tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ענת (מגולמת על ידי השחקנית ירדן בר-כוכבא): בת השכנים של משפחת שדה, שגם להם צימרים יוקרתיים.
ענת מחפשת חתן, ויפה שעה אחת קודם.
דמותה מקבילה לזו של שרלוט לוקאס ב"גאווה ודעה קדומה", שהיא חברתה של אליזבת ומתחתנת עם מר קולינס בנישואי נוחות.
ענת "תופסת" כבן זוג את היחצ"ן המלוקק אביקם גרוס, ומתחתנת איתו למרות שאינה אוהבת אותו, רק כדי לקבל את הביטחון שבנישואין.
נגה ארצי (מגולמת על ידי השחקנית רוני הדר): אחות של נמרוד ארצי, שובבה וחצופה, אשר מתחילה מערכת יחסים בעייתית עם בעלה לשעבר של אלונה.
אביקם גרוס (מגולם על ידי השחקן גורי אלפי): איש יחסי ציבור מלוקק, חנפן ופטפטן.
ככל הנראה מהווה שילוב בין דמויותיהם של וויקאם ושל מר קולינס, מ"גאווה ודעה קדומה".
סימונה ליברמן ארצי (מגולמת על ידי השחקנית ענת ברזילי): אמו החורגת של נמרוד ארצי, ככל הנראה המקבילה ב"גאווה ודעה קדומה" לערבוב דמויותיהן של ליידי קת'רין דה-ברג ואחותו של בינגלי.
היא הבוסית של אביקם גרוס, וסנובית במיוחד.
מיקי (מגולם על ידי השחקן אורן שבו): בעלה לשעבר של אלונה.
מגיע בפתאומיות הרבה פעמים מאלסקה.
אביה של זוהר, הנמצא בקשר רומנטי עם נגה.
מזכיר באופיו את מר ויקהם מ"גאווה ודעה קדומה".
קארין (מגולמת על ידי השחקנית יעל דואני): אחותו של בן-גל.
מזכירה את מיס בינגלי מ"גאווה ודעה קדומה".
מה שעובד הוא סרט קולנוע קומי אמריקאי משנת 2009, שנכתב ובוים על ידי וודי אלן.
בתפקידים הראשיים מופיעים לארי דייוויד ואוון רייצ'ל ווד.
בוריס ילניקוף הוא מיזנתרופ אקסצנטרי כבן 60, פרופסור לפיזיקה בעברו, שכיום מלמד ילדים שחמט ונהנה לשבת עם חבריו בבתי קפה ולהתווכח עמם על פוליטיקה ואנתרופולוגיה.
לפני מספר שנים ניסה להתאבד בקפיצה מחלון ביתו לאחר ויכוח עם אשתו.
הניסיון נכשל, אך הוא נותר צולע.
לאחר שהתגרש הרחיק עצמו מהעולם, והחל למתוח ביקורת על כולם על כך שאינם חכמים.
לילה אחד, כשחזר לביתו הדל, מצא בכניסה למבנה שבו הוא גר, את מלודי, בחורה פשוטה בת 21. הוא נענה לתחנוניה ומאפשר לה להיכנס לביתו כדי לאכול משהו.
היא מספרת לו שברחה ממשפחתה הנוצרית והשמרנית במיסיסיפי.
ניסיונותיה לדבר איתו ולהכיר אותו נענים בסרקזם מצדו.
הוא מסכים תחילה לתת לה להישאר לישון בביתו לילה אחד, ולאחר מכן מסכים שתישאר לגור איתו עד שתמצא עבודה.
הם מתחילים לבלות זמן ביחד, בוריס לוקח אותה לראות את האתרים המרכזיים של ניו יורק, ולמרות פער הגילאים של 40 השנים ביניהם, מלודי מתאהבת בבוריס ומעריצה את חוכמתו.
היא מוצאת עבודה כמטיילת עם כלבים, ולאחר שהיא יוצאת לפגישה עם גבר אחר, בוריס מבין שגם הוא התאהב בה, למרות חוסר חוכמתה.
הוא מציע לה נישואים ושבוע לאחר מכן הם נישאים.
שנה לאחר מכן, אמה של מלודי, מרייטה, מופיעה לפתע בביתם ומספרת למלודי כי המשפחה איבדה את כל רכושה בשל התרסקות שוק המניות, וכי היא נפרדה מג'ון, בעלה ואביה של מלודי.
מרייטה מתעלפת כאשר היא שומעת על נישואי בתה לבוריס, והיא מנסה, ללא הצלחה, לשכנע את מלודי לעזוב אותו.
בזמן שהם אוכלים במסעדה ומרייטה ניגשת לשירותים, עוצר אותה בחור צעיר ונאה בשם רנדי ג'יימס, ומתעניין במלודי.
מרייטה מחליטה שהוא בן זוג ראוי למלודי, ומנסה להפגיש בין רנדי למלודי ולגרום להם להכיר ולהתאהב.
במקביל, היא מפתחת מערכת יחסים עם חברו של בוריס, ליאו ברוקמן.
ברוקמן מגלה שמרייטה היא צלמת מוכשרת, ומארגן לה תערוכת צילומים.
במהלך השבועות הבאים מרייטה משתנה, מתחילה להתנסות בצילומים אמנותיים ולהשתמש בסמים, ואף עוברת לגור בשלישייה, ביחד עם ברוקמן ועם שותפו העסקי מורגנשטרן.
באחד מאותם מפגשים "מקריים" שארגנה מרייטה בין רנדי למלודי, הוא מצליח לעורר בה ספקות לגבי הקשר שלה עם בוריס.
רנדי מזמין אותה לסירה שבה הוא מתגורר, ושם היא מתפתה לשכב אתו.
מלודי מרגישה רגשי אשמה על בגידתה בבוריס.
ג'ון, אביה של מלודי, מגיע לביתם של בוריס ומלודי, ומקווה להשיב אליו את אשתו.
כשהוא מגלה על השינוי שחל בה מאז שהגיעה לניו יורק, הוא הולך לבר כדי להטביע את יגונו בשתייה.
בבר הוא פוגש את האוורד, הומוסקסואל שנפרד לא מזמן מבן זוגו.
השיחה עם האוורד גורמת לג'ון להבין שגם הוא בעצם הומוסקסואל.
למחרת מתוודה מלודי בפני בוריס על התאהבותה ברנדי.
בוריס אומר לה שידע תמיד שהיום הזה יגיע.
הוא מנסה פעם נוספת להתאבד בקפיצה מחלון ביתו, והפעם הוא נופל על אישה בשם הלנה ושובר את רגליה.
כשהוא מבקר אצלה בבית החולים הוא שואל אותה אם יש משהו שיוכל לעשות למענה, והיא משיבה לו שתשמח לצאת איתו לארוחת ערב לאחר שתחלים.
בסצנת הסיום מתאספים כולם למסיבת סילבסטר בביתו של בוריס: מרייטה עם ברוקמן ומורגנשטרן, ג'ון עם האוורד, מלודי עם רנדי ובוריס עם הלנה.
בוריס פונה לקהל הצופים ואומר לו שחייבים לקחת את כל האושר וההנאה שניתן להשיג, וחייבים למצוא את "מה שעובד".
שחקנ/יתדמות לארי דייוויד בוריס ילניקוף אוון רייצ'ל ווד מלודי סט.
אן סלסטין פטרישה קלארקסון מארייטה סלסטין אד בגלי ג'וניור ג'ון סלסטין הנרי קאוויל רנדי לי ג'יימס קונלת' היל ליאו ברוקמן קרולין מק'קורמיק ג'סיקה אולק קרופה מורגנשטרן ג'ון גלאגר ג'וניור פרי מייקל מק'קין ג'ו
כך חזר אלן לעיר הולדתו, בה צילם את רוב סרטיו, לאחר שאת ארבעת סרטיו הקודמים צילם באירופה.
התסריט לסרט נכתב על ידי אלן כבר בראשית שנות השבעים, כשאת התפקיד הראשי הוא ייעד לזירו מוסטל.
התסריט נגנז לאחר מותו של מוסטל ב-1977. שלושים שנים לאחר מכן חזר אלן אל התסריט הגנוז, בעקבות שביתת התסריטאים שהתרחשה ב-2008-2007. לדברי אלן, השינויים המשמעותיים היחידים שביצע בתסריט המקורי היו התאמות ועדכונים של האירועים החברתיים והפוליטיים שהוזכרו בתסריט.
במהלך הסרט פונה הגיבור, בוריס, מספר פעמים ישירות אל קהל הצופים.
אלן השתמש בטכניקה (המכונה "שבירת הקיר הרביעי") זו בעבר בכמה מסרטיו, בהם "שחק אותה סם", "אהבה ומלחמה", "הרומן שלי עם אנני" ו-"שושנת קהיר הסגולה".
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט נערכה בניו יורק ב-22 באפריל 2009, במסגרת פסטיבל הסרטים טרייבקה.
הסרט יצא לאקרנים ברחבי ארצות הברית ב-19 ביוני 2009. הסרט הופק בתקציב של כ-15 מיליון דולר, וסך הכנסותיו נכון לאפריל 2010 הן יותר מ-35 מיליון דולר.
הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד מבקרי הקולנוע.
בהתבסס על 103 ביקורות, אתר הקולנוע האמריקאי "Rotten Tomatoes" (Rotten Tomatoes) דיווח כי 47% מהמבקרים העניקו לסרט ביקורת חיובית, עם ציון ממוצע של 5.4 מתוך 10. הסרט זכה לציון גבוה יחסית של 7.6 באתר IMDb.
יאיר רוה כתב על הסרט: "לא סרט משמעותי, אבל בעל חן רב...
'מה שעובד' הוא סרט שעובד, בעיקר כי נדמה שיש בכתיבה שלו משהו משוחרר לחלוטין".
ינון ירוס הגדיר את הסרט "קומדיה וודי אלנית משובחת בטעם של פעם".
שמוליק דובדבני כתב ב-ynet: "הסרט הוא עוד שיר הלל לאינטלקטואלים ניו יורקרים, עם מסרים פשטניים באריזה אליטיסטית.
אבל בזכות האירוניה העצמית ולארי דייוויד, 'מה שעובד' עושה את העבודה".
גידי אורשר העניק לסרט ציון 8 מינוס וכתב: "הסרט עובד על הקהל.
הוא צוחק, לעיתים במבוכה, הוא נהנה מהשנינות שמרחפת בין השורות של אלן שיודע לחלק שנינויות...
הבעיה היא שהשיאים של הסרט מגיעים לאט מדי ומעט מדי.
אין כאן את הדרמה, או האינטנסיביות או היצירתיות החדשנית של הסרטים האחרים של אלן.
האופטימיות שאהבנו אצל אלן מפנה כאן מקום לסוג של קבלת דין שהיא, אחרי הכל בת הברית של האדישות.
לעומתם, מאיר שניצר התאכזב מהסרט: "הסרט הוא מחזור עייף של תסריט ישן של אלן, הטוחן מחדש את כל השטיקים הישנים.
מה שמותר ליופיטר אסור לשור הוא תרגום עברי של פתגם לטיני, האומר כי יש סטנדרט כפול באשר לחוקים ומעשים: מה שמותר לאדם או לקבוצה אחת, בדרך כלל זו החזקה, אסור לאחרים.
פעמים רבות מתייחס הפתגם למוסר של מנצחים, כאשר הצד המנצח דורש מהמנוצח דברים שאיננו דורש מעצמו.
במקור הלטיני הפתגם מכיל משחק מילים, שלא קיים בשפות נוספות, בין Iovi (קיצור נפוץ לIvpiter - יופיטר), לבין bovi - פר.
הפתגם מתייחס לסיפור מהמיתולוגיה הרומית שבו יופיטר, ראש האלים, הפך עצמו לשור כדי לפתות את אירופה, בת המלך הפיניקי.
לאחר שיופיטר הפך את עצמו לשור הוא התערב בעדרים של אביה.
כאשר אירופה והמשרתות שלה ליקטו פרחים, היא ראתה את השור, החלה ללטף אותו, וכשנוכחה שהוא צייתן, טיפסה על גבו.
יופיטר ניצל את ההזדמנות, דהר אל הים ושחה איתה על גבו אל האי כרתים.
שם התגלה בדמותו האמיתית, ועשה את אירופה למלכה הראשונה של כרתים.
בהתאם, משמעותו של הפתגם, לפי הסיפור: לאלים, כמו יופיטר, מותר לעשות דברים שאסור לבני בקר לעשות.
הפתגם הופיע בספר Aus dem Leben eines Taugenichts מאת יוזף פון אייכנדורף.
פתגם דומה הופיע במחזה מאת המחזאי הרומי פובליוס טרנטיוס אפר: aliis si licet, tibi non licet (מה שמותר לו, אסור לך).
ישנם שהשתמשו בלשון "אסור לפר" או "אסור לפרה", במקום "אסור לשור".
בנוסף, היו שהשתמשו בלשון "אין השור יכול להרשות לעצמו".
עמנואל עצמון, מה שמותר ליופיטר אסור לשור, 2002
מה קרה לקרוקודיל הוא ספר ילדים מאת ע.
הלל, שאויר על ידי אלונה פרנקל.
הספר יצא לאור בשנת 1976, במסגרת "ספרית שפן הסופר" של הוצאת עם עובד.
הסיפור הופיע גם ב"הספר הגדול של ע.
הספר מנוקד ועשיר באיורים, כך שילדים בראשית קריאה מסוגלים לקוראו, וניתן לספר אותו גם לילדים שטרם למדו לקרוא.
הסיפור, שכל-כולו בחרוזים, עוסק בקרוקודיל שחש כאב שיניים בשִנו האחרונה משמאל, ומגיע למרפאת קופת חולים סניף זמנהוף, שם מקבל את פניו האח חיים סבאח, המפנה אותו לרופא שיניים,
במרפאה המזכירה והלקוחות נחרדים ממראהו, אך האח חיים סבאח מרגיע את כולם.
דוקטור שפיץ, רופא שיניים יקה, מסכים לקבל את הקרוקודיל, אך עקב חוסר ניסיונו בטיפול בשיני קרוקודילים, השן מסרבת לצאת.
לבסוף האח חיים סבאח מצליח לעקור את השן, והאחות קושרת מטפחת סביב לסתו של הקרוקודיל, .
הקרוקודיל יוצא מאושר מהמרפאה, ו.
מרפאת זמנהוף, שבה מתרחש הסיפור, הייתה במשך שנים רבות אחת המרפאות החשובות והנודעות בתל אביב ובסביבתה, וניתנו בה שירותים שונים של רפואה מקצועית.
המרפאה החלה לפעול בשנת 1936, ובמרץ 2012 נסגרה, לקראת החלפתה בבניין מגורים גדול.
רופא השיניים המטפל בקרוקודיל הוא דוקטור שפיץ, "היקה המלומד, המדויק והאמיץ".
דיבורו המתואר בסיפור תואם את הסטראוטיפ של היקים - מבטא שבו יש חילופי אותיות דומות וכן בלבול בין זכר לנקבה, למשל: , כלומר: "איך, כלומר אני, את הדבר הזה שׂמים יושבת בכיסא".
העלייה מגרמניה, שבמסגרתה הגיעו לישראל מרבית היקים, התרחשה בשנים 1933–1939, אם כי היו מעטים שהגיעו גם לפני ואחרי תקופה זו.
לפיכך, נוכחותם של רופאים בעלי מבטא יקי בלטה בשנות ה-40, ה-50 וה-60, אך הלכה והצטמצמה בעת שהספר יצא לאור, ונעלמה למעשה בשנים שלאחר מכן.
"מה קרה לקרוקודיל" הוא ספר ילדים, אך משולבים בו הרמזים הומוריסטיים המיועדים להורים:
- רמז לביטוי "דמעות תנין".
כאשר הקרוקודיל מצטרף לתור, אומר אחד החולים המבוהלים: - בתקופה שבה נכתב הסיפור, שירותיה של קופת חולים כללית ניתנו רק לחברי ההסתדרות.
העובדה שמדובר במוסד הסתדרותי ניכרת גם בפנייתה של האחות לקרוקודיל בחדר ההמתנה של רופא השיניים: - הפנייה "חבר" הייתה נהוגה במסגרות סוציאליסטיות בישראל, ובפרט בהסתדרות.
- זוהי פרודיה על הפסוק המקור מתייחס לעוף הקרוי תור, ובסיפורנו זהו תור של ממתינים לקבלת שירות.
- זהו הרמז שגם ילדים יבינו, משום שהוא מפנה לשיר הילדים של לוין קיפניס, "אליעזר והגזר"
מה שקנה עבד קנה רבו הוא כלל יסודי במשפט העברי האומר כי כל מה שבא לרשותו המשפטית של עבד כנעני נכנס בצורה אוטומטית לרשותו המשפטית של האדון, כחלק מקנייניו המוחלטים על העבד, על גופו ועל בעלותו.
כלל זה הוליד את הפרדוקס ואת הבעיה כיצד יכול עבד לקבל גט שחרור מיד רבו, והביא לידי הכלל המפורסם - באין כאחד.
בגדר הקניין קיימת מחלוקת תנאית ואמוראית, הידועה בשם "יש קניין לעבד בלא רבו?" שאלה זו עוסקת האם ניתן להקנות לעבד מתנה על מנת שהמתנה תהא שלו באופן מוחלט, ולא תעבור לרשות רבו.
שאלה זו מתפצלת בגמרא לשלוש שאלות נפרדות.
הראשונה עוסקת באדם זר שהקנה לעבד מתנה, מתוך כוונה שתישאר שלו כמובן ולא כדי שתהיה של רבו, השנייה באדם שנותן מתנה לעבד ואף מתנה בפירוש שהמתנה לא תעבור לרשות האדון - "על מנת שאין לרבך רשות בו", והשלישית, עוסקת בשאלת אדם המקנה לעבד כסף על מנת שהעבד יצא בו לחירות.
השאלה האמוראית, באה מתוך דברי המשנה במסכת קידושין, שם קיימת מחלוקת רבי מאיר וחכמים האם העבד יכול לפדות את עצמו באופן עצמאי, על ידי קניין כסף.
רבי מאיר סבור שלא וחכמים סבורים שכן.
הגמרא שם דנה באיזו אחת משלוש השאלות דלעיל נחלקו התנאים:
תחילה סבורה הגמרא שהמחלוקת היא על עצם השאלה האם "יש קניין לעבד בלא רבו", כלומר האם כאשר אדם מקנה מתנה לעבד בסתם, זוכה בה האדון.
רב ששת טוען שבמקרה כזה, שאין בו תנאי מפורש שהאדון לא יזכה בכסף, אין מחלוקת על כך ש"אין קניין לעבד בלא רבו".
המחלוקת היא רק במקרה שקיים תנאי מפורש "הריני מקנה לך על מנת שלא יהא לרבך רשות בכסף".
רבי אלעזר חולק וסובר שאפילו במקרה כזה "אין קניין לעבד בלא רבו" לכל הדעות.
לפי דעתו של רבי אלעזר, אין לעבד כלל רשות משפטית עצמאית, ולכן לא יועיל שום תנאי שבעולם להפוך את המתנה למתנת העבד, ולכן התנאי נחשב לתנאי לא אפשרי.
קיים גם כלל דומה לגבי אישה נשואה: "אין קניין לאישה בלא בעלה", אך בניגוד לעבד, שבו הכלל מבטא דין עקרוני באפשרות היותו של עבד בעלים על קניינים כלשהו, באישה מדובר בתקנה דרבנן בלבד, וברור שאישה יכולה להחזיק בחפצים.
הראשונים נחלקו האם להשוות את הסוגיות העוסקות בעבד לסוגיות העוסקות באישה, וכפועל יוצא ניחלקו עד כמה שני הדינים דומים.
להלכה נחלקו הראשונים: לפי רבינו תם הפרשנות הנפסקת כמותה להלכה היא זו של רב ששת, שהמחלוקת היא כאשר המתנה הניתנת לעבד היא "על מנת שאין לרבך רשות בו", אבל במקרה שהמתנה הניתנת היא "על מנת שתצא בו לחירות" אין מחלוקת בין רבי מאיר וחכמים וכולם סוברים שמתנה כזו חלה.
ומכיוון שכך אין להשוות בין ההלכות, ולכן ייתכן שלמרות שאכן ביחסים המשפטיים של בין איש לאשתו ההלכה נפסקת שלא ניתן להקנות לאישה מתנה ללא תנאי אך מתנה הניתנת לאישה על תנאי מגביל נשארת ברשותה, הרי שבדיני עבד - ההלכה נפסקת שלא ניתן לעשות דבר כזה, כפי שיטת רבי אלעזר.
מה שחייב להיאמר הוא שיר פוליטי פרי עטו של הסופר והמשורר הגרמני גינטר גראס, חתן פרס נובל לספרות.
השיר מותח ביקורת חריפה על מדיניותה של ממשלת ישראל בנוגע לתקיפת מתקני הגרעין באיראן ולחוסר הפיקוח על יכולתה הגרעינית של ישראל.
במרכזו עומדת הטענה כי ישראל היא מעצמה גרעינית המסכנת את שלום העולם, והוא מזהיר מפני האפשרות שישראל, במסגרת של מלחמת מנע מתוכננת נגד איראן, עלולה לגרום למחיקת העם האיראני מעל פני האדמה.
השיר קורא בהקשר זה לגרמניה שלא לספק עוד לחיל הים הישראלי צוללות מסדרת "דולפין", בעלות יכולת שיגור של טילים נושאי ראשי נפץ גרעיניים.
השיר פורסם ב-4 באפריל 2012 בעת ובעונה אחת בעיתונים חשובים באירופה: "זידדויטשה צייטונג" בגרמנית, "לה רפובליקה" באיטלקית ו"אל פאיס" בספרדית.
הוא תורגם גם לעברית, פרסית ולשפות רבות נוספות.
מיד עם פרסומו, השיר עורר סערה בינלאומית והביא להתפתחות דיון ציבורי נרחב סביבו.
הוא גרר גינויים רבים לגראס בישראל ובגרמניה והוא אף הואשם באנטישמיות, האשמה שאותה צפה בשירו.
בעקבות פרסום השיר הכריז שר הפנים אלי ישי על גראס כאישיות בלתי רצויה ואסר על כניסתו לישראל, באופן רשמי מסיבות משפטיות בשל העובדה ששירת בצעירותו בוואפן אס אס – החלטה שגונתה בגרמניה ובעולם כתגובה מוגזמת, ונתקלה בביקורת גם בישראל.
גילויי אהדה ותמיכה בגראס ובעמדות השיר היו גם מצד תנועות ופעילי שלום בגרמניה ובעולם.
השיר הוא כתב פולמוס בצורה של פואמה בפרוזה, הבנוי מ-69 שורות ומחולק לתשעה בתים, שדובר בגוף ראשון.
במסגרתו מתמודד המשורר עם הטאבו הקיים לטענתו סביב פרסום העובדות האמיתיות והביקורת הנלווית לכך בנוגע למדיניות הגרעין של ישראל ולפעילות ישראל נגד תוכנית הגרעין האיראנית – שתיקה אשר לגרסתו מושגת בכפייה, ומי שמפר אותה מואשם לדבריו באנטישמיות.
למה אני שותק וכבר יותר מדי זמן משתיק את מה שהוא ברור ושתורגל במשחקי תרחיש, אשר בסופו אנחנו ניוותר כניצולים, שאינם יותר מהערות שוליים.
הזכות הנטענת להנחית את המכה הראשונה היא זו שעלולה למחוק את העם האיראני, שנתון תחת עולו של מנהיג בעל פה גדול ומונחה לצהלה מאורגנת, ושעלול להימחק משום שמשערים שיש באפשרותו לבנות פצצת אטום.
אולם מדוע אני אוסר על עצמי להזכיר בשמה את המדינה ההיא, שיש לה מזה שנים יכולת גרעינית מתעצמת והולכת, אם כי היא נשמרת בסוד, אך היא נמצאת מחוץ לפיקוח, כי לשום בדיקה לא מאפשרים גישה?
את ההשתקה הכללית של עובדות אלה, שהשתיקה שלי הכפיפה עצמה למרותה, אני מוצא בבחינת שקר מעיק וכפייה, שמרתיעה בעונש המוטל מיד כאשר היא מופרת: חריצת הדין "אנטישמיות".
אבל עכשיו עומדת ארצי – אשר פשעיה הייחודיים, שאין להם אח ורע, רודפים אותה ואינם מניחים לה – לספק צוללת נוספת לישראל על בסיס מסחרי טהור, אם כי בזריזות שפתיים מוצהר על כך כעל תיקון העוול.
ייחודה של הצוללת הוא בכך, שהיא מסוגלת להנחות ראשי נפץ משמידי כל אל יעד, שבו לא הוכח קיומה של אף פצצת אטום אחת.
אבל החשש הבלתי מבוסס מוצג כראיה בעלת משקל בפני עצמה, ומשום כך אני אומר את מה שחייב להיאמר.
אבל למה שתקתי עד כה?
משום שהייתי סבור כי מוצאי, שמוכתם ברבב שלעולם לא ימחה, אוסר עלי להטיח את הדברים כאמת מבוטאת כלפי ארץ ישראל, שאליה אני קשור ורוצה להישאר קשור.
מדוע אני אומר רק עכשיו, לעת זקנה ובדיו אחרון: המעצמה הגרעינית ישראל מסכנת את שלום העולם, השברירי בלאו הכי?
כי חייב להיאמר מה שמחר כבר עלול להיות מאוחר מידי; גם כי אנו הגרמנים, אשר אשמנו כבר מספיק, יכולים להפוך ספקים לדבר עבירה, שניתן לצפותה מראש, ולפיכך את שותפותנו באשמה לא יהיה ניתן לכפר באף אחד מהתירוצים המקובלים.
רק כך ניתן לעזור לכולם, לישראלים ולפלסטינים, יותר מכך, לכל האנשים, שחיים באזור הזה אחוז הטירוף בעוינות ובצפיפות זה לצד זה, ובסופו של דבר גם לנו.
בסוף השיר חוזר על עצמו המוטיב של כולנו-בסירה-אחת במילים "ובסופו של דבר גם לנו לעזור", בהתייחס לכך שהפתרון המוצע בשיר למשבר ביחסי איראן–ישראל נוגע לא רק לאנשים "שבזה האזור אחוז הטירוף בצפיפות זה לצד זה בעוינות חיים", אלא לעולם כולו, משום ש"רק כך ניתן לעזור לכולם".
מחאה על העמימות הגרעינית של ישראל
השיר עוסק גם במדיניות של עמימות גרעינית, שבה נוקטת ישראל, ומוחה נגד "ההשתקה הכללית" של "העובדות", הנשמרות "בסודי סודות", על "יכולת גרעינית מתעצמת והולכת" של ישראל, המצויה "מחוץ לפיקוח" בינלאומי, כי "אין שום בקרה נגישה".
באמצעות הצגת דברים זו מתואר טאבו מוחלט שהס מלהזכירו, שלפי השיר נבנה סביב נושאים אלה.
בשישה מתוך תשעת בתיו מתחבט השיר בנושאי השתיקה וההשתקה סביב הסכנה הנשקפת לפיו מצד ישראל לשלום העולם ותושביו, ומתיימר להיות שובר שתיקה, המוחה מחד גיסא על חימושה הגרעיני הבלתי מבוקר של ישראל ומאידך גיסא על נכונותה לפעול צבאית נגד התחמשות גרעינית של איראן.
הוא מתרץ את השתיקה שהמשורר גזר על עצמו בעבר בנושאים אלה, ומסביר מדוע החליט כעת להפר את שתיקתו.
השיר מציב את השאלות "מדוע שותק אני, משתיק זמן רב מדי", ו"מדוע אומר אני עכשיו רק" את הדברים, שאלות החוזרות על עצמן בגרסות שונות – "מדוע אוסר אני על עצמי" ו"מדוע החרשתי עד כה".
באמצעותן מודגשים היבטים שונים של הסכנה שמהווה ישראל לעולם לפי השיר, שהמשורר מעז להעלות על הכתב רק "לעת זקנה ובדיו אחרון".
באופן זה גם מוצגת הבעייתיות להעז ולומר בכלל את הדברים לנוכח היותם לכאורה בגדר טאבו במסגרת מה שמכונה בשיר "ההשתקה הכללית".
כאמצעי נוסף להמחשת ההשתקה מוזכר שמה של ישראל לראשונה רק בבית החמישי, כשמדובר ב"צוללת נוספת לישראל", אף על פי שחיצי השיר מכוונים נגד ישראל, מבלי לנקוב בשמה, כבר החל מהבית הראשון.
בבית השלישי מעלה המשורר את השאלה מדוע הוא אוסר על עצמו "בשמה של המדינה האחרת ההיא לנקוב", ששומרת את יכולתה הגרעינית המתעצמת והולכת "בסודי סודות".
בבית השישי מוזכרת "ארץ ישראל", שהמשורר נמנע עד כה מלהטיח כלפיה את הדברים הקשים.
"חריצת הדין 'אנטישמיות'" כאמצעי לסתימת פיות
את הטאבו המיוחס בעניין יכולתה הגרעינית של ישראל ותוקפנותה כביכול, "ההשתקה הכללית של אלה העובדות, שלמרותה סרה שתיקתי", אשר המשורר מבקש לשבור בשירו, הוא תולה ב"עונש" מרתיע – "חריצת הדין 'אנטישמיות'" – המוטל על מי שאינו סר למרותה.
בכך חזה את הנולד, שכן גראס אכן הואשם באנטישמיות בעקבות פרסום השיר, אם כי לא בהכרח מהטעם שהוא צפה.
העם האיראני עומד בפני סכנת השמדה מצד ישראל, לדברי השיר, "כי בתחום יכולתו בנייתה של פצצת אטום לפי המשוער".
אולם, כאמור בשיר, הפצצה הגרעינית האיראנית היא בגדר השערה בלבד, ולמעשה איראן היא מקום "בו קיומה של פצצת אטום יחידה אינו מוכח".
נשיאה של איראן מחמוד אחמדינז'אד מכונה בשיר בתרגום מילולי "גיבור בפיו", במשמעות של מי שכוחו בפיו ולא במעשיו, כלב נובח שאינו נושך, או בתרגום חופשי "מתהלל כמפתח", בהתבסס על האמרה אל יתהלל חוגר כמפתח, המיוחסת לאדם שמתרברב ומתפאר בכוונותיו לפני שהוכיח כי הוא מסוגל לבצען.
העם האיראני, "הנתון תחת נטל עולו" של מנהיג מסוג זה ואשר "לצהלה מאורגנת מונחה", מוצג כקורבן של נסיבות אלה, תיאור שאינו מחמיא במיוחד, אך עם זאת, ניתן על פיו להבין לסבלו של העם ואף להזדהות עמו.
אולם, מכיוון שאיראן מתוארת כמקום "בו קיומה של פצצת אטום יחידה אינו מוכח", הרי שה"הזכות הנטענת להנחית את המכה הראשונה", שמיוחסת לישראל, אין לה על מה לסמוך, בהתאם לשיר, וכך נוצר הרושם שישראל עומדת לתקוף את איראן על לא עוול בכפה.
הסבר המונח "המכה הראשונה": "אסטרטגיה זו גרסה כי למלחמה גרעינית ייתכנו שני שלבים: מכה ראשונה ומכה שנייה.
אם המדינה המתקיפה לא הצליחה לשלול מהמדינה המותקפת את יכולת התגובה הגרעינית, אזי המדינה המותקפת תוכל להנחית מכה שנייה על המדינה המתקיפה.
ברם, אם מדינה תהיה מסוגלת לשגר מכה ראשונה אשר תשמיד לחלוטין את יכולת המדינה המותקפת להגיב באופן הולם, הרי שמאזן הכוח יופר והסבירות למלחמה גרעינית תגדל".
תפיסת החשש הישראלי כבלתי מבוסס
דאגותיה של ישראל כתוצאה מההתקדמות בתוכנית הגרעין האיראנית על רקע ההתכחשות של איראן לזכות קיומה של מדינת ישראל, במסגרת מה שמכונה "המשטר הציוני" או "הישות הציונית" – דאגות שמתקבלות על ידי מדינות ידידותיות לישראל בהבנה ואף כמוצדקות – נתפסות בשיר בגדר של "חשש" בלתי מבוסס, ש"מבקש לו משקל ראייתי".
כלומר, בהיעדרן לכאורה של ראיות לביסוס הערכות המודיעין שאיראן חותרת לפצצה גרעינית, החשש הישראלי מן ההשלכות של הימצאות נשק גרעיני בידי איראן מתיימר לקבל משקל ראייתי משל עצמו.
המשורר, מנקודת ראותו, משעמד על כך שנתחלף לה לישראל חשש בראיה, מעיד על עצמו בהקשר זה, כי משום כך "אומר אני מה שחייב להיאמר", ומנסה לדחוק בישראל בדרך זו לוותר על עמדתה בנושא שהוא קיומי מבחינתה.
זהו, אגב, המקום היחיד בשיר שהמשורר מגלה קשר רגשי – "ארץ ישראל, שאליה קשור אני וכך רוצה להישאר" – והוא בחר כאן להתייחס דווקא לארץ ישראל התנ"כית ולא למדינת ישראל הריבונית, אף על פי שאת ביקורתו הוא מטיח למעשה נגד המדינה וממשלתה ולא נגד חבל הארץ ההיסטורי ונופיו.
"תיקון העוול במוצהר" הוא תירוץ בעד אספקת הצוללת לישראל, שמושמע "בזריזות שפתיים" בגדר של לשון מתעתעת כמס שפתיים בלבד, בעוד שלמעשה מדובר בעסקה "על בסיס מסחרי טהור", כך בשיר.
אנלוגיה לשואה מתגלה בטענה שישראל עלולה "למחות" או "למחוק" את העם האיראני, כהקבלה לרצח עם והפשעים נגד האנושות שביצעה גרמניה הנאצית בכ-11 עד 17 מיליון בני אדם, בתוכם 6 מיליון יהודים, שנרצחו במהלך מלחמת העולם השנייה.
אנלוגיה נוספת לשואה ניתן למצוא בשימוש במילה "ניצולים" ביחס למהלך ההשמדה שישראל כביכול מתכננת, "אשר בסופו בתורת ניצולים אין אנו אלא הערות שוליים", כהקבלה לשארית הפליטה, הניצולים ששרדו את השואה.
בקירוב לתיאור הניצולים כ"הערות השוליים" מונחת אסוציאציה של דמויות המוזלמנים, אותם אודים מוצלים מאש, שנראו כצל אדם או כהערות שוליים של החיים, או לחלופין – ניצולי מלחמה גרעינית, נפגעי קרינה רדיואקטיבית הסובלים מתחלואי הקרינה כתוצאה מ"שואה גרעינית".
אסונם של היהודים נזקף לחובתם
האחריות לרצח שישה מיליון יהודים שנספו בשואה, הרובצת על העם הגרמני, משמשת בשיר דווקא לחיזוקו של הנימוק שלא לספק את הצוללת האמורה לישראל, וזאת משום ש"כגרמנים אשמנו די".
כלומר, הפשעים נגד האנושות שביצעה גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה הם אשמה כבדה דיה, מה גם שפשעי עברה "פעם אחר פעם אותה משיגים והיא נדרשת להסברים".
לכן, כ"ספקים לדבר עבירה", שעלולה להתבצע באמצעות הצוללת ו"שניתן לצפותה מראש", תכביד על הגרמנים "שותפות לאשמה" נוספת, ש"לא תכופר", אם וכאשר ישראל תממש את זממה.
מכלל ההן ניתן להסיק את הלאו, שאילו לא נזקפו לחובת העם הגרמני פשעי עברו הנאצי הכבדים מנשוא, לא היה מקום להתנגד כיום לאספקת הצוללת לישראל בנימוק של "כגרמנים אשמנו די".
ויוצא שאסונם של היהודים נזקף בסופו של דבר לחובתם, כרוצה לומר: "מפני שרצחנו בכם בעבר, עכשיו גם לא תקבלו צוללות".
בנאומו בספטמבר 2009 לפני העצרת הכללית של האו"ם האשים נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, מדינות שתומכות בישראל בצביעות: "בגלל הצביעות והמוסר הכפול של מדינות מסוימות, מחכים אזרחי העולם ואזרחי המדינות החברות באו"ם לשינוי".
גם גראס אינו חוסך את שבט ביקורתו ממדינות העולם המערבי, ומציין בשירו, כי נפשו מאסה ב"צביעותו של המערב".
קריאה לפיקוח בינלאומי ולוויתור על שימוש בכוח
עניינו של השיר להביא לכך של"ערכאה בינלאומית" יתאפשר "פיקוח בלתי מופרע ותמידי על היכולת הגרעינית של ישראל ועל מתקני הגרעין של איראן" כאחד.
המשורר מקווה "כי רבים ישתחררו מן השתיקה, יפנו למחוללת הסכנה הניכרת", קרי ישראל, "בקריאה לוויתור על שימוש בכוח", וכמו כן יעמדו על כך שהפיקוח הבינלאומי בענייני הגרעין "יתאפשר על ידי ממשלות שתי המדינות".
ובסיום אינו שוכח להזכיר אף את הפלסטינים: "רק כך ניתן לכולם, לישראלים ולפלסטינים (...) ובסופו של דבר גם לנו לעזור".
שורה של התבטאויותיו שקדמו לפרסום השיר מלמדת, כי המתח סביב האפשרות של תקיפה ישראלית באיראן, על ההשלכות מרחיקות הלכת שעלולות להיות לכך, הגיע לשיאו בשבועות שקדמו לפרסום השיר.
על רקע זה ניתן להבין את הלך הרוח של השיר כקריאה של הרגע האחרון, בניסיון למנוע את "מה שמחר כבר עלול להיות מאוחר מדי".
הסופר גרוסמן: האפשרות של תקיפה ישראלית עלולה להיות קשה ומרה
הסופר והמסאי דויד גרוסמן, שספריו זוכים לפופולריות רבה בגרמניה, פרסם כשלושה שבועות לפני הופעת שירו של גראס מאמר ביומון הארץ תחת הכותרת "רגע לפני שהאוזניים נאטמות", שבו הקדים את השיר של גראס במספר אמירות דומות במהותן אך שונות בתוכנן, וטען כי לישראל "אסור" לבצע תקיפה באיראן.
בהציבו את השאלה "האם כדי למנוע אסון אפשרי בעתיד תידחף ישראל ליזום אסון ודאי בהווה?" כתב גרוסמן: "קשה מאוד להשלים עם כך, והלוואי שהלחץ הבינלאומי יבטל את האפשרות הזאת, אבל האפשרות של תקיפה ישראלית עלולה להיות קשה ומרה לא פחות.
וכיוון שאין דרך לקבוע בוודאות שאיראן אכן תתקוף את ישראל אם יהיה ברשותה נשק גרעיני, לישראל אסור לתקוף את איראן.
תקיפה כזו תהיה הימור פרוע, נמהר, שעלול לשנות לחלוטין את עתידנו, ואינני מעז אפילו לדמות איך.
לא: אני יכול לדמות, אבל היד מסרבת לכתוב זאת (…) האם יש לאדם כלשהו זכות לגזור את דינם של רבים כל כך למוות, רק בשמה של חרדה מפני אפשרות, שאולי לעולם לא תתרחש?"
נשיא ארצות הברית אובמה: חלון ההזדמנויות הדיפלומטי עומד להיסגר
נשיא ארצות הברית ברק אובמה הזהיר את איראן כעשרה ימים לפני פרסום שירו של גראס, כשאמר ערב הוועידה הגרעינית הבינלאומית בסאול, בירת קוריאה הדרומית, כי הזמן שנותר לפתרון סוגיית הגרעין האיראני בצורה דיפלומטית הולך ואוזל.
"עדיין קיים חלון הזדמנויות דיפלומטי, אבל החלון עומד להיסגר".
אזהרות והתרעות בעניין תקיפה ישראלית באיראן אינן דבר חדש, אך כאשר נשיא ארצות הברית, "מנהיג העולם החופשי", שבלעדי תמיכתו לא סביר שישראל תבצע תקיפה באיראן, אומר זאת ערב הוועידה הגרעינית, יש לדברים משנה תוקף.
שר ההגנה הגרמני דה מזייר: אני יותר מודאג מאשר בטוח
בהמשך הראיון אמר שר ההגנה הגרמני: "אמרתי לאהוד ברק, שקשה לחשב את התוצאות (של תקיפה), ואסור לקחת סיכונים לא מחושבים.
לכן, כחברים של ישראל, הזהרנו אותה מהמהלך הזה".
פרסום השיר עורר גל של ביקורות נזעמות וקטלניות בעיקר בישראל ובגרמניה.
גם נציגי ארגונים יהודיים ועיתונים יהודיים ברחבי העולם הגיבו ודיווחו בחריפות על הדברים.
אולם היו גם תגובות חיוביות והבעות של סולידריות עם גינטר גראס והרעיונות שהביע בשיר.
בגרמניה ניתן להבחין בהבדלים משמעותיים בין התגובות הפוליטיות ומאמרי העיתונות, שעל פי רוב היו שליליים ביחס לשיר, לבין המכתבים למערכת, שבהם הרוב המוחלט תמך בעמדותיו – פער המלמד על נתק בין האליטה לבין הציבור הרחב בגרמניה בנושאי השיר, ומעיד כי גראס כתב למעשה את מה שרוב הציבור הגרמני חושב ומרגיש.
בישראל התגלתה אחדות דעים רחבה נגד השיר, למעט יוצאים מן הכלל, ואנשי רוח התבטאו אף הם ברוח העם בגנות השיר.
החלטת שר הפנים, אלי ישי, לאסור את כניסתו של גראס לישראל, עוררה ביקורת נגדה גם בקרב סופרים ומשוררים ישראלים, בדומה לתגובות על ההחלטה ברחבי העולם.
המוציא לאור והפובליציסט היהודי יוזף יופה ציין במאמר בעיתונו די צייט, תחת הכותרת "החברים החדשים של גינטר גראס", כי בעקבות פרסום שירו של גראס הופיעו באינטרנט אלפי תגובות אנטישמיות "חדורות שנאה" על ישראל ויהודים.
אולם גם תגובות ענייניות פורסמו באתרים שונים ותרמו לדיון הציבורי הנרחב, שהתפתח סביב נושאי השיר.
ברשתות חברתיות הוקמו בעקבות השיר קבוצות תמיכה בגינטר גראס כמו גם נגדו.
תגובת שגרירות ישראל בגרמניה: ביום פרסום השיר, הוציאה השגרירות הודעה המאשימה את גראס בהעללת עלילת דם על ישראל.
במסגרת פרפרזה על כותרת השיר, "מה שחייב להיאמר", כתב הציר המדיני בברלין, עמנואל נחשון, בין השאר: "מה שחייב להיאמר הוא שמדובר במסורת אירופית להאשים את היהודים לפני חגיגות הפסח בטקסים רצחניים.
בעבר היו אלה ילדים נוצרים שדמם שימש את היהודים לעשיית המצות.
היום אלו הם בני העם האיראני, שהמדינה היהודית מעוניינת לכאורה להשמיד (...) איננו מוכנים לקבל על עצמנו את התפקיד שגינתר גראס מנסה לייעד לנו, כחלק מניסיונותיו של העם הגרמני להשלים עם עברו".
במערכת הפוליטית הישראלית זכה השיר למתקפות, בין היתר על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר החוץ אביגדור ליברמן.
שר הפנים אלי ישי הכריז על גראס כאישיות בלתי רצויה בישראל בעקבות פרסום השיר, אולם הסיבה הרשמית הייתה שירותו בואפן אס אס.
על טענת גראס, בעקבות איסור כניסתו לישראל, כי ישראל דומה לדיקטטורות מיאנמר ומזרח גרמניה, השיב השר ישי: "אין ספק שגראס, כבוגר משטרים אפלים, ידע בדרך כלל לזהותם, אך הפעם טענתו היא טעות.
מדובר על משטר חכם ומחושב, הגאה במדינתו, עוצמתו ויהדותו.
אם יהיה מעוניין להניח את עטו מכתיבת שירים אנטישמיים, אשמח להסביר לו".
לעומת זאת, אבי פרימור, לשעבר שגריר ישראל בגרמניה ובאיחוד האירופי, חלק על הטענה שגראס הוא אנטישמי, והסביר שכל ספריו אנטי נאצים, וכי אינו שונא יהודים ואף לא את מדינת ישראל.
העיתונאי וההיסטוריון תום שגב כתב ביומון הארץ, תחת הכותרת "לא אנטישמי, פתטי", כי "בניגוד לאיראן, ישראל אינה מאיימת למחוק אף מדינה מעל כדור הארץ", וכי תקיפה ישראלית באיראן "לא תביא בהכרח להשמדת העם האיראני, כפי שהתפייט גראס".
שגב הטעים, כי "אין מדובר בהתקפה גרעינית על ריכוזי אוכלוסין עירוניים, כי אם בכוונה להשמיד את מתקני הגרעין".
הוא ביטל את דעתו של גראס בענייני אסטרטגיה גרעינית, וזאת "מהסיבה הפשוטה שכמו רוב קוראי העיתונים בעולם - אין לו שמץ של מושג על מה מדובר.
בהנחה שלא שוחח באחרונה לא עם הנשיא אחמדינז'אד ולא עם ראש הממשלה נתניהו - משקלה של דעתו כמשקל זבוב".
בפנייה ישירה אל גראס בסוף מאמרו כתב שגב: "כתבת שיר פתטי למדי, אבל אתה לא אנטישמי.
אפילו לא 'אנטי-ישראלי' (...) לדבריך, כתבת את שירך בטיפות הדיו האחרונות שנותרו לך.
מותר לקוות שיישאר לך די דיו לעוד רומאן יפה".
העיתונאי והפובליציסט גדעון לוי טען ביומון הארץ, תחת הכותרת "לכעוס על גראס, ולהקשיב", כי "עברו הנאצי של גראס - התגייסותו כנער לוואפן אס-אס - אין בו כדי לסתום את פיו כ-70 שנה אחר כך".
לוי חלק על דעת עמיתו לעיתון תום שגב לגבי משקל דעתו של גראס, שהובעה במאמר "לא אנטישמי, פתטי": "משקל דעתו רחוק מלהיות כמשקל זבוב.
לפי שגב, כל מי שאינו מדען גרעין, ראש ממשלה ישראלי או נשיא איראני, חייב בשתיקה בנושא המסעיר ביותר את ישראל והעולם כיום.
עם זאת הביע לוי הסכמה, כי "ההשמצות" נגד "הפואמה החריפה, ובחלקה גם המקוממת של גינטר גראס", ונגד מחברה, היו בחלקן מוצדקות: "גראס אכן הלך כמה צעדים רחוק (ושקרי) מדי - ישראל לא תשמיד את העם האיראני - ועל זאת הוא נענש, בארצו ובישראל.
אבל בדיוק כמו שבתשעת בתי הפואמה הייתה הפרזה בשיפוט כלפי ישראל, כך גם התגובות הזועמות עליה לקו באובדן פרופורציה".
תת-אלוף במיל' עמוס גלבוע, שימש בתפקידי מודיעין בכירים, קבע ביומון מעריב, תחת הכותרת "השיר של גינתר גראס כמראה לדיבורים על הגרעין", כי חששו של גראס מהשמדת העם האיראני הוא מופרך: "על פי גראס משתמע שישראל בכלל תשתמש בנשק גרעיני.
כאשר ישראל תקפה את הכור בעיראק, היא פגעה בכלל באזרחים?
כאשר ישראל (לפי מקורות זרים) תקפה את הכור בסוריה, האם היא פגעה באזרחים?
כל אלו היו פעולות כירורגיות.
אמנם באיראן יש הרבה מטרות, אך בסיכומו של דבר זה לא משנה, לדעתי, את העובדה שמדובר בנקודות קונקרטיות".
אבל שר הפנים אלי ישי "רץ להטביע את ההזדמנות הזאת בשלולית".
לדברי קנטי, "ממש לא ברור מדוע שר הפנים אלי ישי היה צריך להידחף למסיבה הזאת.
לא שמעתי שגראס מרבה לבקר כאן, והוא מן הסתם גם לא מתכוון בעתיד להגיע למדינה שלדעתו משחיזה את כליה כדי להשמיד עם אחר".
שביט טען עוד, כי גראס מבטא בשירו "תפישת עומק" המתפשטת היום "במרתפים האפלים" של גרמניה החדשה, אירופה החדשה והשמאל החדש: "תפישת העומק גורסת שלא איראן אלא ישראל היא התוקפן המזרח התיכוני בן זמננו.
לא השיעים הקיצונים אלא הישראלים הקיצונים הם הנאצים החדשים.
הפשע-נגד-האנושות אשר חייב לעמוד מעתה במרכז התודעה אינו זה שהיטלר עשה ביהודים אלא זה שהיהודים עומדים לעשות באיראנים.
על כן, בשם השואה, יש לשלול מהיהודים את העוצמה הגרעינית אשר עלולה לאפשר להם לחולל שואה שנייה".
העיתונאי ופעיל השלום אורי אבנרי סיפר בטורו באתר גוש שלום, תחת הכותרת "גינטר האיום", כי "לא נפלתי מהכיסא כשקראתי את השיר.
אפשר וצריך לבקר אותו, אבל אין בו דבר המחייב גינוי קיצוני".
אבנרי ציין, כי "אין בשיר הזה דבר הקורא לדה-לגיטימציה של המדינה.
להפך, גראס מכריז שהוא קשור לישראל.
הוא מזכיר בפירוש את השואה כפשע בל יימחה".
עם זאת מצא אבנרי, כי הרעיון של גראס שישראל עלולה "למחוק" את העם האיראני ב"מכה ראשונה" הוא "הגזמה פרועה".
גם טענתו של גראס שישראל "מסכנת את שלום העולם" היא "מוגזמת במקצת" לטעמו.
"אשר להצעתו הפוליטית של גראס להעמיד את המתקנים הגרעיניים של ישראל ושל איראן גם יחד תחת פיקוח בינלאומי – נראה לי שהיא ראויה לשיקול.
הקפאת המצב הקיים על ידי שתי המדינות יכולה להיות רעיון לגמרי לא רע.
בסופו של דבר אנחנו זקוקים לאזור נקי לגמרי מנשק גרעיני כחלק משלום מרחבי כללי, שיכלול את ישראל, פלסטין, ארצות הליגה הערבית, טורקיה ואיראן".
הסופר והמשורר הרצל חקק, יושב ראש אגודת הסופרים העברים, אמר כי הוא רואה בדברים של הסופר הגרמני קשר ישיר למסורת של אנטישמיות אירופית: "גראס אמן המלים הפך לאמן 'מכבסת המלים': את המותקפים ואת קרבנות כוונות ההשמדה הפך גראס לפושעים - ואת המאיימים וחורשי המזימות הציג כשוחרי שלום.
יכבס נא גראס את בגדיו ואת עברו, יכה על חטא על הימים, ששירת בצבא ההשמדה הנאצי, כי דבריו הנוראים מטילים צל כבד על כל כתביו".
גילוי דעת של הוועד המנהל של אגודת הסופרים העברים גינה בחריפות את התבטאויותיו של גראס: "הסופר הגרמני אינו מטה כתף למאמצי מדינות העולם לעצור את הצנטריפוגות באיראן, לבלום את כוונות ההשמדה של איראן.
במקום זאת בחר גראס לטהר את טהראן.
לפנינו איש רוח, שלא עשה די לכפר על פשעיו כאיש אס אס בצבא ההשמדה הנאצי.
עוד בטרם נמחו עקבות צלב הקרס מבגדיו, רתם גראס עצמו למסע צלב נגד מדינת ישראל".
בקריאה מיוחדת שפרסם ועד אגודת הסופרים העבריים בעקבות שירו של גראס נאמר: "אנו פונים לאיגוד הסופרים הבינלאומי פא'ן ולכל סופרי העולם – וכמובן גם לסופרים בישראל - לגנות את גינטר גראס".
עוד נאמר בה, כי ראוי היה שוועדת פרס נובל בסטוקהולם תשמיע דברה, "לבל יעיבו דברי גראס על הרוח הטובה של פרס נובל".
תגובה קצרה של הסופר עמוס עוז פורסמה ביומון מעריב: "צר לי על גינתר גראס ומעשיו".
עוז התראיין בנושא לכלי תקשורת מחוץ לישראל, והסביר כי לדעתו גראס אינו רואה את הדברים נכון.
הסופרת רונית מטלון: "הטקסט של גינתר גראס עצמו, שהוא טקסט מטופש ומתלהם, מספק עוד הוכחה לחוסר האחריות האינטלקטואלית של אנשי הרוח לפעמים".
מטלון ביקרה גם את החלטתו של שר הפנים אלי ישי לאסור על גינתר גראס להיכנס לישראל: "מה הוא רוצה להגיד בזה, אם הוא בכלל רוצה להגיד בזה משהו?
שאנחנו נורא כועסים ונורא נעלבים?
ה'אנחנו' של ישי הוא לא ה'אנחנו' שלי.
אני מוכרחה להגיד שבדבר הזה הרבה יותר מטריד אותי מה שגינתר גראס עשה מאשר מה שאלי ישי הגיב".
הצייר והסופר יאיר גרבוז התייחס להחלטתו של שר הפנים אלי ישי לאסור על גינתר גראס להיכנס לישראל: "הקשר בין גירוש לשירה הוא קשר הגיוני למי שהשירה היחידה שהוא מכיר היא שירתו של עובדיה יוסף.
לא מדברים על שיר ועל אלי ישי באותו משפט.
כשמדברים על אלי ישי לא מדברים על שירה וכשמדברים על שירה לא מדברים על אלי ישי".
הסופר והפרופסור לספרות חיים באר ייחס לגראס אופי קלוקל, בין השאר בהתבסס על התנהלותו כאשר עלה לדיון באגודת הסופרים הגרמנים עניינו של סופר, שהיה בנעוריו חבר בתנועת הנוער ההיטלראי: "גראס ייצג את הקו הכי אנטי-נאצי.
הסופרים האחרים אמרו לו 'אתה דן אותו על דבר שכמעט לא היה בו מקום לבחירה חופשית' והוא אמר שצריך להחמיר איתו עד יומו האחרון.
ואחרי כל זה, הוא בעצמו היה חבר באס.אס.
באר סיפר עוד, בהסתמך על מה ששמע לדבריו מסופרים גרמנים, כי גראס, שהסתיר במשך שישה עשורים את העובדה ששירת בצעירותו בואפן אס אס, הזרוע הצבאית של האס אס, חשף זאת לבסוף "רק כשגילה שעלו על עקבותיו, כשאנשים הסתכלו בארכיונים של האס.אס וגילו זאת.
גראס טען שהתבייש ולכן הסתיר את האמת, אבל הוא פשוט הקדים את הסקופ שהיה אמור לחשוף את ערוותו".
הסופר והמשורר איל מגד: "לגראס יש יצירות מופת שהשפיעו על דורות של סופרים.
דויד גרוסמן לא היה גרוסמן בלי תוף הפח.
הוא הושפע ממנו עמוקות בעיין ערך: אהבה.
גראס הוא נכס תרבותי, אבל השיר הזה אינו משיאי יצירתו בלשון המעטה".
על התגובות הבוטות של ישראל הרשמית אמר מגד: "אפשר לבקר את גראס ואת השיר, אבל כל ההתבטאויות התוקפניות מעידות על כך שאנחנו חלשים, רק מדינה חלשה מסוגלת להגיב ככה.
כאילו אין לה ביטחון בצדקתה, אז היא נוקטת בצעדים קיצוניים".
המשורר והסופר רוני סומק: "השיר החדש שלו הוא לא יותר משלט בהפגנה.
בהחלט לא האוורסט הפואטי שלו".
על התגובות הבוטות של ישראל הרשמית אמר סומק: "במקום לכוון אור של פנס כיס ולשכוח מהשיר, אנחנו מכוונים פרוז'קטור.
זה נשמע כמו 'הורה פרנויה'".
הסופר והפובליציסט יורם קניוק: "לגראס יש בעיה עם היהודים, חוסר נוחיות שכזו.
הרי הוא אף פעם לא כתב בספריו על יהודים.
גראס, שגדל בדנציג, סיפר לי שראה כיצד החברים היהודים נלקחו למחנות.
אבל האמת שזה לא הזיז לו.
עובדה שהוא לא כתב על זה.
מותר לו לבכות על הכאב הגרמני במלחמה, אבל הוא לא יכול לעשות השוואות כמו בשיר שכתב עכשיו.
הוא טוען שאנו המקור לכל הצרות של העולם, שזו אמירה אנטישמית משנים רבות".
בעניין החלטתו של שר הפנים אלי ישי לאסור על גינתר גראס להיכנס לישראל, אמר קניוק: "גינתר גראס באמת עשה מעשה נבלה, אבל אסור להחרים יוצרים או אנשים בגלל דעותיהם, יהיו מה שיהיו.
אני הכרתי את גראס ויש לי ויכוח איתו.
אני באמת חושב שהוא די מנוול בכל הנוגע לעניין שלנו ועדיין, עם כל הכעס שלי על גראס, מה זה לאסור על אדם להיכנס לארץ?
איך אפשר לעשות דבר כזה?
כל החרמות האלו הם דבר נורא ואיום.
מי שמחרים סופרים אחר כך ישרוף ספרים".
יהושע פורסמה בשבועון האינטרנטי "חדשות בן עזר", לפיה הגיב בחריפות על שירו של גרס למספר כלי תקשורת מחוץ לישראל: "נדמה לי שזה היה חשוב ומשמעותי יותר מאשר להוסיף עוד תגובה לכלי התקשורת בישראל שהיו מלאים ממילא בתגובות זעם".
דברים אלה מהווים תשובה למאמרו של מתי דוד, "מדוע שותקים שלושת סופרינו המופלאים", שפורסם באתר news1 - חדשות מחלקה ראשונה.
יהושע הוסיף: "גינתר גראס קיבל את העונש הכי כואב על דבריו כאשר עיתון נאו-נאצי בגרמניה הביע תמיכה על דבריו".
סובול הוסיף: "איזו משאלה חסודה ומפלצתית פרצה מנבכי התת-מודע של הסופר הדגול!
איזו אש גיהנום בוערת שם, במעמקי נפשו של מי שהיה איש אס.אס.
השדים פורצים ממעמקי הנפש עם טיפות הדיו האחרונות, כמו שהוא כותב".
ככה שלפי הסדר הנכון יפה יהיה אם הוא יתנצל עכשיו, ואולי גם אנחנו נסלח לעוד סופר כל כך טוב שכתב שיר כל כך גרוע".
דובר ממשלת גרמניה, סטפן סיברט, שנשאל לעמדת ממשלת גרמניה בנוגע לשירו של גראס על ישראל, מסר תגובה דיפלומטית: "בגרמניה, חופש הביטוי האמנותי מיושם, כפי שלמרבה המזל גם החופש של הממשלה לא להגיב על כל עבודת אמנות".
שר החוץ הגרמני, גידו וסטרוולה, אמר בתגובה לשיר, כי מסוכן להקל בסכנות הנשקפות מתוכנית הגרעין של איראן, וכי הצטיידותה בנשק גרעיני מסכנת לא רק את ישראל אלא את ביטחון העולם.
לדעת ווסטרוולה, החבר במפלגה הליברלית הגרמנית (FDP), הניסיון לערוך השוואה בין איראן לישראל הוא "אבסורדי".
שר הבריאות הגרמני, דניאל בר, אף הוא מהמפלגה הליברלית הגרמנית (FDP), אמר בראיון שהעניק לעיתון הגרמני "די וולט", כי ישראל "הגזימה לחלוטין" בהחלטתה להכריז על הסופר הגרמני גינטר גראס כאישיות בלתי רצויה בעקבות השיר הביקורתי שהפנה אליה.
פיליפ מיספלדר, דובר הסיעה הנוצרית דמוקרטית (CDU) בבונדסטאג הגרמני, סיעתה של הקנצלרית אנגלה מרקל, הגדירה את השיר כ"חסר טעם, א-היסטורי ומראה על חוסר הבנה של המצב במזרח התיכון".
נשיא המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, דיטר גראומן, הגדיר את השיר "קונטרס אגרסיבי של הסתה".
לדבריו, "סופר מוכשר אינו פרשן מוכשר של המזרח התיכון".
גראומן הוסיף, כי גראס מפיץ בשירו "רוח רעה", תוך עשיית שימוש במונחים השאובים מן "הז'רגון הנאצי", ובכך מסיר מעליו חתן פרס נובל את המסיכה וחושף את עצמו: "גינטר גראס אמנם עזב את הוואפן אס אס, אך נראה כי איבת היהודים של הוואפן אס אס מעולם לא עזבה אותו".
שם אחד הספרים שכתב ברודר הוא "האנטישמי הנצחי", כפרפרזה על הביטוי האנטישמי "היהודי הנצחי", והעיתון "די וולט" הכתיר את הניתוח לשירו של גראס שעשה ברודר בכותרת "גינטר גראס, האנטישמי הנצחי", כותרת שהכתה גלים.
היומון "דר טאגסשפיגל" הגדיר את שירו של גראס כ"קלישאה אנטישמית".
המבקר הספרותי של העיתון כתב, כי "למעשה, ניתן היה לתת לשיר את הכותרת 'היהודים הם אסוננו'", ובכך קישר את שירו של גראס עם הסיסמה המפורסמת, שבה עשו בעבר הנאצים שימוש.
עורך מדור המאמרים של ה"דר טאגסשפיגל" הזהיר מפני "סכנה של התבהמות הרוח", שיש בהושטת יד של איש רוח כדוגמת גינטר גראס ל"אספסוף", לו הוא רוצה להיות לפה.
ההיסטוריון השווייצרי רפאל גרוס, מנהל מכון ליאו בק בלונדון והמוזיאון היהודי בפרנקפורט, כינה את השיר במאמר ב"ברלינר צייטונג", תחת הכותרת "אנטישמיות בלי אנטישמים" – "שירת שטנה" ושאל: "היכן הקושי לכנותו אנטישמי?"
המוציא לאור והפובליציסט היהודי יוזף יופה הסתמך על זיגמונד פרויד במאמר שפרסם בעיתונו "די צייט" תחת הכותרת "האנטישמיות רוצה לצאת", בו טען כי האנטישמיות, "כפי שהיא מבעבעת משירו של גראס, היא מסובכת, משום שהיא מוזנת מתת מודע, הנלחץ על ידי איסורי טבו אימתניים – בושה ורגשות אשמה.
אבל הבלתי מודע רוצה לצאת, כפי שמלמד פרויד".
בהמשך הפסיכואנליזה מסביר יופה, כי את הדרך החוצה מפלס לו האנטישמי המודחק באמצעות השלכה, שבמסגרתה הוא משליך את אשמת השואה על ישראל: "ישראל רוצה 'להשמיד' ו'מסכנת את השלום העולמי' (...) הקורבן הישן הוא הפושע החדש, המעגל נסגר".
אילו נשאר היה במקום שממנו בא, או אילו היינו מחסלים אותו בגז, כי אז יכול הייתי היום לישון טוב יותר".
מבקר הספרות טילמן קראוזה, במאמר ב"ברלינר מורגנפוסט", מצא כי השיר "גדוש בסטריאוטיפים נאציים" ומעביר "שפע של דרכי חשיבה של האידאולוגיה הנאצית".
הנה כי כן, בימי זקנתו של גראס "צועד הנאצי הלוהט שפעם היה ונכנס שוב דרך הדלת האחורית".
קראוזה מצביע על המוצא של גראס (וסופרים גרמנים אחרים) מ"בית הורים בורים ועמי ארצות, שלא היה להם שום חוסן רוחני כנגד האידאולוגיה הנאצית".
נשיא האקדמיה לאמנויות בברלין, קלאוס שטק, הביע תמיכה בגראס: "יש להרשות לכל אחד להביע מילים מפורשות מבלי להוקיע אותו כאויב של ישראל".
אתר האינטרנט של המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה NPD מן הימין הקיצוני, שחבריה נמנים עם חוגים נאו-נאצים, שיבח את שירו של גראס.
"גראס שבר את הטאבו כשביקר את המדיניות התוקפנית של המדינה היהודית", נכתב שם.
גם נציג של מפלגת השמאל הקיצוני הגרמנית, די לינקה, שיבח את גראס.
"הוא צודק", אמר וולפגנג גרקה, חבר הבונדסטאג מטעם המפלגה.
נשיא גרמניה, יואכים גאוק, נשאל בראיון שהעניק במאי 2012 ליומון הארץ לרגל ביקורו הרשמי הראשון בישראל, על עמדתו בפרשת גראס.
"גראס הביע את עמדתו האישית", אמר.
בשום אופן איני מקבל את דבריו ואני מבקש להצהיר בנחרצות שעמדתו אינה תואמת את עמדת גרמניה ביחס לישראל".
רשת הטלוויזיה האיראנית בשפה האנגלית, "פרס טי-וי", העתירה שבחים על גראס בעקבות פרסום השיר: "מעולם בהיסטוריה של גרמניה-של-אחרי-המלחמה לא תקף אינטלקטואל דומיננטי את ישראל בדרך כה אמיצה.
באופן מטאפורי, חתן פרס נובל שיגר תקיפה לירית-קטלנית נגד ישראל".
סגן שר התרבות האיראני, ג'אווד שמאקדארי, שיבח את גראס ושירו.
לדברי סגן השר האיראני, הפואמה של גראס מבטאת בצורה יפה את ההומאניות ואת האחריות ההיסטורית של הסופר.
"גילוי האמת של המשורר בן ה-84 עשוי לעורר את הקונצנזוס השקט של המערב", אמר.
במאמר מערכת של היומון לוס אנג'לס טיימס, שפורסם לאחר הכרזת גראס אישיות בלתי רצויה בישראל תחת הכותרת "מבקרי השירה של ישראל", נטען בתגובה על החלטת שר הפנים אלי ישי לאסור את כניסת גראס לישראל, כי ישראל פעלה כפי שהיה מצופה מאיראן.
"בתגובה המוגזמת שלהם לביקורת של גראס, נציגי ישראל נוהגים כמו איראנים", נכתב במאמר, שהגדיר את ההחלטה להכריז על הסופר כפרסונה נון גראטה "נוראית".
"עברו של גראס מעורר דאגה, אך אין זה גורע מכוחם של הרומנים האנטי-פשיסטים שלו, או מעיד שיש משהו אנטישמי בשיר שלו", ממשיך המאמר.
"אין שם שום דבר אנטישמי, זהו דיון אודות מדיניות ישראל שגראס חולק עליה.
כשהישראלים מאשימים אותו באנטישמיות, זה רק תורם לאמונה הרווחת שהאשמות כאלה הן רק תירוץ לדכא התנגדות למדיניות הרשמית".
הגרדיאן הבריטי, תחת הכותרת "הכו את גראס בשירה, לא באיסור כניסה", קבע כי איסור הכניסה של גראס לישראל כמוהו כהטלת צנזורה עליו, וקורא לישראל: "הניחו לאנשים לגבש את דעתם העצמאית – ולהביע את מחאתם אם רצונם בכך".
מאמר בניו יורק טיימס, שניתח את תגובת הציבור הגרמני לשירו של גינטר גראס, מלמד כי השיח האנטי ישראלי בקרב הציבור בגרמניה, שבעבר נלחש בגדר טאבו שהס מלהזכירו, נשמע עתה בקול רם יותר.
המאמר מבחין בין העילית הגרמנית – פוליטיקאים, סופרים ופובליציסטים – שגינתה את שירו של גראס, לבין הציבור הרחב, שבמכתבים למערכת ובטוקבקים באינטרנט הגיב בצורה שונה לגמרי.
"במגמה הפופוליסטית שמסתמנת עתה בהיקף נרחב, כל הציבור הגרמני מתייצב מאחורי גראס", אמר ל"טיימס" גיאורג דיאז, עיתונאי בשבועון הגרמני דר שפיגל.
מאנפרד סטנר, ראש "רשת השלום הגרמנית" בבון, אמר ל"טיימס", כי "לקולו של גראס יש משקל רב בגרמניה".
תגובת גינטר גראס על הביקורת נגדו
הסופר גינטר גראס טען בתגובה לביקורת המסיבית נגדו, כי הוא לא הובן כראוי וכי מתנהל נגדו מסע הכפשות.
"במקום להתייחס לתוכן השיר, המגמה השלטת היא לפתוח נגדי קמפיין ולטעון שהמוניטין שלי נהרסו לתמיד", אמר גראס בריאיון לתחנת טלוויזיה גרמנית.
"קלישאות ישנות התעוררו, חלקן פוגעניות".
לדבריו, כפי שחזה בשיר עצמו, הוא הואשם ב"אנטישמיות": "התברר לי, שבמדינה דמוקרטית, בה יש חופש דיבור, יש גם עדיין קונפורמיזם כפוי, שנמצא בחזית אחת עם סירוב להקשיב לתוכן ולשאלות שאני מעלה".
גראס כונה בעיתון "די וולט" – "האנטישמי הנצחי", כפרפרזה על הביטוי האנטישמי "היהודי הנצחי".
"זה פוגע ולא ראוי לתקשורת דמוקרטית", אמר גראס.
גראס התלונן עוד על צורת הביקורת נגדו: "אני מרגיש שמשתלחים בי בצורה חסרת רסן.
נערכת נגדי מתקפה מתואמת של העיתונות הגרמנית".
גם לאחר הביקורת הנוקבת שספג מן האליטה הפוליטית והאינטלקטואלית בגרמניה, שהתייחסה בשאט נפש להתבטאויות שבשיר, גראס נשאר דבק בגרסת שירו.
"בשום פנים ואופן לא אחזור בי מדבריי", הצהיר, וחזר על עמדתו כנגד אספקת צוללות גרמניות לישראל: "אספקת הצוללות, כל שכן מימונן, היא צורה שגויה של פיצויים על השואה.
הרי לדורות הצעירים אין כל אחריות למה שנעשה אז.
וצריך להיות לנו ברור, שבמסירת הצוללות אנחנו הופכים את עצמנו לשותפים לפשע", אמר.
בתשובה לשאלה אם לישראל לא עומדת הזכות להגן על עצמה, הגיב: "לישראל יש זכות קיום, אבל בואו לא נשכח שמדובר במדינה שמבצעת פשעים חמורים נגד הפלסטינים".
גראס הבהיר, כי הביקורת שלו הופנתה כלפי הממשלה הישראלית ולא כלפי מדינת ישראל בכלליות.
"אני מבקר את מדיניות הממשלה: מדיניות שממשיכה לבנות התנחלויות בניגוד להחלטת האו"ם", הסביר.
"אני מבקר מדיניות שיוצרת לישראל עוד ועוד אויבים ומבודדת אותה יותר ויותר".
האיש שמזיק לישראל באופן הרב ביותר הוא, לדבריו, ראש הממשלה נתניהו.
"את זה הייתי צריך להוסיף לשיר", אמר.
על החלטתו של שר הפנים אלי ישי לאסור את כניסתו לישראל, אמר גראס, כי התנהלותו של שר הפנים הישראלי מזכירה לו את זו של אריך מילקה, ראש השטאזי, המשטרה החשאית בגרמניה המזרחית.
"גרמניה המזרחית כבר לא קיימת", ציין גראס, "אבל ממשלת ישראל, ככוח גרעיני ללא פיקוח, מתנהלת באופן שרירותי ועד כה לא הוקיעו אותה על כך".
סופר אמריקאי זכה בפרס ע"ש גינטר גראס וסירב לקבלו
הסופר האמריקאי דייב אגרס, שאמור היה לקבל את פרס אלבטרוס מטעם קרן גינטר גראס, סירב באפריל 2012 להשתתף בטקס, בעקבות השיר האנטי ישראלי שפרסם גראס.
בפרס בסך 40 אלף אירו זכה אגרס על ספרו "זייתון" (כנרת זמורה ביתן, מאנגלית: דנה אלעזר הלוי), המגולל את חוויותיו של אמריקאי ממוצא סורי לאחר הוריקן קתרינה.
"בעקבות הפואמה השנויה במחלוקת שפרסם באחרונה גראס, הרגשתי שיש לדחות את טקס הענקת הפרס, כדי שהמחלוקת לא תסיט את תשומת הלב מהפעילות הנפרדת של הקרן ומהנושא של 'זייתון'", אמר אגרס, שהסביר כי החליט שלא להשתתף בטקס כיוון שהמארגנים סירבו לדחות אותו כבקשתו.
גראס נשאר נשיא כבוד של אגודת הסופרים הבינלאומיים בגרמניה
חברי הסניף של איגוד הסופרים הבינלאומי "פאן" בגרמניה, הצביעו נגד הדחת גינטר גראס מנשיאות הכבוד שלהם.
בעקבות התגובות הנזעמות והביקורת החריפה כלפי גראס על שירו "מה שחייב להיאמר", נתבקשו חברי האיגוד לדון בבקשה לשלול מגראס את תואר הכבוד.
בכינוסם השנתי במאי 2012, שהתקיים בעיר רודולשטאדט שבמזרח גרמניה, דחו הסופרים הגרמנים את בקשת ההדחה ברוב גדול.
סקר בגרמניה: כשני שלישים מהגרמנים מחזיקים בעמדות קרובות לשיר
מסקר שנערך בגרמניה מתברר, כי בעצם מרבית הציבור הגרמני, ולא רק השוליים הקיצוניים, מסתייג ממדיניות ישראל ומתייחס אליה בצורה שלילית – כשני שלישים מחזיקים בעמדות הקרובות בחלקן לאלה שהובעו בשיר.
הסקר של השבועון שטרן, שפורסם במאי 2012, מצא כי 59% מאזרחי גרמניה סבורים שישראל תוקפנית, עלייה של 10% מינואר 2009, ו-13% חושבים שלישראל אין זכות קיום.
60% מהגרמנים סבורים שלגרמניה אין מחויבות מיוחדת לישראל על רקע השואה ו-70% סבורים שישראל מקדמת את האינטרסים שלה על גבם של עמים אחרים.
"דר שפיגל": ישראל מחמשת את הצוללות מגרמניה בנשק גרעיני
השבועון הגרמני דר שפיגל פרסם בתחילת יוני 2012 כתבת שער, לפיה ישראל מחמשת את הצוללות מסדרת דולפין, שמספקת לה גרמניה, בטילים מסוג פופאי נושאי ראשי נפץ גרעיניים.
העורך הראשי של השבועון, גיאורג מסקולו, כתב בפתח הגיליון, כי לאחר חודשים ארוכים של תחקיר הוברר, ש"בצוללות שמספקת גרמניה לחיל הים הישראלי נעשה שימוש כמנשא לנשק גרעיני".
הפרסום ב"שפיגל" הביך את ממשלת גרמניה, שהכחישה בעבר כי הצוללות המסופקות לישראל מיועדות לשאת נשק גרעיני.
"כעת, בכירים גרמנים מודים כי הם יודעים מהו השימוש האמיתי שישראל עושה באמצעים מגרמניה", כתב העורך הראשי של השבועון.
מילת הקוד "שמשון" בהקשר של הפעלת נשק גרעיני מופיעה בערך מדיניות הגרעין של ישראל בוויקיפדיה, בפרק העוסק במדיניות השימוש בנשק הגרעיני: "נראה כי תרחיש שבו תשתמש ישראל בנשק גרעיני יהיה רק במקרה שישראל נמצאת על סף השמדתה הפיזית ובמצב שאין לה מה להפסיד.
לאופציה זו ניתן השם 'ברירת שמשון' – סוג של נקמה על סמך דוגמת שמשון הגיבור התנ"כי שלפת את עמודי מקדש האל דגון ומספר הפלשתים שהרג במותו היה רב יותר מאשר בחייו, בקוראו: 'תמות נפשי עם פלשתים'".
העובדה שדווקא סופר גרמני בעל עבר נאצי, ששירת בצעירותו בואפן אס-אס, הזרוע הצבאית של האס-אס, כתב שיר שבו הוא מציג את מדינת היהודים כסכנה לשלום העולם וכאיום על חיי האיראנים, היוותה גורם בעל משקל שלילי לגבי ההתייחסות לגופו של כותב השיר גינטר גראס.
אולם הטענות בדבר האנטישמיות של השיר, שהועלו במסגרת הביקורת שהתעוררה בעקבות פרסומו, מציבות שאלה הדורשת בחינה אובייקטיבית, תוך התייחסות לגופם של דברים, בנפרד מן המחבר ועברו.
הגדרת האנטישמיות על פי האיחוד האירופי, בו פורסם השיר, קובעת כי "אנטישמיות היא תפיסה מסוימת של יהודים, שיכולה לבוא לידי ביטוי כשנאה כלפי יהודים.
ביטויים מילוליים וגופניים של אנטישמיות מכוונים כלפי יחידים, יהודים או לא-יהודים, או נגד רכושם, נגד מוסדות של קהילה יהודית ואתרים דתיים".
כך נכתב במסמך של הפורום לתיאום המאבק באנטישמיות, הקובע עוד כי "לעיתים קרובות, אנטישמיות מאשימה יהודים ברקימת מזימות כדי להזיק לאנושות, ולעיתים קרובות נעשה בה שימוש כדי להטיל את האחריות על היהודים בגין כל מה שמשתבש.
אנטישמיות באה לידי ביטוי בדיבור, בכתיבה, באופנים ויזואליים ובמעשים, ועושה שימוש בסטריאוטיפים אפלים ובקווי אופי שליליים".
בנוסף לכך קובע המסמך, כי "ביטויים מעין אלה יכולים גם להיות מכוונים נגד מדינת ישראל, כשזו נתפסת כקולקטיב יהודי".
המסמך מציין עם זאת, כי "ביקורת כלפי ישראל הדומה לזו המופנית כלפי כל מדינה אחרת אינה יכולה להיתפס כאנטישמית".
גראס כתב את שירו על מדינת ישראל, מדינת העם היהודי, והבהיר לאחר פרסום השיר, כי את ביקורתו ביקש להפנות כלפי הממשלה הישראלית ולא כלפי מדינת ישראל בכלליות.
מכאן שגם שיר אנטי ישראלי לא היה בכוונתו לכתוב אלא שיר המכוון נגד מדיניותה של ממשלת ישראל בלבד.
הפרופסור מיכה ברומליק, מרצה לחינוך בפרנקפורט שבגרמניה ומחברם של ספרים שונים, ביניהם "רוח גרמנית ושנאת יהודים" , אמר בריאיון לעיתון זידדויטשה צייטונג, כי ההבהרה של גראס אינה משנה את טיב דבריו: "גם ממשלת נתניהו – שפוליטית היא לי מאוד לא סימפתית – לא מתכננת למחוק את העם האיראני".
לדעת ברומליק, בן ליהודים פליטי השואה שנולד בשווייץ, "גראס אינו אנטישמי, אך משתמש בדפוסי הבעה אנטישמיים".
ברומליק הסביר, כי הטענה שישראל עלולה למחוק את העם האיראני, יוצרת דמוניזציה (סוג של דברי שטנה בה מושא השנאה מוצג כשד או לא-אנושי) של המדינה, מעשה הנחשב לדבריו לאחד הקריטריונים של התבטאות אנטישמית.
להצגת ישראל באופן זה "אין קשר ולא הקטן ביותר לאיזושהי מציאות פוליטית", אמר.
"לכן אני רואה בכך ביטוי טיפוסי של דמוניזציה, ובתור שכזה כאנטישמיות".
מקבילה נוספת לטרמינולוגיה אנטישמית ניתן למצוא בטענת השיר בדבר ההאשמה ב"אנטישמיות" כאמצעי ל"כפייה" של "ההשתקה הכללית" על העולם, כהקבלה חלקית לתאוריית הקשר של השתלטות היהודים על העולם, שמופיעה בכתבים הידועים כפרוטוקולים של זקני ציון, לפיה היהודים כופים את רצונם על העולם בדרכים מתוחכמות ונלוזות.
מופע מודרני לרעיונות מסוג זה מצוי בתאוריית ממשלת הכיבוש הציונית, פרי עטו של הנאו-נאצי האמריקאי אריק תומפסון, לפיה ממשלות רוב מדינות העולם אינן אלא ממשלות בובות, כאשר בפועל שולטת בהן ממשלת ישראל.
יש הסומכים על היכולות לבצע תקיפות "כירורגיות" ממוקדות, שימנעו פגיעות המוניות באוכלוסייה.
אולם – כפי שקורה לעיתים, גם אם הדרך מרוצפת בכוונות "טובות" – תוכניות עלולות להשתבש, וכתוצאה מכך עלולים להתרחש אסונות, שיוצאים מכלל שליטה, במיוחד כאשר מדובר במתקנים גרעיניים בקרבת אזורים מיושבים.
על רקע זה מזהיר שירו של גראס, נוסף על כל שאר תכניו השנויים במחלוקת, גם מפני מהלך מסוכן, אשר אחריתו – "בסופו בתורת ניצולים אין אנו אלא הערות שוליים" – מי ישורנה.
מה שלולה רוצה הוא סרט קולנוע צרפתי-קנדי בבימויו של נביל עיוש מסוגת דרמה רומנטית שיצא לאקרנים ב-2007.
לולה היא אמריקאית בת 25, והיא עובדת בדואר וחולמת על קריירה בתור רקדנית.
יוסף הוא החבר הכי טוב שלה, הומוסקסואל ממצרים, שחי בניו יורק.
הוא מספר לה על איסמהאן, כוכבת מחול מזרחי ואגדה חיה בקהיר, ובמסעדה שבה עובד יוסף, היא פוגשת את זק, והיא מתאהבת בו.
לולה לא חושבת הרבה ונוסעת לשם גם היא.
תחילה היא לא מתקבלת אצל זק ומשפחתו, והיא מחליטה לחפש את איסמהאן וללמוד אצלה, וגם זה מתברר כמשימה בלתי אפשרית כמעט, כי איסמהאן החליטה להפנות גב לכולם.
לבסוף היא מצליחה לשכנע אותה, לומדת אצלה וכובשת גם את ליבו של זק.