tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבן חג'ר כעס על כך ואמר לסולטאן: "איך אתה מצווה זאת עלי, בשעה שאתה מוציא מידי את משרתי באל-ביברסיה כדי לתת אותה למי שאינו בקי באסלאם?!" הוא התכוון בכך לאחד מפקידי הסולטאן, שהיה נוכח.
הסולטאן כעס מאוד והדיח את אבן חג'ר.
א-סחאוי מציין שאבן חג'ר לא היה אומר דברים אלה אלמלא הגיעו מים עד נפש, שכן אילו לא היה כך, הוא היה נוהג בתבונה ובסובלנות.
אבן חג'ר אמר לאחר מכן, שלו היה מבין מראש את מה שהבין לאחר מעשה, היה מתפטר ממשרתו כשופט, לאחר שהוצאה מידו משרתו באל-ביברסיה.
יחד עם זאת, בהרהור שני, אבן חג'ר חשב שאולי עדיף כך, כי לו היה מתפטר, ייתכן שהסולטאן היה שולח אותו לגלות, וגם אם מכובד יותר היה להתפטר, קשה לאדם לעשות מעשה כזה.
א-סח'אוי מציין שעלם א-דין אל-בלקיני מונה במקום אבן חג'ר, ואבן חג'ר בירך אותו והבהיר לו, כדי להרגיע אותו, שאינו רוצה לחזור עוד למשרת שופט.
התנהגותו באירועים משפטיים הקשורים ליהודי קהיר
המשבר סביב חומת בית הכנסת בשכונת זוילה
על האירוע הזה ועל העמדה שנקט אבן חג'ר במקרה זה כותב רק אבן חג'ר עצמו.
הוא מספר שבחודש צפר (נובמבר/דצמבר 1427) ניתנה הוראה להרוס דרך חדשה שסללו היהודים לבית כנסת על הריסות של בתי מוסלמים וגם חומה שבנו סביבו.
היהודים סללו את הדרך ובנו את החומה בשנת 823 (1420–1421) ללא אישור.
שהאב א-דין א-נעמאני הקים קול צעקה על כך, והיהודים פנו לאחד מעוזריו של השופט החנבלי, ובעזרתו השיגו אישור, בחתימת השופט החנבלי דווקא, שהסלילה והבנייה נעשו כחוק, וזאת למרות שהאסכולה החנבלית נחשבת למחמירה ביותר מבין ארבע אסכולות ההלכה של האסלאם הסוני.
שוב הקים א-נעמאני קול צעקה נגד השופט החנבלי, ובעקבות זאת פסק השופט החנבלי בשנת 824 (1421–1422) שיש להרוס את החומה.
בתגובה לכך פנו היהודים לשופט החנפי, והלה הסמיך את אחד מסגניו, עבד אללה אל-ברלסי, לטפל בעניין.
אל-ברלסי היה קודם לכן שופט שאפעי מאנשי אל-הרוי, שהיה ידוע כמושחת.
אל-ברלסי פוטר אז ממשרתו כשופט שאפעי והתחנן בפני השופט החנפי שיקבלו כאחד מסגניו, והלה אכן קיבל אותו והסמיך אותו לטפל באותה פרשייה.
אל-ברלסי פסק שהיהודים לא פגעו ברכוש מוסלמי ולא עברו כל עבירה בעניין הבנייה, ושטפלו עליהם האשמות שוא, ולפיכך התיר להם לבנות מחדש את מה שהשופט החנבלי פסק להרוס, והם אכן מיהרו לעשות זאת.
שוב הקים א-נעמאני קול צעקה ותקף את השופט החנפי, שביטל את הפסיקה של אל-ברלסי והורה לבצע את פסיקתו של השופט החנבלי להרוס את החומה.
א-נעמאני המשיך לתקוף את אל-ברלסי, עד שהדברים הגיעו לאוזני הסולטאן, וזה הסמיך את השופט השאפעי, אבן חג'ר, את השופט החנבלי החדש (שמונה לאחר שקודמו, השופט החנבלי שכבר טיפל בפרשה, נפטר) ואת הממונה על ההקדשים לצאת למקום, לחקור את העניין ולפסוק בו.
כפי שאבן חג'ר ממשיך ומספר, הוא נוכח מיד לדעת שא-נעמאני צודק, כלומר יש להרוס את החומה.
אולם הוא ראה את אנשי האספסוף המוסלמי שנאסף, כשבידיהם קרדומים ומעדרים, והבין שאם ירשה להרוס דבר-מה, הם יהרסו את בית הכנסת כולו וישדדו את מה שבתוכו.
הוא רצה למנוע זאת, ולפיכך הציע לבדוק קודם את הכנסייה הנוצרית, כדי שאם יש גם בה משהו חדש שנבנה בניגוד לחוק ושיש להרוס אותו, תבוצע פעולת ההריסה בבית הכנסת ובכנסייה ביחד.
הייתה זאת שעת ערב, והבודקים הלכו כל אחד לדרכו מתוך כוונה לשוב למחרת בבוקר.
לאחר מכן הוציאו אבן חג'ר והשופט החנבלי את פסיקתם שיש להרוס את מה שנבנה ולבטל את הפסיקה של אל-ברלסי, אשר עוד קודם לכן חשש לעורו וחזר בו ממנה.
אבן חג'ר הורה למושל להרוס את מה שצריך להרוס סביב בית הכנסת בלילה, ועל ידי כך הבטיח שייהרס רק מה שאמור להיהרס לפי הפסיקה, ושהאספסוף לא ינצל את ההזדמנות להרוס את כל בית הכנסת ולשדוד את מה שבתוכו.
בניגוד למנהגו של אבן חג'ר להתייחס לעצמו בגוף שלישי כאשר הוא כותב על עצמו בספרו, בסיפור המקרה הזה הוא עבר, תוך כדי סיפור הדברים, מגוף שלישי לגוף ראשון.
אולי יש בכך משום נימה אישית יותר מצדו במקרה זה, מתוך תחושה שבמקרה זה חרג מהנורמות המקובלות ופעל בצורה ייחודית.
הסיפור אינו מופיע אצל ההיסטוריוגרפים המוסלמיים המקומיים האחרים של התקופה, למרות שאלה נהגו לתאר את ההתרחשויות בפרטי-פרטים.
המשבר סביב דוכן הדרשן בבית הכנסת בפוסטאט
אבן חג'ר עצמו מספר על המקרה מבלי להתייחס לחלוטין לעמדה הייחודית שנקט במקרה זה.
הוא מספר שב-14 בד'ו אל-חיג'ה 845 (15 באפריל 1442) יצאו השופט העליון החנפי והוא, כשופט העליון השאפעי, וכן המוחתסב וקבוצת אנשים, לבית הכנסת בקסר א-שמע (قصر الشمع) שבאזור פוסטאט (الفسطاط) בקהיר, כדי לבדוק אם אין בו בנייה חדשה בניגוד לחוק המוסלמי.
הם מצאו שם דוכן דרשות עם 13 מדרגות, שנראה שאכן חודש, וקיימו התייעצות ביניהם.
תוך כדי כך נתגלתה על המדרגה שעליה עומד או יושב הדרשן כתובת מטושטשת שנרמסת על ידי הדרשן.
אבן חג'ר קרא להם להתבונן בכתובת, ואז התברר להם שכתוב שם "מוחמד" בצורה יותר ברורה, ו"אחמד" בצורה פחות ברורה.
הם החליטו שיש להסיר את הדוכן.
א-סח'אוי מספר אותם דברים, אך מוסיף שהשופט החנפי התכוון גם לכרות את רגליו של מי שנהג לעמוד על אותה המדרגה ואת ידיהם של אחרים, בטענה שלאבו בכר נודע על נשים ממכה שצבעו את ידיהן לאות שמחה כאשר נודע להן על מות הנביא מוחמד, והוא כרת את ידיהן.
אולם אבן חג'ר לא הסכים לכך, בפרט מאחר שהיהודים עמדו על כך שלא ידעו על כתיבת הכתובת והכחישו שיש להם קשר לכך.
בסופו של דבר העניש השופט החנפי שלושה יהודים שהוכח שהיו עולים על דוכן הדרשות.
אחד מהם מת, השני התאסלם והשלישי חלה ומת.
בפסיקות רבות אחרות של אבן חג'ר לא ניכר יחס מיוחד כלשהו כלפי יהודים או בכלל כלפי אהל א-ד'מה (יהודים ונוצרים).
מסמך קראי שנשתמר בארכיון העדה הקראית בקהיר מספר, למשל, על הגבלות שהטיל אבן חג'ר על מנהיגי אהל א-ד'מה, ובכללם ראש העדה היהודית.
אך את גישתו העניינית הנדירה לדת היהודית ניתן אולי לראות בהשוואה בין שני טקסטים כמעט זהים, האחד של אבן חג'ר והשני של א-סח'אוי, המתארים אירוע הקשור ביהודים: אבן חג'ר כתב את הדברים בצורה עניינית, בעוד א-סח'אוי הרגיש הכרח להסיף את התואר "מתועבת" (خبيث) לדת היהודית.
יחד עם זאת, כאשר אליהו אשתור מספר על המשבר סביב חומת בית הכנסת בשכונת זוילה, הוא מוסיף: "אבן חג'ר הראה מתינות כלפי היהודים כמה וכמה פעמים והציל אותם מחמת המציקים, וכן עשה גם הפעם".
כמו כן כותב אשתור שלאחר פטירתו של אבן חג'ר "גם היהודים בכו על פטירתו ושפכו דמעות".
מספר כתביו של אבן חג'ר עולה על 150. כמה מהבולטים ביניהם:
فتح الباري شرح صحيح البخاري (פתח אל-בארי שרח צחיח אלבח'ארי) - ספר מרובה כרכים שאבן חג'ר כתב במשך כ-20 שנה.
ספר זה נחשב לפירוש המעמיק והמקיף ביותר של صحيح البخاري (צחיח אלבח'ארי), שהוא אוסף החדית'ים החשוב ביותר של האסלאם הסוני.
المطالب العالية بزوائد المسانيد الثمانية (אלמטאלב אלעאליה בזואאד אלמסאניד אלת'מאניה) - ספר המכיל חדית'ים שלא נכללו באוספים אחרים.
تهذيب التهذيب (תהד'יב אלתהד'יב) וקיצורו تقريب التهذيب (תקריב אלתהד'יב) - ספר אנציקלופדי העוסק בחקר המוסרים של החדית'ים.
لسان الميزان (לסאן אלמיזאן) - ספר משלים העוסק במוסרי החדית' שלא נכללו בספר הקודם.
القول المسدد في الذب عن المسند (אלקול אלמסדד פי אלד'ב ען אלמסנד) - דיון באותנטיות השנויה במחלוקת של קובץ החדית'ים مسند أحمد (מסנד אחמד) של אחמד אבן חנבל.
نخبة الفكر في مصطلح أهل الأثر (נח'בת אלפכר פי מצטלח אהל אלאת'ר) - עוסק במינוח החדית'.
الدراية في تخريج أحاديث الهداية (אלדראיה פי תח'ריג' אחאדית' אלהדאיה) - אחד מכתביו הנחשבים למקור הלכתי חשוב.
الإصابة في تمييز الصحابة (אלאצאבה פי תמייז צחאבה) - המקור החשוב ביותר למידע על הצחאבה (الصحابة), בני לווייתו של הנביא מוחמד.
الدرر الكامنة في أعيان المائة الثامنة (אלדרר אלכאמנה פי אעיאן אלמאאה אלת'אמנה) - לקסיקון ביוגרפי של האישים החשובים והבולטים ביותר במאה השמינית לפי הלוח המוסלמי (ספטמבר 1300-ספטמבר 1397) בארצות האסלאם.
إنباء الغمر بأنباء العمر (אנבאא אלע'מר באנבאא אלעמר) - חיבור היסטורי רחב היקף של כאלף עמודים גדולים, הסוקר את האירועים במצרים ובסוריה בין השנים 773 - 850 לפי הלוח המוסלמי(1371–1446).
(זהו אחד המקורות עליהם מתבסס הערך הזה).
رفع الإصر عن قضاة مصر (רפע אלאצר ען קצ'אה מצר) - לקסיקון של שופטי מצרים מאז הכיבוש המוסלמי עד סוף המאה השמינית לפי הלוח המוסלמי (ספטמבר 1397).
ديوان ابن حجر (דיואן אבן חג'ר) - קובץ שירה.
אבו מרואן עבד אל מלכ אבן אבי אלעלא אבן זהר (או בקיצור אבן זהר - ابن زهر; 1094 – 1162), הידוע בעולם המערבי בשם הלטיני Avenzoar, לפי הגייתו בלשון המסתערבית ("מוזארבית"), היה רופא ומשורר בספרד, יליד סביליה, בן למשפחה של שישה דורות של רופאים.
הוא היה בן זמנו של אבן רושד ומקורב אליו, ונחשב למקור סמכות חשוב ביותר במשך מאות אחדות של שנים.
הרמב"ם הרבה להסתמך עליו בעיסוקו הרפואי.
פייטרו ד'אבנו, רופא איטלקי מהמאה ה-13 הושפע רבות מהעבודות של אבן זהר.
ספרו החשוב ביותר של אבן זהר, שנכתב לבקשת אבן רשד בשנת 1146, "כתאב אל-תיסיר" (كتاب التيسير في المداوات والتدبير - "ספר הסבר הדברים ברפואה ובתזונה"), תורגם ללטינית ולעברית, ספר זה היה במחזור הפרסום והקריאה בלטינית עד סוף המאה ה-16 (בדפוס ונציה).
הספר עוסק בריפוי באמצעות תזונה נכונה.
אבן הירח היא מיני-סדרה טלוויזיונית משנת 1996 המבוססת על הרומן באותו שם מאת וילקי קולינס, בכיכובם של גרג וייז וקילי הוז.
רייצ'ל ורינדר מקבלת במתנה ליום הולדתה יהלום יקר ערך.
באותו לילה נגנב היהלום מהמגרה שבחדרה.
החשד נופל על להטוטנים הודים שהופיעו במקום בערב הקודם, כמו גם על המשרתים, בני הבית ואורחיהם ואפילו רייצ'ל עצמה נחשדת.
גרג וייז – פרנקלין בלייק
קילי הוז – רייצ'ל ורינדר
טרנס הרדימן – קולונל סר ג'ון הרדקאסל
פיטר ווהן – גבריאל בטרג'
פטרישה הודג' – ליידי ג'וליה ורינדר
אנטוני שר – סרג'נט קאף
אנטון לסר – עזרא ג'נינגס
פול ברוק – ד"ר קנדי
סקוט הנדי – גודפרי אייבלווייט
לזלי שארפ – רוזנה ספירמן
אבו מוחמד עבד אל-מאליכ בן הישאם אבן איוב אל-חמירי אל-מעאפרי אל-בצרי (בערבית أبو محمد عبدالملك بن هشام ابن أيوب الحميري المعافري البصري), מכונה אִבְּן הִשַאם, ערך את הביוגרפיה על הנביא האיסלאמי מוחמד שנכתבה בידי אבן אסחאק.
אבן השאם גדל בבצרה ועבר לאחר מכן למצרים.
בקהיר למד דקדוק, שפה והיסטוריה.
מוצאה של משפחתו מהממלכה החמירית והיא השתייכה לשבט באנו מעפיר מתימן.
היצירה נכתבה על בסיס ביוגרפיה שאבדה ולא קיים עותק שלה כיום, שחיבר אבן אסחאק בשנת 150 להג'רה (768 לספירה).
בספרו של אבן השאם, הוא עצמו מעיד על מקורות המידע שעמדו לפני אבן אסחאק: רשימות שונות שהיו לפניו בכתב, חוזה שנחתם בין מוחמד ובין אנשי אלמדינה לפני ה"היג'רה", וכן קטעי שירה מתקופת מוחמד.
הספר תורגם לעברית על ידי יוסף יואל ריבלין.
כתאב א-תיג'אן לִמערפת מלוכ א-זמאן פי אח'באר קחטאן ) "ספר הכתרים, על מלכי העבר בחשבונות הקחטן"; יצירה גנאלוגית עם סיפורים היסטוריים-אגדיים על העמים הערביים והמונומנטים שלהם בתקופה הטרום אסלאמית.
אבן הירח הוא סרט אילם משנת 1915. בסרט מככבים יוג'ין או'בריאן בתפקיד פרנקלין בלייק, איליין המרסטיין בתפקיד רייצ'ל ורינדר ורות פינדלי בתפקיד רוזנה ספרמן.
קיים עותק שמור של הסרט.
הסרט מבוסס על הרומן "אבן הירח" מאת וילקי קולינס, שיצא לאור ב-1868. העיבוד משנת 1909 נחשב לסרט אבוד.
כוהן במקדש הירח בדלהי מטיל קללה על יהלום הנמצא בעין של פסל הבודהה שבמקדש.
אם האבן תיגנב הקללה תיפול על כל מי שיחזיק אותה.
כשאנגלי בשם ג'ון הרנקאסל גונב את היהלום, שלושה כוהנים השומרים אותו מגורשים מהקאסטה שלהם עד שהיהלום יוחזר.
הם יוצאים בעקבות הרנקאסל ללונדון, שם הוא טובע באמבטיה.
היהלום נמסר בירושה לאחייניתו, רייצ'ל ורינדר, והוא נמצא ברשותו של פרנקלין בלייק, המוציא לפועל של הצוואה.
אחרי שהאבן נגנבת מתיבת התכשיטים של רייצ'ל, המשרתת שלה, שמאוהבת בסתר בפרנקלין, מתאבדת ומשאירה פתק המאשים את פרנקלין בגניבה, מה שגורם לריב בין רייצ'ל לפרנקלין.
הכוהנים ההודים מענים את פרנקלין ואת רייצ'ל בעזרת סמי שינה ורעלים, פרנקלין מוצא את האבן אצל מלווה בריבית.
רופא מגלה שפרנקלין לקח את היהלום כשהוא הולך מתוך שינה.
חבר שלו, גודפרי וייט, גנב אותו ממנו ואחר כך מת.
פרנקלין ורייצ'ל מתאחדים מחדש, והכוהנים ההודים מחזירים את האבן לפסל הבודהה.
לינד דניג מ-Moving Picture World שיבח את הסרט על המורכבות והפיתול בעלילה.
כמו כן שיבח דניג את התפאורה ואת ביצועי השחקנים.
אבן הירח הוא סרט מסתורין אמריקאי משנת 1934 בבימויו של רג'ינלד בארקר, ובכיכובם של דייוויד מאנרס, פיליס בארי, גוסטב פון סייפרטיץ וג'יימס תומאס.
זהו עיבוד של הרומן "אבן הירח" מאת וילקי קולינס.
מקום ההתרחשות של הסרט נשאר בבריטניה, אבל התקופה הועתקה לשנות ה-30 של המאה ה-20, במקום התקופה הוויקטוריאנית של המקור הספרותי.
זהו אחד משלושה סרטים שעובדו לפי הרומן, כולל הסרטים האילמים משנת 1915 ו-1909.
בדומה לספר הסרט מגולל את סיפורה של אבן הירח, יהלום יקר ערך שנגנב מהודו על ידי הרנקאסל.
דייוויד מאנרס – פרנקלין בלייק
פיליס בארי – אן ורדינר
גוסטב פון סייפרטיץ – קארל פון לוקר
ג'יימסון תומאס – גודפרי אייבלוייט
הרברט בונסטון – סר ג'ון ורדינר
צ'ארלס אירווין – המפקח קאף
אלספת' דאדג'ן – בטרדג', סוכנת הבית
קלוד קינג – סר בזיל וינארד
אולף הייטן – ד"ר עזרא ג'נינגס
אוואלין בוסטוק – רוזנה ספירמן, משרתת
פרד וולטון – הנרי הבאטלר
הסרט הופק באולפני מונוגרם, אחד מאולפני הקולנוע הקטנים בהולווד, שנודעו בשם Poverty Row.
העיבוד של רומן בריטי ויקטוריאני היווה שינוי כיוון מהמערבונים הזולים שהפיקו עד אז.
כדי להתאים למסגרת הזמן המוגבלת של הסרט, בעיבוד הושמטו חלקים גדולים מהרומן.
אבן העזר כולל שאלות ותשובות ופסקי הלכה מאורגנים בסדר המסכתות.
שם הספר, "אבן העזר", הוא ביטוי הלקוח מהמקרא () שבו הוא מתייחס לשמו של מקום.
הוא נבחר כשם הספר בשל היות המילה "אבן" נוטריקון של שם המחבר: אליעזר בן נתן.
רבי אליעזר בן נתן קושר את שמו של חיבורו לתוכנו דרך הפתיחה:
לפי שלום אלבק, "פירוש עמקי הלכות", פירוש "איסור והיתר", "וחיבורי הלכות של ג' סדרים" מהווים את שלשת החלקים הבסיסיים של ספר אבן העזר.
אפרים אורבך מתאר את שלשת חלקי הספר בצורה קצת שונה בכתבו שחלק הראשון של הספר הוא ביאור טעמי מצות, חלק השני הוא גם פירוש על "עמקי הלכות" וגם על "איסור והיתר", וחלק השלישי הוא סדרת חיבורים הלכתיים.
במקור כתב רבי אליעזר בן נתן את ספרו אבן העזר בסדרה של קונטרסים.
רבי אליעזר בן נתן כתב כמה וכמה הוספות לספרו עוד בחייו ושילב אותם לתוך הטיוטות הקדמונות של ספרו בגיליונות ובסוף החלקים, איפה שנמצאו רווחים בכתב יד.
הוא גם התכתב עם חכמי בני דורו, והערותיהם לעבודתו של רבי אליעזר בן נתן גם השתלבו לתוך טיוטות חדשות של ספר אבן העזר.
הספר נדפס לראשונה בה'ש"ע (1610) בפראג.
שלום אלבק ערך והדפיס מהדורה חדשה בורשה ב-1905, אך מהדורה זו כולל רק את חומר הספר עד מסכת נדה.
רבי אריה ליב רשקעס הדפיס חלק מן הספר בירושלים ב-1915. רבי שלמה זלמן אהרנרייך ערך והדפיס מהדורה מלאה עם הרבה הערות בשאמלויא ב-1927. בראשית המאה ה-21, ההדיר הרב דוד דבליצקי מחדש את הספר במהדורה תורנית-מדעית, על פי כתבי יד.
מוחמד אבּן חִבּאן אל-בֻּסְתי היה סופר מוסלמי, היסטוריון ומומחה בתחום החדית'.
חיבר את הספר צחיח אבן חבאן, ונודע בכינוי "השייח' של ח'וראסאן".
השתייך לאסכולה השאפעית, והזדהה עם התאולוגיה של האשעריה.
בין מוריו של אבן חבאן, היו:
אימאם אל-נסאאי, מחבר הספר סונן אל-נסאאי
אבן ח'וזיימה (אנ'), מחבר הספר צחיח אבן ח'וזיימה.
מוחמד בן אסחאק אל-סראג' (ער')
בין תלמידיו המפורסמים ביותר של אבן חבאן היו:
אבו עבד אללה אל-חאכּם אל-ניסאבורי (אנ')
אבו מעאד' עבד אל-רחמן בן מוחמד בן רזק אללה
אבן חבאן חיבר כ-60 ספרים בנושאים השונאים הקשורים לאסלאם, שריעה, פיקה, ועוד.
בין ספריו חיבוריו ניתן למצוא את החיבורים שלהן:
רודת אל-עקלאא ונזהת אל-פדלאא (ער')
תאריח' אל-צחאבה אלד'ין רוי ענהם אל-אח'באר
מוחמד אבו אל-קאסם אבן חאוקל , הידוע גם בשם אבו אל-קאסם בן עלי אבן חאוקל אל-נאסיבי, היה סופר, גאוגרף וכרוניקן ערבי מוסלמי בן המאה ה-10 שערך מסע ברחבי העולם בשנים 943–973 לספירה.
את מסעותיו תיאר בספר "פני כדור הארץ" או ספר הדרכים והמחוזות.
אבן חאוקל נפטר לאחר 978 לספירה.
מידע על חייו ידוע לנו רק מספריו, הכוללים פרטים ביוגרפיים רבים יחסית לסופרים בני זמנו, אך אין בהם כמעט פרטים על חייו לפני שיצא לדרך.
הוא נולד בנציבין, ויצא לדרך ב-15 במאי 943. בשנת 973 הוא הגיע לסיציליה, המקום האחרון במסעותיו הידוע לנו.
הוא בילה 30 שנים לחייו בנסיעות לאזורים נידחים של אסיה, כולל ממלכת פרס וטורקסטן ואפריקה המוסלמית, וכתב על דברים שונים שראה במהלך מסעו.
ניתן לשער שהוא היה סוחר, שכן עבודותיו כוללות פרטים רבים על פעילות כלכלית.
משבחיו על הפאטימים מניחים שהיה דעוה פאטימי.
ספרו נכתב במקור כפירוש למפות שהכין, אך הגיע להיקף נרחב העומד בפני עצמו.
הראשון יצא בסביבות שנת 961 והוקדש למושל מ, .
המהדורה השנייה יצאה בסביבות שנת 971, וכוללת ביקורת על השושלת החאמדנית.
המהדורה השלישית והאחרונה יצאה בסביבות שנת 988.
אבן חאוקל פגש את הגאוגרף וספרו של אבן חאוקל, כולל בתוכו מדבריו של איסתקרי ובנוי כתבנית ספרו של איסתקרי, עם אותה חלוקה לנושאים ואותו מספר פרקים.
בהקדמה לספרו הוא מספר על כוונתו לתאר את כל פני הארץ לאורכו ולרוחבו, עם גבולות הארצות, הערים והמחוזות, האגמים והנהרות וכל מידע גאוגרפי.
התיאורים שלו את האזורים מחוץ לעולם המוסלמי מעורפלים ולעיתים הוא נסחף לאגדות.
לעומת זאת, תיאוריו הגאוגרפיים של ארצות האסלאם הם יחסית מדויקים.
אך כאשר הוא עובר להיסטוריה עתיקה הוא לפעמים כולל טענות שגויות.
כל אחד מהמצבים הבסיסיים משמאל לימין מנצח את המצב שאחריו: מספריים, נייר ואבן.
אבן נייר ומספריים (נקרא גם: "אבן-לוש", "אבן-שוֹק", "שַה"; בעגה ירושלמית נקרא לעיתים "אבן ג'וּק"; יש הסוברים כי היה מקובל לומר בקרב ילדי נתניה החל מתחילת שנות ה-80, "אֶבֶנְיָרוּ מספרים" או "אבן יָארוּ") הוא משחק ילדים לשני שחקנים.
במונחי תורת המשחקים זהו משחק סכום אפס סימולטני.
נהוג להשתמש במשחק כדי לקבל החלטות ולפתור סכסוכים.
על אף שלכתחילה ניתן לחשוב שהמשחק הוא סוג של משחק מזל, כיוון שאתה תלוי בהחלטות היריב, הרי שניתן לאורך זמן ללמוד את טקטיקות היריב.
כל אחד מן השחקנים מסתיר יד אחת מאחורי גבו ובוחר לו אחת מתנוחות האצבעות המסמלות את החפץ: אגרוף כאבן, יד פרושה כנייר ושתי אצבעות כמספריים.
אז קוראים יחדיו השניים: "אבן נייר ומספריים, המנצח בין השניים, אחת שתיים שלוש" (יש שמכריזים רק "אבן שוק", בירושלים נהוג להכריז "אבן ג'וק"), ומראים בו זמנית את הידיים.
המנצח הוא זה שהחפץ שלו גובר על החפץ של רעהו, כאשר כללי הניצחון הם: נייר גובר על אבן (הוא עוטף אותה), אבן גוברת על מספריים (היא שוברת אותם) ומספריים גוברים על נייר (הם גוזרים אותו).
אם שני השחקנים מראים אותו חפץ חוזרים על הפעולה, אלא שלא חוזרים על טקסט הפתיחה המלא, אלא מדלגים ל"אחת, שתיים שלוש" (ובהמשך, רק המילה שלוש).
לרוב משתמשים במשחק זה כדי להגריל בין שתי אפשרויות, כמו למשל מי הקבוצה שתפתח במשחק וברשותה הכדור.
בהטלת מטבע ("עץ או פלי") משיגים תוצאה דומה.
ההבדל בין שני המשחקים הוא שב"אבן נייר ומספריים" יכול להיווצר מצב של תיקו, במקרה ששני המשתתפים הציגו את אותו החפץ.
בשל תכונה זו של המשחק, והעובדה שהוא מבוסס על בחירה ולא על מזל בלבד, הרי שאם משחקים מספר רב של משחקים ברצף ולא רק עד להכרעה, המשחק חדל מלהיות מבוסס על מזל עיוור, וחשיבות גדולה יותר ניתנת ליכולת לזהות את דפוס הפעולה ודרך קבלת ההחלטות של היריב.
בתורת המשחקים מוסבר כי הדרך היחידה להבטיח שסיכויי ההצלחה לא ירדו מ-50% (וזאת, כנגד כל אסטרטגיה של היריב), היא לבחור את ההחלטה באופן אקראי ובלתי תלוי בכל סיבוב של המשחק, כשלכל אפשרות ניתן סיכוי שווה.
טורנירים של אבן נייר ומספריים נערכים לעיתים.
בספר סיני משנת 1600 נאמר ששורשי המשחק הם בתקופתה של שושלת האן.
מסין עבר המשחק ליפן וזכה לפופולריות במאות ה-17 וה-18, שם הפך לפופולרי בבתי בושת.
המשחק התקיים בעת העתיקה גם במצרים, ביוון וברומא.
יש השערות שהוא הגיע מפורטוגל כבר במאה הראשונה לספירה על ידי הרומאים שכבשו את האזור.
בסוף המאה ה-19 המשחק הפך לנפוץ באירופה.
המשחק מוכר במדינות רבות בעולם.
ביפן הוא נקרא Jan-Ken-Pon, באיטליה Mora, באינדונזיה הגרסה היא של "פיל-אדם-נמלה".
לעיתים, לפני שמבצעים את הפעולה (אבן, נייר או מספריים)
ילדים בעולם ממציאים גרסאות של המשחק שדומות למדי למקור, מלבד החלפת הדמויות במשהו אחר, או בחוקים יותר מסובכים.
גרסה זו של המשחק הומצאה על ידי סאם קאס (Sam Kass) ואשתו, קרן ברילה (Karen Bryla).
הגרסה הוזכרה בעיתון "הטיימס" עוד ב-2005, אך עלתה למודעות בעיקר ב-2008 כאשר הוזכרה בפרק של סדרת הטלוויזיה "המפץ הגדול" על ידי הדמות שלדון קופר.
החוקים במשחק המורחב הם: מספריים גוזרים נייר; נייר עוטף אבן; אבן מועכת לטאה; לטאה מכישה את ספוק; ספוק שובר מספריים; מספריים עורפים ראש הלטאה; לטאה אוכלת נייר; נייר (כלומר מאמר, באנגלית Paper) מפריך את ספוק; ספוק מאדה אבן; אבן שוברת מספריים.
הסיכוי לתיקו באופן מקרי בגרסה זו יורד לעשרים אחוז במקום שליש בגרסה המקורית.
בחלק ממשחקי האסטרטגיה פיתחו מספר שיטות המתבססות על המשחק.
הפשוטה מביניהן מחלקת את היחידות לשלושה סוגים, כך שכל סוג מביס סוג אחד ומובס על ידי אחר.
במערכות משחק מתוחכמות יותר ניתן למצוא יותר משלושה סוגים של יחידות אשר ביניהן אינטראקציה מסוג דומה.
בנוסף, במערכת ההפעלה "חלונות xp" היה שומר מסך "אבן נייר ומספריים", שבעצם היה משחק פעיל של שחקן מול מחשב.
השחקן מקיש על מקשי האותיות כדי לבחור חפץ, כאשר:
בשנת 2005 החליטה חברת האלקטרוניקה היפנית "מספרו דנקו" למכור את אוסף האמנות שלה, שערכו עשרים מיליון דולרים.
החברה קיבלה הצעות למכירה פומבית משתי החברות הבולטות בתחום, כריסטי'ס וסותבי'ס, אך לא מצאה איזו מהן עדיפה, ולכן הורתה לשתי החברות המתחרות לקבוע את הזוכה באמצעות משחק אבן נייר ומספריים.
הנציג של כריסטי'ס נועץ בבנותיו התאומות בנות ה-11 ובחר במספריים, וזכה כיוון שהחברה היריבה בחרה בנייר.
בשנת 2006 הורה שופט בפלורידה, לצדדים שהתדיינו בפניו ולא הגיעו להסכמה בעניין פרט שולי, לקבל החלטה בעניין זה באמצעות משחק אבן נייר ומספריים.
אבו עלי חוסיין אבן עבדאללה אבן חסן אבן עלי אבן סינא היה רופא, פילוסוף ומדען פרסי.
ג'ורג' סרטון , מייסד ענף ההיסטוריה של המדעים, כינה אותו "המדען המפורסם ביותר של האסלאם ואחד המפורסמים ביותר בכל העמים, הזמנים והמקומות".
אבן סינא הוא מחברם של 450 ספרים במגוון נושאים רחב, בעיקר רפואה ופילוסופיה.
חיבוריו המפורסמים ביותר הם "ספר הריפוי" ו"הקאנון של הרפואה" (ידוע גם כ"הקאנון הגדול").
אבן סינא השתמש באידוי ליצירת שמנים אתריים ראשונים ולכן נחשב לחלוץ הארומתרפיה.
באיראן הוא נחשב כגיבור פרסי, ופעמים רבות מחשיבים אותו לפרסי הגדול ביותר שחי אי פעם.
דיוקנאות ופסלים רבים שלו נותרו באיראן של היום.
אנדרטה מרשימה ניצבת מחוץ למוזיאון בבוכרה.
מלבד הפרסים, גם העם הטג'יקי מחשיב אותו כאחד מבניו, אולי דרך משפחת אמו.
אבן סינא נולד בפרס; לפי המקורות המקובלים בח'רמייתן (היום חלק מאוזבקיסטן), ולפי מקורות אחרים בהמדאן או בבלח'.
אמו הייתה בת המקום ואביו, פרסי מבלח', החזיק במשרת גובה המיסים בעיירה הקרובה חרמתיים, תחת פיקודו של אבן מנצור, האמיר הסאמאני של בוכרה.
כאשר אחיו הקטן של אבן סינא נולד, המשפחה היגרה לבוכרה, שהייתה אז אחת מהערים הגדולות בעולם המוסלמי, ומפורסמת בתרבותה שקדמה לכיבוש המוסלמי.
אבן סינא הופקד אצל מורה פרטי, והתבלט בכשרונותיו.
הוא הפגין יכולת אינטלקטואלית יוצאת דופן, ולמד את הקוראן בעל פה עד גיל 10, בנוסף להרבה שירה ערבית.
הוא למד חשבון מבעל מכולת, והחל ללמוד עוד ממלומד נודד, שעבד למחייתו בריפוי חולים והוראה.
בגיל 16 פנה למקצוע הרפואה, ולבד מלימוד הרפואה התאורטי, גם השגיח על החולים וכך גילה, לטענתו, שיטות טיפול חדשות.
בן העשרה קיבל מעמד מלא של רופא בגיל 18, ומצא כי "רפואה היא לא מדע קשה, כמו מתמטיקה ופיזיקה, ולכן התקדמתי במהירות; נעשיתי לרופא מעולה, והתחלתי לרפא חולים, כשאני משתמש ברפואות משופרות".
שמו של הרופא הצעיר יצא למרחוק, והוא טיפל בחולים ללא בקשת תמורה.
הוא הוטרד מבעיות מטאפיזיות, במיוחד אלה המשתקפות ביצירותיו של אריסטו.
לפיכך, במשך שנה וחצי לאחר מכן למד פילוסופיה, שם פגש מכשולים גדולים יותר מבעבר.
בשעות קושי היה עוזב את לימודו, הולך למסגד, ומתפלל עד שהבעיות נפתרו.
הוא נהג ללמוד עד שעות מאוחרות בלילה, ואמר כי הבעיות פקדו אותו גם בחלומותיו.
נאמר כי קרא 40 פעמים את המטאפיזיקה של אריסטו עד שידע אותו בעל פה; הוא לא הצליח להבין אותו כראוי, עד שיום אחד מצא את פירושו של אל-פאראבי.
המינוי הראשון שלו היה כרופא של השולטן, שהודות לו נרפא ממחלה מסוכנת בשנת 997. גמולו של אבן סינא בעד שירות זה היה גישה לספרייה המלכותית של הסאמאנים – פטרונים ידועים של למדנות ומלומדים.
כאשר הספרייה עלתה באש זמן קצר לאחר מכן, אויביו של אבן סינא האשימו אותו כי שרף אותה, על מנת לכסות על מקורות הידע שלו.
בינתיים עזר לאביו בבעיות כלכליות, אך עדיין מצא זמן לכתוב כמה מחיבוריו המוקדמים.
בגיל 22 מת אביו של אבן סינא.
השושלת הסאמאנית הגיעה לקיצה בדצמבר 1004. אבן סינא כנראה דחה את הצעותיו של מחמוד מע'זנה, והמשיך מערבה לאוריינש בח'יבה המודרנית, שם הווזיר (השר), שנחשב כפטרון של מלומדים, העניק לו מלגה חודשית קטנה.
אך התשלום היה מועט, ואבן סינא נדד ממקום למקום במחוזות נישפור ומרב על גבולות ח'ורסאן, מחפש מקום בו יזכו כישוריו להערכה.
שמס אל-מעלי קבטיס, שליט דיילאם, בעצמו משורר ומלומד, שאצלו חשב למצוא מקלט, הורעב על ידי חייליו המורדים בערך באותו זמן.
אבן סינא בעצמו חלה קשות באותו זמן.
לבסוף, על יד גורגן, ליד הים הכספי, הוא פגש בחבר שרכש ליד ביתו מבנה, שבו לימד אבן סינא לוגיקה ואסטרונומיה.
כמה מחיבוריו נכתבו עבור פטרון זה, וגם התחלת כתיבת "קאנון הרפואה" הוא מזמן מגוריו בהירקניה.
לבסוף השתקע אבן סינא בעיר ריי הסמוכה לטהראן המודרנית, שם קיבל משרה כרופא החצר של האמיר הבֻּוַיְהִי מַגְ'ד א-דַּ֫וְלַה ואימו, שהייתה השליטה בפועל.
בעיר ריי נכתבו כשלושים מחיבוריו הקצרים יותר.
היריבות המתמדת בין האם לבין בנה השני, האמיר שַׁמְס א-דַּ֫וְלַה, חייבה את המלומד לעזוב את המקום, ולאחר ישיבה קצרה בקזבין, הוא עבר דרומה להמדאן.
בתחילה היה בשירותה של גבירה אחת, אך לאחר שהאמיר שמע כי הוא נמצא במקום, קרא לו להיות רופאו, ושלח אותו חזרה עם מתנות למקום מגוריו.
אבן סינא אף קודם לדרגת וזיר (סוג של ראש ממשלה), אך הצבא, המורכב מטורקים וכורדים, מרד כנגד השליט החדש ודרש כי הווזיר יוצא להורג.
האמיר הסכים כי הוא יגורש מהארץ, אך אבן סינא נותר חבוי במשך ארבעים יום בביתו של שייח', עד שחולי נוסף חייב את האמיר להשיב לו את משרתו.
גם בזמנים קשים אלה הוא המשיך בלימודיו, והקריא חלקים מכתביו בפני תלמידיו.
לאחר מות האמיר הוא כתב לעלאא א-דַּ֫וְלַה (אבוג'עפר דשמנזיאר), שליטה של העיר אספהאן, והציע את שירותיו, אך האמיר החדש של המדאן שמע על תכתובת זו, וכשגילה את מקום מגוריו של אבן סינא אסר אותו במבצר.
המלחמה המשיכה בין שליטיה של אספהאן להמדאן.
בשנת 1024, הראשון כבש את המדאן ועריה, וגירש את שכירי החרב הטג'יקים.
כאשר הסערה חלפה, אבן סינא חזר עם האמיר להמדאן והמשיך שם בפועלו הספרותי.
אך לבסוף, הוא ברח מהעיר יחד עם אחיו ותלמידו בלבוש של סגפן סופי.
לאחר מסע מסוכן הוא הגיע לאספהאן, שם קיבל אותו הנסיך בברכה.
עשר השנים הנותרות בחייו של אבן סינא עברו בשירותו של עלאא א-דַּ֫וְלַה (אבוג'עפר דשמנזיאר), אותו הוא ליווה כרופא ויועץ ספרותי ומדעי, אפילו למלחמותיו השונות.
בשנים אלה הוא החל לעסוק בעניינים ספרותיים ופילולוגיים, התעניינות שהחלה כנראה בשל ביקורת על הסגנון שלו.
אך גם בזמן לימודיו הוא המשיך ליהנות מהנאות החיים, והתשוקה שלו לנשים ויין הייתה ידועה ומפורסמת, דבר שמבדיל אותו מאבן רושד.
הנאות אלו גרמו להחלשת כוחו, והוא חלה מאוד כמה פעמים.
חבריו יעצו לו להאט את קצב חייו, אך הוא התנגד באומרו כי "הוא מעדיף חיים קצרים ורחבים מאשר חיים ארוכים וצרים".
על ערש דווי הביע חרטה על מעשיו, הוריש את רכושו לעניים, החזיר רווחים לא מוצדקים, שחרר את עבדיו, ובכל יום שלישי עד מותו הקשיב לקריאת הקוראן.
הוא מת בהמדאן, איראן, ביוני 1037, בשנתו ה-58, ונקבר בהמדאן.
אבן סינא כתב רבות על נושאי רפואה, פילוסופיה, לוגיקה, אתיקה, מטאפיזיקה ונושאים אחרים.
מיוחסים לו כ-100 חיבורים – חלקם חוברות של כמה עמודים, ואחרים כתבים בעלי כמה כרכים.
כל כתביו הם בערבית – שהייתה שפת המדע של הזמן ההוא – ובפרסית, שפת האם של אבן סינא עצמו.
ישנו ערך בלשני עד היום לספרים שכתב בפרסית.
הידוע מבין כתביו הוא "קאנון הרפואה", ספר בן ארבעה עשר כרכים, אשר היה טקסט רפואי סטנדרטי במערב במשך 700 שנה.
הקנון שונה מקודמיו בכך שהוא יותר מסודר, אולי בשל לימודי הלוגיקה של אבן סינא.
הספר ממיין ומתאר מחלות, משרטט את הגורמים שלהן, מפרט תרופות פשוטות ומסובכות, מסביר מושגים כמו היגיינה, ומתאר את צורת הפעולה של אברי הגוף.
כמו כל בני עמו וזמנו של אבן סינא, הוא בעיקר מתאר תסמינים (סימפטומים).
אבן סינא טען ביצירה זו כי שחפת מידבקת, דבר שהאירופאים חלקו עליו, אך לבסוף נתגלה כנכון.
כמו כן, הוא מתאר את התסמינים והסיבוכים של סוכרת.
ההערכה לספר הייתה שונה במקומות ובזמנים שונים, ויש שראו בו אוצר של חוכמה, ואחרים, כמו אבן רושד, כמועיל רק לנייר טיוטה.
גרסה ערבית של "הקנון" הופיעה ברומא ב-1593, וחלקים א'–ה', בתרגומם של נתן המאתי ויוסף בן יהושע לורקי, הופיעו בעברית בנאפולי ב-1491. תרגום נוסף בעברית, של שלמה די אוליוירה, הופיע ב-1652. מהגרסה הלטינית יש כשלושים מהדורות, שמבוססות על התרגום המקורי של גררד מקרמונה.
במאה ה-15 נכתב פירוש לטקסט של הקנון, ובו מקובצים יחד הרבה מהתאוריה והמעשה הרפואיים של אותו זמן.
החשיבות של אבן סינא באירופה מהמאה ה-12 עד ה-17 הייתה בעיקר פרי של מקריות, שכן חיבוריו אינם שונים במידה רבה מאלה של קודמו גזס, שכן שניהם הראו את השיטה של גלנוס, ודרך גלנוס את זו של היפוקרטס, ששונה מעט על ידי אריסטו.
שלא כתומאס אקווינס שפחות או יותר קידש את דעתו של אריסטו כדוגמה של הכנסייה, אבן סינא חלק עליו רבות, כשהוא מאמץ את הגישה של דיון ביקורתי ברוח האג'תהאד (שעדיין היה חלק מהחיים הדתיים באותם הימים).
לפיכך, הוא אחד מהמבשרים של התהליך המדעי כפי שאנו מכירים אותו, וההשפעה שלו על השיטה המדעית היא משמעותית ביותר.
אבן-סינא נמנה בין הפילוסופים האריסטוטליים, אך לפי עדות עצמו לא היה אריסטוטלי אדוק, והוא נוטה להדגיש פעמים רבות את אי-תלותו במסורת זו.
הוא מעלה במשנתו רעיונות חדשים, המאפשרים את איחודה של הפילוסופיה עם הדת, עד שאבן רושד האשימו בטענה שהוא מנסה לזהם את התורה הפילוסופית ברעיונות ששורשם בכלאם.
מסיבה זו התנערו ממנו בני האסכולה האריסטוטלית המחמירים, כדוגמת אבן-רושד, אבן באג'ה ואחרים, אך לעומת זאת הוא אומץ בחום על ידי פילוסופים רבים שחשובה הייתה להם מאוד ההתאמה בין הדת לפילוסופיה, והענקת תו-היוקרה האינטלקטואלי לרעיונות הדתיים.
בין מושפעיו היהודיים, נמנים רבי אברהם אבן דאוד והרמב"ם.
סמכותו הפילוסופית של אבן סינא חרגה מתחומי מגוריו, ופשטה אף לערי ספרד והמגרב, כפי שנראה מתוך אזכוריו המרובים בסיפור הפילוסופי של אבן טופייל, "חי אבן יקט'אן".
בין חידושיו הבולטים של אבן סינא בתחום הפילוסופיה, מצויה הבחנתו בתחום המטאפיזיקה, בעניין השניות שבין מהות ומציאות, ומכאן להבחנה בין ההכרח לאפשרי.
לדבריו, בכל מציאות מלבד האלוהים, קיימת שניות של מהות ומציאות: כאשר אנחנו מסתכלים סביב, אנחנו רואים דברים רבים הנמצאים במציאות, אך אנחנו יכולים להכיר בכך שמציאותם אינה מוכרחת, והם יכלו גם שלא להימצא.
יתרה מזו, היה גם זמן מסוים שבו הם לא היו מצויים בפועל, והייתה להם רק אפשרות פוטנציאלית בלבד להימצא.
בזמן ההוא מהותם כבר הייתה קיימת, אך מציאותם לא; וכך הם מוגדרים על ידי אבן סינא "אפשרי המציאות".
כדי שאפשרי המציאות יצאו לפועל ויתממשו, צריכה להתקיים סיבה אחרת המוציאה אותם מן ההעדר אל הקיום או מן הקיום אל ההעדר.
מכאן מגיע אבן סינא להגדרתו של האלוהים כחריג, כמי שמציאותו היא מסוג אחר.
שהרי כיוון שאי אפשר שכל הנמצאים הם מסוג זה של אפשרי המציאות, שהרי אם כן היה, לא היה שום דבר שהיה הופך את האפשרי לנמצא, אם כן בהכרח ישנו נמצא אחד שהוא מחויב המציאות, והוא הסיבה למציאותם של כל אפשרי המציאות.
הרי אם תתקיים שלשלת אינסופית של "אפשרי המציאות" לא יבוא האפשרי לכלל מציאות.
מהגדרתה של "הסיבה הראשונה" האריסטוטלית, ה"אלוהים" בלשון הדת, כ"מחויב המציאות" במובן זה, מעלה אבן-סינא הבחנות נוספות: שאין מציאותו של מחויב המציאות שקולה למציאותו של אחר, ושאין מציאותו מורכבת ואין בה ריבוי כלשהו, ואין בו שיתוף כלשהו.
ההרכבה והריבוי מכריחים שאחד מהם יהיה סיבה לשני, ואם כן אין מהם "מחויב המציאות" אלא זה שאין לו סיבה; ומשאין הרכבה אין ריבוי והשתתפות, כיוון שאין הבחנה בין שני עצמים אם אין להם מקרים ומאפיינים בהם הם מובחנים האחד מן השני.
למרות הניסוח, לא סבר אבן-סינא שהאלוהים בחר ברצונו לברוא את העולם, והוא נטה, בעקבות המסורת האריסטוטלית, לראות את הבריאה כמעשה המתחייב מחוכמתו של האל.
הוא הגדיר את המציאות כולה כ"אפשרית המציאות" לא משום שבאמת קיימת אפשרות שהיא לא תימצא, אלא משום שמציאותה תלויה בגורם שאינו אימננטי לה, וכך מצד עצמה היא אפשרית המציאות, ורק מצד זולתה היא מחויבת המציאות.
דברים אלו של אבן סינא מהווים ניסוח חדש של הטיעון הקוסמולוגי, שאינו זוקק הכרה בבריאה.
טיעון זה אומץ גם על ידי פילוסופים יהודיים, כמו רבי אברהם אבן דאוד והרמב"ם.
בעקבות הפילוסופיה האריסטוטלית, רואה אבן סינא את הנפש כ"עצם" של הצומח ובעלי החיים.
חידושו של אבן-סינא בתורת הנפש נוגע לתחום הישארות הנפש.
בניגוד לדעתם של האריסטוטליים המחמירים, הניח אבן-סינא שהנפש היא אינדיבידואלית לכל אדם ואדם.
לכן, לדעתו, אחרי מותו של האדם נותרת הנפש כנפש אינדיבידואלית, ואינה הופכת להיות חלק מהשכל הפועל הכללי, וזו הישארות הנפש המיוחלת.
חלק זה במשנתו משך חיצים רבים מצידם של אבן-רושד, הרמב"ם ואחרים, אך אומץ על ידי רבי אברהם אבן-דאוד.
אבן-סינא הבחין בכך שהאדם הוא חיה מדינית, ואינו יכול לחיות, לפחות לא חיי רווחה, בלי קיבוץ מדיני.
בדעה זו תמכו רוב הפילוסופים האריסטוטליים.
אך אבן סינא חידש, בניגוד לאל-פאראבי, שהאדם הפשוט כשלעצמו אינו מסוגל לכונן קיבוץ כזה, כיוון שבני האדם לעולם אינם יכולים לבוא לידי הסכמה על חוק שכוחו יפה לכול, וכל אחד חושב שמה שמתאים לטובתו האישית מתאים גם לכול, ולכן, בדרך הטבע, רוחשים האנשים שנאה זה לזה.
לצורך כך, לדברי אבן-סינא, קיים הנביא.
הוא ניחן בסגולות מיוחדות, המאפשרות לו ליצור קשר חברתי בין בני האדם השונים, ולתקן חוקים מועילים לכולם.
הופעתם של הנביאים מקורה בפעולה תכליתית של הטבע, "ששם בטבעו שיהיה לאישיו כוח הנהגה", והיא פרי ההשגחה הראשונה, שהיא המכוננת את כל פעולות הטבע בצורה המיטבית.
אבן-סינא עסק רבות גם בהתבוננות בפעולה המיסטית, וכך, בניגוד מובהק לפילוסופים אריסטוטליים אחרים, טען שמקור הידע של הנביאים אינו בהכרח שכלי, כפעולתם של הפילוסופים, אלא הוא השראתי, בדומה לחוויה המיסטית, שהנביאים ניחנו ביכולות המקלים עליהם להגיע לאותה חוויה.
על שמו נקרא מפרץ אביסנה בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
בפברואר 1973 הוקמה על שמו אוניברסיטת "בו-עלי סינא" בהמדאן שבאיראן.
נחשב כסמל לאומי של איראן, וישנם כמה פסלים שלו ברחבי המדינה ושכנותיה.
על שמו נקראו רחובות בשכונת הדר בחיפה, וביפו שבתל אביב.
עבד אל-עזיז בן עבד א-רחמאן בן פייסל אָאל סעוד , הידוע כאִבְּן סַעוּד, היה מייסדהּ של ממלכת ערב הסעודית ומלכהּ הראשון.
הוא נולד בריאד כנצר לבית סעוד, אשר שלט בחלקים מאזור נג'ד שבמרכז חצי האי ערב החל מאמצע המאה ה-18. הוא נכד הנין של סעוד אבן מוחמד אבן מוקרין (מת בשנת 1725), אבי השושלת הסעודית.
אישיותו וכושר מנהיגותו של אבן סעוד אפשרו לו להטביע חותמו על ההיסטוריה המודרנית של חצי האי ערב.
לא זו בלבד שהשיב את נחלות אבותיו, הוא אף הרחיבן משמעותית וכונן מדינת לאום שהייתה לאחת מהמשפיעות והחזקות במחציתה השנייה של המאה ה-20. אבן סעוד נחשב כיום בערב הסעודית ל"אבי האומה".
הוליד 43 בנים זכרים חוקיים (ועוד מספר בלתי ידוע של בנות וכן בנים לא חוקיים), וייסד את שיטת הירושה הסעודית, שלפיה המלוכה עוברת מאח לאח לפי הגיל.
עבד אל-עזיז אבן סעוד נולד ב-15 בינואר 1875 בריאד, בירת אמירות נג'ד שבה מלך אביו, עבד א-רחמן אבן פייסל.
עבד אל-עזיז היה הילד הרביעי (והבן השלישי) לאביו.
בשנת 1890 הובסה אמירות נג'ד בידי אמירות ג'בל שמר, ובית סעוד, יחד עם עבד-אל עזיז, גלה במזרח חצי האי ערב, ומצא מקלט לתקופות קצרות בקטר ובחריין, עד שהאימפריה העות'מאנית אישרה להם להתגורר בכווית.
ב-1901 פרש אביו, עבד א-רחמן אבן פייסל, מראשות ההנהגה הפוליטית של השבט, וכך הפך אבן סעוד למנהיגו השישה-עשר של בית סעוד, המחזיק בתואר "סולטאן נג'ד".
חודשים ספורים לאחר מכן יצא אבן סעוד לכבוש את אדמות משפחתו מידי אמירות ג'בל שמר.
ב-1902 עלה בידו להשתלט על ריאד ולהקים מחדש את אמירות ריאד.
כיבוש ריאד שב וחולל גל תמיכה בבית סעוד, וכוחו הפוליטי והצבאי גבר.
הייתה זו תחילתו של מסע בן 30 שנים לאיחוד הנוודים ושוכני הערים בחצי האי ערב לכדי ממלכה ריבונית אחת.
עד 1904 הצליח אבן סעוד להשתלט על כמחצית מאזור נג'ד.
עם זאת, בשנה זו פנתה אמירות ג'בל שמר, לאימפריה העות'מאנית בבקשת סיוע נגד בית סעוד.
העות'מאנים שלחו כוחות לחצי האי ערב, וכפו על אבן סעוד להתבצר ולנהל מערכה מגננתית.
הכוח הסעודי נחל הפסד קשה ב-15 ביוני 1904, אולם זמן קצר אחר כך השתקם ואף פתח במרדף אחר העות'מאנים, שנאלצו לסגת מחצי האי מטעמים לוגיסטיים.
ב-1905 הכירו העות'מאנים באבן סעוד כשליט נג'ד מטעמם, אולם הוא הוסיף לחפש אחר דרכים לסלקם מחצי האי הערבי, בהן התקרבות הולכת וגוברת לבריטניה.
אבן סעוד הסתמך על צבא אלים ומיומן – האח'ואן ("אחים"), תנועה והאבית-אסקטית, קיצונית ואנטי-מודרנית שנפוצה בין הבדואים ברחבי ערב, ואשר חרתה על דגלה ג'יהאד כנגד לא-והאבים ולא-מוסלמים.
בשנת 1906 סילק צבא זה את הרשידים לבירתם בחאיל שבצפון-מערב חצי האי, ועד שנת 1912 היה כל נג'ד נתון בשליטתו של אבן סעוד.
עם כיבוש אל-אחסא באפריל 1913 הפך אבן סעוד את ממלכתו לאמירות נג'ד ואל-אחסא.
במהלך מלחמת העולם הראשונה העדיפה בריטניה לנהל מגעים עם שריף חוסיין בן עלי שליטה ההאשמי של מכה, אויבם של הסעודים והוואהבים.
אף על פי כן, הבריטים חתמו בשנת 1915 על הסכם עם אבן סעוד המכיר בו כשליט בלתי תלוי של נג'ד ושל אזור אל-אחסא שלחוף המפרץ הפרסי תחת חסות בריטית.
בנוסף, הבריטים התחייבו לסייע לאבן סעוד במאבקו נגד אבן רשיד, בן בריתם של העות'מאנים.
עם זאת, בריטניה מנעה מאבן סעוד לממש את שאיפותיו להשתלט על חופי המפרץ הפרסי, כמו גם להתפשט צפונה לכיוון עבר הירדן, עיראק וסוריה.
אבן סעוד לא תקף מיד, למרות סיוע צבאי וכלכלי שקיבל מהבריטים.
הוא העדיף לנצל את הריק הפוליטי שנותר בעקבות קריסתה של האימפריה העות'מאנית, וכך, רק ב-1920 שלח את כוחותיו נגד המעוזים הרשידיים מעבר לנג'ד.
לאחר כיבוש של אמירות ג'בל שמר ב-1921, זנח אבן סעוד את תוארו הדתי "אמאם הווהאביה", ונטל את התואר "סולטאן", ובכך הגדיר עצמו כשליט שושלתי של ישות מדינית, ומדינתו נקראה מעתה סולטנות נג'ד.
בשנת 1922 השמיד את המעוזים הרשידיים כליל, מהלך שהכפיל את שטחה של ממלכתו.
הוא נטל לעצמו את התואר "סולטאן נג'ד והשטחים התלויים בה".
כוחותיו הוסיפו להתקדם צפונה, כבשו את חאיל ואף נכונו לפלוש לעבר הירדן, אולם אבן סעוד אסר זאת כיוון שהמלך הירדני עבדאללה הראשון היה בן-חסותה של בריטניה.
למעשה, הבריטים התוו את גבולותיהן של עיראק וכווית במסגרת הסכם עוקייר בשנת 1922, במידה רבה כדי להכיל את ההתפשטות הסעודו-והאבית למדינות החסות הבריטיות.
המימון הבריטי נמשך עד 1924.
מגמת ההתפשטות נמשכה גם בשנים 1924–1925 תוך שיתוף עם שבט מוטייר.
צבא האח'ואן גבר על כוחותיו של השריף חוסין ממכה וכבש את חג'אז ההאשמית (שהייתה מפותחת יותר מנג'ד, וכללה את הערים המקודשות מכה ומדינה).
בעקבות זאת אימץ אבן סעוד את התואר "משרת שני המקומות הקדושים".
לאחר כינון שלטונו בחג'אז, ב-8 בינואר 1926 הכריז עצמו אבן סעוד "מלך חג'אז וסולטאן נג'ד".
עתה פעל לייצוב פוליטי של שטחיו תוך דיכוי מרד חלק מהאח'ואן אשר קראו להמשכת ההתפשטות לשטחי ממלכת עיראק ואמירות עבר הירדן ויישוב השבטים מסביב לנאות המדבר.
ב-22 במרץ 1930 התקיימה פגישה ביוזמת הבריטים בין אבן סעוד ופייסל הראשון, מלך עיראק, על סיפון אונייה בריטית במפרץ הפרסי, ובמהלכה חתמו שני השליטים על ברית ידידות.
לאחר שהושגה יציבות, הכריז אבן סעוד ב-18 בספטמבר 1932 על איחודם של החג'אז ונג'ד לכדי ממלכה אחת, ועל עצמו כמלך ממלכת ערב הסעודית.
מלכותו של אבן סעוד עמדה בסימן שלטון יחיד; אף שנטה להיוועץ בנסיכי שושלתו והשייח'ים השבטיים, שמר לעצמו את קבלת ההחלטות.
הוא מנע צמיחת חברה אזרחית בממלכה, אסר על הופעת מוסדות ייצוגיים פוליטיים (ל"מועצת המלך" לא היו סמכויות כלשהן) ונמנע מעיצוב חוקה, תוך שהוא נשען על דיני ההלכה האסלאמית (שריעה).
בימיו הרשה מודרניזציה כלכלית-חברתית מועטה בלבד; ואולם עושר הנפט שזרם לממלכה ולשושלת בהיקפים עצומים, חולל תהליך התפתחות חומרית (בעיקר תחבורתית ותקשורתית) שהגיע לשיאו אחרי ימיו של אבן סעוד.
רק בשנתיים האחרונות לכהונתו חלה הפרדה ברורה בין אוצר המדינה לקופת המלך הפרטית.
רבים, ובראש ובראשונה אסלאמיסטים, האשימו את אבן סעוד בכך שלמרות הארשת המוסלמית-והאבית שאימץ, פשו אורחות חיים של מותרות בקרב המעמד השליט, ובעקבותיהם פשתה מידה מסוימת של שחיתות.
הוא אף עמד לביקורת כיוון שריסן את הקנאות הווהאבית, והתיר עישון ונגינה ברחבי הממלכה.
לקראת שנות ה-30 של המאה ה-20 נעשה אבן סעוד מעורב בעניינים הבין-ערביים ביתר שאת.
הדבר נבע, כפי הנראה, מהעובדה שאבן סעוד היה השליט הערבי היחיד באותה תקופה שלא היה נתון לחסדי המעצמות האירופיות.
הוא חתם על שורת חוזי ידידות ואי התקפה עם ארצות ערב: עם עבר הירדן ב-1933, עם בחריין, עיראק ומצרים ב-1936. ב-1934 הכריז מלחמה על תימן בשל סירובה לקבל את הסיפוח הסעודי של חבל עסיר.
ב-1937 חתם על הסכם שלום עם תימן, לא לפני שהשיב לה חלק מהשטחים שכבש ממנה.
לפי סידור עם הבריטים, פעל בשנת 1936 לריסון פרעות ערביי ארץ ישראל בהבטיחו כי יסייע להם במאבקם.
ב-1939 השתתף בוועידת השולחן העגול הבריטית-ערבית, אשר דנה בשאלת ארץ ישראל.
בכירים בריטים אף תיווכו בינו לבין מנהיגים ציונים, ללא תוצאות.
במהלך מלחמת העולם השנייה שמר אבן סעוד על עמדה נייטרלית, אף שנטה לטובת בעלות הברית.
במקביל החל בייצוא מסיבי של נפט.
הוא ניהל יחסים קרובים עם ארצות הברית אשר, מתוקף אינטרסי הנפט האסטרטגיים שלה באזור, העניקה לו סיוע כלכלי נדיב, יזמה פרויקטים רבים בממלכה (צינור הנפט הטרנס-ערבי) ואף אימנה את הצבא הסעודי בתמורה להחכרת בסיסים צבאיים.
בפגישותיו עם הנשיאים האמריקנים רוזוולט וטרומן הדגיש את עמדותיו האנטי-ציוניות, נקודת מחלוקת ביחסי ארצות הברית-ערב הסעודית עד ימינו.
אבן סעוד היה ממייסדיה הבולטים של הליגה הערבית ב-1945.
ב-26 באוקטובר 1947 כתב אבן סעוד לנשיא טרומן על התנגדותו להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל: "אפילו נניח כי היהודים יצליחו לגייס תמיכה...
מדינה כזאת, עקב אמצעי הדיכוי והעריצות של היהודים וכספם, דינה לגווע בתוך זמן קצר.
הערבי יבודד מדינה כזאת מהעולם ויטיל עליה מצור עד שתגווע ברעב...
קצה יהיה כקץ מדינות הצלבנים".
אבן סעוד השתתף (אם כי באופן סמלי למדי) במלחמת העצמאות של ישראל נגד מדינת ישראל.
במהלך חייו נשא מעל 20 נשים (לפרקים התגרש והתחתן כך שבכל רגע נתון לא עלה מספר נשיו על ארבע, בהתאם לחוקי השריעה), אשר העמידו לו קרוב למאה צאצאים מתוכם כ-45 בנים זכרים.
כל בניו נושאים את השם "בן עבד אל-עזיז אאל סעוד" (بن عبد العزيز آل سعود) בצירוף שמם הפרטי.
אבן סעוד הוא אביהם של כל מלכיה ושליטיה הבאים של ערב הסעודית.
אבן סעוד מת ב-9 בנובמבר 1953 בעיר הקיט הסעודית טאיף.
לאחר מותו ב-1953 עלה בנו הבכור ויורש העצר המיועד סעוד על כס המלוכה ללא הפרעות, שלושה חודשים אחרי שנתמנה לראש הממשלה.
בשנת 1964 הודח סעוד על ידי מועצת השרים הסעודית, ותחתיו עלה אחיו למחצה פייסל.
אחרי שנרצח פייסל ב-1975, עלו ח'אלד, פהד, עבדאללה וסלמאן (בהתאמה).
החוק הבסיסי של ערב הסעודית מ-1992 קובע כי מלך ערב הסעודית מוכרח להיות אחד מבניו של אבן סעוד או מצאצאיהם.
אֶבֶן מְנַחֵם (בתעתיק לטיני: Even Menah̠em) הוא מושב ישראלי של תנועת המושבים בגליל המערבי, הממוקם 6 ק"מ צפונית למעלות-תרשיחא בגובה של כ־620 מטר מעל פני הים.
אוכלוסיית היישוב מונה כ־300 נפשות.
שייך למועצה אזורית מעלה יוסף.
אבן מנחם הוקם בשנת 1960 על אדמות הכפרים הערביים הנטושים תרביחא, נבי רובין, סורוח ואיקרית, על ידי יוצאי ארצות צפון אפריקה.
הכפר נקרא על שמו של אחד מראשי תנועת הציונות בגרמניה.
ליד אבן מנחם נמצא חניון הסרנים (חניון נו"י) על שם הסרנים ניר זהבי ויפתח עין שנפלו במבצע שלכת, פשיטה ללבנון ב-9 ביוני 1978.
אנשי המושב מתפרנסים בעיקר מחקלאות מטעים נשירים: אפרסק, נקטרינה, שזיפים, תפוחים.
כמו כן קיימים משקים לשיווק ביצים לתנובה.
במושב קיימות בקתות אירוח פרטיות.
בנוסף קיימים יקבי בוטיק, מכולת, שדות פטל ודובדבן לקטיף עצמי.
בשל מלחמת חרבות ברזל היישוב אבן מנחם מפונה מתושביו.
הממוקם כ-3 קילומטר מגבול ישראל-לבנון
בתחילה נקרא היישוב "שומֵרה ב'" על שום סמיכותו למושב שומֵרה, ולבסוף נקרא על שמו של ד"ר ארתור מנחם הנטקה, מראשי ההסתדרות הציונית בגרמניה וקרן היסוד.
הקידומת אֶבֶן נבחרה בשל נופו הסַלעי של המקום ובשונה מיישובים אחרים שיש בשמם הקידומת "אבן" .
אֶבֶן סַפִּיר (בתעתיק לטיני: Even Sappir) הוא מושב בפרוזדור ירושלים, המשתייך לתנועת המושבים.
נקרא על שם ספרו של השד"ר רבי יעקב הלוי ספיר, מחבר "אבן ספיר" שנכתב בשנת 1864, המתאר את דרך חייהם ומנהגיהם של יהודי תימן במאה ה-19. על שמו של ספיר נקרא גם נחל ספיר.
את המושב הקימו יהודים מתימן ב-1950. במשך השנים עזבו התימנים ובמקומם הגיעו עולים מכורדיסטן, בהמשך הצטרפו אליהם עולים ממרוקו ואחר כך קבוצה קטנה מהונגריה.
לרבים מתושבי המושב היו לולים.
בקצהו הצפוני עומד מנזר יוחנן במדבר.
בתוך המנזר מערת התבודדות המיוחסת ליוחנן המטביל, וכן מעיין.
קרוב למושב נמצאים שני מעיינות נוספים: עין ספיר, בתחום המושב ועין חנדק בעמק שבין המושב להדסה עין כרם.
בוואדי היורד מעין חנדק סכר בנוי אבני גזית.
הדרך מסומנת בסימון שבילים ירוק בסימון של שביל ישראל.
תושבי המושב נהנים ממגוון שירותים קהילתיים כמו צרכנייה, סניף דואר, מגרש משחקים ומרכז תרבות.
ניתן לרכוש במושב נכסים בצורה פרטית, בכפוף למעבר ועדת קבלה, וכמו כן יש הרחבה.
במושב נמצא "בית הגלגלים", בית חברתי לצעירים עם מוגבלות פיזית.
בבית 7-5 קבוצות, בכל קבוצה 18-15 חניכים המלווים מגיל 8 ועד גיל 21. תקופת הפעילות הארוכה והרציפה מאפשרת לחניכים לעבור תהליך משותף וארוך טווח.
הקבוצות נפגשות כל כמה שבועות לסופי שבוע של פעילויות חברתיות יחד עם מעטפת משפחתית.
אבני מיל (לטינית: Milliarium) הן אבנים לסימון מרחקים אשר הונחו לאורך הדרכים של האימפריה הרומית.
שליטי האימפריה הביזנטית המשיכו בנוהל זה.
עמודי הדרכים ברפובליקה ציינו את המרחק מתחילת הדרך, בדרך כלל מעיר ראשית.
אבני המיל הן למעשה עמודי אבן בגובה של 1.80 מטר, הנראים כגליל העשוי לרוב מאבן אחת.
אבני המיל שימשו כתמרורים עליהם היו כתובות בלטינית, שציינו את המרחק מהעיר הקרובה, תאריך הצבת האבן לאורך הדרך, תיאור סלילת הדרך והקדשה לקיסר השליט באותה עת.
אבני הדרך הוצבו לאורך הדרכים כך שלאחר כל אלף צעדים כפולים נקבע מקומה של אבן.
כתוצאה מכך המרחקים בין אבנים לא היו אחידים.
לגיון שצעד בעזוז קבע מרחק גדול מלגיון תשוש.
ב-29 לספירה נעשה ניסיון לסטנדרטיזציה מסוימת של מרחקים, שהוביל לכך שאורך המיל היה מוגדר באופן מדויק יותר ונע סביב 1,481 מטרים.
ההיסטוריון הרומאי פלוטרכוס מייחס את רעיון הצבת אבני המיל לגאיוס סמפרוניוס גרקכוס, פוליטיקאי נודע מהמאה ה-2 לפנה"ס.
בלשוננו משמש הביטוי העברי אבן דרך, כמו גם בשפות אחרות (למשל Milestone), בהשאלה כשם נרדף לנקודת ציון משמעותית בהתפתחות אנשים וארגונים וכן לשלב בתוכנית או בתהליך המסמן התקדמות.
בשנת 20 לפנה"ס קבע אוגוסטוס קיסר את אבן המיל המוזהבת (Miliarium Aureum) ברומא, כנקודת ייחוס למדידת מרחקים בכל הדרכים.
האבן עמדה במקום המפגש של שלוש דרכים מרכזיות, הייתה בצורת גליל, שגובהו 2.5 מטרים וקוטרו 1.2 מטרים, מצופה ארד ועליו היו חקוקות שמות הערים המרכזיות באימפריה הרומית והמרחקים אליהם.
בשנת 1835, בעת סלילת דרך חדשה, התגלה החלק התחתון של האבן, אך המיקום המקורי המדויק שלה איננו ידוע כיום.
החלק התחתון של האבן מוצב כיום בפורום רומאנום, סמוך למקדש סטורנוס.
למעשה, אבן המיל המוזהבת לא הייתה אבן דרך של ממש אלא מונומנט מסוג קילומטר אפס המקובל בימינו.
לפי שאאף (Schaaf) מתייחס המשפט העתיק: "כל הדרכים מובילות לרומא" לאבן המיל המוזהבת, שכן זו הנקודה בה נפגשות כל הדרכים המובילות לעיר.
בדרכים הרומיות בארץ ישראל נמצאו מאות רבות של אבני מיל, שהוצבו במרחקים אחידים של כ-2,000 צעדים זו מזו.
אבני המיל בארץ ישראל היו עשויות בדרך כלל אבן גיר בגובה 150 ס"מ עד 250 ס"מ.
הן נמצאו בריכוזים, לעיתים של עשר אבנים ויותר: אבן אחת הנציחה את סלילת הכביש ואילו אבנים אחרות ציינו את שמות הקיסרים אשר בימיהם נערכו התיקונים והשיפוצים.
צורת אבני המיל הייתה אחידה: בסיס ריבועי ומעליו גליל, שקצותיו מעוטרים לפעמים בכרכוב.
על הגליל הייתה חקוקה כתובת מודגשת בצבע אדום.
החלק הרשמי – שמו ותוארו של הקיסר שבימיו נסלל או תוקן הכביש וזאת בשפה הלטינית.
החלק התכליתי – המרחק מעיר המוצא ולעיתים גם לעיר היעד.
החל מימי הדריאנוס חלק מהכתובות נכתבו ביוונית – שהייתה השפה המדוברת.
על פי חז"ל: "משל למסילה שלא היה בה מילין והיו בני אדם הולכין וטועין בה, אמר המלך לשלטון שלו קבע בה מילין שיהיו בני אדם רואין את המילין"
בתקופה הערבית בארץ ישראל הציבו שליטי בית אומיה אבני מיל ברחבי הארץ.
נשמרו אבנים הנושאות את שמו של עבד אל-מלכ בן מרואן (685–705).
שלש אבנים בדרך משפלת החוף לירושלים, כשאחת מהם נמצאה בקרבת שער הגיא שתי אבנים בדרך ליריחו, ושתיים נוספות בחורבות היישוב הקדום "פיק" שבדרום רמת הגולן.
בּאבּ אל-עמוד הוא שמו של שער שכם בירושלים.
כאן הייתה אבן מיל מפורסמת, אף היא "אבן מיל של זהב", ממנה מדדו את המרחק מירושלים לכל רחבי הארץ.
בכיכר רחבה, מול השער עמד עמוד ניצחון רומי, ממנו מדדו את המרחק אל ערים אחרות.
בשל העמוד נקרא שם השער עד ימינו בערבית "בּאבּ אל-עמוד".
אבן מיל בקרבת שדה נחום
בקרבת שדה נחום, בדרך הרומית מבית שאן למגידו, נמצאה אבן מיל משנת 325. האבן נמצאת כיום במוזיאון רוקפלר.
גובהה 2.10 מטר, ועל גבה טיוח על גבי כתובת יותר קדומה.
נכתב עליה בצבע אדום המידע להלן :
נוסף על כבישים אלו, קיימים הכבישים שבתוך הערים והיישובים, הכבישים העירוניים, שאינם מקבלים מספר, ונקראים בשמות הרחובות שבהם הם עוברים.
בדצמבר 2018 פרסם משרד התחבורה כי הוא מתכוון להוציא לפועל תוכנית לשינוי ולעדכון של סימון הכבישים בישראל, כך שיותאם למצב רשת הכבישים הנוכחי, כולל פיצולם של כבישים לכמה קטעי כביש שיקבלו מספרים שונים.
בנוסף, כבישים רבים חסרי מספר, המשמשים ככבישי גישה ליישובים קטנים יקבלו מספר בעל ארבע ספרות, ויסווגו ככבישים מקומיים.
על פי התוכנית, עם שינוי הסימון בכל קטע כביש, יבוצע עדכון ביישומוני הניווט כדי למנוע בלבול ממשתמשי הדרך.
בדרכים נקבעו שלטים קטנים הקרויים "מתגים" שמחליפים, הלכה למעשה את אבני הדרך המסורתיות ומיועדים להקל על ההתמצאות בכבישים, ולאפשר שפה משותפת לתיאור מיקומים בכבישים.
המתגים הם שלטים קטנים בצידי הכביש, המציינים את המרחק מנקודת התחלתו של הכביש ועד לנקודה שבה הם מוצבים, כאשר נקודת התחלתו של הכביש נקבעת לקצהו המערבי בכבישי רוחב, ולקצהו הדרומי בכבישי אורך.
השלטים כוללים גם חץ עולה או יורד: אם החץ עולה, התקדמות בכיוון הנסיעה הנוכחי, תלך ותגדיל את המרחק מנקודת התחלתו של הכביש; ואם החץ יורד, התקדמות בכיוון הנסיעה הנוכחי, תלך ותקטין את המרחק מנקודת התחלתו של הכביש.
במרבית הכבישים מוצבים מתגים בכל קילומטר, למעט במקומות בהם אין אפשרות להציבם (למשל, באמצע צומת גדול).
בחלק מן הכבישים מוצבים מתגים בכל חצי קילומטר (לדוגמה, בכביש 431) או אף בכל 100 מטר (כמו בחלקים מסוימים של כביש 70).
צבע המתגים מותאם לאופי הכביש (כחול – מהיר, אדום – ארצי, ירוק – אזורי).
בכביש מקומי לא יוצבו לרוב מתגים, בשל אורכו הקצר.
איסור השתחוויה על אֶבֶן מַשְׂכִּית הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור להשתחוות על אבן, ואפילו לעבודת ה'.
המונח "אבן משכית" מתייחס גם לבסיס אבן המונח לפני פסלים לצורכי השתחוויה.
ביהדות אסור להשתחוות על אבן משכית ב"פישוט ידיים ורגליים" (מצב שבו כל הגוף אופקי) אפילו לעבודת ה', חוץ מבבית המקדש.
מדרבנן אסורה גם השתחוויה ללא פישוט ידיים ורגליים.
בעת השתחוויה מלאה בבית כנסת בעל רצפת אבן (כמו שנעשה בראש השנה וביום כיפור), מכסים את הרצפה כדי שלא תהיה השתחוות על האבן.
הנימוק שמביא הרמב"ם למצווה זו היא שמכיוון שהאבן משכית הייתה אמצעי לעבודת אלילים, הוא נאסר גם לעבודת ה'.
הרש"ר הירש מביא הסבר אחר: ביהדות ההתמסרות לה' אינה לפי ראות העיניים, אלא על פי הוראות התורה.
מוקד התורה היא מרכז בית המקדש, שכן היא נמצאת בתוך ארון הברית המונח בבית קודש הקודשים.
השתחוויה מבטאת התמסרות מלאה לה' ועל כן המקום היחיד המותר בכך באופן מסודר הוא בית המקדש.
מחוץ לבית המקדש מותר אמנם ביהדות להשתחוות לה', אך לא על מקום מיוחד, אבן המשכית, אלא על הארץ, המקיפה את בית המקדש.
בכך נשמר המעמד של בית המקדש כמרכז התורה העולמי.
אבן נגף הוא פרויקט הנצחה מתמשך בערים שונות באירופה, שיצר האמן גונטר דמניג.
"אבני הנגף" של דמניג שקועות במדרכות בערים שונות במטרה להזכיר לעוברים ושבים את קורבנות הנאציזם.
נכון לחודש יוני 2023 הונחו מעל ל-100,000 אבני נגף בערים רבות ברחבי אירופה.
ארגונים שונים, בתי ספר ובני משפחותיהם של הקורבנות מחפשים מידע על הנספים בארכיונים שונים, בין השאר במרכז המידע של יד ושם בירושלים.
לאחר איסוף המידע הדרוש, מכין דמניג קוביית בטון בגודל 10X10 סנטימטר, ומחבר אליה לוחית פליז, עליה נחרטים הפרטים הבאים: הכותרת "כאן גר..." או "כאן חי...", שם הנספה, שנת הלידה ומה עלה בגורלו - על פי רוב תאריך המוות או המשלוח למחנה.
לאחר מכן משולבת האבן במדרכה, ממש בפתח הבית בו התגורר הנספה.
הפרויקט ממומן מתרומות של גורמים עסקיים ופרטיים, וכן מהתרמות בבתי ספר, איגודים מקצועיים וכדומה.
מחירה של כל אבן 120 אירו.
לאחר הבשלת הרעיון בשנים 1992–1993, הונחו אבני הנגף הראשונות בכנסיית האנטוניטים בקלן, בעידודו של הכומר באותם ימים.
ב-1995 הניח דמניג באופן נסיוני (ומבלי לקבל רשות) את האבנים הראשונות ברחובות קלן, ומאוחר יותר באותה השנה גם בקרויצברג, שכונה בברלין.
ב-1996 הוא הניח 55 אבנים בברלין במסגרת פרויקט "אמנים מחפשים את אושוויץ".
ב-1997 הונחו שתי האבנים הראשונות לזכר עדי יהוה בעיירה סט.
כעבור ארבע שנים, לאחר שהוסרו המכשולים הביורוקרטיים, הוא קיבל רשות להניח עוד 600 אבני נגף בקלן.
הנחת אבני נגף שתוכננה להתקיים בפולין ב-1 בספטמבר 2006 בוטלה, כיוון שבוטלה ההרשאה לכך.
בסוף חודש אפריל 2007 הניח דמניג את שלוש האבנים הראשונות בבודפשט, בירת הונגריה.
ב-13 במאי 2009 הונחו לראשונה בבריסל, בירת בלגיה, שתי אבנים בנוכחות נכבדי העיר, קהל, חברי הקהילה היהודית, ילדי בית-הספר ומשפחת הנספים.
עד ינואר 2017 הניח דמניג מעל 60,000 אבנים בכ-610 יישובים בגרמניה, באוסטריה, באיטליה, בהולנד, הונגריה, אוקראינה, מקדוניה, צ'כיה ובלגיה.
ב-29 בדצמבר 2019 הניח דמניג אבן מס' 75,000 בממינגן, בוואריה עבור מרתה ובֶּנו רוזנבאום.
ברוב המקרים קבוצות מתנדבים מן הקהילה עוסקות במחקר ובאיסוף המידע, ואבנים מציינות קורבנות הנאצים מקהילות שונות (יהודים, צוענים, אנשים שנרצחו במסגרת תוכנית האותנסיה הנאצית, אסירים פוליטיים, הומוסקסואלים וחסרי בית).
בהשראת הפרויקט, עמוס שליאק יזם הדלקת נרות זיכרון ליד אבני הנגף בהמבורג, בתאריך המציין את ליל הבדולח בין 9 ל-10 בנובמבר.
כמה ערים סירבו לאפשר הנחת אבני נגף מסיבות פוליטיות.
בערים אחרות, בהן מינכן, התקבל האישור רק לאחר דיונים ארוכים.
בעיר קרפלד טענו העירייה והקהילה היהודית שאין זה יאה ששמות הקורבנות יהיו למרמס רגל.
בסופו של דבר הוחלט על פשרה, לפיה יונחו אבני נגף רק אם בעל הבית וקרובי הנספים מסכימים על כך.
היו בעלי בתים שהתנגדו להנחת אבני נגף בפתחי בתיהם, מחשש שהתזכורת היומיומית לשואה תפגע בערך הנכס.
במקרה אחד בקלן הרחיקו אבן נגף מפתח הבית לקצה המדרכה.
באנטוורפן נאסר על הנחת אבני נגף, ולאחר מאבק ממושך התקבלה הסכמת העירייה.
ב-5 במרץ 2019 הונחו 26 אבנים כאלו בנוכחות גונטר דמניג.
אבן ירושלמית הוא הכינוי לאבן המקומית המשמשת אבן לבנייה בירושלים ובסביבתה, שהיא בעיקר אבן גיר אאוליטי, או גיר דולימיטי, שמקורה במחצבות באזור הרי ירושלים.
צבעה נע בין צהוב כהה לאדמדם.
הביטוי "אבן ירושלמית" משמש גם ככינוי לשיטת חיפוי אבן בסגנון בנייה מסורתית של מבנים בירושלים ובערים מסביבה כדוגמת חברון, יריחו ורמאללה.
הביטוי רווח במדינת ישראל באזורים שמחוץ לירושלים ונעשה בו שימוש מסוים גם מחוץ לישראל.