tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ורג' גרין (14 ביולי 1793 - 31 במאי 1841) היה מתמטיקאי ופיזיקאי בריטי אשר נודע במיוחד בזכות חיבורו פורץ הדרך "מסה על היישום של ניתוח מתמטי לתאוריות החשמל והמגנטיות" (משנת 1828).
בחיבור זה מופיעים מספר מושגים חשובים, ביניהם משפט גרין המודרני, הרעיון של פונקציות פוטנציאל כפי שנעשה בהן שימוש כיום בפיזיקה, והרעיון של מה שכעת אנו מכנים פונקציית גרין.
גרין היה הראשון לנסח תאוריה שיטתית של חשמל ומגנטיות והתאוריה שלו הייתה הבסיס לעבודותיהם של מדענים אחרים כמו ג'יימס קלארק מקסוול, לורד קלווין ואחרים.
עבודתו על תורת הפוטנציאל הייתה מקבילה לזו של קרל פרידריך גאוס.
סיפורו חייו של גרין יוצא דופן בכך שהוא היה גם כמעט לגמרי אוטודידקט.
הוא קיבל שנה אחת של הכשרה פורמלית בילדותו בלבד, בין הגילאים 8 ו-9.
בתחילת חיבורו על חשמל ומגנטיות הוא קושר בין אינטגרלים משטחיים לאינטגרלים נפחיים, תוצאה שכעת ידועה כמשפט הדיברגנץ.
משפט זה מוכר יותר בשמו "משפט גאוס" (על אף שהופיע לראשונה בחיבורו של גרין), זאת מכיוון שבתקופתו עבודתו של גרין הייתה כמעט לא ידועה מחוץ לאנגליה, כך שהיה זה מאמרו של גאוס שנתפס כראשון שכונן את תורת הפוטנציאל.
חיבורו של גרין מכיל כמעט את כל התוצאות של מאמרו של גאוס, ומוסיף עליהן רבות.
הוא מכיל את תכונת הערך הממוצע של פונקציות הרמוניות ואת עקרון המקסימום.
הרעיון של פונקציית גרין הופיע באופן בלעדי בחיבורו של גרין, והיה מתקדם למדי לזמנו.
משפט גרין המישורי מופיע רבות בחישוב אינטגרלי זרימה דו־ממדיים, ומשמש, בין היתר, בגרסתו הדיסקרטית, בתורת המדידה לצורך חישוב שטחים של מצולעים במישור .
אחד היישומים של המשפטים שלו היה ללטש לכדי שלמות את התאוריה של Leyden phial.
גרין מספק בחיבור ביטויים לכוח המשיכה שיוצרים אליפסואידים בעלי צפיפות לא אחידה, כאשר כוח המשיכה משתנה בהתאם לחוק חזקה שרירותי; החיבור מכליל תוצאות קודמות על הכבידה שיוצרים אליפסואידים (שמשתנה לפי היפוך ריבוע המרחק) למקרה שכוח המשיכה משתנה לפי ההופכי לחזקה ה-n.
בחיבור גרין עבד עם משוואת לפלס ב-n ממדים, השיג תוצאות חשובות על מה שמכונה פונקציות אולטרה-כדוריות, שהן הכללה של ההרמוניות הספיריות.
עם זאת, כיוון שפתרונות למקרה המעשי היחיד (כאשר n = 2) היו ידועים קודם, החיבור הוא בעל חשיבות מעשית מעטה, אולם הוא ראוי לציון בגלל הטכניקות המתמטיות השונות שהוא הציג.
גרין פרסם כמה מאמרים שתרמו מאוד לתאוריות של גלים מכניים, במיוחד לאקוסטיקה ואופטיקה.
האנליזה של גרין את ההתקדמות של גלים בתעלה הולידה את חוק גרין; למעשה האנליזה של גרין הייתה כללית בהרבה וחוק זה מייצג רק את האיבר האסימפטוטי בביטויים שגזר.
הכלים המתמטיים בהם השתמש בעבודתו זאת חזו את קירוב WKB של מכניקת הקוונטים.
מחקרו על גלי אור ותכונות האתר הוביל אותו לגלות את מה שכיום ידוע כטנזור קושי-גרין.
ג'ורג' (גאורגה) גסטון מרין בשמו בלידה גאורגה גרוסמן (ברומנית: Gheorghe Gaston Marin; 14 באפריל 1918 – 25 בפברואר 2010) היה פעיל ופוליטיקאי קומוניסט יהודי רומני ואנטי-פשיסט ברומניה ובצרפת, שלימים מילא תפקידים בכירים תחת שלטונם של גאורגה גאורגיו-דז' וניקולאה צ'אושסקו .
ב-1989 עלה לישראל, אך בשנותיו האחרונות חזר לבוקרשט, שם נפטר.
נולד למשפחה יהודית, למד תחילה מתמטיקה ופיזיקה בסורבון (1936–38) והנדסת חשמל בגרנובל שבצרפת ( 1938-1941).
כחבר המחתרת הצרפתית, קיבל את האחריות על דרום מערב צרפת במלחמת העולם השנייה.
ביולי 1944 מרין הוביל את המרד במכרות טארן, אחד הצעדים הראשונים בשחרור צרפת מהכיבוש הנאצי.
באוגוסט 1944 שחרר גסטון את העיר הצרפתית כארמו (Carmaux), ולקח בשבי 120 חיילים גרמנים.
כמה ימים לאחר מכן שחרר את אלבי, בירת חבל טארן.
בצרפת הכיר ונשא לאשה את בתו של מזכיר המפלגה הקומוניסטית בגרנובל.
כבר בשנים הראשונות של רומניה הקומוניסטית מרין התמנה למועצת השרים הרומנית בשנים 1945-1949 ולשר הכלכלה בשנים 1948-49; מרין היה חלק ממשלחת רומניה לוועידת השלום בפריס 1947. בין השנים 1949 ל-1954 היה גסטון מרין שר האנרגיה והחשמל, ולאחר מכן, עד 1965, נשיא ועדת התכנון.
בשנים 1955-1966 כיהן כנשיא הוועדה הממלכתית לאנרגיה גרעינית (1962-1969), סגן נשיא מועצת השרים, וכן שר למטלורגיה, כרייה, כימיה, תחבורה ותקשורת, בינוי, תעשייה כימית והמסחר הלאומי.
ב-1963, לאחר שהשתתף בהלווייתו של ג'ון פ.
קנדי, מרין כונן יחסים דיפלומטיים עם העולם המערבי, כולל ארצות הברית.
עודדו את הצעדים הללו ממשלת ארצות הברית ונשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון ובעקבותיהם קיבלה רומניה מעמד של מדינה קומוניסטית מועדפת.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוריו ואחותו גורשו לאושוויץ על ידי השלטון ההונגרי ששלט אז באזור.
אביו נספה מיד עם הגיעו למחנה ההשמדה בתאי הגזים.
אמו ואחותו סקרלט בת ה-20 נורו למוות.
בצעירותו היה חבר במפלגת פועלי ציון ובשנת 1989 עלה לישראל והתגורר בחדרה.
בשנים האחרונות לחייו שב לבוקרשט ושם נפטר.
הוא נקבר בישראל, בבית הקברות משמרות, הסמוך לפרדס חנה-כרכור.
מרין היה אב לשלושה ילדים: אליאנה בתו נישאה בצרפת וגרה בדיז'ון.
אחותה ג'קי נישאה לצרפתי, ראדו אוסמן, עלתה לישראל וגרה בחדרה.
בנו בכורו מינו פרופסור לפיזיקה ב-MIT, שנולד בצרפת, נפטר.
ג'ורג' ה' ו' בוש (CVN-77) היא נושאת מטוסים מסדרת נימיץ המשרתת בצי ארצות הברית, ומונעת באנרגיה גרעינית על ידי שני כורים גרעיניים.
הנשיא האמריקאי ה-41 ג'ורג' בוש, שכיהן כנשיא ארצות הברית מ-20 בינואר 1989 עד 20 בינואר 1993, שבתקופת מלחמת העולם השנייה היה טייס קרב ושירת על נושאת המטוסים סן חסינטו (CVL-30) , הוזמן לטקס קריאת נושאת המטוסים על שמו.
"ג'ורג' ה' ו' בוש (CVN-77)" היא נושאת המטוסים העשירית בסדרה (מתוך עשר), לפי תאריך השקתה.
עלות ייצורה של ה-"ג'ורג' ה' ו' בוש (CVN-77)" כולל תשתיות החימוש נאמדה בכ-6.2 מיליארד דולר.
מונעת על ידי 2 כורים גרעינים.
נושאת המטוסים "ג'ורג' ה' ו' בוש (CVN-77)" נבנתה באופן מודולרי, חלקים גדולים הורמו למקומם באמצעות מנופי ענק.
תכנון האוניה כלל מערכת אחסון והפצה משופרת של דלק תעופה, תדלוק אוטומטי למחצה ושירות עם מיקומים משופרים המאפשרים יעול של משך התדלוק ופחות אנשי צוות לתפעול.
על סיפונה של האונייה "ג'ורג' ה' ו' בוש (CVN-77)" 90 מסוקים ומטוסים.
על סיפונה 3,532 מלחי חיל הים ו-2,480 אנשי הכוח האווירי.
אורך מסלול הנחיתה שעל סיפונה - 200 מטר.
גובה: כבית בגובה 20 קומות.
ב-10 ביולי 2013 מטוס בלתי מאויש (חמקן) מסוג נורתרופ גרומן X-47B נחת על סיפונה של ה"ג'ורג' ה' ו' בוש (CVN-77)" בהצלחה.
במאי 2018 השתתפה "ג'ורג' ה' ו' בוש (CVN-77)" בתמרון משותף עם הצי הצרפתי (Franco-American exercise Chesapeake Mission), בהשתתפות 12 מטוסי קרב דאסו ראפאל ו-E-2 הוקאיי.
ג'ורג' דייוויס היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי הרביעי של קונפדרציית המדינות של אמריקה (ה"קונפדרציה") בין השנים 1864–1865, בסוף תקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
ג'ורג' דייוויס נולד ליד וילמינגטון, קרוליינה הצפונית.
הוא למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם הוא היה המצטיין בכיתת 1838. בהמשך הוא למד משפטים וב-1840 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1848 הוא החל לעבוד כיועץ המשפטי הראשי של חברת הרכבות וילמינגטון וולדון, משרה בה הוא החזיק עד יומו האחרון.
דייוויס היה נציגה של קרוליינה הצפונית לוועידת השלום הבלתי מוצלחת שהתקיימה בוושינגטון די.
מה-4 ועד ה-27 בפברואר 1861. הוא היה נציג בקונגרס הזמני של הקונפדרציה בין השנים 1861–1862 ולאחר מכן נבחר לסנאט של הקונפדרציה, שם הוא כיהן בין השנים 1862–1864. בדצמבר 1863 מינה אותו נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, שהיה קרוב משפחה שלו, לתובע הכללי בממשלו.
דייוויס נשבה על ידי כוחות צבא האיחוד בקי וסט, פלורידה ב-18 באוקטובר 1865 ונכלא בפורט המילטון שבברוקלין, ניו יורק.
הוא בילה שם כמה חודשים וב-1866 הוענק לו חנינה.
לאחר מכן הוא שב לעיסוקו כעורך דין בווילמינגטון.
במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו אחת מסדרת אוניות ליברטי, SS George Davis.
פסל בדמותו ניצב בעירו וילמינגטון.
ג'ורג' הנרי דרן היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי.
הוא נודע כנואם יוצא דופן, שידע לשבות את לב שומעיו ולשעשע אותם, ללא קשר לשיוכם הפוליטי.
ג'ורג' הנרי דרן נולד ב-8 בספטמבר 1872 בעיירה סקריבנר שבמחוז דודג' שבנברסקה.
הוא בנם של ג'ון דרן, מחלוצי החוואים בנברסקה, בעל מכרות ותעשיין, ושל אליזבת שגם שם נעוריה היה דרן.
הוריו הגרו לארצות הברית מגרמניה.
ג'ון דרן היה נשיא "חברת כריית ועיבוד הזהב מרקור" והוא השפיע על בנו ג'ורג' שהלך בעקבותיו כאשר הוא נכנס לעסקי הכרייה.
ב-1888 סיים דרן את לימודיו בקולג' פרימונט שבאוניברסיטת מידלנד בעיר פרימונט שבנברסקה ובין השנים 1893 – 1894 הוא למד באוניברסיטת נברסקה-לינקולן.
דרן היה גם אתלט מוכשר ושיחק כקפטן של נבחרת הפוטבול של האוניברסיטה.
ב-1894 הוא הצטרף למשפחתו בסולט לייק סיטי, שם היה אביו נשיא חברת מרקור.
הוא התקדם בחברה במהירות מתפקיד מנהל חשבונות לתפקיד הגזבר וב-1901 הוא קודם לתפקיד המנהל הכללי של החברה שאותה הוא ארגן מחדש כ"חברת כריית הזהב המאוחדת מרקור".
דרן היה שותף להמצאת תנור "הולט-דרן", כבשן לביצוע תהליך הולט-כריסטנסון, טכניקה להפקת כסף מעפרה.
ב-1913 נסגרה חברת מרקור, אך ניסיונו של דרן ותשוקתו לעסקי הכרייה השתקפו בהמשך בקריירה הפוליטית שלו.
דרן נכנס לפוליטיקה ב-1914 כאשר התמודד כמועמד משותף של המפלגה הדמוקרטית והמפלגה הפרוגרסיבית על מושב בסנאט מדינת יוטה מטעם המחוז שבו שוכנת סולט לייק סיטי.
הוא כיהן מאז ועד 1923 בסנאט המדינה, שם הוא נבחר פעמיים כמנהיג הסיעה הדמוקרטית של הבית.
תקופת כהונתו שם עמדה בסימן של קידום משמעותי של החקיקה הפרוגרסיבית, כולל חוק שהסדיר את חכירת זכויות הכרייה, במקום מכירתן לגופים פרטיים.
דרן נבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל יוטה ב-1924 ובמהלך מערכת הבחירות הוא קיבל את גיבויה של המפלגה הפרוגרסיבית של יוטה ואת תמיכתו של המועמד הפרוגרסיבי לנשיאות רוברט לה פולט.
בהתמודדותו מול המושל המכהן מהמפלגה הרפובליקנית, צ'ארלס ר.
מייבי, השתמש דרן בסיסמה קליטה "We want a Dern good governor, and we don't mean Mabey" (מילולית: "אנחנו רוצים מושל טוב [לעזאזל], ואנחנו לא מתכוונים אולי", המילה Dern היא כתיב נוסף למיל Darn, שמשמעותה "לעזאזל" והשם Mabey משמעותו "אולי").
מאז בחירתו של מייבי ב-1920 נחשבה יוטה למדינה רפובליקנית והיא המשיכה להיות כזאת גם במהלך תקופת כהונתו של דרן כמושל.
עם זאת, עלה בידו של דרן להפוך את יוטה למדינה עם נטייה דמוקרטית, תהליך שהחל ב-1933 ונמשך כמעט עשרים שנה לאחר מכן.
כמושל התמקד דרן בשימוש במשאבים הטבעיים שבהם התברכה יוטה כדי לפתח את כלכלת המדינה והקדיש את עצמו לרפורמות בחינוך, ברווחה ובמיסוי, וכך המשיך לבסס את המוניטין שלו כפרוגרסיבי.
על בסיס טענתו שמס רכוש כאמצעי ההכנסה היחידי של המדינה אינו הוגן, דאג דרן להנהגתו של מס הכנסה מדינתי ושל מס זיכיון חברות, על אף התנגדות קשה לכך.
הוא גם הוביל את פתרון הבעיות הבין-מדינתיות שהיו קשורות לבנייתו של סכר הובר על נהר הקולורדו.
דרן, שלמדינתו היה את החיסרון שהחלק של הקולורדו שעבר בשטחה היה מעל הסכר, הגן בתוקף על התאוריה, שלהוציא זכויות השיט, מימי הנהרות המערביים הם משאבים של המדינות ולא של הממשלה הפדרלית.
מחלוקת זו הובילה אותו לעימות ישיר עם מזכיר המסחר של ארצות הברית הרברט הובר, שניסה לגשר על המחלוקת הזו בממשל הנשיא קלווין קולידג'.
ב-1928 נבחר דרן לכהונה נוספת כמושל בהפרש סוחף של 31,000 קולות, זאת על אף העובדה שיוטה הצביעה בבחירות הכלליות של אותה שנה לרפובליקנים בהפרש של 14,000 קולות.
בין השנים 1929 – 1930 הוא כיהן כיושב ראש אגודת המושלים הלאומית, שם הוא עבד בשיתוף פעולה עם מושל ניו יורק פרנקלין דלאנו רוזוולט.
פועלו של דרן כמושל פרוגרסיבי במדינה מערבית זיכה אותו בשבחיו של רוזוולט, שלאחר ניצחונו בבחירות לנשיאות של 1932 הוא מינה את דרן לתפקיד מזכיר המלחמה.
בתחילה רצה רוזוולט למנות את דרן לתפקיד מזכיר הפנים, אך בפגישה של השניים סוכם שדרן יקבל את תפקיד מזכיר המלחמה.
אף על פי שלא היה לו שום רקע צבאי והוא היה ידוע בנטיותיו הפציפיסטיות, הוא זכה בתמיכת החוגים הצבאיים בזכות זה שהוא קידם תהליכי יעילות ומוכנות ודחף לקיומו של מבנה הצבא שיוכל להתרחב בקלות בעתות משבר.
דרן יזם תוכנית חמש-שנתית להצטיידות הצבא במטוסים חדשים, הגדלת מספר הטנקים, רכישת רובים חצי-אוטומטים ותותחים מודרניים.
הוא דחף להגדלת כוחו של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית וחקר האשמות על שדלנות במחלקת המלחמה, שכתוצאה מהן נשפטו והודחו שני קצינים בכירים.
רפורמות אלו זיכו אותו בתמיכתם ובהערצתם של רוב חברי הסגל הפיקודי של הצבא.
במהלך כהונתו כמזכיר המלחמה פיקח דרן על ניהולו של חיל השימור האזרחי.
מחלקת המלחמה בניהולו של דרן ציידה את הארגון הממשלתי הזה במזון, ביגוד, אמצעי תחבורה וסיוע רפואי שניתנו ל-300,000 מובטלים שהצטרפו לשורותיו לטובת עבודות שימור של הקרקעות הציבוריות של ארצות הברית.
באותה תקופה החל חיל ההנדסה של הצבא בכמה מיזמי עבודות ציבוריות, כולל חפירת נהרות המיסיסיפי והמיזורי ובכרייתה של תעלת שיט בפלורידה.
בגיבויו של מנהל העבודות הציבוריות השתתף חיל ההנדסה גם בבנייה של סכר בונוויל על נהר קולומביה ושל סכר פורט פק על נהר המיזורי והחל את בנייתו של סכר קוודי שהופסקה.
דרן עבד בשיתוף פעולה הדוק על מיזמים כאלו עם ראש מטה הצבא דאגלס מקארתור.
לעיתים נתגלעו מחלוקות בינו לבין הנשיא רוזוולט בנוגע לתוכניות לפיתוח משאבי מים, וב-1935 וב-1936 הוא התנגד לחקיקה להקמת מועצת משאבים לאומית קבועה, אף על פי שהיא זכתה לתמיכה חזקה של מנהל הניו דיל.
ג'ורג' דרן נפטר בוושינגטון די.
ב-27 באוגוסט 1936 מסיבוכים בלב ובכליות שנבעו מהתקף שפעת.
דרן היה חובב פעילויות ספורטיביות כמו דיג וטרקינג והוא זכור בשל העבודה הקשה שהשקיע בעבודתו כחבר הקבינט של הנשיא רוזוולט ובשל היותו נואם ששעשע את שומעיו.
מעל לכל, דרן שימש כמזכיר המלחמה בתקופה שלא הייתה משמעותית במיוחד מבחינה צבאית.
ארצות הברית הייתה אז בעיצומו של השפל הגדול ובשל כך היה עליה לאמץ גישה בדלנית בנוגע למדיניות החוץ שלה.
לאחר שנים של תקציבים צבאיים מצומצמים ושל מדיניות חוץ בדלנית, הייתה משרת מזכיר המלחמה תפקיד חסר חשיבות יחסית בתקופתו של דרן.
בעוד שהוא התחבב על שאר חברי הקבינט, הוא מעולם לא תרם רבות להגדרת מדיניות הממשל.
זו הסיבה שתקופת כהונתו כמזכיר המלחמה זכתה לפחות תיעוד בהשוואה לאלו שכיהנו בתפקיד לפניו ואחריו בעתות מלחמה.
ב-7 ביוני 1899 הוא נשא לאישה בעיר פרימונט את שרלוט "לוטי" בראון ויחד הם הביאו לעולם שישה ילדים שהגיעו לבגרות ונישאו עד למותו ב-1936. לוטי דרן נפטרה ב-1952 בשיקגו ונקברה לצדו של בעלה בבית הקברות מאונט אוליב שבסולט לייק סיטי.
נכדו הוא השחקן ברוס דרן, אביה של השחקנית לורה דרן.
ג'ורג' דונלופ לסלי היה צייר, סופר ומאייר בריטי, שנודע בציורי ילדים שלו.
לסלי נולד ב-2 ביולי 1835, למשפחה אמנותית, אביו היה צייר צ'ארלס רוברט לסלי, ודודו רוברט לסלי היה צייר ימי.
תחילה למד אמנות באקדמיה לאמנות של קרי, ואחר כך משנת 1854 באקדמיה המלכותית.
התערוכה הראשונה שלו באקדמיה הייתה בשנת 1859, והוא הציג את עבודותיו בכל שנה לאחר מכן.
הוא הפך לחבר באקדמיה בשנת 1868 ותואר מלא (RA) בשנת 1876.
ג'ורג' דונלופ לסלי התגורר בשלב מוקדם בסנט ג'ון ווד (לונדון), והיה חלק מקבוצת אמנים שהעדיפו נושאי ז'אנר קלילים.
בשנים 1884–1901 היה תושב "ריברסייד", וולינגפורד, אוקספורדשייר.
אחותו מרי לסלי (1833–1907), גם היא אמנית, התגוררה בשכונת קרומוול.
אמן עמית, ג'יימס הילר, היה גם תושב הכפר והם ציירו יחד דיוקן של המלכה ויקטוריה ליובל הזהב שלה בשנת 1887. משנת 1906 התגורר בלינדפילד, סאסקס
עבודותיו המוקדמות, כמו "מטילדה" (1860) הראו את ההשפעה החזקה של סגנון קדם-רפאל, אך הוא המשיך בסגנון אסתטי יותר, במטרה להציג תמונות מלאות אור שמש.
לעיתים קרובות הוא השתמש בילדים כנושאים ועבודתו זכתה לשבחים על ידי ג'ון ראסקין על הנצחת "האיכות המתוקה של הילדות האנגלית." אחת התמונות שלו, "כביסה" שימשה ככרזה בקמפיין פרסום לסבון.
למרות הנושאים הטריוויאליים לכאורה, עבודותיו של לסלי זכו להערכה רבה על ידי מבקרי התקופה.
אחד הציורים המפורסמים שלו הוא - "פרחי שמש וירח", 1890. תמונה זו צוירה מחלון חדר המגורים של האמן בוולינגפורד, המשקיף אל הגן שבגדה הנגדית.
לדברי דונלופ: "הצבתי את שתי הבנות ליד החלון.
האחת יושבת על שרפרף נמוך, והשנייה על מושב החלון.
שתי הבנות מסדרות חמניות באגרטל.
בתמונה כמה חמניות הצהובות הבהירות הרגילות, ואחרות, אשר אני קורא להן "פרחי ירח", הם פרחים בהירים יותר ...
בשנת 1889 לסלי זכה לצייר ארבעה ציורי קיר בכנסיית סנט לאונרדס.
לסלי היה גם סופר ופרסם כמה ספרים.
"הנהר שלנו" (1888), "מכתבים למרקו" (1893) ו"מכתבי ריברסייד" (1896) האיורים כולם בשחור לבן, והעלילה התבססה על תצפיות אישיות על החיים והטבע באזור מגוריו.
הוא גם כתב את ההיסטוריה של השנים הראשונות של האקדמיה המלכותית - "החיים הפנימיים של האקדמיה המלכותית".
נולדה להם בת אליס (המתוארת בציורו לספר - אליס בארץ הפלאות) ובן פיטר לסלי (1877–1953) שהיה גם הוא אמן.
הוא מת ב-21 בפברואר 1921, בלינדפילד בסאסקס.
ג'ורג' דאנקן ביצ'י היה צייר פורטרטים אנגלי.
ביצ'י היה ילדם הרביעי של שני ציירים, סר ויליאם ביצ'י ואשתו השנייה, אן ג'זופ.
הוא היה סנדק של המלך ג'ורג' השלישי.
הוא היה אחיו של קפטן פרדריק ויליאם ביצ'י, האדמירל והצייר ריצ'רד ברידג'ס ביצ'י, וצייר הדיוקנאות הנרי ויליאם ביצ'י.
מעמדו של אביו כצייר דיוקנאות מלכותי אפשרה לביצ'י להשיג עבדות של ציורי דיוקן מחוגי המלוכה.
ציוריו כללו את הנסיך אוגוסטוס פרדריק, והבישוף בוייר אדוארד ספרקה (1759–1836).
ג'ורג' ביצ'י הציג את ציוריו באקדמיה המלכותית בין 1817 ל־1834.
ביצ'י נסע למצרים בשנת 1821 עד 1822. בשנות ה-30 של המאה ה-19 נסע להודו, שם מונה לצייר החצר של נואב מעוואד בלאקנאו.
ג'ורג' ביצ'י מילא את התפקיד עד שהשאח מוחמד עלי נפטר בשנת 1842.
ביצ'י פרש בהודו והמשיך לצייר.
ציוריו של ג'ורג' ביצ'י נדירים למדי, ייתכן שציורים מסוימים נהרסו במהלך המרד ההודי הגדול ב־1857.
ג'ורג דיק הוא דיפלומט ערבי-ישראלי.
ב-2018, מונה דיק לשגריר ישראל באזרבייג'ן והפך בכך להיות הערבי-הנוצרי הישראלי הראשון שהפך לשגריר.
דיק גדל במשפחה נוצרית אורתודוקסית בשכונת עג'מי ביפו.
אביו, יוסף דיק, עבד כיועץ מס והיה ממנהיגי העדה הנוצרית ביפו אשר כיהן כיו"ר האגודה האורתודוקסית, ונחשב דמות מוכרת ואהודה בעיר עד שב-2015 נחנכה כיכר לזכרו בעיר יפו בהשתתפות ראש העיר רון חולדאי.
דיק מספר כי סבו וסבתו ברחו ללבנון להבטיח את שלומם בעת מלחמת העצמאות, לאחר שנאמר להם שהיהודים ישחטו אותם אם הם יישארו בבתיהם, אך ציפו לחזור לביתם לאחר שצבאות ערב יביסו את היהודים.
לפי דיק, עם סיום המלחמה סבו וסבתו חשו כי הם "רומו", והחליטו לחזור באופן בלתי חוקי לביתם ביפו במקום להישאר בלבנון כפליטים.
מכיוון שהכניסה המחודשת למדינה הייתה בלתי חוקית, סבו של דיק, חשמלאי, נעצר ונכלא.
קרובי משפחה נוספים של דיק שנמלטו בשנת 1947 לא חזרו ומתגוררים ברחבי העולם.
דיק הוא בוגר בית ספר הארי רדזינר למשפטים.
הוא גם למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון על מלגת פולברייט.
דיק הצטרף למשרד החוץ בשנת 2008. הוא היה סגן ראש המשלחת בניגריה בין השנים 2009–2012. הוא הוצב בנורווגיה בין השנים 2012–2015. באוסלו שימש כסגן שגריר; הוא היה השגריר בפועל במהלך מבצע צוק איתן בשנת 2014.
בשנת 2018, בגיל 34, מונה דיק לשגריר ישראל באזרבייג'ן, תפקיד בו כיהן עד לאוגוסט 2025 ובכך הפך לערבי-הנוצרי הישראלי הראשון בדרגת שגריר.
ג'ורג' גנאה (ברומנית: George Ganea; נולד ב-26 במאי 1999) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת החלוץ באויפשט.
גנאה, שנולד בבוקרשט, שיחק במחלקות הנוער של אוניברסיטת קלוז' ודינמו בוקרשט, ובאוגוסט 2015, כשהוא בן 16 בלבד, הצטרף לקבוצת הבוגרים של ראפיד בוקרשט, ששיחקה בליגת המשנה הרומנית.
בתום העונה הוא עזב את הקבוצה, ועבר למחלקות הנוער של וירטוס אנטלה ורומא האיטלקיות.
קלוז' מליגת העל הרומנית, אך לא קיבל הזדמנות מהמאמן.
בפברואר 2019 חתם בויטורול קונסטנצה הרומנית.
ביוני 2021 התאחדה ויטורול עם פארול קונסטנצה, וגנאה המשיך במועדון המאוחד.
גנאה, בנו של שחקן העבר ומאמן הכדורגל הרומני יונל גנאה, שיחק בכל נבחרות הנוער השונות של רומניה, ואף השתתף באולימפיאדת טוקיו.
ג'ורג' דייוויס (4 בפברואר 1906 – 25 בנובמבר 1957) היה עורך סיפורת וסופר אמריקאי.
ג'ורג' דייוויס נולד ב־4 בפברואר 1906 בשיקגו, הצעיר מבין חמישה בנים (הייתה אחות בכורה, שמתה מדיפתריה לפני שנולד) להורים שעברו לשם מקנדה כדי שאביו יוכל לעבוד כרוקח אצל קרוב משפחה.
בזמן שעבד בבית המרקחת בלילות, למד לבית ספר לרפואה בימים, וסיים את לימודיו באוניברסיטת אילינוי בשיקגו ב־1909.
בשנת 1910, קנה האב מרפאה מרופא כפרי פורש בקלינטון, מישיגן, והעביר את משפחתו לשם.
ג'ורג' היה קורא רעבתני, ומוריו זיהו אצלו כישרון כתיבה בשלב מוקדם.
מורה שלח את שירו הראשון לפרסום בעיתון כשהיה בכיתה ד'.
ב־1919 חזר הארולד, אחיו הבכור של ג'ורג', משירות במלחמת העולם הראשונה, ועמו אישה צרפתייה שנשא שם.
ג'ורג' למד צרפתית מגיסתו, וכשסיים את לימודי בתיכון, בשנת 1923, שלט בצרפתית ודיבר בה ללא מבטא זר.
הוא נרשם למכללה המקומית, שהפכה לימים לאוניברסיטת המדינה של ויין, אך נשר עד מהרה ועקר לשיקגו, ועבד שם כשנתיים במשרות שונות.
בדצמבר 1926 ביקש דייוויס מאביו רשות, וכסף, לנסוע לפריז ולהצטרף לקהילה ההולכת וגדלה שם של סופרים ואמנים אמריקאים.
הרומן היחיד שלו, The Opening of a Door, ראה אור ב־1931. לדברי החוקרת שריל טיפינז, דייוויס "התכוון לחשוף באמצעותו את הצביעות והטרגדיה של חיי המעמד הבינוני במערב התיכון [של ארצות הברית]." המבקר קליפטון פאדימן כתב כי "החלקוּת של הפרוזה, אחדות הטון...
כולם מעידים על בעל מלאכה מיומן.
זה אחד הרומנים הראשונים הכי לא ראשונים שקראתי אי פעם.
קשה להאמין שזו עבודה של אדם צעיר כל כך".
דייוויס היה בן עשרים וארבע כשהרומן ראה אור בהוצאת האחים הארפר, והוא הפך לאחד מחביבי הביקורת בין הרומנים שיצאו בשנת 1931.
בין השנים 1936 ו־1941 שימש דייוויס עורך הסיפורת בכתב העת "הרפרס בזאר".
בשנת 1941 פוטר מהארפר'ס, והחל לכהן כעורך בכתב העת מדמואזל במשך שמונה שנים.
דייוויס, שהיה הומוסקסואל, מוחצן וראוותני, חידש בהכנסת ספרות יפה לתמהיל התוכן בעיתוני הנשים, שלא כלל אותה עד אז.
הוא היה פטרון מוקדם לסופרים מגוונים כגון טרומן קפוטה, ריי ברדבורי, ג'יין בולס ורוברט לאורי.
באוקטובר 1940 ייסד דייוויס, עם כמה חברים, ובהם ג'יפסי רוז לי, קומונת אמנים בשכונת ברוקלין הייטס בניו יורק.
אנאיס נין העניקה לקומונה את השם "בית פברואר", משום שיחסית הרבה מחבריה נולדו בפברואר.
הבית הפך למוקד פעילויות תרבות בניו יורק.
דמויות כמו בנג'מין בריטן, ויסטן יו אודן וקארסון מקאלרס התארחו בבית למשך ימים רצופים.
שריל טיפינז פרסמה מחקר על הקומונה ב־2005, בשם February House.
בשנת 1951 נישא דייוויס לזמרת והשחקנית לוטה לניה.
בשנת 1957 מת מהתקף לב בברלין, שם עזר לאשתו בהקלטות.
טרומן קפוטה חיבר סאטירה ספרותית על ג'ורג' דייוויס בדמות "Boaty" ביצירתו הבלתי גמורה "Answered Prayers".
ג'ורג' דיואי קלייד היה פוליטיקאי אמריקאי והמושל העשירי של יוטה, שכיהן בשנים 1957–1965 מטעם המפלגה הרפובליקנית.
קלייד קיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת יוטה ואת התואר שני מאוניברסיטת קליפורניה שבברקלי.
ב-1953 מונה למנהל מועצת המים והאנרגיה של יוטה.
בשנת 1956, קלייד הביס את המושל העצמאי המכהן ג'יי ברקן לי ואת הדמוקרטית ל.ס.
במהלך כהונתו הראשונה של קלייד כמושל, הוא הגדיל את תקציב החינוך והעלה את שכר המורים.
בנוסף על כך, הוקמו כבישים מהירים רבים, הועלה שכרם של עובדי המדינה, ובוצעו רפורמות במערכות הרווחה, הפארקים הממלכתיים והספריות.
בכהונתו השנייה של קלייד הסתכסך הממשל עם איגודי העובדים במערכת החינוך, מה שהוביל לשביתות ולעיצומים.
במקביל, הוא גם היה מעורב בהקמת הפארק הלאומי קניונלנדס.
ב-1964 בחר שלא להתמודד לקדנציה שלישית.
קלייד סבל משבץ זמן קצר לאחר הפרישה ומת מהשפעותיו ב-2 באפריל 1972.
ג'וֹרְג' דַאגְלֶס הַוואַרְד קוֹל היה הוגה דעות סוציאליסטי, כלכלן והיסטוריון אנגלי.
כמאמין בבעלות משותפת על אמצעי הייצור, הוא הציג תאוריה של "" (ייצור המאורגן באמצעות גילדות עובדים).
הוא השתייך לאגודה הפביאנית והיה תומך של התנועה השיתופית.
קול נולד בקיימברידג' לג'ורג' קול, תכשיטן שהפך מאוחר יותר למודד; ואשתו ג'סי נואלס.
קול התחנך ב בלונדון ובבייליול קולג' באוקספורד, שם הצטיין (Double First במונחי אוקספורד).
כסרבן מצפוני במהלך מלחמת העולם הראשונה, הפגישה מעורבותו של קול במערכה נגד גיוס חובה עם עמיתה לעבודה, , איתה התחתן בשנת 1918. בני הזוג עבדו יחד ב בשש השנים הבאות לפני שעברו לאוקספורד, שם החל קול לכתוב בגרדיאן של מנצ'סטר.
ב-1915 הפך קול לקצין מחקר ללא שכר בארגון העובדים "חברת המהנדסים המאוחדת" (Amalgamated Society of Engineers).
הוא ייעץ לאיגוד כיצד להגיב לחקיקה בזמן מלחמה, כולל .
תפקיד זה פטר אותו מגיוס החובה בטענה שהוא מבצע עבודה בעלת חשיבות לאומית.
לאחר שהשיג את הפטור משירות צבאי, פיתח במהלך שנות המלחמה תאוריה פוליטית של .
אחרי מלחמת העולם הראשונה לימד באוניברסיטת לונדון וב של ריצ'רד הנרי טוני, וב-1925 מונה לפרופסור חבר לכלכלה ביוניברסיטי קולג' באוניברסיטת אוקספורד, הוא לימד כלכלה עד 1944.
בשנת 1929 מונה למועצה הלאומית המייעצת לכלכלה (National Economic Advisory Council) כשזו הוקמה על ידי .
ב-1944 הפך קול ל הראשון לתאוריה חברתית ופוליטית באוקספורד.
את מקומו ירש ישעיה ברלין ב-1957.
קול היה בתחילה פציפיסט, אך הוא נטש עמדה זו בסביבות 1938, וקבע: "היטלר ריפא אותי מפציפיזם".
במהלך שנות ה-30, ניסה קול לבנות חזית עממית בריטית נגד הפשיזם.
הוא זיהה את היקף האיום הצבאי לפני שרבים מעמיתיו נטשו את הפציפיזם שלהם.
קול תמך ברפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד.
הוא היה רשום בספר השחור של גרמניה הנאצית של אישים בולטים שיכלאו במקרה של פלישה מוצלחת לבריטניה.
קול כתב עשרות ספרים, בנושאי כלכלה והיסטוריה, כולל ביוגרפיות של ויליאם קובט ורוברט אוון, מאות קונטרסים ואלפי מאמרים.
קול התעניין בפביאניזם בזמן שלמד בבייליול קולג' באוקספורד.
הוא הצטרף להנהלה של האגודה הפביאנית בחסות סידני וב.
קול הפך לתומך עיקרי של רעיונות של , חלופה סוציאליסטית ליברטריאנית לכלכלה הפוליטית המרקסיסטית.
את הרעיונות האלה הוא העלה בשבועון "The New Age" ("עידן החדש") לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה וגם בדפי "הניו סטייטסמן", השבועון שנוסד על ידי ביאטריס וב וג'ורג' ברנרד שו.
קול אמר שהעניין שלו בסוציאליזם התעורר בעקבות קריאת "חדשות משומקום", הרומן האוטופי מאת ויליאם מוריס, וכך כתב:
קול, שלא היה מרקסיסט ולא סוציאל-דמוקרט, ראה בעיני רוחו ב של התאגדות מבוזרת ודמוקרטיה השתתפותית פעילה, שהיחידות הבסיסיות שלה יהיו ממוקמות במקום העבודה ובקהילה ולא בכל מנגנון מרכזי של המדינה.
קול מתח ביקורת הן על ה והן על הסינדיקליזם משום שהם משאירים פתוחה את האפשרות לעריצות, וראה בעיני רוחו צורה של סוציאליזם שבו כל המפעלים ינוהלו באופן דמוקרטי על ידי העובדים באמצעות איגודים מקצועיים כשהמדינה נשארת כדי להבטיח את זכויות הצרכנים וחירויות האזרח.
רעיונותיו של קול היו בעלי השפעה בחוגים אינטלקטואלים, אך נדחו בדרך כלל על ידי מנהיגי מפלגת הלייבור כמו רמזי מקדונלד.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, הפך יו גייטסקל, תלמיד של קול, לנהג שלו במהלך השביתה הכללית בבריטניה (1926).
קול היה בעל השפעה רבה על חייו של הרולד וילסון הצעיר, שאותו לימד, עבד איתו ושכנע אותו להצטרף למפלגת הלייבור.
קול כתב לפחות שבעה ספרים עבור "", שכולם יצאו לאור על ידי הוצאת הספרים של .
הוא ואשתו, , כתבו יחד 29 סיפרי בלשים פופולריים, בהשתתפות החוקרים רב-פקד וילסון, אווררד בלצ'ינגטון וד"ר טנקרד.
קול ואשתו יצרו שותפות, אך לא נישואים.
קול כמעט ולא התעניין בסקס והוא ראה בנשים הסחת דעת לגברים.
מרגרט תיעדה זאת באופן מקיף בביוגרפיה שכתבה על בעלה לאחר מותו.
אף על פי שקול העריץ את ברית המועצות בשל יצירת , הוא דחה את ממשלתה הדיקטטורית כמודל לחברות סוציאליסטיות במקומות אחרים.
בהרצאה משנת 1939 הצהיר קול:
בספרו "אירופה, רוסיה והעתיד" שפורסם ב-1941, טען קול כי עד כמה שאירופה החדשה, הנשלטת על ידי הנאצים, הייתה לא מוסרית במובנים מסוימים, היא טובה יותר מהמערכת ה"בלתי ניתנת לביצוע" של מדינות ריבוניות שקדמה לה.
במונחים כלכליים, ניתן לומר ש"עדיף לתת להיטלר לכבוש את כל אירופה מחוץ לברית המועצות, ולאחר מכן לנצל אותה ללא רחמים למען האינטרס הנאצי, מאשר לחזור לסדר של מדינות לאום עצמאיות שמלפני המלחמה עם גבולות שחצו את יחידות הייצור וסחר החליפין הטבעיות".
קול היה גם תאורטיקן של התנועה הקואופרטיבית ותרם מספר תרומות לתחומי מחקר הקואופרטיבים, כלכלת הקואופרטיבים ותולדות התנועה הקואופרטיבית.
בפרט, ספרו "התנועה הקואופרטיבית הבריטית בחברה סוציאליסטית" (The British Co-operative Movement in a Socialist Society) בחן את מעמדה הכלכלי של ה-CWS האנגלית (קודמתה של ), העריך את האפשרות שלה להגיע למעמד של חבר קואופרטיבים (Co-operative Commonwealth) ללא סיוע של המדינה ושיער מה התפקיד שיכול להיות לקואופרטיב ב.
ספר שני, שכותרתו "מאה שנים של שיתוף פעולה" (A Century of Co-operation), בחן את ההיסטוריה של התנועה מהקואופרטיבים הראשונים ועד לתרומתם של הצ'ארטיסטים ורוברט אוון, דרך חלוצי רוצ'דייל וכן התפתחות התנועה (בבריטניה הגדולה) במהלך המאה שאחר כך.
קול תרם לספר המקיף "מתווה של הידע המודרני" (An Outline of Modern Knowledge) בעריכת ויליאם רוז (הוצאת , 1931) יחד עם מחברים מובילים אחרים של אותה תקופה, כולל רוג'ר פריי.
מרגרט הייתה בתו של הפרופסור ללימודים קלאסיים .
לזוג נולדו בן ושתי בנות בנישואים שנמשכו ארבעים ואחת שנים.
עם זאת, נראה שהנישואים לא היו מאושרים במיוחד.
קול הביע עניין מועט בהתקשרות רומנטית ממשית ואפילו פחות ביחסים מיניים.
חברים הבחינו כי התקשרויות רגשיות נטו להיות עם גברים ולא עם נשים.
קול אהב מאוד כמה מתלמידיו הגברים.
הם כללו את המנהיג העתידי של מפלגת הלייבור יו גייטסקל.
אין עדות למפגשים הומוסקסואלים כלשהם לפני או במהלך נישואיו.
קול ואשתו כתבו יחד מספר ספרים ומאמרים, כולל עשרים ותשעה סיפורי בלשים.
קול לא יכול היה לקבל את הרעיון של "על אדם מוגדר".
מעולם לא נתן פקודות אלא במובן שגרתי ובלתי משמעותי בלבד (זה איכשהו לא התנגש בכך שהוא העסיק משרתי משק בית לאורך חייו)".
הסלידה שלו מכל צורות ההיררכיה ושנאת הטקס הובילה לאתאיזם בגיל צעיר, אם כי מעולם לא עסק בפולמוס אנטי-דתי.
אף על פי שלא היה לודיט, הוא העריץ מאוד את כל מה שוויליאם מוריס יצר, כולל חיבתו לקוטסוולדס.
אף על פי שהוא נהנה ממוזיקה קלאסית, הוא לעג לרדיו כ"כל כך הרבה רעש".
הוא היה כמעט אלרגי ל (הוא לא הבין אלגברה) הוא פקפק במדע, מכיוון שהוא משמש לכימות דברים שמומלץ להשאיר לפרשנות.
בספרות ובשירה הוא נהנה (אחרי מוריס) מדניאל דפו, ג'ונתן סוויפט, ויליאם וורדסוורת', וולט ויטמן, הנרי ג'יימס, ויליאם קובט, ברטראנד ראסל, וג'ורג' ברנרד שו, אבל הוא החשיב את אדמונד ברק ותומאס קרלייל יומרניים.
הוא לא אהב את ה"אימפריאליזם" של שייקספיר ושנא את ד.ה.
תלמידיו העריצו אותו, אבל גייטסקל אמר שהוא היה יותר מדי רגיש, ביקורתי כלפי עצמו וציני מכדי לשחק את תפקיד המאסטר ברצון.
באביב 1929 חזרו בני הזוג קול ללונדון, והתגוררו בווסט המפסטד במשך שש שנים עד שרכשו בית "ויקטוריאני בלתי מאורגן" בשם "פרילנד" בהנדון, שם חי קול במשך רוב שלושת העשורים האחרונים לחייו.
בתחילת 1957 הוא ואשתו עברו לדירה בפארק הולנד בקנזינגטון.
הוא מת לאחר שנכנס לתרדמת סוכרתית בשעות המוקדמות של 14 בינואר 1959 בבית החולים בהמפסטד.
במקום טקסים דתיים, גיסו, ריימונד פוסטגייט, קרא שני קטעים מיצירותיו של ויליאם מוריס בהלווייתו במשרפת גולדרס גרין.
מדריך בתוהו־ובוהו העולמי, הוצאת חברה, 1934
תולדות תנועת-הפועלים באנגליה 1947-1789, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1950
תולדות המחשבה הסוציאליסטית: תקופת החלוצים 1850-1789, תרגום ישראל כהן הוצאת עיינות, 1957
ג'ורג' דאו היה צייר פורטרטים אנגלי שצייר 329 דיוקנאות של גנרלים רוסים שפעלו במהלך פלישת נפוליאון לרוסיה עבור הגלריה הצבאית של ארמון החורף.
ג'ורג' דאו נולד ב-6 בפברואר 1781 לפיליפ דאו, בקהילה של סנט ג'יימס בווסטמינסטר.
פיליפ היה אמן וחרט שעבד עם ויליאם הוגארת' וויליאם טרנר, ואמנים שהפיקו גם קריקטורות פוליטיות סאטיריות על החיים באמריקה.
ג'ורג' היה הילד הראשון שנולד לזוג, וגם הילדים האחרים הפכו לאמנים מצליחים.
דאו הוטבל ב-25 בפברואר 1781 בכנסיית סנט ג'יימס בפיקדילי.
הוא התאמן עם אביו כחרט מגיל צעיר.
מאוחר יותר הוא התעניין בציור והמשיך ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנויות שם זכה במדליית הזהב של האקדמיה המלכותית בשנת 1803. הוא נבחר לחבר שותף באקדמיה המלכותית ב-1809 והפך לאקדמאי ב-1814. הוא אסף עבודות של מאסטרים ישנים ולמד שפות מודרניות וקלאסיות, פילוסופיה וספרות.
הוא גם למד אנטומיה כחלק מהשאיפה שלו להבנה טובה יותר של הצורה האנושית וביצע ניתוחים אנושיים בביתו וכן השתתף בפעולות לשיפור הידע שלו על גוף האדם.
ציוריו על נושאים קלאסיים זכו לשבחים רבים ויצרו את המוניטין המוקדם שלו, אך הוא התעניין יותר בהצלחה כלכלית וחיפש עבודות של ציור דיוקנאות שהיו משתלמות והביאו אותו למגע עם החברה הגבוהה.
עם זאת, הדרך הישירה שבה קידם את יצירתו לא אושרה על ידי החברה האמנותית והביאה לביקורת ניכרת מבני דורו, אחד מהם היה ג'ון קונסטבל, שצייר רקע לפורטרט של דאו בהזדמנות אחת לפחות.
הוא נהנה מחסותם של הדוכס והדוכסית מקנט וגם זו של הנסיכה שרלוט והנסיך לאופולד.
ב-1819 נסע עם הדוכס מקנט דרך אירופה.
בסיור זה יצר דיוקנאות של אנשי צבא ודיפלומטים, ושמו הגיע לידיעתו של אלכסנדר הראשון שהזמין אותו לצייר את דיוקנאות של הצבא הרוסי הבכיר שנלחם בהצלחה בנפוליאון.
הוא עבר לגור בסנט פטרסבורג, ובין 1822 ל-1828, צייר למעלה מ-300 דיוקנאות עבור האוסף הצבאי בארמון החורף עם עוזריו, אלכסנדר פוליאקוב ווילהלם אוגוסט גוליקה.
הוא הפך למפורסם ברחבי אירופה והתערבב עם האליטה האינטלקטואלית הרוסית.
בין היתר הוא פגש והכיר את פושקין שכתב עליו שיר בשם "To Dawe Esq".
ב-1826 הזמין אותו ניקולאי הראשון לטקס ההכתרה שלו ובשנת 1828 הוא מונה רשמית לצייר הדיוקנאות הראשון של החצר הקיסרית.
דאו חזר לאנגליה ב-1828, בה נשאר מספר חודשים.
במהלך תקופה זו הוא הציג רבות מיצירותיו האחרונות.
הוא חזר לסנט פטרסבורג ב-1829, אך עד מהרה בריאותו נפגעה והוא סבל מקשיי נשימה בעקבות הצטננות קשה.
הוא סבל מחולשה ריאתית במהלך חייו בעקבות מחלת ילדות.
באוגוסט 1829 הוא חזר ללונדון ונפטר ב-15 באוקטובר בביתו של גיסו, תומאס רייט.
הוא נקבר בקריפטה של קתדרלת סנט פול, ובהלווייתו השתתפו אמנים ופקידים רבים מהשגרירות הרוסית.
גוף העבודות המשמעותי שיצר ברוסיה נמצא בגלריה הצבאית במוזיאון הארמיטאז' בסנט פטרסבורג.
רבים מציוריו כלולים גם באוסף המלכותי הבריטי.
ג'ורג' דיואי היה אדמירל הצי אמריקאי, והיחיד שהחזיק בדרגה זו, שהיא הגבוהה ביותר בצי ארצות הברית.
דיואי נולד במונטפלייר, ורמונט, ממש מול בית המדינה של מדינת ורמונט, לרופא ג'וליוס ימאנס דיואי ולאשתו הראשונה, מרי פרין.
האב היה ממייסדי החברה הלאומית לביטוח חיים ב-1848, היה חבר בכנסייה האפיסקופלית של ארצות הברית והיה ממייסדי הכנסייה האפיסקופלית במונטפלייר.
לג'ורג' דיואי היו שני אחים גדולים ואחות צעירה ממנו.
הוא למד בבית ספר יום ראשון במונטפלייר.
לאחר מכן למד בבית הספר בעיירה הסמוכה ג'ונסון.
בשנת 1867 הוא נישא לסוזן ("סוזי") בורדמן גודווין (1844–1872), בתו של מושל ניו המפשייר, איכבוד גודווין, וב-1899 התחתן בשנית עם מילדרד מקלין הייזן הקתולית.
דיואי למד בבית הספר הצבאי נורוויץ' בנורוויץ', ורמונט בין השנים 1852 ל-1854 וב באנאפוליס, מרילנד בין השנים 1854 ל-1858.
הוא לחם במלחמת האזרחים האמריקנית משנת 1861 תחת אדמירל דייוויד פראגות' בצד מדינות הצפון בדרגת לוטננט.
הוא השתתף בלחימה בלואיזיאנה ובנהר המיסיסיפי, ובשנת 1865 הועלה לדרגת לוטננט קומנדר.
ב-1872 הועלה לדרגת קומנדר, ב-1884 הועלה לדרגת קפטן וב-1896 הועלה לדרגת קומודור.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד (1898), הוצב דיואי ב כמפקד שייטת אסיה האמריקאית.
ב-27 באפריל 1898, קומודור דיואי יצא מסין על ספינת הדגל USS Olympia עם פקודות לתקוף את הספרדים בקאוויט במפרץ מנילה.
הוא הגיע לכניסה למפרץ בליל ה-30 באפריל ותקף עם עלות השחר למחרת.
הוא הצליח להטביע את כל צי האוקיינוס השקט הספרדי תחת קפיטן חנרל (אדמירל) פטריסיו מונטוחו אי פסארון ולשתק את סוללות התותחים של מנילה תוך שש שעות מבלי לאבד אף מלח.
הידיעה הזו הפכה אותו לגיבור בארצות הברית.
הוא הועלה לדרגת אדמירל משנה ב-1898 ולדרגת אדמירל ב-1899, תוך שהוא מדלג על דרגת תת-אדמירל.
ניצחונו גרם לממשל ויליאם מקינלי להביא את הפיליפינים תחת שליטה אמריקאית.
באוקטובר 1899, הנשיא מקינלי העניק לו חרב כבוד מיוחדת בטקס בקפיטול.
דיואי מונה כחבר בוועדת שורמן בשנת 1900, שהכינה הצעות לממשל אזרחי בפיליפינים.
הוא חזר לארצות הברית כגיבור וכבר הוכרז כמועמד הבא לנשיאות, אך החליט לתמוך בבחירתו מחדש של מקינלי.
בשנת 1901 הוא נבחר לחבר כבוד באגודת ניו יורק של סינסינטי.
בשנת 1903 קיבל דיואי את דרגת אדמירל הצי על ידי הקונגרס של ארצות הברית, רטרואקטיבית ל-2 במרץ 1899. הוא האדם היחיד שאי פעם קיבל את הדרגה הזו.
הדרגה מקבילה באופן לא רשמי לזו של גנרל שישה כוכבים, למעשה הדרגה יותר בכירה מדרגת אדמירל צי שהוצגה מאוחר יותר.
בשל דרגתו הגבוהה הוא נשאר קצין פעיל רשמית עד מותו, מה שנחשב לציון כבוד מיוחד.
הוא מת בוושינגטון הבירה ב-16 בינואר 1917 ונקבר בקפלת בית לחם של הקתדרלה הלאומית של וושינגטון.
ג'ורג' דנהולם ארמור היה צייר ומאייר בריטי.
במהלך הקריירה שלו הוא יצר מאות איורים עבור המגזינים The Graphic, Punch and Country Life, רובם קשורים לסוסים ולרכיבה.
עבודתו הייתה חלק מתחרויות האמנות באולימפיאדת הקיץ 1928, אולימפיאדת הקיץ 1932, ואולימפיאדת הקיץ 1948.
ג'ורג' דנהולם ארמור נולד בלנרקשייר, סקוטלנד ב-30 בינואר 1864, להורים רוברט ארמור ומריון פטרסון, והיו לו כמה אחים ואחיות.
הוא גדל בליברפול וסיים את לימודיו באוניברסיטת סנט אנדרוז ובמכללת אדינבורו לאמנות.
הוא עבר לטנג'יר שבמרוקו כדי לצייר ולקנות סוסים.
כשהכסף שלו אזל, הוא עבר ללונדון וחלק סטודיו עם פיל מאי.
הוא פגש את ג'וזף קרוהול השלישי בחופשת ציד וציור, ושניהם ניהלו בית חוות הרבעה בוויטהמפסטד, הרטפורדשייר, אנגליה.
ב-1898, הוא התחתן עם מרי אמה טיילור רוב (1864–1925), וקרוהול היה השושבין שלו בחתונה.
היה להם בן אחד, רוברט.
הם עברו לגור בבית אצ'ילהמפטון, וילטשייר.
ב-1910 למד רכיבה על סוסים בבית הספר הספרדי לרכיבה בווינה, אוסטריה.
ב-1913 הוא הפך לחבר כבוד במועדון הפולו מדוברוק.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא היה קצין, והשתתף בקרבות בסלוניקי מ-1917 עד 1919. הוענק לו המדליה היוונית על שירותו הצבאי.
וכן הוענק לו אות מסדר האימפריה הבריטית, 'עבור שירותים שניתנו בקשר עם פעולות צבאיות בבלקן'.
הוא פרש מהצבא הבריטי ב-22 בפברואר 1922 בדרגת לוטננט קולונל.
חלק מציוריו נמצאים בבעלות העיר גלאזגו, הקרן הלאומית, גלריית אברדין לאמנות, הגלריות הלאומיות של סקוטלנד ואוניברסיטת אדינבורו.ה הציור שלו, A Polo Match, נמכר בכריסטי'ס ב-1988.
כשאשתו מרי מתה ביוני 1925, הוא התחתן עם ויולט ברטון בספטמבר 1926. הם גרו במלמסברי.
עד 1927 הוא הפך לחבר באקדמיה הסקוטית המלכותית.
הוא מת באחוזת לידינגטון, סווינדון, וילטשייר ב-17 בפברואר 1949.
סנל (19 בדצמבר 1903 - 6 ביוני 1996) היה גנטיקאי עכברים ואימונולוג השתלות אמריקאי.
סנל נולד בברדפורד, מסצ'וסטס, ארצות הברית ב-1903. הוא היה הצעיר מבין שלושה ילדים.
אביו עבד כמזכיר עבור הסניף המקומי של ימק"א.
סנל התחנך בבתי ספר בברוקליין, ולאחר מכן נרשם למכללת דארטמות' בהאנובר, ניו המפשייר, שם למד מתמטיקה ומדעים, תוך התמקדות בגנטיקה.
הוא סיים את התואר הראשון ב-1926.
סנל סיים את התואר השני ואת הדוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
עבודת הדוקטורט שלו, שהסתיימה ב-1930 עסקה בקישור גנטי בעכברים.
לאחר סיום הדוקטורט, סנל עבד כמרצה באוניברסיטת בראון במשך שנה, עד 1931.
סנל עבד, במשך כשנתיים, כפוסט דוקטורנט באוניברסיטת טקסס, יחד עם הרמן מולר.
סנל עסק בחקר השפעות הקרינה על הגנטיקה של עכברים.
ב-4–1933 סנל שימש כמרצה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
בשנת 1935 הצטרף סנל לצוות מעבדת ג'קסון בבר הארבור על חוף מיין, שם עבד עד פרישתו.
בשנת 1978 זכה בפרס וולף לרפואה "על גילוי האנטיגן H-2, הרצף הגנטי המכתיב את מבנה הגנים והמעורר את התגובה החיסונית נגד רקמות זרות".
בשנת 1980 קיבל סנל פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, ביחד עם ז'אן דוסה, על גילוי הגנים של MHC.
סנל נישא לרודה קרסון, ונולדו להם שלושה בנים.
ג'ורג' דיבה (נולד ב-1 ביולי 1998) הוא כדורגלן ישראלי-מרוני המשחק בעמדת הבלם בהפועל חיפה.
דיבה נולד במרג' עיון להורים שהיו חברים בצבא דרום לבנון וכאשר היה בן שנתיים ברח עם משפחתו לישראל בעקבות הנסיגה מרצועת הביטחון והשתקעו בנהריה.
דיבה התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של הפועל מטה אשר ובגיל 18 הצטרף לקבוצת הנוער של מכבי צור שלום.
בעונתו הראשונה בקבוצת הנוער השתלב לקבוצה הבוגרת וב-14 באוקטובר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 4-2 להפועל אכסאל.
בעונה זו רשם 18 הופעות בקבוצה הבוגרת.
ב-28 בספטמבר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בהפסד 2-1 להפועל כפר כנא.
בקיץ חתם בהפועל עכו מהליגה הלאומית במדיה שיחק שנתיים.
בקיץ חתם בהפועל תל אביב מליגת העל.
ב-18 באוקטובר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד בית"ר ירושלים.
עד ינואר של אותה עונה רשם רק 4 הופעות וב-25 בינואר 2022 חתם במ.ס.
אשדוד גם בה מיעט לשחק.
ב-19 בספטמבר 2022 חזר להפועל עכו במדיה שיחק עונה אחת.
ב-20 ביוני 2023 חזר לליגת העל כאשר חתם בהפועל חיפה.
ג'ורג' גראהם וסט היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר נודע בכישרונו ברטוריקה ובוויכוחים ציבוריים.
לצד עיסוקו בעריכת דין, כיהן כחבר בית הנבחרים של מיזורי, חבר בקונגרס הקונפדרציה בזמן מלחמת האזרחים, ולבסוף כחבר הסנאט של ארצות הברית.
וסט התפרסם בעיקר בזכות נאום הסיכום שלו במשפט שנערך ב־18 באוקטובר 1869, שבו דרש פיצויים על הריגת כלב ציד בשם אולד דראם – נאום שנודע מאז כ"נאום על ידידו הטוב ביותר של האדם".
וסט נולד ב-6 בדצמבר 1830 בפרנקפורט שבקנטקי, והשלים את לימודיו במכללת סנטר בקנטקי בשנת 1848, ואת לימודי המשפטים באוניברסיטת טרנסילבניה ב־1853. לאחר שהוסמך כעורך דין, תכנן לעבור לקליפורניה, אך בדרכו עצר במחוז פטיס שבמיזורי, שם הגן על צעיר אפרו-אמריקאי שהואשם ברצח.
הצעיר זוכה אך הוצא להורג בלינץ' על ידי המון זועם.
למרות הסכנה לחייו, החליט וסט להשתקע במיזורי.
בשנת 1854 נישא לסאלי סניד מקנטקי, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
ב־1860 נבחר לבית הנבחרים של מיזורי ושימש גם כאלקטור נשיאותי מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא היה יו"ר ועדת יחסי הפדרציה וכתב את "החלטות וסט", שבהן התנגד להפעלת כוח נגד הדרום.
עם פרוץ מלחמת האזרחים היה תומך נלהב בשמירה על מוסד העבדות ותמך בפרישת מיזורי.
הוא ניסח את חוקי הפרישה שאושרו באוקטובר 1861. לאחר מכן שירת כתובע צבאי בצבא מיזורי, וב־1862 נבחר כחבר בבית הנבחרים של קונגרס הקונפדרציה.
ב־1865 התמנה כחבר הסנאט של הקונפדרציה.
לאחר המלחמה שב וסט לעסוק בעריכת דין בסדליה שבמיזורי.
בשנת 1869 התבקש לייצג את צ'ארלס בורדן בתביעה נגד ליאונידס הורנסבי, חקלאי שהרג את כלבו של בורדן – כלב ציד בשם "אולד דראם".
התביעה דרשה פיצוי של 150 דולר.
במשפט שנערך ב־1870 נשא וסט נאום סיכום מפורסם, שבו הילל את נאמנותו של הכלב כידידו האמיתי של האדם – נאום שהפך לאחת הקלאסיקות של הרטוריקה האמריקאית.
חבר המושבעים פסק פיצוי של 50 דולר, והפסיקה אושרה גם בבית המשפט העליון של מיזורי.
מאז הוקמו פסלים ואנדרטאות לכבוד הכלב, ובהם פסל בבית המשפט של מחוז ג'ונסון.
ב־1877 עבר וסט לקנזס סיטי, וב־1879 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם מיזורי.
הוא נבחר מחדש שלוש פעמים (1885, 1891, 1897) וכיהן עד 1903. הוא עמד בראש ועדת המבנים הציבוריים ושירת גם בוועדות למחלות מגפתיות, לבריאות הציבור ולבידוד לאומי.
וסט היה פעיל במיוחד בשמירה על פארק ילוסטון.
החל מ־1882 הוביל מהלך נגד שחיתות וניסיונות השתלטות של חברות רכבות ובעלי הון על החוזים בפארק.
בזכות חקיקה שיזם נקבע שכל חוזה מסחרי בפארק יעבור לאישור הסנאט, מה שחסם ניסיונות ניצול.
בכך זכה לכינוי "המגן של ילוסטון".
ב־9 באוגוסט 1904 נפטר וסט בביתו שבסוויט ספרינגס, מיזורי.
הוא נקבר בבית העלמין בלפונטיין שבסט.
הוא היה הסנאטור האחרון שנותר בחיים ששירת בקונגרס הקונפדרציה.
ג'ורג' דאגלס וייז היה בעל עבדים אמריקאי, דוגל בעליונות לבנה וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מווירג'יניה.
הוא היה אחיינו של הנרי וייז, ובן דודם של ג'ון סרג'נט וייז וריצ'רד אלסופ וייז.
וייז היה בנם של טולי רובינסון ומרגרט דאגלס פטיט (וייז) וייז, שהיו בני דודים שניים משני הצדדים.
הוא נולד ב-4 ביוני 1831 ב"דיפ קריק", אחוזת וייז במחוז אקומאק, ליד אוננקוק, וירג'יניה, והשלים את לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון.
הוא למד משפטים בקולג' ויליאם ומרי, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בריצ'מונד, וירג'יניה.
הוא שירת כקפטן בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים.
הוא היה התובע המחוזי של העיר ריצ'מונד מ-1870 עד 1889, כאשר התפטר.
וייז נבחר כדמוקרטי לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-47 ולשלושת הקונגרסים הבאים, וכיהן מ-4 במרץ 1881 עד 3 במרץ 1889. הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לתעשיות (הקונגרס ה-49).
הוא הושבע שוב בקונגרס ה-51 וכיהן מ-4 במרץ 1889 עד 10 באפריל 1890, אז החליף אותו אדמונד וודיל הבן, שערער על בחירתו.
וייז אימץ רעיונות של עליונות לבנה, ופעם אמר לבית הנבחרים ש"אם יכולתי לא הייתי מזדהה בהיותי מהגזע הלבן עם זה של כל גזע נחות." הוא התייחס למהגרים סינים כ"המסה הבלתי ניתנת לעיכול הזו.
איום מתמשך על קיומם של מוסדות רפובליקניים."
וייז נבחר לקונגרסים ה-52 וה-53, וכיהן מ-4 במרץ 1891 עד 3 במרץ 1895. הוא כיהן כיו"ר הוועדה למסחר בין-מדינתי ולמסחר חוץ (הקונגרסים ה-53 וה-53).
וייז היה נציג בוועידה החוקתית של וירג'יניה בשנים 1901–1902. הוא מת בריצ'מונד, וירג'יניה ב-4 בפברואר 1908, ונקבר בבית הקברות של הוליווד.
ג'ורג' סידני דמות' היה דבוראי ואגרונום אמריקאי.
דמות' נולד ב-2 במרץ 1871 בעיירה וושינגטון במחוז מיאמי באינדיאנה לאליאס דמות' ולסוזנה מילר.
בגיל 14, רכש כוורת תמורת 5.50 $, סכום שעבורו עבד במשך 110 ימים; בעבור דולר נוסף רכש מנוי שנתי לירחון American Bee Journal.
בשנה הראשונה בה גידל דבורים הרוויח מכך 6 דולרים.
במשך עשרים שנים עסק בדבוראות נודדת וזכה להצלחה עסקית.
בשנת 1908 מונה למפקח על הדבורים של מדינת אינדיאנה, ובשנת 1911 מונה לעוזרו של בשירות האנטומולוגיה של מחלקת החקלאות של ארצות הברית.
בנובמבר 1920 החל לשמש כעורך כתב העת Gleanings in Bee Culture, ושימש בתפקיד זה עד מותו.
ב-30 ביוני 1923 פרש מעבודתו במחלקת החקלאות של ארצות הברית.
דמות' נפטר במפתיע ב-2 במרץ 1934 בביתו במדינה, אוהיו.
הותיר אחריו את אשתו, בלווה, ובן יחיד.
מחלקת החקלאות של ארצות הברית פרסמה מספר עלוני מידע שכתב דמות' בתחום הדבוראות, שזכו לפרסום רב ונחשבו איכותיים ביותר.
בין היתר כתב עלונים על דבש חלות, הכנת דבורים לחורף, ייצור מסחרי של דבש חלות ושליטה בנחילי דבורים.
העלון על שליטה בנחילי דבורים תורגם גם לצרפתית ופורסם בטולוז.
דמות' ניהל התכתבויות עם מאות דבוראים מתחילים, חלקן התפרסמו במדורי שאלות ותשובות בכתב העת Gleanings in Bee Culture.
לאחר מותו, אוגדו כ-500 מתוך אותן שאלות ותשובות לספר.
ג'ורג' גלהורן היה רופא נשים ומיילד יהודי-אמריקאי יליד שלזיה
התפרסם בזכות המצאת התומכן הנרתיקי הנושא את שמו,
פעילותו החברתית ובתחום הרפואה המונעת וכאביה של העיתונאית והסופרת מרתה גלהורן.
הוא כיהן כפרופסור לרפואת נשים באוניברסיטת סנט לואיס במדינת מיזורי.
גלהורן נולד כב-1870 בעיר ברסלאו בשלזיה התחתית, (כיום ורוצלב בפולין) כבנם של אדולף גלהורן, תעשיין בעל בית חרושת לסיגריות, ושל רוזלי בת למשפחת פינקוס.
הוא למד ב-1890-1876 בגימנסיה באוהלאו ואחר כך למד רפואה באוניברסיטת וירצבורג עד 1894.
בהמשך בשנים 1899-1895 התמחה ברפואת נשים בבתי חולים המסונפים לאוניברסיטאות ברלין, ינה ווינה
המשך הקריירה הרפואית בארצות הברית
ב-1898 התקבל לעבודה כרופא על אונייה וב-1899 היגר לארצות הברית והתיישב בסנט לואיס, מיזורי.
כפי שציין בזיכרונותיו הפסיק את מחויבותו לדת.
החל מ-1900 מצא עבודה בסנט לואיס, בה עבד בבתי החולים סנט לוק העירוני ובבתי החולים בארנס ובבית היולדות של העיר.
עבד כיועץ ברפואת נשים ומיילדות בבית החולים היהודי ובבית החולים המחוזי בסנט לואיס.
ב-1932-1922 כיהן כפרופסור וכראש המחלקה לרפואת נשים ולמיילדות בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת סנט לואיס.
אחרי 1932 לימד כפרופסור גינקולוגיה ומיילדות בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
כמו כן פעל כגינקולוג בבית החולים החופשי בארנרד למחלות עור ולסרטן.
ג'ורג' גלהורן נפטר ב-1936 בסנט לואיס בגיל 65.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות בלפונטן בסנט לואיס.
ב-1935 התפרסם גלהורן במיוחד בהמצאת תומכן נרתיקי מיועד למקרים של צניחת רחם שאינם ניתנים לניתוח
גלהורן כתב מאמרים מקצועיים רבים וספר ללרפואת נשים לאחיות.
הוא היה מעורב מבחינה חברתית וברפואה המונעת.
הוביל מסע למען הפחתת תמותת התינוקות באמצעות רגולציה של הפצת החלב, ופעל למען פתיחת קליניקות רפואיות חינמיות.
גלהורן התחתן ב-21 באוקטובר 1903 עם עדנה פישל (1970-1878), בת של רופא יהודי בסנט לואי, ולאם ממוצא אנגלי.
אשתו נודעה כפעילה למען זכויות ההצבעה לנשים (במסגרת ה-National League of Women Voters)
1932 - כיהן כיושב ראש האיגוד האמריקאי לגינקולוגיה
ג'ורג' רוברטסון דניס , איש המפלגה הדמוקרטית, היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מרילנד, שכיהן בין השנים 1873 ל-1879. הוא כיהן גם כחבר הסנאט של מרילנד וכחבר בית הנבחרים של מרילנד.
דניס נולד ב-8 באפריל 1822 בוויטהייבן שבמרילנד, למריה (לבית רוברטסון) ולג'ון אפשור דניס.
הוא השלים את לימודיו במכון הפוליטכני רנסלר בטרוי שבניו יורק.
הוא נכנס לאוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל, ולמד רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה.
בשנת 1843 סיים את לימודיו ועבד בקינגסטון, מרילנד, במשך שנים רבות, עד שהקדיש את עצמו לאחר מכן לעיסוקים חקלאיים.
בשנים 1854 ו-1871, דניס כיהן כחבר הסנאט של מרילנד, ובשנת 1867 כיהן בבית הנבחרים של מרילנד.
הוא נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית וכיהן בתפקיד מ-4 במרץ 1873 עד 3 במרץ 1879.
הוא נפטר בקינגסטון ב-13 באוגוסט 1882, וונקבר בבית הקברות של כנסיית סנט אנדרו במחוז פרינסס אן במרילנד.
ג'ורג' בארנס גריגסבי היה נציג טריטוריית אלסקה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
גריגסבי נולד ב-2 בדצמבר 1874 בעיר סו פולס שבטריטוריית דקוטה (כיום דקוטה הדרומית).
הוא היה בנם של פני (קינגסברי) גריגסבי ושל מלווין גריגסבי, מנהיג פוליטי וצבאי בולט בדקוטה הדרומית.
בין אחיו נמנו סו ק.
גריגסבי, ששניהם כיהנו כסגני מושל דקוטה הדרומית.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים, באוניברסיטת המדינה בוורמיליון שבדקוטה הדרומית ובאוניברסיטת סו פולס.
הוא למד משפטים, הוסמך כעורך דין בשנת 1896 והחל לעסוק בעריכת דין בסו פולס.
בשנת 1896 היה ציר לוועידת המפלגה הדמוקרטית של המדינה.
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד שירת כלוטננט ברגימנט הפרשים המתנדבים השלישי של ארצות הברית.
בשנת 1902 עבר לעיר נום שבאלסקה.
הוא שימש כעוזר לתובע הפדרלי בשנים 1902–1908, וכפרקליט פדרלי בשנים 1908–1910. בשנת 1911 היה היועץ המשפטי של העיר נום, ובשנת 1914 כיהן כראש עיריית נום.
בשנת 1915 היה חבר במועצת הנציבים לקידום חקיקה אחידה.
בשנת 1916 נבחר לתפקיד הראשון של התובע הכללי של אלסקה, וכיהן בו עד התפטרותו בשנת 1919.
גריגסבי הציג את כתב המינוי שלו כנציג נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית לקונגרס ה-66, כדי למלא את הושב שהתפנה בעקבות מותו של צ'ארלס סולצר.
הוא כיהן מ-3 ביוני 1920 ועד 1 במרץ 1921, אז הוחלף בידי ג'יימס ויקרשם, שערער תחילה על בחירתו של סולצר ולאחר מכן גם על בחירתו של גריגסבי.
הוא היה ציר בוועידות הארציות של המפלגה הדמוקרטית בשנים 1920 ו-1924. בהמשך עסק בעריכת דין בערים קטצ'יקן, ג'ונו ואנקורג' שבאלסקה.
גריגסבי נפטר ב-9 במאי 1962 בעיר סנטה רוזה שבקליפורניה.
הוא נטמן בבית העלמין הלאומי גולדן גייט בסן ברונו, קליפורניה.
ג'ורג' דנט היה בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת מרילנד, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1793–1801.
דנט נולד ב-1756 באחוזת אביו, 'טירת וינדזור' (Windsor Castle), שעל גדות נחל מטאוומן (Mattawoman Creek) במחוז צ'ארלס שבפרובינציית מרילנד.
אביו, הגנרל ג'ון דנט (1733–1809), היה בעל מטעים ופטריוט שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בשנת 1776 החל לשרת במלחמת העצמאות כלוטננט ראשון ברגימנט השלישי של 'המחנה הנודד' (Flying Camp) ממדינת מרילנד.
לאחר פירוק היחידה בדצמבר 1776 חזר למרילנד וקיבל דרגת לוטננט ראשון במיליציה של מחוז צ'ארלס תחת פיקודו של הקפטן תומאס ה.
בהמשך קודם לדרגת קפטן ובמאי 1778 הוצב בגדוד העשרים ושישה.
לאחר המלחמה שירת דנט כחבר בבית הנבחרים של מרילנד בשנים 1782–1790, ובמהלך תקופה זו כיהן כיושב ראש זמני בשנת 1788 וכיושב ראש הבית בשנים 1789 ו־1790. בתקופת כהונתו כנציג היה מועמד כושל למחוז הקונגרס הראשון של מרילנד בשנת 1789.
בשנים 1791 ו־1792 שימש כשופט בבית המשפט של מחוז צ'ארלס, וכן כחבר הסנאט של מרילנד.
בשנת 1792 כיהן כנשיא הסנאט של מרילנד עד להתפטרותו ב־21 בדצמבר אותה שנה.
בשנת 1792 נבחר דנט לבית הנבחרים של ארצות הברית כחבר הקונגרס השלישי מטעם סיעת תומכי הממשל, ונבחר מחדש כפדרליסט לקונגרסים הרביעי עד השישי.
הוא כיהן בקונגרס מ־4 במרץ 1793 ועד 3 במרץ 1801. במהלך כהונתו שימש כיו"ר ועדת הבחירות (בקונגרס השישי), וכן כיושב ראש זמני של בית הנבחרים במספר תקופות בין השנים 1797–1799.
לאחר סיום כהונתו בקונגרס מינה אותו הנשיא תומאס ג'פרסון ב־4 באפריל 1801 למרשל פדרלי בבית המשפט המחוזי של מחוז הפוטומק בוושינגטון הבירה.
אביו של דנט היה גנרל במלחמת העצמאות.
סבו, ג'ורג' דנט, כיהן כנשיא בית המשפט העליון של מרילנד.
השופט תומאס דנט האב היה אב־אבותיו.
משפחת דנט הייתה חלק מהחברה במרילנד מאז ימיה הראשונים של המושבה.
דנט, היה גיבור ימי במלחמות הברברים.
בשנת 1802 עזב ג'ורג' דנט את חייו הציבוריים ואת משפחתו, עבר לג'ורג'יה והתיישב כ־12 מיילים מאוגוסטה.
הוא מת ב-2 בדצמבר 1813 בתאונת רכיבה על סוס ונקבר במטע שבבעלותו.
ג'ורג' האריסון היה מוזיקאי, זמר-יוצר וסופר אנגלי.
ידוע בעיקר כגיטריסט להקת הביטלס.
לאחר פירוק הלהקה המשיך בקריירת סולו כמוזיקאי והקים חברה להפקת סרטים.
למרות שמרבית שירי הלהקה נכתבו על ידי ג'ון לנון ופול מקרטני, רוב אלבומי הביטלס משנת 1965 ואילך הכילו לפחות שני שירים של האריסון, כולל "Taxman", "Within You Without You", "While My Guitar Gently Weeps", "Something" ו"Here Comes the Sun".
בנעוריו הושפע האריסון מוזיקלית בעיקר מאמנים דוגמת ג'אנגו ריינהארדט, קארל פרקינס, צ'ט אטקינס וצ'אק ברי.
עד 1965 החל להוביל את הביטלס לסגנון הפולק רוק, עקב התעניינותו בבוב דילן וב, ולסגנון המוזיקה הקלאסית ההודית דרך שימוש בכלי נגינה הודיים, דוגמת הסיטאר, אותו הכיר על סט צילומי הסרט "Help!".
הוא ניגן בסיטאר בשירים רבים של הלהקה, דוגמת "Norwegian Wood (This Bird Has Flown)".
לאחר שיזם את אימוץ שיטת המדיטציה הטרנסצנדנטלית על ידי הלהקה, בשנת 1967, פיתח קשר עם התנועה הבין-לאומית למען תודעת קרישנה.
האריסון נישא לראשונה לדוגמנית פאטי בויד בשנת 1966, ממנה התגרש בשנת 1977. שנה לאחר מכן נישא לאוליביה אריאס, עימה הביא לעולם בן, דהני.
לאחר פירוק הביטלס הוציא האריסון את האלבום המשולש All Things Must Pass, שזכה לשבחי המבקרים, בו גם הופיע כמה הסינגל המצליחים ביותר שלו.
הוא גם ארגן את מופע הצדקה "הקונצרט למען בנגלדש" בשנת 1971, עם המוזיקאי ההודי ראווי שנקר.
כאמן סולו הוציא האריסון מספר סינגלים ואלבומים רבי-מכר.
בשנת 1988 היה ממקימי להקת הטרוולינג וילבריס.
הוא גם שיתף פעולה עם אמנים רבים, בהם בוב דילן, אריק קלפטון, רינגו סטאר וטום פטי.
המגזין "רולינג סטון" דירג אותו במקום ה-31 ברשימת 250 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים לשנת 2023. הוא נכנס פעמיים להיכל התהילה של הרוק אנד רול - בזכות חברותו בלהקת הביטלס בשנת 1988 ובזכות קריירת הסולו שלו בשנת 2004 (לאחר מותו).
האריסון, שעישן כל חייו, נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2001, בגיל 58, שנתיים לאחר ששרד ניסיון דקירה בביתו.
האריסון נולד בליברפול, ב-25 בפברואר 1943. בית ילדותו שוכן ברחוב ארנולד גרוב 12. הוא הצעיר מבין ארבעת ילדיהם של הרולד הרגריבס (או הרגרוב; 1909–1978) ושל לואיז (לבית פרנץ'; 1911–1970) האריסון.
הרולד היה נהג אוטובוס שעבד כספן בווייט סטאר ליין, ואימו הייתה מוכרנית בחנות ממוצא אירי-קתולי.
הייתה לו אחות אחת, לואיז, ושני אחים, הרולד ופיטר.