tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מופיע בסרט התיעודי דיוקן ז'יזל.
דולין היה נושא התוכנית "אלה הם חייך" באפריל 1978, כשאמון אנדרוז הפתיע אותו באקדמיה המלכותית למחול של לונדון.
במותו של דולין, ירשו הרקדנים ילקו יורשה ובלינדה רייט את הזכויות לכוריאוגרפיה שלו לז'יזל ו"פא דה קווטר" ולבלט המקורי עטור השבחים שלו, "וריאציות לארבעה".
יורשה ורייט רקדו - ובהמשך ביימו - הפקות של בלטים אלה עם להקות בלט ברחבי העולם, עם תלבושות ותפאורות מקוריות שעיצבו להפקות אלה.
אנטון דייץ (28 בדצמבר 1888, דאלוויץ – 1 בינואר 1960, אינסברוק) היה קצין משטרה אוסטרי וחסיד אומות העולם.
ב־18 בינואר 1945 התקבלה הוראה להביא את כל האסירים בכלא אינסברוק למחנה הריכוז ברגן-בלזן.
חמש נשים יהודיות תכננו לברוח מהכלא.
שני הפקחים קרל דיקבאואר ואנטון דייץ' תמכו בהם.
שף הכלא ארווין לוץ הציע את דירתו כמקום המסתור הראשון.
אנטון דייץ ארגן מסמכים מזויפים לשתי הנשים שהסתתרו.
הוא העמיד פנים שהן נשים פולניות נוצריות, שאיבדו את המסמכים שלהם בדרך לאוסטריה.
הם התחילו לעבוד בכפר סנט מרטין ליד זלצבורג.
בשנת 1980 הוכר דייץ כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
אנטון אדוארדוביץ' וָייְנוֹ הוא מדינאי רוסי ממוצא אסטוני.
ראש סגל הקרמלין מאז 12 באוגוסט 2016.
במסגרת תפקידו משמש גם כחבר קבוע במועצה לביטחון לאומי של הפדרציה הרוסית מאז 12 באוגוסט 2016.
אנטון ויינו נולד ב-17 בפברואר 1972 בטאלין, אסטוניה, ברית המועצות.
מגיע ממשפחה של פעילי מפלגה סובייטים ועובדי משק רוסיים.
סבא רבא של אנטון, היינריך (היינריך) ויינו, היה בכיר בוועד המחוזי של המפלגה בעיר טומסק, היה משתתף פעיל במאבק להקמת הכוח הסובייטי בסיביר.
בפרט, הוא השתתף בדיכוי מרד הלגיון הצ'כוסלובקי, וכן בדיכוי מרד האיכרים האנטי-סובייטי במחוז טומסק.
בנו של היינריך, קרל ויינו (יליד 1923) היה בכיר במפלגה: בשנים 1978–1988 שימש כמזכיר הראשון של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית באסטוניה, בפועל היה ראש הרפובליקה האסטונית.
אביו של אנטון, אדוארד (יליד 1949), היה יו"ר המועצה העסקית של קובה-רוסיה בלשכת המסחר והתעשייה של הפדרציה הרוסית, בשנים 1990 ל-1997 היה הנציג הראשי של חברת AvtoVAZ בארצות הברית; משנת 2009 משמש כסגן נשיא ליחסי חוץ ואינטראקציה עם בעלי המניות בחברת אווטוואז.
המשפחה עזבה למוסקבה כשהיה אנטון בן 5.
בשנת 1996 סיים אנטון ויינו את לימודיו בפקולטה ליחסים בינלאומיים של המכון הממלכתי למוסקבה ליחסים בינלאומיים של משרד החוץ של רוסיה.
את שנותיו הראשונות בשירות המדינה עשה כדיפלומט.
בשנים 1996–2001 עבד בשגרירות רוסיה ביפן (טוקיו) ובשנים 2001–2003 עבד במחלקת אסיה במשרד החוץ הרוסי.
בשנים 2003–2004 התקבל לעבודה בסגל הנשיאותי בקרמלין ועבד במחלקת הפרוטוקול של נשיא הפדרציה הרוסית.
הוא מילא תפקידים של יועץ וסגן ראש המחלקה.
בשנים 2004–2007 היה סגן ראש הפרוטוקול והארגון של נשיא הפדרציה הרוסית והיה אחראי לניהולם התקין של טקסים נשיאותיים.
ב-4 באוקטובר 2004 הוענקה לו דרגת יועץ ממלכתי של הפדרציה הרוסית, מדרגה 2.
מ-26 באפריל עד 8 באוקטובר 2007 שימש כממלא מקום ראש מחלקת הפרוטוקול של נשיא הפדרציה הרוסית.
לאחר מכן, מ-8 באוקטובר 2007 עד 25 באפריל 2008, שימש כסגנו של מזכיר הממשלה ויקטור זובקוב.
ב-22 בינואר 2008 הוענקה לו דרגת יועץ ממלכתי של הפדרציה הרוסית מדרגה ראשונה, כהוקרה על שירותו המצוין וידוע בחוגי הממשל כבעל ארגון וכושר ניהולי טוב.
ב-25 באפריל 2008 מונה לראש מחלקת הפרוטוקול של ראש ממשלת הפדרציה הרוסית וכסגן מזכיר הממשלה.
ב-27 בדצמבר 2011 ועד 21 במאי 2012 שימש כמזכיר הממשלה בדרגת שר פדרלי.
ב-22 במאי 2012 פוטין בחר בו לשמש כסגן ראש המינהל הנשיאותי של הפדרציה הרוסית, בפועל ממלא מקום ראש סגל הקרמלין.
ב-12 באוגוסט 2016 מונה לשמש כראש המינהל הנשיאותי של הפדרציה הרוסית האחראי לניהול הסגל הנשיאותי ובמסגרת התפקיד נכלל כחבר במועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית.
ב-7 בנובמבר 2016 הוא נכלל כחבר קבוע גם במועצה הכלכלית שתחת נשיא הפדרציה הרוסית.
העיתונות הרוסית מייחסת לויינו את המצאת ה"נואוסקופ", מכשיר להקלטת שינויים בנואוספירה.
אחד ממחבריו לעבודה זו הוא יועצו של נשיא הפדרציה הרוסית אנטון קוביאקוב.
המושג "נואוסקופ" והמאמר המדעי "קפיטליזציה של העתיד", שפורסם בכתב העת "ענייני כלכלה ומשפט" בשנת 2012, הפכו לנושאים הנדונים ביותר הקשורים למינויו של ויינו לתפקיד ממשלתי גבוה.
מחקרו של ויינו זכה לסיקור בתקשורת הבינלאומית.
הוא מחזיק בבניין בן שתי קומות (454.2 מ"ר) במאגר קליאזמינסקויה ברובע מיטישצ'י במחוז מוסקבה.
בעבר, מבנה המגורים היה שייך לפנסיון תיירים ואז חברת Klyazma-House-6 הפכה לבעלים.
בין מקימי החברה היו חברת "הדרגש השלישי".
"הדרגש" נמצא בבעלות חברת האחזקות גוטה וחברה קפריסאית בשם Tekilina Investment Ltd, שאנטון הוא מבעליה.
רעייתו של ויינו, ילנה שולנקובה, הרוויחה באותה תקופה 10 מיליון 111 אלף רובל.
ב-14 באפריל 2012, חודש לפני מינויו של אנטון ויינו לסגן ראש הסגל הנשיאותי של הפדרציה הרוסית, טטיאנה אז'בסקה בת ה-64 (לבית גלינסקיה, בנישואיה הראשונים של ויינו), ילידת טאלין, הפכה לבעלת חלקת האדמה ואחוזת אשתו בכפר הקוטג' רצ'נויה.
טטיאנה היא אמו של אנטון ויינו, אשתו של ויקטור אז'בסקי, בנו של שר ההנדסה החקלאית לשעבר של ברית המועצות (1980–1988) אלכסנדר אז'בסקי (1915–2017), שישב עם קרל ויינו בסובייט העליון של ברית המועצות במושב ה-11.
על פי הנתונים שפורסמו בהצהרה הרשמית המכילה מידע על הכנסות, הוצאות, רכוש וקבלת חובות של בעלי תפקידים ממשלתיים בפדרציה הרוסית, אנטון ויינו הרוויח 9,649,906 רובל בשנת 2018. הכנסותיה של רעייתו באותה תקופה הסתכמו ב-5,003,704 רובל.
אישה - אלנה אלכסייבנה שולנקובה (ילידת 1968), ילידת ליוברסי.
לשניים בן - אלכסנדר אנטונוביץ' ויינו, בוגר MGIMO.
אנטון בורגר היה צייר, שרטט וחרט גרמני.
בורגר למד בין השנים 1842 עד 1846 בפרנקפורט, והיה תלמידם של יוהאן יאקוב יונג, יאקוב בקר ופיליפ פייט, על פי הצעתם הוא נסע למינכן, אך נשאר שם רק עד 1848 וחזר לפרנקפורט.
בשנת 1851 התחתן בורגר עם חברת ילדות קתרינה אליזה הייזליץ, שמתה בשנת 1856.
בשנת 1853, בורגר נסע למסע לימוד לפריז עם אנגילברט גבל ופיליפ רומפף, שם הוא פגש את קמיל קורו וגוסטב קורבה.
בסביבות 1855/1856, בורגר היה תלמידו הפרטי של אוגוסט ובר, נציגו הידוע של בית הספר לציור בדיסלדורף.
בשנת 1859 נישא בשנית - הוא התחתן עם בת הרופא של קרונברג, אנה יוהאנה אוגוסט קוסטר (1832–1876), שגם היא נפטרה מוקדם.
עם יאקוב פורכטגוט דילמן , הוא ייסד שם את מושבת הציירים קרונברג בשנת 1861 בה השתתף גם פטר בורניץ.
אנטון בורגר נשאר במושבה עד מותו.
הוא היה מכובד מאוד וכונה בהערכה רבה "מלך קרונברג".
הוא תמך באמני הזצסיון בפרנקפורט.
בורגר סיים את נישואיו השלישיים והאחרונים בשנת 1882 עם סטודנטית העבר שלו לציור פאולין פרזניוס.
בשנת 1894 מונה בורגר לפרופסור פרוסי וקיבל פרסים ואותות הצטיינות רבים במהלך חייו.
אנטון בורגר היה כנראה הפורה והמגוון ביותר מבין ציירי קרונברג.
הוא צייר בעיקר תמונות נוף עם מוטיבים מסביבתו הקרובה: פרנקפורט, הטאונוס ונוף הריין-מיין, הוא צייר גם ציורי פנים, דיוקנאות, תמונות ז'אנריות, צבעי מים ועשה גם תחריטים.
התמונות שלו נמכרו טוב מאוד, במיוחד באזור בו צוירו.
בפרנקפורט הייתה אופנה להחזיק בבית ציור של המבורגר.
בורגר מצא גם קונים במדינות אירופאיות אחרות, במיוחד בפריז, וינה ולונדון.
אנטון ברייט היה צייר גרמני של בעלי חיים ונוף ופרופסור באקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
אנטון ברייט היה בנו של עובד יום בביברך, שלימים הפך למנהל משק חקלאי.
בילדותו עזר אנטון ברעיית עדרי הבקר.
בשנת 1851 הוא נכנס לבית הספר לאמנות בשטוטגרט במלגה ללמוד אצל ברנהרד פון נהר, היינריך פון רוסטיגה והיינריך פונק.
לאחר ההצלחה הראשונית, הוא וחברו לכיתה אלברט קפיס עברו למינכן בשנת 1860, שם פגש את כריסטיאן מאלי ויצר קשרים עם מושבות האמנים במקומות שונים.
בשנת 1867 נסע לפריז עם כריסטיאן מאלי, אלברט קאפיס וקרל אברט.
לאחר תערוכות מוצלחות במינכן, פריז ווינה, הוא ומאלי רכשו בית במינכן, ולעיתים שימש גם סטודיו לציירים אחרים כמו יוזף וילרוידר.
בשנת 1874 הוא היה עם מאלי באגם קונסטנץ, בשנת 1875 הוא קנה וילה בביברך כבית שני.
בשנת 1884 ערך את נסיעתו הראשונה לאיטליה, ובשנת 1889 נסיעה נוספת.
הוא הגיע גם לצפון מערב גרמניה בשנת 1886.
כאשר האמנים של מינכן התפצלו בשנת 1892, ברייט לא הצטרף לזצסיון במינכן, אלא נשאר נאמן למסורת הקיימת.
בשנת 1903 חלה בכבד ונפטר אחרי שנתיים בביתו בביברך.
הוא לא היה נשוי והוריש את יצירתו האמנותית לעיר ביברך.
העיר הקימה את מוזיאון ברייט בשנת 1906. כריסטיאן מאלי, שנפטר זמן קצר לאחר מכן, שוכנע להוריש גם הוא את יצירתו לעיר.
שני הציירים החברים נקברו זה לצד זה בבית העלמין הקתולי העתיק בביברך.
ברייט מונה לבית הספר במינכן, ולאחר מותו של פרידריך וולץ, נחשב לצייר החיות הגרמני המוביל, וירש אותו מאוחר יותר היינריך פון ציגל.
מושאי הציור שלו היו חיות המשק בקר, כבשים ועזים, ולעיתים נדירות יותר עופות.
בדרך כלל הוא צייר אותם בעדרים קטנים ומעורבים ובגזעים שונים וכך ייצג את גידול בעלי החיים, שלמעשה כבר נחשב נושא מיושן בזמנו.
אבל יצירתו בהחלט זכתה להצלחה בעידן התיעוש, כיוון שתושבי העיר כמהו לחיי הארץ הכפריים.
מדי פעם ברייט הנציח גם מפגשים בין תושבי ערים מנוכרים לבין בעלי חיים באזורים הכפריים.
בין השנים 1851–1860 הוא ניסה עדיין לצייר סצנות כפריות ובעלי חיים אידיליים בסגנון ההולנדים.
בשנים 1860–1873 התמחה בפורטרטים של בעלי חיים, שרובם קשורים למסגרת נוף ולייצוגי ז'אנר (רועים).
1874-1894 הוא היה בשיא עבודתו וצייר סצנות של בעלי חיים עם דרמה ותנועה.
בשנים 1894–1904 הוא צייר רק סצנות של בעלי חיים רגועים במרעה אלפיני מעל קו העצים.
ברייט צייר בעיקר למכירה תמונות סטודיו בפורמט גדול שאותן הוא הרכיב ממחקרים אישיים.
פורמטים בגודל כזה לא שימשו לציור תמונות של בעלי חיים לפניו.
בנוסף לתמונות החיות, ברייט צייר גם תמונות נוף בפורמט קטן וציורי צמחים, שחלקם נוצרו בחוץ ומעידים על מיומנות רבה, אך אותם ככל הנראה לא מכר.
הוא היה צייר עם ידע רב באנטומיה ובהתנהגות של בעלי חיים.
את הרושם החזק ביותר עשו התמונות שלו המציגות בעלי חיים שנתקלו בסכנה.
עם זאת, אי אפשר להתעלם מכך שהסצנות שיצר מורכבות באופן מלאכותי ואינן מתארות את המציאות.
ברייט הפך לחבר כבוד של האקדמיה המלכותית לאמנויות יפות במינכן.
העיר ביברך העניקה לו אזרחות כבוד ב-4 באוגוסט 1891. רחוב נקרא על שמו ברובע רמרסדורף-פרלאך במינכן.
חדרי הסטודיו של שני הציירים ממינכן – אנטון ברייט וכריסטיאן מאלי נמצאים כעת במוזיאון ברייט-מאלי, בעיר ביברך.
חדרים אלה, שהועברו ממינכן, שימשו פחות לייצור אמנות מאשר לתצוגה ומכירה.
חדרי העבודה בפועל לא השתמרו.
אנטון גינתר, רוזן אולדנבורג היה רוזן גרמני וחבר בבית אולדנבורג.
אנטון גינתר נולד ב-10 בנובמבר 1583 באולדנבורג והיה בנם של יוהאן השביעי, רוזן אולדנבורג ואליזבת משוורצבורג-בלנקנבורג.
בשנת 1603 מת אביו והוא ירש את השלטון ברוזנות אולדנבורג, ובשנת 1647 מת דודנו כריסטיאן החמישי, רוזן דלמנהורסט ללא ילדים והוא ירש את נחלותיו.
אנטון גינתר שמר על נייטרליות במהלך מלחמת שלושים השנים, והצליח לשמור על הרוזנות שלא תיפגע מתלאות המלחמה.
כתוצאה מכך התחזקה הרוזנות והתעשרה, ואוכלוסייתה וכוחה התעצמו.
בשנת 1635 התחתן אנטון גינתר עם סופיה קתרינה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג, בתם של אלכסנדר, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג ודורותיאה משוורצבורג-זונדרסהאוזן, אולם לא נולדו להם ילדים.
ס' ברינג-גולד מספר את האנקדוטה המעניינת הבאה על הרוזן בספרו "הישרדויות מוזרות כמה פרקים בתולדות האדם":
בשנת 1615 מצא הרוזן אנטון גינתר מאולדנבורג, בעת ביקור בדייק בתהליך בנייה, את הפועלים שעומדים לקבור תינוק תחתיו.
הרוזן התערב, הציל את הילד, נזף בבוני הסכרים וכלא את האם שמכרה את התינוק שלה לצורך כך.
באופן מיוחד למדי, אותו רוזן מוכרז על פי המסורת כמי שקבר ילד חי ביסודות טירתו באולדנבורג.
אנטון גינתר מת ב-19 ביוני 1667 בראסטדה ודודנו פרדריק השלישי, מלך דנמרק ירש את נחלותיו.
בהתאם לרצונו של אנטון גינתר, המלך הדני מינה את אנטון פון אולדנבורג, בנו הלא חוקי של אנטון גינתר מאליזבת פון אונגנאד, כמושל של אולדנבורג ודלמנהורסט.
בית "גרף אנטון גינתר" הוא בית היסטורי במרכז אולדנבורג, משנת 1682. הרוזן אנטון גינתר מתואר על החזית, שעוצבה מחדש בסגנון נאו-רנסאנס ב-1894. הבית שימש סוחרים ויצרני טבק.
אנטון "טוני" בורגר היה האופטשטורמפיהרר (קפטן, Hauptsturmführer) באס-אס, שפעל ביוון ובצ'כוסלובקיה הכבושה, שם היה מפקד גטו טרזין.
אנטון בורגר נולד בנוינקירשן, אוסטריה, בנו של סוחר כלי כתיבה.
הוא הצטרף לצבא האוסטרי ב-1930 ולמפלגה הנאצית האוסטרית ב-1932. ביוני 1933 נאסרה פעילותה של המפלגה הנאצית באוסטריה על ידי ממשלתו של אנגלברט דולפוס, וביולי שוחרר בורגר מהצבא בחוסר כבוד.
הוא עבר באופן בלתי חוקי ללקפלד ליד אוגסבורג בגרמניה, שם הפך לחבר בלגיון האוסטרי, קבוצה צבאית למחצה שהורכבה מגולים אוסטרים פרו-נאצים.
זמן קצר לאחר מכן הצטרף לאס-אה.
בורגר נסע לווינה כדי להשתתף, עם הלגיון האוסטרי, באנשלוס ב-12 במרץ 1938. הוא התקבל לאס-אס והוצב ב, שם היה חבר ב ובמסגרתו - בקבוצת הפעולה המיוחדת "אייכמן" (RSHA Sondereinsatzkommando, תחת אדולף אייכמן).
בקיץ 1939 הועבר בורגר למשרדי הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בפראג, שם השתתף בהפקעת כ-1,400 בתי אב יהודים.
באפריל 1941 הועלה לדרגת אוברשטורמפיהרר (סגן שני).
באביב 1941 קודם לתפקיד ראש סניף המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) בברנו.
בשנת 1942 הצטווה בורגר על ידי אייכמן לנסוע לבריסל כדי לתאם את המאמצים לגירוש יהודי בלגיה, הולנד וצרפתים.
בורגר שירת במחנה הריכוז אושוויץ ב-1943 וב-3 ביולי 1943 מונה למפקד גטו טרזין.
ב-11 בנובמבר 1943 הורה לכל אוכלוסיית המחנה, כ-40,000 איש, לעמוד במזג אוויר קפוא במהלך מפקד.
כ-300 אסירים מתו כתוצאה מהיפותרמיה.
ב-7 בפברואר 1944 נשלח בורגר ליוון על ידי אייכמן כדי להחליף את דיטר ויסליצני.
כראש האס-דה באתונה תחת פיקודו של קולונל ולטר בלום, ארגן בורגר גירוש יהודים רומניוטים וספרדים מרודוס, קוס, אתונה, יואנינה וקורפו (למעלה מ-3,000 איש), וקודם לדרגת אס-אס האופטשטורמפיהרר (SS-Hauptsturmführer, קפטן) ביוני 1944.
לאחר המלחמה נעצר בורגר באלטאוזה (Altaussee) שבאוסטריה והוחזק במחנה מעצר ליד זלצבורג.
הוא הורשע שלא בפניו על ידי בית המשפט העממי בליטומריצה (Litoměřice) שבצ'כיה ונידון למוות.
ביוני 1947, זמן קצר לפני ביצוע גזר דין המוות, נמלט בורגר מבית המעצר.
הוא חי תחת שם בדוי בעיר הולדתו נוינקירשן (Neunkirchen).
במרץ 1951 נעצר שוב והוחזק במעצר בווינה.
ב-9 באפריל 1951 נמלט שוב ונעלם.
הוא חי על גבול גרמניה-אוסטריה תחת שמונה כינויים שונים.
לאחר 1961 עבר עם אשתו אלפרידה לעיר אסן והחל לעבוד כסוחר תחת השם וילהלם באואר.
בשנת 1974 פוטר ולקה בהתקף לב.
הוא חי באסן עד מותו מסיבות טבעיות בחג המולד 1991. זהותו לא נחשפה עד מרץ 1994, יותר משנתיים לאחר מותו.
זהותו אושרה בפני מרכז שמעון ויזנטל בווינה על ידי המחלקה המשפטית (Landeskriminalamt) של בוואריה.
ב-2011 נחשף כי השם שאימץ בורגר, "וילהלם באואר", היה שמו של אסיר יהודי בטרזין שבורגר רצח ב-1944. באותה תקופה שיתף בורגר פעולה עם הנאצים ויצר סרט תעמולה בשם "טרזיינשטט", מתוך אמונה ששיתוף הפעולה יסייע לו בהישרדות לאחר המלחמה.
אנטומיה של שערורייה היא סדרת אנתולוגיה בריטית שפותחה על ידי דייוויד אי קלי ומליסה ג'יימס גיבסון עבור נטפליקס.
הסדרה מבוססת על רומן בעל אותו השם מאת שרה ווהן.
הסדרה שכוללת שישה פרקים, עלתה לאקרנים ב-15 באפריל 2022.
עלילת הסדרה מתארת שערוריות שונות במעמד העילית של הממלכה המאוחדת.
כל עונה תתאר שערורייה אחרת.
העונה הראשונה מתרחשת בלונדון, חושפת את השערוריות האישיות והפוליטיות של האליטה הבריטית.
ג'יימס וייטהאוס (רופרט פרנד) הוא שר בפרלמנט.
אין מה שיעצור את וויטהאוס, עד שסודו השערורייתי מתגלה.
לעורכת הדין קייט וודקרופט (מישל דוקרי) יש אג'נדה משלה, והתביעה שלה מאיימת לקרוע את הפרלמנט הבריטי ונישואיהם של בני הזוג.
סיינה מילר – סופי וויטהאוס
מישל דוקרי – קייט וודקרופט
רופרט פרנד – ג'יימס וייטהאוס
נעמי סקוט – אוליביה ליטון
ג'וסט סיימון – אנג'לה ריגן
בן רדקליף – ג'יימס וייטהאוס הצעיר
ג'ונתן קוי – השופט אלד לוקהרסט
נטפליקס פרסמה במאי 2020 כי תפיק סדרת טלוויזיה, אותה עיבדו דייוויד א.
קלי ומליסה ג'יימס גיבסון המבוססת על רומן מאת שרה ווהן באותו השם.
ג'יי קלארקסון ביים את כל פרקי עונת הבכורה.
בספטמבר לוהקו סיינה מילר, מישל דוקרי ורופרט פרנד לככב בסדרה.
נעמי סקוט לוהקה בדצמבר, כאשר בן רדקליף לוהק לתפקיד חוזר בינואר 2021.
הצילומים לעונה הראשונה החלו באוקטובר 2020 באולפני שפרטון.
ההפקה התקיימה באוקספורד בפברואר 2021.
אנטון צ'ארלס ווקס היה כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדת הבלם.
ווקס גדל במחלקת הנוער של טוטנהאם הוטספר.
ב-21 בספטמבר 2016 ערך את הופעתו היחידה במדי המועדון, בניצחון 5-0 על ג'ילינגהאם במסגרת גביע הפוטבול ליג.
ב-26 בינואר 2017 הושאל ווקס לאטלנטה יונייטד מה-MLS למשך עונת .
ב-6 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לניו יורק רד בולס במסגרת הליגה.
ב-5 ביולי הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-2 על סן חוזה ארת'קווייקס במסגרת הליגה.
בסך הכל ערך 21 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שני שערים.
ב-29 בינואר 2018 הושאל ווקס עד לתום עונת לפורטסמות' מהפוטבול ליג הראשונה.
ב-18 ביולי 2018 חתם ווקס על חוזה קבוע במועדון.
בסך הכל ערך 48 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-9 בינואר 2020 חתם ווקס באטלנטה יונייטד מה-MLS.
הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן הבקיע שני שערים.
ב-14 בדצמבר 2021 חתם ווקס בשארלוט מה-MLS.
ב-20 במרץ 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על ניו אינגלנד רבולושן במסגרת הליגה.
בסך הכל ערך 23 הופעות ליגה במדי המועדון.
ווקס נולד ברובע לואישהאם שבלונדון.
לווקס ובת זוגו, אלכסיס, נולדה בת.
בנובמבר 2018, הודה בנהיגה בזמן פסילה.
הוא נקנס וקיבל עונש של 120 שעות של עבודות שירות.
ב-18 בינואר 2023, ווקס היה במיאמי, שם ערכה קבוצת הכדורגל שארלוט מחנה אימונים בן 12 ימים.
בסביבות השעה 15:00, הוא נפצע בהתנגשות של שתי סירות ליד אצטדיון מיאמי מרין.
הוא פונה לבית החולים, שם מת מפצעיו למחרת בבוקר, בגיל 25.
אנטון גאי (בדנית: Anton Gaaei; נולד ב-19 בנובמבר 2002 בוויבורג שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת המגן הימני באייאקס מליגת העל ההולנדית.
גאי גדל במחלקת הנוער של ויבורג.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הדנית.
הוא ערך 38 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-17 באוגוסט 2023 חתם גאי על חוזה לחמש שנים באייאקס מליגת העל ההולנדית.
גאי הוא חלק מסגל נבחרת דנמרק עד גיל 21.
אַנְטוֹן הַינְרִיך רַדְזִיוִויל , או אנטוני הנריק רדזיוויל (בפולנית: Antoni Henryk Radziwiłł; ) היה אציל פולני ופרוסי, אריסטוקרט, מוזיקאי ופוליטיקאי.
בתחילה דוכס תורשתי של ניאסוויז' ואוליקה, כנצר למשפחת רדזיוויל הוא החזיק גם בתואר הכבוד של (רייכספירסט של האימפריה הרומית הקדושה).
בין השנים 1815 ו-1831 שימש כדוכס-מושל (בפולנית: książę-namiestnik, בגרמנית: Statthalter) של הדוכסות הגדולה של פוזן, פרובינציה אוטונומית של ממלכת פרוסיה שנוצרה מתוך אדמות פולין גדול שסופחו בחלוקות פולין.
אנטון רדזיוויל נולד ב-13 ביוני 1775 בווילנה ל ולהלנה לבית פז'דז'יצקה.
משנת 1792 למד באוניברסיטת גטינגן והוזמן לחצרו של מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השני.
ב-1796 נישא ל, בתו השנייה של הנסיך אוגוסט פרדיננד, נסיך פרוסיה ומכאן אחייניתו של המלך הפרוסי המנוח פרידריך הגדול.
משפחתו החדשה שכנעה אותו שעליו להיות מתווך בין הפולנים שחיו תחת חלוקת פולין השלישית לאחר מרד קושצ'ושקו הכושל לבין השלטונות הפרוסיים בברלין.
נע ונד בין ברלין, ורשה וסנקט פטרבורג, פיתח רדזיוויל את הרעיון להפוך את מחוז פרוסיה הדרומית לגרעין של ממלכה פולנית מחודשת, הנשלטת על ידי המלך הפרוסי באוניה פרסונלית.
במהלך המערכה של נפוליאון ב-1806 בפולין במהלך מלחמת הקואליציה הרביעית הוא ניסה להסית התקוממות פולנית נגד הצבא הצרפתי ולשכנע את הנסיך יוזף פוניאטובסקי לנטוש את בעלי בריתו הצרפתיים ולהצטרף לברית האימפריה הרוסית וממלכת פרוסיה.
הוא נכשל בשני המקרים, כאשר פרוסיה ספגה תבוסה מוחצת בקרב ינה-אאורשטדט.
במקום זאת, חיל המשלוח של נפוליאון הצית את , שהוביל להקמת דוכסות ורשה בשלטון פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה עם הנסיך פוניאטובסקי כשר המלחמה.
בשנים הבאות פרש רדזיוויל לארמונו בברלין והתרכז בהשבת האחוזות העצומות של משפחתו ב מידי אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
עם סיום קונגרס וינה ב-1815, הוא נשלח לבירת פולין גדול פוזנן כדוכס-מושל וכנציגו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה בדוכסות הגדולה של פוזן.
נאבק בין נתיניו הפולנים לשלטונות פרוסיה, רדזיוויל מצא שכוחו מועט, שכן הכוח האמיתי היה בידיו של אוברפרזידנט ומושלי המחוזות שבראשות המחוזות של פוזן וברומברג.
הוא ניסה ללא הצלחה להתנגד למסע הגרמניזציה שהחלו הפרוסים.
אירוסיה של בתו עם הנסיך הפרוסי (לימים הקיסר הגרמני) וילהלם הראשון בוטלו ב-1824.
זמן קצר לאחר פרוץ מרד נובמבר ב-1830 בפולין הקונגרסאית בשליטת רוסיה בראשות אחיו מיכל גדאון רדזיוויל, נשלל ממנו כל הסמכויות, והשלטון עבר לידי האוברפרזידנט .
שנה אחר-כך בוטל תפקידו של הדוכס-מושל, והאוטונומיה של הדוכסות הגדולה בוטלה.
הוא שולב ב, ושמו שונה ל"פרובינציית פוזן" ב-1848.
אנטון היינריך רדזיוויל חזר לארמונו בברלין, שם נפטר ב-7 באפריל 1833. הוא נקבר ב.
ילדיו עם לואיזה היו גרמנים בתרבותם, ולא שבו לפוזנן; אולם, כבעלים של אחוזת ליד ורשה ואחוזות משפחתיות ענקיות בבלארוס של ימינו, הם ביקרו תכופות בחלקים אחרים של פולין.
הפוליטיקאי פרדיננד רדזיוויל היה נכדו.
אנטון רדזיוויל ידוע יותר בזכות חסות שהעניק לאמנות מאשר בזכות הקריירה הפוליטית הכושלת שלו.
ארמונותיו בברלין (מאוחר יותר לשכת קנצלר הרייך של אוטו פון ביסמרק), בפוזנן וב היו ידועים בקונצרטים נהדרים שביצעו המוזיקאים הבולטים בתקופתו.
מלבד קונצרטים של גיטרה, צ'לו ואופרה בביצועו של רדזיוויל עצמו, בין אורחיו היו ניקולו פאגאניני (קונצרט בפוזנן ב-19 במאי 1829), יוהאן וולפגנג פון גתה, פרדריק שופן ולודוויג ואן בטהובן.
שופן כתב את "פתיחה ופולונז בריליאנט בדו מז'ור לפסנתר ולצ'לו, אופוס 3" במיוחד עבור רדזיוויל.
הוא גם ביצע קונצרט בארמונו בפוזנן ב-2 באוקטובר 1828. בנוסף, שופן הקדיש את ה"שלישייה לפסנתר, לכינור ולצ'לו בסול מינור, אופוס 8" לרדזיוויל.
לודוויג ואן בטהובן הקדיש לו את האוברטורה אופוס 115 (Zur Namensfeier), ואילו גתה השתתף במאמציו לכתוב את המוזיקה לפאוסט שלו.
מריה שימנובסקה הקדישה לו את הסרנדה pour le Pianoforte avec le accompagnement de violoncelle (תרגום מצרפתית: לפסנתר בליווי צ'לו).
הוא גם היה נותן חסות בולט של תיאטראות פולניים, ואשתו פתחה את בית הספר הממלכתי הראשון לבנות בפוזנן ב-1830.
חבר העמים הפולני-ליטאי: אביר , 6 בספטמבר 1793; 1 בדצמבר 1815
אביר מסדר העיט השחור, 16 במרץ 1796
המסדר הריבוני הצבאי של מלטה: אביר הכבוד והמסירות
אנטון פרנץ יוזף אברל או בשמו המלא אנטון דה פדואה פרנץ דה פאולה יוזף וינצנץ פרריוס אברל היה מלחין, פסנתרן, וקפלמייסטר אוסטרי.
אנטון אברל נולד ברוסאו באוסטריה ב-1765 כבנו של יוזף אברל, פקיד של המנהל הקיסרי הבסבורגי ושל אנה כריסטינה לבית דרוסינה.
כבר כילד הצטיין אברל בהישגיו בנגינה בפסנתר, ובגיל שמונה ניגן לראשונה ברסיטל פומבי בעיר.
ייתכן שקיבל שיעורי מוזיקה אצל גאורג כריסטוף ואגנזייל, אנטון שטפאן או לאופולד קוז'לוך.
בלחץ אביו החל אברל בנעוריו ללמוד משפטים, אך עד מהרה נאלץ לנטוש את אותם עקב פשיטת הרגל של אביו.
מאחר שלא ויתר על הלימודי מוזיקה ונגינה בפסנתר במהלך לימודיו, הקדיש את עצמו כולו למוזיקה.
אחרי שנת 1781, שנת הגעתו של מוצרט לווינה, הפך אברל ככל הנראה לתלמידו וגם לידידו של מוצרט והופיע שוב הופעה פומבית כפסנתר בווינה בשנת 1784. יצירותיו של אברל הגיעו במהרה לרמה כה גבוהה עד שפורסמו לעיתים קרובות תחת שמו של מוצרט.
ששה ימים אחרי מותו של מוצרט בדצמבר 1791, הלחין אברל את הקנטטה להלוויה "Bei Mozarts Grab".
גם לאחר מותו של מוצרט, הקשר ההדוק עם משפחתו נשמר.
ב-1794 קונסטנצה מוצרט ארגן הופעה שבה ניגן אברל את קונצרטו לפסנתר של בעלה המנוח.
בחורף 1795–1796, ליווה אברל את קונסטנצה ואת אחותה אלואיזיה לאנגה בסיור הופעות בהמבורג ולייפציג.
אברל הקדיש את הסונאטה מס.
16 שלו לפסנתר לאחת מתלמידותיו של מוצרט, יוזפה אאוארנהאמר.
מאוחר יותר ב-25 במרץ 1803 היא ביצעה אחד הקונצ'רטים לפסנתר של אברל, ייתכן האופוס 32 בדו מז'ור וב-2 במרץ 1804 ניגנה את הקונצ'רטו שלו במי במול, אופוס 40. באותה הזדמנות בוצעה השלישייה אופוס 43 מאת אדלברט גירובץ בהשתתפותו של הקלרניתן אנטון שטדלר שנמנה גם הוא עם ידידיו של מוצרט.
בשובו מהסיור בגרמניה, ב-19 במאי 1796,נשא אברל לאישה את מריה אנה שפלר (ילידת 1771).
הטקס התקיים בקתדרלת סטפנוס הקדוש בווינהף.
באותה שנה הוא עזב לסנקט פטרבורג, שם עבד בחצר הצאר פאבל הראשון כקפלמייסטר, מלחין, ופסנתרן וירטואוז ומורה למוזיקה עבור משפחת הצאר.
הוא נשאר ברוסיה עד 1799 ושמו הלך שם לפניו.
זכה להערצת בני האצולה הרוסית הגבוהה.
גם אחרי חזרתו לווינה שם, ההופעות של אברל משכו אצילים, חובבי מוזיקה, מוזיקאים ומצ'נטים מן העיר.
איתם נמנה גם אנטוניו סליירי שהעניק לאברל שיעורי השתלמות.
בשלהי 1799 חזר אברל לרוסיה לתקופה קצרה.
בשנת 1801 הוא ניצח על הבכורה ברוסיה של אורטוריית "הבריאה" של יוזף היידן.
אברל הלחין גם שתי אופרות "ארווינה פון שטיינהיים" ו"מלכת האיים השחורים" שלא זכו להצלחה רבה.
עם זאת היידן שיבח את הפתיחה לאופרה האחרונה.
אחרי 1802 הקדיש את עצמו להלחנת סימפוניות, קונצ'רטי ומוזיקה קאמרית ונהנה מהערכת המבקרים.
הקונצ'רטו לפסנתר שלו בדו מז'ור, אופוס 32, בוצע בבכורה על ידי אברל עצמו.
הסימפוניה שלו במי במול מז'ור, אופוס 33, המבשרת את הסימפוניות של שוברט, בוצעה לראשונה ב-7 באפריל 1805 לצד הסימפוניה מס' 3 של בטהובן ("ארויקה") והמבקרים והקהל שנכחו נטו להעדיף אותה על פני היצירה של בטהובן.
אברל היה גם ידיד טוב של בטהובן.
שוברט ניגן יצירות שלו במסגרת ה"שוברטיאדה".
במחצית הראשונה של 1806 ערך אברל סיור קונצרטים גדול האחרון בחייו.
הוא כלל את פראג, דרזדן, ברלין, לייפציג, ויימאר, גותה, פרנקפורט ומנהיים.
באותה שנה היה אברל בשיא פרסומו, עמד להשלים סימפוניה מוקדשת לצאר אלכסנדר הראשון אולם במרץ 1807 הוא חלה בקדחת השנית ונפטר מאלח דם בדירתו באייסגרובל חודשים ספורים לאחר שובו לווינה.
אנטון אברל נקבר ב-13 במרץ 1807. "וינר צייטונג" ו"אלגמיינה מוזיקלישה צייטונה" פרסמו מאמרי הספד.
"אף על פי שלא היה גבוה, אברל היה אדם בנוי היטב ונאה...
הוא היה טוב לב וכנה באופן יוצא מן הכלל ובעל מוסר אצילי; נימוסיו היו מלוטשים, אך לא מאולצים.
אם היה בו פגם ראוי לבקורת הרי שהיו אלה עודפי הטוב לב והתמימות שלו, שהובילו אותו תמיד לחשוב רק טוב על אנשים.
הוא היה בעל למופת, חבר יציב והתקבל בברכה בכל התכנסות של קהל.
לעיתים רחוקות מותו בטרם עת של אמן עורר כל כך הרבה צער."
על אף חייו הקצרים, אברל הלחין סונאטות רבות, ארבעה קונצ'רטי לפסנתר, חמש סימפוניות, שירים, פנטזיות, ריקודים ונושא ווריאציות לפסנתר, שמונה יצירות בימתיות ועוד.
מבחינה סגנונית, המוזיקה שלו מבוססת על הקלאסיציזם הווינאי, אך לעיתים קרובות כבר הראה מאפיינים רומנטיים, ושל המעבר מקלאסיציזם לרומנטיקה.
אחיו המבוגר ממנו בשלוש שנים, פרדיננד אברל (1762–1805) היה משורר, מחזאי ושחקן תיאטרון.
אף על פי שנשכח לתקופה ארוכה (עד לגילויו מחדש בשלהי המאה ה-20 ובמאה ה-21) אברל נחשב למלחין מוכשר, בזמן חייו היו הקהל והמבקרים העמידו אותו בשורה עם היידן, מוצרט ובטהובן ואף יותר מכך.
גלוק והיידן העריכו את כישרונו כמלחין.
בנוסף יצירות רבות שלו (כמו הסונאטה לפסנתר מס.1) יוחסו בטעות למוצרט.
הווריאציות לפסנתר בנשוא Zu Steffen sprach im Traume פורסמו 14 פעמים תחת שמו של מוצרט ואף פעם תחת שמו האמיתי.
1781 – Die Zigeuner הצוענים, אופרה קומית בשלוש מערכות w.o.n.
1785 Graf Balduin, הרוזן בלדובין – אופרה קומית בשתי מערכות w.o.n.
(Die Modehändlerin) זינגשפיל בשלוש מערכות – w.o.n.
1794 Pyramus und Thisbe, פירמוס ותיסבה מלודרמה במערכה אחת kt w.o.n.
1801 Die Königin der schwarzen Inseln – מלכת האיים השחורים, אופרת קסם לפי אגדה מאת כריסטוף ויליבלד וילנד בשתי מערכות w.o.n.
1801 Erwine von Steinheim, ארווינה פון שטיינהיים – פרודיה בשלוש מערכות w.o.n.
1791 Bey Mozart's Grabe – בקבר של מוצרט – קנטטה לסולנים, מקהלה וצ'מבלו – w.o.n.
1796 (פרסום) – שישה לידר גרמנים לקול סופרן ופסנתר אופוס 4
1799 La gloria d'Imeneo – תהילת אידומנאו ,קנטטה לסולנים, מקהלה ותזמורת אופוס 11
1804 (פרסום).שישה שירים (Gesänge) לקול סופרן ופסנתר אופוס
1793 לפסנתר ולתזמורת בדו מז'ור w.o.n.
1803 או מוקדם יותר – לפסנתר ולתזמורת בדו מז'ור אופוס 32
בסביבות 1803 – לפסנתר ולתזמורת בסי במול מז'ור אופוס 40
בסביבות 1803 – לשני פסנתרים סי מז'ור אופוס 45
1796 – שישייה בסי במול מז'ור לפסנתר, כינור, ויולה, קלרנית וקרן אופוס 47
1801 – חמישייה בסול מינור לפסנתר וקלרנית או כינורQuintett g-Moll für Klavier, Klarinette oder Violine רביעייה בסול מז'ור לפסנתר, קלרנית או כינור ושתי ויולות וצ'לו אופוס 41
1805 חמישייה בלה מז'ור לפסנתר, אבוב, כינור, ויולה וצ'לו אופוס 48
1802 – רביעייה בדו מז'ור לפסנתר, כינור, ויולה וצ'לו אופוס 18
1804 – רביעייה בסול מז'ור לפסנתר, כינור, ויולה וצ'לו
1801 – רביעיית מיתרים בסי במול מז'ור, סי מז'ור, סול מז'ור לשני כינורות, ויולה וצ'לו אופוס 13
1797 – שלישיות לפסנתר, כינור וצ'לו בסי במול מז'ור, סי מז'ור, דו מינור אופוס 8
1803 – פוטפורי לפסנתר, קלרנית וצ'לו אופוס 44
1806 – שלישייה בסי במול מגג'ור לפסנתר, קלרנית (או כינור) וצ'לו אופוס 36
אופוס 20 1803 סי מז'ור, מוקדש לדורותיאה פון ארטמן
1799 (פרסום) שתי סונאטות לפסנתר, קלרנית או כינור וקנטרבס אד ליביטום – בלה מינור, סי מז'ור אופוס 10
1804 סונאטה לפסנתר וחליל בסול מינור אופוס 29
1804 – גראנד דואו בלה מז'ור לפסנתר וצ'לו או כינור אופוס 26
1802 – וריאציות על נושא רוסי בדו מינור לפסנתר וצ'לו אופוס 17, מוקדשות לפלטון זובוב
1804 פרלוד ואחריו שמונה וריאציות בסול מז'ור לשני פסנתרים אופוס 31
3 סונאטינות – בדו מז'ור אופוס 5 (פורס בסביבות 1796), בדו מז'ור, פה מז'ור לפסנתר בארבע ידיים אופוס 7 (1797 פרסום)
הרבה מ-200 יצירותיו של אברל אבדו.
המוזיקה הקאמרית שלו עורר עיניין מאוחר יותר והוקלטה.
שלוש סימפוניות שלו הוקלטו על ידי קונצרטו קלן ב-1999.שנ קונצ'רטי לפסנתר אופוס 32 ו-40 הוקלטו ב-2011 על ידי די קלנר אקדמיה (Die Kölner Akademie
בניצוחו של מיכאל אלכסנדר וילנס עם פאולו ג'קומטי וריקו פוקודה כסולנים.
הם הקליטו ב-2018 גם את הקונצ'רטו שלו לשני פסנתרים.
אנטון דולין הוא עיתונאי, מבקר קולנוע, שדרן רדיו וסופר רוסי־ישראלי.
הוא נודע ככותב קבוע על קולנוע בכלי תקשורת רוסיים מובילים, כמבקר הקולנוע של תוכנית הטלוויזיה «Вечерний Ургант» ("וֶצֶ'רני אורגנט") וכעורך הראשי של כתב העת «Искусство кино» ("איסקוסבטו קינו") בשנים 2017–2022.
ב־2024 זכה בספֶּצְיאל־פרס «ПолитПросвет» (פוליטפרוסבט) של פרס «Просветитель» ("פרוסוֶוטיטֶל") על ספרו «Плохие русские.
דולין נולד במוסקבה ב־1976. אביו, הפיזיקאי ולדימיר וורוביוב (Владимир Воробьёв), עסק בפיזיקת פלזמה, ואמו היא הזמרת והמשוררת ורוניקה דולינה.
הוא למד בחוג לפילולוגיה באוניברסיטת מוסקבה (אוניברסיטת לומונוסוב), והמשיך ללימודי תואר שני במכון לספרות ע"ש גורקי, שם כתב עבודת מחקר על תולדות "הנובלה־אגדה" הסובייטית, אך לא הגן עליה כדוקטורט.
בשנים 1997–2003 עבד דולין בתחנת הרדיו "אֵחוֹ מוסקווי" (Эхо Москвы) ככתב וכמגיש תוכניות תרבות וספרות, ובהמשך שיתף פעולה עם העיתונים «Газета», «Московские новости» ועם כלי תקשורת נוספים.
מ־2007 ועד 2019 הגיש תוכניות ברדיו «Маяк» ("מיאק") במסגרת תאגיד השידור הממלכתי הרוסי, ובמקביל פרסם טורי ביקורת ופרשנות בכתבי עת ובעיתונות כמו Эксперт, The New Times, Ведомости, Афиша ואתרים דיגיטליים נוספים, ובהם גם Meduza.
דולין נחשב לאחד ממבקרי הקולנוע הבולטים ברוסיה מאז סוף שנות ה־2000. משנת 2012 ועד 2020 הופיע באופן קבוע בתוכנית האירוח הפופולרית «Вечерний Ургант» בערוץ הראשון הרוסי, שם הגיש פינת ביקורת על סרטים חדשים.
בשנת 2017 מונה לעורך הראשי של כתב העת הוותיק Искусство кино ("אמנות הקולנוע"), תפקיד שבו כיהן עד מרץ 2022, אז התפטר על רקע פלישת רוסיה לאוקראינה וחילוקי דעות עם בעלי המגזין לגבי העמדה הציבורית שנקט נגד המלחמה.
מאז תחילת שנות ה־2020 מפעיל דולין ערוצי וידאו ואודיו עצמאיים, ובהם הערוץ Radio Dolin ביוטיוב ופודקאסטים על קולנוע ותרבות, המופצים בין היתר בשיתוף פעולה עם Meduza ועם פלטפורמות אודיו דיגיטליות שונות.
דולין מזוהה עם אופוזיציה ליברלית ברוסיה.
בכתביו ובמסותיו הביע תמיכה פומבית באלקסי נבלני, ביקר את החקיקה האנטי־להט"בית ברוסיה והתנגד בפומבי לפלישת רוסיה לאוקראינה ולבדלנות התרבותית שנוצרה בעקבותיה.
במרץ 2022 עזב דולין את רוסיה, תחילה ללטביה, לאחר שקיבל איומים בעקבות עמדתו נגד המלחמה.
ב־14 באוקטובר 2022 הוכנס על ידי משרד המשפטים הרוסי לרשימת "סוכנים זרים" כעיתונאי ומחבר ספרים על הקולנוע.
לפי דיווחי תקשורת, בשנת 2023 הגיש בקשה לאזרחות ישראלית וב־2024 קיבל אזרחות ישראל, תוך שהוא ממשיך לפעול כעיתונאי וכמבקר קולנוע ברוסית מן הגלות.
בשנת 2025 דווח בתקשורת המולדובית שדולין קיבל גם אזרחות מולדובה במסגרת החלטה מיוחדת של הפרלמנט.
דולין פרסם מספר ספרי עיון ומסות על קולנוע עולמי ורוסי.
Как смотреть кино ("איך לראות קולנוע", 2016/2020) – מבוא פופולרי לקריאה ביקורתית של סרטים, שראה כמה מהדורות ברוסית.
Очерки отечественного кино ("גוונים של רוסיות: מסות על הקולנוע הרוסי", 2018).
Очерки современного кино ("מיראז'ים סובייטיים: מסות על הקולנוע העכשווי", 2020).
Дневник наблюдений – יומן צפייה על סדרת הטלוויזיה "טווין פיקס".
Кино от „Брата" до „Слова пацана"» – מחקר רחב היקף על סרטים פופולריים ברוסיה משנות ה־1990 ואילך, הבוחן כיצד הקולנוע המסחרי תרם, לטענת המחבר, לגיבוש "אידאולוגיית הפוטיניזם" באמצעות מיתוסים, דימויים ו"ערכים מסורתיים".
פרסי איגוד מבקרי הקולנוע הרוסיים (פרסים על כתיבה ביקורתית), בשנים שונות.
תואר "סופר השנה" של מגזין GQ רוסיה (2019) על פעילותו כמסאי ומבקר.
אנטון (טֶאון) פנמה ואילונקה פנמה–זבוראי (בהולנדית: Anton (Teun) Fennema; Ilonka Fennema-Zboray) הם בני זוג מהולנד שהצילו יהודים בשואה והוכרו כחסידי אומות העולם.
עם תחילת גירוש יהודי הולנד בקיץ 1942, החלה רשת אזרחית כנסייתית לסייע למשפחות יהודיות במציאת מקומות מסתור.
במסגרת רשת זו הועברה ילדה יהודייה בשם פיינטיה מרקוס, שהייתה בת שבע, לביתם של אנטון ואילונקה פנמה באמסטרדם באוקטובר 1942. הילדה הגיעה ללא מסמכים מזויפים ונאסר עליה לצאת מהבית או להירשם לבית ספר.
בני הזוג היו מודעים לכך שמדובר בילדה יהודייה נרדפת והסכימו להסתיר אותה למרות הסכנה הגדולה.
במהלך שהותה בביתם נדרשה פיינטיה להישאר בדירה רוב הזמן.
אנטון פנמה לימד אותה מדי יום קריאה, כתיבה וחשבון, מתוך מטרה שלא תפגר בלימודיה ותוכל לשוב למסגרת חינוכית לאחר המלחמה.
אילונקה פנמה הייתה אחראית על הטיפול היומיומי בה, שילובה בשגרת הבית ושמירה על חזות של "ילדה מפונה מרוטרדם", סיפור כיסוי שנועד להרחיק חשדות.
בני הזוג גילו רגישות רבה למצבה הנפשי ולעיתים, בשעות החשכה הם אפשרו לה לצאת למספר דקות כדי לשאוף אוויר צח, ואף דאגו למפגשים חשאיים בינה לבין אחותה פרנסס, שהסתתרה באזור סמוך.
פעולות אלו בוצעו בזהירות רבה, תוך סיכון ממשי, שכן באותה תקופה נערכו באמסטרדם פשיטות תכופות של הגרמנים.
בתחילת שנת 1943 הפך המשך הסתרתה של פיינטיה בבית פנמה למסוכן מדי.
בעקבות החמרת המצב הביטחוני והחשש מחשיפה, הועברה על ידי אנשי הקשר למקום מסתור אחר.
בכך הסתיימה תקופת ההצלה הישירה של משפחת פנמה, אך תרומתם הייתה קריטית להישרדותה של פיינטיה בשלב מסוכן מאוד של המלחמה.
לאחר סיום המלחמה שרדה פיינטיה מרקוס, התאחדה עם בני משפחתה שנותרו בחיים, ובהמשך עלתה לישראל יחד עם אחיותיה.
הקשר בין האחיות למשפחות המצילים, ובהן משפחת פנמה, נשמר במשך שנים.
ב-2 בספטמבר 2007 הכיר יד ושם באנטון פנמה ובאשתו אילונקה פנמה–זבוראי כחסידי אומות העולם, על חלקם בהצלת פיינטיה מרקוס בתקופת השואה.
שמותיהם נחקקו על קיר הכבוד ביד ושם.
ההכרה ניתנה כחלק מהוקרה קבוצתית למספר משפחות ואנשים בהולנד אשר היו שותפים, כל אחד בדרכו, להצלת משפחת מרקוס תוך סיכון חייהם תחת הכיבוש הנאצי.
אנטון זיידל (בהונגרית: Seidl Antal; באנגלית: Anton Seidl; 7 במאי 1850 – 28 במרץ 1898) היה מנצח הונגרי.
זיידל נולד בבודפשט והחל ללמוד בקונסרבטוריון של לייפציג באוקטובר 1870. הוא למד שם עד 1872 ואז הוזמן לביירוית כאחד המעתיקים של ריכרד וגנר.
שם, סייע ביצירת ההעתק הראשון המתוקן של "טבעת הניבלונגים".
כמי שהשתקע כל כולו ברוח הווגנרית, זיידל השתתף בפסטיבל ביירוית הראשון בשנת 1876.
ההזדמנות שלו להופיע כמנצח באה כאשר התמנה, בהמלצת וגנר, לתיאטרון העירוני של לייפציג, שם נשאר עד 1882, כאשר יצא לסיור עם צוות "טבעת הניבלונגים" של אנג'לו נוימן.
המבקרים ייחסו לניצוחו חלק נכבד בהצלחה האמנותית, שנחלה הפקת מחזור הטבעת בתיאטרון הוד מלכותה בלונדון ביוני אותה שנה.
בשנת 1883 יצא זיידל עם נוימן לברמן, אולם כעבור שנתיים התמנה למחליפו של ליאופולד דאמרוש כמנצח האופרה הגרמנית בניו יורק.
בהפלגה מגרמניה לארצות הברית התיידד עם הצ'לן והמנצח הצעיר ויקטור הרברט, שנסע עם אשתו, הזמרת תרזה פרסטר, להצטרף למטרופוליטן אופרה בניו יורק, בהזמנתם של וולטר דאמרוש ושל זיידל עצמו.
הידידות נמשכה גם בהגיעם לאמריקה, וזיידל היה למורו ומדריכו של הרברט.
בשנת 1891 התמנה למנצח בפילהרמונית של ניו יורק, תפקיד שבו נשאר עד מותו בשנת 1898.
אנטון סעאדה היה מייסד המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית בשנת 1932. מפלגתו העלתה את רעיון הזהות הלאומית הסורית לראשונה לתודעה בסוריה.
סעאדה נולד בכפר בקרבת ביירות, למשפחה נוצרית יוונית-אורתודוקסית משכילה.
בעקבות המצב המדיני בלבנון אביו היגר לברזיל שם עסק בפרסום עיתונים לקהילה הסורית שהתמקמה בדרום אמריקה.
אנטון הצטרף לאביו שבברזיל בשנת 1920, אחרי מלחמת העולם הראשונה.
בסאו פאולו, הוא סייע לאביו בעריכת מגזינים, אך מלבד זאת לא ידוע על חינוך אקדמי שקיבל.
הוא ייסד בשנת 1924 חברה חשאית שמטרתה לפעול למען אחדותה של סוריה הטבעית, אך היא התפוררה בשנת 1925. בעודו בברזיל למד גרמנית ורוסית.
הוא חזר ללבנון ביולי 1930. בשנת 1931 כתב את "טרגדיה של אהבה" שפורסם לראשונה עם "סיפור חג גבירתנו מסידנאיה" בספר אחד בביירות במהלך שנת 1933. סעאדה חזר לביתו ב-2 במרץ 1947, ובדמשק הכריז סעאדה ב-4 ביולי 1949 על המהפכה החברתית הלאומית הראשונה שתהרוס את שלטון העריצות, השחיתות והזיוף.
סעאדה ראה באזורים נרחבים כשייכים לסוריה.
גבולותיה של סוריה הגדולה השתרעו עד לנהר הפרת במזרח, קפריסין במערב, חצי האי סיני בדרום וכן נכללו שטחי ארץ ישראל ועבר הירדן.
הוא הקים את המפלגה הסורית לאומית ב-16 בנובמבר 1932. ב-16 בנובמבר 1935 נודע קיומה של המפלגה.
סעאדה נעצר ונידון לשישה חודשי מאסר, שבמהלכם כתב את ספרו "עלייתם של הלאומים".
הוא שוחרר מהכלא אך נעצר שוב בסוף יוני 1936. במהלך תקופת המאסר הזו כתב את חוברתו "עקרונות מוסברים".
בתחילת נובמבר הוא שוחרר מהכלא, והוחזר אליו בתחילת מרץ 1937. לאחר שכתב את ספרו "עלייתה של האומה הסורית", כתב היד הוחרם בעת מעצרו, והרשויות סירבו להחזיר אותו.
שוחרר בסוף מאי 1937, הקים את העיתון "א-נהדה" בנובמבר 1937. סעאדה המשיך להוביל את המפלגה עד שעזב את הארץ בשנת 1938 כדי לארגן את סניפי המפלגה בחוץ לארץ.
ב-7 ביולי 1949 שוכנע נשיא סוריה חוסני א-זעים להסגיר את סעאדה לשלטונות לבנון, שחקרו והוציאו אותו להורג ב-8 ביולי 1949.
אנטון סמיונוביץ' מקרנקו (באוקראינית: Антон Семенович Макаренко; ברוסית: Антон Семёнович Макаренко; 13 במרץ 1888 – 1 באפריל 1939) היה סופר ומחנך אוקראיני וסובייטי, אחד המייסדים של הפדגוגיה הסובייטית, אשר פיתח את התאוריה והמתודולוגיה של חינוך בשלטון עצמי קולקטיבי של הילדים, ושל שילוב עבודה של הילדים במסגרת מערכת החינוך.
הוא סיים קורס שנתי למורים ובין השנים 1905–1914 עבד כמורה עממי בבית ספר של ילדי עובדי הרכבת בקריוקוב (Krjukov שבמחוז צ'רניהיב) ובדולינסקיה (Dolinskaja).
נסע לפולטבה, שם סיים בהצטיינות יתרה בשנת 1917 את הסמינר למורים המקומי, חזר ללמד תקופה קצרה בקריוקוב והתמנה למנהל בית ספר עירוני בפולטבה.
את המושבה הראשונה שנועדה לחנך ילדי רחוב, כולל עבריינים צעירים, אשר התייתמו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הקים בספטמבר 1920 בשולי העיר פולטבה.
ב-1926 העביר את "המושבה על שם גורקי" מפולטבה לחרקוב שהייתה עיר הבירה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית וכעבור שנה הקים לידה את המושבה העמלנית על שם פליקס דזרז'ינסקי שנתמכה על ידי הצ'קה וניהל את שתיהן.
למרות התנגדות השלטונות הסובייטיים ל"ניסויים" של מקרנקו בתחילת דרכו, החל הממסד בהדרגה לראות במושבות שלו הצלחה גדולה של החינוך והשיקום הקומוניסטיים.
בין רעיונות המפתח שלו היו גישת "עזור לבן האדם ככל האפשר, וכבדהו ככל האפשר", השימוש בלחץ חברתי חיובי על הפרט, וגישת הניהול העצמי של הקולקטיב.
הוא גם התנגד לעונשים גופניים.
בתחילת שנות ה-30 הוא עבר לקייב בו הוא היה אחראי על ארגון פנימיות לילדים.
בתחילת הטיהורים הגדולים מספר עובדים שלו נעצרו.
בהוראה ישירה של ראש שרותי נ.ק.ו.ד באוקראינה סובייטית שמו של מקרנקו נמחק מהודאות של נאשמים על כך שגם הוא היה מעורב בפעילות נגד השלטון.
לאחר מספר שנים מקרנקו עבר למוסקבה והחל להתרכז בפעילות ספרותית בלבד.
מקרנקו כתב כמה ספרים, ביניהם את "הפואמה הפדגוגית" (Педагогическая поэма) שמבוסס על הניסיון שלו בפעילות חינוכית.
הספר היה פופולרי במיוחד בברית המועצות ויצא לאור בעברית בשנת 1941 בתרגומו של אברהם שלונסקי.
נפטר במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
הפואמה הפדגוגית, מרחביה: הקבוץ הארצי השומר הצעיר 1941
החינוך בבית ההורים, כפיר 1954
ספר להורים: כתבים ספרותיים-פדגוגיים, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר 1955
על חינוך הנוער, הקיבוץ המאוחד 1961
אנטון ויקטורוביץ' ילצ'ין היה שחקן קולנוע אמריקאי-יהודי, יליד-ברית המועצות.
נודע בעיקר בזכות תפקידיו בסרטים "שליחות קטלנית: התעוררות", "אלפא דוג" ובטרילוגיה המחודשת של "מסע בין כוכבים": "סטארטרק", "סטארטרק: אל תוך החשיכה", ו"סטארטרק: אל האינסוף".
אנטון ויקטורוביץ' ילצ'ין נולד בלנינגרד שבברית המועצות דאז (כיום סנקט פטרבורג ברוסיה), למשפחה מרקע יהודי.
הוריו, ויקטור ילצ'ין ואירינה קורינה, הם זוג רקדני קרח לשעבר מהמפורסמים והמצליחים ביותר ברוסיה.
סיפר כי הוריו כנראה בעקבות האנטישמיות מצד המשטר הסובייטי או מצד הקג"ב, לא הורשו להתחרות באולימפיאדת סאפורו (1972) או לטייל בברית המועצות.
הם היגרו לארצות הברית עמו כשהיה תינוק בן כחצי שנה, קיבלו מעמד של פליטים פוליטיים יהודים, והתגוררו בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
בארצות הברית עוסקת אמו בתור כוריאוגרפית תחרותית של החלקה אמנותית, ואביו מאמן מקצועי של החלקה אמנותית שאף אימן את המחליקה האולימפית האמריקאית-יהודייה סשה כהן.
התגלה בגיל צעיר, כשלמד בכיתת משחק מיוחדת בלוס אנג'לס.
מעבר לקריירה שלו כשחקן, ניגן על גיטרה ועל פסנתר עם להקת פאנק רוק (Punk rock) בשם ראשי הפטישים.
ילצ'ין נהרג בתאונת דרכים בחניית ביתו ב-19 ביוני 2016, בן 27 בפטירתו.
בשל גילו הוכנס לרשימת חברי מועדון 27. נמצא ללא רוח חיים וגופתו נמצאה סמוך לביתו שבלוס אנג'לס על ידי חברים, שדאגו עקב כך שלא הגיע לחזרות לקראת תפקיד חדש שהיו אמורות להתקיים במהלך אותו היום.
לדברי המשטרה, כלי הרכב שלו עדיין פעל והמכונית הייתה בהילוך סרק (ניוטרל).
נפגע ונהרג מרכבו שלו, שהתדרדר לאחור בחניון.
ילצ'ין החל את הקריירה שלו כילד בסרטים הקטנים "זה הזמן לרקוד", "מיילו יוצא לעולם", וביותר מפורסמים "שעת העכביש" בתור בנו של נשיא רוסיה, ו"לבבות באטלנטיס" בתפקיד ראשי לצדו של אנתוני הופקינס.
כשהתבגר מעט גילם את ביירד, בנו של הפסיכיאטר ד"ר קרייג הפסטודט בגילומו של האנק עזריה, בשתי עונותיה של סדרת הדרמה "הף".
גילם את הקורבן זאק מאצורסקי המבוסס על דמותו של ניקולס מרקוביץ' בסרט הפשע "אלפא דוג", ואת דמות הנער הראשית בסרט "צ'ארלי ברטלט".
ילצ'ין פרץ לתודעה בשני שוברי הקופות של קיץ 2009, הסרט "שליחות קטלנית: התעוררות" בתור נער ההתנגדות קייל ריס, אביו של מנהיג המרד האנושי במכונות ג'ון קונור בגילומו של כריסטיאן בייל, ובסרט "סטארטרק" בתור הנווט הרוסי פאבל צ'כוב.
ב-2011 כיכב בסרט הדרמה הרומנטי "מאוהבים בטרוף" ("בטירוף" / "כמו משוגעים"), לצדן של פליסיטי ג'ונס ושל ג'ניפר לורנס.
בשנת 2015 שיחק לצד אימוג'ן פוטס בסרט האימה "חדר מנוחה" של הבמאי ג'רמי סולנייר.
ביולי 2016, כחודש לאחר פטירתו, יצא לאקרנים סרט המדע הבדיוני "סטארטרק: אל האינסוף".
שיחק בו לצד כריס פיין ואידריס אלבה.
זהו הסרט ה-13 במספר בסדרת סרטי "מסע בין כוכבים", המשמש כהמשכו הישיר של הסרט "האויב בתוכנו - סטארטרק" משנת 2013.
ילצ'ין נהרג לאחר סיום צילומי הסרט.
בקרדיטים שבסיום הוסיפו יוצרי הסרט "סטארטרק" הקדשה לזכרו, For Anton, מיד לאחר ההקדשה לזכרו, ישנה גם הקדשה לשחקן לאונרד נימוי ששיחק בעבר את דמותו של ספוק ונפטר בטרם תחילת הצילומים.
ב-2017 יצא סרט חדש בכיכובו "זיכרון מחדש", בו שיחק לצד פיטר דינקלג'.
אנטון טאנב יוגוב (בבולגרית: Антон Танев Югов; 28 באוגוסט 1904, פוליקסטרו, האימפריה העות'מאנית – 6 ביולי 1991, סופיה, בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי, מנהיג המפלגה הקומוניסטית, אשר כיהן במספר תפקידי שר וכראש ממשלת בולגריה משנת 1956 עד שנת 1962.
יוגוב נולד במקדוניה היוונית למשפחה בולגרית לאומנית שבניה נמנו עם הארגון המהפכני הפנים-מקדוני, אשר שם לו למטרה לספח את מקדוניה לנסיכות הבולגרית בכל האמצעים הנדרשים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היגרה משפחתו לפלובדיב ובה סיים בית ספר תיכון.
ב-1921 הצטרף לארגון הנוער של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית וב-1928 הפך לחבר המפלגה מן המניין.
בין 1933 ל-1934 כיהן כמזכיר המועצה העליונה של הארגון המקדוני המהפכני.
בין 1934 ל-1936 למד במוסקבה וכששב לבולגריה נבחר למועצה המרכזית של ארגוני העובדים בבולגריה.
בספטמבר 1941 נעצר ונכלא למשך מספר חודשים במחנה הריכוז גונדה וודה בעוון פעילות חתרנית.
לאחר שחרורו הצטרף לכוחות הפרטיזנים שנלחמו בשלטון הבולגרי ובצבא הגרמני.
ב-1942 נדון למוות שלא בפניו.
ב-9 בספטמבר 1944 כבש הצבא האדום את סופיה וברחבי הממלכה התחוללה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית.
קימון גאורגייב התמנה לראש הממשלה ויוגוב, כנציג המפלגה הקומוניסטית שהייתה שותפה בחזית המולדת, מונה לשר הפנים.
יוגוב ניצל את שליטת משרדו על גופי המשטרה השונים ובעיקר משטרת ביטחון הפנים, כדי לחזק את אחיזתה של המפלגה הקומוניסטית במדינה, אם באמצעות העמדה לדין של יריבים פוליטיים או בחיסולם.
בהמשך כיהן כסגן ראש הממשלה.
ב-1956, לאחר שוולקו צ'רבנקוב אולץ להתפטר, מונה לראש הממשלה.
ממשלו של יוגוב פעל לביצוע רפורמות כלכליות ומתן חופש מסחר מוגבל.
תקופת כהונתו הייתה רוויית מאבקי כוח מול טודור ז'יבקוב ששאף להגמוניה מוחלטת במפלגה הקומוניסטית.
ב-1962 נאלץ להתפטר מכהונת ראש הממשלה.
ב-1964 סולק מהמועצה העליונה של המפלגה הקומוניסטית.
יוגוב מתח ביקורת נוקבת על מדיניותו של טודור ז'יבקוב וב-1972 סולק גם מהמפלגה.
ב-1989, באחרית ימי השלטון הקומוניסטי בבולגריה, עוטר בעיטור "גיבור הרפובליקה העממית הבולגרית" ובינואר 1990 הושבה לו חברותו במפלגה.
יוגוב הלך לעולמו ב-1991 בסופיה והוא בן 87 שנים.
בתו של יוגוב נשואה לבנו של הסופר הרוסי מיכאיל שולוחוב.
מתום מלחמת העולם השנייה עד לגל העלייה ההמוני למדינת ישראל, התחולל מאבק על השליטה בקהילה היהודית בין הקומוניסטים לציונים.
הקומוניסטים שהתחזקו לאחר המלחמה ושאבו את כוחם ממפלגת האם הבולגרית, נקטו צעדים כוחניים כדי להגביל את פעילות התנועות הציוניות השונות.
בשלהי ספטמבר 1944 הותרה רשמית העלייה לישראל, אך בלחץ הקומוניסטים היהודים היא נאסרה מספר ימים מאוחר יותר, על ידי המשטרה הבולגרית שהייתה כפופה לשר הפנים יוגוב.
הסוכנות היהודית פנתה לראשי הממשל והיתרי העלייה חודשו למספר ימים, בוטלו שוב וחוזר חלילה.
באמצע נובמבר ביקשו נציגי הסוכנות להיפגש עם יוגוב, אך הוא סירב לקבלם.
בהמשך הודיע יוגוב כי אין לו התנגדות עקרונית לעלייה לישראל, אך יש להתחשב בכל הגורמים המייצגים את יהדות בולגריה.
מאוחר יותר, הודיע משרד הפנים כי הוא מתיר באופן מוגבל עלייה לישראל בתנאי שהעולים יחתמו על הצהרה שהם מוותרים על רכושם.
בשלהי נובמבר פנו שוב נציגי הסוכנות היהודית וטענו שהגבלת העלייה, תוך ויתור על רכוש העולים, אינה חוקית ואף תגרום נזק לתדמיתה של בולגריה בעולם.
ב-1 בדצמבר 1944 הגיע דוד בן-גוריון לביקור בבולגריה.
ב-2 בדצמבר נפגש בן-גוריון עם יוגוב ודן עמו בסוגיית ההגבלות על העלייה לארץ ישראל, חידוש פעילות ההסתדרות הציונית בבולגריה והשבת הרכוש שהופקע מיהודי הממלכה.
יוגוב הבטיח להשיב לבן-גוריון ולאחר שלושה ימים הועברה תשובתו ובה צוין שהממשלה הבולגרית מתירה לחדש את פעילות ההסתדרות הציונית בבולגריה.
בסוגיית השבת הרכוש והעלייה מסר כי הנושא באחריותו של שר החוץ פטקו סטאינוב.
בהמשך נפגש בן-גוריון גם עם סטאינוב וגאורגי דימיטרוב ודן עמם בסוגיות אלו.
אנטון גרמאנוביץ' סילואנוב הוא מדינאי וכלכלן רוסי.
כיהן כממלא מקום שר האוצר הרוסי מ-27 בספטמבר 2011, לאחר ששר האוצר הוותיק אלכסיי קודרין אולץ להתפטר עקב חילוקי דעות עם נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב.
ב-16 בדצמבר 2011 קיבל מינוי קבוע.
בשנת 1985 הוא סיים את מכון הפיננסים במוסקבה (כיום האוניברסיטה הפיננסית של ממשלת רוסיה, Финансовый университет при Правительстве Российской Федерации) ומאוגוסט 1985 ועד מרס 1987 היה לכלכלן בכיר במשרד האוצר של רוסיה הסובייטית.
החל מחודש מרץ 1987 ועד מאי 1989 שירת בצבא הסובייטי.
ממאי 1989 ועד ינואר 1992 היה לכלכלן בכיר ויועץ של משרד האוצר של רוסיה.
בפברואר 1992 היה סגן שר הכלכלה והאוצר של הפדרציה הרוסית.
מפברואר 1992 ועד אוקטובר 1997 היה סגן ראש לשכת התקציב הפדרלי, סגן ראש אגף התקציבים של משרד האוצר של הפדרציה הרוסית.
מאוקטובר 1997 ועד יולי 2003 היה לראש מחלקת המדיניות המקרו-כלכלית הבנקאית של משרד האוצר של הפדרציה הרוסית.
ב-22 במרץ 2001 התמנה כחבר בלשכת שר האוצר.
מיולי 2003 ועד מאי 2004 היה סגן שר האוצר הרוסי, וממאי 2004 ועד דצמבר 2005 היה למנהל מחלקת יחסים בין-תקציביים של משרד האוצר הרוסי.
ב-12 בדצמבר 2005 מונה שוב לסגן שר האוצר של הפדרציה הרוסית, וב-27 בספטמבר 2011 מינה אותו ראש הממשלה ולדימיר פוטין לממלא מקום שר האוצר של הפדרציה הרוסית, לאחר שאלכסיי קודרין אולץ להתפטר מתפקידו.
לאחר שמדבדב כונן את ממשלתו מונה סילואנוב להמשיך לכהן כשר האוצר.
ב-7 במאי 2018 הוצע על ידי ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב כמועמד לתפקיד סגן ראשון לראש הממשלה לענייני כלכלה, תוך שהוא שומר על משרתו כשר האוצר, גם בממשלת מדבדב השנייה ושמר על משרת השר גם במסגרת ממשלת מישוסטין הראשונה שמונתה בינואר 2020.
אנטון מוסימן הוא שף ומסעדן שווייצרי שהיה השף הראשי במלון דורצ'סטר, במייפייר, לונדון, במשך שלוש עשרה שנה, במהלך תקופה זו הגיעה המסעדה לניקוד של שני כוכבים במדריך מישלן האדום.
אחרי שמוסימן עזב את דורצ'סטר הוא הקים מועדון הסעדה פרטי, בשם "מוסימנס'" (Mosimann's), בית ספר לבישול ומיזמים אחרים בעסקי המסעדנות.
הוא גם מנחה תוכניות טלוויזיה בבריטניה ובשווייץ.
מוסימן מכנה את סגנון הבישול שלו בשם "בישול טבעי" (cuisine naturelle) והוא שם דגש על מרכיבים טבעיים ובריאים, ונמנע מתוספות כמו שומנים ואלכוהול.
מוסימן נולד בזולותורן, למרגלות הרי היורה,
מאז היותו בן שש הוא עזר במסעדה שהוריו ניהלו ב-Nidau.
כשמלאו לו 15, הוא החל בהתלמדות במלון מקומי, וקיבל תעודה של שף ראשי כשהגיע לגיל 25.
במהלך שנות העשרים שלו הוא עבד במלונות ברומא, מונטריאול, יפן ובלגיה.
בזמן אקספו 70' ביפן, מוסימן היה השף הראשי של הביתן השווייצרי.
מוסימן התמנה לשף המטבחים של המלון הלונדוני דורצ'סטר ב-1975, כשמלאו לו 28 שנים בלבד.
קודמו בתפקיד, יוג'ין קאופלר, שאל את אולדריך פירר, מומחה שווייצרי לגסטרונומיה, את מי כדאי למנות.
מוסימן עורר את תשומת לבו כשהוא כה במדליית זהב על הבישול שלו, בתחרות שנערכה בלוצרן.
כשמסעדת דורצ'סטר זכתה בניקוד של שני כוכבי מישלן הייתה זו מסעדת המלון הראשון שזכתה בניקוד זה מחוץ לגבולות צרפת.
מוסימן אמר: "אני יוצר מה שאני מכנה 'מטבח טבעי'.
מאפיינו העיקרי הוא שהוא אינו משתמש במרכיבים כמו חמאה, שמנת ואלכוהול.
הוא מתמקד יותר בטעמם של מרכיבים בודדים.
בנובל קוויזין וגם ב'מטבח טבעי', מושם דגש רב על הצגת המנות."
אחרי שמוסימן עזב את מלון דורצ'סטר הוא פתח מועדון הסעדה פרטי בבלפרי בבלגרביה ב-1988. עסקיו הנוספים היו בית ספר לבישול וחברה לארגון אירועים.
מוסימן החזיק בהרשאה מלכותית כאחראי על ארוחותיו של צ'ארלס, נסיך ויילס.
עבודתו הטלוויזיונית כוללת תוכנית מיוחדת של Food and Drink בשם Anton Goes to Sheffield, ששודרה ב-1985
ב-2001 הוא נבחר לבשל ל-300 אורחים בקבלת הפנים בחתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון בארמון בקינגהאם.
ב-2004 זכה מוסימן בתואר קצין המסדר האימפריה הבריטית "על שירותו בתעשיות התיירות והמזון".
הוא גם קיבל אות אביר מסדר ההצטיינות החקלאית הלאומית מטעם ממשלת צרפת.
בהוקרה על עבודתו בקבלת הפנים בחתונתם של הדוכס והדוכסית מקיימברידג', התמנה מוסימן ל-Deputy Lieutenant של לונדון רבתי.
אנטון מלות היה פושע מלחמה נאצי.
מלות שירת במסגרת האס אס כמשגיח בכלא הגסטפו "קליינע פסטונג טרזין" (חלק ממחנה הריכוז טרזיינשטט) מיוני 1940 ועד מאי 1945 וזכה לכינוי "טוני הנאה".
הוא הורשע בהכאה למוות של לא פחות מ-100 אסירים, ונידון למאסר העולם בשנת 2001, לאחר שנמלט מהצדק במשך 55 שנה.
מלות נולד באינסברוק שבאוסטריה וגדל בעיירה סצ'נה שליד מראנו, במחוז האיטלקי של דרום טירול.
הוריו המאמצים נהלו עסק חקלאי קטן ובית הארחה.
מלות סיים הכשרה מקצועית כקצב ושירת בצבא האיטלקי, ממנו השתחרר בדרגת רב"ט.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בחר מלות באזרחות גרמנית (שהוצעה לדוברי הגרמנית בדרום טירול) ובתחילת שנת 1940 סיים הכשרה כשוטר.
לאחר מכן התנדב לשרת במשטרת פראג.
ביוני 1940 החל לשרת כמפקח בכלא הגסטפו במחנה הריכוז טרזיינשטט.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נמלט ממשטרת באוסטריה עד תחילת 1948, אז נעצר.
בחקירתו מול שופט באינסברוק, המעיט מלות מערך תפקידו בטרזיינשטט כמנהל הגסטפו והכחיש כי היה מעורב בעינויים ורצח.
בקשה להסגרה שהוצאה על ידי ממשלת צ'כוסלובקיה זכתה להתעלמות ממשרד המשפטים האוסטרי, עקב כך נשפט מלות בהיעדרו בספטמבר 1948 בצ'כוסלובקיה על פשעי המלחמה בטרזיינשטט.
עקב מחסור בעדים חזר בית המשפט מפסיקתו בשנת 1969. למרות פסיקת בית המשפט, הבקשה להסגרתו המשיכה להיות תלויה ועומדת עוד שנים רבות.
בין השנים 1948–1988 חי מלות ללא הפרעה במראן, בשנת 1952 הוא הפך לאזרח איטלקי, אך ב-1957 נשללה אזרחותו האיטלקית והוא הפך לאזרח גרמני.
למרות מספר בקשות ההסגרה על ידי גרמניה ואוסטריה, הקונסוליה הגרמנית במילאנו הוציאה לו דרכונים חדשים לאחר שפג תוקפם של דרכוניו הישנים.
כשגורש לגרמניה בשנת 1988, מחלקת התביעה הציבורית של דורטמונד לא אישרה הסגרה לאוסטריה או לצ'כוסלובקיה, ולכן הוא שוחרר ללא הליכים משפטיים.
מ 1988 עד 2000 חי מלות בבית אבות ליד מינכן, אשר מומן בחלקו על ידי גודרון בורוויץ שהייתה בתו של היינריך הימלר.
מלות נעצר ב-25 במאי 2000 והואשם על ידי מחלקת התביעה הציבורית במינכן.
המשפט החל ב-23 באפריל 2001 בבית המשפט המחוזי במינכן, וב-30 במאי 2001 הורשע מלות בגין רצח וניסיון לרצח ונידון למאסר עולם.
עשרה ימים לפני מותו נמצא מלות בלתי כשיר למאסר, עקב מחלת הסרטן בה חלה, ושוחרר.
אנטון לסר הוא שחקן בריטי ממוצא יהודי.
לסר למד בבית ספר במוזלי שבברמינגהאם ובאוניברסיטת ליברפול.
ב-1977 החל ללמוד ב-RADA שם זכה במדליית זהב על שם בנקרופט כשחקן המבטיח של השנה.
כשחקן ברויאל שייקספיר קומפני שיחק בתפקידים שייקספיריים רבים בהם טרוילוס ב"טרוילוס וקרסידה", אדגר ב"המלך ליר", פטרוקיו ב"אילוף הסוררת", רומיאו ב"רומיאו ויוליה", ברוטוס במחזה "יוליוס קיסר", ליאוניסט ב"אגדת חורף" ואת המלך ריצ'רד השלישי במחזה באותו שם.
לסר מרבה להופיע ברדיו, הוא כיכב בעיבוד של רדיו ה-BBC לסדרת ספרי המתח "פלקו" של לינדזי דייוויס.
כמו כן הקליט ספרי שמע רבים בהם מיצירותיו של צ'ארלס דיקנס.
ההקלטה שלו לספר תקוות גדולות זיכה אותו בפרס טוקי (Talkie Award).
מגוון הספרים שהקליט נע בין ספרים קלאסיים כמו "גן העדן האבוד" מאת ג'ון מילטון וכתבי הומרוס וספרים בני זמננו כמו רומנים מאת רוברט האריס ופיליפ פולמן.