tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא לא התיר לנינה להשתתף בחייו, וכאשר הגיעו חבריו לבקרו ביקש ממנה לעזוב את הבית או להישאר בחדר השינה.
עם זאת, הוא היה קשור ומסור מאוד למשפחתו, וחזר לבקר את נינה בכל הזדמנות שיכל.
קלאוס שיתף את נינה בדעותיו נגד המשטר הנאצי.
לאחר שהוא נפצע במהלך המערכה בצפון אפריקה, היא הגיעה לבקר אותו בבית החולים.
הוא אמר לה: "את יודעת, אני מרגיש שאני חייב לעשות משהו עכשיו, להציל את גרמניה." היא הייתה שותפה לכל תוכניותיו להפלת המשטר הנאצי, ותמכה בו לאורך כל הדרך.
ב-20 ביולי 1944 יצא לדרכו קשר העשרים ביולי אשר קלאוס עמד בראשו.
בעקבות כישלון הקשר, הוצא קלאוס להורג.
אולם השלטון הנאצי לא אמר די בכך.
היינריך הימלר הצהיר ש"משפחתו של הרוזן שטאופנברג תיעקר מהשורש".
היא נלקחה לחקירה יחד עם הוריה, אולם העמידה פנים שהיא אינה יודעת דבר על מעשיו של בעלה: "העמדתי פנים כאילו אני עקרת בית קטנה וטיפשה, שמתעניינת רק בילדים, בחיתולים ובכביסה מלוכלכת".
למרות זאת, וחרף העובדה שהיא הייתה בהריון עם בתה החמישית קונסטנצה, היא נלקחה למאסר במחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק.
נודע לה שגם אמה נכלאה באותו מחנה, אולם לא ניתן להן לראות זו את זו.
ילדיה נלקחו ממנה וגודלו בבתי יתומים.
הורו להם לשכוח את הוריהם וניתן להם שם המשפחה "מייסטר" (Meister).
ימים ספורים לפני סיום המלחמה היא שוחררה, ולאחר מסע קצר ברחבי גרמניה ההרוסה הצליחה לאסוף את כל ילדיה.
בשל האנגלית המעולה שבפיה, היא סייעה למקומיים לתקשר עם הצבא האמריקני.
היא נפטרה בבמברג ב-2 באפריל 2006 בגיל 92. ביוגרפיה מקיפה שלה התפרסמה על ידי בתה ב-2008.
נינה אלכסיבנה יריומינה הייתה כדורסלנית רוסייה-סובייטית.
יריומינה זכתה במהלך הקריירה שלה שלוש פעמים באליפות אירופה וחמש פעמים באליפות ברית המועצות.
כמו כן הייתה "מאסטר מוסמך של ספורט של ברית המועצות" לשנת 1959, פרשנית כדורסל ושדרנית ספורט.
באליפות אירופה בשנת 1960, בשלוש שניות לפני תום המשחק אל מול נבחרת בולגריה, קלעה יריומינה את סל הניצחון, אשר העניק לנבחרת הסובייטית את תואר האליפות.
בשנת 1961 יריומינה פרשה מכדורסל והחל לעבוד כפרשנית ספורט תחילה ברדיו ובהמשך בטלוויזיה.
בשנת 2000 שיחקה את עצמה בסרט "קנאת האלים" .
יריומינה מתה ב-24 באוגוסט 2016 במחוז מוסקבה.
מדליית היובל "לציון 100 שנה להולדתו של ולדימיר איליץ' לנין"
נינה ווינר (אבידר; נולדה ב-4 ביוני 1933) היא מייסדת שותפה של אייסף – הקרן הבינלאומית לחינוך ויו"ר הכבוד של הקרן.
כלת פרס ישראל למפעל חיים לשנת תשפ"ה (2025), על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
אמה היא יונה פאפו אבידר, בתו של המנהל הראשון של יקבי ראשון לציון, אשר נולדה בשנת 1896 בראשון לציון ונפטרה בגיל 101. אביה של ווינר הוא ראובן אבידר (פרלמוטר), אשר נולד באוקראינה ועלה לארץ ישראל עם אביו כמה שנים לאחר המהפכה הרוסית.
הוריה נפגשו והתחתנו בתל אביב בשנת 1926 ועברו להתגורר באלכסנדריה, שם נולדו נינה ואחותה רותי.
בית המשפחה היה מוקד חברתי לאנשים בעלי זיקה ציונית חזקה, מחוברים לשליחות ופעילות של התנועה הציונית טרם קום המדינה.
בשנת 1949, עם קום המדינה, והחרפת רדיפות השלטון המצרי את הקהילה היהודית, ולאחר שאביה נשלח לשנה במחנה מעצר, שבה המשפחה לישראל.
אביה הפך לשליח של הבונדס ובעקבות עבודתו נדדה המשפחה לברזיל, ארגנטינה, אורוגוואי וצרפת.
ווינר למדה פסיכולוגיה אצל ז'אן פיאז'ה באוניברסיטת ז'נבה וקיבלה תואר שני בייעוץ מקצועי מאוניברסיטת קולומביה (TC).
במהלך תקופת לימודיה בשנות החמישים עבדה כפסיכולוגית חינוכית עם ראובן פוירשטיין במחנות המעבר של עליית הנוער בישראל ובצרפת.
במסגרת העבודה הזאת זיהתה ווינר את הפערים הגדולים בהון התרבותי וחוסר המוכנות לחברה הישראלית של ילדי העולים החדשים לעומת ה"צברים".
בהמשך עברה ווינר לארצות הברית, נישאה לוולטר ווינר והמשיכה את פעילותה למען ישראל במסדרונות האומות המאוחדות כחברה במשלחת ויצו.
בשנת 1977 פנתה אל הבנקאי והנדבן אדמונד ספרא ורעייתו לילי ספרא בהצעה ליזום את אייסף – הקרן הבינלאומית לחינוך.
מאז ועד היום העמידה הקרן אלפי בוגרים ושורת חוקרים, רופאים, אנשי משפט, רוח ועסקים מהפריפריה הגאוגרפית והחברתית בישראל, ונשארה מחויבת לצמצום פערים באמצעות השכלה גבוהה.
בדצמבר 2017, לאחר ארבעים שנה כנשיאת קרן אייסף, קיבלה נינה ווינר את התואר יו"ר של כבוד (Chairwoman Emerita), וקרלוס בנעים מונה לתפקיד נשיא הקרן.
ווינר ממשיכה לכהן כחברה פעילה במועצת הוועד המנהל של אייסף; כיו"ר ועדת יחסי הציבור שלה; וכחברה בוועדת התכנון שלה; האחראית על תוכנית העמיתים הבינלאומית של אייסף; ועל ארגון בוגרי הקרן.
בהוקרה על תרומתה הרבה של קרן אייסף לישראל, קיבלה ווינר פרסים ואותות הוקרה מיושב ראש הכנסת, מנשיאי האוניברסיטאות בישראל, הוועד היהודי-האמריקאי, ישיבה יוניברסיטי, הסמינר התאולוגי היהודי, האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת חיפה, המרכז הבינתחומי הרצליה, דוקטורט לשם כבוד מהטכניון ואות מיוחד מבוגרי הקרן, חברי הכנסת יוסי יונה ומירב בן-ארי.
בשנת 2023 נבחרה להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל לרגל חגיגת שנת ה-75 למדינת ישראל.
בשנת 2025 הוענק לה פרס ישראל למפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
נינה מוראטו היא זמרת צרפתייה.
מוראטו נולדה בפריז בשם סטפאני מוראטו.
היא הקליטה מספר שירים תחת השמות "סטפאני" (Stéphanie) ו"סטפאני דה מאלאקוף" (Stéphanie de Malakoff) עד שב-1993 הקליטה את הסינגל הראשונה שלה "Maman" עם השם נינה מוראטו.
באותה שנה יצא האלבום הראשון שלה "Je suis la mieux" שזכה להצלחה על ידי מבקרי מוזיקה וזיכה אותה בפרס המוזיקה הצרפתי "Victoires de la Musique" בקטגוריה של "אמנית הפופ החדשה של השנה".
ב-1994 הופיעה גם בסרט "La Séparation" עם דניאל אוטיי ואיזבל הופר.
ב-1996 יצא האלבום השני שלה "L'allumeuse" שזכה להצלחה פחותה ביחס לראשון.
היא הופיעה מספר שנים במחזה מונולוגים מהווגינה.
כתוצאה מהטרגדיה שחוותה היא הוציאה את האלבום "Moderato" שכלל שירים בעלי אופי אפל יותר.
ב-2007 הופיעה בסרט הקומדיה "Les deux mondes".
נינה הוס היא שחקנית גרמנייה.
הוס נולדה בשטוטגרט, גרמניה לאב פוליטיקאי ואם שחקנית.
בילדותה הציגה מחזות ברדיו ובגיל ארבע עשרה החלה להופיע על בימות התיאטרון.
ב-1997 סיימה ללמוד באקדמיה למשחק בברלין.
ב-2009 הייתה חברה בצוות השופטים של פסטיבל לוקרנו וב-2011 של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
היא קיבלה מספר אותות הוקרה ממשלתיים ובהם מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ומסדר האמנויות והספרות.
ב-2019 החלה לשמש כחברה באקדמיה האמריקאית לקולנוע.
ב-1996 ביצעה את פריצתה בתחום המשחק כששיחקה בסרט "Das Mädchen Rosemarie" המבוסס על סיפור אמיתי אודות נערת ליווי גרמנייה.
ב-2002 שיחקה בקומדיה "Nackt" אודות שלושה זוגות חברים הנפגשים לארוחת ערב המהווה מוקד למתח ולדיבורים אודות אהבה ומין.
ב-2006 שיחקה בסרט "Elementarteilchen" המבוסס על רומן מאת מישל וולבק.
ב-2007 שיחקה בסרט המתח "ילה" (Yella) כאישה הבורחת מבעלה.
ב-2008 גילמה את התפקיד הראשי בסרט "אישה בברלין" המבוסס על הספר "אישה בברלין".
ב-2010 הופיע בסרט הערפדים "Wir sind die Nacht".
ב-2012 גילמה רופאה המנסה לברוח ממזרח גרמנייה בסרט "ברברה" שזכה להצלחה ואף נשלח להתמודד מטעם גרמניה לפרס האוסקר לסרט הזר.
בין 2014–2017 שיחקה סוכנת גרמנייה בסדרה האמריקאית "הומלנד".
בשנת 2020 שיחקה בסדרה "המובסים" בהפקת נטפליקס, לצד טיילור קיטש, אנסון בון, סבסטיאן קוך ואחרים.
בשנת 2022 שיחקה בסרטו של טאריק צאלח "חוזה מסוכן" לצד כריס פיין.
עוד בשנת 2022 הצטרפה לקאסט העונה השלישית של הסדרה "ג'ק ראיין" בפריים וידאו, ושיחקה לצד קייט בלאנשט בסרט הדרמה של טוד פילד "טאר המנצחת" אשר הוקרן בבכורה ב-1 בספטמבר 2022 בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בשנת 2024 שיחקה בסרט הצרפתי "Langue étrangère" בבימויה של קלייר ברגר.
בינואר של אותה שנה, החלה להצטלם לסרטה של ניה דאקוסטה "הדה" (אנ') המבוסס על המחזה הדה גאבלר מאת הסופר הנורווגי הנריק איבסן.
נינה לינדברג נסביט , המוכרת בשם הבמה נינה נסביט היא זמרת-יוצרת סקוטית.
נסביט נולדה ב-11 ביולי 1994 באדינבורו, הממלכה המאוחדת.
ב-17 בפברואר 2014, הוציאה את אלבום המוזיקה הראשון שלה, Peroxide.
ב-11 בינואר 2018, הוציאה את הסינגל "Somebody Special".
נינה פטקוביץ' (; נולדה ב-10 באפריל 1981) היא זמרת, מוזיקאית, מתופפת ואישיות טלוויזיונית מונטנגרית.
פטקוביץ' פרצה לתודעה במדינות הבלקן בעקבות השתתפותה בתוכנית הטלוויזיה "Operacija Trijumf", הגרסה הבלקנית לתוכנית הספרדית "Operacion Triunfo".
נינה פטקוביץ' נולדה בקוטור שבמונטנגרו וגדלה בעיר הסמוכה, טיווט, בת לאב נוצרי רומי-קתולי ולאם נוצרייה אורתודוקסית.
פטקוביץ' גילתה את תשוקתה למוזיקה בגיל צעיר ועוד לפני שהשתתפה בתוכנית הטלוויזיה "Operacija Trijumf" היא השתתפה במגוון פסטיבלים במונטנגרו ובסרביה.
פטקוביץ' הקימה בגיל צעיר להקה בשם "Dan Poslije".
פטקוביץ' מעריצה את רוג'ר ווטרס, אלאניס מוריסט והזמר הסרבי אוליבר מנדיץ' ורואה בהם השראה.
פטקוביץ' נמצאת בקשר חברות עם משתתפים אחרים בתוכנית Operacija Trijumf ובקשר זוגי עם חבר בלהקתה שלה "Dan Poslije".
התוכנית "Operacija Trijumf" עלתה לאוויר ב-29 בספטמבר 2008. פטקוביץ' הייתה המתמודדת היחידה ממונטנגרו והייתה מאחוריה תמיכה עממית מונטנגרית.
פטקוביץ' הגיעה לגמר התוכנית וסיימה בו במקום הרביעי, כשהיא מודחת בסיבוב הראשון.
במהלך התוכנית ביצעה פטקוביץ' דואטים עם זמרים בלקניים מפורסמים כגון ז'ליקו יוקסימוביץ'.
מיד לאחר התוכנית, בשנת 2009, הוציאה פטקוביץ' שיר יחד עם משתתפת אחרת בתוכנית, סוניה בקיץ', ועוד שני סינגלים מאוחר יותר באותה השנה.
פטקוביץ' ניסתה לייצג את מדינתה באירוויזיון פעמיים - ב-2018 עם השיר "Disem" (נושמת) איתו הגיעה למקום החמישי בקדם המונטנגרי, וב-2019 עם השיר "Uzmi ili ostavi" איתו הגיעה למקום הרביעי בקדם המונטנגרי.
עוד ב-2009 הצהירה פטקוביץ' על רצונה לייצג את מדינתה באירוויזיון; היא התקבלה לקדם המונטנגרי של 2009 שבסופו של דבר בוטל כשאנדריאה דמירוביץ' נבחרה בבחירה פנימית לייצג את מדינתה באירוויזיון 2009 במוסקבה שברוסיה.
נינה זלצמן היא פרופסור אמריטה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
זלצמן היא בוגרת ומוסמכת אוניברסיטה במשפטים בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת המוסמך כתבה בהדרכתו של אהרן ברק.
זלצמן בעלת תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב.
את עבודת הדוקטורט שלה בנושא "מהותם של יחסי העבודה האישיים בשירות המדינה" כתבה בהנחייתו של דניאל פרידמן.
תחומי המחקר וההוראה של זלצמן הם דיני קניין, משפט מסחרי ודיני ראיות.
זלצמן חברה בלשכת עורכי הדין החל משנת 1969. היא שימשה בשנים 1969–1971 כעוזרת בכירה בפרקליטות מחוז תל אביב.
זלצמן החלה את קריירת ההוראה שלה בשנת 1970 כעוזרת הוראה באוניברסיטת תל אביב.
על הישגיה במחקר זכתה בפרס צלטנר לשנת 2000. על מצוינות בהוראה קיבלה את פרס הרקטור למצטייני הפקולטה בהוראה לשנת 2003.
זלצמן כיהנה כנשיאה של מערכת הבירור והשיפוט הפנימי של הסגל האקדמי באוניברסיטת תל אביב, וכחברה בוועדות שונות של סנאט האוניברסיטה ושל הפקולטה למשפטים.
כיהנה כחברה בוועדת הביקורת של בנק ישראל.
מעשה־בית־דין בהליך אזרחי, תל אביב: הוצאת רמות, מאי 1991
עיכבון, תל אביב: הוצאת רמות, 1998
מישכון זכויות, שריגים (לי-און): נבו, 2005 (עם עופר גרוסקופף)
נינה סוּבּלָאטִי (בגאורגית: ნინო სულაბერიძე; נולדה ב-31 בינואר 1995) היא זמרת, כותבת שירים ודוגמנית גאורגית.
ייצגה את גאורגיה באירוויזיון 2015.
סובלאטי נולדה במוסקבה, רוסיה, להורים גאורגים.
שם הולדתה הוא נינו סולאברידזה.
זמן קצר לאחר לידתה, משפחתה חזרה להתגורר בגאורגיה.
סובלאטי התגוררה תקופה בילדותה בריגה, לטביה.
כבר בגיל 13, בשנת 2008, הוחתמה סובלאטי בסוכנות דוגמנות והחלה לדגמן.
בתחילת 2009 פנו לסובלאטי עוד מספר סוכנויות דוגמנות עבורן החלה לדגמן וגם עבור מגזינים מובילים בגאורגיה.
בין היתר הופיעה סובלאטי ברחבי גאורגיה ועבדה עם להקות מוזיקליות דוגמת The Mins.
בשנת 2011 החלה סובלאטי לעבוד עם סטודיו החלומות הגאורגי, בית מוזיקה משפיע בו עבדה עם הזמרת ברה איוונישווילי.
בשנת 2013, סובלאטי הוכרזה כזוכה בעונה השישית של תוכנית הטלוויזיה Sakartvelos Varskvlavi, הגרסה הגאורגית לאיידול.
בשנה שלאחר מכן הוציאה את אלבום הבכורה שלה "מעז להיות נינה סובלאטי", האלבום הפך לאלבום הנמכר ביותר בגאורגיה בכל הזמנים.
בעקבות ההצלחה עם האלבום, בדצמבר 2014 הוכרזה כאחת מחמשת המועמדים לייצג את גאורגיה באירוויזיון 2015 בווינה, אוסטריה.
היא התמודדה בתחרות השיר "לוחם".
ב-14 בינואר 2015, סובלאטי התמודדה בגמר הלאומי והוכרזה כזוכה.
באירווייזיון, הוגרלה סובלאטי לחצי הגמר הראשון אשר נערך ב-19 במאי, היא שרה אחרונה בסדר השירים והעפילה לגמר לאחר שסיימה במקום ה-4 מתוך 16 מדינות.
בגמר היא סיימה במקום ה-11 מתוך 27 מדינות, עם 51 נקודות.
לאחר האירוויזיון, זכה השיר "לוחם" עמו הופיעה באירוויזיון להצלחה במספר מדינות ברחבי אירופה.
באירלנד הגיע השיר לטופ 50 במצעד המקומי כאשר מיקום השיא שלו היה 44. באוקראינה הגיע השיר לטופ 40, ברוסיה, הגיע ל-30 הראשונים במיקום שיא של 29 ובטורקיה, השיר הגיע עד למקום השני.
בשנת 2016 הפכה לשופטת בגרסה הגאורגית של התוכנית אקס פקטור.
בחודש אוקטובר 2017, היא נעשתה לשופטת בגרסה הגאורגית בתוכנית בה התפרסמה בעצמה כמתמודדת, איידול.
סובלאטי מספרת שאת ההשפעות המוזיקליות שלה שאבה מג'ניס ג'ופלין, בריאן מולקו וביורק.
לסובלאטי מספר קעקועים על גופה, אותם היא משרטטת ומקעקעת בעצמה.
סובלאטי נשואה לחצוצרן הגאורגי ג'ורג' שמנאורי איתו היא משתפת פעולה מדי פעם ביצירות מוזיקליות.
נינה קראליץ' (בקרואטית: Nina Kraljić; נולדה ב-4 באפריל 1992) היא זמרת ושחקנית קולנוע קרואטית.
היא התפרסמה בזכות הזכייה בעונה הראשונה של The Voice - Najljepši glas Hrvatske ובכך שייצגה את קרואטיה באירוויזיון 2016.
נינה קראליץ' נולדה בליפובלג'אני, עיירה קטנה בקרואטיה ב-4 באפריל 1992 בתם של ז'לקו ואירנה קראליץ'.
יש לה אחות צעירה בת 8, טנה.
הופעת הטלוויזיה הראשונה של קראליץ', הייתה בשנת 2009 כשהשתתפה בגרסה הקרואטית של Got Talent.
היא סיימה במקום העשירי בתחרות.
כאשר הייתה בת 14, עזבה את בית המשפחה על מנת לפתח את ידיעותיה המוזיקלית ונסעה ללמוד אופרה באקדמיה למוזיקה בפקולטה לפילוסופיה ברייקה.
קראליץ', התמודדה בעונה הראשונה של The Voice – Najljepši glas Hrvatske", הגרסה הקרואטית של "The Voice, היא עבדה תחת ז'לקו הודק אשר הוביל אותה לניצחון בתוכנית כשקראליץ' מקבלת סביב המיליון קולות במופע הגמר.
ביוני 2015, הוציאה את סינגל הבכורה שלה "זלג'ולג'אלי סמו סוויג'ט", בלדה אתנית מודרנית.
ב-24 בפברואר 2016, הוכרזה כמי שתייצג את קרואטיה באירוויזיון 2016 בסטוקהולם, שוודיה.
ב-9 במרץ 2016, פורסם השיר איתו תתמודד בתחרות, "מגדלור".
ב-17 במרץ 2016 זכתה קראליץ' בפרס המוזיקה הקרואטית היוקרתי "Porin", עבור האמן הטוב ביותר בקרואטיה לשנת 2015.
באירוויזיון, התמודדה נינה בחצי הגמר הראשון אשר שודר ב-10 במאי, היא סיימה במקום העשירי מתוך 18 מדינות והעפילה לגמר כשהיא מקבלת 133 נקודות.
זו הפעם הראשונה שקרואטיה העפילה לגמר התחרות מזה 7 שנים.
בגמר, שנערך ב-14 במאי, שובצה נינה לשיר מספר 17, סיימה במקום ה-23 מתוך 26 מדינות כשלרשותה 73 נקודות.
אלבום הבכורה של קראליץ' יצא לאור ב-30 בספטמבר 2016.
ב-13 בפברואר 2021, קראליץ' השתתפה בקדם הקרואטי לאירוויזיון 2021, עם השיר "Rijeka" וזכתה במקום השני.
נינה היא גם מדובבת בקרואטית, בין היתר דיבבה בסרט הנסיכה סופיה הראשונה, ובמלכת השלג.
נינה המנט הייתה אמנית וסופרת וולשית, ומומחית לשירי מלחים, ונודעה כמלכת הבוהמיה.
המנט נולדה בעיירת החוף הקטנה טנבי, פמברוקשייר, ויילס.
אביה ג'ורג' המנט היה קצין צבא, יליד צ'נאי (לשעבר מדרס), הודו.
אמה מרי נולדה בסנט ג'ון, ניופאונדלנד, לברדור.
נינה נשלחה לפנימייה פרטית בווסטגייט און סי לפני שעברה בגיל 12 לבית הספר המלכותי לבנות קצינים בצבא בבאת', סומרסט בין השנים 1902–1905.
אביה שוחרר מהצבא והתחיל לעבוד כנהג מונית.
את השכלתה היא הייתה צריך לממן על ידי דודותיה ועל ידי הלוואה כנגד הכנסה עתידית.
בין 1906 ל-1907 למדה בבית הספר לאמנות בפלהם ולאחר מכן בבית הספר לאמנות בלונדון עד שנת 1910. בשנת 1914 נסעה ללמוד בפריז.
במהלך הלימודים בלונדון היא נפגשה ודגמנה בפני הנרי גאודייה-ברז'סקה, שייצר סדרת פסלי עירום.
בתקופה זו היא התיידדה עם אוליביה שייקספיר ועזרא פאונד.
היא המשיכה לנהל רומן עם ברז'סקה, ואחר כך עם מודיליאני ורוג'ר פריי.
בלילה הראשון שלה בקהילה הבוהמנית בפריס, היא נסעה לבית הקפה לה רוטונד, שם האיש ליד השולחן הסמוך הציג את עצמו כ"מודיליאני, צייר ויהודי".
בנוסף להתיידדות קרובה עם אמדאו מודיליאני, פבלו פיקאסו, וז'אן קוקטו, היא שהתה זמן מה בלה-רוש, שם התגוררו באותה תקופה רבים מבכירי האוונגרד.
במונפרנאס בשנת 1914 היא פגשה גם את בעלה לעתיד, האמן הנורווגי, אדגר דה ברגן, שלימים שינה את שמו לרואלד כריסטיאן כדי להישמע פחות גרמני.
היא נשארה נשואה ארבעים שנה אך מערכת היחסים שלה עם בעלה נמשכה שלוש שנים בלבד.
בשנת 1916 גורש בעלה כתושב לא רשום.
עבודתה זכתה להערכה טובה על ידי וולטר סיקרט, שניסה לייעץ לה לגבי ציוריה, אך היא לא קיבלה את עצותיו.
סיקרט השתמש בה כמודל וגם צייר אותה עם בעלה בשנים 1915–1916 ב"מסיבת התה הקטנה": נינה המנט ורואלד כריסטיאן.
המנט, עם רקע לא שגרתי ואישה ביסקסואלית, רקדה בעירום על שולחן בית קפה במונפרנאס רק בשביל הכיף.
היא נהגה לשתות הרבה אלכוהול, הייתה מופקרת מינית ושמרה על מחזרים רבים משני המינים בקהילה האמנותית.
היא הפכה לאישיות בוהמית ידועה ברחבי פריז ודגמנה עבור אמנים רבים.
המוניטין שלה הגיע במהרה ללונדון, שם היא שהתה זמן מה כדי לייצור או לקשט בדים, בגדים, ציורי קיר, רהיטים ושטיחים בסדנת אומגה, שאורגנו על ידי רוג'ר פריי, ואנסה בל ודאנקן גרנט.
יצירותיה האמנותיות הוצגו באופן נרחב במהלך מלחמת העולם הראשונה, כולל באקדמיה המלכותית בלונדון, כמו גם בסלון ד'אוטון בפריז.
אחרי החזרה לאנגליה, לימדה במכון הטכני בווסטמינסטר בין השנים 1917–1918. לאחר שבעלה כריסטיאן עזב, היא חייה עם המלחין א' ג'יי מורן.
מאמצע שנות העשרים ועד סוף מלחמת העולם השנייה, האזור המכונה פיצרוביה היה המרכז האמנותי המרכזי של הבוהמיה בלונדון.
המקום קיבל את שמו מטברנת פיצרוי הפופולרית שהיוותה את מרכז האזור.
בית הקפה בפיצרוביה היה מקום הבילוי האהוב ביותר של המנט, כמו גם של חברה מעיר הולדתה, אוגוסטוס ג'ון, ואחר כך וולשי אחר, המשורר דילן תומאס.
בשנת 1932 פרסמה המנט את סיפור חייה הבוהמיים, שהפך לרב מכר בבריטניה ובארצות הברית.
איש הבוהמה אליסטר קראולי תבע אותה ואת המו"ל בגין הוצאת דיבה.
אף שזכתה בתיק, המצב השפיע עליה עמוקות למשך שארית חייה.
האלכוהוליזם פגע עד מהרה בכישרונותיה הרבים ו"מלכת הפיצרוי" הטרגית בילתה חלק ניכר מהעשורים האחרונים לחייה בבר, וסיפרה אנקדוטות תמורת משקאות.
עשרים ושלוש שנים לאחר שיצא לאור ספרה הראשון "טורסו הצוחק", הוציאה המנט, במצב בריאותי לקוי, ספר המשך שכותרתו: "האם היא גברת?".
המנט נפטרה בשנת 1956 מסיבוכים לאחר שנפלה מחלון דירתה.
הוויכוח הגדול היה האם זה היה ניסיון התאבדות או סתם תאונת שיכורים.
מילותיה האחרונות היו "מדוע הם לא נותנים לי למות?".
בשנת 1986 התפרסם הספר "ביוגרפיה, נינה המנט: מלכת בוהמיה", מאת דניס הוקר.
בשנת 2011 הייתה המנט נושא לסרט קצר של הסופר/במאי כריס וורד, "מה נעשה עם המלח השיכור", בכיכובו של סיוהבאן פיי.
בנובמבר 2019 נערכה בקפלה של פיצרוביה תערוכה לזכרה של נינה המנט.
נִינַה קרַבִיץ היא די ג'יי, מפיקה מוזיקלית, זמרת ומוזיקאית רוסייה.
ידועה בייחוד בסצנת הטכנו ובשל כך מכונה "מלכת הטכנו".
לאחר שעברה למוסקבה בשנת 2000 ללימודי רפואת שיניים בתחילת שנות ה-2000 עבדה קרביץ במספר מקומות, לפני שהקריירה המוזיקלית שלה יצאה לדרך, כולל תיקון "שיני קוסמונאוטים", אירוח תוכנית רדיו מקומית באירקוצק, וכתיבה בפנזין.
בשנת 2005 היא התקבלה לאקדמיה למוזיקה של רד בול בסיאטל, אולם לא יכלה להתחיל את לימודיה כי לא הצליחה להשיג אשרה.
לבסוף החלה ללמוד שנה לאחר מכן במלבורן, אוסטרליה.
בשנת 2008 היא ניגנה בקביעות במועדון "Propaganda Club" במוסקבה המפורסם.
באותה העת היא החלה להעלות לעמוד המייספייס שלה רצועות שהכינה, תחת השם הבדוי "דמלה אייר" .
קרביץ הוציאה את אלבום הבכורה שלה בפברואר 2012 באמצעות חברת התקליטים Rekids, והוא זכה לביקורות מעורבות.
באותה שנה הקימה יחד עם הדיג'יי הישראלי דור לוי את הלייבל Demure.
בשנת 2014 הקימה קרביץ חברת תקליטים משלה בשם "трип", קרי "טְרִיפּ", שהוא חוויה פסיכדלית.
בינואר 2015 יצא לאור אלבום המיקס של קרביץ בסדרת DJ-Kicks , מספר ארבעים ושמונה בסדרה, אשר נחשבת לסדרת אלבומי מיקס היוקרתית ביותר בעולם המוזיקה האלקטרונית.
אלבום המיקס מונה של קרביץ 29 רצועות, מהן שלוש מקוריות של קרביץ עצמה.
ב-2018 יצרה לשיר הנושא מהאלבום החדש להקת פרנץ פרדיננד שלושה רמיקסים, שכל אחד באווירה שונה: האוס, טכנו, ו"לייט נייט".
קרביץ הופיעה מספר פעמים בישראל.
אחת מהופעותיה אף התקיימה בזמן מבצע צוק איתן, ואף חוותה את משמע האזעקות.
קוקטייל "נינה קרביץ" נקרא על שמה והוא מכיל צ'ינאר (אפריטיף איטלקי המופק מארטישוק), ג'ין טנקרי 10,פסיפלורה ופירות הדר.
בשנת 2018 מותג המשקפיים ריי באן הוציא מהדורה מוגבלת בדגם הנשים החתולי שלו בשיתוף פעולה עם נינה קרביץ.
המהדורה כוללת שישה גוונים שונים המציגים אינטרפרטציות אישיות של קרביץ.
קרביץ הייתה מעורבת בכמה סערות תקשורתיות וברשתות החברתיות.
במאי 2019 מפיק ודי.ג'יי אוקראיני בשם ואקולה העלה לאינסטגרם עטיפת EP עליו מוצגות ללא ידיעתן, קרביץ, פגי גו, נסטיה , ודה בלאק מדונה .
בתמונה הן מוצגות בתוך מעבורת חלל בצורת איבר מין זכרי, והקדיש להן בפוסט את "הזין הכי יפה שהן אי פעם יוכלו לפגוש".
הפוסט ספג לביקורת רבה מצדן ומצד המעריצים, אשר האשימו אותו במיזוגניה.
בנובמבר 2019 תקפו את קרביץ ברשתות החברתיות והאשימו אותה בגזענות ובכך שהיא מנסה לדמות את עצמה לאפרו-אמריקאים, לאחר שפרסמה תמונה שלה עם צמות.
קרביץ נולדה וגדלה באירקוטסק, סיביר, רוסיה.
בגיל 19 היא עברה למוסקבה כדי ללמוד רפואת שיניים, שם מאוחר יותר עשתה את התמחותה.
קרביץ מתארת שהיא גדלה במשפחה שבה למוזיקה תמיד היה מקום חשוב מאוד.
אביה הוא חובב מוזיקה עם אוסף גדול של רוק, פופ וג'אז.
לפי הגרדיאן, קרביץ נתוודעה לז'אנר הטכנו בעיר הולדתה אירקוטסק, כשהאזינה לשידורי רדיו של מוזיקה אלקטרונית ברשת אירופה פלוס.
בסוף שנות האלפיים היא התגוררה במוסקבה, עבדה כרופאת שיניים בבית חולים לוותיקי מלחמה ביום, וניגנה במועדון בערב.
שנה מועמדות/זכייה מועמדות/זכייה מקור 2015 פרס הטכנומועמדות
מאה הדיג'יים הגדולים של DJ Magazine
שנה קטגוריה מועמדות/זכייה מקור 2018 האמנית הנשית הטובה ביותר (מחתרתי)זכייה 2019 אמנית הטכנו הטובה ביותר (אישה)מועמדות 2020מועמדות
נינה טפיו (בפינית: Nina Tapio; נולדה ב-24 בפברואר 1972) היא זמרת פינית.
טפיו החלה את קריירת השירה שלה כילדה בת חמש, היא למדה בקונסרבטוריון.
במהלך שנות התשעים הייתה חברה בצמד המוזיקלי "Taikapeili" ובמסגרת זו הוציאה שלושה אלבומים, כזמרת עצמאית היא עבדה ביחד עם המוזיקאי קארל ג'נקינס.
היא דיבבה את אריאל בדיבוב המחודש בשפה הפינית לסרט בת הים הקטנה, היא המשיכה לדבב את הדמות גם בשני סרטי ההמשך.
היא גם דיבבה בין היתר בסרטים נסיך מצרים וגארפילד: הסרט.
מ-2005 ועד 2010 הייתה שופטת בתוכנית "Idols" הגרסה של פינלנד לתוכנית אמריקן איידול.
באירוויזיון 2006 הציגה את תוצאות הניקוד של פינלנד.
נינה גרסיה (בספרדית: Nina García; נולדה ב-3 במאי 1965) היא עיתונאית אופנה קולומביאנית-אמריקאית.
היא סיימה תואר באוניברסיטת בוסטון, לאחר מכן למדה בבית לאופנה בפריז ובמכון הטכנולוגי לאופנה בניו יורק, היא החלה את הקריירה שלה בשנות השמונים שעבדה באגף יחסי הציבור של המעצבים פרי אליס (Perry Ellis) ומארק ג'ייקובס.
אחרי כן החלה לעבוד בערכת מגזין הנשים "Mirabella" שם עבדה בסטיילינג ובעריכת המגזין.
ב-2000 החלה לשמש כמנהלת האופנה של המגזין Elle.
היא משמשת כשופטת בתוכנית האופנה "פרויקט מסלול"; ב-2007 וב-2014 הייתה שופטת בתחרות מיס תבל, היא שימשה כמומחית לסטיילינג ואופנה במספר תוכניות וביניהן בוקר טוב אמריקה.
היא הוציאה ארבעה ספרים שכתבה.
נינה הנריקובנה גנקה או נינה גנקה-מלר הייתה אמנית סופריסטית, מעצבת וגרפיקאית אוקראינית-רוסית.
נינה גנקה נולדה במוסקבה ב-1893 לאב הולנדי, גנריק גנקה, ולאם רוסייה, נדז'דה טיכאנובה.
נינה גנקה-מלר נפטרה בקייב ב-1954.
בשנת 1912 סיימה את לימודיה בגימנסיה הפרטית לבנדובסקיה בקייב.
היא קיבלה תואר בשפה והיסטוריה רוסית.
בשנה שלאחר מכן היא החלה ללמד היסטוריה, גאוגרפיה וציור במכללה הגבוהה לנשים בסקופטסי.
שם היא פגשה את האמנית יבגניה פריבילסקה שעמדה בראש הסטודיו לאמנות במרכז עממי וקיבלה השראה רבה להפוך לאמנית בעצמה.
בשנת 1914 החלה גנקה ללמוד בסטודיו של אלכסנדרה אקסטר בקייב לצורך השכלתה לאמנות, והפכה לעוזרת בסטודיו של אקסטר מ-1915 עד 1917. במקביל, היא עבדה כאמנית במרכז העממי של כפר סקופצי, בפיקוח יבגניה פריבילסקיה.
נינה גנקה הייתה קשורה קשר הדוק לקבוצת "סופרמוס" שהונהגה על ידי קזימיר מלביץ', מייסד הסופרמטיזם.
משנת 1915 עבד גנקה כאמן ראשי של המרכז העממי של כפר ורבובקה (מחוז בקייב).
היא משכה אמנים אוונגרדיים מפורסמים כמו קזימיר מלביץ', נדז'דה אודלטסובה, אלכסנדרה אקסטר, איבן קליאן, ז'אן פוני, ליובוב פופובה, אולגה רוזנובה, קסניה בוגוסלבסקיה ואחרים לקואופרטיב האומנים האיכרים היצירתיים.
1915-1916 השתתפה ביצירת ההצגה "קמירה קיפארד" עבור תיאטרון קאמרני במוסקבה.
כמו כן לימדה רישום בגימנסיה הפרטית של קרוגר, עבדה במשותף על פאנל גדול עם האמנית קטריה וסילייבה, כחברה במרכז העממי של קייב.
יחד עם קבוצת האמנים-סופרמטיסטים יצרו רשת של אולפנים אמנותיים ותעשייתיים שמטרתם לתמוך באמנות עממית בטרנופול, קולומיאה, אזורי צ'ורטקוב וצ'רנוביץ.
זמן קצר לאחר מהפכת אוקטובר של 1917, נינה גנקה השתתפה בקישוט רחובות קייב ואודסה לחגיגות המהפכה יחד עם אלכסנדרה אקסטר וקלימנט רדקו, והחלה לעצב מופעים גרנדיוזיים וכתבה ספר על עיצוב גרפי.
גנקה הייתה אמן ראשי של בית ההוצאה לאור Golfstream בראשות המשורר-פוטוריסט האוקראיני, מיכאיל סמנקו.
בשנת 1924 עברה למוסקבה, עבדה כמעצבת במה, מעצבת קרמיקה (בעיקר צלחות) ועיצבה טפטים.
גנקה גם מילאה תפקיד של סגן ראש המועצה לאמנויות יפות.
בשלב מאוחר יותר, עבדה גנקה כמעצבת פנים ומפקחת על מוסדות דקורטיביים ואמנות שימושית.
נינה סלמן (נולדה נינה דעויס, באנגלית: Pauline Ruth "Nina" Salaman; ה' באב תרל"ז, 15 ביולי 1877 – כ"ח בשבט תרפ"ה, 22 בפברואר 1925) הייתה מתרגמת שירה, משוררת ופעילה חברתית יהודייה-אנגלייה.
סלמן נולדה בדרבי שבאנגליה, ליעקב בן יצחק (ארתור) דייוויס (דעויס) ואשתו לואיזה.
בניגוד לרוב קרוביו, שהתבוללו והתנצרו, אביה נמשך למסורת היהודית ולשפה העברית מילדותו.
בנוסף לפרנסתו כמהנדס, היה חוקר תפילה ובקיא בעברית, וערך תרגומים לאנגלית של מחזור התפילה.
חודש וחצי לאחר לידת בתו, עבר ארתור עם משפחתו לקילברן שבלונדון הבירה.
שם הצטרף לחוג המלומדים היהודים שהתאסף סביב שלמה זלמן שכטר.
מאחר שארתור היה חשוך בנים, חינך את שתי בנותיו לידיעת הלשון העברית, בנוסף ליוונית, לטינית ומספר שפות אירופאיות.
בגיל שבע-עשרה פרסמה נינה את תרגום השירה הראשון שלה מעברית לאנגלית, על פי "מְלָכִים נִפְגְּשׁוּ" לראב"ע, שיצא ב"ג'ואיש כרוניקל" ב-22 ביוני 1894. ב-1898 פגשה את ריי פרנק, שביקרה בבריטניה, והתרשמה ממנה עמוקות.
נינה ואחותה הבכורה אלזי סייעו לאביהן בעבודה על תרגום אנגלי חדש למחזור, שיצא לבסוף החל מ-1904. הן תרגמו את קטעי השירה.
נינה התוודעה לישראל זנגוויל, שקישר בינה לבין השופט האמריקני והנדבן היהודי מאיר זולצברגר, מראשי החברה היהודית להוצאת ספרים אשר באמריקה.
ב-1901 פרסמה החברה מאסף פרי עטה, "זמרות בלילה" (Songs of Exile), שכלל תרגומי שירה מאת רבי אלעזר הקליר, ריט"ע, רשב"ג ואחרים.
באותה שנה היא נישאה לנתן (רֶדקליף) שְׁלֹמֹה (סלמן), רופא שניהל לזמן מה את המחלקה הפתולוגית בבית-החולים המלכותי בלונדון.
בעלה נאלץ לעזוב את משלח ידו לאחר שחלה בשחפת, אך ההון המשפחתי המשותף אפשר להם חיי רווחה.
ב-1903 הם התיישבו בבית-אחוזה בבארלי שבהרטפורדשייר, סמוך לאוניברסיטת קיימברידג'.
הקרבה לאוניברסיטה אפשרה קשר ידידות בינה לישראל אברהמס, שהיה אז גדול חוקרי היהדות בממלכה.
סלמן הקדישה זמן רב בשנים הבאות למפגשים עמו בספריית המוסד, שם דנו בספרות עברית ובתרגום.
אברהמס הודה ששליטתה בשפה עלתה על שלו.
ב-1910 היא פרסמה ספר שירה אנגלית פרי עטה, "רעש הנהרות" (The Voices of the Rivers).
זמן-מה לאחר מכן מונתה לסגנית-הנשיאה של "הליגה היהודית למען זכות בחירה לנשים", אם כי לא הייתה סופרג'יסטית פעילה במיוחד.
היא פעלה למען חינוך יהודי מקיף לנערות, ותרמה לשם כך את כל תמלוגיה.
את חמשת ילדיה לימדה לקרוא בעברית בטרם רכשו את האלפבית האנגלי.
בנוסף, הייתה מעורבת בפעילויות צדקה שונות, יהודיות וכלליות, כיאה למעמדה.
ב-1916 החלה סלמן במפעל חייה, כשהחברה להוצאת ספרים באמריקה הזמינה ממנה תרגום של שירת ריה"ל.
היא עמלה על החיבור במשך שש שנים, בעודה עוזרת לאברהמס, שהופקד על תרגום מקביל לרשב"ג.
ב-1918 מונתה לחברת החברה ההיסטורית היהודית באנגליה, האישה הראשונה שנשאה בתפקיד, וב-1922 אף ביקשו למנותה לנשיאה, אך היא סירבה מטעמי בריאות.
לאחר הצהרת בלפור, היא ובעלה אימצו בהדרגה גם את הציונות (נינה הייתה חדורה בתודעת נבדלות יהודית מאז ילדותה, אם כי תיארה אותה במונחים אוניברסליים).
ב-1918 חיברה שיר-לכת באנגלית עבור הגדודים העבריים, שרדקליף שירת בהם כקצין רפואה.
עוד קודם תרגמה את "התקווה" לאנגלית.
בערב שבת י"ד בכסלו תר"ף, פרשת וישלח, 5 בדצמבר 1919, נשאה סלמן דרשה על פרשת השבוע בבית-הכנסת "קהל קדוש קאנטאבריגיא" (Cambridge Hebrew Congregation).
היא הייתה האישה הראשונה לשאת דברים בבית-כנסת אורתודוקסי בבריטניה, והיחידה לעשות כן עד המאה ה-21. הדבר עורר סערה, והתפרסם אף בעיתונות הבריטית הכללית.
הרב הראשי יוסף צבי הרץ, שנדרש לעניין, ענה שמאחר שדיברה רק לאחר התפילה, לא דרשה בבית-הכנסת מבחינה טכנית, משום שהמבנה לא שימש עוד לצורכי דת.
לפיכך, לא היה איסור או תקדים בדבר.
ב-1923 פרסמה ספר שירה נוסף באנגלית, "שירי ימים רבים" (Songs of Many Days), שנכתב בנימה ציונית-רומנטית ובקריאה להתעוררות לאומית.
סלמן מתה כעבור שנתיים מסרטן המעי הגס.
היא נספדה בידי הרב הראשי הרץ.
נינה סולומונובנה מיכואלס הייתה במאית תיאטרון, דוקטור לתולדות התיאטרון ומורה בכירה למשחק בבית צבי.
אביה, שלמה (סולומון) מיכאילוביץ מיכאלס, היה מנהל התיאטרון היהודי במוסקבה.
אימה, שרה לבובנה קנטר, מתה כשהייתה בת 6. על אף שלא קיבלה חינוך ציוני בילדותה, סיפרה מיכואלס כי חונכה "ללאומיות גאה, לגאווה יהודית ולקבלת מורשת העם", ובנעוריה הצטרפה לתנועת הנוער של המפלגה הקומוניסטית, בניגוד לרצונו של אביה.
ב-1948 חוסל אביה בפקודת סטלין, ולאחר מכן ועד למותו של המנהיג הסובייטי ב-1953 היו בנות המשפחה נתונות למעקב מתמיד וזכויותיהן נשללו.
כדי להתקיים נאלצו למכור את אוסף הספרים של האב.
בנובמבר 1972 עלתה לישראל עם אחותה נטליה,
מיכואלס ביקרה מספר פעמים בשטחי ברית המועצות לאחר שעלתה לישראל.
בשנת 1989 הגיעה למוסקבה במסגרת הפקה של ההצגה "אקווס" שהעלו סטודנטים מבית צבי, ושנה לאחר מכן ליוותה את ההפקה של ההצגה "עקומים" בלנינגרד.
בשנת 2012 השתתפה באירועים לציון 122 להולדתו של אביה, שנערכו בעיר הולדתו דאוגבפילס.
מיכואלס סיימה לימודי בימוי באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון (גיטיס) ולאחר מכן עבדה בתיאטרון העירוני במוסקבה.
בין השנים 1962–1968 לימדה משחק בגיטיס, וביימה כ-50 הצגות בתיאטרון הרוסי.
לאחר עלייתה ביימה הצגות בצוותא, הבימה ובית צבי, שם לימדה כמעט עד יומה האחרון.
בין תלמידיה נמנים אלונה קמחי, מיכאל טפליצקי וטטיאנה חזנובסקי.
מאז שנת 2017 מוענקת בבית הספר מדי שנה מלגה על שמה.
קומדיינטים - הצגה ברוסית בהשתתפות אומנים עולים במסגרת "סדנא לאמן העולה" של משרד הקליטה (צוותא, 1974)
בתור לכוכבים - ערב מערכונים ברוסית (צוותא, 1974)
דלתות דופקות - קומדיה צרפתית של מישל פרמו בתרגום של צבי רוזן (הבימה, 1974)
כרטיס הגרלה - ערב מערכונים מאת צ'כוב וגי דה מופסן (בית ציוני אמריקה, 1978)
חודש בכפר - גרסה עברית של גדי רול למחזה של טורגנייב (בית צבי, 1983)
וואסה זילזנובה - גרסה עברית של מיכואלס בשיתוף שמעון לוי של מחזה של מקסים גורקי (בית צבי, 1985)
בורגנים - גרסה עברית של מיכואלס בשיתוף שמעון לוי של מחזה של מקסים גורקי (בית צבי, 1986)
לחן ורשאי - גרסה עברית של מיכואלס בשיתוף שמעון לוי למחזה של לאוניד זורין (בית צבי, 1987)
חמישה לילות - מחזה מאת אלכסנדר וולודין (1999)
ילדות במדים - בימוי עם אינגה צ'וטקו של האוטוביוגרפיה של הסופרת הביסקסואלית כריסטה וינסלו (בית צבי, 2008)
על האדמה הרעה הזאת - יצירה מקורית על פי סיפור של עמוס עוז (החאן, 2010)
אדמונד קין - סיפור חייו של השחקן השייקספירי בן המאה ה-19 מאת ריימונד פיטסמונס ובתרגום אברהם עוז (הסימטה)
נינה קאז'בה (בסלובנית: Nina Kajzba; נולדה ב-4 באפריל 2004) היא כדורגלנית סלובנית, המשחקת בעמדת החלוצה בפארמה ובסלובניה.
קאז'בה החלה את הקריירה שלה ככדורגלנית בגיל 13 כחלק ממחלקת הנוער של רודאר שקאלה.
היא קודמה לקבוצה הבוגרת של המועדון בעונת 2020/21, כשעזרה לקבוצה לזכות באליפות השביעית בתולדותיה ולסיים כסגנית מחזיקת הגביע הסלובני.
באותה העונה, היא סיימה כמלכת השערים עם 32 כיבושים לצד קאז'ה קורושץ' ואנה מילוביץ'.
בנוסף, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בליגת האלופות לנשים ב-4 בנובמבר 2020 במסגרת שלב המוקדמות הראשון ואף זכתה לכבוש את השער האחרון בדקה ה-80 בניצחון 0–3 על ברזניצה ממונטנגרו.
ב-8 באוגוסט 2021, קאז'בה חתמה במועדון הכדורגל מבירת איטליה.
הופעת הבכורה שלה במדי הצהובים-אדומים במסגרת הליגה הגיעה ב-4 בספטמבר, כאשר נכנסה כמחליפה של ולריה פירונה בדקה ה-77 בניצחון הבית 1–4 על נאפולי.
ב-21 בספטמבר, היא קרעה את הרצועה הצולבת הקדמית במהלך משחק מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 19 מול נבחרת רוסיה עד גיל 19.
קאז'בה ערכה את הופעת הבכורה שלה במדים הלאומיים של סלובניה ב-13 באפריל 2021 במסגרת משחק ידידות שנגמר בניצחון ביתי 0–5 על נבחרת סלובקיה.
מרסיליו פלורנסיו מוטה פיליו (בפורטוגזית: Marcilio Florencio Mota Filho; נולד ב-10 באפריל 1997 ברסיפה שבברזיל), הידוע בכינוי נינו (בפורטוגזית: Nino), הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם.
נינו גדל במחלקות הנוער של רסיפה וקריסיומה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של קריסיומה במסגרת ליגת המשנה הברזילאית.
ב-25 בפברואר 2019 הושאל נינו לפלומיננסה מליגת העל הברזילאית עד לתום עונת .
ב-13 בינואר 2020 חתם על חוזה קבוע במועדון.
בינואר 2024, חתם בזניט מליגת העל הרוסית בכדורגל בחוזה עד 2028. ברם, עזב כבר בדצמבר 2025.
נינו היה חלק מסגל הנבחרת האולימפית של ברזיל לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021, וערך שש הופעות בטורניר.
הוא זכה עם הנבחרת במדליית זהב.
ב-18 באוגוסט 2023 זומן נינו לראשונה לסגל נבחרת ברזיל, לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2026 נגד נבחרות בוליביה ופרו.
ב-22 בנובמבר ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת בהפסד 1-0 ל.
מדליית זהב אולימפית (1): טוקיו 2020
נינה קנדי היא אתלטית אוסטרלית, האלופה האולימפית (פריז 2024), ואלופת העולם (בודפשט 2023) בקפיצה במוט.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבייג'ינג שברפובליקה העממית של סין נפסלה קנדי בשלב המוקדמות לאחר שלא הצליחה לרשום תוצאה.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת סיימה במקום השמיני בקפיצה במוט בתוצאה של 4.60 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט בטוקיו שביפן סיימה קנדי במקום 22 בקפיצה במוט בתוצאה של 4.40 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית זכתה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 4.80 מטר, אחרי קייטי נאג'וט מארצות הברית וסנדי מוריס (4.85 מטר), שתיהן מארצות הברית.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט זכתה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא לאומי חדש של 4.90 מטר בצוותא עם קייטי מון מארצות הברית, לפני וילמה מורטו מפינלנד (4.80 מטר) שזכתה במדליית ארד.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 4.90 מטר, לפני קייטי מון (4.85 מטר) ואלישה ניומן מקנדה (4.85 מטר).
נינו ברגיג (22 ביוני 1939 – 6 בנובמבר 2023) היה כדורגלן ישראלי ומאמן כדורגל, כמו כן כיהן בכמה תפקידים בוועדות ההתאחדות לכדורגל בישראל.
ברגיג נולד בטריפולי שבלוב ועלה בגיל 10 ליישוב שעימו היה מזוהה לאורך השנים, באר יעקב.
היה כדורגלן בקבוצת הפועל באר יעקב, בה הצטיין בתפקיד החלוץ, והיה גם קפטן הקבוצה.
הוא החל לאמן בשנות ה-60 בקבוצה בה גדל, והיה גם למזכיר המועדון.
לאחר 10 שנים, ב-1972 עזב את מועדון ילדותו.
לאחר מכן אימן מספר קבוצות: הפועל ירושלים, הפועל ראשון לציון, הפועל יהוד, הפועל לוד, הפועל באר שבע ומכבי שעריים.
בהמשך ברגיג היה שותף פעיל וחבר בוועדות שונות בהתאחדות לכדורגל לאורך השנים ופעל לטובת שיפור התנאים והמקצועיות במחלקות הנוער השונות.
ברגיג הלך לעולמו בגיל 84, ב-6 בנובמבר 2023, בבית החולים תל השומר, לאחר שהיה מורדם ומונשם מספר שבועות עקב מצב בריאותי לקוי, והוא נקבר בעיר הולדתו, באר יעקב.
נינה מיי מקיני הייתה שחקנית אפרו-אמריקאית בינלאומית שהתפרסמה במהלך שנות ה-30 בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע, לאחר שהחלה את הקריירה שלה בברודוויי ובהוליווד.
היא כונתה באירופה "גרבו השחורה" בגלל יופיה יוצא הדופן.
מקיני הייתה גם אחת מכוכבות הקולנוע האפרו-אמריקאיות הראשונות בארצות הברית וגם אחת האפרו-אמריקאים הראשונים שהופיעו בטלוויזיה הבריטית.
מקיני נולדה ב-12 ביוני 1912 בלנקסטר, דרום קרוליינה, ארצות הברית, לג'ורג'יה קרופורד ולהאל נפוליאון מקיני.
זמן קצר לאחר לידתה של מקיני, אמה הסתתרה לעיתים קרובות מבעלה המתעלל בביתו של קולונל לירוי ספרינגס עבורו עבדה כעובדת משק בית.
ב-1920 עברה אמה של מקיני לסוואנה, ג'ורג'יה, כדי לעבוד כטבחית עבור משפחה לבנה.
מקיני נשארה מאחור ברחוב גיי בשכונת גילס קריק עם סבתה מצד אביה, מרי א.
מקיני, בת ה-70. האב תמך כלכלית במשפחה כשליח של בית מרקחת מקומי.
בינתיים, האם נישאה לג'יימס אדווין מינור והיגרה צפונה לניו יורק.
מקיני בת השמונה נסעה לניו יורק לאמה זמן קצר לאחר מכן, אך נשלחה חזרה דרומה כדי לגור עם דודה קרטיס ומשפחתו בג'ילס קריק בעוד אביה נכנס לכלא.
בשנת 1923, בזמן שעסק בעבודות פרך כחלק מהשהייה בכלא ברח האב ומעולם לא נתפס שוב.
ב-1923, מקיני עברה לגור עם משפחת ספרינגס אצלם עבדה אמה כטבחית.
תפקידיה כללו משלוח ואיסוף חבילות מסניף הדואר המקומי.
על מנת לבדר את עצמה במהלך השליחויות, היא נהגה לעשות פעלולים על האופניים שלה.
היא החלה לשחק בהפקות בית הספר בבית הספר בלנקסטר, ניו יורק.
בסביבות 1925, מקיני בת ה-13 עברה למנהטן כדי לגור עם אמה ואביה החורג, ולמדה בבית ספר ציבורי במנהטן.
בקיץ 1927 היא ויתרה לחלוטין על בית הספר.
בנובמבר 1931, בגיל 19, התחתנה מקיני עם מוזיקאי הג'אז ג'יימס "ג'ימי" מונרו.
ב-1928 העלה מפיק לבן, לו לסלי, מופע ברודוויי מוזיקלי בשם "Blackbirds of 1928" , בכיכובם של ביל רובינסון ואדלייד הול, ובו כל השחקנים היו שחורים.
מקיני הצטרפה למופע בתור נערת מקהלה תחת השם נינה מיי מקיני.
המופע עבר לתיאטרון ליברטי שם הוצג 518 פעמים בהצלחה גדולה והיה מיועד לקהל לבן.
באוקטובר 1928, המפיק והבמאי קינג וידור הגיע לניו יורק בחיפוש אחר שחקנים שחורים לסרט מדבר הבא שלו "הללויה" .
במהלך הליהוק בהארלם, מקיני צעדה הלוך ושוב מול הבניין כדי למשוך את תשומת ליבו של וידור.
לדבריו, "נינה מיי מקיני הייתה יפה ומוכשרת וזוהרת באישיות".
בהתחלה יועד לה רק תפקיד קטן בסרט אך בהמשך קיבלה את התפקיד הראשי.
ב-20 במאי 1929 חתמה על חוזה לחמש שנים עם MGM, היא הייתה השחקנית האפרו-אמריקאית הראשונה שעשתה זאת אך הוצעו לה תפקידים זניחים בלבד.
מקיני חזרה לניו יורק ועבדה בבית משפחת ספרינגס, וטיפלה באשה החולה.
היא הופיעה בתיאטרון השגרירות ב-20 באוגוסט להקרנת הבכורה של "הללויה!", שזכה להצלחה עצומה.
מקיני הייתה השחקנית האפרו-אמריקאית הראשונה שמילאה תפקיד ראשי בסרט מיינסטרים, שהיה לו צוות שחקנים אפרו-אמריקאי.
וידור היה מועמד לאוסקר על הבימוי ומקיני זכתה לשבחים על תפקידה.
וידור אמר לקהל "נינה הייתה מלאת חיים, מלאת הבעה, ופשוט כיף לעבוד איתה.
מישהי כמוה מעוררת השראה בבמאי".
למחרת, מקיני התחתנה עם מרשל, אבל היא חזרה לקליפורניה בספטמבר, עברה להתגורר במלון דנבר ונסעה מדי יום לקולבר סיטי כדי לצלם את הסרטים "The Bugle Sounds", "Manhattan Serenade" ו-"They Learned About Women" .
לסרטים הוליוודיים מעטים היו צוותים מעורבים, והיה קשה לאפרו-אמריקאים למצוא מספיק עבודה בצד היצירתי של תעשיית הקולנוע.
הוליווד לא ששה להפוך את מקיני לאייקון זוהר כמו השחקניות הלבנות של אז, למרות יופיה; הקודים של הפקת סרטים אסרו על צילום רומנטיקה בין-גזעית.
לקראת סוף ינואר 1930, למקיני נמאס מ-MGM.
היא החלה להפסיק להגיע להופעות קידום מכירות, במיוחד אם שמה לא היה מואר.
באביב ההוא, המנהל החדש שלה, אל מונרו, כתב הספורט של "The Chicago Whip", ארגן לה סיור במערב התיכון בארצות הברית.
היא הייתה אמורה להופיע בשיקגו, דטרויט, סנט לואיס, קנזס סיטי, קליבלנד ופיטסבורג.
בסוף מרץ היא עזבה לשיקגו כדי להופיע במופע וודוויל בשם "קרקס".
בחודש שלאחר מכן היא עברה לתיאטרון מטרופוליטן למשך שבועיים.
במהלך המסע, ב-9 באפריל, הופיעה מקיני בשתיים מהדרשות של הכומר AW Nix, הכומר האפרו-אמריקאי כתב מספר דרשות ושירים, המפורסמות ביניהן נקראו "Black Diamond Express to Hell", שהוקלטו ברונסוויק.
בעקבות מסע ההופעות הזה זכתה מקיני בביקורות נוראיות, בין השאר היא הוכרזה כנערה תאבת בצע, כוכבת שגדלה לבוז לגזע שלה.
מקיני טענה כי הגישה תביעת דיבה במהלך 1930 נגד כתבת לבנה, אליזבת גולדבק, שהצהירה כי מקיני "הכחישה את הגזע שלה" במאמר שכתבה עבור המגזין "Motion Picture Classic".
בינואר 1934, מקיני יצאה למסע הופעות פסנתרן הג'אז גרלנד ווילסון בריביירה הצרפתית, שהחל בניס, ונמשך בהצלחה חמישה חודשים.
הם בילו חודש מוצלח בפראג מיד לאחר מכן.
ב-2 במרץ היא הגיעה לבודפשט והופיעה בגריל-בר הפריזאי למשך חודש נוסף.
בהמשך הגיעה מקיני לאתונה, יוון, לפתיחה של קולנוע פמינה ב-7 באפריל שם היא הוכרזה בתור ה-Black Garbo (לפני כן, היא כונתה רק בשם Black Clara Bow).
ב-15 ביולי, מקיני הופיעה בתיאטרון אלהמברה בלונדון, שם שהתה שבועיים.
בינתיים היא הופיעה גם בסרט "Kentucky Minstrels" סרטה הבריטי הראשון, לצד סקוט אנד ווילי ותזמורת דברוי סומר.
במהלך קיץ 1934, לצד פול רובסון, החלה מקיני לצלם את הסרט "Sanders of the River" של זולטאן ואלכסנדר קורדה באולפני הסרטים דנהאם ליד לונדון.
הסרט, שחלקו מתרחש באפריקה, תיאר את התרבות האפריקאית בצורה חיובית, שרובסון התנה להשתתפותו בפרויקט.
מקיני ורובסון גילו מאוחר יותר שהסרט נערך מחדש ללא ידיעתם, ושהתפקידים שלהם בסרט נחתכו משמעותית.
חסרת כל ומיואשת, מקיני חזרה להוליווד ביולי 1944. היא הופיעה לצד מרלי אוברון , כשגילמה משרתת בסרט "Dark Waters" , ולצד איירין דאן בסרט "Together Again" כמבלה במועדון לילה.
אחרי 1960, מקיני חיה בניו יורק.
ב-3 במאי 1967 היא מתה מהתקף לב בגיל 54 בבית החולים מטרופוליטן במנהטן.
הלווייתה הייתה בכנסייה הקטנה מעבר לפינה.
בשנת 1978 קיבלה מקיני פרס לאחר מותה מהיכל התהילה של הקולנוענים השחורים על מפעל חייה.
ב-1992, תיאטרון וולטר ריד בלינקולן סנטר בניו יורק שיחזר קליפ של מקיני שרה ב-Pie, Pie Blackbird (1932) בשילוב של קליפים בשם Vocal Projections: Jazz Divas in Film.
היסטוריון הקולנוע דונלד בוגל דן במקיני בספרו מ-1992 הדן בהיסטוריה של השחורים בקולנוע.
הוא מציין כי היא עוררה השראה בשחקניות אחרות והעבירה להן את הטכניקות שלה.
הוא כתב כי "תרומתה המשמעותית לקולנוע הייתה באלו שעליהן היא השפיעה".
בשנת 2019, מקיני הוזכרה ב"Overlooked", סדרת כתבות של ה"ניו יורק טיימס", שבה צוות המערכת ניסה לתקן הטיה ארוכת שנים בדיווח על ידי פרסום מודעות אבל למיעוטים ונשים.
תאריך הפקה תפקיד הערות 1928 Blackbirds של 1928 זמרת מקהלה 6 בספטמבר - 26 בנובמבר 1932 באליהו של 1932 מופיעה
שנה סרט תפקיד הערות 1929 Hallelujah!
קתרינה "נינה" האגן (נולדה ב-11 במרץ 1955) היא זמרת, תמלילנית ושחקנית גרמנייה.
היא ידועה בשירה התיאטרלית שלה ועלתה לגדולה במהלך תנועות הפאנק והגל החדש הגרמני
(Neue Deutsche Welle) בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. היא ידועה בתור "הסנדקית של הפאנק הגרמני".
האגן נולדה בברלין המזרחית, בתקופת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, בתם של הנס אוליבה-האגן, תסריטאי, ואווה-מריה האגן (לבית בוכהולץ), שחקנית וזמרת.
אביה, הנס, היה פעיל המחתרת כנגד הנאצים וישב בבית הסוהר בין השנים 1941–1945 על כך.
שוחרר על ידי הצבא הסובייטי ושרד את השואה.
סבה מצד אביה, הרמן קרל האגן, היה יהודי, נרצח במחנה הריכוז זקסנהאוזן ב-28 במאי 1942, בגיל 56. הדוויג אליז קרוליין סטאדט, סבתה מצד אביה של נינה, נרצחה גם היא בזקסנהאוזן.
סבה של נינה מצד אמה, פריץ בוכהולץ, מת במהלך מלחמת העולם השנייה.
גדלה בשכונת פרידריכסהיין עם אמה.
במהלך ילדותה, היא ראתה את אביה לעיתים רחוקות.
בגיל ארבע היא החלה ללמוד בלט, ובגיל 11 למדה פיתוח קול.
בנעוריה רצתה להפוך לשחקנית, אולם עקב עמדותיו הביקורתיות של וולף בירמן, בן הזוג של אמה, מנע השטאזי את קבלתה לבית ספר למשחק.
היא שרה במספר להקות בפולין וב-1972 הצטרפה לתזמורת של אלפונס וונברג.
היא החלה את הקריירה שלה כשחקנית כשהופיעה במספר סרטים גרמניים לצד אמה, אווה-מריה האגן.
בערך באותה תקופה היא הצטרפה ללהקת "אוטומוביל" והוציאה את תקליטון השלאגר "Du hast den Farbfilm vergessen" ("שכחת את סרט הצילום הצבעוני").
מילות השיר הם על אישה המשתלחת בבן זוגה על כך שלקח עמו לחופשה רק סרט צילום בשחור-לבן.
אף שהשיר לא צונזר על ידי הממשלה, הוא נתפס כביקורת על החדגוניות והחושך של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, שבה סרט צילום צבעוני היה מצרך נדיר.
בשנת 1974 סיימה הכשרה בת שנה כ"זמרת להיטים" וב-1975 עברה ללהקה אחרת (Fritzens Dampferband), שהביעה תמיכה פומבית בוולף בירמן, שכבר גורש ב-1976 מן המדינה ועזב לגרמניה המערבית.
בעקבות צעד זה איפשרו לה הרשויות ב-1977 להגר מגרמניה המזרחית עם אמה והיא עברה ללונדון, שם הצטרפה לסצנת הפאנק רוק (Punk rock), שהייתה אז בשיאה.
זמן קצר לאחר מכן, הוצעה לה חוזה תקליטים מחברת CBS Records והיא הקימה בשנת 1978 את "להקת נינה האגן" (The Nina Hagen Band).
בסוף אותה שנה יצא לאור אלבום הבכורה שלהם, זכה לשבחי המבקרים ולהצלחה מסחרית, ומכר למעלה מ-250,000 עותקים.
בזכות אלבום זה היא פרצה לתודעה.
הלהקה הוציאה עוד אלבום אחד, Unbehagen, לפני שהתפרקה ב-1980.
בשנת 1982 חתמה האגן על חוזה חדש עם CBS והוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה (והראשון באנגלית), "NunSexMonkRock", שהפך לתקליט הראשון שלה שרץ במצעד בארצות הברית.
באותה תקופה עברה לארצות הברית והוציאה לאור עם CBS שני אלבומים נוספים: "Fearless" ב-1983 (שהפיק עבורה ג'ורג'יו מורודר הצליח במצעדים ובמכירות) ו"נינה האגן באקסטזי" ב-1985, לפני שהחוזה שלה עם CBS פג ולא חודש.
במאי 1986, הופיעה במועדון הליקוויד בתל אביב.
בשנת 1989, הוצעה לה חוזה תקליטים בחברת Mercury Records .
עם זאת, אף אחד מהאלבומים לא זכה להצלחה מסחרית בולטת.
ב-1999 כיכבה במחזה המוזיקלי אופרה בגרוש לצד הזמר מקס ראבה.
האגן עשתה את הקאמבק המוזיקלי שלה עם יציאת אלבומה Return of the Mother (2000).
בדצמבר 2014 הייתה אמורה להופיע במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב, במסגרת סבב ההופעות של אלבומה האחרון, Volksbeat.
אולם, ההופעה בוטלה עקב המתיחות הביטחונית באותה עת.
מלבד הקריירה המוזיקלית שלה, האגן היא גם מדבבת.
היא ידועה גם בפעילותה לזכויות אדם ובעלי חיים.
נינה ז'יז'יץ' (במונטנגרית: Nina Žižić; נולדה ב-20 באפריל 1985) היא זמרת מונטנגרית; נציגת מונטנגרו באירוויזיון 2025 עם השיר "Dobrodošli".
בדצמבר 2012 הודיע תאגיד השידור המונטנגרי (RTCG) כי הצמד הו סי נבחר לייצג את באירוויזיון 2013, שהתקיים במאלמה שבשוודיה, יחד עם "זמרת סודית".
לאחר כמה ימים התגלה כי הזמרת השלישית הייתה ז'יז'יץ', ושירם המשותף לתחרות היה "Igranka".
ב-14 במאי 2013 התחרו השלושה בחצי הגמר הראשון של התחרות.
הם דורגו במקום ה-12 עם 41 נקודות, וכשלו בניסיון להעפיל לגמר.
בשנת 2021 הייתה חברה בוועדה הפנימית שבחרה את נציגת המדינה לאירוויזיון 2022, ולאדנה ווצ'יניץ'.
לאחר שנתיים השתתפה ב-Montesong 2024, הקדם המונטנגרי לאירוויזיון 2025. שירה לתחרות היה "Dobrodošli", והיא דורגה במקום השני אחרי להקת ניאונואן.
בעקבות פרישתה של להקת ניאונואן מהתחרות, תאגיד השידור של מונטנגרו החליט שז'יז'יץ' תייצג את המדינה באירוויזיון 2025.
באירוויזיון הופיעה כשיר מספר 2 בחצי הגמר השני אשר התקיים ב-15 במאי, ולא העפילה לשלב הגמר.
מאוחר יותר התברר כי היא הגיעה למקום ה-16 והאחרון בחצי הגמר, עם 12 נקודות.
נינה צרובסקייה (פיבובר) (באוקראינית: нина церовская); 6 במאי 1919 – 1 באפריל 2017) הייתה חסידת אומות העולם שהצילה במהלך השואה יהודים.
צרובסקייה נולדה והתחנכה בכפר אוקראיני בולשיה ניזגורצי בברדיצ'ב.
היא עבדה במחלבה של משפחת צרובסקי ושם התיידדה עם בן המשפחה לייזר צרובסקי, שהיה בן גילה.
חברותם הפכה לאהבה והם חיו כזוג עד שלייזר גויס לצבא האדום, וצרובסקייה נותרה לבד כשהיא בהריון.
במרץ 1941 לאחר זמן נולדה בתם מריה.
עם תחילת הכיבוש הגרמני של האזור ביולי 1941, נאלצו היהודים לעבור לגטו.
מכיוון שכול העיירה ידעה שאבי בתה של צרובסקייה יהודי היא נתפסה על ידי השוטרים אך שוחררה וחזרה עם בתה לביתן ומאז חיה בפחד שהשוטרים יחזרו.
בסוף 1941 לאחר שהוריה ואחיה נרצחו הגיעה בת דודתו של לייזר זיסלה זילברמן לביתה של צרובסקייה וביקשה מחסה.
צרובסקייה הסכימה לקבל אותה, במשך מספר שבועות החביאה אותה בביתה.
כשגברה הסכנה עקב חיפושים שביצעו הגרמנים, צרובסקייה עזרה לה למצוא מקום מסתור אחר בכפר סמוך.
ב-1945 נודע ללייזר שנולדה לו בת מצרובסקייה ולכן חזר לכפר ונשא אותה לאישה.
הם עברו להתגורר בברדיצ'ב ונולדו להם עוד שתי בנות ובן.
צרובסקייה וזיסלה זילברמן שמרו על קשר אחרי המלחמה וגם לאחר שזיסלה זילברמן עלתה לישראל ב-1996. לאחר ש צרובסקייה התאלמנה היא עלתה עם שתי בנותיה לישראל בשנת 2001 בגיל 82 והתגוררה בכרמיאל.
צרובסקייה הוכרה כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם ב-9 בדצמבר 2007 ושמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם בירושלים.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של נינה.
קברה אותר בבית העלמין בכרמיאל ונקבעה עליו לוחית זיכרון.
נינו רוטה (באיטלקית: Nino Rota; 3 בדצמבר 1911 – 10 באפריל 1979) היה מוזיקאי איטלקי.
נודע בעיקר במוזיקה שכתב לרבים מסרטיו של פליני ובנעימת הנושא לסרט "הסנדק".
רוטה נולד למשפחה מוזיקלית במילאנו ולמד שם בקונסרבטוריון אצל אילדבראנדו פיצטי.
לאחר מכן, בעידודו של המנצח ארטורו טוסקניני, נסע לפילדלפיה, פנסילבניה והשתלם שם במוזיקה במכון קרטיס למוזיקה בהדרכתו של פריץ ריינר, בין השאר.
אחר כך חזר למילנו וכתב תזה על מלחין הרנסאנס ג'וזפו צרלינו.
תחילת הקריירה של רוטה בשנת 1944, בכתיבת המוזיקה לסרט "זאזא" בבימוי רמאטו קסטלאני.
מאוחר יותר פגש את הבמאי פדריקו פליני, כשזה עבד על סרטו הראשון, Lo Sceicco Bianco.
השניים עבדו יחד בהזדמנויות רבות, והמוזיקה של רוטה לסרט ½8 היא לדעת רבים אחד ממרכיביו החשובים והמלכדים בסרט.
במוזיקה שכתב רוטה לסרטו של פליני "ג'ולייטה של הרוחות" (1965), שיתף יוג'ין וולטר פעולה בשיר Go Milk the Moon (שקוצץ בגרסה הסופית של הסרט).
השניים חברו שוב יחדיו לחיבור השיר What Is Youth - חלק מנעימתו של רוטה לסרטו של פרנקו זפירלי, "רומיאו ויוליה".
אף כי רוטה נודע בעיקר במוזיקה שכתב לסרטי קולנוע, הוא חיבר גם עשר אופרות, מוזיקה לחמישה באלטים, ויצירות אינסטרומנטליות רבות.
בשנת 2005 הועלתה האופרה שלו "אלאדין ומנורת הקסמים" באופרה של וינה בתרגום לגרמנית.
את התפקיד הראשי שר הזמר קוסמין איפרים, והביצוע הוקלט על DVD.
רוטה נפטר ב-1979 ברומא מאי-ספיקת לב.
נִינְוֵה (באכדית: 𒌷𒉌𒉡𒀀 – Ninuwa (נִינוַּה); בסורית: ܢܝܢܘܐ, נִינוֵא; בערבית: نَيْنَوَى, נַיְנַוַא) היא אחת מבירותיה המאוחרות של האימפריה האשורית, ואתר ארכאולוגי מרכזי בחקר אשור.
חורבותיה קרובות לעיר מוסול העיראקית בת ימינו.
גודלה של העיר המבוצרת בשיא התפתחותה היה: אורך מרבי 4.6 ק"מ, רוחב מרבי 2.09 ק"מ, היקף החומות 11.9 ק"מ, ושטחה 7.3 קמ"ר.
מידות אלו מעידות על אחת הערים הגדולות ביותר של העולם העתיק, ואכן, היא מכונה במקרא "העיר הגדולה".
מיקומה במפגש החידקל עם יובל החוֹסְר הביא להפיכתה למוקד מסחרי חשוב לאורך ההיסטוריה האשורית.
מספר סברות הועלו בדבר מקור שמה, לפי האחת שורש השם בא מהעיר המסופוטמית לֶגש, שאחד מפרווריה נשא את השם נינוה, ומתיישבים מאותו האזור קראו לעיר החדשה על שם האזור ממנו הגיעו.
לפי סברה אחרת, מקור שם העיר הוא בשם האלה אִינַנָה, שהעיר נינוה הייתה מרכז חשוב של פולחנה.
חיזוק לסברה כי שם העיר מקורו בשם האלה מצוי לא רק בדמיון בצליל, אלא גם בשמה של העיר כפי שהוא נכתב בכתב היתדות (סמלה הפיקטוגרפי של העיר), בצורת דג בתוך בית.
לאלה איננה הייתה זיקה לדגים, ואף ישנה קרבה בין שמה למילה השמית הקדומה נֻנֻ, שמשמעותה דג (בדומה לנוּן הארמית שהתגלגלה לשמות עבריים לדגים כגון שפמנון, אמנון ותמנון).
היקף החומות הרמות שבנה סנחריב עמד על כ-12 קילומטרים (לשם השוואה: אורך חומות ירושלים של היום הוא 4.5 ק"מ).
אורך החומה המערבית (ששכנה לגדות החידקל) היה כ-4 קילומטרים, אורך החומה המזרחית היה כ-5 קילומטרים, אורך החומה הצפונית היה כשני קילומטרים ואורך החומה הדרומית היה כקילומטר אחד.
העיר היוותה מעין רצועה דקה לחוף החידקל, הנחצית במרכזה (ממזרח למערב) על ידי נהר החוסר, שמתעקל בה מספר פעמים, עיקולו הרם ביותר מתחיל בכניסתו לתוך שטח העיר, וארוך סביב לחלק מתל קויונג'יק.
בחומה הצפונית שלושה שערים: המערבי שבהם הוא שער סִין, המרכזי שער נֵרְגַל והמזרחי שער אַדַד.
בחומה הדרומית שער אחד, הוא שער אַשוּר, הנמצא בחלקה המזרחי של החומה, בו עברה הדרך לאשור ונימרוד.
בחומה המערבית חמישה שערים: הצפוני שבהם הוא שער הבארות, אחריו המרכזי שבשערים, שער קוֵאִי (דרכו עברה הדרך לכרכמיש), אחריו שער המדבר, אחריו שער מחסן כלי הנשק ולבסוף הדרומי שבשערים, שער חַנְדֻרִי.
בחומה המזרחית שישה שערים: הצפוני שבהם חַלַחִי, אחריו שער שִבַּנִבִּי, אחריו שער מֻשְלַל, אחריו השער המרכזי – שער מוּלִיסִי, אחריו שער שַמַש (דרכו עברה הדרך לארבאילו) ואחריו הדרומי בשערים – שער חַלְזִי (שער סנחריב).
נהר החידקל ששינה את מסלולו מימי קדם, הרחק מהעיר, כנראה סחף חלקים מהחומה המערבית של העיר איתו ויצר רצועת חול המובילה משרידי העיר עד לנהר.
נוסף לחומות העיר הוקפה העיר בחפיר, שמולא במימי החוסר על ידי בניית הסכר המזרחי.
גודלה המרשים לימי קדם ושטחה בן 7,284,371 המטרים הרבועים היה מאפשר, לפי טענות אחדות, את אכלוסם של כ-175,000 איש.
בספר יונה מתוארת נינוה כעיר עם למעלה מ-120,000 תושבים.
עם זאת, דעות מודרניות יותר טוענות כי המספר הוא 100,000 איש לכל היותר.
מחוץ לעיר שכנו גם פרוורים, שמם אִיטַלְבוּ.
אלו חולקו לרבעים, לכל אחד מהם מושל.
העיר הפנימית כנראה שימשה מעין אקרופוליס, שכן לא נמצאו בגבולותיה בתים פרטיים רבים.
תעודות עתיקות המתייחסות לעיר טענו כי העיר הייתה מלאת אוכלוסין, ומכאן שרבים מפרווריה הם חלק ממשי של העיר.
גודלה המרשים של העיר הפך את חקירתה לעניין קשה במיוחד, וארכאולוגים מודרניים נוהגים למקד את חקירותיהם בתל באזור המערבי של העיר, המזדקר לגובה של כ-30 מטרים מעל לשאר החורבות באזור.
גודל התל הוא כמחצית קילומטר על קילומטר ובתחומו נמצאו עד היום ממצאים ארכאולוגיים רבים.
התל, שהיווה מעין אקרופוליס בעיר העתיקה, מכונה קויונג'יק.
תל נוסף באזור הוא תל נֵבִי יוּנֵס (תל הנביא יונה, שעל פי המקרא נשלח להוכיח את תושבי העיר), מקום מקודש לאסלאם, עובדה שמנעה את חקירתו עד עת זאת.
ראשון החוקרים המודרניים בנינוה היה קלאודיוס ג'יימס ריץ' (Claudius James Rich), שחקר את האזור בשנת 1820, שנתו האחרונה.
הוא סקר את האזור טופוגרפית ומיפה אותו היטב, ממצאיו נתפרסמו בספרו שראה אור שנים אחדות אחר מותו, "עלילת המגורים בכורדיסטן ואתר נינוה העתיקה".
מאוחר יותר, בשנים 1842-1843 חפר פול-אמיל בוטה, הקונסול הצרפתי במוסול, באתר קויונג'ק.
סיר אוסטן הנרי לייארד שחקר את האזור בשנת 1845, מיקד את חפירותיו בחלקה הדרומי של העיר ובשער נרגל שבפינה הצפון-מערבית של חומת העיר.
החוקר מצא את עקבות ארמון סנחריב שבדרום העיר, וחשוב מכך, גילה את ספריית אשורבניפל בעיר שרבים ממסמכיה הם מקור חשוב לחקר הספרות והמדע האשוריים.
המפורסם שבמסמכי הספרייה הוא ההעתק השלם ביותר של אגדת גילגמש.
לייארד פעל מטעם המוזיאון הבריטי וחזר לאנגליה עם תבליטים ולוחות רבים.