tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתביו של שיץ השפיעו רבות על מדעי החברה, הן על והן על אתנומתודולוגיה (באמצעות כתביו של ).
, שהושפע עמוקות מעבודתו של שיץ כסטודנט שלו, השלים בסופו של דבר את עבודתו של שיץ על מבני "" על ידי מילוי הערותיו הלא גמורות לאחר מותו של שיץ.
פיטר ברגר, גם הוא סטודנט של שיץ, היה ללא ספק הסוציולוג המוכר ביותר שהושפע משיץ, במיוחד באמצעות יצירת תאוריית ההבנייה החברתית שלו, המסבירה כיצד תהליכי , החפצה ו תורמים להבנייה החברתית של המציאות.
ברגר ולקמן המשיכו להשתמש בעבודתו של שיץ כדי להבין טוב יותר את התרבות והמציאות האנושית, באמצעות פיתוח צורה חדשה של סוציולוגיה של הידע.
פנומנולוגיה היא חקר הדברים כפי שהם מופיעים (כלומר, פנומנה).
לעיתים קרובות אומרים עליה שהיא תיאורית ולא כמשמשת הסבר: משימה מרכזית של הפנומנולוגיה היא לספק "תיאור ברור ולא מעוות של האופנים בהם דברים מופיעים".
הפנומנולוגיה התחילה עם אדמונד הוסרל, אותו שיץ למד ואף פגש.
קיימות הנחות רבות מאחורי הפנומנולוגיה המסייעות להסביר את היווצרותה.
ראשית, היא דוחה את הרעיון של מחקר אובייקטיבי: פנומנולוגים מעדיפים לקבץ הנחות מוקדמות באמצעות תהליך הנקרא אפוכֶה פנומנולוגית.
שנית, הפנומנולוגיה מאמינה שניתוח ההתנהגות האנושית היומיומית יספק לאדם הבנה מקיפה של הטבע.
ההנחה השלישית היא שיש לחקור ולשאול על אנשים, ולא על אינדיבידואלים.
מבחינה סוציולוגית, זה נובע בין היתר מכך שאפשר להבין אנשים טוב יותר באמצעות האופנים הייחודיים בהם הם משקפים ומסמלים את החברה בה הם חיים.
רביעית, פנומנולוגים מעדיפים לאסוף קַפְּטָה, או חוויה תודעתית, ולא נתונים מסורתיים.
לבסוף, הפנומנולוגיה נחשבת מכוונת לגילוי, ולכן פנומנולוגים אוספים מחקר באמצעות שיטות שהן הרבה פחות מגבילות מאשר במדעים אחרים.
פנומנולוגיה חברתית עוסקת באופן שבו אנשים משתמשים באינטראקציות יומיומיות רגילות כדי ליצור תחושה של מציאות ואינטרסובייקטיביות.
רוב עבודתו של שיץ עסקה בשיטות המשמשות לבניית מציאות באמצעות חוויות יומיומיות.
הבנייה החברתית של המציאות ואתנומתודולוגיה הן הרחבות דיסציפלינריות מעבר לפנומנולוגיה החברתית של אלפרד שיץ.
מתאפיינת כסובייקטיבית במיוחד מטבעה מכיוון שהיא מדגישה את הבנת המציאות מנקודת מבטו של הסובייקט הפועל ולא דרך עדשת הצופה המדעי.
במקום לנסות לחשוף ולתעד את המבנים החברתיים המשפיעים על עולמנו החברתי, שיץ ופנומנולוגים סוציולוגיים אחרים מבקשים לא רק לזהות את תוכן תודעתנו הקשור לתפיסתנו את המציאות החברתית של חיי היומיום, אלא גם כיצד מציאות זו מקבלת את צורתה הנוכחית.
במהותם, שיץ ופנומנולוגים חברתיים עוסקים בעיקר במתרחש בחיי היומיום, או במה ששיץ מכנה "", "עולם אינטרסובייקטיבי בו אנשים גם יוצרים מציאות חברתית וגם מוגבלים על ידי המבנים החברתיים והתרבותיים הקיימים שנוצרו על ידי קודמיהם".
בתוך עולם זה, היחסים בין העולם החברתי לעולם הטבעי הם אלה שמוטלים בספק.
קיימת אותה מציאות של משמעות שנכנסת לתמונה, אך רוב האנשים פשוט מקבלים את העולם כפי שהוא ולעולם לא מטילים ספק במושג או בבעיה של משמעות.
שיץ מעמיק עוד יותר ליחסים ספציפיים כמו ההבדל בין יחסי פנים אל פנים אינטימיים ליחסים רחוקים ובלתי אישיים.
חלוקתו של שיץ את ה"lebenswelt" (עולם החיים השגרתי) של הוסרל לארבעה תת-עולמות נפרדים היא אולי תרומתו התאורטית המשפעת ביותר.
תאוריית עולם החיים גורסת שהחוויה החברתית יוצרת עולם המופרד בין:
מציאות חברתית הנמצאת באופק החוויה הישירה.
הראשונה מורכבת מה"" ('סביבה'), הסביבה המוגדרת באמצעות התפיסה והפעולה של סוכנים.
האחרונה מתייחסת לסביבה של עמיתים, או בני אדם; של האדם ש"חולק איתי קהילה של מרחב וקהילה של זמן".
לעומת זאת, את אלה ששיץ לא ראה כעמיתיו, הוא חילק לשלוש קבוצות:
שני האחרונים מייצגים את העבר ואת העתיד, בעוד שבני זמננו חולקים קהילה של זמן, אם לא מרחב, ושונים מהקודמים והיורשים מכיוון שאפשר להם להפוך לעמיתים או לחברים.
שיץ התעניין בתיעוד המעבר מחוויה ישירה לחוויה עקיפה וסדרת החוויות שביניהן.
הוא גם רצה למפות את האנונימיות ההדרגתית של בני זמננו (mitwelt), שהייתה מדד לאנונימיות הולכת וגוברת של "חברי הנעדר, אחיו שהוא תיאר לי, הפרופסור שאת ספריו קראתי, פקיד הדואר, הפרלמנט הקנדי, ישויות מופשטות כמו קנדה עצמה, כללי הדקדוק האנגלי, או העקרונות הבסיסיים של תורת המשפט".
שיץ טען שככל שאדם מעמיק בעולם בני זמנו, כך תושביו בני זמנו הופכים אנונימיים יותר, כאשר האנונימיים ביותר הם חפצים מכל סוג שהוא הנושאים משמעות, הקשר, ומרמזים על קיומם של אנשים לא ידועים.
בכתביו המאוחרים יותר, שיץ חקר כיצד חוויות חברתיות יומיומיות הנוגעות לממדים אלה משולבות לרוב בדרגות שונות של אנונימיות.
אלפרד אוון רימס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת אורגון, אשר כיהן במשך תשעה חודשים בשנת 1938 כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ריימס נולד ב-5 בפברואר 1870 בג'קסונוויל שבאורגון, והיה בנם של תומאס ג'י.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים בעיר הולדתו, ובהמשך למד באוניברסיטת הפסיפיק שבקליפורניה.
לאחר מכן חזר לאורגון והמשיך את לימודיו באוניברסיטת אורגון ביוג'ין.
בשנת 1891 נישא לאדית ל.
טונג, בתו של חבר הקונגרס לשעבר תומאס ה.
שנתיים לאחר מכן, ב־1893, השלים את לימודי המשפטים באוניברסיטת וושינגטון ולי שבווירג'יניה, וחזר לאורגון, שם החל לעסוק בעריכת דין ביוג'ין.
לאחר שנה ביוג'ין עבר לפורטלנד, אך ב־1895 נפטרה רעייתו אדית והוא שב לג'קסונוויל, שם המשיך לעסוק בעריכת דין עד 1902. בין השנים 1900–1908 כיהן כתובע מחוזי במחוזות ג'וזפין, ג'קסון, קלמת' ולייק שבדרום־מערב אורגון.
בשנת 1911 פתח משרד פרטי במדפורד, שם גם היה שותף בחברת הכרייה "Deep Gravel Mining Company" ונשיא חברת העץ "Three Pines Timber Company".
ב־1 בפברואר 1938 מינה אותו מושל אורגון, צ'ארלס מרטין, לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית, במקומו של הסנאטור פרדריק סטיוור שהתפטר.
רימס כיהן עד ה־8 בנובמבר אותה שנה, אז נבחר מחליפו אלכסנדר בארי.
רימס עצמו לא התמודד בבחירות.
בשנת 1923 נישא בשנית לליליאן ל.
לנינג מאלבני שבאורגון, ונולד להם בן אחד.
לאחר כהונתו הקצרה בסנאט שב לעסוק בעריכת דין.
בנוסף, היה בין מייסדי חברת החשמל של ג'קסונוויל ונטל חלק בהקמת תחנת הכוח בעיר.
ב־4 במרץ 1943 הלך לעולמו במדפורד שבאורגון, ונטמן בבית העלמין סיסקיו.
אלפרד שרווד רומר היה פלאונטולוג, ביולוג ואבולוציוניסט אמריקאי.
נולד וגדל בוייט פליינס במדינת ניו-יורק.
בנו של עיתונאי, היה הראשון במשפחתו חסרת-האמצעים שהצליח להתקבל ב-1913 לקולג' יוקרתי, אמהרסט במסצ'וסטס.
עם סיום הקולג' ב-1917 התגייס לצבא ארצות הברית בצרפת, ונלחם במלחמת העולם הראשונה עד סיומה ב-1919.
בדומה לפלאונטולוגים ידועי-שם נוספים שגדלו אחר-כך בניו-יורק, דוגמת סטיבן ג'יי גולד וניילס אלדריג', בחר רומר להיות אנטומאי ולעסוק בחקר האבולוציה בהשפעת ביקורים במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע המפורסם במנהטן, ובייחוד בתצוגות הדינוזאורים המפורסמות שבו.
עם שובו לארצות הברית לאחר המלחמה בחר להמשיך ללימודי תואר שני ושלישי באוניברסיטת קולומביה תחת הפלאונטולוג וויליאם קינג גרגורי, חלוץ בחקר האבולוציה של יונקים ופרימטים.
הצטרף למחלקה לגאולוגיה ופלאונטולוגיה של אוניברסיטת שיקגו ובשנת 1934 התמנה לפרופסור באוניברסיטת הרווארד, שם היה למנהל המוזיאון לזואולוגיה משווה.
רומר חקר והבהיר את פרטי ההתפתחות האבולוציונית של הדגים לבעלי ארבע רגליים, כבר בתור הדבון לפני כ-400 מיליון שנים, והתפתחות ענף אחד שלהם, הלאבירנתודונטיה, לדו-חיים וזוחלים קדומים, בתור הקרבון והפרם.
חלוקה זו, בשינויים ושיפורים קלים, עדיין מקובלת כיום על חוקרים רבים בתחום.
ביחד עם מחברים שותפים רבים שהתחלפו במהלך השנים, היה רומר מחברם של ספרים רבים, ובכללם אחד מספרי הלימוד הבסיסיים ביותר בנושא האנטומיה המשווה של חולייתנים: "The Vertebrate Body", שהמהדורה הראשונה שלו יצאה לאור בארצות הברית בשנת 1949. המהדורה החמישית ראתה אור בשנת 1977, חמש שנים לאחר פטירתו של רומר.
מהדורות נוספות ותרגומים לשפות אחרות תכופות מכונים על-ידי חוקרים, מרצים וסטודנטים בפשטות "רומר".
בין אלו נכללו לאורך השנים מספר מהדורות של התרגום לעברית, תחת השם העברי "גוף החולייתן", המשמשות כספר הלימוד בקורס הבסיסי על חולייתנים במחלקות למדעי-החיים בישראל, כגון באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה הפתוחה.
ואולם מהדורות אלו אף הן עדיין מתבססות באופן מוצהר על ספרו המקורי של רומר.
אלפרידה ילינק (Elfriede Jelinek; נולדה ב-20 באוקטובר 1946) היא סופרת אוסטרית, כלת פרס נובל לספרות לשנת 2004 על "הזרם המוזיקלי של קולות וקולות-נגד בנובלות ובמחזות שלה, אשר חושף בקנאות לשונית יוצאת-דופן את האבסורדיות שבקלישאות החברתיות ואת כוחן המשעבד".
ילינק יוצאת בכתביה בתוקף נגד העוולות שבחיים הציבוריים, הפוליטיים והפרטיים בחברה האוסטרית, כפי שביטאם לפניה גם המחזאי והסופר האוסטרי תומאס ברנהרד.
סגנונה סרקסטי ופרובוקטיבי, והמטאפורות שלה בוטות.
הביקורת החברתית וביקורת-השפה שלה לא יודעות גבולות: הטקסטים שלה גסים, וולגריים וישירים.
זה שנים ניטשת מחלוקת בין אלו הנפגעים מהטקסטים שלה, כמו גם מעמדתה הפוליטית הגלויה, ובין אלו המהללים אותה כסופרת מוכשרת.
אלפרידה ילינק נולדה במירצצושלאג שבמדינת המחוז שטיריה.
אמה, אולגה בוכנר, בת לבורגנות הווינאית הגדולה, פרנסה את המשפחה שנים רבות בעבודתה כרואת-חשבון.
אביה, פרידריך ילינק, היה כימאי יהודי-צ'כי.
בשל מקצועו השימושי בשעת מלחמה לא נרדף תחת השלטון הנאצי, והועסק בתעשיית התחמושת, אך רבים מבני משפחתו הושמדו בשואה.
המחלה הלכה והחמירה, ובשנת 1969 נפטר, תשוש נפש, במרפאה פסיכיאטרית.
אמה של ילינק היא שחינכה אותה.
ילינק ביקרה בגן ילדים קתולי ואחריו בבית ספר של המנזר, שהיה בעיניה נוקשה ביותר.
בשל הפעלתנות החריגה שלה, שלחו אותה הנזירות לפסיכיאטר ילדים, אף שמבחינה רפואית הייתה התנהגותה בגבולות הנורמלי.
אמה של ילינק תכננה לבתה קריירה כילדת פלא מוזיקלית, ולשם כך קיבלה ילינק כבר בבית הספר היסודי שיעורים בפסנתר, בגיטרה, בחליל ובכינור.
בגיל 13 התקבלה לקונסרבטוריון של וינה ולמדה שם עוגב, פסנתר וחלילית.
בו-בזמן השלימה את לימודיה בגימנסיה ממלכתית.
לאחר סיום התיכון בא המשבר הנפשי הראשון.
למרות מצבה, למדה מספר סמסטרים תולדות האמנות ותיאטרון, עד שבשנת 1967 נאלצה להפסיק את לימודיה בשל התקפי חרדה ובילתה שנה שלמה בביתה בבדידות מלאה.
שיריה הראשונים נדפסו בכתבי עת ובהוצאות קטנות.
הרומן הראשון, בוקוליט (1968), לא יצא לאור עד שנת 1979. לאחר מות אביה החלה להחלים.
היא החלה בפעילות בתנועות המחאה הסטודנטיאליות של שנות השישים, והתגוררה מספר חודשים בקומונה שמאלנית.
בשנת 1971 סיימה את לימודי העוגב בקונסרבטוריון.
בתקופה זו התעמתה עם התאוריות של רולאן בארת, כפי שביטאה במאמרה התמימות הנצחית (Die endlose Unschuldigkeit).
בשנת 1974 הצטרפה למפלגה הקומוניסטית האוסטרית והייתה פעילה במערכת הבחירות וכן באירועים אמנותיים.
באותה שנה נישאה לגוטפריד הונגסברג, שכתב בתקופה זו את המוזיקה לסרטיו של ריינר ורנר פאסבינדר.
מאז נישואיה התגוררה ילינק לסירוגין במינכן ובווינה.
את פריצת הדרך הספרותית שלה הביא ב-1975 הרומן המאהבות (Die Liebhaberinnen), שהוא קריקטורה מרקסיסטית-פמיניסטית של רומן לאומי (Heimatroman).
בשנות השבעים כתבה תסכיתים רבים.
בתחילת שנות השמונים הופיע "Die Ausgesperrten" (מילולית: "הנעולים בחוץ") כתסכית, כרומן ולבסוף כסרט.
השערורייה הראשונה סביב ילינק פרצה ב-1983 עם הצגת הבכורה של המחזה "Burgtheater" (כשמו של התיאטרון המלכותי הנודע בווינה, בורגתיאטר).
מחזה זה עוסק ב (היעדרה של) התמודדות עם העבר הנאצי באוסטריה, ובמרכזו דמותה של השחקנית הגרמנייה הנודעת של תקופת הרייך השלישי, פאולה וסלי.
למרות זאת, בדעת הקהל התקבל המחזה כלא יותר מאוסף רמיזות לעברם של משתפי פעולה נאצים בולטים.
המוניטין של ילינק כ"משמיצה מבית" (Nestbeschmutzer, כינוי שדבק גם בתומאס ברנהרד) החל להיבנות.
באותה שנה הופיע גם הרומן הפנסתרנית, שעובד לסרט הנודע "המורה לפסנתר" בבימויו של מיכאל הנקה ובכיכובה של איזבל הופר.
הביקורות הדגישו את החשיבות הביוגרפית של הרומן, והצניעו את היבטיו האחרים.
בין שנת 1985 לשנת 1990 ילינק הייתה מהמשתתפים הבולטים במסע השידול הציבורי למען שחרור מוקדם של הרוצח יוהאן "ג'ק" אונטרווגר מהכלא, בטענה, שמכייון שהוא הפך לאמן פורה ומוצלח, הוא השתקם.
אונטרווגר שוחרר ב-1992 ובתוך חודש חזר לרצוח, והפך לרוצח סדרתי בין לאומי.
לאחר שורה של שערוריות ציבורית-ספרותיות שעוררו יצירותיה בשנות השמונים, ולאחר שספגה התקפות אישיות מצד מפלגת החירות האוסטרית (FPÖ), הודיעה ילינק ב-1995 על פרישתה מהחיים הציבוריים בארצה ואסרה על הצגת מחזותיה בתיאטראות הממלכתיים (איסור דומה מופיע בצוואתו של תומאס ברנהרד).
איסור זה לא החזיק מעמד זמן רב, ומחזה פרי עטה הוצג בבורגתיאטר כבר ב-1998, עם כינון הקואליציה ה"שחורה-כחולה" (שיתופה של מפלגת החירות האוסטרית בראשותו של ירג היידר בממשלתו של וולפגנג שיסל).
בשנת 2000 אסרה ילינק בשנית על הצגת מחזותיה.
רבים מהטקסטים שלה נוגעים ישירות בענייני השעה, כמו למשל ביחס לזרים ובביקורת על הקואליציה הימנית באוסטריה.
נוסף לפרס נובל לספרות, זכתה ילינק גם בפרסים אחרים, ובהם "פרס ביכנר" (1998), "פרס היינריך היינה" (2002), "פרס אלזה לסקר-שילר" (2003), פרס פרנץ קפקא ו"פרס לסינג לביקורת" (2004).
כמו חברים אחרים בקבוצה הווינאית, אימצה ילינק את הכתיבה באותיות קטנות בלבד, בניגוד לכללי השפה הגרמנית, שבה נפתח כל שם עצם באות גדולה.
המאהבות, מגרמנית - גיא בן ארי, הוצאת בבל, תל אביב, 1996.
הפסנתרנית, מגרמנית - אריה אוריאל, בבל, תל אביב, 1998.
אֶלֶפְתֶרִיוֹס קִירְיאַקוּ וֶנִיזֶלוֹס היה ראש ממשלת יוון ומחשובי הפוליטיקאים והמדינאים בתולדותיה.
וניזלוס נולד במורניס, סמוך לחאניה שבכרתים.
אביו, קיריאקוס וניזלוס, היה מהפכן כרתי, אשר הוגלה ב-1866 יחד עם משפחתו לאי סירוס (Σύρος) שבאיים הקיקלאדיים בעקבות התקוממות נגד השלטונות הטורקיים.
וניזלוס למד משפטים באוניברסיטת אתונה, שם היה פעיל בעסקי הפוליטיקה של כרתים, אחר כך שב לאי והתפרנס כעורך דין ועיתונאי.
שנה מאוחר יותר נבחר לאספה הלאומית כנציג המפלגה הליברלית שהוקמה באותה תקופה.
וניזלוס תמך באיחודה של כרתים עם יוון, והיה ממנהיגי ההתקוממות של שנת 1897, בעקבותיה העניקו הטורקים והמעצמות לאי אוטונומיה.
במהלך השנים 1897–1898 השתתף וניזלוס במשא ומתן עם המעצמות על מהות האוטונומיה.
לאחר שהנסיך גאורגיוס מיוון מונה לנציב העליון של האי בנובמבר 1898, שותף וניזלוס בוועדת ה-16 שעסקו בניסוח חוקת האי, והוא לקח חלק מהותי בניסוח.
וניזלוס דאג שהחוקה תכלול שוויון זכויות למיעוט המוסלמי ודאגה לזכויות הפרט ולקח חלק פעיל בגיבוש הסמכויות הנרחבות שהוענקו לנציב העליון.
על פי ההערכות, הסיבה להענקת הסמכויות הנרחבות לנציב העליון הייתה האמונה שתפקיד הנציב הוא קצר ימים ובמהרה כרתים תאוחד לתוך יוון.
לאחר מספר שנים התחרט וניזלוס על הסמכויות הנרחבות שנתנו לנציב העליון.
עם הקמת הממשלה של כרתים, נתמנה ווניזלוס לשר המשפטים שלו ב-17 באפריל 1899. במרץ 1901 פוטר וניזלוס על ידי גאורגיוס, על רקע מחלוקת טקטית ביניהם לגבי הדרך להביא לאיחוד כרתים עם יוון.
גאורגיוס, שראה בענייני חוץ נושא לו הוא אחראי בלעדית, ניהל מגעים דיפלומטיים מול המעצמות, במטרה להביא להסכמתם לאיחוד עם יוון.
וניזלוס ראה במגעים אלו בזבוז זמן, ופעל להקמת צבא של כרתים ולנסיגת כוחות המעצמות מהאי.
וניזלוס סבר שמהלך זה יקל על הסתפחות ליוון בשעת כושר, אולם תומכיו של גאורגיוס הציגו את מהלכיו של וניזלוס כבגידה ברעיון האחדות היוונית-כרתית.
וניזלוס נעשה מנהיג האופוזיציה, וכשהגיעו העניינים לכדי משבר ב-1905, עמד בראש התקוממות מזוינת, שאילצה בסופו של דבר את הנסיך לעזוב את האי.
את מקומו תפס ראש ממשלת יוון לשעבר אלקסנדרוס זאימיס, ווניזלוס הצטרף שוב לממשלה.
במאי 1910, לאחר שהצירים היוונים באספת הנבחרים של האי נשבעו אמונים למלך יוון, מונה וניזלוס לראש ממשלת כרתים.
וניזלוס השתדל לפייס את העותמאנים והמעצמות והבטיח לשתף את המוסלמים בממשלתו ולמנוע את הכינוס של אספת הנבחרים ממנו גורשו המוסלמים שלא הסכימו להשבע אמונים למלך יוון.
מן הפרלמנט אל ראשות הממשלה
ב-1910, בעקבות משבר פוליטי, פוזר הפרלמנט היווני באתונה.
וניזלוס עבר אל אתונה להזמנת הליגה הצבאית, ובבחירות של 8 באוגוסט 1910 נבחרו הוא ואנשיו לפרלמנט, ברוב עצום, כשווניזלוס עצמו משמש נציגה של אתונה.
באותו זמן הקים את מפלגתו הפוליטית, "קומה פילאלפתרון" (Κόμμα Φιλελευθέρων, המפלגה הליברלית).
בעקבות הניצחון בבחירות התפטר מתפקידו כראש ממשלת כרתים וב-2 באוקטובר 1910 נבחר לראשות הממשלה.
וניזלוס נבחר בשנית בבחירות של מרץ 1912.
הוא ערך רפורמות מקיפות בצבא ובצי והקים את הליגה הבלקנית, צעדים שסייעו למוכנותה של יוון במלחמות הבלקניות של 1912–1913 ואיפשרו את שחרור אפירוס, מקדוניה ואיי הים האגאי מידי השלטון הטורקי.
לווניזלוס היו ויכוחים רבים עם נסיך הכתר קונסטנטינוס בדבר נתיב התקדמות הצבא והערים שעליו לשחרר ראשונה.
היה זה הסכסוך הראשון בין וניזלוס לבין קונסטנטינוס, שזמן קצר אחר כך, בעקבות ההתנקשות בחיי אביו ב-1913, הוכתר למלך יוון.
מלחמת העולם הראשונה והקרע הלאומי
הסכסוך השני בין וניזלוס לקונסטנטינוס נתגלע במהלך מלחמת העולם הראשונה.
אף שיוון נותרה נייטרלית בשנים הראשונות למלחמה, וניזלוס תמך בברית עם מדינות ההסכמה, בהאמינו כי בריטניה וצרפת ינצחו בה.
קונסטנטינוס, לעומתו, העדיף את מעצמות המרכז ורצה כי יוון תישאר נייטרלית.
על רקע מחלוקת זו התפטר וניזלוס מתפקידו ב-21 בפברואר 1915. בבחירות הבאות שנערכו ב-15 במרץ 1915, שוב ניצחה מפלגתו של וניזלוס והקימה את הממשלה.
למרות הבטחתו כי יוון תישאר נייטרלית, נאלץ וניזלוס לזנוח מדיניות זו בעקבות התקפת בולגריה על סרביה, עימה הייתה יוון קשורה בברית.
וניזלוס הכריז על גיוס כללי, אך חילוקי דעות קשים עם המלך הביאו שוב להתפטרותו, ובבחירות הבאות לא לקח וניזלוס חלק כמחאה על כך שהפרלמנט פוזר בניגוד לחוקה.
תוך כדי אירועים אלה נחלצו לכאורה בנות הברית להצלת סרביה והנחיתו חיילים בסלוניקי.
המחלוקת בין וניזלוס לקונסטנטינוס הייתה הגורם לקרע לאומי (ביוונית Εθνικός Διχασμός, אתניקוס דיכאסמוס), אשר תוצאותיו ניכרו עוד עשרות שנים אחר כך.
ב-1916, לאחר פלישת צבאות גרמניה, אוסטריה ובולגריה אל מקדוניה היוונית, הקימו תומכי וניזלוס תנועה צבאית בסלוניקי, שנקראה "הממשלה הזמנית של ההגנה הלאומית".
כאן ייסדו מדינה חדשה, הכוללת את צפון יוון, כרתים ואיי הים האגאי.
במאי 1917, לאחר הגליית קונסטנטינוס ועלייתו לכס של בנו השני אלכסנדרוס, שב וניזלוס לאתונה, כרת ברית עם מדינות ההסכמה והכריז מלחמה על מעצמות המרכז ב-29 ביוני 1917. כוחות הצבא היווני (אף שנחלקו בין תומכי המלך לבין תומכי וניזלוס) החלו ליטול חלק בפעולות צבאיות נגד הצבא הבולגרי לאורך הגבול.
בסתיו 1918 היווה הצבא היווני, עם תשע הדיוויזיות שלו, את החלק הגדול ביותר של חילות בנות הברית המוצבים ביוון.
ב-14 בספטמבר 1918, בפיקודו של הגנרל הצרפתי לואי פראנשה ד'אספרה, הנחיתו כוחות הברית התקפה רבתי על צבאות בולגריה וגרמניה.
הצבא הבולגרי נטש עד מהרה את עמדותיו והחל נסוג לכיוון ארצו, וב-29 בספטמבר ביקשה ממשלת בולגריה הפסקת אש.
הצבא היווני עוד הספיק ליטול חלק קטן במערכות הלחימה האחרונות של מלחמת העולם הראשונה.
לאחר סיום המלחמה השתתף וניזלוס בשיחות ועידת השלום בפריז, וחתם על חוזה ניי (27 בנובמבר 1919) והסכם סוור (10 באוגוסט 1920) כנציגה של יוון.
בעקבות הסכמים אלה קיבלה יוון (באופן זמני) את מזרח תראקיה ואיזמיר.
בעת שובו ליוון, בתחנת הרכבת גאר דה ליון בפריז, ניסו להתנקש בחייו.
לאחר החלמתו שב לארצו ונתקבל בה כגיבור על ששחרר שטחים בהם חיה אוכלוסייה יוונית.
חרף הניצחון במלחמה הפסיד וניזלוס בבחירות של נובמבר 1920, למורת רוחם של היוונים באסיה הקטנה שזכו זה לא כבר לחירות, והמלך קונסטנטינוס נקרא לשוב.
בשל התבוסה פרש וניזלוס מן הפוליטיקה ועזב אל פריס.
עם סיומה של מלחמת יוון–טורקיה (1919-1922) חתם וניזלוס על הסכם לוזאן עם טורקיה כנציגה של יוון.
בעקבות התקוממות בהנהגת גנרל יואניס מטאקסס נאלץ המלך גאורגיוס לצאת לגלות (אביו, קונסטנטינוס, סולק בפעם השנייה מן הכס שנה קודם לכן), וניזלוס חזר ליוון ונתמנה שוב לראש הממשלה.
ברם, הוא התפטר פעם נוספת ב-1924, לאחר מריבה עם מתנגדי המלוכה, ומאוחר יותר עמד שוב בראש המפלגה הליברלית.
בבחירות שנערכו ב-5 ביולי 1928 גדל כוחה של המפלגה הליברלית, וב-19 באוגוסט אותה שנה היא הכריחה את הממשלה לערוך בחירות חדשות, בהן זכתה ב-228 מתוך 250 המקומות בפרלמנט.
וניזלוס עמד בראש ממשלת יוון עד 1932, אז הפסידה מפלגתו בבחירות, למפלגת העם בהנהגת פנאגיס צלדאריס.
במרץ 1933 ניסה אחד ממקורביו לבצע הפיכה שנכשלה, וביוני 1933 נעשה ניסיון שני להתנקש בחיי וניזלוס.
נטיותיה הפרו-מלוכניות של הממשלה הובילו לניסיון הפיכה צבאית במרץ 1935, בהנהגת וניזלוס וגנרל ניקולאוס פלסטירס.
בעקבות כישלון ההפיכה עזב וניזלוס את יוון פעם נוספת.
הוא נמלט לרודוס וממנה לנאפולי ופריז.
לאחר עזיבתו נערכו משפטים והוצאות להורג של וניזליסטים בולטים, והוא עצמו נשפט למוות שלא בפניו.
הרפובליקה ההלנית השנייה החלשה והמעורערת התפרקה באוקטובר 1935, ובעקבות משאל עם מזויף שב גאורגיוס השני לכס המלוכה.
וניזלוס נמלט אל פריז ובה מת ב-1936 במלון ריץ.
קהל תומכיו מהקהילה היוונית המקומית בפריז ליווה את גופתו אל תחנת הרכבת, והיא הובלה על ידי המשחתת היוונית "פבלוס קונטוריוטיס" אל חאניה שבכרתים ולא אל אתונה, כדי לא לעורר תסיסה.
הוא נקבר ברוב טקס באקרוטירי שבכרתים.
על שמו נקרא נמל התעופה הבינלאומי של אתונה שנחנך בשנת 2001.
אלפרדו קאטאלאני (באיטלקית: Alfredo Catalani; 19 ביוני 1854 - 7 באוגוסט 1893) היה מלחין אופרות איטלקי.
יצירותיו הנודעות ביותר הן: "לה ואלי", ללברית של לואיג'י איליקה, המכילה את האריה המפורסמת ביותר של קאטאלאני,"Ebben?
Ne andrò lontana" מתוך המערכה הראשונה, ו"לורליי" (1890).
שאר האופרות שלו לא זכו להצלחה רבה, באשמת ליבריות גרועות.
הוא התנגד לסגנון הוריזמו, שנעשה פופולרי בשנות ה-80' של המאה ה-19. יצירותיו איבדו במידה רבה את מקומן ברפרטואר לאופרות של מאסנה ופוצ'יני, שהדמיון למוזיקה שלהם ניכר ביצירתו; גם השפעתו של פונקיילי נתנה אותותיה במוזיקה שלו.
אף על פי כן, "לה ואלי" נהנית מדי פעם מהתחדשות מזדמנת, אם גם לעיתים רחוקות.
קאטאלאני למד בקונסרבטוריון של מילאנו אצל אנטוניו באציני (1818-1887), שהיה למנהל הקונסרבטוריון והדריך גם את פוצ'יני.
בשנת 1893, עם מותו בטרם עת משחפת, נטמן קאטאלאני בבית הקברות הגדול במילאנו, שם קבורים גם פונקיילי והמנצח ארטורו טוסקניני.
טוסקניני היה תומך נלהב במוזיקה של קאטאלאני.
Elda, טורינו, 31 בינואר 1880 (עברה עיבוד רדיקלי כ"לורליי")
Dejanice, מילאנו, 17 במרץ 1883
Edmea, מילאנו, 27 בפברואר 18
Loreley, טורינו, 16 בפברואר 1890
"הרה וליאנדר", פואמה סימפונית, מילאנו, 9 במאי 1885
אלפרדו קראוס (שם מלא: Alfredo Kraus Trujillo; נולד ב-24 בספטמבר 1927 – 10 בספטמבר 1999) היה טנור אופראי ספרדי ממוצא אוסטרי, שנודע בזכות האומנות בה שר תפקידי בל קנטו, ובזכות האינטרפרטציה של התפקיד ורתר באופרה הנושאת את הכותרת הזו מאת ז'יל מאסנה.
קראוס נולד בעיר לאס פאלמאס דה גראן קנריה באיים הקנריים.
בגיל ארבע, החל ללמוד נגינה בפסנתר ובגיל 8 הצטרף למקהלת בית הספר.
כאשר סיים את לימודיו, החל לעסוק בנדל"ן, אך החליט להשקיע בקריירת שירה.
הוא נסע להשתלם בשירה בברצלונה וולנסיה.
לראשונה הופיע על הבמה במדריד בסרסואלה (אופרטות ספרדיות), בשנת 1954. לאחר זכה במדליה בתחרות המוזיקה הבינלאומית בז'נבה פנה לקריירה אופראית רצינית.
בשנת 1956, את הופעתו הראשונה בתפקיד באופרה עשה קראוס בקהיר, בתפקיד הדוכס באופרה ריגולטו של ורדי.
ב-1958 שר בליסבון את אלפרדו בלה טרוויאטה יחד עם מריה קאלאס.
בתוך שנים ספורות הפך לאמן בינלאומי כאשר ב- 1959 הופיע לראשונה בקובנט גארדן, לונדון, בתפקיד אדגארדו בלוצ'יה די למרמור (מאת דוניצטי) וב-1960 הופיע לראשונה בלה סקאלה, בתפקיד אלווינו באופרה הסהרורית (La sonnambula) מאת בליני.
בארצות הברית הופיע לראשונה ב-1962, באופרה הלירית של שיקגו, וב-1966 הופיע לראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בריגולטו.
הוא גם הופיע בכל רחבי דרום אמריקה, בבואנוס איירס, קראקס, סנטיאגו דה צ'ילה וריו דה ז'ניירו.
עם הזמן הרחיב קראוס את הרפרטואר שלו באופרות ידועות אך גם בכאלה פחות ידועות.
למשל, לוקרציה בורג'ה, נערת הגדוד, לינדה די שאמוני, דון פסקואלה של דוניצטי.
אופרות צרפתיות - סיפורי הופמן (ז'אק אופנבך), רומיאו ויוליה ופאוסט מאת גונו) ולאקמה מאת ליאו דליב.
הוא אף הקליט אופרות כמו La jolie fille de Perth ודולי הפנינים מאת ביזה.
בד בבד רכש מוניטין בתפקידים ליריים ידועים כמו ורתר, פאוסט, דון אוטביו, נומרינו, וארטורו בהפוריטנים של בליני.
קראוס אף הרבה לבצע מוזיקה יותר קלה, כמו זרזואלה ושירי עם ספרדיים.
הוא אף הקליט והוציא אותם לאור בלייבל פרטי משלו בשם Carillon.
הודות לטכניקה המעולה שלו ושימוש זהיר בקולו, קראוס המשיך לשיר בפומבי עד גיל 70. את הטכניקה למד אצל מרסה ליופרט שבין תלמידיה נמנים, אנה מופו, פיורנצה קוזוטו, רנאטה סקוטו ועוד.
קראוס ניחן גם במוזיקליות מעודנת וברגיסטר גבוה, שהיה נשמע קליל וחסר מאמץ.
מבקרי אופרה מחשיבים אותו לאחד הטנורים הטובים של סוף המאה ה-20. קראוס נחשב אדם אינטליגנטי שהשקיע מחשבה בבחירת התפקידים ובהבנתם, והאינטרפרטציה בתפקיד הייתה חשובה לו יותר מהיכולת הווקלית.
בשנת 1991 זכה קראוס בפרס נסיך אסטוריאס, וב-1997 נפתח בעיר הולדתו - לה פלמה אודיטוריום על שמו.
מותה של אשתו בשנת 1997 השפיעה על קראוס עמוקות, והוא הפסיק לשיר שמונה חודשים, לאחר מכן חזר ללמד ולהופיע עד שתקפה אותו מחלה.
קראוס מת מן המחלה ב- 10 בספטמבר 1999 במדריד בגיל 71.
אלצ'ידה דה גספרי (באיטלקית: Alcide De Gasperi; 3 באפריל 1881 - 19 באוגוסט 1954) היה מדינאי איטלקי, מייסד המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, וראש ממשלת איטליה הראשון שמונה מטעמה, בשנים 1945–1953. דה גספרי נחשב לאחד ממייסדי האיחוד האירופי יחד עם רובר שומאן הצרפתי וקונראד אדנאואר הגרמני.
דה-גספרי נולד בפרובינציית טרנטו, אזור שהיה שייך לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1896 הוא הצטרף לשורות המפלגה הסוציאליסטית-נוצרית.
בשנת 1911 הוא נבחר לחבר ברשות המחוקקת האוסטרית וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1917. לאחר התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הצטרף חבל טרנטו לממלכת איטליה ודה-גספרי קיבל אזרחות איטלקית.
ב-1919 ייסד דה גספרי את המפלגה העממית האיטלקית וב-1921 הוא נבחר לפרלמנט האיטלקי עד שנת 1924. באותן שנים עלתה המפלגה הפשיסטית לשלטון באיטליה.
מפלגתו של דה גספרי הצטרפה לקואליציה בראשותו של בניטו מוסוליני באוקטובר 1922, אך לאחר שהשתלט מוסוליני על מוסדות השלטון באיטליה והנהיג שינויים בחוקת המדינה, פרשה מפלגתו של דה גספרי מהקואליציה.
ב-1924 הפך למעשה דה גספרי, לראש המחנה הפוליטי המתנגד למפלגה הפשיסטית.
בנובמבר 1926 הוציא מוסוליני את מפלגתו של דה גספרי מחוץ לחוק, ובשנת 1927 נעצר דה גספרי על ידי המשטר ונשפט למאסר של ארבע שנים על שימוש במסמך מזויף כדי להשיג דרכון.
בלחצם של מוסדות הכנסייה והוותיקן הוא שוחרר ב-1928.
בשנת 1929 קיבל דה גספרי מקלט מדיני בוותיקן ברומא, שם הוא שימש כספרן בספריית הוותיקן במשך 14 שנים עד נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה בשנת 1943.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הקים דה גספרי את המפלגה הדמוקרטית-נוצרית באיטליה, שבתחילה הייתה בלתי חוקית.
לאחר שחרור דרום איטליה על ידי בנות הברית צורף דה גספרי לוועד השחרור הלאומי.
לקראת סוף המלחמה היה חבר בוועד השחרור של איטליה הצפונית.
הוא כיהן כשר בלי תיק ובהמשך כשר חוץ בממשלתו של איוונו בונומי, ומיוני 1945 כשר חוץ בממשלתו של פרוצ'ו פארי.
כבר ביוני 1945 עלה שמו של דה גספרי כמועמד לתפקיד ראש הממשלה, אך הוא זכה בתפקיד רק בדצמבר 1945.
דה גספרי שימש כראש ממשלת איטליה במהלך שמונה שנים, בהן הקים ממשלות רבות.
תחת שלטונו הפכה איטליה בשנת 1946 מממלכה לרפובליקה, מפלגתו ניצחה בבחירות של שנת 1948, המדינה הצטרפה לנאט"ו ב-1949 וחיזקה את יחסיה עם ארצות הברית שסייעה לשיקום כלכלת איטליה באמצעות "תוכנית מרשל".
בשנות שלטונו של דה גספרי הפכה איטליה גם לאחת ממייסדות האיחוד האירופי אשר החל את תחילת דרכו ב"איחוד קהילת הפחם והפלדה".
בשנת 1950 הוא הוביל מהלך לרפורמה אגררית של הפקעת אחוזות והעברת הקרקע לאיכרים חסרי קרקע, אולם הרפורמה לא יצאה אל הפועל.
בבחירות ביוני 1953, ירד כוחן של המפלגה הדמוקרטית נוצרית ובנות בריתה במרכז המפה הפוליטית ודה גספרי לא השיג רוב במרכז המפה הפוליטית להקמת ממשלה חדשה.
דה גאספרי ניסה בכל זאת להרכיב ממשלת מיעוט, תוך שילוב שר ביטחון שיקרוץ למלוכנים, אולם כשל בכך.
בעקבות זאת, הועבר התפקיד של הרכבת הממשלה לאיש מפלגתו, אטיליו פיצ'יוני, ולאחר שזה לא הצליח הועבר התפקיד לג'וזפה פלה שהצליח לקבל את תמיכת המלוכנים.
פלה לא כלל את דה גספרי בין שריו, צעד שפורש כניסיון לעבור למדיניות חוץ מאוזנת יותר שלא נשענת על ברית נאט"ו.
דה גספרי המשיך להנהיג את מפלגתו ולקראת סוף 1953 יצר משבר קואליציוני עקב חוסר שביעות רצון מהשותפות של פלה עם המלוכנים.
לאחר התפטרות פלה בראשית ינואר 1954, הצליח דה גספרי לגבש קואליציה חדשה של מפלגות המרכז, אך סירב לעמוד בראש הממשלה והתפקיד הועבר לידי שלבה.
באפריל 1954 הוביל דה גאספרי ועידה בין פרלמנטרית לדיון על שיתוף פעולה אירופי.
במאי 1954 נתמנה דה גספרי לנשיא הפרלמנט של קהילת הפחם והפלדה האירופית.
באוגוסט 1954 מת דה גספרי.
קברו נמצא בבזיליקת סן לורנצו שמחוץ לחומות רומא.
דה-גספרי נחשב לאחד מבכירי המדינאים באיטליה במאה ה-20. הוא נחשב למנהיג אמיץ אשר התנגד למשטר הפשיסטי ואשר שיקם את איטליה לאחר תבוסתה במלחמת העולם השנייה.
אלפרה וודארד היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית.
היא זכתה לשבחים שונים, כולל ארבעה פרסי אמי (שיא לשחקנית אפרו-אמריקאית, יחד עם רג'ינה קינג), פרס גלובוס הזהב ושלושה פרסי גילדת שחקני המסך, בנוסף למועמדויות עבור פרס אוסקר ולשני פרסי גראמי.
בשנת 2020, הניו יורק טיימס דירג את וודארד במקום השבעה-עשר ברשימת "25 השחקנים הגדולים של המאה ה-21".
היא ידועה גם בעבודתה כפעילה פוליטית ובתור חברת מועצת המנהלים של האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
וודארד החלה את קריירת המשחק שלה בתיאטרון.
לאחר תפקיד הפריצה שלה באוף ברודוויי בשנת 1977, היא הופיעה לראשונה בסרט הקולנוע .
וודארד זכתה לשבחי הביקורות והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1983 על תפקידה בסרט "שנותי היפות בקרוס קריק".
באותה שנה זכתה וודארד בפרס אמי הראשון שלה על הופעתה בסדרת הדרמה "בלוז לכחולי המדים" של רשת NBC.
בשנות ה-90 כיכבה וודארד בסרטים כמו "גרנד קניון" , , , , פחד ראשוני" ו"מסע בין כוכבים: המפגש" .
היא אף זכתה לשבחי הביקורות על הופעתה בדרמות העצמאיות , בעבורו זכתה בפרס אינדפנדנט ספיריט והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וכן בסרט .
על תפקידה הראשי בסרט מבית HBO, זכתה וודארד בפרס גלובוס הזהב, בפרס אמי, בפרס גילדת שחקני המסך ובפרסים נוספים.
בשנים מאוחרות יותר, היא הופיעה בכמה שוברי קופות, בהם "קיי-פקס" , ו , כיכבה בסרטים עצמאיים, וזכתה בפרס אמי הרביעי שלה על תפקידה בסדרה "הפרקליטים" .
בשנים 2005–2006 כיכבה וודארד בתפקיד בסדרת הדרמה הקומית "עקרות בית נואשות" ברשת ABC, ולאחר מכן כיכבה במספר סדרות קצרות מועד.
היא הופיעה בסרטים שזכו לשבחי הביקורת וביניהם "12 שנים של עבדות" , ו (, עליו הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי, וכן בשובר הקופות "אנאבל" ובגרסה המחודשת של "מלך האריות" .
ביקום הקולנועי של DC היא גילמה את בסרט "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים" ואת בסדרה "לוק קייג'" מבית נטפליקס.
וודארד נולדה בטולסה, אוקלהומה; בתם של קונסטנס, עקרת בית, ומריון ה.
היא הצעירה מתוך שלושה ילדים.
וודארד למדה ב, בית ספר קתולי פרטי בטולסה, וסיימה שם את לימודיה בשנת 1970. לאחר מכן למדה לתואר ראשון בחוג לדרמה באוניברסיטת בוסטון, שם סיימה את לימודיה בשנת 1974.
בשנת 1975 קיבלה את תפקידה הראשון בתיאטרון, כאשר הופיעה במחזמר "Me and Bessie" בתיאטרון ברודוויי, בבימויו של , שכתבו ו על חייה של זמרת הבלוז בסי סמית' ועל הקריירה שלה.
את תפקידה הראשון בקולנוע עשתה וודארד בשנת 1978 בדרמת המתח "זכור את שמי" בבימויו של אלן רודולף.
בשנת 1979 שיחקה במיני-סדרה "נתיב החירות" מבית NBC בדמותה של קייטי; המבוססת על הרומן באותו שם מאת הווארד פאסט.
לאחר מכן, בשנת 1980 שיחקה בסרטו של רוברט אלטמן "HealtH" בתור אשת יחסי הציבור סאלי בנבואו.
בשנת 1983 התפרסמה לקהל הרחב בתפקידה בתור ביאטריס "ג'יצ'י", המציעה את עזרתה לסופרת זוכת פרס הפוליצר מרג'ורי קינן רולינגס (מרי סטינבורגן) בדרמה של מרטין ריט "שנותי היפות בקרוס קריק".
על הופעתה הטובה בסרט קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1984 זכתה בפרס אמי על הופעתה בשלושה פרקים בסדרת המשטרה "בלוז לכחולי המדים".
בשנת 1985 כיכבה בסיטקום של רשת NBC "Sara " פרי יצירתו של גארי דייוויד גולדברג; עד שזו בוטלה לאחר עונה.
ב-1987 זכתה בפרס אמי שני על שלוש הופעות אורח בסדרה "פרקליטי אל איי".
הייתה מועמדת במהלך שנות ה-80 לעוד ארבעה פרסי אמי, שניים מהם על תפקידה בדרמה הרפואית "מקום אחר" מבית רשת NBC.
ב-1988 גילמה את גרייס קוליי בדרמה הקומית של ריצ'רד דונר "מארח השדים".
על הופעתה זכתה בפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1996 זכתה בפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה/סרט טלוויזיה על תפקידה בסרט הטלוויזיה "שיעור פסנתר".
על אותו תפקיד הייתה מועמדת גם לפרס אמי ולפרס אמי נוסף לשחקנית בתפקיד משנה על משחקה בגרסה טלוויזיות המבוססת על הספר הסאטירי "מסעי גוליבר".
באותה השנה התפרסמה גם בהופעותיה הקולנועיות בתור השופטת שוט בדרמת בתי המשפט "פחד ראשוני" ובתור לילי סלואן במותחן הפעולה הבדיוני "מסע בין כוכבים: המפגש".
ב-1997 זכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת השחקנים השני שלה על תפקידה בתור האחות יוניס אברס שהייתה עדה לניסוי העגבת בטסקיגי בסרט הטלוויזיה "גברת נערי אברס".
זכתה להערכה רבה על הופעתה הראשית בתור האם החד הורית המסוממת לורטה סינקלייר, בדרמה התקופתית "דרומה בדלתה" בבימויה של הסופרת מאיה אנג'לו ובהפקתו של וסלי סנייפס.
בשנת 2000 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בפעם השלישית על תפקידה בסרט "ליבו של הולידיי" בהפקתו של רוברט דה נירו ודיבבה בסרט האנימציה שובר הקופות "דינוזאור" את דמותה של פילו.
בשנת 2001 שיחקה בסרט "קיי-פקס" בתור ד"ר פאולה וילארס.
ב-2003 זכתה בפרס אמי רביעי בקריירה על תפקידה בסדרה "הפרקליטים" ובאותה שנה שיחקה בסרט האסונות "שעת אפס" בתור מפקדת המשימה ד"ר טלמה סטיקל.
בשנת 2004 שיחקה לצדה של ג'וליאן מור במותחן האימה הבדיוני "הנשכחים" בתור הבלשית אן פופ.
בשנת 2006 שיחקה את מנהלת בית הספר לריקוד בסרט "רוקדים".
התפרסמה בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "עקרות בית נואשות" בדמותה של בטי אפלווייט, אם חד הורית ושכנתן החדשה של עקרות הבית.
על הופעתה בעונה השנייה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית.
ב-2010 קיבלה מועמדות לפרס גראמי לאלבום הילדים הטוב ביותר.
בשנת 2014, השתתפה בסרט האימה שובר הקופות "אנאבל".
בשנת 2019 היא דיבבה את דמותה של סאראבי, אימו של סימבה, בסרט "מלך האריות".
בשנת 1983 נישאה לסופר רודריק ספנסר.
הזוג אימץ בן ובת; דאנקן ומייביס.
הם מתגוררים בסנטה מוניקה, קליפורניה.
בתה, מייביס, כיהנה כמיס גלובוס הזהב לשנת 2010. וודארד היא חברה בתנועה הדתית המדע הנוצרי.
וודארד פעילה למען קשת רחבה של ארגוני צדקה.
היא מייסדת וחברת מועצת המנהלים של "Artists for a New South Africa", ארגון ללא מטרות רווח המוקדש למאבק במגפת האיידס באפריקה ולקידום הדמוקרטיה והשוויון בדרום אפריקה מאז 1989. ארגון הצדקה גייס יותר מ-9 מיליון דולר וסיפק שירותי בריאות ללמעלה מ-3,500 יתומי איידס מדרום אפריקה.
וודארד גם חברת מועצת המנהלים של המפלגה הדמוקרטית, והשתתפה בקמפיינים למען ברק אובמה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 וגם בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012. היא מעניקה תמיכה מתמשכת למאבק למען זכויות להט"ב ונישואים חד מיניים.
בפברואר 2009 היא הצטרפה לקבוצה של במאים ושחקנים אמריקאים למסע תרבותי באיראן בהזמנת פורום "בית הקולנוע" בטהראן.
+שנהסרטתפקידהערות1978זכור את שמיריטה1980 "HealtH "סאלי בנבואו1983שנותי היפות בקרוס קריקביאטריס "ג'יצ'י"מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר1984 "Sweet Revenge "ויקי טיג1986יצריםפטרישיה1988מארח השדיםגרייס קולי1989אדמונית שכזאתפופאי ג'קסון1990 "Blue Bayou "ג'סיקה פילי1991גרנד קניוןג'יין1992האקדח שבארנקה של בטי לואן אורקיןדג התשוקהשנטלפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע1993עשיר באהבהרודי פולעוד צ'אנס לחייםפני וושינגטוןבופה!רוזי מנגנה1994 "Blue Chips "לבאדה מק'ריקרוקליןקרוליין קרמייקל1995מעשה בשמיכת טלאיםמריאנה1996 "Follow Me Home "אייבימסע בין כוכבים: המפגשלילי סלואןפחד ראשוניהשופטת מרים שואט "A Step Toward Tomorrow "ד"ר סנדלין1997הטוסטר הקטן והאמיץ להצלהמייזי החתולהדיבוב1998דרומה בדלתהלורטה סינקליירגם מפיקה בפועל
מועמדת 1999 "Funny Valentines "ג'ויס מייגם מפיקה בפועל "The Wishing Tree "קלרה קוליירהחברים של ממפורדלילי2000 "What's Cooking?
Itברנדט2017חולות בועריםפרופסור יוז2019 Saint Judyהשופטת בנטוןחסד אחרוןבֶּרְנַרְדִּיןגם מפיקה בפועל
מועמדת חואניטהחונאיטהגם מפיקה בפועלמלך האריותסאראבידיבוב2021אבהותמריאן2022האיש האפורמרגרט קאהיל2023התפוררותסרינהסרט קצר של נטפליקסהבשורה על פי קלרנס (אנ')מרים, אם ישו2024חלקת סיילםד"ר קודימחנה קיץ (אנ')מאריTBA Viralד"ר ג'ונטה Hate to See You Go
"נונהפרק: "The Threat"1982 "For Colored Girls Who Have Considered Suicide / When the Rainbow Is Enuf "אישהסרט טלוויזיה של PBS "The Ambush Murders "קאריאה אלסוורת'סרט טלוויזיה של CBS1982–1983 "Tucker's Witch "מרשה פולברייטתפקיד ראשי; 12 פרקים1983בלוז לכחולי המדיםדוריס רובסון3 פרקים
פרס אמי לשחקנית משנה מצטיינת בסדרת דרמה 1984 "The Killing Floor "מאטי קסטרסרט טלוויזיה של PBS1985 "Sara "רוזלין דופריתפקיד ראשי; 13 פרקים "Words by Heart "קלודי סילססרט טלוויזיה
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (1985) "Go Tell It on the Mountain "אסתרסרט טלוויזיה של PBS "Faerie Tale Theatre "הנסיכה לוביניהפרק: "Puss in Boots"1985–1988מקום אחרד"ר רוקסן טרנר17 פרקים
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת דרמה
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית אורחת בסדרת דרמה 1986פרקליטי אל אייאדריאן מורפרק: "Pilot"
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית אורחת בסדרת דרמה "Unnatural Causes "מוד דה-ויקטורסרט טלוויזיה של NBC
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית במיני-סדרה או סרט טלוויזיה 1987מנדלהויני מדיקיזלה-מנדלהסרט טלוויזיה של HBO1988 "The Child Saver "אנדראה קרופורדסרט טלוויזיה של NBC1989 "A Mother's Courage: The Mary Thomas Story "מארי תומאססרט טלוויזיה של NBC
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית במיני-סדרה או סרט טלוויזיה 1994פרייז'רעדנהפרק: "The Botched Language of Cranes" "Race to Freedom: The Underground Railroad "הארייט טאבמןסרט טלוויזיה של CTV1995שיעור פסנתרברניססרט טלוויזיה של CBS
פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסרט טלוויזיה או במיני-סדרה
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית במיני-סדרה או סרט טלוויזיה 1996מסעי גוליברהמלכה של ברובדינגאנגמיני-סדרה
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית במיני-סדרה או סרט טלוויזיה
פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה 1998רצח מאדום לשחורד"ר רוקסן טרנרפרק: "Mercy"
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית אורחת בסדרת דרמה 1999 "The Wishing Tree "קלרהסרט טלוויזיה של שואוטיים
מועמדת פרס אמי להופעת יוצאת מן הכלל בתוכנית ילדים 2000 "Holiday Heart "וונדהסרט טלוויזיה של שואוטיים
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה2003הפרקליטיםדניס פרימן2 פרקים
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית אורחת בסדרת דרמה "Static Shock "ג'ין הוקינסדיבוב; פרק: "Flashback"קמט בזמןגברת וואטסיטסרט טלוויזיה של ABC2005–2006עקרות בית נואשותבטי אפלוייט תפקיד אורח (עונה 1)
תפקיד ראשי (עונה 2); 19 פרקים
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה בסדרת קומדיה 2006 "The Water Is Wide "מיס בראוןסרט טלוויזיה של CBS
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2006)2007 "Pictures of Hollis Woods "עדנה רייליסרט טלוויזיה של CBS
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2008)2008My Own Worst Enemyמייביס הלרתפקיד ראשי; 9 פרקים2009–2010שלושה נהרותד"ר סופי ג'ורדןתפקיד ראשי; 12 פרקים2010הפנתר השחורדורה מילג'ה / דונדי ריסדיבוב; 5 פרקים2010–2012דם אמיתירובי ג'ין ריינולדס5 פרקים
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית אורחת בסדרת דרמה 2010 - 2011ממפיס ביטטניה ריסתפקיד ראשי (2 עונות); 20 פרקים2011האנטומיה של גרייג'סטין קמפבלפרק: "Heart Shaped Box"2012מרפאה פרטיתדי בנטפרק: "The Next Episode"מגנוליות מפלדהאויזרסרט טלוויזיה של Lifetime
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2013)
גם מפיקה בפועל2023 מון גירל ושדינוזאורמימי2024מונסייר ספיידוירג'יניה דאלפרק: "Episode 6"2025 The Last Frontierבראדפורדתפקיד ראשי; 10 פרקים
מועדון הכדורגל אלצ'ה (בספרדית: .Elche Club de Fútbol, S.A.D), ובקיצור אלצ'ה (בספרדית: Elche CF), היא קבוצת כדורגל ספרדית מהעיר אלצ'ה בספרד שמשחקת בלה ליגה.
אצטדיונה הביתי הוא אצטדיון מנואל מרטינס ולרו, והיא משחקת באופן מסורתי בתלבושת ירוקה-לבנה.
המועדון נוסד בשנת 1923 לאחר מיזוג כל מועדוני הכדורגל בעיר.
בעונת 1928/1929 הגיעה הקבוצה הבכירה של המועדון לשמינית גמר הגביע הספרדי והפסידה לקבוצת קאסטיון.
בעונה שלאחריה החלה לשחק בליגה הרביעית בספרד.
הקבוצה שיחקה בליגות הנמוכות בספרד עד עונת 1958/1959' שבסיומה עלתה בפעם הראשונה מהליגה השנייה בספרד לליגת העל הספרדית.
הקבוצה שיחקה בליגת העל הספרדית במשך 12 שנים.
ההישג הטוב בתקופה זו היה מקום 5 בעונת 1963/1964. בעונת 1959/1960 הגיעה לחצי גמר הגביע והפסידה לקבוצת אתלטיקו מדריד.
בעונות 1961/1962, 1962/1963 הגיעה לשמינית גמר הגביע והפסידה לקבוצות ריאל מדריד וברצלונה בהתאמה.
בעונת 1965/1966 הגיעה לרבע גמר הגביע והפסידה לברצלונה.
בעונת 1966/1967 הגיעה לחצי גמר הגביע והפסידה לקבוצת ולנסיה.
בעונת 1967/1968 הגיעה לרבע גמר הגביע והפסידה לקבוצת סלטה ויגו.
בעונת 1968/1969 הגיעה בפעם היחידה בתולדותיה לגמר הגביע והפסידה לקבוצת אתלטיק בילבאו.
בעונת 1970/1971 הגיעה לשמינית גמר הגביע והפסידה לקבוצת סנט אנדרו.
בסוף העונה ירדה לליגה השנייה.
אחרי 2 עונות בליגה השנייה, חזרה לליגת העל הספרדית.
הקבוצה שיחקה בליגת העל הספרדית במשך 5 שנים.
בעונת 1976/1977 הגיעה לשמינית גמר הגביע והפסידה לקבוצת אתלטיק בילבאו.
הקבוצה ירדה מליגת העל הספרדית לליגה השנייה בספרד בסוף עונת 1977/1978 ושיחקה בליגה השנייה ובליגה השלישית עד עונת 2012/2013, למעט 2 עונות בליגת העל הספרדית בשנות השמונים.
בסוף עונת 2012/2013 עלתה מהליגה השנייה לליגת העל הספרדית.
בתום עונת 2014/2015 סיימה במקום ה-13 בליגה, אולם מאוחר יותר הורדה לליגת המשנה עקב חובות לרשויות המס בספרד.
בתום עונת 2019/2020, שבה הקבוצה לשחק בלה ליגה, לאחר ניצחון בפליאוף על ז'ירונה משער ניצחון בדקה ה-97. בעונת 2021/2022 סיימה במקום ה-13.
בסיום עונת 2022/2023 ירדה הקבוצה לליגת המשנה, ובסיום עונת 2024/2025 שבה ללה ליגה.
אלפריד פייטון הבן הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הרכז בקבוצת אינדיאנה מאד אנטס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
פייטון נולד בעיר גרנטה שבלואיזיאנה, בנם של אלפריד ודניאלה פייטון ואח לחמש אחיות.
אביו היה שחקן פוטבול מקצועני.
בנעוריו שיחק פייטון כדורסל ופוטבול, אך בעקבות הוריקן קתרינה פורקה נבחרת הפוטבול של בית הספר ופייטון נותר להתמקד בכדורסל.
הוא סיים את לימודי התיכון כבר בגיל 16.
הוא למד באוניברסיטת לואיזיאנה בלפאייט ושיחק בנבחרת הכדורסל המקומית.
בעונתו השלישית רשם ממוצעים של 19.2 נקודות, 5.9 אסיסטים, 6 ריבאונדים ו-2.3 חטיפות למשחק.
הוא נבחר בתום העונה לשחקן ההגנה המצטיין ב-NCAA.
ב-2013 היה חבר בסגל נבחרת ארצות הברית עד גיל 19 שזכתה באליפות העולם בכדורסל, שהתקיימה בפראג שבצ'כיה.
באליפות השיג ממוצעים של 6.1 נקודות, 3.3 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים למשחק.
פייטון בחר לוותר על שנתו האחרונה באוניברסיטה והעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
בדראפט ה-NBA 2014 נבחר פייטון במקום העשירי על ידי פילדלפיה 76', ומיד הועבר בטרייד לאורלנדו מג'יק בתמורה לדריו שאריץ', בחירה עתידית בסיבוב הראשון ובחירה עתידית בסיבוב השני.
את עונתו הראשונה ב-NBA התחיל כרכז הפותח של אורלנדו מג'יק אך לאחר 10 משחקים איבד את מקומו בחמישייה.
הוא חזר להיות הרכז המוביל החל מהמשחק ה-30 של הקבוצה ועד לתום העונה.
ב-18 במרץ 2015 השיג את הטריפל דאבל הראשון בקריירה שלו, עם 15 נקודות, 12 אסיסטים ו-10 ריבאונדים במשחק מול דאלאס מאבריקס.
במשחקו הבא, יומיים לאחר מכן רשם שוב טריפל דאבל, עם 22 נקודות, 10 אסיסטים ו-10 ריבאונדים בניצחון קבוצתו על פורטלנד טרייל בלייזרס.
פייטון היה בכך לרוקי הראשון מאז אנטואן ווקר ב-1997 שהשיג שני טריפל דאבלים רצופים.
בסיום עונתו הראשונה ב-NBA נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
בפברואר 2018, לאחר כ-3 עונות וחצי באורלנדו, הועבר בטרייד לפיניקס סאנס בתמורה לבחירת דראפט עתידית.
לקראת עונת חתם פייטון על חוזה לעונה אחת בניו אורלינס פליקנס.
בין ה-10 ל-18 במרץ 2019 השיג טריפל דאבל בחמישה משחקים רצופים, ובכך היה השחקן החמישי בלבד בתולדות הליגה שרושם הישג זה.
ב-9 ביולי 2019 חתם על חוזה בניו יורק ניקס.
באוגוסט 2021 חתם פייטון על חוזה בפיניקס סאנס, בה שיחק בעבר בשנת 2018.
אלצ'בסק (באוקראינית: Алчевськ) היא עיר במחוז לוהנסק, אוקראינה.
העיר נקראת על שמו של מייסדה - איש העסקים אלכסיי אלצ'בסקי.
אלצ'בסק הוקמה כמושבת פועלים, שמה הראשון היה יורייבקה וב-1903 שמה שונה לאלצ'בסק לאחר מותו של אלצ'בסקי.
בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 האוכלוסייה צמחה באופן מהיר, ב-1926 התגוררו כאן 16,000 תושבים, ואילו ב-1939 התגוררו כאן כבר 55,000 תושבים, גידול מהיר זה נבע מהתפתחות תעשייתית.
ב-1931 שמה של העיר שונה לוורושילובסק, על שמו של קלימנט וורושילוב שהחל את פעילותו המהפכנית במפעל מקומי.
ב-1938 היישוב קיבל מעמד של עיר.
העיר הייתה תחת הכיבוש הגרמני בין 12 ביולי 1942 ל-2 בספטמבר 1943.
ב-1961 שמה שונה שוב, והפעם היא נקראה קומונארסק, לאחר התפרקותה של ברית המועצות הוחלט להחזיר לה את השם אלצ'בסק.
מאז 2014 נמצאת העיר בשליטת בדלנים שהכריזו על עצמאות חד צדדית מאוקראינה.
אלצ'בסק היא ביתו של מועדון הכדורגל סטאל אלצ'בסק המשחק בליגה האוקראינית הראשונה.
אלצ'ורה מנוקד (שם מדעי: Elachura formosa) היא ציפור שיר היחידה במשפחת האלצ'וריים (Elachuridae).
בעבר שויך לסוג Spelaeornis שבמשפחת הטימליים אך הופרד הן מהסוג והן מהמשפחה.
ציפור זו מצויה באזור דרום אסיה ודרום-מזרח אסיה, בעיקר סביב הרי ההימלאיה.
זוהי ציפור שאורכה 10 ס"מ והיא בעלת נוצות חומות-לבנות אך מנומרת בשחור.
הראש כהה יותר משאר הגוף ומזכיר מראה של גדרון והמקור צר ומכופף מעט.
הכנפיים והזנב מעט אדמוניים ומעל הגב ישנם נקודות לבנות מעטות.
היא מצויה בין ענפי העצים שביערות הטרופיים והסובטרופיים ומצויה על העפים, בין הגזעים, בשיחים או בכרי דשא.
היא ניזונה מחרקים שהיא מחפשת בין חורי העצים.
מצב שימור הציפור הוא ללא חשש.
אַלְפֶרָץ (נקרא גם סִירָה, α באנדרומדה ובעבר גם δ בפגסוס) הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים אנדרומדה (אם כי β באנדרומדה הוא כוכב משתנה שבהירותו עולה לעיתים על זו של אלפרץ) ומהווה את הפינה הצפון מערבית של האסטריזם הריבוע הגדול שבקבוצת הכוכבים פגסוס.
בעבר הוא היה חלק מקבוצת פגסוס וקיבל את ציון באייר δ, אך כיום הוא נחשב לחלק מקבוצת אנדרומדה עם ציון באייר α.
השמות אלפרץ וסירה הם שיבוש של השם בערבית سرة الفرس "סורת אל-פַרַס" או "הטבור של הסוסה", מה שמצביע גם כן שבעבר היה הכוכב שייך לפגסוס.
זהו כוכב כפול ספקרוסקופי שמרחקו ממערכת השמש הוא כ-97 שנות אור.
אלפרץ הוא כוכב כפול ספקטרוסקופי שלא ניתן להפרדה באמצעות תצפית ישירה.
זוג הכוכבים מקיף זה את זה במסלול אליפטי למדי עם זמן הקפה של 96.7 ימים ומרחק שמשתנה בין 0.4 ל-1.1 יחידות אסטרונומיות.
הבהירות נראית הכוללת של בני הזוג היא מדרגה 2.06 ועוצמת ההארה המשותפת שלהם היא פי 114 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ופי יותר מ-200 בתוספת הקרינה העל-סגולה.
אלפרץ A הוא הכוכב המסיבי, הגדול, החם והבהיר יותר מבין שני בני הזוג.
מסתו מוערכת בכ-3.8 מסות שמש, רדיוסו כ-2.7 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-13,800 קלווין והוא מאיר בעוצמה של כמעט פי 100 מעוצמת ההארה של השמש וכפול מכך בתוספת הקרינה בתחום העל סגול.
נראה שהוא נמצא בתהליך של יציאה מהסדרה הראשית והוא מוגדר כתת-ענק כחול עם סיווג ספקטרלי B8 IV.
בנוסף הוא מראה ספקטרום בליעה לא רגיל עם קווים חזקים של יסודות כימיים שנדיר למצוא בכוכבים, כמו כספית, מנגן, גליום, זרחן וקסנון.
תופעה זו נצפתה בכוכבים כפולים נוספים שבהם הכוכב הבהיר יותר הוא מסוג ספקטרלי דומה לשל אלפרץ והם נקראים "כוכבי כספית-מנגן".
אלפרץ B הוא הכוכב הקטן, הקר והעמום יותר מבין השניים, מסתו מוערכת בכ-1.85 מסות שמש, רדיוסו כ-1.65 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-8,500 קלווין והוא מאיר בעוצמה של כמעט פי 16 מעוצמת ההארה של השמש.
זהו כוכב הסדרה הראשית לבן עם סיווג ספקטרלי A3 V.
בניגוד לבן הזוג שלו הוא לא מראה פסי בליעה חריגים, למעט שכיחות קצת נמוכה מהרגיל של סידן.
אלפרוזאורוס (שם מדעי: Elaphrosaurus; מילולית: "לטאה קלת רגליים") הוא סוג של דינוזאור טורף מקבוצת הצרטוזאוריה.
יצור זה חי בתקופה יורה עליון ומאובניו נמצאו בעיקר בטנזניה שבאפריקה.
הוא היה קרוב משפחתם הקדום של הצרטוזאורוס ובעיקר של הקרנוטאורוס אך היה בעל מבנה גוף זריז וצר יותר.
היה לו צוואר ארוך עם ראש קטן ובו פתחי עיניים גדולים ולסתות קטנות וחלשות.
הרגליים היו צרות ונמוכות והזנב היה ארוך ובעל זיזים רבים.
לא ברור אם יצור זה היה טורף, אוכל כל או אוכל נבלות ואולי אפילו צמחוני, ייתכן שכמו קרוב משפחתו הסיני הלימוזאורוס (Limusaurus).
לא ברור אם דינוזאור זה חי בישראל אך מאובני עקבות שנמצאו בבית זית יכולים להיות קשורים אליו או לדינוזאור אחר ממשפחת האורניתומימיים, אליה השתייך בעבר.
אלפרידה אנדרה (בשוודית: Elfrida Andrée; 19 בפברואר 1841 - 11 בינואר 1929) הייתה נגנית עוגב, מלחינה ומנצחת שוודית.
בשנת 1995 יצא בחברת קפריס תקליטור ועליו חמישיית פסנתר של אנדרה, יחד עם סונאטה לפסנתר, רביעיית מיתרים ברה מינור, ומוזיקה ווקאלית.
היא למדה אצל לודוויג נורמן ונילס גאדה.
אחותה הייתה הזמרת פרדריקה סטנהאמר.
היא הייתה פעילה בתנועת הנשים השוודית.
אנדרה הייתה אחת מנגניות העוגב הראשונות שהתמנו לתפקיד רשמי בסקנדינביה.
היא החלה לעבוד בסטוקהולם בשנת 1861 ובשנת 1867 התמנתה לנגנית העוגב בקתדרלה של גוטנבורג.
כהוקרה על שירותיה, נבחרה לאקדמיה המלכותית למוזיקה של שוודיה.
שתי הסימפוניות לעוגב של אנדרה עדיין מבוצעות בימינו.
אופרה "הסאגה של פריטיוף" (1899, לברית מאת סלמה לגרלף,
כמה יצירות לתזמורת, כולל שתי סימפוניות,
רביעיית פסנתר בלה מינור (1870)
חמישיית פסנתר במי מינור (פורסמה ב-1865),
שלישיית פסנתר בסול מינור (1887) (ועוד אחת, בדו מינור, שיצאה לאור לאחר מותה),
רביעיית מיתרים ברה מינור משנת 1861 ועוד אחת בלה מז'ור,
יצירות לכינור (כולל סונאטות במי במול מז'ור ובסי במול מז'ור) ולפסנתר,
בלאדה כוראלית "זנפריד" מ-1879 ולידר.
אלצ'קה (בהונגרית: Alacska) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם באלצ'קה מספר התושבים נמצא בירידה.
באלצ'קה התגוררו יהודים בודדים ובמקום קיימים שרידים של בית קברות יהודי.
אלפרן שנגון (בטורקית: Alperen Şengün; נולד ב-25 ביולי 2002) הוא כדורסלן טורקי המשחק בעמדת הסנטר בקבוצת יוסטון רוקטס מליגת ה-NBA ובנבחרת טורקיה.
שנגון נולד בעיר גירסון שבצפון טורקיה.
בגיל 12 החל לשחק בקבוצות הנוער של מועדון בנדירמה (שנקרא אז באנוויט), ובגיל 16 הצטרף לקבוצת הבוגרים "בנדירמה קירמיזי" מליגת המשנה הטורקית.
בעונת 2019/2020 שיחק לראשונה בליגת העל הטורקית, במדי קבוצת הבוגרים של בנדירמה.
ב-37 משחקיו בליגה הטורקית ובליגת האלופות קלע 5.6 נקודות ואסף 3.6 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בשנת 2020 עבר לקבוצת בשיקטש, אשר השתתפה בליגת העל הטורקית וביורופקאפ, וב-37 משחקיו במדיה הצטיין עם ממוצעים כוללים של 19.0 נקודות, 8.7 ריבאונדים, 2.7 אסיסטים ו-1.6 חסימות למשחק.
בסיום אותה עונה זכה בתואר ה-MVP של הליגה הטורקית.
בדראפט ה-NBA 2021 נבחר שנגון בבחירה ה-16, על ידי אוקלהומה סיטי ת'אנדר, ומיד הועבר בטרייד ליוסטון רוקטס.
באוגוסט 2021 עזב את בשיקטש, וחתם על חוזה עם הרוקטס.
בשנת 2018 זכה שנגון עם נבחרת הנוער הטורקית במדליית הארד בטורניר אליפות אירופה בכדורסל עד גיל 16, ושנה לאחר מכן זכה במדליית הכסף באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 18. בשני הטורנירים נבחר לחמישייה המצטיינת של הטורניר.
בנובמבר 2020 שיחק לראשונה במדי נבחרת טורקיה הבוגרת, בטורניר מוקדמות יורובאסקט 2022. בארבעת משחקי הטורניר קלע 12.0 נקודות ואסף 7.3 ריבאונדים בממוצע למשחק.
אלפרידה לוֹזֶה-וכטלר הייתה ציירת אוונגרד גרמנייה, שעבודותיה הוגדרו כ"אמנות מנוונת", וחלקן הושמדו על ידי גרמניה הנאצית.
היא נרצחה במוסד פסיכיאטרי לשעבר בטירת זוננשטיין בפירנה במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה, תוכנית המתת חסד כפויה בגרמניה הנאצית.
משנת 2000, מרכז ההנצחה לתוכנית האותנסיה בבית החולים מנציח את חייה ופועלה בתערוכת קבע.
אלפריד לוזה-וכטלר גדלה במשפחה ממעמד הביניים, והחלה ללמוד בגיל 16 בבית הספר המלכותי לאמנויות בדרזדן בין השנים 1915 ל-1918. בתחילה למדה אופנה, ואז עברה ללמוד גרפיקה שימושית.
מ-1916 עד 1919, השתתפה גם בקורסי רישום וציור באקדמיה לאמנות של דרזדן.
היא באה במגע עם קבוצת הזצסיון, שפעלה בדרזדן ב-1919 והפכה לחלק ממעגל אמנים שפעל סביב האמן אוטו דיקס בהם אוטו גריבל וקונרד פליקסמולר.
היא שכרה חלק מהסטודיו של פליקסמולר ליד מרכז העיר דרזדן והתפרנסה בין היתר מאיור גלויות.
ביוני 1921 התחתנה עם הצייר וזמר האופרה קורט לוזה, ועברה בעקבותיו לגרליץ בשנת 1922 ובשנת 1925 עברו בני הזוג להמבורג.
הנישואים היו קשים ובני הזוג נפרדו מספר פעמים בשנים שלאחר מכן.
בשנת 1926 הצטרפה אלפריד לוזה-וכטלר לפדרציית הנשים האמניות וחובבות אמנות בהמבורג.
היא השתתפה בכמה תערוכות של זרם האובייקטיביות החדשה שדיקס היה חלק ממנה.
ב-1929 סבלה מהתמוטטות עצבים בגלל קשיים כלכליים ואישיים ואושפזה במוסד פסיכיאטרי בהמבורג-פרידריכסברג.
במהלך שהות של חודשיים במוסד היא ציירה כ-60 רישומים בעיפרון וצבעי פסטל.
בעיקר ציירה דיוקנאות של חולים אחרים.
תקופת יצירה פורייה במיוחד הייתה לאחר החלמתה ופרידה סופית מקורט לוזה ב-1926. היא ציירה ציורים רבים של נמל המבורג, סצנות מחיי פועלים, זונות, ודיוקנאות עצמיים חסרי רחמים.
אבל למרות כמה תערוכות, היא חיה בעוני.
בשנת 1931 עקב בעיות כלכליות ובידוד חברתי הולך וגובר, היא חזרה לבית הוריה בדרזדן.
כאשר מצבה הנפשי החמיר, אביה אישפז אותה בבית החולים הממלכתי בארנסדורף ב-1932, שם אובחנה אצלה סכיזופרניה.
מ-1932 עד 1935 היא עדיין ציירה פורטרטים.
לאחר שקורט לוזה התגרש ממנה במאי 1935 היא הייתה מושבתת מיצירה עקב "אי שפיות חשוכת מרפא".
לאחר שסירבה להסכים לעיקור, נשלל ממנה האישור לצאת מבית החולים.
בדצמבר 1935 היא עברה עיקור כירורגי בכפייה בבית החולים לנשים בדרזדן-פרידריכשטדט על רקע המדיניות האאוגניסטית הנאצית.
אחרי אירוע טראומטי זה היא לא שבה לצייר.
ב-1940 היא נשלחה למוסד הפסיכיאטרי לשעבר בפירנה-זונשטיין (שנמצא בטירת זוננשטיין בפירנה), שם, ב-31 ביולי, נרצחה יחד עם רוב המאושפזים האחרים במסגרת תוכנית "המתת החסד" הנאצית.
סיבת המוות הרשמית הייתה "דלקת ריאות ואי ספיקת שריר הלב".
התקופה היצירתית ביותר של לוזה-וכטלר הייתה בזמן שהותה בהמבורג.
משנת 1927 עד 1931, היא ציירה כמה מיצירותיה החשובות.
הדיוקנאות של חולי נפש שציירה בהמבורג-פרידריכסברג (1929) ובארנסדורף (1932–1935) עוררו עניין רב.
כחלק מקמפיין האמנות המנוונת של הנאצים, הוחרמו תשע מיצירותיה ממוזיאון האמנות בהמבורג וממוזיאון אלטונה, וככל הנראה הושמדו ב-1937, וכן חלק גדול מיצירותיה מארנסדורף.
בשנות ה-90 החלה התעניינות מחודשת ביצירותיה של לוזה-וכטלר.
ב-1996 התפרסמה מונוגרפיה ראשונה על יצירותיה, שנכתבה על ידי גיאורג ריינהרדט.