tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באר נהג לתכנן מבנים שניתן להיכנס ולצאת מהם מכל אגף, וכך עשה גם בבניין המועצה האזורית עמק חפר.
המדרגות היו אלמנט שבאר אהב לפתח.
במבנים שונים, בהם חדרי אוכל ומועדונים של קיבוצים ומבני המועצה של עמק חפר, הציב באר מדרגות לולייניות פיסוליות.
חדר אוכל שער העמקים (תוספת לבניין שתכנן יוסף אידלמן ומאוחר יותר הורחב בתכנון דן פלג)
חדר אוכל מסילות (תוספת לבניין שתכנן במקור שמואל מסטצ'קין)
מועדון, ספרייה וקיר זיכרון רשפים
אולם מופעים "בית הבנים" כפר מנחם (בשיתוף ריצ'רד באקמינסטר פולר)
מפעל חרושת כבלים מסילות, מסילות
קנים של תנועת הנוער השומר הצעיר: פתח תקווה, יבנה, קריית גת, ירושלים, רעננה ועוד.
ספרייה אקדמית ובניין לימודי אמנות, המכללה האקדמית עמק יזרעאל
אולם ספורט בבית הספר תיכון רב-תחומי עמל חדרה למדעים ולאמנויות, חדרה
בנין המועצה האזורית עמק חפר
הרב מנחם אריה קניגסהפר (נהגה: קניגסופר, ובלועזית: königshofer) (1908; תרס"ח - 2005; תשס"ה) היה רב בדרזדן ובהמבורג שבגרמניה ובהמשך משגיח בישיבת חפץ חיים שבכפר סבא.
נולד בהלברשטט שבגרמניה בכ"ט באייר תרס"ח ליעקב יהודה וקרינדל (טרלובסקי).
למד בתחילה אצל הרב יחיאל יעקב וינברג בבית המדרש לרבנים בברלין, ולאחר מכן בישיבת מיר שבליטא עד שנת תרצ"ו.
בשנת תרצ"ז הוסמך לרבנות והחל לכהן כרב בדרזדן שבגרמניה.
בשנת תרצ"ח עבר לכהן כרב של הקלאוס החדש בהמבורג לאחר פטירת הרב הקודם רבי פינחס במברגר.
לאחר שניצל ממוות בליל הבדולח נמלט עם משפחתו מגרמניה לאנגליה.
אחרי המלחמה פתח תלמוד תורה בלונדון.
באזור שנת תש"כ עלה לישראל והיה מנהל רוחני בישיבת חפץ חיים כפר סבא (במשך הזמן שונה שמה של הישיבה לישיבת אור יהודה על שם האדמו"ר רבי יהודה לייב הלוי אשלג).
בישראל היה חברותא של האדמו"ר הרב ברוך שלום הלוי אשלג ולמד איתו ספרי קבלה.
כמו כן מסר שיעורים בבית הכנסת איצקוביץ בבני ברק.
נפטר בב' באייר תשס"ה 11 במאי 2005 ונקבר בהר הזיתים.
עצם הווידוי, באור מורחב על כל פרטי הווידוי על פי כוונת הרמב"ם
סולו המסילה, ביאור על פרק הראשון של הספר מסילת ישרים
דובר אמת בלבבו, על ספר יושר דברי אמת לרבי משולם פייביש מזבריזא - ענייני קבלה
מנחם בלונדהיים (נולד ב-12 במאי 1954 בירושלים) הוא היסטוריון וחוקר תקשורת ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים.
מומחה להיסטוריה אמריקאית, וממייסדי המחקר בממשק שבין תקשורת להיסטוריה.
בין תפקידיו האקדמיים באוניברסיטה העברית שימש בלונדהיים כפרופסור ומרצה, כראש התוכנית ללימודים אמריקניים וכמנהל אקדמי בבי"ס רוטברג לתלמידים מחו"ל.
בנוסף שימש כראש המחלקה לתקשורת, כראש מכון סמארט וכראש מכון טרומן.
אביו, פרופ' שלמה הלל בלונדהיים, היה רופא בבית החולים הדסה וחוקר בתחום המטבוליזם.
אמו, ד"ר סירל בלונדהיים, הייתה חוקרת בתחום האנטומולוגיה באוניברסיטה העברית.
למד בבית הספר מעלה, בישיבת נתיב מאיר והיה ממקימי ישיבת הגולן, בשנת 1972. היה הקצין הראשון במסגרת ישיבות ההסדר, והגיע לדרגת רב-סרן במילואים בחיל השריון.
לאחר שחרורו נמנה עם הקבוצה המייסדת של מכון שלום הרטמן, ולמד היסטוריה ופסיכולוגיה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית.
במקביל הוא לימד משנה ותלמוד בשלוחה הישראלית של הסמינר התאולוגי של ניו יורק (JTS), וגם ערך והגיש תוכניות בטלוויזיה הכללית ובטלוויזיה הלימודית.
לאחר תום לימודיו לתואר ראשון המשיך בלונדהיים ללימודי תואר שני ושלישי באוניברסיטת הרווארד, בהדרכתם של דייוויד הרברט דונלד מהחוג להיסטוריה ואלפרד ד' צ'נדלר מבית הספר למנהל עסקים.
עם סיום לימודיו החל ללמד בחוג ללימודים אמריקניים באוניברסיטה העברית.
ב-1993 היה שותף, יחד עם שלמה צימרמן, בהקמת חברת ההיי-טק "ממדים", שהייתה חלוצה בפיתוח טכנולוגיות להעברת נתונים בקצב גבוה על תשתיות רחבות פס (broadband), בשיתוף פעולה עם אינטל העולמית.
ממדים נבלעה לבסוף בחברת NDS של ניוז קורפ וב-1997 חזר בלונדהיים לאוניברסיטה העברית כחבר בחוגים לתקשורת וללימודים אמריקניים.
גישתו של בלונדהיים למפגש שבין חקר התקשורת למחקר ההיסטוריה היא דו-קוטבית: הוא בוחן את מקומה של התקשורת כגורם מפתח בתהליכים היסטוריים ומשתמש בבסיס הידע ההיסטורי לגזירה ולתיקוף של תאוריה בתחום התקשורת, בדגש על התפתחותן של טכנולוגיות התקשורת מן הכתב ועד לעידן הדיגיטלי.
השדות ההיסטוריים העיקריים בהם חקר הם ארצות הברית בתקופה הלאומית והיסטוריה יהודית למן העת העתיקה.
באוניברסיטה שימש גם כראש לימודי התואר הראשון בבית הספר לתלמידים מחו"ל וכראש המכון לקומוניקציה ע"ש סמארט.
בשנת 2000 היה עמית של הקרן הלאומית למדעי הרוח בארצות הברית (NEH) ועמית מחקר בספרית הקונגרס בוושינגטון.
ב-2005 עמד בראש קבוצה בינלאומית לחקר התקשורת בגולה היהודית במכון ללימודים מתקדמים, וב-2006 היה עמית במרכז ללימודי היהדות ומרצה בבי"ס אננברג לתקשורת באוניברסיטת פנסילבניה.
הוא היה פרופ' אורח גם באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת ניו יורק, באוניברסיטת Ca Foscari בוונציה ובאוניברסיטאות Spaienza ו-LUMSA ברומא.
עבודותיו הבולטות מתמקדות בחקר התקשורת בהיסטוריה האמריקנית ובהיסטוריה יהודית, ובתקשורת בת זמננו בישראל ובארצות הברית.
בספרו News over the Wires תיעד את הופעת הטלגרף וסוכנויות הידיעות בארצות הברית ומקומן בפיתוח סביבת אינפורמציה לאומית.
בניגוד להנחה האינטואיטיבית שתקשורת הדוקה מקדמת הבנה ופיוס, בלונדהיים טען שיצירתה של תקשורת חדשות לאומית מהירה ונגישה העצימה את השסעים והמתחים בחברה האמריקנית.
לטענתו, החמרת הסכסוך בין הצפון לדרום ומלחמת האזרחים קשורה להופעת הטלגרף ב-1844 וה-AP ב-1846 כמדיום לאומי.
בספרו Copperhead Gore (בהוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, 2006) התמקד בממשק של היסטוריה, ספרות ותקשורת, ובאמצעותו בחן את המשמעות הפוליטית, החברתית והתרבותית של הקשרים בין הצפון לדרום במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
בעבודות אחרות חקר את מדיניות התקשורת של הצפון במלחמת האזרחים ואת לידת הרגולציה של התקשורת בארצות הברית של המאה התשע עשרה.
בעבודות המתייחסות לעת האחרונה בדק, עם תמר ליבס, את המשמעות התקשורתית של פיגועי 11 בספטמבר, עם לימור שיפמן היבטים של התקשורת הדיגיטלית, ועם אלעד שגב את השינויים במעמדה הבינלאומי של ארצות הברית על פי חדשות מקוונות מן השנים האחרונות.
בתחום ההיסטוריה והתרבות היהודית עסק במשמעות התקשורתית של השיח התלמודי (עם שושנה בלום-קולקה וגונן הכהן), של ההגדה של פסח, של חרם רבנו גרשום מאור הגולה, ועוד.
בהיסטוריה היהודית המודרנית הוא פתח למחקר את תחום התקשורת של האורתודוקסיה היהודית באמריקה ובעיקר את חקר הדרשה הציבורית שם.
במסגרת תוכנית המחקר "האל מתוך המכונה" (1991) שאותה פיתח, חקר את יישומי התקשורת של החברה החרדית בת זמננו.
מחקריו האחרונים בתחום מדעי היהדות עוסקים בתקשורת בתנ"ך, חלקם עם חוקרים נוספים ביניהם אליהוא כ"ץ, תמר ליבס ג'ון דורהם פיטרס וחננאל רוזנברג.
בלונדהיים ייעץ בתעשיית התקשורת וההיי-טק, בין השאר לסוכנות הידיעות AP בניו יורק.
הוא היה ראש הוועדה המייעצת לדיגיטציה של הספרייה הלאומית החדשה, ראש הוועדה האקדמית של ארכיון שפילברג, חבר במועצת המנהלים של מכון פאלק למחקר כלכלי, בוועדה האקדמית של מכון מינרבה ומכון דייוויס, והוא משרת בוועדות ציבוריות ואקדמיות רבות נוספות.
מנחם אקשטיין נולד כנראה בז'שוב (ריישא) שבגליציה לאביו מרדכי שהיה מראשי הקהילה.
משפחתו נמנתה על חסידי חסידות דז'יקוב.
והוא היה מחסידי רבי אלטר מדז'יקוב.
בשלב מסוים של חייו עבר לווינה.
שם הדפיס בשנת 1921 את ספרו "תנאי הנפש להשגת החסידות".
ספר זה נכתב על ידי אקשטיין בעברית ונדפס ב-1921. לספר מצורפת בהקדמה מכתב מאביו, ממנו משתמע שהספר מיועד לציבור היהודי המתבולל "אשר לדאבונינו כבר נתרחק מאמונתינו ותורתינו".
המחבר עצמו לא כתב הקדמה למהדורה הראשונה, אך כתב הקדמה למהדורה שיצאה ביידיש ב-1937. לפי הקדמה זו המחבר כתב את ספרו על מנת להראות את האור בתורת החסידות שאינה מוכרת ל"משכילים" מהעם שזלזלו בתנועת החסידות ולא ראו את האור הגדול של תורתה, לטענתו.
הרב הלל צייטלין כתב על ספרו"...
לאור כל זאת ישנו ספר קטן שמאד מוצא חן בעיניי.
ספר זה יצא לאור השתא בווינה ושמו: "תנאי הנפש להשגת החסידות" של עקשטיין.
הספר נכתב בלשון קלה, כמעט הייתי אומר קלה יתר על המידה.
מלבד זאת חלק גדול מתוכו אינו שייך ישירות לחסידות: הדרכים שבו נכונים גם לכל הכרה דתית.
בשיטתו כיצד יפתח האדם בעצמו חוש להשגה חסידית - ניתן לחוש בצורה חזקה את השיטה התאוסופית של רודולף שטיינר, אף על פי שהמחבר נשען ובצדק גם על אוטוריטות חסידיים טהורים.
ברם, זכה המחבר להישג גדול לחסידות, בכך שהוכיח שניתן להשיגה רק על ידי ההכרה ברוממות הבורא ושפלות עצמו".
בתוכן הספר המחבר כמעט ואינו מביא מקורות מהספרות היהודית.
הוא משתמש בטכניקות הידועות לנו כיום כטכניקות של דמיון מודרך.
בכך הוא דומה לספר "בני מחשבה טובה" שנכתב על ידי רבי קלונימוס קלמיש שפירא.
המחבר משתמש במושג הקבלי של "עשר הספירות" וקורא להם "עשרת הכוחות הנפשיים".
הספר יצא במספר מהדורות, תרגומים ועיבודים:
מהדורה ראשונה כאמור יצאה בווינה, 1921.
פרקים מהספר ביידיש יצאו בירחון בית יעקב בלודז' בשנת 1936. למהדורה זו נוספה הקדמה מהמחבר.
מהדורה שנייה בעברית יצאה בהוצאת נצח בשנת תש"ך (1960) בשם "מבוא לתורת החסידות".
ממהדורה זו הושמטו מספר פרקים "ציונים" המתייחסים להצהרת בלפור וועידת סן רמו.
למהדורה זו הוקדמה הקדמה מאת אהרן סורסקי.
מהדורה מקוצרת אף היא יצאה על ידי מכון "אבן שתייה" בשנת 2006. ספר זה נקרא "תנאי הנפש להשגת החסידות - מדריך להתבוננות יהודית".
בשנת 2001, תורגם הספר לאנגלית בשם:
רבי מנחם בן אהרן בן זרח היה רב מתקופת הראשונים שפעל בספרד במאה ה-14, מחבר הספר צידה לדרך.
אביו אהרן היה ממגורשי צרפת, בגירוש היהודים בשנת ה'ס"ו (1306).
אביו התיישב באיסטלא שבמחוז נווארה שבספרד (שהייתה אז למשך כחמישים שנה תחת שלטון מלך צרפת), שם נולדו לו חמישה ילדים, בהם בנו מנחם, שנולד בסביבות שנת ה'ע' (1310).
בפרעות שנערכו ביהודים עם מות מלך צרפת בשנת ה'פ"ח (1328) נרצחה כל המשפחה, מלבד רבי מנחם ששרד פצוע ומוטל בין המתים עד שבא פרש מיודעי בית אביו והוציאו מבין המתים והביאו אל ביתו, והעלה ארוכה למכתו.
בגיל 16 נשא לאישה את בת הרב בנימין עביץ שהיה מרביץ תורה.
כשנתרפא, הלך ללמוד בעיר טוליטולה (כיום טולדו) אצל רבי יהושע אבן שועיב ורבי יהודה בן הרא"ש, ובעיר אלקלעה אצל רבי יוסף אבן אלעיש.
כשנפטר רבו זה בשנת ה'ק"י (1370) נתמנה לכהן כרב ומלמד תורה בקהילתו אשר באלקלעה.
בשנת ה'קכ"ט (1369) האחים אנריקה ופדרו בני אלפונסו נלחמו ביניהם בקסטיליה.
במהלך המלחמה שדדו פורעים את כל רכושו והוא נותר כמעט בחוסר כל עד שבא השר דון שמואל אברבנאל (סבו של דון יצחק אברבנאל) לעזרתו, ובקשריו העמידו לכהן כרב וראש הישיבה בעיר טולדו.
כפי שעולה מהקדמתו לספר קיצורי ההלכות שלו צידה לדרך, הוא חיבר את הספר כאות הכרת הטוב לאברבנאל, משום שהיה עסוק הרבה בענייני המלוכה ולא היה לו פנאי לעסוק בתלמוד ובספרי פוסקי ההלכה.
את מכתביו היה חותם בשם "מנחם הצרפתי".
נפטר בשנת ה'קל"ד, ומנוחתו בעיר טולדו שבספרד.
על מצבתו בעיר טוליטולה נחרת "מנחם בן זרח תמ"ך (תהא מנוחתו כבוד) בן הקדוש רבי אהרן...יעמד אל קץ ימין עם כל כתוב לחיים בספר"
כתב ספר בשם צידה לדרך וקרא את שמו בארמית "זוודין דאורחא" וחילק את הספר לחמישה חלקים.
את ספרו הוא מסיים במאמר על ביאת המשיח.
בהקדמתו מביא את השתלשלות ההלכה מחתימת המשנה ועד ימיו, ותוקף את גדולי דורו הפילוסופיים על זלזולם בהלכה.
הספר יצא לאור לראשונה בפרארה בשנת שי"ד.
בספרו כתב גם קיצור לספר תורת חובות הלבבות במטרה שיקראו כל אחד מהשערים בספר באחד מעשרת ימי תשובה.
רבי מנחם אליעזר זאב רוזנבוים (נולד בכ"ד בניסן תש"ט, 23 באפריל 1949) הוא האדמו"ר מקרעטשניף.
נולד ברחובות לרבי דוד משה רוזנבוים האדמו"ר מקרעטשניף ולאסתר רחל בת האדמו"ר רבי חיים מרדכי רוזנבוים מנדבורנה, למד בישיבה של אביו ברחובות.
בה' באדר א' תשכ"ז (1967) התחתן עם לאה רחל בתו של הרב יואל בעער, האדמו"ר מראצפרט מסאו פאולו ברזיל.
לאחר נישואיו התגורר בברזיל ושם למד בכולל אברכים.
לאחר כשנה חזר לישראל ואביו ביקש ממנו ומאחיו התאום רבי ישראל ניסן שיהיו בחדרו בעת קבלת הקהל.
בט"ו בתמוז תשכ"ט (1969) בעת מסע לקברי אבות ברומניה נפטר אביו, ובמהלך הלוויה הוכתר למלא את מקום אביו, אך את ההנהגה בפועל קיבל על עצמו רק בעת סעודת פורים בשנת תש"ל (1970) בהיותו בן 20 בלבד.
הוא דאג לאחיו ואחיותיו היתומים והיה מעורב בשידוכים שלהם, את אחיו הצעיר ביותר יעקב יואל השיא עם בתו הגדולה מלכה.
במשך כשלושים שנה התגורר בדירה שהייתה חלק מבית המדרש של החסידות, עד שנבנה לו בית מיוחד במרחק הליכה מבית המדרש.
בבית קיים חדר לימוד, ספרייה וכן מקווה פרטי וחדר קבלת קהל.
בקומה התחתונה נבנה בית כנסת פרטי שבו מתפלל בימות החול בנו הגדול הרב דוד משה רוזנבוים.
בבית כנסת זה עורך האדמו"ר טיש בצהרי יום שבת וכן טישים מיוחדים במהלך השנה.
מאז תחילת מלחמת חרבות ברזל בשנת תשפ"ד עבר להתגורר בחזרה בבנין בית המדרש.
בין מקורביו היו גם אנשים לא-חרדים (בהם אריאל שרון ואליעזר פישמן).
תחת נשיאותו נפתחו בקריית קרעטשניף ברחובות מוסדות רבים בהם: בית מדרש, בית כנסת גדול, ישיבה קטנה, ישיבה גדולה, כולל אברכים, תלמוד תורה, גני ילדים, בית ספר לבנות, וארגון "לשבוע", המספק מוצרי מזון למשפחות נזקקות.
נציגו במועצת העיר רחובות הוא פנחס הומינר, מחזיק תיק הכספים בעירייה.
בשנת תשפ"ג (2023) תיקן סדר לימוד מיוחד לחסידות של שתי הלכות ביום, לאחר כשנה הוסיף על זה לימוד שלוש משניות יומיות.
כמו אביו, מקפיד לא לבקר בכותל המערבי, ואינו מצביע בבחירות.
האדמו"ר מתנגד לשימוש בטלפונים חכמים בשל חששו מ"הנזק הרוחני שיתרחש מהשימוש בהם" ולכן יזם ופעל לשימוש בטלפונים כשרים.
בחנוכה לאחר הדלקת הנרות ובמועדים נוספים הרבי מנגן בכינור כמנהג אבותיו האדמורי"ם לבית פרמישלאן - נדבורנה- קרעטשניף.
הרב דוד משה, רב הקהילה ברחובות, נשוי לצירל, בת רבי ישראל אליעזר אדלר, האדמו"ר מדז'יקוב-ויז'ניץ
הרב איתמר, רב הקהילה בבני ברק, נשוי לגעלא מלכה, בת רבי נפתלי ראובן קורנרייך, האדמו"ר מקוסוב ויז'ניץ, בית שמש
הרב חיים מרדכי, ראש ישיבת קרעטשניף ורב הקהילה בביתר עילית, נשוי בזיווג שני למלכה שרה, בת דודו רבי ישראל ניסן רוזנבוים, האדמו"ר מקרעטשניף קריית גת
הרב יקותיאל יהודה, רב הקהילה במודיעין עילית, נשוי לשרה בת רבי אליעזר כהנא, מספינקא ירושלים
מלכה, הייתה נשואה לדודה יעקב יואל רוזנבוים אך הם התגרשו והיא נישאה לרבי פנחס יוסף חיים שנייבלג, האדמו"ר מווערצקי
הינדא, נשואה לרב יוסף מאיר הורביץ, האדמו"ר מבית שמואל צבי-ספינקא
אסתר, נשואה לרב ברוך הגר רב קהילת ברכת משה בבית שמש, בן הרב ישראל אליעזר הגר שהיה אב"ד סערט ויז'ניץ ירושלים
שרה מרים, נשואה לרב איתמר מאיר אברהם אביש וייס רב קהילת דעת קדושים בבני ברק, בן רבי ישראל חיים וייס האדמו"ר מספינקא
פערל, נשואה לרב ישכר בעריש קאהן, רב קהילת תולדות אברהם יצחק בהר יונה, בן רבי שמואל יעקב קאהן האדמו"ר מתולדות אברהם יצחק
מנחם ארגוב (נולד ב-27 בינואר 1929) הוא מחנך ומתרגם ישראלי, מחלוצי החינוך הטכנולוגי בישראל, מייסד בית הספר התיכון קריית החינוך אורט קריית ביאליק ומנהלו הראשון.
משנת 2002 עוסק בתרגום יצירות מופת מתוך הספרות הספרדית והספרות הלטינו-אמריקאית.
מנחם ארגוב נולד בז'ואיז דה פורה שבברזיל בט"ז בשבט ה'תרפ"ט ובגיל צעיר עלה לישראל והשתקע עם משפחתו בראש פינה.
למד בסמינר בית הכרם בניהולו של בן-ציון דינבורג.
הוא השלים את לימודי הבוגר בהיסטוריה כללית ובהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
כמו כן, למד באוניברסיטת אוטווה שבקנדה ולאחר מכן בישיבה יוניברסיטי בניו יורק, שם סיים לימודי תואר מוסמך במדעי היהדות.
בשנת 1992 השלים לימודי תואר מוסמך בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטה העברית.
כמו כן, למד בחוג ללימודים ספרדיים ולטינו-אמריקניים באוניברסיטה העברית בירושלים.
משהוחלט להקים בקריית ביאליק בית ספר עצמאי שיהיה בבעלות של גוף בעל ניסיון בניהול בתי ספר, פנה ראש המועצה צבי קרלינר לרשת אורט.
למנהל בית הספר נבחר מנחם ארגוב, שרכש ניסיון ניהולי בתיכון עמיאסף שבבית ברל כסגן מנהל תחת דן גלעדי.
ארגוב ניהל את בית הספר במשך 21 שנה החל מהיווסדו ב-1965 (תשכ"ו).
בנוסף, הקים בירושלים בשנת 1987 מכללה להכשרת מורים בתחום הטכנולוגיה, וניהל בין השנים 1992 ו-1994 את רשת אורט באמריקה הלטינית.
בעקבות השתלמותו רבת השנים בלימודי התרבות האיברית והלטינו-אמריקאית החל לתרגם מיצירות המופת של ספרד ואמריקה הלטינית ותרם תרומה גדולה להנגשת ספרות ספרד של ימי הביניים ותור הזהב הספרדי לקורא העברי.
גונסלו דה ברסאו, ספר הניסים של גברתנו מריה הקדושה, עריכה מדעית ואחרית דבר: רות פיין, קריית ביאליק: אח, תשס"ג (2002)
מיגל דה סרוונטס, התלאות של פרסילס וסיחיסמונדה, (עם אסף אשכנזי) עריכה מדעית ואחרית דבר: רות פיין, ירושלים: כרמל, תשס"ח (2008)
מיגל דה סרוונטס, חמש נובלות אקזמפלריות, (עם אסף אשכנזי) עריכה מדעית ואחרית דבר: רות פיין ירושלים: כרמל, תש"ע (2009)
חואן מנואל, הרוזן לוקנור, עריכה מדעית ומבוא: רות פיין, ירושלים: מאגנס, תש"ע (2010)
ויסנטה אוידוברו, אלטסור, עריכה מדעית ואחרית דבר: רות פיין, רמת גן: רימונים, תשע"א (2011)
חואן רולפו, המישור בלהבות, עריכה מדעית: נחום מגד, קריית ביאליק: אח, תשע"א (2011)
חואן רואיז, ספר האהב הטוב, עריכה מדעית ואחרית דבר: רות פיין, ירושלים: מאגנס, תשע"א (2011)
בניטו פרז גלדוס, גלוריה, (עם רוזה בוראקוף) רמת גן: רימונים, תשע"ב (2012)
מיגל דה סרוונטס, מאלג'יר לקונסטנטינופול - שני מחזות: "המרחצאות של אלג'יר"; "הסולטנה הגדולה דוניה קטלינה דה אוביידו", עריכה מדעית: רות פיין ואסף אשכנזי, אחרית דבר: רות פיין, ירושלים: מאגנס, תשע"ו (2016)
מיגל דה סרוונטס, מערכונים, עריכה מדעית: רות פיין, ירושלים: מאגנס, תשע"ז (2017)
מנחם ארגוב, להביט אחורה בנועם - סיפור חיים, ירושלים: מנחם ארגוב, 2017.
מנחם (מל) אלכסנברג Alexenberg; נולד ב-1937) הוא אמן, מורה לאמנות ומחנך הידוע בעיקר בפעילותו בצמתים בין אמנות, מדע, טכנולוגיה ותרבות, באמצעות יצירות אמנות, הוראה, וכתיבה, כולל בבלוגים.
אלכסנברג נולד והתחנך בניו יורק, שם עשה תואר בביולוגיה במכללת קווינס, בחינוך בישיבה יוניברסיטי, ודוקטורט בינתחומי באמנות, מדע ופסיכולוגיה באוניברסיטת ניו-יורק.
הוא גר ברעננה שבישראל, עם אשתו, האמנית מרים בנג'מין.
יש להם ארבעה ילדים, שבעה עשר נכדים ושישה נינים.
כמחנך בארצות הברית, שימש אלכסנברג כפרופסור לאומנות וחינוך באוניברסיטת קולומביה, ראש המחלקה לאמנות במכון פראט, עמית מחקר במרכז ללימודים חזותיים מתקדמים ב-MIT ודקאן לאמנות חזותית בבית הספר "העולם החדש" לאמנויות במיאמי.
בישראל, הוא לימד באוניברסיטת תל אביב, בבצלאל, באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת אריאל, והיה ראש בית הספר לאמנויות במכללת אמונה בירושלם.
בשנים 2002–2017, אלכסנברג כיהן גם כחבר מועצת קרן וולף.
עבודותיו של אלכסנברג בוחנות את היחסים בין עולם המִרְשֶתֶת ורוחניות, אמנות פוסט-דיגיטלית ומודעות יהודית, אמנות השתתפותית והקהילה, ומערכות מרחב-זמן וטכנולוגיות אלקטרוניות.
עבודותיו בבלוגים, פסלים סביבתיים, מיצבי מולטימדיה, אירועי אמנות בתקשורת, ותערוכות ציורים והדפסים נחזו על ידי מיליוני אנשים ברחבי העולם.
מגזין האמנות ARTnews שבח את עבודתו בתערוכה "Lights OROT", בשיתוף עם אמן האמנות הקינטית והטכנולוגית אוטו פיֶן הגרמני: "נדיר למצוא תערוכה כה מְעָרֶבֶת ומאתגרת מבחינה אינטלקטואלית".
יוזמת "בית ספר חופשי ופתוח" בחיפה
ב-1971 יזם אלכסנברג פתיחת בית ספר "חופשי פתוח" בחיפה, על מנת לטפח מחשבה יצירתית אצל התלמידים, באופן שיישם קודם בתפקידו כמפקח אזורי של בתי ספר בלונג איילנד בארצות הברית.
ב-1977 התיישב אלכסנברג בירוחם, וייסד בה את מכללת רמת־הנגב.
בנוסף לפרסומים הנ"ל, כתב אלכסנברג מאמרים רבים, ופרקים בספרים אחרים.
הרוח שבחומר, מתוך הסיפור שלי – 41 סיפורים ומעוררי השראה על הרבי מלובביץ', עמוד 209–216, בהוצאת JEM תשע"ט
רבי מנחם בר חלבו (סביבות 1070-1080) היה ראשון פרשני המקרא הצרפתיים הידועים לנו.
ר' מנחם חי ופעל בצפון צרפת במאה ה-11, ופירש כנראה את רוב ספרי המקרא, בנוסף לפירושי פיוטים שחיבר.
ייתכן שחיבר גם פירוש יחיד במינו על סדר עולם, שלא הגיע לידינו.
על שם עיסוקו הרב במקרא נקרא בפי חכמי צרפת גם בשם "רבי מנחם קרא", כמו אחיו רבי שמעון, ואחיינו ותלמידו המובהק רבי יוסף קרא, תלמידו-חבירו של רש"י.
מעט לאחר זמנם של ראשוני פרשני המקרא בתקופת הראשונים, הם חכמי ספרד רבי משה הכהן אבן ג'יקטילה ויהודה אבן בלעם, החלו ניצניו של הרנסאנס היהודי בצרפת, ששיאו בא לידי ביטוי רק מאוחר יותר, בתקופת בעלי התוספות.
במאה ה-11 פעלה בפרובאנס שבדרום צרפת ישיבה גדולה בנרבונה שבראשה עמדו בני שושלת רבי משה הדרשן, ולאחר רבי משה עמד בראשות הישיבה בנו רבי יהודה הדרשן מטולוז; ובצפון צרפת התפרסמו הפוסקים והפייטנים רבי יוסף טוב עלם ורבי אליהו הזקן ממאנש.
אך פרשנות המקרא עוד לא הייתה מקובלת בצרפת, ור' מנחם היה חלוץ בתחום זה בצרפת, ככל הידוע לנו - ואף הקדים את פרשני המקרא הקלאסיים בספרד, כמו ראב"ע ורד"ק.
לא ידוע כמעט דבר על משפחתו, מוצאו וקורות חייו של רבי מנחם; היו ששיערו כי היה לו בן תלמיד חכם בשם רבי יעקב, שרש"י מוסר אמרה בשמו בפירושו לתורה, ואולי בן נוסף בשם רבי יוסף.
אחיו הוא רבי שמעון בר חלבו, שהיה אביו של פרשן המקרא הצרפתי רבי יוסף קרא, תלמידו של ר' מנחם שכותב עליו בפירושו: .
על שם עיסוקו העיקרי בתחום פרשנות המקרא נתכנה ר' מנחם בתואר "רבי מנחם קרא".
רבי מנחם התגורר בצפון צרפת (אם כי לא בטרואה, בה חי רש"י שהכירו רק מדברי אחיינו ר"י קרא ולא בעצמו) אך שהה גם בפרובאנס, וקיבל שם פירושים לפיוטים מפי רבי יהודה הדרשן מטולוז ראש ישיבת נרבונה.
רבי מנחם מביא בפירושיו חכם בשם רבי עזריה, שזהותו אינה ברורה.
לא נודע לנו אף אחד מתלמידיו של רבי מנחם, מלבד אחיינו ר"י קרא; אולם מדברי ר"י קרא נראה כי רבי מנחם הרצה את פירושיו לפני חוג מסוים של תלמידים ושומעי לקחו, שכן הוא כותב:
החוקר דב רטנר שיער כי ר' מנחם כתב גם פירוש על מדרש סדר עולם, וציין כי אכן מפירושי ר' מנחם ניכר כי השתמש רבות בסדר עולם.
את ספר פירושי המקרא שלו קרא בשם "פתרונים".
מה"פתרונים" למקרא של ר' מנחם נשתמרו מעט לספר יחזקאל, אך אצל חכמי צרפת נזכרים פירושיו לרוב ספרי הנביאים והכתובים.
פירושיו מוזכרים באופן שוטף בפירושי בן אחיו, רבי יוסף קרא.
כמו כן מובאים פירושיו אצל רש"י ששמעם מפי ר"י קרא, וכן אצל חכמים צרפתיים בני הדור שלאחר רש"י כרבי שמעיה, רשב"ם (שהיה חבירו של ר"י קרא וכנראה שמע מפיו את פתרוני דודו ר' מנחם) ובעל פירוש דברי הימים המיוחס בטעות לרש"י.
כנראה שגם כאשר מביא רש"י את פירוש "הפותרים" הוא מתכוון לפתרוני רבי מנחם.
ב"פתרונים" שלו מנסה ר' מנחם ללכת אחר פשוטו של מקרא, אך בדומה לדרכם של רוב פרשני צרפת ובראשם רש"י מביא פעמים רבות את מדרשי חז"ל כמייצגים את פשטי המקראות (בניגוד לרשב"ם, לדוגמה, שהיה קיצוני בדרכו הפשטנית).
לעיתים מסתפק ר' מנחם רק בביאור המלים הקשות ואינו עוסק בפשט הכתובים, אך דרכו היא גם ביאור דברי הכתובים עצמם והבנת עניינם, כדרך כל פרשני צרפת המאוחרים לו.
כרוב חכמי צרפת המאוחרים, מיעט ר' מנחם ביישוב עניינים דקדוקיים.
היו לפניו מדרשים רבים שאינם ידועים לנו כיום.
בפירושיו מביא פעמים רבות לעזים "בלשון אשכנז", ונראה שהיה בקי בגרמנית.
רש"י מביא בפירושו לספר שמואל ששמע "בשם רבי מנחם ששמע מפי ערבי אחד", והכוונה כפי הנראה לר' מנחם בר חלבו.
את רוב הפתרונים ששרדו קיבץ שמואל אברהם פוזננסקי והוציאם כקובץ בשם "פתרוני רבי מנחם בר חלבו לכתבי הקודש" (וורשה, תרס"ד); מוקדם יותר הוציא אהרן ילינק ספר "פירושים על אסתר רות ואיכה" (לייפציג, תרט"ו), שייחסם לרבי מנחם בר חלבו ולפרשנים צרפתיים נוספים.
השפעתו המדויקת על פרשנות המקרא בצרפת אינה ידועה כל עוד פירושיו נעלמו מאיתנו ברובם המוחלט, אך אין ספק שבהיותו חלוץ הפרשנים אשר מסורותיו ופתרוניו הועברו לרש"י ממקור ראשון היווה ר' מנחם בסיס ודוגמה לכל פרשני צרפת שבאו בעקבותיו, ואחזו בדרכו הפרשנית.
מנחם בומבך (נולד ב-26 באוקטובר 1976, ב' בחשוון ה'תשל"ז) הוא יזם, איש חינוך, ראש ישיבת המדרשה החסידית בביתר עילית, מנהל רשת המוסדות "נצח" ופעיל חברתי חרדי, זוכה פרס החינוך הדתי לשנת 2011.
הרב בומבך הוא חסיד ויז'ניץ, בילדותו גדל במאה שערים ולמד בתלמוד תורה של חסידות דושינסקי ובנערותו התחנך במוסדות ויז'ניץ בישיבת "בית ישראל" ובישיבת מיר בירושלים.
בומבך השלים תואר ראשון בחינוך במכללת מורשת יעקב, ותואר שני בחוג למדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית.
בומבך ייסד בשנת 2013 את המכינה החרדית באוניברסיטה העברית וניהל אותה במשך שנים.
בומבך השתתף במספר תוכניות מנהיגות ובהן שלוחי ציבור של מכון מנדל למנהיגות, בה שימש לאחר מכן כדיקאן הסטודנטים.
בומבך היה עמית בתוכנית מעוז ועמית ב-מכון גשר למנהיגות.
החל משנת 2010 מכהן כיושב ראש קהילת ברדיצ'ב-ביתר, קהילה ההולכת בדרכו ומתבססת על תורתו של הרב לוי יצחק מברדיצ'ב.
בספטמבר 2020 מונה לחבר המועצה לספריות ציבוריות.
בדצמבר 2020 ובדצמבר 2021 נבחר הבלוג של בומבך ב-"The Times Of Israel" כאחד מהקולות המשמעותיים של השנה.
באפריל 2021 מונה לחבר בוועדה הלאומית למחקר ופיתוח בתחום קידום החינוך המדעי-טכנולוגי.
כמו כן משמש חבר במועצה המייעצת של קרן טראמפ, ארגון פילנתרופי הפועל לקידום החינוך בישראל.
הקרן דוגלת בתפיסה לפיה מצוינות היא בחירה, ומאמינה כי לכל תלמיד מגיעה הזדמנות ללמוד ממורה מעולה שיסייע לו למצות את מלוא הפוטנציאל שלו.
בומבך הוא הוא פעיל בקידום היחסים בין ארצות הברית לישראל, והוא משמש כדירקטור בארגון AIFL (ליגת הידידות אמריקה-ישראל).
הארגון פועל על מנת לחזק את הקשרים ההדוקים בין שתי המדינות הבנויים על ערכים משותפים ואינטרסים הדדיים.
בנוסף, מונה לצוות האסטרטגי של ארגון "Globaljewry", אשר שם לו למטרה לקרב בין קהילות יהודיות ברחבי העולם ולשמר את המורשת והזהות היהודית המשותפת.
בשבת חנוכה תשפ"ו התקיימה בבית הכנסת בית אל (Young Israel Beth El) שבבורו פארק שבת קהילתית בשם „הייליג אין מוזיקליש".
בשבת השתתפו למעלה מאלף משתתפים, והיא כללה שירי שבת בביצוע אמנים חסידיים, בניצוחו של המלחין והמעבד דודי קאליש ובהשתתפות הזמר והחזן שולם למר.
השבת התקיימה בהשתתפות הרב יואלי ליבוביץ, האדמו"ר מפסט, וכן מנחם בומבך, שהוזמן כאורח הכבוד ונשא את הנאום המרכזי של השבת.
בומבך, ממייסדי התנועה של "הסיפור המשותף" שנוסד במשבר סביב המהפכה המשפטית אמר בריאיון ל-ynet כי "פורסם לאחרונה ש-45% מהישראלים חוששים ממלחמת אזרחים.
זה אירוע דרמטי, קשה ומפחיד.
אני התייאשתי ואיבדתי תקווה, עד שהחלו המפגשים שאנחנו מקיימים, ונוכחנו כולנו בכאב האחד של השני.
המפגשים האלה מסתיימים בחיבוק ובהזמנה הדדית לפעולה משותפת וזאת תקווה גדולה".
בומבך נודע גם בזכות מעורבותו במלחמת "חרבות ברזל", שבמסגרתו יזם את הקמפיין "חרדים לישראל".
מטרת הקמפיין הייתה לעודד צעירים חרדים להתגייס לצה"ל במסגרת תוכניות התנדבות ייעודיות.
בומבך מאמין כי על הצבא מוטלת החובה לבצע את ההתאמות הנחוצות על מנת שהמתנדבים החרדים ירגישו בטוחים ומוגנים במהלך שירותם הצבאי, תוך כיבוד אורח החיים הדתי שלהם.
בריאיון לדרור פויר במוסף שבת טען בעקבות סוגיית הגיוס כי מי שמצפה שהגיוס יבוא מפוליטיקאים ומרבנים טועה ומטעה, זה לא יקרה, הפעולה צריכה לבוא מהשטח.
בשנת 2013 ייסד את המדרשה החסידית בביתר עילית.
הישיבה היא כלל חסידית המכילה ארבע כיתות לימוד ולומדים בה כ-90 בחורים.
המדרשה היא הישיבה התיכונית הראשונה שהוקמה במגזר החסידי, דבר שגרר התנגדויות רבות ואף התנכלויות אישיות שכללו הפצת פשקווילים ופגיעה בביתו של בומבך עצמו מול ביתו של בומבך התקיימו מספר הפגנות.
הישיבה חריגה בנוף החרדי והיא מחזיקה באתר אינטרנט ודף פייסבוק ויוטיוב באופן חריג למגזר החרדי.
באתר האינטרנט של הישיבה נאמר כי הישיבה הוקמה "תוך התייעצות מתמידה עם טובי אישי החינוך ובליווי גדולי ישראל, אדמו"רים ורבנים שליט"א".
לאחר הקמת הישיבה ולאור הצלחתה, הקים בומבך ישיבות תיכוניות ובתי ספר נוספים בירושלים ובבית שמש שמוגדרים ממלכתיים חרדיים והפכו למעשה לרשת שנקראה "נצח" שאותה ייסד כרשת הדוגלת בשילוב לימודי קודש וחול ובדגש על חינוך ליראת שמיים ואהבת תורה תוך הכנה לחיי מעשה.
בשנת 2014 יזם בומבך לראשונה טקס יום הזיכרון לחללי צה"ל במסגרת המדרשה החסידית שעומד בראשה — מהלך שנחשב אז חריג בנוף החרדי.
הטקס, שזכה לתיעוד והופץ ברשתות החברתיות, סימן צעד ראשון בשילוב זיכרון לאומי בתוך מוסדות חינוך חרדיים.
עם השנים הפך למודל עבור ישיבות תיכוניות חרדיות רבות, ונחשב אבן דרך בשיח על זהות, זיכרון ושייכות בציבור החרדי.
הדירוג מבוסס על מדדים של הישגים לימודיים, ובהם שיעורי זכאות לבגרות ואיכות תעודת הבגרות.
הרב בומבך הוא נשיא עמותת נצח והעומד בראשה המונה למעלה מ-16 מוסדות לימוד, החל מתלמודי תורה חרדיים, ישיבות תיכוניות, ובתי ספר לבנות, ביניהם במגזר החסידי והליטאי כאחד.
במהלך משבר הקורונה, השיק בשיתוף עם חברת "תלם" את האתר אינטרנט "אשכולות" להנגשת לימודי אנגלית, מתמטיקה ומדעים.
האתר, המתפקד כבית ספר וירטואלי, מונה כ-35,000 תלמידים רשומים.
בומבך, הופיע כאחד מאנשי השנה של מגזין "ידיעות אחרונות" לשנת 2025, בזכות חזונו ופעילותו לחיבור בין המגזר החרדי לחברה הישראלית.
בומבך הוביל יוזמות רבות לשילוב תלמידי ובוגרי הרשת בחברה הכללית, תוך שמירה על זהותם התורנית.
פעולתו בלטה במיוחד במהלך השנה, כאשר תלמידי הרשת לקחו חלק במיזמי סיוע הומניטריים ובפעילויות התנדבותיות.
לדברי בומבך, הוא רואה את העתיד באופטימיות, מתוך אמונה שהשנים הקרובות יביאו לעלייה משמעותית במעורבות החרדית בחברה הישראלית.
בשנת 2025 יזם בומבך, את המסעות החרדיים הראשונים, של בני הישיבות נצח, לפולין כמשלחת רשמית מטעם משרד החינוך.
המסע המאורגן, בשיתוף המחוז החרדי במשרד החינוך, עיריית ירושלים ועיריית בית שמש, היווה פריצת דרך היסטורית בחברה החרדית.
המסע, שכותרתו "נצח ישראל לא ישקר", כלל ביקורים במחנות ההשמדה ובאתרים יהודיים היסטוריים, והיווה נקודת ציון משמעותית ביחסה של החברה החרדית לשואה ולחשיבות הזיכרון הלאומי המשותף.
בומבך הדגיש את החשיבות הלאומית של היוזמה באומרו: "כשתלמידי ישיבות חרדיות הולכים במסלול שעד לאחרונה היה נחלתם של תלמידי התיכונים הממלכתיים, זה מסמל שהזיכרון הוא משותף לכולנו.
השואה לא הבחינה בין חרדי, דתי או חילוני, והזיכרון שלה צריך להיות משותף לכולנו".
ב-2022 זכתה הרשת בפרס ירושלים לאחדות ישראל.
מנחם בומבך נשוי למיכל ולהם חמישה ילדים המתגוררים בביתר עילית.
מְנַחֵם אליקים בּוֹלֶה (11 באוגוסט 1912 – 14 בינואר 1992) היה מחנך עברי, מנהל בית ספר ופרשן מקרא ישראלי ממוצא הולנדי.
כתב את פירוש דעת מקרא על ויקרא, ספר ירמיהו וספרי נחום, חבקוק וצפניה.
בולה נולד באמסטרדם בשם לאו בולה להוריו משה מוריץ בולה ומרי בליץ, אמצעי בין שלושה אחים.
באמסטרדם למד בסמינר לרבנים עבור הקהילה היהודית המקומית.
בנוסף היה פעיל בתנועת הנוער של המזרחי "זכרון יעקב", על שם הרב יצחק יעקב ריינס.
הוא הכיר שם את מרים לוי והשניים התארסו.
בראשית 1938 עלה לארץ ישראל, ברצונו להפוך למחנך עברי.
מרים חיכתה לסרטיפיקט, אך קיבלה אותו רק כשהנאצים כבר פלשו להולנד.
בתחילת שנות ה-40 העביר בולה הרצאות מטעם הפועל המזרחי במקומות שונים בארץ ישראל.
הוא עבד כמורה בנווה יעקב עד 1941 ובהמשך בקבוצת יבנה ואף ניהל שם את בית הספר.
בשנת 1944 עלתה ארוסתו מרים לישראל בטרנספורט, במהלך עסקת חילופים עבור שחרור טמפלרים שנכלאו בארץ ישראל.
השניים נישאו בקבוצת יבנה ובהמשך עברו לירושלים, שם למד בולה באוניברסיטה העברית.
במקביל ללימודיו הוא עבד כמורה בבתי ספר שונים בירושלים.
בשנים 1958–1960 הוא היה שליח של הסוכנות היהודית בהולנד, לימד בבית ספר תיכון יהודי באמסטרדם ובמקביל עשה דוקטורט באוניברסיטת אמסטרדם בהנחיית פרופ' ז'אק פרסר על "ביטול האוטונומיה של הקהילות בהולנד בשנת 1796".
בסוף שנת 1960 הוא שב לישראל ונתמנה למנהל בית ספר מעלה בירושלים.
בשנת 1976 יצא לאור פירושו על נחום, חבקוק וצפניה ובתחילת 1984 יצא לאור פירושו לירמיהו, שניהם במסגרת סדרת דעת מקרא.
נפתלי קראוס כתבי כי הפירוש של בולה שם דגש על ההיבט הלשוני־השוואתי, ומסתמך במודע על כלל המפרשים הקלאסיים, כפי שציין בולה בהקדמה, אך, שאין בו "חידושים מרעישים".
בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 כתב עם יצחק פימנטל מילון הולנדי-עברי.
בשנות ה-80 היה מעביר שיחות קצרות בתנ"ך במסגרת פרקי היום בתנ"ך ברדיו.
בולה נישא בשנת 1944 בקבוצת יבנה למרים לוי, ניצולת ברגן-בלזן שעלתה באותה שנה מהולנד.
לשניים נולדו שלושה ילדים: חנניה, טייס שנהרג בעת התקיפה על שדה התעופה במפרק במבצע מוקד במלחמת ששת הימים; אילנה, שנהרגה בפעולת איבה ברמת מגשימים בשנת 1970; ורינה, שנישאה ועבדה בחברת "KLM".
היישוב "אבני איתן" נקרא בין היתר לזכר ההרוגים בפיצוץ שבו נספתה אילנה.
בולה נפטר ונקבר בירושלים בגיל 79. אלמנתו, מרים בולה, פרסמה בשנת 2011 את ספרה "מכתבים שלא נשלחו", המבוסס על מכתבים שכתבה לו בזמן השואה.
בג' בכסלו התשפ"ה קראה עיריית ירושלים כיכר בעיר על שם משפחת בולה.
מנחם אשר ספיר (ירושלים, 1893 - לונדון, 1944), היה קצין בצבא צרפת, דיפלומט, עיתונאי ופעיל ציוני, אשר פעל להשגת תמיכה בציונות מצד התנועה הלאומית הערבית.
מנחם אשר ספיר נולד בירושלים לאביו בנימין זאב ספיר.
בצעירותו יצא ללמוד משפטים באוניברסיטת איסטנבול, ושם התחבר לאנשי תנועת הטורקים הצעירים וכן התנועה הפאן-אסלאמית.
כמו ויקטור יעקובסון, שאף הוא היה באיסטנבול באותה תקופה, ניסה לקדם קשרים בין התנועה הציונית לתנועה הלאומית הערבית בהנחה שלתושבי ארץ ישראל היהודים והערבים יש אינטרסים לשיתוף פעולה.
ספיר סייע במשא ומתן לשלום בין טורקיה וארצות הבלקן אחרי המלחמות שביניהן ב-1913.
נסע לפריז ללמוד בסורבון, וגם שם קיים מגע עם חברי הוועד הערבי של הלומדים והמהגרים, בהם עווני עבד אל-האדי (מאוחר יותר חבר הוועד הפועל הערבי) וג'מיל מרדם (מאוחר יותר ראש ממשלת סוריה).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, התנדב ללגיון הזרים הצרפתי ושרת עד 1917; נפצע, עוטר וקיבל דרגת קצונה.
בתקופה שבין מלחמות העולם שהה לסירוגין בפריז, בסלוניקי ובארץ ישראל, ועסק רבות בפעילות דיפלומטית למען התנועה הציונית, בהתאם לאמונתו שיש להגיע להבנה הדדית ושיתוף פעולה בין הציונים לערביי המזרח התיכון.
בפרט, ידוע שבמארס 1922 השתתף, מטעמה של ההסתדרות הציונית העולמית, בשיחות שנערכו בקהיר עם קבוצת גולים סורים, אנשי 'מפלגת האחדות הסורית'.
שיחות אלה תוארו על ידיו בעדות שלו בפני ועדת פיל.
בוועידה הציונית בלונדון ב-1920 היה ציר סלוניקי.
בו בזמן המשיך להיות גם קצין צרפתי.
בתקופה זו חבר ל"קבוצת הסולל", אשר הוציאה את העיתון דואר היום, בו שימש כ"מנהל מדיני ומסחרי" לצד העורך הראשי איתמר בן אב"י, וכן ככתב.
כהשלכה של השאיפות שלו לשיתוף פעולה יהודי-ערבי, הוציאה הקבוצה גרסה ערבית של העיתון, בריד אל-יום (برىد اليوم - "דואר היום" בערבית).
לאחר שהסתיימה פעילותו זו, העתיק את מגוריו לפריז, שם היה איש עסקים.
אז חזר לפריז, וב-1940 הצליח לחמוק מצרפת ברגע האחרון, כשכבר נכבשה בחלקה על ידי הגרמנים, ולהגיע ללונדון יחד עם פעילים שהצטרפו לשארל דה גול במפקדת צרפת החופשית, שם שימש כקצין מודיעין, מומחה לענייני המזרח התיכון.
ספיר מצא את מותו ב-1944 בבית חולים של צבא צרפת החופשית בלונדון, לאחר שנפצע במהלך הפלישה לנורמנדי.
הוא קבור בבית העלמין St Mary the Virgin ב-Horsell, אנגליה.
סבו מצד אביו, יעקב הלוי ספיר, נודע בשל חקירותיו על יהדות תימן וגילוי גניזת קהיר.
דודו, זלמן נתן ספיר, כתב בעיתון הלבנון והיה "הראשון שהביא לירושלים רחַיים לטחינת הקהוה".
אחיו, אליהו ספיר, היה מנהל הסניף הראשי של בנק אנגלו-פלשתינה בארץ ישראל.
: סקירה היסטורית מהמשא ומתן בין היהודים והערבים להכרת זכויות היהודים בארץ ישראל עם דבר אל הקוראים מאת דוד ילין.
תרצ"ז - 1937. חוברת זו מציגה את העדות שמסר ספיר בפני ועדת פיל.
רבי מנחם בן משה הבבלי (נפטר לפני טבת ה'של"א, דצמבר 1571) היה רב יהודי שמוצאו כנראה ברומא והתגורר בערים צפת וחברון.
הוא חיבר את הספר "טעמי מצוות".
לא ידוע בוודאות היכן נולד, אם כי יש הטוענים שמקורו באיטליה או בבגדאד.
בין השנים 1522 ו-1525 היה דיין בטריקלה שביוון העות'מאנית.
בהמשך עבר לצפת שבארץ ישראל (האימפריה העות'מאנית באותה תקופה), איתו הגיעו אביו ואחיו ראובן שעבדו בצביעת צמר.
הרב יוסף קארו העתיק בספרו תשובה שלו והגיב עליה.
מצפת הוא עבר למצרים, חזר לצפת ולבסוף נסע לחברון בשנת 1540. בחברון הוא הצטרף לקבוצת רבנים יהודים ספרדים שהתגוררו בה במאה ה-16, לאחר שרכש אדמות מהקראים.
חיבורו המרכזי של רבי מנחם בן משה הבבלי הוא ספר "טעמי מצוות" שהודפס לראשונה בלובלין בטבת ה'של"א (דצמבר 1570).
השל"ה הזכיר חיבור זה פעמים רבות.
גם בחיבור קצות החושן הוא מוזכר.
בהקדמה לחיבור "טעמי מצוות" הוא ציין כי חיבר ספר נוסף בשם "טעמי מצוות הארוכות", אך הספר אבד.
המשורר הרוסי-עברי דוד פוגל השתמש באחת מיצירותיו של מנחם הבבלי לאחר שביקר בפריז ובארץ ישראל.
מנחם "מנה" בכרך (נולד ב-1951) הוא מומחה בתחומי אבטחת תעופה ואבטחה כללית, לוחמה בטרור ומבצעים מיוחדים.
במקביל לקריירה אזרחית בתחומים אלו, התקדם בכרך בשירות המילואים בצה"ל, פיקד על עוצבת כדור האש וקודם לדרגת תת-אלוף בשנת 2009. בעל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת בר-אילן.
בכרך נולד בשנת 1951 בקיבוץ בארות יצחק, בנם של חנה וצבי בכרך.
בשירותו הסדיר בצה"ל בשנים 1969–1972 היה קצין תותחנים.
בשנים 1973–1976 למד קרימינולוגיה, מדעי המדינה וכלכלה באוניברסיטת בר-אילן ובמקביל החל בקריירה בתחום האבטחה בתור מאבטח בשדה התעופה נתב"ג.
בשנים 2017–2019 השלים לימודי תואר שני בלימודי ביטחון באוניברסיטת תל אביב, אותם סיים בהצטיינות.
בשנת 2025 השלים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטת בר-אילן.
נשוי לדלי ולהם שני בנים.
בהמשך לאבטחת שדה התעופה נתב"ג בעת לימודיו, שירת בכרך כתפקידי אבטחה בשירות הביטחון הכללי, ושימש קצין הביטחון של חברות תעופה ישראליות ושגרירות ישראל בלונדון עד 1986. בשנים 1986–1993 היה בכרך סגן נשיא וסמנכ"ל תפעול, תעופה ושווק בחברת ICTS, חברה בינלאומית בבעלות ישראלי, מובילה בעולם בתחום אבטחת תעופה.
היה אחראי ישירות על הקמה וניהול 22 חברות בת באירופה, במזרח הרחוק והתיכון (כ-1500 עובדים ומנהלים).
מאז 1995 הוא המנכ"ל והבעלים של א.מ.
שיפור בע"מ, חברת ייעוץ פרטית בתחום אבטחת תעופה ואבטחה כללית, סקרי סיכונים, אפיון מערכות ביטחון אינטגרטיביות לערים ומועצות מקומיות, לבניינים ואתרים רגישים, אבטחת שדות תעופה, וחברות תעופה.
שימש סמנכ"ל פיתוח עסקי בחברת BSI של ארנון מילצ'ן המספקת שירותי אבטחה.
במסגרת עבודתו היה בכרך עד מומחה למלחמה בטרור התעופתי לפני תת-ועדה של הקונגרס האמריקאי (לאחר אסון התאומים), ועד מומחה בתביעת ענק בארצות הברית בעקבות האסון.
לאחר שפרצה מלחמת חרבות ברזל, בעקבות אירועי 7 אוקטובר 2023, פרסם בכרך, דוקטורנט באוניברסיטת בר-אילן, מאמר עם פרופ' אפרים ענבר על מדיניות ההכלה.
לאחר גיוסו לשירות חובה שובץ בכרך לחיל התותחנים, עבר קורס תותחן וקורס מפקדים ושירת בגדוד 403. לאחר קורס קצינים שירת כקצין עמדה ומפקד סוללה בגדוד 403 וגם עבר קורס צניחה.
במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים ושירת כקש"א (קצין שיתוף ארטילרי) בגדוד 429 של חטיבה 500, בטנק תחת פיקודו של מפקד הגדוד אריה ארצי.
במהלך הקרבות נפצע מפגיעת פגז, הוא אושפז אך חזר ללחימה בחזית, כקש"א בחטיבת צנחנים.
לאחר המלחמה מונה לסגן מפקד גדוד 443 באגד ארטילרי 216, גדוד חדש שהקים יחד עם מפקד הגדוד אמנון יוגב.
ב-1984 מונה לסגן מפקד אגד ארטילרי 216 תחת יעקב שיש, תפקיד בו כיהן עד 1994.
ב-1994 מונה למפקד עוצבת כדור האש, האגד הארטילרי יביל האוויר של עוצבת האש.
ב-2001 הקים את מרכז האש של מפקדת המבצעים ומשימות מיוחדות המטכ"לית (משמ"מ).
רבי מנחם בן יעקב מוורמייזא (נפטר בג' באייר ד'תתקס"ג, אפריל 1203) היה מגדולי הפייטנים באשכנז במאה ה-12, ודיין בבית הדין של קהילת וורמייזא לצדו של רבי אלעזר מגרמייזא בעל ספר הרקח.
לא רבות ידוע על חייו של רבי מנחם.
מוקד פעילותו היה בוורמס, אך לא ידוע מי היו רבותיו.
הראבי"ה שלח לו מספר שאלות, ובתשובותיו, העביר לו רבי מנחם שמועות ששמע מפי רבי אפרים מרגנשבורג.
גם הוא פנה לראבי"ה בשאלות, אף שהיה מבוגר ממנו.
היה דיין בבית הדין של וורמייזא, יחד עם רבי אלעזר מגרמייזא (הרוקח) ורבי קלונימוס בן גרשום, ועל חלק מן התשובות בראבי"ה חתומים שלושתם יחד.
לדעת שמחה עמנואל, חיבר פירוש לפיוטי רבי מאיר ש"ץ שצוטט בידי רבי אלעזר מגרמייזא, אך לדעת א"א אורבך מדובר במובאה מדברי רבי יוסף קרא ומחבר הפירוש המצוטט הוא רבי מנחם בן חלבו.
שמו נזכר לדורות בספר הזכרת הנשמות (ממורבוך) של קהילת וורמייזא.
בכמה כתבי יד מיוחס רבי מנחם כצאצא של רבי שמשון הדרשן, אך הייחוס המדויק אינו ברור.
הראבי"ה מזכיר אותו בכינוי "קרובי" אך לא ידועה הקרבה המדויקת.
דודתו של רבי מנחם היא מרת אורגיאה, יבמתו של רבי אפרים מבונא.
ר' יצחק בן מנחם מלורכא הנזכר בראבי"ה (תתקצ"ו) הוא כנראה בנו.
מכמה מקורות נראה כי רבי אלעזר מגרמייזא היה אחיינו של רבי מנחם והוא מזכירו בכינוי "דודי".
גם רבי גרשום הגוזר מזכיר את רבי מנחם בכינוי "דודי".
רבי מנחם חיבר יוצרות, סליחות וקינות.
קינה אחת שלו נאמרת עד היום בסדר הקינות לתשעה באב במנהגי האשכנזים.
מערבית שלו לשביעי של פסח נאמרת במנהג אשכנז המערבי, ובקהילתו וורמייזא נהגו לומר את היוצר שלו לשבת שובה.
גם כמה מסליחותיו נכנסו למחזורי הסליחות הקבועים.
פיוטים אחרים שלו נותרו בכתבי יד ולא נכנסו למחזורים הממוסדים.
בין פיוטיו זמר שנכתב על הצלת העיר וורמייזא ממצור שהטיל עליה אוטו הרביעי, מלך גרמניה באדר ד'תתקס"א (1201).
זמר זה זהה במבנהו של הזמר הידוע לחנוכה מעוז צור, וכנראה נכתב בעקבותיו.
על חלק מפיוטיו חתם בשמו "מנחם" או "מנחם בר יעקב", אך על חלקם חתם בכינוי "צמח" או "צמח בר יעקב".
'צמח' זהה בגימטריה לשם 'מנחם', ושניהם נחשבים משמותיו של המשיח.
דבר זה הוביל חוקרים בעבר לטעות ולסבור שאלו שני פייטנים נפרדים.
אברהם מאיר הברמן משער שבאמצעות חתימה זו יכול היה הפייטן לחתום את שמו באופן בולט פחות, כפסבדונים.
יהודה ליב וינברגר ייחס לו את ה"מערבית" הפרודית לפורים "ליל שיכורים" המופיעה במחזור ויטרי ומיוחסת שם לרבי מנחם ב"ר אהרן.
מנחם בן מכיר היה פייטן במגנצא ולאחר מכן ברגנסבורג בסוף המאה ה-11. פיוטיו נאמרים בתפילות בנוסח אשכנז, בעיקר במנהג פולין.
כתב יחד עם אחיו את הספר מעשה המכירי.
אביו מכיר היה נכדו של מכיר בן יהודה שהיה אחיו של רבנו גרשום.
אחיו הם רבי נתן ורבי נחמיה.
רבי מנחם בר מכיר היה מחשובי הפייטנים באשכנז בסוף המאה ה-11. רבים מפיוטיו התקבלו במחזור האשכנזי.
בפיוטיו ישנה השפעה של הפיוט הספרדי, ובפרט ניתן לזהות את השפעתו של רבי יוסף אבן אביתור.
היוצר "אורי וישעי" שהוא חיבר, מחקה את היוצר של אבן אביתור "אאמיר מסתתר", ועורך השוואה משולשת בין בריאת העולם, יציאת מצרים והגאולה העתידה.
ר' מנחם בן מכיר גם הלך בעקבות אבן אביתור כשחיבר פיוט מסוג "נשמת" לשמחת תורה ("נשמת מלומדי מורשה"), שהוא סוג פייטני שחידש אבן אביתור, ועד לימי ר' מנחם בן מכיר לא היה מוכר כלל באשכנז.
בין פיוטיו הקינה לתשעה באב "אבל אעורר", המקוננת על גזרות תתנ"ו, היוצר לשבת שנייה של חנוכה "אודך כי עניתני" והזולת "אין מושיע וגואל", הסליחה לתענית אסתר "אדם בקום עלינו", האופן לשבת נחמו "שאו מנחה".
הוא חיבר גם את הרשות לחתן בראשית שנאמרת בשמחת תורה.
מנחם בינצקי (1941 – 2023) היה במאי קולנוע וטלוויזיה, משורר ואמן ישראלי-אמריקאי.
התפרסם בעיקר בזכות עבודתו כבמאי טלוויזיה בארצות הברית, שם ביים פרקים בסדרות מצליחות כמו "פרקליטי אל איי" ו"בבילון 5".
נולד ב-1941 בקזחסטן, בנו של המשורר היידי פסח בינצקי.
עלה לישראל ב-1948 וגדל בקריית טבעון.
בינצקי היה פעיל בחוגי השירה בתל אביב בשנות השישים והשבעים.
בביתו התקיימו מפגשי שירה בהשתתפות משוררים כיונה וולך ומאיר ויזלטיר.
"רוח קרה מן הצפון" (הוצאת ב.
צ'ריקובר, 1967) – ספר המבוסס על מסעותיו בארצות סקנדינביה, כולל איורים פרי ידו
"שירים מאי, יוני" (מפעל השכפול – אוניברסיטת תל אביב, 1968), עם רישומים של אברהם אילת
בשנים 1967–1968 החליט לפנות לתחום הקולנוע.
ב-1969 החל את דרכו כעוזר במאי לז'אק קתמור בסרט "מקרה אישה", בכיכובה של הלית ישורון.
באותה שנה ביים את סרטו הקצר הראשון "ביקור האם" (15 דקות) שצולם בקיבוץ שער הגולן.
הסרט, שעשייתו ארכה כארבעה ימים, מספר על אם המבקרת את בנה המשרת בנח"ל בקיבוץ, והשתתפו בו אמו ואחיו של בינצקי לצד חברי הקיבוץ.
ב-1970 ביים את סרטו הראשון באורך מלא, "מנגד", המבוסס על סיפורים ששמע מאביו על רחל המשוררת.
הסרט עוסק בדרמה של שני משוררים שניהלו בעבר מערכת יחסים שהסתיימה בשל קנאה.
כשהמשוררת מגלה שחלתה בסרטן, היא עוזבת את הקיבוץ בעמק הירדן לתל אביב בחיפוש אחר אהובה לשעבר, אך הוא כבר אינו מעוניין בה.
העלילה משמשת כאנלוגיה מודרנית למערכת היחסים בין המשוררת רחל לזלמן שזר, ושיריה של רחל משולבים לאורך הסרט.
בסרט כיכבו רחל לוי ורפי צור, ובתפקידי משנה הופיעו אדם ברוך, אריאלה שוויד, אשר צרפתי, שמואל וולף ונטע פלוצקי.
אף על פי שהסרט כשל מסחרית, נשיא המדינה זלמן שזר התעניין בו ובא לצפות בו.
ב-1971 ביים את "הסיקריקי", אחד הסרטים הבודדים בקולנוע הישראלי העוסקים בתקופת בית שני תחת השלטון הרומי.
הסרט, בכיכובן של אופליה שטראל ואורנה פורת, מספר על מורד סיקריקי אלים המאיים על משפחה יהודית שלווה.
הסרט הוקרן פעם אחת בלבד.
לאחר שקריירת הקולנוע שלו בישראל נקטעה, עבר בינצקי להוליווד שם זכה להצלחה כבמאי טלוויזיה.
פרק בסדרה "פרקליטי אל איי" בשם "Good to the Last Drop" שנבחר פעמיים לאחד ממאה הפרקים הטובים בהיסטוריה של הטלוויזיה האמריקאית על ידי המגזין TV Guide – במקום ה-91 ב-1997; ובמקום ה-66 ב-2009 והיה הישראלי היחיד ברשימה זו.
שלושה פרקים בסדרה "Knots Landing" (1991–1992)
במחצית השנייה של שנות ה-90 חזר לכתוב לטלוויזיה הישראלית.
ב-1998 כתב וביים את המיני-סדרה "אנס הבושם" (שלושה פרקים) עבור טלעד בערוץ 2, העוסקת במפקחת משטרה שנקראת לחזור לשירות כדי לתפוס אנס סדרתי הפועל באזור תל אביב.
ב-2000 ביים 13 פרקים בסדרה "כסף קטלני" שכתב איציק גלעד.
ב-2001 ביים פיילוט לסדרה בשם "שדה מגנטי" עבור ערוץ 2.
מנחם גולן (31 במאי 1929 – 8 באוגוסט 2014) היה מפיק, תסריטאי, מחזאי ובמאי קולנוע ותיאטרון ישראלי.
אחד מבכירי ומראשוני תעשיית הקולנוע הישראלי.
הפיק כ-200 סרטי קולנוע ישראליים ואמריקאים וביים 44. חתן שמונה פרסי כינור דוד, פרס ישראל לקולנוע, פרס אופיר על מפעל חיים ופרס יקיר תל אביב.
בעבר גולן, ובן דודו יורם גלובוס והאחים משה ולאון אדרי עבדו ושיתפו פעולה והקימו את חברת ההפצה והסרטים "גלובוס גרופ – יונייטד קינג וידאו" (או בקיצור: גלובוס יונייטד).
גולן נולד בטבריה בשם מנחם גלובוס לנוח ולדבורה, שעלו מפולין בשנות ה-20 של המאה ה-20. בהמשך עִברת את שם משפחתו ל"גולן", כאשר היה מראשוני החניכים בקורס טיס של חיל האוויר.
במלחמת העצמאות השתתף כטייס בקרבות בעמק הירדן ובשחרור העיר טבריה.
לאחר המלחמה נסע גולן בן העשרים ללמוד תיאטרון בלונדון, סיים בהצטיינות את האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (L.A.M.D.A) והמשיך בבית הספר הנודע אולד ויק (Old-Vic school).
בן דודו הוא המפיק הישראלי-אמריקאי, יורם גלובוס.
כשחזר לישראל כעבור שלוש שנים התקבל כעוזר-במאי ב"הבימה".
הוא ביים הצגות של פיטר פריי, אפרים קישון ויגאל מוסינזון, ביים הצגות בתיאטרון המטאטא והקים את תיאטרון "השדרה", שהעלה את המחזה המצליח "עליזה מזרחי".
כמו כן הקים ב-1954 תיאטרון לילדים בשם "תילון" ראשי תיבות של תיאטרון ילדים ונוער.
בין ההצגות שהעלה נמנו דוד קופרפילד, הציפור הכחולה, היידי בת ההרים, לכלוכית, אוהל הדוד תום, ילדי רב החובל גרנט, אמיל והבלשים ועליסה בארץ הפלאות.
בשנת 1960 נסע להשתלם בקולנוע באוניברסיטת ניו יורק והצטרף לקבוצה שעבדה עם המפיק והבמאי רוג'ר קורמן.
באמצע שנות ה-60 היה שותף ב"תיאטרון הורוד", תיאטרון מסחרי.
בשנת 1963 חזר ארצה וביים את סרטו הראשון, "אלדורדו", בהשתתפות חיים טופול וגילה אלמגור.
הסרט זיכה אותו בפרס כינור דוד.
ב-1964 ביים את הסרטים, "דליה והמלחים" ו"שמונה בעקבות אחד" ובאותה שנה החל לשתף פעולה עם בן-דודו יורם גלובוס.
השניים הקימו את חברת ההפקות "סרטי נח" (על שם אביו של גולן).
גלובוס כמפיק וכמפיץ וגולן כבמאי וכמפיק יצאו יחדיו לדרך ארוכה, כשאחת ממטרותיהם היא לפרוץ לשוק הבינלאומי.
במהלך שנות ה-60 וה-70 הם הפיקו עשרות סרטים, חלקם מהמשפיעים והאהובים ביותר בקולנוע הישראלי: "סאלח שבתי" (1964) של אפרים קישון, "אני אוהב אותך רוזה" (1972), "הבית ברחוב שלוש" (1973) של משה מזרחי, "אסקימו לימון" (1978) של בועז דוידזון.
הסרט "מבצע יונתן" הצליח בעולם והיה מועמד לפרס אוסקר ולפרס גלובוס הזהב.
בשנת 1978 עברו גולן וגלובוס להוליווד ורכשו את חברת ההפקות הקטנה קנון גרופ.
ב-1980 הפיקה החברה סרט בשם "התפוח" בעלות של 10 מיליון דולר, מחזמר מדע בדיוני המתרחש בשנת 1994 שכתבו קובי רכט ואיריס יוטבת; סרט זה מופיע לעיתים קרובות ב"רשימת הסרטים הגרועים ביותר בהיסטוריה", אם כי במקביל הפך לסרט פולחן בשל כך.
לאחר מספר כישלונות, התחילה חברת קנון להצליח, ותוך כמה שנים קנו לעצמם גולן וגלובוס מעמד של מפיקי-על.
ב-1984 הפיק בישראל את השגריר בכיכובם של רוברט מיצ'ם ורוק הדסון (בסרטו האחרון).
ב-1986 ביים גולן בישראל את סרטו ההוליוודי "מחץ הדלתא".
באותה שנה גם הפיק גולן את סרטו של גודאר, "המלך ליר", אחת מכמה הרפתקאות של סרטי "איכות" שאליהן נכנס גולן לצד סרטי המתח והפעולה הרבים, שבהם כיכבו כמה מהתגליות של גולן, בהם צ'אק נוריס, ז'אן-קלוד ואן דאם, ושרון סטון.
ב-1989 חברת "קנון" נכנסה לחובות ונמכרה.
גולן נפרד מגלובוס והקים בעצמו את חברת "סרטי המאה ה-21", איתה הפיק בין השאר את "קפטן אמריקה" (1990).
בשנות ה-90 המוקדמות נסגרה החברה.
באמצע שנות ה-90 שב גולן לישראל והחל לביים מחזות זמר.
בין מחזות הזמר שהציג היו "עוץ לי גוץ לי", "זורבה היווני", "עליסה", "אנני", "אוליבר טוויסט", "היפה והחיה".
המצליח בהם היה "צלילי המוסיקה" בכיכובה של חני נחמיאס.
ב-1995 השתתף בסרט "זכרון דברים" בבימויו של עמוס גיתאי.
גולן החזיק בחברת "ניו קנון", שבמסגרתה ביים בין השאר את הסרט, "השיבה מהודו", (2002) על פי הרומן הנודע של א.
בשנת 2005 יצא סרטו, "ימים של אהבה", החוזר אל ז'אנר הבורקס.
בשנת 2007 יצא סרטו, "ריקוד מסוכן", והחלו צילומי סרטו החדש של גולן "הכתובה" המבוסס על המחזה "הכתובה" של אפרים קישון משנת 1959.
בשנת 2008 הקים מחדש את "תיאטרון השדרה" הישן שלו ושב להפיק הצגות כמו "עליזה מזרחי", "אוליבר טוויסט", "טופל'ה טוטוריטו", "הרשל'ה" ו"ר' הרשל".
בדצמבר 2010 נעצר לאחר שטס לחוץ לארץ למרות צו עיכוב יציאה מהארץ.
בריאיון לנדב בורנשטיין בחדשות 10 סיפר ששוטרים הכו אותו כשחזר לארץ, ושעומדים נגדו חובות של מאות אלפי שקלים.
גולן היה נשוי לרחל, אותה הכיר ביפו.
לשניים נולדו שלוש בנות, אחת מהן היא הפסיכולוגית הקלינית והפסיכואנליטיקאית, רות גולן.
באוקטובר 2013 מעד גולן, נפל ברחוב ונחבל בראשו.
הוא אושפז במצב חמור בבית-החולים.
על אף מצבו הקשה הגיע גולן באמבולנס, על כיסא גלגלים, לפרמיירה של מחזמר בהפקתו – "אלדוראדו", על פי יגאל מוסנזון, בכיכובם של מירי אלוני ומני פאר (גולן נחבל במהלך תקופת החזרות ובתו השלימה את מלאכת הבימוי).
הפקה זו, שגולן תלה בה תקוות רבות והשקיע בה את שארית חסכונותיו, נכשלה וירדה מן הבמות לאחר הצגה אחת בלבד.
מאז המקרה היה שרוי גולן בבריאות ירודה והוא נפטר ב-8 באוגוסט 2014, בגיל 85. לבקשתו נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
במסגרת רצועת התעודה "הסיפור האמיתי" של הערוץ הראשון הופק סרטו של דורון ערן, "גרסת הבמאי", העוסק בגולן.
ב-8 באוקטובר 2018, בטקס בהשתתפותו של רון חולדאי, הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון בכניסה לביתו של מנחם גולן ברחוב רבי חנינא 25 ביפו.
פרס כינור דוד – שמונה פעמים, בהן:
תשכ"ד – במאי הקולנוע של השנה, על "אלדורדו"
תשכ"ה – על "שמונה בעקבות אחד"
1994 – פרס אופיר של האקדמיה הישראלית לקולנוע על מפעל חיים
1999 – פרס ישראל לקולנוע
2007/8 – פרס הוקרה מיוחד במסגרת פרס הבמה לילדים ונוער
2014 – תואר יקיר העיר תל אביב יפו
סרטים ישראלים שביים (רשימה חלקית)
סרטים ישראלים שהפיק (רשימה חלקית)
מנחם גולדברג (1934 – 17 במאי 2006) היה הנשיא השני של בית הדין הארצי לעבודה ומחברם של ספרי יסוד במשפט העבודה והביטחון הסוציאלי.
מנחם גולדברג נולד בתל אביב בשנת 1934. למד בגימנסיה הרצליה וסיים לימודיו ב-1952.
בשנת 1957 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1960 הוסמך כעורך דין.
בשנים 1960 – 1964 היה יועץ לדיני עבודה בהתאחדות התעשיינים.
לאחר מכן פעל ארבע שנים כעורך דין עצמאי.
בשנת 1969, עם הקמתה של מערכת בתי הדין לעבודה, החל לכהן כשופט בבית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע, וכיהן בתפקיד זה עד 1975.
בשנת 1975 חזר לפעול כעורך דין, והיה בעליו של משרד מוביל בתחום דיני העבודה, שייצג מעבידים ועובדים.
ב-23 בפברואר 1983 חזר גולדברג למערכת בתי הדין לעבודה, הפעם כסגן נשיא בית הדין הארצי לעבודה.
את הבעלות על משרד עורכי הדין העביר לשותפו, נחום פינברג.
ב-4 ביוני 1986 מונה לנשיא השני של בית הדין הארצי לעבודה, במקומו של הנשיא צבי בר-ניב.
לאחר 11 שנות כהונה החליט לפרוש לגמלאות ב-15 ביולי 1997. לאחר פרישתו עסק בהוראה, וכן בבוררות, בגישור ובייעוץ.
בשנים 1986 – 1996 כיהן כיו"ר האגודה הישראלית למשפט העבודה והביטחון הסוציאלי.
לימד כמורה מן החוץ בפקולטות למשפטים של האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת תל אביב ובמסגרות אקדמיות נוספות.
בשנת 2001 פרסמו חבריו ספר יובל - "ספר מנחם גולדברג" - לקט מאמרים בדיני עבודה וביטחון סוציאלי.
עורכי הספר הם אהרן ברק, סטיב אדלר, רות בן-ישראל, יצחק אליאסוף ונחום פינברג.
את הקדמתו לספר זה החל נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, במילים:
מנחם גולדברג נפטר בשנת 2006.
בשנת 1966 הביע גולדברג עמדות התומכות בהטלת הגבלות על שביתות.
בסוף 1969 גולדברג היה בהרכב הראשון שניסה להטיל איסור על שביתה, ובוקר בחריפות על כך בעיתון על המשמר.
בשנת 1966 הביע גולדברג עמדות התומכות בהגמשת חוק שעות עבודה ומנוחה.
גישתו זו התקבלה בשנת 1974, בעקבות גיוס המילואים הנרחב במלחמת יום הכיפורים, עם פרסום ההיתר הכללי להעבדה בשעות נוספות.
בתחילת 1972 כתב בפסק דין ביקורת נגד שירות התעסוקה על הגשת כתב אישום בגלל העסקת עובדת מחליפה לימים ספורים שלא דרך לשכת התעסוקה.
הוא כתב: "חייב אני להביע פליאתי על עצם הגשת כתב האישום במקרה זה.
כבר נאמר על ידי בית הדין הארצי, שיש להניח ששירות התעסוקה לא יעסיק את מנגנונו ולא יפעל להעמדתו לדין של אדם אשר עקב צורך פתאומי נעזר באקראי בפועל בנסיבות שכלל לא יכול היה לצפותן מראש ולהזמין פועל מלשכת העבודה.
על אחת כמה וכמה במקרה שלפנינו.
אין כל אינטרס ציבורי בהעמדתו לדין של גוף ציבורי, הניזון מתרומות ואינו פועל לשם השגת רווחים, אשר נזקק לעובדת למספר ימים, עקב היעדרה של העובדת הקבועה מחמת אבל".
מחלוקת משפטית התקיימה בין הנשיא גולדברג לנשיא ברק בשאלת היחסים בין בית הדין לעבודה לבית המשפט הגבוה לצדק.
מרבית עתירות אלה נדחו, משום שבג"ץ לא ראה עצמו כסמכות ערעור על פסיקתו של בית הדין הארצי לעבודה, אך יש שעתירות אלה התקבלו, ובג"ץ הפך את החלטתו של בית הדין הארצי לעבודה.
גולדברג וקודמו בתפקיד לא רק שסברו שאל לבג"ץ להתערב בפסיקות בית הדין לעבודה, אלא אף לא הרבו להתייחס לפסיקות בג"ץ גם כאשר זה הפך את פסקי הדין של בתי הדין לעבודה, למרות שערכאת בג"ץ קובעת הלכה ומחייבת את הערכאות שתחתיה.
גולדברג חיבר מספר רב של ספרים שמרביתם יצאו לאור בהוצאת סדן במתכונת דומה: כינוס של החקיקה העדכנית (חוקים, תקנות וצווים) בתחום מסוים, כשלאחר כל סעיף של החקיקה מופיע ציטוט של קביעותיהם של בתי המשפט בנושא הסעיף.
כל אחד מהספרים התעדכן באופן שוטף - מדי כשנה יצאו לאור דפי עדכון ובהם כל החידושים מאז המהדורה הקודמת.
כל אחד מספריו הפך לספר יסוד בתחומו, ובפרט זכה להצלחה הספר "דיני עבודה".
דיני עבודה: הוצאת סדן, עוקדן הכולל שלושה כרכים, מהדורות ראשונות נכתבו על ידי עו"ד יוסף האוזמן בשיתוף השופט מנחם גולדברג, עד לפטירתו של האוזמן.
מהדורה ראשונה יצאה לאור בשנת 1966. לאחר פטירתו של גולדברג, ממשיך עו"ד נחום פינברג בעריכת הספר.
עוקדן הביטחון הסוציאלי: הוצאת סדן, מהדורה ראשונה, בשם דיני הביטוח הלאומי, יצאה לאור בשנת 1972, ובעקבותיה יצאו 14 מהדורות נוספות עד שנת 1994, שבה שינה הספר את שמו לשם הנוכחי, תוך הרחבת התחום שהוא עוסק בו.
לאחר פטירתו של גולדברג, ממשיכה עו"ד רות הורן בעריכת הספר.
דיני בטיחות בעבודה: הוצאת סדן, מהדורה ראשונה יצאה לאור בשנת 1973, מאז שנת 2019 ממשיכה בעדכון העוקדן עו"ד סיון דור.
דיני ירושה ועיזבון: הוצאת סדן, שאול שוחט, יחזקאל פלומין ונחום פינברג, הוצאת סדן, 2014 (מהדורה שביעית).
סיומם של יחסי עובד-מעביד: הוצאת סדן, 2009. לאחר פטירתו של גולדברג, ממשיך עו"ד נחום פינברג בעריכת הספר.
חופש העיסוק והגבלתו: הוצאת סדן, 1998
בנוסף לספריו, הרבה מנחם גולדברג לפרסם מאמרים בכתבי עת משפטיים בישראל ובחו"ל:
"השביתה בחוק, בהסכם הקיבוצי ובפסיקה", הפרקליט, גיליון מיוחד לכבוד 25 שנים ללשכת עורכי הדין.