tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן אימן זגאלו את קבוצות פורטוגזה ופלמנגו, וסיים את קריירת האימון שלו ב-2001. עם זאת, הוא שימש כיועץ מקצועי לפריירה בנבחרת הלאומית במהלך טורניר מונדיאל 2006.
מריו ליביו (נולד ב-19 ביוני 1945) הוא אסטרופיזיקאי ישראלי-אמריקאי, יהודי יליד רומניה, ומחבר ספרי מדע פופולרי.
היה פרופסור מן המניין בפקולטה לפיזיקה בטכניון בשנים 1981–1991. בין 1991 ל-2015 עבד כאסטרופיזיקאי במכון המדעי של טלסקופ החלל האבל.
מוכר לקהל הרחב בעיקר בזכות ספריו הפופולריים, ובהם "חיתוך הזהב: קורותיו של מספר מופלא", שזכה בפרס פאנו ובפרס פיתגורס לספרים פופולריים על מתמטיקה.
ליביו נולד בשנת 1945 בבוקרשט, בירת רומניה, בנם של דורותיאה ליביו, זמרת, והסופר והבמאי ומבקר התיאטרון רוביו ליביו (Rubio Liviu).
התגורר עם סבו וסבתו משום שהוריו ברחו מרומניה מסיבות פוליטיות.
הוא עצמו עזב את רומניה בגיל 5 יחד עם הורי הוריו, והם השתכנו בישראל.
אחרי שהייה במעון לילדים ואצל משפחה אומנת ברמתיים, התאחד ליביו עם אמו, בעלה החדש ועם סבתו בתל אביב.
הוא למד בבית הספר "גרץ" ובתיכון עירוני ה' (תל אביב).
שירת בצה"ל כמש"ק תובלה בפיקוד המרכז ובמילואים שירת כחובש במלחמת ששת הימים, וגם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה.
סיים בהצטיינות תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה מהאוניברסיטה העברית, תואר שני בפיזיקת חלקיקים תאורטית ממכון ויצמן למדע ותואר דוקטור באסטרופיזיקה תאורטית מאוניברסיטת תל אביב.
בתקופה זו גם היה מורה ומחנך בתיכון עירוני ה'.
כיהן בדרגת פרופסור מן המניין בפקולטה לפיזיקה בטכניון בין השנים 1981–1991 ולאחר מכן עבר למכון המדעי של טלסקופ החלל האבל בבולטימור, מרילנד.
מאז אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 מיקד את פעילויות המחקר שלו בהתפוצצות סופרנובות ושימושיהן במדידת קצב התפשטות היקום.
חקר את תופעת החומר האפל, חורים שחורים, והיווצרות מערכות כוכבים סביב כוכבים צעירים.
מחברם של עשרות מאמרים בירחוני מדע הרלוונטיים לנושאים המוזכרים.
ליביו נשוי לסופי, מיקרוביולוגית, ואב לשלושה ילדים.
בנו, ד"ר ארן ליביו, הוא מרצה בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה.
במשך כמעט עשרים שנה פישט ליביו רעיונות רבים מתחום המדעים, בעיקר מתמטיקה ואסטרונומיה, באמצעות ספריו, הרצאותיו, מאמרים בעיתונים, ראיונות רדיו והופעות טלוויזיוניות.
הוא ערך מספר הרצאות פתוחות לקהל במוסד סמית'סוניאן, בפלנטריום היידן, בקולג' לאמנות במרילנד , במוזיאון קליבלנד להיסטוריית הטבע ובמרכז המדע בגלאזגו כדי לדון בנושאים מדעיים ומתמטיים.
ספר המדע הפופולרי הראשון שלו היה היקום המאיץ (The Accelerating Universe), אשר יצא לאור בשנת 2000 (אך לא תורגם לעברית), והביא בשפה פשוטה את התאוריה אודות התפשטות היקום והאצת התהליך ככל שעובר הזמן.
הוא בחן את הסיבות לתופעה וההשלכות התאורטיות של יקום מתרחב תמידית, לכאורה, ובמיוחד את השפעתו על האמונה ב"שלמות היופי" של החוקים אשר מנחים את העולם.
הוא מגדיר עצמו כ"חובב אמנות מושבע", שברשותו אלפי ספרי אמנות.
ליביו משתמש בתחביב למטרות טובות בספרו השני: חיתוך הזהב: קורותיו של מספר מופלא (The Golden Ratio: The Story of Phi) שראה אור ב-2003, שם עקב אחר השפעתו של יחס הזהב (ערכו 1.618 לערך) על גאומטריה, אמנות, אדריכלות, מוזיקה ואף תאוריות הנוגעות לשוק המניות לאורך מאות שנים.
ספרו של ליביו שפת הסימטריה: המשוואה שלא נמצא לה פתרון (The Equation That Couldn't Be Solved: How Mathematical Genius Discovered the Language of Symmetry) יצא לאור ב-2005 ועסק בניסיונות לפתור פולינום מהמעלה החמישית, או יותר בכלליות - מתמטיקת הסימטריה.
הוא מדגיש את תפקידם הקריטי של המתמטיקאים אווריסט גלואה ונילס הנריק אבל בפיתוח התחום המתמטי הזה.
שני הספרים הללו אינם רק סיפורים על ההיסטוריה של המתמטיקה וביוגרפיות מקוצרות של מתמטיקאים, אלא כוללים גם הצגה של חלק מהמתמטיקה עצמה, כאשר פיתוחים כבדים יותר מובאים בנספחים.
ב-2009 יצא לאור ספרו האם אלוהים הוא מתמטיקאי?, העוסק בפילוסופיה של המתמטיקה ובשאלות כגון האם המתמטיקה היא תגלית או המצאה ומדוע היא מתארת בצורה כה טובה את חוקי הטבע.
ב-2013 יצא לאור ספרו שגיאות גאוניות, העוסק בשגיאות משמעותיות של חמישה מדענים גדולים: צ'ארלס דרווין, ויליאם תומסון, לינוס פאולינג, פרד הויל ואלברט איינשטיין.
ב-2017 יצא לאור ספרו למה?
מסע בעקבות הסקרנות האנושית (Why?
כל ספריו הופיעו במקור באנגלית, חרף שליטתו של ליביו בעברית כשפת אם.
עם זאת, בחלק מספריו הביא דוגמאות מהשפה העברית.
חיתוך הזהב: קורותיו של מספר מופלא, בתרגום עמנואל לוטם, אריה ניר הוצאה לאור, 2004.
שפת הסימטריה: המשוואה שלא נמצא לה פתרון, בתרגום עמנואל לוטם, אריה ניר הוצאה לאור, 2006.
האם אלוהים הוא מתמטיקאי?, בתרגום עמנואל לוטם, אריה ניר הוצאה לאור, 2010. עוסק בהיסטוריה של המתמטיקה ובפילוסופיה של המתמטיקה, דרך תיאור פועלם של פיתגורס, ארכימדס, דקרט, ניוטון, לובצ'בסקי ועוד, תוך התמקדות בשאלה עד כמה המתמטיקה משמשת לתיאור העולם.
שגיאות גאוניות, בתרגום עמנואל לוטם, אריה ניר הוצאה לאור, 2013.
מסע בעקבות הסקרנות האנושית, בתרגום עמנואל לוטם, אריה ניר הוצאה לאור, 2017.
גלילאו ומכחישי המדע, בתרגום עמנואל לוטם, אריה ניר הוצאה לאור, 2021.
2004 - פרס פיתגורס לספר הפופולרי הטוב ביותר בתחום המתמטיקה - על "חיתוך הזהב".
מריו מייקל לופז הבן הוא דוגמן, מנחה ושחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקאי.
לופז החל את קריירת המשחק שלו בגיל 11, כשהשתתף בסדרת טלוויזיה של רשת ABC.
הוא השתתף בעוד מספר סדרות וסרטים, לפני שפרץ לתודעה בסדרה "הצלצול הגואל" (1989).
בסדרה זו גילם את דמותו של איי.סי סלייטר השרירן, שהתחרה על לבן של בנות כיתתו עם זאק מוריס (מארק פול גוסלאר), שהפך מאוחר יותר לחברו הטוב.
לאחר ירידת הסדרה, בשנת 1993, המשיך לופז לגלם את דמותו של סלייטר בסדרת-בת "הצלצול הגואל: שנת קולג'", למשך עונה אחת.
לאחר מכן החל להנחות שעשועונים בערוצים שונים, החל ב-ESPN וכלה ב-Animal Planet.
במקביל, המשיך בקריירת המשחק שלו.
הוא גילם את דמותו של גרג לוגניס בסרט ביוגרפי אודותיו, וכן שיחק בסרט הטלוויזיה של NBC "להרוג את מר גריפין" (1997) לצד מישל ויליאמס.
השתתף בסדרת המשטרה פסיפיק בלו, בה גילם את דמותו של השוטר בובי קרוז (1998-2000).
בשנת 2002 שיחק בסרט "המלך ריקי" לצד ג'ון סדה.
בשנת 2006 השתתף במספר פרקים של אופרת הסבון "היפים והאמיצים", ושיחק בסרט "כל הטיסות בוטלו", וכן השתתף בכמה מעונות סדרת הדרמה "ניפ/טאק".
במקביל, השתתף בגרסה האמריקאית של רוקדים עם כוכבים, והגיע עד לשלב הגמר בו סיים במקום השני.
ב-2007 גילם בחור הנחטף בסרט חופשה באזיקים, ב-2009 השתתף לופז באיחוד מיוחד של סדרת הטלוויזיה "הצלצול הגואל", במלאת 20 שנה לעליית התוכנית.
ב-2008 שיחק לראשונה בתיאטרון, בהפקה מחודשת של "שורת המקהלה" בברודוויי, בה גילם את דמותו של הבמאי, זאק.
ב-2012 החל להנחות את העונה השנייה של התוכנית "אקס פקטור" בגרסתה האמריקאית בשיתוף עם קלואי קרדשיאן.
בעונה השלישית המשיך להנחות את התוכנית לבדו.
בשנת 2014 שיחק בסרט הילדים "The Dog Who Saved Easter" לצדם של דין קיין וטיפאני ת'ורנטון.
ב-2020 יצר את סדרת הסיטקום "אשלי גרסיה: גאונה מאוהבת" לשירות נטפליקס, בה הוא גם שיחק בתפקיד אורח.
באותה השנה חזר על תפקידו של סלייטר בחידוש הסדרה "הצלצול הגואל".
בשנת 2021 שיחק בסרט הטלוויזיה של ערוץ לייפטיים "Holiday in Santa Fe" לצדם של איימי גרסיה ואמרוד טוביה.
בשנת 2024 ביצע הופעת אורח בסדרה הקומית "בנות לנצח" בשירות של נטפליקס; לאחר שעונותיה הקודמות שודרו בשירות הסטרימינג של Peacock.
לופז היה נשוי לדוגמנית אלי לנדרי במשך שבועיים בשנת 2004. כנער היה מתאבק, וגם למד מחול ונגינה על תופים.
מריו בוטה (באיטלקית: Mario Botta; נולד ב-1 באפריל 1943) הוא אדריכל שווייצרי בולט.
מריו בוטה נולד בקנטון טיצ'ינו דובר האיטלקית בשווייץ.
בוטה שלא הסתדר בבית הספר פרש ממנו כבר בגיל 15 והתחיל לעבוד כשוליה ב "קרלוני וקמניש" בעיר לוגאנו.
במשרד זה החלה להתפתח אהבתו הגדולה לעיצוב ושלוש שנים מאוחר יותר הוא כבר התמנה למנהל פרויקט תכנון ראשון בבניית קומפלקס חדש.
בין השנים 1961–1964 עזב את המשרד ועובד ללמוד במילאנו כתלמיד אקסטרני.
לאחר סיום הלימודים במילאנו עבר לוונציה ונשאר ללמוד שם ב עד 1969. הוא למד אצל שלושה אדריכלים גדולים בתקופה, לה קורבוזיה, לואי קאהן וקרלו סקרפה אשר את ההשפעות שלהם ניתן לראות בעבודותיו.
ב-1969 הצטרף ללואי קאהן בתכנון ובניית בית הקונגרס בוונציה וב-1970 פתח משרד עצמאי בלוגאנו.
בוטה מרבה להשתמש בעבודותיו בלבנים, בדרך כלל עשויות בטון בצבעים משתנים.
בהשפעת האדריכלים מהם למד, בנייניו מתאפיינים בסדר ובגאומטריה פשוטה של קווים אורתוגונליים ושימוש זהיר באלמנטים גליליים.
הוא מרבה ליצור פתחים גדולים הנגרעים מתוך מסת הבניין במקום חלונות רגילים ומשתמש בהם למיסגור הנוף הנראה מהם.
השפעות לה קורבוזיה וקאן ניכרות גם בשימוש באור במבנה, בבטון חשוף ובארגון המבנה תוך הדגשה של איכויות מעשה ידי האדם בדיאלוג קונטרסטי עם הטבע וסביבתו.
בשנת 1992 הוא השלים עבודה על כנסיית סן ג'ובאני בטיסטה, מוגנו שבשווייץ.
בישראל תכנן בוטה את בית הכנסת והמרכז למורשת היהדות ע"ש צימבליסטה במרכז קמפוס אוניברסיטת תל אביב ברמת אביב.
הבניין מורכב משני אולמות להם ניתן ביטוי בעיצובו החיצוני של הבניין.
למרות העיצוב הדומה בחזית הבניין, נועד האולם המזרחי לבית כנסת ובו ריהוט אותו עיצב בוטה בעצמו, ובחלק המערבי אולם רב-תכליתי.
הבניין חריג בנוף הודות לצורתו ולחומריותו.
בהמשך היה בוטה מעורב גם בעיצוב "תיבת נוח" שהוקמה בגן החיות התנ"כי בירושלים ונחנכה ב-2011.
משרדו של בוטה פעיל עד היום והוא גם מלמד מעת לעת בבתי ספר לאדריכלות.
מריו ונזאגו (באיטלקית: Mario Venzago; נולד ב-1948) הוא מנצח ופסנתרן שווייצרי.
ונזאגו החל לנגן בפסנתר בגיל חמש והמשיך בלימודי המוזיקה בקונסרבטוריון ובאוניברסיטה של ציריך.
אחר כך השתלם בניצוח אצל הנס סווארובסקי בווינה.
מריו ונזאגו היה מנהל מוזיקלי בתזמורות שונות בווינטרטור ובבזל, שווייץ; בהיידלברג, גראץ ופרנקפורט/ברמן, גרמניה; ובספרד, בשנים 1978-2001.
משנת 2002 ועד שנת 2011 כיהן ונזאגו כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של אינדיאנפוליס
מאז 2004 ונזאגו מכהן גם כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של גטבורג.
בשנת 2007 יחליף אותו בתפקידו גוסטבו דודאמל
בארצות הברית עבד גם כמנהל אמנותי של פסטיבל המוזיקה הקיצי של תזמורת בולטימור.
למריו ונזאגו ולאשתו מריאן יש בן אחד, גבריאל.
כיום הוא משמש כמנהל המוזיקלי והמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של ברן.
מריו דל מונקו (באיטלקית: Mario del Monaco; 27 ביולי 1915, פירנצה - 16 באוקטובר 1982, מסטרה) היה זמר טנור איטלקי, שמעריציו ראו בו את אחד הטנורים הגדולים ביותר במאה ה-20.
דל מונקו נולד למשפחה פלורנטינית מוזיקלית בת המעמד הגבוה.
כילד למד נגינה בכינור אך גילה משיכה נלהבת לשירה.
הוא סיים את קונסרבטוריון רוסיני בפזארו, שם הכיר את רנאטה טבאלדי ושר עמה לראשונה.
בשנות החמישים נחשבו השניים לצמד אופראי ממדרגה ראשונה.
מאסטרו רפאלי הכיר בכישרונו ועזר לו בראשית הקריירה.
דל מונקו נשא לאישה את רינה פיליפיני בשנת 1941.
דל מונקו החל בקריירה של זמר טנור אופראי ב-31 בדצמבר 1940, בתפקיד פינקרטון במאדאם באטרפליי בתיאטרון פוצ'יני במילאנו.
בשנים הבאות התפרסם, תחילה באיטליה ובעקבותיה ברחבי העולם, בקולו החזק והמתכתי, קול טנור הרואי לאמיתו (אם כי דל מונקו דבק בעיקר ברפרטואר האיטלקי), שהקנה לו מעמד בין כוכבי-העל של שנות החמישים, לצד ג'וזפה די סטפנו ופרנקו קורלי.
התפקיד שהיה לסמלו המסחרי של דל מונקו היה אותלו של ורדי.
הוא שר אותו לראשונה בשנת 1950 והמשיך ללטש אותו לאורך כל שנות הקריירה שלו.
נאמר עליו, שהופיע באופרה אותלו 427 פעמים, הישג ראוי לציון, אבל בספרה של אליזבטה רומניולי: Mario Del Monaco, Monumentum aere perennius, Azzali 2002 מונה המחברת רק 218 הופעות בתפקיד אותלו.
הוא נקבר בתלבושת שעטה בתפקיד אותלו.
דל מונקו היה גבר יפה-תואר וחסון, בעל דרך ביטוי ייחודית וקול מצלצל, שהקנה לו את הכינוי "פר הנחושת ממילאנו", אך הוא היה גם מושא לביקורת, כמי שפרשנויותיו הווקאליות לוקות בבוטות וחוסר עידון.
בשנת 1975 פרש דל מונקו מן הבימה.
מריו דל מונקו שר עם טבאלדי בשורה ארוכה של אופרות משל ורדי ופוצ'יני בהקלטות לחברת דקה.
בחברה זו הקליט ב-1969 גם את "פדורה" של אומברטו ג'ורדאנו, מול מגדה אוליברו וטיטו גובי.
הוא הוכיח את יכולתו גם כשחקן מעולה והשתתף בסרטי קולנוע, שבעלילותיהם שובצו שירים המתאימים וקולו.
מריו גארסיה מנוקל (בספרדית: Mario García Menocal; 17 בדצמבר 1866 - 7 בספטמבר 1941) היה נשיאה השלישי של קובה, בין 1913 ל-1921.
מריו גארסיה מנוקל נולד בחגואיי גראנדה שבמחוז מטאנסס.
בהיותו בן 13 נשלח לפנימיות בארצות הברית, תחילה במדינת ניו יורק ואחר כך במרילנד.
בין 1884 ל-1888 למד בפקולטה להנדסה של אוניברסיטת קורנל.
עם שובו לקובה, נטל מנוקל חלק במאבק לעצמאותה של קובה, ולאחר שזו הושגה, היה מבכירי המפלגה השמרנית.
ב-1912 נבחר לנשיאה השלישי של קובה, לאחר קדנציה אחת בה כיהן בתפקיד חוסה מיגל גומס מהמפלגה הליברלית.
מנוקל הנהיג מדיניות כלכלית שנועדה לתמוך בתאגידים ובעסקים, וחרף ביקורת ומאבק צמוד עם המפלגה הליברלית, ניצח גם בבחירות שנערכו ב-1916. ב-7 באפריל 1917 הכריז מנוקל מלחמה על גרמניה, יום לאחר שעשתה זאת ארצות הברית.
קובה אמנם לא נטלה חלק פעיל במלחמת העולם השנייה, אך שימשה כבסיס למלחמה בצוללות הגרמניות שאיימו על איי הודו המערבית.
שתי תקופות כהונתו אופיינו בגידול בשחיתות ובתופעות של שוחד במגזר הציבורי.
חוקת קובה מנעה ממנו להתמודד על כהונה שלישית, וב-1921 פינה את כסאו לאלפרדו סיאס מהמפלגה הליברלית.
ב-1924 ניסה מנוקל להתמודד שוב על נשיאות המדינה, אך הפסיד לחרארדו מצ'אדו מהמפלגה הליברלית.
ב-1931 היה מעורב בניסיון הפיכה כושל נגד מצ'אדו, שבעקבותיו הוגלה לארצות הברית.
עם שובו לקובה, ב-1936, ניסה שוב להתמודד על משרת הנשיא, אך הפסיד למיגל מריאנו גומס.
ב-1941 מת מנוקל בסנטיאגו דה קובה.
מריו ג'אקומלי (באיטלקית: Mario Giacomelli; 1 באוגוסט 1925 – 25 בנובמבר 2000) היה צלם איטלקי.
ג'אקומלי נולד בסניגליה, עיר-נמל קטנה הממוקמת לחופי הים אדריאטי באיטליה, בה העביר כל חייו.
משפחתו הייתה ענייה, ואביו נפטר כשמריו היה בן 9. בגיל 13 הוא התחיל להתלמד בבית דפוס מקומי, אותו רכש בשנת 1944 ושהיה מקור ראשי לפרנסתו כל חייו.
ג'אקומלי התחיל לצלם יחסית מאוחר בחייו, לאחר שקנה לעצמו לחג המולד של 1953 מצלמה קומט בנצ'יני (Comet Bencini).
כבר ב-1954 החל לצלם בבית האבות המקומי בו עבדה אמו, והתחיל ליצור גוף עבודות שהתפרש לאורך כשלושים שנה: "המוות יבוא ויהיו לו עינך".
ב-1954 ג'אקומלי הצטרף לקבוצת הצלמים "מיזה" (Misa"), אותה ייסד ג'וזפה קוולי (Giuseppe Cavalli) בסניגליה, ובה היו חברים עוד שמונה צלמים.
נוף חקלאי מקומי תפס חלק משמעותי בצילומים מראשית דרכו כצלם.
בשנת 1955 ג'אקומלי התחיל "לשפר" את הנוף שצילם.
לאחר תקופת הבציר, הוא היה מבקש מחקלאים לחרוש, תחת הדרכתו, צורות על שדותיהם כאילו היה מפסל באדמה.
אז היה מצלם את השדות ממטוס קל של חברו.
למרות שג'אקומלי לא ביסס את פעולותיו בהתאם למושג כלשהו שניסח, עבודתו למעשה הקדימה כמעט בעשור את אמנות אדמה.
לפי מושגי עולם הצילום "המקצועי", ג'אקומלי היה חובבן שעסק באמנות בזמנו הפנוי מעבודתו העיקרית, לרוב ללא שום תמורה כספית.
הוא התקשר עם עולם הצילום ה"חיצוני" על ידי הגשות לתחרויות ולירחוני הצילום.
למרות הפרסום היחסי והסטטוס (לעיתים היה לצלם היחיד המייצג את איטליה מחוץ לגבולותיה), ג'אקומלי התייחס בזלזול למוסכמות הצילום, ולרוב היה מנותק מהסצנה צילומית עכשווית.
ג'אקומלי התעלם מגישות הצילומיות מקובלות לטכניקה ולאיכות.
בעבודותיו האותנטיות ניתן למצוא לרוב נגטיבים שרוטים, חוסר מיקוד, וריטוש שנעשה בעט כדורי כחול.
ג'אקומלי התפרסם לראשונה מחוץ לאיטליה עם הסדרה "סקנו" ("Scanno"), אותה צילם בין השנים 1957 ו-1959 בכפר קטן הקרוי בשם סקנו.
בשנת 1963 האוצר פיירו רקניצ'י (Pierro Racanicchi) הראה חלק מהסדרה לג'ון זרקובסקי, אוצר המחלקה לצילום של המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
זרקובסקי קנה כמה עבודות וכלל אותם בתצוגת המוזיאון.
בין העבודות שנרכשו היה "ילד מסקנו", שנכללה מאוחר יותר בספרו של זרקובסקי "מסתכלים על תצלומים"
ג'אקומלי התפרסם באנגליה לאחר שעבודותיו נבחרו על ידי ביל ברנט לתערוכה "האדמה" במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, 1975. בין השנים 1983–1986 רטרוספקטיבה ניידת של כ-90 עבודות הוצגה באנגליה ובצפון אירלנד - שם אף עוררה מחלוקת וקריאות להורידה עקב הבוטות של התמונות מבית האבות (הסדרה "המוות יבוא ויהיו לו עינך").
העיתונות המקומית פרסמה כתבות הקוראות להורדה של התמונות ה"מטרידות" מן התצוגה לאור מה שהם הגדירו "חדירה לפרטיותם של הזקנים".
נציג הגלריה של המועצה הבריטית לאמנות, בה הוצגה התערוכה, הגיב: "...אני מוצא את התמונות מטרידות פחות בהרבה מאלא שאתם בעיתון שמים כל יום".
ג'אקומלי היה סיוטו של כל אוצר וסוחר אמנות.
הוא לא ניהל רישום של הדפסים, ואף פעם לא ידע כמה נעשו ומה מיקומם.
לסדרות לא היה מספר קבוע של הדפסים, והתאריכים התייחסו ליום ההדפסה ולא ליום הצילום – אם היו רשומים כלל, לעיתים יכול היה גם לרשום תאריך ושם אחר על אותו ההדפס.
ג'אקומלי לא הבין את הצורך בסדרה מוגבלת, ואם משהו רצה עותק נוסף מאותו הנגטיב הוא לא ראה סיבה לסרב.
הוא ראה את עצמו אמן ולא יצרן פרטי אספנות, ולכן לתאריך הצילום או ההדפסה לא היו השלכות על המסר הטמון בהם.
כל זה גרם לכך שג'אקומלי, למרות הרשימה הולכת וגדלה של תערוכות בינלאומיות, עד שנות ה-1990 לא הצליח להתפרנס מאמנותו, ולעיתים קרובות בקושי כיסה את ההוצאות.
ב-1994 הוא התקשר עם הגלריה פוטולוגי במילאנו, שהייתה הגלריה הראשונה שתפקדה כסוכנו הבינלאומי.
ג'אקומלי נפטר ממחלת הסרטן ב-25 בנובמבר 2000.
בפברואר 2001, חודשיים לאחר מותו של ג'אקומלי, נפתחה רטרוספקטיבה גדולה של כ-250 תמונות במוזיאון פלאצו דלה אספוזיציוני ברומא.
מריו גומס גרסיה הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ.
גומס נבחר ככדורגלן השנה בגרמניה בשנת 2007, וסיים את עונת 2010/11 כמלך השערים של הבונדסליגה.
גומס נולד בריידלינגן שבגרמניה לאב ספרדי ולאם גרמניה.
בעקבות כך מחזיק באזרחות כפולה.
ב-9 במרץ 2004 ערך גומס את משחק הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של שטוטגרט.
הוא שיחק 10 דקות במשחק ליגת האלופות נגד צ'לסי.
את משחק הבכורה שלו בבונדסליגה הוא ערך ב-8 במאי.
בעונת שיחק גומס בשטוטגרט ב', הוא הבקיע 15 שערים ב-24 משחקים והופיע 8 פעמים בסגל של שטוטגרט.
בעונת הצטרף גומס באופן קבוע לקבוצה הבוגרת.
הוא הבקיע את שערו הראשון בבונדסליגה ב-15 בספטמבר ולאחר מכן שיחק 30 משחקים בהם הבקיע 6 שערים.
כמו כן הוא גם שיחק 5 משחקים בגביע אופ"א בהם הבקיע פעמיים, והוסיף 3 שערים במסגרת גביע הליגה.
בעונת ביסס גומס את עצמו כאחד מהמבקיעים המובילים בבונדסליגה, אולם ב-10 במרץ 2007 הוא שבר את ידו וסבל מקרע רצועה בברך שמאל.
הוא חזר לשחק ב-12 במאי 2007 והבקיע מיד לאחר שנכנס כמחליף.
במשחק זה ניצחה שטוטגרט את בוכום (3-2) ופתחה פער של 2 נקודות בראש טבלת הליגה, פער שאותו לא שמטה עד למחזור הסיום בו ניצחה את אנרג'י קוטבוס וזכתה באליפות.
בנוסף על כך, שטוטגרט הגיעה לגמר הגביע הגרמני, במשחק בו השתתף גומס, אך שטוטגרט הפסידה לנירנברג.
לאחר עונה זו, הוא נבחר לכדורגלן השנה בגרמניה לשנת 2007. בסך הכול, גומס הבקיע 16 שערים בעונה זו.
בעונת , בזמן ששאר חבריו לקבוצה לא הצליחו לשמור על אותה רמת משחק כמו בעונה בעונה הקודמת, המשיך להציג רמת משחק גבוהה.
גומס הוביל את קבוצתו עם 19 שערים ב-25 הופעות, שני ברשימת מבקיעי הבונדסליגה (רק מאחורי לוקה טוני שהבקיע 25 שערים).
כמו כן סיים את העונה בתור מלך השערים של הגביע הגרמני עם 6 כיבושים.
בגלל יכולתו באותה העונה, מועדונים רבים התעניינו בחלוץ בן ה-23, אך הוא נשאר בשטוטגרט לעונה נוספת.
בעונת הוביל גומס את קבוצתו למקום השלישי בבונדסליגה עם 24 שערים ב-32 הופעות.
ב-9 במאי 2009 הבקיע גומס את כל ארבעת השערים בניצחון קבוצתו על וולפסבורג 4-1. בנוסף על כך, הוא נבחר 3 פעמים לשחקן החודש של הבונדסליגה: בפברואר, באפריל ובמאי.
ב-26 במאי 2009 הועבר גומס לבאיירן מינכן תמורת 30 מיליון אירו, סכום ההעברה הגבוה ביותר בתולדות הבונדסליגה.
בעונתו הראשונה בבאיירן, 2009/10 סבל גומס מקשיי התאקלמות מסוימים, אך כבש 10 שערים, זכה עם הקבוצה בדאבל מקומי, והגיע עמה לגמר ליגת האלופות 2010, בו הפסידה באיירן 0–2 לאינטר מילאנו.
גומס נכנס בגמר זה כמחליף בדקה ה-74. בעונתו השנייה בקבוצה, 2010/11, היה גומס מלך השערים של הבונדסליגה כאשר הבקיע 28 שערים בליגה.
הייתה זו עונה חלשה עבור באיירן מינכן, שהודחה כבר בשמינית גמר ליגת האלופות על ידי אינטר מילאנו, ולא זכתה בתארים מקומיים.
בעונת 2011/12 המשיך גומס להציג יכולת גבוהה והבקיע 26 שערי ליגה, אך שוב באיירן מינכן נשארה בידיים ריקות בליגה.
לעומת זאת, הגיעה באיירן מינכן לגמר ליגת האלופות 2012, בו הפסידה הקבוצה לצ'לסי בבעיטות הכרעה, לאחר 1-1 בתום 120 דקות.
גומס היטיב לשחק בגמר זה והבקיע את הפנדל שלו, אך ללא הועיל.
בדרך אל הגמר הבקיע גומס בשלב הבתים צמד מול מנצ'סטר סיטי ושלושער מול נאפולי, ובשמינית הגמר הבקיע רביעייה בניצחון 0–7 על פ.צ.
בנוסף למספר שערים נוספים, הבקיע גומס שער ניצחון מול ריאל מדריד באליאנץ ארנה בדקה ה-90, שהקנה לבאיירן מינכן ניצחון 1–2. ריאל מדריד ניצחה בתוצאה זהה בגומלין, בו באיירן מינכן ניצחה לבסוף בפנדלים, ולאחר מכן הפסידה בגמר כאמור לצ'לסי.
עונת 2012/13 הייתה העונה האחרונה של גומס בבאיירן מינכן.
בעונה זו זכתה הקבוצה בטרבל היסטורי.
למרות זאת, פחתה משמעותית כמות ההופעות של מריו גומס, עקב הגעתו של מריו מנדז'וקיץ' לקבוצה, והתאמתו לשיטת הלחץ שאפיינה את המאמן יופ היינקס.
למרות זאת, גומס הבקיע 11 שערי ליגה ושישה שערים בגביע הגרמני, ואף הבקיע את השער השני בניצחון הגדול של באיירן 0–4 על ברצלונה בחצי גמר ליגת האלופות, בו שיחק משום שמנדז'וקיץ' גרר כרטיסים צהובים.
את גמר ליגת האלופות 2013 פתח גומס על הספסל, והחליף את מנדז'וקיץ' בדקה ה-94, לאחר שבאיירן הובילה 1–2 על בורוסיה דורטמונד, וניצחה לבסוף בתוצאה זו.
בתום העונה, נמכר גומס לפיורנטינה האיטלקית תמורת 20 מיליון אירו, לאחר שהבין כי לא צפוי לקבל דקות רבות יותר תחת המאמן החדש של הקבוצה, פפ גווארדיולה.
ב-13 ביולי 2013 חתם גומס בפיורנטינה מהסרייה A ל-4 שנים.
בספטמבר 2013 הבקיע גומס צמד נגד גנואה בניצחון 2–5, שני שערים שהיו הראשונים של גומס בקבוצה.
למרות ההתחלה הטובה, כבר במשחק הבא נפצע גומס בצורה חמורה בברכו, והחמיץ כמעט את כל עונת 2013/14, וכתוצאה מכך גם את מונדיאל 2014. גומס חזר לשחק במהלך פברואר 2014, אך כעבור זמן קצר נפצע שוב והחמיץ את יתר העונה.
גומס ערך רק תשע הופעות בליגה בעונה זו, בהן הבקיע שלושה שערים, נוסף על שער מול יובנטוס במסגרת הליגה האירופית.
בעונת 2014/15 ערך גומס 20 הופעות ליגה בפיורנטינה, בהן הבקיע ארבעה שערים, עליהם הוסיף ארבעה בגביע האיטלקי ועוד שניים במסגרת הליגה האירופית.
ב-30 ביולי 2015 הושאל גומס לעונה אחת לבשיקטש הטורקית, עם אפשרות לרכישה בתום העונה.
גומס שיחק בבשיקטש עונה אחת, בה שיתף פעולה עם שני גרמנים אחרים, אנדראס בק וטולגאי ארסלן.
בעונה זו הבקיע גומס 26 שערי ליגה, והוכתר כמלך השערים של הליגה הטורקית, ואף זכה עם בשיקטש באליפות, וחזר לשחק בנבחרת גרמניה, לאחר שנראה היה כי לא ישחק בה יותר.
למרות הצלחתו של גומס בבשיקטש, הוא ביקש לעזוב בקיץ 2016 בגין המצב הפוליטי והביטחוני בטורקיה, וחוסר הוודאות בגין ניסיון הפיכה צבאית שהתרחש בטורקיה באותו זמן, בו נהרגו 300 איש.
ב-17 באוגוסט 2016 חתם גומס בוולפסבורג.
ב-23 באוקטובר 2016 הבקיע גומס את שער הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 1–3 לדרמשטאדט 98 במסגרת הבונדסליגה.
שער זה היה השער ה-1000 של וולפסבורג בתולדות הבונדסליגה.
באפריל 2017 הבקיע גומס שלושער תוך שבע דקות, כאשר קבוצתו פיגרה 0–2 מול באייר לברקוזן בדקה ה-80, וגומס הפך את התוצאה עד הדקה ה-87. עם זאת, המשחק הסתיים בתיקו 3-3 לאחר שער שוויון מאוחר של קאי האברץ.
שערו השלישי של גומס במשחק זה היה השער ה-150 שלו בבונדסליגה.
בפגרת החורף של עונת 2017/18 חזר גומס לשטוטגרט, הקבוצה בה עשה את הפריצה שלו ככדורגלן מצליח, וחתם על חוזה עד לתום עונת 2019/20. את שערו הראשון בקדנציה השנייה בשטוטגרט הבקיע גומס בתיקו 1-1 מול קבוצתו הקודמת וולפסבורג ב-3 בפברואר 2018, ועד לסיום העונה רשם 16 הופעות, בהן הבקיע שמונה שערים.
בעונת 2018/19 רשם גומס עונה מאכזבת, בה הבקיע שבעה שערי ליגה, וירד עם שטוטגרט לבונדסליגה השנייה, לאחר שהקבוצה סיימה במקום ה-16 בבונדסליגה והפסידה לאוניון ברלין במשחקי המבחן.
בעונת 2019/2020 כבש גומס שישה שערים בבונדסליגה השנייה ועזר לשטוטגרט לחזור לבונדסליגה אחרי עונה אחת בלבד בליגת המשנה.
לאחר המחזור האחרון של העונה הודיע גומס כי הוא פורש ממשחק פעיל.
גומס ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות של נבחרת גרמניה נגד נבחרת שווייץ ב-7 בפברואר 2007. גרמניה ניצחה 1–3, וגומס הבקיע את השער השני של נבחרתו.
ב-2 ביוני 2007 במשחק מוקדמות יורו 2008 נגד נבחרת סן מרינו, גומס נכנס כמחליף לקווין קוראני והבקיע שני שערים בניצחון 0–6 של נבחרתו.
גומס זומן על ידי המאמן יואכים לב לסגל נבחרת גרמניה ליורו 2008. הוא שיחק בכל שלושת משחקיה של גרמניה בשלב הבתים, אך הציג יכולת מאכזבת.
כאשר שלבי הנוק אאוט החלו, יואכים לב החל לשחק עם חלוץ יחיד והעדיף את מירוסלב קלוזה כשלצידו לוקאס פודולסקי, מה שגרם להדחתו של גומס מההרכב הפותח.
בגמר היורו נגד נבחרת ספרד גומס עלה כמחליף למירוסלב קלוזה, אך לא סייע לנבחרתו שהפסידה 0–1.
ב-2 ביוני 2009, במשחק ידידות נגד נבחרת איחוד האמירויות הערביות, גומס הבקיע ארבעה שערים בניצחון נבחרתו 2–7, והיה לשחקן הגרמני הרביעי שמבקיע ארבעה שערים במשחק בינלאומי, כאשר לפניו עשו זאת גרד מילר, מיכאל באלאק ולוקאס פודולסקי.
גומס זומן על ידי יואכים לב לסגל הגרמני למונדיאל 2010, וערך ארבע הופעות במונדיאל זה, בכולן עלה כמחליף, לרבות במשחק ההפסד 0–1 לנבחרת ספרד בחצי הגמר.
כמו ביורו 2008, גם את מונדיאל 2010 סיים גומס ללא שער.
במוקדמות יורו 2012 החל גומס להציג יכולת מצוינת במדים הלאומיים, והבקיע נגד כל אחת מהיריבות של גרמניה בטורניר זה.
גומס וגרמניה עלו ליורו 2012, בו המשיך גומס את יכולתו הטובה מבאיירן מינכן.
גומס הבקיע את שער הניצחון ב־1-0 על נבחרת פורטוגל בשלב הבתים, וצמד בניצחון 1–2 על נבחרת הולנד.
גומס לא הבקיע שערים נוספים בטורניר זה, ממנו הודחה גרמניה בחצי הגמר לאחר הפסד 1–2 לנבחרת איטליה.
גומס החמיץ את מונדיאל 2014, לאחר שגם החמיץ את רוב עונת 2013/14 כאשר שיחק בפיורנטינה, מכיוון שסבל לאורך רוב העונה מפציעה בברך, ולא היה בכושר משחק מספיק כדי להשתתף במונדיאל, בו זכתה נבחרת גרמניה.
בנובמבר 2015, לאחר תקופה ארוכה מחוץ לנבחרת, זומן גומס שוב, לאחר שהחל להציג יכולת מצוינת במדי בשיקטש, והשתתף במספר משחקי ידידות.
גומס אף זומן במפתיע לסגל הגרמני ליורו 2016, והבקיע את שער הניצחון ב-0–1 של גרמניה על נבחרת צפון אירלנד בשלב הבתים.
בשמינית הגמר הבקיע גומס שער ב-0–3 על נבחרת סלובקיה, שהיה שערו החמישי של גומס בטורנירי היורו, נתון שהפך אותו למבקיע המוביל של גרמניה ביורו בכל הזמנים.
גומס וגרמניה הודחו מיורו 2016 בחצי הגמר לאחר הפסד 0–2 לנבחרת צרפת.
במאי 2018 זומן גומס לסגל הגרמני למונדיאל 2018. גומס נכנס כמחליף בכל שלושת משחקיה של גרמניה בשלב הבתים, בהם הפסידה 0–1 לנבחרת מקסיקו, ניצחה 1–2 את נבחרת שוודיה, והפסידה 0–2 לנבחרת דרום קוריאה.
גומס וגרמניה הודחו מהמונדיאל כבר בתום שלב הבתים.
באוגוסט 2018 הודיע גומס כי הוא פורש מנבחרת גרמניה.
אליפות ליגת העל הטורקית בכדורגל: 2015/16
מלך השערים של יורו 2012 (3 שערים, יחד עם עוד חמישה שחקנים)
מלך השערים של הגביע האיטלקי: 2014/15 (4 שערים)
מלך השערים של ליגת העל הטורקית: 2015/16 (26 שערים)
מריו ברגה (באיטלקית: Mario Brega; 3 במרץ 1923 - 23 ביולי 1994) היה שחקן קולנוע ממוצא איטלקי.
מבנה גופו הרחב ופניו העבות הקנו לו תדמית של בריון אשר שימשה אותו בקריירת המשחק שלו.
הוא שיחק בכל שלושת סרטי טרילוגיית "האיש ללא שם" וידוע כוולאס מהסרט האחרון בטרילוגיה הטוב, הרע והמכוער.
ברגה נולד ברומא, לפני שפנה לקריירת המשחק הוא היה קצב.
במהלך קריירת המשחק שלו שיחק ברג'ה במעל ל-50 סרטים.
הוא שיחק בעיקר במערבוני ספגטי ביניהם השתתף בטרילוגית "האיש ללא שם" של סרג'ו לאונה: "בעבור חופן דולרים" בתור צ'יקו, "הצלפים" בתור נינו ולבסוף ב"הטוב, הרע והמכוער" בתור וולאס.
בנוסף שיחק בסרט "היו זמנים באמריקה" גם הוא של סרג'ו לאונה.
מריו אריאל בולאטי (בספרדית: Mario Ariel Bolatti; נולד ב-17 בפברואר 1985) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר המרכזי.
ניחן במיוחד ביכולותיו במשחק ההגנה, במסירות ובבעיטות מטווחים ארוכים.
בולאטי, יליד לה פארה שבקורדובה, החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בלגראנו, וקודם לקבוצה הבוגרת של המועדון ב-2003. ב-2006 הוא סייע לקבוצה לעלות לליגת העל הארגנטינאית, אך כעבור שנה אחת בלבד ירד עמה לליגת המשנה.
בעקבות כך החליט בולאטי לעזוב את המועדון, לאחר שערך במדיו 86 הופעות.
ביולי 2007 חתם בולאטי בקבוצת פורטו הפורטוגלית על חוזה לארבע שנים, לאחר שכישרונו משך את עיני הקבוצה.
בעונת היה בולאטי שותף לזכיית הקבוצה באליפות ליגת העל הפורטוגלית לאחר שהשתתף ב-15 משחקים, ובנוסף שיחק פעמיים במסגרת ליגת האלופות.
מאחר ששאף לקבל דקות משחק רבות יותר, הושאל בראשית 2009 בחזרה לארגנטינה, אל קבוצת הורקאן.
באליפות הקלאוסורה ב-2009 היה בולאטי לאחד משחקני המפתח של הורקאן, שהציגה סגנון משחק התקפי ונאבקה על הזכייה באליפות הליגה הארגנטינאית, עד שהפסידה לוולס סארספילד במחזור האחרון של העונה.
בעקבות יכולתו המרשימה זכה בתואר השחקן המצטיין של העונה בארגנטינה מטעם המגזין "Olé".
בינואר 2010 עבר בולאטי לפיורנטינה האיטלקית.
בולאטי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה במשחק מול רוסיה באוגוסט 2009, תחת המאמן דייגו מראדונה.
במחזור האחרון של מוקדמות מונדיאל 2010, באוקטובר אותה שנה מול אורוגוואי, הבקיע את שער הניצחון ל-0-1 של נבחרתו, שבעקבותיו העפילה הנבחרת לטורניר המונדיאל.
הוא נכלל בסגל הנבחרת גם למונדיאל עצמו.
מריו משה לוי (1924 – 3 במרץ 2018) היה חקלאי ישראלי, חבר קיבוץ שדה אליהו, מחלוצי החקלאות האורגנית בישראל, ומייסד הארגון לחקלאות ביולוגית אורגנית בישראל.
לוי נולד בטרייסט, איטליה בשנת 1924. הוא עלה לארץ ישראל ב-1939, בהיותו בן 15, במסגרת עליית הנוער, ולמד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
אביו נספה בשואה, אך אימו ואחיו ניצלו.
ב-1941 הצטרף לוי לקיבוץ הדתי שדה אליהו, במסגרת גרעין של בוגרי מקוה ישראל.
לוי ואשתו פריבה, ילידת גרמניה, גידלו בקיבוץ חמישה ילדים.
נפטר בשבת כי-תשא, ט"ז באדר התשע"ח, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוצו שדה אליהו.
בשנות ה-60 היה לוי אחראי לגן הירק של הקיבוץ.
השימוש הגובר בחומרי הדברה, עד ארבעים ריסוסים ליבול, והופעת מזיקים חסינים, עוררו בו אי נחת.
בשנת 1969 אפשר לו מנחם בר-דרומא, האחראי לגידולי שדה במשרד החקלאות, להשתלם בשווייץ אצל ד"ר האנס מילר, הנחשב לגורו של החקלאות האורגנית.
בשובו ארצה, ניסה לוי להפיץ את הידע שרכש באמצעות משרד החקלאות, אך נתקל בסרוב.
קיבוצו, שדה אליהו, הקצה לבקשתו שטח של 200 דונם לגידולים אורגניים.
בניסוי שנמשך שלוש שנים, גידל לוי שבעה מינים שונים.
בעקבות הצלחתו, סייע משרד החקלאות בייצוא התוצרת.
ב-1979 פרסם לוי את מאמרו יסודות החקלאות הביו-אורגנית בשדה.
בעקבותיו, קבל תפקיד של מדריך לחקלאות אורגנית בשירות ההדרכה של משרד החקלאות.
ב-1982 הקים לוי את הארגון לחקלאות ביולוגית אורגנית בישראל, ועמד בראשו שנים רבות.
באוגוסט 2000 הוענק ללוי פרס על מפעל חיים מטעם 'הפדרציה הבינלאומית של תנועות חקלאות אורגנית' (IFOAM).
ב-2008 הוענק לו אות מפעל חיים בחקלאות מטעם מועצת הצמחים.
ב-2013 ניתן לו תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת בר-אילן
מריו אלברטו יפס דיאס (בספרדית: Mario Alberto Yepes Díaz; נולד ב-13 בינואר 1976) הוא כדורגלן עבר קולומביאני ששיחק בעמדת הבלם ומאמן כדורגל בהווה.
לזכותו 102 הופעות במדי נבחרת קולומביה, דבר ההופך אותו לשחקן בעל מספר ההופעות השני בגובהו במדיה.
יפס התחיל לשחק ב-1994 בקבוצת קורטולואה הקולומביאנית, בהתחלה בתור חלוץ, עד שמאמן הקבוצה העביר אותו לעמדת הבלם.
לאחר ארבע שנים בקורטולואה, חתם יפס בקבוצה הקולומביאנית הבכירה דפורטיבו קאלי.
הוא זכה איתה באליפות, והקבוצה סיימה כסגנית גביע הליברטדורס של שנת .
לאחר מכן הוא הצטרך לקבוצת ריבר פלייט הארגנטינאית, שם זכה להצלחה רבה וזכה עם הקבוצה ב-2 אליפויות.
הצלחתו בארגנטינה הביאה להתעניינות בו מצד קבוצות מאיטליה ומאנגליה, אך בינואר 2002 החליט יפס לחתום באלופת הליגה הצרפתית באותו זמן, נאנט.
בקבוצה יפס קיבל את הכינוי .
לאחר שהסתגל לסגנון המשחק האירופאי, יפס הפך לאחד הבלמים הטובים בליגה הצרפתית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות עם נאנט, והקבוצה הצליחה להעפיל לשלב הבתים השני במפעל.
בשנת 2004 חתם במועדון הפאר פריז סן-ז'רמן, שבו קיבל את הכינוי "סופר מריו" בגלל היכולות ההגנתיות הטובות שהציג.
בסן-ז'רמן יפס שיחק במשך ארבע עונות, וזכה עם הקבוצה בגביע הצרפתי ב-, ובגביע הליגה הצרפתי ב-.
לאחר מעל 100 משחקים עם סן-ז'רמן בליגה הצרפתית, יפס עבר לאיטליה כשחתם בקיץ 2008 בקייבו ורונה מהליגה האיטלקית הבכירה.
ב-1 ביולי 2010 הכריז אדריאנו גליאני, מנהל הקבוצה וסגן הנשיא של מילאן, שיפס אמור להצטרף לקבוצה במקומו של ג'וזפה פאבאלי שפרש.
את משחק הבכורה שלו במדי מילאן, ערך יפס ב-7 בנובמבר 2010 במשחק חוץ נגד בארי שהסתיים בתוצאה 3-2 למילאן.
בעונת יפס שיחק בליגה בעיקר כמחליף של טיאגו סילבה ואלסנדרו נסטה, ועזר לה לזכות באליפות ובסופר קאפ האיטלקי.
ב-15 בפברואר 2011 הוא שיחק עם מילאן במשחק הראשון של שמינית גמר ליגת האלופות נגד טוטנהאם, וכמעט כבש בנגיחת ראש, אך מילאן הפסידה 1-0 ובהמשך הודחה מהמפעל.
ב-23 באוקטובר 2011, הבקיע יפס את השער היחיד שלו במדי מילאן בליגה האיטלקית, כשכבש שער נגיחה בדקה ה-83 נגד לצ'ה, שער ניצחון שהשלים מהפך של מילאן לאחר שהייתה בפיגור של שלושה שערים, ולאחר שהשוותה משלושער של קווין-פרינס בואטנג.
במאי 2012 יפס האריך את חוזהו במילאן לעונה נוספת, אך בסוף עונת ביקש לעזוב כדי לצבור דקות משחק רבות יותר בקבוצה אחרת, לקראת משחקי מונדיאל 2014 עם נבחרתו קולומביה.
יפס חתם באטלנטה לעונת , והופיע במדיה 24 פעמים בליגה.
בספטמבר 2014, אחרי שנים רבות באירופה, חזר יפס לאמריקה הדרומית כשחתם בסן לורנסו הארגנטינאית, אלופת הליברטדורס.
יפס שיחק במועדון עונה אחת ובינואר 2016 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
יפס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קולומביה בפברואר 1999 במשחק ידידות נגד , ומאז הופיע בנבחרת עוד 101 פעמים, מה שהופך אותו לשחקן הקולומביאני עם מספר ההופעות הגבוה ביותר בנבחרת אחרי קרלוס ולדרמה (111 הופעות) ולפני לאונל אלברס (101 הופעות).
בשנת 2001 יפס היה חלק מסגל הנבחרת שזכתה בקופה אמריקה 2001 שהתקיים בקולומביה.
הוא הופיע עם הנבחרת גם בקופה אמריקה של השנים 1999, 2007 ו-2011. הוא סיים עם קולומביה במקום הרביעי בגביע הקונפדרציות 2003 ואף כבש שער מול .
במהלך כל השנים הללו הוא נכשל להעפיל עם קולומביה לגביע העולם.
במוקדמות מונדיאל 2014 יפס פתח בהרכב הנבחרת ב-12 משחקים מתוך 16, ובמחזור האחרון של המוקדמות ב-15 באוקטובר 2013, כבש צמד בניצחון החוץ של קולומביה 1-2 על שבסיומו העפילה הנבחרת למונדיאל לאחר היעדרות של 16 שנה.
ב-14 ביוני 2014 יפס עשה את ההופעה הראשונה שלו בגביע העולם, כשפתח בהרכב קולומביה בניצחון 0-3 על במסגרת שלב הבתים של מונדיאל 2014. יפס ציין את משחקו ה-100 בנבחרת בניצחון של קולומביה 1-2 על במשחק השני של שלב הבתים.
הוא פתח בהרכב הנבחרת גם בשמינית הגמר בניצחון 0-2 על , ובמשחק רבע הגמר מול שבו קולומביה הפסידה 2-1 והודחה, אך זהו היה הישג השיא בתולודותיה של קולומביה במסגרת גביע העולם.
יפס היה שחקן השדה המבוגר ביותר ששיחק במונדיאל זה, והשחקן השני המבוגר ביותר ששיחק בכלל במונדיאל אחרי חברו לנבחרת, השוער פאריד מונדראגון.
באפריל 2016 הוצג יפס כמאמנה של דפורטיבו קאלי הקולומביאנית.
אליפות ליגת העל הקולומביאנית: 1998
מריו גצה הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי באיינטרכט פרנקפורט.
גצה בצעירותו היה נחשב לאחד הכישרונות הצעירים המובילים בכדורגל הגרמני בזכות יכולת ניהול המשחק שלו.
מתיאס זאמר, המנהל הטכני של התאחדות הכדורגל הגרמני, כינה אותו "אחד הכישרונות הגדולים ביותר שצמחו פה מעולם", ובזכות משחקו היצירתי ושובה העין הוא קיבל את הכינוי "גציניו" (Götzinho).
ב-2011 זכה בפרס נער הזהב, המחולק לכדורגלן הצעיר הטוב באירופה, של העיתון טוטוספורט האיטלקי.
גם אחיו של מריו, פביאן ופליקס, הם שחקני כדורגל.
הבקיע את שער הניצחון לטובת נבחרת גרמניה במשחק גמר מונדיאל 2014.
גצה היה חלק חשוב במערך שהוביל את דורטמונד לאליפות, בעונה זו כאשר הבקיע 8 שערים ובישל 11 פעמים בכל המסגרות.
בעונת 2011/2012 סבל מפציעה שהשביתה אותו לאורך זמן והוא שותף ב-14 משחקים בלבד, בהם הבקיע חמישה שערים.
במרץ 2012 האריך את חוזהו בקבוצה בינתיים נוספות עד לשנת 2016. באפריל חזר לשחק לאחר החלמה מהפציעה.
בסיום העונה היה שותף לזכייה של דורטמונד בדאבל - אליפות הבונדסליגה ובגביע.
בדצמבר הבקיע שלישייה במסגרת הסיבוב השלישי של משחקי הגביע בניצחון 1:5 על הנובר 96. במרץ 2013 הבקיע שער ובישל שער נוסף בניצחון 0:3 על שחטאר דונצק, שהעלה את הקבוצה לרבע גמר ליגת האלופות.
דורטמונד המשיכה להתקדם במפעל והגיע עד לגמר בו תמודדה מול באיירן מינכן.
גצה, שנפצע במהלך משחק חצי הגמר מול ריאל מדריד, לא לקח חלק במשחק.
הצלחתו של השחקן הצעיר הובילה להתעניינות גדולה מצד קבוצות שונות באירופה, ביניהן גם ריאל מדריד.
הבחירה בבאיירן מינכן באה בעקבות רצונו של השחקן לשחק תחת פפ גוארדיאולה אותו העריץ.
באפריל 2013 רכשה הקבוצה הגרמנית את כרטיס השחקן שלו תמורת סכום של 37 מיליון אירו, סכום שיא עבור שחקן גרמני באותו הזמן.
מעברו עורר זעם רב בקרב אוהדי הקבוצה, שאף שרפו את חולצתו.
ב-11 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה במדי הקבוצה במשחק ידידות נגד אלופת הונגריה גיורי בניצחון 4:1, כאשר נכנס מחליף בדקה ה-60 והבקיע שני שערים.
כשבועיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה בבאיירן במסגרת הליגה במשחק נגד נירנברג.
ב-23 באוקטובר 2013 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה במסגרת שלב הבתים בליגת האלופות נגד ויקטוריה פלזן בניצחון 5:0.
במהלך העונה היה שותף לזכייה של הקבוצה בדאבל הגרמני, בסופר קאפ האירופי, בגביע העולם למועדונים 2013 והגיע לחצי גמר בליגת האלופות.
הוא הבקיע 15 שערים ובישל 14 נוספים, אך למרות זאת לא הצליח להבטיח את מקומו בסגל הפותח של הקבוצה ובמשחקים רבים שותף כמחליף.
בעונתו השנייה הבקיע מספר דומה של שערים, כולל שלושה משחקים שונים בהם הבקיע צמד.
באוקטובר נכלל ברשימת 23 המועמדים הסופיים לפרס "כדור הזהב" של פיפ"א.
במהלך חודש יולי התראיין סוכנו של גצה לעיתון הבילד ומתח ביקורת על היחס של גוארדיאולה לשחקן, יחס שלדבריו פגע בביטחונו העצמי.
בעקבות הראיון זה גצה לביקורות מצד גורמים במועדון ומצד פרנץ בקנבאואר, נשיא הכבוד של המועדון ואף החלו שמועות על מעבר אפשרי לקבוצה אחרת.
את עונת 2015/2016 פתח בצורה טובה, אך בתחילת אוקטובר נפצע בירך במהלך משחק של הנבחרת מול נבחרת אירלנד.
בעקבות הפציעה לא שיחק כשלושה חודשים ובמהלך העונה שותף רק ב-21 משחקים בכל המסגרות.
ב-21 ביולי 2016 הודיעה בורוסיה דורטמונד על חזרתו של גצה לקבוצה לאחר שחתם על חוזה ל-4 עונות.
ב-19 בנובמבר 2016 בישל גצה לפייר אמריק אובאמייאנג את שער הניצחון במשחק הקלאסיקר מול באיירן מינכן קבוצתו הקודמת.
באותה עונה, מיעט גצה לשחק, וב-27 בפברואר 2017 הודיעה בורוסיה דורטמונד כי גצה סובל מבעיית שרירים שגורמת להפרעה מטבולית, ושהוא ייעדר לתקופה בלתי ידועה.
גצה חזר לשחק לאחר היעדרות של שבעה חודשים בניצחון 3–0 על וולפסבורג במחזור הראשון של עונת 18–2017, באותו משחק גצה בישל את אחד השערים.
ב-23 במאי 2020, מנהל בורוסיה דורטמונד, מיכאל צורק, הצהיר כי גצה יעזוב את המועדון בסוף העונה, עונת 2019/2020.
ב-6 באוקטובר 2020 חתם לשלוש שנים בפ.ס.וו.
ב-18 באוקטובר כבש שער בכורה בניצחון 0–3 של פ.ס.וו.
ב-21 ביוני 2022 חזר גצה לגרמניה כשחתם לשלוש שנים באיינטרכט פרנקפורט.
ב-5 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בתבוסה 1–6 לבאיירן מינכן במחזור הפתיחה על עונת 2022/2023. ב-28 באוגוסט כבש שער בכורה בניצחון 3–4 על ורדר ברמן.
גצה עלה לנבחרת הבוגרת לאחר ששיחק בשאר הנבחרות הצעירות.
ערך את הופעתו הבכורה ב-17 בנובמבר 2010 נגד שוודיה, והפך לשחקן הגרמני הצעיר ביותר בתולדות הנבחרת.
גצה הבקיע את שערו הבכורה ב-10 באוגוסט 2011 נגד ברזיל.
השתתף ביורו 2012 ולקח חלק לראשונה במשחק רבע הגמר נגד יוון.
במוקדמות מונדיאל 2014 הבקיע ארבעה שערים והעפיל עם נבחרתו לטורניר הגמר ונכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2014. הוא פתח בהרכב במשחק הפתיחה נגד נבחרת פורטוגל ובמשחק נגד גאנה, בו כבש שער.
במשחקים הבאים ירד לספסל ומיעט לקבל דקות כמחליף.
בגמר עלה כמחליף בדקה ה-88 של המשחק, שהלך להארכה ובדקה ה-113 של המשחק כבש את שער הניצחון שהעניק את התואר לנבחרת הגרמנית.
מריו דראגי (; נולד ב-3 בספטמבר 1947) הוא אקדמאי, בנקאי וכלכלן איטלקי שכיהן כראש ממשלת איטליה החל מפברואר 2021 ועד אוקטובר 2022. דראגי החליף את ז'אן-קלוד טרישה כנשיא הבנק המרכזי האירופי ב-1 בנובמבר 2011. קודם לכן כיהן כנגיד הבנק המרכזי של איטליה מינואר 2006 עד אוקטובר 2011.
למד לתואר ראשון בספיאנצה - אוניברסיטת רומא וב-1976 סיים דוקטורט בכלכלה ב-MIT בהנחייתם של זוכי פרס נובל לכלכלה פרנקו מודיליאני ורוברט סולו.
בין 1981 ל-1991 כיהן כפרופסור באוניברסיטת פירנצה.
במקביל, בשנים 1984 1990 כיהן כבכיר בבנק העולמי.
הוא אף שימש כיו"ר הוועדה הכלכלית והפיננסית של הקהילה האירופית.
לאחר מכן, בשנים 1991 - 2001 היה מנכ"ל משרד האוצר האיטלקי.
במהלך תקופה זו עמד בראשה של ועדה שתיקנה את החקיקה האיטלקית העוסקת בתאגידים ואשר ניסחה את החוק המסדיר את השווקים הפיננסיים באיטליה.
דראגי אף ישב במועצת המנהלים של מספר בנקים ותאגידים, ביניהם ENI.
דראגי מונה למנכ"ל וסגן היו"ר של הפעילות הבינלאומית בגולדמן זקס ולחבר בוועדת הניהול הרחבה של הבנק, תפקיד אותו מילא בשנים 2002–2005. קיימת מחלוקת באשר לתפקודו בגולדמן זקס.
פסקל קנפין, פוליטיקאי צרפתי החבר בפרלמנט האירופי, טוען כי דראגי היה מעורב בעסקאות swap (עסקה להחלפה עתידית של נכסים כספיים) לטובת ממשלות אירופיות בהן יוון, כשהוא מנסה להסוות את המצב הכלכלי שלהן.
דראגי הגיב כי העסקאות נעשו לפני שהצטרף לגולדמן זקס, וכי לא היה לו קשר אליהן.
דראגי חבר בחבר הנאמנים של המכון למחקר מתקדם הסמוך לאוניברסיטת פרינסטון, כמו גם בחבר הנאמנים של מכון ברוקינגס אשר בוושינגטון די.
הוא היה עמית במכון לפוליטיקה שבבית הספר ג'ון פ.
כשמילא את תפקיד נגיד הבנק המרכזי של איטליה, כיהן גם כחבר הוועדה המנהלת של הבנק המרכזי האירופי וחבר הדירקטוריון של הבנק להסדרי סליקה בינלאומיים.
כמו כן היה נציג איטליה בבנק הבינלאומי לשיקום ופיתוח ובבנק האסיאתי לפיתוח.
באפריל 2006 מונה ליו"ר פורום היציבות הפיננסית שהפך באביב 2009 למועצת היציבות הפיננסית.
מונה לנשיא הבנק המרכזי האירופי ב-1 בנובמבר 2011. בדצמבר הושקה תוכנית לשלוש שנים של מתן הלוואות לבנקים אירופים בסך של 489 מיליארד אירו.
במהלך משבר החוב האירופי שהגיע לשיאו בשנת 2012, ספג דראגי ביקורת רבה על האיטיות שבה הגיב הבנק המרכזי למשבר.
דראגי מצידו סירב ליטול אחריות שבעיניו הייתה שמורה למנהיגי מדינות אירופה, ונמנע מלנקוט צעדים דרמטיים שיקלו על המדינות החייבות.
עם זאת, הוא סייע בעקיפין למדינות החייבות על ידי תוכנית מימון שכונתה LTRO, שבמהלכה הלווה הבנק המרכזי לבנקים באירופה בריבית נמוכה, והלוואות אלו נוצלו בידי הבנקים לקנות איגרות חוב ממשלתיות וכך, על ידי הגדלת הביקוש להן, להקטין את הריביות שנדרשו הממשלות לשלם לגיוס חוב חדש.
עם זאת, תועלתה של התוכנית הייתה קצרת טווח והמשבר התחדש במלוא עוזו באמצע 2012.
ב-2016 עורר דיון מחודש סביב רעיון הליקופטר כסף כשהתייחס אליו כרעיון מעניין.
ב-2021, נשיא איטליה, סרג'ו מטרלה, העניק לו את המנדט להקמת ממשלה חדשה באיטליה.
הוא קידם תוכנית הכוללת רפורמות לייעול הביורוקרטיה ומערכת המשפט, דיגיטציה של כל המגזר הציבורי - והשקעה באנרגיות מתחדשות ויעילות אנרגטית.
היא אושרה במאי 2021. ביוני 2022 הוא ביקר בישראל, נפגש עם רה"מ נפתלי בנט בלשכת ראש הממשלה בירושלים, וגם ביקר במוזיאון יהדות איטליה.
ביולי 2022, מצב חירום הוכרז בצפון איטליה, עקב בצורת קשה באזור שאחראי לכשליש מהייצור החקלאי של המדינה.
בהמשך החודש, ממשלתו הייתה קרובה להתמוטטות לאחר שהשותפה הקואליציונית תנועת חמשת הכוכבים פרשה מהצבעת אמון.
ההצבעה, על הצעת חוק המיועדת 26 מיליארד אירו להפחתת יוקר המחיה, הפכה חשובה באופן סמלי לאחר שדראגי הכריז עליה כהצבעת אמון בקואליציה שלו.
ב-14 ביולי 2022 הודיע שיתפטר מתפקידו, התפטרות אשר נדחתה על ידי נשיא איטליה, סרג'ו מטרלה.
סיעות פורצה איטליה והלגה אמרו שהן לא יתמכו בדראגי בהצבעת אמון.
לאחר ששלוש מפלגות מהקואליציה (חמשת הכוכבים, פורצה איטליה והלגה) החרימו את הצבעת האמון, הוא התפטר שוב.
מטרלה קיבל את התפטרותו ב-21 ביולי 2022. מטרלה ביקש מדראגי להישאר בתפקיד באופן זמני בתקופה של ממשלת מעבר.
דראגי סיים את תפקידו ב-22 באוקטובר 2022, לאחר שג'ורג'ה מלוני הקימה ממשלה חדשה.
מריו (מרדכי ישראל) בלכר (בספרדית: Mario I Blejer; נולד ב-11 ביוני 1948) הוא כלכלן ישראלי-ארגנטינאי.
כיהן כנגיד הבנק המרכזי של ארגנטינה, מ-2015 הוא מכהן כיועץ כלכלי בכיר לראש ממשלת אלבניה, וכדירקטור ב-IDB מטעמו של אדוארדו אלשטיין.
בלכר נולד ב-1948 בקורדובה שבארגנטינה למשפחה יהודית שומרת מסורת, למד בבית הספר היהודי המקומי ועלה לישראל ב-1967. שירת בצה"ל.
למד באוניברסיטה העברית לתואר ראשון בכלכלה והיסטוריה של עם ישראל וסיים בהצטיינות ב-1970. לאחר סיום תואר שני ב-1972 למד באוניברסיטת שיקגו וסיים את עבודת הדוקטור שלו ב-1975. בשנה זאת הצטרף למחלקה הכלכלה של אוניברסיטת בוסטון בה לימד חמש שנים.
בשנת 1980 הצטרף לקרן המטבע הבינלאומית כיועץ לשערי חליפין ומדיניות פיסקלית, ובהמשך מילא שם מספר תפקידים בכירים.
ב-1992 כיהן כיועץ בכיר של הקרן לאירופה ומרכז אסיה, ובמסגרת זו היה מופקד על מדיניות קרן המטבע במהלך קריסת ברית המועצות.
בתפקידו זה ובתפקיד שמילא קודם לכן בבנק העולמי, שם כיהן כראש מחלקת המקרו-כלכלה, היה אחד מאדריכלי העברת הכלכלה הרוסית מקומוניזם לכלכלת שוק, מהלך שלווה בקריסה באיכות החיים ונסיקה בשיעורי העוני.
בתפקידו האחרון בקרן המטבע הבינלאומית עבד בלכר ככלכלן בחטיבת אסיה והפסיפיק, בין היתר בתקופה שפרץ המשבר הפיננסי באסיה (1997).
בשנים שלאחר הצטרפותו לקרן המטבע הבינלאומית, לימד בלכר כלכלה בשורה של אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון (1982–1983), אוניברסיטת בוסטון (1976–1980), אוניברסיטת ניו יורק (1983–1984), אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ׁ(1986–1991), האוניברסיטה העברית בירושלים (1996–1999) ואוניברסיטת מרכז אירופה שבבודפשט (1996–2000).
בשנת 2001 חזר לארגנטינה ומונה למשנה לנגיד הבנק המרכזי של ארגנטינה.
בינואר 2002 מונה לנגיד, והתמודד עם המשבר הפיננסי במדינה שהגיעה לחדלות פרעון.
לצד כישוריו, מונה בלכר לתפקיד גם בשל קשריו הטובים עם גורמים מרכזיים בפדרל ריזרב כמו אלן גרינספן ופול אוניל, ועם נשיאת ארגנטינה כריסטינה קירשנר.
הדעות של בלכר ושל שר האוצר רוברטו לוואניה היו חלוקות על רקע תמיכתו של בלכר בהסרת ההגבלות על משיכת פיקדונות בנקאיים שהטיל קודמו בתפקיד.
כמו כן תמך בחוק פשיטת רגל ליברלי יותר.
בעקבות חוסר ההסכמה התפטר בלכר בתום חמישה חודשי כהונה, ביוני 2002.
בינואר 2003 עבר ללונדון, שם מונה למנהל המרכז ללימודי בנקאות בבנק אנגליה והיה לזָר שכיהן בתפקיד הבכיר ביותר בבנק האנגלי.
ב-2008 חזר לארגנטינה, וכאשר פוטר נגיד הבנק המרכזי של ארגנטינה בינואר 2010, הכריז שר הכלכלה על בלכר כמועמד שימלא את מקומו, אולם בלכר דחה את המינוי ולבסוף בוטלו הפיטורים על ידי בית המשפט העליון.
בסוף 2007 היה שותף מייסד של החברה לייעוץ כלכלי "MAG".
הוא מכהן כדירקטור במספר חברות בארגנטינה, ובכללן חברת הנדל"ן הגדולה במדינה "IRSA", הנמצאת בבעלות איש העסקים אדוארדו אלשטיין, וחברת הנפט YPF.
כמו כן, שימש כסגן יו"ר בנק המשכנתאות הארגנטיני בנקו היפוטקריו וכפרופסור אורח באוניברסיטת סן אנדרס שבבואנוס איירס.
באוגוסט 2013 הציע ראש הממשלה בנימין נתניהו את בלכר לשמש כנגיד בנק ישראל.
שמו של בלכר עלה שוב ב-2018, כמועמד לנגיד בנק ישראל.
מריו בלכר ערך מספר רב של כתבי עת כלכליים חשובים, ופרסם מאמרים וספרים רבים, בנושאים כלכליים מגוונים הקשורים לכלכלת ישראל, אמריקה הלטינית, ומרכז אסיה.
בלכר תומך באסכולת שיקגו, המבכרת שימוש במדיניות מוניטרית ושוללת את התערבות הממשלה באמצעות מדיניות פיסקלית.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 החל בלכר להטיל ספק בצורך לחזק את עצמאות הבנקים, כמו גם בטענה כי היעד היחיד של בנק מרכזי צריך להתמקד בקביעת יעד אינפלציה.
כיהודי שומר מצוות נוהג בלכר לנתח לעיתים מצבים כלכליים אקטואליים תוך השוואתם לסוגיות תלמודיות.
אשתו השנייה היא הכלכלנית פירושקה נאג'י, ממנה נפרד ב-2004.
ארבעת ילדיו מתגוררים בארצות הברית ובישראל.
אחד מנכדיו הוא העיתונאי החרדי שלמה טייטלבאום.
מריו בלכר וליאו ליידרמן, היבטים מוניטריים של אינפלציה בישראל 1980 - המכון למחקר כלכלי בישראל על שם מוריס פאלק.
מריו בלכר ויצחק גולדברג, מהגרים חוזרים - ציפיות לעומת מציאות: עולים מארצות המערב, ירושלים, המכון למחקר כלכלי בישראל על-שם מוריס פאלק, 1978.
מריו לוי (בטורקית: Mario Levi; 25 בפברואר 1957 – 31 בינואר 2024) היה סופר יהודי-טורקי, מחבר רומנים וסיפורים ופובליציסט בשפה הטורקית, איש רדיו וקופירייטר.
מריו לוי נולד באיסטנבול למשפחה יהודית דוברת לדינו וטורקית.
סיים לימודי תיכון בבית הספר סן מישל בעיר הולדתו ואחר כך למד שפה וספרות צרפתית בחוג לשפות רומאניות באוניברסיטת איסטנבול עד לסיום התואר בשנת 1980.
את מאמריו הראשונים פרסם בעיתון הקהילתי היהודי "שלום" ("Şalom").
בהמשך פרסם מאמרים בעיתונים בשפה הטורקית.
ספרו הראשון משנת 1986 היה "Jacques Brel: Bir Yalnız Adam" ("ז'אק ברל: אדם בודד"), ספר ביוגרפי, גרסה ספרותית של עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטה.
בשנת 1990 פרסם לוי קובץ ראשון של סיפורים קצרים Bir Şehre Gidememek (אי היכולת ללכת לעיר).
אלו סיפורים אוטוביוגרפיים שבהם הביא המחבר זכרונות מילדותו, נעוריו ואהבותיו.
הספר זכה בפרס הלדון טאנר לסיפורים של אותה שנה.
ספר הסיפורים השני Madam Floridis Dönmeyebilir ("ייתכן כי מאדאם פלורידיס לא תחזור") (1991) דן בקשיי שייכות והסתגלות של אנשים בני מיעוטים באיסטנבול.
בשנת 1992 פרסם מריו לוי את הרומן הראשון שלו En Güzel Aşk Hikayemiz (סיפור אהבתנו היפה ביותר).
אחרי הפוגה ארוכה יצא לאור בשנת 1999 רומן נוסף שלו בן 800 עמודים, Istanbul Bir Masaldı (איסטנבול הייתה אגדה), סיפור חייה של משפחה יהודית באיסטנבול החל משנות ה-1920 ועד לשנות ה-1980. גם ברומן זה משתקפים חיי בני המיעוטים השונים באיסטנבול.
בנוסף לעיסוקו בכתיבה ספרותית, התפרנס מריו לוי לאורך השנים מהוראת צרפתית, עסקי יבוא, כתיבה בעיתונים, עבודות קופירייטר ועריכת תוכניות רדיו.
הוא לימד בפקולטה למדעי התקשורת באוניברסיטת ידיטפה וניהל סדנאות לכתיבה יוצרת.
בשנת 2009 פרסם את הרומן Karanlık Çökerken Neredeydiniz ("איפה היית כשירדה החשיכה?") שזכה לבקורות חיוביות מאוד.
בשנת 2013 מריו לוי ביקר בישראל כדי להשתתף בפסטיבל כנס כיסופים לספרות ושירה יהודית בירושלים.
מריו לוי נפטר ב-31 בינואר 2024. הותיר אחריו אישה ושתי בנות תאומות.
1990 - פרס הלדון טאנר לסיפורים, עבור הקובץ Bir Şehre Gidememek
1999 - פרס יונוס נאדי לספרות, עבור הרומן Istanbul Bir Masaldı
ספריו של מריו לוי תורגמו למעל 20 שפות, כולל גרמנית ואיטלקית.
Bir Şehre Gidememek 1990 ("אי היכולת ללכת לעיר"), סיפורים
Madam Floridis Dönmeyebilir 1991 ("ייתכן כי מאדאם פלורידיס לא תחזור"), סיפורים
En Güzel Aşk Hikayemiz 1992 ("סיפור אהבתנו היפה ביותר"), רומן
İstanbul Bir Masaldı 1999 ("איסטנבול הייתה אגדה"), רומן
Lunapark Kapandı 2005 ("הלונה-פארק נסגר"), רומן
2009 ("איפה היית כשירדה החשיכה?"), רומן
מריו גבראנוביץ' (בבוסנית: Mario Gavranović; נולד ב-25 בנובמבר 1989) הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת החלוץ.
גבראנוביץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקות נוער מקומיות של עיר הולדתו לוגאנו.
בעונת חתם בלוגאנו, ובעונתו הראשונה הבקיע 8 שערים ב-21 משחקי ליגה בהם שותף.
בקיץ הוא חתם בייברדון-ספורט במדיה הבקיע שמונה שערים ב-20 משחקים.
לפני תחילת עונת , הוא הושאל לנשאטל גזמאקס.
לאחר שהרשים במחצית הראשונה של העונה, ב-1 בפברואר 2010 הוא חתם בשאלקה 04. הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 2–4 נגד ולנסיה במסגרת שמינית גמר ליגת האלופות.
לאחר שלא זכה לדקות משחק רבות בשאלקה, הוא הושאל למיינץ 05 עד לסיום העונה עם אופציה לרכוש את כרטיס השחקן שלו.
במאי שוחרר ממינץ, ועבר לפ.צ.
ב-15 ביולי 2012 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בה הוא גם הבקיע את השער הראשון שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד לוצרן.
ב-5 בינואר 2018 חתם לשלוש שנים בדינמו זאגרב.
בקיץ חתם גבראנוביץ' בקייסריספור מליגת העל הטורקית.
בצעירותו, גבראנוביץ' שיחק במדי נבחרת שווייץ בכדורגל עד גיל 21. ב-26 במרץ 2011, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 0-0 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2012. ב-15 באוגוסט 2012 הבקיע את צמד הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2–4 נגד .
גבראנוביץ' השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2014.
מלך השערים של ליגת העל הקרואטית:
מריו הזוניה (בקרואטית: Mario Hezonja; נולד ב-25 בפברואר 1995) הוא כדורסלן קרואטי, המשחק בעמדת הסמול פורוורד בקבוצת ריאל מדריד מליגת העל הספרדית והיורוליג.
חבר בנבחרת קרואטיה הבוגרת מאז שנת 2014.
שיחק כדורסל בקבוצת הנוער של מועדון הכדורסל דוברובניק וב-2010 עבר לק.ק.
הוא זכה עמו בגביע קרשימיר צ'וסיץ' ובאליפות ליגת העל הקרואטית בכדורסל ב-2011. ב-2012 עבר לקבוצת ברצלונה מליגת העל הספרדית לאחר שחתם עמה על חוזה לשלוש שנים.
בעונתו הראשונה שותף בשלושה משחקים בלבד והושאל לקבוצת המילואים של המועדון.
בעונת 2013/14 שותף ב-20 משחקי ליגה וב-14 משחקים במסגרת היורוליג.
בעונת 2014/2015 כבר היה לחלק מהרוטציה הקבועה של סגל הקבוצה הן בליגה והן ביורוליג.
בפברואר 2015 שבר את שיא ליגת העל הספרדית בקליעות לשלוש ללא החטאה, כשקלע 8 שלשות במשחק מול באסקט מנרסה.
ביוני 2015 נבחר בדראפט ה-NBA במקום החמישי על ידי אורלנדו מג'יק.
בעונתו הראשונה ב-NBA נבחר להשתתף במשחק הכוכבים העולים כשחקן "נבחרת העולם".
לקראת עונת חתם על חוזה לעונה אחת בניו יורק ניקס.
ביולי 2019, לאחר עונה אחת בניו יורק, חתם על חוזה בפורטלנד טרייל בלייזרס.
בנובמבר 2020 הועבר לממפיס גריזליס, במסגרת טרייד משולש בו הייתה מעורבת גם בוסטון סלטיקס, וכחודש לאחר מכן שוחרר מהקבוצה, בטרם שיחק במדיה.
ב-22 בפברואר 2021 חתם בפנאתינאיקוס
ב-21 ביולי 2022 חתם בריאל מדריד
הזוניה הוביל את נבחרת הקדטים של קרואטיה לזכייה באליפות אירופה עד גיל 16 ב-2011. הוא נבחר ל-MVP של הטורניר, כשאר במשחק הגמר קלע 21 נקודות, קטף 10 ריבאונדים וחטף 3 כדורים.
סך הכל רשם בטורניר ממוצע של 20 נקודות, 8.2 ריבאונדים, 2.7 אסיסטים ו-2.2 חטיפות למשחק.
באותה שנה היה חבר גם בנבחרת הנוער של קרואטיה באליפות אירופה עד גיל 19. הוא שותף באליפות 20 דקות בממוצע למשחק והשיג ממוצע של 8 נקודות, 2.2 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק.
באליפות העולם עד גיל 17 שהתקיימה ב-2012, הוליך את קרואטיה למקום השלישי.
הוא סיים את האליפות עם ממוצע של 20.8 נקודות (שני בטבלת מלכי הסלים), 7 ריבאונדים, 1.3 אסיסטים ו-2.3 חטיפות למשחק.
בגביע העולם בכדורסל 2014 היה חלק מנבחרת הבוגרים הקרואטית, הוא שותף בשני משחקים וקלע 4 נקודות באליפות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים עם הנבחרת במקום החמישי ורשם ממוצע של 9 נקודות למשחק.
מריו באסלר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר, ומנהל ספורטיבי בקבוצת לוקומוטיב לייפציג בהווה.
באסלר התמחה בבעיטות חופשיות ואף הבקיע שערים בבעיטת קרן.
באסלר החל את הקריירה במועדון כדורגל בנוישטט עירו, ולאחר מכן עבר לקבוצת הנוער של קייזרסלאוטרן.
בשנת 1987, בגיל 19, עלה לקבוצה הבוגרת, אך מיעט לשחק, ועבר למועדון רוט-וייס אסן, ואחר כך להרטה ברלין, שתיהן שיחקו אז בליגת הבונדסליגה השנייה.
בשנת 1993 עבר לורדר ברמן מהבונדסליגה, עמה זכה בגביע אחד, ואף סיים כמלך השערים בעונת 1995, בצוותא עם הייקו הרליך.
בשנת 1996 עבר באסלר לבאיירן מינכן, עמה זכה בשתי אליפויות ובגביע אחד.
באסלר הבקיע בקאמפ נואו את שער היתרון של באיירן מינכן בדקה השישית של גמר ליגת האלופות בשנת 1999 נגד מנצ'סטר יונייטד.
יתרון זה החזיק מעמד 85 דקות, עד המהפך אותו ביצעה יונייטד בתוספת הזמן, שהקנה לה את הגביע.