tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבי יעקב אליפנדרי או אלפאנדארי היה מרבני קושטא במאה ה-17 ומחבר שו"ת מוצל מאש.
נולד לרבי חיים אלפאנדרי הזקן, מחבר שו"ת "מגיד מראשית".
היה מגדולי דורו, כפי שמכנה אותו רבי יהודה רוזאניס, בעל ספר משנה למלך ששלח אליו שאלות וקורא לו בחיבורו .
כיהן כדיין, ונודע כבעל שיטת לימוד מקורית וחוקר חקירות מחודשות, מה שייחד את ספרו והביא רבים מהאחרונים לדון בפסקיו.
חלק גדול מכתביו נשרף, ולכן החליט אחיינו רבי חיים לקרוא לספרו של רבי יעקב "מוצל מאש".
רבי אליעזר אבן שנג'י כתב פסק להתיר אישה מעיגונה, אך לפני הכרעתו כותב:
רבי יוסף קצבי כותב עליו:
מתלמידיו היה רבי יעקב ששון, מחבר ספר בני יעקב.
מוצל מאש - שני חלקים:
חלק א' נדפס בשנת התפ"ג יחד עם ספר אש דת לרבי חיים אלפנדרי, שהיה בנו של אחיו, רבי יצחק, ומכיל חמשים וארבע תשובות מהמחבר, תשובה מסבו רבי חיים, מסימן נ"ו עד סימן ס"ט הן תשובות מרבי חיים אחיינו, ואת סימן ע' חיבר רבי אליהו אלפאנדרי, מחבר ספר מכתב מאליהו.
חלק ב' נדפס בשנת תצ"ו ובו חמשים ושניים סימנים, נדפס בסוף ספר רב יוסף למהר"י קצבי, שגם בספרו ישנם שתי תשובות מרבי יעקב, בסימן ב' ובסימן י"ג .
בשנת התרל"ח יצא לאור הספר עם הערותיו של רבי זוסמן סופר אבד"ק האלאש וק' מיישא, ובשנת התשנ"ח יצא לאור הספר כששני חלקיו מאוחדים, יחד עם הערות מכתב ידו של רבי חיים סופר.
יעקב אלמן-ינסן (בדנית: Jakob Ellemann-Jensen נולד ב-25 בספטמבר 1973) הוא פוליטיקאי דני, מנהיג מפלגת ונסטרה.
משמש כסגן ראש ממשלת דנמרק וכשר ההגנה מאז 15 בדצמבר 2022. בעבר שימש גם כשר איכות הסביבה והמזון.
אלמן-ינסן נולד בהורסהולם ב-25 בספטמבר 1973. הוא בנו של שר החוץ לשעבר אופה אלמן-ינסן ושל אליס וסטגארד.
אחותו היא הפוליטיקאית קארן אלמן.
אלמן-ינסן למד בקופנהגן, וב-1992 החל ללמוד בבית הספר לעסקים בקופנהגן.
ב-1999 הוא השלים את התואר הראשון שלו במנהל עסקים, והחל לעבוד כיועץ משפטי עבור פרייס ווטרהאוס קופרס.
ב-2002 הוא השלים תואר שני והחל לעבוד עבור חברת IBM.
ב-2007 החל לעבוד עבור GN Store Nord.
אלמן-ינסן הצטרף למפלגת הימין-מרכז ונסטרה, וב-2011 נבחר מטעמה בפעם הראשונה לפולקטינג.
ב-2015 הוא נבחר בפעם השנייה, וב-2018 מונה לשר איכות הסביבה והמזון בממשלתו השלישית של לארס לקה ראסמוסן.
ב-2019 נבחר אלמן-ינסן לפולקטינג בפעם השלישית, אולם מפלגת ונסטרה איבדה את השלטון.
בעקבות הכישלון, פרש ראסמוסן מהנהגת מפלגת ונסטרה, והמפלגה בחרה את אלמן-ינסן כראש המפלגה במקומו.
בבחירות 2022 שוב הובסה ונסטרה בבחירות, אולם אלמן-ינסן בחר להיכנס לממשלת אחדות עם הסוציאל-דמוקרטים בהנהגתה של מדה פרדריקסן.
בממשלת פרדריקסן השנייה, קיבל אלמן-ינסן את תפקיד סגן ראש הממשלה ושר ההגנה.
יעקב אלטמן היה רופא יהודי סובייטי - רוסי - מולדובי, מומחה בנוירופיזיולוגיה.
יעקב אלטמן נולד בשנת 1930 בקישינב (אז חלק של רומניה, בהמשך בברית המועצות כיום במולדובה) למשפחה יהודית.
אביו היה מהנדס, בוגר אוניברסיטת גנט.
יעקב אלטמן למד בבית ספר בקישינב, באותה כיתה עם פיזיקאי ויקטור קובארסקי.
לאחר סיום הלימודים הוא נסע לעיר ולדיקווקז בה סיים לימודי רפואה במכון לרופאים.
בשנת 1954 אלטמן החל לעבוד כרופא בבית חולים בקוסטרומה.
הוא עבד בבית חולים עד לשנת 1957.
בשנת 1957 אלטמן עבר ללנינגרד והחל לעבוד במכון לפיזיולוגיה על שם פבלוב של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1960 הוא סיים עבודת תואר שלישי.
בשנת 1971 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
בשנת 1972 אלטמן מונה למנהל מעבדה במכון.
הוא כיהן במכון בדרגת פרופסור.
אלטמן התמחה בנוירופיזיולוגיה של מערכת השמיעה.
בתחום זה הוא פרסם כ-350 מאמרים ו-6 ספרים.
אלטמן היה שותף לפיתוח מכשירי שמיעה.
בהדרכתו הוכנו 20 עבודות תואר שלישי ו-2 עבודות פוסט-דוקטורט.
אלטמן היה חבר מערכת של מספר כתבי עת בתחום מומחיותו.
בשנת 1994 לאלטמן הוענק פרס על שם סצ'נוב.
בשנת 1997 הוא התקבל כחבר בהתכתבות לשורות האקדמיה הרוסית למדעים.
אלטמן היה מלמד באוניברסיטת סנקט פטרבורג ובמכון הפוליטכני.
אלטמן נפטר בשנת 1991 בסנקט פטרבורג.
רבי יעקב אלאמשאטי (לעיתים: אמושט, אמישטי), היה מראשוני מצרים במאה ה-13, מבית מדרשו של הרמב"ם.
התפרסם בפירושו למשנה תורה לרמב"ם כ'פירוש קדמון ממצרים'.
רבי יעקב היה בן למשפחת אלאמשאטי שהייתה משפחה מיוחסת מבני קהילת ארץ ישראל בפוסטאט.
החוקרים העלו מספר השערות על מוצא המשפחה.
החוקרים החדשים נוטים לשייך את המשפחה לקהילת ארץ ישראל בדמשק.
רבי יעקב בירב העיד על רבי יעקב אלאמשאטי שהיה "תלמיד מובהק מהרמב"ם, והיה לומד הלכה מפיו".
אולם יש שהציעו שהיה תלמיד של רבי אברהם בן הרמב"ם.
כמו כן, רבי יעקב תיעד מנהג שנהגו בבית הכנסת של הרמב"ם.
הוא כינה את הרמב"ם בתואר "הגאון".
עסק גם בחישובי לוח השנה, ואת חישוביו העתיק רבי עובדיה דיין מצרים במאה הארבע עשרה.
רבי יעקב כתב פירוש לחיבור 'משנה תורה' להרמב"ם.
לעת עתה ידוע שכתב פירוש להלכות שבת, עירובין והלכות מילה.
המטרה המרכזית של הפירוש הייתה לבאר מושגים, והמטרה המשנית הייתה לציין את מקורותיו של הרמב"ם.
בפירושו הוא מרחיב בענייני חשבון והנדסה.
בפירושו הוא נעזר בכתבי רב האי גאון, רבינו חננאל, רי"ף, רש"י, רבי זכאי ממצרים, רבינו יהונתן מלוניל, ועוד.
רבי דוד הנגיד (השני) כתב את הגהותיו לרמב"ם על בסיס החיבור של רבי יעקב אלאמשאטי.
החיבור היה מצוי בכתבי יד, וכמה מהפוסקים הזכירו אותו, כדוגמת רבי סעדיה אלעדני (שחלקים רבים מפירושו העתיק מרבי יעקב), המבי"ט, ורבי יעקב בירב.
יצוין שלעומת אלו שהתייחסו לפירושו בכבוד רב, הרלב"ח כתב עליו שהוא אינו בר סמכא, וכי מצא מספר פעמים שפירושיו לא מכוונים להלכה.
הפירוש נדפס באופן חלקי במהדורת פרנקל, תחת הכותרת 'פירוש קדמון ממצרים'.
בשנת תשפ"ב, פירושו להלכות שבת ועירובין נדפס בשלמות על ידי יהודה זייבלד בהוצאת מכון בית אהרן וישראל.
רבי יעקב אריה אלתר (נולד בכ"ט באייר ה'תרצ"ט, 18 במאי 1939) הוא האדמו"ר מגור, המכהן.
חבר נשיאות מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
נולד בלודז' שבפולין, לרבי שמחה בונם אלתר בעל ה"לב שמחה" וליוטא הענא, בת רבי נחמיה אלתר, אחי סבו, ונקרא על שם סבו רבי יעקב אריה מראדזימין, אמו נכדת רבי מנחם מנדל מקוצק.
בשנת ה'ת"ש (1940) בצל מאורעות השואה, נמלט הרב אלתר שהיה אז לפני גיל שנה, מפולין יחד עם אביו (ה"לב שמחה") וסבו, האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר (ה"אמרי אמת"), לארץ ישראל.
עם הגעתם לארץ באונייה, ניסו שלטונות המנדט הבריטי למנוע את ירידתו של התינוק, בטענה על היעדר אישורי כניסה מתאימים (סרטיפיקטים).
מכשול זה הוסר לבסוף בזכות התערבותו הישירה של הרב הראשי לישראל דאז, יצחק אייזיק הלוי הרצוג, והפעלת שתדלנות ולחץ כבד על ידי גורמים רבים.
בנוסף, סביו האדמו"ר ה"אמרי אמת" איים במפורש שלא יירד בעצמו מן האוניה עד אשר יאושר לנכדו הקטן לרדת עימו יחד.
בעקבות הלחץ המשולב, נכנעו הבריטים ואישרו את ירידתו של התינוק מעל סיפון האוניה, וכך עלה לארץ.
למד בתלמוד תורה עץ חיים ובישיבת שפת אמת, שם היה חבר בקבוצת ה"ברוינריסטים".
כאשר שהה אביו רבי שמחה בונם אלתר בשנת ה'תש"ט בקארלסבאד, הרב יחזקאל גרובנר, מפליטי השואה, לימים רב בדטרויט שבארצות הברית, לימד אותו משנה.
בחודש כסלו ה'תש"ט הגיע אביו עם משפחתו לאנטוורפן, והתגורר סמוך למרכזי החינוך התורתי 'יסודי התורה' ו'בית יעקב'ושם למדו בנו ובתו.
בתקופה זו רבי חיים מאיר יחיאל שפירא מנארול למד עם הרבי.
בתחילת חודש אלול ה'תש"ט 1949 הפליג עם אביו חזרה לארץ ישראל.
בכ"א בכסלו ה'תש"ך 1960 נישא לשושנה, בת הרב מנחם מנדל וייץ, ר"מ בישיבת חידושי הרי"ם בתל אביב.
למד בכולל 'בית תלמוד להוראה' בבני ברק, ועשה שימוש אצל האדמו"ר רבי נחמן כהנא (השני) מספינקא.
בצעירותו התפלל הרב אלתר בשטיבל שד"ל בבני ברק.
לאחר מכן, פתח יחד עם חבריו הקרובים שטיבל ברחוב רש"י בבני ברק,, בהמשך, עקב מחסור במקום בשטיבל, החלו להתפלל בשבתות ב'בית תלמוד להוראה' ברחוב הרב מלצר.
גם לאחר התמנותו לאדמו"ר המשיך להתפלל שם בשבתות בהן שהה בבני ברק.
בשטיבל זה שברחוב רש"י, ישב ולמד הרב אלתר במשך שנים רבות, ואף תקופה קצרה לאחר קבלת ההנהגה כאדמו"ר.
במשך שנים, למד שם הרב אלתר בחברותא עם הרב ישראל פישביין, מרבני בד"ץ קהילות, ורבם של חסידי גור בעיר פתח תקווה.
בתקופה זו קבלת הקהל ובריתות היו נערכים בשטיבל גור שבסמטת משה יוסף בבני ברק.
סדר זה היה עד לשנת ה'תשע"ב שבה עבר להתגורר בירושלים.
עוד בצעירותו הועידו והדריכו האדמו"ר הבית ישראל מגור להיות ממשיך השושלת.
כבר בחיי אביו, רבי שמחה בונם, היה הרב יעקב אלתר מעורב בצורה פעילה בפוליטיקה הפנים-חרדית, ומשנחלש אביו בחודש אלול ה'תשמ"ה אוקטובר 1985 הוביל בפועל את החסידות יחד עם דודו רבי פינחס מנחם אלתר.
הוא הוביל את ההתנגדות למאבקו של הרב שך להחרמת חסידות חב"ד ליובאוויטש, שהביא לתמיכתה של חסידות חב"ד באגודת ישראל ב בשנת ה'תשמ"ט 1989 ולהקמתה של תנועת דגל התורה.
עם פטירת אביו בחודש תמוז ה'תשנ"ב 1992 הועברה האדמו"רות לדודו רבי פינחס מנחם אלתר.
לאחר פטירת דודו בחודש אדר ה'תשנ"ו (1996) מונה רבי יעקב אריה לאדמו"ר הנוכחי.
הרב אלתר נחשב מהאישים החזקים באגודת ישראל.
בצוותא עם דגל התורה הליטאית מרכיבות שתי המפלגות את סיעת יהדות התורה והשבת בכנסת.
באופן מסורתי הוצב נציג חסידות גור בראש הרשימה (ובאופן חריג בתחילת הנהגתו יצג מאיר פרוש את גור במקום הראשון).
ובראשות הסיעה בכנסת של יהדות התורה, עד ל, שבה מונה נציג חסידות בעלז לעמוד בראשות הסיעה.
נציגו הפוליטי הבולט של הרב אלתר, החל מהכנסת החמש עשרה היה יעקב ליצמן, ומהכנסת העשרים וחמש החליפו יצחק גולדקנופף שעומד בראש סיעת יהדות התורה מטעם הסיעה המרכזית באגודת ישראל.
הרב יעקב אלתר יחד עם הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן הקימו את רשת "נתיבות משה".
שני הרבנים נסעו לארצות הברית ולאירופה להתרמת הקהילות המקומיות המתגוררות שם עבור מוסד זה ועבור מוסד "החינוך העצמאי" ורשת "שובו", בשנים ה'תשנ"ח 1998, ה'תשס"ו 2006 ו-ה'תשס"ז 2007, וכן לחיזוק ועידוד הקהילות היהודיות במקום.
לאחר נסיעותיהם המשותפות שררה מתיחות בין חצרות הרבנים שהובילה לשורה של מהלכים מנוגדים בין אגודת ישראל ודגל התורה.
בבחירות לראשות עיריית ירושלים תמכו שני הציבורים במועמדים שונים ודגל התורה הקימה עמותה חדשה לחינוך העצמאי בשיתוף פעולה עם סיעת שלומי אמונים.
באלול תשע"ו הופיע הרב שטינמן בחתונתו של נכדו של הרב אלתר, צעד שהתפרש כקריאה לפיוס ולשלום.
שבועיים לאחר מכן נפגש הרב אלתר עם הרב שטיינמן, הרב אלתר ביקש שהפגישה תיערך ללא תמונות, ללא מכשירי הקלטה ולאפשר פגישה אישית בינו לבין הרב שטיינמן - ללא הנוכחים.
הרב אלתר עמד בקשר עם הרב מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד, ונפגש עמו פעמיים.
במסגרת אחת הפגישות, הציע הרבי מחב"ד בפניו כיסא לשבת עליו - מחווה שנחשבה ליוצאת דופן ונדירה במיוחד בחצר חסידות חב"ד, והיא מלמדת על ההערכה הרבה שרחש הרבי מחב"ד כלפי הרב אלתר (עוד בטרם היה לאדמו"ר).
בשנת ה'תשמ"ה, כאשר התאפשר ליהודים להגיע לפולין, יצא מספר פעמים בראש משלחת לטפל ולשקם ציוני אדמו"רים שנחרבו במלחמה.
בשנת ה'תשנ"ט 1999 היה היוזם של הפגנת החרדים נגד בית המשפט העליון בנושאי דת ומדינה.
בעשורים הראשונים להנהגתו הרב אלתר ערך טיש בסעודה שלישית בכל שבת בה שהה בירושלים, אך בעשור האחרון הוא עורך טיש רק בעת שמחה במעונו, ובחלק מהחגים והשבתות המיוחדות.
הרב אלתר נמנע בקיצוניות מכל גינונים חיצוניים הנהוגים בחסידויות, אין לו מקל וגולת כסף, ולא עטרה לטלית כפי שהיה נהוג אצל האדמו"רים בגור.
הוא מקפיד שלא להיפגש עם מחללי שבת, כולל ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, למעט פגישה מתוקשרת עם המפקח הכללי של משטרת ישראל ופגישות עם עורכי דין, רופאים ומומחים שונים הנדרשים לו לצורך עסקיו או הנהגת חצרו.
הוא נמנע מראיונות ונאומים פומביים, ובעבר גם העדיף שתמונותיו לא תתפרסמנה.
ממעט להתבטא בציבור ובדרך כלל אחד מחסידיו ומקורביו מביא את ברכתו לאירועים.
בשנים ה'תש"ס - ה'תש"ע הוביל שינויים בחסידות, ובהם: שינוי שיטת הלימוד בישיבות גור מעיון לבקיאות ולידיעת התלמוד בעל פה, מהלך שבהמשך התפתח לשיטה הנקראת בחסידות 'מזומנים'.
לימוד יומי בן שעה של הלכה לידיעת דיני ה"שולחן ערוך" מתוך הספר משנה ברורה.
ריכוז כל תלמידי ישיבות גור בזמנים מוגדרים בשנה בירושלים.
הפעלת תלמודי התורה בשעות אחר הצהריים של שבת.
צימצום משמעותי של חופשת בין הזמנים לכשבוע בלבד.
הארכת תקופת הלימודים בתלמודי תורה עד כיתה ט', הקמת רשת מתיבתות לבחורים לאחר סיום התלמוד תורה, העברת הבחורים מגיל 20 בערך ומעלה לישיבות מיוחדות עבורם.
פתיחת מסגרות לימוד לאברכים העובדים לפרנסתם המונות אלפי לומדים.
נכון ל-ה'תשפ"ו-2025 בהנהגתו יש 60 ישיבות קטנות וגדולות, 150 כוללים, 250 בתי חסידים, 76 כוללי "חדוותא" (מסגרות לימוד יומיות של שעתיים ביום) המיועדים לאנשי החסידות העובדים למלאכתם וקובעים עיתים לתורה, ו-120 ישיבות "חביבין" (מיועדות לימי שישי-שבת בלבד) המיועדות אף הן לאנשי החסידות העובדים למלאכתם וקובעים עיתים לתורה.
הוא ידוע בזהירותו המופלגת בכל הקשור לחיי אדם, בשל כך חסידיו אינם מתגוררים מעבר ל, ואף המליץ לחסידיו הגרים בחיפה לעזוב את העיר בשל זיהום האוויר במפרץ חיפה.
במלחמת חרבות ברזל, הורה לחסידיו להתפנות מהעיר חצור הגלילית עד אשר יבנו ממדי"ם.
ובגלל האסון הכבד שאירע בבית הכנסת של חסידות קרלין-סטולין ביישוב גבעת זאב, בו קרסו הטריבונות ("פארנצ'עס") בערב חג השבועות ה'תשפ"א (2021), הורה הרב אלתר לפרק לאלתר ולהוציא מבית מדרשו את כל הטריבונות הקיימות בבית המדרש הגדול בירושלים, ונמנע משימושן כמעט באופן כליל.
הרב אלתר מתנגד לשימוש בטלפונים חכמים בשל חששו מ"הנזק הרוחני שיתרחש מהשימוש בהם" ולכן יזם ופעל לשימוש בטלפונים כשרים, חסידיו הזקוקים לסמארטפון משתמשים במכשיר עם סינון ייחודי של חסידות גור המתבצע על ידי חברת דלתא מובייל.
הרב אלתר מדורג שלישי ברשימת העשירים שברבני ישראל, עם הון של 350 מיליון ש"ח (נכון לשנת 2012).
עושרו בא לו בירושה מאביו שהשקיע טרם קום המדינה בנדל"ן.
בין היתר, הוא מחזיק בבעלות על רבע מהקרקעות ביישוב ארסוף.
למרות עושרו המופלג היה מתגורר בבניין מגורים רגיל רחוב רשב"ם בבני ברק.
בשנת ה'תשע"ב עבר להתגורר בדירה בבניין בית המדרש של החסידות ברחוב ירמיהו בירושלים.
חסידות גור בהנהגתו מונה נכון לתחילת שנת ה'תשפ"ה למעלה מ-12,500 משפחות בישראל ועוד אלפי משפחות מחוצה לה שמונות יחד למעלה מ-80,000 נפש.
בתקופת הנהגתו התפצלה החסידות ופלג ממנה פרש בראשות בן דודו רבי שאול אלתר והקים את קהילת פני מנחם.
מתפלל שחרית בימי החול בשעה מוקדמת וביחידות, כשבדרך כלל משתדל להספיק קריאת שמע בברכותיה לפני סוף זמן קריאת שמע לפי שיטת המגן אברהם.
אינו אומר תחנון, כיוון שבדרך כלל הוא מכהן כסנדק בברית מילה באותו היום.
גם בימים שאין אצלו ברית, הוא לא אומר תחנון בנימוק שבמשך רוב ימי השנה הוא פטור מתחנון, וממילא גם בשאר הימים הוא פטור.
תפילת מנחה בימי חול ותפילת ראש חודש הם התפילות בימות השבוע שבהן מתפלל בציבור ואליה מגיעים מדי יום אלפי חסידים.
הרב אלתר נשוי לשושנה בתו של הרב מנחם מנדל וייץ, ר"מ בישיבת חידושי הרי"ם, לזוג תשעה ילדים:
הרב אברהם מרדכי, מתגורר בירושלים.
חתן אהרן נח יוסקביץ', נכד ה"אמרי אמת", ועומד בראש ארגון 'וכל בניך' המאגד את ילדי החסידות ללימוד הש"ס בשיטת מזומנים.
אסתר, נשואה לרב אברהם העניך זילברשטיין, מתגוררים בבני ברק, ראש הישיבה הגדולה "אמרי אמת" בבני ברק וראש כולל חסידי גור בפתח תקווה, בן הרב מאיר זילברשטיין שכיהן כרב חסידות גור בירושלים ובבית שמש.
הרב נחמיה, מתגורר באשדוד ועומד בראשות כל הישיבות של חסידות גור בעיר, וראש ישיבת 'האחים חנצ'ינסקי' באשדוד.
חבר הנהלת המרכז העולמי של חסידי גור בירושלים.
רותי, נשואה לרב אברהם שמואל ראנד, מתגוררים בקרית הרי"ל, משפיע חסידי ומשגיח בישיבת "מאור ישראל" שבבני ברק.
חוה, נשואה לרב חיים יהושע שארר, מתגוררים בבני ברק, נכדו של הרב גדליה שור.
מכהן כראש ישיבה גבוהה חידושי הרי"ם בבני ברק.
רבקה רחל, נשואה להרב שמעון רוטשטיין מתגוררים בבני ברק, ומכהן בראשות כולל למצוינים בבני ברק, בנו של הרב נחום רוטשטיין, ראש ישיבת נזר התורה.
עורך מאמרי תורתו של חמיו הרבי.
הרב ישראל מנחם, ראש כוללי הלכה בבני ברק.
חתן רבי עזריאל מאיר איגר בנו של רבי אברהם, האדמו"ר מלובלין.
עומד בראש מכון "פאר מקדושים" להוצאת וההדרת ספרי חסידות, וראש קהילת גור בבית שמש ובדימונה.
בשנת ה'תשפ"א פתח את ישיבת בית נחמיה בבני ברק על שם זקנו רבי נחמיה אלתר ומכהן כראש הישיבה, בשנת ה'תשפ"ד פתח את הישיבה הגדולה "ראדזימינער ישיבה" בבני ברק, על שם זקנו רבי יעקב אריה גוטרמן מראדזימין
הרב שלמה צבי, מתגורר באשדוד.
ראש הכוללים בחסידות גור ועומד בראשות ארגון 'תורתו' לעידוד שינון התלמוד בין אברכי חסידות גור.
בשנת ה'תשע"ד 2014 הקים ארגון 'הבן יקיר' למען יתומי ואלמנות החסידות, ובשנת ה'תשפ"ג 2023 הקים את ארגון 'חבורה של שמחה' לחיזוק ותמיכה בילדי הורים גרושים.
ראש ישיבת שפת אמת הגבוהה.
הרב יעקב אריאל (לשעבר שטיגליץ) (נולד בי"א בחשוון ה'תרצ"ח; 16 באוקטובר 1937) הוא מזקני ומחשובי הפוסקים והרבנים בציונות הדתית.
כיהן כרב העיר רמת גן בשנים 1990–2017 וכאב בית הדין לדיני ממונות בה.
התמודד בשנת 2003 לתפקיד הרב הראשי לישראל אך הפסיד לרב יונה מצגר.
הרב אריאל הוא נשיאה של ישיבת ההסדר רמת-גן (מלמד בה באופן קבוע), הישיבה הקטנה דרך חיים (גמזו), ושל ארגונים רבניים רבים, ביניהם חותם, מכון התורה והארץ, פורום תקנה, קרן יחד, מדרשות אוריה ואביב, ועדת קרן אחד לאחד, מכון כת"ר, ואחרים.
הרב חבר בבית ההוראה הגדול של תנועת ירושלים.
כמו כן הוא הפוסק הראשי ומוביל הקו ההלכתי של כולל ארץ חמדה, מכון צומת וארגון "בקדושה".
מחברי נשיאות איחוד רבני תורת הארץ הטובה.
הרב אריאל גם משמש כדיין בבית הדין לערעורים של ארץ חמדה גזית, והוא חבר הוועידה הארצית, ההנהלה הארצית, והמליאה של תנועת הנוער הציונית-דתית בני עקיבא.
נולד בשם יעקב שטיגליץ בחיפה, כעשור לפני קום המדינה, למשה ואסתר שטיגליץ.
בגיל 3 משפחתו עברה עמו לירושלים.
למד בבתי הספר אלומה ודוגמה.
את לימודיו התיכוניים עשה בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, ובמדרשית נעם.
לאחר מכן למד בישיבה הציונית-דתית הגבוהה הראשונה בישראל, ישיבת מרכז הרב, שם היה לתלמידם של הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב דוד כהן (הרב הנזיר), הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב שאול ישראלי.
שיטתו ההלכתית יונקת מזו של מורו הרב שאול ישראלי, ואת דרכו בלימוד עיוני רכש מהרב שפירא, עליו אמר: "איש אינו יכול ללכת בדרך שלו, להגיע לבקיאות שלו, לחריפות שלו, להבנה שלו.
את דרך הלימוד שלנו, שלא מגיעה לקרסוליו, רכשנו מהקשר הצמוד אליו, מצורת הלימוד שלו".
הוסמך לרבנות על ידי הרב יצחק אריאלי, הרב אברהם אדלר והרב אברהם שפירא.
שירת במילואים כרב חטיבת שריון וחטיבת גבעתי, כקצין צה"ל בדרגת סרן.
הוענקו לו גם אות מלחמת יום הכיפורים ואות מערכת שלום הגליל.
משנת ה'תשכ"ד (1964) שימש במשך כ-25 שנה כרב המושב כפר מימון שבנגב, והשתתף בהקמת הישיבה התיכונית "בית יהודה" במקום, בראשה עמד במשך כ-20 שנה.
לאחר מכן ייסד ועמד בראשותה של ישיבת ההסדר ימית יחד עם אחיו הרב ישראל אריאל.
בשנת ה'תש"ן (1990) נבחר הרב אריאל כרב העיר רמת גן, בתמיכתו של הרב אברהם שפירא.
הוא כיהן בתפקיד זה עד הגיעו לגיל 80 (שבו רב עיר נדרש לפרוש לפנסיה), בסוף אוקטובר 2017.
התמודדות לתפקיד הרב הראשי לישראל
בשנת 2003 התמודד על משרת הרב הראשי לישראל בתמיכת המפד"ל, אך הרב יונה מצגר נבחר.
עובדה זו גרמה אכזבה לתומכיו בציבור הדתי לאומי, ועוררה אצל רבים מהם תהיות לגבי יחסם למוסד הרבנות הראשית ולהתנהלותו.
בכ"ג באלול ה'תשס"ח (23 בספטמבר 2008) התמודד בבחירות למועצת הרבנות הראשית אך לא נבחר.
בשנת 2013 שבה ועלתה מועמדותו לכהונת הרב הראשי לישראל.
בעקבות זאת עלתה יוזמה בכנסת לשנות את החוק הקיים המגביל את גילו של הרב הראשי, כיוון שהרב אריאל כבר עבר את גיל 70. במאי אותה שנה נערך כינוס רבנים בביתו של הרב חיים דרוקמן בדרישה מהרב דוד סתיו להסיר את מועמדותו כדי לאפשר את בחירת הרב אריאל, הרב סתיו סירב.
המתיחות בנושא זה חידדה פערים בתוך ארגון צהר שהרב אריאל עמד בראשו עד אותה שנה.
במשך תקופה בצעירותו שימש הרב אריאל כר"מ בישיבת מרכז הרב.
בהמשך, כיהן כרבו של כפר מימון וייסד את הישיבה התיכונית במקום.
לאחר מכן ייסד ועמד בראשותה של ישיבת ההסדר ימית (עד לשנת ה'תש"נ), הישיבה הוקמה בסיני והמשיכה לאחר מכן בנווה דקלים, יחד עם אחיו, הרב ישראל אריאל (שכיהן כרב העיר ימית, עד להריסתה בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים).
לאחר שפרש מרבנות העיר רמת גן הוא ממשיך ללמד ולעמוד בנשיאות מוסדות שונים.
הוא משמש כנשיא ישיבת רמת גן מאז הקמתה ומלמד שיעור כללי בתלמוד מדי שבוע.
בביתו מתקיים מידי מוצאי שבת שיעור נוסף לתלמידי הישיבה, בספר מורה נבוכים.
בנוסף, הוא מרבה למסור שיעורים באוניברסיטת בר-אילן, בדרך כלל במכון הגבוה לתורה.
מספר שנים לימד שיעור קבוע בישיבת מרכז הרב בהלכה ודרך פסיקתה, לבקשת רבו הרב שפירא.
הרב אריאל הוא חבר המועצה הארצית וההנהלה הארצית של "בני עקיבא" וחבר באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל מאז הקמתו.
עד 2013 כיהן כנשיא ארגון רבני צוהר, אז פרש תוך הטחת ביקורת קשה על הארגון והתנהלותו.
פרסם מאמר שבועי קצר בעלון השבת "גילוי דעת".
משמש כפוסק הראשי של ארגון בקדושה – מרכז העצמה לחיי משפחה.
וכנשיא הוועדה של קרן אחד לאחד.
הרב אריאל הוא אב"ד בבית הדין לערעורים של רשת בתי הדין ארץ חמדה גזית.
בשנת ה'תשס"א (2001) זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
בשנת ה'תש"ף (2020) הוענק לרב אריאל פרס ישראל בספרות תורנית על חיבוריו התורניים שיש בהם "מגוון נושאים בארבעת חלקי שולחן ערוך.
הלכות היחיד והציבור, האיש והאישה, מצוות התלויות בארץ וכן בתחומי הגות ופרשנות".
האגודה למען הלהט"ב בישראל עתרה נגד ההחלטה להעניק לו את הפרס בעקבות התבטאויותיו בגנות הקהילה הגאה.
השופטים דחו את העתירה וציינו כי "התבטאויותיו של הרב אריאל ביחס לקהילת הלהט"ב הן צורמות, בוטות ועולבות בציבור שלם – אך אינן נוגעות במישרין לעשייה המקצועית שבגינה הוחלט להעניק לו את הפרס, ומשכך ובהיותן מוגנות על ידי חופש הביטוי אינן רלוונטיות להמלצת ועדת הפרס בעניינו".
הרב אריאל נשוי לנחמה (לבית מנדלסון), המלמדת במכללת אורות ובמדרשת הנשים באוניברסיטת בר-אילן.
הרב עזריאל - רב היישוב עטרת, מטפל זוגי וראש תנועת "בוחרים במשפחה".
הרב איתיאל - לשעבר רב חיל המודיעין.
הרב עמיצור - מייסד עמותת "אחים לבית" המסייעת למשפחות בהשגת דיור, ומנהל עמותת "הבית לכלכלה יהודית".
בלהה – נשואה לרב שלומי פולמן, מנכ"ל "השחף" לייעוץ זוגי ומיני.
אחיו הם: הרב ישראל אריאל ראש מכון המקדש, הרב יועזר אריאל ששימש כדיין בבית הדין האזורי בטבריה וצפת והרב יגאל אריאל, לשעבר רב המושב נוב.
הרב אריאל בולט בהתנגדותו לשימוש הגורף בהיתר מכירה בשנת השמיטה, משום שלדעתו מצבה הנוכחי של החקלאות בארץ ישראל מאפשר צמצום של ההזדקקות לשימוש בהיתר זה, שמעיקרו היה מעין "הוראת שעה", פתרון זמני שמטרתו חיזוקה של ההתיישבות החקלאית הישראלית.
לדבריו, בענפי חקלאות רבים ניתן לוותר על השימוש בהיתר מכירה, ולהשתמש בפתרונות הלכתיים אחרים, כמו מצע מנותק ואוצר בית דין, מבלי לפגוע ביישוב היהודי בארץ ישראל.
את השימוש בפתרונות אלו הוא מעודד באמצעות מכון התורה והארץ וחברת אוצר הארץ.
קניית יבול נוכרי נמצאת בעדיפות אחרונה מבחינתו, ולשיטתו, קניית "תוצרת של נוכרים המשתלטים על אדמות ארץ ישראל", נוגדת את ההלכה.
לדעתו לריבונות של מדינת ישראל מאז הקמתה, יש משמעות הלכתית לגבי מצוות ירושת ארץ ישראל, אך אין לה חלות הלכתית לגבי המצוות התלויות בארץ.
בהתאם, לערבה הדרומית יש דין חוץ לארץ בנושא השמיטה, ועל כן לפירותיה אין קדושת שביעית.
בשנת 2010 נשאל על מנייני נשים בפורים לקריאת המגילה והשיב: "אם הבעל היה בבית הכנסת והאישה שמרה על הילדים היא יכולה ללכת למניין שני כדי לשמוע מגילה ואם אין גבר אז אפשר שאישה תקרא.
אבל מלכתחילה ליצור מניין נשים זה בניגוד להלכה, הן פורשות מהציבור ומדובר פה בדרך כלל בנשים שמשיקולים חברתיים ופמיניסטיים מעדיפות לקרוא במניין שלהן".
בשנת 2013 פסק כי: "במשך כל התפילה חייבת להיות הפרדה בין גברים לנשים.
אין מקום לדבר תורה של נשים באמצע התפילה", אך התיר אמירת שיעור בבית הכנסת מפי אישה הלבושה כדין אם אינו משולב בתפילה ואף העיד שהשתתף בצעירותו בשיעוריה של נחמה ליבוביץ.
הרב אריאל נמנע מלהורות למעשה בסוגיית כניסה להר הבית בזמן הזה.
לצד זאת הוא מדגיש שאין מחלוקת הלכתית על כך שמעיקר הדין מותר להיכנס לתחומי הר הבית שמחוץ לעזרות לאחר טבילה כהלכה, והנימוק לאסור את העלייה כיום הוא מחמת החשש ל"פריצת גדר" שתגרום לאנשים לעלות באופן אסור לכל הדעות.
בנוגע לעלייה ל'מחכמה', מבנה הבנוי מעל הכותל המערבי שחלקו בולט לתוך הר הבית, כתב שאפילו לדעת האוסרים עלייה לשאר חלקי הר הבית, "בן תורה שאפשר לסמוך עליו שיטבול כהלכה, אין לאסור עליו עליה למחכמה".
הרב אריאל אוסר נסיעה במכונית אוטונומית בשבת.
לדבריו, מלבד בעיות הקשורות במלאכות שבת, נסיעה כזו פוגעת בקדושת השבת והיא עובדין דחול, ויש לאסרה בדומה לאיסור על רכיבה על אופניים בשבת.
במאי 2014 ענה לשואל שבאה אליו אישה וביקשה לשכור דירה למענה ולמען חברתה איתה היא מקיימת מערכת יחסים, שאם הדירה נשכרת על ידי שתיהן לא ישכיר, ואם אחת שוכרת מותר להשכיר.
במחלוקת הפוסקים על ייחוס האמהות בתרומת ביצית ובפונדקאות, פסק שהאם הביולוגית היא האם מהבחינה ההלכתית.
הרב אריאל סובר שתלמיד חכם גדול אינו רק מי שגדול בנגלה ובהשקפה אלא חשוב שלא יתיר לעצמו לשנות ממסורת הפסיקה בהתבסס על דעתו העצמאית, אלא שיתבסס על קודמיו 'מעתיקי השמועה'.
לדעתו, כיוון שהציבור הרחב אינו יכול לדעת עד כמה אותו תלמיד חכם נשען על קודמיו, יש להתייעץ עם תלמידי חכמים גדולים אם לקבל את דעתו או לא.
מספר פעמים ביקר רבנים שבעיניו חרגו מקו הנחיה זה.
הרב יהודה הלוי עמיחי – ראש מכון התורה והארץ.
הרב שלום לוי – רב העיר קריית שמונה.
הרב אליעזר איגרא – דיין בית הדין הרבני הגדול.
הרב עמי דנינו – ראש ישיבת "אורות יעקב" רחובות.
הרב אהרן הראל – ראש ישיבת מוריה בגבעת המשכן (שילה).
אחיינו, הרב מתניה אריאל – מייסד וראש "ישיבת דרך חיים".
הרב דוד תורג'מן – ראש הישיבה והמוסדות התורניים בדימונה ורב שכונה בעיר.
הרב משה ביגל – רב היישוב מיתר.
הרב אור חיים טאוב – רב קהילת נהורא במרכז העיר רמת גן.
בנו הבכור, הרב עזריאל אריאל, רב היישוב עטרת, ראש מרכז אחו"ה למנהיגות חברתית על פי התורה (שייך ל"פורום חותם").
הרב יהושע שפירא, ראש ישיבת ההסדר ברמת גן.
הרב יעקב אפשטיין, מחבר סדרת השו"ת חבל נחלתו ועורך ספרי השו"ת של הרב אריאל.
הרב שמיר שיינטופ, ראש כולל ההלכה של ישיבת מרכז הרב.
הרב ד"ר עידו רכניץ, מראשי מכון משפטי ארץ, מנהל רשת בתי הדין לממונות "ארץ חמדה גזית", ומהפעילים הבולטים להשבת משפט התורה לחיי הציבוריות.
הרב בן ציון אלגאזי, ראש מכון צורבא מרבנן וראש ישיבת ההסדר רמת גן.
הרב שלמה אישון ראש מכון כת"ר לכלכלה על פי תורה, ורב מזרח רעננה.
.שו"ת באהלה של תורה (שבעה כרכים).
לספר מצורפת הסכמה אחת, של רבו הרב אברהם שפירא.
יושב אהלים – כתובות וקידושין.
מבוסס על השיעורים הכלליים שלימד בישיבת רמת גן, הוצאת ישיבת רמת גן, תשע"א (2011).
באהלי שדה – קובץ מאמרים בנושאי שמיטה.
מאהלי תורה – על התורה והמועדים .
יערב שיחי – שיחות עם הרב ארל'ה הראל על ענייני השקפה, עבודת ה' ופרקי חיים.
הלכה בימינו – מורשתה, לימודה, הוראתה ויישומה, הוצאת מכון התורה והארץ, תש"ע.
עולה מן המדבר – סיפור בניית והריסת ימית.
סדרת ספרי ההלכה אהלי הלכה נכתבה על פי פסיקותיו, והיא מתמקדת בעיקר בשאלות המתחדשות בימינו.
הסדרה החלה לצאת בשנת ה'תשפ"ב.
נכון לאדר התשפ"ה הופיעו בסדרה כרכים על פסח, סוכות, המועדים (שני כרכים), ימים נוראים ושבת- מלאכת הפת.
יעקב אפשטיין היה פסל יהודי בריטי יליד ארצות הברית.
אפשטיין נולד בניו יורק להורים יהודים מהגרים מפולין ומרוסיה.
למד פיסול בניו יורק ואחרי כן בפריז.
בשנת 1905 הגיע ללונדון, השתקע ויצר את רוב עבודותיו.
המאפיין את יצירותיו הוא, מה שמבקריו קראו, הדואליות בביצוע: מחד - עבודות בברונזה - כולל מאות פורטרטים - שהן בעלות אופי נטורליסטי (עם לא מעט השפעה מאוגוסט רודן), ומאידך - דמויות בעלות שמות סמליים שגולפו בגילוף ישיר מאבן (והוא היה הראשון באנגליה שעשה זאת).
אלמנט נוסף בעבודתו שהשפיע על שדה האמנות באנגליה היה - החדרת השפעות לא-אירופאיות לפיסול, כגון האמנות המצרית והמסופוטמית, אלמנט שבזמנו עורר ביקורת רבה באנגליה, אך במשך הזמן התקבל כנתון רצוי, ועורר חיפושי השראה גם באמנויות לא-אירופיות אחרות.
השיא, כנראה, היה בהשפעת האמנות המקסיקנית על הפסל הנרי מור.
עבודות אפשטיין הנושאות שמות סמליים, ובשני המדיומים בם עבד, מביעות את התייחסותו הפילוסופית לחיים, תוך גיוס מוטיבים דתיים הן מהיהדות (תנ"ך) והן מהברית החדשה.
פסליו הגדולים, כגון "בראשית", "יום ולילה", "לזרוס", עוררו ביקורת חריפה, אך דיוקניו העשויים ארד הוכיחו את כישרונו הגדול, שאין חולקים עליו, בשטח זה.
הפורטרטים שלו כללו את מרבית הדמויות המפורסמות של תקופתו, ומכל תחומי החיים: מהפוליטיקה (וינסטון צ'רצ'יל), מהספרות (ת"ס אליוט, ו-ג'וזף קונרד) מהמוזיקה (ואן-דירן) ומאישים הקרובים לישראל - חיים ויצמן (במכון ויצמן ברחובות) וברכה צפירה (אוסף פרטי).
לאחר מותו אלמנתו תרמה רבים מפסלי-הגבס למוזיאון ישראל בירושלים, היכן שהוצגו בתערוכה ב-2002, ושניתנים לצפייה באתר המוזיאון, וכן למשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד (האוסף לא טופל, לא הוצג ולא קוטלג).
במלחמת העולם הראשונה התגייס אפשטיין לצבא הבריטי במסגרת גדוד הקלעים ה-38, שנמנה עם הגדודים העבריים שיועדו להישלח לחזית ארץ ישראל.
בשנת 1954 קיבל תואר אבירות.
אפשטיין נפטר באוגוסט 1959 והובא לקבורה על ידי אלמנתו הלא יהודיה בבית קברות כללי.
טקס הקבורה נערך ללא סממנים דתיים על ידי בישוף אנגליקני, לאחר שרב שנתבקש לערוך את הלוויה הסביר שאינו יכול לקיים קבורה יהודית מחוץ לבית קברות יהודי.
האוטוביוגרפיה של אפשטיין, "יהי פיסול", תורגמה ויצאה לאור בהוצאת מוסד ביאליק.
אפשטיין היה נשוי למרגרט דאנלופ מ-1906 עד מותה ב-1947. באותה עת ניהל רומנים עם נשים רבות ונולדו לו מהן חמישה ילדים.
לאחר מותה של דאנלופ התחתן עם קתלין גרמן, ממנה נולדה לו בתו הבכורה קתלין (קיטי), אשר הייתה נשואה ללוסיאן פרויד.
יעקב ישראל אַשְׁמָן (4 בספטמבר 1926 – 19 ביוני 1974) היה סופר, עורך, מתרגם ועיתונאי ילדים ונוער ישראלי.
עורך "הארץ שלנו" מ-1965 ועד מותו.
אחיינו של המחזאי אהרן אשמן.
אשמן נולד, גדל ולמד בתל אביב, וסיים את לימודיו בגימנסיה "הרצליה".
לאחר תום לימודיו התגייס למשטרת היישובים, ואף חבר בסתר לארגון הלח"י.
מנעוריו היה בעל דעות ימניות, שהובילו אותו אל כתב העת "אלף" של תנועת הכנענים.
השתתף בלחימה במלחמת העצמאות, ונפצע בקרב על הגנת ירושלים.
בתום המלחמה השלים את לימודיו באוניברסיטה העברית.
בשנת 1951 חזר כמורה לגימנסיה "הרצליה", ובשנת 1952 הצטרף למערכת עיתון הילדים "הארץ שלנו".
שנים רבות עבד בעיתון ככתב, כסגן העורך, ומשנת 1965 ערך את "הארץ שלנו".
אשמן החל לפרסם את יצירותיו – רשימות, כתבות וסיפורים – עוד בהיותו תלמיד גימנסיה "הרצליה", בעיתון התלמידים.
בתקופה הקצרה שיצא לאור כתב העת "אלף", השתתף בכתיבתו, הן תחת שמו האמיתי והן בשמות עט.
במשך שנות עבודתו ב"הארץ" פרסם טור יעץ חינוכי להורים, שלימים כינסו בספריו.
הוא גידל וטיפח יוצרי ספרות ילדים, והצמיח דור חדש של משוררים וסופרים, שלימים נתפרסמו והיו בין ראשי המדברים בתחום ספרות הילדים.
בשעתו תמך בהוצאת ספרו הראשון של פנחס שדה, "החיים כמשל" (1958), ועודדו להיאבק על הוצאת הספר המהפכני הזה, שנדחה על ידי הוצאות הספרים.
יעקב אשמן נפטר באופן פתאומי בשנת 1974, מהתקף לב בביתו בתל אביב, בגיל 48. הותיר אישה, בן ובת.
על שמו נקבע הפרס השנתי לסיפור הקצר לילדים
בסבך הרִגול המצרי: עלילות אורי וגדעון, תל אביב: מצפן, תשי"ג 1953. (בחתימת "יורם נבו")
לוּלוּ; ציורים: אלישבע נדל-לנדאו, תל אביב: הדר, תשי"ח.
אתה ובנך ובתך: 77 עצות להורים; ציורים: דוֹש, ירושלים – תל אביב: שוקן, 1958.
כושי השובב; תמונות: פאול גרוס; סִפור: יעקב אשמן, תל אביב: הדר, תשי"ט.
אבא שלי עובד; תמונות: פאול גרוס; סִפור: יעקב אשמן, תל אביב: הדר, תשכ"ג.
גורית אקסלרד, סין, סונג ואני; מצויר בידי המחברת; תרגם מכתב-יד: יעקב אשמן, תל אביב: גדיש, תשט"ו.
הרב יעקב אריה ישעיה מִּילִיקוֹבְסקִּי (נולד ב-9 באוגוסט 1947, כ"ג באב ה'תש"ז) הוא האדמו"ר מאמשינוב.
נולד בארצות הברית לרב חיים מיליקובסקי, ליטאי מתלמידי ישיבת מיר שהיה לימים ראש ישיבת שם עולם אמשינוב בירושלים, ולחיה נחמה, בתו של האדמו"ר רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש מאמשינוב.
השידוך החריג בין תלמיד הישיבה הליטאי לבת האדמו"ר נערך בתקופת מלחמת העולם השנייה, בעת שהותם בשאנגחאי שבסין.
בילדותו עלה עם הוריו וסבו לירושלים ולמד בתלמוד תורה עץ חיים ובישיבת בריסק.
בב' באלול תש"ל, בגיל עשרים ושלוש, נשא את בתו של האדמו"ר רבי אברהם איגר מלובלין.
בנם הגדול נפטר בנערותו לאחר מחלה ממושכת.
בכ"ז באייר תשל"ו נפטר סבו, והחסידים מינו אותו לאדמו"ר תחתיו, בניגוד לרצונו.
מספר אדמו"רים, בהם רבי ישראל אלתר מגור ורבי משה מרדכי בידרמן מלעלוב, שכנעו אותו לקבל על עצמו את עול האדמו"רות.
על אף שהוא נעתר לבקשתם, לחלק מהחסידים הקוראים לו "רבי" הוא נוהג עד היום להשיב שהוא אינו רבי.
הרב מיליקובסקי מתגורר בסמיכות למרכז החסידות, בשכונת בית וגן בירושלים, ומוסר שיעורים בישיבת "שם עולם" שהקים סבו.
סדר יומו ייחודי, עד כדי שסדרי השבת שלו מסתיימים לפעמים ביום שלישי.
מלבד שהוא מאריך מאוד בתפילתו, הוא נוהג להתכונן זמן רב לפני קיום מצוות ותפילות, פעמים רבות הרבה מעבר לזמני ההלכה המקובלים לפי השולחן ערוך, בעקבות כך מתקיים במגזר החרדי דיון ציבורי סביב הנהגותיו.
בכל מוצאי שבת נהג למסור שעורים בפירוש הרמב"ן לתורה.
בין תלמידיו: הרב מאיר ברנדסדורפר, מראשי בד"ץ העדה החרדית (למרות השתייכותו לקהילה אחרת); הרב צבי מאיר זילברברג; האדמו"ר רבי אריה רוזנפלד מפינסק קרלין, שאף משתתף לעִתים בטישים שעורך; שמואל יצחק בורנשטיין האדמו"ר מסוכטשוב וגיסו רבי שלמה אייגר האדמו"ר מלובלין.
תלמידו הרב שמואל נחום הלחמי (ויסברוד) הוציא את באורו לפירוש הרמב"ן לתורה על ידי מוסד הרב קוק, וגם באורו לפירוש אור החיים - שניהם בשם אור לעיניים.
יעקב (ינקה) אקהויז (נולד ב-29 במאי 1957) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
יעקב אקהויז בן לברוך (יליד פולין) ונינה (ילידת רוסיה), ואח ל-4 אחים נוספים, כאשר הוא היחידי שנולד בישראל כול השאר נולדו בקרקוב שבפולין.
המשפחה עלתה לישראל והשתקעה בשכונת מורשה שברמת השרון, ובילדותו היה משחק במתנ"ס ליד ביתו בכדורגל עם שאר הילדים.
אברהם בכר, מאמן ושחקן עבר בנבחרות הילדים והנוער, צפה בו באחת מאליפויות הארץ לבתי הספר, והזמינו לאימון הפועל תל אביב.
בהמשך השתלב באופן קבוע במחלקת הנוער ובעונת 1973/1974 עשה את צעדיו הראשונים בבוגרים, בהתחלה מהספסל.
אקהויז החל לשחק בהפועל תל אביב לצידו של הבלם דוד פרימו וכשהאחרון פרש באמצע שנות השבעים תפס אקהויז את מקומו כבלם אחורי.
אקהויז הצהיר כי פרימו תרם לו רבות ובדומה לו הוא נחשב שחקן הוגן ובלם מעולה, שאינו זקוק לבצע עבירות כדי לחלץ את הכדור.
יכולותיו של אקהויז כבלם היו מגוונות מאוד, החל מיכולת טכנית גבוהה, דרך יכולת תיקול מעולה ומיקום טוב וכלה במשחק ראש משובח.
יכולות אלה הקנו לו מקום קבוע בהרכב הפועל תל אביב לאורך למעלה מ-16 שנים.
אקהויז שיחק לאורך הקריירה הארוכה שלו כבלם אחורי (לצידם של הבלמים הקדמיים קיקו רחמינוביץ' ויוסי זאנה) וכקשר הגנתי כחלק מחוליית קישור שנחשבה לטובה בארץ בשנות השמונים וכללה את ריפעת טורק, אלי כהן ומשה סיני.
אקהויז הוא שיאן ההופעות של הפועל תל אביב, במדיה רשם 454 הופעות בליגה הבכירה ו-30 הופעות בעונה היחידה בה שיחקה הקבוצה בליגת המשנה.
אקהויז זכה עם הפועל תל אביב באליפות המדינה בשנים 1981, 1986 ו-1988, וכן בגביע המדינה בשנת 1983. במהלך השנים כבש 12 שערי ליגה.
אקהויז שיחק לראשונה בנבחרת ישראל ב-18 ביוני 1980, במשחק נגד נבחרת שוודיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1982. במהלך הקריירה רשם 29 הופעות במדי הנבחרת, האחרונה שבהן במשחק ידידות מול נבחרת ארגנטינה ב-4 במאי 1986.
בשנת 1992, בגיל 34, פרש ממשחק פעיל, שימש כמאמן בבתי ספר לכדורגל, ולימים גם במחלקת הילדים של הפועל תל אביב.
כיום מאמן במחלקת הנוער של הפועל ראשון לציון.
במקביל לאחר פרישתו עבד כקורא מונים בחברת החשמל במשך כ-30 שנה.
שמו של אקהויז מוזכר במערכון "אופסייד סטורי" של שלישיית הגשש החיוור.
יעקב אפרת (1912 – 21 בדצמבר 1977) היה אגרונום ישראלי וחתן פרס ישראל לחקלאות לשנת תשל"ז (1977).
אפרת נולד בשם יעקב מנקס בפולין.
בתום לימודיו התיכוניים למד חקלאות באוניברסיטת ננסי שבצרפת ובשנת 1930 סיים את לימודיו בתואר מהנדס חקלאי.
אפרת עלה לארץ ישראל בשנת 1936 והיה רכז המספוא והפלחה בקיבוץ ניר דוד.
בשנים 1943–1946 עבד אפרת בתחנת הניסיונות המנדטורית בעכו, תחילה בחקר גידולי שדה ומאוחר יותר בקידום העשייה בחברת "הזרע".
בשנת 1949 הוא הצטרף כמורה לבית הספר החקלאי "מקוה ישראל" והיה למנהל שטחי גידולי השדה של בית הספר.
בשנת 1955, במקביל לעבודתו בהוראה, הצטרף אפרת למכון וולקני והחל לעבוד כחוקר גידולי שדה וגידולי קטניות.
בשנת 1959 הוא השלים עבודת דוקטורט בנושא "בעיות האקולוגיה של שבולת שועל".
עבודתו של אפרת במכון וולקני נמשכה עד לפרישתו לגמלאות.
במהלך תקופה זו עסקו מחקריו העיקריים בהשבחה ובטיפוח של דגני חורף.
כמו כן הוא עמד בראש המחלקה לפלחה ולמספוא.
בתחום המחקר של דגני החורף טיפח אפרת זנים שונים של חיטה רכה בעל כושר אפייה ועמידות בפני מחלות הלספטוריה והחילדון.
שניים מאלו - "לכיש" ו"מרים" היו לזנים הנפוצים בארץ במהלך שנות השבעים.
כמו כן פיתח אפרת זני חיטה קשה בעלי יבול גבוה ופותחו על ידו שיטות השבחה שונות.
בשנים 1960 ו-1971 הוענקו לו פרסי "הזרע" עבור הישגיו בפיתוח והשבחה של דגנים, ובשנת 1975 הוא נבחר כמרצה השנה של מינהל המחקר החקלאי.
בשנת 1977 הוענק לאפרת פרס ישראל לחקלאות.
באותה שנה פרש לגמלאות, וחודשים ספורים לאחר מכן נפטר ונקבר בבית העלמין הדרום.
בנו, אפרים אפרת, עסק גם הוא במחקר חקלאי במינהל המחקר החקלאי, בעיקר בתחום פרחי הציפורן.
בנו, רון אפרת, הוא ויולן ראשי בתזמורת הפילהרמונית של רוטרדם.
יעקב אשל (ב' באלול תרצ"ה, 30 באוגוסט 1935 – י"ד בתשרי תשס"ט, 12 באוקטובר 2008) היה ממייסדי מכללת אריאל (לימים אוניברסיטת אריאל), ומנהל המרכז למחקר ופיתוח אזורי - השומרון ובקעת הירדן.
כמו כן יזם את 18 כנסי מחקרי יהודה ושומרון שב-16 מהם ערך את ספר הכנס.
בעריכתו יצאה לאור סדרת הספרים של מחקרי יהודה ושומרון, הכוללת מעל ל-1,000 מחקרים בתחומי מקרא, היסטוריה, ארכאולוגיה, מדעי החברה ומדעי כדור הארץ.
תרם לקליטת עולים חוקרים מחבר המדינות.
הוא שילב את חלקם במחקר ובהוראה במרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון.
קליטתם במוסדות אקדמיים אחרים לא הייתה קלה מפאת חוסר תקנים ומכסות.
רבים מהם מרצים וחוקרים באריאל והם נתנו למרכז את ייחודו המדעי.
יעקב אשל נולד בירושלים והיה דור שישי בעיר, בן למשפחות בוימגרטן וצוובנר שהגיעו לארץ במסגרת עליית תלמידי החתם סופר מהונגריה.
סבו, אברהם חיים שאג (צוובנר), היה חבר הכנסת הראשונה.
שירת בנח"ל, ולאחר מכן למד בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
הדוקטורט שלו עסק במזיקים בחמצה (חומוס).
1966–1967 – פרופסור אורח במחלקה לבוטניקה והורטיקולטורה באוניברסיטת פרדו, מדינת אינדיאנה בארצות הברית.
1971 ו-1973 מרצה בכיר בגידולי שדה, הפקולטה לחקלאות, רחובות.
1972 – סיור והרצאות במספר אוניברסיטאות ומוסדות מחקר בארצות הברית.
1973 – יו"ר החוג לגידולי שדה וגן בפקולטה לחקלאות.
1974–1975 – פרופסור אורח במחלקה לבוטניקה ופיטופתלוגיה Colorado State University, U.S.A.
החל משנת 1976 עבד בתחום כימיקלים לחקלאות בחברת כצט, ומשנת 1988 היה מנהל האגף האגרוטכני של החברה.
עבד בתחום חומרי ההדברה והיה למנהל המחלקה החקלאית בחברה.
בשומרון היה חבר במועצות המנהלים הבאות: החברה לבינוי קדומים, החברה המרכזית לפיתוח השומרון ויו"ר הוועד המנהל של מכון זהב"ה לחקר ותיעוד השואה בקדומים.
בתחום הפרסומים הוא עסק משנת 1970 כאשר היה יו"ר ועדת הפרסומים של האגודה הישראלית למדע העשבים הרעים.
בעשור לאחר מכן היה חבר מערכת הרבעון PHYTOPARASITICA.
אשל נפטר בקדומים בגיל 73, והובא למנוחות בבית העלמין של היישוב .
היה אב לשלושה בנים ובת, בהם פרופ' חנן אשל, היסטוריון וארכאולוג והרב בעז אשל ר"מ בישיבה הגבוהה בבית אל.
במהלך השנים, עבר אשל עם משפחתו מרחובות לשומרון ונמנה עם מקימי מעלה שומרון, ובהמשך עבר ליישוב קדומים.
בראשית שנות ה-90 הקים את מכון המחקר במרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון.
במסגרת מכון המחקר קלט עשרות מדענים עולים מחבר המדינות.
באמצעות תקציבי מחקר הוא הצליח לקדם נושאי מחקר, אשר זכו ליישום.
בשנת 1998 הקים את המרכז למחקר ופיתוח אזורי באריאל.
המרכז עסק במחקר ופיתוח באזור השומרון ובקעת הירדן.
המרכז הוא אחד מתוך 10 מרכזים דומים הפועלים ברחבי הארץ.
מחקרי יהודה ושומרון נחשבים למרכז חשוב במחקר אזור בארץ ישראל.
בשנת 2008 התקיים הכנס ה-18. הכנסים עוסקים במגוון נושאים:
הבמה משמשת גם להצגת מחקרים על ארץ ישראל מחוץ ליהודה ושומרון.
אשל ערך את ספר הכנס.
בשנותיו האחרונות אשל קבל על עצמו את העריכה של מחקרי ספר המדבר בארץ ישראל – סדרת כנסי מחקר אזורי שהחל בשנת תשס"ו-2006, ביוזמת מרכז סיור ולימוד סוסיא.
יחד עם ציפורה גת, האקלים והמטאורולוגיה החקלאית בשומרון ויהודה, רשות המחקר, המכללה האקדמית יהודה ושומרון, אריאל, תשס"ג.
יחד עם אהוד נצר, דוד עמית ודוד קאסוטו, ועשו לי מקדש – בתי כנסת מימי קדם ועד ימינו, רשות המחקר, המכללה האקדמית יהודה ושומרון, אריאל, תשס"ד.
פרסם כעשרים פרסומים, ביניהם אלו:
סולומוניקה וי' אשל, אריאל וראש-העין – השוואה על-פי מדדים של פיתוח עירוני, מחקרי יהודה ושומרון, קובץ יד, עמ' 257–274, 2005.
יעקב ארנון (3 באוקטובר 1913 – 7 באוקטובר 1995) היה כלכלן ישראלי יליד הולנד, הממונה על התקציבים הראשון בשנים 1953–1956, מנכ"ל משרד האוצר בשנים 1956–1969 ולאחר מכן פעיל פוליטי בשמאל הישראלי.
נולד בשנת 1913 באמסטרדם בשם יאפ ואן אמרונגן (Jaap van Amerongen) למשפחה יהודית מבוססת של סוחרי יהלומים.
עקב מום מולד היה גופו כפוף וקומתו נמוכה.
למד כלכלה באוניברסיטת אמסטרדם ולאחר מכן עבד במלטשת היהלומים של משפחתו.
ב-16 במאי 1940, שישה ימים לאחר פלישת הצבא הגרמני להולנד, נישא ללואיזה אשר.
בקיץ 1943 נשלחו בני הזוג למחנה וסטרבורק, והשתחררו בעקבות החלטה של הגרמנים לשחרר את כל עובדי מלטשות היהלומים.
הם הסתתרו באמסטרדם ולאחר מכן בדרום הולנד.
ב-8 במרץ 1948 הגיעו בני הזוג לארץ ישראל.
פרץ ברנשטיין, שר המסחר והתעשייה בממשלה הזמנית, הציע לוואן אמרונגן את משרת ראש מחלקת הפיקוח על היהלומים, ועם קבלת המשרה עברת את שמו ליעקב ארנון.
תחילת 1952 מונה לסגן המפקח על מטבע החוץ במשרד האוצר.
עם מינויו של לוי אשכול לשר האוצר מונה ארנון לראש אגף התקציבים, שהוקם במשרד במסגרת ארגונו מחדש.
באפריל 1956 מונה ארנון למנכ"ל משרד האוצר.
ארנון המשיך בתפקיד זה גם עם מינוי של פנחס ספיר לשר האוצר, בשנת 1963, אף שהביע נכונות להתפטר.
במסגרת תפקידו זה נמנה ב-1965 עם יוזמי המיתון.
בהמשך כיהן ארנון כיושב ראש מועצת המנהלים של חברת החשמל לישראל.
לאחר פרישתו משירות המדינה היה פעיל באגף היוני של "המערך", ולאחר מכן במפלגת "יעד - התנועה לזכויות האזרח" של לובה אליאב ושולמית אלוני.
לאחר מכן הצטרף למועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני, שתמכה בדו-שיח עם אש"ף.
ב-1980 נפגש במרוקו, יחד עם אורי אבנרי ומתי פלד, עם נציג אש"ף עיסאם סרטאווי.
ב-1983 נפגש בתוניס, יחד עם אורי אבנרי ומתי פלד, עם יאסר ערפאת.
ב-1984 נמנה עם מקימי "הרשימה המתקדמת לשלום".
בשנת תשמ"א יצא לאור ספרו "משק בסיחרור", על תקופת האינפלציה והאי-יציבות במשק הישראלי.
במחצית השנייה של שנות ה-70 הרבה לכתוב בעיתונות בעד הפעלת שעון הקיץ בישראל.
כן תמך במונופול להטסת מטענים, בפיקוח יעיל של הממשלה.
בשנת 1991 הוענק לארנון תואר יקיר ירושלים.
ארנון היה תושב שכונת בית הכרם<nowiki> בירושלים, נשוי ואב לשלושה בנים: עורך הדין יוסי ארנון, יהודה (אודי) ארנון שעבד ב, ואריה ארנון פרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אחת מנכדותיו, בתו של אריה ארנון, היא ענבל ארנון פרופסור מן המניין לפסיכולוגיה, באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1995 הלך ארנון לעולמו.
כמה שנים לאחר מכן נקרא רחוב בירושלים על שמו.
משק בסיחרור, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"א.
רב ד"ר אדולף יעקב אריה סלבנדי (סלפנדי; ד' בשבט ה'תקצ"ז, 1837 - כ"ד בכסלו תרע"ד, 1913) היה רב בדירקהיים וגליל פרנקנטאהל בגרמניה, ממנהיגי חובבי ציון ופעיל למען יישוב ארץ ישראל.
סלבנדי נולד בעיר ראג בהונגריה למשפחה שיוחסה לרב נפתלי כ"ץ.
הוא למד תורה ועברית בעיר מולדתו, ולאחר מכן נסע לפרשבורג ללמוד אצל הרב אברהם שמואל בנימין סופר.
אחר כך עבר ללייפניק ללמוד אצל הרב שלמה קווטש וכשהלה עבר לניקולסבורג עבר יחד עמו.
כשנפטר הרב קוועטש הוא שב לראג ולמד לצורך קבלת תעודת בגרות.
בין השנים 1859-1863 למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, שם כתב דוקטורט על הרב יוסף קמחי.
סלבנדי התמנה לרב בעיירה ברנט שליד דנציג ולאחר שנתיים עבר להיות מחוז רב מחוז פרנקנטאהל-דירקהיים בפלטינאט הבווארי (כיום חלק ממדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה), שם כיהן משך יותר מ-30 שנה.
הרב סלבנדי אסף כספים למען יהודים נרדפים ברוסיה ובפרס ובסביבות שנת 1877 החל לאסוף כספים למען יישוב ארץ ישראל.
במשך מעל 30 שנות פעילות הוא כתב והוציא כ-1100 מאמרים הנוגעים לענייני ארץ ישראל במסגרת פעילות איסוף הכספים.
בערוב ימיו רכש פאול נתן חלקת אדמה סמוך לפתח תקווה לצורך הקמת מושבה על שמו של סלבנדי.
ידיד של סלבנדי נתן לבנו אלף קופות התרמה כדי לאסוף כסף למימון הקמת המושבה וכן לצורך מימון מבנה לבית יתומים שהיה אמור לעבור אליו מירושלים.
אולם בגלל מלחמת העולם הראשונה הכספים לא נאספו והאדמה שימשה את קבוצת רודגס ובהמשך הוקם עליה כפר אברהם אשר יש אומרים נקרא על שמו, תוך שימוש מוטעה בשם אברהם במקום אריה.
על שמו רחוב בשכונת כפר אברהם בפתח תקווה.
יעקב ארנן (נולד ב-7 ביולי 1958) הוא חבר קיבוץ הרדוף והיה בין מקימיו.
הקים את תיאטרון המלה כאחת מהמסגרות התרבותיות והערכיות במקום.
במאי, מחזאי, שחקן ישראלי, העובד בתיאטרון המבוסס על תורת האנתרופוסופיה של רודולף שטיינר.
יעקב ארנן נולד בקיבוץ חצור (1958).
בני הזוג מרים ויעקב ארנן, היו ממקימי קיבוץ הרדוף.
הם ממשיכים לחיות ולעבוד בו גם לאחר שהפך ליישוב קהילתי.
שניהם למדו במשך 7 שנים באנגליה וכשחזרו לארץ בשנת 1989, עבדו כשחקנים במסגרת "בימת הקיבוץ" ועסקו בחינוך ובתרפיה בקיבוץ הרדוף.
ב-1998, פתחו קורסים לציבור האנתרופוסופי, בתחום עיצוב דיבור ודרמה מתוך האנתרופוסופיה.
ב-2004 ייסדו את "תיאטרון המלה" עם כמה מבוגרי הקורסים.
בתיאטרון 14 שחקנים, תפאורן ומעצבת תלבושות.
השחקנים הם מורי ובוגרי "בית הספר לעיצוב דיבור ודרמה בהרדוף", וכן שחקנים מקצועיים אשר עוברים הכשרה חלקית במסגרת בית הספר.
בין שחקני התיאטרון: יעקב ארנן, מרים ארנן, רועי בירן, איתן קלמנוביץ', קרן מרון, ענבל פנקובסקי ועוד.
תיאטרון רפרטוארי המחדש את אמנויות הבמה ועבודת השחקן מתוך תפיסה אנתרופוסופית.
התיאטרון כמרכז להתהוות חברתית-רוחנית, בכוחו ליצור שינוי וריפוי, במצב שבו האמן עובד בתוך הקהילה.
רבים משחקני התיאטרון עוסקים בתחום החברתי, החינוכי והטיפולי.
התהליך האמנותי של ההצגה נוצר בשיחה ובה מתגלה הסגנון הייחודי של המחזה.
ההכרה האנתרופוסופית מחדשת את הקשר למקורות הרוחיים של האמנות, ההופכים לכלים ביצירה האמנותית.
הדיבור אינו משמש להעברת רעיונות בלבד, אלא הופך לכלי מוזיקלי מתוכו מעצב האמן את הדמות, התנועה, המחוות ועד לעיצוב התפאורה התלבושות והתאורה.
הפעילות התיאטרונית היא חלק מיצירת שינוי תרבותי שלם, ויחד עם יוזמות בתחום החברתי-תרבותי הוקמה חברת "סופיה", התומכת ביוזמות שונות ויכולה להיתמך על ידן במקרה הצורך.
כמו כן יכולות היוזמות השונות ליצור ביניהן שיתופי פעולה ותמיכה מקצועיים.
שחקני התיאטרון הם גם מנהליו, כדי לשמור על התיאטרון כגוף אמנותי בד בבד עם היותו גוף כלכלי-מסחרי.
כרגע מנהלים את התיאטרון 4 שחקנים, כל אחד בעל מנדט בתחום אחר, בשאלות עקרוניות מביאה ההנהלה את ההחלטה הסופית למעגל שאר השחקנים.
התיאטרון מנוהל על ידי מרים ארנן, יעקב ארנן, רועי בירן ואיתן קלמנוביץ .
שני מסלולי הכשרה: א) הכשרה חלקית, לבוגרי בתי-ספר למשחק אחרים.
יום בשבוע למשך 4 שנים.
ב) הכשרה מלאה, 4 שנים כשבסופם ניתן לעסוק באמנות הדרמה והדיבור כאמן וכמורה לדרמה.
התוכנית כוללת 3 בקרים ואחרי צהריים.
בשנה א' לומדים סגנון אפי.
במהלך השנה משתתפים בהפקה דרמטית, בהופעת אוריתמיה ובסוף השנה מעלים ערב סיפורים.
בשנה ב', לומדים את אמנות השירה הלירית (דיבור שירי), מתאמנים בדיבור שירי מתקופות שונות.
משתתפים בהפקה דרמטית, הופעת אוריתמיה ולסוף השנה מכינים ערב לירי של התפתחות השירה הישראלית והמערבית.
במהלך השנה שותפים להפקה הדרמטית הבית ספרית ובהופעת האוריתמיה.
ולסיום השנה ערב המציג את האבולוציה של הדרמה.
כל אחד בוחר נושא מחקר ובונה הופעת יחיד של כשעה בשלושת הסגנונות (אפי, לירי ודרמטי) מראה את פרי מחקרו.
הפקה דרמטית של כל המסיימים.
דיבור, בוטמר, ג'ימנסטיקה, אוריתמיה, שירה, ציור, אנתרופוסופיה, הדרך הפנימית, אלפא ואומגה, תולדות האומנות והדרמה.
אמא קוראז', מאת ברטולד ברכט.
תחת חורש חלב, מאת דילן תומאס.
פונדק הרוחות מאת נתן אלתרמן.
חלום ליל קיץ מאת ו.
הצגות ילדים שהעלה בית הספר
רסמוס והנודד, על פי אסטריד לינדגרן.
סוסון גבנונן, על פי פיוטר ירשוב.
ג'ים ונהג הקטר, על פי מיכאל אנדה.
צרור נפלאות הקרקס, על פי נתן אלתרמן.
"שער לאדם" הוא פרויקט תמיכה בקיבוץ, המנוהל על ידי ארנן, בשיתוף מלא עם אמין סוואעד, בן המוכתר של היישוב הבדואי היושב ממערב לקיבוץ, סוואעד חמירה.
לפני שנים החלו השניים בפרויקט שבסיסו חיבור בין התושבים היהודים לתושבים הערבים באזור.
סוואעד: "חשוב בעיני לזהות את הדבר המשותף בינינו".
אמין משמש גם מורה לחינוך גופני בבית הספר בהרדוף.
לדבריו, "קל לשבת על הגדר ולקטר על האדמה ועל השכנים שלך.
אני יכול להסתכל על בני קיבוץ הרדוף ולדבר על מה שיש להם לעומת מה שלי, כתושב ערבי, אין.
על העובדה שהם בקרקע כבר 25 שנה, ושהיישוב שלי הוכר רק לפני כעשור ועדיין אין בו תשתיות.
אבל אני לא מקטר מקצועי.
אני מעדיף לשאול את השאלה, מה אני יכול לעשות כדי לשנות את המצב שלי".
הדרך שלו לשנות את המצב היא שיתוף פעולה עם אנשי הרדוף ליצירת פעילויות שונות: ממפגשים בין בני נוער מבתי הספר שבאזור ומגמה משותפת ללימוד תיאטרון, ועד פסטיבל יהודי-ערבי, "מלים מרפאות", שהצליח מאוד.
בפסטיבל היו פעילויות משותפות רבות - הרצאות, סדנאות אמנותיות, הצגה, סיפורים ועוד.
לדבריו "הקמנו בקיבוץ חברה שבבסיסה אינדווידואליות רוחנית, שחוצה דתות, ויכולה להתקיים יחד עם כל דת אחרת, שזה בדיוק ההפך מפונדמנטליזם.
מבחינתי, המשימה הבאה של הציונות היא חיבור לערבים ויצירת תרבות משותפת.
אי אפשר להתחבר לאדמה, לטפל ולדאוג לה, אחרי שגנבת אותה ממישהו אחר".
הפקות תיאטרון, ביטוי לתפיסת עולם
שער ההתקדשות, מחזה המסתורין הראשון - מאת רודולף שטיינר, מחזה רוזנקרויצרי, תרגום יפתח בן אהרון, בימוי: יעקב ביחד עם מרים ארנן, תיאטרון המלה, הרדוף.
מגמת התיאטרון בכפרים מסביב להרדוף
יעקב ארנן יוזם הקמת מגמת התיאטרון בכעביה בשנת 2010 התלמידים מציגים במסגרת שער לאדם את המחזה "אנטיגונה".
מגמת התיאטרון בבית הספר התיכון בכעביה נפתחה בשיתוף פעולה בין מנהל בית הספר בכעביה, וצוות שער לאדם.
בשנת 2005 שער לאדם יזם פתיחת מגמת תיאטרון בשפרעם, בבית הספר "מקיף ג'".
במגמה זו שלוש כיתות י', י"א, י"ב.
התלמידים נבחנים בחמש יחידות בגרות ועוברים חוויה בתחום החברתי, הודות למפגש ולעבודה המשותפת עם בית הספר בהרדוף.
יעקב (יענקל'ה) אַלְפּרין (28 באוקטובר 1921 – 9 בדצמבר 2012) היה שחקן תיאטרון יידיש וחבר בתיאטרון יידישפיל.
בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נשלח למחנה לעובדי כפייה יאדינץ בבסרביה, ושם החל לשחק לראשונה.
לאחר סיום המלחמה ברומניה, בשנת 1944, שב לבוטושאן והצטרף שם לתיאטרון.
בשנה שלאחר מכן עבר לבוקרשט והצטרף לתיאטרון יידי פרטי.
בשנת 1948, עת הוקם התיאטרון היידי הממלכתי בעיר, הצטרף אלפרין לצוות השחקנים ושיחק שם בתפקידים דרמטיים שונים במשך 10 שנים.
בשנת 1956 זכה לאות הוקרה של מסדר העבודה הרומני על הישגיו בתחום המשחק.
עלה לישראל בשנת 1961, והצטרף לשחקן היידי המוכר והמצליח שמעון דז'יגאן ויחד הופיעו בארץ ובעולם, בין השאר במערב אירופה, ארצות הברית, דרום אמריקה, דרום אפריקה וברית המועצות.
הוא השתתף בהפקות והצגות פרטיות רבות ביידיש והופיע עם השחקן היידי יוסף בולוף כאשר הלה הגיע להופעות בארץ.
ב-1968 השתתף בסרט "נס בעיירה" בהפקתו של מנחם גולן.
בשנת 1979 יצא להופעות בארצות הברית והחל להופיע בתיאטרון יידי בניו יורק.
אלפרין שב לישראל בשנת 1986. שנה לאחר מכן, עם ייסוד התיאטרון היידי "יידישפיל" הצטרף לצוות השחקנים שלו.
בתיאטרון הופיע ברוב ההצגות שהעלה, בהן: "המגילה", "נערי הזהב", "מסעות בנימין השלישי", "מירה'לה אפרת", "הכתובה", "הרשלה מאוסטרופולי", "דז'יגן ושומאכר לנצח", "קשה להיות יהודי", "פויגלמן", "שירי החומש", "מוטק'ה גנב", "המכשפה", "ילדה יפה" ו"חלומו של שימל'ה".
על גילום דמותו של פייביש ב"נערי הזהב" זכה אלפרין בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 2001.
היה בן זוגה הקבוע של השחקנית פאולינה טאכמן, עד פרישתה לגמלאות, בתחילת שנות ה-90.
אלפרין כתב את המחזות "זיווג משמים", "כל יום פורים" ו"עניינים מבדחים" לתיאטרון יידישפיל.
את ההצגה "זיווג משמיים" גם ביים.
הוא הופיע בכמה הצגות גם בעברית: "פישקה החיגר" בתיאטרון השדרה (1967) ובהצגות לילדים.
במקביל לפעילותו ביידישפיל הוזמן על ידי תיאטרון הבימה בשנת 1992 לשחק את וילי לומן, התפקיד הראשי, בהצגה "מותו של סוכן".
בנוסף הופיע בתיאטרון בית ליסין בהצגה "שיחות עם אבי" בתפקיד סבא סלומון.
כמו כן, ב-1994 השתתף בסדרת הטלוויזיה "משפט קסטנר" בתפקיד מלכיאל גרינוולד.
לאחר פרישתו לגמלאות המשיך אלפרין בכתיבת קטעי קישור להופעות, בעיבודים בימתיים ובתרגומים.
בין השאר כתב גרסאות יידיש על פי מנגינות צועניות לאלבומו של הזמר יוני אילת, "ציגיַינער נשמה".
בתיאטרון יידישפיל הופיע ב-2010 בהצגה "מי הוא מי", על-פי מחזה של סמי גרונמן.
בנובמבר 2010 זכה בתואר "יקיר אמ"י".
תעודת הוקרה הוענקה לו ולמספר אמנים ותיקים נוספים במסגרת הטקס השנתי לוותיקי הארגון.
יעקב אלפרין נפטר בגיל 91 ב-9 בדצמבר 2012 ונטמן בבית עלמין הדרום.
הותיר אחריו את רעייתו דינה ושלושה ילדים - בן ושתי בנות.
פרס על שם אברהם גולדפדן על תרומתו לשפה היידית בניו יורק, בשנת 1985
פרס "קרן לרנר ליידיש" לשחקן המצטיין בשפה היידית בשנת 1987
פרס אמ"י על תרומתו לתרבות היהודית
פרס התיאטרון הישראלי כשחקן בתפקיד משנה על תפקידו בהצגה "נערי הזהב" בשנת 2001
פרס התיאטרון הישראלי פרס מפעל חיים בשנת 2001
רבי יעקב אריה גוטרמן מראדזימין (ה'תקנ"ב, 1792 – י"ח בתמוז תרל"ד, 1874) היה מהאדמו"רים הבולטים בפולין במחצית השנייה של המאה ה-19.
נולד לאביו רבי שלמה וגדל בוורקי.
בצעירותו התקרב לתנועת החסידות ונסע לחצרותיהם של גדולי החסידות ומפיציה בפולין החוזה מלובלין והמגיד מקוז'ניץ.
נשא לאישה את בת רב העיירה ריטשעוואל ועבר להתגורר סמוך לחותנו.
מאוחר יותר התמנה לרב העיירה ובהמשך עבר לכהן כרב הקהילה בראדזימין.
רבי יעקב אריה היה תלמידה המובהק של שיטת פשיסחא כפי שעוצבה על ידי היהודי הקדוש ותלמידו רבי שמחה בונם מפשיסחא.
לאחר פטירת רבי שמחה בונם בשנת תקפ"ז (1827) נחלקו חסידיו בשאלת ההנהגה.
חלק מהחסידים בראשות רבי יצחק מאיר אלתר בחרו ברבי מנחם מנדל מקוצק.
הקבוצה השנייה ובהן רבי יעקב אריה תמכה בבנו של רבי שמחה בונם, רבי אברהם משה מפשיסחה, אך לאחר תקופה קצרה הוא נפטר וההנהגה עברה אל רבי יצחק מוורקא.
לאחר פטירת רבי יצחק מוורקא בשנת תר"ח (1848) מילא את מקומו תלמידו רבי שרגא פייבל דנציגר שנפטר חצי שנה אחריו.
לאחר פטירת רבי שרגא פייבל החל רבי יעקב אריה לכהן כאדמו"ר בראדזימין.
רבי יעקב אריה שהאריך ימים יותר משאר תלמידי רבי שמחה בונם מפשיסחא נחשב כ"זקן האדמו"רים" בדורו והשפעתו הייתה רבה.
הוא התפרסם כבעל רוח הקודש וכפועל ישועות ורבים נהרו לחצרו, לרבות אדמו"רים ורבנים.
נפטר בי"ח בתמוז תרל"ד (1877) ונטמן בבית הקברות היהודי בוורשה.
על קברו הוקם אוהל שבו נקברו גם שני נכדיו, האדמו"רים רבי אהרן מנחם מנדל גוטרמן ורבי לוי יצחק גוטרמן וכן רבי נחמיה אלתר, בנו של השפת אמת שהיה נשוי לנינתו.
לאחר שנפתחו שערי פולין לביקורי יהודים יצא בשנת ה'תשמ"ה רבי יעקב אריה אלתר בראש משלחת לטפל ולשקם קברי אדמו"רים שנחרבו שם.
לאחר שהתגלה מיקומו של אוהל ראדזימין התברר כי האוהל נהרס על ידי העצים הגבוהים שגדלו פרא ובשל השלגים נפלו על האוהל והמצבות.
לאחר שפונו משם האבנים וההריסות, נחשפו המצבות והגדרות מברזל שמסביב לקברים, שברי מצבתו של רבי יעקב אריה מראדזמין שוחזרה במלאכת אומן מיוחדת ופיסות המצבה חוברו זה לזה על ידי ר' מנדל צישינסקי שהיה בקי באיתור ושיקום קברים עד שנשלמה המצבה כבראשונה והורכבה על קיר האוהל החדש.