tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האדריכל ערן מורדכוביץ מכהן כיושב ראש הוועד המנהל וחברים נוספים הם פרופ' עירית עמית-כהן, ד"ר ואדריכלית קרן מיטרני, תמר טוכלר, ד"ר ואדריכל רם שואף ומיכל הלוי בר.
העמותה מונה עשרות חברים, פרטיים כמוסדיים, מאנשי המקצוע המובילים בתחום השימור בארץ.
איקומוס ישראל מהווה כגוף הרשמי, אשר נבחר על ידי הוועד הישראלי לאונסק"ו בפיקוח משרד החינוך, לניטור האתרים בישראל שהוכרזו כאתרי מורשת עולמית ולבחינת אתרים מועמדים להכרזה.
היא נטלה חלק מרכזי בתהליך הכרזתם של העיר הלבנה בתל אביב והמרכז הבהאי העולמי כאתרי מורשת עולמית, ליוותה את תהליך ההכרזה של אתר תל דן וערכה ניטור באתר מצדה.
עבודתה של העמותה מתבצעת באמצעות 'ראשי תחומים' המקבילים לראשי הוועדות המדעיות בחו"ל.
הם אחראים להובלה של פעילויות, ימי דיון, הרצאות, סיורים וניירות עמדה בתחום אחריותם תוך שימת דגש על אופן היישום בארץ.
הם גם מייצגים את איקומוס ישראל בוועדות המדעיות הבינלאומיות בחו"ל.
איקומוס ישראל לוקחת חלק בכנסים המשותפים לגופים העוסקים בשימור, הוועד הישראלי לאונסק"ו, רשות העתיקות, רשות הטבע והגנים הלאומיים והמועצה לשימור אתרים.
פעילויות רבות שהיא מקיימת פתוחות גם לקהל הרחב.
איקומוס ישראל פרסמה קריאה להגנה על נכסי המורשת התרבותית לאור פרעות מאי 2021, שכללו גם פגיעה בנכסי מורשת ברחבי הארץ כולה, ובכללם שרפת מבנה המרכז הבינלאומי לשימור ע"ש העיר רומא בעכו.
יושב ראש הוועדה הנבחר בינואר 2023 הוא אלי דלל.
הוועדה עוסקת, על פי הגדרתה באתר הכנסת, ב"הגנה על הילדים וקידום מעמד הילדים ובני הנוער, במטרה לממש את זכויותיהם ברוח האמנה הבינלאומית לזכויות הילד, לרבות מימוש העקרונות של טובת הילד, אי-אפליה, הזכות להתפתחות בתנאים נאותים, וזכות של ילדים ובני נוער להשמיע את דעתם ולהשתתף בעניינים הנוגעים בהם".
בכנסת ה-17 - חברת "בזק" לא תשוב לשדר פרסומות עם הורים העוקבים אחר ילדיהם באמצעות מצלמות.
הוועדה המדעית-הומניטרית היה הניסיון התארגנות הראשון בהיסטוריה להתמודד עם חקיקה נגד יחסים חד מיניים שהוקמה בברלין במאי 1897. הוועדה המדעית-הומנטרית הייתה ציון דרך חשוב בתנועה לזכויות הלהט"ב.
החברים המקוריים בוועדה המדעית-הומניטרית היו הרופא מגנוס הירשפלד, המו"ל מקס שפור , עורך הדין אדוארד אוברג (Oberg) והסופר פרנץ יוזף פון בילוב (von Bülow).
הסופר אדולף ברנד, הסקסולוג בנדיקט פרידלנדר והעיתונאי קורט הילר הצטרפו אל הארגון בהמשך.
הסיבה להקמת הוועדה הייתה להביא לביטול בסעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, אשר אסר על יחסים אינטימיים בין גברים והענישה הייתה מאסר.
הוועדה המדעית-הומניטרית עבדה בצמידות עם המכון לסקסולוגיה, מהאחרון הוא מספר תיאוריות מדעיות בתחום המיניות שכולן הדגישו את ההומסקסואליות כ"מין שלישי "ביולוגי בין גברים ונשים.
תיאוריות אלו כבר היו מוכרות ברפובליקת ואיימר ומטרתם הייתה להראות שהחוק אינו ניתן ליישום משום שהומוסקסואליות היא נטייה מולדת.
סעיף 175 נשאר על כנו והמשיך להוציא אל מחוץ לחוק הומוסקסואליות בגרמניה עד לשנת 1969, ולא הוסר לחלוטין עד לשנת 1994.
בשנת 1914 נבחרה יוהנה אלברסקירכן, ליושבת ראש הארגון והייתה לאחת הנשים הבודדות שהיו פעילות בו.
בשנת 1929 ירש הילר מהירשפלד את תפקיד יושב-ראש הוועדה.
הוועדה המדעית-הומניטרית הוציאה לאור את ה"השנתון לחקר דרגות-הביניים המיניות" (Jahrbuch für sexuelle Zwischenstufen), שבו נמסרו בין היתר דיווחים על פעילויות קהילתיות, ופורסמו בו מאמרים בעלי אופי ספרותי או פולמוסי.
מהדורות של האלמנך יצאו באופן קבוע בין השנים 1899 ל-1923 (לעיתים מדי שלושה חודשים), והמשיכו להתפרסם באופן ספוראדי עד לשנת 1933.
באוקטובר 1949 חָבר הנס גיזה (Giese) להרמן ובר (1882–1955), ראש הסניף בפרנקפורט בין השנים 1921 ל-1933, בניסיון להקים מחדש את הוועדה בקרונברג.
קורט הילר פעל עמם למשך זמן קצר, אך נאלץ לפרוש לאחר מספר חודשים על רקע קשיים אישיים.
הקבוצה החדשה התפרקה בתחילת 1950, ובמקומה הוקמה "הוועדה לרפורמה בחוק פשעי המין", אשר התקיימה עד לשנת 1960.
קורט הילר, אשר שרד את מחנות הריכוז הנאציים, ניסה בשנת 1962 להקים את הוועדה המדעית-הומניטרית מחדש בהמבורג, אך הדבר לא עלה בידו.
מאה שנים לאחר הקמת הקבוצה המקורית הוקמה בשנת 1998 קבוצה חדשה תחת אותו שם.
הוועדה הנוכחית דומה לזו המקורית בשם ובתחום העיסוק בלבד, והיא פועלת למען זכויות להט"ב בגרמניה באופן רדיקלי יותר מארגונים מודרניים דומים.
הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה הייתה סוכנות פדרלית בארצות הברית שנוסדה ב־3 במרץ 1915 על מנת להוביל, לקדם ולמסד את המחקר האווירונאוטי בארצות הברית.
ב־1 באוקטובר 1958, מכוח חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי, פורקה הסוכנות, ונכסיה, תקציבה ועובדיה הועברו לידי מנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי (נאס"א) שרק הוקמה.
שם הסוכנות - NACA - היה מבוטא כל אות בפני עצמה ("אן.
NACA החלה כאמצעי חרום במהלך מלחמת העולם הראשונה כדי לקדם את התאום התעשייתי־מדעי־ממשלתי בפרוקייטים צבאיים.
היא נבנתה בדומה לסוכנויות אירופאיות בעלות תפקידים דומים, ובמיוחד על מבנה "הוועדה המייעצת לאווירונאוטיקה" הבריטית.
בדצמבר 1912 מינה נשיא ארצות הברית דאז, ויליאם הווארד טאפט, נציבות לאומית למחקרים אווירודינמיים, בראשותו רוברט אס.
וודווארד, שהיה נשיא מכון קרנגי למדע.
בינואר 1913 הועלה בפני הקונגרס של ארצות הברית חוק שימסד את הנציבות אך החוק לא אושר.
צ'ארלס דוליטל וולקוט, מזכיר מוסד הסמית'סוניאן בין 1907 ל־1927, לקח על עצמו את המאמץ, ובינואר 1915 הציגו הסנטור בנג'מין טילמן ונציג בית הנבחרים ארנסט וו.
רוברטס הצעות חוק זהות שהמליצו על הקמת ועדה מייעצת כפי שהתווה וולקוט.
לפי הצעת החוק, מטרת הוועדה המייעצת הייתה: "לפקח ולכוון את המחקר המדעי על בעיות התעופה במטרה למצוא פתרון מעשי להם, ולקבוע מה הן הבעיות אותם יש 'לתקוף' ניסויית ולדון בפתרונותיהם וביישומם בשאלות מעשיות".
עוזר מזכיר הצי האמריקאי, פרנקלין דלאנו רוזוולט, כתב כי הוא "מאמץ בכל ליבו את העיקרון" עליו התבססה החקיקה.
בעקבות כך הציע וולקוט להוסיף את ההצעה למסמך ההקצבות של הצי (Naval Appropriations Bill).
לפי מקור אחד, "חוק ייסוד NACA עבר כמעט ללא הבחנה, כרוכב על מסמך ההקצבות של הצי, שאושר ב־3 במרץ 1915".
הוועדה החדשה, שמנתה 12 אנשים (שלא קיבלו תשלום), קיבלה תקציב של 5,000 דולר לשנה (כ־105,000 דולר בדולרים של שנת 2010).
נשיא ארצות הברית וודרו וילסון חתם על החוק באותו יום, שהיה היום האחרון לכהונת הקונגרס האמריקאי ה־63. החוק, בו נכתב כי: , ייסד רשמית את "הוועדה המייעצת לאווירונאוטיקה".
ב־20 בינואר 1920 מינה הנשיא וילסון את חלוץ התעופה אורוויל רייט לוועדה המייעצת.
עד לתחילת שנות ה־20 אימצה לעצמה הוועדה משימה חדשה: קידום התעופה הצבאית והאזרחית באמצעות מחקר יישומי שצפה מעבר לצרכים שנדרשו אז.
מהנדסי הוועדה ביצעו את המשימה באמצעות אוסף מנהרות הרוח המרשימות שהיו ברשותם, בדיקת מנועים במצב עומד, ומתקני טיסה ניסויית.
לקוחות פרטיים וגורמים צבאיים יכלו גם הם להשתמש במתקני NACA, זאת על בסיס חתימת חוזים.
המעבדה האווירונאוטית על שם לנגלי (המפטון, וירג'יניה)
המעבדה האווירונאוטית איימס (שדה התעופה מפוט, קליפורניה)
מעבדת המחקר למנועי מטוסים (סמוך לקליבלנד, אוהיו)
יחידת בדיקות הטיסה מורוק (בסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה)
ב־1922 העסיקה NACA 100 עובדים, ועד 1938 עלה מספרם ל־426. בנוסף למשימות פורמליות, עודדו העובדים "להבריח" (לבצע) מחקרים לא־מורשים, ובלבד שלא יהיו "אקזוטיים" מידי.
התוצאה הייתה שורה של פריצות דרך משמעותיות, ביניהם "חיפוי NACA" (שנות ה־30), "כנף NACA" (שנות ה־40) וחוק השטחים למטוסים על קוליים (שנות ה־50).
"חיפוי NACA" משמש גם כיום במטוסים המתקדמים ביותר כגון ה־F-22 ראפטור.
מצד שני, סירובה של NACA ב־1941 להגביר את מהירות זרימת האוויר במנהרות הרוח שלהם גרמה לעיכוב לוקהיד קורפוריישן בפתרון בעיית הדחיסות (Compressibility) ב־P-38 לייטנינג.
מנהרת הרוח בלנגלי, שהייתה בגודל 9.1 על 18 מטרים, פעלה במהירות מקסימלית של 160 קמ"ש, והמנהרות שנבנו במפוט, שגודלן היה 2.1 על 3 מטרים, הגיעו למהירות מקסימלית של 400 קמ"ש.
מהירויות אלו נחשבו בעיני מהנדסי לוקהיד חסרי שימוש עבורם.
ארנולד תפס את העניין ודחה את התנגדויות NACA למהירויות גבוהות יותר, וכתוצאה מכך בנתה NACA מנהרות רוח חדשות, ביניהן אחת בבסיס מפוט, בגודל 4.9 מטרים, שהגיעה למהירות של 950 קמ"ש בסוף 1942.
עם שבירת מחסום הקול על ידי מטוס הניסוי בל X-1, תבעה NACA את הקרדיט על כך, אף על פי שהמטוס הופעל באותה עת על ידי חיל האוויר האמריקאי, ואף על פי שבעת שבירת המחסום הטיס אותו טייס מחיל האוויר.
NACA תבעה גם את הקרדיט על המטוס הראשון שהגיע אל גבול החלל - ה־X-15, אף על פי שטס לראשונה רק אחרי ש־NACA כבר פורקה.
ב־21 בנובמבר 1957 ייסד יו דריידן, אז ראש NACA, את "הוועדה המיוחדת לטכנולוגיית חלל" (Special Committee on Space Technology).
הוועדה, שנקראה גם "ועדת סטיבר" על שם העומד בראשה – גייפורד סטיבר – הייתה ועדת היגוי מיוחדת שקיבלה מנדט לתאם בין ענפים שונים של הממשל הפדרלי, חברות פרטיות, אוניברסיטאות בארצות הברית ובין NACA, זאת במטרה לרתום את ניסיונם לפיתוח תוכנית חלל לאומית.
שני חברים בוועדה היו שני מהנדסי טילים גרמניים שעבדו בשירות גרמניה הנאצית בעת מלחמת העולם השנייה.
הראשון היה הנדריק בוד, ממפתחי ה־V-1, והשני היה וורנר פון בראון, מפתחו הראשי של ה־V-2.
ב־4 באוקטובר 1957 שיגרה ברית המועצות את הלוויין המלאכותי הראשון של כדור הארץ - ספוטניק 1. שיגור זה, יחד עם ניסיונות השיגור לחלל הכושלים של ארצות הברית, גרמו למשבר הספוטניק.
בעקבות המשבר הוצע חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי, שכלל את איחוד תוכניות החלל הרבות של ארצות הברית, שהופעלו על ידי זרועות הצבא השונות ועל ידי סוכנויות פדרליות שונות, לתוכנית חלל יחידה, שתנוהל על ידי סוכנות חלל חדשה שתוקם.
החוק אושר ונחתם על ידי הנשיא דאז דווייט אייזנהאואר ב־29 ביולי 1958. החוק הורה כי החל מה־1 באוקטובר 1958 יועברו כל סמכויות NACA, כולל מתקניה, עובדיה ותקציבה, לידי סוכנות פדרלית חדשה - נאס"א.
צ'ארלס דוליטל וולקוט (מוסד הסמית'סוניאן) (1920–1927)
הוועדה הבין-משרדית למערכות מידע גאוגרפי אחראית על הפעילות של מדינת ישראל בתחום המיפוי.
במסגרת עבודות הוועדה פועלים כיום עשרות משרדי ממשלה שונים וגופים ציבוריים, תחת ניהולו של המרכז למיפוי ישראל ובשיתוף עם משרד הפנים.
במסגרת הוועדה פועלת מליאה ו-5 ועדות משנה לנושאים המרכזים עבודה במערכות מיפוי ו־GIS: "מפה אחת לישראל" לפרויקטים ברמה הלאומית, "ועדת משנה לשלטון המקומי" לקידום שיתופי מידע וידע ברשויות המקומיות, ועדת משנה לנושאי חרום, ועדת משנה למידע ימי וועדת משנה בנושאי טכנולוגיה ו-IT.
ועדות המשנה של הוועדה הבין-משרדית עוסקות בשיתוף מידע וידע, טכנולוגיה, תקינה, מטה-דאטה ופעילות במצבי אסון לאומיים.
הוועדה הלאומית למלחמה בטרור היא גוף שנועד להבטיח את התיאום בין הארגונים הפדרליים של הרשות המבצעת וזרועות השלטון המקומי במאבקם בטרור.
כמו כן, עוסקת הוועדה ביישום המלצותיו של הנשיא בענייני לוחמה בטרור.
הוועדה הוקמה ב-15 בפברואר 2006, על פי צו נשיאותי מס' 116 "על פעילויות הלוחמה בטרור".
יושב ראש הוועדה הוא מנהל שירות הביטחון הפדרלי, כיום גנרל אלכסנדר בורטניקוב.
במסגרת הוועדה בכל מחוזות רוסיה הוקמו ועדות מקומיות ללוחמה בטרור.
בראש ועדה מחוזית עומד מנהל סניף פס"ב מקומי.
במסגרת הוועדה מוקם מטה המבצעים הפדרלי (Федеральный оперативный штаб) האחראי על ביצוע מבצעי לוחמה בטרור.
הכנת הצעות הנשיא ליצירת מדיניות ממשלתית אחידה ללוחמה בטרור, כמו גם שיפור החקיקה הרוסית בתחום
תיאום הלוחמה בטרור בין הגופים המנהליים הפדרליים, היחידות ללוחמה בטרור וארגון שיתוף הפעולה עם הרשות המבצעת, הרשויות המקומיות, עמותות וארגונים
פיתוח אמצעי לחימה בטרור, לרבות פיתוח אמצעים כדי להבטיח את ההגנה על יעדים פוטנציאליים לפיגועים
שיתוף פעולה בינלאומי בהתמודדות עם הטרור, כולל ניסוח של אמנות בינלאומיות של הפדרציה הרוסית בתחום והשתתפות באירועים בינלאומיים רלוונטיים
הכנת הצעות להבטחת הגנה סוציאלית עבור העוסקים במלחמה בטרור (או) אלה שנאלצים להיות מעורבים, כמו גם שיקום חברתי של נפגעי פעולות טרור
משימות אחרות שקבעה החקיקה הרוסית בנוגע למלחמה בטרור
בהתאם לתקנות הממשל, הוועדה יכולה:
לקבל החלטות בעניין, ארגון ותיאום, פיתוח והערכה של מידת האפקטיביות של רשויות האכיפה הפדרליות במלחמתן בטרור, כמו גם פיקוח על יישומם
לבקש ולקבל בבוא העת את האמצעים הדרושים מן הממשלה הפדרלית, רשויות המדינה של הפדרציה הרוסית, השלטון המקומי, עמותות ציבוריות, ארגונים ובעלי תפקידים
להציע הצעות בדרך שנקבעה בנושאי המלחמה בטרור להחלטת נשיא הפדרציה הרוסית או ממשלת הפדרציה הרוסית.
הוועדה האמריקנית למצבות קרב היא סוכנות של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, המופקדת על הקמתם, הפעלתם ותחזוקתם של בתי קברות צבאיים ואנדרטאות של ארצות הברית באזורים שמחוץ לגבולותיה.
הוועדה הקימה במדינות שונות בעולם 24 בתי קברות צבאיים ו-27 אנדרטאות.
כמעט כולם מוקדשים להנצחת חיילי ארצות הברית שלחמו ושנפלו בשתי מלחמות העולם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התברר בארצות הברית הצורך בהקמת סוכנות ממשלתית, שתתכנן, תקים ותתחזק בתי קברות צבאיים ואנדרטאות לחיילי ארצות הברית בארצות בהן לחמו.
לפיכך הוקמה הוועדה בשנת 1923 על ידי חוק של הקונגרס.
לאחר המלחמה זו הקימה הוועדה 14 אנדרטאות ללוחמי המלחמה, מהן אחת בוושינגטון די.
שבעה בתי קברות צבאיים באירופה הועברו לטיפול הוועדה ב-1934.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה הוועדה שותפה לבחירת אתרים להקמת 14 בתי קברות צבאיים מחוץ לגבולות ארצות הברית, שנבחרו בשל מיקומם וההקשר ההיסטורי שלהם.
הם נבחרו מבין מאות אתרי קבורה צבאיים שהוקמו בחזיתות הלחימה.
אלו פורקו לאחר המלחמה וגופות מרבית החללים בהם הוחזרו לקבורה בארצות הברית.
לאחר מלחמה זו הקימה הוועדה מספר קטן יותר של אנדרטאות - חלקן על אדמת ארצות הברית.
מקצת האנדרטאות הוקמו עשרות שנים לאחר המלחמה.
עם השנים הועברו לטיפולה של הוועדה גם אתרי קבורה ואנדרטאות המתייחסים למלחמות אחרות.
מספר המבקרים באתרים שבטיפול הוועדה נאמד במיליונים מדי שנה.
הוועדה מקיימת שירותי מידע למבקרים ומארגנת ביום הזיכרון הלאומי של ארצות הברית טקס זיכרון בכל אחד מבתי הקברות שבטיפולה.
קברי החללים בהם מעוטרים ביום זה בדגלי ארצות הברית והמדינה בה שוכן בית הקברות.
בראש הוועדה עומדים 11 נציבים, המתמנים על ידי נשיא ארצות הברית, והמפקחים על הצוות המקצועי שלה.
אחד מן הנציבים משמש כיושב ראש הוועדה.
יושב ראש הראשון של הוועדה היה גנרל ג'ון פרשינג (בשנים 1923–1948).
לוועדה כ-400 עובדים (נכון ל-2011), אשר מרביתם אינם תושבי ארצות הברית.
מטה הוועדה שוכן בארלינגטון שבמדינת וירג'יניה, והיא מקיימת משרד נוסף בפריז שבצרפת.
בשנת הכספים 2010 עמד תקציב הוועדה על סך של 62.6 מיליון דולר.
הוועדה אחראית על הפעלתם ותחזוקתם של 24 בתי קברות צבאיים אמריקניים, שכולם למעט שניים הוקמו על ידה:
בתי קברות של מלחמת העולם הראשונה:
בלגיה ובריטניה – אחד בכל אחת.
בתי קברות של מלחמת העולם השנייה:
בלגיה ואיטליה – שניים בכל אחת
בריטניה, הולנד, לוקסמבורג, תוניסיה והפיליפינים – אחד בכל אחת.
בתי קברות נוספים (לא הוקמו על ידי הוועדה):
בבתי קברות אלו קבורים 131,086 איש:
30,921 חללי מלחמת העולם הראשונה
93,238 חללי מלחמת העולם השנייה
1,563 חללי מלחמת ארצות הברית–מקסיקו
שטחי בתי הקברות הוענקו לארצות הברית לצמיתות על ידי המדינות בהן הם שוכנים ללא תמורה.
בתי הקברות סגורים לקבורה, למעט קבורת גופותיהם של חיילים אמריקניים, המתגלות עדיין מעת לעת בחזיתות המלחמה לשעבר.
בתי הקברות הצבאיים תוכננו על ידי אדריכלים אזרחיים שנשכרו לשם כך וזאת על פי עקרונות עיצוביים אחידים שקבעה הוועדה.
אזור הקבורה בכל בית קברות מכוסה בדשא ומוצב בו דגל ארצות הברית.
קברי החללים מסומנים במצבות משיש לבן – צלבים לבעלי האמונה הנוצרית, מגן דוד בראשה של רגל ליהודים.
בנוסף כולל כל בית קברות את המרכיבים הבאים:
אנדרטה המנציחה את שמות החללים שמקום קבורתם לא נודע, אשר שנפלו באזורים הסמוכים לבית הקברות
אולם המציג מפות ותרשימי קרב הרלוונטיים למערכות שהתנהלו בסביבת בית הקברות
בכל אחד מבתי הקברות מוצב דרך קבע מפקח של הוועדה.
הוועדה הקימה ומתחזקת מחוץ לגבולות ארצות הברית 21 אנדרטאות:
האוקיינוס השקט (הפיליפינים, פפואה-גינאה החדשה, איי שלמה, איי מריאנה) – ארבע
אנדרטה נוספת בטיפול הוועדה ממוקמת בקובה.
בנוסף לכך הקימה הוועדה בתחומי ארצות הברית שש אנדרטאות נוספות, ששלוש מהן מצויות כיום בטיפולו של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
אלו הן אנדרטה למלחמת העולם הראשונה, ארבע אנדרטאות למלחמת העולם השנייה ואנדרטה למלחמת קוריאה.
על גבי האנדרטאות השונות – כולל האנדרטאות הניצבות בשטחי בתי הקברות הצבאיים - מונצחים שמותיהם של 94,135 חללים אמריקניים, שמקום קבורתם לא נודע.
הוועדה הלאומית לביטחון הציבור (ביפנית: 国家公安委員会, תעתיק: קוֹקה קוֹאָן איאינְקאי) היא חלק מממשלת יפן.
בראש הוועדה יושב שר הממונה על חמשת חברי הוועדה, אותם בוחר ראש הממשלה, בהסכמת שני הבתים של הדיאט של יפן.
הוועדה פועלת באופן נפרד מהממשלה, אך היושב ראש שלה אחראי על תאום פעולותיה מול ראש הממשלה.
מטרת הוועדה היא הבטחת נייטרליות המשטרה על ידי הפרדת הכוח מהלחץ הפוליטי, והבטחת ניהולה התקין של המשטרה.
הוועדה אף אחראית על סוכנות המשטרה הלאומית, ובסמכותה למנות ולפטר קציני משטרה בכירים לרבות ראש מחלקת משטרת המטרופולין של טוקיו.
הוועדה הישראלית למדרוג (Israel Audience Research Board – IARB) היא גוף ללא מטרת רווח שהוקם בחודש פברואר 1995 במטרה למדוד את שיעורי הצפייה בטלוויזיה הישראלית.
בוועדה חברים תאגיד השידור הישראלי (כאן 11), שידורי קשת (קשת 12), רשת מדיה (רשת 13), עכשיו 14, i24News, טלעד (ערוץ 24), הלא TV, אגוד חברות הפרסום בישראל ואיגוד השיווק הישראלי.
מנכ"ל הוועדה, החל מאוגוסט 2019, הוא רוני ארן.
עם התחלת השידורים הסדירים של הערוץ המסחרי הישראלי הראשון, ערוץ 2, בחודש נובמבר 1993, היה ברור לכל הגורמים בשוק - זכייניות הערוץ, חברות הפרסום השונות והרגולטור האחראי על השידור - שיש צורך במדידת נתוני הצפייה על מנת לתמחר את שידורי הפרסומות שבערוץ.
מתוך הבנה זו, ובהתאם ללשון החוק, לקחה על עצמה הרשות השנייה להפעיל מערך סקרים יומי אשר ימדוד ויעקוב אחר תנודות הצפייה בערוץ המסחרי.
סקרים אלו התבססו על משאל טלפוני שנערך בזמן אמת, במהלך שידורי הפריים טיים, במהלכו התקשרו סוקרים אל כ-7,500 ישראלים ברחבי הארץ ואלה נשאלו לגבי הרגלי צפייתם באותו הערב.
סקרים דומים נערכו ביום שלמחרת על מנת להוות השלמה למדגם, אך על אף ההשקעה הרבה בסקרים מדי יום, מידת דיוקם של הנתונים הייתה מועטה ביחס לשיטות אחרות.
בהתחשב באי דיוקם של נתוני הסקרים הישנים, החל בתחילת 1995 תהליך של הקמת מערכת מדידה חדשה על פי כלים טכנולוגיים ומתקדמים יותר כשיטת ה"פיפל מיטר".
המערכת החדשה יועדה לספק פתרונות טובים יותר למדידת הרייטינג, ללא התבססות על זיכרונם של הנסקרים בטלפון.
"הוועדה למדרוג" הוקמה בחודש פברואר באותה השנה במטרה ליישם את הקמת המערכת החדשה וזו החלה כעבור שנה להוציא לפועל את "סקר הכינון" - סקר שנועד למפות את האוכלוסייה בישראל ועל פי זה לייסד את מדגם המערכת שיורכב בידי כמה מאות משפחות.
סקר הכינון יצא לפועל בשיתוף חברת "טל-גאל" שהוקמה כחברת-בת של TNS הבריטית, וכלל בדיקה מקיפה של כ-6,000 משפחות ישראליות מכל שכבות האוכלוסייה השונות, שבין היתר עברו ראיון אישי ובדיקות מקיפות על הרגלי חייהם, במטרה להרכיב מהם את המדגם שייצג נאמנה את אוכלוסיית המדינה.
בסופו של התהליך, נבחרו 385 משפחות להוות את מדגם מערכת המדידה, עם כוונה להרחיב את המדגם בהמשך הדרך.
כל משפחות המדגם קיבלו מכשיר אלקטרוני, דמוי ממיר, בתוספת שלט ייחודי שאפשר להם לתעד את צפייתם בטלוויזיה.
דפוס צפייתם היווה למעשה את הבסיס לנתוני הצפייה החדשים.
מדידת הרייטינג החלה לפעול רשמית ב-1 במרץ 1998, כאשר שבועיים קודם לכן, החלו מדידות הרצה של המערכת.
במהרה התברר כי הנתונים מצמצמים במעט את הפער בין ערוץ 2 וערוץ 1 ביחס לנתוני הסקרים של הרשות השנייה, בעיקר משום שבעבר צופי הערוץ הראשון, שהיו מבוגרים יותר, לא תמיד שיתפו פעולה עם הסוקרים הטלפוניים.
עם זאת, נתוני הצפייה של ערוץ 2 שמרו על יציבות בהשוואה לסקרים, ולא נרשמה בערוץ ירידה משמעותית.
בהתאם לכוונות הראשוניות, מספר משפחות המדגם הורחב באופן משמעותי עם השנים.
בתחילת שנות האלפיים הורחב המדגם לכדי 470 משפחות וכעבור עשר שנים, בסיום העשור, הוגדל המדגם באופן משמעותי לכדי 590 משפחות שכללו 2,100 בני-אדם.
בחודש ינואר 2015 פאנל המדגם הורחב וכלל 700 משפחות שכוללות 2,200 בני-אדם.
עד לשנת 2010, למעט שינוי בגודל המדגם ועדכון שוטף של חברי הפאנל, לא שונה כמעט אף פרט בצד הטכנולוגי של מדידת הרייטינג.
השינוי המשמעותי הראשון הגיע בשנת 2010 כאשר הוועדה החליפה את הציוד שהותקן בבתי משתתפי הפאנל מה שאפשר בנוסף למדידת הצפייה בזמן אמת גם את מדידת הצפייה בצפייה נדחית של 7 ימים ממועד השידור.
שיטה זו יצאה לדרך ב-1 בינואר 2011 ומיצבה באותה עת את מדינת ישראל בשורה אחת עם מספר מצומצם של מדינות בהם נתוני הצפייה המתפרסמים כוללים גם את הצופים בשירותי ה-VOD והממירים המקליטים.
בנוסף, לקראת שנת 2012 אף הביעה הוועדה למדרוג את רצונה לשלב את נתוניה עם נתוניה של ועדת המדרוג באינטרנט שהחלה לפעול באותה התקופה, ובכך להיות חלוצה בתחום מדידת שיעור הצופים האמיתי ברחבי המדינה בכלל הפלטפורמות האפשריות השונות.
בשנת 2017, ימים לפני פיצול ערוץ 2, החליטה הוועדה פה אחד לבטל את שיטת "חיתוך הפינות" בה נחתכו בחלק מהתוכנית עד 20 דקות בתחילת ובסוף התכנית שיטה שהציגה נתוני צפייה גבוהים מהמציאות.
במקום זאת החליטו בוועדה למדוד את ממוצע הרייטינג של כל תוכנית במלואה.
בנובמבר 2017 הוחלט בוועדה לצאת למכרז חדש לבחירת הגוף שינהל את מדידת הרייטינג.
במכרז זכתה חברת קנטאר מדייה המודדת את הצפייה בטלוויזיה בכ-80 מדינות בעולם.
משנת 2020 עם החלפה נוספת של הטכנולוגיה, כוללת המדידה גם את נתוני הצפייה בתוכניות הטלוויזיה המשודרות באינטרנט.
באפריל 2018 עדכנה הוועדה גם את הפאנל של דוברי הערבית מה שאפשר בהמשך הצטרפות הערוצים 30 ו-33 לוועדה.
החל משנת 2020 מודדת הוועדה גם את נתוני הצפייה בטלוויזיה באמצעות מסכים נוספים כגון מכשירי הסלולר והמחשבים לסוגיהם.
ועדת המדרוג כוללת בתוכה את כלל הגורמים הקשורים לנושא – תאגיד השידור הישראלי, ערוצי הטלוויזיה המסחריים, איגוד חברות הפרסום ואיגוד השיווק הישראלי.
כל ערוץ מהחברים בוועדה נדרש לשלם סכום כספי מדי שנה עבור מימון שירותי המדידה - דבר שמונע עד היום מערוצי כבלים ולוויין קטנים, שאינם משדרים פרסומות ואינם נזקקים לנתונים כה מדויקים, להצטרף כחברים בוועדה.
גם חברות הכבלים והלוויין בעצמן בחרו לאורך השנים להסתפק בשירותי המדידה הפנימיים שלהן ולא לרכוש את שירותי הוועדה המדויקים - גם כאן לאור העובדה שהם אינם מתפרנסים מפרסומות ואינם נזקקים לנתונים.
הערוצים שחברים בוועדה מקבלים לידיהם מדי בוקר בשעה 09:00 את דו"ח הצפייה היומי כפי שנמדד ביום הקודם.
בהמשך היום הנתונים מופצים לכלי התקשורת המסקרים את התחום וכמו כן הם מתפרסמים על גבי אתר ייחודי שהקימה הוועדה ברשת האינטרנט.
כאן – תאגיד השידור הישראלי (כאן 11)
רשות השידור (נסגרה והוחלפה בתאגיד השידור הישראלי)
ערוץ עשר (התאחד עם רשת)
הטלוויזיה החינוכית הישראלית (נסגרה והוחלפה בערוץ מבית תאגיד השידור הישראלי)
במשך שנים נמתחה ביקורת רבה על מדידת הרייטינג בידי הוועדה, ועל כך שהיא מציגה נתוני צפייה מעוותים וגבוהים מהמציאות.
הביקורת עסקה בייצוג מועט של ערבים ומסורתיים בפאנל המדגם, לעומת ייצוג גבוה של חילוניים.
כמו כן נמתחה ביקורת על שיטת "חיתוך הפינות" – שמעלה את נתוני הצפייה.
כאמור נושאים אלו טופלו ונפתרו על ידי הוועדה.
בחודש ינואר 2013 עתר ערוץ 9 נגד הוועדה ודרש כי ימונה נאמן חיצוני שיבדוק את עבודת הוועדה למדרוג בטענה כי נתוני הרייטינג המיוחסים לאוכלוסיית העולים לא משקפים את המציאות.
במרץ 2013 הסיר הערוץ את העתירה.
ב-20 בדצמבר 2017 הודיע ערוץ 20 על פרישה מהוועדה, עקב טענתו ל"חוסר אמינות של הנתונים, וחוסר שוויון בין משתתפי הוועדה", זאת לצד איום של הטלוויזיה החינוכית ושל תאגיד השידור הישראלי לפרוש אף הם, בשל המכרז למציאת מפעיל למדידת הצפייה.
באוגוסט 2018 הודיעה הרשות השנייה כי היא שוקלת לפרוש מהוועדה.
ב-11 בדצמבר 2019 פרש תאגיד השידור הישראלי מהוועדה עקב טענתו כי שיטת המדידה מיושנת, ואינה לוקחת בחשבון את השינוי בהרגלי הצפייה: פחות צפייה בטלוויזיה ויותר צפייה באינטרנט.
ערוץ 20, בשמו החדש ערוץ 14, חזר להיות חבר בוועדה בשנת 2022. תאגיד השידור הישראלי ערוץ 11 וערוץ 33 חזר להיות חבר בוועדה בשנת 2023. בשנה זו הצטרף גם ערוץ הלא TV ובשנת 2024 הצטרף ערוץ i24 News כאשר החל לשדר בשפה העברית.
בכך השלימה הוועדה את צירוף כל ערוצי הטלוויזיה המסחריים וכן ערוץ 11 הציבורי.
הוועדה המיוחדת ליישום הנגשת המידע הממשלתי ועקרונות שקיפותו לציבור (ידועה גם בתור "ועדת השקיפות") היא ועדה מיוחדת בכנסת, שהתקיימה בכנסת ה-20.
תחומי עיסוקה של הוועדה היו "יישום המידע הממשלתי ברוח חופש המידע; בחינת סוגי המידע העומדים לרשות הציבור או לעיונו; גיבוש עקרונות של שקיפות ודיווח של גופי הממשל".
קביעת תחומי העיסוק של הוועדה תואמה עם יושבי ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט וועדת המדע והטכנולוגיה, שחששו תחילה כי הוועדה תנגוס בסמכויות הוועדות שבראשן הם עומדים.
יושבת ראש הוועדה הייתה חברת הכנסת סתיו שפיר מהמחנה הציוני.
הוועדה אינה ועדה סטטוטורית, הקבועה בתקנון הכנסת או בהוראות חוק אחרות, אלא הוגדרה כוועדה מיוחדת המוקמת למשך תקופת כהונתה של כנסת מסוימת.
זאת, בדומה לוועדה המיוחדת לפניות הציבור, הוועדה למאבק בנגעי הסמים והאלכוהול, לוועדה לזכויות הילד ולוועדות מיוחדות נוספות.
הוועדה הוקמה בעקבות יוזמתה של חברת הכנסת סתיו שפיר, שפנתה בתחילת הכנסת ה-20 ליושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין, בבקשה להקצות ועדה מיוחדת לנושא השקיפות.
זאת בעקבות מאבקה של שפיר במהלך הכנסת ה-19 בוועדת הכספים לחשיפת מנגנון ההעברות התקציביות, שלדבריה הסתיר מהציבור את החלוקה האמיתית של תקציב המדינה.
באופן רשמי, נקבע כי סמכויות הוועדה יכללו: "יישום המידע הממשלתי ברוח חופש המידע; בחינת סוגי המידע העומדים לרשות הציבור או לעיונו; גיבוש עקרונות של שקיפות ודיווחיות של גופי הממשל".
בפועל, רובה ככולה של עבודת הוועדה נוגע לפיקוח על עבודת הממשלה, יחידות הסמך והרשויות המקומיות.
הנושאים המרכזיים בהן עסקה הוועדה נוגעים לפרסום ההתקשרויות והחוזים שעורכת המדינה מול גורמים חיצוניים, שקיפות בתקציבי הרשויות המקומיות והתנהלותן, מעקב אחר תוכניות ממשלתיות עתירות תקציב, הגברת השקיפות של הכספים הקואליציוניים ועוד.
כשנה לאחר הקמת הוועדה עלתה ביקורת מצד יו"ר הקואליציה, ח"כ דוד ביטן, ולפיה שפיר מנהלת את הוועדה "כמו ועדת חקירה".
זאת, בשל דיונים רבים המתקיימים בנושא תקציב המדינה ואשר דורשים את התייצבותם של פקידים רבים ממשרד האוצר וממשרדי ממשלה אחרים.
בין היתר עסקה הוועדה בנושאים הבאים:
התוכנית האסטרטגית לפיתוח הצפון – התגלה העדר שקיפות בתקציבים שיעדו לתוכנית.
התקשרויות משרדי הממשלה עם חברות ייעוץ – התגלו מקרים שבהם העסיקה הממשלה חברות ייעוץ ואסטרטגיה פרטיות, והמידע אודות ההתקשרויות עמן חלקי או לא קיים כלל.
מנהלת תנופה האמונה על טיפול במפוני גוש קטיף – נחשף כי לאחר שהמנהלת נסגרה הועברו אליה כספים נוספים, הטיפול שלה במפונים התעכב הרבה מעבר למצופה.
העניין הועבר לטיפול מבקר המדינה.
שםתמונהמפלגהכנסות סתיו שפיר המחנה הציוני, העבודה הכנסת העשרים
הוועדה המיוחדת לדיון בהצעת חוק הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית ובסעיפים מהצעת חוק התוכנית הכלכלית (מכונה לעיתים גם "ועדת הרפורמות") הייתה ועדה בכנסת שהייתה פעילה בכנסת ה-20.
הוועדה הוקמה בעקבות ההסכמים הקואליציוניים עם מפלגת כולנו, בשל שאיפתו של יושב ראש המפלגה, משה כחלון, כי נושאים הקשורים ברפורמות בתחום הדיור ובמערכת הפיננסית יידונו בוועדה שבראשה יעמוד חבר כנסת ממפלגתו.
בראש הוועדה עמד חבר הכנסת אלי כהן עד מינויו לשר הכלכלה והתעשייה ב-22 בינואר 2017. אחריו כיהנה בתפקיד חברת הכנסת רחל עזריה עד לסיום כהונת הכנסת ה-20.
הוועדה דנה בחוקים הקשורים בנדל"ן, במערכת הפיננסית ובחוקים מחוק ההסדרים והכינה אותם לקריאה שנייה ושלישית במליאת הכנסת.
הצעת חוק הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית, התשע"ה-2015.
הצעת חוק התכנון והבנייה (תיקון מס' 104), התשע"ה-2015.
הצעת חוק התוכנית הכלכלית (תיקוני חקיקה ליישום המדיניות הכלכלית לשנים 2015 ו-2016) - דיון בפרק ט' - בנקאות.
פרק ח' (הקמת רשות החשמל) מתוך הצעת חוק התוכנית הכלכלית (תיקוני חקיקה ליישום המדיניות הכלכלית לשנות התקציב 2015 ו-2016), התשע"ה-2015 - דיון בפרק ח', הקמת רשות החשמל.
שםתמונהסיעהכנסותתקופת כהונה אלי כהן כולנו הכנסת העשרים20 ביולי 2015 – 23 בינואר 2017 רחל עזריה 8 בפברואר 2017 – 30 באפריל 2019
הוועדה ההיסטורית היהודית (בפולנית: Centralna Żydowska Komisja Historyczna) הייתה ועדה ראשונה מסוגה, שהוקמה בפולין עוד בעיצומה של השואה, לשם המחקר ההיסטורי של קורות היהודים בפולין, לפני השואה ובמהלכה.
הוועדה הוקמה ב-1944 וב-1947 הוחלפה על ידי המכון ההיסטורי היהודי.
הוועדה ההיסטורית היהודית הוקמה באוגוסט 1944 על ידי הוועד המרכזי של יהודי פולין בלובלין ששוחררה כחודש לפני כן על ידי הצבא האדום.
בכינוס היסוד של הוועדה הורכב שאלון שנועד לגביית עדויות מהניצולים.
בנובמבר 1944 מונה פיליפ פרידמן לראש הוועדה.
בין חברי הוועדה המדעית היו פרידמן, יוסף קרמיש ורחל אוירבך, לימים ממייסדי וממנהלי ארכיון יד ושם ומבכירי יד ושם.
הוועדה ביקשה לחקור את תולדות יהודי פולין בתקופת הכיבוש הגרמני של פולין , לפרסם חומר, לכתוב מחקרים מדעיים על השואה ויהודי פולין, וכך ללמד בקרב יהודים ופולנים את תולדות הכיבוש הגרמני ואת שואת יהודי פולין.
הוועדה ביקשה לערוך מפגשי מחקר, הרצאות ודיונים של אנשי מקצוע וכן של הציבור הרחב.
עוד ביקשה הוועדה לקיים תערוכות ולהתקשר עם מוסדות העוסקות בנושא.
במרס 1945 עברה הוועדה ללודז'.
בתחילת 1945, בהמשך לפעילות הוועדה, הוקמו ועדות היסטוריות אזוריות בקרקוב, ורשה, ביאליסטוק, קטוביץ ויישובים נוספים בהם נאספו יהודים ששרדו את השואה או ששבו מברית המועצות.
בין החומרים שאספה הוועדה היו חומרי ארכיון שהתגלו בגטאות שונים.
אחד הארכיונים הבולטים היה הארכיון והכרוניקה של גטו לודז', שחלקים ממנו ניצלו על ידי נחמן זונאבנד, מאסירי הגטו, בתקופת חיסולו של גטו לודז' בקיץ 1944, ונחשפו לאחר השחרור.
הוועדות ההיסטוריות האזוריות אספו חומר על המדיניות הגרמנית כלפי היהודים, הגטאות ומחנות הריכוז וההשמדה, גורלם של יהודים במסתור, בזהות שאולה ובשורות הפרטיזנים ועוד.
זאת במקביל לפעילות היסטוריונים פולנים שעבדו בוועדה העליונה לחקר פשעי המלחמה הנאציים בפולין, ועדה אותה ייסדה ממשלת פולין ב-1945.
פעילותה של הוועדה ההיסטורית הובילה להקמתו של המכון ההיסטורי היהודי בוורשה באוקטובר 1947. עם הקמת המכון פורקה הוועדה וחומריה נמסרו אליו.
הוועד נגד המלחמה בלבנון היה ארגון שניהל מחאה ציבורית בישראל נגד מלחמת לבנון הראשונה החל מהימים הראשונים לפריצתה ב-6 ביוני 1982 והמשיך בארגון אירועי מחאה שונים נגד הטבח במחנות הפליטים סברה ושתילה ובהמשך נגד הכיבוש הצבאי הישראלי של חלקים מלבנון ובקריאה לנסיגה מלאה של הצבא הישראלי מארץ זו.
מה שאפשר את התארגנות הוועד נגד המלחמה בלבנון מיד בימים הראשונים למלחמה היה קיומו ופעילותו קודם לכן של "הוועד לסולידריות עם ביר זית" שהיה קואליציה רחבה של גורמי השמאל הרדיקאלי, ביניהם המפלגה הקומוניסטית הישראלית ופעילים מארגונים שונים כמו "מצפן" ו"ברית הפועלים".
מבחינות רבות היה הוועד נגד המלחמה בלבנון המשך ישיר של אותה קואליציה תחת כותרת שונה בשל השינוי בסדר היום הפוליטי.
סיבה נוספת להקמת הוועד הייתה העובדה שתנועת "שלום עכשיו" לא לקחה עמדה פומבית נגד מלחמת לבנון הראשונה בימים הראשונים לפריצתה.
פעילות בשבועות הראשונים של המלחמה
כבר בימים הראשונים של המלחמה עסק הוועד בתל אביב, בירושלים ובחיפה בפרסום כרוזים המאשימים את ממשלת ישראל באחריות למלחמה ובפרסום טענות שווא כדי להצדיק מלחמה זו.
ההפגנה הראשונה בישראל נגד המלחמה התקיימה ביוזמת הוועד מול הכנסת בירושלים כבר במהלך השבוע הראשון למלחמה בהשתתפות מאות אנשים.
ההפגנה ההמונית הראשונה התקיימה שבועיים לאחר פרוץ המלחמה בכיכר מלכי ישראל הסמוכה לעיריית תל אביב.
המארגנים טענו כי בהפגנה השתתפו 20,000 איש.
מאוחר יותר, לאחר שתנועת שלום עכשיו יצאה כנגד המלחמה, היה תפקיד הוועד נגד המלחמה בלבנון משני יחסית, אולם הוא המשיך בפעילותו במשך מספר שנים, בקריאה לנסיגה מלאה של הצבא הישראלי מלבנון.
חודש לאחר הטלת רימון יד בהפגנה של שלום עכשיו בירושלים ורצח אמיל גרינצווייג, ביקש הוועד נגד המלחמה בלבנון לארגן צעדת מחאה בירושלים באותו מסלול בו אורגנה ההפגנה שהותקפה.
מפקד המחוז הדרומי במשטרת ישראל סירב לקיום התהלוכה בטענה כי קיים חשש לשלום הצועדים.
הוועד פנה לבג"ץ, ובפסק בג"ץ לוי נגד מפקד המחוז הדרומי של משטרת ישראל אישר את התהלוכה וקבע כי אין להיכנע לאיומים באלימות.
ביוני 1983 קיים הוועד צעדת מחאה לציון שנה למלחמת לבנון.
ההפגנה, שיצאה משדרות בן-גוריון בתל אביב, עברה ברחובות פרישמן ודיזנגוף לוותה בכוח משטרה גדול והצטרפה אל העצרת המרכזית שהתקיימה בכיכר מלכי ישראל בהשתתפות כ-200,000 משתתפים.
באפריל 1984 קיים הוועד את "התוכנית הקטנה" של מופע מחאה, בגן הפעמון בירושלים שמטרתו הייתה לעורר את הציבור נגד המלחמה בלבנון.
המופע התקיים בעקבות התערבות בג"ץ וזאת לאחר התנגדותם של עיריית ירושלים ומשטרת ישראל.
בשנת 1983 זכה הוועד נגד המלחמה בלבנון בפרס שלום מטעם מועצת הכנסיות החופשיות של שוודיה.
הוועדה הדמוקרטית הלאומית הוא הגוף המנהל הרשמי של המפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית.
הוועדה מרכזת את האסטרטגיה לתמיכה במועמדי המפלגה ברחבי ארצות הברית למשרות מקומיות, ארציות, ולאומיות.
היא מארגנת את כינוס הוועדה שנערך כל ארבע שנים כדי למנות ולאשר את מועמד המפלגה לנשיאות ארצות הברית, ולנסח את המצע המפלגתי.
על אף שהוועדה מספקת תמיכה למועמדי המפלגה, אין לה סמכות ישירה על נבחרי הציבור.
הוועדה מורכבת ממעל ל-200 חברים שנבחרו על ידי המפלגה הדמוקרטית בכל 50 מדינות ארצות הברית ושאר הטריטוריות שלה.
יושב ראש הוועדה נבחר על ידי הוועדה.
הוא מבצע גיוס כספים לתמיכה בפעילויותיו.
הוועדה נוסדה בשנת 1848 עם הכינוס הראשון של הוועדה בשנה זו.
המקבילה העיקרית של הוועדה היא הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
באנגליה ובארצות נוספות במערב אירופה גדלה במחצית הראשונה של המאה ה-19 האוכלוסייה ובמקביל הביקוש לתבואות.
בעקבות המהפכה התעשייתית והעיור המואץ הצטמצם מספרם של העוסקים בחקלאות והחקלאות המקומית לא הייתה מסוגלת לתת תשובה לביקוש המוגבר לתבואות.
שיא המחסור הודגם ברעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד (שהייתה אז תחת שלטון בריטי) וכתוצאה מהמחסור החליטה בריטניה לבטל את חוקי הדגן, שעד אז היוו מכשול עיקרי ליבוא דגנים לבריטניה.
בנסיכויות הרומניות, בנסיכות ולאכיה ובנסיכות מולדובה היו עודפי תוצרת חקלאית, דגנים משובחים, אך המרחק הגדול בין מקום גידול הדגנים ובין ארצות היעד יצר הוצאות הובלה גדולות ובלאי גדול יותר - הפתרון המתבקש היה הובלת הדגנים באוניות משא, שישיטו אותם בדנובה עד הים השחור ומשם למערב אירופה.
האימפריה הרוסית שמה לה למטרה להשתלט על מצרי הים המובילים לים השחור, בוספורוס ודרדנלים ולשם כך נזקקה לשליטה על הדרך אליהם, דרך העוברת בנסיכויות הרומניות.
השלטונות הרוסיים חששו מהארכת קווי האספקה של הצבא שייצא לכיבוש קונסטנטינופול, במיוחד מפני האפשרות שצבא עוין להם יגיע בספינות דרך הדנובה וינתק את הצבא הרוסי מקווי האספקה שלו.
כדי למנוע אפשרות זו פעלה האימפריה הרוסית למניעת תחזוקה ראויה של פתחי הדנובה וזרועות השיט מהים השחור אל נמלי גאלאץ ובראילה.
ללא פעולות תחזוקה יזומות היה תהליך הדרגתי של חסימת שפכי הדנובה (דרך שלוש זרועות שיט) על ידי הסחף.
יתר על כן הרוסים נמנעו מהצלת כלי שיט שעמדו לטבוע בשפכי הדנובה וטביעתם הוסיפה מכשולים לשיט בדנובה.
הרוסים התעלמו מקיומם של שודדי ים בדלתה של הדנובה, הוסיפו קרנטינות וטרטרו את בעלי הסחורות, שנאלצו להביא את סחורותיהם לאודסה לשם קבלת אישור כניסה.
הממונה על הקונסוליה הבריטית בגאלאץ יזם הבאת ספינה לניקוי תעלת סולינה, אך השלטונות הרוסיים סירבו לאפשר זאת.
מלחמת קרים וחוזה פריז (1856)
בשנים 1853 - 1856 התנהלה מלחמה בין האימפריה הרוסית מצד אחד ובין קואליציה שכללה את האימפריה העות'מאנית, האימפריה הבריטית, האימפריה הצרפתית וממלכת סרדיניה - מלחמה זו נקראה מלחמת קרים משום שבאזור חצי האי קרים נערכו מרבית הקרבות.
המלחמה הסתיימה בניצחון הקואליציה על האימפריה הרוסית ועל כן נחתם חוזה פריז (1856), שבו הוכתבו תנאי המנצחים, שהתייחסו גם לנושא השליטה והתפעול של שפכי הדנובה.
על חוזה פריז חתומים, בנוסף לחבריה הקואליציה ולאימפריה הרוסית, גם ממלכת פרוסיה והאימפריה האוסטרית.
הוועד של אגודת הדרייפרים (בהולנדית: De Staalmeesters) הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי רמברנדט ואן ריין, משנת 1662. הציור, שאורכו 191.5 ס"מ ורוחבו 279 ס"מ, מוצג כיום ב"רייקסמוזיאום" שבאמסטרדם, הולנד.
היצירה נחשבת לאחר מהציורים הקבוצתיים האחרונים של הצייר.
הגברים בציור, למעט בל שבולט באי חבישת כובע, הם דרייפרים.
דרייפרים הם אנשים שמתעסקים במסחר של בגדים.
אותם דרייפרים ביצירה נבחרו על ידי הגילדה שלהם לבחינת איכות הבגדים שמוצעת למכירה לחברי הגילדה.
הנציגים בציור החלו בתפקידם בדיוק ביום שישי הטוב לתקופת כהונה בת שנה, ומצופה מהם לבצע את בדיקותיהם שלוש פעמים בשבוע.
פירוש המילה ההולנדית staal הוא דגימה, ובהקשר לשם היצירה הכוונה היא לבחינת דגימות בגדים על ידי נציגי הוועד.
הבוחנים השתמשו בחותמות מיוחדות כדי לתעד את עבודתם.
איכות הבגדים נעה בין חותמת אחת המסמלת את האיכות הנמוכה ביותר לבין ארבעה חותמות המסמלת את הציון הגבוה ביותר שניתן להשיג.
חברי הגילדה ביצירה הם (משמאל לימין): ג'ייקוב ואן לון, וולקרט ג'אנץ, וילם ואן דוינבורג, פרנס הנדריקס בל, ארנוט ואן דר מיי וג'וכם דה נווה.
הגילדה היא שהזמינה את הדיוקן הקבוצתי והוא נתלה באולם הגילדה עד לשנת 1771.
היצירה מופיעה על חפיסות סיגרים הולנדיים.
כמו כן, הציור הופיע בסצנת הפתיחה של הסרט "מכונת הזמן", בביתו של הסופר הרברט ג'ורג' ולס.
הציור מופיע אף כחלק חשוב בעלילת ספרו של ג'פרי ארצ'ר "רק המעז" (2019).
הוועדה המיוחדת לדיון בהצעה לסדר-היום בנושא קשיים ברפורמה בשירות המדינה היא ועדה מיוחדת, שהוקמה בכנסת העשרים על מנת לבחון את יישום הרפורמה בשירות המדינה.
הוועדה הוקמה ב-18 בינואר 2016 ופעילותה הסתיימה ב-27 ביוני 2016.
על פי החלטת ממשלה 3993 מנובמבר 2011, על הנציבות לשירות המדינה הוטל ליישם את הרפורמה בתחום ההון האנושי בשירות המדינה.
כמו כן, יש צורך הייתה בה התייחסות למניעת מינויים פוליטיים, קליטת סטודנטים במכרזים ציבוריים ואף שיפור השירות לאזרח.
מטעם נציבות שירות המדינה, דיווח בפני הוועדה ראש מטה יישום הרפורמה בשירות המדינה רון צור, ואליו צורפו מעת לעת בעלי תפקידים שונים בהתאם לנושא הדיווח.
במסגרת פעילות הוועדה התקיימו דיונים שונים אשר הובילו לשינוי או תיקון של נהלים בשירות המדינה, בין היתר, מתן האפשרות לסטודנטים אשר עובדים בשירות המדינה להתמודד על תפקידים קבועים במכרזים פנימיים במקום עבודתם.
לפני כן, לא היו משתלבים הסטודנטים בשוק העבודה עם סיום העסקתם ב"תקן סטודנט", והם נאלצו לעזוב את מקום עבודתם חרף הידע והניסיון שצברו בדרך.
מלבד זאת, דובר בוועדה על קידום פיילוט שיקודם על ידי נציבות שירות המדינה עד סוף 2016 ובמהלכו יתקיימו וישופרו מבחני המיון בהתאם לצורכי המשרד הספציפי, בישיבה נוספת דובר על פערי השכר בין נשים לגברים העובדים בשירות המדינה, חוסר הייצוג של עובדים יוצאי אתיופיה ועוד.
דיון אחר נערך בוועדה בנושא מתווה שגיבשה הממשלה לגבי מינויי משרות אמון ופיטורים של בכירים בשירות המדינה.
על פי המתווה, בכל משרד ממשלתי המונה מעל 150 עובדים, יכהן משנה למנכ"ל כמשרת אמון מקצועית, וסיום העסקתו יהיה לפי שיקול דעת מנכ"ל אותו המשרד.
מנכ"ל המשרד גם יוכל למנות לתפקיד המשנה למנכ"ל עובדים מקרב משרדו ובתום הכהונה הם יוכלו לחזור לתפקידם או לתפקיד אחר בשירות המדינה.
בישיבה נוספת דובר על החלטת הממשלה בעניין מינוי סמנכ"לים על ידי שרי המשרד, דבר אשר גורר מינויים פוליטיים ואף מערער את אמון האזרחים בעובדי השירות הציבורי.
הוועדה הבינלאומית לתביעות ביטוח מתקופת השואה (International Commission on Holocaust Era Insurance Claims - ICHEIC) הוקמה על ידי האיגוד הלאומי של נציבי הביטוח באוגוסט 1998 במטרה לזהות, להסדיר ולשלם תביעות ביטוח בודדות מתקופת השואה ללא עלות לתובעים.
ICHEIC הוקמה בעקבות משא ומתן בין נציגי ארגונים בינלאומיים של יהודים וניצולים, מדינת ישראל, חברות ביטוח אירופיות ורגולטורי הביטוח בארצות הברית.
תוצאת המשא ומתן הייתה מזכר ההבנות ("MOU") שנחתם ב-25 באוגוסט 1998 על ידי כמה חברות ביטוח אירופיות.
עקב הקמת ארגון זה נמנע הצורך בחקיקה בכמה מדינות בארצות הברית, חקיקה שנועדה לספק פיצוי לקורבנות השואה.
עם זאת, ניו יורק, קליפורניה ופלורידה העבירו כל אחת חקיקה לפיה הניצולים זכאים לפיצוי לפני ארגונם.
בניו יורק, סנטור גי וללה (Guy Velella), תמך בחקיקה מסוג זה ודיונים אצל מומחים לארכאולוגיה בביטוח (Risk International) התקיימו כדי להוכיח כי מהקורבנות נשללו זכויות לתביעות אלה.
הוועדה הבינלאומית לתביעות ביטוח מתקופת השואה הפסיקה לקבל טופסי תביעה / בקשות מניצולי שואה ב-31 במרץ 2004. על פי אתר ICHEIC, כל התביעות שהוגשו בזמן קיבלו החלטה סופית בתהליך ICHEIC עד דצמבר 2006.
הוועדה הבינלאומית לתביעות ביטוח מתקופת השואה תמכה בפרויקטים של הנצחת זכר השואה, למשל פרויקט שהתקיים ביד ושם ב-2016 ובמסגרתו נוצרו סרטוני וידאו לשימושם של תלמידים ומחנכים, סרטונים שהועלו ליוטיוב.
הוועדה הארכאולוגית הקיסרית הייתה המוסד הממשלתי הראשון באימפריה הרוסית שניהל את המחקר הארכאולוגי במדינה.
הוועדה נוסדה ב-2 בפברואר 1859 על פי הצעתו של הרוזן סרגיי סטרוגנוב על בסיס הוועדה לחקירת עתיקות (Комиссии для расследования древностей, שהייתה קיימת מאז 1850 בראשותו של לב פרובסקי).
הוועדה הייתה כפופה למשרד משק הבית הקיסרי, ישיבותיה התקיימו בארמון החורף בסנקט פטרבורג.
מאז 1889 הפכה הוועדה למוסד היחיד שהנפיק "גיליונות פתוחים" ומתן אישורים לחפירות על אדמות מדינה, אדמות עירוניות ואיכרים (כלומר בכל מקום, למעט אדמות בעלים).
הוועדה עסקה גם בהגנה ובשיקום אנדרטאות.
הוועדה בוטלה בשנת 1919 עם העברת תפקידיה לידי האקדמיה הרוסית להיסטוריה של תרבות חומרית.
כיום נושאים של הוועדה מטופלים על ידי המכון להיסטוריה של תרבות חומרית.
הוועדה המיוחדת של הסנאט לענייני הזדקנות היא ועדה מיוחדת בסנאט של ארצות הברית.
הוועדה נוסדה לראשונה בשנת 1961 כוועדה ארעית, אך ב-1977 נקבע מעמדה כוועדה קבועה.
עם זאת, כוועדה מיוחדת אין לה סמכויות חקיקתיות, אך היא חוקרת סוגיות הקשורים לאזרחים הוותיקים של ארצות הברית, לרבות מדיקר וביטוח לאומי.
טרם העברת תוכנית המדיקר בקונגרס של ארצות הברית, הוועדה התעסקה בכיסוי ביטוחי בריאות עבור האזרחים הוותיקים בארצות הברית.
הוועדה מנהלת פיקוח על תוכנית מדיקר, ביטוח לאומי ו"חוק האמריקאים המבוגרים".
חלק מהנושאים בהם פועלת הוועדה המיוחדת להזדקנות ניתן למנות תנאים בלתי-הולמים בבתי אבות, הגנה מפני גילנות, ותמחור תרופות מרשם.
הוועדה הלאומית לטיפול במגורשים (בהונגרית: DEGOB - Deportáltakat Gondozó Országos Bizottság) היה ארגון סיוע יהודי-הונגרי, כלומר הוועד הלאומי למגורשים (DEGOB) שרשם את סיפוריהם האישיים של כ-5000 ניצולי שואה הונגרים בשנים 1945–1946. הטקסט המלא (בעיקר בהונגרית) והתמונות הסרוקות של יותר מ-3500 הפרוטוקולים ניתן למצוא כיום בצורה מקוונת.
זהו מאגר המקוון הגדול ביותר בעולם ועדות השואה המקוונת הנרחבת ביותר.
בשנת 2006 התחיל תרגום המסמכים לאנגלית.
הוועדה הוקמה במרץ 1945 בבודפשט וכלשונו של אחד ממנהיגי הארגון שקם:
"זה התחיל כאשר אנשים צצו מחדש מהמרתפים האפלים, מהמקלטים וממקומות מסתור המאולתרים ...
זה התחיל בקור בוקר חורפי שבו ניתן היה לצאת לאור היום ולשאוף את אוויר החופש ...
ולראות בו זמנית את מידת ההרס הנורא.
הסתכלתי מעבר להרס מסביב, על גושי הדירות הרוסים ועל הגופות הלא קבורות ששכבו בחצרות.
ראשון המחשבות הופנה לעריכת חשבון של השורדים ורישום כל הנעדרים....
מה קרה לקרובי המשפחה שלנו, לאנשים הזקנים, לילדים, לבעלים ולנשים שהופרדו בידיהם של חיות האדם האכזריות, מה עלה בגורל הבתים המסודרים שלנו פעם?
מחשבות אלה היו ואחריו החששות הבסיסיים שהוכתבו על ידי האינסטינקט לשרוד: איך ואיפה למצוא קיום, נעליים ובגדים, בית חדש עם ריהוט חיוני וציוד מטבח."
בחודשים הכאוטיים שלאחר השחרור לא היה שום ארגון מרכזי שהיה מסוגל לתאם את תחייתה ותקומתה מחדש של הקהילה היהודית שנותרה ולארגן חלוקה קוהרנטית של סיוע שהגיע משלושה מקורות עיקריים: הצלב האדום הבינלאומי, ועדת ההפצה המשותפת היהודית האמריקאית (Joint), והסוכנות היהודית של ארץ ישראל.
כך קמה הוועדה הארצית לטיפול במגורשים ששרדו.
מכיוון שכל הצדדים המעורבים היו מודעים לכך שהתנאים באותה תקופה לא היו מספקים כדי לשרת את צורכי הניצולים, הוקמה הוועדה הלאומית לסיוע יהודי (OZSSB) ב-31 באוגוסט 1945. הארגון שילב מספר קבוצות עצמאיות, שפעלו לעיתים קרובות במטרות צולבות.
הג'וינט, שסיפק את הכספים הגדולים ביותר הכיר בארגון החדש כזרוע המבצעת של מאמץ הסיוע, כלומר הוא אישר לוועדה להשתמש בכספים הזמינים ולארגן שיקום של כמה שיותר אנשים וקהילות יהודיות.
נכון ל-31 באוגוסט הוקם ונקלט באופן רשמי הארגון העצמאי: הוועדה הלאומית למגורשים (השם המלא היה: הוועדה הלאומית של יהודי הונגריה למגורשים ששרדו, DEGOB) בתוך המבנה הארגוני של ה-OZSSB.
החזרה להונגריה: DEGOB אפשרה את חזרתם של המגורשים להונגריה שנתקעו במדינות זרות בעקבות השחרור.
צוות הוועדה ביצע משימות קשות ולעיתים קרובות מסוכנות לחיפוש אחר יהודי הונגריה שנמצאו במקומות שונים ברחבי אירופה.
בסיוע הסוכנויות החיצוניות של הג'וינט ארגנה הוועדה 26 משלחות ועד ה-31 בדצמבר 1945 הצליחה להחזיר כמה אלפים מיהודי הונגריה.
פעילות הסיוע: לאחר המיזוג ב-31 באוגוסט, DEGOB שולבה במבנה OZSSB, תוך שמירה על שמה ועל מידה כלשהי של עצמאותה הארגונית.
היא סיפקה שירותי רווחה בשיתוף מחלקת הסעד של OZSSB.
עם חלוף הזמן, האינטגרציה המבנית גדלה לרמה שבה בתחילת 1946 אוחד הניהול של שתי המחלקות ובהמשך נוצרה קופת מזומנים משותפת.
החל בתחילת קיץ 1945, מספר מגורשים שחזרו מהמחנות והתאחסנו בהוספיסים שנוהלו על ידי הוועדה הלאומית למגורשים (DEGOB) מסרו דין וחשבון שהיה קשור לקורותיהם בחודשים הקודמים.
שיחות אלה הוקלטו (נרשמו) על ידי עובדי DEGOB.
המסמך המוקדם ביותר השתמר מה-12 בדצמבר 1944. מטבע הדברים, עובדי DEGOB לא תמללו עדויות אלה כיוון שהארגון טרם קם, אך מאוחר יותר אלה הוצבו בין המסמכים כפרוטוקול 3659. באביב 1945, האגף המחוזי של התאחדות יהודי הונגריה הכינה מסמכים דומים שהפכו מאוחר יותר גם לחלק מהאוסף.
הקלטת (רישום) פרוטוקולי DEGOB החלה רק במרכז בודפשט של DEGOB בתחילת הקיץ באותה השנה.
העדות האחרונה נרשמה ב-13 באפריל 1946.
ועד התיאום היהודי (בפולנית: KK - Instytutcji Żydowskich Koordynacyina Komisja Społecznych) היה ארגון גג יהודי למחתרות שפעל במהלך השואה בפולין, בעיקר בוורשה ובסביבתה במטרה להציל יהודים.
הוא כלל את הוועד היהודי הלאומי, שאיגד שש תנועות ומפלגות ציוניות: החלוץ, דרור, השומר הצעיר, פועלי ציון – צ"ס, פועלי ציון שמאל, הציונים הכלליים וגורדוניה, וכן הבונד.
בנשיאות הוועד היהודי הלאומי עמדו דוד-דניאל גוז'יק, אדולף (אברהם) ברמן, שמעון גוטסמן ויצחק צוקרמן, ונציג הבונד היה ליאון פיינר.
הארגון פעל בשיתוף פעולה מלא עם ארגון הז'גוטה, שם הקוד של המועצה לעזרת יהודים.
שלושת הארגונים הללו סייעו לכ-12,000 יהודים: כמחציתם על ידי הוועד היהודי הלאומי, כ-2,000 על ידי הבונד, וכ-4,000 על ידי הז'גוטה.
כשנה לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית הוקם בוורשה ב-12 באוקטובר 1940 (בצאת יום הכיפורים) גטו, שבו נדרשו היהודים לגור.
הנאצים דאגו לשמור בגטו על תנאי צפיפות, רעב וסניטציה גרועה ביותר, וזאת מתוך כוונה להעלות את שיעור התמותה.
ב-21 ביולי 1942, ערב תשעה באב תש"ב, החלה האקציה הגדולה, שנמשכה כמה חודשים, ובה בין 254,000 ל-265,000 מאסירי הגטו, גברים נשים וטף, נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בינואר 1943 גורשו עוד כ-5,000 יהודים מהגטו.
עד לסוף ינואר שנת 1942 הובאה האמת לידיעתם של תושבי הגטו, שהשילוחים היו חלק מתהליך השמדה, ובעקבות כך התארגנו כוחות התנגדות מזוינים בגטו.
כדי להיערך ללחימה, שלחו המחתרות שליחים לצד הארי כדי להשיג נשק, תחמושת ואספקה.
פעילות כוחות ההתנגדות במהלך הגירוש בינואר 1943 עצרה את השילוחים, ומנעה מהגרמנים להגיע למכסת 8,000 היהודים שתוכננה.
באפריל התארגנו הגרמנים להשלים את חיסול הגטו ולהשלים את הגירוש שבו החלו בינואר, וזה היה האות לפרוץ מרד גטו ורשה.
המרד נמשך מספר שבועות והוביל לחיסול הסופי של הגטו – כ-13,000 יהודים נהרגו בוורשה במהלך המרד, ועוד כ-50,000 הועברו למחנות ריכוז והשמדה.
גם לאחר חיסול גטו ורשה נותרו בעיר יהודים, ומספרם נאמד בכ-20,000 איש.
שרידי כוחות ההתנגדות מהגטו שעברו לחיות בצד הארי, שינו את צורת מאבקם.
יהודים רבים מצאו מסתור בצד הארי, כבר מתחילת הכיבוש הנאצי, ומספרם הלך וגדל ככל שקרב קץ הגיטו.
חלקם חיו בזהות בדויה, וחלקם חיו במסתור ללא קשר עם החוץ.
בתחילה, ניסו היהודים ניסו להסתדר בכוחות עצמם, בעזרת משאבים כלכליים שהיו זמינים להם וקשרים אישיים עם פולנים.
הם ניסו לאתר מקומות לדיור, מסמכים שיעידו על זהות בדויה ומקור פרנסה.
עם הזמן והתארכות המלחמה, הכסף הזמין הלך ואזל, ובעקבות כך גם יחסם של בעלי הדירות הפולנים הורע, הרעב והמצב הבריאותי החמירו.
יהודים רבים נעצרו, נסחטו, נשדדו ונקלעו למצוקה פיזית ונפשית.
רק בלית ברירה פנו לארגוני הסיוע המחתרתיים בכדי לקבל עזרה, מכיוון שהדבר היה כרוך בסיכונים רבים.
יהודים הצליחו ליצור קשר עם המחתרת בעקבות מפגש אקראי עם פעיל מחתרת או אדם אחר שהכיר את פעילותם, בעקבות מידע שהשיגו מנתמכים אחרים או מפולנים, ומפעילות יזומה של המחתרת שחיפשה יהודים משוטטים בצד הארי.
לוועד לתיאום יהודי היה תקציב מוגבל, וכדי לתעדף פניות דרשו מכל פונה לכתוב ביוגרפיה קצרה ואת מצבם הנוכחי ולהצהיר אם הם מקבלים סיוע ממקומות אחרים (ומהו).
הם נדרשו לפרט מהו שמם המקורי וכתובת המגורים בגטו כדי שיהיה ניתן לזהות שאינם מלשינים.
מעבר לכך, הביוגרפיות נועדו לצרכים היסטוריים.
בשלב מאוחר יותר נדרשו הנתמכים לחתום על אישור לגבי גובה הסיוע שהתקבל והתאריך, וכן הקשרים דיווחו בכתב על הכספים שהועברו, כדי לוודא שלא יהיו תמיכות כפולות.
שני סוגי היהודים המסתתרים נזקקו לסיוע שונה.
היהודים שחיו בזהות בדויה נזקקו למספר תעודות שונות (לדוגמה: תעודת זהות, אישור עבודה, תעודת לידה, אישור רפואי לברית מילה), למראה ארי, לשליטה בשפה הפולנית ובקודי ההתנהגות.
היהודים במסתור נזקקו למסייע שיספק עבורם את צורכי הקיום הבסיסיים, והיו תלויים בחסדו.
קצבת הסטנדרטית שקיבלו מהוועד היה 500 זלוטי בחודש, בעוד שלקיום מינימלי היו דרושים 2,000 זלוטי.
מעבר לסיוע הכספי, הוועד לתיאום יהודי סייע ליהודים בדרכים נוספות.
הוועד סייע לבנות מקומות מסתור בתוך דירות המסתור, כדי שהיהודים יוכלו להתחבא שם במהלך חיפושים או כאשר זרים נכנסו לבית.
הוועד סיפק הן את חומרי הבניין והן את כוח האדם לביצוע המשימה.
לז'גוטה היו מעבדות לייצור תעודות מזויפות, וארגוני המחתרת היהודים העסיקו צלמים שהגיעו לצלם את המסתתרים לטובת צילום לתעודות, שהועברו למעבדות.
מעבר לכך נתנו ליהודים אישורים מזויפים אחרים, כמו המלצות מבעל בית קודם.
פעילי הוועד ניסו למצוא ליהודים המתחזים כפולנים עבודה כדי שיוכלו להתפרנס.
לעיתים ניתן סיוע חד פעמי, שיועד לרכישת חומרי גלם או ביגוד מתאים.
הוועד יצר גם מקומות עבודה ליהודים המסתתרים – ושילם עבור שירותים כמו כתיבת מאמרים, סריגה, תיקון נעליים ועוד.
תוצרים אלו הועברו לנזקקים אחרים או לצרכים מחתרתיים.
הם גם סיפקו תשלום עבור שירותי רפואה – אנשי מקצוע ותרופות – כולל לידות, הפלות, ניתוחים קוסמטיים להסתרת סממנים יהודיים (אף ועורלה).
מעבר לתמיכה החומרית, הוועד נתן תמיכה נפשית.
הוא העניק ליהודים את התקווה, הראה להם שיש מי שעוד אכפת להם ודואג לשלומם.
התשלום עבור השירותים שהוזכר לעיל העניק עבור תחושה של משמעות ושל ערך עצמי.
האחווה היהודית העניקה לנתמכים תחושה של שייכות ופשר לסבל המתמשך.
הקשרים היו מעדכנים את המסתתרים על הנעשה בסביבתם הקרובה ובעולם, ובכך צמצמו מעט את תחושת הבדידות.
את הסיוע בפועל העניקו קשרים, ובעיקר קשריות, בעלי מראה ארי.
הם הסתובבו בזהות בדויה, עם תעודות מזויפות, ברחבי ורשה ובערים הסמוכות.
המימון הגיע מיהודי ארצות הברית דרך הממשלה הפולנית הגולה שישבה בלונדון, וכן מהממשלה הפולנית הגולה בעצמה.
עד אוגוסט 1943 מקור כל הכספים שחולקו בממשלה הפולנית הגולה, שהועברו לז'גוטה, בסכום של 50,000 זלוטי בחודש ולאחר מכן גדל ל-400,000 זלוטי בחודש.
לאחר מכן החלה להגיע עזרה מיהודי חוץ לארץ, והוועד לתיאום יהודי העביר לז'גוטה סכום של 400,000 זלוטי בחודש לטובת הסיוע ליהודים.
אוסף אדולף ברמן מכיל בתוכו למעלה מ-700 תיקי מסמכים, רובם כתובים בכתב יד בפולנית.
המסמכים נאספו במהלך פעילות הוועד, וחלקם נדדו עם בני הזוג ברמן בין מקומות המסתור, וחלקם הוטמנו באדמה והוצאו לאחר המלחמה.
ב-1974 תרם את האוסף לארכיון בית לוחמי הגטאות.
המסמכים כוללים, בין היתר, את מכתבי הבקשה לתמיכה של היהודים המסתתרים, אישורים של הנתמכים על קבלת הכסף, רשימות של נתמכים ופעילים, תכתובות פנימיות וחיצוניות, זיכרונות ויומנים, עדויות וכתבים שונים, דוחות ופרוטוקולים מחתרתיים ועוד.
ממצאיה של ועדת החקירה תועדו בדו"ח שנקרא Nunca Más (לעולם לא עוד), ונמסרו לנשיא אלפונסין ב-20 בספטמבר 1984. מסירת הדו"ח יצרה את התשתית לפתיחת המשפט נגד ראשי החונטה, שכונה משפט החונטה.
CONADEP תיעדה היעלמות כפויה של 8,961 אנשים מ-1976 עד 1983, אם כי הוועדה ציינה שהמספר האמיתי עלול להיות גבוה יותר (הערכות של ארגוני זכויות אדם עומדות על כ־30,000 אנשים).
הדו"ח קבע גם כי כ-600 בני אדם "נעלמו" ו-458 נרצחו (על ידי חוליות מוות, כמו הברית האנטי-קומוניסטית הארגנטינאית) במהלך שלטונן של הממשלות הפרוניסטיות מ-1973 עד 1976.
התערבות צבאית בתחום הפוליטי הייתה נפוצה בארגנטינה מאז שנות ה-30. עינויים ואלימות שימשו כמנגנונים שנועדו לשלוט בסכסוכים פוליטיים או להרתעת פעולות האופוזיציה.
עם זאת, השימוש בהעלמת בני אדם, כלומר במעצר על ידי גוף משטרתי וצבאי שלאחריה הועלם העצור ללא מסירת מידע כלשהו על גורלו, החל להיות נפוץ בעקבות ההפיכה הצבאית בארגנטינה ב־1976. ביצוע ההיעלמויות המחיש את נכונות השלטון הצבאי ונחישותו לחסל את האופוזיציה בשיטות נסתרות יותר.
המשטר הדיקטטורי הכחיש כל מעורבות בהיעלמויות.
המשטר הפעיל מרכזי מעצר חשאיים (Centros Clandestinos de Detención) שבהם נכלאו "הנעלמים".
התנאים והמבנה של מרכזי המעצר הללו היו דומים לאלו שהיו בבתי הכלא של ארגנטינה, אך מרכזי המעצר היו יכולים להכחיש את עובדת היותו של אדם מסוים במעצר בהם.
עובדה זו אפשרה לשובים מרחב רב יותר לביצוע עינויים או להרוג את העצורים.
רוב האנשים שנעלמו נרצחו בסופו של דבר וגופותיהם נקברו בקברים לא מסומנים, נשרפו או הושלכו לים.
שיטות נסתרות אלו מנעו ביקורת בינלאומית על ממשלת ארגנטינה ואפשרו רצח ועינויים מבלי לתת דין וחשבון על המעשים.
קרובי משפחות ה"נעלמים" תבעו, במשך שנים רבות, לדעת את האמת על גורלם של ה"נעלמים".
יותר מ-5,000 תלונות הוגשו לארגוני זכויות אדם בתוך ארגנטינה ולגורמים בינלאומיים, בהם ארגון מדינות אמריקה, הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום, אגף זכויות האדם של האו"ם, אמנסטי אינטרנשיונל וארגונים בעלי השתייכויות דתיות שונות.
דיווחים אלה הביאו לביקורים של אמנסטי אינטרנשיונל ושל גופים נוספים בארגנטינה, אך הדיקטטורה הצליחה להכחיש את ההאשמות עד למלחמת פוקלנד ביוני 1982 ותבוסתה של ארגנטינה.
בעקבות התבוסה במלחמה החלה העיתונות בסיקור נרחב של ההאשמות נגד הדיקטטורה הארגנטינאית.
הסיקור העיתונאי גרם לארגוני החברה האזרחית לדרוש להביא את הצדדים האחראים להעלמות לדין.
סיסמה פופולרית בה השתמשו ארגונים אלו הייתה "juicio y castigo a los culpables" (משפט ועונש לעבריינים).
באפריל 1983 פרסמה הדיקטטורה את "המסמך הסופי של החונטה הצבאית על המלחמה נגד החתרנות" שבו טענו שלטונות הצבא שהמעשים שביצעו היו למעשה בפקודתה של הנשיאה, איזבל פרון, שבה הורתה "להשמיד את החתרנות".
בספטמבר 1983 העביר המשטר הדיקטטורי את "חוק ההרגעה הלאומי", שהעניק פטור מעונש למדינה, בטיעון שכל הפעולות שהיו תוצאה של "המלחמה האנטי-חתרנית" "כובו".
מעשה זה גרם לארגוני זכויות אדם לדרוש כי תקום ועדה על ידי הממשלה שתפקידה יהיה לחקור את ה"טרור" של המדינה.
הדרישות כללו גם שהוועדה תכלול חברים מהבית ומהקונגרס ותלווה בייעוץ של קהילת ארגוני זכויות האדם.