tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלהאם דווירי תאברי כתבה כמה ספרים שמשולבים בהם נושאים כמו תפקידים מגדריים וגם יחס המשפחה הערבית למודרניזציה ולמסורת.
כתבה על מוות, גירושין, בריונות, התעללות, והתנכלות פיזית לילדים.
היא כתבה גם שני ספרים המטפלים בנושא מודעות מינית, התעללות מינית, ופדופיליה, נושא הנחשב לטאבו בחברה הערבית.
לדוגמה, בספר "גופו של קושקוש", שיצא בשנת 2001, ובספר "קושקוש שומר הטירה", שיצא בשנת 2008, שמדברים על הנושא.
היא כתבה גם ספר המסביר לילד איך הוא בא לעולם, בסיפור "קושקוש שואל: איך נולדתי?" גם הוא עוסק בנושא שלא היה מדובר בספרים לילדים בעולם הערבי בתקופה זו.
לפי הספר "מחקרים בספרות הילדים המקומית" שדיבר על ההתעללות המינית בספרות הילדים בישראל, מעטים הם הספרים שעוסקים בתחום וניתן לספור אותם על יד אחת.
במחקר צוינו הספרים "גופו של קושוקוש", ו"קושקוש שומר הטירה".
צוין גם במחקר שבספרים אחרים לא נמצאו איורים שעוסקים בנושא חוץ מאשר בספר "גופו של קושקוש" של אלהאם.
המאפיין את סיפוריה של אלהאם דווירי תאברי הוא האיורים והפקת הספרים, כתיבתה בחרוזים, הסוף השמח וקיומו של שיר בסוף הסיפור, המשפטים הקצרים, ההבעות הרגשיות, וניסוח המשפטים לפי אופן הדיבור של הילד ובכך יהיה קל יותר לילד להתחבר לטקסט ולגיבור בספרים שהוא בעצמו מדבר כמוהו.
לפי המחקר אלהאם המציאה דמות חדשה, אהובה הדומה לכל ילד בהתנהגות שלה, סקרנית ונוגעת במציאות, וזו הסיבה שהספרים שלה אהובים על הילדים ואנשי החינוך.
אלהים צוית לידידך בחירך הוא פיוט לברכת המזון של סעודת ברית מילה, שחיבר רבינו אפרים מבונא.
הפיוט נתקבל בקהילות אשכנז המערביות, ונאמר בקהילות אלה בברכת הארץ אחרי המלים "יתברך שמך בפי כל חי תמיד לעולם ועד"; הוא לא נתקבל במנהג אשכנז המזרחי.
פיוטים לברכת המזון היו נפוצים למדי בארצות המזרח בימי הפריחה של הפייטנות, ופיוטים רבים כאלה נמצאו בגניזה, אך הם מאוד נדירים בקהילות אירופה, וזה הפיוט היחיד מסוג זה שהגיע למחזורים המודפסים.
אמירת הפיוט כנראה נחשבה למאורע חשוב או מיוחד.
יוזפא שמש מתאר מקרה בו הוא מל תינוק בימי מגפת דבר בשנת ה'תכ"ו (1666).
אחותו של התינוק נפטרה באותו שבוע מהמגפה, ועקב הנסיבות לא התקיימה סעודת ברית.
הוא מספר שכדי לא להפסיד הזדמנות לומר את הפיוט, התאספו כמה מבני המשפחה הרחוקים יותר וקיימו סעודה מצומצמת ואמרו בברכת המזון שלה את הפיוט.
רבי דוד לידא כתב את שירו "דם ברית" במנגינה של "אלהים צוית".
הפיוט בנוי מבתים בני ארבעה טורים, כשבשלושת הטורים הראשונים שבכל בית חתום "אפרים מעיר בונא", והטור הרביעי בכל בית הוא ציטוט מפסוק.
הטור השני שבכל בית מסתיים במילים "ברית עולם", וכשאומרים את הפיוט, נהוג שהמוהל הוא המזמן והוא אומר את כל הפיוט בקול רם, והקהל עונים "ברית עולם" בניגון מיוחד.
כאשר נוהגים לערוך את הברית באמצעות שני מוהלים, אחד המוהלים מזמן, ושני המוהלים אומרים את בתי הפיוט לסירוגין.
אֱלֹהֵיכֶם הוא סוג של פיוטים קצרים המיועדים לקדושה של תפילת מוסף, כמעבר לפסוק .
סוג פיוט זה חודש באסכולה המרכז-אירופית של הפיוט, וכמה עשרות פיוטים מסוג זה נכתבו במהלך המאות ה-12 וה-13, בעיקר באשכנז.
פיוטים אלה כולם מתחילים במילה "אלהיכם", וכך נוצר שרשור עם המילה האחרונה של הפסוק הקודם, .
הסוג 'אלהיכם' הוא מיניאטורי; השירים הממוצעים הם באורך של שש עד שבע שורות (אם כי הקצרים מביניהם של ארבע שורות, והארוכים הם בני שמונה עשרה שורות), ולרוב הם חורזים בחרוז אחיד.
על פי ההשערה, מקורו של הסוג במנהג שנהג בתקופה קדומה באיטליה לומר בחזרת הש"ץ של מוסף פיוטי קדושה ארץ-ישראליים מן התקופה הקלאסית (המאה השישית עד המאה השמינית), שבמקורם היו חלק מקדושתא.
הקדושתאות הקלאסיות, לרבות פיוטי הקדושה, היו מיועדות לתפילת שחרית, שרק בה נאמרה קדושה בנוסח ארץ ישראל.
אולם, פיוטי הקדושה לא התאימו לנהוג באירופה בשחרית, שכן בעוד בארץ ישראל כללה הקדושה גם את הפסוק , באירופה פסוק זה היה כלול רק בקדושת בתפילת מוסף ולא בשחרית.
בשל כך, נהגו באיטליה להסיר את פיוטי הקדושה ממקומם המקורי בקדושתאות.
תחת זאת, העבירו אותם לתפילת מוסף, בה נאמר למנהגם הפסוק "שמע ישראל" בקדושה.
כשלב שני, בקשו פייטני אירופה להשלים את פיוטי הקדושה הקלאסיים שנראו להם חסרים.
המבנה הקלאסי של פיוטי הקדושה כלל בדרך כלל שלשה קטעים, אחד המעביר מהפסוק "קדוש קדוש קדוש" ל"ברוך כבוד ה' ממקומו", אחד המעביר מ"ברוך כבוד ה'" ל"שמע ישראל", ואחד המעביר מ"שמע ישראל" ל"אני ה' אלהיכם".
לפייטני אירופה חסר קטע רביעי, שיעביר בין "אני ה' אלהיכם" לפסוק האחרון, "ימלך ה' לעולם", ועל כן הם הוסיפו פיוט רביעי שישלים את החסר.
בסדר חיבור ברכות, שהוא כתב יד של מחזור כמנהג איטליה הקדום, מופיעים בתפילת מוסף של פסח פיוטי קדושה של רבי אלעזר בירבי קליר, בהתאם למנהג דלעיל להעביר פיוטי קדושה משחרית למוסף.
אולם, באופן חריג, פיוטי קדושה אלה אינם כוללים רק שלשה קטעים אלא גם קטע רביעי המעביר מהפסוק "אני ה' אלהיכם" לפסוק "ימלך ה' לעולם".
פיוטים אלה, כמו פיוטי קדושה קלאסיים נוספים, נכתבו באופן משורשר, היינו שכל פיוט פתח במילה האחרונה של הפסוק שלפניו, וגם הקטע הרביעי פותח במילה "אלהיכם", שהיא סוף הפסוק הקודם.
קטע זה גם חורז בחרוז אחיד, ועל כן דומה מאוד למבנה של פיוטי 'אלהיכם' האירופאיים.
ככל הנראה, עיצובם המקורי של פיוטים מבוסס על עיצובו של הפיוט הרביעי במערכת הקלירית לפסח, וליצור בכך חלק רביעי גם עבור שאר פיוטי הקדושה.
לכן, תמיד חרזו פייטני אירופה את הקטע שהוסיפו בחרוז אחיד, ותמיד פתחו במילה "אלהיכם".
על שם מילת פתוחה קבועה זו מכונה הסוג כולו 'אלהיכם'.
בשלב הבא פסק המנהג לומר פיוטי קדושה קלאסיים בתפילות מוסף, אך המרכיב המקומי החדש, פיוטי 'אלהיכם', נותר על כנו וכך הפך לסוג פיוט עצמאי.
הפיוט הקדום ביותר מסוג זה הידוע כיום הוא 'אלהיכם זרוייו יאסוף', המיוחס לפייטן האיטלקי מהמאה ה-12 זבדיה ומיועד לשבת שיש בה ברית מילה, אך הייחוס אינו ודאי.
גם אם הייחוס אינו נכון, סביר שמקורו של הסוג באיטליה, משום שהמנהג לומר פיוטי קדושה קלאסיים במוסף מוכר בעיקר מאיטליה, ומשום שהפיוט הקלירי ששימש דוגמה ליצירת הסוג ידוע רק בכתב יד איטלקי.
על אף שמקורו של הסוג באיטליה, מרבית הדוגמאות הידועות שלו נכתבו באשכנז, שם הוא זכה לתפוצה רבה.
מתוך כמה עשרות פיוטים מסוג זה שנכתבו בימי הביניים, שמונה הגיעו למחזור אשכנז הממוסד ונדפסו בנוסח אשכנז המערבי, ורובם או כולם נאמרים בבתי כנסת של נוסח זה עד היום.
הפיוטים הללו הם: 'אלהיכם שופט צדק', לשבת שובה; 'אלהיכם ישיב בשלם', לשבת חול המועד סוכות; 'אלהיכם יזריח שמשו', לשבת ראש חודש; 'אלהיכם ישכיל עבדו', לשבת בראשית; 'אלהיכם יזרח משיחו', לשבת חנוכה; 'אלהיכם יוסף ידו', לשבת נחמו; 'אלהיכם שכנו שם', לשבת נישואין; ו'אלהיכם אני זוכר הברית', לשבת שיש ברית מילה בקהילה.
לא בכל הקהילות שאומרות פיוטים אלו נאמרים כל שמונת הפיוטים.
לדוגמה, בוורמייזא נהגו לומר רק שלושה פיוטים: של ראש חודש, של ברית מילה ושל נישואין, ולפי מנהג פיורדא אומרים את כולם, חוץ משל שבת שובה ושבת נישואין, וכן נוהגים בימינו בקהל עדת ישורון בניו יורק.
כל אחד מהפיוטים האלה (חוץ מהפיוט לברית) חתום או יהודה או שמואל באקרוסטיכון, ככל הנראה שמות המחברים, אך לא ברור מי הם.
דעה נפוצה היא שמדובר ברבי שמואל החסיד ובנו רבי יהודה החסיד, או שמדובר רק ברבי יהודה שחתם לפעמים את שם אביו, אך אין לכך ביסוס מספיק.
אלהם רוקני (נולדה ב-1980) היא אמנית וידאו ורישום ישראלית.
אלהם רוקני נולדה בטהראן, שבאיראן, בשנת 1980. היא היגרה לישראל יחד עם משפחתה בשנת 1989. בנערותה התגוררה בעיר אשדוד.
בשנת 2007 סיימה תואר ראשון במחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, וב-2010 סיימה תואר שני בשלוחת בצלאל בתל אביב.
החל מ-2013 היא מרצה במחלקה לאמנות בבצלאל.
רוקני מתייחסת בעבודותיה לסיפורים ביוגרפיים הנקשרים למיתוסים ולהיסטוריה גלובלית.
המדיומים העיקריים בהם היא יוצרת מאז לימודיה בבצלאל הם וידאו ורישום על נייר.
ברבות מעבודותיה היא משתמשת במוטיבים ודימויים הלקוחים מאורנמנטיקה מזרח-תיכונית ומעולם האסלאם, למשל בסדרה "ראל מסגדים" ו"לילות ירוקים" בהם היא רושמת מסגדים מאיראן על נייר באמצעות טושים, עפרונות, דיו ושמן.
תערוכתה של רוקני במרכז לאמנות עכשווית "שבעה עבד אל-כרימים" (2018) כללה עבודת וידאו ורישומים.
התערוכה נוצרה מפרויקט ממושך שרוקני עשתה בהתייחסות לארכיון הסיפור העממי (אסע"י) שבאוניברסיטת חיפה.
במהלכו, רוקני פגשה פליטים ומבקשי מקלט מסודאן ומאריתריאה שמתגוררים בתל אביב-יפו, בירושלים, ובמתקן הכליאה חולות, וביקשה מהם לספר לה סיפורי עם ממדינות המוצא שלהם.
את הסיפורים היא הקליטה ותרגמה ושמה בארכיון באסע"י, ופרגמנטים מהם מופיעים בעבודת הווידאו שהציגה בתערוכה.
בנוסף, את הסיפורים שליקטה איגדה רוקני בספר בשם "האיבליס, הנערה, הסולטן וזנב האריה", בו הם מופיעים בתרגום לארבע שפות (ערבית, תיגרנית, עברית ואנגלית) לצד הרישומים שיצרה בהשראתם.
עבודת הווידאו של רוקני יוסף אבאד (2014) מתעדת את מרחבי שכונת ילדותה בטהראן לפני שעזבה את איראן יחד עם משפחתה.
לאחר שהמשפחה הגיעה לישראל ב-1989, נלקחו מהם הדרכונים האיראנים, וכאזרחית ישראל רוקני אינה יכולה לשוב לאיראן.
לכן, לצורך ביצוע הפרויקט היא שיתפה פעולה עם אמנית איראנית תושבת ארצות הברית שפגשה במסגרת חילופי סטודנטים בחוץ לארץ.
כשהצילומים הסתיימו, החליטה האמנית (שביקשה מרוקני לשמור על עילום שם) לפרוש מהפרויקט בשל חששותיה מהסכנה שבשיתוף פעולה עם אזרחית ישראל.
פרישתה הובילה את רוקני להוציא בנוסף לקטלוג שליווה את התערוכה, ספר המכיל את אוסף ההתכתבויות בינה ובין האמנית האנונימית שחלקים נרחבים ממנו צונזרו על ידי רוקני באמצעות סימון במלבנים שחורים.
בהקשר זה, מציינת האוצרת התערוכה ענת דנון-סיוון כי פעולתה האמנותית של רוקני נולדת מתוך מגבלה ואיסור והתגובה אליהם.
אלו יוצרים את פעולת צנזור המובילה לאסתטיקה "דלה" שנובעת ממגבלות טכניות או מטעמי חסכון.
מוטיב בולט נוסף הוא פעולת הגנבה וההתגנבות שחוזר על עצמו בפרויקט זה בכך שרוקני, בעזרת שליחה מטעמה ששימשה כגוף מתווך, פרצה את הגבול למדינה המוגדרת כמדינת אויב, ושאליה היא לא יכולה לחזור בעצמה.
2012 - חמישה פריימים לשנייה, מוזיאון ינקו-דאדא, עין הוד.
2013 - תערוכה לרגל הזכייה בפרס לציור ע"ש אסנת מוזס, בית האמנים, ירושלים.
היריד לאמנות עכשווית- צבע טרי, תל אביב.
2014 - יוסף אבאד, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב.
אוצרות: ענת דנון-סיון / 2016 - Neue Galerie im Höhmannhaus, אאסבורג, גרמניה
2018 - שבעה עבד אל–כרימים, המרכז לאמנות עכשווית (CCA), תל אביב.
אוצרות: סרג'יו אדלשטיין / 2019 - מוזיאון וילפריד / 2019 - Vita Kuben, אומאה, שוודיה
2020 - פרח לב זהב, תערוכות זוגית יחד עם נלי אגסי, גלריה דביר, תל אביב
2007 - משנה מקום, מוזיאון בת-ים לאמנות.
אוצרות: מילנה גיצין-אדירם ולאה אביר
2008 - ניסוי כלים #6 ,מרכז ביכורי העיתים, תל אביב.
2010 - אורות וצללים, בית התפוצות, תל אביב.
2010 - בקצה העולם - כאן, מוזיאון פתח-תקווה לאמנות.
אוצרות: דרורית גור-אריה ומאיה קליי
2011 - מנוע חיפוש, המרכז לאמנות עכשווית CCA.
אוצרות: הילה כהן-שניידרמן וסרג'יו אדלשטיין
אוצרות: פריד אבו שקרה ויעלה חזות
2011 - השמיניה הסודית או תעלומת הבית המכושף, חיסין 27 ,תל אביב.
2011 - בדרך לשום מקום, מוזיאון אשדוד לאמנות.
2012 - שעת הקסם, מוזיאון אשדוד לאמנות.
2012 - הזוכים 2011, מוזיאון פתח-תקווה לאמנות.
2013 - אוצר: יונה פישר, מוזיאון אשדוד לאמנות, אוסף יונה פישר
2014 - שממה הורה, הגלריה האוניברסיטאית תל אביב.
2014 - עד שתצא מקולי, מוזיאון אשדוד לאמנות.
אוצרות: רוני בנימיני ויובל ביטון
2014 - רשמים 5 – מעבר לנייר ,הביאנלה לרישום בירושלים.
2016 - 1980: הסצנה הראשיתית, גלריה לאמנות ע"ש גניה שרייבר באוניברסיטת תל אביב
2017 - ארבעה אמנים בד' אמות, בית אוסף קופפרמן.
2017 - Lives Between, קאדיסט, סן-פרנסיסקו, ארצות הברית
2018 - The Ground we Have in Common, גלריה דל פריגיוני, טרוויזו, איטליה
2019 - נשים עושות היסטוריה, מוזיאון חיפה לאמנות
TURN BACK, לוס אנג'לס, ארצות הברית
2020 - אומרים יש אהבה בעולם, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב.
2021 - בעתיד אבלה בחדר הזה זמן רב, סטודיו משלך.
2010 - מענק לפיתוח סרט, המרכז לאמנות עכשווית CCA ,תל אביב
2010 - פרס עידוד יצירה, בצלאל MFA
2011 - מלגת אמן-מורה, משרד התרבות והספורט
2011 - פרס האמן הצעיר, משרד התרבות והספורט
2011 - פרס לאמנים ויוצרים צעירים, אשדוד
2012 - פרס אוסף יגאל אהובי לאמן מבטיח, יריד צבע טרי 5#
2012 - קרן יהושע רבינוביץ' לאמנויות, מענק לפיתוח סרט, מסלול ניסיוני
2013 - מפעל הפיס, מענק להוצאת קטלוג עבור תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב
2013 - פרס ע"ש אסנת מוזס לציור, בית האמנים ירושלים
2013 - פרס ישראכרט ומוזיאון תל אביב
2014 - קרן יהושע רבינוביץ' לאומנויות, מענק להוצאת קטלוג, מסלול אמנות
2015 - מפעל הפיס, מענק לפיתוח עבודת וידאו
2015 - ארטיס, מענק לפיתוח פרויקט
2017 - מענק לסרט וידאו, קרן אוסטרובסקי
2017 - מענק להוצאת ספר סיפורי עם, קרן משפחת רוברט וייל
2018 - פרס ע"ש ליה ון ליר, לסרט הניסיוני הטוב ביותר, פסטיבל הקולנוע סינמטק ירושלים
2018 - פרס משרד התרבות והספורט לאמנות וידאו
2018 - ארטיס, מענק לשהות אמן ב-IASPIS, שוודיה
2019 - מענק מקרן יוצרים עבור השתלמויות בחו"ל
2020 - מענק פיתוח לסרט, מפעל הפיס
טאפט, (ניסיון מס 1), 2014, אוסף בנק דיסקונט לאמנות.
אלואיז הרייט סטאנרד הייתה ציירת בריטית מהמאה ה-19, הידועה בזכות עבודותיה בטבע דומם.
אלואיז הרייט סטאנרד נולדה בנוריץ', נורפוק, ב-1 בפברואר 1829, והוטבלה ב-12 בפברואר בסנט פיטר פרמנטרגייט, נורויץ'.
היא הייתה אחת מארבע-עשרה ילדיהם של צייר הנוף והמורה לציור אלפרד סטאנרד ומרתה סטאנרד (לבית ספארקס).
דוד שלה היה הצייר ג'וזף סטאנרד; גם אביה וגם הדוד שלה היו חברים בבית הספר לציירים בנוריץ', תנועת האמנות המחוזית הראשונה בבריטניה.
אלואיז ודודתה אמילי סטאנרד (אשתו של ג'וזף) היו שתי האמניות הבולטות הקשורות לבית הספר נוריץ'.
סטאנרד הוכשרה ככל הנראה כאמנית על ידי אביה, וסגנונה הושפע מציור טבע דומם הולנדי מסורתי, במיוחד מהאמן יאן ואן הויסום .
ציוריה היו בעיקר פירות - במיוחד פירות שלא גדלו באנגליה - נערמו בסלים וקערות, על רקע מונוכרום באור טבעי ולעיתים מודגשים עם חרקים קטנים.
עבודות המכחול המשובחות שלה ושכבות הצבע המרובות שלה ייצרו משטח זוהר אופייני.
אלואיז סטאנרד נחשבת היום לאחת מציירות הטבע הדומם המחוננות ביותר בבריטניה.
בשנת 1857 קיבלה המלצה מג'ורג' ניקול, מזכיר המוסד הבריטי, שכתב, "אני לא יכול להימנע מלהשתמש בהזדמנות זו ולומר לך שמר לאנס אמר לי: מר ניקול, חבל באמת לתלות תמונה כזו על הקיר.
שאלתיו - "למה?", "מאחר שהיא כל כך טובה", הוא ענה לי.
הוא העריץ אותך לאורך כל הדרך, ואהב במיוחד את ציור הענבים, שלדבריו היה יפהפה.
"אני אוהב לראות דברים כאלה".
שאלתי אותו אם הוא יודע מי הוא הצייר.
זאת גברת, מיס סטאנרד." הוא אהב גם את שאר התמונות שלך שהראיתי לו.
בשנת 1871 קיבלה אלואיז סטאנרד הזמנה מוועדת בית הספר לאמנות לנשים, שביקשה ממנה להיות שופטת בבית הספר.
מצבה הבריאותי הלקוי מנע ממנה לקבל את ההזמנה.
היא הפכה לחברה בחברה של אמניות נשים בשנת 1871. בעקבות מות אמה ב-1873 היא קיבלה על עצמה אחריות משפחתית נוספת, ציוריה הפכו קטנים יותר וקריירת הציור שלה דעכה.
ציוריה מוצגים בגלריה בטירת נוריץ', שיש בו את האוסף הגדול ביותר של אמני אסכולת נוריץ'.
אלו גובי הוא מאכל מתת היבשת ההודית העשוי מתפוחי אדמה (אלו), כרובית (גובי), ותבלינים הודיים.
הוא פופולרי במטבחים הודיים ופקיסטניים.
צבעו צהבהב עקב השימוש בכורכום, ומדי פעם מכיל עלי קארי וקצח.
מרכיבים נפוצים אחרים כוללים שום, ג'ינג'ר, בצל, גבעולי כוסברה, עגבנייה, אפונה וכמון.
ישנן מספר וריאציות ומנות דומות.
Aloo Gobi הוא שם של שיר והרצועה השנייה באלבומם של ויזר מ-2021, OK Human.
אלו מאטר הוא מאכל פופולרי בחבל פנג'אב ובמדינות תת היבשת ההודית.
המאכל מורכב מתפוחי אדמה, אפונה, שום, ג'ינג'ר, בצל, עגבניות, כוסברה, וזרעי כמון שאותם מערבבים ומבשלים.
שם המאכל נגזר משמות המרכיבים העיקריים שלו תפוח אדמה (Aloo) ואפונה (Mattar).
נהוג להגיש את המאכל בארוחת הצהריים כשהוא חם ובליווי דוסה, ניתן לרכוש את המאכל במארזים מוכנה לאכילה.
אלו שעומדים למות (או העומדים למות; באנגלית: Those About to Die) היא סדרת דרמת אפית אמריקאית, שנוצרה על ידי רוברט רודאט ובוימה על ידי רולנד אמריך; ומבוססת על ספר עיון באותו השם שנכתב על ידי הסופר דניאל פ.
הסדרה עלתה לשירות הזרמת המדיה "Peacock" ב-18 ביולי 2024.
עלילת הסדרה מתרחשת בעולמה המושחת והמורכב של רומא העתיקה, בדגש על תרבות קרבות הגלדיאטורים, והיא עתידה לגולל את קורותיהן של דמויות רבות מכל חלקי החברה הרומית, שנפגשות זו עם זו בזירה.
אנתוני הופקינס – הקיסר אספסיאנוס
ג'וג'ו מקארי – דומיטיאנוס פלביאנוס
טום יוז – טיטוס פלביאנוס
לירז צ'רכי – ברניקי, מלכת יהודה.
יוהנס האוקור יוהאנסון – ויגו
ביולי 2022 שירות הזרמת המדיה "Peacock" הזמין סדרת דרמה אפית, שתתרחש בעולמה של רומא העתיקה ותתבסס על ספר העיון "Those About to Die" מאת דניאל פ.
מאניקס; על יצירת וכתיבת הסדרה הופקד היוצר רוברט רודאט, ועל בימויה, הבמאי רולנד אמריך.
עוד נמסר כי להפקת הסדרה הוענק תקציב של 140 מיליון דולר, וכי היא עתידה להתחיל את צילומיה בתחילת שנת 2023. בפברואר 2023, נמסר כי הבמאי מרקו קרויצפיינטנר יביים מספר פרקים לצדו של אמריך.
בינואר 2023 לוהק אנתוני הופקינס לצוות השחקנים הראשי.
בפברואר 2023 לוהקו דימיטרי לאונידס, גבריאלה פסיון, לורנצו רישלמי וטום יוז.
עם זאת, במרץ 2023 השחקן הוולשי איוואן רהון החליף את רישלמי, שפרש מטעמי התנגשויות בלוח הזמנים שלו, ולוהקו שחקנים נוספים, בהם לירז צ'רכי, שלוהקה לגילום דמותה של מלכת יהודה ומאהבתו של טיטוס, ברניקי.
צילומי הסדרה החלו במרץ 2023, בעיר צ'ינצ'יטה שברומא.
אלהאם מחאמיד-רוזין (נולדה ב-16 בפברואר 1990) היא ספורטאית פאראלימפית ערבייה-ישראלית, וקפטנית לשעבר בנבחרת ישראל בכדורשער נשים.
אלהאם מחאמיד נולדה באום אל-פחם, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
אובחנה בלידתה עם אכרומטופסיה תורשתית, שבעקבותיה נאלצה להתמודד עם לקות ראייה ועם עיוורון צבעים.
בנעוריה, הצטרפה לקבוצת כדורשער מיוחדת במועדון העיוורים שבעיר הולדתה, אום אל-פאחם.
ביוזמתה הוקמה נבחרת ישראל בכדורשער נשים ומחאמיד הייתה קפטן הקבוצה בשנים 2010–2018.
בשנת 2015 זכתה הנבחרת במדליית זהב במשחקים העולמיים לעיוורים ולקויי ראייה והבטיחה את מקומה ב.
בשנת 2019 זכתה הנבחרת במדליית כסף באליפות אירופה והבטיחה את מקומה ב.
עשתה שירות לאומי בלשכה לסיוע משפטי בירושלים.
בעלת תואר ראשון בחינוך ובתיאטרון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני בפסיכודרמה בסמינר הקיבוצים.
בשנת 2018 נישאה מחאמיד לקפטן נבחרת ישראל בכדורשער גברים, מיכאל רוזין (שאף התאסלם למענה), ולהם שני ילדים.
אלהי אל תדינני כמעלי הוא פיוט בקשה מאת ר' יצחק אבן מר שאול, שזכה לתפוצה רחבה, קיבע דפוס לסוג 'הבקשה השקולה', והיה לשלב חשוב בגיבוש מלאכת השיר העברית הספרדית.
הפיוט נאמר בתפילת שחרית של ראש השנה בקהילות רבות.
בפיוט 22 שורות, והוא סדור על פי אותיות הא'-ב' החתומות בראש הבתים.
הפיוט שקול במשקל "המרובה" ('ואפר'), וסוגר הבית האחרון זהה לדלת הבית הראשון, כמקובל בבקשות השקולות של פייטני ספרד, טכניקה המעמידה את מסגרת השיר ואת עיקרו על הפנייה "אלהי אל תדינני כמעלי".
כל שורה נחרזת עם זו שלאחריה בחרוז לִי.
חיים שירמן כתב כי הבקשה "חסרה רעיונות מקוריים ועמוקים.
ואולם שטף לשונה ובהירותה, יפי ביטויה וערבות צליליה מכפרים על מגרעותיה".
אם זאת, פליישר ציין כי הבקשה חלוצית, ועל כן היא לא שגרתית בימיו של אבן מר שאול.
אפרים חזן, כמו גם שירמן לפניו, כתב כי חלק מאותה ערבות הצלילים נובעת "מחרוז הביניים, הבא הרבה מאד בשיר הזה", ומהאליטרציות הרבות המצויות בו.
לדברי א' חזן "ברור לחלוטים כי השיר משחק בגיווני המשמעות של המלה החוזרת".
הוא משתמש במוטיב הדרך הסלולה, בה הוא מבקש שיוליכהו האל.
סמל זה מוכר גם מפייטנים נוספים כמו ריה"ל ורשב"ג, ואף מן המקרא ומחז"ל.
חלק מהחוקרים העריכו, כי במהותה לא נועדה התפילה להיאמר בתפילת הציבור, ולא כוונה למסגרת זו אלא למסגרת פרטית.
כמקובל בתפילה ובתפילה מן המקרא, הפיוט פותח (ונחתם) בפנייה ישירה לאל - דרך פנייה בפיוט הגיעה לאבן מר שאול דרך פיוטיהם של הקליר וייני.
הפייטן פונה, וחוזר ופונה, אל אלהיו-שופטו בעת הדין, ומתחנן אליו שידון אותו לפנים משורת הדין, ולא כפי שראוי לו.
הפייטן פותח בווידוי על חטאיו הרבים אשר "לו יריחון בם שכני -/ אזי ברחו ורחקו מגבולי!", והכרה בכוחו העצום של היצר.
הוא ניצב מתוך תחושות עצב ותוגה, "הלום יגון".
הפייטן מבקש מה' שינחהו בדרך הנכונה, מפני שליבו "תועה כמו רועה אוילי".
הוא מבקש גאולה, ושתיענה תפילתו בזכות תחנוניו וזכרונו המתמיד את האל.
אהרן מירסקי כתב כי "בקשה זו רוח של תמימות בה ותוכנה פשוט...אדם יחיד עומד כאן לפני אלהיו ושופך לבו ומבקש על עסקי נפשו, ודבריו בלשון מדבר בעדו." עזרא פליישר כתב כי הפיוט חדשני לתקופתו בצורתו, אך גם ב"אופיו האישי הלא-ציבורי, ששימש דוגמה לפייטנים ספרדים רבים".
ראובן שיינדלין כתב כי הבקשה קרובה מאד בצורה, בתוכן ואף במצלול ובקצב, לשיר פרישות נודע של המשורר הערבי־מוסלמי אבו אל עתאהיה בן המאה ה-9-8 לספירה, עד שמדובר בכמעט חיקוי שלו.
הפיוט נמנה עם הבקשות הידועות ביותר, זכה לתפוצה רחבה ונקלט במחזורי ראש השנה של ספרד, יוון, רומניה, רומא, פרובנס ואף הודו.
בנוסף נקלטה התפילה בחלק מסדרי ערב ראש חודש.
הוא נאמר כיום בתפילת שחרית של ראש השנה בקהילות הספרדים, בדרך כלל לפני ברוך שאמר, או לאחר חזרת הש"ץ.
לדברי חיים שירמן "בקשה זו מפלסת את הדרך לסגנון הספרדי הקלאסי, ומבשרת את בואם של גדולי האסכולה החדשה".
הפיוט היה חדשני לא רק במשקלו אלא גם בפרט התבניתי בו שווים הדלת הראשונה והסוגר האחרון, כמעגל ההולך ונסגר.
בין היתר השפיע הפיוט על ר' יהודה הלוי בפיוטו אדני נגדך כל תאותי, הבנוי בתבנית זהה, על פיוטו של משה אבן עזרא "אלהי אל תדינני בעברה", אשר מלבד הפתיחה הדומה, גם בנוי במתכונת המשקל המרובה והחרוז המבריח, ועל דויד הנשיא, שחיקה את הפיוט בשירו "אלהי אל תריבני כפשעי".
חרוז מהפיוט (בית 8) מובא בתורת חובות הלבבות לרבנו בחיי אבן פקודה, שער הכניעה, פרק ז, שגם אחד משיריו הוא "בבואה של הבקשה הנפוצה אלהי אל תדינני", ובהקדמת ספר חרדים.
לפיוט מספר רב של לחנים מסורתיים, כמו גם לחנים מודרניים, ביניהם לחנו של נאור סינואני בביצוע ליאור נרקיס.
אלהים אלי אתה אשחרך בסוד סגלתך הוא פיוט רשות לנשמת ליום הכפורים שחיבר ר' שלמה אבן גבירול, הנאמר בקהילות הספרדים.
הפיוט הוא רשות לתפילת נשמת כל חי של תפלת שחרית ביום הכפורים, והוא נחתם באקרוסטיכון של שם המחבר: "אני שלמה הקטן ברבי יהודה אבן גבירול חזק" - כל אות חוזרת על עצמה ארבע פעמים במחרוזת, בראש הצלעיות המתחלפות שאינן רכיבי המסגרת, מלבד הסטרופה האחרונה אשר החתימה "חזק" מופיעה בראש טוריה.
בפיוט 30 מחרוזות, ובכל אחת מהן שני רכיבי מסגרת:
בטור א' בכל מחרוזת: .
בטור ג' בכל מחרוזת: .
בטורים אלו אין לרוב אלא 3 הטעמות (מלבד רכיבי המסגרת).
בטור השני, החפשי ממסגרת, ישנן ארבע הטעמות.
כל סטרופה מסתיימת בפסוק מן התנ"ך.
הרשות בנויה על פי המבנה של פיוט הרשות "אשכימה שחר יום יחדתו לצום העשור" שחיבר יוסף אבן אביתור, מייסד ז'אנר פיוטי הנשמת, אשר גם בה רכיבי מסגרת במתכונת דומה, ומחרוזת חתימתה זהה לרשות של אבן גבירול, מלבד רכיבי המסגרת.
תבנית זו חריגה ביחס לפייטנות הספרדית, ולא קנתה לה מקום אצל פייטנים מאוחרים יותר.
הוא סבור שהמסגרת איננה מעצבת את הפיוט וכי "כאן הוענקה תבנית חצי מסגרתית אך ורק מפני הכבוד שרחש המשורר כלפי קודמו."
הפייטן פותח בתיאור עמידתו לפני הקב"ה בתפלת שחרית, יחד עם כל עם ישראל, כשליח הציבור, עמדה מתוכה הוא יוצא במהלך כל הפיוט, שהוא למעשה רשות לש"ץ.
הוא מכיר בעוונותיו החשופים כלפי האל, ומבקש ממנו להתעלם מחטאיו וישועה.
הוא ממשיך להתחנן, כשליח הציבור, שתהיה תפילתו זכה וברורה, ללא טעויות ומחשבות זרות, ומצפה להנחייתו בדרך הנכונה.
הוא טוען מספר טענות לזיכויו: האחת היא שבלידתו ברא אותו האל כשהעוון נטוע בו, אחרת היא עיצומו של יום הכיפורים המכפר על חטאיו והצום בו שרויים ישראל ביום זה, טענה אחרת היא הבושה שאוחזת בהם מרוב חטאיו, ואחת נוספת היא כינוסם של ישראל לבתי הכנסיות וזיכוך נפשם לקראת היום הקדוש.
הוא שב ומזכיר את פחדו מגזר הדין המרחף מעליו ואת הידיעה כי האל מכיר את חטאיו, ומתחנן כי ישמע תפילתו.
הפיוט נאמר ברוב קהילות נוסח הספרדים בתפילת שחרית של יום הכיפורים.
במקור נאמר הפיוט בסוף פסוקי דזמרא, לפני תפילת נשמת כל חי.
בשל חששות הלכתיים, ברוב הקהילות נאמר כיום הפיוט, יחד עם פיוטים נוספים לפני ברכת ברוך שאמר, או לאחר קדיש תתקבל בסיום תפילת שחרית.
בשל אורכו של הפיוט, בחלק מהמחזורים וכתבי היד הוא מופיע בחלקו, לעיתים קוצצו 19 מחרוזותיו האחרונות.
אַלוּ טִיקִי (באורדו: آلو ٹکی; באנגלית: Aloo tikki, הידוע גם בשם Aloo ki tikkia, Aloo ki tikki או Alu tikki,) הוא מאכל שמקורו ב.
המאכל מאפיין את המטבח ההודי.
הוא עשוי מתפוחי אדמה מבושלים, אפונה ותבליני קארי שונים.
אלו פירושו תפוח אדמה בהינדוסטנית, וטיקי הוא קציצה קטנה או קרוקט.
המנה מוגשת חמה לצד תוספת של , תמרהינדי וכוסברה - נענע, ולפעמים או חימצה.
המאכל הוא צמחוני והוא המקביל ההודי להאש בראונס.
בגלל התפוצה הגאוגרפית של אנשים ממוצא הודי, קיימות מספר וריאציות למנה זו.
במומבאי, גרסה פופולרית של אלו טיקי מוגשת עם קארי חריף וצ'אטני שונים.
הוא נקרא רגדה פאטיס והוא נמכר בדוכני צ'אט שונים ברחבי העיר ובמיוחד בחוף צ'ופאטי .
האלו טיקי באזור זה עשוי בעיקר מתבלינים שגדלו במקום כמו כורכום, ואילו בבנגלורו משתמשים יותר בכוסברה.
בבריטניה, טיקי ירקות זמין בדלפקי מעדניות בחנויות שונות.
כמה מסעדות רחוב בצפון הודו או מסעדות בסגנון בית קפה יכניסו את האלו בלחם.
אלו יוגה הוא מותג אמריקאי של בגדי ספורט שבסיסו בלוס אנג'לס.
הוא נוסד ב-2007 על ידי דני האריס ומרקו דג'ורג'.
אלו יוגה נוסדה בשנת 2007 בלוס אנג'לס על ידי דני האריס ומרקו דג'ורג', חברי ילדות שהתעניינו ביוגה כטיפול בחרדה ופציעת גב בהתאמה.
השם מייצג "אוויר, יבשה ואוקיינוס" ("Air, land and ocean").
המותג עלה לגדולה כאשר ידוענים שקיבלו מוצרים בחינם כמו קנדל ג'נר, היילי ביבר ובלה חדיד לבשו את הבגדים של אלו בצילומי פפראצי.
המטה של אלו בבוורלי הילס כולל מכוני יוגה, חדרי כושר ומתקנים אחרים.
נכון לאוקטובר 2023, לחברה יש יותר מ-50 חנויות לבנים ומרגמה (שהיא מכנה "מקדשים"), הכוללות אולפני יוגה ובתי קפה.
אלו התרחבה מעבר ללבוש אתלטי.
מותג טיפוח, 'אלו גלואו סיסטם', הושק בדצמבר 2020. בשבוע האופנה בניו יורק בספטמבר 2022, אלו הציגה את קולקציית 'אספן', הכוללת בגדי סקי.
החברה החלה למכור נעלי ספורט במאי 2023. הקולקציה היוקרתי הבא שלה, אלו אטלייר, הושקה באוקטובר 2023.
אלו מקדמת מיינדפולנס ומפרסמת תמונות של מתרגלי יוגה בעמוד האינסטגרם שלה.
החברה הפכה ל"שותפת הבריאות הרשמית" של שבוע האופנה בניו יורק בספטמבר 2021, על ידי מקיימת סדנאות יוגה ואירועים אחרים.
אלו יוגה מפעילה חמישה סניפים בישראל, שלושה מהם בתל אביב.
הסניף הראשון נפתח בחורף 2023 בקניון TLV.
אלו יוגה מפעילה סניפים נוספים בכיכר דיזנגוף, בקניון רמת אביב, בקניון מול הים באילת ובביג פאשן גלילות.
אלהאם שאהין היא שחקנית מצרית שהופיעה בעשרות סדרות טלוויזיה, סרטי קולנוע והצגות תיאטרון.
היא נולדה בהליופוליס, קהיר, ולמדה בבית הספר נוטרדאם.
בשנת 1982 היא קיבלה תואר ראשון במשחק מהמכון לאמנויות התיאטרון.
הקריירה האמנותית שלה החלה על הבמה,
כאשר הבמאי כמאל יאסין ליהק אות למחזה "בת ים ממאדים".
אחר כך היא השתתפה בהצגות רבות, ביניהן: "פצצת העונה", "הפדנטים", "המלכודת", "גן האשליה" ו"הקופים".
הפריצה שלה בקולנוע החלה בסרט "אמהות בגלות" בשנת 1981, ולאחר מכן בסרט "הבושה" בשנת 1982, שסימן את תחילת תהילתה ונסיקת הקריירה האמנותית שלה.
בשנות ה-80 היו התקופה הפופולרית ביותר בקולנוע עבור שאהין, במהלכן שיחקה ב-33 סרטים, ביניהם: "אל תשאל אותי מי אני", "חמשת הגאונים", "מותה של סמירה", "חצי הרגל", "רמדאן מעל הר הגעש" ו"מר קשטה".
היא גם השתתפה במספר סדרות טלוויזיה והגישה מספר תוכניות .
בתחילת שנות התשעים ירד מספר הסרטים בהן השתתפה שאהין, אך היא התבלטה בכך שגילמה תפקידים חדשים שהעניקו לה תהילה ציבורית רחבה.
בין הסרטים המפורסמים ביותר נמנים: "דייט עם הנשיא", "אהבה מרה", "האבן המעגלית", "בשר זול", "הו עולם, הו אהבה", "דנטייה", "הרמוניקה", "רצח טעים", "שיגעון החיים" ו"המדכא והמדוכאים".
עם זאת בשנות התשעים שיחקה בתפקידים ראשיים בסדרות רבות, והיא גם השתתפה בהצגה "בהלול באיסטנבול" עם סמיר גאנם ובבימויו של מוחמד עבד אל עזיז .
בשנות ה-2000, חזרה להתמקד במשחק בסרטי קולנוע.
בשנת 2009 היא שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "התערובת של פאוזיה", וזכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של רוטרדם על תפקידה בו.
באותה שנה החלה לפעול גם כמפיקה, והפיקה את סרט "ח'לטה פווזיה" ("המתכון של פווזיה") ואחר כך את "הז ווסט אל־בלד" ("זעזוע במרכז העיר"), סרט היוצא נגד הטרור במצרים, בבימוי מוחמד אבו סיף; ואת "יום ל־סתאת" ("יום לנשים"), סרט פמיניסטי בבימויה של כאמלה אבו ד'כרא.
בשנת 2021 עוררה סערה במצרים שהודיעה שתשחק במחזה של ז'אן פול סארטר "הזונה המכובדת".
חברי פרלמנט ביקשו למנוע את העלאת המחזה בגלל שהוא "פוגע בערכים של החברה המצרית".
יש לה אחות אחת, אנאס שאהין, ואח אחד, אמיר שאהין, שנכנס לתעשיית הקולנוע בעזרת אחותו.
היא הייתה נשואה לאיש העסקים עאדל חוסני.
הפרידה שלהם הייתה לאירוע בקהילה האמנותית במצרים, שכן השניים הזמינו יותר מ-300 איש למסיבה גדולה באחד ממלונות אלכסנדריה.
המוזמנים הגיעו מבלי לדעת את הסיבה מאחורי ההזמנה, כך שהציפיות היו להשקת אירוע אמנותי כלשהו; אבל ההפתעה הייתה ההודעה על גירושיהם באותו יום.
לאלהאם שאהין אין ילדים, והיא הצהירה יותר מפעם אחת כי שללה מעצמה ילדים בתמורה לתהילתה ולהצלחתה המקצועית.
הסכסוך שלה עם האחים המוסלמים
שאהין ידועה בהתנגדותה העזה לשלטונו של הנשיא לשעבר מוחמד מורסי והאחים המוסלמים במצרים.
בראיון לעיתונות אמרה: "האחים המוסלמים רדפו אותי, ניסו לרצוח אותי.
היו ימים שבהם לא יצאתי מהבית והייתה עליי שמירה 24 שעות.
אבל לא היה בי פחד, כי כבר לא היה לי מה לאבד.
באותה תקופה איש הדת רב ההשפעה השיח' עבדאללה בדר תקף אותה בתחנה הדתית "אל-חאפז" על כך "שתרומתה לתרבות ולאמנות הייתה רק עירום, גסות והפקרות" ושאל "עם כמה גברים שכבת בשם האמנות?".
היא הגישה תביעה דיבה נגדו וזכתה.
בתגובה אמרה "האחים המוסלמים התכוונו לחסום בפנינו את המשך העיסוק בקולנוע, במשחק ובדרמה", "זה לא סוד — זה אחד הזרמים השמרניים שעלה לשלטון ואני מייצגת ערכים הפוכים לערכים שלהם.
הרגשתי צורך להגן עלינו ועל התרבות המצרית".
אלהאם אחמד (בכורדית: ئیلھام ئەحمەد, בערבית: إلهام أحمد, באנגלית: Îlham Ehmed) היא פוליטיקאית כורדית-סורית מטעם המנהל האוטונומי הדמוקרטי של צפון ומזרח סוריה.
מאז יולי 2018, היא נשיאת כורדיסטן הסורית, בקואליציה נשיאותית, במשותף עם מנסור סאלם, פוליטיקאי ממוצא אתני ערבי.
אחמד חברה במפלגה הדמוקרטית המאוחדת בסוריה, ובין השנים 2015–2018 כיהנה כיו"ר משותף למועצה הדמוקרטית הסורית.
אחמד היא אזרחית סורית, ממוצא אתני כורדי, שנולדה בעיר עפרין שבמחוז חלב בסוריה.
משנות ה-90 הייתה אחמד פעילה בתנועה הלאומנית הכורדית.
במהלך קריירתה הפוליטית, הביעה אחמד נכונות בפומבי, בנוגע לשאיפותיה העתידיות, לסוריה בעלת אופי רב-אתני וחילוני.
בתחילת מבצע הלחימה השני בא-רקה בנובמבר 2016, נגד מחבלי דאעש אמרה אחמד: "ממשל כזה יכול לספק דוגמה טובה לשינוי דמוקרטי בא-רקה, במיוחד לאור העובדה שהעיר הייתה במשך שנים בירתה בפועל של קבוצת הטרור דאעש.
הישג זה יהיה שינוי משמעותי במצב הכללי בסוריה, ויסייע למדינה להתקדם לעבר יציבות ושינוי דמוקרטי.
א-רקה תהיה דוגמה לכל המדינה".
לאחר פעילותה בתנועה הלאומנית הכורדית אחמד שואפת להקים ממשלה מבוזרת, בה לרשויות המקומיות יש סמכויות רבות יותר, וביניהן סמכויות למען הבטחת זכויותיהן של קבוצות סוריות ואתניות שונות.
הבטחת הזכויות על פי אחמד, תכלול את חופש הביטוי, שוויון מגדרי והבטחת זכויות העם הכורדי בחוקה הסורית, אשר חוקקה בתקופת שלטון הבעת', בנוסף, תומכת אחמד בממשלה סורית-פדרלית.
הוא לא גילה כל גמישות כלפי הסורים המסוכסכים עמו.
הוא דחה ערוצי תקשורת לטיפול בתוצאות רעידת האדמה והאסון ההומניטארי שבעקבותיו...
הם המכשול העיקרי באיחוד החזון הסורי".
על פי מסורת חז"ל, אֱלֹהִים הוא האל היחיד, בורא העולם כולו ושליטו, שבחר בעם ישראל מכל העמים, להיות לו לאלוהים, ונתן לו את התורה ובה תרי"ג מצוות, ונתן לשאר האומות ובני האדם את שבע מצוות בני נח.
הדרך המרכזית לתאר את אלוהים בתנ"ך היא באמצעות תכונות ופעולות אנושיות.
המקרא מציג את האל כמדבר, כרואה, כיוצר אדם מעפר כנוטע גן מלא עצים כמשמיע קול (מתהלך) ועוד.
כל אלה הן פעולות שמשמעותן הרגילה גופנית.
עם זאת, פעמים רבות המקרא מתאר את אלוהים כמופשט, ללא גוף, אשר ניתן לתאר רק את כבודו, כלומר הגילוי שלו "ומראה כבוד אדוני כאש אוכלת בראש ההר לעיני בני ישראל", "וכבוד אדוני מלא את המשכן".
ואף שמשה רואה את אחוריו של אלוהים ולא את פניו, הוא מדבר על ראיית הכבוד ולא על ראיית האל עצמו: "הראני נא את כבודך...
והיה בעבור כבודי ושכותי כפי עליך עד עוברי...
וראית את אחורי ופני לא יראו", ואף שיחזקאל מדבר על ראיית אלוהים בתיאורים גופניים, הוא מדבר על "דמות מראה כבוד אדוני".
כבוד אדוני מתואר לעיתים כדבר בלתי נראה ובלתי מוחש המצוי בחלל גשמי תחום: "ואולם חי אני וימלא כבוד אדוני את כל הארץ", "מלוא כל הארץ כבודו", "וכבוד אדוני מלא את בית אדוני".
לעומת כבוד ה', האל עצמו מתואר כמי שלא יכול להיתחם בחלל גשמי: "וכבוד ה' מלא את בית ה'...
האמנם ישב אלהים על הארץ?
הנה השמים ושמי השמים לא יכלכלוך".
ונשמרתם מאוד לנפשותיכם, כי לא ראיתם כל תמונה ביום דיבר ה' עמכם בחורב מתוך האש.
השמרו לכם פן תשחיתון ועשיתם לכם פסל תמונת כל סמל".
נוסף לתיאורים הגופניים, התנ"ך מתאר את אלוהים כבעל רגשות.
אלוהים מתואר מצד אחד כ"רַחוּם וְחַנּוּן" (), אך באותו פרק כתוב גם שהוא "אֵל קַנָּא" (פסוק י"ד).
המקרא מתאר את אלוהים כשונה מהותית מהאדם: "כִּי לֹא מַחְשְׁבוֹתַי מַחְשְׁבוֹתֵיכֶם וְלֹא דַרְכֵיכֶם דְּרָכָי...
אליהו הנביא במעמד הר הכרמל אף לועג למאמיני הבעל שמתייחסים אל הבעל כדמות אנושית: "קראו בקול גדול...
את הדוגמאות הללו פירשו מבקרי המקרא כעדות לכך שמחברי הפרשיות הללו תפסו את אלוהים כמונע על ידי רגשות מורכבים, וכבעל גוף הדומה לגוף האנושי, אשר ניתן לראות אותו ולשמוע אותו.
מאידך, פרשנים מסורתיים פירשו דוגמאות אלו ואחרות כאמירות על דרך המשל, אשר נועדו להביע רעיונות מופשטים בלשון בני האדם, והביאו פסוקים המתארים את אלוהים כמי שאין לו גוף.
כך כתב הרמב"ם שמאחר ותכלית התורה להדריך את ההמון שהאל קיים, נוכח, יודע, יכול ופועל, אין מנוס מתיאורו במושגים גופניים, שהם היחידים הממשיים בתפיסה הראשונית של האדם.
גוף זה כולל את האיברים המשמשים לפעולות המיוחסות לאל ואת תכונות הנפש המובילות לביצוע הפעולות, אך נעדרים ממנו איברים שרק תומכים בפעולות כגון כתף או רק מקיימים את הגוף עצמו או את המין.
לדברי הרמב"ם, השגתו של אלוהים אינה מובעת באמצעות חושי המישוש והטעם מאחר שבדמיון האנושי התקבע שהאל אינו נוגע בגוף כלשהו, אלא דווקא באמצעות חושי הראייה השמיעה והריח המאפשרים ידיעה מרחוק.
באופן דומה מיוחסת לאל מחשבה ותבונה הנתפסות כמעלה, אך לא דמיון הנתפס כחיסרון.
וכן כתב רבי יהודה הלוי בספר הכוזרי, האזכורים האלהיים שנדמים כהגשמה, מחולקים לשלושה סוגים, תוארי פעולות, תוארי היחס ותארים שוללים.
תוארי הפעולות, כגון "מוריש ומעשיר", "רחום וחנון", "שומע" ו"אוהב" הם תארים שבאים מצד האדם, כלומר לפי איך שאלוהים פעל עבורו, עבור האדם הוא "חנון ורחום", אף על פי שאלוהים עצמו לא שינה את דעתו כמו שקורה לבני אדם, מצד האדם אלוהים ריחם עליו.
תוארי היחס הם תארים שבני האדם מתארים את אלוהים מצידם.
תארים אלו אינם מגדירים את המציאות, אלא נובעים מהרושם שאלוהים מותיר על האדם.
התארים השוללים הם תארים שבאים לשלול את הדבר ההפוך מכך, כגון "חי" ו"אחד", כדי לשלול את המחשבה כי הוא מת וכבר לא משפיע על העולם, או שיש עוד אלים מלבדו.
כלומר, אף תואר אינו מגדיר את אלוהים, אלא בא כדי לשמש אותנו כשאנו מדברים עליו.
חוקר המקרא יחזקאל קויפמן בספרו "תולדות האמונה הישראלית" כתב שאלוהים במקרא לא נתפס כחומרי (הגשמה), אך אין שום רמז לכך שלא הייתה לו דמות (האנשה).
בהמשך לכך, החוקר פרסם ספר ושמו "גופיו של אלוהים" ובו הוא מוכיח שלאלוהים במקרא יש דמות, ולפי חלק מהכתובים אף דמויות רבות.
בדומה להשקפת המקרא עצמו לגבי האל, גם השקפתם של חז"ל לגביו שנויה במחלוקת.
בראשיתו של מחקר ספרות חז"ל בעת החדשה הייתה הדעה המקובלת שחז"ל שללו אנתרופומורפיות.
ביטויים מגשימים ומאנישים הפזורים בספרות חז"ל נתפסו כביטויים אלגוריים, ככניסה של חומרים זרים ממקורות חיצוניים ליהדות, או כביטויים עממיים זניחים.
החוקר גרשם שלום לדוגמה טען כי עד פריצתה של ספרות הקבלה, לא הייתה בספרות חז"ל תפיסה אנתרופומורפית של האל.
החל מסוף המאה ה-20 עלו הסתייגויות מדעה זו.
מחקרים של יאיר לורברבוים, יהודה ליבס, משה אידל ואחרים העלו כי בחינה ביקורתית של אמרות חז"ל ודרשותיהם מעלה תמונה מורכבת יותר, שלפיה ניתן למצוא בספרות חז"ל מגמות שונות ואף סותרות זו לצד זו, וביטויי האנשה של האל אינם כה שוליים כפי שנטען בעבר.
אין מחלוקת על כך שיש תיאורים מאנישים בספרות חז"ל, אך השאלה היא האם חז"ל הבינו אותם כפשוטם או שנתנו להם פירוש אלגורי בלבד.
לדברי פרופ' יאיר לורברבוים, הפרשנות לפסוקי התורה לפיה האנשת אלוהים היא בדרך "דיברה תורה בלשון בני אדם" היא פרשנות מאוחרת יחסית, שלא הייתה רווחת בימי חז"ל, אשר יחסם לפסוקים התבסס על דרך הפשט.
דוגמאות להאנשת האל בספרות חז"ל ניתן למצוא בתיאורים של הכהנים הגדולים שראו אותו בקודש הקודשים.
כך לדוגמה שמעון הצדיק ראה אותו בדמות אדם זקן לבוש בגדים לבנים, ורבי ישמעאל בן אלישע ראה אותו יושב על כיסא רם ונישא ומנענע בראשו.
דוגמאות נוספות להאנשה ניתן למצוא בהסבר על האיסור לעשות פרצוף אדם כי זהו צלם האל; בתיאורים על סדר יומו של אלוהים שבו הוא מניח תפילין, מתפלל, לומד תורה ומשחק עם הלווייתן; ובתיאורים על כך שהוא בוכה, מתאנח, בועט ברקיע, דוחק את רגליו תחת כיסא הכבוד, כועס או מחייך.
מצד שני, תרגום אונקלוס מרחיק מהאל תיאורים מגשימים, בתרגום מוקפד לתרגם את כל הביטויים המגשימים, לכאורה, את האל באופן שיהיה מובן שאין הגשמה בפסוקים, אלא מדובר במשלים בלבד.
לדוגמה: בפרשת בלק נכתב: "ויקר אלהים אל בלעם".
ואילו בתרגום נכתב: "וערע מימר מן קדם יי לות בלעם (תרגום חופשי: ויהי דבר ה' אל בלעם, במקרה)", כלומר בלעם לא פגש את האלהים בעצמו, אלא את דברו של האלהים.
בימי הביניים נאבקו הוגי דעות יהודים נגד תפיסות עולם שראו בהן הגשמת האל.
רבי סעדיה גאון, רבי יהודה הלוי, רבנו בחיי אבן פקודה ורמב"ם, טענו כי אין ביכולת האדם להבין את מהות האל, והרחיקו את ההגשמה בפשוטם של פסוקי התנ"ך; כך למשל הרמב"ם כתב: .
בספר בראשית נכתב כי האדם נברא בצלם אלוהים.
הוגי דעות ומקובלים שונים בימי הביניים ניסו לרדת לפשר הדבר.
הרמב"ם טען בחיבורו מורה נבוכים, שצלם אלוהים הוא התבונה והשכל אשר באדם, וברגע שהאדם מפתח את הצד הזה שבו, הרי הוא מוציא אל הפועל את הצד האלהי, שבו עיקר דמיונו לאלוהות.
במדרש בראשית רבה כתבו חז"ל: ().
על הלשון "גדול כוחן", כתב הרמב"ם שהיא תמיד משמשת את חז"ל לתיאור מעשה שנתפס בחומרה, ומכך הסיק שחז"ל שללו את ההגשמה.
את המשלת האל למלך בשר ודם ושאר פירושיהם המאנישים, ייחס הרמב"ם לכך שההגשמה כלל לא עלתה על דעתם כגורם מבלבל.
הקבלה היהודית עסקה הרבה ברעיון האלהות, משמעותו, כוחותיו, הנהגתו את העולם, מטרתו בבריאה ונושאים נוספים.
החסידות ראתה בעולם הזה על כל תופעותיו התגלמות של האלהות.
כל דבר שקיים בעולם הוא הופעה אלהית שהעולם (מלשון העלם) מכסה עליה.
מבחינתה גם לרע שהוא היעדר של הופעה אלהית, יש ניצוץ אלהי שמחזיק אותו קיים, שהרי אחרת הוא היה בטל ולא קיים, שהרי מקור כל החיוניות והיש, הוא האלהים בעצמו ושכינתו ששוכנת בעולם להחיותו.
הרב קוק (במאמרו "ייסורים ממרקים" שבספר אורות), טען שאין לבני אדם אפשרות לחקור, לתפוס ולהבין בשכל את מהות ועצמות האלהות, וכל מי שמנסה לעשות כן חוטא בחטא היוהרה והטפשות, ומביא על עצמו בלבול וסכלות.
כל הגדרה באלוהות היא אלילות רוחנית.
לפי הרב קוק בני האדם באשר הם, אינם יכולים להבין ולתפוס את עצמות האלהות שהיא אינסופית ובלתי מוגדרת בשום דרך וצורה, אלא רק את הופעותיה והתגלמויותיה באידאות הנצחיות, כדוגמת החכמה, התבונה, החירות, הצדק, האמת, התפארת והנצח, שהן הכר הנרחב לחקירת ועבודת האדם ולהתקשרות אל האלוהות.
עוד טוען הרב קוק, שהרעיון האלוהי הוא הרעיון המרכזי של האנושות; וכל הרעות החולות, הרוחניות והגופניות, נובעות מכך שהאדם איננו מסוגל לקבל את הרעיון הזה בטהרתו ובשלמותו, והוא תופס אותו באופן מגשים כלשהו.
אלוהים ביהדות מקיים מספר פעולות עיקריות.
הפרדת השמים והארץ, בריאת המאורות הגדולים ושאר הכוכבים.
בריאת כל היצורים החיים באשר הם – כאשר במקרא מוזכרים צמחים ובעלי חיים (אך לא יצורים חיים אחרים כמו חיידקים או פטריות)
בריאת המין האנושי והכפפת ההיצורים האחרים לשלטונו של האדם לטוב ולרע.
מצווה על האדם לשמור על העולם.
גרוש בני האדם מגן העדן – עקב אכילת פרי הדעת והמריית פי אלוהים על ידי אדם וחווה.
אדם נענש בכך שמעה יאלץ לעבוד קשה ואילו אשתו חווה נענשת בכך ש"בעצב תלדי בנים".
עונש זה נוגע להם ולכל ילדיהם.
שמירה על המוסר – ענישה של בני אדם (ולפעמים גם של בעלי חיים) כאשר בני האדם מתנהגים בצורה לא מוסרית לדוגמה בפרשת המבול.
בחירה באבות העם היהודי והבטחה לאברהם בברית בין הבתרים להיות לזרעו לאלוהים, ושזרעו יגדל מאוד וירש חבל ארץ המשתרעת מנהר מצרים עד נהר פרת.
בני ישראל משועבדים כעבדים במצרים.
לאחר כה מאות שנים אלוהים מצילם משעבוד על ידי מכות מצרים – ניסים גלויים והמוניים והבטחת בריחתם ממצרים לארץ ישראל על ידי קריעת ים סוף.
בחירה בעם היהודי כעם נבחר, ביציאת מצרים ובמעמד הר סיני – מצד אחד היהודים כפופים לחובות מסוימים (שמירת מצוות) ומחויבים להישאר נאמנים לאלוהים, ומצד שני מוענק לעם ישראל חסד אלוהי – אלוהים מתחייב לשמור על העם היהודי, להעניק לו כנחלה את ארץ ישראל ולשמור עליה.
הענקת שבע מצוות בני נח – מצוות שאמורות להתקיים על ידי כלל בני האדם גם אם אינם יהודים.
אלוהים דרך התורה, נביאיו ובהמשך גם על ידי מתן השראה לספרות תורנית המשכית כמו תלמוד ותורה – מורה ליהודים דרך מוסר, משפט, אורחות חיים, ודרכי מחשבה בנוגע לכל תחומי החיים.
סיוע לבני ישראל להילחם באויבים, לכבוש את ישראל ולהתגונן מפני התקפות אויבים שונים שמנסים לכבוש את הארץ מידיהם.
כעס על בני ישראל בגלל עבודה זרה ועבירות מוסר ולכן הענשתם בעונשים שונים כמו מגפות או פלישות ולבסוף עונש על ידי כיבוש והגליה בידי האימפריה הבבלית והאשורית.
לפי המקרא במשך מאות שנים אלוהים מדבר אל בני האדם – אל דמויות כמו האדם הראשון, נוח, האבות והנביאים.
מתקופת הנביאים האחרונים – מימי נביאים כמו זכריה הנביא ומלאכי שפעלו בתחילת ימי בית שני, לא מכירה היהדות בכך שאלוהים ממשיך לדבר אל בני האדם דרך נביאים.
מקרי מוות כענישה בידי האל במקרא
קיימים מקרים רבים בהם התורה מתארת כיצד אלוהים נוטל את חייהם של בני אדם בגלל חטאים שונים בהן פעולות נגד המוסר או פעולות או דיבור נגד שליחיו.
לפי האמונה היהודית, האל קובע את חייהם ומותם של בני האדם כל רגע ורגע, והוא הגורם לכל הלידות ומקרי המוות בעולם.
כדוגמת האזכורים "אשר בידך נפש כל חי ורוח כל בשר איש", "כי בידך נפשות החיים והמתים", "אני אמית ואחיה, מחצתי ואני ארפא", "האלוהים אני להחיות ולהמית".
לפי ספר בראשית, לאחר מעשה בני האלוהים ובנות האדם ראה אלוהים כי מעשי בני האדם ומחשבותיהם הם רעים, התחרט על כך שיצר את האדם והחליט למחות את כל החיים מעל פני האדמה.
על פי המסופר הוא גרם למבול שהרג את כמעט את כל בני האדם והחיות היבשתיות.
לאחר מכן לפי המקרא (בראשית פרקים י"ח–י"ט.) אלוהים מבצע את מהפכת סדום ועמורה שבה הוא הורס ארבע ערים, ובהן סדום ועמורה בשל שחטאתם "כבדה מאוד".
בהתערבות אברהם, מתרצה האל להציל את לוט ואת משפחתו שהתגוררה בעיר, כדי שלא יפגעו בשעת ההשמדה.
המלאכים אמרו ללוט ומשפחתו לא להביט לאחור.
לפי המקרא, אשת לוט עשתה זאת והפכה לנציב של מלח.
בסיפור המקראי על יציאת מצרים, האל שולח מכות שונות על המצרים, בעקבות סרובו של פרעה, מלך מצרים, לשחרר את בני ישראל.
המצרים וכן בעלי החיים שלהם, נענשים בעונשים שונים כמו מחלות, ברד, ועוד שיאו של הסיפור הוא במכת בכורות בו אלוהים עצמו יורד לארץ מצרים והורג את כל הבנים הבכורים בה.
מאוחר יותר בסיפור קריעת ים סוף מתואר כי אלוהים סוגר את ים סוף על המצרים ומטביע את כולם.
בפרשת חטא המרגלים בעקבות הפגנת חוסר האמון ביקש אלוהים להשמיד את רוב עם ישראל במגפת דבר ולהקים עם חדש שיצא ממשה, אך לאחר שמשה התחנן בפניו, וטען שהריגת עם ישראל במדבר תגרום לחילול שמו בעיני הגויים, הוא המתיק את העונש, וקבע שבני ישראל ינדדו במדבר סיני ארבעים שנה.
בסיפור על מחלוקת קורח ועדתו המופיע ב.
קורח ו־250 אנשים מבני ישראל, יחד עם דתן ואבירם ואון בן פלת משבט ראובן, ערערו על מעמדו של משה כמנהיג, ועל מעמדו של אהרן ככהן גדול בתגובה לתמיכתו של העם במרד, ה' הזהיר את משה ואהרן להתרחק מהמחנה, כיון שהוא עומד להשמיד את כל עם ישראל.
לפי התנ"ך לאחר שמשה התחנן לפני ה', ה' הסכים לוותר על העונש לכל העם.
לאחר מכן, משה הלך אל אוהלי קורח דתן ואבירם והכריז, שאם הם ימותו מוות טבעי, זה סימן שמשה בדה את הדברים מליבו, אבל אם האדמה תפער את פיה ותבלע אותם, זה סימן שמשה נביא אמת.
באותו רגע לפי המסופר, משפחתם וכל רכושם, נבלעו באדמה.
באותו רגע, מאתיים וחמישים מקטירי הקטורת נשרפו באש.
בספר במדבר (י"ז ו–טו) מסופר בעקבות תלונות לא מוצדקות של עם ישראל החליט אלוהים על הפצת מגפה בקרב בני ישראל, שבה נהרגו כ-14 אלף איש.
הפתרון היה לפזר קטורת בעם על ידי הכהן.
בהמשך ספר במדבר (פרק כה) מתאר התנ"ך את חטא בעל פעור.
לפי המסופר בעקבות פיתויין של בנות מואב את בני ישראל לחטוא עמהן בפולחן לבעל פעור, אלוהים כועס וגורם לפריצת מגפה בעם שהמיתה 24,000 איש.
לפי ספר יהושע (י, יא), במלחמתו של יהושע בן נון, אלוהים המטיר אבני ברד גדולות שנפלו על צבאות האויב והרגו המוני אנשים.
ב מתאורת מגפה בימי דוד המלך.
לפי מסופר אלוהים גורם למגפת דבר בעקבות מפקד אוכלוסין שערך דוד בעם.
לפי המקרא מגפה זו הרגה 70 אלף איש וכדי לעצור את המגפה דוד הקים בגורן ארונה היבוסי מזבח והקריב קורבנות.
עונשי מוות במצוות אלוהים או נביאים והפרשנות אליהם
בנוסף למקרים שבהם אלוהים נוטל חיים באופן ישיר מאנשים המתוארים על ידי המקרא כחוטאים, מתוארים מקרים רבים בהם האל מורה ליהודים המאמינים בו לבצע מעשי טבח או הוצאה להורג בידי נביאים בולטים או שהם עצמם הורגים אנשים או מצווים על ביצוע הוצאה להורג.
לרוב הצידוק למעשי הרג אלה הוא "עבודה זרה" – תפילה או מעשי פולחן לאלים אחרים.
בפרשת עגל הזהב אלוהים כועס על בני ישראל ואומר למשה "לֶךְ-רֵד – כִּי שִׁחֵת עַמְּךָ" (שמות, ל"ב, ז').
כאשר משה ירד מההר, מצא את העם חוגג ועובד לעגל הזהב.
משה כעס על העם ושבר את לוחות הברית בתחתית ההר, לאחר מכן החל העונש לעובדי העגל, משה שרף את העגל וטחן אותו, פיזר את אפרו על פני המים והשקה את בני ישראל במים אלו.
בנוסף הוא אסף אליו את בני לוי, בקריאת "מִי לַה' אֵלָי" וטען כי אלוהים ציווה עליהם לעבור במחנה בני ישראל ולבצע טבח.
לפי הכתוב בפרשת מלחמת מדין מורה אלוהים לנקום בבני מדין.
בני ישראל יוצאים לקרב והורגים את כל הגברים הבוגרים.
מפקדי הצבא מותירים בחיים את הנשים הבוגרות וכן הילדים והילדות.
משה כועס על מפקדי הצבא ומורה להם להרוג את כל הנשים הלא בתולות בנימוק שהן גרמו להרג המוני בעם ישראל עקב העובדה שהן פיתו ונאפו עם גברים מישראל, במזימת בלעם, בלק ומדיין להביס את ישראל במלחמה על ידי גרימה לאלוהים להרוג בעם ישראל עקב ניאוף בני ישראל עם בנות מדיין.
בנוסף משה מורה להרוג את כל הילדים הזכרים.
הוא מורה לחוס על 32 אלף ילדות בתולות שנשארות בחיים ומחולקות כשלל לעבדות בין בני ישראל.
בעת כיבוש ארץ ישראל, מתאר המקרא כיצד יהושע בן נון מבצע מספר מעשי כיבוש צבאי ולאחרים טבח המוני או רצח עם בתושבי ערי הארץ הנוכרים.
בספר יהושע פרק ו' מתואר כיבוש יריחו יהושע, על פי ציווי ה', מורה לעם את האופן שבו יריחו תיכבש.
עם ישראל נכנס ליריחו, כובש אותה, משמיד את כל יושביה "מֵאִישׁ וְעַד-אִשָּׁה מִנַּעַר וְעַד-זָקֵן וְעַד שׁוֹר וָשֶׂה וַחֲמוֹר לְפִי-חָרֶב" ושורף אותה עד היסוד.
המרגלים, כמו שהבטיחו, מצילים את רחב הזונה ואת בני משפחתה.
בפרק ח' מתואר כיבוש העי.
לפי המקרא אלוהים מצווה להרוג את כל יושבי העי ואת מלכה.
ומתואר בהמשך כיצד בני ישראל הורגים את כל שנים עשר אלף תושביה, תולים את המלך, אך הפעם ללא הרג של בעלי החיים.
בפרק פרק י' מתואר הסיפור של מלחמת מלכי הדרום: ירושלים, חברון, לכיש, ירמות ועגלון.
לפי התיאור המקראי בוצע כיבוש דרום הארץ, והריגת כל תושבי הערים הכבושות.
בפרק י"א: מתוארת מלחמת מלכי הצפון במי מרום: מלך חצור, מדון ואכשף.
כיבוש צפון הארץ וסיום הכיבוש.
שריפת חצור, הריגת כל תושבי הערים הכבושות.
בספר מלכים מסופר שאליהו הנביא הורה על פי נבואה לטבוח ב־450 נביאי בעל.
ביקורת על פעילותו, פרשנויות ומענה
פעולות ענישה מצד אלוהים או נביאו יחד עם חוקים שונים המצדדים בעונשי מוות ומעשי טבח גרמו למבקרים מודרניים לבקר את אלוהים כפי שהוא מופיע בתנ"ך כדמות נקמנית וקנאית הדוגלת בעונשים אכזריים.
עם זאת, דווקא המקרא רואה בקנאותו של אלוהים ביטוי להיותו מושלם, מוסרי, ולא סובל שום רשע, דבר המבדיל בין התנהגותו לבין אלילי העמים, המתנהגים על פי המסופר עליהם בצורה הפכפכה ובלתי מוסרית, כדברי יהושע אל העם: "ואם רע בעיניכם לעבוד את ה', בחרו לכם את אלוהי האמורי...
לא תוכלו לעבוד את ה', כי אלוהים קדושים הוא, אל קנוא הוא, לא ישא לפשעיכם", וכן חז"ל רואים בקנאותו של אלוהים דבר המבדיל בינו לבין האלילים "עבודה זרה וותרנית היא".
מנגד, אלוהים מתואר במקרא כטוב ומטיב, אשר כל מעשיו הקשוחים והקנאים נועדו לטובת האדם "וידעת בלבבך כי כאשר ייסר איש את בנו, ה' אלוהיך מייסרך.
כי ה' אלהיך מביאך אל ארץ טובה".
"למען ענותך ולמען נסותך, להיטיבך באחריתך".
"מי ייתן והיה לבבם זה ליראה אותי ולשמור את כל מצוותי כל הימים למען ייטב להם ולבניהם לעולם".
"טוב ה' לכל ורחמיו על כל מעשיו".
בנוסף לכך ישנה ביקורת על עונשי מוות רבים שמובאים בתנ"ך כמצוות אלוהים אך אינם מבוצעים עוד (לדוגמה מוות של גבר ואשה שנאפו, של אנשים שמקללים את אבותיהם בשם השם, של מכשפים, של שני זכרים המנהלים יחסי מין ביניהם).
דבר זה גורם לביקרות כלפי אלוהים כדמות אנטי-חינוכית ולא מוסרית.
החל מן המאה ה-19 הועלו השערות שונות המגדירות שלבים וציוני דרך בהתפתחות האמונה הישראלית באל כפי שהודגמו במקרא, ויש הגורסים שניתן לזהות בו שרידים ורסיסים של שלבים קדומים יותר.
עם זאת, המחקר אינו מתיימר לשרטט תמונה ברורה של התפתחות והתעצבות האמונה באלוהי ישראל.
העיסוק בשאלות אלו בא הן מצד תאולוגים ופילוסופים החוקרים את הצורות בהן מתפתחות אמונות עממיות ודתיות, והן מצד חוקרי מקרא שניסו להתחקות על העקבות שניתן לזהות במקרא או בספרות קדומה מקבילה.
ההצעות הראשונות באו מצידם של מבקרי המקרא הגרמנים במאה ה-19, שראו בדרך כלל בגלגול הראשון של אלהי ישראל, את האלוהות המקומית של הר סיני, היו שקשרו אותה ב"סין" שהיה אל הירח במסופוטמיה.
הועלו גם השערות הקשורות באלוהויות אדומיות, שנקשרו בפסוק "ה' מסיני בא וזרח משעיר למו", .
מבחינה היסטורית, קשר לראשונה זיגמונד פרויד את המונותאיזם, כשלב מאוחר יותר של מהפכת אחנתון שמלך במצרים במאה ה-14 לפני הספירה.
לפי התאוריות הללו, במהלך רפורמות דתיות בתקופת בית ראשון ובייחוד בתקופת שיבת ציון בראשית תקופת בית שני, חל איחוד הדרגתי בתפיסת האלוהיות "אל עליון" ו"יהוה", קיומם של אלים אחרים הוכחש, והונח היסוד לאמונה היהודית המונותיאיסטית המאוחרת.
התאוריות האלו קשורות באופן ישיר בתזות של ביקורת המקרא, שמקובלת בקווים כלליים על העולם האקדמי בן ימינו.
אך בנוגע לפרטים ולדרך ההתפתחות אין הסכמה ואף ישנן דעות מנוגדות באופן קיצוני.
קיצוני מכולם היה יחזקאל קויפמן שביטל לחלוטין את התפיסות הביקורתיות בנוגע להתפתחות המונותאיזם, בטענו שהמונותאיזם לא התפתח ואף לא היה יכול להתפתח, אלא התחולל במהפכה.
זאת, אף שקויפמן קיבל את החלוקה הבסיסית של תורת התעודות לשלשה מקורות עיקריים בתורה.
לדעתו יש להבדיל בין עצם החלוקה לתעודות, ובין התאוריות על רבדים והתפתחות של רסיסים רעיוניים.
גם כיום סוברים חוקרים כי אחד מגלגוליו הקודמים של אלהי ישראל היה האל הכנעני המקומי "אל עליון" – הוא האל הכנעני "אל", הידוע מלוחות אוגרית, ואילו אחד מן האלים האזוריים בפנתאון היה יהוה.
וסקירות מעודכנות מציגות תאוריות שונות להתפתחות דמותו של אלהי ישראל באמונה.
מקורה של אלוהות זו הוא כנעני, ונתפס במיתולוגיה הכנענית כבורא העולם וכבורא שאר האלים "אבי אלים", "קונה ארץ".
מקבילות רבות קיימות בין "אל עליון" או "אל שדי" המקראי, לבין ראש הפנתיאון של אוגרית.
בדומה לעם ישראל, גם הכנענים השתמשו בשמות תיאופוריים המבוססים על השם אל.
לדוגמה חזאל מלך ארם, הצלאל, ברכאל ופדאל מלכי עמון, נשאו את התיבה "אל" בשמם.
עדות לעבודתם של כנענים שאינם בני ישראל את האל האוגריתי ניתן לראות בסיפור מלכי-צדק מלך שלם שהיה כהן לאל עליון, ובשמות יישובים כנעניים כגון בית אל.
יש הסוברים, כי על רקע זה מובן המאמץ החוזר ונשנה של סופרי המקרא להדגיש ששמו המקורי של היישוב היה לוז, ויעקב הוא ששינה את שמו לבית-אל.
היסודות הקדומים לעבודת האל "יהוה" מקובלים פחות.
מספר חוקרי מקרא מפורסמים כמו נות, דילמן ועוד, ובזמננו חוקר המקרא ישראל קנוהל, סוברים שמקורה באלוהות דרומית שנעבדה באזור הר שעיר על ידי שבטים של מדייניים שמטבע היותם נודדים לא השאירו אחריהם עדויות פיזיות וכתבים.
זאת על סמך המסופר במקרא שיתרו – הקריב קורבן לאלוהי ישראל, והייתה לו השפעה על משה שהיה חתנו, מתוך השערה שהמסופר הוא רק חלק מן הקשרים שהיו בין העמים.
כמו כן המפגש הראשון של משה עם יהוה הוא בסנה הבוער בהר חורב, הסמוך כנראה לארץ מדין.
במספר מקומות בתנ"ך מצוין מוצאו הדרומי של יהוה, לדוגמה בפסוק: "יהוה מסיני בא וזרח משעיר למו הופיע מהר פארן".
העדויות החוץ מקראיות למקור האל יהוה מעטות.
עם זאת, ברשימה טופוגרפית מימי אמנחותפ השלישי, נזכרים שישה אזורים בהם ישבו השוסו – נוודי מדבר, וביניהם: ארץ "שעיר" בדרום ארץ כנען, וארץ "יהו" שמיקומה אינו מוזכר.
מספר חוקרים מציעים, כי השם "ארץ יהו" מראה ששבטים בחבל ארץ זה עבדו את יהוה.
עדות אפשרית נוספת לפולחן יהוה בקרב עמי המזרח הקדום עשויה להימצא בשמות תיאופוריים שנשאו מלכים כנעניים, כגון יהובידי מלך חמת.
בתקופת בית ראשון היחס לאל "יהוה" היה כאל אל זכרי, אין שום מקור המייחס לו תכונות נקביות.
אף על פי שבמקרא לא מוזכרת בת זוג לאלהי ישראל, בכתובות חורבת תימן (כונתילת עג'רוד) ובכתובת מחורבת אל כום נמצא הצירוף: , כלומר האל יהוה ואשרה שלו, בת זוגו, שהייתה חלק יסודי בדת הישראלית באותה עת.
יש המשערים כי מול אמונה סינקרטית זו הפיצו הנביאים את הרעיון שעם ישראל הוא בת זוגו של האל "יהוה".
לפי הפרשנות של ממצאים אלו, יש להניח כי בתקופה זו חל כבר איחוד בין האלוהויות "יהוה" ו"אל" שכן אשרה היא בת זוגו של "אל" הכנעני, ואם כל שאר האלים.
ישנם שרואים הדים בתנ"ך למועצת האלים, המופיעה באמונת העמים השמים בני הזמן; במזמור פ"ב בספר תהילים, אותו ניתן לראות כתיאור של מרד של האל "אלהים" באלים השונים החברים ב"עדת אל":
בשונה מהפירוש המסורתי, המסביר את הפסוקים בשופטים ודיינים שנקראו לפעמים אלהים, ניתן לפרש שהכוונה על מועצת אלים כפשוטה.
הנוסח המסורתי של המקרא מעלים עקבות למסורת על קבוצת אלים בשם 'בני אל'.
בספרות היהודית המסורתית נאמר כי יסודות האמונה באלוהים היו ידועים לאברהם.
אברהם היה, על פי המסורת היהודית (ובעקבותיה הנצרות והאסלאם), מייסד האמונה באל אחד, והוא שהפיץ אמונה זאת בעולם.
על פי מסורת זו הייתה סביבתו של אברהם עובדת אלילים ורעיון האמונה באל אחד הופיע בתודעתו של אברהם בצעירותו.
על פי המדרש, הוא תהה מי ברא את השמים ואת הארץ, ומי ברא אותו.
הוא התפלל כל היום אל השמש, בערב שקעה השמש במערב, וזרח הירח במזרח.
כאשר ראה אברהם את הירח וסביבו כוכבים, חשב כי הירח הוא הבורא, והכוכבים הללו הם שריו ועבדיו.
עמד כל הלילה בתפילה לירח.
בבוקר שקע הירח במערב, והשמש זרחה במזרח.
הבין אברהם: "לא השמש ולא הירח הם בוראי העולם.
גם עליהם יש אדון, אליו אתפלל ואליו אשתחווה".
על פי הרמב"ם בספרו משנה תורה, האמונה באלהים נמסרה מדור לדור, מאז אדם הראשון ובניו, אשר האמינו בייחוד האל.
בימי אנוש, נכדו של אדם הראשון, "טעו בני האדם טעות גדולה", לעבוד לכוכבים ולגלגלים, מתוך מחשבה שזה רצון האלוהים האחד בורא העולם.