tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וכעבור 12 שנה עזבה את הארץ, רוה ייצג אותה כל התקופה.
רוה ייצג את דוד טייג שהוא אחד הבעלים של מלון הילטון ובנה את מלון אינטרקונטיננטל תל אביב, את מלון היאט ים המלח ומלון גרנד קורט בירושלים.
החל משנת 1980 ועד למותו בשנת 2011, ייצג רוה את דייוויד לואיס, בעליה של רשת ישרוטל, וטיפל בהנפקתה של ישרוטל, וכיום (2017) הוא ממשיך לייצג את הרשת.
משפחת לואיס השקיעה בישראל מעל שני מיליארד שקלים וכיום בניהולה ובבעלותה כעשרים בתי מלון: באילת, בים המלח, במצפה רמון, בתל אביב, בירושלים ובצפון הארץ (יערות הכרמל ומצפה הימים).
הוא ייצג את רשת מלון טמארס, שבבעלות המיליארדר פויו זבלודוביץ'.
בשנת 1985 החל רוה לייצג את משפחת רייכמן, שבנתה בעלות של מאה מיליון דולר את פרויקט כיכר ספרא, כיכר העירייה בירושלים.
הם בנו את הפרויקט במימונם כנגד הסכם שכירות עם עיריית ירושלים למשך עשרים שנה לעירייה.
פרויקט זה היה השותפות ציבורית-פרטית (PPP) הראשון, בו היה מעורב רוה.
בנוסף, ייצג את חברת לדברוק בבעלות סיריל שטיין בבניית מתחם ממילא בירושלים
ואחר-כך את אלפרד אקירוב, שהמשיך בבניית ממילא, את מלון הילטון ירושלים שהקים שטיין.
נוסף על כן, ייצג רוה את שטיין גם בחברת איי.אי.די.סי.
שהקים ב-1992 במטרה לסייע בהקמת מפעלים ובאספקת תעסוקה לעולים בישראל.
ב-1991 ייצג רוה את ג'ק טראמל, בעליה של חברת אטארי, שרצה להקים בארץ מפעל בהשקעה של 50 מיליון דולר ולבסוף ויתר.
ייצג גם את ג'ורג' סורוס ומייקל שטיינהרדט .
ייצג את איש העסקים הקנדי רוברט רובינשטיין שהיה מעורב בעסקאות נדל"ן בארץ.
ייצג את רונלד שטרן, קנדי שרכש חממה טכנולוגית בישראל.
יחד עם אשתו תמי, חברת בן-יקר-גת ורשת ישרוטל, יזם והקים את חוות הבריאות "יערות הכרמל" – הידוע כיום בשמו "מלון יערות הכרמל".
ייצג את האוניברסיטה העברית בפרויקט להקמת מעונות הסטודנטים בהר הצופים, בהיקף של 45 מיליון דולר.
ייצג את PotashCorp הקנדי, קונצרן האשלג הגדול בעולם, כשב-1998 רכש 9% מכימיקלים לישראל מידי החברה לישראל שהייתה שייכת אז לארווין אייזנברג ב-90 מיליון דולר.
החל משלהי שנות התשעים ועד שנת 2011 רוה ייצג את אזורים, שרכשה את מלונות שרתון.
יצג את חברת ישרס בפרויקט שלה שנבנה על מגרש הכדורגל ימק"א.
רוה ייצג ברכישת מקרקעין בלאס וגאס, בתי מלון במתחם מנדלבאום, קניון הראל, פרויקט בניית קריית התקשורת בשערי צדק הישן, ייצג עמותות בנייה גדולות במגזר החרדי (ביניהן גבעת קנדה וקריית ספר).
עסק בהפשרת קרקעות חקלאיות לבנייה במושבים ובקיבוצים, על פי החלטות המינהל (533, 727 ודומיהן).
יצג את רשות הטבע והגנים וליווה את פעילותה בכל הארץ.
רוה מייצג את "מבט לנגב" שבנתה ומנהלת את עיר הבה"דים, במסגרתה פונו בסיסי צה"ל ממרכז הארץ, והועברו כל בסיסי ההדרכה לנגב, בעלות של 9 מיליארד שקלים.
הוא מייצג את התאחדות הקבלנים.
מייצג נתבעים שונים בתובענות ייצוגיות בהיקף כולל של מיליארדי ש"ח.
ייצג את שעיה בוימלגרין בפרויקטי נדל"ן בישראל ובניו יורק, בהם רכישת חברת הנדל"ן אזורים, מידי אי.די.בי שבשליטת נוחי דנקנר.
ייצג את קבוצת MTS בראשותו של לב לבייב שהתמודדה במכרז הרכבת הקלה בת"א (וזכתה בו ב-2007 ולימים בוטל המכרז על ידי ממשלת ישראל); ייצג מלונות באירופה של אליעזר פישמן ואלכס דמביצר (מבעלי חברת הנדל"ן האמריקאית Northern Group).
רוה ייצג את הקונצרן ההולנדי יוניליוור, את מכירות מוצרי הבשמים אליזבט ארדן ופברג'ה, את חברת הטלפונים הצרפתית פראנס טלקום, את סמסונג הקוריאנית, היטאצ'י היפנית וחברה בבעלות משפחת מאיר.
ב-1996 פנה ג'ון בק, בעליה של החברה הקנדית איקון ויושב הראש שלה, שהקים בטורונטו כביש AER (All Electronic Road) בשיטת BOT (built operate transfer), לרוה בבקשה להקים קונסורציום שיבנה כביש דומה בישראל.
למכרז ניגשו Candadian Highways, אפריקה ישראל, הקונצרן הצרפתי סוסייטה ז'נרל ו־Hughes Electronics האמריקאית (חברת בת של ג'נרל מוטורס) וזכו בו.
הצרפתים והאמריקאים פרשו מהמכרז ונשארו בו החברה הקנדית, אפריקה ישראל ושיכון ובינוי והקימו את כביש 6. ב-1998 זכתה קבוצת דרך ארץ, שרוה הוא היועץ המשפטי שלה, במכרז להקמת הקטע המרכזי של כביש חוצה ישראל באורך 86 קילומטר.
פרויקט של קרוב ל-1.5 מיליארד דולר.
בשנים שאחרי הזכייה בכביש חוצה ישראל משרדו של רווה לקח חלק במרבית פרויקטי התשתיות הגדולים בישראל (כמו תחנות הכוח באשקלון, המממנים של כביש 431, המלווים לפרויקט הנתיבים המהירים, מתקני התפלה, רכבת קלה תל אביב, עיר הבה"דים בנגב, דרך ארץ, כולל תפעול מנהרות הכרמל, תחנת כוח "דליה", אנרגיות ועוד).
רוה יצג את בנק לאומי, קרנות הפנסיה וקופות הגמל בפרויקט להקמת מתקן להתפלת מים באשקלון, בהיקף 200 מיליון דולר.
בשנת 2008 רוה הקים (באמצעות חברת STG שבשליטתו) ביחד עם יאיר המבורגר, קבוצת הראל וירון קסטנבאום, שמשמש כשותף מנהל, את קרן תשתיות ישראל.
גוף שמשקיע ומנהל פרויקטים של תשתיות בתחומי מים, אנרגיה ותחבורה (רכבות וכבישים).
בין הנכסים שהקרן מנהלת: כביש חוצה ישראל, סוויספורט, טאוור ויז'ן, מתקן ההתפלה ויה מאריס בפלמחים, מילגם, הרכבת הקלה בירושלים, חברת ווינרג'י (Winergy) המתמחה בתחום אנרגיית רוח באירופה, תחנת הכוח דליה אנרגיה, כביש 431 ועוד.
רוה מונה בידי קבוצות של נושים ובנקים ככונסי נכסים של חברות שנמצאות בקשיים.
בשנת 1998 רוה מונה בידי בית המשפט להבריא את ציון טקסטיל, שפשטה את הרגל והייתה בבעלות משפחת שנקר, היא הובראה ונמכרה.
היה כונס נכסים של חברות בניה רבות שנקלעו לקשיים.
בשנת 2008 מונה לכונס של חברת חפציבה, הוא החזיר את חובותיה של החברה לפרויקטים והשלים בניית מאות יחידות דיור שחפציבה לא השלימה ומסרן לרוכשים.
ב-2009 מונה לכונס הנכסים של חברת הבנייה רמט, שצברה חובות של כ-190 מיליון שקל.
ייצג את הקונגרס היהודי העולמי במשפט דמיאניוק.
ייצג את פרויקט שידורי הלוויין העתידיים, הדי.בי.אס.
של רשת הטלוויזיה הצרפתית קנאל פלוס.
ייעץ לחברות יווניות בעניין מכרזים שפורסמו לקראת האולימפיאדה.
כיהן כנשיא "מועדון ההייטק", בו היה מושקע בחברות הייטק שונות, בין חברי המועדון היו אלי הורוביץ (טבע), דב פרוהמן (אינטל), אברהם אשרי (בנק דיסקונט) ושמריהו לוין (רפ"א).
רוה כיהן כיו"ר אגודת הידידים של מוזיאון ישראל וכיום (2017) מכהן כנשיא כבוד של האגודה, מכהן כיו"ר לשכת המסחר קנדה-ישראל, יו"ר חבר הנאמנים של המכללה למנהל ראשון לציון, דירקטור בבנק הבינלאומי הראשון.
חבר חבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב, אנו – מוזיאון העם היהודי, וראייטי ובית החולים האורתופדי לילדים "אלין", סגן יו"ר המועצה הציבורית של יד שרה, חבר נשיאות עדי נגב, ואלין בית נועם, דירקטור בקרן אברהם, יו"ר הוועד המנהל של הקרן החדשה לירושלים.
ייצג בישראל את הקרן שהקים המיליונר הקנדי כהנוב ותרמה עשרות מיליוני דולרים בישראל.
בעקבות פעילותו בתשתיות נבחר לחבר צוות מומחים של האו"ם שהוקם על ידי הוועדה הכלכלית של האו"ם לענייני אירופה (United Nations Economic Comission to Europe), המתכנס פעמיים בשנה בז'נבה.
מטרתו לייעץ למדינות להקמת פרויקטים של תשתית בשיטות שותפות ציבורית-פרטית.
רוה מייצג את המיליארדר והפילנתרופ מורטון מנדל בפעילויותיו בישראל, בעיקר פילנתרופיה (הוא תרם בישראל למעלה מ-400 מיליון דולר), בכלל זה בית ספר מנדל למנהיגות.
מלמד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב קורס בשם "מימון פרויקטים - היבטים משפטיים".
רוה נשוי לעו"ד תמר האוזנר-רוה, יו"ר הדירקטוריון של חברת החדשות של ערוץ 2.
הרב יהודה קסטל (קאשטיל; 1871–1936) היה אמן ואיש חינוך, משורר ומלחין, מחלוצי שיטת הלימוד עברית בעברית, וממייסדי שכונות הבוכרים, זיכרון משה ורוחמה בירושלים.
כמורה לחזנות, פעל לשמר את מסורת הפיוט הספרדית והמזרחית, והכשיר לשם כך חזנים.
נולד בחברון בשנת 1871 (ה'תרל"א) לשרה ולרב אלעזר קאשטיל, שהיה סוחר, ולפי מסורת המשפחה היה מצאצאי רבי יהודה הלוי, ממשפחת מגורשי קסטיליה שהתיישבה בעזה לאחר הגירוש, ומשם עברה בחלקה לחברון בשנת 1799.
בצעירותו למד בתלמוד תורה ובישיבה של הרב אליהו מני בחברון, והתמחה שם ברבנות, בשחיטה, בחזנות ובהוראה.
בסיום לימודיו נישא לרחל בת יוסף אנכונה, ובשנת 1889 לערך החל לשמש כמורה בקהילה היהודית בעזה למשך מספר שנים, ובמקביל שימש שם כבעל הסמכות הדתית - כחזן וכשוחט.
לאחר מספר שנים חזר לחברון, ומשם עבר לירושלים, לשמש כמורה בתלמוד תורה של העדה המערבית בעיר העתיקה.
עם תלמידיו בתקופה זו נמנה אברהם אלמליח.
בהמשך ייסד תלמוד תורה לספרדים בשכונת נחלת שבעה, ובתקופה זו נמנה עם מייסדי שכונת הבוכרים, שכונת זיכרון משה ורוחמה, ואף בנה לעצמו דירה בכל שכונה.
עם פתיחת תלמוד תורה בשכונת הבוכרים, החל לשמש בו כמנהל המוסד וכמורה הראשי ללימודים עבריים, ורבים מתלמידיו בתקופה זו החשיבו אותו לדמות המרכזית בחינוכם.
בתקופה זו התגורר בשכונת הבוכרים, ופעילותו עשתה רושם על קבוצת יהודים מבוכרה שביקרו בירושלים, והם הזמינו אותו לארצם, לכהן במשרות חינוכיות.
בשנת 1900 (ה'תר"ס) נסע לבוכרה, והחל לנהל מספר תלמודי תורה בבוכרה, בקוקנד ובסמרקנד.
במוסדות אלו לימד תנ"ך, תלמוד, דקדוק ותולדות עם ישראל.
בשנים אלו רכש שליטה בשפה הרוסית.
בשנת 1913 (ה'תרע"ג) חזר לירושלים, והחל משנת 1918 (ה'תרע"ח) שימש כאחד מהמורים הראשיים בבית המדרש דורש ציון בעיר, ולימד בו תנ"ך, דקדוק וחזנות ספרדית.
בפעילותו התמסר גם לשירה המזרחית, אסף פיוטים ולחנים עתיקים, וייסד והדריך מקהלות שהכשירו חזנים.
את אוסף שיריו שכתב בעצמו, יחד עם לחניו, הוציא לאור בשנת 1904 (ה'תרס"ד) בספר "קול זמרה".
בהמשך פרסם ספר פיוטים נוסף, ואף שימש כמורהו הפרטי של המוזיקולוג אברהם צבי אידלסון.
נמנה עם חלוצי המורים שהנהיגו את שיטת הלימוד עברית בעברית, וכידידו של אליעזר בן יהודה, נהג לייעץ לו בנושאי לשון ודקדוק.
נודע גם כאמן באיור אורנמנטיקה דתית על מפות ופרוכות, ובכתיבת ספרי תורה, מזוזות ומגילות.
הלך לעולמו בירושלים ב-5 ביולי 1936 (ט"ו בתמוז ה'תרצ"ו) ונקבר בית הקברות היהודי בהר הזיתים.
ילדיו הבולטים: יוסף חיים קסטל ומשה קסטל.
אחיו: הרב מאיר שמואל קסטל מראשי קהילת חברון אשר נרצח בה במאורעות תרפ"ט.
קול זמרה - שירים ופיוטים שכתב והלחין, ירושלים ה'תרס"ד
דרכי נועם - הנהגת התלמוד תורה של עדת הבוכרים, ירושלים 1905
יהודה קלאוז (22 בפברואר 1922 – 27 באוקטובר 1986) שירת בהגנה ובמשטרת היישובים.
התגייס לצבא הבריטי ושירת בבריגדה, נלחם בצפון אפריקה ובאיטליה.
התגייס לצה"ל עם קום המדינה.
פיקד על הקדטים בבית הספר לקציני ים עכו.
עבד כמפקח במשרד החינוך עד פטירתו.
קלאוז נולד בעיר דורטמונד, גרמניה, כבן בכור לפטר קלאוז (1892–1925) ואלזה ממשפחת הימן (1891–1960).
האב נפטר בהיות יהודה בן 3 וחצי.
האם נישאה בשנית לקורט פרץ (1895–1961) שלא היה יהודי.
יחסיו של קלאוז עם אביו החורג היו מצוינים.
עם עלית הנאצים לשלטון, הוריו הבינו את אשר עתיד לקרות ושלחו את ילדיהם ללימודי עברית ולפעילות בתנועת הנוער היהודית בלאו וייס.
ב-1936, בגיל 14, נשלח קלאוז ארץ ישראל וב-1939 נשלחה חנה קלאוז לשוודיה במסגרת תנועת הנוער.
קלאוז נקלט בפנימייה בכפר הנוער בן שמן.
בגיל 16 התגייס קלאוז להגנה ונעשה פעיל במשטרת היישובים.
קורט פרץ היה חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית עוד משנת 1925. עם עליית הנאציזם, הוצאה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מחוץ לחוק וקורט פרץ פוטר מתפקידיו במשרד הפנים הגרמני בגלל אשתו אלזה היהודייה.
ההורים הצליחו לחמוק מרדיפת הנאצים, בעיקר תודות לשני חברים שהודיעו מתי נערכים חיפושי יהודים.
החברים נתפסו על ידי הגסטאפו והוצאו להורג.
ב-14 בדצמבר 1944, נתפסו ההורים על ידי המשטרה הנאצית.
האם אלזה נשלחה למחנה ריכוז בברלין.
האב קורט פרץ נשלח למחנה ריכוז בדרום גרמניה.
עם תום מלחמת העולם השנייה, במאי 1945 האם השתחררה.
האב קורט פרץ ברח מהמחנה ששוחרר על ידי הצבא האדום.
היות שלא היו לו תעודות, הוא עשה את הדרך ברגל בלילות בלבד במשך חודש ימים.
את הגבול בין הרוסים לאמריקאים עבר בזחילה של שש שעות.
באמצע שנת 1945 כשבועיים אחרי שחזרו לביתם הגיע אליהם קלאוז במדי הבריגדה.
סייע להסדיר לקורט פרץ את תעודותיו לאחר בדיקה שלא היה אף פעם בשום ארגון נאצי.
קלאוז סייע להכניס את פרץ לעבודה ממשלתית.
במרץ 1949 עלו ההורים לישראל והשתכנו בקיבוץ נאות מרדכי שם התגוררה ביתם חנה שהייתה נשואה וחברת הקיבוץ.
ההורים נשארו חברי קיבוץ גם לאחר שחנה עזבה.
האב קורט פרץ התגייר וחי כיהודי.
בשנת 1951 חזרו ההורים לדורטמונד, שם היו לחברים פעילים בקהילה היהודית.
בשנת 1961 נפטרה אלזה פרץ בהיותה בביקור בארץ והיא קבורה בבית הקברות בעכו.
קורט פרץ נפטר זמן קצר לאחר מכן בגרמניה.
בצוואתו ביקש קורט פרץ שגופתו תישרף בדומה לגורל ששת המיליונים, ושאפרו יפוזר באירופה.
עם מותו, של פרץ מילא קלאוז בלב כבד את צוואתו.
גופתו של האב נשרפה, ובעצת רב הקהילה נטמן האפר בבית הקברות היהודי בו הוטמן אפרם של היהודים שנשרפו במחנות ההשמדה.
הקבר אינו נושא שום שם ושום ציון.
בשנת 1940 התגייס קלאוז לצבא הבריטי, הוסמך לקצונה, השתתף בקרבות בצפון אפריקה.
בסוף 1944 השתתף במלחמה באיטליה כקצין בבריגדה בגדוד השני.
באותה עת התקיימה תנועת הבריחה להצלת ניצולי שואה ברחבי אירופה.
ה"הגנה" ארגנה אניות לעליה בלתי לגלית לארץ ישראל.
קלאוז יחד עם אחרים לוקח חלק בהשגת כלי רכב צבאיים, להובלת הפליטים היהודים בדרכי אירופה למקומות ריכוז לקראת העלייה לארץ.
במקביל לפעילותו בתנועת הבריחה מצטרף קלאוז להנוקמים - קבוצת לוחמים יהודים יוצאי הצבא הבריטי והבריגדה, שחיפשו פושעים נאצים מסתתרים, כדי למצות איתם את החשבון לנקום את דם העם היהודי השפוך.
איתו בקבוצה היו; חיים לסקוב, האלוף מאיר זורע -זרו, ישראל כרמי, משה קרפוביץ, צבי אהרוני, מרסל טוביאס, דב כהן.
עם שחרורו מהצבא הבריטי בשנת 1946 עבד קלאוז בחברת י' מנדלבליט.
בשנת 1947 הצטרף כסגנו של חיים לסקוב שהתמנה להיות קצין ביטחון ארצי ומארגן מחדש את מערך האבטחה של חברת החשמל.
באביב 1947 החל דוד בן-גוריון לגייס את יוצאי הצבא הבריטי ל"הגנה" במטרה להופכה לצבא עברי סדיר.
הוא כפה על צמרת ההגנה את שילובם של כמה קצינים וחיילים מצטיינים מיוצאי הבריגדה ובעיקר מיוצאי הגדוד השני כמו – חיים לסקוב, דן אבן, מרדכי מקלף, ונתן קפלן.
חיים לסקוב שימש בתפקיד סגן מפקד מנהל ההדרכה ושילב רבים מיוצאי הגדוד השני בבריגדה.
ביוני 1948, מצטרף קלאוז לצה"ל, ממלא תפקידים פיקודיים, מנהליים והדרכתיים.
הקים את גדוד המרגמות הכבדות בחיל התותחנים והיה אבי תורת המירגום בצה"ל.
בשנת 1952 היה מפקד גדוד 12 בחטיבת גולני, בשנת 1953 השתחרר מצה"ל בדרגת סא"ל.
בשנת 1953 על פי הנחית ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הצטרף קלאוז לבית הספר הימי בחיפה שעמד לעבור לעכו ומונה למנהל החינוכי - "מפקד הקדטים".
מהות התפקיד היה חינוך הקדטים והכשרת המנהיגות הימית ובניית האופי של התלמידים כ'קדטים' הלומדים לקצונה ימית.
בתפקיד זה הגדיר את הדרישות, קבע את כללי ההתנהגות הנדרשים, כיוון את עבודת המדריכים החינוכיים ואת עבודת מחנכי הכיתות ופיקח על עבודתם.
קלאוז הנהיג שיטה של מעקב אישי לקדטים ובנה טבלת נקודות שליליות לציון התנהגויות חריגות מהנורמה הנדרשת.
קלאוז עמד בקשר עם הורי התלמידים ודיווח על התקדמות הבן.
בנוסף לכך הכין את תוכנית העבודה השנתית של בית הספר, והיה אחראי לביצועה.
תשומת הלב וההקפדה ללא ויתורים יצרו אצל הקדטים דפוס התנהגות שיטתי, מנהיגות, יציבות במצבי לחץ ויעילות.
תוצאות החינוך של יהודה באו לידי ביטוי מאוחר יותר כשמרבית הבוגרים נעשו קצינים בכירים בחיל הים הישראלי, בצי הסוחר ובתפקידים בכירים במדינה.
בסוף שנת הלמודים 1964, סיים קלאוז את תפקידו בבית הספר.
את מקומו מילא סא"ל שמשון עדן.
בשנים 1964–1966 עבד קלאוז בחברת "מפעלי תובלה בע"מ", גוף בו הועסקו 350 עובדים ושימש כמנהל כוח האדם בחברה.
בשנים 1966–1970 ניהל קלאוז את פנימיית הנוער "קריית יערים".
בשנים 1970–1974 עבד קלאוז במשרד החינוך ולמד תואר ראשון ושני בחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1974 לאחר השלמת התארים בחינוך התקבל קלאוז לשמש כמפקח במשרד החינוך.
היה ממקימי המחלקה לחינוך חברתי ערכי, באגף הנוער במשרד החינוך, ושימש כמפקח ארצי.
תפקידו היה הכשרת מפקחים מחוזיים לתפקידם ואחראי על הכשרת רכזי החינוך החברתי-ערכי, והכשרת רכזי הכנה לצה"ל ורכזי מחויבות אישית.
אחראי על מערך ההשתלמויות של כל בעלי התפקידים.
אחראי על בניית וכתיבת תוכניות החינוך החברתי המיועדים למחנכים ותלמידים.
כן ביצע פקוח כולל סיורי שטח בכל הארץ.
בשנת 1984, עקב שינויים מבניים ותפיסתיים במערך משרד החינוך, עזב קלאוז את המחלקה לחינוך חברתי ערכי, והמשיך כמפקח מן המניין במשרד החינוך.
קלאוז נגד מיכאל בר-זוהר - בספרו "הנוקמים" הזכיר ההיסטוריון מיכאל בר-זוהר את יהודה קלאוז והעלה גרסה כאילו אביו (שהיה לא היה יהודי) היה קצין נאצי.
בדברים האחרונים לא היה כל אמת.
קורט פרץ היה רחוק מאוד מהנאצים.
הוא שירת בטייסת המשטרתית בגרמניה בין השנים 1919 – 1922 והיה ידוע כטייס מצטיין.
היה חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית עוד משנת 1925. עם עליית הנאציזם, המפלגה הוצאה אל מחוץ לחוק וקורט פרץ פוטר מתפקידיו במשרד הפנים הגרמני, גם בגלל אשתו אלזה היהודייה.במאי 1938 שלח קורט פרץ מכתב ליהודה קלאוז שהיה כבר בארץ.
כתב שכפי הנראה יגויס לתפקידי הדרכה בטייסת קרבית בחיל האוויר הגרמני.
הוא האמין באפשרות לחטוף מטוס ולברוח עם אשתו להולנד.
תכנן לשלוח מברק כאשר המבצע יצליח.
קלאוז הראה את המכתב למפקדו בהגנה שאישר שידוע לאנשי ההגנה על התוכנית.
בסופו של דבר התוכנית לא יצאה לפועל היות שקורט פרץ גורש מחיל האוויר 3 ימים לפני ביצוע התוכנית בעקבות הלשנה.
בינואר 1971 פנה יהודה קלאוז פנה באמצעות עורך דין י.
קושניר למיכאל בר-זוהר שיתקן את העוול שנגרם לו ולאביו.
בהסכם פשרה שניסח עו"ד יצחק טוניק, שילם בר זוהר לקלאוז 500 ל"י ישראליות כפיצוי, והתחייב להוציא במהדורות הבאות את הקטעים הרלוונטיים.
קלאוז תרם את הכסף לארגון נכי רדיפות הנאצים.
הנוסח הפוגעני והעוול לא תוקן גם במהדורה החדשה של הספר.
מיכאל בר-זוהר, הנוקמים הוצאת לוין אפשטיין 1969, עמ' 26 ו-29.
מיכאל בר-זוהר, ביום נקם פרשת הנקם היהודי בנאצים, הוצאת טפר-מגל, 1991.
רפאל רופין, הגדוד שאין שני לו הוצאת משרד הביטחון, 2000.
הרב יהודה בן הרב יום טוב קצין נולד בשנת ה'תס"ח (1708) בעיר חלב שבסוריה (ארם צובא).
עמד בראש בית דין בעיר.
הרב היה תלמידו של חכם יוסף עבאדי.
לרב היו שני בנים, הראשון הוא הרב בכור שנולד בשנת ה'תק"ו (1746) והשני הרב אליהו בשנת ה'תקי"ח (1758) ואף הם שימשו כדיינים.
הרב יהודה קצין ביקר בארץ ישראל ושהה בירושלים ובצפת כחמש שנים.
הרב נפטר ב-י' בחשון ה'תקמ"ד בגיל 76. בפטירתו הספידו אותו גדולי הרבנים בדורו, ביניהם הרב יצחק עטייה ותלמידו ישעיה עטייה.
רועי ישראל - חידושים על הרמב"ם
מחנה יהודה - שאלות ותשובות
וזאת ליהודה - דרושים וחידושים על התורה
יְהוּדָה (בן) קְרֶשְׂקֶשׂ (בקטלאנית: Jehuda Cresques; סביב 1350 במיורקה – סביב 1427 בסגרש) היה קרטוגרף יהודי של האסכולה הקטאלנית.
הוא נחשב למורה ומתווך בין הקרטוגרפים הקטלאנים לבין האסכולה הפורטוגלית לקרטוגרפיה המתהווה בסגרש תחת אנריקה הספן.
יהודה קרשקש נולד לקרטוגרף ידוע אחר של האסכולה הקטלאנית, אלישע בן אברהם קרשקש (בערך 1325–1387).
בהנחיית אביו, היה יהודה מעורב ביצירת המפורסם, שהושלם ב-1375 (היום בספרייה הלאומית של צרפת).
המאפיין המיוחד של ה"אטלס הקטלאני" היה שבנוסף לתרשימי ה"פורטולאני" הקטלאניים (תרשימים ימיים מפורטים, בעיקר של אזורי הים התיכון), שולבו בו לראשונה ממצאי מסעותיו של מרקו פולו.
בשנים שלאחר מכן עבד יהודה כקרטוגרף והשתכר היטב והפיק בין היתר מפות למלכי אראגון וצרפת.
הוא נודע מעבר למיורקה כ"lo Juen buscoler" (יהודי המפה) או "el Judio de la brujelas" (יהודי המצפן).
בשנת 1391, בממלכת אראגון, קרא הנזיר מיסיונר דומיניקני ויסנט פרר בדרשות פומביות להטביל את כל היהודים לנצרות.
באיים הבלאריים לבדם מתו כ-300 יהודים בפרעות אלימות.
קרשקש התנצר והחליף את שמו לח'ימה ריבס (Jaume Riba או Jacome Ribas).
בשנת 1419 ייסד אנריקה הספן את מצפה הכוכבים המלכותי שלו בסגרש ובתחילת שנות ה-20 של המאה ה-15 זימן את קרשקש לסגרש, וזה נענה לזימון.
רוב החוקרים מסכימים שהוא הפך לאבי האסכולה הקרטוגרפית של סגרש תחת השם מסטרה חיימה (חקומה) דה מאיורקה (Mestre Jaime (Jacomé) de Maiorca).
בשל התייחסות הפורטוגלים לידע הימי כסוד מדינה, לא שרדו מפות שצייר קרשקש בסגרש.
הרב יהודה קורייאט (השני; סביב ה'תק"ל, 1770 - אדר ה'תר"ו, 1846) היה רב ומשורר מחכמי מרוקו ודיין בליוורנו שבאיטליה.
רבו המובהק של רבי אליהו בן אמוזג.
רבי יהודה נולד בטיטואן לאביו רבי אברהם רפאל במרוקו.
בשנת תקמ"ז עבר עם אביו לאצווירא, שם התחתן בו' טבת ה'תק"ן עם מסעודה לבית אבן שטון.
סביב שנת תקנ"ג אביו עקר לליוורנו, אך רבי יהודה נשאר במוגאדור.
בהמשך בעקבות גזירה של מושל העיר מוגאדור, לא יאוחר משנת תקע"ב, ברח לאיטליה יחד עם אחותו, ושם הדפיס את ספרו של אביו - 'זכות אבות'.
בהיותו בליוורנו, כיהן דיין בבית הדין יחד עם רבי יעקב נוניס ואיס, רבי יעקב די מדינא, רבי שם טוב סאמון, ועוד.
וכן ישב לצד הדיין רבי אברהם ברוך פאפירנו.
וכן היה מחכמי ישיבת 'פרנקו' בעיר.
נפטר באדר ה'תר"ו (1846) בליוורנו.
רבי יהודה ייחס את עצמו לרבי יהודה בן עטר ולרבי כליפא בן מלכא.
מבניו ידועים רבי אברהם קורייאט השלישי שהיה דיין במוגאדור (נפטר בחיי אביו בשנת תר"ה).
וכן רבי יצחק מחכמי ליוורנו.
אחותו קלרה התלאמנה בגיל צעיר, ונדדה עמו ממרוקו לאיטליה, לימים, רבי יהודה גידל ולימד את בנה - רבי אליהו בן אמוזג.
ספרו 'מאור ושמש' - כולל מקבץ של כמה חיבורים קדמונים בענייני קבלה ודרש, ופירושים שכתב על התורה, נדפס בליוורנו תקצ"ט.
אחד החיבורים הוא פירוש קדמון לתפילת 'עלינו לשבח' שמצא בשנת תקע"ו בספרייה של פריז.
יהודה קלצקי (ידוע גם בשם: קאלעצקי; או: קאלעטצקי; באנגלית: Julius Kaletzky; תרי"ב, 1852 – כ' בתמוז תרע"ה, 2 ביולי 1915) היה מחבר יהודי־אמריקאי שהיגר ממזרח אירופה.
חיבר ספר העוסק בהיסטוריה יהודית, בדגש על מסעי הצלב ושרפת התלמוד בפריז.
נולד בסובאלק בתרי"ב (1852) לרבי יצחק אייזיק, בן הרב חיים שלמה מבריסק, חתנו של הרב יהודה בכרך.
ולרייזיל, בת הגביר רבי מרדכי הלוי.
הוא נישא לבלומה, בתו של רבי שמואל.
בגיל 16 קיבל היתר הוראה והיגר לארצות הברית קודם שנת תרל"ה.
בערך בשנת תרמ"ב (1882) החל לשמש כשליח ציבור בבית המדרש "בית תפילה" בעיר סינסינטי, אוהיו, תפקיד שבו שירת במשך שנים.
בשנת תרנ"ט (1899) פרסם בניו יורק ספר שכתב, העוסק בנושאים היסטוריים יהודיים, ובהם מסעי הצלב ושרפת התלמוד בפריז.
בסוף ימיו התגורר בניו יורק, ברחוב 5 מספר 1267 (1267 5th Ave), ונפטר שם ביום שישי כ' בתמוז תרע"ה (2 ביולי 1915) כבן 63, ונקבר בבית הקברות מאונט ציון בניו יורק.
קלצקי חיבר ספר העוסק בהיסטוריה יהודית, שבו דן, בין היתר, במסעי הצלב ובשרפת התלמוד בפריז.
הספר פורסם תחילה כסדרת מאמרים בעיתונו של כתריאל צבי שרהזון, יידישעס טאגעבלאט, מ-כ"א בתשרי תרנ"ו (אוקטובר 1895) עד י"ט באייר תרנ"ו (8 במאי 1896) תחת השם "גזרת שמד".
לאחר מכן נערך והודפס כספר בשם "שארית יהודה", שראה אור בניו יורק בשנת תרנ"ט (1899).
בנו, יצחק (Isidore Kallet), עורך דין.
בתו, רחל, נישאה ללואיס אייזיק.
יהודה קפלון (נולד ב-1968) הוא רב חרדי, איש עסקים, פילנתרופ ויועץ פוליטי יהודי-אמריקאי.
בשנת 2025 מונה על ידי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לתפקיד השליח המיוחד של הממשל לניטור ולמאבק באנטישמיות (דרגה המקבילה לשגריר).
קפלון בלט בפעילותו במסגרת הקהילה היהודית בארצות הברית, הן בתחומי העסקים והפילנתרופיה והן בזירה הפוליטית, במיוחד כתומך נלהב של טראמפ ויוזמותיו.
קפלון נולד בשנת 1968 בכפר חב"ד שבישראל, למשפחה חב"דית.
הוריו שימשו כשליחים של הרבי מליובאוויטש בכפר חב"ד, וחינכו אותו על ערכי שירות לקהילה.
במשפחתו שורשים עמוקים של מנהיגות ופעילות ציבורית: אחד מאבות-אבותיו סייע בייסוד חיי היהדות באוסטרליה, וסבו מצד אמו, הרב צבי אוסטר, ייסד בית מדרש בברוקלין שבו ביקר האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון (הרבי השישי של חב"ד).
סבו השני, הרב משה יצחק הכהן הכט, היה פעיל בולט בתחום החינוך היהודי בארצות הברית.
בילדותו עבר קפלון עם משפחתו לארצות הברית, שם גדל והתחנך על ברכי המסורת החב"דית והמשיך את דרכם הציבורית של בני משפחתו.
בפן העסקי, יהודה קפלון הוא ממייסדי ונשיא חברת RussKap Water, חברה שבסיסה במיאמי המתמחה בטכנולוגיית ייצור מים מן האוויר (Atmospheric Water Generation).
מטרת החברה היא לספק מים נקיים ובטוחים באמצעות לכידת לחות מהאוויר, ופעילותה זכתה להכרה בין-לאומית.
בין השאר, קפלון ייצג את RussKap Water בכנסים בין-לאומיים, ובהם כנס בערב הסעודית שבו נשא דברים על המורשת הרוחנית המשותפת ליהודים ומוסלמים ועל חשיבות הדאגה לאנושות כולה.
בעבר כיהן גם כנשיא מיזמים נוספים בתחום טכנולוגיית המים וכשותף בכיר בחברת ייעוץ שהתמקדה ביחסי ממשל ושותפויות ציבוריות-פרטיות.
קפלון פעיל רבות גם בפילנתרופיה וסיוע הומניטרי.
הוא היה ממייסדי קרן "משה ואהרן" יחד עם חתן פרס נובל אלי ויזל, העוסקת בתמיכה בילדים עם צרכים מיוחדים ובבני משפחותיהם
הקרן נקראת על שם שניים מסביו של קפלון, הרב משה יצחק הכט והרב אהרן קפלון, והיא מעניקה סיוע חינוכי וטיפולי למשפחות ברחבי ארצות הברית.
על פועלו למען ילדים עם צרכים מיוחדים זכה קפלון להוקרה מצד רשויות ממשל אמריקאיות וכן מצד גורמים רשמיים במדינת ניו יורק.
מעבר לכך, הוא השתתף במאמצי סיוע בשעת חירום, בין היתר לאחר פיגועי 11 בספטמבר ובמהלך ההוריקנים הארווי ואירמה בהתנדבות לחלוקת ציוד וסיוע לנפגעים.
קפלון התבלט כתומך פוליטי של דונלד טראמפ.
הוא התקרב למעגל התומכים של טראמפ עוד בתקופת מגוריו בניו יורק, בין היתר באמצעות שותפו העסקי אד רוסו, ששימש כיועץ לטראמפ בנושאי איכות הסביבה.
קשריו של קפלון עם טראמפ התחזקו גם באמצעות היכרותו עם התורמים הבולטים של המפלגה הרפובליקנית שלדון ומרים אדלסון, שבעזרתם התחבר לסביבת הנשיא.
במהלך מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024 שימש קפלון כאחראי על תחום ההסברה וגיוס התמיכה של המצביעים היהודים בקמפיין טראמפ.
בתפקיד זה שם דגש על שיפור מדיניות החוץ ויחסי ארצות הברית – ישראל, ופעל לבניית גשרים בין הקמפיין לבין קהילות יהודיות ממגזרים שונים.
כמו כן, סייע בקישור טראמפ עם מנהיגים רבניים בולטים בציבור החרדי בארצות הברית.
במהלך פעילותו הפוליטית, הביע קפלון עמדות נחרצות נגד האנטישמיות ולטובת מדיניותו של טראמפ.
הוא התריע על עליית האנטישמיות בארצות הברית והשווה את מצב היהודים במדינה לימים שלפני ליל הבדולח בגרמניה הנאצית (1938) בטענה שגם בארצות הברית "האדמה כבר רועדת מתחת לרגליים" של היהודים.
התבטאויות אלה עוררו ביקורת מצד היסטוריונים וארגונים יהודיים, שראו בהשוואה זו הגזמה בעייתית.
עוד טען קפלון כי מנהיגי המפלגה הדמוקרטית נמנעים מעיסוק תקיף בטרור אסלאמיסטי: "הדמוקרטים מפחדים אפילו לומר את צמד המילים 'טרור אסלאמי רדיקלי', בעוד טראמפ אומר זאת בגלוי" אמר, והאשים את הדמוקרטים בכך שהם מסרבים לזהות פומבית כטרוריסטים את "השוחטים של נשים וחוטפי הילדים".
הוא שיבח את טראמפ על התעוזה בהתמודדות עם איום איראן ועל הצבת המאבק באנטישמיות בראש סדר העדיפויות.
במקביל, ביקר בחריפות את ממשל ג'ו ביידן וטען שביידן "אינו מוכן אפילו לפרסם הצהרה על מאבק באנטישמיות", אמירה שזכתה להפרכה לאור פעולותיו של ביידן בתחום זה.
באפריל 2025 הודיע הנשיא דונלד טראמפ על מינויו של יהודה קפלון לשליח המיוחד של ארצות הברית לניטור ולמאבק באנטישמיות.
המינוי, שנעשה עם תחילת כהונתו השנייה של טראמפ, העלה את קפלון לתפקיד ממשלתי בכיר בדרגת שגריר, המצריך אישור הסנאט האמריקאי.
טראמפ שיבח את קפלון וכינה אותו "איש עסקים מצליח ותומך נלהב של אמונת עם ישראל וזכויותיו לחיות ולנהוג בפולחן ללא רדיפה" והצהיר כי "עם אנטישמיות המסוכנת במגמת עלייה, יהודה יהיה הנציג החזק ביותר עבור האמריקאים והיהודים ברחבי העולם, ויקדם שלום".
קפלון מצדו הביע נכונות ליטול את התפקיד בתנאי שיהיה בעל סמכויות והשפעה אמיתית ולא מינוי סמלי בלבד.
הוא תיאר את שליחותו כהזדמנות לחזק את ביטחון הקהילות היהודיות ולהיאבק בשנאת יהודים במסגרות מדיניות וחינוכיות כאחד.
מינויו של קפלון התקבל בתגובות מעורבות.
מצד אחד, מנהיגים וארגונים רבים בעולם היהודי-אורתודוקסי וברפובליקנים בירכו על הבחירה בו, והדגישו את מחויבותו למאבק באנטישמיות ואת הזיקה העמוקה שלו לזהות היהודית.
גם בארגון הגג האורתודוקסי OU הביעו תמיכה במינוי, וציינו כי בתקופה רוויית שנאה מדובר בתפקיד קריטי שקפלון ימלא "בגאווה באמונתנו ובערכינו".
מנגד, גורמים אחרים הביעו הסתייגות: מבקרים מקרב הקהילה היהודית בארצות הברית הטילו ספק ביכולתו של קפלון לייצג את כלל הזרמים ביהדות אמריקה בשל עמדותיו הפוליטיות המזוהות והמקוטבות.
חבר הקונגרס היהודי-דמוקרטי ג'רלד נדלר אף גינה את המינוי, כינה את קפלון "דמות מפלגת", והאשים אותו בניצול סוגיית האנטישמיות ככלי פוליטי מפלגתי.
למרות הביקורת, קפלון ומקורביו הדגישו כי מטרתו בתפקיד היא "לאחד את הקולות השפויים נגד השנאה ליהודים" ולפעול בשיתוף פעולה עם בעלי ברית בארצות הברית ובעולם.
קפלון הוא תומך נלהב של מדינת ישראל ונהג לשלב בעבודתו הפוליטית והציבורית מסרים פרו-ישראליים.
במסגרת קמפיין הבחירות של 2024, שם דגש על חיזוק יחסי ארצות הברית וישראל והבלטת עמדותיו התקיפות של טראמפ נגד איומי אויבי ישראל, כגון איראן וארגוני טרור חמאס וחזבאללה.
קפלון רואה את ביטחון ישראל כחלק בלתי נפרד מהמאבק באנטישמיות הגלובלית, וטען כי התמודדות תקיפה מול טרור וגזענות נגד יהודים משותפת לארצות הברית ולישראל.
באוקטובר 2024 השתתף קפלון לצד דונלד טראמפ בטקס זיכרון בפלורידה לציון שנה לטבח שבעה באוקטובר.
באירוע זה, שנערך במועדון הגולף של טראמפ במיאמי, הופיע קפלון כבן ברית קרוב לנשיא לשעבר והדליק נר זיכרון יחד עמו לזכר קורבנות המתקפה.
נוכחותו באירוע המחישה את מחויבותו האישית להזדהות עם ישראל ועם מאבקיה.
בנוסף, לאחר מינויו כשליח מיוחד, זכה קפלון לברכות פומביות מצד הנהגת מדינת ישראל: ראש הממשלה בנימין נתניהו פרסם ציוץ ברשת X בו הביע ביטחון שקפלון "ישרת היטב את אמריקה ואת העם היהודי" והצהיר על ציפייתו לעבוד עמו למול האיום הגובר של אנטישמיות.
גם נשיא המדינה יצחק הרצוג בירך את קפלון בציוץ משלו, בו כינה את המינוי "שליח מיוחד...
עם רקורד ארוך של הצלחה בתחומים מגוונים" וציין שקפלון מתאים באופן ייחודי להוביל את המשימה החשובה של המאבק באנטישמיות.
קפלון מקיים קשרים עם אישים מרכזיים בפוליטיקה ובתעשייה הישראלית, בין היתר דרך ידידותו עם ד"ר מרים אדלסון, פילנתרופית ישראלית-אמריקאית בולטת, ועם בעלה המנוח שלדון אדלסון, שהיו מממניו ותומכיו המרכזיים של טראמפ.
הוא נחשב למקורב לחוגי הימין הפרו-ישראלי בארצות הברית, ומשתף פעולה עם מנהיגים ישראלים בנושאים של מלחמה באנטישמיות וחיזוק הקשר בין ירושלים לוושינגטון.
בממשל טראמפ השני החל קפלון לקחת חלק ביוזמות משותפות אמריקאיות-ישראליות.
כך, למשל, במרץ 2025 סייע בארגון ביקור רשמי של שרת החינוך האמריקאית לינדה מקמהן במוסדות חינוך חב"דיים במיאמי, במסגרת מאמץ לקדם את המאבק באנטישמיות בקמפוסים ואת התמיכה בחינוך יהודי.
יהודה שנהב-שהרבני (נולד ב-26 בפברואר 1952) הוא סוציולוג ישראלי, הפועל במסורת של הסוציולוגיה הביקורתית.
עוסק בסוציולוגיה של בירוקרטיה, ניהול וקפיטליזם אמריקני וכן בנושאי ריבוד ואתניות בישראל.
פרופסור אמריטוס בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית.
בנוסף משמש עמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים ומייסד שותף של מפעל התרגומים מערבית "מכתוב".
שנהב-שהרבני נולד בבאר שבע כיהודה שהרבני להורים יהודים שעלו לישראל מעיראק.
בגיל שלוש עבר עם הוריו לשכונת נווה משכן (הסמוכה לצהלה) בתל אביב, וכשהיה בן עשר עברה המשפחה לפתח תקווה.
במאה ה-21 החל להזדהות כיהודה שנהב-שהרבני (במקום יהודה שנהב).
השם שהרבני מתייחס לעיר בצפון עיראק שנשאה את השם שהרבאן.
על הוספת שם המשפחה המקורי לשם המעוברת הוא אמר ב-2021:
למד סוציולוגיה ולימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1977 קיבל תואר בוגר, ולאחר ארבע שנים קיבל תואר מוסמך בניהול תעשייתי מהטכניון.
המשיך בלימודיו באוניברסיטת סטנפורד ושם קיבל ב-1983 תואר מוסמך נוסף ובשנת 1985 תואר דוקטור, שניהם בסוציולוגיה.
עיקר פעילותו האקדמית הייתה במסגרת החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שם כיהן כפרופסור מן המניין.
בין השנים 1986–1989 שימש מרצה בחוג, במסגרת מלגת אלון.
כיהן כפרופסור אורח ולימד במספר אוניברסיטאות מובילות בארצות הברית: בבית הספר למנהל עסקים שבאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ב-1992–1993; בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת סטנפורד ב-1994 ו-1995; בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת פרינסטון במהלך 2003; ובחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה בין השנים 2002–2004.
משמש גם כעמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים החל מ-1999. כיהן כעורך כתב העת "תיאוריה וביקורת" מ-2000 עד 2010; משמש כעורך בכיר בכתב העת האירופאי "Organizational studies" (החל מ-2003).
מאז כניסתו לתפקידו כעורך "תיאוריה וביקורת", החל כתב העת לעסוק יותר ויותר בשאלות של אתניות ומזרחיות, כלכלה פוליטית, ובאתגר הפוסטקולוניאלי לייצור ידע.
כחוקר, כמנחה וכעורך כתב העת "תיאוריה וביקורת", לשנהב-שהרבני תרומה לתאוריה הפוסט-קולוניאלית ולדיון בפוסטקולוניאליזם במסגרת השיח הסוציולוגי הישראלי.
בנוסף, שנהב-שהרבני עורך סדרת ספרי עיון ומחקר בנושאי תרבות וחברה הנקראת "הקשרי עיון וביקורת".
בשנת 2014 ייסד יחד עם סלמאן נאטור, יוני מנדל ואחרים במכון ון ליר את "מכתוב - חוג המתרגמים מערבית לעברית", ואת סדרת הספרים "מַכְּתוּבּ مكتوب" המפרסמת את פועלם.
זכה במספר פרסים, בהם The Dorothy Harlow Award מטעם האקדמיה לניהול עבור המאמר התחרותי הטוב ביותר ב-1987; ב-1990 זכה שוב בפרס זה עבור מצוינות במחקר; וביוני 2004 זכה בפרס מטעם Association for Israeli Studies עבור ספרו "היהודים-הערבים".
שנהב-שהרבני ידוע גם בפעילותו החברתית והפוליטית, בהיותו ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית - תנועה חברתית שנוסדה ב-1996 על ידי צאצאי עולים מארצות ערב והמזרח בישראל, ופועלת לצמצום פערים בחברה הישראלית.
שנהב-שהרבני תלה את הזרז לייסודה של "הקשת" בהסכמי אוסלו: "הייתה לנו תחושה שהעניין המדיני נפתר, וכי העניין המזרחי-החברתי, שנדחק לשוליים, צריך לעבור מתיחת פנים".
אחד ממאבקי הדגל של הקשת הדמוקרטית המזרחית היה בג"ץ הקרקעות, שבו טענה התנועה שישנה חלוקה לא צודקת של קרקעות המדינה, ושהחלטותיו של מינהל מקרקעי ישראל אף מחמירות את המצב.
שופטי בג"ץ פסקו בסוגיה זו לטובת "הקשת".
הישג נוסף של "הקשת", יחד עם קבוצות אחרות, הוא חקיקת חוק הדיור הציבורי.
בסוף שנת 1996 פרסם שנהב-שהרבני במוסף "הארץ" מאמר בשם "קשר השתיקה" שבו טען כי קיים קשר שתיקה "בין הקומיסרים האידאולוגיים של הציונות המגשימה לבין האינטלקטואלים של השמאל הישראלי בן ימינו", וסיכם כי "זו הסכמה שבשתיקה בין שני דורות של הגמוניה אשכנזית – כלפי הבעיה המזרחית".
כן טען שנהב-שהרבני כי הוקעת העוול שנעשה לפלסטינים על ידי השמאל הציוני וההכרה (לכאורה) בסבלם נעשו משום שהדבר אינו מסכן את מעמד האינטלקטואלים האשכנזים כקבוצה תרבותית הגמונית בתוך החברה הישראלית ולא כמעמד כלכלי.
לפי שנהב-שהרבני, "העיסוק בעוול, שנעשה לפלסטינים, מספק את זרי הדפנה של ההומניזם, את העמדה היוקרתית של שוחטי פרות קדושות ושואפי שלום", אך מסומן כ"אחר" שניתן להרחיקו מחוץ לגדר.
זאת בניגוד למזרחים, שאותם "אי אפשר להפוך ל'אחר' או להוציא אל מחוץ לגדר.
לכל היותר, אפשר לבנות כבישים עוקפי עיירות פיתוח ושכונות עוני".
הכרה בעוולות שנעשו למזרחים הייתה מחייבת את שינוי ההסדרים החברתיים, התרבותיים והפוליטיים במדינה, שינוי שההגמוניה לא הייתה מוכנה לשאת.
משום כך, טען שנהב-שהרבני, נובע פֶרץ ההתכחשות לנושא העדתי והניסיון לגמדו, עד כדי הפיכתו לטאבו.
למאמר זה הייתה תהודה בישראל ובעולם, והוא זכה לכ-25 מכתבי תגובה במוסף "הארץ", ולהתייחסויות בכלי התקשורת ובאקדמיה הישראלית.
טענה זו נקשרה אצל מבקריו של שנהב-שהרבני להשתתפותו במאבקים נגד הכיבוש ובעד פתרון שתי המדינות.
שנהב-שהרבני הבהיר כי אף על פי שאין ספק שליהודים מגיעה זכות להגדרה עצמית קולקטיבית בישראל, המדינה צריכה להגיע להסדר עם הפלסטינים אזרחי ישראל על הגדרתם כקולקטיב בתוכה.
שנהב-שהרבני הוצב במקום ה-101 ברשימה המשותפת בבחירות לכנסת העשרים.
במאי 2019, השתתף בקבלת פנים חגיגית שנערכה לכבוד אמיר מח'ול לאחר שישב בכלא באשמת ריגול לטובת חזבאללה.
שנהב-שהרבני הרחיב את מושג הרציונליות ואת המחקר העוסק במושג, על ידי התייחסות לרציונליות כאל אידאולוגיה ושיח תרבותי.
בספרו אידאולוגיות ניהול בעידן הרציונליות (1991) טען שנהב-שהרבני כי תפישת הבירוקרטיה אותה פיתח מקס ובר, שהחלה לתפוס תאוצה במאה ה-19 והשתכללה במאה ה-20, אינה רציונלית במובן האונטולוגי, אלא דווקא להפך.
למרות האתוס שכונן את הבירוקרטיה כמדויקת, יעילה, חסרת שרירותיות ואוניברסלית, שנהב-שהרבני טען שיסודותיה של מערכת זו אינם בהכרח יעילים ממערכות אחרות ובוודאי שאינם אוניברסליים, אלא בעלי הקשר חברתי, כלכלי והיסטורי פרטיקולריסטי.
ספרו מכונת הארגון משנת 1995 הראה כיצד הרציונליות הפכה לאידאולוגיה בידי מומחי ניהול (כדוגמת פרדריק וינסלאו טיילור) במאה ה-19 ולאחר המהפכה התעשייתית.
בזמן המהפכה התעשייתית קמו מפעלים גדולים מאוד, וקשה היה לבעלי ההון לשלוט בעובדיהם.
בתקופה זו החלו המנהלים לקחת תפקיד בולט יותר בסביבה הארגונית, ומאחר שמקצוע זה לא היה ממוסד דיו, השתמשו המנהלים באידאולוגיה של רציונליות ויעילות כדי לבסס את כוחם והונם.
טענתו הבסיסית של שנהב-שהרבני ב"מכונת הארגון" היא שהאלימות ביחסי העבודה בין עובדים ומעסיקים בארצות הברית בין השנים 1880–1936 סייעה למנהלים לקבל לגיטימציה לתפקידם ולהפוך לחלק מהנוף הארגוני שנשלט עד אז על ידי קפיטליזם משפחתי שהתנגד לכניסת המנהלים לתוך הארגון.
המנהלים החדשים השתמשו ברטוריקה שיצרה קשר בין ניהול לפתרון סכסוכי עבודה והציגו עצמם כ"מתווכים הוגנים" בסכסוכים אלו.
שנהב-שהרבני מצביע על קשר סטטיסטי בין עוצמת סכסוכי העבודה וגידול במספרם של מנהלים בארגונים במערב, במיוחד בארצות הברית.
בספרו Manufacturing Rationality, שהתפרסם בשנת 1999 בהוצאת אוקספורד העמיד שנהב-שהרבני את מושג "המהפכה הניהולית" לבחינה ביקורתית.
הוא הראה כיצד התפתחו השפה הניהולית והאקטיביזם הניהולי תוך יצירת שפה ופרקטיקות המעלימות את ההקשר הכוחני והאלים של צמיחתם.
בתוספת למחקריו הקודמים בהם הראה כיצד נלחמה הפרופסיה הניהולית כנגד העובדים והפעילה עליהם אלימות פרקטית וסימבולית, הוא הראה גם שצמיחת הניהול הייתה כרוכה במאבק גם עם הקפיטליזם הגדול.
בכך הוא הראה כיצד המציא הניהול את עצמו ואת השפה שלו יש מאין, תוך מאבק עם הקפיטליסטים והעובדים גם יחד.
לאורך השנים פרסם שנהב-שהרבני מספר מאמרים בנוגע לשסע העדתי בישראל, וערך מספר ספרים בנושא.
בשני ספרים אלו, יחד עם עבודות אחרות כ"מזרחים בישראל" שערך עם חבר ומוצפי-הלר, או "קולוניאליות והמצב הפוסטקולניאלי", מבקש שנהב-שהרבני להעמיד את הדיון ביהודים הערבים בקונטקסט של הדיון גם בפליטים הפלסטינים ובנרטיב הפלסטיני.
בכך הוא מבקש להעמיד מראה מול מבנה הידע על החברה הישראלית המפריד באופן מלאכותי בין שתי הסוגיות הללו.
בספרו "היהודים-הערבים: לאומיות, דת ואתניות" שנהב-שהרבני מבקש להתחקות אחרי שורשי ההמשגה של המזרחים כ"יהודים-ערבים", ובכך הוא חורג מהדיון הסוציולוגי הממסדי, המתייחס לקטגוריה "עדות המזרח" (בשלב הראשון) ו"מזרחים" (בשלב השני).
בשתי אופציות אלו מוצפנת הערביות.
ספר זה דן באופן שבו נוצרו שתי קטגוריות בשיח הישראלי, המבחינות בין שיח לאומי המתארגן סביב חלוקה של יהודים – לא יהודים, ושיח עדתי הנתפס כשיח יהודי בלבד הסובב סביב מזרחים ואשכנזים.
כך שנהב-שהרבני מנסה לחתור תחת קטגוריות אלו שקובעו בשיח הישראלי, ואשר אינן מאפשרות לתאר את ההיסטוריה המזרחית מנקודת ראות כוללת.
לדברי שנהב-שהרבני המכונה התרבותית קיבעה את יהודי ארצות ערב כיהודים-ערבים, ללא תהליך של "טיהור" מערביותם והוא מתאר בספרו את אזור הגבול הרחב שבו מתבצעת אותה המרה.
הספר מעמיק בחקר ביקורתי של היחסים בין הציונות ליהודים-ערבים, ומבקש להראות את הציונות כפרקטיקה אידאולוגית עם שלוש קטגוריות סימביוטיות הפועלות בו זמנית: לאומיות, דת ואתניות.
כדי להכליל את היהודים-הערבים (מי שהפכו לאחר מכן ל"מזרחים") בתוך הקולקטיב הלאומי, היה עליהם לעבור דה-ערביזציה, טיהור מערביותם.
הדת, לטענת שנהב-שהרבני, הבחינה בין היהודים-הערבים לבין הערבים, ולכן שימשה כמסמן הלאומי אצל היהודים-הערבים.
כך שכדי להיות שייך לשיח הציוני-לאומי, היה על היהודים-הערבים להיות יהודים דתיים.
הדת במובן זה, לטענתו, היא אמצעי גיוס של המזרחים ללאומיות היהודית, משמע, ליהודיות הציונית.
אך הדת, בו בזמן, סימנה אותם כקבוצה אתנית נפרדת מהישראליות (האשכנזית, למעשה) החילונית.
לפי שנהב-שהרבני, הדת והלאומיות אינן קטגוריות בינאריות, אלא הן קשורות זו בזו בקשר שלא ניתן לנתקו.
הלאומיות הציונית הפקיעה את היהדות והכילה בתוכה סממנים דתיים, אך אלה הולאמו ויוצרו מחדש על ידי הלאומיות (18 : 2003).
אין זה אומר שהציונות עשתה את המזרחים לדתיים, כותב שנהב-שהרבני, אלא שהציונות עשתה אוריינטליזציה למזרחים באמצעות הדת.
לפיכך, לטענתו המזרחים יכלו להתקיים בשיח הציוני הלאומי רק אם הם סווגו כיהודים דתיים, ולכן נוצרה בישראל אותה קטגוריית ביניים של מסורתיים.
שנהב-שהרבני טוען כי הזהות הזו של יהודים-ערבים היא זהות היברידית, ובחלקה תוצאה של התודעה הכפולה, הלאומית והקולוניאלית, של הציונות.
עם זאת הוא אינו טוען כי זהות המזרחים היום היא יהודית-ערבית, אלא שמדובר במושג בעל היסטוריה מסוימת שנגדעה.
כך, מתוך פוזיציה ביקורתית, הוא מקבל את ההמשגה של מזרחים בדיון הפוליטי-אתני בישראל.
מאחר שלטענתו, ניסיון החיים המשותף של ה"עדות" השונות בישראל במערכת החינוך, בצה"ל, בעיירות הפיתוח וכדומה, טשטש את האבחנות ביניהם ויצר דמיון רב בין קבוצות המוצא השונות (20 : 2003).
תמה מרכזית שנייה סביבה מתארגן הספר, היא הקשר בין היהודים-ערבים לפלסטינים.
טענתו של שנהב-שהרבני היא כי תהליך הלאמת ההון של יהודי עיראק על ידי ממשלת עיראק, שימש תירוץ מוצלח להשארת הרכוש של הפלסטינים שברחו ב-1948 בידי האפוטרופוס הכללי של מדינת ישראל.
תמה זו, פורטה בקיצור גם במאמרו "השוד המושלם" שפורסם בעיתון "הארץ" באפריל 1998:
לפי טענה זו, שהורחבה בספרו "היהודים-הערבים", מדינת ישראל יצרה הקבלה בין ההון הפרטי של יהודי עיראק אשר הולאם על ידי עיראק, להון של הפלסטינים.
כך, כאשר עלתה שאלת פיצויי פליטי 1948, היא סורבה על ידי יצירת השוואה והקבלה בין פליטי 1948 לעולים מעיראק, בטענה כי התבצעו במרחב המזרח התיכון חילופי אוכלוסין והון.
מתוך ראיית עולם פוסטקולוניאלית, ומתוך נקודת מבט אפיסטמית וערכית המחייבת פוליטיקה של זהויות, סבור שנהב-שהרבני כי על החברה הישראלית להיות חברה רב-תרבותית.
כחוקר וכעורך פרסם שנהב-שהרבני ספרים ומאמרים המתארים את המפגש שבין היהודי והערבי ובין האשכנזי והמזרחי כמפגש קולוניאליסטי, על כל ההשלכות הכרוכות במפגש מסוג זה.
שנהב-שהרבני סבור כי על החברה הישראלית להפוך לחברה רב-תרבותית.
ישנן כמה מסורות שיח רב-תרבותיות, הנובעות מכמה מסורות תאורטיות - השיח הקהילתני, הליברלי, הפוסטמודרני, הפוסטקולוניאלי, הפמיניסטי והפוסט-לאומי.
שנהב-שהרבני ממקד את הפרוגרמה הרב-תרבותית שלו בעיקר סביב השיח הרב-תרבותי הפוסטקולוניאליסטי, אך גם הפוסטמודרני והפמיניסטי.
על-פי שנהב-שהרבני, זהות הוא מושג דינמי, הבנייתי, אקראי ולא פרימורדיאלי, ולכן הוא מבקש לפרק את הקונסטרוקציות החברתיות והתרבותיות (למשל, הבחנות בינאריות, נרטיבים), שהן אירופאיות בבסיסן, במטרה לפתח נקודת מבט המקדמת פוליטיקה של זהויות.
שנהב-שהרבני מודה שיש א-סימטריה באופן שבו הוא שולל זהות מהותנית ומבקר את אופן כינונה של הזהות ההגמונית, בה בעת שהוא מעודד את כינונה של זהות (מהותנית) אותה הוא מעוניין לשחרר במסגרת הפוליטיקה של הזהויות.
לדידו יש לכך הצדקה מוסרית מכיוון שאין לעשות גזירה שווה בין המדכאים למדוכאים, בין השולטים לנשלטים.
שנהב-שהרבני מבקש לראות במסגרות השיח הפוסטקולוניאלי והפוסטמודרני לא רק מסגרות שיח מבקרות ומפרקות, אלא כאלה המציעות מסד עקרוני-רעיוני לשינוי פני המציאות.
לכן הוא שולל אפשרות אחת של רב-תרבותיות ליברלית המבקשת לקיים דמוקרטיה ליברלית המבטיחה שוויון מלא בין האזרחים, כל זאת באמצעות התגברות על מנגנוני הדיכוי והאפליה; וכמו כן הוא שולל אפשרות שנייה של רב-תרבותיות ליברלית המבקשת לקיים דמוקרטיה ליברלית שבה יש ביטוי מוסדי לקבוצות השונות המרכיבות את החברה.
לטענתו, הלאומיות, על ידי שימוש מושכל בערכי הליברליזם והדמוקרטיה, משמשת מנגנון דיכוי ואפליה מרכזי בחברה הישראלית.
לכן אין די בכך שהדמוקרטיה הליברלית מעניקה שוויון לקבוצות המיעוט שבה, כיוון, שבין השאר, בכך היא הופכת את קבוצת "הרוב" לשקופה.
החלופות הרב תרבותיות הראויות לדעת שנהב-שהרבני יכולות להיות, למשל, אוטונומיה תרבותית/לאומית לערביי ישראל, או הקמת מדינה דו לאומית בישראל או ממערב לירדן.
שנהב-שהרבני מציע שההסדרים הרב-תרבותיים יהיו בהתאם לרמת הסגירות והפתיחות של הקבוצות השונות בחברה, ורמת הריחוק והקרבה בין הקבוצות השונות.
במסגרת הרב-תרבותיות שנהב-שהרבני קורא לשים דגש על הייצוגים התרבותיים ועל הצדק החלוקתי.
ישנם חוקרים המתנגדים לבחינת ישראל במסגרת התאוריה הפוסטקולוניאלית ומערערים על הרלוונטיות שלה בחקר החברה בישראל של ימינו.
המציאות הישראלית, כך הם טוענים, מיוחדת, ואינה עונה על הדפוס הקולוניאליסטי הרגיל.
כך למשל, הציונות, אינה תנועת קולוניאליסטית של מדינה קולוניאליסטית הכובשת שטחים מעבר לים, וההגירה היהודית היא של עם החוזר למולדתו.
עבור מתנגדי הפוסטקולוניאליזם, בחינת המציאות היישובית והישראלית באמצעות התובנות הפוסטקולוניאליסטיות הן בבחינת הכפפתה של המציאות לטובת הפרדיגמה התאורטית.
בנוסף, חוקרים והוגים רבים, הן מחסידי הליברליזם, הן מקרב השמרנות הפוליטית, ואף מקרב חלק מהחוגים הסוציאל-דמוקרטים, מתנגדים לפרוגרמה הרב-תרבותית.
לטענתם, רב תרבותיות היא מתכון להתפוררות הסולידריות החברתית לרסיסים שלא ניתן יהיה לאחות אם יינתן להם ביטוי מעשי ופומבי.
אידאולוגיות ניהול בעידן הרציונליות, תל אביב, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון, 1991
מכונת הארגון, תל אביב: הוצאת שוקן, 1995
היהודים-הערבים: לאומיות, דת ואתניות, תל אביב: הוצאת עם עובד, 2003
במלכודת הקו הירוק: מסה פוליטית יהודית, הוצאת עם עובד, 2010.
פועלים בתרגום: מהמפנה האינדיבידואלי לתרגום דו לאומי.
הוצאת הקיבוץ המאוחד ומכון ון ליר בירושלים, 2020.
עם כריסטוף שמידט, ושמשון צלניקר, לפנים משורת הדין: החריג ומצב החירום, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, מכון ון ליר, 2009
עם יוסי יונה, גזענות בישראל, ירושלים: מכון ון ליר, 2008
עם לואיז בית-לחם, טל כוכבי ויוסי יונה, מחקר ותאוריה בלימודים פוסטקולוניאלים, גיליון מיוחד של תיאוריה וביקורת, 29, 2006
עם יוסי יונה, רב-תרבותיות מהי?
על פוליטיקה של השונות בישראל, הוצאת בבל, 2005
קולוניאליות והמצב הפוסטקולוניאלי, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2004
מרחב, אדמה, בית, ירושלים: מכון ון ליר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003
עם חנן חבר, פנינה מוצפי-האלר, מזרחים בישראל, ירושלים: מכון ון ליר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002
המבט הפוסטקולוניאלי, גיליון מיוחד של תיאוריה וביקורת, (20), 2000
מחמוד אלרימאוי, הכיסופים אל האדמה הטובה (محمود الريماوي "الشوق الى الارض الطبية), סדק, גיליון 6, ספטמבר 2011
סלמאן נאטור, היא, אני והסתיו (سلمان ناطور- هي, انا والخريف), תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת כבשה שחורה, 2012
אליאס ח'ורי, פנים לבנות (الياس خوري – الوجوه البيضاء), תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת כבשה שחורה, 2014
סלמאן נאטור, ששים שנה/ מסע מדברי, טרילוגיה, בהוצאת רסלינג 2014
סלמאן נאטור, הזיכרון שוחח איתי והסתלק, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2015
אליאס ח'ורי, מסעו של גנדי הקטן (رحلة غاندي الصغير).
תל אביב: הוצאת חרגול, 2016
עלי אלמקרי, היהודי היפה (اليهودي الحالي), חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2016
אליאס ח'ורי, פקעת של סודות (مجمع الاسرار), ירושלים: הוצאת מכון ון-ליר ועולם חדש, חבר המתרגמים, סדרת מכתוב, 2017
אליאס ח'ורי, ילדי הגטו - שמי אדם (أولاد الغيتو- اسمي آدم), הוצאת מכון ון-ליר, 2018
אליאס ח'ורי, סטלה מאריס (نجمة البحر, أولاد الغيتو ٢), סדרת מכתוב, מכון ון-ליר וידיעות ספרים, 2019
איאד ברג'ותי, סיפור עכאא'י (بردقانة), סדרת מכתוב, מכון ון-ליר ופרדס הוצאה לאור, 2021
מחמוד שקיר, הולכת כמו נעמי קמפבל (مشية نعومي كامبل), סדרת מכתוב, מכון ון-ליר ופרדס הוצאה לאור, 2021
שמואל שמעון, עיראקי בפריז (عراقي في باريس), סדרת מכתוב, מכון ון-ליר ופרדס הוצאה לאור, 2022
יהודה שרייר (נולד ב-1956) הוא מוזיקאי ישראלי, שמנגן בגיטרה קלאסית.
יהודה שרייר נולד בארגנטינה, בגיל שנתיים הוא עבר עם משפחתו לאיטליה, ולאחר מכן עלה לישראל.
לאחר שרותו הצבאי, למד שרייר באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים אצל יוסי ירושלמי, ואחר כך הוא המשיך את לימודיו באנגליה.
שם הוא למד אצל צ'ארלס רמירז, ובמשך תקופה קצרה של מספר שבועות, גם אצל אנדרס סגוביה.
בישראל הוא לימד נגינה על גיטרה והנחה הרכבים קאמריים באקדמיה למוזיקה בתל אביב ובאקדמיה למוזיקה בירושלים.
כן, הקליט שרייר מספר אלבומי סולו ואלבומים עם הרכבים קאמריים.
יהודה שרייר הופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הקאמרית הישראלית ועוד.
הוא הופיע והוא מעביר כיתות אמן בישראל ובעולם.
יהודה ריינהרץ הוא היסטוריון יהודי אמריקאי, יליד ישראל.
כיהן כנשיא אוניברסיטת ברנדייס בשנים 2010-1994. עד יולי 2024 כיהן כראש הקתדרה על שם ריצ'רד קורט להיסטוריה יהודית מודרנית וכמנהל מכון טאובר ללימודי יהדות אירופה באוניברסיטת ברנדייס.
כמו כן הוא נשיא ו-C.E.O של קרן ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל.
יהודה ריינהרץ נולד בחיפה, הוא למד במשך שלוש שנים בתיכון בעיר אסן בגרמניה, והיגר לארצות הברית עם הוריו בשנת 1961. ריינהרץ בוגר שני תארים ראשונים מאוניברסיטת קולומביה ומהסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה.
את התואר השני שלו עשה באוניברסיטת הרווארד בנושא יהדות ימי הביניים וקיבל אותו בשנת 1968. את הדוקטורט, בהיסטוריה יהודית מודרנית, קיבל באוניברסיטת ברנדייס ב-1972. רעייתו שולמית ריינהרץ הייתה פרופסור וראש הקתדרה לסוציולוגיה על שם ג'ייקוב פוטופסקי באוניברסיטת ברנדייס, וכן ייסדה וניהלה את מכון הדסה-ברנדייס ואת מכון המחקר ללימודי נשים.
היא פרשה מתפקידה באוניברסיטה ב-2017. בני הזוג ריינהרץ מתגוררים בברוקליין, מסצ'וסטס, ולהם שתי בנות - יעל ונעמי.
ריינהרץ היה הפרופסור הראשון ללימודי היסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת מישיגן, באן ארבור שבמישיגן.
שם יסד תוכנית בינתחומית שהיוותה את הבסיס למרכז פרנקל ללימודי היהדות באוניברסיטה זו.
בשנת 1982 מונה לראש הקתדרה על שם ריצ'רד קורט להיסטוריה יהודית מודרנית במחלקה ללימודי המזרח הקרוב וללימודי היהדות שבאוניברסיטת ברנדייס.
שנתיים לאחר מכן מונה למנהל מכון טאובר ללימודי יהדות אירופה בברנדייס, ושמונה שנים מאוחר יותר ייסד את מכון יעקב וליבי גודמן ללימודי ציונות וישראל.
בשנים 1991 עד 1994 כיהן ריינהרץ כראש המכון וכסגן נשיא בכיר לעניינים אקדמיים.
ב-2 במרץ 1994 הוכרז יהודה ריינהרץ כנשיאה השביעי של אוניברסיטת ברנדייס וירש בתפקיד זה את סמואל או טייר .
במהלך תקופת כהונתו עברה האוניברסיטה שינויים פיזיים ניכרים, בהם הקמת מתחם מעונות; המתחם האקדמי על שם אברהם שפירו; מרכז הקמפוס על שם שפירו; מרכז ההרשמות על שם קארל שפירו; מרכז מנדל למדעי הרוח; מרכז מנדל ללימודי חינוך יהודי, ושינויים מרכזיים רבים נוספים.
בתקופת נשיאותו גייס ריינהרץ 1.2 מיליארד דולר והכפיל פי ארבעה את הקרן הצמיתה של האוניברסיטה: מ-194 ל-772 מיליון דולר.
ב-25 בספטמבר 2009 הודיע על פרישתו מהנשיאות, לאחר 17 שנות כהונה.
לבקשת חבר הנאמנים הוא נשאר בתפקידו עד להחלפתו על ידי פרדריק לורנס בינואר 2011, ומונה לנשיא קרן ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל.
עם פרישתו העניק מתנה אישית בסך 5 מיליון דולר לאוניברסיטת ברנדייס עבור מלגות.
ריינהרץ קיבל פרסים ואותות כבוד רבים.
ב-1990 קיבל את פרס נשיא מדינת ישראל, הניתן על-ידי הכנסת.
הוא נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאומנויות ולמדע ב-1995 ולחבר המועצה ליחסי חוץ ב-1999. פעמיים זכה במענק מהקרן הלאומית למדעי הרוח, וכן זכה במלגת גוגנהיים למחקר.
ב-1998 מונה על ידי הנשיא ביל קלינטון לשרת כחבר בוועדת הייעוץ הנשיאותית לנכסי השואה בארצות הברית.
ריינהרץ קיבל דוקטורטים לשם כבוד מההיברו יוניון קולג', הסמינר התאולוגי היהודי, אוניברסיטת פארפילד בקונטיקט ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מכון ויצמן למדע, אוניברסיטת ברנדייס, היברו קולג' , אוניברסיטת תל אביב והאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-2017 נבחר ריינהרץ ליו"ר המועצה הבינלאומית של מכון ויצמן וכיהם בתפקיד עד 2020. ב-2024 נבחר כחבר לצמיתות במועצה הבינלאומית.
1985 Present Tense - פרס ג'ואל ה' קאוויור לספרות
1985 פרס קנת ב' סמילן לספרות
1986 פרס הספר היהודי הלאומי
1988 פרס שזר לחקר תולדות ישראל
1990 זכייה ראשונה בפרס נשיא המדינה
1992 עמית החברה ההיסטורית המלכותית (אנגליה)
1993 עמית באקדמיה האמריקנית למחקר יהודי
1995 עמית באקדמיה האמריקנית לאמנויות ולמדעים
1996 פרס הספר היהודי הלאומי בקטגוריית הביוגרפיות עבור ספרו חיים ויצמן - בדרך אל המנהיגות
1999 חבר המועצה ליחסי חוץ (בארצות הברית)
2021 פרס יד בן צבי עבור הכרך השלישי של הביוגרפיה של ויצמן, האב המייסד, שנכתב בשיתוף עם פרופ' מוטי גולני
2024 פרס נשיא המדינה וראש הממשלה על הנצחת זכרם של נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה, עבור ספרו "האב המייסד – חיים ויצמן, ביוגרפיה, 1952-1922" (נכתב במשותף עם פרופ' מוטי גולני)
ריינהרץ הוא מחברם של למעלה ממאה מאמרים ו-34 ספרים בשפות שונות.
ספרו "היהודים בעולם המודרני"' שערך יחד עם פול מנדס-פלור הופיע בשתי מהדורות מורחבות והוא אחד הטקסטים הנלמדים בקולג'ים בנושא היסטוריה יהודית מודרנית.
הביוגרפיה שלו בת שני הכרכים על חיים ויצמן, נשיאה הראשון של ישראל, זכתה בפרסים רבים בישראל ובארצות הברית.
ספריו האחרונים ראו אור בעברית, באנגלית ובגרמנית.
באוקטובר 2005 ערך יחד עם שולמית ריינהרץ אומוטי גולני את המכתבים והמסמכים הנוגעים לחייה ולתקופתה של מניה שוחט, חלוצה יוצאת דופן בת העלייה השנייה.
הספר "ישראל במזרח התיכון", שערך יחד עם איתמר רבינוביץ, יצא לאור באביב 2008 (מהדורה שנייה).
שלושה ספרים, "דרווין וכמה מבני מינו", "האל המדעי" ו"חלון אל העולם" (2017) נכתבו יחד עם פרופ' יעקב שביט.
ב-2013 כתב ריינהרץ את הספר "הדרך לספטמבר 1939" עם יעקב שביט (גרסה מורחבת באנגלית ראתה אור ב-2018) וכן את Die Sprache der Judenfeindschaft im 21.Jahrhundert עם מוניקה שורץ-פריזל.
יחד עם אהרן ברק וידידיה שטרן ערך ריינהרץ (בעברית ובאנגלית) את הספר "75 פנים למדינה יהודית" (2023), העוסק בישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
ריינהרץ כתב יחד עם יעקב שביט את הספר "חמוריות", על תולדות החמור בספרות.
הספר ראה אור בעברית ב-2014.
ספרים שכתב ויצאו לאור בעברית
דרווין וכמה מבני מינו: אבולוציה, גזע, סביבה ותרבות: יהודים קוראים את דרווין, ספנסר, באקל ורנאן/ מאת יעקב שביט, יהודה ריינהרץ.
ספריית הילל בן חיים למדעי היהדות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ירושלים, 2009.
אירופה המהוללת והמקוללת: מסה על יהודים, ישראלים, אירופה ותרבות המערב/ מאת יעקב שביט, יהודה ריינהרץ; בעריכת אלי שאלתיאל.
הציונות: יצירתה של חברה חדשה/ בן הלפרן, יהודה ריינהרץ; תרגמה מאנגלית עדה פלדור.
ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תש"ס 2000.
תולדות השומר הצעיר בגרמניה: 1939-1931. בצירוף מסות מאת צבי רענן ואחרים.
תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ט 1989.
חיים ויצמן: בדרך אל המנהיגות, 1914-1874, כרך א', ירושלים: הספרייה הציונית, 1987.
חיים ויצמן: עלייתו של מדינאי, 1922-1914, כרך ב', ירושלים: הספרייה הציונית, 1996.
חמוריות: מסע בעקבות החמור, יעקב שביט ויהודה ריינהרץ, מרכז זלמן שזר, 2014
ספרים שערך ויצאו לאור בעברית
עם הזרם ונגדו: מניה שוחט - אגרות ותעודות 1960-1906/ העורכים: יהודה ריינהרץ, שולמית ריינהרץ, מוטי גולני.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ה 2005.
עידן הציונות/ עורכים: אניטה שפירא, יהודה ריינהרץ, יעקב הריס.
ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2000.
לאומיות ופוליטיקה יהודית: פרספקטיבות חדשות/ עורכים: יהודה ריינהרץ, יוסף שלמון, גדעון שמעוני.
ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים, מכון טאובר אוניברסיטת ברנדייס, בוסטון, תשנ"ז 1996.
ציונות ודת/ עורכים: שמואל אלמוג, יהודה ריינהרץ, אניטה שפירא.
ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ד 1994.
75 פנים למדינה יהודית / עורכים: אהרן ברק, יהודה ריינהרץ וידידיה שטרן, ידיעות ספרים והמכון למדיניות העם היהודי, 2023.
יהודה שַׁעַרי (שוֹיֶירמן; 8 בפברואר 1920 – 18 בספטמבר 1997) היה פוליטיקאי ועורך דין ישראלי, חבר הכנסת (1961–1977) ופעיל בזרם הציונות הליברלית.
שערי נולד ב-1920 בשם יהודה שויירמן (Scheuermann) בעיר סירט שבצפון רומניה, בנם של לאה (לבית קליין) ויעקב שויירמן.
היה פעיל בתנועת הנוער הציוני וחבר הנהגת התנועה ברומניה.
שערי עלה לארץ ישראל בשנת 1941, והיה פעיל בתנועת העובד הציוני ובתנועת ההתיישבות העובדת.