tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוג'ר מור ניסה להתקבל לסדרה לפני הפקת "ד"ר נו" ו"בשרות הוד מלכותה", אך הוא נדחה על הסף בשני המקרים.
צילומי הסרט החלו באוקטובר 1972 בלואיזיאנה שבארצות הברית.
לאחר מכן הצילומים התרחשו בניו יורק ובג'מייקה.
ג'ון בארי, שכתב את המוזיקה לחמשת הסרטים הקודמים בסדרה, לא היה זמין במהלך ההפקה.
שיר הנושא של הסרט, הנקרא באותו שם, נכתב על ידי פול מקרטני ואשתו לינדה, ובוצע על ידי מקרטני ולהקתו Wings.
השיר הפך ללהיט ידוע באותה השנה ואף היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
ג'ורג' מרטין הלחין את המוזיקה בסרט.
הקרנת הבכורה התקיימה ב-27 ביוני 1973 בניו יורק.
לאחר שבוע וחצי, החלה הפצת הסרט בבריטניה.
הסרט השיג רווחים של כ-161.8 מיליון דולר (873 מיליון דולר בשנת 2016).
הסרט קיבל ציון כ-66% באתר Rotten Tomatoes.
חבילת קלפי הטארוט שהופיעה בסרט וקרויה "חבילת המכשפות", שווקה אף כ"חבילת הטארוט של ג'יימס בונד".
חיה ארבל (18 ביוני 1921 – 14 בדצמבר 2006) הייתה מלחינה ישראלית וממייסדי קיבוץ המעפיל.
חיה ארבל, בתם של לודוויג ודינה (במקור דיאנה) שלוס, נולדה כגרדה שלוס בנירנברג שבגרמניה כבת בכורה למשפחה יהודית מתבוללת מהמעמד הבינוני-גבוה שהייתה מעורה היטב בחברה ובתרבות הגרמנית.
לודוויג ששרת כקצין בצבא הגרמני ונפל בשבי הצרפתי במלחמת העולם הראשונה, היה בעל בית חרושת לנייר אך גם סוציאליסט שדאג לרווחת עובדיו וצעד בראשם בהפגנות האחד במאי.
לודוויג, שהיה פסנתרן חובב וקיים קונצרטים ומפגשים מוזיקליים בביתו, דאג להעניק חינוך מוזיקלי עשיר לבנותיו.
בבית עמדו שני פסנתרים וגרדה למדה לנגן בכינור ובפסנתר מגיל צעיר והאזינה לקונצרטים ואופרות בבית האופרה של נירנברג.
לבושתה היא גם הייתה מהילדים היחידים שהגיעו לבית הספר עם מכונית ונהג.
על פי עדותה של אחותה, הציירת רות שלוס, לא ידעו גרדה ושתי אחיותיה עד לעליית הנאצים לשלטון כי הן יהודיות.
חיה סיפרה שהילדים בבית הספר קראו לה "יהודייה מלוכלכת" וכשסיפרה לאמה על כך וביקשה לדעת מה זה יהודייה אמרה לה האם לענות להם: "אני יהודייה ואתם מלוכלכים".
עליית הנאצים לשלטון שמה קץ לאורח חיים זה, בעקבות חוקי הגזע הוצאו הבנות מבתי הספר הממלכתיים והועברו לבתי ספר פרטיים ולבסוף גורשו גם משם.
לודוויג, שלא היה ציוני קודם לכן, אמר למשפחתו שאם עליית הנאצים התרחשה בגרמניה אז היא עלולה להתרחש באותה מידה בכל ארץ אחרת, לכן יש לעזוב את גרמניה ולעלות לא"י, אז פלשתינה.
גרדה, הבת הבכורה נשלחה כחלוץ לפני המחנה.
בשנת 1933 הגיעה לארץ עם ההורים ונשארה לבד במסגרת עליית הנער בבן שמן.
עם עלייתה נקטע החינוך המוזיקלי ואת מקומו תפסו העבודה ולימודי החקלאות וגרדה הפכה לחיה.
שנה לאחר מכן עלתה כל המשפחה לארץ ישראל המנדטורית כאשר היא משאירה מאחוריה את מרבית הרכוש אך נושאת עימה את התרבות הגרמנית, ערכי הסוציאליזם ואהבת המוזיקה.
עלייה לארץ ישראל והקמת קיבוץ המעפיל
המשפחה התיישבה בכפר שמריהו, אז מושב לולים נידח ועסקה בחקלאות.
המעבר מאירופה למזרח התיכון, מרווחה כלכלית לצמצום ומעבודות הצווארון הלבן לחקלאות היה קשה מאוד בתחילה, וגרדה נשלחה כחלק מעליית הנוער לבית הספר בן שמן שם עברתה את שמה לחיה.
בקיבוץ עסקה חיה בחקלאות וריכזה את ענף המטעים.
במקביל המשיכה במעורבות פוליטית והשתתפה בהפגנות השמאל גם לאחר שמלאו לה שבעים.
רק כעבור 25 שנים התאפשר לחיה ארבל לחדש את לימודי ההלחנה בהדרכת פרופסור לאון שידלובסקי.
היא החלה לעסוק בחינוך מוזיקלי וניהלה את הקונסרבטוריון האזורי.
בזיקנתה החלה לחבר יצירות מוזיקליות אשר הפכו לנועזות יותר ויותר עם השנים וכללו בן השאר תיפוף על כינורות לצד קטעי מוזיקה קונבנציונליים יותר.
ארבל זכתה בפרס אקו"ם על יצירתה "דיאלוג לקלרינט ותזמורת" (היצירה נקראת גם "דוח שיח בין קלרינט ותזמורת").
ארבל נפטרה בקיבוץ המעפיל ב-14 בדצמבר 2006.
קול הצבים לקרן יער, כינור צ'לו ופסנתר (1991)
רביעייה לנבל, חליל, ויולה וכלי הקשה Time Beats (1996)
שורשים : לכינור צ'לו ופסנתר (1995)
אגדה לכלי נשיפה מעץ, ממתכת וכלי הקשה (1992)
דו-שיח בין קלרינט ותזמורת (1990)
זכר לימים עברו : לתזמורת קאמרית (1996)
הכתב על הכותל : לתזמורת כלי קשת [כתב-יד בספרייה הלאומית]
סימפוניית צעצועים כאן ועכשיו לתזמורת כלי קשת, צעצועים וכלי הקשה (1983)
סיפור שלישי לתזמורת כלי קשת (2003)
קונצ'רטו לצ'לו ולתזמורת כלי קשת (1998)
קונצ'רטינו לקונטרבס סולו, כלי נשיפה וכלי הקשה (1995)
זכרונות : לפסנתר סולו (1985)
דברי עמוס אשר היה בנקדים מתקוע לקלרינט, קרן, כלי הקשה, פסנתר וקריין
(הטקסט הוא לקט פסוקים מספר עמוס) [כתב-יד בספרייה הלאומית]
יומנה של אנה פרנק למצו-סופרן, רביעיית כלי קשת ופסנתר (1992)
שלושה שירים לקול ולפסנתר: משירי הכרך (מילים: מירה מאיר) -- מול הכותל (מילים: יהודה אופן) -- לא עוד מלחמה (ישעיהו ב', ד' ואנוואר סאדאת)
1985 מלחיני ברית התנועה הקיבוצית: "מוזיקה לפסנתר בשתיים וארבע ידיים" - "קינה" לפסנתר סולו בביצוע ברט ברמן
2003 פסנתרין: אנתולוגיה של מוזיקה ישראלית לפסנתר, כרך 6 - "זכרונות" בביצוע מיכל טל
חיה הררית (נויברג) הייתה שחקנית ותסריטאית ישראלית, ידועה בעיקר על כיכובה בתור אסתר בסרט ההוליוודי "בן-חור" לצד צ'רלטון הסטון.
נולדה בשנת 1931 בחיפה בשם חיה נויברג, בת בכורה במשפחה בת שלושה ילדים לראובן ויוכבד נויברג אשר עלו מפולין בנערותם.
אביה היה פקיד ממשלתי שנים רבות.
בילדותה הייתה חברה בלהקת "מכבי" ובשירותה הצבאי שירתה בלהקת חיל הים.
הררית למדה בבית הספר הדרמטי של התיאטרון הקאמרי.
שם התפרסמה לראשונה כשחקנית תיאטרון, בלטה בתפקיד משני במחזמר התנכ"י "מלכת שבא" מ-1951, בבימויו של סמי גרונמן.
הופיעה לראשונה בסרט ב-1953, בתפקיד רבקה, אשת יצחק, בסרט "יצחק ורבקה" (או "רבקה ואליעזר"), סרט תנ"כי קצר בן 20 דקות.
הסרט בבימויו של בן עויזרמן נוצר בישראל, הסרט הישראלי הראשון בצבע, היה דובר אנגלית ונועד לטלוויזיה האמריקנית.
יחד עמה השתתפו גם אברהם בקר כאברהם ומאיר ינאי כיצחק.
בשנת 1954 שיחקה במחזה "קזבלן" בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד רחל, חברתו של קזבלן (אותו שיחק יוסי ידין).
שנה לאחר מכן קיבלה את תפקידה הראשון בקולנוע בסרט "גבעה 24 אינה עונה" בבימוי הבמאי האנגלי תורוולד דיקינסון בקו-פרודוקציה בריטית-ישראלית והפכה לכוכבת.
דיקסון התעקש שהדמות של מרים מזרחי תעוצב על ידי שחקנית צברית ולא על ידי כוכבת איטלקייה.
לאחר הצלחתה בסרט פנה אליה המחזאי הצרפתי מרסל פניול והציע לה למלא תפקיד במחזה "יהודה" על יהודה איש קריות בתיאטרון חשוב בפריז, אך הררית דחתה את הצעתו.
באותה שנה קיבלה גם את התפקיד השני והאחרון שלה בקולנוע הישראלי בסרט "אבן על כל מיל".
ביולי 1955 זכתה בציון לשבח מיוחד במסגרת פרס השחקן הטוב ביותר (Prix d'Interprétation) של פסטיבל קאן על השתתפותה ב"גבעה 24 אינה עונה".
היא הייתה השחקנית היחידה מהסרט שזכתה בהצלחה שכזאת.
בפסטיבל הוצגה בפני הבמאי הבינלאומי ויליאם ויילר.
ויילר היהודי סיפר להררית כי שמע רבות על ישראל, כי הוא מעריץ את הארץ ושואף לבקר בה.
הררית הזמינה אותו לבקר בארץ ואמרה "אנא מר ויילר, אל תאמר גם אתה דברים אלה.
אם ברצונך לבוא לישראל - בוא.
כולם כאן אמרו לי: כמה אנו מעריצים את ארצך הקטנה אם רק יכולנו לבוא...
אין ספק שביקורו של מפיק סרטים אמיתי בארצנו יכול להיות לברכה".
בנוסף בפסטיבל, צד אותה הבמאי האיטלקי פרנצ'סקו מאזלי לסרטו "נערת היום" ומשם פנתה לבניית קריירה בינלאומית.
שנה לאחר מכן, בעת שהותה בפריז, קיבלה מברק ממשרדי MGM והוזמנה למבחן בד באולפני צ'ינצ'יטה ברומא לתפקיד אסתר, הגיבורה הראשית באפוס "בן-חור", לצדו של צ'רלטון הסטון.
כשניסתה לחקור את פשר הדבר התברר לה שוויילר, במאי הסרט, חיפש אותה במיוחד לתפקיד.
הוא שלח מברק אל מנהל MGM בו כתב: "ישנה שחקנית ישראלית.
היא נמצאת באירופה אך שכחתי את שמה ואינני יודע את כתובתה.
מצא אותה ובחן אותה לתפקיד אסתר".
הררית עברה את מבחן-הבד בהצלחה והוחתמה בחברה לחוזה בן ארבע שנים.
כאשר הוחתמה לראשונה על החוזה היא נדרשה מהחברה לשנות את שמה, אך הבמאי ויילר אמר שהשם מצלצל היטב "אם הציבור מסוגל לזכור את השם לולוברידג'ידה, הרי יוכל לזכור גם את השם הררית".
כשפגשה את ויילר שאלה אותו האם צפה באחד מסרטיה לפני שנתן לה את תפקיד אסתר, הוא השיב שלא וכי רק זכר את פגישתם בקאן.
הסרט זכה ב-11 פרסי אוסקר והיווה את נקודת השיא של הקריירה הקולנועית שלה.
למרות נקודת הפתיחה המופלאה, הקריירה הבינלאומית שלה לא הצליחה לזנק משם ולאחר "בן-חור" היא הופיעה בסרטים בינוניים ומטה: "השותף הסודי" (לצד סטיוארט גרינג'ר), סרט הראווה "מלכת האטלנטיס" (עם ז'אן-לואי טרנטיניאן, כשהיא הועדפה, כך נאמר, אפילו על סופיה לורן), "ההסתערות האחרונה", הסרט האיטלקי "פרא דיאבולו" ועוד.
בשנות ה-60 פרשה מקריירת המשחק ועברה לכתוב תסריטים, אך אחרי מספר שנים עזבה גם עיסוק זה.
מלבד עברית שלטה הררית באנגלית, בצרפתית ובאיטלקית.
הררית נישאה בראשונה לנחמן צרווניצר, מהנדס ישראלי, מפיק סרטים וחבר ותיק במפלגה הקומוניסטית מק"י עד 1958. הררית עצמה עזבה את המפלגה עוד קודם לכן ב-1956 ובערך בשנת 1960 התגרשו השניים.
לאחר סיום החוזה בן ארבע השנים עם MGM עברה להתגורר באנגליה, לאחר שהכירה את בעלה לעתיד, הבמאי ג'ק קלייטון.
השניים היו נשואים עד למותו של קלייטון ב-1995. הררית התגוררה בבקינגהאמשייר, אנגליה.
הררית נפטרה בשנתה ב-3 בפברואר 2021, בגיל 89.
הרבנית חיה מושקא שניאורסון (כונתה מוסיא; כ"ה באדר ה'תרס"א, 16 במרץ 1901 - כ"ב בשבט ה'תשמ"ח, 10 בפברואר 1988) הייתה בתו של רבי יוסף יצחק שניאורסון, האדמו"ר הששי של חסידות חב"ד, ואשתו של רבי מנחם מנדל שניאורסון, שירש את אביה באדמו"רות.
חיה מושקא שניאורסון נולדה בעיירה בבינוביצ'י שליד ליאובוויטש, לרבנית ולרבי יוסף יצחק שניאורסון.
היא נקראה על שם סבתא של סבתא שלה, הרבנית חיה מושקא שניאורסון , אשתו של הצמח צדק, בהוראת סבה, רבי שלום דובער שניאורסון.
בשנת ה'תרע"ו (1915) עברה משפחתה לגור ברוסטוב על הדון בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
בשנת ה'תרפ"ה קיבלה מאביה ייפוי כוח לקבל בשמו כסף או מסמכים וסמכות להעביר ייפוי כוח זה גם לאחרים.
לאחר שאביה נאסר בשנת ה'תרפ"ז (1927) בעוון הפצת יהדות, נטלה שניאורסון חלק במאמצים לשחרורו, והצטרפה אליו לגלות בקוסטרומה.
ב-1923 הזמין אביה את מנחם מנדל שניאורסון לביתם ברוסטוב ואף לעיר נופש שבה שהו במטרה לשדכם.
לאחר שעמדו בקשר והתראו למעלה מחמש שנים.
הם נישאו בי"ד בכסלו ה'תרפ"ט (1928) בוורשה ועקרו יחד לברלין, ונרשמה ללימודים במכון האוניברסיטאי לזרים, ולמדה שם את השפה הגרמנית ותרבות גרמנית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון הם ברחו לפריז, ובשנת ה'תש"א (1941), לאחר כיבוש צרפת על ידי הנאצים, נמלטו לארצות הברית והצטרפו לאביה בשכונת קראון הייטס בברוקלין שבניו יורק.
שנה לאחר פטירת אביה מונה בעלה לאדמו"ר חסידות חב"ד.
חסידים מספרים כי לרבנית שניאורסון היה תפקיד בתהליך הכתרתו של בעלה כאדמו"ר חסידות חב"ד, וכי לאחר שאביה נפטר פנו זקני החסידים לבעלה שייקח על עצמו את עול הנשיאות.
הוא סירב במשך שנה, עד ל-י' בשבט ה'תשי"א 1951 ועל פי גרסה מסוימת הוא נעתר בסופו של דבר לאחר שאמרה לו "לא ייתכן ששלושים שנות ההקרבה והמסירות של אבי ירדו לטמיון".
כאשר התקשרה למשרד המזכירות לבקש את בעלה נהגה להציג את עצמה כ"גברת שניאורסון מפרזידנט סטריט".
כשהוקם ארגון נשי ובנות חב"ד הוזמנה הרבנית שניאורסון לעמוד בראשו, אך סירבה לתפקיד.
היה לה חלק בניצחון במשפט הספרים, כשהעידה בביתה לטובת אגודת חסידי חב"ד העולמית אמרה: "אבי (האדמו"ר) והספרים שייכים לחסידים".
בפסק הדין הורה בית המשפט לבערי גוראריה להחזיר את הספרים לספריית חב"ד.
הרבנית שניאורסון נפטרה במרכז הרפואי 'קורונל' במנהטן בכ"ב בשבט ה'תשמ"ח, 1988 בגיל 86 לאחר מחלה קצרה.
נקברה בחלקת חב"ד בבית הקברות מונטיפיורי שבקווינס, בסמוך לקברי סבתה ואמה, מול אוהל חב"ד לובביץ', שבו קבורים בעלה ואביה.
בתוך ימי השבעה החלו לכתוב ספר תורה לעילוי נשמתה, במעמד רבנים ונציגות ארגון נשי ובנות חב"ד.
בעלה ייסד קרן צדקה על שמה, בשם "קרן חמ"ש" (חיה מושקא שניאורסון).
באדר ה'תשמ"ח הונחה אבן הפינה לקמפוס חמ"ש של "בית רבקה" בניו יורק.
זהו בית-הספר הגדול בעולם של בנות חב"ד.
עשרות בתי ספר ומוסדות חינוכיים נוספים קרואים על שמה, ובקרב חסידי חב"ד מקובל מאוד לקרוא לבנות בשמה.
בכ"ה באדר תשמ"ח (יום הולדתה) הכריז הרבי מלובביץ' על "מבצע יום הולדת" לעילוי נשמתה, ובמסגרתו עודד אנשים, נשים וילדים לציין את יום הולדתם בקבלת החלטות טובות, עריכת התוועדות עם רעים, הוספה בתפילה, בלימוד תורה ובמעשים טובים ועוד.
בכל שנה בסמיכות ליום השנה שלה מתקיים בשכונת קראון הייטס כינוס השלוחות העולמי.
חיה סמיר היא זמרת ערבייה-ישראלית ממוצא מצרי.
הוריה של סמיר, נביה סרחאן איבן אריף ונבאויה אבראהים מוסא, הם מוסלמים ילידי מצרים.
אחרי שהתחתנו, נכלא האב, עיתונאי ומשורר, על רקע ביקורתו נגד נאצר.
לאחר שחרורו ברח הזוג ממצרים וב-1968 מצא מקלט מדיני בישראל.
בתיאום עם השלטונות הם התחזו לעולים חדשים ממצרים ושינו את שמותיהם ליוסף ולילי סמיר.
חיה סמיר גדלה בשכונת גילה ירושלים כיהודיה, ורק בנעוריה נודע לה שהיא מוסלמית.
אחיה הוא השחקן והבמאי סמי סמיר.
סמיר החלה את דרכה המוזיקלית, בגיל 14, כסולנית בחברות הזמר של להקת הורה ירושלים.
עם הלהקה הופיעה בפסטיבלים ואירועים ייצוגיים בישראל ובעולם.
למדה בבית ספר תיכון של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
סמיר נחשפה לציבור הרחב לראשונה בתוכנית האירוח של מני פאר בטלוויזיה הישראלית, זמן קצר לפני שהתגייסה לצה"ל, שם שרה את "שיר לשלום".
בדצמבר 1986 התגייסה לצה"ל והייתה הערבייה הראשונה ששירתה בלהקה צבאית, והתפרסמה כשביצעה כסולנית להקת פיקוד דרום את השיר "יונה עם עלה של זית", שזכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר הישראלי 1987.
ב-1988 גילמה את טייגר לילי במחזמר "פיטר פן" ושרה בה שני שירי סולו, "אור ואש" ו"רוח טובה".
סמיר הייתה אמורה להשתתף בקדם האירוויזיון של שנת 1989, בשיר "השמיים הם הגבול", אך פרשה כחודש לפני התחרות מכיוון שרשות השידור החליטה שהקדם יתקיים באולפן ועם פלייבק ולא בהופעה חיה.
ביוני 1990, השתתפה במחזמר היידי "חומש לידער" (שירי החוּמש) מאת איציק מאנגר, שעלה במסגרת פסטיבל ישראל.
בנוסף השתתפה במופע הנעילה של הפסטיבל.
בשנת 1990 חתמה בחברת התקליטים "הליקון", והקליטה שיר שזכה להצלחה, בשם "מחול עמים".
השיר יצא תחילה כתקליט שדרים.
אך רק בשנת 1992 יצא לאור אלבומה הראשון, "קול קורא", זמן רב לאחר שהוקלט.
הוא כלל 10 שירים ביניהם "עלם ועלמה", שיר הנושא "קול קורא", שיר אחד בערבית, שהוא גרסת כיסוי לשיר עממי מצרי בשם "גורל" (מציר; בערבית: مصير) ו"מחול עמים" שהוקלט שנה קודם.
ב-1995 השתתפה בשיר כתונת פסים בהשתתפות אמני ישראל, למילותיו של מאיר אריאל ולחנו של ארקדי דוכין.
באותה שנה השתתפה בתחרות הקדם אירוויזיון עם השיר "אל הגאולה", אותו כתבה והלחינה בעצמה.
ב-1996 יצא אלבומה השני "פשוט אהבה" בהפקת דודי לוין, שכלל 13 שירים, שלושה מהם באנגלית, בסגנון אמביינט.
בלטו ממנו השירים "The Way You Are" (שלווה בוידאו קליפ), גרסה חדשה ל"אל בורות המים", "מה תאמרו לילדים" (למילים של צבי זליקוביץ') ושיר הנושא, שבוצע בדואט עם יצחק קלפטר ונשלח כסינגל לרדיו.
ב-1998 גילמה את השחקנית והזמרת חיה בהצגה גטו בתיאטרון חיפה.
בשנת 2000 זכתה יחד עם אקי אבני במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון המחודש, עם השיר "תפילת האור".
באותה שנה המשיכה להקליט שירים של תלמה אליגון-רוז (מחברת השיר "יונה עם עלה של זית").
כן הקליטה את שירו של שלום חנוך, "ילדים של החיים", עם זהבה בן וקרן הכט, אותו שרו בעצרת הזיכרון ביום השנה החמישי לרצח יצחק רבין.
בשנת 2002 הוציאה סמיר אלבום בשם "Song Of The Gipsy" ובו חמישה שירים באנגלית ואחד בערבית, ארבעה מתוכם כתבה והלחינה בעצמה.
האלבום לא הופץ וזכה לחשיפה מועטה מאוד.
ביוני 2005, הופיעה בפסטיבל תרבות של שלום עם האנסמבל היהודי-ערבי בחסות התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
ביולי 2008, במסגרת פסטיבל ישראל, השתתפה במופע "דבקה פנטזיה" שהפיקו ישראל בורוכוב ועומר אביטל.
המופע כלל עיבודים חדשים לשירי בעברית משנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, של מתתיהו שלם, עמנואל זמיר, ידידיה אדמון, נחום נרדי, עמנואל עמירן ואחרים שביקשו לחפש את שורשי הזמר העברי בשירה העממית של הבדואים והערבים בארץ ישראל.
המופע עלה שוב בפסטיבל העוד בנובמבר 2009.
בספטמבר 2012 השתתפה, יחד עם 18 נגנים, זמרות, זמרים ומקהלת פייטנים ב"מקאם ירושלֶם - פנטזיה מוזיקלית רב קולית" עם תזמורת ירושלים החדשה בהנהלת עומר אביטל ויאיר הראל.
בפברואר 2013 השתתפה בקדם אירוויזיון, עם השיר "Happy and Sad" שאותו גם כתבה והלחינה.
חיה (לני) יוסף (20 בפברואר 1920 – 4 בדצמבר 2021) הייתה עיתונאית וסופרת ישראלית.
חיה יוסף נולדה בשם חיה בוצ'קו ב-1920 בצ'חנוב שבפולין, וכעבור כשנה עברה עם הוריה לגרמניה.
בשנת 1936 עלתה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער ונשלחה לקיבוץ גן שמואל, בו גרה במשך שנתיים.
לאחר מכן עברה לתל אביב, למדה ריקוד אצל גרטרוד קראוס ומשחק אצל צבי פרידלנד.
ב-1939 נישאה לעיתונאי "על המשמר" חנן יוסף.
בשנת 1956 יצאו לשליחות בחו"ל, שם התוודעה לשיטת פלדנקרייז, לריפוי בתנועה ולידה טבעית, ולמדה את תחום הצרכנות.
בשובה לישראל פתחה בית ספר לריתמיקה לילדים, ובמקביל החלה לכתוב סיפורי ילדים, שפורסמו ב"משמר לילדים" והוקראו בתוכנית הרדיו לילדים בשבת בצהריים.
התגוררה בשיכון מפ"ם בשכונת יד אליהו בתל אביב.
בשנת 1967 התאלמנה מבעלה, שנפטר בגיל 48. עברה להתגורר בלב תל אביב, בבית ישן אותו שיפצה בעצמה.
בסוף שנות ה-70 החלה יוסף לכתוב למבוגרים ב"על המשמר", בין השאר במדור קבוע בעל המשמר במסגרת "דף למשפחה", ומאוחר יותר במוסף "חותם".
עם סגירת העיתון ב-1995 עברה לכתוב בעיתון "דבר", ולאחר סגירתו של זה ב-1996 השתתפה בקביעות בתוכנית הרדיו של עוגניה שמחוני בקול ישראל, ומאז לקחה חלק בעשרות תוכניות רדיו.
עם הקמת הערוץ השני שובצה בתוכנית במסגרת הטלוויזיה הניסיונית, ומשם הוזמנה ל"בין הכיסאות", תוכניתה של רבקה פרידמן-סנה בטלוויזיה החינוכית.
לכבוד שנת ה-50 למדינה ראיינה יוסף 50 דמויות מרכזיות מחיי הארץ, בהם פוליטיקאים, אמנים ואנשי רוח.
בשנותיה האחרונות לקחה חלק בתוכניות רבות שפנו לגיל הזהב, הן ברדיו והן בטלוויזיה, לצדם של מנחים כגדעון רייכר, אלכס אנסקי וטלי ליפקין-שחק.
ביום העצמאות תשע"ב (2012) הוענק לה התואר יקירת העיר תל אביב-יפו.
יוסף נפטרה בביתה ב-4 בדצמבר 2021, בגיל 101. השאירה אחריה בת ובן, ארבעה נכדים ונינים.
מהריון ללידה, תל אביב: ספרית הפועלים בשיתוף עם הוצאת שבא, תשל"ו.
עצות מן השרוול; ציורים: אדר דריאן, תל אביב: מודן, 1993. (לכלכלת הבית)
שלושה חדשים ויום, תל אביב: י.
גולן, 1999. (יומן על אודות מחלתו של פינק (פנחס) דגן (וייץ))
סבתא בישלה --- תרופה; איורים - אדר דריאן ; צילומים: בועז לניר, תל אביב: ספרית פועלים, תש"ס 2000.
סיפורים קטנים על אנשים גדולים: ראיונות, תל אביב: י.
חיה קדמון (25 בספטמבר 1919 - 4 בספטמבר 1960) הייתה משוררת ומתרגמת.
קדמון (במקור קאופמן) נולדה בסימפרופול שברוסיה, בשנת 1925, כשהיא בת 6, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בכפר יחזקאל.
אביה, אברהם קאופמן, היה מורה ואמה רופאת ילדים.
היא למדה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, הייתה חברה בשומר הצעיר ואחר גם בהנהגה הראשית של התנועה.
היא הצטרפה ל"גרעין ארץ ישראלי-ג'", לימים חצור שבדרום.
קדמון הייתה חברה במפ"ם, וכתבה בעל המשמר, אחר כך הצטרפה לפלג השמאל של משה סנה, ובשנת 1954 הצטרפה למפלגה הקומוניסטית.
היא החלה לפרסם בקול העם שירים, בהם שירים פוליטיים, שירים לירים ושירי ילדים, וכן מאמרי ביקורת ומסות בנושאי ספרות כללית ועברית.
כמו כן תרגמה לעברית משיריהם של משוררים רוסים.
היא למדה ספרות עברית ואנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים ואחר כך המשיכה ללימודי השתלמות באנגליה, שם ערכה והגישה תוכנית בשידורים העבריים של רשות השידור הבריטית.
כשחזרה לארץ עסקה בהוראת ספרות עברית ואנגלית בבתי ספר ובסמינריונים שונים.
הייתה בין פעילי הליגה לידידות ישראל-ברית המועצות וביקרה בברית המועצות ובבולגריה.
קדמון נישאה לרוברט פרקש, ביולוג יליד ארצות הברית, שהיה פעיל במפלגה הקומוניסטית בארצות הברית והגיע לישראל עקב הרדיפות המקארתיסטיות.
קדמון נפטרה ב-4 בספטמבר 1960 כשהיא בת 41 ונקברה בבית העלמין קריית שאול.
נערך לה מסע ההלוויה ברחובות תל אביב בהשתתפות נציגי השגרירות הסובייטית, ועל קברה ספדו לה משה סנה ואלכסנדר פן, ובסיום הטקס הושר האינטרנציונל.
בעלה נפטר שמונה חודשים לאחר מותה באופן פתאומי כשהוא בן 36. בנם היחיד, יובל, שהיה בן 4 כשהתייתם מהוריו, אומץ, על פי בקשתו של רוברט, על ידי ידידיו מהמפלגה הקומוניסטית, דני פתר-פטרזיל וליליה פתר פטרזיל.
עשור לאחר מותה יצאה לאור בהוצאת "תרבות לעם" אסופה משיריה, "לבעור תמיד" (1971), בעריכת המשורר אלכסנדר פן, הכוללת שירים פוליטיים, חברתיים וליריים.
חיה קציר (נולדה ב-15 במרץ 1955) היא אשת עסקים ישראלית-אמריקאית.
בעבר הייתה דוגמנית ושחקנית קולנוע ישראלית.
קציר נולדה בצפון תל אביב בשם חיה קצובס, בת אמצעית במשפחה בה אביה, חיים, היה נהג אוטובוס בחברת דן ואמה, אסתר, ניצולת שואה, הייתה עקרת בית.
בשנת 1973, בגיל 17, זכתה בתואר "נערת ישראל" (כמלכת היופי נבחרה לימור שריר); לקראת התחרות שונה שמה הרשמי ל"חיה קציר".
היא נשלחה לייצג את ישראל בתחרות מיס עולם, שהתקיימה באולם אלברט הול בלונדון בנובמבר 1973, והוכתרה בה כסגנית שלישית.
בשנת 1974 החלה קציר לשחק בסרטי קולנוע שנוצרו באותה תקופה.
גילמה בין היתר את גילה זוהר, בת העשירים שמתאהבת בצ'רלי, הנוכל השרמנטי (אותו מגלם יהודה ברקן) בסרט הפולחן "צ'רלי וחצי" בבימויו של בועז דוידזון; ואת בתיה בסרט "שרית" של ג'ורג' עובדיה, לצידו של יגאל בשן.
בעקבות התחרות והסרטים עבדה בדוגמנות.
קציר לא יועדה במקור לשחק את גילה זוהר ב"צ'רלי וחצי".
תחילה נבחרה הזמרת עדנה לב לתפקיד, אך אף על פי שהיא עברה את הבחינות, הבמאי החליט כי הוא מעביר את התפקיד לזמרת אילנית.
אותו המקרה אירע גם לאילנית, והבמאי החליט כי קציר תשחק במקומה.
בהמשך ויתרה קציר על תפקיד בסרט "דיזנגוף 99".
בשיא הצלחתה, בשנת 1976, עזבה את ישראל לארצות הברית, בעקבות בן זוגה, שם היא חיה מאז.
כיום מתגוררת קציר בלוס אנג'לס, ומגיעה מפעם לפעם לישראל.
היא גרושה ואם לשתי בנות, ומנהלת עסק שהקימה בתעשיית המכוניות.
חיה בֶּם (1913–1986) הייתה מייסדת הספרייה הראשונה בישראל לעיוורים - "הספרייה המרכזית לעיוורים כבדי ראייה ומוגבלים" - והמנהלת הראשונה של הספרייה מאז הקמתה ועד 1977. לבם הוענק תואר יקירת העיר נתניה לשנת 1976 וכן עיטור "אות הנשיא למתנדב" מטעם נשיא מדינת ישראל.
במרץ 2024 נקרא בנתניה רחוב על שמה, סמוך למקום בו הייתה בשעתו הספרייה.
נולדה בשם חיה משיוף, בירושלים, ב-1913, דור שישי לרבי שניאור זלמן מלאדי מייסד חסידות חב"ד ודור חמישי בארץ.
בת הזקונים משבעת ילדי משפחתה.
אביה נהרג בתאונה, כשהייתה בת שלוש בלבד, וגם שנים משלושת אחיה נפטרו בצעירותם.
אימה נסעה לארצות הברית עם האח הבכור, כדי לפרנס משם את המשפחה ואחת משתי האחיות הגדולות, היא שגידלה אותה ואת האחות הנוספת ששרדה.
בם הייתה חברה ב"הגנה" כבר כנערה והשתתפה בפעולות המחתרת במאורעות תרפ"ט.
ב-1936 נישאה לד"ר הנס בם, שעלה לארץ ישראל מגרמניה והיה לרופא השיניים הראשון של נתניה, ועברה לגור שם.
"ההגנה" הפיקה תועלת מרובה מהמידע שבם הוציאה ממטופליו הבריטים של ד"ר בם.
גם אנשי ההגנה עצמם, כמו גם חברי האצ"ל והלח"י טופלו באותה מרפאת שיניים, כל צד בנפרד.
לאחר קום המדינה שימשה בם כמורה מתנדבת לעברית בוויצו.
נפטרה בשנת 1986, והובאה למנוחות בבית העלמין הישן בן ציון בנתניה .
בנה הצעיר, רענן בם נשוי למדענית לאה בם.
בשנת 1951 הגיע לארץ ולנתניה, לביקור על פי הזמנת משרד הביטחון, מומחה הולנדי בשם ד"ר לודוויג כהן, עיוור בעצמו, שהוזמן כיועץ לשיקום נכים עיוורים מקרב נכי צה"ל ממלחמת העצמאות.
הוא המליץ על הקמת ספרייה לעיוורים וכבדי ראיה.
על המלצותיו סיפר גם לקבוצת חברים יהודים יוצאי גרמניה שגרו בנתניה, בהם בני הזוג בם.
חיה בם פעלה על פי המלצותיו.
היא ארגנה קבוצה של מתנדבים מקרב אותם "ייקים" תושבי נתניה, לרבות היא עצמה, בעלה ושני ילדיה.
יחד הם החלו, בעזרת סרגלי העתקה מתאימים שכהן שלח להם מהולנד, בלימוד כתיבת ברייל והעתקת ספרים לשפה זו.
כך הוקמה ב-1951 הספרייה בנתניה, שהחלה במספר מצומצם מאוד של ספרים בודדים, שהועתקו על ידי בם, משפחתה וחבריה ואשר משכנה הראשון היה במרתף ביתה הפרטי של בם.
ב-1955 קיבלה הספרייה לראשונה משכן נפרד משלה, גם הוא בנתניה.
בם ניהלה את הספרייה לעיוורים במשך 27 שנים, עד 1977, והביאה אותה להישגים ברמה בינלאומית.
הספרייה זכתה לביקורים ולתמיכות של אישים ומוסדות רבים.
במסגרת זו נפגשה בם גם עם הלן קלר בעת ביקורה בארץ.
על פעילותה ותרומתה לציבור זכתה בם לתעודת הוקרה מידי גולדה מאיר, לפרס "אות הנשיא למתנדב" מידי נשיא המדינה יצחק נבון ולאות "יקיר העיר" נתניה במלאת חצי יובל לספרייה.
במרץ 2024 נקרא בנתניה רחוב, על שמה, סמוך למקום בו הייתה בשעתו הספרייה.
חיה צ'רנובין (Czernowin; נולדה ב-7 בדצמבר 1957) היא מלחינה ישראלית ופרופסור מן המניין לקומפוזיציה באוניברסיטת הרווארד.
צ'רנובין נולדה בקריית חיים לאם מרכזנית ולאב הנדסאי, שניהם ניצולי שואה.
אביה ניגן באקורדיון ולימד אותה ואת אחותה שירים ברוסית.
צ'רנובין למדה באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב אצל אבל ארליך ויצחק סדאי.
לאחר סיום לימודיה עזבה את ישראל בגיל 25 והתמחתה ביפן, אירופה וארצות הברית.
השלימה דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
צ'רנובין החלה את הקריירה שלה בגיל מאוחר יחסית, 38. יצירותיה מנוגנות כיום בכל העולם והיא זכתה בפרסים רבים, ביניהם, פרס ארנסט פון סימנס לקומפוזיציה (2003) ומלגת גוגנהיים (2011).
היא הייתה מלחינת הבית של דרזדן ודרמשטט.
צ'רנובין מקליטה בחברת התקליטים האמריקאית "מוד" ומוציאה לאור את יצירותיה בבית ההוצאה Schott.
בשנים 1997–2006 כיהנה כפרופסור לקומפוזיציה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, בשנים 2006–2009 כיהנה כפרופסור למוזיקה באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה.
שם הייתה לאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
היא גם האישה הראשונה שמונתה למשרת מרצה לקומפוזיציה באוניברסיטת הרווארד, שם היא מלמדת עד היום.
על המוזיקה שלה היא אומרת:
צ'רנובין מוכרת במידה מועטה בישראל, זאת בניגוד לפרסומה בעולם.
חיה וַיצמן-ליכטנשטיין (לעיתים נכתב ליכטנשטין; ג' בתשרי תר"מ, 13 בספטמבר 1879 – כ"ד בחשוון תש"ך, 25 בנובמבר 1959) הייתה אשת חינוך עברייה ופעילה ציונית וחברתית.
אחותו הצעירה של נשיאה הראשון של מדינת ישראל, נשיא ההסתדרות הציונית והכימאי ד"ר חיים ויצמן.
ויצמן נולדה בעיירה מוטול, בפלך פינסק שבמערב האימפריה הרוסית), אחת משנים-עשר ילדיהם של רחל, בת מיכאל צ'מרינסקי ועוזר ויצמן, ומחסידי סטולין.
בילדותה התחנכה ויצמן ב"חדר" יחד עם בנים, דבר שנחשב אז כמהפכני עבור בנות ומאוד לא מקובל.
הוריה לא רצו להפלות את בתם, וביקשו ללמדה עברית וכן רוסית ומקצועות נוספים.
ובשנת 1897 קיבלה תעודת הוראה מבית הספר הריאלי בפינסק והתקבלה כמורה בבית הספר לבנות בעיר.
ויצמן ייסדה יחד עם יוסף ברגמן, יהודה קרני ואחֶיה שמואל ומשה את אגודת "בנות ציון", שבה העבירו קורסים ללימוד עברית ולהרחבת ההשכלה בקרב היהודים.
בשנת 1902 נישאה לד"ר אברהם ליכטנשטיין.
בימי הפרעות של שנת 1903 סייעה בהגנה העצמית היהודית בפינסק.
בשנת 1905 עזבה, בעקבות עבודתו של בעלה כמנהל חשבונות, לעיר ורשה.
שם ייסדה את אגודת "התחיה" יחד עם ד"ר א' ברוך, אליעזר צוקרמן וד"ר הינדס.
הם הקימו ספריה עברית ויידית, ומועדון לשיחות ופגישות.
בנוסף, לקחה חלק בייסוד מקהלת "הזמיר", ששרה שירים בעברית ויידיש (ובין חבריה היה הסופר י"ל פרץ), ש"הבונד" נאבק בה בשל שמה העברי ואופיה הלאומי-ציוני.
בשנת 1907 נבחרה ויצמן כצירה בוועידת הלסינגפורס ולכתבת שטח מהוועידה עבור העיתון הנפוץ "בּירזֶ'ביה וידומוסטי" (Биржевыя Вѣдомости, בכתיב עכשווי: Биржевые Ведомости; 'ידיעות הבורסה').
בוועידה הוחלט על לחימה תחת הדגל הציוני עבור זכויות היהודים בגולה, בנוסף ללחימה הציונית.
בשנת 1909 עברה ויצמן לעיר וילנה.
שם עבדה כמורה בבית הספר של "מפיצי השכלה", וייסדה יחד עם המחנכת הנודעת ורה קופרשטיין ואיש הבונד גריגורי קלודרמכר בית ספר עממי על שם קופרשטיין, עבור מעוטי היכולת.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברה ליקטרינוסלב, מאחר שלשם הועברה הגימנסיה שבה עבד בעלה.
שם נבחרה ויצמן לחברה בעירייה ובקהילה מטעם הציונים, ופתחה גן ילדים עברי, שאת הרישיון עבורו קיבלה בתנאי ששעות לימודי העברית לא יעלו על שעות לימודי הרוסית.
בשנת 1917 נבחרה כצירה לוועידה הציונית בפטרוגרד.
שם פגשה לראשונה את שושנה פרסיץ.
באותה השנה שימשה כצירה בוועידת המורים העברים באודסה.
בשנת 1921 נבחרה כצירת יקטרינוסלב לקונגרס הציוני ה-12 בקרלסבד.
בנובמבר אותה השנה עלתה לארץ ישראל.
תחילה התגוררה בחיפה, ולאחר מכן עברה לתל אביב.
בראשית שנת 1926 נפטר בעלה אברהם.
ויצמן הייתה ממייסדות "ויצו" הארצית, יחד עם חנה יפה, והייתה פעילה בה עד לאחר הוועידה השלישית בבזל בשנת 1929.
בשנת 1940 הצטרפה ל"בנות ברית" בתל אביב; תחילה שימשה כסגנית-הנשיאה, ובשנים 1942–1946 כיהנה כנשיאה.
בשנות פעילותה האחרונות עבדה כמורה לתפירה בסמינר לגננות ומורות ע"ש לוינסקי ובגימנסיה הרצליה.
בשנת תש"ח (1948) פרסמה ספר זיכרונות בשם "בצל קורתנו", המתאר את בית הוריה ואת סיפורו של אחיה, חיים ויצמן.
בשנת תש"ג (1953) הוציאה ספר זיכרונות נוסף בשם "אל הגבול הנכסף".
ויצמן נפטרה בתל אביב בכ"ד בחשוון תש"ך, ונקברה בבית העלמין קריית שאול.
היא הותירה אחריה בן, מיכאל - מהנדס בעיריית ירושלים ולאחר מכן מהנדס גשרים במע"צ, ובת, ישראלה - פסנתרנית ומורה בקונסרבטוריון רון שולמית ואשת השחקן מאיר מרגלית.
בצל קורתנו: פרקי זכרונות מבית אבא, תל אביב: עם עובד, תש"ח 1948.
אל הגבול הנכסף, תל אביב: עם עובד, תש"ג 1953.
חיה לזר (1 בינואר 1924 - 5 בפברואר 2003) הייתה פרטיזנית ביערות וילנה בתקופת מלחמת העולם השנייה, בישראל עבדה כעיתונאית בעיתון מעריב ואחר כך ב"חרות", פעילה לתיעוד השואה, ממייסדות ומייסדי מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים במצודת זאב שבתל אביב.
אשתו של חיים לזר ואמם של שרה אוסצקי-לזר ואדי לזר.
חיה לזר לבית שפירא נולדה בווילנה, ליטא לשרה ודב, ולה אחות ואח גדולים ממנה.
אמה שרה הגיעה לווילנה עם משפחתה מרודומינו שבליטא והייתה תופרת כפפות, מקצוע שלימים הציל את משפחתה בגטו.
אביה עבד כמנהל חשבונות בבית עסק למכירת טבק.
משפחת שפירא חיה ברווחה יחסית.
כאשר גברה האנטישמיות והסנקציות על היהודים, החלו הפולנים להתנגד לעצם העסקתו בתפקיד מכובד שאמור להיות שמור ליוצאי הצבא הפולני.
בשנת 1937 פוטר דב, והם נאלצו לעבור לגור בדירות צנועות יותר והתקשו להתפרנס.
נשקלה האפשרות לעלות לארץ ישראל אך לבסוף הם נשארו בליטא.
בבית דיברו יידיש, אך לא היה זה בית דתי או ציוני בעיקרו.
כבת זקונים נהגה חיה לזר למרוד במסגרות ולבחון את גבולותיהן.
היא למדה בבית הספר העברי ובגימנסיה "תרבות" וכך סיגלה לעצמה שליטה בעברית.
עם השנים למדה גם פולנית ורוסית ולימים, כשחיה בישראל, גם אנגלית.
היא התעניינה במקצועות היסטוריה וגאוגרפיה וגדלה עם חברים וחברות פולנים.
מכיוון שהבית לא היה חדור אידאולוגיה ציונית, לא השתייכה לאף תנועת נוער וגם לא סבלה מאנטישמיות.
רגשותיה הלאומיים נטו לכיוון הפולני.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ובהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, חולקה פולין לצד גרמני ולצד סובייטי.
וילנה הותקפה על ידי הצבא האדום והרוסים קיבלו את השליטה על העיר.
וילנה הועברה אז לחסות ליטאית.
במשך שנתיים נשטפה העיר באווירת האידאולוגיה הקומוניסטית שגרמה לכך שהסובייטים סגרו מוסדות תרבות ומשרדים יהודים וציונים והעיתונות היהודית הוחלפה בגופי עיתונות של המפלגה הקומוניסטית.
לזר כעסה על אובדן הלאומיות הפולנית ורמיסת כבודה, ומנגד, יהודי ליטא החלו מגיעים אל העיר ויצרו הבדלי מעמדות בתוך הקהילה היהודית.
עקב סגירת בתי הספר העבריים עברה לזר ללמוד בבית ספר יידישאי, בו נחשבו היא וחבריה לציונים משום שידעו לדבר עברית.
היא הייתה אז כבת 15, למדה והשתתפה בערבי תרבות וקריאת שירה ופיתחה מודעות פוליטית.
ביוני 1941 מיד לאחר שהשלימה את בחינות הבגרות, הופצצה העיר ונודע שהגרמנים החלו לתקוף את הצד הסובייטי.
אחיה יצחק החליט לברוח מהכיבוש ויצא לבדו לעבר הקו הרוסי.
עד סוף המלחמה לא ידעה מה עלה בגורלו.
פלישת גרמניה לווילנה והקמת הגטו
לאחר שכבשו הגרמנים את ווילנה והוקם הגטו בעיר תוך פינוי יהודים והוצאתם להורג ביער פונאר הסמוך, עמדה לזר בסירובה לענוד את הטלאי הצהוב.
ב-6 באוגוסט 1941 גורשה גם משפחת שפירא לגטו.
לזר הובלה עם משפחתה ברחובות העיר עם שקים וחפצי בית על גביהם, תמונה שנחקקה בזכרונה.
החיים בגטו שברו את האב ואת עול ההישרדות לקחה אמה על כתפיה.
המשפחה גרה בצפיפות יחד עם משפחות נוספות בבית אחד.
הם שרדו שתי אקציות, באחת מהן השתתקו לנוכח קולות הגרמנים בחוץ ואלו אכן חשבו שהבית ריק.
האב ניסה את מזלו בהברחות וקרה גם שנתפס והוכה, ואילו האם הצליחה להוציא תעודת עבודה (השיין) כתופרת כפפות עור, דבר אשר הציל את המשפחה באקציות הבאות.
לאחר אקציה נוספת נודע כי הסבתא ואחת הדודות גורשו מהגטו והשמועות על גיא ההריגה בפונאר כבר החלו לחלחל.
יהודית, אחותה הבכורה, השתייכה לתנועה הציונית.
חיה לזר עבדה מחוץ לגטו בניקוי בתים של גרמנים עובדי הרכבת, שהזהירו אותה מהמתרחש בגטו בליל אחת מהאקציות, ואפשרו לה להישאר באותו לילה בביתם.
מכיוון שהאם פחדה לאבד את בתה, חדלה מלצאת מהגטו והחלה לעבוד במטבח של בית התמחוי בו קיבלה ארוחה חמה מדי יום.
היא מצאה מחסן ישן ונטוש והעבירה את המשפחה אליו, שם חיו שלושתם עד חיסול הגטו.
לאחר עבודתה נהגה ללכת אל מועדון הנוער, בו התגבש לימים רעיון המרד.
היא הצטרפה לתנועת הקומסומול והייתה מועמדת להפוך חברה בתנועת פ.פ.או.
ארגון פרטיזנים מאוחד, מחתרת שאיחדה את חברי וחברות תנועות נוער בגטו, אך עד ליומה האחרון בגטו לא הייתה חברה מן המניין במחתרת, פרט שהשפיע מאוד על נסיבות בריחתה מהגטו.
היא הייתה עדה להתארגנות למרד, אך מכיוון שטרם התקבלה חברותה, חשה התנשאות מצד חברי המחתרת על הצעירים שלא היו חברים בה.
לימים העידה כי ביום בו הוסגר מפקד המחתרת, יצחק ויטנברג, ובאקציות הנוספות שבישרו את חיסול הגטו, התעורר בה רגש הנקם בגרמנים שקדמו לעצם ההישרדות.
ב-1 בספטמבר 1943 החלו חיילים גרמנים ואוקראינים להקיף את הגטו לקראת חיסולו.
מכסת המגורשים שדרשו הגרמנים הייתה כשבעת אלפים יהודים.
הכריעו לא לפתוח במרד כי אם לצאת ליערות ולהילחם משם מתוך חשש ממלחמת אחים.
אבא קובנר, מפקד המחתרת החדש, תדרך אותה כיצד להגיע ליער.
למרות ניסיונותיה, לא הצליחה להיפרד מהוריה ויחד עם חברותיה מצאו פתח מילוט ממנו עמדו לצאת אנשי המחתרת.
היא העידה כיצד ראתה את אבא קובנר מחזיק ביד אחת נשק ובשנייה את פתח הכניסה ומעביר אך ורק את אנשיו מהפ.פ.או.
רבים, ביניהם לזר, נותרו בחוץ.
ביממה הבאה רוכזו על ידי אוקראינים אלימים לקראת המשלוח האחרון מהגטו.
למחרת הובלו היהודים שנשארו בגטו וילנה בשורות אל מחוצה לו.
בעיקול הכביש הצר לעבר הרחוב ראשי, החליטה לזר לנסות לברוח.כשהגיעה השיירה לסמטה צדדית היא חמקה מהשורה ונכנסה לחדר מדרגות בבניין סמוך, טיפסה במעלה המדרגות ועלתה אל הגג.
היא הסירה מבגדיה את הטלאי הצהוב כשהיא נותרת לבדה ויצאה אל היער חולה ורעבה בקור ובגשם.
מהשיירה ממנה נמלטה, הצעירות נלקחו למחנה עבודה בלטביה ובאסטוניה ואילו הילדות והמבוגרות הובלו למיידנק.
לזר יצאה מן העיר, עלתה על עגלה עמוסה קש ונערה כבת גילה שחשדה שהיא יהודייה, המליצה לה לחלוץ נעליה, שכן כך תידמה לבת הכפר.
היא מיהרה לעשות כן והמשיכה בדרכה מכפר לכפר תוך שהיא מסתתרת ביום ומתקדמת בלילה.
לאחר שנתקלה בכלבים בדרך, "..אז הבזיקה לי מחשבה – אל תפחדי מזאבים תפחדי מבני אדם", סיפרה לימים.
באחד הכפרים הבחינה בנערה בלונדינית אותה הכירה מהגטו כקשרית, שכובה על המרפסת בבקתת עץ לאחר שנרצחה בירייה.
אחת הנשים במקום דחפה את לזר בצעקות אל עבר היער ובכך בעצם הראתה לה את הדרך אל הפרטיזנים.
לבסוף הצליחה לחבור לנמלטים שהתקבצו ביערות רודניקי, 40 ק"מ דרומית לווילנה, ביניהם היו דודה שנמלט מהגטו.
הקבוצה החמושה בראשות קובנר טרם הגיעה, ולמעשה הייתה זו שבישרה ליהודים על חיסול הגטו.
לזר הצטרפה לפרטיזנים ביער, הוכשרה כלוחמת והשתתפה בפעולות.
כשהגיעה הקבוצה של קובנר, סיפרה שאיש מהם לא שאל אותה מעולם איך הגיעה ליער, אולם היא עברה בכך מבחן ליכולתה ולאומץ ליבה והדבר הכשיר אותה להפוך ללוחמת מהמניין.
קובנר התעקש שתצא לפעולות, והיא יצאה לפעילויות הטמנת מוקשים ואחר כך לפעולה בעיר ווילנה בפיקודה של ויטקה קמפנר.
ביום בו הגיעה אל חבורת הלוחמים ביער, פגשה בחיים לזר, חבר בית"ר, ממנהיגי הלוחמים, שהיה מבוגר ממנה בעשר שנים ולימים יהיה בעלה.
הוא השתדל לשבץ אותה תחת פיקודו ועוד לפני שיצאה לווילנה לביצוע משימתה.
עם התארגנות הגדודים ביערות, שובצה לגדוד ליטאי שהורכב משבויי מלחמה של הצבא האדום.
היא הורחקה מחיים ונתבקשה למלא תפקיד במטבח המחנה.
במרץ 1944 הגיע הקומיסר גבריס לגדוד לפי בקשתו של חיים, כדי לקחת את חיה ולהשיבה ליחידתו, לשמחתה ומאז לא נפרדו.
היא חזרה להשתתף בפעולות, ובאפריל 1944 נפצע חיים בידו בפעולת הנחת מוקשים בה השתתפה גם היא.
הוא פונה למרפאה מאולתרת ביער שם נכרתה ידו.
ביולי הגיע הצבא האדום לפאתי וילנה והפרטיזנים הצטרפו אליו בכיבוש העיר.
היא הצטרפה למצור על העיר ורצה במהלך הפגזה לבדוק את מצב בית המשפחה.
כשהגיעה גילתה שגרה בו משפחה גויה.
חיים לזר יצא לבית חולים במוסקבה ואילו היא נשארה בווילנה לחכות לו והחלה לעבוד.
יהודית אחותה וניסן רזניק חלקו איתה את דירתם.
הנשים עבדו במפעל לחלב וניסן החל לארגן מסמכים לעלייה לארץ.
לזר לא רצתה לעלות לארץ, אולם כשחזר חיים מבית החולים שכנע את חיה להצטרף אליו בדרכי הבריחה לארץ ישראל.
חיה וחיים לזר, יהודית וניסן רזניק עזבו את וילנה ללובלין ומשם ללודז' ולקרקוב.
כשחצו את הגבול הפולני לצ'כיה הבחינו באיכרים רוקדים ברחובות וכך הבינו שהמלחמה נגמרה.
משם הגיעו לבוקרשט, הלאה לאוסטריה ומשם לטרוויזו שבצפון איטליה.
במפגש עם חיילי הבריגדה היהודית נשא חיים נאום ארוך ומרגש, הם שמחו לגלות שיצחק, אחיהם של חיה ויהודית נשאר בחיים.
הוא נדד על פני רוסיה, הגיע לאפגניסטן, נכלא שם ושוחרר על ידי הקהילה היהודית ששילמה עבורו כופר.
הוא הגיע לארץ, התגייס לבריגדה היהודית והוצב בקהיר.
חבריו לנשק הראו לאחיותיו תמונה שלו ואחר כך הם נפגשו באיטליה.
חיה וחיים לזר, אשר מונה לנציב תנועת בית"ר, נשארו שנתיים באיטליה.
בתחילה במילאנו ואחר כך ברומא, פעלו כחברי אצ"ל ובית"ר לעליית יהודים לארץ ישראל.
הזוג התחתן בבית הכנסת הגדול ברומא.
כאשר נכנסה חיה להריון היא הודיעה שלא תלד באירופה.
הם קיבלו תעודות מזויפות במסגרת עלייה ד' והפליגו ממרסיי לארץ ישראל.
אל מול חופי הכרמל כרעה חיה ללדת וכעבור יומיים, ב-16 במרץ 1947, נולדה בתם שרה.
עבודתה העיתונאית וסיקור משפט אייכמן
חיה לזר החלה את דרכה העיתונאית במעריב ולאחר מכן שובצה כמזכירת מערכת של עיתון חרות.
היא עבדה גם ככתבת והרבתה לכתוב על ימי השואה והמלחמה.
חיברה עשרות מאמרים, כולם בנושאים אקטואליים ופוליטיים.
כשנפתח משפטו של אדולף אייכמן בירושלים כתבה לחרות מאמרים מאולם המשפט, שהציפו אותה בסערת רגשות.
היא ידעה למקם את המשפט בהקשרו ההיסטורי לחברה הישראלית ה"צברית" שלא חוותה את המלחמה על בשרה, וזיהתה כיצד הקרבנות החיים של המלחמה מקבלים לגיטימציה חברתית בעקבות מה שנחשף במשפט.
היא טענה שרגשות האשם והבושה יתמעטו ואת מקומם תמלא גאווה על ההתנגדות וההישרדות.
בימיו הראשונים של המשפט התייחסה לסעיף בכתב האישום של אייכמן שרצח במו ידיו נער יהודי, בגן האפרסקים שליד ביתו בבודפשט:
במאמריה ביקרה את האופן שבו סופר על מרד גטו ורשה באולם בית המשפט.
אל מול עדותו של דוד וודובינסקי, שזומן כדי להעיד על המחנות, כתבה:
העיתון 'חרות' נסגר בשנת 1966. בעבורה זו הייתה מכה קשה, עקב מסירותה לעיתון.
בשנים שלאחר מכן היא עבדה כעורכת פרסומים בסוכנות היהודית ובמחלקת ההנצחה של משרד הביטחון.
הנצחת הארגון הצבאי היהודי בגטו ורשה
חיה וחיים לזר הקדישו חלק ניכר מחייהם לאיסוף חומרים היסטוריים ועדויות מתקופת השואה ועד לקום המדינה.
שניהם פעלו לתיעוד תנועת בית"ר וחלקה בגילויי המרד, אנשיה במרידות, ביערות, בהעפלה לארץ ובמלחמת העצמאות.
במיוחד נאבקו לפרסם את החלק הפעיל שלקחו אנשי מחתרת אצ"י במרד גטו ורשה.
מכיוון שמעטים מאנשי האצ"י נותרו בחיים, ידעו הזוג לזר שכמעט לא נותר מי שיספר את סיפורם במלואו וחשו כי נעשה עוול היסטורי.
לזר נסעה בשנת 1962 לוורשה כדי לפגוש אנשי מחתרת פולנים שסייעו למורדים, מצאה עדויות חדשות וגם את פתח המנהרה בבית ברחוב מוראנובסקה, שם לחמו אנשי אצ"י ובו נמצא מטה הארגון.
ממצאים אלה עמדו בבסיסו של ספרו של חיים לזר "מצדה של ורשה" בשנת 1963.
בשנת 1978 ערכו חיה וחיים לזר את הספר "עדות מימי חורבן ומרד" המשלב עדויות ותיאורים של לוחמים יהודים באותן מציאויות קשות לאורך כל שנות המלחמה.
בפרק בספר שכתבה חיה לזר "אותיות פורחות בגטו ורשה" היא סקרה את דרישת השלום האחרונה מהמחנה הז'בוטינסקאי בגטו ורשה בדמות גיליון חוברת "מגן דויד" שיצאה לאור באביב 1942 סמוך למועד הראשון לחיסול הגטו.
החוברת נערכה כנראה על ידי לייב רודאל, תלמידו של זאב ז'בוטינסקי וממפקדי המרד, ונמצאה בארכיון המוטמן של עמנואל רינגלבלום לאחר המלחמה.
החוברת כוללת מאמרים המעידים על חיי הגטו, הלעג לאנשי היודנראט, חשיבות הכשרת בני הנוער למשימות ציוניות לימים שלאחר החורבן ושירים ברוח האמונה והמיתוס הלוחם.
חוברת זו תיארה שארגון האצ"י היה דרוך ללחימה ותרם את חלקו המלא בהתנגדות לנאצים.
הזוג לזר ראו עצמם אחראים להוסיף גם את אנשי האצ"י ופועלם לדפי ההיסטוריה של הגבורה והמרד.
חיה לזר המשיכה לעסוק בנושא גם לאחר מותו של בעלה בשנת 1997. במחקר המקיף האחרון שערכו בנושא חיה ובתה שרה אוסצקי-לזר, פרסמו מאמר המסביר וממפה את עובדת היעלמות הסיפור של האצ"י מהנרטיב הקנוני של מרד גטו ורשה.
הן הסבירו במחקר כיצד הממסד הפוליטי בישראל ובפולין השפיעו על כך.
לטענתן, היה זה שלטון מפא"י בארץ ששלט בנרטיב והעצים את מקומם של אנשי תנועתו.
בפולין הקומוניסטית של אחרי המלחמה קיבלו את הקרדיט על המאבק המזוין בנאצים אנשי צבא העם (A.L) שפעל בהשראת ברית המועצות.
לעומתם אנשי צבא המולדת (A.K) שפעלו במחתרת לפקודת הממשלה הפולנית הגולה בלונדון, הוצאו מהנרטיב הקומוניסטי ונותרו למעשה במחתרת גם אחרי המלחמה.
מוזיאון הלוחמים הפרטיזנים ופעולות הנצחה נוספות
בסוף שנות השישים הקים חיים לזר את "מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים", היום חלק מהארכיון של מכון ז'בוטינסקי, במרתף מצודת זאב בתל אביב.
חיה לזר עזרה לו בליקוט המסמכים והעדויות וקטלוגם.
במוזיאון רוכזו מסמכים שתיעדו את גיבורי ההתנגדות חברי הימין.
במסגרת המוזיאון פורסמו חוברות פרסומים שכללו סיפורים, אוטוביוגרפיות ועדויות של לוחמים בגטאות, במחנות, ביערות ובצבאות הברית.
חיה לזר עבדה גם ביחידת ההנצחה של משרד הביטחון.
תפקידה היה לתחקר ולערוך את אופן הנצחת נופלי צה"ל והקמת האנדרטאות לכך.
ביחידה נערכו על ידה כתבים של לוחמים ופורסמו בחוברות הנצחה.
בינואר 1989 ארגנו הזוג לזר יחד עם פרטיזנים לשעבר מפגשים תחת הכותרת "שיח פרטיזנים".
חשיפת מסמכים על יער פונאר
דוגמה בולטת לפועלה של חיה לזר הייתה בפרסום מסמך עדות ראייה של עיתונאי פולני בשם קאז'ימיץ' סאקוביץ', לאורך 835 ימי רצח בפונאר.
לזר נתקלה בעובדות הטבח השיטתי שהכחיד כ-70 אלף יהודים ויהודיות ובהם כנראה גם משפחתה.
סאקוביץ', גר בסמוך ליער פונאר.
עדותו תורגמה ופורסמה בפולנית, בין היתר הודות לעזרתה של לזר.
היא תמכה בפרסום הספר וליוותה את תרגומו לאנגלית תוך שהיא מוסיפה הערות והסברים.
הספר פורסם בתמיכת 'יד ושם' ואוניברסיטת ייל.
מקרה בולט המשקף את זירת הפעולה של הזוג לזר מצוי בהקשר של אבא קובנר.
עקב מספר סיבות נפער ויכוח אידאולוגי ואישי בין הצדדים.
ראשית, העובדה שקובנר היה האיש שפיקד על היציאה מגטו ווילנה ליערות ופסל, לטענתה, את יציאתם של מי שלא נמנו עם חברי המחתרות, דרך פתח המילוט מהגטו.
שנית, עובדת היותו שותף ללחימה, להישרדות ביערות ולמסע הבריחה אל הארץ .
שלישית, עצם השתייכותו ל"שומר הצעיר", התנועה שזכתה להוקרה רבה בבניית המיתוס של השואה והגבורה.
רביעית, בעקבות הקרב על ניצנים במלחמת העצמאות, שם גינה קובנר את הנכנעים והנופלים בשבי כשביניהם ניסן רזניק, גיסה של לזר ופרטיזן לשעבר לצדו.
חיה לזר ומשפחתה ביקרו את קובנר, וראו בו פרט המעיד על הכלל, המלמד על אופן התהוות הנראטיב של הגבורה ורצונם להציג את האמת שלהם בנראטיב זה, כמו חלקם של אנשי בית"ר בשואה.
עם בואם של בני הזוג לזר לארץ ישראל, גרו תחילה בחיפה ומשם עברו לגור בתל אביב, שם גרה חיה לזר עד מותה בשנת 2003.
התא המשפחתי התנהל בצל המלחמה, כשבני הזוג עבדו ביום ותיעדו וחקרו בלילה.
הם סירבו לקבל את הפיצויים מגרמניה והחרימו תוצרת גרמנית.
לחיה וחיים לזר שני ילדים וארבעה נכדים.
המזרחנית שרה אוסצקי-לזר היא בתם.
נכדתם, דניאלה אוסצקי-שטרן, היא מנהלת ארכיון מורשת לחקר והוראת השואה.
לדבריה, "נולדו לי ילדים, יש נכדים וזה אושר גדול.
אנחנו בשביל עצמנו ניצחנו את המלחמה ויש לנו המשך".
לאחר מותו של חיים לזר הקדישה כשנה להנצחת פועלו: הוציאה לאור חוברת לזכרו והפיקה ערב זיכרון.
היא חזרה אל מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים וניהלה את רשימותיו תוך שהיא חוקרת ומתכתבת עם אנשים ומוסדות בישראל ובשאר העולם.
ביום מותה עוד נמצאו דפים לתרגום מפולנית על שולחנה.
היא הוזמנה למשלחת נשיא המדינה לטקס בפולין לציון 60 שנה למרד גטו ורשה, אך לא זכתה להגיע.
היא נפטרה בתל אביב ונקברה בבית העלמין קריית שאול לצד בעלה.
שרה אוסצקי-לזר וחיה לזר, "אור חדש על ז.ז.וו.
הארגון הצבאי היהודי במרד גיטו ורשה", האומה 144, המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי, תל אביב, 2001.
אילנה שמיר (עורכת), גלעד: אנדרטות לנופלים במלחמות ישראל, תל אביב: משרד הביטחון, 1989.
הארגון הצבאי היהודי ז.ז.וו Z.Z.W במרד גטו ורשה, תל אביב: מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים, 1993. ע"פ חיים לזר, מצדה של ורשה, 1962.
חיים לזר, חורבן ומרד, תל אביב: משואות, 1950.
חיה וחיים לזר, עדות מימי חורבן ומרד, תל אביב: משרד הביטחון, 1978.
חיה סימון זבלודוף , היא שחיינית ישראלית-אמריקאית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
זבלודוף עלתה לישראל מארצות הברית בשנת 2015 והצטרפה לקבוצת הפועל דולפין נתניה, בהדרכתו של עדי ולפמן ואחר כך בהדרכתו של דימה רבינסקי.
כיום, היא מתאמנת במכון וינגייט בהדכתם של לירן ועקנין, חנן גלעד ולאוניד קאופמן.
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בדצמבר 2015 זכתה זבלודוף ב-5 מדליות, 3 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:16.71 דקות, לפני עדן גירלואנצה ממכבי קריית אונו (4:18.34 דקות) וחברתה לאגודה טלי למקוף (4:18.44 דקות), במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לאגודות של 1:43.12 דקות ובמשחה שליחות 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:53.73 דקות.
מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.35 שניות, אחרי אנדראה מורז מהפועל ירושלים (53.52 שניות) ולפני שחר מנחם ממכבי פארק מים רעות (57.22 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:01.68 דקות, אחרי אנדראה מורז (1:56.12 דקות) ולפני שחר מנחם (2:03.25 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:14.04 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט ביולי 2016 זכתה זבלודוף ב-6 מדליות 2 זהב, 3 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:53.64 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:27.01 דקות.
מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.77 שניות, אחרי אנדראה מורז (55.40 שניות) וזוהר שיקלר (56.24 שניות).
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה באואירס, פורטוגל בסוף יולי 2016 זכתה זבלודוף ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם שחר מנחם, עדן פסקרה ומיכל ליברמן בתוצאה של 3:54.44 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם שחר מנחם, עדן פסקרה ורוני בווה בשיא ישראלי חדש של 8:24.74 דקות.
מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 57.73 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:04.97 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 9:04.97 דקות.
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בדצמבר 2016 זכתה זבלודוף ב-5 מדליות, 3 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 4:10.60 דקות, לפני רוני בווה (4:16.59 דקות) ונטע שיף ממכבי פארק מים רעות (4:19.52 דקות), במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 8:40.74 דקות ובמשחה שליחות 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:43.56 דקות.
חיה שוורץ הייתה אמנית ישראלית, זוכת שלושה פרסי דיזנגוף, ממייסדי קריית האמנים צפת.
ציוריה עסקו לרוב בנופים, טבע דומם והאישה לבדה.
הצבעים הבולטים בעבודתה היו כחול וירוק ויצירותיה התאפיינו באופטימיות ושמחת חיים, בסגנון אקספרסיוני ונטורליסטי.
חיה שוורץ נולדה בגבול פולין-אוקראינה לאברהם ומיכל שוורץ, וגדלה במשפחה חרדית בת שבעה ילדים.
אביה, אברהם שוורץ, היה תלמיד בישיבה של החפץ-חיים וציוני נלהב.
ב-1924 עלה לארץ ישראל, וכעבור שנתיים, ב-1926 הצטרפו אליו בני משפחתו והשתכנו בצריף בשכונת מחלול, על שפת ימה של תל אביב.
חיה שוורץ, שאהבה משחר ילדותה לצייר, נהגה מדי יום להתבונן באדם שהיה מצייר את הצריפים המשקיפים אל הים.
היה זה הצייר מרדכי לבנון, שגר גם הוא בצריפים במחלול.
לפי סיפוריו, יום אחד אזרה אומץ וניגשה אליו להראות לו את האיורים שציירה להנאתה במחברותיה.
זה התרשם עמוקות והחליט לקחת אותה תחת חסותו ולדאוג לכך שתפתח את כישרונה המיוחד.
הוא ביקש להפגש עם אביה והמליץ לו לשלוח אותה לבית ספר לאומנים.
אביה של שוורץ, שאף הוסמך לרב במהלך לימודי הישיבה שלו, אך ויתר על התפקיד לטובת עיסוקו בחקלאות, שמר על אורח חיים דתי כל חייו, אך מאידך, העניק חופש בחירה לילדיו ואף עודד אותם לרכוש השכלה גבוהה.
ב-1929 החלה חיה שוורץ ללמוד, בעצתו של לבנון, באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים.
אביה פנה לחברו הרב קוק, שהיה רבה הראשי של ישראל, וביקש ממנו לארח את חיה בתקופת לימודיה, תחת השגחתו.
כך היה, ושוורץ התגוררה בביתו של הרב קוק, אשר שימש למגורים וגם כבית כנסת, והייתה לו לבת בית.
זאת עד סיום לימודיה ב-1931, עת נסגר בית הספר בצלאל בפתאומיות, בשל קשיים כספיים.
בהמשך השתלמה בציור אצל ישראל פלדי (ב-1931), יוסף זריצקי (ב-1933), ובאקדמיה סקאנדינאב בפריז, אצל הציירים פריאז וגרומר.
ב-1931 כבר הייתה בין אמני ישראל הנכבדים אשר יצירותיהם הוצגו בפתיחת מוזיאון תל אביב לאמנות.
שנה לאחר מכן, ב-1932, הוצגו יצירותיה שוב, גם הם במוזיאון תל אביב, בחסותם של חיים נחמן ביאליק ומאיר דיזנגוף.
מי שהפגיש בין ביאליק לשוורץ, היה הסופר יהודה בורלא, ידידה הטוב.
ביאליק נכח בביתה של שוורץ ואף נפגש עם אביה, ואלה מצאו נושאי שיחה משותפים כתלמידי ישיבה לשעבר.
בעזרת הכסף שצברה ממכירת יצירותיה מימנה שוורץ נסיעה לפריז, שם למדה באקדמיה סקאנדינאב והציגה את ציוריה בסטודיו ששכרה.
בין ידידיה, איתם נפגשה, בילתה וציירה בעיר האורות, היו שמשון הולצמן, מאנה כץ, מישל קיקואין וחיים סוטין.
ב-1937 חזרה לישראל, והצטרפה לאגודת הציירים, בה הייתה לחברה הצעירה ביותר.
שוורץ המשיכה לצייר ולהציג את יצירותיה בישראל ומחוצה לה.
יצירותיה הוצגו במוזיאונים בישראל ותערוכות וגלריות ברחבי העולם, ובהם: מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון חיפה לאמנות חדשה, מוזיאון ישראל בירושלים, הביאנלה של ונציה, גלריות לאמנות בפריז, מרסיי, לונדון, רומא ועוד.
היא הייתה מדור המייסדים של קריית האמנים צפת ב-1949 והתגוררה רוב חייה בין צפת, פריז, תל אביב ויפו, שם גם בנתה את הסטודיו לאמנות שלה, אותו פתחה אחת לשנה למבקרים.
בשלהי שנות ה-60, כשנשאלה על ידי גורמים בעירייה איזה מזל היא נושאת, השיבה להם, ובכך זכתה בכבוד שהרחוב בו התגוררה, הלא הוא רחוב "מזל דגים" ביפו העתיקה, קרוי כך עד היום.
ירושלים, פריז וצפת היוו השראה בציורי הנוף הרבים שלה.
שוורץ אהבה גם לצייר פנים, נערות פרחים ודוממים, ויותר מכל בלטה הצבעוניות ביצירותיה.
בשנת 1931 נישאה למשה סטולוב, יליד פולין שעלה לבדו לארץ, עובד כפיים שלימים הפך לקבלן בניין.
בשנת 1939 נולדה בתה, אלישבע (אלישבע שמחן, פרופסור לרפואה, המתגוררת כיום בירושלים).
חיה שוורץ נפטרה בשנת 2001 בשנתה, ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
1929 בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות ירושלים.
1931 ציור, האולפן לציור של ישראל פלדי, תל אביב.
1933 ציור, אצל יוסף זריצקי, תל אביב.
1936 אקדמיה סקאנדינאב, פריז צרפת.
1944 פרס דיזנגוף לאמן צעיר בתערוכה כללית של אמני ארץ ישראל בבית הבימה.
1949 פרס דיזנגוף בתערוכה כללית במוזיאון תל אביב לאמנות.
1960 פרס דיזנגוף בתערוכה כללית במוזיאון תל אביב לאמנות.
1932 תערוכה בחסות חיים נחמן ביאליק ומאיר דיזנגוף במוזיאון תל אביב לאמנות.
1934 גלריה כץ בתל אביב.
1949 מוזיאון תל אביב לאמנות.
1951 גלריה ברנאר בפריז, צרפת.
1957 ביתן אגודת האמנים בתל אביב (אלחריזי)
1961 מוזיאון חיפה לאמנות חדשה.
1962 מוזיאון תל אביב לאמנות.
1962 גלריה "דון קישוט" ברומא, איטליה.
1963 גלריה קנסינגטון בלונדון, אנגליה.
1969 מוזיאון חיפה לאמנות חדשה.
1972 בית פרלמוטר בניו יורק.
1977 בית שלום עליכם בתל אביב.
1983 מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
1987 מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
1992 מוזיאון לאמנות בקיבוץ ברעם.
1931 פתיחת מוזיאון תל אביב לאמנות.
1935 גלריה "ניוו" בפריז, צרפת.
1936 תערוכה כללית של אמני ארץ ישראל במוזיאון תל אביב לאמנות.
1938-1944 תערוכות כלליות שנתיות של אמני ארץ ישראל במוזיאון תל אביב לאמנות.
1944 תערוכה כללית של אמני ארץ ישראל בבית הבימה - פרס דיזנגוף לאמן צעיר.
1948 תערוכה כללית של אמני ארץ ישראל במוזיאון תל אביב לאמנות.
1949 תערוכה כללית במוזיאון תל אביב לאמנות - פרס דיזנגוף שני.
1959 תערוכת הציירים היהודיים באסכולת פריז בגלריה זק בפריז, צרפת.
1960 תערוכה כללית במוזיאון תל אביב לאמנות - פרס דיזנגוף שלישי.
1964 תערוכת אמני ישראל במרסיי, צרפת.
1972 תערוכת "האקספרסיוניזם הארצישראלי בשנות השלושים וקשריו עם אסכולת פריז" במוזיאון ישראל בירושלים.
1983 תערוכת אמני ישראל על נושאים מן התנ"ך במוזיאון התנ"ך בבית דיזנגוף בתל אביב.
חיה צפורה (ציפה) פינס (1844–1918) הייתה פעילת ציבור ביישוב הישן בירושלים, מייסדת ומנהלת בית החולים עזרת נשים.
נולדה במוהילב שבבלארוס, בתו של הגביר והעסקן שמריהו לוריא.
אמה חנה היא בת רבי הלל ריבלין משקלוב, מראשי היישוב האשכנזי בירושלים.
כמה שנים לפני הולדתה עלה אביה לירושלים וישב בה כשנתיים, במהלכן פעל רבות לטובת היישוב בעזרת קשריו עם איברהים פחה.
עם התמוטטות שלטונו של איברהים פחה שב לוריא למוהילב.
פינס קיבלה חינוך מסורתי אדוק.
נישאה במוהילב ליחיאל מיכל פינס.
לאחר נישואיה הייתה שותפה לבעלה בפעולתו למען חיבת ציון ויישוב ארץ ישראל ועזרה לשליחי מוסדות היישוב הישן מירושלים שהגיעו למוהילב, ולאחר מכן במקום מגוריהם ברוז'ינוי שבחבל הורדנה.
בשנת 1878 עלה יחיאל מיכל פינס לירושלים.
הוא השאיר את אשתו וארבע בנותיהם אצל חותנו במוהילב.
בשנת 1882 הצטרפה פינס עם ילדיה לשיירה של עולי "קבוצת הביאליסטוקאים" ועלתה לירושלים.
סבלה מרדיפות אנשי היישוב הישן שפעלו נגד בעלה, וכן משום שלא שינתה את לבושה האירופי והמשיכה לחבוש פאה נוכרית לראשה.
במשך תקופה התגוררה משפחת פינס ביהודיה וביפו, ואחר כך שבו להשתקע בירושלים.
בזמן המשבר בבית החרושת לרעפים שייסד בעלה במוצא, מכרה את תכשיטיה להקלת המצב הכספי.
בביתה נערכו אספות רבות של עסקני היישוב, שעסקו בגאולת קרקעות למקומות יישוב חדשים, עזרה לביל"ואים, ועניינים ציבוריים רבים אחרים.
אירחה בביתה עולים חדשים ואורחים שבאו לירושלים.
בין אורחיה היו אליעזר בן-יהודה ואשתו דבורה, שהגיעו לארץ ישראל אחרי נישואיהם בווינה, והתאכסנו בביתה כחודש ימים.
בשנת 1894 ייסדה את חברת "עזרת נשים", שהקימה את בית החולים עזרת נשים.
יד ימינה בניהול בית החולים הייתה בתה איטה ילין, אשת דוד ילין.
פינס עמדה בראש הארגון והמוסד עד 1912, אז החליפה אותה בתה איטה ילין.
נפטרה בירושלים בשנת 1918 ונקברה בהר הזיתים.
חיה (חיה'לה) סנקובסקי-שרון (1907, האימפריה הרוסית – 1 באפריל 1998, תל אביב) הייתה שחקנית תיאטרון האֹהל מראשיתו ועד לסגירתו ב-1969.
חיה סנקובסקי נולדה בגוֹלטָה (רוסית: Голта; האימפריה הרוסית, בהווה חלק מהעיר פרבומייסק (מחוז מיקולאייב) באוקראינה), לאהרון ובילה לבית גורביץ.
עלתה ארצה ב-1925, למדה במסגרת "הסטודיה הדרמטית" של הבמאי משה הלוי ושיחקה בתיאטרון האֹהל עד לפירוקו ב-1969.
בשנת 1927 נישאה לשחקן האהל יוסף פולן.
השניים התגרשו בסביבות 1932 ופולן עזב את התיאטרון.
סנקובסקי נישאה לאדריכל אריה שרון, ובני הזוג היו הורים לאלדר ולאורי.
אחותה הצעירה, אסתר, נישאה ליהודה שחורי, ממייסדי תיאטרון האהל.
חיה פיקהולץ (20 בספטמבר 1902 – 24 באוגוסט 1984) הייתה מורה ישראלית ואהובתו של חיים נחמן ביאליק בשנות חייו האחרונות.
חיה פיקהולץ נולדה בשנת 1902 בגליציה, שהייתה אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 יצאה ללונדון, שם למדה פילוסופיה במכון לחינוך שהיה מסונף לקינגס' קולג'.
בדצמבר 1930 היא נלוותה למרדכי עובדיהו, אז סופר צעיר, ששימש כמזכירו של ביאליק (אז בן 57), שהגיע לעיר, במטרה לגייס כסף להוצאת הספרים "דביר".