tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז ילדותו, ריב סבל מאסתמה ומאלרגיות שונות, וכן ממונונוקלאוזיס זיהומי, מלריה ומסטוציטוזיס (הפרעה בכלי הדם).
לעיתים תכופות היו לו תופעות לוואי לאחר נטילת תרופות.
במרכז השיקום קסלר ניתן לו סם שאמור היה להפחית את הנזקים לחוט השדרה, אולם הדבר גרם לו להלם אנפילקטי ולקריסת ריאותיו.
נוסף על כך, בצעירותו הוא סבל מנשירת שיער, דבר שהחריף לאחר תאונתו, ושבגללו גילח את שיער ראשו.
באוקטובר 2004 סבל ריב מפצע לחץ שגרם לאלח דם.
ב-9 באוקטובר הוא עבר דום לב לאחר שקיבל אנטיביוטיקה לזיהום, ונלקח לבית החולים.
ב-10 באוקטובר 2004 הוא מת מאי ספיקת לב.
הוא היה בן 52 במותו.
לריב שלושה ילדים: בן ובת, מתיו ואלכסנדרה, ממערכת יחסים קודמת עם גיי אקסטון; ובן, ויליאם, מנישואיו לדיינה ריב.
דיינה המשיכה לעמוד בראש הארגון שייסד בעלה, עד מותה ב-6 במאי 2006, לאחר שאובחן אצלה סרטן הריאה.
כיום עומדים מתיו ואלכסנדרה בראש צוות המנהלים של הארגון.
ב-19 בינואר 2024 יצא סרט דוקומנטרי על חייו של כריסטופר ריב וההשלכות בעקבות התאונה שעבר, שנקרא "סופר/מן: סיפורו של כריסטופר ריב", והוקרן בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
במלאת 20 שנים למותו של ריב, בניין אמפייר סטייט הואר בצבעים כחול, צהוב, אדום וכתום כהוקרה לפעילותה של הקרן וליציאתו של הסרט הדוקומנטרי ברחבי העולם.
ב-25 באוקטובר 2024 יצא סרט דוקומנטרי צרפתי בשם "כריסטופר ריב: סופרמן הנצחי" לתיאטראות TCM Cinéma.
סר כריסטופר רן היה איש מדע, שעסק באנטומיה, מתמטיקה, אסטרונומיה ופיזיקה, והיה אחד מגדולי האדריכלים האנגלים.
רן ידוע בתוכניותיו לשיקומה של העיר לונדון לאחר השרפה הגדולה של 1666, ובשיקום וההקמה מחדש של כנסיותיה של העיר.
הוא היה נשיא החברה המלכותית בשנים 1680–1682.
רן נולד בשנת 1632 בווילטשייר, והיה בנו של דיקן כנסיית וינדזור.
הוא למד בבית הספר של וסטמינסטר ובאוניברסיטת אוקספורד, שם היה חבר הן בווודהאם קולג' והן באול סולס קולג'.
באוקספורד הכיר את הנסיך צ'ארלס, ולאחר שצ'ארלס הפך למלך אנגליה מינה את רן לאדריכל המלכותי.
בשנת 1657 מונה למרצה לאסטרונומיה בגרשם קולג' וארבע שנים מאוחר יותר הפך למרצה בכיר בתחום זה ועמד בראש קתדרת סרוויל לאסטרונומיה עד פרישתו בשנת 1673. רן היה ממיסדי החברה המלכותית ואף נשיאה של החברה המלכותית בין השנים 1680–1682.
הבניין הראשון שתכנן היה התיאטרון השלדוני של אקספורד.
לאחר מכן תכנן כמה בניינים הן עבור אוניברסיטת אוקספורד והן עבור אוניברסיטת קיימברידג'.
בקיימברידג' תכנן את הקפלות של פמברוק קולג' ועמנואל קולג'.
לאחר השרפה הגדולה של לונדון נבחן רן לשקם את העיר, ובייחוד את קתדרלת סנט פול.
קתדרלת סנט פול היא אחת הקתדרלות היחידות באנגליה שנבנו לאחר ימי הביניים, והיחידה הבנויה בסגנון הרנסאנס.
רן קיבל השראה מקתדרלת סנט פטרוס ברומא, ואף שתוכניתו ספגה ביקורת רבה בעת הבנייה, נחשב כיום הבניין לאחד הבניינים היפים בלונדון בפרט ובאנגליה כולה.
רן תכנן והקים את הקתדרלה בין השנים 1675–1710, ובמקביל עמל, יחד עם עמיתיו רוברט הוק וניקולס הוקסמור לתכנן ולהקים 51 כנסיות על מנת להחליף את 87 הכנסיות שניזוקו בשריפה.
מרבית כנסיות אלו עומדות עד היום.
בנוסף תכנן רן את האנדרטה לשריפה הגדולה של לונדון, את מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ', את המוזיאון האשמולי באוקספורד, את בית החולים גריניץ', את בית מארלבורו, ואת ספריית רן בטריניטי קולג' שבקיימברידג'.
רן נפטר בשנת 1723 ונקבר בקתדרלת סנט פול.
תרגום: "קורא [כתובת זו], אם אתה מחפש את האנדרטה לזיכרי, הבט סביבך".
מבנים עיקריים שנבנו על ידי רן
כנסיית סנט אדמונד המלך, רחוב לומברד, לונדון
כנסיית סנט אנדרו שליד ארון הבגדים, לונדון
כנסיית סנט אנדרו הולבורן, לונדון
כנסיית סנט אן וסנט אגנס, לונדון
כנסיית סנט בנט פינק, רחוב ת'רדנידל, לונדון
כנסיית סנט בנט ברציף פול, רחוב המלכה ויקטוריה, לונדון
כנסיית סנט ברייד, רחוב פליט, לונדון
כנסיית סנט ג'יימס גארליקהית', גבעת גרליק, לונדון
כנסיית סנט ג'יימס פיקדלי, וסטמינסטר
כנסיית סנט ודסט, המכונה גם כנסיית פוסטר, רחוב פוסטר, לונדון
כנסיית סנט לורנס ג'וורי, לונדון
כנסיית סנט מגנוס מרטיר, רחוב התמזה התחתון, לונדון
כנסיית סנט מייקל פטרנוסטר המלכותית, גבעת קולג', לונדון
כנסיית סנט מייקל, קורנהיל, לונדון
כנסיית סנט מרגרט פאטנס, לונדון
כנסיית סנט מרגרט, לות'בורי, לונדון
כנסיית סנט מרטין לודגייט, לונדון
כנסיית סנט מרי אבצ'רץ', לונדון
כנסיית סנט מרי אלדרמרי, סמטת בו, לונדון
כנסיית סנט מרי לה בו, צ'יפסייד, לונדון
כנסיית סנט מרי שעל הגבעה, רחוב התמזה, לונדון
כנסיית ומנזר סנט ניקולס קול, לונדון
כנסיית סנט סטפן וולברוק, לונדון
כנסיית סנט פטר על גבעת קורן, קורנהיל, לונדון
כנסיית סנט קלמנט איסטצ'יפ, לונדון
כנסיית סנט קלמנט דיינס, רחוב סטרנד, וסטמינסטר
כנסיית כל הקדושים (אול הלואוז) הגדולה, רחוב לומברד, לונדון.
כנסיית כל הקדושים (אול הלואוז), רחוב ברד, לונדון
כנסיית כל הקדושים (אול הלואוז), רחוב לומברד, לודון
כנסיית כרייסט צ'רץ' ניו גייט, רחוב ניו גייט, לונדון
כנסיית סנט אלבן, רחוב ווד, לונדון
כנסיית סנט אן, סוהו, לונדון
כנסיית סנט אתולין, רחוב ואטלינג, לונדון
כנסיית סנט אגוסטין עם האמונה הקדושה, רחוב ואטלינג, לונדון
כנסיית סנט ברתולומיו ליד החלפנים, לונדון
כנסיית סנט בנט, רחוב גרייסצ'רץ', לונדון
כנסיית סנט כריסטופר לה סטוקס, רחוב ת'רדנידל, לונדון
כנסיית סנט דיוניס בקצ'רץ', רחוב פנצ'רץ', לונדון
כנסיית סנט ג'ורג', רחוב בוטולף, לונדון
כנסיית סנט מרי אלדרמאנבורי, לונדון
כנסיית סנט מרי מגדלן, רחוב אולד פיש, לונדון
כנסיית סנט מרי סומרסט, רחוב התמזה, לונדון
כנסיית סנט מתיו, רחוב פרידי, לונדון
כנסיית סנט מיכאל קווינהית', רחוב התמזה העליון, לונדון
כנסיית סנט מיכאל, סימטת קרוקד, לונדון
כנסיית סנט מיכאל, רחוב ווד, לונדון
כנסיית סנט מילדרד, רחוב פולטרי, לונדון
כנסיית סנט אולאב אולד ג'ורי, לונדון
כנסיית סנט סטפן קולמן, רחוב קולמן, לונדון
כנסיית סנט סווית'ין לונדון סטון, רחוב קנון, לונדון
ריבוע הגן, מכללת טריניטי, אוקספורד
ביניין ויליאמסבורג, קווינס קולג', אוקספורד
מגדל טום, כרייסט צ'רץ', אוקספורד
משרדי הצי, סימטת סיתינג, לונדון
בית החולים של הצי, גריניץ'
בית מארלבורו, סנט ג'יימס, לונדון
מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ', גריניץ'
בניין החברה המלכותית, חצר קיין, רחוב פליט, לונדון
הקפלה הקתולית, חדר המועצה וחדר הפריבי, ארמון וייטהול
מגורי המלכה והגן המדורג, ארמון וייטהול
האגפים הדרומיים והמזרחי, ארמון האמפטון קורט
בית הספר העליון, איטון קולג', בקינגהאמשייר
בית הספר, בית החולים כרייסט, לונדון
בית הספר סנט ג'ון מור, אפלבי, ליצ'סטרשייר
מכללת ויליאם ומרי, ויליאמסבורג, וירג'יניה, ארצות הברית
התיאטרון השלדוני, אוקספורד - מיועד לטקסים אוניברסיטאיים.
התיאטרון המלכותי, דרורי ליין (אינו קיים היום)
כריסטופר קלאוויוס (בעברית המודרנית השתרש השם לפי השפה האנגלית; בלטינית: Christophorus Clavius, 25 במרץ 1538 – 12 בפברואר 1612) מתמטיקאי ואסטרונום ישועי גרמני, שהיה המתכנן הראשי של הלוח הגרגוריאני.
בשנותיו האחרונות היה כנראה האסטרונום המכובד ביותר באותה עת, ובספרי הלימוד שכתב נעשה שימוש במשך כחמישים שנה באירופה וגם מחוץ לה (שכן נעשה שימוש בספריו על ידי מיסיונרים).
מעט מאוד ידוע על ראשית חייו של קלאוויוס מלבד העובדה שנולד בבמברג ב-1537 או ב-1538 (השנה המדויקת אינה ידועה בוודאות).
אין גם ודאות לגבי שמו הגרמני המקורי.
החוקרים סוברים כי שמו היה "כריסטוף קלאו".
קיימת גם טענה, שאותה דוחים הקתולים כשמועה, כי שמו המקורי של קלאוויוס היה "שליסל" (Schlüssel) - בגרמנית מפתח, שתורגם למלה המקבילה בלטינית "קלאוויס" (clavis).
קלאוויוס הצטרף למסדר הישועים ב-1555. הוא למד באוניברסיטת קוימברה בפורטוגל, שבה היה מורו המתמטיקאי המפורסם פדרו נונש.
עם סיום לימודיו עבר לאיטליה ולמד תאולוגיה ב"קולגיום רומאנום" (כיום האוניברסיטה הגרגוריאנית), המוסד האקדמי הראשי של הישועים ברומא.
במקביל, החל קלאוויוס ללמד מתמטיקה בקולגיום רומאנום ועסק בכך עד מותו.
ב-1579 מונה לחשב את הבסיס ללוח שנה חדש שמטרתו הייתה לעצור את התהליך האיטי על פיו חגי הכנסייה הקתולית החלו להתרחק מהעונה שבה היו אמורים לחגוג אותם.
לוח שנה זה אומץ ב-1582 בארצות הקתוליות על פי צו של האפיפיור גרגוריוס ה-13 ונמצא כיום בשימוש עולמי.
במסדר הישועי היה קלאוויוס אחראי כמעט בלעדי לאימוץ תוכנית לימודים קפדנית במתמטיקה, וזאת בעידן בו נהגו פילוסופים ותאולוגים ללגלג על המתמטיקה.
קלאוויוס נחשב במשך שנים לראשון שהשתמש בנקודה עשרונית לכתיבת שברים, אולם מחקר חדש מראה ש-150 שנה לפניו כבר נעשה שימוש כזה על ידי ג'ובאני ביאנקיני.
ככל הנראה קלאוויוס היה זה שבכתביו הופיע השימוש הראשון המוכח בנקודה העשרונית.
ככל הנראה קלאוויוס למעשה השתמש בטבלאות סינוסים שהכין ביאנקיני אולם לא אימץ באופן מלא את השיטה ולא עשה בה שימוש לעבודות מאוחרות יותר שלו.
כאסטרונום דבק קלאוויוס בקפדנות במודל הגאוצנטרי של מערכת השמש, על פיו כדור הארץ הוא מרכז היקום והשמש, הירח, הכוכבים וכוכבי הלכת סובבים את כדור הארץ.
על אף שהתנגד למודל ההליוצנטרי של קופרניקוס, הוא הכיר בבעיות שיצר המודל השמרני.
גלילאו גליליי רחש לו כבוד רב וביקר אותו ב-1611 על מנת לדון בתצפיות החדשות שנעשו בעזרת הטלסקופ.
בתקופה זה כבר קיבל קלאוויוס כאמיתות את התגליות החדשות, על אף שעדיין פקפק בקיומם של הרים על הירח.
לנוכח זאת, מעט אירוני הדבר שמכתש קלאוויוס על הירח קרוי על שמו.
היסטוריון המדע אדוארד גראנט טען ש"לא ניתן להפריז בהשפעת ספרו של קלאביוס על הקוסמולוגיה הסכולסטית במאה השבע-עשרה".
כריסטי'ס הוא בית מכירות פומביות, מהמובילים בעולם.
במסגרתו נמכרות יצירות של מיטב האמנים.
לכריסטי'ס יש סניפים באירופה, ניו יורק וגם בישראל.
כריסטי'ס הייתה חברה ציבורית, הרשומה בבורסה בלונדון, משנת 1973 עד 1999. בשנת 1974 מונה ג'ו פלויד ליו"ר חברת כריסטי'ס.
הוא שימש כיו"ר מועצת המנהלים הבינלאומית של כריסטי'ס בין השנים 1976 עד 1988. כריסטי'ס קיימה את המכירה הראשונה שלה בארצות הברית בשנת 1977. הצמיחה של כריסטי'ס הייתה איטית אך יציבה מאז 1989, בשנת 1990 שינתה החברה מדיניות ארוכת שנים והבטיחה מחיר מינימום עבור אוסף יצירות אמנות במכירות פומביות שלה.
בשנת 1996 המכירות של כריסטי'ס עלו על מכירות סותבי'ס לראשונה מאז 1954. עם זאת, הרווחים לא צמחו באותו קצב; משנת 1993 עד 1997, הרווחים השנתיים של כריסטי'ס היו כ-60 מיליון דולר, ואילו הרווחים לשנה של סות'ביס היו כ-265 מיליון דולר לאותן שנים.
בסוף 1996 העבירה את מטה החברה מלונדון לניו יורק.
במאי 1998 רכש איל ההון הצרפתי פרנסואה פינו 29% ממניות החברה.
שנה אחר כך רכש את יתרת המניות ומחק את החברה מהמסחר בבורסה של לונדון.
בספטמבר 2000, בתי המכירות סותבי'ס וכריסטי'ס, הודיעו שישלמו 512 מיליון דולר בגין תיאום עמלות מסחר ביניהם, שנמשך משנת 1992. זאת בעקבות הסכם הפשרה, בתביעה האזרחית מטעם משרד המשפטים האמריקאי, בניסיון לסיים חקירה פלילית בת שלוש שנים, שהתמקדה בראיות ששני בתי המכירות הגבילו תחרות באמצעות "מזימה לקיבוע שיעור העמלות".
בשנת 2010 מכירות האמנות של החברה ברחבי העולם הסתכמו בכ-5 מיליארד דולר.
בסניף הניו-יורקי נמכרים לא רק עבודות אמנות, אלא גם יהלומים, אבני חן ועוד.
באפריל 2006 נמכר בסניף הניו-יורקי יהלום נקי וללא פגם במשקל 50.53 קרט.
היהלום נרכש על ידי קונה פרטי מאסיה במחיר של 4.22 מיליון דולר.
המכירה הפומבית שהסתכמה ב-39.07 מיליון דולר הייתה המוצלחת ביותר מזה עשור וייצגה גידול של כ-23% לעומת שנת 2005.
ב-2017 העמיד למכירה פומבית כ-170 יצירות אמנות שהיו בבעלותו של אספן האמנות היהודי-הולנדי ז'ק חודסטיקר ושנגזלו על ידי הנאצים בתקופת השואה.
בנובמבר 2015 מכרה כריסטי'ס את הציור "עירום בנחת" של אמדאו מודיליאני ב–170.4 מיליון דולר, המחיר הגבוה ביותר שבו נרכשה יצירת אמנות במכירה פומבית.
השיא נשבר בנובמבר 2017, כאשר הציור "סלבטור מונדי" של לאונרדו דה וינצ'י נמכר בכ-450 מיליון דולר.
הרוכש היה הנסיך הסעודי באדר בן עבדאללה בן מוחמד בן פרהאן אל-סעוד.
ב-2018 מכרה לראשונה יצירת אמנות שנוצרה על ידי בינה מלאכותית.
במאי 2019, הפסל "ארנב" של ג'ף קונס קבע שיא חדש למכירה פומבית של אמן חי כשנמכר תמורת 91 מיליון דולר.
הסניף הישראלי מנוהל על ידי רוני בהרב.
במכירה פומבית של כריסטיס ישראל נמכר באפריל 2006 ציור של מרדכי ארדון ("נקר הזמן" משנת 1963) תמורת 643,200 דולר.
מדובר במחיר שיא ליצירה של אמן ישראלי.
כריסטופר ג'יימס פאוליני הוא סופר אמריקאי.
ידוע כמחבר סדרת הספרים "הירושה", הכוללת את הספרים: "אראגון", "הבן הבכור", "בריסינגר" ו"הירושה".
כריסטופר פאוליני נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה וגדל בפרדייס ואלי (Paradise Valley) שבמונטנה.
הוריו הם קנת' פאוליני וטליטה הודג'קינסון, ולו אחות בשם אנג'לה.
פאוליני סיים את לימודיו התיכוניים בגיל 15 דרך קורס מוסמך בהתכתבות של בית הספר האמריקאי בהתכתבות בלנסינג, אילינוי.
לאחר סיום לימודיו החל לכתוב את הנובלה "אֶראגון", הראשונה בסדרת הספרים המתרחשת בארץ הדמיונית אלאגַייזיה.
ב-2002 פורסם "אראגון" על ידי "החברה הבינלאומית של פאוליני", החברה של הוריו של פאוליני.
במטרה לקדם את ספרו ביקר פאוליני במעל 135 בתי ספר וספריות, דיבר על כתיבה וקריאה בזמן שהוא לבוש ב"תחפושת אדומה מימי הביניים: חולצה אדומה, מכנסיים שחורים גליים, מגפיים שרוכים וכובע שחור מהודר אך קליל".
פאוליני יצר את העטיפה של הגרסה הראשונית של "אראגון", שהציגה את עינה של סאפירה (דרקונית בסיפור).
בנוסף, הוא צייר את המפות בעטיפות הפנימיות של ספריו.
בקיץ 2002 מצא בנו החורג של קרל היאסן את הספר בחנות ספרים.
היאסן הביא את הספר לתשומת לבו של המו"ל אלפרד א.
לאחר מכן הציע קנופֹף להוציא לאור את "אראגון" ואת שאר סדרת ספרי "הירושה".
המהדורה השנייה של הספר יצאה לאור תחת קנופּף באוגוסט 2003, והספר נכנס לרשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס".
בדצמבר 2006 יצא לאקרנים הסרט "אראגון", המבוסס על הספר.
מאמרו של פאוליני, "הכל התחיל עם ספרים" ("It All Began with Books"), נכלל במקראה "Guys Write for Guys Read" באוגוסט 2005.
"הבן הבכור", הספר השני בסדרה, יצא לאור ב-23 באוגוסט 2005. הספר השלישי בסדרה, "בריסינגר", יצא לאור ב-20 בספטמבר 2008. אף על פי שסדרת הספרים "הירושה" תוכננה להיות טרילוגיה, באוגוסט 2011 יצא לאור הספר הרביעי בסדרה, "הירושה".
את ההחלטה לכתוב ארבעה ספרים במקום שלושה נימק פאוליני באומרו שכאשר כתב את הספר השלישי בסדרה הבין כי כדי להשלים את עלילת הספרים הקודמים באופן מיטבי אין לו ברירה אלא לכתוב עלילה שתהיה ארוכה מכדי להיכתב בספר אחד.
לאחר מכן כתב את הספר "המזלג, המכשפה והדרקון", העוסק בהמשך עלילות אראגון.
ב-2020 פרסם פאוליני ספר מדע בדיוני בשם To Sleep in a Sea of Stars (בעברית: לישון בים של כוכבים) העוסק במפגשים בין האנושות למספר גזעים חייזריים.
פאוליני הושפע ספרותית מעבודותיו של ג'.ר.ר.
טולקין, אריק ראקר אדיסון והמחבר של השיר האפי "ביאוולף".
פאוליני אמר ש"אראגון" "הושפע בצורה ספציפית" מעבודתו של ברוס קוביל.
השפעות ספרותיות אחרות כוללות את דייוויד אדינגס, אנדרה נורטון, בריאן ג'אק, אן מק'קפרי, ריימונד פייסט, מרווין לורנס פיק, אורסולה לה-גווין ופרנק הרברט.
מחברים אחרים אהובים על פאוליני הם ג'יין יולן, פיליפ פולמן וגרת' ניקס.
הטבע משפיע רבות על כתיבתו של פאוליני.
בריאיון משולש שכלל את פיליפ פולמן וטמורה פירס, פאוליני אמר שפרדייס ואלי, מונטנה, מקום מגוריו, הוא "אחד מהמקורות הראשיים" שלו להשראה.
בספרו "הבן הבכור" הוא מתאר את האלפים כצמחוניים.
כשנשאל על כך, ענה, "לא, אני לא צמחוני, אף על פי שאני נוטה לכיוון הזה".
בחלק ה"תודות" של בריסינגר מודה פאוליני ל"אמנות יצירת החרבות היפניות של לאון והירוקו קאפ" (Leon and Hiroko Kapp's The Craft of the Japanese Sword) על תיאור החרב של אראגון.
בנוסף, הוא הודה כי הוא מעריץ של הסדרה "דוקטור הו", שהייתה השראה להתייחסות שלו ל"אל הבודד" (הכינוי שניתן לדוקטור על ידי "הפנים של בו" בפרק "New Earth").
כריסטופר קין היה מנצח אמריקאי.
קין נולד בברקלי, קליפורניה ולמד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
כמי שעמד בקשר עם פסטיבל ספולטו משנת 1968 (וכיהן כמנהל המוזיקלי שלו בשנים 1972 עד 1976), היה שותף לייסוד "פסטיבל ספולטו ארצות הברית", שם כיהן כמנהל מוזיקלי מ-1977 עד 1980. משנת 1969 עד 1971 היה המנהל המוזיקלי של "להקת הבלט האמריקאי" של אליוט פלד.
בשנת 1969 הצטרף קין לסגל האופרה של ניו יורק וכעבור שנה ניצח שם לראשונה על "דון רודריגו" של חינסטרה.
קין ניצח גם במטרופוליטן אופרה במשך עונה אחת, על צמד האופרות אבירות כפרית וליצנים בערב אחד (עם טרזה סטראטאס בתפקיד נדה) בשנת 1971. מ-1974 עד 1989 היה מנהל מוזיקלי של פסטיבל ארטפארק בבאפאלו, ומ-1975 עד 1985 כיהן באותו תפקיד בתזמורת הסימפונית של סירקיוז.
קין ייסד את הפילהרמונית של לונג איילנד ב-1979 וניהל אותה עד 1990. ב-1976 ניצח על הצגת הבכורה העולמית של "הבובה של בילבי" מאת קרלייל פלויד, בגראנד אופרה של יוסטון.
באופרה של ניו יורק מינתה אותו סילס למנהל מוזיקלי משנת 1982 עד 1986 והוא החליף אותה כמנהל כללי ב-1989, משרה בה החזיק עד מותו.
קין אושפז לטיפול באלכוהוליזם במרכז בטי פורד ומת מלימפומה כתוצאה מאיידס בבית חולים בניו יורק בגיל ארבעים ושמונה.
הופעתו האחרונה, באופרה של ניו יורק, הייתה במאטיס הצייר של הינדמית.
קין ניצח על "הקונסול" של מנוטי ב-1977 ועל "ונסה" של בארבר ב-1979 בשידורי הטלוויזיה הציבורית מפסטיבל ספוליטו האמריקאי ועל הפקות של מאדאם באטרפליי (1980) וכרמן (1984) באופרה של ניו יורק ששודרו בטלוויזיה.
רשימת הקלטותיו של קין כוללת את ההקלטה הראשונה של "סאטייגראהה" מאת פיליפ גלאס (ל-CBS/סוני, 1984) ואת פסקול הסרט "מצבים משתנים" של קן ראסל שהלחין ג'ון קוריליאנו (RCA 1980).
ארתור כריסטופר אורם פלאמר היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה קנדי.
פלאמר היה מועמד לאוסקר ב-2009 על תפקידו בסרט "התחנה האחרונה" ואף זכה בפרס אוסקר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2011 על תפקידו בסרט "בגינרס".
פלאמר, שהיה בן 82 בעת הזכייה, היה הזוכה המבוגר ביותר שזכה באוסקר.
נוסף על כך, הוא זכה בשני פרסי אמי, בפרס גלובוס הזהב, בפרס גילדת שחקני המסך ובשני פרסי טוני, והיה מועמד פעמיים נוספות לפרס גלובוס הזהב.
פלאמר נולד בטורונטו שבקנדה לאיזבלה מרי וג'ון אורם פלאמר.
פלאמר הוא נינו של ראש ממשלת קנדה השלישי ג'ון אבוט.
הוריו התגרשו זמן קצר לאחר שנולד ופלאמר גדל כילד יחיד בכפר סנוויל שבקוויבק.
במטרה להפוך לפסנתרן מקצועי, לקח פלאמר מספר שיעורים, אך בעקבות חיבה לתחום התיאטרון, עזב את הקריירה המוזיקלית לטובת לימודי משחק בבית ספרו.
כדי לרכוש ניסיון ולפתח את יכולות המשחק שלו, נסע פלאמר ללמוד במוסד תיאטרון מקומי באוטווה.
את הצלחתו הראשונה בברודוויי נחל פלאמר ב-1973 במחזה "Cyrano" של אנתוני ברג'ס בו גילם את דמותו של הסופר סיראנו דה ברז'ראק.
הופעה זו זיכתה את פלאמר בפרס הטוני ובפרס דרמה דסק (Drama Desk Award).
את פרס הטוני השני שלו קיבל פלאמר ב-1997 על הופעתו בהפקה הקנדית "בארימור".
מלבד שתי זכיות בפרס הטוני, פלאמר היה מועמד חמש פעמים נוספות לפרס על הופעותיו במחזות "J.B." של ארצ'יבלד מקליש, "שטח הפקר" של הרולד פינטר, "משפט הקופים" ובמחזות השייקספירים "אותלו" ו"המלך ליר" של ג'ונתן מילר.
קריירת המשחק של פלאמר החלה בשנת 1958 כשלוהק לתפקיד משני בסרטו של סידני לומט "זרקורי במה".
תפקידו המשמעותי הראשון היה בסרטו של ניקולאס ריי "רוח נושבת באברגליידס", שיצא ב-1959 על פי תסריט מאת באד שולברג.
פלאמר התפרסם לראשונה בתחומי הוליווד ב-1964 בדרמה ההיסטורית "נפילתה של האימפריה הרומית" בדמותו של קיסר רומא קומודוס.
הופעה זו הביאה לתפקיד הפריצה שלו ב-1965, בדרמה המוזיקלית הקלאסית של רוברט וייז, "צלילי המוסיקה".
פלאמר הופיע בתפקיד הראשי, קפטן ג'ורג' פון-טראפ, אב אלמן לשבעה ילדים, המתאהב בצעירה בשם מריה המיועדת להיות נזירה, ומבטל את אירוסיו לברונית שרדר כדי להינשא לה.
עם סיפוח אוסטריה בידי הנאצים, המשפחה מצליחה להימלט לשווייץ.
שתי הופעות בולטות נוספות של פלאמר באותו עשור היו בדרמה "דייזי" (Inside Daisy Clover) העוסקת בתעשיית הסרטים של הוליווד ובסרט המלחמה של גאי המילטון "הקרב על בריטניה", בו הופיע בתור טייס קרב קנדי.
בשנות ה-70 התפרסם פלאמר בזכות הופעותיו כארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון בדרמת המלחמה הסובייטית-איטלקית "ווטרלו", בסרט השלישי בסדרת סרטי "הפנתר הוורוד" של בלייק אדוארדס, "שובו של הפנתר הוורוד" ובסרט ההרפתקאות של ג'ון יוסטון האיש שרצה להיות מלך.
בנוסף הופיע בתור הנסיך היהודי הורדוס אנטיפס בסדרה "ישו מנצרת" ובתור הבלש הספרותי שרלוק הולמס בסרט "רצח לפי פקודה", הופעה אשר זיכתה את פלאמר בפרס הג'יני.
את פרס אמי הראשון שלו קיבל פלאמר ב-1976 על תפקידו בהפקה "חלפני הכספים של ארתור היילי".
בשנות ה-80 בלט בעיקר בהופעה אחת בדרמה "היכן שהוא בזמן".
פלאמר היה מועמד בשנית לפרס אמי ב-1983, על משחקו בסדרה "ציפורים מתות בסתר".
לאחר מכן הופיע פלאמר במותחן הבדיוני של טרי גיליאם "12 קופים", בתור ד"ר גוינס מדען בעל מעבדה לפיתוח נגיפים ואביו של ג'פרי ג'וינס (בראד פיט) ששהה בבית החולים לחולי נפש בו נכלא גיבור הסרט ג'יימס קול (ברוס ויליס) ובדרמה הביוגרפית "המקור" בה גילם את מנחה הטלוויזיה המפורסם מייק וולאס.
ב-1993 זכה פלאמר בפרס אמי שני על תפקידו כמספר בסדרת האנימציה "Madeline".
בשנות ה-2000 הופיע בסרטים "טרגדיה אמריקאית" ו"נפלאות התבונה" של רון הווארד, שם הופיע בתור ד"ר רוזן, הפסיכיאטר של ג'ון פורבס נאש (ראסל קרואו).
לאחר מכן הופיע בתפקידים משניים בסרטים שוברי קופות כגון "אוצר לאומי", "אלכסנדר" של אוליבר סטון בו גילם את דמותו המיתולוגית של אריסטו ו"סוריאנה" בו הופיע כדין ווייטינג, פעיל ב"תנועה לשחרור אירן".
כמו כן שיחק פלאמר בסרט הטלוויזיוני "Our Fathers", סרט שזיכה אותו במועמדות שלישית לפרס אמי.
בשנת 2006 שיחק בתפקיד סימון ויילר בדרמה הרומנטית "הבית באגם" של הבמאי אלחנדרו אגרסטי.
בשנת 2010, שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב, לפרס אינדפנדנט ספיריט על תפקידו הראשי בדרמה הביוגרפית "התחנה האחרונה".
בסרט גילם פלאמר את דמותו של הסופר הרוסי הנודע לב טולסטוי, כותב הרומן, מהחשובים ביותר בספרות העולמית, "מלחמה ושלום".
נוסף על כך, דיבב פלאמר את דמותו של צ'ארלס מונץ בסרט האנימציה המצליח "למעלה".
ב-2011 השתתף בסרט "ביגינרס" בתפקיד האל, אביו הגוסס והגאה של אוליבר (יואן מקגרגור).
על תפקידו בסרט זכה בפרס גלובוס הזהב, בפרס גילדת שחקני המסך, בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה, וכן בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2017 היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "כל הכסף שבעולם" לאחר שהחליף את קווין ספייסי.
בשנים 2019–2021 שיחק בשתי עונותיה הראשונות של סדרת המסתורין הקנדית "Departure" בערוץ גלובל טלוויז'ן נטוורק (אנ') את דמותו של הווארד לוסון.
פלאמר היה נשוי שלוש פעמים.
נישואיו הראשונים היו ב-1956 לשחקנית התיאטרון תמי גריימס, נישואים שנמשכו ארבע שנים.
לזוג נולדה בת אחת בשם אמנדה פלאמר, שגדלה להיות שחקנית מצליחה זוכת שלושה פרסי אמי ופרס טוני, אולם כפי שכתב פלאמר באוטוביוגרפיה שלו ("In Spite of Myself"), השניים לא היו בקשר כלל כאשר הייתה ילדה.
נישואיו השניים היו לעיתונאית פטרישה לואיס בשנת 1962 ונמשכו חמש שנים.
אשתו השלישית משנת 1970 עד מותו הייתה הרקדנית והשחקנית הבריטית איליין רג'ינה טיילור.
פלאמר מת בביתו שבקונטיקט ב-5 בפברואר 2021, בגיל 91.
כריסטופר סימס הוא כלכלן אמריקאי בתחום האקונומטריקה ומקרו-כלכלה.
הוא משמש כפרופסור לכלכלה ולבנקאות באוניברסיטת פרינסטון.
יחד עם תומאס סרג'נט הוא חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2011.
סימס סיים תואר דוקטור בכלכלה בשנת 1968 באוניברסיטת הרווארד.
בעבר לימד באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת מינסוטה, ובאוניברסיטת ייל, ומאז 1999 מלמד באוניברסיטת פרינסטון.
סימס הוא חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים מאז 1988 ובאקדמיה הלאומית למדעים מאז 1989. בשנת 1995 כיהן כנשיא החברה האקונומטרית, ארגון בינלאומי בולט בתחום זה.
הוא נבחר לכהן כנשיא האגודה האמריקאית לכלכלה לשנת 2012.
סימס פרסם מאמרים בולטים רבים בתחום מחקריו: אקונומטריקה, תאוריה ומדיניות מקרו-כלכלית.
הוא אף סייע בפיתוח רעיון "התאוריה הפיסקלית של רמת מחיר" לפיה המדיניות הפיסקלית הממשלתית משפיעה על רמת המחיר וכדי להשיג רמת מחיר יציבה (ולשלוט על אינפלציה), התקציב הממשלתי חייב להיבנות לפי עקרונות של קיימות.
כריסטופר קוסטיגן היה אירי, מראשוני חוקרי ים המלח.
החוקר האמריקאי ויליאם פרנסיס לינץ' קרא על שמו את הכף הצפוני של לשון ים המלח, כף קוסטיגן.
קוסטיגן היה בנם השלישי של קת'רין וסילבסטר קוסטיגן מרחוב תומאס, בדבלין שבאירלנד.
הוא למד תאולוגיה בקולג' הישועי מיינות' שליד דבלין, עקב בקשתו של אביו, לפני מותו.
בשנת 1835, כשהיה בן 25, החליט לבוא לארץ ישראל, לחקור את ים המלח ולמדוד את עומקו.
הוא יצא לדרכו ביולי והגיע לביירות באוגוסט 1835. שם רכש סירה קטנה וגייס ספן מלטזי עמו הפליג בסירה לעכו.
הוא העביר את הסירה לטבריה בדרך היבשה.
תוכניתו הייתה לשוט מהכנרת בנהר הירדן דרומה ולהגיע לים המלח.
הוא התחיל בשייט לאורך נהר הירדן, בימי אוגוסט החמים, כאשר מפלס המים רדוד ביותר והאפיק צר ובעייתי.
לאחר שלושה ימים קשים בשיט, החום הרב התיש את כוחו, וקוסטיגן הבין שיעיל יותר יהיה להמשיך את מסעו ביבשה.
הוא סחב את סירתו בעזרת גמלים וצעד דרומה לכיוון ים המלח.
הוא הגיע ליריחו ובדרך הותקף על ידי שודדים.
קוסטיגן עלה לירושלים כדי לנוח ולהצטייד, וחזר לים המלח.
הוא שט לאורך חופיו במשך שמונה ימים, ביחד עם הספן ממלטה, תוך שהוא מבצע מדידות בכליו הפרימיטיביים.
הוא הגיע לחלקה הצפוני של "הלשון" - חצי אי שבחופו המזרחי של המלח, כ-40 קילומטרים מהחוף הצפוני.
הבדואים שעל החוף עקבו אחרי מסעו.
רוב הלילות הוא לן על החוף ומדי פעם על ספינתו.
במשך היום סבל מחום רב, ולאחר שמי השתייה אזלו, שתה את מי הים בקפה על מנת לפצות על הטעם המלוח.
לאחר שכוחותיו תשו, השיט אותם המלווה לחוף וירד להזעיק עזרה.
הוא הזעיק את הבדואים בסביבה, והם לקחו את קוסטיגן לבית החולים ביריחו.
משם הובא אל ירושלים, למנזר סן סלוודור הפרנציסקני שבעיר העתיקה, ובו מת ב-7 בספטמבר 1835 ונקבר בבית הקברות הקתולי בהר ציון.
על מצבת קברו אפיטף בלטינית, שכתבה אמו:
לאחרונה נראתה המצבה במקומה ב-1911. במרוצת השנים נעלמה מצבתו.
בשנת 1935 רצה זאב וילנאי לשים זר פרחים על מצבתו של קוסטיגן, אך לא הצליח לאתר אותה.
הוא מצא את המצבה רק לאחר מלחמת ששת הימים, מושלכת בשטח בית הקברות.
המצבה נוקתה ונקבעה בקיר בית העלמין.
בשנת 2003 הועברה המצבה לחצר המתחם הפרנציסקני בויה דולורוזה (תחנה מס' 2), שם היא מוצגת (נכון ל-2014).
קוסטיגן לא השאיר אחריו כל תיעוד.
במרץ 1836 הגיע ליריחו עורך הדין הניו-יורקי ג'ון לויד סטיבנס (1852-1805, John Lloyd Stephens).
הוא ראה באחד מחצרות הבתים סירה קטנה שהייתה סירתו של קוסטיגן.
סטיבנס החליט לחקור את הסיפור, נסע לביירות ונפגש שם עם הספן המלטזי שהיה בן לווייתו של קוסטיגן במסע.
הספן נתן לסטיבנס תרשים המראה את נתיב המסע ותחנות הלינה שלהם.
סטיבנס תיעד את הסיפור בספר מסעותיו "Incidents of Travel in Egypt Arabia and the Holy Land", שיצא בשנת 1837. התיעוד של סטיבנס מסתיים במחסה שקיבל ביריחו לאחר שחלה.
תיאור קורותיו של קוסטיגן מרגע הגעתו ליריחו ועד קבורתו בירושלים פורסם בשנת 1911 על ידי ארנסט ו"ג מסטרמן שהיה מזכיר הקרן לחקר ארץ ישראל, בכתב העת של הקרן, "Palenstine Exploration Fund Quartely Statment".
ב-26 באפריל 1848 החליט לינץ', מפקד המשלחת האמריקאית לחקר הירדן וים המלח, בעת היותו במרכז החלק הדרומי של ים המלח, לכבד את זכרו של קוסטיגן ביחד עם תומאס הווארד מולינה ולקרוא לכף הצפוני של הלשון על שם קוסטיגן, ולכף הדרומי - על שם מולינה, באומרו
בשירה העברית פורסם מחזור שירים קלאסי של המשורר המדען אבנר טריינין על מסעו המצמרר של הנוסע הבריטי כריסטופר קוסטיגן לים המלח במאה ה-19 בחיפוש עקשני אחר שרידי הערים החרבות סדום ועמורה, ומה שקרה לאחר מכן.
השירים פורסמו ב "מעריב – ספרות" בתאריך 11.9.1988
ובספר "זיכרון המים: שירים" (תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1991).
והם נמצאים ברשת במגזין "יקום תרבות":
מסעו של קוסטיגן לים המוות
כריסטופר רובין הוא דמות בדיונית בספרי "פו הדב" מאת א"א מילן, הקרוי על שם בנו של המחבר, כריסטופר רובין מילן.
כריסטופר רובין הוא ילד שמסייע לכל בעלי החיים ביער ת"ק פרסאות (היער הירוק).
הוא חברו הטוב ביותר של פו הדב, וכן של טיגר, חזרזיר, ארנב ואחרים.
הוא תמים מעט, ילדותי, אך חכם, שמח לעזור ובדרך כלל מוצא פתרון לכל בעיה.
הופעותיו של כריסטופר רובין בספרים
הופעותיו של כריסטופר רובין בסרטים
הופעותיו של כריסטופר רובין בסדרות טלוויזיה
"הרפתקאות פו הדוב" (1988 וכחלק מזמן דיסני בערוץ 2)
"חבריי טיגר ופו" (2010-רץ בערוץ הופ)
כריסטופר פריסט (באנגלית - Christopher Priest; ) היה סופר מדע בדיוני בריטי, הידוע, בין היתר, בשל יצירתו "היוקרה" שעובדה בשנת 2006 לסרט קולנוע מצליח.
פריסט נולד בצ'ידל שבצ'שייר שבאנגליה והחל לכתוב מייד עם סיום לימודיו.
פרט לספריו, הוא התפרנס אף מכתיבה עיתונאית (בין היתר לעיתונים טיימס, הגרדיאן והאינדפנדנט) משיתוף פעולה תסריטאי, ומכתיבת תסכיתים לרדיו.
עד 1987 היה נשוי לליזה טאטל (Lisa Tuttle) ומ-2011 ללי קנדי (Leigh Kennedy) שהיא אם שני ילדיו.
שתי נשותיו הן סופרות מדע בדיוני בעלות שם בזכות עצמן.
המגזין "לונדון קולינג" שיוצא בהוצאת ה-BBC תיאר את כתיבתו של פריסט במילים: "תוך שימוש במגוון דימויים מתחום המדע הבדיוני, וסגנון אנגלי רגוע ומובחן, פריסט יוצר נובלות המותחות את הגבולות בין מדע בדיוני, פנטזיה, וכתיבה ספרותית מן הזרם המרכזי".
ספריו עוסקים במגוון של מצבים תודעתיים, תעתועי מחשבה, ואשליות, תוך כדי שמירה על רקע מדעי אלטרנטיבי.
ספרו הידוע ביותר, "היוקרה" עוסק בתחרות בין שני קוסמים בלונדון של המאה ה-19, שלבסוף מסתבר שאחד מהם הצליח ליצור מצב של טלפורטציה בהתבסס על המצאותיו של ניקולא טסלה בשדה החשמל.
כתיבתו של פריסט, המתרחשת בחלקה בתקופה הוויקטוריאנית, שימשה כהשראה לזרם של סופרים אמריקאים כטים פאוורס, ק.
ג'טר וג'יימס בליילוק, המכונה "סטימפאנק", המתאר את החברה הוויקטוריאנית בנוסח ספרי הסייברפאנק המתארים חברות קיברנטיות עתידיות.
פריסט סיפר כי הוא הושפע רבות מכתיבתו של ה.
ולס, והוא משמש כסגן יושב ראש אגודת ה.ג.
ולס מופיע כגיבור בספרו "מכונת החלל", המתאר בין היתר את מכונת הזמן שהמציא ולס בספריו, ואת מלחמתו בחייזרים ממאדים אותם תיאר ולס בספריו.
פריסט נוהג לשתף פעולה עם כותבים שונים בתחום הקולנוע והטלוויזיה.
כך, בשנת 1999 כתב את הספר המבוסס על סרטו של דייוויד קרוננברג, אקזיסטנז.
תסריטו של קרוננברג כלל נושאים מספריו "החלום בטירת מיידן" ו"The Extremes".
פריסט כתב מספר ספרים מסוג זה, שהוזמנו על ידי מפיקי סרטים לאחר הצלחת הסרט, במטרה לנסות ולהשיג לסרט קהלים נוספים.
בכתיבה זו משתמש פריסט לעיתים בשם עט כגון "ג'ון לותר נובאק" (John Luther Novak) או קולין וודג'לוק (Colin Wedgelock).
במהלך העונה ה-18 וה-19 של הסדרה "דוקטור הו" פנו המפיקים לפריסט שישתף פעולה בכתיבת שני פרקים בסדרה, אך הדבר לא הסתייע.
שיתוף הפעולה הידוע ביותר של פריסט בתחום הקולנוע הוא הסרט "יוקרה" המבוסס על ספרו הנושא את אותו השם.
הסרט, שיצא אל האקרנים בשנת 2006 בבימויו של כריסטופר נולן ובכיכובם של יו ג'קמן, כריסטיאן בייל ומייקל קיין, היה הצלחה קופתית וביקורתית.
כתיבתו של פריסט זכתה לשבחים ולפרסים רבים.
בין היתר זכה בפרס המדע הבדיוני הבריטי BSFA ארבע פעמים בקטגוריית הספר הטוב ביותר, על ספריו "עולם הפוך" (1974), "The Extremes" (1998), "The Separation" (2002) ו-"The Islanders" (2011).
כן זכה פריסט בפרס הסיפור הקצר במסגרת זו בשנת 1979 על הסיפור הקצר "Palely Loitering".
ספרו "היוקרה" (The Prestige) שיצא לאור בשנת 1995 זכה בפרס הפנטזיה העולמי ובפרס ג'יימס טייט בלאק, (James Tait Black Memorial Prize) בשנת 1996. פריסט היה מועמד לפרס הוגו מספר פעמים בקטגוריות שונות, אך לא זכה בו.
החלום בטירת מיידן, תרגום - עמנואל לוטם, הוצאת זמורה-ביתן, 1986
מכונת החלל, תרגום - ישעיהו לויט, הוצאת זמורה-ביתן, 1983
עולם הפוך, תרגום - יורם שרת, הוצאת מעריב, 1980
כריסטופר פייק הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים".
הוא גולם לראשונה על ידי השחקן ג'פרי הנטר בפרק הפיילוט הראשון של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", ששמו "The Cage" (שנת 1964), כקפטן ספינת החלל אנטרפרייז.
הפיילוט נדחה, ובמהלך התפתחותו של הפיילוט השני הדמות הושלכה, כאשר האנטר החליט שהוא לא רוצה להמשיך עם הסדרה.
שון קני מגלם את פייק בקטעים חדשים שצולמו עבור הפרק הכפול "The Menagerie" (שנת 1966), שגם עושה שימוש מחדש בחומר המקורי של "The Cage" בהשתתפותו של האנטר.
בסרט הקולנוע "סטארטרק" (2009), בבימויו של ג'יי ג'יי אברהמס, ובסרט ההמשך האויב בתוכנו – סטארטרק (2013) גילם את דמותו ברוס גרינווד.
החל משנת 2019 מגלם את הדמות השחקן אנסון מאונט, תחילה בסדרות "מסע בין כוכבים: דיסקברי" ו"מסע בין כוכבים: מסעות קצרים", והחל משנת 2022 כדמות הראשית בסדרה "מסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשונים".
מעט מאוד ידוע על חייו האישיים של כריסטופר פייק.
על פי דיאלוג בפרק "The Cage", הוא מהעיר מוהאבי, קליפורניה שעל פני כדור הארץ וכי בעבר היה בבעלותו סוס "טנגו".
עד לשנת 2019 פייק היה הקפטן הידוע הראשון של ספינת החלל "USS אנטרפרייז NCC-1701" בקאנון של מסע בין כוכבים אשר נראה על המסך בסדרות הלייב אקשן.
עם זאת, על פי "מסע בין כוכבים: סדרת האנימציה", קפטן רוברט אפריל קדם לפייק, כך גם על פי ספרים, וחומרים מודפסים אחרים, של "מסע בין כוכבים".
פייק התקבע בקאנון כקפטן השני בפרק Brother בסדרה "דיסקברי", כשבאחת הסצנות מופיע על מסך המחשב שמו של אפריל כקפטן הראשון של האנטרפרייז.
בתחילת הפרק "The Cage", פייק והצוות שלו מתאוששים ממשימתם אל רייגל 7, בה מספר מחברי חוליית הנחיתה נהרגו על ידי התושבים המקומיים.
האירוע ממלא את פייק עם כל כך הרבה רגשות אשם, והוא שוקל להתפטר ממשרתו.
בינתיים, האנטרפרייז נמצאת בדרכה אל מושבת וגה כדי להשאיר שם מספר אנשי צוות פצועים, כאשר היא מקבלת קריאת מצוקה מספינת החלל "קולומביה" (Columbia), אשר נחשבת לאבודה בחלל מזה כ-18 שנים.
פייק מוביל את ספינתו אל כוכב הלכת טאלוס 4, על מנת להציל את השורדים.
זמן קצר לאחר שפייק מצליח להימלט מהכלא שלו, בעזרתם של הקצינה הראשונה שלו מספר אחת והשליש ג'יי.מ.
קולט, הטאלוסיאנים חושפים בפני פייק את המראה האמיתי של וינה – כאישה מבוגרת ומעוותת.
הטאלוסיאנים הצילו את חייה לאחר התרסקות הקולומביה, אך לא היה להם את המידע הנדרש על מנת לתקן את גוף האדם.
פייק מבקש מהטאלוסיאנים לשחזר את אשליית היופי של וינה והאנטרפרייז עוזבת את טאלוס 4.
בסדרה „מסע בין כוכבים: דיסקברי", בפרק „בחר את כאבך" מופיע לראשונה שמו של פייק במסד הנתונים של הצי כאחד מהקפטנים המעוטרים ביותר נכון לשנה 2256, לצידם של ג'ונתן ארצ'ר, מת'יו דקר, פיליפה ג'ורג'יו ורוברט אפריל.
בסופו של הפרק „יד מושטת" ספינת החלל דיסקברי קולטת אות מצוקה מספינת החלל אנטרפרייז בפיקודו של קפטן פייק.
בעונה השנייה של הסדרה הופך פייק, בגילומו של אנסון מאונט לדמות ראשית בסדרה.
פייק מגיע לספינת החלל דיסקברי בתור מפקד זמני בעוד האנטרפרייז נמצאת בתיקונים במטרה לקחת אותה למסע לאיתור סימני אנרגיה שהופיעו לפתע והמפוזרים ברחבי הגלקסיה.
בהמשך הדרך משלב פייק כוחות עם מייקל ברנהאם במטרה לנסות יחדיו להבין מה קרה לספוק, אחיה המאומץ של ברנהאם וקצין המדע של האנטרפרייז תחת פיקודו של פייק.
בהמשך העונה, בפרק "Through the Valley of Shadows", אוחז פייק בגביש זמן ונחשף לעתיד הצפון לו, כפי שנראה על המסך בפרק "The Menagerie" מהסדרה המקורית.
אף על פי שהוא מקבל את ההזדמנות לוותר על הגביש, ובכך לאפשר לעצמו להימנע מהעתיד שנראה לו, הוא מחליט לקחת את הגביש במטרה להציל את הגלקסיה כולה, כשהוא מקבע בכך את גורלו.
מסע בין כוכבים: מסעות קצרים
בעונה השנייה של הסדרה "מסעות קצרים" הוקדשו שלושת הפרקים הראשונים (מתוך שישה בסך הכל בעונה) להרפתקותיהם של צוות ה"אנטרפרייז" בפיקודו של פייק.
בשני הפרקים הראשונים, "Q&A" ו-"The Trouble with Edward" הופיע פייק בתפקידים קטנים בסוף ובתחילת הפרק בהתאמה.
בפרק השלישי, Ask Not מופיע פייק בתפקיד ראשי בפרק כולו, כאסיר של צוערת ששומרת עליו לאחר שהואשם במרד.
בסוף הפרק מתברר שמדובר היה בבחינה פסיכולוגית שעברה הצוערת במטרה לבחון את נאמנותה לצי הכוכבים.
במהלך הסדרה "מסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשונים" מוצגת התקופה בה פיקד פייק על ה"אנטרפרייז" החל מעונתה השנייה של הסדרה "דיסקברי", כלומר, אחרי האירועים המתרחשים בפרק "The Cage", ולפני תקופת הסדרה המקורית, והאירועים המתרחשים בפרק "The Menagerie".
בתקופה זו מפקד פייק על ה"אנטרפרייז" תוך שהוא מודע לעתידו העגום.
בתחילת הסדרה מנסה פייק לפרוש מחייו כקפטן בצי הכוכבים, אך לבסוף מחליט לחזור ולפקד על ה"אנטרפרייז".
בנקודת זמן מסוימת, טרם האירועים המתרחשים בפרק "The Menagerie", פייק מקודם לתפקיד מפקד צי
הוא נפצע באורח קשה, בזמן שהציל מספר צוערים במהלך אימון, וכתוצאה מחשיפה לקרינת דלתא נותר משותק, אילם ומצולק, תלוי בכסא גלגלים המופעל על ידי גלי המוח.
האמצעי היחיד שלו לתקשורת הוא נורה המוצבת במרכז הכיסא שלו: הבהוב אחד משמעותו "כן", ושני הבהובים מציינים "לא".
ספוק מועמד למשפט צבאי, כאשר הראיות המוצגות במהלך ההליכים כוללת קטעים מצולמים מתוך הפרק "The Cage".
בסיומו של הפרק הכפול, פייק מתאחד עם וינה, כאשר שניהם תחת האשליה שבריאותם מושלמת.
פייק מוזכר בפרק "Mirror, Mirror": על פי דיווחים, גרסת יקום המראה של קפטן קירק התנקשה בחייו של פייק, על מנת שקירק יקודם לתפקיד קפטן האנטרפרייז.
התייחסות קצרה לפייק מתרחשת בסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", בפרק "Tears of the Prophets", בו לקפטן בנג'מין סיסקו מוענקת "מדליית גבורה על שם כריסטופר פייק" על מעשיו והישגיו במהלך מלחמת הפדרציה-דומיניון.
בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", בפרק "The Most Toys", השם "פייק" נראה בקצרה על צידה של מעבורת חלל, אותה לוטננט-קומנדר דאטה מתכוון להטיס, בתחילת הפרק.
דמותו של קפטן פייק משתתפת בסרט הקולנוע "סטארטרק" משנת 2009, הפעם בגילומו של ברוס גרינווד.
בסרט אתחול זה, שמתקיים בציר זמן קלווין, ולא בציר הזמן הראשי של הזיכיון, פייק מעודד את ג'יימס ט' קירק הצעיר (כריס פיין) ללכת בדרכו של אביו, ומאתגר אותו להתגייס לצי הכוכבים.
פייק הוא הקפטן הראשון של האנטרפרייז, עם קירק על הסיפון.
פייק נלקח בשבי על ידי נירו, קפטן רומולאני, ועונה לצורך הגשת מידע על מערכות ההגנה של כדור הארץ.
מאוחר יותר הוא מחולץ על ידי קירק וספוק.
בסוף הסרט, פייק מקודם לדרגת אדמירל.
בסצנת הסיום של הסרט הוא מופיע בכיסא גלגלים.
במציאות החלופית המופיעה בסדרת סרטים זו הוא מסוגל לדבר ולהשתמש בפלג גופו העליון, בניגוד למוצג בפרק "The Menagerie", ופייק מוותר בגאווה על פיקוד האנטרפרייז לטובת קפטן קירק, בזמן שהוא מתאושש מהפציעה.
גרינווד חזר לגלם את תפקידו של פייק בשנת 2013, בסרט "האויב בתוכנו – סטארטרק".
כריסטופר רייבנסקרופט הוא שחקן אנגלי.
תפקידו הידוע ביותר הוא מפקח בילוש מייק ברדן בסדרת הטלוויזיה "סיפורי המסתורין של רות רנדל" על פי ספרי "המפקח וקספורד" מאת רות רנדל.
רייבנסקרופט נולד בפרוור המפסטד של לונדון, וכיכב בכמה מהצגות בית הספר.
הוא נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת לונדון.
בהיותו באוניברסיטה המשיך לעבוד מעט בתיאטרון, והחליט שהוא מעדיף להיות שחקן מאשר עורך דין.
בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים כשעבד בתיאטרון ליברפול פלייהאוס הכיר את אשתו לעתיד, קרוליין סמית.
רייבנסקרופט חי בצ'יזוויק שבמערב לונדון.
שנה שם שם באנגלית תפקיד 1989 הנרי החמישי Henry V מאונטג'וי 2002 טום ותומאס Tom & Thomas פרדריק לורד 2004 בית חרושת לכדורגל The Football Factory אביה של תמרה 2017 בן של אם אחרת Another Mother's Son
"חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי", הפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית שצולמה והופצה על גבי DVD (1981–1982).
"האשה בשחור", בתיאטרון אפולו בלונדון (2001–2002) שיחק בתפקיד הראשי בדמות ארתור קיפס.
"לחנך את ריטה" מאת וילי ראסל, בתפקיד פרנק.
תיאטרון דרבי פלייהאוס ותיאטראות אחרים (2003).
"הסערה" בתפקיד פרוספרו, בתיאטרון ליברפול פלייהאוס (2005)
"Bedroom farce", בתיאטרון וסט יורקשייר פלייהאוס (2009)
"Alison's House", תיאטרון אורנג' טרי (2009)
"קומדיה של טעויות" התיאטרון הפתוח בריג'נטס פארק (2010)
"The Conspirators" מאת ואצלב האוול בתפקיד דיקל (Dykl) בתיאטרון אורנג' טרי בריצ'מונד (2011)
"The Winslow Boy" בתפקיד ארתור וינסלו בתיאטראות שונים.
זכה בפרס התיאטרון של מנצ'סטר על תפקיד זה (2012)
"Good Grief", שיחק בתפקיד The Suit בתיאטרון המלך באדינבורו ובתיאטראות נוספים (2012)
"מחול המוות" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג, שיחק בתפקיד קורט בתיאטרון גייט שבלונדון (2013)
Ebbsmith" מאת ארתור וינג פינרו , שיחק בתפקיד הדוכס מסנט אולפרט, בתיאטרון ג'רמין סטריט בלונדון (2014).
כריסטופר דה לריסון קזנוב היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
קזנוב נולד בשם כריסטופר דה לריסון קזנוב ב-17 בדצמבר 1943 בעיר וינצ'סטר שבהמפשייר, בנם של בריגדיר ארנולד דה לריסון קזנוב ושל אליזבת לורה (שם נעורים גורני).
הוא גדל בבאוליש שבסאמרסט, למד בבית הספר הדרקון, לאחר מכן באיטון קולג' והמשיך ללימודים אקדמאיים באוניברסיטת דרהאם ובבית הספר למשחק "בריסטול אולד ויק".
קזנוב הרבה לגלם דמויות של אריסטוקרטים בריטים.
לראשונה זכה להכרה ב-1972 כששיחק בסדרת הדרמה "The Regiment".
תפקידים בולטים שלו היו בדמות צ'ארלי טיירל בסדרת הדרמה "הדוכסית מרחוב דיוק" בשנים 1976 ו-1977, ובדמות בן קרינגטון (אחיו של בלייק קרינגטון) באופרת הסבון האמריקאית "שושלת" אותו גילם ב-1986 וב-1987. בשנים 2001 עד 2003 השתתף בסדרת הדרמה הבריטית "השופט ג'ון דיד" (בכיכובו של מרטין שו) בתפקיד רו קולמור.
בתיאטרון גילם קזנוב את הנרי היגינס בהפקות בריטיות ואמריקניות של המחזמר "גבירתי הנאווה" מ-2005 עד 2008. ב-1994 כיכב בהפקה בווסט אנד הלונדוני של המחזה "חשיבותה של רצינות" לצדה של סוזאנה יורק.
קזנוב היה נשוי לשחקנית אנגהרד ריס מ-1973 עד לגירושיהם ב-1994. לבני הזוג נולדו שני בנים.
הבן הבכור לינפורד ג'יימס נולד ב-20 ביולי 1974 ונהרג בתאונת דרכים ב-10 בספטמבר 1999. הבן הצעיר ריס ויליאם נולד ב-1976. חברתו לחיים של קזנוב מ-2003 ועד מותו הייתה איזבל דייוויס.
בפברואר 2010 התמוטט קזנוב בביתו בלונדון.
הוא נלקח לבית החולים סנט תומאס כשהוא סובל מאלח דם.
הוא נפטר ב-7 באפריל 2010 בבית החולים בגיל 66.
הלוויה של קזנוב נערכה ב-16 באפריל 2010 בכנסיית סנט פול בקובנט גרדן בלונדון.
כריסטופר אשר ריי הוא עורך דין אמריקאי אשר ניהל את ה-FBI.
לפני כן שירת כראש המחלקה הפלילית במחלקת המשפטים בשנים 2003–2005 תחת הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
משנת 2005 ועד 2017 עבד במשרד עורכי הדין קינג אנד ספולדינג שבאטלנטה.
ב-7 ביוני 2017 מונה על ידי הנשיא דונלד טראמפ לראש ה-FBI, במקומו של ג'יימס קומי שפוטר על ידו חודש לפני כן.
המינוי אושר על ידי הסנאט ב-1 באוגוסט 2017 ברוב 5–92.
כריסטופר ריי נולד בניו יורק.
למד בבית הספר באקלי במנהטן ובבית ספר תיכון פרטי עם פנימייה באנדובר, מסצ'וסטס.
בשנת 1989 סיים תואר ראשון, ובשנת 1992 סיים תואר במשפטים, שניהם מאוניברסיטת ייל.
במהלך לימודיו, היה חבר המערכת של כתב העת המשפטי של האוניברסיטה.
לאחר לימודיו היה במשך שנה עוזרו של השופט מייקל לטיג בבית המשפט לערעורים של הסבב הרביעי.
ריי הצטרף לממשלה הפדרלית בפעם הראשונה ב-1997, כעוזר לתובע הפדרלי של המחוז הצפוני של ג'ורג'יה.
ב-2001 התמנה לעוזרו של התובע הכללי של ארצות הברית.
ב-2003 מינה אותו הנשיא דאז ג'ורג' ווקר בוש למנהל היחידה למשפט פלילי במחלקת המשפטים הפדרלית.
מינויו אושר בסנאט פה אחד.
הוא שירת בתפקיד זה עד 2005, ועבד תחת פיקוחו של סגן התובע הכללי דאז ג'יימס קומי, לימים ראש ה-FBI.
בעודו מנהל את היחידה למשפט פלילי פיקח בין השאר על החקירה הפלילית נגד חברת האנרגיה אנרון.
בתחילת 2004, מחלקת המשפטים פרסמה מסמך מסקנות לפיו תוכנית המעקב הפנימי ללא צווים של ממשל בוש במסגרת תוכנית המעקב אחר הטרור (TSP) אינה חוקתית.
על פי נוהלי הבית הלבן, נדרש אישור מחלקת המשפטים על מנת לחדש את התוכנית.
בשנת 2006, התברר כי על פקידי מחלקת המשפטים הופעל לחץ פוליטי מטעם הבית הלבן לשנות את מסמך המסקנות הזה, וכי ראש ה-FBI דאז רוברט מולר ותת-מזכיר המשפטים קומי הכינו את התפטרותם אם הבית הלבן יורה לבטל את מסמך המסקנות.
ב-2013 נחשף כי ריי איים להתפטר יחד איתם בשל הפרשה.
האולטימטום שהגישו השלושה הובילו את השניא בוש לחזור בו ולנקוט שינויים בתוכנית המעקב שהתאימו אותה עם עקרונות החוקה.
ב-2005 זכה ריי בפרס על שם אדמונד רנדולף.
זהו הפרס הגבוה ביותר שמעניקה מחלקת המשפטים הפדרלית על שירות הציבור והנהגת מחלקות.
לאחר העבודה בממשלה, הצטרף ב-2005 למשרד עורכי הדין קינג אנד ספולדינג.
עבד בייצוג נאשמים במטה החברה באטלנטה ובסניף בוושינגטון הבירה.
עמד בראש קבוצת עורכי הדין שעסקה בחקר מקרים מיוחדים וחקירות ממשלה באותו משרד.
בתקופה זו היה בין השאר עורך דינו הפרטי של כריס כריסטי, מושל ניו ג'רזי, בשערוריית ברידג'גייט.
ב-9 במאי 2017 פיטר הנשיא דונלד טראמפ את ראש ה-FBI ג'יימס קומי.
ב-30 במאי ראיין לתפקיד את ריי, וב-7 ביוני הודיע טראמפ כי בחר בריי למנהל ה-FBI החדש.
השימוע בוועדת המשפטים בסנאט לקראת המינוי החל ב-12 ביולי.
בין השאר נשאל בשימוע האם לדעתו החקירה המתנהלת בעניין קשרים אפשריים בין הקמפיין של טראמפ להתערבות הרוסית בבחירות היא "ציד מכשפות", כפי שהתבטא על זאת הנשיא.
ריי השיב שאינו מאמין בכך.
ב-20 ביולי הוועדה אישרה פה אחד את מינויו.
ב-1 באוגוסט אישרה מליאת הסנאט המינוי ברוב גדול.
92 סנאטורים תמכו, חמישה התנגדו, ושלושה לא הצביעו.
ב-2 באוגוסט 2017 הושבע ריי והחל את כהונתו כראש ה-FBI.
בעקבות הטבח בתיכון דאגלס בפברואר 2018, ה-FBI הודתה כי חודש לפני כן קיבלה מידע שלפיו מבצע הטבח ניקולס קרוז, עשוי לצאת למסע הרג אך לא פעלה לפי הנהלים.
בשל כך, נשמעו קריאות הדורשות מריי להתפטר מתפקידו, בין השאר מצד מושל פלורידה ריק סקוט.
ב-13 בפברואר 2018, בשימוע בוועדת המודיעין של הסנאט שהתמקד בריגול סיני בארצות הברית, שאל הסנאטור מרקו רוביו את ריי על הסיכון הנשקף מסטודנטים סינים בתוכניות מדע ומתמטיקה מתקדמות.
קואליציה של קבוצות תמיכה אמריקאיות באסיה כתבה מכתב פתוח לריי בבקשה לקיים דיאלוג "כדי לדון כיצד מדיניות ציבורית עם כוונות טובות עלולה להוביל בכל זאת לסוגיות מטרידות של אפליה אפשרית על רקע גזעני".
בראיון שהעניק לאחר מכן ל-NBC עמד ריי על דבריו הקודמים: "ליתר דיוק, אנחנו לא פותחים חקירות על סמך גזע, מוצא אתני, או מוצא לאומי.
אבל כשאנחנו פותחים חקירות על ריגול כלכלי, פעם אחר פעם, הם ממשיכים להוביל אותנו לסין."
אז זה לא מונח שאי פעם אשתמש בו כדי לתאר את כוח העבודה שלנו ואני חושב שזה עלבון עבורם".
הוא אמר שהוא לא מאמין שקמפיין הבחירות של טראמפ היה ממוקד בצורה לא הוגנת על ידי חקירת ה-FBI, או כזאת שהייתה פוגעת בממלכתיות של הלשכה.
הוא גם הכחיש כי אוקראינה התערבה בבחירות לנשיאות 2016, וקבע כי "אין לנו מידע שמצביע על כך שאוקראינה התערבה בבחירות לנשיאות 2016" ו"באשר לבחירות [2020] עצמן, אנו חושבים שרוסיה מייצגת את האיום המשמעותי ביותר [להתערבות]".
ראיון זה הוביל את טראמפ למתוח ביקורת על ריי למחרת, בטענה שריי "לעולם לא יוכל לתקן את ה-FBI".
באפריל 2020, טראמפ שקל להדיח את ריי ולהחליף אותו בוויליאם אוונינה, אבל כשהתובע הכללי ויליאם בר איים להתפטר, טראמפ נסוג.
במאי 2020, ריי הורה על בדיקה פנימית נוכח חשדות בהתנהגות בלתי הולמת בחקירת ה-FBI של היועץ לביטחון לאומי לשעבר של טראמפ, מייקל פלין.
בינואר 2020, הסנאטור כריס מרפי כתב לריי, וקרא ל-FBI "לחקור את ההאשמות" לפיהן סעודיה "פעלה באופן בלתי חוקי וגנבה נתונים אישיים" מג'ף בזוס, הבעלים של הוושינגטון פוסט, כחלק מהמאמץ האפשרי "להשפיע, אם לא להשתיק, על הדיווח השלילי של הוושינגטון פוסט על ערב הסעודית".
ב-4 ביוני 2020, ריי הצהיר כי "אנרכיסטים" כמו אנטיפה "מנצלים" את המחאות על רצח ג'ורג' פלויד "כדי לרדוף אחרי אג'נדות אלימות וקיצוניות".
ריי מאוחר יותר הבהיר כי בהתייחסו לאנטיפה התכוון לאידאולוגיה ולא ארגון ספציפי.
ב-28 באוקטובר, איגוד סוכני ה-FBI פרסמו מכתב המופנה הן לטראמפ והן למועמד לנשיאות ג'ו ביידן וביקשו שריי יישאר ראש ה-FBI למשך כהונה מוארכת שלמה של 10 שנים.
ב-2 בדצמבר, חבר בצוות הנשיא הנבחר דאז ביידן הודיע שאם ריי לא יפוטר או יודח מתפקידו על ידי טראמפ, אז הוא יישאר מנהל ה-FBI.
ב-2 במרץ 2021, ריי העיד בדיונים בסנאט על הקיצוניות שהובילה להסתערות על קפיטול ארצות הברית ב-2021. בעדותו גינה את המתקפה על קפיטול ארצות הברית והתייחס לאירוע כאל טרור פנימי.
בפברואר 2023, ריי הופיע בראיון בפוקס ניוז ואישר את התיאוריה שייתכן שווירוס COVID-19 דלף ממעבדה בסין.
האישור הגיע לאחר שמחלקת האנרגיה של ארצות הברית וה-FBI פרסמו הצהרות לפיהן סביר להניח שהנגיף הגיע לאחר דליפת מעבדה בסין.
ההערכות נעשו בביטחון חלקי, ולא בוודאות מוחלטת.
ביולי 2023, ריי נשאל על ידי הרפובליקנים בבית הנבחרים בנוגע להאשמות על הטיה פוליטית והפרות של חירויות האזרח.
הרפובליקנים מתחו ביקורת על התערבות ה-FBI בחקירת האנטר ביידן ועל הניסיונות של הלשכה להרחיב את סמכותה.
עם זאת, ריי הגן על פעולות ה-FBI וטען שהאירוע הספציפי מוגדר במסגרת הסמכות של הלשכה לתפוס פושעים אלימים ולטפל בפרשות הנוגעות בסמים.
מיד לאחר טבח שבעה באוקטובר, בה חמאס ופלגי טרור ג'יהאדיסטים שונים רצחו מאות חפים מפשע ופתחו במלחמת חרבות ברזל, החלו עצרות ומחאות הזדהות ותמיכה בטבח שביצע חמאס נגד ישראל ברחבי העולם המערבי.
ריי הודיע על התרעה מיוחדת מפני פיגועים שארגוני הטרור עלולים לפתוח בהם נגד ארצות הברית.
בשימוע בפני הקונגרס הבהיר: "אנחנו מעריכים שפעולות חמאס ובעלות בריתו יהיו דוגמה שכמותה לא ראינו מאז שדאעש הקים את הח'ליפות שלו לפני כמה שנים", אמר בשימוע שקיימה הוועדה לביטחון המולדת בסנאט.
"רק בשבועות האחרונים, ארגוני טרור זרים רבים קראו לתקוף את האמריקאים והמערב.
[...] כאן, בארצות הברית, הדאגה המיידית ביותר שלנו היא שקיצוניים אלימים, יחידים או בקבוצות קטנות, ישאבו השראה מהאירועים במזרח התיכון כדי לבצע מתקפות נגד אמריקאים.
[...] אין לנו מידע שמצביע על כך שלחמאס יש כוונה או יכולת לבצע פעולות כאלו בתוך ארצות הברית, אם כי אנחנו לא יכולים לפסול אפשרות כזאת."
בדצמבר 2024 ה-FBI הודיע רשמית כי ריי יתפטר מתפקידו כראש השירות לאחר סיום ממשל ביידן וב-19 בינואר 2025 סיים רשמית את תפקידו.
ריי נשוי מאז 1988 לאלן גריסון הוול, חברתו לכיתה בייל, אב לשניים.
ריי רשום כחבר במפלגה הרפובליקנית.
כריסטופר פולפורד הוא שחקן אנגלי, הידוע מהופעותיו בתפקידי משנה בתוכניות טלוויזיה בריטיות רבות.
אחד מתפקידיו הראשונים היה בדמות אלכס הפנקיסט בסיטקום "Sorry, I'm A Stranger Here Myself" משנת 1981.
בתחילת הקריירה שלו הרבה להופיע בסדרות פשע בריטיות כשחקן אורח.
ב-1994 גילם את קסטור ואן בטהובן בסרט "אהובתי הנצחית".
ב-1993 כיכב פולפורד בעיבוד של ה-BBC בסדרה "Scarlet and Black" לצדם של יואן מקגרגור, שעדיין לא היה מפורסם, ורייצ'ל וייס.
עוד הופיע פולפורד בסדרה "דיאל ופסקו", בתפקיד כדורגלן מושחת בסרט "The Fix", ובדמות מר האנטר בסדרת הטלוויזיה "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן".
ב-2002 השתתף פולפורד בסרט ההוליוודי "טיהור מוחלט" בכיכובו של סילבסטר סטאלון, ושיחק בדמות מטקאלף מנהל בית הספר הסדיסט בעיבוד הטלוויזיוני של "היה שלום מר צ'יפס".
ב-2004 הופיע בסרט "מיליונים", וב-2005 שיחק בסרט "פיירפוינט", ובדרמות הטלוויזיוניות "The Last Train" והמיני-סדרה "The Last Train".
עוד בטלוויזיה שיחק פולפורד בפרקים רבים בסדרות שונות בהן "המפקח מורס", "המפצח", "החשוד העיקרי", "דיאל ופסקו", "חוק מרפי" (העונה החמישית), "ספוקס", "השופט ג'ון דיד", "להעיר את המתים" והסדרה "The Brief".
ב-2009 השתתף בסדרות הדרמה של ITV1 "וייטצ'אפל" ו-"Collision", בשתיהן לצדו של פיל דייוויס.
פולפורד גילם את ראש הממשלה האובדני בסדרת הטלוויזיה הבריטית "The Last Enemy", ושיחק במחזה "מתים לזה" במסגרת "עונת שרה קיין" בשפילד.
פולפורד נשוי לשחקנית קאמיל קודורי מאז 1992. לבני הזוג נולדו שני ילדים, רוזה (ילידת 1993) וסנטינו (יליד 1996).
כריסטופר "כריס" פיירבנק הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
תפקידו הידוע ביותר הוא בדמות מוקסי בסדרת הדרמה קומית "Auf Wiedersehen, Pet".
העניין שלו במשחק התעורר כשהופיע בהצגת בית ספר בקלאברינג שבאסקס.
הוא הופיע במספר רב של תוכניות טלוויזיה בהן "Sapphire and Steel", "המקצוענים" ו"סקרלט פימפרנל".
פיירבנק דיבב בסרטים באורך מלא של וולאס וגרומיט, "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני" ו"חיים בזרם".
ב-1989 שיחק בתפקיד אחד משני השודדים ששומעים את הגעתו של באטמן בסרטו של טים ברטון.
פיירבנק גילם את מקטילבורג בסרט "האלמנט החמישי", האסיר מרפי בסרט "הנוסע השמיני 3", והשחקן בגרסה של פרנקו זפירלי למחזה "המלט" בכיכובו של מל גיבסון.
עוד הופיע פיירבנקס בטרילוגיית הסרטים "גול!" בדמות אוהד של ניוקאסל יונייטד.
פיירבנק ידוע בזכות יכולתו לדבר במבטאים ובדיאלקטים שונים.
בתפקיד מוקסי בסדרה "Auf Weidersehen Pet" גילם איש מליברפול.
המבטא שלו היה כל כך משכנע שהצופים היו בטוחים שהוא אכן מליברפול.
ב-2010 שיחק פיירבנק בתפקיד בלש במיני-סדרה "חמש בנות", ובתפקיד אלפרד "פרדי" לנון בסרט הטלוויזיה הביוגרפי "לנון בעירום".
ב-2011 הופיע פיירבנק בסרט "שודדי הקאריביים: זרמים זרים" בתפקיד פירט בשם איזקייל.
ב-2012 שיחק בדמות אוסטרלי בסדרה "Starlings" של ערוץ Sky 1.
ב-2017 שיחק בתפקיד איבוטסון בסדרת הדרמה של ערוץ BBC One "טאבו".
פוגורן 2005 וולאס וגרומיט והארנב הקטלני Wallace & Gromit: The Curse of the Were-Rabbit דיבוב 2006 חיים בזרם Flushed Away תימבלנוז / טד / מקק דיבוב 2009 גול!
(2002) Prisoner of War – קולונל רוג'ר הרדינג וקולות נוספים
(2009) Demon's Souls – המלך הזקן דוראן / יורט
(2013) Divinity: Dragon Commander – סר פלסטאף סילברוויין, קולות נוספים
(2013) Puppeteer – גנרל טייגר
כריסטופר רובין מילן היה בנו של הסופר אלן אלכסנדר מילן.
כילד, שימשה דמותו השראה ליצירת דמותו של כריסטופר רובין בסדרת ספרי פו הדב ובספר השירים לילדים פעוטים היינו שכתב אביו.
כריסטופר רובין מילן נולד בבית מספר 11 ברחוב מלרוד שבשכונת צ'לסי שבלונדון, אנגליה לאביו, הסופר אלן אלכסנדר מילן, ולאמו, דורותי לבית סלינקורט.
הוריו ציפו שתיוולד להם בת, ובחרו בשם רוזמרי.
כאשר התברר שנולד להם בן, התכוונו בתחילה לקרוא לו בשם בילי, אך החליטו ששם זה אינו רשמי מספיק.
הם העניקו לו שני שמות פרטיים, כדי להבחינו מבני משפחה אחרים, כאשר כל אחד מהם בחר בשם.
אף על פי ששמו הרשמי היה כריסטופר רובין, קראו לו הוריו לעיתים קרובות בשם בילי.
כאשר החל לדבר, הוא הגה את שם משפחתו כ"מון" (Moon) במקום מילן.
מאז כונה מילן לעיתים קרובות בכינויים "בילי", "מון" או "בילי מון".
ביום הולדתו הראשון קיבל מילן דוב צעצוע מתוצרת חברת פרנל שאותו כינה "אדוארד".
צעצוע זה, יחד עם דובה שחורה בשם ויניפג, שאותה ראו מילן ואביו בגן החיות של לונדון, הפכו להשראה לדמותו של פו הדב.
למרות שהיה ילד נבון, זלזל מילן ביכולותיו השכליות וכינה עצמו פעמים רבות "טיפש".
הוא הפחית מערך עצמו, כיוון שהיה מסוגל לפתור תרגילי חשבון מסובכים כמעט ללא שום קושי, אך היה עליו להתרכז כדי לפתור תרגילים פשוטים.
מאמו ירש מילן את הכישרון למלאכות יד.
ברשותו הייתה ערכת כלי עבודה קטנה, באמצעותה פירק את מנעול דלת חדרו כאשר היה בן שבע.
בגיל עשר ידע לתקן שעון מטוטלת ולגרום לאקדח קפצונים לירות כדורים אמיתיים.
בית הספר הראשון בו למד מילן היה בית ספר גיבס, בית ספר פרטי בלונדון.
ב-1929, כאשר היה בן תשע, החל ללמוד בבית הספר הפרטי בוקסגרוב, שבעיירה גילדפורד שבמחוז סארי.
בגיל 13 החל ללמוד בבית הספר הפרטי לבנים סטאו שבבקינגהאמשייר, שם למד אגרוף כדרך התגוננות מפני ההקנטות של חבריו לספסל הלימודים.
ב-1939 זכה במלגת לימודים למתמטיקה בטריניטי קולג' בקיימברידג'.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפסיק מילן את לימודיו כדי להתגייס לצבא, אך נפסל בבדיקות הרפואיות.
אביו הפעיל את השפעתו כדי שיוצב בגדוד האימונים השני של חיל ההנדסה המלכותי.
הוא קיבל הכשרה של פלס ובהמשך סיים קורס קצינים מזורז ביולי 1942. הוא לחם כמפקד מחלקה בצפון אפריקה ולאחר מכן באיטליה.
בקיץ 1943 נפצע בקרב ולאחר שהחלים, שוחרר מהשירות הצבאי.
בעת שירותו הצבאי החל לסלוד ממה שראה כניצול של ילדותו על ידי אביו, והחל לשנוא את הספרים שחשפו אותו לעיני הציבור.
לאחר שחרורו מהצבא חזר לקיימברידג' כדי להשלים את לימודיו, וסיים את לימודי השפה האנגלית כמצטיין בדרגה שלישית.
ב-24 ביולי 1948 נשא מילן לאישה את בת דודו, לסלי סלינקורט.
אמו של מילן לא הייתה שבעת רצון מנישואין אלו, בין השאר בשל יחסיה הלא טובים עם אחיה, אביה של לסלי.