tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפלמינגואים ארוכי רגליים וצוואר, וגופם דק וארוך.
צווארם ורגליהם יוצרים קו אופקי במעופם.
מקורם עבה ונטוי במרכזו לכיוון מטה.
הפלמינגואים נולדים בצבע אפור, ומשום שהם אוכלים סוג אצות שמכילות פיגמנט בטא קרוטן, הם הופכים לוורודים או אדמדמים.
הזכר והנקבה דומים בחזותם, מלבד הבדל קטן בגודל גופם.
בצווארם הארוך 19 חוליות ובכנפיהם 12 אברות.
הם חברותיים ומתקבצים ללהקות ענק.
הם מקננים במושבות צפופות ומבודדות.
מצויים בכל חלקי תבל מלבד אוסטרליה ואנטארקטיקה.
הפלמינגו המצוי חולף בשמי ישראל ולעיתים נדירות גם הפלמינגו הזוטר.
הפלמינגו חי בסך הכול 30–40 שנה.
מקור השם פלמינגו (Flamingo) בפורטוגזית, שבה פירושו: "להבה יוקדת".
פירוש שמם המדעי הוא: "בעלי כנף אדומה" – שם המבוסס על הפניקס, עוף החול האגדי בעל הכנפיים האדומות כאש, שסימל אצל המצרים הקדמונים את השמש ופולחנו נערך בהליופוליס.
גם בעברית שם העוף נגזר מצבעו: בספרו "תולדות הטבע" משנת 1866, מכנה שלום יעקב אברמוביץ' (הוא מנדלי מוכר ספרים) את הפלמינגו "להבי" – על שם צבעו הוורוד כלהבה, אך היום הוא קרוי בעברית בשם שְׁקִיטָן.
עופות אלה הם קרוביהם של הטבלנאים לקבוצה מירנדורניטס, כשבעבר נחשבו לקרוביהם של השקנאים, החסידאים והאווזאים.
הם החלו להתפתח במשך האאוקן, כנראה מאבות דמויי-חופמאים והסוג Juncitarsus נחשב לפלמינגו הראשון, אף שהוא לא דמה לפלמינגואים המודרניים.
כיום ישנם 6 מינים של פלמינגואים הכלולים במשפחה אחת – פלמינגואיים:
סוג ומין יחיד פלמינגו זוטר (Phoeniconaias minor)
פלמנקו הוא סגנון מוזיקה צועני שהתפתח באנדלוסיה אשר בדרום ספרד בתקופות שלפני הרקונקיסטה ולאחריה, וספג השפעות תרבותיות של העמים השונים שחיו אז באזור: ספרדים, צוענים, מוסלמים ואף יהודים, והביא לידי ביטוי מאפיינים תנועתיים ומוזיקליים מכל העמים.
הפלמנקו נודע בהיותו סגנון מוזיקלי מורכב, אשר מבוסס על כ-60 סוגי מקצבים, שחלקם מורכבים ביותר – 12 פעימות בעיקר, ובנוסף 5,6,4,2.
מקורו של הפלמנקו בשירת הרועים בהרים.
בהמשך התפתחותו צורפה הגיטרה, כיוון שהייתה כלי ליווי פופולרי בספרד דאז, יחד עם מחיאות הכפיים (פאלמאס) ורקיעות קצביות.
כך נוצר השילוש המפורסם – שירה, גיטרה וריקוד (Cante, Guitarra y Baile).
לבסוף, בשנות השבעים של המאה ה-20, הצטרף הקחון – תוף הפלמנקו.
מקור השם פלמנקו אינו ידוע, ישנה סברה הקושרת אותו למילה הערבית פאלח וישנה סברה הקושרת אותו למילה הלטינית פלמה (בעברית אש) בגלל האמוציות הרבות המובאות בריקוד.
לפלמנקו המודרני – בהשפעתו של פאקו דה לוסיה – נוספו כלים מודרניים כגיטרה חשמלית, באס, חליל צד, סקסופון ועוד.
שילובים אלה ואחרים גוררים בימינו מצב בו הפלמנקו "מתובל" באלמנטים של ג'אז וקיים דיון אסתטי-תרבותי על מהות הפלמנקו.
הפלמנקו נחלק לסגנונות שונים, שלכל אחד מהם קצב (קומפאס) משלו והרמוניות מסוימות (בעיקר נעשה שימוש בסולמות מז'ורי ומינורי ובמודוס הפריגי), כולל הקדנצה האנדלוסית.
במקרים רבים סגנון מסוים מקושר לאזור מסוים באנדלוסיה, למשל ה"בולריאס" לאזור חרס-דה-לה-פרונטרה או ה"אלגרייס" לאזור קדיס.
לפלמנקו בגדים ואביזרים מיוחדים, כמו: נעלי עקב, חצאית/שמלה שופעת בד, מניפה, קסטנייטות, מנטון (צעיף) ועוד.
בשנת 2010 הכיר ארגון אונסק"ו בריקוד הפלמנקו כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
ההיסטוריוגרפיה של הפלמנקו והמחקר האקדמי
על פי הפלמנקולוגית, מישל הפנר, "ההיסטוריות השונות של הפלמנקו סבוכות כפתילים באריג חי".
שאלות רבות בנוגע להיסטוריה של הפלמנקו נתונות עד היום למחלוקת עמוקה.
איזה עם יצר את האמנות הזו?
לפי אחת התאוריות של הפילוסוף הצרפתי, מישל פוקו, כתיבת ההיסטוריה מבטאת יותר יחסי כוחות מאשר כתיבת העבר.
זאת ועוד, לטענתו כל דור משנה את כתיבת העבר כדי שתתאים לצרכים שלו בהווה.
סוגיה זו של מאבקי כוחות מורגשת מאוד במחלוקות הרבות על מקורות הפלמנקו.
מספר קבוצות מספרות את ההיסטוריה של הפלמנקו, ובייחוד את שאלת המקורות, בצורה שונה ולרוב אף סותרת, שכן כל קבוצה מנסה ליצור בעלות בלעדית על הפלמנקו.
ייתכן וזה נובע מתוך אמונה אמיתית שכך הם פני הדברים או אולי מתוך המחשבה שאמנות שייכת למי שיצר אותה, ולכן יחוס מקורות הפלמנקו לקבוצה מסוימת תעניק לה בעלות על הפלמנקו.
הפלמנקולוג וושבאו מתאר ארבעה נרטיבים שונים אודות מקורות הפלמנקו שמסופרים על ידי ארבע קבוצות שונות:
ההיסטוריה שמסופרת מפיהם של הפופוליסטים.
ההיסטוריה שמסופרת מפיהם של האנדלוסים.
ההיסטוריה שמסופרת מפיהם של הצוענים.
ההיסטוריה שמסופרת מפיהם של חוקרי הפלמנקו.
למען הנוחות מחלקים את ארבע הקבוצות הללו לשתי קבוצות-על: א.
חוקרי הפלמנקו, המסתמכים על הממצאים של המחקר האקדמי שנעשה על ידי מוזיקולוגים ופלמנקולוגים.
המסורות העממיות שעוברות מפה לאוזן על ידי מגוון של אנשים ואוכלוסיות: הפופוליסטים, שהם מעריצי פלמנקו וגם אמני פלמנקו; האנדלוסים והצוענים.
לפי גרסת האנדלוסים, אמנות הפלמנקו היא אמנות אנדלוסית שנוצרה על ידי האנדלוסים, הגם שצוענים משתתפים באמנות הזו, ואולי אף בהצטיינות, אבל זו בהחלט לא מוזיקה צוענית, ותפקידם ביצירתה הוא אפסי.
לפי גרסת הצוענים, הם אלה שיצרו את הפלמנקו.
ייתכן והאמנות שלהם הושפעה באופן כזה או אחר ממוזיקת פולק אנדלוסית, אך הוכחה לכך שהפלמנקו היא אמנות צוענית, לטענתם, היא שרוב אמני הפלמנקו המוקדמים היו צוענים.
פופוליסטים ואמני פלמנקו אחרים (היינו, לא אנדלוסים או צוענים) פעמים רבות נמשכים לאמנות הפלמנקו בשל האקזוטיות שלה.
לכן, אלה לרוב יתמכו בנרטיב אקזוטי, לפיו הפלמנקו זה ז'אנר עתיק ומסורתי, שהביאו איתם הצוענים מהודו לאנדלוסיה.
נכון להיום מוסכמת על רוב החוקרים הסברה כי הפלמנקו התפתח בשלהי המאה ה-18 או בתחילת המאה ה-19 באנדלוסיה.
המחקר אמנם חלוק בנוגע לשאלת מקורות הפלמנקו לפני תקופה זו, אולם ברור שהפלמנקו כאמנות מובחנת, כלומר בעלת מבנה עצמאי, נוצר בתקופה זו.
על מקורות הפלמנקו כותב הסוציולוג, ג'רארד שטיינגרס, כדלקמן:
"פלמנקו הוא לא ז'אנר שנוצר באווירה הרמטית אצל משפחות צועניות באנדלוסיה, הוא לא מורשת מהודו הרחוקה, וגם לא פרי המפגש של הצוענים עם המוסלמים מאזור זה [אנדלוסיה]...
בניגוד לכל הפרשנויות המפוקפקות הללו, ועל בסיס נתונים קונקרטיים ואמינים, אנחנו יכולים להגיד שהפלמנקו הוא ז'אנר אומנותי מודרני שנוצר ועבר סינתזה בעבור צרכים אסתטיים, על בסיס חלק משרידי השירה, המוזיקה והכוריאוגרפיה של הקומפלקס התרבותי שהיה בדרך להיעלם בתחילת המאה ה-19…".
על-אף שהטענה של שטיינגרס היא מרחיקת לכת, שכן היא כמעט ומבטלת את כל הפן המסורתי של הפלמנקו, בכל זאת ניתן לראות בפרשנות זו מעין שחרור של הפלמנקו מכבלי יחסי הכח, כפי שראינו אותם לעיל.
כלומר, התיאור של שטיינגרס את הפלמנקו כאמנות מודרנית מבטלת את כל תחושת הבעלות הקדומה של האנדלוסים והצוענים, וגם את הקונספציות הפופוליסטיות.
יתרה מזאת, פרשנות שכזו הופכת את אמנות הפלמנקו לברורה יותר, לנגישה יותר, ולכן ניתן לתפוש אותה יותר בקלות.
אולם, העמדה המקובלת ביותר במחקר ההיספאני הוא שהפלמנקו הוא שילוב של שתי מסורות נפרדות: 'השירה האנדלוסית' ו'השירה הצוענית', כאשר 'השירה האנדלוסית' מכילה בתוכה כבר השפעות צועניות ואילו 'השירה הצוענית' מכילה בתוכה כבר השפעות אנדלוסיות.
הווי אומר, שאמנות הפלמנקו היא סינתזה של שתי מסורות שהושפעו מאוד אחת מהשנייה.
השילוב הזה החל כשהפלמנקו החל להתפרסם ו"להתמסחר" בערך באמצע המאה ה-19.
חוקרים היספאנים מעלים בעיות רבות גם במתודה של מחקר הפלמנקו וגם בממצאיו.
לדוגמה, חלק גדול מהמחקרים התמקדו באמנות הפלמנקו המקצועית שנצפתה על במות.
אמנם, יש שטוענים שסוג זה של פלמנקו הוא זה שעיצב את האמנות בצורה העמוקה ביותר, אולם גישה כזו מתעלמת מהשימוש השני של הפלמנקו, העממי.
החוקרת רולדן הפרידה בין שני הסוגים השונים של הפלמנקו, כאשר לראשון קראה "Flamenco del Cambio" ולשני "Flamenco del Uso".
הסוג הראשון, כאמור, הוא האמנות פלמנקו שניתן לראות על הבמה או בתוך הסטודיו, ולרוב כולל אמנים מקצוענים.
לעומת זאת, הסוג השני הוא הפלמנקו שמשמש בצורה יומיומית משפחות שלרוב מגיעות ממעמד סוציואקונמי נמוך ו/או פועלים בעבודות שונות במהלך עבודתם, לרוב נפחים, כורי פחם, דייגים, ועובדי אדמה.
אחת מהחוקרות היחידות שעסקה בפלמנקו בסוגו העממי, היא אסטלה זאטאניה, שראיינה פועלים רבים, ש"עשו" פלמנקו בכל יום וברוב חלקי היום, כלומר גם בזמן העבודה וגם אחריה.
"הטענה המפתיעה שנאמרה על ידי חלק מהמשתתפים היא שמה שהם שרו בחוות לא נחשב על-ידם, אפילו לא מעט, לאמנות, כיוון שזה היה משהו שהם עשו כחלק מחיי היומיום".
בעיה נוספת במחקר היא שפעמים רבות הוא הנציח את אותם מאבקי כח שהוזכרו לעיל, שכן חלק מהחוקרים העניקו את הסמכות והבעלות הבלעדית לקבוצה מסוימת וחלק מהחוקרים העניקו לקבוצה אחרת את הסמכות.
כך לדוגמה עשה החוקר ברנרד לבלון כשייחס את הפלמנקו באופן בלעדי לצוענים.
חוקרים אחרים טענו בעבר באופן מוטעה, כדעת הפופוליסטים, שהפלמנקו נוצר מתרבות עתיקה שהגיעה עם הצוענים מהודו בערך במאה ה-15. בנוסף, החוקרת מישל הפנר טוענת שרוב המחקר על הפלמנקו סבב סביב המוזיקה והשירה, וכמעט ולא היה מחקר רציני ומעמיק על הריקוד והכוריאוגרפיה בפלמנקו.
אמנם, היו ואף יהיו קשיים מרובים במחקר האקדמי – בעיות שמצביעים עליהם החוקרים בעצמם.
יחד עם זאת, מחקר הפלמנקו מגובש באשר למאפיין נוסף, פרט לתאריך הופעת הפלמנקו (כאמור בתחילת המאה ה-19 או בסוף המאה ה-18), והוא ההבחנה בתוך הפלמנקו העכשווי בין יסודות אנדלוסיים ליסודות צועניים.
כיום מקובל שהמאפיינים ה"רגשיים" בפלמנקו, הן בשירה והן בריקוד, מגיעים מהתרבות הצוענית, שכן לא ניתן לראות את אותם מאפיינים במוזיקה האנדלוסית או הספרדית בכלל.
לפיכך, נהוג לבצע הבחנה בתוך הפלמנקו בין הסגנונות השונים ('פאלו') שיש להם מאפיינים אנדלוסיים בעיקר, כמו ה'פנדנגוס', לעומת סוגים שונים של שירה וריקוד שיש להם מאפיינים צועניים בעיקר, כמו ה-Cante Jondo, שהאיכויות הרגשיות ניכרות בהם.
לדוגמה, אנטוניו מאירנה מתאר כיצד נפגשו הצוענים בסוגת שירה שנקראת 'רומנסרו' (בלאדות בעיקר), ולאחר שהרכיבו עליה מוזיקה נוצר הפאלו המוכר "סולאה":
בזמן הרקונקיסטה הצוענים באו במגע עם האוצר הספרותי הזה [רומנסרו] ושמו לו מוזיקה.
כזו שדומה למוזיקה שהשתמשו בה בריטואלים.
ככל שהזמן עבר, הפרשנויות של הרומנסרו הפכו דומות לצורה המוזיקלית הפשוטה של הסולאה, כאשר זו קדמה לריקוד הסולאה…""
חוקרים היספאנים מסוימים לא רואים במחקר האנגלו-אמריקאי מחקר עמוק וממצה, שכן מחקר הפלמנקו באנגלית הוא מצומצם מאוד ביחס למחקר ההיספאני.
כלומר, גם כמות הידע מוגבלת וגם כמות האנשים שחוקרים את הפלמנקו מצומצם.
כתוצאה מכך, המחקר שבוי במידה מסוימת בפרדיגמות של עצמו, וקשה לו להתפתח ולפרוץ את גבולותיו שלו.
סיבה עיקרית לכך היא שתיעוד הפלמנקו, אותו נראה בהמשך, רובו ככולו כתוב בספרדית.
לכן, חוקרים לא דוברי ספרדית קוראים רק פרגמנטים שמתועדים מאותו תיעוד, בעוד הם לא מתייחסים למקורות אחרים, לא מתורגמים.
מקורות התיעוד או חומרי הגלם
יש מספר תעודות חשובות של הריקודים האנדלוסים שמהם התפתחו ריקודי הפלמנקו, החל מהמאה ה-16. במאה זו ריקודים כמו הזקארה הוזכרו בעיקר בתוך סיפורים או שירים של סופרים או משוררים.
במאות ה-17 וה-18 בעיקר מדובר על ריקודי הזרבאנדה והפנדנגו שתועדו ביומנים אישיים ובתיעודי נסיעות של מטיילים שהגיעו לאנדלוסיה.
במאה ה-19 חל גידול משמעותי בתיעוד הנסיעות של מטיילים, היות שספרד בתקופת נפוליאון הפכה ליעד מרכזי באירופה.
חלק מאותם תיעודים מפורסמים עד ימינו אנו כמו הנובלה 'כרמן' שפורסמה בשנת 1845, וברבות הימים הפכה לאופרה הידועה.
במאה ה-19 הופיע גם תיעוד אמין ורציני הרבה יותר מהתיעודים הקודמים – חקר הפלמנקו, או הפלמנקולוגיה.
האתגרים שבכתיבת היסטוריה מחומרי הגלם
בנוגע לריקוד, ברוב התיעוד שבין המאה ה-16 למאה ה-18 יש התייחסויות מוסריות שליליות על הריקוד.
כלומר, אותם מטיילים שתיעדו את הריקודים שהם מקורות הריקודים האנדלוסים, ראו את הריקודים האלה כמיניים מדי וכ"תאוותנים".
מסיבה זו, קשה לראות באותם תיעודים כאובייקטיביים, ולכן קשה יותר להסתמך עליהם כאשר מעוניינים לכתוב את ההיסטוריה מקורות הריקוד של הפלמנקו.
התיעוד של מוזיקת הפלמנקו אפילו דל עוד יותר, שכן בניגוד למוזיקה הקלאסית בפלמנקו אין תווים.
למרות זאת, חלק מהסופרים והמטיילים שראינו לעיל תיארו גם את המוזיקה ששמעו בהופעות, אולם אלה הציגו רק את התופעות המובהקות ביותר של הפלמנקו שהגיעו לבמה.
תיעוד נוסף של הפלמנקו מסתמך על זכרונותיהם של אנשים, ודבר זה בעייתי כאשר מעוניינים לכתוב היסטוריה, היות שייתכן שאותם זכרונות לא מדויקים, שכן לפי מחקרים שונים, הזכרונות שלנו משתנים באופן מתמיד.
ההיסטוריונים הספרדים ריקארדו מולינה (Molina) ומנואל גרסיה מתוס סוברים, שאמנות הפלמנקו החלה במאה התשיעית באזור פנג'אב שבהודו.
לאחר תקופה זו התרחשה הגירה המונית של אנשים, שהיום מכונים צוענים (לא נמצאה עדות לשמם הקודם), אשר היגרו מאזור פנג'אב דרך ממלכת פרס לעבר מצרים ולצפון אפריקה, ואחר כך לספרד.
מלינה ומתוס סבורים כי הפלמנקו הוא עירוב של תרבויות: מורית מוסלמית, צוענית וקתולית.
מולינה טוען כי האינטגרציה של מוזיקת חצר מורית עם שירים צועניים הניחה את היסודות למוזיקת הפלמנקו.
הקשרים שבין ריקוד הקטאק (Kathak) ההודי, וריקודי הבטן הצפון אפריקאים, ניכרים עדיין אצל הגיטריסט, הרקדן, והזמר בן זמננו.
לדוגמה: הקינה (Afilla) של הזמר מזכירה את הקריאה לתפילה של המואזין המוסלמי.
אמנות הפלמנקו נוצרה רק לאחר איחוד ספרד למדינה.
מהמאה ה-18 התיעוד של הפלמנקו כריקוד וכמוזיקה, הוא מסודר ורציני.
ניתן לראות זאת דרך ציורים של ציירים באותה התקופה, שהמפורסם שבהם הוא הצייר פרנסיסקו גויה.
תור הזהב של הפלמנקו (Siglo del Oro) החל, בסוף המאה ה-18.
בתקופה זו, נוצרו שלושה סוגי שירה של הפלמנקו:
הזמר העמוק (Cante Jondo) – שירה כבדה ורצינית המספרת בדרך כלל על הסבל של העם הצועני.
הזמר הקליל (Cante Chico) – שירה המבטאת קלילות ושמחה.
הזמר הבינוני (Intermedio) – שירה בין שמחה לעצב.
עדויות לשלושה סגנונות אלה נותרו עד ימינו.
בתור הזהב היו זמרים שליוו את הרקדנים.
הם התאימו את שירתם לסגנונות, למשקלים ולמקצבים ששולבו בכוריאוגרפיה של הריקוד.
לאחר תור הזהב של הפלמנקו ה"טהור" (Flamenco Pouro), כאשר האמנות ייצגה את החברה ושיקפה את תרבותה, הגיעה תקופה של הופעות פלמנקו ממוסחרות שהתקיימו בבארים, באולמות מוזיקה ובבתי קפה קאנטנטס.
"קפה קאנטנטה" שכונה "הקפה ללא שם", היה הראשון שבו נערכו הופעות כאלה.
בסוף המאה ה-19 התפתחו עשרות בתי קפה מסוג זה ברחבי ספרד (במדריד, ברצלונה, סביליה ובערים נוספות), והם השפיעו בצורה מכרעת על התפתחות הפלמנקו.
הקפה קאנטנטה אפשר גם לרקדנים וגם לזמרים ומוזיקאים להתפרנס.
והחלו הופעות על במות תיאטרון ואף יצאו למופעים מחוץ לגבולות ספרד.
בתקופה זו נוצר הדימוי החושני והמפתה שקיים בריקוד הפלמנקו כיום.
הדגש בריקוד היה על יופי הגוף הנשי.
הרקדניות אשר רקדו בקדמת הבמה נדרשו להיות יפות ובעלות לבוש מיוחד ומפואר: שמלות מיוחדות, עגילים גדולים וקישוטי שיער.
בגלל חוסר מקום, נאלצו הרקדניות לרקוד סביב עצמן תוך שימוש בקסטנייטות ובתנועות ידיים מורכבות ומסובכות.
אינטלקטואלים ואמנים ספרדיים של ראשית המאה ה-20, ביקרו בחריפות את הניוון של צורת האמנות העממית.
המחזאי פדריקו גארסיה לורקה (Lorca) והמלחין מנואל דה פאיה (Falla), ראו בהתמסחרות הפלמנקו סכנה שאמנות הפלמנקו תאבד את האותנטיות שלה.
בשנת 1922 ארגנו לורקה ודה פאלה תחרות גדולה של שירה אנדלוסית וריקודי פלמנקו, והזמינו זמרים ורקדני פלמנקו צוענים שגרו בכפרים ברחבי אנדלוסיה.
הכותרת של התחרות הייתה שירה אנדלוסית פרימיטיבית.
בכותרת זו הייתה אמירה שהיו בה רמזים אנתרופולוגיים, אסתטיים וסוציו-אקונומיים.
התחרות שיקפה מיזוג של הטוהר של השירים האנדלוסיים עם אופיים הפרימיטיבי.
באמירה זו הצהירו מארגני התחרות שיש כאן סוג של אמנות עממית שיש להציל.
תחרות זו וכן אירועי תיאטרון נוספים היו ניסיונות למקם שוב את הפלמנקו כאמנות שיש לה ערך אותנטי.
אלה היו אמירות שנועדו להפיץ ברבים את הרעיון שצורות עממיות יכולות להתאים עצמן למטרות מודרניות ולקהל מתוחכם וקוסמופוליטי שיעריץ את האותנטיות כמו גם את החידוש.
הזמר (Cantador) והגיטריסט של הפלמנקו נותנים השראה לרקדן, תוך שהם מוכרחים להתאים את עצמם אליו.
ריקוד הפלמנקו, מתאפיין בחופש הצורני שלו, בביצוע הספונטני ובהיבט האלתורי והווירטואוזי שלו.
כל רקדן מפתח את הסגנון האישי שלו המבוסס על הטכניקה הבסיסית.
עבודת כפות הרגליים היא המאפיין הבולט ביותר שלו.
עם ההקשה באצבעות, בעקב ובכף הרגל מלאה.
כך רקדן הפלמנקו יוצר, מגוון אינסופי של טונים ושל שילובים קצביים.
לכך מצטרפים הנשיאה המיוחדת של הראש ושל פלג גופו העליון של הרקדן, ותנועות הזרועות האצבעות שהן בסיסיות להבעה.
הרקדן, הגבר, בריקודו, משתמש ברגליו כדי ליצור רקיעות הנקראות Zapateado.
בתוך הריקוד נשמעות סינקופות היוצאות מתוך עקביו, כך שלעיתים לא היה צורך במוזיקה נוספת.
ההרמוניה המלאה בין חלקו העליון של הגוף, וחלקו התחתון של הגוף עם המיקום והפעולה של כפות הרגליים והרגליים, היא המפתח לניואנסים הדקים של מוזיקה וריקוד פלמנקו.
בריקוד הפלמנקו קיימות שלוש תבניות ריתמיות:
תבנית צורנית-ריתמית בעלת ארבע ספירות, שנהוג לרשום אותה במשקל של שני רבעים או ארבעה רבעים.
הטנגו נחשב לאחד מהסגנונות הבסיסים של הפלמנקו.
מקורו בערים קדיס, מלגה וסביליה.
תבנית זו מתבססת על שירים מהמאה ה-15, ואין לו קשר לטנגו הארגנטינאי (האפיונים שונים והצליליות משתנה).
תבנית צורנית-ריתמית בעלת חמש ספירות, שנהוג לרשום אותה כמשקל של שלושה רבעים או שש שמיניות.
תבנית זו מאפיינת את ריקודי הפלמנקו סיגריאס: מקורו בערים קדיס, חרס דה לה פרונטרה וסביליה.
בסגנון זה קיימת חשיבות גדולה לרגעי הדממה והשקט המוסיפים מתח ודרמטיות.
תבנית צורנית-ריתמית בעלת שתים עשרה ספירות, המאורגנות במשקל של ארבע תיבות של שש שמיניות או שלושה רבעים.
תבנית זו היא הנפוצה ביותר בריקודי הפלמנקו והמיוחדת ביותר, בשל החלוקה הפנימית למקצבים שונים.
הבולריה הוא סגנון או ענף (palo) המגיע מקדיס וסביליה.
ככלל הבולריה הוא במשקל של שלושה וארבעה רבעים, כאשר הוא מנוגן בפראזה מוזיקלית בעלת שתים עשרה ספירות.
פעמיים שלושה רבעים, ושלוש פעמים שני רבעים.
בכל שלושה רבעים ישנה הדגשה על הפעמה השלישית.
ואילו בשני רבעים – הדגשים באים על הפעמה שנייה.
הפלמנקו הוא כאמור ריקוד שהיה סמלה של אנדלוסיה, אך כאשר עלה פרנקו לשלטון כחלק ממדיניותו הכללית לבטל את סממני הלאומיות השונים הפך פרנקו את הפלמנקו לסממן כלל ספרדי.
במקביל כחלק ממדיניות משטרו השמרנית, הוא דיכא שינויים בריקוד זה.
לאחר מותו של פרנקו והשינוי במשטר הספרדי, התחיל תת-סגנון חדש בפלמנקו שנקרא "פלמנקו נובו" (הפלמנקו החדש) המשלב את הריקוד המסורתי עם מוטיבים מהג'אז וממוזיקה אתנית.
להקות הפלמנקו המובילות בישראל היא להקת הפלמנקו הישראלית בניהולה של הרקדנית והכוריאוגרפית מיכל נתן, ולהקת רמנגאר.
הלהקות מופיעות בבמות שונות ברחבי הארץ ובסוזן דלל.
ללהקת הפלמנקו הישראלית אף סטודיו ואולם מופעים באחזקתם ברחוב המסגר בתל אביב.
פלמירו טוליאטי (איטלקית: Palmiro Togliatti, , 26 במרץ 1893 - 21 באוגוסט 1964) היה מדינאי קומוניסטי איטלקי.
נולד בג'נובה למשפחה מהמעמד הבינוני ולמד לימודים הומניים באוניברסיטת טורינו.
קיבל השכלה במשפטים באוניברסיטת טורינו, שירת כקצין ונפצע במלחמת העולם הראשונה והפך למורה בטורינו.
החל בשנת 1922 ערך טוליאטי את העיתון איל קומוניסטה ובאפריל 1924 הפך לחבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
אחרי המלחמה הוא הצטרף לקבוצה שסבבה סביב אנטוניו גראמשי ועיתונו "L'Ordine Nuovo" (הסדר החדש) בטורינו.
בשנת 1919 ייסד יחד עם גראמשי את העיתון "ל'אורדינה נואובו" והיה לעורכו.
הוא היה ממייסדי המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, ולאחר שגראמשי נכלא בידי בניטו מוסוליני, היה למנהיג המפלגה עד מותו.
בזמן שהשתתף בישיבת האינטרנציונל הקומוניסטי (קומינטרן) במוסקבה בשנת 1926, אסר מוסוליני את קיומה של המפלגה הקומוניסטית, וכמעט כל מנהיגיה פרט לטוליאטי נעצרו.
בשנות השלושים נאלץ טוליאטי לגלות מאיטליה, והוא שהה במשך 15 שנה במוסקבה, נשא את השם ארקולה ארקולי, והיה לידידו של סטלין.
לאחר שחרור איטליה בשנת 1944 שב טוליאטי לארצו ונתמנה לשר בלי תיק.
בדצמבר 1944 התמנה טוליאטי לסגן ראש הממשלה.
ביוני 1945 התחזקה המפלגה הסוציאליסטית וטוליאטי, הקומוניסט, מונה לשר המשפטים.
תחת הנהגתו התחולל במפלגה "מהפך סאלרנו" שהתמקד בתמיכת המפלגה ברפורמות דמוקרטיות באיטליה ובזניחת המאבק האלים לסוציאליזם.
כתוצאה מכך נעה המפלגה ימינה במפה הפוליטית ופורקו גדודי הפרטיזנים החמושים שהמפלגה שלטה בהם.
ב- 14 ביולי 1948 נפצע טוליאטי קשה על ידי פשיסט צעיר, ועובדים הכריזו על שביתה ברחבי איטליה במחאה.
מנהיגותו של טוליאטי הביאה את המפלגה הקומוניסטית למעמד המפלגה הגדולה באיטליה, והמפלגה הקומוניסטית (שאיננה מפלגת שלטון) הגדולה באירופה.
על אף שמעולם לא הרכיבה המפלגה את הממשלה, היא נחלה הצלחה רבה בבחירות המוניציפליות והשיגה כוח רב.
טוליאטי נפטר באוגוסט 1964 ונקבר בהלוויה חילונית, רבת משתתפים, בה הונפו עשרות אלפי דגלים אדומים.
העיר הרוסית סטברופול, שבה סייע טוליאטי בהקמת מפעלי הרכב אווטוואז (AutoVAZ) (לאדה) בשיתוף עם פיאט האיטלקית, נקראה "טוליאטי" על שמו משנת 1964, שנת מותו.
פלמס (בפורטוגזית: Palmas, דקלים בפורטוגזית) היא עיר הבירה של מדינת טוקנטינס שבברזיל.
בעקבות ההכרזה ב-1988 על המדינה החדשה טוקנטינס, אשר הופרדה ממדינת גויאס, נוסדה ב-20 במאי 1989 העיר פלמס כדי שתשמש בירת המדינה החדשה.
העיר תוכננה בדומה לבירת ברזיל – ברזיליה.
העיר ממוקמת בגובה של 230 מטרים מעל פני הים.
בשנת 2002 הושלמה הקמת תחנת החשמל ההידרואלקטרית לאז'יאדו והמאגר המזין אותה.
מאגר זה יצר לעיר חופי רחצה רבים ונהר העובר בסמוך לה, עליו הוקם גשר פונטה דה אמיזאדה פרסידנטה פרננדו הנריקה קרדוסו שאורכו 8 קילומטרים.
במרכז העיר, בכיכר פראסה דוס גיראסויס ממוקמים בנייני השלטון המדינתי והעירייה.
בשנת 2002 נחנך שדה התעופה של העיר במרחק 20 קילומטרים ממרכז העיר.
בעיר ממוקמת האוניברסיטה הפדרלית של טוקנטינס.
סוסיאדדה אספורטיבה פלמיירס (בפורטוגזית: Sociedade Esportiva Palmeiras), המוכר כפלמיירס, הוא מועדון ספורט וקבוצת כדורגל מהעיר סאו פאולו שבברזיל.
פלמיירס היא הקבוצה הברזילאית שזכתה במספר הרב ביותר של תארים לאומיים: היא זכתה 11 פעמים בליגת העל הברזילאית, ארבע פעמים בגביע הברזילאי ופעם בגביע האלופות הברזילאי.
כמו כן, זכתה פלמיירס 24 פעמים באליפות סאו פאולו, הישג שני לזה של קורינתיאנס (26 זכיות) בלבד.
קהל האוהדים של פלמיירס (כ-12 מיליון איש) הוא השלישי בגודלו במדינת סאו פאולו והרביעי בברזיל (אחרי פלמנגו, קורינתיאנס וסאו פאולו).
בשנת 2012 ירדה פלמיירס לסדרה ב' של אליפות ברזיל (ליגה ב') לאחר שהגיעה למקום ה-18 בליגת העל.
זו הפעם השנייה שפלמיירס יורדת ליגה - פעם הקודמת הייתה בשנת 2002 (לאחר שנה היא חזרה לליגת העל לאחר שהייתה אלופת ליגה ב' בשנת 2003).
גם הפעם, כמו בפעם הקודמת בה ירדה ליגה, חזרה פלמיירס לליגה הראשונה לאחר עונה אחת בלבד בליגה ב', ולאחר שסיימה במקום הראשון בליגה השנייה.
מועדון פלמיירס נוסד ב-26 באוגוסט 1914 על ידי מהגרים איטלקיים ושמו המקורי היה "סוסיאטה ספורטיבה פלסטרה איטליה" (באיטלקית: Società Sportiva Palestra Italia).
אי לכך, מייצגת הקבוצה באופן מסורתי את הקהילה האיטלקית בסאו פאולו.
צבעי פלסטרה איטליה היו אדום, לבן וירוק כצבעי דגל איטליה.
עם הזמן יצא האדום מכלל שימוש והירוק והלבן נשארו כצבעים הרשמיים.
בעקבות מלחמת העולם השנייה בה הכריזה ברזיל מלחמה נגד מדינות הציר נאלץ המועדון להחליף את שמו.
המועדון פלמיירס אימץ את שמו הנוכחי ב-14 בספטמבר 1942. המגרש הביתי הראשון של פלמיירס היה "אצטדיון פלסטרה איטליה", אשר נבנה ב-1902 על ידי יצרנית הבירה "אנטארקטיקה" (היום חלק מחברת אמבֵּב) ונקנה ב-1920 על ידי פלסטרה איטליה.
בשנת 2010 נהרס האצטדיון ועל השטח בו עמד נבנה אליאנץ פארקה, אצטדיון מודרני חלופי, בתכולה של 43,000 מקומות ישיבה.
היריבה הגדולה ביותר של פלמיירס היא קורינתיאנס, יריבתה העירונית.
היריבות ביניהן, אשר נקראת "פאוליטסה דרבי", נחשבת לבין הגדולות ביותר בליגה הברזילאית.
לפלמיירס יריבות גדולה גם עם סאו פאולו, יריבה עירונית נוספת.
המשחקים בין שתי הקבוצות נקראים ה"צ'וקי רי" - (הלם המלך).
לקבוצה גם יריבות עם סנטוס, אשר פועלת בעיר הסמוכה לסאו פאולו.
המשחקים בין שתי הקבוצות נקראים ה"קלאסיקו דה סאודד" (קלאסיקו הערים).
טורניר רוברטו גומס פדרוזה (אוחד עם ליגת העל): פעמיים - 1967, 1969
ליגה ב' הברזילאית (סדרה ב' של האליפות הברזילאית): 2003
פלמינגו ג'יימס (שם מדעי: Phoenicoparrus jamesi) הוא מין עוף מים מסדרת הפלמינגואים.
הפלמינגו חי בדרום אמריקה במדינות פרו, ארגנטינה, בוליביה וצ'ילה.
הוא קרובו לסוג של פלמינגו האנדים.
מין זה חי לעיתים יחד עם פרטים מהמינים פלמינגו צ'יליאני ופלמינגו האנדים באותם אגמים.
עד שנת 1956 חשבו שנכחד אך אז התגלתה אוכלוסייה שלו.
הנקבה מטילה לרוב ביצה גדולה, לעיתים רחוקות שתיים שאורכה 7.8-4.9 מ"מ ושוקלת בממוצע 115 גרם.
כיום יש כ-64,000 פרטים של פלמינגו ג'יימס בעולם.
הפלמינגו נקרא על שם הארי ברקלי ג'יימס (Harry Berkeley James) שתיאר אותו לראשונה.
אורכו 90-92 ס"מ (בדומה לגובהו של הפלמינגו הזוטר) ומשקלו יכול להגיע ל-2 ק"ג.
הפלמינגו צבעוני; גופו לבן ולקראת הצוואר הגוונים הם אדום-בורדו, הצוואר עצמו ורוד.
בגבו של הפלמינגו יש פס ורוד הנמשך מאמצע הגב עד הזנב.
בגוף יש את נוצות התעופה הנראות בעמידה כפס בצבע שחור.
עיניהם של פלמינגואים צעירים בצבע אפור ואצל הבוגרים הן בצבע צהוב.
לקראת העין יש משולש בצבע בורדו.
הנוצות מכסות את כל גופו, מלבד הרגליים והמקור עצמו, להגנה ולתעופה.
צבעם של גוזלים שרק בקעו הוא אפור או לבן.
המקור צבעוני ומיוחד, בחלקו הישר הוא צהוב ובחלקו הכפוף הוא שחור.
צורתו הייחודית של המקור משמשת לסינון פלנקטון ממי המלח שבהם הוא נמצא.
בצווארו של הפלמינגו יש 19 חוליות המאפשרות לו לסובב את הצוואר לכל כיוון.
ניתן להבדיל אותו משאר מיני המשפחה על פי הנוצות הצהובות בקצה המקור.
מאפיין ייחודי נוסף לפלמינגו זה ולפלמינגו האנדים הוא הרגליים: אצל כל שאר המינים יש שלוש אצבעות הפונות קדימה ובוהן.
ולפלמינגו ג'יימס ישנן שלוש אצבעות הפונות קדימה, והוא חסר בוהן.
פלמינגואים צעירים צבועים באפור אך מקבלים את הצבע הוורוד שלהם מקרוטן הנמצא במזון.
לפלמינגו ג'יימס יש 12-16 נוצות על הזנב.
הפלמינגו לא יכול להירטב בגלל ציפוי שמן על נוצותיו, בדומה לעופות מים אחרים.
הזכר והנקבה דומים בגווניהם אך הזכר גדול יותר מהנקבה בערך ב-10%.
לעיתים, כאשר הבוגרים מולידים ומטפלים בגוזלים, הם עלולים לאבד את צבעם הוורוד.
גוזלי פלמינגו נאספים לקבוצות שבהן ההורה מזהה את הגוזל על פי קולו.
על אף שחוש הטעם של הפלמינגו מפותח מאוד כמעט שאין לו חוש ריח.
בגני חיות נראו פלמינגואים שהבחינו בין מאכיליהם הקבועים למבקרים.
לפלמינגו יש כושר תעופה, אף שבגני חיות הפלמינגואים כמעט תמיד על הקרקע.
לפלמינגו בוגר יש 12 נוצות עיקריות המיועדות לתעופה בכל כנף.
נוצות התעופה השחורות ייחודיות לפלמינגו ג'יימס, מבין פלמינגואים אחרים במשפחה.
כיוון שהפלמינגו כבד, כאשר הוא מתכוון לעוף, הוא רץ כדי לצבור תאוצה, ורק אז ממריא.
כאשר הפלמינגו רוצה לנחות על האדמה מתרחש תהליך הפוך: הוא נוחת בהדרגה ואז רץ כדי להאט.
להקת פלמינגואים עשויה לעוף במהירות המגיעה עד 38 קמ"ש.
בדרך כלל הם לא עפים למרחקים גדולים במעוף יחידני, ובמקרים אלה הם עפים במהירות נמוכה יותר.
הפלמינגו חי במספר מצומצם של אזורים בעולם: דרום פרו, מערב ארגנטינה, מערב בוליביה ומזרח צ'ילה, באזורים אזורים טרופיים וסובטרופיים.
בין הפלמינגואים, תחומי המחייה של פלמינגו ג'יימס הם המוגבלים ביותר.
הפלמינגו חי באגמים מלוחים, שבהם שוכנים הסרטנים המיקרוסקופיים והפלנקטון שהוא אוכל.
הפלמינגו בדרך כלל לא נודד, אך יכול לעבור לאזורים אחרים בעקבות בצורת או דבר דומה.
הפלמינגו ניזון מצורניות, דגים קטנים, סרטנים, רכיכות ומאצות כחולות, ירוקות ואדומות.
בעת הקינון, הן אצל פלמינגו ג'יימס והן אצל פלמינגו האנדים, הזכר והנקבה מאכילים את הגוזלים במזון שעוכל אצל הבוגרים בעזרת הזפק.
ההבדל בהאכלה בין שני המינים הוא הרכב הפרולקטין בהפרשה.
כפי שהוזכר לעיל, מטרתו של מבנה המקור הייחודי היא להוות מסנן שמפריד בין המים לפלנקטון.
גם הלשון עוזרת בסינון: היא בשרנית ופועלת כמשאבה, תוך כדי שהמים המלוחים יוצאים והפלנקטון נכנס.
בנוסף לכך, היא גם מחוספסת והמבנה המיוחד שלה מאפשר לפלמינגו להרגיש האם המים מסוננים או לא.
פלמינגו מצוי או שקיטן מצוי (שם מדעי: Phoenicopterus roseus) הוא מין של פלמינגו החי ביבשות אפריקה, אסיה ואירופה.
זהו המין הגדול ביותר מכל מיני הפלמינגו.
גובהו של פרט בוגר הוא 1.1–1.5 מטר, משקלו לרוב הוא כ-2–4 ק"ג, ומוטת כנפיו כ-1.6 מטר; הזכרים הגדולים ביותר שתועדו היו בגובה 1.87 מטר ובמשקל 4.5 ק"ג.
בשל העובדה שפלמינגו זה גבוה יותר מהפלמינגו הזוטר אשר אוכל יחד איתו, הפלמינגו המצוי אוכל לרוב את הסרטנים שבמים העמוקים יותר, והפלמינגו הזוטר, הנמוך יותר, את הסרטנים שבמים הרדודים.
צווארו וראשו לבנים וורדרדים, מקורו מעוקל וורוד עם קצה שחור מוגבל.
רוב כנפיו ורודות אך נוצות התעופה הראשוניות והמשניות אדומות.
מקור צבעו הוא באצות שמהן הוא ניזון, ובלעדיהן נוצותיו ילבינו.
זהו הפלמינגו בעל תחום התפוצה הגדול ביותר, כמיליון קמ"ר.
התפוצה מתמשכת בין השאר על המדינות באסיה דוגמת ישראל, הודו, טורקיה ופקיסטן; המדינות באפריקה דוגמת קניה, הרפובליקה של דרום אפריקה, דרום נמיביה, מוזמביק, מלאווי, טנזניה, אתיופיה, סומליה, מזרח סודאן ומזרח מצרים; והמדינות באירופה, דוגמת ספרד, סרדיניה, אלבניה, יוון, קפריסין, פורטוגל ואזור הקאמארג שבצרפת.
מספר פלמינגואים מצויים נצפו גם באיי קוקוס.
בישראל הפלמינגו חולף בנדידה בעיקר לאורך החוף.
ניתן למצוא אותו בחורף בשני אתרים עיקריים – בבריכות המלח באילת (מאות פרטים) ובבריכות המלח בעתלית.
באילת חלקם נשארים במשך כל השנה, אך מספר הפרטים עולה בחורף.
בתחילת שנות האלפיים נצפו מספר התחלות קינון בבריכות המלח באילת, אך הם ננטשו בשלבים מוקדמים.
מקורם של הפלמינגו שמגיעים לישראל הוא כנראה מאיראן ומטורקיה.
בעבר הייתה מושבת קינון גדולה גם בימת ברדוויל בצפון סיני בשנות השבעים.
הפלמינגו המצוי שוכן לרוב בשטחי בוץ ולגונות חוף רדודות עם מי מלח.
הוא מערבב את הבוץ ברגליו, ואז מוצץ מים דרך מקורו המשמש כמסננת, ומסנן מתוך המים שרימפס קטנים, זרעים, אצות כחולות-ירוקות, אורגניזמים מיקרוסקופיים ורכיכות.
הפלמינגו הגדול ניזון עם ראשו כלפי מטה, ויכול להניע את לסתו העליונה, שאינה מחוברת באופן קשיח לגולגולתו.
ככל בנות סוגה, נקבת הפלמינגו המצוי מטילה ביצה אחת לבנה כגיר על תלולית בוץ.
תוחלת חייו האופיינית בטבע היא 30–40 שנה, ובשבי, על פי גן החיות של בזל, למעלה מ-60 ואפילו עד 80 שנה.
פלמינגו זוטר (וכן פלמינגו קטן; שם מדעי: Phoeniconaias minor) הוא מין של פלמינגו החי ביבשת אפריקה ומזדמן נדיר לבריכות המלח שבישראל.
זהו מין יחיד בסוג Phoeniconaias כאשר שויך בעבר לסוג פלמינגו.
הפלמינגו הזוטר הוא הפלמינגו הנפוץ ביותר, ואוכלוסייתו עומדת על כשני מיליון פרטים.
אוכלוסיית הפלמינגו הזוטר ממוקמת באגמים ובבריכות מלח שבשבר הסורי-אפריקני.
בישראל הוא מזדמן נדיר ביותר, ונצפה לאחרונה באילת ב-2018. ככל מיני הפלמינגו, הפלמינגו הזוטר ניזון מפלנקטון, שרימפס ואצות כחולות-ירוקות המעניקות לו את צבעו הוורוד.
הפלמינגו הזוטר הוא מין הפלמינגו הקטן ביותר, אף על פי שבהשוואה להרבה עופות אחרים הוא גדול למדי – גובהו 80 עד 90 ס"מ, בעוד שגובהו של הפלמינגו המצוי 1.1 עד 1.5 מ' ומוטת כנפיו היא מ-90 ל-105 ס"מ, בעוד שמשקלו 1.2 עד 2.7 ק"ג.
כמו כל שאר המינים במשפחתו, הפלמינגו הזוטר מטיל גם הוא ביצה לבנה אחת, ובונה קן בצורת מכתש מבוץ.
ההורים דוגרים על הביצה במשך 28–32 ימים.
תוחלת חייו מגיעה ל-30 שנה,אך לעיתים הוא נטרף על ידי צבועים, תנינים, ועופות דורסים כגון העיט הלוחם.
פלמינגו אמריקני (שם מדעי: Phoenicopterus ruber) הוא מין של פלמינגו הקרוב למינים פלמינגו מצוי ופלמינגו צ'יליאניי וכמותם שייך לסוג פלמינגו.
הוא גם ידוע בשם פלמינגו הקאריביים, אף שהוא נפוץ גם באיי גלאפגוס שבאוקיינוס השקט.
הפלמינגו האמריקני נפוץ באיי גלאפגוס, בחופי קולומביה, ונצואלה והאיים הסמוכים, בסמוך לגיאנה וכף אורנג' בברזיל, חצי האי יוקטן, איי הקריביים הצפוניים (איי בהאמה, היספניולה, קובה ואיי טרקס וקייקוס).
הפלמינגואים האמריקניים הנראים מעת לעת בדרום פלורידה הם בעיקר כאלה שנמלטו מהשבי.
גובהו של הפלמינגו האמריקני 120–140 ס"מ, משקל הזכרים 2.8 ק"ג ואילו של הנקבות 2.2 ק"ג.
הנוצות הסוככות בכנפו אדומות, והאברות הראשיות והמשניות (אברות היד והאמה) שחורות.
נוצותיהם של פלמינגואים צעירים אפורות, ורק עם התבגרותם הם רוכשים בהדרגה את צבעם הוורוד.
המקור ורוד ולבן, ובקצהו שחור.
מקור הצבע הוורוד הוא באצה הנקראת Haematococcus pluvialis אשר מצויה במים בהם מקננים הפלמינגו.
האצה משחררות פיגמנט הנקרא Astaxanthin והוא צובע את הנוצות בוורוד-אדום.
הוא גם מקור הצבע של סרטנים ובעלי חיים ימיים אחרים.
הם חיים במושבות שגודלן עשוי לנוע בין כמה עשרות לעד מאות אלפי פרטים.
בתקופת החיזור מציגים הפלמינגואים את כנפיהם לראווה, ומשתחווים עם צווארם למשיכת בנות זוג.
בתקופה זו כל הפרטים הבוגרים במושבה משתתפים בכך.
בין מאי לאוגוסט הם מטילים ביצה יחידה בצבע לבן, הבוקעת אחרי 28 עד 32 ימים של דגירה.
הגוזל בוקע במשקל של כ-85-102 גרם, כשעיניו פתוחות, אך לא מסוגל לדאוג למזונו בעצמו.
שני ההורים שותפים לדגירה ובהמשך לגידול הגוזל.
הם מגיעים לבגרות מינית לאחר כ-5 שנים.
הפלמינגו האמריקני הוא אחד המינים המוגנים בהסכם לשימור עופות מים נודדים במרחב אפריקה-אירואסיה (AEWA).
הפלמינגו האמריקני הוא הציפור הלאומית של איי בהאמה.
פלמינגו צ'יליאני (שם מדעי: Phoenicopterus chilensis) הוא מין של פלמינגו בגודל בינוני החי בצ'ילה שבדרום אמריקה.
פלמינגו זה קרוב לפלמינגו מצוי ופלמינגו אמריקני.
הוא חי ומתרבה בדרום אמריקה, במדינות צ'ילה, פרו, ובברזיל, ואף נראה בגרמניה והולנד.
ישנה אף אוכלוסייה קטנה ביוטה ובקליפורניה.
כמו כל הפלמינגואים, פלמינגו צ'יליאני מטיל ביצה לבנה בתוך תל בוץ.
נוצותיו כהות מעט יותר מאלה של הפלמינגו המצוי, אך בהירות מאלה של הפלמינגו האמריקני, אך הוא נבדל מהם ברגליו האפורות ובכמות הצבע השחור על מקורו – יותר מחצי.
מקורו המעוקל של הפלמינגו הצ'יליאני, כמו זה של כל שאר הפלמינגואים, משמש לסינון פלנקטון ממי אגמי המלח ששם הוא מקים מושבות.
הפלמינגואים הצ'יליאניים חיים בטבע בלהקות עצומות, ודורשים תנאים צפופים לרבייה מואצת.
במהלך עונת הרבייה, הזכרים והנקבות מתנהגים בדרכים מגוונות כדי למשוך נקבות, דוגמת סיבוב הראש מצד לצד, ופתיחה וסגירה של הכנפיים.
הזכר והנקבה בונים יחד קן מבוץ, ושניהם דוגרים במשך תקופה של 27-31 ימים על הביצה שהוטלה על ידי הנקבה.
האפרוח משמיע צלילים מספר שעות לפני הבקיעה עוד בתוך הביצה, כדי שהנקבה תוכל למצוא אותו מבין אלפים של ביצים במושבה.
מיד לאחר הבקיעה יש לגוזלים פלומה בצבע אפור, והם יקבלו את צבע הבוגרים לאחר יומיים עד שלושה ימים.
הזכר והנקבה מאכילים את הגוזל בחומר בצבע אדום דמוי חלב יונקים שמיוצר בזפק שלהם.
כבר לאחר 5-12 ימים הגוזלים עוזבים את הזכר והנקבה והולכים ל"פעוטון" - קבוצה של גוזלי פלמינגואים בני גילם.
הפלמינגואים הצ'יליאניים קרואים על ידי השבטים הילידים "צ'וגוגו" בשל הצלילים שהם משמיעים בזמן אכילה או מעוף.
חלק מהילידים משתמשים בשומן הפלמינגו לריפוי שחפת, וחלקם אף אוכלים את הפלמינגו ואת ביציו.
תוחלת חייו של הפלמינגו בטבע היא בין 20 ל-30 שנה, וישנם מספר פרטים בשבי שעברו את גיל השישים.
פלמינגו האנדים (שם מדעי: Phoenicopterus andinus) הוא מין של פלמינגו שחי באמריקה.
הוא מין הפלמינגו הנדיר ביותר ואחד הגדולים ביותר בעולם - אורכו מטר אחד עד מטר וארבעים.
חי בהרי האנדים, ומכאן שמו.
צבע גופו ורוד חיוור, וחלקו העליון בהיר יותר.
צווארו בצבע ורוד כהה יותר.
החלק העליון של המקור הוא בצבע צהוב, וחלקו התחתון הוא בצבע שחור.
הפלמינגו ניזון מאצות מיקרוסקופיות כגון צורניות, ואצה אחת שממנה הוא ניזון מעניקה לו את צבע הוורוד.
מקורו של פלמינגו האנדים מוטה הצידה, שמבנהו מסייע לפלמינגו לסנן את האצות המיקרוסקופיות שמהן הוא ניזון ממי המלח שבאגמים בהם נמצאות האצות.
פלמינגו האנדים נודד, ויכול לעבור עד כ-1000 ק"מ ביום אחד.
בקיץ, הפלמינגואים נמצאים בבריכות מלח, ובחורף הם נודדים לביצות נמוכות יותר.
הסיבה לנדידה היא כנראה הצחיחות הקיצונית של אגמי המלח בחורף.
המקום שאליו הפלמינגואים נודדים עדיין אינו ידוע, אך משוער שהוא בין אדמות הרבייה בצ'ילה לבין הביצות שבמרכז ובמערב ארגנטינה.
הפלמינגו חי בבוליביה, ארגנטינה, צ'ילה ופרו.
הם מקננים בחודשי הקיץ, ובונים קינים בצורת חרוט מבוץ על שפת אגמי המלח, שעשירים בדרך כלל בסודיום, גבס ומימן גופרתי.
ככל שאר מיני הפלמינגואים, הנקבה מטילה ביצה לבנה אחת.
ישנם כ-60,000 פרטים של פלמינגו האנדים כיום.
פְּלָמֶן וָסִילֶב אוֹרֶשָרְסְקִי (בבולגרית: Пламен Василев Орешарски; נולד ב-21 בפברואר 1960, דופניצה, הרפובליקה העממית הבולגרית) הוא כלכלן ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין 2005 ל-2009 כיהן כשר האוצר של בולגריה בממשלתו של סרגיי סטאנישב ובשנים 2013–2014 כיהן כראש ממשלת בולגריה.
אורשרסקי למד כלכלה באוניברסיטה לכלכלה לאומית ועולמית, כיהן בשורת תפקידים במשרד האוצר הבולגרי וב-2005 מונה לשר האוצר בממשלתו של סרגיי סטאנישב מנהיג המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית.
הוא כיהן בתפקידו עד 2009 עת נבחר בויקו בוריסוב לכהונת ראש הממשלה.
ב-2013 לאחר הבחירות לפרלמנט הבולגרי זכתה מפלגתו של בוריסוב "אזרחים למען פיתוח אירופי של בולגריה" ברוב דחוק, אך לא עלה בידיו להרכיב ממשלה.
נשיא בולגריה רוסן פלבנלייב הטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על המפלגה הסוציאליסטית, השנייה בגודלה בפרלמנט הבולגרי ובמסגרת זו נבחר פלמן אורשרסקי על ידי הסוציאליסטים להרכיב את ממשלתם ולעמוד בראשה, אף על פי שרשמית הוגדר כפוליטיקאי "עצמאי".
אורשרסקי נהנה מתמיכת הסוציאלסטים, התנועה למען הזכויות והחירויות ומפלגת הימין אטאקה.
ב-29 במאי, זכתה ממשלתו החדשה של אורשרסקי לרוב של 120 תומכים לעומת 97 מתנגדים בהצבעת האמון בפרלמנט.
אי השקט הפוליטי והחברתי בבולגריה נמשך ובעקבות הקמת הממשלה החדשה בראשות המפלגה הסוציאליסטית החל גל מחאות נוסף.
מחאה ציבורית התעוררה בעקבות מינויו של דליאן פיבסקי לראש הסוכנות לביטחון לאומי.
בסוף אוקטובר 2013 התגברו המחאות, וסטודנטים הטילו מצור על בניין אוניברסיטת סופיה.
הממשלה הגיעה להסכמה עם המפלגות הגדולות על הקדמת הבחירות לאוקטובר, וב-23 ביולי 2014 התפטר אורשרסקי מתפקידו ובמקומו התמנה גאורגי בליזנאשקי.
במאי 2014 ביקר בישראל ונפגש עם יו"ר הכנסת יולי אדלשטיין.
אורשרסקי נפגש עם פצועי הפיגוע באוטובוס בנמל התעופה בורגס מ-2012.
פלמני (מרוסית: Пельмени) הם כיסונים מן המטבח הרוסי אשר עשויים מציפוי דק של בצק וממגוון מילויים שונים, בעיקר בשר טחון.
בצק הפלמני מורכב מקמח ומים, ולעיתים גם ביצה.
כמילוי מקובל להשתמש בבשר טחון מחזיר, בקר, טלה, דגים או פטריות.
מקובל גם להשתמש במילוי שמורכב מכמה סוגי בשר.
למשל המילוי המקובל בחבל הארץ אודמורטיה הוא 45% בקר, 35% טלה ו-20% חזיר.
פלמני באזור פרם ממולאים באופן מסורתי בשילוב של פטריות, לפת ובצל.
מקובל להוסיף למילוי תבלינים כמו פלפל שחור ובצל.
מאכלים דומים לכיסוני הפלמני נמצאים בעמים רבים.
במטבח הפולני נקראים כיסונים פירוגי, במטבח האוקראיני נקראים ורניקי, ובמטבח היהודי נקראים כיסונים קרעפלאך.
אולם הפלמני מאופיינים בכך שבניגוד לפירוגי או לוורניקי, הבצק בהם דק ככל האפשר, בעוד שכמות המילוי גדולה יותר.
בנוסף, פלמני לעולם אינם מוגשים במילוי מתוק והמילויים שלהם בדרך כלל נאים, בעוד שבפירוגי ובוורניקי הם מבושלים מראש.
השם פלמני מגיע מן המילה пельнянь, שמשמעה "בצק אוזן", בשפות פינו-אוגריות, שמדוברות על ידי העמים הילידים שבאזור סיביר.
לא ידוע בדיוק מתי המאכל נהיה נפוץ בקרב עמים אלה, ומתי הוא חדר לרוסים.
תאוריות מסוימות טוענות כי מקורם של הפלמני בסיביר, אליהם הגיעו מן המטבח הסיני, שם מכונים ג'יאוזי.
הפלמני איפשרו לשמר בשר בצורה טובה במהלך החורף הסיבירי הקשה, בלי צורך להאכיל את הצאן.
פלמינג סוגארד פאולסן (בדנית: Flemming Søgaard Povlsen, נולד ב-3 בדצמבר 1966 בבראבראנד שבדנמרק) הוא כדורגלן עבר דני ששיחק בעמדת החלוץ.
עיקר הצלחתו של פאולסן בקריירת המועדונים היה בפ.צ.
עם נבחרת דנמרק, בשורותיה ערך 62 הופעות והבקיע 21 שערים, זכה פאולסן ביורו 1992.
פאולסן החל לשחק כדורגל מקצועני בשנת 1984 כאשר חתם בארהוס מליגת העל הדנית.
בשנת 1985 נבחר פאולסן כתגלית השנה בכדורגל הדני, ובעקבות הצלחתו, חתם בשנת 1986 בריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המשנה של מועדון הפאר הספרדי ריאל מדריד.
לאחר שנה אחת במדריד, בה הבקיע עשרה שערים ב-40 הופעות, חתם פאולסן בפ.צ.
קלן מהבונדסליגה, וחבר לבן ארצו מורטן אולסן ששיחק בהגנת הקבוצה.
הצלחתו של פאולסן בקלן הייתה מיידית, ובעונתו הראשונה בקבוצה, 1987/88, הבקיע 13 שערי ליגה, ושיתף פעולה בהתקפה עם תומאס הסלר, פייר ליטבארסקי ותומאס אלופס.
וקלן סיימה את העונה במקום השלישי.
פאולסן שיחק בקלן גם בעונת 1988/89, ואמנם ירדה תפוקתו לחמישה שערים, אך הקבוצה סיימה את העונה במקום השני.
את עונת 1989/90 החל פאולסן בקלן, אך לאחר שלושה מחזורים חתם בפ.ס.וו.
איינדהובן, שם חבר לבן ארצו יאן היינצה, וזכה בעונתו היחידה במועדון בגביע ההולנדי, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על ויטסה ארנהם.
בתום עונה זו, בה הבקיע עשרה שערי ליגה, חתם פאולסן בבורוסיה דורטמונד.
פאולסן הפך במהרה לאהוב על ידי הקהל של בורוסיה דורטמונד, ושיתף פעולה בשנים הראשונות בהתקפת הקבוצה עם יורגן וגמן, מיכאל רומניגה ומיכאל צורק.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 1990/91, דורטמונד סיימה במקום העשירי בלבד בבונדסליגה, כשפאולסן תרם חמישה שערי ליגה.
בעונתו השנייה בקבוצה, 1991/92, הבקיע פאולסן שבעה שערים וקיבל חיזוק התקפי לקבוצה בדמות סטפן שפויזאט, ודורטמונד סיימה במקום השני בליגה, ולא זכתה באליפות רק בגין הפרש שערים נחות יותר משל האלופה שטוטגרט.
בעונת 1992/93 פאולסן שוב הבקיע שבעה שערים, אך נפצע באפריל 1993 בברכו, והיה מושבת לתקופה של כחצי שנה.
דורטמונד סיימה עונה זו במקום הרביעי.
פאולסן חזר באוקטובר 1993, וערך 24 הופעות בעונת 1993/94, אך לא הבקיע בעונה זו, שגם אותה דורטמונד סיימה רביעית, ולו שער אחד.
בספטמבר 1994 נפצע פאולסן שוב בצורה חמורה במשחק הגביע הגרמני מול קייזרסלאוטרן, והיה מושבת עד לחודש מרץ 1995. פאולסן ערך בסך הכל שש הופעות בעונת 1994/95, ובסיומה נאלץ לפרוש מכדורגל בגיל 29 בלבד, בגין הפציעות החוזרות.
עם זאת, פאולסן רשם זכייה באליפות בעונה זו עם בורוסיה דורטמונד.
בשנת 1998 חזר פאולסן לשחק כדורגל לעת מצוא, כאשר ערך מספר הופעות במדי קבוצת הכדורגל של עיר הולדתו בראבראנד בדנמרק.
פאולסן ערך 40 הופעות והבקיע 15 שערים בקבוצה, במשך שש שנים.
פאולסן ערך את הבכורה בנבחרת דנמרק בשנת 1987, תחת המאמן הגרמני ספ פיונטק.
בשנת 1988 השתתף פאולסן עם הנבחרת ביורו 1988, אותו סיימה דנמרק עם שלושה הפסדים ואפס נקודות.
פאולסן הבקיע שער אחד בטורניר, בהפסד 3-2 לנבחרת ספרד.
בשנת 1992 היה פאולסן חלק בלתי נפרד מהזכייה המפתיעה של נבחרת דנמרק ביורו 1992, כאשר פתח בהרכב בכל חמשת המשחקים עד לזכייה.
בחצי הגמר מול נבחרת הולנד, הבקיע פאולסן את הפנדל שלו בבעיטות ההכרעה, לאחר ש-120 הדקות הסתיימו בתוצאה 2-2, מול חברו דאז לפ.ס.וו.
איינדהובן, השוער ההולנדי הנס ואן ברויקלן.
בגמר פאולסן היטיב לשחק, כאשר דנמרק ניצחה 2-0 את נבחרת גרמניה וזכתה בגביע.
פאולסן ערך את הופעתו האחרונה במדים הלאומיים בשנת 1994, ולזכותו 21 שערים ב-62 הופעות.
לאחר פרישתו, מונה פאולסן כמנהל הספורטיבי של ארהוס.
פאולסן הציע את התפטרותו כאשר המועדון נקלע לקשיים כלכליים, והמועדון קיבל את הצעתו.
לאחר מכן שימש עוזר מאמן בהורסנס מליגת העל הדנית, בין השנים 2005 ו-2009. אחר כך מילא תפקיד זה במשך שלושה חודשים ברנדרס, אך התפטר מתפקידו כאשר פוטר המאמן ג'ון ינסן.
אחר כך שימש עוזר מאמן גם באודנזה בולדקלאב ושוב בארהוס.
במקביל, פאולסן מלמד ילדים בבית ספר לכדורגל.
פלמינגו (שם מדעי: Phoenicopterus; בעברית שקיטן) הוא סוג של עופות מים ממשפחת הפלמינגואיים המכיל 3 מינים.
בעבר כל מיני המשפחה נכללו בסוג זה אך המין פלמינגו זוטר עבר לסוג ומין יחיד - Phoeniconaias.
המינים פלמינגו האנדים ופלמינגו ג'יימס עברו לסוג פלמינגו צהוב-מקור (Phoenicoparrus).
הם מצויים באפריקה, דרום אסיה ואמריקה המרכזית והדרומית.
צבע נוצותיהם הוא ורדרד או לבן, או גם ורוד-אדמדם.
הצבע הוורוד בא כתוצאה מסרטנים זעירים הנכללים במזונם.
בשבי, כדי לשמר את צבעם הוורדרד הם מקבלים למזונם תוספת של ירקות המכילים בטא-קרוטן, כמו גזר, סלק וגמבה.
הם ניזונים רק מיצורים קטנים אותם הם מסננים מהמים בעזרת מקורם המיוחד.
חלק מהמינים נודדים מרחקים עצומים בדרך למקורות מים ואפילו מעל הים.
פלמנינגו צהוב-מקור (שם מדעי: Phoenicoparrus) הוא סוג של עופות מים ממשפחת הפלמינגואיים המכיל 2 מינים.
בעבר סווגו מינים אלה לסוג פלמינגו (Phoenicopterus).
המינים בסוג זה ורודים משאר מיני הפלמינגואיים וצבע מקורם צהוב.
הם חיים באמריקה הדרומית באקלים היבש של פטגוניה או הקר של הרי האנדים.
מזונם מורכב מיצורים קטנים, אצות, חסילונים, חרקי מים ודגיגים קטנים, שאותם הם מסננים מהמים באמצעות מקורם בעל המזיפות.
פלמינג: האיש שרצה להיות בונד היא מיני-סדרה בריטית משנת 2014, המפרטת את הקריירה הצבאית של הסופר יוצר סדרת ג'יימס בונד, איאן פלמינג.
הביוגרפיה, שהיא בדיונית בחלקה ומתרחשת בין 1938 ל-1952, מתארת את הרפתקאותיו הרומנטיות של פלמינג וכן את תפקידי הריגול שלו עבור הצי המלכותי הבריטי.
השחקן דומיניק קופר מגלם את פלמינג, ולארה פולבר מגלמת את דמותה של אהובתו, אן או'ניל.
דומיניק קופר – איאן פלמינג
לארה פולבר – אן או'ניל
סמואל וסט – האדמירל ג'ון גודפרי
רופרט אוונס – פיטר פלמינג
לזלי מנוויל – אוולין פלמינג
פיפ טורנס – אזמונד רות'רמיר
אנאבל ווליס – מיוריאל וייט
קמילה רת'רפורד – לואלה לינדזי
טים וודוורד – בומבר האריס
סטנלי טאונסנד – ויליאם ג'יי.
מייקל מלוני – אדמונד ראשברוק
אורליאן רקונג (Aurélien Recoing) – ז'אן פרנסואה דרלאן
השידור הראשון של המיני-סדרה בארצות הברית היה ב-29 בינואר 2014, ובממלכה המאוחדת שודר החל מ-12 בפברואר 2014.
שנה פרס קטגוריה מועמדים תוצאה 2014 Creative Arts Emmy Awards צילום מצטיין במיני-סדרה או בסרט <center>אד ויילד 2015 פרס סטלייט מיני-סדרה או סרט טלוויזיה הטוב ביותר <center>פלמינג: האיש שרצה להיות בונד השחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה <center>דומיניק קופר
פלמנזי (ברומנית: Flămânzi) היא עיר במחוז בוטושאן בצפון מזרח רומניה, המונה נכון ל-2011 כ-10,136 אלף נפש.
העיר ממוקמת בקצה המערבי של המישור המולדבי (Câmpia Moldovei) צפונית לנהר מילטין ובחלקו הדרומי של מחוז בוטושאן.
פלמנזי נמצאת בקרבת הקומונות: קופלאו, פרג'ני, פרומושיקה, לונקה וחליפיצ'ני ובמרחק של כ-420 ק"מ מהעיר בוקרשט.
פלמזי הוזכרה לראשונה בשנת 1605 ועל שטחה התגלו שרידים ארכאולוגיים מהתקופה הקדומה.
בשנת 1907 הכפר היה נקודת המוצא למרד האיכרים הגדול ברומניה והחל על אדמתו של חוכר קרקעות יהודי בשם מוכי פישר, שנהג להחכיר לאיכרים קרקעות כחכירת משנה וסירב לחתום עם איתם על חוזים המאפשרים להם לקבל תשלום חלקי על העבודה.
בשנת 1977 נבנתה, על ידי הפסל גבריל קובלשי, אנדרטה לזכר המאורעות ולציון 70 שנה למרד.
בשנת 2004, הוכרזה כעיר ומספקת שירותים גם לשני הכפרים צ'יטובני ופריסאני.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על פעילויות בתחום החקלאות, הריהוט והטקסטיל.
החל משנת 1977 פועל בעיר מועדון הכדורגל פלאקרה פלמנזי (Flacăra Flămanzi), אשר משחק בליגה הרביעית ברומניה.
שחקן הכדורגל מיחאי בורדיאנו שהיה מועמד להצטרף לקבוצת מכבי תל אביב נולד בעיר.
לפלמנזי הסכם ערים תאומות עם:
פלמינגואיים (שם מדעי: Phoenicopteridae) היא משפחה של עופות מים – המשפחה היחידה ששרדה בסדרת הפלמינגואים.
כיום היא כוללת שישה מינים בשלושה סוגים, אשר מצויים בכל חלקי תבל מלבד אוסטרליה ואנטארקטיקה.
המינים פלמינגו מצוי ופלמינגו זוטר חולפים לעיתים בשמי ישראל, אך אינם מקננים בה.
הם נולדים בצבע אפור, ומשום שהם אוכלים סוג אצות שמכילות פיגמנט בטא קרוטן, הם הופכים לוורודים או אדמדמים.
פירוש שמם המדעי הוא: "בעלי כנף אדומה" - שם המבוסס על הפניקס, עוף החול האגדי בעל הכנפיים האדומות כאש, שסימל אצל המצרים הקדמונים את השמש ופולחנו נערך בהליופוליס.
גם בעברית שם העוף נגזר מצבעו: בספרו "תולדות הטבע" משנת 1866 מכנה שלום יעקב אברמוביץ' (הוא מנדלי מוכר ספרים) את הפלמינגו "להבי" - על שם צבעו הוורוד כלהבה.
עם זאת, כיום הוא קרוי בעברית שקיטן.
סוג פלמינגו (Phoenicopterus) - בו 3 מינים
סוג פלמינגו צהוב-מקור (Phoenicoparrus) - בו 2 מינים
שם שם מדעי תמונה אורך תפוצהפלמינגו מצויPhoenicopterus ruseus110-150 ס"מאפריקה, אירופה ואסיהפלמינגו זוטרPhoenicopterus minor80-90 ס"מאפריקה.
לעיתים נדירות בדרום אסיהפלמינגו אמריקאיPhoenicopterus ruber120-140 ס"ממפלורידה דרומה לאמריקה המרכזיתפלמינגו צ'יליאניPhoenicopterus chilensis110-130 ס"מדרום אמריקהפלמינגו האנדיםPhoenicopterus andinus102-110 ס"מהרי האנדים בדרום אמריקהפלמינגו ג'יימסPhoenicopterus jamesi90-92 ס"מדרום אמריקה
פלמן מרקוב (בבולגרית: Пламен Марков; נולד ב-11 בספטמבר 1957) הוא כדורגלן בולגרי, ששיחק בעמדת הקשר והיה שחקן ומאמן של נבחרת בולגריה.
פלמן מרקוב נולד בעיר סבליאבו והחל לשחק בקבוצת הנוער העירונית ואחר כך בקבוצה הבוגרת.
בשנת 1975 הוא עבר לקבוצת צסק"א סופיה וכבר בעונה הראשונה היה שותף לזכייה באליפות.
לאחר ששיחק בקבוצה עשור, הוא עבר לקבוצת מץ הצרפתית.
בשנת 1986 מרקוב נכלל בנבחרת בולגריה למונדיאל 1986. לאחר שנתיים במץ, עבר מרקוב לקבוצת גרנובל בה סיים את הקריירה כשחקן בשנת 1989.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, מונה מרקוב למאמנה של גרנובל.
בשנת 1995 הוא חזר לעונה בודדת לצסק"א סופיה.
בהמשך הוא אימן מספר קבוצות בבולגריה.
בשנים 2002–2004 ובשנת 2008 שימש מרקוב בתור מאמן נבחרת בולגריה.
פלמיניו סקאלה (באיטלקית: Flaminio Scala; 27 בספטמבר 1552 – 9 בדצמבר 1624), ידוע גם בשם הבמה פלאביו (Flavio), היה שחקן בקומדיה דל'ארטה, מחזאי, מפיק, במאי ואמרגן.
חיבר את הקובץ הראשון הידוע שפורסם של סצנרי (תקצירי מחזות ששימוש בסיס לאלתור): Il Teatro delle Favole Rappresentative ("הצגות תיאטרון הסיפורים"; פורסם לראשונה ב-1611).
הסיפורים בקובץ זה השפיעו על מחזותיהם של לופה דה וגה, מולייר, ויליאם שייקספיר, בן ג'ונסון ואחרים.
גיבש את דמותו של האהוב הצעיר פלאביו.
נולד ברומא למשפחה אריסטוקרטית אולם התיעוד של הקריירה התאטרונית שלו כולה מאזור מרכז וצפון חצי האי האפניני: גנואה, טוסקנה ובפרט פירנצה, מילאנו, פארמה, מודנה, בולוניה, פרארה, מנטובה, פאדובה וונציה.
כן הופיע בטורינו, בירת דוכסות סבויה, שהייתה תחת שלטון ממלכת צרפת.
אין עדות ברורה לכך שהיה חבר קבוע בלהקת התיאטרון ג'לוזי (gelosi), אחת מלהקות הקומדיה דל'ארטה הידועות והמפורסמות ביותר בתקופתו בהנהגתם של פרנצ'סקו אנדריני ואשתו, הכוכבת והכותבת איזבלה אנדריני, אך ברור שהיו בינו ובין הלהקה קשרים חיוביים והיכרות הדדית.
אחד הביטויים לכך הוא שמה של האהובה הצעירה "איזבלה", שעוצבה על ידי איזבלה אנדריני ונקראה על שמה לאחר מותה ב-1604 במחזותיו של סקאלה.
שמו של הקפיטנו במחזותיו הוא תמיד "Capitano Spavento"' "קפיטן פחד") כשם הבמה שאימץ פרנצ'סקו אנדריני.
נוסף לניהול להקה, משחק וכתיבת המחזות, הייתה בבעלותו של סקאלה גם חנות למוצרי בושם בוונציה שהייתה גם מקום מפגש לשחקנים, אמרגנים ומנהלי להקות.
ב-1611 פרסם לראשונה את קובץ הסצנרי שלו כמנהלה של להקת "קונפידנטי" (Confidenti) שנוצרה עבור ג'ובאני די מדיצ'י, בנו הלא-חוקי של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
הוא ניהל את הלהקה עד 1621. בתקופה זו דיווח באופן רצוף לדון ג'ובאני ומכתביו, ששרדו, מהווים מקור חשוב להכרת פרטי הפרטים של ניהול להקת קומדיה דל'ארטה באותה תקופה.
לאחר מותו של דון ג'באני נותרה הלהקה ללא פטרון, עד שסקאלה הצליח להשיג את מימונו והגנתו של פרדיננדו גונזגה, דוכס מנטובה.
בראשית 1624 מינה הדוכס את סקאלה למשרת בשם הדוכס, ששכר בצידה.
בסוף אותה שנה, לאחר שהשתקע במנטובה, נפטר בה סקאלה.
הקובץ מחולק לחמישים "ימים" (כמו הדקאמרון של בוקאצ'ו) כאשר כל "יום" הוא תקציר מחזה.
כל סצנריו כולל פתיחה ובה ארגומנט - תקציר עלילת המחזה והאירועים שקדמו לראשית ההצגה, רשימת שחקנים ורשימת אביזרים נחוצים.
לאחר הפתיחה מתואר המחזה, שכולל שלוש מערכות וכל אחת מהן מחולקת לתמונות.
בכל תמונה נרשמו כניסות ויציאות של שחקנים ובסיס טקסטואלי, ששימש להרחבה ואלתור חופשי על ידי השחקנים.
כן ניתן נספח ובו מונולוגים לשימוש, רשימת פתגמים ובדיחות, קללות והעלבות ודברי שבח וחיזור.
מתוך חמישים המחזות אחד מוגדר כטרגדיה, תשעה כפסטורלה והשאר - קומדיות.
פלמינג לנטפר (בדנית: Flemming Lentfer; נולד ב-1 במרץ 1964) הוא גנרל בחיל האוויר הדני, המשמש מאז 1 בדצמבר 2020 כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא דנמרק.
לנטפר נולד ב-1 במרץ 1964 בקופנהגן.
בין השנים 1988–1993 שירת בטייסת SAM 541 של חייל האוויר, ולאחר מכן שירת כקצין במטה הכללי בין 1993–1995. הוא שימש כמדריך למבצעים ולוגיסטיקה בקולג' המלכותי להגנה בין השנים 1996 ל-1998, ובמקביל שימש גם כמזכיר בוועדת ההגנה הדנית.
בין השנים 1999–2000 שירת במשרד ההגנה כקצין מטה.
בין השנים 2000–2002 הוא שימש מפקד גדוד "הוק" מערב, ובין השנים 2002–2005 שימש כראש אגף התכנון במטה הכללי.
בין 2010–2011 שימש כראש אגף הרכש והלוגיסטיקה, ובין 2011–2015 שימש כראש אגף תיאום ומדיניות.
ב-2017 מונה לעמוד בראש משרד הרכש והלוגיסטיקה במשרד ההגנה, וב-1 בדצמבר 2020 מונה לראש ההגנה – מקביל לרמטכ"ל.
פלמן יורדנוב גלבוב (בבולגרית: Пламен Йорданов Гълъбов; נולד ב-2 בנובמבר 1995) הוא כדורגלן בולגרי, המשחק בעמדת הבלם בקבוצת דנדי מליגת העל הסקוטית ובנבחרת בולגריה.
גלבוב החל את הקריירה המקצוענית שלו בליטקס לובץ' מליגת העל הבולגרית.
ב-12 בדצמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 7–1 על ספרטק טרנבה במסגרת הגביע הבולגרי.
ב-14 בדצמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, בניצחון 5–2 על לוקומוטיב פלובדיב, בו גם הורחק בדקות האחרונות של המשחק לאחר שספג כרטיס צהוב שני.
ב-6 בספטמבר 2017 הושאל למשך עונה אחת לאטאר וליקו טרנובו מליגת העל הבולגרית.
שנה לאחר מכן הושאל פעם נוספת למועדון למשך עונה אחת.
ב-23 בינואר 2022 חתם במכבי נתניה מליגת העל הישראלית, עמה זכה בגביע הטוטו לעונת 2022/2023.
ב-5 בפברואר 2024 חתם בבית"ר ירושלים עד לסוף העונה.
ב-25 ביוני 2024 חתם במכבי עירוני פתח תקווה.
ב-1 באוגוסט 2024 כבש את שערו הראשון במדי הקבוצה (שער עצמי) במסגרת הליגה האירופית.
ב-27 ביוני 2025 חתם בקבוצת דנדי מליגת העל הסקוטית.
גלבוב נכלל בסגל נבחרת בולגריה הבוגרת, לקראת גביע קירין , אך נגרע ממנו בשל פציעה.
ב-3 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בולגריה, בתיקו 1–1 נגד נבחרת אירלנד במסגרת ליגת האומות 2020/2021.
פלמירה קוראה (בספרדית: Palmira Correa, נולדה ב־12 באוגוסט 1948) היא ציירת נאיבית מוונצואלה.
ב-2022 ייצגה את ונצואלה יחד עם עוד 3 אמנים בביאנלה של ונציה.
קוראה נולדה ב-1948 בעיר קומנה במדינת סוקרה בוונצואלה.
היא ציירת אוטודידקטית העוסקת בציור החל משנות ה-70. היא סובלת מנכות מלידה, המשפיעה על אמנותה.
קוראה היא אמנית עממית, הציור העממי הפך לבית שלה, מכאן שם התערוכה בביאנלה ה-59 של ונציה "לה קאסה דה פלמירה".
באמנותה היא מתארת, באמצעות פלטה מוארת במיוחד, בצבעים עזים וחזקים, את חיי היומיום של קהילת הילידים במדינתה: ילדים באוטובוס בדרך לבית ספר, סבתא מתנדנדת רוקדת בנעלי בית שלה, אך גם פנטזיה כמו בתולת ים שטופת חמניות.
ההיסטוריה של ונצואלה ודמויותיה מתקיימות במקביל בין החיים הדתיים והחיים היומיומיים, כולם מיוצגים תחת תחום גדול של צבע ודמויות אנושיות חושניות, חסרות פרופורציות וכנות בו זמנית.
קוראה יוצרת אמנות נאיבית, היא מציירת דמויות מאוד צבעוניות ופשוטות.
ביצירתה היא משתמשת בעקרונות כמו חזרה על צורות, ניגודי צבעים ועוד.
קוראה ייצגה את ונצואלה בכמה תערוכות בינלאומיות שעליהן זכתה להכרה גדולה, במהלך חייה היא זכתה במספר פרסים, ביניהם: פרס הציור העירוני במרקאי במדינת המחוז ארגואה; הפרס הייחודי לאמנות פופולרית בקלבוסו ואזכור הזהב בתחרות הציורים הבינלאומית של טורקיה בשנת 2000.
ב־2022 עבודותיה הוצגו בביאנלה ה-59 של ונציה בתערוכה "חלב של חלומות" בביתן ונצואלה של הביאנלה תחת הכותרת "לה קאסה דה פלמירה".
פלמן פלמנוב אנדרייב (בבולגרית: Пламен Пламенов Андреев; נולד ב-15 בדצמבר 2004 בסופיה שבבולגריה) הוא כדורגלן בולגרי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ראסינג סנטנדר, בהשאלה מפיינורד.
אנדרייב גדל במחלקות הנוער של בוטב 57 ולבסקי סופיה.