tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאסיר בקטגוריה א' (אסירים בעלי סיכון גבוה הדורשים אבטחה גבוהה) הוא שוכן בתא פרטי, אך הורשה להסתובב עם האסירים האחרים.
נילסן לא ביקש להגיש ערעור על גזר דינו וקיבל את דברי התביעה, קרי שהיה אחראי למעשיו וכי רצח בכוונה תחילה.
מעבר לכך, ביום הרשעתו הרחיב ואמר כי הפיק סיפוק נהדר מאומנות הפיתוי, מרכישת חבריו הנצחיים, מביתור הגופות וסילוק שאריותיהן, ומרגעי הקיצון בהם גמר אומר בדעתו לרצוח אותם.
בנוסף טען כי מנהגו לשתות לשוכרה היה הסיבה היחידה לכך שלפחות שניים מקורבנותיו הצליחו להימלט.
בסוף השנה הותקף נילסן בידי אסיר בשם אלברט מופאט, אשר חתך אותו בפניו ובחזהו וגרם לו לפציעות שדרשו שמונים ותשעה תפרים.
תקופת המאסר המינימלית של עשרים וחמש שנים עליה המליץ השופט ג'ונסון במשפטו בוטלה ב-1994 על ידי מזכיר הפנים מייקל הווארד, והוחלפה במאסר עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם.
החלטה זו הבטיחה כי נילסן לעולם לא יהיה שוב אדם חופשי, עונש איתו השלים.
נילסן הועבר חזרה לבית הסוהר פול סוטון ב-2003; הוא בילה את זמנו בתרגום ספרים לכתב ברייל בסדנת העבודה של הכלא, ונהג לקרוא ספרים רבים ולכתוב.
כמו כן הורשה לצייר ולהלחין מוזיקה באמצעות קלידים.
הוא נותר בבית הסוהר פול סוטון עד למותו ב-12 במאי 2018.
רשת הטלוויזיה ITV Central ערכה ריאיון עם נילסן בספטמבר 1992 כחלק מתוכניתה "נקודת מבט - מניע הרצח" אשר התרכזה בפרופילאות פלילית.
קטע באורך ארבע דקות בו סיפר נילסן על פשעיו תוכנן להופיע בשידור התוכנית ב-19 בינואר 1993, אולם משרד הפנים הבריטי דרש להסירו בטענה שהרשת לא קיבלה רשות לערוך את ראיונותיה עם נילסן, וטענה לחזקת זכויות יוצרים על החומר המצולם.
הרשת העבירה את הוויכוח לזירת בית המשפט תוך ציטוט חלקים נרחבים מ, וטענה כי הראיון עם נילסן נערך בידיעת וברשות המשרד.
כעבור שבוע הכריע השופט לטובת הרשת, ובאותו היום אישרו שלושת שופטי בית המשפט לערעורים, , , ו, את החלטתו.
הראיון המלא שודר באותו ערב.
לאורך מאסרו חיפש נילסן אסמכתאות חוקיות כדי להגן על עצמו מפני הפרות דמיוניות ואמיתיות כאחד של חוקי הכלא מהן סבל בידי סוהריו, ולעיתים קרובות הגיש עתירות שונות למשרד הפנים, ומאוחר יותר אף לבית הדין האירופי לזכויות אדם.
כתוצאה מכך הפך לאסיר שנוא בקרב הסוהרים ועבר בין בתי כלא רבים במהלך תקופת מאסרו.
בחודש אוקטובר 2001 הצליח להוביל לפתיחת ביקורת שיפוטית כנגד שירות בתי הסוהר, במחאה על כך שמגזיני הפורנו ההומוסקסואלי הרך "וולקן" ו"הוא", אליהם נרשם כמנוי, הכילו מספר תמונות ומאמרים אשר הוסרו בטרם נמסרו אליו.
התיק המשפטי שבנה נגד שירות בתי הסוהר נסגר מפאת חוסר יכולתו להוכיח כי זכויותיו נפגעו בצורה משמעותית.
יכולתי לעבור בין השניים בקלות רבה"; בנוגע לפשעיו טען כי מצבו הרגשי בזמן הרציחות, יחד עם כמויות האלכוהול המוגזמות שצרך, היו גורמים משמעותיים בקבלת ההחלטות שהובילו למעשיו.
כמו כן הדגיש כי כאשר חש מדוכדך, ניצול ההזדמנות לספק את צרכיו המיניים והפנטזיות שפיתח על ידי לכידת קורבן צעיר ממנו, עזרה להפיג את תחושת חוסר השייכות שהרגיש רוב הזמן.
לפחות ארבעה קורבנות שנרצחו בין השנים 1980–1981 בביתו של נילסן בשדרות מלרוז טרם זוהו.
מומחה לזיהוי פלילי העיד במשפטו ב-1983 כי לפחות שמונה גופות נשרפו בגינתו, ואישר כי בסך הכל נרצחו לפחות אחד עשר קורבנות.
מספר פריטים שהוחרמו מביתו של נילסן בגני קראנלי והתקבלו כראיות במשפטו מוצגים כיום במוזיאון הפשע של הסקוטלנד יארד.
פריטים אלו כוללים את התנור בו השתמש נילסן כדי להרתיח את ראשיהם של שלושת קורבנותיו האחרונים, הסכינים איתם ביתר כמה מגופות קורבנותיו, האוזניות שבעזרתן חנק את אוקנדן, החבל בו נעזר כדי לחנוק את קורבנו האחרון, והאמבטיה בה הטביע את האולט ושמר את גופתו של אלן טרם ביתר אותה.
מכר של נילסן בשם מארק אוסטין חשף בחודש ינואר 2021 כי גרסה מתוקנת של האוטוביוגרפיה שלו עתידה להתפרסם על ידי הוצאת רד דורס.
ספרו הורכב מששת אלפים הדפים שכתב לאורך תקופת מאסרו בהם תיאר את מהלך חייו ופשעיו.
הוא נערך בידי אוסטין, אשר הפך לחברו הקרוב של נילסן במהלך השנים האחרונות לחייו, עם תכתובת בת למעלה מ-800 מכתבים.
האוטוביוגרפיה יצאה לאור ב-21 בינואר באותה שנה.
נילסן פונה לבית החולים יורק ב-10 במאי 2018 לאחר שהתלונן על כאבים חמורים בבטנו.
בבדיקה שעבר נתגלה אצלו קרע באבי העורקים בגינו נשלח לחדר הניתוח אשר הסתיים בצורה תקינה, אולם גרם להתפתחותו של קריש דם בגופו אשר הוביל למותו ב-12 במאי.
הנתיחה שלאחר המוות קבעה כי סיבת המוות המיידית הייתה תסחיף ריאתי ודימום רטרופריטונאלי.
גופתו של נילסן נשרפה בחודש יוני 2018 במהלך טקס קטן בו נכחו רק חמישה אנשים, ביניהם חברו מארק אוסטין ושלושה סוהרים שעבדו בבית הכלא.
אף אחד מבני משפחתו לא הגיע למקום, אם כי אפרו נמסר לידיהם בתום הטקס.
נודע כי בהתאם למדיניות משרד המשפטים, שילם בית הסוהר סכום בגובה 3,323 לירות שטרלינג על ההלוויה.
מספר קורבנותיו הידועים של נילסן נאמד בשנים עשר נערים וגברים צעירים אשר נרצחו בין השנים 1978–1983, אולם ייתכן שהיו עמם שלושה נוספים, וכי מספר הקורבנות האמיתי הוא למעשה חמישה עשר.
תשעה קורבנות נרצחו בשדרות מלרוז 195, ושלושה נוספים בגני קראנלי 23. מתוך שמונת הקורבנות שזוהו, רק שלושה, סטיבן הולמס, קנת אוקנדן וגרהאם אלן, היו בעלי כתובת מגורים קבועה בזמן מותם, בעוד ששאר הנרצחים היו מחוסרי בית, נוודים, נערים שברחו מביתם וגברים שעבדו בזנות.
פקד פיטר ג'יי שלל את הטענות הללו והצהיר כי במהלך יותר משלושים שעות החקירה בהן השתתף, לא הציג נילסן אף שמץ של חוסר עקביות או פגם באמינות דבריו ביחס למראה הקורבנות, תאריכי ומקומות מפגשיהם, אופי הרצח, או הטקסים השונים שביצע בגופות.
30 בדצמבר: סטיבן דין הולמס בן ה-14. נראה לאחרונה חוזר לביתו מהופעת רוק.
פגש את נילסן בפאב בקריקלווד בערב ה-29 בדצמבר ונענה להצעתו לבוא עמו לביתו בשדרות מלרוז.
למחרת בבוקר חנק אותו נילסן בעזרת עניבה עד שאיבד את הכרתו והטביע אותו בתוך דלי מים.
גופתו נותרה תחת קורות הרצפה לאורך שבעה חודשים לפני ששרף אותה במדורה בגינתו.
גופתו של הולמס הייתה היחידה שלא בותרה והושלכה לאש בשלמותה, וזוהתה רק בנובמבר 2006.
3 בדצמבר: קנת ג'יימס אוקנדן בן ה-23. סטודנט קנדי אשר הגיע לבריטניה לבקר את קרוביו.
פגש את נילסן בפאב הנסיכה לואיז בהוברן ב-3 בדצמבר.
יחד טיילו השניים בלונדון לפני שחזרו לדירתו של נילסן כדי לאכול ולשתות.
אוקנדן נחשב לנעדר במשך שנים רבות וזכה לסקירה תקשורתית רחבה עד לחשיפת גורלו המר בעקבות מעצרו של נילסן.
הוא נחנק למוות באמצעות חוט האוזניות של נילסן בזמן שהאזין למוזיקה.
17 במאי: מרטין ברנדון דאפי בן ה-16. נמלט מבית הוריו בבירקנהד ב-17 במאי 1980, ופגש את נילסן בתחנת רכבת בלונדון, לאחר שחזר מכנס איגוד עובדים בסאות'פורט.
נחנק למוות והוטבע בכיור המטבח.
20 באוגוסט (בקירוב): ויליאם דייוויד סאת'רלנד בן ה-26. אב לילד.
התגורר באדינבורו ועסק מעת לעת בזנות.
פגש את נילסן בפאב קרקס פיקדילי באוגוסט 1980. נילסן לא הצליח להיזכר במדויק כיצד מת, למעט העובדה שחנק אותו, וכי בבוקר למחרת מצא את גופתו על הרצפה.
ספטמבר: קורבן לא מזוהה, ככל הנראה בטווח הגילאים 27–30. נילסן תיאר את מראהו כבלונדיני גבוה ממוצא אירי אשר עסק בעבודת כפיים והיה בעל ידיים מחוספסות.
השניים נפגשו בפאב בקריקלווד ב-1980. מאוחר יותר טען נילסן שקורבן זה כלל לא היה קיים וכי בדה אותו מדמיונו.
אוקטובר: קורבן לא מזוהה, ככל הנראה בטווח הגילאים 20–30. תואר כגבר רזה אשר עסק בזנות, גובהו מטר ושבעים ושמונה סנטימטרים, ממוצא פיליפיני או מקסיקני.
לטענתו היה בעל תווי פנים צועניים.
השניים נפגשו בפאב בסולסברי באוקטובר 1980.
נובמבר: קורבן לא מזוהה בשנות ה-20 לחייו.
מחוסר בית רזה ממוצא אנגלי בעל עור חיוור ומספר שיניים חסרות.
נילסן מצא אותו ישן על מפתן דלת בדרך צ'רינג קרוס ולקח אותו לביתו במונית.
באותו הערב חנק אותו למוות בזמן שישן.
נילסן אמר כי ברגעיו האחרונים הזיז את רגליו כאילו דיווש על אופניים.
מאוחר יותר סיפר כי האמין שחייו היו אומללים ומלאי סבל, ואמר שהריגתו הייתה קלה כמו "לקחת ממתק מתינוק".
נובמבר-דצמבר: קורבן לא מזוהה, ככל הנראה בטווח הגילאים 25–30. היפי ארוך שיער אשר פגש בנילסן בוסט אנד בשעת לילה מאוחרת.
גופתו הושלכה מתחת לקורות הרצפה, הוצאה מאוחר יותר, בותרה ונזרקה בחזרה לאותו מקום בחלקים.
נילסן טען כי הקורבן לא היה אמיתי אלא פרי דמיונו.
4 בינואר (בקירוב): קורבן לא מזוהה בן 18. תואר על ידי נילסן כצעיר בלונדיני ממוצא סקוטי בעל עיניים כחולות אשר לבש חולצה ירוקה ומכנסי ספורט.
השניים נפגשו בפאב האריה הזהוב בסוהו בשלהי ינואר 1981. נרצח לאחר שערך עם נילסן תחרות שתייה, וגופתו בותרה ב-12 בינואר.
פברואר: קורבן לא מזוהה בשנות ה-20 המוקדמות של חייו.
מעט מאוד ידוע עליו, אולם ככל הנראה הגיע מבלפסט.
תואר כרזה, שחור שיער, גובהו מטר ושבעים וחמישה סנטימטרים.
פגש בנילסן בוסט אנד בשעת לילה מאוחרת.
לאחר שחנק אותו למוות בעזרת עניבה השליך נילסן את גופתו תחת קורות הרצפה.
אפריל: קורבן לא מזוהה, ככל הנראה בן 20. תואר כגבר שרירי וגלוח ראש ממוצא אנגלי בו פגש נילסן בדוכן אוכל בכיכר לסטר.
צווארו היה מקועקע בכיתוב "לחתוך כאן"; נילסן פיתה אותו לבוא לביתו בהבטחה למזון ושתייה, ולאחר שרצח אותו תלה את גופתו מתקרת חדר השינה שלו למשך יממה, בטרם השליך אותה תחת הרצפה.
מאוחר יותר טען שבדה את הקורבן מדמיונו.
18 בספטמבר: מלקולם סטנלי ברלו בן ה-23. הקורבן האחרון שנרצח בשדרות מלרוז.
יתום שבילה את מרבית חייו במוסדות רווחה וסבל מאפילפסיה.
נרצח לאחר ששב לביתו של נילסן כדי להודות לו על שהזמין בעבורו אמבולנס בליל אמש.
בטרם החל בתהליך הביתור אחסן נילסן את גופתו בארון המטבח שלו, מאחר שלא נותר עוד מקום תחת הרצפה.
מרץ: ג'ון פיטר האולט בן ה-23. הגיע מהיי וויקומב, בקינגהאמשייר.
הקורבן הראשון שרצח נילסן בביתו החדש בגני קראנלי.
האולט נחנק למוות בזמן שישן במיטתו של נילסן, לאחר שהתעורר וראה אותו עומד מעליו וצועק "הגיע הזמן שתלך!" בעודו לוחץ על צווארו; לבסוף החזיק את ראשו תחת מי האמבט לאורך חמש דקות והטביע אותו.
מיד לאחר מכן החל בביתור הגופה וזרק חלקים ממנה במורד האסלה, ואת עצמותיו השליך בפח האשפה שמחוץ לביתו.
בעת מעצרו לא ידע נילסן לומר לחוקריו את שמו המלא של האולט וכינה אותו "ג'ון השומר".
ספטמבר: ארצ'יבלד גרהאם אלן בן ה-27. אב לילד.
הגיע ממאדרוול, צפון לנרקשייר, ופגש בנילסן בשדרות שפטסברי בזמן שניסה לתפוס מונית.
נחנק למוות בזמן שאכל חביתה שנילסן הכין לו.
גופתו זוהתה בעזרת צילומים דנטליים של שיניו ולסתו.
שאריות גופתו הן שגרמו לסתימה בצנרת אשר הובילה למעצרו של נילסן.
26 בינואר: סטיבן ניל סינקלייר בן ה-20. קורבנו האחרון של נילסן.
מכור להרואין אשר הגיע ללונדון מפרת' וסבל מהרגל של פגיעה עצמית.
נילסן פגש בו ברחוב אוקספורד וקנה לו המבורגר בטרם הציע כי יתלווה אליו לדירתו.
לאחר ששתה לשוכרה והזריק את מנת הסם, חנק אותו נילסן למוות.
ראשו, פלג גופו העליון וזרועותיו נשמרו בתיבת התה שניצבה בסלון, ואילו פלג גופו התחתון ורגליו אוחסנו מתחת לאמבטיה.
סרט הקולנוע מ-1989 בבימויה של פיונה לואיז ובכיכובו של בוב פלאג כנילסן מציג עיבוד קולנועי לרציחותיו של נילסן ומעצרו.
סדרת הטלוויזיה הבריטית מ-2020 בבימויו של לואיס ארנולד ובכיכובו של דייוויד טננט מציגה את מעצרו של נילסן לאחר מציאתם של חלקי גופות בצנרת ביתו, ועוקבת אחר חקירותיו המשטרתיות והראיונות שניהל עם הסופר בריאן מאסטרס.
דניס ולדימירוביץ' פושילין הוא פוליטיקאי מדונייצק, והיה מ-2018 ועד סיפוח דרום ומזרח אוקראינה ראש הרפובליקה העממית של דונצק.
הוא התמנה לראש הרפובליקה בפועל לאחר רצח הנשיא המכהן אלכסנדר זכרצ'נקו, התמודד בבחירות בשנת 2018 וזכה בהן.
ב-29 באפריל 2014 הטיל האיחוד האירופי סנקציות על פושילין, הכוללות איסור כניסה למדינות האיחוד, זאת בשל מעורבותו בסיפוח חצי האי קרים לרוסיה.
דניס מאן (ברומנית: Dennis Man; נולד ב-26 באוגוסט 1998 בוולדימירסקו שברומניה) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת פ.ס.וו.
מאן גדל במחלקות הנוער של CS ולדימירסקו ואתלטיקו ארד, ובשנת 2014 הגיע למחלקת הנוער של אוטה ארד מליגת העל הרומנית.
בסך הכל ערך 34 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 15 שערים.
ב-6 בספטמבר 2016 חתם מאן במועדון כדורגל סטיאווה בוקרשט מליגת העל הרומנית.
הוא שיחק במועדון במשך ארבע עונות וחצי, בהן ערך 114 הופעות ליגה והבקיע 41 שערים.
הוא זכה עם המועדון בגביע הרומני.
ב-29 בינואר 2021 חתם מאן על חוזה לארבע עונות בפארמה מהסרייה א'.
ב-31 בינואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 לנאפולי במסגרת המחזור ה-20 בליגה לעונת 2019/2020. ב-3 באפריל הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד בנוונטו במסגרת המחזור ה-29 בליגה.
בסך הכל ערך 14 הופעות ליגה והבקיע שני שערים בחצי העונה הראשונה שלו במועדון, שהסתיימה בירידת המועדון לסרייה ב'.
ב-12 באוגוסט 2025 חתם לחמש שנים בפ.ס.וו.
איינדהובן תמורת 8.5 מיליון אירו.
ב-27 במרץ 2018 ערך מאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה, בניצחון 0–1 על נבחרת שוודיה במשחק ידידות.
ב-10 ביוני 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–4 על נבחרת מלטה במסגרת מוקדמות יורו 2020. נכלל בסגל נבחרת רומניה ליורו 2024.
דניס אלכסנדרוביץ' פוליאקוב (בבלארוסית: Дзяніс Аляксандравіч Палякоў; נולד ב-17 באפריל 1991 במינסק שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, ברית המועצות) הוא כדורגלן בלארוסי המשחק בעמדת הבלם והקשר האחורי בדינמו ברסט ובנבחרת בלארוס.
פוליאקוב גדל במחלקת הנוער של שחטיור סליהורסק.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות שחטיור סליהורסק ובאטה בוריסוב מליגת העל הבלארוסית.
ב-28 בדצמבר 2017 חתם פוליאקוב באפואל ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
לאחר מכן חזר לבאטה בוריסוב, ובהמשך שיחק באורל מליגת העל הרוסית, ובקאיראט אלמטי ואסטנה מליגת העל הקזחית.
ב-22 בדצמבר 2023 חתם פוליאקוב על חוזהו בהפועל חיפה המשחקת בליגת העל הישראלית על חוזה לעונה וחצי עד קיץ 2024, וירוויח כ-200 אלף דולר מקסימום לעונה.
ב-3 בינואר 2023 הצטרף רשמית אל המועדון.
ב-17 בנובמבר 2010 ערך פוליאקוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלארוס, בניצחון 4-0 על נבחרת עומאן במשחק ידידות.
ב-12 ביוני 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1-0 על נבחרת ניו זילנד במשחק ידידות.
דניס אנטוליוביץ' מונסטירסקי (באוקראינית: Денис Анатолійович Монастирський; 12 ביוני 1980 – 18 בינואר 2023) היה מדינאי ופוליטיקאי אוקראיני.
שר הפנים של אוקראינה החל משנת 2021 ועד למותו בהתרסקות המסוק האוקראיני ב-2023.
מונסטירסקי נולד ב-12 ביוני 1980 בחמלניצקי שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, שהייתה חלק מברית המועצות.
מונסטירסקי היה חלק מצוותו של וולודימיר זלנסקי במהלך הבחירות לנשיאות אוקראינה 2019. זלנסקי זכה בבחירות, וב-20 במאי 2019 החל לשמש כנשיא אוקראינה.
מונסטירסקי היה מועמד מפלגת משרת העם בבחירות לפרלמנט האוקראיני 2019 .
הוא הוצב במקום ה-19 ברשימת המפלגה, ונבחר למועצה העליונה.
לאחר התפטרותו של שר הפנים האוקראיני ארסן אבקוב, מונה מונסטירסקי לתפקיד במקומו.
הוא כיהן בתפקיד במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, עד למותו בהתרסקות מסוק ב-18 בינואר 2023.
ב-18 בינואר 2023 נהרג מונסטירסקי יחד עם 17 אנשים נוספים, ביניהם סגנו יבהן ינין , בהתרסקות מסוק בברובארי שבפרוורי קייב, בירת אוקראינה, בתקופת מלחמת אוקראינה–רוסיה.
המסוק התרסק סמוך לגן ילדים.
דניס יוריוביץ' פופוב (באוקראינית: Денис Юрійович Попов; נולד ב-20 באפריל 1995) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בקבוצת דינמו קייב ובנבחרת אוקראינה.
דניס פופוב נולד בכפר מיגיה שבמחוז מיקולאייב.
התגלה ככישרון כבר בגיל מאוד צעיר.
כשהיה בן 11 התקבל לאקדמיה לכדורגל בקייב.
בגיל 16 חתם על חוזה השחקן עם דינמו קייב.
תחילה צורף לסגל של קבוצת הנוער (עד גיל 19) ובתחילת 2019 הצטרף לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-13 באפריל 2019 שותף לראשונה במשחק רשמי - משחק במסגרת הליגה כנגד מריופול.
ב-2 באוקטובר 2020 חתם על חוזה ל5 שנים בדינמו קייב.
פופוב שיחק בכל שכבות הגיל של הנבחרות הלאומיות של אוקראינה.
פופוב נטל חלק בכל משחקי נבחרתו בטורניר והבקיע 3 שערים.
באביב 2021 זומן פופוב לנבחרת הבוגרת של אוקראינה.
את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת ערך ב-21 במאי 2021 במסגרת משחק ידיות מול נבחרת בחריין.
הוא נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2020, אך לא השתתף באף אחד ממשחקי הנבחרת בטורניר.
דניס סאליבן הוא מתמטיקאי אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת העיר ניו יורק ובאוניברסיטת סטוני ברוק.
ידוע במחקריו בטופולוגיה אלגברית, טופולוגיה גאומטרית ומערכות דינמיות.
חתן פרס וולף למתמטיקה לשנת 2010 ופרס אבל לשנת 2022.
דניס סאליבן נולד בשנת 1941 בפורט הורון שבמישיגן.
זמן קצר לאחר מכן עבר עם משפחתו ליוסטון שבטקסס.
החל ללמוד הנדסה כימית באוניברסיטת רייס, ובשנה השנייה ללימודיו עבר ללמוד מתמטיקה.
בשנת 1963 קיבל תואר ראשון.
בשנת 1966 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת פרינסטון, על עבודה שכותרתה "Triangulating homotopy equivalences", שנעשתה בהנחייתו של ויליאם ברואדר .
בשנים 1966–1967 עבד באוניברסיטת ווריק במלגה מטעם נאט"ו.
בשנים 1967–1969 היה עמית מחקר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ובשנים 1969–1973 היה עמית מחקר במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
היה חוקר אורח במכון למחקר מתקדם בשנים 1967–1968, 1968–1970 ו-1975. בשנים 1973–1974 היה פרופסור חבר באוניברסיטת פריז-סוד, וב-1974 מונה לפרופסור במכון למחקר מדעי מתקדם (IHÉS).
ב-1981 מונה לפרופסור באוניברסיטת העיר ניו יורק, וצמצם את פעילותו ב-IHÉS לחצי משרה.
ב-1996 עבר לפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת סטוני ברוק, ובשנה שלאחר מכן פרש מ-IHÉS.
הוא נמנה עם מייסדי מרכז סימונס לגאומטריה ולפיזיקה .
יחד עם ברואדר וסטודנטים נוספים שלו השתתף סאליבן בהנחת היסודות לשיטות הניתוח בחקר המיון של יריעות מממד גבוה, גישה שהביאה לסיווג מלא של יריעות פשוטות-קשר מטיפוס הומוטופי נתון.
הוא פיתח את רעיונות הלוקאליזציה וההשלמה בתורת ההומוטופיה והוכיח במסגרתה את השערת אדמס (שהוכחה במקביל על ידי דניאל קווילן).
ביחד עם קווילן הגדיר את מושג הטיפוס ההומוטופי הרציונלי של מרחבים , שמאפשר לפשט כמה מהסיבוכים של תורת ההומוטופיה בכך שהוא מעלים את האיברים המפותלים.
בתחום חבורות קליין, הוא שיער שכל חבורת קליין נוצרת סופית היא הגבול האלגברי של חבורות קליין סופיות-גאומטרית .
השערה זו הוכחה ב-2011 על ידי Ohshika.
יחד עם אשתו, מוירה צ'אס, פיתח את טופולוגיית המיתרים , ששימשה בהצעות שונות לפיתוח תורת שדות קוונטית טופולוגית בפיזיקה מתמטית.
בשנת 1975 הציגו סאליבן וביל פארי את אינווריאנט פארי-סאליבן לזרימה במערכת דינמית חד-ממדית.
ב-1985 הוכיח שלמערכות דינמיות עם העתקה רציונלית (לא ליניארית) של אין "תחומים נודדים" , ולכן הן מחזוריות-לבסוף.
1971: פרס אוסקר ובלן לגאומטריה
1981: פרס אלי קרטן מהאקדמיה הצרפתית למדעים.
1983: חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
1991: חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
1994: פרס המלך פייסל הבינלאומי
2006: פרס לירוי סטיל למפעל חיים
2010: פרס וולף למתמטיקה, "על תרומתו הייחודית לטופולוגיה אלגברית ודינמיקה קונפורמית".
2012: עמית האגודה האמריקאית למתמטיקה.
2022: פרס אבל, "על תרומתו פורצת הדרך לענף הטופולוגיה במובן הרחב ביותר, ובפרט לאספקטים האלגבריים, הגאומטריים והדינמיים של הענף".
דניס יוקי מקאבו מאסינה (בסוואזי: Dennis Yuki Mcebo Masina; נולד ב-29 במאי 1982) הוא כדורגלן עבר אסוואטיני ששיחק בעמדת הקשר.
מאסינה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל מאנזיני וונדררס עמה זכה באליפות בעונת .
בגיל 18 הצטרף לבוש באקס מליגת העל של דרום אפריקה במדיה שיחק שנתיים.
ביולי יצא למבחנים בפיינורד ההולנדית, בסיומן לא חתם במועדון.
זמן קצר לאחר מכן, חתם בסופרספורט יונייטד.
לאחר עונה אחת במועדון, נבחן בטוטנהאם הוטספר האנגלית אך לבסוף חתם בפיינורד.
אולם כעבור זמן קצר שוחרר מהמועדון וחתם באאנדרכט אאלסט הבלגית במדיה כבש 5 שערים ב-23 משחקים.
בסיום העונה ירדה אאנדרכט לליגה השלישית ומאסינה חתם במכלן במדיה שיחק עונה אחת בסיומה חזר לסופרספורט יונייטד הדרום אפריקאית.
היה שותף לשתי האליפויות של המועדון בעונות ו-.
בהמשך הקריירה שיחק באורלנדו פירטס, מפומלנגה בלאק אייסס ומבומבלה יונייטד.
ב-5 בספטמבר 1999 מאסינה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סוואזילנד בניצחון 1-3 נגד , בה גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
מאסינה רשם 42 הופעות בנבחרת וכבש שני שערים.
ליגת העל של דרום אפריקה: ,
דניס אמוס מרשל מקסוול (בספרדית: Dennis Amos Marshall Maxwell; 9 באוגוסט 1985 – 23 ביוני 2011) היה כדורגלן קוסטה ריקאי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
הוא שיחק בקבוצות פונטרנס וארדיאנו מליגת העל של קוסטה ריקה, בקבוצת אולבורג בולדספילקלוב מליגת העל הדנית, וכן בנבחרת קוסטה ריקה.
מרשל גדל במחלקת הנוער של לימוננסה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת פונטרנס מליגת העל של קוסטה ריקה, ובסך הכל ערך 30 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
בחודש ינואר 2009 הושאל מרשל לארדיאנו מליגת העל של קוסטה ריקה עד לתום עונת .
בסוף העונה חתם על חוזה קבוע במועדון.
בסך הכל ערך 18 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-31 באוגוסט 2009 חתם באולבורג בולדספילקלוב מליגת העל הדנית.
ב-5 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–3 לראנס במסגרת המחזור ה-31 בליגה לעונת .
הוא ערך 18 הופעות ליגה במדי המועדון עד למותו, בהן הבקיע שער אחד.
ב-6 ביוני 2009 ערך מרשל את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסטה ריקה, בניצחון 2–3 על נבחרת טרינידד וטובגו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורנירים גביע הזהב 2009 וגביע הזהב 2011.
ב-18 ביוני 2011, במשחקו האחרון בנבחרת לפני מותו, הבקיע את שערו היחיד במדי הנבחרת, בהפסד לנבחרת הונדורס במסגרת שלב רבע הגמר של גביע הזהב 2011.
הוא ערך 19 הופעות במדי הנבחרת, בהן הבקיע שער אחד.
ב-23 ביוני 2011 נהרגו מרשל ובת זוגו בתאונת דרכים סמוך לסן חוסה, כאשר היו בדרכם להוריו של מרשל המתגוררים בלימון.
דניס אלן מיטשל הוא אתלט אמריקני בעבר.
זוכה מדליית ארד אולימפית (ברצלונה 1992), זוכה פעמיים ברציפות במדליית ארד באליפות העולם (טוקיו 1991 ושטוטגרט 1993) ו-4 פעמים אלוף ארצות הברית (1992, 1994, 1996 ו-1999) בריצת 100 מטר.
אלוף אולימפי (ברצלונה 1992), סגן אלוף אולימפי (אטלנטה 1996), פעמיים ברציפות זוכה מדליית זהב באליפות עולם (טוקיו 1991 ושטוטגרט 1993) ושיאן עולם בריצת שליחים 4x100 מטר.
מארש נולד וגדל בהאבלוק, קרוליינה הצפונית.
למד באוניברסיטת פלורידה והתאמן בהדרכתו של ג'ו ווקר.
באולימפיאדת סיאול סיים במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.04 שניות.
נוסף לכך, הוא השתתף בריצת שליחים 4x100 מטר בשלב המוקדמות אך הרביעייה האמריקאית פסלה.
מדליית זהב באליפות העולם ושיאן עולם
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו אורלינס, לואיזיאנה ביוני 1992 הוא זכה במדליית זהב לראשונה בקריירה שלו, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.09 שניות, לפני מארק ויתרספון (10.09 שניות) ולירוי בורל (10.10 שניות).
באולימפיאדת ברצלונה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר, ביחד עם מייקל מארש, לירוי בורל וקרל לואיס בשיא עולם חדש של 37.40 שניות, לפני ניגריה (37.98 שניות) וקובה (38.00 שניות) ומדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.04 שניות, אחרי לינפורד כריסטי מבריטניה (9.96 שניות) ופרנקי פרדריקס מנמיביה (10.02 שניות).
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה באוגוסט אותה שנה זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם ג'ון דראמונד, אנדרה קייסון ולירוי בורל בתוצאה של 37.48 שניות, לפני בריטניה (37.77 שניות) וקנדה (37.83 שניות) ומדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.99 שניות, אחרי לינפורד כריסטי שקבע שיא אירופה חדש של 9.87 שניות ואנדרה קייסון (9.92 שניות).
במשחקי הרצון הטוב שנערכו בסנקט פטרבורג, רוסיה בשנת 1994 הוא זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.07 שניות, לפני חבריו לנבחרת ארצות הברית, לירוי בורל (10.11 שניות) וג'ון דרמונד (10.12 שניות).
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה באוגוסט 1995 הוא נפצע בשלב המוקדמות בריצת 100 מטר.
באוליפיאדת אטלנטה הוא זכה במדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.05 שניות, אחרי קנדה (37.69 שניות) ולפני ברזיל (38.41 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.99 שניות.
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 הוא השתתף בריצת שליחים 4x100 מטר בשלב המוקדמות אך הרביעייה האמריקאית לא סיימה את הריצה.
בבדיקה שערך מיטשל בשנת 1998 הוא נמצא עם רמות גבוהות מעל המותר של טסטוסטרון והושעה על ידי איגוד האתלטיקה הבינלאומי למשך שנתיים מהשתתפות בתחרויות.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 הוא זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר אך המדליה נילקחה מהרביעייה האמריקאית לאחר שטים מונטגומרי הורשע באמרוץ בשנת 2005.
מיטשל נשוי לדאמו צ'רי-מיטשל , מקום רביעי במשחקים האולימפיים (בייג'ינג 2008) בריצת 100 מטר משוכות ולהם ארבעה ילדים.
הוא מאמן במועדון שלו, "כוכבי האתלטיקה", במונטוורדה, פלורידה.
הוא אימן ספורטאים ברמה עולמית כולל אלופים אולימפיים ואלופי עולם בהם ג'סטין גאטלין, שקארי ריצ'רדסון, קני בדנרק, ארון בראון, קיילין ויטני, ג'ביאן אוליבר, טואנישה טרי ואחרים.
פריסילה דניס לברטוב הייתה משוררת אמריקאית, ילידת בריטניה.
היא הושפעה מאוד ממשוררי דור הביט.
הייתה פעילה פוליטית ופמיניסטית ופרסמה, בין השאר, שירי מחאה נגד מלחמת וייטנאם.
לברטוב נולדה וגדלה באילפורד, אסקס.
שם לידתה היה פריסילה דניס לברטוף.
אמה, ביאטריס אדלייד לברטוף (לבית ספונר-ג'ונס), הגיעה מכפר קטן בצפון ויילס.
אביה, פאול פיליפ לברטוב, היה יהודי מחסידות חב"ד שהמיר את דתו לנצרות פרוטסטנטית, ומאוחר יותר נמנה עם מייסדי תנועת היהדות המשיחית.
לימים כתבה דניס לברטוב: "מוצאו החסידי של אבי, היותו ספוג למדנות ומיסטיקה יהודית ונוצרית, להטו ורהיטותו כדרשן, היו גורמים מובנים בתאיי".
דניס לברטוב ואחותה אולגה קיבלו חינוך ביתי, ומגיל צעיר למדו בלט, אמנות, נגינה בפסנתר וצרפתית, בנוסף למקצועות הלימוד הרגילים.
היא כתבה על המוזרות שחשה כשהיא מצד אחד בעלת שורשים יהודים, גרמנים, וולשים ואנגליים, ומצד שני איננה מרגישה שייכת לאף אחת מהזהויות הללו.
בני משפחתה היו מעורבים בפעילות הומניטרית ופוליטית מגוונת, ובין השאר השתתפו במחאה נגד המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, קראו לבריטניה לתמוך ברפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד, ופעלו למען פליטים יהודים מגרמניה ואוסטריה בשנות ה-30 של המאה ה-20. לברטוב נהגה למכור את העיתון הסוציאליסטי Daily Worker באילפורד.
מגיל צעיר נמשכה לשירה, והעריצה את ריינר מריה רילקה.
בגיל 12 שלחה כמה שירים שכתבה לת"ס אליוט, שהשיב לה במכתב עידוד.
בגיל 17 פרסמה לברטוב את שירה הראשון.
בתקופת הבליץ התנדבה לברטוב כאחות בלונדון.
ספרה הראשון "התמונה הכפולה" ראה אור בשנת 1946. ב-1947 נישאה לסופר היהודי-אמריקאי מיטשל גודמן, והם עברו להתגורר בארצות הברית.
הם גרו בניו יורק, שם נולד בנם ניקולאי ב-1949. ב-1955 הפכה לאזרחית ארצות הברית.
בשנות ה-60 הפכה למשוררת, מרצה ואשת ספרות פופולרית, והוזמנה לשאת דברים בפורומים ספרותיים ופוליטיים רבים, למורת רוחו של בעלה, שהקריירה שלו לא הצליחה כפי שציפה.
ב-1966 החלה ללמד ספרות במכללת ואסר, ולאחר מכן לימדה באוניברסיטאות נוספות, בהן MIT, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ואוניברסיטת טאפטס.
בשנים אלו התדרדרו יחסיה עם בעלה, והיא ניהלה מספר פרשיות אהבים עם סטודנטים צעירים.
לברטוב וגודמן התגרשו בשנת 1975, והיא לא נישאה שוב.
באותה עת הסתכסכה גם עם בנה, ניקולאי, והוא ניתק איתה קשר למשך שנים רבות.
שני ספריה הראשונים של לברטוב, שראו אור בבריטניה, כללו שירים שנכתבו בצורה ובשפה מסורתית, המזכירה את סגנונו של דילן תומאס.
הם פורסמו בשמה, דניס לברטוף.
לאחר שעברה לארצות הברית החלה להשתמש בשם המשפחה לברטוב.
היא הושפעה ממשוררי דור הביט, ובמיוחד משיריו של ויליאם קרלוס ויליאמס, איתו התכתבה ממושכות עוד כשגרה בבריטניה.
השפעות אלה ניכרות בספר השירה האמריקאי הראשון שלה, "כאן ועכשיו".
היא התפרסמה במיוחד בשיר "עם עיניים בעורף".
בשנות ה-50 של המאה ה-20 התבסס מעמדה של לברטוב כמשוררת, ובין השאר התיידדה עם משוררים אמריקאים רבים, בהם אדריאן ריץ'.
במהלך שנות ה-60 וה-70 גברה פעילותה הפוליטית של לברטוב.
היא מונתה לעורכת שירה בעיתון The Nation, ופרסמה שירים רבים של משוררות פמיניסטיות ופעילות שמאל.
הייתה פעילה במחאה נגד מלחמת וייטנאם, וגם כתבה שירים בנושא זה.
בשנת 1972 נסעה להאנוי כדי לחוות באופן אישי את אירועי מלחמת וייטנאם ולהביע תמיכה בעם הווייטנאמי.
עם שובה, לברטוב ובעלה מיטשל גודמן היו בין המייסדים של ארגון המחאה RESIST בו פעלו גם נועם חומסקי ודווייט מקדונלד.
לברטוב הייתה פעילה גם בתנועה לפירוק נשק גרעיני ובתנועות למען איכות הסביבה.
בסוף שנות ה-70 עברה למסצ'וסטס ולימדה ספרות אנגלית באוניברסיטת ברנדייס, MIT, אוניברסיטת טאפטס ואוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1989 עברה לגור בסיאטל, ולימדה ספרות אנגלית באוניברסיטת וושינגטון עד לפרישתה.
בשנת 1990 הייתה פעילה במחאה נגד מלחמת עיראק.
בשנת 1994 החלה לסבול לברטוב מבעיות רפואיות, ואובחנה כלוקה בלימפומה.
בנה ניקולאי חידש את יחסיו עימה ותמך בה.
בפברואר 1997 נפטר בעלה לשעבר מיטשל גודמן.
דניס לברטוב נפטרה בדצמבר 1997, בגיל 74, עקב סיבוכים מלימפומה.
לברטוב הושפעה מסגנון השירה של משוררי דור הביט, במיוחד מקבוצה בשם Black Mountain Poets מקרוליינה הצפונית.
מבחינה סגנונית הושפעה בעיקר משיריו של ויליאם קרלוס ויליאמס.
רבים משיריה נושאים מסר פוליטי אנטי-מלחמתי, ושיריה נגד מלחמת וייטנאם זכו לפרסום רב.
בנוסף למחאה פוליטית הביעה לברטוב בשיריה את המתח של הפרט מול החברה (או הממשלה) ואת הרצון לפתח קול אישי ייחודי בתרבות ההמונים.
בשירתה היא מבטאת שאיפה לצדק ולרפורמה חברתית.
סבל ואי-צדק הם נושאים מרכזיים נוספים בשירתה האנטי-מלחמתית של לברטוב.
לדוגמה, השיר "להישאר בחיים" מתאר את המחיר הכבד של המלחמה מצד חיילי ארצות הברית, לצד חיי הסבל של הווייטנאמים.
השיר "איך הם היו?" נפתח ומסתיים בשורות הבאות:
לאחר שנים שבהן כתבה לברטוב שירים פוליטיים, הגיעה לדבריה למסקנה שאין אפשרות לשלב פוליטיקה עם שירה ואמנות יפה.
החל משנות השמונים כתבה בעיקר שירה דתית.
מגיל צעיר הושפעה לברטוב מנושאי דת, ואלו מופיעים ברבים משיריה.
אביה חשף אותה הן ליהדות והן לנצרות.
לברטוב תמיד האמינה ששורשיה המשפחתיים מקנים ערך לעצמה ולכתיבתה, ומצאה בשירתם של משוררי דור הביט לא רק כלי ביטוי פוליטי אלא גם רוחני.
בשנת 1984 התנצרה, ופנתה לכתוב בעיקר שירים הקשורים לדת הנוצרית.
לברטוב דגלה בתאולוגיית שחרור, ראתה בנצרות גשר בין היחיד לחברה, וסברה שניתן לגרום לשינויים חברתיים חיוביים על ידי אימוץ ערכים נוצריים.
בשנת 1989 עברה לגור בסיאטל והפכה לקתולית.
בשנת 1997 הוציאה אוסף משיריה בשם "הנחל והספיר", ובהקדמה לאוסף הסבירה שהוא נועד "לעקוב אחר התנועה האיטית שלי מאגנוסטיות לאמונה נוצרית, תנועה המשלבת הרבה ספקות ושאלות, וגם אישור עצמי".
שיריה בנושאי דת כוללים דימויים דתיים ומטאפורות מרומזות לדת.
חוקרים זיהו בשירתה התפתחות הדרגתית, מעין מסע רוחני שבמהלכו היא מתעמקת באמונתה הדתית.
כמו כן, חלק ניכר משירתה הדתית של לברטוב עוסק בכבוד לטבע ולחיים.
לברטוב פרסמה 24 ספרי שירה, וכן ספרי ביקורת ותרגומים רבים, וערכה מספר אנתולוגיות.
היא קיבלה פרסים ספרותיים רבים, בהם פרס על שם פרסי ביש שלי מטעם אגודת המשוררים האמריקאית, פרס לנור מרשל לשירה, מלגת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות ומלגת גוגנהיים.
פורסמו שני ספרי ביוגרפיה אודותיה, שני ספרי ראיונות, וספרי מחקר רבים בנושאי שירתה.
בנוסף לספרי השירה לעיל פרסמה לברטוב אוספי שירה, ספרי פרוזה, אסופות מכתבים, תרגומים וספרים שערכה.
דניס לין מדוז (Dennis Lynn Meadows) (נולד ב-7 ביוני 1942) הוא מדען אמריקאי ופרופסור אמריטוס לניהול מערכות, וכן מנהל לשעבר של המכון למחקרי מדיניות ומדעי החברה באוניברסיטת ניו המפשייר .
הוא נשיא המעבדה ללמידה אינטראקטיבית, ומוכר ברחבי העולם כאחד ממחברי הספר "גבולות לצמיחה" יחד עם אשתו דונלה מדוז ושותפים נוספים.
דניס מדוז נולד ב-7 ביוני 1942. הוא קיבל תואר ראשון (BA) ממכללת קרלטון, ודוקטורט (PhD) בניהול מבית הספר סלואן לניהול ב-MIT.
בנוסף, הוא מחזיק בארבעה תוארי דוקטור לשם כבוד.
בסוף שנות ה-60 החל ללמד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
בהמשך הקריירה שלו שימש כפרופסור קבוע בפקולטות לניהול, הנדסה ומדעי החברה.
במשך שנים רבות ניהל תוכנית לתארים מתקדמים ששילבה עסקים והנדסה.
מידוז הנחה סדנאות ופיתח משחקים אסטרטגיים חדשניים ומורכבים ברחבי העולם במשך עשרות שנים.
בנוסף, הוא הרצה ביותר מ-50 מדינות.
הוא שימש כמנהל של שלושה מכוני מחקר אוניברסיטאיים – ב-MIT, בדארטמות' קולג', ובאוניברסיטת ניו המפשייר.
כמו כן, היה נשיא לשעבר של האגודה הבינלאומית לדינמיקת מערכות (System Dynamics Society) ושל האגודה הבינלאומית לדימולציות ומשחקים (International Simulation and Games Association).
מועדון רומא הוא מכון חשיבה עולמי העוסק במגוון נושאים פוליטיים בינלאומיים.
הוא נוסד באפריל 1968 וזכה לתשומת לב ציבורית רחבה בשנת 1972 עם פרסום הדו"ח גבולות לצמיחה.
בין השנים 1970 ל־1972, מדוז שימש כראש "פרויקט מועדון רומא על מצוקת האנושות במכון MIT", שבנה את המודל העולמי שהיווה את הבסיס לפרסום זה.
גבולות לצמיחה התרפסם בשנת 1972, המדמה את השלכות הגידול המהיר באוכלוסיית העולם וגידול בתוצר הכלכלי, אל מול משאבים מוגבלים.
הספר הוזמן על ידי מועדון רומא.
מדוז היה אחד ממחברי הספר, לצד רעייתו דונלה מדוז, יורגן רנדרס ווויליאם ו.
הספר השתמש במודל World3 כדי לדמות את ההשלכות של אינטראקציות בין מערכות כדור הארץ למערכות האנושיות.
מדוז עמד בראש הצוות שפיתח את המודל הזה.
מכיוון שכמות המשאבים אינה ידועה, ניתן היה רק לחקור את ההתנהגות הכללית של המערכת.
הספר יצר מחלוקת ציבורית ומקצועית רבה, כאשר חלק מהתומכים והמבקרים שלו התקשו להבין את המסרים בו - לדוגמה פרק שמפרט הנחות שונות לגבי משאבים מתכלים הוצג על ידי תומכים ומתנגדים כאילו הוא תחזית מרכזית של הספר.
יחד עם הייחודיות שלו בתחום של חיזוי עתידני ודיון הנוגע לסביבה, כלכלה וקיימות הספר היה פורץ דרך גם בהקשר של ניתוח מערכות דינאמי שכולל משתנים לא ליניארים, לולאות משוב, מודל של זרמים ומאגרים ועוד.
במהלך שלושת העשורים האחרונים של המאה ה־20 חל שינוי תרבותי משמעותי באופן שבו חושבים על תהליכים גלובליים.
בראיון שנערך בשנת 2004 הסביר מדוז:
"בשנת 1972, לרוב האנשים לא היה ניתן להעלות על הדעת שההשפעה הפיזית של פעילויות האנושות תוכל אי פעם להיות כה גדולה עד כדי לשנות תהליכים טבעיים בסיסיים של כדור הארץ.
אך כיום אנו רגילים להתבונן, להכיר ולדון בחור באוזון, בהרס הדגה הימית, בשינויי האקלים ובעיות גלובליות אחרות."
בפרסום Limits to Growth משנת 1972, ההמלצות התרכזו ב"איך להאט את הצמיחה".
"כיום עלינו להסביר לאנשים כיצד לנהל צמצום מסודר של הפעילות שלהם, כך שתירד אל מתחת לגבולות משאבי כדור הארץ."
בשנת 2014, מחקר שנערך באוניברסיטת מלבורן אישר כי התחזיות שבספר Limits to Growth היו ברובן נכונות.
כיום אנו קרובים מאוד לעקוב אחר תרחיש "העסקים כרגיל" שתואר בספר.
הוא כתב או היה שותף לכתיבה של 10 ספרים העוסקים במערכת מורכבת, עתידנות, ומשחקים חינוכיים, שתורגמו ליותר מ-30 שפות.
יחד עם דונלה מדוז ויורגן רנדרס.
2016. The Climate Change Playbook.עם לינדה בות'-סוויני וגיליאן מרטין-מהרס.
פרס יפן - בשנת 2009 קיבל את פרס יפן על "תרומתו בתחום של מעבר לחברה בת קיימא בהרמוניה עם הטבע".
היכל התהילה של כדור הארץ - בשנת 2008 הוכנס להיכל התהילה של כדור הארץ בקיוטו, יפן, כאות הוקרה על תרומתו לשמירה על הסביבה באמצעות מחקר אקדמי פורץ דרך בשימוש בר-קיימא במשאבים.
פרס התרבות הגרמני בשנת 2019 קיבל את פרס הטבע של קרן קידום התרבות במינכן, גרמניה.
דניפרו (באוקראינית: Дніпро - IPA: [dɲiˈproˌ]; ברוסית: Днепр או Днипро) היא העיר הרביעית בגודלה באוקראינה (אחרי קייב, חרקוב ואודסה), ובירת מחוז דניפרופטרובסק.
היא העיר העשירה ביותר, המפותחת ביותר במדינה, והיא המהווה את המרכז התעשייתי והמדעי הגדול באוקראינה.
בעיר קהילה יהודית גדולה ובה מצוי "מרכז מנורה" שהוא מבנה הקהילה היהודית הגדול באירופה.
ממוקמת בחלק המזרחי של אוקראינה, 391 ק"מ דרום-מזרחית לבירת אוקראינה, קייב, ושוכנת על נהר הדנייפר, שהעניק לה את שמה.
העיר, שאוכלוסייתה מונה 968,502 תושבים (הערכה של 2022), היא אחד המרכזים התעשייתיים של אוקראינה.
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022, דניפרו התפתחה במהירות כמרכז לוגיסטי לסיוע הומניטרי ונקודת קבלה לאנשים שנמלטו מחזיתות הקרב השונות.
העיר נוסדה בשנת 1773, ונקראה יקטרינוסלב (שפירושו: "תהילת יקטרינה") (אוקראינית: Катеринослав, רוסית: Екатеринослав), על שם הקיסרית יקטרינה הגדולה.
מיקומה הראשון של העיר נבחר במקום שבו ניצבת היום העיר נובומוסקובסק, והיא תוכננה להיות בירתה הדרומית של רוסיה, בדומה לבירה הצפונית, סנקט פטרבורג.
את הרעיון לייסד את העיר הגה הרוזן גריגורי פוטיומקין, ידידה של הקיסרית.
מקומה של העיר נבחר להיות בשטחים ששם שכן חיל זפורוז'יה של הקוזקים, שזה עתה בוטל, וכן אדמות שנלקחו מהטורקים במלחמה האחרונה.
לאחר שבחודשי האביב הוצפה העיר החדשה, הוחלט על הקמת העיר יקטרינוסלב ליד הענף הדרומי יותר של הדנייפר בשנת 1884. העיר החלה להתפתח בצעדי ענק כמרכז תעשייתי, וסמוך לראשית המאה ה-20 הפכה לעיר השלישית בגודלה באוקראינה.
במלחמת האזרחים היא עברה מיד ליד, עד שב-1922 צורפה סופית לאוקראינה הקומוניסטית.
ב-1926 שונה שמה לדניפרופטרובסק במסגרת ביטול שמות שנקראו על שם מלכים לאחר מהפכת אוקטובר.
השם החדש נגזר משם הנהר דנייפר ומשם הפוליטיקאי הקומוניסטי גריגורי פטרובסקי.
ב-25 באוגוסט 1941 כבש הצבא הגרמני את העיר.
ב-27 בספטמבר 1943 שוחררה הגדה השמאלית של העיר, וב-25 באוקטובר שוחררה שאר העיר.
בשנת 2012 התרחשו בעיר מספר פיצוצים בהם נפגעו 27 תושבים.
ב־19 במאי 2016 שינתה הראדה העליונה של אוקראינה את שם העיר לדניפרו, במסגרת סדרת חוקים שמשנים את כל שמות המקומות שנגזרו משמות של אישים ואירועים קומוניסטיים, וכעת שם העיר זהה לשם הנהר, וכן לשם המקוצר שבו נהגו האוקראינים לכנות את העיר לפני־כן.
הצעה אחרת לאכיפת החוק לביטול השמות הקומוניסטיים הייתה להשאיר את השם "דניפרופטרובסק" עם הכרזה על כך שהוא נגזר משמו של פטר הקדוש, אולם היא לא התקבלה.
למרות שינוי שם העיר, שם המחוז יישאר "דניפרופטרובסק" עד לתיקון נפרד שצריך לעשות לשם כך בחוקת אוקראינה.
נכון ל-2017, 82% מאוכלוסיית הם אוקראינים, ו13% רוסים.
עם זאת, 63% מדברים בעיקר רוסית, 25% רוסית ואוקראינית במידה שווה, ו-9% בעיקר אוקראינית.
העיר היא אחד המוקדים הכלכליים של אוקראינה.
תעשיות מרכזיות בה הן תעשיות מתכת למיניהן, מפעלי כלי תחבורה, מפעלים כימיים ותעשיית חלל .
הודות למיקומה במרכז הגאוגרפי של המדינה, עוברים דרכה מסילות רכבת וכבישים חשובים.
התחבורה העירונית מורכבת משילוב של רכבת קלה (הפועלת מאז 1896, אחת הראשונות באירופה), רכבת תחתית, אוטובוסים וטרוליבוסים, אחד מכלי התחבורה הנפוצים במדינה.
תחנת רכבת מרכזית מאפשרת לתושבי העיר והסביבה לנסוע לרוב הערים הגדולות במדינה ולמספר יעדים במדינות אחרות.
נמל התעופה המקומי הוא בינלאומי, אך התנועה בו מועטה יחסית (כ-300 אלף נוסעים בשנה).
קו תעופה סדיר לתל אביב מופעל באמצעות חברת התעופה הלאומית האוקראינית.
היהודים התחילו להתיישב בעיר עם היווסדה.
בשנת 1800 נפתח בית הכנסת הראשון.
ב-1804 נכללה העיר בתחום המושב.
בשנת 1864 בעיר היו חמישה בתי כנסת, חמישה-עשר "חדרים", תלמוד תורה וכן מכללה להכשרה מקצועית.
ב-20–21 ביולי 1883 נערך פוגרום ביהודי העיר, אך הוא הופסק עד מהרה.
בהמשך ידעה העיר מספר אירועים דומים: באוקטובר 1905 נהרגו 67 ו-100 נפצעו, ובמאי 1919, על ידי גדודיו של ההטמן גריגורייב, אז נהרגו 150. ב-1920 המשיכו הפוגרומים ביהודי העיר.
מאות נשים יהודיות נאנסו בעיר.
מהעשור הראשון של המאה העשרים שימש כרב העיר הרב פנחס גלמן, עד פטירתו בשנת 1921. הוא הקים בעיר ישיבה (בין השאר למד בה זלמן ארן), ועסק הרבה יחד עם הרב שניאורסון בקליטת הפליטים בימי מלחמת העולם הראשונה ובהם רבי חיים עוזר גרודזנסקי שנמלט מ.
בשנת תרס"ט נערכו בחירות בקהילה.
לרב עיר נוסף ונבחר הרב לוי יצחק שניאורסון, אביו של הרבי מליובאוויטש.
הרבי עצמו התגורר בעיר בשנות ילדותו ונעוריו בית השנים 1907 ל-1923. הרב שניאורסון שימש כרב הקהילה החסידית ולאחר פטירת הרב גלמן שימש כרבה היחידי של העיר עד למאסרו והגלייתו בשנת תרצ"ט - 1939.
הרב שניאורסון ריכז את כל פעילות הקהילה על אף חילופי השלטון לשלטון בולשביקי.
עקב עמידתו האיתנה על עקרונות היהדות וניהול הקהילה נאסר, הוגלה ונפטר בגלותו.
למרות מאסר הרב, בעיר נשאר בית כנסת אחד שפעילותו לא הופסקה אפילו עד לשנות ה-90.
רוב יהודי העיר הספיקו להימלט לסיביר.
לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים ב-26 באוגוסט 1941 התחילו רדיפות היהודים, בתחילתם כל יהודי העיר רוכזו בגטו.
ב-2 באוקטובר אותה שנה היהודים אולצו לשלם קנס בגובה 3 מיליון מרק.
לאחר מכן התחילו רציחות המוניות, ב-13 באוקטובר אותה שנה עשרת אלפים עד שנים-עשר אלף יהודים נורו בגבעה ליד המכון לתחבורה.
בין דצמבר 1941 לינואר 1942 נרצחו כחמשת אלפים איש שנותרו בגטו.
בזמן ברית המועצות היה בית הכנסת יחיד פעיל בעיר והתקיימה בו תפילה בכל יום.
בחגים בית הכנסת היה מלא ביהודים שבאו מכל רחבי העיר.
לאחר נפילת ברית המועצות חודשה פעילות הקהילה.
שליח חב"ד הרב שמואל קמינצקי, משמש כרב העיר.
הוא פתח את בית הספר היהודי "אור אבנר לוי יצחק", ומכללה לבנות "בית חנה", לשם באות בנות יהודיות מכל רחבי אוקראינה.
כמו כן יסד את ישיבת נחלת לוי בשנת 1991. ב-1997 הוחזר לקהילה היהודית בית הכנסת "שושנת הזהב", שהוא בית הכנסת המרכזי בעיר.
"מרכז מנורה" הוקם כמרכז היהודי הקהילתי הגדול בעולם.
המרכז נבנה על ידי צבי הירש (גינאדי) בגלובוב, נשיא הקהילה היהודית בעיר.
בשנת 2012 החלה פעילות של המוזיאון לזיכרון העם היהודי והשואה באוקראינה.
דניסטר (ברומנית: Nistru; באוקראינית: Дністер; ברוסית: Днестр) הוא נהר באירופה, הזורם בתחומי אוקראינה ומולדובה.
שמו של הנהר אינו בעל משמעות בשפות הסלאביות ולכן משערים כי מקור שמו הוא בשפה קלטית, של עם שישב באזור.
הדניסטר נובע מהרי הקרפטים ליד העיר דרוהוביץ' בגובה 900 מ' במחוז לבוב (גליציה) באוקראינה, בקרבת הגבול עם פולין ונשפך לתוך הים השחור בקרבת אודסה.
הדניסטר קובע בחלק ממסלולו את הגבול בין רפובליקת מולדובה ובין אוקראינה וגם מהווה גבול בין המדינה הבלתי מוכרת, הרפובליקה המולדובית של טרנסניסטריה ובין יתר רפובליקת מולדובה.
בין יובליו הגדולים: זברוץ', סרט, ראוט.
ליד העיר דובוסרי במולדובה נבנה סכר להפקת חשמל.
כיום תנועת אניות קיימת עד הסכר של העיר דובוסרי.
אקרמן (בילהורוד דניסטרובסקי; בשפך הנהר) – אוקראינה
דניס ויליאם קווייד הוא שחקן קולנוע אמריקאי, מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב, לפרס אמי ולפרס גילדת שחקני המסך לשנת 2010 על גילום דמותו של ביל קלינטון בסרט הטלוויזיה "הקשר המיוחד" של רשת HBO ועל תפקידו בסרט "הרחק מגן עדן".
קוייד נולד ביוסטון, טקסס שבארצות הברית למשפחה נוצרית-בפטיסטית.
הוא למד מנדרינית תקנית וריקוד בתיכון ודרמה באוניברסיטת יוסטון, אך נשר מהלימודים ונסע ללוס אנג'לס.
אחיו הגדול, רנדי קווייד, הוא שחקן שאף היה מועמד לאוסקר ב-1974, ובעקבותיו החליט קווייד גם הוא להפוך לשחקן קולנוע.
בשנת 1975, שיחק לראשונה בקולנוע בסרט "אמא משוגעת".
ב-1977, הופיע לראשונה בטלוויזיה כאשר הופיע בפרק בסדרת הבילוש "בארטה".
באותה שנה הופיע בתפקיד קמע בסרט "מעולם לא הבטחתי לך גן של ורדים".
ב-1979, שיחק בסרט "תרגילים בהתבגרות" את דמותו של מייק.
בשנת 1981, שיחק בסרט "שים פס על הפס" בכיכובו של ביל מארי..
ב-1983, כיכב בסרט "הצוות המובחר" וזכה לביקורות חיוביות.
בשנת 1987, כיכב בסרט המדע בדיוני "יום במלכודת" לצידה של מג ראיין ובסרט "חשוד" לצד הזמרת שר.
בתחילת שנות ה-90 לקח קווייד הפסקה מקריירת המשחק עקב מחלת האנורקסיה נרבוזה וגמילה מהתמכרות לקוקאין.
בשנת 1995, הוא כיכב בקומדיה הרומנטית "משהו לדבר עליו" לצידה של ג'וליה רוברטס.
בשנת 1997 שיחק בסרט "כללי המשחק" לצידו של טופאק שאקור.
ב-1998, שיחק בסרטים "מלאך במדים" ו"אבא מתארס", וביים לראשונה בחייו את סרט הטלוויזיה "כל מה שזורח".
ב-1999, שיחק בסרטו של אוליבר סטון, "יום ראשון הגדול".
בשנת 2000 שיחק בסרט הפשע "טראפיק" ובסרט המדע בדיוני "תדר גבוה".
ב-2001, שיחק בסרט של HBO "ארוחת ערב עם חברים".
בשנת 2002, כיכב בסרט "הרחק מגן עדן" לצידה של ג'וליאן מור.
על תפקידו בסרט זה זכה בפרס "מבקרי הקולנוע של ניו יורק" לשחקן המשנה של השנה, והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב באותה קטגוריה.
בשנת 2004, שיחק בסרטים "טיסת הפניקס", "היום שאחרי מחר" ו"בחברה טובה" לצידו של טופר גרייס.
בנובמבר 2005, קיבל כוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2006 הוא גילם את הנשיא סטאטון בקומדיה המוזיקלית "אמריקן דרימז" לצד יו גרנט.
ב-2007, דיבב את דמותו של רובן בסרט האנימציה "הקרב על הכוכב".
בשנת 2008, שיחק בסרט "שמונה צדדים לאמת", לצידם של מתיו פוקס ואיילת זורר, ובסרט "אנשים חכמים" לצד שרה ג'סיקה פארקר.
ג'ו כוח המחץ" והתארח בפרק בסדרה "בובספוג מכנסמרובע" ודיבב את דמותו של סבא אדום הזקן.
בשנת 2010, הוא שיחק את דמותו של ביל קלינטון בסרט הטלוויזיה "הקשר המיוחד" של רשת HBO והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב, לפרס אמי ולפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית השחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה.
בשנת 2012 שיחק בדרמה הרומנטית "למה לצפות כשאתם מצפים" לצד ג'ניפר לופז וקמרון דיאז, בסרט "המילים" בכיכובו של בראדלי קופר, ובסרט "לשחק עם הלב", והחל להופיע בסדרת הפשע "וגאס".
ב-2013, שיחק בסרט הקומדיה "סרט 43" ובדרמה "בכל מחיר".
ב-2015, הוא התארח בשני פרקים בסדרת המערכונים "איימי שומר" בכיכובה של איימי שומר.
בשנת 2017 שיחק בקומדיה "נשמה של כלב", בבימויו של לאסה הלסטרם.
בשנת 2019, שיחק את אדמירל ויליאם הולסי בסרט "הקרב על מידוויי".
באותה שנה גילם את וייד בלאקווד בעונה השלישית של סדרת הדרמה המשפטית "גוליית" בפריים וידאו.
בשנת 2021, שיחק קוויד בסרט "רייגן", הביוגרפיה של נשיא ארצות הברית לשעבר, רונלד רייגן.
אך הסרט יצא לאקרנים רק ב-2024.
הסדרה היא פריקוול רביעי לסדרת הדרמה והמערבון "ילוסטון" מבית רשת והיא תעלה במהלך סוף השנה.
בשנת 2024 הגיש בערוץ ההיסטוריה את התכנית "פלאי הקודש עם דניס קווייד" ובה הוא מאיר את ההיסטוריה המרשימה, התעלומות הסבוכות והסיפורים האגדיים מאחורי כמה מהשרידים הקדושים המפורסמים ביותר בעולם.
קוויד הוא מוזיקאי והוא מנגן עם להקתו "הכרישים".
הוא אוהד של קבוצת הבייסבול "יוסטון אסטרוס".
ב-25 בנובמבר 1978 נישא קווייד לשחקנית פי ג'יי סולס.
הזוג התגרש ב-1983. בין השנים 1991–2001 היה נשוי לשחקנית מג ראיין, לאחר ששיחק עימה בשני סרטים.
בנם המשותף הוא השחקן ג'ק קווייד.
ב-2001, הוא יצא עם הדוגמנית שאנה מואקלר.
ב-2004 הוא נישא לסוכנת הנדל"ן קימברלי באפינגטון.
בנובמבר 2007, נולדו להם תאומים לא זהים בהליך פונדקאות.
באוקטובר 2019, התארס ללאורה סאוי.
הם תכננו להתחתן ב-2 באפריל 2020, אך עקב מגפת הקורונה, הם נישאו ב-2 ביוני 2020 בסנטה ברברה.
היחסים המיוחדים (2010) - סרט טלוויזיה של HBO
האפי פייס (2025) - בתור קית' האנטר ג'ספרסון
דניס לין רֵיידֶר הוא רוצח סדרתי שפעל בעיקר בשנות ה-70 וה-80 בוויצ'יטה, העיר הגדולה ביותר בקנזס שבארצות הברית.
זהותו נחשפה רק ב-2005, 31 שנים אחרי הרצח הראשון.
הוא העניק לעצמו את הכינוי: "BTK" - ראשי תיבות באנגלית של "לקשור, לענות, להרוג" - דפוס הפעולה שעליו חזר בכל רציחותיו.
הוא נולד ב-9 במרץ 1945 בפיטסבורג, קנזס להוריו וויליאם ודורותיאה ריידר, יש לו שלושה אחים, ג'ף, ביל ופול.
ב-1971 הוא נישא לפאולה דייץ' ונולדו לבני הזוג בן ובת, בריאן וקארי.
לאחר תפיסתו ב-2005 התגרשה ממנו אשתו.
סדרת רציחותיו החלה ב-15 בינואר 1974, אז רצח את ג'וזף אותרו, אשתו ג'ולי וילדיהם ג'וזפין (11) וג'וזף (9).
מספר מעשי הרצח הכולל שביצע אינו ידוע עדיין, אך משערים שמספר הקורבנות הוא 13. הוא נהג לפרוץ לבית קורבנותיו, להתחבא בארון הבגדים שלהם ולתקוף אותם, ולאחר מכן לחנוק אותם למוות.
אחת מהנשים ניצלה כיוון שאיחרה להגיע לביתה, ובמכתב ששלח למשטרה כתב הרוצח "חיכיתי חיכיתי ולא באת".
מעשה הרצח האחרון התרחש ב-1991 ומאז הוא נעלם מהאופק למשך 18 שנים.
במשך כל שנות פעילותו נהג לבקר בכנסייה ואף התקדם בסולם הדרגות בהנהגת הקהילה.
ריידר נהג לשלוח מכתבים למשטרה המקומית כדי להתגרות בה וכמו כן גם תמונות של הקורבנות.
באחד המכתבים ששלח למשטרה בתחילת הפרשה, כתב הרוצח "כמה נשים עוד אצטרך להרוג, עד שהרציחות יתפרסמו במדיה?!".
ה-FBI הקצה תקציב מיוחד כדי ללכוד את הרוצח, אך ללא הצלחה.
ריידר גם נהג לטלפן למשטרה ובאחת הפעמים אפילו התקשר למוקד החירום האמריקני, 911, כדי לדווח על רצח שביצע - שכנתו המתגוררת רחובות ספורים מביתו.
הוא נהג להותיר פרטים מזהים אודותיו כמו למשל שאביו נהרג במלחמת העולם השנייה ואת שמה של אשתו.
החוקרים היו בטוחים אז שהפרטים הם דיסאינפורמציה שנועדה לבלבל אותם, אך לאחר לכידתו התברר שכל הפרטים שמסר היו נכונים.
בשנת 1983 הוקם כוח משימה מיוחד למציאת הרוצח שהטיל את חיתתו על העיר השלווה.
הבלשים כונו "מכסחי הרוחות" ועבדו בשיתוף פעולה עם ה-F.B.I.
באותן שנים פענוח מבוסס מחשבים לא היה קיים, ולכן צירפו הבלשים פרופסור למתמטיקה שסייע להם בבניית מאגרי נתונים שונים.
מאגר אחד הכיל פרטים שנאספו מזירות הרצח והוא הוצלב עם נתונים על חשודים פוטנציאליים.
אחת המסקנות שעלו היא שהרוצח מקומי.
תרמה להם העובדה שהרוצח נהג לצלם את מכתביו ממכונת צילום באוניברסיטה המקומית, ולשלוח למשטרה את הצילום של כל מכתב ולא את המקור.
החוקרים בדקו את כל מי שלמד או עבד באוניברסיטה לאורך השנים האחרונות וכך הגיעו למסקנה הזו.
מאגר נוסף התבסס על העובדה שהרוצח הותיר את זרעו בכמה מהזירות, אז החלה להתפתח טכנולוגיית ה-DNA והחוקרים ניסו להצליב בין נתוני ה-DNA מהזירה לבין חשודים פוטנציאליים.
יותר מ-100,000 שעות חקירה הושקעו בתיק, אך עם הפסקת הרציחות בשנת 1991 הוקפא התיק אך לא נסגר.
רשימת הנרצחיםשםמיןגילתאריך הרצחמקום הרצחסיבת המוותכלי הרצחג'וזף אותרוזכר3815 ינואר 1974רחוב אדגמור צפון 803, וויצ'יטהחנקשקיות פלסטיקג'ולי אותרונקבה33חנקחבלג'וזף אותרוזכר9חנקשקית פלסטיקג'וזפין אותרונקבה11נתלתה על צינור ניקוזחבלקתרין ברייטנקבה214 אפריל 1974רחוב 13 מזרח 3217 צפון, וויצ'יטה.
מתה בית החולים ווסלינדקרה 11 פעמים בגבה ובערפהסכיןשירלי ויאןנקבה2417 מרס 1977רחוב הידרוליק דרום 1311, וויצ'יטהחנקחבלננסי פוקסנקבה258 דצמבר 1977רחוב פרשינג דרום 843, וויצ'יטהחנקחגורהמרינה אדג'נקבה5327 אפריל 1985רחוב העצמאות צפון 6254, פארק סיטיחנקידיו של ריידרויקי וגריילינקבה2816 ספטמבר 1986רחוב 13 מערב 2404 צפון, ווצ'יטהחנקגרב ניילוןדולורס א.
דייוויסנקבה6219 בינואר 1991רחוב מורד הגבעה צפון 6226, וויצ'יטהחנקגרביונים
במרס 2004, 14 שנה לאחר שתמו הרציחות, נשלחה מעטפה לעיתון המקומי ובה רישיון נהיגה של אחת מקורבנות הרצח, והדבר העלה שוב את הצורך בתפיסת הרוצח.
הוא החל שוב בסדרה של התגרויות מכוונות ואף התראיין טלפונית לתחנת טלוויזיה מקומית.
כדי להוכיח שהוא אכן הרוצח BTK הוא נהג להשאיר חפצים של קורבנותיו במקומות מסוימים ולאחר מכן לטלפן לדווח עליהם.
ריידר נתפס בשבת, 26 בפברואר 2005, לאחר ששלח למשטרה מכתב כקובץ ע"ג תקליטון.
המשטרה זיהתה את מקור הקובץ - באמצעות מאפייניו - ככזה שנוצר על ידי משתמש בשם "דניס" באמצעות תוכנה הרשומה ע"ש הכנסייה הלותרנית בויצ'יטה.
לאחר חקירה ממושכת המשטרה טמנה מארב לדניס ריידר - שכיהן כנשיא הכנסייה, בעירו פארק סיטי.
דניס נתפס והודה בכל הרציחות ואף סיפק מידע פרטני על כל אחת ואחת מהן.
בעת לכידתו, מלבד היותו איש הכנסייה הלותרנית, היה הרוצח פקח עירוני, חובב שירה וכללית אדם נחמד והידיעה על מעשיו הותירה את הקהילה הלותרנית הקטנה של פארק סיטי בהלם מוחלט.
אחד הפסיכיאטרים שעבד עם צוות החקירה אמר לתקשורת: "עם כל הכבוד לטכנולוגיה, ריידר הוא שסייע לנו לתפוס אותו".
דניס הואשם בעשרה סעיפי רצח, הוא טען כי רצח למען סיפוקו המיני.
ריידר עמד למשפט אבל לא הוצא להורג כי בשנים בהם ביצע את פשעיו (1986-1974) עונש מוות עדיין לא היה חוקי בקנזס.
על ריידר נגזרו עשרה עונשי מאסר עולם רצופים וללא אפשרות חנינה עד גיל 175.
דניס קית' רודמן הוא כדורסלן עבר אמריקאי.
רודמן, שהחל לשחק כדורסל בגיל מאוחר יחסית, הפך לאחד משחקני ה-NBA הבכירים בדורו.
בשל סגנון המשחק הזריז והייחודי שלו, שכלל תנועות גוף ביזאריות ומתפתלות, כונה רודמן "The Worm" ("התולעת").
כינוי נוסף היה "Dennis the Menace" ("דני שובבני"), כינוי הומוריסטי שקיבל כתוצאה מהפרובוקציות שעורר במגרש ובחייו האישיים.
הוא זכה חמש פעמים באליפות ה-NBA, ובאפריל 2011 הוכרז כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל.
רודמן נולד בטרנטון בניו ג'רזי שבארצות הברית למשפחה נוצרית אפרו-אמריקאית.
הוא גדל בשכונת עוני בעיר אוק-קליף הסמוכה לדאלאס שבטקסס.
כשהיה בן שלוש נטש אביו את משפחתו ועקר לפיליפינים.
במהלך לימודיו בתיכון, הצטרף רודמן לקבוצת הפוטבול של בית ספרו, אך הודח ממנה.
למשך זמן קצר הצטרף לקבוצת הכדורסל, אך עזב אותה לאחר שלא מצא בה את מקומו.
ב-1979 סיים את לימודיו, והחל לעבוד כשרת בנמל התעופה הבינלאומי דאלאס-פורט וורת'.
רודמן, שגובהו בזמן לימודיו היה 1.68 מ' בלבד, התחיל לגבוה במהירות, והגיע ל-1.98 מ'.
ידיד משפחה הסב את תשומת לבו של מאמן נבחרת הכדורסל של מכללת נורת' סנטרל שבטקסס לרודמן הצעיר, והמאמן זימן אותו לנבחרתו.
לאחר עונה אחת לא מוצלחת במיוחד, עבר לשחק בשורות נבחרת הכדורסל של אוניברסיטת סאות'איסטרן אוקלהומה סטייט, ששיחקה בליגת המכללות NAIA.
הוא הצטיין בשורותיה, קלע 25 נקודות בממוצע למשחק, והיה מלך הריבאונדים של הליגה כולה במשך שתי עונות.
לקראת ה-NBA הגיע רודמן לגובה 2.03 מטר ולמשקל 110 ק"ג.
בשנת 1986 בחרה בו קבוצת דטרויט פיסטונס במקום ה-27 בדראפט ה-NBA.
מאמן הקבוצה צ'אק דיילי הפך למעין אב חורג שלו בתקופה זו.
באותן שנים נודעה דטרויט כקבוצה המציגה משחק הגנה קשוח, ורודמן התאים לסגנון זה.
הפיסטונס העפילו לגמר המזרח בשנת 1987 מול בוסטון סלטיקס.
במהלך המשחקים, עורר רודמן שערורייה-זוטא, כאשר טען כי כוכבהּ הגדול של הסלטיקס, לארי בירד, עליו הוצב לשמור, נהנה מהערכת-יתר משום שהוא לבן.
משחקו של רודמן הלך והשתפר, ובשנים 1989 ו-1990 נבחר לשחקן ההגנה הטוב ביותר ב-NBA; כמו כן, השתפרה יכולת קליטת הריבאונדים שלו שהייתה מצוינת מלכתחילה.
באותן שנים זכתה דטרויט בשתי האליפויות הראשונות בתולדותיה.
רודמן היה אף הריבאונדר המוביל של הליגה, ובמשחק אחד ב-1992 קבע שיא של 34 כדורים חוזרים.
הוא השיג בשנתיים האחרונות שלו בפיסטונס ממוצעים של 18.7 ו-18.3 ריבאונדים למשחק.
בשנתיים האלו, ובחמש שבאו לאחר מכן, הוביל רודמן את הליגה בריבאונדים.
ב-1993 עזב רודמן את הפיסטונס והצטרף לסן אנטוניו ספרס.
גם בקבוצה זו התבלט ביכולתו לקלוט כדורים חוזרים, והוא סייע לה להגיע למאזן מצוין של 62 ניצחונות ו-20 הפסדים, בדרך לגמר המערב.
על אף היכולת המקצועית שהציג במדי הקבוצה, שוחרר ממנה כעבור שנתיים, בשל ההתנהגות הפרובוקטיבית שהחל לסגל לעצמו.
הוא ניהל מערכת יחסים מתוקשרת מאוד עם מדונה, נהג לצבוע את שערו בצבעים שונים לעיתים קרובות וגופו התכסה כתובות קעקע ופירסינג.
לאחר שחרורו מהספרס ב-1995 הצטרף לשיקגו בולס, בה שיחק לצידם של סקוטי פיפן ומייקל ג'ורדן, שחזר לקבוצה שנה וחצי לאחר שפרש.
באותה עונה השיגה הקבוצה מאזן של 72 ניצחונות ו-10 הפסדים (המאזן השני הטוב ביותר בתולדות ליגת ה-NBA) וזכתה באליפות, כמו גם בשתי העונות הבאות.
גם בעת ששיחק בבולס המשיך רודמן בהתנהגות פרובוקטיבית, ונהג לפשוט את חולצתו מול הקהל, אף שהדבר עלה לו לעיתים בעבירה טכנית.
בנוסף, הסתבך בכמה אירועים אלימים: ב-16 במרץ 1996 נגח בשופט במהלך משחק בניו ג'רזי, וב-15 בינואר 1997 בעט במפשעתו של צלם עיתונות.
בעקבות התקרית עם צלם העיתונות (לו שילם פיצויים בסך 200 אלף דולר) הושעה רודמן מ-11 משחקים.
לצד הפרובוקציות, היה רודמן בשיאו כשחקן והפך לפאוור פורוורד הדומיננטי של בתי המזרח ב-NBA, על אף שגובהו היה נמוך לתפקיד (בקבוצות הקודמות שיחק בעיקר בעמדת הסמול פורוורד).
לאחר שלוש עונות בבולס, שבכולן זכתה הקבוצה באליפות, עזב רודמן את הקבוצה, יחד עם ג'ורדן, פיפן והמאמן פיל ג'קסון.
ב-1999 חתם על חוזה עם הלוס אנג'לס לייקרס, אך עזב את הקבוצה תוך זמן קצר.
בעונה הבאה שיחק בדאלאס מאבריקס, ופרש בשנת 2000 מה-NBA.
בעת ששיחק בשיקגו בולס, החל רודמן להתאמן גם בהיאבקות מקצועית, יחד עם חברו האלק הוגאן.
הקרב הראשון בו השתתף, לצד הוגאן, היה ביולי 1997. במקרה אחד ויתר על אימון של הבולס לטובת השתתפות בקרב, והנהלת ה-NBA קנסה אותו בשל כך.
רודמן המשיך להשתתף בקרבות עד 1999. ב-30 ביולי היה אמור להשתתף בקרב בודד בסידני, אך נפסל לאחר שתקף את השופט.