tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתוצאה ממסע נפוליאון ב-1812 נגד רוסיה, ציפו הפולנים שהדוכסות תשודרג למעמד של ממלכה ושבזמן פלישת נפוליאון לרוסיה יצטרפו אליהם השטחים המשוחררים של הדוכסות הגדולה של ליטא, שותפה היסטורית של פולין ב.
עם זאת, נפוליאון לא רצה לקבל החלטה קבועה שתקשור את ידיו לפני הסדר השלום הצפוי שלו עם רוסיה.
למרות זאת, הוא הכריז על ההתקפה על רוסיה כמלחמה פולנית שנייה.
אולם הסדר שלום זה לא היה אמור להיות.
ה-Grande Armée של נפוליאון, כולל קבוצה משמעותית של חיילים פולנים, יצאה לדרך במטרה להוריד את האימפריה הרוסית על ברכיה, אך שאיפותיו הצבאיות סוכלו בשל כישלונו לספק מזון לצבא ברוסיה וסירובה של רוסיה להיכנע לאחר לכידת מוסקבה; מעטים חזרו מהצעידה חזרה.
המערכה הכושלת נגד רוסיה התגלתה כנקודת מפנה גדולה בהצלחתו של נפוליאון.
לאחר תבוסתו של נפוליאון במזרח, רוב שטחה של דוכסות ורשה נכבש על ידי רוסיה בינואר 1813 במהלך התקדמותם על צרפת ובעלות בריתה.
אף על פי שכמה מבצרים מבודדים החזיקו מעמד במשך יותר משנה, קיומה של המדינה הפולנית בכל דבר מלבד השם הגיע לקץ.
אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה הקים מועצה זמנית העליונה ביותר של דוכסות ורשה כדי לשלוט באזור באמצעות הגנרלים שלו.
אף על פי שמדינות רבות באירופה ושליטים לשעבר יוצגו בקונגרס וינה ב-1815, קבלת ההחלטות הייתה ברובה בידי המעצמות הגדולות.
אולי היה זה בלתי נמנע, אם כן, שגם פרוסיה וגם רוסיה יחלקו למעשה את פולין ביניהן; אוסטריה הייתה אמורה לשמור פחות או יותר על רווחיה מהחלוקה הראשונה של 1772.
רוסיה דרשה לעצמה את כל שטחי דוכסות ורשה.
היא שמרה את כל רווחיה משלוש החלוקות הקודמות, יחד עם ביאליסטוק והשטח שמסביב שהשיגה ב-1807. דרישותיה לכל דוכסות ורשה נדחו על ידי מעצמות אירופיות אחרות.
פרוסיה החזירה לעצמה חלק מהשטח שאיבדה לדוכסות ורשה ב-1807: חלק ממה שכבשה בחלוקה השנייה.
קולמרלנד ודנציג הפכו לחלק מפרובינציית פרוסיה המערבית; השטחים הנותרים (כלומר, פולין גדול /פוזנן), שכיסו שטח של כ-29,000 קמ"ר, הוקמו מחדש כ.
לדוכסות הגדולה ולאוכלוסייתה הייתה אוטונומיה נומינלית מסוימת (אף על פי שהיא הייתה כפופה למעשה לפרוסיה), אך בעקבות מרד פולין גדול ב-1848 השתלבה במלואה בפרוסיה כפרובינציית פוזן.
העיר קרקוב וחלק מהשטחים הסובבים אותה, בעבר חלק מדוכסות ורשה, הוקמו כ שהייתה עצמאית למחצה, ב"הגנה" של שלוש שכנותיה החזקות.
שטחה של העיר היה בגודל של כ-1,164 קמ"ר, ואוכלוסייתה מנתה כ-88,000 איש.
העיר סופחה לבסוף לאוסטריה ב-1846, והפכה ל.
לבסוף, עיקרה של דוכסות ורשה לשעבר, בגודל של כ-128,000 קמ"ר, הוקמה מחדש במה שנהוג לכנות "פולין הקונגרסאית", באיחוד אישי עם האימפריה הרוסית.
האזור חפף בגדול לחלקים הפרוסיים והאוסטריים של החלוקה השלישית (מלבד האזור סביב ביאליסטוק) בתוספת כמחצית מכיבושי החלוקה השנייה של פרוסיה וחלק קטן מהרווחים של החלוקה הראשונה של אוסטריה.
המדינה הייתה דה פקטו מדינת בובות רוסית, והיא שמרה על מעמדה הנפרד רק עד 1831, כאשר סופחה למעשה לאימפריה הרוסית.
השטחים המרכיבים אותה הפכו לארץ הוויסלה ב-1867.
דוכסות מילאנו (במילאנזית: Ducaa de Milan; באיטלקית: Ducato di Milano) הייתה ישות מדינית בין 1395 ל-1797. בראש הדוכסות ניצב דוכס מילאנו, ומילאנו הייתה בירתה והעיר הגדולה ביותר בה.
שטח הדוכסות השתנה לאורך ההיסטוריה שלה.
בשיאה השתרעה כמעט על פני כל לומברדיה ופיימונטה וערים מרוחקות כאסיזי, לוקה ופיזה נמצאו תחת השפעתה.
במשך שנות המלחמות האיטלקיות במאה ה-16 עברה מיד ליד בין האימפריה הרומית הקדושה, בית הבסבורג וצרפת.
מאז המאה ה-11 הייתה מילאנו עיר חופשית.
בשנת 1277 החל שלטון בית ויסקונטי.
בשנת 1395 רכש שליט מילאנו, ג'אן גלאצו ויסקונטי, את תואר הדוכס מאת ונצסלאוס, מלך הרומאים ב-100,000 פלורינים.
הדבר הקנה לו את הגנת האימפריה הרומית הקדושה מפני צבאות שכנותיו, מדינת האפיפיור והרפובליקה של ונציה.
ויסקונטי הרחיב את שטחי הדוכסות וכלל בהם את ערי הליגה הלומברדית לשעבר ושטחים נוספים.
מותו של פיליפו מריה ויסקונטי ללא יורש זכר הטיל את הדוכסות לסכסוך ירושה ולהקמת רפובליקה קצרת-ימים (הרפובליקה האמברוזית בין 1447 ל-1450).
ב-1450 ביקש סנאט הרפובליקה מהמצביא וחתנו של ויסקונטי, פרנצ'סקו ספורצה, לשוב לעיר וליטול את הדוכסות.
בעוד הוא קיבל הכרה מהערים השכנות כדוכס מילאנו, הוא לא קיבל הכרה כזו מאת קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
רק ב-1492 הוכר בנו, לודוביקו ספורצה כדוכס על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
דוכסים אלה לבית ספורצה היו לשליטים המפוארים ביותר של הדוכסות ועסקו במפעלי בנייה רחבי היקף ובמדיניות שחתרה לשלום ולאיחוד ערי-המדינה של חצי האי האפניני.
עידן השלום בא אל קיצו ב-1499 עם פלישת לואי השנים עשר, מלך צרפת לדוכסות.
המלך ראה עצמו יורש הדוכסות עקב היותו נכדה של ולנטינה ויסקונטי, בתו של ג'אן גלאצו.
צרפת שלטה בדוכסות עד 1512 אז עברה הדוכסות לידי שווייץ, שהעמידה בראש הדוכסות את מסימיליאנו ספורצה.
ב-1515 שבו הצרפתים בראשות פרנסואה הראשון, מלך צרפת וכבשו את הדוכסות בקרב מאריניאנו (Marignano; 14 בספטמבר 1515).
ב-1521 כבש בית הבסבורג (שליט אוסטריה וספרד) את הדוכסות והעמיד בראשה את אחיו של מסימיליאנו, פרנצ'סקו ספורצה השני, שהיה לדוכס מילאנו האחרון מבית ספורצה.
ב-1535, כאשר פרנצ'סקו ספורצה השני נפטר ללא יורש עלתה שוב שאלת הירושה כאשר הן קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והן פרנסואה הראשון, מלך צרפת טוענים לזכות על הדוכסות.
כחלק מהנסיון לפתור את השאלה נלקחו מהדוכסות שטחיה מדרום לנהר הפו, שהפכו לדוכסות פארמה כפייף של בנו הלא חוקי של האפיפיור פאולוס השלישי, פייר לואיג'י פרנזה, דוכס פארמה.
עם מותו של קרל החמישי עברה הדוכסות לשלטונו של פליפה השני, מלך ספרד.
זכותה של ספרד על הדוכסות הוכרה לבסוף על ידי צרפת במסגרת שלום קאטו-קמברזי שסיים את המלחמות האיטלקיות.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית (1701–1714) עברה הדוכסות מידי ספרד לידי אוסטריה.
סיפוח הדוכסות לאוסטריה נחתם בחוזה באדן ב-7 בספטמבר 1714. ב-1796 נכבשה הדוכסות על ידי נפוליאון בונפרטה.
שנה לאחר מכן חדלה להתקיים עם סיפוחה בהסכם קמפו פורמיו ל"רפובליקה הטרנס-אלפינית" שצורפה תוך מספר חודשים לרפובליקה האיטלקית.
קונגרס וינה יצר את ממלכת לומברדיה-ונציה ושטחי הדוכסות הפכו לחלק מממלכה זו, שהריבון שלה היה קיסר אוסטריה.
ממלכה זו חדלה להתקיים עם איחוד איטליה ויצירת ממלכת איטליה ב-1866.
דגל הדוכסות מורכב מסמל בית ויסקונטי, ה-biscione, נחש בולע נער ו-capo dell'impero: נשר אימפריאלי גרמני שחור על רקע מוזהב המסמל זיקה לאימפריה הרומית הקדושה.
דוכסות נסאו הייתה מדינה שהוקמה על ידי נפוליאון בשנת 1806, על ידי צירופן של נסיכות נסאו-ויילבורג ונסיכות נסאו-אוזינגן לדוכסות אחת.
בקונגרס וינה צורפה אף נסיכות אורנז'-נסאו לדוכסות.
הדוכסות התקיימה כחלק מהקונפדרציה הגרמנית עד 1866, שאז סופחה לממלכת פרוסיה, בעקבות תבוסת האימפריה האוסטרית ובעלות בריתה (שהדוכסות הייתה חלק מהם) במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
ב-17 ביולי 1806 הצטרפו נסיכות נסאו-ויילבורג ונסיכות נסאו-אוזינגן לקונפדרציה של הריין, וב-30 באוגוסט 1806 התאחדו הנסיכויות לישות אחת - דוכסות נסאו.
בראש הדוכסות הועמד פרידריך אוגוסט, נסיך נסאו-אוזינגן שהיה המבוגר מבין שני השליטים, ומכיוון שלא היו לו בנים נקבע שפרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג יירש אותו לאחר מותו.
לאחר תבוסת נפוליאון, הוחלט בקונגרס וינה לצרף לדוכסות גם את נסיכות אורנז'-נסאו, ובכך לאחד את כל נחלות בית נסאו תחת שליט יחיד.
הדוכסות הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית, ובשנת 1816 הועברה בירת הדוכסות לעיר ויסבאדן.
ב-9 בינואר 1816 מת פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג מנפילה במדרגות, ובשל כך לאחר מות פרידריך אוגוסט, דוכס נסאו ב-24 במרץ 1816 ירש אותו וילהלם, דוכס נסאו בנו של פרידריך וילהלם.
בשנת 1839 מת וילהלם, דוכס נסאו, ובמקומו עלה לשלטון בנו אדולף, דוכס נסאו.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, וב-20 ביולי נכבשה ויסבאדן על ידי הכוחות הפרוסים.
בשנת 1890 ירש אדולף את הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, לאחר שלא היה יורש זכר מבית אורנז'-נסאו.
דוכסות סקסוניה (מגרמנית: Herzogtum Sachsen) הייתה דוכסות שנוצרה על ידי קרל הגדול, לאחר שניצח את השבטים הסקסונים.
הדוכסות אחת מחמש הדוכסויות השבטיות של פרנקיה המזרחית, והתקיימה עד לחלוקתה בשנת 1296 לדוכסות סקסוניה-ויטנברג ולדוכסות סקסוניה-לאוונבורג.
שטח הדוכסות השתרע על שטח נרחב בצפון גרמניה, שכיום קיימות בו המדינות סקסוניה התחתית, סקסוניה אנהלט, חלק מנורדריין וסטפאליה, חלק משלזוויג-הולשטיין, וערי המדינה ברמן והמבורג.
בתקופת שלטונו של היינריך האריה, התווספה לדוכסות גם אזור מקלנבורג-מערב פומרניה, אך השטח שקיימת בו היום מדינת סקסוניה לא השתייך לשליטת הדוכסות.
בשנת 772 החל קרל הגדול במתקפותיו נגד השבטים הסקסונים, שנמשכו עד להכנעתם בשנת 804. לאחר כיבוש סקסוניה מינה קרל הגדול פקידים מהשושלת הקרולינגית, ששלטו באזור בשמו.
בשנת 844 מונה ליודולף אבי השושלת האוטונית לדוכס סקסוניה, על ידי המלך לודוויג הגרמני.
לאחר מותו של ליודולף בשנת 866 בקרב נגד הוויקינגים, עלה לשלטון בנו הבכור ברונו.
לאחר מותו של ברונו בשנת 880, עלה לשלטון אחיו אוטו, ולאחר מותו בשנת 912 עלה לשלטון בנו היינריך הראשון.
בשנת 919 נבחר שליט הדוכסות היינריך הראשון למלך גרמניה, במקום קונראד הראשון, מלך גרמניה.
היינריך הרחיב מאוד את שטח גרמניה כלפי מזרח, ואף הכניע את ממלכת בוהמיה.
כמו כן, הצליח היינריך לספח את דוכסות לורן, כתוצאה ממלחמות האחים בצרפת.
לאחר מותו של היינריך הראשון, עלה לשלטון בנו אוטו.
בתחילת שלטונו היו כמה דוכסים שמרדו בו, אך אוטו ניצח אותם, ונתן את נחלותיהם לקרובי משפחתו שהיו נאמנים לו.
אוטו סימן כיעד ראשון לשאיפות ההתרחבות שלו את איטליה, אשר באותה התקופה הייתה שרויה בחוסר יציבות שלטוני.
בשנת 951 כבש אוטו את לומברדיה, ובשנת 962 הוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, על ידי האפיפיור יוחנן השנים עשר.
בשנת 961 מינה אוטו את הרמן בילונג לנציגו האישי בסקסוניה, ולאחר מותו ירש אותו בנו ברנהרד, שמונה לדוכס סקסוניה.
לאחר מותו של ברנהרד בשנת 1011 ירש אותו בנו ברנהרד השני, ולאחריו שלטו אורדולף ומגנוס.
לאחר מותו של מגנוס ללא ילדים, מונה לותאר זופלינבורג לדוכס סקסוניה.
בשנת 1112 ניסה היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להדיחו מהשלטון, אך לבסוף גבר עליו לותאר בשנת 1115. לאחר מותו של היינריך החמישי בשנת 1125, נבחר לותאר למלך גרמניה ולקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר מותו של לותאר בשנת 1137, ירש אותו חתנו היינריך העשירי, דוכס בוואריה מבית ולף, אך בשנת 1138 הדיח אותו קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ומסר את הדוכסות לאלברכט "הדב" מבית אסקניה.
בנו של היינריך - היינריך הארי לא ויתר על תביעתו לירושתו, ובשנת 1142 השיב קונראד את סקסוניה לידיו.
היינריך היה שליט מוכשר, והרחיב את גבולו מזרחה לעבר מקלנבורג ופומרניה.
בשנת 1158 לכד את העיר ליבק, והחל לשבור את המונופול הדני בים הבלטי.
בתחילה תמך היינריך ממושכות ובנאמנות בדודנו, הקיסר פרידריך הראשון בניסיונותיו של האחרון לבסס את אחיזתו בכתר הקיסרי ובמלחמותיו החוזרות ונשנות בערי לומברדיה ובאפיפיורים, שבהן ניצח מספר פעמים בעזרתו של היינריך ושל אביריו הלוחמים ללא חת.
אולם ב-1174 סירב היינריך לסייע לפרידריך בפלישה מחדש ללומברדיה, מפני שהיה עסוק בעצמו באבטחת גבולותיו המזרחיים.
הוא סבר כי ההרפתקאות האיטלקיות הללו אינן שוות את המאמץ, וזאת גם לאחר שפרידריך הציע להעניק לו את העיר העשירה גוסלר – פרס שאותו חמד היינריך מזה זמן רב.
מסעו של ברברוסה אל תוך לומברדיה הסתיים בכישלון מוחץ, והוא נטר טינה להיינריך, אשר לא סייע לו.
בהצהירו כי החוק הקיסרי גובר על החוק הגרמני המסורתי, הפשיט בית המשפט את היינריך משטחיו והכריז עליו כעל פורע חוק.
בעלי-בריתו של היינריך נטשו אותו, והוא נכנע לבסוף בנובמבר 1181, ב שבארפורט.
לאחר תבוסת היינריך הארי, הקטין פרידריך ברבוסה את שטחי הדוכסות; את וסטפאליה מסר לארכיבישופות של קלן, ואת שטחי בראונשווייג השאיר בידי בית ולף.
לאחר מכן מינה פרידריך את ברנהרד הראשון, רוזן אנהלט, בנו של אלברכט "הדב", לדוכס סקסוניה.
לאחר מותו של ברנהרד בשנת 1212 עלה לשלטון בנו אלברכט הראשון, דוכס סקסוניה, ולאחר מותו בשנת 1260 ירשו אותו במשותף בניו יוהאן הראשון ואלברכט השני.
דוכסות זלצבורג , הייתה אחת ממדינות האימפריה האוסטרית, ולאחר מכן של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918, הפכה הדוכסות למדינת זלצבורג באוסטריה.
בשנת 1803 קיבל פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה כנסיך בוחר את שטחי ארכיבישופות זלצבורג שעברו תהליך חילון, כפיצוי על הדוכסות הגדולה של טוסקנה שנלקחה ממנו.
בחוזה פרסבורג בשנת 1805 צורפו שטחי נסיכות הבוחר מזלצבורג לאימפריה האוסטרית, וכפיצוי קיבל פרדיננד את שטחי בישופות וירצבורג לשעבר כנסיכות הבוחר מווירצבורג.
שטחי נסיכות הבוחר מזלצבורג שולבו באימפריה האוסטרית, ופרנץ הראשון, קיסר אוסטריה, הוסיף לתאריו את התואר "דוכס זלצבורג".
בשנת 1809 הועברו שטחי הנסיכות לממלכת בוואריה, ובשנת 1816 חזרו לשליטת אוסטריה, למעט חלק קטן בגדה השמאלית של נהר הזלצך.
רוב שטח הנסיכות צורף לשטחי אוסטריה עילית, ומיעוטו צורף לטירול ולקרינתיה.
לאחר מהפכות 1848 הופרד שטחה של זלצבורג מאוסטריה עילית, והפך לנחלת כתר חדשה, וקרולינה אוגוסטה, נסיכת בוואריה - אלמנתו של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה התגוררה בשטחי הדוכסות.
לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, השתייכה הדוכסות לציסלייטניה - שטחי אוסטריה באימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר תבוסת האימפריה במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918, הפכה הדוכסות למדינת זלצבורג, אשר בתחילה הייתה חלק מאוסטריה הגרמנית, ולאחר מכן חלק מהרפובליקה האוסטרית הראשונה.
דוכסות סקסוניה-אייזנברג (גרמנית: Sachsen-Eisenberg, נהגה "זקסן-אייזנברג") הוא שמה של דוכסות גרמנית בתורינגיה, שהתקיימה במשך תקופה קצרה, וצורפה לאחר מכן לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
בית וטין החזיק בנחלות נרחבות בסקסוניה, סקסוניה-אנהלט, ותורינגיה.
בשנת 1485 פוצלה הנחלה בין בניו של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה; ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה קיבל את החלק המערבי (תורינגיה), ואילו אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה קיבל את החלק המזרחי (סקסוניה).
בשנת 1547 ויתר יוהאן פרידריך מסקסוניה על תואר הנסיך הבוחר לאחיינו מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה, בעקבות המלחמה השמלקלדית, וקיבל את התואר דוכס סקסוניה.
לאחר מותו פוצלה הדוכסות בין בניו; יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה קיבל את אזור אייזנך וקובורג, יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר קיבל את אזור ויימאר, ואילו יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה קיבל את אזור גותה.
בשנת 1566 ירש יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר את אחיו, אך בשנת 1572 שוב פוצלה הדוכסות בין יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר לבין אחייניו יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך.
לאחר מותו של פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר בנו של יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר בשנת 1602, חולקה הדוכסות בין אחיו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר ובין בנו יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.
בשנת 1640 נתן וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר את חלק מנחלתו לאחיו הצעיר ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה, שירש בשנת 1672 את דוכסות סקסוניה-אלטנבורג.
לאחר מותו בשנת 1675 שלטו בניו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת בניו; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.
כריסטיאן הקים את חצרו באייזנברג, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-אייזנברג.
בשנת 1707 מת כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, והתעוררה מחלוקת ירושה שהתקיימה עד לשנת 1735, אך לבסוף הוחלט לצרף חלק ניכר מאדמותיו לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
דוכסות וירטמברג הייתה דוכסות שהתקיימה בדרום גרמניה בין השנים 1495–1803, ולאחר מכן קיבלה מעמד של נסיך בוחר, ובהמשך הפכה לממלכת וירטמברג.
בשנת 1495 הועלה אברהרד החמישי, רוזן וירטמברג למעמד של דוכס, אולם בשנת 1496 מת אברהרד, ובמקמו עלה לשלטון דודו אברהרד השני, דוכס וירטמברג שמת אף הוא כעבור שנתיים, והוחלף על ידי אולריך, דוכס וירטמברג.
אולריך סייע למקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במהלך מלחמת לנדסהוט בשנת 1503, ובמהלך מסעו לרומא בשנת 1508. בשל פזרנותו הרבה והכבדת המיסים על התושבים, פרץ בשנת 1514 מרד נגדו, ואולריך העניק חירויות מסוימות לתושבים.
בשנת 1519 הסתכסך אולריך עם הליגה השוואבית, ובתגובה פלשו כוחות הליגה לווירטמברג, וגירשו את אולריך, ומכרו את הדוכסות לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שמסר אותה לאחיו פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה.
בשנת 1523 המיר אולריך את דתו לדת הלותרנית, ובשנת 1525 עמד בראש מרד האיכרים הגרמני, אולם הובס ונמלט שוב.
בשנת 1526 חבר אולריך לפיליפ הראשון, רוזן הסן, ובשנת 1526 הכריז פיליפ על כוונתו להחזיר את אולריך לשלטון.
בשנת 1534 התמוססה הליגה השוואבית, ואולריך ניצל את ההזדמנות וכבש את הדוכסות בחזרה.
לאחר דין ודברים עם בית הבסבורג, קיבל אולריך את הדוכסות, אולם היה כפוף לריבונות אוסטרית.
במהלך המלחמה השמלקלדית לחם אולריך נגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם הובס ונדרש לשלם סכום כסף גדול מאוד בעד המשך שלטונו.
בשנת 1550 מת אולריך, ובנו כריסטוף, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
כריסטוף המשיך במלאכת המרת הדת שהחל אביו, וסייע למעמד האצולה להתעשר על חשבון התושבים.
בשנת 1568 מת כריסטוף, ובנו לודוויג השלישי, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1593 מת לודוויג ערירי, וקרוב משפחתו פרידריך הראשון, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
פרידריך ניתק את וירטמברג מחסותה של אוסטריה, והגיע על כך לידי הסכם עם רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1599. בשנת 1608 מת פרידריך, ובנו יוהאן פרידריך, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
במהלך שלטונו פרצה מלחמת שלושים השנים, אך יוהאן פרידריך לא נטל בה חלק.
בשנת 1628 מת יוהאן פרידריך, דוכס וירטמברג, ובנו אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1637 ברח אברהרד מהדוכסות לשטרסבורג, ובשנת 1638 חזר לוירטמברג לאחר משא ומתן עם פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשלום וסטפאליה בשנת 1648 אושרה שליטתו בדוכסות.
בשנת 1674 מת אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג, ובנו וילהלם לודוויג, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1677 מת וילהלם לודוויג במפתיע, ובנו אברהרד לודוויג, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שאברהרד לודוויג היה רק בן שנה, מונה דודו פרידריך קרל, דוכס וירטמברג-ויננטל כעוצר.
אברהרד לודוויג שהיה מאוד רדוד ושטחי, השאיר את השלטון בידי יועציו, ובילה את מרבית זמנו במסעות ציד.
בשנת 1731 מת בנו פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של וירטמברג, ואברהרד לודוויג ניסה לחזור לאשתו יוהאנה אליזבת מבאדן-דורלאך, על מנת להעמיד עוד בן, אולם היא סירבה לחזור אליו.
בשנת 1733 מת אברהרד לודוויג, ובן דודו קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג עלה לשלטון אחריו.
עם עלותו לשלטון מינה קרל אלכסנדר את יוזף זיסקינד אופנהיימר ליועצו הכלכלי.
מהלכיו הכלכליים של אופנייהמר הצילו את כלכלת וירטמברג שהייתה הרוסה בעקבות מלחמת הירושה הספרדית (1702-1713), אך גררו תגובות קשות הן מהמעמד העליון שכלל את האצילים והבורגנים והן ממעמד הצמיתים והאיכרים, אך אלכסנדר התעקש ושמר על אופנהיימר כיועצו.
במשך כל תקופת כהונתו של אופנהיימר הצליח אלכסנדר לצבור לעצמו ולאנשיו כסף רב וחיי פאר ועושר רב, אך גם הצליח לחזק את צבאו.
בשנת 1737 נפטר אלכסנדר משבץ מוחי פתאומי, ובנו קרל השני אויגן, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שהיה קטין, שימשו קרל רודולף, דוכס וירטמברג-נוישטדט ולאחריו קרל פרידריך השני, דוכס וירטמברג-אלס כעוצרים.
מיד לאחר עלותו לשלטון הוצא להורג יוזף זיסקינד אופנהיימר - יהודי החצר של אביו, וגופתו הושמה בכלוב ברזל.
קרל אויגן התחנך בבית המלוכה הפרוסי, אצל פרידריך הגדול, ובשנת 1744 תפס לבדו את השלטון, והורה לקבור את גופתו של אופנהיימר.
במהלך מלחמת שבע השנים לחם קרל אויגן לצד פרוסיה, והוביל את כוחותיו לנסיכות הבוחר מסקסוניה.
קרל אויגן הרחיב מאוד את חצרו ופיאר אותה, ואף בנה טירות מרשימות, אולם ההוצאות האדירות הביאו את וירטמברג למצב כלכלי גרוע ביותר.
קרל אויגן השקיע מאוד בחינוך ובחקלאות, ואף ייסד בשנת 1765 את הספרייה הלאומית של וירטמברג.
בשנת 1793 מת קרל השני אויגן, דוכס וירטמברג ללא ילדים, ובמקומו עלה לשלטון אחיו לודוויג אויגן, דוכס וירטמברג, ולאחר מותו בשנת 1795 עלה לשלטון אחיו הצעיר פרידריך השני, דוכס וירטמברג.
פרידריך ששירת בצבאו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, והיה קשור אליו בקשרי נישואים, עבר לנצרות הפרוטסטנטית ואף חינך את בניו כך.
במהלך שלטונו פלשה צרפת לשטח הדוכסות, ואילצה את פרידריך למשוך את כוחותיו מהצבא הקיסרי ולשלם פיצויים.
אולם בעזרת ניהול יעיל, שמר פרידריך על עצמאות הדוכסות.
בשנת 1797 מת פרידריך, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך השלישי, דוכס וירטמברג.
פרידריך חזר ונטל חלק במלחמה נגד צרפת נגד רצון נתיניו, וכאשר פלשו הצרפתים שוב לשטחי הדוכסות, פרש פרידריך לארלנגן, שם שהה עד לשלום לונוויל בשנת 1801.
במרץ 1802 נחתם הסכם עם צרפת, ובו הוסכם שפרידריך יעביר לצרפת את נחלותיו בגדה השמאלית של הריין, בתמורה לתשע ערים חופשיות ובכללן את רויטלינגן והיילברון, וכן עוד שטחים שיסופחו לדוכסות.
דוכסות לורן הייתה דוכסות באימפריה הרומית הקדושה, שהוקמה בשנת 959 בעקבות חלוקת לותרינגיה לשתי דוכסויות, והתקיימה עד לשנת 1766, לאחר מותו של סטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין שהיה הדוכס האחרון, לאחר שקיבל את הדוכסות במלחמת הירושה הפולנית.
בשנת 843 חולקה האימפריה הקרולינגית בין בניו של לואי החסיד, ובנו לותאר הראשון קיבל את פרנקיה התיכונה – החלק האמצעי של הממלכה.
לאחר מותו של לותאר חולקה נחלתו בין בניו, ובנו לותאר השני קיבל את לותרינגיה, שהשתרעה מבורגונדי עד הים הצפוני.
לאחר מותו של לותאר השני בשנת 869 חולקה נחלתו בחוזה מרסן, ולבסוף עברה נחלתו בשנת 880 לפרנקיה המזרחית.
לאחר מותו של לודוויג הצעיר בשנת 911 נכבש האזור על ידי פרנקיה המערבית, אולם בשנת 925 כבש היינריך הראשון, מלך גרמניה את האזור בחזרה.
בשנת 942 ויתר לואי הרביעי, מלך צרפת שהיה שקוע בסכסוך עם איג הגדול, על כל תביעותיו על אזור לותרינגיה.
בשנת 953 מינה אוטו הראשון, מלך גרמניה את אחיו ברונו הגדול לדוכס לותרינגיה, ובשנת 959 חילק ברונו את הדוכסות ללורן התחתית וללורן העילית, שהופרדו על ידי נהר הריין, ולאחר מותו בשנת 965 הפכה החלוקה לקבועה.
חתנו של ברונו – פרידריך הראשון מבאר ירש את לורן העילית, ואילו לורן התחתית עברה לגוטפריד הראשון, דוכס לורן התחתית.
עד מהרה התפצלה לורן התחתית לכמה נחלות קטנות, שכללו את רוזנות לוקסמבורג, ארכיבישופות טריר, דוכסות באר ובישופויות מץ, טול, ורדן ועוד.
הגבול בין ממלכת צרפת לאימפריה הרומית הקדושה נשמר לאורך כל ימי הביניים, אך בשנת 1301 מסר פיליפ הרביעי, מלך צרפת את חלקה המערבי של הדוכסות לאנרי השלישי, רוזן באר.
בשנת 1475 טען שארל הראשון, דוכס בורגונדיה על זכותו לדוכסות, אולם הוא לבסוף הובס ונהרג בקרב נאנסי בשנת 1477.
בשנת 1552 נמסרו הערים מץ, טול וורדן לממלכת צרפת בחוזה שאמבור, כתמורה לסיועה לנסיכים הפרוטסטנטים בראשות מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה במלחמתם נגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
במהלך מלחמת שלושים השנים כבשה ממלכת צרפת בשנת 1641 את הדוכסות, אולם היא החזירה אותה בשלום וסטפאליה בשנת 1648. בשנת 1670 נכבשה הדוכסות מחדש על ידי הצרפתים, וקרל החמישי, דוכס לורן ברח לווינה, שם יצר קשרים חמים עם בית הבסבורג.
ב-17 באוגוסט 1698 נכנס לאופולד בתהלוכה לנאנסי, בירת הדוכסות, ומיד החל לטפח את הדוכסות ולאכלסה מחדש.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית נכבשה בירתו של לאופולד נאנסי, ולאופולד ומשפחתו עברו לשאטו דה לינוויל, שהפכה תחת חסותו לורסאי של לורן.
בשנת 1733 פרצה מלחמת הירושה הפולנית, וצרפת ניצלה את ההזדמנות לתפוס את הדוכסות, משום שחששה מנוכחות כוחות אוסטריים סמוך כל כך לגבולה.
בשנת 1766 מת סטניסלאב לשצ'ינסקי, והדוכסות סופחה לממלכת צרפת.
דוכסות לורן התחתית, הייתה דוכסות באימפריה הרומית הקדושה, שהוקמה בשנת 959 בעקבות חלוקת לותרינגיה לשתי דוכסויות, וכללה את כל הולנד ולוקסמבורג של ימינו, רוב בלגיה, וחלקים מגרמניה וצרפת.
הדוכסות התקיימה במשך זמן קצר יחסית, ולאחר מכן התפצלה למספר רב של נחלות קטנות.
בשנת 843 חולקה האימפריה הקרולינגית בין בניו של לואי החסיד, ובנו לותאר הראשון קיבל את פרנקיה התיכונה - החלק האמצעי של הממלכה.
לאחר מותו של לותאר השני בשנת 869 חולקה נחלתו במסגרת חוזה מרסן, ולבסוף עברה נחלתו בשנת 880 לפרנקיה המזרחית.
בשנת 942 ויתר לואי הרביעי, מלך צרפת, שהיה שקוע בסכסוך עם איג הגדול, על כל תביעותיו על אזור לותרינגיה.
חתנו של ברונו - פרידריך הראשון מבאר ירש את לורן העילית, ואילו לורן התחתית עברה לגוטפריד הראשון, דוכס לורן התחתית.
בשנת 972 מת בנו של גוטפריד - רישארי, דוכס לורן התחתית, והנחלה עברה לשלטונו הישיר של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 977 מינה אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את אחיו הגולה של לותר, מלך צרפת - שארל לדוכס לורן התחתית, ובשנת 1033 התאחדה הדוכסות שוב עם דוכסות לורן העילית עד לשנת 1044.
במהלך השנים הבאות התפצלה לורן התחתית לכמה נחלות קטנות, שכללו את רוזנות לוקסמבורג, ארכיבישופות טריר, דוכסות באר ובישופויות מץ, טול וורדן, ועוד.
במהלך הסכסוך שבין היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבנו היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה תמך אנרי, דוכס לורן התחתית בהיינריך החמישי, ולפיכך הודח לאחר מכן משלטונו על ידי היינריך הרביעי, ובמקומו מונה גודפרוא הראשון, רוזן לוון.
לאחר מותו של גודפרוא השלישי, רוזן לוון בשנת 1190 ביטל היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את התואר "דוכס לורן התחתית", אולם בנו של גודפרוא - אנרי הראשון, דוכס בראבנט נטל לעצמו את התואר "דוכס לותייר", שבו החזיקו דוכסי בראבנט עד לשנת 1795.
המדינות החשובות שקמו כתוצאה מפיצול הדוכסות היו:
מרקיזות אנם, שנקראה בהמשך פלנדריה או רוזנות אלסט
רוזנות אנו, כולל מרקיזות ואלנסיין ורוזנות ברגן
בנוסף, המדינות הבאות החזיקו בתואר "דוכס לותייר":
דוכסות מודנה ורג'ו (באיטלקית: Ducato di Modena e Reggio) היא מדינה איטלקית קטנה ששכנה בצפון מערב איטליה בין השנים 1452–1859. בשנים 1135–1288 הייתה מודנה קומונה עצמאית, וב-1168 הצטרפה לברית הערים הלומבארדיות שנלחמה בקיסר פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
העיר המודרנית שוכנת בחבל הארץ אמיליה-רומאניה שבאיטליה.
במאה ה-13 סבלה דוכסות מודנה ממריבות חמורות בין סיעות הגוולפים והגיבלינים.
כדי לשים קץ למלחמות הפנימיות, הפקידה דוכסות מודנה ב-1288 את השלטון בידי בית אסטה, וב-1452 הוענק התואר "דוכס מודנה ורג'יו" לבורסו ד'אסטה, שהשתייך למשפחה ששלטה בעיר מודנה ובעיר הקרובה לה, רג'ו אמיליה, במשך עשורים.
אחר מותו של אלפונזו השני ד'אסטה, דוכס פרארה ב-1597 ללא יורש חוקי, עברו אדמות דוכסות פרארה לידי צ'זארה ד'אסטה, דוכס מודנה, שצירפן לדוכסות מודנה ורג'ו.
במהלך מלחמות נפוליאון (1796-1814) מודנה הפסיקה באופן זמני להתקיים כמדינה ריבונית.
הקיסר הצרפתי, נפוליאון הראשון, ארגן מחדש את המדינות ואת הרפובליקות של איטליה בתקופת הרנסאנס, ומשנת 1814 ואילך, עם סיום שליטת נפוליאון באזור, נשלטה המדינה על ידי שושלת בית אסטה (Casa d'Este), שושלת של נסיכים ששלטה באזורים שונים באירופה, ומרכזה היה באיטליה.
מודנה הייתה אחת מן הערים שנוספו לרשימת הערים שבהן שלט בית אסטה.
השתלטות בית אסטה על מודנה התרחשה, בין השאר, בשל רצון להשיג מוצא לים.
בשנת 589 לספירה נעצר הסחר הימי של אסטה עקב התרחקות נהר אדיג'ה מסביבתה.
המוצא לים היווה אינטרס מסחרי מרכזי עבור הכלכלה של בית אסטה.
סיבה נוספת להשתלטות הייתה רצון בהתרחבות טריטוריאלית, שכן טריטוריה גדולה הוכיחה חוזקה פוליטית מדינית ואמידות.
ב-1859 הצהירו נציגי מודנה על הצטרפותה לממלכת פיימונטה-סרדיניה, והדבר אושר במשאל עם ב-1860. מהלך זה, בנוסף להצטרפותן של מדינות נוספות לממלכה, הוביל ליצירת הפרובינציות המאוחדות של מרכז איטליה, והיווה את סופה של דוכסות מודנה כמדינה עצמאית.
דוכסות סבויה (באיטלקית: Ducato di Savoia) הייתה דוכסות היסטורית בצפון-מערב איטליה, אשר הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
הדוכסות הוקמה בשנת 1416, ובשנת 1720 קיבל בית סבויה ששלט בדוכסות את ממלכת סרדיניה.
הדוכסות נכבשה על ידי צרפת בשנת 1792, ונשלטה על ידי הצרפתים עד לשנת 1814. במהלך איחוד איטליה נמסרה הדוכסות בשנת 1861 לצרפת, כחלק מהסכם טורינו.
בשנת 1416 העלה זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את אמדאו השמיני, רוזן סבויה למעמד של דוכס, ובשנת 1418 איחד אמדאו את כל נחלות בית סבויה לאחר מותו של לודוביקו מסבויה-אכאיה.
בשנת 1424 צירף אמדאו לנחלותיו את נסיכות פיימונטה.
במהלך שלטונו של אמדאו התשיעי, דוכס סבויה, הייתה השליטה בדוכסות נתונה בעיקר בידי אשתו יולנד מוולואה, בתו של שארל השביעי, מלך צרפת, והדוכסות הייתה בעקבות כך תחת השפעה צרפתית חזקה.
מיקומה של סבויה בהרי האלפים הציב אותה בין שני אזורי השפעה, צרפת מחד וצפון איטליה מאידך.
סבויה כמעט שלא התפתחה בתקופת הרנסאנס, עריה היו מעטות וקטנות, ועיקר פרנסתה הייתה על חקלאות.
למיקומה הגאוגרפי של סבויה הייתה חשיבות צבאית.
במהלך המלחמות הבלתי פוסקות בין צרפת לספרד על השלטון בצפון איטליה הייתה לסבויה חשיבות לצרפתים משום שדרכה אפשר היה לפלוש לאיטליה.
סבויה הייתה חשובה לספרדים כחיץ בין צרפת לשטחים הספרדים באיטליה.
בשנת 1563 העביר אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה את בירת הדוכסות משאמברי לטורינו, שהייתה חשופה פחות להתערבות צרפתית.
בשנת 1498 מת שארל השמיני, מלך צרפת, ובמקומו עלה לשלטון לואי השנים עשר, מלך צרפת.
בשנת 1499 פלש לואי השנים עשר לאיטליה וכבש את דוכסות מילאנו, ובכך הייתה הדוכסות מוקפת בשטחים צרפתיים.
בשנת 1504 בעקבות סדרה של מקרי מוות של דוכסים ללא יורשים, עלה לשלטון קרלו השלישי, דוכס סבויה.
במהלך הסכסוך בין בית הבסבורג לממלכת צרפת, תמך קרלו בקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1523 תקף פרנסואה הראשון, מלך צרפת את הצבא הקיסרי בלומברדיה, אך הובס ונאלץ לסגת.
שנה לאחר מכן שוב תקף פרנסואה הראשון באיטליה, תוך שצבאו זורע הרס וחורבן בדוכסות, אך שוב הובס בקרב פאביה ונלקח בשבי.
במהלך המהומות שהיו בז'נבה בין הקתולים לפרוטסטנטים, סייע קרלו לקתולים, אך הובס בשנת 1534 ושוב בשנת 1535. בשנת 1536 פלש הצבא הצרפתי לתחומי הדוכסות, כחלק מהמאבק עם בית הבסבורג, וקרלו יצא לגלות לאחר כיבוש הדוכסות על ידם.
באותה שנה גם קנטון וו סופח לברן, אולם שליטי סבויה הכירו בכך רשמית רק בהסכם לוזאן ב-30 באוקטובר 1564.
בשנת 1553 מת קרלו השלישי, דוכס סבויה, ובנו אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה ירש את נחלותיו, אולם מכיוון שהדוכסות הייתה תחת כיבוש צרפתי, המשיך אמנואלה פיליברטו בשירותו בצבא הקיסרי.
בנוסף בשנת 1562 הוא העביר את בירת הדוכסות משיאמברי לטורינו, והחליף את השפה הרשמית בדוכסות מלטינית לאיטלקית.
בשנת 1580 מת אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, ובנו קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו.
כל תקופת שלטונו ניסה קרלו אמנואלה להרחיב את נחלתו ולהשתלט על מדינות אחרות.
בשנת 1588 השתלט קרלו אמנואלה על סאלוצו, וב-1602 ניסה לכבוש את ז'נבה, אך נכשל במשימתו.
לאחר מות חתנו פרנצ'סקו מונזגה, דוכס מנטובה בשנת 1613, תפס קרלו אמנואלה את מונפראטו, אך נאלץ לוותר עליה בשנת 1617.
בתחילת מלחמת שלושים השנים לחם קרלו אמנואלה בספרדים, אולם, בשנת 1627 כרת ברית עם ממלכת ספרד לכיבוש מונפראטו וחלוקתה, אך בתגובה לכך כבשה ממלכת צרפת חלקים מפיימונטה, ובזמן ההכנות לגירוש הצרפתים מת לפתע קרלו אמנואלה משבץ פתאומי ב-26 ביולי 1630, ובנו ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו.
ויטוריו אמדאו נקט מדיניות פרו-צרפתית, ואף לחם לצידם במהלך מלחמת שלושים השנים, ועל ידי כך הצליח להחזיר לשלטונו את רוב הנחלות שהשתייכו לאביו.
בשנת 1684 תפס ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה את השלטון, וגירש את אמו מריה ג'ובאנה בטיסטה מסבויה-נמור משטחי הדוכסות.
ויטוריו אמדאו הנהיג בשטחי הדוכסות משטר אבסולוטי, ודיכא בכוח את המרידות נגדו.
על אף נישואיו לאן מארי ד'אורליאן שהייתה נסיכה צרפתית, ביקש ויטוריו אמדאו להשתחרר מהתלות בממלכת צרפת, והצטרף לקואליציה הגדולה נגד לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולחם נגדו במהלך מלחמת תשע השנים, אולם, בשנת 1696 ניצל ויטוריו אמדאו את התנאים המדיניים, וחתם על חוזה שלום נפרד בתנאים נוחים עם צרפת.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית הצטרף בתחילה ויטוריו אמדאו לצרפת, אולם, בשנת 1703 עבר לצידו של בית הבסבורג, ולצבאו היה חלק בניצחונו של הנסיך אויגן מסבויה בקרב טורינו בשנת 1706. בשלום אוטרכט בשנת 1713 קיבל ויטוריו אמדאו תוספת שטחים נרחבה לנחלותיו, וביניהם האי סיציליה, ואף הוכתר כמלך.
בשנת 1718 נאלץ ויטוריו אמדאו למסור את סיציליה לידי קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך קיבל בתמורה את סרדיניה, ועל ידי כך הקים בשנת 1720 את ממלכת סרדיניה.
סבויה נכבשה בידי הצבא המהפכני הצרפתי ב-1792. חבל הארץ צורף למחוז מון בלאן (département du Mont-Blanc), מחוז צרפתי שהיה קיים בשנים 1815-1792. בעקבות הוצאתו להורג של לואי השישה עשר, מלך צרפת בינואר 1793 פרץ בסבויה מרד.
כוחות בית סבויה שכללו את תושבי סבויה, פיימונטה ועמק אאוסטה הצליחו לכבוש את אנסי, אבל הובסו בקרב מריבל (Méribel) ב-13 בספטמבר 1793. סבויה עתידה הייתה להישאר בידי הצרפתים עד 1815.
בשנת 1798 חולקה סבויה בין המחוזות מון-בלאן ולימן (département du Léman השם הצרפתי לאגם ז'נבה), מחוז צרפתי שהיה קיים בשנים 1798–1813. בשנת 1801 התנתקה סבויה רשמית מהאימפריה הרומית הקדושה.
ברסטורציה הראשונה של 1814 בעקבות התפטרות של נפוליאון הוחזרו כשני שלישים משטח סבויה לממלכת סרדיניה.
שליש משטח סבויה, כולל הערים החשובות שאמברי ואנסי, נשאר בצרפת.
לאחר שנפוליאון חזר לשלטון לתקופה קצרה בת מאה הימים שהסתיימה בתבוסה בקרב ווטרלו, הוחזר השליש הנותר של סבויה לממלכת סרדיניה בקונגרס וינה במטרה לחזק את סרדיניה כמדינת חיץ על גבולה הדרום-מזרחי של צרפת, ובשנת 1847 מוזגו שטחי הדוכסות לחלוטין בתוך ממלכת סרדיניה.
בשנת 1848 ניסתה הרפובליקה הצרפתית השנייה לספח את סבויה, וכוחות שנשלחו מליון, פלשו לשיאמברי והכריזו על סיפוחה לצרפת.
השמועה על ניסיון הסיפוח התפשטה ברחבי סבויה, ואיכרים חמושים בקלשונים וחרמשים התרכזו במטרה לעלות על שיאמברי.
הצרפתים גורשו מהעיר בידי האוכלוסייה המקומית, ורבים מהם נטבחו.
במטרה לכרות ברית כנגד אוסטריה במלחמת לאיחוד איטליה נפגש ראש ממשלת ממלכת פיימונטה-סרדיניה, קמילו בנסו די קאבור ב-21 ביולי 1858 בחשאי עם קיסר צרפת נפוליאון השלישי בעיירה פלומביאר לה בן (Plombières-les-Bains) שבמחוז ווז'.
במהלך הדיונים הסכים קאבור למסור את ניס ואת סבויה לצרפת בתמורה לתמיכה צבאית במלחמה המתוכננת כנגד האימפריה האוסטרית.
אף שהסכם פלומביאר היה סודי, נחשף קיומו במהרה.
הסכם טורינו שבו סופחו ניס וסבויה רשמית לצרפת נחתם בטורינו ב-24 במרץ 1860. תושבים בנפות הצפוניות של סבויה: שבלה ופוסיי הביעו רצון להסתפח דווקא לשווייץ השכנה, שאיתה היו לנפות הצפוניות קשרים כלכליים עתיקי יומין.
על מנת לצמצם את השאיפה להסתפח לשווייץ הכריזה ממשלת צרפת על אזור סחר חופשי ששימר את קשרי המסחר ארוכי הימים הפטורים ממס שבין הקהילות הצפוניות של סבויה לבין ז'נבה.
ב-22–23 באפריל נערך משאל עם שבו התבקשו הגברים במחוז לאשר את הסכם טורינו, שפירושו הצטרפות לצרפת או לדחותו.
הייתה התנגדות מה לנוסח השאלה במשאל שלא כללה אפשרויות אחרות: הצטרפות לשווייץ, הישארות באיטליה או עצמאות מחודשת לחבל.
תוצאות המשאל, על פיו תמכו 99.8% מהנשאלים בהצטרפות לצרפת, גררו האשמות על זיוף תוצאות הבחירות, בייחוד על ידי הממשלה הבריטית, שהתנגדה להתפשטות הטריטוריאלית של האויב הצרפתי המסורתי.
כתב העיתון הטיימס בסבויה ששהה בבונאוויל ב-22 באפריל כינה את ההצבעה "הפרסה הנחותה והבלתי מוסרית ביותר שהתחוללה אי פעם בתולדות העמים" הוא סיים את מאמרו במילים:
במכתבו לשגריר בווינה, לורד אוגוסטוס לופטוס (Augustus Loftus), כתב שר החוץ הבריטי ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון "ההצבעה בסבויה ובניס היא פרסה...
אנחנו איננו משועשעים או מושכלים".
הסיפוח הוכרז רשמית ב-14 ביוני 1860. שני הסכמים נחתמו בין הקיסרות הצרפתית השנייה ובין ממלכת פיימונטה-סרדיניה ב-23 באוגוסט 1860, וב-7 במרץ 1861, על מנת ליישב את הנושאים הנותרים בהקשר לסיפוח.
אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה (1553–1580)
קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה (1580–1630)
ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה (1630–1637)
קרלו אמנואלה השלישי, דוכס סבויה (1730–1773)
ויטוריו אמדאו השלישי, דוכס סבויה (1773–1796)
קרלו אמנואלה הרביעי, דוכס סבויה (1796–1802)
ויטוריו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה (1802–1821)
ויטוריו אמנואלה השני, דוכס סבויה (1849–1861)
דוכסות מקלנבורג-שטרליץ (מגרמנית: Herzogtum Mecklenburg-Strelitz) הייתה דוכסות היסטורית בצפון גרמניה לחופי הים הבלטי, כיום חלק ממדינת מקלנבורג-מערב פומרניה.
בירתה של הדוכסות הייתה העיר נוישטרליץ.
בשנת 1695 מת גוסטב אדולף, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב, ובעקבות כך פרץ סכסוך ירושה בין אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ לאחיינו פרידריך וילהלם, דוכס מקלנבורג-שוורין.
לאחר מאבק ירושה למעלה מ-5 שנים, הגיעו השניים בשנת 1701 להסכם; אדולף פרידריך ייסד את דוכסות מקלנבורג-שטרליץ, ואילו פרידריך וילהלם קיבל את דוכסות מקלנבורג-שוורין.
בשנת 1708 מת אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, ובנו אדולף פרידריך השלישי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1752 מת אדולף פרידריך ללא ילדים, ואחיינו אדולף פרידריך הרביעי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1794 מת אדולף פרידריך הרביעי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ ללא ילדים, ואחיו קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ עלה במקומו לשלטון.
כשליט, עודד קרל מגמות חקלאיות חדשות, הקים משטרה חדשה, ויישם חוק חינוך חובה ברחבי הדוכסות.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות שמר קרל על נייטרליות, אולם לאחר קרב ינה וקרב אאורשטדט הצטרף קרל לקונפדרציה של הריין.
לאחר תבוסת נפוליאון ברוסיה, פרש קרל מהקונפדרציה של הריין, והצטרף למדינות הקואליציה השישית, והשתתף בקרב לייפציג.
בקונגרס וינה קיבל קרל יחד עם בן דודו פרידריך פרנץ הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין, מעמד של דוכס גדול.
בשנת 1867 הצטרפה הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ לקונפדרציה הצפון-גרמנית, ובשנת 1871 לאחר הניצחון הגרמני במלחמת צרפת–פרוסיה הצטרפה לקיסרות הגרמנית.
ב-23 בפברואר 1918 התאבד אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ללא שהשאיר בנים אחריו, ויורשו קרל מיכאל, דוכס מקלנבורג ויתר על התואר, ומשום כך קיבל את נחלותיו פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין שהיה בן דודו.
ב-14 בנובמבר 1918 התפטר פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
כאשר הדוכסות בוטלה, הפכה המדינה למדינה חופשית, שהתקיימה עד לשנת 1933. במהלך השלטון הנאצי, בשנת 1933, אוחדו המדינות מקלנבורג-שוורין ומקלנבורג-שטרליץ לכדי מדינת מקלנבורג המאוחדת.
דוכסות מקלנבורג-שוורין (מגרמנית: Herzogtum Mecklenburg-Schwerin) הייתה דוכסות היסטורית בצפון גרמניה לחופי הים הבלטי, כיום חלק ממדינת מקלנבורג-מערב פומרניה.
בשנת 1160 השתתף פריביסלב ממקלנבורג במסע הצלב הוונדי יחד עם היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה, ובשנת 1167 הקים את לורדות מקלנבורג.
לאחר מספר חלוקות בקרב צאצאי פריביסלב, ירש היינריך השני, הלורד של מקלנבורג עד לשנת 1312 את שטארגארד ורוסטוק, והוריש לאחר מותו בשנת 1329 את אדמות מקלנבורג המאוחדת - למעט שוורין וורלה - לבניו, אלברכט השני ויוהאן הראשון.
בשנת 1347 קיבלו שני האחים את התואר דוכס, ובעוד יוהאן החזיק בדוכסות מקלנבורג-שטארגארד, אלברכט החזיק את החלק המערבי הגדול יותר של מקלנבורג, ולאחר שירש את רוזנות שוורין בשנת 1358, הוא הפך את שוורין לבירתו.
בשנת 1363 הוזמן בנו של אלברכט, אלברכט השלישי, דוכס מקלנבורג לשוודיה, ובשנת 1364 הוכתר שם למלך שוודיה.
בשנת 1436 מת וילהלם מוורלה ללא יורש זכר, ומכיוון שלחתנו של וילהלם, אולריק השני, דוכס מקלנבורג-שטארגארד לא היו ילדים, הפך היינריך הרביעי, דוכס מקלנבורג בשנת 1471 לשליט על כל מקלנבורג.
בשנת 1520 חילקו הנכדים של היינריך הרביעי, היינריך החמישי ואלברכט השביעי את הדוכסות, והקימו את דוכסות מקלנבורג-גיסטרוב.
בשנת 1592 מת יוהאן השביעי, דוכס מקלנבורג, ובניו אדולף פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין ויוהאן אלברכט השני, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב עלו לשלטון במקומו, בחסות דודיהם אולריך, דוכס מקלנבורג וקרל הראשון, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב.
בשנת 1621 חולקה דוכסות מקלנבורג בין שני האחים; אדולף פרידריך קיבל את דוכסות מקלנבורג-שוורין, בעוד יוהאן אלברכט קיבל את דוכסות מקלנבורג-גיסטרוב.
ב-27 בפברואר 1658 מת אדולף פרידריך הראשון, ובנו כריסטיאן לודוויג הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1660 בנה כריסטיאן לודוויג את ארמון לוסט על יד ראצברג, ובשנת 1662 נסע לפריז לבית המלוכה הצרפתי.
ב-29 בספטמבר 1663 המיר כריסטיאן לודוויג את דתו לקתולית, כשלואי הארבעה עשר, מלך צרפת משמש כסנדקו, ואז ניתן לו השם לודוויג.
בשנת 1692 מת כריסטיאן לודוויג בהאג ללא בנים, ובמקומו עלה לשלטון אחיינו פרידריך וילהלם, דוכס מקלנבורג-שוורין.
בשנת 1695 מת גוסטב אדולף, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב, ובעקבות כך פרץ סכסוך ירושה בין פרידריך וילהלם לדודו אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ.
על מנת לשקם את הדוכסות מתלאות מלחמת שלושים השנים ומלחמת הצפון הגדולה, העביר פרידריך וילהלם חוק שמטיל מס על האצולה, ובנוסף שחרר את הצמיתים, שמכאן ואילך יכלו לחכור קרקעות, ובכך להוסיף רווח נוסף לקופת המדינה, אך בעקבות כך הסתכסך פרידריך וילהלם עם האצולה.
בשנת 1713 מת פרידריך וילהלם ללא בנים, ובמקומו עלה לשלטון אחיו קרל לאופולד, דוכס מקלנבורג-שוורין.
עם עלותו לשלטון חיזק קרל לאופולד את שליטתו בדוכסות, והחל לשקם אותה מתלאות מלחמת שלושים השנים ומלחמת הצפון הגדולה.
בשל שאיפותיו הגדולות הסתכסך קרל לאופולד עם קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והלה הטיל על גאורג לודוויג, הנסיך הבוחר מהנובר לפקח על האינטרסים של הקיסרות בדוכסות.
בשנת 1719 שילם קרל לאופולד את חובותיו לקרל השישי, ולאחר תקופה ארוכה של דיונים שניהל אחיו כריסטיאן לודוויג, יושב הסכסוך לבסוף בשנת 1728.
בשנת 1747 מת קרל לאופולד ללא בנים, ובמקומו עלה לשלטון אחיו כריסטיאן לודוויג השני, דוכס מקלנבורג-שוורין.
בשנת 1756 מת כריסטיאן לודוויג השני, ובנו פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שוורין עלה לשלטון במקומו, וזמן קצר לאחר מכן היה מעורב פרידריך במלחמת שבע השנים.
פרידריך שיפר את מערכת החינוך, קידם את ייצור הטקסטיל וביטל את העינויים.
בשנת 1764 העתיק פרידריך את מקום מגוריו משוורין לארמון לודוויגסלוסט, ובשנת 1765 הורה על בניית הכנסייה הקיסרית בעיר (שהושלמה בשנת 1770).
בין השנים 1772–1776, הרחיב פרידריך את ארמון לודוויגסלוסט.
בשנת 1785 מת פרידריך השני, ומכיוון שלא היו לו ילדים, עלה לשלטון במקומו אחיינו פרידריך פרנץ הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות שמר פרידריך פרנץ הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין על נייטרליות, אולם לאחר קרב ינה וקרב אאורשטדט הצטרף פרידריך פרנץ לקונפדרציה של הריין.
לאחר תבוסת נפוליאון ברוסיה, פרש פרידריך פרנץ מהקונפדרציה של הריין, והצטרף למדינות הקואליציה השישית, והשתתף בקרב לייפציג.
בקונגרס וינה קיבל פרידריך פרנץ יחד עם בן דודו קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, מעמד של דוכס גדול.
בשנת 1867 הצטרפה הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין לקונפדרציה הצפון-גרמנית, ובשנת 1871 לאחר הניצחון הגרמני במלחמת צרפת–פרוסיה הצטרפה לקיסרות הגרמנית.
ב-14 בנובמבר 1918 התפטר פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
דוכסות לוקה (באיטלקית: Ducato di Lucca) הייתה דוכסות איטלקית בין השנים 1815 ל-1847.
ב-23 בנובמבר 1807 פורקה ממלכת אטרוריה על ידי הצרפתים בהסכמת ספרד, ונפוליאון העניק לאחותו אליזה בונפרטה את התואר "הדוכסית הגדולה של טוסקנה".
ב-10 בדצמבר אותה שנה עזבו לודוביקו השני, מלך אטרוריה ואחותו יחד עם אמם את פירנצה, ושבו למשפחתה בספרד.
בדרכם עברו מריה לואיסה וילדיה במילאנו, שם ניסה נפוליאון להבטיח לה שקרלו ישלוט על "ממלכת צפון לוסיטניה" בצפון פורטוגל לכשיכבוש אותה, אולם מריה לואיסה סירבה להצעה, משום שלא רצתה להסתכסך עם אחותה קרלוטה ז'ואקינה, מלכת פורטוגל.
לאחר הדחתם התגוררו בני המשפחה בפונטנבלו, ולאחר מכן עברו לקומפיין, תוך שם סובלים ממחסור וממחלות.
בהמשך הם הועברו לניס, וכשניסתה אמו לברוח משם לאנגליה נעצרה ונשלחה למנזר ברומא, שם הייתה כלואה 4 שנים עד לאחר מפלתו של נפוליאון, ואילו קרלו ואחותו נמסרו תחת חסותם של הורי אמו, מלכי ספרד המודחים, שהתגוררו ברומא.
לאחר שחרורה של אמו התגוררו בני המשפחה עם הורי אמו בארמון ברבריני ברומא, ואמו קיוותה שקונגרס וינה יחזיר את קרלו לשלטונו באטרוריה.
כשברח נפוליאון מהאי אלבה, ברחו בני המשפחה מרומא, והסתובבו בכל רחבי איטליה, עד לאחר מפלת נפוליאון בקרב ווטרלו.
במהלך הקונגרס יוצגו האינטרסים של אמו על ידי השליח הספרדי המרקיז לברדור, אולם המרקיז היה אדם לא מוכשר ולא הצליח לקדם את האינטרסים של ספרד ושל מריה לואיסה.
במהלך הקונגרס החליט קלמנס פון מטרניך שלא להחזיר את דוכסות פארמה לבית בורבון, אלא למסור אותה למריה לואיזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה ואשתו של נפוליאון.
אמו התחננה בפני אחיה פרננדו השביעי, מלך ספרד, האפיפיור פיוס השביעי ואלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, ובסופו של דבר החליט הקונגרס לפצותה, והיא קיבלה את דוכסות לוקה הקטנה.
בתחילה סירבה מריה לואיסה להצעה, אולם לבסוף מתוך כוונתה להשיג עצמאות ממשפחתה, היא הסכימה לפתרון שהוצע בחוזה פריז, ולפיו מריה לואיסה תהיה דוכסית לוקה עד לאחר מותה של מארי לואיז, דוכסית פארמה, ולאחר מכן תחזור דוכסות פארמה לבית בורבון, ואילו דוכסות לוקה תצורף לדוכסות הגדולה של טוסקנה.
ב-2 בדצמבר 1817 הגיעו בני המשפחה ללוקה, וקרלו קיבל את התואר "נסיך הכתר של לוקה".
בשל תהפוכות השנים הראשונות לחייו, לא קיבל קרלו חינוך פוליטי פורמלי, אך באמצעות לימוד עצמי רכש ידע רב.
קרלו למד מוזיקה, רפואה ומדעי הרוח, והאידאולוגיה שלו הושפעה מהרומנטיקה הנאורה של תקופת השלום לאחר המלחמות הנפוליאוניות.
כנסיך הכתר, התנגש קרלו הרבה עם אמו השמרנית, ולא אהב את השליטה האבסולוטית שלה.
היחסים בין קרלו לאמו הפכו למתוחים עם השנים, ומאוחר יותר התלונן קרלו שאמו "הרסה אותו פיזית, מוסרית וכספית".
בשנת 1824 מתה מריה לואיסה, דוכסית לוקה, ובנה קרלו עלה לשלטון במקומה.
בשנות שלטונו הראשונות השאיר קרלו את השליטה בדוכסות, והוא יצא לטיול ארוך באיטליה, ולאחר מכן בגרמניה ובחצר הקיסרית בווינה.
בשנות ה-30 החל קרלו להתעניין בשלטון, ושלטונו ניצל מהמהפכות השונות שאירעו באיטליה בשנת 1830. ביחסי החוץ סירב קרלו להכיר בלואי פיליפ, מלך הצרפתים, ותמך בדודו האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה נגד איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ובמיגל הראשון, מלך פורטוגל נגד מריה השנייה, מלכת פורטוגל.
בשנת 1833 אף העניק קרלו חנינה כללית, לכל האסירים הפוליטיים בדוכסות, בשונה משאר המדינות באיטליה.
קרלו ביצע רפורמות במערכת המיסים, ושיפר את מערכת החינוך והרפואה בדוכסות, אולם אכזב את האזרחים בכך שלא החזיר את החוקה משנת 1805. עם זאת עיקר הכוח בדוכסות היה למעשה בידי ראש ממשלתו אסקניו מנסי, שהוא למעשה שלט בדוכסות.
בשנת 1833 נקלע קרלו לחובות, ומשום כך מיעט בנסיעות לחו"ל, בשנת 1836 ביקר בווינה, ובשנת 1837 התיר קרלו פתיחת קזינו בדוכסות, וקידם רפורמה במועצת המדינה ומועצת השרים.
בשנת 1838 היה קרלו בהכתרת פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה במילאנו, ולאחר מכן ביקר בצרפת ואנגליה.
בשנת 1840 מת מנסי בזמן שקרלו שהה ברומא, ולאחר מכן נטל קרלו לידיו את מושכות השלטון.
ב-28 בנובמבר 1844 הסכים קרלו בלחץ אוסטרי, לכמה שינויי גבול בין דוכסות פארמה לדוכסות הגדולה של טוסקנה ודוכסות מודנה.
במשך 3 שנים נשמר הדבר בסוד, אולם בשנת 1847 התפרסם העניין, והוא גרם לירידת הפופולריות של קרלו הן בפארמה והן בלוקה.
בנוסף, בניסיון להרוויח כסף לקופת האוצר, תבע קרלו מיסים מ-30 שנה קודם לכן, ובעקבות כך פרצה התקוממות כללית נגדו בדוכסות.
ב-1 בספטמבר חתם קרלו על שורה של רפורמות בדוכסות, וב-4 באוקטובר עזב את הדוכסות וויתר עליה לטובת לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, ועבר לגור בטורינו בחסות קרלו אלברטו, מלך סרדיניה.
דוכסות מקלנבורג-גיסטרו הייתה מדינה של האימפריה הרומית הקדושה בצפון גרמניה, שהתקיימה שלוש פעמים נפרדות, ונשלטה על ידי בית מקלנבורג בגיסטרו.
בפעם הראשונה התקיימה הדוכסות לזמן קצר לאחר מותו של היינריך הרביעי, דוכס מקלנבורג בשנת 1477, וחלוקת אדמותיו לאחר מכן בין בניו בשנת 1480. אלברכט השישי קיבל את האחוזות של לורדות ורל לשעבר סביב גיסטרו.
עם זאת, אלברכט נפטר ללא יורשים בשנת 1483, ואדמותיו עברו בירושה לאחיו הצעיר מגנוס השני, דוכס מקלנבורג-שוורין.
כאשר נפטר מגנוס בשנת 1503, בניו היינריך החמישי ואלברט השביעי שלטו תחילה במשותף על כל דוכסות מקלנבורג, עד לחלוקה מחודשת באמנת נוברנדנבורג משנת 1520. אלברט, שהיה מתנגד נוקב לרפורמציה הפרוטסטנטית, התעקש על החלוקה והפך לדוכס מקלנבורג-גיסטרוב, ואילו אחיו היינריך שמר על מקלנבורג-שוורין.
עם זאת דה יורה, מקלנבורג נותרה בלתי מחולקת; שני האחים החזיקו בתואר דוכס מקלנבורג, וכיוון שהיינריך הותיר רק בן אחד לא שפוי כשנפטר בשנת 1552, אדמות שוורין נפלו לבניו של אלברכט, אולריך השלישי ויוהאן אלברכט הראשון.
באותה תקופה שלטו יוהאן אלברכט ואולריך במשותף על אדמות גיסטרו, אך כעת נקלעו לסכסוך סביב החלק של שוורין בירושה.
המחלוקת הוחלט לבסוף בשנת 1556 על ידי תכתיב רופין של יואכים השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג: יוהאן אלברכט הראשון קיבל את שוורין, בעוד אולריך נשאר דוכס מקלנבורג-גיסטרו.
אולריך נפטר ללא יורשים בשנת 1603, וגיסטרו נפלה חזרה לנכדיו של יוהאן אלברט אדולף פרידריך הראשון ויוהאן אלברכט השני, שליטים משותפים של מקלנבורג-שוורין משנת 1610 ואילך.
מקלנבורג-גיסטרו הוקמה בפעם השלישית והאחרונה בחלוקה של 1621, כאשר יוהאן אלברכט השני קיבל את אזור גיסטרו.
בשנת 1628 הורחקו הוא ואחיו בשוורין מדוכסויותיהם בהוראת הקיסר פרדיננד השני לטובת הגנרליסימו אלברכט פון ולנשטיין.
באופן רשמי הודחו הדוכסים על כך שצדדו בסתר בכריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, בעוד שלמעשה ניתנה מקלנבורג כפיצוי על ההוצאות האדירות ששילם ולנשטיין בבניית הצבא הקיסרי.
הוא התגורר בגיסטרו, אך הודח על ידי הקיסר כעבור שלוש שנים בלחץ של הנסיכים הבוחרים, ואילו הדוכסים בתמיכת הכוחות השוודים הוחזרו לשלטונם.
בית מקלנבורג-גיסטרו קיבל על עצמו את ניהול הנסיכות-בישופות הקתולי לשעבר של רצבורג לאחר המרתו ללותרניזם בשנת 1554. עד שלום וסטפאליה ב-1648, החלוקה הושלמה לבסוף ולמנהלה האחרון מונה הדוכס גוסטב אדולף.
מותו של גוסטב אדולף בשנת 1695 הוביל למחלוקת ירושה בין חתנו אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, בנו הצעיר של אדולף פרידריך הראשון, ואחיינו פרידריך וילהלם, דוכס מקלנבורג-שוורין, מה שיוביל ליצירת מקלנבורג-שטריץ ב-1701.
גיסטרו התאחדה עם מקלנבורג [-שוורין] 1483–1520
אדולף פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין 1610–1621
אלברכט פון ולנשטיין (לא שושלתי) 1628–1631
דוכסות מנטובה (באיטלקית: Ducato di Mantova) הייתה דוכסות בצפון איטליה, שהתקיימה בין השנים 1530–1708 ונשלטה על ידי בית גונזגה.
בתקופת השיא שלה הייתה הדוכסות מרכז של פטרונות אמנות, מרכז תרבותי ומוזיקלי לכל לומברדיה.
לאחר מות הדוכס האחרון, פרדיננדו קרלו ללא יורשים, פוצלה הדוכסות בין בית סבויה לבית הבסבורג.
ב השתייכו העיר מנטובה וסביבתה למרקיזות טוסקנה.
לאחר מות השליטה האחרונה של טוסקנה, מטילדה, הפכה מנטובה לעיר חופשית במסגרת האימפריה הרומית הקדושה.
היא נותרה במעמד זה במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13. במהלך מאבק האינווסטיטורה השתלט בשנת 1273 על האזור פיידמונטה בונקלוסי (Pinamonte Bonacolsi) בתפקיד האדמיניסטרטיבי הבכיר של "מפקד העם" (capitano del popolo) שמונה על ידי הקיסר.
משפחתו שלטה במקום במהלך המאה הבאה, תוך שהיא הופכת את מנטובה למרכז אמנותי מפואר.
ב-16 באוגוסט 1328 הודח רינלדו בונקלוסי משלטונו במרד שהונהג על ידי הפודסטה לודביקו הראשון גונזגה במסגרת המאבק בין הגואלפים לגיבלינים כנציג המפלגה הגיבלינית מטעם לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
שנה לאחר מכן נשא לאישה את מרגרטה פלאולוגה וזכה בירושת מרקיזות מונטפראט.
החצר של מנטובה טיפחה גם את הקומדיה דל'ארטה והייתה פטרונית להקת התיאטרון החשובה ביותר של הסוגה, ג'לוזי, בראשות איזבלה ופרנצ'סקו אנדריני.
ב-1624 העביר פרדיננדו את החצר מהעיר מנטובה לוילה לה פבוריטה (Villa La Favorita) בפורטו מנטובאנו שמצפון לעיר.
עם מות אחרון ניניו של פדריקו השני, מקו השושלת ששלט במנטובה, ב-1627 ללא יורשים, טען נינו (בנו של לואיג'י מנוור), קרלו, לירושת כתר דוכסות מנטובה.
ב-1708 מת פרדיננדו קרלו ללא יורשים.
חלק מדוכסות מנטובה, במרכזה העיר עצמה, סופחה לממלכת הבסבורג, החלקים שהשתייכו למרקיזות מונטפראט הועברו לשליטת בית סבויה.
דיוקן סמל שם שנות שלטון יחס לקודם בת-זוגפדריקו השני(Federico II)8 באפריל 153028 ביוני 1540בנו של פרנצ'סקו השני
התואר ניתן על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מרגרטה פלאולוגה7 ילדיםפרנצ'סקו השלישי(Francesco III)28 ביוני 154021 בפברואר 1550בנו של פדריקו השני קתרינה מאוסטריה, מלכת פוליןילדיםגוליאלמו(Guglielmo)21 בפברואר 155014 באוגוסט 1587בנו של פדריקו השני הארכידוכסית אלאונורה מאוסטריה3 ילדיםויצ'נצו הראשון(Vincenzo I)14 באוגוסט 158718 בפברואר 1612בנו של גוליאלמו(1) מרגריטה מבית פארנזה (בוטלו)ללא ילדים
(2) סוזנה הנרייטה מלורןללא ילדים
דוכסות זקס-פורשטאג היה שמה של נחלה בעמק הריין האלפיני, וכללה את העיירות זנוואלד ואלטשטאטן.
כיום שטחה של הנחלה הוא חלק מהקנטון סנט גאלן שבשווייץ.
הנחלה נקראת על שם המשפחה הברונית זקס וטירתם פורשטאג.
שטח הנחלה נוצר עם חלוקת שטחיהן של הנחלות הישנות הוהנזקס ופרישנברג בסוף המאה ה-14. בשנת 1458 אדוני זקס-פורשטאג כרתו ברית עם הקונפדרציה השווייצרית.
בנוסף, הם היו גם אזרחי סנט גאלן משנת 1463, ואזרחי ציריך משנת 1486.
דוכסות הולשטיין הייתה המדינה הצפונית ביותר של האימפריה הרומית הקדושה, הממוקמת במדינת שלזוויג-הולשטיין הגרמנית הנוכחית.
הדוכסות הוקמה כאשר רוזנות הולשטיין-רנדסבורג שהייתה בשליטת כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק, שודרגה לדוכסות על ידי הקיסר פרידריך השלישי ב-1474. חברי הבית הדני של אולדנבורג שלטו בהולשטיין – במשותף עם דוכסות שלזוויג – במשך כל קיומה.
מ-1490 עד 1523 ושוב מ-1544 עד 1773 חולקה הדוכסות בין ענפים שונים של אולדנבורג, בעיקר הדוכסים של הולשטיין-גליקשטאדט (זהה למלכי דנמרק) והולשטיין-גוטורפ.
הדוכסות חדלה להתקיים כאשר ממלכת פרוסיה סיפחה אותה ב-1866 לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה.
אדולף השמיני, הרוזן האחרון של הולשטיין-רנדסבורג ודוכס שלזוויג מת ללא יורשים ב-1459. מכיוון ששלזוויג הייתה נחלה דנית, היא נפלה לכריסטיאן הראשון, מלך דנמרק, שבעצמו היה אחיינו של אדולף, וביקש גם לקבל את החזקה על הולשטיין.
הוא נתמך על ידי האצולה המקומית, שתמכה בהמשך הממשל המשותף של שתי האדמות ועל ידי הסכם ריבה משנת 1460 הכריזה עליו כרוזן החדש של הולשטיין.
אף על פי כן, אדמות הולשטיין הממוקמות מדרום לנהר האידר נותרו רשמית כנחלה שהוחזקה בידי הדוכסים האסקנים של סקסוניה-לאוונבורג.
בשנת 1474 העניק הקיסר פרידריך השלישי לכריסטיאן את התואר דוכס הולשטיין.
ב-1544 חולקו דוכסות שלזוויג והולשטיין לשלושה חלקים בין נכדו של כריסטיאן, כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק לבין שני אחיו למחצה הצעירים (שהיו צריכים לוותר על כס המלכות הדני), באופן הבא:
החלק המלכותי, המוחזק על ידי כריסטיאן השלישי וממשיכיו (זהה למלכי דנמרק).
מ-1648 החלקים המלכותיים של שלזוויג והולשטיין נוהלו מחוץ לגליקשטדט ונודעו כדוכסות שלזוויג-הולשטיין-גליקשטדט.
לפני 1773 השטח ההולשטייני שלה כלל את המחוזות הבאים: רנדסבורג, דרום דיתמרשן, שטיינבורג, סגברג ופלון.
דוכסות שלזוויג-הולשטיין הדרסלב, המוחזקת על ידי הדוכס הנס האב.
להנס לא היו יורשים ואחרי מותו ב-1580, שטחיו חולקו בין אחיו.
דוכסות שלזוויג-הולשטיין-גוטורפ, המוחזקת על ידי הדוכס אדולף ויורשיו.
בנוסף, חלקים משמעותיים מהולשטיין נוהלו במשותף על ידי הדוכסים של הולשטיין-גליקשטדט והדוכסים של הולשטיין-גוטורפ, בעיקר על חוף הים הבלטי.