tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחלק הצפון-מזרחי של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו – המדינה בעלת המגוון הביולוגי הגדול ביותר באפריקה – על רמה הממוקמת בין נהר הקונגו במערב לרכס ההרים של בקע אלברט (Albertine Rift) שבמזרח, צומח יער הגשם איטורי (Ituri).
יער זה מהווה את מקום המחיה המרכזי של המין, אשר אוכלוסיותיו מתרכזות בעיקר באזור שמורת אוקאפי, בפארק הלאומי מאיקו ובסביבות שני אלו.
הוא מעדיף יערות בעלי חופה סגורה וגבוהה (אך לא עבותה לגמרי) אשר נמצאים בסביבות רום של 500 עד 1,500 מטר, ומהם מחבב במיוחד יערות ראשוניים או יערות שניוניים עתיקים (Secondary forest).
הוא נוטה שלא להימצא ביערות גְּדוֹתַיִם (Gallery forests) וברצועת המִנְשָׁק (Ecotone; אזור המעבר שבין שתי ביומות) שבין הסוואנה ליער, ונמנע משהייה בבתי גידול מופרעים.
לפעמים האוקאפי מצוי בעונות הגשומות באזורים מוצפים כאשר המצע שעל פני האדמה עדיין רטוב, אולם אין הוא שוכן באזורים מוצפים לגמרי או ביערות ביצת מים מתוקים (swamp forest) נרחבים.
המין נפוץ בחלקים ממרכז, צפון ומזרח המדינה:
מצפון וממזרח נהר הקונגו, תפוצתו משתרעת מהפארק הלאומי מאיקו (Maiko National Park); צפונה ליער הגשם איטורי, המכסה שטח של 175,000 קמ"ר; מערבה דרך אגני הניקוז של הנהרות רוּבי (Rubi), טֶלֵה (Tele) ואֶבּוֹלַה (Ebola); וצפונה שוב אל עבר נהר אובנגי (Ubangi).
ממערב ומדרום לנהר הקונגו תפוצתו של האוקאפי קטנה בהרבה, ומשתרעת מהגדה המערבית של נהר לומָמי (Lomami) אל אגני הניקוז של הנהרות לוֹמֶלַה (Lomela) וצ'וּאַפּה (Tshuapa).
אוכלוסיות עיקריות נוספות מתרכזות ביערות של אגני הנהרות לינדי (Lindi), מאיקו וצְ'אוֹפּוֹ (Tshopo) אשר קרובים יותר למרכז המדינה, ובאזור שמורת רובי-טלה (בערך 9,000 קמ"ר) אשר במחוז אואלה תחתית (Bas-Uele).
בנוסף, אוקאפים נמצאים גם בשמורת הר הוֹיוֹ (Mt Hoyo; 200 קמ"ר), ובשנת 2013 אף תועדה הימצאות אוקאפים רחוקה עד שמורת אבּוּמוֹנבֶּנזִי (Abumonbanzi) שבמחוז אובנגי צפון (Nord-Ubangi).
בעבר היה המין נמצא לפרקים ביער סמליקי הסמוך שבמערב אוגנדה, ואוכלוסייה קטנה שוכנת ביער וואטָלִינְגַה (Watalinga Forest; 1,100 קמ"ר) שבחלק הצפוני של הפארק הלאומי וירונגה, בחלק הקונגולזי של יער סמליקי.
אוכלוסייה זו התגלתה מחדש בשנת 2006, לאחר שלא נצפתה מאז שנות ה-50.
שטח התפוצה הוא 383,190 קמ"ר, אולם הוא כולל אזורים לא מתאימים כגון אזורים עירוניים, יער המתדלדל מעציו ויער המוצף בביצות.
אם מחסירים מהסכום חלקים אלו, השטח מסתכם ב-244,405 קמ"ר, אשר מתוכו רק 14,112 קמ"ר מאוכלסים באוקאפים, אך יש לערוך סקרים נרחבים ומעמיקים יותר כדי לקבל תמונה טובה יותר.
האוקאפי הוא מעלה גירה ארך רגליים וצוואר, וגודלו כגודל הסוס.
פניו הלבנות מסתיימות בחוטם ארוך ושחור הנתמך בצוואר עבה, וזה בתורו מחובר לגוף משופע קמעה בו החלק הקדמי גבוה במעט מהאחורי.
אוזניו גדולות מאוד ופונות כלפי מעלה, ומסוגלות לנוע על צירן באופן עצמאי, מה שמקנה לו חוש שמיעה מעולה הקולט אפילו רחשים קלים ביותר משני כיוונים בו זמנית, דבר שבתורו עוזר לו להתחמק מאויבים וצרות אחרות.
מלבד זאת, יש לו חוש ריח מצוין, ובאמצעותו יכול לרחרח את האדמה ולדעת אם אוקאפי אחר היה בסביבה לפניו.
עיניו הגדולות שחורות, מוקפות ריסים ארוכים ועבים, אולם בשונה מחושיו המחודדים האחרים, כושר ראייתו ירוד.
בין הזכר והנקבה קיימת דו-צורתיות זוויגית קלה, כלומר שוני במראה, המתבטאת בעיקר בכך שעל המצח החום, לאוקאפי הזכר גדלות קרניים המכוסות בעור קשה, אשר אורכן (עד 15 ס"מ) קצר מספיק כדי שלא יסתבכו בצמחיית היער.
מצד שני, לנקבה בליטות עשויות סבכי שיער במקום בו קרניים אמורות להימצא, ולעיתים אף קרניים מנוונות.
כמו כן, צווארו של הזכר שרירי יותר משל הנקבה, אך הנקבות גדולות ואדומות במעט מהזכרים, ואף שוקלות כ-25–50 קילוגרמים יותר.
פרוותו הקצרה כהה, גווניה נעים בין סגול, שחור או חום-אדמדם, ומרקמה קטיפתי ורך למגע וצפוף.
זו בנוסף גם שמנונית, כך שמים גולשים ממנו והלאה, והוא נשאר יבש בימים גשומים.
אחוריו והחלק העליון של רגליו מפוספסים בלבן, מה שהוביל אנשים לקשרו לזברה, אך למעשה רבים המאפיינים הדומים בין אוקאפי וקרובו הג'ירף.
לכל אוקאפי דפוס פסים ייחודי, ואלו מסייעים לו להסתוות, בכך שהם מחקים את משחק האורות והצללים הנוצר כאשר קרני אור חודרות מבעד לעצי יער הגשם.
בנוסף, משוער כי הם עוזרים לאוקאפי הצעיר לעקוב אחר אמו כאשר הם מפלסים את דרכם ביער החשוך.
ביסוס לתפקיד הפסים כעזר הסוואה נמצא במחקרים שתיעדו את דפוס הפסים על האחוריים, והשפעתם על טריפת הפרטים.
במחקרים תועדו שלושה מופעים אפשריים: אחוריים חלקים, מפוספסים ומפוספסים בצפיפות (מופע אשר נראה לבן כמעט לגמרי).
במשך השנים, התגלה כי נמרים מצליחים לצוד בהצלחה רבה יותר אוקאפים שאחוריהם חלקים או מפוספסים בצפיפות, שכן אלו בלטו במיוחד ביער.
השערות של הפסים הלבנים ארוכות מן אלו של השחורים, החלק התחתון של רגליו צבוע בלבן, בעוד שמפרקי הברך והקרסול שחורים.
אף על פי שהאוקאפי הכי קרוב לג'ירף, צווארו אינו ארוך כמו של האחרון וגובהו נמוך ממנו.
עובדה זו מוסברת על ידי כך שביער הגשם הצמחייה נמצאת בכל הגבהים – ענפים תחתונים, צמחים מטפסים המשתלשלים מטה ושורשים מהם אפשר למעוד – ולסביבה זו האוקאפי הסתגל כדי לנוע בחופשיות.
יתר על כן, לאוקאפי לשון ארוכה יותר מזו של הג'ירף באופן יחסי.
קצה מחודד, צבעה סגול-שחור, היא שרירית ובעלת כושר תנועה ואחיזה, ואורכה יכול להגיע לאורך של 25 סנטימטרים מעבר לחוטם (עד 45 ס"מ אורכה כללי).
באמצעותה יכול להפשיט הוא אפילו את הענפים הדקים ביותר מעליהם, ואף ללקק את אוזניו ועיניו ולטפח את עצמו.
אורך הגוף (קצה החוטם עד תחילת הזנב): 2.10 מטרים.
אורך הזנב (להוציא את ציצת השיער): 42–56 ס"מ.
בהתבסס על חישובים שנעשו באוכלוסיית השבי, אורך החיים המשוער הוא בסביבות שמונה שנים, כאשר השיא הוא 33 שנים, שישה חודשים ועשרה ימים (לפרט בשבייה).
כמו כן, נקבה אחת ילדה בהצלחה בגיל 26 שנים.
בניבים המקומיים, האוקאפי לפעמים מבולבל עם הבונגו והזברה, מפני ששלושתם מפוספסים בצורה מסוימת.
בהשוואה לפרסתנים גדולים אחרים המתגוררים ביער הגשם האפריקני, עקבותיו וגלליו של האוקאפי מעוגלים יותר משל הבונגו וקטנים משל התאו האפריקני.
לבו של האוקאפי דומה לאלו של מעלי גירה אחרים (משקלו אצל בוגר הוא כ-1.85 קילוגרם), אולם בעוד שווריד הצוואר (Jugular vein) מזכיר את זה של הג'ירף, הווריד החֵיקִי (Axillary vein) והווריד הזרועי (Brachial vein) פחות מורכבים מאלו של האחרון.
יתר על כן, בדומה לג'ירף, האוקאפי חסר כיס מרה.
האוקאפי אינו חברותי במיוחד, אלא מעביר חלק ניכר מחייו כמתבודד, עומד ללא נוע, מוסתר בין צמחי היער וצלליהם.
בעבר נחשב לבעל חיים לילי, ואכן הוא פעיל לפעמים בשעות החשיכה כאשר ירח מאיר את השמיים, אך למעשה זהו בעל חיים המעדיף את שעות היום.
בניגוד לאופיו המסתגר בטבע, בשבייה טיפוח הדדי הוא דבר שבשגרה, ואף נוצרות לפעמים קבוצות של למעלה מ-3 פרטים.
לזכר הבוגר יש טריטוריה מוגדרת אך לא בלעדית, כלומר חופפת עם טריטוריות זכרים אחרים, שגודלה הממוצע נע בין 10 לכמעט 17 קמ"ר.
מנגד, לנקבה הבוגרת יש טריטוריה קטנה יותר, המתפרשת על פני שטח של 4 עד 7 קמ"ר, אך זו בלעדית.
הזכרים נעים בשטחם באופן מאוד לא סדיר: פעמים הם שוכנים בתחום קטן מהטריטוריה הכללית שלהם במשך מספר ימים עד שבוע, ואז בפתאומיות גמורה גומאים מרחקים ארוכים עד הגיעם לאזור אחר.
לעומתם, הנקבות מסיירות בשטחן באופן שווה יותר, ועוזבות אותו לעיתים רחוקות בלבד.
בממוצע, הוא מסייר אחר מזון למרחק של עד 0.8 קילומטרים ביום, בדרך כלל על פני נתיבים שנרמסו במשך הזמן תחת רגלי דורות רבים של אוקאפים, וזכרים יכולים אף להגיע למרחקים של עד 4 קילומטרים ביום.
מיתרי קולו בסיסיים למדי, כך שמגוון הקולות שיש באפשרותו להשמיע מוגבל למדי.
שלושת הקולות שתועדו בצורה הטובה ביותר הם: נשיפה, המשמשת לתקשורת בכל גיל הן אצל הזכר והן אצל הנקבה; אנחה, המושמעת על ידי הזכר במהלך החיזור; ופעייה, המופקת על ידי עגלים בני פחות משבעה חודשים, במיוחד כשהם נמצאים תחת לחץ.
האוקאפי, בדומה לבעלי חיים רבים אחרים, מתקשר עם פרטים אחרים גם באמצעות קול תת-שמעי.
לכך הוצע הסבר אבולוציוני הטוען כי צורת תקשורת זו התפתחה בין האם וילדה בזמן שהיא מחפשת אחר אוכל.
במצב זה האם יכולה לשאול בשלומו של צאצאה מבלי לחשוף אותו ואת מצבו הפגיע לטורפים, אשר אינם יכולים לשמוע בתדר זה.
האוקאפי הזכר טריטוריאלי יותר מהנקבה, ומנסה בקביעות להרחיק זכרים מתחרים משטחו בעוד שהוא מאפשר לנקבות להיכנס ולחפש אחר מזון.
הן הזכר והן הנקבה מסמנים את שטחם, זאת באמצעות שפשוף צווארם על פני גזעי עצים, ורקיעה ברגליהם לשם הכרזה על בעלות השטח, בדרך כלל עם רגליהם הקדמיות ולאחר הגיעם לשטח חדש.
לרקיעה מתלווה הפרשה חומה במקצת, דביקה ודמוית זפת, הנפלטת מבלוטות מפותחות מאוד בכף הרגל, ואף ייתכן שבאמצעותה מועברים מסרי קול תת-שמעי.
בנוסף לכך, הזכר מסמן גם באמצעות השתנה על שיחים נמוכים, ואז הליכה מעליהם או דרכם.
לשתן האוקאפי יש ריח חזק ומיוחד, ומשום כך אתרי סימון מסוימים ניתנים לזיהוי אפילו על ידי האף האנושי.
יתר על כן, בשבייה נצפו פרטים המשתמשים במקומות עשיית הצרכים כאתרי סימון.
לרוב הוא רגוע באופיו ואינו תוקפני, אולם כאשר זכרים מתחרים על ליבה של נקבה, הם נכנסים למעין טקס הכולל התנפלויות, נגיחות והטחת צוואריהם זה בזה.
יש ולפעמים שהאוקאפים בועטים, אך בדרך כלל זוהי פעולה סמלית בלבד אשר אינה כוללת מגע.
לדוגמה, לזכר שנתפס במלכודת בור (Trapping pit) בטבע היו סימני חתכים עמוקים בצידו אשר יכלו להיגרם מקרניו של זכר אחר.
כמו כן, שני זכרים נמצאו מתים באותו מקום, וכפי שמשתמע מהצמחייה הרמוסה מסביב הם ככל הנראה התעמתו אחד עם השני ודחפו עצמם לבור.
כאשר מסתיים לו הקרב, הזכר המנצח מתהלך עם ראש זקוף, מבליט את צווארו, בעוד שיריבו הכנוע משפיל את ראשו.
האוקאפי נצפה משחק, בכל גיל, אם כי מכיוון שמשחק זו דרך למידה, צעירים משתמשים בו לעיתים תכופות יותר.
במשחק זה, אשר ייחודי לו ומכונה "פּוּקי" (pooky), האוקאפי עומד או מסתובב, ראשו מורכן וצווארו מתוח, ובזנבו הוא מכשכש בנמרצות.
כמו כן, לפעמים ה"פוקי" כולל שכיבה על הקרקע, גלגול וקימה.
בנוסף, בטבע אוקאפים צעירים נצפו מברכים את אימותיהם לשלום בכך שניתרו ופיזזו סביבן.
בדומה לג'ירף צווארו ורגליו הארוכים מצריכים אותו להתכופף כדי להגיע לאדמה ולשתות ביתר קלות.
מהירות הליכתו היא בסביבות 16 קמ"ש - דרך הילוכו היא אסימטרית - שתי הרגליים מאותו צד נעות ביחד, לאחר מכן נע זוג הרגליים הנגדיות, וכך הלאה.
כאשר חפץ הוא בדהירה, האוקאפי יכול גם להגיע למהירות של 56.3 קמ"ש, באותה צורת הנעה של הרגליים.
תפריטו כולל למעלה מ-100 מיני צומח: רובם מינים ממחלקת הדו-פסיגיים, ואחרים, כגון שרכאים ומינים חד-פסיגיים, נאכלים לעיתים רחוקות יותר.
לעיתים קרובות האוקאפי מעביר את תשומת לבו מצמח אחד למשנהו תוך כדי האכילה, במקביל לברירה קפדנית של חלק הצמח הנכנס לפיו.
הוא מריח את הצמח, נוגע בו וממשש אותו עם חוטמו ושפתיו, ולאחר מכן משלח את לשונו ומלפף אותה סביב, תוך הפשטת הענף או הזרד מעליו.
בנוסף למיני הצמחים אותם אוכל האוקאפי בטבע, בשבייה מקבל הוא גם תוספות כגון אלפלפה בצורת חציר או גלולות, ענפי שיטה בעלי עלים, בצלים, גזרים ובטטות.
על אף היותו ביישני ונחבא אל הצללים, מעדיף האוקאפי לתור אחר מזון באזורים שטופי אור החודר מבעד לחללים הנוצרים בחופת היער כתוצאה מנפילת עצי חופת היער.
עם זאת, "טלאי חיפוש מזון" אלו קטנים וברי חלוף, ולכן האוקאפי צריך לנצלם לפני שיעבור זמן רב מאז היווצרותם, שכן לאחר 12–18 חודשים הצמחים החדשים התופסים את מקומו של העץ נעשים לו בלתי נגישים או לא טעימים.
בעונות הגשומות הוא נודד אל הרי בדד סלעיים בחיפושו אחר צמחי מאכל נבחרים אשר אינם בנמצא בתקופה זו של השנה.
בדומה לפרסתני יער הגשם האחרים, האוקאפי מבקר באתרי מינרלים כגון חרסית שנחפרו ומתוחזקים על ידי פילים, אבל נמנע מבורות השכשוך הנוצרים במקומות אלו.
כמו כן, הוא בולע לשלשת עטלפים החבויה בעצים חלולים .
כאמור בפסקה "תפוצה ובית גידול", האוקאפי מעדיף יערות בעלי חופה סגורה הנמצאים באזורים הרריים קמעה, מכיוון שבהם הצמחייה שגדלה מתחת לחופת היער מגוונת ומשתנה בצפיפותה.
חופה כזו, שהיא סגורה אך לא עבותה לגמרי, מאפשרת חדירת אור וצמיחת מינים שלא צורכים אור רב - צמחים המהווים את עיקר תפריטו של האוקאפי.
דוגמאות למשפחות צמחים בתפריטו של האוקאפי החי ביער איטורי עיקריות: קוציציים, חלבלוביים, לוגניים (Loganiaceae), פואתיים וסגליים.
בינוניות: הרדופיים, סרפדיים (Urticaceae), הדסיים, תותיים, אזדרכתיים, סבונניים (Sapindaceae) וגפניים.
דוגמאות למיני צמחים מועדפים הגדלים בחללים הנוצרים אחרי מותו ונפילתו של עץ Alstonia boonei (הרדופיים)
בעל חיים זה מיוחד בהיותו הפרסתן האפריקני שוכן היערות היחיד אשר תזונתו מורכבת ברובה מצמחייה שגדלה מתחת לחופת היער (Understory).
למרות זאת, בעוד שהתמחות תזונתית זו מספקת למין גומחה אקולוגית, זו גם מוגבלת בגלל מספר סיבות: הצמחייה הטעימה נדירה ומפוזרת על פני שטח גדול, מקבצי עלים הגדלים יחדיו אינם נפוצים, לצמחים רבים יש הגנה כימית למניעת אכילתם, ותפוקה נמוכה של הצמחייה.
יתר על כן, ממדיו הגדולים מצריכים כמויות גדולות של מזון: בין 18 ל-29 קילוגרמים של מזון צמחי ליום.
תקופת הייחום (וכן הרבייה) של הנקבה אינה תלויה בעונות השנה, זאת על פי תצפיות בשבייה, ומתרחשת בכל 14–15 ימים.
כאשר נקבה מצאה לעצמה בן זוג, מתחיל החיזור בו הזוג עומד במקביל ראש אל זנב, סובבים אחד את השני, ומרחרחים זה את מפשעתו של זה.
לאחר מכן מפגינים את תגובת פלהמן, והזכר עומד זקוף, מותח את צווארו, מניע את ראשו מעלה ומטה ובועט ברגליו.
לפני הרבייה, הזכר ניגש אל הנקבה בזהירות עם ראש מורכן תוך שהוא משמיע נשיפות חזקות, וזו מגיבה בכך שהיא משנה את תנוחתה לכנועה עם ראש מורכן.
הפעולה מהירה, ובשבייה זכרים התרבו עם מספר נקבות בפרק זמן רצוף.
שם, היכן שהזכר והנקבה נאלצים לשהות אחד בקרבת השני, זה הראשון עלול להפוך תוקפני יותר, לעומת הטבע בו הזכר שוהה לפעמים בקרבת הנקבה מספר ימים.
לאחר הלידה הנקבה מסוגלת לחזור במהירות לתקופת הייחום שלה: לדוגמה, נקבות בשבייה הפכו הרות לאחר חודש או שניים מלידתם.
כאשר נקבה נמצאת בעונת הרבייה שלה, היא מעדיפה טריטוריה בעלת אחוז גדול יותר של צמחים מועדפים; על צמחים אלו ניתן להבחין בסימני אכילה רבים וברורים יותר אם היא מניקה או כשהעגל שלה מלווה אותה.
ההיריון נמשך יותר משנה – בין 414 ל-493 ימים (כ-13.5–16 חודשים) – ועם סיומו הנקבה מצליחה לשאת את צירי לידה ברוב הפעמים, ולאחריהם אוכלת את השליה.
לאם נולד עגל אחד (לידת תאומים תועדה במקרה יחיד) שגובהו כ-80 ס"מ ומשקלו נע בין 14.6 ל-32 ק"ג.
האוקאפי הצעיר מסוגל לתפקד באופן עצמאי מיד עם לידתו, לעמוד תוך חצי שעה ולהראות נכונות לינוק כעבור חצי שעה נוספת.
בהתבסס על תצפיות בשבייה, מיד לאחר הלידה נוצר קשר אימהי הדוק עם העגל, הכולל טיפוח נרחב של הוולד ומגע מתמשך בו.
עם זאת, נראה כי אין תהליך "החתמה", בו העגל נקשר בלעדית לאמו, שכן אוקאפים צעירים נצפו יונקים משתי אמהות.
העגל דומה לאמו במופעו, אך בנוסף יש לו רעמת שיער קצרה לאורך עמוד השדרה שלו, אשר נעלמת בהדרגה כמעט לגמרי עם הגיעו לגיל 12–14 חודשים.
במהלך השבועות הראשונים אחר הלידה, האם משאירה את ילדה במקום סמוי מהעין, ומבקרת אותו לפרקים.
האם מודיעה על בואה באמצעות קול נשיפה נמוך, וכשהעגל שומע זאת הוא ממהר להתקרב אליה.
בניגוד למגבלות התזונה המוזכרות לעיל, לאוקאפים צעירים יש קצב גדילה מהיר במיוחד מבין מכפילי פרסה בעלי גודל דומה, בכך שהם משלשים את משקלם ב-50 הימים הראשונים לחייהם.
למאפיין זה הוצע הסבר באמצעות ברירה טבעית כתוצאה מלחץ כבד מטורפים, וככל הנראה גם מחלב אם מזין במיוחד, אשר בו יש ריכוז חלבון הגבוה בשליש מזה של הפרה ואחוז שומן נמוך.
הזכרים גדלים מהר יותר מהנקבות, אולם בגיל 8 שבועות קצב הגדילה משתווה, ולאחר מכן נמוך משלהן.
העגל מתחיל לאכול מזון מוצק בגיל שלושה שבועות, ולעלות גירה בגיל שישה שבועות.
בנוסף, הוא עושה את צרכיו (צואה) בפעם הראשונה בין ארבע לשמונה השבועות הראשונים לחייו, הסתגלות אבולוציונית העוזרת לו להתחמק מטורפים המרחרחים אחר בעלי חיים צעירים וחלושים.
העגל נשאר במחבואו למשך ששת עד תשעת השבועות הראשונים לחייו, יותר מכל עגלים של מינים אחרים.
עם התפתחותו, סוקר האוקאפי הצעיר את האזור שמסביבו לעיתים תכופות יותר ויותר (אם כי אמו עדיין מבקרת אותו), עד שהוא מוכן לנדוד מביתו ולהשתקע במקום חדש.
האוקאפי נוטה לעזוב את ביתו בהדרגה, כך שהוא מתרחק יותר בכל יום שעובר, אך פרטים מסוימים תועדו עוזבים את משכנם בפתאומיות תוך מסע ארוך אל עבר טריטוריה חדשה.
בדרך כלל, עם הגיעו לגיל שישה חודשים האוקאפי הצעיר נגמל מחלב אמו, אם כי הוא יכול לינוק במשך זמן רב יותר.
לאחר שלוש שנים מעת לידתו, האוקאפי מגיע לבגרות מינית, אך בשבייה נצפו פרטים מתרבים בגיל מוקדם יותר.
כתוצאה מאיומים חמורים אשר גוברים והולכים, ומחוסר פעולת שימור יעילה, עלול האוקאפי להיעלם מנופי אפריקה הפראית.
איגוד השימור העולמי (IUCN), לאחר הערכה שנעשתה בשנת 2013, קבע כי יש להגדיר את המין כ"נתון בסכנת הכחדה" מכיוון שאוכלוסייתו חווה דלדול שעלה על 50% מאז שנת 1995 – ירידה אשר ממשיכה ומשוערת שתימשך גם בעתיד.
ההערכה התבססה על סקרים שנערכו בשמורת אוקאפי והראו שיעור ירידה של 43% בין השנים 1995 ו-2007 וירידה נוספת של 47% בין השנים 2008 ו-2012, זאת בנוסף להידרדרויות או הכחדות מקומיות נוספות שדווחו מאזורים אחרים.
אף על פי שמאז 2008 המין היה מוגדר כ"קרוב לאיום", הראתה ההערכה האחרונה שהיה צורך לשנות את מצבו עוד אז.
אוכלוסיית המין הכללית הוערכה בשנת 1999 במעל 10,000 פרטים ובשנת 2013 בין 30,000 ל-50,000 פרטים, אך משוער כי המספרים האמיתיים נמוכים במידה רבה ובמגמת ירידה (נכון לשנת 2014), זאת אף על פי שאין הערכות מהימנות על גודלה האמיתי.
הנמר האפריקאי הוא טורפו הכמעט בלעדי של האוקאפי, כאשר צעירים וזכרים בוגרים הם הנטרפים העיקריים.
במהלך חמש שנים של מעקב מחקרי אחר פרטים מהמין, כ-18 אחוזים מהם נטרפו על ידי נמרים.
בנוסף, עגל אחד הומת על ידי הכשת נחש.
טורפים אחרים הם הסרוואל והחתול הזהוב האפריקני (Profelis aurata) הצדים לעיתים עגלים.
יותר מ-30 מיני טפילים תועדו במין זה, ביניהם תולעים נימיות.
נִגּוּעַ של התולעת הנימית Monodontella giraffae, המשפיע על צינור המרה (Bile duct) והכבד קושרו לתחלואה ותמותה, אך השפעתם של הטפילים השונים על הבריאות, הרבייה ויכולת ההתחמקות מטורפיו של האוקאפי אינה מובנת כראוי.
בנוסף, פרטים בשבייה הראו רגישות יתרה למגוון זיהומים חיידקים ומחלות חיידקיות ופטרייתיות.
האיום העיקרי מולו ניצב האוקאפי הוא צמצום והרס בית הגידול - בעיקר לשם שימוש בעץ והתיישבות - הממשיך מאז שנת 1980. בערך שליש משטח תפוצתו של המין נמצא בסכנה כתוצאה מהתיישבות אנושית שנמשכת מתחילת המאה ה-21, ומכריתת יערות ודלדולם מעצים.
בשמורת אוקאפי, אשר הייתה ועודנה המקום הבטוח ביותר למין (נכון ל-2014), הגיע שיעור הירידה לכ-50%, ועל כן יש לסבור כי במקומות אחרים הוא שווה לכל הפחות.
המין מסוגל להתקיים לצד התיישבות אנושית בקנה מידה קטן, אך נעלם מאזורים של התיישבות פעילה או כזו הגורמת להפרעה בבית הגידול.
לכן, התיישבות היא אחד האיומים העיקריים של המין, ובמיוחד כיבוש שטחים בלתי חוקי באזורים מוגנים.
האזורים שנמצאים בסכנה גבוהה הם בין היתר דרום-מזרח יער איטורי, אזור קִיסָנְגַנִי (Kisangani), רובי-טלה, הגבולות המערביים של תפוצת המין באגן הניקוז של נהר האבולה והגבול המזרחי באזור וירונגה-הוֹיוֹ (Virunga-Hoyo).
איום מרכזי נוסף המאפיל על קיומו של המין הוא אי היציבות הביטחונית אשר שוררת במדינה מאז שנות ה-90, המתבטאת במאבקים שונים, כגון: מלחמות קונגו הראשונה והשנייה, וסכסוך איטורי (Ituri conflict).
במהלך מלחמות ועימותים אלו, ספגו בעלי החיים ובני האדם באזור אבדות רבות: המוני פילים, פרימטים וחיות אחרות נרצחו על ידי הכוחות המזוינים ששלטו בשמורת אוקאפי, כמו גם הפיגמים ושאר הקהילות האנושיות אשר נאלצו לחיות בפחד יום יומי לחייהם.
אי יציבות זו מובילה להימצאות קבוצות חמושות ובלתי חוקיות בתוך ובסביבות אזורים מוגנים, ביניהם זה של האוקאפי.
אלו מונעות פעולות שימור יעילות (כמו גם עריכת סקרים וניטור), ומתעסקות בציד פילים וחיות אחרות, כרייה בלתי חוקית (זהב, קולטן ויהלומים), כריתת עצים בלתי חוקית, ייצור פחם עץ והסגת גבול חקלאית.
מצב זה משפיע ישירות ובעקיפין על שימור האוקאפי, ודוגמה לכך היא האוכלוסייה הקטנה השוכנת ביער וואטָלִינְגַה (Watalinga Forest), אשר נמצאת בסיכון מכיוון שאי אפשר לספק לה הגנה בשל קבוצות חמושות המונעות את הגישה לאזור או מאיימות על בטיחותה.
בנוסף לכל אלו, קיומו של האוקאפי מעורער בגלל ציד אשר נעשה בעיקר בשביל עורו ובשרו.
על פי דיווחים, בעבר היה עור האוקאפי מוצר נפוץ בשוק הלא חוקי בתקופת מלחמת האזרחים שהתרחשה בין 1998 ל-2003. בכל זאת, עדיין פקחי טבע מוצאים מדי פעם עורות אוקאפי בתוך סחורה מוברחת שהוחרמה מציידים.
בשל כך המין נעלם במהירות מאזורים בהם נעשה שימוש תמידי במלכודות.
האוקאפי הוא בעל חיים חשאי וביישני, כזה שנוכחותו יכולה בקלות שלא להתגלות, מה שמתעצם לאור העובדה כי לא נשארו עוד הרבה פרטים מן המין.
יתר על כן, בית גידולו הנידח והבלתי נגיש, יחד עם אי היציבות הביטחונית השוררת במדינתו, הופכים את המחקר בשטח עליו למסובך מבחינה לוגיסטית, כך שאורח חייו נותר לא מובן לגמרי, חלקים נרחבים משטחים פוטנציאליים לתפוצת המין נחקרו בצורה גרועה, אם בכלל, ושימורו אינו תהליך פשוט.
אף על פי שהאוקאפי אינו מוכלל באמנת וושינגטון, המין מוגן לחלוטין על ידי החוק במדינה מאז 1933, שהרי סמל לאומי הוא.
מלבד זאת, בשנת 2013 הקימה קרן שימור הג'ירף (Giraffe Conservation Foundation), יחד עם העמותה הזואולוגית של לונדון (Zoological Society of London) ואיגוד ה-IUCN, ועדת מומחים לשימור האוקאפי והג'ירף.
שמורת אוקאפי והפארק הלאומי מאיקו (10,800 קמ"ר) מהווים את מקומות המחיה המשמעותיים ביותר לאוכלוסיות העיקריות של המין, אם כי המספרים נמצאים בירידה (כפי שתואר בפסקה "איומים וגודל האוכלוסייה").
בנוסף, שמורת הציד רובי-טלה (Rubi Tele Hunting Reserve) נמצאת בשטחו, אם כי רמת השימור שם נמוכה יותר.
משום כך, נטען כי חיזוק ההגנה בשני אזורים אלו הוא הפעולה הראשונה במעלה שיש לעשות על מנת להבטיח הישרדות ארוכת טווח של המין.
לרבות אלו, יוזמה להקמת פארק לאומי המכסה שטח של 9,500 קמ"ר באזור צ'וּאַפּה–לומָמי-לוּאָלַבָּה (Lualaba) עוברת הליך רשמי ליישומה.
"פרויקט שימור האוקאפי" (Okapi Conservation Project) השוכן ביער הגשם איטורי ונוסד בשנת 1987, הוא פרויקט ששם לעצמו לשמר את האוקאפי, בעיקר על ידי ניהול שמורת אוקאפים, במטרה למנוע את הכחדת המין.
הפרויקט מונה 96 אנשי סגל קונגולזים אשר בין השאר מסיירים בשמורה, ובדרכם אוספים מלכודות, מגרשים כורים, רודפים אחר ציידים ועוצרים אותם, ומשגיחים על התפשטות חקלאית.
הפרויקט מנוהל על ידי מרכז השימור White Oak, מוסד ללא כוונת רווח שנוסד ב-2001 לשם שימור מינים מאוימים.
הפרויקט נתמך על ידי אנשים פרטיים וגופים שונים מרחבי העולם, ועובד בשיתוף פעולה עם רבים מהם.
כתוצאה מעבודות השימור המשותפות, 95% משטח השמורה נתון לפיקוח והגנה שוטפים של ה-ICCN.
כדי לבטא את חשיבותו של האוקאפי בפני המוסד, חרט הוא את דמות המין על סמלו.
כדי לאפשר לשמורה להתנהל על בסיס יעיל, בטוח ומתפקד, אשר גם נתמך על ידי הקהילות המקומיות, הפרויקט מפעיל תוכניות שונות.
בזכות התמיכה החיצונית, כולל זו של ארגון אונסק"ו, מצליח הפרויקט גם בניהול תוכניות אלו, ואף מממן פעולות שימור יקרות, כגון סקירה אווירית שנתית של השמורה העוזרת לחשוף הסגת גבול ומחנות ציידים וכורים בלתי חוקיים.
פקחים: פקחי השמורה ומשפחותיהם מקבלים תמיכה מהפרויקט, הכוללת שירותי בריאות ודיור, אספקת כלי רכב ומימון הוצאות שונות, ביניהן: דלק, מנות מזון לזמני הסיורים, ציוד שטח ותקשורת, ציוד משרדי ופיתוח תשתיות.
בנוסף לכך, הפרויקט מממן את אימוניהם של הסגל, לימודיהם בנושאים שונים (כמו שיעורי שפות ונושאי המחשב) ואת השליטה על ההגירה אל תוך השמורה.
מקומיים: המקומיים החיים באזור זה של המדינה עניים מאוד, ומתבססים באופן כמעט מוחלט על היער כעל מקור מחיה.
בנוסף, התשתיות במדינה אינן מספקות להם אף לו שירותים בסיסיים.
הפרויקט תומך בסברתו של ג'ון לוקאס, מנכ"ל ארגון השימור White Oak, הטוענת שבלתי אפשרי לחנך בני אדם על חשיבות המגוון הביולוגי כאשר אלו רעבים, חולים או אינם מסוגלים לספק את צורכי ילדיהם.
על כן, מספק הוא סיוע קהילתי הכולל הפעלת בתי ספר יסודיים ותיכוניים; חינוך בנושא שימור והקניית כישורי עבודה כגון תפירה וחקלאות יעילה; ניהול מקורות מזון ומים בריאים מאובטחים, מרכזים רפואיים, אנשי רפואה ואספקה רפואית.
לדוגמה, אחת מהתוכניות מאפשרת פרנסה חלופית לציד, המקנה למתלמד מידע חיוני לגידול חיות לצורכי מאכל, רבייה ומסחר.
תוצאות העבודה עם המקומיים מנביטות פרי בכך שרבים מהפקחים החדשים המתווספים לסגל אלו הם המקומיים עצמם, אשר מהווים מקור מידע לתרבותם ונציגים העוזרים לתוכניות הפרויקט להתפשט בקרב האנשים.
מחקר: הפרויקט הנהיג מחקרים לאורך השנים כדי להעריך טוב יותר את אופיו של המין, הגנטיקה שלו ומספר הפרטים.
מלבד זאת, מחקרים נעשים גם כדי לעזור למינים אחרים ואף ליער עצמו - אחד מנושאי מחקר אלו עליהם עובדים סגל הפרויקט הוא הפרימטים החיים בסביבות המפקדה שבאפולו, בו נבדקים אורח חייהם ויחסי הגומלין ביניהם לבין פרימטים אחרים.
מטרת המחקר זה היא להסיק מתוצאות כיצד אוכלוסיית הפרימטים משתמשות במסדרונות אקולוגיים (Wildlife corridors) או ביערות שניוניים המתאוששים מהרס, ובכך להבין כיצד לעזור לשימור היער ולמינים החיים בו.
יתר על כן, בעקבות שחרור והסתגלות לטבע מוצלחים של זכר אוקאפי ב-2004, נעשית עבודה בנושא רבייה ושחרור לטבע של פרטים נוספים.
פעולות הפרויקט תרמו רבות להקמת שמורת אוקאפי ב-1992 ואבטחתה מאז, אשר מקיפה שטח של 13,700 קמ"ר - פי 1.5 משטחו של הפארק הלאומי ילוסטון.
חלק זה של העולם מהווה מקום מחיה למגוון ביולוגי בעל חשיבות אקולוגית רבה, שכן שוכנים בו בעלי חיים אנדמיים רבים, כמו טווס הקונגו (Afropavo congensis), גורילת השפלה המזרחית והבונובו.
כ-15% ממיני השמורה אנדמיים (מעל 1,500 מספרם), שעור שהוא אחד מהגבוהים בעולם, ובמקום זה נמצא גם עושר מיני יונקים הגדול יותר מאשר בכל פארק באפריקה.
כמו כן, מקום זה נחשב אחד מהאתרים החשובים ביותר לשימור עופות באפריקה, ואף מהווה מרכז תרבותי לקהילות הפיגמים המקומיות – בני מבוטי (Mbuti) ואֵפֶה (Efe).
על כן, ב-1996 הוכרה כאתר מורשת עולמי על ידי ארגון אונסק"ו, – אשר על פי מילותיו עצמו, שומרת על מערכת אקולוגית ומגוון ביולוגי חשובים ונדירים, ועל תרבות אנושית ייחודית – והפכה לאחד מחמשת אתרי המורשת הלאומית של המדינה.
אף על פי היותה מוגנת בכך, כשנה לאחר מכן נוספה השמורה לרשימת אתרי מורשת עולמיים הנמצאים בסכנה.
השמורה תחת מתקפה: דוגמה לאי היציבות הביטחונית
מאז שנות ה-50 המוקדמות, אוקאפים הובאו למכלאות גדולות במרכז השימור והמחקר אפולו (Epulu Conservation and Research Center) - המפקדה של הפרויקט - אשר נמצא נכון לשנת 2014 בשטח השמורה ליד הכפר אפּוּלוּ של בני מבוטי.
אוכלוסיית שבי זו היוותה מקור לייצוא פרטים לגני חיות ברחבי העולם, וכן מושא מחקר, שהרי התנאים במכלאות אשר חיקו את תנאי הטבע העניקו אפשרות נדירה לצפות במין במצבו הטבעי.
למרות הקשיים הרבים העומדים בפניו, ובראשם אי היציבות הביטחונית, הצליח הפרויקט לטפל באופן שוטף ולספק הגנה לאוקאפים של אפולו, כך שאף אחד מהם לא נהרג במהלך מלחמת קונגו השנייה.
יתר על כן, כאשר שררה שוב היציבות הביטחונית לאחר שש שנות מלחמה, התאפשר גם להפעיל שוב תיירות אקולוגית, אשר היוותה מקור הכנסה רב ערך לפרויקט.
משום כך, נבנו פעם נוספת מבני בונגלו ובתי הארחה לאורך גדתו של נהר אפולו.
אולם, שלוותה של השמורה הופרעה בשעות הבוקר המוקדמות של 24 ביוני 2012, כאשר חמושים השתלטו על מרכז אפולו והרגו שבעה אנשים ואת כל האוקאפים ששכנו במתקנים הסמוכים - חמישה-עשר מספרם.
בתקיפה זו כל מבני המרכז נפגעו או נהרסו, ובאופן דומה גם כל הרכוש נבזז או נהרס.
חמושים אלו היו ציידי פילים וכורים בלתי-חוקיים, אשר חיפשו לנקום ב-ICCN על מאמציו לתקל את פעולותיהם בשטח השמורה.
כעבור כשנתיים, נהרג מנהיג קבוצת חמושים זו, פול מורגן סדלה (Paul "Morgan" Sadala), כאשר פרץ קרב יריות בינו לבין צבא המדינה.
פרטי אוקאפי רבים מוחזקים בשבייה במקומות רבים ברחבי העולם, בהם מתנהלים גרעיני רבייה לשימור המין.
נכון לשנת 2011, 42 מוסדות זואולוגים הציגו את המין במכלאותיהם.
לפיכך התכנסו בנובמבר 2011 נציגים ממוסדות בצפון אמריקה ובאירופה, כדי לדון במעמדה של אוכלוסיית השבי ביחס לשימור המין, והסכימו על תוכנית עולמית לשימור אוכלוסייה בת-קיימא, המנוהלת תוך שיתוף פעולה.
גני החיות ושאר המוסדות הזואולוגים מהווים גוף שימור עיקרי בשביל המין.
לדוגמה, ב-2010 הם תרמו לפרויקט שימור האוקאפי 225,000 דולרים אמריקנים, 33% מתקציבו באותה השנה.
האוקאפי הוצג לראשונה לציבור בשנת 1919, בגן החיות של אנטוורפן (ZOO Antwerpen) שבבלגיה.
זהו גן החיות הראשון שבו אוקאפי הצליח לשרוד בשבייה.
המין מתרבה ללא קושי, אך גידול עגלים נתקל בקשיים: עד שנות ה-50, כחצי מהם מתו במהלך החודש הראשון לחייהם.
כמו כן, גידול האוקאפי מסובך בגלל בריאותו העדינה.
האוקאפי מהווה "מין-דגל" (Flagship species) ו"מין מטרייה" (Umbrella species) של יער איטורי.
משמעות הדברים היא שהאוקאפי נחשב כבעל חיים מיוחד, ובכך מושך את תשומת לב הציבור לשימורו (מין דגל) ובכך גם עוזר לשימור בית גידולו והמינים האחרים החיים בו (מין מטרייה).
מלבד זאת, האוקאפי מופיע על כמעט כל מטבעות ושטרות של המדינה (פרנק קונגולזי), בין אם תמונתו מתנוססת ובין אם כסימן מים (Watermark).
המילה Okapi נגזרת מהמילה o'api שמקורה בניב Karo משפתם של בני Lese, קבוצה אתנית החיה במקביל לפיגמי Efé (אלו האחרונים אף מדברים בשפה זו).
המילה היא הלחם של שתי מילים משפה זו: הפועל oka שמשמעותו לחתוך ושם העצם kpi שמתייחס לעיצוב המפוספס על חיציהם של ה-Efé שנוצר בתהליך הכנתם – הפסים על רגליו של האוקאפי מזכירים את הפסים על החצים.
במסורת של בני מבוטי הציידים-לקטים נתפס האוקאפי כבעל חיים מוערך ביותר.
אף על פי שזה אינו מונע מהם לצוד אותו, שכן בשר האוקאפי הוא היקר ביותר בשבילם, ומעורו מכינים חגורות מעוטרות, הציד עצמו נחשב אירוע מיוחד המצריך תהליך טהרה דתי.
לדוגמה, כתוצאה מכך נצפה פעם צייד מאפשר לאוקאפי לברוח שכן הטאבו על הריגתו ללא טהרה חל עליו.
בנוסף, אגדה מקומית אומרת כי האוקאפי מקשט עצמו בפסים כדי להסתוות בצמחיית וצללי הג'ונגל.
קריפטוזואולוגיה, תחום פסאודו-מדעי העוסק בחקר יצורים אשר קיומם משוער, אך חסר הוכחות מוצקות, כולל יצורים מיתולוגיים, דמיוניים או נכחדים.
כפי שתואר בפסקה "היסטוריה של המין ואטימולוגיה", במשך שנים נפוצו שמועות על "חד-קרן אפריקני" החי בנבכי יערות הגשם, עד אשר התגלה האוקאפי, יצור אשר קרוביו הג'ירפיים הדומים לו נכחדו לפני אלפי שנים.
משום כך, קריפטוזואולוגים אימצו את האוקאפי כדוגמה טובה ליצור גדול אשר נשאר בלתי ידוע למדע גם בתקופה המודרנית, ועל כן מהווה נציג של היצורים הבלתי ידועים באשר הם.
יותר מזה, האגודה הבינלאומית לקריפטוזואולוגיה לשעבר (International Society of Cryptozoology), השתמשה בו כנציגה וחרטה אותו על סמלה.
אוק"י (ראשי תיבות: "אספני וקוראי קומיקס בישראל") הייתה עמותה שמטרתה לקדם ולפתח את תרבות הקומיקס בישראל.
העמותה הייתה תוצאה של התארגנות של מספר אספנים שקודם לכן היו פעילים בקרב קהילת הקומיקס הישראלית באופן עצמאי.
לעמותה היה מועדון חברים אליו היו יכולים להירשם חובבי קומיקס נוספים.
המועדון ארגן העברת סדנאות והרצאות על ידי חברי המועדון בבתי ספר ומתנ"סים עבור ילדים ומבוגרים בגילים שונים ומארגן ותיאם פעילויות בנושא קומיקס.
כמו כן, המועדון ארגן פעילויות כגון הקרנות טרום בכורה של סרטי קומיקס, כנסים בנושא קומיקס, בהם כנסי קא-בום שנערכו כל שנה בחג החנוכה, ודאג להטבות והנחות לחברי המועדון בכל הקשור לקומיקס בארץ.
הכנס המרכזי של מועדון אוק"י אשר מתמקד אך ורק בקומיקס, קא-בום, נערך כל שנה במהלך חג החנוכה וכלל הרצאות, סדנאות יצירה, דוכני מכירה, הפעלות מסוגים שונים ועוד.
בכנס נערך טקס נבחרי הקומיקס בישראל, שמדרג את הקומיקסים המסחריים המפורסמים על פי העדפת הקוראים בארץ.
כמו כן, בכנס התקיימה הדלקת נרות חנוכה קהילתית.
כמו כן, נערכו בו סדנאות קומיקס של אורי פינק ועופר זנזורי, נערכה תחרות טריוויה והוקרן בלעדית הסרט Ghost in the Shell 2. במתנ"ס הוצגה תערוכת ציורים מתחרות נושאת פרסים של הכנס.
ה-2 נערך ב-1.1.06 בבית הספר אחד-העם בפתח תקווה.
כמו כן, נערכו בו מספר סדנאות וגם פאנלים עם משתתפים מתחום הקומיקס ומהאקדמיה.
בכנס היו כ-12 הרצאות וסדנאות שונות.
ה-4 נערך בימים 27-28.12.07 במוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס בחולון.
הכנס לא נערך בחופשת חנוכה משום שהמוזיאון נפתח שבוע לפני הכנס.
בכנס היו כ-17 אירועים שונים ואף הגיע אורח כבוד מיוחד הסופר והכותב מאט יוקום אשר יצר קומיקס עבור מארוול קומיקס ומגוון עיתונים וכתבי עת אמריקאים.
ה-5 והאחרון נערך ב-25.12.08 בבית ציוני אמריקה.
שני כנסים לזכרו של סמ"ר איתי מזרחי, אשר נהרג במהלך שירותו הסדיר בפעילות מבצעית.
איתי מזרחי היה חובב קומיקס ואף צייר בעצמו.
כנס שנתי שנערך בעיר אשדוד, במרכז האמנות מונארט.
אוקו קאמו (בפינית: Okko Kamu; נולד בשנת 1946) הוא מנצח וכנר פיני.
אוקו קאמו נולד בהלסינקי למשפחה של מוזיקאים.
אביו ניגן בקונטרבס בתזמורת הפילהרמונית של הלסינקי.
כבר כילד הוא החל לנגן בכינור ובגיל שש התקבל לאקדמיית סיבליוס.
בשנת 1964 הקים רביעיית מיתרים משלו, שלה קרא "סוהונן", וניגן בה כינור ראשון במשך שנים אחדות.
בגיל עשרים התמנה לכנר ראשי באופרה הלאומית של פינלנד.
במשרה זו נשאר עד 1968, כאשר ניתנה לו לבסוף ההזדמנות לנצח על תזמורת האופרה.
בשנת 1969 התמנה למנצח אורח ראשי של האופרה המלכותית השוודית ובאותה שנה גם זכה בתחרות הניצוח הראשונה על שם הרברט פון קאראיין בברלין.
הישג זה סלל לפניו את הדרך לקריירה בינלאומית.
אוקו קאמו ניצח על התזמורות הראשונות במעלה בעולם והיה מנהל מוזיקלי של תזמורת רדיו פינלנד תזמורת הרדיו הפילהרמונית של הולנד, הפילהרמונית של הלסינקי, הפילהרמונית של אוסלו ושל הסינפונייטה של סטוקהולם.
כן היה מנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם ושל הפילהרמונית של קופנהגן.
הוא היה המנהל המוזיקלי של האופרה הלאומית הפינית ושל תזמורת הלסינגבורג, וכן מנצח אורח קבוע של התזמורת הקאמרית של לוזאן.
נכון ל-2007 אוקו קאמו הוא מנצח אורח ראשי של תזמורת סינגפור.
בשנות עבודתו הופיע עם סולנים רבים, ביניהם הכנר הישראלי חגי שחם, הפסנתרן סטיבן אוסבורן, הצ'לן יאן פולגר והטרומבוניסט כריסטיאן לינדברג.
אוקו קאמו הקליט יותר מ-100 תקליטורים לחברות שונות, בין השאר את ארבע הסימפוניות של פרנץ ברוואלד ואת הקונצ'רטו שלו לפסנתר; את מכלול המוזיקה לתזמורת כלי קשת של אאוליס סאלינן; קונצ'רטי לחליל משל פנדרצקי, טאקמיצו וסאלינן ואלבום של יצירות שוודיות נבחרות לתזמורת.
שני התקליטורים שהקליטה חברת נאקסוס מיצירות ברוואלד בניצוח קאמו קיבלו את פרס "קולן הזהב" (Diapason d'Or).
אוקולוס הוא אלמנט באדריכלות שהוא חלון או פתח עגול בראש כיפה שמטרתו להאיר את המבנה.
הידוע במבני האוקולוס הוא זה המצוי בתקרת כיפת הפנתאון ברומא שבאיטליה.
איכותו וחשיבותו של האוקולוס היא בהכנסת אור טבעי רב לתוך הכיפה מבלי לפגוע ביציבות המבנה.
האור הנכנס משרה אווירה דרמטית בחלל המבנה ובשל שינוי מיקומה של השמש בשמיים במשך היום, כתם האור נע בתוכו.
העיקרון המבני של הכיפה הוא כזה שכל עוד הפתח העגול נמצא במרכזה הגאומטרי, מאמצי הלחיצה הפועלים בראש הכיפה עוברים במישור הטבעת הנוצרת בגובה האוקולוס והכיפה לא קורסת.
החיסרון של פתח זה הוא חשיפת המבנה לאיתני הטבע - כניסת רוח, גשם, ברד ושלג לתוך המבנה.
מתכנני המבנים בעולם העתיק תכננו בדרך כלל מערכת של מרזבים מתחת לרצפת המבנה על מנת למנוע הצטברות משקעים בתוכו.
באדריכלות רומנסקית ואדריכלות גותית "אוקולוס" משמש גם כשם לחלון עגול.
אוקאז (רוסית: Указ) הוא הוראה, הצהרה או פקודה המונפקת על ידי ראש מדינה (נשיא או מונרך) במדינות הסלאביות.
המונח אוקאז נמצא בשימוש באבחזיה, בולגריה, בלארוס, בשטחים הדוברים רוסית במולדובה, טרנסניסטריה, קזחסטן, קירגיזסטן רוסיה, סרביה, טג'יקיסטן, אוזבקיסטן, דרום אוסטיה, אוקראינה.
ברוסיה האוקאז מילא תמיד תפקיד משמעותי במערכת החוק והמשפט.
באימפריה הרוסית היה הצהרה של הצאר, הממשלה, או ההנהגה הדתית (פטריארך) שהיה לה תוקף של חוק.
דוגמה לאוקאז היא אוקאז אמס, שאסר שימוש פומבי בשפה האוקראינית.
לאחר המהפכה הרוסית, הצהרה ממשלתית בעלת משמעות רחבה נקראה דֶקְרֶט (декрет, מהמקור הלטיני: decretum), שמשמעותה צו ממש.
הוראות ספציפיות יותר נקראו אוקאז.
בהתאם לחוקת ברית המועצות משנת 1936, הנפקת האוקאזים חודשה.
לפי סעיף 90 בחוקת הפדרציה הרוסית, אוקאז הוא צו נשיאותי בעל תוקף של חוק המונפק על ידי נשיא רוסיה, אם כי לאוקאז אין יכולת לשנות את הוראותיהם של חוקים קיימים, ובעת הצורך הצווים ניתנים לביטול באמצעות חוקים שמועברים בפרלמנט של רוסיה ובבית המשפט החוקתי של רוסיה.
נסיך בולגריה ומלך בולגריה היו מנפיקים צווים ("אוקאז") ולהם סמכות כשל חוק.
ברפובליקה העממית של בולגריה האוקאז הונפק על ידי נשיאות האספה הלאומית ומועצת המדינה ולאחר הנפקתם היה צורך באשרורם בישיבת האספה הלאומית.
ברפובליקת בולגריה הנוכחית נשיא בולגריה מנפיק את האוקאז (בהתאם לסעיף 102 בחוקת בולגריה), צווים היכולים להכיל הוראות לפיזור הפרלמנט, הממשלה או מינוי ממשלה חדשה וראש ממשלה חדש.
האוקאז בסרביה היה מונפק כצו מלכותי בענייני מדינה.
בממלכת סרביה המלך היה מנפיק צווים ומפרסמם בפומבי כחוקים לכל דבר.
האוקאז נותר חלק חשוב בהנפקת צווים גם לאחר הקמת ממלכת יוגוסלביה והמשיכו לשמש כצווים חשובים גם בעת הקמתן של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה וסרביה ומונטנגרו.
אלה כללו צווים מעת ראש המדינה למינוי ראשי ממשלה, פיזור הממשלה, צווי חנינה ומינויים מיניסטריאליים.
ברפובליקת סרביה הנשיא מנפיק צווים (אוקאז) למינוי שגרירים, צווי חנינה, מינוי ראש ממשלה והגשת מועמדים כנציגיו לבוסניה והרצגובינה ואחרים.
אוק רידג' היא עיר השוכנת במחוזות אנדרסון ורון במזרח מדינת טנסי, בארצות הברית.
העיר נמצאת כ-40 ק"מ מצפון-מערב לעיר נוקסוויל.
לעיר אוק רידג' מספר כינויים, ביניהם: "העיר האטומית", "העיר הסודית", "העיר מאחורי הגדר", ועוד.
לפני שנת 1942 היה האזור שבו שוכנת היום העיר אוק רידג', אזור כפרי ובו מספר קהילות חקלאיות קטנות.
על פי המסורת המקומית, תושב האזור בשם ג'ון הנדריקס (1865–1915) התנבא בדבר הקמת העיר אוק רידג' כ-40 שנה לפני שהחלה בנייתה.
בין השאר התנבא על הקמת מתקני הייצור שהוקמו באוק רידג', אשר נבנו 28 שנה לאחר מותו.
בשנת 1942 בחר הממשל הפדרלי האמריקאי באזור אוק רידג' כאתר פיתוח החומרים עבור פרויקט מנהטן.
גנרל לסלי גרובס, שמונה לראש הפרויקט, ציין את האזור לטובה מכמה סיבות.
באזור הייתה אוכלוסייה דלילה יחסית ומחירי הקרקע בו היו זולים, עם זאת האזור היה קרוב לרשת הכבישים המרכזית ולמסילות רכבת.
באזור הייתה אספקת חשמל נוחה וכן מקורות מים.
בגלל חוקי מדינת טנסי, לא היו בה באותה עת איגודי עובדים, או הסכמי שכר מחייבים, דבר שהקל על גיוס כוח אדם.
האזור שכן בעמק שהופרד מאזורים סמוכים במספר רכסים, דבר שתרם לבטיחות המקום במקרה של תקלה בתהליך הייצור.
בידודו של האזור והאוכלוסייה הדלילה בו סייעו לשמירת קיומו של המקום בסוד.
אף שהיישוב גדל באופן משמעותי, מ-3,000 תושבים בשנת 1942 לכ-75,000 תושבים בשנת 1945, ואף שהמפעלים להעשרת אורניום תפסו שטח גדול של כ-240 קמ"ר, וכללו את הבניין הגדול ביותר בעולם באותה עת, קיומו נותר בגדר סוד מדינה רשמי עד שנת 1949 ואף לא הופיע במפות.
עד 1949 לא זכה היישוב אף לשם רשמי, והמפעלים שבו כונו "קלינטון עבודות הנדסיות" (Clinton Engineering Works).
כל העובדים במקום חויבו לענוד תגי זיהוי, והיישוב היה מוקף בגדרות ובמגדלי שמירה, ונקבעו בהן שבעה שערי כניסה.
החל משלהי שנת 1942 החל חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית ברכישת כ-240 קמ"ר עבור האתר הגרעיני.
במקום הוקמו מספר מפעלים להעשרת אורניום, שהיו נחוצים לבניית פצצה אטומית.
אחד ממפעלים אלו (X-10), ששימש להפקת פלוטוניום, משמש היום את המעבדה הלאומית אוק רידג'.
לנוכח מספר העובדים הגדול אשר גויסו לעבודות הקמת המפעלים, הקים צבא ארצות הברית עיר לעובדי הפרויקט בקצהו המזרחי של העמק.
כיוון שפרויקט מנהטן תוכנן לטווח ארוך, נבנה היישוב כישוב קבע ולא כמחנה ארעי.
רוב הבתים ביישוב נבנו בבנייה טרומית, עקב שיקולי חיסכון בזמן.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התגוררו ביישוב כ-70,000 תושבים.
בגלל אופיו הסודי של היישוב, הוא סבל לאורך כל המלחמה ממחסור חמור במקומות דיור ובאספקה.
רק לאחר 6 באוגוסט 1945, לאחר שהוטלה הפצצה הגרעינית הראשונה על הירושימה שביפן, גילו רבים ביישוב את מטרת עבודתם במקום.
היישוב לאחר תום מלחמת העולם השנייה
שנתיים לאחר תום מלחמת העולם השנייה הועברה העיר לשליטה אזרחית, תחת שליטת הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
בשנת 1959 עברה העיר תהליך של תאגוד ומונה לה מנהל עיר ומועצת עיר נבחרת, תחת שליטת הממשל הפדרלי עד לאותה עת.
שלושה מתוך ארבעת המפעלים המרכזיים שנבנו במהלך מלחמת העולם השנייה לצורך יצור פצצת האטום, עומדים על כנם עד היום:
K-25 הוא מפעל להעשרת אורניום אשר פעל עד שנת 1985 ונמצא בשנים אלה בתהליך של פירוק וטיהור.
Y-12 הוא מפעל להפרדת אורניום בעזרת מגנטים ופועל עד היום בתהליך יצור כלי נשק גרעיניים ולצורך אחסון חומרים גרעיניים.
X-10 הוא מפעל ובו שוכן כור גרעיני ניסיוני וכן המעבדה הלאומית באוק רידג'.
במפעל זה קיים מכון מחקר המנוהל על ידי משרד האנרגיה של ממשלת ארצות הברית.
אזרחים אמריקאים בלבד יכולים לסייר בחלקים מן המפעל בין החודשים יוני עד ספטמבר.
ניתן ללמוד על מורשתה המדעית של העיר אוק רידג' במוזיאון האמריקאי למדע ולאנרגיה הפועל במקום.
אוק רידג' שוכנת במזרח מדינת טנסי באזור הרכסים והעמקים של הרי האפלצ'ים.
על פי לשכת הנתונים של ממשלת ארצות הברית שטחה הכולל של העיר הוא 232.9 קמ"ר, מהם 221.6 קמ"ר שטח יבשה ו-11.3 מקווי מים.
אגם מלטון היל מהווה את גבולה המזרחי והדרומי של העיר.
האגם בקצה המזרחי של העיר מהווה נקודת משיכה לפעילות פנאי, על שפת האגם מסלולי רכיבה לאופניים ואזורי פיקניק.
על האגם נערכות תחרויות חתירה.
אף שקיימת ירידה בגודל המפעלים של הממשל הפדרלי באוק רידג', עדיין הממשל הפדרלי מהווה את הבסיס הכלכלי העיקרי של העיר ואחד המעסיקים הגדולים ביותר באזור המטרופולין של נוקסוויל.
משרד האנרגיה האמריקאי הוא בעל המפעלים הפדרליים ומחזיק במשרד גדול בעיר.
המעבדה הלאומית באוק רידג' היא המעבדה הרב-תחומית הגדולה ביותר במערכת המעבדות הלאומיות של משרד האנרגיה האמריקאי ובמקום אף הוקם פרויקט מקור נייטרונים מבוסס על מאיץ בעלות של 1.4 מיליארד דולר.
בעיר ממוקמת גם חטיבת מחקר של מנהל הימים והאטמוספירה הלאומי (NOAA).
לחברת בואינג היה מפעל יצור בעיר מאז שנות ה-80 אולם בשנת 2007 הוא נמצא בשלבי סגירה.
כ-900 איש בעיר מועסקים באבטחת מפעלים של משרד האנרגיה האמריקאי.
בעיר פועלים אף מספר מפעלים לטיפול בפסולת גרעינית.
בעיר מערכת בתי ספר המדורגים באופן קבוע בין הטובים בארצות הברית.
בעיר ארבעה בתי ספר יסודיים, שתי חטיבות ביניים ובית ספר תיכון אחד.
בחודש אוגוסט 2004 אישרו תושבי העיר העלאה במיסים כדי לממן שיפוץ כולל של בית הספר התיכון בעלות של 55 מיליון דולר.
המכללה הקהילתית רואן הקימה קמפוס באוק רידג' ובעיר אף תחנת מחקר ביערנות של אוניברסיטת טנסי.
אוקו הוגו אלברט מסינג (באסטונית: Uku Masing; 11 באוגוסט 1909 – 25 באפריל 1985) היה אתנולוג, תאולוג, משורר ובלשן אסטוני וחסיד אומות העולם.
הוא נחשב כפוליגלוט והבין כ-65 שפות.
הוגו אלברט מסינג נולד בכפר במחוז ראפלה למשפחת איכרים.
בשנים 1921–1926 למד בבית הספר התיכון בטרטו.
בסיום התיכון החל את לימודי התאולוגיה באוניברסיטת טרטו.
לימודיו כללו מעבר ללטינית גם יוונית עתיקה, עברית, שפות שמיות, אשורית, פסיכולוגיה וספרות העת העתיקה.
את לימודיו סיים ב-1930 וזכה במלגה ללימודים באוניברסיטאות ברלין וטובינגן.
במשך שלוש שנות לימודיו בגרמניה העמיק ידיעותיו בתנ"ך ולמד מדעי היהדות, שפה ותרבות ערבית, אמהרית, שפות פולינזיות ושפות אינדיאניות.
בסתיו 1933 זכה במשרת מרצה לשפות שמיות ותנ"ך באוניברסיטת טרטו וכן היה העורך של כתב העת התאולוגי.
בסוף שנות ה-20 ובשנות ה-30 פרסם שירה, מסות, תרגומים וגם מחקרים מדעיים.
בקרב האקדמאים והאינטליגנציה נחשב מסינג כמרצה מבריק אך אקצנטרי ונודע בשל דעותיו ההומאניות והאנטי-פשיסטיות.
בשנת 1935, פרסם את קובץ השירה הראשון שלו "אל תוך מפרץ הגשמים" ("Neemed vihmade lahte").
יצירה זו זכתה לביקורות חיוביות מאוד ופרסמה אותו בקרב הקהל הרחב.
ב-1936 כתב עבודה על הדקדוק של השפה העברית ובשנת 1937 פרסם את עבודת הדוקטורט שלו בהיקף של שני כרכים שעסקה בנביא עובדיה.
מסינג נחשב כמייסד הפילוסופיה האנליטית באסטוניה.
הוא הוזמן להרצות באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1939, אך פרוץ מלחמת העולם השנייה מנע ממנו את האפשרות להגיע לארץ ישראל.
בזמן הכיבוש הנאצי סירב מסינג ללמד באוניברסיטה והקדיש את כל מרצו להצלת חפצי אמנות וסממני תרבות יהודיים.
איזידור לוין (Isidor Lewin) היה תלמידו היהודי ושכנו של מסינג.
מסינג החליט להסתיר אותו מפני הרשויות.
הוא החביא אותו ויחד עם אשתו אחה (Eha) דאג לו למזון.
על מנת לשמור בסוד את זהותו של לוין, הכין לו מסמכים מזויפים ואף מסר עדות שקר במטה הגסטפו.
בכך סיכן את חייו ואת חיי משפחתו.
הסובייטים סגרו את הפקולטה לתאולוגיה וכך נאלץ מסינג למצוא לו מעביד אחר.
בשנים 1946–1964 שימש בתפקיד המזכיר המדעי של הכנסייה האוונגלית-לותרנית האסטונית וכמרצה במכון למדעי הדת.
בנוסף הוא תרגם שירה, ספרות אירופית עתיקה וספרות מזרחית מ-20 שפות שונות לאסטונית.
הוא זכה באסטוניה להוקרה רבה על תרגום התנ"ך מעברית לאסטונית.
רוב השירה שכתב לאחר המלחמה פורסמה רק בארצות המערב.
לאחר המלחמה, היה מסינג חבר פעיל בוועדה אשר חקרה את פשעי הנאצים באסטוניה.
בשנת 1970 הוענקו לאוקו מסינג ולאשתו אותות חסידי אומות העולם.
בשנות ה-70 וה-80 היה מעורב בפרסום עבודות מדעיות בנושא פולקלור פינו-אוגרי וקווקזי.
בנוסף, היה מכותבי "האנציקלופדיה של האגדות", מיזם בשפה הגרמנית בהיקף של 12 כרכים.
הרומן היחיד שכתב בסוף שנות ה-30 "שחרור רפאנוי או שחפים בבית העלמין של האלים" ("Rapanui vabastamine ehk Kajakad jumalate kalmistul") יצא לאור רק ב-1989, לאחר מותו.
למרות היותו מוכר ומוערך, כעשרת אלפים דפים מכתב היד שלו עדיין לא פורסמו.
האוּקֶה (ביפנית: 受け) באמנויות לחימה יפניות הוא מי שמקבל את הטכניקה.
כלומר הוא מי שעליו הנגה, או הטורי מתאמן.
תפקידו של האוקה משתנה בין אמנות לאמנות.
לדוגמה באייקידו וכן בקאטות בג'ודו האוקה תוקף את הנגה, וזה צריך לבצע עליו את הטכניקה.
בג'יוג'יטסו תלמיד מתחיל מבלה את רוב זמנו בתור האוקה, ואילו באמנויות המבוססות על כלי נשק דווקא המורה הוא האוקה כאשר התלמידים מתקיפים אותו.
האוקה צריך למעשה לדעת איך להגיב בגופו למה שקורה סביבו, ואיך לא להפגע כשמוצעת עליו טכניקה.
לפעולה של האוקה קרואים "אוקמי" (受け身), בתרגום חופשי קבלה על הגוף.
רוב הפעולות של האוקה מסתיימות בנפילה כלשהי, או שהוא מתגלגל או שהוא נופל ישרות, או שבן הזוג שלו מבצע עליו נעילה או בריח, בכל מקרה על האוקה לדעת כיצד להזיז את גופו כדי למנוע נזק.
ישנן גם אמנויות שבהן בשלבים מתקדמים האוקה יכול לנסות להפוך את הטכניקה ואז הוא הופך לנגה והנגה נהיה לאוקה.
כדי להיות אוקה טוב צריך לעבוד על גמישות ועל הבנת תנועה.
כמו כן צריך להכיר נפילות מסוימות כמו "זנפו קייטן" (前方回転,) כלומר גלגול קדימה.
התכונה החשובה ביותר של האוקה היא הערנות והמאפשרת לו להגיב בזמן היטב לנעשה לו.
נהר האוקה הוא נהר במרכז רוסיה המהווה את היובל המערבי הגדול ביותר של נהר הוולגה.
במפגש הנהרות, במקום בו נשפך האוקה לוולגה, נבנתה העיר ניז'ני נובגורוד.
על אחד מיובליו של האוקה, נהר מוסקבה, שוכנת העיר מוסקבה, בירת רוסיה.
מקור השם ככל הנראה במילה הגותית аƕа התואמת את המילה הלטינית aqua שמשמעותה "מים".
הנהר, שאורכו כ-1200 ק"מ, מתאים לתנועת כלי שיט.
מקורותיו של הנהר נמצאים בדרום מחוז אוריול.
הם מורכבים בעיקר משלגים (כ-60%), גשמים (כ-20%) והיתר ממקורות תת-קרקעיים.
בתקופת החורף הנהר מכוסה קרח.
אוקה (VAZ 1111, רוסית ВАЗ-1111 Ока) היא מכונית שיוצרה על ידי מפעלים שונים ברוסיה (וקודם בברית המועצות) משנת 1988 עד 2008.
תכנון המכונית החל עוד בשנות ה-70 במפעל למכוניות בעיר סרפוחוב.
בשנות ה-80 המשך התכנון עבר למפעל אווטוואז בעיר טוליאטי.
תכנון הרכב היה מבוסס על מכוניות דומות של היצרן היפני דייהטסו - Daihatsu Cuore.
עיצובה החיצוני והמבנה הכללי של אוקה דמו לאלה של המכוניות היפניות, אך המנוע והמרכב פותחו מחדש.
מנוע בנזין בעל שני צילינדרים וארבע פעימות מקורר מים.
מכוניות ראשונות יוצרו רק עם מנוע בנפח 0,644 ליטר, מספק 29,7 כ"ס.
באמצע שנות התשעים הוגדל המנוע לנפח 0,749 ליטר עם 33 כ"ס.
היו ניסיונות להתקין גם מנועים אחרים תוצרת סין וגם אוקראינה.
ייצור מכוניות מדגם זה באווטוואז הופסק בשנת 1995 אך נמשך במפעל בעיר סרפוחוב (מחוז מוסקבה).
בשנת 2005 הביקוש למכונית זו ירד כתוצאה מהתיישנות טכנולוגית ואי-יכולת להתחרות עם מכוניות מיובאות.
גם תקן זיהום אוויר חדש תרם להפסקת הייצור, כי התאמת המנוע לדרישות התקן גרמה להתייקרותה של המכונית.
בהתאם לכך החל ייצור מכוניות עם מנוע מתוצרת סין.
הייצור הופסק כליל בשנת 2008, בין היתר בעקבות סגירת המפעל.
אוקדה קייסוקה (ביפנית: 岡田 啓介; 20 בינואר 1868 - 7 באוקטובר 1952) היה אדמירל בצי הקיסרי היפני, פוליטיקאי וראש ממשלת יפן ה-31.
אוקדה נולד בעיר פוקואי שבמחוז פוקואי למשפחת סמוראים.
הוא למד במחזור ה-15 של האקדמיה הימית הקיסרית, וסיים ב-1889 במקום השביעי מתוך 80 צוערים.
הוא שירת בתחילת דרכו על סיפון הקורבטה "קונגו" ועל סיפון הסיירת "נאניווה." לאחר שקיבל את דרגת הלוטננט, שירת אוקדה על סיפון הסיירות "איצוקושימה" ו"טקצ'יהו" ועל הקורבטה "היאיי." במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה, שירת אוקדה על אוניית המערכה "פוג'י."
לאחר שסיים את לימודיו במכללת המטה הימי, עבר אוקדה לשרת על סיפון אוניית המערכה "שיקישימה," והיה סגן מפקד הסיירת "יאֶיאמה." במהלך מלחמת רוסיה–יפן שימש אוקדה סגן מפקד בכמה כלי שיט, עד שקיבל לבסוף, את הפיקוד על הסיירת "קסוגה" ב-25 ביולי 1910. שנתיים לאחר מכן קיבל את הפיקוד על הסיירת "קאשימה."
לאחר שקיבל את דרגת אדמירל משנה ב-1913, מילא אוקדה מספר תפקידי מטה.
הוא קודם לדרגת תת-אדמירל ב-1917, ולאדמירל ב-1924. באותה שנה התמנה אוקדה למפקד הצי היפני המשולב.
אוקדה הפך לשר הימייה ב-1927, בממשלתו של טנאקה גיאיצ'י, אך התפטר ב-1929 עבור מקום כיועץ צבאי במועצת המלחמה העליונה של יפן.
אוקדה היה אחד הקצינים הבכירים הבודדים בצי היפני שתמכו באמנת לונדון, שקראה לצמצום מרוץ החימוש בין המעצמות, והוא פעל לאישורה על ידי הממשלה.
הוא כיהן פעם נוספת בתפקיד שר הימייה בממשלתו של סאיטו מקוטו ב-1932.
לאחר התפטרות ממשלתו של סאיטו בעקבות פרשיית שחיתות, התמנה אוקדה לראשות ממשלת יפן ב-8 ביולי 1934, תוך שהוא מחזיק בו זמנית בתפקיד שר המושבות.
הוא היה אחת הדמויות הדמוקרטיות והמתונות ביותר באותה עת, במדינה שהלאומנות גאתה בה, והיה מהמתנגדים העיקריים להרחבת הצבא והצי, גישה שהפכה אותו למטרה בעיני הממסד הצבאי וגורמים לאומנים.
הוא ניצל מהתנקשות במהלך מרד הנפל של 26 בפברואר 1936, מכיוון שהרוצחים טעו בזיהויו, ובטעות רצחו את גיסו, שהיה גם מזכירו האישי, קולונל דנזו מצואו.
אוקדה יצא ממקום המסתור שלו ב-29 בפברואר, אך התפטר מתפקידו מספר ימים לאחר מכן.
אוקדה היה גם ממתנגדי המלחמה עם ארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הקים אוקדה קבוצה של פוליטיקאים ואנשי צבא בעלי דעות דומות לשלו, שניסו להביא לסיום המלחמה.
תבוסת היפנים בקרב מידוויי ובקרב גוודלקנל, קרא אוקדה לפתיחת משא ומתן עם בעלות הברית, ומילא תפקיד מרכזי בהדחת ממשלתו של הידקי טוג'ו ב-1944.
אוצרות יהודיים ואידישע אוצרות הם שמם של תקליטורים של אברהם פריד, ביידיש ובעברית, 2 תקליטורים בכל שפה; ובהם הוא שר לקט משירי הרב יום טוב עהרליך.
שירים אלו בנויים כבלדות, בעלי טקסט ארוך, בדרך כלל סיפור בחריזה, ומלודיה פשוטה וקליטה.
ב"אידישע אוצרות" פריד שר כבמקור, ביידיש, ובאוצרות יהודיים השירים תורגמו לעברית.
תקליטים אלו זכו לפופולריות רבה במגזר החרדי, והפכו לנכסי צאן ברזל, ולחלק אינטגרלי מפולקלור המוזיקה החסידית.
בין השירים הבולטים: יעקב, התורה והאומות, יוסף מוקיר שבת ועקיבא.
התרגום לעברית אינו נאמן למקור ונערכו בו שינויים על מנת להתאים לחריזה.
הפקת הדיסקים נעשתה על ידי חברת נועם הפקות והעיבוד נעשה על ידי ירון גרשובסקי.
התרגום לעברית נעשה על ידי מנחם מנדל קפלן.
על עטיפת 4 התקליטורים מתנוססים ציורים שונים פרי מכחולו של זלמן קליינמן.
האלבום הוא אלבום מספר 9 של אברהם פריד, התקליט יצא על שתי גרסאותיו בשנת תשנ"ב (1992).
השיר מתאר את ההכנות לשבת בבית יהודי, כשכל קטע מסתיים בהכרזה:"שבת קודש".
בתחילת השיר מובאים הסיפורים מהגמרא על השתתפות האמוראים בהכנה לשבת, כמליחת דג וקציצת ירק.
הלחן מהיר ולירי, והוא עיבוד של השיר העממי היידי המפורסם "בולבעס".
מתוך האלבום השביעי של עהרליך, "שבת".
השיר מופיע גם באלבומו של ירמיה דמן, "ערליכע ניגונים".
השיר מספר את סיפורו של יעקב פוטש, בחור ישיבה מישיבת סטולין שהוגלה על ידי הקומוניסטים לכפר נידח באוזבקיסטן.
ראש הכפר חשק בו כחתן לבתו ולאחר שהוא סירב ראש הכפר החליט להכריחו להתחתן עם בתו.
יעקב נמלט מהכפר במסירות נפש כשהוא מטפס על צוק ומסתכן בחייו (לבסוף הגיע לסמרקנד ומשם היגר לפריז).
בתחילתו הוא פתיח דרמטי רצ'טטיבי-חזני בסולם פריגיש ברה (סול מינור הרמוני על הדרגה החמישית), שמושר פעמיים.
לאחר מכן מגיע פרק מעבר בסולם סול מינור הרמוני שמושר פעמיים ("יושב על הטרקטור") וממנו עובר הלחן לפרק שמושר מספר פעמים ("בכל האזור איש לא ידע את סודו"), חלקו הראשון של פרק זה עולה בליריות ודרמטיות, כשהוא חורג מהסולם לסולם מי שברך, וחלקו השני יורד חזרה כשהוא חוזר לסולם המקורי.
לאחר מכן ממשיך השיר, לקטע עדין במקצב קצבי מעט, שאף בו מופיעות חריגות מהסולם ("אמר רבא") המושר פעמיים.
כעת עובר הלחן ממשקל 3/4 למשקל 4/4, לקטע עליז וקצבי בסולם סול מז'ור ("בשבת בבית התה").
כעת מופיע שוב קטע רצ'טטיבי דרמטי חדש, בסולם סול פריגיש- דו מינור הרמוני על הדרגה החמישית, ("יעקב יושב מושפל פנים").
כעת שוב חוזרים כל הקטעים למעט הפתיח- קטע המעבר פעמיים ("יעקב מתרומם ומכריז הוא עזוֹת"), הפרק מרכזי מספר פעמים ("בשעת בין הערביים"), הקטע הקצבי מעט ("הולך לאיטו"), הקטע העליז המז'ורי ("התזמורת מנגנת") ושוב הרצ'טטיב הדרמטי ("ובראש ההר") שמסיים את הלחן.
שיר זה זכה לפופולריות רבה, בשל הסיפור הדרמטי האמיתי שבו, השירה המשתפכת ומעוררת רגשות והלחן המורכב והלירי.
מתוך האלבום השני של עהרליך, "תורה".
פריד חידש את השיר פעם נוספת ב-2020 בקליפ שצולם בקוסטה ריקה יחד עם מקהלת נרננה ואברומי ברקו.
עלה קטן - די בלעטעלע
שיר מהיר, המבוסס על סיפור חסידי על הבעל שם טוב שרואה עלה על הארץ.
הבעל שם טוב שואל את העלה למה אינו על העץ והוא אומר שהענף השיר אותו.
כך הוא פונה לענף ושואל למה השיר את העלה והוא אומר שהעץ פקד עליו.
הבעל שם טוב ממשיך כך אל העץ, הרוח, המלאך הממונה על הרוח ועד לקדוש ברוך הוא.
הקדוש ברוך הוא עונה לו שעל הארץ הייתה תולעת שהתייסרה בחום, ולכן הורה למלאך להורות לרוח להורות לעץ להורות לענף להשיר את העלה מעל התולעת.
מתוך האלבום השישי של עהרליך, "אמונה".
סיפור על רב חובל בצי הסובייטי המפקד על ספינה בים השחור על חופי אודסה.
רב החובל שומע שירה שנוגעת ללבו, הוא מוריד סירה ושט לכיוון החוף משם הוא הולך לכיוון השירה אך השירה נעלמת.
הוא פוגש יהודייה זקנה, ושואל אותה מה היא השירה שהוא שומע, והיא עונה לו שכנראה נשמה יהודית לו, כי הלילה הוא יום כיפור.
רב החובל נזכר שהוא יהודי, וזהו ניגון כל נדרי ופונה לבית הכנסת וניגש להתפלל עם הציבור כשהוא מחליט לחזור ליהדותו לא לחזור לספינתו (מתוך השיר: "חיפשתי ניגון ומצאתי אוצר, את אמונתי האובדת").
לחן השיר הוא ניגון עממי רוסי.
מתוך האלבום השלישי של עהרליך, "תשובה".
שיר על האמונה בתחיית המתים, במשקל ואלס.
השיר פותח במילים אני מאמין, וכל קטע המתאר את ימות תחיית המתים מסתיים בקריאת:אמת!
מתוך האלבום ה-11 של עהרליך, "חבלי משיח 2".
שיר על שלושה עשר עיקרי אמונה.
השיר מתחיל במנגינה איטית ועובר לניגון שמחה המודה על כך שאנו יהודים.
לב של אם - מאמע'ס הארץ
שיר על סיפור חסידי על רבי לוי יצחק מברדיטשוב, "סניגורן של ישראל", שמסרב לקבל קוויטל מאלמנה בערב יום כיפור, עקב זאת שרבי דרש רובל לכל שם, והיא רצתה להזכיר את עצמה ואת ילדה כשהיה לה רק רובל אחד.
האשה, המאמינה שעל ידי הזכרה אצל הרבי תזכה להכתב ב"ספר החיים", מנסה לאסוף כסף אך לא מצליחה להגיע לסכום.
הרבי מציע שתזכיר את שמה, אך היא מזדעזעת ואומרת שאם יכולה להזכיר רק שם אחד, היא מעדיפה את בנה.