tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קשה להניח שאותו גר בשם אונקלוס/עקילס תרגם את המקרא גם לארמית וגם ליוונית
לשונו, מוצאו וזמנו של תרגום אונקלוס
תרגום אונקלוס כתוב בניב ארמי המכונה ארמית בינונית, אולם אין ודאות באשר לשאלה האם הניב נוטה לארמית מזרחית (שדוברה בבבל) או לארמית מערבית (שדוברה בארץ ישראל).
לשאלה זו חשיבות רבה, משום שזיהוי הניב מצביע על מוצאו הגאוגרפי של התרגום.
הדעה המקובלת כיום במחקר היא שהתרגום נכתב במקורו בארץ ישראל, אולם בשלב כלשהו עבר לבבל, ושם עבר עריכה וניקוד – כשהעריכה השאירה את ניבו הארץ-ישראלי על כנו.
על פי התלמוד הבבלי, תרגום אונקלוס ניתן למשה בסיני, אלא שנשתכח ואונקלוס שחזרו במדויק.
לחוקרים אין ודאות לגבי מועד חיבורו.
המקדימים מייחסים אותו למאה הראשונה לספירה, והמאחרים מייחסים אותו למאה החמישית לספירה.
על סמך בחינת החומר ההלכתי והאגדי המשוקע בתרגום מצדדים רוב החוקרים כיום בשיוכו לכל המאוחר ב-135 לסה"נ, אם כי מקובל שלתרגום אונקלוס קדמה שכבת תרגום קדומה יותר, "פרוטו-אונקלוס".
תרגום אונקלוס ויהונתן חוברו והובאו מארץ ישראל לבבל – מבלי ששם הם יעברו עריכה לשונית.
בתקופה מאוחרת יותר, תרגומים אלו שבו לארץ ישראל, ובעקבות זאת, הופיעו תוספות ותיקונים לתרגומי ארץ ישראל הקיימים (לדוגמה בפסוידו-יונתן).
שיטת התרגום של תרגום אונקלוס
תרגום אונקלוס ידוע כתרגום על דרך הפשט, כלומר תרגום כמעט מילולי של המקור העברי ללא סטיות ותוספות למיניהן.
את הטעמים לחריגות מהתרגום המילולי מקובל לחלק לכמה סוגים:
הרחקת ההגשמה - כאשר מופיעים בפסוקים ביטויים שיש בהם כדי להגשים את האלוהים או לתת לו צביון אנושי מתורגם הפסוק ללא כל הגשמה או האנשה.
כך למשל בפרשת בלק נכתב "ויקר אלהים אל בלעם" ואילו בתרגום נכתב "וערע מימר מן קדם יי לות בלעם" כלומר בלעם לא פוגש את האלהים בעצמו, אלא את דברו של האלהים.
מטעם זה גם לעיתים מוחלף שם אלהים במילים "מימרא דה'" (דבר ה') או "שכינתא".
פירוש הלכתי - לפעמים משולבים בתרגום רמזים לענייני הלכה.
למשל: "לא תבשל גדי בחלב אמו" (שמות כג, יט) מתורגם: "לא תיכלון בסר בחלב" (לא תאכלו בשר בחלב).
הביטוי "באדם דמו ישפך" (בראשית ט, ו), הקובע דין מוות להורג נפש, מתורגם: "בסהדין מיממר דינייא דמיה יתשד" (בעדים, על פי פסיקת שופטים, דמו ישפך).
פירוש אגדי - לעיתים, בעיקר בפרקי השירה (ברכת יעקב, שירת הים, ברכת בלעם, שירת האזינו וברכת משה), סוטה התרגום מהנוסח המילולי ומשלב חומר המוכר ממדרשי האגדה.
לדוגמה, הביטוי "והיו ימיו מאה ועשרים שנה" (בראשית ו, ג) מתורגם "ארכא יהיב להון מאה ועשרין שנין אם יתובון" (ארכה נתן להם, מאה ועשרים שנים אם ישובו) - משולבת כאן האגדה שה' הקציב מאה ועשרים שנה לדור המבול כדי לעשות תשובה.
שמירה על כבודם של האבות ושל עם ישראל
החזרת המשל לנמשל מצויה אף היא, בעיקר בפרקי השירה, וסוטה מהתרגום המילולי.
מקומו של תרגום אונקלוס בהלכה
עוד בימי חז"ל נהוג היה לקרוא את תרגום אונקלוס בזמן קריאת התורה בשבת בבוקר.
העולה לתורה קורא פסוק אחד והמתרגם מתרגם אותו, וחוזר חלילה.
מנהג זה נועד, בין השאר, כדי שגם אלה שאינם בקיאים דַּיָּם בשפה העברית יוכלו להבין את הקריאה.
המנהג המשיך בתקופת הגאונים בבבל ובספרד.
בימינו פסק המנהג הזה, למעט בקהילות תימן שם הוא נשמר עד היום.
בקהילות אירופה, נהגו בימי הביניים לקרוא את התרגום רק בקצת מימי הפסח ובשבועות.
קיים דין הלכתי לקרוא את פרשת השבוע לפני קריאתה בציבור פעמיים בנוסח המקרא ועוד פעם אחת בתרגום אונקלוס.
יש הקוראים על פי פסוקים (כל פסוק פעמיים ואז תרגום הפסוק), ויש הקוראים על פי פרשה פתוחה או פרשה סתומה.
על פי המשנה והתלמוד הירושלמי והבבלי, התרגומים הארמיים שימשו בהקשר של קריאת התורה וההפטרה בבית כנסת.
ממגילה ד:ד עולה כי אנשים שונים, ולסירוגין, קראו בתורה או לחלופין קראו/אמרו את התרגום.
כל אדם, כולל קטן, יכול היה לשמש כ-'תורגמן'/'מתורגמן'.
על זה היה לומר את תרגומו, מבלי להסתכל על ספר התורה – שמא יזהו דברי התרגום עם דברי המקרא עצמו.
התורגמנים נהגו להשתמש בניסוח עקיף, בכדי שלא להישמע ח"ו כאילו הם האל או משה.
בתרגום ניאופיטי נמצא כי, לפני תרגומו התורגמן הסב את תשומת לב הקהל למעשהו: 'עמי בני ישראל' – וכן הוסיף דברי קישור.
כמו כן, המתורגמנים נהגו לרכך מקראות, אם היה בהן בכדי לפגוע ברגשות הקהל.
בנוסף לכך, בעוד שבבתי ספר הם תרגמו את המקרא מילולית; בבתי הכנסת, התרגום נאמר לעיתים עם תוספות והרחבות, קטנות כגדולות.
החכמים הבחינו בין פסוקים הנאמרים בציבור ('מיתרגם בציבורא'); וכאלו -שלא.
בכלל המתרגמים פעלו על רקע של זלזול במלאכתם; וכנראה סבלו משבט ביקורתם בין כה וכה.
ביקורת זו נועדה להשליט מרות פרשנית, אידאולוגית והלכתית של החכמים על מתורגמני בית הכנסת.
ראיה לכך היא האמרה מפי ר' יהודה: 'המתרגם פסוק כצורתו, הרי זה בדאי; והמוסיף, הרי זה מגדף (תוספתא מגילה ג:מא).
עם זאת, הפערים הרחבים שבין דרישות חז"ל, לבין התרגומים הארמיים מלמדים על העצמאות, שמממנה נהנה מוסד התרגום.
יתר על כן, מעמדו של תרגום אונקלוס מצביע על הכבוד ועל החשיבות שרחשו בבל לפחות, כלפי תרגום וכלפי המתרגם.
במשך הדורות נכתבו לתרגום אונקלוס פירושים רבים, המסבירים את החריגות בתרגום ואת כוונתו במקרים מיוחדים.
פתשגן - פירוש קדום, שיש שייחסוהו לר' עזריאל דאיינה או בנו ר' יעקב.
כונה על ידי שד"ל "יא"ר" על שם שנת כתיבתו - שנת רי"א, אמנם יש שטענו שהוא פענח לא נכון את שנת החיבור.
אוהב גר לשמואל דוד לוצאטו (שד"ל).
נתינה לגר לרבי נתן מרקוס אדלר.
מרפא לשון לרבי יחיא קורח.
נפש הגר לרבי מרדכי לווענשטיין.
ביאורי אונקלוס לרבי שמשון ברוך שעפטעל.
חומש אונקלוס המבואר מאת הרב נסים אביטן.
יין הטוב על התרגומים לאלתר טוביה וין.
גר צדק לר' אליהו בן אמוזג (ליוורנו תרי"ח).
אור התרגום לרב שלמה אהרן ורטהיימר (ירושלים תרצ"ה).
נמוקי רש"י (יצא רק על בראשית-שמות) לרב חיים הירשנזון (סייני תרפ"ט).
לחם ושמלה מאת בנציון יהודה ברקוביץ
פרשגן מאת הרב ד"ר רפאל בנימין פוזן.
מעט צרי מאת הרב יעקב זאב לב.
תרגום אונקלוס מצוי על פי רוב במהדורות מקראות גדולות לדורותיהן כבר למעלה מחמש מאות שנה.
מהדורה מיוחדת לתרגום אונקלוס יצאה בשנת 1884 על ידי אברהם ברלינר, והיא מבוססת על דפוס סביונטה שי"ז (1557).
במחקר האקדמי משתמשים במהדורה מדעית שהכין אלכסנדר שפרבר ואשר התפרסמה בליידן בשנת 1959. מהדורתו מתבססת על כתבי יד תימניים, המוחזקים כעדי הנוסח הטובים ביותר לתרגום.
המהדורה מנוקדת בניקוד בבלי, כמו כתבי היד שעליהם הוא מתבסס.
במקראות גדולות הכתר מתבססים גם על כתבי יד תימניים, אך בלי חילופי נוסחאות, ועם ניקוד "רגיל" (חוץ מהשמטת שווא נח), ובחומש תורת חיים שבהוצאת מוסד הרב קוק מתבססים על התרגום שבתאג' כפי שערך הרב יוסף קאפח.
קונקורדנציה לתרגום אונקלוס פורסמה בשני כרכים על ידי חיים יהושע קוסובסקי.
בדרך כלל אין צורך במילון ארמי-עברי לתרגום (בשל היותו תרגום מילולי מהעברית), אולם בשעת הצורך משמשת הקונקורדנציה גם כמילון, וכן ניתן להיעזר במילונו האנגלי של מרקוס יסטרוב לתלמוד, למדרש ולתרגומים.
מילון מדעי לתרגום אונקלוס יצא בשנת 2008 על ידי החוקר האמריקאי אדוארד קוק.
תרגום השבעים (ביוונית עתיקה: Ἡ Μετάφρασις τῶν Ἑβδομήκοντα או ; בלטינית: Septuaginta או ; ידוע בעברית גם כ) הוא השם שניתן לתרגום המקרא ליוונית קוינה החל מהמאה ה-3 לפנה"ס.
בתחילה תורגמו רק חמשת חומשי התורה על ידי יהודים, ובהמשך תורגמו שאר ספרי המקרא, בתהליך שנסתיים במאה ה-1 לפנה"ס.
בראשיתו נועד התרגום לשמש את היהודים דוברי היוונית באגן הים התיכון, בייחוד באלכסנדריה.
אך עם אימוצו של התרגום על ידי הכנסייה הנוצרית במאה ה-2 לספירה, ננטש על ידי היהדות והשתמר בעיקר בכנסייה הנוצרית, שבה הוגדר כברית הישנה.
הנצרות האורתודוקסית רואה בו עד היום את הנוסח המקודש היחיד.
האוסף המלא של תרגום השבעים כולל כ־50 חיבורים אשר רבים מתוכם לא נכללו בקאנון המקראי ונדחו על ידי חז"ל.
בין הטקסט שקיים בנוסח המסורה לבין הטקסט של תרגום השבעים יש לעיתים הבדלי נוסח, סגנון ומינוח, ולעיתים ישנם אף הבדלים בסדר העריכה של הפרקים בחיבור.
לתרגום השבעים ישנה חשיבות גדולה בהיותו, ככל תרגום, גם פירוש.
כמו כן, הוא בעל ערך רב בכך שהוא משקף את הלכי הרוח בזמנו ובמרחב התרבותי שבו נוצר.
בנוסף על כך, בהיותו אחד מעדי הנוסח הקדומים ביותר של המקרא, הוא משקף לעיתים גרסה אחרת מזו שנשתמרה במקרא העברי, ותעתיקים שבו מהווים עדות חשובה להגיית העברית בתקופתו.
תרגום השבעים הוא במקורו תרגום שנעשה על ידי יהודים של חמשת חומשי התורה, עבור יהודי אלכסנדריה, ששפתם באותם ימים הייתה יוונית והעיר הייתה תחת השלטון ההלניסטי של מצרים התלמיית.
סיפור מפורט על התהוות התרגום נמצא במקור חיצוני הידוע בשם "איגרת אריסטיאס".
סיפור זה, שגרסאות שונות שלו מופיעות גם במקורות התלמודיים, מספר על שבעים ושניים רבנים חכמי ישראל הסנהדרין שהוזמנו לאלכסנדריה על ידי מלך מצרים תלמי השני (פילדלפוס, שמלך בין השנים 285–247 לפנה"ס) כדי לתרגם את התורה, לצורך צירופה לספרייה הגדולה באלכסנדריה.
על פי הסיפור, העניק המלך לשבעים ושניים הזקנים תנאי מחיה נוחים למלאכת התרגום, בהושיבו אותם באי פארוס וזימונם לארמון מדי בוקר.
הסיפור באיגרת אריסטיאס אפוף כולו אווירה חגיגית, ויחסו כלפי עצם מעשה התרגום אוהד.
(של חמשת חומשי תורה) גם יוסף בן מתתיהו מביא את הסיפור המופיע ב"איגרת אריסטיאס", בחיבורו "קדמוניות היהודים".
בגרסה המופיעה בתלמוד הבבלי התרגום מוצג כעובדה מוגמרת, שהיחס אליה מורכב.
הסיפור על מעשה התרגום מתואר כנס, שבו על אף שהשליט הושיב את הזקנים בחדרים שונים, תרגמו הזקנים באורח פלאי את נוסח התורה באופן זהה זה לזה.
בנוסף, מסופר בתלמוד על 15 פרטים ששינו הזקנים בתרגום מטעמים שונים – אולם רק ארבעה מאותם שינויים מתוארים אכן קיימים בתרגום השבעים שבידינו.
יש המשערים כי במשך השנים התגלו השינויים ומתרגמים מאוחרים תיקנו אותם תוך השוואה לנוסח העברי המקורי, אך בפועל, קיימים מאות הבדלים בין תרגום השבעים לנוסח המסורה.
גרסאות נוספות של רשימת השינויים, ללא האגדה על הפרדת החדרים, מופיעות באבות דרבי נתן ומכילתא דרבי ישמעאל.
דעה דומה נמצאת אצל הירונימוס ואצל קדמונים נוספים.
בהיסטוריוגרפיה היהודית נחשב התרגום כאירוע שלילי.
במגילת תענית בתרא מצוין ח' בטבת כתענית צדיקים משום שבו הושלם תרגום התורה ליוונית ו"החושך בא לעולם שלשה ימים".
עובדה זאת מצוינת גם בסליחות שהתחברו לעשרה בטבת.
התפשטות התרגום השפיעה גם בעולם ההלכה, עד כדי שרבן שמעון בן גמליאל מתיר לכתוב את התנ"ך רק בעברית או ביוונית.
רבי יוחנן מסביר שיסוד ההיתר בדרשת הפסוק "יפת אלהים ליפת וישכון באהלי שם" – יפיפותו של יפת (השפה היוונית) תשכון באהלי שם (עם ישראל).
מנוסח תרגומי השבעים שבידינו נראה כי המקור העברי שהיה מונח לפני המתרגם (המצע, Vorlage) היה שונה מנוסח המסורה; סוגיית היחס בין המקור העברי שעל פיו נערך התרגום ליוונית ובין נוסח המסורה, וזיקתם אל נוסח עברי קדמון, היא העניין המרכזי המעסיק את חוקרי המקרא בדיונם בתרגום השבעים.
השינויים שחז"ל מונים במסכת מגילה כוללים י"ג שינויי מילים ששונים מן המסורה ובעקבות כך היו שחלקו על מהימנות תרגום השבעים שבפנינו.
מרבית השינויים בין תרגום השבעים לנוסח המסורה הוא בעיקרו בעשרת הדורות מנח עד אברהם וגם מאדם עד נח – מרבית השינויים הם בכרונולוגיה כך שלמשל נוצר הבדל של 586 שנים בתקופה שבין אדם עד נח.
ויוצא שמתושלח חי אחרי המבול ארבע עשרה שנה.
כמו כן, קיים הבדל מצטבר של 650 בין נח לאברהם.
כתבי היד השלמים הנודעים הם:
B – קודקס ותיקנוס – מהמאה ה־4. זהו כתב היד השלם הטוב ביותר של תרגום השבעים ונקי, יחסית, משיבושים מלבד מספר מועט של ספרים.
S – קודקס סינאיטיקוס – אף הוא מהמאה ה־4. הוא נמצא במנזר סנטה קתרינה בסיני.
תרגום חלקי כי נשרף בידי הנזירים (שהשתמשו בו כחומר בעירה), ויש בו יותר עיבודים.
A – כתב יד אלכסנדרינוס , מהמאה ה־5. עבר שינויים ועיבודים כדי להתאימו לנוסח המסורה ויש בו השפעות של ההקספלה.
בסיום מעשה התרגום שהתקדם בעקבות ההליך הקאנוני של כתבי היד היהודיים הכיל תרגום השבעים את 24 ספרי המקרא, תרגום ספרים שנכתבו בעברית ואבדו, וספרים שנכתבו במקור בשפה היוונית.
סדר הספרים שונה מאלה שבנוסח המסורה, וכן גם שמם של כמה מן הספרים.
כך, למשל, ספר דברים נקרא בתרגום השבעים Δευτερονομιον – (שם שנתקבל גם בלטינית: Deuteronomium), שפירושו: החוק השני (או המשני).
שם זה מזכיר את הכינוי שניתן לספר דברים בידי חז"ל: "משנה תורה".
שמות הספרים שבתרגום השבעים עברו בדרך כלל לתרגומים הלטיניים, ומהם למהדורות המתורגמות של התנ"ך בשפות האירופיות האחרות.
מחמת המעבר משפה שמית לשפה הודו־אירופית, נאלץ המתרגם להתמודד עם העברת מושגים מתרבות אחת לאחרת, ועם אוצר מילים שונה.
ככל הנראה עסקו במלאכה זאת מספר מתרגמים.
ריבוי המתרגמים הוביל בהכרח לרבגוניות בשיטת התרגום ובאוצר המילים.
כך ייתכן למצוא מילה המתורגמת באופנים שונים בכמה ספרים.
התרגום היווני של מגילת אסתר כולל 280 פסוקים, של-107 מתוכם אין מקבילה בנוסח העברי.
התרגום בספר אסתר מוסיף במספר מקומות את שם ה', אף על פי שבנוסח המסורה אינו מופיע כלל; מטרתו להוסיף למגילה אופי דתי.
בדרך כלל לא חששו המתרגמים מהאנשת האל (אנתרופומורפיזם), אולם במקרים קיצוניים הם הרחיקו הגשמה.
כך הפסוק , מתורגם 'כבוד ה' יביט'; ו מתורגם "ויראו את המקום שם עמד אלהי ישראל".
בתרגום השבעים משולבים מדרשי חז"ל, ויש אף מדרשים המשולבים בו אשר אינם מצויים אצל חז"ל.
גם התרגום לספר משלי כולו נושא אופי מדרשי.
במקומות אחדים מחליף המתרגם את שמות המקומות העתיקים בשמות בני זמנו, כך בתרגום הפסוק , "ארם" מתורגם 'סוריה' ו"פלשתים" 'יוונים'.
כאשר החלו לחקור את תרגום השבעים, היו בין החוקרים שהביעו הערכה יתרה למקור הטקסט (המצע) של תרגום השבעים, אשר שונה במידה ניכרת מזה של נוסח המסורה, עד כדי כך שחלק מהחוקרים ביטלו את חשיבותו של נוסח המסורה.
ואולם כאשר התגלו מגילות מדבר יהודה הסתבר כי ישנם נוסחים נוספים על נוסח המסורה ואין אף נוסח שמתאים בדיוק לתרגום השבעים – ומכאן שהגם שהמצע של תרגום השבעים היה שונה מזה של המסורה, אין זה מכריע לטובתו ולעיתים שחזור הטקסט אינו אפשרי או שקשה לעמוד על מקור השינוי.
הבדל מעניין נוסף הקיים בין נוסח המסורה למקורו של תרגום השבעים נמצא בתרגום לפסוקים בבראשית: .
האות מ"ם במילה "מאשר" צריכה פירוש , מלבד העובדה שלשאר השבטים הפניה אינה כוללת את אותיות השימוש.
בתרגום השבעים, לעומת זאת, נכתב , כלומר שהאות מ"ם שייכת למילה עקבם (כתיב חסר) ובנוסח המסורה היא עברה אל המילה הבאה.
תרגום השבעים מסייע במידה רבה לשחזר את מבנה ספר ירמיהו, משום שסדר הפרקים בו שונה וקצר בכשביעית מזה של נוסח המסורה.
הספר היווני קצר בכ-2,700 מילים מזה העברי, וכנראה תורגם מנוסח קצר יותר וקדום יותר של הספר העברי.
מגילת ירמיהו ממערה מס' 4 בקומראן דומה למדי למצע העברי של תרגום השבעים, ולכן הניחו החוקרים כי זאת היא הגרסה המקורית של ספר ירמיהו, שבשלב מאוחר יותר הורחבה לכדי הספר הקיים בנוסח המסורה.
ההבדלים הרבים בין נוסח המסורה לתרגום השבעים הביאו לכך שמתרגמים עיבדו אותו כדי שיתאים לנוסח המסורה; המעבדים היהודים הידועים הם: קאיגה καιγε – תיאודוטיון ועקילס, ששמו להם למטרה את האחדת הנוסח והתאמת התרגום לנוסח המסורה שכבר התפשט אז, וברוח זאת יש להבין את הנאמר במסכת קידושין: .
המעבדים הנוצריים הקדומים, ביססו את הגותם במידה רבה על תרגום השבעים; הידועים שבהם הם אוריגנס, סימכוס ולוקיאנוס מאנטיוכיה.
נמצאו גם עיבודים של תרגום השבעים במערות מדבר יהודה.
עקילס והמגילות מקומראן לא תרגמו את השם המפורש, אלא כתבוהו בעברית משום קדושתו.
התרגום הקרוי קייגה־תיאודוטיון, שמחברו אנונימי וחי כנראה בסביבות 50 לספירה, נקרא כך משום שכל מילת 'גם' מתורגמת על ידו – καιγε, כלומר – 'לפחות' על פי הכלל הפרשני (שרבי עקיבא השתמש בו בתדירות גבוהה) שכל מילת 'גם' בתורה באה לרבות.
תאודוטיון, שחי בסוף המאה ה־2 לספירה, התבסס על התרגום הקרוי 'קייגה תיאודוטיון', והעתיק ממנו מילים רבות שלא ידע לתרגמן, בצורת תעתיק יווני ללא תרגום.
עקילס הכין את העיבוד שלו לתרגום השבעים בסביבות שנת 125 לספירה, והחוקרים מזהים אותו עם אונקלוס שנזכר במסכת מגילה.
אולם התרגום היווני של עקילס מדויק יותר מהתרגום הארמי של אונקלוס.
עקילס היה, ככל הנראה, תלמידו של רבי עקיבא ולפי תורת רבו שדרש כל אות וכל תג בתורה, דאג עקילס לתרגם במדויק כל מילה וכל מרכיב במילה.
לעיתים ניתן לראות בתרגומו מגמתיות להתרחק מהקשרים נוצריים, כגון במילה 'משיח', שבשונה מהתרגומים האחרים שתרגמו 'כריסטוס', הוא בחר תרגום אחר כדי להימנע מההקשר הנוצרי.
ככל המשתמע מהתלמוד הירושלמי, עקילס הוא אונקלוס.
סימכוס (או סומכוס) חי בסוף המאה ה־2. לא ברורה השתייכותו הדתית וקיימות מספר השערות בדבר.
לפי מקורות קדומים אחדים, שהתקבלו על־ידי מקורות מודרניים אחרים, הוא היה שומרוני שהתגייר ולאחר מכן התנצר, אך כפר גם ברבים מעיקרי האמונה הנוצרית; עיבודו פחות מדויק מזה של עקילס.
אוריגינס, מאבות הכנסייה, שחי באמצע המאה ה־3, חיבר את ההכספלה – חיבור בעל 6 טורים מקבילים ובהם נוסח המקרא בעברית, התעתיק היווני שלו וארבעה תרגומים יווניים, מתוכם אחד שמקורו לא ברור, עקילס, סימכוס וקייגה־תיאודוטיון.
עיבוד נוסף הוא זה של הֶסיכיוס , שמוצאו ממצרים בשנת 300 לספירה.
מעבד אחר הוא לוקיאנוס מאנטיוכיה (מת ב־312), והוא מסתמך בדרך כלל על העיבוד של אוריגנס.
בנוסף לתרגום זה קיימים מספר רב של תרגומים ליוונית, חלקם ניתרגמו ישירות מהמקור העברי על מנת לשמר את נוסחו וחלקם הם עיבודים לתרגומים קיימים בשפה היוונית כאשר הנוסח העברי המקורי לא עמד למול עיני המתרגמים.
הוצאה ביקורתית של תרגום השבעים יצאה על ידי מספר חוקרים בגטינגן.
(הספרים המסומנים ב־* הם ספרים חיצוניים)
תרגום המלך ג'יימס הוא תרגום של הביבליה (הברית הישנה והברית החדשה) לאנגלית, שהוכן ביוזמת ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
תרגום זה, מעברית, מארמית ומיוונית, יצא לאור בשנת 1611 ונחשב עד היום לתרגום המוסמך של התנ"ך לאנגלית.
תרגום של חלקים מהתנ"ך לאנגלית נעשה החל מהמאה ה-7. תרגום מלא של התנ"ך לאנגלית, שנעשה בניהולו של ג'ון ויקליף, פורסם בשנת 1380 בערך.
אף כי הכנסייה לא שללה מעולם תרגום לשפות המקומיות כעקרון, היא גינתה תרגום זה משום שראתה בפרשנות שנלוותה לו דברי כפירה.
תרגומים נוספים לאנגלית נדחו אף הם על ידי הכנסייה והמלך.
ב-1530 תרגם ויליאם טינדייל רק את החומש לאנגלית, ו-5 שנים לאחר מכן פרסם מיילס קאברדייל את כל הביבליה באנגלית.
ב-1582 התחילה לצאת ביבליית דואיי-ריימס הקתולית.
בשנת 1604 יזם המלך ג'יימס הראשון (בסקוטלנד הוא נחשב לג'יימס השישי) יצירת תרגום רשמי של התנ"ך ושל הברית החדשה לאנגלית.
יוזמתו באה על רקע המאבק המר בין הפרוטסטנטים לקתולים באנגליה ובסקוטלנד.
המלך ג'יימס הציע לכתוב תרגום חדש לאנגלית שיהיה מקובל על פרוטסטנטים וקתולים כאחד.
תרגום זה, שנעשה מעברית ומיוונית על ידי ארבעים ושבעה מלומדים אנשי כנסייה, יצא לאור בשנת 1611. הוא נחשב עד היום לתרגום המוסמך (והטוב ביותר) של התנ"ך לאנגלית.
ככזה, השפיע עמוקות על הספרות בשפה.
בתרגום נעשה מאמץ לשמור על המבנה של הטקסט העברי, ולהמיר ככל האפשר מילה עברית במילה אנגלית.
עם זאת, מילה עברית עשויה להיתרגם למילים שונות באנגלית בהקשרים שונים, זאת כדי לשמור על שפה קולחת.
כיום ברור כי החלטתו של המלך ג'יימס לתרגם את התנ"ך לאנגלית הייתה החלטה ששינתה את העולם המערבי.
עד אז התנ"ך היה כלי לשימור מעמדן של האליטות הנוצריות, והקריאה בתנ"ך חייבה ידיעה מעמיקה של אחת מהלשונות הקלאסיות, יוונית או לטינית.
תרגום ג'יימס המשיך את תהליך ביזור הכח שהחל מרטין לותר כשתרגם את התנ"ך לגרמנית והרחיב אותו לקהלים דוברי אנגלית.
השפעת התרגום נמשכה עם התפשטות האימפריה הבריטית ועם עלייתה של ארצות הברית ככח עולמי דובר אנגלית.
ניתן למצוא את עקבותיו של תרגום המלך ג'יימס במסמכים אמריקאיים כמו הכרזת העצמאות של ארצות הברית וחוקתה.
התנ"ך בתרגום ג'יימס השפיע גם על הרטוריקה האמריקאית, מלינקולן דרך קנדי ועד מרטין לותר קינג.
תרגום המלך ג'יימס אפשר את התפשטות הנצרות באפריקה ובחלקים של אסיה.
מיסיונרים אנגליים וסקוטיים נשאו אותו במסעותיהם עוד לפני שיחידות צבא בריטיות הניפו דגלים ותבעו טריטוריות, ובכך הכינו את הקרקע לקולוניאליזם הדתי והתרבותי של האימפריה הבריטית.
השפה בה כתוב תרגום המלך ג'יימס נחשבת כיום לשפה ארכאית וקשה, אך למעשה הוא תורגם לשפה האנגלית כפי שדוברה ונכתבה באותה תקופה.
באופן זה, מבחינה בלשנית, תרגום המלך ג'יימס מהווה כלי חשוב בהבנת התפתחותה של השפה האנגלית.
בביולוגיה, תרגום הוא השלב בסינתזת חלבון שעוקב לתהליך השעתוק, ומתרחש בריבוזום.
בתהליך התרגום מולקולת חלבון מסונתזת לפי מידע המצוי במולקולת RNA שליח (mRNA) על-פי חוקי הקוד הגנטי.
בשונה מתהליך השעתוק שבו קוד ה-DNA עובר לקוד ה-RNA עם שינוי קל בלבד (U במקום T), בתהליך התרגום המידע המצוי במולקולת ה-RNA, המקודד באמצעות ארבעת סוגי הנוקלאוטידים, מתורגם לתוכן שרשרת חומצות האמינו המרכיבה את החלבון.
הקוד הגנטי מקודד ל-20 סוגים של חומצות אמינו בתוספת סימוני תחילת תרגום ועצירת תרגום, ולכן זהו מעבר מורכב.
בתהליך התרגום, סוג כל חומצת אמינו בחלבון המסונתז נקבע על פי רצף של שלושה נוקלאוטידים סמוכים הנמצאים על-גבי מולקולת RNA שליח.
תוך כדי שהחלבון מתורגם, מיד מתחיל קיפול החלבון למבנה המרחבי המאפשר את תפקודו המיטבי.
לעיתים השרשרת של חומצות האמינו אינה מצליחה להתקפל למבנה מרחבי זה לבדה.
כאשר מצב זה קורה בחלבונים סוככים (שפרונים) שנמצאים בתא נמשכים ביוכימית אל החלבון הלא מקופל ועוזרים לסיים את ההליך.
מולקולת ה-RNA שליח יוצאת מגרעין התא אל הציטופלזמה, שם מתבצע תהליך התרגום.
התהליך כולו מבוצע באמצעות קומפלקס חלבוני גדול הקרוי ריבוזום.
קומפלקס זה בנוי משילוב של אנזימים חלבוניים ומולקולת RNA ריבוזומלי.
תוך כדי תהליך התרגום, הריבוזום עובר על מולקולת ה-RNA שליח, מאתר את הקוד לאתחול התרגום ועובר על הרצף עד לאתר סיום התרגום מקצה 5' אל קצה 3' שלה.
לכל קודון מותאמת חומצת אמינו באמצעות סוג RNA נוסף הקרוי tRNA (RNA מוביל).
תפקיד ה-RNA מוביל הוא לספק את הספציפיות בהשמת חומצת אמינו על-פי תוכן הקודון.
הספציפיות מושגת כיוון שה-RNA מוביל מכיל מצד אחד אנטיקודון שנקשר לקודון ספציפי על-גבי ה-RNA שליח באמצעות זיווג בסיסים.
מצד שני כל מולקולת RNA מוביל, קושרת את חומצת האמינו הספציפית על פי האנטיקודון שלה.
כמו תהליכים אחרים המערבים חומצות גרעין, גם התרגום מחולק לשלושה שלבים – אתחול (initiation), התארכות (elongation) וסיום (termination).
כאשר יש צורך רב בתרגום, ניתן למצוא על גדיל mRNA כמה ריבוזומים המתרגמים בו זמנית, וכך נוצרים חלבונים רבים, יחדיו הם נקראים פוליריבוזום או פוליזום.
התהליך מתחיל כאשר תת-היחידה הקטנה של הריבוזום נקשרת למולקולת RNA שליח.
קישור זה מתבצע לרוב בקודון AUG, המקודד לחומצת האמינו מתיונין.
לכן, מתיונין היא לרוב חומצת האמינו הראשונה בחלבון שנוצר ולרוב היא מוסרת אחרי התרגום.
בפרוקריוטיים תרגום יכול להתחיל גם מקודונים אחרים.
בבקטריות, חומצת האמינו הראשונה היא (N-formyl methionine) ובקיצור f-Met.
זוהי מתיונין שעברה מודיפיקציה, כך שנוספה לה קבוצה פורמילית שחוסמת את קבוצת האמין שלה.
קבוצה זו אינה מפריעה לתהליך התרגום, שכן ה-f-Met נמצאת בקצה ה-N-טרמינלי של החלבון, והאמין החסום לא משמש לקישור.
רצפים נוספים ב-RNA שליח בנוסף לקודון ה-AUG מסייעים לקישור הריבוזום.
בפרוקריוטיים רצף כזה הוא AGGAGG, הנקרא רצף שיין דלגרנו (Shine-Dalgarno; SD).
רצף זה מצוי 8–13 נוקלאוטידים לפני קודון ה-AUG לכיוון קצה ה-5'.
לאחר קישור תת-היחידה הקטנה של הריבוזום לרצף, תת-היחידה הגדולה מצטרפת לקומפלקס.
בתוך הקומפלקס הריבוזומלי הנוצר קיימים שלושה אתרים סמוכים זה לזה, המותאמים למולקולת ה-RNA מוביל: אתרי ה-P, A ו-E.
הוספת חומצת אמינו חדשה בכל פעם מתבצעת בצורה הבאה:
באתר ה-A (Amino acid site) מתבצע זיווג הבסיסים בין הקודון הנוכחי ב-RNA שליח לאנטיקודון של RNA מוביל המתאים לו.
באתר ה-P (Peptide site) מצוי RNA מוביל נוסף ש"מחזיק" את השרשרת הפוליפפטידית שסונתזה עד לאותו רגע .
כאשר שני האתרים (P ו-A) מאוכלסים, נוצרת קרבה בין חומצת האמינו שהובאה לאתר A לבין הקצה ה-C-טרמינלי של השרשרת הקיימת.
קשר זה מחליף את הקשר בין חומצת האמינו החדשה ל-RNA מוביל.
בשלב זה האנזים פפטידיל טרנספראז יוצר קשר פפטידי בין חומצת האמינו החדשה לחלבון הקיים.
באותו הרגע מתבצעת תזוזה של הריבוזום.
ה-RNA מוביל באתר P עובר לאתר ה-E (Exit site) ועוזב את הריבוזום.
ה-RNA מוביל שהיה באתר A ואשר "מחזיק" כעת את השרשרת המוארכת עובר לאתר P.
לאחר צעד זה, תמונת המצב בריבוזום זהה לזו שלפני ההוספה ואתר ה-A יכול לקלוט RNA מוביל נוסף.
תהליך ההתארכות נמשך כל עוד לא מגיע הריבוזום לאחד הקודונים המכונים קודוני סיום (stop codons).
כאשר הריבוזום נתקל באחד הקודונים הללו, תהליך התרגום מופסק כיוון שלאתר ה-A נקשרים "פקטורי סיום" הדומים ל-RNA מוביל, אך חסרי חומצת אמינו, כך שאינם יכולים להקשר לשרשרת החלבונית.
לפיכך, החלבון החדש עוזב את הריבוזום ללא תוספות.
כבכל תהליך ביולוגי ישנן נקודות תורפה שבהן עשויה להתרחש תקלה הגורמת להפסקת התהליך או לסינתזה של פוליפפטיד שאינו תואם לסדר החומצות האמיניות המוטבע ב־mRNA.
קיטוע של ה־mRNA במהלך תהליך השיעתוק על ידי אנזים חיתוך (RNase), ונפילת הריבוזום משרשרת ה־RNA.
קריאה שגויה (misreading) של הריבוזום ויצירת פוליפפטיד שגוי.
בדרך כלל התוצאה זהה למוטציה מסוג Frame-shift הגורמת ליצירת חלבון שגוי.
קשירה שגויה של חומצת אמינו הנגרמת בגלל קליטת נשא tRNA שגוי או בגלל קשירת חומצה אמינית שגויה ל-tRNA המקורי.
התוצאה דומה לתוצאה של מוטציה נקודתית.
עצירה של הריבוזום בשלב התרגום על-ידי פגיעה באתר הקישור שלו ל־RNA.
נגרמת למשל על ידי תרופות מעקבות סינתזת חלבון בתאים פרוקריוטים.
בקרה על תהליך התרגום יכולה להתרחש במספר דרכים.
בקצה ה-5' של האזור הלא מתורגם (5'UTR) של ה-mRNA יכולים להימצא מספר אלמנטי בקרה:
uORF – מסגרת קריאה קצרה, המזוהה על ידי הריבוזום.
לרוב בקרה שלילית, כלומר מונעת תרגום מסגרת קריאה ראשית, במספר דרכים אפשריות:
גורמת לריבוזום ליפול לאחר תרגומה ולפני תרגום מסגרת הקריאה הראשית
מעגנת את הריבוזום ומונעת ממנו להמשיך ולסרוק את ה-mRNA
מקודדת לפפטיד הגורם לדגרדציה של ה-mRNA
(IRES (Internal Ribosome Entry Site – אזור אליו הריבוזום יכול להיקשר באופן ישיר, ללא תלות בסריקה מכיוון ה-5'.
לרוב בקרה חיובית על תרגום מסגרת הקריאה הראשית, כלומר מגבירה את תרגומה.
מבנים שניוניים (כגון stem and loop) – מפריעים לסריקת ה-mRNA על ידי הריבוזום ובכך פוגעים בתרגום מסגרת הקריאה הראשית.
על כן מהווים לרוב בקרה שלילית.
חלבונים רגולטורים – נקשרים לרצפים מסוימים באזור הלא מקודד ומשפיעים על סריקת ה-mRNA על ידי הריבוזום.
תרבית שתן היא בדיקת מעבדה שמטרתה לאבחן דלקת בדרכי השתן.
שתן תקין הוא לרוב נוזל מעוקר, אולם קיימים מספר מצבים בהם האדם בריא אך בתרבית השתן תהיה צמיחה.
מאחר שהשופכה אינה סטרילית, וממוקמת בקרבת איבר המין הנשי או בזה הגברי, וכן בקרבת פי הטבעת, הרי שבעת מתן שתן יאספו בשתן חיידקים הנמצאים באזור איבר המין או על העור.
לאחר ניקוי יסודי של אזור איבר המין באמצעות מים וסבון אנטי חיידקי, אוספים רק את אמצע זרם השתן (mid-stream), כלומר, התחלת מתן השתן תהיה לשירותים (כך השתן הראשון שוטף את החיידקים) והמשך השתן יהיה לרוב נקי מחיידקים.
שיטה זו יעילה כל עוד יש שיתוף פעולה מצד הנבדק, אם כי בתינוקות זכרים שאינם שולטים בשתן ניתן להשכיב את התינוק על גבו ולחכות שישתין, ולאסוף את אמצע הזרם בכוס מהאוויר.
בשיטה זו (קטטריזציה) מחדירים באופן סטרילי צינור דק לשופכה ואוספים שתן ישירות משלפוחית השתן.
שיטה זו מפיקה לרוב שתן סטרילי, ומשמשת לאיסוף שתן בחולים שאינם מסוגלים לשתף פעולה, למשל בתינוקות.
סיבוכים (נדירים): אם הצנתור נעשה באופן לא נקי - החדרת זיהום לדרכי השתן.
בשיטה זו (Suprapubic aspiration) אוספים שתן באופן סטרילי למזרק באמצעות מחט המוחדרת דרך העור לשלפוחית השתן.
שיטה זו היא היעילה ביותר להשגת שתן סטרילי.
בשימוש בתינוקות, בילדים ובבעלי חיים.
מבחינת כאב, הרושם הוא שהניקור אינו כואב יותר מבדיקת דם רגילה.
יתרונות: השיטה בטוחה יותר מקטטריזציה מבחינת סיכון לגרימת דלקת בדרכי השתן.
מגבלות: שלפוחית השתן צריכה להיות מלאה יחסית כדי לאתר אותה.
תרביח'א היה כפר ערבי שיעי, בגליל המערבי לפני קום מדינת ישראל.
היישוב נבנה על בסיס היישוב הצלבני, שנקרא (במסמכים כתובים בלטינית): Tarrebresca.
בצד הדרומי של הכפר נמצאו שלושה סרקופגים, ברכת מים "חצי עגולה", בורות מים וקברים עתיקים - חצובים בסלע.
הכפר, כמו כל האזור, עבר לשליטת האימפריה העות'מאנית בשנת 1517. הכפר בנהיה (הנפה) של תבנין תחת המחוז (ליווא) של צפת, וגרו בו 88 תושבים.
בסוף המאה התשע-עשרה תואר הכפר כבנוי מאבן ושוכן על רכס.
האוכלוסייה הוערכה כ-100 תושבים שחיו מגידול זיתים.
בתקופה זו הייתה תרביח'א חלק ממחוז ביירות.
הכפר נכלל בשטח המחוז הצפוני - עכו.
בכפר היו שני מסגדים ובמפקד האוכלוסין המנדטורי מ-1931 נמנו בו כ-150 בתים.
בשנת 1938 נפתח בכפר בית ספר יסודי לבנים.
האוכלוסייה ושטחי האדמה כוללים את השטחים והאוכלוסייה של הכפרים "נבי רובין" ו"סורוח" שהיו צמודים לתרביח'א.
במקום הוקמה מצודת טגארט, מדגם מצדית, במסגרת סלילת כביש הצפון והקמת גדר הצפון בעת המרד הערבי הגדול.
במלחמת העצמאות, ב-30 באוקטובר 1948, הכפר נכבש, במסגרת מבצע חירם, על ידי גדוד 91 מחטיבה 9 ויושביו עזבו ללבנון.
בשנת 1949 רוב בתי הכפר נהרסו והוקם מושב שומרה.
נשארו רק כ-20 בתים מקוריים והם משמשים כיום את תושבי המושב.
בשנת 1994 העניקה לבנון לפליטי הכפר ולצאצאיהם אזרחות לבנונית.
במרץ 2005 אישרה ממשלת לבנון לתושבי הכפר להקימו מחדש על אדמותיהם בשטח לבנון, אותם עיבדו ללא הפרעה מ־1948.
תרגום הוא העברת מלל משפה אחת (שפת המקור) לשפה אחרת (שפת היעד), וזאת כדי שאנשים השולטים בשפת היעד, אך אינם שולטים בשפת המקור, יוכלו להבין מלל זה.
אדם העוסק בתרגום טקסט כתוב נקרא מתרגם, וזה העוסק בתרגום של דיבור, באופן סימולטני או מיד עם תום הדיבור, קרוי מתורגמן.
תרגום נעשה לטקסטים בצורות אחדות:
תרגום של טקסט כתוב: ספרים, מאמרים וכו'.
תרגום של מלל מדובר, והצגתו בשפת היעד כמלל מדובר (תרגום סימולטני, דיבוב של סרטים) או כטקסט כתוב (כתוביות בסרט).
אפשרות נוספת היא תרגום חופשי, דהיינו, תרגום המעביר את תוכנם העיקרי של הדברים משפה לשפה, בלי להתחשב ביתר מרכיביהם.
מדובר בתרגום תכליתי וענייני, שדוגמה לו אפשר למצוא בריאיון מהיר ברדיו או בטלוויזיה.
סביר להניח שמראיין או כתב מקצועי לא יטרח להעביר למאזינים ניבים ייחודיים, סלנג או הקשרים שאינם מוסיפים ישירות למהות הדברים, ואם מדובר בתרגום משפה שאינה שפת אמו של הדובר, ודאי לא יכניס טעויות דקדוק ועילגויות לשון אל תרגומו.
כל אלה בשונה מאוד מתרגום אמנותי, שם חייב המתרגם למצוא חלופות לסלנג או ללשון רחוב, כדי למסור לקורא את אופיים של הדוברים בשפת המקור.
אחת מפעולות התשתית הנחוצות על־מנת לאפשר תרגום קולח משפה לשפה היא קיומו של אוצר מילים עשיר דיו בשפת היעד.
האקדמיה ללשון העברית מתמודדת עם צורך זה, וטורחת להעשיר את השפה העברית במילים התואמות את התחדשות המילים בשפות אחרות, ובפרט אנגלית.
פענוח משמעות המלל שבשפת המקור.
הפיכת משמעות זו למלל בשפת היעד.
תרגום טוב חייב לפיכך להתבסס על שליטה של המתרגם בשתי השפות, והיכרות עם התרבויות של דוברי כל שפה.
טעויות תרגום מביכות מתרחשות כאשר המתרגם שולט בשפה אך התרבות זרה לו.
מרבית המתרגמים נוטים לתרגם אל שפת האם שלהם, שאת תרבותה הם מכירים היטב.
בעת תרגום של חומר מדעי או טכני נדרשת שליטה גם בתחום הספציפי שבו עוסק המקור, כדי להימנע מטעויות .
תרגום טוב מגשים שתי מטרות:
נאמנות: התרגום מעביר במדויק את המשמעות של המקור.
אותנטיות: התרגום נראה בעיני הקורא בשפת היעד כאילו נכתב מלכתחילה בשפה זו.
פעמים רבות מוחלפת דרישה זו בדרישה ליופי של התרגום, אלא שיופי הוא עניין סובייקטיבי מאוד.
הגשמת שתי מטרות אלה יחדיו אינה קלה, כפי שאומר הפתגם הצרפתי:
דוגמה לאתגר תרגומי ניתן למצוא בג'ברווקי.
גם הסופר מיכה יוסף ברדיצ'בסקי עמד על מורכבותה של מלאכת התרגום:
כבר חז"ל עמדו על הקושי ביצירתו של תרגום טוב, באומרם:
וגם הרמב"ם באיגרות הרמב"ם, דפוס ליפסיה, עמוד כ"ז כתב על סוגיית הנאמנות הכפולה של תהליך התרגום:
חרף חשיבותה של הנאמנות למקור, הרי לעיתים ניתן להציג סיבה לסטייה ממנה.
דוגמה לכך הם דבריו של יהודה מלצר, בפתח הספר "נפלאות התבונה":
בנבואת ישעיהו מופיעה המטפורה .
אף שזו מטפורה שקל מאוד לפענחה, תרגום יונתן לפסוק זה מציג לקורא את הפענוח של המטפורה: – המתרגם העדיף העברה ברורה של המסר על פני נאמנות למקור.
בפרק של הסדרה סדריק, שנוצרה בשפה הצרפתית, סדריק מלמד את הילדה הסינית החדשה צ'אן, לבטא מילים שיש בהם את הצליל ר', בגרסה העברית סדריק מצביע על עץ ואומר את המילה אזדרכת.
ככל הנראה כדי לתת תחליף למילה Arbre (עץ בצרפתית).
כדי להדגיש את חוסר היכולת של הדמות הסינית לבטא את האות ר'.
תרגום איננו רק העברה משפה לשפה – פעמים רבות יש בו גם העברה מתרבות לתרבות, צעד ההופך את מלאכת התרגום למורכבת יותר.
דרך תרגום המשמרת את ההבדלים בין התרבויות, אך מנסה לסייע לקורא להתגבר עליהם, היא הוספה של הערת שוליים בטקסט המתורגם, שבה המתרגם מסביר את ההקשר התרבותי של מושג מסוים, כדי להעניק את המשמעות הראויה למושג זה.
פעמים אחרות מוותר המתרגם על הדיוק.
כדי להתאים את התרגום לתרבות שאליה הגיע.
דוגמאות מחומרים המיועדים בעיקר לילדים:
ספרו של דוקטור סוס "Green Eggs and Ham" נקרא בעברית "לא רעב ולא אוהב" (מתרגמת: לאה נאור), משום שאזכור האם, שהוא בשר חזיר, בשם הספר היה לא נוח לרבים מקוראי העברית.
בספר זה התקשתה בעיקר המתרגמת נאור, מאחר שהצירוף "green eggs and ham" – "ביצים וירך־חזיר ירוקים" – נזכר כמעט בכל פסקה בספר המקורי.
היא בחרה שלא להזכיר את המאכל בכל הספר, תוך התחשבות בקורא היהודי המאמין.
סיפורו של אוסקר ויילד, "הענק וגנו", מסתיים ברמז לישו הצלוב, אך רמז זה נעלם במרבית התרגומים לעברית.
בתרגום העברי לספר "הארי פוטר ואבן החכמים" (מתרגמת: גילי בר־הלל), הוחלף הממתק האהוב על דמבלדור – סוכריות בטעם לימון בשם Sherbet Lemon – ממתק שאינו מוכר לקורא העברי, לקרמבו.
בתוכנית הטלוויזיה רובוט ומפלצת האוכל האהוב על הדמויות הראשיות רובוט ומפלצת הוא בייקון.
מכיוון שביהדות בייקון אינו כשר, בדיבוב העברי של רובוט ומפלצת הבייקון קרוי פסטרמה.
בסדרות מדובבות לילדים, יום ראשון המוזכר בהקשרים של יום חופש, מוחלף לעיתים ביום שבת.
בארצות הברית משתמשים ביחידות מידה שונות לחלוטין מאשר באירופה.
כך נהוג לעיתים גם בממלכה המאוחדת.
הדבר מצריך ממתרגמים לחשב גם המרה של היחידות בשפת המקור ליחידות בשפת היעד (בתרגום לעברית, למשל, ההמרה תהיה לשיטה המטרית).
בעיקר כאשר מדובר במשקלים, מרחקים וטמפרטורות.
הדבר חשוב במיוחד בסדרות וסרטים תיעודיים כאשר עניין יחידות המידה הוא קריטי.
כאשר מתרגמים גדלים שנהוג לציינם ביחידות מידה שונות בשפת מקור ובשפת התרגום, יש צורך להתייחס לא רק לגודל, אלא גם לרמת הדיוק שלו.
כך למשל, בעייתי לתרגם את המקור "בערך אלף מיל", בגלל הסתירה הפנימית בין רמת הדיוק לשימוש במילה "בערך".
במקרים מעין אלו נהוג לתרגם למספר עגול קרוב תוך השארת הציון "בערך" כבמקור, למשל בכתיבת "בערך 1,600 קילומטר".
לחלופין, ניתן לרשום את הגודל המדויק ולהשמיט את המילה "בערך".
בכל מקרה, על המתרגם לבדוק מה הוא הגודל המדויק כדי שהתרגום יישאר נאמן למקור.
כאשר בחלק מהמקרים עושים עיגול: למשל 60 מייל לשעה יתרגמו כ-100 קילומטרים לשעה.
ולא כ-96 קילומטרים לשעה (הסכום המדויק).
בתכנים מדובבים ילדים, כאשר הדמויות משתמשות בדולרים, לעיתים אותו סכום מוזכר בשקלים.
ללא המרה של ערך המטבע.
כך נוצרות סיטואציות בהן דמויות משתמשות בשטרות של שקל אחד וחמישה שקלים.
תרגום שיר משפה לשפה מציב אתגר קשה בפני מתרגמים.
הדבר אמור בעיקר בתרגום שיר שנכתב בחרוזים ובמשקל.
מי שמבקש לשמר בתרגומו את האיכויות הפרוזודיות האלה פוגע, בהכרח, באפשרות להעביר משפה לשפה גם את מלוא התוכן.
הדבר נובע, כמובן, מן ההבדלים הלשוניים שבין שפות המוצא והיעד.
למשל, אחד ההבדלים בין השפות עברית ואנגלית היא העובדה שבאנגלית, באופן ניכר, רב חלקן של המילים בנות הברה אחת מאשר חלקן בשפה העברית.
כך למשל: את ההיגד: I Love You, שבאנגלית אורכו שלוש הברות, ניתן לתרגם, כפשוטו, לעברית בהיגד: "אני אוהב אותך", שאורכו כפול – שש הברות.
תרגום שורת שיר המכילה את ההיגד הזה יצטרך למצוא בעברית תחליפים קצרים (אולי: אהבתיך, אוהבך) או לקצץ בתוכן של יתר חלקי השורה או בית השיר.
ובכיוון ההפוך, יצטרך המתרגם לעברית למלא את השורה או בית השיר במילים סתמיות או נרדפות שלא היו בשיר המקורי.
מי שמוותר בתרגומו על שמירת המרכיבים הצורניים של השיר (משקל, חרוז, אליטרציה) ומכוון להעביר את התוכן בשלמותו ובדיוק מרבי, בהכרח מאבד את "המוזיקה" של השיר.
הדוגמה המובהקת והידועה ביותר בתחום זה, שהפכה ל"אמירה" בתחום תרגום השירה, היא תרגומו של ולדימיר נבוקוב את הרומן בחרוזים "יבגני אונייגין" מאת אלכסנדר פושקין.
במבוא לתרגומו (מבוא עמ' VII–X) אומר נבוקוב על תרגום שירה מחורזת ושקולה:
אחד האמצעים להערכת תרגומי שירה היא להשוותם ביניהם תוך כדי השוואתם למקור.
בתחום השוואת תרגומים לעברית נודע מפעלו של המשורר אשר רייך, המפרסם לעיתים מזומנות, במוסף "תרבות וספרות" של העיתון "הארץ", אוסף תרגומים לעברית לשיר אחד.
לימים אסף רייך את פרסומיו אלה והוציאם לאור בספר "הנשיקה מבעד למטפחת".
בתחום זה קיימים בשפה האנגלית שני אוספי־תרגומים גדולים לשיר בודד:
סטורס אסף 451 תרגומים בשפות שונות לשיר בשפה הלטינית Ad Pyrrham (לְפִּירה), פרי עטו של המשורר הרומי הורטיוס.
בשנת 1959 יצא לאור מבחר של 144 תרגומים מאוסף זה, כולל תרגום אחד לעברית (פרי עטו של יהושע פרידמן).
ספרו של המתמטיקאי־פילוסוף האמריקאי דגלאס הופשטטר (בעל החיבור הידוע 'גדל, אשר, באך'), "קברו/סגנונו של מארו" (Le Ton Beau de Marot"), המוקדש כולו למלאכת התרגום.
הופשטטר תרגם לאנגלית, חזור ותרגם, שיר מאת המשורר הצרפתי בן המאה ה־16 קלֵמַן מארוֹ, בסגנונות שונים, כאשר הוא שומר בנאמנות על הערכים הפרוזודיים של השיר (משקל, חרוז).
אחד הקשיים העומדים בפני מתרגם הוא התמודדות עם שמות, או קטעי טקסט, המופיעים בטקסט המקורי בשפה שונה משפת המקור.
דוגמה לבעיה זו מופיעה בביקורתה של לנה שילוני על התרגום לעברית של ספרו של ג'וליאן בארנס, "משהו להצהיר", ספר שנכתב באנגלית אך עוסק בצרפת:
בתרגום הראשון לעברית לספרו של מיגל דה סרוואנטס, שנעשה בשנת 1912 בידי חיים נחמן ביאליק, נקראו הספר וגיבורו בשם "דון קישוט".
כשמונים שנה מאוחר יותר, בשנת 1994, יצא לאור תרגום חדש לעברית, בידי ביאטריס סקריוסקי־לנדאו ולואיס לנדאו, ובו נקראו הספר וגיבורו בשם "דון קיחוטה".
במאה ה־16, עת חובר הספר, נהגתה האות "x" כ־"ש", ועל כן נהגה השם "דון קישוטה", הגייה שנשתמרה בתרגומים לשפות אחרות וממנה שאב ביאליק את השם "דון קישוט".
אולם, ברבות הימים התחלפה ההגייה של האות לצליל "ח", ומכאן "דון קיחוטה" בספרדית מודרנית.
תרגומו הראשון של ביאליק שימר את הצליל המקורי בעוד תרגומים מאוחרים יותר מביאים את ההגייה הספרדית העכשווית.
קשיי התעתיק באים לידי ביטוי אפילו בשמות מחברי הספרים.
ספריו של הסופר מייקל קרייטון פורסמו בישראל שנים אחדות בשם "מייקל קריצ'טון", וספריה של הסופרת אייריס מרדוק פורסמו בשם "איריס מורדוך".
השפה בכלל, והשפה העברית בפרט, היא תופעה דינמית, וגם התרבות אינה סטטית, ולכן יש מקרים רבים שבהם מופיע תרגום חדש לעברית לספר שתורגם לפני שנים רבות.
תופעה זה מתגברת כאשר מדובר בשירה, ולשירים מפורסמים ניתן למצוא חמישה ואפילו עשרה תרגומים שונים.
דוגמה לתרגום חוזר היא ספרו של אריך קסטנר, "שלושים וחמישה במאי", שתורגם לעברית בשנת 1947, ויצא לאור מחדש, בשנת 1999, בתרגומו של מיכאל דק.
אחד ההבדלים הבולטים בין שני התרגומים הוא שבעוד בתרגום הראשון עוברתו שמות הגיבורים, הרי בתרגום השני הם נותרו במקורם הגרמני.
גיבור הספר, הקרוי דני בתרגום הראשון, הוא קונרד בתרגום השני, ודודו, הדוד סבוני, הוא הדוד רינגלהוט.
התרגום השני נאמן יותר למקור, אך זאת במחיר רהיטות הקריאה של הקורא העברי הצעיר.
ספרי ילדים קלאסיים נוספים שזכו לתרגום נוסף הם "הנסיך הקטן", "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" ו"פו הדב".
בשנת 2007 יצא לאור תרגום לעברית לספרו של אנדרה מורואה "Patapoufs et Filifers".
תרגום זה, פרי עטו של עידו בסוק, נקרא "השמנפופים והחדחוטים", ובהמשכו הובא התרגום הראשון לעברית של ספר זה, פרי עטו של א.
יעקבוביץ, שיצא לאור בשנת 1944 בשם "המשמנאים והמרזנאים".
לעיתים אין צורך בתרגום חוזר, והמו"ל מסתפק ברענון של התרגום הקיים.
דוגמה לכך היא ספרו של ולדימיר נבוקוב, "פנין", שיצא לאור בעברית בשנת 1977, בתרגומו של אברהם יבין.
בשנת 2004 יצאה לאור גרסה חדשה של תרגום זה, שבה הכניס אברהם יבין שינויים שונים שחלו בשפה במהלך 27 השנים המפרידות בין שתי המהדורות ("גלידת זבדה", למשל, הפכה ל"גלידת שמנת").
בתרגום ספרו של לב טולסטוי "מלחמה ושלום" שולבו שני התהליכים: בשנות העשרים של המאה העשרים יצא לאור תרגום ראשון לעברית, מעשה ידי י.
טריווש, בשנת 1953 יצא לאור תרגום חדש של לאה גולדברג, ובשנת 1976 יצאה לאור מהדורה מתוקנת לתרגום זה, שבה הכניס חיים פלג תיקונים "כמתחייב מן הדינמיקה של הלשון העברית במשך התקופה שחלפה".
על השינויים המפליגים שחלו בשפה העברית במהלך המאה ה־20, שינויים שאין טובים מהם להצדקת תרגום חוזר, עמד אבי גרפינקל, בסקירת תרגום חדש של כתבי מישל דה מונטן:
עם זאת, תרגום חוזר אינו אופייני רק לשפה העברית, כפי שמציגה זאת המתרגמת והעורכת נילי מירסקי:
מקור ושני תרגומים: תחילתו של הספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות":
תרגום ספר עם טקסט משולב בשפה נוספת
לעיתים ספר כתוב בשפה מסוימת, אך משולבים בו טקסטים בשפה נוספת.
מצב זה מעמיד את המתרגם בפני דילמה: האם לתרגם את הספר, על שתי השפות שבו, לשפת היעד, או להותיר את השפה הנוספת ללא תרגום, כך שקורא הספר המתורגם, בדומה לקורא בשפת המקור, יחווה את קיומן של שתי שפות.
על דילמה זו עמדה לאה גולדברג בדברי המבוא שלה לתרגום ספרו של טולסטוי, "מלחמה ושלום":
פתרון אחר ננקט בתרגום לעברית של ספרו של סטיג לרסון, "נערה עם קעקוע דרקון", שבו מציינת בהערת שוליים המתרגמת משוודית, רות שפירא:
בספר המדע הבדיוני "חולית" מופיעה ישות ששמה במקור האנגלי הוא Kwisatz Haderach, ובתרגום לעברית נקרא שמה "קפיצת הדרך".
תרגום זה תואם את מקורו של השם האנגלי, אך בעוד שלקורא האנגלית זהו שם זר שמשמעותו רחוקה מלהיות מובנת, הרי אין זה מצבו של קורא העברית.
תרגום הוא תהליך מועד לטעויות עקב המורכבות הרבה שלו.
דוגמה מפורסמת שהפכה לסמל של טעויות תרגום היא "מניח רעפים נוצרי":
ב־28 בפברואר 2001 פרסם דורון פישלר פוסט באתר עין הדג שבעקבותיו המציאו הגולשים את הביטוי מר"ן לתיאור תרגום מילולי לעברית של מילים וביטויים, תוך שיבוש מוחלט של משמעותם המקורית.
הביטוי הוא ראשי תיבות של "מניח רעפים נוצרי" ומקורו בתרגום שהופיע בפרק של הסדרה "הבוקר שאחרי" (Rude Awakening.
כותרת הפרק הייתה Trude Awakening.) שהוקרן ב"ערוץ 3" של הכבלים.
"מניח רעפים נוצרי" הוא תרגום מילולי של שמו של השחקן כריסטיאן סלייטר (christian, כריסטיאן – "נוצרי"; slater, סלייטר – "מניח רעפים", "רעפן").
ניתן לראות בבירור כי המתרגם לא הבין כלל את הכוונה, שכן מקובל לתעתק שמות, ולא לתרגם את משמעותם הנלווית (על אף שקיימים יוצאי דופן – למשל ב"שמות אינדיאנים", כדוגמת סוס משוגע, למשמעות יש חשיבות רבה.)
בספר "מנספילד פארק" של ג'יין אוסטן, מרי קרופורד פוסקת, בסוף הספר, שלעולם לא תשגה להתאהב שוב "באח צעיר ממנה".
הכוונה המקורית היא ל"אח צעיר במשפחה", כלומר זה שאיננו היורש.
להלן דוגמאות לטעויות תרגום מסוגים שונים:
אחת מהסיבות לתרגום מילולי שמשבש את המשמעות המקורית הוא ניב שאינו מוכר למתרגם:
בספר "גנבת הדבש" של אליזבת גרייבר מספרת אם לבתה שקנתה לה אופניים "תמורת שיר".
הביטוי האנגלי המקורי הוא: "for a song", שמשמעו בחצי חינם, בפרוטה.
בתרגום לעברית לספר "כאוס" מאת ג'יימס גליק מסופר על "חבורת קנטור" ו"חבורת מנדלברוט", בזמן שהשמות הנכונים הם קבוצת קנטור וקבוצת מנדלברוט.
בלשון הדיבור זה נראה כעניין שולי של טעם, אך כאשר מדובר בעצם מתמטי, יש הבדל מהותי בין חבורה לקבוצה.
מחלה של חוסר בהורמון ADH נקראת בעברית "סוכרת תפלה", עקב טעות בתרגום.
לעומת זאת, מחלה חוסר הורמון ADH נקראת Diabetes insipidus, בלטינית: "שתן תפל".
המילה Diabetes (שתן) תורגמה בטעות ל"סוכרת" וכך נקראת המחלה בטעות "סוכרת תפלה".
בתרגום הספר "המהגרים" (Die Ausgewanderten) של וינפריד גיאורג זבאלד לעברית תורגם שמו של "היכל פירות הדרום של Einsiedler", כאשר Einsiedler הוא שמו של הבעלים, ל"היכל פירות הדרום הנזיר", תרגום מילולי של השם.
בתרגום לאותו ספר, "המהגרים", לעברית – בפרק שבו מגיעים הגיבורים למלון דרכים, הם מקבלים בקבלת־המלון "קערה" במקום מפתח, שגגה שמקורה בדמיון הצורני בגרמנית בין Schlüssel (מפתח) ל־Schüssel (קערה), אף שהשגיאה אינה מתאימה כלל לרוח הדברים.
בספר "סיפורי עשרת העולמות" של ארתור סי.
קלארק, בהוצאת מסדה, 1982, מסופר על קופה מהונדסת גנטית, שאוהבת מאוד בגדים צבעוניים ורועשים, ולו ניתן לה להתלבש כחפצה, הייתה נראית כמו "פליטה מהדשא של מרדי".
במקור מדובר על "Mardi Gras", כלומר החג הקתולי מרדי גרא, ולא על grass ("עשב" או "דשא" באנגלית).
בספר מרג'ורי מורנינגסטר של הרמן ווק, בתרגום משנת 1985, וולי רונקן מתקשר אל מרג'ורי להזמינה להצגת קולג', שהוא מחבר הפזמונים שבה.
במקור היא עונה, "You take my breath away", שתורגם בטעות ל"וולי, אל תתנשם כל כך".
בתרגום ישן יותר התרגום מדויק יותר, אם כי בשפה יותר נמלצת: "התקת את נשמת אפי".
בהצגה בתיאטרון הבימה של המחזה "סונטת סתיו", לפי סרטו של אינגמר ברגמן, מדברת אחת הגיבורות, פסנתרנית קונצרטים מפורסמת, על איכות הביצוע שלה ל"קונצ'רטו של שוברט".
אלא ששוברט לא כתב קונצ'רטו לפסנתר, ומיכאל הנדלזלץ, שהיה בקהל הצופים בהצגת הבכורה, הבחין בטעות, בדק בטקסט המחזה המתורגם והשווה אותו למקור השוודי.
ואכן, במקור מדובר על קונצ'רטו של שומאן.
לעיתים נאמר על תרגום שהוא "עולה על המקור", וזאת כאשר בשפה אליה הוא תורגם נוספות משמעויות שלא היו קיימות בשפה המקורית.
דוגמה לספר שנאמר עליו שתרגומו עולה על המקור הוא "חולית" של פרנק הרברט, בתרגומו העברי של עמנואל לוטם.
תרגום זה נחשב בקהילת חובבי המדע הבדיוני והמתרגמים לתרגום מופת, הטוב מכל תרגומי הספר השונים, ויש הטוענים כי אף טוב יותר מאשר גרסת המקור.
תרגום נוסף, שנעשה בו שימוש גם בדיבוב ראוי לציון, הוא שורה מהשיר "יצורים אומללים" (Poor Unfortunate Souls) מסרט האנימציה "בת הים הקטנה" של חברת וולט דיסני, שתורגם על ידי שפרירה זכאי.
בשיר, אורסולה, שעומדת לסגור עסקה עם אריאל שבה אריאל תתן את קולה בתמורה לרגליים, מניעה אותה לכך בטענה "!It won't cost much, just your voice".
השורה תורגמה לעברית כך: "המחיר הוא זול – רק הקול!".
תרגום נוסף שנטען שהוא עולה על המקור הוא ספרו של ד"ר סוס, "לא רעב ולא אוהב", וזאת בשל מוטיב האמא היהודייה שבא לידי ביטוי בדמותו של שמי־הוא־שב המשכנע את ה"ילד הסרבן" לאכול במשפטים כמו: "הי!
הדמות השנייה מתעקשת לא לאכול, אף על פי שמעולם לא טעמה את המאכל, ומתחמקת בתירוצים כמו "לא רעב" ו"לא טעים".
משפט המפתח בספר חוות החיות של ג'ורג' אורוול נחשב כתרגום שעולה על המקור: "All animals are equal, but some animals are more equal than others." שתורגם ל"כל החיות שוות, אך יש חיות ששוות יותר".
במקרה זה, התרגום עולה על המקור, משום שבעברית למילה "שווה" יש שתי משמעויות – equal וגם worth.
חורחה לואיס בורחס בולט בדעתו שהתרגום יכול לעלות באיכותו על היצירה המקורית, ושגרסאות שונות של אותה יצירה בתרגומים שונים לאותה שפה הן תופעה רצויה ומקובלת, שכן תרגום הדבק בלשון המקור הוא בסופו של דבר שירות רע ליצירה המתורגמת.
כך למשל תיאר שקרא בילדותו את הספר דון קישוט בתרגום לאנגלית, וכאשר קרא בהמשך חייו את המקור הספרדי היה זה בעיניו העתק חיוור.
אנקדוטה מספרת שבתרגום של כתבי שייקספיר ליידיש הופיעה בעמוד השער ההערה "פארטייטשט אוּן פארבעסערט" (מתורגם ומשופר).
הביטוי "פארטייטשט אוּן פארבעסערט" הפך להערה מלגלגת על מתרגמים שמרשים לעצמם ליטול יד חופשית ולשנות מהטקסט המקורי, בפרט כשמדובר ביצירות של גדולי הכותבים כמו שייקספיר.
לעיתים אין המתרגם שולט בשפת המקור, ולכן הוא מתרגם מכלי שני, כלומר מגרסה מתורגמת לשפה שהוא שולט בה.
דוגמה לכך היא ספרו של הסופר האיטלקי איטלו זבבו, "Senilità", שתורגם לעברית מאנגלית דווקא, ויצא לאור בשנת 1969 בשם "גבר מזדקן".
37 שנים לאחר מכן יצא לאור תרגום של הספר מאיטלקית לעברית, ופורסם בשם "זִקנה".
חמישה מספריו של הסופר הפיני מיקה ולטרי תורגמו לעברית מגרסתם האנגלית, ורק השישי שראה אור בעברית תורגם משפת המקור, פינית.
דוגמאות נוספות - התרגום לעברית של "דון קיחוטה" בתרגום ביאליק, "קאלוואלה" בתרגום טשרניחובסקי, "המלט" ו"המלך ליר" בתרגום שלונסקי, "פר גינט" בתרגום לאה גולדברג ו"סוסון גבנונון" בתרגומה של נורית יובל.
ניתן לציין את משפטי נירנברג לפושעי המלחמה הנאצים בתום מלחמת העולם השנייה (1945) כאירוע המכונן את התרגום הסימולטני בין שפות.
נוצר צורך מידי ליצור מערכת תרגום דו־כיווני.
מאחר שהיה מדובר בתרגום בין ארבע שפות (אנגלית, צרפתית ורוסית מצד אחד, וגרמנית - מן הצד השני), הרי שנדרשו בכל עת נתונה 12 מתרגמים שונים להיות זמינים.
חברי בית הדין והנאשמים ישבו עם אוזניות לאוזניהם ומיקרופונים, והתרגומים הועברו בכבלים אל חדרי המתרגמים ומהם.
צוות של שלושים ושישה מתרגמים התחלפו ביניהם בכל 85 דקות.
הפעולה הזו שהופעלה לראשונה, כמעט יש מאין, הצליחה היטב.
תרגום סימולטני היא בוודאי פעולה מתישה ביותר את העושה אותה, שכן עליו להתגבר במהירות רבה ובדיוק רב על מספר קשיים.
חלקם הם קשיים פיזיים ונפשיים שבו אדם מאזין לטקסט שמדבר זולתו, ובה בעת אומר טקסט אחר (את התרגום למה שהוא שמע שניות אחדות קודם לכן), וזאת בניגוד לנטייה האנושית לא להאזין כשמדברים ולשתוק כשמאזינים.
הקושי הגדול הוא בעובדה ששפות שונות מורכבות ממשפטים בעלי מבנה תחבירי שונה, ועל פי רוב יש להאזין למשפט עד תומו כדי להתחיל ולתרגמו, או להתחיל לתרגמו מחדש אם הדובר בחר תוך כדי דיבור בביטוי חליפי או שינה דעתו תוך כדי דיבור.
קיימים תחומי שיח שבהם הדיבור הוא פתלתל במכוון (נאומים פוליטיים למשל) ודווקא בהם נעשה שימוש רב בתרגום סימולטני.
ויש כמובן מי שדיבורו מהיר או בלתי ברור.
קיימים גם מצבים המקלים את עבודת המתרגם הסימולטני.
כך הדבר כשהוא מקבל לידיו את הנאום שיוקרא כשהוא מודפס מראש, ויכול להכין את התרגום מראש וכל שנותר הוא לעקוב אם הנואם משנה את הגרסה תוך כדי נאום.
כיום המעסיקים הגדולים של מתרגמים סימולטניים הם האו"ם על אגפיו השונים וגופים בינלאומיים דומים.
האו"ם מחשיב כיום שש שפות כשפות רשמיות בינלאומיות (אנגלית, ספרדית, צרפתית, סינית, ערבית ורוסית).
התקן הוא של משמרת במשך 30 דקות בתרגומי השפות אנגלית, צרפתית, ספרדית ורוסית, ומשמרת במשך 20 דקות בתרגום השפות ערבית וסינית.
יום דיונים של ועידה בינלאומית מצריך צוות של 60 מתרגמים (בכל עת נתונה 30 מתרגמים המתחלפים ביניהם).
תקציב ההוצאה לתרגום סימולטני הוא גדול ביותר, מה גם שמתרגמים לשפות מסוימות טסים כל העת מוועידה לוועידה.
תרגום סימולטני כמקצוע מצריך ידע ברמה של שפת אם בשתי שפות לפחות, מצריך הכשרה מיוחדת, תרגול רב וגם מבנה אישיות העשוי לעמוד בלחצים.
תרגום באמצעות מחשב עלה לדיון כבר בראשית ימיהם של המחשבים, החל מעבודתו החלוצית של יהושע בר־הלל.
תרגום מילים בודדות באמצעות מחשב נעשה כעת בהצלחה רבה, לעיתים אף ללא צורך בהקלדת הטקסט.
תרגום טקסטים שלמים הוא משימה קשה לאין שיעור, משום שלא די בו בהבנת התרגומים האפשריים של כל מילה, אלא נדרשת הבנה של משמעות הטקסט.
על הקושי שבביצוע משימה זו ניתן ללמוד מהסיפור (הבדיוני, כנראה) הבא:
תוכנת תרגום התבקשה לתרגם מאנגלית לרוסית את המשפט (שמקורו בברית החדשה – ) The spirit is willing but the flesh is weak (תרגום: "הרוח אמנם חפצה, אך הגוף חלש").
כדי לבדוק את נכונות התרגום התבקשה התוכנית לתרגם את פרי עמלה חזרה מרוסית לאנגלית, והתוצאה שפלט המחשב הייתה The vodka is good but the meat is rotten (תרגום: הוודקה טובה אבל הבשר רקוב).
עם התפתחות הבינה המלאכותית החלו להשתמש בכלי זה אף לתרגום.
זוהי מגמה שמורגשת בהוצאות הספרים.
בספרו של דאגלס אדמס מדריך הטרמפיסט לגלקסיה מוצג "דג בבל", שנעיצתו באוזן מאפשרת שמיעה חופשית של כל שפה.
על שמו של יצור מופלא זה קרוי פרויקט Babel Fish של Oscar Jofre, המספק תרגום של טקסטים שאותרו באינטרנט.
בתרגום סרטי קולנוע יש להתגבר גם על הבעיה הטכנולוגית, של הקרנת התרגום במקביל להקרנת הסרט.
מתקופת הראינוע ועד שנות ה־50 הוקרן התרגום בסרט נוסף שהוקרן לצד הסרט הראשי, באמצעות פנס קסם.
לגלגול סרט התרגום במקביל לעלילה היה אחראי אדם שזה היה תפקידו היחיד.
אדם זה ישב יחד עם המסריט בחדר ההקרנה ובשלב מסוים הוא עבר לשבת עם הקהל לאחר שהוכן לו שלט־רחוק פרימיטיבי שהפעיל מנוע של פטיפון להזזת סרט התרגום.
בתחילת שנות החמישים נכנסה לשימוש השיטה של תרגום בגוף הסרט, כלומר הדפסת התרגום על־גבי הסרט עצמו.
תרבית תאים היא תהליך שבו תאים אאוקריוטיים או פרוקריוטיים גדלים בתנאים מבוקרים.
באופן מעשי, המונח "תרבית תאים" מתייחס ברוב המקרים לגידול תאים אאוקריוטיים שהופקו מאורגניזמים רב-תאיים, בייחוד בעלי חיים וצמחים.
גידול תאים בתרבית הפך לשיטה מעבדתית שגרתית החל משנות ה-50 של המאה ה-20.
ניתן לחלק את תרביות התאים לתרביות תאים נצחיות ותרביות תאים שאינן נצחיות, תרביות נצחיות - שורת תאים (Cell line) ניתן לגדל ללא הגבלת זמן, בעוד שתאי תרביות בלתי נצחיות חדלים להתחלק לאחר זמן מה בתרבית ולאחר מכן מתים, לרוב מוות תאי מתוכנן (אפופטוזה).
בתנאים מסוימים ניתן להתמיר תאים בלתי נצחיים לתאים נצחיים על ידי החדרת מספר גנים, לרוב על ידי נגיפים.
בשנות השמונים של המאה ה-19 פיתח הפיזיולוג האנגלי סידני רינגר (Ringer) תמיסת יונים המכילה נתרן, אשלגן, סידן ומגנזיום המאפשרת את המשך פעילותו של לב לאחר בידודו מן הגוף - תמיסת רינגר.
במקביל, הפריד ב-1885 וילהלם רו (Wilhelm Roux) חלק מעובר תרנגולת והחזיק אותו בתמיסה פיזיולוגית מחוממת למשך מספר ימים, בכך ביסס את עיקרון תרבית התאים.
בתחילת המאה ה-20 פרסם רוס גרנביל הריסון את עיקרי השיטות המשמשות גידול תאים בתאים כאשר הוא משתמש בתאים שהופקו מעוברי חולייתנים.
על אף הידע שנצבר בתחום, לא הובן הפוטנציאל המדעי והרפואי הגלום בתרביות תאים עד שנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20, כאשר בשנים אלו החל השימוש בתרביות תאים במטרה ליצור נגיפים המשמשים כחיסון.
אחד החיסונים הראשונים שיוצרו בעזרת תרבית תאים היה תרכיב בחיסון של סאלק נגד מחלת הפוליו, נגיפים ששימשו לחיסון זה יוצרו בתרבית של תאי כליית קוף.
ניתן לבודד תאים מרקמות לצורך גידולם בתרבית "Ex vivo" (כלומר מחוץ לגוף) בכמה אופנים.
ניתן לנקות בקלות תאים מהדם, אולם רק תאי דם לבנים מסוגלים לגדול בתרבית.
ניתן לשחרר תאים מרקמה עדינה באמצעות עיכול אנזימטי עם אנזימים כדוגמת קולגנאז, טריפסין ופרונאז, אשר מאפשרים ניתוק התא מהמשתית החוץ תאית, כלומר, התאים מופרדים ליחידות בודדות ומאבדים מפורמולת של הרקמה.
אפשרות חלופית, היא גידול חלקים מרקמה במדיום גידול והתאים הגדלים שם ישמשו ליצירת התרבית.
שיטה זו ידועה כתרבית אקספלנט (Explant culture).
התרבית הנלקחת ישירות מבעל חיים או מאדם נקראת תרבית ראשונית (Primary culture).
לאחר העברת התאים מהתרבית הראשונית לכלי גידול חדש מתקבלת תרבית שניונית (Secondary culture).
עם הזמן, משתנה הרכב אוכלוסיית התאים בתרביות בשל התנאים הספציפיים, הבוררים את סוגי התאים.
למעט יוצאי דופן שנגזרו מגידולים, רוב התאים בתרבית הם בעלי תוחלת חיים מוגבלת, ולאחר מספר חלוקות מסוים עוברים התאים תהליך של הזדקנות תאית (Senescence) ומפסיקים להתחלק.
שורות תאים המסוגלות להתרבות ללא הגבלה (ידועות גם כקווי תאים רציפים) מתפתחות בעקבות מוטציה ספונטנית או שינוי מכוון, כדוגמת ביטוי מלאכותי של גן טלומראז.
תאים אלה הם תאים שעברו התמרה.
קיימות מספר שורות תאים המייצגות סוגים שונים של תאים.
התאים גדלים ונשמרים בטמפרטורה מתאימה ובתערובת גז (לרוב 37 מעלות צלזיוס ו-5% CO2) באינקובטור.
תנאי התרבית משתנים בין תרביות של סוגי תאים שונים, ושינויים בתנאי הגידול של סוג תא מסוים עשויים לגרום לפנוטיפים שונים להתבטא.
בנוסף לערבוב הגז ולטמפרטורה, במערכות תרבית שונות נעשה שימוש במדיום גידול שונה.
במדיומי גידול שונים קיימים הבדלים בתנאי ה-pH, ריכוזי הגלוקוז, פקטורי גידול, ונוכחותם של חומרים מזינים נוספים.
פקטורי הגידול המשמשים כתוספת למדיה ומופקים לעיתים קרובות מדם בעלי חיים, כדוגמת סרום של עגל.
מרכיבים אלו מגבירים את הסיכויים לזיהום של מוצרים בנגיפים ובפריונים.
כיום נעשים מאמצים למזער או אף להוציא משימוש מרכיבים אלו היכן שניתן.
חלק מהתאים חיים באופן טבעי בלי צורך במשטח תומך, כדוגמת תאים הנמצאים בזרם הדם.
תרבית תאים מסוג זה נקראת תרבית תרחיף תאים (Suspension cultures).