tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים נדרש טיפול במנות דם בדימום חמור.
בעד 3% מהאנשים המאושפזים מתרחשת התנקבות של המעי, סיבוך מסכן חיים המתבטא בצפקת: כאב בטן עז עם רגישות בטנית ניכרת, טכיקרדיה ולויקוציטוזיס.
אוויר חופשי בחלל הבטן ייראה בבדיקות רדיוגרפיות רק בכ-50% מהמקרים.
הטיפול בהתנקבות הוא ניתוח לתיקון הנקב או לכריתת מקטע המעי החולה.
מאחר שההתנקבות עלולה גם לגרור דליפה של חומר צואתי לחלל הבטן, נדרשים לעיתים ניקוז ושטיפה של נוזלי הדלקת במהלך הניתוח, וכן מתן אנטיביוטיקה נוספת לכיסוי חיידקי המעי.
במקרים חמורים של טיפוס הבטן שכיח לראות מידה מסוימת של אנצפלופתיה עם ביטוי של בלבול ואידשון עד כדי ערפול וחוסר הכרה.
מאפיין זה, הגם שאינו שכיח, הביא למחלה את שמה, על שום הדמיון שנצפה למחלת הטיפוס, ביוונית – מעורפל.
מצב זה תואר על ידי ויליאם אוסלר בשם "coma vigil" – תרדמת ערה, שהבחין בכך שסיבוך זה נושא פרוגנוזה ירודה.
סיבוך זה נפוץ יותר בילדים בוגרים ומבוגרים צעירים.
למרות מעורבותה של מערכת העצבים, בדיקות של נוזל המוח והשדרה אינן מרמזות בהכרח על דלקת.
פרכוסים ייתכנו בילדים צעירים ודלקת קרום המוח מ-Salmonella typhi תיתכן בתינוקות.
בעד 3% מהמאושפזים בגין טיפוס הבטן ישנה צהבת, ולעיתים ישנה עלייה באנזימי הכבד ללא ביטויים קליניים.
סיבוך נדיר הוא דלקת כיס המרה עד כדי התנקבותו.
מאחר שטיפוס הבטן היא מחלה מפושטת היא עלולה, אם כי בשכיחות לא גבוהה, להביא ליצירת מורסות, אמפיאמה, ואף דלקת העצם ודלקת זיהומית של פנים הלב.
סיבוך זה שכיח יותר בזיהום מ-Salmonella paratyphi C.
הישנות מתרחשת ב-5%–10% מהמטופלים, כשבועיים לאחר חלוף החום.
ההישנות נובעת מאותו החיידק של הזיהום הראשוני, ולרוב קלה יותר ממנו.
מאחר שההישנות נובעת מאותו החיידק, הטיפול בה דומה לטיפול הניתן באירוע הראשוני.
טיפולוגיה היא שיטה מקובלת למיון, לסיווג ולתיארוך של ממצאים ארכאולוגיים, הן כאלו שהתגלו בחפירות מסודרות והן ממצאים ארכאולוגיים אקראיים.
פירושו של המונח הוא תורת המיון על פי טיפוס הממצא ותיארוכו היחסי (מוקדם או מאוחר יותר מממצאים אחרים).
בשיטה זו מפרידים בשלב ראשון של המיון בין קבוצות ממצאים שונות על פי מכנה משותף רחב.
לדוגמה, מפרידים בין קערות חרס וקנקני חרס, או בין קערות זכוכית וקערות חרס.
לאחר מכן ניתן לחלק כל קבוצה לתת-קבוצות.
לדוגמה, קערות קטנות, בינוניות, או גדולות.
דוגמה אחרת הממחישה את האפשרויות הרבות למיון פרטני היא חלוקה של קערות בעלות בסיס (או ידית, או שפה) נמוך, גבוה, רחב, צר, וכדומה.
דוגמה נוספת ונפוצה למיון חפצים היא על פי שימושם, לדוגמה, קערות לעיבוד מזון, קערות להכנת מזון, קערות להגשת סוגים שונים של מזון, וכך הלאה.
באופן זה ניתן להגיע עד לאב הטיפוס של ממצא מסוים.
התיארוך עצמו של הממצא הוא יחסי, בדרך כלל, ומתבצע על פי הנחות הגיוניות.
כך, לדוגמה, ככל שהממצא מורכב ומשוכלל יותר, כך סביר להניח שמקורו בתקופה מאוחרת יותר, ומאידך, ככל שהממצא פשוט יותר ומורכב פחות, כך הוא מתוארך כקדום יותר.
הטיפולוגיה בוצעה לראשונה באמצע המאה ה-19 על ידי הארכאולוג הדני כריסטיאן יורגנסן תומסן (Thomsen).
כבר אז נקבעה אופציית ההפרדה בין האיסוף להפקת המידע, שכן תומסן עצמו לא עסק בחפירות ארכאולוגיות, אלא בסידורם ומיונם במוזיאון בקופנהגן.
בהיותו נומיסמט (חוקר מטבעות) בעל תפיסה נומיסמטית-כרונולוגית, השליך את תפיסתו זו על הממצאים: ראשית השתמשו באבן, אחריה בברונזה, אחר כך בברזל, וכן הלאה.
הבסיס לפעולתו היא ההנחה שדברים מתפתחים בדרך אבולוציונית, מהפשוט למורכב.
קיים תיארוך ישיר (של החפץ עצמו) ותיארוך עקיף (על פי השלכה מחפץ שכבר תוארך).
בנוסף, קיים תיארוך יחסי (הקובע מוקדם ומאוחר בקבוצה של חפצים) ותיארוך מוחלט (הקובע את תיארוכו המדויק והמוחלט של הממצא).
קביעת מוקדם ומאוחר על פי הטיפולוגיה, במנותק מן הסטרטיגרפיה נקראת גם סריאציה.
בבסיסה עומדת ההנחה שחפצים הקרובים זה לזה בזמן יהיו גם דומים בצורתם (מכוניות, לדוגמה), שכן בפרקי זמן קצרים ההשתנות הטיפולוגית נמוכה; ממצאים הדומים ביותר זה לזה יהיו גם הקרובים ביותר בזמן.
בבלשנות, טיפולוגיה (מיוונית: τυπολογία, "טיפו" - סוג או טיפוס, "לוגיה" - תורה) של שפות היא השוואה ומיון של מערכות לשונות לפי המבניות שלהן, ובניתוק מין ההיסטוריה של התפתחותן.
זאת בניגוד לבלשנות היסטורית העוסקת בהתפתחותן של מערכות לשוניות לאורך זמן.
ובניגוד לגנאלוגיה, העוסקת במיון שפות לקבוצות (משפחות) על-פי קשרים גנטיים ביניהן, ובהשוואתן זו לזו.
היעדר הרכיב ההיסטורי, או למעשה שלילתו, בטיפולוגיה הוא ייחודי לתחום הבלשנות, ונעדר מתחומי הטיפולוגיה בדיסציפלינות אחרות.
עובדה זו נובעת מהתפתחות התחום בבלשנות, ומהיחס כלפיו בזרמים הבלשניים השונים במהלך השנים.
טיפולי לייזר הוא שם כללי למספר סוגים של טיפול רפואי בתופעות ומחלות באמצעות לייזר.
בין הטיפולים בלייזר: טיפול במספר מחלות עיניים, שיוף קרנית העין כדי למנוע צורך במשקפיים, הקלה על בעיות עור מסוימות והסרת שיער מהגוף.
המשותף לטיפולים השונים הוא היכולת לבצע את הטיפול ללא הרדמה ובאמצעים שאינם חודרניים (בלייזר משתמשים גם בניתוחים חודרניים אך ערך זה אינו מכסה ניתוחים כאלה).
פרופ' אייזיק קפלן בשותפות עם המהנדס עוזי שרון פיתח בשנת 1972 את מכשיר לייזר "שרפלאן" לכירורגית לייזר.
Photo dynamic therapy – לטיפול בסרטן עור או לטיפול בניוון מקולרי.
הטיפול מאפשר הרס תאים מסוימים ברקמה החולה על ידי החדרת חומר לתאים החולים באופן סלקטיבי והפעלת החומר המוחדר על ידי הארה בלייזר של האזור הנגוע.
אור הלייזר נבלע בתאים שבהם נמצא החומר.
החומר פולט אנרגיה הגורמת לפירוק מולקולות חמצן שבתאים לרדיקלים חופשיים של חמצן.
רדיקלים אלה פעילים מאוד והם הורסים את התאים בסביבתם.
הודות ליכולת למקד את קרן הלייזר וליכולת לברור את התאים אליהם מגיע החומר הפעיל, ניתן למזער את הפגיעה בתאים בריאים מסביב לתאים החולים.
Selective Laser Trabeculoplasty היא שיטת טיפול חדשנית בגלאוקומה מסוג זווית רחבה (open-angle glaucoma) באמצעות לייזר Nd:YAG.
הטיפול מבוסס על עיקרון של הרס סלקטיבי ונקודתי של תאים או רקמות (Selective Photothermolysis).
בטיפול משתמשים בלייזר באורך גל של 532 ננומטר, שכל פולס שלו נמשך כ-3 ננו-שניות.
האנרגיה היוצאת מן הלייזר נבלעת אך ורק בגרגרי המלנין המצויים בתאי מערכת הטרבקולום (Trabecular Meshwork) המרפדים את נקודת הזווית של הלשכה הקדמית של העין.
ההרס הנקודתי של אותם תאים מוביל לשחרור החלבון ציטוקין, התורם לגיוס תאי דם לבנים מסוג מקרופאג' ש"מנקים" את אזור הטרבקולום ומאפשרים זרימה חלקה יותר של הנוזל המיימי (Aqueous Humor) אל מחוץ ללשכה הקדמית.
כפועל יוצא, יורד הלחץ התוך-עיני שבמרבית המקרים הוא האחראי לנזק הנגרם במחלת הגלאוקומה.
במחלות עיניים מסוימות, למשל היפרדות רשתית, משתמשים בלייזר "לרתך" את הרשתית לחלק האחורי של גלגל העין, על ידי מיקוד הקרן באוסף של נקודות בהיקף הפוביאה כך שהפגיעה בראייה היא מינימלית.
החום הרב שנוצר בצריבה אוטם את כלי הדם ומונע דימום מנקודות הצריבה.
שימוש קליני בשיניים בעזרת סוג מסיום של לייזר, קרן הלייזר מאדה את הרקמה הפגועה ביעילות ללא מגע פיזי, משאירה את האזור המטופל מחוטא ומאפשרת דיוק רב בהרבה מהמקובל בעבודה עם מקדח.
רופאי שיניים העושים שימוש מושכל בטכנולוגיית הלייזר ובחומרי שיחזור חדישים מסוגלים לבצע טיפולים שמרניים יותר, אסתטיים יותר ואף למנוע טיפולי שורש אשר קודם היו הכרח.
בעזרת לייזר מבוצעים היום טיפולים ללא צורך בזריקת הרדמה, זמן הטיפול מתקצר משמעותית וניתן לבצע מספר טיפולים רב יותר בזמן נתון בחלקים שונים של חלל הפה ובכך לחסוך זמן יקר של המטופל ושל הרופא.
טיפוס הוא ענף ספורט ופעילות פנאי המשלב פעילות גופנית בטבע או בקירות טיפוס מלאכותיים.
בשנת 2020 הענף לראשונה נכלל בתוכנית של המשחקים האולימפיים.
התוכנית כללה תחרות נשים ותחרות גברים.
באולימפיאדת פריז (2024) התוכנית תורחב ל-2 תחרויות לנשים וגברים (סה"כ 4 מדליות זהב).
פעילות המתבצעת בהרים גבוהים (בדרך כלל) ומטרתה הגעה לפסגת ההר.
טיפוס הרים משלב במקרים רבים אמצעים להובלה בשלג ובקרח וכן אמצעים להובלה על סלע.
בתחילת ימי הטיפוס היה נהוג להקים מחנות גדולים בתחתית ההר ו"כיבושו" בשלבים, תוך קביעת חבל (fixed line) בקטעי טיפוס קשים.
הטיפוס בשלבים מאפשר גם התאקלמות טובה, הנדרשת להרים גבוהים.
גישה זו נהוגה גם כיום בעיקר במשלחות מסחריות ובהרים של 7,000 מטרים ומעלה.
משלחות מסוג זה גדולות כי הן דורשות זמן רב, שמגדיל את כמות האוכל הנדרשת, וכמות גדולה של ציוד (אוהלים, מזרנים וכל הציוד הדרוש להקמת מספר מחנות), שמגדיל את מספר האנשים הדרוש לשאתו.
גישה "נחשבת" יותר מהקודמת, הדוגלת ביציאה לטיפוס עם כל הנדרש על הגב, והתקדמות במעלה ההר עם כל הציוד.
גישה זו דורשת כמות ציוד מעטה (למשל - מספר האוהלים הדרוש למחנה אחד) ולכן אינה משתמשת בסבלים ועוזרים למשלחת.
משלחות כאלה הן מהירות ויעילות אך דורשות מיומנות, כושר תכנון וכושר גופני גבוהים ביותר.
טיפוס הובלה הוא טיפוס שמשתמשים בו גם בטיפוס מסורתי וגם בטיפוס ספורטיבי.
למעשה הוא טיפוס בו קצה חבל אחד מחובר למטפס (מוביל) והמשכו של החבל למאבטח, במהלך ההתקדמות, המוביל מקליפ את החבל לראנרים ולמעשה יוצר לעצמו נקודות אבטחה.
הראנרים יכולים להיות מחוברים לעגינות טבעיות בטיפוס מסורתי או לעגינות קבועות (בולטים) בטיפוס ספורטיבי.
בטיפוס צוקים קיימות שתי טכניקות עיקריות:
טיפוס חופשי בו המטפס נעזר רק בבליטות ובחריצים הטבעיים של הסלע, והחבל מהווה אמצעי אבטוח למקרה של נפילה.
טיפוס מלאכותי בו נעזר המטפס בציוד כדי להתקדם.
במסלולים שניתנים לטיפוס חופשי, משתמשים בטכניקה של טיפוס מלאכותי רק מחוסר ברירה, כיוון שאז נחשב ההישג של טיפוס המסלול ל"לא נקי".
יש מסלולים שאינם ניתנים לטיפוס חופשי והם מוגדרים כ"מסלולים מלאכותיים".
בטכניקה זו המטפס המוביל משתמש לאבטחה בעגינות הניתנות לשליפה על ידי המטפס השני.
המוביל נדרש ליכולת טכנית גבוהה, כוח וסיבולת, כמו גם היכרות אינטימית עם הציוד, יכולת אלתור, יכולת ריכוז וזמן ממושך, שליטה בפחד וסיבולת.
טיפוס בטכניקה זו דורש ניסיון ואף אורח חיים מיוחד כיוון שעל המטפס להיות חזק ובעל כושר גופני גבוה.
מסלול טיפוס ספורטיבי הוא מסלול על סלע או על קיר טיפוס, המסלול יכול להגיע עד גובה 80 מטר, שמאובטח על ידי עגינות מוכנות וקבועות שהונחו מראש (בולטים).
המטפס משתמש רק באמצעים הקבועים ובכך הוא יכול להתרכז בתהליך הטיפוס.
טיפוס ספורטיבי מנטרל במידה רבה את הסיכון וכך גם את הפחד מנפילה, והוא מתרכז בעיקר בקושי של התנועה והצעדים, הדרושים כדי לסיים את המסלול.
טיפוס על בולדרים, גושי סלע גדולים (עד שמונה מטרים), ללא חבל ומערכת אבטחה.
לרוב עומד מאחורי המטפס מאבטח (spotter) שתפקידו לכוון את גופו של המטפס במקרה של נפילה.
בשנים האחרונות מתפתח תחום קיצוני של בולדרינג שנקרא היי בול (hi-bol, קיצור של high boldering) או בשם מוכר יותר סולו חופשי (free solo).
זהו בולדרינג לגובה הדורש יותר סיבולת ושליטה בפחד.
על קירות מלאכותיים ניתן להתאמן בטיפוס ספורטיבי, בבולדרינג TopRope ובהובלה.
קירות הטיפוס הגבירו את הפופולריות של הענף היות שפעמים רבות הם ממוקמים במרכזי ערים ואין צורך בהכנות רבות על מנת לטפס.
גלישת מצוקים הוא תת-ענף בתחום הרחב של הטיפוס.
גלישה היא טכניקה שהתפתחה כאמצעי לירידה ממסלולי טיפוס בעזרת חבל.
משתמשים בגלישה גם בחקר מערות, בעבודות בגובה ובקניונינג.
הטיפוס וטיפוס קירות בפרט, מציב את הספורטאי פעמים רבות בגובה רב מעל פני האדמה (עד כ-25 מטרים בקירות טיפוס, ומאות מטרים במצוקים טבעיים).
לכן הומצאו מכשירים שונים, שנועדו לשמור על חייו של המטפס.
עם התפתחות הטכנולוגיה, הציוד שמשמש לאבטחת המטפסים הוא ברמה כזאת, שאם מטפלים בו על פי הוראות היצרן הסיכוי לכשל ציוד הוא אפסי.
יתרה מכך, אף על פי שקיימים מקרים בהם הוראות היצרן לא מוקפדות במלואן, רובן המכריע של תאונות הטיפוס נובעות מטעויות אנוש, שבדרך כלל נובעות מזלזול בכללי הבטיחות.
ספורט הטיפוס צובר תאוצה בעולם ובישראל כאמצעי טיפולי יעיל לטיפול בבעיות מוטוריות, רגשיות וחברתיות, ובילדים ובוגרים על הרצף האוטיסטי.
הטיפוס מפתח תכונות כמו ריכוז ותכנון, קואורדינציה ושיווי משקל, חשיבה מופשטת ופתרון בעיות, שליטה בפחד וביטחון עצמי.
כמו כן הוא תורם לחיזוק קבוצות שרירים רבות, כמו חגורת הכתפיים, שרירי הזרועות ושרירי ליבה.
הטיפוס יכול לשפר בעיות מוטוריות כמו היפוטוניה, עקמת, יציבה וקואורדינציה, בעיות רגשיות, ובעיות בתחום הקוגניטיבי/תפיסתי כגון בעיות ריכוז וקשב ובעיות תקשורת.
כמו כן יכול הטיפוס לתרום לשיפור ביכולות הבין-אישיות, ולהעצמה אישית וחברתית.
בשלב זה הטיפוס אינו מוכר כספורט טיפולי על ידי קופות החולים.
בישראל ישנם מספר אתרים לטיפוס ספורטיבי וטבעי, כמו גם מספר קירות טיפוס מלאכותיים.
האיגודים המייצגים את הענף הם:
התאחדות המטפסים בישראל בתחום הרחב של הטיפוס והגלישה.
התאחדות המטפסים בישראל חבר בהתאחדות אילת - ארגון הגג של ענפי הספורט בישראל, שאינם אולימפיים.
טיפון "טאנג" המילטון הוא כדורסלן עבר אמריקני ששיחק בין השאר במיאמי היט מליגת ה-NBA ובעירוני אשקלון מישראל.
המילטון החל את קריירת הכדורסל המקצוענית שלו באוניברסיטת המדינה של מיסיסיפי, בה שיחק 4 שנים מוצלחות.
לאחר סיום חוק לימודיו הוא החליט לנסות את מזלו בדראפט 2002, אך לא הצליח להיבחר.
המילטון התבטא בחריפות בתקשורת המקומית של מיסיסיפי כשאמר שראה שחקנים "פחות טובים ממנו" נבחרים.
על אף כישלונו בדראפט, המילטון החל להתאמן עם קבוצת מיאמי היט והוחתם לשנתיים.
במשחקים עצמם אכזב וזכה לדקות מועטות ושוחרר לאחר חמישה חודשים בלבד.
הוא חתם בליגת הפיתוח של ה-NBA בעונת 2003 ונבחר לחמישיית העונה הראשונה של הליגה לאחר שהציג יכולת גבוהה בעונה זו.
בעונת 2003/2004 חתם במאריפיול האוקראינית וזכה איתה באליפות המקומית.
בשנת 2004 הוחתם על ידי הדטרויט פיסטונס ולאחר מספר משחקים שוחרר ממנה ל-NBDL.
תהליך זה חזר על עצמו בעונה הבאה, עת שיחק בממפיס גריזליס ושוחרר שוב במהרה ל-NBDL.
בשנת 2005 הוא היה חבר בנבחרת ארצות הברית באליפות האמריקות בכדורסל שסיימה במקום הרביעי.
בעונת 2006 הוזמן לשחק בנבחרת ארצות הברית בכדורסל בטורניר הכנה לאליפות העולם הקרבה, ולאחר מכן חתם בקבוצת E.T מהליגה הקוריאנית הראשונה.
בתחילת עונת 2007 התחיל לשחק עם עירוני אשקלון.
טיפון או טיפאוס (ביוונית, Τυφάων או Τυφωεύς) היא מפלצת אגדית מן המיתולוגיה היוונית.
המשמעות המקורית של המפלצת, כסופה, השתמרה, ואילו דמותו של טיפאוס תוארה כבן הזקונים של טרטרוס וגאיה (או של הרה לבדה, עקב זעמה על זאוס שאתנה נולדה ממצחו).
פינדרוס מתאר את טיפאוס כמפלצת בעלת מאה ראשים, עיניים מטילות אימה וקול מבעית.
טיפון מתואר לעיתים כסופה מחריבה ולעיתים כענק יורק אש.
טיפון מוזכר אצל הומרוס ואילו אצל הסיודוס מתוארים טייפאון וטיפאוס כשתי ישויות נפרדות.
טייפאון מוצג אצל הסיודוס כבנו של טיפאוס וכסופה מבעיתה, שיחד עם אכידנה הוליד את הכלבים אורתוס וקרברוס, את ההידרה, כימרה ואת הספינקס.
פרטים אלו מתוארים גם ב"ביבליותקה" של פסבדו-אפולודורוס.
בסיפורים אחרים מתואר טיפון כדרקון ענק נושף אש, שמכתפיו יוצאים נחשים ויצורים בעלי מאה ידיים.
במצרים התלמיית זוהה טיפון עם האל המצרי סת, אשר תואר בתקופה זו כחמור.
על פי עלילת החמור, זוהה טיפון-סת גם כאלוהי היהודים.
לפי הסיודוס ביקש טיפאוס לקנות לו שליטה בכל האלים, אך הוכנע על ידי זאוס במכת ברק.
לפי תיאורים אחרים, מת טיפאוס אחרי הקרב עם זאוס ונקבר בטרטרוס, תחת הר אטנה, נפחייתו של הפייסטוס, אך תיאורים אחרים גורסים כי הוא גר במערה בסיציליה.
טיפאוס נחשב אבי הרוחות המזיקות ואבי ההרפיות, אך הרוחות המיטיבות לא נחשבו בניו.
אצל המשוררים המאוחרים יותר מקושר טיפאוס לעיתים תכופות עם מצרים, שם אין האלים מסוגלים להתמודד עמו ועל כן הם הופכים, בפחדם, לבעלי חיים (מלבד זאוס ואתנה).
לפי אחד המיתוסים, הוא תוקף את האולימפוס ורק זאוס נשאר להתמודד מולו.
טיפון לוקח את זאוס למערתו, מנקר את עיניו וכובל אותו, עד שהרמס ואיגיפאן באו לעזור לו ויחד הם מביסים אותו וכולאים אותו מתחת להר אטנה.
בספר פרסי ג'קסון ותקוות האולימפוס מוזכר טיפון כענק שגופו בעננים ורגליו באדמה ובני האנוש אינם מסוגלים לראותו והם חושבים שהנזק שטיפון גורם הוא סופה טרופית חריגה.
טיפון כמעט ומשמיד את האולימפיים בזמן שקרונוס נלחם בפרסי ובחבריו החצויים, אך פוסידון וצבא הקיקלופים, ובניהם אחיו למחצה של פרסי, טייסון, מפילים אותו לים בעזרת חבלים.
טיפוס אידיאלי הוא מושג בסוציולוגיה שטבע מקס ובר בהשפעת מורהו היינריך ריקרט, ככלי אנליטי שיכול לסייע בהבנת תופעות חברתיות שונות.
בהפשטה, הטיפוס האידיאלי הוא נקודת ייחוס לפיה ניתן לבחון תופעות שונות: הוא הקיצון בהתנהגות או בתופעה מסוימת.
טיפוס הוא אידיאלי משום שיש בו הבניה תאורטית של תופעה מסוימת.
כיוון שאין אף מודל שקיים בשלמותו במציאות, מתייחסים אל מודל שכזה כאל טיפוס אידיאלי: כיוון שאין שלטון דמוקרטי מוחלט, משרטטים טיפוס אידיאלי של השלטון הדמוקרטי ומשווים אליו את מה שמתרחש במציאות.
כך ניתן לומר שישראל קרובה יותר לטיפוס האידיאלי של שלטון דמוקרטי מאשר, למשל, קובה.
המונח "אידיאלי" הוא כלי לניתוח, ולא לשיפוט ערכי או מוסרי.
כך גם לתופעה חברתית אי-מוסרית כרצח עם יש טיפוס אידיאלי.
ובר עסק בטיפוס האידיאלי בהקשר של ארגון בירוקרטי.
הוא ניסח את הקווים המנחים של ארגונים ביורוקרטיים, והשווה אותם לארגונים קיימים.
לשם חקירתם של ארגונים ביורוקרטיים, מבחינה היסטורית ובחברות בנות-זמננו, פיתח ובר טיפוס טהור של הביורוקרטיה, שמאפייניו העיקריים הם: מבנה היררכי, יעיל, הפועל באופן לא-אישי, בעזרת כללי התנהגות מוגדרים וכתובים, ועל ידי חלוקת סמכויות ועבודה בין בעלי-תפקידים מומחים בתחומיהם, שאותם הוא ממנה ומקדם בהתאם להישגיהם.
טִפּוּלָתִיִּים (שם מדעי: Tipulidae) היא המשפחה הגדולה ביותר בסדרת הזבובאים ומונה כ־15,000 מינים מתוארים אשר מהם ידועים בישראל כ־23. היא נכללת במשפחת על טיפולות.
המשפחה כוללת את תת־המשפחות Tipulinae, Limoniinae ו־Cylindrotominae ובעבר גם את ה־Pediciinae שהיום נוהגים לסווג ברמת משפחה.
לטיפולתיים יש דמיון ליתושים אך הם אינם עוקצים, אינם ניזונים מדם ואינם מסוגלים לפגוע בבני־אדם.
לרוב הטיפולות הבוגרות אינן ניזונות כלל ומתות ימים ספורים לאחר שבקעו מהגולם והזדווגו.
טיפולתיים חובבים אזורים עשירים בלחות וצומח.
הזחלים מתפתחים בקרקע או במקווי מים ונפוצים כמעט בכל העולם, במיוחד באזורים טרופיים.
תת המשפחה Tipulidae כנראה התפתחה בתקופת היורה עליון וה־Limoniinae התפצלו מהם בסביבות תקופת הפלאוקן המאוחרת.
בספרות מודרנית רוב החוקרים נוהגים להעלות את תת־המשפחות לרמת משפחה.
ולכן לפי הסיווג החדש המשפחה דק־רגליים Limoniidae היא המשפחה הגדולה ביותר בסדרת הזבובאים עם 11,000 מינים ידועים.
את רוב המינים בישראל ניתן למצוא בצפון הארץ, והם פעילים בעיקר בסוף האביב, ממרץ עד יוני (וחלקם עד ספטמבר).
את המין הנפוץ בישראל, טיפולה מזרחית (T.
orientalis), ניתן למצוא מהצפון עד המרכז בכל עונות השנה.
רוב המינים בעלי מחזור חיים אחד בשנה.
למינים צפוניים הגרים באזורים קרים יש לעיתים מחזור חיים ארוך יותר למשל כמה מינים בסוג Tipula בעלי מחזור של אחת לשנתיים ואחרים כגון T.
carinifrons ו־Pedicia hannai בעלי מחזור של ארבע או חמש שנים.
לעומת זאת לסוג Dolichopeza מחזור של שני דורות בשנה.
הביצים של הטיפולתיים לרוב שחורות ובעלי "זנב" היגרוסקופי המשמש כעוגן בעיקר במינים אשר מטילים את הביצים באזורים מועדים לשיטפונות או ליד מקווה מים.
רוב המינים מטילים את הביצים בתקופות חמות ולחות יחסית והזחל בוקע במהירות.
באזורים בעלי תנאים קור או חום קשים הביצים נשארות בתרדמת עד למזג אוויר נוח יותר.
simplex למשל מסוגלות לשרוד בקרקע במזג אוויר של 50 מעלות ולחות של 0.2%.
לעומת זאת ביצים של T.
czizeki מסוגלות לעבור כמה מחזורים של הקפאה והפשרה.
במקורות מים זורמים, בשטחים שבין גאות ושפל, באדמה יבשה.
תת־המשפחה Limoniinae בעלי אזורי מחיה רבים אך נוטים לחיות באזורים לחים יותר מאשר ה־Tipulinae.
זחלי ה־Cylindrotominae ניזונים מטחבים וצמחים אחרים, Pediciini וחלק מ־Limoniinae) Hexatomini) הם טורפים, שאר הטיפולתיים בעלי מגוון מזונות אך באופן כללי ניזונים מאצות וחומר אורגני מרקיב.
באזורים מסוימים זחלי הטיפולתיים הם מרכיב חשוב בתהליך הפירוק האורגני של עלים היוצר קומפוסט.
חלם מהזחלים ניזונים משורשי צמחים ולכן נחשבים כמזיקים לעשביה ומספוא.
הזחלים משילים את עורם ארבע פעמים לפני שהם מתגלמים.
אורך החיים של הזחלים משתנה ממין למין ותלוי מאוד בתנאי הסביבה.
באותה אוכלוסיית פריטים, זחלים יכולים לבקוע לאחר שנה, שנתיים או שלוש.
זחלים החיים ליד או בתוך מקורות מים לרוב יוצאים לחפש אזורים יבשים יותר לקראת ההתגלמות, זאת משום שהגולם זקוק לחמצן ובזמן הצפה בחורף הוא עלול לטבוע.
לאחר שסיימו להתפתח, הבוגרים נשארים בתוך הגולם במצב של בוגר חבוי (pharate) עד שיגיע הזמן המתאים לבקוע.
בחלק מהמינים, כל הבוגרים בוקעים יחד בתקופה של שבועיים; באחרים, הבוגרים בוקעים בטווח של חודשיים עד שישה.
מרגע הבקיעה הזכרים מתחילים לחפש מיד את הנקבות ולהזדווג.
הנקבות בוקעות עם ביצים מוכנות להפריה.
אורך חייהם של הבוגרים קצר, לרוב כמה ימים עד שבועיים, אם כי מינים מסוימים כגון הסוג Chionea מסוגלים לחיות כחודשיים במזג אוויר קריר ולח.
מאחר שמטרתם העיקרית של הבוגרים היא להזדווג אין הם מחפשים מזון באופן יזום.
ברוב המקרים הבוגרים אינם ניזונים כלל אך לעיתים בתנאי יובש מסוגלים ללקק נוזלים כגון טל או צוף כדי למנוע מגופם להתייבש.
גפי הפה אינם מותאמים לאכילת אוכל מוצק ומאפשרים ללקק נוזלים בלבד.
מיד לאחר ההזדווגות הנקבה מטילה את הביצים.
חלקן מטילות מהאוויר, חלקן לתוך מקווה מים אך רוב המינים מטילים את הביצים באדמה לחה, בוץ או מצע של אצות.
הנקבה מרחפת מעל המצע כשקצה בטנה נוגע בו ומטילה את הביצים במגע.
מינים שמטילים את הביצים באדמה יבשה נוהגים להכניס את כל הבטן לחריצים באדמה.
טיפולוגיה היא תחום העוסק בחלוקה של אנשים לטיפוסי אישיות שונים.
ברוב המקרים תיאוריות טיפולוגיות שכאלה הן פסאודו-מדעיות.
דוגמאות לכך הן סיווגי האישיות של הפסיכואנליטיקאי קרל גוסטב יונג, סיווג מאיירס-בריגס, האניאגרם של האישיות ועוד.
הפסיכולוגיה מתמודדת לעיתים עם השאלה מהו "סוג האישיות" של המטופל.
בשונה מסיווג על פי תכונות, לפיו קיימות דרגות ורמות שונות של תכונות אצל אדם ולפיכך הוא עוסק בתיאור הבדלים כמותיים בין אנשים - מיון לפי טיפוס אישיות עוסק בתיאור ההבדלים האיכותיים בין אנשים שונים.
כך, למשל, בסיווג לפי תכונות, יתוארו אנשים על פי מאפיין המופנמות - מוחצנות כממוקמים על פני רצף בעל דרגות שונות הנע בין מופנמות קיצונית למוחצנות קיצונית; לעומת זאת, בסיווג על פי טיפוסים, אדם מופנם ואדם מוחצן הם שני סוגים ברורים ונפרדים של טיפוסים.
כדי לתת מענה ראוי לשאלה מהו סוג הטיפוס של אדם מסוים, נערך בתאוריות השונות מיפוי של סוגי האישיות השונים, ונוצרו תאוריות שמתארות, כל אחת על פי דרכה, את כל סוגי האישיות הקיימים.
כך נוצרה הטיפולוגיה, שעוסקת בתאוריות השונות שנועדו לסיווג אנשים.
השם "טיפולוגיה" הוא הלחם של המילים "טיפוס" (=סוג אישיות) ו"לוגיה" (=מדע).
טיפולי פוריות (מכונה בלעז גם Assisted reproductive technology או ART) הם טיפולים רפואיים הניתנים לאחר אבחנה של אי-פוריות.
טיפולים אלה יכולים לכלול, בין השאר מתן תרופות המכילות הורמונים להגברת או יצירת ביוץ וטכניקות פולשניות כדוגמת שאיבת ביציות והפריה חוץ גופית (או בכינוי אחר "הפריית מבחנה").
טיפול באי פוריות של הגבר
כיום ישנן אופציות טיפול מתקדמות יותר לבעיות פוריות אצל הגבר והן נעות בין טיפול צנתורי לשיפור ייצור תאי הזרע, דרך ניתוח להחדרת סלילים.
כיום, רק במקרים נדירים ביותר, זקוק הזוג לתרומת זרע.
אם מדובר בחומרה קלה, הטיפול מתחיל בהזרעה - IUI- intrauterine insemination.
טרם ביצוע ההזרעה, נוזל הזרע ובתוכו תאי הזרע נבדקים ועוברים השבחה-משמע, בחירת הזרעונים בעלי התנועתיות הטובה ביותר, ריכוז הזרע והוצאת נוזל הזרע עצמו והשארת הזרעונים.
לאחר מכן הזרע מוחדר בתוך צינורית לתוך הרחם, דרך צוואר הרחם.
אם קיימת בעיית פוריות בינונית עד קשה אצל הגבר, כך שאיכות הזרע, כמותו ותנועתו ירודות, ניתן לבצע צנתור דו צדדי המשפר את כניסת החמצן אל האשך ומעודד את ייצור הזרע התקין.
דבר זה מחדש את ייצור התאים ומשפר את כמותם ואיכותם.
במקרים קשים במיוחד, בהם השיפור בכמות ייצור תאי הזרע מוגבל, ניתן לבחור בטכניקת ICSI, בה נבחר זרע באופן יחידני והוא מוכנס לתוך הביצית בתנאי מעבדה.
את הזרע ניתן להשיג על ידי שאיבה מהאפידידימיס או מהאשך (TESA).
אינדיקציות לביצוע ICSI כוללות מספר נמוך של תאי זרע ומורפולוגיה ירודה, כישלון טיפול בהפריית מבחנה רגילה (שבה מושמים הזרעונים ליד הביצית בתנאי מעבדה ואחד מהזרעונים מפרה אותה) ובעיות בתהליך ייצור הזרע המביאות לפוריות נמוכה.
הערכה ראשונית לסוג בעיית הפוריות ממנה סובל הגבר יכולה להוביל לטיפול הנכון.
הערכה זו כוללת בדיקת פרופיל הורמונלי של FSH, LH, טסטוסטרון ופרולקטין על מנת להבחין בין בעיה חסימתית, בעיה הקשורה לפגם באשכים ובעיה משנית הנובעת מההיפופיזה או מההיפותלמוס.
בעיות חסימתיות: מטופלות על ידי שאיבת זרע מהאשך בטכניקות שהוזכרו לעיל.
בעיות הקשורות לשפיכה הפוכה: יכולות להיות מטופלות על ידי מתן תרופות מסוג alpha sympathomimetics או איסוף שתן הכולל זרעונים וצנטריפוגציה שלו לצורך הזרעתם.
היפוגונדיזם ראשוני: קשור לרוב בתסמונת קליינפלטר ולכן נוהגים לערוך בדיקת קריוטיפ לצורך אישוש האבחנה.
היפוגונזידם משני: כלומר ממקור עליון יותר, יכול לנבוע כתוצאה מתסמונת קלמן או מפרולקטינומה (גידול של תאים מפרישי פרולקטין) למשל.
מרבית הפרולקטינומות מגיבות לטיפול תרופתי.
וריקוצלה: הסיבה המרכזית לאי פוריות הגבר.
תופעה של ליקוי וורידי הבטן התחתונה המוביל לתקלה באספקת החמצן לאשכים.
חוסר החמצן פוגע בתהליך ייצור תאי הזרע.
התיקון מתבצע בעזרת צנתור דו צדדי לשיפור כניסת החמצן לאשכים.
טיפול באי פוריות של האישה
טיפול באי פוריות כתוצאה מבעיית ביוץ
טיפול בבעיית פוריות הנובעת מבעיה בביוץ קשור לגורמים שונים, ביניהם גיל המטופלת.
לרוב, מקובל להתחיל באיקקלומין, להמשיך במתן גונדוטרופינים ובמידת הצורך בהפריית מבחנה.
אם קיימת אי ספיקה שחלתית או מנופאוזה מוקדמת, יש לפנות לתרומת ביציות.
תרופת הבחירה לנשים שהן מתחת לגיל 36 כיום היא איקקלומין (כאשר האישה אינה מבייצת).
תרופה זו פועלת במנגנון של חסימת ההיזון השלילי של אסטרדיול על ההיפותלמוס וההיפופיזה, ומביאה לעליה ברמות FSH (ההורמון מייצר הזקיק) ובדרך זו להגברת הביוץ.
מתן איקקלומין הוא לרוב ביום ה-3 עד ה-5 של הווסת, למשך 5 ימים עוקבים, במינון של 50 מ"ג, כאשר בקירוב 50% מן המטופלות יבייצו בעקבות הטיפול, וכ-25% נוספות יזדקקו להגדלת המינון מ-50 מ"ג ל-75 מ"ג.
מקובל לנסות ולטפל באיקקלומין כ-3–4 מחזורי טיפול (ולעיתים אף 6).
תופעות הלוואי של התרופה כוללות גלי חום, תנודתיות במצב הרוח, הסמקה ושינויי ראייה.
מרבית תופעות הלוואי הן קלות ונעלמות לאחר השימוש.
אם לא הושג היריון לאחר טיפול באיקקלומין, יש לבחון טיפול באמצעות גונדוטרופינים אשר גורמים לביוץ שחלתי.
גונדוטרופינים כוללים FSH ו-LH, או FSH רקומביננטי, והם ניתנים בצורה של הזרקות לתוך השריר או לתת-עור.
בשל החשש מהיריון מרובה עוברים או מתסמונת גירוי יתר שחלתי, יש לעקוב אחר התפתחות הזקיקים כאשר ניתנים גונדוטרופינים.
זאת על ידי אולטראסאונד ומעקב אחר רמות האסטרדיול.
על מנת לחקות את ה-LH-surge, ניתן HCG (אוביטרל) כדי לגרות את הביוץ עצמו.
היריון מושג במצטבר בכ-45%-90% מהמקרים תוך 3–4 מחזורי טיפול בגונדוטרופינים.
אם היריון לא מושג גם לאחר טיפול בגונדוטרופינים, יש לשקול הפריית מבחנה.
בהפריית מבחנה, ניתנים מינונים גבוהים יחסית של FSH, כאשר יש מעקב באולטראסאונד אחר מספר הזקיקים המובילים.
לאחר מכן נעשית שאיבת ביציות מתוך הזקיקים תחת מעקב אולטראסאונד ובהרדמה מלאה.
ביציות אלו נמצאות בתנאי מעבדה יחד עם תאי הזרע לצורך הפריה, לחלופין ניתן להשתמש בטכניקת ICSI אם פרופיל הזרע ירוד.
טיפול באי פוריות שנובעת מבעיה באגן
הידבקויות אגניות הנגרמות בשל אנדומטריוזיס או חסימת החצוצרות כתוצאה מדלקת בחצוצרות, הן שתיים מהסיבות הנפוצות לבעיות פוריות אצל בני זוג.
במקרים אלו יש לשקול הפריית מבחנה על מנת לעקוף את המחסום המכני.
לעיתים יש צורך בתיקון הפגם באופן כירורגי על מנת להגדיל את הסיכוי להיריון תקין, כגון ניתוח להסרת אנדומטריוזיס.
טיפול באי פוריות הנובעת מבעיה בצוואר הרחם
ריר צוואר הרחם במהלך הביוץ הוא גורם חשוב באשר ליכולת הזרע להפרות.
אם קיימת בעיה בריר צוואר הרחם המובילה לפגיעה בשרידותו של הזרע, יש לשקול הזרעה ובכך לעקוף מחסום זה.
יש גם זוגות שאינם מצליחים להרות, ללא הסבר.
במקרים כאלה ניתנים טיפולי פוריות לאישה בתקווה שהטיפול יעזור גם במקרים כאלה.
כבכל תהליך רפואי, גם בטיפולי פוריות יש חשד לסיכונים שונים-חלקם הוכחו מחקרית ואחרים הם בגדר השערות שטרם אומתו.
לגבי סרטן שד, נכון ל-2005, טרם נמצא באופן ודאי קשר לטיפול פוריות, ועם זאת הוכח כי טיפולי פוריות מגבירים את הסיכון לסרטן גניקולוגי.
בנוסף לסיכונים הנובעים ישירות מטיפולי הפוריות, הטיפולים מגדילים את הסיכוי להיריון מרובה עוברים, שבתורו מגדיל את הסיכון ללידה מוקדמת.
כמו כן, קיים סיכון גדול יותר בהפריה חוץ גופית למומים מולדים לעומת היריון רגיל ועם זאת, הוא יחסית אינו גבוה.
בחלק מהמחקרים יש פרשנות שונה של חומרת המומים.
סיכון נוסף (המגיע לעד אחוז אחד) הוא נטייה לקרישיות יתר ואגירת נוזלים דבר שעלול להוביל לאירוע לבבי.
בישראל מגבלת הגיל המקסימלית של האישה לטיפולי פוריות היא 45 בעוד באירופה מגבלת הגיל המקסימלית היא גיל 39. עם זאת, ב-2015 התפרסם מקרה של יולדת בת 65, חיה שחר, שילדה בן בניתוח קיסרי ובכך הפכה ליולדת המבוגרת בישראל אי פעם.
שחר עברה טיפולי הפריה מחוץ לישראל משום שהדבר אסור בישראל על פי חוק.
בשנת 2012 הוקם בישראל "מסד נתונים לאומי למחזורי טיפול בהפריה חוץ גופית" לאיסוף נתונים על טיפולים אלו, כולל נתונים על סיבות לאי הפוריות.
נכון ל-2014, כ-4% מתוך לידות החי (כל הלידות שהסתיימו באופן תקין) הן לידות כתוצאה מטיפולי פוריות.
לפי נתונים שפרסם משרד הבריאות, עולה כי 20% מטיפולי הפוריות מסתיימים בלידת חי.
טיפול פוריות המיישם את גישת 'המטופל במרכז' יכול לתרום להצלחת הטיפול ולרווחה הנפשית של המטופלות.
במחקר רב-מרכזי שנערך במכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל בשנת 2019 נמצא שיש עוד מקום לשיפור יישום הגישה בטיפולי פוריות בישראל.
זכותו של העובד לטיפולי פוריות
בחוק עבודת נשים נקבע שעובד או עובדת העוברים טיפולי פוריות רשאים להיעדר מעבודתם לשם כך, בהתאם לאישור רופא, ודין היעדרות זו הוא כדין היעדרות מחמת מחלה.
בתקנות נקבע מספר ימי היעדרות מרבי בגין סיבה זו.
החוק אוסר פיטורים של עובד או עובדת העוברים טיפולי פוריות, לקראת ילדם הראשון או השני, במהלך הטיפולים ו-150 ימים לאחר מכן, אלא בהיתר מאת שר התעשייה המסחר והתעסוקה, ולא יתיר השר פיטורים כאמור אם הם, לדעתו, בקשר עם טיפולי הפוריות.
טיפול תרופתי בסוכרת הוא טיפול בסוכרת על ידי הורדת רמות הגלוקוז בדם.
למעט אינסולין, אקסנטיד ופרמלינטיד (pramlintide), כל התרופות המשמשות לטיפול בסוכרת ניתנות באופן פומי (משמע, דרך הפה, בעזרת כדורים).
קיימים סוגים שונים של תרופות לטיפול בסוכרת, והבחירה בהן תלויה בסוג הסוכרת, גיל ומצב בריאותי של החולה, יחד עם גורמים נוספים.
סוכרת מסוג 1 היא מחלה הנגרמת בשל מחסור באינסולין.
על כן, חולים בסוכרת מסוג 1, חייבים להזריק אינסולין.
סוכרת מסוג 2 נגרמת בשל עליה בתנגודת לאינסולין על ידי התאים (הגוף מתנגד לספיגת האינסולין).
לכן, הטיפול בסוכרת סוג 2 מתחלק לשלוש: ראשית, טיפול בתרופות אשר מעלות את רמות האינסולין המופרש מהלבלב.
שנית, תרופות המעלות את רגישות הרקמות לאינסולין.
שלישית, תרופות המורידות את רמת הספיגה של גלוקוז במעיים לאחר האוכל.
מספר קבוצות של תרופות, רובן ניתנות דרך הפה (בכדורים), נמצאו אפקטיביות בסוכרת סוג 2, לרוב בשילוב שלהן.
הטיפול התרופתי בחולי סוכרת מסוג 2 יכול לכלול גם מתן אינסולין, לאו דווקא לאחר כישלון בטיפול תרופתי בכדורים, אלא לעיתים לצורך השגת יעילות מרבית של השילוב התרופתי הנ"ל.
ההתוויות הקיימות להוספת טיפול באינסולין בחולי סוכרת סוג 2 הן:
יעדי איזון שלא הושגו באמצעות טיפול בכדורים ושינוי בהרגלי חיים.
משמש, מצב בו חולה סוכרת נמצא עם ערכי HbA1c מעל 7% או מעל יעדי האיזון האישיים במשך עד חצי שנה; יחד עם טיפול תרופתי פומי (דרך הפה) משולב הכולל שתי תרופות שונות ומעלה ובנוסף לכך, אורח חיים בריא
תיקון היפרגליקמיה קיצונית (מעל 250 מ"ג/ד"ל גלוקוז בדם) או מצבים בהם יש קטונוריה או סוכרת המתבטאת בריבוי שתן (פוליאוריה), ירידה במשקל וכדומה.
כאשר קיימות התוויות נגד לטיפול פומי כגון אי ספיקת כליות ושחמת הכבד
בכל שלב במהלך המחלה גם לפני מיצוי הטיפול התרופתי הפומי, כולל טיפול כקו ראשון.
אינקרטינים הן תרופות הפועלות על מנגנון ההורמון GLP-1 שאף הוא חסר בקרב חולי סוכרת, לצד המחסור באינסולין.
בקבוצה זו נכללות תרופות המחקות את פעילותו של הורמון GLP-1 הגורם לעליה בהפרשת אינסולין מתאי הבטא בלבלב.
בישראל משווקות ביאטה (Byetta) ויקטוזה, ליקסומיה וטרוליסיטי (Trulicity) הכלולות בסל הבריאות לחולי סוכרת מסוג 2. התרופות ניתנות בהזרקה תת-עורית.
בעולם קיימות תרופות נוספות מקבוצה זו שאינן משווקות בישראל.
יעילותן של תרופות ממשפחת מעכבי DPP-IV נבדקה במספר רב של מחקרים קליניים.
התרופות האלו יכולות להינתן לבד או בשילוב עם תרופות אחרות לטיפול בסוכרת.
כשהן ניתנות לבד או עם מטמורפין, יעילותן מתבטאת ביתרונות הבאים:
בעלות השפעה נייטרלית על משקל גופם של המטופלים
יכולות לאזן את HbA1c עד 1% הורדה בערך (הממוצע עומד על 0.74%)
ניתן להשתמש בהן גם במצבים של אי ספיקת כליות כרונית
אינסולין ניתן באופן תת-עורי בהזרקה או על ידי משאבת אינסולין.
במצבי חירום רפואיים, אינסולין ניתן גם תוך-ורידית.
יש מעל 4 סוגים עיקריים של אינסולין, המאופיינים על פי הקצב בו הם נספגים בגוף.
אינסולין מסווג כאינסולין המשפיע לטווח קצר ולטווח ארוך.
Aspart (שם מסחרי Novorapid) - משפיע למשך 3–4 שעות, מגיע לשיא בדם תוך חצי שעה עד שעה וחצי.
ניתן עד 20 דקות לפני ארוחה או תוך כדי ארוחה
Regular (שם מסחרי: Humulin R, Novolin R) - משפיע למשך 4–6 שעות, מגיע לשיא בדם תוך 2–3 שעות.
ניתן חצי שעה עד 45 דקות לפני ארוחה
NPH (שם מסחרי: Humulin N, Novolin N) - משפיע בין 10 ל-16 שעות, מגיע לשיא תוך 6 עד 10 שעות בדם.
Detemir (שם מסחרי: Levemir) - משפיע למשך 24 שעות
Glargine (שם מסחרי: Lantus) - משפיע למשך 24 שעות.
פותחה גם תרופה הזהה ביולוגית ללנטוס (ביוסימילרית) המשווקת בישראל בשם Basaglar
Degludec (שם מסחרי: Tregludec) - משפיע למשך 42 שעות לפחות
שילובים אלו של אינסולין יכולים לכלול פרוטאמין אינסולין ואינסולין לטווח קצר - למשל 75/25, 70/30, 50/50.
ב-2015 אישר ה-FDA לשימוש את האינסולין הראשון בשאיפה (שם מסחרי - Afrezza).
זה אינסולין קצר טווח לטיפול בסוכרת מסוג 1 ו-2.
בשונה מתרופות אחרות, קבוצת תרופות אלו אינן מורידות את רמות הגלוקוז מיידית אלא ההשפעה שלהן אורכת מספר שבועות.
קבוצת התרופות ממשפחת הביגואנידים (שהתרופה היחידה שנותרה בשימוש היא מטפורמין (גלוקופאג')) מורידות את ייצור הגלוקוז בכבד ומעלות את רמת הכנסת הגלוקוז לרקמות, לרבות שרירי השלד (increase uptake).
על אף העובדה שיש להיזהר במתן תרופות אלו אצל מטופלים עם מחלות כבד או כליה, מטפורמין הפכה לתרופה פופולרית לטיפול בסוכרת סוג 2 אצל ילדים ומתבגרים.
מבין התרופות הניתנות באופן פומי, מטפורמין איננה גורמת לעליה במשקל.
ירידה טיפוסית בערכי HbA1c בשימוש במטפורמין נעה בין 1.5% ל-2% [נדרש סימוכין למידע זה.
מטפורמין (גלוקופאג')- זוהי תרופת הבחירה במרבית המקרים להתחלת הטיפול בסוכרת סוג 2. אין לתת אותה לחולים עם אי ספיקת כליות, חולים הסובלים מאי ספיקת כליות כרונית, מחלת כבד או היפוקסמיה קשה.
הכרחי להפסיקה באופן זמני אם מבצעים הדמיה הכוללת מתן תוך ורידי של חומרי ניגוד, היות שהמטופלים חשופים לחמצת לקטית בשימוש בה
פנפורמין - תרופה בה השתמשו במהלך השנים 1960–1980, אולם השימוש בה הופסק עקב חמצת לקטית
מטפורמין היא לרוב התרופה המשמשת כקו ראשון בטיפול בסוכרת סוג 2. בדרך כלל, היא ניתנת בעת האבחנה של סוכרת סוג 2 יחד עם המלצה לשינוי אורח חיים כגון ירידה במשקל ופעילות גופנית.
זאת, בשונה מהעבר, בו התרופה ניתנה רק לאחר ששינוי אורח חיים לא הביא לירידה בערכי הסוכר.
המינון ההתחלתי המקובל הוא 500 מ"ג ליום, ואם יש צורך בכך, המינון עולה ל-500 מ"ג פעמיים ביום, עד לסך כולל של 1000 מ"ג ביום.
ניתן לקחת מטפורמין יחד עם תרופות נוספות לטיפול בסוכרת.
קיימת גרסה של התרופה הניתנת בשחרור מושהה, אולם היא ניתנת בעיקר לחולים הסובלים מתופעות לוואי של מערכת העיכול.
תופעות הלוואי של מטפורמין כוללות כאבי בטן, שלשול ובחילות, ירידה בספיגת ויטמין B12 וחומצה פולית, טעם מתכתי וכאבי ראש.
תופעות לוואי נדירות יכולות לכלול חמצת לקטית, על כן התרופה אינה מומלצת לחולי כליות, אשר הקראטינין שלהם הוא מעל 1.5%.
קבוצת התרופות ממשפחת ה-Thiazolidinediones, הקרויה גם "גליטזונים" (glitazones), היא קבוצת תרופות הנקשרת לחלבון הממוקם בגרעין של תאים והנקרא PPAR-G.
לחלבון זה תפקיד מווסת בכל הקשור לשעתוק של גנים האחראיים על ויסות של גלוקוז ומטבוליזם של שומנים.
הקישור לחלבון זה מביא לעידוד ייצור של אנזימים התלויים באינסולין בתוך התא, וכפועל יוצא מכך - עולה היעילות של ניצול גלוקוז על ידי התא.
התרופה הראשונה מקבוצה זו, Troglitazone, נאסרה לשימוש לאור דיווחים על נזק לכבד ואי ספיקת כבד.
שתי תרופות נוספות (רוזיגליטזון ופיוגליטזון, ראו להלן) לא נמצאו קשורות לנזק מסוג זה, אולם ההמלצה היא לערוך מעקב על אנזימי כבד מדי תקופה במהלך נטילת התרופות הללו.
ירידה טיפוסית בערכי HbA1c בשימוש בתרופות אלו נעה בין 1.5% ל-2%.
רוזיגליטזון - (Avandia) ב-2010 ארגון ה-EMA המליץ על הקפאת שיווק תרופה זו בשוק התרופות האירופאי לאור עליה בסיכון לאירועים קרדיו-ווסקולריים
פיוגליטזון (Actos, בשילוב עם 850 מ"ג מטפורמין נקרא Competact)
מספר מחקרים רטרוספקטיביים הביעו חשש באשר לבטיחות התרופות הללו, בעיקר לאור העלייה במספר החולים אשר סבלו ממאורעות לבביים לאחר השימוש בהן.
מאידך, מחקר ADOPT הציג נתונים לפיהם שימוש ראשוני בתרופות אלו יכול למנוע את התדרדרות מחלת הסוכרת.
תופעות לוואי עיקריות הקשורות בשימוש בתרופות אלו כוללות עליה במשקל (בממוצע 2–3 ק"ג), אגירת נוזלים ובצקת היקפית.
התרופות עלולות לגרום לאנמיה, ולעליה בשכיחות שברים בגפיים בנשים בגיל המעבר, כמו כן תיתכן עליה בשכיחות לאוטם לבבי כפי שצוין לעיל בשימוש באוונדיה.
תרופות הגורמות להפרשת אינסולין פועלות על תאי בטא בלבלב וגורמות לעלייה בהפרשת אינסולין.
קבוצת התרופות מסוג sulfonylurea מביאות לגירוי הלבלב להפרשת אינסולין, על ידי עיכוב תעלת האשלגן (K) בתאי בטא בלבלב.
כתוצאה מעיכוב זה, יש עליה ברמות הסידן התוך-תאי ועליה בהפרשת גרנולות המכילות אינסולין אל מחוץ ללבלב.
קיימות תרופות מדור שני של סולפונילאוריאה, שהן יעילות יותר מאשר התרופות מהדור הראשון ובעלות פחות תופעות לוואי.
כל התרופות הללו עלולות להביא לעלייה במשקל.
תרופות מסוג סולפונילאוריאה נקשרות באופן חזק לחלבונים בפלסמה, והן שימושיות רק אצל חולים בסוכרת סוג 2, מאחר שהן פועלות על הפרשת אנדוגנית של אינסולין מתאי הלבלב.
מכאן, שהשימוש בתרופות אלו עבור חולים בסוכרת סוג 1, אשר לא מייצרים כלל אינסולין, אינו רלוונטי.
ניתן לתת תרופות אלו בשילוב עם מטפורמין או תרופות ממשפחת הגליטזונים לעיל, והן יעילות במיוחד אצל חולים מעל גיל 40, אשר חולים בסוכרת למטה מ-10 שנים.
לא ניתן לתת תרופות אלו בסוכרת הריונית.
תופעות הלוואי העיקריות של תרופות מסוג סולפונילאוריאה הן היפוגליקמיה (תת סוכר בדם).
הן גם יוצרות עומס יתר על תאי בטא וגורמות לשחיקה בתפקודם.
עם הופעת קבוצות תרופות חדשות המשמרות את תאי הבטא יורד השימוש בתרופות מקבוצת הסולפונילאוריאה.
ירידה טיפוסית בערכי HbA1c בשימוש בתרופות אלו נעה בין 1% ל-2%.
גלימפיריד נחשבת כתרופה מהדור השלישי מאחר שהיא גורמת פחות להיפוגליקמיה בהשוואה לתרופות מהדור השני.
ה-meglitinides, נקראות גם הגלינידים (בגלל הסיומת glinide) הן תרופות שפועלות במנגנון דומה לזה של סולפוניל-אוראה, אך הם בעלי מבנה כימי שונה והן נבדלות מסולפוניל-אוראה גם בכך שהן גורמות להפרשת אינסולין לטווח קצר.
הן פועלות על אותן תעלות אשלגן בדומה לתרופות מסוג סולפוניל-אוראה, אולם על ידי היקשרות לאתר קשירה שונה.
על ידי סגירת תעלות האשלגן, הן מביאות לפתיחת תעלות סידן ומכאן להגברת ההפרשה של אינסולין מהלבלב.
תרופות אלו נלקחות תוך כדי או זמן קצר לפני ארוחות, כדי להגביר את הפרשת האינסולין בתגובה לארוחה.
אם מדלגים על ארוחה מסוימת, אין צורך ליטול את התרופה טרם הארוחה.
זהו יתרון משום שמבחינה זאת אפשר לצמצם אירועי היפוגליקמיה (בניגוד לסולפוניל-אוראה שיש להם טווח פעילות ארוך)
ירידה טיפוסית בערכי HbA1c בשימוש בתרופות אלו עומדת על 0.5% עד 1%.
תרופה זאת משווקת בישראל בטבליות המכילות 0.5, 1 ו-2 מ"ג
נטגליניד (סטרליקס) - איננו משווק בישראל
תופעות לוואי של שימוש בתרופות אלו כוללות עליה במשקל והיפוגליקמיה.
חשוב מאוד לאכול אחרי נטילת התרופה כדי למנוע אירועי היפוגליקמיה.
יתרון נוסף של התרופה רפגליניד הוא שהיא יכולה להינתן גם בחולים עם מחלת כליות כרונית בדרגה קשה.
קבוצת התרופות מסוג מעכבי אלפא גלוקוסידאז (Alpha glucosidase inhibitor) נחשבות כתרופות לטיפול בסוכרת, אולם הן אינן בעלות השפעה ישירה על הפרשת אינסולין או העלאת הרגישות לאינסולין.
תרופות אלו פועלות כך שהן מאטות את תהליך עיכול הפחמימות במעי הדק.
כך, הגלוקוז המשתחרר מפחמימות ייכנס לזרם הדם באופן איטי יותר, ובכך יותאם לקצב הפרשת האינסולין אצל החולה.
תרופות אלו יעילות כאשר הן ניתנות כטיפול יחידני רק במצבים המוקדמים של היווצרות עמידות לגלוקוז (Glucose intolerance) אולם יעילות גם כאשר הן ניתנות בשיתוף יחד עם תרופות אחרות לטיפול בסוכרת סוג 2. כמו כן, נמצא כי הן מורידות את רמות הגלוקוז בדם לאחר ארוחה גם אצל חולי סוכרת מסוג 1.
ירידה טיפוסית בערכי HbA1c בשימוש בתרופות אלו נעה בין 0.5% ל-1%.
Acarbose (שמות מסחריים: Acrose, Prandase) - משווקת בישראל במינונים של 50 ו-100 מ"ג
מיגליטול (Glyset) - איננה משווקת בישראל
תרופות אלו כמעט ואינן משווקות בארצות הברית לאור תופעות לוואי הכוללות אי נוחות במערכת העיכול וריבוי גזים.
הן ניתנות בשיעור גבוה יותר באירופה.
הן יכולות להביא לירידה במשקל לאור הפחתת רמות הסוכר שנספג בתזונה.
אין להשתמש בתרופות אלו אצל חולים הסובלים ממחלות מעי דלקתיות, או רמות קראטינין העולות על 2 מ"ג/ד"ל.
התרופות הללו גם עלולות להשפיע על תפקוד הכבד ולכן מומלץ מעקב אחרי אנזימי הכבד.
אינקרטינים הם חלבונים המופרשים מרירית המעי וגורמים להפרשת אינסולין, עיכוב בהפרשת גלוקגון והאטה בהתרוקנות הקיבה.
שתי המולקולות העיקריות השייכות לקבוצה זו הן glucagon like peptide 1 (ובראשי תיבות, GLP1) ו-Gastric inhibitory peptide (בראשי תיבות, GIP).
תרופות השייכות לקבוצה זו הן למעשה אנלוגים או אגוניסטים של חלבונים אלו - GLP-1 RECPTORS AGONISTS.
1 glucagon like peptide - אגוניסטים של GLP נקשרים לקולטן של GLP על פני הממברנה התאית.
כתוצאה מכך יש עליה בהפרשת אינסולין מתאי בטא בלבלב.
זמן מחצית החיים של GLP אנדוגני הוא דקות ספורות בלבד, ועל כן תרופה שהיא אנלוגית לא תהיה מעשית.
על כן, פותחו תרופות אגוניסטיות (ולא אנלוגיות) הפועלות על GLP
התרופה Exenatide (בשמה המסחרי: Byetta) - האגוניסט הראשון ל-GLP1 שאושר לשיווק לטיפול בסוכרת סוג 2. לתרופה יש הומולוגיות של 53% בלבד ל-GLP, מה שמונע דגרדציה (פירוק) שלה על ידי DPP-4, וכתוצאה מכך זמן מחצית החיים שלה ארוך יותר.
שיעור ירידה טיפוסית בערכי HbA1c עקב שימוש בתרופה זו הוא 0.5% עד 1%
צורה אחרת של Exenetide (בשם המסחרי: Bydureon) אושרה לשימוש בישראל.
בצורה יש שחרור איטי של התרופה לאחר הזרקתה, עובדה המאפשרת טיפול בהזרקה פעם בשבוע בלבד
התרופה Liraglutide - פותחה על ידי חברת נובו-נורדיסק בשם המסחרי Victoza, והיא בעלת הומולוגיות של 97% ל-GLP.
תרופה זו אושרה על ידי ה-FDA בינואר 2010. תרופה זו נושאת "Black box warning" היות שנמצאה בסיכון מוגבר לקרצינומה של תאי C בבלוטת התריס של בעלי חיים, על כן היא אסורה בשימוש אצל מטופלים עם קרצינומה מדולרית של בלוטת התריס ותסמונות מסוג MEN.
התרופה Lixisenaltide (בשם המסחרי: Lyxumia) גורמת גם להאטת התרוקנות הקיבה והשפעתה העיקרית היא על הורדת רמת הגלוקוז לאחר הארוחה (PPG- Post Prandial Glucose)
התרופה Dulaglutide (בשם המסחרי: Trulicidy) ניתנת בזריקה פעם בשבוע
תרופות אלו יכולות גם להביא לירידה בתנועתיות המעי, ומכאן לתופעות לוואי המקושרות לבחילות.
בנוסף לכך, הן אינן גורמות לעליה במשקל ואצל חלק מן החולים נצפתה ירידה במשקל וירידה בתיאבון בשימוש בתרופות אלו.
בנוסף, שימוש בתרופות אלו במקביל לנטילת אינסולין, אסור.
התרופות סקסנדה וויקטוזה מחקות את השפעתו של ה-GLP-1 ומסייעות כאשר ישנו חוסר בהורמון פפטידי זה.
תרופות ממשפחה זאת מעלות את רמות הריכוז בדם של האינקרטין האנדוגני GLP-1, על ידי עיכוב הדגרדציה (פירוק) שלו על ידי האנזים דיפפטידיל-פפטידאז-4 (dpp-4).
השילוב עם מטפורמין מגביר את האפקט וישנם תכשירים המשלבים את מטפורמין ביחד עם מעכב האנזים Dipeptidyl Peptidase IV באותה טבלייה.
סיטאגליפטין (בשמה המסחרי: Januvia - ביחד עם מטפורמין נקראת Januet)
vildagliptin (בשמה המסחרי: Galvus - ביחד עם מטפורמין נקראת Eucreas)
saxagliptin (בשמה המסחרי: Onglyza- ביחד עם מטפורמין נקראת Kombiglyze)
ירידה טיפוסית בערכי HbA1c בשימוש בתרופות אלו עומדת על כ-0.74%.
תרופות המגבירות הפרשת גלוקוז בשתן
בתהליך סינון הדם והשתן בכליות, הגלוקוז עובר ספיגה מחדש בכליות על ידי קו-טרנספורטר שנקרא SGLT2 (Sodium GLucose co-Transporter 2).
קו-טרנספורטר זה נמצא באבובית המפותלת המקורבת של הנפרון.
עיכוב של קו-טרנספורטר זה היה במשך שנים נושא למחקר בתחום הסוכרת.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), אישר שימוש בשלוש תרופות מקבוצת חוסמי ה-SGLT2 בסוכרת סוג 2 הגורמת לעליית הפרשת הגלוקוז בשתן, לאחר שמחקרים הראו ירידה ברמת HbA1c וגלוקוז בצום.
תרופות אלו הן תרופות שגורמות להפרשת גלוקוז בשתן.
בישראל אושרו לשימוש שתי תרופות מקבוצה זו:
מספר צמחים רפואיים נחקרו באשר לטיפול בסוכרת, אולם נכון ל-2013, עדיין אין ידע מחקרי מספק על מנת לקבוע את יעילותם.
בקינמון נמצאו תכונות הקשורות להורדת רמות הסוכר, אך טרם נמצא קשר מספק כדי לקבוע האם נטילת קינמון מסייעת לטיפול בסוכרת.
תוספי כרומיום ו-vanadyl sulfate הם חומרים אלטרנטיביים נוספים אשר קיימים לגביהם מחקרים פרה-לימינריים, אך גם במקרים אלו, יעילותם טרם הוכחה באופן חד משמעי.
תרופות אחרות שהוצעו לחולי סוכרת להפחתת סיבוכים
לחולי סוכרת סוג 2 הוצע גם טיפול בתרופות אחרות להפחתת סיבוכים.
הנושא מפורט בערך סוכרת מסוג 2.
טיפולי בוטוקס הם טיפולים אסתטיים שמבוצעים בהזרקה ואינם כרוכים בהליך כירורגי, הגורמים להפחתת פעילות של שרירי ההבעה בפנים וכתוצאה מכך לטשטוש ואף להעלמת קמטים ועובש בפנים.
בוטוקס הוא אחד משמותיו המסחריים של רעלן הבוטולינום, חומר המכיל חלבונים המופקים מחיידק ה-Clostridium botulinum.
החלבון זוקק לראשונה בשנות השמונים של המאה העשרים.
בתחילה שימש רעלן הבוטולינום לטיפול בבעיות פזילה ועין עצלה, ובהמשך גם לטיפול בטיקים ובעוויתות לא רצוניות בחלקי גוף שונים, כדוגמת העפעפיים, הגפיים והצוואר.
במקביל, השתמשו בבוטוקס לטיפול בבעיות של הזעת יתר ומיגרנות.
רק בסוף שנות התשעים של המאה העשרים, החל השימוש בבוטוקס למטרות מחיקת וטשטוש קמטי הבעה וקמטים דינמיים בפנים.
בתחילת שנות האלפים אושר החומר לשימוש בתחום הרפואה האסתטית, ובתוך זמן קצר הפכה הזרקתו לאחת משיטות הטיפול הנפוצות ביותר בעולם לטשטוש קמטי הבעה.
טיפול אסתטי בבוטוקס המיועד להעלמת ולטשטוש קמטים, פועל על ידי הזרקת החומר אל הקמט מתחת לעור, דבר הגורם לאזור להימתח ולהתיישר.
טיפולים אלו יעילים בעיקר עבור קמטי הבעה בחלק העליון של הפנים כגון בין הגבות, סביב העיניים ובמצח.
במקרים מיוחדים בעזרת רופא מומחה ניתן לטפל גם בקמטי הבעה בחלק התחתון של הפנים, כדוגמת הצוואר וסביב הפה.
בנוסף לכך טיפולי בוטוקס משמשים לעיצוב מראה הפנים, והנפוצים שבהם הם הרמת גבות, עיצוב העיניים, סנטר, קו הלסת והצוואר, וכן טיפול בבעיות סימטריה.
השימוש בטוקסין הבוטולינום מלווה את הרפואה מזה ארבעים שנה במגוון תחומים, וביניהם רפואת עיניים, נוירולוגיה ואורתופדיה.
החומר עבר מחקרים ובדיקות רבות אשר הוכיחו את בטיחותו ויעילותו, ואילו הבוטוקס מאושר לשימוש על ידי משרדי הבריאות של יותר משבעים מדינות בעולם, כולל מדינות אירופה וארצות הברית.
הסיכוי לתופעות לוואי במינונים הנמוכים של הטיפול האסתטי נמוך ונדיר.
תופעות אלו עשויות להתבטא בתחושת כבדות באזור הראש, החולפת מעצמה תוך פרק זמן קצר, ובמקרים נדירים יותר יופיעו נפיחות ושטפי דם מקומיים, או כאבי ראש שחולפים לאחר ימים בודדים.
נוסף על כך, טיפולי בוטוקס למטרות אסתטיות הם הליכים מהירים הנמשכים דקות בודדות, מבוצעים ללא הרדמה ונטולי כאבים.
הם מאפשרים חזרה מיידית לשגרת החיים ללא צורך בתקופת החלמה והתאוששות, מלבד האיסור לשכב במשך כארבע שעות לאחר הטיפול.
עם זאת, במידה והטיפול בוצע בידיו של מטפל בלתי מקצועי עלול הבוטוקס לדלוף אל אזורים אחרים ולגרום לצניחת הגבות או העפעפיים.
אמנם טיפולי הבוטוקס הם טיפולים פשוטים יחסית, אך על פי חוקי מדינת ישראל רק לרופא מותר להזריק בוטוקס.
לרופאי שיניים יש אישור מיוחד להזריק בוטוקס לאזור הפנים.
עם זאת, חשוב להסתייע ברופא מנוסה בתחום, בעדיפות למנתח פלסטי או בעל התמחות בטיפולים אסתטיים.
יש לזכור כי הבוטוקס הוא חומר רעיל שבמינונים גבוהים מאוד יכול לגרום נזק בלתי הפיך.
הרעלן מוחדר לאזור המיועד בעזרת מזרק עם מחט דקה בגודל 31G, בדיוק כמו שמזריקים אינסולין, כדי לשתק את השרירים שגורמים להופעת הקמטים, וביצוע מוצלח של ההליך דורש ידע מקיף ודיוק רב מבחינת כמויות החומר ואופן ההזרקה.
יש לציין כי מדינות רבות, כגון בריטניה וחלק ממדינות ארצות הברית מתירות גם לקוסמטיקאיות להזריק בוטוקס, זאת לאחר שעברו קורס הכשרה בן 6 שעות.
כמו כן יש מספר רמות בחוזק של הבוטוקס.
הוא נמדד ביחידות בינלאומיות הנקראות "יוניט".
כמות החוזק נקבעת על ידי דילול החומר במים פיזיולוגים, כלומר הוספת יותר מים מביאה לירידת אחוז החומר בנפח.
לדוגמה אם נשים 2 מ"ל בבקבוקון 100 יוניט או שנשים 4 מ"ל בבקבוקון 200 יוניט נקבל תוצאה זהה של חוזק החומר בנפח.
בשאר המקומות בפנים כמו סנטר בקמטים אחרים הטיפול הוא חומצה היאלורונית.
התייחסות ל"בוטוקס בשפתיים" אינה נכונה כיוון שעיבוי שפתיים משתמשים בחומצה היאלורונית שנותנת נפח.
אך לא בבוטוקס שתפקידו לשתק שריר.
הבוטוליניום טוקסין הוא חלבון אשר מופק ממין החיידקים קְלוֹסְטְרִידִיוּם בוֹטוּלִינוּם.
כאשר החלבון מוזרק לשריר מסוים, הוא חוסם את ההולכה העצבית של השריר ומשתק אותו באופן זמני.
במערכת העצבית שלנו ישנם קולטנים, אותם קולטנים רגישים לגירויים ומעבירים אינפורמציה מהמוח ישירות אל השרירים עצמם ככה שאם אתם רוצים להרים את הגבות אז אתם מרימים את הגבות וגם שריר המצח שמעל הגבות מתקמט גם כן.
כאשר אנחנו מזריקים בוטוקס במצח אנחנו למעשה חוסמים את הגירוי העצבי בשרירי המצח וכאשר אנחנו נרים את הגבות שרירי המצח לא יתקמט.
הטיפול בבוטולניום טוקסין מיועד לשרירים בלבד והוא אינו חומר מילוי.
אותו החלבון שחוסם לנו את הגירוי העצבי לא מחזיק לתמיד, משמע הבוטוקס אינו חומר קבוע.
החלבון מתפרק ומשתחרר אחרי פרק זמן ממוצע של בין 3-6 חודשים והשריר חוזר לתפקוד רגיל.
קיימת הוכחה מחקרית וטיפולית כי מי שמתמיד בטיפולים בבוטולניום טוקסין נהנה מתוצאה יותר ארוכת טווח והסיבה היא השריר עצמו.
ניתן להשוות את התהליך שקורה בהזרקות בוטוקס קבועות לגבס על היד לדוגמה ואנחנו נסביר.
אם היה לכם גבס על היד או על הרגל פעם אתם בוודאי זוכרים כי אחרי שהורדתם אותו השרירים שלכם היו כל כך חלשים שפעולות בסיסיות למדי התלוו בקשיים יוצאי דופן.
הסיבה היא כי השריר התנוון ונחלש בגלל שהרבה זמן הוא לא היה פעיל וכך למעשה פועל כל שריר.
אם הזרקנו בוטוקס במצח 5-6 פעמים ברצף בתקופות זמן קבועות של 4 חודשים כאשר אנחנו יוצאים מנקודת הנחה שהטיפול הראשון החזיק 4 חודשים, אתם תופתעו לגלות כי אחרי הטיפול השישי לשריר שלכם ייקח יותר מ-4 חודשים על מנת לחזור לעצמו.
קיימת אפשרות לפתח נוגדנים לבוטוליניום טוקסין ומי שמפתח נוגדנים לבוטוקס הטיפול לא יהיה אפקטיבי כלפיו כי החלבון ישתחרר מהר מאוד ולעיתים אף לא ייתפס במערכת העצבית.
מצב זה קורה במידה ומבצעים יותר מדי טיפולי בוטוקס בפרק זמן קצר.
מומלץ לא לבצע יותר מטיפול אחד בבוטוקס בתקופה של שלושה חודשים מהחשש לפתח נוגדנים לחומר.
לדוגמה מטופל שעבר הזרקת בוטוקס והחומר השתחרר אצלו כעבור חודשיים עקב פעילות שרירים חזקה, יומלץ לו לחכות עוד חודש כדי לחדש את הטיפול על מנת להימנע ממצב בו הלקוח פיתח נוגדנים והטיפול הופך להיות לא רלוונטי לאותו מטופל.
טיפול בבוטוליניום טוקסין מתבצע בשני חלקים.
קודם כל מנת הבוטוקס הראשונית תהיה מוזרקת במינונים מעט נמוכים ממה שהרופא חושב לנכון.
לאחר תקופת זמן של בין שבועיים לשלושה שבועות על המטופל לחזור לביקורת והרופא משלים נקודתית את ההזרקת בוטוקס על מנת להגיע לתוצאה מדויקת.
חלבון הבוטוליניום טוקסין הוא אותו החלבון בכל אחת מהחברות אשר מייצרות את הבוטוקס.
ההבדלים בגדול הם בריכוזים ובמיתוג החומר.
הבוטוקס המוכר כיום הופק לראשונה בחברת אלגרן תחת השם המקורי בוטוקס.
חברת אלרגן מכרה את הפטנט שלה למתחרים שמייצרים מוצר דומה תחת שם מותג שונה.
בישראל לדוגמה ישנם שלושה מותגים מובילים המייצרים בוטוליניום טוקסין וב-99% מהמקרים בארץ ההזרקה של הבוטוליניום טוקסין תהיה של אחת משלוש החברות.
אלרגן - חברת אלרגן המייצרת את הבוטוקס המקורי.
דיספורט - המותג השני בגודלו, מייצרים בוטוקס בריכוזים שונים.
חברת דיספורט משתדלת להיות יותר "נוחה" לרופאים בריכוזים שלה ורופאים מעידים כי הריכוזים של הדיספורט פחות עדינים וכי הסיכוי לדילול לא נכון של החומר נמוך משמעותית.
קסיאומין (XEOMINׂׂ) - המותג השלישי בגודלו בארץ.
מייצר בוטוליניום טוקסין איכותי וקל לשימוש, פחות נפוץ בארץ משיקולי מחיר.
בתורת המודלים, טיפוס הוא אוסף נוסחאות המתארות "התנהגות" של איברים במבנה מתמטי.
בהינתן מבנה מסוים, טיפוס לא רק מאפשר לתאר התנהגות של איברים מתוכו, אלא גם של "איברים פוטנציאליים", המגולמים במשתנים .
"התנהגות" המשתנים מנוסחת בפועל באמצעות קבוצת נוסחאות מסדר ראשון בשפת המבנה.
טיפוסים הם כלי רב עוצמה בתורת המודלים: באמצעותם ניתן להעריך את עושרם של מודלים קיימים, ובמידת הצורך לבנות מודלים חדשים.
כאשר מנתחים מודלים על פי עושרם, לא ניתן להסתפק בניתוח על סמך נוסחאות ופסוקים; מטבעם, הם בעלי כוח הבעה מוגבל, ואינם מספיקים לתיאור כל התכונות שיכולות להתקיים במודל כלשהו.
למשל, לא ניתן לנסח, במודל לא סטנדרטי של האריתמטיקה, נוסחה המתארת איבר הגדול מכל מספר טבעי - אף על פי שזו תכונה לגיטימית.
את התכונה הזו, ביחס למשתנה v, ניתן לנסח באמצעות קבוצת נוסחאות מהצורה v>n לכל n טבעי.
לשם ניסוח התכונה יש לספח מספר כלשהו של פרמטרים מהמודל ממנו יצאנו, M.
אוסף הנוסחאות עקבי ביחד עם התורה השלמה של M (בשפה המכילה, נוסף על שפת המודל, גם את כל הפרמטרים שסופחו).
קבוצת נוסחאות p המקיימת את שתי התכונות האלה נקראת טיפוס.
הטיפוס p שמכיל את כל הנוסחאות v>n מעיד על תכונה של משתנה אחד, v; טיפוס כזה נקרא 1-טיפוס.
באופן דומה, טיפוס המעיד על תכונה של n משתנים נקרא n-טיפוס.
נתבונן בשפה המכילה, נוסף על שפת המודל , סמל קבוע חדש עבור כל אחד מאיברי תת קבוצה כלשהי של (ייתכן ש- ריקה).
n-טיפוס חלקי הוא קבוצה של נוסחאות בשפה , במשתנים , שהיא עקבית עם התורה השלמה של (ביחס לשפה ).
n-טיפוס שלם הוא n-טיפוס חלקי שהוא מקסימלי ביחס להכלה (ובאופן שקול, מכיל לכל נוסחה ב-n המשתנים אותה או את שלילתה).
במונח 'טיפוס' הכוונה היא לעיתים ל'טיפוס שלם', ולעיתים ל'טיפוס חלקי'.
בפועל, ההבחנה לא יוצרת בלבול - מאקסיומת הבחירה (ליתר דיוק, מגרסה חלשה שלה, כדוגמת למת העל-מסננים), נובע שכל טיפוס חלקי ניתן להרחיב לטיפוס שלם.
את אוסף כל ה-n טיפוסים (השלמים) מעל קבוצת פרמטרים במבנה נהוג לסמן .
טיפוס מסדר n הוא ממומש ב- אם יש איבר ב- המספק את כל הנוסחאות בו; אחרת, הטיפוס מושמט ב-.
למשל, הטיפוס בשפת המספרים הטבעיים מתאר משתנה שגדול מכל המספרים הטבעיים.
הטיפוס מושמט במודל הסטנדרטי של הטבעיים, .
יחד עם זאת, ממומש בכל מודל לא סטנדרטי של האריתמטיקה.
משפט הקומפקטיות מאפשר להוכיח שהתופעה המתוארת בדוגמה מתרחשת תמיד - כל טיפוס מעל מבנה ניתן למימוש בהרחבה אלמנטרית כלשהי של .
טיפוס שלם הממומש על ידי איבר במבנה מסומן גם (ובאופן טריוויאלי, קיים טיפוס יחיד כזה).
טיפוס p ביחס למבנה לא חייב להיות ממומש בו, אך תמיד קיימת הרחבה אלמנטרית בה ממומש על ידי איבר , ואז .
נתבונן במספרים הרציונליים בשפת הקבוצות הסדורות.
נמצא את כל הטיפוסים מסדר 1 במשתנה v, כאשר מאפשרים שימוש בכל מספר רציונלי כפרמטר.