tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איוב כמו שהוא - (כרך ב) הבעיה ופתרונה, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשמ"ח.
בהר מתוך האש - מעמד הר סיני בפרשיות התורה ובמשנתם של הראשונים ואחרונים, תל אביב: תש"ס.
רחל מרכוס-אלתרמן (22 במרץ 1912 – 13 בדצמבר 1985) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית.
מרכוס נולדה בגרודנו (אז בפולין שבשליטת האימפריה הרוסית, כיום בבלארוס) ב-1912. אביה, דניאל מרכוס, היה סוחר טבק ואמה עבדה בחנות הקמח המשפחתית.
בשנת 1934, בגיל 22, עלתה רחל מרכוס לארץ ישראל והחלה לשחק במסגרות תיאטרוניות שונות.
בראשית 1935 נישאה למשורר נתן אלתרמן, ושש שנים לאחר מכן נולדה בתם היחידה, תרצה אתר.
בשנת 1947 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי ונמנתה מאז עם סגל שחקניו הקבוע.
בין תפקידיה המרכזיים בתיאטרון היו אמנדה ב"ביבר הזכוכית" יונו ב"יונו והטווס", לולה ב"שובי, שבא הקטנה" והאם ב"לילה במאי".
זכתה בפרס מילוא (1963) ובפרס קלאוזנר לתיאטרון (1969).
חייה של מרכוס לצדו של בעלה, נתן אלתרמן, ידעו עליות ומורדות, בין היתר נוכח הרומן רב-השנים שפיתח אלתרמן עם הציירת צילה בינדר, למרות שהיו נשואים עד יום מותו ב-1970. על אף הסבל שהיה בנישואין לאלתרמן לא הייתה בה חרטה על נישואיה והיא ידעה ידיעה ברורה שלא יעזוב אותה.
בשנת 1977 שכלה את בתה, שנפלה מחלון מרפסת דירתה.
אובדן זה הכה בה קשות עד יום מותה.
בריאיון ל"הארץ" סיפרה כי "הפיצוי הגדול ביותר על הכל הייתה הבת הנפלאה שזכיתי לחיות במחיצתה 36 שנים.
הבת שירשה את הנעלה שהיה בו, ושלצערי לא ירשה ממני את הכוחות הגדולים שהיו בי".
גם לאחר פרישתה לגמלאות מהתיאטרון הקאמרי באותה תקופה, המשיכה מרכוס להופיע ברחבי הארץ, בערבי קריאת שירה ובהצגות של "אמנות לעם".
היא גם לימדה קריאת שירה בבתי הספר למשחק בית צבי וניסן נתיב.
מרכוס נפטרה מהתקף לב בשנת 1985. בצוואתה הורתה להפנות את התמלוגים על שידורי שיריו של אלתרמן לאוניברסיטת תל אביב, על מנת להנציח את בתה בחדר מיוחד בקמפוס, דבר שלדברי נכדיה האוניברסיטה לא מימשה.
ב-2006 הגיעו נכדיה יעל ונתן לפשרה עם אוניברסיטת תל אביב על הקמת הקדש לניהול הכספים והנצחת תרצה אתר.
הרבנית רחל נריה (י"ב באדר ב' תרפ"א, 22 במרץ 1921 – כ"ב בכסלו תשע"ג, 6 בדצמבר 2012) הייתה רבנית ואשת ציבור, מראשי תנועת אמונה, במשך כשבעים שנה עסקה בפעילות ציבורית והתנדבותית בתחום החינוך והרווחה.
הייתה מראשי הפעילים בתחום ההסברה לחיזוק מוסד הבית היהודי ושמירת טהרת המשפחה.
אשתו של הרב משה צבי נריה.
נולדה בליטא לחיים מאיר ודבורה גיטלסון.
אחיה היה חוקר התלמוד יצחק דב גילת.
בשנת 1935 עלתה לארץ ישראל.
למדה היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית.
בתחילת שנות ה-40 נישאה לרב משה צבי נריה, מייסד וראש ישיבות בני עקיבא.
בתחילת שנות ה-50 הצטרפה לבעלה בהקמת בית ספר לנוער ממשפחות מצוקה במושב חרב לאת וניהלה אותו בהתנדבות במשך למעלה מעשור.
עד סוף ימיה היא שימשה יושבת ראש העמותה המנהלת את המוסד, שבו לומדים מאות תלמידים, רובם יוצאי אתיופיה ומדינות חבר העמים.
הרבנית נריה הייתה מחלוצי הפעילים בתחום ההסברה של קדושת הבית היהודי וטהרת המשפחה.
במשך שנים רבות ערכה מאות כינוסי הסברה לבני נוער והשתלמויות למורים ולמדריכים.
כמו כן פרסמה ספרים, חוברות ומאמרי הסברה בנושא שהופצו במהדורות רבות ואף תורגמו לשפות זרות.וביניהם "טל הנעורים" ו"למול מבוכת המתירנות".
החוברת "נישואין של אושר" שכתבה ב-1981 מופצת בשפות רבות על ידי המרכז הארצי לטהרת המשפחה בישראל ומחולקת על ידי המועצות הדתיות לכלות ביום חופתן.
הייתה בין המייסדים של המועצה לתרבות המשפחה היהודית, שפעלה לשימור מוסד המשפחה וחיזוק יסודות הבית היהודי לנוכח השפעת התרבות המערבית.
בין חבריה היו רחל ינאית בן-צבי והמשורר אבא קובנר.
במשך שנים ריכזה הרבנית נריה את פעילות המועצה ויזמה כינוסים וימי עיון לזוגות צעירים וכן פרסומים וחוברות הסברה רעיוניים ומקצועיים.
במשך עשרות שנים הייתה חברת הנהלה של תנועת אמונה וממתווי דרכה.
לאחר פטירת בעלה עסקה הרבנית נריה בשימור ובסידור כתביו שעדיין לא פורסמו.
כמו כן התמנתה לחברה בהנהלת פרויקט "לאורו נלך", הכולל פעילות התנדבותית של תלמידי תיכון בנושאי רווחה וחינוך בקהילה.
בשנת תשס"ו (2006) זכתה באות הנשיא למתנדב והיא ובעלה נבחרו לשמש כדמויות המופת של החינוך הממלכתי דתי בשנת תשע"ט.
מאז תחילת שנות ה-40 עד פטירתה התגוררה בכפר הרא"ה.
נפטרה ב-6 בדצמבר 2012, והובאה למנוחות לצד בעלה בבית העלמין של המושב .
הייתה נשואה לרב משה צבי נריה ולהם שמונה ילדים:
בנו, רב-סרן משה צבי נריה, מפקד פלוגה בסיירת גבעתי, נפצע קשה במהלך מלחמת חרבות ברזל במרץ 2024.
צילה בראלי – אשת חינוך, מורה באולפנת צביה בירושלים; עוסקת במורשתו ובדמותו של אביה, הוציאה לאור מספריו, וערכה הספר "שחר אורו" – ביוגרפיה על שנותיו הראשונות.
מנכדיה: הרב אריאל בראלי, הרב יצחק נריה, מאיר רובין.
רחל ליאל (נולדה באוגוסט 1950) היא אקטיביסטית פוליטית וחברתית, נשיאת הקרן החדשה לישראל המשמשת בתפקיד מאז 2023. לפני כן שימשה כמנכ"לית הקרן החדשה לישראל בסניף הישראלי (נובמבר 2009 – יולי 2017), וכיושבת ראש הנהלת האגודה לזכויות האזרח בישראל (2017–2022).
שימשה כסגנית מנהלת האגף לשירותי שיקום במשרד העבודה והרווחה ועבדה בניתוח מדיניות במחלקה למדיניות חברתית של משרד ראש הממשלה.
ב-1998 החליפה את שרי ריבקין בתפקיד מנכ"לית ארגון שתיל (מיסודה של הקרן החדשה לישראל), המספקת שירותי תמיכה וייעוץ לעמותות הנתמכות על ידי הקרן החדשה.
ביום העצמאות 2006, נטלה ליאל חלק בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי של תנועת "יש גבול".
ב-2009 נבחרה למנכ"ל הקרן החדשה לישראל, במקומו של אליעזר יערי.
כיהנה כחברת הנהלת אג'נדה - מרכז ישראלי לאסטרטגיה תקשורתית.
שימשה כיושבת ראש האגודה לזכויות האזרח.
ליאל הופיעה ברשימת 40 הנשים המשפיעות בישראל של עיתון "הארץ" בשנת 2007, וכן ברשימות דומות של "TheMarker" ו"גלובס".
החל מ-2023 משמשת כנשיאת הקרן החדשה לישראל.
ליאל שכלה את בעלה הראשון, , במלחמת יום הכיפורים.
ב-1977 נישאה בשנית לאלון ליאל (במקור: אלון לבל).
ילדיה הם מגישה וכתבת חדשות 12, דפנה ליאל, הסופרת קרן ליאל אשרי ומחבר הספר "להבת הפלדה" אורי ליאל.
בעלת תואר שני בסוציולוגיה, אנתרופולוגיה ועבודה סוציאלית.
רחל נגב (8 באוקטובר 1923 – 8 באפריל 1982) הייתה משוררת ישראלית ילידת פולין.
נגב נולדה בפולין בשנת 1923, בתם הבכורה של יצחק ואיטה זלדין.
היא גדלה בבית עברי - אביה היה סופר, מורה ומנהל בבתי ספר של רשת החינוך "תרבות" וכבר מגיל שמונה כתבה רחל שירים בעברית.
ב-1935 עלתה המשפחה לארץ ישראל.
רחל למדה בבית הספר החקלאי בעיינות, והייתה מראשוני המתיישבים בקיבוץ רביבים שבנגב.
השירים שכתבה אז עסקו בנושא המחיר וחוב הדמים, והיו נבואה לעתיד.
בל"ג בעומר 1947 נישאה לחברה לגרעין, אברהם נגב, וכשנה אחר כך נפצע אברהם ואיבד את יד ימינו במלחמת העצמאות, השניים יצאו לשליחות של תנועת "דרור הבונים" בדרום אמריקה.
ב-1952 חזרו לארץ והשתקעו בירושלים, שם למד אברהם ארכאולוגיה.
הייתה חברה באגודת הסופרים, שופטת ב"פרס זאב" לספרות ילדים, והשתתפה דרך קבע בתוכניות ספרות ברדיו.
ב-1979, בהיותה סטודנטית לתואר שני בספרות עברית, זכתה בפרס הרי הרשון לשירה.
שיריה - שירים ליריים, אישיים מאוד - התפרסמו לאורך השנים בעיתונים ובכתבי עת ספרותיים, בהם "מאזנים" ו"קשת".
ב-1967 ראה אור ספרה הראשון, "כמו שכתוב בלב", וב-1978 - ספרה השני, "כוכבים בוכים".
שנתיים לאחר מותה התפרסם מעזבונה ספר שירים שלישי, "להיות עננה לבנה".
על מצבתה בבית העלמין בהר המנוחות בירושלים נחקקה שורה משירה האחרון, "להיות עננה לבנה, שותה אור".
הותירה אחריה שתי בנות, אילת וענת.
על שמה הקים בעלה, פרופ' אברהם נגב, שהיה ראש המכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית, את "פרס רחל נגב לשירה": תחרות שנתית הפתוחה לכלל תלמידי האוניברסיטה העברית, למימון הוצאתו לאור של ספר שירה שנמצא ראוי לכך.
בפסטיבל "ימי שירה במדבר 2012" שהתקיים במדרשת שדה בוקר, נערך מושב לזכרה של רחל נגב בו הועלתה דמותה וקראו משיריה.
כוכבים בוכים: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ח)
להיות עננה לבנה: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1984)
רחל לב-ויזל (נולדה ב-10 באוגוסט 1951) היא פרופסור אמריטה לעבודה סוציאלית, מטפלת משפחתית מומחית בטיפול בנפגעים מינית ובטיפול קבוצתי, טראומה בילדות ופתוח כלים יצירתיים להערכה אבחון וטיפול בנפגעים בילדות.
מכהנת כראש אשכול קליני גוף נפש בחוג לעבודה סוציאלית במכללת תל חי, ראש היחידה להערכה ואבחון של קטינים נפגעי טראומה ואלימות במרכז סגול לרפואה היפרבארית ומחקר בי"ח ע"ש שמיר, יו"ר ועדת המחקר מרכז המחקר לטיפול באמצעות אמנויות על שם אמילי סגול באוניברסיטת חיפה.
ויו"ר שותפה למרכז המחקר ע"ש אמילי סגול באוניברסיטת צוללונגקורן בבנגקוק.
בעבר ייסדה וכיהנה כראש בית הספר לטפול באמנויות באוניברסיטת חיפה וראש מרכז המחקר ע"ש אמילי סגול לחקר טפול באמנויות באוניברסיטת חיפה.
לב-ויזל היא בת להורים ניצולי שואה, יוצאי הונגריה וסלובקיה, שעלו לישראל בתום מלחמת העולם השנייה לאחר שחרורם מאושוויץ, ב-1947, בעזרת עליית הנוער.
הוריה היגרו לקנדה ב-1967, לב-ויזל חזרה לארץ לשרת בצה"ל ומאז נשארה.
הוריה שבו לארץ 10 שנים מאוחר יותר.
לפני שנים ספורות גילתה, שסוד משיכתה והתעניינותה האישית בנושא קורבנות אלימות בילדות ובעיקר בנפגעים מינית, מקורה בחוויות הילדות של הוריה.
את לימודי התואר הראשון והשני בעבודה סוציאלית עשתה באוניברסיטת חיפה.
ב-1996 סיימה לימודי דוקטורט בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתחילת דרכה המקצועית הקימה ברמת הגולן תחנה לטיפול במשפחה, לאם ולילד.
ב-1987 הקימה את הסניף של מכון אדם לאבחון והכוונה מקצועית ברמת הגולן, ובמקביל לימדה בשלוחה של אוניברסיטת בר-אילן במכללת צפת, בתוכנית ההכשרה לעבודה סוציאלית, והייתה אחראית על ההכשרה המעשית.
ב-1996 הצטרפה לאוניברסיטת בן-גוריון, הקימה ועמדה בראש המגמה לטיפול באמנות, במחלקה לעבודה סוציאלית.
ב-2006 עברה ללמד באוניברסיטת חיפה, בבית הספר לעבודה סוציאלית.
במקביל עבדה כמטפלת אינדיבידואלית וקבוצתית עם קורבנות לאלימות מינית ופיזית.
פיתחה טכניקות יצירתיות בטיפול, שכוללות שיטות התערבות מילולית ולא מילולית.
לב-ויזל הקימה בשיתוף עם פרופסור צבי איזיקוביץ' את עמותת אמינות לטיפול באלימות ופגיעה במשפחה בישראל.
העמותה מאגדת את כל תחומי המקצוע שעוסקים בטיפול באלימות ומנסה להביא לאינטגרציה ופיתוח מודלים של התערבויות.
בשנת 2008 קיבלה מעמותת אומ"ץ את אות אומ"ץ על פעילותה המקצועית האקדמית והציבורית, על מאבקה לאכיפת החוקים ולעקירת נגע האלימות במשפחה, ועל תרומתה לפעילות למניעה וטיפול בפגיעות מיניות.
ב-2008, ייסדה את בית הספר לטיפול באמנויות באוניברסיטת חיפה.
עם פתיחת התוכנית לתואר שני בטיפול באמנויות באוניברסיטת חיפה, מונתה לעמוד בראש בית הספר לטיפול באמצעות אמנויות, שהוקם במטרה לפתח את המחקר בתחום, לקדם את מקצועות הטיפול באמנויות, ולהכשיר אנשי מקצוע בתחום הבריאות, החינוך, הרווחה והשיקום.
ב-2011 הקימה את מרכז המחקר לחקר טיפול באמנויות ע"ש אמילי סגול, באמצעות תרומה של סמי וטובה סגול.
מרכז מחקר זה הוא היחידי הקיים בתחום בעולם.
ב-2017 הקימה את מעבדת סגול לחקר וטיפול בילדים בסיכון המוכוון למחקרים יישומיים בתחום ילדים בסיכון.
מאז- 2011 עומדת בראש מרכז המחקר ע"ש אמילי סגול וראש מעבדת סגול.
ב-2020 ייסדה בשיתוף עם פרופ' בינסון את מרכז המחקר ע"ש אמילי סגול לטיפול באמנויות יצירה ואיכות חיים באוניברסיטת צ'וללונגקורן בנגקוק תאילנד.
לאחר שפרשה לגמלאות מאוניברסיטת חיפה 2021, הצטרפה לסגל החוג לעבודה סוציאלית במכללת תל חי ומשמשת כראש אשכול קליני גוף נפש בתואר השני.
ב-2021 הקימה את המרכז הלאומי להערכת קטינים נפגעי טראומה ואלימות במרכז סגול לרפואה היפרבארית בבי"ח ע"ש שמיר (אסף הרופא) תחת ניהולו של פרופ' שי אפרתי בשיתוף עם דר' קרן דואניס.
במסגרת יחידה מולטידיסצפלינרית זו הכוללת פסיכיאטרית, פסיכולוגית שיקומית, רופאים ועוד, עורכת חוות דעת לבתי משפט לענייני משפחה ובתי דין רבניים בתחום מסוגלות/מסוכנות הורית והערכה ואבחון של קטינים לגביהם יש חשד של פגיעה מינית או אחרת.
שמשה כמייסדת שותפה בחברת אנימה לפיתוח מערכת בינה מלאכותית לזיהוי פגיעה מינית באמצעות ציור דמות עצמי, פרשה מן החברה ב-2022 וממשיכה בפיתוח המערכת במסגרת שני מרכזי המחקר ע"ש אמילי סגול.
לב-ויזל ייסדה ושמשה עד 2020 עורכת ראשית של כתב העת "טיפול באמנויות: מחקר ויצירה במעשה הטיפולי", בהוצאת אוניברסיטת חיפה.
חברה במערכת של מספר כתבי עת מדעיים בעולם, כגון "Journal of Family Therapy".
פרסמה למעלה מ-190 מאמרים ופרקים בכתבי עת מדעיים בתחומי הטיפול בפגיעות מיניות, שימוש בציורים ככלי לאבחון וטיפול, הפרעות דיסוציאטיביות, השלכות השואה ועוד ו- שבעה ספרים.
במסגרת פרויקטים אותם יוזמת או מעורבת, מפתחת מערכת בינה מלאכותית לזיהוי ואיתור פגיעה מינית בקרב ילדים ובני נוער באמצעות ציור דמות עצמי, ומערכת חזיהוי ירידה קוגניטיבית באמצעות ציור עצמי.
לב ויזל פיתחה מגוון פעילויות ותרגילים יצירתיים לשימוש של מנחי קבוצות, פעילויות הממקדות את עבודת הקבוצה בהתאם למטרותיה.
בספרה "מסע של חוויות" (2002, לאה קטן) היא אספה פעילויות אלו ויצרה מעין לאנשי מקצוע המנחים קבוצות דינאמיות, קבוצות משימה ודיון, או קבוצות לעזרה עצמית.
הפעילויות המוצעות ניתנות לשינוי והתאמה בהתאם למטרות, אופי וצרכי הקבוצה והמנחה.
בשנת 1996 הייתה לב ויזל בין המובילים בארגון הכנס הארצי הראשון בנושא "עבודה קבוצתית בחברה רב-תרבותית: דמיון ושוני".
בספרה "עבודה קבוצתית בחברה רב תרבותית" (2002, לאה קטן), עסקה לב ויזל במפגש של קבוצות בחברה הישראלית, של יהודים וערבים, של עולים וותיקים ושל דתיים וחילונים.
כמו כן מוצעות בו טכניקות שונות לעבודה עם קבוצות במצבי קונפליקט.
הספר מאגד בתוכו מאמרים וידע שהצטבר בעבודה עם "קבוצות הסתגלות" אתניות.
חלקו מתייחס לשיח שבין המנחה לקבוצה, במיוחד במצב שבו כל אחד מהם שייך לתרבות אחרת, וההתמודדות עם ההבדלים השונים הבאים לידי ביטוי בין השאר בשפה.
הספר עוסק בהמשגה ובהכללה, ובהצגת עקרונות בסיסיים לעבודה קבוצתית בחברה רב תרבותית.
בריאות נפשית בקרב נשים בישראל
לב ויזל חקרה רבות את ההיבטים השונים של בריאות נפשית בקרב נשים בישראל.
כמו כן חקרה את ההיבטים השונים של אלימות כלפי נשים והאופן בו נשים מתמודדות עם ההשלכות הנפשיות של האלימות אשר חוו, פחד מאונס בקרב סטודנטיות, בריאות נפשית בקרב נשים מוכות בנגב, השוואה בין נשים בדואיות לנשים יהודיות, העברה בין דורית של פגיעה מינית וסיפורי חיים של אמהות לבנים-בעלים מכים.
לב ויזל גם השתתפה ב-2002 בכנס הלאומי הראשון בנושא קידום הבריאות הנפשית של נשים בישראל, אשר נערך באוניברסיטת בן-גוריון.
בנוסף ערכה לב ויזל את הספר "שמרי נפשך" (2005, ג' צוויקל נ' ברק), ובו 25 מאמרים המציגים מבחר של נושאים, בעיות ואתגרים המעסיקים כיום את הנשים הישראליות בתחום הבריאות הנפשית.
הספר דן מתוך גישה היסטורית, אמנותית, מינית ופסיכואנליטית, בפעילות הגומלין שבין מגדר לבין בעיות של בריאות נפשית בקרב נשים.
שימוש בציור ככלי לאבחון והערכה בנושא אלימות ופגיעה מינית
לב ויזל פיתחה את השימוש בציור דמות אנוש וציור משפחה ככלי לאבחון והערכה של אלימות.
בספרה "ציור דמות אנוש ומשפחה" (2005) פירטה כלים לזיהוי התוקפים, כגון בני זוג אלימים, פדופילים ואנסים; הקורבנות, כגון נפגעי תקיפה מינית, נשים קורבנות לאלימות בין-זוגית, וילדים מוכים; וקורבנות עקיפים, כגון ילדים העדים לאלימות בין הוריהם וילדים שאביהם רצח את אמם.
הספר כולל הנחיות כלליות לאבחון והערכה של אינדיקטורים ספציפיים המצביעים על הפרעות אישיות, כגון הפרעות דיסוציאטיביות, נטייה לשימוש באלימות ועוד.
לב ויזל חקרה את התופעה של הפרעת זהות דיסוציאטיבית והקשר שלה לחוויות טראומתיות מן הילדות.
בספר "פנים רבות לה" (2007, ענת ברין) פרשה את סיפורה של מטופלת עם הפרעת זהות דיסוציאטיבית והטיפול בה.
כמו כן היא חקרה כיצד חוויות טראומתיות בילדות, אלימות ופגיעות מיניות משפיעות על נשים במהלך הריון ולידה.
במחקר על הקשר בין פגיעות מיניות בילדות והריון בסיכון גבוה, נמצא קשר בין פגיעות מיניות מתחת לגיל 14 לבין סיכוי גבוה שנשים יסבלו מדיכאון, בעיות גניקולוגיות ומחלות כרוניות נוספות; כן נמצא כי כ-50% מהנשים אשר הוגדרו כנשים בהריון בסיכון, אכן סבלו מפגיעות מיניות וטראומות נוספות בילדות.
במחקרים נוספים היא בדקה כלים והתערבויות טיפוליים עם ילדים שחוו פגיעות מיניות, כגון יעילות השימוש בציור ככלי לעידוד ביטוי מילולי אצל ילדים אלו.
כיום עוסקת לב-ויזל במחקר בתחום פגיעה מינית בילדות, ופתוח כלים להערכה אבחון וטיפול בקטינים נפגעי אלימות.
השואה - השפעות טראומתיות, דור שני והתעללות מינית בילדים
לב ויזל חקרה את ההשפעה של חוויות טראומתיות מהשואה על הניצולים, ועל הדור השני, ילדיהם של ניצולי שואה.
בין הנושאים שחקרה בולט נושא שכמעט ולא עסקו בו, התעללות מינית נגד ילדים בשואה, הן על ידי השובים שלהם והן על ידי מציליהם.
בספרה Hell within hell (ס'וינגר, 2011) היא מביאה עדויות של ניצולים.
הספר עוסק בהשפעת החוויות הטראומתיות של השואה על חייהם של הניצולים, ובעיקר ההשפעה ההרסנית של ההתעללות המינית.
כשהזמן עמד מלכת: גילוי עריות- מפגיעה לצמיחה (עם זיו קורן).
הוצאת ספרים אח בע"מ, תשע"ד 2014. ספר זה פורסם גם באנגלית כספר אלקטרוני.
פנים רבות לה: הפרעת זהות דיסוציאטיבית: תיאטרון של איש אחד (עם ענת ברין).
בנימינה: נהר ספרים, תשס"ז 2007
ציור דמות אנוש וציור משפחה: כלי עזר לאבחון פגיעה מינית ופיזית.
שמרי נפשך – בריאות נפשית בקרב נשים בישראל (עם ג' צוויקל ונ' ברק) 2005
מסע של חוויות: פעילויות יצירתיות בקבוצות טיפוליות (עם לאה קסן) קריית ביאליק: "אח", תשס"ב 2002
עבודה קבוצתית בחברה רב תרבותית (עריכה, עם לאה קסן) הוצאת צ'ריקובר,2002
רחל נדב (1912 – 2003), "הפרימה בלרינה הישראלית הראשונה", הייתה רקדנית בלט ומחול תימני.
נדב נולדה בעדן שבתימן, במהלך מסע העלייה של משפחתה מהעיר איב לארץ ישראל.
לאחר שהגיעה משפחתה לארץ ישראל התיישבה ביישוב נחליאל שליד חדרה.
בשנת 1933 הפגיש אותה יהודה צדוק עם הרקדנית והכוריאוגרפית רינה ניקובה, שחיפשה נערות תימניות על מנת לצרפן ללהקת הבלט שלה.
ניקובה בחנה את נדב והתרשמה מתנועותיה ומכשרונה.
כאשר הקימה ניקובה את "להקת הבלט התימני" שלה הייתה נדב ליד ימינה ולרקדנית הראשית.
ניקובה ערכה עבור הלהקה כוריאוגרפיה משולבת קלאסית-תימנית ייחודית.
רוב הבלטים ייצגו תמונות בניחוח תנ"כי.
בין הריקודים היו "רות ונעמי" (בביצוע רחל ואחותה מזל נדב), "על נהרות בבל", "אליעזר ורבקה", "בני הנביאים" (לפי הבלדה של שאול טשרניחובסקי על אודות שמואל הנביא ושאול המלך) ועוד.
בשנת 1935 הופיעה הלהקה בין היתר בארמון הנציב העליון בירושלים (ארמון הנציב) ובאוניברסיטה האמריקאית בביירות, כמו כן הופיעה ברחבי הארץ בתוכניות שונות למבוגרים ולילדים ונטלה חלק ב"יריד המזרח".
בשנת 1937 יצאה הלהקה למסע הופעות בן שנתיים באירופה, שהחל עם הזמנתו של הברון מוריס דה רוטשילד להופעה בפריז.
הלהקה זכתה להצלחה ולהתלהבות בשל השילוב האמנותי האוריינטלי-תנ"כי והמשיכה במסע ברחבי אירופה.
"לא צריך להיות מומחה גדול בבלט, כדי להתמוגג מהריקודים האלו שמדברים אלינו בשפה כל כך מובנת." כתב מבקר הטיימס ב-1938, "הנשיות - הגראציה, החיות ובעיקר יכולת הביטוי של הרקדניות הצעירות הללו ביחד עם המיזוג שבין דראמה ושמחת חיים לצד להט המזרח משכנעים אותך שכנוע מלא".
בראשית שנות הארבעים נפרדה נדב מניקובה והקימה את "להקת רחל נדב", ששילבה, בדומה לאסכולת ניקובה, בלט קלאסי ומחולות עם תימניים.
בשנת 1944 הוזמנה עם להקתה להשתתף בכנס המחולות הראשון בקיבוץ דליה.
שנה לאחר מכן הזמינה אותה גורית קדמן להדריך בקורס למדריכי ריקודי עם.
אחת התוכניות שהעלתה הייתה "ערב תנ"ך" בו הקריא אריה דוד אריאלי פרקי תנ"ך ונדב ביטאה את תוכן הפרק במחול.
בשנת 1948 הועלה רסיטל המחולות הראשון של רחל נדב בתל אביב.
בין היצירות שהועלו היו המחולות "רועת הצאן", "מרים" ו"אקסטזה".
יצירות נוספות שיצרה נדב באותה תקופה כללו את מחזור "שיר השירים" שכלל שלושה ריקודים "שחורה אני ונאוה", "אני ישנה ולבי ער" ו"חביבי מחבוב".
ב-1954 הצטרפה נדב ללהקת "קדמה" וב-1956 יצא למסע הופעות ארוך בארצות הברית.
מרתה גרהם שצפתה בה העניקה לה מלגת לימודים ושנת הופעות יחד עם להקתה.
נדב שהתה בניו יורק עד סוף 1961.
עם שובה לישראל פעלה נדב בקרב עולים חדשים, בפרט במושב אביעזר, שם עבדה עם עולים מהודו ויצרה להקת מחול מבוססת על מחול הודי.
רחל עזריה (נולדה ב-21 בדצמבר 1977) היא אשת ציבור ישראלית אשר עומדת בראש המיזם העוגן למשפחות המילואים.
בעברה הייתה חברת הכנסת מטעם סיעת "כולנו", כסגנית רה"ע ירושלים וכחברת מועצת העיר ירושלים מטעם סיעת "ירושלמים".
מחברת הספר המדריכה למהפכה, ובעלת הפודקסט "פרשת דרכים".
עזריה נולדה בירושלים לישראל עזריה, יליד תוניסיה, ולשרון לבית פרידמן, ילידת ארצות הברית.
סבה הוא פרופ' ג'רלד פרידמן , גאולוג, ממיסדי הסדימנטולוגיה, ואבי תגליות הגז בים התיכון.
גדלה במושב בית גמליאל, התחנכה בחינוך הממלכתי דתי ובבני עקיבא.
שירתה בצה"ל כמורה חיילת בחברה להגנת הטבע (בית ספר שדה עפרה).
סיימה בהצטיינות לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה ותואר שני מחקרי ביישוב סכסוכים באוניברסיטה העברית.
בשנים 2009–2010 הייתה עמיתה בבית הספר למנהיגות חינוכית, שבמכון מנדל למנהיגות.
בשנת 1999 זכתה במקום הרביעי באליפות אירופה בדיבייטינג לאוניברסיטאות בדירוג ESL.
עזריה החלה את פעילותה הציבורית בגיל 22 כשהייתה סטודנטית באוניברסיטה העברית, בארגון מגמה ירוקה, בה הייתה פעילה מתנדבת החל משנת 1999, במשך כעשור וכיהנה בתחילה כפעילה בלובי הסביבתי חברתי, ובקמפיינים סביבתיים ובהמשך, כרכזת ת"א הסטודנטים, חברת צוות ההנהלה וחברה בוועד המנהל.
בשנים 2004–2007, הייתה המנכ"לית של הארגון "מבוי סתום" המסייע למסורבות גט בהתמודדות עם בתי הדין הרבניים, בהליכי גירושין מגבר סרבן גט, והובילה מאבק ציבורי פוליטי וחברתי לטובת פתרון בעיית סרבנות הגט.
יזמה ומייסדת שותפה של פורום רשות הרבים לארגוני התחדשות יהודית בירושלים.
עזריה הייתה שותפה ומובילה במספר רב של קמפיינים למען שינוי חברתי, ביניהם הרכבת המהירה לירושלים מאבק נגד הדרת נשים, פעילות למען משפחות צעירות, התגייסות לסיוע למשפחות אנשי מילואים, מאבק עובדות הצהרונים ועוד.
בבחירות המוניציפליות של שנת 2008, נבחרה עזריה למועצת עיריית ירושלים, עת עמדה בראש רשימה משותפת של סיעת "ירושלמים" וסיעת "התעוררות בירושלים, שייצגה קהל מצביעים צעיר ממגזרים שונים, סטודנטים ומשפחות צעירות.
הרשימה קיבלה שני מושבים (מתוך 31) במועצת העיר עם 16,692 קולות.
עם תחילת הקדנציה, הצטרפה סיעת "ירושלמים" לקואליציה ועזריה ביקשה וקיבלה את תיק הגיל הרך, תפקיד שאותו יזמה, והוקם על ידי ועבור עזריה עצמה) ואת תיק המינהלים הקהילתיים.
פעילות למען משפחות צעירות והגיל הרך
עזריה יזמה את תוכנית החודש ה-11 להארכת שנת הלימודים בגני הילדים בירושלים, תוכנית ראשונה מסוגה בישראל.
שהיוותה את ההשראה לתוכנית בית ספר של החופש הגדול שמשרד החינוך יזם בהמשך.
יוזמת מהלך לשכר הוגן לעובדות הצהרונים.
בינואר 2013, כשרפורמת הצהרונים עמדה להיות מיושמת בירושלים, התגלתה הרעת תנאים משמעותית בתנאי הגננות והסייעות.
עזריה הובילה מחאה משותפת להורים ולעובדות, יחד עם כח לעובדים, שכללה שביתה בצהרונים ולבסוף מנעה את הרעת התנאים לעובדים, במקביל להוזלה של מחיר הצהרונים.
עזריה הובילה מהלך למזון בריא בצהרונים בירושלים.
את המהלך החלה בהיותה חברת מועצה, והוא הסתיים כשכיהנה כסגנית רה"ע.
יחד עם ארגון הורים עובדים לשינוי, עזריה פעלה להתאמת מספר ימי החופשה של הורים וילדים.
בעת הקמפיין לבחירות המוניציפליות ב-2008, ביקשה סיעת "ירושלמים" לפרסם שלטים על גבי אוטובוסים של אגד ברחבי העיר.
"כנען מדיה בתנועה בע"מ", זכיינית הפרסום על האוטובוסים, סירבה לפרסום המודעה כיוון שתמונתה של עזריה הייתה אמורה להתנוסס עליה, כשטענתה שתמונות נשים על גבי אוטובוסים אסורה בירושלים.
בעקבות סירובה של כנען מדיה, עתרה עזריה לבג"ץ שהורה לפרסם את המודעה המכילה את תמונתה על גבי האוטובוסים.
בעקבות אותו מקרה, עזריה הובילה קמפיין ציבורי נגד הפרדה בישיבה באוטובוס.
דבר שהוביל להצטרפות של תנועתה כידידת בית המשפט בבג"ץ נגד קוי ההפרדה שבהם נשים ישובות מאחורה באוטובוס, וכן את המאבק הציבורי הנלווה לבג"ץ נעמי רגן נגד קווי ההפרדה.
טביעת הביטוי "הדרת נשים במרחב הציבורי", בכדי להמשיג את התופעה שכללה מספר תופעות שהתרחשו במקביל: סירוב לפרסם תמונות נשים במרחב הציבורי, דרישה שנשים ישבו מאחור באוטובוסים, והעלמה של נשים מהמרחב הציבורי.
באוקטובר 2010, במהלך חג הסוכות, הגישה עזריה עתירה לבג"ץ נגד משטרת ישראל נגד ההפרדה המגדרית בשל אי-אכיפת החוק שאסר על הפרדה מגדרית במדרכות.
ההפרדה התקיימה באזורים חרדים במרכז העיר ירושלים במהלך החג.
הפיטורים הובילו לסערה תקשורתית והעלאת נושא הדרת נשים לראש סדר היום הציבורי.
בעקבות הסערה הציבורית התערבה הילרי קלינטון שהייתה מזכירת המדינה בזמנו, וסייעה למאבק בהדרת נשים, ובתוצאה מכך נכתבה החלטת ממשלה שאוסרת הדרת נשים בישראל.
בעקבות התערבותה של קלינטון, נפגשו בהמשך עזריה וקלינטון לפגישה אישית בה הן דנו בנושא הנ"ל, וכן על תמיכתה של קלינטון במאבק.
בהמשך, התנועה הירושלמית, תנועת האחות האזרחית של סיעת ירושלמים בראשותה של עזריה, עתרה לבג"ץ מספר פעמים נוספות כדי להשלים את המהלך שמאפשר פרסום תמונות נשים בירושלים.
פעילות בנושא יחסי דת ומדינה
עזריה יזמה יחד עם שותפים, מערך כשרות אלטרנטיבי בשם השגחה פרטית, שלימים הפך להיות מערך הכשרות של רבני צהר.
עזריה הובילה מהלך שהצליח לטובת זכויותין של נשים לטבול במקווה ללא בלנית, מהלך שנעשה בשיתוף פעולה עם עמותת עיתים, קולך, עבודה שבגוף, וגורמים נוספים.
עזריה הובילה יחד עם התנועה הירושלמית את המהלך לפתיחת המתנ"סים בשבת לטובת פעילות למשפחות צעירות, מהלך שנעשה ברוח אמנת גביזון מדן.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 עמדה עזריה בראש סיעת "ירושלמים" שזכתה בשני מושבים במועצת העיר יחד עם תמיר ניר.
"ירושלמים" הצטרפה לקואליציה העירונית, במסגרתה מונתה עזריה לסגנית ראש העיר, משנה לתיק החינוך, ומחזיקת תיק מעמד האישה.
עזריה הייתה לאישה הראשונה שעומדת בראש סיעה עצמאית בירושלים, ומקבלת מספיק קולות בכדי להתמנות לסגנית רה"ע.
במסגרת תפקידה כסגנית ראש עיריית ירושלים, יזמה עזריה מספר מהלכים:
עזריה הכניסה למערכת החינוך היסודי בעיר את תוכנית 'היתרון הירושלמי', שמחזק את הקשר בין ילדי ירושלים למוסדות התרבות בעיר באמצעות מספר ביקורים של הכיתה באותו מוסד תרבות באותה שנה (מוזיאון ישראל, גן החיות התנ"כי, , ועוד) כאשר בכל שכבת גיל הילדים נקשרים למוסד תרבות אחר בעיר.
בזמן כהונתה בתפקיד, הובילה עזריה מעבר של ארוחות גני הילדים בעיר לתפריט בריא.
במסגרת השינוי, הוצאו מתפריטי ארוחות הילדים בשר מעובד, וצומצמו כמויות המלח, השמן, והסוכר בארוחות הילדים.
עם פרוץ מבצע צוק איתן, יזמה הקמת מוקד סיוע למשפחות במילואים שפעל מתוך לשכתה.
בכדי לסייע למשפחות בהן האבא או האמא מגויסים, ועולה צורך בעזרה באתגרי היומיום ותחזוקת פעילות הבית והילדים.
המהלך אורגן על ידי צוות של מנהלות מתנדבות.
כשעד סוף המבצע, הסתייעו ביוזמה מאות משפחות של מילואימניקים.
עזריה מינתה מומחית להיא-סטוריה לוועדה לבחירת שמות רחובות, כדי להגדיל את שיעור הרחובות על שמות נשים בירושלים.
ב-6 בינואר 2015 הודיעה יחד עם משה כחלון על הצטרפותה למפלגת כולנו,הוצבה במקום החמישי ברשימה ונבחרה מטעמה לכנסת העשרים.
במהלך כהונתה עזריה הובילה מספר חוקים משמעותיים:
חוק ימי חופשה - הצעת החוק שביקשה להעלות את מינימום ימי החופשה לכל עובד במשק מ-10 ימים ל-12 ימים.
לאחר קמפיין ציבורי נרחב ומהלך פוליטי, החוק עבר את כל שלבי החקיקה ואושר סופית בפברואר 2016, תוך השפעה על מעל 1.5 מיליון עובדים במשק.
הצעה זו הייתה הפעם הראשונה מקום המדינה שמספר ימי החופשה של עובדים בישראל עלה בחוק.
'חוק הורות שוויונית', שמאפשרת להורים לחלוק את הזכות לצאת שעה מוקדם ממקום העבודה במשך ארבעה חודשים, מיום חזרת האם מתקופת לידה.
באותו החוק, שונה שמה של שעת הנקה לשעת הורות.
וגם שמה של חופשת הלידה, החוק אושר בכנסת בחודש יולי 2016.
'חוק ימי מחלת ילד', המאפשר להורים לחלוק ביניהם את ימי המחלה של ילד מבלי להפסיד ימי חופש נוספים.
על פי החוק שעאושר באוגוסט 2016, ימי המחלה של ההורים ייספרו יחד, כך שמהיום השני יקבלו תשלום על חצי יום ומהיום הרביעי תשלום מלא – זאת לעומת המצב הקודם, בו כל יום מחלה שלוקח אחד ההורים נספר בנפרד.
'חוק מזון בריא בצהרונים' על פי החוק נקבע סטנדרט של מזון בריא שמוגש בצהרונים, שכולל כמות ירקות ופירות, איכות הבשר, והחלבון, והגבלת כמות סוכר, מלח ושמן.
כמו בן נבנה מערך פיקוח על המזון המוגש.
בהצעת חוק זו יצרה עזריה שיתוף פעולה בין שבעה משרדי ממשלה שונים כדי לאפשר את המהלך.
החוק עבר בנובמר 2016, ובזכותו מאות אלפי ילדים מדי שנה זוכים לארוחה יומית בריאה.
חוק זה היה המשך של המהלך שהובילה עזריה בהיותה סגנית רה"ע ירושלים, בשיתוף פעולה עם משרד החינוך, לטובת מזון בריא בצהרונים בירושלים.
בינואר 2017 מונתה עזריה ליו"ר ועדת הרפורמות והובילה חקיקה של מספר חוקים, כגון:
חוק דייר קשיש, המעניק הטבות לדיירים מעל גיל 70 במתחמי פינוי בינוי והתחדשות עירונית.
ההטבות כוללות הן פטור ממסים, והן אפשרות לקבלת שתי דירות במקום אחת, קבלת ערך הדירה מהיזם, זאת מבלי שיידרש לשלם מיסוי עודף.
בכך השתחררו מתחי פינוי בינוי רבים ברחבי הארץ, והתאפשרה בניה משמעותית בתוך הקהילה.
חוק שירותי תשלום - חוק המאפשר לשלם עם הסלולרי בבתי עסק ברחבי הארץ.
הצעת חוק זאת עברה למרות התנגדויות, וניסיונות להעמיס עלויות על המשתמשים בשירות זה, ניסיונות אותם הדפה עזריה בוועדה בראשותה.
החוק עבר בימים האחרונים של הכנסת ה־20, ועברה בקריאה שנייה ושלישית בלילה האחרון של הכנסת
חוק ניוד חשבונות בנק: חוק במאפשר מעבר מהיר ויעיל בין בנקים, כדי לפתוח את השוק לתחרות.
הצעת החוק אושרה ביוני 2018, ונכנסה לתוקף ב-2021.
עזריה, שנחשבת לסמן ליברלי בציונות הדתית בכלל ובקואליציה בפרט, בלטה בכנסת העשרים במאבקיה מול חקיקה דתית.
פעלה כדי לעצור את חוק הכשרות של ש"ס שלטענתה היה פוגע בכל אדם מסורתי או דתי שרוצה לשמור על כשרות ללא תעודת הרבנות הראשית.
לאחר משא ומתן פנים קואליציוני, עצרה את חקיקת חוק השבת של ח"כ מיקי זוהר שפעל לסגור את כל החנויות בשבת, ולפתוח מנגנון דיווח אודות עסקים הפתוחים בשבת והחמרת הקנס בנושא.
עזריה הציגה הוכחות, שהחוק פוגע בסטטוס קוו, ועבדה במהלכים פוליטיים שסללו את עצירתו.
עצרה את חקיקת חוק המקוואות של ח"כ משה גפני בטענה שהחוק יפגע במסורות טבילה של נשים מסורתיות ודתיות, שהרבנות הראשית לא מעוניינת לאשר.
התנגדויות אלו הובילו לעימותים קואליציוניים רבים, ולבלימת החוקים
עזריה שימשה יושבת ראש ועדת הרפורמות של הכנסת לאחר מינויו של אלי כהן לשר הכלכלה והתעשייה, חברה בוועדת הכספים, ועדת הפנים והגנת הסביבה, וועדת האתיקה של הכנסת.
היא שימשה גם כיושבת ראש-משותפת ל"שדולה ליהדות ישראלית", יחד עם ח"כ אלעזר שטרן, יו"ר משותפת ל"שדולה הסביבתית-חברתית", יחד עם ח"כ דב חנין וח"כ תמר זנדברג, יו"ר "שדולת המשפחות הצעירות" ויו"ר משותפת עם חברי הכנסת איתן כבל וישראל אייכלר ב"שדולה לאורח חיים בריא".
בשנת 2017, נבחרה על ידי העיתון דה מרקר לאחת מ-"100 המשפיעים בישראל".
בשנת 2016, נבחרה לרשימת 40 הצעירים המבטיחים עד גיל 40 של גלובס
באותה השנה, לאחר ששמונה גברים ואף לא אישה אחת, הגישו מועמדות בבחירות לראשות העיר ירושלים, עזריה התמודדה לראשות העיר כאישה יחידה.
אך לאחר שכל תמונותיה נתלשו מהאוטובוסים, מה שפגע בקמפיין הבחירות באופן קיצוני, פרשה מהמירוץ.
בנובמבר 2018 הפרה את המשמעת הקואליציונית והצביעה בעד הצעת חוק להתרת תחבורה ציבורית בשבת.
בספטמבר2020, יצא לאור ספרה הראשון "המדריכה למהפכה", ספר ראשון מסוגו בישראל המסביר כיצד פעילים חברתיים יכולים להוביל שינוי חברתי במדינת ישראל, הספר זכה להצלחה, ונמכר באלפי עותקים, ואף נלמד באוניברסיטאות ומכללות בישראל.
במאי 2020, עזריה מונתה ליו"ר חיים וסביבה, ארגון הגג של ארגוני הסביבה בישראל, וכיהנה בתפקידה זה עד שנת 2023.
שנת 2021, מונתה עזריה לחברות בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית.
במהלך השנים 2020 - 2022, הובילה שתי קבוצות חשיבה לפיתוח רעיוני של החיבור בין יהדות לדמוקרטיה, האחד במרכז מורשת בגין, והשני בפרויקט Z3 בפאלו אלטו.
בין משתתפי התכנית היו: נתן שרנסקי, יולי תמיר, שופט בימ"ש העליון בדימוס אליקים רובינשטיין, אנדרס ספוקוייני, ברט סטיבנס, גל גבאי ועוד.
מתוך פעילות זו, נולד הפודקאסט "פרשת דרכים".
החל מ-2023 מגישה את הפודקאסט "פרשת דרכים", על פרשת השבוע, מבית All•in
בפודקסט משוחחת עזריה עם מגוון דמויות על פרשת שבוע במבט עכשווי.
בין היתר התארחו בפודקסט: חיים באר, נורית גפן, גיא הוכמן, ד"ר ליאת יקיר, קובי אוז ועוד.
עזריה הייתה מנכ"לית של תנועת דרכנו למספר חודשים עד שעזבה, והובילה את קמפיין "בג"ץ הוא השכפ"ץ של הלוחמים והלוחמות שלנו".
בשבעה לאוקטובר 2023, יזמה את הקמת "העוגן למשפחות המילואים", בו היא מכהנת כמנכ"לית מרגע הקמתו.
זהו מערך התנדבותי המבוסס על פעילות דומה שהקימה בירושלים בהיותה סגנית ראש העיר.
העוגן למשפחות המילואים מסייע כעת למעל 35,000 משפחות בכ-800 יישובים ברחבי הארץ בהן בן או בת הזוג התגייסו למילואים בכדי לסייע בתחזוקת הבית והילדים באמצעות רשת של 20,000 מתנדבים, ובשיתוף פעולה עם גורמים מגוונים: צה"ל, משרדי ממשלה, רשויות מקומיות, חברות עסקיות, חברה אזרחית, פילנתרופיה ועוד.
על פעילותה זאת זכתה בפרס מיקס פיקס דה יוניברס: והארגון זכה באות הנשיא להתנדבות.
נשואה לד"ר אלישיב פרנקל, חוקר ומורה לתלמוד, שעשה הסבה לסיעוד, וכיום אח בטיפול נמרץ ילדים בבי"ח הדסה עין כרם.
אלישיב הוא בנו של פרופ' יונה פרנקל, ואחיינם הוא הרב ישי אנגלמן.
רחל לוי-שיף (נולדה ב-6 באוקטובר 1957) היא פסיכולוגית קלינית והתפתחותית, חוקרת ומרצה בפסיכולוגיה בתחום לקויות למידה ופסיכולינגויסטיקה התפתחותית, ומגוון נושאים בתחומי ילדים, הורים, זוגיות ומשפחה.
מכהנת כפרופסור מן המניין במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן בשנת 2000 מונתה ליו"ר הסתדרות הפסיכולוגים בישראל, וב-2013 מונתה ליושבת ראש מועצת הפסיכולוגים בישראל.
לוי-שיף עמדה בראש תוכניות המוסמך בפסיכולוגיה חינוכית והתפתחותית במרכז האקדמי למשפט ועסקים ברמת גן.
לוי-שיף סיימה תואר ראשון באוניברסיטת ז'נבה בשווייץ ב-1968, ותואר שני באותה אוניברסיטה ב-1970. במהלך התואר השני עבדה כעוזרת מחקר לפסיכולוג ההתפתחותי הנודע ז'אן פיאז'ה.
בשנות ה-70 עבדה בישראל כפסיכולוגית במרפאת חוץ פסיכיאטרית בבית החולים תל-השומר, במרפאת חוץ פסיכיאטרית של הילד בבית החולים הדסה, ובמחלקה סגורה בבית החולים הפסיכיאטרי בטלביה.
סיימה דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1978, והמשיכה לפוסט-דוקטורט במרכז לחקר הילד באוניברסיטת ייל (1979).
בשנים 1980-1982 עבדה בקליניקה להתפתחות הילד בבית החולים תל השומר.
קיבלה דרגת מומחית בפסיכולוגיה קלינית ב-1981, ומומחית-מדריכה בפסיכולוגיה התפתחותית ב-1988.
לוי-שיף מרצה ומדריכה פסיכולוגים ומחנכים לאורך השנים, בין השאר במסגרת המחלקה לפסיכולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית, בית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, וכן המחלקה לפסיכולוגיה ובית הספר לפסיכותרפיה באוניברסיטת בר-אילן.
שימשה במגוון תפקידים באוניברסיטת בר-אילן, בהם ראש המגמה לפסיכולוגיה של הילד בין השנים 1988-1990 ו-1996-2002, ומנהלת בית הספר לפסיכותרפיה בשנים 1994-1999.
משמשת כעמיתת מחקר במגוון קרנות מחקר וכתבי עת מקצועיים חשובים בתחומה בישראל ובעולם.
ייעצה למספר ועדות ומחלקות במסגרת משרד החינוך, הבריאות והמשפטים בממשלת ישראל.
ב-2013 מונתה על ידי שרת הבריאות יעל גרמן לתפקיד יו"ר מועצת הפסיכולוגים בישראל, תפקיד בן החזיקה עד שנת 2020, אז הוחלפה בתפקיד על ידי ד"ר אילה בלוך..
ב-2024 הוציאה לאור את הספר "שנינו לחוד – גירושים: השלכות ודרכי התמודדות" יחד עם פרופ' עמירם רביב.
רחל מרקובסקי לנדאו (26 בדצמבר 1910 - 19 בנובמבר 2011) הייתה חברת מחתרת "ההגנה", הטייסת הראשונה שהשלימה את הכשרתה בארץ ישראל.
השתתפה במספר מבצעים, בהם הבאתם ארצה של אחד עשר מטוסי קרב במסווה של רכש אזרחי.
מורה ויושבת ראש "קלוב התעופה לישראל", דוקטור למשפטים, עורכת דין, ומייסדת עמותת "אחים בוגרים" בישראל.
בתם של וולף (זאב) ורלה לנדאו, אחות ליוסף ואופירה.
משפחת אמה השתייכה לחסידות גור ובן דודה של אמה היה יהודה מוזס, שהקים את העיתון "ידיעות אחרונות".
אביה, נצר למשפחתו של הרבי מקוצק, ניהל בלודז' בית חרושת לגרביים.
מצד אמה הייתה זו משפחה ציונית שעלתה ארצה בעלייה השלישית.
בילדותה התחנכה בגן יהודי, ואחר כך למדה בבית ספר כללי פולני.
לאחר שבית החרושת של אביה הוצת החליטה המשפחה לעלות לארץ ישראל.
בעזרתו של יהודה מוזס קיבלו את האישורים הנדרשים ובשנת 1924, כשהייתה בת 14, הגיעה המשפחה לארץ ישראל ונקלטה אצל משפחת אמה בתל אביב.
בני משפחת אביה שלא עלו לארץ, נרצחו בשואה.
עוד בפולין הייתה לנדאו חברה בתנועת "השומר הצעיר" ובארץ רצתה לגור בקיבוץ.
יחד עם אחותה אופירה נשלחה להתחנך בקיבוץ בית אלפא של "השומר הצעיר", שעלה להתיישבות בנובמבר 1922. עד שמלאו לה 18 הייתה חלק מ'חברת הילדים' במשק.
חברת הילדים הייתה בבחינת ניסיון ראשון ליצור שיטה חינוכית ברוח ההתיישבות החלוצית והקיבוצים הראשונים.
ב'חברת הילדים' למדו גם ילדים מתל יוסף ומחפציבה איתם עבדה לנדאו במשק ולעיתים גם ברפת.
הם חונכו על עבודה קשה והסתפקות במועט.
כאשר הייתה בת 15 הצטרפה ל"הגנה" והחלה להשתתף באימוני המחתרת ובתרגיליה.
בקיבוץ יצרה קשרי חברות חזקים עם יהושע ברנדשטטר ורחל קטינקא.
שם גם פגשה לראשונה פעילים מהיישוב ומה"שומר הצעיר", בהם יצחק בן-יעקב, דב הוז ומשפחת שוחט.
בשנת 1929, לאחר שסיימה את לימודיה בקיבוץ, יצאה להקים גרעין ביחד עם בוגרי 'חברת הילדים'.
הגרעין היה עתיד לצאת לשומריה, יישוב שנבלע מאוחר יותר בקיבוץ עין שמר.
לאחר שנה עברה להתגורר עם הוריה בתל אביב.
בשנת 1931 החלה ללמוד ביולוגיה במכון הביולוגי ברחוב יהודה הלוי בתל אביב אצל ד"ר יהושע מרגולין.
את לימודיה סיימה לאחר שנתיים ב-1933, אז חזרה לפעילות עם חניכי קיבוץ בית אלפא עד שחלתה בקדחת.
בעקבות מחלתה הציע לה יהודה מוזס לנסוע לפולין כדי להבריא.
היא נענתה להצעה, אך בתוך זמן קצר חזרה ארצה מתוך תחושת פטריוטיות חזקה.
בשנת 1935 נרשמה ללימודים במכללה לחינוך ע"ש לוינסקי במטרה להכשיר עצמה כמורה.
בתקופת לימודיה התגוררה בדירתה של רחל קטינקא ועבדה כמורה לעברית לעולי גרמניה.
בשנת 1937 סיימה את לימודיה ובמקביל לשירותה ב"הגנה" החלה לעבוד כמורה בבית הספר היסודי "אחד העם" בתל אביב, בו לימדה עד שנת 1948.
הכשרתה כטייסת ופועלה בשירות האוויר
בשנת 1936, ביוזמת ה"הגנה", הוקמה חברת "אווירון" במימון הסוכנות היהודית והסתדרות העובדים.
מטרתה הייתה הכשרת אנשי צוות אוויר לקיום טיסות אזרחיות וצבאיות לצורכי ריגול, חילוץ וסיוע.
מנהליה היו דב הוז ויצחק בן-יעקב.
במסגרת חברת "אווירון" קם בית הספר הראשון לטיס שרשמית היה פתוח לכל, אך הכוונה הייתה לאמן טייסים וטייסות מקרב ה"הגנה".
בשנת 1939 פנה יצחק בן-יעקב למועצת הפועלות, בראשות בבה אידלסון, רחל כצנלסון–שז"ר ורבקה כצנלסון, והפנה את תשומת לבן לכך שישנם כבר כ-40 טייסים גברים ואף לא טייסת אחת.
חברת "אווירון" ביקשה מהמועצה שתעודד ותממן לימודי טיס לנשים.
בוועדה משותפת למועצת הפועלות ומרכז "הקלוב לתעופה" נקבע כי שלוש נשים יצטרפו לקורס הטיס, שיימשך בין חודשיים לשלושה.
לנדאו הייתה אחת מבין שלוש הנשים הנבחרות.
האישה השנייה הייתה חברת הנוער העולה מעין חרוד והשלישית פקידה מחיפה.
בשנת 1939, כשהיא בת 29 ועובדת כמורה במשרה מלאה, הצטרפה לנדאו לקורס הטיס של חברת "אווירון" אשר התקיים בשדה התעופה בלוד.
עם הטיסות הראשונות נותרה לנדאו אישה יחידה מקרב חניכי הקורס.
המדריך היה עמנואל צור (צוקרברג), מראשוני הטייסים בארץ, עליו סיפרה לנדאו כי הוא פסל את הבנות אחת-אחת וכי בכל יום נשלחה בת אחרת למטבח, לנגן על פסנתר ולכל מיני תפקידים אחרים.
בקורס הטיס למדו תאוריה וטכניקות טיסה, יסודות התעופה, אווירודינמיקה וניווט.
האימונים התקיימו אחת לשבועיים או חודש ולחניכים הוקצתה חצי שעת טיסה במטוסי "טיילורקראפט".
האימונים ואחר כך הטיסות התקיימו בשעות הבוקר המוקדמות.
מכיוון שבאותן שעות לימדה לנדאו בבית הספר נהגה לנסוע לשדה התעופה ולבית הספר עם סגן ראש עיריית תל אביב דאז, דב הוז, גם הוא בוגר קורס הטיס.
לאחר שצברה 26 שעות טיסה בלבד סיימה את הקורס בהצלחה וב-26 ביולי 1940 קיבלה את רישיון הטיס המנדטורי מס' 66 בארץ מידיו של מייג'ור דאגלאס גאמבלי, שהיה ראש מחלקת התעופה האזרחית בממשלת המנדט.
על פי רישיון הטיס שקיבלה הוכשרה לכל סוגי המטוסים, על אף שלמעשה הוכשרה לטוס על מטוסים חד-מנועיים בלבד.
בשנת 1940 הכין אורי מיכאלי רשימה של טייסים ביישוב, כהכנה לגיוס יהודים לחיל האוויר המלכותי הבריטי.
רשימתו כללה גם את לנדאו.
שנים לאחר שפרשה מהתעופה, כשנשאלה אם בחרה בטיס כי ראתה בכך ביטוי לקידום שוויון נשים, אמרה:
"לא עסקתי בזה [...] היה נדמה שאני לא שווה פחות מאף בחור [...] אני לא הרגשתי את עצמי נחותה בתור אישה [...] הייתי מקובלת אצלם".
ועוד אמרה "לא צריכות להיות טייסות בחיל האוויר הישראלי.
איך היא תשתתף בקרב אוויר, אם היא בהריון, או מניקה, או עם ילד קטן חולה בבית?".
להיותה אישה טייסת היו יתרונות רבים מבחינה מבצעית.
באותה תקופה נבצר מטייסים לבצע משימות שונות, כיוון שהיו תחת מעקב הבולשת הבריטית.
אלה הקפידו על הוראות טיסה מחמירות מאחר שהיו אלה ימי מלחמת העולם השנייה.
לנדאו סיפרה לימים על הוראות הטיסה שניתנו לטייסים: "[...] היה צריך להמריא מלוד לכוון תל אביב ואז לאורך החוף לטוס לחיפה, לעשות שלושה סיבובים מעל בית הסוהר בעכו, כדי שהבריטים ידעו שזה מטוס שלנו ולא מטוס אויב, ולנחות בשדה התעופה בצמח".
מנהיגי ההגנה ומנהלי חברת "אווירון" הניחו שאישה העוסקת בטיס תעורר פחות חשד ואם ותיתפס, ינהגו בה לפנים משורת הדין.
היא טסה במטוס קל בקו תל אביב-הגליל והבריטים חשבו שזו בת-עשירים מפונקת, חובבת טיסה הנוהגת במטוסה הפרטי, וכך הצליחה להעביר תשדורות סודיות נשק וציוד לחברי ה"הגנה".
היא נהגה לנחות, ב'שוגג' בשדה התעופה הסמוך לצמח, באשדות יעקב, אז פרקה את המטען ומיד המריאה בשנית ולבסוף נחתה בצמח והתייצבה בפני הפקידות הבריטית.
בדרך חזרה מאשדות יעקב, סיפרה, נהגו למלא את המטוס בבננות ובפרחים.
הנשים ב"הגנה" נהגו להעביר נשק ואמצעי נשק על גופן משום שהחיילים הבריטים לא חיפשו על גופן של נשים.
היא גייסה גם את אמהותה למשימה: באחת הפעמים שימש בנה בן הארבע של לנדאו כ"חבילה ניידת", כשתפרה לבטנת מכנסיו מסמך שהעבירה לחברי קיבוץ נען.
במלחמת העצמאות מילאה תפקידים במבצעים שונים.
רוב פעילותה התמקדה בעבודת מטה, העברת מטוסים והטסת אספקת מזון ליישובים מנותקים.
היא השתתפה במבצע קרבי אחד כאשר כוח אויב התקדם לאחד מקיבוצי הדרום.
יחד עם טייס מקיבוץ נען עלתה על אחד ממטוסי הקרב המפציצים.
על תפקידה במבצע סיפרה: "פירקנו את דלת המטוס, אני נקשרתי לקרקעיתו וכשהגענו סמוך לקיבוץ, השלכתי מתוכו רימוני יד לתוך ההמון, שמיהר להימלט".
ברבות השנים צברה מאות שעות טיסה ואחרי שנות ה-60 בחרה לא לחדש את רישיון הטיס.
בהדרגה פרשה מתוך הבנה כי שעות טיסה עולות כסף רב וכי יש מעט שעות טיסה המתחלקות בין טייסים והיא העדיפה שיטוסו הצעירים.
בשלהי שנות ה-60 הפסיקה לטוס.
בשנת 1940, משסיימה את קורס הטיס, התעניינה בדאייה והצטרפה לקורס במועדון התעופה בכפר הילדים בעמק יזרעאל.
באחת הטיסות אירעה תאונה והדאון פגע בהר.
שלוש מצלעותיה נשברו ובמשך קרוב לשבועיים אושפזה בבית החולים.
שיאה האישי בדאייה היה למעלה משעה וחצי באוויר.
במסגרת קורס הדאייה נשלחה לאנגליה במטרה לנסות ולגייס כספים למטוס חדש.
היא ניצלה את קשריה עם איש הנהגת "ההגנה", משה שרת, כדי לגייס את הסכום הדרוש.
במכתב שכתב שרת המליץ בחום לקהילה היהודית העשירה במנצ'סטר לתרום מטוס ל"מדינה שבדרך".
לאחר שאספה את הכסף שלחה את המטוס לארץ ישראל.
מטוס זה היה למטוס הראשון של "קלוב התעופה לישראל".
ב-7 ביולי 1944 נבחרה לחברות בוועד החדש של "איגוד הטייסים הארצישראלי" ובהמשך מונתה להיות מזכירת האיגוד, תפקיד שמילאה בהתנדבות.
כמזכירת האיגוד הייתה אחראית על חלוקת והקצאת שעות הטיסה לכל טייסי "ההגנה".
בנוסף, הייתה פעילה בארגון הטיס של הפלמ"ח וההגנה.
בשנת 1933 הוקם מועדון התעופה "הגמל המעופף" ששינה את שמו ל"קלוב הארצישראלי לתעופה" ב-27 בדצמבר 1935 ולימים נהיה שמו קלוב התעופה לישראל.
תחילה הוקם כגוף ספורטיבי שמטרתו לחזק את זיקתם של צעירי היישוב לנושא התעופה.
בהדרגה החלו ראשי היישוב אליהו גולומב ודב הוז להכפיף את הפעילות התעופתית לצרכים הביטחוניים והלאומיים של היישוב.
עד קום המדינה שימש קלוב התעופה כזרוע האווירית של ההגנה והפלמ"ח.
החברים עסקו באימוני טיס, בלימודים עיוניים ובבנייה והתקנת מודלים של דאונים.
לנדאו הצטרפה ל"קלוב התעופה הארצישראלי" בתחילת שנות ה-40 והייתה פעילה בו.
בנובמבר 1947, עם הקמת 'שירות האוויר' שב-1948 היה לחיל האוויר, הועבר הציוד של קלוב התעופה - מטוסים, טיסנים, בסיסים, לידי חיל האוויר בפיקודו של אהרון רמז.
היא התבקשה לגייס לחיל החדש טייסים מקלוב התעופה, תוך סיוע בשליחתם להכשרה בצ'כוסלובקיה ובאיטליה.
במקביל ערכה תוכנית רדיו ב"קול ישראל לנוער" בשם "טייסים" אשר שודרה בשעות הערב.
עם קום המדינה החלה להשתתף במסגרת קלוב התעופה במבצעי רכש רבים בעבור המדינה ומשרד הביטחון.
בשנת 1949 יצאה לשליחות ארוכה בארצות הברית.
באותה תקופה היה אמברגו על מכירת נשק ליישוב ונאסר על ייבוא מטוסי קרב לישראל.
הדרך היחידה לרכוש מטוסים הייתה במסווה של רכש ספורטיבי, קניית מטוסים עבור מועדון התעופה שנחשב לאזרחי.
היא נשלחה לגייס כספים לרכישה של אחד עשר מטוסים לחיל האוויר הישראלי, שהיה בראשית דרכו.
תחילה לא רצתה לצאת למשימה, אך מנכ"ל משרד הביטחון, פנחס ספיר, שכנע אותה לטוס.
היא סופחה לארגון 'חמרים לישראל' אותו הקים דוד בן-גוריון בארצות הברית ודרכו גויסה תמיכה חומרית מהקהילה היהודית שם.
לאחר שבעה חודשים, במהלכם קנתה ושלחה אחד עשר מטוסי פייפר קטנים, כולל חלקי חילוף רבים כרכש של קלוב התעופה, חזרה ארצה.
לאחר השליחות ייבאה דאונים מגרמניה ומשווייץ.
ציוד זה אפשר לקלוב להתחיל באימונים ובהדרכה בבסיסי הטיס שנפתחו בהמשך.
בעיתון 'דבר', בשנת 1951 נכתב: "באביב תש"י - לאחר פעולה מוצלחה של המורה-הטייסת רחל לנדאו-מרקובסקי בארצות הברית - הועמד לרשות קלוב התעופה 'צי-אווירי' קטן של אווירונים ודאונים, שאפשר את תחילת הפעולה בדאיה ובטיס."
בשנת 1952 נבחרה ברוב קולות לתפקיד יו"ר קלוב התעופה לישראל וכיהנה עד שנת 1967.
במסגרת תפקידה כיו"ר המועדון השתתפה במפגשים בינלאומיים מטעם "הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה" (FAI) בנושאי תעופה.
היא עסקה ודנה בחוקי תעופה בינלאומיים וקידמה את הטיס בארץ.
בין היתר דאגה לציוד, לאישורי טיסה, לתמיכה ואישורים הדרושים מהמדינה וכן לתיווך בין הגורמים השונים שהקלוב היה קשור אליהם (משרד הביטחון, חיל האוויר).
בנוסף הייתה אחראית על מעבר משרדי הקלוב מרחוב לילינבלום לרחוב הירקון 67, שם הם קיימים עד היום.
במאי 1953, בכינוס האיגוד הבינלאומי לתעופה שהתקיים בהאג, זכתה בתעודת הערכה לקידום התעופה, מטעם ה-FAI, על שירות נאמן בקידום התעופה בישראל.
ביולי 1956 נערכה תחרות צניחה חופשית אולימפית במוסקבה, בה השתתפו קלובי תעופה מכל העולם.
"קלוב התעופה לישראל" קיבל הזמנה לשלוח צנחנים לתחרות ובן-גוריון עמד בכל תוקף על השתתפות של משלחת ישראלית בתחרות.
מאחר שלקלוב התעופה לא היו צנחנים, נשלחו חיילי צה"ל כחברי המועדון.
לנדאו עזרה בארגון המשלחת ויצאה עמה למוסקבה.
ישראל דורגה במקום אחרון, אך לא הייתה לכך חשיבות לאור החשיבות הפוליטית של השתתפות בתחרות זו.
בתקופה זו הייתה גם בין העורכים של עיתון "התעופה" - ביטאון קלוב התעופה לישראל.
בנובמבר 1942 נישאה לנדאו למוטק (מרדכי) מרקובסקי, אותו הכירה כשהייתה בקיבוץ בית אלפא והוא בקיבוץ עין שמר.
מרדכי היה מהנדס במקצועו ושימש בצבא הבריטי כמהנדס טיס.
הוא נפטר ב-16 בפברואר 1968 והיא לא נישאה בשנית.
הבן איקי (יצחק), נולד ב-23 במרץ 1942, נקרא על שם יצחק בן-יעקב המנוח, מנהל חברת "אווירון".
המשורר אהרן זאב כתב עליו את השיר "ראיתי את איקי במצעד" שפורסם ב'דבר לילדים'.
עם חוג חבריה וחברותיה הקרובים נמנו אנשי בית אלפא, רחל קטינקא ויהושע ברנדשטטר, השחקנית חנה רובינא, שהייתה אורחת קבועה בביתה, משה סנה, ראש המפקדה הארצית של מחתרת ה"הגנה", משה שרת ופנחס ספיר, מנכ"ל משרד הביטחון.
העיסוק בחוקי התעופה, במסגרת תפקידה כיו"ר מועדון התעופה, עורר את סקרנותה בתחום המשפטי ועל כן החליטה ללמוד משפטים.
בשנת 1956, לצד תפקידה כיו"ר קלוב התעופה, החלה את לימודי התואר הראשון במשפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה אותם סיימה בשנת 1959. היא הצטרפה למפעל "חרושת חומרי נפץ" כעורכת דין, ושימשה בו יועצת משפטית וממונה על יחסי ציבור.
מאוחר יותר אף הפכה לאחת ממנהלי החברה.
אז החליטה לוותר אחרי הרבה שנים על תפקיד יו"ר מועדון התעופה ולחזור ללימודים.
ב-30 במאי 1974 סיימה את לימודי התואר השני בקרימינולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
היא למדה לתואר שלישי במשפטים באוניברסיטת תל אביב וסיימה אותו בשנת 1978. את עבודת הדוקטורט כתבה בהדרכת פרופ' שלמה גיורא שוהם ופרופ' חיים כהן, והיא הוקדשה לנושא "עבריינות נשים וענישתן" – האופן בו שופטים נשים או גברים על אותן עבירות.
היא הוזמנה לוועידות בינלאומיות ולאוניברסיטאות בארצות הברית על מנת להרצות על הנושא.
בנוסף נכתבו על מחקר זה כתבות רבות.
בשנת 1970, במסגרת לימודי התואר השני ועבודתה כעוזרת הוראה, החלה יחד עם פרופ' שוהם במחקר אינטרדיסציפלינרי עם אוניברסיטת סן פרנסיסקו במסגרתו יצאה לאוניברסיטת ברקלי שבארצות הברית, כדי להכיר מקרוב פרויקט שיקום אסירים באמצעות אסירים לשעבר.
שם נחשפה לראשונה לארגון 'אחים בוגרים'.
הארגון עוזר לילדי משפחות חד-הוריות, בעיקר בקרב אפרו-אמריקאים, על ידי הצמדת אדם בוגר לילד.
מטרת הארגון לספק לילדים יתומים, תחליף לדמות אב.
הרעיון של מבוגר, המבלה בחברתו של בן יתום מאב, נולד בארצות הברית בראשית המאה ה-20 ונועד למנוע הידרדרות של ילדים ממשפחות הרוסות.
היא למדה להכיר את הארגון ופועלו ומיד עמדה על הפוטנציאל של פרויקט כזה בארץ משום שבעקבות מלחמת ששת הימים נותרו ילדים רבים יתומים מאב.
בשנת 1971, עם חזרתה מהשליחות האקדמית בקליפורניה, החלה לפעול להקמת ארגון "אחים בוגרים" בישראל בחסות אוניברסיטת תל אביב ובתמיכת פרופ' שוהם, ששימש אותה גם למחקר בנושא הטיפול ביתומי צה"ל.
בשנת 1973 הקימה את אגודת "אחים בוגרים" הראשונה בישראל שפעלה על בסיס התנדבותי, בשיתוף עם אוניברסיטת תל אביב ובצמוד למשרד הביטחון.
זאת בניגוד לאגודות "אחים בוגרים" שקמו מאוחר יותר, הקשורות למחלקה הסוציאלית של העירייה.
האגודה הצמידה אדם מבוגר לילדים יתומים מאב כדמות גברית להזדהות איתה.
ה"אח הבוגר" לווה את הילד מכיתה א' ועד לגיוסו לצבא.
על תפקיד "האח" סיפרה: "תפקידו לתת גב וביטחון לילד, דוגמה אישית והרבה תמיכה רגשית, אבל בשום אופן לא לעסוק בבעיות משמעת [...] להיות שם בשביל הילד, להיפגש איתו פעם בשבוע ולשמש לו אוזן קשבת".
המתכונת הייתה פגישה חד שבועית של שעתיים.
מתוך הבנה שרוב הבעיות במשפחות חד-הוריות הן עם בנים וכי הבנים הם הסובלים העיקריים בהיעדר אב במשפחה, טיפלה האגודה בבנים בלבד וכן המתנדבים היו גברים בלבד.
לרוב הגיעו הילדים ממשפחות שכולות.
ב-14 באפריל 1993 הוענק לה על פעילות זו "אות הנשיא למתנדב".
בשנת 1995 ראה אור ספרה "רועי".
ראייתה המוגבלת באותו זמן לא אפשרה לה לכתוב את הספר בעצמה, על כן נעזרה בכותב שהעלה את הסיפור על הכתב.
הספר הוא מעין תיעוד על פועלה של אגודת "אחים בוגרים" בשנים שבהן נכתב.
הוא מספר על ילד ושמו רועי אשר איבד את אביו, טייס קרב, במלחמה, על הקשיים וההתמודדויות ועל ההיכרות עם "האח הבוגר".
לנדאו השקיעה את כל שנותיה האחרונות במפעל החינוכי-חברתי אותו הקימה ולאחר מותה לא המשיכה האגודה לפעול.
היא נפטרה בתל אביב ב-19 בנובמבר 2011 ונקברה בבית העלמין קריית שאול.
רחל מכבי (10 בנובמבר 1915 – 12 באוקטובר 2003) הייתה אשת פלמ"ח וסופרת ישראלית ילידת מצרים.
רחל מכבי נולדה בשנת 1915 בשם מרי-לואיז גרין באלכסנדריה, מצרים למשפחה יהודית-ציונית מהמעמד הגבוה.
אביה, פליקס גרין היה איש עסקים אמיד, בכיר בקהילה היהודית וממנהיגי התנועה הציונית המקומית.
אמה, ג'נין, הייתה בתו של הברון פליקס דה מנשה.
בנעוריה למדה בגימנסיה צרפתית בעיר מולדתה אלכסנדריה, ולאחר סיום לימודי התיכון למדה משפטים.
במקביל הייתה פעילה בסניף תנועת הנוער השומר הצעיר.
משנת 1925 ערכה מספר ביקורים בארץ ישראל המנדטורית, נקשרה אליה רגשית וגיבשה את ההחלטה לעלות לארץ.
לימים היא פרסמה את רשמיה מביקוריה הראשונים בארץ ישראל בספרה "מצרים שלי" (1968).
באחד מביקוריה בארץ ישראל פגשה את מכבי מוצרי-מני, בנם של הפעילים הציונים-מצרים אלברט ומתילדה (מזל) מוצרי, ובשנת 1935 בני הזוג התחתנו.
היא שינתה את שמה לרחל, על שמה של רחל המשוררת, ועלתה לארץ ישראל בעקבות בעלה.
השניים חיו במושב תל צור וניהלו משק לגידול ורדים.
בשנת 1937 נולד בנם הבכור עודד.
בשנות ה-40 שירת בעלה מכבי מוצרי-מני בתפקידים בכירים ב"הגנה" ובפלמ"ח, והמשפחה עברה בעקבותיו לחיפה ולאחר מכן לירושלים.
רחל שירתה בתור מדריכת אלחוטאים בפלמ"ח ולאחר מכן בתור המזכירה של חיים הרצוג בתפקידו כראש אגף הביטחון של המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
בשנת 1940 נולדה בתה אלונה.
בשנת 1945 נרצח אביה פליקס גרין באלכסנדריה על ידי שודדים שפרצו לביתו.
במהלך מלחמת העצמאות מונה בעלה מכבי לקצין מנהלה ואספקה בחטיבת הראל וליווה את שיירות האספקה בקו תל אביב–ירושלים.
באפריל 1948 הוא נפצע אנושות במארב באזור דיר איוב, וכעבור יומיים מת מפצעיו.
ערב פסח 1948 חגגה רחל את ליל הסדר עם שוש ספקטור, אלמנתו של צבי ספקטור מפקד פעולת כ"ג יורדי הסירה.
לפתע צלצל הטלפון בביתה של רחל.
יצחק רבין היה על הקו השני.
"רחל" הוא אמר, "קרה אסון.
מכבי נפצע קשה באחת השיירות לפני כמה ימים ועתה נודע לי שהוא נפטר מפצעיו.
תעלי על מטוס שממריא מדי יום לירושלים ונשלח רכב שייקח אותך היישר להלוויה".
רחל חזרה לשולחן והמשיכה בקריאת ההגדה.
לימים תאמר כי " לא רציתי להעיב על שמחת החג של חברתי, הרי הדבר לא היה מחזיר את מכבי לחיים".
47 שנים מאוחר יותר פגשה רחל את יצחק רבין בלטרון.
"בסוף באת לירושלים?" הוא שאל.
"למה לא באת, הרי הצעתי לך, הייתה לך אפשרות לעלות למטוס." רחל השיבה כי ידעה שהמטוסים שטסים לירושלים מוגבלים במשקל.
"לא רציתי שירושלים תקבל פחות אספקה כדי שאשתתף בהלוויה של בעלי" ענתה רחל.
היא הוסיפה ואמרה כי "אם אני אגיע להלוויה הוא יקום לתחייה?
לא יעלה על הדעת שירושלים תקבל פחות אספקה בשביל שאני אשתתף בהלוויה של בעלי."
מותו של מכבי הכה קשות במשפחה.
רחל שינתה את שם משפחתה למכבי על שמו של בעלה המנוח, והחליטה להמשיך בדרכו והתגייסה לצה"ל.
היא שירתה כמזכירתו של יגאל אלון (מפקד חזית הדרום) ומאוחר יותר עברה קורס קצינות והמשיכה לשרת שירות קבע.
בשנת 1953 נישאה ללובקה (אריה) סטרנין, השתחררה מהצבא ועברה להתגורר עִמו בקיבוץ חצור.
בשנת 1955 נולד בנם המשותף הראשון, יואש, ולאחר חמש שנים נולד בן נוסף, אבישי.
השכול המשיך לרדוף את רחל במהלך חייה.
בשנת 1964 נפטר בנה עודד ממחלת הסרטן, בעת שהיה סטודנט לפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד, זמן קצר בלבד לאחר שהתחתן.
טרגדיה נוספת פקדה את חייה לאחר שבימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים, נפל בקרב בחזית המצרית בנה בן ה-18.
רחל המשיכה לחיות בקיבוץ חצור כל ימיה.
היא עסקה בכתיבת זיכרונותיה ופרסמה חמישה ספרים המספרים את סיפור נעוריה באלכסנדריה, החיים בארץ ישראל המנדטורית, מאורעות מלחמת העצמאות, השירות בצה"ל בשנותיו הראשונות והחיים בקיבוץ.
נפטרה בשנת 2003, ונקברה לצד בני משפחתה בבית העלמין בקיבוץ חצור.
מצרים שלי, מרחביה: ספרית פועלים, 1968
חול ואלונים, מרחביה ותל אביב: ספרית פועלים, 1972
לילות ירושלים, תל אביב: ספרית פועלים, 1978
בחיוך ובדמע: סיפורים, תל אביב: ספרית פועלים, 1986
אוויר הרים, תל אביב: ספרית פועלים, 1992
שותפה למסע הראשון לפטרה והישראלית היחידה שהלכה לסלע האדום וגם חזרה בחיים.
סבוראי נולדה ב-15 באוגוסט 1926 בקיבוץ עין חרוד לשמואל סבוראי (גולדזייגר) ולשרה לבית יצקר, בת שלישית למשפחה בת 5 ילדים.
שמה נבחר, בין היתר, על ידי אמה, שרה יצקר, כמחווה לרחל המשוררת, שהייתה חברתה של האם.
למדה בבית הספר בקיבוץ ויצאה במסגרת הלימודים לטיולים רבים בארץ.
ב-1944 התגייסה לפלמ"ח ושירתה שנתיים ברמת רחל.
ב-1946 השתתפה בפיצוץ גשר אדם כחלק מפעולת ליל הגשרים.
במלחמת העצמאות לחמה במסגרת הגדוד הרביעי של חטיבת הראל, בתור רובאית במחלקה קרבית.
לאחר המלחמה, חזרה לעין חרוד ובפילוג הקיבוצי ב-1952 הלכה אחרי יצחק טבנקין והצטרפה לעין חרוד מאוחד.
ב-1 במאי 1953 חברה למאיר הר-ציון (אותו הכירה מהקיבוץ) ויחד הלכו לפטרה במסע שהחל בבאר מנוחה ונמשך 4 ימים.
סבוראי והר ציון היו הראשונים שהלכו לפטרה ולאחר שהתפרסם סיפור מסעם רצו רבים ללכת בעקבותיהם (והיו אף ששילמו על כך בחייהם).
ב-1963 עברה סבוראי מעין חרוד מאוחד לקיבוץ רביבים, שם חיה עד פטירתה ב-2016. בחייה עסקה בחקר המקרא והתנ"ך ואף הוציאה ב-2013 ספר על תוצאות מחקריה.