tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1998 הציג תערוכת יחיד ראשונה בארץ בגלריה דביר התל אביבית מאז הוא הופיע שם במספר תערוכות וממשיך לשתף פעולה עם הגלריה.
גורדון מדגיש בעבודותיו את המאבק בין טוב לרע, ספרו של רוברט לואיס סטיבנסון, המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד משמש השראה לרבות מיצירותיו.
הוא משתמש גם ברעיונות מספרו של גיימס הוג, "זיכרונותיו הכמוסים של חוטא ישר" שאף הקדים את יצירתו של סטיבנסון ושימש לה מקור השראה.
גורדון מביא לפני הצופה מקרי קיצון רפואיים, אנקדוטות וקטעי ארכיון יוצאי דופן.
באמצעות טכניקות וידאו ארט ועל ידי הצבתם בסביבה מבודדת, ונקייה.
"פסיכו 24" ביצירה זו גורדון מתבסס על סרט של אלפרד היצ'קוק, בשם זה.
בעבודתו הוא השתמש בטכניקת extreme slo-mo שבה קצב מעבר התמונות אטי פי עשרה ויותר מזה של המקור.
זאת, כדי שהצופה יחוש ש"משהו נוסף מסתתר שם".
שמשהו שאי-אפשר לראות במהירות הרגילה של הסרט.
כפי שאמר גורדון עצמו, "זה כאילו שההילוך האטי עצמו חושף את התת-מודע של הסרט".
משך הסרט בעיבודו של גורדון הוא 24 שעות ומכאן שמו."זידאן, דיוקן של המאה ה-21" - עבודה משותפת של גורדון עם האמן הצרפתי פיליפ פארנו.
בסיומו של המסע וכגולת הכותרת שלו, הם מנגנים את הסימפוניה של מוצארט לכינור ולויולה, שעל שמה נקראת יצירתו."שחק מת" - (Play Dead) על שני מסכי וידאו גדולים ומוניטור קטן, נראית פילת קרקס, שאומנה לשחק מול המצלמה, משוטטת בגלריית גגוזיאן.
הפילה מוקרנת בזוויות לא שגרתיות על גבי שני המסכים ואילו על המוניטור היא מוקרנת בתקריב.
נוצרת קרבה שמקורה בסיטואציה הקיצונית שבה מצויה החיה העצומה.
מלאכותיות הסצנה אינה גורעת מן הרגשות שהיא מעוררת, מהתחושות הקיצוניות שהיא מעלה."טקסט של 30 שניות" - טקסט לבן מופיע על קיר שחור, ונורה המופעלת באמצעות קוצב זמן מאירה אותו במשך 30 שניות, כך שאפשר לקרוא קטעים מהטקסט אך לא את כולו.
בעבודה זו מתואר ניסוי שביצע רופא צרפתי בתחילת המאה ה-20 ובו ניסה לתקשר עם ראשו של פושע שהוצא להורג מיד לאחר שנערף בגיליוטינה.
במשך 25-30 דקות, המשיך הראש הכרות להגיב במצמוץ על הקריאה בשמו."הנרי המורד" - בכיכובו של השחקן הנרי הופר שנראה כשהוא מקשקש בטושים אדומים על גופו העירום וכמו פוצע את עצמו ואז כמו ניצת מבפנים ועולה באש.
העבודה מציעה התבוננות בגוף כמרחב של השלכה, ומעידה על משיכתו של דאגלס גורדון לקעקועים, שבהם כיסה את גופו שלו".
"קצה הציוויליזציה" - מיצב וידאו של שלוש הקרנות, בליווי קול, המתאר פסנתר כנף נשרף ומתכלה בנופי קאמבריה, על הגבול בין אנגליה לסקוטלנד.
פסנתר הכנף, כסמל התרבות המערבית.
בנקודת הנוף, שבעבר סימנה את קצה האימפריה הרומית - גבול העולם התרבותי.
1993 - "פסיכו- 24" הוצגה בגלריית KW) Kunst-Werk Berlin) בברלין, "Migrateurs" ב-מרכז ז'ורז' פומפידו.
1996 - גורדון ואמנים אחרים בפרויקט הפיסול של מינסטר בגרמניה.
1996 - גלריית טייט במסגרת תחרות פרס טרנר.
1997 - ייצג את בריטניה בביאנלה של ונציה.
2001 - תערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון לאומנות מודרנית בלוס אנג'לס.
התערוכה הועברה אחר כך לגלריה לאומנות בוונקובר, למוזיאון תאמאיו במקסיקו ולמוזיאון הירשהורן במדינת וושינגטון.
2005 - "היהירות של האלגוריה" במוזיאון גוגנהיים הגרמני בברלין.
2006 - Superhumanatura בגלריה הלאומית של סקוטלנד באדינבורו.
2006 - "קו הזמן" המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
2006 - רטרוספקטיבה של יצירותיו ב-Kunstmuseum Wolfsburg וכן בגלריה הלאומית לאמנות מודרנית של אדינבורו סקוטלנד.
2012 - מוזיאון לאמנות מודרנית בפרנקפורט.
דאגלס גורדון" מוזיאון תל אביב לאומנות.
2006 - "זידאן: פורטרט של המאה העשרים ואחת", פסטיבל קאן.
שנה שם הפרס נותן הפרס מקום 2012 פרס על שם קתה קולוויץ האקדמיה לאומנות ע"ש קתה קולוויץ ברלין 2011 פרס לונדון לביצוע אומנותי פסטיבל הפרינג' לונדון 2011 Les Rencontres rles festival פסטיבל הקיץ לצילום צרפת 2008 פרס Roswitha Haftmann קרן Roswitha Haftmann ציריך 1998 פרס הוגו בוס מוזיאון סולומון ר.
גוגנהיים ניו יורק 1998 Central Kunstpreis awarded Kölnischer Kunstverein קלן 1997 פרס הביאנלה של ונציה איטליה 1996 פרס טרנר גלריית טייט לונדון
דאגלס ג'ון בות' הוא שחקן ודוגמן אנגלי.
התפרסם בשל תפקידו בתור פיליפ "פיפ" פיריפ במיני-סדרה "תקוות גדולות" של רשת BBC, בתור שם בן נח בסרט התנ"כי "המבול" שביים דארן ארונופסקי, ובזכות הופעתו בתור ניקי סיקס בסרט הביוגרפי של נטפליקס "הלכלוך: סיפורה של מוטלי קרו".
בות' נולד בגריניץ', לונדון שבממלכה המאוחדת, בנם של ויויאן (לבית דה-קאלה), ציירת, ושל סיימון בות', יועץ פיננסי בנושא ספנות ושימש כמנכ"ל לשעבר באגפי המימון של חברת סיטיגרופ ושל חברת דויטשה בנק.
אביו ממוצא אנגלי, ואילו אימו ממוצא ספרדי והולנדי.
אחותו הגדולה, אביגיל, היא בוגרת בית הספר לאמנויות בצ'לסי.
בות' נולד וגדל בגריניץ', אך בגיל עשר עבר לסבנאוקס, קנט.
בות' גילה עניין בדרמה בגיל שתים עשרה, לאחר שכיכב בהפקת בית ספר של "אגממנון" ואמר על כך "מצאתי את עצמי מרגיש מאורס בפעם הראשונה ...
חשבתי, ואני מעדיף להיות מרכז תשומת הלב.
זה המקום שבו אני רוצה להיות".
בגיל שלוש עשרה היה כבר מעורב בהפקות של התיאטרון הלאומי לנוער ובית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
בות' החל לשחק בשנת 2009 בסרטו של ג'וליאן פלוז "מפעם לפעם".
ב-2010 התפרסם כשגילם את דמותו של בוי ג'ורג' בסרט טלוויזיה של ה-BBC על חייו, "Worried About the Boy" של הבי בי סי.
בשנת 2011 הופיע במיני-סדרת הדרמה התקופתית המצליחה "תקוות גדולות", בתפקיד פיפ.
כן שיחק בדרמה "כריסטופר ובני מינו" לצד מאט סמית, בתפקיד מטאטא רחובות בשם היינץ נדרמאייר.
בשנת 2012 הופיע בות' בקומדיית ההתבגרות "לול", בתפקיד קייל, חבר של המתבגרת לולה ויליאמס (מיילי סיירוס).
בשנת 2013 שיחק בתפקיד הראשי בעיבוד הקולנועי למחזה השייקספירי "רומיאו ויוליה".
בשנת 2014 הופיע בסרט האפוס "המבול", בו גילם את שם בן נח.
באותה שנה שיחק בתפקיד הראשי לצד סם קלאפלין ומקס איירונס בסרט הדרמה "מועדון הפרעות", אשר מבוסס על מועדון הבולינגדון.
בשנת 2015 שיחק בסרט "עלייתה של ג'ופיטר" בתפקיד: טיטוס אברסאקס, אחיו של אדי רדמיין.
בשנת 2016 שיחק בסרט האימה "גאווה ודעה קדומה וזומבים" בתפקיד של מר בינגלי, בן זוגה של ג'יין (בלה היתקוט).
בשנת 2017 שיחק בסרטים "מרי שלי" לצדה של אל פנינג, ו"לאהוב את וינסנט" אודות חיו של וינסנט ואן גוך.
בשנת 2019 כיכב בסרט הדרמה הביוגרפי "הלכלוך: סיפורה של מוטלי קרו" בתפקיד ניקי סיקס, סולן להקת הגלאם מטאל מוטלי קרו.
בשנת 2023 גילם את תומאס ג'יימס וילקין בסרט הבריטי ההיסטורי "שושנה" (אנ') אודות ההתנקשות באברהם שטרן (יאיר), ממנהיגי ארגון לח"י.
+שנהסרטתפקידהערות2006Hunters of the Kahriסאגר2010From Time to Timeספטון2012LOL (אנ')קייל רוס2013רומיאו וג'ולייט (אנ')רומאו2014המבולשם בן נחThe Riot Clubהארי ויליארס2015עלייתה של ג'ופיטרטיטוס אברסאקס2016גאווה ודעה קדומה וזומביםמר בינגלי2017גולם רצחנידן לנו (אנ')לאהוב את וינסנטארמנד רוליןמרי שליפרסי ביש שלי2019הלכלוך: סיפורה של מוטלי קרו (אנ')ניקי סיקס2020השנה שלי עם סלינג'רדון2023שושנה (אנ')תומאס ג'יימס וילקיןTBAThe Way of the WindUnwelcomeג'יימיGoreג'יימי
+שנהסדרהתפקידהערות2010Worried About the Boyבוי ג'ורג'סרט טלוויזיה של BBC Twoעמודי תבליוסטוס הרביעי, רוזן בולון (אנ')מיני-סדרה2011כריסטופר ובני מינוהיינץ נדרמאיירסרט טלוויזיה של BBC Twoתקוות גדולותפיליפ "פיפ" פיריפמיני-סדרה2012In Love with Dickensחם פגוטיסרט טלוויזיה2015ולא נותר אף אחדאנתוני מרסטוןמיני-סדרה2022 - הווהThe Dirty Black Bagרד בילתפקיד ראשי; 8 פרקים
בבחירות הכלליות שנערכו בממלכה המאוחדת ב-2015 נכשל אלכסנדר בבחירה מחודשת במחוז בחירתו, ונוצח על ידי מארי בלאק מהמפלגה הלאומית הסקוטית, בשל גל רחב היקף בסקוטלנד אשר העביר את רוב מושבי מפלגת הלייבור לידי המפלגה הלאומית הסקוטית, הדוגלת בבדלנות ובהיפרדותה של סקוטלנד מהממלכה המאוחדת.
החל מ-5 בספטמבר 2025 מכהן בתפקיד מזכיר המדינה לענייני סקוטלנד.
מחוז דאגלס הוא מחוז בדרום החלק המערבי של מדינת אורגון בארצות הברית.
נכון למפקד של 2010 התגוררו במחוז 107,667 תושבים.
שטח המחוז הוא 13,297 קילומטרים רבועים ובירתו היא העיר רוזברג (Roseburg).
המחוז קרוי על שם סטיבן דאגלס, פוליטיקאי שהיה מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בבחירות שבהם היה יריבו אברהם לינקולן.
דאגלס הונצח בשם המחוז בשל תמיכתו בהענקת מעמד מדינה לאורגון.
במחוז שכנו במקור בני שבט האומפקווה (Umpqua), קבוצה אתנית של אינדיאנים, המדברים שפה השייכת למשפחת השפות האתבסקיות (אף על פי שכמה בלשנים ממקמים אותה במשפחת השפות הפנוטיניות).
לאחר מלחמת האינדיאנים של הנהר רוג (Rogue River Indian War) ב-1856, הועברו מרבית הילידים שנותרו לשמורת האינדיאנים גרנד רונד (Grand Ronde Indian Reservation) מערבית לסיילם.
עם זאת, שבע משפחות של בני אומפקווה התחבאו בהרים, והתחמקו מהניסיונות ללוכדם במשך כמה עשרות שנים.
כיום הם מוכרים רשמית על ידי הממשל הפדרלי כקבוצת קאו קריק (Cow Creek Band) של בני האומפקווה.
השבט מנהל שמורה קטנה בקניונוויל (Canyonville) באורגון והוא בעלים של מכלול הכולל קזינו ובית מלון המכונה שבע נוצות (Seven Feathers), שם שנועד להנציח את שבע המשפחות שסירבו להעברתם הכפויה לשמורת גרנד רונד.
מחוז דאגלס נוצר ב-7 בינואר 1852 מחלקים מהמחוז לשעבר אומפקווה ששכן מזרחית לפסגות של רכס הרי החוף.
ב-1856 סופח עמק קמס (Camas Valley) שהיה שייך למחוז קוס.
ב-1862 סופח כל החלק שנותר במחוז אומפקווה.
הסיבה לסיפוח שנויה במחלוקת יש הטוענים כי נבעה בשל אובדן האוכלוסייה לאחר שהסתיים עידן הבהלה לזהב, בעוד שאחרים מייחסים את הסיפוח לפוליטיקה.
שינויי גבול נוספים נעשו מול מחוזות ג'קסון וליין ב-1915.
ב-1 באוקטובר 2015 אירע במחוז פיגוע ירי שבו נרצחו 10 בני אדם.
הפיגוע התרחש במכללה הקהילתית אומפקווה הנמצאת בסמוך לעיר רוזברג.
שטח המחוז, על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, הוא 13,297 קילומטרים רבועים, שמתוכם 13,043 קמ"ר אדמה ו-254 קמ"ר (1.9%) מים.
זהו המחוז החמישי בשטחו באורגון, ואחד משני המחוזות באורגון המשתרעים מהאוקיינוס השקט עד רכס קסקייד (השני הוא מחוז ליין).
המחוז גובל במחוזות אורגון ליין מצפון, קלאמת ממזרח, ג'קסון וג'וזפין מדרום, קארי מדרום מערב וקוס ממערב.
בתחומי המחוז שוכנים הפארק הלאומי קרייטר לייק (חלקי), היער הלאומי סיוסלאו (Siuslaw National Forest) (חלקי), היער הלאומי הנהר רוג – סיסקיו (Rogue River-Siskiyou National Forest) (חלקי), היער הלאומי אומפקווה (Umpqua National Forest) (חלקי), והיער הלאומי ויליאמט (Willamette National Forest) (חלקי).
כל אגן הניקוז של הנהר אומפקווה שוכן בגבולות מחוז דאגלס.
מרכזי האוכלוסייה העיקריים הם רוזברג עם מעל ל-21,000 תושבים, סתרלין (Sutherlin) עם מעל ל-7,000 תושבים, וינסטון (Winston) עם מעל ל-5,000 תושבים, רידספורט (Reedsport) עם מעל ל-4,000 תושבים.
ומירטל קריק (Myrtle Creek) עם מעל ל-3,000 תושבים.
צפיפות האוכלוסין היא 8 תושבים לקילומטר.
93.2% - לבנים ממוצא אירופי
5.1% - היספאנים או לטינו אמריקנים
השפה הנפוצה היא אנגלית, אם כי במפקד האוכלוסין של שנת 2000 דיווחו 4% שנהגו לדבר בביתם בספרדית.
המחוז המיוער ברובו כולל קרוב ל-7,300 קילומטרים רבועים של אדמות יער עבור תעשיית העץ.
בין 25% ל-30% מכוח העבודה במחוז מועסק בתעשיות הקשורות לתעשיית מוצרי העץ, בהם בולטת חברת מוצרי היער של רוזברג (Roseburg Forest Products).
ענף כלכלי חשוב נוסף במחוז דאגלס הוא חקלאות, בעיקר יבולי שדה, מטעים ומשק חי (בעיקר כבשים).
מאז 1954 מזקקים ניקל ברידל (Riddle).
הקרקעות במחוז דאגלס מתחלקות בערך לחצי אדמות ציבור וחצי קרקעות בבעלות פרטית.
יש נוכחות משמעותית של סוכנויות הממשל הפדרלי במחוז.
שירות היערות של ארצות הברית והלשכה לניהול הקרקעות של ארצות הברית מפקחות על מעל ל-50% מהקרקעות במחוז.
תעשיית היין שלאחר תקופת היובש החלה באורגון כאשר ריצ'רד סומר (Richard Somer), שתל גפנים בכרם הילקרסט (Hillcrest Vineyard) בקצה הדרומי של עמק אומפקווה ב-1961. האפלאסיון של עמק אומפקווה שוכן כולו בתחומי מחוז דאגלס.
דאגלס A-1 סקייריידר "ספאד" היה מטוס תקיפה בוכנתי אמריקאי מתוצרת דאגלס, שטס לראשונה בשנת 1945 ושירת תקופה ארוכה ומוצלחת במיוחד (עד שנת 1985).
המטוס שירת בכל הכוחות המזוינים של ארצות הברית, חיל האוויר, הצי והנחתים.
המטוס פותח עקב דרישה של הצי למפציץ צלילה וטורפדו מתקדם, אך כאשר נכנס לשירות, שימש בעיקר לתקיפה.
המטוס לא הספיק להיכנס לשירות במהלך מלחמת העולם השנייה, והשתתף במלחמת קוריאה בה היה למטוס התקיפה והסיוע הצמוד העיקרי של הצי והנחתים.
המטוס ניחן בטווח גדול, יכולת נשיאת משקל רבה, יכולת ספיגת אש נ"מ גבוהה מהרגיל ויכולת שהות ארוכה מעל המטרה.
מאפיינים גבוהים במיוחד, באופן שהתעלה על מרבית מטוסי הסילון התת-קוליים בזמנו, מה שתרם לאורך חייו המבצעיים.
המטוס היה למטוס הקרב הבוכנתי היחיד בשירות קרבי במהלך מלחמת וייטנאם.
מהירותו האיטית התגלתה כיתרון בסיוע ישיר לכוחות קרקע ובמתן מעטפת אש במשימות חילוץ מוסקות.
בנושאות המטוסים הגדולות, הוחלף ה"סקייריידר" במטוסי A-6A אינטרודר ו-A-4 סקייהוק, אך נשאר בשירות בנושאות המטוסים מסדרת אסקס.
מאוחר יותר הוחלף המטוס על ידי מטוסי ה-A-7 קורסייר II.
המטוס יוצר בשבע גרסאות שונות.
בישראל כיום משמשים מסוקי קרב ומלט"ים בתפקידו של ה"סקייריידר" לסיוע אווירי קרוב.
אולם האמריקאים משתמשים במטוס A10, שהחליף את A1, בעל ביצועים משופרים.
לאחר הוצאת המטוס משירות הצי, הועברו עודפי המטוסים לידי חיל האוויר של דרום וייטנאם, שהשתמש בהם למשימות תקיפה וסיוע אווירי קרוב.
המטוס שירת גם במסגרת פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר של ארצות הברית (AFSOC) וכמטוס ליווי לחילוץ טייסים מוּפּלים.
דאגלס C-47 דקוטה הוא מטוס תובלה דו מנועי מתוצרת ארצות הברית.
הדקוטה סימן כמה מאבני הדרך החשובות בתולדות התעופה.
בשנות ה-30, המטוס הציע רמת נוחות גבוהה כמטוס נוסעים, ושימש במספר חברות תעופה.
כמטוס צבאי, הדקוטה היה בין כלי התעופה שהכריעו את ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
יותר מ-10,000 מטוסי דקוטה יוצרו עד היום, והוא נחשב לאחד מפלאי התעופה, ועדיין נמצא בשירות אזרחי וצבאי בעולם.
אף על פי שישנם מטוסים נוחים ויעילים מן הדקוטה, השימוש בו נמשך, בגלל הוצאות תפעול המטוס הנמוכות יחסית ובזכות אורך חייו הארוך ואמינותו הגבוהה.
בעקבות ביצועי מנועים נמוכים ומיושנים, חברת TWA החליטה באמצע שנות ה-20 להחליף אותם.
בתחילת שנות השלושים, פרסמה מכרז עם דרישות מתקדמות כמו קיבולת גדולה בתא הנוסעים, טווח טיסה גדול ומהירות גבוהה.
בנוסף, דרישה למטוס שיוכל להמשיך לטוס, גם אם אחד ממנועיו מתקלקל תוך כדי טיסה.
מספר ימים לאחר מכן, חברת מקדונל דאגלס זכתה במכרז, והמטוס הראשון שלה המריא ביולי 1933. שבע שנים לאחר מכן, צבא ארצות הברית גייס ורכש אותו כמטוס צבאי.
נשיא ארצות הברית הורה לגייס את כל מטוסי הדקוטה האזרחיים, אחרי כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
למטוסים אלה היו מספר תפקידים במלחמה כגון אספקת ציוד, הטסת חיילים, עזרה בפינוי נפגעים והצנחה.
בפברואר 1948, נשלח בוריס סניור לדרום אפריקה כדי למצוא מטוסים לרכישה עבור חיל האוויר, והוא זה שהמליץ על מטוסי הדקוטה.
חיל האוויר קיבל את המלצתו, והמטוסים הראשונים הגיעו לארץ ב-1948. בתקופת מלחמת העצמאות, הפעיל חיל האוויר מטוסי דקוטה למשימות תובלה והפצצה.
לצורך שימוש בדקוטה למשימת הפצצה, היו מפרקים את דלתות המטוס לפני המראתו, ואיש צוות היה זורק את הפצצות ידנית, דרך פתחי המטוס הפתוחים.
בזמן מלחמת העצמאות השתתף הדקוטה בתקיפות בכל החזיתות, כולל דמשק, קוניטרה, עזה, באר שבע ואל-פאלוג'ה.
הדקוטה השתתף גם במבצע אבק לאספקה לנגב, ובמבצע עובדה לכיבוש אילת, לצד מטוסי הקומנדו והסקיימסטר.
בתחילת שנות ה-50, מספר מטוסים שימשו לטיסות מחוץ לישראל ולאימונים של הצנחנים.
לקראת מבצע קדש, טייסת הדקוטה תוגברה במטוסים נוספים שהושאלו מחיל האוויר הצרפתי.
ב-29 באוקטובר 1956, המריאו מטוסי הדקוטה מבסיס עקרון, ועל סיפון כל מטוס 25 צנחנים.
המטוסים טסו במהירות גבוהה ובגובה נמוך עד תחילת ההצנחה, ואז עלו לגובה 450 מטר לצורך ההצנחה.
במבצע קדש, ביצעו מטוסי הדקוטה גיחות אספקת ציוד, פינוי פצועים וטיסות סיור.
בנוסף השתתפו בפעילויות לוחמה פסיכולוגית כאשר טסו בגובה נמוך מעל אבו עגילה והפעילו רמקולים רבי עוצמה שקראו למצרים להיכנע.
בשנות ה-70, מטוסי הדקוטה שימשו את טייסת 122 למשימות תובלה, סיור, ומשימות מיוחדות.
במלחמת יום הכיפורים, בוצע שימוש במטוסים למשימות תובלת כוח אדם וציוד, פינוי נפגעים ולוחמה אלקטרונית.
מטוסי הדקוטה שימשו את טייסת 122 עד לאוגוסט 2000, שאז הוצאו משימוש.
במקומם, החלו להשתמש בשנת 2002, במטוסי הנחשון מסוג גאלפסטרים 5.
בכל מטוס דקוטה, מול הדלת הראשית, היה מותקן שלט מתכת שעליו נכתב: "התחליף היחידי לדקוטה הוא מטוס דקוטה אחר" .
מטוס הדאגלס C-47 (דקוטה) היה בשירות חיל האוויר הישראלי במשך 52 שנים ויצא משירות בשנת 2001.
דאגלס A-20 האבוק היה מטוס תקיפה ומפציץ בינוני בעל שני מנועים שפותח על ידי דאגלס איירקראפט קומפני בשנות ה־30 של המאה ה־20 ושירת במהלך מלחמת העולם השנייה בכוחות האוויר של בעלות הברית; בעיקר בחילות האוויר של צבא ארצות הברית, חיל האוויר הסובייטי, חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר הצרפתי.
בשירות חילות האוויר של בעלות הברית כונו דגמי המפציצים בוסטון (Boston) ושאר הדגמים נקראו "האבוק", מלבד בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי - שם כונו כל הדגמים "בוסטון".
בחילות האוויר של ארצות הברית כונו דגמי הקרב הלילי P-70.
A-20A: דגם היצור המשמעותי הראשון שפותח לשירות בארצות הברית לאחר שהדגמים הראשוניים פותחו לצורכי חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר הצרפתי.
דגם ה-A כלל זוג מנועי R-2600-3 ומספר מצומצם עם מנועי R-2600-11, והוא נכנס לשירות באביב 1941. סך הכל נבנו 143 מטוסים מדגם זה.
A-20B: דגם שיוצר בכמות גדולה של 999 מטוסים עבור חילות האוויר של ארצות הברית, אם כי בפועל יוצאו 665 מהם לברית המועצות ורק הנותרים נכנסו לשירות בארצות הברית.
A-20C: דגם ה-C פותח בניסיון להגיע לדגם יצוא אחיד, בעיקר עבור בריטניה וברית המועצות.
קדמת המטוס הייתה מזוגגת, הדגם כלל זוג מנועי RF-2600-23, מיגון לאורך המטוס ויכולת לנשיאת טורפדו במשקל 910 ק"ג.
רוב מטוסי דגם זה נשארו לבסוף בשירות ארצות הברית לאור המתקפה על פרל הארבור, סך הכל יוצרו 948 מטוסים מדגם זה.
A-20G: הדגם הנפוץ ביותר, הוא נכנס לשירות בתחילת 1943 וכלל שיפורים בעיקר לחימוש המטוס.
בקדמתו הזגוגיות הוסרו ובמקום הותקנו ארבעה תותחי 20 מ"מ ושני מקלעי בראונינג M2 מק"כ.
סך הכל יוצרו 2,850 מטוסים מדגם זה.
סך הכל 412 מטוסים מדגם זה יוצרו.
A-20J / Boston IV: דגם שתוכנן להוביל מבנה הפצצה וכלל עמדת מטילן נוספת בקדמת המטוס.
סך הכל 450 מטוסים מדגם זה יוצרו, 169 מהם שירתו בחיל האוויר המלכותי תחת השם 'Boston IV'.
A-20K / Boston V: דגם דומה ל-J אך בעל מנועים משודרגים R-2600-29. דגם זה היה דגם היצור האחרון של המטוס.
- חיל האוויר המלכותי האוסטרלי
- חילות האוויר של צבא ארצות הברית
- חיל האוויר הסובייטי וחיל הים הסובייטי (לאחר המלחמה כונה "Box" בקוד נאט"ו)
- חיל האוויר המלכותי הקנדי
דאגלס A-26 אינוויידר הוא מטוס תקיפה ומטוס הפצצה קל אמריקאי, דו מנועי, שנבנה ויוצר על ידי דאגלס איירקראפט קומפני, במהלך מלחמת העולם השנייה.
ה"אינוויידר" ראה גם שירות מבצעי במהלך עימותים גדולים של המלחמה הקרה.
מספר מטוסים מוגבל של חיל האוויר של ארצות הברית, שעברו שינויים רבים מאוד, שירתו בדרום-מזרח אסיה במלחמת הודו סין הכלל אזורית, עד שנת 1969. היה זה מטוס מהיר בעל יכולת נשיאה של מטען פצצות גדול, וניתן היה להרכיב עליו מגוון רחב של מקלעים ליצירת כלי טיס אימתני לתקיפה קרקעית.
סימול מחדש של המטוס, מ-A-26 ל-B-26 הוביל לבלבול בינו לבין המרטין B-26 מראודר, שטס לראשונה בנובמבר 1940, כ-20 חודשים לפני טיסת הבכורה של ה"דאגלס A-26".
דאגלס קרייג "דאג" אמהוף הוא משפטן יהודי-אמריקאי.
מתוקף היותו נשוי לסגנית נשיא ארצות הברית קמלה האריס, נשא בתואר "האדון השני של ארצות הברית" מינואר 2021 ועד ינואר 2025. אמהוף הוא הגבר והיהודי הראשון בהיסטוריה האמריקאית לשאת בתואר זה.
אמהוף נולד בברוקלין שבניו יורק, אחד משלושת ילדיהם של הזוג היהודי מייקל וברברה אמהוף, יוצאי יהדות פולין.
יש לו אח ואחות, אנדי וג'יימי.
בין השנים 1969–1981 התגורר בניו ג'רזי, ועבר עם משפחתו לקליפורניה בנעוריו.
את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר התיכון אגורה השוכן בעיר אגורה הילס שבמחוז לוס אנג'לס.
מאוניברסיטת המדינה של קליפורניה בנורת'רידג' השלים לימודי תואר ראשון, ותואר מוסמך במשפטים קיבל מאוניברסיטת דרום קליפורניה.
אמהוף, כעורך דין, מתמחה בתחום הליטיגציה בתיקים הנוגעים לתעשיית הבידור.
את דרכו בעולם המשפט במשרד עורכי הדין "קבוצת הליטיגציה של פילסברי ו-וינת'רופ".
מאוחר יותר, בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20, עבר אמהוף למשרד עורכי הדין בלין רולינגס & באדל".
בשנת 2000 פתח משרד משלו עם בן וויטוול, שב-2006 נרכש בידי החברה "Venable LLP".
בין לקוחותיו ניתן למנות את וולמארט ומרק.
לאחר מכן התמנה אמהוף למנכ"ל המשרדים של "Venable LLP" בחוף המערבי.
בשנת 2017 הצטרף אמהוף למשרד עורכי הדין הבינלאומי "DLA Piper", כשהוא עובד במשרדי החברה בוושינגטון הבירה ובקליפורניה.
לאחר שג'ו ביידן, מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בבחירות 2020, הכריז על רעייתו של אמהוף קמלה האריס כעמיתתו למירוץ, עזב אמהוף את DLA Piper ויצא לחל"ת.
לאחר הבחירות, מכשנודע שהאריס היא סגנית הנשיא הנבחרת, קמפיין ביידן-האריס הודיע כי אמהוף יעזוב את "DLA Piper" לצמיתות לפני יום ההשבעה.
לו אמהוף היה ממשיך בחברה, זה היה מעלה חששות לניגוד אינטרסים בממשל ביידן-האריס.
הוא היה נשוי במשך 16 שנה למפיקה קרסטין אמהוף (לבית מאקין) ולהם שני ילדים, קול ואלה שנקראים על שמם של המוזיקאים ג'ון קולטריין ואלה פיצג'רלד.
ב-22 באוגוסט 2014 נישא אמהוף לקמלה האריס בסנטה ברברה, כשאחותה של קמלה, מאיה האריס, ניהלה את החתונה.
נכון לאוגוסט 2019, שווי ההון המשותף של אמהוף והאריס נאמד בכ-5.8 מיליון דולר אמריקני.
במרץ 2021 פורסם כי אמהוף החל לעבוד כמרצה באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
האדון השני של ארצות הברית
ב-11 באוגוסט 2020 נבחרה רעייתו קמלה האריס בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית כמועמדת המפלגה לתפקיד סגנית נשיא ארצות הברית.
בכך הפך אמהוף לגבר השלישי בהיסטוריה של ארצות הברית שהיה בן זוג של מועמדת לתפקיד סגן הנשיא מטעם אחת שתי המפלגות הגדולות, לאחר ג'ון זאקרו וטוד פיילין, בני הזוג של ג'רלדין פררו ושרה פיילין, בהתאמה.
עם השבעתה של האריס לתפקיד סגנית הנשיא ב-20 בינואר 2021 הפך אמהוף לראשון שנשא את התואר "האדון השני של ארצות הברית" בהיסטוריה האמריקאית.
הוא גם בן הזוג היהודי הראשון של מי שמכהן בתפקיד ומכונה בפי חבריו "המענטש השני".
אמהוף הצהיר כי בתפקידו כאדון השני הוא צפוי להתמקד בקידום גישה שווה לצדק וייצוג משפטי וחוסר בביטחון תזונתי.
אמהוף התבטא נגד פרץ האנטישמיות שהופיע בעקבות מלחמת חרבות ברזל וטען שהוא תומך בישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
דאגי היא סדרת טלוויזיה מונפשת בריטית לילדים שהופקה בידי חברת האנימציה "Grant Orchard".
בבריטניה הסדרה שודרה בערוץ CBeebies משנת 2014, ובישראל היא שודרה בערוץ לולי משנת 2015.
הסדרה בת 5 עונות, עם 197 פרקים בסך הכל, באורך 7 דקות לפרק.
דאגי הוא כלב חום עטור סיכות.
בכל פרק הוא מצרף את חבריו הקטנים המכונים "סנאים" ויחד הם חווים הרפתקה.
דאגי (Duggee): כלב חום, הדמות הראשית בתוכנית.
נורה (Norrie): עכברה חומה שאוהבת לרקוד.
טאג (Tag): קרנף כחול, אוהב לעזור לאנשים כאשר הם מודאגים.
הפי (Happy): תנין ירוק, אוהב מים.
בטי (Betty): תמנונה סגולה, חכמה.
רולי (Roly): היפופוטם אפור, בעל המון אנרגיה.
הדיבוב העברי הופק על ידי יעל אללוף ובוים על ידי דן שצברג.
+שם הדמותמדבב\ת באנגליתמדבב\ת בעבריתדאגיסנדר ג'ונסדן שצברגמספראלכסנדר ארמסטרונגמתי אטלס
אנדרסון הוא קצין בדרגת גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית המכהן כמפקד פיקוד אפריקה של ארצות הברית.
ב-1992 סיים תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס והתגייס לחיל האוויר של ארצות הברית.
הוא בעל תואר שני במדיניות ציבורית בינלאומית מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובוגר תוכנית המנהיגות הבכירה של האוניברסיטה לביטחון לאומי.
הוכשר בטייס מטוסי בואינג KC-135 סטרטוטנקר ושירת בטייסת התדלוק ה-91. ב-2003 עבר לפיקוד המבצעים המיוחדים ושירת כקצין וטייס בטייסות מבצעים מיוחדים של מטוסי MC-130E, ו-U-28A (הגרסה הצבאית ל-PC-12).
ב-2011 מונה למפקד להק התעופה של כנף המבצעים המיוחדים ה-58 וב-2014 מונה למפקד הכנף.
בשנים 2016–2017 שירת בפיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה ולאחר מכן במטה פיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית.
ב-2019 מונה למפקד המבצעים המיוחדים בפיקוד אפריקה וב-2021 מונה לסגן לענייני מבצעים של מנהל המטות המשולבים.
באוגוסט 2022 מונה למנהל פיתוח הכוחות המשותפים בפנטגון.
באוגוסט 2025 קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד אפריקה.
דאגלס מאריי מקגרגור (; 1906 – 1 באוקטובר 1964) היה פסיכולוג אמריקני, שפיתח בשנות השישים של המאה ה-20 את אסכולת יחסי אנוש בניהול.
סיים תואר שני (1944) ולאחר מכן דוקטורט (1955) בפסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד.
כיהן כמרצה בחוג לניהול ב-MIT.
בשנים 1948-1954 כיהן כנשיא הקולג' הפרטי אנטיוק באוהיו (שנקרא לאחר מותו על שמו, עד ששונה בשנת 2010).
כן הרצה בבית הספר ההודי לניהול בכלכתה.
תאוריה X מול תאוריה Y
מקגרגור הבחין בין שני מודלים ליחסי עבודה, מבחינת הנהלת ארגון כלשהו:
תאוריה X, לפיו מניחה ההנהלה לעובדי הארגון אינטרס כלכלי צר וכי מטרתם היא לעבוד כמה שפחות תמורת שכר כספי גבוה ככל הניתן.
על פי גישה זו, על מנת לגרום לעובדים לעבוד ולהעלות את רווחי הארגון מהם יש להשתמש בהגברת הפיקוח על ידי נהלים והוראות רבים ככל הניתן, תוך הנחה כי על הממונה להכריח את עובדיו לעבוד בניגוד לנטייתם הטבעית, ותמורת תשלום כספי בלבד.
הטענה היא שהעובד הוא מטבעו עצלן, חסר שאיפות, שונא אחריות, מעדיף להיות מונהג, ואינו באמת מעוניין להצליח לעבודתו, אלא רק לזכות בתגמול כספי.
דגם זה מתאים בחלקו לאסכולת הניהול המדעי של פרדריק וינסלאו טיילור, שהייתה שלטת בתחילת המאה ה-20.
תאוריה Y, לפיו מניחה ההנהלה כי לעובדי הארגון נטייה טבעית להשקעה בעבודתם וליצירת זהות ונאמנות לארגון, שכן יש להם אינטרסים החורגים מהאינטרס הכלכלי הצר.
על פי גישה זו על מנת להעלות את רווחי הארגון מעובדיו, יש לעודדם לפתח תכונות כגון יצירתיות, דמיון בעבודה, דרך הרחבת תחום אחריותם והתייחסות פתוחה ומתחשבת בהם.
גישה זו הושפעה מניסויי הות'ורן.
על פי מקגרגור, המנהל צריך להחליט לפי איזו גישה הוא רוצה לעבוד איתה מול עובדיו ואיך הוא רואה בהם.
תאוריה Y היא הדגם המביא לניצול מרבי של העובדים ולעליה ברווחי הארגון.
דאגלס מקארתור היה גנרל הצבא ומדינאי אמריקאי.
הוביל לשורה של ניצחונות צבאיים נגד האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה ושימש כמפקד העליון של כוחות הברית, כמושלה הצבאי של יפן בתקופת הכיבוש האמריקאי לאחר מלחמת העולם השנייה, וכמפקד כוחות האומות המאוחדות במלחמת קוריאה.
ידוע בשל תרומתו להנחלת הדמוקרטיה ביפן אחרי המלחמה ובשל העימות הפומבי עם הנשיא הארי טרומן בשאלת השימוש בנשק גרעיני במלחמת קוריאה, עימות שהביא בסופו של דבר להדחתו על רקע של יחסי צבא-ממשל.
מקארתור נולד בליטל רוק שבארקנסו בשנת 1880 לגיבור מלחמת האזרחים האמריקנית לוטננט גנרל ארתור מקארתור הבן, ולאשתו מרי פינקני הרדי מקארתור.
הוא גדל בבסיסי הצבא האמריקני, כבנו של קצין מקצועי, אשר התקדם בסולם הדרגות, עד שהגיע לדרגת מייג'ור גנרל.
מקארתור שאף ללכת בעקבות אביו, ובגיל צעיר הצטרף לאקדמיה הצבאית האמריקנית וסט פוינט.
הוא סיים את הלימודים ראשון בכיתתו, בשנת 1903.
בעת שמקארתור השלים את לימודיו בווסט פוינט פרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד.
בשנת 1898 קיבל אביו של מקארתור את הפיקוד על הכוחות האמריקנים בפיליפינים, ולאחר מכן מינוי כמושלה הצבאי של הפיליפינים, בתקופת הביניים שבין כיבושם על ידי ארצות הברית ובין קבלת העצמאות של הארכיפלג.
למעורבות זו בענייני המזרח הרחוק, והאוקיינוס השקט הייתה השפעה על דאגלס מקארתור לשארית ימי חייו.
לאחר שסיים מקארתור את לימודיו במכללה הצבאית גויס לצבא ארצות הברית בדרגת סג"ם בחיל ההנדסה.
מקארתור שירת בתחילה בתפקידי מטה, ובין היתר שימש כשלישו של אביו, מושל הפיליפינים.
את המינוי הקרבי הראשון שלו קיבל בשנת 1914 כאשר השתתף במבצע צבאי במקסיקו, בעיר וראקרוס.
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה בשנת 1917, עבר מקארתור לחיל הרגלים ומונה לראש מטה הדיוויזיה ה-42 של צבא ארצות הברית המכונה "קשת בענן", ונשלח לצרפת לחזית.
הוא התקדם בשלבי הדרגות והתפקידים בכח המשלוח מראש מטה הדיוויזיה, מפקד הבריגדה ה-84 שלחמה במסגרת הדיוויזיה, ולבסוף מפקד הדיוויזיה בדרגת בריגדיר גנרל (מקביל לתת-אלוף בצה"ל).
כאשר קיבל את דרגת הבריגדיר גנרל, היה החייל הצעיר ביותר שאי פעם קיבל דרגה זו בצבא ארצות הברית.
בשנים 1917 ו-1918 השתתפה הדיוויזיה במלחמת החפירות שאפיינה את מלחמת העולם הראשונה, בהדיפת מתקפתו של אריך לודנדורף ביולי 1918, ובהסתערות האחרונה במלחמה לעבר גרמניה.
מקארתור לקח חלק פעיל בלחימה, עוטר בעיטורים אמריקניים וצרפתים, ואף נפצע מספר פעמים במהלך הפעילות.
לאחר המלחמה המשיך בקריירה הצבאית, בתחילה כמפקד האקדמיה הצבאית של ארצות הברית, ולאחר מכן במגוון תפקידים, ביניהם שירות רב שנים (1922–1930) במנילה בירת הפיליפינים, וראש מטה צבא ארצות הברית (1930–1935).
במהלך שנים אלו שימש גם כראש המשלחת האמריקנית לאולימפיאדת אמסטרדם ב-1928.
במהלך תקופה זו התחתן בנישואי בזק עם אשת חברה עשירה בשם לואיז ברוקס.
הנישואים היו כושלים, שכן אופיו הצבאי והפוריטני של מקארתור לא תאם את אופייה הראוותני של ברוקס, והשנים התגרשו לאחר שבע שנות נישואין, בשנת 1929.
בשנת 1932 היה מעורב מקארתור בפיזור הפגנת ענק של כעשרים וחמישה אלף חיילים משוחררים, אשר בשנות "השפל הגדול" בארצות הברית דרשו מענק המגיע להם כחיילים משוחררים.
במהלך פיזור ההפגנה קיבל מקארתור הוראה מן הנשיא הרברט הובר שלא לפגוע במאהל החיילים המשוחררים.
מקארתור התעלם מן הפקודה, ופיזר את החיילים המשוחררים ששהו במאהל, תוך שהוא מטיל את האחריות לפעולה על הובר, ומשבח את הובר על כי הורה לצבא על פעולה נחושה.
היה זה דפוס פעולה שעתיד לחזור על עצמו במגעיו עם הרשויות האזרחיות בעתיד.
שלושה נשיאים היו צריכים להתעמת עם דפוס פעולה זה.
בעימות בינו ובין הובר נכשל הובר בריסונו.
פרנקלין דלאנו רוזוולט הצליח לרתום את כישוריו של מקארתור לטובת המאמץ המלחמתי תוך ניצול מרבי של כישוריו הצבאיים, והימנעות מעימות פוליטי, ואילו הארי טרומן הגיע עמו לעימות, ממנו יצא הנשיא מנצח.
בשנת 1937 סיים מקארתור את שירותו בצבא ארצות הברית, וקיבל על עצמו את הפיקוד על הצבא הפיליפיני בדרגת פילדמרשל.
הבנתו האסטרטגית את צורכי המזרח הרחוק ראתה בפיליפינים את הנקודה הקריטית בכל מלחמה עתידה בין ארצות הברית ויפן, והבנתו בפוליטיקה הבינלאומית הראתה כי מלחמה כזו היא בלתי נמנעת.
לכן ביקש מן הנשיא הפיליפיני מנואל קזון את המינוי כמפקד צבאו.
באפריל שנה זו נישא בפעם השנייה, לג'יין פיירקלות'.
זו הפעם נערכה החתונה בצנעה, וג'ין היא שהייתה לאשתו עד ליום מותו, וליוותה אותו במאבקים הקשים העתידים לבוא.
בנם ארתור מקארתור הרביעי (הראשון היה סבו, מושל ויסקונסין, השני אביו, גיבור מלחמה ומושל הפיליפינים לזמן קצר, והשלישי אחיו, ששירת בחיל הים) נולד בשנת 1938.
ביולי 1941 ביקש מקארתור מן הנשיא רוזוולט לחזור לפעילות בצבא ארצות הברית, ובקשתו נתקבלה.
הכוחות האמריקנים והפיליפינים מוזגו לצבא אחד, ומקארתור מונה לגנרל של ארבעה כוכבים, ומפקד הצבא המאוחד בפיליפינים.
צבא זה כלל כמה עשרות אלפי חיילים אמריקנים וכמה עשרות אלפי פיליפינים נוספים.
רובם לא ראו קרב מעולם.
מולו עמד הצבא היפני שכלל כמה מאות אלפי חיילים, חלקם הגדול בעלי ניסיון של ארבע שנות מלחמה מאז פרוץ המלחמה במזרח הרחוק באירוע בגשר מרקו פולו בשנת 1937.
עם פרוץ המלחמה בדצמבר 1941 הושמד חיל האוויר האמריקני בפיליפינים בעודו על הקרקע.
היפנים פלשו לפיליפינים ומקארתור הסיג את חייליו בפני הכח היפני.
לאחר כמה שבועות של נסיגה, מצא עצמו מקארתור, עם כשמונים אלף מחייליו (חמישה עשר אלף אמריקנים, ושישים וחמישה אלף פיליפינים) מחופר בחצי האי באטאן, ובאי קורג'ידור.
היפנים ניהלו מצור על שני ריכוזי הצבא ויצאו להתקפות חוזרות ונשנות על הנצורים.
מקארתור פיקח באופן אישי על שדה הקרב, והוא ומשפחתו (בנו ארתור היה אז כבן ארבע) חוו ביחד עם החיילים את ההפגזות ואת הרעב.
בחודש פברואר 1942, משנראה היה כי כניעת הנצורים היא בלתי נמנעת, הורה הנשיא רוזוולט למקארתור לעזוב את האי ולפקד על הצבאות האמריקנים בדרום האוקיינוס השקט.
עם הגיעו למקום מבטחים באוסטרליה, נשא נאום בו הבטיח לעם הפיליפיני את הבטחתו המפורסמת "שוב אשוב" (I Shall Return).
האויב ניצל את המלטותו של מקארתור לצורכי תעמולה, שכן זה השאיר מאחריו עשרות אלפי חיילים שעתה נדונו לכניעה, ליחס משפיל במחנות שבויים, למצעדי מוות ולהתעללות.
בתגובה העניק לו הנשיא רוזוולט את "מדליית הכבוד".
בין השנים 1942 ו-1944 פיקד מקארתור על כוחות צבאות בעלות הברית (אמריקנים, בריטים, הולנדים ואוסטרלים) בדרום האוקיינוס השקט, וניהל אישית שורה של מערכות מוצלחות באזור גינאה החדשה ואיי שלמה.
במערכות אלו גילה יכולת אסטרטגית מרשימה, ותפיסה של הקרב המודרני בקרקע, בים ובאוויר, במרחבי הענק של האוקיינוס השקט.
בשנת 1944 היה מצבם של האמריקנים במלחמה כזה שנשקלו שתי אופציות לפעולה.
האחת היא כיבושו של האי פורמוזה (כיום טאיוואן) כבסיס קרקעי ואווירי למתקפה על יפן עצמה, והשנייה כיבושם של הפיליפינים לאותה המטרה עצמה.
מקארתור ראה עצמו מחויב מוסרית ופוליטית לאנשי הפיליפינים להם הבטיח כי ישוב.
גורמים אחרים בצבא ראו שיקולים אחרים.
בפגישה שהתקיימה ביולי 1944 בהוואי עם הנשיא רוזוולט, הכריע רוזוולט לטובת מקארתור והורה על פלישה אל הפיליפינים.
ב-18 בדצמבר 1944 היה השלישי בחיל היבשה האמריקאי שקיבל דרגת גנרל חמישה כוכבים (אחרי ג'ון פרשינג מפקדו במלחמת העולם הראשונה ויומיים אחרי ראש מטה צבא ארצות הברית ופקודו לשעבר ג'ורג' מרשל).
בשורת קרבות, שהחלו בפלישה למפרץ לייטה באוקטובר 1944 פיקד מקארתור על כיבושם מחדש של הפיליפינים, וטיהורם מארבע מאות אלף חיילים יפנים שהגנו עליהם.
ב-5 בפברואר 1945 מילא מקארתור את הבטחתו בעת שכבש את מנילה, אשר חיילי הצבא היפני ביצעו בה את אחד ממעשי הטבח המזוויעים בזירה זו של המלחמה, ורצחו כמאה אלף אזרחים פיליפינים.
ב-2 בספטמבר 1945 קיבל מקארתור את כניעתה של יפן על סיפון אוניית המערכה "מיזורי".
בספטמבר 1945 התמנה מקארתור על ידי הנשיא החדש הארי טרומן למושלה הצבאי של יפן.
אחת מפעולותיו הראשונות של מקארתור, שהיה למעשה שליט בעל סמכויות בלתי מוגבלות ביפן, הייתה לקבל לביקור אצלו את הקיסר הירוהיטו.
הקיסר, שהיה בעל מעמד של אל ביפן שלפני מלחמת העולם השנייה לא הודח מתפקידו אלא נותר כדמות סמלית, ועשה כל שביכולתו כדי לשתף פעולה עם השליט החדש.
הייתה זו מערכת יחסים שתרמה לשני הצדדים, והביאה לשיקומה של יפן לאחר מאורעות המלחמה, שכללו את החרבת שתי הערים היפניות הירושימה ונגסאקי באמצעות פצצות אטום.
מקארתור עשה כל שביכולתו כדי לעצב את יפן החדשה לכדי מדינה מודרנית ודמוקרטית.
בנוסף לשפיטת פושעי המלחמה ואנשי המשטר המלחמתי הישן, פעל לעידוד הדמוקרטיה, ולהענקת זכויות אדם, חופש דיבור, חופש דתי וחופש פוליטי לאזרחים היפנים.
ב-1946 הודיע כי צוות משפטנים שמינה ניסח חוקה ליפן.
חוקה זו היא בתוקף ביפן עד היום.
הייתה לו יד בניסוחה של החוקה, המקנה סמכויות לפרלמנט הדיאט תוך יצירת שלוש רשויות נפרדות - הרשות המחוקקת, המבצעת והשופטת.
הממשלה היפנית והדיאט הקיים (שעדיין כלל נציגים מימי משטרו של טוג'ו) אישרו את החוקה.
בשנת 1949 מסר את סמכויותיו לממשלה היפנית הנבחרת החדשה, ובשנת 1950 עזב את תפקידו.
בעיתונות תואר מקארתור כשליט מוחלט באזור האוקיינוס השקט המנהל מדיניות עצמאית ואינו ממלא את המדיניות של ממשלת ארצות הברית.
במהלך שנת 1950 הוא ביקר בטאיוואן אצל צ'יאנג קאי שק והקים עמו שיתוף פעולה עם הכוחות הלאומנים של סין, בניגוד למדיניות אי ההתערבות של הארי טרומן.
ביוני 1950 פתח הצבא הצפון קוריאני במתקפת פתע על כוחות קוריאה הדרומית והביא לפריצת מלחמת קוריאה.
ארגון האומות המאוחדות אישר במליאה הכללית את הקמתו של כוח שיצא להילחם לטובת הדרום קוריאנים.
מקארתור התמנה למפקד כוח זה אשר כלל בעיקר חיילים אמריקניים.
תחילה נסוגו הכוחות האמריקאים מפני חיילי קוריאה הצפונית.
בספטמבר 1950 הוביל מקארתור את חיילי האו"ם בנחיתה אמפיבית נועזת מאחורי הקווים הצפון קוריאנים באינצ'ון.
הנחיתה הצליחה מעל למשוער ולקראת סוף החודש כבשו כוחותיו את סיאול ועברו את קו הרוחב 38. לאחר הקרב הודה גנרל מקארתור לכוחות הלוחמים, ואמר כי "חיל הים והנחתים מעולם לא הבריקו יותר מאשר הבוקר".
ב-1 באוקטובר דרש מקארתור מהכוחות הקומוניסטיים בקוריאה הצפונית להיכנע ולאפשר את כניסת כוחות האו"ם לקוריאה הצפונית.
הכוחות בפיקודו הלכו וקרבו לגבול עם סין, שהייתה עתה מדינה קומוניסטית תחת שלטונו של מאו דזה-דונג.
מלחמה זו אמורה הייתה להיות מלחמה מוגבלת.
טרומן, אז נשיא ארצות הברית, שאף שכוחות האו"ם לא יתקדמו מהר מדי לקראת הגבול הסיני, שכן הבין כי הסינים עלולים לפרש מהלך כזה כתוקפנות אמריקאית.
לעומתו, מקארתור העריך כי הסינים לא יפתחו במלחמה, למרות אזהרות ששידרו הסינים במושב האו"ם.
בפגישה בין השניים באי וייק הזהיר טרומן את מקארתור כי לא יוסיף להתקדם במהירות אל עבר נהר יאלו.
מקארתור סירב לקבל את פקודותיו והמשיך קדימה במלוא הכוח.
ב-25 באוקטובר 1950 פתח הצבא הסיני במתקפה לאורך הנהר, כפי שאיים קודם לכן.
התקפה זו גרמה לכוחות האו"ם לפתוח בנסיגה ארוכה ורבת קורבנות.
מקארתור תואר כמי שלא העריך נכונה את כוונות הסינים ויכולותיהם.
לאחר ייצובו של הקו בין הצדדים הלוחמים תמך מקארתור במתקפת נגד כוללת כנגד הסינים, ואף בפלישה לסין עצמה.
מסמכים שנחשפו לאחר שנים רבות מלמדים כי מקארתור תמך בהטלת פצצות אטום על הסינים.
טרומן לא הסכים לכך, מחשש למלחמה גרעינית כוללת ולמותם של מיליוני חפים מפשע.
בתחילת אפריל 1951, דרש מקארתור להטיל מצור על סין ולשלוח את חייליו של צ'יאנג קאי שק לפתוח חזית שנייה נגד סין.
דברים אלו, שהיו מנוגדים למדיניותו של הנשיא טרומן, גרמו לנשיא להדיח את מקארתור מתפקידו ב-11 באפריל 1951.
שבוע לאחר שהודח, מקארתור חזר לארצות הברית נישא על גל של תמיכה במאבקו כנגד טרומן.
כבר בשנת 1948, בעת היותו מושל יפן, התמודד מקארתור על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948, אך לא הצליח ופרש מהמרוץ.
עם שובו לארצות הברית עלו ציפיות כי הוא יתמודד על משרת המועמד הרפובליקני לנשיאות בבחירות של שנת 1952, אך חקירה פומבית של הסנאט אודות אירועי הדחתו, תרמה לצינון הרוחות ולדעיכת הפופולריות שלו, אל מול גנרל אחר ששאף לאותו המינוי עצמו, דווייט אייזנהאור.
עם דעיכת שאיפותיו הפוליטיות בילה מקארתור את שנותיו האחרונות בניו יורק, עם משפחתו.
בנוסף למדליית הכבוד, עוטר מקארתור במספר גדול של אותות ועיטורים ובהם צלב השירות המצוין ומדליית האוויר ובעיטורים זרים רבים ובכללם תואר אבירות במסדר האמבט הבריטי, אות לגיון הכבוד וצלב המלחמה הצרפתיים ועיטורים מ-17 מדינות נוספות ובהן הפיליפינים וקוריאה.
מקארתור נפטר ב-5 באפריל 1964 בגיל 84. הוא ואשתו קבורים יחדיו בנורפוק, וירג'יניה.
באתר קבורתם ישנו מוזיאון קטן לזכרו של מקארתור, ומרכז קניות גדול בסמוך נקרא על שמו.
דאגלס קוריגן היה טייס אמריקאי.
בשנת 1938 הוא טס משדה התעופה לויד בנט בברוקלין שבניו יורק לאירלנד, למרות שהיה אמור לטוס בכלל לקליפורניה.
הוא טען שעשה זאת בטעות, עקב שגיאות ניווט שנגרמו בגלל העננות הכבדה שהסתירה כל ציון על האדמה כמו גם תנאי האור הגרועים והחלשים שבעטיים לא קרא נכון את המצפן שברשותו.
קוריגן היה מכונאי מטוסים מוכשר (הוא היה אחד מאלו שבנו את מטוסו של צ'ארלס לינדברג The Spirit of St.
Louis) וערך מספר שינויים במטוסו שלו כדי להתאים אותו לטיסה טרנס-אטלנטית.
בין 1935 ל-1937 הוא פנה מספר פעמים כדי לקבל אישור לבצע טיסה טרנס-אטלנטית ללא עצירה מניו יורק לאירלנד, וסביר להניח ש"שגיאת הניווט" שלו הייתה מחאה כנגד הבירוקרטיה הממשלתית.
אולם הוא מעולם לא הודה שטס לאירלנד בכוונה.
דאגלס ריצ'רד הופשטטר הוא חוקר אמריקאי ממוצא יהודי בתחום הבינה המלאכותית וחתן פרס פוליצר לשנת 1980 בזכות ספרו "גדל, אשר, באך".
דאגלס הופשטטר נולד לננסי ולרוברט הופשטטר, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1961. מרבית שנות ילדותו ונעוריו עברו עליו בקליפורניה, ושנה אחת שהה בז'נבה, שם רכש שליטה בצרפתית והחל לגלות עניין בשפות.
ב-1967 החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת ברקלי, וכעבור שנה עבר ללמוד פיזיקה באוניברסיטת אורגון, שבה קיבל בשנת 1976 תואר דוקטור לפיזיקה.
בשלב זה עבר לעסוק במדעי המחשב ובבינה מלאכותית באוניברסיטת אינדיאנה.
באמצע שנות השמונים עבר לזמן מה למחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת מישיגן, ולאחר מכן חזר לאוניברסיטת אינדיאנה.
בשנת 1979 יצא לאור ספרו רב ההשפעה "גדל, אשר, באך", ובזכותו הוענק לו, שנה לאחר מכן, פרס פוליצר.
הספר עוסק בבינה מלאכותית דרך סוגיות מתמטיות ופילוסופיות תוך שילוב עיונים בתחומי האמנות, הלוגיקה, המוזיקה ומדעי המחשב, ומנסה לקשור את המוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך בציורים של מאוריץ קורנליס אשר, וכן בהוכחה של משפט האי-שלמות של הלוגיקן קורט גדל, אותה מביא הספר בגרסה לקהל הרחב.
עם צמצום פעילותו של מרטין גרדנר בכתיבת הטור שלו, Mathematical Games, בירחון "סיינטיפיק אמריקן", החל הופשטטר לפרסם שם, בינואר 1981, טור בשם Metamagical Themas (אנגרמה של שם טורו של גארדנר).
הטורים פורסמו במשך שנתיים וחצי, בשנה הראשונה לסירוגין עם טוריו של גארדנר, ואחר כך באופן בלעדי.
אוסף של הטורים פורסם כספר הנושא אותו שם.
הטורים עסקו במגוון רחב ביותר של תחומי עניין, ובהם מתמטיקה, מוזיקה, טיפוגרפיה והקובייה ההונגרית, תוך שהם גדושים ברעיונות מקוריים המרחיבים את הדעת.
בספר מתורגם השיר 'לעלמה חולה' פרי עטו של המשורר הצרפתי קלמאן מארו, בן המאה השש-עשרה עשרות פעמים, בסגנונות פואטיים שונים.
תרגום לאנגלית של יבגני אונייגין מאת אלכסנדר פושקין
ערך את הספר The Mind's I (יחד עם דניאל דנט)
בספר ההמשך ל-2001: אודיסיאה בחלל, 2010: אודיסיאה 2, המחשב HAL9000 נתקע בטבעת הופשטטר-מוביוס, ייתכן שזהו רמז לדאגלס הופששטר.
הופשטטר קרוב משפחה על ידי נישואין לביולוג הנודע סטיבן ג'יי גולד, דודתו של הופשטטר הייתה נשואה לדודו של גולד.
ספרו של הופשטטר Fluid Concepts & Creative Analogies הוא הספר הראשון שנמכר באתר אמזון, ב-15 ביולי 1995.
דאגלס קופלנד הוא סופר, מחזאי ואמן ויזואלי קנדי.
רומן הבכורה שלו, "דור X: מעשיות לתרבות מואצת", אשר פורסם לראשונה בשנת 1991, הפך לרב מכר בינלאומי ובספר זה קופלנד טבע את המונח "דור ה-X" אשר הפך פופולרי בעקבות כך.
ב-2013 זכה קופלנד לכבוד הגדול ביותר לאזרח קנדי, כאשר קיבל את אות מסדר קנדה.
קופלנד נולד בבסיס נאט"ו בבאדן זולינגן, גרמניה המערבית וגדל בוונקובר שבקנדה.
הוא למד אמנות ועיצוב תעשייתי בקנדה, באיטליה וביפן.
הוא הומוסקסואל, והוא משמש ככתב ב"ניו יורק טיימס" בנושאי תרבות ואמנות.
קופלנד חי כיום במערב ונקובר שבקולומביה הבריטית.
דור X: מעשיות לתרבות מואצת, תרגמה שרית פרקול, בבל, תשנ"ה 1995.
החיים על פי אלוהים, תרגם אסף גברון, מודן, 1995.
כוכב הלכת שמפו, תרגמה ורד שוסמן, כנרת, 1996.
נערה בתרדמת, תרגם דני אמיר, משכל ידיעות אחרונות, 2000.
פילדמרשל דאגלס הייג, הרוזן הראשון של הייג .
היה גנרל בריטי, שהתפרסם בזכות לחימתו במלחמת העולם הראשונה.
לאחר הצלחותיו בקרב מונס ובקרב איפר הראשון, מונה למפקד העליון של חיל המשלוח במקום פילדמרשל ג'ון פרנץ', הוויקונט הראשון מאיפר.
בתפקידו זה נטל חלק בקרב על הסום (1916), בקרב אראס ובקרב איפר השלישי (1917).
היה מחשובי המפקדים של מדינות ההסכמה בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
עם זאת, דמותו ותפקודו במהלך מלחמת העולם הראשונה שנויים במחלוקת.
רבים סבורים כי פקודותיו שלחו עשרות אלפי חיילים אל מותם ללא צורך, וקצינים ששירתו תחתיו במלחמה טענו כי כשל בהבנת תנאי הקרב.
דאגלס הייג נולד ב-19 ביוני 1861 באדינבורו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, למשפחת מזקקי ויסקי.
עסקי הויסקי במשפחה נוהלו בעיקר בידי אביו של דאגלס, ג'ון ריצ'רד הייג.
דאגלס הייג גדל בצעירותו בתקופת העידן הוויקטוריאני כאשר פריצתה של המהפכה התעשייתית הגיעה להשפיע כמעט על כל בית והיוקרה המסורתית של הצבא עמדה מחד להתפתחויות פוליטיות חדשות שקראו לשינויים רחבי היקף בחברה כמו גם במדינה.
הייג למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט והצטרף אל רגימנט הפרשים ההוסרים השביעית בשנת 1885 והוצב במחנה אלדרשוט.
רגימנט פרשי ההוסרים הייתה מהוותיקות והנבדלות ביותר בתולדות הכוחות המזוינים של בריטניה.
ההוסרים הוקמו במקור בממלכת הונגריה עוד בתקופת ימי הביניים המאוחרים וההשפעה שלהם על שדה הקרב בעת החדשה המוקדמת הביאה אותם לצבאות רבים ברחבי אירופה כולל הצבא הבריטי.
כמו כן, ההוסרים עקבו אחר מסורת אריסטוקרטית, נחשבו ליחידה שכללה אך ורק את בני המעמד הגבוה וקיבלו רק פניות רשמיות שכללו הוספה של הכינוי "ג'נטלמן".
בשנת 1886 הועברה יחידת ההוסרים השביעית למוצב בראג' הבריטי, מושבת האימפריה הבריטית אשר השתרעה על גבי כל תת-היבשת ההודית.
בעוד הייתה היחידה מוצבת בהודו הבריטית, חיילים רבים נפלו לחיי הנאות ורבים נהגו גם להשתכר.
הייג עם זאת סלד מחיי המותרות שהוצע לו מידי המצב החברתי בהודו ושמר על משמעת קפדנית אשר אפשרה לו לעלות בדרגות הקצונה עם הזמן לאורך שירותו.
הייג הועלה בשנת 1891 לדרגת קפטן ואף שירת שנתיים בתור קצין במטה הפיקוד של ג'ון פרנץ', הוויקונט הראשון מאיפר, אשר באותה העת היה מפקד רגימנט ההוסרים.
שירותו של הייג בהודו לא כלל מעורבות במערכה ורגימנט ההוסרים לא גויס להפיל מרידות בגבול המערבי של הראג', בקירוב לאמירות אפגניסטן, מדינת חסות בריטית אשר המבנה השלטוני הדל שלה אפשר פשיטות של מורדים באזור הגבול בעיקר בח'ייבר פח'טונח'ווה.
בשנת 1897 הועבר רגימנט ההוסרים השביעי למוצב בסודאן הבריטית.
סודאן, עוד משנת 1885, הייתה אפופה בתוך המלחמה המהדית; מרד גלוי נגד השלטון הבריטי אשר הונהג בידי תנועה משיחית בראשות מוחמד אחמד, שהכריז על היותו ה"מהדי".
לאחר סדרת הפסדים של הכוחות הבריטים בקרבות כגון המצור על ח'רטום; העבירה ההנהגה הצבאית הבריטית נשק וכוח אדם וארגנה כוח של 25,000 איש, בריטים ומצרים (כולל רגימנט הפרשים השביעי) אל מערכה נוספת נגד הכוחות המהדים.
היה זה במהלך המלחמה איפה שהייג היה לראשונה מעורב בשדה הקרב ולחם לצד הוריישו קיצ'נר ווינסטון צ'רצ'יל.
לאחר הניצחון במלחמה המהדית, דאגלס הייג וכלל רגימנט ההוסרים השביעי נשלחו להילחם במלחמת הבורים השנייה.
המלחמה הייתה למאבק על השליטה באפריקה הדרומית.
מושבת הכף הבריטית התפשטה לתוך שטחי דרום אפריקה המודרנית והחלו במאבק גם נגד המתיישבים הילידים, בראשם ממלכת הזולו, וגם נגד מתיישבים הולנדים שכונו "בורים" מתקופת מושבת הכף ההולנדית.
מתיישבים אלו נסוגו מהבריטים והקימו את הרפובליקה הדרום-אפריקאית ואת מדינת אורנג' החופשית, שתיהן ישבו על מרבצי משאבים אדירים אשר נחשקו בידי ההנהגה הבריטית.
המשאבים הרבים כללו מחצבים אדירים של יהלומים, זהב, פלטינה ועוד מינרלים רבים (מאוחר יותר התגלה אף אורניום ששימש את תוכנית הגרעין של דרום אפריקה).
בין הייג למפקדו ג'ון פרנץ' היו הפרשים גדולים באישיות.
בעוד הייג מחד היה מאופק, עסוק בעיקר בענייניו שלו ונהג להימנע מיצירת מגע חברתי, בעוד מאידך פרנץ' היה ההפך הגמור.
כאשר נפל פרנץ' מספר פעמים לחובות כלכליים, הייג תרם לו בהלוואת כספים ובתמורה פרנץ' העלה את המוניטין של הייג במהלך המלחמה בכך שהמליץ עליו למפקדים צבאיים שונים והעלה אותו בדרגות הפיקוד.
מלחמת הבורים השנייה הייתה למלחמת התשה ארוכה בת שלוש שנים.
לאחר נפילת מרכזי השלטון של הבורים כמו גם צבאם הסדיר, רוב כוחותיהם ירדו לפעילות מחתרתית ולוחמת גרילה שנועדה לשחוק את הכוחות הבריטים.
הייג הוזכר רבות בדיווחים רשמיים על קרבות ואירועים של פגישה עם האויב ובסופה של המלחמה אף הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
בסיום המלחמה הועבר לתפקיד המפקח הכללי על איכות כוחות חיל הפרשים בהודו הבריטית, תפקיד אותו מילא במשך מספר שנים.
בשנת 1904 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל והיה האדם הצעיר ביותר בצבא הבריטי בדרגה זאת נכון לאותה העת.
באותה התקופה עלתה השאלה בנוגע לחשיבות חיל הפרשים בלוחמה במאה ה-20. בתגובה לשאלה האם עדיין יש צורך שהפרשים יסתערו על כוחות האויב בחרבות וכידונים, הייג נענה בחיוב.
בשנת 1905 נישא הייג לדורותי מאוד ויויאן.
מנישואיהם נולדו לזוג ארבעה ילדים.
בהמשך מונה לשר במשרד המלחמה הבריטי, בתפקיד המנהל של אימוני הצבא.
ביחד עם ריצ'רד הלדאן, הוויסקונט הראשון מהלדאן (אנ'), מזכיר המדינה לענייני מלחמה, ביצע הייג בצבא הבריטי רפורמות, אשר בשנת 1908 הביאו להקמת צבא המילואים.
בתחילה רצה הייג לקבוע שמספר הכוחות בצבא המילואים יכלול 900,000 איש, אך הלדאן הביא להורדת מספר זה לכדי 300,000 איש.
הייג נהג לטעון ברציפות בקרב המטה הכללי לגבי החשיבות הרבה של חיל הפרשים אותה ראה כגדולה בהרבה מחשיבות הארטילריה.
בהמשך מונה הייג לראש המטה הכללי של צבא הודו הבריטית, תפקיד שבו הוא כיהן בין השנים 1909–1912. לאחר סיום כהונתו בהודו והחלפתו בפרסי לייק שב הייג למוצב באלדרשוט.
הייג היה באלדרשוט כאשר החלה מלחמת העולם הראשונה ועד שבריטניה הצטרפה אליה עם הכרזת מלחמה נגד הקיסרות הגרמנית בתגובה לפלישתה של האחרונה אל תוך ממלכת בלגיה.
לרפורמות של הייג היה חלק קריטי בחשיבותו בהעברת חיל המשלוח הבריטי אל הרפובליקה הצרפתית השלישית להילחם בחזית המערבית של המלחמה.
חיל המשלוח הבריטי כלל 120,000 איש בצאתו מבריטניה לצרפת ורוב החיילים הללו היו מגויסים מצבא המילואים שבנה הייג.
הייג, עם פתיחת המלחמה, נקט בגישה קודרת וטען כי המלחמה תהיה ארוכה יותר מרוב ההערכות מאותה העת שטענו כי תימשך מספר חודשים, עד סוף שנת 1914 לכל הפחות.
כמו כן טען כי לנוכח המלחמה ישנו צורך להגדיל במהרה את הגיוס אפילו בעזרת גיוס כוחות לא סדירים.
הייג צוטט באומרו עם פריצתה של המלחמה כי:
ג'ון פרנץ' הושם בתפקיד מפקד חיל המשלוח ומתחתיו מונה הייג למפקד הקורפוס הראשון הבריטי.
כוחותיו של הייג פגשו בצבא הקיסרות הגרמנית לראשונה בקרב מונס בתוך המערכה על הגבולות.
הכוחות הגרמנים התכוונו תחילה להתקדם ישירות דרך הכוחות הבריטים אל עבר פריז שבמטרה להפיל את צרפת ולהעביר את ההתרכזות במלחמה את החזית המזרחית.
אף על פי כן, הכוחות הבריטים הסדירים (לא המילואים), היו מבין המיומנים ביותר ביבשת אירופה באותה העת והצליחו בבלימת המתקפה הגרמנית.
הקרב היה להצלחה זמנית ולניצחון טקטי שכן לא הביא לעצירה מלאה של ההתקדמות הגרמנית.
המספרים הרבים של הגרמנים כמו גם השימוש הנרחב של כוחותיהם בארטילריה החלו ליצור פער בעליונות הצבאית הבריטית.
כמו כן, הייג החל להביע הססנות כאשר היסס לשלוח חיילי מילואים לעזרת הקורפוס השני הבריטי אשר היה תחת פיקודו של הוראס סמית'-דוריאן במהלך קרב לה קאטו.
לאחר נפילת כוחות הקורפוס השני במהלך הקרב, שוב היסס הייג לשלוח חלק נרחב מכוחות הקורפוס הראשון במטרה לחפות על נסיגת הקורפוס השני מחשש כי העברת החיילים תפרק את מערך ההגנה של הקורפוס הראשון אשר נבנתה בקרב מונס.
קשיים אלו הובילו בסופו של דבר לנסיגה כללית של הכוחות הבריטית והצרפתים בחזית המערבית - הנסיגה הגדולה למארן.
לאחר נסיגת הקורפוס הראשון לעבר העיירה לנדרסה, אשר תושביה המוקמיים היו בפאניקה לנוכח התקרבות הכוחות הגרמנים, הייג העלה את מורל אנשיו מחדש ופעל להסדיר את הכוחות מחדש.
הוא נע מקו הגנה אחד לשני וסרק את פריסת הכוחות המחודשת של הקורפוס הראשון.
עם זאת, הייג לא היה שותף לקרב שבא בהמשך עם הגעת הגרמנים לעבר מוצב פריסת הכוחות של הקורפוס הראשון ובערב שלפני הקרב נסג הייג מערבה ביחד עם כוחות המטה שלו.
בהמשך שנת 1914 נותר הייג בעמדת מגננה ובסוף השנה הפך לגיבור לאומי בבריטניה לנוכח הצלחותיו בשמירת קו האש.
המוניטין הציבורי שלו עלה במהרה על זה של מפקדיו כגון פרנץ' ואחרים.
בשנת 1915 החלו מדינות ההסכמה במתקפת נגד בחזית המערבית.
בעוד ההנהגה הצבאית הבריטית קראה לפעולות מינוריות לאורך החזית, הייג קרא למתקפת נגד מרכזית לאורכה של כל החזית.
למרות שלהנהגת הקורפוסים הייתה עצמאות בקבלת חלק נרחב מההחלטות הצבאיות, לא היה הייג מסוגל להוציא לפועל מתקפת נגד מרכזית שכזאת עקב גודל הכוחות תחתיו.
במהלך קרב ארטואה השני וקרב לוס הוכח חוסר היכולת של הקורפוב הראשון לשנות את המצב בחזית עקב העובדה שמפקדי קורפוסים אחרים לא תמכו במתקפה מרכזית כפי שטען הייג שנדרש להוציא לפועל.
לאחר קרב לוס הועלה הייג לתפקיד המפקד הכללי של חיל המשלוח הבריטי והחליף בתפקיד זה את פרנץ' לפי הוראת ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, הרברט הנרי אסקווית'.
עם מינויו לתפקיד טען הייג כי: הייג במשך רוב שנת 1915 ותחילת 1916 חיפש פרצות במגננות הגרמניות ופעל במטרה לפצחם.
הנהגת המטה הגרמני, בראשות אריך פון פאלקנהיין, קראה להפלת החזית המערבית ופתחה בקרב ורדן נגד הכוחות הצרפתים.
הנהגה הצרפתית בחזית תחת רובר ניוול זעקה לתמיכה בריטית והייג השתמש בריכוז הכוחות הגרמנים בורדן במטרה לנפץ את קו ההגנה הגרמני, מה שהוביל לפריצת הקרב על הסום.
הייג העביר כמות חיילים אדירה במטרה להפוך את הקרב על הסם לקרב ההכרעה הסופי של החזית המערבית.
הקרב היה למרחץ דמים אכזר, מהגדולים ביותר בתולדות המלחמה.
למרות אובדן האנשים, הייג המשיך לשלוח חיילים נוספים אל הקרב לנוכח תפיסת מספר מוצבי ביצורים גרמנים.
הייג לא העביר תגבורת לפרצות מינוריות בשורות הביצורים הגרמנים אלא העביר יותר חיילים נגד כוחות מבוצרים במטרה להביא לפרצה מרכזית בחזית אשר בסופו של דבר לא הגיעה עם הקרב.
מרחץ הדמים בקרב על הסום פגע קשות במוניטין של הייג בקרב קבינט הממשלה.
לאחר התפטרותו של ראש הממשלה אסקווית' והחלפתו בדייוויד לויד ג'ורג', האחרון נקט בקו ממשלתי נגד האסטרטגיה הצבאית של הייג ואף העביר בשנת 1917 חלק נרחב מהכוחות הבריטים לפיקוד ראש המטה הצרפתי, רובר ניוול, במהלך מתקפת ניוול נגד קו הביצורים הגרמני אשר נכשל בניסיון לפרוץ את הקו.
למרות ההתנגדות של לויד ג'ורג' להייג, רוב קבינט המלחמה עדיין תמך בהשארתו בפיקוד.
על כן הפיקוד על הכוחות של חיל המשלוח הבריטי שב להייג אשר ביולי 1917 הוציא לפועל ניסיון כושל נוסף לפרוץ את קו ההגנה הגרמני במהלך קרב פשנדל, שהיה הקרב הקטלני ביותר בחזית המערבית מאז הקרב על הסום.
כאשר בשנת 1918 יצאו הגרמנים במתקפת האביב; מתקפה כוללת בחזית המערבית שמטרתה הייתה לכבוש את פריז, הצבא הבריטי נדחק לפינה ועלה איום גרמני על נמלי תעלת למאנש.
בצר לו, הייג הוציא לחיילים את ההודעה הבאה: המערכה הגרמנית נבלמה לבסוף וגרמניה נותרה ללא כל כוחות נוספים לגייס להמשך שימור המצב במערכה.
עם הגעת כוחות חיל המשלוח האמריקאי תחת פיקודו של ג'ון פרשינג, פרשינג, הייג ופרדיננד פוש הוציאו לפועל, ללא דיווחים והתדיינות עם ממשלותיהם, את מתקפת מאה הימים שהסתיימה בקריסת המערך הגרמני בחזית המערבית והובילה לכניעת הקיסרות הגרמנית ב-11 בנובמבר 1918 ולסיום מלחמת העולם הראשונה.
בסופה של המלחמה, למרות היריבויות והחסרונות של הייג במהלך המלחמה, הוא התקבל בידי האוכלוסייה הכללית בבריטניה בתור גיבור מלחמה.
בסופה של המלחמה הקדיש דאגלס הייג את חייו במטרה לתרום לרווחתם של חיילים משוחררים מתקופת המלחמה.
לאחר המלחמה, הייג היה ל"רוזן הראשון של הייג" וניתן לו סכום עתק של 100,000 לירות שטרלינג על ידי אומה אסירת תודה לפנסיה.
הוא פרש מהצבא בשנת 1920 והמשיך בהקמת קרן הייג לסיוע כספי לחיילים משוחררים מתקופת המלחמה שנועד לדאוג לרווחה שלהם.
הוא גם עזר בהקמת הלגיון הבריטי המלכותי, והיה נשיא קרן השירותים המאוחדים.
הוא נפטר בשנת 1928 בגיל 66, ולאחר הלוויה ממלכתית בה השתתפו מעל 100,000 איש, הוא נקבר במנזר דרייבורג.
המחלוקת סביב האסטרטגיה של הייג במלחמת העולם הראשונה נותרה על כנה.
מחד הוא כונה "הקצב של הסום" ונטען שבזבז ללא צורך מאות אלפי חיילים בשירות מדינות ההסכמה.
כך למשל הוא מתואר בספרו של נורמן פ דיקסון, "הפסיכולוגיה של השלומיאליות בצבא".
מאידך היה הייג, כפי שתיאר אותו גנרל הצבאות של ארצות הברית, ג'ון פרשינג, "האיש שניצח במלחמה".
ההשקפה המאוזנת נחשבת שהייג הכיר במציאות המצב במערכה: הקיפאון של החזית המערבית הותיר אחריו אפשרות פעולה אסטרטגית מרכזית אחת לפי מדינות ההסכמה, מלחמת התשה איומה עד שלא יוכלו הכוחות הגרמנים לעמוד אל מול יריביהם.
דאגלס דאף היה קצין משטרה וסופר בריטי.
דאף שירת במשטרת המנדט הבריטי בארץ ישראל והיה מפקד משטרת ירושלים בימי מאורעות תרפ"ט.
הוא מחברם של כמאה ספרים.
דאגלס דאף נולד בארגנטינה בשנת 1901. אביו שימש כקונסול בארץ זו.
בילדותו המוקדמת שבה המשפחה לאנגליה ודאף למד בבית ספר בעיר דורסט.
בשנת 1914 התקבל דאף כחניך בספינת אימונים ובשנת 1916, בשיאה של מלחמת העולם הראשונה, בגיל 15, נתקבל לצי הסוחר הבריטי כחניך.
בקרבות נגד הצוללות הגרמניות נשברה רגלו.
בספינה ששטה בין ליברפול לבין הים התיכון.