tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אימלק הגיב על ידי חילופי חבריו הטובים של סיטלר בקבוצה, במקום זאת.
ב-28 בדצמבר 1979, אימלק העביר את מקדונלד לקולורדו רוקיז, יחד עם ג'ואל קוונוויל, בתמורה לווילף פיימנט ופאט היקי.
העסקה הפתיעה אפילו את מאמן טורונטו.
מקדונלד היה גמור מהעסקה, במיוחד משום שהוא ואשתו ציפו לילדם השני וזה עתה רכשו בית חדש.
באוטוביוגרפיה שלו משנת 1987, הוא טען כי אימלק ביצע את העסקה להכעיס.
מקדונלד גם נקלע לעימות עם אימלק בזמן ששימש כנציג הקבוצה של איגוד שחקני ליגת ההוקי הלאומית (NHLPA) כאשר המנכ"ל סירב לכבד תוספת של דמי היומיום ששולמו לכל שחקן.
העסקה גרמה לזעם בקרב האוהדים בטורונטו, שם מקדונלד היה בין השחקנים הפופולריים ביותר של הקבוצה.
בעוד אוהדים אספו כלונסאות מחוץ למייפל ליף גארדנס במחאה, מקדונלד אמר לתקשורת שהוא חש בר מזל שהחליפו אותו בעסקה, מהמצב המעורער בו היו הליפס והאשים את אימלק בכישלונות של הקבוצה על הקרח.
סיטלר התפטר כקפטן הקבוצה בעקבות העסקה.
בהגיעו לקולורדו, מקדונלד מצא את עצמו במרכזו של מאבק כוח נוסף.
בהיותו שמח בעובדה שאשתו הייתה במרחק של פחות משבועיים מהלידה, המאמן דון צ'רי נתן למקדונלד אישור לעזוב את הקבוצה בימי חופש כדי לחזור לאשתו בטורונטו.
אך הוא עשה זאת מבלי לקבל את אישורו של המנכ"ל ריי מירון, שלא הסכים לעיתים קרובות עם צ'רי ופיטר אותו במהלך העונה.
על הקרח, מקדונלד כבש 35 שערים עם הרוקיז וסיים עם 40 בסך הכול בין שתי הקבוצות.
שמועות נפוצו בעקבות העונה שבעלי מייפל ליפס, הרולד בלארד אמר לתקשורת שהוא מנסה לרכוש מחדש את מקדונלד.
הרוקיז חלקו על כך שהתקיים משא ומתן כזה, ובלארד התנצל במהירות על הידיעה לאחר שקולורדו איימה להגיש כתבי אישום נגד הבעלים של מייפל ליפס.
מקדונלד שימש כקפטן הרוקיז, וכבש 35 שערים ו-81 נקודות בעונת 1981, העונה המלאה היחידה שלו בקבוצה.
בהצהרה שקבוצתו צריכה להוסיף אופי ומנהיגות, קליף פלטשר השלים סוף סוף עסקה למקדונלד שבע שנים לאחר הניסיון הראשון שלו.
מקדונלד נרכש על ידי קלגרי פליימס, יחד עם בחירת דראפט, בתמורה לבוב מקמילן ודון לוור ב-25 בנובמבר 1981. העסקה התרחשה יום אחד לאחר המקום האחרון שרוקיז הפסידו לפליימס בתוצאה 9-2. לאחר שמטוס הקבוצה נחת בוויניפג, הודיעו למקדונלד על העסקה ונאמר לו לחזור לקלגרי.
בתחילה כעס, כיוון שהוא ראה בעסקה עלבון, שהקבוצה הגרועה ביותר ב-NHL דחתה אותו.
מקדונלד גם הרגיש את הלחץ שבצורך החלפת שני שחקני פליימס פופולריים כמו מקמילן ולוור, תוך שהוא גם עובד על החלמה מכתף שיצאה ממקומה ממנה סבל מוקדם יותר באותה שנה עם הרוקיז.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עם הפליימס בלילה שלאחר מכן, בניצחון 1–7 על לוס אנג'לס קינגס, לאחר מכן מקדונלד ציין שזה המשחק המהנה ביותר עבורו מזה זמן רב.
הוא זכה למחיאות כפיים רמות על ידי האוהדים שאימצו אותו מיד כגיבור מקומי, אף על פי שנדרשו לו שבעה משחקים עד שכבש את שערו הראשון כשחקן פליימס.
הוא הבקיע 34 שערים בקלגרי, ובשילוב עם ה-6 שכבש בקולורדו, סיים בפעם החמישית שלו עם 40 שערים בשש שנים.
עונת 1983 הובלטה על ידי הקרב של מקדונלד עם וויין גרצקי מאדמונטון אוילרס על הובלת השערים בליגה.
בתוך העונה ההתקפית הטובה בקריירה שלו, מקדונלד כבש שלושער מול פיטסבורג והעניק לו 47 שערים באמצע העונה למשחק האולסטאר של 1983, סך ששיווה את הקריירה שלו.
הוא נבחר להרכב הפותח במשחק האולסטאר והיה מלך השערים של הליגה, שני שערים לפני גרצקי.
מקדונלד סיים עם 66 שערים, חמישה פחות מ-71 של גרצקי.
באותה תקופה, רק גרצקי, מייק בוסי ופיל אספוזיטו כבשו אי פעם יותר שערים בעונת NHL אחת.
מקדונלד נבחר לנבחרת האולסטאר השנייה בפעם השנייה בקריירה שלו וזכה בגביע ביל מאסטרטון, שניתן לשחקן ש"מדגים בצורה הטובה ביותר את התכונות של התמדה, ספורטיביות ומסירות להוקי".
66 השערים שלו נותרו שיא עונתי של הפליימס.
בעקבות העסקה של פיל ראסל בקיץ 1983, מקדונלד ודאג ריסברו נבחרו לקפטנים משותפים בעונת 1984. אליהם הצטרף ג'ים פפלינסקי בעונה שלאחר מכן.
מקדונלד החמיץ 15 משחקים עקב פציעות שהפחיתו את הניקוד שלו ל-33 שערים ו-66 נקודות, אבל הוא שיחק במשחק האולסטאר הרביעי שלו.
הוא כבש את שער הפליימס הראשון בסאדלדום האולימפי, בערב הפתיחה של הבניין ב-15 באוקטובר 1983.
מקדונלד הפך לשחקן ה-21 בתולדות ה-NHL שכובש 400 שערים בקריירה, והגיע להישג בהפסד 4–7 בלוס אנג'לס ב-21 בדצמבר 1983. תחילה יוחס לו שער ההישג במשחקו הקודם, נגד וויניפג ג'טס, אך לאחר שבדק שידור חוזר של השער בעצמו, ביקש מקדונלד מהליגה לזכות את זה לחברו לקבוצה אדי בירס שהדף את חבטתו.
בעיות הפציעה שלו החמירו בעונת 1985 כאשר החמיץ את תחילת העונה עם שרירים מתוחים והוגבל ל-43 משחקים בלבד.
כשהתקרבה עונת 1986, מקדונלד סבל משאלות האם הוא הגיע לנקודה שבה גילו ופציעותיו פירושן שהוא לא יכול להיות עוד שחקן NHL יעיל.
בתקווה להוכיח את עצמו, הוא שם לו למטרה לשחק את כל 80 המשחקים עבור הפליימס.
הוא הצליח, וכבש 28 שערים ו-71 נקודות בתהליך, אף על פי שנקע את אגודלו בטרום העונה וסבל מפציעות קלות בברך וירך במהלך השנה.
מאוחר יותר אמר שזה היה עניין של גאווה עבורו לא להחמיץ משחק.
בפלייאוף, מקדונלד היה עד לאחת הטעויות הידועות לשמצה בתולדות ה-NHL.
כשהתוצאה הייתה שוויון לשניים במשחק השביעי בגמר בית סמית מול אדמונטון, מקדונלד רדף אחרי הרוקי של האוילרס, סטיב סמית מסביב לרשת של אדמונטון.
סמית ניסה למסור את הדסקית קדימה, אך בטעות פגע בחלק האחורי של מחליקיי השוער גרנט פיהר והסיט את הדסקית לרשת שלו.
התברר שהשער העצמי היה השער המנצח לפליימס שהדיחו את אדמונטון והעפילו לשלב הבא של הפלייאוף.
הניצחון על יריבתן המחוזית תרמה לחגיגות בקרב האוהדים, שיותר מעשרים אלף מהם קיבלו את הקבוצה תוך צהלות פרועות כאשר מטוסם נחת בנמל התעופה הבין-לאומי של קלגרי.
עם ניצחון על סנט לואיס בלוז מקדונלד הוביל את הקבוצה לעבר גמר גביע סטנלי ראשון, מול מונטריאול.
הסדרה הסתיימה באכזבה: הוא עקב מהספסל אחר חבריו לקבוצה שבחוסר הצלחה מנסים להשוות את השערים בדקה האחרונה והקנדיאנס הביסו את הפליימס בחמישה משחקים וזכו בגביע סטנלי.
שתי פציעות ברכיים נפרדות הגבילו את מקדונלד ב-1987. 14 שעריו ב-58 משחקים היו הכי מעט שכבש מאז עונתו כרוקי.
הוא השיג את ההישג של משחקו האלף בקריירה במשחק האחרון של הפליימס באותה עונה.
בעקבות 10 שערים בשישים משחקים ב-1988, מקדונלד השיג שני הישגים עיקריים נוספים ב-1989. ב-7 במרץ 1989, הוא צבר אלף נקודות בקריירה על ידי שער עטיפה מאחורי הרשת נגד בוב אסנסה בניצחון 5–9 מול ויניפג ג'טס.
שבועיים לאחר מכן, ב-21 במרץ, הוא כבש חמש מאות שערים בקריירה על ידי שער עטיפה כמעט זהה נגד מרק פיצפטריק מניו יורק איילנדרס.
זה היה השער האחרון בעונה סדירה בקריירת מקדונלד.
בגיל 36 ולקראת סוף הקריירה, פלייאוף 1989 היווה בפוטנציאל כסיכוי אחרון לזכות בגביע סטנלי.
הפליימס הביסו את ונקובר קנאקס, לוס אנג'לס קינגס ושיקגו בלאקהוקס והעפילו לגמר עם אותה יריבה בגמר הראשון ב-1986, מונטריאול קנדיאנס.
מקדונלד עזב את קו ההתקפה במשחקים השלישי, הרביעי והחמישי, אך עם קלגרי שהובילה את הסדרה 3-2 בניצחונות, המאמן טרי קריספ חש שאם הפליימס יכולים לזכות באליפות, אזי מגיע למקדונלד להיות במשחק.
החלטת קריספ השתלמה, כאשר במהלך המשחק השישי, מקדונלד דרך על הקרח לאחר עונש והצטרף להוקאן לוב וג'ו ניוונדיק בהתקפה של שלוש מול אחד לעבר שער מונטריאול.
לוב מסר את הדסקית קדימה לניוונדיק שראה את מקדונלד טס קדימה לצד ימין על הקרח.
מקדונלד קיבל את המסירה ואז חבט בדסקית לעבר כפפת שוער מונטריאול פטריק רואה ועזר לפליימס להוביל עם 2-1. דאג גילמור הוסיף שני שערים וקלגרי ניצחה בסדרה 2–4 וזכתה בפעם הראשונה בתולדותיה באליפות גביע סטנלי.
נשיא הליגה ג'ון זיגלר הציג את הגביע למקדונלד, לקפטן המשותף ג'ים פפלינסקי וקפטן חלופי טים האנטר.
בתור עונד את אות הקפטן לחולצתו במשחק, מקדונלד היה השחקן הראשון בפליימס שהניף את הגביע לפני שהקבוצה הצעידה את הגביע ברחבי האולם בחגיגות.
מקדונלד הודיע על פרישתו כשחקן ב-28 באוגוסט 1989, כשהוא מצהיר במסיבת עיתונאים שהוא קבע לפני שעונת 1989 החלה, שזאת עונתו האחרונה.
הוא אף חשף הצעה נוספת בעילום שם, שישחק ב-1990 אך הרגיש שזהו הזמן הנכון לסיים את הקריירה.
הפליימס שמו את מקדונלד למשנה הנשיא עם אחריות לתאגיד ופרשיות קהילתיות.
הוא בחר בתפקיד התאגיד, חלקית בשל עולם העסקים שקסם לו וחלקית כדי להישאר קרוב למשפחתו, לעומת תפקיד בפעילות ההוקי שדורשת יותר להתנייד.
התעניינותו בעסקים גדלו בעקבות עסקת מעברו לקלגרי, כאשר הוא הוצג במספר פרסומות וחתם על שטרות ברחבי דרום אלברטה.
הוא אף שירת בעברו כמשנה נשיא NHLPA בתחילת שנות השמונים.
מקדונלד החליף תפקידים ב-1992 כאשר הוא נבחר לתפקיד משנה הנשיא לשיווק.
לאחר ששימש במשך ארבע שנים בתפקיד זה, מקדונלד עבר לתפקיד משנה הנשיא לפיתוח התאגיד ב-1996.
מקדונלד היה חלק מוועדה שמטלתה לשכור קבוצת ניהול חדשה ביוני 2000. התקשורת שיערה שלאחר מספר שנים בהם שימש בתפקיד התאגיד, הוא יקווה שיפול לידו תפקיד פעילות ההוקי.
הוא לא קיבל תפקיד כזה וחודשיים לאחר השכרת קרייג באטון בתור מנהל משנה הנשיא ומנכ"ל הפליימס, מקדונלד הודיע על עזיבתו מהארגון.
מקדונלד הכחיש טענות ממקורות בקבוצה שהוא כעס שלא קיבל תפקיד חדש עם השכרת באטון.
הוא הצהיר שלאחר "19 שנים נהדרות פה בארגון אחד", זהו הזמן הנכון לפרוש.
הוא עודנו מחזיק בתפקיד פעוט בארגון, כשהוא משמש כחבר בוודעת קרן סאדלדום.
קן קינג, לאחרונה הושכר כנשיא הפליימס, ופיתה את מקדונלד לחזור לארגון שנה מאוחר יותר כאשר קרא לו לשמש כעוזר מנהל בפעולות הוקי.
מקדונלד החזיק בתפקיד עד 2003. הוא גם שירת בפעילויות הוקי בהוקי קנדה.
מקדונלד היה מנכ"ל נבחרת קנדה באליפויות העולם 2001 ו-2002. הוא חזר ב-2004 לתפקיד מנחה לסגל השחקנים ביחידת קנדה שזכתה במדליית זהב.
מקדונלד היה ידוע בעיקר כשחקן התקפי עם חבטות חזקות.
חבטת מפרק ידו נחשבה כיעילה, והבקעותיו הנועזות כנער תרמו לכינויו "לני מכונת ירי" ("Machine-Gun Lanny").
רד קלי שאימן את מקדונלד בעונתו הראשונה ב-NHL, נזכר שהוא התרשם מכישרון שליטת הדסקית של השחקן הצעיר והגן עליו מפני מבקרים שרצו להעבירו מטורונטו עקב התמודדויותיו הראשונות.
כן היה שחקן פיזי, עם רצון לשחק בסגנון חבטת שחקנים עם חבטות חזקות לפינות.
כאשר הגיל והפציעות עשו את שלהן, תפקידו מקדונלד עם הפליימס השתנה.
משך הזמן ששיחק הלך ופחת בשנותיו האחרונות, עם חוסר החשבתו בעיקרו כשחקן התקפי מאיים בקבוצה.
לעיתים תכופות עזב את הרכבו בעונתו האחרונה, מה שגרם לתלות בו ציפיות שיפיח מרץ בקבוצה בעת שחזר להרכב.
הוא נחשב ששמר על נוכחות כשחקן ותיק ופעל כמורה לשחקנים הצעירים שבקבוצה.
הפליימס הגיעו לקלגרי לאחר שעברו מאטלנטה בעונת 1981. הארגון הכניס ביטוי חולף, כאשר הרבה שחקנים שהורגלו למזג החם ולאוויר המרגיע של אטלנטה, לא היו מסוגלים או שלא רצו לסגל לעצמם את ציפיותיהם הגבוהות של האוהדים בקלגרי מהם.
דייוויד פויל ששימש באותה תקופה כעוזר מנכ"ל הפליימס, הצהיר שלקבוצה הייתה משבר על זהותה כתוצאה מכך.
זה היה במצב כזה שקליף פלטשר ביצע את העסקה עבור מקדונלד ב-25 בנובמבר 1981, כשהוא טוען שמקדונלד הוסיף שני מאפיינים שהפליימס החסירה: אופי ומנהיגות.
הגעת מקדונלד לקלגרי נחשבת כנקודת מפנה בארגון, ראשית בשל אישיותו וכן התנהגותו וצורת משחקו הגדירו את הפליימס בשנות השמונים.
פויל התווכח על כך שהבאתו סימנה על התחלה אמיתית בקבוצה בשיווק החדש: "העסקה עבור לני מקדונלד הייתה התחלת היסטוריית קלגרי פליימס.
הוא הביא את זהות קלגרי ואת האהובה הקנדית המערבית." כעורך טור וסופר משותף לאוטובוגרפיית מקדונלד, סטיב סימונס מאשר.
הוא הוסיף שהאכזבה המקצועית והאישיותית שמקדונלד סבל בטורונטו וקולורדו הביאו לכך שהרוויח הערכה גדולה יותר משתי הבחינות, גם על משחקו וגם עליו.
מקדונלד היה מאוד פופולרי בקרב חבריו לקבוצה והאוהדים בכל מקום בו שיחק, וכן בתקשורת הוא נבחר להיות אתלט השנה של קולורדו בשנת 1980 על ידי כתב הספורט של המדינה.
בהיותו מפורסם על יכולתו המנהיגותית, מקדונלד טיפח את הכבוד לשחקן הצעיר בקבוצה.
הוא הגיע ל-NHL בזמן היריבות עם ה-WHA על כישרונות עתידיים וגרמה לטירונים לחתום על חוזים רווחיים יותר מאשר בדור הקודם של השחקנים.
ההשלכות היו שמקדונלד התמודד מול מורת רוחם של שחקנים ותיקים יותר בטורונטו והחליט להראות כבוד גדול יותר לאלו שעקבו אחריו.
מאמצו הותיר התרשמות מבני מעמדו; אחד מהם היה טייגר ויליאמס שכינה את מקדונלד "שגריר גדול" ב-NHL.
הפליימס הפרישו את חולצת מקדונלד, שזו החולצה הראשונה שהופרשה בתולדות הקבוצה ותלו את מספרו 9 על קורות הסאדלדום האולימפי בטקס ב-17 במרץ 1990. כחלק ממחזורו ב-1992, הוא אף שחקן הפליימס הראשון שהתקבל להיכל התהילה של ההוקי.
שנה מאוחר יותר הוא התקבל להיכל התהילה של ספורט אלברטה.
תמונתו הונצחה במהלך פרישתו; ב-2008, הוא היה האתלט היחיד שהופיע ברשימת עשרת אזרחי אלברטה הגדולים ביותר שנערכה על ידי קלגרי הראלד.
ב-2017 למקדונלד הוענק במסדר הספורט, שסימן את התקבלותו להיכל התהילה של ספורט קנדה.
מקדונלד נקרא למסדר ההוקי בקנדה ב-2022. הוא משמש כנאמן בגביע סטנלי מאז 3 באוגוסט 2023.
מקדונלד פגש את אשתו ארדל בזמן ששיחק כנער עבור מדיסין האט טייגרס.
הם התחתנו ב-1975, ויש להם ארבעה ילדים: הבנות אנדרה וליאה והבנים בארט וגרהם.
המשפחה התיישבה בקלגרי לאחר העברת מקדונלד לפליימס.
הם אף מחזיקים בבעלותם בית קיץ במונטנה, שם המשפחה משקיעה במסעדות ומבשלות שיכר בקהילת לייקסייד.
עם בעלות משותפת של אנדרה, המבשלת מחשיבה את מקדונלד כהשראתה ומייצרת "סבל משופם מבוגר" ("Old 'Stache Porter") לכבודו.
שפמו העבות בסגנון וולרוס של מקדונלד, הפך לסמל אופייני מובהק ועזר לו להפך לדמות אייקונית בספורט.
הוא גידל את שפמו ב-1974, מעביר את הקיץ בעודו עוקב איזה סוג זקן הוא יכול לגדל.
בתור אחד שידע שהמייפל ליפס לא הרשו לשחקנים לגדל זקנים בזמנו, הוא תיאר זאת כ"שפם נורמלי" כאשר חזר לטורונטו.
מאוחר יותר, היו זמנים בהם הוא קיבל השראה משפמו של שחקן הבייסבול ספארקי ליל ובחר לגדל כזה בסגנון דומה.
זה הפך לסמל לפליימס כאשר חלק מהאוהדים לבשו שפמים אדומים מזויפים במהלך משחקי פלייאוף.
יצרני מכונות גילוח הציעו הסבת שטרות אם הוא יגלח את שפמו והוא סירב.
בקרב מאמציו לצדקה ולאנושיות, מקדונלד ידוע במיוחד על השתתפותו עם האולימפיאדה המיוחדת.
בתחילה התערה בארגון ב-1974 כאשר המייפל ליפס שאלוהו האם ייצג את הקבוצה במשחקי האולימפיאדה המיוחדת בקיץ.
האירוע החל את קשרי מקדונלד בחברה במשך עשורים.
הוא שימש כמאמן באולימפיאדה המיוחדת 1986 במשחקי הקיץ בקלגרי, וכן שימש כמאמן נבחרת קנדה בהוקי רצפה באולימפיאדה.
ב-1988, תרומותיו של מקדונלד לאולימפיאדה המיוחדת כמאמן ויו"ר משותף של הארגון וכן עבודתו עם רשת בתי החולים לילדים באלברטה, זוהו על ידי ה-NHL והוא נבחר לזכייה בגביע קינג קלנסי.
מקדונלד לפני כן כובד בזכיית פרס ראלף סקורפילד על הומניטריות וזכה בפרס ראשון ב-1987 וכן ב-1989.
ספרו האוטוביוגרפי לני, שנכתב בשיתוף עם סטיב סימונס, הוצא לאור ב-1987. כספר קנדי שנמכר בכמויות, זאת הייתה הצלחה לא צפויה למוציאים לאור מקגרו-היל.
עשרת אלפי עותקים נמכרו בחודשים הראשונים לאחר הוצאת הספר לאור, והמוציא תרם עשרת אלפים דולר לאולימפיאדה המיוחדת.
ב-2008, מקדונלד זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קלגרי.
ב-4 בפברואר 2024, בזמן שחזר הביתה מחגיגות האולסטאר 2024, מקדונלד חטף התקף לב וקיבל דום לב בנמל התעופה הבין-לאומי של קלגרי.
ראג'דיפ חימה קלט שיש בנמל התעופה אדם שסובל מבעיה רפואית קריטית ומיד החל בהחייאה.
שתי אחיות פנויות, שרי ורקנטין ודניס גק בדיוק נחתו מטיסה והמשיכו בהחייאה, כשהן מאפשרות לראג'דיפ למצוא בקרבת מקום AED.
חבר CPS מיהר לעברם וביחד הארבעה עבדו כדי לחדש את קצב ליבו של האדם במשך בערך 15 דקות, כשהם מחליפים בין החייאה לשימוש ב-AED.
הוא לאחר מכן הובהל לבית חולים למשך שבועיים, במהלכם עבר בעקיפין ארבעה ניתוחים וקיבל קוצב לב.
נוערפרסשנהמקור MVP AJHL 1970/71 נבחרת אולסטאר שנייה ב-AJHL 1970/71 נבחרת אולסטאר ב-WCHL 1972/73
פרסי קבוצהפרסשנהמקור אתלט השנה של מדינת קולורדו 1980גביע מולסון 1982/83 פרס ראלף סקורפילד על הומניטריות 1986/871988/89
לניניזם היא אידאולוגיה שנוצרה מפיתוח האידאולוגיה המרקסיסטית על ידי ולדימיר איליץ' לנין, מנהיגה הראשון של ברית המועצות.
אידאולוגיה זו דוגלת בשוויון כלכלי, חיסול המעמדות וביטול הבעלות הפרטית על אמצעי הייצור.
באידאולוגיה הלניניסטית מפותחים ומודגשים שני עקרונות מרכזיים: הדיקטטורה של הפרולטריון כאמצעי לבניית המהלך ההיסטורי המוביל לקומוניזם, והדגש על האפשרות של מעטים לעשות מהפכה שאחריה יוקמו גופים גדולים יותר כמו ועד מרכזי שינהיג את המפלגה.
לנין האמין כי על מנת לחולל מהפכה יש ליצור מפלגה של מהפכנים מקצועיים, שייבחרו להיות פעילים במסגרת מפלגה קומוניסטית.
בניגוד מסוים לגישה שהוצגה בתאוריה המרקסיסטית, לנין טען שהקפיטליזם ייפול בחוליה החלשה שלו, אותה ראה ברוסיה הקיסרית, ויישם את עקרונות הסוציאליזם במדינה בה התקיים שלטון מלוכני ורובו של העם עסק בחקלאות ולא כפועלים.
לנין פעל לפיתוח התודעה המעמדית של החקלאים והפרולטרים ולגרום למהפכה סוציאליסטית.
לכן, לנין דגל בהקמתה של מפלגה מרקסיסטית שתשמש חיל חלוץ שיוביל למהפכה של העם ולמענו.
כמו כן, לנין האמין בעקרון הצנטרליזם הדמוקרטי, אשר גורס בדמוקרטיה בתוך המפלגה הבולשיביקית, הזכות להתבטא ולהתווכח בחופשיות בתוך המפלגה, אך אחדות בפעולות מחוץ.
לאחר עלייתה לשלטון של מפלגה מרקסיסטית שתוביל מהפכה עבור ההמון, יגיע שלב בו תעורר המפלגה את העם לרעיונות המרקסיסטיים עד שלבסוף תוותר המפלגה על מעמדה על מנת להגשים את הקומוניזם, וזה דבר, שע"פ הלניניזם הצריך מהפכנים מקצוענים, שמומחים בביצוע ויישום מהפכות ורעיונות מהפכניים.
הלניניזם הוביל את הפלג הבולשביקי במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברוסיה בראשותו של לנין.
שמה של האידאולוגיה הלניניסטית לא נודעה בשם זה בתקופת שלטונו של לנין.
האידאולוגיה נקראה בשם זה על ידי תלמידיו של לנין.
לאחר עלייתו של סטלין נקראה האידאולוגיה (בתוספת הגיגיו של סטלין) בשם "מרקסיזם-לניניזם".
לניאדו - מרכז רפואי צאנז הוא בית חולים ציבורי הנמצא בקריית צאנז שבנתניה ומשרת את תושבי נתניה והסביבה.
המרכז הרפואי מנוהל לפי כללי ההלכה היהודית.
מאפיין נוסף המייחד את המרכז הרפואי הוא שאינו שובת, גם במקרים של סכסוכי עבודה עם ההנהלה.
במהלך צעדת המוות ירה נאצי באדמו"ר מקלויזנבורג.
אחד הכדורים פגע בידו של האדמו"ר, והוא נדר כי אם הקב"ה יעזור לו והוא ינצל מהמקום הזה, הוא ישתדל בכל כוחו לעשות למען חולי ישראל, שיוכלו להמשיך לחיות..
האדמו"ר איבד את אשתו הראשונה ואת אחד-עשר ילדיו בשואה.
אבן הפינה למרכז הונחה כבר בכ"ו באייר ה'תשי"ח (22 באוקטובר 1958) אך בשל קשיים תקציביים ומיעוט אחיות מוסמכות באזור השרון הוא החל לפעול באופן מלא רק לאחר כשמונה עשרה שנים – במהלך 1976.
כיום מכהן רבי צבי אלימלך הלברשטאם, כנשיא בית החולים.
בית החולים קרוי על שם אלפונס ויעקב אברהם לניאדו, שני אחים יהודים ממוצא סורי בעלי בנק בשווייץ, שבצוואתם הורו להקים בכספם מרכז רפואי בישראל.
במרכז הרפואי כ-460 מיטות אשפוז במגוון מחלקות הכוללות בית יולדות, מרכז לרפואה דחופה למבוגרים (מיון או מלר"ד) ומרכז לרפואה דחופה לילדים.
למלר"ד מגיעים מדי שנה מעל 60,000 מטופלים.
בחודש אפריל 2009 נפתחה מחלקה חדשה נוספת ליולדות.
לצד המרכז הרפואי פועל גם בית הספר לסיעוד ע"ש טסלר - בית ספר חרדי להכשרת אחיות, שתלמידותיו הן מהמגזר הדתי והחרדי, ובמקביל ללימודי הסיעוד הן משתתפות גם בלימודי קודש.
משנת 2016 מנהל בית החולים הוא הפרופסור צבי שמעוני.
לאחר שבית החולים סירב לתת שירותי הפריה חוץ גופית לנשים שאינן נשואות, הוגשה נגדו תובענה ייצוגית, ונפסק שעליו לשלם פיצוי של 1,800 ש"ח כל אחת מ-1,320 הנשים הזכאיות.
בנוסף נתן בית המשפט צו המורה לבית החולים "ליתן את מכלול השירותים הניתנים במרפאת הפריון בבית החולים לכל מטופלת הזקוקה להם, ללא קשר לשאלת מעמדה האישי".
מחוז לנינגרד הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
המחוז, הנמצא בשטחו של המחוז הפדרלי הצפון-מערבי, נקרא על שם העיר לנינגרד (ששמה שונה לסנקט פטרבורג).
עיר זו היא הייתה המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז, אף על פי שהיא עצמה לא נכללת במחוז ומהווה סובייקט פדרלי נפרד.
בשנת 2021 התקבלה החלטה עקרונית על מעבר בירת המחוז לעיר גטצ'ינה שמתפקדת כבירת המחוז משנת 2023.
המחוז הוקם ב-1 באוגוסט 1927. המחוז גובל באסטוניה במערב ובפינלנד בצפון-מערב.
בשטח המחוז עברה דרך מסחר עתיקה מסקנדינביה ליוון.
התיישבות רוסית באזור מוכרת מהמאה ה-8 כאשר ריוריק הקים את מרכז הפעילות שלו ביישוב לאדוגה עד שבהמשך הקים את העיר נובגורוד.
במהלך המאה ה-12–15 שליטה על השטחים באזור חולקה בין שוודיה לרפובליקת נובגורוד ורוסיה הצארית.
המחוז היה מאוכלס בהתיישבות רוסית ופינית.
הגבול באזור הוזז כתוצאה ממספר מלחמות.
בתקופת הצרות הרוסים איבדו שליטה על האזור ונותקו מהים הבלטי.
אחרי מלחמת הצפון, בתקופת פיוטר הגדול הרוסים התבססו סופית באזור והעבירו את עיר הבירה ממוסקבה לסנקט פטרבורג שהוקמה לצורך זה.
בתקופת האימפריה הרוסית נודע המחוז בשם גוברניית סנקט פטרבורג.
בשנת 1926 הוקם "חבל צפון מערב" ושטח המחוז שולב בו.
בשנת 1927 שמו של החבל שונה ל"מחוז לנינגרד".
שטח המחוז היה גדול בהרבה מהמחוז הנוכחי.
בקיץ 1927 הוקם מחוז לנינגרד.
בשנת 1938 הוקמו מחוזות חדשות ושטח מחוז לנינגרד התקרב לשטח הנוכחי.
בעקבות מלחמה עם פינלנד בשנת 1939 סופחו למחוז חלקים משמעותיים תוך פינוי האוכלוסייה המקומית.
בשנת 1944 ממנו פוצלו מחוז נובגורוד ומחוז פסקוב.
באותה שנה סודר הגבול בין רוסיה הסובייטית לבין אסטוניה הסובייטית.
בסוף 1944 שטחים באזור קרליה שהיו בעבר שייכים לפינלנד הועברו למחוז.
בהמשך אזורים מסוימים של המחוז הועברו לשטחי עיר לנינגרד.
כיום זהו אלכסנדר דרוזדנקו שמכהן משנת 2012. לידו פועלת ממשלת מחוז לנינגרד.
מבחינה מנהלית המחוז כולל 16 ראיונים, אוקרור עירוני (עיר סוסנובי בור) ואוקרוג מנהלי (עיר גטצ'ינה).
המחוז הוא בין האזורים המעטים ברוסיה שמתאפיין במגמת גידול אוכלוסייה.
כ-66% מאוכלוסיית האזור מתגוררת בערים.
בעיר הגדולה, גטצ'ינה, מתגוררים כ-92 אלף תושבים.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-82% מאוכלוסיית המחוז.
במהלך שנת 1939 אוכלוסייה פינית פונתה לשטחים בתוך פינלנד ולמקום הובאה אוכלוסייה מתוך רוסיה.
כתוצאה מכך הפינים כוללת כ-1,380 תושבים בלבד.
כתוצאה ממלחמת החורף כל אוכלוסיית ויבורג שהייתה העיר השנייה בגודלה בפינלנד פונתה ועתה העיר מאוכלסת ברוסים שהגיעו לעיר לאחר מלחמת העולם השנייה.
כלכלת המחוז קשורה באופן הדוק ביותר עם העיר סנקט פטרבורג.
חלק הארי של תושבי המחוז עובדים בסנקט פטרבורג.
תחנות הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג מגיעות ליישובי המחוז ומהוות אמצעי תחבורה יעיל ונוח.
בשטח המחוז נמצאת תחנת הכוח הגרעינית לנינגרד.
כך למשל בקורוביצינו התפתח אתר לתיירות חורף לרבות סקי בסגנון חופשי.
ארמון גטצ'ינה קיבל הכרה כאתר מורשת עולמית ומהווה אטרקציה תיירותית.
מסילת ברזל ראשונה הוקמה בשנת 1837. בשנת 1851 הופעלה מסילת ברזל למוסקבה.
החל משנת 2009 במסלול זה פועלים רכבות מהירות מדגם ספסאן.
דרך עיר ויבורג עוברת מסילת ברזל סנקט פטרבורג-הלסינקי.
בנוסף לכך פועלת רשת מפותחת של רכבות פרברים.
במחוז נבנה תחנה של הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג ודיפו.
קיימות תוכניות לבניית תחנה נוספת.
דרך שטחי המחוז עובר כביש מהיר M11 כביש מוסקבה-סנקט פטרבורג וכבישים לכיוון פינלנד ואסטוניה.
על חופי הים הבלטי פועלים מספר נמלים.
ליד עיר ויבורג פעלה תחנה מוצא של צינור גז "נורד סטרים" דרכו עבר גז טבעי לאירופה.
פעילות המתקן הופסקה בשנת 2022 עקב פיצוץ בקטע תת-ימי.
המחוז ממוקם בצפון מערב רוסיה האירופית ושטחו הכולל מגיע לכדי 84,500 קמ"ר והוא המחוז ה-38 בגודלו במדינה.
אורכו ממזרח למערב מגיע לכדי 500 ק"מ ומצפון לדרום מגיע אורכו ל-320 ק"מ.
המחוז גובל מצפון ברפובליקת קרליה, ממזרח במחוז וולוגדה, מדרום מזרח במחוז נובגורוד ומדרום גובל במחוז פסקוב ועם העיר סנקט פטרבורג.
המחוז גובל במערב עם מדינות האיחוד האירופי: ממערב, עם אסטוניה ומצפון-מערב עם פינלנד ועם המפרץ הפיני.
שטח המחוז למעט החלק הדרום-מזרחי הנושקלים הבלטי, ישנה רשת נהרות ענפה.
שטח הנהרות במחוז מגיע לכדי 50 אלף קמ"ר נוסף בשטח המחוז 1,800 אגמים, לרבות אגם לדוגה — האגם הגדול באירופה וחלק גדול מהמחוז כולל גם ביצות.
שם האגם שטח קמ"רעמוק במטרים
לַנין (בספרדית: Lanín) הוא הר געש בגבול ארגנטינה וצ'ילה, כ-50 ק"מ צפונית לסן מרטין דה לוס אנדס שבארגנטינה, וכ-50 ק"מ דרומית-מערבית לפוקון שבצ'ילה.
שלושה רבעים מההר הם בריבונות ארגנטינאית, וההר מצוי בתחומי הפארק הלאומי לנין.
הרבע שבריבונות צ'ילה מצוי בתחומי הפארק הלאומי ויאריקה.
גובהו של ההר 3,747 מטר מעל פני הים, וצדה הדרומי של פסגתו מכוסה קרחונים דרך קבע.
עד שנות ה-80 של המאה העשרים, היה קרחון גם בצד הצפוני, אך קרחון זה נמס כמעט לחלוטין.
הר הגעש לנין נחשב הר געש פעיל, אם כי הפעילות הוולקנית האחרונה בו הייתה במאה ה-18.
הר הגעש בולט לעומת המישורים הפטגוניים שממזרח לו, וביום בהיר ניתן לראותו אף מפיידרה דל אגילה, המרוחקת כ-200 ק"מ ממנו.
הר הגעש מופיע על דגלה ועל סמלה של פרובינציית נאוקן הארגנטינאית, שבתחומה הוא מצוי, ואף מוזכר בהמנונה.
לנסטר (באירית: Laighin / Cúige Laighean, באנגלית: Leinster) היא אחת מפרובינציות אירלנד.
זוהי הפרובינציה המאוכלסת ביותר באירלנד - כ-2.3 מיליון תושבים, בה שוכנת הבירה דבלין, ובסביבתה מרוכזת מרבית אוכלוסיית הפרובינציה.
הדגל של הפרובינציה מזכיר את סמל אירלנד, וכמוהו מכיל נבל אירי זהוב, אך על רקע ירוק.
שמה האנגלי של הפרובינציה נגזר מהמילים Laigin, כשמו של שבט עתיק שישב באזור לפנים, ו-staðr, מילה נורדית עתיקה שמשמעותה "ארץ" או "טריטוריה".
השם האירי Cúige Laighean נגזר מאותו מקור.
Laighean הוא שמו האירי של השבט, ו"Cúige" פירושה חמישית, אות לכך שבעבר נחלקה אירלנד לחמש פרובינציות.
גבולותיה של לנסטר עברו שינויים רבים, שהעיקרי שבהם הוא סיפוח שטחיה של מיד, הפרובינציה החמישית של אירלנד, בתקופתו של אוליבר קרומוול, שבמסגרתו סופחו ללנסטר המחוזות מית', וסטמית' ושטחים נוספים.
ללנסטר היסטוריה תרבותית עשירה, והיא מהווה מוקד מרכזי של החיים הכלכליים, הפוליטיים והתרבותיים באירלנד.
בפרובינציה שוכנת עיר הבירה דבלין, המרכזת מוסדות לאומיים, אוניברסיטאות, מוזיאונים, ומרכזי תרבות.
הדגל של לנסטר כולל נבל אירי מוזהב על רקע ירוק כהה – עיצוב הדומה לסמל אירלנד, אך משמש באופן בלתי רשמי כסמלה של הפרובינציה.
הנבל נחשב לאחד הסמלים העתיקים של אירלנד, והוא מסמל את התרבות הגאלית והמורשת המוזיקלית של האי.
בתחום הספורט, נבחרת המחוז של לנסטר בולטת בענפי הכדורגל הגאלי וההורלינג במסגרת GAA (התאחדות האתלטיקה הגאלית).
מחוז דבלין, ובו יש חלוקה נוספת לארבעה מחוזות משנה אדמיניסטרטיביים:
העיר דבלין, שאינה מחוז אך נהנית ממעמד של מחוז אדמיניסטרטיבי.
לנסופרזול הוא מעכב משאבות פרוטונים (PPI) המונע יצירת חומצה גסטרית בקיבה.
התרופה שפותחה על ידי חברת טקדה נמכרת באירופה החל מ-1991 והיא התרופה השנייה שיצאה לשוק במשפחת מעכבי משאבות פרוטונים (אחרי אומפרזול).
בארצות הברית אושרה לשימוש על ידי ה-FDA ב-1995.
לנסופרזול שייכת למשפחת תרופות מעכבות משאבות פרוטונים בדומה לאומפרזול.
לנסופרזול הוא תערובת רצמית (תערובת 1:1 של האננטיומרים דקסלנסופרזול (Kapidex) ולבולנסופרזול).
זמן מחצית החיים הממוצע של לנסופרזול בפלזמה הוא כ-1.5 שעות, אולם משך השפעת התרופה הוא יותר מ-24 שעות.
טיפול בכיבים בקיבה ובתריסריון, וכיבים עם רקע של שימוש בנוגדי דלקת שאינם סטרואידים (NSAID)
טיפול משלים בזיהום הליקובקטר פילורי יחד עם אנטיביוטיקה
מעכבי משאבות פרוטונים מפחיתים את הספיגה של תרופות נגד פטריות (איטראקונאזול, קטוקונאזול) ועשויים להעלות את הדיגוקסין בפלזמה
מעלה את ריכוז הסילוסטזול בפלזמה (סיכון להרעלה)
ספיגת לנסופרזול עשויה להיות מופחתת על ידי: סוכראלפאט, אמפיצילין, ביסאקודיל, דלאווירדין, פלווקסמין, אמינופילין, תאופילין, ווריקונאזול, אסטמיזול
לנין באוקטובר הוא סרט דרמה קומי בן 50 דקות בבימויו של יבגני רומן.
זוהי קומדיית מצבים שמספרת על גרישא (אלכסנדר סנדרוביץ') שחולם לפתוח מסעדה משלו ולהגיש בה את מטעמיו.
הוא מקבל בירושה כסף מדודו שהיה קומוניסט מושבע, שמתנה את הכסף בכך שהמסעדה תפעל לפי ערכים קומוניסטיים, ופסלו של לנין יוצב במרכז המסעדה.
גרישא נעזר בולאדלן (ולדימיר פרידמן), פסל קומוניסטי שמאמין שהקומוניזם יכבוש את העולם.
מוטי (אבי גרייניק), חברו הישראלי של גרישא, עוזר לו להקים את המסעדה ותוך כדי נדבק בלי משים ברעיון הקומוניסטי.
לב, (יצחק פקר), אביו של גרישא הוא משורר דיסידנטי, שסבל מהמשטר הקומוניסטי ומתנגד לרעיון.
הסרט קיבל השראה מסיפור אמיתי מחייו של יעקב רומן, אביו של יבגני רומן.
רומן כתב את התסריט ביחד עם ארקדי קרסילשיקוב.
הוא מיקם את סיפור העלילה בקהילה הרוסית באשדוד.
מלחין המוזיקה הוא אבי בנימין.
הסרט נעשה בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן רבינוביץ', והרשות השנייה.
הוא השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2010וזכה בו בציון לשבח בתחרות דרמות, ובציון לשבח לשחקן הראשי, אלכסנדר סנדרוביץ'.
שודר בפריים טיים בערוץ 2, ערוץ 10 ובסינמטקים ברחבי הארץ.
שחקן תפקיד אלכסנדר סנדרוביץ' גרישא, תפקיד ראשי יצחק פקר לב, אביו של גרישא אבי גרייניק מוטי ולדימיר פרידמן ואדלאן ג'ני פליישר פיאדור סטיב קוטלר דני אבישג מילוא עורכת הדין
לַנִצחוֹן הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".
"טוליה כריסטינה" – אוניית משא
"טוליה כריסטינה" ("Tullia Christina") נבנתה ב-1946, מעץ, ונצבעה בצבע אפור; ולה שני תרנים, תא היגוי מאחור, וצריפים בחרטום.
בעלת מנוע דיזל איטלקי מדגם אנסלדו.
אנשי המוסד לעלייה ב' רכשו אותה באיטליה.
הוכנה להפלגת העפלה על ידי פועלי מספנה מקומיים.
הוקמו דרגשי לינה על הספינה, וסירת הצלה ל-12 בני אדם; 13.5 טון דלק; מזון ל-14 יום; ו-8 טון מים.
רב החובל היה איטלקי ולצדו שישה אנשי צוות ובהם רופא.
מפקד האונייה היה איש הפלי"ם בני קרביץ ולצדו גדעון וייסר, והגדעוני ראובן אורן.
המלווים אנשי הפלי"ם הצטיידו בנשק: שני רובים, חמש מחסניות, אקדח, 180 כדורים, וכן הביאו מכשיר קשר תוצרת בית בתוך מזוודה, שנבנה על ידי רענן רובינשטיין.
189 המעפילים היו חניכי תנועות הנוער הציוניות, מכל הזרמים.
לאחר שנאספו במחנה ליד גאאטה, הם עלו לסיפון האונייה בנמל ברינדיזי.
הם חולקו לקבוצות על פי השתייכותם התנועתית, ולכל קבוצה מונה אחראי מקרבה.
האונייה הפליגה ב-8 במאי 1948.
התוכנית המקורית הייתה להיפגש עם האונייה "מדינת ישראל" ("נרקיס"), ליד האי קפלוניה (Cephalonia), צפונית לכרתים, ומשם להפליג יחד.
אחר כך להעביר אליה את המעפילים במרחק 200 מיל מחופי ארץ ישראל, וכן להעביר את צוות הימאים הזר, פרט למכונאי ורב החובל, ולחזור עימם לאיטליה.
ב-14 במאי הוחלט לא לבצע את ההעברה, אלא להמשיך יחדיו בהפלגה.
ההחלטה נתקבלה על ידי צוותי שתי הספינות מטעמי ביטחון.
בדרך נולדו תינוקות אחדים בשתי האוניות, ורופא אחד משותף עבר מאונייה אל אונייה.
במהלך ההפלגה נתקבלה הידיעה על הכרזת המדינה, ועמה הוראה להמשיך ולהניף דגל זר, ורק בנמל חיפה להחליפו ולהניף שלטים בעברית.
ב-16 במאי הופיעו בסמוך לה שתי משחתות בריטיות, אך הן לא התקרבו ולא יצרו מגע.
המעפילים הודרכו לא להתנגד אם מלחים בריטים ירצו לעלות על הסיפון.
יש להודיע להם כי מפליגים למדינת ישראל.
אם תגיע משחתת יש להיכנע במקרה שאין דרך אחרת.
"לניצחון" הגיעה בסמוך לנמל תל אביב ב-16 במאי 1948. היא הופנתה לשם מכיוון שנמל חיפה היה עדיין בשליטה בריטית.
תל אביב הופגזה באותו יום, לכן הוחלט לשוט ללב ים ולהגיע לחוף קיסריה.
ב-17 במאי התקלקל המנוע מול חוף תל אביב.
לכן הוחלט לבצע את ההורדה בחוף תל אביב.
באותו יום בשעה 02:50 עגנה הספינה בנמל תל אביב, והמעפילים ירדו אל החוף.
למחרת, ב-19 במאי, חזרה יחד עם האונייה "מדינת ישראל" לאיטליה.
לנין היא שוברת הקרח וכלי השיט האזרחי הראשון בעל הנעה גרעינית.
לצורכי פעילותה כשוברת קרח השתמשה לנין בכוח הדחף שלה, במתקנים אולטרה סאונדיים רבי עוצמה וגם בפצצות טרמיות, שהוטלו ממסוק, שנשלח מהספינה.
לנין פעלה באוקיינוס הארקטי שלוש שנים רצופות ללא קבלת דלק, בהתבססה רק על שלושת הכורים הגרעינים.
לפי חישוב שנעשה לנין הייתה יכולה להקיף 8 עד 10 פעמים את כדור הארץ מבלי לחדש דלק לכורים.
רק במהלך שנה אחת, 1962, לנין שחררה מהקרח 90 כלי שיט שונים.
במהלך השרות התרחשו שתי תקלות שקשורות עם המערך הגרעיני שהצריכו הוצאת דלק גרעיני.
תיקון התקלה השנייה אף דרש החלפה מלאה של הכור.
פעילות שוברת הקרח "לנין" הופסקה ב-1985 משום שדפנותיה נשחקו על ידי הקרח.
הספינה שופצה והוצבה במורמנסק כספינת מוזיאון.
לנין (בבלארוסית: Ле́нін; בפולנית: Lenin, ב-1939: Sosnkowicze) היא עיירה במחוז הומל שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר מהמאה ה-16 ככפר בבעלות משפחת רדזיוויל.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימו בה תנועות נוער ציוניות ובית ספר עברי.
ב-18 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו גייסו את יהודיה לעבודות כפייה, תוך הטלת גזירות שונות עליהם, ובהן איסור הליכה על מדרכות, איסור קשר עם לא יהודים, חובת ענידת טלאי צהוב והחרמת רכוש.
מעת לעת הוצאו להורג יהודים מהעיירה שהואשמו בקומוניזם.
במאי 1942 רוכזו כ-1,200 יהודי העיירה וכפרי הסביבה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, ממנו שולחו חלקם למחנה העבודה בהנצביץ'.
של העיירה לדאוג ל"טיהור" האזור מיהודים, בתוך בית הכנסת ריכזו 1,200 יהודים וכעבור מספר שעות הובילו אותם לאחד היערות בסביבה ושם נהרגו ליד התעלות שהוכנו עבור הגוויות.
רק 24 יהודים בני המקום ניצלו מאותה אקציה, כולם בעלי מקצועות שהיו חיוניים לגרמנים.
ב-14 באוגוסט 1942 ברחו מספר יהודים ממחנה העבודה בהנצביץ` ביניהם משה נוביק שהיה חזן ושוחט של לנין ביחד עם שני בניו.
היהודים שהצליחו לברוח, ברחו ליערות פולסיה והצטרפו לפלוגת הפרטיזנים, בניהם היה הסופר יחיאל גרנטשטיין.
רק כמה עשרות יהודים נשארו בעיירה לצורך עבודות כפייה, אך גם הם הצליחו להימלט ממנה חודש לאחר מכן בסיוע פרטיזנים יהודים.
לניאקיאה היא קבוצת צבירי העל הכוללת את צביר-על הבתולה שבה שוכנת הקבוצה המקומית שבתוכה גלקסיית שביל החלב.
הקבוצה כוללת כ-100,000 גלקסיות אשר מתפרסות על מרחק של 520 מיליון שנות אור (160 מיליון פארסק).
היא הוגדרה בספטמבר 2014 כשקבוצה של אסטרונומים מאוניברסיטאות הוואי וליון פרסמו דרך חדשה להגדיר צבירים לפי מהירות הגלקסיות אשר שוכנות בהם.
ההגדרה החדשה של קבוצת צבירי העל המקומית מסווגת את צביר העל המקומי, צביר על הבתולה כחלק מקבוצת צבירי העל המקומית.
מסתו של הצביר היא 1017 מסות שמש, מסה גדולה פי מאות אלפים מאשר מסת הגלקסיה שלנו, כמעט כמו מסת קבוצת צבירי העל שעון המטוטלת .
הצביר מחולק לארבעה חלקים עיקריים:
הצבירים המסיביים ביותר בקבוצת צבירי העל המקומית הם: הבתולה, הידרה, קנטאורוס, Abell 3565, Abell 3574, Abell 3521, פורנקס, ארידאנוס, ונורמה.
צביר העל כולו מורכב מ-300 עד 500 צבירי גלקסיות קבוצות מוכרים.
המספר האמיתי יכול להיות גדול בהרבה מכיוון שרק צבירי העל הידועים יכולים להיראות מהאזור אשר בו אנו נמצאים בשביל החלב.
קבוצות צבירי על הם מהמבנים הגדולים ביותר הידועים ביקום אך גבולותיהם קשיים להגדרה, במיוחד אם אתה נמצא בתוכם.
טלסקופי-רדיו שימושיים לגלות את התנועות של גלקסיות מקומיות.
בתוך קבוצת צבירי הגלקסיות שבו אנו נמצאים רוב הגלקסיות מופנות לכיוון מרכז הקבוצה, לכיוון מרכז מסה.
במקרה של קבוצת צבירי העל המקומית מוקד המשיכה נקרא המושך הגדול, הוא משפיע על תנועת הגלקסיות בקבוצה המקומית (אשר בה נמצאת בין היתר שביל החלב) ועל תנועת שאר הצבירים בקבוצת צבירי העל המקומית.
בניגוד לעצמים המרכיבים אותה, קבוצת צבירי העל המקומית אינה מחוברת בעזרת כוח גרביטציוני והיא צפויה להיקרע לגזרים על ידי האנרגיה האפלה.
הדרך החדשה לניתוח תנועת גלקסיות, להבחין בתנועה המוזרה של התפשטות היקום מסנן וינר, אשר עובד בשביל מציאת מיקום של עצמים, המאפשר ניתוח בקרבה של 92 מיליון פארסק (300 מיליון שנות אור) ומראה תבניות זרימה.
קבוצת צבירי העל המקומית נראית מתקדמת לכיוונה של קבוצת צבירי העל שפלי (אשר נקראת על שמו של הרלו שפלי), מה שיגרום להן ככל הנראה להפוך בעתיד לקבוצת צבירי על אחת.
האסטרונום הדרום אפריקני טוני פרל טען בשנת 1988 שהסחה לאדום של צביר על הבתולה ושל צביר העל הידרה-קנטאורוס תגרום להם להפוך לצביר על אחד.
קבוצות צבירי העל השוכנים ליד קבוצת צבירי העל המקומית הם: צביר העל שפלי, צביר העל הרקולס, צביר העל קומה, וצביר העל פרסאוס-מזל דגים (Perseus-Pisces).
הגבולות של צבירי העל השכנים וקבוצת צבירי העל המקומית אינם ברורים כך שאין יודעים היכן בדיוק נגמר כל אחד מהצבירים.
לנין פתחי עבדאללה פכרי א-רמלי היה אחד המחזאים הבולטים במצרים.
א-רמלי נולד בקהיר, שבה הוא חי ועבד.
אביו הסוציאליסט ואמו הקומוניסטית החליטו לקרוא לו בשם לנין, על שם וְלַדִימִיר אִילִיץ' אוּליַאנוֹב, שהיה ידוע בכינוי לנין (Ленин), שהנהיג את מהפכת אוקטובר ב-1917 ברוסיה והקים את ברית המועצות.
השם לנין גרם במשך שנים לא-רמלי מבוכה רבה.
א-רמלי כתב ספרות מגיל צעיר.
ב-1970 הוא סיים את המכון הגבוה לאומנויות הבמה בקהיר, החל לכתוב מחזות ותוך זמן קצר הפך למחזאי מצליח ומבוקש, ולמחזאי המצרי היחיד המתפרנס מכתיבה בלבד, בניגוד למחזאים וסופרים אחרים במצרים אשר צריכים לעבוד בעבודה נוספת למחייתם.
יחד עם חברו ללימודים, מוחמד סובחי (محمد صبحي) , הקים לאחר הלימודים תיאטרון שנקרא "סטודיו 80".
המחזות לתיאטרון זה נכתבו על ידי לנין א-רמלי, ומוחמד סובחי ביים אותם ושיחק בהם את התפקיד הראשי.
כל המחזות שהועלו בתיאטרון הזה זכו להצלחה רבה ופרסמו את המוניטין של המחזאי הצעיר.
א-רמלי היה מחזאי פורה, ולאחר שדרכי השניים נפרדו והתיאטרון נסגר כעבור כעשרים שנה, המשיך א-רמלי לכתוב, ולעיתים ביים בעצמו את מחזותיו.
העבודה בתוך התיאטרון הגבירה את המודעות שלו למדיום התיאטרוני ואת יכולתו להתאים את כתיבתו למדיום זה.
רוב מחזותיו של א-רמלי היו קומדיות חברתיות וסאטיריות שלעיתים קרובות תקפו בעוקצנות כשלים חברתיים וחולשות אנושיות.
לנין א-רמלי כתב גם מחזות אבסורד ואוונגרד, סאטירות קצרות וטורים בעניינים שונים בעיתונות המצרית, בהם הוא לעיתים התפלמס עם מבקריו.
בנוסף לכך הוא כתב גם תסריטי קולנוע וטלוויזיה, וכמה מהתסריטים שכתב הפכו לסרטים המצליחים ביותר בתולדות הקולנוע המצרי.
א-רמלי כתב גם סיפורים קצרים ומערכונים.
בכתיבתו השתמש א-רמלי בהרמזים (אַלוּזְיות) לאירועים בהיסטוריה המצרית ולתופעות תרבותיות רבות, ובעיקר לשירים מצריים, שקטעים מהם, שהיו מוכרים לכל מצרי, שולבו כחלק מהטקסט.
1989 - ברוכים הבאים, אדונים (أهلا يا بكوات)
תורגם לעברית: סעדון המשוגע מאת לנין אלרמלי, תרגמו אברהם חכים וגבריאל רוזנבאום, תל אביב: הוצאת גמיר, 1998
2016 - תיאטרון יפו העלה את המחזה סעדון המשוגע בעיבודו ובבימויו של יגאל עזרתי, בשיתוף בית הספר לאמנויות הבמה, מכללת סמינר הקיבוצים.
לנינגראדץ גאטצ'ינה הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר גטצ'ינה שבמחוז לנינגרד.
הקבוצה התמודדה בליגה הרוסית השלישית, אך בשנים 1992–1997 שיחקה בליגה המקצוענית והישג השיא שלה הוא מקום 7 באזור 4 של הליגה הרוסית השנייה בעונת 1992. הקבוצה פורקה ב-1997 והוקמה מחדש ב-2015.
בשנת 2019 החל בשיתוף פעולה הדוק עם מועדון הכדורגל לנינגראדץ ושינה את שמו ל"בית הספר לספורט לנינגראדץ גטצ'ינה".
משנת 2019: לנינגראדץ גטצ'ינה (СШ Ленинградец)
הקבוצה הוקמה לראשונה בשנת 1991 תחת השם "סטרויטל", אך כעבור שנה הפכה ל"אפקס" ומשנת 1993 נקראת בשם מועדון הכדורגל גטצ'ינה.
במשך 5 עונות רצופות הקבוצה התמודדה בגביע הרוסי בכדורגל, אך הישג שלה היה דווקא בליגה המקצוענית, לאחר שסיימה במקום השביעי באזור בליגה הרוסית השנייה.
מאמן הקבוצה במרבית שנות ה-90 היה ניקולאי גוסודארנקוב.
בעונת 1997 הקבוצה פורקה בשל קשיים כלכליים, אך הוקמה מחדש בשנת 2015, על בסיס בית הספר לכדורגל ומתמודדת מאז באליפות המחוז.
בעונת 2018 התמודדה בליגה הרוסית השלישית, אך סיימה במקום האחרון בבית עם מאזן עגום של 2 ניצחונות, שוויון אחד ו-17 הפסדים.
בשנת 2019 הפכה לקבוצת מילואים של לנינגראדץ.
אצטדיון הקבוצה מאז עונת 2018 הוא אצטדיון בלטייסקי.
אצטדיון אחר, אצטדיון ספרטק המכיל 7,220 מושבים, נמצא בשיפוצים ועם השלמת השיפוצים בשנת 2021 יכיל עד 15,000 מושבים.
הקבוצה מתאמנת במתחם מאריינבורג (ФОК «Мариенбург») בעיר גטצ'ינה הכולל אולם ספורט, בריכת שחיה, מגרש כדורגל, מגרש טניס שולחן וסאונה.
מועדון הכדורעף לנינגרדקה סנקט פטרבורג הוא שמו של מועדון כדורעף נשים מהעיר סנקט פטרבורג, שבצפון מערב רוסיה המתמודד בליגת העל הרוסית בכדורעף נשים.
הישג השיא של הקבוצה באליפות הרוסית הוא מקום חמישי בעונות 1993, 2008.
קבוצת הכדורעף "לנינגרדקה" נוסדה ב-1935 כחלק מאגודת ספרטק והיא נקראה בשם "ספרטק לנינגרד בשנים 1935–1977. בשנת 1978 נקרא TTU לנינגרד וזה היה שמה עד 2003 עת שונה שמה לשם הנוכחי.
הקבוצה התמודדה לראשונה באליפות ברית המועצות בעונת 1939 והשתתפה ב-43 עונות באליפות הבכירה.
בעונת 1992 נטלה חלק בליגת העל הרוסית בכדורעף נשים.
בעונת 2004 ירדה לליגת המשנה אך הבטיחה את חזרתה לליגת העל לאחר שזכתה באליפות הליגה בעונת 2005/2006. הקבוצה השתתפה בגביע האתגר האירופי וסיימה במקום השלישי בטורניר בעונת 2009. קבוצת הנוער של לנינגרדקה סיימה במקום השלישי באליפות הנוער בעונת 2011.
בעונת 2020 הקבוצה העפילה לחצי גמר הגביע, לראשונה מאז 2008.
אליפות ברית המועצות בכדורעף נשים
מועדון הכדורגל לנינגראדץ הוא מועדון כדורגל מקצועני, המייצג את מחוז לנינגרד ב.
ייחודו של המועדון בכך, שהוא נוטה שלא לרתום לשורותיו שחקן לא מקומי ובכך מגביל מאוד את הכישרונות שיכולים לשחק אצלו.
מועדון הכדורגל לנינגראדץ הוקם ביוזמת מושל מחוז לנינגרד אלכסנדר דרוזדנקו בקיץ 2018 במקום קבוצת טוסנו שפורקה, על מנת לייצג את מחוז לנינגרד בליגות המקצועניות ברוסיה.
משחק הבכורה הראשון של הקבוצה היה נגד קבוצת המילואים של לוקומוטיב מוסקבה, קאזאנקה, שהסתיים בניצחון 2:0 ואסף קהל של 650 אוהדים, רובם אוהדי טוסנו לשעבר.
הדרבי העירוני הראשון נערך ב-30 ביולי 2018 במסגרת משחקי הגביע הרוסי בכדורגל נגד זבזדה סנקט פטרבורג ובו הקבוצה הפסידה 1–3 לזבזדה, שהעפילה לשלב הבא.
בעונת 2019/2020 העפילה עד לשלב 32 האחרונות בגביע ממנו הודחה על ידי בלטיקה קלינינגרד במשחק שנכחו בו 1,300 צופים, במה שמהווה שיא צופים בתולדות הקבוצה והנובה ארנה.
בתום עונת 2020/2021 סיימה במקום השלישי בבית ב.
בעונת 2021/2022 התמקמה בצמרת הטבלה של הבית שלה בליגה השנייה, בעונה שכללה התמודדויות מול יריבות עירוניות כמו דינמו סנקט פטרבורג, זבזדה סנקט פטרבורג וזניט-2. בתום עונת 2022/2023 זכתה באליפות הבית בליגה השנייה והבטיחה העפלה לליגה הראשונה, שתי מחזורים לסיום העונה.
בתום עונת 2023/2024 ירדה חזרה לליגה השנייה.
מאז 2019 התפתחה יריבות עירונית בין לנינגראדץ לקבוצות נוספות מהעיר סנקט פטרבורג כמו זבזדה סנקט פטרבורג וזניט-2 סנקט פטרבורג.
המועדון משתף פעולה עם מועדון הכדורגל גטצ'ינה, שבשנת 2019 הפך לבית ספר לספורט בשם לנינגראדץ גטצ'ינה וסופח למועדון לנינגראדץ כקבוצת מילואים, שהעפיל לגמר גביע מחוז לנינגרד בכדורגל בעונת 2018 והתמודד באליפות צפון-מערב של הליגה השלישית.
מאז הקמתה הקבוצה מארחת את מרבית משחקי הבית שלה בנובה ארנה (Nova Arena), שבעיר סנקט פטרבורג.
אצטדיון משני נוסף הוא האצטדיון העירוני בעיר טיחווין שבמחוז לנינגרד, המכיל 6,000 מושבים.
מתחם האימונים של הקבוצה נמצא בעיירה רושצ'ינו, שבמחוז לנינגרד ונקרא רושצ'ינו ארנה, ששופץ לקראת מונדיאל 2018 ומהווה מתקן אימונים ובו 2 מגרשי דשא, אצטדיון של 500 מושבים, מרכז שיקום רפואי ובית הארחה.
עלות בנייתו עמדה על 302 מיליון רובלים ובמהלך מונדיאל 2018 שימש כמתחם אימונים עבור נבחרת קרואטיה בכדורגל.
הקבוצה אירחה בו מספר משחקים בליגה המקצוענית.
החברה נמצאת בבעלות מספר משקיעים, שהעיקרים שבהם הם חברת LSR Group.
החברה זוכה לתמיכת ממשלת מחוז לנינגרד ומשרדי הקבוצה ממוקמים בכפר פרודי, במחוז המשנה ויבורג שבצפון-מערב מחוז לנינגרד, סמוך לגבול עם פינלנד.
לניטה אייריסטו (בפינית: Lenita Airisto; נולדה ב-1 בינואר 1937) היא עיתונאית ואשת עסקים פינית.
אייריסטו נולדה בהלסינקי, ב-1954 היא זכתה בתחרות היופי הלאומית "Suomen Neito" וייצגה את פינלנד במיס תבל, בין תפקידיה כזוכת התחרות היה להשתתף באירועי צדקה ולפעול למען גיוס כספים עבור יוצאי הצבע שנפגעו במהלך מלחמת החורף ומלחמת ההמשך.
לאחר מכן היא עבדה כדוגמנית.
היא הנחתה את תחרות "מיס סקנדינביה 1964".
היא סיימה תואר במכללה השוודית לכלכלה ומנהל עסקים ולמדה עיתונאות טלוויזיה באולפני ה-BBC וITV בלונדון.
היא גם למדה תקופה באוניברסיטת סטנפורד, במסגרת לימודיה היא ביצעה עבודות התמחות במספר אולפני טלוויזיה בקליפורניה ועבדה בין היתר בהפקת תוכנית האירוח של סטיב אלן, בנוסף אלן הזמין אותה להצטרף אליו לשידור החי בפרק של התוכנית העוסק בפינלנד ושודר ב-NBC.
היא עבדה שנים רבות בטלוויזיה הפינית.
כסופרת היא פרסמה מספר ספרים שכתבה, היא ביצעה מספר הרצאות אודות ספריה וניסיונה בתחום העסקים והטלוויזיה, היא גם שימשה כמרצה אורחת במספר מוסדות אקדמאיים.
ב-2008 היא נבחרה לאחת מעשר הנשים המשפיעות ביותר בפינלנד, בנוסף היא זכתה באות מסדר האריה "Order of the Lion of Finland" מטעם נשיא פינלנד.
לניאנו (באיטלקית: Legnano) היא עיר בצפון איטליה, בחלק הצפון-מערבי של מטרופולין מילאנו, במרחק כ-20 ק"מ מהעיר.
את העיר חוצה נהר אולונה.
לניאנו היא העיר ה-13 מבחינת מספר התושבים בלומברדיה.
בעקבות קרב לניאנו במאה ה-12, זו העיר היחידה, מלבד הבירה רומא, המוזכרת בהמנון איטליה.
לניאנו שוכנת לאורך נהר אולונה.
הרכב הקרקע עליה יושבת העיר הוא בעיקר מחצץ, חול וחימר.
בעבר הקרקע הייתה מכוסה בשכבת רקבובית דקה שאינה מתאימה לצמיחת עצי יער, ולכן הייתה צחיחה.
ההוכחות הקדומות ביותר להתיישבות באזור מתוארכות לתקופות פרה-היסטוריות, לתרבות המכונה "רמדלו" (בין המאות ה-21 ל-19 לפנה"ס).
מאוחר יותר היה זה מרכז התיישבות של קלטים, שנכבשו על ידי האימפריה הרומית במאה הראשונה לפנה"ס.
בימי הביניים, בשנת 1176, הובס הקיסר פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהובס על ידי הליגה הלומברדית בקרב לניאנו.
בין השנים 1820–1915, עם פתיחת חברות טקסטיל וחברות מכונות, התפתחה העיר ממרכז חקלאי למרכז תעשייתי.
בתחילת המאה ה-20 בעיר פעל מפעל לניאנו לייצור מכוניות שייצר בין יתר מכוניות מדגם Legnano Type A 6/8 HP.
לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה אוכלוסיית העיר הגיעה לכ-28 אלף תושבים.
רוב מפעלי הטקסטיל בעיר נסגרו במהלך שנות ה-60. כיום ענף השירותים הוא הענף המרכזי בכלכלת לניאנו.
בזיליקת סן מניו נבנתה בתחילת המאה ה-16, ותוכננה על ידי ג'ובאני אנטוניו אמדאו, או אחד מחסידיו.
כנסיית סנט'אמבורג'ו - נבנתה בשנת 1389, ושופצה במאה ה-17.
טירת לניאנו - הורחבה על ידי טוריאני במאה ה-13 ממנזר לשעבר.
מאוחר יותר עברה הטירה לידי משפחת למפגוני.
האנדרטה לזכר "הלוחם של לניאנו", אשר בנייתה מיוחסת בטעות לאלברטו דה ג'וסאנו.
לניאנו מחוברת לרשת התחבורה באמצעות תחנת הרכבת לניאנו.
לניאנוכדורגל1913אסלנזצהאבירי הסל של לניאנוכדורסל1966סריה A2צפרדעי לניאנופוטבול1977סריה Aמועדון לניאנו לסופטבול ובייסבולסופטבול, בייסבול1950סריה A1 (סופטבול); סריה C1 (בייסבול)
בעקבות קרב לניאנו, זו העיר היחידה, יחד עם רומא, המוזכרת בהמנון איטליה.
"לניאנו" הוא שמו של מותג אופני מרוץ קלים, הנקראים על שם העיר בה הם מיוצרים.
בית האופנה דולצ'ה וגבאנה נוסד בעיר, ושם גם מרכזו.
לנין בולטייר מורנו גרסס (בספרדית: Lenín Boltaire Moreno Garcés; נולד ב-19 במרץ 1953) הוא פוליטיקאי אקוודורי, אשר כיהן כנשיא אקוודור בשנים 2017–2021. מורנו היה סגן הנשיא בשנים 2007–2013, תחת הנשיא רפאל קוראה.
הוא היה מועמד כמועמד מטעם ברית PAIS, מפלגה פוליטית סוציאליסטית-דמוקרטית, בבחירות לנשיאות 2017 וזכה בניצחון צר בסיבוב ההצבעה השני ב-2 באפריל 2017. עם זאת, לאחר בחירתו שינה מורנו באופן דרסטי את עמדתו הפוליטית והתרחק ממורשת השמאל של קוריאה וביצע שינויים נאו-ליברליים במדיניות הפנים והחוץ כאחד.
ב-2019 נערכו הפגנות נרחבות נגד מדיניותו הכלכלית בהן נהרגו מספר מפגינים ובהמשך התמודד עם מגפת הקורונה שהכתה באקוודור בצורה משמעותית.
אחוז התמיכה הציבורי במורנו בסקרים הידרדר בהדרגה עד לשפל של פחות מ-10% בחודשים האחרונים לכהונתו, והוא לא ניסה להתמודד לכהונה שנייה ב-2021. הוא סולק ממפלגתו לאחר שהיא איבדה באותן בחירות את כל מושביה בפרלמנט.
מורנו נורה בשנת 1998 בניסיון שוד ומאז משתמש בכיסא גלגלים.
כאשר נכנס לתפקידו ב-24 במאי 2017, מורנו הפך לראש המדינה היחיד המכהן שמשתמש בכיסא גלגלים.
לנינסקי פרוספקט היא שדרה במוסקבה, אחד הכבישים המהירים הרדיאליים הגדולים בעיר.
השדרה עוברת במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי, הדרומי, דרום מערבי ומערבי.
בית החולים הקליני העירוני מס' 1 על שם פירוגוב
לנינגרדסקי פרוספקט היא שדרה במחוז האדמיניסטרטיבי הצפוני של מוסקבה, אחד מנתיבי התחבורה החשובים ביותר של הבירה.
לנינסקויה היא עיירה במחוז היהודי האוטונומי, המשמשת כמרכז מנהלי של נפת לנינסקי.
העיירה ממוקמת בגדה השמאלית של נהר אמור.
כשני קילומטר ללנינסקויה נמצאת תחנת רכבת לנינסק של רכבות המזרח הרחוק.
היישוב הוקם ב-1858 שם מיכאילו-סמיונובסקויה על ידי קוזאקים.
הקוזאקים הובאו ושוכנו באזור בכפייה, מטרת הממשלה הייתה ליישב אזורים לא מאוכלסים עם סין.
בתקופת השלטון הסובייטי נסללה מסילת רכבת עד בירוביג'אן.
ב-1934 שמו של היישוב שונה לבליוכרובו על שמו של המצביא הסובייטי וסילי בליוכר.
לאחר מאסרו והוצאתו להורג של בליוכר, השם שונה ללנינסקויה.
לנסינט סידיבה הוא כדורגלן גינאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת סקציה נס ציונה מליגת העל הישראלית.
סידיבה שיחק בקבוצות לוזי, בסלידיה לז'ה, פלמורטרי, טאוטה דורס, קיי אף טירנה ודינמו טירנה מאלבניה במסגרת ליגת העל האלבנית והליגה האלבנית השנייה.
עם קיי אף טירנה זכה באליפות אלבניה לעונת .
כמו כן שיחק בארמיס ארדיפו מליגת העל הקפריסאית.
ב-27 ביוני 2022 חתם סידיבה על חוזה לעונה אחת בסקציה נס ציונה, העולה החדשה לליגת העל הישראלית.
לנסק היא עיר ברפובליקת סאחה האוטונומית, סיביר, רוסיה על שפת הנהר לנה.
העיר נוסדה במאה ה-17 במקום התיישבות נוודית.
לאחר מכן, באזור וילוי, יובל של הנהר לנה, נתגלה מרבץ יהלומים ולנסק, שנקראה אז מוחטויה, הפכה למחנה בסיס למשלחות כריית יהלומים.
השם לנסק ניתן לעיר ב-1963, כשניתן למקום מעמד של עיר.
לזמן קצר קיבלה העיר לנסק תשומת לב בינלאומית ב-2001. כתוצאה מהצפה של הנהר לנה, העיר הוצפה כמעט כליל וחלק גדול מהמבנים נהרסו.
לאחר ההצפה נבנתה העיר מחדש.
לנצ'יה (איטלקית: Lancia, מבוטא לנצ'ה) היא חברה איטלקית לייצור מכוניות המהווה מאז שנת 1969 חטיבה בתאגיד פיאט.
היא הוקמה בשנת 1906 על ידי וינצ'נצו לנצ'יה.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20 מוצבו דגמי לנצ'יה כדגמי יוקרה בקבוצת פיאט.
ב-2014 הודיע מנכ"ל פיאט, סרג'ו מרקיונה, שלנצ'יה תפסיק להימכר מחוץ לאיטליה.
לנצ'יה מחזיקה ב-11 תוארי אליפות העולם בראלי, יותר מכל יצרן אחר בכל הזמנים.
חברת לנצ'יה הוקמה ב-29 בנובמבר 1906 בטורינו (איטליה) על ידי רואה החשבון ונהג המרוץ וינצ'נצו לנצ'יה (Vincenzo Lancia) ושותפו העסקי, קלאודיו פוגולין (Claudio Fogolin), שפרשו מחברת פיאט.
אב הטיפוס הראשון שייצרו הושמד בשריפה במפעל ורק בשנת 1908 הוצג הרכב הראשון של החברה, "Tipo 51" בשם המסחרי - אלפא (לנצ'יה אלפא).
הדגמים הראשונים של החברה היו בעלי מנועים ותכנון הנדסי מתוחכמים לזמנם והפגינו ביצועים נאים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ייצרה החברה כלי רכב לשימוש צבאי, ובהם רכב הסיור המשוריין "1Z" ששימש את הצבא האיטלקי.
לאחר המלחמה יוצרו כלי רכב משוריינים דומים עבור הצבא הבריטי והאירי.
בשנת 1921 הוצג דגם הלנצ'יה דיקאפה.
יוצרו 160 יחידות במשך שנתיים.
בשנת 1922 הוצג דגם ה"למבדה" פורץ הדרך שהיה הרכב הראשון בעולם בעל שלדה ומרכב אחודים, ומהראשונים בעולם שצוידו במתלים נפרדים, בלמים בכל הגלגלים ומנוע חדשני בעל גל זיזים עליון כפול.
הדגם זכה להצלחה אדירה ומיצב את לנצ'יה כיצרנית חדשנית ומתקדמת, תדמית שהחברה השכילה לשמר במשך מספר עשורים.
בשנות ה-30 התמקדה החברה בפלח השוק היוקרתי, רכב השרד של הדיקטטור בניטו מוסוליני היה דגם האסטורה (Astura) מתוצרת החברה.
גם בשוק הרכב המשפחתי היו דגמי לנצ'יה יקרים ומתקדמים טכנולוגית ממקביליהם בשוק ומכירות החברה לא היו גבוהות.
בשנת 1937 נפטר מייסד החברה וינצ'נצו לנצ'יה מהתקף לב, וניהול החברה עבר לידי בנו ג'אני (Gianni Lancia).
בתקופת מלחמת העולם השנייה ייצרה החברה משאיות לשימוש הצבא האיטלקי ואת רכב הסיור המשוריין "Lince".
אחרי המלחמה הצטרף לחברה אחד המהנדסים המובילים באיטליה - ויטוריו ג'אנו (Vitorio Jano), ובשנת 1950 השיקה לנצ'יה בתערוכת טורינו את האורליה (Aurelia), הדגם שסימל יותר מכל את לידתה מחדש של החברה.
האורליה היה הרכב הראשון בעולם עם מנוע V6 ומתלים אחוריים נפרדים בתצורת זרוע עוקבת והיה בעל ביצועים ואחיזת כביש מצוינים.
הדגם זכה לשבחים רבים ונחשב עד היום לאחת המכוניות הנחשקות והמבוקשות ביותר בקרב אספנים.
בשנות ה-50 החלה לנצ'יה להשתתף בספורט מוטורי וזכתה להצלחות רבות במרוצי סיבולת עם האורליה כולל ניצחונות במרוץ 24 השעות של לה-מאן ובמרוץ המילה-מילייה, וכן במרוצי פורמולה 1 עם דגמי ה D-50 בידי נהגים מפורסמים כאלברטו אסקרי ולואיג'י (ג'יג'י) וילורסי.
עם מותו של אסקרי בשנת 1955 בתאונה ועקב הנטל הכלכלי של קבוצת המרוצים, הועברה הקבוצה ללא תשלום לידי חברת פרארי שבה זכה הנהג חואן מנואל פאנג'יו באליפות עולם לנהגים כשהוא נוהג בלנצ'יה D-50.
בעקבות ההשקעות בקבוצת המרוץ ועקב הרווחיות הנמוכה שבמכירת דגמים יקרים לייצור נכנסה החברה לקשיים כלכליים ובשנת 1956 החליט ג'אני לנצ'יה למכור את החברה שייסד אביו והיגר לאמריקה הדרומית.
את השליטה בחברת לנצ'יה רכש תאגיד ייצור המלט Italcementi בראשות קארלו פסאנטי, אחד מבעלי ההון הגדולים והמשפיעים באיטליה של אחרי המלחמה.
תחת ההנהלה החדשה החלה לנצ'יה לייצר במקביל למכוניות סאלון וספורט מפוארות ויקרות, גם מכוניות הנעה קדמית זולות יותר כגון הפולביה (Fulvia).
בשנות השישים חזרה לנצ'יה להשתתף בספורט מוטורי - בעיקר במרוצי ראלי, וקבוצת המרוץ שלה זכתה עד היום ביותר אליפויות עולם בראלי מכל יצרן אחר בהיסטוריה.
קבוצת Italcementi ניסתה להגדיל את המכירות ולייעל את הייצור אולם גם ההנהלה החדשה לא השכילה להפוך את לנצ'יה לחברה רווחית ובשנת 1969 היא נמכרה לענק הרכב פיאט.
לאחר רכישת לנצ'יה בידי פיאט, צומצם הפיתוח העצמאי של מכוניות, ודגמי לנצ'יה התבססו על רכיבים של דגמים אחרים של קבוצת פיאט.
יצרן הרכב אוטוביאנקי שהיה תחת שליטת פיאט הוכפף ללנצ'יה, ודגמים שונים של אוטוביאנקי נמכרו בשוקי יצוא תחת המותג לנצ'יה.
הדגם הראשון שפותח תחת כנפי פיאט היה הבטא (Beta) שהוצג בשנת 1972. הבטא תוכננה על ידי מהנדסי לנצ'יה כרכב שונה לגמרי מההיצע של פיאט באותה תקופה והיה בעל מאפיינים מתקדמים לזמנו כגון תיבת הילוכים בעלת חמישה יחסי העברה, הנעה קדמית, מתלים נפרדים מתוחכמים ובלמי דיסק לכל הגלגלים.
למרות החששות מהתערבות של פיאט בתכנון, הבטא זכתה לשבחים רבים בעיתונות הרכב עם הצגתה.
היא זכתה להיות המכונית הנמכרת ביותר של לנצ'יה עד אותה עת וייצורה נמשך עד אמצע שנות השמונים.
עם זאת, הדגמים הראשונים של הבטא הורכבו מפלדה באיכות ירודה שככל הנראה סופקה לתאגיד פיאט בעקבות עסקה עם רוסיה.
כתוצאה מכך סבל הדגם מבעיות חלודה שפגעו קשות במוניטין של לנצ'יה כיצרן של כלי רכב איכותיים.
אף על פי שבעיית החלודה נפתרה תוך זמן קצר, הפגיעה במוניטין בשווקים מסוימים ניכרת עד היום.
בשנות ה-70 הוצגו גם רכב המנהלים יוצא הדופן גמא (Gamma) ורכב המרוץ המצליח סטראטוס (Stratos) שהוכיחו שלנצ'יה נשארה יצרן ייחודי ועצמאי גם תחת שליטת פיאט.
בשנות ה-80 הציגה לנצ'יה את הדלתא (Delta) שהתבססה על שלדה ומכלולים של פיאט ריטמו (Ritmo).
העיצוב היה של ג'ורג'טו ג'וג'ארו (Giorgetto Giugiaro) והתכנון ההנדסי היה של לנצ'יה בשיתוף עם חברת סאאב השוודית שמכרה את הדלתא תחת השם סאאב 600. הדלתא זכתה לשבחים רבים על איכות הבניה, התנהגות הכביש והביצועים וקיבלה את תואר מכונית השנה באירופה עם הצגתה.
דגמי הספורט שלה שלטו במרוצי הראלי עד לאמצע שנות התשעים.
על בסיס הדלתא נבנתה גם הפריזמה (Prisma) המשפחתית.
פרויקט נוסף בשיתוף עם חברת סאאב היה תכנון משפחת מכוניות מנהלים שכונתה TYPE-4, וכללה את לנצ'יה תמא (Thema) סאאב 9000, אלפא 164 ופיאט כרומה.
לנצ'יה תמא נמכרה בין השנים 1985-1994 ועזרה למצב מחדש את לנצ'יה בשוק היוקרה.
בעקבות השתלטות קבוצת פיאט על השליטה בחברת אלפא רומיאו בשנת 1987 הוחלט שאין מקום בתאגיד לשני מותגים ספורטיביים ושרכבי לנצ'יה ימותגו כרכבי נוחות ופאר.
בשנות ה-90 החלה לנצ'יה לסבול מירידה במכירות וברווחיות, בין השאר בגלל חסרונם של דגמים חדשניים ומובילים שאפיינו אותה בעבר.