tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מישורים קטנים ומקוטעים ניתן למצוא גם לאורך החוף של המפרץ הפרסי, מצר הורמוז, ומפרץ עומאן.
אקלימה של איראן הוא בעיקר יבש או יבש למחצה, ולמרות זאת קיים מזג אוויר חצי טרופי לאורך חופי הים הכספי.
החורף האיראני מתון יחסית, ואילו הקיץ לח וחם.
בדרום מזרחה של איראן נמצא מדבר לוט.
זהו מדבר מלח שחלקים נרחבים ממנו מכוסים באבני בזלת ובלבה שחורה שנפלטו מהר געש שהיה פעיל בעבר, ועקב כך חום השמש נקלט בהן וגורם לכך שהטמפרטורה הממוצעת שם היא כ-50 מעלות, מה שגורם להיעדר חיים מוחלט במדבר זה, הכולל היעדר בקטריות (אזור א-ביוטי).
האוכלוסייה באיראן עומדת על סך של 92.8 מיליון בני אדם.
בערים טהראן, תבריז, משהד, אספהאן וכרג' מספר התושבים גבוה ממיליון.
תוחלת החיים עומדת על כ-75 שנים בממוצע.
שיעור הפריון עומד על 1.66 ילדים לאישה.
ההתפלגות האתנית במדינה גבוהה, וקיימות בה כ-80 קבוצות אתניות השונות זו מזו אך דומות מבחינה תרבותית.
מספר התושבים המדויק וההתפלגות האתנית אינם ברורים.
בגלל ההתפלגות האתנית קיימות כמה עשרות שפות מדוברות.
השפה הרשמית היא השפה הפרסית.
כ-25 אחוז מתושבי המדינה הם דוברי אזרית ועוד כ-10 אחוז הם כורדים.
למעלה מ-99% מהאיראנים הם מוסלמים: כ-94% משתייכים לזרם השיעי התריסרי (הדת הרשמית במדינה), ועוד כ-5% משתייכים לזרם הסוני – רובם כורדים.
המיעוטים הדתיים הלא-מוסלמים הם בהאים, מנדעים, יארסאנים, זורואסטרים, יהודים ונוצרים.
שלושת המיעוטים האחרונים הם מיעוטים רשמיים במדינה, ועל כן שמורים להם מושבים בפרלמנט.
בתחילת שנות המאה ה־20, החלה נמדדת התרחבותה של מגמת שוליים של עזיבת האסלאם, בעיקר בקרב הדור הצעיר, בין אם לדתות אחרות או עזיבת הדת באופן כללי.
עד המאה ה-7 לספירה נהנו היהודים משלטונות נוחים יחסית, וקיימו קשרים רוחניים וכלכליים עם היישוב היהודי המתחדש בארץ ישראל ועם היישוב היהודי בבבל.
יהודי איראן סרו למרותם של ראש הגולה בבבל ושל מרכזי התורה בסורא, נהרדעא ופומבדיתא, שפרחו תחת השושלת הפרתית.
בשנת 225, עם הכיבוש הסאסאני, התחזק מעמדם של כוהני דת זרתוסטרא, ומצבן של הקהילות היהודיות התערער.
הן סבלו מגזירות ורדיפות, ורבים מתו על קידוש השם.
בשנת 651, עם השתלטות הערבים המוסלמים קיבלו היהודים מעמד ד'ימי תמורת מס גולגולת.
על פי דת האסלאם, "עמי הספר", כלומר היהודים והנוצרים רשאים לשמור על אמונתם תחת שלטון מוסלמי.
ב-1221, עם כיבוש המונגולים בהנהגת ג'ינג'יס חאן, נהרגו יהודים רבים במסגרת מסע ההרס שערכו המונגולים בזמן כיבושיהם.
במאה ה-16, כאשר האסלאם השיעי השתלט על איראן, הוטלו הגבלות וחוקים מגבילים רבים על לא-מוסלמים, וגל מעשי קנאות עבר בחלק מהזמן על קהילות ישראל בפרס.
בימי שושלת קג'אר (1796–1925) היו תקופות של דו-קיום ויחסי שלום לצד תקופות של מעשי ביזה ועוינות כלפי יהודים בקהילות תבריז, משהד וטהראן.
משנות ה-60 של המאה ה-19 החלו קשרים בין המוסדות היהודיים באירופה לבין יהודי איראן, ובתקופת העלייה הראשונה החלה במקביל גם עלייה יהודית מאיראן לארץ ישראל.
לאחר עליית שושלת המלוכה האחרונה בפרס (שושלת פהלווי), זכו יהודי איראן לאמנציפציה מלאה.
בתחילת המאה ה-20 החלה בקהילה היהודית התעניינות ערה בציונות, ואף פורסמו מספר ספרים ציוניים בשפה הפרסית.
ערב הקמת מדינת ישראל היו כ-100,000 יהודים באיראן וכ-20,000 יהודים פרסיים בארץ ישראל.
לאחר הקמת מדינת ישראל עלו ארצה למעלה מ-70,000 מיהודי איראן.
יהודים רבים נוספים עברו להתגורר בצפון-אמריקה ובמערב אירופה.
מאז המהפכה האסלאמית, התערער מצבה של הקהילה היהודית באיראן, אף שהיא זוכה לרוב לאוטונומיה תרבותית.
נכון ל-2025 יש באיראן 9,000 יהודים, ואיראן היא האוכלוסייה היהודית השנייה בגודלה במזרח התיכון אחרי ישראל.
הרב הראשי של יהודי איראן הוא יהודה גראמי, ונציג היהודים בפרלמנט האיראני הוא הומיון שמח.
העיר מלאייר הייתה העיר השנייה בכמות היהודים שבמדינה.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-2011 נספרו כ-8,700 יהודים באיראן, הקהילה היהודית הגדולה ביותר במזרח התיכון מחוץ לישראל.
איקרית היה כפר ערבי נוצרי בגליל המערבי, שתושביו גורשו ממנו במלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור אליו לאחריה.
באזור איקרית הייתה התיישבות קדומה עוד מהתקופה הכנענית.
הכפר היה אחד מ-19 הכפרים שנכבשו על ידי פרעה תחותמס השלישי.
בתקופת המשנה והתלמוד נמצא במקום היישוב היהודי יוקרת, בו חי ופעל האמורא רבי יוסי דמן יוקרת.
הכפר חרב לאחר התקופה הצלבנית, ויושב מחדש במאה ה-16. תושבי הכפר היו נוצרים קתולים, ועסקו בעיקר בחקלאות.
לפי סקר הכפרים משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-490 נפשות.
שטח הכפר עמד על 24,722 דונם עד מלחמת העצמאות.
ב-31 באוקטובר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נכנס צה"ל לאיקרית במסגרת מבצע חירם ללא קרב.
לאחר שבוע דרש צה"ל מהתושבים להתפנות מבתיהם, וזאת במסגרת החלטת הצבא לפנות רצועה ברוחב של 5–15 ק"מ בצד הישראלי של הגבול עם לבנון מכל הכפרים הערביים שנמצאו בה.
נציגי הצבא וגורמים פוליטיים ישראלים התחייבו בפני תושבי איקרית כי יוכלו לחזור לכפרם תוך פרק זמן של שבועיים.
חלק מתושבי איקרית עברו ללבנון, אך רובם הועברו בנובמבר 1948 דרומה במשאיות של צה"ל לכפר ראמה, המרוחק מכפרם.
לאחר תקופה קצרה, ביקשו התושבים מהצבא לממש את הבטחתו, אבל הצבא סירב והתחילה סחבת.
סמוך לשטח שבו שכן הכפר הוקמו המושבים היהודיים שומרה, אבן מנחם וגורן והיישוב גורנות הגליל.
חלק מאדמות הכפר הוכרזו כשמורת טבע ועל חלקים אחרים נסללו כבישים.
כיום האדמה בסטטוס של אדמה מופקעת ובחזקת מינהל מקרקעי ישראל.
ב-1951 החלו העקורים במאבק משפטי שמטרתו מימוש ההבטחה להתיר להם לשוב לכפרם, בג"ץ פסק לטובת שני הכפרים ודרש מהממשלה להחזיר אותם לבתיהם, אך בסוף אותה שנה הרס צה"ל את מבני הכפר.
בשנת 1962 דווח שחלק קטן מעקורי איקרית הגיעו להסדר עם המדינה שעל פיו קיבלו בין 4,000–5,000 לירות פיצויים ועברו לגור בחיפה או בתרשיחא.
במשך השנים הוקמו ועדות שרים והתושבים ניהלו משא ומתן עם כל ממשלות ישראל לדורותיה.
בשנת 1992 מינה ראש הממשלה יצחק רבין את שר המשפטים דאז, דוד ליבאי לראשות ועדה.
הוועדה פרסמה את המלצותיה בפני הממשלה בשנת 1995 והן היו בעד החזרת תושבי שני הכפרים לחלק מאדמותיהם.
הוועדה אף המליצה לממשלה להשתתף בהוצאות הקמת ובניית הכפרים מחדש ולפצות את התושבים על התקופה שחלפה מאז.
לאחר מכן התושבים הגישו הסתייגויות לגבי ההצעות אך הממשלה לא דנה איתם בנושא.
בנובמבר 1995 נרצח ראש הממשלה יצחק רבין, וממשלות הימין סירבו לאמץ את ההמלצות של ועדת השרים.
לאורך כל השנים חלק מהעקורים דואגים לתחזק את בית העלמין של הכפר ואת כנסייתו, שנותרה על תילה למרות הרס בתי הכפר, וממשיכים בשימור הקשר עם אדמות משפחותיהם ובמאבק המשפטי למען השיבה.
בשלהי שנות השבעים של המאה ה-20, חזרו התושבים לקבור את יקיריהם בבית העלמין של איקרית, מסורת שנמשכת עד היום.
תושבי הכפר איקרית גרים בשלושה ריכוזים; חיפה, ראמה וכפר יאסיף.
הקהילה ממשיכה לקיים חיי קהילה למרות הפיזור הגאוגרפי: בכנסיית הכפר נערכת תפילה בכל שבת ראשונה של החודש, בחגים ובמועדים, וצאצאי הכפר מקיימים את החתונות של בני הקהילה בכנסייה, וכך גם ההטבלות של התינוקות.
חלק נוסף מהפעילות של התושבים הוא הקייטנה השנתית שהפכה למסורת מזה 18 שנים.
בקיץ 2012, חלק מצעירי הכפר (כ-20 במספרם) החליטו להישאר לאחר תום הקייטנה ולנהל את חייהם מהשטח של הכפר כחלק מהמאבק המתמשך.
ההיסטוריה של איראן המודרנית במאה ה-20 נסובה בעיקר סביב מאמצי השאה באיראן להחזיק בשלטון מול גורמים פנימיים ומעצמות חיצוניות.
משטר השאה באיראן הסתיים בשנת 1979 בעקבות המהפכה האיראנית, אשר הובילה לכינון שלטון איסלאמי במדינה.
ב-1905 התרחשה התקוממות לאומנית כנגד השאה.
השאה לא הופל, אך ההתקוממות הביאה לכינון חוקה מוגבלת ב-1906. חוקה זו שינתה את צורת הממשל במדינה למלוכה חוקתית.
מושב הפרלמנט האיראני (מג'לס) הראשון כונס ב-7 באוקטובר 1906. לאחר מות השאה מוסאפד בתחילת ינואר 1907, עלה לשלטון בנו, מחמד עלי שאה קטר, והלה פיזר בדצמבר 1907 את הפרלמנט וביטל את החוקה בטענה שהיא נוגדת את ההלכה האיסלאמית.
במאי 1909 הצליחו הליברלים הלאומיים להכריח את מחמד עלי להשיב את החוקה, למנות ממשלה של ליברלים ולערוך בחירות חדשות לפרלמנט.
ביולי 1909 כינסו הליברלים אספה פוליטית - הם הדיחו את מחמד עלי, המליכו תחתיו את בנו בן ה-11 ומסרו את הנהגת המדינה באופן זמני בידי העוצר, אסעד אל מולכ.
מחמד עלי לא השלים עם הדחתו, וביולי 1911 חזר בראש תומכיו ובחסות רוסית, אך הוא לא הצליח לגבור על הממשלה הליברלית ועל הכוחות העירוניים ונאלץ לברוח.
המעורבות באזור הייתה נושא לוויכוח בין בריטניה לרוסיה.
ב-1907 הן חתמו על הסכם ביניהן שחילק את האזור לתחומי השפעה.
בסוף 1911 פלשה רוסיה לצפון פרס כדי להגן על אזרחיה באזור.
ב-1908 התגלה נפט במדינה, דבר שהייתה לו השפעה רבה על עתידה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שהו באיראן כוחות בריטים ורוסים, אך איראן עצמה תפסה עמדה נייטרלית במלחמה.
בשנים 1917–1919 שרר רעב גדול באיראן שיחד עם מחלות הביא למותם של כשני מיליון איש.
ב-1919 ניסתה בריטניה לייסד ארץ חסות באיראן באמצעות ההסכם האנגלו-איראני, וכוחה גבר לאחר הנסיגה הסובייטית ב-1921. באותה שנה העלתה הפיכה צבאית לשלטון את רזא ח'אן, קצין איראני בבריגדת הקוזאקים הפרסים, בהתחלה כדיקטטור ולאחר מכן כשאה בשושלת הפהלווית החדשה (בשנת 1925).
ח'אן שלט במדינה במשך כמעט 16 שנה, כשהוא מייסד את השושלת הפהלווית, מונע מהבריטים לשלוט במדינה, וגורם לפיתוח, מודרניזציה של איראן וחילון הפוליטיקה האיראנית.
כתוצאה מכך, החל הממשל המרכז להפעיל את סמכותו על השבטים המתגוררים במדינה ולשלוט במחוזות איראן.
בזמן מלחמת העולם השנייה איראן הייתה חוליה חשובה בקו האספקה של בעלות הברית לכלי נשק לברית המועצות.
באוגוסט 1941 אירעה הפלישה הבריטית - סובייטית לאיראן במהלכה פלשו כוחות בריטים וסובייטיים לאיראן, על מנת להבטיח את נאמנותה לבעלות הברית ולמנוע נפילתה בידי מדינות הציר, לטובתן נטה השאה רזא.
בספטמבר התפטר השאה רזה לטובת בנו מוחמד רזא שאה פהלווי אשר שלט באיראן עד המהפכה האיראנית, בשנת 1979.
בוועידת טהראן ב-1943 נוסחה הצהרת טהראן שהעניקה עצמאות וגבולות ברורים לאיראן לאחר המלחמה, אך כאשר המלחמה הסתיימה כוחות סובייטיים שישבו בצפון מערב איראן סירבו לסגת, ואף תמכו במרד שהביא למשטרים פרו־סובייטיים קצרי־ימים באזורים הצפוניים של אזרבייג'ן וכורדיסטן בסוף 1945.
הכוחות הסובייטיים לא נסוגו מאיראן עצמה עד מאי 1946, לאחר שהובטחו להם ויתורים בתחום הנפט.
הרפובליקות הסובייטיות בצפון נפלו לאחר זמן קצר, והסכמי הוויתורים בנושא הנפט לא בוצעו מעולם.
"כמה מהממשלות בארצות הברית התערבו באופן ישיר בעניינים הפנימיים של המדינה, החל מההפיכה שהונדסה בידי ה-CIA ב-1953 על מנת להפיל את ראש הממשלה מוהמד מוסאדק ולהחזיר את השאה מוחמד רזה פאהלבי מגלות קצרה ברומא, ועד לבגידה האמריקאית בשאה ב-1978".
בתחילה היו תקוות שאיראן תוכל להיות למלוכה חוקתית.
השאה החדש והצעיר מוחמד רזא שאה פהלווי לא התערב רבות בתחילת שלטונו בענייני הממשלה ואיפשר לפרלמנט להחזיק בהרבה מהכוח במדינה.
בשנים הראשונות לשלטונו אמנם נערכו בחירות אך אלו לא היה דמוקרטיות ולוו בשחיתות פוליטית רבה.
הפרלמנט נעשה לא יציב, ומ-1947 ועד 1951 היו באיראן שישה ראשי ממשלה שונים.
ב-1951 ראש הממשלה מוחמד מוסאדק, לאומן מיליטריסט, הכריח את הפרלמנט להלאים את תעשיית הנפט הבריטית, במצב שנודע כמשבר אבדאן.
למרות לחץ בריטי, כולל אמברגו כלכלי שגרם לקשיים אמיתיים, ההלאמה המשיכה.
מוסאדק הוכרח לפנות את מקומו לזמן קצר ב-1952 אך חזר תוך זמן קצר והכריח את השאה לברוח.
ההנחה הייתה כי מוסאדק יכריז על רפובליקה, אך מספר ימים מאוחר יותר השאה חזר ושוב הכריח את מוסדך לפרוש ב-19 באוגוסט בעזרת תמיכה אמריקנית של ה-CIA.
מוסדך נעצר ומונה ראש ממשלה חדש.
בתמורה לתמיכה אמריקנית השאה הסכים ב-1954 לאפשר לקונסורציום של חברות בריטיות (40%), אמריקאיות (40%), צרפתיות (6%), והולנדיות (14%) להפעיל את מערכות הנפט האיראניות למשך 25 השנים הבאות, כשהרווחים חולקו ביניהן, לאיראן לא הייתה שליטה במערכות הנפט ולא זכתה לרווחים.
בשנות ה-50 המאוחרות ובשנות ה-60 הייתה חזרה ליציבות.
ב-1957 החוק הצבאי הסתיים לאחר 16 שנה, ואיראן התקרבה למערב, כשהיא מצטרפת לברית בגדאד ומקבלת סיוע צבאי וכלכלי מארצות הברית.
הממשלה האיראנית החלה בתוכנית רחבה של רפורמות למודרניזציה של המדינה, כשהחשובה שבהן היא שינוי מערכת הקרקעות המעין־פיאודלית שהייתה קיימת.
אך הרפורמות לא שיפרו באופן משמעותי את התנאים הכלכליים והמדיניות הליברלית הפרו־מערבית לא מצאה חן בפני קבוצות אסלאמיות ואלו, בסיוע אנשי דת החלו להתנגד למשטר.
מאמצע שנות ה-60 המצב נעשה פחות ופחות יציב, עם עלייתם של קבוצות כמו המוג'הדין-א-חלק (MEK).
ב-1961, איראן החלה בסדרה של רפורמות כלכליות, חברתיות ואדמיניסטרטיביות שנודעה כמהפכה הלבנה של השאה.
גרעינה של התוכנית הזו היה רפורמה קרקעית.
מודרניזציה וגידול כלכלי התקדמו בשיעורי שיא, כשהם נתמכים בידי מאגרי הנפט העצומים של איראן, השלישיים בגודלם בעולם.
הנשיא חסן עלי מנצור נרצח ב-1965 וכוחות ביטחון הפנים של השאה, הסאוואכ, נעשו פעילים הרבה יותר.
מוערך, כי בערך 13,000 אנשים אשר נחשדו כמתנגדי השאה נהרגו על ידי סאוואכ בתקופה זו, ושאלפים נוספים נעצרו ועונו.
אנשי הדת האסלאמיים, כשבראשם האייתוללה רוחאללה ח'ומייני (שהוגלה ב-1964), נעשו קולניים יותר ויותר.
גם ביחסים הבינלאומיים של איראן חלה נפילה משמעותית, בעיקר הודות למחלוקת על השליטה במפרץ שט אל-ערב, שהסכם מ-1937 העניק לעיראק.
לאחר מספר עימותים באפריל 1969, איראן ביטלה את החוזה מ-1937, ודרשה משא ומתן מחודש.
איראן הגדילה מאוד את תקציב הביטחון שלה, ובתחילת שנות ה-70 היא הייתה הכוח הצבאי החזק באזור.
בנובמבר 1971, כוחות איראניים תפסו שלושה איים במוצא המפרץ הפרסי, בתגובה לגירוש של אלפי איראנים על ידי עיראק.
באמצע 1973, השאה השיב את תעשיית הנפט לשליטה לאומית.
לאחר מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973, איראן לא הצטרפה לאמברגו הנפט הערבי נגד המערב וישראל.
במקום זה היא השתמשה במצב על מנת להעלות את מחיר הנפט, והשתמשה בכסף לקדם את הרפורמות שהחל השאה.
בתחילת שנות ה-70, ארגון מוג'הדין-א-חלק רצח אנשי צבא אמריקאים ואזרחים אמריקאים שהיו מעורבים בחוזים צבאיים, על מנת להחליש את המשטר ולהסיר את ההשפעה הזרה.
מחלוקת גבולות בין איראן לעיראק יושבה על ידי חתימה על הסכם אלג'יר, ב-6 במרץ 1975, אולם השיפורים הכלכליים עזרו רק לחלק קטן מהאוכלוסייה, ואף גרמו לניכור של רוב האוכלוסייה, דבר שהביא בסופו של דבר למחאה דתית רחבה בשנות ה-70 המאוחרות.
הייתה התנגדות דתית ופוליטית רחבה לשלטונו של השאה ולתוכניותיו – ובמיוחד לסאוואכ, שירות הביטחון והמודיעין.
משטר צבאי הוכרז בספטמבר 1978 בכל הערים המרכזיות אך השאה הכיר בהצטמצמות בסיס כוחו וברח מאיראן ב-16 בינואר 1979.
לאחר תקופה של תחרות פנימית על עתידה של איראן, ניצחה קואליציה שהובלה על ידי האייתולה ח'ומייני שתמך באיראן כמדינה תיאוקרטית.
ב-1 בפברואר 1979, חומייני חזר מצרפת (לאחר 15 שנים בצרפת, טורקיה, ועיראק) וחולל במדינה מהפכה אשר הביא להפלת שלטון השאה ב-11 בפברואר ומינויו של ח'ומייני למנהיג העליון באיראן.
הממשלה החדשה הייתה שמרנית ביותר.
היא הלאימה את התעשייה והשיבה את המסורות האסלאמיות בתרבות ובחוק.
ההשפעה המערבית נאסרה, והאליטה הפרו־מערבית מיהרה להצטרף לשאה הגולה.
היו מאבקים בין הפלגים הדתיים השונים, ודיכוי חריף נעשה דבר שבשגרה.
כשהם נתמכים בידי מוג'הדין-א-חלק, סטודנטים איראניים מיליטנטיים תפסו את השגרירות האמריקאית בטהראן ב-4 בנובמבר 1979, וכך החל משבר בני הערובה באיראן.
ממשל קרטר ניתק קשרים דיפלומטיים והטיל סנקציות על איראן ב-7 באפריל 1980. מאוחר יותר באותו חודש ניסה לחלץ את אנשי השגרירות, אולם משימת קומנדו לשחרור החטופים בוטלה ב-25 באפריל לאחר שבעיות מכניות קרקעו מסוקי הצלה ושמונה חיילים אמריקאים נהרגו בהתנגשות אווירית.
ב-24 במאי בית הדין הבין-לאומי קרא לשחרורם של החטופים.
לבסוף, החטופים שוחררו ביום הראשון לכהונתו של רונלד רייגן, ב-20 בינואר 1981.
ב-22 בספטמבר 1980 פלשה עיראק לאיראן ופרצה מלחמת איראן–עיראק.
ארצות הברית מכרה באותה תקופה נשק לאיראנים כחלק מפרשת איראן-קונטראס.
באותו זמן סיפקה ארצות הברית לעיראקים נשק וטכנולוגיה על מנת להשיג שוויון במלחמה.
איראן הסכימה לבסוף להחלטה 598 של האו"ם ב-1988, וסיימה את המלחמה.
במהלך המלחמה נהרגו כ-1.5 מיליון איש.
ביוני 1981 המוג'הדין-א-חלק פוצץ את המשרדים הראשיים של מפלגת הרפובליקה האסלאמית ואת משרד הנשיא, והרג 70 פקידים איראניים בכירים, כולל האייתוללה מוחמד בהשתי (שופט עליון ושני לח'ומייני), מוחמד עלי רג'אי (נשיא), ומוחמד ג'באד בהונאר (ראש ממשלה).
לאחר מותו של האייתוללה חומייני ב-3 ביוני 1989, מועצת המומחים – גוף נבחר של אנשי דת – בחרו את הנשיא היוצא של הרפובליקה, עלי ח'אמנאי, ליורשו כמנהיג דתי לאומי, והמעבר נעשה באופן חלק.
באוגוסט 1989, אכבר האשמי רפסנג'אני, יו"ר המג'לס (הפרלמנט האיראני), נבחר לנשיא ברוב מוחץ.
בזמן מלחמת המפרץ (1991), המדינה הייתה נייטרלית יחסית, כשהיא מגבילה את פעילותה לגינוי של ארצות הברית ואיפשרה לכלי טיס ופליטים עיראקיים להיכנס למדינה.
הנשיא ראפסנג'ני נבחר שוב ב-1993 ברוב צנוע יותר; משקיפים מערביים מסוימים חושבים, כי שיעור הבוחרים הנמוך יחסית היה תגובה למצב הכלכלי הגרוע.
דבר זה הוביל את המדינה לקרע מסוכן בין הממשלה ששואפת לרפורמה וליברליזציה מתונה, לבין אנשי הדת שהם עדיין שמרניים מאוד.
קרע זה הגיע לשיא ביולי 1999, כאשר מחאות מסיביות נגד הממשלה פרצו ברחובות טהראן.
ההתפרעויות נמשכו מעל לשבוע, לפני שהמשטרה וכוחות פרו־ממשלתיים הצליחו לפזר את ההמונים.
חתאמי נבחר שוב ביוני 2001, אך הניסיונות שלו לרפורמה נחסמו פעם אחר פעם בידי מועצת השומרים הדתית.
ב-2005 נבחר לנשיאות מחמוד אחמדינז'אד, לאחר שניצח בסיבוב השני את רפסנג'אני.
מאז היבחרו התבטא בקיצוניות רבה, ובין השאר קרא להשמדת ישראל והביע ספק בהתרחשות השואה.
בשנת 2006 פתחו נשים מתנועת זכויות האישה באיראן במיזם מיליון החתימות במטרה לאסוף מיליון חתימות תמיכה בשינוי חוקי האפליה המונהגים במדינתם.
הפעילים המרכזיים במיזם הותקפו ונכלאו, ובעקבות כך הוארך יעד איסוף החתימות.
המיזם זכה להכרה בינלאומית רחבה, והמיזם ופעיליו זכו בפרסים על ידי כתבי-עת בולטים, ארגוני זכויות אדם, וארגונים פרו-דמוקרטיים.
בשנת 2022 החלו דיווחים על הרעלות המוניות של תלמידות בית ספר באיראן.
לפי השלטונות הסיבה הייתה פסיכולוגית ולא הרעלה של ממש.
הגרעין האיראני במוקד הדיפלומטיה העולמית
בתחילת המאה ה-21 החלו לחצים דיפלומטיים על איראן, בעיקר במטרה להניע אותה מפיתוח נשק גרעיני.
בשנת 2008 הטיל האו"ם סנקציות על איראן במתכונת מרוככות.
בבחירות לנשיאות של שנת 2009 נבחר בשנית מחמוד אחמדינז'אד, שניצח את יריבו מיר-חוסיין מוסאווי, באופן שרבים ממתנגדי אחמדינזא'ד חשדו שקשור לזיוף תוצאות הבחירות.
על רקע ניצחונו המוטל בספק, פרצה באיראן לאחר הבחירות תנועת המהפכה הירוקה, והוקמה תנועת האופוזיציה הקשורה אליה, הדרך הירוקה לתקווה.
לאורך המחצית הראשונה של העשור השני של המאה ה-21, הוגברו הסקציות בהדרגה.
בשנת 2012 חתם נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, על סנקציות נגד בנקים שסוחרים עם איראן או נמצאים בקשרים עסקיים עם הבנק המרכזי של איראן.
במקביל הודיע האיחוד האירופי על הטלת סנקציות קשות על איראן: במסגרת החרם לא ייחתמו חוזים חדשים עם איראן לייבוא נפט ל-27 מדינות האיחוד האירופי, והמדינות גם יפסיקו לרכוש מוצרים פטרוכימיים מאיראן.
בנוסף, יוקפאו נכסים של הבנק המרכזי של איראן.
לאחר שנודע על הטלת הסנקציות צנח המטבע של איראן בצורה חדה.
חודש לאחר מכן חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה על צו המורה להקפיא את כל נכסי ממשלת איראן המוחזקים בארצות הברית, בהם נכסי הבנק המרכזי של איראן.
בהמשך 2012 ניתקה גם האגודה העולמית לתקשורת פיננסית בין בנקאית את קשריה עם כל הבנקים האיראניים, ומחלקת האוצר של ארצות הברית הטילה עיצומים על חברות ואישים הקשורים למשמרות המהפכה האסלאמית.
ב-31 ביולי 2012 הודיע אובמה על הוספת סנקציות נגד בנקים בסין ובעיראק החשודים בסיוע לאיראן לעקיפת הסנקציות הכלכליות הבינלאומיות שהוטלו עליה.
ב-15 באוקטובר 2012 הגביר האיחוד האירופי את הסנקציות על איראן, והטיל איסור גורף על העברות פיננסיות לאיראן, מלבד כאלו המיועדות לרכישת מזון ותרופות ולסיוע הומניטרי.
בבחירות לנשיאות איראן, שהתקיימו ב-14 ביוני 2013, ניצח חסן רוחאני שהבטיח בקמפיין הבחירות שלו שיפעל כנגד הסנקציות.
זמן קצר לאחר היבחרו, ב-24 בנובמבר 2013 הודיעו שרי החוץ של שש המעצמות - ארצות הברית, בריטניה, צרפת, רוסיה, סין וגרמניה - כי הצליחו להגיע להסכם הביניים עם איראן בנוגע לתוכנית הגרעין שלה.
הנשיא אובמה אמר כי ההסכם קוטע את דרכה של איראן לעבר פיתוח פצצה.
ב-14 ביולי 2015 חתמה איראן מול מדינות ה-P5+1 על הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, על פיו הסכימה איראן להסיר את מאגר האורניום המועשר בדרגה בינונית שלה, לצמצם את מאגר האורניום המועשר בדרגה נמוכה שלה בכ-98 אחוזים, ולהפחית בשני שלישים את כמות הצנטריפוגות שברשותה למשך 15 שנים לפחות.
למשך עשור וחצי ממועד תחילת ההסכם, היא תעשיר אורניום רק עד לרמה של 3.67%, וכן לא תבנה מתקני העשרה או כורי מים כבדים למשך תקופה זאת.
פעילות העשרת האורניום תוגבל למתקן בודד בו ייעשה שימוש בצנטריפוגות מן הדור הישן בלבד.
מתקנים אחרים יומרו על מנת למנוע סיכוני הפצה.
על מנת לפקח שאיראן נענית להסכם ולוודא זאת, לסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) תהיה גישה קבועה לכל מתקני הגרעין האיראניים.
בתמורה להיענות מאומתת להתחייבויותיה, תזכה איראן במסגרת ההסכם להקלות בסנקציות מצד ארצות הברית, האיחוד האירופי ומועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
למרות ההסכם, איראן לא הצליחה להתאושש, ובדצמבר 2017 החלה סדרה של הפגנות מחאה באיראן, על רקע האינפלציה הקשה במדינה, אחוזי האבטלה הגבוהים, וכן גם בגלל השחיתות השלטונית והמעורבות בסכסוכים אזוריים במזרח התיכון.
הפגנות אלו התאפיינו בקריאות נדירות "מוות לרוחאני".
בסרטונים שפורסמו ברשתות החברתיות נראו שוטרים משתמשים בזרנוקי מים ובגז מדמיע כדי לפזר את המפגינים.
בתקופה זו, החלה לתפוס תאוצה באיראן, דרך הרשתות החברתיות, גם מחאת החיג'אב, שיצאה נגד החוק המחייב נשים באיראן ללבוש חיג'אב.
במסגרת המחאה נשים איראניות רבות הצטלמו ללא חיג'אב, ושיתפו את התמונות ברשתות החברתיות.
ב-8 במאי 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על פרישת ארצו מהסכם הגרעין ועל חידוש הסנקציות על איראן.
לאחר חידוש הסנקציות החל סבב הפגנות נוסף, על רקע המצב הכלכלי הקשה והשפעת הסנקציות האמריקאיות.
הפעם קראו ההפגנות לממשל לחדול מהמעורבות של המדינה במקומות אחרים וכן להפלת נשיא איראן חסן רוחאני.
הממשל האיראני דיכא את ההפגנות בכוח.
איראקלי לַאבּדזֶה (בגאורגית: ირაკლი ლაბაძე; נולד ב-9 ביוני 1981 בטביליסי, גאורגיה) טניסאי גאורגי מקצועני בעבר.
באליפות וימבלדון לנוער שנערכה בשנת 1998 הוא הגיע למשחק הגמר שבו הפסיד לרוג'ר פדרר משווייץ בשתי מערכות (6-4, 6-4).
הוא זכה ב-1999 באליפות צרפת הפתוחה לזוגות.
החל להשתתף בסבב המקצועני בשנת 1998, ובמהלך הקריירה זכה בפרסים מצטברים של מעל מיליון דולר.
הוא זכה ב-9 סבבי ה-ATP צ'לנג'ר.
שני הישגיו המשמעותיים היו העפלה לסיבוב הרביעי באליפות וימבלדון 2006 (בו הפסיד לרפאל נדאל שהגיע לגמר) והעפלה לחצי הגמר בטורניר באינדיאן וולס מאסטרס ב-2006.
איראקלי אוֹכּרוּאשווילי (בגאורגית: ირაკლი ოქრუაშვილი) (נולד ב-6 בנובמבר 1973) הוא פוליטיקאי גאורגי שכיהן במספר עמדות מפתח בממשלתו של הנשיא מיכאיל סאקשווילי, ובכללן כהונה כשר ההגנה של גאורגיה מדצמבר 2004 ועד להדחתו בנובמבר 2006.
בספטמבר 2007 הכריז על הקמתה של מפלגת אופוזיציה בראשותו, התנועה לאיחוד גאורגיה.
ב-27 בספטמבר 2007, נעצר אוכרואשווילי במטה מפלגתו באשמת שחיתות, הלבנת הון ושימוש לרעה בתפקיד.
אוכרואשווילי נולד בצחינוואלי שבגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה).
את חוק לימודיו סיים באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי בפקולטה ליחסים בינלאומיים ולמשפט בינלאומי.
עם תום לימודיו בטביליסי עבד כפרקליט שותף במשרד עורכי דין.
בשנת 1998 נבחר כחבר האגודה הבינלאומי לעורכי דין צעירים בלונדון.
שנה לאחר מכן ייסד והוביל חברת עורכי דין בשם "אוכרואשווילי ושות'".
מדצמבר 2000 ועד ספטמבר 2001 כיהן אוכרואשווילי כסגן שר המשפטים דאז מיכאיל סאקשווילי.
הוא הצטרף למפלגתו של סאקשווילי, התנועה הלאומית המאוחדת, ונבחר ביוני 2002 כחבר מועצת העיר טביליסי.
בנובמבר אותה שנה הוא נבחר ליושב ראש המועצה.
לאחר מהפכת הוורדים בנובמבר 2003, מונה אוכרואשווילי להיות מושל מחוז כארתלי הפנימית, מחוז הולדתו, שבתחומו נמצאת דרום אוסטיה הבדלנית.
בתקופת שלטונו נקט באמצעים קשים למיגור השוחד וההברחות במחוז.
בינואר 2004 מינה אותו סאקשווילי לתובע הכללי של גאורגיה, תפקיד בו כיהן עד לחודש מאי של אותה שנה, אז מינה אותו סאקשווילי לשר הפנים של גאורגיה.
בדצמבר אותה שנה העביר אותו סאקשווילי לכהן כשר ההגנה של גאורגיה.
בתקופת כהונתו כשר ההגנה, התפרסם אוכרואשווילי כמי שתמך בקו תקיף כלפי הבדלנים של דרום אוסטיה, ובכללם פעולה צבאית.
הוא עצמו ניצל מירי על מסוקו בדרום אוסטיה.
ב-12 בספטמבר 2006, מינה אותו סאקשווילי לאחראי מטעם הנשיא לקידום היין הגאורגי באירופה, זאת בעקבות החרם הרוסי על היין הגאורגי.
ב-16 באוקטובר אותה שנה, עמד אוכרואשווילי במרכזה של שערורייה, כאשר העיתון הרוסי ורסיה טען כי אמר בריאיון לעיתון כי "רוסיה תפסיד אם הוויכוח בין שתי המדינות יסלים למלחמה מזוינת".
למחרת יצאה הודעה ממשרד ההגנה הגאורגי המכחישה כי אוכרואשווילי אמר את הדברים.
כתבי העיתון מצידם עמדו בשלהם וטענו כי העתק של הראיון המוקלט מצוי בידם.
ב-10 בנובמבר 2006 העביר סאקשווילי את אוכרואשווילי לכהן כשר לפיתוח כלכלי של גאורגיה, כאשר הוא הוחלף בתפקיד על ידי הצעיר בן ה-28, דוד קזרשווילי.
אוכרואשווילי התפטר מתפקידו לאחר שבוע, ב-17 בנובמבר של אותה שנה.
ב-25 בספטמבר 2007 הכריז אוכרואשווילי על ייסודה של תנועת אופוזיציה חדשה בגאורגיה, התנועה לאיחוד גאורגיה, והעביר ביקורת על תפקודו של הנשיא מיכאיל סאקשווילי.
הוא האשים את סאקשווילי בשחיתות, אי-כשירות לביצוע תפקידו ובהפרת זכויות האדם.
הוא עורר עניין חדש במותו של זורב ז'וואניה, כשעורר ספק בנקודת המבט של החקירה הרשמית בנושא.
הוא האשים את סאקשווילי באופן אישי בתכנון ניסיון הרצח של איש עסקים היהודי-גאורגי-רוסי, בדרי פטרקצישווילי.
האשמות אלה כונו על ידי השגריר גאורגיה בישראל, לאשה ז'ווניה, שלמד עם אוכרואשווילי באוניברסיטה, "שקרים בפנטזיונר עם שאיפות פוליטיות מוגזמות, שמתנהלת נגדו חקירה על הדברים שביצע כשכיהן כשר הגנה".
הפרזנטציות לגבי המפלגה החדשה, שתוכננה על ידי אוכרואשווילי, לוו במחלוקות ואי-סדרים כספיים סביב המשרד החדש של המפלגה, ומאסרו של מיכאיל כארלי, חבר קרוב של אוכרואשווילי, ומושל כארתלי הפנימית, באשמת קבלת שוחד.
ב-27 בספטמבר 2007 נעצר אוכרואשווילי באשמת סחיטה, הלבנת הון ושימוש לרעה בתפקיד שר ההגנה של גאורגיה.
יום לאחר מכן, ב-28 בספטמבר, ארגנו מספר מפלגות אופוזיציה בגאורגיה מפגן תמיכה המוני שקט מול הפרלמנט של גאורגיה בטביליסי.
באותו יום חשף משרד התובע הכללי של גאורגיה הודאה מצולמת בקלטת וידאו, על פיה הואשם בקשת רחבה של האשמות הכוללות מתן-שוחד, סחיטה, רשלנות בתקופת כהונתו כשר ההגנה של גאורגיה.
בקלטת הווידאו חזר בו אוכרואשווילי מהאשמותיו כלפי הנשיא הגאורגי.
בעקבות הודאתו שוחרר אוכרואשווילי, ב-8 באוקטובר, בערבות של 10 מיליון לארי.
לדבריו, האשמותיו כלפי סאקשווילי היו שקריות ומטרתן הייתה לזכות ברווח פוליטי לעצמו ולבדרי פטרקצישווילי, ולערער את מעמדו של סאקשווילי.
מספר מנהיגי אופוזיציה טענו כי הודאתו של אוכרואשווילי ניתנה תחת לחץ.
למרות זאת הכריז אוכרואשוולי כי החליט לשתף פעולה עם החקירה במטרה להרגיע את המצב.
כיוון ששיתף פעולה עם החקירה והודה באשמה ניתנה האפשרות לאוכרואשווילי לצאת מגאורגיה כשהוא משאיר כביטחון איגרות חוב בשווי 6 מיליון דולר.
הסיבה בגללה ניתנה לו האפשרות לצאת מגאורגיה הייתה סיבה בריאותית.
ב-5 בנובמבר 2007 הפתיע אוכרואשווילי כשהופיע בערוץ הגאורגי אימדי והצהיר כי בתקופת שהותו בכלא הוכרח לחזור בו מהאשמותיו כנגד הנשיא הגאורגי.
מכל מקום, התובע הכללי של גאורגיה דחה את האשמותיו של אוכרואשווילי, כאשר חבר בכיר בפרלמנט של גאורגיה, תיאר את אוכרואשווילי כ"כלי בידי פטרקצישווילי, איל-ההון היהודי-גאורגי שתמך כספית בעצרת האופוזיציה כנגד הממשלה הגאורגית.
סאקשווילי הורה על מצב חירום של 15 יום האוסר על שידור דיווחי חדשות מלבד בטלוויזיה וברדיו הציבוריים.
הפעולה הביאה לביקורת בינלאומית שאילצה את סאקשווילי להכריז על בחירות בינואר 2008. אוכרואשווילי נמלט לגרמניה, ובתאריך 27 בנובמבר 2007 נעצר בבית מלון בברלין.
איראקלי גֶפֶּרידזֶה (בגאורגית: ირაკლი გეფერიძე, ברוסית: Ираклий Геннадович Геперидзе; נולד ב-14 בפברואר 1987), הוא כדורגלן רוסי ממוצא גאורגי המשחק בעמדת החלוץ.
גפרידזה נולד באבחזיה שבגאורגיה הסובייטית, ובהיותו בגיל 11 עבר יחד עם הוריו לרוסיה, שם גם קיבל את דרכונו הרוסי.
הוא החל את הקריירה שלו כנער צעיר בספרטק ניז'ני נובגורוד בליגה השנייה ברוסיה.
לאחר שסיים בה את עונה 6/2005, בהיותו בגיל 19,ביחד עם מריו יוריץ' הוא עבר לספרטק נלצ'יק ושיחק עימה בליגת העל הרוסית בה שיחק עד שעבר, בתחילת 2007, לטורפדו מוסקבה שירדה באותה שנה לליגה השנייה ברוסיה, ובה שיחק עימה עד ליוני של אותה.
בינואר 2008 הוא החל לשחק במכבי פתח תקווה.
לאחר חצי עונה לא מרשימה בפתח תקווה הוא עבר לשחק בהפועל חיפה, כבש במדיה 11 שערי ליגה ועלה איתה לליגת העל.
בשנת 2010 חזר לליגה הלאומית בישראל ושיחק במכבי הרצליה.
בקיץ 2011 חזר לרוסיה, ושיחק לתקופה קצרה בקבוצת המילואים של לוקומוטיב מוסקבה.
איראן משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לונדון (1948).
היא השתתפה בכל האולימפיאדות, למעט אולימפיאדת מוסקבה (1980), אליה לא הוזמנה בידי הוועד האולימפי הבינלאומי, ואולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), אותה החרימה מסיבות פוליטיות, וללא קשר לחרם הסובייטי על אותם משחקים.
איראן לא אירחה מעולם את המשחקים האולימפיים.
טהראן הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים ב-1984, עוד מימי השאה, ב-1977, אך פרשה בעקבות המהומות במדינה שנודעו בהמשך כמהפכה האסלאמית.
הספורטאים האיראנים זכו ב-88 מדליות, מהן 27 מדליות זהב.
הענף המעוטר ביותר הוא היאבקות בו זכו הספורטאים האיראנים ב-55 מדליות, מהן 13 מדליות זהב.
אחריו ענף הרמת משקולות עם 20 מדליות, מהן 9 מדליות זהב, ומדורגת במקום החמישי בטבלת המדליות של כל הזמנים בענף.
בענף הטאקוונדו צברו הספורטאים 10 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, ואיראן מדורגת במקום השלישי בטבלת המדליות של כל הזמנים לאחר קוריאה הדרומית וסין.
כבר באולימפיאדת פריז (1900) השתתף ספורטאי פרסי אחד, הסייף פריידון מלכּום, אך הדבר לא היה כחלק ממשלחת פרסית רשמית.
באולימפיאדת לונדון (1948) השתתפה משלחת בת 36 ספורטאים.
מרים המשקולות ג'עפר סלמאסי, שזכה במדליית ארד, היה לספורטאי האיראני הראשון שזוכה במדליה אולימפית.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה המשלחת האיראנית ב-7 מדליות.
המתאבקים זכו בחמש מהן (נאסר גיבה-צ'י וע'ולאם-רזא תח'תי במדליות כסף, ומחמוד מולא קאסמי, ג'האנבח'ת תופיק ועבדאללה מוג'תאבווי במדליות ארד), ומרימי המשקולות בשתיים (מחמוד נאמג'ו במדליית כסף ועלי מירזאי במדליית ארד).
באולימפיאדת מלבורן (1956) שיפר ע'ולאם-רזא תח'תי את הישגו, והיה לספורטאי האיראני הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית.
בעקבותיו, זכה מתאבק נוסף במדליית זהב אולימפית, אמאם-עלי חביבי, ושני מתאבקים נוספים, מוחמד-עלי חוג'סתה-פּור ומהדי יעקובי, זכו במדליות כסף.
במדליה השלישית, מדליית ארד, זכה מרים המשקולות מחמוד נאמג'ו.
באולימפיאדת רומא (1960) איבד רזא תח'תי את תוארו, וזכה במדליית כסף.
שני מתאבקים נוספים, אבראהים סייף-פּור ומוחמד פזיראי, זכו במדליית ארד, ובמדליית ארד נוספת זכה מרים המשקולות אסמאעיל עלמח'אה.
באולימפיאדת טוקיו (1964) ירדו הישגי המשלחת האיראנית לשתי מדליות ארד, בהן זכו המתאבקים עלי אכבר חידרי ומוחמד עלי סנעת-כאראן.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) השתפרו הישגי המשלחת האיראנית, שצברה חמש מדליות.
המתאבק עבדאללה מווחד ארדבילי זכה במדליית זהב, ואבו טאלב טאלבי ושמס א-דין סייד-עבאסי זכו במדליות ארד.
מוחמד נסירי היה האיראני הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית בהרמת משקולות, ומרים משקולות נוסף, פרוויז ג'לאייר, זכה במדליית כסף.
באולימפיאדת מינכן (1972) איבד נסירי את תוארו, וזכה במדליית כסף.
המתאבק רחים עליאבאדי זכה אף הוא במדליית כסף, ואבראהים ג'וואדי זכה במדליית ארד.
המשלחת האיראנית הגדולה ביותר הייתה באולימפיאדת מונטריאול (1976), והשתתפו בה 86 ספורטאים.
דווקא באולימפיאדה זו היו הישגיה של המשלחת דלים יחסית: המתאבק מנסור מרזגאר זכה במדליית כסף ומרים המשקולות מוחמד נסירי זכה במדליה אולימפית שלישית ברציפות, מדליית ארד.
נבחרת הכדורגל שהשתתפה במשחקים אלה, העפילה לשלב רבע הגמר, בו הודחה בידי נבחרת ברית המועצות.
לאחר שנעדרה משתי אולימפיאדות, שבה איראן והשתתפה באולימפיאדת סיאול (1988).
ספורטאי איראני אחד זכה במשחקים אלה במדליית כסף, המתאבק עסכרי מוחמדיאן.
גם באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה מוחמדיאן במדליית כסף, ושני מתאבקים נוספים, האחים רסול ואמיר רזא ח'אדם, זכו כל אחד במדליית ארד.
באולימפיאדת אטלנטה שיפר רסול ח'אדם את הישגו, וזכה במדליית זהב, הראשונה בה זכה ספורטאי איראני מזה 28 שנים.
אחיו, אמיר רזא, זכה במדליית ארד שנייה ברציפות, ומתאבק שלישי, עבאס ג'דידי, זכה במדליית כסף.
שתי האולימפיאדות הראשונות במאה ה-21 היו מוצלחות מאוד מבחינת המשלחת האיראנית.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה המשלחת האיראנית בארבע מדליות, בהן מספר שיא של שלוש מדליות זהב: מרימי המשקולות חוסיין תוואכולי וחוסיין רזאזאדה והמתאבק עלירזא דבּיר.
לוחם הטאקוונדו האדי סאעי זכה במדליית ארד, והיה לאיראני הראשון שזוכה במדליה אולימפית בענף זה.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכו האיראנים בשש מדליות, שתיים מכל סוג.
מרים המשקולות חוסיין רזאזאדה שמר על תוארו וזכה במדליית זהב שנייה ברציפות.
האדי סאעי שיפר את הישגו מסידני, וזכה במדליית זהב.
לוחם טאקוונדו נוסף, יוסף כראמי, זכה במדליית ארד.
המתאבקים עלירזא רזאי ומסעוד מוסטפא-ג'וכּאר זכו במדליות כסף ועלירזא חיידרי זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) חלה נסיגה בהישגי האיראנים, והם צברו שתי מדליות בלבד.
האדי סאעי שמר על תוארו בטאקוונדו והמתאבק מוראד מוחמדי זכה במדליית ארד.
אולימפיאדת לונדון (2012) הייתה האולימפיאדה המוצלחת בתולדות המשלחת האיראנית, עם 13 מדליות, מהן 5 מדליות זהב.
שש מהמדליות הושגו בידי מתאבקים: חמיד סוריאן, אומיד נורוזי וקאסם רזאי זכו במדליות זהב, סאדק גודארזי זכה במדליית כסף, ואחסאן לֵשְכַּרי וכומאיל קאסמי זכו במדליות ארד.
מרימי המשקולות האיראנים זכו בחמש מדליות.
בהדאד סלימי זכה במדליית זהב וכך גם סעיד מוחמדפור (שסיים חמישי וב-2016 שודרג לזהב בעקבות הרשעת מתחריו באימרוץ) נוואב נאסירשלאל, סג'אד אנושירוואני וכיאנוש רוסתמי זכו במדליות כסף.
זורק הדיסקוס אחסן חדאדי זכה במדליית כסף, שהייתה המדליה הראשונה בהיסטוריה בה זוכה אתלט איראני.
במדליה האחרונה, מדליית כסף, זכה לוחם הטאקוונדו מוחמד בכרי מועתמד.
ספורטאים איראנים נוספים שרשמו הישגים נאים בלונדון כוללים את המתאגרף אחסאן רוזבהאני (מקום חמישי), המתאבק רזא יזדני (מקום חמישי), הקלעית אלחה אחמדי (מקום שישי), לוחם הטאקוונדו יוסף כרמי (מקום שביעי) והמתאבקים מסעוד איסמאעילפור ובשיר בבג'אנזאדה (מקום שביעי).
גם אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הייתה מוצלחת עבור האירנים, עם 8 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
שני מרימי משקולות איראנים זכו במדליות זהב.
כיאנוש רוסתמי שיפר את הישגו מלונדון, ואף קבע שיא עולם חדש בקטגוריית המשקל של עד 85 ק"ג - 396 ק"ג.
מרים המשקולות השני שזכה במדליית זהב היה סוחרב מוראדי.
בנוסף, סיים מוחמד רזה ברארי במקום השישי, ועלי האשמי סיים במקום השביעי.
המתאבקים האיראנים צברו חמש מדליות: חסן יזדאני זכה במדליית זהב, כומייל קאסמי שיפר את הישגו מלונדון וזכה במדליית כסף, ובמדליות ארד זכו חסן רחימי, סעיד עבדוואלי וקאסם רזאי, שאיבד את תוארו מלונדון.
שני מתאבקים נוספים סיימו במקום השביעי, עלירזא כרימי וחביבוללה אחלקי.
במדליה השמינית, מדליית ארד, זכתה לוחמת הטאקוונדו כימיא עליזאדה זנוזי, שהייתה לאישה האיראנית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית.
ספורטאים איראנים נוספים שבלטו בריו דה ז'ניירו כללו את הסייף מוז'טאבה עבדיני שסיים במקום הרביעי בחרב, הקלעיות אלהה אחמדי (מקום השישי בירי ברובה אוויר) ונג'מה חדמאתי (מקום השמיני בירי בשלושה מצבים) ונבחרת הגברים בכדורעף שהעפילה לשלב רבע הגמר, בו הפסידה לאיטליה.
הקשתת זהרא נעמתי, המרותקת לכיסא גלגלים וזכתה ב, השתתפה גם במשחקים אלה, ונשאה את הדגל האיראני בטקס הפתיחה של המשחקים.
היא הקשתית הראשונה אשר זכתה להשתתף בשתי התחרויות הללו באותה שנה מאז שנת 1996.
חמיד סג'אדי השתתף באולימפיאדת השנייה שלו ורץ למרחק 10,000 מ'.
בשנת 2021 הוא מונה לשר הספורט.
אולימפיאדת החורף הראשונה בה השתתפה איראן הייתה אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956).
מאז השתתפה לסירוגין ב-9 אולימפיאדות חורף נוספות, בין 1964 ל-1976 ומאז 1998. האיראנים השתתפו בשני ענפים בלבד, סקי אלפיני וסקי למרחקים, ולא זכו להישגים כלשהם.
מאז המהפכה האיראנית ב-1979 (ובפועל, מאז שבה איראן להשתתף במשחקים האולימפיים באולימפיאדת סיאול ב-1988), נמנעים ספורטאיה ממפגש עם ספורטאים ישראלים.
באולימפיאדת אתונה (2004) הוגרל הג'ודוקא אראש מיר-אסמאעילי להתמודד בסיבוב הראשון מול אודי וקס.
מיר-אסמאעילי, שזכה לפני כן באליפות העולם והיה אחד המועמדים הבולטים לזכייה במדליה, נפסל לאחר שהתברר כי הוא מעל המשקל המותר.
עקב כך עלו סברות כי מיר-אסמאעילי עלה במשקלו בכוונה תחילה, כדי להימנע ממפגש עם הישראלי.
סברות אלה התחזקו לאחר שמיר-אסמאעילי עצמו טען כי למרות אימוניו הממושכים העדיף להימנע ממפגש עם הישראלי, לאות הזדהות עם סבלו של העם הפלסטיני.
לאחר המשחקים העניקה לו ממשלת איראן סכום של 125,000 דולרים, בדומה לספורטאים האחרים שזכו במדליית זהב.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008), נעדר השחיין מוחמד עלי-רזאי ממשחה המוקדמות ל-100 מטרים בסגנון חזה, בו השתתף גם תום בארי.
גורמים במשלחת האיראנית טענו כי עלי-רזאי חלה.
יחד עם זאת, באותה אולימפיאדה, שיחקה נבחרת הכדורסל של איראן מול נבחרת רוסיה, אותה אימן הישראלי דייוויד בלאט.
לקראת אולימפיאדת לונדון (2012) הודיע ראש המשלחת האיראנית כי הספורטאים האיראנים יתחרו מול הישראלים אם יעמוד הדבר על הפרק, אך לאחר מכן הודיעו באיראן כי דבריו הוצאו מהקשרם והם לא יהיו מוכנים להתמודד נגד ישראל..
בפועל, ההצהרה כלל לא נדרשה לעמוד למבחן המציאות, שכן ספורטאים ישראלים ואיראנים לא הוגרלו להתמודד זה מול זה במשחקים.
איראקלי אלאסַניָה (בגאורגית: ირაკლი ალასანია; נולד ב-21 בדצמבר 1973) הוא פוליטיקאי ודיפלומט גאורגי, המכהן מה-25 באוקטובר 2012 כשר ההגנה של גאורגיה.
הוא כיהן כשגריר גאורגיה באו"ם מספטמבר 2006 ועד להתפטרותו בדצמבר 2008. הוא כיהן, בין היתר, גם כראש הממשלה הגולה של אבחזיה, ועוזר נשיא גאורגיה לשיחות הגאורגיות-אבחזיות.
ב-4 בדצמבר 2008 הודיע אלאסניה על התפטרותו מתפקיד השגריר, והקים מפלגת אופוזיציה למיכאיל סאקשווילי.
בבחירות לרשויות המקומיות בגאורגיה, שנערכו במאי 2010, התמודד אלאסניה על ראשות עיריית טביליסי וזכה במקום השני עם19% מהקולות בלבד (גיגי אוגולאווה, ראש העירייה המכהן זכה ב-55% מהקולות).
אלאסניה נולד בבתומי שבאג'ריה אסס"ר.
אביו, ממיה אלאסניה, מפקד בכוחות ביטחון הפנים של גאורגיה, נהרג ב-27 בספטמבר 1993 יחד עם פוליטיקאים גאורגים אחרים במהלך טבח סוחומי, על ידי בדלנים אבחזים.
בשנת 1995 סיים אלאסניה את לימודיו באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי עם תואר במשפט בינלאומי.
במקביל למד, בין השנים 1994-1996, באקדמיה לביטחון של גאורגיה.
בין השנים 1994-1998 עבד במשרד לביטחון לאומי של גאורגיה, ובאוקטובר 2001 הועבר למשרד החוץ של גאורגיה.
בין השנים 2002-2004 הוא כיהן כסגן השר לביטחון לאומי של גאורגיה, וממרץ 2004 ועד יולי באותה שנה כיהן כסגן שר ההגנה של גאורגיה.
במהלך כהונתו הוא הועבר לתפקיד עוזר למזכיר מועצת הביטחון הלאומית של גאורגיה.
ב-28 בספטמבר 2004 מינה הנשיא מיכאיל סאקשווילי את אלאסניה ליושב ראש הממשלה הגולה של אבחזיה, שמושבה בטביליסי.
ב-15 בפברואר 2005 מינה אותו לעוזר הנשיא לשיחות השלום הגאורגיות-אבחזיות.
הבדלנים האבחזים התנגדו בתחילה לשבת מול אלאסניה, אולם מאוחר יותר נתרצו, בלחץ כוח המשקיפים של האו"ם.
בתקופה זו הצליח אלאסניה לבסס קשרים טובים עם הפוליטיקאים האבחזים והיה הגורם המניע בחידוש ועדת התיאום הגאורגית-אבחזית, ועדה שהביאה, במרץ 2006, לשיחות ישירות בין שני הצדדים.
באותו חודש הוא מונה לנציג הקבוע של גאורגיה באו"ם.
ההחלטה על מינויו עוררה ביקורת שטענה כי הוצאת אלאסניה מהמשא ומתן הגאורגי-אבחזי תעכב את המומנטום החיובי שהושג זה לא מכבר בתהליך.
מכל מקום, אלאסניה התפטר מתפקידו כשליח מיוחד של נשיא גאורגיה לענייני אבחזיה.
בתפקידו הוא ערך, ב-12 במאי 2008, ביקור פתע, שלא פורסם ברובו, בסוחומי.
הביקור הניב מבוי סתום בשיחות בין גאורגיה לאבחזיה, והביא להגברת המתיחות בין גאורגיה לרוסיה ואבחזיה.
בתחילת הפלישה הרוסית לגאורגיה דחה אלאסניה את הצעת השלום הרוסית, ובמהלך ישיבת חירום של מועצת הביטחון האשים את רוסיה בכך שטיוטת ההחלטה היא חד-צדדית בתמיכתה בבדלנים, היא חלק מסכסוך בן מאות שנים בין רוסיה לגאורגיה, העילה במקרה זה, לדבריו, היא פרישת החבלים אבחזיה ודרום אוסטיה.
בשניהם, רוסיה הציבה כוחות צבא, לכאורה כחלק מ"כוח שלום".
אֵיקְרִיפְּטִיט (בכתיב לטיני: Eucryptite) הוא מינרל נזוסיליקטי המכיל ליתיום ואלומיניום, השייך לקבוצת הפנאקיט, קבוצת מינרלים במבנה דומה הקרויה על שם המינרל פנאקיט.
נוסחת המבנה הכימי של איקריפטיט היא LiAlSiO4.
לאיקריפטיט יש סימטריה טריגונלית, אחד המינרלים הסילקטיים הבודדים בעלי סימטריה זו, הנפוצה יותר במינרל קרבונטיים.
לאיקריפטיט יש סימטריה זהה למינרל הירוק דיופטאז ולמינרלים וילמיט ופנאקיט השייכים גם הם לקבוצת הפנאקיט.
האיקריפטיט מופיע בטבע בדרך כלל במקבצים גרגריים או חסרי צורה ולעיתים רחוקות כגבישים משושים פריזמתיים קצרים המקווקווים לאורכם המסתיימים במעוינון, כשבמקרים קיצונים יכול הגביש לגדול לאורך של 3 ס"מ, הנשברים בצורת קונכייה.
הקשיות של המינרל בינונית, 6.5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 2.67.
מקדם השבירה הממוצע של האיקריפטיט הוא 1.57. גבישי האיקריפטיט הם לפעמים שקופים לחלוטין וחסרי צבע, אבל בדרך כלל הם מופיעים בגוון לבן או חום.
דגימות המינרל הם פלואורסצנטיות בגוון אדום-מגנטה או כתום בקרינת על-סגול באורכי גל קצרים.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1880 באתר מחצבת פילו (Fillow Quarry או גם מחצבת ברנצ'וויל) שהחלה לפעול ב-1876 סמוך לברנצ'וויל (Branchville כיום רובע בעיר רידג'פילד Ridgefield) במחוז פיירפילד (Fairfield) במדינת קונטיקט שבארצות הברית.
את השם למינרל נתנו המינרלוגים האמריקנים ג'ורג' בראש (George J.
Brush) ואדוארד סולסברי דיינה (Edward S.
Dana), ומקורו ביוונית "מוסתר היטב", רמז להופעתו כשהוא משובץ באלביט.
קיימים בטבע שני פולימורפים של איקריפטיט.
אלפא-איקריפטיט (α-eucryptite) איקריפטיט במבנה של קבוצת הפנאקיט (חבורת סימטריות מרחבית ) והוא האיקריפטיט שנתגלה לראשונה.
בטא-איקריפטיט (β-eucryptite) פלדשפטואיד שצורתו נגזרת מצורת הקוורץ.
סוג זה של איקריפטיט מצוי בפגמטיטים יחד עם טורמלין, ספודומן ואלקלי פלדספר.
זהו סוג האיקריפטיט המצוי בביקיטה שבזימבבווה והמשמש מקור להפקת ליתיום.
בחום שמעל ל-500 מעלות עובר הבטא-איקריפטיט לצורת האלפא-איקריפטיט.
בנוסף הצליחו במעבדה ליצור באופן מלאכותי פולימורף נוסף המכונה אפסילון-איקפריטיט (ε-eucryptite) על ידי הפעלת לחץ בתחום שבין 0.83 ל-1.12 פסקל בטמפרטורת החדר על מינרל מתצורת בטא-איקריפטיט.
צורת הפולימורף המלאכותי היא אורתורומבית.
גם פולימורף זה עובר בחום שמעל ל-500 מעלות לצורת האלפא-איקריפטיט.
יש מעט שימושים מסחריים למינרל.
לעיתים רחוקות חותכים איקריפטיט כאבן חן ועיקר הביקוש למינרל הוא מאספנים בשל תכונת הפלואורסצנטיות שלו בגוון אדום-ורוד בקרינת על-סגול באורכי גל קצרים.
המוליכות של תצורת ה-β של המינרל בשל יוני הליתיום מאפשר שימוש בו כאלקטרוליט מוצק בסוללה חשמלית מסוג סוללת ליתיום.
האיקריפטיט נוצר בדרך כלל מהתמרה של ספודומן, ולפי כך הוא מופיע לעיתים כפסאודומורף של ספדומן, בדרך כלל משולב עם אלביט בתוך פגמטיטים עשירים בליתיום יחד עם המינרלים ספודומן, קוורץ, לפידוליט, ואמבליגוניט.
האיקריפטיט הוא מינרל נדיר למדי.
איקרים הוא משחק רשת אסטרטגי רב משתתפים שפותח על ידי חברת Gameforge AG.
המשחק מופץ במדינות רבות וזוכה להצלחה רבה.
כדי להיכנס לאיקרים אין צורך בהורדת תוכנה למחשב, אלא הכניסה היא מדפדפן האינטרנט.
ניתן להיכנס גם מטלפונים ניידים דרך הדפדפן בנייד (אין כיום אפליקציה עדכנית למשחק, בעבר הייתה אך פעילותה ועדכונה הופסקו).
שחקן מתחיל עם עיר אחת וצריך להתחיל לבנות, לחקור ולבסס קשרים עם שחקנים אחרים.
ככל ששחקן גדל הוא יכול להחזיק יותר צבא, וכך לבזוז שחקנים חזקים יותר ולהתקבל לבריתות טובות יותר.
בנוסף, הוא יכול לשדרג מבנים לרמה גבוהה יותר וכך להתקדם במשחק.
(שתי הגישות הן: שחקן בנאי ושחקן צבאי)
מפת העולם בנויה כקבוצות של איים, בכל אי יש מקום ל-16 ערים ללא צורך בתשלום ומקום נוסף, שעל מנת ליישב אותו יש צורך באמברוסיה.
במשחק ניתן לבזוז שחקנים, לכבוש ולפשוט על עריהם, לשלוח להם משאבים, לסחור איתם, להצטרף לבריתות.
המשחק מבוסס בחלק גדול ממנו על קשר בין שחקנים שונים ולכן יש אפשרות לשלוח הודעות אחד לשני, יש למשחק פורום, יש פורום וצ'אט לכל ברית.
הניקוד של שחקן היא הדרך העיקרית של שחקנים שלא מכירים אותו להעריך אותו.
הניקוד הכללי מורכב מבניית הערים, הכוח הצבאי והדמוגרפי והמחקר והפיתוח של השחקן.
שחקני האי יכולים לסחור עם שחקנים אחרים על מנת לספק את עצמם את חומרי היוקרה החסרים.
עץ ניתן לאסוף מתחילת המשחק, אך לא כן המקרה לגבי המשאבים האחרים, מפני שהם דורש פיתוח מערך של טכנולוגיות גישה אליהם.
חומרים אלו הם בעלי תפקידים שונים בפיתוח של העיר ואת האימפריה עצמה.
מלבד התפקידים המפורטים להלן, כל הסחורות משמשות לבניית ארמונות, אשר בתחילה צורכים עץ ושיש להרחבה, וברמות מתקדמות יותר את כל משאבי היוקרה בכמויות גדולות.
עץ - העץ ניתן להשגה בכל האיים החל מתחילת המשחק.
הוא משמש לבניית מבנים ולהכשרה של חיילים, וכן לבניית ספינות מלחמה.
הוא גם משמש כמשאב "תרומות" ואותו תורמים למנסרה (המקום באי שממנו מקבלים את העץ) ולמשאב היוקרה באי.
העץ נחשב למשאב הבסיסי ביותר.
חומרים אחרים הם משאבי היוקרה, החיוניים לפיתוח הערים אחרי התקדמות מעבר לרמות הבסיסיות של המשחק, ובכל אי קיים רק משאב יוקרה אחד:
שיש - חומר זה מהווה את הבסיס להקמה והרחבה של מבנים מהרמות הראשונות שלהם.
השיש, יחד עם עץ, הוא סחורה חיונית להתפתחותה של העיר כמעת לכול מבנה ישנו צורך במשאב זה גם מתחילת המשחק.
יין - היין משמש את השחקן כדי להעלות את רמת שביעות הרצון של האזרחים, ובכך להגדיל את צמיחת העיר לשעה, משמע מספר התושבים המתיישבים בעיר לשעה, אשר יאפשרו, בתורם, להגדיל את כמות התקבולים של סחורות ואת כמות הזהב לשעה.
היין משמש גם להכשרת טבחים, חלק חיוני של צבא לוחם במשחק.
משאב זה אינו משמש להרחבת מבנים, למעט ארמון, מגורי המושל ומקדש האלים.
גופרית - משאב זה משמש להקמת צי ספינות מלחמה, או לבניית יחידות צבא יבשתיות, המשמשות למלחמה בשחקנים אחרים, בתור מגן או תוקף.
המשאב אינו דרוש כדי לאמן את היחידות היבשתיות נושא חנית וקלע וכן ביחידות הימיות ספינת איל ברזל, היחידות הבסיסיות של המשחק, שאותם ניתן לגייס תמורת סכום סמלי של עץ.
משאב זה אינו משמש להרחבת מבנים, למעט ארמון, מגורי המושל, מאגר ומקדש האלים.
קריסטל - משמש בעיקר להרחבת המבנה בו חוקרים את ההתפתחויות הטכנולוגיות, הוא האקדמיה.
משמש גם כדי לייעל את היכולת של ההתקפה ואת ההגנה של חיילים של השחקן בבית מלאכה, או לייצור צוללות ורופאים.
אינו משמש להרחבת מבנים, למעט, ארמון, מגורי המושל, אקדמיה, ארכיון תרשים ימי.
מגרסה 0.3.2 והלאה, הקריסטל יכול לשמש גם כדי לזכות בנקודות המחקר באמצעות ניסויים של האקדמיה (ניתן לעשות רק אחרי המחקר אופטיה ), וגם דרוש לגיוס מרגלים במקום המחבוא, בניית מבנה המקדש והרחבתו ואקדמיה מרמה 4 ולמעלה.
ברית היא קבוצה גדולה של שחקנים שעובדת יחד לקידום מטרות משותפות.
שחקנים באותה הברית יכולים להחליף ביניהם משאבים לצורך הקמת מבנים ומושבות חדשות וכן לתגבר את שותפיהם בכוחות צבא.
גנרל הברית יכול לקבל מידע בזמן אמת על התקפות שמתבצעות על ידי וכנגד חברים אחרים בברית ולהגיב בהתאם.
אם חבר ברית הותקף על ידי שחקן חזק, קבוצת שחקנים או ברית, יוכלו חבריו לצאת להגנתו.
בנוסף, החל מגרסה 0.4.4, לכל ברית יש צ'ט ופורום משלה, אשר בהם חברי הברית יכולים לתקשר אחד עם השני.
בריתות מקרבות בין חברים עם מטרות דומות, כמו ברית לוחמנית, ברית סחר וברית הגנתית.
גודל הברית תלוי ברמת מבני השגרירות של המנהיג, כאשר כל רמה נוספת מעניקה לו נקודות דיפלומטיה (חוץ מהרמה הראשונה שמוסיפה אוטומטית 3 נקודות), וכל נקודה פירושה מקום אחד נוסף בברית.
כפיצוי, מנהיג הברית מקבל כמות קטנה של משאבים בכל יום, עבור כל חבר ברית.
הוא יכול למנות דיפלומט, גנרל ומזכיר.
בנוסף המנהיג מקבל מספר משאבים ביום, על פי מספר חברי הברית הנוסחה לחישוב המשאבים 48 עץ ו־12 מכול משאב אחר כפול מספר האנשים בברית.
המנהיג הוא היחיד שיכול לפרק את הברית\להעביר את המנהיגות.
המנהיג יכול לשנות את שם הברית, את ראשי התיבות ואת התיאור הקצר של הברית.
הדיפלומט אחראי על חתימה על הסכמים עם בריתות אחרות, מענה להודעות שנשלחו לברית, ועריכת דף הברית החיצוני - דף המשמש כמצע של הברית, נועד להצגת הברית לשאר השחקנים בשרת.
הגנרל אחראי לדאוג שחברי הברית לא יותקפו, ולארגן תגובה במקרה שכן.
הוא יכול לראות את הרכבו של כל צבא, ולבטל מתקפות של בני בריתו.
המזכיר אחראי על קבלת חברים חדשים לברית, קביעת דרגות או תפקיד לכל חבר, ועריכת דף הברית הפנימי אשר ניתן לצפייה רק על ידי החברים בברית.
הוא גם אחראי על פורום הברית והוא יכול לפתוח ולסגור בו אשכולות.
המזכיר גם יכול לראות את כמות המשאבים שיש לכל שחקן, המזכיר יכול לתת למשהו להיות אדמין או מנהל פורום בפורום הברית.
חבר הברית, שמייסד הברית נותן לו דרגות שונות (כגון "לוחם" או "לוחם מתקדם" וכו').
דבר נוסף שניתן לעשות במשחק הוא תקיפת ערים אחרות.
אחד משלושת המבנים הראשונים שביכולתו של השחקן לבנות הוא מגורי החיילים, שם הוא מאמן חיילים למען הגנה ותקיפה.
לאחר חקר, יש ביכולתו של השחקן לבנות גם מספנה ולהילחם בים.
צורת הלחימה הבסיסית ביותר היא בעזרת חיילים.
ישנו מגוון רחב של חיילים.
נושא חנית - נושאי החנית ממוקמים באגפים בשדה הקרב.
הם די חלשים וחסרי שריון.
למרות זאת, הם קלי רגליים ויכולים לרוץ מהר.
ניתן להשתמש בהם כדי למשוך את סיבוב בקרב מול חומה כאשר אתה בצד המגן.
קלע - יחידות חלשות, נמצאות בשורת הטווח רחוק ובעלות כמות מוגבלת של נשק.
פלנקס - הבסיס של הצבא, נמצא בשורה הקדמית ומגן על השורות האחרות.
בקרב הפלנקסים יוצרים מיבנה ריבועי בלתי ניתן לעצירה.
נושא חרב - נושאי החרב ממוקמים באגפים בשדה הקרב.
יחידות אלו תוקפות את שורת הטווח רחוק של האויב ואת יחידות הארטילריה, בתנאי שאין לאויב אגפים.
קשת - הקשתים הם מעיין גרסה מחוזקת של הקלעים,
רובאי - גם הרובאי יכול להילחם מטווח רחוק.
והוא חייל הטווח הרחוק המומלץ ביותר.
טבח - מעלים את המורל הצבאי.
ודואגים שהצבא שלך לא יברח באמצע הקרב.
רופא - כמו הטבחים, גם הרופאים יכולים במקרה הצורך להשתתף בקרב (בשורה הקדמית), אבל הם יכולים להעלות את נקודות החיים של החיילים (האנושיים), בתנאי שלא מתו.
ברברי מניף גרזן - הברברים נמצאים כולם בכפר הברברים שנמצא על כל אי.
לכל משתמש יש את היכולת לתקוף את כפר הברברים ולהילחם נגד צבא ברברים שגדל לאחר כל תקיפה.
באמצעות מעט כסף ניתן לאזרח ברברים - לקבל אזרחים נוספים חינם לעיר שלך.
הדרך היחידה לגייס ברברים מניפי גרזן לצבא היא לאזרח ברברים ואז לחכות שהם יתבוללו במהלך 24 שעות (בלי לשנות את המשחק בשום דרך).
מכאן ואילך ניתן לגייס לצבא ברברים מניפי גרזן ללא הגבלה - אך כמו כל חייל אחר, מגורי החיילים צריכים להיות בשלב מסוים כדי לעשות זאת.
פיראט - מופיע בגרסה 0.5.3. נמצא במצודת הפיראטים וניתן לגיוס רק שם, תמורת נקודות לכידה.
בנוסף, הוא לא משתתף בבזיזות.
יש לו התקפה משלו: פשיטה.
מפשיטות מרוויחים רק נקודות לכידה והוא מתאפס כל 21 ימים.
ספרטני - הכי חזק בשריון, והדרך היחידה להשיגו היא לקנותו באמברוסיה.
הספרטני הוא פלנקס "משודרג" - אין לו עלויות אחזקה, ואינו עולה במשאבים מלבד אמברוסיה (משאב פרימיום - הנקנה בכסף אמיתי).
כמו החיילים האנושיים, גם המכונות נלחמות על היבשה, אבל הן חזקות יותר ויש להן שריון עבה יותר.
לחיילים האנושיים (מלבד טבחים) לוקח 10 דקות לנוע בתוך האי.
אייל ברזל - שייך ליחידות המתקיפות את החומה.
ממוקם בשורה השלישית בשדה הקרב.
הוא אינו עושה נזק כלל לחומה רמה 20 ומעלה.
אבל סופג נזק מינימלי ממפציצים.
קטפולטה - מכונת ארטילריה המסייעת לתקוף את החומה (ולאחר החומה נפרצת את הקו הראשון).
אבל בעלת תחמושת מוגבלת ונפגעת קשה יותר ממפציצים.
גירוקופטר - הגירוקופטר תוקף את המפציצים.
כדי להילחם בו, צריך מכונת תעופה נוספת.
ממוקם במשבצת מיוחדת לגירוקופטרים מאחורי השורה השלישית, והם היחידה הרגלית המהירה ביותר.
מפציץ - יחידות אלו תוקפות את יחידות הפריצת חומה של היריב.
ממוקם במשבצת מיוחדת למפציצים מאחורי השורה השלישית.
לא תוקפות גירוקופטרים, ולכן אין להם סיכוי נגדם.
אבל למפציצים לוקח 30 דקות לנוע בתוך האי, והם היחידה הרגלית האיטית ביותר.
ענק קיטור - לוחם המסוגל להחליף את הפלנקס, הוא בעצם חזק יותר אך גם יקר וגדול יותר.
ממוקם בשורה הראשונה בשדה הקרב.
מרגמה - המרגמה היא ההבאה בתור לאחר הקטפולטה, ומכונת הארטילריה החזקה ביותר.
היא גם נחשבת להכי חזקה.
לכל המכונות לוקח 15 דקות לנוע בתוך האי למעט מפציצים שלהם לוקח 30 דקות (הכי איטיים) ולגירוקופטרים שלהם לוקח 7.5 דקות (הכי מהירים).
בעזרת ספינות המלחמה תוכלו לחסום את הנמל כלומר: בעל הנמל יכול להעביר כמות מוגבלת של משאבים ראו "מכסת ההברחות" (עד שחוקרים את המחקר "בירוקרטיה", אז לא ניתן לשלוח יותר מבריחים).
ספינת איל ברזל - הספינה הכי בסיסית והכי חלשה, בדרך כלל היא מהווה את רב הצי הימי ועולה רק עצים.
ספינת בליסטרה - ספינה עם רובה קשת ענק, ספינה בסיסית.
ספינת להביור - ספינה שימושית מאוד בעלת להביור העוזר לקטילת אויבים.
ספינת קטפולטה - ספינה המשליכה אבנים בעזרת הקטפולטה ששולבה בתוכה ומרסקת את נמל האויב.
ספינת קיטור ניגוח - ספינת איל ברזל משודרגת המונעת בקיטור.
הספינה המסוכנת והחזקה ביותר בחזית הקרב.
ספינת מרגמה - ספינת בליסטרה משופרת יורה פצצות לעבר האויב זו הספינה החזקה ביותר בקו שני.
צוללת - ספינה הצוללת מתחת למים ומסוגלת לעשות נזק בקלות ובחשאיות.
ספינת טילים - סוג של ספינת מרגמה הממוקמת בשורה השלישית בתקיפה.
סירת מרוץ ממונעת - הספינה המהירה ביותר, ממונעת בעזרת גלגל איולוס, וצורכת איש צוות אחד.
נושא מפציצים - מין בסיס נע, ספינה עצומה שבצורת ארבע לחות ריבועיים מחוברים, הספינה לוקחת איתה מפציצים ועוזרת מאוד בקרב הימי.
ספינת שרות - ספינה המעלה את המורל של המלחים ומספקת להם מזון ומים.
ניתן לקנות ולמכור באיקרים משאבים בתמורה לזהב, בעזרת מבנה שנקרא תחנת סחר.
הגבלות המחיר נעות בין 5 ל-15 זהב ליחידה .
עם כל הרחבה של תחנת הסחר אפשר לאחסן יותר משאבים למכירה, ועם כל שתי הרחבות, גדל מרחק הקנייה (ברמה 1 המרחק 1, ברמה 3 המרחק 2 וכו').
מגרסה 0.5.9, ניתן לקנות ולמכור יחידות יבשה ויחידות ימיות תמורת משאבים או זהב, אשר לכל יחידה יש הגבלת מחיר משלה.
את החיילים אפשר למכור בעזרת מבנה שנקרא השוק השחור, בו אפשר לתת 8 הצעות (או 12, אם נמצאים בברית) למכירת חיילים.
קנייה של חיילים מתבצעת בתחנת הסחר, בדומה למשאבים.
עם כל הרחבה של השוק השחור אפשר למכור יחידות שונות ורבות יותר.
כל הרחבה מורידה את ערך המס, שזה אחוז כמות המשאבים או הזהב שמרוויחים מהמכירה נעלם; כאילו מס.
בזמן שמתרחש קרב בעיר, אי אפשר לסחור בחיילים.
ישנה אפשרות לגייס מרגלים במבנה הנקרא "מקום מחבוא".
המרגלים נועדו לביצוע שתי פעולות: הם יכולים להישלח לערים אחרות, או לחלופין, הם יכולים להישאר בעיר שבה הם גויסו ולשמש כאמצעי לריגול נגדי נגד מרגלים של שחקנים אחרים.
בנוסף, ישנה אפשרות להפוך חלק מהמרגלים לסייענים, שהם מרגלים שיישלחו כדי "להכין את השטח" למרגל/ים שמבצעים את המשימה באופן זמני.
לכל משימה ישנם סיכויי כישלון והצלחה שמשתנים בהתאם למספר גורמים כגון: מספר המרגלים שנשלחו למשימה (מעלה את סיכויי ההצלחה עד גבול מסוים), מספר הסייענים, תוספת סיכון ממשימות קודמות, סיכון נותר (מושפע גם הוא ממשימות קודמות אבל יורד באחוז אחד לדקה) וסיכון מינימלי.