כוח גדעון והפטריוטים הצליחו להשמיד את הכוחות האיטלקיים שמולם פעלו, בפיקודו של גוליילמו נאסי, כובש סומלילנד הבריטית, במהלך מערכה שנמשכה שישה שבועות והסתיימה בלקיחתם בשבי של 1,100 איטלקים, 14,500 כוחות עזר אתיופיים, תריסר תותחים, מספר גדול של מקלעים, רובים ותחמושת ומעל 200 בהמות משא.
כוח גדעון פורק ב-1 ביוני 1941, וינגייט הורד בחזרה לדרגתו הקודמת ושב למצרים, כמו גם חיילים רבים שהשתייכו לכוח, ורובם הצטרפו לקבוצת המדבר ארוכת הטווח של המחנה השמיני.
במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה הובס הצבא המלכותי האיטלקי בידי כוחותיו של מנליק השני, קיסר אתיופיה, בקרב עדווה.
במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה פלשה איטליה הפשיסטית באוקטובר 1935 משטחי סומלילנד האיטלקית ואריתריאה.
ב-9 במאי 1936 הכריז הדיקטטור האיטלקי, בניטו מוסוליני, על הקמתה של מזרח אפריקה האיטלקית, שהורכבה מסומלילנד האיטלקית, אריתריאה ומאתיופיה, שנכבשה זה לא מכבר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-10 ביוני 1940, הכריז מוסוליני מלחמה על בריטניה וצרפת, והפך את מזרח אפריקה האיטלקית לבסיס לאיום על הספנות הבריטית ששטה בים האדום ובתעלת סואץ.
ממלכת מצרים שמרה על נייטרליות במהלך המלחמה, אם כי ההסכם האנגלו-מצרי משנת 1936 אפשר לבריטניה להחזיק כוחות צבא בממלכה במטרה להגן על תעלת סואץ.
שטח סודאן של ימינו נחשבה כקונדומיניום (משטר משותף) של שתי המדינות וננודעה כ"סודאן האנגלו-מצרית".
מצרים, תעלת סואץ, סומלילנד הצרפתית וסומלילנד הבריטית היו חשופות לפלישה איטלקית, אך מוסוליני היה מעוניין בניצחונות למטרות תעמולה בסודאן ובמזרח אפריקה הבריטית (שטחי קניה, טנגניקה ואוגנדה של ימינו).
המטה הכללי האיטלקי (Comando Supremo) תכנן לצאת למלחמה רק ב-1942, ובקיץ 1940 לא היו כוחותיו ערוכים למערכה ארוכה ולכיבוש שטחים גדולים באפריקה.
בריטניה החזיקה כוחות צבא במצרים מאז 1882, אך אלה הופחתו בצורה הדרגתית בהתאם לתנאי ההסכם של 1936. חיל מצב קטן, שהורכב מכוחות מבריטניה ומחבר העמים הבריטי, שמר על תעלת סואץ ועל נתיב הים האדום, שהיה חיוני לקווי התקשורת של בריטניה עם שטחיה באזור האוקיינוס ההודי ובמזרח הרחוק.
באמצע שנת 1939 מונה לוטננט גנרל ארצ'יבלד וייוול לראש פיקוד המזרח התיכון.
עד לחתימת הסכם שביתת הנשק בין מדינות הציר לצרפת ב-22 ביוני 1940, ניצבו דיוויזיות צרפתיות מול הארמייה החמישית האיטלקית בגבולה המערבי של לוב.
הכוחות האיטלקיים בלוב מנו כ-215,000 איש, לעומת כ-36,000 חיילים בריטים במצרים, כש-27,500 נוספים שהו באימונים בפלשתינה.
לרשותו של ויוול עמדו כ-86,000 חיילים לשימוש בחזיתות לוב, עיראק, סוריה, איראן ומזרח אפריקה, שגבולותיה נשמרו בממוצע על ידי שמונה חיילים לכל 1.6 ק"מ.
בנובמבר 1940 זכו הכוחות הבריטיים ביתרון מודיעיני חשוב, כאשר הצליח מטה התקשורת הממשלתית בבלצ'לי פארק לפענח את הצופן האיטלקי בו נעשה שימוש במזרח אפריקה, ומאוחר יותר באותו חודש פוענח גם הצופן החלופי שהיה בשימוש חיל האוויר המלכותי האיטלקי בידי המשרד המשולב של פיקוד המזרח התיכון.
באוגוסט 1939 הורה וייוול על הפעלת תוכנית חשאית שמטרתה לעודד ולסייע למרידות במחוז האתיופי המערבי של גוג'ם, שהאיטלקים מעולם לא הצליחו לשלוט בו לחלוטין.
בספטמבר הגיע לאזור קולונל דניאל סנדפורד על מנת לעמוד בראש התוכנית, אך זו נעצרה עד לפרוץ המלחמה בשל מדיניות של פיוס.
כוח 101 נוצר במטרה לתאם את פעולות כוחות ההתנגדות האתיופיים.
ביוני 1940 הגיע סלאסי למצרים וביולי לסודאן, שם נפגש עם מייג'ור גנרל ויליאם פלאט, מפקד כוח ההגנה הסודאני, כדי לדון עמו בתוכניות לכיבושה מחדש של אתיופיה, זאת על אף הסתייגויותיו של האחרון.
ביולי הכירו הבריטים בסלאסי כקיסר אתיופיה ובאוגוסט נכנס כוח 101 אל תוך מחוז גוג'ם כדי להכיר תוך יותר את אזור הפעולה.
סנדפורד ביקש שהקמת קווי האספקה יסתיימו לפני תום עונת הגשמים, צפונית לאזור אגם טאנה, ושסלאסה יחזור לאתיופיה באוקטובר, כדי להוות זרז להתקוממות כללית.
על מנת להשיג שליטה על גוג'ם היה צורך לבודד את חילות המצב האיטלקיים לאורך הדרך מהרדר גיורגיס, דרומית לאגם טאנה, ומשם אל דאנגילה, דברה מרקוס ואדיס אבבה, כדי למנוע מהם לרכז את כוחותיהם ולפעול כנגד המורדים.
תגבורות איטלקיות החלו להגיע לאזור הפעולה באוקטובר והסיורים הוגברו, בדיוק כאשר החל סנדפורד ליישר את ההדורים ולפתור מחלוקות פנימיות בקרב המנהיגים האתיופיים המקומיים.
אל גדוד הגבול שהשתייך לכוח ההגנה של סודאן, שהוקם במאי 1940, הצטרפו בח'רטום שני גדודים נוספים, הגדוד האתיופי ה-2 והגדוד האריתראי ה-4, שהוקמו ממתנדבים שהיגרו לקניה.
מרכזי מבצעים, שכללו קצין, חמישה מש"קים ומספר לוחמים אתיופים מובחרים הוקמו ואומנו בלוחמת גרילה על מנת לתפקד כסגל פיקודי, וכמיליון לירות שטרלינג הוקצבו כדי לממן את הפעולות.
כוח 101 הצליח לשכנע מספר קבוצות מורדים צפונית לאגם טאנה להציב מארבים לכוחות האיטלקיים על כביש מטמה-גונדר, וחיל המצב האיטלקי בוולקאיט נסוג ממנה בפברואר 1941.
תוכניות הבריטים והקמת כוח גדעון
פלאט תכנן להשיג דריסת רגל בגוג'ם, להחזיר לשלטון את סלאסי ומשם להרחיב את המרד.
על גדוד הגבול הוטלה המשימה של כיבוש בלאייה, כ-110 ק"מ מעבר לגבול, על מנת שתשמש כבסיס קדמי עבור מרכזי המבצעים החדשים שינועו לתוך המחוז.
על סנדפורד הוטלה המשימה של שליחת מתגייסים לבלאייה, ובנוסף גם כ-3,000 פרדות כתגבורת לכוח התובלה של הגמלים, ותוכנן שסלאסי יכנס אל המחוז מהר ככל הניתן.
האיטלקים הגיבו בהחזרת ראס היילו תקלה היימנות, מושלה הקודם של גוג'ם, שנהנה מיוקרה במחוז, במטרה להחליש את התמיכה במורדים.
עד ינואר 1941 פתח גדוד הגבול שני נתיבי אספקה אל בייאלה והעביר אספקה, אך סנדפורד נכשל במשימת גיוס הפרדות, שהיו חיוניים לטיפוס על רכסי ההרים, תפקיד שהגמלים לא היו מסוגלים לבצע.
רק שני מרכזי מבצעים הוקמו והאצילים האתיופיים המקומיים לא ששו לשלוח את אנשיהם אליהם.
ב-21 בינואר, מיד לאחר נסיגת האיטלקים מקסאלה, חצה סלאסי את הגבול והגיע לבייאלה.
סנדפורד קודם לתפקיד קצין קישור בין סלאסי, וייוול, פלאט ואנדרו קנינגהם.
וינגייט הגיע וקיבל את הפיקוד על כוח 101, ובפברואר הקים את כוח גדעון, שהורכב מגדוד הגבול הסודאני, הגדוד האתיופי ה-2 ושני מרכזי המבצעים.
18,000 גמלים, בטיפולו של לורנס ון דר פוסט, הוקצו להעברת אספקה.
היחידה נקראה על שם הגיבור המקראי גדעון בן יואש, שהוביל כוח קטן ומובחר לניצחון צבאי למרות נחיתות מספרית ניכרת (אולי, אם כי בספק רב אם זאת הייתה גם הכוונה, היה ידוע לאורד וינגייט על ממלכת הגדעונים העתיקה שהייתה קיימת באזור זה של אפריקה).
וינגייט קיבל את המשימה של כיבוש דאנגילה ובורה, כשבכל אחת מהן החזיקה חטיבה קולוניאלית איטלקית, ששמרו על הכביש לבארדר גיאורגיס, על מנת לספק בסיס עבור סלאסי.
הפטריוטים האתיופיים הצטוו לתקוף את הכבישים הראשיים מגונדר לאדיס אבבה כדי לרתק כמה שיותר כוחות איטלקיים להגנה על הדרכים המובילות לבירה.
לאחר התבוסות ביוון ובצפון אפריקה, דיווחים מוגזמים על עוצמת הכוחות הבריטיים והאתיופיים המוצבים בסודאן ועוינות גוברת מצד האוכלוסייה המקומית, נראתה נסיגה איטלקית ממערב גוג'ם לבארדר גיאורגיס ולדברה מרקוס כבלתי נמנעת.
מכיוון שנסיגה כזאת תאפשר את פתיחת הכביש הדרוש לבריטים הגיע ב-19 בפברואר כוח גדעון למטאקל בנתיב שאפשר מעבר גמלים.
סלאסי וכוח גדעון כינסו את האתיופים הפטריוטים והודיעו על הגעתו של הקיסר באמצעות שימוש ברמקולים, וגרמו למנהיגים מקומיים ולאסקרי איטלקיים לערוק.
חיל המצב בדאנגילה נסוג ממנה לבארדר גיאורגיס ווינגייט הורה על תקיפת חילות המצב הנותרים והשמדתם תוך שימוש בטקטיקות של לוחמת גרילה כדי להטעות את האיטלקים באשר לאיום הנשקף להם.
בין 27 בפברואר ל-3 במרץ הטריד כוח גדעון את המבצרים האיטלקיים בבורה, השתמש ברמקולים לצורכי תעמולה והונאה וגרם למגינים להאמין שהם ניצבים בפני כוח משמעותי, במקום מול 450 איש, מה שהוביל לעריקות נרחבות.
ב-4 במרץ, מחשש שהדרך לדברה מרקוס נמצאת תחת איום, נסוג מפקד הכוח האיטלקי, קולונל נטאלה, לדמבאצ'ה, שעל הכביש לדברה מרקוס.
כשגדוד הגבול בעקבותיהם, נתקלו האיטלקים הנסוגים בגדוד האתיופי ה-2 ממערב לדמבאצ'ה.
בקרב איבדו האיטלקים 400 נפגעים, 2,000 שבויים, ארבעה תותחים, מספר כלי רכב ואספקה.
הגדוד האתיופי איבד כ-100 איש ומספר גדול של בהמות משא, וכוחו ירד לזה של פלוגה.
הקצה המערבי של הכביש לגוג'ם שוחרר, וסלאסי נכנס לבורה ב-14 במרץ.
המבצרים בהם החזיקו האיטלקים בדברה מרקוס הפכו למאחז האיטלקי המערבי ביותר, ווינגייט הטיל עליהם מצור באמצעות גדוד הגבול, כאשר היחידות האחרות של כוח גדעון נשלחו לעבר הנילוס הכחול.
ראס האילו הופיע עם כמה אלפי תומכים והצטרף לאיטלקים בדברה מרקוס, כאשר באותו הזמן הבין נאסי כי הדיווחים באשר לגודלו של כוח גדעון היו מוגזמים.
קולונל נטאלה הודח והוחלף בקולונל מראבנטאנו.
נאסי הכריז כי בורה תיכבש מחדש תוך זמן קצר, כבש את מבצר עמנואל ותקף את הכוח הבריטי בבארדר גיאורגיס.
בפני וינגייט עמדו הברירות של נסיגה לעבר בורה או של התקפה מול כוח איטלקי עדיף, והוא החליט לתקוף.
התקפות גרילה בוצעו לאחר רדת החשיכה לאחר הכנה קפדנית ותוך הפגנת תעוזה ומשמעת מצד החיילים הסודאנים.
באמצע הלילה זחלו חבורות קטנות של כ-50 איש כל אחת והגיעו סמוך מאוד לעמדות האיטלקיות, ואז תקפו אותן באמצעות כידונים ורימוני יד.
בתחילת אפריל נסוגו המגינים האיטלקיים אל רצועת ההגנה הפנימית של דברה מרקוס.
דוכס אאוסטה, המפקד האיטלקי במזרח אפריקה, הורה על נסיגה ב-4 באפריל, וכ-12,000 איש (כולל כ-4,000 נשים) החלו במסע של כ-320 ק"מ לעבר ספרטאק ומשם לדסי (Dessie).
ההתקפה על בארדר גיאורגיס, בפיקודו של קולונל אדריאנו טורלי, עם חמישה גדודים שנעזרו בארטילריה, נכשלה גם היא.
סלאסי נכנס לדברה מרקוס ב-6 באפריל, ביום בו נכבשה אדיס אבבה מדרום.
ההצלחה הבריטית בקרבות באריתריאה, סומליה האיטלקית ודרום אתיופיה שינתה לחלוטין את המצב האסטרטגי, והמדיניות הבריטית העדכנית הייתה להמליך מחדש את סלאסי כקיסר אתיופיה, ולגייס את הפוטנציאל הצבאי האתיופי לסיוע בחיסול חילות המצב האיטלקיים ששרדו.
וינגייט הורה לכוחות הלא-סדירים של בילאי זלקה, בסיוע מחלקה מהגדוד האתיופי בפיקודם של מייג'ור וילפרד ד'סיגר (Wilfred Thesiger) וקפטן פולי, לחסום את דרך הנסיגה מדברה מרקוס ולמנוע מהאיטקים לחצות את הגשר שמעל הנילוס הכחול.
ככל הנראה היה זלקה בקשר עם האילו, הורה לכוחותיו שלא לפעול והאיטלקים הצליחו לחצות את הנהר לכיוון אדיס דרה.
שלוש מחלקות מגדוד הגבול ואחת מהגדוד האתיופי המשיכו במרדף, זאת על אף שהתחמושת והאספקה שלהם כמעט אזלה.
בסוף אפריל הגיעו שני מרכזי מבצעים כדי להדריך ולכוון את פעולותיהם של הפטריוטים, והפיקוד עליהם הועבר למייג'ור נוט מכוח 101. האוכלוסייה המקומית נותרה חסרת רצון להשתתף, אך באמצעות שימוש בערמה ובהונאה הצליחו הכוחות הבריטיים הרודפים למנוע מהאיטלקים להתארגן כראוי, ותפסו את המתלול שלפני אדיס דרה.
התקפת נגד איטלקית נהדפה, ופשיטת נגד שביצעו הבריטים עודדה את האוכלוסייה המקומית לסייע ולתרום מזון.
ב-15 במאי הגיע וינגייט מאדיס אבבה, כשבאותו הלילה החלו האיטלקים לסגת לעבר אגיבר וכביש דברה טבור-גונדר.
וינגייט התעלם מהוראות שניתנו לו לעצור ושלח חלק מכוחו כדי לנתק את נתיב נסיגתם של האיטלקים, בשעה שהכוח העיקרי, בסיוע 300 פטריוטים, המשיך במרדף.
ב-19 במאי דרש וינגייט את כניעתו של קולונל מראבנטאנו, אשר סירב בתחילה, וביקש להיוועץ באלחוט עם המפקדה הראשית.
מתקפת נגד איטלקית נכשלה, ווינגייט טען שכוחותיו עודדים לעזוב ובשטח יישארו רק הכוחות הפטריוטיים.
ההונאה פעלה ומראבנטאנו נכנע עם 1,100 חיילים איטלקיים וכ-7,000 חיילים אתיופיים.
כוח גדעון קיבל פקודות חדשות לנתק דרכים על פני שטח נרחב במטרה למנוע מהאיטלקים באמבה אלגי, גונדר, דסי וג'ימה לאחד את כוחותיהם.
שני מרכזי מבצעים נשלחו אל בגמדיר (Begemdir), מזרחית לאגם טאנה, כדי לנתק את הכביש הראשי שעבר דרך דברה טאבור.
המרכזים הצליחו לארגן מספר מארבים, גייסו פטריוטים רבים וריתקו את האיטלקים בתוך ביצוריהם.
בסוף אפריל הדפה פלוגה שהשתייכה לגדוד הגבול מתקפה על בארדר גיאורגיס, ותוך זמן קצר נסוגו האיטלקים לאורך צידו המזרחי של אגם טאנה.
חלק מגדוד הגבול נותר במקום כדי להשגיח על ראס האילו ואז הצטרף לסילאסי בדרכו לאדיס אבבה, שם הצטרף לחטיבה הדרום-אפריקאית ה-1 במסעה לאסמרה.
מה שנותר מהגדוד נע צפונה מדברה מרקוס אל אגם טאנה (במהלכו חצו החיילים, שהיו מצוידים במדי קיץ, מעבר הרים בגובה 4,000 מטרים במהלך סופת שלג), הגיעו למוטה ותוך הסתייעות בהונאה גרמו לגדוד האיטלקי האחרון בגוג'ם להיכנע.
ב-5 במאי העביר פלאט את הפיקוד על כוח גדעון ופעולות הפטריוטים שמעבר לעיקול הנילוס הכחול לידי אנדרו קנינגהם, מפקד החזית הדרומית שפלשה לאתיופיה מכיוון סומלילנד האיטלקית.
בשיאו, שירתו בכוח גדעון 50 קצינים ו-20 מש"קים בריטים, 800 חיילים סודנים מאומנים ו-800 חיילים אתיופים מאומנים חלקית, מעט מרגמות, אך ללא ארטילריה או סיוע אווירי, למעט גיחות הפצצה אקראיות.
הכוח פעל בשטח קשה, בקציהו של קו אספקה ארוך ושברירי, בו מתו כ-15,000 גמלים אשר שימשו לתובלה.
בעזרת הפטריוטים האתיופים הצליח כוח גדעון לעקור בתוך שישה שבועות את הכוחות האיטלקיים בפיקודו של נאסי ממחוז גוג'ם, לקחת בשבי 1,100 חיילים איטלקיים ו-14,500 חיילים אתיופיים שבשירותם, וללכוד תריסר תותחים ומספר גדול של מקלעים, רובים ותחמושת, ויותר מ-250 בהמות משא.
כוח גדעון פורק ב-1 ביוני 1941, וינגייט הורד בחזרה לדרגת מייג'ור ושב למצריים, ועמו חיילים רבים שהשתייכו ליחידה והצטרפו מאוחר יותר לקבוצת המדבר ארוכת הטווח של המחנה השמיני.
בקשותיו של וינגייט להעניק עיטורים לאנשיו זכו להתעלמות מצד הפיקוד, כמו גם נסיונותיו להשיג להם תשלום פיגורים.
וינגייט כתב דו"ח ב-18 ביוני, אותו שלח לוויוול, ובו תיאר את הישגי המערכה ואת השקפותיו לגבי פעולות עתידיות במתכונת דומה.
כוח האכיפה היה כוח רב-לאומי בהובלת נאט"ו לאכיפת השלום בבוסניה והרצגובינה, אשר פעל במשך שנה אחת, מ-20 בדצמבר 1995 עד 20 בדצמבר 1996, תחת שם הקוד Operation Joint Endeavour.
נאט"ו היו אחראיים ליישום הסכם דייטון.
כוח האכיפה החליף את כוח שמירת השלום של האו"ם UNPROFOR, אשר הגיע ב-1992 והעברת הסמכות ממנו לכוח האכיפה התקבלה בהחלטה 1031 של מועצת הביטחון של האו"ם.
כ-60,000 חיילי נאט"ו בנוסף לכוחות ממדינות שאינן חברות נאט"ו נפרשו בבוסניה והמבצע החל ב-6 בדצמבר 1995.
אדמירל לייטון סמית ג'וניור היה מפקד כוח האכיפה.
הוא פיקד על הכוחות ממפקדה בזאגרב ובהמשך מסרייבו.
בשיאו היו בכוח האכיפה חיילים מ-32 מדינות וגודלו היה כ-80,000 חיילים בסך הכל.
בשלבים הראשונים הכוח הורכב ברובו מחיילי UNPROFOR שנשארו במקום והחליפו את התג של האו"ם בתג של כוח האכיפה.
חברות נאט"ו שהשתתפו בכוח היו: בלגיה, קנדה, דנמק, צרפת, גרמניה, איטליה, לוקסמבורג, הולד, נורווגיה, פורטוגל, ספרד, טורקיה, ארצות הברית ובריטניה.
מדינות שאינן חברות נאט"ו ואשר שלחו חיילים גם כן היו: אוסטרליה, אוסטריה, בנגלדש, צ'כיה, מצרים, אסטוניה, פינלנד, הונגריה, לטביה, ליטא, מלזיה, ניו זילנד, פקיסטן, פולין, רומניה, סלובקיה, שוודיה, רוסיה ואוקראינה.
ב-21 בדצמבר 1996 הוחלף כוח האכיפה בכוח הייצוב.
כוח החולות (שם מדעי: Varanus gouldii) הוא מין של לטאת כוח גדולה החיה במערב אוסטרליה המותאמת לסביבת חולות ומדבריות.
כוח זה קצר יותר מהכוח אוסטרלי ומכוח התחרה.
אורכו 140 ס"מ בלבד והוא בעל זנב שרירי גדול ביותר ובעל טפרים גדולים המסייעים לו לטפס על עצים וכן להרוג את טרפו.
צבעו כתום בהיר, ראשו אפור וזנבו מפוספס.
הם לעיתים מצויים בערבות או ביערות פתוחים אך מצויים גם בחולות ובמדבריות של מרכז היבשת החמה.
הכוח מחפש למאכל יצורים קטנים כמו חרקים, זוחלים שונים כולל נחשים ארסיים (הנפוצים מאוד באוסטרליה) ולטאות, עכברים ועופות קטנים וכן גם נבלות.
את ביציהם לטאות הכוח מטילים בקיני טרמיטים ואחר כך הם עוזבים את הביצים.
כוח בנגלי (שם מדעי: Varanus bengalensis) הוא מין של לטאת כוח גדולה החיה בתת-היבשת ההודית ברחבי הודו, סרי לנקה וגם במערב אסיה ובמזרחה מגיעים עד לאיי יאווה שבאינדונזיה.
הלטאה הזו יכולה להגיע לאורך של 175 ס"מ עם זנב שאורכו 100 ס"מ ולשקול עד 8 ק"ג.
אלו לטאות אפורות ועצלניות בעלות חוטם מוארך ורגליים קצרות בעלות טפרים חדים.
הם מטפסים טובים על עצים ומחפשים שם את מזונם.
כמו כן הם שחיינים טובים.
הם נפוצים ביערות גשם, ביצות וגדות נהר באזור תפוצתם ומחפשים יצורים קטנים, בעיקר חסרי חוליות, דגים ודו-חיים אך גם עופות, זוחלים לרבות נחשים ויונקים קטנים.
חיל האוויר של יפן (ביפנית: 航空自衛隊 (קוקו ג'יאייטאי), תרגום: "כוח ההגנה-עצמית האווירי של יפן", באנגלית: Japan Air Self-Defense Force או JASDF) הוא הזרוע האווירית של כוחות ההגנה של יפן אשר מופקדים על הגנת המרחב האווירי של יפן וכן למשימות אחרות בתחומי התעופה והחלל.
חיל האוויר מקיים סיורים חמושים קבועים בשמי יפן וכן מתחזק מערך מכ"מים להתרעה מוקדמת מפני איומים.
לחיל האוויר גם ענף אווירובטיקה המכונה "דחף כחול" או "טייסת 11" ולאחרונה היה מעורב גם בהטסות של כוחות במשימות או"ם המוגדרות "שמירת שלום".
יפן סיימה את מלחמת העולם השנייה תחת כיבוש אמריקאי, אף על פי שבתחילתה הייתה אחת המעצמות הגדולות בעולם.
כאשר הסתיימה המלחמה, אושר ליפנים להחזיק כוח שיטור בלבד, בניגוד לכוח צבאי משמעותי.
כמו כן, נאסר עליהם לרכוש או לייצר נשק כבד.
אולם, כבר בשנת 1950 הקימה יפן צבא, כחלק מהתפשטות המלחמה הקרה.
יחד עם זאת, השלטון ביפן החליט לקבוע סעיפים בחוק, המגבילים את הצבא מלפעול מעבר לתחומי המדינה, למעט משימות בחסות האו"ם, שיהיו הגנתיות או הומניטריות.
מפה מגיע השם הרשמי של הצבא: "כוחות ההגנה העצמית של יפן".
ולכן אף כיום על החיל עדיין נאסר לרכוש מפציצים אסטרטגיים.
בשנת 2018 מיסה מצושימה קיבלה רישיון טייסת קרבית והפכה לטייסת ראשונה בחיל.
נכון לשנת 2022 החיל מבוסס על מטוס מקדונל דאגלס F-15 איגל שמיוצר ביפן לפי רישיון מהחברה שפיתחה את המטוס.
לחיל מערך מתקדם ללוחמה אלקטרונית והגנה אווירית המתבסס על מטוסי איוואקס והוקאיי.
גם מערך התובלה נחשב לגדול ומתקדם, ובו ניתן למצוא 25 מטוסי קוואסקי C-1 מתוצרת עצמית, שנועדו גם ללוחמה אלקטרונית, מטוסי בואינג ועוד.
כיום עובדים בחיל האוויר היפני על פרויקט של מטוס דור 5 מתוצרת יפן, X-2 שינשין.
כוח גריי (שם מדעי: Varanus olivaceus) הוא מין של לטאת כוח האנדמי לאיי הפיליפינים ומצוי בסכנת הכחדה.
הוא בעל קשקשים אפורים כהים ועליו פסים אפורים בהירים.
לכוח ראש מוארך, לסתות חזקות עם שיניים חדות ולשון מפוצלת והוא בעל טפרים ארוכים וחדים איתם הוא מטפס ביעילות.
זנבו ארוך ועוזר לו להתאזן על העצים.
הכוח מצוי רק ביערות הגשם והביצות של הפיליפינים.
כוח זה ניזון בעיקר מפירות של צמחים מהסוג Pandanus.
כמו כן הוא ניזון מחלזונות, סרטנים, חרקים גדולים, עכבישים, זוחלים קטנים יותר, ביצים וגוזלי ציפורים.
כוח זה מצוי בסכנת הכחדה ונפגע מכריתת יערות.
כיום הוא מצוי סביב 2,000 ק"מ בקירוב ביערות שונים במזרח הפיליפינים.
הוא מצוי בכמה גני חיות כולל גן החיות אבילון ובשביה באזורים שונים בעולם.
כוח הביטחון של קוסובו (באלבנית: Forca e Sigurisë së Kosovës; בסרבית: Косовске безбедносне снаге/Kosovske bezbednosne snage) הוא כוח הביטחון הלאומי של קוסובו, עליו מוטלת משימת ההגנה על המדינה וניהול מבצעי הגנה אזרחית בקוסובו.
המשימות העיקריות הן מבצעי חיפוש והצלה, נטרול חומרי נפץ, שירותי כבאות וסילוק חומר מסוכן.
עם זאת, הכוח מצויד בנשק קל וישנן תוכניות ממשלתיות להפיכת הכוח לצבא לאומי.
בחודש מרץ 2008, נאט"ו יזמה את הקמת כוח קוסובו וחיל ההגנה של קוסובו (KPC) לצורך כוח הביטחון.
לכוח הותר לשאת נשק קל וממשלת קוסובו והקהילה הבין-לאומית תכננו להתאים את הכוח לסטנדרטים של נאט"ו.
הכשרת אנשי הכוח החלה בתחילת יוני 2008, כאשר מומחים של ברית נאט"ו הגיעו לקוסובו כדי להנחות את התהליך ובתחילת דצמבר 2008, החל גיוס של מועמדים בגילי 18–30 שנים.
כוח הז'נדרמריה האירופי הוא כוח ז'נדרמריה מיוחד המורכב מז'נדרמים משבע מדינות שונות חברות האיחוד האירופי.
הכוח מבוסס בוויצ'נצה שבאיטליה, והוא משתתף במשימות שמירת שלום ברחבי העולם.
הרעיון להקמת כוח ז'נדרמריה אירופי משותף הועלה לראשונה בידי שרת ההגנה הצרפתית מישל אליו-מארי בספטמבר 2003. באוקטובר של אותה שנה הציגה אליו-מארי את הרעיון בפעם השנייה יחד עם שר ההגנה האיטלקי אנטוניו מרטינו בישיבת שרי ההגנה של האיחוד האירופי.
ב-17 בספטמבר 2004 נחתם הסכם ראשוני להקמת הכוח בעיר נורדווייק שבהולנד.
על ההסכם חתמו צרפת, איטליה, הולנד, פולין ופורטוגל.
ב-23 בינואר 2006, נחנך רשמית מטה כוח הז'נדרמריה האירופי בעיר ויצ'נצה שבאיטליה.
ב-20 ביולי 2006 הוכרז הכוח כמבצעי.
בין ה-19 ל-28 באפריל באותה שנה נערך התרגיל הראשון של הכוח.
לאחר הצטרפותה של רומניה לאיחוד האירופי, הז'נדרמריה הרומנית ביקשה מעמד של משקיף קבוע בכוח הז'נדרמריה האירופי, כצעד ראשון לקראת חברות מלאה של ז'נדרמים רומנים בכוח.
ב-3 במרץ 2009 הפכה הז'נדרמריה הרומנית לחברה מלאה בכוח הז'נדרמריה האירופי.
בהמשך הצטרפה גם ספרד לכוח.
בדצמבר 2009 נשלחו 276 ז'נדרמים מהכוח לאפגניסטן במטרה לאמן את המשטרה הלאומית האפגנית.
בתחילת 2010 נשלחו ז'נדרמים מהכוח לסייע לקורבנות רעידת האדמה בהאיטי.
בבסיס הכוח בווינצ'נצה ישנם בין 800 ל-900 ז'נדרמים אשר אמורים להיות ערוכים לפריסה תוך 30 יום.
פרט לכך מחזיק הכוח עוד 2,300 ז'נדרמים בעתודה.
הכוח אינו שייך כפוף באופן רשמי למוסדות האיחוד האירופי אלא למדינות המשתתפות בו.
כוח הגנת איסלנד היה פיקוד מרחבי של צבא ארצות הברית שהתקיים בין השנים 1951–2006. הפיקוד הוקם לבקשת נאט"ו במטרה להגן על איסלנד שלה יש כוחות הגנה מוגבלים בלבד.
איסלנד היא אחת מהחברות המייסדות של נאט"ו, אולם יש לה כוחות הגנה מוגבלים בלבד.
איסלנד נחשבת לנכס אסטרטגי חשוב של נאט"ו, ולפיכך החליט צבא ארצות הברית להקים, פיקוד מרחבי מיוחד שיספק לאי הגנה.
בסיס הכוח היה בתחנה האווירית של חיל הים בעיר קפלאוויק.
מפקד הכוח היה אדמירל אמריקני ששמש במקביל גם כמפקד שאר כוחות נאט"ו.
הוא היה כפוף בתחילה לפיקוד האטלנטי, בהמשך עבר לפיקוד הכוחות המשותפים ואז לפיקוד אירופה.
הפיקוד כלל כוחות מהצי, חיל האוויר וחיל הנחתים של ארצות הברית וכן כוחות איסלנדיים קטנים.
בין השנים 1951–1959 הטילה ממשלת איסלנד איסור סודי על הצבת חיילים אפרו-אמריקאים באי.
ב-1961 הכריזה ממשלת איסלנד כי היא "לא תתנגד לשילובם של שלושה או ארבעה חיילים צבעוניים בכוח ההגנה, אך מקווה שהם ייבחרו בקפידה".
מספר החיילים האפרו-אמריקאים גדל בהדרגה במהלך שנות ה-60, ובתחילת שנות ה-70 בוטל האיסור באופן רשמי.
כוחות הפיקוד השתתפו במספר מבצעים שנועדו לדמות מתקפה של כוחות ברית ורשה על איסלנד.
ב-15 במרץ 2006 הודיע שגריר ארצות הברית באיסלנד כי כל הכוחות האמריקניים ייסוגו מאיסלנד לפני ספטמבר של אותה שנה.
אף על פי שהכוחות נסוגו, המתקנים האמריקניים נותרו בקפלאוויק ומתוחזקים מאז בידי חברה פרטית איסלנדית.
ארצות הברית עדיין מחויבת להגנה על איסלנד והיא הודיעה כי תחזיר את כוחותיה לאי אם הוא יאויים.
בפברואר 2016 דווח כי הצי האמריקני יחזור לאיסלנד כדי לעקוב אחרי צוללות רוסיות.
בהלכה, כוח גברא הוא אחד התנאים הנדרשים לנטילת ידיים תקינה.
משמעות הדרישה היא שמי הנטילה יישפכו על הידיים מכח נתינה של אדם (גברא, בארמית), ולא די בהרטבת הידיים במים הזורמים מאליהם.
המשנה מתארת אופנים שונים של נתינת המים על הידיים וכשרותם ההלכתית.
ממשנה זו עולה שיש צורך שמישהו יתן את המים על הידיים בנטילת ידיים, ולא מספיק שהמים יזרמו מאליהם.
התנאים נחלקו בשני מקרי ביניים שבהם הנטילה נעשית על ידי בעל חיים (קוף) ולא אדם, או על ידי 'כוח גברא' קדום (הטיית חבית והרטבת הידיים במים הנשפכים ממנה לאחר מכן):
התלמוד במסכת חולין עוסק בדינו של אדם הנוטל ידיו מתוך זרם מים שזורם בצינור ששפכו אליו מים.
התלמוד קובע שרק כשהאדם קרוב למקום בו שפכו את המים לצינור הנטילה כשרה, כיוון שהם באו מכוח גברא.
על פי זה כתבו הראשונים שצריך שהמים יבואו מכח מישהו.
בהגהות מיימוניות הסביר שחכמים הצריכו כוח גברא בנטילת ידיים מפני שלמדו זאת מהזאת מי חטאת, שנאמר לגביה .
דין כוח גברא הוא דווקא בנטילת ידיים ממים שאובים, אך בטבילת ידיים במי מעיין או מקווה אין צורך בכוח גברא.
כאמור במשנה, אדם יכול להניח כלי בין ברכיו ולהטותו כך שישפכו מים על ידיו, והנטילה באופן זה כשרה.
אך כאשר החבית כבר מוטה על צדה ונשפכים ממנה מים - לא ניתן ליטול ממנה ידיים, כיוון שהמים לא באים מכוח גברא.
במקרה בו המים נשפכים מנקב בחבית שניתן לסותמו בפקק - כתבו בעל התרומה, סמ"ג, סמ"ק ועוד ראשונים שניתן לסתום את הפקק ולפותחו וכך ליטול ממנו, והמים שיוצאים לאחר פתיחת הפקק נחשבים שיצאו מכוח גברא.
נטילת ידיים מכח קדום ומכח קוף
כאמור במשנה, נחלקו התנאים בשני מקרים: כאשר אדם היטה חבית וישב ורק לאחר זמן מה חזר ונטל מים מהקילוח שזורם ממנה; וכאשר מי שנתן את המים על הידיים הוא קוף.
בשני מקרים אלו תנא קמא סובר שהנטילה כשרה ורבי יוסי סובר שהנטילה פסולה, והסביר הבית יוסף שלפי תנא קמא מספיק שיהיה כח מסוים שיתן את המים, ואילו לפי רבי יוסי צריך דווקא כוח גברא (איש).
בראשונים נחלקו גם כן כמי לפסוק: רבי יהודאי גאון, הרמב"ם והרשב"א פסקו כתנא קמא שניתן ליטול ידיים מכח קדום או מכח קוף, ואילו הראב"ד, התוספות, בעל התרומה ועוד ראשונים פסקו כרבי יוסי שאין ליטול אלא מכוח גברא.
להלכה, רבי יוסף קארו בספריו בית יוסף ושולחן ערוך פסק כרבנו יהודאי והרמב"ם, כיוון שמדובר בדין מדרבנן, ואילו הרמ"א פסק כראב"ד כיוון שיש ללכת אחר הרוב והאחרונים.
המשנה מאפשרת נטילה גם על ידי חרש, שוטה וקטן, למרות שהם חסרי דעת.
עם זאת, חלק מהפוסקים כרבי יוסי סוברים שדווקא קטן מגיל 6 ומעלה יכול ליטול ידיים ונתינת המים מכוחו נחשבת ככוח גברא.
התוספתא אומרת שניתן ליטול ידיים מטמאים, אלא אם כן הם מטמאים במשא.
לפי זה היה אסור ליטול ידיים מגוי או מנדה, שכן חכמים גזרו עליהם שיטמאו במשא.
למרות זאת, התוספות, בעל התרומה, הרשב"א ועוד ראשונים מתירים ליטול ידיים מגוי ומנדה, כיוון שממילא כל המים בימינו טמאים.
מהתלמוד במסכת חולין ובמסכת חגיגה משמע בפשטות שאין צורך בשום כוונה בנטילת ידיים לחולין (בשונה מנטילה לתרומה ולמעשר).
עם זאת, מהתוספתא עולה שיש צורך שאחד הצדדים בנטילה יכוון: .
לפי זה כתב הרשב"א שיש צורך בכוונה של הנותן את המים או של הנוטל את ידיו, כדעת תנא קמא.
וכך פסקו השולחן ערוך והרמ"א.
התלמוד במסכת זבחים מסתפק מה דינה של נטילת ידיים של כהן בתוך הכיור, כאשר הספק הוא אם נטילת הידיים צריכה להיות מהכיור או שגם בתוכו הנטילה יכולה להיות כשרה.
הראשונים נחלקו לגבי ההשלכה של הסתפקות זו על טבילת ידיים בכלי שלא במסגרת עבודת המקדש: התוספות, הרמב"ם, בעל התרומה ועוד ראשונים סוברים שלא ניתן לצאת ידי חובת נטילת ידיים כאשר טובלים את הידיים בכלי.
לעומתם, בה"ג ורשב"א סוברים שניתן לטבול ידיים בכלי ולצאת ידי חובת נטילת ידיים.
התוספות הסבירו שבה"ג סובר שאין הלכה כתלמוד בחולין שמצריך כוח גברא, או לחלופין שלדעתו פעולת הטבילה של הידיים בכלי נחשבת בעצמה לכוח גברא.
להלכה, השולחן ערוך הביא את דעת בה"ג בלשון 'יש אומרים' ולאחריה את דעת התוספות בלשון 'יש אומרים', ולבסוף כתב שבשעת הדחק אפשר לסמוך על בה"ג ולטבול ידיו בכלי, ואם אחר כך מזדמן לו ליטול כדעת כולם - יטול שוב בלי ברכה.
כוח ההגנה של בחריין (BDF) הוא הכוח הצבאי של ממלכת בחריין.
כוח ההגנה של בחריין נמצא תחת פיקוד ישיר והנהגה של מפקד בעל דרגת פילדמרשל.
שר הביטחון מטעם הממשלה האחראי על ייצוג ה-BDF בקבינט.
החל משנת 2018 בתפקיד זה מכהן עבדאללה בן חסן אל-נעימי.
הוא מונה כ-18,000 איש ומורכב מחיל האוויר המלכותי של בחריין, הצבא המלכותי של בחריין, הצי המלכותי של בחריין והמשמר המלכותי.
מלבד ה-BDF, קיימים גם כוחות הביטחון הציבור ומשמר החופים אשר מדווחים למשרד הפנים.
בחריין, ביחד עם שותפיה למועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (GCC), עברה לשדרג את ההגנה שלה בתגובה לאיום הנשקף ממלחמת איראן–עיראק ומלחמת המפרץ.
לאחר מלחמת המפרץ, בחריין קיבלה תמיכה צבאית נוספת מארצות הברית, כולל מכירת 54 טנקי M60, וכן 12 מטוסי F-16C/D ו-14 מסוקי קוברה.
תרגילים משותפים של חיל הים, האוויר והצבא תוכננו ובוצעו כדי להגביר את המוכנות ברחבי המפרץ הפרסי.
בחריין וארצות הברית חתמו על הסכם לשיתוף פעולה ביטחוני באוקטובר 1991, המעניק לכוחות אמריקאים גישה למתקני בחריין ומבטיח את הזכות להציב כלים מראש למשברים עתידיים.
בשנת 2003, ג'ורג' בוש קבע את בחריין כבעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו.
מאז 2003, בחריין קיבלה למעלה מ-100 מיליון דולר במימון צבאי זר לתשלום עבור מערכות נשק בעלות פרופיל גבוה.
כוח החיים הוא מונח שטבע הפילוסוף הצרפתי אנרי ברגסון בספרו Creative Evolution משנת 1907, בו התייחס לשאלת הארגון העצמי והמורפוגנזה הספונטנית של דברים בצורה מורכבת יותר ויותר.