tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיום, בית קשת הישנה נחשבת לנקודת התיישבות ותיירות פופולרית בקרב חברי הקיבוץ וחוקרי אתרי מורשת בארץ בכלל.
בית קלגאן הוא אחד מבתי האצולה בסדרת הפנטזיה שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר.
כאות תודה וזיכרון מייסד הבית צייר על מגינו את שלושת כלבי הצייד על רקע צהוב, שהצילו את אדונו ומתו תוך כדי.
מייסד הבית שקיבל את התואר מטייטוס לאניסטר, איבד רגל כאשר הציל את חייו של טייטוס מלביאה וקיבל תואר אבירות עבור זה, שמו הפרטי אינו ידוע.
בילדותו התלמד אצל טייטוס לאניסטר, מת תוך כדי מסע צייד, אולם יש הסוברים שהוא נרצח על ידי בנו גרגור.
גרגור קלגיין , המכונה "ההר" (The Mountain), הוא דמות בדיונית בסדרת הספרים שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר.
קלגיין ידוע בגודלו החריג, באכזריותו ובכוחו הפיזי יוצא הדופן.
גובהו מוערך ביותר משבע רגליים, קרוב לשמונה (בין 2.31 ל־2.43 מטרים), ומשקלו עולה על 420 ליברות (190 קילוגרם), שרובם המכריע הם מסת שריר.
הוא מתואר כבעל כתפיים רחבות וזרועות עבות כגזעי עצים, ובעל קול "כשל אבן נשברת".
כוחו הפיזי נחשב לעל-אנושי כמעט, ואף סר ג'יימי לאניסטר מציין כי שני האחים לבית קלגיין חזקים ממנו, אך גרגור הוא יוצא דופן אף ביחס לאחיו, וחוזקו "לא אנושי".
קלגיין משמש כאביר בשירות בית לאניסטר ומוכר בזכות נאמנותו ללורד טיווין לאניסטר.
הוא אחיו הבכור של סנדור קלגיין, המכונה "הכלב" (The Hound).
גרגור נודע לשמצה בשל מעשי אכזריותו הרבים, ובכללם פשעי מלחמה שביצע במהלך מלחמת חמשת המלכים, כמו גם נטייתו לאלימות קיצונית ולזעם בלתי נשלט.
דמותו מגלמת את הצד הברוטלי והאלים של האצולה בווסטרוז, והיא נחשבת לאחת הדמויות האימתניות והאכזריות ביותר בעולם הסדרה.
בין מעשיו האכזריים נמנים אונס, רצח והתעללות בנשים וילדים.
שמועות לא מאומתות מייחסות לו את רצח אחותו הקטנה, רצח שתי נשותיו ורצח אביו.
בילדותו תקף את אחיו סנדור לאחר שזה שיחק בצעצועו, דחף את פניו אל תוך אש והשאיר אותו מצולק לכל חייו.
קלגיין לובש את שריון לוחות פלדה העבה והכבד ביותר בשבע הממלכות.
השריון אפור-כהה ומצולק מקרבות רבים, וכבד כל כך עד שאדם רגיל לא היה מסוגל לזוז בו, ובוודאי שלא להילחם ביעילות.
מתחת לשריון הלוחות הוא לובש שריון טבעות ועור רתוח.
קסדתו עשויה פלדה ומכסה את פניו כמעט לחלוטין, למעט חריץ צר לראייה; על ראשה מוצב סמל בצורת אגרוף אבן המונף אל השמיים.
כוחו הרב מאפשר לו להניף חרב דו-ידנית באורך של כשישה רגליים (כ־1.8 מטרים) ביד אחת בלבד, תוך שימוש במגן עצום בידו השנייה.
עוצמתו כה גדולה עד שנודע כי הצליח לחצות אנשים לשניים במכה אחת בלבד.
מגינו עשוי עץ אלון מסיבי וממסוגר בברזל שחור, ועליו מתנוסס סמל בית קלגיין — שלושה כלבים שחורים על רקע צהוב.
הוא רוכב על סוסים ענקיים, ואחד מהם ידוע כעקשן ואלים בדומה לרוכבו.
קלגיין מתואר כאדם אלים, סדיסטי, רוצח ואנס.
ליידי קייטלין סטארק מתארת אותו כבעל מוניטין רע במיוחד, וסר ברינדן טאלי משווה אותו ל"כלב שוטה מקצף מזעם".
אף שהוא גס רוח, חסר השכלה ואכזרי, הוא ניחן באינסטינקטים קרביים מעולים ההופכים אותו ללוחם יעיל ומסוכן במיוחד.
"ההר" הוא אדם מתבודד, הנוטה להישאר בנחלותיו ואינו עוזב אותן אלא לשם מלחמות או טורנירים.
בגרסת סדרת הטלוויזיה, לאחר פציעתו הקשה בדו-קרב מול אוברין מרטל, עובר קלגיין ניסוי על ידי קיבורן שבעקבותיו הוא מושב לחיים כיצור חסר מילים ורגש, הנאמן לחלוטין לסרסיי לאניסטר.
בסוף הסדרה, בקרב הסופי בין האחים, נופלים גרגור וסנדור אל מותם יחד.
סנדור קלגיין , המכונה "הכלב" (The Hound), הוא דמות בדיונית בסדרת הספרים שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר.
סנדור הוא אחיו הצעיר של גרגור קלגיין.
הוא לוחם מיומן וחזק פיזית, גבוה מהממוצע וגובהו מוערך בלפחות שני מטרים.
הוא בעל מבנה גוף רחב ושרירי ונחשב לאחד מהלוחמים המסוכנים והקטלניים ביותר בשבע הממלכות.
בילדותו הותקף על ידי אחיו גרגור, שדחף את פניו אל תוך אש בעקבות ריב.
כתוצאה מכך חצי מפניו מצולקים ונשרפו, והוא סובל מאז מפחד עמוק מאש.
קלגיין שימש כשומר הראש האישי של הנסיך ג'ופרי בראתיון, ולאחר מכן כאביר בשירות בית לאניסטר, אף שמעולם לא הוסמך רשמית כאביר.
הוא מתעב את מוסד האבירות וטוען כי מרבית האבירים צבועים וחסרי מוסר.
במהלך קרב מפרץ בלאקווטר (Battle of Blackwater Bay), שימש סנדור כאחד מהמפקדים הבכירים בצבאה של משפחת לאניסטר.
במהלך הקרב הוא נתקף אימה בעקבות השימוש באש פראית (Wildfire), עזב את שדה הקרב ונמלט מקינגס לנדינג, פעולה שהובילה לנטישתו את חצר המלך.
בספרים, סנדור מתואר כדמות אלימה וצינית אך בעלת חוש מציאות מפותח.
הוא פועל ממניעים אישיים בלבד ונמנע מהזדהות עם אידאולוגיות או צדדים פוליטיים.
בסדרת הטלוויזיה, דמותו מקבלת תפקיד נרחב יותר.
לאחר נטישתו את הלאניסטרים, הוא מצטרף ל"מסדר האחים ללא דגלים" ונוטל חלק באירועים המרכזיים לקראת סיום הסדרה.
בקרב הסופי, המכונה "קלגיין בול", נלחם סנדור באחיו גרגור, והשניים נופלים יחד אל מותם באש.
גלריית בית קסטל היא גלריה במושבת האמנים צפת, גלריה זו הייתה בעבר משכנו של הצייר הנודע משה קסטל.
כיום חשיבותה נמדדת בין היתר בזכות השימור הקפדני של המבנה ההיסטוריה והגנים הטיפוסים לאזור.
היא משמשת כיום כגלריה לאמנות, בית ליצירותיהם של אמני רובע האמנים של צפת עם דגש מיוחד על תור הזהב של האמנות בצפת (שנות ה-50–70).
בית קסטל שימש בעבר כביתו של האמן הישראלי הנודע: משה קסטל.
מצב הבית עם הזמן התדרדר ולבסוף נמכר על ידי משה קסטל לחברו יעקב חדד.
יעקב חדד כילד היה נער החצר של ענקים בתחום האמנות כגון יצחק פרנקל פרנל ומשה קסטל ונהג לסייע לאחרים כמו נחום גוטמן על מנת להרוויח מעט כסף למשפחתו.
יעקב חדד בנה מאז את הגלריה מחדש, והפך את הבית עצמו ליצירת אמנות מרתקת.
למעשה, הבית (כיום גלריה) עצמו ממוקם בסמיכות לבתיהם של אמנים כמו שמשון הולצמן ויצחק פרנקל פרנל ברחובות יצחק פרנקל פרנל / משה קסטל (רחוב ט"ו, ט"ז).
הגלריה מציגה כיום בין היתר ציורים בסגנון האקספרסיוניזם הגרמני, מאסכולת פריז (Ecole de Paris) ועוד.
הגלריה יושבת בקריית האמנים של צפת, אזור בו גרו מספר גדול של אמנים (ביניהם: משה קסטל, יצחק פרנקל, שמשון הולצמן ועוד).
לגלריה יש אווירה מזרח תיכונית ייחודית הודות לגנים המעוטרים היפים בה, העצים והחצרות הקטנות המדגישים את ההשפעה של הגן הערבי והגן הספרדי.
הבית הוא דוגמה לבית מזרח תיכוני ומהווה דוגמה לשימור של מבנה עתיק בן מאות שנים.
בנוסף אלמנטים אדריכלים מתקופות עתיקות יותר נשמרו.
בית קירור הוא מחסן שבו מאוחסנים מוצרים בתנאי סביבה מבוקרים.
המוצרים המאוחסנים יכולים להיות, בין היתר מוצרי מזון, מוצרים חקלאיים, תרופות, כימיקלים ועוד.
בתי קירור ממוקמים לעיתים בצמוד או בתוך מפעלים המייצרים או צורכים את המוצרים הדורשים קירור, וכן בקרבת נמלים – לאחסון תוצרת שיובאה או המיועדת ליצוא.
החקיקה בישראל מתייחסת לבתי קירור בהיבטים שונים, ביניהם: תקנות רישוי עסקים – תנאים תברואתיים לייצור מזון, פיקוח ורישוי בתי קירור, חובת הקמת בית קירור בבית מטבחיים, שימוש בבתי קירור בשינוע של מוצרים וטרינריים, פיקוח על ייצוא מוצרים חקלאיים, ועוד.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 נבנו בישראל בתי קירור בסגנון הבין-לאומי, בתכנונו של האדריכל אריה שרון, בכפר חסידים (1942), רמת יוחנן, משמרות, בית חרות, עין השופט (1943).
בנמל אשדוד קיימים בתי קירור בעורף הנמל.
בית הקירור תוכנן על ידי האדריכל אריה שרון והוקם בשנת 1942. מטרתו הייתה לאחסן בקירור תוצרת חקלאית: תפוחי אדמה ותפוחי עץ ממשקיהם של איכרי היישוב והסביבה.
הצורך בהקמת בית הקירור נבע מהעובדה שהיבול שנאסף בבת אחת גרם לירידת מחירי השוק.
המגדלים התארגנו, גייסו כספים ממקורות עצמיים ובנו את בית הקירור.
כך יכלו לשמור על התוצרת החקלאית ולווסת את השיווק בהתאם למחיר הרצוי.
בזמן מלחמת העצמאות שימש בית הקירור גם להסתרת נשק.
בשנת 2017 הסתיימו עבודות השימור של המבנה, בתמיכתה של המועצה לשימור אתרים, ומאז הוא משמש כארכיון היישוב.
בית הקירור באפיקים הוקם ב-1939 ופעל עד שנות ה-80 של המאה ה-20. נועד לפירות וירקות ובשר.
לצידו היה מכון לייצור קרח שפעל עד שנות ה-60 של המאה ה-20.
משפחת קראיובסקו (ברומנית: Craiovescu) ובית קראיובשט (השם האחרון Craiovești הוא ריבוי מ"קראיובסקו") שנקראה מאוחר יותר בית ברנקוביאנו (Brâncoveanu) או ברנקובנשט (Brâncovenești) הייתה אחת המשפחות הוותיקות והמיוחסות של בויארים בנסיכות ולאכיה.
אחוזותיה התרכזו מסביב לעיר קראיובה, בירת חבל אולטניה, משם שמה.
בני המשפחה הגיעו למעמד חשוב עוד בימי שלטונו של מירצ'ה הזקן והחזיקו למשך ששים שנה בתפקיד באן של חבל אולטניה, בהתחלה בעיר סטרהאיה ואחר כך בקראיובה.
בהתחלת המאה ה-15 כללו אחוזותיהם של בני קראיובשט 182 חלקות אדמv כולל 132 כפרים.
בסוף המאה ה-15 כוחם הכלכלי איפשר לבני קראיובשט להשיג בתור באנים של אולטניה מעמד בעל אוטונומיה פוליטית והשפעה רבה על השליטים הוולאכים שנזקקו לתמיכתם.
הם העמידו את הצעצמם בתווך בסכסוכים בין השושלות הוולאכיות בית דנשט ובית דרולקשט וטפחו קשרים מיוחדים עם האימפריה העות'מאנית הם בנו כנסיות על הר אתוס וגבו מיסים בשם העות'מאנים בעיר וידין שבבולגריה הכבושה, כשהם בקשר קרבה למשפחת מיכלוגלו מפלבן באמצעות מריה קראיבוסקו שהייתה אשתו של עלי ביי מיכלוגלו.
בימי השליטים ולד הנזיר וראדו הגדול מילאו תפקידים בכירים מאוד מועצת הנסיכות.
השליט ולאד הצעיר (1512-1510) ניסה לשווא להשתחרר מהשפעתם המכבידה של בני קראיובשט והובס.
במקומו, בתמיכת הטורקים העלו בני קראיובשט נציג שלהם על כס הנסיכות של ולאכיה.
היה זה ניאגויה (1521-1512) שאימץ את השם בסאראס, בטענה שהוא בן מחוץ לנישואים של בסאראב הצעיר צפלוש ושהוא מיוחס לבני בסאראב שמילאו תפקיד חשוב בהקמת הנסיכות במאה ה-14. שלטונו התאפיין במדיניות חוץ מאוזנת ובתנופה תרבותית..
אחרי פלישה עות'מאנית בשנות ה-1520 המוקדמות השתכנעו הקראיובשט להתלכד מאחורי השליט ראדו מאפומאץ נגד הטורקים אולם הסכם שכרתו עם הסולטן סולימאן המפואר תרם לתבוסת השליט ראדו ולכניעתו.
הנציג הראשון הידוע של המשפחה היה ניאגויה סטרהיאנול, חבר במועצת הנסיכות ובאן של סטרהאיה בימי השליט בסאראב הצעיר צפלוש (אחרי 1477).
ניאגויה היה ככל הנראה בן של אדם בשם בארבו.
אותו בארבו מוזכר כמכהן בתפקיד פהרניק בימי השליט אלכסנדרו אלדיה.
לניאגויה סטרהיאנול היו 4 בנים ובת:
בארבו, שנשא את התפקיד "באן גדול" והיה נשוי לנגוסלבה.
בסוף ימיו פרש כנזיר תחת השם פחומיה.
פרבו קראיובסקו (מת ב-1512) שכיהן כוורניק גדול והתחתן עם ניאגה מהוטראן (Hotărani).
הוא היה אביו של השליט ניאגויה בסאראב.
דאנצ'ו, הקרוי "גוגואשה" ("סופגניה"), כיהן בתפקידי דרגטור בחצר הוולאכית:סטולניק, קומיס, ספטאר וורניק.
הוא נשא לאישה את חרוסאנה, בתו של גרגינה פרקלאב, שהיה אחי הגבירה ראדה, אשתו של השליט ולאד הנזיר.
ראדו, שכיהן כפוסטלניק, היה נשוי לווליקה.
הבת - ששמה כיום אינו ידוע, הייתה נשואה לחמזה מאובילסב.
השפעת בני קראיובשט בחצר השליטים הוולאכים התערערה אחרי שהסתכסכו בהתחלת המאה ה-16 עם השליט מיכניה הרע.
הקראיובשט הקימו את המנזר ביסטריצה.
עם צאצאי הקראיובשט נמנה השליט ניאגויה בסאראב, בנו של פרבו קראיובסקו (לפי השערות אחרות, בן של בסאראב צפלוש) והוא החליף בשלטון ב-1512 את ולאד הצעיר שהתנגד להשפעה הפוליטית של הקראיובשט.
המשפחה נרדפה על ידי כמהשליטים, שביניהם בלט מירצ'ה הרועה וכבתה בקו הזכרים במחצית השנייה של המאה ה-16. השפעתה המשיכה באמצעות נציגותיה - ממין נקבה.
ב-1589 השליט מיכניה המתאסלם החליט בצו חגיגי לחלק את נכסיהם הגדולים של בני קראיובשט, לרבות את האחוזות.
החלטתו קידמה את התפתחות הערים קראיובה וקאראקל שסופחו לנכסי המלכות.
מעמדם של בני קראיובשט כמנהיגי אולטניה הסתיים בימי השליט ולאד הטובע כשהמורד דרגיץ' גוגואשה הוצא להורג בקונסטנטינופול (אחרי 1530).
בני קראיובשט הגיעו שוב לשלטון בוולאכיה באמצעות ענף שלהם בני ברנקוביאנו או ברנקובנשט:קודם עם מאתיי בסאראב (1654-1632) ואחר כך עם קונסנטין ברנקוביאנו
אף על פי שהיו מיוחסים גם למשפחת קנטקוזינו (קנטקוזינשט - Cantacuzinești), בני ברנקוביאנו נגררו לסכסוך עקוב בדם עם האחרונים, תוך כדי הלשנות הדדיות על בגידה בפני הסולטאן העות'מאני.
בפועל את המשא ומתן החשאי שניהל השליט קונסטנטין ברנקוביאנו עם האימפריה ההבסבורגית ועם הצאר פטר הגדול של רוסיה, הומשכו (אחרי הוצאתו להורג האכזרית בקונסנטינופול) על ידי יריבו ויורשו, שטפן קנטקוזינו
אחרי נפילתו של האחרון השכין הסולטאן אהמט השלישי את משטר הפנריוטים כאמצעי ביטחון עבור ההגמוניה העות'מאנית בנסיכויות הרומניות.
הסכסוך בין ברנקובנשט לבני קנטקוזינו השתקף בספר של דימיטריה קנטמיר,
"ההיסטוריה ההיירוגליפית" שבה המחבר צידד במחנה של בני קנטקוזינו.
בני ברנקוביאנו נשארו נוכחים בזירה הפוליטית של ולאכיה לאורך המאות ה-18 ו-19 המוקדמת.
הם ישבו במועצת החצר ה -דיוואן
ונמנו עם הבויארים הפרו-רוסים המעטים בחצר.
הבאן גריגורה ברנקוביאנו הנהיג את מועצת העוצרות אחרי מות השליט אלכסנדרו סוצו ב-1821 .
הוא התקרב למנהיג המורדים הרומנים נגד שלטון הפנריוטי טודור ולדימירסקו מתוך רצון למנוע את עלייתו לשלטון של סקרלט קאלימאקי.
וקיבל בברכה את הכיבוש הרוסי בימי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829).
נציגה אחרונהשל בני ברנקוביאנו, הנסיכה זויה ברנקוביאנו, לבית מברוקורדט שאומצה ב-1820 על ידי הבאן גריגורה ברנקוביאנו, התחתנה עם הנסיך גאורגה ביבסקו.
על אף הגט ביניהם, מורשת בני בסאראב-ברנקוביאנו עבר לידי משפחת ביבסקו באמצעות בנם שלגאורגה וזויה, הנסיך גרגואר ביבסקו-בסאראבה, אבי אן ברנקובאן, שנודעה כמשוררת אן דה נואיי
שליטי ולאכיה מקרב בני קראיובשט-ברנקובנשט
בית קפה 13 כסאות הייתה תוכנית הומור של הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות.
הפרק הראשון הוקרן בשנת 1966 ופרק 133 ואחרון הוקרן בשנת 1980.
עלילת הסדרה התרחשה בבית קפה בפולין.
הגיבורים היו עובדי תשלובת, קרובי משפחה שלהם שהיו מבקרים קבועים בבית קפה ועובדי בית קפה.
כל פרק נפתח והסתיים בדברי הקדמה של מנחה.
במהלך הפרק בוצעו קטעים הומוריסטיים על בסיס חומר מירחוני הומר של הגוש הסובייטי.
בהמשך, לאור הפופולריות של התוכנית שולבו בה יצירות של הומוריסיטם סובייטים לרבות סמיון אלטוב, ויקטור ארדוב, גריגורי גורין, זינובי ויסוקובסקי ועוד.
בין הקטעים מבקרי הבית קפה ביצעו קטעים מוזיקליים בליווי הקלטות של זמרים מחוץ לברית המועצות (קטרינה ולנטה, מיריי מאתיה, טום ג'ונס ועוד).
מבקרי בית קפה פנו מאחד לשני בשמות פרטיים או לפי המקצוע דוגמת "מר מנהל", "מר פרופסור" וכו'.
רוב שחקני התוכנית היו עובדי "תיאטרון סאטירה" של מוסקבה.
בשנת 1976 לקראת עשור של קיום התוכנית ממשלת פולין העניקה לשחקנים בולטים תוארי כבוד פולנים.
הקרנת התוכנית הופסקה בשנת 1980 בעקבות המצב הפוליטי המתוח בין ברית המועצות לבין פולין.
בארכיון של הקרן הממלכתית לתוכניות רדיו וטלוויזיה נשמרו רק 11 פרקים, רובם שחור-לבן.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 היה ניסיון לחדש את התוכנית, אך ללא הצלחה.
בית קטן בערבה הוא רומן ילדים אוטוביוגרפי מאת לורה אינגלס וילדר, שיצא לאור ב-1935. זה היה הרומן השלישי שפורסם בסדרת בית קטן בערבה, הממשיך את סיפורו של הראשון, "בית קטן ביער הגדול"(1932), אך לא קשור לשני "בן איכרים" המתאר את ילדותו של בעלה של אינגלס, אלמנזו וילדר.
לפיכך, הוא נקרא לפעמים השני בסדרה, או הכרך השני של "שנותיה של לורה".
הרומן עוסק בחודשים שבהם בילתה משפחת אינגלס בערבה (פרריה) במחוז מונטגומרי, קנזס.
לורה מתארת כיצד אביה בנה את בית העץ בן החדר האחד שלהם בטריטוריה האינדיאנית, לאחר ששמע שהממשלה מתכננת לפתוח את השטח למתיישבים לבנים.
בניגוד לבית הקטן ביער הגדול, משפחת אינגלס מתמודדת עם קושי וסכנה בספר זה.
כולם חולים במלריה, אותה הם מיחסים לנשימת אוויר הלילה או אכילת אבטיח.
אינדיאנים אמריקאים הם מחזה נפוץ עבורם, שכן ביתם נבנה בשטח אוסאז', וחוסר האמון הגלוי של האם באינדיאנים עומד בסתירה לתצפיות הילדותיות יותר של לורה על אלה שגרים ורוכבים בקרבת מקום.
הם מתחילים להתכנס בקרקעית הנהר הסמוכה וקריאות המלחמה שלהם מטרידות את המתיישבים, שחוששים שהם עלולים להיות מותקפים, אבל ראש אוסאז' שהיה מיודד עם האב הצליח לסכל את מעשי האיבה.
בסוף הרומן, כל עבודת המשפחה יורדת לטמיון כשמגיעה ההודעה שחיילים אמריקאים נשלחים לסלק מתיישבים לבנים מהטריטוריה האינדיאנית.
האב מחליט להרחיק את משפחתו לפני שיאולצו לעזוב.
משפחת אינגלס עברה מוויסקונסין לקנזס ב-1868 (עצרה לזמן מה ברוטוויל, מיזורי), והתגוררה שם בין 1869 ל-1870. קארי נולדה שם באוגוסט, וכמה שבועות לאחר לידתה, הם נאלצו לעזוב את הטריטוריה (עם זאת, ברומן היא נוכחת במהלך המעבר לקנזס).
הם חזרו לוויסקונסין, שם חיו בארבע השנים הבאות.
בשנת 1874 הם נדדו לוולנאט גרוב, מינסוטה, ועצרו לזמן מה בלייק סיטי.
למרות שווילדר מצהירה שלצ'ארלס נאמר ששטח קנזס יעמוד בקרוב להתיישבות, ביתם נמצא בשמורה האינדיאנית של אוסאז' והמידע של צ'ארלס היה שגוי.
לאינגלסים לא הייתה זכות חוקית לכבוש את ביתם, ולאחר שהודיעו להם על טעותם, עזבו את השטח למרות העובדה שהם רק התחילו לעבד אותו.
כמה משכניהם נשארו ונלחמו בהחלטה.
כשהם התכוננו לעזוב, בני הזוג אינגלס קיבלו הודעה מוויסקונסין שהאיש שרכש את החווה שלהם ליד פפין לא עמד במשכנתא.
מכיוון שנאלצו לעזוב את קנזס, הם החליטו לחזור לוויסקונסין וחזרו לחווה שעזבו שנתיים קודם לכן.
אז במקום לנסוע למינסוטה כפי שהסדרה מתארת, הם פנו לוויסקונסין וחיו שם שוב כמה שנים לפני שפנו מערבה למינסוטה.
וירג'יניה קירקוס טיפלה ברומן הביכורים של ויילדר "בית קטן ביער הגדול" עבור Harper & Brothers כעורכת הספרים שלה מ-1926 עד 1932. ב- Kirkus Reviews, העלון החצי-חודשי שלה מ-1933, היא העניקה לרומן הזה ביקורת מצוינת (כמו שעשתה את שלושת סרטי ההמשך הבאים).
"אמריקה הטובה - סיפור מהשורה הראשונה.
באופן אישי, אהבתי את זה בהחלט, הספר אולי טוב יותר מהראשון".
בשנת 2012, הרומן דורג במקום ה-27 מבין רומני הילדים של כל הזמנים בסקר שפורסם על ידי "School Library Journal" - השני מבין שלושה ספרי בית קטן בערבה שנמצאו ב-100 המובילים.
הבקתה בקנזס משנת 1869–1871 הייתה ממוקמת כ-2 מיילים מזרחית לקהילה הלא מאוגדת של וייסייד במחוז מונטגומרי הכפרי, בערך באמצע הדרך בין הערים אינדיפנדנס וקייני.
בתם השלישית, קארי, נולדה כאן ב-3 באוגוסט 1870.
בית קטן בערבה היא סדרת מקור עתידית של נטפליקס המבוססת על סדרת ספרי "בית קטן בערבה" שנכתבה על ידי לורה אינגלס וילדר.
התוכניות ליצירת הסדרה החלו כבר ב-2012 מתוך מטרה לחדש את הסדרה המקורית.
באוקטובר 2012, סרטי סוני הודיעו כי עיבוד קולנועי לרומן "בית קטן בערבה" נמצא בפיתוח.
בתחילת 2016, דווח שסרטי פראמאונט לקחו על עצמם את הפרויקט אך מעולם לא נחתם הסכם.
בדצמבר 2020, אולפני הטלוויזיה של פראמאונט וחברת תוכן אנונימי הודיעו שהם מפתחים את הסדרה.
במפגש בפסטיבל הטלוויזיה מונטה-קרלו ב-2020, שחקני הסדרה המקורית הביעו את ספקותיהם לגבי סבירות ההצלחה עם פרויקט כזה, וטענו כי זה לא יעבוד ללא מייקל לנדון.
ב-29 בינואר 2025, נטפליקס הכריזה על סדרה חדשה המבוססת על ספרי בית קטן בערבה עם אולפני CBS בשיתוף עם אולפני תוכן אנונימי, בהמשך לתוכניות של 2020. רבקה זוננשיין תהיה השואו ראנר והמפיקה בפועל.
טריפ פרנדלי, בנו של מפיק הסדרה המקורית אד פרנדלי, יהיה גם הוא מפיק בפועל.
חברי צוות השחקנים המקוריים אליסון ארנגריים ודין באטלר אמרו למגזין ReMIND שהסדרה החדשה תתמקד יותר בספרים המקוריים, במקום בשחזור מחדש של הסדרה המקורית.
הצוות הגיב לתגובת המדיה החברתית מהפרשנית מגין קלי, שפרסמה בטוויטר כי "אם תהפכו את בית קטן בערבה ל'ווק', אני אהפוך זאת למשימה הייחודית שלי להרוס לחלוטין את הפרויקט שלכם".
דין באטלר אמר למגזין שהתוכנית המקורית "היא 'ווקית' להפליא" והציע שהאופן שבו היא שילבה את הנושאים הללו אחראי להצלחתה המתמשכת.
"התוכנית עדיין משודרת ב-140 מדינות בכל יום, בכל רחבי העולם בלמעלה מ-40 שפות.
והסיבה היא כי כולם מרגישים רצויים שם, ו[מייקל לנדון] דאג שכולם יוכלו להרגיש שם רצויים".
ארנגריים גם אמרה למגזין ש"התוכנית [המקורית] הייתה ווק עד כמה שניתן היה להגיע לשנת 1974. עסקנו ב...
הכל בבית קטן בערבה, מהתמכרות לסמים לגזענות, לסקסיזם, להתעללות בבני זוג...
כל נושא חברתי חדשני אפשרי נדון בה...
אבל זה נעשה בצורה כזו שאנשים פשוט לא חשבו שזה עניין גדול".
גם השחקנית הראשית מליסה גילברט הגיבה לתגובה באינסטגרם, וכתבה ש"הטלוויזיה לא הופכת להיות יותר 'ווק' ממה שהייתה בעבר.
התמודדנו עם: גזענות, התמכרות, נטיביזם, אנטישמיות, שנאת נשים, אונס, התעללות בבני זוג וכל נושא אחר שעודד את קלי לצפות בה שוב".
אליס האלסי - לורה אינגלס
לוק ברייסי - צ'ארלס אינגלס
קרוסבי פיצג'רלד - קרוליין אינגלס
סקייווקר יוז - מרי אינגלס
ג'וקו סימס - ד"ר ג'ורג' טאן
וורן כריסטי - ג'ון אדוארדס
רן ז'אוונים גוטס - הנשר הטוב
אליסה וואפאנטאק - שמש לבנה
זאנדר קול - פומה הקטנה
בארט דוס - אמילי הנדרסון
מרי הולנד - ג'מה ג'יימס
מייקל האף - אלי ג'יימס
מקלין פיש - אדם סקוט
רבקה אמזלאג - לייסי אוברט
בית קרלטון נבנה בשנת 1709 עבור הלורד קרלטון, פוליטיקאי ואיש ממשל בכיר.
לאחר מותו עבר הבית בירושה לאחיינו, הרוזן מבורלינגטון.
בשנת 1732 נרכש על ידי פרדריק, נסיך ויילס, אביו של המלךג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
הבית, שבתחילה היה מבנה לבנים פשוט בדומה לשאר בתי האצולה שבאזור, שופץ והותאם לצורכי נסיך הכתר.
באותה תקופה, הגנים שסבבו אותו השתרעו מערבה עד בית מרלבורו, והיו מלאים בעצים כה צפופים עד שבתוכם התקיימה אף רצועת קינון של עורבים עד שנת 1827.
פרדריק ניהל בבית קרלטון חצר משלו, ולעיתים אף ניהל ישיבות סודיות עם מקורביו, בהן דנו כיצד יחולק הממשל "ביום שאחרי מות המלך".
הוא אף החזיק בארמון מעין "ממשלת צללים", בה היו מעורבים אישים בולטים כאדון דודינגטון והארל מאגמונט.
לצד ענייני ממלכה, התקיימו בבית גם מפגשים תמוהים, ביניהם ביקורים חוזרים אצל מגידי עתידות, ואפילו בילויים מוסווים בזירות קרבות שוורים, דבר שזעזע את הממסד.
המבנה המקורי של בית קרלטון היה בנוי מלבנים אדומות ודמה לבתי מגורים אציליים אחרים באותה תקופה, אך עם העברתו לפרדריק, נסיך ויילס, בשנת 1732, עבר תהליך הדרגתי של התאמה למעמד מלכותי.
שינויים ארכיטקטוניים בוצעו מיד עם רכישת הבית, ובשנת 1734 האדריכל ויליאם פליטקרופט הציע תוכנית חדשה לשיפוצו.
האדריכל ויליאם קנט תכנן באותה תקופה גם מפל מלאכותי לגינה, וסלון מרוצף שיש איטלקי, שעוטר בפסלים וציורים.
המבנה רוצף באבן מבחוץ, והגן עוטר בפסלי אלפרד הגדול ואדוארד, הנסיך מוויילס, מעשה ידי ריסברק.
במהלך השנים, התווספו למבנה אלמנטים קלאסיים, ביניהם עמודים קורינתיים, פסלים ודקורציה יוקרתית.
תחת ידיו של האדריכל הנרי הולנד, שגויס על ידי ג'ורג', נסיך ויילס (לימים ג'ורג' הרביעי), הוענק למבנה סגנון ניאו־קלאסי בהשפעה צרפתית.
הולנד שילב רעיונות שהושפעו מעיצוב פנים צרפתי תוך שימוש במלאכתם של בעלי מלאכה צרפתיים שהובאו במיוחד לפרויקט.
סגנונו היה פשוט ומעודן יותר בהשוואה לרוברט אדם, בן דורו, והעדיף הרמוניה גאומטרית ופרטים קלאסיים נקיים.
חזית המבנה כללה אגף מרכזי ושני אגפים צדדיים ללא פילסטרים, כאשר גג המבנה הוסתר על ידי בָּלַסְטְרָדָה.
שער הכניסה עוטר בשישה עמודים קורינתיים בעיצובו של הולנד, בהשראת מקדש יופיטר סטטור שברומא.
בחזית הוקמה קולונדה ארוכה – שורת עמודים בודדים שלא תמכה בדבר – שגררה ביקורת ציבורית, ואף הפכה לנושא לשירים סאטיריים ולדברי לעג של בני התקופה.
מבפנים, כלל המבנה גרם מדרגות מרשים, חדרי קבלה מצופים סאטן ורהיטי אורמולו, ספרייה, שמונה קשתות דקורטיביות, שעוני שמש ופסלים מברונזה, לצד חלונות ויטראז' מפוארים מעוטרים בנוצות נסיכותיות וורדים.
בקומת הקרקע שכנו החדרים הפנימיים, ביניהם חדר קונסרבטוריון גותי, ספרייה, חדר אוכל גותי וחדר זהב - כולם בעיצובו של האדריכל ג'ון נאש, עם גישה לגני סנט ג'יימס הסמוכים.
בין השנים 1788 ל־1815 עבר הארמון שיפוצים נוספים, כולל שיפורים בתאורה ובחזות גרם המדרגות המרכזי, אשר תואר כמופע של אפקטים "קסומים" בשל האופן שבו האור הוקרן והודגש.
פסלי דמויות נשיות מברונזה נועדו לשאת מנורות, ותקרת הזכוכית הייתה מעוטרת בזכוכית צבעונית בצורות מעגלים, יהלומים ונוצות הנסיך.
הריסת המבנה ומה במקום כיום
בית קרלטון נהרס בשנת 1828 ביוזמת הממשלה, במטרה לפנות שטח למעבר חדש שיחבר בין אזור פאל מאל לבין כיכר ווטרלווהעיר העליונה.
את מקומו תפסה שדרה עירונית חדשה טרסת בית קרלטון, שתוכננה בידי האדריכל ג'ון נאש, והפכה לאזור מגורים יוקרתי לבני המעמד הגבוה, לרבות שרים, שגרירים ומדינאים.
חלק מהאלמנטים האדריכליים של בית קרלטון ניצלו ושולבו במבנים אחרים – בהם העמודים הקורינתיים שהועברו ושולבו בכניסות המזרחית והמערבית של הגלריה הלאומית בכיכר טרפלגר.
העמודים, שנעזבו לאחר הריסת הבית בשטח פארק סנט ג'יימס, עובדו מחדש בידי האדריכל ויליאם וילקינס לצורכי חיסכון כלכלי ולשימור מורשת אדריכלית.
כיום, המקום בו עמד פעם הארמון נושא עדות שקטה לעברו המפואר של המבנה, באמצעות השם בלבד – אך גם באמצעות אותם שרידים פזורים באתרים לא רחוקים ממנו.
בית רומנו הוא מבנה גדול מחוץ לקסבה של חברון, המשמש את היישוב היהודי בחברון.
על פי הכתובת שחקוקה על פתחו הוא נבנה בשנים 1876-1875. את הבניין הקים חיים ישראל (מרקדו) רומנו, סוחר תבואות עשיר מקושטא, במרכז שטח אדמה רחב ידיים אותו רכש.
הבניין המקורי כלל שלוש קומות רחבות ידיים, בורות מים ומתקני שירותים.
הבית מהווה ציון דרך בהתפתחות העירונית של חברון.
זוהי היציאה הבנויה הראשונה מחוץ לתחומי העיר הישנה (הקסבה), וממנה התפתחה העיר החדשה לכוון מערב.
הבית שימש כמרכז אירוח והיה בו גם בית כנסת מפואר ששמש קהילה קטנה של יוצאי טורקיה, שכונה "בית הכנסת האיסטנבולי".
בבית כנסת זה התפלל גם הרב מדיני, ה"שדי חמד", שגר בבניין וגם הקים בו ישיבה.
לאחר מותו של רומנו בשנת 1912, ביקש בנו אברהם למכור את הבניין למשפחה ערבית עשירה בחברון.
ברכישת המבנה והשדות שסביבו התעניינו גם המיסיון, חברת כי"ח וחברת יק"א.
ביוזמתם של רבי חיים חזקיהו מדיני וחסיד צאנז הרב שמעון הויזמן נקנה הבניין על ידי רבי שלום דובער שניאורסון מליובאוויטש והוקמה בו הישיבה הראשונה של חב"ד בארץ ישראל, "תורת אמת".
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנת תרע"ד (1914), הפקיעו הטורקים את הבית מידי חסידי חב"ד שהיו נתיני רוסיה (אויבת העות'מאנים) והתלמידים גורשו מארץ ישראל.
לאחר המלחמה פתחו הבריטים בית-משפט ותחנת משטרה בבניין.
בפרעות תרפ"ט (1929) נאספו אל הבית פצועי והרוגי הטבח.
בשנת תש"ח (1948) לאחר הכיבוש הירדני, הקימו הפלסטינים בבית רומנו בית ספר שהמשיך לפעול גם לאחר מלחמת ששת הימים (1967).
לאחר רצח יהושע סלומה בחברון, בפברואר 1980, תפס צה"ל את הבניין.
לאחר כשבוע פינה צה"ל את הבניין והחזיר אותו לשימוש בית הספר עוסמה אבן מונקז, בו למדו כ-150 תלמידים.
לאחר הפיגוע בבית הדסה במאי 1980 פונה המבנה מבית הספר הערבי שפעל בו והוצא "צו תפיסה לצרכים צבאיים" למבנה.
בדצמבר 1981 הודיע צה"ל למתנחלים על כוונה לאפשר להם להתיישב בבניין.
מאוחר יותר יושבו בו יהודים ובאמצע 1983 התגוררו בבניין חמש משפחות יהודיות לצד ישיבה.
אגודת חסידי חב"ד, בעלת הנכס, העניקה את ייפוי הכוח על הבניין לישיבת שבי חברון, בראשות הרב משה בלייכר (כיום ממלא את מקומו הרב חננאל אתרוג), שהחלה דרכה בבית הדסה.
בשנים תשנ"ו-תש"ס (1996 - 2000) נערכו שיפוצים בבניין, נתגלתה קומה נוספת שהייתה קבורה באדמה, וכן נבנו שתי קומות נוספות.
רוב השטח שרכש חיים ישראל רומנו נמצא היום בידי הישיבה, וחלקו האחר משמש את צה"ל כבסיס מרכזי בחברון.
צמוד לבסיס הוקמה "שכונת חזקיהו", על שם הרב חזקיהו מדיני.
בשכונה מתגוררות בקרוואנים מספר משפחות יהודיות.
בשנת 2011 החלו עבודות להקמת 'מרכז-מבקרים' במקום, אשר ינציח את סיפור המקום ותושביו.
ב-י"ח תשרי התשע"ו נחנכה הרחבה משמעותית למבנה; 10 קומות, המיועדות לשמש כפנימייה עבור תלמידי הישיבה.
בית ראשון במולדת הוא מיזם של התנועה הקיבוצית לקליטה ראשונית לעולים מחבר המדינות, במסגרת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים.
התנועה הקיבוצית נמנית עם המגזרים של החברה הישראלית אשר להם יש יכולת קליטה טובה בשל התנאים המיוחדים הקיימים והמקלים על השתלבות העולים בארץ.
הכוונה למשק השיתופי והצריכה השיתופית המאפשרים קליטה טובה בעבודה ובחברה, וההתפתחות הטכנולוגית המהירה בקיבוצים בעשורים האחרונים יצרה מקומות עבודה לשילוב בעלי מקצועות בתחום זה.
מסלולי הקליטה השונים שנפתחו בקיבוצים עבור העולים שעלו לארץ משלהי 1990 היו: "בית ראשון במולדת" ו"בית שני במולדת", קליטה ישירה בקיבוץ במטרה להתקבל לחברות, אולפנים ומסגרות לימודיות המכינות ללימודים אוניברסיטאיים.
את המסלולים ייחדו מספר מטרות משותפות:
להקל על השתלבות העולים בישראל על ידי חשיפה מדורגת למציאות הישראלית;
להשתלב במאמץ הקליטה של המדינה על ידי הצעת מקומות מגורים;
לימוד תעסוקה בתקופה הראשונה תוך ביטוי של הייחודיות הישראלית;
להרחיב את האהדה לקיבוץ כצורת חיים אחרת בישראל של שכבת אוכלוסייה ההולכת וגדלה;
לפתח מקור צמיחה חדש לתנועה הקיבוצית ומתן פתרונות הדדיים (קיבוץ-עולים) מבחינה תעסוקתית.
מסלולי הקליטה השונים בתנועה הקיבוצית היו קיימים בה מאז ומתמיד, כמו אולפנים לעברית, מרכזי קליטה, קבוצות נוער עולה שלמדו והתחנכו במסגרות החינוכיות בקיבוצים וכן גרעינים תנועתיים מחו"ל שבאו לקיבוצים ישירות כבודדים וכמשפחות על מנת להשתלב בהם כחברים.
מסגרות אלו הלכו ודעכו כתוצאה ישירה מדעיכתה של העלייה לישראל, וזכו להתעוררות ולעניין מחודש עם חידושם של גלי העלייה לישראל.
התגברות גלי העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים הניעה את התנועות הקיבוציות להירתם למאמץ הלאומי ולפתח מסלולי קליטה חדשים או להרחיב את מסלולי הקליטה הקיימים.
"בית ראשון במולדת" נבנה כמסלול ייחודי עבור העולים, בשנת 1990, ביוזמתו של המטה הבין-קיבוצי הנושא את אותו השם.
בתחילה נתחם אורך המסלול לחצי שנה ראשונה בארץ והועד למשפחות (עם או בלי ילדים) וליחידים בגילאי 35-40. תקופה זו נועדה ללימוד עברית באולפנים שנפתחו לבאי "בית ראשון במולדת" באותם קיבוצים או בסביבה הקרובה.
מעל 90% מהקיבוצים השתלבו בתוכנית זו לתקופות מסוימות.
בכולם פעלו צוותים המטפלים בכל ההיבטים של הקליטה הראשונית של העולים בארץ בכלל ובקיבוץ בפרט.
הכוונה הראשונית של מעצבי התוכנית הייתה שעם תום ששת החודשים, העולים יפנו למסגרות חוץ-קיבוציות כדי להשתלב בחברה הישראלית הרחבה.
במהלך 1992 הגיעו מעצבי התוכנית להסכמה להאריך את התקופה באופן רשמי מחצי שנה לשנה, ומאז הוצעה לעולים התוכנית למשך שנה שלמה מלכתחילה.
במסגרת התוכנית "בית ראשון במולדת" הותוו השלבים והעקרונות הבאים:
העולים שוהים כשישה חודשים בקיבוץ.
במשך חמשת החודשים הראשונים לומדים העולים עברית באולפן בקיבוץ או בסביבה.
בחודש האחרון עורכים העולים סידורים להמשך השהייה בקיבוץ או הכנות למעבר מחוץ לקיבוץ.
העולים עובדים מספר ימים בחודש במוסדות השירות בקיבוץ, ובמידה ונמצאה עבודה מתאימה, הם עובדים בשכר אחרי הלימודים.
העולים משלמים לקיבוץ עבור אחזקתם, עבור דיור, מזון, חינוך, תרבות ושירותים אחרים המקובלים באותו קיבוץ.
העולים חותמים על חוזה לשישה חודשים עם הקיבוץ המסדיר את חובותיהם ואת זכויותיהם של כל אחד מן הצדדים.
הקיבוץ מצמיד לעולים משפחה מאמצת.
בכל הקיבוצים פועלים צוותים המטפלים בכל היבטיה של הקליטה הראשונית של העולים בארץ ובקיבוץ.
"בית שני במולדת" הוא שלב הביניים בין סיומה של התוכנית "בית ראשון במולדת" לבין מציאתו של פתרון קבוע לעולים.
מסלול זה נוצר בגלל כורח המציאות.
נחתם חוזה חדש בין הקיבוץ למשפחה לתקופה נוספת של עד חצי שנה.
העולים שוהים בקיבוץ בתנאים של שכירים בקיבוץ או משתלבים במסלול לקראת מועמדות כחברי קיבוץ, כלומר ללא שכר ובתנאים של תקציב אישי בדומה לחברי קיבוץ אחרים.
הקיבוצים נוהגים במסלול "בית שני במולדת" בדרכים וצורות שונות לגבי תקופות שהות נוספות של עולים.
מסלולי הקליטה במסגרת "בית ראשון במולדת" נושאים אופי של שהות זמנית בקיבוץ.
מטרתה של התוכנית היא לאפשר לעולים להסתגל למציאות החדשה שאליה הם הגיעו ודחיית חלק מהבעיות העומדות בפניהם בעיקר בתחום הכלכלי ובתחום הדיור.
ההנחה העומדת בבסיסה של התוכנית "בית ראשון במולדת" היא, שהיא תקל על תהליך הקליטה בארץ.
עוד הניחו מעצביה של התוכנית, שבתקופת השהות יצליח העולה להשתלב בחברה הישראלית, כאשר הוא מבין את סמליה של התרבות החדשה, את השפה, הפנים או התוודע לחלק מהנורמות החברתיות ואף ביכולתו לגשר לפחות באופן חלקי על המרחק החברתי באמצעות המפגש עם אוכלוסיית הקיבוץ.
מטרה נוספת של מסלולי הקליטה במסגרת התוכנית "בית ראשון במולדת" הייתה, שחלק מהעולים יביעו את רצונם להשתלב בקיבוץ.
מטרה זו נשענה על ההנחה, שנטייתם של עולים היא להשתקע ביישוב בו הם נקלטו לראשונה.
מעצביה של "בית ראשון במולדת" גם קיוו, שההיכרות עם צורת החיים הקיבוצית עצמה יכולה להשאיר בקיבוץ חלק מן העולים העוברים במסגרות הקליטה השונות.
פינקל ומרגוליס מצאו שנכונותם של עולי ברית המועצות לשקול ולהישאר בקיבוץ גבוהה יותר בקרב העולים הלומדים באולפנים בקיבוץ מאשר מגזרים אחרים שהשתתפו במחקרם.
עם זאת, נמצא שנכונותם של עולים אלו נמוכה לעומת עולים ממדינות אחרות.
מחקרם של פינקל ומרגוליס מלמד על הבעייתיות ביחסם של עולי ברית המועצות לחיי הקיבוץ.
פינקל ומרגוליס הסיקו, אפוא, שיחסם של עולי ברית המועצות לצורת החיים הסוציאליסטית בארץ מוצאם היא הגורם העיקרי המפריע להתייחסותם האובייקטיבית לקיבוץ כצורת חיים שיתופית.
לצד היתרונות בחשיפתם המדורגת של העולים למציאות הישראלית, קיימים כמה חסרונות אפשריים:
הפער בין המציאות הקיבוצית לבין המציאות שבחברה הישראלית מחייב את העולים לתקופת הסתגלות חדשה מרגע המעבר מהקיבוץ.
תחומים בעלי שוני מהותי בין הקיבוץ למציאות הישראלית מחוצה לו עלולה להקשות עוד יותר על העולים: שונותם של יחסי העבודה בקיבוץ לעומת המשק הישראלי הבנוי על עקרונות שונים, מערכות החינוך השונות ועוד.
העולים, שכבר התחילו להסתגל ולהכיר את העקרונות הקיבוציים, צריכים לעבור תהליך מחודש של הסתגלות לחברה החוץ-קיבוצית.
העולים השוהים במסגרת הקיבוצים, עלולים לאבד הזדמנויות – אפשרויות התעסוקה והדיור הולכות ומצטמצמות.
מעצבי המסלולים של התוכנית "בית ראשון במולדת" בתנועות הקיבוציות מעריכים, כי יתרונותיה של התוכנית עולים בהרבה על חסרונותיה.
בראשיתה של התוכנית היו החסרונות שנמנו לעיל בגדר השערות בלבד, לעומת היתרונות שהיו בעיניהם של מעצביה גדולים יותר ובעייתיים פחות.
התוכנית "בית ראשון במולדת" על שני שלביה שונה מהותית מתוכניות הקליטה שידעה התנועה הקיבוצית עד כה:
לראשונה, השהות בקיבוץ ניתנה תמורת תשלום כספי ולא באמצעות עבודה.
העולה החדש בקיבוץ בעת לימודיו באולפן קיבל שכר על עבודתו.
לראשונה, הוצעה תוכנית למשפחות ולמשפחות עם ילדים שאינה במסלול מוגדר של קליטה בקיבוץ אלא בקליטה בארץ.
נושא קליטת עולים בקיבוצים זכה לעניין מיוחד וכמה מחקרים חשובים נכתבו בנושא.
הללו ביקשו לברר את מידת הסתגלותם של העולים מחבר המדינות, ששהו בתקופה הראשונית בקיבוץ, לקיבוץ בפרט ולישראל בכלל, באמצעות מסלולי הקליטה הייחודיים שהתנועה פיתחה.
בית רובינשטיין הוא גורד שחקים הנמצא בצומת הרחובות דרך מנחם בגין ולינקולן בתל אביב-יפו, מול בית מעריב, בתכנון האדריכל אריה פרייברגר.
הקמת הבניין החלה בשנת 1997 בשותפות בחלקים שווים של "קבוצת רובינשטיין" והקבלן מריו לזניק, בעלות של כ-60 מיליון דולר, בנק הפועלים סיפק את המימון.
עוד לפני סיום הבנייה נמכרו רוב הקומות בבניין, בעיקר למשרדי עורכי-דין.
ביניהם עורך הדין יהודה רוה שרכש את הקומה ה-15, משרד חיים יוסף צדוק שרכש את הקומה ה-17, ומשרד לשם-ברנדווין שרכש שתי קומות.
בנוסף רכשה חברת כלל ביטוח חמש קומות, ושש קומות נשמרו בידי קבוצת רובינשטיין כמשרדים להשכרה.
חברת "נכסי אריאל" זכתה בחוזה הניהול של הבניין בסוף 1999, עם השלמת הבנייה.
אכלוס הבניין החל בתחילת שנת 2001. במהלך הבנייה מכר הקבלן מריו לזניק את החברה שלו לאיש העסקים אליעזר פישמן ושמה שונה לחברת "אספן בנייה ופיתוח".
בשנת 2002 הגישה החברה תביעה נגד "קבוצת רובינשטיין", ולבסוף בשנת 2007 קבוצת רובינשטיין רכשה מאספן את זכויותיה במגדל תמורת 100 מיליון שקל.
באוגוסט 2015 נהרס גשר מעריב ששכן למרגלות המגדל, לטובת הקמת תחנת קרליבך של הרכבת הקלה.
בשנת 2021 רכשה חזרה "קבוצת רובינשטיין" חלק מקומות המשרדים שמכרה, והחלה בשיפוץ הקומות לטובת התאמתם לחברות היי-טק הדורשות שטחי רצפה גדולים.
המגדל מתנשא לגובה של 108 מטר והוא מכיל 28 קומות.
שטחו הבנוי של הבניין, כולל החניון, הוא 62,000 מטר רבוע והוא מכיל 28 אלף מ"ר של שטחי משרדים וכ-2,000 מ"ר של מסחר.
המגדל מחופה במלואו בזכוכית רפלקטיבית בגוון טורקיז וצורת תוכניתו כשל שלוש קשתות העוטפות האחת את השנייה.
על גג המגדל מותקן תורן אנטנות בגובה של כ-10 מטרים.
צורתו הקעורה של המגדל פונה לכיוון צפון-מזרח וקמורה לכיוון דרום-מערב.
קומת הכניסה הראשית למגדל נמצאת במפלס מינוס אחת ביחס למפלס הרחוב, ויוצרת מחוצה לה פלאזה משוקעת שהייתה מיועדת בעתיד להתחבר לתחנת קרליבך שהוקמה בסמוך למגדל.
קומת הקרקע משמשת למסחר ומסעדות.
בצמוד למגדל קיים חניון בן 9 קומות, שנבנה בשותפות עם עיריית תל אביב.
בכניסה לבניין נמצא הפסל "מקהלה בשפת סימנים" של הפסלת עפרה צימבליסטה.
בית ראובן הוא מוזיאון לאמנות המוקדש ליצירותיו של הצייר ראובן רובין, מחלוצי האמנות בארץ ישראל.
המוזיאון הוקם בביתו של האמן, ברחוב ביאליק מס' 14 בתל אביב, בו התגורר החל משנת 1946 ועד למותו בשנת 1974.
הבית, שנבנה בשנת 1930 ותוכנן על ידי האדריכל פנחס ביז'ונסקי, הוסב למוזיאון כאמור בצוואתו של האמן, ונפתח לציבור בשנת 1983. בין השנים 2001– 2003 היה המוזיאון סגור לרגל שיפוץ המבנה.
בנוסף לתצוגה מעבודותיו של ראובן, כוללת התצוגה גם חדר עיון וספרייה, תצוגה של פריטים ותעודות ביוגרפיות על חייו של ראובן וכן הסטודיו המשוחזר של האמן, בו מוקרן סרט תיעודי אודותיו.
כמו כן מציג המוזיאון תערוכות מתחלפות מיצירותיו של ראובן ומיצירותיהם של אמנים נוספים, ובקומת המרתף של הבניין פועלת סדנת פעילות לילדים ולנוער.
המוזיאון מנוהל על ידי "קרן מוזיאון רובין", המאוגדת כחברה בע"מ.
בראש הקרן ניצב ראש עיריית תל אביב-יפו ובהנהלתה שישה חברים נוספים.
באוגוסט 2006 נגנבו שתי יצירות יקרות של רובין מבית ראובן, וטרם אותרו.
בית רוטשילד הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1934. אורך הסרט 88 דקות והוא בוים על ידי אלפרד ורקר ונכתב בידי נונלי ג'ונסון, על פי מחזה מאת ג'ורג' וסטלי.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
הסרט, בכיכובם של ג'ורג' ארליס, לורטה יאנג ובוריס קרלוף, תיאר את חייהם של משפחת רוטשילד מאז שחיו בגטו היהודי בפרנקפורט ועד שהגיעו לעמדות שליטה בצרפת, גרמניה, אוסטריה ובריטניה.
הסרט נוצל על ידי המפלגה הנאצית ליצירת שני סרטי תעמולה אנטישמים: האחד "בשם הרוטשילדים" והשני "היהודי הנצחי" בו הוצגו קטעים רבים מהסרט ששיקפו את הרעיון שהיהודים השחיתו את הכלכלה והמסחר.
בית ראשונים בנס ציונה הוא מוזיאון, אשר שימש בעבר כבית ספר, בית כנסת, בית ההגנה ועוד.
בית ראשונים מתנהל היום בהתנדבות כעמותה במטרה להנציח את ייסודה וראשוניותה של המושבה והנחלת מורשת הראשונים לדורות הבאים.
בית ראשונים נחנך ב-1907 והיה המרכז הקהילתי הראשון למושבה נס ציונה.
בעת בנייתו ייעודו היחיד של המבנה היה בית ספר.
למבנה, שהיה המפואר ביותר בנס ציונה בעת בנייתו, היו שלושה חדרים: חדר ארוך על פני כל המבנה, ושני חדרים יותר קטנים לאורך החדר הארוך.
בית הספר מוקם בחדר הארוך ובחדרים הקטנים שוכנו ספרייה ומשרדי ועד המושבה.
בהמשך הוכנס גן הילדים של המושבה לאחד החדרים הקטנים.
לקראת בניית בית הכנסת הגדול, ועד נס ציונה מכר את המבנה הישן ששימש עד אז כבית כנסת למשרד הארצישראלי ובינתיים מוקם גם בית הכנסת בתוך כיתת בית הספר.
התפילות המשיכו להתקיים בבית הספר, עד חנוכת בית הכנסת בשנת 1926.
ב-1962 עברו משרדי המושבה למועצה מקומית, ובעקבות כך, נעזב המבנה.
בשנת 1977, שופץ בית ראשונים ושוקם בצורתו המקורית.
עבודת השיקום נעשתה בהתנדבות וללא עזרת המוסדות הממשלתיים.
בית ראשונים נמצא ברחוב תל אביב שבמרכז העיר, ליד בית הכנסת הגדול בנס ציונה, גבעת האהבה והמועצה הדתית.
בחצר המבנה מוצג אוסף כלים וציוד חקלאי המבטאים את אופייה החקלאי של המושבה בתקופות השונות ובעיקר בענף המכוורת, ציוד וכלי בית של הראשונים, תמונות המייסדים הראשונים, תמונות ותיעוד היסטורי לפי נושאים ותוכנית אור קולית על תולדות המושבה.
המוזיאון מנציח את ייסודה ואת ראשיתה של נס ציונה תוך דגש אישי על מייסדיה, ראשוניה ופועלם.
בספטמבר 2016 שופץ בית ראשונים פעם נוספת והוספו לו עמדות משחק אינטראקטיביות ומיצג אור-קולי על תחילת דרכה של נס ציונה כמושבה.
בית רוז'ין או חסידות רוז'ין היא שושלת חסידית שראשה היה רבי ישראל פרידמן מרוז'ין.
השושלת פעלה בעיקר בחבלי הארץ פודוליה, בוקובינה, גליציה המזרחית וכן בווינה שהיו אז ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית, וכן ברומניה במולדובה ובמחוז בקאו.
כיום השושלת פעילה בעיקר בישראל.
רבי ישראל פרידמן, היה בנו של רבי שלום שכנא מפראהביטש, בנו של רבי אברהם המלאך, בנו של המגיד ממזריטש, תלמידו וממלא מקומו של הבעל שם טוב, מקים תנועת החסידות.
רבי ישראל כיהן בהתחלה בפראהביטש שבחבל פודוליה, לאחר מכן כיהן תקופה בסקווירא שבאזור קייב, אך עיקר פועלו ופרסומו היה ברוז'ין שבווהלין (פלך ז'יטומיר).
באותה תקופה שלטה האימפריה הרוסית בערים אלו (כיום כולן במדינת אוקראינה).
רבי ישראל נחשב לאחד מגדולי הצדיקים בדורו, והיה נערץ על ידי כל אדמו"רי דורו.
החסידים האמינו בו שאינו מסיח דעת מדבקות בה' ובכל פעולה שלו נעשים ייחודים עליונים.
רבי ישראל התנהג בגינוני מלכות, בנה לו ארמון והיה מתלבש בפאר.
בשנת תקצ"ח (1838) נאסר על ידי הרוסים עקב הלשנה על כך שהורה להרוג שני מוסרים.
הצאר ניקולאי שהיה מרוגז על הנהגתו המלכותית של רבי ישראל, מיהר לאוסרו.
לאחר 22 חודשים שישב בכלא שוחרר בערבות בהשתדלות הגרף ביברקוב (גוברנטור קייב) שהיה אחראי על מאסרו, והוקסם מאישיותו של רבי ישראל.
פסק הדין שחרר את רבי ישראל מאשמת הרצח אך האשימו במרידה במלכות בגין הנהגות המלכות.
רבי ישראל נמלט לקישינב ומשם לגבול המולדבי-רומני ליאס.
הגוברנטור של קישינב ביקש מהקונסול הרוסי ביאס להסגירו אך רבי ישראל הספיק להימלט לגבול האוסטרי והגיע לקומפלינג עיירה על גבול אוסטריה-רומניה.
לאחר זאת עדיין הממשלה הרוסית ניסתה להחזירו ושלחה הוכחות שרבי ישראל הוא יליד האימפריה הרוסית, אך ממשלת אוסטריה התנערה מההסכמים בכך שהוא נמלט דרך רומניה והסכמי ההסגרה לא מחייבים אותם, וכן בכך שאשמתו לא ברורה וכן בכך ששהותו במדינתם היא אינטרס וכבוד לאומי להם.
הממשלה האוסטרית הציעה לרבי ישראל לקבל אזרחות של כבוד בתנאי שיקנה אחוזה בארצם.
חסידיו קנו לו את אחוזת "זלוטי פוטוק" ("פוטיק") הסמוכה לסדיגורה אך הוא סירב לקבל אזרחות אוסטרית ובחר באזרחות טורקית ובתעודתו נכתב שהוא תושב ירושלים.
אחוזתו הייתה מפוארת יותר מאחוזתו הישנה ברוז'ין, ואף שולחנו היה עשוי זהב.
לאחר 11 שנה בסדיגורה, נפטר בג' בחשוון תרי"א.
את מקומו בהנהגת החצר ירש בנו הגדול, רבי שלום יוסף פרידמן.
רבי שלום יוסף כיהן 10 חודשים באדמו"רות ונפטר בי"א באלול.
לאחר פטירתו ירש את מקומו אחיו, רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה.
שאר האחים התגוררו יחד באחוזת אביהם ועם הזמן עזבו את העיירה ופתחו חצרות משלהם.
לחצרות השונות הייתה השפעה רחבה באזורם, מבוקובינה וגליציה ועד רומניה.
כל האדמו"רים התנהגו בפאר והדר כאביהם, ובנו ארמונות למגורם.
התנהגות זו עוררה את התנגדותו של רבי חיים הלברשטאם מצאנז, שטען שהנהגות אלו היו ראויות לאביהם שהיה אדם שמיימי אך אין מקום לחקות אותן.
בנוסף, לאחר תקופה, בשנת תרכ"ט (1829) החל רבי דב בער פרידמן שהתגורר אז בלאובה (לעווע) לנטות אחרי ההשכלה מה שהוסיף התנגדות מצד חסידי צאנז בטענה שזו הוכחה ששיטת רוז'ין פסולה.
בהמשך חזר רבי דב בער לחצר אחיו בסדיגורה וחזר לכהן באדמו"רות בדרך אחיו.
אדמו"רי רוז'ין היו מאופיינים בידידותם ההדדית, וחסידיהם היו נוהגים לבקר גם אצל אדמו"רים אחרים מהשושלת, וכן לאחר פטירת אדמו"ר, לא הלכו בהכרח לשושלתו אלא לשושלת אחרות בבית רוז'ין.
כך למשל הפכה חסידות צ'ורטקוב לחצר הגדולה בשושלת רוז'ין, ולאחת החצרות המשפיעות ביותר בגליציה, לאחר שרבי דוד משה פרידמן היה בסוף ימיו היחיד מבין בני רבי ישראל שנשאר חי.
בבית רוז'ין היו מקובלים נישואים בתוך המשפחה, ומרבית האדמו"רים מהדור השלישי והלאה נישאו לבנות דודיהם, ולעיתים נוצר מצב שבני הזוג היו קרובי משפחה מספר פעמים.
גם כיום מצויים שידוכים פנימיים בבית רוז'ין אך על פי רוב בקרבה רחוקה יותר.
כך גם האדמו"רים נהגו להזכיר בדברי תורתם את דברי כל אדמו"רי השושלת וכן לעלות את זכרם בסעודות או בשעת אמירת לחיים לעילוי נשמתם.
גם בין החסידים נלמדים ספרי כל אדמו"רי השושלת, וחסידי רוז'ין עסקו בהדפסת ספרי אדמו"רי השושלת.
באופן כללי שררה הערצה לאדמו"רי בית רוז'ין, וחסידים רבים, אף אלו שלא השתייכו לחצרותיהם, האמינו שהם אנשים מורמים מעם, שמעשיהם כולם נעשים לשם שמיים ושהם בדרגת דבקות בה'.
כדרכו של רבי ישראל, המשיכו צאצאיו להתנהג בהנהגות פאר, ובנו בתים ובתי כנסיות מפוארים.
לבושם של האדמו"רים אף היה שונה משאר האדמו"רים בזמנם.
אדמו"רי רוז'ין חבשו שטריימל ייחודי, עם כיפה מחודדת בולטת למעלה, כעין כתר.
לבושם היה נחשב מודרני, והם לבשו מכנסיים ארוכים ועניבה, שלא כמקובל בחסידויות אחרות, בפרט בגליציה שהייתה מקום שמרני ואדוק.
גם בני האדמו"רים נהגו בגינוני כבוד, ובחיי אביהם היו להם גבאים שהיו כותבים בשמם הסכמות.
אדמו"רי רוז'ין נוהגים להתפלל בחדר מיוחד הבנוי סמוך לבית הכנסת ("דאוונען צימער", חדר תפילה), ממנו הם שומעים את הקדיש וחזרת הש"ץ אך מתפללים לבדם ללא רואה.
הנהגת המלכותיות אינה רק בסממנים חיצוניים אלא בעיקר בהתנהגות ודרך עבודת ה'.
האדמו"רים נוהגים להתפלל, לדבר או לערוך טיש באיפוק וברצינות, ללא תנועות חיצוניות של התלהבות.
עם התעוררות תנועת הציונות תמכו רבים מאדמו"רי בית רוז'ין ברעיון הציוני, וחלקם היו חברים בתנועת המזרחי.
גם החברים באגודת ישראל באופן כללי היו בעלי דעות חיוביות כלפי הקמת המדינה ויישוב ארץ ישראל.
יוצא דופן היה רבי שלום הלפרין, האדמו"ר מוואסלוי שהיה קנאי ומתנגד חריף לציונות.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ברחו רוב אדמו"רי רוז'ין לווינה עקב פחדם מהשלטון הרוסי שעדיין נטר טינה לבית רוז'ין.
בווינה הקימו את חצרותיהם וקירבו את יהודי העיר שהיו מודרניים יחסית לחסידיהם.
כדי להגשים שאיפה זו, אדמו"רי רוז'ין, בתקופת ההתעוררות הציונית ואחריה, קראו ברובם לעלייה לארץ ולהשתתפות במפעל הציוני, וחלקם תמכו בתנועת 'המזרחי', כגון: רבי יעקב מהוסיאטין ורבי שלמה חיים מסדיגורה.
כמה מהם הקימו תנועה שחרתה על דגלה תורה ולאומיות גם יחד, ושקראה ליהודים החרדים לעזוב את הגלות ולעלות לארץ.
כל זאת מתוך הבנה של גודל השעה ביחס לאפשרות הריאלית שיש לעם ישראל לצאת מהגלות, ומתוך היענות לקריאותיו-דפיקותיו של הקב"ה שקורא לעמו להשתתף במהלך הגאולה.
בנוסף הודגש התפקיד המכריע שיש לציבור ששומר תורה ומצוות ביצירת הצביון הרוחני של המדינה היהודית העתידה לקום בארץ ישראל, ובאחריות שלו להגשמת העניין על ידי עלייה לארץ ולקיחת חלק במוסדות הציוניים.
הודגשה גם האחריות שתהיה לציבור זה על הפנים הרוחניות של ההתיישבות בארץ ישראל באם לא ייקח חלק מעשי בעלייה ובבניין.
יום לאחר ההכרזה על הקמת המדינה דרש בעל 'אהלי יעקב' בתל אביב:
"צריך לזכור, כי הקמת המדינה היהודית, אף כי אין ערוך לחשיבותה, עדיין אינה הגאולה המקווה שהובטחה לנו.
הגאולה האמיתית קשורה בביאת המשיח (היינו גאולה רוחנית נוסף על הגאולה הפיזית)...
ועוד צריך לזכור בשעת הקמת המדינה את תנאי הקיום של המדינה: א.
ארץ ישראל היא בבחינת פלטרין (ארמון) של מלך והיא צריכה להיות נקיה מכל שמץ חלאה...
מאזני צדק, אבני צדק, איפת צדק והין צדק יהיה לכם...".
לאחר הקמת המדינה, שאותה ראו כ'אתחלתא דגאולה' (ראה 'אהלי יעקב' עמ' קטז בשם חותנו), אדמו"רי רוז'ין, שרובם התגוררו בתל אביב, ציינו את שמחתם על הקמתה בכך שאמרו הלל שלם והשתתפו בצעדת העצמאות כשהם חובשים לראשם שטריימלים (שנהוג לחבוש בשבתות ומועדים).
חסידות סדיגורה - למעשה נוסדה על ידי רבי ישראל שהתגורר בסדיגורה.
לאחר פטירתו ירשו בנו רבי שלום יוסף ובהמשך בנו השני רבי אברהם יעקב.
בהמשך כיהנו אדמו"רי סדיגורה בווינה, בפשמישל, בתל אביב וכיום בבני ברק.
חסידות בויאן - נוסדה על ידי רבי יצחק פרידמן, בנו של רבי אברהם יעקב מסדיגורה.
במסגרת חלוקת ירושת החצר, זכה אחיו הצעיר רבי ישראל בחצר ורבי יצחק פתח את חצרו בבויאן הסמוכה לסדיגורה.
אדמו"רי בויאן כיהנו בהמשך בווינה, בצ'רנוביץ, בלבוב, בלייפציג, בקרקוב, בניו יורק, בתל אביב ובירושלים.
חסידות גוואדז'יץ - נוסדה על ידי רבי יצחק מרדכי שפירא, נכדו של רבי אברהם יעקב מסדיגורה.
בהמשך כיהן בווינה, ובנו רבי דוד משה כיהן אחריו בווינה ובבורו פארק.
חסידות ליאובה - נוסדה על ידי רבי דב בער פרידמן, בנו השלישי של רבי ישראל.
נוסדה בחוש הרומנית, בהמשך בסקולן ולבסוף בליואבה.
לאחר חזרתו של רבי דב בער לאדמו"רות התגורר בסדיגורה.
חסידות שטפנשט - נוסדה בשטפנשט הרומנית, על ידי רבי מנחם נחום פרידמן, בנו הרביעי של רבי ישראל.
החסידות נפסקה עם פטירת אדמו"רה השני בשנת תרצ"ג (1933).
חסידות צ'ורטקוב - נוסדה בפוטיק על ידי רבי דוד משה פרידמן, בנו החמישי של רבי ישראל.
לאחר ארבע שנים, בשנת תרט"ו (1855) עברה לצ'ורטקוב.
במלחמת העולם הראשונה עברה החסידות לווינה ובהמשך לתל אביב וללונדון.
חסידות הוסיאטין - נוסדה במיקלניץ על ידי רבי מרדכי שרגא (פייבוש) פרידמן, בנו הצעיר של רבי ישראל.
לאחר שלוש שנים, בשנת תרי"ד עברה החצר לסטריסוב ומשנת תרכ"ה פעלה בהוסיאטין.
בהמשך הייתה החצר בווינה ובתל אביב.
חסידות בוהוש - נוסדה בפוטיק על ידי רבי יצחק פרידמן, בנו של רבי שלום יוסף מסדיגורה.
משנת תרכ"ד (1864) באיזמאיל שבדרום בסרביה ומשנת תרכ"ו בבוחוש.
בהמשך כיהנו אדמו"רי השושלת גם בשפיקוב שבפודוליה (כיום מחוז ויניצה, אוקראינה), בפלוישט הרומנית, בבוקרשט, בתל אביב ובבני ברק.
חסידות אדז'וד - רבי אברהם יהושע השיל פרידמן, בנו השלישי של רבי יצחק כיהן באדז'וד הרומנית.
חסידות פאשקאן - רבי משה יהודה לייב פרידמן, בנו הרביעי של רבי יצחק, כיהן בפאשקאן, בדורוחוי ובבוקרשט.
בנו רבי יעקב דוד פרידמן כיהן ביפו.
אחריו כיהן אחיינו הרב ישראל פרידמן בן שלום שכונה "האדמו"ר הציוני" שהיה נכדו של רבי משה יהודה לייב פרידמן ונכדו של רבי מנחם מנדל מבוהוש.
בנו תא"ל הושע פרידמן בן שלום הוא האדמו"ר הנוכחי.
חסידות וואסלוי - נוסדה בשנת תרנ"ה (1895) ברדוקנן הרומנית, על ידי רבי שלום הלפרין בן רבי דוד ולאה בתו של רבי ישראל מרוז'ין.
בשנת תרס"ט (1909) הקים את חצרו בווסלוי.
אדמו"רי השושלת כיהנו בהמשך גם בבוקרשט, בחיפה, בנהריה, בתל אביב ובבני ברק.
חסידות דרוהוביץ' - נוסדה בשנת תרמ"ו (1886) בדרוהוביץ' שבגליציה המזרחית, (אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום אוקראינה), על ידי רבי חיים מאיר יחיאל שפירא, בנם של רבי אבי-עזרא זעליג והדסה פייגא, בתו של רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה.
על אף שמצד אביו השתייך רבי חיים מאיר יחיאל לשושלת קוז'ניץ-מוגלניצא, חצרו התנהלה בסגנון רוז'ין.
בהמשך עברה החצר לווינה, לכפר חסידים ולירושלים.
חסידות קופיטשניץ - נוסדה בשנת תרנ"ד (1894) בקופיטשניץ הסמוכה להוסיאטין על ידי רבי יצחק מאיר השיל, חתנו של רבי מרדכי שרגא מהוסיאטין.
בהמשך כיהנו אדמו"רי השושלת בווינה, בניו יורק ובירושלים.
חסידות אוז'יראן - נוסדה בשנת תרמ"ג (1883) באוז'ירן שבמחוז טרנופול (גליציה המזרחית), על ידי רבי לוי יצחק מנזון, בן רבי יוסף וגיטל בתו של רבי ישראל מרוז'ין.
חסידות ברודי - נוסדה בשנת תרמ"ג (1883) בברודי שבמחוז לבוב (גליציה המזרחית) על ידי רבי חיים דוד מנזון, בן רבי יוסף וגיטל בתו של רבי ישראל מרוז'ין.
אחד מבניו כיהן בקאליש ובניו יורק.
חסידות מז'יבוז' - רבי אברהם יהושע השיל מאפטא, אב"ד העיר אפטא, שהיה מגדולי תנועת החסידות בדורו, הגיע לגור בעיר מז'יבוז ובנה בה בית מדרש שקיים עד היום, ובניו אחריו המשיכו את שושלת החסידות בעיר.
והסתעפו ממנו חסידויות מז'יבוז, אפטא-ז'ינקוב, קופיטשניץ וטורנופול.
האדמו"ר האחרון לחסידות היה האדמו"ר יצחק מאיר העשיל שכיהן בברונקס ולאחר מכן בעיר חיפה.
חצרות נוספות שהושפעו מבית רוז'ין הן חצרו של רבי חיים זנוויל אברהמוביץ, "הריבניצער", שהיה חסיד שטפנשט, וחסידות סקולן שאדמו"ריה היו חסידי סדיגורה ובוהוש, ואף היום האדמו"ר מסקולען נוהג לנסוע לאדמו"רים אלו.
החסידויות מבית רוז'ין הפעילות כיום הן:
חסידות בויאן בראשות רבי נחום דב ברייאר, שמרכזה בירושלים.
חסידות סדיגורה שמרכזה בבני ברק בראשות רבי יצחק יהושע העשיל פרידמן.
חצרות נוספות של חסידות זו ישנן בירושלים (בראשות רבי מרדכי שלום יוסף פרידמן) ובלונדון (בראשות רבי אהרן דוב בער פרידמן).
חסידות פשקאן בראשות רבי הושע פרידמן בן שלום שמרכזה בירושלים.
חסידות בוהוש בראשות רבי יעקב מנדל פרידמן שמרכזה בבני ברק.
חסידות ווסלוי בראשות רבי אברהם שמשון שלום הלפרין, שמרכזה בבני ברק ובתל אביב.
חסידות קופיטשניץ בראשות רבי יצחק מאיר פלינטנשטיין, שמרכזה בירושלים.
חצר נוספת של חסידות זו ישנה בניו יורק (בראשות רבי יקותיאל זוסיא העשיל).
כמו כן, לחסידות צ'ורטקוב שני צאצאים, רבי ישראל פרידמן ואחיו רבי דב בר פרידמן המכהנים כראשי קהילות במנצ'סטר ובאנטוורפן, וצאצא, רבי חיים מיכאל ביברפלד אשר מכהן כראש קהילה בלונדון.
לחסידות גם בתי כנסת בשכונת מאה שערים בירושלים ובצפת.
לחסידות דרוהוביץ' בית כנסת פעיל בשכונת גאולה בירושלים, בו שימש כאדמו"ר הרב אביעזר שפירא, עד לפטירתו בכ"ד בשבט ה'תשפ"ו.
לחסידות שטפנשט הייתה עדנה משנות ה-90 של המאה ה-20, כשעסקן צעיר בשם אברהם יעקב סלומון החל להקים את זכרה ולערוך הילולות על קברו של רבי אברהם מתתיהו פרידמן וכן לבנות מרכזים תורניים על שם החסידות בבני ברק ובאלעד.
בית רבקה, מרכז רפואי שיקומי גריאטרי, מקבוצת כללית, נוסד בשנת 1956 עת הפך מבית יולדות לבית חולים על ידי קופת חולים הכללית וקרן נכות.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 הוקם בפתח תקווה בניין בן שלושה חדרים שנועד לטיפול במחלות ממושכות, ובסוף שנות ה-40 התווספו לו 27 חדרים והוא הוסב לבית היולדות העירוני.
בשנת 1956 נסגר בית היולדות, וביוזמתו של ראש העיר פנחס רשיש, הפך הבניין לבית חולים למחלות ממושכות וגריאטריה.
יצחק שוורץ מונה כמנהל בית החולים, והרופא הראשי היה ד"ר לויטוס.
בית החולים נקרא על שמה של רבקה נוביק, עובדת סוציאלית במקצועה ויו"ר ויצו, וכן חברת מועצת העיר השנייה בפתח תקווה.
ב-7 ביולי 1971 נפגע בית החולים בהתקפת הקטיושות על פתח תקווה.
בשנת 1988 זכה בית החולים בפרס קפלן.
בבית החולים חמישה אגפי אשפוז ובהם כ־300 מיטות המחולקות ב־10 מחלקות לפי תחומי התמחות:
שיקום נוירולוגי – לאחר אירוע מוחי.
שיקום אורתופדי – לאחר שבר במפרק הירך, ניתוחי החלפות מפרקים או קטיעת גפיים.
שיקום כללי וטיפול תומך – לאחר אשפוז ממושך בבית חולים כללי.
שיקום נשימתי והנשמה ממושכת – טיפול בחולים מונשמים.
למחלקה שיעורי גמילה ממנשם מהגבוהים בארץ.
בית רוק הוא בית באר מהמאה ה-19 המצוי כיום ברחוב השומרון, באזור התחנה המרכזית הישנה של תל אביב.
משפחת רוק הייתה משפחה ערבית-נוצרית אמידה שהגיעה ליפו מעין כרם.
הם הקימו את הבית בלב הפרדסים של המשפחה.
בדומה לבתי באר אחרים שנבנו בהדרגה, קומת הקרקע, שנועדה לשרת את עבודת הבאר, הייתה פשוטה יחסית, וקורתה בקמרונות צולבים.
קומת המגורים השנייה, שנוספה בהמשך, הייתה מפוארת וכללה תקרה גבוהה, רצפת שיש, חלונות מקומרים בחזיתות המזרחית והמערבית וגג רעפים.
הבאר הופעלה בתחילה באמצעות אנטיליה, ומאוחר יותר באמצעות מנוע דיזל.
בשנת 1902 רצח בן המשפחה, אלפרד רוק, את יעקב אברמוביץ, איכר יהודי מראשון לציון.
זאת לאחר שאברמוביץ דרש ממנו להפסיק ולהציק לבנות המושבה.
כדי להיחלץ מעונש מוות, אלפרד נמלט מהארץ.
משפחתו הגיעה להסדר של פיצוי כספי עם אנשי ראשון לציון.
על פי גרסה אחת, מכרה המשפחה לאיכרים את אחד מפרדסיה.
על פי גרסה אחרת, הוצע לפרנסי ראשון לציון פיצוי בסך 10 אלפים פרנק.
הכספים הושקעו בקרן לטובת בתו של אברמוביץ', ולאחר שזו מתה, הושקעו לצורך הקמת מרפאה.
מאוחר יותר, חזר אלפרד רוק לארץ ישראל.
הוא כיהן כסגן נשיא המפלגה הערבית הפלסטינית וכחבר הוועד הערבי העליון.
בשנות ה-20 מכרה משפחתו של אלפרד את הבית והפרדס.
לפי גרסה אחת, מכר אותה למשפחות יהודיות משכונת נווה שאנן, אף על פי שהתנגד למכירת בתים ליהודים.
לפי גרסה אחרת, בתחילה התגוררו בבית מיסיונרים פרוטסטנטים, ומהם עבר לידיים יהודיות.
ב-1937 תרמו המשפחות את הקרקע לעיריית תל אביב, לשם בניית התחנה המרכזית, מתוך מחשבה שהתחנה תעלה את ערכיהם של נכסים נוספים בהן החזיקו.
לאחר הקמת התחנה התגוררו בבית משפחות יהודיות בדמי מפתח.
בקומת קרקע פעלו בעלי מלאכה שונים.
הבאר נאטמה בידי הדיירים, אך שרידיה עדיין קיימים.
במרוצת השנים עזבו את הבית הדיירים שהתגוררו בו.
עקב ההזנחה, קירות הבית נסדקו, חלקם סובלים מרטיבות, ותוספות בנייה שונות שנועדו לשרת את בתי העסק פגעו במראהו.
עם זאת, המבנה בעל גג הרעפים עדיין שונה במראהו ביחס לבנייה העירונית בסביבתו.
משפחת רוק המשיכה להתגורר ביפו עד 1948. לאחר מכן.
רוב בני המשפחה עזבו את הארץ והתפזרו בעולם, בעיקר באירופה, ירדן ולבנון.