tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זרם חשמלי נותן תמונה כללית של המתרחש במוליך, אבל אם נדרש לתאר את התפלגות זרימת המטען, משתמשים בצפיפות הזרם:
הוא וקטור צפיפות הזרם (A/m2)
- צפיפות החלקיקים ליחידת נפח (m-3)
- המטען החשמלי של כל חלקיק (C)
היא מהירות הסחיפה הממוצעת של החלקיקים (m/sec)
הזרם שזורם דרך משטח מחושב לפי הקשר הבא: , כאשר הזרם הוא למעשה האינטגרל על המכפלה הסקלרית בין וקטור צפיפות הזרם ויחידת השטח הדיפרנציאלית , כלומר שטף השדה הווקטורי של צפיפות הזרם דרך המשטח .
צפיפות הזרם היא פרמטר חשוב בחוק אמפר (אחת ממשוואות מקסוול), המראה את הקשר הישיר בין צפיפות זרם לבין עוצמת השדה המגנטי.
צפיפות הזרם היא שיקול חשוב בתכנון מערכות חשמליות.
לרוב המוליכים החשמליים יש התנגדות חשמלית סופית, הגורמת להם לאבד הספק בצורת חום.
צפיפות הזרם חייבת להישאר מספיק נמוכה כדי שהמוליך לא יימס או יישרף וכדי שהחומר המבודד יתפקד כראוי.
במוליכי על, עלולה צפיפות זרם גדולה מדי ליצור שדה מגנטי חזק דיו כדי לגרום לאיבוד התכונה של מוליכות על.
שימור מטען ומשוואת רציפות עבור צפיפות הזרם
השוויון לעיל מתקיים לכל נפח, לכן ניתן להוריד את האינטגרל ולקבל משוואת רציפות עבור צפיפות הזרם: .
משוואת הרציפות מבטאת את חוק שימור המטען, כל שינוי בצפיפות המטען נובע מזרימה של זרם אל הנקודה או החוצה ממנה.
בתורת המספרים, צפיפות דיריכלה היא מדד לגודל של קבוצה אחת, בדרך כלל אינסופית, ביחס לקבוצה אחרת.
השימוש במדד שכיח בעיקר בתורת המספרים האנליטית, והוא קרוי גם צפיפות אנליטית.
מדד זה לצפיפות הוצע על ידי המתמטיקאי הגרמני יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה, כאשר הוכיח את משפטו המפורסם על ראשוניים בסדרות חשבוניות: אם זר ל-, אז יש אינסוף מספרים ראשוניים הנותנים שארית בחלוקה ל-.
דיריכלה הוכיח למעשה שהצפיפות של קבוצת הראשוניים מהצורה , בתוך כל הראשוניים, שווה ל-, כאשר היא פונקציית אוילר.
הצפיפות מוגדרת באופן הבא: אם קבוצות של מספרים טבעיים, אז הצפיפות של בתוך היא הגבול , בתנאי שהגבול קיים.
כאשר הגבול קיים, הצפיפות היא תמיד בין 0 ל-1. המדד שימושי בעיקר כאשר הסכום שבמכנה שווה לאינסוף.
תופעה זו מתרחשת כאשר הקבוצה היא 'קבוצה גדולה', כמו קבוצת כל המספרים הטבעיים , או קבוצת כל המספרים הראשוניים .
הגדרות אנלוגיות קיימות גם עבור קבוצות אחרות מלבד המספרים הטבעיים, כגון אידיאלים ראשוניים בחוגי שלמים של שדות מספרים, או פולינומים מעל שדה סופי.
אם מחזיקים את הקבוצה קבועה, אפשר לחשוב על הצפיפות היחסית של כמין פונקציית מידה על המרחב ; הצפיפות מקיימת חלק מן האקסיומות המתארות פונקציות מידה, אך לא את כולן (צפיפות דיריכלה אינה "-אדיטיבית").
את צפיפות דיריכלה אפשר להשוות ל"צפיפות טבעית", (כאשר הגבול קיים), שגם לה תכונות רבות של פונקציית מידה.
אם הצפיפות הטבעית קיימת, אז גם צפיפות דיריכלה קיימת, ושווה לה בערכה המספרי.
מאידך, לא קשה לבנות דוגמאות שבהן הצפיפות הטבעית אינה קיימת, בעוד שצפיפות דיריכלה מוגדרת היטב; במובן זה, צפיפות דיריכלה מהווה הכללה משמעותית של הצפיפות הטבעית.
במקרה של משפט דיריכלה שהובא לעיל, גם הצפיפות הטבעית קיימת (אך ההוכחה לכך קשה מן ההוכחה המקורית של דיריכלה).
תורת המספרים עוסקת בין השאר בקבוצות אינסופיות של מספרים טבעיים, ובהשוואה ביניהן.
למשל, "מובן מאליו" שיש "יותר" מספרים זוגיים, מאשר מספרים ריבועיים; בקבוצת המספרים הטבעיים שעד מיליון יש חצי-מיליון מספרים זוגיים, ורק אלף מספרים ריבועיים (המילה "יותר" נתונה במירכאות משום שלשתי הקבוצות עוצמה זהה, ).
טיפול מתמטי מסודר בשאלות כאלה נעשה בעזרת מושג הצפיפות, שאפשר להגדיר בכמה דרכים.
ההגדרה הפשוטה ביותר היא של צפיפות טבעית:
את הרישות שלה מסמנים .
העוצמה של הרישא מקיימת , וההשוואה בין הקבוצה לקבוצת כל המספרים נעשית דרך הסדרה .
הגבול של סדרה זו (אם הוא קיים) נקרא בשם "הצפיפות הטבעית של הסדרה".
צפיפות זו (אם קיימת) היא בהכרח מספר בין 0 ל-1. אם הגבול אינו קיים, אין לקבוצה צפיפות טבעית.
במקרה זה אפשר להשתמש בגבול העליון ובגבול התחתון של הסדרה שקיימים תמיד, לתיאור הצפיפות; אולם מערכי גבולות אלה קשה יותר להסיק על תכונות הקבוצה.
בתורת המספרים האנליטית שכיחה יותר צפיפות דיריכלה, המכלילה את הצפיפות הטבעית: אם לקבוצה יש צפיפות טבעית, אז יש לה גם צפיפות דיריכלה, והן שוות.
בתורת המספרים האדיטיבית נעזרים במושג אחר של צפיפות, הנקרא צפיפות שנירלמן.
תהי תת-קבוצה של קבוצת המספרים הטבעיים .
לכל נגדיר , ו- הוא מספר האיברים של .
נגדיר צפיפות עליונה של :
כאשר lim sup הוא גבול עליון.
נגדיר צפיפות תחתונה של :
כאשר lim inf הוא גבול תחתון.
לקבוצה יש צפיפות כאשר , ובמקרה זה שווה לערך משותף זה.
ניתן לנסח הגדרה זו באופן הבא:
נסמן את הצפיפות של קבוצה ב-.
לכל קבוצה סופית של מספרים טבעיים מתקיים .
אם קיים לקבוצה מסוימת ו- מסמן את המשלים שלה ב-, מתקיים .
מסקנה: אם היא קבוצה סופית (כולל המקרה ), מתקיים .
אם קיימים , אז מתקיים
אם היא קבוצת כל המספרים הריבועיים, אז .
אם היא קבוצת כל המספרים הזוגיים, אז .
באופן דומה, לכל סדרה חשבונית נקבל .
לסדרה של כל המספרים הראשוניים נקבל לפי משפט המספרים הראשוניים כי .
לקבוצת המספרים השופעים יש צפיפות גדולה מ-0. מרק דלגליז (Marc Deléglise) הראה ב-1998 שהצפיפות של קבוצה זו היא בין 0.2474 ל-0.2480.
של המספרים שהייצוג הבינארי שלהם כולל מספר אי-זוגי של ספרות היא דוגמה לקבוצה שאין לה צפיפות טבעית, משום שהצפיפות העליונה שלה היא
ואילו הצפיפות התחתונה שלה היא:
לקבוצת המספרים שהייצוג העשרוני שלהם מתחיל בספרה 1 אין צפיפות טבעית: הצפיפות התחתונה היא 1/9 והצפיפות העליונה היא 5/9.
צפיפות מטען קווית, משטחית או נפחית היא גודל פיזיקלי המציין את כמות המטען החשמלי ליחידת אורך, שטח או נפח, בהתאמה.
במערכת היחידות הבין-לאומית SI צפיפות המטען נמדדת ביחידות של קולון למטר (C/m), למטר רבוע (C/m2) או למטר מעוקב (C/m3), בהתאמה.
צפיפות מטען, כמו כל צפיפות, יכולה להיות תלויה במיקום.
מאחר שקיימים מטענים חיוביים ושליליים, גם צפיפות המטען יכולה לקבל ערכים חיוביים, שליליים או אפס.
יש להבדיל צפיפות זו מצפיפות נושאי המטען.
האינטגרל על צפיפות המטען , , על פני קו , משטח או נפח שווה לסך המטען באותו אזור.
במקרה המיוחד בו צפיפות המטען מפולגת באופן הומוגני, כלומר בלתי תלויה במיקום ושווה ל-, המשוואה מצטמצמת ל- , במקרה של צפיפות מטען נפחית.
במקרים של צפיפות מטען משטחית או קווית מתקבלות תוצאות דומות בהתאמה.
אם המטען באזור מסוים מכיל נושאי מטען נקודתיים כמו אלקטרונים, ניתן לבטא את צפיפות המטען בעזרת פונקציית הדלתא של דיראק.
כאשר הוא המטען ו- הוא המיקום של נושא המטען ה-.
גם כאן במקרים של צפיפות מטען משטחית או קווית מתקבלות תוצאות דומות.
במכניקת הקוונטים, צפיפות מטען קשורה לפונקציית גל דרך המשוואה:
כאשר פונקציית הגל מנורמלת על ידי:
צפיפות המטען מופיעה בחוק גאוס ובמשוואת הרציפות לזרם חשמלי.
צפחה היא סלע מותמר בעל קשיות בינונית הנוצר בהתמרה בדרגה גבוהה, בתנאי טמפרטורה ולחץ גבוהים כתוצאה מקבורה בעומק רב או לחצים טקטוניים.
גבישיה בינוניים עד גסים וערוכים במבנה שכבות הנקרא "מרקם צפחתי".
בשל מבנה זה נוטה הצפחה להתפצל לפתיתים או ללוחות, ומישורי הפצילות שלה מחוספסים.
סוגים אחדים של צפחות מכילים פורפירובלסטים, למשל של גארנט.
סלעי צפחה מצויים במקומות רבים בעולם ושכיחים מאוד גם באזור אילת (בנחל שלמה) ובדרום סיני, ולרוב משמשים לבנייה.
סלעי המקור מהם נוצרה צפחה עשויים להיות פלוטוניים כגון גרניט וסיאניט, געשיים כגון בזלת, משקע כגון אבן חול, אבן בוץ ואבן גיר, ואף סלעים מותמרים אחרים כגון לווחה.
דרגת ההתמרה תלויה ברמת ההתכה וההתגבשות מחדש של סלעי המקור: ככל שהטמפרטורה גבוהה יותר נגרמים אובדן של חלק מתכולת המים והיווצרות גבישים גסים יותר.
דרגת התמרה גבוהה גורמת לגבישי הנציץ, ההורנבלנדה ושאר גבישי המינרלים המוארכים והשטוחים להתארגן במבנה שכבתי.
לפחות 50 אחוזים מגבישי המינרלים בצפחה מסודרים במבנה כזה.
סידור שכבתי של פחות מ-50 אחוזים הופך את הסלע לגנייס.
ככל שהלחץ גדול יותר, כן חזקה ההיערכות בשכבות.
סלעים שהיו במקורם סלעי משקע או סלעי יסוד הופכים במהלך ההתמרה לצפחה ולגנייס.
כאשר נחוץ להבחין בסלעי המקור של סלעי צפחה שונים, עשויים להתעורר קשיים.
אם הרכב הסלעים היה במקורו דומה, יהיה קשה להבחין ביניהם בסוף התהליך בהתמרה בדרגה גבוהה.
למשל, קוורץ פורפיר ואבן חול בעלת גבישי פצלת שדה עדינים עשויים שניהם להפוך לצפחת נציץ אפורה או ורודה.
עם זאת, בדרך כלל אפשר להבחין בין צפחות או גנייס שמוצאם משקעי לבין אלה שנוצרו מסלעי יסוד באמצעות התבוננות בסביבה: אם כל האזור מכיל סלעי משקע, מבנים קלאסטיים או אי התאמה, אזי ניתן יהיה לאבחן את הצפחה כנובעת מסלע משקע.
במקרים אחרים עשויים להופיע מחדרים, התמרת מגע או מבנים פורפיריים, שיהוו הוכחה כי סלעי המקור הם סלעי יסוד.
שלב נוסף בתהליך הזיהוי הוא כימי, מאחר שהרכבים כימיים מסוימים אופייניים לסלעי משקע ואחרים לסלעי יסוד.
במקרים אלה, לא משנה באיזו דרגת התמרה נוצרה הצפחה, לעיתים נדירות ביותר משתנה ההרכב הכימי של הסלעים בתהליך ההתמרה.
לדוגמה, אבן גיר, דולומיט, קוורציט ופצלים אלומיניים – לאלה יש מאפיינים כימיים ברורים שניתן להבחין בהם גם לאחר גיבוש מוחלט מחדש.
קשיותה של הצפחה בינונית, כלומר: ניתן לחרוץ בה במסמר.
צבעיה הנפוצים של הצפחה הם אפור עד שחור, אם כי סוגים שונים שלה מתאפיינים בצבעים נוספים.
צפחה מורכבת מגבישים בינוניים עד גסים – גודל האופייני לגיבוש ממושך תוך כדי התקררות איטית, תהליך המאפשר צמיחה ממושכת של הגבישים.
גבישים אלה ערוכים במבנה לוחות – פסים עדינים, שמישורי הפצילות שלהם מחוספסים בשל גודלם של הגבישים.
סידור הגבישים בצפחה מתרחש במהלך גיבוש תחת לחץ אנאיזוטרופי – לחץ לא איזוטרופי, כלומר אינו שווה בכל המישורים.
במהלך היווצרות הצפחה, סלע המקור מתחמם ומגיע לטמפרטורה גבוהה מספיק על מנת לאפשר תנועת אטומים בתוכו.
כאשר הסלע מתקרר בתנאי לחץ אנאיזוטרופי, מגיעים האטומים למצב היציב ביותר ולסידור חסר האנרגיה המיטבי: גבישים אנאיזוטרופיים (לוחות ומבנים מוארכים המצביעים לכיוון משותף).
מבנה גבישי זה מאפשר את הפצילות האופיינית לצפחה ואת הצפחתיות – המרקם האופייני לה.
היערכות בפסים מקבילים – לווחיות – המאפיינת סלעים מותמרים רבים, אופיינית גם לצפחה, וכאן היא נקראת "צפחתיות", תכונת ההיערכות בפסים היוצרת את המרקם האופייני לצפחה.
צפחתיות נובעת מהאופן בו נערכים מינרלים לווחיים במקביל לסלע – היערכות הנוצרת בניצב לכיוון הלחץ בו הייתה הצפחה נתונה בעת היווצרה.
בשל גודלם של הגבישים מהם בנויה הצפחה, מישורי הפצילות שלה אינם חלקים אלא מחוספסים והם נקראים "מישורי פצילות צפחתית".
הצפחה בנויה בעיקרה ממינרלים לוחיים מקבוצות הנציצים (ביוטיט, מוסקוביט) והכלוריט.
הצפחות מסווגות על פי ההרכב המינרלי והכימי שלהן:
סלעים מותמרים של אבן גיר, שיש וצפחה סידנית עם גבישי דולומיט מכילים מינרלים סיליקטיים כגון נציץ, טרמוליט, דיופסיד, סקפוליט, קוורץ ופצלת השדה.
אלה נובעים ממשקעים סידניים בדרגות טוהר שונות.
קבוצה אחרת עשירה בקוורץ (קוורציט, צפחת קוורץ וגנייס קוורץ), בעלת תכולה משתנה של נציץ לבן או שחור, גארנט, פצלת השדה, זואיסיט והורנבלנדה.
אלה היו פעם אבן חול וסלעים חוליים אחרים.
בין הצפחות ממוצא מגמטי קיימת קבוצה של צפחות סידניות במרקם משיי: סרפנטינים לווחיים (שהיו בעבר סלעים אולטרה-מאפיים עתירי אוליבין), צפחות נציץ לבנות, צפחות פורפיריות והלפלינטה מפוספסת – הנובעות מסלעי ריוליט, קוורץ פורפיר וטוף פלסי.
קבוצה ייחודית היא צפחות של אנדלוזיט, סטאורוליט, קיאניט וסילימניט, שבדרך כלל דומות במראן לגנייס-גרניט וכנראה הושפעו מהתמרת מגע.
צפחות גרפיטיות עשויות להיחשב כמי שמייצגות משקעים שבעבר הכילו פחם או שרידי צמחייה.
קיימות גם צפחות ברזליות המשמשות עפרה להפקת ברזל.
עם זאת, מרבית צפחות הנציץ הן התמרה של אבן חרסית (claystone – סלע משקע הנוצר מהסתלעות משקע חרסיתי) ופצלים, ועד לסלעי המשקע הנפוצים דרך מגוון סוגים של פיליט וצפחות נציץ.
סלעי הצפחה מגוונים, אם כי שני סוגים חשובים ראויים להדגשה: צפחות ירוקות וצפחות כחולות.
שני סוגים אלה נוצרו מסלעי מקור דומים, אולם הם נוצרו בתנאי לחץ וטמפרטורה שונים ובעומקים שונים לקרום כדור הארץ.
סוגי המינרלים המתגבשים מחדש בתנאים שונים אלה משפיעים על הסלעים הנוצרים.
שני סוגי הצפחה מצויים בגושים גדולים באזורי התמרה אזורית, המתרחשת לרוב באזורי הפחתה, במקום בו לוח טקטוני אחד חודר אל תוך המעטפת המצויה מתחת ללוח אחר.
למקטע גדול מן הקרום דרוש זמן רב על מנת להתחמם ולהגיע לטמפרטורה גבוהה בתוך המעטפת, אולם כבר עם חדירתו אליה פועל עליו לחץ.
לוח חודר הנשאר במעטפת במשך פרק זמן ארוך מגיע לשהות בתנאי טמפרטורה גבוהה יחסית והופך לצפחות ירוקות, ואילו לוח השרוי במעטפת במשך פרק זמן קצר ישהה בתנאי טמפרטורה נמוכה יותר ויהפוך לצפחות כחולות.
צפחות ירוקות נוצרות בתנאי התמרה אזורית שחלו בה תנאי לחץ בינוני וטמפרטורה נמוכה של 400-500 מעלות צלזיוס.
סלעי המקור של צפחות ירוקות הם לרוב בזלת או גברו – הזהים בהרכבם הכימי.
צפחות ירוקות עשירות בפלגיוקלז עתיר נתרן ובקוורץ.
הסלעים נוצרים בעומק שבין 8 ל-50 ק"מ.
סלעים אלה מתאפיינים בצבעם הירוק, הנובע מנוכחותם של מינרלים ירוקים כגון אקטינוליט וקבוצת הכלוריט – מינרלים שנוכחותם מגדירה סלעים אלה.
מינרלים נוספים שנוכחותם בצפחות ירוקות אפשרית הם אלביט ואפידוט.
אחד מסוגי הצפחות הירוקות הוא פרסיניט – צפחה ירוקה בה קיים יחס כמעט זהה של הורנבלנדה, אפידוט וכלוריט.
צפחות ירוקות מתאפיינות במגוון מרקמים: לווחיות, מרקם סיבי או צפחתיות, הנקבעים על ידי היערכות במקביל של המינרלים כלוריט ואקטינוליט.
גודל הגבישים בסלעים אלה בדרך כלל בינוני, ונובע בעיקר מהרכב המינרלים: כלוריט, ובמידה מסוימת גם אקטינוליט, נבנים לרוב כגבישים עמודיים.
פאצייס הוא המראה הכללי של סלע או קבוצת סלעים הנובע מצבע, מרקם, נוכחות מאובנים ומאפיינים נוספים מהם ניתן להסיק על סביבת ההיווצרות שלהם.
הפאצייס של צפחות ירוקות נקבע על ידי תנאי הלחץ והטמפרטורה המסוימים הדרושים להתמרה של בזלת וגברו והפיכתם לצפחות הירוקות: טמפרטורה נמוכה ולחץ מתון.
צפחות כחולות נוצרות בתנאי התמרה אזורית שחלו בה תנאי לחץ גבוה וטמפרטורה נמוכה מאוד.
הגרגרים הבונים את הסלעים לעיתים נדירות גדולים מפאת צמיחה מואטת של גבישי המינרלים בשל מהירות מהלך ההתמרה, ובעיקר בשל הטמפרטורה הנמוכה המושגת בתהליך.
סיבה נוספת עשויה להיות חוסר במים בסלעי המקור הבזלתיים.
עם זאת, צמיחת גבישים גדולים מתרחשת מדי פעם.
סלעים אלה מוגדרים כמכילים גלאוקופן ולוסוניט או אפידוט, ואפשרית גם נוכחותם של המינרלים גארנט, מוסקוביט ואלביט או כלוריט.
הסלעים מתאפיינים בצבעם הכחול הנובע מנוכחותם של מינרלים כחולים.
עם זאת, במחשופים הם עשויים להיראות שחורים, אפורים או כחולים-ירוקים.
כאשר קיימת נוכחות של המינרל לוסוניט, עשוי להיראות בסלעים מערך של גבישים לבנים.
לצפחות הכחולות מגוון מרקמים: קשקשי (לפידובלסטי), סיבי (נמטובלסטי) או צפחתי.
סוג זה של סלעים נדיר יחסית ואופייני לאזורים אורוגניים המציינים קבורה מהירה של הסלעים באזור הפחתה.
אחת מן החידות הלא פתורות בגאולוגיה המודרנית היא היווצרות הצפחות הכחולות, הנפוצות מאוד בעולם ב-300 מיליון השנים האחרונות, בעוד היווצרות צפחות ירוקות נותרה כפי שהייתה לאורך כל ההיסטוריה הגאולוגית של כדור הארץ, וקיימת טענה כי הסלעים נדחקו כטריז בין שני לוחות שהתנגשו והתרוממו במהלך אורוגנזה.
עבודה נסיונית הראתה כי המינרלים בצפחות הכחולות נוצרים בתנאי התמרה לא רגילים.
תנאים אלה הם טווחי לחץ המתאימים לעומק שבין 15 ל-30 קילומטרים בתוך הקרום וטמפרטורות נמוכות יחסית, 200-400 מעלות צלזיוס – טווח הטמפרטורות השורר בתנור אפייה ביתי.
עם זאת, בעומקים אלה שוררת בדרך כלל טמפרטורה גבוהה יותר, 500-750 מעלות צלזיוס.
הנחת העבודה היא כי הדרך היחידה בה יכולים סלעים אלה להיווצר היא באמצעות דחיפה מהירה של הלוח הנוחת למטה ואז דחיפה מהירה למעלה, לפני שהלוח מספיק לספוג טמפרטורה גבוהה יותר.
הפאצייס של צפחות כחולות אופייני לקבורה מהירה של סלעים באזור הפחתה, ונקבע באמצעות תנאי הלחץ הגבוה והטמפרטורה הנמוכה הנחוצים להתמרת בזלת.
טמפרטורה נמוכה זו נובעת ממהירות מהלך ההתמרה ומן העובדה כי מוליכות החום של הסלעים נמוכה.
סלעים פלסיים ומשקעים חרסיתיים הנתונים לתנאי היווצרות דומים יוצרים הרכב מינרלים שונה מזה של הבזלת.
צפיפות אופטית הן היחידות בהן מבוטאת מידת הבליעה של גלים אלקטרומגנטים.
לעיתים משתמשים במונח בליעה (Absorbance) ואז הסימון יהיה A.
כאשר מעבירים דרך תמיסה המכילה חומר בולע - נבלעים רק אורכי הגל הגורמים לעירור החומר הבולע.
כדי למצוא ריכוז של חומר מסוים הנמצא בתמיסה יש להקרין באורך גל מסוים הגורם לעירורו של החומר.
השנוי שיחול בקרן בעקבות הבליעה נמדד בעזרת ספקטרופוטומטר.
מתמטית, הצפיפות האופטית מוגדרת על ידי:
כאשר היא העברה ומוגדרת על ידי:
היא עוצמת הקרן הנמדדת לאחר מעבר בחומר, ו- היא עוצמת הקרן הפוגעת בחומר.
מידת השינוי בקרן (שיעור הבליעה) הוא ביחס ישר לריכוז החומר שבתמיסה C, לקבוע הבליעה של החומר, ε ולאורך תא המדידה l:
צפיה גורן (ד' באלול ה'תרפ"ה, 24 באוגוסט 1925 – כ"ה באייר ה'תשס"ח, 30 במאי 2008) הייתה אשת חינוך ונשיאת אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית.
אשת הרב שלמה גורן, הרב הראשי לצה"ל הראשון ולימים הרב הראשי לישראל.
נולדה בירושלים כבתם הבכורה של שרה והרב דוד כהן ("הרב הנזיר").
את שמה המיוחד נתנו לה הוריה על שם הציפייה לגאולה ולנבואה שאביה שאף אליהן כל ימיו.
השם ניתן לאחר שרבו של אביה, רבה הראשי של ארץ ישראל הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הסכים לו במכתב מלא רמזים וברכות מפליגות שכתב ממקום חופשתו במוצא.
גורן הייתה אחותו הבכורה של הרב שאר ישוב כהן.
לדברי גורן, באותה עת טרם נולדו לראי"ה קוק נכדים והוא החשיב אותה כנכדתו הבכירה.
בזמן לימודיה בסמינר למורות עבדה במשק ילדים מוצא, מוסד שקלט חלק מילדי טהראן.
היא ליוותה את כיתתה עד לטקס בר מצווה חגיגי שנערך בהשתתפות הרבנים הראשיים לארץ ישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
למדה באוניברסיטה העברית בירושלים פסיכולוגיה, חינוך והיסטוריה יהודית.
גורן הייתה נשיאת אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית וחברה פעילה בה במשך עשרות שנים – בסניף תל אביב, בהנהלה הארצית ובתנועה העולמית.
נישאה לרב שלמה גורן, ולזוג נולדו שלושה ילדים: תחיה שפירא – שופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב, דרורית תמרי – פסיכולוגית בתל אביב, ואברהם (רמי) גורן, עו"ד.
נפטרה בכ"ה באייר ה'תשס"ח, 30 במאי 2008, ונטמנה בבית הקברות בהר הזיתים, בסמוך לבעלה.
היא ובעלה נבחרו לדמויות המופת של החינוך הממלכתי דתי לשנת תשע"ז.
צפחת – (באנגלית Pilgrim Flask) כלי עשוי מחרס שתחילת הופעתו הייתה בתקופת הברונזה המאוחרת.
זוהי קנקנית קטנה בעל מתאר שטוח ועיגולים עדשתיים.
בפרופיל נראה כמו שתי עדשות שחוברו יחדיו.
זהו אחד הכלים הנפוצים והאופייניים לתקופה.
תחילתו בסוף תקופת הברונזה המאוחרת א – LBI, הכלי לא היה קיים לפני כן.
הכלי נפוץ מאוד במאות ה-14 וה-13 לפנה"ס.
אין מידע האם הכלי מקורו בכנען, או שהוא נוצר בהשפעה חיצונית
הכלי מיוחד לא רק בצורתו אלא גם בשיטת הייצור שלו.
בגלל המבנה המיוחד שלו היה צורך להכינו בשלבים.
בשלב ראשון הוכנו שתי צלחות על אובניים שחוברו זו לזו.
בשלב השני הוכן צוואר הכלי גם הוא באובניים.
לאחר הכנתו הוא חובר אל גוף הכלי.
בשלב שלישי חוברו שתי ידיות מצוואר הכלי לגוף הכלי.
לרוב הכלים הם סימטריים במתארם אבל מצאו גם צפחות אסימטריות כאשר צד אחד בצורת עדשה והשני יותר מנופח.
רוב הצפחות הן קטנות, קוטר העדשה כ-15 ס"מ.
נמצאו גם צפחות בגדלים שונים.
צפחות גדולות הן בעיקר תופעה של סוף תקופת הברונזה המאוחרת.
בלכיש נמצאה במקדש III צפחת גדולה שקוטר העדשה הוא 27 ס"מ
בתקופת הברונזה המאוחרת ב נעשה איחוי הידיות אל הגוף והצוואר בצורה היוצרת רושם כעין עלי גביע של פרח.
בתקופה זו הצוואר קצר, נראה כשתול בתוך העלים והשפה הנראית כנשענת על הידיות היא לרוב בעלת חתך משולש.
זו תופעה שמאפיינת תקופה זו, נעלמת בתקופת הברונזה המאוחרת ג, ואינה נמשכת לתקופת הברזל.
העיטור הנפוץ ביותר הוא מעגלים בצבע אחד או שניים בעיקר אדום ושחור.
יש גם עיטורים בצורת סליל.
צפחות מתקופה זו נמצאו באתרים ארכאולוגים שונים כגון: תל חצור, תל אל-עג'ול, תל מגידו תל אבו הואם תל לכיש ועוד.
הצפחת ממשיכה ככלי לתקופת הברזל תוך שינויי בעיצוב הכלי, הכלי פחות עדשתי ויותר מנופח, רוב הכלים עם ידית אחת.
ניתן למצוא אותו בעיקר באזורי החוף, השפלה ועמקי הצפון.
צפידת מוות היא אחד מסימני המוות, המאופיינת בהתקשחות השרירים תוך מספר שעות לאחר המוות בגלל שינויים ביוכימיים החלים בהם.
סימני מוות נוספים הם , המופיעים תוך פרק זמן מסוים ממועד הפטירה כתוצאה מיציאה של דם לרקמות תת-עוריות בהתאם לגרביטציה שפעלה על הגופה, וכן , המתרחשת גם היא תוך פרק זמן ממועד המוות.
סימנים אלו ואחרים מסייעים לרופא המשפטי להעריך מתי אירע מועד המוות, אם לא ידוע מועד זה.
לאחר המוות, השרירים הופכים להיות רפים ומדולדלים, וניתן להזיז באופן פסיבי את הגפיים ואת הלסת התחתונה.
לאחר מכן השרירים הולכים ומתקשחים עד כדי התקשחות מלאה שלהם ושל המפרקים, תופעה הידועה בשם צפידת המוות או ריגור מורטיס.
לאחר מכן ההתקשחות חולפת והגוף הופך להיות רפה כמקודם.
בטמפרטורות רגילות ותחת תנאים רגילים, צפידת מוות מתחילה תוך חצי שעה עד שעה ממועד המוות, והתקשחות השרירים מתפתחת באופן עולה למקסימום בתוך 12 שעות, נשארת למשך 10 עד 12 שעות נוספות ולאחר מכן נעלמת תוך 12 שעות נוספות.
צפידת מוות מתפתחת ונעלמת בשיעור דומה בכל השרירים.
עם זאת, שרירים בעלי נפח קטן יותר (כגון, שרירי הלעיסה והידיים) הופכים קשיחים לפני שרירים בעלי נפח גדול יותר (למשל, שרירי הירכיים).
בעבר תופעה זו גרמה לתפיסה מוטעית אשר גרסה כי הצפידה מתחילה מהראש ומתקדמת מטה.
לרוב, כמעט ולא ניתן להבחין בצפידת מוות אצל ילדים ופעוטות, בעיקר עקב מסת השריר הנמוכה שלהם.
צפידת מוות היא תהליך פיזיו-כמיקלי המתרחש לאחר המוות, כאשר השרירים ממשיכים בביצוע פעילות מטבולית של גליקוליזה למשך זמן קצר.
במהלך התהליך הזה, ATP, המשמש למגוון של תהליכים מטבוליים בתא, עובר הידרוליזה ל-ADP, וכן מיוצרת בשריר חומצה לקטית המורידה את רמת ה-pH התאי.
מחסור ב-ATP חדש לאור מחסור בחמצן וכן עליה בחומציות התא מביאה לתופעה הקרויה locking chemical bridges בין שני חלבוני שריר עיקריים הקרויים אקטין ומיוזין.
בכיווץ שריר פיזיולוגי, פעולת הכיווץ מתאפשרת הודות ליצירת הקשרים בין שני חלבונים אלו (קשרים המכונים Cross-bridges) ולניתוקם לאחר הכיווץ.
אך בצפידת מוות, עקב המחסור ב-ATP לא מתרחש תהליך הניתוק בין החלבונים, והחיבור בין שני חלבונים אלו מביא להתקבעות ולהתקשחות, ללא קיצור השריר.
עם הזמן, בעקבות תהליך פירוק של חלבונים והתחלת תהליך של ריקבון הגופה, הקשר שבין האקטין למיוזין מתפרק והשרירים הופכים להיות רפויים בשנית.
בדומה לסימני מוות אחרים ושינויים המתרחשים לאחר המוות, צפידת מוות יכולה לשמש לצורך הערכה משפטית הנוגעת למועד המוות.
עם זאת, יש לקחת בחשבון שהתפתחות של צפידה יכולה להיות מושפעת ממגוון רחב של גורמים המשפיעים על התהליך הכימי שתואר לעיל.
כך למשל, ההופעה וההיעלמות של צפידה היא מואצת על ידי מאמץ גופני שקדם למוות, פרכוסים, היפרתרמיה או טמפרטורה חמה.
באזורים חמים, יכולה צפידה להתחיל ולהיעלם בתוך 9 עד 12 שעות בלבד.
באופן דומה, מצבים מטבוליים המקושרים לחמצת ואורמיה מגבירים את הקצב המטבולי בו מתרחשת הצפידה.
צפידת מוות מתפתחת באופן שונה כתלות במסת השריר, כאשר אצל ילדים קטנים, אנשים מבוגרים או נכים הריגור מתפתח לאט יחסית.
גם תרופות או רעלים שונים משפיעים על התפתחות של צפידת מוות.
הרעלת סטריכנין, הידוע כגורם להתכווצויות טטניות חזקות של השריר, מאיצה את התהליך, בעוד הרעלה של פחמן חד-חמצני גורמת לאיחור בהתחלה של צפידה.
קיימות תרופות או רעלים מסוימים המקושרים בצפידה משמעותית מאד.
ניתן להעריך האם חל שינוי במנח הגופה לאחר המוות בחקירה משפטית על פי צפידת מוות: כך למשל, אם הגפיים שהתקשחו אינן תואמות את חוקי הכבידה (גופה שידיה מורמות באוויר, למשל, היא דוגמה למקרה בו הידיים הוזזו לאחר התהוות הצפידה).
צפידת מוות בשרירים לא רצוניים
צפידת מוות משפיעה לא רק על שרירים רצוניים כי אם גם על שרירים לא רצוניים וכן על שריר הלב עצמו.
צפידת מוות משפיעה למשל על השריר האחראי על כיווץ האישון ויכולה לייצר מצב בו אישוני העיניים אינם שווים, ארטיפקט שיכול לבלבל במהלך הבדיקה הגופנית.
השריר זוקף השערה שעל העור מתכווץ אף הוא וגורם למראה של "עור ברווז", אשר בעבר יוחס בטעות למקרים בהם סיבת המוות הייתה טביעה, למשל.
הימצאות של זרע באזור או בקצה הפין היא תופעה שכיחה ונובעת מכיווץ של שכבת השריר של שלפוחיות הזרע אשר מתפקדות כמאגר של נוזל זרע ולמעשה "דוחפות" את מאגר הזרע לאחר המוות לאור הריגור הקיים גם בשריר זה.
צפיה הייתה אחת מנשותיו של מוחמד, אשתו היהודיה שנלקחה כשלל לאחר שבעלה היהודי ושבטם נרצחו בידי מוחמד וצבא המאמינים שלו ("המוסלמים הראשונים").
צפיה הייתה בתם של חי בן אחיטוב, ממנהיגי שבט בני נדיר וברה בת שמואל, בתו של המשורר הערבי היהודי שמואל בן עדיה.
היא נולדה באל-מדינה בשנת 610 לערך.
מוחמד דרש מבני שבט נדיר לקבל את האסלאם, או לעזוב.
לאחר מצור ארוך, נאלצו היהודים להיכנע, כלומר, למסור לו את הקרקע ואת הנשק.
הם עצמם ניתצו את בתיהם ועמסו את המפתנים של הבתים על גמליהם.
כדי להראות שאינם מנוצחים יצאו בתופים וכנורות.
הם עזבו חלקם לח'ייבר, וחלקם ליריחו.
אביה של צפיה ומשפחתו החליטו להישאר באַל-מַדִינָה והצטרפו ליהודים של שבט קוריט'ה.
צפיה נישאה לכנאנה אבן אבי אלרביע בן אבי אלחקיק, במקור מח'ייבר.
אביו היה משורר א-רביע בן אבי אל-חקיק.
לאחר מצור ממושך, החליטו בני קוריט'ה להיכנע.
לפני הכניעה הצליחו צפיה ובעלה לצאת מאַל-מַדִינָה ולברוח לח'ייבר.
כאשר פתחו בני קוריט'ה את השערים, אסרו הערבים את כל הגברים.
מוחמד יצא אל השוק באַל-מַדִינָה, חפר חפירות וציווה לכרות את ראשו של כל גבר יהודי שיסרב לקבל את האסלאם.
הגברים הובאו אליו אחד אחד לפי הצו.
הטבח נעשה בפני מוחמד עצמו.
המתת היהודים נמשכה יום שלם.
עלי בן אבי טאלב, בן-דודו וחתנו של מוחמד, השתתף בהוצאה ההמונית להורג בידיו ממש.
הראשים הותזו והגופות הושלכו אל בור מחוץ לעיר.
כשנקרא אביה של צפיה, חי בן אח'טב, היה לבוש משי בשלל צבעים.
הוא קרע את לבושו למען לא יחלקוהו המוסלמים ביניהם.
ידיו היו כבולות אל ערפו.
כשראה את מוחמד אמר: "באלוהים אין אני מאשים את עצמי בגלל שנאתי אותך.
אולם אשר יבגוד באלוהים יעכרנו האלוהים".
הטבח נמשך בלילה לאור הנרות.
הגופות הושלכו אל הבורות ונערמו עליהם ערמות של עפר.
כל גבר שהגיע לבגרות הוצא להורג.
הביזה הגדולה, אדמות, נשק, ילדים ונשים העמידו בידי מוחמד, שהיה לפני כן חסר מקורות מחיה, אמצעים לשלוט על אל-מדינה ולהמשיך במסע כיבושים בכל ערב.
היישוב היהודי הבא שנכבש על ידי מוחמד היה ח'ייבר, נווה המדבר העשיר והפורה בערב.
ח'ייבר הייתה מיושבת ביהודים מקומיים וחלק מיהודי נד'יר עברו לשם.
בין השבויות שנתפסו לאחר כיבוש ח'ייבר הייתה צפיה, בתו של חי בן אח'טב שנרצח בליל הטבח של קוריט'ה.
מוחמד בחר בה מבין השבויות ולקחה לאישה כשלל מלחמה.
בעלה, כנאנה אבן אבי אלרביע, נלקח אף הוא בשבי.
מוחמד רצה להתנקם בו נקמה אכזרית.
הוא ציווה להביאו אליו ודרש ממנו למסור לו את אוצרות משפחת אבי אלחוקיק שהכילו מרגליות וכלי הזהב ועדיים.
מוחמד ציווה לענותו ולסרוק את בשרו במסרקות ברזל ובשיפודים לוהטים.
אחרי כן התיזו את ראשו.
מוחמד ציווה לרצוח גם את אחיו סאלם.
את צפיה, אשת הנרצח, הכריח לעבור ולצפות בגופות ההרוגים.
מוחמד הכיר אותה עוד בצאתה לגלות עם בני נד'יר מאַל-מַדִינָה.
את הנישואין עם צפיה חגג מוחמד בח'ייבר.
בליל הכלולות אישה בשם אום סולים בת מילחאן אם אנס בן מאלכ מונתה לטפל בה.
היא קישטה אותה וסירקה אותה.
אחד מאנשי מוחמד, אבו איוב ח'אלד בן זיד אחי בני אלנג'אר, מונה כשומר אישי עליה.
אבן הישאם מספר כי משראה ח'אלד שמוחמד בחר בה לאישה, הזהיר אותו מפניה ואמר לו שעליו להיזהר מאישה מבין הכופרים שהרג את אביה, את בעלה, ואת בני עמה, פן תעשה לו רעה.
אז נתן לו מוחמד את התפקיד לשמור עליה ומפניה.
נשי מוחמד היו ממררות את חייה; הן קראו לה "הנערה היהודייה".
אך מוחמד היה מנחמה ואמר: אל תבכי, כי אביך אהרן היה נביא, ודודך משה היה נביא, ובעלך (מוחמד) הוא שליח האלוהים.
צפיה האריכה ימים יחסית לתקופתה.
כשנישאה למוחמד הייתה בת 17, ובמותה הייתה בת 60. לא היו להם ילדים.
היא הייתה עשירה מאוד כי ירשה רכוש רב מאבותיה.
היא מתה בשנת 50 להג'רה (670 לספירה) בימי הח'ליף מועאויה הראשון, ונקברה בבקעה סמוך לשערי אל-מדינה.
צפיפות נושאי המטען הוא פרמטר פיזיקלי המאפיין את מספר החלקיקים הטעונים החופשיים ליחידת נפח, שמגיבים למתח חשמלי ויוצרים הולכה בחומר.
בדרך כלל חלקיקים אלו הם אלקטרונים ובמוליך למחצה גם חורים.
בשונה מצפיפות מטען - שהיא מספר החלקיקים הטעונים ליחידת נפח עבור אנרגיה מסוימת - צפיפות נושאי המטען מתקבלת על ידי אינטגרציה על צפיפות המצבים באנרגיה כפול האכלוס שלהן, על פני כל האנרגיות, מחולק ביחידת נפח:
כאשר היא צפיפות המצבים, היא התפלגות פרמי-דיראק ו- הוא הסימון המקובל לצפיפות נושאי המטען.
במוליך למחצה, כאשר ישנה גם צפיפות של חורים, צפיפות נושאי המטען מוגדרת בצורה הבאה:
צפיפות נושאי המטען נמדדת בדרך כלל על ידי אפקט הול, שבו נוצר מתח בכיוון ניצב לזרימת הזרם בהשפעת שדה מגנטי על ידי כח לורנץ.
מתח זה תלוי בצפיפות נושאי המטען:
צפיפות נושאי מטען משתנה בדרך כלל בין בחומר מבודד ובין במוליך טוב.
בפיזיקה של מצב מוצק, צפיפות המצבים באנרגיה של מערכת מתארת את צפיפות הפתרונות האפשריים של המשוואה המתארת את המערכת בכל טווח באנרגיה.
צפיפות המצבים היא גודל נדרש על מנת לחשב את האינטגרלים התרמודינמיים של המערכת, כמו מספר החלקיקים, האנרגיה, קיבול החום או הזרם.
צפיפות המצבים מתארת בדרך כלל את צפיפות המצבים של האלקטרונים (פתרונות משוואת שרדינגר), או של הפונונים (פתרונות משוואת הכוחות הבין אטומיים) בחומר המוצק.
בניסוח מתמטי, צפיפות המצבים היא הנגזרת של מספר המצבים ליחידת אנרגיה, מחולקת בנפח של המערכת:
כאשר הוא מספר המצבים בכל אנרגיה ו- הוא הנפח.
ניתן להראות כי במערכת עם סימטריה בין הכיוונים השונים ישנו קשר ישיר בין יחס הנפיצה של האלקטרונים או הפונונים לצפיפות המצבים, הנתון על ידי:
כאשר הוא המימד של המערכת, הוא מספר הגל, הוא הניוון של כל פתרון באנרגיה (למשל כתוצאה משני מצבי ספין אפשריים) ו- הוא היעקוביאן, הנתון לפי המימד:
צפיפות המצבים שימושית בתיאור ההתנהגות המקרוסקופית של האלקטרונים במתכות ומוליכים למחצה.
על פי תורת הפסים, בכל מוצק, מספרם הרב של האטומים שמסודרים בצורה מחזורית, והאינטקרציה בין האלקטרונים לאטומים, גוררים היווצרות של פסי אנרגיה מותרים ופסים אסורים.
צפיפות המצבים היא הגודל הפיזיקלי שמתאר את כמות המצבים בכל פס, והיא יכולה להשתנות בצורה ניכרת בין פסים שונים ואף בחלקים שונים של כל פס.
בין פסי האנרגיה ישנו פער אנרגיה שבו צפיפות מצבים היא אפס, שמשמעותו היא שאין מצבים מותרים באנרגיה זאת (אין פתרונות אפשריים של משוואת שרדינגר), כלומר שזהו פער אסור באנרגיה.
כאשר הספקטרום אינו רציף, כגון בננו-חלקיקים, צפיפות המצבים שווה לניוון של כל רמה דיסקרטית באנרגיה.
במצב כזה צפיפות המצבים של ננו-חלקיקים יכולה להימדד בצורה עקיפה על ידי מדידת ספקטרום הפליטה של הקרינה האלקטרומגנטית.
צפיפות אלקטרון הוא מונח במכניקת הקוונטים המתאר את הסבירות של אלקטרון להימצא בנקודה מסוימת.
במולקולה, אזורים של צפיפות אלקטרונית נמצאים בדרך כלל סביב האטום והקשרים שלו.
במערכת מצומדת, כמו פנול או בנזן ותרכובות כמו המוגלובין וכלורופיל, צפיפות האלקטרון מכסה את האזור כולו.
בחישובים קוונטיים, צפיפות האלקטרון היא פונקציה של הקואורדינטות מוגדר כך ש הוא מספר האלקטרונים בנפח קטן .
עבור מולקולות "מלאות" (Closed Shell) כלומר שאינן חסרות אלקטרונים ניתן לכתוב את :
צפיפות ספין היא צפיפות אלקטרון בחישובים המשמשים רדיקלים חופשיים.
היא מוגדרת כצפיפות האלקטרון הכוללת של אלקטרונים של ספין אחד פחות הצפיפות האלקטרונית הכוללת של אלקטרונים בעלי הספין הנגדי.
אחת הדרכים למדוד צפיפות ספין היא על ידי שיטת "Spin Resonance", כאשר דיפרקציה של נייטרונים מאפשרת מיפוי צפיפות הספין בשלושה ממדים (3D).
צפיית בינג' או בולמוס צפייה (צְפִיַּת רֶצֶף על פי החלטת האקדמיה ללשון העברית; באנגלית: Binge-watching, וגם: binge-viewing) – מושג המתאר נוהג שהפך לנפוץ בשנות האלפיים, של צפייה בסדרות טלוויזיה במשכי זמן ארוכים, ברצף, על פי רוב בסדרה ספציפית.
"צפיית בינג'" הפכה לנפוצה יותר ויותר לאור התרחבותם של שירותי צפייה על פי דרישה, דוגמת VOD בחברות לוויין וכבלים, או חברות טלוויזיה באינטרנט דוגמת "נטפליקס" ו"הולו".
המקור לתופעה נעוץ בספיישלים שנהגו ערוצי טלוויזיה שונים לערוך בעבר, בו שידרו בשידורים חוזרים פרקים של סדרות אהובות או סרטים בסדרה – ברצף, במסגרת של מרתון.
צופים נהגו גם לערוך מרתונים דומים, של צפייה בסדרות אהובות, בעזרת השכרה של DVD.
חברת "נטפליקס" הפכה את "צפיית הבינג'" לפופולרית במיוחד, כאשר שחררה בעת ובעונה אחת לצפייה עונות שלמות של סדרות דגל, מה ששלח צופים רבים אל המסך למרתון צפייה מרוכז.
בסקר שנערך על ידי נטפליקס בארצות הברית, אמרו 73% מהנשאלים כי בעבורם, צפייה מסוג זה מוגדרת כצפייה בשניים עד שישה פרקים עוקבים של סדרת טלוויזיה ברצף.
לא מעט צופים דיווחו כי האפשרות לצפייה מרוכזת גורמת להם להתמכרות של ממש, ולקושי להתנתקות מהמסך.
הפופולריות ההולכת וגדלה של צפייה מסוג זה נחשבת לאחד הגורמים לפופולריות מחודשת שצברו סדרות עבר.
הביקורות החיוביות שהן קיבלו והמלצות ששותפו ברשתות חברתיות, שלחו רבים למרתונים מרוכזים של צפייה בהן.
צפיית הבינג' גרמה לשינויים בענף הטלוויזיה: בחלק מרשתות הסטרימינג ובפרט בהפקות המקור של נטפליקס מקובל לצלם מראש עונה שלמה ולהעלות את כל פרקיה ביום אחד ביחד, במקום להעלות אותה לצפייה שבועית.
בשנת 2013, המושג אף נכלל ברשימת ביטויי השנה של מילון אוקספורד.
בשנת 2021 החלו ערוצי הספורט להשתמש אף הם במושג.
צִפְיוֹן (נקרא גם צפון) הוא דמות מקראית, בנו הבכור של גד ונכדם של יעקב ושל זלפה שפחת לאה.
לצפיון היו שישה אחים: חגי, שוני, אצבון, ערי, ארודי ואראלי.
למשפחתו של צפיון קראו משפחת הצפוני על שם שמו "צפון".
בבראשית נכתב בבני גד צפיון ובמדבר נכתב עליו השם צפון, וכך גם בתרגום השבעים.
גם שמו של אצבן שונה והוא נקרא שם אוזני.
ככל הנראה, העיר צפון ששכנה בעמק סוכות שבנחלת גד ונקראה על שמו מפני שמשפחתו של צפיון התגוררה שם.
בספר הישר מסופר שאמו של צפיון נקראה עוצית, והיא הייתה אשתו של גד.
יש הסוברים כי שמו היה צפוני וצפיון זה שיכול אותיות של שמו, ולכן נקרא גם צפון, ומשפחתו משפחת הצפוני ולא הצפיוני.
יש מדרש האומר שצפיון נקרא גם צפון משום שמשה רבנו צפון (קבור) בנחלתו.
לעומת זאת, מדרש אחר אומר שהוא נקרא צפיון משום שכל מי שהיה נלחם מולו צפוי היה להפסיד.
צפייה בלווייתנים היא פעילות הכרוכה בצפייה בלווייתנים בסביבתם הטבעית.
זוהי בעיקר פעילות פנאי, אך היא יכולה גם לשרת גם מטרות מדעיות וחינוכיות.
על פי מחקר משנת 2009 שבוצע על ידי הקרן הבינלאומית להגנה על בעלי חיים נמצא כי בשנת 2008 כ-13 מיליון אנשים לקחו חלק בפעילות צפייה בלווייתנים בכל רחבי העולם.
לפי ההערות פעילות הצפייה בלווייתנים מניבה הכנסות שנתיות בשווי של כ-2.1 מיליארד דולרים.
תעשיית הצפייה בלווייתנים מהווה ענף כלכלי עיקרי עבור מדינות מסוימות (כגון ממלכת טונגה).
צפיפות פיקסלים הוא מושג המתקשר לאיכות תמונה במסכים, הוא מבטא כמה פיקסלים נמצאים לאינץ' או סנטימטר.
יחידותיה של צפיפות הפיסקלים היא (Pixle Per Inch) PPI כלומר כמות פיקסלים לאינץ', או (Pixle Per CentiMeter) PPCM כלומר כמות פיקסלים לסנטימטר.
צפיפות פיקסלים הוא יחידה שמבטא את זה ששכל שיש יותר ממנו (כלומר המספר גבוה יותר) - בהכרח התמונה חדה יותר לכל גודלי המסכים, זאת בניגוד לרזולוציה (כלומר מספר הפיקסלים במסך) שלא מעיד זאת לכל גודלי המסכים, אלא רק לאותו גודל של מסך.
היות שיש נתון קבוע (פיקסל) ונתון משתנה (המסך) - אין רזולוציה גבוהה יותר יכולה להגיד איזה מסך חד יותר.
עם זאת, צפיפות פיקסלים היא כמה פיקסלים יש באינץ' / סנטימטר, דבר שלא משתנה ולכן אם צפיפות פיקסלים במכשיר אחד גבוהה מצפיפות פיקסלים במכשיר אחר - בהכרח האיכות של התמונה בו יותר טובה, שכן המסך פה אינו פריט נצרך.
היות שיש שני נתונים קבועים (פיקסל ואינץ' / סנטימטר) - בהכרח צפיפות פיקסלים גבוהה יותר יכולה לומר איזה מסך חד יותר.
צפזולין (Cefazolin) היא תרופה אנטיביוטית מן הדור הראשון של משפחת הצפלוספורין.
התרופה ניתנת בעירוי תוך-ורידי או בזריקה תוך-שרירית, והיא משמשת לטיפול בזיהומים שונים הנגרמים מ-Staphylococcus aureus ומסטרפטוקוקים, כמו גם חיידקים גראם-שליליים מסוימים.
צפזולין משמשת לטיפול בזיהומים מזני Staphylococcus רגישים למתיצילין וזני Streptococcus.
כמו כן, יש לה פעילות נגד מתגים גראם שליליים דוגמת Escherichia coli, Klebsiella pneumoniae ו-Proteus mirabilis שלא רכשו עמידות לצפלוספורינים מדור ראשון.
ברוב המקרים היא יכולה לשמש תחליף לטיפול בפניצילין עבור אנשים עם אלרגיה לפניצילין.
עם סוגי הזיהומים שהאנטיביוטיקה משמשת לטיפול בהם נמנים: זיהומי עור ורקמות רכות, לרבות צלוליטיס, זיהום בדרכי השתן וזיהומים בדרכי המרה, אוסטאומייליטיס, זיהומים בזרם הדם ואנדוקרדיטיס זיהומית.
כמו כן, התרופה משמשת לטיפול מניעתי לפני ניתוחים.
לתרופה חדירות נמוכה למערכת העצבים המרכזית, ועל כן אינה משמשת לטיפול בדלקת קרום המוח.
מקובל לתת את התרופה במבוגרים במינון של 1–2 ג' שלוש פעמים ביום, כאשר בזיהומים קשים, למשל זיהום בזרם הדם ואנדוקרדיטיס, ההתוויה היא לתת במינון הגבוה.
בילדים המינון המקובל הוא 25–100 מ"ג לק"ג גוף ליום אשר מחולקים על פני שלוש מנות, ובזיהומים קשים 150 מ"ג לק"ג גוף ליום.
הפרעות בתפקוד הכלייתי דורשות התאמת מינון.
צפזולין בנויה מחומצה 7-אמינוצפלוספורנית, אשר אליה מחוברים בעמדה C7 (שייר R1) שייר 5-מתיל-תיאדיאזוליל-תיומתילי ובעמדה C3 (שייר R2) שייר טטראזוליל-אצטילי.
חומצה 7-אמינוצפלוספורנית היא מבנה השלד של הצפלוספורינים שעשוי טבעת בטא-לקטם המחוברת לטבעת דיהידרותיאזין.
מנגנון הפעולה של צפזולין, כמו גם של יתר הצפלוספורינים בהיותם בטא-לקטמים, נובע מעיכוב האנזים טרנספפטידאז על ידי הטבעת הבטא-לקטמית.
הזיקה הגבוהה של צפזולין ל-PBP2 ול-PBP3 מקנה לו את פעילותו הבקטריוצידית נגד S.
צפזולין ניתנת בעירוי תוך-ורידי או בזריקה לתוך-השריר ומתפזרת ברוב רקמות הגוף, למעט בנוזל המוח והשדרה בשל חדירותה נמוכה דרך מחסום דם-מוח.
נפח הפיזור שלה במבוגרים הוא כ-0.2 ליטר לק"ג.
היא נקשרת לחלבונים בשיעור של 80% ומפונה, מבלי שהיא עוברת מטבוליזם, בכליות דרך נשא אניונים אורגניים.
זמן מחצית החיים של התרופה הוא 1.8 שעות.
בדומה לכלל הצפלוספורינים, צפזולין עלולה לגרום לתגובה אלרגית המתבטאת בסרפדת עד כדי אנפילקסיס.
יחד עם זאת, צפלוספורינים גורמים לפחות תגובות אלרגיות בהשוואה לפניצילינים.
מאחר שלצפזולין אין שייר משותף עם תרופות פניציליניות, לא צפויה תגובה אלרגית במתן צפזולין לאנשים עם אלרגיה לפניצילין.
תופעות לוואי שכיחות (עד 10%) נוספות הן תופעות לוואי של מערכת העיכול – שלשול, הקאה וכאב בטן – ובכלל זה גם דלקת מעי מקלוסטרידיואידס דיפיצילה.
תופעות לוואי נדירות יותר (פחות מ-1%) הן תופעות לוואי המטולוגיות, כלייתיות ונוירולוגיות.
צפזולין אינה גורמת לתגובת דיסולפירם-אלכוהול כאשר ניטלת במקביל לשתיית אלכוהול.
צפטריאקסון (באנגלית Ceftriaxone) היא אנטיביוטיקה המיועדת לטיפול בזיהום חיידקי.
היא משתייכת לקבוצת הצפלוספורינים, דור שלישי, וכוללת טווח פעולה רחב, כולל חיידקים גרם חיובי וגרם שלילי.
בשל זמינות ביולוגית אפסית, התרופה ניתנת בהזרקה או תוך ורידי.
צפטריאקסון משמשת לטיפול בזיהום חיידקי, למשל מנינגיטיס חיידקי, דלקת ריאות חייקית, דלקת חיידקית בדרכי השתן, זיהומים במערכת הנשימה התחתונה, זיהומים בבטן ובמערכת העיכול, דלקת אוזן תיכונה חיידקית (אוטיטיס מדיה), ספטיסמיה, ועוד.
התרופה יעילה במיוחד במקרים של חיידקים עמידים לאנטיביוטיקות אחרות.
תופעות הלוואי הנפוצות כוללות חום, שלשולים, הקאה, כאב ראש, דלקת מקומית בעור באזור ההזרקה.
תופעות לוואי חמורות אינן נפוצות וכוללות פגיעה בתפקודי כבד או כליה, אלרגיה, ונפיחוּת בנקודת ההזרקה.
אין להשתמש בצפטריאקסון במטופלים עם אלרגיה לצפלוספורין או פניצילין.
יש לנקוט זהירות בשימוש במטופלים עם מחלות כבד ומחלות כליה, וכן במטופלים עם היסטוריה של תגובות אלרגיות חמורות לאנטיביוטיקה.
פועלת על ידי חסימת סינתזת דופן תא החיידק, דבר הגורם להרס של החיידק.
הזמינות הביולוגית של צפטריאקסון במתן פומי מזערית (1%>), ולכן היא לא ניתנן במתן פומי.
התרופה נספגת היטב במערכת הדם לאחר הזרקה תוך ורידית או תוך שרירית.
התרופה מתפזרת היטב לאזורים שונים בגוף, כולל מוח, כבד, ריאות, שתן, ועוד.
זמן מחצית החיים שלה 6–9 שעות, והתרופה מופרשת בעיקר דרך השתן..
צפטריאקסון עשויה לפגוע בפעילות של תרופות אחרות, במיוחד בנוגדי קרישה כמו וארפרין והפארין.
צפטריאקסון נחשבת בטוחה לשימוש במהלך הריון (בקטגוריה B).
כלומר, לא נמצאו תוצאות שליליות על האם והעובר במחקר.
עם זאת, יש להשתמש בה בזהירות ובפיקוח רפואי.
במהלך ההנקה, התרופה עוברה לחלב בשיעור נמוך ואינה מסוכנת בדרך כלל.
הרב צפניה דרורי (נולד בא' בניסן תרצ"ז, 13 במרץ 1937) הוא רבה לשעבר של העיר קריית שמונה, תפקיד אותו מילא במשך 55 שנים, משנת 1968 ועד 2023. בעבר שימש כראש ישיבת ההסדר קריית שמונה שאותה ייסד, משנת 1977, וכיום הוא נשיאה.
הרב היה ממייסדי האגודה להתנדבות שהוא עומד כיום בנשיאותה, לאחר מעל יובל שנים ששימש כיו"ר שלה.
כמו כן הוא אב בתי הדין לגיור באזור הצפון.
נולד וגדל במושב שדה יעקב.
למד בישיבת כפר הרוא"ה בשנותיה הראשונות, בעת שראש הישיבה היה הרב משה צבי נריה.
הוא נמנה עם שבט איתנים בתנועת בני עקיבא, בה שימש כמדריך, הידוע בהקמת מפעלים חינוכים תורניים-לאומיים שהשפיעו על דרכו של הדור הבא של הכיפות הסרוגות.
לאחר מכן ייסד עם חבריו לשבט את ישיבת כרם ביבנה.
בשנת ה'תשט"ו, כמו רוב חבריו, עבר לישיבת מרכז הרב והיה אחד מתלמידיו המובהקים של הרב צבי יהודה הכהן קוק.
הוסמך לרבנות על ידי הרב יצחק אריאלי והראשון לציון הרב יצחק נסים.
במקביל ללימודיו בישיבה שימש כמדריך לנוער עולה והיה פעיל במאבק תלמידי הישיבה נגד המיסיון בירושלים.
בשנת תשכ"ד (1964) הצטרף לחברו, הרב יעקב פילבר ונטל חלק בהקמתה של ישיבת ירושלים לצעירים.
מטרת הקמת הישיבה הייתה ליצור מסגרת לבני תיכון שרצו ללמוד תורה בישיבה על פי השקפת הרב קוק.
כיהן בה כר"מ מספר שנים.
בשנת תשכ"ח (1968), לאחר שעזב את ישיבת מרכז הרב, עלה הרב דרורי צפונה לבקשת הרצי"ה קוק, התיישב בקריית שמונה מתוך שליחות לחזק את ערכי היהדות באזור הצפון, ומונה לרבה של העיר.
במקביל החל לשדר תוכנית "הלכה יומית" בקול ישראל.
לצדו כיהנו כרבנים ספרדיים הרבנים יצחק אוחנה, יחיאל בוחבוט ושלום לוי.
בשנת תשל"ד הקים בעיר כולל אברכים ועמד בראשו.
בשנת תשל"ז (1977) הקים הרב דרורי את ישיבת קריית שמונה, ויחד עמו כיהן כראש הישיבה הרב אפרים שחור, מיום ייסודה של הישיבה, ועד שנפטר בכ"ב בכסלו תשמ"ג.
מאז פטירת הרב שחור ועד היום מכהן הרב דרורי כראש הישיבה ביחד עם הרב ישראל קירשטיין והרב אריאל ברקאי, בנוסף על היותו רב העיר קריית שמונה.
בעזרת אברכי הישיבה הוא גם עוסק במתן היתרי כשרות למספר רב של יצרני מזון.
הרב דרורי יסד סדרה ארוכה של שיעורי יהדות בקיבוצי הצפון ובהם בנאות מרדכי ובמשגב עם.
בנוסף הקים את המרכז החברתי "מועדון תקוותנו" בקריית שמונה, וגם את המרכז לחינוך יהודי בעיר, שבו מועברים חוגים שונים לתושבי העיר.
פעילותו הרצופה של הרב דרורי בעיר הצפונית מאז שנת 1968 סייעה לתמוך בעיר בתקופות ביטחוניות וכלכליות קשות, שבהן נחתו בעיר קטיושות ואנשי עסקים עזבו אותה, הוא הקפיד להישאר בעיר ויחד עם תלמידיו לתרום לתושבים.
במהלך תקופה זו חוותה העיר את מלחמת שלום הגליל, מבצע דין וחשבון, מבצע ענבי זעם, מלחמת לבנון השנייה ועוד.
במשך השנים התרחב פועלו בעיר לתחומים חברתיים דוגמת מפעלי צדקה, סיוע קהילתי ומשפחתי, פיתוח, חינוך ועוד.
בתקופת תוכנית ההתנתקות דגל הרב בקו מתון יחסית והתנגד במידת מה לסירוב פקודה מפורש, אך עם זאת הורה לתלמידיו להשתדל להתחמק ככל האפשר מכל פעילות של פינוי היישובים.
היה חבר במועצה הציבורית של מפלגת הבית היהודי שקמה לאחד בין המפד"ל ומפלגות האיחוד הלאומי.
בשנת תשע"ד (2014) הוציא לאור את ספרו הראשון והיחיד, "הגיון לבי לפניך" – ביאור ופירוש על אורות התורה של הרב קוק.
על ספר זה זכה בפרס הרצי"ה קוק.
ביום העצמאות ה-70 למדינה, לרגל 50 שנות פעילות בעיר, קיבל לצד רעייתו הרבנית שרי את "פרס מפעל חיים" של קריית שמונה.
בשנת תשפ"ב (2022) זכה בפרס ירושלים של קבוצת בשבע על מפעל חיים.
את הפרס העניק נשיא המדינה, מר יצחק הרצוג.
ועדת הפרס נימקה את בחירתה ברב צפניה דרורי וציינה את פועלו המבורך במשך שנים רבות על יוזמתו להתיישב בקרית שמונה, לשמש בה כרב העיר, להקים בה ישיבת הסדר ומתוך כך לחזק בשליחות עמוקה את ערכי היהדות בכל אזור הצפון.
הרב זכה להקים מפעלים חינוכיים תורניים ולאומיים בכל הארץ המשפיעים רבות על חינוך ועיצוב הדור.
כמו כן, לפני יובל שנים הרב היה בין מייסדי האגודה להתנדבות, הארגון שייסד למעשה את השירות הלאומי בישראל וצמח להיות אחד מהמפעלים החברתיים הכי גדולים ומשמעותיים שקמו במדינת ישראל.
האגודה להתנדבות והשירות הלאומי בישראל
הרב דרורי קשור למפעל השירות הלאומי בישראל כבר למעלה מ-50 שנה.
הוא נמנה עם רשימת המייסדים של האגודה להתנדבות לעם, שהוקמה ב-1971, כשהייתה המסגרת הראשונה של שירות לאומי.
בעשורים הראשונים שימש כרב האגודה והיועץ הרוחני שלה.
ביתו של הרב, בקרית שמונה, שימש בסיס לפעילות המתנדבות בעיר משנות ה-70, ואשתו הרבנית שרי הייתה מרכזת הגרעין המקומי וליוותה אלפי בנות מתנדבות, במשך שנים רבות.
ב-1994, לאחר התפטרותו של דב פרומן, ובעקבות משבר שהתחולל באגודה, התבקש הרב דרורי להנהיג אותה.
מאז ועד 2022, הוא כיהן כיו"ר האגודה וכמתווה דרכה.
בתקופתו, כיו"ר הוועד המנהל, פתחה האגודה את שעריה למתנדבים ומתנדבות מכלל מגזרי האוכלוסייה, לא רק בנות דתיות.
פתיחת השערים בארגון שנחשב מעוז של הציונות הדתית, עוררה מחלוקות קשות בקרב ההנהלה והעובדים.
הרב דרורי הכריע בעד פתיחת ערוצי שירות למתנדבים ומתנדבות חילונים, למוגבלים ובעלי צרכים מיוחדים, ולבני מיעוטים.
על ההחלטה שלו לשלב ערבים בשירות לאומי אמר לחבריו: "המטרה שלנו היא לעשות טוב לכל אשר בציון" כשנשאל: "האם אתה מתכוון לחברה הציונית ?" השיב בשלילה, הצביע על בתי כפר ערבי הנשקפים מהחלון, ואמר: "זאת מהכפר שם, היא שכנה שלי.
אם היא הולכת לעשות טוב פה במדינת ישראל, זה טוב.
אנחנו צריכים לאפשר לה לעשות את זה הכי טוב.
כי הייעוד שלנו הוא להפיק את הטוב".
בשנת היובל של האגודה, תשפ"ב/2022, החליט הוועד המנהל של האגודה להתנדבות למנות את הרב דרורי כנשיא האגודה.
נשוי לרבנית שרי דרורי ואב ל-9 ילדים, בהם הרב יהונדב דרורי, רב היישוב שילה ופרופ' אלישיב דרורי, מרצה וחוקר באוניברסיטת אריאל.
גיור: עמד בראש מיזם הגיור ובראש בתי הדין בצפון כ-30 שנה.
האגודה להתנדבות: ממייסדי האגודה להתנדבות בשנות ה-70 ומכהן כיו"ר עד עצם היום הזה.
חתונות: עורך חתונות בכל רחבי ישראל
פעיל ומייסד של אגודת פורום תקנה.
נבחר להדליק משואה בטקס השאת המשואות ביום העצמאות תשמ"א
פרס ירושלים על מפעל חיים בשנת תשפ"ב
מארגון המורים הדתיים – על עמידתו בראש הפעילות של הישיבה במלחמת של"ג.
תעודת אות כתר, תעודה מתנועת המזרחי.
לעמלים בתורה – תוכנית לימודים מאת הרב ר' משולם ראטה (זצ"ל), בעריכת הרב דרורי, תשכ"ז
הגיון לבי לפניך – ביאורים לספר אורות התורה.
צפלין (מגרמנית: Zeppelin) הוא סוג של ספינת אוויר קשיחה אך קלה מהאוויר אשר פותחה על ידי הרוזן הגרמני פרדיננד פון צפלין בפרידריכסהאפן בתחילת המאה ה-20. הודות להצלחתה של ספינת האוויר שפיתח, השם "צפלין" דבק בכלי הטיס ומשמש היום ככינוי לכל ספינות האוויר הקשיחות הקלות מן האוויר.
בצפלינים נעשה שימוש כאמצעי תחבורה אזרחית וכן לצרכים צבאיים.
חברת DELAG (Deutsche Luftschiffahrts-AG), אשר ניתן לכנותה חברת התעופה המסחרית הראשונה, הפעילה טיסות סדירות בצפלינים עוד לפני מלחמת העולם הראשונה.
לאחר פרוץ המלחמה השתמש הצבא הגרמני בצפלינים באופן נרחב, הן לצורך הפצצה והן לצורך תצפית.
אסון ההינדנבורג בשנת 1937 סימן את קץ עידן "הענקים במרומים", אף על פי שגם גורמים אחרים תרמו לירידת השימוש בצפלין.
המאפיין החשוב ביותר בעיצוב הצפלין הוא שלד אלומיניום קשיח ממנו הוא בנוי, העשוי מטבעות רוחב וצלעות אורך.
היתרון בצורת עיצוב זו הוא שניתן לבנות ספינות גדולות, המאפשרות הרמת מטענים כבדים יותר וניתן לצייד את הספינה במנועים חזקים יותר, זאת לעומת ספינות האוויר שאינן קשיחות ואשר לחץ הגז בתוכן מקנה להן את צורת המבנה.
הצורה הכללית של הצפלינים הראשונים הייתה גליל עם קצוות מעוגלים וזנב המורכב ממספר משטחי היגוי.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, כתוצאה משיפורים מוצלחים בעיצוב שנעשו על ידי חברת Schutte-Lanz Luftschiffbau עיצוב הצפלין השתנה לצורה הדקה והחלקה יותר המוכרת לנו, עם זנב בצורת צלב המופיע כמעט בכל סוגי הצפלינים עד היום.
בתוך מסגרת הגוף הותאמו מספר בלונים נפרדים, "תאים", אשר הכילו גז קל מן האוויר, מימן.
בספינות אוויר שאינן קשיחות קיים תא בודד של גז הממלא למעשה את רוב חלל הספינה.
כוח ההנעה של הצפלין בא ממספר מנועי בעירה פנימית אשר הותקנו על זיזים בולטים ואשר חוברו אל השלד.
היגוי הספינה נעשה על ידי שינוי פעולת מנוע אחד לעומת אחר וכן על ידי ההגה והכנפונים.
בתחתית השלד נבנה תא קטן יחסית לנוסעים ולצוות, אולם אף בתוך חלל הספינה היו מקומות בהם אוחסן ציוד ואף היו מגורי צוות.
הרוזן פרדיננד פון צפלין החל מתעניין בכדורים פורחים לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871, שם ראה שימוש של כדורים פורחים צרפתיים בעת המצור על פריז.
אף בשנת 1863 הוא ראה שימוש צבאי בכדורים פורחים במלחמת האזרחים האמריקנית כאשר צפה במלחמה כמשקיף צבאי בצד כוחות האיחוד.
הרוזן היה משוכנע בפוטנציאל של ספינת האוויר, והחל לנסות מספר עיצובים מיד לאחר שסיים את שירותו הצבאי, בשנת 1890, בהיותו בגיל 52.
צפלין הציג את תוכניותיו לוועדת מומחים בשנת 1894, אולם זו הראתה עניין מועט בלבד ברעיון.
באותה השנה הוא ייסד את "החברה לקידום טיסות בספינות אוויר" (גרמנית: Gesellschaft zur Förderung der Luftschiffahrt).
הון המניות של החברה היה בסך 800 אלף גולדמארק, ובו יותר ממחצית מכספו הפרטי של הרוזן.
את התכנון הטכני הוא הותיר למהנדס תאודור קובלר ומאוחר יותר למהנדס לודוויג דור.
ב-31 באוגוסט 1895, הוא רשם פטנט על ספינת האוויר ובו נכללו כבר רוב מאפייני ספינות הצפלין.
אחד מן הרעיונות של צפלין, אשר נרשם כפטנט אולם מעולם לא התממש, היה לחבר מספר ספינות אוויר, האחת אחר האחרת, במעין "רכבת אווירית", כותרת הפטנט הייתה Lenkbarer Luftfahrzug (גרמנית "רכבת שטה באוויר הניתנת לניווט").
לבסוף הוא רכש את הזכויות על העיצוב של הממציא הקרואטי היהודי, דויד שוורץ, זאת לאחר מותו של האחרון.
ספינת האוויר הראשונה שבנה הייתה מבוססת ברובה על העיצוב של שוורץ.
בשנת 1899 החלה בניית ספינת האוויר צפלין.
העבודה נעשתה במפעל הרכבה צף על פני מימי ימת קונסטנץ במפרץ מנצל, בעיירה פרידריכסהאפן, בדרום גרמניה.
המיקום למפעל ההרכבה נבחר מתוך התחשבות בקשיי ההמראה של הספינה.
הודות לעובדה כי אולם ההרכבה צף על המים, ניתן היה לכוון את פתחיו בהתאם לכיוון הרוח.
הדגם הניסיוני הראשון LZ1 (ראשי תיבות ל-Luftschiff Zeppelin "ספינת האוויר צפלין") היה באורך 128 מטר ומצויד בשני מנועים מתוצרת דיימלר של האחד, איזון הספינה הושג על ידי הסטת משקולת בין שני זיזי המנועים.
הטיסה הראשונה של הצפלין הייתה ביום 2 ביולי 1900 במסלול מעל ימת קונסטנץ.
משך הטיסה היה 18 דקות בלבד וזאת לאחר שנשבר המנגנון שנועד להסטת המשקולת המאזנת.
לאחר תיקון המנגנון, הוכחה יעילותה של הספינה לטיסות ארוכות יותר.
בטיסה השלישית של הספינה, ביום 24 באוקטובר 1900, טסה הספינה במהירות 6 מטר לשנייה ושברה את שיא המהירות לספינות אוויר, 3 מטר לשנייה, אשר הוחזק עד אותה עת על ידי ספינת האוויר הצרפתית, לה פרנס.
אולם למרות ביצועים אלה לא השתכנעו משקיעים נוספים להשקיע במיזם של הרוזן צפלין.
לאור קשיים כספיים בהמשך מימון המפעל, נאלץ הרוזן צפלין לפרק את הדגם הניסיוני ולמוכרו כגרוטאות ולסגור את החברה.
הודות לתמיכה נלהבת של חובבי תעופה זכה הרעיון של הרוזן צפלין לתחייה מחודשת, באופן שיפותח לטכנולוגיה אמינה.
רק לאחר שהפכה הטכנולוגיה לשימושית ניתן היה להשתמש בספינות האוויר באופן מסחרי בתעופה האזרחית וכן למכור אותן לצבא.
ספינת הצפלין השנייה, LZ2, נבנתה הודות לתרומות מן הציבור, רווחים מהגרלת לוטו מיוחדת למטרה זו, מימון ציבורי מסוים וכן השקעה פרטית נוספת בגובה 100 אלף מרק של הרוזן צפלין עצמו.
ספינת הצפלין השנייה המריאה פעם אחת ויחידה ב-17 בינואר 1906. לאחר ששני מנועיה שבקו חיים, היא נאלצה לנחות באזור הרי אלגאו, בדרום גרמניה ושם ניזוקה הספינה באופן מוחלט לאחר שהתרחשה באזור סערה.
ספינת הצפלין השלישית, LZ3, שבתוכה שולבו חלקים מספינת LZ2, הייתה לצפלין הראשון שזכה להצלחה אמיתית.
עד לשנת 1908 טסה הספינה 4,398 ק"מ בארבעים וחמש טיסות.
בשלב זה החל הצבא הגרמני להתעניין בספינת הצפלין והיא נרכשה על ידי הצבא ונקראה Z1. הספינה שירתה כספינת אימון עד לשנת 1913 ואז הוצאה מן השירות.
הצבא היה מוכן אף לקנות את ספינת הצפלין הרביעית, LZ4, בתנאי שתערוך טיסת הדגמה בת 24 שעות.
בעת הטיסה, עצר הצוות לנחיתת ביניים ליד העיר שטוטגרט.
בעת העצירה, ביום 5 באוגוסט 1908, התחוללה במקום סערה, הספינה ניתקה מן העוגן, נסחפה ברוח, התרסקה לתוך עץ ועלתה באש.
איש לא סבל מפגיעות קשות כתוצאה מתאונה זו, אף על פי שהטכנאים אשר טיפלו אותה שעה במנועים ניצלו אך ורק הודות לכך שקפצו מן הספינה לקרקע.
אסון זה היה יכול להביא לקיצו את הרעיון של הרוזן פון צפלין לולא החליט אחד מן הצופים הרבים שהיו במקום להתחיל מיד במפעל התרמה ציבורי שבמהלכו נאספו 6,096,555 מרק.
תרומה נדיבה זו איפשרה לרוזן לייסד את חברת Luftschiffbau Zeppelin GmbH (גרמנית "בניית ספינות אוויר צפלין בע"מ") ולייסד את "קרן צפלין".
כך, מתוך החורבות, קם לתחייה מיזם הצפלין ואף זכה לביטחון כלכלי.
ספינות צפלין לפני מלחמת העולם הראשונה
עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, בקיץ 1914, נבנו 21 ספינות צפלין (סימנן LZ5 עד LZ25).
בשנת 1909 הייתה ספינת LZ6 לצפלין הראשון שבו נעשה שימוש מסחרי להטסת נוסעים.
למטרה זו היא נרכשה על ידי חברת התעופה הראשונה בעולם, חברת Deutsche Luftschiffahrts-AG (DELAG).
עד לשנת 1914 נמכרו לחברת DELAG שש ספינות צפלין נוספות, כל אחת מן הספינות נקראה בשם, נוסף לסימנה.
כך למשל, LZ8 נקראה בשם "גרמניה 2", LZ11 נקראה שם "ויקטוריה לואיז" ו-LZ17 נקראה בשם "זקסן".
ארבע מספינות אלה נהרסו בתאונות, רובן אירעו בשעת הכנסת הספינה להנגר.
בתאונות אלה לא היו הרוגים.
במהלך שירותן בחברת DELAG טסו ספינות צפלין מרחק של כ-200 אלף ק"מ והטיסו כ-40 אלף נוסעים.
14 ספינות הצפלין האחרות, שיוצרו לפני מלחמת העולם הראשונה, נרכשו על ידי הצבא והצי הגרמני וסומנו בסדרה Z1, Z2… (בספינות הצבא) ו-L1, L2… (בצי הגרמני).
בזמן מלחמת העולם הראשונה שינה הצבא הגרמני את סימני הספינות, כדי לטשטש את מספרן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, השתלט הצבא הגרמני אף על שלוש ספינות הצפלין של חברת DELAG.
באותה עת כבר הוצאו משירות שלוש ספינות צפלין שהיו בשימוש הצבא.
בשתי תאונות של ספינות צפלין של הצבא והצי, נהרגו צוותי הספינות.
בשנת 1914 היו ספינות הצפלין החדשות באורך של 150–160 מטר ונפחן היה 22,000-25,000 מטר מעוקב, דבר שאיפשר להן לשאת משאות עד למשקל של 9 טון.
הספינות הונעו בדרך כלל במנועי מייבאך שעוצמת כל אחד מהם הייתה 400–550 כוחות סוס (300-410 קילוואט) והגיעו למהירות של כ-80 קמ"ש.
ספינות צפלין בעת מלחמת העולם הראשונה
ספינות צפלין שימשו כספינות הפצצה בעת מלחמת העולם הראשונה, אולם לא זכו להצלחה יוצאת דופן.
אולם חסרונן האדיר של ספינות האוויר היה בפגיעותן הרבה לאש מנשק קל.
השימוש ההתקפי הראשון של הצפלינים התרחש יומיים לאחר הפלישה הגרמנית לבלגיה.
צפלין בודד, Z VI, ניזוק מאש רובים ונאלץ לנחות בסמוך לעיר קלן.
שני צפלינים נוספים נורו בחודש אוגוסט וצפלין אחד נתפס על ידי צבא צרפת.
לאחר שהמטה הכללי הגרמני טעה והשתמש בצפלינים באור-יום כנגד מטרות מבוצרות ומוגנות היטב, אבד אמון הצבא בצפלינים והשימוש העיקרי בהם בהמשך המלחמה נעשה בידי הצי הגרמני.
השימוש העיקרי בצפלינים היה לטיסות סיור בים הצפוני ובים הבלטי, שם בא לידי ביטוי טווח הטיסה הגדול של הצפלינים, דבר שהוביל לזיהוי מספר ספינות אויב בטרם הצליחו לסכן את הצי הגרמני.
בכל תקופת המלחמה ביצעו הצפלינים כ-1,200 טיסות סיור.
שירות האוויר של הצי הגרמני אף יזם מספר טיסות הפצצה על האי הבריטי, דבר שאילץ את הבריטים להגביר את מערכת ההגנה האווירית על האי.