tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטקסט המצרי העתיק ביותר ששרד ומזכיר אותה הוא מתקופת אמנחותפ השני, והוא מתייחס אליה כ"גבירת prw-nfer", כאשר הוא בעצמו מתואר כ"אמיץ על המרכבה כעשתרת" ().
על חותם גליל בסגנון מצרי שנמצא בבית שאן העתיקה הופיעה עשתרת עטורת אתף ואוחזת בחנית, מולה אל זכר (בעל או רשף), וביניהם השם "עשתרת" בכתב חרטומים – חותם זה מייצג את היחסים המורכבים בין אלי כנען, אדוניה, ושליטיה המצרים.
בכתובת מתקופת רעמסס השלישי האלה נקראת "עשתרת, גבירת השמים, אדונית שתי הארצות" (מצרים העליונה והתחתונה), ומקושרת לאל סת השולט בארצות הכאוטיות.
פפירוס המתוארך לתקופת חרמחב מספר, בקיטוע, מיתוס על הים : האל ים מאיים על האלים לערער את הסדר הקוסמי אלא אם יעלו לו מנחה.
עשתרת, המכונה בתו של פתח, נשלחת להגיש את המנחה.
ים פונה אליה כ"האלה הכועסת והזועמת", ודורש אותה לאשתו.
שאר הטקסט לא שרד, אך נראה שהאל ים פויס או הובס, כנראה על־ידי עשתרת וסת.
כתבים מצריים אחרים מעידים על פולחן עשתרת וענת כאלות ריפוי וקסם אפוטרופאי.
בתקופת הממלכה החדשה (השושלות ה־18–20) הייתה תפוצה די רחבה לעשתרת באמנות המצרית, בהקשרים מלכותיים, במיוחד באמנות מונומנטלית.
היא הייתה לבושה בלבוש אופייני לאלות מצריות, עטורת אתף , מגן וחנית בשמאלה וגרזן קרב או נשק דומה בימינה.
ייצוגים אחרים שלה כוללים את שרביט הואס.
האיקונוגרפיה של עשתרת, ודמותה כאלת מלחמה, נמשכו במצרים עד התקופה הרומית, בה תוארה עשתרת כאלת מלחמה לצד סח'מת.
עדויות לאלה ופולחנה מתקופת הברזל עד סוף העת העתיקה
אף שעשתרת מוזכרת בטקסטים מתקופת הברונזה מאוגרית, היא הפכה להיות מרכזית בפיניקיה וערי־ממלכתה באלף הראשון לפנה"ס, כפי שמראה התיעוד החל מהמאה ה־7 לפנה"ס, הדומיננטיות שלה במושבה כתי מהמאה ה־9 לפנה"ס והראיות הטקסטואליות ההלניסטיות העוסקות במאה ה־10 לפנה"ס.
היא נעבדה בצידון ובצור, היה לה כנראה מרכז פולחני בעיר צרפת, ואף בעלת גבל, אלת העיר הקדומה של גבל, זוהתה כווריאציה מקומית של עשתרת בתקופה זאת.
בצור הייתה עשתרת בת הזוג של מלקרת, הוא "מלך הקרת (האלוהי)", ובצידון של אשמן.
ההתפתחות הדתית לקראת ריכוז הפנתאון הפיניקי בתחילת האלף הראשון לפנה"ס הובילה לאוניברסליזציה של האלים הגדולים, הרחבה והחלפה של תפקידיהם, ועשתרת נעשתה האלה הנשית העיקרית.
מוטיב האלה החמושה שאפיין את עשתרת נעלם לחלוטים בתקופת הברזל, ונראה שדמותה הקרבית עברה לאלוהויות זכריות, במיוחד למלקרת (המזוהה עם הגיבור הרקלס).
עם זאת, האלה בכל זאת שימרה אספקט לוחמני מסוים, כפי שמשתקף מההסכם האכדי בין אסרחדון ומלך צור ומהנחת כלי המלך שאול במקדשה, ומההשתמרות המלאה של דמותה הלוחמנית במצרים עד התקופה הרומית.
עשתרת צברה, בנוסף, מעמד של אלת מלוכה חשובה באותה תקופה.
היבטיה כאלת ריפוי נמשכו עד התקופה הרומית.
בהמשך, עם ההתפשטות הפיניקית מערבה לארצות בעברי הים, עשתרת המתזגה עם אלות מקומיות שונות ותפקידיהן.
באריקס שבסיציליה ("ארך" בפיניקית) היה מרכז פולחני לאלה האלימית (אנשי מערב סיציליה), שזוהתה אצל בעלי בריתם הקדומים הפיניקים־קרתחדשתים כ"עשתרת ארך" ואצל הרומאים כונוס אריקינה , והייתה אלה חשובה בקרב הפיניקים במערב ואצל הרומאים.
בחוזה שנכרת בין בעל מלך צור ואסרחדון מקלל אסרחדון את המלך המורד בו בשם כמה אלים מאלי צור, וביניהם עשתרת, המופיעה שם כאלת מלחמה, ומאחל שעשתרת תשבור קשתו במלחמה ותשית אותו לרגלי אויבים נוכרים והם ירשו רכושו.
לאלה היה מקדש מרכזי במגידו שבעמק יזרעאל.
הייתה גם אלת העיר אשקלון בתקופה הרומית.
ב־63 לספירה, הוטבעה בעיר זאת מטבע ובה יונה, סמלה של עשתרת.
כמה מקומות במקרא נקראו בשמה, כמו עשתרות קרניים.
בתקופה הפרסית נתנה האתר הקרוי כיום מצפה ימים, שהוא אתר קודש פיניקי על פסגת הר, שכנראה הוקדש לעשתרת.
ייתכן שמאפייניו הביצוריים של אתר מצפה ימים הם זכר לאופייה הלוחמני של עשתרת.
העיר קיסריה נבנתה על עיר קודמת לה בשם "מגדל עבדעשתרת" , הקרויה על שם עבדעשתרת (הראשון או השני) מלך צידון; במקורות היהודיים שובש השם ל"מגדל שרשון", כגנאי לאלה עשתרת.
החל מהתקופה ההלניסטית מוזגה בארץ ישראל האלה אשרה עם עשתרת.
עשתרת מוזגה באזורים רבים באזור סוריה עם .
כתובת תדמורית פגומה מעט, ככל הנראה מהמאה ה־2 לספירה, מקדישה מזבח ל"עשתר[תא]־אשתרא טבתא" – עשתרת־אשתר הטובה.
סטפנוס מביזנטיון כתב על פילדלפיה שבעבר הירדן כי בתחילה נקראה העיר עמַנַ , לאחר מכן עשתרת, ואז תלמי פילדלפוס קרא אותה על שמו "פילדלפיה".
לוקיאנוס מסמוסטה (המאה ה־2 לספירה) העיד שבפיניקיה יש מקדש גדול השייך לצידונים, שהם קוראים לו מקדש עשתרת (אף שלפי אחד הכהנים המקדש מקודש לאירופה), שאותה לוקיאנוס רואה כאלת ירח.
האי קפריסין, ובמיוחד המושבה כתי, היו הצעד המשמעותי הראשון של הפיניקים בדרך להתפשטות מערבה.
בעיר כתי היה מקדש מיקני קדום שהפך בהגעת הפיניקים למקדש לעשתרת, ובסמוך לנמל העיר התקיים מקדש לעשתרת ומלקרת, שעבר שיפוץ והרחבה בסוף המאה ה־5 ותחילת המאה ה־4 לפנה"ס (תחת מרות הפרסים) במסגרת עבודות מקיפות בעיר ובנמל.
גם המרכיבים התאופוריים בכתובות העיר מעידים על פולחן עשתרת בה.
בנמל כתי נמצא גם תעריף כתי , שהוא פירוט ההוצאות של "בת עשתרת כת" (מקדש עשתרת כתיון) לפי חודשים מהמאה ה־4 לפנה"ס.
בתעריף מוזכרים גם "כלבם וגרם" (כלבים וגורים), דבר המצביע על פולחן ריפוי שכלל כלבים, ואולי ניתן לקשרו לבית הקברות לכלבים באשקלון.
כתובת הקדשה משנת 325 לפנה"ס מכתי, שהקדישה אשת עבד/עובד בבית עשתרת, הקדישה פסל נחושת לעשתרת.
עשתרת נעבדה גם במקומות אחרים באי, כפי שמעידה, למשל, החרב שהוקדשה לעשתרת בפאפוס, ופולחן "עשתרת פפ" (עשתרת פאפוס) במקדש אפרודיטה פאפוס, תיעוד אפיגרפי של "עשתרת בלפש", ופולחן עשתרת־אפרודיטה באמתוס .
באופן כללי, זוהתה עשתרת בקפריסין עם אפרודיטה/קיפריס, דבר התואם את אופיין כאלות מלכות ומלחמה.
עשתרת מילאה תפקיד חשוב בהתפשטות המושבות הפיניקיות מעבר לים; אחת ממקדשיה המשמעותיים היה בדרום־מזרח מלטה, באתר תס־סילג' , שהתקיים על אתר של מקדש פרהיסטורי קדום (שלא ידוע אם פעל כשהפיניקים הגיעו למלטה), מהמחצית השנייה של המאה ה־8 לפנה"ס עד התקופה הביזנטית.
המקדש התקיים מהגעת הפיניקים לאתר, שקיימו אותו על הגבעה המשקיפה על מפרץ העגינה, שינו את מבנהו ממתכונתו הקדומה בהדרגה וביצרוהו (למשך מאות שנים, עד התקופה הרומית), ובנו מזבח גדול (בו התגלו עדויות לקרבנות כליל).
מיקום המקדש על נתיבי הסחר, והיותו בלתי מקושר עם מרכז עירוני מסוים, הפך אותו לנקודה אסטרטגית להגנה על הנתיבים.
תלמי העיד שהיה במלטה מקדש גדול להרקלס (מלקרת) ואחר להרה; ואכן, במקדש המפואר בתס־סילג' נמצאו כתובות פיניקיות לעשתרת וכתובות יווניות להרה.
הזיהוי של עשתרת עם אפרודיטה במקרים מסוימים ועם הרה באחרים מראים על גיוון היבטיה ותלוי בפולחן המקומי.
עשתרת במלטה, אולי בדומה להרה, יש תפקיד של מגנה על אנשי המושבות.
הכתובות באתר הן כתובות הקדשה קצרות ביותר ברובן ומוקדשות בפיניקית ל"עשתרת אנן", וביוונית להרה.
"אנן" הוא השם הפיניקי של האי מלטה, ומופיע על מטבעות האי כמקביל לכינוי היווני של האי ΜΕΛΙΤΗ או ΜΕΛΙΤΙΩΝ, והדבר מצביע על היותה "עשתרת של האי מלטה".
הכתובות הפיניקיות מתפרשות בין המאה ה־5 לפנה"ס עד לאחר חורבן קרתחדשת, כאשר בסוף התקופה הייתה דו־לשוניוּת פיניקית־יוונית במקדש.
על כלי החרס באתר, ישנן כתובות המוקדשות פשוט "לעשתרת", והן כנראה שימשו בסעודות המאמינים ובהגשת מנחותיהם, וישנן הכתובות בצורה "ש כהן עשתרת" (שייך לכהן/כהני עשתרת) או "ש מקדש" (שייך למקדש, בדומה לכתובת יוונית אחת שנמצאה ΟΙΚΟΥ – "שייך לבית"), ועל מנורות השמן באתר נכתב לעיתים "ט", אולי קיצור של "טהור".
מלבד עשתרת־הרה, האלוהות היחידה המוזכרת בכתובות המקדש היא "מלך־עשתרת", המוכר גם מחמון, אתר שגם צורת מקדשיו דומה למקדש עשתרת במלטה.
בקצה הדרום־מערבי של אתר העיר ההלניסטית העתיקה חמון נמצא מקדש לזוג אלי העיר מלך־עשתרת, מוקף בסדרת מבנים שונים שהפרידוהו משאר האתר; תבנית כזאת אופיינית למקדשים שמיים.
באתר נמצאו, בין כתובות חמון, כמה כתובות המוקדשות לזוג אלי העיר, והם מכונים בכתובות "אלי חמון".
כתובת מצובה המשויכת לאתר מזהה את מלכעשתרת עם עשתרת, ומזכירה את עשתרת שנמצאה ב"אשרת" (אתר קודש) של "אל חמן".
זוג אלים זה ידוע גם מאגדר כ"עזז מלכעשתרת" ומלפקי כ"מלכעשתרת " (לפי הכינוי "רבת", אולי התייחס רק לעשתרת).
הן אזכורי מלך־עשתרת והן מבנה המקדשים בחמון מציגים קווי דמיון משמעותיים למקדש עשתרת בתס־סילג' שבמלטה; מבנה המקדשים הושווה גם לטרמינולוגיה של לוחיות פירגי המקדישות מקדש לעשתרת.
גם במקדש המזרחי בעיר יש עדויות לפולחן עשתרת: בפינת המקדש נמצא חדר המתפרש כ"חדר כס", ובו נמצאה במה ועליה הוצב (לפי ההשערה) כס עשתרת שנמצא בחדר, וכן נמצאו בחדר תשע צלמיות טרקוטה שייתכן ששימשו בפולחן עשתרת בו.
ולדות הצאן נקראו "עשתרות הצאן" (, פרק פסוקים , ו), כיוון שייחסו לה את פריון הצאן.
פולחנה היה נפוץ מאוד בארץ ישראל בתקופת המקרא בקרב הכנענים והישראלים, במיוחד בקרב נשים.
צלמיות רבות של עשתרת התגלו בחפירות ארכאולוגיות בכל ארץ ישראל, ובירושלים בפרט.
לפי מסורת המקרא, כבר בדור שאחרי מות יהושע בן נון עברו בני ישראל לעבוד את הבעלים ואת העשתרות (ברבים), ושבו לעבדם אחרי מות יאיר הגלעדי.
עבודת עשתרת מתועדת גם בספר שמואל, ומסופר שהפלשתים, לאחר ניצחונם במלחמה בגלבוע, שמו את כלי שאול המלך בבית עשתרות בעיר בית שאן.
המלך שלמה עבד אלים כנענים, ביניהם עשתרת, ובנה להם במות פולחן באזור ירושלים שעמדו על תילן ופעלו כחלק מהפולחן בירושלים כשלוש מאות שנה עד שהחריבן יאשיהו.
במקרא מוזכר גם פולחן משפחתי לעשתרת, הקרויה מלכת שמים: , כוונים שהם כנראה סמלי כוכב נוגה.
עדויות ארכאולוגיות לפולחן זה נמצאו בתריסר אתרים, חדרי פולחן ביתיים קטנים, המאופיינים באדריכלות דומה ובחפצי פולחן דומים: מזבחות, אצטבאות, מצבות, מקטרים ושרידי מזון, שאריות של קורבנות ומנחות.
בספר ירמיהו מובאת עדות לכך שיהודים רבים, שירדו למצרים, האשימו את החורבן והפורענויות שבאו עליהם במונותאיזם ובזניחת פולחן מלכת השמים על ידי אבותיהם:
עשתרת מוזכרת בכתובת הקדומה שעל תליון פגמלין, הכתובת העתיקה ביותר הידועה מצפון אפריקה.
כתובת על ארון שנהב שנמצא באור , אך מקורו בלבנט, נכתב שהארון ניתן כמתנה לעשתרת.
על קרטר קבורה שהגיע משוק העתיקות, ומקורו בצידון או בצור ומתוארך למאה ה־7 לפנה"ס, נכתב .
על אחת המצבות שחציבתה היא מהאיכותיות ביותר, והיא מתוארכת למחצית הראשונה של המאה ה־7 לפנה"ס, נכתב – "מתר, כהן עשתרת־איזיס", דבר המעיד על זהות בין האלות.
הזיהוי בין האלות מתועד גם בכתובות פיניקיות מאוחרות יותר (כמו כתובת בנבעל), והדבר מראה את השפעת הדת המצרית לא רק על גבל אלא גם על צור בתקופה זאת.
אחת ההופעות המוקדמות ביותר של האלה הפיניקית תנת היא בכתובת מצרפת מהמאה ה־7 לפנה"ס המקדישה פסל (סמל) לזוג האלוהי תנת־עשתרת: .
כתובת בנבעל הפיניקית ממצרים מוקדשת ל"אלם אדרת אס אלם עשתרת" (כנראה "האלה האדירה איסיס האלה עשתרת"), וכמה מהשמות התאופוריים המוזכרים בכתובת מראים זיקה לאלה (המקדיש ובנו הקרויים פעלעשתרת, שלושה מאבות אבותיהם הקרויים עבדמלכת, ואשת המקדיש הקרויה חנעשיתרת).
בכתובת הקדשה אחרת ממצרים הוקדש לעשתרת פסל של איסיס עם האל חור הילד בחיקה.
לוחיות פירגי הדו־לשוניות (פיניקית־אטרוסקית) מתעדות בניית מקדש (בפיניקית: "אשר קדש", אתר קודש או אתר קדוש) בידי שליט קיסרה לעשתרת ולמקבילתה האטרוסקית אוני בעיר פירגי הסמוכה; לפי הכתובת הבנייה נעשתה לבקשת האלה.
עשתרת מוזכרת בכמה מהכתובות הגדולות ביותר של מלכי צידון (מסביבות המאה ה־5 לפנה"ס), דבר המבסס את תפקידה כאלת מלוכה:
על ארון קבורת תבנת סיפר המלך שהוא ואביו, אשמנעזר הראשון, היו כהני עשתרת, והכתובת מזהירה לא לפתוח את הארון .
על ארון קבורת אשמנעזר השני בן תבנת מוזכרת אמו של אשמנעזר השני, אמעשתרת (כלומר "אֲמַת עשתרת") שנשאה את התואר , אך אשמונעזר השני לא היה כהן עשתרת כקודמיו (ייתכן שאשמנעזר עלה לשלטון בגיל צעיר מאוד, ולכן את תואר הכהן נשאה אמו, השליטה בפועל).
הוא בנה מקדשים לאלים, ביניהם מקדש ל"עשתרת בצידון ארץ הים", והושיב את "עשתרת שמים אדירים", וכן בית לעשתרת שם־בעל.
בנוסף, בכתובות המוקדשות לאשמן מופיע הביטוי "שמם רמם" (שמים רמים), המקביל ל"שמם אדרם" (שמים אדירים) המופיע בכתובת אשמנעזר כאפיתט לעשתרת.
בנו של מלך הצידונים מימי אלכסנדר הגדול, עבדאלנם , הקדיש בקוס "תעל" (כנראה מבדוק עתיק), בכתובת דו־לשונית פיניקית־יוונית, לעשתרת בכתובת הפיניקית ואפרודיטה בכתובת היוונית, ("למען חיי כל המלחים", ההשלמה מבוססת על המקבילה היוונית – על אנשי־הים).
כתובת מקרתחדשת המתארת את בנייתם ותיקונם של מקדשים בעיר, וכן שמות שופטיה וכהניה, ותאריכה לא מאוחר מהמאה ה־3 לפנה"ס, פותחת בהקדשה: .
הריבוי "מקדשים" מעיד בבירור על בניית מקדש לכל אחת מהאלות, בנפרד.
עשתרת מוזכרת גם בכתובות נדר מקרתחדשת:
בכתובת אחת, הנודרת תוארה כ, כלומר " אשר בעמת (חבורת) אנשי עשתרת", בהתייחסות לחבורה דתית של עובדי האלה.
בכתובת נדר נוספת נשא הנודר את התואר , בהתייחס לזוג אלוהי של אשמן ועשתרת.
בכתובת אחרת, שתחילה לא שרדה, מתואר הנודר כ (עבד/עובד עשתרת האדירה), ביטוי המקביל לכינוי שנתן פילון מגבל לאלה, Ἀστάρτη ἡ μεγίστη (עשתרת האדירה, הגדולה ביותר).
בכתובת נדר נוספת מתואר הנודר כ – עבד בית (מקדש) עשתרת באתר הקודש.
בשתי אחרות, נושאים הנודרים את התואר עבד/עובד במקדש הזוג האלוהי מלך־עשתרת.
בין הכתובות הפיניקיות־יווניות האתונאיות נמצאה כתובת, המתוארכת מסוף המאה ה־4 עד המאה ה־2 לפנה"ס, שמזכירה אדם בשם "עבדעשתרת", ששמו מתורגם ליוונית כ־ΑΦΡΟΔΙΣΙΟΣ, דבר המעלה זיהוי בין עשתרת לאפרודיטה.
מקדש עשתרת היה בין המקדשים ש"עם גול" (הכינוי לשלטון האוטונומי של אנשי גוזו) בנה וחידש במאה ה־3 או ה־2 לפנה"ס והנציח בכתובת גול.
בקרבת צור הוקדש במאות ה־3 או ה־2 לפנה"ס לעשתרת כס עשתרת, כפי שמעידה הכתובת החקוקה עליו.
באחת האגדות על ייסוד העיר צור, עשתרת נטעה עץ זית עם נשר בענפיו ונחש למרגלותיו על אי צף, והאי המשיך לצוף עד שהנשר הוקרב לאלים, וכאשר דמות בשם אוסואוס הגיע לאי, הנשר שמח להיות מוקרב ואוסואוס הקים מקדש כבית לאלים.
לפי מנאנדרוס מאפסוס ודיוס, חירם הרחיב את שטח העיר־האי צור, ותרם לבניית מקדשיה, כולל בניית מקדש עשתרת.
כמה משמות המלכים שמלכו אחרי חירם מזכירים את עשתרת: עבדעשתרת , מתושעשתרת, ואולי עשתרום ; בהמשך מלך אתבעל, שהיה גם כהן עשתרת.
הרודוטוס תיאר בממפיס שכונה מסביב למקדש הפייסטוס (פתח המצרי) שנקראה "מחנה הצורים", ובה ישבו פיניקים מהעיר צור; באותו מקדש היה גם מקדש ל"אפרודיטה הזרה", היחידה שנקראה כך במצרים, היא עשתרת הכנענית־פיניקית.
בהמשך, עשתרת ו"זאוס דמרוס" (הוא "דמרן" בשירת אוגרית) ו"אדודוס מלך האלים" (הוא הדד – וייתכן שהכוונה המקורית היא "זאוס דמרוס, הנקרא גם אדודוס, מלך האלים") שלטו על הארץ בהסכמת קרונוס, ועשתרת הניחה על ראשה ראש פר כסמל מלכות.
במסעה מסביב לעולם, היא מצאה כוכב שנפל מהשמים, לקחה אותו וקידשה אותו באי הקודש צור.
עוד נאמר שהפיניקים אומרים שעשתרת היא אפרודיטה.
בתחילת המחזה לאוקיפה וקליטופונטה בן המאה ה־2 לפנה"ס, מתאר המספר את צידון, ומספר שבעת סערה עגן בה והלך להגיש מנחה לעשתרת אלוהי הפיניקים במקדשה; במקדש ראה ציור של חטיפת אירופה, והוא מתאר בפירוט את הציור.
תיאור זה כנראה איננו היסטורי.
מסביב לים התיכון נמצאו ממצאים חומריים פיניקיים המסווגים כ"כס עשתרת", כיסאות עם כרובים בצדיהם שהוקדשו כמִנְחָה, ונמצאו במקדשים פיניקים.
על אחד הכסים אף נמצאה כתובת הקדשה לעשתרת (כתובת כס עשתרת).
האישה בחלון הוא מוטיב אמנותי עתיק, המבוסס על הסמליות המקודשת של אישה אצילה משקיפה בעד החלון, ומקושר על־ידי חלק מהחוקרים לעשתרת.
הוא מופיע על לוחיות שנהב שמקורן מהלבנט מתחילת האלף הראשון לפנה"ס, ונמצאו בארמון שומרון (שנהבי שומרון) וכשלל ביזה בארמונות אשוריים בכלח , בארסלאן טאש ובדור שרוכין.
השנהב היה מוצר מקושר למלכות, והקשר למלכות מתחזק ממציאת השנהבים בארמונות.
המוטיב ידוע גם מפולחן עשתרת/אפרודיטה בקפריסין, לעיתים תחת השם "אפרודיטה פרקיפטוסה" (Ἀφροδίτη παρακύπτουσα), וכן כ־kilili ša abati ('כילילי' של החלון) – כילילי מלשון kililu (כתר), לפי הרודוטוס הוגשו בארץ בבל מנחות בצורת כתר לאשתר, ואכן בחדתו נמצאו שנהבי אישה בחלון עטורת כתר.
המוטיב מגלה דמיון גם לנשים אצילות במקרא הנשקפות בעד החלון בהמתנה, כמו ב (אם סיסרא), (מיכל) ו (איזבל).
המחקר המוקדם במאה ה־19 ייחס לעשתרת דימוי של אלת מין, בעלת פולחן ארוטי שכלל זנות פולחנית, אולם הדבר היה מבוסס על דעה קדומה אפולוגטית, והראיות הארכאולוגיות מפריכות הנחה זאת.
בחברה הישראלית המוקדמת נתפשה עשתרת כסמל מקומי ליופי ולפריון גולמי.
עשתרת נזכרה רבות בשירת יונתן רטוש, למשל בשיר "קֻפה שחורה", שם שמה מובא ככינוי ליופי ובהקשר של הדלקת נר ומזבח, או בשיר "כָּר", בו נזכרת האלה בהקשר של אהבה נכזבת ובדידות; האלה מוזכרת אף בשיר ברכת שושנים.
עשרת הרוגי מלכות היו עשרה תנאים שעל פי מסורות קדומות שונות הוצאו להורג באכזריות על ידי השלטון הרומאי בארץ ישראל משום שהמשיכו ללמוד וללמד תורה בניגוד לחוק הרומאי.
עשרת ההרוגים נחרתו בתודעה היהודית כסמל למסירות נפש מול גזירות השמד שהטילו הרומאים.
על פי המסורת, היו ביניהם רבנים בעלי השפעה רבה על מסירת התורה וההלכה.
על פי , עשרת ההרוגים היו: רבן שמעון בן גמליאל הזקן, רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול, רבי חנינא בן תרדיון, רבי עקיבא בן יוסף, רבי יהודה בן בבא, רבי יהודה בן דמא, רבי חוצפית המתורגמן, רבי חנינא בן חכינאי, רבי ישבב הסופר ורבי אלעזר בן שמוע.
חלק מהמקורות טוענים כי הקיסר או הנציב הרומאי, שזהותו אינה ברורה דיה, הרג את עשרת החכמים כעונש על חטא מכירת יוסף בידי עשרת אחיו, על פי דברי הפסוק "וגונב איש ומכרו מות יומת".
"הרוגי מלכות" הוא כינוי המופיע בתלמוד ליהודים אשר הוצאו להורג בשל היותם יהודים או עקב שמירת המצוות.
אולם התלמוד אינו מזכיר קבוצה של עשרה הרוגי מלכות.
התלמוד מספר על שלושה תנאים אשר הוצאו להורג בעקבות קיום מצוות שנאסרו בתקופתן על ידי המשטר ששלט במקומם: רבי עקיבא, רבי חנינא בן תרדיון ורבי יהודה בן בבא.
התנאים הוצאו להורג מכיוון שקיימו מצוות שקיומן נאסר בגזירות השמד של אדריאנוס: הסמיכו חכמים, שמרו שבת, ערכו ברית מילה ולימדו תורה.
במקורות מאוחרים יותר מוזכרים או נמנים עשרה הרוגי מלכות: מדרש איכה רבה (המאה ה-5 או ה-6), מדרש תהילים (מדרש "שוחר טוב", המאה ה-10), אגרת רב שרירא גאון (שלהי המאה ה-10), מדרש שיר השירים (נערך במאה ה-11), מדרש אלה אזכרה, ומדרש עשר גליות.
מקורות במדרש ובפיוט לסיפור הוצאתם להורג
במדרש שיר השירים נמנים כל עשרת הרוגי מלכות בתוספת פרטים על חייהם והוצאתם להורג.
מדרש אלה אזכרה מספר את סיפורם של עשרת הרוגי מלכות בפירוט רב, ובחלק מהנוסחאות שלו גם מסופרים דברים רבים שרבי ישמעאל כהן גדול ראה או שמע, כשעלה למרום.
נראה שהפיוט "אלה אזכרה" הנאמר בסוף סדר העבודה שבתפילת מוסף של יום הכיפורים בנוסח האשכנזים, מבוסס על מדרש זה.
הפיוט נפתח במילים "אלה אזכרה" ומתאר את דרך הוצאתם להורג ואת הדו-שיח בין עליונים לתחתונים על טיב הגזירה שנגזרה.
בקינות לתשעה באב נוהגים האשכנזים והספרדים לומר קינה קצרה יותר הפותחת במילים "ארזי הלבנון אדירי התורה".
ביהדות תימן קיימת קינה מקבילה "אז בבית שבינו" ונוהגים לאומרה בתפילת ערבית של תשעה באב.
בארבעה מדרשים המונים את שמות ההרוגים (מדרש אלה אזכרה, מדרש איכה רבה פרק ב', מדרש תהילים פרק ט', ומדרש עשר גליות) מופיעים שישה עשר שמות בסך הכל (לרשימה זו מוסיף רב שרירא גאון את רבן גמליאל דיבנה, המוזכר במדרש איכה לפי קצת נוסחאות).
במדרש אלה אזכרה נמנים רבי חנינא בן חכינאי, רבי יהודה בן דמא, ורבי אלעזר בן שמוע.
באיכה רבה ובמדרש תהלים נמנו במקומם רבי יהודה הנחתום, שמעון בן עזאי, ורבי טרפון/רבי אלעזר בן חרסום/רבי יוסי.
במדרש עשר גליות נמנה במקום רבי יהודה בן דמא/הנחתום, רבי חנינא סגן הכהנים.
לפי ספר דורות הראשונים, רבן שמעון בן גמליאל הזקן לא הוצא להורג בידי הרומאים, אלא רבי שמעון בן הסגן הוא שהוצא להורג יחד עם רבי ישמעאל בן אלישע, חברו הצעיר של רבי עקיבא.
שניהם נשבו והוצאו להורג בדרום יהודה בתחילת מרד בר כוכבא.
רבי גדליה אבן יחיא, "בספרו שלשלת הקבלה", טוען שלא כל החכמים הוצאו להורג על ידי הרומאים אלא רק אלו המוזכרים בגמרא, כדוגמת רבי עקיבא.
לעומת זאת, יש הטוענים שכל שישה עשר החכמים הוצאו להורג על ידי הרומאים, והמספר עשר נבחר על ידי הפייטנים והדרשנים מסיבות ספרותיות, או כנגד עשרת השבטים שמכרו את יוסף.
שמות עשרת הרוגי מלכות לפי המדרשים השונים
סיפור הוצאתם להורג והמאורעות שגרמו לכך
הדעה שנהרגו כעונש על מכירת יוסף
במדרש אלה אזכרה ובמדרש משלי מבואר שעשרת החכמים הוצאו להורג על ידי הקיסר כעונש על מכירת יוסף שנמכר בידי עשרה שבטים (בני לאה, בלהה, וזלפה).
ישנם ספרי קבלה שמפורט בהם על איזה שבט כיפר כל הרוג במיתתו.
המדרש מספר על קיסר רומי שחשב על דרך בה הוא יוכל לגרום למותם של חכמי ישראל.
בא לפני עשרה חכמים והציג לפניהם שאלה תמימה לכאורה: מהו עונשו של מי שגונב נפש?
החכמים מיד ענו לו שחיוב גונב נפש הוא מיתה.
המדרש מאשים את החכמים שגרמו להריגת עצמם בכך שלימדו את הקיסר תורה.
לאור תשובתם, הקיסר מיד התחיל בהאשמות נגד עשרת השבטים שמכרו את יוסף, וטען שחיוב המיתה שלהם מעולם לא מומש.
ומאחר והאחים כבר לא בחיים, החליט שבמקומם הוא יהרוג את אותם עשרה חכמים שהוא זימן לפניו: .
עוד מסופר בקינה, שבעת יציאת הגזירה הזאת על חכמי ישראל, עלה רבי ישמעאל למרום לשמוע מאחורי הפרגוד האם יש דרך להימלט מגזירת הקיסר: .
המלאך אמר לרבי ישמעאל שמשמים הסכימו להריגת עשרת החכמים כעונש על מכירת יוסף.
פירוט על הנעשה כשעלה רבי ישמעאל למרום, כתוב במדרש אלה אזכרה, וזה לשונו:
מלבד זאת, במקומות רבים מובא סיפור הריגת כל אחד מהחכמים בנפרד בצירוף סיבה פרטית להריגתו, וכך גם כתבו מפרשים רבים.
עצם העובדה שעשרת הרוגי מלכות נהרגו כעונש על חטא מכירת יוסף שנעשה על ידי אנשים אחרים שנים רבות לפני זה, העלה תמיהה אצל חלק מהפרשנים.
רבי גדליה אבן יחיא בספרו שלשלת הקבלה טוען שהפייטנים בדו מלבם הסבר זה על מנת לתת משמעות למספר עשר.
דברים מיוחדים שעשו החכמים לפני הוצאתם להורג
בחלק מהמקורות המספרים על הריגתם, מסופר שלפני הריגתם, חלק מהחכמים ניהלו עם הקיסר ויכוח בנושאים אמוניים חשובים כגון אמונה באלהים ובעולם הבא, חלקם גם נהרגו תוך כדי קיום מצוות שונות כגון קריאת שמע וקידוש.
בברייתא נאמר, ששמואל הקטן, אשר תיקן את ברכת המינים, התנבא סמוך לפטירתו: "שמעון וישמעאל , , ו ל".
המדרש מספר שלאחר שהבינו החכמים שאין ביכולתם לבטל את הגזרה, התיישבו בזוגות וחיכו למיתתם.
הזוג הראשון היה רבי ישמעאל כהן גדול ורבן שמעון בן גמליאל הזקן.
הקיסר התלבט את מי להרוג ראשון, ולאחר שכל אחד מהם רצה להיהרג ראשון, ציווה הקיסר להטיל גורל ביניהם.
רבי שמעון עלה בגורל להיהרג ראשון, והוא נהרג בסייף.
רבי ישמעאל בכה על מותו של רבי שמעון, ובינתיים הביטה בו בת הקיסר וחמדה את יופיו, משום שהיה משבעת האנשים היפים שהיו בעולם, ופניו היו דומים לפני מלאך ה'.
נתמלאה בת הקיסר חמדה וביקשה מאביה: תן לי בקשה אחת!
אמר לה: כל מה שתאמרי אעשה חוץ מרבי ישמעאל וחבריו.
אמרה לו ביתו: בקשה ממך, החיה אותו!
השיב הקיסר: איני יכול, שכבר נשבעתי להרגם.
אם כן, ביקשה הבת, צַווה ויפשיטו עור פניו כדי להסתכל בו במקום מראה.
הסכים האב האכזרי לכך, וציווה להפשיט מעל רבי ישמעאל את עור פניו בעודו חי.
האגדה מראה עד היום חורבות של ארמון המיוחס לבת הקיסר, ומספרת שלאחר הוצאת רבי ישמעאל להורג חנטה בת הקיסר את עור פניו באפרסמון כדי שתוכל לראותו תמיד.
עור פניו הולבש על פניו של אדם שלם, שהיו מרכיבים אותו על אדם חיגר, כדי לסמל שלטון בני עשו על בני יעקב, בחג רומי מיוחד שנחוג אחת לשבעים שנה.
במסכת שמחות, מן המסכתות הקטנות (פרק ח), מסופר, שלפני הוצאתם להורג בכה האחד.
שאל אותו רעהו: מפני מה אתה אתה בוכה?
הרי "לשתי פסיעות אתה נתון בחלקם של צדיקים", כלומר: מרחק שתי פסיעות בלבד מבדיל בינך ובין הצדיקים שבגן עדן; ואתה בוכה?!
אמר לו: אני בוכה על שאנו נהרגים כעובדי עבודה זרה, כמחללי שבתות, כמגלֵּי עריות וכשופכי דמים.
אמר לו: רבי, שמא סועד היית או ישֵן, ובאה אישה לשאול על נידתה ועל טומאתה וטהרתה, ואמרת לה: המתיני עד שאישן; והתורה אמרה "כל אלמנה ויתום לא תענון אם ענה תענה אותו ...
במקור קדום יותר מסופרים דברים דומים:
במסכת שמחות מסופר שהשמועה על מותם הגיעה לרבי עקיבא ולרבי יהודה בן בתירא, והם חגרו מתניהם שׂק וקרעו בגדיהם ואמרו:
רבי ישמעאל ורבי שמעון נהרגו על פי המסורת, בתאריך כ"ה בסיון, בשנת לבריאת העולם (שנת 68).
כאמור, במדרש אלה אזכרה מבואר שרבי עקיבא נהרג על ידי הרומאים כעונש על מכירת יוסף, אך בתלמוד מבואר שרבי עקיבא נהרג על שהקהיל קהילות ברבים ולימדם תורה בניגוד לגזרה שלא לעסוק בתורה.
הוא נלקח בשבי על ידי הרומאים ביום ה' בתשרי, ונכלא למשך תקופה מסוימת.
על פי המדרש, מי שגזר את דינו של רבי עקיבא היה טורנוסרופוס.
הרומאים עינו אותו במסרקות ברזל, והוא היה מקבל עליו עול מלכות שמים וקורא את שמע, והאריך ב"אחד" עד צאת נשמתו.
במסכת שמחות מסופר שכששמעו רבי יהודה בן בבא ורבי חנינא בן תרדיון שנהרג רבי עקיבא בקיסרי, .
כלומר - הריגת רבי עקיבא היא אות משמים לכך שיבואו גזירות קשות ורעות על ישראל.
בתלמוד מבואר שרבי עקיבא נהרג כעונש משמים על שהפסיק ללמוד תורה מרבי אליעזר הגדול (עקב הנידוי לאחר מקרה תנורו של עכנאי בו נידו חכמים את רבי אליעזר בן הורקנוס בשל סירובו לקבל את דעת הרוב).
התלמוד מספר על ביקורם של חכמים אותו ביומו האחרון, לאחר שלא פגשוהו מיום הנידוי:
גם על רבי חנינא בן תרדיון נאמר בתלמוד שנהרג מפני שלימד תורה בגלוי בניגוד לגזרה.
ובכ"ז בסיוון הוצא להורג בשרפה על ידי השלטון הרומי (; טור, אורח חיים סימן תקפ).
הגמרא מתארת כי גופו נעטף בזמורות עץ והוא נשרף יחד עם ספר התורה בו למד.
כדי להאריך את ייסוריו, הניחו הרומאים על ליבו גיזי צמר ספוגים במים, ובכך מנעו את מותו המהיר.
לקריאת תלמידיו כי יפתח את פיו כדי למות מהר יותר, אמר: "מי שנתן נשמתי לי הוא יטלה ממני".
לתלמידיו סיפר שהוא רואה (קלף נשרף והאותיות הכתובות בו אינן נמחקות, אלא פורחות; רמז לו עצמו; השרפה כילתה את הגוף, אך התוכן נשאר לנצח).
התליין שהתפעל מגדלות נפשו של רבי חנינא שאל אותו אם יביאו לחיי עולם הבא אם יסלק את ספוגי הצמר מעל לבו.
רבי חנינא השיבו לחיוב, ואף נשבע לבקשתו.
התליין הגדיל את השלהבת ונטל הספוגים וכך מת רבי חנינא מהר יותר, ואף התליין השליך עצמו באש ונשרף.
על פי הגמרא יצאה בת קול ואמרה: רבי חנינא בן תרדיון ותליינו מזומנים לחיי העולם הבא; ועל כך אמר רבי יהודה הנשיא: "יש קונה עולמו בשעה אחת, ויש קונה עולמו בכמה שנים" (מסכת עבודה זרה, שם).
הגמרא מסבירה שרבי חנינא נענש על חטא מועט, שהיה הוגה את השם המפורש באותיותיו בפרהסיא, משום שהקב"ה מדקדק עם צדיקים אף על חטא מועט, וכן בני ביתו נענשו על דבר מועט מפני צידקותם.
על רבי יהודה בן בבא מסופר במסכת סנהדרין וכן במסכת עבודה זרה שסמך לרבנות חמישה תנאים באושא (סמוך למחלף סומך של היום - הוא נקרא על שם הסמיכה הזאת).
בעקבות "מרידה" זו במלכות באו רומאים להענישו.
במדרש אלה אזכרה מסופר, שרבי יהודה בן בבא הוצא להורג בערב שבת לאחר שעה תשיעית.
הוא ביקש מהרומאים שיתנו לו לקיים , והם הסכימו להשהות את מיתתו עד לאחר קיום מצוות השבת.
רבי יהודה התחיל לומר את הקידוש בנעימות ובקול רם, וכשהגיע למילים "אשר ברא אלקים לעשות" לא נתנו לו לסיים את הקידוש, אלא מיד הרגוהו ומת במילה "אלקים".
בתלמוד הירושלמי מסופר, שפעם אחת רבי יהודה חלה בגרונו, והרופא אמר לו שיתרפא רק אם ישתה חלב רותח.
רבי יהודה קנה עז, שהיא בהמה דקה שאסור לגדלה בארץ ישראל, וינק ממנה חלב רותח לרפואתו.
מעשה זה היה העבירה היחידה שהוא עשה בכל ימי חייו, ולכן הוא נתפס על ידי הרומאים ונהרג.
המקור היחיד שבו מוזכרת הוצאתו להורג של רבי יהודה בן דמא הוא מדרש אלה אזכרה והפיוטים שנכתבו עליו.
בחלק מהפיוטים מוזכר במקומו רבי אלעזר בן דמא, שנהרג או על מצוות ציצית.
במדרש אלה אזכרה מסופר, שיום הוצאתו להורג היה ערב שבועות, ובדומה לרבי יהודה בן בבא, הוא ביקש מהרומאים שיתנו לו לקיים את מצוות העצרת (=שבועות) ולקדש, , אולם בקשתו לא נענתה והוא נהרג מיד, וזאת בגלל הדו-שיח שניהל עם הקיסר בנושא העולם הבא:
במדרש שיר השירים מסופר שרבי חוצפית התחבא במערה עם תלמידי חכמים נוספים בגלל גזירות הרומאים, ונתפס ונהרג שם.
במדרש אלה אזכרה מתואר דו-שיח שניהל עם הקיסר בנושא האמונה באלהים, ובכך הכעיס אותו וגרם לו לצוות על הריגתו:
רבי חנינא בן חכינאי מוזכר רק במדרש אלה אזכרה בתור אחד מעשרת הרוגי מלכות, וכך מסופר שם:
במדרש אלה אזכרה מסופר, שביום שהוציאו את רבי ישבב הסופר להורג היה בן תשעים שנה וביקש מתלמידיו להחזיק איש ברעהו ולאהוב שלום ומשפט.
גם הוא ניהל עם הקיסר דו-שיח בנושא העולם הבא, שהכעיס את הקיסר וגרם לו לצוות על הריגתו, וזה לשון המדרש:
במדרש שיר השירים נאמר שנהרג על מטתו, ועליו נאמר הפסוק בתהלים: .
במדרש אלה אזכרה נכתב שרבי אלעזר בן שמוע נהרג בן מאה וחמש ושנים, ויום הריגתו היה יום כיפור.
תלמידיו שאלוהו מה הוא רואה והוא ענה להם:
במדרש אחר נכתב שהוא נהרג בערב שבת בשעה תשיעית, וביקש מהרומאים לקיים את מצוות השבת לפני מיתתו:
חכמים נוספים שלא נזכרו במדרש אלה אזכרה
כאמור לעיל, הדעות בעניין זהות עשרת הרוגי מלכות הם רבות, ובמדרשים רבים מוזכרים חכמים נוספים שנהרגו על ידי המלכות, בניהם רבי יהודה הנחתום, בן עזאי, ורבי טרפון.
במדרשים רבים רבי יהודה בן דמא כלל לא נזכר ברשימת עשרת הרוגי מלכות, ובמקומו נזכר רבי יהודה הנחתום, בין השאר, במדרש שיר השירים מסופר שבזמן גזירות הרומאים, הוא ברח מהרומאים, נתפס בדרך ונהרג.
ב"מדרש עשר גליות" הוזכר במקומו רבי חנינא סגן הכהנים.
במדרש תהלים מסופר שכשגזרה המלכות שיהרג רבי יהודה הנחתום, התחזה אדם בשם בר קפרא או בן קופיא (תלוי בנוסחאות השונות) לדיין, גזר שאדם אחר יהרג במקומו, וניסה להציג זאת כהריגת רבי יהודה הנחתום, ובכך להביא להצלתו.
כששמעה על כך המלכות - גזרה שיהרגו שניהם.
בתלמוד הירושלמי מובא שיש אומרים שהמאורע שגרם לכך שאלישע בן אבויה יצא לתרבות רעה, הוא .
במדרשים רבים נמנה שמעון בן עזאי בין עשרת הרוגי מלכות, ובמדרש שיר השירים נוסף שתפסו אותו בבית המדרש והרגוהו.
אולם, בתלמוד במסכת חגיגה נאמר שהוא היה אחד מארבעת החכמים שנכנסו ל"פרדס", וכוחו לא עמד לו והוא נפטר כתוצאה מכך, ולא נהרג על ידי הרומאים.
רבי טרפון/רבי יוסי/רבי אלעזר בן חרסום
במדרש איכה מוזכר שיש אומרים שרבי טרפון היה אחד מעשרה הרוגי מלכות, ויש המונים במקומו את רבי אלעזר חרסנה שכנראה הוא רבי אלעזר בן חרסום.
במדרש תהלים הוזכר במקומו רבי יוסי (יש אומרים שמדובר על רבי יוסי הגלילי).
במדרש שיר השירים נכתב שרבי טרפון נתפס על ידי הרומאים בעזרה.
דבר זה מעלה תמיהה גדולה משום שרבי טרפון נפטר לאחר שנחרב בית המקדש, ובאותו זמן העזרה כבר לא הייתה קיימת.
עשרת היוחסין הוא כינוי שניתן לעשר המחלקות תחתן סווגו המשפחות שחזרו לארץ ישראל בשיבת ציון, מושג זה מופיע בעיקר בקשרי הנישואין, אך גם בהיררכיה הפנים מדינית-חברתית.
"עשרה יוחסין עלו מבבל – כהני, לוי, ישראלי, חללי, גירי, חרורי, ממזרי, נתיני, שתוקי, אסופי" (), כך מתחיל הפרק הרביעי במסכת קידושין שחלקו הראשון עוסק בסוגיה זו, ובקשרי החיתון המותרים בין הקבוצות השונות.
הקבוצה הראשונה מכילה את תתי קבוצות הבאות:
כהן: צאצאיו של אהרן, הכהנים, הראשונים במעלה, להם (לגברים) מותר להתחתן רק עם כהן, לוי וישראל.
לוי: צאצאיו של לוי, למעט הכהנים, להם, שלא כמו הכהנים, מותר להתחתן עם כל הקבוצה הראשונה.
ישראלי: בן שאר השבטים רשאי, כמו הלוויים, להתחתן עם כל חברי הקבוצה הראשונה.
חללי: צאצאים שנולדו מקשרי נישואין האסורים לכהנים .
בתור עונש על קשרי נישואין אלו, נשללות מהצאצאים הפריבילגיות של הכהנים.
הגברים רשאים להתחתן עם כל חברי הקבוצה הראשונה, והנשים אינן רשאיות להתחתן עם כהנים.
גרי: הגרים, גוי שהתגייר, לגברים מותר להתחתן עם כל היוחסין, והנשים אסורות בחיתון עם כהנים.
יוצאים מן הכלל הם גרים אֱדוֹמים, מצרִים, עמונים ומואבים, המשתייכים בעצם לקבוצה השנייה: אדומים ומצרים למשך שלושה דורות, ועמונים ומואבים אסורים לעולם.
חרורי: עבד כנעני משוחרר או בן עבד שאינו כפוף לבעלי אביו, כגון שאימו גיורת וכדומה.
כינויו נגזר מהביטוי "בן חורין".
דיניו בכל המצוות הם כמו גר, וכך גם כאן, הוא רשאי להתחתן עם כל היוחסין מלבד כהן.
קבוצה שנייה (הפסולים מלבוא בקהל)
קבוצה זו מכילה את כל האנשים אשר אסור להם "לבוא בקהל ה'":
נתיני: חז"ל החשיבו כצאצאי העם הגבעוני.
נקרא נתין על שום שהגבעונים נחשבו נתינים בממלכת יהודה.
מתחתן עם הגרי, החרורי וחברי הקבוצה השנייה.
ממזרי: ממזר, אדם שנולד מאיסורי אישות חמורים וצאצאיו אחריו לעולם.
מתחתן עם גרי, חרורי וחברי הקבוצה השנייה.
שתוקי: בן להורה אחד, כאשר השני אינו ידוע (שמת אביו בתקופת ההריון או שמת אחד מהוריו מעט אחרי הלידה, או כתוצאה מאונס או תרומת זרע) ולכן קיים ספק להיותו ממזר, או, במקרה שאמו נפטרה, יש חשש להיותו גוי.
נקרא כך משום שכששואל את אמו מיהו אביו, משתיקה היא אותו, שמא ישמע אחד השכנים שאביו היה אדם פסול (למשל ממזר).
מתחתן עם גר וחרורי בלבד – אסור לכשרים, נתינים, ממזרים, אסופים ושתוקים.
מאחר שהשתוקי עלול להיות ממזר או כשר, ולא ידוע מה מהם, הוא מנוע להתחתן עם ממזר (מחשש והוא אינו ממזר), ומנוע משתוקי אחר (מחשש שאחד ממזר והשני איננו).
אחרי האסופי, השתוקי הוא האחרון בעשרת היוחסים שעלו מן בבל ועליהם הוקם העם היהודי החדש.
אסופי: יתום מינקות, או שנמכר על ידי סוחר עבדים, ואיננו יודעים דבר על ייחוסו.
נקרא כך, על שום שאוספים אותו מהשוק.
רשאי להתחתן עם גרי וחרורי.
עששת היא מחלה זיהומית רב-גורמית, שבה מתרחש תהליך הרס הרקמות הקשות של השיניים - זגוגית השן (האמייל).
ההרס עצמו נגרם כתוצאה מפעולתם של חיידקים מסוימים הנמצאים על השיניים.
עששת עלולה לגרום לאי נוחות, לכאב, הפרעה בתפקוד (לעיסה, דיבור) ובאסתטיקה של החיוך והפנים.
בנוסף לחיידקים, הגורמים לעששת קשורים גם בפונדקאי – כמו בהרגלי צריכת סוכרים, איכות וקצב הפרשת הרוק, מבנה והרכב השיניים עצמן והרגלי ההגיינה של הפה.
עששת היא אחת מבעיות הבריאות הנפוצות ביותר של האנושות במאה השנים האחרונות: היא הסיבה העיקרית לאובדן שיניים, פוגעת בכל קבוצות הגיל ומחייבת טיפולים שעלותם גבוהה.
העששת משפיעה על יכולת הלעיסה והאכילה, גורמת לכאב, פוגמת במראה הפנים (אסתטיקה), ופוגעת ברווחתו הנפשית והחברתית של האדם.
בעבר נחשבה העששת למחלה כרונית שרק מתקדמת ושאין ממנה חזרה, אך כיום נחשבת המחלה להפיכה שניתן למנוע ואף לרפא.
עששת היא המחלה הכרונית השכיחה ביותר בילדים.
על פי דו"ח של המועצה הלאומית לבריאות הילד ופדיאטריה, 40% מהילדים נגועים בעששת.
דו"ח זה מציג ירידה בתחלואה בקרב ילדי ישראל, ככל הנראה בעקבות תוכניות לקידום בריאות השן, מימון טיפולי שיניים לילדים והוספת פלואוריד למי השתייה, אך עדיין מדובר בעשרות אחוזים.
בנוגע לגיל קהל היעד של התוכנית, גיל 5, על פי תוצאות של מדגם מייצג משנת 1989, 41% מהילדים בגיל 5 לא נחשפו לעששת.
מאז לא בוצע סקר ארצי נוסף בקרב בני גיל זה.
מספר רב של ילדים במשפחה ורמה סוציו-אקונומית נמוכה, נקשרים לתחלואה נרחבת יותר בעששת.
בסקר מ-2005 שבוצע על מדגם ארצי של בני 12, נמצא קשר בין הרמה החברתית-כלכלית של היישוב לבין מספר השיניים הפגועות מעששת.
בעוד שביישובים שסווגו במקום נמוך יחסית בסקר המספר הממוצע של שיניים פגועות היה בין 2.3-3.8 לילד, אצל ילדים מיישובים שסווגו כבעלי רמה חברתית-כלכלית גבוהה יחסית היה המספר הממוצע 1-1.6. נתונים דומים נראו גם במחקרים אחרים.
מדד DMF (ראשי תיבות של decay/missing/filled, עששת/עקירה/שחזור) הוא המדד האפידמיולוגי הנפוץ ביותר בתיאור שכיחות עששת השיניים.
מדד זה סוכם את מספר השיניים או מספר משטחי השיניים הנגועות בעששת, שנעקרו ושוחזרו בגלל עששת.
חיידקים יוצרי עששת הנמצאים ברובד החיידקים שעל השיניים (כמו Streptococcus mutans)
ההרס של העששת נגרם על ידי יצירת חומצות (בייחוד חומצה לקטית – חומצת החלב) כתוצאה מחילוף החמרים (המטבוליזם) של חיידקים מסוימים הנמצאים על משטחי השיניים ומתסיסים סוכרים.
בעקבות יצירת החומצות מתרחש תהליך של דה-מינרליזציה מקומית של האמייל (המסת המינרלים כמו הסידן והזרחן מתוך חומר השן), וכך מתחיל התהליך העששתי של הרס השן.
בתחילה התהליך הפיך אם מתרחשת גם רה-מינרליזציה (החזרת הסידן לאמייל), בייחוד בנוכחות פלואור.
אם הדה-מינרליזציה מתגברת על הרה-מינרליזציה – אז העששת מתקדמת באופן בלתי הפיך ויכולה להמשיך מהאמייל לדנטין (השנהב) ועד השורש ומוך השן, תוך הרס החומר האורגני של השן.
העששת יכולה להיות על המשטחים החלקים של השיניים, בחרירים והחריצים שבמשטחי הלעיסה של השיניים וגם על שורשים חשופים של שיניים.
כמו כן היא יכולה להיות בשיני החלב, וגם בשיניים הקבועות.
התהליך מתחיל ברובד החיידקים (הביופילם) המכסה את השיניים, וחילוף החומרים שלהם הוא שגורם להגברת החומציות ותחילת הדה-מינרליזציה של האמייל.
ירידת ה-pH (דרגת החומציות) מתחת לערך קריטי מסוים (5.5), גורמת להמסת תרכובות הסידן והזרחן מתוך האמייל ונגרם הרס של חומר השן.
העששת עצמה מתרחשת כתוצאה משינוי בהרכב רובד החיידקים שעל השיניים כתוצאה מצריכת סוכר תדירה, והתגברות של חיידקים מפרקי סוכרים ויוצרי חומצות, שהם האחראים להתפתחות העששת.
מקובל וידוע שהחיידקים העיקריים הגורמים לעששת הם Streptococcus mutans, קוקים גראם-חיוביים אל-אווירניים פקולטטיביים.
אך כיום ידוע שיש גם חיידקים רבים אחרים, שלכולם התכונות הדרושות ליצירת עששת – אצידוגניות (יכולת יצירת חומצות) ואצידוריות (יכולת הישרדות בנוכחות חומצות).
חיידקי הסוג Lactobacillus למשל, ידועים במעורבותם בעששת מתקדמת ועמוקה.
לפיכך, עששת שיניים היא מחלה שגורמים לה חיידקים רבים (פולימיקרוביאלית) – ולא תוצאה של פעולת הפתוגן העיקרי Streptococcus mutans בלבד, אלא פעולה משולבת של אוכלוסיית החיידקים יוצרי העששת (הקריוגניים) של הרובד הדנטלי.
החמרה של העששת עלולה לערב גם את תעלת מוך השן ולגרום לדלקת מוך השן, המלווה לעיתים בכאב עז.
אם מצב זה אינו מטופל, עלול להיגרם נמק של רקמת מוך השן ומעורבות של זיהום ודלקת בעצם הלסת או באיברים מרוחקים.
בנוסף לחיידקים, הגורמים לעששת קשורים גם במאכסן – כמו בהרגלי צריכת סוכרים, איכות וקצב הפרשת הרוק, מבנה והרכב השיניים עצמן, הרגלי ההגיינה של הפה, צריכת מינרלים ותזונה כללית.
הרכב הרוק הוא גורם משמעותי במניעת התפתחות העששת, מפני שבסיסיות גבוהה בו מנטרלת את חומציות החיידקים, כמו כן ככל שקצב הרוק גבוה יותר והרוק פחות צמיג שטיפת הסוכרים מחלל הפה יעילה יותר.
לגבי מבנה והרכב השיניים, שיניים צפופות יותר ובעלות חרירים וחריצים עמוקים מועדות יותר לעששת.
שיניים שהרכבן הכימי עמיד יותר לדה-מינרליזציה עמידות יותר לעששת.
עששת המופיעה על כותרות השיניים, באזורים העל-חניכיים.
היא כוללת עששת של משטחים חלקים (בעיקר באזורים בין השיניים - האינטרפרוקסימליים), וגם עששת חריצים וחרירים (Pits and fissures caries), שם החיידקים מתיישבים בתוך החריצים והחרירים של כותרות השיניים.
עששת במשטחים חלקים אופיינית במיוחד לאזורים שבין השיניים (אזורים אינטר-פרוקסימליים), בהם גם מצטברות שאריות מזון והם גם קשים יותר לניקוי וצחצוח.
עששת של חריצים וחרירים מופיעה בעיקר במשטחים הסגריים (occlusal - משטחי הלעיסה) של השיניים.
זאת מכיוון שהחיידקים יכולים להסתתר בנוחיות בחריצי השיניים ומכיוון שהם קשים לגישה לצחצוח ושטיפה, ועל כן חיידקים יכולים להמשיך לשגשג שם באין מפריע, תוך ניצול הסוכרים מהמזון ויצירת החומצות.
ללא טיפול, העששת תתקדם לדנטין ולמוך השן.
עששת חבויה (Hidden caries) היא תת-סוג של עששת חריצים וחרירים, הנמצא בדנטין בסמוך למשטח הסיגרי של השן ונראה בצילומי רנטגן, בזמן שבבדיקה קלינית האמייל הנמצא מעל הנגע העששתי נראה עם חור (cavitation) מינימלי או ללא חור כלל.
נגעי עששת אלו נעשים חבויים כתוצאה מחיזוק וחזרת הסידן והמינרלים (רה-מינרליזציה) של פני שטח האמייל על ידי הפלואוריד המקומי בחלל הפה (משתיית מים מופלרים, משחות שיניים, שטיפות פה וכו').
החיידקים יוצרי-העששת (cariogenic) חודרים את פני שטח האמייל תוך יצירת נגע מינימלי, ובהגיעם אל שכבת הדנטין (הרכה יותר) הם מרחיבים את נגע העששת, בעוד האמייל עובר רה-מינרליזציה על ידי פלואוריד המצוי בחלל הפה.
כתוצאה מכך עקבות נגע העששת נעלמים על פני שטח האמייל, אך הנגע ממשיך מתחת פני השטח.
עששת זו מתפתחת במידה וקיימת נסיגת חניכיים כך שהשורש נחשף לחלל הפה.
תופעה זו מתרחשת לרוב בגילאים מבוגרים, ולכן עששת זו תעלה בחשיבותה עם הזמן בגלל עליית תוחלת החיים.
הצמנטום (החומר המרכיב את השורש) רגיש ורך יותר לדה-מינרליזציה מזגוגית השן (האמייל), ולכן כשהוא נחשף הוא קל יותר למתקפה של החיידקים.
אם לא יטופל, ההרס של הצמנטום ימשיך לדנטין ולמוך השן.
עששת דוהרת (rampant caries): נגעים חמורים המתפשטים במהירות (לעיתים תוך חודשים) בכל השיניים, לרוב כתוצאה מגורמי סיכון שונים, כמו יובש פה, או נתינת בקבוק עם חלב או משקאות ממותקים לילדים קטנים (לרוב מתחת גיל שש) בזמן השינה (עששת הילדות המוקדמת – ECC=Early Childhood Caries).
לעיתים עששת מסוג זה חמורה במיוחד (בילדים מתחת גיל שלוש) ואז יש סיכון גבוה לעששת שתמשיך גם בשיניים הקבועות.
עששת שהתחילה ונעצרה ללא התערבות רפואית, מכיוון שתנאי הסביבה השתנו במוקד העששתי.
לדוגמה: הקפדה על צחצוח השיניים, סילוק הרובד על ידי שימוש בחוט דנטלי, נעשתה עקירה של שן סמוכה ובכך ניתן להגיע אל האזור הנגוע ולצחצח, שטיפות עם פלואוריד שגרמו לרה-מינרליזציה.
ברגע שקיימת "עששת נעצרת" יש כתם כהה יותר.
עששת נעצרת לא בהכרח תמשיך לעששת פעילה.
עששת המתפתחת מתחת ובשולי השחזורים (במיוחד שחזורים לקויים) עקב פעילות מתמשכת של החיידקים באזורים אלו.
המלצות משרד הבריאות למניעת עששת הן הפחתת צריכת סוכרים, צריכתם במהלך הארוחות והעדפת פירות וירקות טריים ומים, צחצוח שיניים פעמיים ביום במשחת שיניים המכילה פלואוריד ובדיקת רופא שיניים לפחות פעם בשנה.
מרגע שהתגלתה הדה-מינרליזציה והעששת התחלתית בלבד, יש מס' אפשרויות טיפול: אם לא נוצר עדיין הנגע העששתי בשן, ניתן לעיתים להשתמש באסטרטגיות של הגברת הרה-מינרליזציה – כמו על ידי צריכת סידן במזון ושימוש בתכשירים המכילים פלואור, כמו ג'ל למריחה מקומית על השיניים, משחות שיניים, שטיפות פה וכו', שגם מעכבים את הדה-מינרליזציה.
הפלואור משפיע על מניעת עששת בכך שהוא מחליף את יוני ההידרוכסיל בהידרוכסיאפטיט שמרכיב את אמייל השן, והופך איתו לפלואורואפטיט שעמיד יותר בפני המסה על ידי החומצות.
בנוסף, העלאת ריכוז הפלואור הזמין ברוק גם מעודד רה-מינרליזציה של האמייל על ידי שקיעת יוני סידן וזרחן באמייל שהתחיל לעבור דה-מינרליזציה.
אחד מטיפולי המניעה האפקטיביים נגד עששת חרירים וחריצים הוא איטום חרירים וחריצים (pits and fissures sealant).
האיטום נעשה על ידי ציפוי משטחי הלעיסה של השיניים בחומר דמוי פלסטיק, כדי למנוע מהצטברות שאריות מזון ופעילות חיידקים בחרירים והחריצים.
בדרך כלל עושים זאת מיד לאחר בקיעת השיניים בילדים, ולעיתים יש לחדשו אם הוא ניזוק, לכן יש לבדוק את תקינות האיטום אצל הרופא מדי פעם.
תוכניות למניעת עששת בילדים בישראל
בישראל, על פי חוק, על משרד הבריאות לספק במסגרת השירותים לבריאות השן בדיקות שגרה, מעקב והדרכה לתלמידים מידי רופא שיניים ושיננית.
בשנת 2008 החלו משרדי הבריאות והחינוך לפתח תוכנית חינוך לקידום בריאות הפה והשיניים, "שן-לי".
החל משנת 2011 מפעיל משרד הבריאות את התוכנית באמצעות הרשויות המקומיות.
התוכנית מיועדת לתלמידי גן חובה ולתלמידי כיתות א' עד ט', והיא כוללת חלוקה של משחת שיניים ומברשת שיניים הסבר של רופא שיניים או שיננית על חשיבות בריאות השן בהיקף של שלוש שעות בשנה וכן בדיקה שיניים שנתית לילדים מגן חובה ועד כיתה ט'.
התוכנית תואמת תרבותית למגזר הערבי ולמגזר החרדי.
84% מהרשויות המקומיות נתנו את השירות האמור, נכון לאוגוסט 2014. החל משנת 2019, כל הילדים עד גיל 18 זכאים במסגרת סל שירותי הבריאות לטיפולי שיניים מונעים ומשמרים בחינם או בהשתתפות עצמית נמוכה דרך קופות החולים.
כשיש כבר נגעי עששת, הטיפול הוא שחזור השן (סתימה) בעזרת אמלגם או קומפוזיט (חומר מרוכב) ועוד חומרים – שהם חומרי השחזור המקובלים.
עם זאת, נשארת בעינה הבעיה התמידית של עששת חוזרת או משנית.
בניגוד לרוב הרקמות האחרות בגוף האדם, זגוגית השן והדנטין שנהרסו אינם מתחדשים מעצמם, ולכן יש צורך בסתימה.
לשם כך יש לסלק את רקמת השן הפגועה, ולשחזרה בחומר סינתטי על ידי רופא שיניים אשר משתמש בדרך כלל באמלגם (החומר ממנו עשוי הסתימה), חומר מרוכב (קומפוזיט - סתימה בצבע השן) או חרסינה.
במידה ונוצר חור עמוק וחל זיהום של שורש השן, נדרש טיפול שורש, במהלכו מוּצאת הרקמה הרכה מתוך מוך השן ותעלות השורשים והאזור מנוקה מנמק של חיידקים וממולא בחומר סתימה ייעודי.
לאחר טיפול שורש מבוצע לרוב מבנה וכתר.
עשרת הכבלים בבודהיזם (על פי הסוטא פיטאקה שבקאנון הפאלי) מייצגים את המעצורים מהם צריכים בני האדם להשתחרר על מנת להגיע להארה.
כל אחד מהם מייצג איכות שאינה-טהורה ("מזהמת"), הכובלת את האדם כשרשרת-אסורים לקיום רווי הסבל (דוקהה) בעולם הסמסרה.
ככל שהאדם מתנתק מכבלים אלו, כך הוא מתקדם בהדרגה דרך ארבעת שלבי ההארה, עד לשחרורו מסבל באופן מלא.
מתייחסת לאמונה בזהות אישית ובקיום "אני" קבוע; תפישת האדם את עצמו כיישות נפרדת בעלת ממשות.
על פי התפישה הבודהיסטית, זוהי "ראיה שגויה" או "הבנה שאינה נכונה".
מאשליה זו מתבקש האדם להתעורר, דרך חקר מדיטטיבי של עצמו.
כבל זה מתנתק כאשר האדם רוכש באופן חווייתי וישיר את תובנת ה"אין אני" ("אנטא" או "אנאטמן").
מתייחס לספק בדבר נכונות דברי הבודהה, אמיתותה של הדהרמה, ויכולתו של האדם להשתחרר מסבל.
אין בכך גינוי של התכונה החיובית לנהוג בספקנות בריאה.
בבודהיזם אין דוגמות, שיש לקבל מתוך ציות עיוור או אמונה דתית.
מהות התרגול המדיטטיבי היא בחינה דקדקנית של המציאות דרך מחקר ישיר.
"ספק" מהווה כבל ומעצור רק כאשר הוא מונע מהאדם מלהמשיך ולבדוק את אמיתות הדברים בעבור עצמו.
בעוד שהבודהיזם איננו שולל טקסי דת, הוא מזהיר מפני האשליה שהשחרור מסבל יתרחש בזכות קיום טקס או פולחן כלשהו, שאין בצידו שמירה על כללי מוסר, חקירה של הנפש או פיתוח חכמת אמת.
מתורגמת לעיתים גם כ"תשוקה חושנית".
רצון להשגת אושר בזכות חוויות חושיות נעימות (טעם, ריח, צליל, מראה, מגע).
מתייחס לתחושות סלידה ומחשבות זדון כלפי אנשים, קבוצות, יצורים חיים, מצבים, פעולות, אובייקטים, וכן כלפי העצמי.
הרצון להמשיך ולהתקיים בעולם, או להיוולד לתוכו מחדש בגלגול החיים הבא.
אחד מהיבטי הטנהא הייחודיים למודטים.
מתייחס להשתוקקות לקיום בלתי-חומרי, בעולמות שזמינים בגלגול חיים עתידי (על פי המסורת) לאלו שהצליחו לטהר את נפשם במידה מספקת.
תחושת עליונות, גבהות-לב, ביטחון-עצמי מוגזם, חשיבות-עצמית, יהירות, התנשאות, זילזול באחר, הערכה מוגזמת של האדם את יכולותיו, הישגיו ומיומנויותיו, והיאחזות בידע, במראה חיצוני או ברכוש כמקור לגאווה.
מתייחס לחוסר יציבות של תשומת הלב, המתאפיינת בפיזור מחשבות, נטייה להיתפס ולהיגרר אחרי הסחות דעת, והתרגשות מוגזמת מגירויים חולפים.
חוסר ההבנה של טבעה הממשי של המציאות כפי שהיא משתקפת בשלושת סימני הקיום: ארעיותן של כל התופעות, ריקותן, היעדר העצמי, ומקורו של הסבל.
עשרת הדיברות הוא סרט דרמה אפית וסרטו האחרון של הבמאי ססיל ב.
דה-מיל משנת 1956. לסרט קדמה גרסה מקוצרת בת 146 דקות באותו שם, שביים דה-מיל בשנת 1923 כסרט אילם בצילום שחור-לבן.
"עשרת הדיברות" מבוסס על סיפורו התנ"כי של משה, תינוק עברי שגדל כנסיך מצרי אשר הופך למנהיג העבדים העבריים במצרים ומוביל ליציאתם לחופשי.
הקרנת הבכורה לסרט התקיימה ב-5 באוקטובר 1956. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בשבע קטגוריות וזכה לבסוף בפרס האוסקר על אפקטים.
ההפקה הייתה היקרה ביותר באותה התקופה.
נכון לשנת 2020 הוא הסרט השמיני ברשימת הסרטים המצליחים ביותר קופתית בכל הזמנים לאחר התאמה לאינפלציה.
בשנת 1999 הסרט נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס על היותו "משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית".
ביוני 2008, מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט במקום העשירי ברשימת הסרטים האפיים הגדולים ביותר (כחלק מדירוג סרטים לפי סוגות).
התסריט נכתב בהשראת ספרים שונים שנכתבו על יציאת מצריים, ובין השאר גם בפרשנויות עתיקות של מדרש רבה ושל יוסף בן מתתיהו.
הסרט צולם באחד מאתרי הצילום הגדולים בכל הזמנים, שצולם בקליפורניה בחלקו, ובאתר צילומים יוקרתי במצרים.
דה-מיל הציג את הסרט, לאחר שהתייעץ עם אנשי דת בכירים במהלך הצילומים, וביים אתו כמניפסט דתי במודגש, אם זאת כל עלילת הסרט הוא לפי ספר התנ"ך, וספרי דת אחרים, בכדי ליצור סיפור הכי מדויק על חיו של משה.
דה-מיל ניצב כשהוא מודיע שנושא העלילה הוא "האם על בני האדם להישלט על ידי חוקיו של אלוהים".
צ'רלטון הסטון נבחר לתפקיד, לאחר שהשאיר רושם חיובי במיוחד על דה מיל בסרטו הקודם, "ההצגה הגדולה בתבל", וכן זה שהתרשם ממראו הדומה לפסל "משה" מאת מיכלאנג'לו.
תפקידה של אשת רעמסס (פרעה) היה תפקיד מבוקש מאוד, ושחקניות רבות (כגון ג'יין ראסל, אודרי הפבורן ו-ויוויאן לי) נלקחו בשיקול.
לבסוף, אן בקסטר לוהקה לתפקיד.
גם תפקידה של צפורה (אשתו של משה) נחשב לתפקיד מבוקש מאוד.
היות שגרייס קלי, השחקנית האהובה על דה מיל לא הייתה פנויה להפקה, הוא בחר באיבון דה קרלו, שהרשימה אותו מאוד.
הקרנת הבכורה נערכה בניו יורק ב-8 בנובמבר 1956, ובה נכחו הבמאי והשחקנים הראשיים.
הסרט הוצג מחדש בשנים 1966 ,1972 ו-1989 באיכויות צפייה משופרות.
הסרט היה הסרט הכי מצליח באותה השנה, ואחד מהמצליחים בכל הזמנים, עד כדי כך שבשנת 1960 עקף (נומינלית, ללא התחשבות באינפלציה) את רווחי הסרט חלף עם הרוח באמריקה הצפונית.
עד היום, הסרט הרוויח כשני מיליארד דולר (נכון לשער הדולר של שנת 2020).
הסרט קיבל בסך הכל ביקורות טובות ששיבחו את התסריט ובמיוחד את המשחק.
הסרט קיבל דירוג של 91% באתר Rotten Tomatoes, על בסיס 32 ביקורות.
משה (צ'רלטון הסטון) - בנם של עמרם ויוכבד ואחיהם של מרים ואהרון.
כשהוא היה תינוק אמו יוכבד הכניסה אותו לתוך תיבה והניחה אותו ביאור כדי להצילו מגזירתו של רעמסס הראשון: להרוג את כל התינוקות הזכרים של העברים.
בתיה (הבת של רעמסס הראשון) מצאה אותו והחליטה לאמץ אותו.
לאחר שלושים שנה שהוא גדל בארמון של פרעה, התגלה שהוא עברי ולכן נגזר עליו גלות שבמהלכה הוא מגיע למדין ושם הוא נישא לציפורה.
לאחר מכן הוא נשלח על ידי אלוהים בחזרה למצרים במטרה לשחרר את העברים מהשעבוד.
רעמסס השני (יול ברינר) - בנם של סתי וטויה.
נפרתרי (אן בקסטר) - אשה מצרית שצריכה להינשא למלך שימלוך אחרי סתי.
מכיוון שהיא מאוהבת במשה, היא מעודדת את סתי לבחור בו כיורשו, אך לאחר שמתגלה שמשה הוא עברי, רעמסס נבחר ליורשו של סתי ונפרטירי נאלצת להינשא לו.
לאחר שמשה חוזר למצרים, היא מנסה לפתות אותו, אך מכיוון שהוא נשוי לציפורה הוא דוחה את חיזוריה.
דתן (אדוארד ג'י רובינסון) - עברי שמשתף פעולה עם המצרים.
לאחר שהוא מגלה שמשה הוא עברי, הוא מספר על כך לרעמסס, ובעקבות זאת הוא זוכה לגדולה רבה במצרים, והוא גם מאלץ את ליליה להינשא לו למרות שהיא מאוהבת ביהושע.
לאחר שהעברים יוצאים ממצרים, הוא מסית אותם לחטא עגל הזהב, ועקב כך הוא נבלע באדמה.
ציפורה (איבון דה קרלו ) - בתו הבכורה של יתרו מתוך שבע בנותיו.
משה מציל אותה ואת אחיותיה מקבוצת עמלקים, ולאחר מכן היא נישאת לו.
ליליה (דברה פג'ט ) - עבריה שמאוהבת ביהושע, אך היא נאלצת להינשא לדתן שכופה את עצמו עליה.
לאחר שדתן נבלע באדמה, היא נישאת ליהושע.
יהושע (ג'ון דרק ) - עברי שמאוהב בליליה.
הוא עוזר למשה להוציא את העברים ממצרים.
לאחר שדתן נבלע באדמה, הוא נישא לליליה.
הוא הופך להיות המנהיג של העברים לאחר מותו של משה.
סתי הראשון (סדריק הרדוויק) - בנו של רעמסס הראשון ואביו של רעמסס השני.
לאחר שאביו מת, הוא שימש כדמות אב למשה (הבן המאומץ של אחותו בתיה).
בהתחלה הוא נוטה לבחור במשה כיורשו, אך לאחר שהוא מגלה שהוא עברי, הוא בוחר ברעמסס השני כיורשו.
בתיה (נינה פוש) - בתו של רעמסס הראשון ואחותו של סתי.
לאחר שבעלה מת, היא מוצאת את משה בתיבה והיא מחליטה לאמץ אותו.
היא טוענת בפני אביה ואחיה שמשה הוא בנה מבעלה המנוח.
היא יוצאת עם העברים ממצרים והיא נישאת למרד.
יוכבד (מרתה סקוט ) - אשתו של עמרם ואמם של מרים, אהרון ומשה.
כשמשה היה תינוק היא הכניסה אותו לתוך תיבה והניחה אותו ביאור כדי להצילו מגזירתו של רעמסס הראשון: להרוג את כל התינוקות הזכרים של העברים.
בתיה (הבת של רעמסס הראשון) מצאה את משה והחליטה לאמץ אותו.
אלוהים (קולו, כאשר מדבר עם משה במעמד הסנה הבוער) ושולח אותו חזרה למצרים, לשחרר את בני ישראל מהשעבוד.
מלאך המוות - מלאך שנשלח על ידי אלוהים להרוג את כל הבכורות במצרים שאינם עברים.
ממנט (ג'ודית אנדרסון) - משרתת בארמון.
היא בעלת דעות גזעניות כלפי משה בשל היותו עברי.
נפרטירי הורגת אותה כדי שהיא לא תחשוף את המוצא של משה.
באקה (וינסנט פרייס) - הבנאי הראשי של מצרים.
הוא חוטף את ליליה כדי שהיא תינשא לו, אך יהושע מציל אותה והוא נתפש על ידי באקה.
משה מציל את יהושע והוא הורג את באקה.
רעמסס הראשון (איאן קית') - אביהם של סתי ובתיה וסבו של רעמסס השני.
לאחר שהוא שומע את הנבואה על לידתו של הגואל של העברים, הוא מצווה להרוג את כל התינוקות הזכרים של העברים.
לאחר שבתיה הביאה את משה לארמון, הוא שימש לו כדמות אב בשנותיו הראשונות.
אהרון (ג'ון קרדין) - בנם של עמרם ויוכבד ואחיהם של מרים ומשה.
מרים (אוליב דירינג) - בתם של עמרם ויוכבד ואחותם של אהרון ומשה.
היא עוזרת למשה להוציא את העברים ממצרים.
יתרו (אדוארד פרנז) - אביה של ציפורה.
גרשום (טומי דוראן) - בנם של משה וציפורה.
אלעזר (פול דה רולף) - בנם של אהרון ואלישבע.
אמון (יוג'ין מזול) - בנם של רעמסס ונפרטירי.
עמינדב (הייטצ' בי וורנר) - אביה של אלישבע.
אלישבע (ג'וליה פיי) - בתו של עמינדב ואשתו של אהרון.
כלב (לורנס דובקין) - בעלה של מרים.
מרד (דונלד קרטיס) - בעלה השני של בתיה.
שרח (אדלין דה וולט ריינולדס) - עבריה שעוזרת למשה למצוא את ארונו של יוסף.
טויה (איירין מרטין) - אשתו של סתי ואמו של רעמסס השני.
יאנס (דגלאס דמבריל ) - הכהן הגדול של מצרים.
פנטור (הנרי ווילקוקסון) - המפקד של צבא מצרים.
מרופס (וודי סטרוד) - המלך של אתיופיה ואחיה של תרביס.
תרביס (אסתר בראון) - הנסיכה של אתיופיה ואחותו של מרופס.
היא מתאהבת במשה ובכך היא מעוררת את קנאתה של נפרטירי.
אבירם (פרנק דקובה) - אחיו של דתן.
הוא נבלע באדמה יחד עם דתן.
קורח (רמזי היל) - עברי שמצטרף לדתן במחלוקתו כנגד משה.
שלומית (ג'ואן וודברי) - אשתו של קורח.
און (אלן אריק) - עברי שמצטרף לדתן במחלוקתו כנגד משה.
אליצור (ג'ורג' מלפורד) - עברי שמצטרף לדתן במחלוקתו כנגד משה.
עשתר (באוגריתית ובדרום ערבית עתיקה: עתֿתר; נקרא גם עתֿתר ערץ) הוא אל כוכב השחר במיתולוגיה הכנענית.
באזורים יבשים למחצה במערב אסיה שימש עשתר אל הגשם, ואף הופיע גם בדרום חצי־האי ערב, שם נקרא עתור (שמשמעותו מושקה) או זוהה עם ד'ו סמני.
במצבת מישע נזכר שם האלוהות המורכב עשתר-כמוש.
בעלילות בעל וענת מסופר כי עשתר תפס את כס המלכות על האלים באופן חד־צדדי, אך האל ים הדיח אותו.
לאחר הריגתו של בעל בידי מות, המליצה אשרה למנות את עשתר למחליפו בשל ניסיונו במלוכה, אך לאחר שעשתר התיישב על כס המלוכה של בעל בפסגת צפון, הוא ירד ממנו מפני שהוא הרגיש שהוא אינו ראוי לו.
מכיוון שעשתר לא היה נשוי או מאורס, נמסר לו מפי שפש שהוא אינו זכאי לארמון משלו כמו יתר האלים.
בלחש עלילת האלים הנאבקים בנחש משירת אוגרית, הדמות המרכזית "אם פחל" קוראת לאמה, הדמות המרכזית השנייה, שמש, להוביל קול אל אלים שונים במעונותיהם, כדי להודיעם לחש קסם נגד נשיכת נחשים.
בלוח זה לא מוזכר עשתר, אך בלוח הממשיך את הלוח הזה, בשל ערפל שכיסה את הארץ גברה "חמה" (ארס), בין האלים הרבים שנזכרו (רובם בזוגות, וחלקם בעלי שם כפול כגון כושר־וחסיס) כאוספי ה"חמה" מוזכר/מוזכרים "עתֿתר ועתֿתפר".
לא קיימות עדויות באשר לפולחן של עשתר באוגרית, אך במקורות יווניים מהמאה ה-5 לספירה, הוא מוזכר בהקשר של קורבן ילדים על ידי שבטים בדואים בחצי־האי סיני.
שיחה זו הייתה בסיס לכתבה עיתונאית שזכתה לביקורות חיוביות רבות כל כך, שבעקבותיה הוכרזה רשמית על ידי ה-FBI ב-14 במרץ 1950, על מנת להגביר את היכולת של הסוכנות ללכוד פושעים מסוכנים.
אדם שנכלל ברשימה מוצא ממנה אם הוא נלכד, נהרג או שהאישומים נגדו מבוטלים; לאחר מכן הוא מוחלף על ידי פושע חדש שנבחר על ידי ה-FBI.
לאורך השנים אירעו חמישה מקרים שבהם החליט ה-FBI להסיר שמות מהרשימה כיוון שלדעתו רמת הסיכון שלהם לחברה חדלה להיות גבוהה מספיק.
ויקטור מנואל גרנה הוכנס לרשימה ב-1984, והוא הפושע שהיה בה יותר זמן מכל אחד אחר.
בילי אוסטין בראיינט שהה בה את משך הזמן הקצר ביותר, לאחר שהוסף אליה למשך שעתיים ב-1969. במקרים נדירים מוסיף ה-FBI את "מספר 11", במקרה שאותו אחד מוגדר כמסוכן ברמה גבוהה ביותר וה-FBI מחליטה כי גם כל יתר עשרת האחרים חייבים להמשיך להיכלל ברשימה.
הראשון שהוסף באופן זה היה האסיר הנמלט ריצ'רד לורנס מארקט.
השני שהוסף היה ג'יימס ארל ריי, רוצחו של מרטין לותר קינג והטרוריסט רמזי יוסף, שהיה ממתכנני הפיגוע במגדלי התאומים ב-1993, היה אף הוא ברשימה.
הרשימה מפורסמת במקומות ציבוריים כגון סניפי דואר.