tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדיקות אלו נועדו להבטיח שהתוכנה מסוגלת לפעול באופן תקין על גבי מערכות הפעלה שונות, דפדפנים, חומרה, מכשירים ניידים ותשתיות רשת.
בדיקות תאימות הן שלב מרכזי בתהליך פיתוח התוכנה, שכן הן נדרשות להבטחת פעולה תקינה של התוכנה בסביבות מגוונות ולמניעת תקלות תפקודיות.
לאור ההתפתחות הטכנולוגית והגידול במספר הפלטפורמות והמערכות בהן נעשה שימוש, עולה הצורך לוודא שהתוכנה מותאמת לסביבות שונות.
אי-ביצוע בדיקות תאימות עשוי להוביל לבעיות משמעותיות, כגון חוסר תאימות עם גרסאות חדשות או ישנות של מערכות הפעלה, כשלים בתפקוד בעת שימוש בחומרה שונה, תקלות בהעברת מידע ושיתוף נתונים בין מערכות שונות, וסיכוני אבטחת מידע הנובעים מאי-עמידה בתקנים מחייבים.
בדיקות תאימות כרוכות בהתמודדות עם מספר אתגרים הנובעים מהשונות הרבה בין סביבות המחשוב בהן נדרש לפעול.
תוכנות מיועדות לפעול על גבי מערכות הפעלה, דפדפנים, חומרה ותשתיות רשת שונות, דבר המחייב ביצוע בדיקות מקיפות כדי לזהות בעיות תאימות אפשריות.
בנוסף, הצורך בהתאמת התוכנה לעדכונים שוטפים של מערכות הפעלה ודפדפנים מצריך בדיקות חוזרות, במטרה להבטיח המשכיות תפקודית עם כל גרסה חדשה.
אתגר נוסף נוגע לתאימות לאחור, כלומר הבטחת פעילות תקינה גם בסביבות טכנולוגיות מיושנות, אשר עשויות להוות מגבלה על יישום שינויים טכנולוגיים מתקדמים.
כמו גם, תוכנות המשווקות במדינות שונות מחויבות לעמוד ברגולציות ובתקנים רבים, המשתנים בהתאם לדרישות החוק המקומיות.
דרישות אלה עשויות לכלול תקני אבטחת מידע, נגישות, פרטיות נתונים ועוד.
בדיקות הריון באמצעות בעלי חיים היו נהוגות קודם לפיתוח בדיקות הריון אימונולוגיות בשנות ה-60 של המאה ה-20. בבדיקות אלה נעשה שימוש בבעלי חיים שונים, בעיקר עכברים וצפרדעים.
טרם פיתוח ערכות בדיקת הריון נגישות ונוחות, המאפשרות לנשים בדיקה ביתית, ללא צורך במעבדה, מדענים שאפו לגלות דרך לזהות הורמונים הקשורים להריון על ידי בדיקה בה בעלי חיים שימשו ככלים קליניים.
לאורך ההיסטוריה של הרפואה נעשה שימוש בבדיקות שונות המבוססות על בעלי חיים במטרה להצביע על מצב ההריון של נשים.
הבדיקה הידועה ביותר הוא בדיקת הוגבן (Hogben Test), אשר הייתה בדיקת הריון מקובלת בין שנות ה-40 לשנות ה-60 במאה ה-20. הבדיקה התבססה על התגובה הביולוגית להורמונים בשני מיני צפרדעים.
בדיקת Galli-Mainini היא בדיקת הריון נוספת המבוססת על צפרדעים ואשר פותחה על בסיס עקרונות דומים.
גונדוטרופין כוריוני אנושי (hCG) הוא הורמון המופרש כאשר אישה בהריון ומקורו בשליה.
בתהליך ההריון, לאחר כ-9 ימים, הביצית המופרית עוברת מהחצוצרות אל הרחם, שם היא משתילה את עצמה בדפנות הרחם.
עם התפתחות השליה ברחם היא מתחילה להפריש את הורמון ה-hCG לזרם הדם של האם, משם הוא מופרש בשתן.
כ-6 ימים לערך לאחר שהביצית המופרית נקלטת ברחם, או רק לאחר החמצת הווסת הראשונה, ניתן לזהות רמות hCG בדם.
בדיקת הריון מודרנית הנעשית בהטלת שתן על מקל בדיקה מזהה רק נוכחות של hCG, ואינה יכולה למדוד את רמת ה-hCG בדם.
לכן, בדיקה כזו יכולה לשמש כסקר להריון, אולם רמת ה-hCG יכולה גם לספק מידע על מצב ההריון.
בדרך כלל, רמת ה-hCG עולה ומגיעה לשיא ב-14 השבועות הראשונים של ההריון, ולאחר הלידה מפסיקה הפרשת ההורמון.
רמת הורמון hCG יכולה אף ללמד על הריון מרובה עוברים, רמת ההורמון בהריון בודד נמוכה יותר מהריון עם תאומים, או שלישייה.
בדיקות דם להורמון hCG יכולות לשמש אף לזיהוי מומים מולדים.
בגוף אדם בריא אין נוכחות הורמון hCG אלא אם כן קיים הריון.
עם זאת, הורמון hCG יכול להיות מופרש גם על ידי גידולי תאי נבט, שהם גידולים מביצית או זרע.
בדיקת hCG יכולה לשמש לסריקה לאיתור סרטן הרחם, או גידול שליה לא תקין ברחם.
בדיקת hCG יכולה להיעשות גם לאחר הפלה כדי לוודא שלא נותרו שרידי שליה ברחם.
בגברים, ניתן להשתמש בבדיקת hCG כדי לבדיקות סקר לסרטן האשכים.
בדיקת הוגבן, אשר נקראה על שמו של הזואולוג הבריטי לנסלוט הוגבן, הייתה אחת מבדיקות ההריון האמינות והמהירות ביותר בין שנות ה-40 לשנות ה-60 של המאה ה-20. דגימות השתן הוזרקו לצפרדעים נקבות מהמין Xenopus laevis.
עבודותיו המוקדמות יותר של הוגבן נסבו סביב הורמוני בלוטת יותרת המוח בצפרדעים.
הוגבן וצוותו הבחינו שצבע העור של הצפרדעים הבוגרות תלוי בסביבת הגידול שלהן.
צבע עורן של צפרדעים שחיו בסביבה כהה נטה לשחור ואילו צפרדעים בסביבה בהירה צבע עורן היה בהיר.
הוגבן שיער שזו תוצאה של פעילות בלוטת יותרת המוח.
הוגבן אימת את השערתו בניסוי בו הסיר את בלוטת יותרת המוח, דבר שגרם לצבע עור בהיר בצפרדעים ללא קשר לסביבת הגידול שלהן.
בשנת 1927 עבר הוגבן לדרום אפריקה, שם רכש הבנה משמעותית למחקרו על בלוטת יותרת המוח של הצפרדע עת גילה שנקבות צפרדעים מבייצות בתוך יממה לאחר הזרקת תמציות של בלוטת יותרת המוח של שור לתוך שק הלימפה הגבי שלהן.
גילוי זה היה הבסיס לגילוי העתידי של שימוש בצפרדעים לצורך בדיקת הריון באדם.
באותה עת מדענים ידעו ששתן של נשים בהריון מכיל הורמוני יותרת המוח, והוגבן הגיע להבנה שאולי ניתן לפתח בדיקה לזיהוי נוכחותם של הורמוני יותרת המוח בשתן של נשים הרות המבוססת על ביוץ בצפרדעים אלו.
לצורך פיתוח הבדיקה הוגבן והגנטיקאי פרנסיס אלברט אילי עבדו משך שנתיים בפיתוח דרך לגדל ולתחזק את הצפרדעים הללו בסביבה מעבדתית, דבר שהוביל ליישומה הנרחב של הבדיקה במשך עשרים שנה בבדיקות הוגבן, עליהן נטען כי הן מדויקות כמעט ב-100%.
במציאות, מחקרים שונים מדדו את דיוק הבדיקה העלו כי היא מדויקת ב־93.1%, 97.99% ו-99.93%, בהתאמה.
תהליך בדיקת הוגבן כולל נטילת דגימת שתן מאישה והזרקתה תת-עורית על גב הצפרדע, לתוך שק הלימפה הגבי.
כעבור כ-12 שעות, ניתן לראות תוצאות הבדיקה.
אם האישה בהריון, אז הצפרדע מבייצת, וניתן להבחין במקבץ קטן של ביצים בקצה באחוריה של הצפרדע.
תגובה דומה ניתן לצפות גם בזכרים ממין Xenopus laevis, הפולטים זרע לאחר הזרקת שתן של אישה הרה.
מנגנון זה נובע מהורמון יותרת המוח האנושי כוריוני גונדוטרופין (hCG), הנוכח רק בשתן של אישה בהריון.
אם האישה אינה בהריון, הצפרדע לא תבייץ, או תפלוט זרע.
בדיקות הריון קודמות, שנקראו בדיקת אשהיים-צונדק וכונו "בדיקת A-Z", היו מטרידות וגוזלות זמן.
הם כללו הזרקת שתן של נשים פעמיים ביום, למשך שלושה ימים, לעכברים או ארנבות.
לאחר מכן, יהיה צורך להרוג את העכברים כדי לבדוק אם העכברים הגדילו שחלות.
גידול השחלות הזה נובע מנוכחות הורמון hCG.
בדיקות הוגבן נעשו עד מהרה פופולריות יותר ובוצעו בצורה רחבה יותר מבדיקות AZ מכיוון שניתן היה לראות את התוצאות תוך פחות מיממה, והן הניבו תוצאות מדויקות יותר.
יתרה מכך, בדיקות הוגבן לא כללו הרג הצפרדעים, כך שניתן היה לעשות שוב שימוש חוזר בכל צפרדע, שלא כמו בבדיקות A-Z, החזקת הצפרדעים הייתה גם קלה ופשוטה יותר מאשר החזקת מכרסמים, וגידולן היה כרוך בעלות נמוכה יותר.
בדיקת הוגבן הייתה בדיקת ההריון היעילה והאמינה עד לפיתוח בדיקת הריון פשוטות יותר וללא שימוש בבעלי חיים, בסוף שנות ה-60.
אף לאחר שבדיקת הוגבן הפסיקה להיות בדיקת ההריון המקובלת, תפוצת צפרדעי Xenopus בעולם הפכה אותן למודל ואורגניזם חשוב בקהילה המדעית, ומיני הקסנופוס משמשים לחקר מגוון רחב של מחלות.
אפילו הראשנים של מיני קסנופוס שולבו כאורגניזם המשמש בחקר הביולוגיה ההתפתחותית, כגון בכלי אבחון מבוססי צפרדע של מחלת כליות פוליציסטית.
קרלוס גאלי מאיניני (Carlos Galli Mainini), היה אנדוקרינולוג אשר ניסה לשפר את בדיקת הוגבן, בה היה צורך להמתין למעלה מ-12 שעות לקבלת תוצאה.
בתצפיות שביצע מצא שצפרדעים, או קרפדות זכרים מפרישים זרעונים לאחר מגע ארוך עם צפרדעים, ההורמון הגונדוטרופי מופרש מגופן של הנקבות.
הוא הבין שניתן להחליף את נקבות הצפרדעים, בהן השתמשו בבדיקת הוגבן, בצפרדעים זכרים, או קרפדות דרום אמריקאיות.
כך ניתן להזריק שתן של נשים לתוך שק הלימפה הגבי של הזכר הבוגר.
ההורמון הגונדוטרופי בשתן של נשים בהריון, לאחר הזרקה, יוביל לפליטת זרעונים מהצפרדעים.
שיטת בדיקה חדשה זו זכתה לשימוש נרחב כיוון שהייתה יעילה יותר, עם זמן המתנה של 3 שעות בלבד לתוצאות.
הוא מצא מינים שונים המתאימים לניסוי זה, בעיקר צפרדעים ילידיות מישראל, כמו קרפדה ירוקה, צפרדע רידיבונדוס וצפרדע העצים האירופית.
בבדיקת גאלי-מאיניני, בדומה לבדיקת הוגבן, כמות קטנה מהשתן של הנשים מוחדרת לשק הלימפה הגבי של הצפרדע הזכר.
נוכחות הורמון גונדוטרופין כוריוני אנושי בשתן של נשים בהריון גורמת לצפרדע לפלוט זרע תוך שלוש שעות.
את תאי הזרע ניתן לזהות בבדיקה מיקרוסקופית.
אף בהליך זה ניתן לעשות שימוש חוזר בצפרדע לבדיקה נוספת לאחר שבועיים.
הצעתו של גאלי מאיניני הביאה למחקרים על אימות דיוק הבדיקה, על ידי שלילת גורמים אפשריים אחרים העשויים להביא להימצאות זרעונים חיים בוגרים בשתן של צפרדעים זכרים.
נמצא שצפרדע האחו יבשות יהיו רגישות במיוחד למים מזוקקים ופחות רגישות להורמון הגונדוטרופי.
הוצעו גם כמה שיטות נוספות לשיפור הדיוק.
בדיקה רפואית (ילד מדאיג) ) הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הגרמני הוגו פון הברמן, שהוצג לראשונה בשנת 1886. היצירה מתארת ביקור של רופא בבית משפחה בורגנית, ובמרכזה דמות של רופא אדום־זקן מאזין לנשימותיו של ילד, בעוד אם עייפה ומודאגת ממתינה לפסק דינו.
כבר עם הצגתו הראשונה עורר הציור תגובות חיוביות מצד מביני עניין, אשר התרשמו מוודאותו הרגשית ומהטכניקה המלוטשת של הצבע, אולם חרף נגישותו הריאליסטית לא זכה לרכישה במשך שנים.
על פי פריץ פון אוסטיני, הסיבה לכך הייתה היעדר אידיאליזציה בדמויות – הרופא איננו "יפה", והאם המיוסרת גם היא אינה עונה על מודל היופי המקובל.
הציור משתלב במגמה של תיאור סצנות טבעיות מן החיים העירוניים, מגמה שצמחה בשנות השמונים של המאה ה־19 כחלופה אמנותית לסגנון הסלוני.
שלא כמו יצירותיו המחוספסות יותר של מקס ליברמן, המתארות פועלים ואיכרים, בחר הברמן במציאות הקרובה של המעמד הבינוני העירוני.
הוא תיאר מצב חיים בורגני יומיומי, בלי דמויות הרואיות ובלי אירועים דרמטיים – גישה שלעיתים נצבעה בגוון סרקסטי אצל אמנים אחרים, אך הברמן העניק לה תחושת פיוס רגשי.
בכך יצר תמונה שהיא גם נגישה לציבור הרחב וגם בעלת ערך אמנותי ברור.
הברמן לא הצליח למכור את הציור במשך שנים רבות, חרף איכויותיו, ורק בשנת 1898 – עם הקמת הזצסיון הברלינאי – פעל מקס ליברמן לשכנע את הוגו פון טשודי לרכוש את היצירה עבור אוסף הגלריה הלאומית בברלין.
לדברי האוצרת רגינה פרייברגר ייתכן שבצד ההוקרה לאמן, הייתה זו גם מחווה טקטית כלפי הברמן שכיהן כנשיא הזצסיון במינכן מאז 1892, במסגרת מאבקי הכוח והזהות בין חוגי האמנות במינכן לברלין.
בדיקת אולטרה סאונד או בדיקה על-שמעית היא בדיקת דימות בעזרת אולטרה סאונד (על-שמע), המשמש בעיקר לדימות איברים פנימיים, גודלם, המבנה שלהם ופגיעות בהם.
בדיקות אולטרה סאונד נמצאות בשימוש נרחב ברפואה, בעיקר בגסטרואנטרולוגיה (רפואת הקיבה והמעיים), קרדיולוגיה (רפואת לב), גינקולוגיה (רפואת נשים) ומיילדוּת, אורולוגיה (רפואת דרכי השתן), אנדוקרינולוגיה (רפואת מערכת ההפרשה וההורמונים) ואורתופדיה, ואף בתחום ההנדסי בבדיקות לא הורסות.
בדיקת אולטרה סאונד דופלר היא דימות של תנועה באיבר - בדיקה בעזרת אולטרה סאונד של זרימת דם לאיבר הנבדק, המתבסס על אפקט דופלר.
לדוגמה: בדיקת דופלר של ציסטה, או בדיקת דופלר של כלי דם באישה בהריון, הבודקת את זרימת הדם בחבל הטבור.
עיקרון פעולת בדיקת האולטרה סאונד
מכשיר האולטרה סאונד מבוסס על עיקרון ההד.
המכשיר מורכב מיחידת עיבוד ותצוגה וממתמר.
המתמר ממיר אותות חשמליים לגלי קול וגלי קול מוחזרים לאותות חשמליים.
במהלך הפעולה מפיק המתמר גלי קול בתדירות גבוהה הנעה בין 2 ל-15 MHz , על ידי הזרמת זרם חשמלי דרך גבישים פיאזואלקטרים.
גלי קול אלה הם סוג של אנרגיה לא-מייננת, למרות זאת הם יכולים לייצר אפקטים מכנים ותרמיים משמעותיים, התלויים בעיקר בתדירות, עוצמה, משך החשיפה וסוג הרקמה המוקרנת.
בניגוד לאוויר, המים מהווים מוליך טוב לאנרגיית האולטרה סאונד, לכן בתווך שבין הגוף והמתמר נהוג למרוח חומר צימוד העשוי בעיקרו ממים.
במעבר הגלים ברקמות ותווכים שונים בגוף, אנרגיית הגלים מוחזרת למתמר אשר קולט אנרגיה זו ועל ידי אפקט פיאזואלקטרי הופכי נוצר אות חשמלי .
האותות החשמליים עוברים אל יחידת העיבוד והתצוגה.
יחידת העיבוד והתצוגה מתרגמת בעזרת תוכנת מחשב את האותות החשמליים לתמונה הנראית לנו במסך.
עיבוד המידע שמתקבל מהמתמר מתבסס על העובדה כי כאשר החומר מוצק יותר, כלומר החלקיקים מסודרים בצורה דחוסה יותר, כך גלי הקול יתקשו לעבור דרכו ותהיה החזרה גדולה יותר.
לעומת זאת, נוזלים מוליכים טוב יותר את גלי האולטרה סאונד ולכן תהיה מהם פחות החזרה.
כתוצאה מכך, בתמונה שמתקבלת רואים את הנוזלים בצבע שחור לעומת עצמות ואבנים המייצרים תמונה בגוון בהיר יותר .
מכשירי אולטרה סאונד מנוצלים גם למחקרים אלסטוגרפיים של הרקמות.
צל אקוסטי היא הפרעה בבדיקת האולטרה סאונד אשר מתרחשת כאשר גל האולטרה סאונד חוצה את הגבול שבין שני תווכים העשויים מחומרים שונים.
במצב זה, הגל מוחזר כמעט באופן מלא כך שהחלק הנמצא מעבר לגבול מוחשך ולמעשה לא מתקבל מידע אנטומי בחלק זה.
צל אקוסטי יכול להתרחש במעבר בין אוויר-רקמה, רקמה-עצם, רקמה-פצע.
צל זה יכול לעזור בזיהוי אבני מרה או רמות עמוד השדרה .
שליטה על גלי האולטרה סאונד
ישנן מספר שיטות שונות אשר שולטות על האופן בו גלי האולטרה סאונד ייפלטו מהמתמר.
פליטה של הגלים יכולה להיות בצורה רציפה או לסירוגין.
בפליטה רציפה נעשה שימוש במצב של אולטרה סאונד דופלר, בזמן שפליטה לסירוגין נעשית במצב (B (Brightness שנחשב לנפוץ ביותר .
שינוי תדירות גלי האולטרה סאונד תאפשר שליטה על חדירתם והרזולוציה של התמונה המתקבלת.
ככל שהתדירות תהיה גבוהה יותר, הרזולוציה תהיה טובה יותר אך עומק החדירה יקטן, וההפך עבור תדירות נמוכה יותר.
לכן, עבור נבדקים בעלי עודף משקל ואיברים פנימיים (עמוקים) נעשה שימוש בתדרים נמוכים, ועבור בדיקה שיטחית בתדרים גבוהים .
יתרונות הדמיה באמצעות אולטרה סאונד
הדמיה טובה של שרירים ושל רקמות רכות; שימושי במיוחד להתווית נקודות המפגש בין מוצקים לחללים מלאי נוזלים.
התמונות הן "בשידור חי", כך שהמפעיל יכול לבחור באופן דינמי את החתך המתאים ביותר לבדיקה ולאיתור שינויים, מה שבמקרים רבים מאפשר דיאגנוזה מהירה.
מראה את המבנה כמו גם את היבטים מסוימים של תפקוד האיברים.
הבדיקה לרוב איננה בדיקה פולשנית, ולא גורמת כל תופעות לוואי אצל הנבדק.
למעט צום בחלק מהדמיות האולטרה סאונד, אין צורך בכל הכנות נוספות כמו בבדיקות אחרות, בהן יש צורך לבלוע חומר מסוים או לקבל זריקת טשטוש.
הבדיקה עצמה גורמת אי-נוחות לנבדק רק לעיתים נדירות.
ציוד הבדיקה נפוץ מאוד וגמיש יחסית; ניתן לבצע בדיקות בצד המיטה.
צוות הבדיקה יכול ברוב המקרים לכלול רק אדם אחד (רופא או טכנאי).
חסרונות הדמיה באמצעות אולטרה סאונד
אולטרה סאונד לא יכול לחדור דרך עצמות, ומתפקד גרוע כאשר יש גז במרווח שבין המתמר לבין האיבר הנבדק (עקב כך מורחים על אזור הבדיקה ג'ל או נוזל צימוד שיימנע חדירת אוויר בין האזור הנבדק לגשיש הבדיקה).
כך למשל, גם כאשר יש גזים במערכת העיכול הם עלולים להפריע לבדיקת אולטרה סאונד של הלבלב.
גם ללא עצמות או אוויר, עומק החדירה של אולטרה סאונד מוגבל, מה שמקשה על בדיקת איברים הרחוקים מפני הגוף, בעיקר אצל חולים שמנים במיוחד.
נדרשת מידה רבה של כישרון כמו גם ניסיון רב כדי להפיק הדמיות באיכות טובה ולבצע אבחונים מדויקים.
בין 80% ל-90% מטכנאי האולטרה סאונד חווים בעיות בשרירי השלד הקשורות באופן ביצוע הבדיקה .
הדמיה באמצעות אולטרה סאונד הומצאה ב-1953 באוניברסיטת לונד על ידי הקרדיולוג אינגֶה אדלר וקרל הלמוט הרץ (בנו של חתן פרס נובל גוסטב לודוויג הרץ), שהיה סטודנט בלימודי מוסמכים במחלקה לפיזיקה גרעינית.
אדלר שאל את הרץ אם ניתן יהיה להשתמש במכ"ם כדי להתבונן אל תוך גוף האדם, אך הרץ אמר שהדבר אינו אפשרי.
עם זאת, הוסיף, אולי ניתן לעשות זאת בתדרים על-קוליים.
הרץ הכיר מכשירים שאפשרו בדיקת חומרים בעזרת תדרים על-קוליים, ויחדיו הם פתחו את הרעיון להשתמש בשיטה זו ברפואה.
המדידה המוצלחת הראשונה של פעילות לב התבצעה ב-29 באוקטובר 1953, בעזרת מכשיר שהושאל מחברה לבניית אוניות.
ב-16 בדצמבר באותה השנה, השתמשו בשיטה לביצוע סריקה אולטרה סונית של המוח.
בדיקות המיילדוּת הראשונות התבצעו בסקוטלנד באמצע שנות ה-60.
בדיקת אולטרה סאונד להיריון היא בדיקת אולטרה סאונד בתחום המיילדוּת, הכוללת דימות רפואי של העובר ברחם אמו.
בידיו של מפעיל מנוסה, ניתן לבצע דימות של עוברים קטנים, אפילו בגודל 5 מ"מ בלבד.
לרוב משתמשים בבדיקות האולטרסאונד על מנת לוודא התגבשות נכונה של עצמות וגולגולת הילוד, בנוסף לקוטר ואורך נכון ומותאם לשבוע ההיריון.
הבדיקה גם מאפשרת זיהוי מומים בעובר, לצורך החלטה על הפלה מלאכותית, טיפול במום בטרם הלידה או היערכות לטיפול בעת הלידה או לאחריו.
למשל, ניתן לאתר באמצעות הבדיקה מקרים של שליית פתח, ולבצע מראש ניתוח קיסרי שיציל את חיי העובר.
בדיקת אולטרה סאונד להיריון מאפשרת לראות את לבו הפועם של העובר החל מהשבוע ה-6 להיריון, ולגלות את מין העובר כשהוא בן 14 שבועות או יותר.
לעיתים, כאשר עולה חשש לבעיות הקשורות ללב העובר מבצעים בדיקה נוספת הקרויה אקו-לב עובר בה מודגם ליבו של העובר על ידי קרדיולוג ילדים מומחה.
בדיקה נפוצה נוספת היא בדיקת שקיפות עורפית בה נדגם אזור בצווארו של העובר בתחילת ההיריון כדי לנבא את ההסתברות שהוא סובל ממומים ובייחוד מתסמונת דאון.
ניתן להבדיל בין בדיקות אולטרה סאונד שגרתיות שמתבצעות תוך כדי מהלך ההיריון אצל הרופא המטפל לבין סקירות שנעשות אצל מומחה כדי לאתר בעיות ופגמים אצל העובר.
רופאים נוהגים להבחין בין סקירה בסיסית לבין סקירה מורחבת.
סקירה בסיסית נעשית במרפאות של קופות החולים.
סקירה מורחבת יכולה להתבצע במרפאות קופות החולים או במכונים שבהסדר, במקרה שיש חשש לתקינות ההיריון או תמורת תשלום השתתפות עצמית.
ניתן גם לבצע סקירה מורחבת במרפאות של רופאים פרטיים.
הבדיקה מתבצעת באמצעות מתמר בטני, המונח על בטן האישה ההרה, או מתמר נרתיקי, המוחדר לנרתיק האישה.
מתמר נרתיקי פועל בתדירויות גבוהות יותר, והוא משמש בעיקר בשלבים מוקדמים של ההיריון.
סקירת מערכות מוקדמת – מבוצעת בדרך כלל בשבועות 14-16 להיריון.
סקירת מערכות מאוחרת – מבוצעת בדרך כלל בשבועות 20-23 להיריון.
סקירת מערכות שלישית – מבוצעת בדרך כלל בשבועות 30-32 להיריון.
סקירה מכוונת (או אולטרה סאונד מכוון) – בשונה מהסקירות האחרות שבהן נסקרות מספר מערכות של העובר, סקירה מכוונת היא בדיקה פרטנית של איבר או מערכת הדורשת בירור.
הבדיקה מבוצעת רק על פי צורך, למשל לאחר תוצאות חריגות בבדיקה אחרת.
ברוב המדינות המערביות מקובל לעשות לכל היותר סקירה אחת במהלך ההיריון.
בעבר היו נהלים שונים ברחבי העולם לגבי ביצוע בדיקות אולטרה סאונד בהריון.
בשנת 1989 הומלץ בארצות הברית שלא לבצע בדיקה בהריון תקין, מחשש לנזק מהבדיקה.
לעומת זאת, באותה תקופה בגרמניה היה מקובל לבצע שתי בדיקות במהלך ההריון ובאנגליה בדיקה אחת.
החברה הישראלית למיילדות וגנטיקה המליצה אז על שתי בדיקות שגרתיות.
בישראל מקובל (אם כי אין חובה) לבצע לפחות סקירה אחת במהלך ההיריון, ובמקרים רבים מתבצעות שתיים ואף יותר.
השימוש באולטרה סאונד להיריון, החל באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, בסקוטלנד, אבל לקח זמן עד שנכנס לשימוש רחב ומכשירי אולטראסאונד להריון היוו עדיין חידוש בסוף שנות ה-70.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 פיתחה חברת פלסאנמור הישראלית מכשיר לביצוע ביתי של הבדיקה, בידי האישה ההרה, תוך העברת ממצאי הבדיקה לרופא מומחה לשם פענוחם.
הניסיון הרב שנצבר עד היום לא הראה על נזק עוברי בשל ביצוע בדיקות אולטרה סאונד במהלך ההיריון, בניגוד לכמה סוגי בדיקות אחרות.
בדיקת דם היא בדיקת מעבדה רפואית המבוצעת בדגימה של דם שנלקחת מגוף חי ומאפשרת להגביר יכולת אבחון מצב מחלה וכן להבין את תפקודו של נותן הדגימה.
היות שהדם מעביר חמצן וחומרים אחרים לכל חלקי הגוף, אוסף את חומרי הפסולת השונים מהגוף, ומנקז אותם לאברי ההפרשה, מושפע הרכב הדם ממספר גדול של תופעות וגורם למגוון רחב של מחלות.
לפיכך, בדיקות דם הן הליכים נפוצים מאוד במסגרת בדיקות רפואיות.
דגימת דם נלקחת מווריד נוח לגישה, לרוב בקרבת מרפק היד.
אצל ילדים לעיתים ניתן לקחת דגימת דם מכרית האצבע (או מן העקב אצל יילודים), כתלות בסוג הבדיקה.
בבדיקות דם לבדיקת סוכר באמצעות ערכה אישית נלקחת דגימת הדם מכרית האצבע, גם במבוגרים.
לצורך בדיקות פתולוגיות ניתן לבצע בדיקות דם מסוימות גם בדגימת דם שנלקחת מגוף מת.
בבדיקות דם שגרתיות בודקים בין היתר, במסגרת ספירת הדם את הכמויות של כדוריות הדם הלבנות (לויקוציטים) ותת-הסוגים שלהם (נויטרופילים, לימפוציטים, אאוזינופילים, באזופילים, מונוציטים), ושל כדוריות הדם האדומות (האריתרוציטים) וחלבונים הקשורים להם כמו המוגלובין.
ובמסגרת כימיה בדם בודקים את ריכוזם של חומרים שונים כמו גלוקוז, שתנן, חומצת שתן, סידן, כולסטרול (HDL ו-LDL), טריגליצרידים ויטמין B12 ועוד.
כמו כן ניתן למצוא כמות האנזים G6PD.
בדיקות סקר גנטיות נעשות באמצעות בדיקת דם מיוחדת.
ניתן גם לבצע בדיקות דם לבדיקת רמת ההורמונים.
בשנים האחרונות בוצעו מחקרים שמטרתם לקשור ממצאי בדיקות דם מסוג CTC עם מצב חולי הסרטן.
מחקרים אלו טרם הובשלו ובדיקות אלו אינן נחשבות לאמינות.
את בדיקת הדם מבצעים בישיבה לאחר איתור ווריד גלוי וחיטוי האזור בעזרת אלכוהול.
את המחט יש להוציא בזהירות, תוך כיסוי אזור המחט ולקיחת הדגימה באמצעות צמר גפן או בד, לאחר הוצאת המחט יש להשאיר את הצמר גפן או הבד לעוד כ-5–10 דקות ולוודא כי האדם שנלקחה ממנו דגימת הדם ממשיך לשבת ומרגיש טוב.
במידה ולאותו אדם היסטוריית התעלפויות קודמות מבדיקות דם ניתן להשכיבו במיטה.
ערכי הנורמה בבדיקת דם היא רשימה המקובלת על רופאים.
הערכים נקבעים לאחר מחקרי סריקה מעמיקים הבודקים סטטיסטית את השפעת הערכים של בדיקות הדם על מקרי תחלואה ומקרי מוות.
למרות זאת קיימות פרשנויות של מחקרים קליניים, הגורמות לחלק מהרופאים לקבוע ערכי נורמה שונים.
HYPO% - אחוז התאים האדומים שצבעם חלש (במקום אדום חזק) מתוך סך כל התאים האדומים
WBC- תאי דם לבנים white blood cells - תאי הדם שהם חלק ממערכת החיסון - ההגנה של הגוף
RBC- תאי דם אדומים red blood cells- התאים שנושאים חמצן לכל תאי הגוף ומחליפים אותו בפסולת - *פחמן דו-חמצני שנוצר בתאים בתהליך הנשימה התאית.
HB- המוגלובין - חלבון הנמצא בתאי הדם האדומים ותפקידו לשאת את החמצן אל תאי הגוף השונים ולהחליפו *בפחמן דו-חמצני - פסולת הנשימה התאית ולהובילו מהתאים השונים.
HCT- נפח סך כל כדוריות הדם האדומות מתוך כלל הדם
MCV - נפח ממוצע של כדורית דם אדומה
RDW- אחוז השונות בין כדוריות הדם האדומות
PLT - כמות הטסיות (אחד מסוגי כדוריות הדם האחראיות על קרישת הדם)
MPV- נפחן הממוצע של הטסיות בדם (נפח ממוצע של כל אחת)
NEUTֵ%- אחוז תאי הדם הלבנים האחראים על חיסול חיידקים בעיקר
LYM - לימפוציטים (סוג של תאי דם לבנים)
MONO- תאי דם לבנים האחראים על הריגת חיידקים נגיפים ופטריות
EOS - תאי דם לבנים הנלחמים בזיהומים ומשתתפים גם בתהליכי אלרגיה
BASO- תאי דם לבנים המשתתפים בתהליכי אלרגיה
TRIGLYCERIDES- טריגליצרידים - סוג שומן שרמתו משקפת את חילוף החומרים של הגוף.
CHOLESTEROL - HDL - הכולסטרול ה"טוב" - מסייע לגוף להיפטר מעודפי שומנים - נושא כולסטרול אל הכבד
CHOLESTEROL- LDL- הכולסטרול ה"רע" - נושא כולסטרול לרקמות הגוף השונות
BILIRUBIN- תוצר פירוק של המוגלובין
UREA- חנקן השתנן - תוצר פירוק של חלבון
CREATININE- מייצג מסת שריר +תפקודי כליות - רכיב חשוב ברקמת השריר
URIC ACID- חומצת שתן - תוצר פירוק תרכובות חנקן בגוף
שלושת הבאים הם אנזימי כבד שונים
TRANSFERRIN- חלבון המעביר ברזל מהדם למח העצם ליצירת תאי דם חדשים
FERRITIN- תרכובת של ברזל וחלבון - תפקידו להיות מאגר הברזל בגוף
EBV- נוגדני מונונוקלאוזיס זיהומי (מחלת הנשיקה)
בדיקת דם - הומוציסטאין, לגילוי מוקדם ומניעת מחלות לב.
הומוציסטאין נחשב כיום לגורם סיכון נוסף למחלות לב ויתר קרישיות הדם.
עודף הומוציסטאין בדם פוגע בדפנות העורקים ומחיש את התהליך הטרשתי, אשר עלול להביא לחסימת זרימת הדם בעורק.
שכיחות רמת הומוציסטאין בדם, הגבוהה מהנורמה, קיימת בכ-5%-10% מהאוכלוסייה הכללית.
מציאת הומוציסטאין מוגבר היא בעלת ערך נוסף באבחון של חסרים תזונתיים, או של מפגעים במערכת העיכול, הגורמים לתת-ספיגה של הוויטמינים מקבוצה B.
בדיקת סקר נוגדנים (מבחן קומבס) היא בדיקה שגרתית המבוצעת למנות דם לפני עירויים לחולים (למניעת המוליזה, במקרה של חוסר תיאום), ועם התפתחות רפואת האם והעובר גם כבדיקה שגרתית לנשים בהיריון.
בבדיקה נבדק האם ישנה נוכחות של נוגדנים כנגד אנטיגנים שונים בדם.
יש כמה וכמה סוגים של מחלות הניתנות לגילוי ומעקב על ידי בדיקת דם- אנמיה, בעיות קרישה, סוכרת, התייבשות, אי ספיקת כליות, מצבי דלקת, זיהומים שונים, מחלות של הכבד, סרטן הדם, נזק לשריר הלב, צליאק ועוד.
בשנת 2008 הודיעו חוקרים כי בדיקות הרוק יכולות לבסוף להחליף כמה בדיקות דם, כך שהרוק כולל בתוכו 20% מהחלבונים הנמצאים בדם.
חוקרים קנדיים פיתחו שבב בשם מיקרו אמולסיה לבדיקות דם בפברואר 2011. טיפת דם הנתפסת בשכבת חומר אחרת.
וזה יכול לשלוט בגודל המדויק וברווח הטיפות.
בדיקה חדשה זו יכולה לשפר את היעילות, הדיוק והמהירות של בדיקות מעבדה והעלות די נמוכה.
השבב עולה 25$, לעומת המכשירים הרובוטיים שבשימוש העולים בסביבות 10,000$.
במרץ 2011 פיתחו צוות חוקרים מאוניברסיטת ברקלי בקליפורניה ואוניברסיטת ולפראיסו מכשיר המשלב פונקציית מעבדה אחת או יותר על שבב יחיד בגודל של מילימטרים, שבב זה יכול לאבחן מחלות תוך 10 דקות ללא השימוש בצינורות חיצוניים ורכיבים נוספים, כשהמערכת מופעלת באופן עצמי.
היא משתמשת בתעלות זעירות לתאי דם נפרדים מפלזמה (99 אחוזים מתאי דם נלכדו במהלך ניסויים).
חוקרים משתמשים ברכיבי פלסטיק כדי להפחית את עלויות הייצור.
בדיקת חמץ היא המצווה לחפש שאריות חמץ בערב פסח כחלק קיום מצוות השבתת חמץ.
חז"ל הורו שחובה לקיים את הבדיקה עם רדת הלילה שקודם לליל הסדר, לאור נר.
לפני הבדיקה אומרים את ברכת המצוות וחותמים "על ביעור חמץ".
יש הנוהגים להטמין בבית חבילות קטנות של חמץ עטופות היטב, ויש הנוהגים להשתמש בנוצה על מנת לוודא שלא נותר חמץ על משטחים.
בדיקת החמץ היא שלב אחד מבין שלושה שלבים הנהוגים כיום בהלכה על מנת להשבית את החמץ: בדיקה, ביעור (השמדה) וביטול.
לאחר הבדיקה מבטלים את החמץ באמצעות הכרזה שכל חמץ שלא נמצא במהלך הבדיקה הרי הוא כעפר הארץ.
למחרת מבערים את החמץ שנמצא בבדיקה ומבטלים שוב כל חמץ שעלול להיוותר בשוגג.
מלבד שלוש פעולות אלה, רבים מבצעים פעולה נוספת כדי שלא יהיה חמץ בבעלותם בפסח, והיא מכירת חמץ.
מדין התורה אסור שיהיה ברשות האדם חמץ בפסח, כפי שנאמר: , ובפסוק נוסף: .
כמו כן התורה מצווה על האדם "להשבית" את החמץ שברשותו לפני הפסח: (ה"יום הראשון" הוא ערב הפסח, י"ד בניסן לפני הצהריים).
כדי לבצע את ההשבתה, נאמר במשנה: .
אמנם בתלמוד נאמר שההשבתה אינה חייבת להיות על ידי השמדה ומספיק לבטל בלבד (ביטול חמץ הוא הכרזה כי האדם רואה בחמץ שברשותו דבר בטל וחסר ערך, כעפר הארץ).
כאשר לא נעשה 'ביטול', נחלקו הראשונים האם ישנה חובה מן התורה לבדוק את החמץ: יש מן הראשונים שסוברים שאז חובת הבדיקה היא מן התורה, ויש שסוברים שמן התורה אין חיוב בדיקה, מכיוון שמהתורה אינו עובר איסור אלא בחמץ שידוע לו על מקום המצאו, אך אין חיוב לחפש אחר החמץ.
כמה ראשונים מבהירים שאפילו שביער את החמץ על ידי ביטולו, תיקנו חכמים חובה לבדוק את החמץ.
שלשה טעמים נתנו לתקנה זו: האחד, שמא יהיו אנשים שביטול חמצם לא היה בלב שלם, ויעברו על איסור בל יראה ובל ימצא.
השני, שמא תוך כדי הפסח ימצא אדם חמץ ויאכלנו.
ועל אף שברוב איסורי התורה לא מופיע שהאדם צריך לבערם מביתו שמא יבוא לאכלם, אך חמץ שונה משאר האיסורים בכך שהאדם רגיל לאוכלו כל השנה, ולכן גדל החשש שמא יבוא לאכלו, הטעם השלישי לבדיקה הוא כמין 'תזכורת' לבטל את החמץ.
יש אף המדגישים כי עיקר כוונת התורה - בבדיקה ובביעור הממשי של החמץ, ולא בביטול.
התלמוד הירושלמי מסמיך את מצוות בדיקת החמץ על פסוק מהתורה: "ושמרתם את המצות - אם אינו עניין לאכילת מצה תנהו עניין לביעור חמץ" (הירושלמי אף מסמיך את זמן הבדיקה למקרא).
להלכה, חובה לנקוט בשתי הדרכים: ביעור (כולל בדיקה) וביטול.
כאמור, זמן המצווה הוא "אור לארבעה עשר" כלומר בליל י"ד בניסן, בתחילת הלילה.
זמן זה נקבע כבר מהלילה, משום שבלילה אנשים מצויים בבתיהם, ואינם טרודים בעסקיהם, וכן משום שבלילה אור הנר מאיר בצורה טובה יותר את המקומות הנסתרים בבית, שבהם עשוי להימצא חמץ.
התלמוד קובע, שאין להתחיל ללמוד תורה בזמן זה, שמא ישקע האדם בלימודו, וישכח לבדוק את החמץ.
אם קיים שיעור שזמנו קבוע שמתחיל לפני זמן הבדיקה, אין נוהגים לבטלו, אלא מודיעים בתחילתו או בסופו שלא לשכוח לבדוק חמץ.
מטעם זה גם אין להתחיל לאכול סעודה או לעסוק במלאכה חצי שעה לפני זמן הבדיקה.
מי שלא בדק את החמץ מסיבה כלשהי בליל ארבעה עשר, חייב לבדוק במשך היום שלמחרת.
ואם לא בדק לפני הפסח יבדוק ויבער את החמץ בימי חג הפסח, ואפילו אם עבר הפסח ולא בדק את החמץ, יבדוק לאחר הפסח, ויבער את החמץ שנמצא, אך אין מברכים על בדיקה שנעשית לאחר חג הפסח, כיוון שהבדיקה נעשית רק כדי לבער חמץ שעבר עליו הפסח, שאיסורו הוא רק מדרבנן.
אם אדם יוצא מביתו לפני ליל בדיקת חמץ, מוטל עליו לבדוק את החמץ בלילה האחרון לפני יציאתו.
חובה זו מותנית בכך שהאדם יוצא מביתו תוך שלושים הימים שלפני פסח (כלומר: מפורים ואילך), אך אם אדם יוצא מביתו לפני זמן זה, ואין בכוונתו לחזור לביתו לקראת הפסח או בפסח עצמו – די לו בביטול.
כל מקום שאנשים רגילים להיכנס אליו עם חמץ צריך לבדקו.
מקום שבעלי חיים האוכלים את החמץ נמצאים בו אין צורך לבדקו (כאשר לא ידוע בוודאות שהכניסו לשם חמץ), משום שסביר להניח שבעלי החיים אכלו את החמץ אם היה שם.
חובת הבדיקה אינה רק בבית הפרטי, אלא גם במקומות ציבוריים שמכניסים בהם חמץ, כגון חדרי מדרגות, בתי כנסת, משרדים, חנויות ומבני ציבור.
בזמננו "מקומות שצריכים בדיקה" באופן מיוחד (מלבד מטבח וחדר אוכל) הם תיקים וכיסי בגדים ומעילים ואף מכוניות פרטיות.
בבית בו מצויים ילדים קטנים – כמעט כל מקום בבית, אליו הם מסוגלים להגיע, נחשב כ"מקום שמכניסים בו חמץ".
יש הסוברים שיש לבדוק מחמץ גם ספרים שמשתמשים בהם בשעת הארוחה, כגון זמירות לשבת, ברכונים וספרים הנלמדים בסעודה.
הרמ"א קובע כי יש לנקות את הבית בי"ג בניסן, לפני הבדיקה, כדי להקל על ביצוע הבדיקה (ייתכן שהלכה זו היא העומדת ביסוד המנהג לערוך ניקוי יסודי לפני פסח).
ניקוי זה אינו פוטר את האדם מחובת בדיקת חמץ, אך לפי הרבה פוסקים מי שעשה ניקוי יסודי של הבית - כפי שרבים עושים בתקופה שלפני פסח – אינו חייב לבדוק בדיקה יסודית, והוא יכול להסתפק בבדיקה שטחית יותר, ולדלג על מקומות שידוע לו שנבדקו כבר במהלך הניקוי.
הבדיקה צריכה להיעשות לאור הנר, משום שבאמצעותו ניתן לראות היטב 'בחורים ובסדקים'.
בנוסף דרשו חכמים מן הפסוקים שחיפוש טוב נעשה באמצעות נר, ככתוב: ; .
גם מי שבודק ביום – כגון מי ששכח לבדוק בלילה – אינו בודק לאור השמש, מכיוון שאורה אינו מגיע למקומות המוסתרים.
עם זאת, ניתן לבדוק לאור החמה במקומות לא מקורים או בעלי שלושה קירות, או ישירות מול החלון, כיוון ששם אור השמש חזק דיו.
למרות ההלכה שיש לבדוק את החמץ לאור הנר, קבעו הפוסקים בזמננו שניתן בעת הצורך, לבדוק בפנס חשמלי.
הלכה זו מיושמת בעיקר בבדיקת חמץ במקומות המועדים לדליקה, אך במקרה כזה צריך תחילה להדליק נר לברך על הבדיקה ולחפש מעט, ואחר כך להמשיך עם הפנס.
לפני הבדיקה, שהיא תחילת המצווה, מברכים: ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם, אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על ביעור חמץ.
וכיוון שהברכה היא על הביעור – שנעשה בפועל ביום המחרת – ולא על הבדיקה, לא מברכים פעם נוספת בשעת הביעור.
אין לדבר בין הברכה לבין תחילת הבדיקה על מנת להימנע מהסחות דעת.
מנהג רווח הוא להניח כמה חתיכות של חמץ בכמה מקומות בבית.
נהוג לומר שטעם הנחת הפתיתים הוא כדי שברכת הבודק לא תהיה ברכה לבטלה אם לא ימצא כלל חמץ.
אך לדעת רוב הפוסקים גם אם לא מניחים חמץ ולא נמצא כלל חמץ בבדיקה - עדיין הברכה אינה לבטלה, כיוון שהברכה היא על הבדיקה והחיפוש, ולא על המציאה.
אלא טעם המנהג הוא כדי שיישאר חמץ מאותם הפתיתים, ועל ידי כך לא ישכח לבטל את החמץ.
ויש שאמרו כי בזכות החבאת הפתיתים לא יכשל הבודק בבדיקתו, ויבדוק כהוגן.
בגמר הבדיקה - מניח השקית, הנוצה והנר שנותר בתוך כף עץ קעורה, מעטף הכל בנייר [אבל לא יד הכף, שנשאר בלתי מעוטף], ומהדק על ידי חוט שכורכו סביב הנייר כמה פעמים וקושרו.
וכן יש לבטל את החמץ.
הנוסח המקובל הוא בארמית, אך ניתן לומר את הביטול בכל שפה שהאדם מבין.
(בעברית: כל חמץ ושאור שישנו ברשותי, שלא ראיתיו ושלא ביערתיו, ייבטל ויהיה הפקר כעפר הארץ).
לאח"מ אומרים ה"יהי רצון" ומנהג חב"ד הוא לא לאומרו.
ונוהגים לבטל את החמץ פעם נוספת לאחר שריפת חמץ ולפני זמן איסור ההנאה מהחמץ בשעה חמישית לפי שעות זמניות (בערך בשעה 10:00 בבוקר ובשעון קיץ 11:00).
נוסח הביעור ביום שונה מעט, והוא כוללני יותר: "כָּל חֲמִירָא וַחֲמִיעָא דְאִיכָּא בִּרְשׁוּתִי, דַחֲמִתֵּיהּ וּדְלָא חֲמִתֵּיהּ (או: דַחֲזִתֵּיהּ וּדְלָא חֲזִתֵּיהּ), דְבִיעַרְתֵּיהּ וּדְלָא בִיעַרְתֵּיה, לִבְטִיל וְלֶהֱוֵי [הֶפְקֵר] כְּעַפְרָא דְאַרְעָא" (בעברית: כל חמץ ושאור שישנו ברשותי, שראיתיו ושלא ראיתיו, שביערתיו ושלא ביערתיו, ייבטל ויהיה הפקר כעפר הארץ).
(לאחר זמן זה הביטול אינו מועיל כיוון שאין בעלות הלכתית על החמץ בשעה זו).
מסופר על אדמו"ר הזקן, שלאחר שובו מביקורו הראשון אצל המגיד ממעזריטש, אצלו למד את כוונות בדיקת חמץ, האריך מאד בבדיקה כדי להביא את כל הכוונות לפועל בבדיקתו (ובדיקתו נמשכה על כל הלילה, זאת למרות שהיה לו בזמנו רק חדר אחד).
באותו מעמד פירש אדמו"ר הזקן את הטעם לכך שבודקים את החמץ דווקא בי"ד ניסן: "י"ג בגימטריא אחד, והוא עניין הדעת, בזה אין שייך (צריך) בדיקה.
י"ד הוא עניין המדות (ז' מדות דנפש האלקית ודנפש הבהמית), שם צריך להיות בודקין את החמץ".
זאת אומרת: חמץ מסמל ישות (לעומת מצה שמסמל ביטול).
בחלק הדעת שבנפש – בו מציאותו של ה' הוא מוחשי ואמיתי, בוודאי ישנו ביטול, ואין צורך לבדוק אם יש שם חמץ.
מה שאין כן במדות, שענינם הוא הרגשת עצמו, שם שייך ישות, ולכן צריך לבדוק שם את החמץ ולבערו, ולכן זמן הבדיקה הוא בי"ד, משום שהז' מדות של נפש האלקית מבררים את הז' מדות של נפש הבהמית.
בתורת החסידות מבואר, על פי ספרי הקבלה, סדר העבודה של בדיקת חמץ ולאחר מכן ביעורו, בעבודת ה':
על פי הקבלה, עבודת בדיקת חמץ היא לעשות כלי לאור המתגלה בחג הפסח, על ידי ה"בדק" והסרת החיצונים.
כמו שדירת המלך חייבת להיות נקיה מכל לכלוך, כך כדי לקבל את האור של פסח ומתן תורה שלאחריו חייבת להיות טהרה מכל ישות.
כפי שרואים בלימוד תורה, שתלמיד שהוא מלא בישות עצמו לימודו אינו נקלט כראוי (ועליו אמרו "משפך - שמכניס בזו ומוציא בזו", כי אין לו כלי), ודווקא הביטול הוא כלי ללימוד תורה כראוי.
אף שהבדיקה והביעור הם עניין אחד - הסרת החמץ (כפי שהוא בפשטות, שעל הבדיקה מברכים "על ביעור חמץ", כיון שהיא התחלת הביעור), בפרטיות העבודה נחלקת לשתים:
בדיקת חמץ, היא העבודה של חשבון נפש בפרטי ענייניו והמרירות על הרע שבו, ועל ידי זה מגיעים לביעור חמץ, שהוא הגילוי מלמעלה של אהבה רבה ורעותא דליבא.
בדיקת חמץ, שבה עדיין יש רע ויש לחפש אחריו ולבערו, היא העבודה שעל פי טעם ודעת, שבה יש רע וצריכים עדיין לכפותו - אתכפיא.
לעומתה, העבודה של ביעור חמץ היא עבודה שלמעלה מטעם ודעת, שבה כבר לא שייך רע - אתהפכא.
האור המאיר בארבעה עשר הוא מבחינת דעת תחתון ולכן שייך עדיין חמץ, והאור בחמישה עשר הוא מבחינת דעת עליון ולכן לא שייך חמץ.
אלא שעל ידי התורה נפעל ביעור החמץ עוד קודם החמישה עשר, כבר ביום ארבעה עשר (שלכן התורה קוראת לארבעה עשר "ביום הראשון" שבו יש להשבית את החמץ), כיון שבכוחה של התורה לפעול כבר בעבודה של אתכפיא את השלימות של אתהפכא.
הכח לבדיקת החמץ נמשך מבחינת ה"אור" המתגלה לארבעה עשר, שהוא הכח שניתן בנשמה האלוקית - הנקראת נר, "נר ה' נשמת אדם" - ששבע המדות שלה יגברו על שבע המדות של נפש הבהמית.
אמנם כח זה ניתן בנשמה הוא רק באופן של "נר", אור קטן, ואסור לבדוק לאור אבוקה שהוא אור גדול יותר.
ומבואר בספרי הקבלה, שמול אור של אבוקה בטל הרע לגמרי, ואילו בבדיקת חמץ שייך עדיין רע, ולכן היא נעשית רק על ידי נר (בדומה להבדל הכללי בין ביטול הרע ביציאת מצרים שהיה רק בבחינת אתכפיא, ולכן נמשלה לאור הנר; לעומת הגילוי בגאולה העתידה שיהיה בבחינת אתהפכא, ונמשלה לאור השמש).
זאת מכיוון שהעבודה צריכה להיעשות על ידי הנשמה בכוחות עצמה, ודווקא כוחות פנימיים ולא מקיפים, ולא בכח הגילוי מלמעלה.
אמנם, בלית ברירה ניתן לבדוק גם לאור השמש, היינו בכח הגילוי מלמעלה, כי סוף סוף גם בכך נעשית העברת הרע.
בדיקה באמצעות חלקיקים מגנטיים היא אחת משיטות הבדיקה שאינן הורסות את האובייקט הנבדק.
מטרתה לאתר סדקים או אי רציפויות ביציקות, חישולים, ריתוכים ודפנות מכלים.
הבדיקה מתבצעת באמצעות מגנוט החלק הנבדק, וחשיפת אי רציפויות בחומר על ידי חלקיקים מגנטיים הנמשכים אליהן ומסמנים אותן.
הצורך במגנוט מגביל את הבדיקה לפריטים מחומרים פרומגנטיים בלבד.
השיטה מתבססת על עקרון פריצת (דליפת) שטף מגנטי.
על פי עיקרון זה, כאשר יש אי רציפות בחומר ממוגנט (למשל אם נוצר בו סדק בפני השטח או מעט מתחת לפני השטח) ייווצרו שני קטבים מגנטיים חדשים, בעלי משיכה מגנטית גבוהה עקב קרבתם זה לזה, ואליהם יימשכו חלקיקים מגנטיים המפוזרים על פני החלק הנבדק.
השיטה הומצאה על ידי ויליאם הוק בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, והתפתחה בכיוונים רבים במהלך השנים.
על פי עקרונות המגנטיות, שדה מגנטי יעבור תמיד בין קוטב אחד לקוטב אחר במגנט, במעגל סגור.
אי רציפות במגנט יוצרת שני קטבים חדשים, שביניהם נעים קווי השטף המגנטי בעוצמה רבה עקב קרבת הקטבים (הדבר דומה למגנט פרסה - כיפוף של מגנט ישר לצורת פרסה ינצל את עוצמת המגנוט שבו בצורה מיטבית, ולמעשה יהפכו למגנט חזק יותר ממגנט ישר).
חלקיקים מגנטיים המפוזרים על גבי מגנט נמשכים לקטבים, וכך ניתן לזהות מקומות בהם נוצרו קטבים חדשים והשדה המגנטי נפרץ.
יכולת החלק להתמגנט (פרמביליות) ומידת השאירות המגנטית שלו הן קריטיות לצורך בדיקה איכותית, ועקב כך לא ניתן לבדוק בשיטה זו פריטים פאראמגנטיים, המתמגנטים בצורה חלשה במיוחד או מתמגנטים רק כל עוד זורם בהם זרם חשמלי (ע"ע אלקטרומגנטיות).
על מנת לאתר אי רציפות יש צורך שקווים מגנטיים רבים ככל הניתן יעברו באי הרציפות, ולכן לכיוון תנועת השטף המגנטי יש משמעות רבה.
זו אחת הסיבות לשימוש במספר שיטות מגנוט שונות, המאפשרות מגנוט היקפי או אורכי על פי הצורך, כך שהשטף נע בניצב לכיוון הסדקים המשוערים.
שדה מגנטי אורכי מתקבל כאשר מעבירים סביב החלק זרם חשמלי (בעזרת מוליך טבעתי), או כאשר מעבירים דרכו שדה מגנטי אורכי (באמצעות השראה אלקטרומגנטית).
שדה מגנטי היקפי מתקבל בעזרת העברת זרם חשמלי ישירות דרך החלק או במרכזו בעזרת מוט מוליך, או כאשר משרים סביבו שדה מגנטי היקפי.
החלקיקים המגנטיים עשויים משבבים פאראמגנטיים בעלי פרמביליות גבוהה, אך שאירות מגנטית מזערית.
אילו היו החלקיקים פרומגנטיים, הם היו נצמדים זה לזה לאחר מגנוטם, לא היו נעים לכיוון הקטבים בצורה חלקה, והיו ממשיכים בתנועתם זו גם לאחר הפסקת המגנוט בחלק הנבדק.
גודלם של החלקיקים, ממיקרון אחד ועד 20 מיקרון בממוצע, וצורתם מרובת הצלעות נועדו לשפר את יכולת התנועה שלהם לעבר ריכוז קווי השטף המגנטי.
בנוסף, על מנת לייעל את תהליך הבדיקה, משתמשים בנוזל נושא (carrier) שמנוני שבתוכו מרחפים החלקיקים המגנטיים, וכך תנועתם בשדה המגנטי היא מהירה יותר.
החלקיקים מתקבצים בצורה מדויקת על פני אי הרציפות, וניתן להבדילם בקלות מהסביבה עקב הכמות הרבה המתרכזת באזורים הפגומים.
כיום משתמשים בחלקיקים פלואורסצנטיים, על מנת להקל על הבודק לאתר את מיקומם, והם זוהרים בעת הארתם בתאורה אולטרה סגולה.
לצורך בדיקה מדויקת ויעילה, יש צורך להשתמש במתקן מגנוט ייעודי.
המאפיינים העיקריים הקובעים את עוצמת המגנוט הם עוצמת הזרם, סוגו, ובמתקנים הפועלים על השראה - מספר כריכות הסליל.
במתקן המגנוט מועבר זרם חשמלי בעוצמה הניתנת על פי רוב לשליטה, למשך זמן של 0.5 שנייה.
הזרם מופסק בעת שהוא מגיע לשיאו.
הזרמים שבשימוש במתקני מגנוט קבועים הם זרם ישר, זרם חצי גל מיושר (HWDC - Half-Wave DC) או זרם גל מיושר (FWDC - Full-Wave DC), חד או תלת פאזי.
במתקנים מסוימים (כגון מתקן מגנוט פרסתי) סוג הזרם ניתן לבחירה.
זרם ישר חודר לעומק החלק ומאפשר איתור פגמים תת-שטחיים, ואילו זרם חילופין מאפשר איתור פגמים על פני השטח ובצמוד לו בלבד.
זרם חצי גל מיושר מהווה יתרון בעת שימוש בחלקיקים יבשים (ללא נוזל נושא), מכיוון שפעימות הזרם מייעלות את תנועת החלקיקים על פני השטח.
מכונות מגנוט מודרניות כוללות גם מתקן מגנוט סלילי וגם מתקן מגנוט במגע.
בשיטה זו משתמשים בפריט הנבדק עצמו כמוליך חשמלי - מצמידים אליו אלקטרודות, ומזרימים דרכו זרם חשמלי היוצר סביבו שדה מגנטי היקפי.
לשיטה זו שני חסרונות עיקריים:
החלק מתחמם בקצוות ועלול להתעוות בעת העברת זרם רב עוצמה.
מגע רופף בין אלקטרודות המגנוט לדפנות הפריט עלול ליצור קשת חשמלית ולגרום להתכה ולריתוך האלקטרודות אל הפריט.
הפגמים המזוהים על ידי מגנוט כזה הם רוחביים - בניצב לכיוון הזרם החשמלי.
את עוצמת הזרם הדרוש לצורך מגנוט החלק ניתן לחשב בעזרת הנוסחה , כאשר I הוא עוצמת הזרם המבוקש, K הוא קבוע המתייחס לאמפר לאינץ', ו-D הוא קוטר החלק.
בקוטר של עד 5 אינץ', K יהיה 700-900, בין 5 אינץ' ל-15 אינץ' K יהיה 500-700, ומעל 15 אינץ' K ינוע בין 100 ל-300. הסיבה לכך שגודל הקבוע הוא ביחס הפוך לקוטר הפריט הוא מכיוון שבמוליך השדה המגנטי מתחזק ככל שמתקרבים אל פני השטח.
במידה ונשתמש בזרם חלש לחלק צר, השדה המגנטי לא יגיע לשיא עוצמתו על פני השטח, ולכן יש לפצות על המרחק הקטן בזרם גבוה יותר.
מגנוט בעזרת מוט מוליך (Central Conductor)
שיטה זו מתאימה לצינורות או לחלקים בעלי חלל צינורי, ובה מעבירים דרך החלל מוט מוליך העשוי חומר פאראמגנטי (לדוגמה - נחושת), שאותו ממגנטים בשיטת המגנוט במגע.
בשיטה זו לא נגרם נזק לפריט הנבדק, והסדקים המתגלים הם אורכיים - במקביל לכיוון הזרם החשמלי במוט המוליך.
אם קוטר המוליך צר יותר מקוטר החלל הפנימי של הפריט הנבדק, יש לבצע מספר מגנוטים, כאשר בכל מגנוט יוצמד למוט המוליך מקטע אחר מהפריט הנבדק (בחלוקה שווה ואחידה).
ניתן לחשב את מספר המגנוטים הנדרש בעזרת הנוסחה הבאה:
כאשר S הוא מספר המגנוטים, Dp הוא קוטר החלל הפנימי של הפריט הנבדק, ו-Dc הוא קוטר המוליך המרכזי (באינצ'ים).
בשיטה זו משתמשים בצמד מוטות מוליכים, המשמשים כאלקטרודות, לצורך מגנוט משטחים גדולים - המוטות מוצמדים אנכית אל משטח הבדיקה, ובעת העברת זרם חשמלי דרכם נוצר סביב המוטות שדה מגנטי מעגלי.
קווי השטף המגנטי נעים סביב המוטות, ולכן הפגמים המתגלים הם בניצב לכיוון השדה המגנטי שבאותה נקודת שטח.
הזרם שמועבר בפרודים הוא זרם ישר או מיושר.
עוצמת הזרם נקבעת על פי היחס בין עובי המשטח לרווח שבין הפרודים.
את מוטות בפרודים ממקמים ברווח שנע בין 2 אינץ' ל-8 אינץ'.
ככל שהרווח קטן יותר, כך עולה רגישות הבדיקה.
רווח הקצר מ-3 אינץ' יגרום לתנודה (Banding) של החלקיקים המגנטיים בנקודת המפגש של קווי השטף היוצאים מכל מוט, ולכן במספר תקנים מידת הריווח המזערית היא 3 אינץ'.
גודל השדה המגנטי היעיל שנוצר במגנוט בפרודים עומד בכל צד על כרבע ממרחק הריווח שבין המוטות.
לעיתים קרובות יוצר מגנוט כזה סימני צריבה חריפים על גבי הפריט הנבדק, ולכן השיטה אינה בשימוש לחלקים רגישים או מגומרים, כגון משטחים תעופתיים.
כמו כן, במידה וקיים רווח (ולו מזערי) בין המוט לשטח הנבדק, עלולה להיווצר קשת חשמלית בעת העברת הזרם במוט, ולגרום לריתוך או התכה בין משטח הבדיקה למוט.
מגנוט באמצעות סליל טבעתי (Coil)
בשיטה זו משתמשים בטבעת שבתוכה עוברים מספר מוליכים (כריכות) שדרכם מועבר זרם חשמלי.
הפריט הנבדק נמצא בתוך הסליל או בתחתיתו וכך נוצר בו שדה מגנטי.
הפגמים המתגלים הם רוחביים - עם כיוון הזרם החשמלי.
עוצמת המגנוט תלויה בעוצמת הזרם, במספר הכריכות ובמיקום הפריט בסליל.
ניתן לחשב את העוצמה הדרושה לבדיקת פריט בהתאם לנוסחאות הבאות:
כאשר החלק מונח בתחתית הסליל:
כאשר I הוא הזרם, N מספר הכריכות בסליל (על פי רוב: 5), L אורך החלק ו-D קוטר החלק (באינצ'ים).
כאשר החלק מונח במרכז הסליל:
כאשר I הוא הזרם, Ds הוא הקוטר הפנימי של הסליל, N מספר הכריכות, L אורך החלק ו-D הוא קוטר החלק (גם כאן המידות הן באינצ'ים).
ניתן לראות מהנוסחאות, שעוצמת המגנוט הנדרשת במרכז הסליל גבוהה מזו הנדרשת בתחתיתו, ומכך שיש יתרון למגנוט בתחתית הסליל.
מצד שני, מגנוט בתחתית הסליל מצריך מגנוט נוסף לצורך בדיקת החלק התחתון של הפריט, שהצמדתו לסליל חוסמת את החלקיקים המגנטיים מלהגיע אליו.
בעיה נוספת שניתן לראות מהנוסחאות, היא שנדרשת עוצמה גבוהה ביותר למגנוט חלקים בעלי יחס קוטר/אורך נמוך (יחס L/D הקטן מ-2).
ניתן להתגבר על חיסרון זה בעזרת מגנוט בצבירים - חיבור של מספר פריטים זהים ברצף יעלה את היחס בין האורך לקוטר, ומגנוט שלהם כאחד יצריך עוצמת זרם פחותה.
בשיטה מתקדמת ומורכבת יותר ליישום, המכונה "Induced current fixtures", ניתן לשפר את איכות הבדיקה של חלקים טבעתיים בעלי יחס קוטר/אורך נמוך, על ידי שימוש בליבת ברזל המושחלת במרכז הטבעת, והטבעת עצמה נמצאת במרכז סליל המגנוט.
ליבת הברזל משרה זרם היקפי בטבעת, ומאפשרת ניצול מיטבי של עוצמת זרם המגנוט על ידי יצירת שדה מגנטי משני מסביב לטבעת, בעל אותו כיוון כשדה המגנטי הראשי שיוצר הסליל.
חיסרון נוסף של מגנוט באמצעות סליל הוא חוסר היכולת למגנט בפעם אחת חלקים בעלי יחס קוטר/אורך גבוה (L/D הגבוה מ-15), עקב דעיכת השדה המגנטי ככל שמתרחקים מהסליל.
במקרה מעין זה יש למגנט את הפריט הנבדק במקטעים, ולחשב את עוצמת המגנוט ביחס למקטע.
על פי רוב, פעולה זו תידרש בחלקים הגדולים מ-8 אינץ'.
ניתן לאלתר סליל מגנוט, תוך שימוש בכבל חשמל.
כבל זה יכול להיות ייעודי, או מאולתר מכבל בעל מאפיינים הדומים לכבל התעשייתי.
המגנוט מתבצע אחרי ליפוף הדוק של הכבל מסביב לחלק, במספר כריכות, והעברת זרם חשמלי בכבל.
את החלקיקים המגנטיים מיישמים בשיטה השיורית (ראה להלן), לאחר גמר המגנוט.
קשה להבטיח מגנוט מדויק בשיטה זו, אך לעיתים היא נוחה ויעילה יותר לשימוש.
הפרסה היא מכשיר נייד המורכב ממוט ברזל רך מלופף בסליל שדרכו מועבר זרם חשמלי.
המוט מתחבר לזרועות מתכת פאראמגנטיות, שבהן מושרה השדה המגנטי שנוצר כתוצאה מהזרמת החשמל במוט.
הזרועות ניתנות לכוונון, כך שהן יוצרות מעין מגנט פרסה.
את הפרסה מצמידים לחלק הנבדק, כשאזור הבדיקה הוא בין זרועות הפרסה.
מתקן הפרסה מאפשר גמישות בעבודה, ועל פי רוב נותן אפשרות לבחירת סוג הזרם (זרם ישר או זרם חילופין) ולשליטה על עוצמת הזרם המועבר בו .
ישנה תת-שיטה המאפשרת מגנוט החלק באמצעות מתקן פרסתי העשוי ממגנט רב עוצמה, כאשר בו הבדיקה מבוצעת תוך כדי הצמדת רגלי הפרסה לפריט הנבדק.
למעשה, לא יכולים להתקיים בחלק אחד שני שדות מגנטיים מנוגדים בכיוונם.
במתקנים ייעודיים ניתן לבצע מגנוט רב כיווני למראית עין.
כך לדוגמה, באמצעות מתקן פרסה מיוחד, בעל שלושה סלילים, ניתן לבצע מגנוט רב כיווני.
מגנוט מעין זה מתקיים וירטואלית בלבד: כיוון השדה משתנה במהירות ובקצב אחיד בין שדה אורכי לשדה היקפי.
בעוד במתקן פרסה רגיל הסליל מלופף סביב מוט הממוקם במאוזן לאורך המתקן, שבעת העברת זרם דרכו יוצר מגנוט אורכי, במתקן פרסה רב כיווני ממוקמים עוד שני סלילים, המלופפים סביב מוטות אנכיים שמהם יוצאות רגלי הפרסה.
שני סלילים אלו יוצרים, בעת העברת זרם דרך שניהם, שדה מגנטי היקפי.
במתקן עצמו קיים מתג חשמלי שמחליף באופן קבוע את הזרמת הזרם בין הסלילים השונים.
בשיטה זו ניתן לאתר סדקים שכיוונם ומיקומם אינם ידועים כלל, אך עקב השדה המתחלף החיוויים יתקיימו רגעית בלבד.
בנוסף, יש צורך בהמשך רציף של המגנוט בכל זמן הבדיקה.
ישנן שתי שיטות בדיקה עיקריות: השיטה הרציפה והשיטה השיורית.
בשתי השיטות בודקים לאחר המגנוט את מיקום החלקיקים המגנטיים על פני החלק הנבדק.
פגמים יימשכו אליהם חלקיקים מגנטיים, שיסתדרו על פני השטח בהתאם לצורת הפגם המדויקת.
בשיטה זו מיישמים את החלקיקים המגנטיים על הפריט הנבדק לפני המגנוט ובמהלכו, עד מעט לפני סיום המגנוט.
זוהי השיטה היעילה ביותר לאיתור פגמים, מכיוון שכך מנוצלת כל יכולת ההתמגנטות של הפריט.
כמתואר בעקומת החשל (עקומת ההיסטרזיס, שמתארת את היחס בין הכוח הממגנט לבין צפיפות קווי השטף המגנטי שנוצרים בהתאם.
ראו באיור משמאל), לאחר הגעה לנקודת הרוויה המגנטית, יורדת רמת המגנטיות של המגנט במעט, בהתאם לשאירות המגנטית של המתכת.
תאורטית, ניתן לבדוק בצורה דומה גם חלקים מחומר פאראמגנטי: מיישמים את החלקיקים על הפריט תוך כדי העברת זרם או השראת שדה מגנטי דרכו, ובמקביל בודקים את החלק.
אך עקב צורת התפלגות השטף המגנטי בחלקים פאראמגנטיים, בדיקה כזו לא תהיה יעילה לעומת שיטות בדיקה אפשריות אחרות, וכלל התקנים אוסרים לבדוק חלקים פאראמגנטיים בדרך זו.
בשיטה זו מנצלים את המגנטיות השיורית של הפריט, כלומר, את השדה המגנטי שנשאר לאחר הפסקת המגנוט.
את החלקיקים המגנטיים מיישמים על הפריט לאחר הפסקת המגנוט.
שיטה זו פחות יעילה למתכות בעלות שאירות מגנטית נמוכה יחסית, ובהן עדיף להשתמש בשיטה הרציפה.
ישנן שלוש שיטות ליישום החלקיקים המגנטיים על גבי הפריט הנבדק.
משתמשים באבקת ברזל, שאותה מפזרים בצורה אחידה על פני הפריט הנבדק.
לאחר המגנוט האבקה מתרכזת במקומות בהם יש פרצות בשטף המגנטי.
שיטה זאת היא בעלת היעילות הנמוכה ביותר, מכיוון שתנועת האבקה מוגבלת והאינדיקציות המופיעות אינן ברורות.
שימוש במכל ריסוס דחוס המלא בנוזל מעורב בחלקיקים מגנטיים.
זו הדרך המהירה והקלה ליישום החלקיקים.
התרסיס נוזלי ובעל ריכוז גבוה של חלקיקים קטנים, ועל כן יעיל יותר מיישום בעזרת אבקה.
הניידות שמציעה אריזת התרסיס היא עוד מעלה של השיטה.
שימוש במתקן בעל אמבט מלא בתרחיף - נוזל שמנוני עם חלקיקים מגנטיים - שאותו שואבים בעזרת צינור ומיישמים ישירות על הפריט.
שיטה זו מבטיחה יישום מקסימלי של החלקיקים על פני השטח, ומאפשרת בקרה מלאה על ריכוז החלקיקים בנוזל, להבדיל מתרסיס.
לרוב, לאחר גמר הבדיקה, יש להוציא את החלק ממגנוט.
לשם כך מפעילים כוח מאלץ (כוח קורהזיבי), המשנה את סידור האטומים המגנטיים בפריט לסידור אקראי.
לשם כך ניתן להשתמש במתקן ייעודי או במתקן הממגנט עצמו (כגון פרסה או סליל נייד).
הטכניקה התעשייתית להוצאה ממגנוט מפעילה על הפריט הנבדק זרם חילופין המוחלש הדרגתית.
עקב חילופי הקוטביות הקבועים בזרם חילופין, ניתן להגיע למצב שבו צפיפות קווי השדה המגנטי מגיעה לאפס.
ניתן לתאר זאת בעזרת נגזרת של עקומת החשל .
שימוש בזרם ישר לצורך הוצאה ממגנוט, באותה טכניקה, מצריך סיבוב של החלק לכיוונים שונים תוך כדי החלשת עוצמת הזרם, או הרחקתו ממקור הזרם.
ניתן להוציא ממגנוט במספר דרכים נוספות, שאינן מקובלות בתעשייה:
חימום - חימום המגנט עד האדמת המתכת יבטל את המאפיינים המגנטיים שלו.
מגע - הטלה של מגנט אחד כנגד אחר באופן אקראי תבטל את המגנטיות במגנט שאליו מופנות ההטלות.
הלמות פטיש ו/או הרעדה - פעולות כאלו יחלישו את כוחם המגנטי של אטומי המגנט.
בעוד במרבית השיטות לבדיקות לא הורסות קשה לבדוק יציקות מתכת, בשיטה זו ניתן לבצע את הבדיקה בקלות רבה.
בדיקה מהירה ומידית, ללא זמן המתנה.
מאפשרת בדיקת מתכות בעלות צפיפות גבוהה.
מאפשרת איתור סדקים עדינים במיוחד.
במקרים מסוימים, ניתנת ליישום גם מתחת למים.
לרוב מחייבת שימוש בתאורת UV, המסוכנת לבריאות.
לא תמיד ניתן לאשש חד משמעית אינדיקציות שהעלתה הבדיקה.
מחייבת מכשור ייעודי ונגישות לחשמל.
מחייבת ידע תאורטי רב, על מנת לתכנן ביעילות בדיקות לפריטים שונים.
בדיקת הקשה נועדה לצורך איתור בועות אוויר והפרדות בין שכבות חומר מרוכב ומבנים מתכתיים.
זוהי אחת ממגוון שיטות הבדיקה שאינן הורסות את האובייקט הנבדק, והיא מבוססת על הקשה קלה, באמצעות פטיש הקשה תקני, על האובייקט הנבדק והאזנה לצליל המתקבל.
עקרון השיטה מבוסס על הבדלים בצליל המופק בהקשה מעל בועת אוויר אל מול הצליל המופק בעת הקשה על חלק תקין, כפועל יוצא של אקוסטיקה שונה.
השיטה מיושמת בתעשייה בתחומים נרחבים.
הקשה על משטח מפיקה הד קולי אחיד.
לעומת זאת, בהקשה על אזור שבו יש אי רציפות או חלל ישמע הד קולי עמום או רוטט, השונה מהצליל של המשטח התקין.
בודק מנוסה יכול להבחין בהבדלים הקוליים שבין אזור תקין ואזור פגום, ועל ידי הקשה זהירה, יכול גם לקבוע במידת הערכה סבירה את גבולות האזור הפגום.
הבודק מקיש בפטיש בדיקה מיוחד (למרות שניתן להשתמש בכל חפץ צר ואטום, כגון מטבע) על קטע משטח מוגדר ומסומן מראש, במהירות גבוהה ובתדירות קבועה, ממרחק קצוב ומקשיב מקרוב לצליל המתקבל.
הבדיקה משמשת להערכה מהירה של כל משטח הניתן לגישה, לצורך גילוי הפרדת שכבות (Delamination), היפרדות הדבקות (Debonding), או איתור חלל בחומר (Voids).
במובנים רבים, מקבילות מטרות בדיקת ההקשה לשימושי בדיקה אולטרסונית בתעשייה.
כמרבית הבדיקות הלא הורסות, גם בדיקה זו משמשת לגילוי פגמים בעת תהליך הייצור, בזמן ההרכבה או בעת ביקורת תקופתית.
אמינות הבדיקה בהקשה, תלויה ביכולת ובניסיון של הבודק.
הבודק חייב לדעת כיצד לחפש כשלים של הדבקות מבנה, וכיצד לזהות אזורים בהם סביר שיתרחשו כשלים כאלה.
יכולת הגילוי של פגמים נמצאת ביחס הפוך לעובי המעטה הנבדק - מגבלת העובי המקסימלי של מעטים הניתנים לגילוי פגמים הוא עד 2 מ"מ.
גם גודל המבנה וצורתו משפיעים על יכולת האיתור.
עלות בדיקה נמוכה (עלות חד פעמית של פטיש הקשה, ועלות הסרת החלק הנבדק).
ניתן לבדוק חלקים מרובי צדדים וצורות מורכבות.
ניתן לבדוק את כל סוגי ההדבקות.
דרושה הכנה מינימלית לחלק הנבדק.
הבדיקה תלויה רבות בכישורי הבודק ובמיומנותו.
הבודק צריך לפעול על פי טכניקת בדיקה קבועה.
חייבת להיות גישה אל האזור הנבדק, להבדיל מבדיקות כגון רדיוגרפיה.
קשה לגלות פגמים קטנים (בקוטר של 1 מ"מ עד 7 מ"מ), או פגמים בעומק האובייקט.
הבדיקה אפשרית במשטחים ישרים וברדיוסים רחבים בלבד.
בדיקת מי שפיר היא הליך רפואי פולשני לצורך אבחון מומים בעובר במהלך ההריון, במהלכו נשאבת כמות קטנה של מי שפיר שבהם מתפתח העובר ברחם אמו.
בדיקת מי שפיר מבוצעת בדרך כלל כאשר מתברר במהלך ההריון סיכון מוגבר למומים מולדים גנטיים (תסמונת דאון, אנמיה חרמשית, סיסטיק פיברוזיס ועוד).
ניתן לבצע בדיקת מי שפיר ברגע שיש די מי שפיר סביב העובר לצורך נטילה דגימה באופן בטוח.
ניתן לבצע בדיקת מי שפיר החל מן השבוע ה-13 להריון.
בדיקות מי שפיר מבוצעות בדרך כלל בין השבועות 15–20 להריון.
תוצאות הבדיקה מתבררות תוך שבועיים לערך.
לעיתים מתבצע ייעוץ גנטי אף בטרם ביצוע הבדיקה, ואף מתבצעות בדיקות גנטיות אחרות.
במקרים חריגים אפשר לעשות בדיקה גם בשלבים מאוחרים יותר, סביב שבוע 32 (הבדיקה מעלה את הסיכוי ללידה מוקדמת, ואחרי השבוע ה-32, הריאות של העובר מתחילות להיות בשלות, והסיכון ללידה שקטה יורד).
רמת הסיכון בבדיקת מי שפיר שווה למחצית הסיכון בבדיקת סיסי שליה (CVS) אולם בדיקת סיסי שליה יכולה להעשות בשלב מוקדם יותר של ההריון.
הסיכוי למוות עוברי לאחר בדיקת מי שפיר, המתבצעת בשליש השני של ההריון הוא 0.06%.
בישראל, הבדיקה ממומנת עבור נשים מעל לגיל 35,ומומלצת עבור נשים שבבדיקות סקר שעברו (כגון שקיפות עורפית וחלבון עוברי) התגלה סיכוי משמעותי לבעיות גנטיות (סיכוי של 1:380 לתסמונת דאון).
שאיבת מי השפיר נעשית בעזרת מחט ארוכה.
הרופא בוחן את הבטן עם מכשיר האולטרה סאונד וקובע היכן יהיה כדאי להחדיר את המחט.
המיקום הנבחר יהיה רחוק מהשליה, ומספיק רחוק מהעובר כך שגם במקרה של תזוזה עוברית, העובר לא יתקרב למחט.
המחט השואבת מוחדרת בדרך כלל בקיר בטן האם ולעיתים דרך קצה הנרתיק, תוך כדי מעקב בבדיקת אולטרה סאונד.
את אזור הדקירה מחטאים בהקפדה יתרה, על מנת להקטין את הסיכונים לזיהום.
כ-20 עד 30 סמ"ק מנוזל מי השפיר נשאבים, כמות המתחדשת אחרי כ-3 שעות ואינה גורמת לפגיעה בעובר.
על הנוזל שנשאב מתבצעת בדיקה גנטית וכן בדיקות לחומרים אחרים במי השפיר, זאת כדי לגלות בעיות בריאותיות בעובר.
בדיקת מי שפיר אינה יכולה לגלות את כל המומים המולדים.
הדקירה עצמה כואבת מעט, כמו בדיקת דם רגילה.
לאחר ההליך על האישה לנוח בין 24–48 שעות.
יש רופאים הממליצים על מנוחה מוחלטת (לא לקום מהמיטה) ויש כאלה שפשוט ממליצים להישאר בבית, ולא להתאמץ.
פעילות גופנית מאומצת אסורה לכמה ימים, כמו גם קיום יחסי מין.
את תאי העובר שנמצאים במי השפיר מגדלים במעבדה ובודקים במספר שיטות:
בדיקת קריוטיפ- היא הבדיקה הבסיסית ביותר.
בבדיקה זו בוחנים את הכרומוזומים של העובר תחת מיקרוסקופ.
כך אפשר לראות האם מספר הכרומוזומים בתאי העובר תקין, אך קשה לראות אם הכרומוזומים שלמים.
תסמונת דאון, כמו תסמונות אחרות נוצרות מהכפלה של כרומוזום אחד.
כך שהספירה של מספר הכרומוזומים שוללת או מאששת את קיומם של תסמונות כאלה.
בדיקת FISH - היברידיזציה באתר הנעשית במקרים בהם יש צורך לקבל תשובה דחופה, יכולה לזהות פגמים קטנים ב-DNA.
בדיקה זו מאוד מדויקת אך מוגבלת בהיקפה.
היא בודקת רק כחמישה גנים, ואת התסמונות המוכרות יותר (תסמונת דאון, סיסטיק פיברוזיס וכדומה).
בדיקת array-CGH (המוכרת גם כצ'יפ גנטי) הבדיקה סורקת את האזורים על הגנום הידועים כיום למדע כרגישים יותר לטעויות גנטיות ובדרך זו יכולה לאתר מספר רב יותר של מומים מולדים.