tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבים ציפו שלא ייבחר לשמש כסגנו של הרדינג ב-1924. אף על פי שכמה מחברי ממשלו של הרדינג הואשמו בשחיתות, קולידג' שמר על כולם, בטענה שעליו להמשיך במדיניות הרדינג עד לבחירות הבאות.
הוא טען שאנשי הרדינג שהיו חשודים בשחיתות היו חפים מפשע עד שתוכח אשמתם.
קולידג' הרגיש שהחקירות של הסנאט בנוגע לשערוריות השחיתות הן אמצעי מספק כדי לשמור על הסדר, בעיקר כשהמעורבים התפטרו.
הוא דרש את התפטרותו של התובע הכללי, הארי דוהרטי, לאחר שסירב לשתף פעולה עם הקונגרס.
הוא בדק את ממצאי החקירה לפני שעשה זאת.
קולידג' נאם בפני הקונגרס כשזה התכנס שוב ב-6 בדצמבר 1923, ונאם בשבח מדיניותו של הרדינג.
הוא תמך במדיניות התקציבית של הרדינג, בהגבלות על הגירה, ובתיווך עם כורי הפחם השובתים בפנסילבניה.
נאומו של קולידג' היה הנאום הנשיאותי הראשון ששודר ברדיו.
אמנת וושינגטון אושרה כחודש לאחר כניסתו לתפקיד, בתמיכה גדולה.
במאי 1924, למרות הווטו שהטיל, עבר חוק שהעניק בונוס לחיילים ממלחמת העולם הראשונה.
קולידג' חתם על חוק ההגירה מאוחר יותר באותה השנה, כדי להגביל הגירה מדרום ומזרח אירופה, אולם התעכב בהכרזת החתימה עליו כדי להביע את אי שביעות רצונו מכך שהחוק לא הטיל מגבלות על ההגירה היפנית.
לפני הוועידה הרפובליקנית, חתם קולידג' על חוק שהוריד את שיעור המס השולי המרבי מ-58% ל-46%, וגם את שיעורי מס ההכנסה האישיים, בנוסף להעלאת מס עיזבון והנהגת מס מתנות.
ב-2 ביוני 1924, חתם קולידג' על החוק שהעניק אזרחות לכל האינדיאנים שנולדו בארצות הברית.
כשני שלישים מהאינדיאנים כבר היו אזרחים, בעזרת נישואין, שירות צבאי (יוצאי מלחמת העולם הראשונה קיבלו אזרחות ב-1919) או בעזרת הסכמי סחר באדמות.
כדי לבנות תמיכה ציבורית בתוכנית הכלכלה המתפתחת, כפי שהתייחס לכך, קולידג' עשה בחוכמה שימוש חלוצי ברדיו, תוך שהוא מדווח לציבור באופן קבוע כל חצי שנה בנושאי תקציב ומיסים.
הרדיו אפשר לו לדבר ישירות עם העם האמריקני מעל ראשי פוליטיקאים ועורכי עיתונים.
כדי לשפר את יעילותו בשידור באוויר, קולידג' הביא מומחה אל הבית הלבן שיעבוד איתו בנוכחותו בהקלטת הרדיו.
לאורך כהונתו קולידג' העביר מעל 50 נאומים אל העם האמריקאי דרך הרדיו ולמעשה היה הנשיא האמריקאי הראשון שנאם ישירות דרך הרדיו.
קולידג', אף על פי כן, לא הזניח את כלי התקשורת המודפסים, ושימש מקור פתוח לפרסום עיתונאי.
כנשיא הוא יצא מגדרו כדי לתת מענה לצורכי חיל העיתונאים של הבית הלבן.
למשל, הוא סיפק להם סיפורים בימי חדשות שקטות ובעיקר הוא הפך לנשיא הראשון שקיים מסיבות עיתונאים קבועות פעמיים בשבוע.
לפיכך הוא הסתדר היטב עם מרבית אנשי החדשות, ובתורו, הוא זכה לסיקור חיובי בדרך כלל בדפי עיתוני המדינה.
הוא גם סיפק ברצון את דרישותיהם של צלמים וחלוצי ההסרטה בתוך העיתונות, שרק זמן קצר קודם לכן קיבלו גישה לתוך הבית הלבן.
כל מה שהוא ביקש מהם היה לא לצלם אותו בזמן שהוא נהג לעשן סיגרים.
במהלך מסע הבחירות של 1924, הוא הפך לנשיא הראשון שהופיע בסדרת חדשות.
התסריטאי לי דה פורסט הפיק את הסרט בו קרא קולידג' קטעים מנאומו כאשר הפך למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
יומו הממוצע של הנשיא קולידג' עקב אחר שגרה מסודרת: ארוחת בוקר מוקדמת, עבודה עד אחר הצהריים, ארוחת צהריים ואחריה הליכה ושנת צהריים, המשך עבודה, אירועים חברתיים בערב, קריאה לפני השינה ושינה של בין שבע לשמונה שעות.
עבור בילויים, הוא נהנה ביאכטה הנשיאותית, חופשות בטיולים בין הרים או בבית הוריו בפלימות' נוץ', רכיבה על סוס, גולף והליכות ארוכות.
הסוס המכני הנייח שהנשיא קולידג' התקין בבית הלבן שעשע את אשתו ואחרים שצפו בו רוכב על המכונה.
בשנתו הראשונה בבית הלבן, לקולידג' הייתה החברה של קלווין הבן, אך לאחר מותו, לא היו ילדים בבית הלבן.
בנם הבכור של בני הזוג קולידג', ג'ון, היה בן שבע עשרה וחניך במחנה צבאי לאזרחים בפורט דוונס, מסצ'וסטס, כשקולידג' הפך לנשיא.
את שנות נשיאותו של אביו הוא בילה כסטודנט במכללת אמהרסט.
הוועידה הרפובליקנית הלאומית התרחשה בין 10 ל-12 ביוני 1924, בקליבלנד, אוהיו.
הוועידה בחרה בפרנק לואדן מאילינוי להיות סגנו בסיבוב השני, אולם הוא סירב.
במקומו, נבחר בסיבוב השלישי צ'ארלס דוז.
הדמוקרטים ערכו את הוועידה שלהם כעבור חודש בניו יורק.
הוועידה הגיעה למבוי סתום, ולאחר 103 סיבובים, הצירים הצליחו להתפשר על מועמד: ג'ון ויליאם דייוויס, כשסגנו הוא צ'ארלס ברייאן.
הדמוקרטים חשו שיוכלו לנצח, בעיקר כשהסנאטור רוברט לה פולט הודיע על פרישתו מהמפלגה הרפובליקנית והקמת המפלגה הפרוגרסיבית.
רבים האמינו שהפילוג הרפובליקני, כמו הפילוג ב-1912, יאפשר לדמוקרטים לנצח.
מסע הבחירות היה פחות סוער ממסעות בחירות קודמים.
הדמוקרטים השיגו הישגים מרשימים בבחירות הבין-נשיאותיות לקונגרס בשנת 1922, והם קיוו שהצלחתם תתרחב לנשיאות לאור השערוריות הרבות של ממשל הרדינג.
עם זאת, קרע מתמשך בין דמוקרטים כפריים ועירוניים מנע מהמפלגה להשיג את המומנטום הדרוש לה.
דמוקרטים כפריים תמכו בויליאם גיבס מקאדו, פרוגרסיבי, למועמדותם לנשיאות.
מקאדו היה מזכיר האוצר של וודרו וילסון והיה חתנו של וילסון.
בין תומכיו של מקאדו היו אלה המזוהים עם ארגוני שנאה גזעניים שביצעו פעולות טרור בחפים משפע.
דמוקרטים עירוניים תמכו במושל ניו יורק אל סמית', שנתמך על ידי מדינות עם אחוז הצבעה גבוהה.
בוועידה הדמוקרטית, שנפתחה בסוף יוני בניו יורק, נוצר מבוי סתום בהצבעה.
אף אחד מהמועמדים לא הצליח להשיג את הרוב של שני שלישים הדרושים כדי לזכות במועמדות, בין היתר בגלל המתח הקתולי - הפרוטסטנטי.
לאחר שבועיים של התנצחות, מקאדו וסמית' נשרו מהמרוץ, וג'ון ויליאם דייוויס היה למועמד הדמוקרטי.
המצע הדמוקרטי גינה את עבודת הילדים ודרש להעמיד לדין מונופולים ולהביא לסיוע פדרלי בחינוך.
המועמדים האחרים ניסו לפעול בצורה מודרנית יותר; מערכת הבחירות של 1924 הייתה בולטת בשימוש בשידורי רדיו ופרסומות ציבוריות למען צורכי תעמולה פוליטית.
גדילת ההשפעה של הצילום העיתונאי התרחבה עוד יותר לנוכח הדרישות של מתמודדים להיות פתוחים יותר לראיית הקהל הרחב.
קולידג' לא נסע הרבה במהלך הקמפיין שלו ונשא נאומים מעטים.
למרות זאת, ליריביו היה סיכוי קטן נגדו.
דייוויס והמפלגה הדמוקרטית לא הצליחו לגייס מספיק תמיכה בתוך מפלגתם המפוצלת, והמפלגה הפרוגרסיבית סבלה מחוסר סיקור עיתונאי וחוסר תמיכה כספית.
התוצאות היו דומות לאלו מ-1920; קולידג' זכה ב-54% מהקולות העממיים (29% לדייוויס ו-17% ללה פולט), והוא קיבל 382 מושבים אלקטורים, יותר מושבים אלקטורלים משני המועמדים האחרים יחדיו - 136 לדייוויס, ורק 13 ללה פולט.
לאחר הוועידות, ומות בנו הצעיר קלווין, הסתגר קולידג'.
לאחר מכן הודה שלאחר מות בנו, כבר לא נמשך לתפקיד הנשיא.
גם בתקופת האבל, ניהל קולידג' מסע בחירות, לא הכפיש את יריביו ונאם (בכמה נאומים ששודרו ברדיו) בזכות ממשלה מצומצמת.
קולידג' היה נשיא בתקופת שגשוג כלכלי גדול, שנודעה כ"שנות העשרים הסוערות".
הוא הותיר את מדיניות הממשל כלפי התעשייה בידי מזכיר המסחר, הרברט הובר, שהעניק חסות ממשלתית כדי לקדם יעילות עסקית וכדי לפתח את התחבורה האווירית והרדיו.
קולידג' לא תמך ברגולציה, ומינה מנהלים לוועדת הסחר הפדרלית ולוועדה לסחר בין-מדינתי, שלא הגבילו את העסקים בתחומם.
הרגולציה בתקופתו הייתה נמוכה ביותר.
מדיניותו הכלכלית נחשבה למדיניות אוהדת עסקים.
רבים ביקרו אותו על מדיניות הלסה פר שלו, שטענו שגרמה לפרוץ השפל הגדול שהתרחש חצי שנה בלבד לאחר פרישתו.
מנגד אחרים טענו שקולידג' לא בהכרח תמך באי-מעורבות כוללת - הוא תמך בחקיקה למען שכר הוגן והגבלת שעות העבודה, התנגד להעסקת ילדים, שמר על שליטה כלכלית במלחמת העולם, הנהיג אמצעי בטיחות במפעלים ואף שאף לייצוג עובדים במועצות המנהלים.
בשנות העשרים, לעומת זאת, כשהיה נשיא, עניינים אלו נראו כאחריותם של הממשלות המקומיות, ולכן לא קידם זאת.
הרקע לשפל הגדול החל ב-1921 ונמשך במשך כל תקופת נשיאותו של קולידג', משנה זו ועד לפרוץ השפל הגדול ב-1929 הייתה בארצות הברית גאות כלכלית שלוותה באינפלציה.
עלייה זו, בשיעור של 62 אחוז, הייתה העלייה המשמעותית ביותר בהיצע הכסף בארצות הברית.
בועת אשראי זו נופצה לבסוף בפרוץ השפל הגדול.
אנדרו ויליאם מלון כיהן כשר אוצר, תחת קולידג' ותחת הנשיא שלפניו וורן הרדינג, ואילו הרברט הובר כיהן כשר המסחר בתקופת הנשיאות של שניהם.
אף על פי שבנשיאותו בכלל, קולידג' היה מעורב יותר במניעת חקיקות מאשר העברתן, ישנן מספר חקיקות מרכזיות שמסמנות את הפיתוח התעשייתי בתקופתו ואת ההשפעה שהייתה לדבר על הפוליטיקה האמריקאית:
חוק ההכנסות משנת 1926, שגילם את מדיניות המס של קולידג'.
חוק זה הוריד את כלל אחוזי המיסים מתוך ההכנסה החודשית של התושבים וביטל מספר מיסים משניים שהגיעו בסופו של דבר אל האוצר הפדרלי של המדינה.
החוק כמו כן גם הביא לסיום הגישה הציבורית להחזרי מס הכנסה פדרליים.
חוק המסחר האווירי משנת 1926, שהסדיר את התעופה האזרחית ואיפשר את התפתחותה של תעשייה חדשה זו.
החוק קבע תקנות פדרליות בנוגע לתפעול ולתפקוד של מטוסים, טייסים, מתקני ניווט וקביעת תקנות תעבורה אווירית.
מטוסים נדרשו לבדיקת כשירות אווירית לפי החוק האמריקאי, ונדרשו להציב סימונים בגופו החיצוני של המטוס לצורכי זיהוי.
אנשי תעופה נדרשו להיבדק לגבי ידע תעופתי ונדרשו לבצע השלמה גופנית כדי להבטיח את כושרם הגופני.
חוק הבניינים הציבוריים משנת 1926, אשר אישר את תחילת הבנייה במתחם השטח הפדרלי של מחוז קולומביה.
החוק בפועל אפשר את תחילת הפיתוח האדריכאלי של המשולש הפדרלי בתוך וושינגטון די.
חוק הרדיו הפדרלי משנת 1927, שהקים מסגרת רגולטורית לתקשורת החדשה לפיה עצמאות פעולה כלכלית בכפיפות ממשלתית אשר תאפשר פיתוח כלכלי של התעשייה.
המעשה הקים את ועדת הרדיו הפדרלית (FRC), שהופנתה בעיקר לרישיונות שידור והפחתת התערבויות ברדיו, תועלתו של החוק הן לגופי השידור והן לציבור בתוהו ובוהו שהתפתח בעקבות התמוטטות פעילות הרדיו האלחוטיות המוקדמת.
אחת ההנחות העומדות בבסיס החקיקה הייתה כי העברת הרדיו לפיתוח תעשייתי פרטי למעשה הפך אותו לאמצעי לחופש הביטוי.
מדיניות המיסים של קולידג' הייתה המדיניות של מזכיר האוצר שלו, אנדרו ויליאם מלון, בטענה שמיסוי נמוך יוכל להעלות את גביית המיסים.
הקונגרס הסכים, והמסים קוצצו במהלך כהונתו של קולידג'.
בנוסף הקטין קולידג' את ההוצאה הממשלתית והפחית את החוב הלאומי.
הרפובליקנים בקונגרס תמכו בו, וב-1924 עבר חוק שהפחית את שיעורי מס ההכנסה וביטל מיסוי של שני מיליון אמריקנים.
המיסים ירדו שוב ב-1926 וב-1928, וכדי להפחית את החוב הלאומי, הוצאות הממשלה המשיכו לרדת.
ב-1927, רק שני האחוזים העשירים ביותר מבין משלמי המיסים שילמו מס הכנסה.
קולידג' לא הגדיל את ההוצאה הממשלתית, והפחית את החוב הלאומי ברבע.
לעומת זאת, הממשלות המקומיות הגדילו את תקציבן, והוציאו יותר מהתקציב הממשלתי ב-1927.
אחד ההישגים הגדולים ביותר של נשיאותו של קולידג' היה שיצא מהנשיאות עם תקציב פדרלי בהוצאות נמוכות יותר מכפי שמצא אותו בהפיכתו לנשיא.
קולידג' הפחית את ההוצאות הממשלתיות בכך שסירב להוציא לפועל חקיקות שלפי הידוע לו לא היו בעלות האמצעים להביא להכנסות גדולות מן ההוצאות, בהמשך הוא וידא שהקונגרס יפעל בדרכו בכך שהטיל וטו על חקיקות ש"ביזבזו" את כספי האוצר הפדרלי.
באותה התקופה, המדיניות של התנועה הפרוגרסיבית הייתה להפוך את הממשלה לכמה שיותר פעלתנית: להגדיל את התמיכה הפדרלית הכספית במגזר החקלאי, להעלות את המיסים, להלאים תעשיות מרכזיות ולטפח איגודי פועלים.
קולידג' מנע, דרך סמכויותיו הנשיאותיות, את ההתקדמות של התנועה הפרוגרסיבית לכדי קבלת החלטות על הממשל.
אף על פי שהוא במקורו הגיע ממשפחת חקלאים קשת יום מורמונט, קולידג' הטיל פעמיים וטו על הצעות חוק בקונגרס שקראו להעברת כספים לתמיכה במגזר החקלאי.
קולידג' למעשה העביר תשתיות רבות מבינוי בידי הממשל הפדרלי לחברות פרטיות שנותרו בפיקוח ממשלתי.
בדרך זאת סך ההוצאות ירד ללא הפרעה לסך ההשקעות מטעם הממשלה.
תחת משמרו של קולידג', החוב הלאומי הופחת מ-22.3 מיליארד דולר ל-16.9 מיליארד דולר ושיעורי המס הופחתו משמעותית כאשר רוב האמריקאים בסופו של דבר לא שילמו מיסים פדרליים כמעט כלל.
הכלכלה גדלה עם הייצור התעשייתי, אשר בתקופת נשיאותו של קולידג' גדל כדי 70%, הרווחים הממוצאים של מקבלי השכר גדלו ב-22%, והאבטלה עמדה על 3.3% בממוצע.
אחד מהנושאים המרכזיים בתקופת נשיאותו של קולידג' היה הסיוע לחקלאים.
כמה חברי קונגרס הציעו חוק שנועד לעצור את הירידה במחירי התוצרת החקלאית, לאשר לממשלה לרכוש יבול ולייצא אותו במחירים נמוכים.
מזכיר החקלאות, הנרי קנטוול וולאס (אביו של הנרי וולאס) ואחרים בממשל תמכו בחוק ב-1924. לאחר העלייה במחירי התוצרת החקלאית רבים שוכנעו שהחוק אינו נחוץ, והוא נעצר ממש לפני מערכת הבחירות.
ב-1926, כששוב ירדו מחירי התוצרת החקלאית, הוחלט להעביר חוק סיוע לחקלאים.
החוק הציע מועצת חוות פדרלית שתרכוש תוצרת עודפת בשנים עם יבול גבוה ותשמור אותו למכירה במועד מאוחר יותר או לייצוא.
קולידג' התנגד לכך, בטענה שעל החקלאות לעמוד על "בסיס עסקי עצמאי", וטען שהשליטה הממשלתית היא מתכון בטוח לשליטה פוליטית.
במקום שליטה במחירים, הוא תמך בתוכניתו של הרברט הובר, ליצור רווחיות בעזרת מודרניזציה לחקלאות.
המזכיר מלון טען שהחוק אינו יציב ויגרום לאינפלציה.
לאחר כישלון החוק, תמך קולידג' בחוק מתון יותר, שהיה אמור לייצר מועצה שתלווה כסף לקואופרטיבים חקלאיים בתקופות של עודף תקציבי.
בפברואר 1927, ניסה הקונגרס שוב להעביר את חוק הסיוע לחקלאים, שעבר על חודו של קול, אולם קולידג' הטיל עליו וטו.
הוא טען שהחוק לא יעזור לחקלאים, אלא רק ליצואנים וירחיב את הביורוקרטיה.
הקונגרס לא ביטל את הווטו, אולם במאי 1928, החוק עבר שוב.
קולידג' ביטל את החוק שוב, בטענה שהחקלאים מעולם לא הרוויחו הרבה כסף, ואין מה שהממשלה תוכל לעשות בנוגע לכך.
קולידג' היה מודע לעובדה כי אין ביכולתו לפעול על הכלכלה הבינלאומית כך שהתוצרת החקלאית תשוב למחיריה קדם מלחמת העולם הראשונה.
כמו כן, קולידג' היה ריאלי בעניין הדרישות של המגזר החקלאי והיה מודע לכך שהמחירים הנמוכים שנוצרו פגעו קשות במצבה של התעשייה החקלאית.
התנאים השתפרו בעוד אמת נצחית אחת נותרה ללא שינוי: החיים בחווה תמיד יהיו רצופים מצוקה כלכלית ביחס למגזרים עסקיים שונים.
שום חוק לא יכול היה לפטור מישהו ממציאות זו.
בנאומו טען קולידג': נאום זה נעשה במסגרת המאבק להפחתת מיסים, כאשר הנשיא קידם את המדיניות הכלכלית שהייתה צריכה להיות מופנית כלפי כולם, ולא כלפי מעטים מועדפים, אם יש לכבד את הגבלת הסמכות הפדרלית של החוקה ל"רווחתם הכללית" של כל העם.
השיטפון הגדול בנהר המיסיסיפי 1927
קולידג' ספג ביקורת רבה על פעולותיו במהלך השיטפון בנהר המיסיסיפי ב-1927. היה זה אסון הטבע הנורא ביותר שפגע בחופי ארצות הברית עד ההוריקן קתרינה ב-2005. אף על פי שקבע שהובר יעמוד בראשות ועדה לסיוע, טוענים ההיסטוריונים שקולידג' התנגד לכל ניסיון להקים רשות פדרלית לטיפול השיטפונות.
הוא סירב לבקר באופן אישי באזורים מוכי ההצפות, בטענה שדבר זה לא ישיג כלום, וייראה כפעולה פוליטית.
בנוסף, לא רצה להשקיע כספים פדרליים בסיוע לקורבנות שיטפונות.
הוא האמין שבעלי הרכוש צריכים לשאת בעול התשלום.
מצד שני, הקונגרס רצה להעביר חוק שיסייע לנפגעי שיטפונות בחסות הממשל הפדרלי.
לאחר שהקונגרס העביר חוק פשרה ב-1928, סירב קולידג' לקחת קרדיט על החוק, וחתם עליו באופן פרטי ב-15 במאי.
במהלך שנת 1925, ג'ון תומאס סקופס (John T.
Scopes), מורה בבית ספר ציבורי בדייטון, מדינת טנסי, נעצר בגין שלימד את תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין נגד החוק המדיני בטנסי שאסר על כך.
במרץ 1925 העבירה החקיקה המדינית בטנסי את חוק באטלר, שהכריז שלא כדין על הוראת כל דוקטרינה השוללת את הבריאה האלוהית של האדם כפי שמלומד בתנ"ך.
משפטו ביולי אותה השנה תפס את תשומת הלב הלאומית כאשר הפוליטיקאי הידוע ויליאם ג'נינגס ברייאן שימש כתובע וקלרנס סיוארד דרו, עורך הדין המוכר, מסכים לייצג את סקופס.
הליכי המשפט, היוו עימות בין אמונה מילולית פונדמנטליסטית לבין פרשנות ליברלית של כתבי הקודש.
אף על פי שבסופו של דבר סקופס הפסיד במשפט ושילם על פעולותיו קנס בסך 100 דולר, המשפט שימש בתור דיון לאומי בין דארו לבריאן, אודות המעמד הסותר של המדע והדת במערכת המשפט ובחברה בכלל, והניע פוליטיקאים בקונגרס, בהם גם קולידג' לקדם הליכי זכויות אזרח.
לאחר המשפט, הממשל בטנסי אסר את הוראת האבולוציה בבתי ספר עד לביטול חוק באטלר בשנת 1967. בנוסף, המחוקקים של מיסיסיפי וארקנסו העבירו את איסוריהם על הוראת האבולוציה בשנים 1926 וב-1928, בהתאמה, שנמשכו גם כן במשך כמה עשורים לפני שבוטלו.
קולידג', אשר הגיע מרקע דתי, התנגד לתורת האבולוציה מחד, אבל האמין בחופש הביטוי ועל כן בהתרת הדיון החברתי עליה מאידך.
קולידג' תמך במתן זכויות אזרח לאפרו-אמריקאים, וטען בנאום מצב האומה הראשון שלו שזכויותיהם קדושות כמו של כל אזרח אחר, תחת החוקה.
הוא טען שזאת חובה להגן עליהן.
הוא לא מינה חברי קו קלוקס קלאן מוצהרים למשרות ציבוריות, והקלאן איבד את רוב השפעתו במהלך כהונתו.
ממשלו ערך מחקרים כדי לשפר תוכניות סיוע לאינדיאנים.
קולידג' תמך בחוקים שיאסרו על לינצ'ים בארצות הברית (אשר מזה עשרות שנים היו שכיחים, בעיקר בדרום ארצות הברית), וטען בנאום מצב האומה של 1923 שזהו פשע נורא, שממנו סובלים לא רק שחורים, אף על פי שהם רוב הקורבנות.
הדמוקרטים הדרומיים מנעו העברת חוקים נגד לינצ'ים.
קולידג' מינה שחורים למשרות ציבוריות זוטרות.
ב-2 ביוני 1924, חתם קולידג' על חוק אזרחות לאינדיאנים, שהעניק אזרחות לכל האינדיאנים, עם מתן אישור לשמור על אדמות השבטים וזכויותיהם התרבותיות.
החוק לא הבהיר האם הממשלה או מנהיגי השבטים שמרו על הריבונות על השבט.
ממשלו מינה ועדה לבחינת תוכניות סיוע לאינדיאנים.
הוועדה המליצה על חקירה של החיים בשמורות מבחינת בריאות, חינוך, כלכלה, משפטים וזכויות אזרח.
כעבור כמה ימים, נאם קולידג' באוניברסיטת הווארד בוושינגטון, והודה לשחורים על התקדמותם המהירה בחינוך ועל תרומתם לחברה האמריקנית, וגם על היותם חיילים במלחמת העולם הראשונה, כשהם סובלים מאפליות ומדעות קדומות.
באוגוסט 1924 הוא הגיב למכתב מניו יורק שטען שארצות הברית היא "מדינתו של האדם הלבן" ושאסור לשחורים להתמודד על תפקידים.
קולידג' גינה את המכתב, טען שהשחורים הם אזרחים נאמנים כמו כל אדם אחר, ושיבח את שירותם של חיילים שחורים במלחמת העולם הראשונה.
בנאום בבית הלבן אל מול מתאזרחים ממוצא אירופאי, באוקטובר 1924, טען קולידג' שסובלנות היא ערך אמריקני, והודה למהגרים על תרומתם לחברה האמריקנית.
הוא טען שאף על פי שאירופה זרועה במתיחות בגלל מגוון התרבויות, ארצות הברית רק מרוויחה מכך.
הוא טען שעל המדינה לסייע למהגרים שמגיעים אל המדינה, ודרש מהם לדחות כל שנאה גזענית ודעות קדומות.
בדצמבר 1924, נאם את נאום מצב האומה השני שלו, ובו שיבח את השחורים על התקדמותם, ודרש לכבד ולהגן על זכויותיהם החוקתיות.
במאי 1926, נאם נאום בפני אנשי צבא, וטען שהגיוון באוכלוסייה הוא דוגמה לאמריקניזם.
הוא התנגד לשנאה גזענית ולחוסר סובלנות דתית, בטענה שדבר זה רק פוגע במדינה.
השקפה ליברלית זו לא תמיד הייתה נקודת המבט של קולידג'.
בעודו ממתין להשבעתו כסגן נשיא, כתב קולידג' את המאמר "מי המדינה הזו?" שהופיע בגיליון פברואר 1921 של המגזין 'משמר הבית הטוב'.
במאמר הוא דחק במדיניות הגירה מגבילה וסלקטיבית, שנועדה להדיר את אלה שלא ניתן היה להיטמע בחיים האמריקאים.
כפי שהוא ראה זאת, בעבר שימשה אמריקה כ"שטח השלכת" של אירופה.
הוא רצה להבטיח שבעתיד ארצות הברית תקבל "מהסוג הנכון" של המהגרים.
פירוש הדבר היה אנשים שרצו באמת להיות אמריקאים במלואם, שיכולים להשתלב עם המניות הקיימות, ויכולים היו לתרום בצורה חיובית לחברה.
נקודת המבט של קולידג' לא הייתה יוצאת דופן או רדיקלית לאותו יום; אכן, ניתן לטעון כי עמדתו, הייתה מייצגת את החשיבה הכללית שלאחר המלחמה בנושא הגירה.
מאמר זה ללא ספק נועד להשיג תמיכה בחקיקת הגבלת ההגירה שנדונה אז בקונגרס.
זמן קצר לאחר מכן החקיקה עברה בקלות בתמיכה דו-מפלגתית כחוק מכסת החירום להגבלת ההגירה.
הדבר הבולט הוא שעד שהנשיא קולידג' הופיע לפני הלגיון האמריקאי (מוסד של משרתים לשעבר במלחמות אשר פועל ללא מטרות רווח) באוקטובר 1925, עמדותיו בנושא מי יכול לשאת את התואר האמריקני הבשילה לתפיסה המחושבת יותר ובוודאי ליברלית יותר שהתפרסמה במאמר נגד ההגירה.
דברי הנשיא היו אמירה פילוסופית על פלורליזם אשר סטתה מהשיח הפוליטי המוכר באותה העת.
מטרתם הייתה להעביר את הציבור לעבר גישה סובלנית וליברלית: "בואו נסתיר את שנאתנו", הוא דחק.
דבריו התקבלו היטב וללא ספק השפיעו לטובה.
עם זאת הם לא יצרו שום שינוי דרמטי בחשיבה של האמריקאי הממוצע מי צריך להיות אמריקאי או גרמו לקריאות לשינויים בחוקי ההגירה של האומה.
אכן, חוק ההגירה המגביל משנת 1924, יורשו של חוק מכסת החירום, נותר במקומו, עם שינויים קלים בלבד במשך למעלה מ-40 שנה, עד להעברת חוק ההגירה והלאום משנת 1965.
ב-25 באוקטובר 1926, בית המשפט העליון של ארצות הברית (בראשות הנשיא ויליאם הווארד טאפט) קבע כי לנשיא יש את הזכות להדיח את חברי הקבינט על פי שיקול דעתו.
פסק הדין ביטל את חוק הגבלת הסמכות הנשיאותית משנת 1868, אשר הוצא לפועל במקור בידי לחץ הסנאט במטרה להגביל את סמכויותיו של הנשיא אנדרו ג'ונסון במסגרת תוכנית תקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית.
ב-7 במרץ 1927 התרחש משבר חוקתי כאשר בית המשפט העליון קבע כי החוק המדיני בתוך טקסס שאסר על אנשים שחורים להצביע בפריימריז למפלגה הדמוקרטית אינו חוקתי ועל כן מבוטל.
קולידג' מינה שופט אחד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, הרלן סטון.
סטון היה עורך דין מוול סטריט ורפובליקני שמרן.
הוא היה דיקן בית הספר למשפטים של קולומביה כשמונה בידי קולידג' לתפקיד התובע הכללי ב-1924, כדי להחזיר את האמון בתפקיד.
סטון האמין בריסון מערכת המשפט, והיה בין שלושה שופטים ליברלים שאישרו את חוקי הניו דיל.
הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט מינה אותו לנשיא בית המשפט העליון.
קולידג' מינה 17 שופטים לבית המשפט לערעורים, ו-61 שופטים לבתי המשפט המחוזיים.
הוא מינה את השופטת הראשונה אי פעם, לבית המשפט לענייני מכס.
בנוסף חתם על חוק שהגביר את הסודיות המשפטית.
מעמדו של צבא ארצות הברית
קולידג' החל להתעניין במעייני הצבא האמריקאי עוד בשנת 1899, כאשר עלתה ההצעה להעביר מוצב רגלים לנורת'המפטון.
במהלך כהונתו שמר קולידג' על גודלו של הצבא האמריקאי ופעל לשמור על ההרתעה הצבאית גם בזמני שלום.
ההתרכזות הגדולה ביותר של הממשל האמריקאי באותה העת נגעה לצי ארצות הברית, אשר נדרש להגן על הטריטוריות האמריקאיות הרחק באוקיינוס השקט, אשר הרחוקה ביותר מביניהן מהיבשת האמריקאית היא טריטוריית הפיליפינים.
לא הכל היה שליו בתוך הצבא עצמו: מחלוקת השתוללה סביב קולונל ויליאם "בילי" מיצ'ל, תומך במה שהיה רעיונות מתקדמים אך שנוי במחלוקת באותה עת בנוגע לפיתוחה של תעשיית התעופה הצבאית האמריקאית.
בהיעדר איפוק, מיצ'ל תקף את הממסד הצבאי בשל התנגדותו לפיתוח האווירי, והרחיק לכת עד כדי האשמת מנהיגיו ב"ממשל כמעט בוגדני להגנת האומה." מצב זה של הפרת ההכרה בממשל מצב הקצונה לא יכול היה להימשך.
בסופו של דבר, בהוראתו הישירה של הנשיא קולידג', מיצ'ל הועמד לדין בבית משפט בגין חוסר-כפיפות.
לאחר שנמצא אשם, והודח משירותו הצבאי.
קולידג' היה הנשיא האחרון שמעולם לא טס במטוס, אולם הוא הבין היטב את ערך התעופה ותמך בפיתוחה.
אחד מהאירועים הזכורים ביותר בתודעה הציבורית מנשיאותו של קולידג', היה טקס האירוח מסביר הפנים בוושינגטון של צ'ארלס אוגוסטוס לינדברג ב-11 ביוני 1927. הוא התקיים בעקבות הטיסה של לינדברג מניו יורק ועד לפריז, שהייתה טיסת הסולו הראשונה מעל האוקיינוס האטלנטי.
בגיבוי מנהלי מקולידג' המשיך לינדברג, שאותו הנשיא העלה לדרגת קולונל, לסיור אווירי ברחבי ארצות הברית לבניית תמיכה ציבורית בפיתוחו של תחום התעופה.
ממשל קולידג' עודד אימונים צבאיים.
בנו של קולידג', ג'ון, השתתף במחנה אימונים צבאי לאזרחים כשאביו הפך לנשיא.
זו הייתה הבנתו של קולידג' כי החוב הלאומי הוא החוליה החלשה ביותר בהגנת האומה, מכיוון שהוא צמצם את הכספים הזמינים לצורך מענה לצרכים הצבאיים במשבר.
לפיכך, תוכנית הפחתת החובות שלו הייתה בסיסית לחיזוק היסוד הצבאי של המדינה.
יתר על כן, הוא הבין כי כוחה הגדול של המדינה נשען בסופו של דבר לא על כלי המלחמה שלה, אלא על תושביה, על החקלאות והמשאבים התעשייתיים שלה ועושרה אשר תדלקו את תעשיית המלחמה.
זה הביא אותו להתמקד בעיקר בנושאים הקשורים לגיוס כוח האדם והתעשייה כגורם עקיף לפיתוח הצבאי.
כמו כן, קולידג' השתמש בפיתוח התעשייתי העקיף במקום פיתוח צבאי ישיר מכיוון שבכך ארצות הברית לא נראתה כמבצעת התחמשות מרכזית שעלולה להעלות חשד בקרב הקהילה הבינלאומית.
קולידג' נהג לתת יחס רב אל ותיקי המלחמות ומשפחותיהם.
כמושל ונשיא, הוא תמך בתוכניות לטיפוחם הכלכלי של לוחמים לשעבר במלחמות אמריקאיות, במיוחד בתשתיות המיועדות לנכים שנפצעו במהלך שירותם הצבאי.
היוצא מן הכלל בהתנהלות זאת היה התנגדותו להצעת החוק לתוספת פנסייה מטעם המלחמה לחיילים לשעבר שהיו מעורבים במלחמת העולם הראשונה.
הצעת חוק שנעצרה בשנת 1924 כאשר הטיל עליה וטו.
מלבד איום על כספי המדינה לנוכח מצב פוליטי קריטי אפשרי, הוא האמין שהצעת החוק הזו, על ידי הכספים שלה, תפחית את הערך משירותם של החיילים לאומה שנאבקו במהלך מלחמות אחרות מלבד מלחמת העולם הראשונה.
"אף אדם," ציין בתוקף בכוונתו לחיילים לשעבר בצבא האמריקאי, "מעולם לא זכה לכבוד על מה שקיבל.
הכבוד היה הפרס על מה שהוא נתן."
המאבק בקוּ קְלוּקְס קְלָאן ואחדות לאומית
אחד הקשיים הביטחוניים הגדולים ביותר במהלך ממשל קולידג' היה מאבק הממשל האמריקאי נגד הטרור של הקו קלוקס קלאן (KKK), סדרת ארגוני כתות רדיקליות שביצעו פיגועי טרור ופעלו נגד הממשל האמריקאי.
הכתות הללו דגלו בעליונות גזעית לבנה, אנטישמיות, הומופוביה ושנאת זרים וביצעו פיגועי טרור רבים נגד מי שהחשיבו ליריביהם הפוליטיים.
ממשל הרדינג וקולידג' נאבק ממושכות אל מול הדור השני של הארגון, אשר התעורר תחילה עוד בשנת 1915, במדינת ג'ורג'יה.
זו הייתה תנועה פופולרית ומאורגנת לאומית שהתלבשה בצורה של ארגון סודי, אחווה והציגה את עצמה בפני הציבור כחברה מיטיבה ופטריוטית.
גורם חשוב שתרם לדעיכתו של הקלאן היה דחייתם של הקלאן וכל תומכיהם מעמדות כוח בידי הנשיאים הרדינג וקולידג'.
שני הנשיאים התרוממו מעל לדעות הקדומות שרווחו בקרב מעגלים סגורים כגון הקלאן באותה התקופה.
הם הציעו מעשים, ולא מילים, לקורבנות הקלאן: הדבר בא לידי ביטוי, למשל, בתמיכתם בזכויות כל האזרחים, יהודים אפרו-אמריקאים ואינדיאנים.
הדבר החשוב ביותר שביצעו הנשיאים בעניין היה שמנעו הרחקה של הקלאן מהאוכלוסייה שנרדפה בידיהם, ובכך מנעו התקיימות עצמאית של הארגון ללא השפעה חיצונית כלל וכלל.
זמן לא רב לאחר מותו של הנשיא הרדינג באוגוסט 1923, דובר הקלאן טען כי הנשיא לשעבר היה חבר הכת.
זה לא היה אלא שקר שנועד לרמות את הדעה הציבורית שהופנה כלפי הנשיא האמריקאי הראשון במאה העשרים שהתבטא בפומבי למען זכויות אזרח אפרו-אמריקאיות ותמך בחקיקה נגד ביצועי לינצ'ים.
הבית הלבן בראשותו של קולידג' פרסם באופן מיידי הצהרה, שקיבלה הפצה לאומית, והצהירה כי הטענה "מגוחכת מכדי לדון בה" - ואכן הייתה לה השפעה על הדעה הציבורית.
קולידג' טען "אנחנו לא גרים באמריקה, אמריקה חיה בנו." זו גם הייתה חשיבתו הסמכותית של קולידג' שלעיתים הציג עצמו כנבדל ורם מעל הפוליטיקה.
מבחינתו, היותו אמריקאי היה מצב נפשי בו קיבלו את אורח החיים האמריקני והתנהלו בהתאם.
מקום הולדתו של האדם, גזעו או דתו של אדם לא היו קשורים להיות אמריקאי פטריוטי; במקום זאת, הוא קרא להאמין באידיאלים ובערכים אמריקאים כפי שהם באים לידי ביטוי בהכרזת העצמאות ובחוקה, ובכבוד ותמיכה במוסדות אזרחיים ופוליטיים אמריקאים.
בכך, כפי שהוא ראה זאת, כל ילד יכול היה לשמוח בנשיאת התואר האמריקאי.
ברוח זו, הנשיא קולידג' הצהיר את אמונתו בדבר חנוכת פסל ג'ון אריקסון ב-29 במאי 1926:
זמן קצר לאחר הפיכתו של קולידג' לנשיא, נכנסה מדינת אוקלהומה למצב חירום והוטל חוק צבאי בתוך המדינה שנועד להילחם נגד עלייתה המחודשת של תנועת הקלאן אשר היה בעלייה ממושכת בתמיכה ברחבי דרום ארצות הברית.
כנשיא, קולידג' הביע את האנטיפתיה שלו כלפי הקלאן בכך שהוא פנה באופן חיובי ופומבי ישירות לקורבנותיו: אפרו-אמריקאים, יהודים, קתולים ומהגרים, איתם היה לו קשרים טובים - במיוחד עבור מהגרים קתולים אירים.
קולידג' ביקש להדגיש את הישגיהם ותרומתם החיובית של כל המגזרים הפגועים לחיים התרבותיים האמריקאים.
גישה זו התאימה לו היטב כיוון שהיא שיקפה את חשיבתו אודות אחדות לאומית ואישיותו.
הנשיא קולידג' סיכם את גישתו באופן הבא: הדרך היחידה שאני יודע להבריח את הרוע מהארץ היא בשיטה הארוכה למלא אותו בטוב.
באותה המידה, מרטין לותר קינג, התבונן מאוחר יותר בנושא עת טען כי: "רק האור יוכל לחושך; רק האהבה תוכל לשנאה." באמצע שנות העשרים התרחשה הפחתה במתחים החברתיים.
אמריקה הייתה בעיצומה של תנופת קולידג', ועם יציבות כלכלית נרגעו ארגונים ראקציונרים.
רבים מהגורמים שהובילו אנשים לקלאן נעלמו או דעכו מחשיבותם.
גל הפשע שחגג במהלך תקופת היובש נסוג במעט.
ונוצר מחדש מצב בארצות הברית שהיה בטוח שוב להחנות את המכונית ברחוב הראשי.
אף על פי שלא היה בדלן, סירב קולידג' להיכנס לבריתות חיצוניות.
הוא טען שהניצחון של הרפובליקנים ב-1920 סימן שהעם דחה את מדיניותו של וודרו וילסון והתנגד להצטרפות אל חבר הלאומים.
קולידג' לא התנגד לחבר הלאומים, אולם טען שהחבר לא ישרת אינטרסים אמריקניים, ולכן אין להצטרף אליו.
הוא תמך בהצטרפות אל בית המשפט העולמי לצדק, בתנאי שהמדינה לא תיאלץ לקיים את המלצותיו.
ב-1926, הסנאט אישר הצטרפות אל בית המשפט העולמי, בסייגים מסוימים.
הסייגים התקבלו אצל חבר הלאומים, שהציע תיקונים משלו.
הסנאט לא פעל וארצות הברית לא הצטרפה אל בית המשפט העולמי לצדק.
בשנת 1927, כשל קולידג' בניסיון להביא להסדר בין המעצמות בנוגע להשפעה על האוקיינוס השקט במסגרת ועידת ז'נבה שהתקיימה באותה השנה ונדונה סביב הגבלת העוצמה הצבאית של כל מעצמה המקושרת לאוקיינוס השקט.
הישגו המרכזי של קולידג' היה הסכם קלוג-בריאן ב-1928, שנקרא על שם מזכיר המדינה שלו, פרנק קלוג, ושר החוץ הצרפתי אריסטיד בריאן.
ההסכם, שאושרר ב-1929, חייב על החותמים עליו - ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת, גרמניה, איטליה ויפן - להתנגד למלחמות ככלי למדיניות לאומית ביחסיהן אחת עם השנייה.
ההסכם לא הצליח להשיג את המצופה ממנו, אולם הניח את הבסיס לחוק הבינלאומי לאחר מלחמת העולם השנייה.
קולידג' המשיך במדיניות הממשל הקודם ולא הכיר בברית המועצות בעיקר עקב החשד מהאידאולוגיה הקומוניסטית.
כאשר עלה קולידג' לנשיאות, התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה כבר הגיעה לסופה ברובה ורוב ההתנגדות הפנימית ברוסיה לממשל הסובייטי, מטעם הצבא הלבן, האנרכיסטים או קבוצות בדלנים, הגיע ברובו לסיום.
הרפובליקה הסינית הייתה מזה שנים במלחמת אזרחים ממושכת שנודעה בתור תקופת המצביאים.
בשנת 1926, מפלגת הקְווֹמִינְטַנג הלאומית שהתרכזה בגואנגדונג (דרום סין), החלה במסע כיבוש לעבר נאנג'ינג ובייג'ינג שנודע בתור המשלחת הצפונית.
לאחר כיבושה של בייג'ינג בידי צבא הקוומינטנג מידיו של איל המלחמה ג'אנג דזוו-לין, החלו מגעים בין הממשלה הלאומית של הקוומינטנג לבין וושינגטון.
ב-25 ביולי 1928 הנשיא קולידג' הכיר בממשל הקוומינטנג בנאנג'ינג, תחת הנהגתו של הגנרליסימו צ'יאנג קאי שק, בתור הממשלה החוקית של הרפובליקה הסינית במקום ממשלת בייאנג שקדמה לה בבייג'ינג.
שתי הממשלות חתמו בהמשך על הסכם סחר משותף אשר היווה נקודת מפתח ביחסי ארצות הברית–סין.
הנשיא קולידג' המשיך לתמוך בממשלה הנבחרת של מקסיקו מול המורדים, וביטל את האמברגו על מכירת נשק למדינה.
'ועדת התביעות האמריקאית-מקסיקנית' הייתה ועדה שהוקמה על ידי אמנה שפסקה תביעות של אזרחי ארצות הברית ומקסיקו בגין הפסדים שנגרמו עקב מעשי ממשלה אחת נגד האזרחים של הממשלה האחרת, בעיקר עקב המהפכה המקסיקנית.
בעיקרון הוועדה שפטה את ארצות הברית על פעילות נגד אזרחים מקסיקנים במהלך מעורבותה במהפכה המקסיקנית ונבעה עקב דרישה אזרחית מקסיקנית לכך ורצון הממשל האמריקאי להגיע לפשרה עם מקסיקו.
ועדה זאת הוקמה בשיתוף פעולה בין קולידג' לנשיא מקסיקו, אלווארו אוברגון.
תחת נשיאותו של פלוטארקו אליאס קאייס בין 1924 ל-1928, התערערו יחסי ארצות הברית - מקסיקו והתפקוד של הוועדה הפך לחסר ערך בפועל.
כאשר הקונגרס במקסיקו, ביטל את חוקת 1917, הוא העניק היתרים כלכליים ופוליטיים בלתי מוגבלים לזרים עבור נחלות בהן הם פעלו בתמיכת צדדים שונים בתוך המהפכה המקסיקנית.
עם זאת, זמן קצר לאחר מכן, הממשלה ביטלה את כל הזכויות על שטחים עשירים כקורח, וגררה אחריה מחאה מצד עסקיהם של משקיעים אמריקאים.
ממשל קולידג' הכיר בבחירתו המחודשת של הנשיא אלווארו אוברגון בתנאי שיעניק לחברות אמריקאיות זכויות על הקרקעות.
תחת לחץ אמריקאי, בית המשפט העליון במקסיקו פסק שביטול החוק נעשה בצורה בלתי חוקתי, ועל כן היה חסר סמכות.
ההחלטה השיבה את כל הזכויות לחברות אמריקאיות.
הכיבוש האמריקני בניקרגואה ובהאיטי המשיך תחת ממשלו, אולם קולידג' הוציא את החיילים האמריקנים מהרפובליקה הדומיניקנית ב-1924. הוא הוביל את המשלחת לוועידה הפן-אמריקנית השישית, בין 15 ל-17 בינואר 1928, בהוואנה, קובה.
היה זה הטיול הבינלאומי היחיד שערך במהלך תקופת נשיאותו אשר הוביל למספר החלטות, הבולטת שבהן היא ההחלטה על קביעת רדיוס נייטרליות ימית מסביב ליבשות אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית, ברית הגנה בין המדינות וקביעת התייחסות למדינות נייטרליות במהלך מלחמות.
הוא ניסה להתפייס עם מנהיגי אמריקה הלטינית שכעסו על ההתערבות האמריקנית במרכז אמריקה ובאיים הקריביים.
במשך 88 שנים היה הנשיא היחיד שביקר בקובה, עד לביקורו של ברק אובמה ב-2016. ב-23 במרץ 1925 חוזה האי פינס אושר לבסוף על ידי הסנאט של ארצות הברית.
החוזה, שהיה בהמתנה מאז 1904, היה לאמנה המכירה בהחזקה קובנית של האי פינס.
ב-3 במאי 1924 נציגים מניקרגואה, גואטמלה ואל סלוודור חתמו על ברית אנאפלה עם ארצות הברית, והסכימו להפסיק את הסיוע לכוחות המורדים בהונדורס השכנה, שאיימו להפיל את הנשיא רפאל גוטיירז המכהן.
היה זה אחד מניסיונות רבים של ארצות הברית, ששלחה לראשונה את הנחתים להונדורס כבר בשנת 1919, להשאיר את גוטיירז בשלטון.
מאמצים אלה נכשלו בסופו של דבר כאשר נפל ממשלו של הנשיא גוטרייז מנהיג המורדים טיבוריו קאריאס הפך לדיקטטור השלט במדינה בשנת 1933.
עוצמתה הכלכלית של אמריקה השפיעה על מדיניותה כלפי אירופה במהלך שנות העשרים המוקדמות.
למעשה, אחד הנושאים הפוליטיים החשובים ביותר בתקופה זו אשר עמדו על הפרק היה הסיוע הכלכלי שסיפקה ארצות הברית למדינות אירופה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
אמריקאים הלוו לחברות מדינות ההסכמה שבעה מיליארד דולר במהלך המלחמה.
זמן קצר לאחר המלחמה הם הלוו עוד שלושה מיליארד דולר.
בעלות הברית הלוו את מרבית הכסף עבור ציוד צבאי, אספקת מזון וצרכים בסיסיים אחרים של בני עמם.
מדינות בעלות הברית סבלו מהפסדים גדולים יותר של רכוש ואוכלוסייה מאשר ארצות הברית במהלך המלחמה.
כשהגיעה המלחמה לסופה רוב המדינות הללו קראו לארצות הברית לבטל את דרישת ההחזר של ההלוואות שאמריקה העניקה.
צרפת, בריטניה ושאר מדינות ההסכמה האירופאיות הנהיגו מדיניות שארצות הברית לא צריכה הייתה לצפות שתשלם מחדש את ההלוואות.
ארצות הברית סירבה לבטל את החובות.
הנשיא קולידג' דיבר בשם רוב האמריקאים כשאמר בפשטות: "הם הלוו את הכסף." הוא האמין שעל המעצמות האירופיות להחזיר את הלוואות המלחמה, אף על פי שכלכלתן סבלה מאוד במהלך הלחימה.
עם זאת, למדינות אירופה היה מעט כסף לשלם את הלוואותיהן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חבל הריין הגרמני נכבש ל-15 שנים (לפי חוזה ורסאי) בידי הצבא הצרפתי והיה על רפובליקת ויימאר (גרמניה) לשלם 123 מיליארד גולדמרק בתשלומי פיצויים.
גרמניה התקשתה לעמוד בשילומים שנדרשו ממנה עקב היפר-אינפלציה.
בתגובה, ראש ממשלת צרפת, רמון פואנקרה, ראה זאת כתקדים לפעילות גרמנית נגד חוזה ורסאי.
ביחד עם בלגיה, הצבא הצרפתי פלש לאזור חבל הרוהר, לבה התעשייתי של גרמניה, והחל בכיבוש חבל הרוהר.
הממשלה הגרמנית הורתה לתושבי חבל הרוהר להוציא לפועל מאבק פסיבי נגד הכיבוש הצרפתי בכך שיסרבו לעבוד בתעשיות.
לנוכח מספר התנכלויות של כוחות צרפתים לאזרחים גרמנים, שהובילו אף לירי באזרחים, דעת הקהל הבינלאומית פנתה נגד צרפת עם הזמן.
בריטניה נקטה קו אנטי-צרפתי חריף וכינסה את ועידת לונדון אשר הביאה את הממשלה הצרפתית להורות על נסיגה מהכיבוש.
קולידג', מעבר לעובדה שתמך בגרמניה במסגרת המאבק, תמך גם בהוצאה לפועל של תוכנית דוז (על שם סגן הנשיא צ'ארלס דוז).
הייתה זאת תוכנית כלכלית שהוצאה לפועל בפיקוח ממשלתי של העברת השקעות נרחבות מארצות הברית לרפובליקת ויימאר ובכך קשירת הכלכלה הגרמנית בזאת האמריקאית.
במקביל, התוכנית נועדה להביא לסיום משבר האינפלציה החריפה בגרמניה והביאה להורדת כלל תשלומי הפיצויים מאלו שנקבעו בחוזה ורסאי.
בקיץ 1927, נפש קולידג' בדקוטה הדרומית, רכב על סוסו ונכח במופעי רודיאו.
במהלך חופשתו, הודיע קולידג' בתמציתיות אופיינית "אינני בוחר לרוץ לנשיאות ב-1928".
לאחר מכן טען שאם היה רץ, היה מכהן כעשר שנים, כלומר, כהונה ארוכה יותר מכל נשיא אחר.
הוא הסביר שמסוכן לנסות להשיג את מה שמרגישים שנמצא מעבר ליכולות האדם.
לאחר עזיבת התפקיד, חזר עם גרייס לנורת'המפטון וכתב את זיכרונותיו.
מזכיר המסחר של ארצות הברית, הרברט הובר, נבחר לנשיאות.
קולידג' לא שמח לתמוך בהובר, וטען שבמשך שש שנים הוא נתן לו עצות רעות בלבד.
למרות זאת, הוא סירב לפלג את המפלגה ולהתנגד למועמדותו של הובר האהוד.
למרות ריצתו של הובר לנשיאות, סירב קולידג' לבקש ממנו להתפטר מתפקיד מזכיר המסחר של ממשל קולידג'.
הובר התפטר רק ב-21 באוגוסט, חודשיים לאחר שנבחר להיות המועמד.
לאחר פרישתו, פרש קולידג' אל ביתו בנורת'המפטון.
בנוסף שימש כיו"ר הוועדה הבלתי מפלגתית למסילות ברזל, והיה נשיא כבוד של הקרן למען העיוורים.
לאחר מכן קיבל תואר דוקטור למשפטים לשם כבוד.
קולידג' פרסם את האוטוביוגרפיה שלו ב-1929, וכתב טור בעיתונות.
בעקבות חוסר האהדה להובר במהלך הבחירות ב-1932, רצו הרפובליקנים להעמיד את קולידג' לבחירה במקום הובר.
הובר נבחר להיות המועמד, וקולידג' נאם ברדיו לטובתו.
הובר הפסיד בבחירות לפרנקלין דלאנו רוזוולט הדמוקרטי בהפרש גדול.
שאלת השפעתו של קולידג' על השפל הגדול
במהלך שנות העשרים היו שלושה משברים כלכליים בארצות הברית שקדמו לשפל הכלכלי הגדול שפרץ בשנת 1929, במהלך כהונתו של הובר.
התפתחות המשק למגזרים חדשים, ההתאוששות המהירה של הכלכלה הלאומית מהשפל והמיתון, ותוכנית הנורמליזציה הכלכלית של קולידג' שבאה לידי ביטוי לאורך שש שנות כהונתו בהסדר כלכלי שאינו נשען על הממשלה בעיקרו נעשו כדי לרסן את ההוצאות ולהוריד מהחוב הלאומי.
התוצאות שהודגשו לאורך נשיאותו של קולידג' הוכיחו את ההשפעה החיובית של פעילות הממשל תחתיו כדי למנוע מיתון כלכלי.
הובר לעומת זאת הביא להתערבות ממשלתית תקציבית נרחבת אשר לנוכח העובדה שגררה הישענות מחודשת של הכלכלה הפרטית בכלכלה הלאומית, גרר את המדינה אחרי החברות הפרטיות לתוך המשבר החריף בשנת 1929.
למלחמת העולם הראשונה היה קשר רב לערעור ייצוב המטבעות ושערי החליפין של מדינות ברחבי העולם.
הצורך ביציבות והחתירה אחר תקן מטבע יציב לשער חליפין היו מהגורמים המגדירים של כלכלת שנות העשרים הבינלאומית.
לאחר המלחמה חזר בהדרגה הסחר חליפין בזהב אך בארצות הברית נותר שוק הזהב רק חלק אחד מתוך התוצרים הכלכליים שיכלו לשמש כשערי חליפין.
ארצות הברית יצאה מהמלחמה בכלכלה חזקה יותר משנכנסה אליה.
אף על פי שארצות הברית הייתה מעורבת רבות בהסדרת חובות ובנושאים אחרים במדיניות חוץ, היא לא הצליחה לכוון או לתאם באופן חד צדדי את המצב הכלכלי והפוליטי של מדינות אחרות.
רוב כלכלת המסחר בזהב ירדה בארצות הברית במהלך שנות העשרים והתרכזה בעיקר בצרפת.
במצב הנתון הפך הדולר האמריקני לשער החליפין הנפוץ ביותר ברחבי העולם.
מצב זה הפך את הכלכלה האמריקנית לזאת שעליה נשענו כלכלות רבות, בעיקר של מעצמות אירופאיות.
לכן, כאשר פרץ המשבר הכלכלי ב-1929, לקח זמן קצר מאוד עד שהשפיע בצורה חריפה עד מאוד על רוב המדינות אשר נשענו כלכלית על ארצות הברית.
מצבים של הישענויות כלכליות אשר גררו פגיעה במשקיע ובמושקע במהלך משברים כלכליים קודמים היו ידועים.
מה שהבדיל משברים קודמים מהשפל של 1929 היה רמת ההישענות הכלכלית הבינלאומית על ארצות הברית, שהתאפשרה הודות לגלובליזציה של השוק החופשי.
קולידג' הלך לעולמו ב-5 בינואר 1933, קצת לפני השעה 13:00 בצהריים.
אשתו גרייס החליטה לשמור על טקס ההלוויה קצר ופשוט ללא הספד ודחתה את כל ההצעות לקיום מצעד רשמי בוושינגטון ובבוסטון.
היא קבעה שההלוויה תתרחש בנורת'המפטון בכנסיית הקהילה אדוארד עם קבורה בחלקת המשפחה בפלימות' נוץ', ורמונט, וכי ההלוויה תהיה ביום שבת, 7 בינואר, פחות משני ימים שלמים לאחר פטירתו של קולידג'.
בשבת בבוקר יצאה רכבת מוושינגטון לכיוון נורת'המפטון.
על סיפונה היו הנשיא היוצא הובר ורעייתו, סגן הנשיא קרטיס, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית; צ'ארלס אוונס יוז, שר המלחמה סטימסון, חברי קבינט אחרים, שופטי בית המשפט העליון ומנהיגי קונגרס למיניהם.
כל מושלי מדינות ניו אינגלנד היו נוכחים בהלוויה.
הנשיא הנכנס, פרנקלין דלאנו רוזוולט, שלח את בנו ג'יימס ואשתו אלינור, כנציגיו האישיים.
פירוש הדבר שישבו שלוש נשים ראשונות בכנסיית אדוארדס - גרייס קולידג', לו הובר ואלינור רוזוולט.
בערך בשעה 8 בבוקר ביום שבת הארון שהכיל את גופתו של קולידג' נלקח מבית המשפחה בפלימות' נוץ' והועבר לכנסיית אדוארדס.
משמר כבוד של משטרת נורת'המפטון העביר את הגופה לכנסייה שם הוצגה עם משמר כבוד של שני אנשים.
למרות כל התכנון שבוצע לקראת האירוע, הפקידים המתכננים של ההלוויה טעו בהרבה בחישוב שלהם לגבי כמות האנשים שירצו לחלוק כבוד אחרון לנשיא המנוח קולידג'.
בשעה 8:30 נפתחו דלתות הכנסייה לציבור כדי לעבור על יד הארון, אך הקהל ברחוב הראשי היה כה גדול והרגש כה עז, עד שהרשויות התקשו לשלוט בו.
המצב כמעט יצא משליטה כאשר, על פי לוח הזמנים שתוכנן מראש, הדלתות נסגרו בשעה 9:30 ומאות נשללו מהצצה אחרונה בארונו של הנשיא המנוח קולידג'.
כל הספסלים במפלס התחתון של הכנסייה הוקצו בקפידה לנכבדים ולעיתונות ובהתאם לכך נותרה רק המרפסת לצפייה של הקהל הציבורי.
טקס הקבורה החל מעט אחרי השעה 10:00, ונמשך כעשרים דקות.
כאמור, קולידג' חונך בחינוך פוריטני מסורתי ובצעירותו לא היה מקושר כלל וכלל ליהודים.
עם זאת, בהמשך חייו היו לו קשרים אישיים עם קומץ יהודים, כולל אדולף אוקס, הבעלים והמוציא לאור של הניו יורק טיימס; לואי מרשל, עורך דין בולט ומייסד הוועד היהודי האמריקני; יוג'ין יצחק מאייר, שאותו מינה לתפקיד מנהלי במועצת ההלוואות הפדרלית, שנסחפה בשערורייה; וגם בנקאי ההשקעות ואיל הכרייה אדולף לואיסון.
בשנת 1924 אירח קולידג' את הרב הראשי האשכנזי הראשון, אברהם יצחק הכהן קוק, בביקורו של האחרון בבית הלבן.
קולידג' חתם בתקופת נשיאותו על "האמנה האנגלו-אמריקאית אודות פלשתינה" (The Anglo-American Convention on Palestine), אשר הכירה בסמכות המנדט הבריטי על ארץ ישראל והדגישה את תמיכתה של ארצות הברית בהקמת בית לאומי יהודי בארץ ישראל.
באמצעות חתימתו של קולידג' על האמנה ב-2 במרץ 1925, ארצות הברית הכירה רשמית בקשר ההיסטורי של העם היהודי עם ארץ ישראל ובכינון מחדש של ביתם הלאומי שם.
בהתאם לסעיף 6 של האמנה נאמר כי: "הנהלת פלשתינה תעודד, בשיתוף פעולה עם הסוכנות היהודית, התיישבות צפופה של היהודים על הארץ, כולל נחלות למדינה ונחלות שאינן נדרשות לצרכים ציבוריים." האמנה האנגלו-אמריקאית נותרה בתוקף עד להקמתה של מדינת ישראל ב-15 במאי 1948.
היה גם חשש שיהודים שהיגרו לארצות הברית מברית המועצות נשאו אידאולוגיה קומוניסטית אשר עלולה הייתה לערער את מוסדות המדינה של ארצות הברית.
למרות המוניטין שלו כאדם שקט, קולידג' השתמש ברדיו כמה פעמים במהלך כהונתו.
הוא ערך 520 מסיבות עיתונאים במהלך כהונתו ונפגש עם כתבים יותר מאשר כל נשיא.
נאום השבעתו השני היה נאום ההשבעה הראשון ששודר ברדיו.
ב-6 בדצמבר 1923, הוא היה לנשיא הראשון שנאומו בפני הקונגרס שודר ברדיו.
הוא חתם על חוק הרדיו של 1927, שהקים את ועדת הרדיו הפדרלית.
ב-11 באוגוסט 1924, צולם קולידג' בבית הלבן, וכך היה לנשיא הראשון שהופיע בסרט אילם.
ב-1927, כשצ'ארלס לינדברג חזר מטיסתו מעל האוקיינוס האטלנטי, קולידג' קיבל את פניו, וצולם בתצלום עם קול.
קולידג' הוא הנשיא היחיד שפניו הופיעו על מטבע במהלך חייו, ב-1926. לאחר מותו הופיע גם על בולים.
אפקט קולידג', תופעה מתחום הביולוגיה שבה גברים מגבירים את עוררותם המינית כלפי שותפות חדשות, גם אם סירבו לקיים יחסי מין עם שותפות קודמות, נקרא על שמו.
רונלד רייגן טען שקולידג' היה הנשיא האהוב עליו, בגלל אמונתו בממשל פדרלי מצומצם.
רייגן טען שטיפולו של קולידג' בשוטרים השובתים בבוסטון נתן לו השראה במהלך שביתת פקחי הטיסה בארצות הברית ב-1981. בקרב שמרנים, נחשב קולידג' נשיא אהוד.
באידאולוגיה הפוליטית שלו, קולידג' היה שמרן עוד מחינוכו בילדות.
הדבר נראה בעיקר לנוכח התמקדותו בשימור חירותו וחופשו של הפרט, הגנתו על זכויות הקניין, תמיכתו בדת, עידוד סובלנות על ידי דוגמה אישית בזמנים של משבר וקשיים, והכבוד הרב שרחש לחוק, למוסדות עתיקים, ולמנהגי החברה.
בכל הנוגע לחקיקה חדשה, הוא דאג לכך שהיא לא רק חוקתית אלא גם עונה על צורך אמיתי באופן מעשי.
אף על פי שביטל חקיקות רבות הוא לא חשש מלהשתמש בסמכויות השלטון, במידת הצורך, כדי לתת מענה לצרכים ציבוריים יוצאי דופן, כפי שהוכח במהלך שיטפון נהר המיסיסיפי הגדול בשנת 1927, כאשר סוכנויות ממשלתיות והצלב האדום שילבו מאמצים להתמודד עם המשבר.
קולידג' מנע מעבר של 50 חקיקות במהלך כהונתו בכך שהטיל עליהן וטו או לעיתים פשוט לא השיבם חזרה אל הקונגרס ובכך סימן את התנגדותו להעברתן.
הוא נודע בציטוט: קולידג' התאים עצמו לאווירה הציבורית, ותמך בצעדי חקיקה פרוגרסיבים או ליברליים בימיו בפוליטיקה של מסצ'וסטס.
ואכן, בשלב מוקדם הוא נחשב אף לפוליטיקאי ליברל.
הוא אהד את הקריאות לשוויון זכויות לנשים ולהסדרת זכויות פועלים.
לאורך כל הקריירה שלו, הוא היה תומך נחרץ בפיתוח של מערכות החינוך, העלה את שכר המורים כראש העיר של נורת'המפטון.
קולידג' צוטט בנוגע לפועלו של משרד הנשיא האמריקאי:
מכל נשיאי ארצות הברית, קולידג' היה הנשיא עם הכמות השנייה הכי גדולה של חיות מחמד בתקופת נשיאותו, שני רק לתאודור רוזוולט.
לזוג קולידג' היו שני דביבונים שנקראו רבקה וראובן.
ארבעה ציפורי שיר בשמות ניפ, טאק, פיטר פיפר וסנופלאק.
בנוסף לציפורי השיר היה גולדי שהיה ציפור זהובה, דו-פאני שהיה ציפור שיר ירוקה ואווז בשם אינוץ'.
שונר מצוי בשם סמוקי ושני חתולי בית שנקראו בלאקי וטיגר.
בנוסף לכך היו לקולידג' שני גורי אריות שנקראו "הורדת מס" ו"לשכת התקציב".
היפופוטם בשם בילי, וולבי זנב-שוט ואנטילופה קטנה חסרי שם, דוב שחור אמריקני בשם ברונו ו-13 ברווזים.
קלוּז'-נאפּוֹקָה (ברומנית: Cluj-Napoca, אלפבית פונטי בינלאומי: ; בהונגרית: Kolozsvár; בתקופה הרומית: Napoca; בלטינית של ימי הביניים: Castrum Clus או Claudiopolis; בגרמנית: Klausenburg; ביידיש: קלויזענבורג) היא עיר בצפון-מערב רומניה, בחבל ההיסטורי טרנסילבניה, ועיר הבירה של מחוז קלוז' ושל טרנסילבניה כולה.
העיר היא אחד המרכזים האקדמיים, התרבותיים והתעשייתיים החשובים ביותר במדינה והיא העיר השנייה בגודלה בה.
היא ממוקמת כ־330 ק"מ צפון-מערבית לבירת רומניה בוקרשט, בעמק נהר הסומש הקטן (רומנית: Someşul Mic; הונגרית: Kis-Szamos).
מקור שמה של העיר, קלוז', מהשם הלטיני "Castrum Clus", שהאזכור הראשון שלו הידוע בימינו היה במאה ה־12, בתור המצודה של העיר.
פירוש המילה "clus" בלטינית – "סגור", ומייחסים את השם להרים ולגבעות המקיפות את העיר ו"סוגרות" עליה.
הסבר אחר גורס כי מקור השם בשפה הגרמנית, מהשם Klaus או מהמילה הארכאית Klus (שמשמעותה: "מעבר הרים" או "מחסום").
החל מסוף המאה ה-16 נודעה העיר בעיקר בשמה ההונגרי, Kolozsvár (קולוז'וואר) או בשמה הגרמני Klausenburg (קלאוזנבורג), שכן היא הייתה חלק מנסיכות טרנסילבניה ומממלכת הונגריה, מאוחר יותר מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ורוב אוכלוסייתה הייתה דוברת הונגרית.
לאחר שהעיר עברה לריבונות ממלכת רומניה ב־1918, שוּנה שמה לשם הרומני Cluj (קלוז').
מתוך כוונה לייצג את מקורה העתיק הטרום-הונגרי של העיר, נוסף לה בשנת 1974, בימי שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו, שמה הרומי הקדום, אולי ממוצא דאקי, נאפוקה, וכך קיבלה את השם קלוז'-נאפוקה (Cluj-Napoca).
לאחר כיבוש דאקיה על ידי האימפריה הרומית במאה ה־2, הקים הקיסר טראיאנוס מחנה קבע בשם נאפוקה (Napoca) עבור לגיון שהוצב באזור.
מגורי הקבע של לגיון רומי באזור הביאו להתפתחות עיר באזור ואדריאנוס העניק לעיר מעמד של "מוניקיפיום".
במהלך שלטונו של מרקוס אאורליוס שודרגה נאפוקה למעמד הגבוה ביותר של עיר רומאית (קולוניה).
מעמדה הלך ועלה במהלך הדורות, ונאפוקה הפכה לעיר הבירה של הפרובינקיה פורוליסנסיס (Provincia Porolissensis).
בתקופת נדידת העמים נחרבה העיר.
ברבות השנים כבשו המדיארים את האזור, והוא הפך לחלק מממלכת הונגריה.
כחלק מהמאמצים לחיזוק אזורי הספר המזרחיים של הממלכה כנגד פלישות, עודד המלך אישטוואן החמישי קבוצה של סאקסונים מטרנסילבניה להתיישב בסמוך להריסות נאפוקה הרומאית בשנת 1272. על מנת לעודד את ההתיישבות, העניק אישטוואן החמישי לעיר זכויות יתר רבות.
הם קראו ליישובם בשם הגרמני קלאוזנבורג, אשר נגזר מהמילה הגרמנית העתיקה "Klause", שפירושו "מעבר הרים".
במהלך ימי הביניים הייתה ידועה העיר כקלאוזנבורג וקולוז'וואר בפי תושביה הגרמנים וההונגרים, בהתאמה.
הקיסר זיגמונד בנה בעיר כנסייה על שמו של המלאך מיכאל.
ב־1405 הפכה קלוז' לעיר חופשית.
בתקופה זו, אחוז התושבים ההונגרים והגרמנים בה היה שווה.
בסביבות שנת 1443 נולד בעיר מי שעתיד היה להיות מתיאש, מלך הונגריה, בשמו המקורי מתיאש הוניאדי (בהונגרית: Mátyás Hunyadi; רומנית: Matei Corvin), שבתקופת שלטונו פעל להשגת שוויון זכויות משפטי בין הגרמנים להונגרים בעיר.
עם כיבוש הונגריה על ידי העות'מאנים, הפכה קלוז' ב־1541 לחלק מהנסיכות העצמאית של טרנסילבניה.
אף על פי שבאותה התקופה הייתה אלבה יוליה בירת נסיכות טרנסילבניה, קלוז' היוותה את המרכז התרבותי והדתי של הנסיכות.
במהלך הדורות הבאים ניטשו קרבות רבים בין ההונגרים והעות'מאנים, דבר שהוריד את קרנם של הגרמנים באזור.
עם השנים, הוביל הדבר להפיכתה של העיר למרכז האצולה ואנשי הרוח ההונגרים.
עם חתימתו של הסכם קרלוביץ ב־1699 הפכה קלוז' לחלק מממלכתה של שושלת הבסבורג האוסטרית.
ב־1791 יצא לאור העיתון הראשון בעיר, בשפה ההונגרית, וחברת תיאטראות הונגרית ראשונה הוקמה בשנה שלאחר מכן.
ב־1798 נפגעה העיר משרפה קשה.
בין השנים 1790–1848 ו־1861–1867 הייתה קלוז' בירתה של הנסיכות הגדולה של טרנסילבניה באימפריה האוסטרית.
במהלך מאורעות "אביב העמים" ניסו ההונגרים באימפריה האוסטרית להתקומם נגד השלטונות האוסטריים, והוצבו בעיר כוחות הונגריים תחת הנהגתו של הגנרל הפולני יוזף בם (Józef Bem).
לאחר ההכרזה על הקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית (ה־"Ausgleich") ב־1867, קלוז' וטרנסילבניה כולה סופחו שוב לשטחה של ממלכת הונגריה, וקלוז' הייתה העיר השנייה בגודלה בממלכה, אחרי בודפשט, והפכה לבירת מחוז קולוז' (הונגרית: Kolozs).
במסגרת חוזה טריאנון, שנחתם לאחר מלחמת העולם הראשונה, הפכה קלוז' לחלק מממלכת רומניה, יחד עם כל טרנסילבניה.
ב־1940 סופחה קלוז' שוב להונגריה, יחד עם כל צפון טרנסילבניה, אך נכבשה חזרה על ידי כוחות רומניים וסובייטים באוקטובר 1944. בחוזה פריז של 1947 סופחה קלוז' רשמית חזרה לרומניה.
עד שנות ה-50 של המאה ה-20 המשיכה האוכלוסייה ההונגרית להוות רוב בקלוז', אך על פי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1966 על ידי השלטונות הקומוניסטיים ברומניה, היו בעיר 56% רומנים ו־41% הונגרים.
ב־1974 שונה שמה של העיר על ידי השלטונות הקומוניסטיים לקלוז'-נאפוקה, ובכך נוסף לה שם הקולוניה הרומאית שהייתה באזור.
ייתכן שהדבר בוצע על מנת לחזק את המורשת הלא־הונגרית של העיר.
ישנם חוקרים שמטילים ספק בתאוריה לפיה הרומנים הם צאצאים של אותם הדאקים שהתיישבו באזור העיר, אם כי אחרים מאמינים שכך אכן היה.
לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי ברומניה ב־1989, נבחר לראשות העיר הפוליטיקאי הקומוניסטי לשעבר גאורגה פונאר (Gheorghe Funar), שנחשב בעיני רבים לבעל דעות לאומניות.
בתקופת שלטונו הושם דגש על סימנים לאומיים רומניים ברחבי העיר, כתליית דגלי הלאום הרומני בכל רחבי העיר וצביעת מבני ציבור רבים בצבעי הטריקולור הרומני.
כלפי פונאר הושמעה ביקורת, שהוא העדיף את ההשקעה בלאומיות על חשבון שיקום העיר אשר סבלה מהזנחה קשה בתקופה הקומוניסטית ובתקופת כהונתו.
בשנת 2004 נבחר לראשות העיר אמיל בוק מהמפלגה הדמוקרטית.
בוֹק פעל לשיקום העיר והיחסים בין הקבוצות האתניות בה.
כבר מימי הביניים הייתה קלוז' עיר רב־תרבותית בעלת חיים תרבותיים ודתיים מגוונים.
ההרכב האתני, על פי מפקד אוכלוסין רשמי משנת 2002 הוא:
בשנת 2002 מנתה אוכלוסיית קלוז' 318,027 נפש, מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודלה ברומניה, אחרי הבירה בוקרשט והעיר יאשי.
מקובל לומר שקלוז' נמצאת ב"תחרות" מתמדת עם יאשי על מעמד העיר השנייה בגודלה במדינה, ושתיהן מונות בערך אותו מספר תושבים.
במהלך השנים, עברה השליטה על קלוז' בין כוחות שונים באזור: בשנת 1918 סופח חבל טרנסילבניה לרומניה והעיר עברה מריבונות אוסטרו־הונגרית לריבונות רומנית.
באוגוסט 1940 עברה צפון טרנסילבניה לשליטה הונגרית, ועמה העיר קלוז'.
שינויים פוליטיים אלו באו לידי ביטוי בהרכב האתני של אוכלוסיית העיר, כפי שניתן להבחין מנתוני מפקדים רשמיים שנערכו בעבר:
כיוון שבמהלך המלחמה הייתה קלוז' בשטח הונגריה, הוכנסו יהודי העיר בשנת 1944 לגטאות ובין מאי ליוני 1944 נשלחו להשמדה באושוויץ.
גורלם של שאר יהודי הונגריה, ובכללם של יהודי צפון טרנסילבניה, היה דומה.
במהלך השלטון ההונגרי, בשנת 1944, רוכזו יהודי העיר בגטו קולוז'וואר והוחזקו שם בתנאים תת-אנושיים, בצפיפות וללא כל שירותים.
חלק מהיהודים ניצלו הודות לד"ר פישר, ממנהיגי הקהילה וחותנו של ישראל קסטנר, שדאג להכללתם ברכבת ההצלה של קסטנר.
כיום, בתחילת המאה ה-21, יש בקלוז' קהילה יהודית קטנה המפעילה בית כנסת, מסעדה כשרה ובית חב"ד בראשות שליח חב"ד הרב דובער אורגד.
העיר קלוז' מהווה אחד המרכזים האקדמיים החשובים ביותר ברומניה בפרט ובאירופה בכלל.
החינוך עמד במרכזה של העיר זה שנים רבות וגם בימינו.
בעבר פעלה בעיר אוניברסיטת קלוז' (רומנית: Universitatea din Cluj; הונגרית: Kolozsvári Tudományegyetem), שנוסדה בשנת 1872 על ידי הקיסר פרנץ יוזף הראשון.
ב־1881 שונה שמה ל"אוניברסיטת פרנץ יוזף".
לאחר מלחמת העולם הראשונה ב־1919 עברה קלוז' לריבונות רומנית, והאוניברסיטה עברה לבודפשט, וכעבור שנתיים, ב־1921, עברה לעיר ההונגרית סגד.
באוגוסט 1940 עברה קלוז' שוב לריבונות הונגרית, והאוניברסיטה חזרה לעיר מוצאה, עד לסוף המלחמה ב־1945. שמה שונה לאוניברסיטת סגד, וברבות השנים הפכה לאחת האוניברסיטאות המכובדות בהונגריה ובמרכז אירופה.
קלוז'-נאפוקה היא אחד המרכזים האקדמיים החשובים ביותר ברומניה.
בעיר נמצאת האוניברסיטה הגדולה ביותר ברומניה, אוניברסיטת באבש-בויאי (רומנית: Universitatea Babeş-Bolyai; לאתר הרשמי), בה לומדים למעלה מ־45,000 סטודנטים ב־21 פקולטות; לאוניברסיטה שלוחות בלמעלה מ־18 ערים, ויצא לה שם כאחת האוניברסיטאות המכובדות באירופה כולה.
בעיר ישנן גם אוניברסיטאות רבות אחרות, כדוגמת האוניברסיטה לחקלאות ווטרינריה, האוניברסיטה הטכנית של קלוז'-נאפוקה, אוניברסיטה לרפואה, אקדמיה למוזיקה, אוניברסיטה לאמנויות ועוד מוסדות אקדמיים אחרים בתחומים רבים.
באוניברסיטה פועלת הספרייה המרכזית שהוקמה בשנת 1872.
העיר היוותה כמעט מאז היווסדה מרכז כלכלי של האזור כולו, וכיום היא מהווה אחד מהמוקדים הכלכליים החשובים ברומניה.
קלוז' כיום היא, למעשה, העיר המרכזית ביותר בטרנסילבניה ואחת הערים הגדולות ברומניה, דבר שגרם לחברות, בנקים וכוחות פיננסיים רבים להתמקם בה.
למעלה מ־100 חברות טכנולוגיה עילית פועלות בעיר, ושתי אוניברסיטאות גדולות מכשירות גם מהנדסים.
כמו כן, בקלוז' פועלים מספר מרכזי קניות גדולים, תחום שהולך ומתפתח בשנים האחרונות ברומניה בכלל ובקלוז' בפרט.
מבשלת הבירה המפורסמת "אורסוס" ממוקמת בעיר.
בסמוך לה נמצא נמל התעופה הבינלאומי קלוז' נאפוקה.
טיסות ישירות מישראל לנמל תעופה זה נערכות על ידי חברות התעופה ויז אייר וטארום.
העיר קלוז'-נאפוקה היא אחת הערים המתוירות ביותר ברומניה.
ניתן למצוא בה אתרים מעניינים רבים, ביניהם:
כיכר אברם ינקו, בה ניתן למצוא את הכנסייה האורתודוקסית הגדולה ביותר בעיר, התיאטרון הלאומי ובית האופרה.
כיכר האיחוד (Piaţa Unirii), בה ניתן למצוא את כנסיית מיכאל הקדוש ופסלו של מתיאש הוניאדי.
כיכר מיכאי האמיץ עם פסלו של מיכאי האמיץ.
רחובות האוניברסיטה (Universităţii) וקוגלניצ'אנו ובהם אוניברסיטת באבש-בויאי והכנסייה הרפורמית.
כיכר לוצ'יאן בלאגה – משורר רומני שהיה מועמד לפרס נובל לספרות ומועמדותו נפסלה על ידי השלטונות הקומוניסטיים ברומניה.
בכיכר הנושאת את שמו ניתן למצוא את הספרייה המרכזית של האוניברסיטה.
שדרות הגיבורים (Bulevardul Eroilor) עם בית העירייה, הכנסייה היוונית־קתולית והאנדרטה החדשה לזכר כותבי ה"ממורנד" (זיכרון הדברים) – פעילים לשחרור הלאומי של הרומנים ששלחו רשימת דרישותיהם לקיסר ונכלאו על ידי השלטונות האוסטרו־הונגריים בסוף המאה ה־19.