tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משטרת באסין סיטי – משטרת העיר, המוצגת כנגועה כה עמוקות בשחיתות ובפשיעה של באסין סיטי, עד כדי כך שאף שוטריה מתוארים ככנופיית בריונים בתשלום המעלימים עין מאלו העניים מכדי לשלם להם.
מעטים מביניהם נחשבים לבלתי-מושחתים; אפילו השוטרים הישרים אינם מסוגלים (או אינם מעוניינים) להביא למיגור אחוזי הפשיעה הגבוהים בעיר.
דמויות בולטות בסדרה המשתייכות למשטרה כוללות את הבלש ג'ון הארטיגן; שותפו, בוב, הסגנים ג'ק רפרטי ומורט, הנציב ליבוביץ' והשוטרים מנסון ובנדי.
משפחת רורק – שושלת של בעלי אדמות ופוליטיקאים מושחתים שהשפעתם על באסין סיטי נמשכת עוד מימי המערב הפרוע.
למועד התרחשות הסדרה, העיר נשלטת בידי שלושה בני משפחת רורק, המשמשים בתפקידי מפתח – סנטור, קרדינל, ותובע כללי – ומאוימת מידי רורק ג'וניור, בנו של הסנטור ורוצח סדרתי המכונה "הממזר הצהוב".
בנות אולד-טאון – קבוצת זונות המאכלסת את רובע האולד-טאון, שחתמה על שביתת נשק עם השוטרים במסגרתה התאפשר להן למשול ולמשטר את עצמן; המונהגות על ידי התאומות, ונדי וגולדי.
ארגון ולנקוויסט – ארגון פשע רב-עוצמה בראשותו עומד הר ולנקוויסט, אדון פשע מסתורי שעל שמו נזקפים מגוון רחב של מקרי פשע.
למרות שהם אחד משני ארגוני הפשיעה ה"נורמליים" של העיר, נראה כי ארגון ולנקוויסט היא השלווה והסלחנית מביניהם.
משפחת מגליוצי – משפחת פשע המשתייכת ל ומשמשת כדוגמה הטובה ביותר לייצוג "אמיתי" של המאפיה בבאסין סיטי.
על אף שמשפחת מגליוצי מופיעה רק בסיפור אחד, נרמז כי השפעת המאפיה ב של באסין סיטי גדולה בהרבה וכי קיימות משפחות פשע נוספות.
הכרכים והמהדורות השונות שנאספו לרוב מכונים "סיפורים" בשל היותם מאגדים בנפרד את סיפוריהם האישיים של גיבורי סדרת הקומיקס.
הסיפורים נאספו למספר כריכות מסחריות ומהדורות בכריכה קשה.
יש גם אוסף של אמנות, אמנות עיר החטאים.
בשנת 2016, הוציאה "דארק הורס קומיקס" מהדורה שאפתנית וגדולה לסיפור הראשון, בשם "Frank Miller's Sin City The Hard Goodbye Curator's Collection".
ספר זה נמכר בגודל 15x21 אינץ' והכיל את הסיפור הראשון בפורמט סרוק ומשוחזר לפרטי פרטים מהאמנות המקורית, שהייתה בגודל 1:1. כאשר דיבר על תהליך הוצאת הספר לאור בריאיון עם מייקל דולי למגזין "פרינט", סיפר העורך והמעצב ג'ון לינד כאנקדוטה:
שם האוגדן החוברות שנאגדו בו תאריך הפצה מסת"ב 1 Frank Miller's Sin City Library Set Vol.
עיבוד קולנועי לסדרת הקומיקס, בבימויהם המשותף של רוברט רודריגז ופרנק מילר, עלה לאקרנים ב-1 באפריל 2005. בעקבות הצלחתו של הסרט, הופק לו סרט המשך, "עיר החטאים: עלמה להרוג", שעלה לאקרנים ב-22 באוגוסט 2014.
נמסר כי "Dimension Films" שוקדת על פיתוח אתחול רך של סדרת הקומיקס כעיבוד טלוויזיוני; על פיתוח הסדרה הופקד סטיבן ל'הורו, מפיק הסרט השני, לצד פרנק מילר.
עוד נמסר כי סדרת הטלוויזיה העתידית תציג דמויות וקווי זמן חדשים, ותהיה דומה יותר לסדרת הקומיקס מאשר לסרטים.
ב-15 בנובמבר 2019, נמסר כי זכויות הפקת העיבוד הטלוויזיוני נרכשו על ידי "Legendary Pictures".
"The Hard Goodbye" – פרס אייזנר בקטגוריית "האלבום הגרפי הטוב ביותר – הדפסה מחודשת (חומר מודרני)".
פרנק מילר – פרס אייזנר בקטגוריית "הפנסילר / אינקר הטוב ביותר בשחור ולבן", על עבודתו ב-"The Hard Goodbye".
פרנק מילר – פרס אייזנר בקטגוריית "הסופר / אמן הטוב ביותר", על עבודתו ב-"The Hard Goodbye".
"עיר החטאים" – פרס הקומיקס הבריטי בקטגוריית "אסופת הרומנים הגרפיים הטובה ביותר".
פרנק מילר – פרס הקומיקס הבריטי בקטגוריית "הסופר / האמן הטוב ביותר" על עבודתו בכתיבת "עיר החטאים".
"Dame to Kill For" – פרס אייזנר בקטגוריית "המיני-סדרה הטובה ביותר".
"The Babe Wore Red" – פרס אייזנר בקטגוריית "הסיפור הקצר הטוב ביותר".
"The Big Fat Kill" – פרס אייזנר בקטגוריית "המיני-סדרה הטובה ביותר".
"The Big Fat Kill" – פרס אוהדי המעריצים בקטגוריית "מיני-סדרת קומיקס אהובה".
"עיר החטאים" – פרס הארווי בקטגוריית "הסדרה המתמשכת או המוגבלת הטובה ביותר".
"That Yellow Bastard" – פרס אייזנר בקטגוריית "האלבום הגרפי הטוב ביותר – ההדפסה המחודשת".
"Family Values" – פרס הארווי בקטגוריית "האלבום הגרפי הטוב ביותר של יצירה מקורית".
"" – פרס איגל בקטגוריית "הקומיקס האהוב ביותר בשחור ולבן".
עיר הנוער הייתה אחד מאירועי הנוער הגדולים בישראל בשנות ה-60 וה-70. האירוע, שנערך מדי קיץ בגני התערוכה בתל אביב, משך אליו אלפי צעירים לפעילויות מגוונות, הופעות ותחרויות ספורט.
עיר הנוער הפכה למסורת תרבותית והותירה חותם משמעותי על התרבות וההיסטוריה של העיר תל אביב.
בשנת 1959 נפתח מתחם "גני התערוכה" החדש בשדרות רוקח בתל אביב.
המתחם שהוקם על ידי חברת "יריד המזרח - חברה לתערוכות בע"מ", כלל שטח של כ-300 דונם עם ביתני קבע ומבני שירותים שנועדו לאירוח תערוכות, כינוסים ומתקני שעשועים.
במאי 1959 נערכה במקום "תערוכת 50 שנה לעיר תל אביב", ולאחר מכן התקיימו במתחם תערוכות וירידים נוספים.
עם זאת, הפעילות במתחם הייתה מצומצמת בתחילת שנות ה-60.
בשנת 1963 הציעה חברת "יריד המזרח" לעיריית תל אביב לקיים אירוע המוני לנוער במתחם גני התערוכה מתוך רצון לשפר את מצבה הכלכלי.
עיריית תל אביב קיבלה את ההצעה והוחלט כי את "עיר הנוער" ינהלו בני נוער - חברי ונציגי מועצת הנוער העירונית בשיתוף האגף לתרבות נוער וספורט בעיריית תל אביב והנהלת חברת "יריד המזרח".
עיר הנוער הראשונה של תל אביב נפתחה ב-7 ביולי 1963 והפכה למסורת שנתית שנמשכה כמעט ברציפות עד תחילת שנות ה-80. האירוע הפך לאחד מאירועי הקיץ הגדולים בארץ, ומאות אלפי בני נוער ביקרו בעיר הנוער במהלך השנים.
את ראש עיר הנוער בחרו מדי שנה חברי ונציגי מועצת הנוער העירונית, ונבחרו גם סגניו, כאשר כל סגן מופקד על תחום אחר כמו תרבות וספורט.
הפעילויות בעיר הנוער כללו תערוכות ותצוגות בנושאים מגוונים, הקרנת סרטים, תחרויות ספורט, מופעי זמר ובידור, תחרויות כישרונות צעירים, דיסקוטק נוער, ו"ימים מיוחדים" כמו יום "ילדי השכונות" ו"יום תלמידי בתי הספר היסודיים".
באמפיתיאטרון בגני התערוכה הופיעו אמנים ולהקות ידועות כמו צביקה פיק, טוביה צפיר ושולה חן.
בשנות השבעים הופיעה במה מרכזית עם אמנים מפורסמים, ובמות קטנות להרכבים פחות ידועים.
ברוב השנים הכניסה לעיר הנוער הייתה חופשית, אך השימוש במתקני השעשועים היה בתשלום.
המתקנים כללו גלגל ענק, קארטינג, רכבת שדים, "קיר המוות" ועוד.
אחת האטרקציות הייתה נסיעה ברכבל עם קרוניות חצי שקופות מעל מתחם גני התערוכה.
ב-1980 הודיעה עיריית תל אביב כי אילוצים כלכליים מחייבים אותה לגבות תשלום דמי כניסה לעיר הנוער.
ארגון האירוע נמסר לחברה פרטית שלא תכננה להפסיד ומלבד הכספים שנאספו בכניסה, דאגה החברה להציב חסויות של בנקים וחברות מסחריות בכל שטחי המתחם.
כתוצאה מהשינויים, מספר המבקרים צנח דרמטית והגיע לכ-200 אלף איש בלבד, ירידה משמעותית לעומת השנים הקודמות.
ב-1983 הצליחו מארגני עיר הנוער לקבל חסות מבנק לאומי וגורמים מסחריים נוספים אשר השקיעו מאות אלפי דולרים באירוע.
החסות אפשרה שימוש בטכנולוגיות מתקדמות כמו קרני לייזר והבאת להקות קצב פופולריות וכן פתיחת ביתנים עם דיילות שהציעו לפתוח חשבונות בנק צעירים.
הכניסה לאירוע הייתה שוב חופשית, ומספר המבקרים עלה והתייצב על כ-600 אלף.
האירוע הגיע לשיאו בערב הנעילה, אליו הגיעו כ-150 אלף איש.
במופע המרכזי של ערב הנעילה השתתפו 12 אמנים ולהקות, והוא נרשם בהיסטוריה התרבותית של ישראל כאירוע היסטורי.
בערב הזה, להקת תיסלם הודיעה על פירוקה מעל הבמה, מה שגרם להיסטריה בקרב מעריציה וחולל סערה שנשכחה שנים רבות לאחר מכן.
בשנת 2009, לכבוד חגיגות המאה לתל אביב, חזרה עיר הנוער ליומיים רצופים של פעילויות מוזיקה, ספורט ואופנה.
עיר הרוחות (במונגולית: Сэр сэр салхи - "סֶר סֶר סַאלְחִי"; "אדון רוח") הוא סרט דרמה בהפקה משותפת מונגולית, גרמנית, צרפתית, קטרית, הולנדית ופורטוגלית משנת 2023. זהו סרט הביכורים של הבמאית לחאגוואדולם פורב־אושיר, שגם כתבה את התסריט.
הוא מפגיש בין סוגות סרט התבגרות וקולנוע פולקלור, ומציג את החיים באולן בטור מנקודת המבט המפגישה בין הכרך המודרני להוויי הקהילות המסורתיות הפשוטות שבשוליו, שזוהי נקודת מבטו של גיבור הסרט.
היצירה הוקרנה לראשונה כחלק ממסגרת החשיפה "אוריזונטי" של פסטיבל הסרטים של ונציה בקיץ 2023. הסרט עורר בהמשך עניין כאשר הוקרן בפסטיבלי הסרטים הבין-לאומיים של טורונטו, ירושלים, פוסאן והלסינקי, וייצג את מונגוליה בתחרות על פרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-96.
נער מופנם משמש לפרנסת משפחתו הכפרית בתור שאמאן המסייע לאנשי הקהילה.
אך בתוך-תוכו אין הוא באמת רוצה בייעוד של נזיר, אלא בהשתלבות בהצלחה הקפיטליסטית של העיר הגדולה המצעידה בהצלחה את מונגוליה אל המאה ה-21 ומיוצגת ברבי-הקומות החדשים של אולן בטור, הניבטים אליו מחצרות המגורים הניידים והיורטים באזורים הנחשלים הסובבים את העיר בהרים הקפואים.
שם הוא פוגש שכנים המבקשים רפואה ופרנסה כאשר הוא חמוש בתוף-עור ומסכה קדמונית, ובד-בבד משקיע בלימודיו כתיכוניסט טיפוסי במערכת החינוך שבה שיטת חינוך עריצית.
בעודו מצוי במתח המתמיד הזה, הוא נקשר לאחת מלקוחותיו, נערה המתגלה כמרדנית ומיד גוררת אותו אל מחוזות שלא הכיר.
הוא מבקש להגשים דרכה את המקומות החבויים המתנגשים עם המסגרות והתבניות שלו, ומגלה כי ההתאהבות מערערת את כוחו המאגי אך מגבירה בו תכונות אחרות, ויחדיו הם מגלים את העיר.
כאשר היא מבשרת לו שהיא עוזבת את הארץ, הוא אינו מקבל זאת יפה.
אך כאשר הדברים שוקעים, שב הגיבור ומשלים עם ההכרה בכך שהייעוד של אבותיו הוא זה שנועד לו.
במתחם אוריזונטי בפסטיבל הסרטים של ונציה 2023 זיכה הסרט את טרגל בולד־ארדנה בפרס השחקן הטוב ביותר עבור משחקו בתפקיד הראשי, והיה כמו-כן מועמד לפרס בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
עיר הקטרים היא סדרת טלוויזיה בריטית לילדים, שהופקה על ידי חברת Ludorum ו-Herschend Entertainmen.
בבריטניה הסדרה שודרה ב-BBC Two החל בשנת 2008. בישראל שודרה הסדרה בדיבוב לעברית בערוץ הופ!
בין השנים 2009 ו-2011, ובהמשך בדיבוב מחודש בערוץ JimJam.
פרקי הסדרה זמינים גם ב-HOT VOD Young.
הסדרה היא בת 6 עונות ו-174 פרקים באורך 10 דקות.
בשנת 2009 הפיצה חברת NMC DVD של הסדרה בשם "עיר הקטרים - דוהרים על המסילה".
שלושה קטרים צעירים עוברים הרפתקאות ולומדים להסיע נוסעים ומשא כמו הקטרים הבוגרים בעיר הקטרים.
הדיבוב העברי הראשון ביום על ידי אורלי קטן, חיים אדן ועפרון אטקין, והופק על ידי יונית עוזרי מנחם ויעל אללוף.
בסוגריים שמות הדמויות בדיבוב ששודר בערוץ הופ!.
עיר הרשע הוא סרט אימה-קומי על-טבעי משנת 1996, בבימויו של פיטר ג'קסון, שגם כתב את התסריט יחד עם פראן וולש.
הסרט הופק על ידי ג'קסון, ג'יימי סלקרק ורוברט זמקיס, ומככבים בו מייקל ג'יי.
פוקס, טריני אלוורדו, פיטר דובסון, ג'ון אסטין, די וולאס, ג'פרי קומבס וג'ייק בוסי.
העלילה עוקבת אחר פרנק באניסטר, אדריכל לשעבר שזכה ביכולת לתקשר עם רוחות רפאים לאחר מות אשתו.
הוא מנצל את כישוריו כדי להונות אנשים על ידי "גירוש" רוחות שהוא עצמו מזמן.
כאשר רוצח סדרתי מהעולם הבא מתחיל להרוג אנשים, פרנק נאלץ להתמודד עם האיום האמיתי.
הסרט הופק בתקציב של 26 מיליון דולר והכניס כ-29.3 מיליון דולר ברחבי העולם.
פרנק באניסטר, אדריכל לשעבר, מאבד את אשתו בתאונת דרכים ומגלה כי הוא מסוגל לראות ולתקשר עם רוחות רפאים.
הוא משתמש ביכולת זו כדי להרוויח כסף על ידי "גירוש" רוחות שהוא מזמן בעצמו.
כאשר רוצח סדרתי מהעולם הבא מתחיל להרוג אנשים, פרנק מוצא את עצמו מעורב בחקירה על-טבעית.
הוא מגלה כי הרוצח הוא רוחו של ג'וני בארטלט, רוצח שהוצא להורג בעבר, שחזר כדי להמשיך את מסע ההרג שלו.
פרנק חייב לעצור את בארטלט ולנקות את שמו.
מייקל ג'יי פוקס – פרנק באניסטר, אדריכל לשעבר עם יכולת לראות רוחות.
טריני אלוורדו – ד"ר לוסי לינסקי, רופאה שמסייעת לפרנק.
שיי מקברייד – סיירוס, רוח רפאים של גנגסטר משנות ה-70.
ג'ים פייף – סטיוארט, רוח רפאים של חנון משנות ה-50.
ג'פרי קומבס – מילטון דאמרס, סוכן FBI אקסצנטרי.
די וולאס – פטרישיה אן בראדלי, אישה עם עבר מסתורי.
ג'ייק בוסי – ג'וני בארטלט, רוחו של רוצח סדרתי.
רונלד לי ארמי – הסמל הילס, רוח רפאים של סמל צבאי.
הסרט "עיר הרשע" קיבל ביקורות מעורבות.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 67% בהתבסס על 42 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הסרט מציע אפקטים מיוחדים מרשימים ובימוי נמרץ של פיטר ג'קסון, אך הטון שלו אינו עקבי." באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 61 מתוך 100, בהתבסס על 20 ביקורות, המעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
רוג'ר איברט מה-שיקגו סאן-טיימס העניק לסרט ציון של כוכב אחד מתוך ארבעה, וציין כי "ג'קסון מתעניין יותר באפקטים מיוחדים מאשר בסיפור קוהרנטי." לעומת זאת, קנת טוראן מה-לוס אנג'לס טיימס כתב כי "הסרט מצליח לשלב בין אימה והומור בצורה מרשימה."
עיר הספורט ריאל מדריד (בספרדית: Ciudad Real Madrid) היא מתחם האימונים, ההנהלה והפיתוח המרכזי של מועדון ריאל מדריד, הממוקם ברובע ואלדבבאס (Valdebebas) שבצפון־מזרח מדריד, סמוך לנמל התעופה מדריד–בראחס.
זהו אחד ממתחמי הספורט הגדולים והמתקדמים בעולם.
עיר הספורט ריאל מדריד נחנכה רשמית ב־30 בספטמבר 2005, בתקופת נשיאותו של פלורנטינו פרס.
עם פתיחתה הוגדרה כמתחם הספורט הגדול ביותר שהוקם אי־פעם על ידי מועדון כדורגל.
את תכנון המתחם הוביל האדריכל קרלוס למלה, אשר בחר להקימו במיקום אסטרטגי בצפון־מזרח מדריד.
שטחה הכולל של עיר הספורט ריאל מדריד עומד על כ־1,200,000 מ"ר.
במרכז המתחם ניצב מבנה מונומנטלי בצורת האות T, בשטח של כ־18,000 מ"ר, אשר נושא משמעות סמלית וחינוכית: ייצוג מסלול ההתקדמות של שחקני המועדון מהמחלקות הצעירות ועד לקבוצה הבוגרת.
המבנה כולל חדרי הלבשה לקבוצות הגברים והנשים, חדרי כושר, כיתות לימוד, אולמות כנסים, משרדים, אזור הידרותרפיה, מרכז רפואי וחדרי תקשורת.
משני צידי המבנה פרוסים 12 מגרשי כדורגל מדשא טבעי וסינתטי, המוקפים יציעים בקיבולת כוללת של כ־11,000 צופים.
בנוסף, בתחומי המתחם נמצא Alfredo Di Stéfano Stadium, אצטדיון המכיל כ־6,000 מקומות, המשמש את קבוצת המילואים (Castilla), קבוצת הנשים וקבוצת הנוער הבכירה במסגרת ליגת הנוער של אופ"א.
במהלך השנים נוספו למתחם מתקנים ייעודיים נוספים.
בינואר 2014 נחנכה מגורי הקבוצה הבוגרת בכדורגל ובכדורסל – מתקן מתקדם לספורטאי עילית הכולל בריכת שחייה מקורה, קולנוע, חדרי פנאי ו־57 חדרים אישיים.
במקביל פועלת במתחם גם מעון ייעודי למחלקת הנוער, המאכלס למעלה מ־80 שחקנים, בבניין בן ארבע קומות ומרתף הכולל חדרי מגורים, כיתות לימוד ושטחי הכשרה.
כחלק מהתפתחותו הארגונית של המועדון, באפריל 2018 נחנך מבנה משרדים תאגידי חדש, בשטח בנוי של כ־14,000 מ"ר, המשמש את עובדי המועדון וכולל גם משרד שירות לחברים.
המבנה תוכנן בהתאם לערכי הליבה של Real Madrid CF – פשטות, שקיפות, קיימות ומודרניות – ומהווה נדבך מרכזי בתהליך המודרניזציה של ניהול המועדון.
עיר הספורט ז'ואן גאמפר (בספרדית: Ciutat Esportiva Joan Gamper) היא מתחם האימונים המרכזי של מועדון הכדורגל ברצלונה, הממוקם בעיירה סנט ז'ואן דספי (Sant Joan Despí) שבפרברי ברצלונה.
המתחם משמש את הקבוצה הבוגרת של המועדון לאימוניה השוטפים, וכן את קבוצת ברצלונה אתלטיק' ואת כלל קבוצות מחלקת הנוער, לצד פעילות אימונים ותחרויות של קבוצות צעירות מהמחלקות המקצועיות הנוספות של המועדון.
המתחם משתרע על שטח של 136,839 מ"ר ונמצא במרחק של כ־4.5 קילומטרים בלבד מאצטדיון קאמפ נואו.
מיקומו מאפשר חיבור ישיר ונוח בין ברצלונה לסנט ז'ואן דספי באמצעות ציר תחבורה מרכזי.
העיר הספורטיבית נפתחה רשמית ב־1 ביוני 2006, לאחר תהליך תכנון ובנייה נרחב.
עלות הקמת המתחם עמדה על כ־68 מיליון אירו, מתוכם 25.6 מיליון אירו הושקעו בעבודות פיתוח ותשתיות, ו־42.5 מיליון אירו יועדו לעלויות הבנייה עצמן.
לשם מימון הפרויקט מכר המועדון שני מגרשים: הראשון ביוני 2002 תמורת 29.7 מיליון אירו, והשני בפברואר 2003 תמורת 15.9 מיליון אירו.
יתרת הסכום, בסך 22.5 מיליון אירו, מומנה ישירות מתקציב המועדון.
עם הפעלתו המלאה של המתחם, עברו קבוצות נוער רבות שהתאמנו בעבר במתקני קאמפ נואו – ובראשם המיני־אסטדי ו־Palau Blaugrana 2, שכונה "Picadero" – לקיים את אימוניהן ב־Ciutat Esportiva באופן קבוע.
המתחם כולל תשעה מגרשי כדורגל, המשלבים דשא טבעי ודשא סינתטי, ומותאמים הן למשחקי 11 על 11 והן למשחקי 7 על 7. חלק מהמגרשים כוללים אזורי חימום ייעודיים ויציעים לקהל, כאשר המגרש המרכזי, הידוע כיום בשם Camp Tito Vilanova, כולל יציע בקיבולת של כ־1,400 צופים.
לצד מגרשי הכדורגל קיימים אזורי אימון ייעודיים לשוערים ולעבודה טכנית.
בנוסף למגרשי האימונים פועל במתחם אולם רב־תכליתי, המשמש בעיקר לאימוני כדורסל, אך גם את קבוצות הנוער בכדוריד ובפוטסל.
האולם כולל יציעים לקהל ומערך תשתיות מלא, לרבות חדרי הלבשה, משרדים לצוותים מקצועיים ורפואיים, חדרי צפייה, חדר עיתונות וחדרי ישיבות, וכן אזור אימון ייעודי לקבוצת הכדורגל המקצוענית הכולל חדר כושר ואזור מים.
במתחם מצוי גם מבנה יציעים מרכזי, המשמש את הקהל והשירותים התפעוליים של המועדון, וכולל חיבור ישיר למבני המנהלה והאולם הרב־תכליתי.
במבנה זה חניון תת־קרקעי המיועד לשימוש אנשי המועדון ויחידות הבקרה הארגונית.
בנוסף קיים מבנה נפרד לחדרי הלבשה ושירותים, הכולל חדרי הלבשה לקבוצות נוער, למאמנים ולשופטים, חדר טיפולים ואזורי שימוש ציבוריים.
עיר עולם או עיר גלובלית היא עיר מתמחה המהווה נקודה מרכזית בעלת השפעה כלכלית, חברתית, או פוליטית ולעיתים קרובות גם תרבותית ואף דתית ישירה ומוחשית על הזירה הבין-לאומית, בעידן הגלובליזציה.
את המונח טבעה הסוציולוגית והכלכלנית ססקיה סאסן (S.
קיימות ארבע רמות שאליהן יש להתייחס בעת בחינה של מידת ה"עולמיות" של עיר:
הקשר שיש לעיר עם ערים גלובליות אחרות, בלי צורך בקשר פיזי ביניהן.
בעיר זו ירוכזו מטותיהן המרכזיים של חברות מקומיות ובין-לאומיות, מרכזי הבנקים הגדולים, הבורסה למסחר בניירות ערך ובתי עסק רבים המשרתים את הגורמים הפיננסיים השונים, לצד שירותים נלווים, כמו תחבורה בין-לאומית ענפה.
כך למשל חברות שירות מיוחדות אלו צריכות לספק שירות גלובלי שמשמעותו רשת עולמית של שותפים או צורה אחרת של שותפות, וכתוצאה מכך ניתן לראות התחזקות של עסקאות ורשתות חוצות גבולות בין ערים.
דבר המעיד על מערכות עירוניות טרנס-לאומיות.
צמיחת השווקים הגלובליים לפיננסים ושירותים מיוחדים, הצורך ברשתות שירות בין-לאומיות עולה עקב עלייה חדה בהשקעות בין-לאומיות, התפקיד המופחת של הממשלה בהסדרת הפעילות הכלכלית הבין-לאומית, והעלייה המקבילה של זירות מוסדיות אחרות – בעיקר שווקים גלובליים ומטה תאגידי – כולם מצביעים על קיומה של שורה של רשתות טרנס-לאומיות של ערים.
השערה קשורה למחקר היא שההון הכלכלי של ערים אלה מתנתק יותר ויותר ממדינות העורף הרחבות יותר או אפילו מהכלכלות הלאומיות שלהן.
במידה רבה מרכזי העסקים הגדולים בעולם כיום שואבים את חשיבותם מרשתות בין-לאומיות אלו.
אין דבר כזה עיר גלובלית אחת – ובמובן הזה יש ניגוד חד עם בירות האימפריות של העבר.
למרות שהגדרת עיר מסוימת כ"עיר עולם" היא סובייקטיבית מאוד מטבעה, הרי שהתכונות הבאות משותפות לכל הערים שהוכרו כ"ערי עולם":
השפעה פעילה על אירועים בין-לאומיים וענייני עולם והשתתפות בהם; למשל, בניו יורק שוכן מטה האומות המאוחדות, ובבריסל מטה האיחוד האירופי.
לכן, ערים אלו, שבהן נקבעות מדיניות בעלות עניין, מושכות תשומת לב תקשורתית רבה.
אחד המאפיינים של ערי עולם זה האטרקטיביות שלהם בקרב מהגרים והם מאופיינים באחוזים גדולים של אוכלוסייה הגרה בהם שאינה נולדה במדינה בה נמצאת העיר.
גם אם מדובר באשרות זמניות.
מוסדות פיננסיים בין-לאומיים (כמו HSBC בלונדון ודויטשה בנק בפרנקפורט), לשכת עורכי הדין, מטה תאגידים (כמו ויבנדי בפריז ו-GE בניו יורק), ובורסות (כמו הבורסה לניירות ערך בניו יורק, נאסדאק, בורסת סאו פאולו, בורסת פריז, ובורסת לונדון) בעלי השפעה על הכלכלה העולמית.
דירוג ערי העולם של GaWC
החל משנת 1999, מנסה ארגון ה-Globalization and World Cities Study Group and Network (הרשת וקבוצת המחקר לגלובליזציה וערי עולם), ה-GaWC, לדרג ולהגדיר את ערי העולם.
דירוג ה-GaWC מזהה שלוש דרגות של ערי עולם (אלפא, ביתא וגמא) ומספר דרגות משניות.
הארגון נותן דירוגים לערי העולם כאשר זהו ההסבר שלו לערי העולם השונות:
ערים אלפא++ בכל הניתוחים, לונדון וניו יורק בולטות כאינטגרטיביות ביותר מכל הערים האחרות בעולם ומהוות רמת אינטגרציה גבוהה משלהן.
ערים אלפא+ ערים אינטגרטיביות מאוד אחרות המשלימות את לונדון וניו יורק, וממלאות במידה רבה את צורכי השירות המתקדמים עבור אסיה והאוקיינוס השקט.
אלפא רגיל ואלפא מינוס אלו ערי עולם חשובות מאוד המקשרות אזורים ומדינות כלכליות מרכזיות לתוך הכלכלה העולמית.
כל הערים ברמת בטא אלו הן ערי עולם חשובות המסייעות בקישור האזור או המדינה שלהן לכלכלה העולמית.
תל אביב נחשבת לפי הארגון כעיר עולם ברמת בטא+.
כל הערים ברמת גמא אלו יכולות להיות ערי עולם המקשרות אזורים או מדינות קטנות יותר לתוך הכלכלה העולמית, או ערי עולם חשובות שהיכולת הגלובלית העיקרית שלהן אינה בשירותי יצור מתקדמים.
דירוג ערי העולם של GaWC לשנת 2024
או מציינים עיר שעלתה או ירדה בקטגוריה אחת מאז הסיווג של 2022.
בראש דירוג ערי העולם של ארגון ה-GaWC לשנת 2024, נמצאות הערים הבאות:
דירוגאירופהאסיההמזרח התיכון וצפון אפריקהארצות הברית וקנדהאמריקה הלטיניתאפריקה שמדרום לסהרהאוקיאניהאלפא ++לונדוןניו יורקאלפא +פריזהונג קונג
תל אביב קלגרי ניירובי בריזבן
עִיר מִקְלָט היא עיר שאותה מצווה התורה להפריש כמקום מסתור לרוצח בשגגה, נקראת גם עיר המוּעָדָה על שם ששם מתוועדים ומתקבצים הרוצחים בשגגה.
השהייה בעיר נועדה לשתי מטרות: הצלת ההורג מפני נקמתו של גואל הדם, ועונש על כך שהרג אדם כתוצאה מחוסר זהירות.
מן הטעם השני, הבריחה לעיר מקלט היא חובה, גם כשלא נשקף איום כלשהו על ההורג.
המצווה מופיעה בפרשת שופטים שבספר דברים ובפרשת מסעי שבספר במדבר.
על פי הפוסקים ומוני המצוות הקמת ערי מקלט בארץ ישראל היא מצוות עשה.
העונש של שהיה בעיר המקלט נקרא "גלות".
ב, מסופר שמשה הבדיל שלוש ערי מקלט בעבר הירדן המזרחי: .
נוסף לזה, נאמר ב: .
המפרשים חלוקים האם הכוונה היא לסך הכול שש ערי המקלט או שהכוונה היא לתשע ערי מקלט אם יהיה צורך.
לא כתוב מי הקצה אותן ומה שמן.
ב, מסופר שישראל הקדישו להיות ערי מקלט את קֶדֶש בהרי נפתלי, את שְׁכֶם בהר אפרים, ואת קִרְיַת אַרְבַּע (חברון) בנחלת שבט יהודה, בנוסף לבֶּצֶר, רָאמוֹת, וגּוֹלָן שבעבר הירדן המזרחי.
אולם, על פי דברי התוספתא, ערים אלו הופרשו - אך לא כולן שימשו מיד בפועל: שכם וקדש לא נכבשו מיד, ותחתיהם שימשו באופן זמני קריית יערים ביהודה וגמלא הצפונית.
על פי דעת אביי בתלמוד הבבלי () כל ארבעים ושמונה ערי הלוויים היו ערי מקלט, אלא שהערים הללו שמשו הגנה גם למי שברח אל העיר מבלי שידע כי היא עיר מקלט עבורו, מה שאין כן בארבעים ושתיים הנותרות.
הבדל נוסף בין שש ערי המקלט לבין ארבעים ושתיים ערי הלווים הוא שבשש הערים לא היה צריך הרוצח בשגגה לשלם שכירות עבור דירתו ואילו בארבעים ושתיים ערי הלווים הייתה עליו החובה לשלם דמי שכירות.
גם הרמב"ם פסק כך, כפי שכתב:
אולם כבר הרמב"ן העיר שפרשנות זו נוגדת את פשטי המקראות, לפיהן לא היו אלא שש ערי מקלט.
על פי הרדב"ז דבריו מתאימים להלכה המתוארת בתלמוד הירושלמי.
יש חובה לסמן את הדרך לערי המקלט בשלטים ברורים על מנת לאפשר את הבריחה המהירה ביותר לעיר המקלט.
בכל שנה בט"ו אדר, לקראת סוף החורף, מצווים בית הדין לתקן את הדרכים כדי לאפשר בריחה מהירה לערי המקלט.
רוצח בשוגג היה מגיע מיד לאחר הרצח אל אחת מערי המקלט.
מטרת הבריחה הייתה למנוע מגואל הדם לבוא ולנקום את נקמת קרובו ההרוג.
אם גואל הדם הרג את הרוצח מחוץ לערי המקלט, היה הוא פטור מעונש.
לפי דעת רבי יוסי ברבי יהודה בברייתא, כל רוצח בין שוגג ובין מזיד היה גולה אחר הרצח ומתקבל לעיר המקלט עד להתחלת דינו, אז היו מביאים אותו לבית הדין.
אם עלה בדין שהרג בשוגג, היו מחזירים אותו לעיר מקלט, לעומת זאת דעת רבי שמעצמם היו גולים
אדם אשר נהג ברשלנות נקרא "שוגג קרוב למזיד" ואינו יכול למצוא מחסה בעיר המקלט.
מצד שני, אדם אשר נקט בכל אמצעי הזהירות ובכל זאת הרג בן אדם פטור מגלות שכן הוא נקרא "אנוס" או שוגג קרוב לאונס, ואם הרגו גואל הדם, הוא חייב מיתה.
ברוב ערי המקלט התגוררו הלווים ואילו שלוש עשרה ערי הכהנים נמנו כמו כן כערי מקלט.
כאשר הרוצח היה מגיע אל העיר, היו זקני העיר חוקרים את אופי הרצח.
אם הרצח נעשה במזיד, היו הזקנים מוסרים את הרוצח לידי בית דין על מנת לדונו ולעונשו כראוי לו.
לעומת זאת, אם הרצח היה בשוגג, כלשון הכתוב: , היה על הרוצח להתיישב בעיר המקלט עד מותו של הכהן הגדול באותה תקופה, ואסור היה להורגו ואם הרגו גואל הדם בתוך עיר המקלט חייב מיתה כרוצח במזיד.
בערי המקלט נקטו באמצעי זהירות רבים על מנת למנוע מהגולים מקרה נוסף של רוצח בשגגה.
תהליכי השיפוט ותנאי הכניסה לעיר מקלט
רוצח בשגגה זכאי להגנה ומקום להתחבא בערי המקלט מפני הגואל, אך רוצח במזיד לא היה זכאי להגנה מפני שרצח בכוונה.
ישנם תהליכים שונים בנוגע לרצח בשגגה ורצח במזיד.
רצח במזיד הוא רצח מתוכנן כאשר הרוצח מודע למעשיו ובכוונתו לעשות זאת ואילו רצח בשגגה הוא רצח אשר נעשה בטעות, בלי כוונה כתוצאה של חוסר אחראיות.
ערי המקלט היו מיועדים לרוצחים בשגגה כדי להתחבא מנוקמי הדם וכעונש על הרצח.
לפי התורה, אם רוצחים במזיד היו נכנסים לערי המקלט כדי להתחבא, היו מוציאים אותם למשפט.
לא ידוע לנו כיצד שפטו את הרוצחים, כיצד הזקנים ידעו להבדיל בין רוצח בשגגה לרוצח במזיד.
יש להניח שבדקו את דרך הרצח, כלי הרצח ומה היו היחסים בין הרוצח לבין הנרצח (אהבה/שנאה).
בדרך כלל, הסתמכו גם על החלטות המשפחות של הרוצח והנרצח.
אם החליטו שהרצח אינו בשגגה, פנו לזקנים שישפטו ויקבעו אם הרוצח רצח במזיד.
גם אם יש עדים וגם אם יש הסכם בין המשפחות כיוון שאי אפשר לסמוך על דעת הקהל כי הם יכולים לשנות את דעתם על סמך קשרי חברויות או שוחד.
כאמור, כל שלוש עשרה ערי הכהנים וכן ערי הלויים נמנו כערי מקלט.
הערים שנתחלקו לכהנים בגורל משכן שילה;
עוד ארבע ערים שנחלקו לכהנים מנחלת בנימין: גבעון • גבע • עֲנָתוֹת • עַלְמוֹן.
בתרבות רומא העתיקה נקבע אזור על גבעת הקפיטולין בשם אסילום (תרגום מילולי - מקלט).
אל מקום זה היה יכול להימלט כל אזרח שהיה צריך למצוא מחסה מפני נקמה או מיצוי דין, בלי חשש שיעצר.
בנצרות הקתולית, מקלט מהרשויות או מנקמה יכול להינתן לכל אדם על אדמת כנסייה או בביתו של בישוף.
עיר עמים היא עמותה ישראלית המזוהה עם השמאל הפוליטי הפועלת בירושלים.
העמותה עוסקת בפעילות לתמיכה באוכלוסייה הערבית במזרח ירושלים ובמאבקים נגד ייהוד ירושלים.
העמותה נוסדה בשנת 2000 על ידי עו"ד דניאל זיידמן ובראשיתה שימשה אשתו דורית כיו"ר העמותה.
העמותה חוקרת את הפעילות הישראלית בירושלים ופועלת נגד צעדים הפוגעים לתפיסתה במרקם החיים ובאפשרות להגיע להסדר מוסכם לגבי עתיד ירושלים.
בעבר העבירה העמותה גם סיורים והדרכות לחיילי צה"ל, אך אלו נפסקו בהוראת שר הביטחון לאחר שהתפרסם שהחיילים התבקשו לפשוט את מדיהם בסיורים כיוון ש"מדי צה"ל הם התגרות בתושבים הפלסטיניים" לטענת דוברת העמותה אורלי נוי.
בין היתר, העמותה נאבקה נגד תוואי גדר ההפרדה ובפרט נגד הכללת גוש מעלה אדומים בתוך הגדר והבנייה באזור E1 הסמוך לה.
העמותה מספקת שירות משפטי לפלסטינים שנפגעו מהקמת הגדר.
כמו כן היא נאבקת בפרויקטים של עמותות אלע"ד ועטרת כהנים ליישוב יהודי בעיר העתיקה ובמזרח העיר, כגון סילוואן, ראס אל עמוד ושייח' ג'ראח.
העמותה גם נאבקת נגד כמה פרויקטים של עיריית ירושלים באזור זה, בהם הקמת גנים לאומיים בגן המלך ובגן לאומי מורדות הר הצופים.
העמותה הביעה התנגדות בעבר למספר חפירות ארכאולוגיות במזרח ירושלים המתבצעות מטעם רשות העתיקות ואוניברסיטאות ישראליות.
קיימים פערים בין האופן שהעמותה מציגה את עצמה בעברית וכלפי ישראלים, לבין דבריה בפניה לקהל הבינלאומי.
כך לדוגמה באתר בעברית נטען שהעמותה מתייחסת כהתנחלויות רק ל"בניה יהודית בלב מרחב פלסטיני" ושכונות דוגמת גילה מוצגות כלגיטימיות בעיניה, ולעומת זאת בפנייתה לקהל בינלאומי כמו בבלוג שלה ב"האפינגטון פוסט" היא מציבה גם שכונות כאלו כהתנחלויות ובלתי לגיטימיות.
בתגובה לכתבה שחשפה פערים אלו אמרה העמותה "עמדתה היא שעתידה (של גילה) צריך להיקבע סביב שולחן המשא ומתן, ולא על ידי מהלכים חד-צדדיים והכתבת עובדות בשטח.
את זאת אומרת 'עיר עמים' בכל השפות ובכל הפלטפורמות שהיא מתבטאת בהן".
בראש הנהלת העמותה עומד (זמנית) ארי פלטיאל וקדמו לו ד"ר יהודית אלקנה.
ופרופ' אלינער ברזקי, לשעבר מהנדסת העיר ירושלים.
מנכ"לית העמותה היא יהודית אופנהיימר, לשעבר מנכ"לית הארגון הפמיניסטי "קול האישה".
קדם לה בתפקיד עמוס גיל, לשעבר מנכ"ל האגודה לזכויות האזרח.
העובדים בעמותה הם בדרך כלל עובדים בשכר.
עם חבריה נמנים פרופ' אלחנן ריינר וד"ר אלון ליאל.
מחזור הפעילות של עמותת "עיר עמים" עמד בשנת 2021 על כ-5 מיליון שקלים ובשנת 2020 על כ-4.3 מיליון שקלים.
מימונה של העמותה מגיע מישויות ומדינות זרות, בהן קרנות, ממשלות זרות ותורמים פרטיים.
עם הקרנות התומכות בפעילות העמותה נמנות קרן פורד, הקרן החדשה לישראל ואחרות.
ב-2017 עמד מחזור הפעילות על כ-3.4 מיליון ש"ח והיקף התרומות מיישות מדינית זרה על כ-2 מיליון ש"ח.
עיר מעורבת הוא כינוי לעיר שבה יושבות לפחות שתי קבוצות אתניות, לשוניות או דתיות נבדלות.
המונח נמצא בשימוש בעיקר בהתייחס לארצות שבהן חיות קבוצות הנוטות לשמור על הפרדה זו מזו (מרצון או מכורח), ולפיכך עיר שבה חיים תושבים משתי הקבוצות היא תופעה חריגה שיוצרת בעיות מיוחדות.
בישראל המונח מתייחס לרוב לעיר שגרים בה יהודים וערבים – כמו ירושלים וחיפה.
המושג משמש גם מצע למחקרים המבחינים מאפיינים של עיר מעורבת לעומת עיר הומוגנית, שבה כמעט כל תושביה הם מאותה קבוצה אתנית.
ביירות – עיר הבירה של לבנון שבה חיים תושבים מכל הקבוצות האתניות והדתיות בלבנון.
בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון הייתה העיר מחולקת בין הכוחות היריבים.
כיום שורר בעיר שקט אולם נשמרת הפרדה בין הקהילות השונות.
בלפסט – בירת צפון אירלנד, שבה חיים פרוטסטנטים וקתולים.
בין הקהילות שררה איבה קשה שהביאה לכך שהעיר הייתה מוקד לאלימות.
בני שתי הקהילות חיים בשכונות נפרדות, אולם אין קו גבול ברור בין השכונות הפרוטסטנטיות לשכונות הקתוליות, דבר שמנע את חלוקת העיר.
מאז הסכם יום שישי הטוב ב-1998 שורר שקט בעיר, אולם ההפרדה בין הקהילות נשמרת, ובמקומות מסוימים אף נבנו חומות בין שכונות פרוטסטנטיות לשכונות קתוליות כדי למנוע את התחדשות האלימות.
בריסל – עיר הבירה של בלגיה, עיר שבה חיים דוברי-הולנדית ודוברי-צרפתית אלה בצד אלה.
ברוב המדינה חיים הפלמים (הדוברים הולנדית) והוולונים (הדוברים צרפתית) בנפרד אלה מאלה, אולם בעיר הבירה בריסל, שהיא גם מחוז פדרלי נפרד, הם חיים יחד.
בבריסל יש הקפדה על שילוט דו-לשוני ומתן שירותים עירוניים בשתי השפות, בשעה שביתר הערים בבלגיה מסתפקים במתן שירותים בשפת רוב האוכלוסייה בלבד.
בין הקהילות שורר מתח מסוים, שמקורו במאבק על משאבים כלכליים ועל דומיננטיות בפוליטיקה הבלגית, אולם אין עוינות ביניהן .
יוהנסבורג וקייפטאון – שתי ערים מרכזיות בדרום אפריקה שבהן חיים לבנים, אנשים ממוצא הודי ושחורים אלה בצד אלה.
בתקופת האפרטהייד התגוררו רוב השחורים בערים אלה ואחרות בדרום אפריקה בעיירות נבדלות, townships.
לאחר נפילת משטר האפרטהייד אוחדו הערים הלבנות עם העיירות השחורות הסובבות אותן לישויות מאוחדות, שבהן בדרך כלל רוב שחור.
מונטריאול – בעיר הגדולה ביותר בקוויבק חיים כ-20% דוברי אנגלית, והשאר דוברי צרפתית (זו העיר דוברת-הצרפתית השנייה בגודלה בעולם, אחרי פריז).
ככלל, דוברי האנגלית נוטים להתרכז בשכונות מסוימות שבהן הם מהווים רוב.
חוקים נוקשים להגנה על הלשון הצרפתית גורמים לחיכוכים מתמידים בין שתי הקהילות, בעיקר בתחום החינוך (דוברי אנגלית שלא התחנכו בקנדה אינם רשאים לשלוח את ילדיהם לבתי-ספר ציבוריים דוברי אנגלית) וכן במישור הסמלי (אנגלית אינה שפה רשמית בקוויבק).
ניקוסיה – עיר הבירה של קפריסין, שבה חיים יוונים וטורקים.
מאז חלוקת קפריסין ב-1974 שוררת הפרדה מוחלטת בין הקהילות, ולמעשה העיר מחולקת בין שתי ישויות מדיניות: רפובליקת קפריסין המייצגת את האוכלוסייה היוונית, והטוענת לריבונות על כל קפריסין, והרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין המייצגת את האוכלוסייה הטורקית, ואשר אינה מוכרת על ידי הקהילה הבינלאומית.
סרייבו – עיר הבירה של בוסניה והרצגובינה הייתה עד תחילת מלחמות יוגוסלביה עיר מעורבת, שחיו בה בעיקר בוסנים-מוסלמים, סרבים, קרואטים, ואנשים שהגדירו עצמם כ"יוגוסלבים".
בתקופת קיומה של יוגוסלביה חיו הקהילות השונות ללא הפרדה חדה ביניהן.
בעקבות המלחמה נוצר בעיר רוב בוסני-מוסלמי גדול (77 עד 87 אחוזים) ונמתחו קווי הפרדה חדים בין הקהילות.
שיעור הסרבים ירד מ-30 אחוזים ב-1991 ל-5 עד 12 אחוזים כיום (תלוי בהגדרת גבולותיה של העיר).
אוכלוסייה סרבית מתרכזת בעיר סרייבו המזרחית, עיר נפרדת הנושקת לסרייבו ממזרח ומשתייכת לרפובליקה סרפסקה, הישות הסרבית בבוסניה-הרצגובינה.
בישראל המונח עיר מעורבת מתייחס לעיר שבה חיים יהודים וערבים.
ההפרדה נובעת מכמה סיבות: אורח חיים שונה במידה משמעותית, מתח בין הקהילות עקב הסכסוך הישראלי-ערבי וגם מדיניות מכוונת (אם כי לא רשמית) של רשויות המדינה שמעודדת הפרדה בין הקהילות.
על אף כל זאת, יש קבוצה של ערים מעורבות, אם כי גם בהן יש נטייה ליהודים ולערבים לחיות בשכונות נפרדות.
בשנים האחרונות נוצרו ערים מעורבות חדשות, בעיקר בצפון הארץ, עקב מצוקת דיור ביישובים הערביים ותהליכי עיור שמתחוללים במגזר הערבי - תהליכים אלה מביאים להגירה פנימית של ערבים לערים יהודיות חדשות שנבנו במהלך שנות ה-60 בסמוך ליישובים ערביים.
הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מפרסמת נתונים על הרכב האוכלוסייה בכל יישוב בישראל, בין היתר שיעור היהודים ושיעור הערבים ביישובים השונים, ושיעורם של בני דתות שונות באוכלוסיית היישוב.
כלל היישובים בעלי רוב יהודי שחי לצד מיעוט ערבי, למעט היישובים נווה שלום, יערה וגאולי תימן.
ירושלים – כ-59% מתושבי העיר יהודים, כ-39% ערבים כאשר מהאוכלוסייה הערבית 97% הם מוסלמים ו-3% נוצרים.
אוכלוסיית ירושלים הייתה תמיד מגוונת, ובשל קדושתה וחשיבותה הדתית והלאומית היא הייתה ועודנה מוקד למתיחות ואף לאלימות בין הקהילות השונות החיות בה.
מסוף המאה ה-19 רוב התושבים בה יהודים, אולם שיעורם של הערבים ובני הקהילות האחרות בה לא פחת משליש.
בעקבות מלחמת העצמאות, ועד מלחמת ששת הימים, נוצר נתק מוחלט בין הקהילה היהודית לקהילה הערבית בעיר.
בתקופה זו הייתה העיר מחולקת בין ישראל לירדן, כך שכל האוכלוסייה היהודית ישבה מצדו הישראלי של הגבול וכמעט כל האוכלוסייה הערבית מצדו הירדני (למעט חלק קטן מבית צפאפא).
בעקבות מלחמת ששת הימים אוחדה העיר וסופחו אליה כפרים ועיירות ערביים ששכנו מסביב לה.
ישראל סיפחה את שטחי העיר שהיו מעברו הירדני של הגבול, והחלה בתנופת בנייה שמטרתה הייתה ליישב עוד יהודים בעיר, בפרט באזורים המיושבים בצפיפות בערבים.
התוצאה היא שכיום האוכלוסייה במערב העיר היא בעיקרה יהודית.
אולם במזרח ירושלים שוכנות שכונות ערביות ויהודיות זו בצד זו, וישנו רוב ערבי.
יחד עם זאת, ההפרדה בין השכונות היהודיות לערביות נשמרת, והקהילות אינן מתערבות זו בזו בדרך כלל.
תל אביב-יפו – כ-90% מתושבי העיר יהודים, כ-5% ערבים.
למעשה רק יפו מתאפיינת באוכלוסייה יהודית-ערבית מעורבת, עם רוב יהודי.
בימי המנדט הבריטי הייתה רוב אוכלוסיית העיר ערבית, אם כי הייתה בה קהילה יהודית.
בתוכנית החלוקה של האו"ם משנת 1947 יועדה יפו לשמש עיר נמל למדינה הערבית.
במהלך מלחמת העצמאות נטשו אותה רוב התושבים הערבים, ולאחר המלחמה אוחדה יפו עם תל אביב ויושבו בה עולים חדשים.
כיום נחשבת העיר תל אביב-יפו כולה כעיר מעורבת – לפי פסק דין של בג"ץ משנת 2000 חובה על העירייה להציב שילוט דו-לשוני בכל חלקי העיר.
חיפה – כ-75% מתושבי העיר יהודים, כ-12% ערבים.
כאשר אוכלוסיית הערבים מתחלקת שווה בשווה בין נוצרים למוסלמים.
אוכלוסיית חיפה הייתה תמיד מגוונת.
עד שנת 1940 הייתה רוב אוכלוסיית העיר ערבית, אך בשנה זו נרשם רוב יהודי קטן בעיר.
במלחמת העצמאות נטשו תושבים ערבים רבים את העיר, ובשכונות הערביות הנטושות התיישבו עולים חדשים.
כיום הרוב המכריע של אוכלוסיית העיר הוא יהודי, אולם בעיר נמצאים מרכזים תרבותיים חשובים של ערביי ישראל.
רוב האוכלוסייה הערבית של חיפה מרוכזת בעיר התחתית.
חיפה נחשבת כדגם לדו-קיום בין הקהילות היהודית והערבית, כיוון שבדרך-כלל שורר שיתוף פעולה ביניהן.
בזמן המנדט הבריטי היו רוב תושבי העיר ערבים, אך הייתה בה קהילה יהודית קטנה וגם קהילות קטנות של בני לאומים אחרים.
בעקבות מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל השתנה הרכב האוכלוסייה, אך עדיין נשאר בה מיעוט ערבי גדול.
בשנים האחרונות גדל שיעור הערבים בעיר עקב הגירה של יהודים ממנה ליישובים מבוססים יותר מבחינה כלכלית, וריבוי טבעי גבוה יחסית של האוכלוסייה הערבית.
רמלה – כ-70% מתושבי העיר יהודים, כ-25% ערבים, כרבע מהם הם ערבים-נוצרים.
כמעט כל תושבי העיר היו ערבים בתקופת המנדט הבריטי, ולמעשה, רמלה הייתה עיר הבירה של המוסלמים במאה ה-8. הרכב האוכלוסייה השתנה בעקבות מלחמת העצמאות וקום מדינת ישראל.
לוד – כ-62% מתושבי העיר הם יהודים וכ-30% ערבים.
כמעט כל תושבי העיר היו ערבים בתקופת המנדט הבריטי.
הרכב האוכלוסייה השתנה בעקבות מלחמת העצמאות וקום מדינת ישראל.
נוף הגליל – כ-53% מתושבי העיר יהודים, וכ-31% – ערבים.
נוף הגליל הוקמה ב-1956 כעיר יהודית (עד יולי 2019 נקראה העיר "נצרת עילית"), בצד העיר נצרת שהיא העיר הערבית הגדולה ביותר בתחומי הקו הירוק.
הרעיון מאחורי הקמת העיר היה הגדלת שיעור היהודים באוכלוסיית הגליל, בפרט באזורים המיושבים בצפיפות בערבים.
בפועל הפכה נוף הגליל לעיר מעורבת עקב הגידול באוכלוסיית העיר נצרת ומצוקת הדיור שנוצרה בה.
מעלות-תרשיחא – כ-69% מתושבי העיר יהודים, וכ-21% – ערבים.
מעלות תרשיחא היא דוגמה יוצאת-דופן לעיר מעורבת שנוצרה כתוצאה מאיחוד מוניציפלי בין שני יישובים שלא היו בעלי אוכלוסייה מעורבת בעת האיחוד.
תרשיחא היא יישוב ערבי ותיק, ואילו מעלות היא יישוב יהודי חדש יחסית שהוקם בשנת 1957. האיחוד נעשה בשנת 1963, אולם גם כיום האוכלוסייה היהודית מרוכזת באזור מעלות בעוד האוכלוסייה הערבית מרוכזת באזור תרשיחא.
נווה שלום – כפר בהרי ירושלים בו חצי מהמשפחות יהודיות, וחצי מהמשפחות ערביות.
יערה – מושב בגליל בו מתגוררים יהודים ומעט ערבים-בדואים, כשישית מהמושב.
גאולי תימן - מושב בעמק חפר, רובו יהודי וכשליש ערבים-מוסלמים מחמולת אבו-עיסא.
עיר נמל היא עיר מתמחה שבה יש או היה נמל.
לנמל השפעה רבה על כלכלתה ועל אופייה של העיר שבה הוא שוכן, ולרוב קשורה התפתחות העיר קשר ישיר עם הנמל.
לאורך ההיסטוריה, ערי נמל רבות שגשגו מבחינה כלכלית וצמיחתן הואצה עם הקמת הנמל, זאת ממספר סיבות:
סחורות המגיעות אל עיר הנמל נקנות במחיר זול יותר מאשר סחורות אשר יש צורך להמשיך להוביל אותן דרך היבשה אל ערים אחרות.
כאשר תושבי עיר נמל מסוגלים לרכוש סחורות זולות יותר ואף מגוונות יותר לעומת ערים אחרות, צומחת כלכלת העיר.
מבחינת תנועת נוסעים ותחבורה, עד עידן התעופה בו עיקר התחבורה הבין-יבשתית נעשתה דרך הים, קל היה יותר להגיע מעיר נמל לעיר נמל אחרת ואילו ההגעה לערים בפנים היבשת אורכת זמן רב יותר.
מסיבה זו ערי נמל מארחות תיירים, סוחרים ונוסעים אחרים הרבה יותר מערים אחרות ואלו משאירים בדרך כלל חלק מכספם בעיר אשר שימשה אותם כעיר מעבר.
לבסוף, ערי נמל היסטוריות דוגמת ונציה וג'נובה (ג'נובה) באיטליה החזיקו גם צי אוניות מלחמה אשר הגנו על העיר ושימשו ככח צבאי משמעותי.
ערי נמל הן לרוב ערי חוף השוכנות לצד ים או אוקיינוס.
קיימות גם ערי נמל כמו לונדון, רוטרדאם ופרנקפורט שאינן ערי חוף אלא ערים בהן זורם נהר גדול ובהן הנמל (לפחות הנמל ההיסטורי) שוכן לצד הנהר.
בערים כאלה התאפשרה למעשה הבאת הסחורות עד עומק היבשה באמצעות הנהר ובכך נחסכה במידה רבה הובלת הסחורות באמצעי נוסף דרך היבשה.
נמלים כאלו התאפשרו רק במקומות בהן רוחב הנהר אפשר זאת.
בערים רבות שהתפתחו כערי נמל סביב נהר, הועבר מאוחר יותר הנמל למורד הנחל, קרוב יותר לשפך הנהר לים, כדי להתאים לספינות המשא המודרניות.
תרחיש זה המאפיין ערים רבות קורה בדרך כלל לאחר שהעיר כבר צמחה לממדים של מטרופולין גדולה ואינה תלויה יותר בנמל מבחינה כלכלית.
את הרקע הכלכלי לחשיבותן של ערי נמל יש להבין כחלק ממסלולו של מוצר העובר ממקום ייצורו עד צרכן הקצה.
העברת סחורות מכלי תחבורה אחד לשני מייקרת את הובלתו באופן משמעותי, במקרים רבים יותר מאשר הובלתו למרחק גדול יותר.
האפשרות להעביר סחורות מהנמל ישירות אל סיטונאים ואף אל קמעונאים היא למעשה הגורם הכלכלי המשמעותי בעיר הנמל.
בנוסף, ובעיקר בעידן המודרני, הנמל עצמו מספק תעסוקה למאות עובדים המועסקים בו.
בנוסף לכך מספקת העיר מגוון שירותים לספינות הפוקדות את הנמל ולנוסעיהן:
שירותים לטיפול במטענים המגיעים אל הנמל או יוצאים דרכו: עמילות מכס, שיגור בין-לאומי וכדומה.
מקום אחסון למטענים, כגון ממגורות, מגרשים לאחסון מכולות ועוד.
שירותים לצוותי הספינות: מקומות בידור, שירותים אישיים שונים.
תעשייה הנשענת על הנמל: מספנות, תעשייה פטרוכימית וכדומה.
עיר הנמל חייבת להיות מקושרת היטב לדרכי תחבורה יבשתיות, ובפרט מסילות רכבת וכבישים, שמאפשרות הובלת מטענים אל הנמל וממנו.
נמלי ים מודרניים כוללים בדרך כלל רציפים של מסילות רכבת אליהם יכולים להגיע העגורנים הפורקים את המכולות או מסילות מקומיות המבצעות את השינוע.
מבנה זה מייעל באופן משמעותי את שינוע הסחורות מנקודה לנקודה.
בארץ ישראל מספר ערי נמל מודרניות וכן ערי נמל היסטוריות.
עיר הנמל ההיסטורית הידועה ביותר היא יפו שבה שכן נמל מן העת העתיקה ועד למאה ה-20, והוא הפך את יפו לאחת מערי הנמל החשובות ביותר בחוף המזרחי של הים התיכון אשר ממנה המשיכו נוסעים רבים לירושלים.
ערי נמל היסטוריות נוספת הן עזה, אשדוד-ים, עכו, קיסריה ואפולוניה.
ארבעה נמלי ים מודרניים קיימים כיום בישראל: נמל חיפה, נמל המפרץ, נמל אשדוד ונמל אילת.
חיפה אף התפתחה כעיר נמל.
באשדוד מהווה הנמל מקום תעסוקה ראשון במעלה לתושבי העיר, אך כעיר מודרנית בה הוקם מראש נמל מודרני רק בשנות ה-60, לא היווה הנמל מחולל משמעותי להתפתחות העיר אשר תוכננה ברובה מראש.
בעבר גם בתל אביב היה נמל, אך כיום הוא הוסב לאזור מסחר ובילוי בשם נמל תל אביב.
עיר לכולנו היא סיעה פוליטית מוניציפלית הפועלת בעיר תל אביב-יפו.
יו"ר התנועה כיום הוא אהרון מדואל.
"עיר לכולנו" נוסדה ב-19 בינואר 2008 כתנועה על-מפלגתית המאגדת פעילי שכונות, פעילים סביבתיים, פעילים חברתיים ופעילי מפלגת חד"ש בעיר.
התנועה הייתה מעורבת במאבקים למען סלילת שבילי אופניים מופרדים מהמדרכות בעיר, למען דיור בר-השגה ודיור מעורב ונגד הריסת בתים במסגרת תוכנית "פינוי-בינוי" של תושבים ותיקים בכפר שלם וביפו.
ב-11 באוגוסט 2008 הודיע חבר הכנסת דב חנין כי יתמודד מטעם הסיעה לתפקיד ראש העירייה מול ראש העירייה המכהן, רון חולדאי.
ב-16 ביוני 2013 נבחר אהרן מדואל ליו"ר התנועה ומועמדה לראשות העיר.
בבחירות המקומיות שנערכו ב-11 בנובמבר 2008 זכתה רשימת "עיר לכולנו" במספר הבוחרים הרב ביותר, וב-5 מנדטים במועצת העיר, אך נשארה באופוזיציה.
מועמדה לראשות העירייה, דב חנין, הגיע למקום השני אחרי רון חולדאי עם כ-34% מקולות הבוחרים.
בבחירות 2013 זכתה התנועה ל-3 מנדטים.
ביוני 2014 חתמה הסיעה לראשונה על הסכם קואליציוני עם רון חולדאי, ובכך הפסיקה לראשונה לאחר כ-6 שנים להוות אופוזיציה עירונית למדיניותו.
בעקבות ההסכם מונה מדואל לסגן ראש העיר, ובן יפת מונתה לממונה על קידום יוזמות קהילתיות.
בבחירות 2018 כשלה הסיעה בבחירות ולא זכתה באף מנדט.
5 מנדטים: אהרון מדואל, יעל בן יפת, יואב גולדרינג, נח עפרון, ורחל גלעד וולנר, שרון מלכי, שרון לוזון.
בשנת 2011 החליפו לוזון ומלכי את עפרון ובן יפת לפי הסכם הרוטציה של התנועה.
3 מנדטים: אהרון מדואל, יעל בן יפת, שלי דביר.
בשנת 2016 החליף אמיר בדראן את שלי דביר לפי הסכם הרוטציה של התנועה.
0 מנדטים: אהרון מדואל, גלי הררי, רועי אדמוביץ.
(רשימת מועמדים מלאה ראו כאן)
מצע התנועה מתמקד בנושאים כגון אופי הקהילה, שירותי החינוך והתרבות בעיר, מדיניות התחבורה, מדיניות התכנון העירוני ואיכות הסביבה.
התנועה קוראת להעניק עדיפות לתנועת תחבורה ציבורית על פני תחבורה פרטית בתוך מרכז העיר.
תוכנית זאת כוללת הגברת פעילות התחבורה הציבורית בעיר והפרדה של תנועת האוטובוסים מתנועת הרכבים הפרטיים, באמצעות נתיבים ייעודיים בצירים מרכזיים בעיר.
זאת במטרה להפחית את עומסי התנועה בעיר, לצמצם את זיהום האוויר והרעש ולהביא לפתרון בבעיות החנייה בעיר.
על פי התוכנית המוצעת יוסבו 14 נתיבי תחבורה עיקריים, דוגמת רחוב בן-יהודה בכיוון צפון-דרום ורחוב ארלוזורוב בכיוון מערב-מזרח, לנתיבים ייעודיים לתחבורה ציבורית.
האוטובוסים שישרתו את הקווים המרכזיים יהיו בעלי קיבולת גדולה ותדירות גבוהה.
אל נתיבי התחבורה המרכזיים תתחבר רשת קווים משניים, שיקשרו אותם אל השכונות השונות בעיר ובהם ינועו אוטובוסים קטנים יותר.
מערכת זו מתוכננת לפעול בכל ימי השבוע ובלילות, כולל שבתות.
לאחר מכן תושת אגרת גודש לכניסה בכלי רכב פרטיים למרכז העיר.
בנוסף מציעה התנועה לסלול שבילי אופניים מופרדים וייעודיים ברחבי העיר, שייבנו במסלולים נפרדים מהכבישים ומהמדרכות.
בנוסף לכך, תופעל מערכת של השכרת אופניים.
בטווח הבינוני-רחוק תומכת התנועה בהקמה של מערכת של רכבת קלה ורכבת תחתית.
ביוני 2010 יצאה התנועה בקמפיין ציבורי בשם "מהיר בעיר - פותרים את משבר התחבורה בת"א".
במרכז הקמפיין נמצאת תוכנית תחבורה להקמת נתיבי תחבורה ציבורית ייעודיים לאוטובוס מהיר (BRT) בהתבסס על התשתית הקיימת.
הקווים יקבלו עדיפות דרך מוחלטת באמצעות הנת"צים (נתיבי תחבורה ציבורית), רציפים, עדיפות ברמזורים, מת"צים (נתיבי תחבורה ציבורית המופרדים מיתר הנתיבים), והגבלת תנועה במקומות מסוימים רק לאוטובוסים.
תחילה מדברת התוכנית על שני קווים מרכזיים - חוצה וסובב, שהתדירות בהם תהיה אוטובוס כל שלוש דקות בשעות היום, וכל 15 דקות בלילה.
מכיוון שהתוכנית מתבססת על גבי התשתית הקיימת, הקמתה בפועל תהיה מהירה יותר וזולה בהרבה מחפירת רכבת תחתית/קלה.
מחיר הקמת הקו האדום של הרכבת הקלה - באורך של כ-22 ק"מ - נאמד ב-11 מיליארד שקל.
לעומת זאת הקמת מערכת ההסעה "מטרונית" (מערכת BRT) בחיפה צפויה לעלות כמיליארד שקל, למסלול באורך של כ-40 ק"מ - כאשר המערכת המוצעת בתוכנית בתל אביב פחות מורכבת משמעותית וקצרה יותר באורכה מהמערכת החיפאית.
"עיר לכולנו" דוגלת באימוץ עקרונות הקיימות, פיתוח בר קיימא ובעיקר תחבורה בת קיימא, ויצירה של מודל פיתוח סביבתי-חברתי לתכנון ארוך טווח.
בין השאר קוראת לאכיפה מוגברת של תקני איכות סביבה, איכות מים והזרמת שפכים לים; הקמה של מערך מחזור פסולת מקיף; שימור המורשת התרבותית והאדריכלית בעיר ותכנון התואם את אופי השכונות; ופתיחה ושיקום של החופים והמרחבים הציבוריים בעיר.
על פי מצע עיר לכולנו יש לעודד יצירת חיי קהילה אורבניים ולמנוע את מגמת ההדרה של תושבים ותיקים ותושבי מעמד הביניים מהעיר.
עיר לכולנו מטילה את האחריות למשבר מהגרי עבודה ומבקשי המקלט בדרום תל אביב על מדינת ישראל ועל עיריית תל אביב, הנותנות יד לריכוזם של הנ"ל בשכונות העניות ביותר בעיר.
התנועה דורשת מהעירייה לדאוג ל"חלוקה הוגנת של נטל הקליטה של פליטים ברחבי העיר, הן באמצעות העברת תקציבים נוספים ...
[ל]אזורים מוחלשים הקולטים פליטים, הן באמצעות ייזום ...
שירותים לפליטים בשכונות המבוססות בעיר, והן באמצעות לקיחת אחריות על ביטחונם האישי של תושבי הדרום, ותיקים וחדשים כאחד."
התנועה בנויה מפורומים של צוותי תכנון ופעולה המחולקים לפי נושאים ולפי אזורים.
פורומים אלו פתוחים להשתתפות תושבי העיר ועצמאיים לקבל החלטות בתחומי פעילותם, במסגרת עקרונות היסוד של התנועה.
הפורומים הנושאיים הם: פורום סביבה-תחבורה-בריאות, פורום דיור, פורום חינוך, פורום עבודה ורווחה, פורום נוער, פורום דמוקרטיה, פורום תרבות ולילה, פורום להט"ב, פורום גמלאים ופורום סטודנטים.
הפורומים אזוריים מחלקים את תל אביב לחמישה אזורים מרכזיים: יפו, שכונות הדרום והמזרח, לב העיר, הצפון הישן ושכונות עבר הירקון.
כלל חברי הפורומים יוצרים יחדיו את האספה הכללית של התנועה, אשר מהווה את הגוף העליון בתנועה, הקובע את מדיניותה.
בבחירות הפנימיות שנערכו ב-14 באוגוסט 2008 נבחר ח"כ דב חנין כמועמד התנועה לראשות עיריית תל אביב-יפו.
בנוסף, נבחרו שמונת המועמדים הראשונים ברשימת עיר לכולנו למועצת העירייה.
כתנועה על מפלגתית היא איחדה דמויות מימין ומשמאל: כאהרון מדואל, מנהיג המאבק בכפר שלם ולשעבר פעיל בליכוד, שנבחר כמספר 2 מצד אחד ודב חנין מחד"ש, מנהיג התנועה.
רשימת התנועה למועצת העיר ה-20 תיבחר ב-6 ביוני 2013.
"עיר לבנה" (ידוע גם כ"העיר הלבנה") הוא שיר אודות העיר תל אביב, שאותו כתבה והלחינה נעמי שמר.
שמר כתבה את מילות השיר והלחינה אותן ב-1958. לוליק הקליט את השיר ב-1959, לסרט התיעודי של אדם גרינברג על יובל לעיר תל אביב.
לדברי שמר, השיר נכתב כ'אמנות שימושית': "שיר רקע לסרט אודות תל אביב, המתאר יום ולילה, וכתבתי מה שעיני ראו בסרטון הזה".
בהמשך הקליטו את השיר אמנים רבים נוספים, ובהם שלומית אהרון, אריק איינשטיין ושלמה ארצי.
בלקט השירים של נעמי שמר שכותרו "כל השירים", וראה אור ב-1967, נקרא השיר "העיר הלבנה".
שמו של השיר בא מתיאורה המקובל של העיר תל אביב כ"עיר לבנה" כבר בראשיתה.
בשיר מתוארת העיר כנוצרת מ"קצף גל ועננה".
אולם, עם שחר, תל אביב שטופת האור הופכת לעיר גדולה העוסקת במסחר ובמשא ובמתן.
לסיום מתאר השיר את רדת הערב על תל אביב, שעודנה מוארת וסואנת.
לבסוף, עם ליל הופכת תל אביב ל"ארמון ענק אפל".
שמו של השיר ותכניו היו השראה לשמן של חגיגות אשר ציינו שנה להכרזת העיר הלבנה בתל אביב כאתר מורשת עולמית.
החגיגות החלו בגילויו של לוח ועליו מילות השיר.
הלוח קבוע מאז שנת 2005 בגן בשדרות רוטשילד 98.
בהתאם למופיע באתר אקו"ם קיימות נכון ליולי 2023, 49 גרסאות.
בין היתר של שמעון בר, אריק איינשטיין, שלמה ארצי ונחמה הנדל.
עיר נחש היא אתר המופיע בתעודת חכירה מתקופת מרד בר כוכבא.
שמו של היישוב עיר נחש מעיד כי ישבו בו חרשי נחושת (דברי הימים א, פרק ד' פסוק י"ב).
תעודה זו היא אחד מעשרה חוזי חכירה הכתובים בעברית.
רק ששת הראשונים שרדו וניתנים לקריאה.
התעודה נושאת את התאריך כ' בשבט בשנה השנייה למרד.
לפי תעודה זו, החכיר הלל בן גריס קרקעות לאנשים שונים שאדמותיהם היו בעיר נחש.
החוזים נחתמו בהרודיון (הרדיס), מקום מושבו של הלל בן גריס.
זיהוי המקום: דיר נחאס או חירבת א-נחש
חוקר המקרא ז'וזף מיליק סבר, בעקבות הארכאולוג וההיסטוריון אבֶּל, כי יש לזהות את עיר נחש עם דיר נחאס, כ-2.5 ק"מ מזרחית לבית גוברין, על הדרך שבין תרקומיא לבין בית גוברין, כ-2 ק"מ מזרחית לנחושה.
ראיה לכך ראו החוקרים בשימור השם ובשל כך שעיר נחש מופיעה בדברי הימים א', ד', יב.
בחורבת דיר נחאס נמצאה מערכת מסתור, וכן נמצאו מערות קבורה יהודיות מן התקופה הרומית הקדומה ומתקנים חקלאיים.
משמעות זיהויה של עיר נחש עם דיר נחאס באזור בית גוברין היא שהלל בן גריס שישב בהרודיון, החכיר אדמות בשפלה.
עולה מכך שיהודה חולקה לתחומי מנהל גדולים במיוחד, דבר שאינו מתיישב עם התעודות, מה גם שקשה לנהל מערכת מינהלית ביעילות במהירות בזמן מלחמה.
בועז זיסו טוען כי משמעות השם הערבי "דיר נחאס" הוא "מנזר מובילי הבקר".
לדעתו המקום קיבל את שמו בתקופה הביזנטית ולא בעקבות השתמרות השם מיישוב קדום מתקופת בית שני.
לפיכך זיסו הציע כי יש לזהות את עיר נחש עם חירבת א-נחש הסמוכה להרודיון, שם התגלתה מערכת מסתור, וכן משום שהחורבה נמצאת במרחק של 1.8 ק"מ בלבד מצפון-מערב להרודיון, לעומת 32 ק"מ בקו אווירי מדיר נחאס.
לטענת יואל אליצור וחיים בן דוד, השם "דיר" הוא כינוי לחווה חקלאית קדומה.
לפי זאב זיוון, עיר נחש שוכנת בעבר הירדן, בח'רבת א-נחש, מעט צפונה לח'רבת פינאן (פונון המקראית).
אולם הצעה זו מבוססת על פי פ.
פרנק, ונדחתה כבר על ידי מיליק.
עיר ללא אלימות היא תוכנית לאומית למאבק באלימות ברשויות המקומיות, אשר נבחרה לשמש תוכנית הדגל של ממשלת ישראל ושל המשרד לביטחון הפנים בתחום ההתמודדות עם התנהגות אנטי-חברתית, אלימות, עבריינות ופשיעה.
התוכנית היא תוכנית רב-תחומית ומורכבת, המבוססת על התמודדות עירונית - מערכתית עם תופעות שונות של אלימות, בכללן אלימות וונדליזים של בני נוער, אלימות בבתי ספר ואלימות בקרב מתבגרים.
הפעילות מתבצעת תוך זיהוי מכנים משותפים לאלימות, שיתוף פעולה בין גורמים מהמגזרים השונים וגיוס כל המערכות המתמודדות עם הנושא (חינוך, רווחה, אכיפה ועוד) במטרה לפתור את בעיות האלימות בעיר.
התוכנית ממומנת בידי המשרד לביטחון הפנים והרשויות המקומיות.
היא מנוהלת על ידי ועדת היגוי בראשות מנכ"ל המשרד לביטחון הפנים.
בוועדה משתתפים נציגים של משרדי הממשלה השונים העוסקים בתחום והמטה המקצועי של התוכנית.
התוכנית פותחה על ידי ד"ר אורלי אינס-קניג, ראש המטה המקצועי לתוכנית והחלה לפעול ב-2004 בעיר אילת ביוזמת ראש העיר מאיר יצחק-הלוי.
על רקע הצלחת התוכנית בצמצום שיעורי האלימות והפשיעה באילת ועל רקע תופעות האלימות המתגברות בארץ, החליטה ועדת השרים למאבק באלימות ב-25 בספטמבר 2006, בראשות השר לביטחון הפנים דאז, ח"כ אבי דיכטר, לאמץ את תוכנית 'עיר ללא אלימות' כמודל ארצי-לאומי למאבק באלימות בתחומי הרשויות המקומיות.
בשנת 2007 הורחבה פעילות התוכנית ל-12 רשויות מקומיות המונות את אילת, טבריה, עכו, מעלה אדומים, רהט, בת-ים, אשקלון, נתניה, חדרה, נצרת עילית, רמלה ולוד.
החל מ-2010 הורחבה התוכנית ל-74 רשויות נוספות ובהמשך עוד התרחבה וכיום היא פועלת ב-151 רשויות ברחבי הארץ.
תפיסת העבודה של 'עיר ללא אלימות' היא התמודדות מערכתית ברמה העירונית עם תופעות שונות של אלימות תוך זיהוי מכנים משותפים לאלימות ומתן פתרונות לכל אחת מהתופעות.
תהליך זה מתבצע באמצעות הקמת מערך עירוני מקיף, מתואם ואפקטיבי בראשות ראש הרשות המקומית, המגייס את כל המערכות המתמודדות עם הנושא (חינוך, רווחה, אכיפה, פנאי, הקשר קהילתי) ופועל בשותפות רחבה ככל שניתן לצמצום אירועי האלימות בעיר.
התוכנית מתמקדת בחמישה תחומי פעילות מרכזיים הפועלים ברמה העירונית, ומייצרת שיתופי פעולה רוחביים ביניהם, המבוססים על ראייה הוליסטית ואינטגרטיבית של התמודדות בבעיית האלימות.
אסטרטגיית הפעולה בכל אחד מהתחומים נגזרת מתהליך אבחון ולימוד יסודי של המאפיינים והצרכים הייחודיים של כל יישוב.
תחומי הפעילות המרכזיים הם: חינוך, חינוך בלתי פורמלי (פנאי), אכיפה, רווחה ותחום הקהילה.
פעולות בתחום החינוך כוללות, בין היתר, הדרכה והכשרה של צוותי חינוך ואנשי מקצוע בבתי הספר ובגנים, הפעלת 'מדריכי מוגנות' אשר תפקידם הוא לשמור על סביבת בית הספר בטוחה ולפעמים גם מחוצה לה, במועצות אזוריות מפעילה התוכנית ליווי של התלמידים במערך ההסעות לבית הספר.
פעולות בתחום האכיפה כוללות, בין היתר, הקמת פורום אכיפה עירוני, הצבת מצלמות באזורים חמים המועדים לאלימות ופשיעה והפעלת ניידות של שיטור משולב וסיורים של סיירות הורים.
פעולות בתחום הקהילתי כוללות, בין היתר, הסברה, ארגון והפעלת מתנדבים בתחומים שונים בקהילה, וקידום המסר של אפס סובלנות לאלימות.
עיר מוקפת חומה מימות יהושע בן נון היא עיר אשר על פי המסורת היהודית הייתה מוקפת חומה כאשר בני ישראל התנחלו בארץ ישראל בהנהגתו של יהושע בן נון.
בערים אלו יש מספר הלכות השונות ממקומות יישוב אחרים.
על ערים מוקפות חומה מימות יהושע בן נון נאמרו ההלכות הבאות:
פורים: על פי הדעה בגמרא שנקבעה להלכה, בערים אלו נחגג פורים בתאריך ט"ו באדר, בשונה מבשאר המקומות שבהם פורים נחגג בי"ד באדר.
מצורעים: על פי המשנה במסכת כלים, אסור למצורעים לשהות בעיר מוקפת חומה בארץ ישראל: ולפי פירוש רבי עובדיה מברטנורא מדובר על ערים המוקפות חומה מימות יהושע בן נון.
גאולת בתים: בעת שהיובל נוהג, אדם יכול למכור את נחלתו רק עד ליובל, ואף לפניו הוא רשאי לגואלה (לפדותה); אולם המוכר בית בעיר מוקפת חומה מימות יהושע בן נון ולא גאלו תוך שנה, הבית נחלט בידי הקונה לצמיתות.
בגמרא מובאות שתי ברייתות החולקות בשאלה האם ההלכות החלות על ערים מוקפות חומה מימות יהושע בן נון תקפות לכל עיר שהייתה מוקפת חומה מימות יהושע בן נון, או שהן חלות רק על ערים כאלו שקודשו באופן מיוחד כך שיחול עליהם המעמד של "עיר מוקפת חומה מימות יהושע בן נון".
בהתאם לכך, מימי בית שני ואילך רק בערים שקודשו מחדש בימי בית שני חל דין מוקפות חומה מימות יהושע בן נון.
הרמב"ם פוסק בהלכות שמיטה ויובל לפי הברייתא הראשונה:
"אין סומכין אלא על חומה המוקפת בשעת כיבוש הארץ.
עיר שלא הייתה מוקפת חומה בשעה שכבש יהושע את הארץ, אף-על-פי שמוקפת עתה - הרי היא כבתי החצרים.
ועיר שהייתה מוקפת חומה בימי יהושע, אף-על-פי שאינה מוקפת עתה - הרי היא כמוקפת.
וכיון שגלו בחרבן ראשון, בטלה קדושת ערי חומה שהיו בימי יהושע."
המפרשים דנו בשאלה כיצד נתקדשו בתי ערי החומה בימי בית שני.
במסכת ערכין רש"י כותב: "מפרש במסכת שבועות דמקדשי לה בשתי תודות ובשיר ובית דין מהלכין ושתי תודות אחריהן", אולם במסכת שבועות כותב רש"י: "לא פירש לי במה מקודשים ערי ארץ ישראל" (בניגוד לירושלים שמקודשת בשתי תודות וכו').
התוספות בערכין מציינים את הסתירה בדברי רש"י אך אינם מציעים פירוש אחר לשאלה כיצד קודשו הערים על פי שיטה זאת הדורשת קידוש מיוחד של הערים המוקפות חומה.