tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי (באיטלקית: Vittorio Emanuele di Savoia; 12 בפברואר 1937 – 3 בפברואר 2024) היה בנו של אומברטו השני, מלך איטליה.
ויטוריו אמנואלה טען לראשות בית סבויה, אך טענה זאת הייתה במחלוקת מצד דודנו הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה.
ויטוריו אמנואלה היה מעורב בכמה פרשיות פליליות, ואף ישב במאסר למשך תקופה.
ויטוריו אמנואלה נולד ב-12 בפברואר 1937 בנאפולי, לאומברטו, נסיך פיימונטה ולמארי ז'וזה, נסיכת בלגיה, בתם של אלברט הראשון, מלך הבלגים ואליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים.
כאשר הודח מוסוליני מהשלטון, בשנת 1944 החליט סבו ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה לפרוש, והפקיד ביד אביו אומברטו את תפקיד עוצר איטליה.
ב-9 במאי 1946 התפטר סבו המלך באופן רשמי ואביו קיבל את התואר אומברטו השני, מלך איטליה.
ימי מלכותו של אביו לא ארכו יותר מכחודש ימים וזאת בעקבות עריכת משאל עם, משאל שבו החליטו תושבי איטליה לבטל המלוכה ולהכריז על איטליה כרפובליקה ובית סבויה נאלץ לעזוב לפורטוגל.
במהלך ימי גלותו התגרשו אביו ואמו המלכה מארי ז'וזה.
ויטוריו אמנואלה התיישב עם אמו באחוזה בשווייץ.
בשנת 1960 פגש ויטוריו אמנואלה את מרינה ריקולפי דוריה, בתם של רנאטו ריקולפי דוריה ואיריס עמליה בננוטי, שהייתה אלופת עולם בסקי מים, וב-7 באוקטובר 1971 התחתנו השניים בטהראן, שם שהו השניים לרגל חגיגות 2500 שנים לאימפריה הפרסית.
הנישואים נערכו ללא אישורו של אביו, ומשום כך הוציאו אביו מסדר הירושה של ראשות בית סבויה, והעביר את התואר לנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה.
הזוג התגורר בז'נבה, שם עבד בתחילה ויטוריו אמנואלה כסוכן מכירות של כלי טיס, ולאחר מכן כסוחר נשק, ובשנת 1972 נולד בנם היחיד אמנואלה פיליברטו, נסיך ונציה.
על פי החוקה האיטלקית משנת 1947 נאסר על בני משפחת המלוכה הזכרים לבקר באיטליה.
בשנת 1999 הגיש ויטוריו אמנואלה תביעה לבית המשפט האיטלקי לביטול האיסור, בטענה שהוא פוגע בזכויות האדם שלו, ועל מנת לחזק את הפופולריות שלו, ויתר על תביעותיו לתכשיטי הכתר שהוחרמו עם ביטול המלוכה.
בפברואר 2002 ויטוריו אמנואלה ובנו אמנואלה פיליברטו, נסיך ונציה כתבו מכתב חתום, שפורסם דרך משרד עורכי דין, ובו הם הביעו את נאמנותם הרשמית לחוקת איטליה.
ב-23 באוקטובר 2002 בוטלה ההוראה בחוקת איטליה, אשר מנעה מחברי בית המלוכה לשעבר לחזור לאיטליה.
במסגרת עסקה עם הממשלה, חתם ויטוריו אמנואלה על הסכם שמכיר ברפובליקה כממשלה החוקית של המדינה, וויתר על כל הטענות לכס המלוכה.
ויטוריו אמנואלה הורשה להיכנס שוב למדינה ב-10 בנובמבר 2002, וב-23 בדצמבר אותה שנה הוא עשה את המסע הראשון שלו הביתה, אחרי למעלה מחצי מאה.
בביקור של יום אחד, הוא, אשתו ובנו זכו לפגישה בת 20 דקות עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני בוותיקן.
בביקורם הראשון בשנת 2003 בנאפולי, שם נולד ויטוריו אמנואלה, ומשם יצאה משפחתו לגלות בשנת 1946, הייתה קבלת הפנים מעורבת; רוב האנשים היו אדישים אליהם, חלקם עוינים, מעטים תומכים.
כלי התקשורת דיווחו כי רבים בנאפולי לא שמחו לראות את שובם של בני המשפחה, ומאות מפגינים רועשים קראו סיסמאות שליליות במהלך התקדמותם בעיר.
הפגנות בוצעו על ידי שתי סיעות מנוגדות באופן מסורתי: אנטי-מונרכיסטים מצד אחד, ותומכי בית בורבון של ממלכת שתי הסיציליות, שהודחו במהלך איחוד איטליה, מצד שני.
ביוני 2006 הכריז הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה על עצמו כ"דוכס סבויה", מכיוון שוויטוריו אמנואלה הוצא מסדר הירושה על ידי אביו, בעקבות נישואיו ללא היתר.
בעקבות כך תבעו אותו ויטוריו אמנואלה ובנו אמנואלה פיליברטו, נסיך ונציה בבית משפט איטלקי, והלה פסק על דוכס אאוסטה לשלם להם 50,000 אירו פיצויים, ולהפסיק להשתמש בתואר.
דוכס אאוסטה ערער על פסק הדין, ובית המשפט הפך את ההחלטה, ביטל את הקנס והתיר לדוכס אאוסטה להשתמש בשם "סבויה".
ויטוריו אמנואלה נפטר ב-3 בפברואר 2024.
ב-15 בדצמבר 1969 הכריז ויטוריו אמנואלה על עצמו חד-צדדית כמלך איטליה, וטען כי בהסכמתו להיכנע למשאל עם על מקומו כראש המדינה, ויתר אביו - אומברטו השני, מלך איטליה על זכותו לכתר.
ויטוריו אמנואלה נקט בפעולה הזאת, לאחר שאביו קרא לנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה לבקר אותו בפורטוגל, כדי שיוכל למנותו כיורשו.
תחת סמכותו כמלך איטליה, העניק ויטוריו אמנואלה לארוסתו את התואר "דוכסית סנט'אנה די ולדיירי".
בליל 17 באוגוסט או בבוקר 18 באוגוסט 1978, שהה ויטוריו אמנואלה באי קאבאלו (השוכן בחוף הדרומי של קורסיקה), ולפתע גילה כי סירת הגומי של היאכטה שלו נלקחה וחוברה ליאכטה סמוכה.
ויטוריו אמנואלה התחמש ברובה, וניסה לעלות על הספינה.
הוא ירה לעבר נוסע שקם לעברו, אך הירייה החטיאה את הנוסע ופצעה אנושות את דירק האמר (בנה בן ה-19 של רייק גירד האמר), שישן על סיפון יאכטה סמוכה נוספת.
הנסיך הודה באחריותו האזרחית למוות במכתב מיום 28 באוגוסט, וב-7 בנובמבר מת דירק האמר מפצעיו, ובעקבות כך ויטוריו אמנואלה נעצר.
בשנת 2003 אמר ויטוריו אמנואלה, שהחוקים האנטישמיים שנחקקו תחת שלטונו של מוסוליני היו "לא כל כך נוראים".
גם בכירים אחרים מבית סבויה בעבר, המעיטו בחשיבותם של החוקים האנטי-יהודיים שנחתמו על ידי סבו של ויטוריו אמנואלה – ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
נשיא איגוד הקהילות היהודיות של איטליה, עמוס לוצאטו, אמר בריאיון לעיתון קוריירה דלה סרה, "אני לא אומר שהוא זה שחתם על חוקי הגזע ב-1938, אך כיורש בית סבויה, ויטוריו אמנואלה מעולם לא התרחק מהם".
ב-27 בינואר 2005, במכתב שפורסם בעיתון קוריירה דלה סרה, פרסם ויטוריו אמנואלה התנצלות למנהיגות היהודית באיטליה וביקש סליחה מהקהילה היהודית באיטליה, והצהיר כי זו הייתה טעות עבור המשפחה המלכותית האיטלקית לחתום על חוקי הגזע של 1938.
במהלך הערב נתן ויטוריו אמנואלה שני אגרופים לדודנו הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה בפנים, וגרם לו ליפול במדרגות.
ב-16 ביוני 2006 נעצר ויטוריו אמנואלה בווארנה ונכלא בפוטנצה, באשמת שחיתות וגיוס של זונות ללקוחות של קאסינו די קאמפיונה בקאמפיונה ד'איטליה.
החקירה התנהלה על ידי השופט האיטלקי ג'ון וודקוק, ממוצא בריטי, המפורסם במעצרים של אח"מים אחרים.
כעבור כמה ימים שוחרר ויטוריו אמנואלה והושם במעצר בית, וב-20 ביולי 2006 הוא שוחרר אף ממעצר הבית, אך נאלץ להישאר בגבולות איטליה.
בעקבות המעצר דיווח העיתון לה רפובליקה, שבנו של ויטוריו אמנואלה – אמנואלה פיליברטו, נסיך ונציה התרחק מאביו.
בשנים 2007 ו-2010 זוכה ויטוריו אמנואלה מכל החשדות נגדו.
בשנת 2007 תבעו ויטוריו אמנואלה ובנו אמנואלה פיליברטו, נסיך ונציה, כי המדינה תשלם פיצויים כספיים בסך של 260 מיליון אירו ותתחיל בהשבתם המלאה של כל הנכסים והחפצים שהוחרמו מבית המלוכה לאחר ביטול המלוכה.
תביעת הנזקים הכספיים התבססה על עוול מוסרי במהלך הגלות.
ממשלת איטליה דחתה את הבקשה וציינה, כי בתגובה היא רשאית לדרוש פיצויים בגין נזקים היסטוריים של בית המלוכה.
מועדון ההוקי ויטיאז פודולסק הוא קבוצת הוקי קרח מהעיר פודולסק שבמחוז מוסקבה, רוסיה.
הקבוצה הצטרפה לליגת ה-KHL בשנת 2008 עם הקמתה והתמודדה בה עד לפירוק הקבוצה בתום עונת 2024/25.
קבוצת ההוקי קרח ויטיאז הוקמה בשנת 1996, בשכונת וניוקובו בעיר צ'כוב שבמחוז מוסקבה והתמודדה בליגת העל הרוסית בהוקי קרח.
בשנת 2000 עברה הקבוצה לעיר פודולסק ופורקה כעבור זמן קצר.
ב-16 בפברואר 2004 הקבוצה הוקמה מחדש בעיר צ'כוב והתמודדה בליגת המשנה.
בעונת 2004/2005 העפילה חזרה לליגה הבכירה ובעונת 2005/2006 מתמודדת בליגה הבכירה בהוקי קרח.
מאז עונת 2008 נוטלת חלק בליגת ההוקי הקונטיננטלית אך העפילה לפלייאוף גביע גגארין פעמיים בלבד (בעונת 2016/2017 ובעונת 2018/2019).
המועדון ספג מספר עונשים מהנהלת ליגת ההוקי הקונטיננטלית בשל אי סדרים בספרי החשבונות של המועדון והוענש על כך בקנס על סך 4 מיליון רובלים.
הקבוצה עברה לעיר פודולסק בעונת 2013/2014 בשל אי עמידתו של היכל הקרח בעיר צ'כוב בתקני הליגה.
הקבוצה פתחה את עונת 2019/2020 עם מאזן של 10 ניצחונות שמהווים להישג שיא בתולדותיה וכוללים ניצחונות על הקבוצות הגדולות במדינה כמו סק"א סנקט פטרבורג דינמו מוסקבה, מטאלורג מגניטוגורסק וצסק"א מוסקבה.
ברם הודחה כבר בשלב שמינית גמר גביע גגארין.
בתום עונת 2024/25 נאלצה לוותר על השתתפות בליגת KHL בשל קשיים פיננסיים.
ויטיאז פודולסק היא קבוצת פוטבול רוסית מהעיר פודולסק המשחקת בליגת הפוטבול הרוסית.
הקבוצה הוקמה בשנת 2012 משתתפת בליגת הפוטבול הרוסית מאז עונת 2015 והיא אחת ממייסדות ליגת הפוטבול המחודשת, שאורגנה מחדש בשנת 2016. החל מעונת 2020 משתתפת בליגת העל המזרח אירופית בפוטבול.
הקבוצה התמודדה באליפות הרוסית בשנים 2015-2017 והעפילה עד לשלב חצי גמר הליגה בעונת 2015 וסיימה במקום השלישי אחרי שהפסידה לאלופה המכהנת "הפטריוטים מוסקבה".
בעונת 2016 הודחה בשלב רבע גמר הליגה.
ובעונת 2017 אף לא הצליחה להעפיל לפלייאוף.
בעונת 2018 המועדון התמודד בטורניר ליגת צ'רנוזמיה הפתוחה (Black Bowl), אך לא העפילה לשלב הפלייאוף.
בעונת 2019 העפילה לשלב חצי הגמר, אחרי שגברה על מוסקבה יונייטד, אך הודחה בשלב חצי הגמר וסיימה במקום השלישי בליגה.
בעונת 2020 העפילה לחצי גמר הליגה הבכירה של ליגת העל המזרח אירופית בפוטבול.
ויטוריה פוצ'יני (באיטלקית: Vittoria Puccini; נולדה ב-18 בנובמבר 1981 בפירנצה) היא שחקנית קולנוע איטלקייה.
אביה היה פרופסור למשפטים באוניברסיטה.
לאחר סיום בית הספר היא חשבה להיות משפטנית, אך כבר במהלך לימודים בשנת 2000 היא התחילה להצטלם בסרטים.
בשנת 2003 היא כיכבה בסדרת טלוויזיה "אליזה".
על השתתפותה בסדרה זו היא זכתה בפרס Telegatti עבור שחקנית טובה ביותר.
במהלך צילומי הסרט היא הכירה אלסנדרו פרציוזי, בן זוגה למשך תקופה ארוכה.
בשנת 2008 שיחקה לצד ריקרדו סקאמרצ'ו בדרמת המתח "Colpo d'occhio" של הבמאי סרג'ו רוביני.
בשנת 2013 פוצ'יני גילמה את התפקיד הראשי במיני-סדרה "אנה קארנינה" ששודר בערוץ RAI1 האיטלקי.
בשנת 2017 שיחקה בסרטו של פאולו ג'ינובזה, "המקום"; דרמת מתח לצד השחקן מארקו ג'אליני.
בשנת 2019 היא שיחקה בסדרה "כשאני לא הייתי" וגם שיחקה בסדרת הדרמה המשפטית "המשפט".
בשנת 2020 היא שיחקה בסרט הדרמה "18 מתנות" בבימויו של פרנצ'סקו אמאטו.
בשנים 2005, 2008 ו-2010 היא זכתה בפרסים בפסטיבל הסרטים של ונציה.
ויטוריו ברמבילה (באיטלקית: Vittorio Brambilla, 11 בנובמבר 1937–26 במאי 2001) היה נהג מרוצים איטלקי, שהתחרה במשך שבע עונות באליפות הפורמולה 1. סגנון הנהיגה האגרסיבי שלו הקנה לו את הכינוי "הגורילה ממונזה".
ברמבילה הצטיין בנהגיה בתנאי גשם, הניצחון היחיד שהשיג היה בגרנד פרי אוסטריה בעונת 1975, במרוץ שנערך בתנאים גשומים.
בשנת 1957 החל להתחרות במרוצי אופנועים, שנה לאחר מכן זכה באליפות איטליה בקטגוריית ה-175 סמ"ק.
גם בהמשך הקריירה המשיך להתחרות במרוצי אופנועים מדי פעם.
הוא התחרה בקארטינג, לפני שהך למכונאי של אחיו ארנסטו (טינו), שהיה גם הוא נהג מרוצים.
בשנת 1968 חזר להתחרות בעצמו והשתתף במרוצי פורמולה 3. בשנת 1972 זכה באליפות איטליה בקטגוריה, במקביל התחרה במרוצי פורמולה 2. הוא ניצח מספר מרוצים, דבר שהקינה לו מקום באליפות הפורמולה 1. בשנת 1973 ניצח שני מרוצים במסגרת אליפות הפורמולה 2 האירופאית והגיע פעמיים נוספות לפודיום.
לקראת עונת 1974 הצטרף לקבוצת March לצידו של הנס-יאוכים שטוק.
במהלך העונה הראשונה היה מהיר כמו שטוק, אך מצד שני, היה מעורב במספר רב יותר של תאונות.
בגרנד פרי שוודיה היה במקום החמישי במשך מרבית המרוץ עד שנאלץ לפרוש בשל בעיה במנוע.
את העונה סיים במקום ה-18 עם נקודה אחת.
בעונת 1975 הפתיע רבים כשהוביל את המרוץ עד שפרש בשל בעיה בבלמים בהקפה ה-54. בגרנד פרי שוודיה זינק מהפול פוזישן, אך נאלץ לפרוש בהקפה ה-36 בשל בעיה בתמסורת.
בגרנד פרי אוסטריה, שהתקיים בתנאים גשומים, השיג את הניצחון היחיד בקריירה.
הגשם הכבד הוביל לקיצור המרוץ ל-60% מהזמן המתוכנן ולכן קיבל רק מחצית מהנקודות על הניצחון (4.5 נקודות במקום 9).
הוא התבונן בדגל השחמט, איבד שליטה על המכונית וריסק את החלק הקדמי שלה.
הוא המשיך בהקפת המסלול עם החלק הקדמי של המכונית הרוס, תוך שהוא מנופף לקהל.
תאונה נוספת בה היה מעורב באותה עונה אירעה במקצה הדירוג של גרנד פרי ארצות הברית, כשאיבד שליטה באחת הפניות ופגע בגדר הבטיחות.
התאונה הובילה לעצירת המקצה ואיפשרה לניקי לאודה, שקבע את ההקפה המהירה באותו שלב, להבטיח לעצמו את הפול פוזישן.
לקראת עונת 1977 עבר להתחרות עבור קבוצת סורטיס.
בקביל, התחרה עבור אלפא רומיאו במרוצי מכוניות ספורט וזכה באליפות העולם.
בעונתו השנייה בקבוצה צבר נקודה אחת בלבד.
בזינוק לגרנד פרי איטליה אירעה תאונה מרובת משתתפים, בה מצא את מותו רוני פטרסון.
ברמבילה נפגע בראשו מגלגל שעף באוויר מאחת המכוניות ופונה יחד עם פטרסון לבית חולים.
בעקבות הפציעה עבר תהליך ארוך של שיקום ושב להתחרות רק שנה מאוחר יותר.
הוא לקח חלק בשלושת המרוצים האחרונים של העונה עבור קבוצת אוטודלתא, קבוצת-בת של אלפא רומיאו.
בעונת 1980 השיקה אלפא רומיאו קבוצה רשמית תחת שמה.
ברבמילה היה אחד מארבעת הנהגים שהתחרו במהלך העונה עבור הקבוצה החדשה.
הוא התחרה בהולנד ואיטליה, אך לא הצליח לצבור נקודות.
בתחילת שנות התשעים פתח חנות מזכרות של ספורט מוטורי במילאנו.
הוא נהג במכונית הבטיחות במספר אירועים של גרנד פרי איטליה.
במאי 2001, בגיל 63, לקה בהתקף לב ומת, בשעה שעבד בגינת ביתו בעיירה לסמו.
ויטוריו אמברוזיו (באיטלקית: Vittorio Ambrosio; 28 ביולי 1879 –19 בנובמבר 1958) היה גנרל איטלקי אשר שימש כראש מטה ההגנה של הצבא המלכותי האיטלקי במהלך מלחמת העולם השנייה.
אמברוזיו נולד בטורינו ב-28 ביולי 1879. ב-1893 הוא החל ללמוד בבית הספר הצבאי נונציאטלה.
ב-30 בספטמבר 1896 הוא התקבל לאקדמיה הצבאית של מודנה.
ב-14 בספטמבר 1898 הוא התגייס כלוטננט משנה לחיל הפרשים.
הוא הוצב ברגימנט הפרשים ה-20 ברומא, וב-15 באוגוסט 1907 הוא סיים קורס בבית הספר למלחמה והועלה לדרגת לוטננט.
ב-1 בנובמבר של אותה שנה הוא הוצב בפיקוד רומא, וב-1 ביוני 1908 הועבר לדיוויזיה הטריטוריאלית של אלסנדריה.
בשנת 1909 הוא הועבר לקורפוס ה-7. ב-1911 הוא הועבר לרגימנט הפרשים לוקה, ומונה למפקד אסקדרון (גדוד).
באותה שנה הוא נשלח ללוב והשתתף במלחמה נגד הטורקים.
הוא חזר לאיטליה ב-1913 והוצב במטה דיוויזיית הפרשים ה-3 של לומברדיה במילאנו.
במאי 1915, עם כניסתה של איטליה למלחמת העולם הראשונה, הוא הוצב בחזית האלפים היוליאניים, וב-1916 מונה למאיור בחיל הפרשים.
ב-25 בפברואר 1917 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
ב-6 בינואר 1918 הועלה לדרגת קולונל.
ב-13 בפברואר 1919 הוא מונה לראש המטה של דיוויזיית קטניה ה-26. ב-25 במאי של אותה שנה הוא מונה לראש מטה דיוויזיית הפרשים ה-3. ב-20 ביוני 1922 הוא מונה למפקד גדוד הפרשים של סבויה, ולאחר מכן, הפך לסגן המפקד של בית הספר לפרשים בפינירולו.
ב-19 בדצמבר 1926, הוא הועלה לדרגת גנרל די בריגטה ומונה למפקד בית הספר פרשים.
בפברואר 1932 הועלה לדרגת גנרל די דיוויזיונו.
ב-15 במרץ של אותה שנה הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים השנייה "עמנואל פיליברטו טסטה די פרו".
ב-19 באוקטובר 1933, הוא מונה למפקד חיל הפרשים.
ב-30 באוקטובר 1935 הוא מונה למפקד חיל המצב בסיציליה.
ב-30 בנובמבר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל די קורפו.
ב-10 בדצמבר 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל די ארמטה ומונה למפקד הארמייה השנייה.
באפריל 1941 השתתף אמברוזיו עם הכוחות שתחת פיקודו בפלישה ליוגוסלביה במלחמת העולם השנייה.
ב-20 בינואר 1942 הוא מונה לראש מטה צבא היבשה האיטלקי.
ב-2 בפברואר 1943 הוא החליף את אוגו קאוואלרו כראש מטה ההגנה של הצבא המלכותי האיטלקי.
מיד עם כניסתו לתפקיד, החל אמברוזיו במהלכים כדי להוציא את איטליה מהמלחמה.
באמצעות יד ימינו הגנרל ג'וזפה קסטלאנו הוא ניהל מגעים חשאיים עם בעלות הברית על שביתת נשק.
כשלב ראשון, אמברוזיו וקסטלאנו הבינו שישנו הכרח להחליף את ראש הממשלה בניטו מוסוליני.
לשם כך, אמברוזיו ניהל מגעים עם המלך ויטוריו אמנואלה באמצעות הדוכס אקוארונה.
באדוליו ואמברוזיו האיצו את המגעים מול בעלות הברית וב-7 באוגוסט החליטה מועצת הכתר באופן חד צדדי על יציאה מהמלחמה.
ב-3 בספטמבר חתם קסטלאנו על הסכם הכניעה.
במקביל, הוציא אמברוזיו ללא ידיעתו של באדליו, הוראה לכל הכוחות האיטלקיים בחזית להתחיל לפעול כנגד הגרמנים.
עם זאת, חוסר התיאום בין באדוליו לאמברוזיו גרם לאיבוד זמן יקר שבמהלכו יכלו בעלות הברית להשתלט על יעדים אסטרטגיים באיטליה.
ב-8 בספטמבר פורסמה הודעת הכניעה.
יום למחרת ביטל אמברוזיו את הוראתו הקודמת והורה לצבא האיטלקי לא לפתוח באש על הגרמנים אלא אם כן אלו ירו ראשונים.
תוך יום אחד השתלטו הגרמנים על כל צפון איטליה ואף על עיר הבירה רומא.
בעלות הברית לעומת זאת, הצליחו להשתלט על דרום איטליה.
אמברוזיו ובאדוליו נמלטו במהירות לברינדיזי.
הגרמנים החליפו את אמברוזיו בג'ובאני מסה.
אמברוזיו עצמו נותר בתפקיד, באופן רשמי, עד סיום המלחמה אז יצא לפנסיה באופן רשמי.
הוא נפטר בסלאסיו ב-19 בנובמבר 1958.
ויטוריו סנטיני (באיטלקית: Vittorio Santini; 13 באוגוסט 1920 – 8 באוקטובר 2012) היה גנרל איטלקי ששימש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1981–1982.
סנטיני נולד בטרנטו ב-13 באוגוסט 1920. סנטיני למד בבית הספר הצבאי של מילאנו, ולאחר מכן למד באקדמיה המלכותית לתותחנים.
הוא לחם כתותחן במלחמת העולם השנייה, ולאחר שאיטליה החליפה צדדים במלחמה הוא נכלא בידי הגרמנים, ושהה בשבי בגרמניה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה הוא חזר והתגייס לצבא איטליה, ופיקד על דיוויזיית הגרנדירים של סרדיניה.
הוא שרת בתפקידי מטה בכירים במטכ"ל האיטלקי ובמטה מדינות הברית באירופה.
כמו כן, הוא שימש כנציג איטליה בוועדה הצבאית של נאט"ו וכמפקד כוחות היבשה של בעלות הברית בדרום אירופה.
ב-2 בספטמבר 1981 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) וכיהן בתפקיד 12 באוקטובר 1983. הוא נפטר ב-8 באוקטובר 2012 בעיר סרוויניאנו דל פריולי.
ויטזסלאב יארוש (בצ'כית: Vítězslav Jaroš; נולד ב-23 ביולי 2001 בפריברם שבצ'כיה) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בעמדת השוער באייאקס בהשאלה מליברפול, ובנבחרת צ'כיה.
יארוש גדל במחלקות הנוער של פריברם וסלביה פראג, ובשנת 2017 עבר למחלקת הנוער של ליברפול.
ב-23 בפברואר 2021 הושאל יארוש לסנט פטריקס אתלטיק מליגת העל האירית למשך עונת .
הוא ערך 34 הופעות ליגה במהלך העונה.
בהמשך הושאל לנוטס קאונטי מהנשיונל ליג, במדיה ערך 15 הופעות ליגה, ולסטוקפורט קאונטי מהפוטבול ליג השנייה, במדיה ערך 11 הופעות ליגה.
ב-9 בינואר 2024 הושאל יארוש לשטורם גראץ מהבונדסליגה האוסטרית עד לתום עונת .
הוא ערך 14 הופעות ליגה במדי המועדון, וזכה עמו באליפות אוסטריה ובגביע האוסטרי.
בתחילת עונת 2024/2025 הוא חזר לליברפול, שם ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, ואף זכה עמה באליפות.
יארוש היה חלק מסגל נבחרת צ'כיה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023, וערך שלוש הופעות בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת צ'כיה לטורניר יורו 2024, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
ב-7 ביוני 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'כיה, בניצחון 1–7 על נבחרת מלטה במשחק ידידות.
ויטיה ורונסקי או ויקטוריה מיכאילובנה ורונסקאיה הייתה פסנתרנית ומורה למוזיקה רוסית-אמריקאית שזכתה לפרסום בינלאומי בנגינה בשני פסנתרים יחד עם בן זוגה, ויקטור בייבין.
ויקטוריה ורנסקי נולדה ב-1909 ביבפטוריה בחצי האי קרים בפלך טאבריה שבאימפריה הרוסית כבתם של מיכאיל ורונסקי ושל סופיה בלינקובה.
בגיל 15 סיימה את לימודיה בקונסרבטוריון של קייב.
בהמשך השתלמה בנגינה בפסנתר בברלין אצל ארתור שנאבל.
שם פגשה את בן זוגה לעתיד, הפסנתרן ויקטור באבין (בייבין).
לפני נישואיה (ב-1933 בלונדון) פיתחה קריירה כפסנתרנית סולנית ברחבי אירופה.
החל מ-1933 ניגנה בצמד עם בעלה, וסיירו ביחד בארצות אירופה.
הזוג בייבין וורונסקי נודעו בהתחלה לקהל האמריקאי באמצעות הקלטות המוזיקה לפסנתר של סרגיי רחמנינוב שהיה לידידם ולמנטור.
בימי מלחמת העולם השנייה גויס בייבין לצבא וויטיה ורנסקי טיפלה בפצועי מלחמה בבתי החולים של וושינגטון די.סי.
ב-1961 התמנה בייבין למנהל המכון קליבלנד למוזיקה, שבו היא פעלה בסגל של המחלקה לפסנתר וכאמנית הבית.
הזוג חילק את זמנם בין דירתם ב-Shaker Heights בקליבלנד ובין בית הקיץ שלהם במדינת ניו מקסיקו.
הם היו ביחסי ידידות עם אישים התחום חיי התרבות כמו מרק שגל, דריוס מיו ואיגור סטרווינסקי.
אחרי מותו של בייבין הייתה פרופסור במעמד מיוחד במכון למוזיקה של קליבלנד ובשנים 1977–1985 ראש המחלקה לפסנתר.
החל מ-1975 חזרה להופיע, כאשר ביצעה את יצירות בעלה המנוח יחד עם יורשו בניהול המכון בקליבלנד, גראנט יוהנסן.
לה ולבייבין לא היו ילדים.
ורונסקי נפטרה בדירתה בקליבלנד ב-1992.
הובאה לקבורה בבית קברות בסנטה פה שבניו מקסיקו.
1972 - אות מסדר האומנויות והספרות של צרפת בדרגת אביר.
שימשה כשופטת בתחרות הבינלאומית לפסנתר בקליבלנד, על שם רובר קאסאדסי
יחד עם ויקטור בייבין נמצאת ברשימת האמנים ה"אלמותיים" של פסנתרי סטיינוויי
בביצוע הפילהרמונית של לונדון בניצוחו של סר אדריאן בולט (EMI, 1969)
אוֹלוּס וִיטֶלְיוּס גֶרְמָנִיקוּס אוֹגוּסְטוּס ובקצרה ויטליוס (24 בספטמבר 15 – 22 בדצמבר 69) היה קיסר רומא בשנת 69, היא שנת ארבעת הקיסרים.
כבן לאחד הפוליטיקאים הבכירים ביותר ברומא בימיו, לוקיוס ויטליוס (כיהן כקונסול 3 פעמים וכקנסור יחד עם הקיסר קלאודיוס), היה ויטליוס בן חסותו של הקיסר טיבריוס.
ההיסטוריון הרומאי סויטוניוס כתב כי הוא היה בין הילדים ששימשו כשעשועים מיניים לקיסר טיבריוס בשהותו באי קאפרי, אולם לא ידוע אם תיאור זה נכון.
הוא התחבב בדרכי חנופה על הקיסרים קליגולה, קלאודיוס ונירון קיסר; כך קיבל תפקידים חשובים באימפריה, לרבות נציב הפרובינקיה אפריקה, והמפקח על העבודות הציבוריות.
נשלח לגרמניה על ידי גלבה כשזה עלה לשלטון בשנת 68. שם מצא כר נרחב למזימות ומרידות, שכן הצבא מאס בגלבה שהיה ידוע כקמצן, ולוויטליוס יצא שם של אדם מושחת הנקנה בקלות.
עוד לפני שנודע לו על הירצחו של גלבה ועל עליית הקיסר אותו, הכריזוהו חייליו כקיסר.
מצביאיו גברו על צבא אותו בקרב בטריאקום, בשנת 69 (היא שנת ארבעת הקיסרים, שבה משלו בזה אחר זה גלבה, אותו, ויטליוס ואספסיאנוס).
כשהגיע לרומי כדי לשלוט בה נהג, מחד גיסא, בזלזול כלפי המנהגים העתיקים ובשחצנות ובראוותנות גלויים לעין, והיה שקוע בזלילה ובסביאה, ומאידך גיסא משל במתינות.
לאחר שמונה חודשי שלטון הכריזו צבאותיו ("מבין אלה שמעבר לים - הצבא בסוריה וביהודה") על מרד, ושמו בראשם את אספסיאנוס ששהה אז ביהודה, שם עסק בדיכוי המרד הגדול.
כשהגיעו צבאות אספסיאנוס לרומי לאחר ניצחונם בקרב בדריאקום השני ניסה ויטליוס להתחבא מפניהם, אך נשלף ממחבואו ונהרג על ידי ההמון, בגיל 54 על המדרגות הגמוניאניות.
וִיטִילִיגוֹ או "לויקודרמה" היא מחלת עור אוטואימונית, שבה מאבדים אזורים מסוימים של העור את צבעם והעור הופך בהיר.
האקדמיה ללשון העברית ממליצה לקרוא למחלה זו "בַּהֶקֶת" ולעיתים היא מכונה גם במילה המקראית "בַּהֶרֶת", אף כי אין ודאות שבמקרא (ספר ויקרא פרק י"ג) היה מדובר באותה תופעה.
המלנוציטים הם תאים בגוף האדם אשר אחראיים על יצירת המלנין, צבע העור.
הכתמים הלבנים על העור נוצרים בדרך כלל כתוצאה ממחלה אוטואימונית, כאשר הגוף תוקף את אותם מלנוציטים, ובעקבות התקיפה, התאים לא מסוגלים לייצר את המלנין.
החולים במחלה עלולים לסבול מפגיעה בתדמיתם בעקבות השינוי בגוון העור.
המחלה אינה מדבקת ואינה מסוכנת.
ישנן ארצות, כמו הודו למשל, שבהן סובלים החולים מנידוי חברתי.
הטיפול במחלה נעשה באמצעות שיזוף במנורות UVB במרפאות פוטותרפיה מיוחדות, לפעמים בשילוב עם פסוראלן, ויטמין D3 או קורטיזון.
כאחוז אחד עד שני אחוזים מהאוכלוסייה סובלים מהמחלה.
כמחצית מהחולים יפתחו את המחלה לפני גיל 20. ב-20% מהמקרים יש בן משפחה נוסף שלוקה במחלה.
למעטים מהם מתלווה גם מחלות אוטואימוניות אחרות (מחלות בהן הגוף נלחם ופוגע בעצמו).
אף על פי שאין הוכחות חותכות, יש המשערים היום שמדובר במחלה אוטואימונית שבה נוצרת תגובה דלקתית כנגד תאי הפיגמנט בעור.
חוקרים אחרים טוענים שהסיבה היא הצטברות של מולקולות פרוקסיד ה"מרעילות" את המלנוציטים ופוגעות בפעילותם.
ברוב המקרים המחלה מתפתחת במהירות, ותסמיניה הם כתמי עור לבנים שגדלים בקצב מהיר.
התופעה יכולה להיעצר לתקופה ארוכה ואחר כך להתחדש שוב.
בחלק מהחולים שטחי ההתבהרות קטנים ובאחרים נרחבים.
הם עלולים להופיע בכל מקום בגוף, לרבות הגפיים והפנים לעיתים נדירות עשוי צבע העור לחזור לתקינותו גם ללא טיפול.
אצל חולים רבים התפרצות המחלה באה בעקבות אירוע טראומטי כמו תאונת דרכים, פגיעה של קרוב משפחה או מתח נפשי שחוו לתקופה מסוימת.
המחלה זכתה לפרסום משמעותי בציבור בעקבות ריאיון של מייקל ג'קסון בתוכניתה של אופרה וינפרי במהלך שנת 1993, במסגרתו סיפר הזמר כי הוא סובל ממחלה זו.
הצורך בטיפול נקבע בעיקר לפי מידת ההפרעה של המחלה.
בחולים בעלי עור בהיר הויטילגו כמעט ואינה מורגשת, ופעמים רבות אינה מחייבת טיפול.
אצל בעלי עור כהה, הכתמים בולטים וההפרעה גדולה, והם חשים צורך עז יותר בקבלת טיפול.
כתמים לבנים קטנים בעיקר סביב העיניים ניתנים להסוואה בקלות על ידי איפור.
טיפול באמצעות אור אולטרה סגול לוויטיליגו יעיל מאוד כאשר הוא על הפנים והצוואר וכאשר המחלה קיימת לא יותר מאשר עשר שנים.
אצל ילדים אחוזי ההצלחה באזורים אלה גבוהים ביותר.
הטיפול העיקרי נעשה באמצעות מנורות מסוג UVB NARROWBAND אשר נותנות אור אולטרה סגול בתחום צר מאוד של 311–313 ננומטר בלבד.
זמן החשיפה עולה בהדרגה בכל טיפול עד שמגיעים לרמה בו העור מגיב אבל לא מאדים.
הטיפול נמצא בישראל בסל הבריאות וחברי קופות החולים זכאים לקבל אותו מקופות החולים ללא תשלום.
לפני שנת 2000 היה נהוג לתת טיפול באמצעות PUVA - אור אולטרה סגול בתחום UVA ובליעה או השריה של חומר המגביר את רגישות העור לאור הנקרא פסוראלן (Psoralen).
כאשר שטחי הויטילגו נרחבים ומכסים שטחי גוף גדולים, החולה בולע את התרופה ומספר שעות אחר כך חושף את כל גופו לקרני UVA במכונה הדומה למכונת שיזוף.
משך כל טיפול כ־30 דקות ונדרשים כ־50-200 טיפולים להחזרת הצבע לעור.
תופעות לוואי לטיפול ב-PUVA: בחילה עקב השימוש בפסוראלן, נזק מקרינת ה-UVA לעור הבריא ואדמומיות בעור במקרה של מינון גבוה מידי.
הטיפול ב-UVB NARROWBAND נמצא יעיל באותה מידה כמו ה-PUVA ואין לו תופעות הלוואי של נטילת הפסוראלן וכן הוא אינו גורם לנזק בעור כיוון שאינו חודר עמוק בעור.
רפיגמנטאציה על ידי אור UVB+UVA ממוקד
טיפול ממוקד רק בכתמים מאפשר להוריד את מספר הטיפולים.
שיטה זו מתאימה בעיקר לכתמים קטנים ובדומה לטיפול UVB NARROWBAND היא יעילה עבור 90% מהכתמים בעור הפנים, 60% בעור הגב ו-20% בידיים וברגליים.
הטבה קלה דווחה במקרים בודדים בהם השתמשו בקרמים אנטי דלקתיים - עם או בלי סטרואידים מסוג Protopic או Elidel.
אך התוצאות לאחר טיפול במשחות אלו בויטילגו רחוקות מלהשביע רצון ברוב החולים.
תוצאות טובות יותר דווחו כאשר נעשה שימוש במשחות יחד עם חשיפה לאור ממנורות UVB NARROWBAND.
בחולים אשר העור חסר הפיגמנטציה מכסה אזורים רבים וגדולים משטח גופם, ישנה האפשרות לעשות טיפול דפיגמנטציה.
בטיפול זה הופכים את האזורים הבריאים בעור (עם הפיגמנטציה) ללבנים על ידי שימוש במשחה benoquin cream 20%, משחה זו משלימה את תהליך של הוויטיליגו בהפיכת העור ללבן תוך שלושה עד ארבעה חודשים מתחילת השימוש, והעור נשאר לבן לאורך זמן.
משחה זו אינה ניתנת לרכישה בישראל.
בשנת 2020 יצאה סדרת הטלוויזיה "זיגי" ,הגיבור הראשי בה נער בשם דורי (אמיתי הרמן) חולה ויטיליגו.
מחנה ויטל (Vittel) היה מחנה ריכוז ומעבר לאסירים מיוחסים, שהקימו הנאצים בעיר המרפא ויטל שבמחוז ווז', ליד נאנסי בצפון-מזרח צרפת.
המחנה הוקם בשנת 1940 בבית מלון בעיר הנופש, ובו הוחזקו אזרחים בעלי דרכונים של מדינות שבהן נלחמו הגרמנים.
הגרמנים חשבו שאפשר יהיה להחליף אזרחים אלו בשבויים בעלי חשיבות או באזרחים גרמנים שיכלאו במדינות הזרות.
במהלך החודשים שחלפו מאז תחילת הכיבוש הנאצי בצרפת לא ביקשו המדינות את אזרחיהן היהודים, נשלחו רובם של האסירים למחנה הריכוז דראנסי ומשם נשלחו רובם במשלוחים למחנה ההשמדה בירקנאו.
בשנת 1943 הובאו למחנה עשרות יהודים פולנים בעלי דרכונים של מדינות דרום-אמריקה, אולם גם אלו נשלחו ברובם במהלך שנת 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה נמצאו בחדרו של מפקד המחנה אישורים של מדינות דרום אמריקה שהיו נייטרליות, שאישרו כי יהודים אחדים אכן אזרחי המדינות הללו, אולם היהודים לא ניצלו מהשמדה.
בין האסירים במחנה היה המשורר יצחק קצנלסון שכתב בו את "השיר על העם היהודי שנהרג" (ביידיש: "דאָס ליד פונעם אויסגעהרגעטן יידישן פאָלק").
ב-12 בספטמבר 1944 שוחרר המחנה.
אלזי מוד טילני שבעצמה הייתה אסירת המחנה עבדה במשרד והצליחה להציל מספר יהודים.
על כך היא קיבלה הכרה כחסידת אומות העולם.
ויטליס אסטפייבס (בלטבית: Vitālijs Astafjevs, נולד ב-3 באפריל 1971 בריגה שבברית המועצות, כיום בלטביה) הוא כדורגלן עבר לטבי ששיחק בעמדת הקשר, ושיאן ההופעות של נבחרת לטביה בכל הזמנים.
נכון להיום (2023) הוא עוזר מאמן של קבוצת אריס לימסול.
אסטפייבס שיחק ב-8 קבוצות: FK דאוגבה, סקונטו ריגה (ארבע קדנציות), אוסטריה וינה, בריסטול רוברס, אדמירה ואקר, רובין קאזאן, אולימפס JFK וונטספילס.
בקריירה הקבוצתית יש לו 431 משחקים ו-109 שערים.
בקריירה הבינלאומית יש לו 16 שערים ו-167 הופעות.
אסטפייבס היה קפטן נבחרת לטביה ונחשב שיאן ההופעות בנבחרת וגם שיאן ההופעות באירופה.
אסטפייבס שיחק עם הנבחרת ביורו 2004.
מלך השערים בליגה הלטבית (1)
הכדורגלן הלטבי של השנה (3)
ויטלו טונאטו (באיטלקית: Vitello tonnato) היא מנה איטלקית ידועה של פרוסות בשר עגל מכוסות ברוטב שומני דמוי מיונז המכיל טונה.
מגישים אותה קרה או בטמפרטורת החדר, בדרך כלל בתקופת הקיץ, בתור המנה העיקרית בארוחה איטלקית או כאנטיפסטי.
היא מוכנה לפחות יום אחד מראש, על ידי בישול נתחו האחורי של עגל החלב במים או בציר, עד שהוא מתרכך לגמרי.
לאחר מכן חותכים את הבשר לפיסות דקיקות.
מכינים את הרוטב מבעוד מועד.
מהטונה מכינים מחית במערבל חשמלי או במעבד מזון עם מיונז שנעשה מירקות או משמן זית, ומתבלים באנשובי, חלמון ביצה, פלפל קאיין ומיץ לימון.
המחית החלקה והעבה מדוללת עם מעט מים ונוזל בישול מבשר העגל, ומוסיפים לה צלפים.
יוצקים חלק מהרוטב על המגש, מניחים את חתיכות העגל מעל ויוצקים שוב מהרוטב מעל המנה.
ניתן לקרר את המנה עד לחמישה ימים על-מנת שהיא תספוג את מלוא הטעמים.
הוא פופולרי מאוד גם בארגנטינה ובמדינה זו הוא נחשב לחלק חשוב בארוחת חג המולד.
ויטלי דוידוביץ' מילמן הוא מתמטיקאי ישראלי, מופקד על קתדרת ארגנטינה באוניברסיטת תל אביב.
זוכה פרס לנדאו למדעים ולמחקר (2002), פרס א.מ.ת (2007) ופרס ישראל בחקר המתמטיקה, מדעי המחשב והנדסת מחשבים (2024).
מילמן נולד בברית המועצות ב-1939 למתמטיקאי דוד מילמן.
עבד במכון לטמפרטורות נמוכות של האקדמיה למדעים של ברית המועצות והשלים דוקטורט באוניברסיטת חרקוב ב-1965 בהנחיית בוריס לוין.
לאחר מכן היה חוקר בכיר במכון לפיזיקה כימית של האקדמיה למדעים, יחד עם אחיו פייר מילמן.
בשנת 1973 עלה ארצה עם משפחתו והצטרף, יחד עם אביו, לסגל האקדמי באוניברסיטת תל אביב.
במשך שנתיים היה ראש החוג למתמטיקה עיונית.
משנת 1992 מופקד על קתדרת ארגנטינה למתמטיקה.
היה נשיא האיגוד הישראלי למתמטיקה.
מילמן ייעץ למשרד המדע בנושא קליטת מדענים עולים והיה חבר בוועדת עלייה של אוניברסיטת תל אביב.
מילמן הרצה בקונגרס העולמי של המתמטיקאים בברקלי (קליפורניה) ב-1986 ובברלין ב-1998. ב-1996 הרצה במליאת הסיום של הקונגרס האירופי למתמטיקה שנערך בבודפשט.
עבודתו זיכתה אותו בפרס לנדאו למתמטיקה ב-2002 ובשנת 2007 זכה בפרס א.מ.ת.
בין תלמידיו אפשר למנות את המתמטיקאים: לאוניד פולטרוביץ', סמיון אלסקר, בועז קלרטג ושירי ארטשטיין-אבידן, אלכסנדר סודין ורונן אלדן, ומדען המחשב חיים וולפסון.
חמישה מהם זוכי פרס ארדש.
משפחתו היא בעלת מסורת מתמטית ארוכה.
אביו, דוד מילמן, היה פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב; אחיו, פייר מילמן, הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת טורונטו; בנו, עמנואל מילמן, הוא פרופסור מן המניין בטכניון..
ביתו, ענת מילמן, היא קרדיולוגית במרכז הרפואי שמיר.
מילמן "גילה ופיתח מספר תופעות מתמטיות מרכזיות באנליזה, ביניהן תופעת ריכוז המידה ותופעת ה-spectrum/distortion.
נוסף לכך היה הכוח המניע מאחורי התפתחות התורה האסימפטוטית של מרחבים נורמיים.
הוא איחד אותה עם תורת הקמירות הקלאסית, והפך אותן לתחום חדש – אנליזה אסימפטוטית גאומטרית."
ב-1971 מילמן גילה הוכחה חדשה למשפט דבורצקי.
הייתה זו אחת התגליות אשר הביאו לפיתוח התורה הלוקלית של מרחבי בנך.
מילמן פרסם למעלה מ-150 מאמרים, מונוגרפיה, וערך 11 ספרים.
הוא מעביר הרצאות ברחבי העולם.
ויטלי פרידלנד (נולד ב-24 ביולי 1983) הוא שחקן, במאי וצלם ישראלי.
ויטלי פרידלנד נולד וגדל במינסק, בלארוס לאלה ויבגני.
בשנת 1990 עלה עם משפחתו לישראל בשל גילויי אנטישמיות.
בבואו לישראל התיישב פרידלנד עם משפחתו בפתח-תקוה, אחר-כך עברו לגני אביב בלוד.
רצונו של פרידלנד להיות שחקן התעורר בהיותו בן 11, אחרי שצפה בסרטו של טים ברטון "המספריים של אדוארד": בעקבות כך החל ללמוד דרמה בבית ספרו פיינשטיין החדש בפ"ת.
לאחר מכן למד במגמת תיאטרון בעירוני א', בית הספר התיכון לאומנויות בתל אביב וסיים בהצטיינות (2001).
בצבא שירת במשך שנתיים כמפעיל מערכות קשר ובמשך שנה התנדב דרך עיריית פתח-תקווה ולימד תיאטרון.
פרידלנד הופיע בתיאטרון בתקופת התיכון, בתחילה בהצגה "דיבוק" בתיאטרון תמונע ואחר-כך בהצגה "נוימן אגדת חיילים" בתיאטרון תמונע.
בסרט "ילדי CCCP" (2005) גילם את דמותו של קסטיל, שהוא אחד מארבעה בני נוער המקימים קבוצת כדורגל.
בסרט הטלוויזיה "מרכבה ירוקה" (2005) גילם פרידלנד את התפקיד הראשי של יאיר שעולה מרוסיה לאחר מות אמו, נעשה לתלמיד ישיבה ונחשב לעילוי.
אחרי שדודתו שולחת לו בתוך קופסה מכתבים שונים של אמו הוא מגלה שם צלב, מחליט לחקור את הנושא ומגלה שאינו יהודי.
הוא נקלע למצב בו אינו שייך לחברה הרוסית ומתייחסים אליו בזלזול בעולם הדתי, עקב כך הוא מחליט להתגייר בדרך משלו, שאינה אורתודוקסית.
על תפקידו בסרט היה פרידלנד מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל שנגחאי.
בתום שירותו הצבאי הלך ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב, פרידלנד סיים את לימודיו ב-2007 והיה במחזור האחרון שסיים את לימודיו בזמן חייו של נתיב.
בכיתתו למדו נילי רוגל ושמרית לוסטיג שמשחקות איתו בתיאטרון החאן.
בתום לימודיו, הציע לו מיכאל גורביץ', המנהל האמנותי של תיאטרון החאן שהיה מורו בניסן נתיב, להצטרף ללהקת השחקנים של תיאטרון החאן.
תפקידו הראשון היה כמונטאנו בהצגה "אותלו".
בין תפקידו הבולטים היה גילום דמותו של אמין, שאהיד במשפחה מוסלמית, שמחליט לנקום את מות שכניו, בהצגה "אדמה קדושה".
הוא שיחק את השד בהצגה "אהובת הדרקון", תפקיד עליו היה מועמד לפרס השחקן המבטיח בטקס פרסי האקדמיה לתיאטרון 2008. הוא הופיע בתפקיד הראשי בהצגה "תעלולי סקפן", שם גילם את דמותו של סקפן, משרת ממזר ותככן שעוזר לשני זוגות אוהבים להתחתן בניגוד לרצון אבותיהם.
על תפקידו זה היה פרידלנד מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה לתיאטרון של 2009. ההצגה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לקומדיה של השנה 2009. פרידלנד שיחק בתפקיד צ'יפ בסדרת האינטרנט "עד הבאזזר" (2011), לצידם של אסף בן-שמעון ורותם סלע.
במאי 2012 החל פרידלנד לשחק בתפקיד הראשי של שפינוזה במחזה "ירושלים החדשה" פרי עטו של דייוויד אייבס שעלה בחאן, בבימויו של סיני פתר.
משחק בסרטו של עמיר מנור "חיותה וברל" שמוקרן החל מספטמבר 2012 בבתי הקולנוע.
בנוסף להיותו שחקן, פרידלנד עוסק לפרנסתו בצילום פורטרטים, עיצוב וידאו לתיאטרון ובימוי.
שנה הצגה מחזאי תפקיד במאי מידע נוסף 1999 הדיבוק ש.
אנ-סקי חנן אריאל אפרים אשבל השתתפה גם בפסטיבל עכו 2001 נוימן אגדת חיילים מיכאל גורביץ' הילד עם הבלון אודי בן-משה זוכת פרס התיאטרון הישראלי להצגת הפרינג' של השנה 2002
שנה הצגה מחזאי תפקיד במאי 2014 סיפור ישן־חדש ג'סי אייזנברג דייוויד אבישי מילשטיין2015לא לשכוח לאהוב\ Love Hurtsאבישי מילשטייןאבישי מילשטיין2015אילוף הסוררתויליאם שייקספירגרומיואודי בן-משה
שנה הצגה מחזאי תפקיד במאי2016מוף ומוריסיענקלה יעקובסוןמוףארז שפריר זוכה פרס הבמה לילדים ונוער לשחקן הטוב ביותר
הוויטליזם הוא אוסף תאוריות המנסות להבין את טבע החיים כנובע מכוח חיוני המיוחד לאורגניזמים חיים ושונה מכל הכוחות האחרים המצויים מחוץ לחיים.
כוח זה קיים לכאורה כדי לשלוט בצורה והתפתחות האורגניזם וכדי ולכוון את פעילויותו.
תפיסה זו מקורה עוד מימי הפיזיקה של אריסטו, אולם עם התפתחות המדע המודרני, היא איבדה את יוקרתה בגלל ראיות והסברים לגבי האופן בו גורמים פיזיקליים וכימיים מסבירים את קיומם של תופעות ביולוגיות חיוניות.
הוויטליזם מזכיר במפורש עיקרון חיוני לחיים, אלמנט זה מכונה בשמות שונים כמו "אנרגיה", "ניצוץ חיוני", "כוח החיים" (נטבע על ידי אנרי ברגסון), "כוח חיוני", או "vis vitalis", ומשווים אותו לפעמים לנשמה.
במהלך המאה ה-18 וה-19 ביולוגים דנו בתאוריות של ויטליזם, בין אלו שחשו שהמכניקה הידועה של הפיזיקה תסביר בסופו של דבר את ההבדל בין חיים ללא-חיים, לבין ויטליסטים שטענו שאי אפשר לצמצם את תהליכי החיים להסבר מכניסטי.
ביולוגים ויטליסטים כמו יוהנס ריינקה הציעו השערות ניתנות לבדיקה שנועדו להראות חוסר התאמה עם הסברים מכניסטיים, אך הניסויים שלהם לא הצליחו לספק תמיכה לויטליזם.
ביולוגים מחשיבים כיום את הוויטליזם במובן זה ככזה שהופרך על ידי ראיות אמפיריות, ומכאן רואים בו או כתיאוריה מדעית מיושנת, או, מאז אמצע המאה ה-20, כפסאודו-מדע.
לוויטליזם יש היסטוריה ארוכה בפילוסופיות רפואיות: שיטות ריפוי מסורתיות רבות טוענות שמחלות שונות נובעות מחוסר איזון כלשהו בכוחות החיוניים.
דוגמה לתפיסה ויטאליסטית היא חקלאות ביודינמית או השדות מורפוגנטיים - טענה כי שדות מורפוגנטיים גורמים לדברים חיים לגדול או להתנהג בדפוסים שנקבעו על ידי יצורים שחיו קודם לכן.
הוגה הרעיון הבסיסי של הוויטליזם החדש היה הפילוסוף הצרפתי אנרי ברגסון.
הפילוסופיה של ברגסון דואלית, הוא רואה שני כוחות נאבקים זה בזה - מצד אחד כוח החיים (הוויטליזם) ומצד שני העולם החומרי.
בין מייסדי הנאו-ויטליזם תופס מקום חשוב האנס דריש הגרמני, שהדגיש מחדש את התכליתיות שבחיים, כמו האנטלכיה הקדומה, עליה דיבר אריסטו.
ויטלי ונדיקטוביץ' שצ'רבו (בבלארוסית: Віталь Венядзіктавіч Шчэрбo; נולד ב-13 בינואר 1972) הוא מתעמל בלארוסי-סובייטי בעבר, אלוף אולימפי (10 מדליות מהן 6 זהב ו-4 ארד), אלוף עולם (23 מדליות מהן 12 זהב, 7 כסף ו-4 ארד) ואלוף אירופה (16 מדליות מהן 9 זהב, 5 כסף ו-2 ארד).
שצ'רבו הוא המתעמל היחידי בהיסטוריה שזכה בכל 8 מדליות זהב האפשריות באליפויות העולם בהתעמלות.
באולימפיאדת ברצלונה היה שרבו לספורטאי שזכה במרב מדליות הזהב הרב ביותר ולמתעמל שזכה במרב מדליות זהב הרב ביותר במשחקים האולימפיים, באולימפיאדה אחת (6).
רק השחיינים האמריקאים מייקל פלפס ומארק ספיץ זכו ביותר מדליות זהב באולימפיאדה אחת (8 ו-7 בהתאמה).
הוא החל להתאמן בגיל 7.
באליפות אירופה בהתעמלות שנערכה בלוזאן, שווייץ בשנת 1990 זכה שרבו בשלוש מדליות זהב, בתרגיל קרקע בתרגיל על מתח ובתרגיל על סוס קפיצות קיבלך את הציון המושלם 10.0.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה, ארצות הברית בשנת 1991 זכה שרבו בחמש מדליות, 1 זהב,3 כסף ואחת ארד.
מדליית זהב בתרגיל טבעות, מדליות כסף בתחרות קרב-רב אחרי בן ארצו גריגורי מיסוטין, בתרגילים על סוס קפיצות ותרגיל קרקע ומדליית ארד בתרגיל על מתח.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בפריז, צרפת באפריל 1992 לא נערכו תחרויות הקבוצתיות ותחרויות קרב רב אישי ולמרות זאת זכה שרבו בשלוש מדליות, מהם 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב בתרגילים על סוס סמוכות ועל טבעות ומדליית כסף בתרגיל קרקע והגיע לאולימפיאדת ברצלונה (1992) בכושר מעולה.
במשחקים עצמם הוא זכה ב-6 מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית, בתחרות קרב-רב אישי לפני גרגורי מיסוטין וולרי בלנקי חבריו לנבחרת, בתרגילים על סוס סמוכות, על טבעות, על סוס קפיצות ועל מקבילים.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי בתרגיל קרקע ובמקום 11 בתרגיל על מתח.
לאחר האולימפיאדה התחתן שרבו עם אירינה ולזוג נולדה בת, כריסטינה.
עם זאת, החיים בבלארוס הפכו סוערים יותר ויותר, ובני משפחתו היו קורבן לעיתים קרובות.
דירתם נפרצה וכל כספם נגנב יחד עם חפצי ערך רבים ומזכרות מהאולימפיאדה.
למזלו המדליות היו שמורות ומוגנות בביתה של אמו.
מספר שבועות לאחר מכן שמעה רעייתו שברונים מתכוונים לחטוף את בתם התינוקת.
הזוג החליט לעזוב לפנסילבניה ארצות הברית.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בברמינגהאם, אנגליה בשנת 1993 זכה שרבו בארבע מדליות, מהן 3 זהב ואחת כסף.
מדליות זהב בתחרות קרב רב אישי ובתרגילים על מקבילים ובסוס קפיצות.
הייתה זו אליפות העולם המוצלחת ביותר שלו.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בבריזביין, אוסטרליה בשנת 1994 זכה שרבו בארבע מדליות, מהן 3 זהב ואחת ארד.
מדליית זהב בתרגילים על מתח, קרקע ועל סוס קפיצות.
מדליית ארד בתחרות קרב רב אישי.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בסבאה, דנמרק בשנת 1995 זכה שרבו בארבע מדליות, מהן 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב בתרגילים על מקבילים וקרקע, מדליית כסף בתחרות קרב רב אישי ומדליית ארד בתרגיל על סוס קפיצות.
בשנת 1996, אירינה רעייתו הייתה מעורבת בתאונת דרכים קשה, שבה החליקה מן הכביש והתנגשה בעץ.
היא סבלה משברים מרובים בצלעות, באגן והייתה נתונה בתרדמת.
הרופאים אמרו לבעלה שיש לה סיכוי קלוש לשרוד (1 ל-100).
שרבו סעד את אשתו בבית החולים מדי יום ביומו והפסיק את אימוניו.
הוא עלה במשקל כ-8 ק"ג והחל לשתות אלכוהול.
לאחר כחודש ימים, התעוררה אירינה מהתרדמת ועמדה על כך שבעלה יחדש את אימוניו למשחקים האולימפיים.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בסן חואן, פוארטו ריקו באפריל אותה שנה שוב לא נערכו תחרויות הקבוצתיות ותחרויות קרב רב אישי ולמרות זאת הוא זכה בשלוש מדליות, מהן 1 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליית זהב בתרגיל קרקע, מדליית כסף בתרגיל על מקבילים ומדליית ארד בתרגיל מתח.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוא זכה ב-4 מדליות ארד ולא הצליח להגן על תאריו.
מדליות ארד בתחרות קרב רב אישי, בתרגילים על סוס קפיצות, על מקבילים ועל מתח.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בתחרות הקבוצתית, במקום שביעי בתרגיל קרקע, במקום 30 בתרגיל על טבעות ובמקום 58 בתרגיל על סוס סמוכות.
בזמן שהתאמן לאליפות העולם השביעית שלו, שבר את ידו בתאונת אופנוע לפני כן ולא השתתף בסופו של דבר באליפות.
לאחר מכן, פרש סופית מספורט תחרותי.
כיום, חי ומתגורר שרבו עם משפחתו בלאס וגאס נבדה.
ויטלי קליצ'קו (באוקראינית: Віталій Володимирович Кличко; נולד ב-19 ביולי 1971) הוא פוליטיקאי אוקראיני, ראש עיריית קייב, ולשעבר אלוף העולם באגרוף.
קליצ'קו הוא מייסד מפלגת UDAR (הברית האוקראינית הדמוקרטית לרפורמה; ראשי התיבות באוקראינית הם משחק מילים על "מכת אגרוף") וחבר הפרלמנט האוקראיני.
מאז אוגוסט 2015 הוא יושב ראש מפלגת סולידריות.
בבחירות לראשות עיריית קייב שנערכו במאי 2014 הוא נבחר ברוב של 57%.
קליצ'קו נולד בבלובודסק שבקירגיזסטן לוולדימיר ולנדז'דה.
אביו היה יהודי בן לניצולת שואה, גנרל-מאיור בחיל האוויר הסובייטי, ולאחר מכן נספח צבאי במזרח גרמניה.
שנה אחר כך היה אביו מפקד היחידה האווירית שטיפלה באסון צ'רנוביל.
לאחר שעברו לאוקראינה, החל ויטלי להתאמן בקיקבוקס, במהרה הוא זכה באליפות עולם לחובבנים.
ב-1992 זכה באליפות אירופה ושנה אחר כך באליפות העולם.
ב-1996 נפצע ברגלו, כחלק מהטיפול נטל סטרואידים האסורים בספורט.
בעקבות זאת סולק מהמשלחת האוקראינית לאולימפיאדת אטלנטה.
אחיו וולודימיר זכה במדליית זהב באותה אולימפיאדה.
בשנת 2000 קיבל קליצ'קו את תואר הדוקטורט מאוניברסיטת קייב למדעי הטבע והספורט בנושא "טאלנטים וספונסרים בעולם הספורט".
בזכות כך זכה לכינוי "Dr.
Ironfist", כלומר, "ד"ר אגרוף הברזל".
קליצ'קו קבע שיא של 27 ניצחונות רצופים בנוקאאוט וזכה בתואר אלוף העולם מטעם ארגון האגרוף העולמי (WBO).
באפריל 2000 הפסיד לראשונה בחייו כמתאגרף, לכריס בירד האמריקני.
בהמשך זכה בתואר אלוף העולם מטעם התאחדות האגרוף העולמית (WBA) ובדצמבר 2003 בתואר מטעם מועצת האגרוף העולמית (WBC).
קליצ'קו הוא אחד מארבעת המתאגרפים היחידים שזכו בתואר אלוף העולם במשקל כבד שלוש פעמים, אחרי לנוקס לואיס, מוחמד עלי ואיוונדר הוליפילד.
ב-2004 פרצה באוקראינה "המהפכה הכתומה" בטענה לשחיתות וזיוף הבחירות על ידי ויקטור ינוקוביץ'.
בית המשפט פסק על בחירות חוזרות בהן ניצח המועמד הפרו מערבי, ויקטור יושצ'נקו, וקליצ'קו מונה ליועצו.
בשנת 2005 החל להיות מעורב פוליטית ופרש מעולם האגרוף בדצמבר 2013.
בבחירות לפרלמנט האוקראיני ב-2012 זכתה מפלגתו ב-40 מושבים.
מפלגת UDAR דוגלת במלחמה בשחיתות והיא פרו-אירופית.
היא הוקמה על ידי קליצ'קו ב-24 באפריל 2010, על בסיסה הפוליטי של מפלגת "European Capital" שהוקמה ב-2005. הוא כיהן בפרלמנט עד לשנת 2014. לקראת הבחירות באוקראינה הוא נפגש עם דמיטרו פירטש במהלכה סוכם שהוא יתמוך במועמדות של פטרו פורושנקו לנשיא אוקראינה ובעצמו התמודד לתפקיד של ראש עיריית קייב.
בעקבות זכייה בתפקיד עזב את הפרלמנט.
עם פרישתו מעולם האגרוף, קליצ'קו עמד במרכז הפגנות האופוזיציה נגד הנשיא ויקטור ינוקוביץ' והפך למזוהה עם המחאה.
תחילה התמודד עצמאית לנשיאות, אך לבסוף נתן את תמיכתו לפטרו פרושנקו.
במהומות שפרצו בתחילת דצמבר 2013 ליד ארמון הנשיאות בקייב, ניצל קליצ'קו את כוחו ומבנה גופו (כ-105 ק"ג, 2 מ' גובה) כדי להסיג את המפגינים לאחור למניעת עימות אלים בינם לבין כוחות הביטחון, והצליח לבסוף לשכנעם לחזור להמשך ההפגנות השקטות.
מאוחר יותר באותו חודש האשים התובע הכללי של משרד הפנים האוקראיני דווקא את שני האחים במעורבות בהכאת העיתונאית טטיאנה צ'רנובול, אירוע שהצית גל נוסף של מחאה ברחובות קייב.
העיתונאית הייתה מזוהה עם האופוזיציה ולחמה בשחיתות הממשל.
ב-24 בפברואר 2022, לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה, הצטרף קליצ'קו לכוחות הצבא האוקראיני.
קליצ'קו נשוי לנטליה אגורובה, ספורטאית ודוגמנית לשעבר.
הם הכירו בקייב והתחתנו ב-26 באפריל 1996. יש להם שלושה ילדים, יגור-דניאל, אליזבת-ויקטוריה ומקס (על שם אלוף העולם לשעבר במשקל כבד מקס שמלינג).
אחיו הצעיר של ויטלי, וולודימיר קליצ'קו, היה אלוף העולם באגרוף במשקל כבד, המוכר מטעם ארבע מתוך חמש התאחדויות האגרוף העיקריות בעולםIBO ,WBO ,IBF ,WBA.
האחים מעולם לא התמודדו זה נגד זה.
לשניהם תואר שלישי במדעי הספורט, שניהם חובבי שחמט, ושניהם דוברים ארבע שפות: רוסית, אוקראינית, גרמנית ואנגלית.
הן קליצ'קו והן אחיו וולודימיר הם חובבי שחמט.
ויטלי הוא חבר של אלוף העולם לשעבר בשחמט ולדימיר קראמניק.
קליצ'קו העיר כי "שחמט דומה לאגרוף.
אתה צריך לפתח אסטרטגיה, ואתה צריך לחשוב שניים או שלושה צעדים קדימה על מה שהיריב שלך עושה.
אבל מה ההבדל בין שחמט לאגרוף?
בשחמט אף אחד לא מומחה, אבל כולם משחקים.
באגרוף כולם מומחים, אבל אף אחד לא נלחם."
ויטלי אלכסנדרוביץ' דיאקוב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הבלם.
דיאקוב התחיל את צעדיו הראשונים בקריירה בעיר מולדתו קרסנודר.
בקיץ 2006 עבר ללוקומוטיב מוסקבה.
ויטלי לא זכה למקום בהרכב קבוצת הנוער ולכן באביב 2007 הושאל לסוצ'י 04 ושנה לאחר מכן לגובקין.
כאשר חזר ב-2009, התחיל ויטלי להתאמן עם ההרכב הראשון של לוקומוטיב, אך לא זכה להופעת בכורה בליגת העל.
ב-13 במרץ 2009 הופיע לראשונה במדי קבוצת הנוער של לוקומוטיב במשחק מול חימקי שנגמר 2:2, באותו משחק הוא הבקיע שער מפנדל.
בשנת 2010 דיאקוב שוב הושאל, הפעם על ידי הקבוצה השנייה של לוקומוטיב, שם רשם הופעת בכורה ב-18 באפריל נגד טורפדו ולדימיר (2:0).
את שערו הראשון במדי לוקומוטיב-2 כבש ב-5 בספטמבר נגד טקסטילשיק איוואנובו.
ב-2011, לאחר שחזר ללוקומוטיב, דיאקוב שוב ניסה להתחרות על מקום בהרכב הבוגרים אך ללא הצלחה.
עונת 2011 הפכה לעונה המוצלחת ביותר שלו בקבוצת נוער של לוקומוטיב, כאשר הוא זכה איתה באליפות וקיבל את תואר השחקן המצטיין בקבוצה.
במהלך העונה הוא הבקיע 9 שערים ב-27 משחקים ושיחק כקפטן הקבוצה.
בדצמבר 2011 ויטלי דיאקוב, דמיטרי פולוז ועוד כמה שחקנים החליטו לא להאריך את חוזם עם לוקומוטיב ועזבו את המועדון.
מאוחר יותר, נשיאת המועדון אולגה סמורודסקייה הודתה בכך שאינה מאמינה שדיאקוב והשאר יצליחו לממש את הפוטנציאל שלהם.
ערך הופעת בכורה במדי הצהובים-כחולים ב-27 באפריל בתיקו 1:1 מול טרק גרוזני.
בעונה האחרונה שלו בקבוצה הוא שיחק לצד חרבויה מיליץ'.
ב-14 ביולי 2017 חתם דיאקוב לשנתיים בסיוואספור.
ויטלי פרידזון הוא כדורסלן רוסי, המשחק בזניט סנקט פטרבורג ובנבחרת רוסיה.
משחק בעיקר בעמדת הקלע, אך יכול לשחק גם בעמדת הרכז.
פרידזון התחיל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 2001 עם הקבוצה הרוסית קרסניה קריליה סמרה, ושיחק שם עד סוף עונת 2003-04.
בעונת 2004-05 עבר פרידזון לחימקי מוסקבה.
עם חימקי, הוא זכה בגביע הרוסי בשנת 2007 ובאליפות הליגה המאוחדת של VTB בשנת 2011, באותה שנה הוא גם נבחר ל-MVP של הליגה.
שנה לאחר מכן בעונת 2011/2012, הוא זכה עם חימקי ביורוקאפ, מה שהרוויח לו ולקבוצתו מקום בעונת 2012/2013 של היורוליג לאחר שנת היעדרות מהמפעל.
בעונת 2012-13 הוא סיפק את ממוצע השיא שלו עם 11.4 נקודות ו-2.2 ריבאונדים למשחק ב-24 משחקי היורוליג שבהם השתתף.
למרות היכולת שלו, קבוצתו לא זכתה באף תואר בעונה זו.
ב-13 ביוני 2013, פרידזון חתם על חוזה לשנתיים עם אופציה לעונה שלישית בקבוצת הפאר הרוסית צסק"א מוסקבה.
בעונת היורוליג הראשונה שלו בצסק"א, הוא סיפק ממוצע של 7.5 נקודות, 1.5 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק ב-31 משחקים שבהם השתתף.
בעונת 2014-15, צסק"א הצליחה להגיע לשלב הפיינל פור ביורוליג בעונה הרביעית ברציפות, לאחר שהדיחה את פנאתינייקוס פעם שנייה ברציפות בשלב רבע הגמר לאחר ניצחון של 3-1. עם זאת, במשחק חצי הגמר מול אולימפיאקוס היא הפסידה למרות היותה פייבוריטית מוחלטת לניצחון על פי התקשורת.
בסופו של דבר צסק"א סיימה את העונה במקום השלישי לאחר ניצחון על פנרבחצ'ה.
פרידזון סיים את עונה זו עם ממוצע דומה לעונתו הקודמת עם 7.8 נקודות, 2.3 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק ב-23 המשחקים ששיחק ביורוליג.
פרידזון סיים את עונה זו בצסק"א עם זכייה באליפות הליגה המאוחדת של VTB לאחר שניצח את חימקי מוסקבה 3-0 בסדרת הגמר.
בעונת 2015-16, פרידזון זכה לראשונה ביורוליג עם צסק"א לאחר ניצחון בגמר על פנרבחצ'ה.
ב-16 ביוני 2016, הוא חתם עם חוזה מחודש עם הקבוצה לשנתיים נוספות עם אופציה לעונה שלישית.
ב-25 ביולי 2018, פרידזון עבר ללוקומוטיב קובאן וחתם על חוזה לשנתיים.
ב-18 ביולי 2020, פרידזון עבר לזניט לחוזה של שנה אחת.
ויטלי פרידזון משחק גם בנבחרת רוסיה בכדורסל, איתה זכה בשני מדליות ארד.
אחת באליפות אירופה בכדורסל 2011 והשנייה באולימפיאדת לונדון 2012.
ויטָליס דָאנוֹן היה סופר ומחנך יהודי-תוניסאי ממוצא טורקי.
ויטליס דאנון נולד בשנת 1897 באדירנה שבאימפריה העות'מאנית למשפחה ספרדית מסורתית.
אחד מקרובי משפחתו הוא המלומד ר' אברהם דאנון.
בילדותו למד בישיבותיהם של ר' נסים פאפו ור' יהודה קמחי.
בהמשך למד בבית הספר של כל ישראל חברים באדירנה והשלים את לימודיו בהצטיינות.
כמו תלמידים מצטיינים אחרים, הוא נשלח על ידי חברת כל ישראל חברים לפריז כדי להשתלם בהוראה בסמינר למורים של החברה בפריז (ENIO).
בעודו בפריז כתב מחקר בהדרכת פרופ' נחום סלושץ על אודות "השראת התנ"ך בכתבי ויקטור הוגו ודה ויניי".
לאחר שהשלים תעודת הוראה בשנת 1917, נשלח מטעם חברת כל ישראל חברים לנהל את בית ספרה בספאקס שבתוניסיה.
בשנת 1921 עבר לתוניס כדי לנהל את בית הספר היהודי חפציה, בית הספר היהודי הגדול בתוניסיה, שמנה 800 תלמידים.
את תפקיד זה מילא עד שנת 1927, ולאחר מכן חזר לספאקס.
במקביל לעבודתו בחינוך הקדיש מזמנו לכתיבה ספרותית.
בשנת 1926 פרסם רומן כללי קצר בשם Le Roman de Manoubia בכתב העת הפריזאי L'Ere Nouvelle.
הרומן זכה לביקורות חיוביות מצד סופרים צרפתים ועודד את דאנון להמשיך בכתיבה.
בימיו בתוניס קשר דאנון קשרים טובים עם העיתונאי והפעיל הציוני היהודי-תוניסאי הנרי מעארך (בנו של מסעוד מעארך), שקירב אותו לפעילות ציונית ועודד אותו לעסוק בכתיבתו בנושאים יהודיים.
בשנת 1929 חיבר בשיתוף עם הסופרים היהודים-תוניסאים רפאל לוי ("ריוול") וז'ק ויקטור לוי את הספר "החארה (=הרובע היהודי) מסַפֵּר" (La Hara conte) – אנתולוגיה של סיפורים קצרים מאת שלושת הסופרים על החיים ברובע היהודי בתוניס.
בשנת 1933 פרסם את ספרו "אהרן הרוכל" (Aron le colporteur), העוסק בסוחר יהודי זקן מתוניס שעבודתו דורשת ממנו לנדוד בין ההרים והעמקים של תוניסיה.
בשנת 1934 פרסם את ספרו השלישי, "אלוהים סָלַח" (Dieu a pardonné).
בשנת 1938 יצא לאור ספרו "נינֵט מרחוב החטא" (Ninette de la rue du Péché), המוצלח והמפורסם ביותר מבין ספריו.
גיבורת הספר, נינט, היא צעירה יהודייה קשת-יום החיה בסמוך לרחוב בתי הבושת של תוניס.
במונולוג המתארך לכל אורכו של הספר מתארת נינט באופן ציורי את חייה העגומים ברחוב.
מלבד כתיבה ספרותית, עסק דאנון בכתיבה עיתונאית לעיתונים יהודים וכלליים.
בשנים 1926-27 פרסם סדרת מאמרים בכתב העת היהודי-צרפתי L'Univers israélite על "החוק האישי היהודי" בתוניסיה.
יומן מסע שחיבר במהלך ביקור באי ג'רבה בשנת 1932 התפרסם בכתב העת הצרפתי "מנורה" וכן תורגם לגרמנית והתפרסם בכתבי עת יהודיים-גרמניים.
בשנת 1955 חיבר מחקר על מצבם הסוציאלי של מאה משפחות מהרובע היהודי הוותיק בספאקס ("Etude sociale sur cent familles juives de la Hara"), שהתפרסם בכתב העת "מחברת" של חברת כי"ח ויצא לאור בהוצאת המכון ללימודים גבוהים של תוניסיה.
בשנים 1955-56 חיבר ספר לימוד בן שלושה כרכים על ההיסטוריה היהודית בשם Petite Histories des Juifs לצורכי בתי הספר היהודיים בתוניס.
בשנת 1953 מונה דאנון למפקח של כלל בתי הספר של כי"ח בתוניסיה, תפקיד שאותו מילא עד פרישתו בשנת 1960. לאחר פרישתו היגר לצרפת, כמו חלק ניכר מיהודי תוניסיה, ושם נפטר בשנת 1969, בגיל 72.
ויטַלי דַרַסֵליַה (בגאורגית: ვიტალი დარასელია, ברוסית: Виталий Кухинович Дараселия; 9 באוקטובר 1957 - 13 בדצמבר 1982) היה כדורגלן גאורגי בתקופת ברית המועצות; הוא שיחק בעמדת קשר.
ויטליה דרסליה נולד בשנת 1957 בעיר אוצ'מצ'ירה שבחבל אבחזיה, כאשר גאורגיה הייתה חלק מברית המועצות; קבוצת הבוגרים הראשונה שבה שיחק היא אַמירַני אוֹצַ'מצ'ירֵה, ששיחקה אז בליגה מקומית של גאורגיה הסובייטית; דרסליה הופיע במדיה בעונות 1973 ו-1974.
בשנת 1975 דרסליה החל לשחק בדינמו טביליסי מליגת העל הסובייטית; בשנת 1976 הוא זכה עם הקבוצה בשתי מדליות ארד על מקום שלישי בשתי עונות האליפות הסובייטית, שנערכו באותה שנה; בשנת 1976 הקבוצה זכתה גם בגביע הסובייטי הראשון שלה.
מתוך ששת המשחקים של הנבחרת הסובייטית בשנים 1979-1978 במוקדמות אליפות אירופה 1980, דרסליה השתתף בשניים, שנערכו בשנת 1979; באותה שנה הוא זכה עם דינמו טביליסי בגביע ברית המועצות השני שלו; בנוסף, הוא שוב הוכר כשחקן השני בטיבו של עונת האליפות הסובייטית - בין אלה ששיחקו בעמדה שלו.
בשנים 1981-1980 דרסליה השתתף במשחקיה של דינמו טביליסי בגביע אירופה למחזיקות הגביע; ב-13 במאי 1981 הוא הבקיע את שער הניצחון במשחק הגמר מול קרל צייס ינה ממזרח גרמניה; שערו בדקה ה-86 קבע את התוצאה 1:2 לטובת "דינמו", שזכתה בגביע האירופי.
ויטלי דרסליה נהרג בדצמבר 1982 בתאונת דרכים; הוא נקבר בעיר הולדתו - אוצ'מצ'ירה; האצטדיון שבעיר נקרא על שמו.
דרסליה היה נשוי ואב לילד; אלמנתו התחתנה שנתיים אחרי האסון; בנו (אף הוא קרוי ויטלי דרסליה) הפך לכדורגלן.
בשנים 1997 - 2008 הוא שיחק כקשר בקבוצות: דינמו טביליסי, צסק"א קייב, ספרטק ולדיקווקז ובנבחרת גאורגיה.
מקום ראשון באליפות אירופה לנוער - 1976
מקום ראשון באליפות אירופה לנבחרות צעירות - 1980
נכלל ברשימת 11 המצטיינים של עונת האליפות הסובייטית: 1981
ויטלי פושקר (נולד ב-5 בינואר 1983), הוא אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה.
פושקר התאמן בהדרכתו של המאמן הלאומי לאוניד קאופמן בפנימיית המחוננים בווינגייט ושחה עבור קבוצת הפועל ירושלים.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 2001 קבע פושקר במשחה ל-50 מטר גב שיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 27.74 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 2002 זכה פושקר במדליית ארד, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.90 שניות, אחרי איתן אורבך ממכבי קריית ביאליק (26.98 שניות) ועידו פיינברג מבני הרצליה (27.72 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 25.44 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 2003 סיים פושקר במקום רביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.23 שניות, במאית איטי ממדליית ארד.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 2004 זכה פושקר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.62 שניות, לפני עופר פינקלר הפועל ירושלים (23.77 שניות) ושי לבנת מכבי חיפה (23.99 שניות) ובמשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 24.98 שניות.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-17 שנערכו בווינגייט ביולי 2005 זכה פושקר במדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 2007 זכה פושקר במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.20 שניות, אחרי אלון מנדל מהפועל עמק חפר (24.87 שניות) ונדב כוכבי ממכבי קריית אונו (25.04 שניות).