tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שימש כדירקטור בחברות ציבוריות רבות וכיועץ כלכלי לבנימין נתניהו בעת כהונתו כשר האוצר בממשלת אריאל שרון.
נולד ב-1935 בישראל, אז עדיין פלשתינה, את ילדותו העביר ברעננה.
בשנים 1961-1955, למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית בהנחיית ניסן לויתן.
בשנת 1964 פרסם את עבודת הדוקטורט שלו "Essays In Economic Growth" בהנחיית רוברט סולו ופול סמואלסון באוניברסיטת MIT.
בשובו לארץ נמנה עם הצוות שהקים את החוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1973 קודם לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
כיהן כראש החוג לכלכלה בין השנים 1978-1975. היה ראש המכון למחקר כלכלי בישראל ע"ש פאלק בשנים 1993-1984 ועבד גם במרכז שלם.
במשך השנים היה פרופסור אורח באוניברסיטאות מובילות בארצות הברית, ובהן דארטמות' קולג', אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, אוניברסיטת סטנפורד ו-MIT.
המהלך השנים שיתף פעולה מחקרית עם חוקרים רבים.
בין החוקרים עמם שיתף פעולה באוניברסיטה העברית: חיים ברקאי ומיכאל קרן.
היה יו"ר דירקטוריון של חברת הגמל לעובדי האוניברסיטה העברית בשנים 2011-2004, וחבר בוועדת ההשקעות שנים רבות ועד מותו.
כמו כן כיהן בוועדה המייעצת של בנק ישראל לענייני בנקאות.
פרופסור לבהרי היה מן הכלכלנים שהתחנכו על התאוריות של דן פטינקין, והיה מחויב לחלוטין לכלכלה חופשית, והתבלט כמתנגד אקטיבי לקרטליזציה בשוק ההון והבנקאות.
במקביל לעבודתו באוניברסיטה העברית הרצה גם במכללת נתניה, ובמרכז האקדמי רופין.
מעבר לעבודתו האקדמית, היה מיוזמי ומקימי כפר עידוד, מסגרת המיועדת למבוגרים עם קשיי למידה, תפקוד והסתגלות.
בתאריך 23 ביולי 2023 נקרא כפר עידוד על שמו.
היה חובב כדורגל נלהב, ששימש גם כפרשן אורח בתוכניות שירים ושערים, וכדור בראש (יחד עם דן הורוביץ) בשנות ה-80, ותחילת שנות ה-90.
היה נשוי לרות אביבה שנפטרה ב-1987. נפטר ב-20 בינואר 2023 והותיר אחריו שני ילדים.
בתו הצעירה מיכל, היוותה עבורו את ההשראה להקמת כפר עידוד.
דוד ישראל ארונשטם (נולד ב-21 באוקטובר 1991) הוא משורר, פרוזאיקן ומתרגם ישראלי.
ארונשטם נולד בקריית ביאליק למשפחת עולים מברית המועצות.
למד בתיכון אורט קריית ביאליק.
החל לכתוב שירה ופרוזה במהלך שירותו הצבאי במפקדת חטיבת גולני.
לאחר שחרורו, עבר לשדרות, שם למד קולנוע במכללה האקדמית ספיר.
בשנת 2017 יצא לאור ספרו הראשון, "חלום ישן", בהוצאת גוונים.
זמן קצר לאחר מכן, הוזמן לשפוט בתחרות תרגום במסגרת "פסטיבל הספרותי לילדים דו-לשוניים".
בשנת 2018 החל לפעול לקידום השירה בחיפה ובקריות והקים יחד עם המשוררים טל סגל וכרמית דגני את "שירת התחתית", ליין ערבי שירה רב-לשוני שהתקיים בפאב הסינקופה.
בשנת 2019 הקים את "SALAT", כתב עת רב-לשוני לתרבות.
בשנת 2021 יצא לאור הספר המתורגם הראשון של ארונשטם, "זה לא יותר חדש לחיות", אשר איגד בתוכו את מיטב שיריו של סרגיי יסנין.
הספר זכה לציון לשבח במסגרת הפרס ע"ש סוניה ברשילון.
בשנת 2023 ייסד בשיתוף עם הוצאת קתרזיס את "אטלנטיס", סדרה לספרות ספקולטיבית.
סיפור ספקולטיבי קצר של ארונשטם בשם "תמורות ושינויים" התפרסם במסגרת פרס עינת לשנת 2023.
שיריו התפרסמו בכתב העת "עלטה", "מעריב", "הארץ" ועוד.
ארונשטם הוא בוגר תואר שני בספרות השוואתית מאוניברסיטת חיפה.
חלום ישן, הוצאת גוונים, 2017, בעריכת עמוס לויתן.
קידה לקיוכלבקר, הוצאה עצמאית - הוצאה לאור, 2018, בעריכת יואב גלבוע.
זה לא יותר חדש לחיות מאת סרגיי יסנין, הוצאת קתרזיס, 2021.
הסגן נים מאת יורי טינאנוב, הוצאת קתרזיס, 2022.
קשה להיות אל מאת ארקדי ובוריס סטרוגצקי, הוצאת קתרזיס, 2023.
הסומאק מאת אולריק דובני, הוצאת קתרזיס, 2023.
לאחר מכן מאת אדית וורטון, הוצאת קתרזיס, 2024.
יונים מהשאול מאת רוברט א.
לאחר מכן ועוד משונים (אוסף סיפורים קצרים) מאת אולריק דובני, ה.פ.
לאבקרפט, אדית וורטון, אדגר אלן פו, הוצאת קתרזיס, 2024.
היצור בעל הפרסות מאת רוברט א.
המודל של פיקמן, המוזיקה של אריך זאן מאת ה.פ.
החדר השורק מאת וויליאם הופ הודג'סון, הוצאת קתרזיס, 2025.
בית היל הרדוף מאת שירלי ג'קסון, הוצאת קתרזיס, 2025.
דוד יפרח הוא ראש המועצה האזורית שדות דן מאז 2014.
בכ"ב בתשרי ה'תשע"ד (26 בספטמבר 2013), נפטר ראש המועצה האזורית שדות דן מנשה משה, בעקבות כך נערכו בכ"א בטבת ה'תשע"ד, 24 בדצמבר 2013 בחירות מיוחדות לראשות המועצה.
יפרח נתמך בידי הרב מרדכי שמואל אשכנזי רב היישוב כפר חב"ד שבמועצה.
ב-2018 הוביל את שינוי שם המועצה האזורית ל"מועצה האזורית שדות דן", לאחר שטען כי השם הקודם "עמק לוד" אינו מייצג את אופי היישובים במועצה.
שם המועצה נבחר בבחירות מיוחדות שנערכו בנושא.
בבחירות 2018 הוכרז כמועמד יחיד וזכה לקדנציה שנייה בתמיכת כל ראשי הוועדים המקומיים במועצה.
בבחירות 2024 התמודד מולו יובל שטרית מחמ"ד, יפרח ניצח עם 59.3% מהקולות.
דוד כץ (15 באוגוסט 1906 – 21 בנובמבר 1974) היה מנהל מחלקת הנדסת החשמל והמהנדס הראשי של קופת חולים כללית, במשך כ-25 שנה עד מותו.
בתפקידו הקים רשת בתי חולים ומרפאות בכל הארץ.
כץ נולד ב-15 באוגוסט 1906 בביריזובקה שליד אודסה, האימפריה הרוסית, לאביו, הד"ר יעקב כץ, רופא שיניים (ובעבר מנהל בי"ס), ולאמו, פני לבית אסטיס.
בעקבות מותה של אחותו התינוקת, בשנת 1913 עזבה המשפחה לרדזיבילוב שבמחוז ווהלין (כיום אוקראינה), מקום הולדת אביו, ושם התגוררה המשפחה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, אז פונתה חזרה לביריזובקה.
כיהודים רבים אחרים גם על משפחת כץ עברה תקופה קשה במהלך המהפכה הרוסית, לאור אימת פשיטת הכנופיות של נסטור מאכנו, גריגורייב, מריה ניקיפורובה (ה"לבנים").
משנודע על חתימת הסכם פולין-רוסיה (הסכם ריגה) חזרה משפחה כץ לרדזיבילוב ב-1922. במשך זמן מה סייע כץ למשפחתו בפרנסה והתקבל לעבודה בטחנת הקמח הממונעת בלאבן, כעוזר טכנאי.
מאחר שבפולין היו קיימות הגבלות אנטישמיות על לימודים ועבודה (חוקי ה'נומרוס קלאוזוס') נאלצו דוד ושמעון, אחיו הבכור, ללכת ללמוד בגרמניה לצורך השלמת לימודיהם בהנדסת חשמל.
את השכלתם הטכנולוגית החלו עוד בגימנסיה ברוסיה.
דודו של אביו, סלומון קרמין שהתגורר בגרמניה, סייע לשני הבנים כלכלית.
בשנת 1925 הוסמכו שני האחים כמהנדסי חשמל, ולאחר תום לימודיהם נסעו לעבוד בפריז, שם הועסק באחת מתחנות הכוח של המטרו בפריז.
ב-1928 חזר כץ לקרמניץ, פולין, ועבד בתחנת הכוח בעיר, כמנהל טכני וכסגן מנהל התחנה.
בנוסף הוא עבד גם עם בתי חולים מחוזיים ויהודיים, חברות ביטוח סוציאלי ורופאים פרטיים, ואף תרם מניסיונו בייעוץ הנדסי מורשה למוסד , בי"ס גבוה נודע מהמאה ה-18, ששכן במבצר גדול ועתיק, וכלל בתוכו מתקנים תעשייתיים שונים.
בזכות הפרויקט החשוב שביצע, חיבור הערים והעיירות הפזורות ברדיוס רחב באזור לרשת החשמל, קיבל כץ הכרה רשמית כמהנדס מומחה מטעם משרד המסחר והתעשייה הפולני, הישג לא מבוטל ליהודי בתקופה זו.
בשנת 1935 אחיו שמעון התקבל לעבוד עם מייסד חברת החשמל בפלשתינה-א"י, פנחס רוטנברג, וקיבל סרטיפיקט עלייה, שעמו עלה ארצה ב-1936.
במאי 1937 התקבלה החלטה באיגוד מהנדסי החשמל הפולני הקובעת כי היהודים, בהיותם "יסוד הרסני לחברה", אינם יכולים להשתייך לאיגוד זה.
הלחץ לפטר יהודים עלה מכיוון השלטון המקומי והתקבלו החלטות פוליטיות אנטישמיות.
למרות זאת, כץ המשיך עבודתו במחלקה הטכנית התעשייתית בליצאום, ובינואר 1938 התחיל לעבוד בהנהלה הראשית של המקום.
למרות זאת, לאור גלי האנטישמיות הגואים הוא החליט לעזוב את פולין ופנה לקונסוליה האמריקאית בוורשה, אולם, הואיל ומקום הולדתו היה רוסיה, פקידי הקונסוליה רשמו אותו תחת המכסה הרוסית - ושערי ארצות הברית נסגרו בפניו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החליט כץ לעזוב לליטא, לטביה, משם למדינות סקנדינביה, כשהיעד הסופי הוא בריטניה, אולם לאחר חציית הצבא הסובייטי את הגבול, הוא נאלץ לחזור לקרמניץ, מרחק 400 ק"מ, ברגל.
מאחר שהסובייטים כבר היו בעיר, כץ פנה לבית הוריו בברודי.
הוא בדק שכולם בחיים ועזר בתיקון הדירה שנהרסה בהפצצות.
לאחר מכן הוא חזר לקרמניץ, שם המשיך בעבודתו בצו השלטון הסובייטי עד 18 במרץ 1940, יום הלאמת הליצאום על ידי הסובייטים ופיזור העובדים.
הוא נעתר לבקשת עמיתו המהנדס, שהיה אדם חולה, ונשאר לעזור בתחנת הכוח, עד פרוץ מבצע ברברוסה.
ב-26 ביוני 1941, הצבא הסובייטי קיבלו העובדים צו עזיבה מיידי, 'אבקואציה' (פינוי), מקרמניץ, בשל התקרבות הגרמנים, והוטל עליו להגיע ליאמפיל.
הוריו סירבו להתפנות לברית המועצות הקומוניסטית ונשארו בפולין עם אחותו הרופאה, ד"ר תמרה בילצקי (לימים בלרד) לבית כץ.
אל כץ הצטרפו מספר עובדים ומשפחותיהם.
בהוראת הסובייטים המשיך כץ לבדו מיאמפיל לסטארו קונסטנטינוב, שהייתה תחת הפצצות כבדות וכץ החליט להגיע לקייב, ומשם לאודסה, לקרובי משפחתו.
בהגיעו לתחנת הרכבת נעצר בידי ה-NKVD בחשד לריגול לטובת הגרמנים, בגלל לימודיו בגרמניה.
הוא נחקר מספר פעמים ואף הועמד בפני כיתת יורים במשך מספר שעות, אולם הוא מצא בכיס צדדי בתיקו חשבון ארנונה ישן ועליו שמו וכתובתו בקרמניץ, מה שהוכיח לסובייטים כי הוא אכן אזרח פולני מזה שנים, ולא מרגל גרמני.
הוא נשלח מעיר לעיר: קייב, קרמנצ'וג, דנייפרופטרובסק, בטאייסק ליד רוסטוב, סטלינגרד, פנזה וקויבישב.
מקויבישב היה אמור להישלח לסיביר, כמו אלפי אנשים אחרים מפולין שהוגלו בידי הסובייטים, אולם הוא ברח מהרכבת ועלה על רכבת אחרת, לטשקנט, אוזבקיסטן, אליה הגיע באוגוסט 1941. בטשקנט התקבל לעבודה בבתי חולים הקולטים פצועים מהחזית, ועבד שם בהתקנת טכנולוגיה חדשה: מכשירי צילום רנטגן וציוד לפיזיותרפיה.
הוא נשאר שם כ-7 חודשים ובסופו של דבר עבד בכ-20 בתי חולים צבאיים גדולים (1,000 מיטות בכל אחד).
הוא גילה כי אחותו הצעירה וגיסו, הד"ר שאול ורעיה ויינטראוב, נמצאים בקלמיקה שליד אסטרחן, בדרום רוסיה, מרחק כ-2,500 ק"מ משם.
בינתיים מתפרסם הסכם שיקורסקי-מאיסקי שנחתם ב-30 ביולי 1941 בין הממשלה הפולנית הגולה לבין שגריר רוסיה בלונדון, איוואן מאיסקי, שקבע שיוקם צבא פולני על אדמת רוסיה שיהיה כפוף לפיקוד העליון הסובייטי, ויעמוד בראשו הגנרל הפולני ולדיסלב אנדרס.
האסירים הפולנים שהוגלו מפולין למחנות העבודה בברית המועצות קיבלו חנינה.
כרבים אחרים, שראו בגיוס לצבא אנדרס הזדמנות לשיפור תנאים, עזיבת ברית המועצות, הזדמנות להילחם בנאצים או אפילו הגעה לארץ ישראל, גם דוד ביקש להתגייס לצבא אנדרס.
בשלב זה, הוא הצליח לתקשר עם אחותו וגיסו, במאמצים מרובים, ושלושתם התאחדו.
גיסו מצא עבודה בכפר נידח, מרחק 150 ק"מ מטשקנט ושלושתם התגוררו באחד הכפרים בתנאים פרימיטיביים, בצריף בוץ שורץ חרקים, בתנאים של מלריה ומחסור באוכל, וההגעה לעבודה הצריכה הליכה בבוץ במשך 14 ק"מ לכיוון אחד.
לאחר שסידר עבודה לגיסו הרופא, ולאחותו, כאחות, באחד מבתי החולים שהוא עובד בהם, הוא הגיע ב-30 באפריל 1942 ללשכת הגיוס בעיר יאנגי יול (Yangi Yul) כדי להתגייס.
הוא הופנה לעיר גוזאר (Guzar), מחוז בוכרה, מקום המטה הראשי של צבא פולין, אולם שם נדחה מסיבות אנטישמיות באמתלה של בריאות לקויה.
נעשה ניסיון להקמת יחידות יהודיות נפרדות בתוך הצבא הפולני, בעיקר מצד אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, שראו בהשתתפות היהודים בלוחמה כלי להשגת המטרות הלאומיות בארץ ישראל.
הניסיון נכשל, אך היו יהודים, ביניהם כץ, שאותרו ליחידות מיוחדות.
בתור מהנדס, שובץ דוד לפלוגת אזרחים-מומחים שהורכבה מחיילים יהודים, ובה שירת עד 15 ביוני 1942 בתנאים קשים ותחת אנטישמיות גלויה מצד הפיקוד הפולני.
בסוף יוני היחידה פורקה, וכץ ביקש להצטרף ליחידה אחרת, במטרה לעזוב עם צבא אנדרס את ברית המועצות לאיראן.
גם הפולנים וגם הסובייטים לא רצו ביהודים בשורותיהם ולאחר סחבת צבאית ארוכה הצליח כץ להיכלל ברשימת העוזבים.
ב-13 באוגוסט 1942 הוא עזב את מחנה ורבסקוי (Vrevskoy) שבאוזבקיסטן על ספינה דחוסה, כאזרח פולני, עם עוד 118 יהודים-פולנים, לעיר הנמל פאהלווי (Pahlevi) באיראן.
כץ נרשם במצבת המשלחת הפולנית, ואליהו רודניצקי, נציג המשרד הארצישראלי בטהראן, הודיע כי פני המשלחת לארץ ישראל, אולם תוכנית זו לא התממשה וכץ גויס מחדש לצבא אנדרס ושובץ ליחידת אזרחים-מומחים.
באותה עת עבר צבא אנדרס לפעול בחסות בריטניה במזרח התיכון בשל הסכסוך בין ממשלת פולין והסובייטים, והתאגד תחת השם הכוח הפרסי-עיראקי (PAI - Persian and Iraq Force), הארמייה הבריטית העשירית.
ב-12 בספטמבר 1942 באמצעות המשלחת הפולנית בטהרן הוא התנדב לעבודה במפעלי חיל האוויר הבריטי בטהראן, כמהנדס חשמל.
לאור כישוריו המקצועיים הוא התקבל והוצב ביחידת תחזוקה מס' 138 במפעל 'שבאז' לייצור מטוסים.
שם היה עליו לפקח על תחנת כוח של דיזל-גנרטורים, לדאוג לתחזוקה הטכנית ולהתקנות החשמל במטוסי קרב.
ב-19 בנובמבר 1942 נקטעה עבודתו במפעל, והוא שובץ כאיש טכני לטייסת קרב בעיראק, בדצמבר 1942.
ב-30 במרץ 1943 הוא הגיע לבריטניה, שם הוצב בטייסת 316 הפולנית של חיל האוויר המלכותי, עבר קורסים שונים, וביוני 1944 הוא הוצב בכוח הטקטי השני, כנף 131, טייסת 316, שהורכבה ממטוסי ספיטפייר.
חיל האוויר הטקטי השני, שכלל גם כוח פולני חזק, מנה כ-1,000 מטוסי קרב ומפציצים קלים, וכלל מערך תמיכה משלו, השתתף במהלך הפלישה לנורמנדי, וכבר ביום הראשון למבצע רשמו הפולנים הישג בהפלת 30 מטוסים גרמניים, כמו גם הפגזת עמדות גרמניות בעורף האויב.
כץ השתתף במבצע הפלישה לנורמנדי ובקרבות הקשים לשחרור צרפת, בלגיה, הולנד וכיבוש גרמניה.
במהלך הקרבות הוא השתתף בשחרור אסירים ממחנות רבים, ביניהם מחנה ברגן בלזן.
ביום כניעת גרמניה הנאצית שחררו כץ ואנשי היחידה שלו את עובדי הכפייה, רבים מהם יהודים, ממפעלי תאגיד קרופ.
בתום המלחמה המשיך כץ לשרת בכוחות הכיבוש הבריטיים בגרמניה, ונרשם כמתנדב במחתרת הרזיסטאנס הצרפתית ובמחתרת הלוחמים הבלגיים.
כץ אף הצליח לאתר את הוריו ואחותו ששרדו את המלחמה בפולין.
הוא השיג להוריו סרטיפיקט עלייה והם עלו לארץ ישראל ב-1946. הוא המשיך לשרת בצבא הבריטי, והוצב בגרמניה, ככוח כיבוש (Occupation Force).
בסוף מאי 1947 הוא שוחרר מהצוות הפולני שתחת פיקוד ה-RAF וצורף לכוח היישוב-מחדש הפולני (Polish Resettlement Corps) במסגרת ה-RAF, וב-17 באפריל 1948 שוחרר מהצבא הבריטי.
לאחר שחרורו ולאור מגבלות העלייה של הספר הלבן, היגר לאוסטרליה יחד עם אחותו וגיסו, אליה הגיעו ב-21 במאי 1948. הוא חי בסידני, ועבד בחברת שוופס, בתחנת הכוח של החברה ובהתקנות תעשייתיות שונות.
ב-1951 הוא התבשר על מותו הפתאומי של אחיו הבכור שמעון, בישראל.
הוא עזב במהירות את אוסטרליה, כדי לטפל בהוריו ניצולי השואה בישראל ובאוגוסט 1951 הוא הגיע ארצה.
לאור ניסיונו הוא הוזמן על ידי ההנהלה הראשית של קופת החולים של הסתדרות העובדים להמשיך את תפקידו של אחיו, המהנדס הראשי במחלקה הטכנית.
הוא שימש כמנהל מחלקת הנדסת החשמל והמהנדס הראשי בה במשך כחצי יובל שנים, עד מותו בשנת 1974.
במהלך שנות עבודתו ביקר בבתי החולים הגדולים והחדישים באירופה, ארצות הברית ואוסטרליה, בחן את הסטנדרטים הגבוהים לפיהם נבנו ויישם אותם בארץ.
עם השנים גדל נפח תפקידו של כץ ונוספו בו תחומי אחריות חדשים בהתאם להתפתחות המדע והטכנולוגיה, לצד קליטת גליי עלייה המונית ומלחמות ישראל.
תחת ניהולו התבצעה עבודת תכנון והקמה של תשתית חשמל למתקנים רפואיים גדולים, הן במוסדות הקיימים ובמיוחד בפריסת מרכזים רפואיים חדשים וחדשניים, מן הטובים בעולם באותה עת.
תרומתו הייחודית הייתה תכנון והקמת תחנות כוח אוטונומיות לשעת חירום, מבוססות דיזל-גנרטורים וממוקמות בתוך מתחם בית החולים - תכנון שקבע סטנדרט חדש בהצלת חיים.
כץ נפטר ב-1974 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
דוד כץ היה נשוי לגליה כץ לבית וולוברינסקי, מהנדסת ומתרגמת, ואב לשתי בנות.
דוד כוכב (2 באפריל 1927 – 2 במאי 2010) היה כלכלן ישראלי, מבכירי הכלכלנים במדינה.
תרם רבות לפיתוח כלכלת ישראל בשנותיה הראשונות ולהקמת בנק ישראל.
כיהן בתפקידים בכירים במשרד האוצר, בבנק העולמי, בתה"ל, במערכת הביטחון ובבנק לאומי.
במלחמת העצמאות נפל בשבי הירדני בגוש עציון.
כתב ספר הסוקר את תולדות כלכלת ישראל.
דוד יצחק שטרן נולד בעיירה קלם שבליטא למשפחה דתית.
עם התגברות האנטישמיות בשנות השלושים רכשה המשפחה קרקע בארץ ישראל על מנת לאפשר קבלת סרטיפיקטים ועליית המשפחה המורחבת מאוחר יותר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עלה אביו ארצה ולאחר מספר חודשים הצטרפו דוד, אמו מנוחה ואחותו חנה.
בני המשפחה המורחבת שנותרו בליטא נרצחו ב-1941.
עם עלייתו ארצה למד דוד בבית הספר "יבנה" ואחותו למדה בבית הספר לבנות "תרבות".
העובדה שידעו עברית הקלה מאד על קליטתם בארץ, ודוד הצטרף לתנועת בני עקיבא.
לאחר סיום בית הספר היסודי נרשם לבית הספר הריאלי, בו סיים את לימודיו בשנת 1945. כשהיה בן 14 נפטרה אמו ממחלה, והוא עזר לאביו בתפעול חנות המכולת שהייתה בבעלותם.
במקביל המשיך בפעילותו בבני עקיבא ועם סיום בית הספר התיכון עסק בהדרכה בסניפי התנועה בחיפה ובסביבה.
בשנת 1947 התחיל את לימודיו באוניברסיטה העברית בכוונה להתפתח בכיוון של מדעי החברה והיסטוריה, אולם לאחר הכ"ט בנובמבר נענה לקריאת ההגנה בירושלים להתגייס.
עם גיוסו להגנה הוצב בגדוד מכמש בשכונת מקור חיים בירושלים.
לאחר מכן הוצב למשימה של אבטחת השיירות לירושלים.
ב-27 במארס יצא עם שיירת נבי דניאל לגוש עציון, והוצב בחרבת זכריה כמ"כ.
ב-14 במאי, לאחר התקפה מסיבית של כוחות הלגיון הירדני המשוריינים, התקבלה הודעה ממטה ההגנה על הסכם להפסקת הקרבות והליכה לשבי.
מגיני גוש עציון נלקחו לבמעצר בחברון ולאחר מכן הועברו על ידי הלגיון למחנה שבויים אום אל ג'מאל בצפון ירדן.
במהלך פברואר-מרס 1949 שוחררו השבויים במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
עם שחרורו מהשבי, גויס דוד לצה"ל, הוענקה לו דרגת סג"ם בהמלצת המ"פ אברהם טמיר ולאחר מכן שוחרר משירות סדיר והוצב למילואים.
במהלך השבי התגלגל לידיו ספר לימוד כלכלה באנגלית וכוכב מצא בו עניין רב.
הוא החליט להרשם מחדש לאוניברסיטה העברית ללימודי כלכלה, סטטיסטיקה וסוציולוגיה ושם פגש במרצה הצעיר דן פטנקין שעזב את משרתו באוניברסיטת שיקגו על מנת להשתתף בהקמת לימודי הכלכלה במדינת ישראל.
בוגרי המחזור הראשון של כלכלה באוניברסיטה העברית, כ-20 במספר, קיבלו את הכינוי "נערי פטנקין".
עם סיום לימודיהם השתלבו רובם בתפקידי מפתח בשירות הציבורי או המשיכו לתארים מתקדמים באוניברסיטאות בחו"ל, חזרו ארצה והפכו לפרופסורים בולטים לכלכלה באוניברסיטאות בארץ.
במהלך הלימודים היה כוכב פעיל מאד בהסתדרות הסטודנטים, היה יו"ר ועדת התרבות שלה ועבד בה כאחראי על תעסוקת סטודנטים.
בסיום הלימודים כתב עבודת גמר עליה זכה בפרס קניג וקיבל תואר מוסמך בכלכלה.
עם סיום לימודיו מונה לעוזרו של דוד הורוביץ בהקמת בנק ישראל והכנת חוק בנק ישראל.
החוק אושר בכנסת ב-28 באוגוסט 1954 ודוד הקים את מחלקת המחקר בבנק.
בנוסף לכך היה מופקד על קבלת הלוואות למיזמים לאומיים שונים, כגון בניית נמל אשדוד, הרחבת מפעלי ים המלח ולשיפור מערכת הכבישים.
בסתיו 1958 קיבל על עצמו תפקיד נוסף של יועץ כלכלי בכיר לשר האוצר במקביל לתפקידו בבנק ישראל.
הוא ריכז הן מטעם האוצר והן מטעם הבנק את הכנת תקציב המדינה הראשון של מדינת ישראל בשנים 1959/1960. בשנת 1961, עם הקמת הרשות לתכנון כלכלי, מונה למנהלה הראשון.
במסגרת תפקידו באוצר ריכז את הצוות שתיכן את הפיחות של שנת 1962 כאשר שער החליפין שהיה 1.8 לירות לדולר הועלה ל-3 לירות לדולר ביום ו' 9 בפברואר 1962. דוד נודע כ"אדריכל הפיחות", ולאחר מכן כאבי תוכנית החומש הכלכלית לשנים 1965 - 1970.
בתחילת 1965 מונה כיועץ כלכלי בכיר ב בוושינגטון, והיה לישראלי הראשון שמונה לתפקיד בכיר שכזה.
במסגרת תפקידו עסק במתן הלוואות למדינות מתפתחות ובהגדרת מדיניות הבנק ובין היתר הוביל משלחות של הבנק לניו זילנד, אתיופיה, חוף השנהב ותאילנד.
עם חזרתו לישראל בשנת 1969 מונה למשנה למנכ"ל תה"ל, תפקיד אותו מילא במשך כ-3 שנים.
חלק מהמיזמים עליהם היה ממונה היו בחו"ל, כמו תוכנית פיתוח לניהול מים במקסיקו ותוכנית השקייה לאומית לברזיל.
במקביל עסק בפעילויות בארץ כמו תוכנית אב לפיתוח התיירות וחיזוק המחלקה הכלכלית של תה"ל.
בשנת 1972 נקרא על ידי משה דיין לשמש בתפקיד היועץ הכלכלי למערכת הביטחון והמשיך בתפקיד גם תחת שמעון פרס כשר ביטחון עד שנת 1976.
בין השנים 1976 ו-1983 שימש במספר תפקידים בקבוצת בנק לאומי – סמנכ"ל בכיר לתכנון, מנכ"ל בנק ההשקעות לאומי ושות' ומנהל החטיבה לתכנון אסטרטגי.
בשנת 1985 ביצע הבנק העולמי מחקר השוואתי על 13 כלכלות מפותחות בעולם כאשר את המחקר על ישראל ביצע כוכב.
ב-1986, עבר לתקופת עבודה נוספת בבנק העולמי בוושינגטון, שם עסק בעיקר במעבר ארצות מזרח אירופה וסין לכלכלת שוק.
הוא השתתף במשלחות לסין, פולין, צ'כוסלובקיה, הונגריה, המדינות הבלטיות, בלרוס ובולגריה.
ב 1991 חזר לישראל והתחיל לעבוד במשרה חלקית בתפקיד כלכלי בכיר במערכת הביטחון.
במקביל לכך, מונה לדירקטור בבנק לאומי, תפקיד בו שימש 8 שנים עד 1999.
נישא ב-1951 לתמי בן שלמה, ונולדו להם שתי בנות.
בשנות הששים לחייו חלה במחלת פרקינסון.
נפטר ב-2 במאי 2010 בגיל 83, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב .
דוד כהן (נולד ב-24 בפברואר 1948, בורגס, הרפובליקה העממית של בולגריה) הוא דיפלומט ישראלי אשר כיהן בשורת תפקידי שגריר של ישראל.
דוד כהן נולד בבורגס שבבולגריה, ב-1949 עלה עם משפחתו לישראל ובהמשך, התגורר בראשון לציון.
כהן רכש השכלה תיכונית בגימנסיה הריאלית.
בין השנים 1970–1974 למד בפקולטה למדעי המדינה, וללימודים ספרדיים ואמריקה הלטינית באוניברסיטה העברית בירושלים ובה רכש תואר ראשון במדע המדינה.
ב-1972 הצטרף כהן לשירות החוץ הישראלי.
בין השנים 1975–1980 כיהן כמזכיר שני בשגרירות ישראל בקיטו, אקוודור, בין השנים 1980–1983 כיהן כמזכיר ראשון בדסק מרכז אמריקה והקריביים במשרד החוץ, בין השנים 1983–1985 כיהן כסגן נציג ישראל לארגון התיירות העולמי והוצב במדריד.
בין השנים 1985–1988 כיהן כקונסול דיפלומטי של ישראל במיאמי, ארצות הברית, ובין 1988–1990 כיהן כסגן ראש הטקס במשרד החוץ.
בין השנים 1990–1993 כיהן כשגריר ישראל באל סלוודור ושגריר לא תושב בבליז, בין השנים 1993–1996 כיהן כראש חטיבת אמריקה הלטינית במשרד החוץ, ובין 1996–2000 כיהן כשגריר ישראל בבולגריה.
בין השנים 2000–2005 כיהן כסגן מנהל ובהמשך מנהל ההכשרה במש"ב – סוכנות הסיוע הלאומית של ישראל, בין השנים 2005–2009 כיהן כשגריר ישראל בצ'ילה, ובין השנים 2011–2015 כיהן כשגריר שאינו תושב בבוסניה והרצגובינה, אלבניה ומקדוניה הצפונית.
ב-2012 עבר לאלבניה בכדי לנהל את הקמת שגרירות ישראלית קבועה בטירנה בירת אלבניה, ומונה לשגריר ישראל התושב הראשון במדינה זו.
ב-2015 פרש לגמלאות משירות החוץ.
בין השנים 2019–2023 כיהן כהן, יו"ר עמותת סלבדור למורשת יהדות בולגריה, ונכון ל-2025 כיהן כחבר הנהלת הפדרציה הספרדית העולמית, ועד העדה הספרדית בירושלים, איחוד עולי בולגריה, אגודת הידידות ישראל–צ'ילה, ו"בית מורשת יהדות בולגריה ביפו".
כן מכהן כחבר יועץ ברשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
דוד כאהן (נולד ב-14 באוגוסט 1947) הוא כימאי ומדען חומרים ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע ולשעבר ראש המחלקה לחומרים ופני שטח.
מומחה לאנרגיה מתחדשת, ביו-אלקטרוניקה וחומרים אופטו-אלקטרוניים.
חתן מדליית הזהב של החברה הישראלית לכימיה לשנת 2024.
דוד (פרדיננד) כאהן נולד בעיירה ווכט שבדרום הולנד, בנם של הנרייט ("יט", לבית עליון) ומקס כאהן, ניצולי השואה שאבותיהם הגיעו להולנד מפורטוגל, חבל אלזס וארץ ישראל.
אח לחירטרוידה ויואל-יעקב, ואח של סבתו היה הפוליטיקאי שלמה רודריגס דה מירנדה.
התחנך בהולנד והתעניין במדע מגיל צעיר.
עבודת הדוקטורט שלו, שבוצעה בהנחיית פרופ' ג'יימס איברס בכימיה ופרופ' ג' ברוס וגנר במדעי החומרים, הוגשה ב-1973 ועסקה בתרכובות שרשרת של פלטינה.
עם שובו לישראל ביצע שני מחקרי בתר-דוקטורט: בתחילה שהה במכון ויצמן למדע ועסק בביופיזיקה של ממברנות בהנחיית פרופ' אורה קדם ולאחר מכן עבר לעסוק בפוטוסינתזה בהנחיית פרופ' שמואל מלכין.
את המחקר הזה המשיך בשיתוף עם פרופ' יצחק אוהד באוניברסיטה העברית.
ב-1976 הצטרף לסגל המחלקה לכימיה מבנית במכון ויצמן.
ב-1993 מונה לפרופסור חבר, וב-1998 היה לפרופסור מן המניין.
ב-2017 יצא לגמלאות אך ממשיך לעסוק במחקר פעיל.
לאחר יציאתו לגמלאות ניהל את קבוצת המחקר של פרופ' אריה צבן באוניברסיטת בר-אילן, לבקשתו של צבן עם מינויו לנשיא האוניברסיטה.
כאהן ניהל את הקבוצה עד 2023.
ב-2006 היה מייסד משותף של היוזמה לחקר אנרגיה וקיימות במכון ויצמן (כיום המכון לקיימות סביבתית), והיה מנהלה הראשון עד 2017. כמו כן, כיהן כמנהל מרכז מינרווה לארכיטקטורה סופראמולקולרית וכמנהל הראשון של המרכז הקנדי למחקרי אנרגיה חלופית ע"ש מרי וטום בק.
יסד את מרכז מינרווה לתיקון עצמי של מערכות לאנרגיה וקיימות.
ב-2007–2012 כיהן כראש המחלקה לחומרים ופני שטח, בטרם התאחדה עם המחלקה לכימיה אורגנית ויצרה את המחלקה לכימיה מולקולרית ומדע החומרים, בה הוא חבר כיום.
לאורך השנים שימש כחבר וכיושב ראש בשורה של ועדות מקצועיות במכון ויצמן, ובין היתר כיהן כיו"ר ועדת ההוראה בכימיה בבית הספר למחקר - מכון ויצמן למדע (מדרשת פיינברג).
כאהן שימש כיועץ לתחומי האנרגיה במספר חברות ושימש בתור יו"ר הוועדה המייעצת של חברת אוריון-סולאר.
הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת קיימברידג', באוניברסיטת פרינסטון, באוניברסיטת פרטוריה, באוניברסיטת צ'יבה ביפן, באוניברסיטאות ויקטוריה ואוטגו בניו זילנד, באוניברסיטת לה ספיאנצה באיטליה, באוניברסיטה דלפט לטכנולוגיה בהולנד, באוניברסיטת EPFL בשווייץ ובאוניברסיטת ניו סאות' ויילס באוסטרליה.
במשך שנים רבות העביר בישראל ובעולם קורסים בפיזיקה ובכימיה של מצב מוצק וחומרים, וכן באנרגיה וקיימות.
כאהן חיבר למעלה מ-500 מאמרים, כתב עשרות פרקים בספרים וחתום על עשרות פטנטים.
כאהן הוא אחד מהחוקרים הישראלים המעטים שמדד הירש שלהם עומד על למעלה מ-110.
כאהן תרם רבות לתחום האופטואלקטרוניקה המולקולרית, במיוחד בהבנת הובלת אלקטרונים (טרנספורט) דרך מולקולות ובשימוש במולקולות אורגניות לשיפור ביצועי התקנים אלקטרוניים, בשותפות עם פרופ' אברהם שנצר.
הוא הראה כי שינוי כימי של מוליכים למחצה באמצעות מולקולות אורגניות יכול לשלוט בתכונות הולכת החשמל של דיודות ותאים סולאריים, והדגים שאפקט זה קיים גם כאשר השכבה המולקולרית אינה רציפה.
בכך, פתח אפשרויות חדשות להנדסת ממשקים בהתקני מוליכים למחצה אורגניים ואי-אורגניים.
יחד עם שנצר ורון נעמן, כאהן פיתח נגד מוליך למחצה הנשלט מולקולרית (Molecular Controlled Semiconductor Resistor), פלטפורמת חיישנים המבוססת על אפקט שדה מולקולרי שיתופי.
פלטפורמה זו נמצאת בפיתוח על ידי קבוצות מחקר שונות באקדמיה ובתעשייה.
בנוסף, כאהן היה מחלוצי השימוש בחד-שכבות מולקולריות מבוקרות הקשורות ישירות לסיליקון.
הוא יצר צמתי סיליקון-חד-שכבה מולקולרית באיכות גבוהה, שאפשרה לבצע בהם אילוח.
כמו כן, הוא ושותפיו הראו כי מולקולות אורגניות קטנות יכולות להשפיע כמו מבודדים עבים יותר, וליצור מערכות מתכת-מבודד-מוליך למחצה (MIS) ללא מבודד ממשי.
כמו כן, הוא הראה כי ניתן להשתמש בתגליות אלה ליצירת תאים סולאריים חדשים מסוג מתכת-מולקולה-מוליך למחצה.
כאהן יצר, בנה ובדק את מערכת החד-שכבה החלבון האמינה הראשונה למחקרי הובלת אלקטרונים במצב מוצק דרך חלבונים.
הוא זיהה (יחד עם מרדכי שבס וישראל פכט) בקטריורודופסין כמוליך אלקטרוני טוב, והסביר זאת באמצעות מנגנון הובלת אלקטרונים דו-שלבי דרך הרשתית.
מחקר זה הורחב לחלבונים נוספים (אזורין ו-BSA) ויש לו השלכות על ביו-אלקטרוניקה עתידית והעברת אלקטרונים בחלבונים.
כאהן הציג את המושגים LUSO ו-HOSO (במקום LUMO ו-HOMO, כאשר האות S פירושה "מערכת") ותיקן את המודל המקובל לתיאור הולכה דרך מולקולות.
הוא הציע להשתמש בצפיפות המושרה של מודל מצבי שטח הפנים, ובכך לזהות אורביטליים לא קושרים בממשק שבין מולקולה למשטח כאתר הובלת אלקטרונים.
כאהן תרם לחקר כימיה של חומרים, במיוחד בתחום של חומרים, ממשקים והתקנים פוטו-וולטאיים.
בשנותיו הראשונות כחוקר עצמאי פעל בשיתוף הדוק עם ד"ר (לימים פרופ') גארי הודס ופרופ' יוסט מנסן, והשלושה עבדו בנושא של תאי שמש פוטו-אלקטרוכימיים.
הוא טען כי הפרדת ההמרה הפוטו-וולטאית מסינתזה כימית תמיד תועדף אם קיימות דרכים אלקטרוכימיות יעילות המתבצעות בתנאי חושך.
אחד ההישגים המרכזיים של כאהן הוא תרומתו לתאים סולאריים מ"הדור השני" (CIS, CIGS ,CdTe).
הוא סיפק הסבר כימי לצורך שהיה באותה עת בחימום התא בסביבה חמצנית, כדי לייעל תאים סולאריים פולי-קריסטליניים מורכבים.
מודל זה, המכונה מודל כאהן-נופי, הוא בעל יישומים רחבים מעבר לתאים סולאריים, כולל בחומרים אורגניים פולי-קריסטליניים.
בנוסף, הוא גילה כי צמיחת שכבות דקות של CIGS מתרחשת באמצעות מנגנון "אדים-נוזל-מוצק" (VLS).
כאהן גם גילה ששימוש בזכוכית רגילה, חומר זול יחסית, הוא חיוני ליצירת תאי CIGS אופטימליים.
הוא מצא כי ניתן ליצור מבני התקנים מטא-יציבים בחומרים הומוגניים באמצעות שדה חשמלי חיצוני, וקבע כי זה נובע מסחיפה חשמלית של יוני נחושת.
הוכח שניידות יוני הנחושת ב-CIS וב-CIGS הופכת חומרים אלה לעמידים ויציבים בפני קרינה, בזכות תכונות הריפוי העצמי שלהם.
כאהן גם הבהיר את הפרדוקס לפיו תאים סולאריים פוליקריסטליניים מסוימים עולים על ביצועי תאים חד-גבישיים.
יחד עם גארי הודס, הוא גילה שתאי CdTe סולאריים אינם יציבים עקב חשיפה לאוויר וסיפק הנחיות לייצובם.
תרומות נוספות של כאהן כוללות מחקר בנושא תאים סולאריים מבוססי פרובסקיטים הלידיים, שבהם הראה (יחד עם הודס) שניתן לייצב אותם על ידי הסרת החלק האורגני, והדגיש את החשיבות של הרכות המכנית שלהם.
הוא גם הראה שיש גבולות כימיים למזעור מכשירים עקב חוסר היציבות הכימית הבסיסית של צומת ה-P-N.
כאהן הצליח להדגים באופן ניסיוני את תכונות הריפוי העצמי של פרובסקיטים ברומידיים.
פרס ארנסט דוד ברגמן (1980)
פרס אגודת החיילים היהודים-פולנים בבריטניה לחקר התקנים אלקטרונים (1998)
הקתדרה הפרופסוריאלית ע"ש רולנד וסילביה שפר לחקר האנרגיה (2002)
פרס המחקר ע"ש אדוארדס של החברה הישראלית לוואקום (2003)
פרס החברה הישראלית לכימיה על מחקר מצטיין (2012)
עמית החברה לחקר חומרים (2013)
מלגת מדען אורח על-שם פרופ' ראו רמהקרישנה מהמכון ההודי למדע בבנגלור (2018)
מדליית הזהב של החברה הישראלית לכימיה (2024)
כאהן נשוי מ-1983 לאמנית גאולה מרוק-כאהן (לבית פימנטל) ואב לארבעה: יעל, יאיר, מאיה וענת.
הוא דובר חמש שפות, חובב טיולים, רכיבה על אופניים והיסטוריה.
דוד כרמל () הוא מדען מחשבים ישראלי המתמחה באחזור מידע (IR).
הוא חוקר במכון לחדשנות טכנולוגית (TII) בחיפה, שם מחקרו מתמקד באחזור מידע ובינה מלאכותית גנרטיבית.
כרמל הוא גם עמית מחקר בכיר בטכניון – מכון טכנולוגי לישראל.
כרמל נולד בקיבוץ בית השיטה בישראל, לדן ואלקה כרמל.
הוא למד מדעי המחשב בטכניון – מכון טכנולוגי לישראל, והתמחה בבינה מלאכותית ומערכות מרובות סוכנים.
כרמל השלים את הדוקטורט שלו בשנת 1997 בהדרכתו של פרופסור שאול מרקוביץ'.
עם סיום לימודיו, הצטרף כרמל למעבדות המחקר של IBM חיפה, שם עבד על מערכות אחזור מידע.
הוא הוביל את הצוות שהשיג את הציון הטוב ביותר ב־Precision@10 בכנס 2001 TREC.
תחום נוסף שכרמל חקר היה יעילות, תחילה באמצעות גיזום סטטי של אינדקסי חיפוש, שפורסם יחד עם רונלד פייגין, יואל מארק ואחרים ב־SIGIR 2001, ועם גיזום דינמי המבוסס על אלגוריתם WAND שפורסם ב־CIKM 2003, במשותף עם אנדריי ברודר ואחרים.
אלגוריתם WAND הורחב מאוחר יותר על ידי חוקרים רבים בקהילה, והוא מצוטט ביותר מ-550 מאמרים אקדמיים.
כרמל תרם לפיתוח שפת השאילתות XML Fragments, שאימצה גישת IR קלאסית לחיפוש XML על ידי הטמעת שאילתת ה-XML ופרגמנטי ה-XML באותו מרחב חיפוש.
מנוע החיפוש המסתמך על XML Fragments, השיג תוצאות מובילות בתחרות INEX בשנים 2002–2006.
תחום מחקר מרכזי נוסף של כרמל היה הערכת קושי שאילתות.
כרמל, יחד עם ד"ר אלעד יום-טוב, פרסם ספר בשם "הערכת קושי השאילתה לאחזור מידע".
מאמרו של כרמל בנושא "ללמוד להעריך את קושי השאילתה", יחד עם אלעד יום-טוב ואחרים, זכה בפרס המאמר הטוב ביותר בכנס SIGIR 2005. כיוון מחקר זה הוביל לשיתוף פעולה ארוך שנים עם פרופ' אורן קורלנד מהפקולטה למדעי הנתונים וקבלת החלטות בטכניון.
כרמל תרם לפרויקט IBM Watson, אשר התחרה מול אלופי בני אדם בתוכנית החידון הטלוויזיונית ג'פרדי!.
העניין הציבורי הרב בפרויקט זה הוביל למספר ראיונות וכתבות בתקשורת המקומית בישראל.
כרמל הצטרף למעבדות יאהו בשנת 2013 ותרם למאמצי מחקר רבים, ובפרט לפיתוח אלגוריתם דירוג חדש לחיפוש דואר אינטרנט, אשר נפרסו בדואר יאהו וסייעו להחיות תחום מחקר רדום.
בין השנים 2017 ו-2023, שימש כמדען יישומי מוביל באמזון, שם עבד על מענה לשאלות קוליות על מוצרים עם אלקסה (העוזרת הקולית של אמזון).
תוצאות המחקר הזה יושמו במערכת המענה לשאלות מוצרים של אלקסה והובילו למספר פרסומים בכנסים מובילים בתחום.
מאז 2024, משמש כחוקר מוביל במכון לחדשנות טכנולוגית (TII), תוך התמקדות ביצירה מבוססת אחזור (RAG) עבור מודלי שפה גדולים, ובכך משלב את ניסיונו המוקדם בבינה מלאכותית עם התעניינותו הנוכחית בחיפוש ובאחזור מידע.
לאורך הקריירה התעשייתית שלו, שמר על קשרים עם האקדמיה.
הוא היה מרצה במשרה חלקית במשך מספר שנים בקורסים בנושא בינה מלאכותית ואחזור מידע במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת חיפה.
החל משנת 2024, הוא מונה לעמית מחקר בכיר בטכניון, בפקולטה למדעי הנתונים וקבלת החלטות, והנחה סטודנטים לתואר שני ותואר דוקטור.
כרמל פרסם יותר מ-150 מאמרים בכתבי עת וכנסים בינלאומיים מובילים, כולל SIGIR, WWW, Wed Search and Data Mining (WSDM), ו־CIKM.
הוא רשום כממציא של יותר מ-60 פטנטים הרשומים בארצות הברית ובעולם.
דוד (הירש-דוד, הירשע־דוד) כץ (נולד ב-1956) הוא חוקר וסופר יליד ארצות הברית המתגורר בוילנה וחוקר את התרבות הליטאית-יהודית ואת השואה במזרח אירופה.
דוד כץ נולד ברובע ברוקלין בניו יורק, למשפה יהודית-ליטאית.
הוא בנו של המשורר היידי והאנגלי מיינקה כץ.
הוא למד בבתי ספר בברוקלין, במכון העברי של בורו פארק ובבית הספר היהודי איסט מידווד, ולאחר מכן בישיבה דפלטבוש, שם הוביל מחאת תלמידים שקראה לשילוב שפת היידיש בתוכנות הלימודים בבתי הספר היהודיים באמריקה.
הוא ייסד וערך את כתב העת היידי-אנגלי לסטודנטים "עליכם שלום" (1972–1974).
הוא למד בלשנות באוניברסיטת קולומביה וסיים את לימודיו בשנת 1978, לאחר שלמד במקביל בסמינר למורי יידיש בניו יורק.
הוא עבר ללונדון בשנת 1978 כדי לעבוד באוניברסיטת לונדון על דוקטורט (שהושלם בשנת 1982) בנושא מקורות המרכיב השמי בשפת היידיש.
במשך שמונה עשרה שנים (1978–1996) לימד לימודי יידיש באוניברסיטת אוקספורד, והוא בנה את תוכנית הלימודים של האוניברסיטה לשפת היידיש.
הוא חי בוילנה, ונוסע ברחבי מזרח אירופה כדי להנציח את זכר יהדות ליטא על ידי ראיונות עם ניצולי שואה.
דוד לוי (21 בדצמבר 1937 – 2 ביוני 2024) היה פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת, סגן ראש הממשלה ושר בממשלות ישראל.
חתן פרס ישראל על מפעל חיים לשנת תשע"ח (2018).
דוד לוי נולד, גדל והתחנך בעיר רבאט שבמרוקו, להוריו, משה, יליד קזבלנקה, וסימי (סימה).
דוד קרוי על שם אחי סבתו, הרב דוד לוי.
בגיל 11 חגג לוי את בר המצווה שלו יחד עם אחיו הגדול, על פי המנהג של יהודי צפון-אפריקה, שבהגיע הבן הבכור לגיל 13, עורכים לו ולאחיו הצעיר חגיגה משותפת.
לוי ואחיו למדו בבית הספר "אליאנס".
במקביל ללימודיו, החל לוי בגיל 12 לעבוד בנגרייה של אביו.
אחרי שעות הלימודים באליאנס, למד גם ב"תלמוד תורה".
מאז נעוריו, הפך לוי ללקוי ראייה בעינו הימנית בשל פגם ברשתית.
במרוקו היה חבר בתנועות נוער ציוניות.
הוא החל ב"בני עקיבא", עבר ל"דרור" וממנה ל"בית"ר".
ב-1956 השתתף בכנס משותף של צעירים יהודים וערבים, שהיה למעשה ויכוח, בו השתתף גם הנסיך חסן השני, מלכה העתידי של מרוקו.
משפחתו של לוי עזבה את ביתה, כשהיה בן 19 וחצי, ועלתה לישראל.
בערב פסח 1957, חצו בני המשפחה את הגבול עם מרוקו הספרדית, אל העיר סאוטה, שם נפגשו עם איש קשר של הסוכנות היהודית, ששיכן אותם בבית מלון.
למחרת הפליגה המשפחה לגיברלטר, שם נשלחה אל מחנה עולים.
במחנה גיברלטר הכיר לוי את רחל אדרי, לימים רעייתו, שהייתה אז בת 16, ממשפחה בת 14 ילדים מקזבלנקה.
מגיברלטר עברו שתי המשפחות למחנה מעבר במרסיי, אותו עזבה משפחת לוי ביוני 1957, ועלתה לישראל על האונייה "ארצה".
עם הגעתה של משפחת לוי לנמל חיפה, התאחדה עם הבן הבכור, אשר, שעלה לפני כן לבדו, ונשלחה להתגורר בבית שאן.
כעבור ארבעה חודשים הגיעה גם משפחתה של רחל לבית שאן וכארבעה חודשים לאחר מכן הם נישאו.
ב-1957 נפסל לוי לשירות בצה"ל על ידי הוועדה הרפואית בלשכת הגיוס, בגלל הפגיעה בעינו.
בבית שאן עבד לוי בעבודות זמניות בקיבוצי האזור.
הוא עבד בייעור בגלבוע, בחקלאות ובחפירת תעלות עבור חברת מקורות.
עם נישואיהם, וגם לאחר הולדת בתם הבכורה, עבדה רחל במשק בית-הספר של בית שאן, אולם לוי היה מובטל.
לאחר תקופת אבטלה ארוכה, התפרץ ללשכת העבודה ועקר בה דלת.
הוא נעצר על ידי המשטרה והוחזק במעצר 48 שעות, עד שהובא בפני שופט שגזר עליו 12 ימי מאסר, אותם ריצה בתא המעצר של משטרת בית שאן.
לאחר מכן מצא עבודה באחד הקיבוצים, שם יזם שביתה של הפועלים, שהשיגה אספקה של מים קרים ונקיים לעובדים בשדה.
בשנת 1960 השיג עבודה קבועה כפועל בניין ובין השאר עבד בהקמת מלון הילטון תל אביב, מגדל שלום מאיר והקריה למחקר גרעיני – נגב.
בהמשך ארגן קבוצת עובדים שהקימה מקלטים באזור בית שאן.
ב-1961 נרשם לוי כחבר בסניף המקומי של תנועת החרות בבית שאן.
בסוף שנת 1963 כבר התמקצע בעבודתו כטפסן.
הוריו ואחיו הצעירים (ביניהם מקסים לוי) עברו להתגורר בלוד, שם פסקו שנות האבטלה של אביו, שהחל לעבוד במפעל של התעשייה האווירית לישראל.
בשנת 1964 נבחר לאגודת פועלי הבניין מטעם מפא"י ורשימתו זכתה לרוב גדול, אולם לאחר מכן החל להיות פעיל בתנועת החרות ובסיעת תכלת לבן בהסתדרות.
בבחירות למועצת בית שאן ב-1965 הוא נבחר למועצה מטעם רשימת גח"ל, שקיבלה מנדט אחד מתוך 11, ומונה לסגן ראש המועצה המקומית במסגרת קואליציה עם המפד"ל, ללא מפא"י.
כשנה לאחר מכן, ב-1966, נבחר למרכז תנועת החרות.
מאוחר יותר נבחר להנהלת סיעת תכלת לבן בהסתדרות.
במסגרת תפקידו במועצת בית שאן, עמד החל משנת 1968 בראש ועדת הביטחון של המועצה.
בבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969, הוצב לוי במקום ה-24 ברשימת גח"ל (גוש חרות ליברלים).
המפלגה זכתה ב-26 מנדטים, ולוי נבחר לראשונה לכנסת ה-7. בינואר 1970 נשא את נאומו הראשון בכנסת, במסגרת הדיון על הודעת ראש הממשלה גולדה מאיר על מצוקתם של היהודים בארצות ערב, בו קרא לפעול לפינוים המוחלט מכל הארצות הללו.
ביוני 1971 הכה קצין משטרה את לוי, בשעה שלוי ניסה למנוע פיזור הפגנה בשערי הכנסת.
אחרי המהפך בבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977 הפקיד בידיו ראש הממשלה מנחם בגין את תיק הקליטה.
בבחירות להסתדרות, שהתקיימו ב-21 ביוני 1977, היה לוי מועמד לתפקיד מזכ"ל ההסתדרות מטעם סיעת הליכוד, שקיבלה 28% מן הקולות (לעומת 22% ב-1973).
ב-15 בינואר 1979 הפקיד בידיו ראש הממשלה גם את תיק הבינוי והשיכון, נוסף על תיק הקליטה.
כשר השיכון התנגד לשיתוף הסוכנות היהודית בפרויקט שיקום השכונות, ונלחם על הדומיננטיות בפרויקט עם יגאל ידין, השר הממונה על תיאום פעילות משרדי הממשלה בנושא.
באפריל 1981 עמד לוי בראש סיעת הליכוד בבחירות לוועידה ה-14 של ההסתדרות.
הסיעה קיבלה מעט פחות מ-27% מכלל הקולות.
אחרי הבחירות לכנסת העשירית בשנת 1981, סירב לוי לקבל שוב את תיק השיכון, מאחר שקיווה לקידום למשרד בכיר יותר, אולם הוא התרצה אחרי שבגין העניק לו את התואר סגן ראש הממשלה.
בישיבת ממשלה מיוחדת שהתכנסה ב-16 בספטמבר 1982 לאחר רצח נשיא לבנון בשיר ג'ומאייל, בה מסר שר הביטחון אריאל שרון "שיחידת פלנגות גדולה נכנסה למחנה סברה", מחה השר לוי נגד כניסת צה"ל לביירות.
הוא טען כי ישיבת הצבא בעיר תביא ללחץ כבד על ישראל והזהיר מפני מה שנודע לאחר מכן כטבח סברה ושתילה: "אנו יכולים להיראות לא אמינים.
כאשר אני שומע שהפלנגות כבר נכנסות לשכונה מסוימת, ואני יודע מהי משמעות הנקם אצלם, איזו שחיטה, אז איש לא יאמין שנכנסו לעשות שם סדר והאשמה תהיה בנו.
לכן אני חושב שאנו כאן עלולים להיכנס למצב שבו נואשם, והטיעון שלנו לא יעמוד על רגליו".
אזהרתו זו נותרה ללא תגובה מצד איש מחברי הממשלה.
לוי היה סמל לבני עדות המזרח החפצים בשותפות מלאה בממסד ומוחים כנגד נורמות של קיפוח שהשתרשו.
הוא הצליח ללכד סביבו תמיכה גדולה במרוץ הפוליטי, אך לא די כדי שיתמנה לראש תנועת הליכוד לאחר פרישת מנחם בגין ב-1983. יצחק שמיר ניצח בהתמודדות מולו במרכז הליכוד.
הוא כיהן כסגן ראש הממשלה ושר הבינוי והשיכון בכל ממשלות ישראל בין השנים 1979–1990. בהצבעה בממשלת האחדות הלאומית ב-1985 על הנסיגה לרצועת הביטחון היה השר היחיד מהליכוד שהצביע בעד הנסיגה, החלטה שעברה על חודו של קול בממשלה.
לאחר התרגיל המסריח בשנת 1990, מונה דוד לוי לשר החוץ בממשלת שמיר.
במהלך כהונתו חודשו הקשרים עם רוב מדינות אפריקה ועם מדינות מזרח אירופה.
הסיבה העיקרית לתהליך זה הייתה נפילת מסך הברזל.
על רקע החלטת שמיר לעמוד בראש משלחת ישראל לוועידת מדריד באוקטובר 1991 החליט דוד לוי שלא להשתתף בוועידה.
באותן שנים נחשב לנץ פוליטי ונמנה, יחד עם אריאל שרון ויצחק מודעי, על החישוקאים בליכוד, שהתנגדו לוויתורים בשטחים.
בפברואר 1992 כונס מרכז הליכוד כדי לבחור את המועמד מטעמו לראשות הממשלה, לוי התמודד מול שמיר והפסיד.
את כעסו הביע לאחר מכן ב"נאום הקופים" המפורסם שלו בו הוא טען, כי הוא מקופח בגלל מוצאו.
בין היתר ביטא לוי את הרגשתו במילים: .
אחרי שהליכוד נחל מפלה בבחירות לכנסת השלוש עשרה התמודד לוי בבחירות הפנימיות לראשות הליכוד שנערכו ב-1993, שלראשונה היו פתוחות לכל חברי הליכוד.
בבחירות, שנערכו ב-1993 התמודד מול בנימין נתניהו, בני בגין ומשה קצב.
נתניהו ניצח ואחריו לוי, בגין וקצב.
במהלך ההתמודדות התפרסם סיפור הקלטת הלוהטת.
נתניהו אמר ש"אדם אחד בליכוד, מוקף בחבורה של פושעים" ניסה לסחוט אותו באמצעות קלטת וידאו בה הוא נראה בוגד באשתו.
הרמיזה כלפי דוד לוי ואנשיו כאחראים לפרשה יצרה קרע עמוק בין שני האישים.
דוד לוי פרש מהליכוד ביוני 1995 והקים את תנועת גשר.
לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה בשנת 1996 שב והתאחד עם הליכוד.
בליל הבחירות נראה היה כי בנימין נתניהו נחל מפלה, ברגע קשה זה עלה לוי עם נתניהו לדוכן הנואמים, ואחז בידו במפגן של תמיכה.
מאוחר יותר התברר כי נתניהו ניצח ולוי התמנה לשר חוץ בממשלתו.
לוי אף פעל למען הכנסת אריאל שרון לממשלת נתניהו על ידי יצירת "תיק תשתיות מורחב".
עם הזמן נוצרו בקיעים ביחסים בין לוי לנתניהו, שהסתיימו בקרע מוחלט.
ב-4 בינואר 1998 ערך לוי מסיבת עיתונאים שבה הודיע על התפטרותו בשל מה שהיה בעיניו כישלונה המוחלט של הממשלה לדאוג לשכבות החלשות.
וסיכם את תחושתו במילים: "נשבר לי.
הוא פרש מהממשלה ב-6 בינואר 1998, לאחר שטען שתקציב המדינה אינו דואג לשכבות החלשות ושנתניהו לא משלב אותו מספיק במהלכים המדיניים.
לוי חבר למפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת ה-15 בשנת 1999, והאיחוד בין מפלגת מימד, מפלגת העבודה ותנועתו יצר את רשימת ישראל אחת שרצה בראשות אהוד ברק.
לאחר ניצחונו של ברק בבחירות קיבל לוי את תפקיד שר החוץ בפעם השלישית בחייו.
הוא תמך בנסיגה החד צדדית מרצועת הביטחון בדרום לבנון, אך הסתכסך עם ברק בשל הפשרות המדיניות שהציע לפלסטינים.
הוא התפטר מהממשלה ב-4 באוגוסט 2000, ולקראת הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה בשנת 2001 הביע תמיכה במועמדותו של אריאל שרון.
שרון מצידו לא מינה את לוי לשר בממשלה אחרי זכייתו.
בהמשך כהונתה של ממשלת שרון, כיהן לוי כשר בלי תיק למשך כארבעה חודשים (8 באפריל
לקראת הבחירות לכנסת ה-16, פרש דוד לוי מראשות המפלגה ועבר לליכוד בצעד שגרם לחילוקי דעות בקרב חברי המפלגה.
באספה שהתקיימה על ידי חברי המפלגה שנותרו בה, נבחרה אסתי שירז, שכיהנה אז כראש מטה ההסברה במפלגה, לעמוד בראש גשר במקום דוד לוי, וגשר הגישה רשימה לוועדת הבחירות המרכזית, לצורך התמודדות לכנסת ה-16. דוד לוי הגיב בעתירה לפסול את הרשימה ובקשתו נתקבלה על ידי בית המשפט.
לוי נבחר לכהן בכנסת ה-16 ובתום מאבק משפטי שארך מספר שנים, החליט בית המשפט ב-2007 לפרק את גשר והמפלגה חדלה מלהתקיים.
לאחר שהכריז שרון על תוכנית ההתנתקות היה לוי חבר בקבוצת המורדים שניסתה להכשילה, צעד שמתנגדיו טענו שקשור לכעסו על שרון בשל העובדה ששוב מידר אותו מלשמש בתפקיד בכיר מטעם הסיעה.
עם זאת ההתנגדות לתוכנית תאמה את העמדות המדיניות בהן נקט משחר פעילותו הפוליטית.
פעילותו בכנסת בקדנציה זו התאפיינה בפעילות פרלמנטרית מועטה.
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה כשל בהשגת מקום ריאלי ברשימת הליכוד בכנסת, ובכך בא הקץ על קרוב ל-37 שנים של חברות בכנסת.
עם ההכרזה על הבחירות לכנסת השמונה עשרה בחר לוי לא להתמודד על מקום ברשימת הליכוד, והוא הוצב במקום האחרון הסמלי ברשימתה לכנסת.
במערכת הבחירות לנשיאות ישראל ב-2014 הוזכר שמו של דוד לוי כמועמד אפשרי מטעם הליכוד לנשיאות, לאור הדיווחים בתקשורת על חוסר תמיכתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו במועמד ראובן ריבלין ממפלגתו.
לוי הודיע כי לא יתמודד לתפקיד.
לוי התמיד בקשריו לעיר בה התחיל את הקריירה - בית שאן.
גם כשהיה שר עסוק חזר לעיתים קרובות לביתו בעיר.
לוי דובר צרפתית ברמה גבוהה, בה השתמש בנאומיו בעצרת הכללית של האו"ם.
לוי דובר גם ערבית וספרדית.
מנגד, אחרים ראו בו דמות שקולה ומתונה.
הוא בלט בין המסתייגים ממלחמת לבנון הראשונה, תמך באהוד ברק אך התנגד לוויתוריו, וקרא להפסקת מדיניות ההבלגה בטרם מבצע חומת מגן.
במישור החברתי הבליט עצמו לוי כנושא קולה של "ישראל השנייה", למודת הסבל והמצוקות הכלכליות, אך האשימו אותו שבדרך כלל נמנע מלקיחת תפקיד ביצועי כלכלי.
ב-2002 נפטר בפתאומיות אחיו מקסים לוי, ראש עיריית לוד, מדום לב.
סמוך לאירוע זה, נפגעו שלושה מבניו בפיגוע בסניף הליכוד בבית שאן.
לוי המשיך להתגורר בבית שאן ונפטר ב-2 ביוני 2024, בגיל 86.
לוי היה נשוי לרשל (רחל) ולהם 12 ילדים.
בנו, ז'קי לוי, כיהן כחבר הכנסת וכראש עיריית בית שאן.
בתו, אורלי לוי-אבקסיס, הייתה חברת כנסת והשרה הראשונה במשרד לקידום וחיזוק קהילתי.
אחיינו הוא ראש עיריית מודיעין, חיים ביבס.
נכדו הקרוי על שמו שימש מפקד סיירת חרוב.
בדצמבר 2016 קיבל את פרס בגין לשנת ה'תשע"ז, כאות הוקרה על מפעל חייו למען חיזוק החברה הישראלית ומדינת ישראל.
ב-2018 זכה בפרס ישראל על מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בשנת 2019 נבחר ליקיר המכללה האקדמית כנרת, על תרומתו לחברה, למדינה ולעיר בית שאן.
ב-4 ביולי 2024, חודש לאחר מותו, בטקס במעמד שרת התחבורה מירי רגב ומשפחתו של לוי, שונה שמה של תחנת הרכבת בית שאן ל"תחנת הרכבת בית שאן – דוד לוי".
בשלהי אותה שנה, שונה שמה של תחנת הכוח "חגית" ל"תחנת הכוח דוד לוי", מתוך מטרה להנציח את תרומתו של לוי, בתפקידים השונים בהם כיהן, לקידום משק האנרגיה בישראל.
דוד ליבאי (22 באוקטובר 1934 – 23 בדצמבר 2023) היה משפטן ופוליטיקאי ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה, שר בממשלות ישראל, וראש לשכת עורכי הדין.
ידוע גם בשל פעילותו כעורך דין בולט וכפרופסור למשפטים.
דוד ליבאי נולד בקריית מאיר בתל אביב לשרה לבית ינקלסון וד"ר זלמן לובובסקי-ליבאי, מורה ועיתונאי, כותב ב"די אידישע שטימע", עורך "דבר השבוע", אינטלקטואל ועסקן מפא"י.
למד בבית הספר התיכון עירוני א' בתל אביב.
למד משפטים באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית.
השלים תואר שני במשפט השוואתי, והוענק לו תואר דוקטור למשפטים על ידי אוניברסיטת שיקגו.
את שירותו הצבאי עשה כסנגור וכתובע בפרקליטות הצבאית, ושימש ממלא מקום התובע הצבאי הראשי.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש תובע בפרקליטות המדינה.
את עבודתו המשפטית באזרחות החל אצל שר המשפטים פנחס רוזן, כאחראי על מחלקת החנינות ובתפקיד דובר משרד המשפטים.
בשנת 1960 היה לעורך דין.
מונה כעוזר ראשי לפרקליט המדינה קולין גילון, וכתובע ראשי של בית הדין המשמעתי של עובדי המדינה.
ב-1964 פתח משרד פרטי לעריכת דין.
בשנת 1969 מונה למרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
ביוני 1971 נבחר לדיקן הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב.
ביוני 1973 נבחר לראש המכון לקרימינולוגיה ולמשפט פלילי של אוניברסיטת תל אביב.
פרסם את הספר "דיני מעצר ושחרור", עליו זכה במרץ 1977 בפרס מקרן פנחס רוזן.
כתב עשרות מאמרים בפרסומים מקצועיים.
היה חבר המועצה הארצית של לשכת עורכי הדין.
בנובמבר 1983 נבחר ליו"ר הלשכה, ועקב זאת התפטר מראשות ועדת החוקה של מפלגת העבודה.
בנובמבר 1984 הודיע על התפטרותו מראשות הלשכה מכיוון שכשנבחר לא ידע שהבחירות לכנסת יוקדמו, וברצונו להיבחר לכנסת ולקבל תפקידים שעומדים בניגוד עניינים כאשר הוא מכהן כראש לשכת עורכי הדין.
סייע להקמת המכון הישראלי לחוות דעת מומחים, ויחד עם פרופ' אהרון אנקר העניק לו חסות אקדמית.
היה נשוי לעו"ד ניצה שפירא-ליבאי, לשעבר יועצת ראש הממשלה לקידום מעמד האשה.
בשנת 1984 נבחר לכנסת ה-11 מטעם מפלגת העבודה.
בכנסת זו, ובזו שלאחריה, היה יושב ראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה וחבר הוועדה לבחירת שופטים.
הביא להקמת ועדת החקירה הממלכתית לחקירת פרשת מניות הבנקים.
לאחר שנבחר לכנסת ה-13, היה לשר המשפטים בממשלתו של יצחק רבין.
כיהן בתפקיד זה גם בממשלה בראשותו של שמעון פרס לאחר רצח רבין.
בקיץ 1995 שימש תקופה קצרה גם כשר הפנים.
בבחירות לכנסת ה-14 נבחר ברשימת מפלגת העבודה, אך פרש כעבור זמן קצר מן הכנסת עקב מעבר מפלגת העבודה לאופוזיציה בשנת 1996.
בתקופתו של ליבאי כשר משפטים גדל תקציב המשרד, נבנו בתי משפט חדשים, והונהגה משמרת שנייה בבתי משפט שונים.
כשר המשפטים, יזם הקמה של שלוש ועדות חקירה ממלכתיות – ועדת שמגר (טבח מערת המכפלה), ועדת כהן-קדמי לבדיקת היעלמותם של ילדי תימן, וועדת שמגר (רצח רבין).
בוועדת השרים לענייני חקיקה, שבראשה עמד, הכין לחקיקה שורה של חוקי-יסוד (זכויות במשפט, החקיקה, חופש הביטוי וההתאגדות וזכויות חברתיות) שלא זכו לאישור הכנסת.
ליבאי יזם ביחד עם אליעזר קולס את חוק יסוד: מבקר המדינה, שאושר בפברואר 1988.
בנובמבר 1989 התמודד על ראשות סיעת המערך, והפסיד לחיים רמון שגבר עליו בחמישה קולות.
בשלהי 1989 הוענק לליבאי על ידי התנועה למען ארץ ישראל טובה מגן "חבר הכנסת האדיב" על התנהגותו האדיבה וסגנון דיבורו התרבותי כלפי חברי הכנסת, המגן הוענק בטקס חגיגי במשכן הכנסת.
בשנת 1996 היה ליבאי ממובילי חוק הסניגוריה הציבורית.
עם התפטרותו מן הכנסת בשנת 1996, פתח מחדש את משרדו הפרטי כעורך דין בתל אביב, ועמד בראשו עד לפטירתו.
במשך שמונה חודשים ייצג את נשיא המדינה, משה קצב, שנחשד בעבירות מין, ופרש מכך בעקבות מסיבת עיתונאים שערך קצב.
משנת 2018 ועד למותו היה חבר בוועדה למניעת הרשעות שווא ותיקונן, בראשות השופט בדימוס יורם דנציגר.
היה חבר במועצה הציבורית של ארגון השמאל "בצלם"
ליבאי נפטר ב-23 בדצמבר 2023, הוא נקבר יומיים לאחר מכן בבית העלמין בקיבוץ עינת.
רבי דוד בן יהודה לוריא (בראשי תיבות: רד"ל; תקנ"ח, 1798, ביחוב, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – ה' בכסלו ה'תרט"ז, 15 בנובמבר 1855) היה רב, פוסק, מקובל, פרשן ובלשן, מגדולי התורה בדורו.
חיבר פירושים על התלמוד הבבלי ועל פרקי דרבי אליעזר.
דוד לוריא נולד למשפחה עשירה ומיוחסת בעיר ביחוב אשר בפלך מוהילב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
משפחתו התייחסה אל המהרש"ל, צאצא למשפחת לוריא המיוחסת לרש"י וממנו לדוד המלך.
עוד כילד נודע כבעל כישרונות מיוחדים בתחום לימוד התורה.
אביו יהודה לוריא, שכאמור לעיל היה עשיר גדול, שכר לו מלמדים פרטיים.
בגיל שתים עשרה עבר ללמוד בעיר וילנה כחלק מקשר שידוכין שיזם אביו עבורו.
רבי דוד נשאר בווילנה עד לגיל שמונה עשרה ואז חזר לעירו ביחוב.
בחזרתו לעירו סייע רבי דוד לממן את תלמודי התורה בעיר.
כמו כן הקים רבי דוד ישיבה בעירו ותמך בה מבחינה כלכלית אך לא עמד בראשה.
על פי עדויות שונות חונן רבי דוד בזיכרון פנומנלי אשר סייע לו בכתיבת חיבוריו השונים שכן חיבוריו עוסקים, בין היתר, בהשוואת גרסאות בין מקורות שונים בספרות התלמוד והמדרש.
כמו כן ניחן רבי דוד בכישרון כתיבה פורה במיוחד שכן הוא חיבר מספר רב של חיבורים, חלקם עדיין בכתב יד.
בגיל שלושים ושבע יצא לגלות ועבר למחוז וואלין והביא עמו עגלה מלא ספרים וכתבי יד ושהה שם שנה וחצי.
בהיותו בגיל ארבעים נפל רבי דוד קורבן לעלילה.
במסגרת עלילה זאת זויפו מספר מכתבים בשמו וכן פסקאות בפירושו על פרקי דרבי אליעזר.
בפסקאות אלו קרא כביכול רבי דוד למרד נגד שלטון הצאר הרוסי.
רבי דוד נכלא למשך כשישה חודשים בהם שהה במבצר שליסלבורג.
בסוף תקופה זאת יצא זכאי במשפטו וטוהר מאשמת הסתה למרד בשלטון הרוסי.
על פי האנציקלופדיה העברית ואנציקלופדיה יודאיקה הסיבה לעלילה זאת נעוצה, ככל הנראה, בסכסוך בין משפחות בעיר ביחוב.
אחיו של רבי דוד לוריא היו גם הם רבנים מפורסמים.
אחיו הבכור רבי צבי הירש לוריא ואחיו השני אהרן לוריא אשר היה רב בעיר מינסק.
בנו חיים יונה (נולד בכ"ב בניסן, ה'תקפ"ג) נפטר בחייו.
בגיל חמישים ושמונה, בה' בכסלו שנת ה'תרט"ז (15 בנובמבר 1855), נפטר לאחר מחלה קשה.
הרד"ל נחשב לאחד הבולטים שבגדולי ישראל בדור שלאחר הגאון מווילנה ובתור שכזה עסק גם בהנהגת הציבור היהודי.
הוא נפגש עם משה מונטיפיורי בווילנה בשנת 1846 על מנת להעמידו על מצב היהודים ברוסיה באותם ימים.
הוא עמד בקשר עם הסופר יצחק בר לוינזון על מנת לשכנעו להוציא לאור בשפה הרוסית את ספרו "זרובבל".
בספר זה ראה רבי דוד כלי חשוב במלחמה באנטישמיות שרווחה ברוסיה.
כמו כן יצא בחריפות נגד הרפורמים אשר בקשו באותה העת לשנות קטעים מסוימים בסידור התפילה.
בדורו נודע הרד"ל כממשיך מורשת בית מדרשו של הגר"א, והוא נמנה עם בחירי חבורת תלמידי-תלמידיו של הגר"א המכונה: פה שלישי לאליהו.
שמו ומכתביו של הרד"ל שזורים בהקדמות והמבואות לספרי הגר"א שנדפסו בחייו, והם מהווים הכרה במעמדו כמורה הדרך של בית המדרש הגר"אני.
הגהות על שישה סדרי משנה (וילנא תרמ"ו -תרמ"ז)
הגהות על התלמוד הבבלי, נדפסו בש"ס וילנא
ביאור על סדר מועד בתלמוד הירושלמי, מובא במהדורת קעניגסברג
הגהות על ביאורי הגר"א על סדר זרעים בתלמוד הירושלמי
ביאור על תוספתא מסכת עוקצין
ביאור ומבוא על פרקי דרבי אליעזר (ורשה תרי"ב) המבוא וההקדמות באתר HebrewBooks
ביאור על מדרש שמואל (ורשה תרי"ב)
ביאור על מדרש פסיקתא דרב כהנא (תרנ"ג)
הגהות ופירושים על מדרש רבה, נדפסו במדרש רבה דפוס וילנא
, על ספר הזוהר ועל זוהר חדש (וילנא תרמ"ב) באתר ויקיטקסט
הגהות על שאילתות דרב אחאי גאון משבחא.
נדפסו בתוך הספר 'העמק שאלה' של הנצי"ב
הגהות על שו"ת הגאונים 'שערי תשובה' (לייפציג תרי"ח)
הגהות ותוספות לספר סדר הדורות ולספר יוחסין - בתוך ספר כוכבי אור מאת נחמן כהנא באתר HebrewBooks.
קדמות ספר הזהר ניו יורק תשי"א, על קדמות ספר הזוהר.
יצא לאור לראשונה בקעניגסברג תרט"ז.
הגהות וביאורים על ספר הפרנס, ווילנא, תרנ"א, באתר HebrewBooks
דוד לֶיבּוביץ (28 בינואר 1904 – 4 במרץ 1969) היה ממציא ישראלי, נשק של ארגון "ההגנה", מראשי וממייסדי התעשייה הצבאית במחתרת לפני קום המדינה.
פיתח את הדָוִידְקָה, הקרויה של שמו, הפרעוש (דגם מוקטן של הדוידקה), והפיאט (מטול פגזים נגד שריון).
את אמצעי הלחימה לשימוש "ההגנה" פיתח וייצר בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
בשנת 1927 עלה לארץ ישראל.
כבעל הכשרה בטכנולוגיה התקבל לבית הספר החקלאי מקוה ישראל כמורה וכמנהל הטכני של בית הספר.
מרבית המצאותיו היו כלים חקלאיים: שכלולים בכלים חקלאיים, מקלפת תירס, "תותח חפרפרות" (כלי ירייה להשמדת חפרפרות) ועוד.
הצטרף לארגון "ההגנה", שם נפצע בעת הדרכה בחומרי חבלה.
היה מראשוני התע"ש, תכנן ובנה את מרגמת הדוידקה, שהופעלה בהצלחה בחזית ירושלים ובחזיתות נוספות.
היה נשוי לשולמית לבית מולדבסקי, בת אחותו של העסקן והמו"ל נחום טברסקי, והיה אב לשניים: צבי וחנה.
בשנת 1973, ארבע שנים לאחר מותו, הוענק לו פרס מיוחד במסגרת פרס ביטחון ישראל.
עירית חולון קבעה לוחית זיכרון על הבית שהוקם על בית מגוריו של דוד ליבוביץ בחולון ברחוב אליהו קראוזה 34.
דוד ליבְשיץ (12 במאי 1897 – 28 באוקטובר 1973) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת.
ליבשיץ נולד בשנת 1897 בז'יטומיר ברוסיה.
בנעוריו החל לפעול בתנועות "דרור" ו"החלוץ" ובשנת 1925 הצטרף לתנועת "פועלי ציון – ציונים סוציאליסטיים".
לאחר מכן עבר ללמוד בצרפת והיה בה מראשי פועלי ציון, עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1938.
בארץ היה ליבשיץ מזכיר מפא"י בתל אביב.
חברותו במפלגה נמשכה עד למשבר בשנת 1944 והצטרפותו לפורשים בסיעה ב'.
יחד עם סיעה ב' הצטרף למפ"ם, והיה מועמד מטעמה לכנסת הראשונה.
כהונתו כחבר הכנסת החלה בשלהי הכנסת הראשונה, לאחר פרישתו של יצחק טבנקין באפריל 1951. לאחר מכן שב ונבחר לכנסת השנייה מטעם מפ"ם.
לאחר שהואשם בהפרת המשמעת הסיעתית, פרש ממנה בפברואר 1952 והקים עם חנה למדן את הסיעה הבלתי תלויה – לאחדות העבודה.
הם יסדו ביטאון „מאבק" עם פרישתם.
בינואר 1954 חברה הסיעה למפא"י, וליבשיץ נבחר מטעמה כחבר הכנסת השלישית.
בכנסת השנייה היה חבר ועדת הכלכלה וועדת החוץ והביטחון, ובכנסת השלישית חבר ועדת החוץ והביטחון, ועדת הכנסת וועדת החוקה, חוק ומשפט.
ליבשיץ תמך בהתקרבות בין ישראל לקהילה האירופית ולשוק המשותף.
הצטרף לרפ"י ב-1965, ופרש מפעילות פוליטית עם הצטרפותה לעבודה ב-1967.
נפטר מהתקף לב בבית החולים הדסה בתל אביב.
רבי דוד לידא (ה'ש"צ, 1630 בקירוב – כ"ז בחשוון ה'תנ"ז, 1696) היה רבה של אוסטרוה, מגנצא, והקהילה האשכנזית באמסטרדם.
נולד בעיר זוועלין שבווהלין, פולין (כיום באוקראינה), שם כיהן אביו רבי אריה ליב כאב"ד.
הוא היה בן אחותו של רבי משה רבקש, מחבר הספר "באר הגולה", ותלמידו של רבי יהושע העשיל מקרקוב.