tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יד ושם העניק לו את התואר "חסיד אומות העולם".
ישראל מאיר לאו, היו"ר לשעבר של יד ושם, היה אחד הילדים שניצלו על ידי המן.
בשנת 1946 חקרו הרשויות האמריקאיות את המן על תפקידו כאסיר מועדף, האשימו אותו בשיתוף פעולה עם האס אס וכלאו אותו במחנה הריכוז דכאו.
המן זוכה במשפט בוכנוואלד במאי 1947. הוא הפך לגיבור במזרח גרמניה לאחר מותו, כאשר תועמלנים אנטי פשיסטים רוממו את זכר המחתרת בבוכנוואלד לרמה של מיתוס יסוד של מזרח גרמניה.
ניסיונות לכבד את שמו בגרמניה המאוחדת נכשלו בשל מחויבותו לקומוניזם.
אביו של המן היה עובד רכבת ואמו מיילדת.
הוא היה הבכור מבין תשעה ילדים.
הוא גדל במשפחה ממעמד הפועלים ולמד בבית ספר בגרנסהיים משנת 1907 ועד 1913. לאחר מכן למד במכללה למורים באלזיי .
ב-1916 גויס לצבא הגרמני ושירת בבלגיה וברוסיה.
בעת הפסקת האש של נובמבר 1918 למד בבית ספר צבאי לטייסים בהאלה, שם עסק בפעילות קומוניסטית ונרשם למפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
ב-1920 עבר בחינות הוראה ובשנת 1922 הפך להיות מורה בוויקסהאוזן .
המן נבחר ללנדטאג של הסן בשנת 1927 ולמועצת העיר בשנת 1928. בשנת 1930 דיכאה המשטרה שביתה במפעל אופל ברוסלסהיים.
הוא התנגד לדיכוי ובתגובה נאסר עליו ללמד והוא נכלא לחודש.
ב-1932 הורשע בשנית אבל ההוצאה לפועל של גזר דינו הושעתה, אולי עקב עליית הנאצים וניסיון המשטר ברפובליקת ויימר להחזיק אופוזיציה קומוניסטית משמעותית נגדם.
הוא בילה את רוב 1933 מאחורי סורג ובריח, ובשנת 1935 נידון לשלוש שנות מאסר.
ב-27 באוגוסט 1938 שוחרר אבל נעצר שוב ונכלא במחנה הריכוז בוכנוולד.
בתקופה זו הכיל מחנה בוכנוולד כ-8,000 אסירים, כולל 2,000 אסירים פוליטיים.
בתור גרמני אתני, נחשב המן אסיר מועדף.
האס אס ביקש להשתמש באסירים פוליטיים, שסומנו באדום, וכן באסירים פליליים, שסומנו בירוק, כדי לפקח על אסירים שמבחינה אתנית נחשבו נחותים.
כאסיר פוליטי, המן סומן באדום.
האסירים הקומוניסטים כבשו עמדות אסטרטגיות במחנה לאחר התנגשות עם הפליליים ב-1942 והמן קיבל תפקיד פקידותי של רישום אוכלוסין של האסירים במחנה.
בסוף 1944 מונה לתפקיד האחראי (Blockleiter) על צריף 8, בו שוכנו ילדים וצעירים מתחת לגיל 20. "בלוק 8" לא היה מיועד ליהודים, אבל הקומוניסטים ששלטו ברשומות המחנה העבירו לשם ילדים יהודים מ"המחנה הקטן" הצפוף.
הצעיר, אסיר פולני, היה בן שלוש.
עוד ילד בן שלוש, יהודי, נולד במחנה בוכנוואלד וגודל בסתר על ידי האסירים.
כאשר שמעו אסירים "אדומים" מועדפים שמועות קרובות על פינוי יהודים, הם חיבלו בהכנות לצעדת המוות.
המן היה ראש צריף 8 שם נערכו ילדים, ביניהם הרב לאו, להחליף את הטלאים המזהים אותם כיהודים.
בין הילדים היה ישראל מאיר לאו.
אחיו נפתלי לאו-לביא היה מוצב בצריף אחר וברח מבוכנוואלד ב-8 באפריל 1945.
המן עצמו לא דיבר מעולם על האירועים הללו, ואף אחד מהעדים לא דיבר עליו עד מותו.
הוא לא היה המושיע היחיד של יהודים בבוכנוולד: בהפרדת הילדים ולקיחתם תחת חסותו הושפע מהאסיר-מורה אריך רשקה בקיץ 1943, ובהמשך מפרנץ לייטנר , שניהם קומוניסטים.
אסירים סובייטים, צ'כים ופולנים טיפלו בילדים.
המן שוחרר באפריל 1945. לזמן קצר הועסק במנהל עירוני.
בדצמבר 1945 נעצר למשך שלושה חודשים על ידי שלטונות ארצות הברית באשמה שהטה את עבודתו לפי אמונותיו הפוליטיות.
על פי דוחות אמריקאים וכן סוציאל-דמוקרטים מערב גרמנים, אייש המן באופן בלתי חוקי את משרדו בחבריו הקומוניסטים.
על פי קומוניסטים מערב גרמנים, המן נעצר לאחר שחשף את העסקתם של נאצים לשעבר באופל.
במרץ 1946 נעצר באשמת שיתוף פעולה עם האס.
מכתבי התמיכה שנתנו אמיל קרליבך ועמיתיו ניצולי בוכנוואלד לא הרשימו את התביעה והמן היה כלוא בדכאו במשך שנה.
המן נשפט במשפטי בוכנוואלד Buchenwald Trial, זוכה ושוחרר במאי 1947.
המן חזר לפוליטיקה ללא הצלחה או פרסום.
בשנת 1955, בשיאו של קמפיין אנטי-קומוניסטי, נהרג בתאונה כאשר מכוניתו נתקלה בטנק אמריקאי חונה.
בין 1955 ל-1958 שודך הזיכרון הקולקטיבי של האסירים הקומוניסטים של בוכנוואלד להיסטוריה הרשמית של מזרח גרמניה.
הדוקטרינה המזרח גרמנית התבססה על שלושה אירועים מרכזיים - מותו של ארנסט תלמאן ב-18 באוגוסט 1944, "המרד" בבוכנוולד (ב-11 באפריל 1945) והישרדותו של סטפן יז'י צוייג, הילד של בוכנוואלד.
הסיפור של צוייג פורסם ב-1958, ב"עירום בין זאבים", רומן מאת ברונו אפיץ Apitz (בעצמו ניצול בוכנוואלד) רומן שהפך לאבן הפינה בגיבוש המיתוס של המחתרת האנטי נאצית של בוכנוולד במזרח גרמניה.
ברומן לא נזכר המן, אבל החוויה הקשה של המן תאמה את מודל התעמולה הדרוש ובשנת 1959 מוחזר שוב ושוב סיפור חייו של המן בעיתונות במזרח גרמניה.
המן, כעמיתיו האסירים הקומוניסטים, הוצג כגיבור התנגדות.
יד ושם חקר את הנושא וב-16 ביולי 1984 הכריז על המן חסיד אומות העולם.
בשנת 1996 החל דיון ציבורי בתמיכת הקהילה היהודית של גרוס-גראו Groß-Gerau בגרמניה, בשאלה "האם קומוניסט יכול להיות מודל לנוער בגרמניה המאוחדת?" איחוד גרמניה חיזק את עמדת המתנגדים.
שמו של בית ספר בארפורט שנקרא על שם המן הוחלף, ופנתיאון הגיבורים של מזרח גרמניה עבר שינוי.
המן לא התאים משתי סיבות: הוא היה קומוניסט, והוא זכה לכבוד רשמי מטעם המשטר המזרח גרמני.
לאחר דיון ציבורי מחודש נקרא בנובמבר 1993 בית ספר בעיר ארפורט Erfurt על שם המן אם כי דיון בנושא בעירו של המן, ביבסהיים, הסתיים בלא שהמן הונצח בעירו-שלו.
וִילְהֶלְם גְלִיזֶה (גרמנית: Wilhelm Gliese, 21 ביוני 1915 – 12 ביוני 1993) היה אסטרונום גרמני שנודע בשל עבודתו לזיהוי הכוכבים הקרובים למערכת השמש ויצירת קטלוג גליזה לכוכבים קרובים המתעד אותם.
וילהלם גליזה נולד בשנת 1915 בעיירה גולדברג בשלזיה, סמוך לעיר לגניצה, אז חלק מגרמניה ומאז 1945 חלק מפולין (נקראת כיום זלוטורייה).
אביו שנקרא גם כן וילהלם היה שופט מחוזי.
מגיל צעיר התעניין גליזה באסטרונומיה וכבר בזמן לימודיו בבית הספר החל לבצע תצפיות בכוכבים.
בשנת 1933 החל ללמוד אסטרונומיה, מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת ברסלאו ולאחר מכן באוניברסיטת ברלין.
לאחר לימודיו החל לעבוד במכון לחישובים אסטרונומיים ששכן בדאהלם ועבר לאחר מלחמת העולם השנייה להיידלברג.
בזמן המלחמה הוא גויס לשירות צבאי כמומחה לבליסטיקה ונשלח בשנת 1942 לחזית המזרחית, שם שירת עד לפברואר 1945 אז נפל בשבי הרוסי מצפון לפוזנן.
גם בזמן שירותו ובתקופת השבי הוא המשיך לצפות בכוכבים, אך ללא כל ציוד עזר, עד לשחרורו בספטמבר 1949.
גליזה חזר לעבודתו במכון לחישובים אסטרונומיים במקומו החדש בהיידלברג ושם עבד עד למותו בשנת 1993, 13 שנים לאחר פרישתו הרשמית לגמלאות.
החל משנת 1951, בעידודו של האסטרונום ההולנדי פטר ון קאמפ, החל גליזה בחקר הכוכבים הקרובים למערכת השמש, תחום בו עסק לאורך רוב שנותיו במכון, וב-1957 פרסם את הגרסה הראשונה של קטלוג גליזה לכוכבים קרובים.
בשנות עבודתו במכון עסק גליזה בזיהוי הכוכבים הקרובים למערכת השמש ובקיטלוגם ופרסם בשנים 1957 ו-1969 את שתי הגרסאות הראשונות של קטלוג גליזה.
כמו כן היה מעורב ביצירת גרסאות 4 ו-5 של קטלוג הכוכבים היסודיים שכולל את המיקום המדויק של כוכבים נבחרים, שמשמשים לחישוב המיקום של שאר כוכבי השמים.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 הוא עבד בשיתוף עם הרטמוט יארייס ואיתו פרסם עדכון של קטלוג גליזה בשנת 1979 ואת המהדורה השלישית של הקטלוג בשנת 1991. כוכבים רבים שמופיעים בקטלוגים שפרסם נקראים בפרסומים מדעיים ופופולרים בציון שקיבלו בקטלוג (למשל גליזה 581 או גליזה 229).
כמו כן גליזה הונצח בשמו של האסטרואיד 1823 גליזה שהתגלה בשנת 1951.
וילהלם המרסהיי (בדנית: Vilhelm Hammershøi; 15 במאי 1864 – 13 בפברואר 1916) היה צייר דני הידוע בציוריו הפואטיים; מהאמנים הידועים ביותר בסקנדינביה.
המרסהיי נולד בשנת 1864 בקופנהגן, דנמרק.
בנו של סוחר אמיד, כריסטיאן המרסהיי ואשתו פרדריקה (לבית רנטזמן), המרסהיי למד רישום מגיל שמונה עם נילס כריסטיאן קירקגור והולגר גרונוולד, וציור עם וילהלם קין.
הוא המשיך את לימודיו עם פרדריק ורמהרן באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות.
מ-1883 ועד 1885 למד עם פדר סברין קרויר בבית הספר ללימודים עצמאיים, ולאחר מכן הציג בתערוכת האביב בשרלוטנבורג בשנת 1885 את ציורו 'דיוקן של נערה צעירה', ציור אותו פייר-אוגוסט רנואר העריץ.
המרסהיי נישא לאידה אילסטד בשנת 1891.
המרסהיי עבד בעיקר בעיר הולדתו, שם צייר פורטרטים, אדריכלות ופְּנים.
הוא נהג לנסוע אל הכפרים הסמוכים, שם צייר גבעות, עצים, בתי חווה ונופים אחרים.
הוא מפורסם ביותר עבור ציורי הפְּנים שלו, אשר רבים מהם צייר בקופנהגן.
הוא סייר באופן נרחב באירופה ומצא את מראות לונדון מתאימים במיוחד לציוריו.
ביוני 2012, ציורו של המרסהיי 'אידה קוראת מכתב' נמכר במכירה פומבית בלונדון תמורת 1,721,250 ליש"ט, שיא עבור יצירה אמנותית דנית.
וילהלם היינריך, נסיך נסאו-אוזינגן , היה נסיך נסאו-אוזינגן בין השנים 1702–1718.
וילהלם היינריך נולד בס-הרטוחנבוס ב-2 במאי 1684, לולארד, נסיך נסאו-אוזינגן ולקתרין פרנסיסקה, רוזנת קרואי-רל, בתם של אוסטאך השני, רוזן קרואי-רל והברונית תאודורה מריה גרטרוד פון קטר צו לאגה.
בצעירותו התגייס וילהלם היינריך לצבא ההולנדי, ובשנת 1691 הועלה לדרגת קפטן.
בין השנים 1701–1707 היה וילהלם היינריך מפקד הרגימנט הוולוני בדרגת קולונל, ובשנת 1703 אף נפצע במהלך קרב אקרן במלחמת הירושה הספרדית.
בשנת 1702 מת אביו ולארד, נסיך נסאו-אוזינגן, ווילהלם היינריך עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין שלטה אמו כעוצרת במקומו.
בשנת 1707 הקים וילהלם היינריך את הכפר וילהמסדורף, אשר סופח בשנת 1972 לעיר השכנה אוזינגן.
ב-14 בפברואר 1718 מת וילהלם היינריך באוזינגן, ובמקומו עלה לשלטון בנו קרל, נסיך נסאו-אוזינגן, אולם בעקבות היותו קטין שלטה אשתו כעוצרת עד לבגרותו של קרל.
ב-26 בדצמבר 1734 התחתן וילהלם היינריך עם שרלוטה אמליה, רוזנת נסאו-דילנבורג, בתם של היינריך, נסיך נסאו-דילנבורג ולדורותיאה אליזבת, נסיכת שלזיה-לגניצה, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
וילהלם היינריך, נסיך נסאו-זארבריקן (1718–1768)
וילהלם גאורג, רוזן העיר קירכברג, רוזן זיין-הכנבורג , הוא אב קדמון של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
וילהלם גאורג נולד בהכנבורג ב-23 באפריל 1751, לווילהלם לודוויג, רוזן העיר קירכברג, רוזן זיין-הכנבורג וללואיזה, רוזנת זאלם-דאון, בתם של היינריך האחד עשר, נסיך רויס-גרייץ וקונרדינה אלאונורה, נסיכת רויס-קסטריץ.
ב-1 ביוני 1771 התחתן וילהלם גאורג עם איזבלה אוגוסטה, נסיכת רויס-גרייץ, בתם של היינריך האחד עשר, נסיך רויס-גרייץ וקונרדינה אלאונורה, נסיכת רויס-קסטריץ, ובשנת 1772 נולדה בתם היחידה לואיזה איזבלה, רוזנת העיר קירכברג.
ב-7 בפברואר 1777 מת וילהלם גאורג בהכנבורג, ובשנת 1788 התחתנה בתו עם פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג.
בשנת 1816 עלה נכדו וילהלם, דוכס נסאו לשלטון, ובשנת 1824 מתה אשתו איזבלה אוגוסטה בהכנבורג.
וילהלם גקה היה שטנדרטנפיהרר באס-אס, אובר-שטורמבאנפיהרר בוואפן אס אס, מפקד מחנה הריכוז ורשה ומפקד מחנה ריכוז קובנה.
גקה, יליד שוולם, הקיסרות הגרמנית, עזב לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה את בית הספר והתנדב לצבא בגיל 16. הוא נחשב תלמיד מבטיח, אך עקב המלחמה לא שב לרכוש השכלה פורמלית.
הוא זכה לדרגת לויטננט ואחרי סיום המלחמה היה חלק מהפרייקור של ליצו.
גקה הצטרף למפלגה הנאצית (חבר המפלגה הנאצית מספר 335,455).
מאפריל 1933 היה חלק מהאס-אס שטנדרטה (1st SS-Standarte) .
מיוני 1942 היה גקה מנהיג מחנה העבודה נרוויק בנורווגיה.
מיולי היה מנהל המחסן במאוטהאוזן.
מיולי 1943 היה מפקד מחנה הריכוז ורשה.
בספטמבר 1943 מונה למפקד מחנה הריכוז קובנה.
גקה היה בתפקיד זה עד לחיסול הגטו ב-13 ביולי 1944.
לאחר מכן שירת גקה תחת מפקד האס אס והמשטרה אודילו גלובוצניק ב, שם פעל האס-אס נגד פרטיזנים.
גקה נהרג בפונטנה לירי, איטליה, באוקטובר 1944.
וילהלם הנמן היה כדורגלן ומאמן אוסטרי-גרמני, ששיחק בעמדת החלוץ.
וילהלם הנמן נולד ב-14 באפריל 1914 בווינה שבאוסטריה.
לאורך כל הקריירה שיחק במועדון האוסטרי אדמירה וינה, עימו זכה ב-6 תוארי אליפות, שלוש פעמים בגביע ובתואר מלך השערים בליגה האוסטרית של עונת 1935/36 עם 23 שערים.
הנמן שיחק בנבחרת אוסטריה מ-1935 עד 1948 והוא כבש במדיה 4 שערים ב-23 הופעות.
מ-1938 עד ל-1941 שיחק עבור גרמניה לאחר שאוסטריה סופחה אליה בעקבות האנשלוס.
במונדיאל 1938 כבש במשחק החוזר נגד שווייץ בשמינית הגמר אך נבחרתו הפסידה 4–2 בסיום.
המשחק הכי זכור של הנמן בקריירת הנבחרות שלו היה הניצחון הגדול על פינלנד 0–13 ב-1940. הוא היה לכוכב המשחק עם 6 שערים ובכך השחקן היחיד שכבש עבור גרמניה יותר שערים במשחק בודד היה גוטפריד פוקס שכבש 10 שערים נגד רוסיה במשחקים האולימפיים של 1912.
לאחר שסיים את הקריירה ככדורגלן הנמן היה למאמן בכמה קבוצות שווייצריות.
הוא נפטר ב-23 באוגוסט 1991 בגיל 77 במקום הולדתו.
מלך השערים בליגה האוסטרית: 1935/36 (23 שערים)
וילהלם פרדיננד בנד (בדנית: Wilhelm Bendz; 20 במרץ 1804 – 14 בנובמבר 1832) היה צייר דני, הידוע בעיקר בזכות עבודות ז'אנר ודיוקנאות המציגים לעיתים קרובות את עמיתיו האמנים ואת חיי היומיום שלהם.
הוא היה אחד האמנים המוכשרים בדור הציירים המצליח שלמד אצל כריסטופר וילהלם אקרסברג אך נפטר בגיל צעיר.
וילהלם בנד נולד ב-20 במרץ 1804 באודנסה שבאי פונן.
הוא נשלח לקופנהגן שם למד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות בין השנים 1820 עד 1825, שם למד אצל כריסטופר וילהלם אקרסברג.
בשנת 1825 הוא עשה ניסיון לא מוצלח לזכות במדליית הזהב, שניתנה רק לציורי היסטוריה, הז'אנר היוקרתי ביותר באותה תקופה, ולאחר מכן החליט להתמחות בפורטרטים ועבודות ז'אנריות.
הוא גם רכש ידע בציור הגרמני, בית הספר במינכן, שנראה שהשפיע על סגנונו.
לאחר מכן הועסק בנד כעוזר בסטודיו של אקרסברג, ועבד על מטלות שגרתיות כמו שחזור ציורי ההיסטוריה של ניקולאג אבילדגארד בארמון כריסטיאנסבורג שנהרסו בשריפה של 1794, וציור עותקים מיצירותיו של אקרסברג.
בסוף 1830 קיבל בנד מלגת נסיעות שאפשרה לו לצאת לדרום אירופה.
לאחר ביקורים קצרים בדרזדן ובברלין, הוא נסע למינכן, שהתפתחה למרכז תוסס של אמנויות, ושם שהה כשנה.
עבודתו החשובה ביותר מהשהות היא הדיוקן הקבוצתי: "אמנים בבית הקפה של פינק במינכן".
בסתיו 1832 המשיך במסעו לעבר רומא בחברה עם יוזף פצל ותומאס פירנלי, ועצר בוונציה בדרך שם חידש את ידידותו עם הצייר דטלף בלונק, שפגש לראשונה בימי לימודיו באקדמיה בקופנהגן.
הם המשיכו יחד, אך זמן קצר לאחר מכן בנד שחש ברע מאז שהיה בוונציה, ונפטר מדלקת ריאות.
הוא זכור בעיקר בזכות דיוקנאותיו הרבים אם כי שאיפתו הייתה שילוב נכון של פורטרטים, סצנות ז'אנר וציור היסטוריה אלגורית.
הווירטואוזיות הטכנית שלו ניכרת במיוחד בתיאורי משחק האור המופק ממקור מוסתר והצללים הנובעים מכך.
יוהאן וילהלם בריקה היה צייר אדריכלות ונוף גרמני.
יוהאן וילהלם בריקה היה החמישי מבין שבעה בנים של צורף בסטרלסונד, יוהאן גוטפריד בריקה ואשתו אנה ברברה בריקה.
לאחר מותו המוקדם של האב בשנת 1812, ניהלו האם והבן הבכור יוהאן כריסטיאן בריקה את הסדנה לצורפות עד לפשיטת רגל בשנת 1827.
לאחר שסיים את לימודיו בעיר הולדתו למד באקדמיה לאמנות בברלין.
הוא למד בין השאר אצל יוהאן ארדמן הומל.
את התמחותו כצורף, אותה החל בגיל 15. הוא למד בברלין בין השנים 1819–1824, וקיבל מלגה מעיר הולדתו.
בתמיכת מוריו ומלגה קטנה נסע בריקה לרומא בשנת 1829.
בתקופה זו תיאר בתמונותיו את האדריכלות הרומית, כמו גם את הנוף ואת האנשים.
עבודותיו באיטליה נעשו תחילה ברישום והועברו לצבעי שמן לאחר חזרתו לברלין.
הם נחשבים לציורים מוצלחים במיוחד.
בסתיו 1834, בריקה עזב את איטליה והתיישב בברלין כצייר עצמאי.
כאן השתתף בקביעות בתערוכות השנתיות של האקדמיה לאמנות עד סוף ימיו.
בריקה גילה את סגנונו בשלב מוקדם מאוד, אך בעבודתו המאוחרת, במיוחד עם כמה עבודות בברלין ובסנקט פטרבורג, הוא התקרב בצורה אמנותית לצייר אדוארד גרטנר.
היצירות של בריקה זכו לתשומת לב הרבה אחרי מותו.
בשנת 1906 הוא יוצג בכמה תמונות בתערוכת המאה של האמנות הגרמנית בברלין.
הציורים של בריקה מאופיינים ויזואלית בצבעם האדמדם ולכן קל יחסית לזהות אותם.
העוצמה של ציור בית העירייה העתיק של ברלין ברחוב ספנדאואר, שנוצר בשנת 1840, טמונה בייצוג המיומן של הארכיטקטורה של שורות הבתים, שנראית כאן עדיין כבעיירה קטנה, אך מעל הכל בתצוגה של חיים בורגניים צבעוניים המתרחשים ברחוב.
כביש טבעתי בסטרלסונד שנבנה בשנת 2017 נקרא וילהלם-ברוקה-רינג.
וילהלם הנזל היה צייר פורטרטים גרמני.
הנזל היה ילדם השני ובנם היחיד של הכומר יוהאן יאקוב לודוויג הנזל (1763–1809) ואשתו יוהנה אלברטינה לואיז טרוסט (1764–1835).
בעת לידתו היה אביו המטיף השני בטרבין ובשנת 1796 הוא התמנה לתפקיד הכומר בלינום.
שם נולדה אחותו הצעירה לואיזה מריה, סופרת מצליחה.
לאחר שיעורים ראשונים מאביו למד הנזל בבית הספר בעיר הולדתו.
לאחר מות אביו בשנת 1809, בגיל 15, החל הנזל ללמוד באקדמיה לבניין ברלין, שעזב אותה לאחר מספר סמסטרים.
בשנת 1811 עבר לאקדמיה לאמנות.
המורה שלו לאנטומיה ופרספקטיבה, אפשר לו להשתתף בתערוכה השנתית הגדולה של האקדמיה בשנה שלאחר מכן.
יצירתו של הנזל "ישו על הר הזיתים" זכתה לשבחים על ידי מבקרי האמנות.
מלחמות נפוליאון קטעו את המשך לימודיו של הנזל.
עד 1815 לחם בקרב באוצן ובקרב ליד לייפציג ונפצע מספר פעמים.
הוא היה במהלך המלחמה בפריז והצליח לראות את אוצרות האמנות שם במוזיאונים.
לאחר שחזר לברלין, הנזל מצא עד מהרה גישה לחצר הקיסר כצייר פורטרטים.
בשנת 1821 מילא תפקיד מרכזי בארגון פסטיבל לכבוד הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון.
מכיוון שפסטיבל זה זכה להצלחה רבה, הודה לו המלך הפרוסי פרידריך וילהלם השלישי.
המענק אפשר להנזל להישאר ברומא בין השנים 1823 ו-1828. הנזל למד ברומא את עבודות המאסטרים הישנים, כמו רפאל, וגילה עניין רב בעסקי האמנות של תקופתו.
אחת היצירות המצליחות שלו הייתה ישו והאישה השומרונית.
בסתיו 1828 חזר הנזל לגרמניה והתיישב בברלין כצייר עצמאי.
עד מהרה הוא קיבל משימות גדולות יותר מחצר הקיסר בין השאר, הוא קישט כמה אולמות של תיאטרון ברלין יחד עם היינריך דאהלינג, קרל וילהלם קולבה, וילהלם פון שדו וכריסטיאן פרידריך טייק.
בשנת 1829 מונה הנזל לצייר החצר המלכותית ונבחר לוועד המנהל של האקדמיה לאמנות.
בשנת 1829, בברלין, התחתן הנזל עם המוזיקאית והמלחינה פאני מנדלסון ברתולדי, בתו של הבנקאי אברהם מנדלסון ברתולדי ואחותו של המלחין פליקס מנדלסון ברתולדי.
הנזל התגורר איתה בבית חותניו של מנדלסון.
"הקונצרטים של יום ראשון" שניהלה באולם הגן של הבית משכו את הסלבריטאים האמנותיים והאינטלקטואליים של ברלין.
עם פאני נולד להנזל בן, סבסטיאן.
הנזל היה פחות יעיל באמצעות ציוריו מאשר באמצעות דיוקנאותיו.
ציורי השמן המוקדמים שלו מושפעים בעיקר מהנצרות.
ניתן למצוא עקבות של המאסטרים הקדומים.
כל יצירתו מאופיינת על ידי ריאליזם רומנטי.
עם הזמן דיוקנאותיו התקרבו ליותר ויותר לדיוק צילומי מבלי לאבד את עדינותם.
שרדו למעלה מ-1,000 דיוקנאות שיצר של בני דורו המפורסמים מהרומנטיקה הברלינאית.
מותה הפתאומי של פאני בשנת 1847 הייתה מכה קשה עבורו.
המהומה הפוליטית של המהפכה הגרמנית בשנת 1848 הפכה את הנזל לפעיל מבחינה פוליטית שוב.
באביב 1848 הוא לקח את ההובלה בקבוצת אמנים חמושה וככזה עבד עבור המפלגה השמרנית (פרוסיה).
וילהלם הנזל נפטר ב-26 בנובמבר 1861 בברלין בגיל 67.
הוא נקבר לצד אשתו בקבר המשפחתי של מנדלסון ברתולדי בבית העלמין הראשון של קהילת השילוש בברלין-קרויצברג.
וילהלם בכנר (בלועזית: Wilhelm Bachner; 17 בספטמבר 1912 – 1991, מכונה "אוסקר שינדלר היהודי") היה מהנדס יהודי-פולני, שחי ופעל בפולין במהלך מלחמת העולם השנייה כמנהל בכיר ב"חברת הבנייה של הרייך הגרמני, האדריכל יוהנס קלנר" .
במסגרת תפקידו זה הצליח בכנר לגייס עשרות יהודים פולנים לעבודה בחברה בתקופת המלחמה, ביניהם אשתו, קרובי משפחתו ויהודים נוספים שהכיר, ובכך הציל את חייהם.
בכנר גילה תושייה, אומץ לב ואחריות רבה בתקופת המלחמה עד לשחרורו בידי האמריקנים.
לאחר המלחמה היגר בכנר עם אשתו לארצות הברית לאוקלנד, קליפורניה, שם חזר לעבוד כמהנדס עד צאתו לגמלאות.
עד סוף ימיו נשאר בקשר עם חלק מהאנשים שהציל, וכן עם מעסיקו הגרמני מתקופת המלחמה.
בשנת 1996 פורסם ספר באנגלית בשם "Who Shall Live: The Wilhelm Bachner Story", שמגולל את סיפורו של בכנר על פי ראיונות איתו ועם כמה מהאנשים שהציל.
הספר תורגם לעברית על ידי "יד ושם" וראה אור בשנת 2002.
ב-8 באפריל 2021, יום הזיכרון לשואה ולגבורה, נערך בישראל טקס מיוחד שהוקדש להוקרת פועלם ולהנחלת מורשתם של יהודים שהצילו יהודים אחרים במהלך מלחמת העולם השנייה תוך סיכון אישי רב.
במסגרת טקס זה הוענק לבכנר (ולמצילים נוספים) "אות המציל היהודי" על ידי המרכז העולמי של בני ברית והוועדה להוקרת גבורתם של המצילים היהודים בשואה (JRJ).
את האות קיבלו בשמו ילדיו של בן דודו של בכנר, הנייק בוכפירר, שגם כן נמנה בין האנשים שניצלו בזכותו.
חייו טרום מלחמת העולם השנייה
וילהלם בכנר נולד בעיר ביילסקו, שבאותה תקופה השתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית (בתחומי פולין של ימינו), כבנם הבכור של היינריך והלנה בכנר.
מלבדו היו לזוג שלושה ילדים נוספים: אנה, הילדה וברונו.
בכנר דיבר גרמנית מילדותו, הן בבית הוריו והן בבית הספר, וחש הזדהות עם התרבות הגרמנית.
כמו יהודים רבים באותה תקופה, טרם תחילת המלחמה בכנר האמין כי גילויי האנטישמיות של הנאצים נגד היהודים הם תופעה בעלת היקף מוגבל, וכי המשטר הנאצי יסתפק בשטחים דוברי גרמנית שסיפח, ולא יפלוש לפולין.
בכנר למד הנדסה בבית הספר הטכני הגבוה הגרמני בברנו (Brno), עובדה שסייעה לו רבות בהמשך דרכו.
קורותיו ופועלו במהלך מלחמת העולם השנייה
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה עם הפלישה הגרמנית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, חי בכנר בוורשה עם ארוסתו, צסיה לבית דיאמנט, והוריה.
אחיותיו של בכנר שהו באותו זמן בעיר לבוב, שסופחה לברית המועצות, ובכנר לא ידע מה עלה בגורלן.
הוריו של בכנר ואחיו הקטן ברונו נותרו בביילסקו, ובכנר שמר איתם על קשר באמצעות מכתבים עד שבאפריל 1940 הם הגיעו לגטו ורשה והתאחדו עימו.
כמה חודשים לאחר מכן הגיע לבית המשפחה בן דודו של בכנר מצד אמו, הנייק בוכפירר, ונשאר לגור איתם לאחר שברח מביילסקו, הגיע לרוסיה ולאחר שגורש ממנה החליט לנסות להגיע לוורשה לחפש את דודיו.
בכנר, אביו והנייק עבדו ברובע היהודי של ורשה בעבודות מזדמנות והצליחו לקיים את המשפחה באותה תקופה של אי-ודאות וחוסר יציבות.
ב-12 באוקטובר 1940, יום כיפור, הכריזו הגרמנים על הקמת גטו ורשה והורו לכל יהודי העיר להתרכז ברובע היהודי של ורשה.
בכנר הצליח להעביר את משפחתו לדירה בגבולות הגטו באמצעות קשריו עם תושב נוצרי ובכך הצליח להבטיח את ביטחונם לעת עתה.
בתקופת הקמת הגטו נתפס מדי פעם ברחוב, כמו יהודים אחרים, והוכרח לבצע עבודות כפייה אקראיות שבמהלכן חש את ההשפלה שהייתה מנת חלקם הקבועה של יהודי הגטו.
בדצמבר 1940 פגש בכנר במקרה את בת דודו, אניה מאייר, בגטו.
על אף היותה יהודייה, חזותה הארית אפשרה לה להסתיר את זהותה האמיתית ולהיכנס ולצאת מהגטו באין מפריע.
לאחר שסיפרה לבכנר על עבודתה כמזכירה של אדריכל גרמני בוורשה שביצע עבודות עבור הצבא הגרמני, היא שכנעה את בכנר שעליו לנסות ולהתקבל לעבודה אצל אותו אדריכל.
לדבריה, העובדה שדיבר גרמנית מצוינת, מראהו הפולני ותעודת המהנדס מאוניברסיטה גרמנית נחשבת יסייעו לו להתקבל לעבודה מחוץ לגטו, שתוכל לשפר את מצבו ומצב בני משפחתו.
בכנר השתכנע חרף דאגתם של בני משפחתו, ובינואר 1941 הצליח לצאת מהגטו, הוריד את סרט הזרוע שזיהה אותו כיהודי ושם פעמיו אל משרדו של האדריכל, יוהנס קלנר (Johannes Kellner).
בכנר הרשים את האדריכל בהופעתו ובהשכלתו ומיד התקבל לעבודה.
כבר ביומו הראשון בעבודה הרשים בכנר את קלנר כאשר ביצע מדידות לצורך צביעת מבנה של הלופטוואפה בכך שהצליח "לנפח" את המדידות ולהבטיח שכר גבוה יותר עבור העבודה שתבוצע בפועל.
בכנר הצליח לשכנע את קלנר לארגן עבורו רישיון כניסה ויציאה מהגטו בטענה כי בגטו ניתן להשיג חומרי בנייה במחירים זולים (מבלי שקלנר ידע שבכנר מתגורר בגטו), וכך הצליח בכנר לנוע בקלות אל ומחוץ לגטו.
כך, כבר בתחילת עבודתו יכול היה לצאת מהגטו לעבודה באין מפריע, ולעת ערב היה חוזר לגטו, עונד בהיחבא את סרט הזרוע וחוזר למשפחתו עם מצרכי מזון שהצליח להשיג עבורם מחוץ לגטו.
בפברואר 1941 הודיע קלנר לבכנר כי עבודתם עבור הלופטוואפה עומדת להסתיים, וכי קלנר מתכוון לסגור את המשרד בוורשה ולחזור לדרזדן.
בכנר שחשש מאוד לאבד את עבודתו ומעמדו, הפגין תושייה מהירה והציע לקלנר להקים חברת בניה בוורשה, שתעבוד עבור הצבא הגרמני.
הוא שכנע אותו שלא תהיה לו תחרות בוורשה, ושבכנר בעצמו ידאג להשיג פועלים וחומרי גלם מקומיים.
קלנר השתכנע והודות לקשריו עם הגרמנים וחריצותו של בכנר, הפכה החברה החדשה לעסק רווחי ומצליח, ואף הוגדרה באופן רשמי כחברה חיונית למאמץ המלחמה (גרמנית: kriegswichtig) - דבר שהקל מאוד על השגת חומרי גלם, היתרים ואישורים מסוגים שונים.
עם הזמן התקדם בכנר בחברה והתמנה למפקח הבנייה (גרמנית: Bauleiter) של החברה, ושהה רוב הזמן באתרי הבנייה, בעוד קלנר מנהל את החברה ממשרדו.
בצורה זו, הפך בכנר לאיש מפתח ובעל סמכויות נרחבות בשטח, שבהמשך ניצל על מנת להציל את משפחתו ויהודים נוספים מגורל מר בגטו ורשה.
לאחר פלישתה של גרמניה הנאצית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941, נפתחו הזדמנויות חדשות לעבודה באזורים תחת שליטת הגרמנים.
קלנר הגיש בקשה לבצע עבודות קבלנות באוקראינה וקיבל את העבודה.
בכנר היה עסוק בהכנות למשימה באוקראינה, ובמקביל מצא דרך לשלוח כסף למשפחתו שבגטו מבלי לעורר חשד, באמצעות שליח פולני מהימן.
המשימה הראשונה שקיבלה חברתו של קלנר באוקראינה הייתה הקמת צריפי מגורים בבסיס של הלופטוואפה בעיר ברדיצ'ב.
בכנר ארגן צוות פועלים פולנים וציוד רב והגיע עמו לברדיצ'ב, שם פגש את קצין הלופטוואפה, הנס גרגור.
לאחר כמה פגישות ביניהם, שאל גרגור את בכנר היכן למד, מכיוון שהתרשם מרמת הגרמנית והפולנית שדיבר.
בכנר אמר את האמת, שלמד בבית הספר הטכני הגרמני בברנו, וגילה שגם גרגור למד באותו בית ספר, כמה שנים לפניו.
עובדה זו גרמה לבכנר לשאת חן בעיני גרגור, והקלה עליו מאוד בתקשורת מולו.
גרגור גם הביע את שביעות רצונו בפני קלנר, כאשר זה הגיע לביקור באתר העבודה, דבר שהעלה את קרנו של בכנר עוד יותר בעיני קלנר.
בתחילת שנת 1942 נשלח בכנר עם כ-150 פועלים לקייב, בירת אוקראינה לצורך שיפוץ תחנת הרכבת של קייב שניזוקה קשות במהלך הקרב על העיר.
במסגרת זו נקלע בכנר לעימות עם האס-אס, כאשר התגלה כי כמה מהפועלים שהיו רשומים בחברתו של קלנר השתתפו בהתקפה של כוח פרטיזנים ליד בוריספול על רכבת שנשאה גייסות ואספקה לחזית.
אנשי האס-אס חקרו את בכנר בעניין זה ואף ציוו לירות בכמה מהפועלים.
הטבח הופסק בהתערבותו של מנהל רכבת הרייך בקייב, שדרש מחיילי האס-אס להסתלק מהמקום בטענה שהם מפריעים לפועלים לבצע פרויקט חשוב בשירות הרייך.
למחרת בבוקר, זומן בכנר למפקדת האס-אס בקייב להמשך החקירה.
בכנר טען בתוקף כי אינו מכיר את הפועלים שנתפסו וכי לחברת קלנר אין כל קשר לפרטיזנים.
בינתיים הובא גם קלנר עצמו לחקירה, לאחר שהגיע ערב קודם לקייב ושמע על אירועי היום.
כשהוכנס קלנר לחדר החקירות, הוא נשאל ישירות על היכרותו עם בכנר ומדוע קיבל אותו לעבודה.
קלנר ציין בפני קצין האס-אס את לימודיו של בכנר באוניברסיטה גרמנית נחשבת וטען בתוקף כי אין לו קשר לתקרית הפרטיזנים.
כאשר קצין האס-אס סירב להשתכנע, הוסיף קלנר כי קצין בכיר בלופטוואפה (הנס גריגור) ערב למהימנותו של בכנר.
קצין האס-אס דרש לאתר את גריגור בברדיצ'ב ולאמת איתו את העניין, אולם לא הצליח לאתרו.
במקביל, מנהל רכבת הרייך בקייב דרש לשחרר את בכנר בטענה שהעבודה מתעכבת בהיעדרו.
בלית ברירה נאלץ קצין האס-אס לשחרר את בכנר.
ביולי 1942 גילה בכנר, דרך אחד מעובדי החברה בוורשה, כי בקרוב יחלו הנאצים לגרש את היהודים מוורשה.
בכנר דאג לגורל בני משפחתו שעוד נותרו בגטו, על אף שהחזיקו ברישיונות עבודה במפעל גרמני והחל לתכנן כיצד יוכל להוציאם מהגטו ולהביאם לקייב.
בהגיעם לנקודת המיון, הסתכל קצין האס-אס בניירותיהם של השניים.
הנייק נשלף מן ההמון וצורף לקבוצה של גברים שיועדה לעבודה, אולם ברונו נשלח אל הרכבת בשל מראהו החלש והצנום.
כאשר שמע אחד ממכריו של בכנר על כך שהנייק וברונו נלקחו לאומשלגפלץ, מיד הלך ושיחד קצין גרמני כדי שילך ויקרא בשמותיהם ויוציא אותם מההמון, אולם הדבר לא עלה בידו עקב ההמולה הרבה ששררה במקום.
עד סוף ימיו חש בכנר אשמה רבה על שלא הצליח להציל את אחיו הצעיר, שנשלח לבדו אל מחנה ההשמדה.
גם אמו של בכנר התקשתה לקבל את אובדנו של בנה הצעיר, ולאחר זמן מה התאבדה בקפיצה מחלון המפעל בגטו בו עבדה.
במהלך חודש אוגוסט הכין בכנר ביחד עם כמה משותפיו מסמכים ורישיונות עבודה עבור אביו, אשתו ואמה, בן דודו הנייק וכמה יהודים נוספים וארגן את הברחתם מהגטו תחת כיסוי של משלוחי ציוד מוורשה לקייב.
ב-19 באוגוסט 1942 הגיעה הקבוצה לקייב, ובתחילת ספטמבר 1942 הגיע לשם גם הנייק בעזרת פולני בשם וילסקי שהכיר אחד משותפיו של בכנר.
חלק מחברי הקבוצה כבר השתלבו בתפקידים שונים בחברת קלנר.
אשתו של וילי בכנר, צסיה, לא הצטרפה כעובדת בחברה, אלא הועסקה בביתו כטבחית ונחשבה כפילגשו, דבר שהיה מקובל וסייע להרחיק ממנה חשדות.
באוקטובר 1942 גילתה צסיה שהיא בהיריון והזוג בכנר החליט לבצע הפלה.
כדי לשמור על חשאיות, בוצע ההליך בביתם על ידי רופא מקומי אוקראיני.
ההפלה הצליחה, אולם לימים התגלה כי בעקבותיה איבדה צסיה את היכולת להרות, והזוג בכנר נותרו חשוכי ילדים.
בדצמבר 1942 עם התקרב חג המולד, החלו הכנות מסיבת חג המולד עבור עובדי חברת קלנר, ובכלל זה העובדים היהודים, בביתו של בכנר.
לקראת תום המסיבה, נותרו היהודים והפולנים שסייעו להם וכן הפולני וילסקי, שהצטרף לחברה לאחר שסייע להבריח את הנייק מוורשה.
וילסקי, שהשתכר כהוגן במהלך המסיבה, החל להטריד את צסיה וגילה לכל הנוכחים כי הוא יודע שהם יהודים.
אחד הפולנים שהיה מכרו של וילסקי הציע לקחתו הביתה והבטיח שאלו דברים שנאמרים מתוך שכרות ושסודם שמור עמו.
השניים יצאו, אולם בכנר חשש מאוד מתקרית זו.
זמן קצר לאחר מכן, נשמעה דפיקה בדלת - היה זה שכנו האוקראיני של בכנר, שסיפר לו שאדם שעזב את ביתו זמן קצר קודם לכן נדרס על ידי מכונית גרמנית.
היה זה וילסקי, שהובהל לבית החולים ולאחר זמן מה מת מפצעיו.
כל העת המשיך בכנר לסייע ליהודים שהגיעו לפתחו להסתיר את זהותם באמצעות ניירות מזויפים והעסקתם בצורה זו או אחרת בחברת קלנר.
בתחילת שנת 1943 כבר היה מניין היהודים שהסתתרו באזור כ-30 נפשות.
בכל פעם שהתעורר חשד נגד אחד העובדים, היה בכנר מרחיק את היהודי מהעובד החשדן, וכך הצליח לשמור על שקט יחסי באתרי העבודה של חברת קלנר, שהלכו והתרבו עם הזמן.
עם זאת, יום אחד זומן בכנר למטה האס-אס בקייב.
חרף פחדם של בני חסותו היהודים, אמר בכנר לאחד משותפיו: "זו אינה הפעם הראשונה שאני אנהל שיחה עם האס-אס.
הסתדרתי איתם בעבר ואני אסתדר איתם גם עכשיו.
זכור מה שאמרתי - הם לא מצפים שמישהו יעז לעמוד בפניהם.
עם זאת, לפני שיצא, אמר חרישית: "אם לא אחזור עד הבוקר, תתחיל להוציא את כולם".
להפתעתו הרבה, זומן בכנר למטה האס-אס למטרת עבודת שיפוצים בשל המוניטין של חברת קלנר.
בכנר הסכים ובחר לפרויקט פועלים פולנים ואוקראינים בלבד.
העבודה התבצעה לשביעות רצונם של אנשי האס-אס, וגם הערכתם של אנשיו של בכנר אליו התעצמה לאחר שהצליח לחלץ את אחד הפועלים האוקראינים מידי אנשי האס-אס (ר' מטה בסעיף 'סיפורי הצלה נבחרים').
במהלך שנת 1943 המשיכה חברת קלנר בעבודתה בקייב וסביבותיה.
התקפות הפרטיזנים סיפקו עבודה רבה לבכנר וצוותי העבודה שלו בתיקון מסילות רכבת ומגדלי מים, וכן גרמו לעלייה במתיחות באזור.
על כן, החליט בכנר לפצל את הקבוצה על מנת למנוע מצב שבו הלשנה על אחד תביא לתפיסה של כולם.
ואף על פי כן, יום אחד גילה כי שניים מהיהודים שהסתיר נעצרו, וזמן קצר לאחר מכן נכנס למשרד החברה קצין אס-אס מלווה בשני חיילים וצעק כי הוא יודע ששני היהודים עבדו תחת בכנר וכי הוא יודע שבכנר מסתיר עוד יהודים.
בכנר שמר על קור רוח, ולפתע קפץ על רגליו וצעק: "אם אתה חושב שאני מסתיר יהודים, אנא מצא אותם!
אז הטיח בקצין האס-אס כי הוא מפריע לו בעבודתו בשאלות על יהודים, בעוד שעליו לדאוג לכך שרכבות הרייך תוכלנה להגיע למזרח.
לבסוף, הקצין השתכנע ועזב את משרדו של בכנר.
במקביל, אחד מאנשיו של בכנר ביקר בכל אתרי הבנייה באזור קייב והודיע ליהודים שעליהם להיעלם עד להודעה חדשה.
עם בלימת הכוחות הגרמניים ברוסיה במחצית השנייה של שנת 1943 ותחילת 1944, הלכה והתמעטה עבודתה של חברת קלנר באוקראינה.
בכנר החל לפזר חלק מהיהודים שהסתיר למקומות שונים ובאפריל 1944 הודיע קלנר לעובדיו כי עליהם לחזור לפולין לביצוע פרויקטים שם.
בכנר ידע כי צעד זה מסכן את היהודים, מכיוון שכל מי שחזר מהמזרח חויב לעבור בדיקות רפואיות וחיטוי מכינים, דבר שיחשוף את היותם של הגברים היהודים נימולים וסודם יתגלה.
בכנר שוחח עם יועץ הבינוי הראשי של רכבת הרייך הממונה על רכבות הבינוי, והצליח לשכנעו שלא לעבור דרך ורשה אלא לקחת את פועליו היישר לברומברג, ובכך הצליח להימנע מחובת הבדיקות הרפואיות לעובדים.
חשיפתם של בכנר והיהודים שהציל
בסוף מאי 1944 הושלמו העבודות בברומברג וחברת קלנר קיבלה עבודה בדנציג.
יוהנס קלנר עצמו הגיע לברומברג מוורשה כדי לתדרך את בכנר, ובמסגרת זו הורה לו לצמצם את מספר העובדים בחברה, ובין היתר נקב בשמו הבדוי של אביו של בכנר.
חרף שכנועיו של בכנר, קלנר עמד על שלו עד שלא נותרה לבכנר ברירה והוא חשף בפני מעבידו שאביו - וגם הוא עצמו - יהודי.
קלנר הופתע מאוד, ולאחר שתיקה ארוכה שאל: "אם כך, מר בכנר, כמה מעובדיי הם יהודים?".
בכנר ענה: "אתה באמת רוצה לדעת?", וקלנר ענה "לא, אני לא רוצה לדעת.
תראה בכנר, אני מאוד מרוצה מעבודתך.
בלעדיך לא הייתי מצליח להפוך את החברה לעסק כה מצליח.
אבל אל תצפה שאבוא לעזרתך אם הם יעלו עליך".
קלנר הבטיח שלא יסגיר את בכנר, שהרי גם הוא עצמו ייפגע מכך, אולם הדגיש כי לא יסייע לבכנר או למי מאנשיו אם ייתפסו.
כמה חודשים לאחר מכן, כאשר כבר היה ברור כי המלחמה עומדת להסתיים, שאל קלנר את בכנר מי הם היהודים בחברה שלו.
הרשימה הארוכה שמסר בכנר הפתיעה את קלנר כל כך, עד שאמר לבכנר: "אתה בחור מדהים, מר בכנר, לכבוד ייחשב לי להשתחרר יחד איתך".
ב-10 במאי 1945, מספר ימים לאחר מותו של היטלר וכניעתה של גרמניה הנאצית, שוחרר הכפר בו שהו עובדי הבינוי של רכבת הרייך על ידי הצבא האמריקני.
אז חשפו היהודים את זהותם בפני עמיתיהם והחלו להרהר בהמשך צעדיהם.
ב-8 באפריל 2021 קיבלו קרובי משפחתו של בכנר החיים בישראל את תעודת אות המציל היהודי שהוענקה לווילהלם בכנר על פועלו בהצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר שבת דודו של בכנר החליטה לעזוב את עבודתה בחברה, התנדב בכנר למצוא לה מחליפה, ואף שכנע את קלנר לשכור שני פקידים לניהול המשרד.
בכנר קיבל לעבודה שניים ממכריו מביילסקו - אדולף שטמברגר וחתנו, יולק שוואלבה - שהיו יהודים בעלי חזות ארית, דוברי פולנית רהוטה ולא התגוררו בגטו עקב נישואיו של שטמברגר לגרמניה נוצרייה.
השניים, שהיו מנהלי חשבונות, התקבלו לעבודה על ידי בכנר ואחד מתפקידיהם היה להכין כרטיסי עבודה לכל עובדי החברה.
עובדה זו תסייע לבכנר בהמשך במשימת ההצלה.
באוגוסט 1941, קיבל קלנר הודעה כי הגרמנים עצרו מהנדס אוקראיני שעבר בחברה בטענה כי הוא יהודי (על אף שלא היה יהודי).
קלנר זומן למטה האס-אס על מנת לזהות את המהנדס, אך חשש להתייצב שם מכיוון שלא רצה להיות מואשם בהעסקה של יהודי.
על כן, ביקש קלנר מבכנר שייגש בעצמו אל מטה האס-אס וינסה לשחרר את המהנדס האוקראיני.
בכנר הבין את גודל הסכנה הטמונה בהגעתו למטה הגסטאפו, אולם לא יכול היה לסרב למעסיקו.
על כן, ביקש מקלנר לכתוב עבורו מכתב רשמי שמזהה אותו כמהנדס הראשי של החברה ושמציין כי הוא יכול לערוב לזהותו של האוקראיני, ועם המכתב הגיע למטה הגסטאפו בוורשה.
שם התקבל על ידי קצין אס-אס, אשר לא השתכנע מהמכתב שבידו והמשיך לטעון כי האוקראיני הוא יהודי ושלא ישחררו.
בכנר פנה אל הקצין ואמר: "החברה שלנו מתכוננת לצאת לאוקראינה כדי לבנות שדה תעופה עבור הלופטוואפה.
עבודתו של המהנדס האוקראיני חיונית להשלמת הפרויקט בהצלחה...
האם אתה באמת רוצה לשאת באחריות על הכשלת עבודתנו בשירות הלופטוואפה?".
הקצין הגרמני השתכנע ושחרר את האוקראיני לידיו של בכנר, והשניים מיהרו להסתלק ממטה הגסטאפו.
רק כשהיו בדרכם חזרה למשרד, גילה בכנר בכיסו את סרט הזרוע שסימן אותו כיהודי, שנהג להוריד בכל פעם שיצא מהגטו, והבין שהיה איתו כל זמן ששהה במטה הגסטאפו.
בהגיעו למשרד, מיהר לשירותים, שם שרף את סרט הזרוע שלו, הוריד את האפר באסלה, ונשבע כי לעולם לא יענוד עוד סרט כזה ולא יעמיד את עצמו שוב בסכנה כזו.
באפריל 1942, באחת מנסיעותיו של בכנר מוורשה לקייב, עצרה הרכבת בלבוב ובכנר הבחין בקבוצת פועלים יהודים שפינו הריסות בסביבת התחנה.
ביניהם זיהה את דודו, היינריך פבישקייביץ', שהיה קבלן מצליח בביילסקו.
בכנר שאל את אחד השומרים מנין מגיעים האסירים היהודים ונענה שממחנה העבודה ינובסקה.
בכנר ניגש למחנה ודרש לדבר עם הקצין האחראי כנציג רשמי של חברת קלנר.
בכנר אמר לקצין כי זיהה בין העובדים שלו נגר אמן שהכיר מביילסקו, וכי הוא מבקש לקבלו לידיו בטענה כי יוכל לשרת טוב יותר את הרייך תחת פיקוחו.
הקצין הגרמני סירב בכל תוקף לשחרר אסיר יהודי לידיו של מנהל עבודה פולני אלמוני, חרף התעקשותו של בכנר.
הדבר אילץ את בכנר לתכנן מבצע הברחה נועז: הוא איתר שני אוקראינים שיוכלו לסייע לו בתמורה לסכום כסף נכבד, והלך עמם לתחנת הרכבת בלבוב, לעבר קבוצת האסירים היהודים שעבדה שם ודודו ביניהם.
אחד האוקראינים ניגש אל השומר האוקראיני ששמר על האסירים והחל לפתח עמו שיחה, בעוד האוקראיני השני ממתין במכונית.
בכנר סימן לדודו (שזיהה אותו מרחוק) להתקרב למכונית, ובעוד דעתו של השומר מוסחת, הצליח הדוד להיכנס למכונית ונשכב על רצפתה.
המכונית לקחה את בכנר ואת דודו אל תחנת הרכבת בלבוב, שם עלו על הרכבת לקייב.
בכנר הצליח להגניב את דודו לצוות הפועלים שלו וסידר לו רישיון עבודה בחברה כמנהל עבודה.
כאשר הוזמן בכנר לבצע עבודת שיפוץ במטה האס-אס בקייב, הוא הרכיב צוות של פועלים פולנים ואוקראיניים בלבד, על מנת שלא לחשוף את היהודים לסכנה מיותרת.
העבודה התבצעה לשביעות רצונם של הגרמנים, אולם כשהגיע בכנר לאסוף את הצוות גילה כי אחד העובדים האוקראינים מוחזק בידי האס-אס לאחר שמצא באחד המשרדים בקבוק וודקה והשתכר.
הגרמנים הודיעו לבכנר כי הפועל מואשם בגניבה ויישאר בידיהם, ובכנר, שהבין כי הפועל ככל הנראה יוצא להורג, דרש לראותו על מנת לנזוף בו מכיוון שהדבר מעיב על כבודה של חברת קלנר, לדבריו.
הגרמנים הסכימו, וכאשר הובא בכנר אל הפועל, הוא נזף בו קשות, סטר לו וביקש בזעם רב כי העובד יימסר לידיו על מנת שיטפל בו בכל החומרה.
הפגנת האחריות הזו מצאה חן בעיני הגרמנים, שהסכימו לדרישתו של בכנר ומסרו לידיו את האוקראיני.
האוקראיני הבין שחייו ניצלו בזכות בכנר, ומאותו יום שם בכנר לב שעובדיו מתייחסים אליו בכבוד רב עוד יותר מקודם.
וילהלם היינריך פרסטלה היה אמן בוטני הידוע בליטוגרפיות ועבודות צבעי מים שלו שהוזמנו על ידי משרד החקלאות האמריקאי.
פרסטלה נולד ב-13 באוקטובר 1838 בדרמשטאדט, גרמניה, לפרנץ יוזף מרטין פרסטלה וקרולינה ראס.
המשפחה היגרה לאמריקה ב-1843, והתיישבה תחילה בניו יורק ואחר כך באיווה.
אביו, ג'וזף פרסטלה, היה גם צייר וליטוגרף של פרחים ופירות ולפני שהיגרו היה גנן ראשי של המלך לודוויג הראשון מבוואריה, כמו גם אמן צוות בגן הבוטני המלכותי במינכן.
מאביו למד את אומנויות צבעי המים והליטוגרפיה.
בסוף שנות החמישים עבר פרסטלה לניו יורק, ובשנת 1861 הצטרף לצבא האיחוד בגדוד מתנדבים מניו יורק.
הוא נפצע בקרב אנטיאטם ב-1862 ובילה את שארית תקופת שירותו בהתאוששות בבית חולים.
בשנת 1867, בגיל 29, ויליאם נשכר להכין סדרה של לוחות לצמחים על ידי הבעלים של משתלת אילינוי, פרנקלין קלסי פיניקס.
הוא העביר את משפחתו מניו יורק לבלומינגטון, אילינוי, לצורך פרויקט זה.
לא ידוע האם הלוחות מהפרויקט הזה שרדו, אך כתבה במהדורה מגזין גננות החודשי באוגוסט 1869 שיבח אותן מאוד: "לפנינו מוצגת חתיכת פרי ...
שהוכנה על ידי וילהלם פרסלה.
אנחנו נוהגים להעריץ את האמנות האירופית ולעיתים קרובות ייחלנו שהאמריקאים יוכלו להתחרות בה בהצלחה.
עכשיו יש לנו את האמנות הזאת כאן.
מעולם לא ראינו משהו מבוצע כל כך טוב".
כאשר מערכת היחסים הזו הסתיימה ב-1871, ויליאם נכנס לזמן קצר לעסקים עם ל.ב.
ליטלפילד, ופרסם לוחות של פירות ופרחים.
ב-1875 העביר את משפחתו לאיווה, לא הרחק מהקהילה בה גדל, והתחתן עם אשתו השנייה, סוזנה גפלר.
עם סוזנה, שמתה ב-1882, נולדה לו בת, ליליאן.
הוא התקיים כליטוגרף באיווה סיטי ועסק במקצוע זה במשך עשור לערך.
ב-1 באוגוסט 1887, הוא מונה לאמן הראשון בצוות של החטיבה הפומולוגית שהוקמה באותה העת במחלקת החקלאות של ארצות הברית בוושינגטון הבירה.
הוא עבד מדגימות חיות וצמחים מיובשים ועשה סקיצות צבעוניות של פרטים.
לאחר מכן פרסטלה השתמש בציורי הפרטים האלה כדי ליצור ציור בגודל טבעי של המין.
ציוריו של פרסטלה ידועים בטבעיותם ובתשומת הלב לדיוק הבוטני.
למעלה ממאה מציורי המים של ענבים ופירות אחרים מוחזקים באוסף צבעי המים הפומולוגיים של הספרייה החקלאית הלאומית.
הוא מת בארלינגטון, וירג'יניה ב-16 באוגוסט 1895, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
וילהלם בראסה (3 בדצמבר 1917 – 23 באוקטובר 2012) היה צלם פולני ואסיר באושוויץ במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא נודע בתור "הצלם המפורסם של מחנה הריכוז אושוויץ".
חייו ויצירתו היו הנושא של סרט הטלוויזיה הפולני הדוקומנטרי The Portraitist משנת 2005 (Portrecista), ששודר לראשונה בסדרה "גאה להציג" ברשת TVP1 הפולנית ב-1 בינואר 2006.
הוא למד צילום בקטוביץ בסטודיו של דודתו.
לאחר הפלישה הגרמנית לפולין ב-1939 וכיבוש עיר הולדתו של ז'יבייץ, בדרום פולין, הוא נחקר על ידי האס אס.
הוא סירב להישבע אמונים להיטלר, ונכלא לשלושה חודשים.
לאחר שחרורו, עדיין סירב להיכנע וגויס בכפייה לצבא הגרמני, הוא ניסה להימלט להונגריה ולהצטרף לצבא הפולני בצרפת, אך נתפס, יחד עם צעירים נוספים, בגבול פולין-הונגריה וגורש למחנה אושוויץ-בירקנאו כאסיר מספר 3444.
הוא הוצב ביחידת הצילום Erkennungsdienst של המחנה, שצילמה אירועים במחנה, כולל ניסויים רפואיים, ויצר פורטרטים עבור תיקי האסירים.
בראסה העריך שצילם 40,000 עד 50,000 "תמונות זהות" מ-1940 עד 1945, לפני שהועבר למחנה ריכוז אחר באוסטריה, שם שוחרר על ידי הכוחות האמריקאים במאי 1945.
בעוד רבים מתצלומיו של לא שרדו, חלקם נמצאים בתצוגה במוזיאון אושוויץ-בירקנאו ובבית יד ושם, רשות הזיכרון לשואה ולגבורה ולגבורה ומרכז ההנצחה הרשמי של הקורבנות היהודים של השואה.
וילהלם בראסה נולד ב־3 בדצמבר 1917 לצאצא של קולוניסטים אוסטרים ולאם פולניה בז'יבייץ, בפולין המחולקת.
אביו היה חייל פולני במלחמה הפולנית-סובייטית בשנים 1919–1921.
לאחר הפלישה לפולין בספטמבר 1939, הנאצים לחצו עליו להצטרף אליהם, סירב, נחקר שוב ושוב על ידי הגסטפו וניסה להימלט לצרפת דרך הונגריה, אך הוא נתפס בגבול פולין-הונגריה ונכלא לארבעה חודשים.
לאחר שהמשיך לסרב להצהיר על נאמנותו היטלר, ב־באוגוסט 1940, גורש למחנה הריכוז אושוויץ, זמן קצר לאחר פתיחתו.
בפברואר 1941, לאחר שנקרא למשרדו של רודולף הס, מפקד אושוויץ, יחד עם ארבעה אחרים, ונבחן עבור "כישורי צילום", הוא נבחר במיוחד בשל "כישורי מעבדה" ו"יכולת טכנית עם מצלמה" ויכולתו לדבר גרמנית, ולאחר מכן הוטל עליו לתעד את האסירים הנאצים במחנה במסגרת יחידת הצילום של אושוויץ, Erkennungsdienst.
שנה וחצי מאוחר יותר, בראסה נתקל ביוזף מנגלה, הרופא הנאצי הידוע לשמצה שאהב תצלומיו ורצה לראות אותו מצלם תאומים ואנשים עם מחלות תורשתיות לכן הועבר למרפאה של מנגלה ותמיד את ה"ניסויים".
לאחר שחזר הביתה לז'יבייץ, כמה קילומטרים מאושוויץ-בירקנאו, בראסה ניסה להתחיל לצלם שוב, אך מצא את עצמו רדוף על ידי רוחות הרפאים של המתים - נושאי עשרות אלפי תמונותיו מאושוויץ - ולא הצליח להמשיך בעבודתו כצלם פורטרטים.
כשהוא נטש את הצילום, הקים את מה שהפך לעסק "משגשג בינוני" למארזי נקניקיות.
למרות שהוא ביקר מאוחר יותר במוזיאון הממלכתי באושוויץ-בירקנאו כדי לשוחח עם מבקרים על חוויותיו, ולמרות שעדיין החזיק מצלמת קודאק הוא מעולם לא צילם תמונה נוספת.
הוא מת בז'יבייץ בגיל 94. הוא היה נשוי עם שני ילדים וחמישה נכדים, וחי עם אשתו עד מותו.
מותו הוכרז על ידי היסטוריון במוזיאון אושוויץ-בירקנאו
הוכשר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה כצלם דיוקנאות בסטודיו של דודתו, הוא נצטווה על ידי האס אס לצלם "עבודות אסירים, ניסויים רפואיים פליליים, [ו]דיוקנאות של האסירים עבור התיקים".
מנגלה התעקש שבראסה ייקח את דיוקנאות ה"זהות" של אסירי אושוויץ "בשלוש תנוחות: מהחזית ומכל צד".
לאחר שצילמו מאות אלפי תצלומים כאלה, בראסה ואחרים לא צייתו לפקודות נאציות מאוחרות יותר להשמיד אותם, אך רק חלק מתמונותיו שרדו:למרות שקשה לומר אילו היו של בראס, מכיוון שתמונות המחנה בדרך כלל לא נשאו את שמו של הצלם[,] .
ירוסלב מנספלט, דובר מוזיאון אושוויץ-בירקנאו, אומר שצולמו כ-200,000 תמונות כאלה, עם שם, לאום ומקצוע מצורפים....
כ-40,000 מהתמונות הללו שמורות, חלקן עם תעודות הזיהוי, וכאלפיים מהן מוצגות במוזיאון...
אחרות נמצאות ביד ושם, אנדרטת השואה הישראלית.כמה תצלומים שנזקפו לזכותו של בראסה נמצאים בתערוכת הקבע של מוזיאון אושוויץ-בירקנאו בבלוק מספר 6: תערוכה: חיי האסירים.
כל המבקרים במוזיאון מתבקשים במפורש לכבד את אתר מחנה המוות ולא להשתמש במצלמות (גם סטילס וגם וידאו) בתערוכות הפנימיות שלו.
"תצלומי זיהוי" או "צילומי ספל" בודדים דומים של אסירי אושוויץ ומחנות ריכוז גרמנים אחרים נגישים בארכיון התצלומים המקוון הניתן לחיפוש של מוזיאון הזיכרון לשואה של ארצות הברית (USHMM); כרטיסי מידע ביוגרפי הכוללים תצלומים אלו וכל אחד מהם מתאים לאסיר במחנה הריכוז מחולקים גם למבקרים במוזיאון הזיכרון לשואה עם כניסתם.
מוצג חלקית באתר הרשמי של USHMM הוא תצלום של ציור הקיר על קיר של תערוכת הקבע שלו בקומה השלישית.
צילום של אסירת אושוויץ בוגרת מאת וילהלם בראסה נגיש מארכיון התמונות של USHMM.
האתר הרשמי של USHMM כולל גם "תצלומי זיהוי" דומים הנחשבים לזכות "המוזיאון הלאומי של אושוויץ-בירקנאו", אך מבלי לזהות את הצלם (שאולי הוא בראסה או לא), כאיורים באוסף "רדיפה של הומוסקסואלים ברייך השלישי".
סרט תיעודי פולני 52 דקות על חייו ופועלו, The portraitist (Portrecista, פולין, 2005), בבימויו של אירק דוברובסקי והופק על ידי אנה דוברובולסקה, הוצגה לראשונה על TVP1 תחנת הטלוויזיה הפולנית ב-1 בינואר 2006, במסגרת הסדרה "גאה להציג".
כפי שמדגיש התקציר לסרט, לאחר שצילם אלפי תצלומים מ-1940 עד 1945, שתיעדו "אכזריות החורגת מכל המילים...
לדורות הבאים", בראסה לא יכול היה להמשיך במקצועו.
קונרד פרידריך אוגוסט היינריך וילהלם באלק היה קצין פרוסי שהגיע לדרגת גנרל-לויטננט במהלך מלחמת העולם הראשונה.
באלק נולד ב-19 באוקטובר 1858 באוסנבריק, שהשתייכה לממלכת הנובר, והיה בנם של לוטננט קולונל בריטי ג'ורג' פיליפ באלק ואשתו שרלוט לבית ליטגן, בתם של גנרל-מיור קונרד פרידריך ליטגן (1790–1854) ואשתו דורותי שרלוט לאקמאן.
ב-15 באפריל 1876, הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף כסמל לרגימנט הרגלים ה-78 (מזרח פריזיה) באוסנבריק.
בשנת 1898 הוא מונה כמפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-56 (וסטפאליה ה-7 – "פוגל פון פלקנשטיין"), ובשנת 1899 הוצב במטה הכללי, שם, ב-22 ביולי 1900 הועלה לדרגת מיור.
ב-16 באוקטובר 1906 הועבר לסגל רגימנט הרגלים ה-46 (שלזיה תחתית ה-1 – "גרף קירכבאך") בפוזן, וב-27 בינואר 1907 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-27 בינואר 1910 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל 1910 מונה כמפקד רגימנט הרגלים ה-61 (פומרניה ה-8 – "פון דר מרוויץ").
ב-22 במרץ 1913 מונה באלק למפקד חטיבת הרגלים ה-82 בקולמר והועלה לדרגת גנרל-מיור, וב-9 במאי 1914 מונה למפקח ראשי של חיילי טלגרפיה/אותות.
בשנה הראשונה למלחמת העולם הראשונה, הוא המשיך בתפקידו כמפקח ראשי של חיילי טלגרפיה/אותות.
ב-7 בדצמבר 1914 מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-99, עימה לחם בחזית המערבית, ואף עוטר בשתי הדרגות של צלב הברזל.
הוא נפצע ב-19 בדצמבר 1914 ולאחר שהותו בבית החולים מונה למפקד דיוויזיית הלנדווהר ה-13 ב-19 באוגוסט 1915. ב-5 בספטמבר 1916 מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-51, וב-22 במרץ 1917 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
באותה שנה קיבל את מסדר הכתר מחלקה 2 עם כוכב וחרבות.
ב-4 במרץ 1918 מונה באלק למושל האיים הבלטים אסל, טאגה ומון.
כהוקרה על פעולותיו כמפקד דיוויזיה במהלך הקרבות בשמפאן ולפני ורדן, עוטר באלק ב-9 במרץ 1918 בעיטור הפור לה מריט ומסדר הנשר האדום דרגה שנייה עם כוכב, עלי אלון וחרבות.
לאחר המלחמה פרש באלק מהצבא והתגורר באאוריך, עד מותו ב-15 ביולי 1924. בנו היה גנרל חיל השריון הרמן באלק, שהיה אחד מקציני השריון הגרמני המוצלחים במלחמת העולם השנייה ועוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
וילהלם בונשטדט היה גנרל גרמני בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה שפיקד על דיוויזיית הרגלים ה-32.
בוהנשטדט נולד ב-5 באוקטובר 1888 בשמארזו, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית, והיה אחיו הצעיר של אברהרדט בוהנשטדט.
במרץ 1909 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-52 (קוטבוס), שם שירת במשותף עם ולטר מודל, ולחם בשורותיו כקצין במלחמת העולם הראשונה.
בספטמבר 1914 הוא נפצע ובתחילת 1915 חזר לחזית עם רגימנט המילואים ה-270, שם הועלה לדרגת אובר-לויטננט ב-25 בפברואר 1915. ב-18 בדצמבר 1917 הועלה לדרגת האופטמן, ומקיץ 1918 הוא שימש גם ביחידות שונות אחרות.
לאחר המלחמה הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1931 הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוגוסט 1933 מונה למפקד גדוד ההדרכה של רגימנט הרגלים ה-8 (הפרוסי) בליגניץ.
ב-1 ביוני 1934 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-1 באוקטובר 1934, מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-51 בגלוגוב, וב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת אוברסט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פיקד בוהנשטדט על רגימנט הרגלים ה-51, ולחם עימו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהדיוויזיה ה-18. ב-1 ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל-מיור, וב-15 ביוני 1940 מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-32. הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך מבצע ברברוסה, ובתחילת קרב דמיאנסק.
באפריל 1942 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ובאותו חודש, הוא החליף את אוטו שפונהיימר כמפקד דיוויזיית הרגלים ה-21. במאי 1942 מונה למפקח חיל הרגלים ב-OKH אצל ראש החימוש של הצבא ומפקד ארמיית המילואים (Chief H Rüst u BdE) בברלין.
ב-25 בינואר 1945 הוא הועבר מתפקיד זה לעתודת המילואים.
בסוף המלחמה נפל בשבי ושהה בו עד מותו ב-11 באוגוסט 1947 בהמלין.
אוגוסט וילהלם האייה היה גנרל-אוברסט גרמני אשר שימש כראש משרד הגייסות בין השנים 1920-1926, וכמפקד כוחות היבשה בין 1926–1930.
האייה נולד בפולדה ב-31 בינואר 1869. ב-22 במרץ 1888 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית.
ב-1900 הוא החל לשרת במטה הכללי.
ב-1906 הוא נשלח לשרת בשוצטרופה של דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
בתפקידו זה הוא השתתף בדיכוי מרד ההררו והנאמה.
ב-1908 הוא חזר לגרמניה, וב-1910 חזר לגרמניה ושירת במחלקת המודיעין הצבאי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מונה האייה לראש מטה קורפוס הלנדווהר, ויחד עמו לחם בקרב גליציה.
בספטמבר 1917 הוא הועבר לחזית המערבית ומונה לראש מטה קבוצת הארמיות אלברכט.
ב-21 בספטמבר 1918 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה לראש מחלקת המבצעים במטה הכללי.
כאשר ב-26 באוקטובר של אותה שנה, פוטר אריך לודנדורף מתפקיד ראש המטה הכללי, מילא האייה את מקומו בתפקיד במשך ארבעה ימים עד כניסתו של וילהלם גרנר לתפקיד.
עם סיום המלחמה, מונה האייה לראש מטה משמר הגבול המזרחי.
בתפקידו זה הוא עמל לדכא מרידות קומוניסטיות במזרח גרמניה.
הוא הצליח להתקבל לרייכסווהר המצומצם, וב-1 באוקטובר 1919 חזר לברלין והוצב במשרד הגייסות - שם מכובס שנועד לאפשר לגרמניה להקים מטה כללי בלי להפר את חוזה ורסאי.
האייה הפך ליד ימינו של ראש המשרד (ובפועל הרמטכ"ל) הנס פון זקט.
הן זקט והן האייה היו בעלי השקפות פוליטיות דומות.
הם התנגדו למשטרה של רפובליקת ויימאר, אולם לא רצו לקחת חלק בקשר נגדה מתוך רצון לשמור על לכידותו של העם הגרמני.
במהלך הפוטש של קאפ, זקט העדיף לא לנקוט עמדה.
הוא הסתגר בביתו לכל אורך המאורעות, והאייה מילא את מקומו במשרדו.
לאחר הפוטש, מונה זקט למפקד כוחות היבשה, והאייה מונה לראש משרד הגייסות במקומו.
במקביל הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור.
ב-1922 הוא קודם לדרגת גנרל-לויטננט ומונה לראש לשכת כוח האדם של הצבא.
ב-1923 הוא הועבר לשמש כמפקד המחוז הצבאי ה-1 (קניגסברג).
ב-9 באוקטובר 1926 פיטר שר הרייכסווהר אוטו גסלר את זקט מתפקיד מפקד כוחות היבשה, ומינה את האייה לתפקיד במקומו בדרגת גנרל.
הוא כיהן בתפקיד עד 31 באוקטובר 1930, אז פרש מהצבא בדרגת גנרל-אוברסט.
וִילְהֶלְם גֵאוֹרְג פְרִידְרִיךְ רושֶׁר היה כלכלן והיסטוריון גרמני מהנובר.
הוא נחשב למייסד האסכולה ההיסטורית הוותיקה ביותר לכלכלה.
רושר נולד למשפחת עובדי מדינה מהנובר, שחבריה שירתו במגזר הצבאי והאזרחי במשך דורות.
אביו, קונרד אוגוסט אלברכט רושר (5 במאי 1774 בלונבורג – 1 ביולי 1827 בהנובר), היה שופט ראשי במשרד המשפטים בהנובר, ונפטר כאשר רושר היה בן תשע.
לכן, אימו יולי וילהלמינה פון רודלוף (21 ביוני 1786 – 7 ביוני 1857 בלייפציג) נאלצה לדאוג לגידול חמשת ילדיה הקטינים המשפחה.
ניתן לייחס לרושר את מקורותיה העיקריים של .
מבחינה פוליטית, רושר נשאר נאמן לליברליזם של פרידריך כריסטוף דאלהמן, אשר התנגד למהפכה ואנרכיה, והעדיף רפורמה במסגרת של מונרכיה חוקתית.
הכלכלה ההיסטורית החלה כאמצעי להתאים את המחשבה והפרקטיקה הליברלית למציאות של השאלה החברתית, כלומר: מה יש לעשות לגבי ההשלכות של המודרניזציה הכלכלית והמעמדות שנעקרו או מנוצלים על ידי התעשיות החדשות.
רושר ניסה לבסס את חוקי הפיתוח הכלכלי באמצעות השיטה ההיסטורית מתוך חקירת היבטים משפטיים, פוליטיים, תרבותיים ואחרים של היסטוריות.
רושר פיתח תאוריה מחזורית שבה אומות וכלכלותיהן עוברות דרך נעורים, בשלות גברית וריקבון סנילי: "לשיטת המדע יש משמעות הרבה יותר מכל תגלית בודדת, מדהימה ככל שתהיה האחרונה".
זה היה בניגוד ישיר לכלכלן המסורתי האנגלי שסבר שעקרונותיו של מדע נחשפים רק זמן רב לאחר שמילאו את תפקידם.
מחקר קצר זה הורחב לאחר מכן לתוך סדרת הספרים System der Volkswirthschaft ("שיטת הכלכלה המדינית") הגדולה שלו, שפורסמה בחמישה כרכים בין 1854 ל-1894 .
ספרו Geschichte der Nationalökonomie in Deutschland ("היסטוריה של הכלכלה בגרמניה", 1874) הוא יצירה מונומנטלית.
הוא גם פרסם ב-1842 פרשנות מעולה על חייו ויצירותיו של תוקידידס.
ב-1847 הוא היה הראשון שהשתמש במונח "אבסולוטיזם נאור" על סוג המלוכה המוחלטת המושפעת מהפילוסופיה של תקופתו שהתפתחה במאה ה-18.
בשנת 1870, הוא נבחר כחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
רושר נפטר בשנת 1894 בלייפציג.
חוקר הלימודים הקלאסיים (1845–1923) היה בנו.
וילהלם גדעון (15 בנובמבר 1898 – 23 בפברואר 1977) היה קצין שוצטאפל ומפקד מחנה ריכוז נאצי.
גדעון, שנולד באולדנבורג שבמדינת סקסוניה התחתונה, החל לעבוד כמהנדס מתלמד, אך לימודיו הסתיימו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כאשר התנדב לשירות בצבא הקיסרי הגרמני.
היו לו תפקידים שונים ב-SS, החל בהצבה ב-SS-Reiterstandarte ה-9 (פרשים) מ-1934 עד 1939. לאחר מכן, הוא הועבר לדיוויזיית ה-SS ה-3 Totenkopf עד 1942, ולאחר מכן סופח לזמן קצר ל-SS-Wirtschafts-Verwaltungshauptamt.
הוא גם שירת לתקופה קצרה במחנה הריכוז נוינגמה וכמנהל ה־SS-Standarte ה-88 בהמבורג.
גדעון זוהה על ידי אוסוולד פוהל כקצין אס אס אמין, והועלה לדרגת האופטשטורמפיהרר על ידי מפקד מחנה הריכוז.
הוא מונה למפקד מחנה הריכוז גרוס-רוזן ב-16 בספטמבר 1942, כמחליפו של ארתור רודל, והחזיק בתפקיד עד 10 באוקטובר 1943, כאשר יוהנס האסברוק החליף אותו.
תפקידו האחרון היה בסגל מפקד האס אס והמשטרה בדנמרק הכבושה עד לכניעתה של גרמניה ב-1945. ההליכים המשפטיים נגד גדעון בוטלו בשנת 1962.
גדעון נמצא בשנת 1975 כאשר ההיסטוריון הישראלי תום שגב ראיין אותו לספרו "חיילי הרשע", מחקר על מפקדי מחנות הריכוז.
לאחר שבתחילה שיתף פעולה עם שגב, גדעון סיים את הראיון בטוענו לפתע כי הוא אדם אחר, שבמקרה נקרא גם הוא וילהלם גדעון, ולא מפקד גרוס-רוזן לשעבר.
וִילְהֶלְם הַינְרִיךְ רִיל היה עיתונאי, סופר והיסטוריון תרבות גרמני.
בעבודותיו שם דגש על מבנים חברתיים בשלב מוקדם וכך השיג השפעה על התפתחות הפולקלור במאה ה-19, שהוא נחשב למייסד המדעי שלו.
וילהלם היינריך ריל נולד ב (כיום חלק מוויסבאדן) כבנו של מנהל טירת דוכס נסאו פרידריך אוגוסט ריל (1789–1839) ואשתו אליזבת ריל (1793–1856).
אביו התאבד בשנת 1839. הוא למד לראשונה בבית הספר הלטיני בוויסבאדן, ולאחר מכן בבית הספר התיכון ב, שם עבר את בחינת הבגרות ב-1841.
מ-1841 עד 1843 למד תאולוגיה באוניברסיטאות מרבורג, טיבינגן ו.
המניעים ללימודיו היו ההתאבדות של אביו והמצב הכלכלי הירוד.
לאחר שעבר את הבחינות פנה לפילוסופיה, היסטוריה ותולדות האמנות, אותן למד, בין היתר, בבון, שם ארנסט מוריץ ארנדט היה אחד ממוריו האקדמיים.
בהשפעת ארנדט, ריל, שבעצם רצה להיות כומר בכפר לאחר שעבר את מבחן המועמדות בתאולוגיה, החליט לעבוד כסופר עצמאי בנושאי היסטוריה תרבותית ופוליטיקה חברתית.
הוא היה פעיל כסופר ועיתונאי מאז 1841. היא כיסה נושאים כמו כלכלה, פוליטיקה כנסייתית, יערנות וחקלאות.