tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשעה 15:00 יצא הסמל החוצה ונכנע, כשניתנה הוראה שאם יפגעו בו המצרים, על מגני המוצב להמשיך להילחם.
סביבם עמדו המוני חיילים מצריים ומפקדם בדרגה המקבילה לאלוף-משנה.
תהליך השבייה במעוז עבר באופן מסודר, אך כשהועלו על הרכבים שהסיעו אותם לכלא עבאסיה ליד קהיר, החלה מסכת מכות והשפלה.
שבויי מוצב ניסן, בדומה לשאר שבויי צה"ל במצרים, עברו חקירות קשות בכלא המצרי.
הם שוחררו בעסקת החלפת השבויים בין ישראל ומצריים עליה הוחלט בשיחות הק"מ ה-101 ושבוצעה החל מ-15 בנובמבר 1973 ועד סוף אותו חודש.
מְעוֹנָה הוא מושב חקלאי בגליל המערבי, סמוך לעיר מעלות-תרשיחא, בתחומי המועצה האזורית מעלה יוסף.
לפי נתוני הלמ"ס, היישוב מדורג בדירוג החברתי-כלכלי גבוה (8 מתוך 10).
ראשיתה של מעונה ב-540 עולים מרומניה שיושבו בבתי הכפר תרשיחא בינואר 1949, במסגרת הכשרה להקמת מושבים בסביבה.
ב-1 באוגוסט 1951 הוחלט לחלקם למתיישבים עירוניים ולמתיישבים חקלאיים.
50 משפחות שהחליטו לעסוק בחקלאות עקרו מתרשיחא והקימו בסמוך את המושב מעונה, ואילו כ-100 משפחות יהודיות שנותרו בתרשיחא כונו בשם "מעונה עירונית".
בשנים שלאחר מכן הצטרפו למושב עולים מצפון אפריקה.
בשנת 1960 פתחו תושבי המושב בשביתה בדרישה למכסות גדולות יותר של מים וקרקע.
בשנת 1965 שוב יצאו תושבי המושב להפגין בטענה שאין להם אמצעי קיום.
שטחו הכולל של המושב 730 דונם והוא משמש כמושב המרכזי של מועצה אזורית מעלה יוסף.
במושב נמצא גם מתנ"ס המועצה האזורית מעלה יוסף ע"ש אייל דרור, המרכז את פעילות הנוער והקהילה במועצה כולה.
בכניסה ליישוב, לצד שביל הגישה אליו, שוכנת תחנת משטרת מעלות-תרשיחא.
התחנה, הנמצאת בבניין היסטורי של המשטרה, ששימש ככזה עוד בימי המנדט הבריטי, אף נקראה בעבר באופן רשמי בשם "תחנת מעונה".
המבנה הוא אחת ממצודות טגארט.
"הבריכה האנגלית": מאגר מים מרשים אשר הוקם בתקופת המנדט הבריטי כדי לספק מי שתייה לתחנת המשטרה הבריטית במקום.
הבריכה נבנתה מלוחות בטון שהוצבו בשיפוע על מנת לקלוט את מי הגשמים לתוך בריכה ייעודית.
מערת נטיפים: נמצאת באזור שבין מעונה למושב עין יעקב.
שני האתרים מסומנים במפות לסימון שבילים.
מָעוֹן היא התנחלות דתית שחלקה מושב שיתופי וחלקה יישוב קהילתי בהר חברון.
היישוב מדרום לחברון בספר המדבר בארץ ישראל.
היישוב שייך למועצה אזורית הר חברון ומשתייך לתנועת אמנה.
יש הרואים במעון ובהתנחלויות הסמוכות לה גוש: גוש מעון כרמל.
מעון הוקמה בשנת 1981 כהיאחזות נח"ל ואוזרחה ביולי 1982 על ידי גרעין של בני עקיבא.
היישוב נקרא על שם היישוב המקראי מעון, שמיקומו המשוער הוא בתל "חרבת מעון ביהודה" בגובה של 863 מטר מעל פני הים, דרומית-מערבית ליישוב.
בחפירות שנערכו בתל מעון העתיקה, על ידי הארכאולוג צבי אילן, נמצאו שרידי בית כנסת, ולפי הערכה ישבו בו יהודים בתקופה הביזנטית, אשר עיסוקם היה בכרמל אך נמנעו מלגור שם.
כרמל העתיקה שימשה בסיס כלכלי וצבאי לאזור בשל מיקומה בצומת דרכים חשוב של דרכי אורך ודרכי רוחב בדרומא - אזור דרום הרי חברון.
הרב אביעד מושקוביץ (בוגר ישיבת כוכב השחר), משמש כרב היישוב.
הוא החליף בתפקידו את הרב משה כהן.
קודם לכן, כיהן הרב דני סטיסקין כרב היישוב.
תושבי המקום מאורגנים בתור מושב שיתופי.
בבעלות ה"שיתוף" ענף "גידולי שדה" בבקעת ערד ובאזור אופקים, ועיקרו בגידול גפנים, שקדים, תפוחי אדמה, זיתים, חיטה ועגבניות, וכן יקב המייצר את יינות יתיר (יקב יתיר).
מלבד גידולי השדה בבקעת ערד, היישוב מגדל בשטחים המצומצמים העומדים לרשותו גם מטעי דובדבנים וכן פרחי אדמונית, וכן יש לו חלק ברפת בשותפות עם המושב השכן כרמל הכוללת 500 פרות, ובלולים לגידול פטמים המספקים את רוב ההכנסות למושב השיתופי.
מלבד החברים בשיתוף, גרים במקום חברים בקהילה שמלמדים בבתי ספר ועוסקים במקצועות חופשיים בירושלים, בקריית ארבע ובבאר שבע וכן אברכים שלומדים בישיבות באזור.
בחווה בתוך היישוב גר הזמר אודי דוידי.
מושב מעון הוא בגובה 835 מטר.
דרומית ליישוב מעון שוכן תל טוואני, פסגה בגובה של 838 מטר מעל פני הים בה נמצא מאגר המים האזורי.
ההר מכוסה בחורש של עצי אורן ובו מתגוררים תושבי חוות מעון.
מערבית להר מצוי הכפר הפלסטיני א-תוואני.
בין תושבי הכפר למתנחלים יש לא אחת עימותים על השימוש בשטחים, בדרכים ובמקורות המים שבסביבה.
חוות מעון הוא חווה חקלאית השוכנת בחורש עצי אורן אשר ניטע על ידי הקרן הקיימת לישראל בתל טוואני.
החווה מקבלת מהיישוב הקהילתי את אספקת החשמל, המים ואת שאר השירותים הציבוריים.
מגוריהם של תושבי החווה הם במבנים זמניים אשר נבנו על ידם ומפוזרים בחורש.
דרומית מהחורש נמצאת מערה גדולה הנושאת את אותו שם.
החווה הוקמה בשנת 1997 כחווה חקלאית שבה עדרי כבשים, עזים, מטעי פרי וגידולי בעל.
בין תושבי החווה והתושבים הפלסטינים בסביבה נתגלעו חיכוכים.
ב-19 באפריל 1998 רצחו רועים פלסטינים את דב דריבן, תושב החווה.
בשנת 2000 נהרסו בתי החווה על ידי צה"ל לאחר מאבק ותושביהם הועברו לתוך יער מעון.
בעבר התלוננו תושבי הכפר א-תוואני כי תושבי המאחז תקפו את ילדיהם בדרכם לבית הספר באמצעות שרשראות וכלבים, ולפיכך מקבלים הילדים ליווי צבאי בדרכם (נכון לשנת 2021 כבר 17 שנים).
בחוות מעון מתגוררות כ-20 משפחות באוהלים ובבתי קבע.
רוב התושבים עוסקים בעבודת כפיים ובחקלאות, כולל כרמים, שדות ועיזים.
במקום גר הזמר ביני לנדאו.
במשך מספר שנים הייתה במקום ישיבת דוד המלך, בראשותו של הרב דביר טל, אשר שכנה קודם לכן בקבר דוד.
המושב ממוקם בסמוך לתל מעון המתנשא לגובה של 863 מ' מעל פני הים המזוהה עם מעון אשר נזכרת בספר יהושע.
הממצא המשמעותי ביותר שהתגלה הוא בית כנסת טיפוסי לאזור ההר וכן שברי מנורה תלת־ממדית בעלת 7 קנים המוצגת כיום במוזיאון ישראל.
מעופו של פיטר פן היא אטרקציה מסוג מתקן אפל בדיסנילנד, ממלכת הקסם, דיסנילנד טוקיו, דיסנילנד פריז ובדיסנילנד שאנגחאי.
מתקן זה הוא אחד המתקנים היחידים אשר היו פעילים גם ביום הפתיחה של דיסנילנד בשנת 1955, ועדיין פעילים עד היום.
המתקן מבוסס על סרט ההנפשה של וולט דיסני - פיטר פן המבוסס על הספר פיטר פן.
האטרקציה מתרחשת בעת שהנוסעים מובלים ב"ספינת פירטים" התלויה ונוסעת באוויר מעל האטרקציה.
הספינה עפה דרך חדר השינה של בני משפחת דרלינג, מעל הכלבה ננה (האומנת של הילדים).
בחדר השינה רואים את הילדים וונדי, מייקל וג'ון ואת צילו של פיטר פן על הקיר, ואז עפים דרך החלון מעל לונדון, כאשר ניתן לזהות את הביג בן, גשר מצודת לונדון ואת נהר התמזה.
לאחר מכן פונה ספינת הפירטים המעופפת לידי הכוכב השני מימין ואז עפים מעל ארץ לעולם לא, בה רואים את הכפר האינדיאני, סלע הגולגולות, וכן את הקרוקודיל הרודף אחרי קפטן הוק.
כוונתם המקורית של מעצבי המתקן הייתה שהמבקרים בו יראו את המתקן מבעד לעיניו של פיטר פן, ולכן הם רואים באחת הסצנות את צילו של פיטר אך פיטר עצמו אינו מופיע בכל הסצנות במתקן.
העובדה שהמבקרים לא הבינו כוונה זו הביאה לכך שבמתקן בממלכת הקסם שבפלורידה הוספה דמותו של פיטר, ובשנת 1983, כאשר נערך שיפוץ מקיף במתקני ארץ הפנטזיה שבדיסנילנד נוספה דמות אודיו אנימטרוניק של פיטר.
בגרסת המתקן המקורית נסעו המבקרים דרך חדר הילדים, מעל לונדון ולעבר ארץ לעולם לא, ולבסוף מעל סלע הגוגלת וספינת שודדי הים בה ראו את קפטן הוק, מר סמי, טייגר לילי והקרוקודיל.
הדמויות שהוצגו היו בובות סטטיות.
במתקן שנבנה בפלורידה נוספו מספר סצנות, וכן הדמויות היו דמויות אודיו אנימטרוניק נעות, בדומה למתקנים האחרים שבארץ הפנטזיה של ממלכת הקסם.
כמו כן מתקן העלייה למתקן הייתה מדרכה נעה, בדומה לזו שבטירה המכושפת על מנת להאיץ את העלייה והירידה של המבקרים מהמתקן הפופולרי, ולצמצם את התורים הארוכים שבכניסה למתקן.
במתקן שבפלורידה נבנו סצנות גדולות יותר, נוספה סצנה של מעוף מעל ארץ לעולם לא, וספינת שודדים שגודלה 13 מטרים שעל תרניה נלחמו פיטר והוק דו-קרב חרבות, בשעה ששודדי הים מנסים לדחוף את ונדי לים מעל קרש קפיצה.
בסצנת הסיום של המתקן רואים את פיטר והילדים חוגגים את ניצחונם על ספינת השודדים.
במסגרת השיפוץ שנערך בארץ הפנטזיה בדיסנילנד בשנת 1982 נוספו למתקן סצנות חדשות הכוללות בובות אודיו אנימטרוניק.
הסצנות במתקן אמנם אינן זהות לגרסת דיסניוורלד, אולם מדובר בסצנות דומות ביותר, עם הבדלים קטנים, כך למשל בקליפורניה נלחמים הוק ופיטר בחרטום הספינה ולא על אחד התרנים.
המתקן המחודש בקליפורניה נפתח לקהל ב-25 במאי 1983.
מספר נוסעים מקסימלי: 3 נוסעים בכל ספינת פירטים
משך הנסיעה במתקן: כ-2:10 דקות
מספר נוסעים מקסימלי: 2 נוסעים בכל ספינת פירטים
משך הנסיעה במתקן: כ-2:45 דקות
משך הנסיעה במתקן: כ-2:30 דקות
מספר נוסעים מקסימלי: 4 נוסעים בכל סירת פירטים
משך הנסיעה במתקן: כשלוש דקות
משך הנסיעה במתקן: כשלוש דקות ו-15 שניות
מעוף החלום של דלתא היה שמו של מתקן שפעל בארץ המחר בממלכת הקסם שבדיסניוורלד בין ה-23 ביוני 1989 ועד ה-1 בינואר 1996. המתקן מומן על ידי חברת התעופה דלתא.
מעוף החלום של דלתא החליף מתקן שקדם לו בשם "אם רק יכולת לעוף" שהיה במימון חברת התעופה איסטרן.
מתקן זה מבוסס על שיטת אומנימובר שבה פועלים רבים ממתקני פארקי השעשועים.
המתקן מתאר את ההיסטוריה של התעופה באמצעות סצנות המופעלות על ידי סרטים ובובות אודיו אנימטרוניקס .
המבקרים עוברים דרך ראשית ימי התעופה - של מטוסים המומראים משדות חיטה בין אסמים, תיאור של פריז וטוקיו בשנות ה-30 של המאה ה-20, עידן הסילון, צפי של עתיד התעופה ולבסוף נוסעים המבקרים בתוך הדמיה של מנוע סילון פועל.
המתקן הופעל בתמיכה של חברת התעופה דלתא בין השנים 1989 (פתיחת המתקן) ועד 1995. לאחר שהמתקן נפתח מחדש ב-5 ביוני 1996 הוא נקרא Take Flight ובשנת 1998 נסגר המתקן על מנת לפנות את מקומו למתקן משגרי החלל של באז שנות אור המבוסס על הסרט "צעצוע של סיפור".
מעוף הדבורה (או זמזום הדבורה, ברוסית: Полёт шмеля), יצירה תזמורתית מהתקופה הרומנטית מאת המלחין ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
נכתבה במקור כסיום למערכה השלישית באופרה "סיפורו של הצאר סלטאן" שנכתבה בשנים 1899–1900, אך מבוצעת בעיקר כיצירה נפרדת מהקשרה האופראי.
היצירה נכתבה על פי אגדה מאת אלכסנדר פושקין.
הדבורה היא בעצם נסיך מכושף שמנסה להגיע אל אביו הצאר שאינו יודע שהוא בחיים, לאחר שציווה להרחיק את אמו ואותו בהיותו תינוק ולזרוק אותם בתוך חבית לים.
כפי שמעיד עליה שמה, ייחודה של היצירה בקו המלודי, המהיר והכרומטי, המחקה את קול זמזום הדבורה.
מוטיב זה חוזר על עצמו שוב ושוב בהבדלים של מספר טונים.
פרט למוטיב הזמזום, נעשה ביצירה שימוש בלייטמוטיבים השייכים לדמותו של הנסיך גווידון מסיפור האופרה.
הקו הכרומטי עצמו הוא פיתוח של לייטמוטיב אחד (באיור 1, מוצג קו ה"זמזום" הכרומטי מתחת ללייטמוטיב), והשני (איור 2) משמש כקטע ביניים בין החזרות השונות על מוטיב הזמזום.
מעוף הדבורה זכה לעיבודים רבים לכלי סולו שונים ובסגנונות שונים כמו רוק ופופ.
בין השאר בוצעה היצירה בפסנתר (עובד על ידי רחמנינוב), בכינור, בצ'לו, בגיטרה חשמלית בליווי תזמורת, בגיטרה בס, בחליל צד, בטובה, בחצוצרה, בטרומבון, מרימבה ובשירת א-קפלה.
בעיבוד לפסנתר מבוצע הקטע על ידי הגיבור הראשי בסרט "ניצוצות" ובעיבוד לחצוצרה הוא מושמע בסרט "להרוג את ביל".
יצירה קלאסית נוספת המחקה את מעוף הדבורה היא "הדבורה" של המלחין הגרמני פרנסואה שוברט.
בשנת 1988 להקת המטאל האמריקאית מנוואר הוציאה שיר אינסטרומנטלי בשם Sting of the Bumblebee באלבום Kings of Metal, שמבוסס על המנגינה של רימסקי-קורסקוב.
מעונות עובדים הם שיכונים ובהם בלוקים של דירות מגורים הבנויות בקומות בסגנון הבינלאומי, שהוקמו במסגרת מפעל השיכון ההסתדרותי, שהחל בבניית בבתים פרטיים בני קומה אחת, והחל משנת 1933, עם גידול העלייה לארץ ישראל, עבר לבניית בתי קומות.
שיכוני מעונות עובדים נבנו בעיקר בחיפה ובתל אביב, והידועים שבהם הם מעונות עובדים ח', מעוז והוד שבתל אביב.
קדמו למעונות עובדים שכונת בורוכוב בגבעתיים, קריית חיים בחיפה, קריית עמל בטבעון, קריית עבודה ושכונות הפועלים בצפון הישן של תל אביב.
ההסתדרות ראתה את הדאגה לבניית דירות מגורים כחלק מתפקידה הכולל לדאוג לכל צורכי הפועל המאורגן.
עד 1930, הקרקע הייתה זולה יחסית ולא הורגש מחסור בשטחים.
לכן פתרונות הדיור בוצעו באמצעות בתים פרטיים בודדים ולא בבית משותף.
בעקבות התגברות העלייה, עליית המחירים, וצמצום היצע הקרקעות הסמוכות לעיר, מפעל השיכון ההסתדרותי יצא מטיפול ישיר של חברת העובדים והועבר לשתי חברות בת; חברת "שיכון" בנתה בעיר, וחברת "נוה עובד" בנתה במושבות.
הבתים נועדו לשמש למגורי עובדים ופועלים (75%) ופקידים ובעלי מקצוע חופשיים (25%).
מבנים אלה יוצאי דופן בגודלם בין מבני הסגנון הבינלאומי.
בעוד שמבנה רגיל היה על חלקה אחת, מבנים אלה השתרעו על מספר חלקות.
משמעות הדבר סטייה מהנורמה של הסגנון הבינלאומי, לפיה סביב כל בית מגורים היה שטח של גינה לרווחת הדיירים.
בכל אחד ממבני המעונות הייתה חצר שיתופית, ובה מכולת ("צרכניה") וגן ילדים, ועל גג כל מבנה היו חדרי כביסה משותפים.
מעונות מעין אלה הוקמו בערים רבות באירופה ובהן וינה וערים בגרמניה.
בתל אביב נדרש לצורך בניית מבנים אלה אישור מיוחד מהעירייה, שכן מבני "רכבת" אלה נגדו את אופייה של העיר.
האישור ניתן בשל התחייבות האדריכל לבניית שטח ציבורי גדול במרכז כל חלקה.
המבנה המשפטי של "מעונות עובדים" מיוחד במינו, ומטרתו יצירת פלטפורמה משפטית במסגרתה יישמו בפועל רכישת קרקע, בנייה ואכלוס השיכון בחברי ההסתדרות, והכל במסגרת משטר חברתי (סוציאליסטי) קפדני.
ארגון פרויקט הבנייה נעשתה על ידי חברת שיכון על קרקעות של הקק"ל, באמצעות הקמת אגודה שיתופית ייחודית לכל פרויקט.
האגודה רכשה את הקרקע והקימה את המבנים, במימון רוכשי הדירות שהיו חייבים להיות חברי האגודה השיתופית.
שמה של כל אגודה היה "מעונות עובדים" בתוספת השם הייחודי של הפרויקט.
רק ב-1953 נכנס לתוקפו לראשונה חוק בתים משותפים, שאפשר רישום בעלות של מספר דירות המצויות בפרוסות אופקיות שונות בחלקה אחת.
עד אז לא הייתה אפשרות משפטית, לתת יחידת רישום נפרדת, לכל דירה בבניין דירות הבנויות בקומות על חלקה אחת.
כך, האגודה הייתה בעלת החלקה עליה בנוי השיכון, ואילו לחברים היה רק חלק בהון האגודה, שגודלו היה יחסי לגודל דירתם.
מצב משפטי זה גם תאם את אחד העקרונות של מפעל השיכון ההסתדרותי - "לא לבעלות פרטית", שהוא אחד מארבעת הלאוים (לא להשכרה, לא למכירה).
ללא הבנת הרקע המשפטי הזה, לא ניתן להבין את המושגים הארכאיים הבלתי נתפסים, במסמכי היסוד של האגודות (תקנון האגודה, שטר חכירה ראשית ושטר חכירת המשנה).
עם חקיקת חוק בתים משותפים, האגודה נרשמה כחוכרת הראשית מהקק"ל שהייתה הבעלים הרשום של החלקה, וחבר האגודה - המשתכן, נרשם כחוכר משנה של האגודה.
האגודה השיתופית חברת העובדים היא מעין אגודת ראי של ההסתדרות, והיא הזרוע הכלכלית של ההסתדרות ובעלת נכסיה.
לחברת העובדים הוענק במסמכי היסוד של האגודה מעמד מיוחד, של מעין נאמן המפקח על פעילות האגודה, ועל "הטוהר של הפעילות הסוציאליסטית" באגודה.
בתור מפקח ונאמן הוענקו לה זכויות רבות כולל הזכות למנות רוב חברי הנהלת האגודה.
למעשה כל פעולה הכי קטנה של הדייר בדירתו נזקקת, פורמלית, לאישור "מראש ובכתב" מחברת העובדים.
כאשר האגודה מתפרקת חברת העובדים אמורה לבוא בנעליה על מנת לשרת את חבריה, שכן לאחר בניית השיכון, האגודה מתפקדת למעשה כוועד-בית ("חברת ניהול" המופעלת על ידי הדיירים עצמם) עם סמכויות מורחבות.
מעמדה המיוחד של חברת העובדים מוצדק במסמכי היסוד, באמתלה כאילו חברת העובדים פעלה למען ארגון, רכישה ובנייה של השיכון - דבר שהיה נכון בשנים הראשונות של מפעל השיכון ההסתדרותי, אך משולל כל יסוד עובדתי בקשר למפעל מעונות עובדים, שכן חברת שיכון ביצעה את הכל במימון המשתכנים.
מכירת דירה, נחשבה לפעולה ספסרית אסורה בתכלית וכך גם השכרת דירות.
כדי לענות על הצורך לעבור דירה, נוצר מנגנון בירוקרטי מסורבל של "העברת זכויות" (הס מלהזכיר מכירה ורווח) והמחיר נקבע על ידי "ועדת הערכה".
מתוך הרווח אמור היה להיות מועבר 10% לקרן "אבן העזר" לעזרה הדדית, שהוקמה על מנת לסייע לאגודות שיכון.
זאת, מתוך אחוזים גבוהים יותר שהיו אמורים להיות מועברים לקק"ל.
בתחילת שנות ה-1950 ועד לביטול ועדות ההערכה במסגרת התנתקות ההסתדרות מהאגודות, התפתח "שוק שחור" במסגרתו נמכרו דירות, כאשר המחיר האמיתי נסגר מתחת לשולחן ושולם טבין ותקילין למוכר, ואילו המחיר שנקבע על ידי ועדת ההערכה היה רק המחיר הרשמי.
בתחילת שנות ה-1950, אוחדו חברות שיכון ונוה עובד לחברה אחת בשם שיכון עובדים.
בשנת 1957, השמועות על התמרמרות המשתכנים בשל המכשולים הבירוקרטיים, גרמו לירידה בהתעניינות בדירות של חברת שיכון עובדים, דבר שהביא לפגיעה ברווחי ההסתדרות (חברת האם של שיכון עובדים) ואיימה על כל מפעל השיכון ההסתדרותי.
הוקמה ועדה לבחינת מצב השיכון הסתדרותי בראשות ראובן ברקת.
מסקנות הוועדה היו כי יש לבטל את כל המגבלות.
היה זה צעד הכרחי להמשך פעילותה של חברת שיכון עובדים.
המסקנות אומצו על ידי הוועד הפועל של ההסתדרות והופסקה גביית אחוזים כלשהם עבור קרן אבן העזר ושאר חותכי הקופונים.
כן בוטלו ועדות ההערכה והאיסור למכור דירה בשוק החופשי, להשכיר דירות וקביעת שכר דירה מקסימלי ("שכל משתכן הסתדרותי רשאי לדרוש משכנו...
(על מנת ) להצליח להתרומם מעל לאינטרסים הפעוטים של המשתכן ולשוות לנגד עיניו את טובת הכלל ובזה לסייע סיוע של ממש לטהר את האווירה שבה אנו חיים...
בהמשך פורקו האגודות השיתופיות קרן "אבן העזר" וכן "ברית פיקוח לאגודות שיכון" וההסתדרות התנתקה מכל מעורבות באגודות השיכון.
בשנת 2003 ניסתה ההסתדרות לטעון לזכויות תוך התעלמות מהעובדות ההיסטוריות.
בתל אביב נבנו שמונה מתחמי מעונות עובדים:
מעונות א', מעונות ב' ומעונות ג', ברחוב מזא"ה בתכנון האדריכלים יהודית סגל שטולצר, דב קוצ'ינסקי, יונתן שלאיין ואריה שרון.
מעונות ד', מעונות ה' ומעונות ו' - וביחד "מעונות הוד", בפינת הרחובות פרישמן, פרוג ודב הוז.
תוכננו על ידי האדריכל אריה שרון, שהצעתו להקמת המבנים זכתה בתחרות של ההסתדרות הכללית.
בתקופת המנדט שכן במקום זה המטה הארצי של ההגנה.
במקום - לוחית זיכרון על כך.
בין רחוב דב הוז ופרוג נמצאת "גינת הוד" ובה לוחית זיכרון למעונות הוד.
מעונות ז' - בשדרות בן-גוריון (אז נקרא הרחוב "קק"ל"), והרחובות ריינס ושפינוזה בתכנון האדריכלים יוסף נויפלד, ישראל דיקר, אריה שרון וקרל רובין.
מעונות ח' - ברחוב נחום, בתכנון אריה שרון.
מעונות אלו נבנו בשני גושים, האחד בין הרחובות הירקון, נחום ושדרות נורדאו, והשני בין רחובות נחום, בן-יהודה ושדרות נורדאו.
בחצר הגוש המזרחי נמצאת אנדרטה לזכר בני המעונות שנפלו במלחמת העצמאות.
בירושלים נבנו כמה מעונות עובדים.
המפורסמים בהם הם מעונות עובדים בקרית משה, מעונות עובדים א' ומעונות עובדים ב' שבשכונת רחביה.
מייסדי מעונות עובדים א' ברחביה שאפו למקסימום פרטיות בתוך הבית המשותף.
זוג האדריכלים צ'רניאק שזכו בתחרות לבניית המעונות ברחביה תכננו שישה בניינים דו-קומתיים, בני ארבע דירות כל אחד סביב חצר פנימית משותפת.
לכל משפחה תוכננה כניסה נפרדת, לדיירי הקומות העליונות תוכנן גרם מדרגות דירתי.
המשחק בין הקוביות וגרמי המדרגות לבין החצר הפנימית הירוקה יצר אופי ויופי השונים מחצרות האבן הירושלמיות הטיפוסיות.
בין הדיירים במעונות עובדים א' ברחביה נמנו מהנדסים, אדריכלי הפרויקט, רופאים, פקידים, מורים וגם שני פועלים.
האגודה השיתופית לפי תקנונה הייתה אמורה להקים מפעלים כלכליים משותפים, משקי עזר, צרכניה ועוד אך חברי האגודה הסתפקו בוועדת נוי שטיפחה את החצר המשותפת.
מתחם מעונות עובדים בקרית משה בנוי על שטח של כ-40 דונם, ומצוי בין הרחובות: שד' הרצל, קריית משה, שד' המאירי, והרב צבי יהודה.
בשיכון 237 דירות ב-17 בלוקים (מבנים).
השטח הפתוח ("השטח שמחוץ לבלוקים") צמוד למשרד הוועד הרשום בטאבו כיחידת רישום נפרדת שהזכויות בה שייכות לאגודה.
בקריית עבודה בחולון הוקמו על ידי סולל בונה מעונות עובדים א', ב', ג', ברחוב שנקר 51 – 53, 54, 55 – 57. פנחס אילון, ראש העיר חולון, התגורר עם משפחתו ברחוב שנקר 54 עד 1955.
מעונות עובדים נחשבים לניסיון ראשוני ומוצלח של סוג בינוי ייחודי זה.
וסגנון הבנייה שלהם השפיע על האדריכלות בארץ ישראל, ושכונות נוספות נבנו ברוח דומה של שיכונים סביב חצרות משותפות, אף כי לא כללו את המבנה השיתופי של מעונות העובדים, ולא היו בבעלות חברת העובדים.
כמה מהבולטות בהן הן קריית מאיר בתל אביב, שהוקמה בשנות ה-30, על פי תכנונה של האדריכלית דר' יהודית סגל שטולצר, בתקופה המקבילה להקמת מעונות העובדים; רחוב לביא בגבעתיים.
החל משנות ה-50 התגלגל סגנון הבינוי של מעונות עובדים לשיכונים המוכרים שנבנו ברוב הערים בישראל.
השיכונים של שנות ה-50 וה-60 לא זכו ברובם לתכנון אדריכלי פרטני עבור כל אחד מהבניינים, ו"הושתלו" בסביבתם ללא התייחסות אליה.
הסיבה לכך הייתה בעיקר מיעוט משאבים והצורך לספק מקומות דיור רבים תוך זמן קצר לעולים הרבים שהגיעו לארץ מארצות ערב בשנים אלה.
מעונות עובדים (1934 ) הונצח בבול דאר ישראלי, שנכלל בסדרה של 3 בולים שקרויה "אדריכלות - הסגנון הבין-לאומי בתל אביב".
מְעֹרָב יְרוּשַׁלְמִי הוא מאכל העשוי מנתחי בשר מטוגנים במחבת או על משטח צלייה (פלנצ'ה).
המושג "מעורב ירושלמי" הפך עם השנים לכותרת לתכנים שונים הקשורים לירושלים והמורכבות שבה.
קיימים קורס, אתר אינטרנט, ספר בשם זה של הסופרת ליאת רוטנר וכן סדרת טלוויזיה הקרויים בשם זה.
מעון הציד של סטוּפּינִיגִ'י (באיטלקית: Palazzina di caccia di Stupinigi) הוא אחד המעונות המלכותיים של בית סבויה האיטלקי, ונכלל ברשימת אתרי מורשת עולמיים של אונסק"ו.
המעון נבנה בתחילת המאה ה-18 על ידי האדריכל פיליפּוֹ יובָארָה בהזמנת ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה.
מעון הציד נמצא בסטופיניג'י, פרבר של העיר ניקלינו, כעשרה קילומטרים מדרום-מערב לטורינו.
הפארק הסובב את מעון הציד הוכרז כפארק לאומי בשנת 1992. שטחו של הפארק הוא 16,110 דונם, ויש בו יערות טבעיים ושטחים חקלאיים.
הדרך המובילה מטורינו למעון הציד עוברת ביער הטבעי של הפארק.
בצידי הדרך, ניתן להבחין בבתי האחוזה הכפרית ובאורוות הסוסים.
הגרעין המרכזי של המעון מורכב מאולמות גדולים, המהווים את מרכז המבנה האליפטי שממנו יוצאות ארבע זרועות מלוכסנות, (כמו הצלב של אנדרו הקדוש).
ב"זרועות" המעון מצויות הדירות של בני משפחת המלוכה ושל אורחיהם.
המבנה פונה כלפי חוץ, אל מרחבים מתומנים, בהם מצויים מבני השירות של מעון הציד.
מעון הציד בנוי בסגנון בארוקי-איטלקי: מפואר, מבריק וממורק.
הוא כולל מרכיבים יקרים כגון מראות, כלי חרסינה ומקטרות מצופות זהב.
הרהיטים המצויים במעון גולפו על ידי אמנים מפורסמים; למשל שלושת יוצרי הארונות המלכותיים המפורסמים של טורינו: ג'וזפה מריה בונזאניגו, פייטרו פיפטי ולואיג'י פרינוטי.
בנוסף, רהיטים אלו מזכירים את התמשיחים של האמנים ויטוריו אמדאו צ'ינארולי, ג'אן קרוסאטו באטיסטה וקרלו אנדראה ואן לו.
מעון הציד הגדול כולל 137 חדרים, 17 אולמות בשטח כולל של 31,000 מ"ר, כאשר 14,000 מ"ר מהם במרחבים רצופים.
הפארק הוא בשטח של 16,110 דונם וגינות הפרחים, המעוצבות במבנה גאומטרי, בשטח של 3,800 מ"ר.
למרות פסל האייל באולם המרכזי, כבר מאה שנה אין בסביבה איילים, אך נכון ל-2007, ניתן למצוא ביער שועלים, סנאים, סמורים, מרמיטות וציפורים שונות.
עד לשנת 1418, הייתה במקום מצודה בבעלות בית אקיה, ענף משנה לבית סבויה.
בשנת 1493 המצודה נמכרה למרקיז רולנדו.
בשנת 1563, כאשר בירת דוכסות בית סבויה עברה משאמברי שבצרפת לטורינו, נרכש הארמון על ידי אמנואלה פילבר, דוכס סבויה.
דוכס סבויה החליט להוריש את מעון הציד למסדר מוריס ולזרוס הקדושים.
בשנת 1729 הארמון עוצב מחדש ותוך שנתיים הפך למעון הציד הגדול.
העיצוב מחדש נעשה על ידי האדריכל פיליפו יוברה עבור מלך סרדיניה, ויטוריו אמדאו השני, אשר הזמין צוות מעטרים, רובם מוונציה, במטרה לקשט את מעון הציד מבפנים.
בשנת 1832 חזר המעון לבעלות משפחת המלוכה.
בימיהם של קרלו אמנואלה השלישי וויטוריו אמנואלה השלישי המשיכו בבניית הארמון והרחיבו את הפארק.
מעון הציד הגדול נחשב למקום המועדף לאירועים של בית סבויה: טקסים וחתונות ממלכתיות.
בשנת 1773 נישאו במעון הנסיכה מריה תרזה מסבויה ושארל העשירי מלך צרפת, רוזן מחוז ארטואה דאז.
כיום, נכון ל-2007, נמצא בארמון "מוזיאון לאמנות הריהוט," הכולל אוסף רהיטים פיימונטנים.
חלק מהריהוט הוא מקומי וחלק הועבר ממעונות מלכותיים אחרים של בית סבויה כמו הארמון במונקאליירי ורג'ה די ונריה ריאלה.
מעון או "מעון שביהודה" הוא יישוב קדום בדרום הר חברון.
היישוב נזכר במקרא, תחילה בתיאור נחלת שבט יהודה, ולאחר מכן במעשה נבל הכרמלי.
יש להבחין בין מעון זו ובין בית מעון הסמוכה לטבריה, בית בעל מעון שבמואב, וחורבת מעון שבנגב המערבי.
מעון שביהודה המשיכה להתקיים כיישוב יהודי לאורך תקופת בית שני, המשנה והתלמוד עד ראשית ימי הביניים.
באתר המזוהה עם היישוב, ח'רבת מעין, אותרו שרידי בית כנסת קדום.
בעת חלוקת ארץ ישראל לשבטי ישראל מעון הייתה לנחלת שבט יהודה, ככתוב בספר יהושע: .
מדבר מעון הוא גם האזור שבו שאול המלך רדף אחרי דוד על פי המסופר בספר שמואל.
דוד, שנמלט משאול המלך, הגיע לכרמל הסמוכה למעון, והוא והאנשים אשר עמו שהו עם רועי הצאן של נבל הכרמלי.
מעון המקראית נזכרת גם באחד האוסטרקונים שנמצאו בערד.
היישוב במעון נפגע עם דיכוי המרד הגדול, כפי שמעיד מדרש חז"ל: .
חרף כך, ולמרות החורבן הגדול עוד יותר שאירע כתוצאה מדיכוי מרד בר כוכבא, המשיך היישוב היהודי במעון להתקיים משך מאות שנים, עד שאב הכנסייה אוסביוס העיד בראשית המאה הרביעית לספירה כי מעון, כמו שכנותיה, כרמל, זיף, אשתמוע, חורבת עָנִים ויוטה, הייתה בתקופתו "כפר גדול מאוד של יהודים".
עדות נוספת לכך היא שרידיו המרשימים של בית הכנסת הקדום באתר ח'רבת מעין.
במעון נמצאו שרידי בית כנסת, שלפי המשוער נבנה במחצית השנייה של המאה ה-4 או תחילת המאה ה-5. ציר הבנייה הוא דרום-צפון, דהיינו כמקובל לכיוון ירושלים.
הקירות היו עבים כ-90–100 ס"מ, הגג היה גמלוני, כמו בסוסיא ורצפת פסיפס.
הממצא החשוב ביותר מבית הכנסת הוא תריסר חלקים של מנורת שבעת הקנים עשויה משיש לבן.
החוקר צבי אילן שהיה שותף לגילויה מתאר אותה: "קניה (קני המנורה), שהיו עשויים מקשה אחת, עוצבו בצורת חוליות מעוגלות ("תפוחים") שהלכו וקטנו כלפי מעלה.
בבסיס כל חוליה גולף עלה ("פרח").
קוטר התפוח התחתון הוא 16,5 ס"מ וקוטר התפוח העליון 6.5 ס"מ.
בין קני המנורה היו עיטורים מגולפים ששימשו לחיזוקה.
זו הייתה מנורה כבדה ביותר, כ-120 ק"ג משקלה (משקל החלקים שנמצאו הוא 25 ק"ג).
בסיס המנורה היה מרובע או מדורג.
בתחתית התפוח התחתון של הקנה המרכזי חצוב חור מרובע לקיבוע מוט ברזל ("מסמר") שבעזרתו חובר גוף המנורה לבסיס".
הפסוק מספר שמואל מסביר את הקשר בין שני היישובים: "וְאִישׁ בְּמָעוֹן וּמַעֲשֵׂהוּ בַכַּרְמֶל", כלומר במעון בתי מגורים ובכרמל, מרכז כלכלי.
עם הגילוי של בית כנסת קדום במעון, ומבני מגורים אחדים, במדרון הצפוני של תל מעון, דרומית לכרמל, העלה החוקר דוד עמית את ההשערה כי בתקופה הביזנטית בארץ ישראל יהודי כרמל למעשה גרו במעון.
מכאן מסקנתו של החוקר כי היישוב היהודי במעון היה חלק מו המערך היישובי של כרמל - חלק מכרמל רבתי והסבר להיעדרה של מעון מהאונומסטיקון, חיבורו של אוסביוס מקיסריה, שנכתב במאה ה-4.
מעוף נתיבי אויר הייתה חברת תעופה ישראלית פרטית, אשר רוב טיסותיה היו בין נמל התעופה בן-גוריון ויעדים במערב אירופה.
החברה הייתה חלוצה בישראל בהצעת טיסות שכר למערב אירופה.
בראש החברה עמד יצחק גדיש.
מעוף נתיבי אויר הוקמה בשנת 1969 על ידי קבוצת מהנדסים שבראשה המהנדס יצחק גדיש, שעסקה בתכנון הכביש בין אילת לשארם א-שייח'.
לצורך הטסת צוותי מדידה ותכנון לתוואי הכביש באמצעות מטוס ססנה 172 שרכשה.
החברה התפתחה ורכשה מטוסים קלים נוספים שהפעילה לטיסות תיור מעל ירושלים ולטיסות מסחריות שונות, אימון טייסים בבית ספר לטייס שפתחה בשדה התעופה הרצליה, עסקה בצילום אוויר והשכרת מטוסים.
בהמשך גדיש החל לפעול להתרת טיסות שכר לישראל.
בשנת 1974 ביקש להטיס צליינים מגרמניה לשדה התעופה עטרות בירושלים, בשיתוף עם חברה לטיסות שכר, אך לא קיבל אישור וחברת אל על ביצעה את הטיסות.
חברת מעוף עתרה לבג"ץ נגד "אל על" (שהייתה אז חברה ממשלתית).
ואחר כך הגיעה להסכם שחברת מעוף תוכל למכור מושבים בטיסות של "אל על" לירושלים.
בשנת 1976 הותרו טיסות שכר נכנסות לישראל, ובחודש אוקטובר אותה שנה החלה חברת מעוף לספק שירותי קרקע למטוס נוסעים של טיסות שכר בנמלי התעופה בן-גוריון ואילת.
תוך שנתיים הפכה לחברה המובילה במתן שרותי קרקע בישראל.
בשנת 1977 שוב ביקש לארגן טיסות ליום ירושלים, אך "אל על" לא הסכימה והחברה שכרה את שירותיה של חברת "דן-אייר" הבריטית לביצוע הטיסות, אך היא לא קיבלה אישור ממנהל התעופה האזרחית ושוב עתרה לבג"ץ.
ב-1979 הוקמה חברת הבת "צ'רטר 1" שהפעילה את טיסת השכר היוצאת הראשונה מישראל למערב גרמניה ב-6 במאי 1979. זמן קצר אחר כך החלה מעוף גם להפעיל טיסות שכר מישראל ללונדון, במטוסי חברת מונרק איירליינס.
אחר כך קיבלה החברה ההחלטה להקים חברת תעופה ישראלית לטיסות שכר.
לאחר מאבקים משפטיים ממושכים נגד מדיניות משרד התחבורה שלא לאשר את הקמת החברה, קיבלה לבסוף אישור להפעלת טיסות שכר, ב-15 ביוני 1981, והייתה חברת התעופה הישראלית הראשונה שהפעילה טיסות שכר מוזלות מנתב"ג ליעדים באירופה.
טיסת הבכורה נערכה ב-26 באוקטובר 1981, כאשר הטיסה 166 נוסעים מנמל התעופה לונדון לוטון לנתב"ג.
לוח הטיסות השבועי שלה, עם תחילת הטיסות, כלל את היעדים: שווייץ (בימי שני וחמישי) גרמניה (בימי שבת) ושלוש טיסות לבריטניה (בימי ראשון, שלישי ורביעי.( מטוסי החברה הראשונים היו מדגם בואינג 720B שנרכשו מחברת "מונרק איירליינס".
במרץ 1982 החל לטוס לסיציליה.
היא הטיסה ישראלים לחופשות באי וצליינים מהאי לביקורים בישראל.
החברה סיימה את שנת הפעילות המלאה הראשונה שלה, 1982, עם רווח תפעולי.
באוקטובר 1982, מונה מאיר עמית לתפקיד יו"ר פעיל של החברה לאחר שקבוצת משקעים בראשות אברהם נאמן רכשה 50% מהבעלות בחברה.
בינואר 1983, ביקשה אישור לבצע טיסות בין נתב"ג לאילת.
את שנת הפעילות השנייה סיימה גם ברווח תפעולי של 3.3 מיליון דולר, וסך ההכנסות היו 28 מיליון דולר.
במהלך 1984 החברה נקלעה לקשיים כספיים, זאת למרות הרווח התפעולי שהציגה בשנתיים הראשונות לפעילותה, היא צברה הפסדים של כ-4 מיליון דולר, עקב הוצאות מימון שהלכו וגדלו עקב משבר האינפלציה בישראל.
החברה פנתה למשרד התחבורה בבקשה לאשר לה עברות מדינה לגיוס הלוואה, אך שר האוצר יצחק מודעי לא אישר אותה.
בתחילת נובמבר 1984 הגישה בקשה לפירוק מרצון עקב חדלות פרעון.
בעת פירוק החברה היו לה חובות של כ-20 מיליון דולר, כולל לכ-5,000 לקוחות שקנו "כרטיסי מנוי".
צי המטוסים של מעוף נתיבי אויר כלל את המטוסים הבאים:
דגם מספר מטוסים זיהוי כלי טיס ("זנב") בואינג 707 3 בואינג 720 2
מטוס הבואינג 720 בעל אות קריאה 4X-BMB החל את שירות בשנת 1960 בחברת אמריקן איירליינס, בשנת 1981 הוא נרכש על ידי מעוף נתיבי אויר ובשנת 1985, לאחר שהחברה פשטה את הרגל, הוא הועבר לידי חיל האוויר הישראלי והוא נמצא במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
מָעוֹן יוֹם או פָּעוֹטוֹן הוא מסגרת טיפול וטיפוח לתינוקות ופעוטות מגיל לידה ועד בערך גיל 3 שנים.
לאחר המעון ממשיכים הילדים אל גן הילדים.
שעות הפעילות במעון יום הן שעות הבוקר או שעות הבוקר והצהריים.
מעון יום בישראל הוא מקום המיועד לשמירה על ילדים בגילאי 3 חודשים עד 3 שנים, כעידוד נשים לא להישאר בבית ולצאת להשתלב בשוק העבודה.
המעון מופעל על ידי תאגיד כגון ארגון נשים, עמותה, מלכ"ר, חברה בע"מ או רשות מקומית, המקבלים "סמל מעון" מטעם משרד הכלכלה.
מעונות היום בישראל נתונים לפיקוח המשרד, אך בעשר השנים הקרובות הם צפויים לעבור בהדרגה לפיקוח משרד החינוך ככל מערכת החינוך.
רישום למעונות היום השונים נעשה באמצעות משרד העבודה תחת זרוע העבודה עידוד תעסוקת הורים "רישום וקבלה למעונות ולמשפחתונים", אלא אם מדובר במשפחתון פרטי של עד 5 תינוקות הקישור שונה.
ניתן למצוא במשרד העבודה את רשימת כלל המסגרות לגיל הרך המוכרים תחת משרד העבודה.
קיים איסור בחוק האוסר על אפליית מועמדים על בסיס אלרגיה, ובמידה והורי הילד בחרו במסגרת מסוימת דרך משרד העבודה, המעון מחויב להתאים עצמו לילד וצרכיו התזונתיים, ואף קיים תקצוב ממשלתי לשילוב סייעת פרטית לפעילות המעון.
קיים איסור אפליה גם על בסיס מגדר או סטטוס אישי של הורים.
הפעילויות במעונות כוללות פעילויות סנסומוטורית לפיתוח המערכת המוטורית: מוטוריקה עדינה ומוטוריקה גסה, קואורדינציה, תיאום עין-יד: תוך משחק בלגו, הדבקת מדבקות, השחלת חרוזים, משחקי מגנטים, קוביות, בובות, כלי עבודה ובנייה, כלי מטבח וסופר וצעצועים דמויי אוכל לרבות פירות וירקות.
בנוסף לפיתוח קוגניטיבי הכולל פעילויות לויסות רגשי וחושי הכוללים ציור באמצעות צבעי גואש ופסטל, קריעת עיתון, משחק בבצק, משחק במים, משחק בקצף, ריקוד ונגינה.
והקשבה פעילה בשירה וסיפור סיפורים לפיתוח אוצר מילים, שליפה, תקשורת וקשב.
תוך ביצוע פעולות שיום, תיווך אירועים ומציאות, ומשחקי דמיון.
במעון היום אחראים גם על זיהוי מצבי עיכוב התפתחותי.
שעות הפעילות במעון הן 7:00-16:00, לעיתים גם עד 17:00 (כדי לתת מענה לצרכים של הורים עובדים), ובימי שישי עד 13:00. עם סדר יום ותפריט קבוע לכל יום בשבוע.
בחלק ממעונות היום בישראל קיימת אפשרות עבור הורים המעוניינים בכך, לאסוף את ילדיהם מהמעון כבר בשעות הצהריים.
חוק התקנת מצלמות לשם הגנה על פעוטות במעונות יום לפעוטות נחקק ב-2018 בעקבות מקרי התעללות של מטפלות בפעוטות שתועדו ופורסמו.
עיקרו התקנת מצלמות במעונות יום לילדים בגילאי 0–3 והוא נועד למנוע אלימות של מטפלות כלפי פעוטות ובכך להגן על שלומם הנפשי והגופני.
המצלמות מופעלות לכל אורך שעות פעילות המעון, אך איש אינו עובר על הצילומים כבקרה, אלא אם עולה חשד סביר להתעללות והתקבל אישור לבדיקת הצילומים.
בשנת 2021 שר האוצר אביגדור ליברמן רצה לבטל סבסוד זה עבור אברכים.
בעקבות פסיקת בג"ץ החלטה זו בוטלה.
באוגוסט 2024 הורתה היועמ"שית לממשלה גלי בהרב מיארה להפסיק את הסיוע במימון המעונות למשפחות אברכים המיועדים לגיוס.
איגוד מעונות היום חלמיש הודיע כי יגיש בג"ש כנגד עמדת היועמש"ית.
החלוקה הגילאית לכיתות של בני גיל הינקות במעונות בישראל כיום מתחלקים ל-3, כשקיימים כללים גם לגבי עד כמה תינוקות יכולים להיות תחת מטפלת אחת, כמה תינוקות באותה הכיתה ושטח וגודל הכיתה מבחינת שטח מינימלי:
תינוקות (מגיל 3 חודשים עד חצי שנה) - מטפלת אחת ל-5 תינוקות.
תינוקות גדולים (מגיל חצי שנה עד שנה וחצי) - מטפלת אחת ל-7 תינוקות.
פעוטות (מגיל שנה עד שנתיים) - מטפלת אחת ל-7 תינוקות.
בוגרים (מגיל שנה וחצי עד 3 שנים) - מטפלת אחת לעד 11 תינוקות.
משרד העבודה מעודד ערבוב גילאי כמו חלוקה שווה של מספר הבנים והבנות (אלא אם מדובר במסגרת דתית) בכל כיתה ובשטחי הכיתות השונות, לעידוד התפתחות תקינה כחיקוי ומודל לחיקוי של תינוקות קטנים יותר בכיתה את התינוקות הגדולים יותר בכיתה.
ועל סמך זה מספרי המטפלות ומספר התינוקות תחת כל מטפלת שונה בפועל.
מנהלת המעון אחראית על תהליך הקבלה למעון וניהול קשרי לקוחות, קביעת יעדי החינוך ורכישת משחקי ההתפתחות במעון בהתאם לעונות השנה וחגי השנה, כמו על פיקוח רציף על המתרחש בו.
המבשלת אחראית על הזמנת ורכש המזון, בישולו וחלוקתו בהתאם להכרת צרכיו של כל ילד במעון.
המטפלות אחריות על החלפת חיתולים, לבוש, האכלה, דאגה להתפתחות תקינה של התינוקות תחתן, וניקיון הכיתה לאחר כל ארוחה ובסוף היום.
המטפלות מחויבות לעבור הכשרת עזרה ראשונה והכשרת מחנכת/מטפלת לפעוטות במעונות יום - סוג 1 או 2, בהתאם לוותק.
ההכשרה כוללת היכרות עם התפתחות הילד, צרכים התפתחותיים, שיטות פיתוח במשחק ופעילות, וזיהוי בעיות התפתחותיות.
בנוסף אחריות המטפלות על סידור הכיתה והמעון תוך שמירה על אסתטיקה ובטיחות במעונות מבחינת הרחקת חפצים וחומרי ניקוי מסוכנים.
קיימת ביקורת בהתייחס לשכר העובדות בתחום שלרוב שכר מינימום למועסקות במשרה מלאה, ולהרכבי הכיתות הבלתי אפשריים - מעל 7 תינוקות למטפלת.
מה שמהווה תירוץ במשפטי התעללות מטפלות כסיבה, עילה פסיכולוגית ונסיבות מקלות לנפילה למצבי התעללות בחסרי ישע.
הפיקוח ממונה ומתוקצב דרך משרד החינוך או הרשות המוניציפלית, ומועבר דרך המסגרת המדוברת בתקצוב ישיר ממנה למפקח המסגרת.
במסגרות פרטיות כמו נעמת או ויצו הפיקוח הוא תקן פנים ומינוי של העמותה.
מה שלא פעם מעלה שאלה בעניין אפקטיביות הפיקוח.
לכל מעון תקציב חינוך והעשרה נוסף לתינוקות המתחנכים בו ובכלל זה נכללים שילוב חוגים של: טיפול בטבע, ריתמיקה, תיאטרון בובות ועוד.
האלימות במעונות יום נחשבת בעיה קשה שנמצאת בפרופיל תקשורתי גבוהה, למרות שבפועל אין למדינה נתונים על כמות הפעוטות במעונות היום, ולא על מקרי האלימות במעונות.
חוק התקנת מצלמות לשם הגנה על פעוטות במעונות יום לפעוטות נחקק ב-2018 בעקבות מקרי התעללות של מטפלות בפעוטות, המוגדרים כחוסים חסרי ישע במעונות היום, שתועדו ופורסמו.
עיקרו התקנת מצלמות במעונות יום לילדים בגילאי ינקות 0–3 והוא נועד למנוע אלימות של מטפלות כלפי פעוטות ובכך להגן על שלומם הנפשי והגופני.
בעיות האלימות במעונות היום יוצרות תגובות מהציבור הרחב, חלקן מהורי הפעוטות אשר מעבירים ביקורת קשה כלפי הגננות והממשלה.
לאור הפגיעה הקשה והשלכות לעתיד בהתפתחות הילד של ההתעללות בתקופת הפעוטות.
הורים רואים את ילדיהם כחסרי ישע אשר חווים אלימות מילולית ופיזית, ופועלים במספר דרכים על מנת להגן על הפעוטות כגון: הפגנות, פוסטים ברשתות החברתיות, הגשת תלונה במשטרה, הטרדה ושוד בתי מטפלות כולל מסירת פרטים אישיים אודותן בסיוע המשטרה והקנטות.
בעקבות תלונות הציבור המדינה ניסתה לתת מענה לבעיה ולמגר אותה, אך הציבור מרגיש שלא התחולל שינוי.
רבים לא לוקחים סיכון בחשיפת ילדיהם לאפשרות הרווחת להתעללות ואלימות במעונות היום ונשארים בבית לגידול הילדים באופן עצמאי כעקרת בית, כתופעה הולכת ורווחת.
בעקבות התפרצות נגיף קורונה ובמסגרת המדיניות של הגבלות פעילות, תנועה וריחוק חברתי, החליטו בישראל על סגירת מסגרות טיפול וחינוך לילדים.
ב-15 במרץ 2020 פורסם צו בריאות העם, נגיף הקורונה החדש שקבע כי לא תתקיים כל פעילות במעונות היום.
משפחות מרובות ילדים, מקבלות קצבאות, חד-הוריות ועולים חדשים זכאים להנחות בתשלום למעונות היום.
מעון ההארחה הממלכתי (רוסית Государственная гостевая резиденция), נודע בעבר כמעון 4-K.
המעון נחשב למעונו הרשמי של נשיא רוסיה ושוכן בדלתה של נהר נייבה, בסנקט פטרבורג באי האבן (קאמני אוסטרוב).
המעון נבנה על ידי חברת אלסו-גרופ.
הנשיא אינו מתארח במעון זה, אלא בארמון קונסטנטין.
בשנת 2008 המעון עבר שיפוצים והפך למעון ממלכתי שבו הנשיא מארח אורחים זרים בכירים.
מדבדב אירח כאן ראשי מדינות שבאו לביקור ממלכתי בעיר סנקט פטרבורג, כמו קנצלר גרמניה, אנגלה מרקל.
המתחם כולל 3 בניינים - לנשיא, עורכיו ואחד לפמליית העורכים.
מעונות סטודנטים (ובקצרה מעונות) הם מערכת של חדרי מגורים או דירות מגורים, שמוסד להשכלה גבוהה מעמיד לרשות הסטודנטים הלומדים בו, לרוב תמורת מחיר מסובסד, כדי לאפשר לסטודנטים מגורים זולים סמוך לאוניברסיטה.
מרבית האוניברסיטאות במדינות המערב וכן מכללות רבות מעמידות מעונות לרשות הסטודנטים הלומדים בהן.
מעונות סטודנטים מתקיימים בשתי צורות עיקריות:
בניינים ייעודיים שנבנו לשם מגורי סטודנטים (או בניינים קיימים ששופצו למטרה זו).
הבניינים ממוקמים בדרך כלל בתחומי הקמפוס של המוסד האקדמי שלו הם שייכים, או במרחק קצר ממנו, על מנת להקל על תנועת הסטודנטים ביניהם לבין בנייני הלימודים.
דירות מגורים בנות מספר חדרי שינה באזורי מגורים אזרחיים, שניקנו או נשכרו על ידי המוסד והועמדו לרשות סטודנטים כמעונות.
בנייני המעונות הייעודיים מתקיימים במסגרת מגוון רחב מאוד של צורות וגדלים.
הם מכילים מתקני מגורים למספר קטן של דיירים (כ-10–20) ועד למאות דיירים.
חדר מגורים במעונות משותף בדרך כלל לסטודנטים אחדים, אם כי קיימים גם מעונות ובהם חדר לאדם אחד בלבד.
יש בו מיטות, שולחנות עבודה ורהיטים נוספים.
ברוב המעונות יש חיבור בחדרי המגורים לרשת האינטרנט.
חדרי המגורים מאורגנים בצורות שונות – במסגרת אגפים או קומות המכילים מספר גדול של חדרים, או במסגרת דירות, שבהן 4–5 חדרים.
חדרי השירותים והמקלחות הם משותפים לכל הדיירים בדירה או באגף ובקומה.
בבנייני מעונות חדשים, שנבנו בסטנדרט גבוה יותר, יש כיום לעיתים חדרים שלהם חדרי שירותים ומקלחות בלעדיים להם או משותפים להם ולחדר אחד נוסף בלבד.
לכל קומה או אגף יש בדרך כלל מטבח משותף.
בדירות יש סלון ומטבח משותפים.
בנייני מעונות מכילים מתקנים ושירותים נוספים המשותפים לדייריהם – לרוב מכונות כביסה ולעיתים חדרי מחשבים, מכונות אוטומטיות לממכר מזון, חדר כושר, קפיטריה או בר.
במעונות סטודנטים יש הפרדה בין המינים בחדרי השינה.
לעיתים משוכנים גברים ונשים בקומות או באגפים נפרדים, ובמוסדות מסוימים – גם בבניינים נפרדים.
באנגליה יש פחות הקפדה על הפרדה בין המינים מבארצות הברית, ובכל מקרה, המעונות מתחשבים בסטודנטים עם העדפות מיניות או מגדריות שמקשות עליהם לגור עם בני מינם.
ברוב המוסדות קיימים גם מעונות סטודנטים המיועדים לזוגות נשואים או למשפחות עם ילדים.
עם השנים עלה והשתפר סטנדרט הבניה, הריהוט והאיבזור של מעונות בעולם המערבי.
כיוון שהביקוש לחדרי מעונות עולה בדרך כלל על ההיצע, מקצים המוסדות האקדמיים חדרים לסטודנטים לפי סדרי עדיפויות, למשל בהתחשב במרחק בין מקום מגוריו הקבוע של הסטודנט לבין המוסד.
התשלום שמשלם סטודנט עבור המגורים מכסה מלבד עלות הלינה גם את עלות השימוש בשירותים בסיסיים כמו חשמל ומים.
ניהול המעונות מצוי בידי המוסד האקדמי.
למעונות יש תקנון התנהגות, הכולל לעיתים הגבלה של השעות לפעילויות שונות במסגרת בנייני המעונות.
במוסדות מסוימים קיימת במעונות מועצת סטודנטים, המוסמכת לקבל החלטות מסוימות לגבי ניהול החיים בהם – בדרך כלל ניהול חיי החברה במקום.
למעונות יש צוות תחזוקה, האחראי לנקיון השטחים המשותפים במעונות ולתחזוקת המתקנים בהם.
הסטודנטים נדרשים לדאוג לנקיון חדרי המגורים שלהם.
לעיתים יש למעונות "אם בית" או "אב בית", המופקדים על ניהולם.
לעיתים גרים במעונות אנשי סגל זוטרים של האוניברסיטה או המכללה.
הם משמשים כאנשי קשר עם הסטודנטים, כיועצים וגם כאוכפי המשמעת במעונות (בדרך כלל תמורת הנחה או פטור משכר דירה במעונות).
מעוף הצרעה הוא ספר מאת הסופר הבריטי קן פולט.
עלילת הספר עוסקת במבצעי המודיעין הבריטי, על רקע מלחמת העולם השנייה, והאירועים המתוארים בו ריאליים.
עלילת הספר מתרחשת בשנת 1941. מפציצי חיל האוויר הבריטי חוצים את תעלת למאנש למשימות הפצצה אולם מיורטים על ידי מטוסי חיל האוויר הגרמני.
באותה עת באי קטן ליד דנמרק, האראלד אולופסון, נער מבריק בן שמונה-עשרה, נתקל במתקן גרמני סודי המתברר לו כתחנת מכ"ם חדשנית.
בעוד חיל האוויר הבריטי מתכונן לבצע את מתקפה אווירית רחבת היקף, המתקן שאראלד גילה יכול לשנות את פני המלחמה.
דיגבי הור, איש מודיעין בריטי המקורב לווינסטון צ'רצ'יל, ראש הממשלה של בריטניה, מפעיל את הרמיה מאונט, צעירה בריטית ובת של דיפלומט שכיהן בעבר בדנמרק, כסוכנת מפעילה של רשת ריגול בריטית בתוך דנמרק והיא פועלת כדי לסייע להאראלד.
ככל ששעת המתקפה מתקרבת, מתברר להאראלד שהאחריות להעביר מידע לאנגליה מוטלת על כתפיו ועל כתפי חברתו.
הדרך היחידה העומדת בפניהם היא מטוס ישן ונטוש, שאיש לא מאמין שיצליח להתרומם מעל פני הקרקע.
נרדפים על ידי האויב ועל ידי משתפי פעולה, כמעט ללא כל הכשרה, כמעט ללא דלק, הם נושאים בידם את תקוותה היחידה של בריטניה למנוע אסון.
מעון גילעם או מעון גיל-עם הוא מוסד לשיקום עבריינים צעירים הפועל במסגרת רשות חסות הנוער של משרד הרווחה והשירותים החברתיים.
המוסד שוכן מצפון-מזרח לקריית אתא.
מנהל המעון הוא מעוז צעירי נכון ל-2025.
מטרת המעון היא קידום בני הנוער המגיעים אליו מבחינה לימודית, מקצועית וטיפולית עד לשילובם בקהילה.
למקום מגיעים בני נוער בגילאי 12-21, שהופנו בצו בית משפט לאחר ביצוע עבירות חמורות.
רבים מהם נחשבים נוער בסיכון, נפלטו ממסגרות אחרות, וסובלים מקשיים בתחום הרגשי, החברתי או המשפחתי.
המעון כולל שני מרחבי פעילות:
מרחב המגן (סגור) – בו מטופלים בני נוער במצב שיקומי חמור יחסית.
מרחב פתוח - כולל את מרחב הקידום, בו נערך ביסוס הטיפול בבני הנוער והכנתם לקראת שילובם בהוסטל; והוסטל, בו נערכת השלמת התהליך הטיפולי בשילוב פעילות בקהילה והכנת בני הנוער לשילובם חזרה אל הקהילה.
בצוות המעון פועלים מורים, מדריכים חינוכיים ומקצועיים, עובדים סוציאליים, פסיכולוג, פסיכיאטר וצוות רפואי, כמו כן צות מתנדבי שנת שרות בשליחות הצופים, אשר עושים ככל האפשר להעשרת הנוער במעון.
במקום שבו שוכן המוסד התקיימה בשנות ה-50 של המאה ה-20 מעברת "גיל עם".
המעברה הוקמה ב-1950 על ידי הסוכנות היהודית כדי לקלוט עולים בעלייה ההמונית, ובשיאה חיו בה 700 - 800 משפחות מעולי רומניה וצפון אפריקה.
ב-1954 הוקמה בגילעם מועצה מקומית, בשל ריחוקה היחסי מרשות מקומית קיימת ומתוך תקווה לפתח אותה, אך המועצה לא הצליחה לשפר את מצב התושבים במעברה, ואלו הקימו לעצמם ועד מקומי עצמאי.
מצבה העגום של המעברה הוביל לכך שכל מי שהייתה בידו אפשרות נטש אותה, וב-1958, כשנותרו בה רק כ-200 משפחות מעוטות יכולת, סופח שטח המעברה למועצה המקומית כפר אתא.
ב-1959 הועברו אחרוני דיירי המעברה לשיכון עמידר ג' בכפר אתא.
לאחר פירוק המעברה התיישבו בשטח שבטים בדואים.
המעון הוקם ב-1966 כמעון סגור בלבד, וכלל מספר מבני מגורים, בתי מלאכה ומבני שירותים נוספים, המוקפים חומת בטון.
שוכנו בו כ-30 בני נוער.
בתחילה הוא הופעל בהתאם לתפיסה התפתחותית ופסיכואנליטית, לפיה עבריינות נוער היא תסמין למצוקה רגשית חמורה הנובעת מרקע סביבתי קשה, ולפיכך הטיפול התמקד בעברם של בני הנוער ובשורש של מניעי פעולתם (באמצעות פסיכותרפיה ועבודה סוציאלית), ופחות בהתנהגותם בהווה.
בתקופה זו הועלתה ביקורת כלפי התנהלות המעון, לאחר שנמצא כי בני הנוער בו פעלו ללא מגבלות, במעין תת-תרבות עבריינית, והתרחשו בו אירועי אלימות קשה בין בני הנוער ובינם לבין המדריכים.
ב-1972 נסגר המעון בהוראת שר הסעד לצורך ארגון מחדש.
המעון נפתח מחדש ב-1974 והופעל בהתאם לתפיסה חדשנית יחסית בארץ במוסדות מסוג זה באותה תקופה - כלכלת אסימונים.
צוות המעון ערך רשימה מפורטת של התנהגויות מצופות לאורך סדר היום, ומערכת חיזוקים וקנסות על כל התנהגות, תוך שימוש ב"גילים" - אסימונים שווי כסף בהם יכלו בני הנוער לרכוש שירותים, מצרכים, אפשרויות בידור ואפשרויות תעסוקה כדאיות יותר, ובסופו של דבר אף להגיע לשחרור מוקדם יותר מהמעון והמרת ה"גילים" שנחסכו לכסף.
נערכו מחקרים מועטים על יעילות השיטה בגילעם.
מצד אחד, נמצא כי השיטה הביאה להצלחה בהתנהלות המוסד ובתפקוד בני הנוער בו, ואלימות בני הנוער בו פחתה באופן משמעותי.
לצד זאת, ובדומה לממצאים על שיטות דומות ברחבי העולם, נמצא כי ההתנהגויות הספציפיות שרכשו בני הנוער פחתו ונעלמו מספר חודשים לאחר יציאתם מהמעון.
כן נמצא כי כ-65% מבני הנוער שנבדקו חזרו לפעילות עבריינית ולבתי הסוהר לאחר שחרורם.
בהמשך לביקורת שספגה השיטה, נערכו בה מספר שינויים לאורך השנים.
המדריכים נדרשו ליצירת קשר בלתי-פורמלי ואישי יותר עם בני הנוער, ולגמישות רבה יותר בהפעלת התקנון.
במהלך סוף שנות ה-70 הוקמה לצד המעון הסגור יחידת המרחב הפתוח, כולל שלב הקידום (אליו עברו בני נוער שצברו 16,000 "גילים" ויצאו מהמרחב הסגור), ושלב ההוסטל, שהיווה הכנה ליציאה חזרה לקהילה.
במרחבים אלו הופעלה שיטת ה"גילים" פחות על התנהגויות יומיומיות ספציפיות ויותר על הרגלים חברתיים כלליים ונורמות מקובלות, במטרה להגביר את ההכללה בהטמעת דרכי ההתנהגות הרצויות עבור בני הנוער, לקראת חזרתם לקהילה (בה אין "גילים").
מתחילת שנות ה-2000 מושם דגש רב יותר על פרויקטים של הקהילה במסגרת המעון, ופעילויות לשילוב בני הנוער במסגרת הקהילה.
בשנים האחרונות עולה ביקורת על התנהלות המעון, ופורסמו בתקשורת מספר אירועי אלימות חמורה והתעללות של מדריכים כלפי בני הנוער במוסד.
כן נטען כי מספר העובדים מועט וקוצץ עם השנים, וכי קיימת פגיעה בתנאי העסקתם, ומצב זה מקשה על התנהלות המעון.
כל נער שמגיע למעון נמצא כשלושה חודשים באבחון והסתכלות על מנת לקצוב את זמן השהייה שלו במעון.
קיים בית ספר בתוך המעון, הילדים לומדים על-פי מסגרת הלימודים של תוכנית היל"ה, ברמה שבה הם נמצאים וללא קשר לגילם.
חלקם לומדים ברמה המקבילה לרמה הנדרשת מבוגר 12 שנות לימוד, הכוללת גם היבחנות במספר יחידות בגרות בחלק מהמקצועות.
מעון היום הארוך ביותר הוא סרט קצר קומי אמריקאי בהנפשה קלאסית מ-2012. הסרט הוצג בבתי קולנוע ברחבי העולם לפני הסרט "עידן הקרח 4: יבשת בתנועה" ב-2012, וב-2013 הוא הוצג בבכורה טלוויזיונית בערוץ הטלוויזיה האמריקאי "FOX".
במרכז הסרט ניצבת מגי סימפסון מסדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון", כאשר היא מנסה להציל פרפר ממוות בטוח על ידי בייבי ג'רלד, האויב המושבע שלה אשר נמצא יחד איתה במעון היום של ספרינגפילד, "איין ראנד".
הסרט זכה לביקורות חיוביות, ואף הועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר, אם כי הוא הפסיד ל"פייפרמן" של חברת וולט דיסני.
מארג' סימפסון לוקחת את ביתה התינוקת, מגי, למעון היום של ספרינגפילד, "איין ראנד".
בהגיעה למעון היום, מגי מסתווגת כבעלת "אינטליגנציה ממוצעת", והיא נלקחת לאגף "שום דבר מיוחד" של מעון היום, למרות רצונה להיות באגף "החדר לתינוקות מחוננים".
אגף ה"שום דבר מיוחד" הוא חדר אפור וקודר, שבו כל הצעצועים נלקחו או נאכלו על ידי תינוקות.
פרפר עושה את דרכו לתוך אגף ה"שום דבר מיוחד", ושם בייבי ג'רלד, האויב המושבע של מגי, מועך אותו על הקיר בעזרת פטיש, ולאחר מכן הוא עושה את אותו הדבר לפרפר נוסף.
מגי מוצאת זחל אשר קופץ על ספר שנקרא "מחזור החיים של הפרפר".
מגי מבינה כי הזחל עתיד להפוך לפרפר, והיא שומרת עליו מבייבי ג'רלד כדי שגורלו לא יהיה כשל הפרפרים האחרים.
לאחר מכן, הופך הזחל לגולם, ואז הוא יוצא ממנו כפרפר.
מגי מנסה לעזור לפרפר לצאת מהחלון, אך בייבי ג'רלד מגיע אליה ומועך אותו בעזרת תריסי החלון, ומגי מתאבלת על הפרפר כאילו זה הדבר הגרוע ביותר שהיא שראתה בכל ימי חייה.
לאחר מכן, מארג' מגיעה לאסוף את מגי ממעון היום.
כאשר מארג' לוקחת את מגי, ג'רלד מרים את התריסים כדי לראות את גופת הפרפר אך הוא מגלה כי זה היה בסך הכל קשת השיער הכחולה של מגי.
כאשר מארג' מעלה את מגי למכוניתה, מגי משחררת את הפרפר, שאותו היא החביאה כקשת השיער שלה.
מעון פלג בוצ'ארוב הוא בית קיץ, אחד המעונות הנשיאותיים ברוסיה, המשמש כמעון המגורים של נשיא רוסיה.
המעון שוכן בעמק פלג בוצ'ארוב בתחומי סוצ'י החדשה, בנפת המרכז של סוצ'י שבחבל קרסנודאר.
המעון הנשיאותי נבנה על פי יוזמתו של קומיסר הצבא והצי קלימנט וורושילוב משנת 1934. לאדריכל הפרויקט מונה מ.
בשנת 1955, בתכנונו של וסילי ששקוב ובשיתוף פעולה עם המעצב ס.
שם המעון ניתן לו על ידי נחל קטן () שזורם בקרבתו.
ב-22 באוקטובר 1938 נעצר במקום וסילי בליוכר.
משנת 1960 החלו להתארח וללון בו מנהיגי ברית המועצות, כדוגמת ניקיטה חרושצ'וב, ליאוניד ברז'נייב ומיכאיל סוסלוב, והתגוררו בו גם מנהיגים אחרים מהגוש הסוציאליסטי, כדוגמת יוסיפ ברוז טיטו, מנהיג יוגוסלביה.
משנת 1991 זהו אחד המעונות העיקריים על חופי הים השחור המשמש את מנהיגות רוסיה ומשמש כבית קיץ לנשיא רוסיה.
מאז 2000 היה לאחד המעונות הנשיאותיים המועדפים על ולדימיר פוטין, ונבנה בתוכו מעגן יאכטות ומנחת מסוקים.
בתקופת נשיאותו של דמיטרי מדבדב הוא אירח כאן את הקנצלרית אנגלה מרקל באפריל 2009.
בנובמבר 2017 אירח פוטין את נשיא טורקיה ארדואן בפגישה שנמשכה יותר מארבע שעות.
בספטמבר 2019 הוא אירח גם את ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לפגישה משותפת שנערכה בנוכחות שר ההגנה של רוסיה סרגיי שויגו, שר החוץ של רוסיה סרגיי לברוב ועוזריו.
מעון שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות היה ממוקם עד שנת 2015 בסוויטה השוכנת בקומה ה-42 של מלון וולדורף אסטוריה שבניו יורק, שהושכרה על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית.
המעון מתואר בדיווחים בעיתונות כ"מפואר", והקמתו של הבית הנוכחי ב-1947 סימנה את הפעם הראשונה בהיסטוריה בה שוכנו מגורי שגריר בבית מלון.
ב-2015, בעקבות רכישת מלון וולדורף-אסטוריה על ידי חברת הביטוח הסינית Anbang בשנת 2015, עלו חששות ביטחוניים, ובעקבות כך פינתה מחלקת המדינה את המעון.
במאי 2019, רכשה ממשלת ארצות הברית דירת פנטהאוז בבניין 50 United Nations Plaza, לאחר שבתחילה שכרה פנטהאוז אחר באותו בניין.
ניקי היילי הייתה השגרירה האמריקאית הראשונה שהתגוררה במעון החדש.
ב-1947, זמן קצר לאחר ייסוד מזכירות האומות המאוחדות בניו יורק, קיבלה מחלקת המדינה של ארצות הברית חוזה שכירות ארוך-טווח עבור תפוסת מערכת חדרים בעבור שגרירה של ארצות הברית מטעם מלון וולדורף אסטוריה, מלון יוקרה שנבנה ב-1931. הקמת בית השגריר בוולדורף אסטוריה הפכה אותו למלון הראשון בהיסטוריה ששיכן בתוכו מגורי שגריר.
בשנת 1960, בית עירוני במנהטן, שהוקם במקור על ידי ג'יי.
מורגן בשנת 1921, נתרם לממשלת ארצות הברית על ידי הבעלים דאז ארתור יוטון (Houghton) בכוונה שישמש כמעונו של השגריר האמריקאי לאו"ם.
עם זאת, השגריר עדלי סטיבנסון קבע כי הבית לא לטעמו ומלון וולדורף אסטוריה ימשיך להיות מעון השגריר.
בית עירוני זה, "סאטון פלייס", הוענק מחדש על ידי ארצות הברית לאו"ם וכיום משמש כמקום מגוריו הרשמי של המזכיר הכללי של האומות המאוחדות.
ב-1978 דיווח כתב העת "אבוני" כי אנדרו יאנג ומשפחתו בדקו את האפשרות לצאת מהסוויטה בוולדורף אסטוריה ולהיכנס לבית מגורים נורמטיבי במקום.
יאנג, שהיה השגריר הראשון שהתגורר בסוויטה עם ילדים צעירים, אמר כי "המעון בוולדורף נחמד מאוד, ונוח, אבל פשוט יש לי בעיה לנסות לגדל ילד קטן בבית מלון".
עם זאת, החיפוש "הפך לסוגיה מרכזית באמצעי התקשורת" ויאנג בחר להישאר בסוויטה.
החל מ-1999, מחלקת המדינה משלמת 360,000 דולר אמריקני בשנה לחכירת הסוויטה על בסיס נע; החוזה מתחדש מדי עשר שנים עם הארכה אופציונלית אחת או שנתיים לטווח קצר.
מדליין אולברייט, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, צ'ארלס יוסט, עדלי סטיבנסון, סמנתה פאוור וביל ריצ'רדסון נמנים בין דיירי הסוויטה.
במהלך כהונתו כשגריר, העדיף ריצ'רד הולברוק לא להתגורר במלון, ובמקום זאת בחר להשתכן בביתו הפרטי במנהטן.
בעקבות רכישת מלון וולדורף-אסטוריה על ידי חברת ביטוח סינית, עלו חששות ביטחוניים, מה שהוביל את מחלקת המדינה לחפש מעון חדש לשגריר ארצות הברית לאו"ם.
בתחילה, הממשל האמריקאי שכר דירת פנטהאוז שלמה בבניין 50 United Nations Plaza, שם ניקי היילי הייתה השגרירה הראשונה שהתמקמה במעון זה.
במאי 2019, רכשה ארצות הברית פנטהאוז אחר, גם הוא בקומה שלמה, בעל חמישה חדרי שינה ו-6.5 חדרי רחצה, בסכום של 15.85 מיליון דולר.
מְעוֹנוֹעַ, המכונה גם קרוואן, אוטו בית ולעיתים אוטו קרוואן, הוא כלי רכב ממונע או קרון נגרר (בגדלים שונים) בו ניתן לגור.
המונח העברי מעונוע הוא כללי, ומתייחס לשני סוגים עיקריים:
כלי רכב ממונעים הנקראים באנגלית RV (ראשי תיבות של Recreational Vehicle, בתרגום חופשי "רכב פנאי") ו–Campervan , המשמשים בעיקר לטיולים.
בנוסף לרכבי RV המיוצרים מראש למגורים ולטיולים, קיימים גם כלי רכב אחרים שהוסבו לשימוש זה (בדרך כלל על בסיס מכוניות מסחריות, אך גם על בסיס משאיות ואוטובוסים).
מעונוע מכיל בדרך כלל מיטה, שולחן, פינת אוכל ואזורי אחסון.
המעונועים הגדולים יותר מכילים בדרך כלל גם חדרי אמבטיה, מקרר, סלון, חדרי שינה וכו'.
מעונועים מפוארים במיוחד יכולים לעלות בין 100 אלף דולרים עד 3 מיליון דולרים.
היתרונות העיקריים של המעונועים הם שלא צריכים להעביר את הציוד האישי שלוקחים לחופשה פנימה והחוצה מחדרי המלון, לא צריך יותר לשכור חדרים בבתי מלון לאורך הטיול, וניתן להכין ארוחות בתוך המעונוע במקום לאכול כל העת במסעדות לאורך הדרך.
במקביל, מעונועים מספקים חדרי מגורים מאורגנים יותר אשר מוגנים יותר מפני תנאי מזג האוויר בהשוואה לאוהלים (שמהווים את החלופה העיקרית למעונועים בקרב מטיילים שבוחרים במחנאות).
החסרונות העיקריים של המעונועים הם צריכת דלק גבוהה למדי, צורך לסדר, לעגן ולנעול את הציוד שברכב לפני כל נסיעה, וקושי מסוים עבור חלק מהנהגים בנהיגה במעונועים הגדולים ביותר.
יש אנשים הבוחרים לגור במעונועים משום שאין להם מספיק כסף לרכוש בית.
ישנם גם אנשים שהפכו טנדרים, או כלי רכב אחרים כגון אמבולנסים ואוטובוסים של בתי ספר למעונוע.
מעונועים מיוצרים במגוון דגמים כמעט בכל רחבי העולם המערבי, ובמדינות מערביות התפתחה תרבות טיולי המעונועים, ופותחה תשתית תומכת עבורם - חניוני מעונועים המאפשרים עצירה מוסדרת, חיבור לחשמל, למים ולביוב, כמו גם חיבור לטלוויזיה בכבלים ולאינטרנט אלחוטי, שירותי מסחר ואספקה ותחזוקת הרכב.
Class A – נראה מבחוץ כאוטובוס.
בדרך כלל הקרוואן היוקרתי ביותר
Class B – נראה כמיניבוס/וואן גדול
Class C – הקרוואן הקלסי והנפוץ ביותר המאופיין ב"בליטה" מעל קבינת הנהיגה המכילה בתוכה בדרך כלל מיטה זוגית
Travel Trailer – קרוואן נגרר על ידי רכב בעזרת וו גרירה אחורי (תפוח)
Fifth wheel – קרוואן נגרר על ידי טנדר או משאית בעזרת התקן גרירה רוכן, נקרא בעברית גם רכינה.
ייחודו ויתרונו בכך שעומס משקל הגרירה פועל מעל ציר הסרן האחורי ובכך מאפשר גרירת משקל רב ללא אפקט "הרמת האף" המגביל את משקל הגרירה המותר בקרוואן הנגרר על ידי וו גרירה אחורי.
לרוב זו עגלה בעלת יכולת להיפתח בעת החנייה ולספק אכסניה לקייטנים ומטיילים על כל צורכיהם.
Class A – רכב הבנוי על טרנספורטר או דומה לו ללא מקלחת ושירותים
Class B – רכב הבנוי על שלדת וואן או דומה לו עם מקלחת ושירותים