tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקר שנערך בישראל התפרסם בכתב-עת לפסיכולוגיה בארצות הברית בשם The Journal of Individual Psychology v.64, n.1, spring 2008 מראה על אפקטיביות התוכנית הן לגבי המורים והן לגבי ההורים.
תוכנית הגרעין של רוסיה היא תוכנית הגרעין הצבאית והאזרחית של הפדרציה הרוסית כיום והיא יורשת תוכנית הגרעין הסובייטית.
תוכנית הגרעין הרוסית מתחלקת לשני חלקים וכוללת את התוכנית לאנרגיה אטומית (שמתרכזת בייצור חשמל באמצעות אנרגיה גרעינית) ואת מאגר כלי הנשק הגרעיניים, הנכללים בתוכנית הצבאית ומפוקחים על ידי המודיעין האטומי של רוסיה.
על המחקרים הגרעיניים מופקד תאגיד המדינה רוסאטום.
הפיקוח על התעשייה הגרעינית הרוסית מבוצע באמצעות השירות הפדרלי לפיקוח אקולוגי, טכני ואטומי - זרוע פדרלית של הרשות המבצעת האחראית לביטחון הגרעין ומניעת תקריות אסון הדומות לזה שהתרחש באסון צ'רנוביל.
עבודות על פרויקט הפצצה האטומית הסובייטית החלו בשנות ה-40 של המאה ה-20. פצצת האטום הרוסית הראשונה הופיעה ב-29 באוגוסט 1949, בעקבות מאמץ מודיעיני כביר.
כיום, תוכנית הגרעין הרוסית מנוהלת בידי המינהל ה-12 של משרד ההגנה הרוסי.
בינואר 2009 מאגר כלי הנשק הגרעיניים של הפדרציה הרוסית עמד על 634 ראשי קרב אסטרטגיים בעלי יכולת לשאת 2,825 פצצות גרעיניות.
ביולי אותה שנה הכוחות האסטרטגיים הרוסיים כבר החזיקו ב-608 ראשי קרב אסטרטגיים, בעלי יכולת לשאת 2,683 פצצות גרעיניות.
לפי אומדן זה, צמצום מאגר הנשק הגרעיני ברוסיה מגיע ל-5% בתוך חצי שנה.
על פי הסכם שנחתם במאי 2002 עם ארצות הברית, רוסיה וארצות הברית אמורים עד ה-31 בינואר 2012 לצמצם את מאגר כלי הנשק הגרעיני שלהן עד לכדי שליש, כ-1,700 עד 2,200 ראשי קרב גרעיניים לכל אחת מהמעצמות.
הדוקטרינה הצבאית אודות השימוש בנשק הגרעיני
הדוקטרינה הצבאית הרוסית (כפי שהוכרזה בידי מועצת הביטחון של רוסיה בשנת 2008) מצהירה, כי הפדרציה הרוסית שומרת לעצמה את הזכות להגיב בנשק גרעיני כנגד מתקפה עליה בנשק להשמדה המונית, או כמתקפה חמורה על ביטחונה הלאומי של רוסיה.
התוכנית מנוהלת על ידי "מרכז הגרעין הפדרלי" שכולל שורת מכוני מחקר, כשהעיקרי שבהם הוא מכון קורצ'אטוב למחקר גרעיני במוסקבה.
תוכנית הגרעין הצבאית של רוסיה כוללת שורה של ערים סגורות - (נאוקוגרדים או אטומגרדים בשמן הסובייטי) -שהוקמו למטרות מחקר גרעיני כמו:
העיר התקיימה עוד במאה ה-13 ונקראת על שם נהר סארובקה הסמוך.
את תפקידה כמרכז תוכנית הגרעין הרוסית קיבלה ב-1946 כאשר נפתח כאן מכון המחקר המדעי הסובייטי לפיזיקה ניסיונית.
ב-1993 העיר הייתה לעיר תאומה של העיר לוס אלמוס, בניו מקסיקו, ארצות הברית.
נובואוראלסק, מחוז סברדלובסק - נודעה בעבר כסברדלובסק-44, ממוקמת במזרח הרי אורל כ-70 ק"מ צפונית ליקטרינבורג.
התעשייה העיקרית בעיר הוא מפעל החשמל הכימי של אוראל (УЭХК) שהוא מכון להעשרת אורניום ופיתוח טכנולוגיית הסרקזות, צנטריפוגות בלע"ז.
המפעל נפתח ב-1949 ופועל מאז.
במקור הוא נקרא D-1. בכיר במשרד לאנרגיה אטומית של רוסיה התבטא בעבר כי מפעל החשמל הכימי של אוראל היה המתקן הגרעיני היחיד ברוסיה שהפיק נשק מועשר באורניום לטווח ארוך.
זהו אחד מארבעת מתקני העשרת אורניום הקיימים ברוסיה.
מיזם תעשייתי נוסף הוא מפעל המנועים (УАМЗ)
אוזיורסק (Озёрск), מחוז צ'ליאבינסק, זוהי עיר סגורה שהוקמה ב-1945 על גדות נהר אירטיש ועד 1994 נודעה העיר בשם צ'ליאבינסק-65 וצ'ליאבינסק-40. ב-1994 העיר נפתחה לציבור ונקראה אוזיורסק.
סנז'ינסק (Сне́жинск), מחוז צ'ליאבינסק היא עיר סגורה שהוקמה ב-1957 ביוזמת קיריל שצ'ולקין ונודעה בשם צ'ליאבינסק-70 עד שנת 1991, שנתיים לאחר מכן קיבלה העיר את שמה הנוכחי.
העיר נחשבת לעיר תאומה של ליברמור בקליפורניה, ארצות הברית.
סנז'ינסק היא אחד משני מרכזי מחקר של תוכנית הגרעין הרוסית, בעיר ממוקם "מרכז המחקר המדעי הכל רוסי לפיזיקה טכנית - מרכז הגרעין הפדרלי".
העיר נבנתה ב-1947 כאשר מפעל 418 החל להעשיר אורניום להפקת נשק גרעיני.
בזמנים שונים נקראה בשם סברדלובסק-45. ב-1992 העיר נחשפה לראשונה, בעקבות צו נשיאותי של בוריס ילצין שהשיב למרבית הערים את שמן ההיסטורי, אז הופיעה העיר לראשונה במפות.
הוקמה ב-1949 ונודעה כפיאטי פוצ'טובי(Пя́тый Почто́вый) עד 1954 כששינתה את שמה לטומסק-7 וזה היה שמה עד 1992. ראש העיר והדומה העירונית הוא ניקולאי קוזמנקו המנהל את העיר מאז 1984. בעיר ממוקמת החברה הסיבירית למיזמים כימיים שהוקמה ב-1954 ואחראית למספר כורים גרעיניים ומפעלים כימיים להפקת/העשרת אורניום ופלוטוניום.
ז'לזנוגורסק (Железного́рск) במחוז קרסנויארסק, היא עיר סגורה הקשורה לפיתוח התעשייה הגרעינית הרוסית שנודעה בשם קרסנויארסק-26. המפעל הוקם ב-1950 להפקת כלי נשק מפלוטוניום.
בעיר הוקם על פי הוראה ממשלתית המשרד המזרחי של OKB-1 (שידוע כיום כתאגיד החלל "אנרגיה"), בעיר קיימת גם תעשיית חלל ענפה ובה יושבת גם "חברת רצ'טנב - לווייני חלל מודיעיניים"
העיר קיבלה מעמד של יישוב עירוני ב-1957 וב-1992 הייתה לעיר.
בתחומי העיר נמצאת תחנת הכוח הגרעינית בלויארסק.
זלנוגורסק (Зеленого́рск) במחוז קרסנויארסק היא עיר סגורה שבעבר כונתה קרסנויארסק-45 והייתה מעורבת בהעשרת אורניום עבור תוכנית הגרעין הסובייטית.
העיר היא עיר תאומה של ניובאריפורט, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
טריוחגורני (Трёхго́рный) היא עיר סגורה במחוז צ'ליאבינסק שהוקמה ב-1952 תחת השם זלאטואוסט-36 .
בשטח העיר, המשתרעת על פני מערב המחוז, שוכן מפעל לייצור רכיבים עבור כורים גרעיניים.
סנז'נוגורסק (Снежного́рск), מחוז מורמנסק, הוקמה כיישוב ב-1970 ועשור לאחר מכן הפכה לעיר.
בעבר נודעה בשם ו'יוז'ני ומורמנסק-60. המעסיק העיקרי בעיר הוא מפעל האוניות נרפה - המייצר את הצוללות גרעיניות של הצי הצפוני הרוסי.
זנאמנסק (Знаменск), מחוז אסטרחן, היא עיר סגורה לשעבר שנודעה בעבר בשם קאפוסטין יאר-1 והייתה המכון הראשון ברוסיה שייצר טילים בעלי טווח ארוך.
כבר ב-1946. כיום את השם קאפוסטין יאר נושא כפר סמוך השוכן לצד שדה ניסויים צבאי.
מג'גורייה (Межго́рье), בשקורוסטן, היא עיר סגורה שנשאה בעבר את השם אופה-105 (Уфа́-105) ובלורצק-16 (Белоре́цк-16).
ויליוצ'ינסק (Вилючинск), קמצ'טקה, במזרח רוסיה, היא עיר סגורה שהוקמה ב-16 באוקטובר 1968 בשם "סובייטסקי" עד 1994 העיר נשאה את שם הצופן פטרופאבלובסק קמצ'טסקי-50. בעיר שוכן מפעל לבניית צוללות (בין השאר גם גרעיניות) וזהו בסיס שייטת הצוללות של צי האוקיינוס השקט הרוסי, שהוקמה ב-1938.
נמל הים הוא הנמל הצפוני ביותר ברוסיה.
סוסנובי בור (Сосно́вый Бор), במחוז לנינגרד הוא עיר השוכנת במרחק 81 ק"מ מערבית לסנקט פטרבורג שהוקמה במטרה לשרת את תחנת הכוח הגרעינית של לנינגרד.
זאוזיורסק (Заозёрск) היא עיר סגורה שבתקופה הסובייטית נקראה מורמנסק-150 (Му́рманск-150).
זארצ'ני (Заре́чный), במחוז פנזה, נקרא בעבר פנזה-19 (Пе́нза-19).
מרכז המחקר הרוסי - מכון קורצ'טוב (Роcсийский научный центр "Курчатовский Институт") הוא המכון למחקר גרעיני בכיכר קורצ'טוב 1, במוסקבה האחראי לכל המחקר הגרעיני ברוסיה בתחום הצבאי והמדעי (בעיקר).
המכון הוקם בשם המכון לאנרגיה אטומית על שם איגור קורצ'אטוב (Институт Атомной Энергии им.
עד 1955 נודעה בשם "המעבדה מס' 2 של האקדמיה הסובייטית למדעים".
הוקם ב-1943. המכון כפוף לממשלת רוסיה ומנהל המכון ממונה על ידי הנשיא וראש הממשלה בהמלצת רוסאטום.
החברה מובילה בתחום המחקר הננו-טכנולוגי.
תוכנית הדגל הכחול מעניקה לחופי רחצה ולמרינות, העומדים בתנאי התוכנית, תו איכות סביבתי בינלאומי – הדגל הכחול.
התוכנית נוסדה בצרפת ב-1985, הורחבה לעשר מדינות באירופה ב-1987, ופועלת ביבשות אחרות מאז 2001. עד 2013 זכו בדגל כ-3,850 אתרים ב-46 מדינות.
התוכנית היא וולונטרית, ומופעלת על ידי הקרן לחינוך סביבתי (FEE – Foundation for Environmental Education), ארגון לא-ממשלתי וללא כוונת רווח, אשר מקדם פיתוח בר קיימא באמצעות חינוך סביבתי.
תוכנית הדגל הכחול בישראל מופעלת על ידי עמותת אקואושן (EcoOcean) מייצגת בישראל את ארגון FEE.
במהלך עונת הרחצה 2012, נערכה עונת הפיילוט להפעלת התוכנית בישראל.
חוף מקבל את הדגל הכחול אחרי שהוכיח כי הוא עומד בתקן הבינלאומי של התוכנית.
הדגל ניתן לשנה אחת, וכל שנה יש לחדשו.
כל חוף נבחן על ידי ועדה לאומית, שחבריה הם נציגים של משרדי ממשלה שונים, ארגוני מצילים וגורמים ירוקים.
המלצותיה מועברות לוועדה בינלאומית במטה הקרן בקופנהגן, המוסמכת להעניק לחוף או למרינה את הדגל הכחול.
החוף יציע פעילויות חינוכיות סביבתיות לקהילה שבקרבתו.
החוף יפרסם מידע על המערכות האקולוגיות שבו.
החוף יפרסם מידע על השירותים הניתנים בחוף.
החוף יפרסם כללי התנהגות בחוף.
על החוף לעמוד בדרישות לאיכות מי הרחצה הן בפרמטרים כימיים והן בפרמטרים פיזיקליים.
על החוף לעמוד בדרישות תדירות דגימת המים, כל שלושים יום, לפחות חמש דגימות לעונה.
אכיפת איסור כניסת רכבים לחוף.
איסור לינה שאינה מותרת בחוף.
בקרה ואכיפה של כניסת בעלי חיים לחוף.
תחזוקה שוטפת ונאותה של מתקני החוף.
מספר מצילים ואביזרי הצלה נאותים.
תוכנית פעולה מוכנה למקרה של זיהום חמור.
נגישות לנכים (לפחות בחוף אחד לכל רשות).
עמותת אקואושן (EcoOcean) מייצגת בישראל את ארגון FEE.
בשנת 2015 הורחבה התוכנית לשני חופים בתל אביב, שמונה חופים בנתניה, שבעה חופים באשדוד, חוף אחד בחיפה, שני חופים באילת, שני חופים בראשון לציון, חוף אחד בכנרת (חוף חוקוק הצפוני), שני חופים בהרצליה ובנוסף להם גם המרינות בתל אביב, הרצליה ובאילת.
אלה קיבלו את הדגל עד אפריל 2016.
עדכון מאי 2025 חוף הארגמן בעכו זכה באות.
תוכנית הגרעין של סוריה הייתה ניסיון של הממשל הסורי להפקת נשק להשמדה המונית שהחלה ב-1979.
סוריה חתומה על אמנת אי הפצת נשק גרעיני, לכן, היא נתונה לפיקוח של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א).
למרות הצהרות של סוריה כי היא דוגלת במדיניות "מזרח תיכון נקי מגרעין", ניסתה לאורך כל השנים לרכוש כורים גרעיניים מסין, רוסיה, ארגנטינה ומדינות נוספות כן ניסתה לרכוש מתקן ליצירת נייטרונים מסין.
פעולות אלו הוכשלו על ידי סבא"א.
ב-26 בנובמבר 2008 חבר הנאמנים של סבא"א אישר סיוע טכני לסוריה למרות טענות המערב שסוריה מפתחת תוכנית גרעין בחשאי שעלולה להיות גם למטרות צבאיות.
סין, רוסיה ומדינות מתפתחות העבירו ביקורת על מדינות המערב על "התערבות פוליטית" כלשונן.
הן טענו כי המערב מונע מסוריה לפתח כורים גרעינים לצרכים אזרחיים.
ראש סבא"א, מוחמד אל-בראדעי, גינה את מדינות המערב על שניסו לדחות את הבקשה, ואמר שלא היו צריכות לעשות זאת ללא ראיות.
בדרך לא ידועה הצליחה סוריה בשיתוף קוריאה הצפונית לפתח מתקן גרעיני.
מטרת הכור לא הייתה ידועה, אך גורמי מודיעין אמריקאים טענו, כי יש סבירות נמוכה שהמתקן נועד למטרות צבאיות.
כמו כן הנשיא הסורי, בשאר אל-אסד אמר שהאתר היה רק "מתקן צבאי בבנייה", וכי סוריה דוגלת במדיניות "מזרח תיכון נקי מנשק גרעיני".
ב-6 בספטמבר 2007, ישראל תקפה מתקן צבאי בסוריה, שהוחשב כמתקן גרעיני בהליכי בנייה.
עוד נטען כי הכור הגרעיני היה עדיין לא מבצעי ועדיין לא הוכנסו לשם חומרים גרעיניים.
גורמי מודיעין אמריקאים טענו בזמנו כי המתקן היה מיועד לפיתוח נשק.
ב-23 ביוני 2008, סוריה התירה לסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית לבקר באתר המופצץ ולקחת דגימות סביבתיות מהאתר.
הדגימות איששו את החשש שמדובר במתקן גרעיני.
ב-24 במאי 2011, סבא"א, פרסמה דו"ח שבחן את מתקן הצבאי המופגז וקבעה כי המתקן היה כור.
בעקבות כך, הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית הצביע ברוב של 6–17 (עם 11 נמנעים) על אי-ציות של סוריה למועצת הביטחון.
העיתונות המערבית פרסמה כי ישראל עקבה אווירית משלוח ימי מצפון קוריאה לסוריה, העברה זאת החשידה את הישראלים בכך שקוריאה הצפונית יכלה לספק כור לסוריה לתוכנית הנשק הגרעיני שלה.
ב-24 באוקטובר 2007, המכון למדע וביטחון בינלאומי פרסם דו"ח אשר זיהה את האתר במזרח סוריה בדיר א-זור, נפת המחוז, כחשוד להיות כור.
הדו"ח הצביע על קווי דמיון בין המבנה בסוריה לבין הכור הגרעיני של צפון קוריאה, אך גם הביע הסתייגות שעוד מוקדם מידי להעריך זאת.
ב-25 באוקטובר 2007, התקשורת במערב מדווחת שהבניין הראשי וכל פסולת ממנה לאחר ההתקפה אווירית פונו לחלוטין על ידי הממשל הסורי.
לאחר התעלמות ממושכת של כחצי שנה, ב-24 באפריל 2008 ממשל בוש הגיב על הדיווחים, ותדרך את הקונגרס ואת סבא"א כי ארצות הברית משוכנעת בכך שסוריה ניסתה לפתח כור גרעיני חשאי שאינו לצורכי שלום.
התדרוך כלל תמונות לוויין של האתר המופצץ, ותמונות מודיעיניות מהאוויר ומהקרקע של האתר תחת בנייה, כולל, לכאורה, מעטפת פלדה של כור לפני יציקת בטון וראש המבנה של הכור.
בינואר 2015 פרסם העיתון הגרמני דר שפיגל מאמר שטוען שסוריה לא ויתרה על פיתוח תוכנית הגרעין לאחר הפצצת המתקן הגרעיני על ידי ישראל, וייתכן שעסקה בפיתוח מתקן גרעיני באזור קוסייר.
תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית היא תוכנית צבאית של קוריאה הצפונית לייצור נשק גרעיני, הכוללת ייצור טילים בליסטיים בין-יבשתיים הנושאים ראשי נפץ גרעיניים.
תוכנית הגרעין מנוהלת באופן ישיר על ידי שליט המדינה.
בשנת 2003 ביטלה קוריאה הצפונית את חתימתה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, ובאוקטובר 2006 ביצעה את הניסוי הגרעיני הראשון שלה.
מאז ביצעה שישה ניסויים בנשק גרעיני, בהם ניסוי בפצצת מימן ופיתחה ארסנל טילים בליסטיים בהם טילים בליסטיים בין-יבשתיים המסוגלים לפגוע בקוריאה הדרומית, ביפן, בסין ובארצות הברית.
באוגוסט 2017 שיגרה קוריאה הצפונית טיל בליסטי שחדר לשטחה האווירי של יפן.
בחודש שלאחר מכן ביצעה שיגור נוסף מעל שטחי יפן.
החל מדצמבר 2011, שליט קוריאה הצפונית האחראי על תוכנית הגרעין הוא קים ג'ונג-און.
החל משנות ה-60 קוריאה הצפונית החלה במאמצים להקמת תוכנית גרעין שהתבטאו בפתיחת הכור הגרעיני המחקרי הראשון במדינה באמצעות תמיכה סובייטית.
בשנות ה-80 החלה הפעלה של מתקנים להעשרת אורניום.
ב-1985 החלה קוריאה הצפונית בתהליך החתימה על אמנת ה-NPT.
ב-1989 הוכיחו תמונות לוויין של ארצות הברית את קיומם של מתקנים לייצור נשק גרעיני בקוריאה הצפונית.
ארצות הברית ניסתה לעודד את קוריאה הצפונית להשלים את החתימה על ה-NPT ואף הסיגה נשק גרעיני שהציבה בקוריאה הדרומית.
ב-1992 אפשרה קוריאה הצפונית לסוכנות לאנרגיה אטומית להכניס פקחים למתקניה.
פקחי הסוכנות לאנרגיה אטומית מצאו סתירות בהצהרותיה של קוריאה הצפונית ומצאו ראיות כי קוריאה הצפונית מסתירה את ההיקף האמיתי של הפקת הפלוטוניום במדינה.
ב-1993 איימה קוריאה הצפונית לחזור בה מהחתימה על ה-NPT.
ראש הסוכנות לאנרגיה אטומית הצהיר כי הוא אינו מסוגל לערוב שקוריאה הצפונית לא מפתחת נשק גרעיני.
ב-1994 נחתם הסכם בין קוריאה הצפונית לארצות הברית שנועד לחזק את תוכנית האנרגיה של קוריאה הצפונית תוך עצירת ההתחמשות הגרעינית שלה ולעודד נורמליזציה בין ארצות הברית לקוריאה הצפונית.
עם חילופי הממשל בארצות הברית ובעקבות הפרות של ההסכמים מצד שתי המדינות, ב-2002 נפסקו המגעים בין ארצות הברית לקוריאה הצפונית, וההסכמים בוטלו.
בהמשך נחשף כי החל משנות ה-90 קוריאה הצפונית השתמשה בטכנולוגיה גרעינית פקיסטנית.
בינואר 2003 הודיעה קוריאה הצפונית מחדש על ביטול החתימה על ה-NPT.
בעקבות זאת, באוגוסט 2003 החלו שיחות שש המדינות שהתקיימו בשישה סבבים.
בשיחות השתתפו ארצות הברית, רוסיה, סין, יפן, קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית.
במהלך הפוגה בשיחות בין שש המדינות ב-2006 החלה מתיחות בין קוריאה הצפונית לארצות הברית, ובעקבותיה ביצעה מספר ניסויי טילים תוך התעלמות מגינויי הקהילה הבינלאומית.
ב-9 באוקטובר 2006 ביצעה קוריאה הצפונית את הניסוי הראשון שלה בנשק גרעיני.
סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית הודיעה כי הניסוי עבר בהצלחה וללא דליפה רדיואקטיבית.
הניסוי גרם לרעידת אדמה באזור בעוצמה 4.2, ולפיצוץ בגודל השקול ל-0.5 קילוטון TNT.
הניסוי גרר גינוי חריף ממדינות בכל רחבי העולם, ומועצת הביטחון של האומות המאוחדות אימצה את החלטה 1718 המטילה סנקציות כלכליות על קוריאה הצפונית.
בעקבות הניסוי, חזרו שש המדינות להמשך השיחות במטרה להגיע להסכם עם קוריאה הצפונית.
ב-6 בינואר 2007 ממשלת קוריאה הצפונית אישרה כי היא מחזיקה בנשק גרעיני, ובכך הפכה למדינה השמינית בעולם בעלת נשק גרעיני.
ב-13 בפברואר 2007, הודיע נציג ארצות הברית בשיחות שש המדינות, כריסטופר היל, על השלמת מגעים לעסקה עם קוריאה הצפונית בעקבותיה תפסיק את פעילות הכור הגרעיני הראשי במדינה בתמורה לסיוע כלכלי והסרתה מרשימת תומכות הטרור של ארצות הברית.
בנוסף הכריז על סיום הסבב החמישי של השיחות, ועל המשך קיום סבב שישי במהלך שנת 2007 לתיאום ופיקוח על שמירת תנאי ההסכם מצד קוריאה הצפונית.
בחודש ספטמבר 2007 הסתיים הסבב השישי של השיחות.
ב-12 ביוני, מועצת הביטחון של האו"ם הטילה סנקציות נוספות במסגרת החלטה 1874.
לאחר חילופי השלטון בדצמבר 2011, ב-13 באפריל וב-12 בדצמבר 2012 שיגרה קוריאה הצפונית שני לוויינים באמצעות טילים בליסטיים.
מועצת הביטחון גינתה את השיגורים בינואר 2013 בהחלטה 2087. בתגובה להחלטת מועצת הביטחון, הכריזה קוריאה הצפונית על ניסוי גרעיני נוסף שיבוצע באמצעות טיל בליסטי לטווח ארוך, תוך איום על ארצות הברית בתור האויבת הראשית של המדינה.
במקביל, הזהירה את קוריאה הדרומית מפני מכה כואבת אם תשתף פעולה עם ההחלטה.
ב-12 בפברואר 2013 הכריזה קוריאה הצפונית על הצלחת הניסוי הגרעיני השלישי שלה, שגרם לרעידת אדמה בעוצמה 5.1 ולפיצוץ בעוצמה השקולה ל-7 קילוטון TNT.
באותו חודש, קוריאה הצפונית איימה על קוריאה הדרומית מפני הרס מוחלט.
לפי ההערכות, הקשחת האיומים כלפי המערב היא פועל יוצא של חילופי השלטון בקוריאה הצפונית ומינויו של קים ג'ונג-און לשליט המדינה.
בתחילת חודש מרץ קיימו קוריאה הדרומית וארצות הברית תרגיל צבאי משותף המשלב לוחמה באוויר וביבשה, ומועצת הביטחון אישרה פה אחד את החלטה 2094 שהרחיבה משמעותית את הסנקציות על קוריאה הצפונית.
בתגובה, קוריאה הצפונית עצרה את כל המגעים עם קוריאה הדרומית והודיעה כי כיוונה את הטילים ארוכי-הטווח שלה לשטחה של ארצות הברית.
בהמשך, הכריזה על ביטול הסכם שביתת הנשק הקוריאני מ-1953. ארצות הברית הודיעה על הצבת מערכות ליירוט טילים בליסטיים ארוכי-טווח ובין-יבשתיים באלסקה ובקליפורניה.
ב-27 במרץ פורסם רשמית שקוריאה הצפונית ניתקה את קו הטלפון האדום עם קוריאה הדרומית.
ב-28 במרץ, מפציצים חשאיים של ארצות הברית חלפו בשמי חצי האי הקוריאני.
בתגובה, קוריאה הצפונית איימה לשגר רקטות לעבר ארצות הברית ולפתוח במלחמה עם קוריאה הדרומית.
ב-2 באפריל הודיעה קוריאה הצפונית על חידוש ההפעלה של הכור הגרעיני המרכזי שלה, שפעילותו הופסקה בעקבות הסכמי פברואר 2007. ב-18 וב-19 במאי קוריאה הצפונית שיגרה 4 טילים בליסטיים שנחתו בשטח הימי של יפן.
באוקטובר 2013 קוריאה הצפונית איימה והזהירה את ארצות הברית מפני "אסון נוראי", ואיימה על קוריאה הדרומית ב"אש חסרת רחמים".
ניסויים בראשי נפץ גרעיניים ופצצות מימן
בדצמבר 2015 הכריז שליט קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-און, שהמדינה מחזיקה ומסוגלת להשתמש בפצצות מימן.
גורמים בארצות הברית ובקוריאה הדרומית הביעו ספק רב באמינות ההצהרה במהלך החודשים שלאחר ההודעה.
ב-6 בינואר 2016 הכריזה קוריאה הצפונית על ניסוי גרעיני רביעי.
הניסוי גרם לרעידת אדמה בעוצמה 5.1 ולפיצוץ בעוצמה 14 קילוטון TNT.
לטענת קוריאה הצפונית, הניסוי היה ניסוי מוצלח בפצצת מימן.
מומחים שללו את הטענה שקוריאה הצפונית מחזיקה בפצצת מימן.
ב-9 בספטמבר 2016, הורגשה רעידת אדמה בעוצמה 5.3 בחצי האי הקוריאני.
קוריאה הצפונית הכריזה שביצעה ניסוי גרעיני חמישי בראש נפץ גרעיני הניתן להרכבה על טיל בליסטי.
הניסוי גרם לפיצוץ בעוצמה 25 קילוטון TNT, כלומר היה הניסוי הגרעיני העוצמתי ביותר של קוריאה הצפונית.
הניסוי גרם לבהלה גדולה במערב, מומחים מקוריאה הדרומית העריכו שלקוריאה הצפונית יש יכולת להשתמש נגדה בנשק גרעיני ומומחים אמריקנים העריכו שאם קוריאה הצפונית תפתח טילים בליסטיים בין-יבשתיים, היא תוכל להשתמש בנשק גרעיני נגד ארצות הברית.
באוגוסט 2016 ביצעה קוריאה הצפונית ניסוי מוצלח בצוללת טילים בליסטיים המסוגלת לשגר טיל בליסטי לעבר שטחי ארצות הברית.
מאז אוקטובר 2016 ועד אפריל 2017, קוריאה הצפונית ביצעה 7 ניסויים בטילים בליסטיים.
ב-1 בינואר 2017 אמר שליט קוריאה הצפונית קים ג'ונג-און שמדינתו נמצאת בשלב האחרון של תוכנית הטילים הבליסטיים הבין-יבשתיים.
בסוף אפריל 2017 אמר נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ שקיים סיכוי לפיו "ארצות הברית תגיע לסכסוך גדול, גדול מאוד עם קוריאה הצפונית".
ב-24 באפריל 2017 נערך התרגיל הצבאי הגדול ביותר בתולדות קוריאה הצפונית.
תמונות המצעד סוקרו בהרחבה בתקשורת העולמית עקב המתיחות בין קוריאה הצפונית למערב.
ב-25 באפריל ארצות הברית הציבה מערכת הגנה מרחבית בגובה רב (THAAD) בקוריאה הדרומית.
ב-13 במאי 2017 קוריאה הצפונית ביצעה ניסוי מוצלח ראשון בטיל הבליסטי Hwasong-12. טיל זה מסוגל לפגוע באי גואם שבשליטת ארצות הברית.
במהלך חודשים מאי ויוני 2017 בוצעו שלושה ניסויים בליסטיים נוספים בהם הטילים ששוגרו נפלו בים יפן.
ב-4 ביולי קוריאה הצפונית הכריזה לראשונה על שיגור מוצלח של טיל בליסטי בין יבשתי מסוג Hwasong-14. הטיל טס במשך 39 דקות והגיע לגובה של 2,802 קילומטרים.
ממשלת ארצות הברית סיווגה את הניסוי כהתקדמות גדולה בדרך להשגת נשק גרעיני שמסוגל לפגוע בארצות הברית.
קוריאה הצפונית טענה שביכולתה לפגוע בכל מקום בעולם.
לפי תוצאות הניסוי, הטיל ששוגר מסוגל לפגוע באלסקה אם ישוגר במסלול מתאים.
ב-28 ביולי קוריאה הצפונית ביצעה ניסוי נוסף בטיל Hwasong-14 שהגיע לגובה 3,700 קילומטר.
לפי תוצאות הניסוי, ערים מרכזיות כגון לוס אנג'לס, דנוור, שיקגו, בוסטון וניו יורק, נמצאות בטווח הטילים של קוריאה הצפונית.
הסלמה רטורית ואיומים מפני מתקפה צבאית
ב-8 באוגוסט 2017 פרסם הוושינגטון פוסט שקוריאה הצפונית הצליחה לבנות ראשי נפץ גרעיניים קטנים מספיק להרכבה על טילים בליסטיים ארוכי טווח.
באותו יום הזהיר נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את קוריאה הצפונית ואמר שאיומיהם ייענו ב"אש, זעם ועוצמה שהעולם לא ראה מעודו".
ב-10 באוגוסט דיווחה סוכנות הידיעות הרשמית של קוריאה הצפונית שהנהגת קוריאה הצפונית שוקלת לתקוף באי גואם שבשליטת ארצות הברית, באמצעות טילים בליסטיים, בתגובה לדברי טראמפ.
בהמשך חודש אוגוסט ביצעו ארצות הברית וקוריאה הדרומית תרגיל צבאי משותף רחב היקף בו השתתפו למעלה מ-15 אלף חיילים אמריקאים.
ב-25 באוגוסט קוריאה הצפונית ביצעה ניסוי נוסף בשלושה טילים בליסטיים ששיגורם כשל.
ב-29 באוגוסט 2017 קוריאה הצפונית שיגרה טיל בליסטי שחלף מעל העיר הוקאידו ביפן.
בעקבות השיגור הופעלה מערכת אזעקה באזור הוקאידו וטוהוקו שקראה למיליוני תושבים יפנים לתפוס מחסה מפני מתקפת טילים.
הצבא היפני לא יירט את הטיל.
הניסוי עורר בהלה ברחבי יפן ביום השנה ה-107 לסיפוח קוריאה לתוך יפן.
סוכנות הידיעות של קוריאה הצפונית הבהירה שהניסוי נועד "להוציא מדעתם את אזרחי יפן האכזריים ביום הדמים של ה-29 באוגוסט".
ב-3 בספטמבר 2017 ביצעה קוריאה הצפונית ניסוי גרעיני שישי.
הניסוי גרם לרעידת אדמה בעוצמה 6.3 הגדולה מעל פי 10 מעוצמת הרעידה בניסוי הגרעיני הקודם.
עוצמת הניסוי מוערכת בסביבות 130 קילוטון TNT, פי 10 מעוצמת הפצצה שהוטלה על הירושימה.
קוריאה הצפונית טענה שביצעה ניסוי מוצלח בנשק תרמו-גרעיני.
באותו יום אמר שר ההגנה האמריקאי, ג'יימס מאטיס, שארצות הברית תגיב לכל איום נגדה או נגד בנות בריתה ב"תגובה צבאית מאסיבית".
הניסוי הגרעיני בהמשך לשיגור הטיל הבליסטי מעל יפן הביאו להחרפת הסנקציות של האומות המאוחדות נגד קוריאה הצפונית.
ב-14 בספטמבר קוריאה הצפונית איימה "להטביע" את יפן ו"להפוך את אמריקה לאפר".
למחרת, שוגר טיל בליסטי לטווח בינוני סמוך לפיונגיאנג שחלף מעל הוקאידו, יפן.
הטיל עבר 3,700 קילומטרים במהלך טיסה של 19 דקות.
זהו המרחק הארוך ביותר שטיל ששוגר על ידי קוריאה הצפונית עבר מעל יפן.
מאז 2006 מועצת הביטחון של האומות המאוחדות אשררה מספר החלטות המטילות סנקציות כלכליות על קוריאה הצפונית.
עם זאת, המסחר בין קוריאה הצפונית לסין נמשך מאז ועד פברואר 2017, והיווה כ-90% מהמסחר הבינלאומי של קוריאה הצפונית.
בפברואר 2017, לאחר ההתגברות בניסויים בטילים בליסטיים, סין הודיעה שתציית להחלטה 2321 של מועצת הביטחון מספטמבר 2016, ותעצור את כל ייבוא הפחם מקוריאה הצפונית, המהווה עיקר הייצוא של קוריאה הצפונית.
סין הביעה התנגדות להטלת סנקציות כלכליות נוספות שעלולות לפגוע בחברות סיניות שעושות עסקים עם קוריאה הצפונית.
נאום טראמפ בעצרת האומות המאוחדות
ב-19 בספטמבר 2017 נאם לראשונה נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ בעצרת הכללית של האו"ם ואמר שארצות הברית תיאלץ להגן על עצמה, לא תהיה לה ברירה אלא להשמיד טוטאלית את קוריאה הצפונית.
ב-20 בספטמבר הורה טראמפ באמצעות צו מנהלי להחריף את הסנקציות האמריקאיות על קוריאה הצפונית.
בתגובה, רי יונג-הו, שר החוץ של קוריאה הצפונית, כינה את טראמפ "כלב נובח" ואמר שקוריאה הצפונית שוקלת לבצע ניסוי בפצצת מימן באוקיינוס השקט.
ב-24 בספטמבר טראמפ צייץ בחשבון הטוויטר שלו ששר החוץ של קוריאה הצפונית ושליט המדינה קים ג'ונג-און "לא יהיו עוד לזמן רב" אם ימשיכו לחזור על האמירות המאיימות שלהם.
שר החוץ של קוריאה הצפונית האשים את טראמפ בהכרזת מלחמה.
הבית הלבן הגיב ואמר שארצות הברית לא הכריזה מלחמה על קוריאה הצפונית.
ניסוי שלישי בשיגור טיל בליסטי בין-יבשתי
ב-20 בנובמבר 2017, דונלד טראמפ הכריז על החזרת קוריאה הצפונית לרשימת המדינות המממנות טרור.
קוריאה הצפונית קראה למהלך "פרובוקציה רצינית".
שבוע לאחר מכן, ב-28 בנובמבר, ביצע קוריאה הצפונית שיגור שלישי של טיל בליסטי בין-יבשתי.
הטיל ששוגר הוא טיל חדש מסוג הוואסונג-15 המורכב לפי הערכות מומחים מרכיבים של הטיל הוואסונג-14. הטיל הגיע לגובה שיא של 4,500 קילומטרים והתפרק לשלושה חלקים שנפלו בים יפן במים הכלכליים של יפן.
לפי הערכת הפנטגון, אם הטיל ישוגר במסלול שאיננו מוגבה, יוכל הטיל לפגוע בכל נקודה בשטחי ארצות הברית.
פגישת טראמפ וקים ג'ונג און והתחייבות לפירוק הנשק הגרעיני
ב 12 ביוני 2018 נפגשו מנהיגי ארצות הברית וצפון קוריאה לראשונה בסינגפור.
מזכר ההבנות שסוכם בפגישה, כלל גם התחייבות של צפון קוריאה לפירוק מלא של הנשק הגרעיני:
"הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה מאשררת את הצהרת פנמונג'ום מ-27 באפריל 2018, ומתחייבת לפעולה למען פירוק מלא של חצי האי הקוריאני מנשק גרעיני".
מאוקטובר 2006 ועד ספטמבר 2017 קוריאה הצפונית ביצעה שישה ניסויים בנשק גרעיני.
+הניסויים הגרעיניים של קוריאה הצפוניתמספר הניסויתאריךשעה (UT)מיקוםעוצמת הפיצוץשליט המדינהגינויים(1)9 באוקטובר 200601:35:27אתר הניסויים פונגייה-רי, קוריאה הצפונית 0.7 קילוטון TNTקים ג'ונג-אילהחלטה 1718 ייתכן שהביקוע הגרעיני נכשל.
משרד ההגנה של קוריאה הדרומית העריך את הפיצוץ בעוצמה הנעה בין 6 ל-9 קילוטון TNT.
האוניברסיטה הסינית USTC העריכה את עוצמת הפיצוץ בסביבות 12.2 קילוטון TNT עם טווח שגיאה של 3.8 קילוטון TNT, כלומר ייתכן ועוצמת הפיצוץ הגיעה ל-16 קילוטון TNT.(4)6 בינואר 201601:30:01אתר הניסויים פונגייה-רי, קוריאה הצפונית 10–16.5 קילוטון TNTקים ג'ונג-אוןהחלטה 2270 קוריאה הצפונית טענה כי ביצעה ניסוי בפצצת מימן.
טענה זו התקבלה בספק רב בקרב מדענים במערב.
המוסד הפדרלי למדעי כדור הארץ של גרמניה, העריך את עוצמת הפיצוץ תחילה בכ-14 קילוטון TNT, ולאחר מכן בכ-10 קילוטון TNT.
האוניברסיטה הסינית USTC העריכה את עוצמת הפיצוץ בסביבות 11.3 קילוטון TNT עם טווח שגיאה של 4.2 קילוטון TNT, כלומר ייתכן ועוצמת הפיצוץ הגיעה ל-16.5 קילוטון TNT.(5)9 בספטמבר 201600:30:01אתר הניסויים פונגייה-רי, קוריאה הצפונית 15–25 קילוטון TNTקים ג'ונג-אוןהחלטה 2321 קוריאה הצפונית טענה כי ביצעה ניסוי מוצלח בראש נפץ גרעיני המתאים להרכבה לרקטה.
מדען הטילים האמריקאי וראש המעבדה הלאומית לוס אלמוס לשעבר, זיגפריד הקר, העריך שעוצמת הפיצוץ נעה בין 15 ל-25 קילוטון TNT.
המוסד הפדרלי למדעי כדור הארץ של גרמניה, העריך את עוצמת הפיצוץ תחילה בכ-25 קילוטון TNT.
האוניברסיטה הסינית USTC העריכה את עוצמת הפיצוץ בסביבות 17.8 קילוטון TNT עם טווח שגיאה של 5.9 קילוטון TNT.(6)3 בספטמבר 201703:30:01אתר הניסויים פונגייה-רי, קוריאה הצפונית 100–160 קילוטון TNTקים ג'ונג-אוןהחלטה 2375 טענה כי ביצעה ניסוי בפצצת מימן.
ייתכן ומדובר בפצצה המבוססת על ביקוע גרעיני מואץ ולא בנשק תרמו-גרעיני.
לפי קוריאה הדרומית אירעה רעידת אדמה בעוצמה 5.7.
לפי קוריאה הדרומית עוצמת הפיצוץ היא 100 קילוטון TNT.
לפי נורווגיה 120 קילוטון TNT.
האוניברסיטה הסינית USTC העריכה את עוצמת הפיצוץ בסביבות 108 קילוטון TNT.
ארסנל הטילים של קוריאה הצפונית
טילים בליסטיים המשוגרים באמצעות צוללת (SLBM):
ב-18 וב-19 במאי 2013 שיגרה קוריאה הצפונית ארבעה טילים בליסטיים לעבר ים יפן.
במהלך 2014 ביצעה ניסוי אחד או שניים בשיגור טיל בליסטי.
באוגוסט 2016 ביצעה קוריאה הצפונית ניסוי בצוללת טילים בליסטיים ששיגרה טיל בליסטי מסוג Pukkuksong-1 המסוגל לפגוע בשטחי ארצות הברית.
מאז, הגבירה קוריאה הצפונית בצורה ניכרת את כמות הניסויים בטילים בליסטיים:
15 באוקטובר 2016 – שיגור טיל בליסטי לטווח בינוני או רחוק, ככל הנראה ניסוי בטיל KN-08 או Hwasong-10. הניסוי כשל.
19 באוקטובר 2016 – ניסוי כושל נוסף בטיל KN-08 או Hwasong-10.
11 בפברואר 2017 – שיגור טיל בליסטי לטווח בינוני מסוג Pukguksong-2 מעל ים יפן.
6 במרץ 2017 – שיגור ארבעה טילים בליסטיים שנחתו בים יפן.
4 באפריל 2017 – שיגור טיל בליסטי לטווח רחוק מסוג Hwasong-12. השיגור כשל.
15 באפריל 2017 – ניסוי בליסטי נוסף בטיל Hwasong-12. הניסוי נכשל.
28 באפריל 2017 – ניסוי כושל נוסף בטיל Hwasong-12.
13 במאי 2017 – ניסוי מוצלח בטיל הבליסטי Hwasong-12, הטיל נחת סמוך לים יפן.
21 במאי 2017 – שיגור טיל בליסטי מסוג Pukguksong-2. השיגור הצליח.
29 במאי 2017 – שיגור טיל בליסטי לטווח קצר לעבר ים יפן.
4 ביולי 2017 – ניסוי ראשון בטיל בליסטי בין יבשתי (ICBM) בו שוגר הטיל Hwasong-14 בהצלחה.
28 ביולי 2017 – ניסוי נוסף בטיל Hwasong-14. הניסוי הוביל להערכות שהטיל מסוגל לפגוע בערים מרכזיות בארצות הברית.
25 באוגוסט 2017 – ניסוי כושל בשלושה טילים בליסטיים.
אחד מהם התפוצץ במהלך השיגור בעוד השניים האחרים נפלו בים יפן.
29 באוגוסט 2017 – שיגור טיל בליסטי מסוג Hwasong-12 מעל צפון יפן.
הטיל חלף מעל הוקאידו שביפן והפעיל אזעקה.
הטיל חלף מרחק של 2,700 קילומטרים.
15 בספטמבר 2017 – שיגור שני של הטיל Hwasong-12 מעל הוקאידו שביפן.
הטיל חלף מרחק של 3,700 קילומטרים לפני שנחת באוקיינוס השקט.
28 בנובמבר 2017 – ניסוי שלישי בטיל בליסטי בין-יבשתי, ושיגור ראשון של הטיל Hwasong-15. הטיל הגיע לגובה 4,500 קילומטרים והתפרק לשלושה חלקים.
הטיל מסוגל לפגוע בכל נקודה בארצות הברית.
תוכנית הבוקר היא סדרת טלוויזיה מוזרמת אמריקאית מסוגת הדרמה המשכית בכיכובם של ג'ניפר אניסטון, ריס וית'רספון וסטיב קארל שעלתה לשידור באפל TV פלוס ב-1 בנובמבר 2019, יום השקת השירות צפייה ששיווק אותה כ"סדרת הדגל" שהובילה את קמפיין יציאתו.
הסדרה נוצרה בהשראת הספר Top of the Morning שיצא לאור בשנת 2013 והתנועה החברתית Me Too.
בינואר 2022 הסדרה חודשה לעונה שלישית.
העונה השלישית עלתה לשידור ב-13 בספטמבר 2023, הסדרה חודשה לעונה רביעית.
אלכס לוי מגישה את "תוכנית הבוקר" של רשת השידור UBA, תוכנית חדשות פופולרית שמניבה אחוזי רייטינג גבוהים.
לאחר ששותפה להגשה מזה 15 שנים, מיטש קסלר, מפוטר מהתוכנית עקב הסתבכות בפרשת התנהגות מינית בלתי הולמת, הוא מוחלף על ידי ברדלי ג'קסון, עיתונאית שטח צעירה ואידיאליסטית שתועדה בסרטון ויראלי שמשך את תשומת ליבו של קורי אליסון, מנכ"ל ברשת השידור.
אלכס נאבקת לשמור על תפקידה כשבמקביל מעמדה של ברדלי עולה.
פערים בתפיסת העולם, ביעדים ובאופי של צמד המגישות יוצרים חיכוכים.
ג'ניפר אניסטון – אלכס לוי
ריס וית'רספון – ברדלי ג'קסון
סטיב קארל – מיטש קסלר
גוגו אמבתה-רו – האנה שונפלד (עונה 1)
בילי קרודופ – קורי אליסון
נסטור קרבונל – ינקו פלורס
מארק דופלאס – צ'יפ בלאק
בל פאולי – קלייר קונוויי
קארן פיטמן – מיה ג'ורדן
דסיין טרי – דניאל הנדרסון
ויקטוריה טייט – רנה רובינסון
ג'וליאנה מרגוליס – לורה פיטרסון (עונה 2 ועונה 3)
רוארי אוקונור – טיי פיצ'גרלד (עונה 2)
ב-8 בנובמבר 2017 פורסם כי אפל הזמינה סדרה המורכבת משתי עונות בנות עשרה פרקים.
כאשר ג'ניפר אניסטון (Echo Flims) וריס ווית'רספון (Hello Sunshine) מככבות ומפיקות בפועל ג'יי קרסון כ-showrunner ומייקל אלנברג (Media Res) כמפיק.
באפריל 2018 הוכרז כי קרסון עזב את ההפקה על רקע מחלוקות יצירתיות (שינוי נרטיב הסדרה מהתככים הפולטים בעולם תוכניות הבוקר באמריקה להתמודדת עולם המדיה בסוגיית ההטרדות המיניות והוחלף על ידי קרי אירן.
לאחר ההחלפה התסריט נכתב מחדש במשך שבועיים לפני הצילומים.
ביולי 2018 דווח כי מימי לדר תשמש כבמאית ומפיקת הסדרה.
באוקטובר 2018 פורסם כי קריסטיאן האן ולורן לוי מויסטטר ישמשו כמפיקים נוספים.
הפקת העונה השנייה התחילה עם שחרור העונה הראשונה בנובמבר 2019.
צילומי הסדרה נערכו בבניין ג'יימס אובייט בלוס אנג'לס שבקליפורניה החל מ-31 באוקטובר 2018. ב-9 במאי 2019 עברו הצילומים לעיר ניו יורק.
בתחילת 2020 התחילו צילומים של העונה השנייה אך בגלל מגפת הקורונה ההפקה הופסקה זמנית.
פרס גלובוס הזהב לסדרת הדרמה הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב על ההופעה הטובה ביותר של שחקנית בסדרת דרמה, פרס גילדת שחקני המסך על הופעה יוצאת מן הכלל של שחקן בסדרת דרמה.
פרס גילדת שחקני המסך על הופעה יוצאת מן הכלל של שחקנית בסדרת דרמה, Critics' Choice Television Award for Best Supporting Actor in a Drama Series, פרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר.
תוכנית הגרעין של מצרים היא תוכנית צבאית של מצרים לייצור נשק גרעיני.
שאיפותיה של מצרים להקים כור גרעיני נולדו כבר בשנות החמישים של המאה הקודמת אך התחילו לעבוד עליו בראשית שנות השישים לאחר שישראל הקימה ב-1958, בעזרת ארצות הברית, את המרכז למחקר גרעיני שורק בהספק של 5 מגה-וואט.
הטכנולוגיה סופקה לישראל על ידי ארצות הברית במסגרת "אטום למען השלום" והמרכז הופעל לראשונה ב-1960.
לאחר תקופה נחשף הכור בדימונה שישראל בנתה בעזרת צרפת כשהערכות אז על ידי מומחים בעולם היו שמטרתו לייצר פלוטוניום.
המצרים לא ראו את זה בעין יפה פרויקט זה ואף שאפו להשמיד אותו.
במרוץ נגד הזמן החלה מצרים לשלוח מדענים לארצות הברית ללימודי מחקר בתחום ההנדסה הגרעינית, ראשיתה של הפעילות הגרעינית החלה במרכז למחקר גרעיני "אינשאץ" שהוקם כ־40 ק"מ צפונית - מערבית לקהיר.
הכור סופק על ידי ברית המועצות וסיפק 2 מגה- וואט בנייתו החלה ב-1958 והוכנס לפעולה בשנת 1961.
ביולי 1962 התפרסמה ידיעה על כך שמצרים עורכת ניסויים בטילים בליסטיים ואף הוצגו במצעד יום המהפכה באותו חודש.
הטילים, ששמותיהם היו זאפיר (Zafir), אל-קאהר (Al-Kaher) וראיד (Ra'id), נועדו לטענת המומחים להגיע לטווחים של 370 ק"מ, 600 ק"מ, ו-1,500 ק"מ בהתאמה – עד "דרומית לביירות".
זמן קצר לאחר מכן פורסם שהטילים פותחו בעזרת מדענים גרמנים.
לאחר מעצר של שני סוכני מוסד בשווייץ ולאחר פרסום הפרשה התערבה ממשלת מערב גרמניה והביאה את התוכנית המצרית לסיומה.
בנאום שנשא הנשיא, גמאל עבד אל נאצר, בשנת 1961 במצעד יום המהפכה, קרא .
בשנת 1967 לאחר שפרצה מלחמת ששת הימים ומצרים הפסידה במלחמה והובסה ולאחר הנזקים הכלכליים בעקבות המלחמה נאלצה מצרים לשים בצד את רעיון התוכנית לפיתוח נשק גרעיני והתמקדה במישור המדיני.
אחד מצעדיה היה להצטרף בשנת 1968 לאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT).
בראשית אוקטובר 1998 התבטא הנשיא חוסני מובארכ, בריאיון ליומון הלונדוני בשפה הערבית, "אל-חייאת": .
בנוסף, הכריז יועצו המדיני של הנשיא מבארכ, אסאמה אל-באז: .
ואילו עמרו מוסא, אמר בעת ששימש כשר החוץ המצרי והוביל את המאבק המצרי בעולם לפירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני, כי .
יכולתה של מצרים מול ההתחייבות הבינלאומית
ד"ר פוזי חוסיין חמאד שהיה ראש הרשות המצרית לאנרגיה אטומית (1994-1990), אמר: .
בשנת 2006 הודיע הנשיא מובארכ על כוונתה של מצרים לפתח טכנולוגיה גרעינית למטרות של שלום וכמקור לאנרגיה זולה ונקייה.
בשנת 2017 הודיעה רוסיה כי תבנה במצרים כור גרעיני בעלות של 30 מיליארד דולר כאשר 25 מהם בהלוואה למצרים והסכם אספקה ל־60 שנה לדלק גרעיני כאשר הכור ימוקם כ-130 ק"מ צפונית מערבית לקהיר.
דרום אפריקה החזיקה בין השנים 1967–1989 (C.) בכלי נשק לא קונבנציונלים ובהם פצצת ביקוע גרעיני מייצור עצמאי.
לקראת סוף שנות השמונים הממשלה ויתרה עצמאית על נשקיה הגרעיניים והייתה המדינה היחידה שעשתה זאת.
דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד הייתה מדינה במצב של התבודדות בין-לאומית מתמשכת.
מלכתחילה יחסיה עם ברית המועצות והגוש המזרחי היו בעייתיים אך עם האפרטהייד המתמשך לפיו הייתה הפרדה בין הרוב השחור למיעוט הלבן השליט, יחסיה עם ארצות הברית והממלכה המאוחדת הרעו לאחר שנות השישים.
עם פירוק מושבותיה של האימפריה הפורטוגזית באפריקה וייסוד אנגולה ומוזמביק עלה החשש שבמקרה של פלישת כוחות אנגולים קומוניסטים במסגרת מלחמת האזרחים באנגולה לדרום אפריקה, אף מדינה לא תשיב מלחמה ביחד עם דרום אפריקה משום בידודה.
על כן הממשלה במדינה הגיע להחלטה כי אם ברצונה לשרוד תהיה עליה מוטלת החובה להגנה עצמית בעזרת ייצור נשק גרעיני.
תוכניות לשימוש באנרגיה גרעינית במדינה החלו עוד בשנת 1948 בשימוש שדות האורניום הנרחבים שלה.
בשנת 1965, בעזרת תמיכה של ארצות הברית יצא לפועל SAFARI-1, הכור הגרעיני הראשון של המדינה אשר מוקם מערבית מפרטוריה, עיר הבירה של המדינה.
בשנת 1970 הורה ראש הממשלה ג'ון פורסטר על תחילת העשרת האורניום במצבורים מאורניום-238 לידי אורניום-235 (היסוד היחיד שגורם לפירוד גרעיני), ועל כן את הקמת מתקן ההעשרה הראשון.
כאשר הבטיח ראש הממשלה פורסטר כי העשרת האורניום תהיה רק למטרות שלום, הקהילה הבינלאומית לא הכירה בדבריו.
לקראת סוף שנות השבעים הממשלה שינתה מדיניות עקב אירועים מצפון; אנגולה, אשר הייתה באמצע מלחמת אזרחים נכנסה למצב של התערבות צבאית מידי קובה אשר נתמכה בידי ברית המועצות במסגרת המלחמה הקרה.
דרום אפריקה, אשר אסרה על קיומן של מפלגות קומוניסטיות ראתה זאת בתור איום ישיר על קיומה ולכן ראש הממשלה פיטר וילם בותה דחק בראשי צבא דרום אפריקה (אשר היה אחראי לנושא) להביא את האורניום המועשר לייצור נשק גרעיני.
באוגוסט 1977 חברו יחד נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר וליאוניד ברז'נייב המזכיר הכללי של ברית המועצות, הפעילו לחץ על דרום אפריקה לא לבצע ניסוי גרעיני מתוכנן, והוא בוטל.
החל מ-1970 פיתחה דרום אפריקה נשק גרעיני בשיתוף פעולה סמוי עם ישראל לפי הסכם לשיתוף פעולה צבאי.
באוגוסט 1977 פרסם העיתון הבריטי הגרדיאן כי דרום אפריקה נמצאת על סף מימוש יכולתה הגרעינית.
שר החוץ של דרום אפריקה הכחיש את הידיעה.
בשנת 1979 קלט לוויין ריגול אמריקאי הבזק שהגיע מהאוקיינוס ההודי, כמה מאות קילומטרים מדרום לחופי דרום אפריקה.
אנשי מודיעין בעולם סברו שמקור ההבזק היה ניסוי גרעיני משותף לישראל ולדרום אפריקה.
האירוע קיבל את השם תקרית ולה.
אוקטובר 1979, טענה דרום-אפריקה כי אין היא אחראית לפיצוץ וייתכן והוא היה תאונה בצוללת גרעינית סובייטית.
בנובמבר 1980 טען שר החוץ הבריטי דייוויד אוון כי לישראל פצצות גרעיניות ושהיא משתפת פעולה עם דרום אפריקה.
בשנת 1989 היו לדרום אפריקה 7 כלי נשק גרעיניים בעלי 16 קילוטון TNT, עוצמה השווה לילד קטן (פצצת האטום על הירושימה).
באותה העת דרום אפריקה הוסיפה ליצור טילים בליסטים RSA-3, RSA-4 בעלי ראשי נפץ גרעיניים המבוססים על תכנון טילי יריחו הישראלים.
בנובמבר 1989 פרסם העיתון מעריב כתבה על ניסויי הטילים המשותף לישראל ודרום אפריקה.
בשנת 2010 כתבה של הגרדיאן טענה כי לפי מספר מסמכים ממשלתיים של דרום אפריקה היו בידייהם ההוכחות כי לישראל יש נשק גרעיני.
בתגובה לכך ענה נשיא מדינת ישראל שמעון פרס כי המאמר הוא: .
בשנת 1989 מונה פרדריק וילם דה קלרק לנשיאות המדינה בעקבות התפטרות קודמו.
בראש סדר העדיפויות של דה קלרק היה להביא לסופה של ההתבודדות הבין-לאומית של דרום אפריקה בעזרת רפורמות במדיניות הפנים, וביטול משטר האפרטהייד.
דה קלרק החליט לסגור את תוכנית הגרעין של דרום אפריקה מיד עם עלייתו לשלטון, ולחתום על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, שבעת הנשקים נוטרלו ופורקו ודרום אפריקה איבדה את יכולותיה הגרעיניות.
לאחר ביקורת מקיפה שערכה הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, היא אישרה בשנת 1994 שתוכנית הגרעין של דרום אפריקה אכן חוסלה.
פקיסטן היא אחת מתשע המדינות שבבעלותן נשק גרעיני.
המדינה החלה בפיתוח של נשק להשמדה המונית בשנת 1972 בהוראת נשיאה באותה התקופה, זולפיקאר עלי בהוטו, תהליך אשר הושלם בשנת 1998. נכון לשנת 2020 לרפובליקה האסלאמית של פקיסטן ארסנל של כ-160 ראשי נפץ גרעיניים מייצור עצמאי.
ביחד עם צפון קוריאה, הודו, וישראל.
פקיסטן היא מבין המדינות היחידות שאינן חתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
ממשלת פקיסטן טוענת כי מקור שאיפתה לפיתוח נשק גרעיני הוא מערכת היחסים הלוחמנית שלה עם הודו.
ביחסים בין שתי המדינות היו מספר סכסוכים, אשר במרכזם שליטה בחבל קשמיר.
הוועדה לאנרגיה אטומית של פקיסטן (PAEC) הוקמה בשנת 1956, והמדינה החלה לעבוד על תוכניות לפיתוח אנרגיה גרעינית לקראת סוף שנות החמישים, עשור לאחר חלוקת הודו ועצמאות שתי המדינות.
הנשיא זולפיקאר עלי בהוטו שאף שפקיסטן תשיג נשק גרעיני וטען בראיון מפורסם משנת 1965 כי .
בשנת 1971, לאחר תבוסתה של פקיסטן במלחמת הודו-פקיסטן השלישית שהתרחשה במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש, הוציא הנשיא בהוטו הנחיה להביא לפיתוחה של אנרגיה גרעינית בתוך שלוש שנים.
הניסוי הגרעיני הראשון שביצעה הודו במאי 1974 הביא להאצה משמעותית בתוכנית הגרעין הפקיסטנית.
הוועדה לאנרגיה אטומית בפקיסטן, שבראשותה עמד מוניר אחמד ח'אן, התמקדה בפיתוח אורניום מועשר בתחנת הכוח הגרעינית בקראצ'י.
אולם ההתקדמות והאיכות של הייצור נפגעו בשל הלחץ שהופעל על הוועדה מצד הממשלה הפקיסטנית באסלאמאבאד.
בשנת 1974 המטלורג עבד אל-קדיר ח'אן, שעבד בחברת בת של תאגיד העשרת האורניום בהולנד, חזר לפקיסטן לבקשתו של הנשיא בהוטו על מנת לתמוך בפיתוח תוכנית גרעינית להעשרת אורניום.
לאחר שהחזיר איתו רישומים לבניית צנטריפוגה וביצע מגעים כלכליים עם חברות שונות בפקיסטן, השתמש ח'אן בטקטיקות שונות על מנת להתחמק מבקרות הארגונים הממשלתיים ולרכוש את הציוד הדרוש למיזם.
בתחילת שנות השמונים היה לפקיסטן מתקן חשאי להעשרת אורניום, ולטענתו של ח'אן כבר בשנת 1984 הייתה למדינה היכולת להעשרת אורניום.
בשנת 1981, לאחר תקיפת הכור הגרעיני בעיראק אמר שר הביטחון אריאל שרון שישראל תשקול לתקוף גם את מתקני הגרעין של פקיסטן.
פקיסטן קיבלה גם סיוע ממדינות אחרות, במיוחד מהרפובליקה העממית של סין.
במהלך מלחמת אפגניסטן השתמש הממשל הפקיסטני בנשק וכספים שהועברו אליו מארצות הברית בשביל לתמוך בארגוני מוג'אהדין באפגניסטן נגד הצבא האדום.
בלי ידיעת הממשל האמריקאי חלק מן הכספים הועברו לארגוני טרור בהודו (במסגרת היריבות ההודית-פקיסטנית), כגון הנקסליטים וחלק נוסף הועבר למימון תוכנית הגרעין הפקיסטנית.
החל מסוף שנות השבעים סיפקה סין לפקיסטן סיוע בפיתוח גרעיני וארטילרי, כולל ציוד לבניית צנטריפוגות, תכנון ראשי נפץ, רכיבים של מערכות טילים שונות וידע טכני נרחב.
כל זה ללא ידיעת הממשל האמריקאי במטרה למנוע פגיעה ביחסי ארצות הברית–פקיסטן.
משנות השמונים ואילך, לאחר מספר שנות פעילות ופיתוח, מכון המחקר של ח'אן החל להעביר באופן בלתי חוקי מידע על פיתוח גרעיני לאיראן, צפון קוריאה ולוב.
המכון פורק רשמית בשנת 2004, אך השאלות הנוגעות למידת מעורבותו של הממסד הפוליטי והצבאי בפקיסטן בפעילות המכון נותרו פתוחות.
ב-11 וב-13 במאי 1998 ביצעה הודו בסך הכל חמישה ניסויים בנשק גרעיני, היו אלו הניסויים המוצלחים הראשונים של הודו שלאחריהם פקיסטן חשה צורך להגיב.
ראש הממשלה נוואז שריף החליט לבדוק את היכולת שמדינתו הגיעה אליה, ופקיסטן ביצעה חמישה ניסויים בנשק גרעיני ב-28 במאי ועוד ניסוי שישי ב-30 במאי 1998. עם ניסויים אלה פקיסטן זנחה את מדיניות עמימותה הגרעינית וקבעה כי היא תשמור על "הרתעה מינימלית" נגד הודו.
בהמשך שנת 1998 הזמינה ממשלת פקיסטן את הכור הראשון לייצור פלוטוניום בחושאב (אנ'), שהיה מסוגל לייצר כ-11 ק"ג פלוטוניום מדי שנה.
+טבלת הניסויים הראשונים של פקיסטן בנשק גרעיניסוג נשקתאריך ניסוימשקל (לפי פקיסטן)משקל בפועל (מוערך)ביקוע גרעיני מתוגבר28 במאי 199825-36 קילוטוןסך הכל 9–12 קילוטוןהיתוך גרעיני28 במאי 199812 קילוטוןביקוע גרעיני לטווח קצר28 במאי 1998פחות מקילוטוןלא ידועביקוע גרעיני לטווח קצר28 במאי 1998פחות מקילוטוןלא ידועביקוע גרעיני לטווח קצר28 במאי 1998פחות מקילוטוןלא ידועהיתוך גרעיני30 במאי 199812 קילוטון4-6
במהלך שנת 1999 פלש הצבא הפקיסטני לתוך השטחים בקשמיר שמוחזקים בידי הצבא ההודי, ובכך החלה במלחמת קרגיל (ידועה גם בתור מלחמת הודו-פקיסטן הרביעית).
הצבא ההודי הגיב ועצר את ההתקדמות הפקיסטנית באזור העיר קרגיל.
מתקפת נגד הודית והיחלשות העמדה הפקיסטנית עם התקדמות המלחמה הביאה את הממשל הפקיסטני לאיים בשימוש בנשק הגרעיני שברשותו נגד ההודים.
המצב הקריטי והסכנה ממלחמה גרעינית אפשרית הביאה להתערבות בין-לאומית בראשות ארצות הברית והאומות המאוחדות במטרה להביא להסדר ביחסי הודו–פקיסטן.
עד אשר נפגש נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, ביחד עם ראש הממשלה הפקיסטני, נוואז שריף, לשוחח על הפסקת אש, הצבא הפקיסטני התכונן לקראת שימוש בנשק הגרעיני.
לפקיסטן אין דוקטרינה גרעינית שהוכרזה רשמית, ולכן לא ברור באילו תנאים עשויים הממשל והצבא להשתמש בנשק גרעיני.
בשנת 2002 הצהיר הנשיא פרבז מושארף כי , וישומש רק אם עומד על כף המאזניים.
לוטננט קולונל חאליד קידוואי, מנכ"ל אגף התוכניות האסטרטגיות של פקיסטן הפועל במזכירות של רשות פיקוד הגרעין בפקיסטן פירט כי לפי דבריו של הנשיא ניתן להחשיב שימוש פקיסטני בנשק גרעיני במצבים כגון כיבוש הודי של שטח פקיסטני, פגיעה קשה ביכולתו של הצבא או תסיסה אזרחית פנימית.
באוקטובר 2015 הכריזה פקיסטן רשמית כי פיתחה נשק גרעיני לשימוש טקטי.
ממשלת פקיסטן הבהירה כי תשתמש בנשק זה רק במקרה של סכסוך עם הודו.
עם זאת, אף על פי שפקיסטן נחשדה בבניית נשק גרעיני טקטי במשך שנים רבות, ההודעה הרשמית עוררה דאגה בקרב הקהילה הבינלאומית, במיוחד בארצות הברית.
הקמת הנשק הטקטי הציתה את החשש מההשפעות הבלתי-יציבות האפשריות שיהיה לנשק בסכסוך פוטנציאלי עם הודו.
בגלל עליונותה הצבאית של הודו, פקיסטן שומרת על היכולת להסלים במהירות במהלך מאבק מזוין לקראת שימוש בנשק גרעיני במקרה של מתקפה צבאית ולהגיע למצב של מלחמה בעזרת שימוש בנשק לא קונבנציונלי.
רשות הפיקוד הלאומית (NCA), המורכבת ממנהיגים אזרחיים וצבאיים רבי השפעה בפקיסטן, היא הגוף המפקח וקובע המדיניות השולט בכלי הנשק הגרעיניים של המדינה, ושומר על הסמכות האולטימטיבית על השימוש בהם.
בנובמבר 2009 העביר נשיא פקיסטן, אסיף עלי זרדארי, את תפקידו כראש הרשות לפיקוד הלאומי לראש הממשלה, יוסוף רזא גילאני ומאז תפקיד זה נמצא בידי ראש ממשלת פקיסטן.
מבחינה היסטורית, בנושא אבטחת הנשק הגרעיני שלה, פקיסטן דאגה משמעותית ליחס הקהילה הבינלאומית.
קבוצות הקשורות לטליבאן תקפו בהצלחה מטרות ממשלתיות וצבאיות שמורות היטב במסגרת המלחמה בצפון-מערב פקיסטן.
כוחות חמושים ביצעו פיגועים בקנה מידה קטן מחוץ לבסיס חיל האוויר מינהאס (קמרה) בשנים 2007, 2008 ו-2009, אך גורמים פקיסטניים מכחישים שוב ושוב את הטענה כי הבסיס משמש לאחסון נשק גרעיני.
אבו יחיא אל-ליבי, ממנהיגי אל-קאעדה קרא לביצוע התקפות על מתקני הגרעין הפקיסטניים.
התפתחויות כאלה הגדילו את הסבירות לתרחישים בהם ניתן לסכן את ביטחונה הגרעיני של פקיסטן.
אף על פי כן, פקיסטן טענה בעקביות כי יש לה שליטה על הנשק הגרעיני שלה, וכי לא ניתן לקבוצות כמו הטליבאן או כל ארגון טרור להשיג גישה למתקני הגרעין במדינה או לנשק צבאי מכל סוג שהוא.
כתוצאה מכך נקטה פקיסטן באמצעים לחיזוק אבטחת הנשק הגרעיני ושיפור מערכת הפיקוח והבקרה הגרעינית שלה.
הממלכה המאוחדת הייתה המדינה השלישית בהיסטוריה שהשיגה יכולת שימוש עצמאית בנשק גרעיני (בשנת 1952), לאחר ארצות הברית (1945) וברית המועצות (1949).
כיום הממלכה המאוחדת היא אחת מבין 9 מדינות בעלות נשק גרעיני ברחבי העולם.
חלק נרחב מפיתוח הגרעין הבריטי נעשה בשיתוף פעולה עם נשק גרעיני של ארצות הברית ובשנת 1952, הוצא לפועל מבצע הוריקן שהבטיח את היכולת הגרעינית של הממלכה המאוחדת.
כיום לממלכה המאוחדת יש כמות מוערכת של בין 120 ל-215 ראשי נפץ גרעיניים פעילים בשירות הכוחות המזוינים של בריטניה.
הממלכה המאוחדת חתומה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
עוד במהלך שנות ה-30 המוקדמות החל פרויקט פיתוח אנרגיה גרעינית מטעם האימפריה הבריטית תחת שם הקוד סגסוגות צינור .
במהלך מלחמת העולם השנייה ולפניה, פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית הוקם במטרה להשיג נשק להשמדה המונית לשימוש הורמאכט.
בתגובה החלו בעלות הברית בתוכנית גרעינית משלהן אשר הונהגה בידי ארצות הברית .
במהלך המלחמה התקיים שיתוף מידע בין הבריטים לאמריקאים, משמע שהרשויות הבריטיות העבירו את כל המידע שהשיגו בנוגע לפיתוח הגרעיני לפרויקט מנהטן האמריקאי.
בשנת 1943 הוסכם בין ארצות הברית ובריטניה כי שתי המדינות יחלקו ביניהן את כל המידע שנאסף בידי אחד הצדדים אודות פיתוחו של נשק גרעיני.
כאשר השיגו האמריקאים נשק גרעיני, ולאחר שבניסוי טריניטי ביולי 1945 הובהרו יכולותיו, הממשל האמריקאי החל לפעול במטרה להשיג מונופול בינלאומי על הנשק, מה שהביא לסיום שיתוף המידע עם המדענים ועם הממשל הבריטי.
הממשל האמריקאי חשש כי כדי לשמור על האימפריה הבריטית האדירה מפני התפרקות, תפנה בריטניה לעבר מדיניות חוץ עצמאית, דבר שיכולת גרעינית בריטית עלול לעזור לו ובתגובה להחליש את מעמדה הבינלאומי של ארצות הברית עם הנשק החדש והמעורבות הגוברת ביחסים בין-לאומיים.
הממשל האמריקאי תחת נשיא ארצות הברית, הארי טרומן העריך כי בשל מדיניותו הפציפיסטית של קלמנט אטלי, ראש הממשלה הבריטי, בריטניה תחל במדיניות תומכת שלום ולא תפעל להשיג נשק גרעיני.
בנוסף על כך המשבר הכלכלי בבריטניה היה עלול להקשות על פיתוח פרויקט גרעיני עצמאי.
לחצים מבית הביאו את הממשלה הבריטית, שנקטה מדיניות פרגמטית בכל הנוגע ליחסי החוץ, לנקוט בפעילות לפיתוח גרעיני למרות עצירת אספקת המידע האמריקאי במטרה לשמור על מעמדה הבינלאומי של בריטניה למרות קריסת האימפריה הקולוניאלית.
בפועל, ממשלתו של אטלי חששה מכך שארצות הברית תשוב למדינות של התבודדות (כפי שקרה אחרי מלחמת העולם הראשונה) ותשאיר את מערב אירופה לעמוד אל מול הגוש המזרחי במסגרת המלחמה הקרה.
על כן, בשנת 1947, במחיר גבוה לכלכלה הלאומית, בריטניה החלה בתוכנית גרעינית עצמאית בשם "מחקר נפץ גבוה".
התוכנית הגרעינית נוהלה ממחנה אלדרשוט, דרום אנגליה.
בפועל, רוב המידע היה כבר בידי הבריטים מכיוון שחוקרים מטעם הממלכה המאוחדת פעלו קודם לכן בפרויקט מנהטן ביחד עם החוקרים האמריקאים.
הדבר הביא לכך שבתוך חמש שנים השיגה הממלכה המאוחדת יכולת נשק גרעינית.
בשנת 1952, מבצע הוריקן שהוצא לפועל באוסטרליה היה הניסוי המוצלח הראשון מטעם בריטניה בנשק גרעיני.
ארצות הברית מצידה לא פעלה רבות למנוע ולעצור את הפיתוח הגרעיני של הממלכה המאוחדת וזאת בעיקר מכיוון שלבריטים היה קלף מיקוח; באותה העת האימפריה הבריטית שלטה על רוב מרבצי האורניום ברחבי העולם (דוגמת קנדה, דרום אפריקה ואוסטרליה) והסדירה הסכם לחלק את הכמויות עם ארצות הברית.
למרות הסכם חלוקת האורניום, האמריקאים מצידם לא העבירו מידע למדענים בריטים וזאת מכיוון שהיו עשרות תקריות במהלכן מדענים בריטים ערקו והעבירו מידע לברית המועצות במטרה לחזק את תוכנית הגרעין הסובייטית ועל כן האמריקאים חששו מחלוקת מידע סודי עם הבריטים.
בשנת 1955 היו בחזקת הבריטים לערך 15 פצצות גרעיניות פעילות.
בין 1957–1958 בוצעו באוקיינוס השקט סדרת ניסויים גרעיניים שהביאו לראשונה לניסוי מוצלח של פצצת מימן (היתוך גרעיני) של הממלכה המאוחדת.
באחד מבין הניסויים הגיעה הפצצה למשקל התפוצצות בסך 3 מגהטון TNT יותר מכל ניסוי אחר בתולדות תוכנית הגרעין הבריטית.
סדרת מבצעים זאת ידועה בשם הקוד מבצע גראפל.
נכון לשנת 1958 עקב מרוץ החימוש הגרעיני ושיקולים פוליטיים שונים, ארצות הברית שבה לשתף מידע בנושאי פיתוח גרעיני עם הממלכה המאוחדת.
כוחות הנשק הגרעיני של בריטניה כיום מבוססים לחלוטין על הצי המלכותי הבריטי.
צי הצוללות האסטרטגי של בריטניה נמצא בבסיס הצי של הוד מלכותה בנמל קלייד שבסקוטלנד, ואילו ראשי הנפץ הגרעיניים המבצעיים שלו, פעילים ובתיקונים, מאוחסנים בבסיס התחמושת בקולפורט, מרכז אנגליה.
אף שבריטניה אינה מתכננת טילים בליסטיים משלה, מפעל הנשק האטומי באלדרשוט אכן מתכנן, בונה ומתחזק את ראשי הנפץ הגרעיניים בבריטניה במטרה שלא ליצור תלות צבאית בארצות הברית.
צי הצוללות האסטרטגי הוא המרכיב המרכזי בהרתעה בבריטניה מאז 1962, כאשר הנשיא האמריקאי ג'ון פיצג'רלד קנדי הציע לראש הממשלה הבריטי, הרולד מקמילן את מערכת הטילים פולאריס שהושקה בצוללות הצי האמריקאי.
בשנת 1980 הודיעה הממשלה על החלטה לרכוש את טיל טריידנט C4, מערכת טילים אמריקאית חדשה להחלפת מערכת הפולאריס המזדקנת.
בשנת 1982 הוחלט במקום זאת לרכוש את גרסה D5 של טיל הטריידנט מפני שלו יכולות מוגברות והוא בבסיסו טיל בליסטי בין-יבשתי.
הרכישה נובעת בעיקר מחיסכון כספי הנובע מתפעול אותה מערכת טילים כמו הצי האמריקני.
משנת 1994 ואילך ישנן ארבע צוללות טילים בליסטיים מסוג "שומר הסף" בעלות יכולת להכיל כל אחת בתוכה עד 16 טילים בליסטיים בעלי אפשרות נשיאת ראשי נפץ גרעיניים.
הטיל הבליסטי בעל ראש הנפץ הגרעיני הנפוץ ביותר בשירות הצי המלכותי הוא טריידנט.
ההערכה היא כי ארבע צוללות הן המספר המינימלי הנדרש לביצוע הרתעה רציפה בים תוך מתן זמן מספק לארבעת השלבים של מחזור הסיור הרציף: סיור, מילואים, אימונים ותיקונים.
בעוד הצוללות מתוכננות ונבנות בבריטניה, טיל הטריידנט נרכש ישירות מארצות הברית - תהליך שנחשב חסכוני יותר מכיוון שהוא מאפשר לבריטניה לנצל את גודל התעשייה האמריקאית.
יתר על כן, ראש הנפץ הגרעיני בבריטניה, אף על פי שהוא עצמאי, מבוסס על תכנון ראש הנפץ הגרעיני W76 האמריקאי.
לאורך כל המלחמה הקרה בריטניה הסתמכה על הרתעה גרעינית אווירית וימית, אך מדיניות זו נתפסה כמיותרת לאחר התפרקות ברית המועצות בתחילת שנות התשעים.
הממלכה המאוחדת הורידה מכוננות את הנשק הגרעיני בסיס האוויר האחרון שלה, ה-WE 117, במרץ 1998 ופירקה אותו לחלוטין בסוף אוגוסט 1998. פצצות אלו, אשר כללו נשיאת ראשי נפץ לביקוע גרעיני (פצצת אטום) והיתוך גרעיני (פצצת מימן), היו במשקל שנע בין 200 ל-400 קילוטון לפי דיווחים של חיל האוויר המלכותי.
היו גם ראשי נפץ עם משקל נמוך יותר בתפוקה משוערת של 10 קילוטון לשימוש כנגד כוחות האויב, שגם היא הוצאה מכוננות ומאוחר יותר מכלל שימוש בשנות ה-90.
בשנת 1955, הממלכה המאוחדת החלה בפיתוח טיל בליסטי לטווח בינוני "פס כחול" (Blue Streak) שהושק לשימוש קרקע בידי הצבא הבריטי (זרוע היבשה של הכוחות המזוינים של בריטניה).
עם זאת, תוכנית זו בוטלה בשנת 1960 מחשש לחוסר אפקטיביות ולהוצאות מוגזמות שלא לצורך.
בעוד שבריטניה מעולם לא פיתחה ראש נפץ גרעיני מבוסס קרקע משלה, תוך תמיכה אמריקאית והצבת טילים של ארצות הברית בבריטניה במהלך המלחמה הקרה, נפרסו בבריטניה סדרת ראשי נפץ גרעיניים מבוססים קרקע בטילים בטווח של לערך 2,500 קילומטרים.
טילים נושאי ראשי נפץ גרעיניים אלו הוחזקו בבריטניה בין השנים 1959 (הוכנס לשימוש רשמי רק בשנת 1960) ל-1964, כאשר הוחזרו לארצות הברית ביחד עם צוות האחזקה שלהם מטעם הצבא האמריקאי.
לפי הערכות, הממלכה המאוחדת מחזיקה ב-215 ראשי נפץ גרעיניים, מתוכם 120 זמינים תפעולית ורק 40 פרוסים בו זמנית בכל צוללת.
כל ראשי הנפץ שנפרסו נשלטים על ידי הצי המלכותי הבריטי, השומר על נוכחות רציפה בים באמצעות 4 הצוללות המופעלות גרעינית מסוג "שומר הסף".
מאגר ראשי הנפץ של הממלכה המאוחדת הגיע לשיאו בכ-500 ראשי נפץ בין השנים 1974–1981, אך ההרתעה הגרעינית של בריטניה קיבלה חיזוק באותה העת גם על ידי כוחות חיצוניים, בעיקר ארצות הברית עקב הצורך לחזק את הגוש המערבי במסגרת המלחמה הקרה.
לאורך המלחמה הקרה שמרה ארצות הברית מלאי של נשק גרעיני בבריטניה לשיגור דרכה לברית המועצות במקרה של מלחמה גרעינית אפשרית.
כלי הנשק הללו היו בשליטת ארצות הברית, אך ניתן היה לשגר אותם על ידי הצבא הבריטי.
מאגר ארצות הברית בבריטניה הגיע לשיא של 300 עד 400 במהלך שנות השבעים, אך לאט לאט ירד בשנים שלאחר מכן.
בשנת 1991 הודיע נשיא ארצות הברית, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, כי 161 ראשי הנפץ האחרונים שנותרו יוסרו ויפורקו כחלק מיוזמת הגרעין הנשיאותית (PNI).
למרות ההצלחות של פעילויות בקרת הנשק הבינלאומיות מטעם האומות המאוחדות והאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני בהאטת התפשטות הנשק הגרעיני, מספר המדינות בעלות היכולות הגרעיניות המשיך לגדול עם השנים, דבר אשר משמש בתור איום אפשרי לממלכה המאוחדת.
פסקי דין מרכזיים דומים נקבעו בסקירת ההגנה והאבטחה האסטרטגית של הממלכה המאוחדת משנת 2015. קיים סיכון שמדינות בעלות נשק גרעיני, או כאלו המבקשות לרכוש אותן, עשויות להשתמש ביכולותיה הגרעיניות כדי לאיים על בריטניה ולנסות להגביל את קבלת ההחלטות של המדינה בעת משבר אפשרי או לתת חסות לטרור גרעיני.
למרות זאת, לאחר המלחמה הקרה בוצעו מספר מבצעים להפחתת היכולת הגרעינית.