tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב דגימות המינרל הם פלואורסצנטיות בגוון ירוק בקרינת על-סגול באורכי גל קצרים וארוכים.
חלק מהדגימות הם פוספורצנטיות (ממשיכות לזהור בירוק זמן מה אחרי הפסקת ההקרנה בעל-סגול).
המינרל נתגלה לראשונה ב-1822 באתר המכונה "כבשן פרנקלין" (Franklin Furnace) סמוך לעיירה פרנקלין שבמדינת ניו ג'רזי בארצות הברית.
קיימים כמה תיאורים של המינרל מאתר זה משנה זו ואילך, אלא שהמינרלוגים לא נתנו למינרל שם.
את השם למינרל נתן המינרלוג הצרפתי היהודי ארמן לוי ב-1830 על סמך דוגמאות שקיבל ממכרה האבץ שבוויֵי מונטאן (Vieille-Montagne) שבמורסנט (אז במעמד מיוחד של מדינה עצמאית למחצה) בסמוך ללייז' בבלגיה.
בלגיה הייתה אז חלק מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה תחת שלטונו של וילם הראשון, מלך הולנד (1843-1772, מלך 1840-1815), ולוי קרא למינרל על שם המלך.
הווילימיט הוא בצר משני של אבץ, כאשר בפרנקלין שבניו ג'רזי, מקום בו נתגלה לראשונה, המינרל מצוי בשפע ומופק ממנו אבץ, אבל בדרך כלל הוא אינו מהווה מקור למתכת זו.
בנוסף לכך, בדגימות המגיעות מאתר פרנקלין מצוי וילמיט פלואורסצנטי בגוון ירוק בקרינת על-סגול יחד עם קלציט פלואורסצנטי בגוון אדום, ואלו דגימות מבוקשות על ידי אספנים.
גם העובדה שחלק מהדגימות הם פוספורצנטיים (ממשיכים לזהור בירוק זמן מה אחרי הפסקת ההקרנה בעל-סגול) גורמת להם להיות מבוקשים.
הווילמיט נוצר בדרך כלל מהתמרה של גוף בצר של ספלריט, בדרך כלל יחד עם אבן גיר.
בפרנקלין נוצר הווילמיט מהתמרה של קרקעית האוקיינוס, כשקודם להתמרה עבור מרבצי מינרלים מתכתיים חמצון.
במקרה של הווילמיט היו אלה כנראה הסמיתסוניט וההמימורפיט.
הווילמיט הוא מינרל נפוץ למדי.
וילמט הוא יישוב עירוני במחוז קוק במדינת אילינוי שבארצות הברית.
היישוב ממוקם 23 קילומטרים צפונית למרכז העסקים הראשי של עיר שיקגו (או לחלופין 5 קילומטרים מן הגבול הצפוני של העיר שיקגו) ובו אוכלוסייה של 27,651 תושבים, לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000.
בשנת 2007, וילמט דורגה במקום השביעי כמקום הטוב ביותר לגדל ילדים בארצות הברית, לפי המגזין "ביזנס ויק" .
על פי נתוני מפקד האוכלוסין משנת 2000, התגוררו באותה העת בווילמט 27,651 תושבים.
צפיפות האוכלוסין הממוצעת הייתה 1,983 נפש לקמ"ר.
היספנים ולטינים (אשר יכולים להשתייך לכל אחד מהגזעים המוזכרים מעלה) היוו 2.08% מכלל אוכלוסיית הפרוור.
ההכנסה החציונית למשק בית בפרוור הייתה 120,469 דולרים וההכנסה החציונית למשפחה במחוז הייתה 149,104 דולרים.
ההכנסה החציונית של הגברים במחוז הייתה 97,143 דולרים לעומת 50,007 דולרים של הנשים.
ההכנסה לנפש הייתה 55,611 דולרים.
כ-1.3% מכלל המשפחות ו-2.3% מכלל האוכלוסייה היו מתחת לקו העוני.
1.6% מהתושבים שמתחת גיל 18 ו-4.7% מהתושבים שמעל גיל 65 נמצאו תחת קו העוני.
בית התפילה הבהאי – בית התפילה הבהאי היחיד בצפון אמריקה.
בתחומי הפרבר נמצאים שני בתים שתוכננו על ידי האדריכל פרנק לויד רייט.
וילנב-ד'אסק היא קומונה במחוז נור שבחבל או-דה-פראנס, צרפת.
עם אוכלוסייה של מעל ל-60,000 איש, וילנב-ד'אסק היא אחת מהערים הגדולות במטרופולין ליל והגדולה בשטחה במטרופולין, לאחר ליל עצמה.
העיר נוסדה כאיחוד של שלוש קומונות שונות.
אצטדיון הבית של קבוצת הכדורגל ליל, אצטדיון פייר מורואה, שוכן בעיר.
וילנלה (באיטלקית: villanella מהמילה "villano" שמשמעותה הייתה "איכר", "כפרי")
היא סוגה של זמר פוליפוני חילוני קל מאיטליה שתחילתו במחצית הראשונה של המאה ה-16. היא הופיעה לראשונה בנאפולי ומילותיו היו בניב הנפוליטני (villanella alla neapoletana).
בהמשך השפיעה על התפתחותן של המדריגל (שהפך - להבדיל - לסוגה אריסטוקרטית ומושכלת יותר) מחד ושל הקנצונטה הנפוליטנית מאידך.
וילנלה נחשבת, יחד עם פרוטולה ולאודה, ל"סוגת ביניים" של שירה קולית המקשרת בין הסוגות של המוזיקה העממית האותנטית הלא כתובה ובין סוגות של המוזיקה הכתובה כמו המדריגלים.
תוכן השירים הוא בדרך כלל כפרי, קומי ולעיתים קרובות סאטירי.
לא פעם מחקה באופן פארודי את המנייריזמים של השירה המשכילה, כולל המדריגל.
הווילנלה הפכה לאחת הסוגות הכי פופולריות באיטליה של אמצע המאה ה-16.
ייתכן שבבסיס הווילנלות עמדו שירי עבודה של איכרים, שבהם קולות נמוכים ליוו את הקול המוביל, הגבוה, בתנועה מקבילה, ולעיתים קרובות אף בקווינטות מקבילות (תנועה שנאסרה לאורך ההיסטוריה של המוזיקה המערבית הכתובה ובפרט במוזיקה הפוליפונית).
הווילנלה מורכבת מבתים נפרדים - לעיתים עם פזמונים חוזרים פנימיים.
קיימת אלטרנציה של המקהלה שביצעה פעמיים את הפזמון החוזר, עם הסולן ששר פעמיים את הפסוקים הקרויים "פיידי" (piedi) ופעמיים את הפסוקים הקרויים וולטה (volte).
פעלעיתים בוצעו הווילנלות בוצעו כדו-שיח.
תכונה אופיינית הייתה השימוש, לפעמים, בקווינטות מקבילות שהעניקו לה ניחוח ארכאי, מוזר, ואנטי-אקדמי במכוון.
בצורה המוקדמת הנפוליטנית של הווילנלה, תבנית המקצב של החרוזים היא בדרך כלל: abR abR abR ccR.
(שבו R הוא הפזמון החוזר ripresa).
המוזיקה של הווילנלה המוקדמת, הידועה כ"קנצונה וילנסקה" (canzone villanesca) היא תמיד לשלושה קולות ללא ליווי (א קפלה) ומקצבה בינארי.
המלחינים הראשונים של וילנלות היו הנפוליטנים ג'ובני דומניקו דה נולה, ג'ובאן טומאזו די מאיו, ג'ובאן טומאזו צ'ימלו, ויצ'נצו פונטאנה.
עם המלחינים המאוחרים יותר, כבר לא בני נאפולי, נמנו אדריאן וילארט, לוקה מרנציו, אדריאנו בנקיירי, אורלנדו די לאסו, אווה דל'אקווה ואחרים.
גם ג'וליו קצ'יני וקלאודיו מונטוורדי התנסו בהלחנת וילנלות.
כבר דה נולה, ואחר כך מלחינים טוסקנים (פ.
קורטצ'ה), ומצפון איטליה ופלמים כמו די לאסו ווילארט, שהביא לז'אנר את פרסומו בעולם, השתמשו גם ב-4 קולות ובשפה איטלקית יותר ספרותית.
קבוצה של מלחינים נפוליטנים (ג'.ל.
טרויאנו ובמיוחד ג'אן לאונרדו מוליקה, המכונה דל'ארפה, ושנחשב על ידי בני עירו לאחד בדורו) נותרו נאמנים למסורת המוקדמת (3 קולות, קווינטות מקבילות, כתיבה הומופונית הברתית).
עם הזמן הווילנלה לבשה אופי ספרותי יותר, עם בתים ללא פזמון חוזר, והתקרבה גם מבחינת הקונטרפונקט למדריגל.
פארודיות של המדריגל בסגנון וילנלות הולחנו, למשל, על ידי לוקה מרנציו - ל-3 קולות, ועל ידי ג'.פרטי וג.דה ורט - ל-5 או 6 קולות.
בהמשך הוחלפה הווילנלה בשירים מונודיים, לקול אחד, ובליווי כלים (לאוטה או גיטרה, קולאשון, ויולה וכינור, צ'מבלו, נבל, ואפילו קסטנייטות וטמבורינה) - הם הקנצונות או הקנוצונטות, ללא תכנים הומוריסטיים, אבל לעיתים מתאימות לריקוד - שירי balletto.
ומאוחר יותר מה שקוראים "קנוצונות נפוליטניות".
(ד'אני בורניה - תולדות הקנצונה האיטלקית, א.
(מארק הונגר - ידיעת המוזיקה מא עד ת, הוצאת בורדא, פריז 1996)
גרובר - תולדות המוזיקה העולמית, כרך ב, ההוצאה המוזיקלית, בוקרשט 1963, תרגום מרוסית מאת טטיאנה ניקיטין)
וילנא הוא גופן עברי, ונודע בעיקר מהדפסתו של התלמוד בבלי בהוצאת האלמנה והאחים ראם.
מקורו באותיות יצוקות שהופיעו בסידורים ובתלמוד בבלי שהודפסו בדפוס האלמנה והאחים ראם (רוֹם), שפעל בעיר וילנה בסוף המאה ה־18 עד תחילת המאה ה־20.
האותיות נחקקו, נוצקו, ולוטשו במחלקה מיוחדת בבית ראם, והן נחשבו לאותיות חדשניות ומתקדמות לתקופתן.
עם זאת, קשה לטעון כי עיצוב הגופן ייחודי.
ייתכן כי מדובר בווריאציה לאותיות מוקדמות יותר מבתי דפוס שנים, וטיפוסי אות דומים ניתן למצוא בספרי הוצאות שנות.
יש לגופן קשר חזק לאות ה"מרובעת" האשכנזית שרווחה בדפוס היהודי באירופה.
הגופן מאופיין בקונטרסט חזק בין הקווים האופקיים לאנכיים, ובמבנה מרובע ומעוטר.
אופי הגופן מתקשר לאות העברית האשכנזית בעלת הקונטרסט הגבוה בין הקווים האופקיים לבין הקווים האנכיים של הגופן.
במגמה שהחלה במאה ה-18 נוצרו אותיות עבריות לדפוס בעלות קונטרסט גבוה בהשפעת האות האשכנזית והגופנים הלועזיים כגון בודוני ודידו.
בלבול רב חל בעקבות הדמיון בין שני הגופנים.
בשנות השלושים, ד"ר משה שפיצר, שניהל את הוצאת שוקן, גילה בדפוס "דרוגולין" שבעיר לייפציג בגרמניה גופן עברי שעיצובו מבוסס על אותיות וילנא.
שפיצר השתמש ושיפר את הגופן שנודע בשם "דרוגולין".
ניתן למצוא גרסאות ממוחשבות רבות לגופן וילנא.
הנפוצה שבהם אצל המשתמש הביתי היא הגרסה שמגיעה כחלק מחבילת הגופנים ביחד עם תוכנת אופיס תחת השם "Guttman Vilna" (בעיצובו של שמואל גוטמן בשנים 1992–2000), הכוללת שני משקלים - רגיל וכבד.
וילמינגטון היא עיר נמל ובירת מחוז ניו הנובר במדינת קרוליינה הצפונית בארצות הברית.
העיר שוכנת על גדות נהר קייפ פיר, בקרבת המקום בו הוא נשפך אל האוקיינוס האטלנטי.
בעיר מתגוררים למעלה מ-100,000 תושבים (נכון ל-2012), מה שהופך אותה לעיר השמינית בגודל אוכלוסייתה בקרוליינה הצפונית, ובמטרופולין שלה מתגוררים כ-260,000 תושבים.
האירופאי הראשון שביקר באזור בו נמצאת כיום וילמינגטון היה מגלה הארצות האיטלקי ג'ובאני דה וראצאנו במאה ה-16.
ההתיישבות האירופאית הקבועה הראשונה באזור נוסדה בשנות ה-20 של המאה ה-18 על ידי אנגלים.
בספטמבר 1732 ג'ורג' בורינגטון, המושל הראשון של מושבת קרוליינה הצפונית, ייסד במקום התיישבות בשם ניו קרת'ג' (מילולית: קרתגו החדשה).
בהמשך השם שונה ל"ניו ליברפול" ולאחר מכן ל"ניו טאון" או "ניוטון".
ב-1739 או ב-1740 העיירה נוסדה מחדש תחת השם וילמינגטון כהוקרה לספנסר קומפטון, רוזן וילמינגטון.
בהמשך הגיעו לעיירה מהגרים מהאיים הבריטיים וממושבות אחרות של בריטניה באזור.
בשנים שקדמו למהפכה האמריקאית וילמינגטון הייתה מרכז של המתנגדים לשלטון הבריטי.
ב-1765 היו בעיירה הפגנות גדולות כנגד חוק הבולים, ששימש את השלטון הבריטי כדי להגדיל את המיסים.
ב-1840 הסתיימה בנייתה של מסילת רכבת שקישרה את וילמינגטון עם העיירה ולדון בצפון קרוליינה הצפונית.
ולמינגטון הפכה לחניית ביניים מרכזים בחוף המזרחי, מה שתרם מאוד למסחר בה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית וילמינגטון הייתה בסיס חשוב של כוחות קונפדרציית המדינות של אמריקה.
לנמל וילמינגטון הגיעו ספינות שהצליחו לפרוץ את ההסגר הימי של האיחוד והביאו סחורות מבריטניה.
ככל שהתקדמה המלחמה ערי הנמל האחרות של הקונפדרציה נפלו ווילמינגטון נותרה האחרונה, עד שגם היא נכבשה בקרב וילמינגטון בפברואר 1865.
כמו בשאר מדינות הדרום בארצות הברית, גם בקרוליינה הצפונית האפרו-אמריקאים לא השיגו שוויון זכויות מלא לאחר המלחמה.
עד סוף המאה ה-19 הלבנים הגזענים מהמפלגה הדמוקרטית השתלטו על רוב מוסדות השלטון והרשויות המקומיות בקרוליינה הצפונית.
ב-1898 התקיימו בחירות לראשות העיר וילמינגטון בהן נבחר ראש עיר מהמפלגה הרפובליקנית.
הדמוקרטים לא היו מרוצים מכך וכעבור כמה ימים פרצו המהומות הגזעיות בווילמינגטון, בהן כוח של 1,500 לבנים בהנהגת אלפרד מור ואדל (Alfred Moore Waddell) תקף את העיר.
הם שרפו את מערכת העיתון "דיילי רקורד", העיתון השחור היחיד בקרוליינה הצפונית, תקפו מספר שכונות של האפרו-אמריקאים, ובאיומי אקדח הכריחו את הנבחרים הרפובליקנים להתפטר.
במהלך ההפיכה נהרגו כמה עשרות אפרו-אמריקאים.
לאחר מכן ואדל נבחר לראש העיר החדש והרפובליקנים גורשו מהעיר.
בעקבות ההפיכה עזבו את העיר 2,100 אפרו-אמריקאים, כ-10% מהאוכלוסייה הכללית של העיר באותו זמן, והרוב האפרו-אמריקאי בעיר נמחק.
בעקבות ההפיכה האספה המחוקקת של קרוליינה הצפונית העבירה חוקה מדינתית חדשה שדרשה מיסים ומבחני איות עבור זכות הצבעה, מה שגרם בעקיפין לשלילה אפקטיבית של זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים.
התקנות האלו בוטלו רק בשנות ה-60 של המאה ה-20.
במהלך מלחמת העולם השנייה נבנתה בעיר מספנה בה נבנו למעלה מ-200 ספינות מלחמה.
בנוסף הוקמו בעיר שלושה מחנות שבויים אשר הוחזקו בהם כמה מאות גרמנים.
הכלכלה של וילמינגטון מסתמכת על תעשייה, הכוללת בין היתר ייצור ציוד אלקטרוני, מוצרי נייר, ביגוד ועיבוד מזון, תיירות והנמל של העיר.
בווילמינגטון נמצא גם אחד מאולפני הטלוויזיה והקולנוע הגדולים ביותר בארצות הברית מחוץ לקליפורניה.
רבות מהסדרות האמריקאיות המצליחות צולמו בעיר, בהן סדרות הנוער שהפכו לקאלט כגון "דוסון קריק", "מגרש ביתי", ו-"הקיץ שבו הפכתי ליפה", מה שהקנה לעיר את הכינוי "Hollywood East".
וילמינגטון נמצאת באזור בו שורר אקלים סובטרופי גשום.
בעיר נמצאות מספר אוניברסיטאות ומכללות, כמו אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בווילמינגטון.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי וילמינגטון, המציע טיסות ליעדים מרכזיים בחוף המזרחי של ארצות הברית.
הנמל נמצא במרחק של כ-6.5 קילומטרים צפונית למרכז העיר.
וילמינגטון היא נקודת המוצא של כביש בין-מדינתי 40, שמגיע עד קליפורניה.
וילמינגטון היא העיר הגדולה ביותר במדינת דלאוור שבארצות הברית ובירת מחוז ניו קאסל.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2012, מתגוררים בעיר 71,292 תושבים.
את העיר משמשת תחנת הרכבת וילמינגטון.
האזור בו הוקם העיר וילמינגטון יושב בתחילת המאה ה-17 על ידי אינדיאנים משבט הלנאפי.
בשנת 1638 רכשה את האזור משלחת שוודית שהובלה על ידי פטר מינואי שהקימה במקום את "פורט כריסטינה" כשמה של כריסטינה, מלכת שוודיה, כחלק מהקמת שוודיה החדשה.
בשנת 1655 השתלטו ההולנדים על האזור והחל בשנת 1664 החלה התיישבות בריטית באזור.
בשנת 1739 העניק ג'ורג' השני, מלך בריטניה כתב זכויות למקום, ושינה את שמו מ"וילינגטון" ל"וילמינגטון" לכבודו של ראש הממשלה, ספנסר קומפטון.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית שהו בווילמינגטון כוחות בריטיים מספטמבר 1777 אל תוך שנת 1778.
הקמת חברת דופונט בסמיכות לווילמינגטון תרמה להתפתחות המקום ווילמינגטון הוכרזה כעיר בשנת 1832.
מחוז-משנה וילנה (בליטאית: Vilniaus rajono savivaldybė, , וילנוס; בפולנית: Samorząd Rejonu Wileńskiego) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא, במזרח המדינה על גבול בלארוס.
בחלוקה המנהלית של ליטא הוא מחוז-משנה של מחוז וילנה.
מחוז-משנה וילנה משתרע על פני 2,129 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2011, למעלה מ-94,000 תושבים.
העיר וילנה, שמוגדרת כמחוז משנה בפני עצמה, משמשת כמרכז המנהלי שלו ושל מחוז וילנה כולו.
וילמיין ון דר חוט (בהולנדית: Willemien Hendrika van der Goot; נולדה ב-2 במאי 1897, פרטוריה – 16 בינואר 1989, אמסטרדם) הייתה כלכלנית, פמיניסטית, מגישת תוכניות רדיו, מוציאה לאור וחסידת אומות העולם מהולנד.
ון דר חוט נולדה בפרטוריה שבדרום אפריקה וגדלה בהודו המזרחית ההולנדית.
בין היתר למדה בג'קרטה ובפנימייה בשווייץ.
היא למדה באוניברסיטת רוטרדם ובשנת 1930 קיבלה תואר דוקטור בכלכלה - האישה הראשונה בהולנד שקיבלה תואר דוקטור בכלכלה.
היא יצאה נגד הצעת חוק שנועד להגביל את הכנסתה של אישה נשואה מעבודתה והחלה להיות פעילה בתנועה הפמיניסטית.
בין חברותיה הייתה אלטה יאקובס, פמיניסטית ופעילה למען זכות בחירה לנשים.
בשנת 1931 נישאה ון דר חוט לניקולאס (ניין) וילהלמוס פוסטהומוס.
היא הייתה מעורבת במאבקים לשוויון זכויות לנשים, מאבקים שהיו אז בראשיתם.
בינואר 1935 הייתה מיוזמותיו של כינוס בנושא, בעיר דה בילט בהולנד והייתה הנשיאה הראשונה של עמותה לבדיקת תנאי העסקתם של ילדים.
בני הזוג חיו באמסטרדם ושם נולדה בתם קלייר (Claire) בשנת 1938.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש הולנד בידי גרמניה, עברה משפחת פוסטהומוס לנורדוויק בצפון הולנד שם הצטרפה למשפחה אחותה של ון דר חוט, אני, עם בתה ליזבט.
אב המשפחה שהה בצרפת ולא יכול היה לחזור עקב המלחמה.
השלטונות הגרמניים השתלטו על בית המשפחה כדי לשכן בו חיילים גרמנים, והמשפחה עברה לאזור ליידן.
ביוני 1943 פנתה אל ון דר חוט ובעלה אחותה של הסטר ואן לנפ (Hester van Lennep) שהייתה פעילה במחתרת ההולנדית ולימים הוכרה בתואר חסידת אומות העולם.
ון לנפ הבריחה ילדים יהודים ממחנה מעבר שממנו גורשו יהודים למחנות השמדה במזרח.
ון לנפ הצליחה להבריח מהמחנה את בפ קוסטר בת העשר וביקשה עבורה מקום מקלט.
אביה של בפ גורש למאוטהאוזן ונספה שם.
אמה גורשה לאושוויץ אך שרדה.
ון דר חוט ובעלה קיבלו את בפ לביתם והתייחסו אליה כאל בתם.
הם ידעו על יהדותה אך כלפי חוץ הציגוה כיתומה מרוטרדם.
בפ הצטרפה לאחיותיה המאמצות בלימודיהן בבית הספר וגם שם ידעו המורים על זהותה האמיתית.
ון דר חוט נחקרה על ידי רשויות הכיבוש הגרמניות בנוגע לחומרי ארכיון שהחזיקה, ורבים מהם הוחרמו והועברו לגרמניה.
במהלך הרעב בהולנד בחורף 1944–1945 שרדו בני המשפחה והמסתתרים על מרקי פקעות צבעונים ועל שורש סלק סוכר.
בפ נותרה עם בני משפחת פוסטהומוס עד השחרור במאי 1945.
בשנת 1948 יצא לאור ספרה של ון דר חוט על תנועת הנשים ההולנדית.
ון דר חוט סברה שלנשים יכול להיות תפקיד משמעותי בקידום השלום בעולם, ולכן ייסדה ב-1967 מכון מחקר לעידוד השתתפותן של נשים - International Scientific Institute for Feminine Interpretation - ISIFI - בתוך האגודה הבינלאומית לחקר השלום והמשיכה בפעילותה לקידום השתלבותן של נשים בכלכלה, באקדמיה ובתקשורת, במגוון מסגרות וארגונים.
בשנת 1982 קיבלה ון דר חוט את אות מסדר אורנז'-נסאו .
בשנת 2008 הכיר יד ושם בוון דר חוט, בבעלה ובאחותה, אני דיאץ ון דר חוט (Annie Diaz-van der Goot) בתור חסידי אומות העולם.
וילמינה פאטון סטיבנס פלמינג הייתה מחשבת ואסטרונומית סקוטית.
במהלך הקריירה שלה, היא סייעה לפתח מערכת משותפת להגדרה של כוכבים, וקטלגה רבבות כוכבים ותופעות אסטרונומיות אחרות.
וילמינה פלמינג ידועה במיוחד עבור גילוי ערפילית ראש הסוס בשנת 1888.
וילמינה סטיבנס נולדה בעיר, דנדי, שבסקוטלנד ב-15 במאי 1857, להורים רוברט סטיבנס, חרט וגילדר (מי שעסק בציפוי בזהב) במקצועו, ומרי ווקר.
היא נישאה לג'יימס אור פלמינג, רואה חשבון אלמן בעיר הולדתה, ב-26 במאי 1877. וילמינה הייתה מורה בדנדי.
בגיל 21 היא עברה לבוסטון עם בעלה ונכנסה להיריון.
אחרי שהיא ובנה ננטשו על ידי ג'יימס, היא עבדה כמשרתת בית בביתו של פרופסור אדוארד צ'ארלס פיקרינג, שניהל את מצפה הכוכבים באוניברסיטת הרווארד.
פיקרינג היה מתוסכל מרמת העבודה של עוזריו במצפה; על פי האגדה, הוא הכריז שאפילו המשרתת שלו יכולה לעשות עבודה טובה יותר.
בשנת 1881, פיקרינג העסיק את פלמינג בתפקיד פקידותי במצפה כחלק מצוות נשים שכונה "מחשבות הרווארד".
במהלך עבודתה שם, היא יזמה ועזרה ליישם מערכת של הקצאת אות לשם הכוכב בהתאם לכמות המימן שנצפתה בספקטרום שלהם.
כוכבים המסווגים באות A היו העשירים ביותר במימן, אלה שסומנו באות B היו הבאים בסולם, וכן הלאה.
מאוחר יותר, אנני ג'אמפ קאנון שיפרה את שיטת הסיווג הזו והציגה שיטה חדשה, פשוטה יותר המבוססת על טמפרטורה.
פלמינג מונתה למנהלת קטלוג הנרי דרייפר.
במהלך תשע שנים של עבודה, היא קטלגה יותר מ-10,000 כוכבים, גילתה 59 ערפיליות גזים, מעל 310 כוכבים משתנים, ו-10 נובות.
בשנת 1907, פלמינג פרסמה רשימה של 222 כוכבים משתנים שהיא גילתה בעצמה.
בשנת 1888 גילתה פלמינג את ערפילית ראש הסוס על צלחת הרווארד B2312 (שיטת צילום על צלחות זכוכית שקדמה לצילום בעזרת פילם), ותיארה את הערפילית הבהירה (ערפילית פליטה שקיבלה מאוחר יותר את השם IC 434) כבעלת שקע חצי עגול מדרום לאלניטק.
אחיו של אדוארד פיקרינג, ויליאם הנרי פיקרינג, שהיה זה שיצר את אותו התצלום, העלה השערה שהכתם היה חומר אפל שהסתיר חלק מאותה ערפילית.
כל הכתבות הבאות והספרים מתעלמים מתרומתם של וילמינה פלמינג וויליאם פיקרינג, מפני שהיוצר של קטלוג האינדקס הראשון, ג'ון דרייר, הסיר את שמה של פלמינג מרשימת האובייקטים שגילתה במסגרת עבודתה בהרווארד, וייחס את כל אותם גילויים לשם "פיקרינג" (שנתפס על ידי הקוראים כמעט תמיד כאדוארד פיקרינג, מנהל מצפה מכללת הרווארד).
עד ליציאתו של קטלוג האינדקס השני על ידי דרייר בשנת 1908, פלמינג ואחרים בהרווארד היו מפורסמים מספיק כדי לקבל את הקרדיט הנאות על התגליות שהגיעו מאוחר יותר, אך לא עבור IC 434 וערפילית ראש הסוס, אחת התצפיות המוקדמות בחייה.
פלמינג הייתה ממונה על עשרות נשים ששכר פיקרינג כ"מחשבות", שתפקידן לבצע סיווגים מתמטיים ולערוך את הפרסומים של המצפה.
בשנת 1899 מונתה לאוצרת תמונות האסטרונומיה בהרווארד.
בשנת 1906, היא התקבלה כחברה של כבוד באגודה האסטרונומית המלכותית של לונדון, והייתה האישה האמריקנית הראשונה שנבחרה לאגודה המדעית הזו.
זמן קצר לאחר מכן, היא מונתה לעמיתה של כבוד בפקולטה לאסטרונומיה במכללת ולסלי.
זמן קצר לפני מותה, האגודה האסטרונומית של מקסיקו זיכתה אותה במדליית גואדלופה אלמנדארו על גילוי כוכבים חדשים.
פלמינג פרסמה שני ספרים: "מחקר הצילום של כוכבים משתנים" (1907), ו"ספקטרום ובהירויות צילום של כוכבים באזורים הסטנדרטיים" (1911).
היא נפטרה בשנת 1911, בגיל 54, בבוסטון, מדלקת ריאות.
מכתש הירח "פלמינג" נקרא, החל משנת 1970, על שמה ועל שמו של אלכסנדר פלמינג (אין ביניהם קרבה משפחתית קרובה).
וילמר אנריקה בריוס טראן (בספרדית: Wilmar Enrique Barrios Terán) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הבלם וקשר האחורי בקבוצת זניט סנקט פטרבורג ובנבחרת קולומביה.
בריוס ירצה לשכוח את משחק הבכורה שלו במדי דפורטס טולימה שנערך ב-23 בפברואר 2013 מול בויקה צ'יקו והסתיים בהפסד של 0–3 כאשר בריוס עצמו הורחק במחצית השנייה.
כבש את שער הבכורה שלו בבוגרים ב-17 בספטמבר 2014 במסגרת הגביע מול אינדפנדיינטה מדיין שהסתיים בניצחון של טולימה 2–4. את שער הבכורה שלו בליגה הבכירה כבש ב-17 במאי 2015 בניצחון של טולימה 0–5 על חאגוארס קורדובה.
זכה באליפות עם קבוצת הנוער של דפורטס טולימה וכן בגביע עם הקבוצה הבוגרת ב-2014. הפך מהר מאוד לכוכבה של הקבוצה ואף לקפטן שלה בגיל כה צעיר.
ביסס את מעמדו כאחד מהשחקנים הטובים בליגה ונבחר לקשר המצטיין בליגה בעונת 2015. לאחר האולימפיאדה בריו עזב את טולימה לאחר 4 שנים שבהן שיחק 144 משחקים וכבש 5 שערים.
ב-23 באוגוסט 2016 הודיעה קבוצת הפאר הארגנטינאית, בוקה ג'וניורס, על רכישתו של בריוס שבדיוק סיים לייצג את נבחרתו במשחקים האולימפיים בריו.
אין סכום מדויק לעסקה, אך מדובר סביב ה-3 מיליון דולר.
את הבכורה מול הקהל הביתי בבומבונרה ערך ב-29 באוקטובר כאשר שיחק את 17 הדקות האחרונות וזכה לשבחים מהאוהדים בניצחון 0–4 על טמפרליי.
ב-19 באוגוסט 2017 כבש את שערו הראשון במדי בוקה בניצחון 1–2 על סרו פורטניו במשחק ידידות ואת השער הרשמי כבש מול אסטודיאנטס לה פלאטה ב-10 בדצמבר 2017 בניצחון 0–1. ב-11 במרץ 2018 החל בשניות הסיום מהלך שבסיומו בוקה כבשה שער ניצחון מול טיגרה שעזר לה מאוד במאבק על האליפות.
בריוס הפך ליקיר האוהדים ולאחד השחקנים האהובים במועדון, בזכות סגנון משחקו שגרם להערכה רבה כלפיו.
ב-1 בפברואר 2019 חתם בזניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית בכדורגל תמורת 15 מיליון יורו למשך 4.5 שנים.
הוא הופיע לראשונה במדי התכולים-לבנים ב-12 בפברואר 2019 בהפסד הקבוצה לפנרבחצ'ה בשלב 32 האחרונות של הליגה האירופית.
את שער הבכורה שלו הבקיע במסגרת הקלאסיקו הרוסי, נגד ספרטק מוסקבה כשהבקיע בדקה 27, במשחק שנערך ב-17 במרץ 2019.
באוקטובר 2021 האריך את חוזהו בזניט עד סוף עונת 2025/2026 בליגת העל הרוסית בכדורגל.
הוא זומן ב-10 במרץ 2016 למשחקי הפלייאוף של אולימפיאדת ריו מול מקבילתה, ארצות הברית.
קולומביה השיגה את הכרטיס ושובצה בבית אחד עם ניגריה, יפן ושוודיה.
בריוס שיחק את כל ארבעת המשחקים ולא כבש.
הוא זומן לראשונה למדי הנבחרת הבוגרת במרץ 2015 לקראת משחקי הידידות מול ו.
היה בסגל הרחב של לקראת הקופה אמריקה 2016 אך נופה מהסגל הסופי.
את הבכורה הרשמית ערך במשחק חוץ מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. סך הכול שיחק בשבעה משחקי מוקדמות ולא כבש.
נכלל בסגל הסופי של קולומביה למונדיאל 2018 ושיחק שלושה מתוך ארבעת המשחקים שקיימה הנבחרת בטורניר, בו הודחה בשלב שמינית הגמר על ידי .
קופה קולומביה עם דפורטס טולימה (2014)
הקשר הטוב ביותר בבליגה (2015)
אליפות ארגנטינה עם בוקה ג'וניורס (2017)
אליפות ארגנטינה עם בוקה ג'וניורס (2018)
וילמוס שבוק (בהונגרית: Vilmos Sebők; נולד ב-13 ביוני 1973) הוא כדורגלן עבר הונגרי, ששיחק בעמדת הבלם.
שבוק התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של פרנצווארוש ובגיל 14 הצטרף לקבוצת שנט אישטוואן.
בשנת הצטרף לקבוצה הבוגרת של אויפשט, אך לא רשם בה דקות משחק.
בסיום עונתו הראשונה, ירדה קבוצתו לליגה השנייה.
בניגוד לקודמת, בקדנציה זו הפך לשחקן הרכב ובשנת זכה עם הקבוצה באליפות ראשונה בקריירה.
בינואר חתם בבריסטול סיטי מהפרמייר ליג.
בינואר חתם בוולדהוף מנהיים מהבונדסליגה השנייה.
ב-5 בספטמבר 2000, שבוק ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–3 לשאלקה 04.
בקיץ חתם במכבי אחי נצרת מליגת העל.
ב-13 בספטמבר 2003, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–2 למכבי תל אביב.
שבוק השתתף עם הנבחרת האולימפית באולימפיאדת אטלנטה (1996).
ב-10 באפריל 1996, שבוק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה בהפסד 1–4 ל.
ב-6 באוגוסט 1997, הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0–3 נגד .
ויליאם "וילס" פורטסיו הוא סופר וקומיקסאי פיליפיני-אמריקאי, הנודע בחוברות הקומיקס שכתב עבור הדמויות המעניש, אקס פקטור, אקס-מן, איירון מן וספון.
בנוסף, פורטסיו הוא אחד משבעת מיסדיי חברת אימג' קומיקס אף שלא נכנס שותף בחברה.
פורטסיו נולד בעיר סנגלי פוינט, שבפיליפינים.
אולם משפחתו היגרה לעיר מקסיקו סיטי כשהיה צעיר מאוד, ולאחר מכן היגרה פעם נוספת והתמקמה בעיר סן דייגו שבקליפורניה, ארצות הברית.
פורטסיו נחשף למדיום הקומיקס בגיל 10, כאשר שכנו זרק את אוסף הקומיקס שהיה בבעלותו ונתן כמה חוברות לפורטסיו.
בין החוברות היו סיפורי קומיקס של ג'ק קירבי וניל אדמס, שני קומיקסאים שהיו ההשפעות הגדולות על היצירה שלו.
אף שפורטסיו חלם להיות אסטרונאוט, גובהו וראייתו לא עמדו ברף הנדרש, והוא לא עבר את מבחני הקבלה.
על כן, החליט פורטסיו לעבור ללימודי אמנות.
בבית הספר התיכון יצר פורטסיו קומיקס בשיתוף עם סקוט ויליאמס, אמן קומיקס גם הוא בעתיד.
פורטסיו הגיע לראשונה לכנס קומיק-קון, סן דייגו בשנת 1984 שם קיבל את הצעת העבודה הראשונה שלו בתחום הקומיקס: כריס וורנר, אז עורך קומיקס בחברת מארוול קומיקס, הציע לו לכתוב את סדרת הקומיקס "Alien Legion" עד סוף אותה שנה.
בשנה שלאחר מכן הוצע לו גם לאייר את סדרת הקומיקס של ארט אדמס , "Longshot", והוא נענה בחיוב.
בשנים שאחרי כן כבר התקבל כעובד מן המניין במארוול קומיקס, בעיקר בתפקיד העפרונאי.
עד מהרה התפרסם בעבודותיו עבור זיכיונות מפורסמים כמו "המעניש", "אקס פקטור" ו"אקס-מן".
בין היתר יצר פורטסיו, בשיתוף עם ג'ון בירן, את הדמות "בישופ", שזכתה להצלחה עם הופעתה הראשונה בשנת 1991.
בשנת 1992, עזב פורטסיו את מארוול קומיקס, כדי להקים יחד עם שישה אמנים נוספים את חברת אימג' קומיקס.
מטרת הקמת החברה הייתה שיפור זכויותיהם של הקומיקסאים ותנאי העסקתם.
אולם הוא נאלץ להניח את היוזמה בצד בעקבות מחלתה של אחותו, וויתר על שותפות בחברה כדי לטפל בה.
מאוחר יותר, בשנת 1994, פרסם פורטסיו את הקומיקס הראשון שלו בהוצאה שהיא לא מארוול: הכותר Wetworks בהוצאת Wildstorm שנוהלה בידיי ג'ים לי בשנת 1994. בהמשך עבד פורטסיו עבור מארוול ואייר כמה מהדמויות המפורסמות של החברה, בהן איירון מן ותור.
באוגוסט 2000 נפל פורטסיו בתרדמת כתוצאה ממצב קיצוני של סוכרת בתגובה לכשל בתפקוד הלבלב.
הוא התעורר שבוע אחרי כן בבית החולים, משקלו נמוך בכ-30 קילוגרמים והוא לא מסוגל ללכת, לעמוד או אפילו לצייר.
זמן השיקום ארך זמן רב במהלכו התקשה להפעיל את שרירי הידיים, ורק כעבור חצי שנה הצליח להרים עיפרון ולצייר.
על פי הבלוג שלו, "במוחי ראיתי מה אני רוצה לצייר, אבל היד שלי לא הצליחה לעשות את זה".
רק בשנת 2006 שב פורטסיו לתפקיד המאייר בכותר Wetworks שנכתב הפעם על ידי מייק קארי, והיווה את גיליון מס' 2 מתוך שישה שבהם אייר פורטסיו.
ב-9 ביוני 2008 הוכרז כי פורטסיו יהיה האמן המרכזי החדש בסדרת ספון החל מאוקטובר 2008, החל מגיליון מס' 185. בהמשך גם אייר עבור סדרות כמו אקס-מן והענק הירוק.
וילמוש שומוג'י (במקור שארף, בהונגרית: Somogyi Vilmos; בודפשט, 10 בספטמבר 1904 – בודפשט, 3 באפריל 1985) היה היסטוריון של המוזיקה, סופר בנושאי מוזיקה, עיתונאי יהודי-הונגרי, ראש משרד העיתונות ויחסי ציבור וכן דרמטורג של בית האופרה של בודפשט במשך 18 שנים.
אשתו לואיזה האלמי (1916–2000) הייתה זמרת ואמנית תנועה.
וילמוש שארף נולד במשפחה יהודית כבנם של החייט אדולף שומוג'י (שארף) ושל פאני לוי.
הוא החל את הקריירה שלו ב"אשטי קוריר" (Esti Kurír) בבודפשט שפירושו "שליח הערב", שם עבד ככתב, ולאחר מכן מ-1926 עד מרץ 1944 היה ראש משרד העיתונות ויחסי הציבור והדרמטורג של בית האופרה של בודפשט.
הוא פרסם מאות מאמרים בעיתונים, ביקורות ודיווחים על תיאטרון ומוזיקה.
לפני מלחמת העולם השנייה אולי המיר את דתו לאוונגליסטית (אין על כך מקור), אך הדבר לא היה עוזר לו במאומה והוא לא היה יכול לקבל פטור מהחוקים ה (אנטי)יהודים.
הוא אכן נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) במכרות הנחושת ליד הכפר בור (מחנה ריכוז) בסרביה, משם חזר ברגל לבודפשט.
לאחר השחרור ב-1945, הוא עבד בתוכנית "העיתון המוזיקלי החדש" של הרדיו ההונגרי והיה בעל טור קבוע בכתב העת החשוב "מוזיקה" (Muzsika).
חלק מספריו הופיעו במספר שפות לדוגמה: בסלובקית: VIEDENSKÝ LES ROZPRÁVA (יער וינה מספר) או ספר האופרטות בגרמנית: Operettenbuch.
ספר האופרטות (עם ג'רג' שאנדור גאל, בודפשט, 1959)
יער וינה מספר (עם ג'רג' שאנדור גאל, בודפשט, 1965)
קלמן פטקי ( עם אימרה מולנאר, בודפשט, 1968)
אנה באטי (עם אימרה מולנאר, בודפשט, 1969)
לוח זיכרון על שם אישטוואן פטרפי (1984)
האישה השנייה ילדה את אדן.
וילמוש שולהוף וגם אחיו הצעיר אדן מילאו תפקיד מכריע בפרסום ובהפיכת הספא של הוויז לבעל שם עולמי).
וילמוש שולהוף נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל סלומון שולהוף (1848–1913), עובד הבורסה בבודפשט ושל רוזליה אמסטר.
הוא השלים את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) בשנת 1897 ולאחר מכן עסק ברפואה בברלין.
מאוחר יותר עבד בספא סנט לוקאץ', משם עבר למרחצאות הוויז.
מ-1905 עד 1944 עבד שם כרופא הספא וכרופא הראשי של בית ההבראה.
הוא עשה הרבה למען המוניטין של הספא ופיתוחו הרפואי.
לאחר שחזר הביתה מברלין עבד תחילה במכון הרפואי של קרן העבודה הכללית בבודפשט.
ב-1906, בגיל 32 הגיע להוויז כרופא ספא.
מהאחד במאי עד סוף ספטמבר טיפל בחולים בהוויז, ולאחר מכן נסע הביתה לבודפשט ועמד בראש המחלקה הראומטולוגית של ספא ארז'בט במהלך חודשי החורף.
שולהוף החל לעבוד בהוויז במרץ רב.
חלקית הודות לפעילותו, בית ההבראה והספא הראשון של הוויז נבנה בשנת 1907, בו חיכו לאורחים אמבטיות תרמיות, טיפול בבוץ, עיסוי וטיפול חשמלי.
שולהוף היה הראשון בהונגריה שהשתמש בפיזיותרפיה ה"ממוכנת" שפיתח גוסטב זנדר, רופא שוודי.
ב-1911 הקים את בית החולים ומכון זנדר.
המהות של שיטת זנדר הייתה התעמלות גופנית באמצעות מכונות.
אשתו השנייה הייתה רוזה מריה אקר, לה נישא ב-29 במאי 1937 בבודפשט.
ב-1944 הוא ואשתו (לשעבר) גורשו מגטו קסטהיי לאושוויץ.
אחיו הצעיר אדן שולהוף ששהה בבודפשט וניצל מהגירוש (1896–1978).
הוא המשיך בעבודתו בהוויז אחרי המלחמה.
מאמריו הרבים פורסמו בכתבי עת רבים (כולל בחו"ל) לרבות ב:
"כתב עת הרופאים" (1901 על טיפול הידרופטי בתפליטים פלאורליים)
"העיתון הרפואי של בודפשט" (Budapesti Orvosi Ujság):
"רפואת מרחצאות ומים" (1903 על כמה תכונות טבעיות-כימיות של במעיינות מרפא, 1906. על אמבטיות אוויר)
"השבועון הרפואי" (גיליון יובל 1906: טיפול תרופתי באונות מפרקיות תת-חריפות וכרוניות)
בכתב העת הרפואי של בודפשט (1907 המצב היום של האבחון והטיפול בסיאטיקה) ובעיתון של ספא סנט לוקאץ'.
משנת 1907 היה העורך המשותף של הנספח "המרחצאות ומכון מי המרפא" בבודפשט.
ממחלקת האף, הגרון והוושת של המרפאה.
בודפשט, 1899. יחד עם פילפ ולדמן)
בודפשט, 1901. (מהדורה מיוחדת של "רפואה")
וילמוש שייבר (בהונגרית: Scheiber Vilmos; מור, 30 בדצמבר 1889 – בודפשט, 2 בינואר 1979) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, כירורג אורתופדי ראשי, מנהל מחלקה כירורגית ומנהל בית חולים, המפקח הלאומי והמנתח הראשי-אורתופדי של המוסד לביטוח לאומי ההונגרי, מומחה לשיקום נכים.
הוא סבו של היסטוריון המדע אישטוואן גאזדה, אביה של מריה שימונטורנאי-שייבר (1927–2012) ציירת, היסטוריונית אמנות.
בן דודו של הצייר הוגו שייבר.
וילמוש שייבר נולד במשפחה יהודית כבנם של ז'יגמונד שייבר (1861–1941) ושל רוזה פרידמן.
בשנת 1907 סיים את לימודיו בגימנסיה המלכותית הממלכתית ההונגרית הראשית של רובע 8 בבודפשט.
הוא השלים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר שלו ב-1912. אחר כך התמחה בקליניקה הכירורגית מס' 2 של האוניברסיטה אצל פרופסור שאנדור ורביי ולאחר מכן בבית החולים סנט יאנוש.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה לרופא הראשי של אחד מבתי החולים הצבאיים של בודפשט בדרגת סגן.
בשנת 1916, קיבל תעודת כירורג ועבד כסגנם של יוז'ף סאבו ולאסלו ורביי בבית החולים של המכון לשיקום נכים ברחוב רווס (Rokkantügyi Hivatal Budapesti Utókezelő Gyógyintézet), הוא ביצע מספר רב של ניתוחים ובכך סייע לאלפי נכים להשתקם.
במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית נשלח לבית החולים צגלד של חזית סולנוק כרופא של הצבא האדום ההונגרי.
וגם שם עבד כמנתח ואחר כך חזר לבית החולים.
משנת 1920 עבד כמנכ"ל-רופא של בית ההבראה בפארק העירוני של בודפשט.
בין השנים 1930 לבין 1933, הוא היה מנהל המחלקה לכירורגיה אמבולטורית של פוליקליניקת אלדאר קסאב של הקהילה היהודית של פשט ומשנת 1933, מנהל המחלקה האורתופדית למבוגרים.
משנת 1935 נבחר למנתח ראשי של בית החולים בירו דניאל בבודה, שהשתייך לקהילה היהודית האורתודוקסית.
מאוחר יותר מונה לסגן המנהל.
בין השנים 1945 לבין 1950, הוא היה המפקח הלאומי המנתח הראשי-אורתופדי של המוסד לביטוח לאומי ההונגרי, בין 1950 לבין 1966 היה הרופא הראשי והמפקח של ביטוח הבריאות הממלכתי ההונגרי.
הוא פרש ב-1966, אך המשיך לעבוד כיועץ מדעי במועצה הלאומית לאיגודים מקצועיים.
הוא הכניס עזרים רפואיים רבים להונגריה.
מיוחסת לו הכנסת המדרסים המודרניים להונגריה.
הוא מחבר מספר רב של פרסומים.
מאמרים טכניים שלו פורסמו בכתבי עת מקצועיים רבים:
אשתו הייתה ליוויה לאקס, בתם של שאנדור לאקס ושל אירן פירסט, לה נישא ב-16 באפריל 1919. התחתן ביוז'פווארוש, בודפשט.
המחלות הסטטיות החשובות ביותר של כף הרגל.
עיטור המצודה הצבאית של הצלב האדום דרג 2. (1916)
וילמר אליסון , היה טניסאי אמריקאי.
אחד הטניסאים הבולטים בעולם בשנות ה-30 של המאה ה-20, כשלזכותו 6 זכיות בתחרויות גראנד סלאם לרבות ניצחות בתחרות יחידים באליפות ארצות הברית הפתוחה.
הוא התמחה בתחרויות זוגות בהם זכה ב-5 תחרויות גראנד סלאם.
וילמר אליסון נולד בסן אנטוניו שבטקסס למשפחה מבוססת.
לאחר תחילת לימודים באוניברסיטת טקסס באוסטין הוא התחיל אימוני טניס וזכה להצלחות.
בשנת 1927 הוא זכה באליפות לסטודנטים ובשנת 1928 הוזמן לנבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית.
הוא שיחק לצד ג'ון ואן רין והם התפתחו לזוג גברים בולטים בתחרויות שונות.
במשחקי גביע דייוויס הם ניצחו ב-11 מפגשים מ-12.
באליפות ארצות הברית הפתוחה 1935 אליסון ניצח בתחרות הגברים כאשר משחק חצי הגמר הוא הדיח את פרד פרי.
באליפות וימבלדון אליסון הגיע למשחק הגמר בשנת 1930 אך הפסיד לביל טילדן.
בתחרות זוגות גברים אליסון ניצח בגמר התחרות 4 פעמים (מהם פעמיים בווימבלדון) ו-5 פעמים נוספים הפסיד בגמר.
בתחרות זוגות מעורבים הוא ניצח באליפות ארצות הברית בשנת 1930 והפסיד בגמר בשנת 1931.
אליסון סיים את הקריירה בשנת 1941. בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא שירת בחיל האוויר של ארצות הברית.
בהמשך הוא היה מאמן טניס באוניברסיטה בה למד עד לשנת 1972.
ב-1963 התקבל אליסון להיכל התהילה של הטניס.
וילמר אליסון נפטר בשנת 1977.
וילמר מקלין היה סוחר אמריקאי מווירג'יניה.
ביתו היה מעורב בתחילתה ובסופה של מלחמת האזרחים.
לאחר קרב בול ראן הראשון בשנת 1861 עבר לעיירה "בית המשפט של אפומטוקס" (Appomattox Court House), וירג'יניה, כדי להימלט מהמלחמה, במחשבה ששם יהיה בטוח.
במקום זאת, בשנת 1865, הגנרל רוברט אדוארד לי נכנע ליוליסס ס.
גרנט בביתו של מקלין באפומטוקס.
כך היו בתיו מעורבים באירוע הראשון ובאחד האירועים האחרונים של המלחמה.
הקרב הראשון של בול ראן
הקרב הראשון של בול ראן, ב-21 ביולי 1861, (קרב מנאסס הראשון), התרחש בחוותו של מקלין, "מטע יורקשייר" (Yorkshire Plantation), במנאסס, מחוז פרינס ויליאם, וירג'יניה.
ארטילריה של צבא האיחוד ירתה לעבר ביתו של מקלין, ששימש כמפקדה של בריגדיר גנרל של צבא הקונפדרציה, פ.ג.ט.
בורגארד, וכדור תותח נפל דרך אח המטבח.
בורגארד כתב לאחר הקרב: "אפקט קומי של קרב ארטילרי זה היה הרס ארוחת הערב שלי ושל הצוות על ידי פגז פדרלי שנפל לתוך האח של המפקדה שלי בבית מקלין."
מקלין היה רב-סרן בדימוס במיליציה של וירג'יניה, אך עם פרוץ מלחמת האזרחים היה בן 47, זקן מכדי לחזור לשירות פעיל.
הוא התפרנס במהלך המלחמה כסוחר סוכר שסיפק סחורות לצבא הקונפדרציה.
הוא החליט לעבור דירה משום שפעילותו המסחרית התמקדה בעיקר בדרום וירג'יניה ונוכחות צבא האיחוד באזור מגוריו בצפון וירג'יניה הקשתה על עבודתו.
הוא הונע גם על ידי רצון להגן על משפחתו מפני חזרה על חוויית הקרב שלהם.
באביב 1863, הוא ומשפחתו עברו כ-190 ק"מ דרומה, למחוז אפומטוקס, וירג'יניה, ליד קהילה בשם בית המשפט של אפומטוקס (Appomattox Court House).
ב-9 באפריל 1865, המלחמה הגיעה שוב למקלין.
גנרל הקונפדרציה רוברט לי עמד להיכנע ללוטננט גנרל יוליסס ס.
הוא שלח שליח לעיירה "בית המשפט של אפומטוקס" כדי למצוא מקום להיפגש.
ב-8 באפריל 1865, דפק השליח על דלתו של מקלין וביקש להשתמש בביתו, דבר שמקלין הסכים לו בחוסר רצון.
לי נכנע לגרנט בסלון ביתו של מקלין, ובכך הסתיימה למעשה מלחמת האזרחים (אם כי מספר כוחות של הקונפדרציה נכנעו מאוחר יותר).
מאוחר יותר, מקלין אמר ככל הנראה, "המלחמה התחילה בחצר הקדמית שלי והסתיימה בסלון הקדמי שלי."
לאחר סיום הטקס, חברי צבא הפוטומק החלו לקחת את השולחנות, הכיסאות ורהיטים שונים אחרים בבית - למעשה, כל מה שלא היה מעוגן למקומו - כמזכרות.
הם מסרו כסף למקלין, בעת שזה עמד ומחה, ונמלטו עם רכושו.
מייג'ור גנרל אדוארד אורד שילם 40 דולר (שווה ערך ל-822 דולר של היום, שנות האלפיים) עבור השולחן שעליו חתם לי על מסמך הכניעה.
מייג'ור גנרל פיליפ שרידן לקח את השולחן עליו ניסח גרנט את המסמך תמורת 20 דולר (שווה ערך ל-411 דולר של היום) בזהב.
שרידן ביקש מג'ורג' ארמסטרונג קסטר לשאת את השולחן על סוסו.
השולחן הוענק לאשתו של קסטר וכעת מוצג במוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקאית בסמית'סוניאן.
שחזור אותנטי של ביתו השני של מקלין הוא כיום חלק מהפארק הלאומי ההיסטורי אפומטוקס קורט האוס, המופעל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של מחלקת הפנים של ארצות הברית.
בשנת 1867, לאחר המלחמה, מקלין ומשפחתו מכרו את ביתם לאחר שלא יכלו לעמוד בתשלומי המשכנתא, וחזרו לביתם במנאסס.
מאוחר יותר עברו לאלכסנדריה, וירג'יניה.
מקלין עבד עבור רשות המיסים האמריקאית (IRS) בין השנים 1873 ל-1876.
וילמר מקלין נפטר באלכסנדריה ונקבר שם בבית הקברות האפיסקופלי של סנט פול.
וילפרד אדוארד סולטר אוון היה משורר אנגלי, אחד ממשוררי מלחמת העולם הראשונה המפורסמים ביותר.
אוון נולד באוסווסטרי בשרופשייר, ממוצא אנגלי וולשי.
זכה לחינוך טוב, ועבד כמורה פרטי בצרפת לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-1915 גויס לצבא, אך לאחר כמה חוויות טראומטיות אובחן כסובל מהלם קרב ונשלח לבית חולים צבאי באדינבורו לקבל טיפול.
שם פגש משורר אחר, סיגפריד ששון, שעודד אותו ועזר לו בבעיות סגנוניות.
כמה אירועים בחייו של אוון מובילים למסקנה כי הוא היה הומוסקסואל חבוי, ושהוא נמשך לששון.
עזיבת הלה את בית החולים הותירה אותו שבור.
לאחר שהחלים בעצמו, התחבר אוון לחבורת אמנים שששון הכיר לו, שכללה בין השאר את רוברט רוס ורוברט גרייבס.
ב-1918 חזר אוון לשירות פעיל בצרפת.
הוא נהרג בזמן שחצה את תעלת סַמְבְּר-וואז, שבוע לפני תום המלחמה.
אימו קיבלה את הידיעה על מותו ביום שביתת הנשק.
רק שלושה משיריו פורסמו לפני מותו.
ששון ואדית סיטוול דאגו מאוחר יותר לכך שכל שיריו האחרים יתפרסמו אף הם.
כמה משיריו מוצגים ברקוויאם המלחמה של בנג'מין בריטן.
אוון הוא אחד מהמשוררים והסופרים שלחמו במלחמת העולם הראשונה ומחו כנגדה, והיו קול אנטי מלחמתי חשוב וראשוני בתרבות.
באנגליה חלק ממשוררים אלו, ביניהם אוון, היו קצינים שזכו - בניגוד לחיילים פשוטים כמו המשורר אייזיק רוזנברג - לקבל טיפול רפואי להלם הקרב בו לקו.
במהלך מלחמה זו הרשויות באנגליה נאלצו להתמודד עם תופעה זו של הלם קרב, שהוגדרה כחדשה.
אוון נפגש כאמור עם ששון בבית חולים בו טופל בהלם הקרב, והכיר דרכו גם את רוברט גרייבס, משורר וסופר אחר שפעל נגד המלחמה.
שיריו המפורסמים מהוים מחאה כנגד המוות המיותר לדעתו של הצעירים במלחמה.
בשנת 2001 ראה אור הספר "קרעי שני" – מבחר ראשון ומייצג בעברית משירתו של אוון בתרגומה של חנה ניר.
מתוק וראוי הואמאת וילפרד אווןמאנגלית: אברהם עוז
וילפרדו פרדריקו דמאזו פָּארֵטוֹ (באיטלקית: Vilfredo Frederico Damaso Pareto; 15 ביולי 1848 – 19 באוגוסט 1923) היה כלכלן וסוציולוג איטלקי.
פארטו נולד בפריז למשפחת מהגרים מאיטליה, ששבו למולדתם בהיותו בן 10. הוא למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת טורינו, ולאחר סיום לימודיו עבד כמהנדס בחברת רכבות.
ב-1893 החל לכהן כמרצה לכלכלה באוניברסיטת לוזאן.
פארטו עסק בחקר התפלגותה של ההכנסה ובחקר קבלתן של החלטות על ידי יחידים.
מחקריו סייעו לגיבוש תחום המיקרו כלכלה.
כמו כן, הוא פיתח את רעיונות עקומות אדישות, תרשים פארטו ויעילות פארטו.
מחקרו הסוציולוגי עסק, בעיקר, במקורות הפעולה הקולקטיבית ומקורות הפעולה הפרטנית.
הוא קבע, שכל החברות בעולם בנויות מקבוצות שונות האחת מרעותה והבנויות לפי כישורי חבריהן.
כאשר האינטלקטואלים שבהם מנסים לשפר את מיקומם החברתי, נוצר ריבוד חברתי.
הסכנה הקבועה, שמרחפת מעל ראשיהם של בעלי השליטה מצד המוכשרים, בני המעמדות הנמוכים, מביאה לתחלופה ולמחזוריות של אליטות.
האליטה ממלאת תפקיד חיוני בהסדרים הסוציו-פוליטיים, בעוד שההמון הוא פסיבי ונתון למניפולציות של בעלי השררה.
במחקרו סיווג פארטו את הפעולות האנושיות לפעולות "הגיוניות" ופעולות "אל-הגיוניות".
כאשר סובייקט מתכנן רצף פעולות על מנת להשיג יעד מסוים וסדר זה תואם את הסדר המדעי-אובייקטיבי הנדרש להשגת אותו יעד, נקראות פעולותיו הגיוניות.
כאשר הפעולות אינן מתאימות להשגת היעד שבו מעוניין הסובייקט, נקראות הפעולות "אל הגיוניות".
פארטו טען שרוב הפעולות האנושיות אינן "הגיוניות" ומקורן ברגש ולא בתאוריה מדעית.
מכאן, שהמחקר הסוציולוגי, בניגוד לכלכלי, מתמקד בעיקר בסוג הפעולות ה"אל-הגיוניות".
עיקר פרסומו נובע מחוק פארטו.
פארטו הבחין כי 20% מאוכלוסיית איטליה היא בעלת 80% מהרכוש.
יחס זה התגלה במקרים רבים נוספים.
מדד פארטו משמש למדידת אי שוויון בחלוקת הכנסה.
פארטו קבע כי אם כל הפרטים מעדיפים הקצאה אחת על אחרת אז היא עדיפה עליה.
לדוגמה, נגיד שא' "שולטת פארטו" על ב' – דבר זה נובע כי כולם מעדיפים את א' על ב' (אם חלק אדישים זה גם בסדר).
מכאן ניתן להסיק כי "הקצאה יעילה פארטו" היא הקצאה שאין אף הקצאה אפשרית אחרת ששולטת עליה פארטו.
לכלל פארטו שתי הנחות סמויות:
שלמות – שהפרט יודע לדרג שתי אלטרנטיבות.
טרנזיטיביות – אם הפרט מעדיף א' על ב' וב' על ג' אז הוא גם מעדיף את א' על ג'.
וילפרד רופרכט ביון (Wilfred Ruprecht Bion; 8 בספטמבר 1897 – 8 בנובמבר 1979) היה פסיכואנליטיקאי בריטי, תאורטיקן וקלינאי.
שימש כנשיא החברה הפסיכואנליטית הבריטית בשנים 1962–1965. נחשב לתורם חשוב לדיון באופייה של הפסיכואנליזה, ולמי ששופך אור על הנושא.
הדרך שבה הבין תהליכים פסיכואנליטיים שונה בצורה מהפכנית מכל אופני ההמשגה שקדמו לו.
ביון נולד במטהורה (Mathura) בצפון הודו בשנת 1897 למשפחה ממוצא הוגנוטי ששירתה בתפקידים שונים בהודו לאורך דורות רבים כמיסיונרים, במשטרה ההודית ובמשרדים ממשלתיים.
בגיל 8 נשלח לאנגליה שם למד בקולג' .
אף על פי שמאז לא שב עוד להודו, היה קשור לארץ מולדתו כל ימי חייו.
הוא נפטר בנובמבר 1979, חודשיים לפני ביקור מתוכנן בבומביי.
בגיל 19, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ביון התנדב לשירות צבאי בחטיבת השריון המלכותית.
הוא הוצב לראשונה בשדה הקרב ביוני 1917 בבלגיה, ולאחר מכן גדודו עבר לצרפת.
הוא מונה בתחילה זמנית כקצין זוטר, ובמרץ 1918 מונה כקצין בפועל בתפקיד מפקד טנק.
בספטמבר 1921 ביון סיים את שירותו הצבאי.
מיד עם סיום שירותו הצבאי, ביון החל לימודי היסטוריה באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1922 החל לשמש כמורה בבית ספרו הקודם Bishop's Stortsford College, אך לאחר שהבין שלא נועד לתפקיד זה, הפנה את מאמציו ללימודים לקראת הכשרתו כפסיכואנליטיקאי.
הוא החל בלימודי רפואה ב- London ולמרות הצטיינותו שם, התמיד בכוונתו המקורית.
לאחר סיום לימודי הרפואה החל בשנת 1933 להתמחות בפסיכותרפיה פסיכואנליטית במרפאת טביסטוק בלונדון שהייתה מרכז להכשרה וטיפול שצמח במהירות באותן שנים וב-1938 החל בהתמחות לקראת קבלתו כחבר בחברה הפסיכואנליטית הבריטית, תהליך זה נקטע עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-1 באפריל 1940 גויס ביון לשירות צבאי, הוצב בחיל הרפואה ושירת כפסיכיאטר במספר בתי חולים צבאיים.
יחד עם קבוצה של יוצאי מרפאת טביסטוק שגויסו גם הם, שעסק בפיתוח של שיטות חדשות לטיפול בחיילים נפגעי חרדה ופוסט-טראומה, או במינוח של אותה תקופה - נפגעי "הלם הפגזה" .
לאחר תום המלחמה חזר לקליניקת טביסטוק והיה מעורב בתהליך פיצולה לשני גופים : מרפאת טביסטוק שהתמקדה בטיפול והפכה לחלק ממערכת הבריאות הציבורית באנגליה, ולמכון טביסטוק ליחסי אנוש.
בתקופה זו העמיקה התעניינותו בפסיכואנליזה, והחל באנליזה אצל הפסיכולוגית האוסטרית-יהודיה מלאני קליין שנמשכה לאורך השנים 1946–1952. בשנים 1962–1965 שימש כנשיא החברה הפסיכואנליטית הבריטית.
ב-1968, בהיותו כבן 70, ביון עזב את לונדון ועבר להתגורר וללמד בלוס אנג'לס, קליפורניה.
במהלך השנים 1968–1979 נסע ברחבי דרום-אמריקה ואירופה, הרצה והדריך.
הוא שב לאנגליה זמן מה לפני מותו ב-1979.
ביון נישא פעמיים ונולדו לו שלושה ילדים.
אשתו הראשונה, השחקנית בטי ג'רדיין, נפטרה ב-1945, מספר ימים לאחר שנולדה בתם פרטנופ (Parthenope, שהפכה גם היא לפסיכואנליטיקאית מוכשרת באיטליה).
ב-1951 נישא לאשתו השנייה, פרנצ'סקה ביון, ונולדו להם בן ובת, ג'וליאן וניקולא.
פרנצ'סקה הצטרפה למרבית מסעותיו להרצאות ברחבי העולם, וערכה חלק ממאמריו.
לחוויותיו והתנסויותיו של ביון במסגרת שירותו הצבאי בשתי מלחמות העולם הייתה השפעה משמעותית על התפתחותו כאדם וכפסיכואנליטיקאי ועל דרכי החשיבה וההמשגות התאורטיות שיצר במשך חייו.
ביון התגייס כאמור לצבא בהיותו בן 19 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הוא עבר טירונות מהירה והוצב לקו הקדמי כמפקד טנק.
בשלושת החודשים הראשונים של המלחמה נהרגו כמיליון חיילים מכוחות הברית.
ביון לא היה היחיד שעבר אירועים טרגיים מזעזעים וטראומטיים, אך ייתכן שהיה אחד היחידים שניסו להטמיע ולהבין טראומות אלה.
יש המקשרים את יכולתו של ביון לעבודה ומגע עם מטופלים פסיכוטיים קשים בהמשך חייו, ואת הצורך והדחף שלו להמשיג את התנסותו בעבודה זו לחוויות המזוויעות שעבר במהלך המלחמה כמפקד טנק צעיר.
אפשר גם להניח שיכולתו יוצאת הדופן להישאר במגע עם חוויות פסיכוטיות קשות אצל מטופליו, קשורה למה שאפשר לנפשו לשרוד חוויות אלה, בעוד שרק מעטים מעמיתיו ללחימה הצליחו לעשות זאת, ללא שיפגעו בגופם או בנפשם.
מושגים תאורטיים רבים שייצר, כמו "הכלה" (מושג צבאי), "חלקיקי ביתא", "זוועה חסרת שם" (nameless dread"), "המטרה העיקרית של קבוצה היא הישרדותה", "הלא ידוע" (The unknown), וכן דיווחיו על תחושת הדחיפות הקשורה לחשיבה תחת לחץ, ניתנים גם הם להבנה בהתייחס לחוויותיו הקשות במלחמת העולם הראשונה.
אחרי סיום המלחמה, ב-1919, ביון העלה על הכתב את התנסותו כמפקד טנק בשנים 1918-1917. טקסט זה, בשם "יומן, צרפת", הוקדש להוריו, "במקום המכתבים שהייתי צריך לכתוב להם" כך כתב בזכרונותיו.
בין השנים 1958 ועד מותו ב-1979 הוא כתב שלושה ספרים נוספים המתייחסים לזיכרונותיו ותובנותיו מתקופה זו.
כל אלה והם פורסמו רק לאחר מותו על ידי אשתו פרנצ'סקה ביון.
ספרים אלה אינם קלים לקריאה, חוויית הקריאה יוצרת תחושה של איבוד הדרך בתוך מעין ערפל הנוצר על ידי עומס של שמות ודיווחים מסועפים של עובדות ללא התייחסות מפורשת לזמן ומקום.
אולם הקושי העיקרי בקריאה הוא רגשי בגלל האופי הטראומטי של התנסויותיו של ביון במלחמה, המתוארות על ידו בצורה ישירה ולפעמים אפילו ברוטלית.
להשתתפותו של ביון במלחמת העולם השנייה הייתה תוצאה שונה, אך לא פחות משמעותית.
במהלך לימודי הרפואה ביון פגש את וילפרד טרוטר, מנתח מוח בעל מוניטין, שפרסם ב-1916 את ספרו Instincts of the Herd in Peace and War.
מפגש זה השפיע על העניין שביון גילה בחקירת התנהגות של קבוצות.
עניין זה בא לידי ביטוי במהלך שירותו הצבאי בעבודתו בבית החולים בנורת'פילד, שם יזם את אחד משני הפרויקטים שקיבלו את השם "הניסויים של נורת'פילד" פרויקט זה בוצע במסגרת תפקידו של ביון כאחראי על אגף ההכשרה שהמטופלים בו שהו חיילים שנפגעו מהלם קרב ופונו מהחזית.
במהרה התחוור לביון כי אינו מצליח להגיע לכלל עבודה משמעותית של תכנון, מאחר שהוטרד ללא הרף על ידי סדרת בקשות דוחקות מצד פקודיו, אותן פירש כהפרעות שמקורן נוירוטי.
כאן, במקום לנקוט בצעד המקובל של הוצאת פקודה האוסרת על גישה אליו בשעות מסוימות, הוא הבין שהתסכול שהוא חש משותף כנראה לכל המטופלים באגף, והדרך אותה יצר לטיפול בנושא הייתה בניית מערכת של נהלים וחוקים שגייסה את כל המטופלים למטרה המשותפת של שיקום גופני ונפשי.
הצלחת הניסוי התבטאה בשינוי שחל ברמת המחויבות, המוטיבציה והפעילות של המטופלים.
ניסוי זה תואר על ידי ביון במאמר שכתב בשנת 1943 יחד עם ג'והן ריקמן בשם "מתחים תוך-קבוצתיים בטיפול" (המאמר פורסם כפרק הראשון בספר התנסויות בקבוצות ומאמרים נוספים")
רעיונותיו של ביון בנושא הפסיכואנליזה של קבוצות אומצו בהמשך ופותחו לכיוונים שונים על ידי אחרים, כגון ז.ה.
פוקס, ג'והן ריקמן, הרולד ברידג'ר, תומאס מיין, ופאטריק דה-מארה.
העבודה המדעית של ביון מתחלקת לתקופות תאורטיות שונות, החל משנות ה-40 ועד שנות ה-70 של המאה העשרים..
דינמיקה של קבוצות - שנות ה-40
חשיבתו התאורטית המשמעותית הראשונה של ביון הגיעה לידי ביטוי בעקבות התנסויותיו בעבודה קבוצתית במסגרת שירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה עם חיילים פגועים.
כשש שנים מאוחר יותר, הוא התבקש על ידי מרפאת טביסטוק להנחות כמה קבוצות טיפוליות, שם יישם והמשיך לפתח את הבנותיו משירותו הצבאי.
הדיווחים שביון כתב במהלך תקופת עבודתו בשנות ה-40 עם קבוצות אלה המסכמים את חשיבתו פורצת הדרך בדבר הדינמיקה של קבוצות, קובצו בהמשך ופורסמו בשנת 1961 בספרו
ספר זה הפך לבעל מעמד והשפעה מרכזיים בתחום העבודה עם קבוצות.
ביון המשיג את ההיבט הקבוצתי של נפש הפרט - "הקבוצתיות" (groupishness) של הנפש, וזיהה את קיומו של מערך הגנתי של הנפש בקבוצה - "מודל שלוש ההנחות הבסיסיות".
על פי ביון, לכל קבוצה יש שני אופני התנהגות שונים - "קבוצת העבודה" (work group) ו-"קבוצת ההנחה הבסיסית" (basic assumption group).
קבוצת העבודה היא אותו אספקט של תפקוד הקבוצה העוסק במטלה האמיתית של הקבוצה.
קבוצת עבודה נותנת דעתה למטרותיה ויכולה להגדיר את מטלותיה.
מבנה הקבוצה והתנהגותה יהיו כאלה שיתאימו לקידום השגת מטלות אלה.
קבוצת עבודה בוחנת את מסקנותיה ברוח מדעית, מחפשת ידע, לומדת מן הניסיון ושואלת בכל עת מה הדרך הטובה ביותר להשיג את מטרותיה.
היא מודעת לזמן החולף ולתהליכי למידה והתפתחות.
אולם קבוצות שפועלות בעקביות בדרך שתוארה לעיל נדירות מאוד, ואולי אף אינן קיימות כלל בטהרתן.
התאוריה של ביון מציעה הסבר לעובדה שקבוצות מתנהגות לעיתים קרובות בדרכים שאינן הגיוניות ושסותרות את השגת מטרותיהן המוצהרות.
"קבוצת ההנחה הבסיסית" היא האספקט השני של ההתנהגות הקבוצתית.
המונח "הנחה בסיסית" מתייחס להנחות שאינן מודעות בדרך כלל, אולם מהוות את הבסיס להתנהגות הפרטים בקבוצה.
הנחות אלה הן אנונימיות, הן אינן מנוסחות על ידי מישהו מחברי הקבוצה, לא ניתן לייחסן לאף אחד ואיש אינו טוען לבעלות עליהן.
ניתן להסיקן ממצבה הרגשי של הקבוצה, והזיהוי שלהן נותן משמעות להתנהגותה.
ביון זיהה שלושה מצבים רגשיים שונים של קבוצות מתוכן ניתן להסיק על שלוש ההנחות הבסיסיות:
הנחה בסיסית של "תלות" (Dependency) - מטרתה העיקרית של הקבוצה הפועלת תחת הנחה בסיסית זו היא להשיג ביטחון בקיומה באמצעות פרט אחד שיגן על כל חברי הקבוצה.
במקביל, אלה הופכים להיות חסרי אונים, חסרי כישורים ולא בוגרים.
במצב זה אותו אדם שנתפס על ידי הקבוצה כמנהיג, עובר אידיאליזציה ונתפס ככל יכול.
הנחה בסיסית של "לחימה-בריחה" (Fight-Flight) - ההנחה בקבוצה זו היא שמטרת הקבוצה היא להבטיח את המשך קיומה, והדרך לעשות זאת היא רק באמצעות סימון מישהו או משהו שיש להילחם בו או לברוח ממנו.
בקבוצה זו בה הערך העליון הוא שימור התקיימותה של הקבוצה, הפרט מאבד מחשיבותו.
ההנחה בסיסית של "זוגיות" (Pairing) - כאן ההנחה היא שהקבוצה נפגשת למטרת הִתרבות, כדי להביא לעולם את הישועה באמצעות מישהו שייוולד בתוכה.
עיקר הפעולה בקבוצה תתבטא בזוג ממשתתפיה, כאשר שאר חברי הקבוצה מקשיבים בתשומת לב ובתקווה להולדתו של מנהיג חדש, או רעיון חדש, שיפתרו את הבעיות הקיימות ויקדמו את יצירתו של עולם טוב יותר.
על אף שלכל אחת משלוש קבוצות ההנחה הבסיסית יש מאפיינים ייחודיים, המשותף לשלושתן הוא התנהגות קבוצתית שאינה מכוונת החוצה, כלפי המציאות, אלא פנימה, כלפי הפנטסיה המופעלת באופן אימפולסיבי ובלתי ביקורתי.
הקבוצה יכולה לעבור בקלות ובמהירות מהתנהגות לפי אחת מההנחות הבסיסיות לאחרת, אך אינה לומדת מן הניסיון.
מודל זה של ביון הושפע במידה רבה על ידי החלוקה הדחפית של וילפרד טרוטר.
שלושת הדחפים במודל של טרוטר: דחף השימור העצמי, דחף המין ודחף התזונה מקבילים לשלוש ההנחות הבסיסיות של ביון - "לחימה-בריחה", "זוגיות" ו"תלות" בהתאמה.
מודל ההנחות הבסיסיות, כמו מודל הדחפים של טרוטר, מבטא מבנה עומק של הנפש שאינו בא לידי ביטוי רק כאשר האדם נמצא בקבוצה; ולא מדובר בתופעה קבוצתית, אלא בתכונה נפשית של הפרט המתגלה בשדה הקבוצתי.
מכיוון שמדובר במעין מודל "דחפי", אפשר לראות בו התחלה של מודל פסיכואנליטי של הנפש.
מודל ההנחות הבסיסיות מציע לראות את ההתנהגות הקבוצתית כמצביעה על הדומיננטיות של אחת ההנחות הבסיסיות בכל עת, כאשר השתיים האחרות "ממתינות" ברקע.
ביון מציע את המבנה התאורטי שכינה בשם "המערך הפרוטו-מנטלי" - מערך שבו אין הבחנה בין תוצרים גופניים לנפשיים, שם "נמצאות" ההנחות הבסיסיות שאינן פעילות.
רעיונות אלה יפותחו על ידי ביון בהמשך, בספרו "התנסויות בקבוצות ומאמרים נוספים", למודל פסיכוסומטי, ומהווים מעין התחלה של תיאורית החשיבה המאוחרת שלו.
המחקר של ביון על קבוצות הפך לקלסיקה וסלל את הדרך לגישה המיוחדת לפסיכותרפיה קבוצתית הנמשכת במרפאת טביסטוק ובמכון טביסטוק ליחסי אנוש עד עצם היום.
תאוריה של חשיבה - שנות ה-50 וה-60
שנות החמישים מהוות את השלב הבא בהתפתחות עבודתו המדעית של ביון.
בשנים אלה פרסם סדרת מאמרים שנפתחה בהרצאת ההתקבלות שלו לחברה הפסיכואנליטית הבריטית, ועוסקת בחשיבה פסיכוטית ובניסיון להבין דרכה את החשיבה הלא-פסיכוטית.
ביון מפתח את המשגותיו בנושא מתוך אינטואיציות עמוקות שהוא מתאר במאמרים אלו הקשורות לעבודתו הפסיכואנליטית עם מטופלים פסיכוטיים קשים.
הוא עשה זאת בתקופה שבה ההנחה השלטת הייתה שאי אפשר לעבוד בגישה הפסיכואנליטית עם מטופלים פסיכוטיים, ורק אנשי טיפול מעטים עשו זאת.
סדרת מאמרים זו אוגדה בספר "במחשבה שנייה"..
ביון הדגיש בעבודותיו פעמים רבות את הדמיון בין עיסוקו לבין עיסוקם של פילוסופים בנושא החשיבה, אולם מבהיר שוב ושוב כי הוא עוסק קודם כל בחוויה הרגשית ובתהליכי ההמרה שחוויה זו עוברת בנפש.
החשיבה על פי ביון היא תהליך רגשי והיא התהליך הבסיסי ביותר של נפש האדם ומקור החיות שלו.
הוא הגדיר את כל ההפרעות הנפשיות כ"הפרעות חשיבה".
ביון מסכם את סדרת מאמריו משנים אלה במאמרו "תאוריה פסיכואנליטית של המחשבה" (1962).
מאמר זה מספק את ההמשגה שאותה התאמץ למצוא במאמרים הקודמים, כדי להתמודד עם ההרגשות הפנימיות הקליניות החדות שלו.
מאמר זה הוא מעין מבוא להמשך הכתיבה שלו בספריו הבאים: "ללמוד מן הניסיון
, (1962),ו-"יסודות הפסיכואנליזה" (1963), בהם הוא משתדל להרחיב את מודל החשיבה ולהפוך את המודל הפסיכואנליטי למודל שיטתי יותר ו"התרשמותי" פחות.
הוא מנסה לארגן את חשיבתו ברמות הפשטה שונות, ותוך כדי כך, לזהות את היסודות המרכיבים את התאוריה הפסיכואנליטית, על מנת שאפשר יהיה לארגנם בתצורות תאורטיות שונות, על מנת להימנע מריבוי מיותר של תאוריות.
ביון ראה את תהליך החשיבה כתהליך "מטבולי" המבוסס על המודל של מערכת העיכול.
לדוגמה, במודל של תינוק ואֵם, לתינוק נטייה מולדת המתאימה לציפייה לשד האם שאמור להזין אותו.
נטייה זו היא ה"פרה-קונספציה" (ציפייה מוקדמת).
כאשר הפרה-קונספציה באה לידי מימוש, או בדוגמה זו, התינוק בא במגע עם שד האם, התוצאה הנפשית היא "קונספציה".
כל מפגש של פרה-קונספציה עם מימושה מייצר קונספציה, שיש לצפות שתהיה מלווה בתחושה של סיפוק.
אולם אם מסיבות כלשהן ציפייתו של התינוק להזנה אינה מתממשת, התוצאה היא תסכול.
עבור התינוק זו חוויה שאינו בשל לשאתה, וכתוצאה מכך הוא "מסלק" את מה שעבורו נתפס כאובייקט מתקיף.
בהיעדר הבחנה בשֵלה בין יסודות נפשיים ליסודות גופניים, החוויה נתפסת עבורו כגופנית.
מאחר שמערך החשיבה שלה בשל, היא יכולה לחשוב את המצוקה שהיא חווה כתוצאה ממצוקת התינוק ובכך "לעכל" את החוויה, לחשוב עליה, להקנות לה קוהרנטיות (הבנה) ופשר, ולהגיב באמצעים שונים המיועדים להרגיע את התינוק.