tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האוניות הקרתגיות, לעומתן, יכלו לחתור לאחור אל הים הפתוח כדי להיחלץ מהתקפה מסוכנת, ולשוב ולתקוף את יריבותיהן על ידי תמרון לניגוח הדופן או הירכתיים של האוניות הרודפות אחריהן.
זאת ועוד, אם נקלעה אונייה קרתגית למצוקה, יכלו חברותיה לשוט לכיוון הים הפתוח מאחורי מערך האוניות ולחוש לעזרתה.
פעולה מעין זה נמנעה כמובן מהאוניות הרומאיות, שהיו לחוצות בין הפטיש והסדן - החוף הקרוב מצד אחד ואוניות הקרתגים המנגחות בהן שוב ושוב מצד שני.
כשראה פובליוס כיצד ניגפות אוניותיו בפני הקרתגים, פנה למנוסה כשהוא חומק לאורך החוף מצדו השמאלי של המערך ועימו כשלושים אוניות נוספות.
הנותרות, תשעים ושלוש במספר, נלכדו על אנשיהן, חוץ מאלה שהועלו על החוף ואנשיהן נסו.
"שישתו אם אינם רוצים לאכול"
קיקרו מספר, כי התבוסה בקרב הייתה עונש על חילול כבוד האלים.
קודם יציאת האוניות לים נהוג היה להסתייע במנחשים, כדי לשאול בעצתם של האלים כיצד יעלה הקרב.
אך פובליוס "לעג לאלים בדרך הלצה, וכאשר האפרוחים אשר שוחררו מן הכלוב לא אכלו את מזונם, ציווה להטביעם במים, באומרו שישתו אם אינם רוצים לאכול." ואמנם, בעקבות המפלה הצורבת הועמד פובליוס קלאודיוס למשפט העם לא רק על פזיזותו ומצביאותו הכושלת, אלא גם על פגיעה בכבוד האלים, וקנס כבד הושת עליו.
תרגם מרומית ד"ר אלכסנדר שור.
תל אביב, הוצאת מסדה, 1959. העתק דיגיטלי בפרויקט בן-יהודה.
רמת-גן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1992.
קרב האליס או קרב ליקוי החמה היה קרב שהתקיים ביום 28 במאי 585 לפנה"ס סמוך לנהר האליס, הוא הקיזילאירמאק בטורקיה של ימינו, בין צבא מדי לחיילי ממלכת לידיה.
הקרב סיים 5 שנות לחימה בין הצדדים היריבים והסתיים בפתאומיות בעקבות ליקוי חמה שפורש על ידיהם כסימן מהאלים להפסקת הלוחמה.
הסכם לסיום הקרב נוסח בחופזה וקבע קשרי נישואין בין משפחות המלוכה של שני הצדדים וכן כי הנהר ישמש כקו הגבול בין שתי הממלכות.
מצב זה השתמר משך 40 שנה עד שהופר על ידי קרויסוס מלך לידיה, והביא בכך לפלישת כורש ולכיבוש כל אסיה הקטנה על ידי הפרסים.
בשל היכולת לחשב את מועדו המדויק של ליקוי החמה, קרב האליס הוא הקרב המוקדם ביותר בהיסטוריה שניתן לתארכו בדיוק ובאמינות.
קרב הגמל (ערבית: وقعة الجمل או معركة الجمل) או קרב בצרה הוא קרב שנערך בין צבאו של הח'ליף הרביעי עלי בן אבי טאלב לבין צבאה של מחנה עאישה (אחת מנשותיו של מוחמד ובתו של אבו בכר, הח'ליף הראשון) ושניים מחסידיו הקרובים ביותר של מוחמד, בשנת 656.
אחד המאבקים הקשים ביותר שהיו לקודמו של עלי בן אבי טאלב, הח'ליף עות'מאן בן עפאן, התרחש בעיר כופה שבעיראק.
תושבי העיר לא היו מרוצים ממושל העיר שמונה על ידי עות'מאן ופתחו במרד.
עות'מאן נכנע ללחצים ומינה מושל אחר.
תושבי קהיר, ששמעו על המקרה, החליטו כי גם הם אינם מרוצים מהמושל ששמו עליהם, ושלחו לאל-מדינה משלחת שדרשה מעות'מאן להחליף את המושל.
בתום התפרעויות קשות נענה לדרישתם ונישל את מושל קהיר מתפקידו.
בדרכם של אנשי המשלחת חזרה לקהיר, הם תפסו שליח נוסף של עת'מאן וגילו לתדהמתם שהשליח מביא עמו בשורה למושל קהיר שאומרת כי בשורת השליח הראשון, הקוראת לו לסיים את תפקידו לאלתר, בטלה, וכי היא נמסרה רק כדי לדכא את מרד תושבי קהיר.
כמו כן, הודיע עת'מאן למושל מצרים כי הוא מגבה אותו, והזהיר אותו מפני המרד הצפוי לו בקהיר לכשתחזור המשלחת.
בהיוודע הדבר לאנשי המשלחת, הם חזרו לאלמדינה, ניהלו מלחמה מול עות'מאן ובסופה רצחו אותו.
מיד לאחר הרצח עלה לשלטון עלי בן אבי טאלב, אשר דרש עם עלייתו שבועת אמונים ("ביעה") מכל מושלי המחוזות.
מושל סוריה, מועאויה בן אבי סופיאן מבית אומיה, וממקורבי עות'מאן בן עפאן, סירב להישבע ונשבע לנקום בעלי נקמת דם, בשל רצח עות'מאן בידי תומכיו.
מועאויה האשים את עלי בשליחת השליח השני ובעצם ברצח עות'מאן, ולכן החל עלי לרכז צבא נגדו.
בו בזמן החלו טלחה ואל-זביר לחתור תחת שלטונו של עלי בעיראק.
בתגובה הגיע גם עלי לעיראק, צירף אליו את תושבי כופה ובנה בה את מרכזו.
עלי החליט לפעול נגד השלישייה, ולאחר ניסיונות למשא ומתן שבהם גילה עלי חולשה, הוא החליט להסגיר את הרוצחים שיימצאו במחנהו.
הרוצחים פתחו במלחמה, שלימים נקראה "קרב הגמל", על שם הגמל של עאישה, שנמצאה כל אותה העת בקרב הלוחמים ועודדה אותם נגד עלי.
הקרב נערך בסוף שנת 656 על יד בצרה, ונסתיים בניצחונו של עלי, שכעת שלט בכל הח'ליפות חוץ מאשר בסוריה, במותם של טלחה וא-זביר ובהתפייסות בין עאישה ועלי.
מועאויה, שהכריז על עצמו כגואל דמו של עות'מאן בן עפאן, המשיך להסית נגד עלי.
מועאויה הציג כמניפולציה את הכתונת שעות'מאן לבש כשנרצח, ואת אצבעות אשתו נאילה שנקטעו כאשר ניסתה להגן עליו.
הקרב הוביל לתבוסת עאישה וסילוקה ממוקד ההשפעה.
קרב הים הצהוב היה קרב ימי גדול וחשוב במלחמת רוסיה–יפן, שהתרחש בים הצהוב ב-10 באוגוסט 1904 (באימפריה הרוסית השתמשו בתקופה ההיא בלוח היוליאני לפיו, התרחש הקרב ב-28 ביולי).
בקרב זה ניסתה השייטת הרוסית לפרוץ את ההסגר היפני על המעגן בפורט ארתור שאוים על ידי סוללות התותחים הכבדים של כוחות היבשה של יפן שהטילו מצור על פורט ארתור.
הייתה סכנה שהיפנים ישתלטו על גבעות שולטות ויפגעו באוניות בעזרת תותחיהם.
למרות הסכנה הברורה שנשקפה לצי הרוסי, ראשיו היו אדישים לגורלו ומפקד הצי, אדמירל וילגלם ויטגפט, אף הציע לפרק את תותחי אוניותיו ולהעבירם ליבשה כדי לסייע לחיל הרגלים להדוף את ההתקפות היפניות.
הרוסים שיצאו לקרב בעקבות הלחץ הכבד של המשנה למלך, יבגניי אלכסייב, איבדו את עשתונותיהם עם המשבר הראשון - הפגז שקטל את ויטגפט קטל יחד עמו את רוח הקרב הרוסית.
פאבל אוחטומסקי, שקיבל את הפיקוד אחרי נפילתו של ויטגפט, לא האמין בהצלחת הפריצה עוד בטרם יצאו האוניות מהנמל.
נפילתו של ויטגפט הייתה תירוץ נוח עבורו לחזור על עקבותיו ולשוב לנמל.
הקרב הסתיים, אמנם, בתיקו טקטי, אך תוצאותיו היו הרסניות לגבי הצי הרוסי - אוניותיהם שבו לנמל וטובעו על ידי ארטילריית המצור היפנית.
המלחמה פרצה כחצי שנה לפני הקרב בים הצהוב במתקפת פתע של משחתות יפניות שפגעו במספר ספינות רוסיות במעגן בפורט ארתור.
הרוסים מינו את סטפאן מקארוב, אחד הקצינים המבטיחים ביותר בצי, לפקד על צי האוקיינוס השקט במקום אוסקר סטרק.
מקרוב הגיע לפורט ארתור בתחילת מרץ, אך נהרג כעבור חודש כשאונייתו עלתה על מוקש ימי.
במקומו מונה וילגלם ויטגפט למפקד הצי.
המעגן העיקרי של הצי הרוסי בזירה היה בפורט ארתור.
כמו כן, שייטת חזקה נותרה בוולדיבוסטוק.
עם נחיתת היפנים בקרבת פורט ארתור והטלת מצור על פורט ארתור כשבועיים לפני כן, ב-30 ביולי, המעגן כבר לא היה בטוח לספינות הרוסיות בשל איומי תותחי המצור היפניים שיכלו לפגוע בספינות בעודן עוגנות בנמל.
כתוצאה מכך, ביקשו הרוסים להעתיק את מיקום האוניות לוולדיבוסטוק ולחבור לשייטת הסיירות שהייתה מוצבת שם.
היפנים ביקשו למנוע את יציאת השייטת הרוסית והטילו הסגר ימי על פורט ארתור.
בנוסף לצורך להעתיק את השייטת למעגן בטוח יותר, דרש המשנה למלך, אלכסייב, מוויטגפט פעילות התקפית ימית נמרצת יותר כדי לפגוע בקווי האספקה היפניים.
פגיעה כזאת הייתה משתקת את צבא היבשה של יפן וגורמת להפסד בטוח של האחרונה במלחמה.
כמו כן, ליוזמה התקפית השפעה טובה על מורל הגייסות ואפילו הצלחה מועטה הייתה מרוממת את רוח החיילים הרוסיים ומאידך מפילה חת ומורא על היפנים שחששו מאוד מהפגיעה הרוסית בקווי האספקה שעברו מאיי יפן ליבשת דרך הים הצהוב.
אחרי היסוסים רבים תוך כדי לחץ מתמיד מצד הממונים עליו כינס ויטגפט, שלא רצה להתנגש ביפנים, מספר מועצות מלחמה בניסיון למשוך זמן.
לטענתו, המוצא לנמל ממוקש בכבדות וליפנים עדיפות על כוחותיו.
ויטגפט עשה גיחות אחדות שהסתיימו בחזרת השייטת לנמל הבית, אך בסופו של דבר הלחצים ופגיעות ארטילריית המצור היפנית בספינות הרוסיות הכריעו את הססנותו והוא יצא לקרב, שיהיה האחרון בחייו.
הקרב התרחש במימי הים הצהוב, באוקיינוס השקט.
הים הצהוב גבל בפורט ארתור, נמל הבית של מרבית האוניות של צי האוקיינוס השקט של הרוסים.
עומקו הממוצע הוא כ-44 מטרים.
הים מתאפיין במזג אוויר קר ויבש בחורף ומזג אוויר חם ולח בקיץ.
מנובמבר עד מרץ יש מונסונים צפוניים חזקים שיכולים להתפתח לסופות הרסניות.
ביום הקרב הים היה שקט, אך עם התקרבות עונת המונסונים, היו חייבים הרוסים לצאת לדרך במהירות, אחרת היו נתקעים בפורט ארתור עד בוא האביב.
התרחיש הזה אכן קרה - משלא הצליחו לפרוץ בקרב הזה, נותרו ספינותיהם חסרות מעש בנמל, טרף קל לתותחי המצור היפניים.
הכוחות הרוסיים בקרב זה הורכבו מהשייטת הראשונה של הצי הרוסי הקיסרי, עליה פיקד האדמירל וילגלם ויטגפט.
השייטת הרוסית כללה שש אוניות מערכה מסוג פרה-דרדנוט: צסרביץ', רטוויזן, פובדה, פרסבט, סבסטופול ופולטבה.
על אוניות המערכה הגנו 4 סיירות ממוגנות: אסקולד, דיאנה, נוביק ופאלאדה ו-14 משחתות.
על הצי הרוסי פיקד אדמירל משנה וילגלם ויטגפט בן 57 יליד אודסה.
ויטגפט הועבר לזירת האוקיינוס השקט בשנת 1899 והיה ראש מטהו של המשנה למלך באזור.
עם מותו של סטפאן מקארוב, מפקד כוחות הים הרוסיים בזירה, מונה ויטגפט במקומו וקיבל את הפיקוד על הצי הרוסי.
הצי הרוסי היה מחולק לשלוש פלגות: פלגת אוניות המערכה, פלגת הסיור שכללה שלוש סיירות ופלגה קלה שכללה את כל המשחתות וסיירת אחת.
במשך שלהי יולי ותחילת אוגוסט, בעת שחיילים יפנים סגרו על פורט ארתור ובעוד שפגזים החלו לרדת על העיר, התכתובת בין המשנה למלך יבגניי אלכסייב (מפקד פורט ארתור) וויטגפט (המחליף של סטפאן מקארוב) הפכה ליותר ויותר חריפה.
אלכסייב העדיף גיחה כדי שספינות מפורט ארתור יוכלו לחבור אל שייטת ולדיבוסטוק וליצור עוצמה חזקה מספיק כדי לקרוא תיגר על היפנים בזירה.
ויטגפט חסר המעוף חש שהדרך הבטוחה ביותר לפעול באותו רגע היא להישאר במעגן, לפרק את הספינות, לתרום חלק מכוחות החימוש שלו לקרב היבשתי.
דרך פעולה זהה ננקטה על ידי רוסיה במלחמת קרים נגד הממלכה המאוחדת וצרפת כ-50 שנה קודם לכן.
גם אז הוטבעו הספינות הרוסיות על ידי הרוסים עצמם, התותחים הועברו על החוף והם ויתרו על כל יוזמה התקפית בים.
הצעתו זכתה לגיבוי של קציני הדגל והמפקדים שלו.
לדעתם הסיכונים של גיחה היו גדולים מדי בשביל לנסות.
וזה למרות העדיפות המספרית של הרוסים שהיו להם 6 אוניות מערכה לעומת 4 אוניות מערכה ליפנים.
אלכסייב שעמד מול הפרה כמעט ישירה של פקודותיו פנה לסנקט פטרבורג לסמכותו של הצאר.
הצאר ניקולאי השיב למשנה למלך: "אני שותף מלא לדעתך לגבי החשיבות שהשייטת תעשה גיחה זריזה מפורט ארתור ותפרוץ לוולדיבוסטוק".
אלכסייב, אשר קיבל גיבוי מן הצו המלכותי, לא היה מוכן לקבל עוד את ניסיונותיו של ויטגפט להימנע מן הקרב ושלח הודעת טלגרף ב-7 באוגוסט: "אני שוב חוזר על נחישותי הבלתי מתפשרת על כך שתיקח את השייטת מחוץ לפורט ארתור.
אני מזכיר לך ולכל הקצינים הרציניים את מעשה הגבורה של ורייג.
כישלון השייטת להתקדם לעבר הים, מבלי להתחשב ברצון המלוכה ובפקודתי והשמדתה בנמל במקרה של נפילת המצודה ישאירו כתם בלתי נמחק על הדגל של סנט אנדרו ועל כבוד הצי, בנוסף לאחריות המשפטית הכבדה.
עליך ליידע את כל האדמירלים וקציני פיקוד שלך אודות הטלגרמה הזו ולדווח על קבלתו".
כאשר ניצב מול אדמירל ויטגפט צו מלכותי ואיום בתביעה משפטית, לא היה יכול להמשיך עוד בדחייה והוא החליט לצאת מן הנמל ולהפליג לוולדיבוסטוק.
אילו השייטת הבלטית הייתה מתחברת עם השייטת שהוצבה באוקיינוס השקט, הרוסים היו זוכים ביתרון מספרי מכריע של 18 אוניות מערכה (חלקן ישנות) ועשרות סיירות מול 4 אוניות מערכה בלבד עם מספר סיירות דומה בצד היפני.
גם הצי היפני היה מחולק לפלגות.
חלוקה זו הייתה קבועה ולא נקבעה רק לצורך הקרב הספציפי הזה.
לפלגה הראשונה שהורכבה מ-4 אוניות מערכה חדשות צירפו היפנים צירפו היפנים 2 סיירות משוריינות כדי להשוות את המספר לזה שהיה בידי הרוסים, אך היה זה פתרון חלקי בלבד.
בנוסף לפלגה זו, השתתפו בקרב כתריסר פלגות נוספות, רובן של אוניות קלות.
לכן, ביקש האדמירל היפני, היהאצ'ירו טוגו, למנוע בכל מחיר את לפריצת השייטת הרוסית מהנמל ומיקם את אוניותיו בהתאם.
כך, יכול היה להשאיר את השייטת הרוסית בנמל - טרף קל לתותחי המצור של גנרל אויאמה.
אף שהנמל הסיבירי היה פחות מוגן מאשר פורט ארתור ולא היה לו פחם עבור הספינות, אולם זה היה עדיף על הנמל הנצור במנצ'וריה והיה מאפשר לרוסים לשמור את אוניותיהם עד בוא התגבורת מהים הבלטי.
בקרב עצמו השתתפו 5 אוניות מערכה: מיקאסה, אסאהי, פוג'י ושיקישימה (שיניין הישנה שלא הוצבה בפלגת אוניות המערכה).
כמו כן, השתתפו בקרב 4 סיירות משוריינות: קסוגה ונישין (שתיהן צורפו לפלגת אוניות המערכה), יקומו ואסמה.
כמו כן, השתתפו בקרב עוד 10 סיירות מוגנות, 19 משחתות ו-20 ספינות טורפדו.
בבוקרו של 10 אוגוסט 1904 יצא הצי הרוסי ממעגנו בכיוון לוולדיבוסטוק.
ספינות הסיור היפניות שעקבו בדריכות אחרי כל תנועה של הצי הרוסי דיווחו מיד לטוגו על יציאת הרוסים.
הוא ציפה לניסיון פריצה שכזה ומיקם את ספינותיו בהתאם.
הוא המתין לאוניותיו של ויטגפט בים הפתוח והחל בתמרון שאמור היה להביא יתרון טקטי חשוב ליפנים.
עיקרו של התמרון היה הניסיון להביא את מרבית תותחיו לעבר האונייה הראשונה בשדרה הרוסית, בזמן שהחרטום של האוניות הרוסיות היו מופנות כלפי אוניותיו.
במצב זה, הרוסים לא יכלו להשתמש בחלק ניכר מהתותחים שלהם כי גופי האוניות יפריעו לצידוד התותחים.
האוניות היפניות התגלו בסמוך לשעה 11 וחצי בצהריים והירי נפתח כשעה לאחר מכן ממרחק של 12 - 13 ק"מ.
האוניות הרוסיות התקדמות בשדרה עורפית והיפנים, שספינותיהם היו מהירות יותר הצליחו להגיע לראש השדרה הרוסית וריכזו את האש על האונייה צסרביץ', אוניית הדגל הרוסית, שהייתה הראשונה בשדרה.
טוגו ניסה להחזיר את האוניות הרוסיות לנמל, כמו שקרה בגיחתם הקודמת שנעשתה כשבועיים וחצי לפני כן.
הפעם הרוסים לא נסוגו והשיבו אש מתותחיהם.
לאחר זמן מה תצפיתני צסרביץ' זיהו מוקשים ימיים, שהוטלו ככל הנראה על ידי המשחתות היפניות במטרה להגביל את כושר התמרון של הרוסים.
השדרה הרוסית שינתה מספר פעמים את נתיבה כדי להימנע מפגיעת מוקשים.
היפנים רדפו אחריהם ושוב פתחו באש, אך לא השיגו הרבה.
בסופו של דבר, בסמוך ל-1 וחצי בצהריים, הצליחו הרוסים לפתוח פער קטן, אך טוגו הדביקם תוך רבע שעה, אך הרוסים חמקו שוב ובשעה 2 וחצי הסתיים השלב הראשון של הקרב.
הפגיעות בשלב זה היו קלות: אוניות המערכה הרוסיות צסרביץ' ופולטבה ספגו כמה פגיעות ומהצד השני פגעו הפגזים הרוסיים באוניית המערכה מיקסה ובסיירת המשוריינת נישין.
הפגיעות היו קלות והאוניות הפגועות היו כשירות להמשך הלחימה.
ויטגפט ניצל את ההפוגה הקצרה בלחימה כדי לקבל דוחות מאוניות וגילה לשמחתו שהפגיעות היו קלות בלבד.
הוא כינס מועצת מלחמה ודן בשאלת המשך הקרב.
מרבית הקצינים הציעו לשעוט במלוא הקיטור לוולדיבוסטוק, אך ויטגפט העדיף להישאר במבנה עד רדת החשיכה ולהמשיך את קרבות הירי כדי לשתק את הספינות היפניות.
אף שהיו ברשותו של ויטגפט שמונה משחתות, הוא לא ניצל את ההפוגה כדי להנחית מטח טורפדו לעבר האוניות היפניות או למיקוש האזור.
כמו כן, הורה לספינותיו לרכז את אשן בעיקר באונייה הראשונה בשדרה היפנית ועם שקיעת השמש לעקוב אחרי צסרביץ' ולהמשיך בנתיבה.
הירי חודש בסמוך לרבע לחמש ממרחק של 8-9 ק"מ.
מיקסה הובילה את השדרה היפנית.
אחריה ניצבו בקו: אסהי, פוג'י, שיקישימה, קסוגה, נישין ויאקומו.
פולטבה הייתה הראשונה לפתוח באש לעבר היפנים.
פגזיה ופגזים של ספינות רוסיות נוספות שפתחו באש מיד אחרי פגעו במיקאסה שנאלצה לצאת לרגע מהשדרה מעוצמת הפגיעות, אך חזרה למיקומה חיש מהר משהסתבר שהפגיעות לא היו חמורות במיוחד.
היפנים ריכזו את אשם בספינת הדגל הרוסית כדי לשתקה, אך גם הם לא הצליחו לגרום לצסרביץ' נזק חמור.
כדי להתחמק מהירי היפני הורה ויטגפט לפנות מעט שמאלה, אך התמרון שיבש את מבנה השדרה הרוסית.
ויטגפט לא חילק הוראות נוספות והיה למעשה צופה בלתי מעורב במתרחש.
עמד לו בשקט ליד המעקה וצפה בקרב כבמופע תיאטרון.
הקצינים ביקשו ממנו להיכנס לגשר הפיקוד הממוגן, אך הוא סירב.
בשעה חמש פגז יפני בקוטר של 305 פגע במקום שבו עמד האדמירל הרוסי.
עוצמת הפגיעה הקטלנית של הפגז הכבד הייתה כה כבדה שלא מצאו אפילו את גופתו.
גם תת-אדמירל מוסקביץ, ראש מטהו של ויטגפט, נפצע על ידי הפגז הקטלני.
איבנוב, מפקדה של צסרביץ', נטל על עצמו את הפיקוד ולא העביר בכוונה תחילה את הידיעות על מות מפקדו לשאר הספינות כדי לא לפגוע במורל המלחים.
בשעה 17:45 פגע פגז כבד נוסף בצסרביץ'.
הפעם הפגיעה הייתה בגשר הפיקוד.
לא עמד לו לגשר השריון העבה.
הפגז שבר את מעטה השריון וחדר לתוך החדר.
ההרס היה עצום - כמעט כל הקצינים הבכירים של צסרביץ' נהרגו או נפצעו, ההגה נפגע וגם מכשירי בקרת האש יצאו מכלל פעולה.
האונייה שאיבדה את ההגה החלה להסתובב במעגל רחב.
שצ'נסוביץ', מפקדה של רטוויזן, האונייה השנייה בשדרה הרוסית, שלא היה מודע למצב בספינת הדגל המשיך בעקבותיה בהתאם להוראות שקיבלה כי חשב בטעות שוויטגפט רוצה לבצע תמרון כלשהו.
עד שהגיעה פובדה לנקודת הסיבוב, הסתובבה צסרביץ' 180 מעלות והחלה להתקדם לקראת ספינותיה שלה.
ללא אות שיציין מה קרה, שאר הספינות לא רק שלא ידעו שאוניית הדגל יצאה מכלל שליטה ושהיא למעשה ללא אדמירל, אלא שהיא למעשה ללא פיקוד כלל.
אוניות אחרות ניסו להמשיך בעקבות רטוויזן, אך בגלל איבוד השליטה על צסרביץ' איבדה השדרה הרוסית, שניסתה לשוט אחריה, את המבנה.
כשהבין שצ'נסוביץ' שספינת הדגל יצאה מכלל בקרה נטל על עצמו את היוזמה והפנה את ספינתו לעבר היפנים.
התמרון הנועז יכול היה להטות את הכף לטובת הרוסים, אך ברגע גורלי זה מבחינת הרוסים, שוב שיחק המזל לידי היפנים - רסיס פגע בו והוא נאלץ לפרוש לעמדת טיפול נמרץ.
הספינה שנותרה ללא מפקדה ויתרה על התמרון.
אף שהתמרון הנועז של רטוויזן נגדע באיבו, נתן התמרון פסק זמן קצר לספינות הרוסיות ששוב התכנסו לשדרה.
בינתיים הקצין הבכיר ביותר של צסרביץ' שלא נפגע במטח האחרון הצליח להזעיק את הצוות הטכני שתיקן את ההגה.
הוא העביר לשאר הספינות את הידיעה על מותו של ויטגפט והעביר את הפיקוד לקצין הבא בבכורתו - תת-אדמירל אוחטומסקי.
אוחטומסקי שהאמין בהצלחת הפריצה עוד פחות מוויטגפט לא יזם אף מהלך התקפי, על אף שרק צסרביץ' נפגעה בצורה קשה ושאר הספינות הרוסיות היו כשירות לקרב.
אפילו צסרביץ' הפגועה הייתה יכולה להמשיך בלחימה.
אוחטומסקי חסר המעוף פקד לסובב את חרטומי האוניות לעבר פורט ארתור והרוסים התחילו לחזור על עקבותיהם.
עם התקרבות החשיכה וגם בגלל התמעטות התחמושת לתותחיו, החליט טוגו שלא להסתכן בקרב לילי עם הצי הרוסי, שמרבית ספינותיו הכבדות נותרו כשירות ללחימה.
מיקאסה כבר נפגעה יותר מ-20 פעמים ושלוש ספינות הקרב האחרות שלו גם נפגעו גם כן.
במקום זאת, הוא צווה על המשחתות וסירות הטורפדו לצאת בתקיפה לילית על הצי הרוסי בניסיון להטביע את הספינות הרוסיות בהתקפת טורפדו.
הרוסים הדפו מתקפה זו עם מעט נפגעים.
שעתיים מאוחר יותר חזר חלק הארי של הצי הרוסי לחוף המבטחים של פורט ארתור.
צסרביץ' הפגועה ושלוש המשחתות המלוות הפליגו לצינגטאו (כיום צ'ינגדאו) שהייתה תחת שליטה גרמנית בזמנו.
האוניות עוכבו על ידי הגרמנים ונאלצו להישאר בנמל עד סוף המלחמה.
הסיירת אסקולד ומשחתת נוספת הפליגו לשאנגחאי ונעצרו על ידי הרשויות הסיניות, בצורה דומה.
הסיירת דיאנה ברחה לסייגון, שם נעצרה על ידי הצרפתים.
רק הסיירת הקטנה נוביק הפליגה מזרחה סביב איי הבית היפניים בניסיון להגיע לוולדיווסטוק.
אולם, ב-20 באוגוסט 1904, סיירות יפניות הדביקוה ואילצוה לעלות ליבשה בסחלין, שם נהרסה על ידי אנשי צוותה.
חזרתה של השייטת לנמל גזרה את דינה.
אחת אחרי השנייה טבעו האוניות הרוסיות מפגיעות תותחי המצור היפניים.
עד שהגיעה התגבורת מהים הבלטי באביב 1905 לא נותרו ספינות שמישות שניתן היה לתגבר בהן את הכוח הרוסי החדש שהגיע לזירה.
במועצת המלחמה שהתכנסה לאחר הקרב מיהרו הרוסים לקבוע שאין סיכוי לפרוץ את המצור ומוטב להם להישאר בנמל.
אוחטומסקי חסר המעוף העביר חלק ניכר מתותחי אוניותיו ליבשה כפי שהרוסים ביקשו לעשות עוד לפני ניסיון הפריצה הכושל.
בקרב עצמו המלחים הרוסים נלחמו בעוז, אך הנהגתם הכושלת חרצה את גורל הקרב.
הספינות היפניות ספגו פגיעות רבות, אך אף פגיעה לא הייתה חמורה דיה כדי להוציא את הספינות מכלל פעולה לזמן רב.
סך הפגיעות הרוסיות המדווחות בקרב היו 343 הרוגים ופצועים על הספינות שחזרו לפורט ארתור.
יפן דווחה על 226 הרוגים ופצועים.
הבקעה היא טקטיקה צבאית שבה כוח תוקף מנסה לפרוץ קו חזית סדור, ועל פי רוב מבוצר, של הכוח המגן.
על מנת להשיג מטרה זו, מרכז הצד התוקף, בדרך כלל, כוח גדול מול גזרה צרה יחסית של חזית הכוח המגן.
לעיתים קורה כי קו הגנה, שעמד בהצלחה בפני מתקפות קודמות שנערכו מול גזרות רחבות שלו, נשבר בתוך זמן קצר יחסית תחת עוצמת המתקפה המרכזת עוצמות כוח אדם ואש חזקות.
בעת שהיחידות הראשונות של הכוח התוקף מצליחות לפרוץ את קו ההגנה, נוצר פעמים רבות תהליך של פאניקה בקרב הכוח המגן, אשר מביא לאפקט דומינו שבו קורס כל המערך ההגנתי.
בקרב התאורטיקנים הצבאיים מקובל כלל אצבע, שלפיו על מנת לאפשר הבקעה, אשר אינה נהנית מיתרון הפתעה או מיתרון איכותי של הצד התוקף בכוח אדם ובכוח אש, נדרש הכוח התוקף ליתרון כמותי ביחס של 3 ל-1 בכוח אדם ובכוח אש על הכוח המתגונן בגזרת קרב ההבקעה.
פלנדריה במערכה על צרפת (1940)
התקפת יפן במלאיה במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט (1941)
התקפת צפון קוריאה בפתיחת מלחמת קוריאה (1950)
קרב קלעה ברמת הגולן (1967)
קרב תל פאחר ברמת הגולן (1967)
מתקפת הפתע של החמאס על ישראל (2023)
קרב הייבורי היה השם שהוענק למשחק הכדורגל בין נבחרת אנגליה לנבחרת איטליה, שנערך באצטדיון הייבורי ב-14 בנובמבר 1934. המשחק הסתיים בניצחון 3 - 2 לטובת אנגליה, והתפרסם בזכות התנהלותו הקשוחה.
משחק זה היה הראשון של איטליה מאז שזכתה במונדיאל 1934 בקיץ, ולעומת זאת אנגליה לא השתתפה במונדיאל כיוון שהתאחדות הכדורגל האנגלית פרשה מפיפ"א ב-1928. אנגליה נחשבה לאחת הנבחרות הטובות ביותר באירופה באותה תקופה, והמשחק תואר כשווה ברמתו לגמר המונדיאל.
המשחק היה כה חשוב עבור האיטלקים עד כדי כך שבניטו מוסוליני הציע לכל שחקן בונוסים נכבדים אם ינצחו במשחק.
במשחק זה נקבע שיא כיוון שהוא היה הפעם הראשונה (ועד כה היחידה) שבה השתתפו שבעה שחקנים הרשומים באותו מועדון (במקרה זה ארסנל) במדי נבחרת אנגליה.
מלבד שבעת השחקנים של ארסנל (פרנק מוס, ג'ורג' מייל, אדי הפגוד, וילף קופינג, ריי באודן, טד דרייק וקליף באסטין) השתתפו במשחק גם סטנלי מתיוס הצעיר שערך את הופעתו השלישית בנבחרת, קליף בריטון, ג'ק בארקר ואריק ברוק.
ההרכב האנגלי לא היה מנוסה, כאשר לכל אחד מהשחקנים היו 10 הופעות במדי הנבחרת עד למשחק זה.
המשחק היה קשוח והתאפיין בעבירות רבות כבר בתחילתו; לואיס מונטי האיטלקי שבר את רגלו לאחר תיקול של טד דרייק, ונאלץ לרדת כבר בדקה השנייה.
באותה תקופה אסור היה להחליף שחקנים, כך שהאיטלקים היו בנחיתות מספרית.
שחקני איטליה כעסו על מה שאירע למונטי, ולא חששו מהיתקלות פיזית עם האנגלים: אדי הפגוד שבר את אפו ונאלץ לרדת מהמגרש למשך רבע שעה, באודן נפגע בקרסולו, דרייק ספג אגרוף וברוק סבל מסדק בידו.
ברוק החמיץ פנדל בדקה ראשונה לאחר הכשלת דרייק על ידי השוער האיטלקי קרלו סרסולי.
אולם, ברוק הפך לגיבור המשחק לאחר שהבקיע שער בנגיחה (דקה 3) ושער בבעיטה חופשית (דקה 10).
טד דרייק כבש שער נוסף בדקה ה-12. המחצית הסתיימה ביתרון 3 - 0 לטובת אנגליה.
איטליה התאוששה בתחילת המחצית השנייה.
ג'וזפה מאצה הבקיע שני שערים (הדקה ה-58 וה-62), והחמיץ את ההזדמנות להשוות את תוצאת המשחק בגלל יכולתו הגבוהה של השוער פרנק מוס ולאחר שהכדור פגע פעם אחת בקורת השער.
וילף קופינג האנגלי זכה בתואר השחקן המצטיין של המשחק בזכות נחישותו ותיקוליו במרכז מערך המשחק של האנגלים.
למשחק לא הייתה משמעות מעשית כלשהי.
אנגליה יכלה לטעון לניצחון ולעליונות של שחקני הצעירים, אך מנגד איטליה יכלה לטעון שהיא שיחקה בנחיתות מספרית לאורך רוב המשחק.
האלימות של המשחק הייתה המאפיין העיקרי שלו; התאחדות הכדורגל האנגלית שקלה להפסיק לשלוח את הנבחרת למשחקים בינלאומיים, ומאוחר יותר אמר סטנלי כי היה זה אחד מהמשחקים האלימים ביותר שהוא השתתף בהם.
קרב האלן, הידוע בבלגיה גם בשם קרב הקסדות הכסופות, היה קרב פרשים בחזית המערבית בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
הקרב, שהיה קרב הפרשים הראשון במלחמה, נערך בסמוך לכפר האלן, שנמצא בצפון מזרח בלגיה, ב-12 באוגוסט 1914 בין כוחות גרמניים בהנהגת הגנרל גאורג פון דר מרוויץ לבין כוחות בלגיים בהנהגת תת-גנרל לאון דה ויטה.
תוצאתו הייתה ניצחון טקטי לבלגים.
קרב זה היה אחד המקרים היחידים בהם פלישת הגרמנים לבלגיה נבלמה בניגוד להתקדמות המוצלחת של הגרמנים במערכה על בלגיה.
בין השאר היה הקרב חשוב בהבנה שיחידות פרשים כבר אינן מתאימות ללחימה מודרנית במונחים של תחילת המלחמה.
בקרב גם הייתה דוגמה ללחימה של כוחות הנדסה.
הקרב נקרא על שם הכפר שסביבתו התחולל אך יש לו גם שם נוסף, לפחות אצל הבלגים.
מקור השם שניתן לו בבלגיה, "קרב הקסדות הכסופות", הוא בקסדות שלבשו הפרשים הגרמנים.
אחרי הקרב נשאר בשדה מספר גדול מאוד של קסדות.
הקסדות הפכו לסמל של הקרב אצל הבלגים.
האלן היה כפר שוק קטן במחוז לימבורג, בחלק הפלמי של בלגיה, אשר ניצב על ציר ההתקדמות של הכוחות הגרמניים לכיוון מערב.
לכפר הייתה חשיבות אסטרטגית בשל מיקומו על גדת הנהר חֶטֶה ומשום שסיפק נקודת מעבר טובה לחציית הנהר.
שבוע אחרי פלישת הגרמנים לבלגיה בחר הצבא הבלגי בכפר זה כנקודה ממנה ייתן מכה מוחצת שתעצור את התקדמות הגרמנים.
מטרת הבלימה הייתה להרוויח זמן כדי להשלים נסיגה מסודרת לכיוון מערב.
אנשי הפיקוד הבכיר של הצבא הבלגי היו בטוחים שהגרמנים יתקדמו ליעדים האסלט ודיסט, ערים הממוקמות ממזרח ומצפון לכפר האלן בהתאמה.
כדי לבלום את התקדמותם נשלחה דיוויזיית פרשים אחת של הצבא הבלגי בפיקוד תת-גנרל לאון דה ויטה לאבטח את הגשר בהאלן מעל הנהר חטה.
בפגישה שנערכה באותו ערב שכנעו אנשי המטה הכללי של צבא בלגיה את הגנרל דה ויטה להילחם על הקרקע ולא על הסוסים כדי להתמודד עם היתרון המספרי של הגרמנים והעדיפות של הגרמנים בזכות השימוש במכונות ירייה.
ביום 12 באוגוסט גילתה המפקדה של הבלגים מידע, שהמודיעין הבלגי יירט מאמצעי הקשר של הגרמנים, לפיו הכוחות הגרמניים התקדמו הישר לעבר עמדת הכוחות של דה ויטה.
לכן שלחו הבלגים את בריגדת הרגלים הרביעית כתגבורת, כבר בשעות הבוקר המוקדמות.
הלחימה החלה קרוב לשעה 8:00 בבוקר כשהבלגים ירו על סיור גרמני שהגיע מכיוון הרק-דה-סטאד.
כוח של 200 חיילים בלגים ניסה להתבצר במבשלה ישנה בתוך הכפר האלן, אך ללא הצלחה, כשהגרמנים הצליחו להניס אותם בעזרת תותחי שדה.
נכון לאותו זמן המהנדסים הבלגים פוצצו את הגשר מעל הנהר חטה בהצלחה חלקית.
רק חלק מהמבנה נהרס ועדיין ניתן היה להתקדם בזהירות על הגשר.
הגרמנים הצליחו להעביר דרך הגשר כ-1,000 חיילים שהגיעו למרכז האלן והשתלטו עליו בקלות יחסית.
רוב הכוחות הבלגים התפרסו בנקודה ממערב לכפר במקום שעליו קשה היה לצפות מתוך הכפר.
הכיבוש הקל של הכפר נתן לגרמנים ביטחון מופרז, דבר שהוביל למספר רב של ניסיונות כושלים להביס את הכוח הבלגי בתקיפות עם חרבות פרשים מעוקלות ורומחי פרשים.
במהלך כל אותו יום נכשלו התקיפות הגרמניות, ולפחות 200 מחייליהם נשבו.
בסוף היום נאלצו הגרמנים לסגת חזרה לעמדותיהם ממזרח להאלן.
דה ויטה השתמש בטקטיקה יצירתית כדי להדוף את מתקפות הגרמנים.
הוא הורה לפרשים לרדת מסוסיהם ולהילחם על הקרקע בעזרת המקלעים שלהם.
כתוצאה מכך הם הצליחו להרוג ולפצוע פרשים גרמנים רבים.
הטקטיקה הבליטה את החסרונות בלחימת הפרשים שהייתה מיושנת יחסית לכלי הנשק שהיו בשימוש במלחמת העולם הראשונה.
הקרב הביא לתחושה טובה בצד הבלגי והיה אחד המקרים היחידים במערכה על בלגיה בה הגרמנים נבלמו.
יחד עם זאת, הקרב לא השפיע לטווח הארוך על הצלחתם של הגרמנים בכיבוש בלגיה.
תוך קרוב לחודשיים מתום הקרב בלגיה נכבשה.
בצד הבלגי היו כ-160 הרוגים וכ-200 פצועים.
בצד הגרמני היו כ-150 הרוגים וכ-600 פצועים, ונוסף על כן קרוב ל-400 סוסים של הגרמנים נהרגו.
הבלגים הצליחו לשבות בין 200 ל-300 חיילים גרמניים.
קרב הזב היה קרב שהתרחש ב-25 בינואר 750 על גדותיו של נהר הזב הגדול שבעיראק בין כוחות אומיים בראשות הח'ליף מרואן השני לכוחות עבאסיים בראשות עבדאללה בן מוחמד א-ספאח.
הניצחון העבאסי המכריע בקרב זה מסמל את נפילתה של הח'ליפות האומיית ששלטה בעולם האסלאם בין 661–750. חודשיים לאחר הקרב נפלה דמשק בידי העבאסים ועימה בית אומיה כולו.
הח'ליפות העבאסית שיסודה בקרב זה החזיקה מעמד עד לנפילת בגדאד בידי המונגולים בשנת 1258.
בשנת 747 התקוממה תנועת ההאשמיה העבאסית בח'וראסאן כנגד בית אומיה.
לבית עבאס הצטרפו תומכים רבים מקרב המואלי, השיעים, הזיידים והח'וארג' בשל העובדה שבית אומיה נתפש כמושחת והנהיג מדיניות העדפה ברורה של ערבים על חשבון נתינים בני עמים אחרים.
העבאסים הציגו את עצמם כמבקשים להעלות לשלטון "בן למשפחת מוחמד" אך למעשה התכוונו לעצמם – בהיותם צאצאים של אל-עבאס בן דודו של הנביא.
לאחר הצלחות ראשוניות בח'וראסאן, פרס וכופה, אסף מרואן השני את כוחותיו מסוריה ויצא לקדם את פניהם של העבאסים המתקדמים מזרחה.
שני הצדדים נפגשו על גדותיו של נהר הזב הגדול במזרח איראן, למרגלות הרי הזגרוס.
הצבא האומיי היה גדול מהצבא העבאסי שמולו, אך המורל שלו היה ירוד בעקבות הפסדים משמעותיים לעבאסים במזרח.
הצבא כלל חיילים מיומנים ותיקי מסעות הקרב האומיים כנגד האימפריה הביזנטית.
הצבא העבאסי כלל גייסות ח'ארג'יות, שיעיות וזידיות לצד המונים של מואלים בני פרס.
העבאסים יצרו קיר חניתות כנגד האומיים ובכך הצליחו לשבור את התקפת הפרשים שלהם.
ההתקפה האומיית פוזרה, הכוחות נסוגו ובמהלך הקרב והמרדף שלאחריו רבים מהם נהרגו ואחרים טבעו במי הנהר הגועשים של עונת החורף.
באפריל נפלה דמשק לכוחות העבאסיים ומרואן נמלט למצרים, שם נתפס בקרב העיר בוציר שבדלתת הנילוס והומת באוגוסט אותה השנה.
בית עבאס עלה לשלטון מוחלט במזרח העולם המוסלמי.
במערב העולם המוסלמי, הצליח פליט יחיד של בית אומיה עבד א-רחמן הראשון לכונן אמירות שבירתה בקורדובה ואשר שלטה בחלקים של חצי האי האיברי ומרוקו עד למאה ה-10.
קרב דתין היה קרב שהתחולל ב-4 בפברואר 634 בסמוך לעזה, כנראה ליד מעברי נחל הבשור בין תל שרוחן לבין תל ג'מה, בין גדוד מוסלמי לחיל המצב הביזנטי שיצא מקיסריה דרומה.
הקרב, שנסתיים ככל הנראה ללא הכרעה, הביא לעימות גדול יותר הידוע כקרב אג'נדיין.
בצפון סוריה שכנה חומס, מרכז ביזנטי עיקרי, ובארץ ישראל שימשה קיסריה כמרכז שלטוני.
עם מותו של הנביא מוחמד (570-632) עלו לשלטון הראשידון או הח'ליפים ישרי הדרך הראשון בהם, אבו בכר, החל את מגמת ההתפשטות מתוך חצי האי הערבי אל השטחים שנשלטו על ידי האימפריה הביזנטית, בסדרת פשיטות שנהדפו על ידי מבצרי הגבול הביזנטיים.
קרב דתין התחולל ב-4 בפברואר 634 בסמוך לעזה, כנראה ליד מעברי נחל בשור בין תל שרוחן לבין תל ג'מה הגדוד שניסה לחדור לארץ ישראל דרך הנגב בפיקודו של יזיד איבן סופיאן עסק בתקיפה של כפרים ומרכזי יישוב, בין היתר על מנת לקיים את עצמו בהיעדר מערכת אספקה מסודרת.
על מנת להדוף את האיום גויס בגדוד ביזנטי שמנה לא יותר מ 300 חיילים על ידי מושל קיסריה סרגיוס שנעזר - ככל הנראה - בצי ביזנטי ששט לאורך קו החוף דרומה כדי לתמוך לוגיסטית בכוח היבשתי.
מהלך הקרב איננו ברור, אך מסתבר שבעימות בין הכוחות הלוחמים שנערך ביום 4 בפברואר 634, ניגף הצבא הביזנטי על ידי הגדוד המוסלמי שמנה לפחות 1000 לוחמים, המפקד הביזנטי נהרג במהלך המנוסה, ומקורות נוצרים ומוסלמים מציינים כי הוא הוצא להורג בחנק.
מקור אשורי אנונימי מתאר את הקרב בקצרה:
למרות טענות של היסטוריונים מוסלמים לניצחון, נכשלו המוסלמים בניסיונם לפרוץ את קו ההגנה הביזנטי, העיר עזה לא נכנעה עד לסוף שנת 637 ובכל הזמן הזה שהה בה חיל מצב ביזנטי קטן של כ 80 חיילים.
והגדודים המוסלמים הסתפקו בפשיטות שוד על הכפרים מבסיסם בבית גוברין.
כישלון זה הביא את מפקדי הפלישה המוסלמים לבקש תגבורת וליזום עימות בשדה קרב עם הצבא הביזנטי שנאסף נגדם בקרב הידוע כקרב אג'נדיין, בו הושמד רוב הצבא הביזנטי שבארץ ישראל.
פרופסור משה גיל מעלה תסריט אחר לקרב דתין, על פי הניתוח שלו של המקורות המוסלמיים הוא מגיע למסקנה כי העימות בדתין אל היה כלל חלק מהפלישה הערבית אל ארץ ישראל אלא אירוע מקומי.
לפי התסריט שבטים בדואים מהנגב ואשר בתקופת השלטון הפרסי נהנו מרווחים גדולים ממסחר מבלי לשלם מיסים לשלטון מרכזי עמדו מול הניסיון המחודש של הביזנטים להשליט את שלטונם באזורי המדבר למשל באזור שממזרח לעזה ודרומה שהיו בעלי חשיבות אסטרטגית ובמקביל סירבו לחדש את המענק השנתי לבדווים.
הבדואים ראו בשינוי זה עילה למלחמה ועלו מעזה אל אזור מישור החוף שם תקפו יחידה ביזנטית והרגו את מפקדה ככל הנראה המושל של פלשתינה פרימה שמקום מושבו בקיסריה.
פרופסור גיל מתאר עימות קטן ממדים בין כוח ביזנטי של כ 300 לוחמים שיצא לכוון דרום מקיסריה.
במרחק של כ 125 ק"מ מהעיר נפל הכוח הביזנטי למארב והושמד.
גרסה אחת מיחסת את הקרב המוצלח לעמר אבן אל-עאץ מעשה גבורה שכבוד רב מוענק בזכותו למפקד המוסלמי ובני משפחתו.
מסורות אחרות, שאופיין עובדתי יותר, קובעות שהמפגש הראשון בין צבאות הפולשים המוסלמים לצבא הביזנטי היה בערבה על דרך הבשמים, בסמוך לנחל עומר (הידוע גם בשם הערבי עין אל-עמר)- נקודה בה מעיינות שופעים של מים מתוקים והיא בעלת חשיבות אסטרטגית גם במאה העשרים.
וכוח פולש מדרום יבחר דרך זו שלאורכה מבצרים אך גם מקומות חנייה ומים.
מתקבל על הדעת כי הכוח הביזנטי הקטן שהיה זמין בפלשתינה פרימה התפצל לשנים כשכוח אחד נשלח לחסום את דרך הבשמים בסמוך למואה הנבטית בעוד שהמושל פנה לטפל במורדים הבדואים שמדרום לעזה.
לפי פרופסור גיל ההיסטוריה המוסלמית מספרת למעשה על קרב שלא הוכרע בדתין ועל קרב בערבהבו נהרג המפקד הביזנטי- לא פרור אם מדובר ב"פטריק של עזה" כפי שהוא מכונה על ידי המוסלמים או מפקד אחר שניסה לחסום את המעבר לפני הר הנגב על הדרכים המקשרות בין עבדת, חלוצה ועזה.
ההערכה כי הכוחות הביזנטים היו קטנים ומפקדיהם אל העריכו את ממדי האיום שעומד מולם ולא יכלו לכוחות התוקפים.
עימותים אלו, שחשיבותם הצבאית מזערית, הביאו את הפולשים המוסלמים להכרת המציאות הפוליטית-צבאית בשטח הנגב.
מערך ההגנה לא שוקם והוא פרוץ למעשה בפני פולשים הפולשים הערבים הבינו כי אין כל מניעה שכל השבטים שנעו, על לוחמיהם, עדריהם ובני משפחתם הלא-לוחמים, יגיעו אל אזורי המרעה הסמוכים לאזור הפורה כהכנה למהלך התקפי משולב.
קרב הארדנים היה אחד מן הקרבות הראשונים במלחמת העולם הראשונה.
הקרב התרחש בין התאריכים 21–23 באוגוסט 1914 והיה חלק מהמערכה על הגבולות, סדרת קרבות שהתחוללו באזור דרום בלגיה ומזרח צרפת.
על פי הערכות המודיעין הצרפתי, הכוחות הגרמנים שהיו ערוכים באזור יערות הארדנים היו מועטים ובעלי חימוש קל, ולא יכלו לעמוד בפני מתקפה צרפתית מהירה ובעלת קצב אש גבוה וציוד המתאים לקרב בשטח המיוער.
בהתאם למידע זה, התכוננו כוחות צרפתיים בפיקודו של הגנרל ז'וזף ז'ופר לפתוח במתקפה באזור יערות הארדנים על מנת לתמוך בכוחות הצרפתיים התוקפים באזור לורן.
בדיעבד התברר, כי הערכות המודיעין הצרפתי היו שגויות ומולם עמד כוח צבאי גרמני גדול, ערוך ומאומן היטב.
כבר ב-20 באוגוסט פתחו הכוחות הגרמניים בהתקפת נגד מול הצרפתים התוקפים באזור לורן, אך הגנרל ז'ופר החליט שלא לשנות את תוכניותיו באשר ליום המחרת.
סדר הכוחות של הצדדים היריבים, שהשתתפו בקרב, כלל שתי ארמיות מכל צד.
הכוח הצרפתי הורכב מן הארמיות השלישית והרביעית, שכללו כ-360,000 חיילים, ואילו הכוח הגרמני הורכב מן הארמיות הרביעית והחמישית, שכללו כ-380,000 חיילים.
הצבא הגרמני באזור הארדנים, פעל במסגרת תוכנית המערכה הגרמנית, שהותוותה בתוכנית שליפן לכיבוש צרפת.
הוא נועד להתקדם באיטיות לתוך שטח צרפת, לתפוס עמדות מגננה, ולספק את הציר לתנועת האיגוף של הכוח הגרמני העיקרי, שרוכז באגף הימני.
הכוח הצרפתי ניסה לתקוף את מרכז הכוח הגרמני המתקדם.
תנאי השטח המיוערים, שהיקשו גם כך על תנועת הכוחות היריבים, הוחמרו בשל ערפל כבד, שהיקשה מאוד על הראות, וגרם לשורה של קרבות היתקלות מטווח קצר.
הכוחות הצרפתיים הצליחו אמנם להפתיע את הגרמנים, אך הם צוידו במדים בהירים.
ללא כל הסוואה ובלטו על רקע היער החשוך.
למרות ההפתעה הראשונית, הגרמנים, שהספיקו להתחפר בעמדות בהתאם לתוכנית המערכה שלהם, הגיבו באש מקלעים מטווח קצר וזכו לסיוע ארטילרי יעיל, שגרם אבדות כבדות לכוח הצרפתי התוקף.
הצרפתים החלו בנסיגה מהירה ובלתי מאורגנת, בעוד כוחות גרמניים ממשיכים לזנב בהם.
בשלב זה לא היה לפיקוד הצרפתי כל מידע מוסמך לגבי תמונת הקרב והיקף האבדות.
הניצחון הגרמני הברור בקרב הארדנים, הצלחתם בכיבוש השטח וההחזקה בו, הקנתה להם שליטה על מכרות הברזל האסטרטגיים באזור ואפשרה להם לבסס ראש גשר לתנועה עתידית של כוחותיהם אל תוך צרפת.
קרב הג'יראדי התחולל במלחמת ששת הימים במתחם הג'יראדי שבצפון סיני.
הקרב ניטש ב-5 וב-6 ביוני 1967 בין חיילים מהדיוויזיה המצרית ה-7 לבין חיילי חטיבה 7 של צה"ל.
מתחם הג'יראדי היה קבוצה של שלושה מוצבים משוכללים שהקימו המצרים משני צידיו של הכביש מרפיח לאל עריש, כעשרה קילומטרים ממזרח לעיר זו.
אורכו הכולל היה 13 קילומטר ורוחבו 4 קילומטר.
הכביש בו התעקל במעבר צר בין גבעות חול שאינן כשירות למעבר רכב.
שמו של המתחם ניתן לו על שם אחד ממצריו.
המוצבים המצריים הכילו בונקרים ותעלות לחימה מבטון, עמדות תותחים נגד טנקים ומקלעים, והיו מאוישים בטנקים ותותחים נגד-טנקים רבים, בתותחים ומרגמות וברובאים.
אורכן הכולל של תעלות המוצבים היה 10 קילומטר.
ערב תחילת המלחמה היו בחטיבה 7, בפיקודו של אלוף-משנה שמואל גונן (גורודיש), שלושה גדודים:
גדוד הטנקים 82 בפיקודו של סגן-אלוף גבריאל עמיר, אשר היה מצויד בטנקי שוט (צנטוריון);
גדוד הטנקים 79 בפיקודו של רב-סרן אהוד אלעד, שהיה מצויד בטנקי מגח (פטון M48) בעלי תותח בקוטר של 90 מ"מ ;
גדוד 9 - גדוד חיל רגלים משוריין (חרמ"ש) בפיקודו של סגן-אלוף מרדכי אביגד, שהיה ממונע על גבי זחל"מים.
חטיבה 7 השתייכה לאוגדה 84 בפיקודו של האלוף ישראל טל, אחת משלוש האוגדות שהציב צה"ל בחזית המצרית.
תוכנית הקרב של האוגדה לכיבוש הג'יראדי קבעה כי הוא ייכבש על ידי חטיבה 7, אשר במידת הצורך תכבוש אותו בהתקפת לילה בשיתוף פעולה עם חטיבה אחרת של האוגדה – חטיבת השריון 60 בפיקודו של אלוף-משנה מנחם אבירם.
בבוקר 5 ביוני תקפה אוגדה 84 את המערך המצרי בצפון סיני.
חטיבה 7 פרצה לדרום רצועת עזה, מול ח'אן יונס, ומשם סבה מערבה ותקפה את חלקו הצפוני של המערך המצרי המבוצר בצומת רפיח (ממערב לגבול ישראל-מצרים).
חטיבת הצנחנים, שנעה על גבי זחל"מים ותוגברה בטנקים, תקפה את חלקו הדרומי של מתחם זה.
עד צהרי היום נפרץ מתחם צומת רפיח וחטיבה 7 תקפה את מערך שיח' זוויד המצרי שממערב לצומת רפיח וכבשה גם אותו.
כעת הורתה האוגדה לחטיבה 7 להחזיר מזרחה כוח לשם סיוע ללחימת חטיבת הצנחנים באגף הדרומי של מתחם צומת רפיח.
המח"ט גונן הפנה למשימה זו את גדוד 79. במקביל הוא הורה לסגנו, סגן-אלוף ברוך הראל ("פינקו"), להמשיך לתקוף מערבה עם כוח אחר של החטיבה, לעבור את הג'יראדי ולהגיע לאל עריש.
כוחו של הסמח"ט הראל - שתי פלוגות טנקים של גדוד 82 וחלק מפלוגת הסיור החטיבתית – עבר בג'יראדי בשעת אחר צהרים מוקדמת.
עם הכניסה למצר הורה הראל לירות ארגז אש לכל הכיוונים.
הכוח הישראלי השיג הפתעה מלאה ולכן בתחילה לא ירו המצרים שבמתחם לעברו.
רק אחר כך, כשחלוץ הכוח כבר הגיע לקצהו המערבי של המעבר, התאוששו המצרים מהפתעתם, פתחו באש על גוף הכוח והמאסף שלו ופגעו בשני טנקים ושני כלי רכב אחרים.
שאר הכוח המשיך בדרכו והגיע למבואות המזרחיים של אל עריש.
שישה חיילים מפלוגת הסיור שרכבם נפגע הסתתרו לבדם בלב המעבר במשך כשעתיים, כשהם עדים להתעוררות המתחם המצרי כולו.
אז הגיע למקום המח"ט גונן, נוהג בג'יפ בודד בדרכו מערבה, וכמעט נקלע למלכודת אש מצרית.
החיילים המסתתרים עצרו אותו והוא למד מפיהם כי המעבר חסום ולא נכבש.
המח"ט גונן דיווח על המצב לאלוף טל.
שניהם חששו כי כוח הסמח"ט הקטן באל עריש יחוסל אם לא יחברו אליו במהרה.
כמו כן התברר שגדודי חטיבה 60, שנעה מדרום לכביש רפיח-אל עריש ובמקביל לו, הסתבכו בדיונות החול והתקדמותם הייתה איטית, באופן שלא יספיקו להשתתף בקרב לכיבוש המתחם כמתוכנן.
על כן היה על חטיבה 7 להבקיע את הג'יראדי שוב, לבדה.
כשהגיע גדוד 79 לזירה, בשעה 17:00 לערך, הורה לו המח"ט גונן לתקוף את המתחם המצרי חזיתית מן הכביש ובאיגוף מדרום דרך הדיונות.
ההתקפה החלה לאחר שהמתחם המצרי כבר הוזעק על ידי ההתקפה הראשונה והיה דרוך לקרב.
תנועת האיגוף של הגדוד מדרום נענתה בהפגזה ארטילרית מצרית כבדה, והטנקים התקשו להתקדם בדיונות החול העמוקות.
אחר כך נפגעו שני טנקים באש נ"ט והתלקחו (באחד מהם נכווה ונפצע קשה מפקד הפלוגה סגן אביגדור קהלני).
שני טנקים אחרים עלו על מוקשים מצפון לכביש.
מיד אחר כך נפגע גם טנק המג"ד אהוד אלעד והוא נהרג.
הפיקוד על הגדוד עבר אל הסמג"ד רב-סרן חיים ארז.
המח"ט הורה לגדוד לנטוש את מהלך האיגוף הדרומי ולחזור לכביש.
רוב הטנקים חזרו לכביש אך שמונה-עשר מהם נתקעו לאחר שאזל בהם הדלק.
הם נשארו במקומם עד אשר הגיעה אליהם אספקה של דלק, לאחר שעת חצות.
בשעה 18:00 פתחה יתרת הגדוד - 19 טנקים, שכללו גם את פלוגת הפאטונים של שלום עין-גל מגדוד 46 שצורפה לגדוד - בהתקפה חדשה על ציר הכביש.
כשהם יורים לכל עבר הסתערו הטנקים ופרצו דרך המתחם המצרי.
לאחר נסיעה של שני קילומטרים הורה המג"ד ארז לעיקר הגדוד להמשיך בנסיעה לאל עריש.
הוא עצמו ירד מהכביש דרומה עם חלוץ הכוח והחל לירות אחורה אל עורפם של המצרים ולהשמיד את כלי השריון והתותחים שלהם.
המח"ט גונן הורה לו להפסיק זאת ולהמשיך עם מלוא כוחו לאל עריש כדי לחבור שם לכוחו של הסמח"ט הראל.
הגדוד הגיע למבואות אל עריש וחבר לכוח הסמח"ט עם חשיכה.
בקרב זה נפגעו תשעה מטנקי הגדוד.
טנקי שני הגדודים הישראלים הגיעו לאל עריש כמעט באפס דלק ותחמושת.
אחדים, שמנועיהם כבו מחוסר דלק, נגררו על ידי טנקים אחרים.
כאשר ניסה המח"ט גונן להעביר את חבורת הפיקוד שלו דרך המתחם נורתה עליה אש חזקה והוא נוכח ששוב הוא חסום ולא ניתן יהיה להעביר בו שיירות אספקה לאל עריש.
גונן הבין שעקב המחסור בדלק של הטנקים באל עריש, הם לא יוכלו לפנות אחורה ולתקוף את הג'יראדי מעורפו.
הוא דיווח לאלוף טל על המצב, ומסר לו שהוא מבקש לתקוף את הג'יראדי בשלישית באמצעות גדוד החרמ"ש של החטיבה, אשר יטהר את המוצבים המצריים.
לצורך כך ביקש גונן כי טל ישחרר את הגדוד, אשר לחם באותה עת תחת פיקוד האוגדה לטיהור פתחת רפיח.
הייתה זו בקשה שסיכון בצידה, שכן חיילים מצרים רבים היו פעילים עדיין באותו אזור, והוצאת גדוד החרמ"ש משם עלולה הייתה להעמיד את יחידות האספקה והשירותים של האוגדה, שנעו לתוך אותו אזור, ללא הגנה מספקת.
האלוף טל מצדו הורה לחטיבה 60, שנמצאה מדרום מזרח לג'יראדי לשלוח גדוד חרמ"ש וגדוד טנקים שלה כדי לתקוף את המעבר ולכובשו, אך בשעה 19:30 נודע לו ששני הגדודים נתקעו בדיונות בדרכם ליעדם והדלק שלהם אזל.
אז אישר טל את בקשת גונן, והורה לגדוד החרמ"ש 9 של חטיבה 7 להפסיק את לחימתו בפתחת רפיח ולנוע אל הג'יראדי.
הגדוד הגיע במהירות לצומת רפיח, אך משם הואטה תנועתו בשל פקקי תנועה כבדים שנוצרו עקב תנועת יחידות השירותים של האוגדה בכביש שממערב לצומת.
רק בחצות הלילה הגיע גדוד החרמ"ש 9 אל הג'יראדי, יחד עם פלוגת טנקים מגדוד 79 שהוכפפה לו ערב המלחמה ולחמה לצידו.
עוד קודם לכן פקד המח"ט גונן על פלוגת טנקים מגדוד 82, שהמתינה בעתודה בשיח' זוויד, להיכנס לג'יראדי, לתפוס בו מאחז ולבתר אותו כדי למנוע מהמצרים לנוע בחופשיות בין שני צידי הכביש.
כעת פרץ הגדוד לאורך הכביש בשדירה של זחל"מים וטנקים והגיע לעומק המתחם המצרי.
שם ירדו חיילי החרמ"ש מן הזחל"מים, ובסיוע הטנקים ותאורה מפגזי תאורה שירתה הארטילריה של האוגדה תקפו את המתחם המצרי רגלית.
קרבות הטיהור בתעלות המוצבים נמשכו כל הלילה ולפנות בוקר נפתח הכביש לתנועת שיירות האספקה של חטיבה 7. הקרב לטיהור המתחם נמשך והסתיים רק בשעות אחר הצהרים של 6 ביוני.
אין בנמצא נתונים אודות אבדות צה"ל בקרב הג'יראדי.
קרב הונג קונג הוא קרב שהתרחש בין 8 ל-25 בדצמבר 1941, במושבת הכתר הונג קונג, בין כוחות הצבא הבריטי לבין הצבא היפני הקיסרי.
קרב זה הוא חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, בזמן מלחמת העולם השנייה.
ב-1940, החליט הפיקוד העליון הבריטי לצמצם את חיל המצב בהונג קונג לכוח סמלי בלבד.
מרשל אוויר סר רוברט ברוק פופהאם, המפקד העליון של הכוחות הבריטים במזרח הרחוק, ערער על החלטה זו, וטען כי תגבורת נוספת תאפשר את הדיפת הכוחות היפניים, ובכך ירוויח הצבא זמן להתארגנות.
וינסטון צ'רצ'יל ושריו ראו בהונג קונג מוצב, ועל כן נמנעו מלשלוח תגבורת.
אולם בספטמבר 1941, הם שינו את דעתם וקבעו כי תגבור הכוחות בהונג קונג עשוי לשמש כגורם הרתעה, אשר ימנע מהיפנים לתקוף.
בנוסף, עשויה התגבורת לשכנע את צ'יאנג קאי שק כי בריטניה באמת מעוניינת בהגנת המושבה.
ב-16 בנובמבר 1941, הגיע להונג קונג כוח קנדי שכלל שני גדודים ומפקדת חטיבה (1,975 אנשים), על מנת לחזק את חיל המצב באי.
הגדודים השתייכו ל"רגימנט הרובאים של קנדה" מקוויבק ול"רגימנט הגרנדירים של ויניפג" ממניטובה.
גדודים אלה לא הוצבו באזורי לחימה טרם שליחתם להונג קונג, ועל כן רוב חייליהם היו חסרי ניסיון.
המתקפה היפנית החלה מעט אחרי השעה 08:00, ב-8 בדצמבר 1941, פחות משמונה שעות לאחר ההתקפה על פרל הארבור (מכיוון שקו התאריך הבינלאומי עובר בין הוואי לאסיה, תועדה התקיפה בהוואי בתאריך 7 בדצמבר).
כוחות בריטים, קנדים והודים, תחת פיקודו של מייג'ור-ג'נרל כריסטופר מלטבי (Maltby), עמדו מול כוח הפלישה היפני, שהורכב מן הרגימנטים ה-21, ה-23 וה-38, בפיקוד לוטננט-ג'נרל טאקאשי סאקאי.
בסופו של דבר, נכנעו המגינים בשל נחיתות מספרית של יותר מאחד לשלושה (ליפנים היו 52,000 חיילים, לעומת 14,000 של בעלות הברית) ובשל העובדה כי החיילים היפנים היו מנוסים יותר.
ליפנים הייתה עליונות אווירית מוחלטת מתחילת הקרב.
הכוח האווירי של בעלות הברית בהונג קונג כלל מטוס סיור אחד ושני מטוסים ימיים של חיל האוויר הבריטי, ואלה הושמדו על ידי מפציצים יפניים.
לאחר השמדת כלי הטיס, הצטרפו אנשי חיל האוויר וצוותי האוויר לכוחות הרגלים.
בנוסף, שתיים מתוך שלוש המשחתות שעגנו בנמל הונג קונג, נשלחו לסינגפור.
המגינים החליטו לוותר על קו נהר סאם צ'אן, אותו צלחו היפנים באמצעות גשרים ניידים, והציבו שלושה גדודים על "קו שותי הג'ין" (Gin Drinkers Line), קו ביצורים שנמתח לאורך הגבעות, בחלק הדרומי של חצי האי קאולון.
אולם, גם קו זה נפרץ ב-10 בדצמבר, ופינוי חצי האי החל ביום שלאחר מכן, תחת הפגזות מהאוויר והרעשה ארטילרית כבדה.
ב-13 בדצמבר, עזבו אחרוני כוחות חבר העמים הבריטי את היבשת, ונסוגו לאי הונג קונג.
באותו יום, מסרו היפנים את דרישתם כי הכוחות על האי יכנעו, אולם הם נענו בסירוב.
מלטבי ארגן את ההגנה על האי, וחילק את כוחותיו לחטיבה מזרחית וחטיבה מערבית.
ב-15 בדצמבר, החלו היפנים בהפצצה שיטתית של חופו הצפוני של האי, וכאשר דרישתם לכניעת המגינים ב-17 בדצמבר שוב נענתה בשלילה, החלו כוחות יפנים לנחות בצפון מזרח האי, בערב 18 בדצמבר.
באותו לילה, נערך טבח בכעשרים רובאים בסוללת סאי ואן, לאחר שאלה נכנעו.
טבח נוסף שאירע באותו לילה היה במיסיון על דרך צ'אי ואן, ובו נטבח צוות רפואי ששכן במקום.
בשני המקרים, נותרו רק שורדים בודדים.
הקרבות הקשים על האי נמשכו, אך עליונותו של הצבא היפני הקנתה לו יתרון עצום.
ב-20 בדצמבר חילקו היפנים את האי לשני חלקים, בעוד הכוחות הבריטים נדחקים לחלק המערבי שלו.
עם החלוקה לשניים, כבשו היפנים את מאגרי המים של האי, ובכך הפסיקו את אספקת המים לכוחות הבריטים.
בבוקר 25 בדצמבר, נכנסו חיילים יפניים לבית חולים שדה שהוקם במכללת סנט סטפן, ועינו ורצחו מספר רב של חיילים פצועים, ואף את הצוות הרפואי.
בצהרי 25 בדצמבר 1941, היה ברור כי המשך ההתנגדות לא תניב תוצאות, ונציגי השלטון הבריטי, ובראשם מושל הונג קונג, סר מארק אייצ'יסון יאנג, הגישו את כניעתם במפקדה היפנית.
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה בה מושבת כתר נכנעת לכוח פולש.
חיל המצב החזיק מעמד 17 ימים.
יום הכניעה, 25 בדצמבר 1941, נודע בהונג קונג כ"חג המולד השחור".
מושלה היפני הראשון של הונג קונג היה רנסוקה איסוגאי.
כניסתו לתפקיד סימנה את תחילה של תקופה בת שלוש שנים ושמונה חודשים של שלטון מינהלי יפני בהונג קונג.
היפנים שינו את מטבע החליפין של האי, והנהיגו קיצוב בשל המחסור במזון.
הכיבוש היפני הביא לקריסת כלכלת האי, ומרבית תושביו סבלו מרעב כבד.
על אף הכניעה, המשיכו תושבי המקום הסינים בהתנגדותם לכיבוש היפני, בצורת לוחמת גרילה.
הצבא היפני הגיב על התנגדות זו בפעולות עונשין כנגד האוכלוסייה המקומית, והעלה באש כפרים שלמים.
אולם, תנועות ההתנגדות המשיכו את פעולתן עד סוף המלחמה.
אזרחים זרים נכלאו במחנה סטנלי.
בראשית המלחמה מספר העצורים היה כ-2,400 איש, אולם במהלך המלחמה הצטמצם מספרם בעקבות השבת חלקם למדינות מוצאם.
עצורים שמתו במחנה המעצר, וכמו כן אסירים שהוצאו להורג על ידי היפנים, קבורים בבית הקברות סטנלי.
בבית הקברות הצבאי סאי ואן קבורים 1,528 חיילים, בעיקר מחבר העמים הבריטי, שנפלו בקרב הונג קונג.
בבית הקברות קבורים גם חיילים שנהרגו באזור לאחר הקרב ואף חיילים מלאומים שונים, כגון מלחים הולנדים.
השלטון הבריטי בהונג קונג הושב על כנו עם כניעת יפן ב-15 באוגוסט 1945. גנרל טקאשי סקאי, שהוביל את הפלישה להונג קונג, ואחר כך שימש כמושל לתקופה קצרה, נשפט בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק, והוצא להורג בידי כיתת יורים ב-1946.
בשלט האצולה של הונג קונג, אשר נחנך בשנת 1959, מופיעות שיני חומה, לזכר קרב ההגנה שנערך בהונג קונג.
שלט אצולה זה נותר בשימוש עד 1997, אז הוחלף בסמל הנוכחי.
קרב הודו-סין השני (ידוע גם כהפיכה היפנית בהודו-סין) היה מבצע צבאי של האימפריה היפנית בלאוס, קמבודיה ווייטנאם, אז הקולוניה הצרפתית הודו-סין, במהלך החודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
הקרב הביא להקמת ממלכות עצמאיות בשלוש המדינות ולפגיעה קשה במערכת הארגונית הצרפתית באזור.
צרפת התכוננה למכת-נגד כנגד היפנים, אך האחרונים נכנעו בטרם יכלה צרפת להגיב.
ב-1945, חששו היפנים ממתקפה של בעלות הברית בהודו-סין.
ממשלת וישי חדלה מלהתקיים, ומושל הקולוניה, ז'אן דקו, הכיר ואף יצר קשר עם הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית.
בתחילת מרץ, הוצבו כוחות יפניים מסביב לערים בהן שהה חיל מצב צרפתי, וב-9 במרץ, הגישו היפנים לצרפתים אולטימטום בו נדרשו להניח את נשקם.
אלה שסירבו לאולטימטום זה - הוצאו להורג.
היפנים אף הוציאו להורג קצינים בכירים צרפתים.
חילות המצב בצפון הצליחו להעמיד התנגדות מסוימת, ותחת פיקודו של מייג'ור-ג'נרל מרסל אלסנדרי, הצליח טור של 5,700 חיילים צרפתים, רבים מהם מלגיון הזרים, לחצות את הגבול לסין.
הממשל הצרפתי התפרק למעשה, והיפנים החלו להפעיל לחץ על הממלכות האזוריות להכריז על עצמאות מצרפת.
הקיסר באו דאי ששתף פעולה עם היפנים הקים את קיסרות וייטנאם.
גם מלך קמבודיה ציית, אולם היפנים חשדו באהדתו לצרפתים, ועל כן החליפו אותו במנהיג הלאומני סון נגוק ת'אן שהקים את ממלכת קמפוצ'יאה.
בניגוד אליהם, מלך לאוס, סיסואנג ונג, לא הסכים לשתף פעולה עם היפנים וסירב להכריז עצמאות חרף זאת, הוכרזה לבסוף מדינת בובות לאוסית בשם ממלכת לואנג פרבאנג.
הרפובליקה הסינית, שנתנה מקלט לחיילים הצרפתים, וארצות הברית, לא ששו לפתוח במערכה להשבת השלטון הצרפתי בהודו-סין, שכן שתיהן התנגדו לשלטון קולוניאלי.
יחידות קומנדו בריטיות פעלו בהודו-סין החל מסוף 1944, ולאחר ההפיכה הוצנחה תגבורת לכוחות אלה, שהפעילו לחימת גרילה כנגד היפנים.
יחידות צרפתיות שנמלטו מהודו-סין במרץ הצטרפו ליחידות הקומנדו על מנת לקחת חלק בלחימה.
על אף הצלחות מסוימות בלאוס, שם האחיזה היפנית הייתה חלשה יותר, חסרו ליחידות הקומנדו הוראות מדויקות מממשלותיהן, ואף אמצעים לעריכת מתקפת-נגד גדולה.
בצפון וייטנאם, כוחות הווייט מין של הו צ'י מין פתחו בלוחמת גרילה משלהם כנגד היפנים, והקימו בסיסים באזור הכפרי של וייטנאם.
באזורים אלה, התנגדות היפנים הייתה דלילה שכן רוב הכוחות היפניים התרכזו בערים.
בצרפת, שאך זמן קצר לפני כן שוחררה מהכיבוש הנאצי, הוקם חיל המשלוח הצרפתי למזרח הרחוק, שהתכונן למסע להודו-סין על מנת להילחם ביפנים.
אולם, הכוחות היפנים הניחו את נשקם, לאחר שקיסר יפן הירוהיטו הודיע על כניעה, ב-19 באוגוסט, והגישו את כניעתם לווייט מין.
עם התפטרותו של באו דאי מכס הקיסר, השתלט הווייט מין על האנוי.
הכוחות היפניים במחוז תאי נגויין (Thái Nguyên) סירבו להניח את נשקם ונלחמו בווייט מין עד 26 באוגוסט.
הו צי מין הכריז על עצמאות וייטנאם ב-2 בספטמבר.
לאחר הכניעה, נכנסו כוחות בריטים וכוחות הרפובליקה הסינית לשטחי הודו-סין והחלו לפרק את החיילים היפנים מנשקם.
חיל המשלוח הצרפתי למזרח הרחוק הגיע לווייטנאם זמן קצר לאחר מכן, והשתלט על סייגון.
הודו-סין הצרפתית נותרה בכאוס עם סיום הכיבוש היפני.
אדמירל ז'אן קדו, אשר תמך בממשל וישי, נשלח לצרפת על מנת להישפט.
בלאוס, לאו איסרה הדיח את המלך באוקטובר והכריז על עצמאות המדינה.
אולם, הממשלה נאלצה להימלט באפריל 1946, כאשר כוחות צרפתיים התקדמו לכיוון לאוס.
בקמבודיה, עצרו הצרפתים את סון נגוק ת'אן.
בווייטנאם, תפס הו צ'י מין את השליטה בצפון המדינה, והכין את הבמה למלחמת הודו-סין הראשונה.
קרבות האוויר של 13 בספטמבר 1973 הם סדרה של קרבות אוויר שהתקיימו מעל רצועת החוף הסורית והלבנונית כשלושה שבועות לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים שבמהלכן הופלו 12 מטוסי מיג סוריים ומטוס ישראלי אחד.
לאירוע הייתה השפעה על האווירה הכללית בארץ והוא חיזק את תחושת האופוריה הישראלית.
ב-13 בספטמבר בשעה 13:00 יצאו שני זוגות של מטוסי פנטום למשימת צילום ארוכת טווח בצפון סוריה.
אתרי הצילום היו שדות תעופה ומתקנים בקרבת היישובים חומס, נאצריה, קוצר, חמה ולטקיה.
בחיל האוויר הישראלי צפו כי הסורים יזניקו מטוסי יירוט ולכן הוזנק מבעוד מועד כוח משמעותי של 12 מטוסים שטסו בגובה נמוך מאוד מעל לים התיכון מול חופי סוריה ולבנון מתחת לגובה כיסוי המכ"ם בסמוך לנתיב החזרה של רביעיית הצילום כך שיוכלו להפתיע את המטוסים הסורים אם ירדפו אחרי מטוסי הצילום.
מול לטקיה המתינה רביעיית פנטומים מטייסת אבירי הזנב הכתום בהובלת יפתח ספקטור.
מול ביירות המתינה רביעיית מיראז'ים מטייסת הסילון הראשונה בהובלת מפקד הטייסת סא"ל יהודה קורן.
מול חופי ראש הנקרה המתינה רביעיית מיראז'ים מטייסת הקרב הראשונה.
בהובלת סגן מפקד הטייסת רס"ן ישראל בהרב.
לאחר גמר הצילום של רביעיית הפנטומים ובמהלך חזרתם מערבה לכיוון הים הוזנקו כנגדם מטוסי מיג 21 שרדפו אחריהם מערבה בנתיב חזרתם מעל לים.
קרב האוויר עם המטוסים הישראלים שהמתינו לאורך רצועת החוף
משהתקרבו מטוסי המיג עלו מטוסי הפנטום שהמתינו לבואם בגובה נמוך מול חוף לטקיה והפתיעו אותם.
עם ההיתקלות בשעה 13:28 שיגר הטייס שלמה אגוזי אל אחד המיגים טיל אוויר-אוויר ממרחק 2,100 מטרים שפגע במטוס וסחרר אותו אך לא הפילו.
באותו יעף התקרב למטוס שני וירה עליו בתותח מטווח 350 מטרים, הפילו וטייס המיג נטש.
המוביל באותו המבנה, יפתח ספקטור, שיגר שני טילים והפיל שני מטוסים.
בשלב זה נקראה רביעיית המיראז'ים שהמתינה מול ראש הנקרה להצטרף לקרב ובמקביל הזניקו הסורים מטוסים נוספים לאזור הקרב.
עם הגיעם שיגר מוביל רביעיית המיראז'ים, ישראל בהרב, שני טילים שפגעו במיג אחד שטייסו נטש.
לאחר מרדף קצר שיגר מספר 4 במבנה המיראז'ים, אברהם שלמון, טיל והפיל מיג נוסף.
בשלב זה הופל באש תותחים מיג נוסף על ידי בהרב.
תוך כדי תמרוני הקרב הבחין מספר שלוש ברביעיית המיראז'ים בדליפת דלק ממטוסו, ככל הנראה עקב פגיעה בו.
הוא דיווח למבנה והרביעייה כולה ניתקה מגע וחזרה דרומה לכיוון ישראל.
המטוס הפגוע נחת בבסיס רמת דוד.
בשלב זה הוכנסה לקרב רביעיית המיראז'ים שהמתינה מול חוף ביירות.
הטייס עמוס בר ביצע מרדף קצר אחר מיג והפיל אותו באמצעות טיל צפונית לביירות.
לאחר שבקר הטיסה הודיע למיראז'ים כי מטוסים סוריים נוספים מגיעים מצפון התפצלה הרביעייה כך שמספר 2 ו-3, יהודה קורן וסגן יוסי שמחוני, יצאו לקראתם צפונה במטרה לנהל עמם קרב ולמנוע מהם להגיע לאזור הקרב שהתחולל מול ביירות.
בקרב שניהלו מספר 2 ו-3 מול החוף הסורי כנגד שמונה מטוסי מיג 21 לא הופלו מטוסים.
אך בינתיים מדרום להם הופל מיג נוסף על ידי בר.
בשל מחסור בדלק מספר 2 ו-3 ניתקו מגע ופנו דרומה אך במהלך הטיסה דרומה נפגע מטוסו של שמחוני מטיל והחל לבעור.
שמחוני הודיע בקשר כי נפגע, ולמרות סכנת ההתפוצצות של מטוסו הבוער, ובמטרה להימנע מנטישה מעל אדמת סוריה, המשיך בטיסה לכיוון הים, נטש מעל לחוף טרטוס וצנח מגובה אל הים במרחק של כ-2 ק"מ מהחוף.
הסתבר שסירת ההצלה שמותקנת בכיסא המפלט נפגעה מהטיל שפגע במיראז' ולא נפתחה.
שלושת המיראז'ים הנותרים ניתקו מגע ופנו דרומה לכיוון ישראל.
הקרב כולו ארך כשלוש דקות.
בסך הכל בקרבות שבין המטוסים הסוריים שהוזנקו כנגד מטוסי הצילום לבין שלוש הרביעיות שהמתינו להם, הופלו שמונה מטוסי מיג 21 סוריים ומטוס מיראז' ישראלי אחד שטייסו צנח אל המים הטריטוריאליים הסוריים.
המשך קרבות האוויר עם הכוח שהגן על הטייס הישראלי שצנח לים
במהלך הקרב סייר מעל לים מסוק יסעור, שנועד לחילוץ במידת הצורך.
יסעור החילוץ, שהוטס על ידי ישראל יהלום, נשא שני לוחמים משייטת 13, רופא, חובש ומכונאי.
היסעור הופנה לחלץ את הטייס שמחוני שצנח לים וזוג מטוסי F-4 פנטום הוזנק להגן עליו מפני ניסיונות אויב לשבות אותו, ביבשה או בים.
בתגובה הוזנק מבנה נוסף של מטוסי מיג ליירוט הפנטומים.
שניים ממטוסי המיג הופלו בטילי אוויר-אוויר ששיגרו הפנטומים - הראשון בטיל ששיגר עמרי אפק והשני בטיל ששיגר רפי קורן.