tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת מבצע משה התגלו חילוקי דעות קשים בין בכירי הקומיטי לבין הנציג הישראלי שנשלח למבצע, זכריה יונה, שבסופם הבכירים נשלחו אל מחוץ לסודאן ומונתה הנהלה חלופית על ידי יונה.
הקומיטי פורקה עם סיום מבצע אחים במהלך מרץ 1991.
עם סיום העלייה התגלו מקרי שחיתות בקרב חלק מהפעילים שכללו הקדמת עלייה תמורת מין, אונס ואיומים.
רבים מהם קיבלו ואיומים על חייהם, ונשלחו על ידי המוסד לגור בחו"ל מבלי שישפטו.
ועד העיר ליהודי ירושלים (נקרא בהמשך ועד הקהלה; 1917–1948) היה גוף מרכזי חשוב שאיגד תחתיו את רוב העדות והחוגים של יהודי ירושלים בתקופת השלטון הבריטי בארץ ישראל, ותפקידו היה לדאוג לצרכיה החיוניים של הקהילה היהודית בעיר.
במשך שנות פעילותו מילא תפקידים מרכזיים ביישוב החדש בעיר, והיווה את הבסיס להקמת עיריית ירושלים לאחר הקמת מדינת ישראל.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 החלה להיווצר בירושלים תשתית של מנהל עירוני, שייצג את בני שלוש הדתות: מוסלמים, יהודים ונוצרים.
למרות שהקהילה היהודית הייתה הקהילה הגדולה ביותר החל משנות ה-80 של המאה ה-19, ייצוגה במנהל העירוני לא היה שוויוני, וכלל שני יהודים בלבד מתוך שמונה מוסלמים ונוצרים.
עם כיבוש ירושלים בידי הבריטים בחודש דצמבר 1917, דאג הממשל הבריטי לייצוג קהילתי שוויוני יותר, והמנהל העירוני שונה במקצת והכיל מאז מועצה בת שישה חברים: שני מוסלמים, שני נוצרים ושני יהודים.
למרות השינוי בייצוג היהודי, עדיין נותרה משרת ראש העיר בידי הציבור שאינו יהודי, ואספקת צרכים חיוניים רבים לקהילה היהודית נעדרה בדרך כלל.
כדי ליהנות מהצרכים החיוניים המגיעים לה, התארגנה הקהילה היהודית בעיר במסגרות של ועדים מקומיים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה וירידת כוחו של היישוב הישן בעיקר בשל ניתוקו ממקורותיו הכספיים, חוגי היישוב החדש בירושלים, שבלטו בנושאי חינוך ורפואה, התפתחו ותפסו מקום מרכזי בהנהגת העיר ובשליטה על כספי הסיוע.
כבר עם תחילת המלחמה התגבשו אנשי היישוב החדש לקבוצה שכללה משכילים ספרדים ואשכנזים כאחד, ופעלה כגוף סיוע ליהודי העיר, ויצרה עבורם מקומות תעסוקה.
מלבד יוסף מיוחס, יעקב טהון ואליעזר הופיין, שנשארו בירושלים בימי המלחמה, הוגלו שאר העסקנים הציוניים הבולטים מהעיר על ידי השלטון העו'תמאני.
עם סיום השליטה העות'מאנית בירושלים, הביקוש לגוף מרכזי שידאג לספק את צרכיה החיוניים של הקהילה היהודית בירושלים גבר, והשלושה ערכו בירושלים כינוס ייסוד ב-12 בדצמבר 1917, מספר ימים לאחר שנכבשה העיר בידי הבריטים.
אל הכינוס הוזמנו 16 אישים ידועים מהיישוב, שהחליטו יחד על הקמת ועדת בחירות שהופקדה לייסד את גוף ההנהגה המרכזי, שיהיה מיועד לכלל העדות והחוגים מהיישוב הישן והחדש בעיר, וידאג לצורכיהם החיוניים.
בתחילת חודש מרץ 1918 נערכו בחירות בהשתתפות כ-3,000 מתושבי ירושלים, שבחרו לוועד נציגים מכלל עדות וחוגי ירושלים.
הוועד התכנס לראשונה ב-18 במרץ 1918, ובמהלך השנה הראשונה להקמתו התקבלו החלטות שונות בנוגע לאופי הוועד ודרכי פעולתו.
בחירת נציגי הוועד ודרכי פעולה ראשונות
בכל ארבע שנים נבחרו חברי הוועד מחדש, וזכות הבחירה ניתנה לכל יהודי בגיל 20 ומעלה, המתגורר בירושלים לפחות שישה חודשים.
כדי להיבחר כחבר לוועד, היה על המועמד להיות בן 25 ומעלה, ולהתגורר בירושלים לפחות 12 חודשים.
הוועד פעל באמצעות שני גופים: "ועד העיר הכללי" שמנה 70 נציגים, ו"הוועד הפועל", שמנה 23 נציגים.
ה"ועד הפועל" ניהל בפועל את ענייני הקהילה היהודית בהתאם למדיניות שקבע "ועד העיר הכללי", ויישם את החלטותיו באמצעות ועדה של שבעה נציגים מחבריו, שהתכנסה אחת לשבוע ומסרה ל"ועד העיר הכללי" דו"ח מפורט על פעילותה.
הבחירות הראשונות לוועד שנערכו לאור התקנות שנקבעו במהלך השנה הראשונה לקיום הוועד, התקיימו ב-14 במאי 1919, והשתתפו בהן 2,538 איש מתושבי ירושלים, מתוכם 1677 ספרדים ו-861 אשכנזים.
הנציגים שנבחרו לוועד הורכבו בעיקר מאנשי המנהיגות הציונית הוותיקה בעיר, ומציבור המתונים מהיישוב הישן.
בבחירות אלו נבחר דוד ילין לשמש כיו"ר הוועד, וסגניו היו יוסף מיוחס וזלמן רובין.
על רקע הבחירות שנערכו בדצמבר 1944, בוצעה חטיפת דניאל ינובסקי.
משרדי הוועד שכנו ברחוב החבשים, היכן ששכן לימים מטה ההגנה שפעל בעיר.
ייצוג ותיאום מול מוסדות השלטון
ועד העיר פעל לתאם בין גורמים שונים בירושלים, כדי לקדם עניינים משותפים ליהודים.
כך לדוגמה היה מעורב בבחירות לעירייה בשנת 1927, והריץ רשימה יחד עם כלל הגורמים היהודים בעיר, שכללה את יצחק שמעיה אלישר, יצחק בן-צבי, אליהו יוסף שמאע וחיים סלומון, ותמכה בראע'ב נשאשיבי כמועמדה לראשות העיר.
בבחירות לעירייה שנערכו בשנת 1934, הורצו מטעם הגורמים היהודים בעיר ובתמיכת ועד העיר, הנציגים דניאל אוסטר, שמואל עדן, אברהם אלמליח, יעקב חכמישווילי, יצחק בן צבי וחיים סלומון.
בנוסף ניהל ועד העיר גם ועדת עירייה, שתפקידה היה לדאוג שיסופקו ליהודי העיר כל זכויותיהם.
לשם הקמת שוק מחנה יהודה, פעל ועד העיר לתווך בין בעלי הקרקע לסוחרים ולבעלי האמצעים הכספיים, והשיג את אישורה של מחלקת הבריאות בממשל הבריטי להקמת השוק, לאחר שהאחרונה דרש כי השוק יפעל לפי נוהלי היגיינה שקבעה.
ועד העיר הקים תחתיו ועדות משנה, שעסקו בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה במתן סיוע לתושבי העיר על בסיס שיוך עדתי או מגזרי.
בין היתר דאגו ועדות אלו לאספקת מזון ומתן הלוואות, לסייע לעניים, לטפל במראה השכונות ולקלוט עולים חדשים.
כן לקחו גם חלק בפיקוח על מוסדות הסעד בעיר, ובהם "מושב הזקנים המאוחד לעדת האשכנזים", ובית מושב הזקנים והזקנות הספרדי.
בחסותו של ועד העיר, נפתחה בירושלים בחודש מאי 1932 לשכה סוציאלית, שהתרחבה אט אט למספר סניפים בשכונות שמחוץ לחומה, ובחודש אוקטובר 1932 נוסדה בחסות הוועד "האגודה לעזרת גני הילדים העבריים הציבוריים אשר בחסות ועד הקהילה", והוועד ריכז את פעילותה.
עם תחילת מאורעות האיבה כנגד יהודים, ריכז הוועד את הטיפול בפליטים שברחו מהעיר העתיקה ירושלים ובפליטים שפונו מחברון.
לאור התנכלויות ליהודים, בין השנים 1936 - 1939 היה אחראי הוועד על ארגון השמירה על מספר שכונות בירושלים באמצעות ועדת ביטחון שהקים לשם כך.
במחצית השנייה של תקופת השלטון הבריטי בארץ ישראל, פעל ועד העיר לייסד גוף הנהגה דתית משותף לכלל העדות בירושלים, שבאמצעותו ניתן היה לפתח את שירותי הדת בעיר.
לשם כך קיים ועד העיר משא ומתן בין נציגי הסתדרות המזרחי, נציגי הוועד הלאומי ונציגי הרבנות הראשית בשנת 1936, ובסופו הוחלט על הקמת "המועצה הדתית שעל-יד קהילת ירושלים".
לאחר הבחירות למועצת הרבנות הראשית בסוף שנת 1936, אוחדו שירותי השחיטה האשכנזית ושירותי השחיטה של ועד העיר, ומאז היו בפיקוח של הרבנות הראשית.
לאור התנהלות בלתי מפוקחת של ארגוני הקבורה היהודית בירושלים ופיצול הקבורה לחלקות שונות בין העדות, החליט הממשל הבריטי להטיל על ועד העיר לטפל בנושא ולתקן את הליקויים שבו.
בתחילת שנת 1932 הוקמה על ידי הוועד ועדת קבורה שתפקידה היה לנהל את חברות הקדישא בעיר, לתאם עמדות ביניהן, לייצב את מחירי הגבייה על הקבורה וגביית מיסים לצורך שמירה והגנה על בתי הקברות עתיקים.
ועדת הקבורה קיימה דיונים בנוגע למצב הקבורה היהודית בירושלים והגיעה למסקנה כי יש צורך בהקמת בית קברות חדש, שיהיה מיועד לכולם, ללא הפרדה בין העדות.
הקמת בית הקברות יצאה אל הפועל בשנת 1935, אז נרכשה חלקת אדמה במעלה הר הזיתים בגודל של 22 דונמים, ובו בזמן הוקמה חברה קדישא חדשה מטעם ועד העיר, שתהיה אחראית לנהל ולהפעיל את בית הקברות.
חברא קדישא זו פעילה עד היום בשם "חברא קדישא קהילת ירושלים".
בית הקברות בסנהדריה ובשייח' באדר
עם פרוץ מלחמת העצמאות, שוב התעורר צורך בהקמת בית קברות נוסף.
הפיגוע שהתרחש בחודש פברואר 1948 ברחוב בן יהודה, גרם לאנשי הוועד לזרז הליכים למתן פתרון לבעיית הקבורה בהר הזיתים, שבתקופה זו נוספו אליה גם בעיות ביטחוניות.
אנשי הוועד מצאו שטח באזור סנהדריה, קרוב לקברי הסנהדרין, בגודל של כ-25 דונמים.
חניכת בית הקברות החדש נערכה ב-26 בפברואר 1948, עם קבורתם במקום של 42 מהרוגי הפיגוע ברחוב בן יהודה.
בית הקברות נוהל על ידי אנשי הוועד, והנהלים בו היו זהים לאלו שבבית הקברות שבהר הזיתים.
עם החרפת המלחמה, הפך אזור בית הקברות בסנהדריה לחזית הלחימה, ועם זאת גדל מספר הגופות ששכנו בבתי החולים ללא קבורה.
לבסוף נמצא פתרון זמני בדמות קבורה בשטח ששכן במחצבה בשייח' באדר.
ועד העיר ניהל ועדת שמות מטעמו, שתפקידה היה להציע שמות לרחובות ירושלים, וחבריה היו אנשי רוח שהיו בקיאים בתרבות ובהיסטוריה של העיר.
הוועדה הייתה מרכזת שמות שהגיעו אליה כבקשות מוועדי שכונות ומאישים פרטיים, ומעבירה אותם בצורה מסודרת בצירוף מפות אל הגורמים הרלוונטיים בעירייה.
במשך שנות פעילותה של הוועדה, הייתה מגמתה בעיקר לקרוא לרחובות בעיר על-שם דמויות מרכזיות ביהדות, כדוגמת אבות האומה ודמויות נוספות מהמקרא, וגם על-שם דמויות שפעלו להרחבת היישוב בעת החדשה.
כשהוקמה בשנת 1937 ועדת שמות מטעם עיריית ירושלים שהורכבה מנציגים מוסלמים, יהודים ונוצרים, רוב נציגיה היהודים היו חברי ועדת השמות שהקים ועד העיר.
הוועדה המשותפת קבעה כי ברחובות שבהם מתגוררים יהודים - ייקראו שמות עבריים, ברחובות שמתגוררים מוסלמים - ייקראו שמות ערביים, וברחובות מעורבים - ייקראו שמות בשתי השפות.
פעילות הוועד הגיעה אל סיומה עם הקמת המדינה, וכינון עירייה בירושלים, שלראשונה עמד בראשה ראש עיר יהודי.
אולם למרות שפעילותו הופסקה, דרכי הפעולה והתשתית הארגונית של עיריית ירושלים היוו את הבסיס להקמתה ולפעילותה של זו האחרונה.
לוועד, שהכיל מגוון עדות ומגזרים מהיישוב, וחלק מנציגיו היו חילונים, קמה התנגדות מצד אנשי היישוב הישן, החרדים, והם סירבו לקחת בו חלק.
כתגובה, הקימו האחרונים ועד חדש בשם "ועד העיר האשכנזי", שאיחד את יוצאי אירופה מהיישוב הישן, וכנשיאיו שימשו הרב יצחק ירוחם דיסקין והרב יוסף חיים זוננפלד.
ניסיונות איחוד בין שני הוועדים לא צלחו, בשל חילוקי דעות ביניהם, לדוגמה אודות השפה העברית, זכות בחירה לנשים, מיסים ושחיטה.
לאחר שאושרה "חוקת הקהילות" בשנת 1928, לפיה הוכרה קהילת יהודי ירושלים כקהילה לאומית בעלת זכויות לקיום מוסדות בשליטה עצמאית, הקים ועד העיר לשכה שפעלה עבור התפקדות לארגון כנסת ישראל.
בשל פעילות ההתפקדות, אנשי היישוב הישן עוררו התנגדות להתפקדות לארגון, וקראו לפרוש ממנו בשל אי הכרתההכרתו בהלכה היהודית.
בהלכה, וסת החודש הוא אחד מהווסתות שבהם ישנו חיוב פרישה מתשמיש המיטה של אישה מבעלה, כחלק מחיובי הפרישה סמוך לווסת, מחשש שתראה באותו הזמן דם נידה, ויעברו באיסור כרת.
וסת החודש משמעותו שאם האישה ראתה דם פעם אחת באחד מימי החודש העברי, נחשב הדבר כווסת שאינו קבוע, ויש לה לחשוש שאף בחודש העברי הבא באותו תאריך תראה שוב דם, ותטמא.
אם אכן ראתה גם בחודש הבא ובחודש שלאחריו - שלוש פעמים בסך הכל, נעשתה וסת זו כווסת קבועה.
וסת זו אינה מוסכמת על דעת כל הראשונים, אך להלכה דעת רובם שאכן יש לחוש ולפרוש בווסת החודש.
מקורו של ווסת זה אינו מפורש בתלמוד, אך בראשונים הוזכרה וסת זו, והוכיחו כן ממשנה במסכת נידה שמלבד וסת ההפלגה ישנה נמי וסת החודש.
בראשונים ביארו שאף שאין ההפלגות שוות, מכל מקום קביעות החודש גורמת לה שתראה דווקא באותו תאריך בחודש
הרמב"ן בחידושיו התנגד וחלק על קיומה של וסת זו בטענה שאין כל הגיון בכך שדווקא יום החודש יגרום לראיית הדם:
אף הרמב"ם בספר הלכותיו ה'יד החזקה' לא הזכיר שיש לחוש לווסת החודש, ואכן יש שכתבו שלדעתו אין צריך לפרוש ביום הווסת של עונת החודש.
אישה שראתה פעם אחת או פעמים דם באחד מימי החודש, נאסרת לחודש הבא מחשש שמא תראה שנית בחודש הבא, באותו תאריך שראתה בו בחודש הקודם, וסת זו נקראת 'וסת החודש'.
כל זמן שלא ראתה באותו תאריך ג' פעמים דינה כאישה שיש לה וסת שאינו קבוע שחוששת לו רק לפעם הבאה.
למשל אישה שראתה ביום ט"ו לחודש ניסן, צריכה לפרוש מבעלה ביום ט"ו לחודש אייר.
אם לא ראתה בט"ו אייר, נעקרה הווסת ויותר אינה צריכה לחשוש לה.
אך אם ראתה בט"ו באייר, חוששת לט"ו בסיון.
ואם לא ראתה בט"ו בסיון נעקרה הווסת ויותר אינה חוששת לה.
להלן לוח להמחשה של עונות החודש ושאר ההפלגות עם סימון ימי ראיית דם (=תחילת וסת) וימי הפרישה של אישה שאין לה וסת קבוע:
כעת יהיו שלושה ימי פרישה:
במקרה שראתה אף בט"ו בסיון, נמצא שראתה ג' פעמים בטו לחודש, קבעה לה וסת החודש, וחייבת לפרוש כל ט"ו לחודש, עד שיעברו עליה שלושה חודשים שלא תראה בהם בט"ו לחודש.
לדעת השולחן ערוך, וסת החודש נקבעת לאחר שלוש פעמים, רק בתנאי ששלוש הראיות היו ב'עונה אחת' היינו שראתה את שלושתם ביום או את שלושתם בלילה.
במקרה וראתה אחד ביום ושתים בלילה או להפך, לא קבעה וסת, ונחשבת כבעלת וסת שאינו קבוע שדינו שנעקר בפעם אחת כשלא תראה בתאריך זה.
בראשונים נחלקו ממתי מונים את וסת החודש, לדעת הרא"ה וסת החודש אינו מחושב לפי תאריך החודש עצמו, אלא לפי הימים שעברו ממולד הלבנה, וטעמו שסיבת ראיותיה של האישה לימים מסוימים הן תלויים בהילוכו של הירח, ואין כל השפעה אם החודש מלא או חסר, מאחר שהילוך הירח לא השתנה.
אמנם הרשב"א תוקף את דבריו וסובר, שאכן וסת החודש נקבע לפי תאריך החודש, ואף שהווסת תלוי במהלכה של הלבנה, אך כוח קידוש החודש ניתן לחכמים, ואין מתחשבים בהילוכה האמיתי, אלא רק בקביעות חז"ל, והביא דוגמאות נוספות לדין זה, שקביעת חז"ל משפיעה אף על המציאות.
כאמור וסת החודש, היא כאשר אישה ראתה ג' פעמים באותו התאריך.
אמנם אף אם ראתה מספר פעמים בתאריכים עוקבים, כגון כ' בחודש ולאחריו כ"א בחודש וכן הלאה או בדילוגים גדולים יותר, קבעה וסת אף לזה, והוא נקרא וסת החודש בדילוג.
לדעת רוב האחרונים, אף בווסת הדילוג למפרע קובעת וסת, כגון שראתה בכ' בחודש ולאחריו בי"ט לחודש וכן הלאה, אמנם יש שחולקים בזה.
בתלמוד נחלקו רב ושמואל במספר ההפלגות הנצרכות בווסת החודש בדילוג, על מנת שאישה תקבע לה וסת:
לדעת רב די בארבע ראיות, שהם שלוש הפלגות, מאחר שלדעתו אף הראיה הראשונה מצטרפת לקביעת הווסת.
אך לדעת שמואל, מאחר שהראיה הראשונה לא נעשתה לפי דילוג, אין ראיה זו מצטרפת לקביעת הווסת, ולדעתו נצרכים חמישה ראיות וארבעה דילוגים ביניהם.
באחרונים דנו בווסת זו, מה יהיה דינה כשתגיע לסוף החודש, ליום כ"ט או ל', האם צריכה לחוש לא' בחודש, ולהתחיל שוב את הסדר מתחילת החודש, או שמא מעתה אין לה וסת, מאחר שווסתה הוא רק ליום ל"א בחודש העתיד להיות, ומאחר שלעולם לא יגיע, אין לה לחוש.
וסת קבוע הוא כינוי בהלכה היהודית לאישה שיש להופעת וסתה חוקיות קבועה (מבין האפשרויות הנזכרות בהלכות וסתות), כך שהיום שבו היא מתחילה לראות את דם נידתה צפוי.
הווסת נחשב כ'קבוע' רק לאחר שראתה שם שלוש פעמים (לפחות) באותו הזמן מדי חודש.
בזמן התלמוד רוב הנשים היה להן יום קבוע לראייתן.
אישה שיש לה וסת קבוע, אינה צריכה לחשוש לשאר הווסתות, אלא רק ליום שקבעה בו את וסתה.
וסת קבוע נעקר רק לאחר שלוש פעמים שיגיע הזמן שנקבע לווסתה ולא תראה בו דם בכל שלוש הפעמים, לאחר מכן שוב אינה צריכה לחשוש לו ולפרוש באותו הזמן, אך צריכה שוב לחשוש לכל הווסתות מדין וסת שאינו קבוע.
בתלמוד ובראשונים נתבארו מספר חילוקי דינים בין אישה שקבעה לה וסת לבין אישה שאין לה וסת קבוע.
וסת קבוע, הוא וסת שנקבע לאחר שלוש פעמים, כגון אישה שראתה ג' פעמים בתאריך מסוים לחודש, קבעה לה וסת לאותו תאריך.
ישנם כמה הבדלי דינים בין אישה שיש לה וסת קבוע לאישה שלא קבעה וסת:
עונה בינונית - אישה שיש לה וסת קבוע, אינה צריכה לחשוש לעונה בינונית, ומותרת בתשמיש כל החודש מלבד ביום שקבעה לה וסת, בניגוד לאישה שאין לה וסת שצריכה לפרוש בעונה בינונית (מלבד שאר הפרישות שחייבת בהן).
בדיקה קודם תשמיש - אישה שאין לה וסת קבוע, צריכה לבדוק עצמה על ידי עד, קודם התשמיש, על מנת לוודא שלא ראתה דם, אך אישה שיש לה וסת קבוע אינה צריכה בדיקה זו.
שאר וסתות - אישה שאין לה וסת קבוע, צריכה לחשוש לאותו תאריך בחודש שראתה וכן להפלגת הימים שראתה.
כאשר קבעה וסת שוב אינה חוששת, רק לאותה וסת שקבעה בלבד.
ישנם כמה סוגי וסת קבוע: ישנם שתי וסתות עיקריים: וסת החודש, ווסת ההפלגה.
בנוסף ישנם עוד כמה סוגי וסתות: וסת השבוע, וסת השעות, וסת הדילוג, ווסת הגוף ווסת המורכב.
בדרך כלל וסת נקבעת לאחר שראתה שלוש פעמים באותו זמן.
הווסת צריך להתחיל בכל חודש באותו תאריך (בלוח העברי) או בהפרש קבוע של ימים או מלווה בהרגשה גופנית קבועה.
אישה שיש לה וסת קבוע, יום הפרישה שלה יהיה ביום הקבוע לתחילת וסתה.
כלומר, ביום הקבוע בחודש או לאחר הפרש הימים הקבוע או לאחר ההרגשה הגופנית הקבועה.
יש לשים לב, כי הפרישה היא רק באותה עונה (יום או לילה) בה יש לה קביעות לראות דם ויש המחמירים אף בעונה אחת קודם (כנזכר למעלה).
בווסת קבוע, חובת הבדיקה (המפורטת למעלה) היא חובה גמורה אף בדיעבד.
אם עברה עונת הפרישה והאישה לא בדקה את עצמה, שוב אינה יכולה לחזור לקיים יחסי אישות עם בעלה עד שתבדוק את עצמה.
וסת ההפלגה פירושו מספר הימים שעברו עליה בין שתי הראיות האחרונות.
כגון אם ראתה היום, והראיה הקודמת הייתה לפני 32 ימים, צריכה לפרוש בעוד 32 יום מראייה זו.
אם ראתה ארבע ראיות שביניהם אותן ימי הפלגה, קבעה לה וסת להפלגות.
גם כאשר ימי ההפלגות אינם שווים ממש, אך יש ביניהם רצף מסוים כגון שראתה פעם ראשונה לאחר 32 יום ובפעם הבאה לאחר 33 ובפעם הבאה לאחר 34 יום, קבעה וסת החודש בדילוג.
וסת הגוף הוא כאשר האישה מרגישה כל פעם קודם וסתה מיחוש מסוים, באופן קבוע, שלאחריו מגיעה הווסת, במקרה ואירע כן שלוש פעמים קבעה לה וסת הגוף.
כל זמן שלא קבעה את הווסת בשלוש פעמים, דינה כאישה שאין לה וסת, והיינו שיש לה וסת רק שאינה קבוע וצריכה לחשוש, לעונה בינונית, ולשאר הווסתות (וסת הפלגה וסת החודש).
מאחר שלאישה שאין לה וסת קבוע, אין תאריך עליו ניתן להצביע שבו תתחיל את המחזור הבא שלה, קבעו חכמים שלושה תאריכים שבהם עליה לפרוש:
אותו יום בחודש - באותו תאריך עברי בו החלה הווסת הקודמת, ובאותה עונה.
עונת הפלגה - אותו הפרש ימים בין הווסתות כמו שהיה בפעם הקודמת, ובאותה עונה של הפעם האחרונה.
עונה בינונית - שלושים יום לאחר תחילת הווסת הקודמת, באותה עונה בה החלה הווסת הקודמת.
לעיתים, שתיים או שלוש עונות מבין העונות הללו יחולו באותו יום, אך אין לכך משמעות.
עונות חופפות יסתכמו בפרישה של עונה אחת בלבד.
אישה שאין לה ווסת קבוע חייבת לבדוק את עצמה בכל עונות הפרישה.
אולם, בדיעבד, אם לא בדקה את עצמה בתוך העונה - בעונה בינונית צריכה לבדוק את עצמה לאחר העונה, ובשאר העונות יכולה לחזור לקיים יחסי אישות עם בעלה לאחר שהסתיימה העונה, אלא אם כן היא רואה שהחל המחזור ואז, יש לה דין נידה גמור.
וסת השבוע לפי ההלכה היהודית הוא אחד מהווסתות האוסרים את הבעל והאישה בתשמיש המיטה, מחשש שמא תראה האישה באותו הזמן דם נידה, ותטמא.
מכל מקום מדברי התלמוד למדו הראשונים שאכן במקרה שלא קפצה וראתה שלוש פעמים באותו היום בשבוע קבעה וסת ל'שבוע'.
אמנם יש שכתבו שוסת זו אינה מוסכמת על כל הראשונים, וכן דייקו מלשון הראב"ד בספרו בעלי הנפש, וכן העירו שברמב"ם לא הזכיר וסת זו בספרו 'משנה תורה'.
בטור ובשולחן ערוך פסקו כדעת רוב הראשונים שיש לחוש לווסת זו כשאר הווסתות:
באחרונים התקשו בווסת זו, מאחר שההפרש בין ימי הווסת הוא שווה, כך שאף לולא דין 'וסת השבוע' קבעה לה משום 'וסת ההפלגה'.
תירוצים שונים נאמרו באחרונים ביישוב קושיה זו:
יש שכתבו מאחר שלקביעת וסת ההפלגה צריכה לראות לכל הפחות ארבע ראיות שביניהם שלוש הפלגות, ובוסת השבוע התחדש שקובעת וסת כבר לאחר שלוש ראיות.
תירוץ נוסף כתבו, במקרה שראתה ראיה נוספת קודם שהגיע היום בשבוע, כך שמצד וסת ההפלגה הספירה מתחילה מחדש, ואילו משום וסת השבוע צריכה עדיין לחוש לאותו יום שקבעה לה בו וסת.
ועד העובדים היהודי בארצות הברית הוא ארגון יהודי-אמריקאי.
הוועד פועל למען זכויותיהם של העובדים ופועל לאיגודם.
הוא נוסד בשנת 1934 כתגובה לעליית הנאציזם בגרמניה.
כיום עיקר פועלו של הוועד הוא בחיזוק הקשר בין הקהילה היהודית-אמריקאית לאיגודי עובדים בארצות הברית.
המטה הראשי של הוועד נמצא בניו יורק, ובנוסף קיימים סניפים בערים נוספות – בוסטון, פילדלפיה, שיקגו ולוס אנג'לס.
בקהילות נוספות בארצות הברית קיימות קבוצות המשויכות לוועד ומתנהלות על בסיס התנדבותי.
ועד העובדים היהודי נוסד בפברואר 1934 על ידי מהגרים דוברי יידיש.
ייסוד הארגון נבע בין השאר מעליית הנאציזם לשלטון בגרמניה.
רבים מהמייסדים היו מנהיגים בארגוני עובדים אחרים כגון חוג הפועלים (ביידיש: אַרבעטער רינג) והבונד.
מפגש הייסוד התקיים בשכונת הלואר איסט סייד שבמנהטן ובו נבחר הנשיא הראשון, ברוך צ'רני ולאדק .
במפגש זה גם נקבעו פעולות הייסוד של הוועד:
תמיכה בעבודה יהודית ובאיגודים יהודיים בארצות אירופאיות
סיוע לארגונים ומחתרות המתנגדים להיטלר ולנאציזם
שיתוף פעולה עם איגודי עובדים בארצות הברית במאבק נגד כוחות אנטי-דמוקרטיים
מאבק בכוחות אנטישמיים ובהשפעות פשיסטיות בארצות הברית
בשנים הראשונות לקיומו, פעילות הוועד התמקדה בעניינים הקשורים לנאציזם באירופה.
הוועד תמך בארגוני עובדים אנטי-נאציים ושלח סיוע למוסדות הקשורים לעובדים יהודיים באירופה.
הסיוע התמקד בארגוני פועלים המשויכים לציונות הסוציאליסטית (ארגוני פועלים ציונים-ימניים ארגנו סעד משלהם דרך מוסדות המשויכים אליהם).
הוועד עודד וחיזק יוזמות של התנגדות לנאצים בקרב תנועות עובדים והשמאל בארצות הברית וקנדה בפרט, אך גם בקרב הקהילה האמריקאית בכלל.
בין הפעולות שאורגנו בתמיכת ועד העובדים היהודים אפשר למנות הפגנות תמיכה המוניות, ובשנת 1936, בשיתוף הקונגרס היהודי האמריקני, אורגן חרם על סחורות ושירותים גרמניים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה המאמצים התמקדו בהצלת אישים מתחום הפוליטיקה והתרבות היהודית, כמו גם מנהיגי פועלים סוציאליסטים יהודים ושאינם יהודים, אשר היה ברור כי צפוי להם מוות מידי השלטון הנאצי.
בעזרת פדרציית העבודה האמריקאית, ועד העובדים היהודיים הצליח להציל יותר מ-1000 בני אדם ולהעביר אותם לארצות הברית או למקום מקלט אחר.
הוועד דגל בשיתופי פעולה עם ארגונים אחרים, אך פעל גם באופן עצמאי בארגון מחאות כנגד הנאציזם.
דוגמה לכך הוא קרנבל האתלטיקה העולמי של הפועלים.
בשנת 1936 הוועד האולימפי האמריקאי סירב להחרים את אולימפיאדת ברלין.
בתגובה לכך, ועד העובדים היהודיים ארגן את הקרנבל אשר התקיים באי רנדל שבעיר ניו יורק.
בקרנבל התחרו נציגים של ארגוני עובדים מניו יורק, אתלטים חובבים מרחבי ארצות הברית ואתלטים אשר בחרו שלא להתחרות באולימפיאדה בחסות הנאצים.
מושל ניו יורק, הרברט ליהמן, העניק את הפרסים לזוכים.
הקרנבל זכה לסיקור עיתונאי רב אשר סייע בהגברת המודעות למה שקורה תחת שלטונו של היטלר ולהתארגנויות אנטי-נאציות במחאה לכך.
בתום מלחמת העולם השנייה, פעילי הוועד הגיעו למחנות העקורים על מנת לסייע לניצולים, תמכו בהקמת בתי ילדים ובהקמה מחדש של מוסדות יהודיים.
בשיתוף פעולה עם עיתון הפורוורד וערוץ הרדיו הניו יורקי WEVD, הם הצליחו לעזור לניצולים למצוא בני משפחה או חברים אשר הקשר איתם אבד בעקבות המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוועד יזם תוכנית של "אימוץ ילדים".
לא מדובר באימוץ משפטי אלא באפשרות לתמוך בילדים החיים באירופה או ישראל.
דרך התוכנית הזו אפשר היה לתרום סכום של 300 דולר במהלך שנה, ולתמוך בכלכלת ילד.
סניפי איגודי עובדים, חברות או אנשים פרטיים יכלו לתרום דרך תוכנית "האימוץ".
בצורה זו, הוועד הצליח לתמוך באלפי ילדים עד לשנות ה-50 של המאה ה-20.
הוועד היה אחד הארגונים המייסדים של המועצה היהודית הכללית.
ארגון זה לא האריך ימים.
תחום פעילותו של הוועד לאורך השנים התמקד בעיקר בייצוג אינטרסים יהודיים במסגרת תנועות וארגוני פועלים אמריקאים, ובייצוג האינטרסים של הפועלים בקרב הקהילה היהודית-אמריקאית.
הוועד פועל בשיתוף פעולה עם פדרציית העבודה האמריקאית – ארגון הקונגרס התעשייתי (AFL-CIO) מאז ייסוד הפדרציה בשנת 1956. הוועד משתף פעולה ומקבל תמיכה ממגוון של ארגוני עובדים בארצות הברית.
הוועד מורכב ממגוון של קבוצות אידאולוגיות אך קו הפעולה שלו מונע מפרגמטיות ולאו דווקא מאידאולוגיות ופילוסופיות יהודיות.
אמנם בשנותיה הראשונות היה ל"בונד" השפעה גדולה על הוועד, החל מ-1948 הוועד מוביל קו חיובי כלפי מדינת ישראל.
לאחר שבתחילת דרכו הוועד התמקד במאבק בנאציזם ובסיוע והצלה מאירופה תחת השלטון הנאצי, בשנות ה-50 של המאה ה-20 ההתמקדות עברה לפעילות בתחום האפליה נגד עובדים ופועלים אמריקאים.
הוועד הקים יותר מ-24 ועדים מקומיים שיאבקו נגד חוסר סבלנות ודעות קדומות בארצות הברית וקנדה.
ועדים אלו היוו בסיס למחלקת זכויות אזרח של ארגון AFL-CIO.
הוועד המשיך להתפתח לאורך השנים וכיום הוא נמנה בין הארגונים אשר ביססו רשת קשרים יהודיים-קהילתיים חזקים, בנוסף לקשר ולבסיס החזק שלהם עם ארגוני הפועלים האמריקאים.
ב-1985 הוועד העביר כ-800 ארגזים אשר הכילו דו"חות, מסמכים, תכתובות, תמונות וסרטים, לארכיון רוברט פ.
וגנר אשר ממוקם בעיר ניו יורק.
החומרים הללו מכסים את פעילות הוועד בין השנים 1934–1980.
הוועד שימש בתפקיד מרכזי בקמפיינים למען חקיקה בתחום זכויות אזרח ובוועידת המנהיגות לזכויות אזרח וזכויות אדם .
פעילי הוועד השתתפו, בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-, במצעדים למען שוויון וזכויות אדם.
מכיוון שהוועד נהנה מהאמון של ארגונים שונים: ארגוני פועלים, ארגונים של הקהילה האפרו-אמריקאית, כנסיות והקהילה היהודית, הוא התבקש לארגן פעולות מקומיות למען זכויות אזרח בערים שונות ברחבי ארצות הברית.
בתקופה זו של פעילות למען זכויות אזרח שוות לכל אזרחי ארצות הברית, הוועד סייע והיה שותף למספר יוזמות והצלחות.
ביניהם הקמת איגוד העובדים United Farm Workers, העברת החוק לתעסוקה הוגנת בקליפורניה ותמיכה והשתתפות במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות.
הסניפים הקנדיים של הוועד היו פעילים מרכזיים בתחום זכויות האזרח בקנדה ותרמו רבות בתחום, לא רק בקרב תנועות הפועלים.
בנוסף לפעילות הוועד בתחום זכויות אזרח והתנגדות לאפליה נגד הקהילה האפרו-אמריקאית, הוא פעל למען זכויות האזרח של יהודי ברית המועצות אשר סבלו מאפליה.
הוועד פעל להעלאת דעת הקהל בסוגיה זו.
בתחילת הדרך הוועד פעל להעלאת המודעות לגורלם של יהודי ברית המועצות בקרב הקהילה דוברת היידיש בארצות הברית ובקרב תנועת הפועלים האמריקאית.
הוועד הציג לקונגרס העולמי של ה־International Confederation of Free Trade Unions דו"ח שעסק באפליית יהודי ברית המועצות.
ארגון זה נרתם למשימה והגיש דו"ח בנושא לאו"ם.
זאת הייתה הפעם הראשונה שהאו"ם התייחס לבעיית יהודי ברית המועצות.
בשנים שלאחר מכן מדינת ישראל וארצות הברית, וארגונים יהודיים שונים החלו לעסוק בנושא ולוודא שהוא מגיע לדעת הקהל העולמית.
יוזמה נוספת נעשתה בשנות ה-80 של המאה ה-20, אז הוועד הקים מועצת איגוד מקצועי למען יהודי ברית המועצות בראשותו של ליין קירקלנד (אנ').
דרך מועצה זו, איגודי עובדים אמריקאים יכלו "לאמץ" 'סירובניקים' ולדרוש זכויות עבור היהודים.
ועד היוזמה הדרוזי הוא ארגון דרוזי־ישראלי שהוקם ב-1972 על ידי סעיד נפאע, ופועל נגד גיוס חובה לדרוזים, נגד הפקעת אדמות הדרוזים, נגד התערבות המדינה בענייני דת ולאום ובעד דמוקרטיה ושוויון זכויות.
תחילה שירתו דרוזים בצה"ל על בסיס התנדבותי, במסגרת יחידת המיעוטים.
בינואר 1956 החליטה הממשלה להחיל את חוק שירות ביטחון על הדרוזים.
בתחילת 1957 עמד מספר המתגייסים על 184 מתוך 507, זאת על אף הפעלת אמצעי אכיפה כמו מעצרים ופתיחת תיקים פליליים.
הממשלה לא נסוגה, וגיוס הדרוזים לצה"ל שימש כלי בידי ישראל להפרדת הדרוזים משאר הערבים.
ועד היוזמה הדרוזי הוקם ב-10 במרץ 1972, לאחר כינוס רב משתתפים בבית השיח' פרהוד קאסם פרהוד.
עמדת הוועד הייתה שהדרוזים הם ערבים, ואסור לתת להם להיקלע למלחמה נגד אחיהם.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית הצטרף הוועד לחד"ש, שהוקמה אז.
בין חברי הכנסת שהגיעו משורות הוועד לאורך השנים ניתן למנות את עבדאללה אבו מערוף וג'אבר עסאקלה.
ב-1977 נעצר יו"ר הוועד, עאצם ח'טיב, בחשד לפעילות חבלנית עוינת, ולתפקיד היו"ר נבחר השיח' פרהוד קאסם פרהוד.
ב-1978 הציג דובר הוועד, סמיח אל-קאסם, במסיבת עיתונאים, עצומה עליה חתומים אלפי דרוזים המתנגדים לגיוס חובה.
לטענתו גיוס החובה נכפה על העדה בהסכמת מנהיגים שלא נבחרו על ידי כלל הדרוזים.
ב-2001 קיים הוועד כנס בירכא תחת הסיסמה "לא לגיוס חובה לצה"ל".
בכנס השתתפו עזמי בשארה ומחמד ברכה.
הוועד מסייע לסרבני גיוס דרוזים ומשתף פעולה עם ארגונים מקבילים כמו פרופיל חדש.
נכון ל-2019 יו"ר הוועד הוא ע'אלב סיף.
קייס פירו, "גיוס החובה של הדרוזים לצבא הישראלי: רקע היסטורי", בתוך: "הפלסטינים בישראל: עיונים בהיסטוריה, בפוליטיקה ובחברה", מדה אל-כרמל
וסת השעות לפי ההלכה הוא אחד מהווסתות האוסרים את הבעל והאישה בתשמיש המיטה, מחשש שמא תראה האישה באותו הזמן דם נידה, ותטמא.
בניגוד לשאר הווסתות, וסת זו אינה נזכרת במפורש בתלמוד, והיא נזכרת רק בראשונים.
וסת זו אף אינה מוסכמת על כל הראשונים, ויש מי שדחה בדבריו את קיומה של וסת זו.
וסת זו נעקרת, אפילו על ידי פעם אחת שלא ראתה באותה שעה, אף אם לא בדקה.
וסת זו נזכרת לראשונה בדברי הראב"ד בספרו בעלי הנפש, הוא מוכיח מדברי התלמוד את קיומה של וסת זו.
בתלמוד במסכת נידה נזכרה מחלוקת רבי יוסי ורבי יהודה באישה שקבעה וסת להפלגה, אך היא רואה בזמן ההפלגה רק בשעה שישית מהיום, לדעת רבי יוסי יש לה לחוש רק להפלגת 20 יום ורק לשעה השישית, אך לדעת רבי יהודה יש לה לחוש לכל יום ה-20, ולא מתחשבים בשעות.
הראב"ד סבור שהטעם שרבי יהודה אינו מתחשב בשעות הוא מפני שלדעתו במקרה וקבעה ליום מסוים, אנו תולים שהיום גורם, וייתכן שתראה גם קודם השעה השישית או אף לאחריה ולכך אסורה כל היום.
אך במקרה שאין לה יום קבוע, אין לנו לתלות את הראיה ביום מסוים, אזי אנו תולים את הראיה בשעה שרגילה לראות, ולכך אף לדעת רבי יהודה צריכה לחוש רק לשעה שרגילה לראות בה.
בספר פרדס רימונים סבור שאף שאין שעה קבוע משעות היום, וכגון שרגילה לראות בשעה שנכנסת לעיר, אף שכל פעם הוא בשעה אחרת, נחשב אף זה בכלל וסת השעות, ומותרת קודם שתכנס לעיר.
רבי זרחיה הלוי, בהשגותיו על הספר בעלי הנפש ("סלע המחלוקת") כותב שדברי הראב"ד אינם מובנים, שאם כוונתו שאישה קובעת וסת לשעות לבד, מלבד שלא מצינו וסת כזו בכל דברי הראשונים, גם מסברא לא ייתכן לאסור את האישה באותם השעות לעולם ועד.
בשולחן ערוך הזכיר בדבריו את 'וסת השעות', אך לא ביאר את כוונתו:
הרב יעקב לורברבוים בספרו חוות דעת סבור שכוונת השולחן ערוך לאישה שיש לה וסת שאינה קבועה כגון וסת החודש או וסת ההפלגה, שאינה צריכה לחוש לכל יום החודש או ההפלגה אלא די שתחוש לשעה שרגילה לראות.
אמנם בספר סדרי טהרה, ועוד אחרונים הבינו שכוונתו שאישה שאין לה יום קבוע לראייתה, הרי היא צריכה לחוש כל יום לאותה השעה שרגילה לראות בה.
יש שאף למדו כן בדברי הרז"ה שכן באחת מטענותיו על הראב"ד העיר שלדבריו אישה שאין לה וסת קבוע תצטרך לחוש כל ימיה לשעה שרגילה, דבר שאינו מסתבר.
ועד בית ספר מתחלק לשניים; ועד הורים וועד תלמידים לכל אחד מהם הגדרות תפקיד שונות במעורבות במערכת הבית ספרית, אך לרוב נדרש שיתוף פעולה בין השניים לקידום מטרות נושאי ותנאי הלמידה בבתי הספר.
אופן בחירות ועדי בית הספר, הן ההורים והן התלמידים, נעשה באמצעות תהליך דמוקרטי שבו כל תלמיד/הורה בהתאמה, יכול לבחור ולהיבחר לתפקיד.
בדרך כלל, הבחירות נערכות בתחילת השנה או בסמוך למועד שנקבע מראש, והן פתוחות לכל תלמיד/הורה המעוניין להציג את מועמדותו.
הבחירות מתבצעות בצורה של הצבעה חשאית, והמועמדים יכולים להציג את מצעיהם בפני יתר התלמידים/הורים.
לא יכולים להיבחר שני הורי אותו תלמיד לוועד ההורים.
בבתי ספר תיכוניים, בדרך כלל ישנה מערכת בחירות ברמה של כיתות או של מועצה כלל-בית ספרית, כאשר כל כיתה בוחרת נציגים משלה, והם מרכיבים את ועד התלמידים.
בסופו של תהליך, נבחרים ראש הוועד וחברי הוועד השונים.
בדרך כלל, הוועד פועל בשיתוף פעולה עם המורים וההנהלה ומייצג את התלמידים מול הגורמים השונים בבית הספר ומערכת החינוך.
בשנות ה-50, הוקמו ועדות הורים מקומיות שביקשו להביא את דעתם בנוגע להתנהלות המוסדות החינוכיים, להתמודדות עם קשיים ולייעוץ לגבי תנאי הלימודים.
בשנות ה-60 וה-70, השפעתם של ועדי ההורים הלכה וגדלה, לאור ביקורת על תפיסת מערכת החינוך כמבצעת הסללה מקצועית למשרות נחותות לאוכלוסיות מסוימת בחברה הישראלית.
ההורים דרשו יותר זכויות והשפעה על תוכניות הלימודים, במיוחד כשמדובר בנושאים חברתיים, חינוכיים וערכיים.
במהלך עשורים אלו הוקמו ארגונים ארציים של ועדי הורים, ובין המובילים היה "ארגון ההורים הארצי", שהוקם בשנות ה-70 במטרה להעצים את מעורבות ההורים בניהול מערכת החינוך בישראל ולסייע בהבאת דרישותיהם והמלצותיהם להכרה ציבורית.
הוועדים פעלו לעיתים קרובות במקביל ועם עם תמיכה והכוונה של השלטון המקומי, ודרשו עוגנים חוקיים ומוסדיים שיעניקו להם סמכויות ויכולת השפעה על ניהול מערכת החינוך.
ועדי ההורים לא הסתפקו רק במעורבות במוסדות החינוך המקומיים, אלא גם דרשו לעיתים קרובות להיות מעורבים בהחלטות ארציות הנוגעות לחינוך, כמו תוכני הלימודים, תקציב החינוך, ומספרי תקנים ומינויים של מורים ומנהלי בית ספר.
בשנות ה-80 וה-90, עם העמקת הדמוקרטיה והרחבת המודעות הציבורית לזכויות הילד, עלתה דרישת ההורים למעורבות רחבה יותר.
ועדי ההורים שיחקו תפקיד מרכזי במאבקים לשיפור תנאי הלימודים (כמו מספר תלמידי בכיתה) ולחיזוק האוכלוסייה המוחלשת במערכת החינוך, כמו בתקצוב והשגת מימון לתוכניות חוץ לימודיות ולאחר שעות בית הספר.
מעמדם המשפטי של ועדי ההורים לא תמיד היה ברור.
חוקית, ועד ההורים הוא גוף עצמאי הנבחר על ידי ההורים במוסד החינוך, ולרוב מתפקד כגוף מייעץ ומלווה, אך לא תמיד בעל סמכויות פורמליות לקבלת החלטות.
עם זאת, המעמד של ועדי ההורים השתנה באופן משמעותי בשנות ה-90 ותחילת המאה ה-21. כשעל פי חוק זכויות התלמיד (2000), הוקנה לוועדי ההורים תפקיד פעיל בהגדרת תוכניות הלימודים, בהמלצות על פעילות חינוכית, ובתיאום פעילויות חינוכיות עם ההורים והקהילה.
אף על פי שלוועדי ההורים יש תפקיד חשוב בפיקוח ובשיתוף פעולה עם מוסדות החינוך, לא תמיד יש להם סמכות אכיפתית או יכולת לשנות החלטות מקצועיות של משרד החינוך.
לעיתים, תפקידם מוגבל להמלצות והכוונה בלבד, אך באופן כללי, ועדי ההורים נתפסים כיום כשותפים חשובים במערכת החינוך.
המטרות המרכזיות של ועדי ההורים בישראל כוללות יצירת שיתוף פעולה בין ההורים, המורים והנהלת בתי הספר, תוך קידום טובת התלמידים והמערכת החינוכית.
ועדי ההורים שואפים לשפר את תנאי הלמידה, למנוע בעיות חברתיות בתוך המוסדות ולתמוך ביצירת סביבה חינוכית חיובית.
הם גם עוסקים בהגברת מעורבות ההורים בקביעת מדיניות בית ספרית ובחינוך הילדים; מתוקף תפקידים כגוף המייצג את דעות ההורים מול המוסדות החינוכיים והרשויות המקומיות.
בנוסף, ועדי ההורים מעורבים בפעילויות שוטפות כמו ארגון אירועים חינוכיים ותרבותיים, גיוס תרומות לשיפור התנאים הפיזיים וההלימודיות בבית הספר ופועלים למען תלמידים עם צרכים מיוחדים או בסיכון.
הם גם יכולים להוות גוף מתאם בין הקהילה המקומית והמערכת החינוכית, ולסייע בשיפור הקשר בין ההורים למורים, כמו הקשר בין ההורים לתלמידים.
אין חובה למנות ועד הורים בבית הספר, אך במקרי סכסוך מול מורים או הנהלת בית הספר לא יהיה ניתן להגיש תלונה על התנהלות לא ראויה.
במקרי סכסוך ניתן להתייעץ עם מפקח בית הספר ונציג משרד החינוך לאותו האזור/מחוז.
היסטוריית ייסוד ועדי התלמידים בישראל משקפת את ההתפתחות החינוכית והחברתית במדינה, וקשורה במאבקים ובתהליכים של שינוי בחינוך.
ב-1965 הוקמה הגרסה הראשונה של הוועד הארצי של תלמידי התיכון תחת ארגון "תנועת הנוער העובד והלומד", אך רק בשנות ה-70 קיבלו ועדי התלמידים יותר חשיבות ומעמד ציבורי רחב יותר.
בשנים אלו החלה הבנה עמוקה יותר במערכת החינוך בישראל על הצורך בנתינת משקל לקולם של התלמידים בתהליך קבלת ההחלטות; ותלמידים נהיו למעורבים יותר בנושאים של תנאי למידה, סדרי יום, ופעילויות חינוכיות כמו העשרה.
בעשורים שבאו לאחר מכן, ועדי התלמידים הלכו וצברו כוח, ודרשו להשפיע על המדיניות החינוכית ברמה הארצית.
ב-1990 הוקמה "ההסתדרות הארצית של תלמידי תיכון" (הע.ת.ת), שמאגדת את כל ועדי התלמידים בתיכונים ברחבי הארצית.
בפעילות עצמאית הוציאה המלצות והביעה עמדה בנוגע למדיניות החינוך, במיוחד בנושאים כמו אופי הלימודים, מבחנים והכנה לאקדמיה.
בשנות ה-2000, ועדי התלמידים הפכו לשחקן חשוב יותר במערכת החינוך, עם הגברת מעורבותם בנושאים של זכויות תלמידים והמאבקים מול משרד החינוך.
ועדי התלמידים דרשו שוויון, שיפור תנאי הלימודים, והקשבה לצורכיהם האישיים והחברתיים של התלמידים.
הם נלחמו גם בנושאים כמו אכיפת זכויות תלמידים, התמודדות עם בריונות, הדרה חברתית וחרמות, ודרישה למערכת חינוך בעלת פן של גיוון, שוויון והכלה.
בשנות ה-50 וה-60, ועד התלמידים היה גוף לא פורמלי, לא מוסדר בחוק ולא תמיד קיבל הכרה רשמית.
במקביל, הוקמו תנועות נוער וארגונים חינוכיים שהיו מעורבים בנושאים חינוכיים ותרבותיים, אך לא הייתה להם זכות ישירה להשפיע על מדיניות מוסדות החינוך.
בשנים אלו, ועד התלמידים עסק בעיקר בנושאים פנים בית-ספריים, כמו ארגון פעילויות תרבותיות וחברתיות, אך לא היה להם תפקיד משמעותי בשיח הציבורי.
המהפך המשמעותי במעמד החוקי של ועדי התלמידים התרחש בשנות ה-90, הוקם מועצת התלמידים והנוער הארצית.
שלא רק ייצגה את התלמידים, אלא גם קיבלה הכרה כגוף מייעץ חשוב במערכת החינוך, גם בנושאי מחאות המורים.
מאז, ועדי התלמידים החלו לפתח קשרים עם משרד החינוך ועם ראשי העיריות, והחלו להיות מעורבים יותר בקביעת המדיניות החינוכית הארצית.
הכרת המדינה במעמד החוקי של ועדי התלמידים התפתחה עם השנים, והם החלו לפעול במסגרות פורמליות יותר.
ב-2000, חוק זכויות התלמיד עבר והעניק לתלמידים ולוועדיהם יותר זכויות במערכת החינוך.
החוק קובע שהתלמידים זכאים להשמיע את דעתם בנוגע למדיניות החינוך ולהשפיע על אופי הלימודים, על המבחנים, ועל תחום זכויותיהם האישיות.
בנוסף, החוק חייב את מערכת החינוך לשתף פעולה עם ועדי התלמידים ולקבל את המלצותיהם בנושאים שונים.
מטרות ועדי התלמידים בישראל משקפות את השאיפה להעצמת התלמידים, שיפור מערכת החינוך ויצירת קשרים חזקים יותר בין התלמידים, המורים, ההורים וההנהלה.
ועדי התלמידים פועלים כגוף מייצג של התלמידים במוסדות החינוך ומטרותיהם מגוונות, וכוללות הן את הרווחה האישית של התלמידים והן את השפעתם על מערכת החינוך.
אחת המטרות המרכזיות של ועדי התלמידים היא שיפור תנאי הלימודים בבתי הספר.
תוך הבטחת סביבה לימודית טובה ונעימה, הכוללת תנאים פיזיים נאותים, ציוד חינוכי, אמצעים טכנולוגיים עדכניים ויכולת להיענות לצרכים האישיים של התלמידים.
במקביל, הם עוסקים בהשפעה על תוכני הלימודים ודרכי ההוראה וההערכה, כדי להתאים את מערכת החינוך לצרכים המשתנים של התלמידים.
מטרה נוספת של ועדי התלמידים היא לקדם את זכויות התלמידים במערכת החינוך.
במסגרת זו, ועדי התלמידים פועלים למניעת פגיעות בזכויותיהם האישיות, חברתיות ותרבותיות של התלמידים.
הם מתמודדים עם בעיות של בריונות, אפליה, גזענות, חרם, ומצבים של אי שוויון.
ועדי התלמידים מהווים פלטפורמה שבה ניתן להעלות ולדון בנושאים הקשורים לזכויות התלמיד, ובכך להבטיח שהתלמידים ייהנו מהזכויות הבסיסיות שמגיעות להם.
במסגרת הסדרתם של תכנון ובנייה בישראל, הוועדה למתקנים ביטחוניים (בראשי תיבות: ולמ"ב) היא זו שבסמכותה לתת היתר בנייה לבניין, מחנה או דרך שמוחזקים על ידי צה"ל או שלוחה של מערכת הביטחון ששר הביטחון אחראי עליה.
ועדה זאת היא ועדת משנה של ועדה מחוזית לתכנון ובנייה.
את יושב ראש הוועדה ממנה שר הפנים בהתייעצות עם שר הביטחון.
היתר בנייה למתקנים מסוג זה יכללו רק פרטים על מקומו של המתקן הביטחוני ופרוט המגבלות שעומדים להטילן עקב הקמת המתקן.
התנגדויות לתוכנית למתקן ביטחוני תוגש לוועדה למתקנים ביטחוניים והתנגדות זאת לא תהיה נתונה לעיון.
הכרעת הוועדה בלבד (ללא שיקוליה) תועבר לוועדה המקומית לתכנון ובנייה ולוועדה המחוזית לתכנון ובנייה.
על החלטת הוועדה למתקנים ביטחוניים יכול משרד הביטחון בלבד להגיש ערר לוועדת ערר של מתקנים ביטחוניים, ועדת הערר היא ועדת משנה של המועצה הארצית לתכנון ובנייה.
הוועדה למתקנים ביטחוניים רשאית על פי דרישת שר הביטחון או סגנו להורות לוועדה המקומית לתכנון ובנייה או לוועדה לשמירת הסביבה החופית להורות על שינויים אם הם הכרחיים לפעולתו של המתקן הביטחוני.
ארגונים סביבתיים בישראל טוענים כי הליך התכנון המקוצר והרחוק מעין הציבור הנעשה בולמ"ב הוא בעייתי מבחינה דמוקרטית ומאפשר לא אחת פגיעה באינטרסים ציבוריים ובסביבה הטבעית.
התנגדות זו שגברה באחרונה במאבק הציבורי כנגד תוכנית "הפולינום" של חיל הים בחיפה, תוכניות למשדרים בערבה ותוכניות נוספות, אף הביאה לזכייתה של הוועדה בגלובוס השחור של חיים וסביבה לשנת 2008 ולמגוון הצעות חוק שניסו לצמצם את חופש הפעולה שלה.
בשנת 2023, בעקבות מספר תכניות שקודמו תוך פגיעה חמורה באתרי טבע, יצאה החברה להגנת הטבע בקמפיין בנושא.
ועד ראשי האוניברסיטאות (ור"ה) הוא גוף שהוקם באמצע שנות ה-60 וכולל את הנשיאים, הרקטורים והמנהלים של תשע מאוניברסיטאות המחקר בישראל: הטכניון, האוניברסיטה העברית בירושלים, מכון ויצמן למדע, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוניברסיטת אריאל בשומרון והאוניברסיטה הפתוחה.
בור"ה עוסקים בנושאי מדיניות המשותפים לכל האוניברסיטאות בישראל: שכר הסגל האקדמי, שכר הלימוד, גודל ההקצבה לקרן קשרי מדע בינלאומיים, מדיניות קבלת סטודנטים וכדומה.
נציגים מכל האוניברסיטאות מפקחים על פעילות של מרכז ארצי לבחינות ולהערכה שנוסד על פי החלטת הוועד בשנת 1981.
הוועד הוציא לאור כתב עת בשם "אקדמיה", ובו מאמרים בנושאי פעילותו של הוועד, מאמרים בנושאי שיטות הוראה ומחקר וידיעות על הנעשה באוניברסיטאות.
יושב ראש ור"ה הנוכחי הוא פרופ' דניאל חיימוביץ, נשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
קדמו לו בין היתר פרופ' אריה צבן מאוניברסיטת בר-אילן, פרופ' אשר כהן מהאוניברסיטה העברית בירושלים, פרופ' רון רובין מאוניברסיטת חיפה, פרופ' יוסף קלפטר מאוניברסיטת תל אביב, פרופ' פרץ לביא מהטכניון, פרופ' מנחם בן-ששון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, פרופ' רבקה כרמי מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ופרופ' אהרון בן זאב מאוניברסיטת חיפה.
מקום מושבו של ור"ה הוא בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2012 פעל הוועד נגד ההכרה באוניברסיטת אריאל בשומרון כאוניברסיטה, אך עמדתו לא התקבלה.
בשנת 2018 פעל הוועד למניעת הקמתה של פקולטה לרפואה באוניברסיטת אריאל, אך נכשל.
בשנת 2018 יצא הוועד נגד הקוד האתי לאוניברסיטאות שגובש במועצה להשכלה גבוהה, ובאותה שנה יצא גם הוועד נגד ההחלטה לאפשר למרכז הבינתחומי הרצליה (כיום אוניברסיטת רייכמן) לפתוח מסלול לתואר דוקטור למשפטים.
ועדה היא הרכב מצומצם של אנשים (קבוצת עבודה) המתכנס במטרה לקבל החלטות ולהגיע למסקנות.
לרוב, הוועדה כפופה לארגון גדול יותר, ומהווה חלק ממנו.
ישנם סוגים רבים של ועדות.
ניתן לחלק ועדות בשני אופנים: סוג הפעילות של הוועדה, והמעמד שלה.
ועדה מחליטה: בארגונים גדולים, בהם לא אפשרי לכל חברי הארגון להשתתף בהליך קבלת ההחלטות הנוגעות לכל הארגון, נציגים מתוך הארגון מקבלים את הסמכות להחליט עבור הכלל.
ועדה שכזו תיקרא לעיתים "מועצה".
לדוגמה: פרלמנט המחוקק עבור כלל המדינה; דירקטוריון המחליט עבור כלל בעלי המניות.
ועדת תיאום: יחידים מחלקים שונים של הארגון יכולים להתכנס לעיתים בצורה של ועדה, על מנת לתאם היבטים שונים בפעילות הארגון; לדווח על הפעילות במחלקתו של כל נציג בוועדה; לגבש עמדות לקראת פעילות משותפת וכדומה.
לדוגמה: ועדת השרים לענייני חקיקה; מועצת מנהלים.
ועדת בחינה והמלצות: ועדה זמנית (מתפרקת לאחר הגשת דו"ח ראשי אחד), המתכנסת על מנת לבחון סוגיה מסוימת ודרכי התמודדות עתידיות אפשריות, בנוגע אליה.
לדוגמה: הוועדה לבחינת תקציב הביטחון
ועדת חקירה: ועדה זמנית המתכנסת בעקבות אירוע או תופעה שהתרחשו, על מנת לברר את העובדות סביבם לעומק, לבחון נקודות לשימור או לשיפור, לזהות אשמים וכשלים ולהמליץ על דרכי פעולה אפשריות.
לרוב מתכנסות ועדות חקירה בעקבות אירוע שלילי, כגון מלחמה, אסון טבע קטלני או תאונה חמורה.
סוג נוסף של ועדת חקירה הוא ועדת בדיקה – המוגדרת לרוב כוועדה בעלת מטרות זהות, אולם בדרג נמוך יותר בארגון המדובר.
ההבדל המרכזי בין ועדת בחינה והמלצות לוועדת חקירה, הוא העובדה שהראשונה בוחנת דרכי פעולה הנוגעות לעתיד, ואילו האחרונה מופעלת בעקבות אירוע שהתרחש בעבר.
לדוגמה: ועדת פרומקין, ועדת אגרנט.
ועדות מתקיימות בכל דרג בחברה מתוקנת.
הוועדה בעלת המעמד הגבוה ביותר במדינה, היא ועדה המחוקקת עבור המדינה – הפרלמנט.
מכאן כלפי מטה, ניתן לציין מעמדים רבים לוועדות שונות, המדורגות, לצורך העניין על פי מידת השפעתה בחברה.
הפרלמנט בעצמו מחולק, לרוב, לוועדות משנה האמונות על נושאים שונים בעניין הציבור.
בישראל, ועדות הכנסת השונות הן קבוצות של חברי כנסת הדנים אך ורק מתחום מסוים ומוגדר.
גם הממשלה, הרשות המבצעת הכפופה לפרלמנט, מחולקת לרוב לוועדות בעלות חשיבות והשפעה.
בישראל ניתן לציין את ועדת השרים לענייני חקיקה, האמונה על תיאום עמדתה של הקואליציה בחוקים שהועלו על ידי חבריה, או את הקבינט המדיני ביטחוני – ועדת שרים בנושאי ביטחון, שהיא למעשה המפקד העליון על צה"ל.
עוד ברשות המבצעת, ניתן למנות ועדות משרדיות לבדיקת עניינים שונים – צוות של פקידי המשרד המקבל החלטות לגבי נושאים מסוימים.
לדוגמה: ועדת מתאר; ועדה לתיאום מילואים.
גם לרשות השופטת יש ועדות משלה: כל הרכב שופטים הדן בתיק אחד, הוא למעשה ועדה.
בנוסף, בחוק הישראלי קיים מושג ועדת החקירה הממלכתית, המהווה ועדת חקירה המופעלת על ידי גורמים מהרשות השופטת.
המודל הנ"ל של סוגי ועדות וחלוקתן בתוך המערכת השלטונית המדינית, מועתק לרוב כמו שהוא למערכות מוניציפליות.
בישראל, קיים שוני בכך שאין ביטוי לרשות השופטת ברמה המוניציפלית.
מעמד נוסף של ועדות, הוא ועדות המתפקדות אך ורק בתוך ארגון מסוים.
להחלטותיהן ומסקנותיהן אין כל מעמד מחייב עבור ארגונים אחרים, או כל מי שאיננו חלק מהארגון.
בעולם העסקי, קיימות ועדות רבות ברמות שונות ומשונות – החל מדירקטוריון המתווה את דרגו של הארגון, וכלה בוועדות זמניות ונקודתיות ברמות הזוטרות ביותר של הארגון.
ועדה ווֹלוּנטרית היא ועדה שההשתייכות אל הארגון שהיא מייצגת אינה חובה, אולם מחייבת.
כל חבר בארגון מחויב לכבד את החלטותיה של הוועדה.
לדוגמה: ועד עובדים, מפלגה פוליטית, אגודת סטודנטים.
ישנן ועדות אשר אין להן תפקיד מלבד עצם קיומן.
כך לדוגמה, ועדת כיתה אינה באמת ועדה דמוקרטית הרשאית להחליט ככל העולה על רוח חבריה, או לחייב מישהו מהכפופים לה.
הערך בוועדות שכאלה, הוא בהטמעה חינוכית של הדינמיקה החברתית הכרוכה בקבלת החלטות קבוצתית ובדמוקרטיה.
לוועדות יש שני תפקידים המזוהים כקיימים אך ורק בוועדות:
להבדיל ממסגרות אחרות, שבהן למעמד יושב ראש יש משמעות סמכותית, יושב ראש של ועדה, אמור להיות שווה במעמדו לכל יתר חבריה.
חברי הוועדה מסכימים לקבל מיושב ראש מרות במה שקשור לסדרי הדיון בה, מתוך הבנה שזוהי הדרך לנהל שיח.
היושב ראש אינו יכול לכפות על ועדה את "מה" שייאמר בה, אלא להכתיב רק את "איך" יאמרו הדברים.
בסמכותו של יושב ראש הכנסת אף להוציא חברי ועדה מן הדיון.
תפקידו של מזכיר ועדה אינו שונה מתפקידו של מזכיר בכל ארגון אחר.
הוא אמון על הצדדים הטכניים הקשורים בפעילותה של הוועדה, כגון מקום להתכנס, תיעוד הדיונים וכדומה.
לרוב, מזכיר הוועדה איננו חלק מהוועדה ואיננו בעל זכות הצבעה בה.
הנחת היסוד המונחת בבסיס הצורך להשתמש בוועדות, היא הקביעה כי דעות ממוזגות של מספר אנשים, הן לרוב פוריות ובשלות יותר מדעה של אדם אחד.
עיקרון זה הוא גם בסיס חשוב בדמוקרטיה ייצוגית.
מאידך, קיימים מספר חסרונות בהתארגנות בצורה של ועדה:
כאשר מובעות מספר דעות, קיים קושי לגבשן לכדי קונצנזוס.
היעדר קונצנזוס עלול לפגוע בלכידות הוועדה עצמה, ואף בארגון אותו היא מייצגת.
היעדר קונצנזוס מקטין את הסיכוי להגיע להחלטה מעשית ולבצעה.
חיסרון נוסף הוא הופעת "שומרי מחשבה" – כלומר מצבים חברתיים המעניקים לאדם אחד או גורם אחד בוועדה, סמכות לא רשמית.
ועדה המרכזת סמכויות וכוח, היא פתח לשחיתות.
חברי ועדות חשובות הם יעד לשוחד מצד גורמי אינטרסים אליהם נוגעים דיוני הוועדה.
קבוצת חשיבה נוטה לחשיבת יחד.
ייתכן שכל הוועדה אימצה קו חשיבה שגוי, והדרך לשנות קו חשיבה מן היסוד אצל מספר אנשים, קשה יותר מהדרך לבצע את אותה פעולה אצל אדם בודד.
ועד עובדים הוא התארגנות של עובדים במקום עבודה מסוים.
לעיתים כל העובדים במקום עבודה זה חברים בוועד עובדים משותף, ולעיתים פועלים באותו מקום עבודה ועדי עובדים אחדים, על בסיס חלוקה גאוגרפית או מקצועית.
ועד העובדים הוא הגרעין הבסיסי של איגוד מקצועי.
אופן פעילות הוועד תלוי באופיו ובגודלו של הארגון.
בארגון גדול שעובדיו מסונפים למסגרת איגוד מקצועי, חברי הוועד פעילים באופן שוטף גם על חשבון עבודתם, ולעיתים זהו תפקידם הרשמי בארגון והם בעלי משרד נפרד ופעילות עמוסה.
מנגד, ישנם ועדי עובדים שראשיהם פעילים אך ורק על חשבון זמנם הפרטי.
מימון פעולות הוועד מקורו בדרך כלל בעובדים המפרישים סכום חודשי לפעילותו.
חופש ההתארגנות המקצועית הוא זכות בסיסית על פי החוק במדינת ישראל, אך ישנם ארגונים מעטים שבהם אוסר החוק הקמה של ועד עובדים, למשל משטרת ישראל.
בין המעסיקים יש שאינם רואים בעין יפה הקמת ועד, יש שאסרו זאת על עובדיהם קודם שהזכות להקים ועד עוגנה בחוק, ויש המנסים למנוע זאת גם לאחר קביעתה של זכות זו.
מסיבות היסטוריות של התפתחות העבודה המאורגנת בישראל ולאור פסיקות בתי הדין לעבודה, יהיה לרוב ועד העובדים מקושר לאיגוד מקצועי כמו ההסתדרות או כוח לעובדים ויוקם ויתנהל מתוקף תקנונם, ולא ישות משפטית עצמאית.
ועד עובדים פועל בהתאם לתקנות ההסתדרות ובכפיפות לה.
סמכויותיו מוגבלות מתוקף תקנות ההסתדרות, כך למשל הוא אינו רשאי לחתום על הסכמים קיבוציים (אך נהוג להוסיף את חתימתו ליד חתימת נציג ההסתדרות) כמו כן פעילותו כפופה לחוקי העבודה.
במקומות עבודה בעלי אופי מיוחד ניתן לראות חריגה מכלל זה, למשל - ועדי סגל ההוראה הבכיר והזוטר באוניברסיטאות, אשר הקימו ארגוני עובדים עצמאיים משלהם.
בחברות היי-טק בדרך כלל העבודה היא על בסיס חוזה אישי ומדיניות ההנהלה היא למנוע הקמת ועדי עובדים.
בשנים האחרונות, עקב מקרים רבים של פיטורים וצמצומים בחברות היי טק, הוקמו ועדי עובדים גם בחברות אלה, במטרה לאגד את העובדים מול ההנהלה ולדרוש ביטחון תעסוקתי.
ועדים כאלה הוקמו בשנת 2014 בחברות SAP ונס טכנולוגיות.
השכיחות של ועדי עובדים והתאגדויות באוכלוסיות החלשות, הזקוקות במיוחד להגנה על זכויותיהם לצד שיפור תנאיהם בשוק העבודה, נמוך מאוד.
תופעה זו רווחת למשל בקרב יוצאי אתיופיה, ערבים וחרדים.
ועד חלוצי יסוד המעלה הוקם ביפו בכ"ח באדר תרמ"ב - 9 במרץ 1882, על ידי זלמן דוד ליבונטין, במטרה לרכוש קרקעות בארץ ישראל, לקיים התיישבות חקלאית של יהודים ולייסד מושבה ליוצאי רוסיה.
בראש הוועד עמד זלמן דוד לבונטין, וחיים אמזלאג היה נשיא הכבוד.
ב-19 במרץ 1882, יצאו חברי הוועד לסיור בשפלת יהודה על מנת לבחון קרקעות העומדות למכירה.
תחילה הגיעו לוואדי חנין, יישובו לעתיד של ראובן לרר, והתאכסנו בביתו של האיכר הגרמני שהתגורר שם.
הם המשיכו לכפר הערבי איסדוד ולנו אצל ארמני בעל טחנת קמח.
בעזה ניהלו משא ומתן עם הפחה של העיר על התיישבות בסביבות העיר, המשיכו לדיר אל בלח, ואזור בו יושבים בדואים אך לא מצאו נחלה מתאימה להתיישבות.
הם עלו לירושלים אל מנהיג הטמפלרים שהמליץ בפניהם שייבנו המושבה, בעדיפות ראשונה, בית ספר ובית כנסת.
לאחר בדיקת חלקה נוספת שהוצעה למכירה בדרך שבין רמלה לבין ירושלים הגיעו למקום המיועד למושבה, אדמת עיון-קרא, 12.5 ק"מ דרומית ליפו על שטח של 3,340 דונם במחיר 15 פרנק הדונם, עליה נבנתה המושבה ראשון לציון.
סגן הקונסול הבריטי ביפו, ר' חיים אמזלאג רכש, על שמו, את האדמה.
רכישת הקרקע למושבה הראשונה ראשון לציון הייתה הפעילות החשובה של ועד חלוצי יסוד המעלה.
ועד פקידי קושטא היה גוף כלכלי שנוסד ב-1726 באיסטנבול ויועד על מנת לתמוך ביהודי ארץ ישראל בכלל ויהודי ירושלים בפרט.
סביב שנת 1720 היה היישוב היהודי בירושלים שרוי במשבר כלכלי וקיומי.
האשכנזים, שעלו יחד עם חבורת רבי יהודה החסיד, צברו חובות כבדים וגורשו מהעיר.
היהודים הספרדים סבלו גם הם מחובות שהלכו ותפחו, כתוצאה מתשלומים מופקעים על שכר דירה, תשלומי שוחד ומיסים שונים ומשונים.
בנוסף, השלטון המרכזי באיסטנבול נחלש ועלה כוחם של שליטים מקומיים פרועים ומושחתים.
כתוצאה מכל אלו התדלדל מאוד היישוב היהודי בירושלים ורבים היגרו לצפת, טבריה ואף לחוץ לארץ.
בשנת 1726 הקים הגביר היהודי תושב איסטנבול ר' יעקב בן דוד זונאנה, יחד עם אחרים, את "ועד פקידי וגבירי ארץ ישראל בקושטא".
מטרת הוועד הייתה גיוס כספים מיהודי הגולה, באמצעות שליחים (בדומה לשד"רים) וחלוקה של כספים אלה ליהודי ירושלים לפי קריטריונים.
בירושלים הוקם במקביל "כולל עיה"ק (עיר הקודש) ירושלים" (או "כולל הספרדים בירושלים"), כלומר ועד מקומי שתפקידו היה לחלק את הכספים בירושלים לפי תקנות הוועד.
לאחר מספר שנים הורחבו מטרות הוועד לתמיכה בכל יהודי ארץ ישראל בהם הערים צפת, טבריה וחברון.
עקב התמיכה הכספית והיכולת של הוועד לכפות על היהודים תקנון הפך הוועד למנהל בפועל של ענייני היהודים בירושלים.
מצד שני, שלוחי הוועד פעלו גם, ללא מעמד רשמי, בחצר הסולטאן על-מנת לייצג את ענייני יהודי ארץ-ישראל.
כיוון שהוועד באיסטנבול כלל את העשירים והמכובדים שביהודי העיר, נטו השלטונות להאזין לטענותיהם ובכך שופר מעמדם של יהודי ירושלים, מיסיהם הוקלו והוכבדה יד השלטון המרכזי על השליטים המקומיים בארץ ישראל.
החל מראשית דרכו של הוועד הוא ארגן עליה שנתית לרגל של יהודים לירושלים.
מלבד הערך הרוחני, הדבר גם סייע כלכלית ליהודי ארץ-ישראל.
הוועד גבה את תשלום מס עולי הרגל (ה"גאפאר") באופן מרוכז והעבירו לשלטון ובכך מנע שרירות-לב של פקידים מקומיים שנטו לעשוק את עולי הרגל שהגיעו בלא מסגרת מארגנת.
בשנת 1740 הקים הוועד אכסניה לעולים ביפו.
היה זה ח'אן יהודי שהקל מאוד על העולים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 זיהתה חוקרת יפו, ד"ר חנה רם, את מבנה הח'אן עם מבנה בית הכנסת לעולי לוב ביפו, המנציח כיום את הח'אן העתיק.
לאחר מכן עבר המרכז היהודי ביפו לבית אג'ימן.
לאחר מרד מוחמד עלי, ב-1840, עליית מעצמות מערב אירופה ושקיעת העות'מאנים, נחלשה גם עוצמתו של הוועד.
עם סיום השלטון העות'מאני בארץ ישראל, ב-1917 תם תפקידו של הוועד.
ועד מקומי הוא חלק מן המערכת השלטונית במרחב הכפרי המנוהלת באמצעות מועצות אזוריות.
המועצה האזורית היא רשות מקומית שבה מספר יישובים כפריים, יישובים עירוניים, יישובים קהילתיים וישובים מוסדיים והיא נועדה להוות מעין מסגרת ארגונית למטרות משותפות של מספר יישובים סמוכים שכל אחד מהם בנפרד אינו יכול לזכות במעמד של מועצה מקומית.
מבחינה משפטית, ועד מקומי, בהתאם לחוק הפרשנות, תשמ"א-1981, נמנה גם הוא תחת הגדרת המונח "רשות מקומית".
בראשית שנות המדינה החלו להתארגן מועצות מקומיות מסוג חדש.
המועצה הראשונה הייתה מועצה אזורית עמק הירדן ואחריה קמו מועצות אזוריות נוספות.
מועצות אלה אימצו את צו המועצות המקומיות (מועצות האזוריות עמק הירדן) תש"י-1950 (להלן: "צו עמק הירדן").
בצו עמק הירדן מוצאים לראשונה ועדים מקומיים והסדרים מפורטים להנהלה מקומית.
בצו עמק הירדן יש הבחנה בין יישוב שיתופי לבין יישוב שאינו שיתופי, נקבע כי "בישוב שיתופי יהיו האנשים המשמשים באותו זמן, על פי תקנותיו, כחברי הוועד, או במזכירות או ההנהלה של היישוב – הוועד המיוחד של היישוב".
היישוב הבודד מתנהל על ידי ועד מקומי נבחר שהוא למעשה ישות משפטית מנהלית ומוגדר כ"רשות מקומית" לעניין הוראות דין מסוימות.
המחוקק העניק, לוועד המקומי את הסמכויות שיש למועצה האזורית בהגבלות החלות על המועצה.
המועצה תהא רשאית לאצול מתפקידיה וסמכויותיה לוועד המקומי, בדרך כלל, לעניין מסוים או לסוג של עניינים, למעט סמכויותיה בתחומים הבאים: הקמת תאגיד עירוני, הטלת אגרות, היטלים ודמי השתתפות, הטלת ארנונה, הכנת תקציב ועד מקומי, אישור חוקי עזר ופרסומם והפקעת מקרקעין, על פי חוק איגודי ערים, תשס"ו – 1955.
יחסי הגומלין בין הוועד המקומי והמועצה האזורית
השלטון המקומי במרחב הכפרי בנוי כמערכת דו-רבדית, בה הוועד המקומי מהווה את הרובד התחתון והמועצה האזורית את הרובד העליון.
הזיקה בין היישוב למועצה האזורית עוברת דרך הוועד המקומי.
מעמדו המשפטי של הוועד המקומי מעוגן בצו המועצות המקומיות (מועצות אזוריות), תש"ח – 1958 (להלן: "צו המועצות").
שם נקבע כי "כל יישוב יתנהל על ידי ועד מקומי" (סעיף 90).
לוועד המקומי יהיו, בתחום הנהלתו, אותן הסמכויות שיש למועצה, בכל אותם התנאים וההגבלות שסמכויות המועצה מותנות או מוגבלות בהם, אולם הוועד לא יהיה רשאי להשתמש בסמכויות אלה, אלא במידה שהמועצה אינה משתמשת בהן וכל עוד שאין בכך משום סתירה להחלטות המועצה שהודיעו עליהן לוועד, ולחוקי העזר שלה.
התחום היחיד שבו יש לוועד עדיפות על המועצה הוא תחום החינוך והתרבות .
בעשור הראשון למדינה הוקמו, או אורגנו מחדש, כמה עשרות מועצות אזוריות מהטיפוס החדש עם צו נפרד לכל מועצה.
ב-1958 התקין שר הפנים את צו המועצות, אשר ביטל את כל הצווים הנפרדים ומאז כמעט כל המועצות האזוריות מתנהלות על פי הוראות צו המועצות.
בצו המועצות נשארה ההבחנה בין "ישוב שיתופי" (הכולל קיבוץ, קבוצה, או מושב עובדים לרבות יישוב שלפחות תשעים אחוז מתושביו שהם בני 18 ומעלה מאוגדים באגודה שיתופית להתיישבות ושהמועצה מכירה בו יישוב שיתופי לצורך צו זה) לבין יישוב שאינו שיתופי ברובד התחתון .
חברי הוועד המקומי ביישוב שיתופי יהיו האנשים שהם באותה עת, חברי הוועד, המזכירות או ההנהלה של היישוב.