tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דעתו של הייסמית' על הסרט הייתה מעורבת.
היא הרגישה שאלן דלון "מעולה" בתפקיד טום ריפלי ותיארה את הסרט בסך הכל כ"יפה מאוד לעין ומעניין לאינטלקט", אך מתחה ביקורת על הסוף בו משתמע כי ריפלי אמור להיתפס על ידי המשטרה: "[זה] היה ויתור נורא למוסר הציבורי כביכול שהיה צריך לתפוס את הפושע".
בשנת 2012 מימן StudioCanal שחזור של הסרט על ידי ה-.
הגרסה המשוחזרת הייתה אמורה להיות מוצגת בפסטיבל קאן 2013 כחלק מהומאז ' לקריירה של דלון, לפני היציאה מחדש בצרפת לפחות.
ב-4 בדצמבר 2012, The Criterion Collection הוציא את השחזור הדיגיטלי בחדות גבוהה של Purple Noon ב-Blu-ray וב-DVD.
מאפיינים מיוחדים כוללים ראיון עם המלומד והסופר רנה קלמנט דניצה בנצ'בה, ראיונות ארכיון עם אלן דלון ופטרישיה הייסמית', הטריילר המקורי של הסרט בשפה האנגלית, חוברת הכוללת מסה של מבקר הקולנוע ג'פרי אובריאן, וקטעים מראיון מ-1981. עם קלמנט.
הסרט יצא גם ב-Blu-ray בבריטניה ובגרמניה (Studiocanal, 2013), וביפן (Kinokuniya, 2011).
לפגוש את הרובינסונים הוא סרט קולנוע אמריקאי של חברת וולט דיסני שיצא בשנת 2007. זה הסרט הרביעי של דיסני שהופק בהנפשה ממוחשבת על ידי החברה.
לסרט היה אמור לצאת המשכון בהפקת אולפני דיסניטון, אם כי בעקבות שינוי מוקד האולפן הוא בוטל.
לואיס הוא ילד חכם בן 12 שאמו הביולוגית מסרה אותו לבית יתומים כשהיה תינוק.
התחביב של לואיס הוא המצאות של מכשירים שונים, אך הוא נכשל לעיתים קרובות.
לקראת יריד מדעי בבית ספרו, מנסה לואיס לבנות "סורק זיכרון" שיעזור לו להיזכר באמו כדי לאתר אותה.
איש במגבעת עוקב אחר לואיס ליריד, ומגבעתו הרובוטית, ששמה דוריס, מחבלת במכונה.
עקב כך המכונה מתפרקת בעת הצגתה לשופטי התחרות, וגורמת לכאוס ביריד.
לואיס מתייאש, אך אז פוגש אותו וילבר, ילד שבא מהעתיד ומנסה לשכנע את לואיס לתקן את סורק הזיכרון.
כדי לשכנעו, הוא לוקח את לואיס איתו לשנת 2037. בעת הנחיתה מכונת הזמן מתרסקת, ולואיס מנסה לתקן אותה.
בתוך כך הוא נפגש עם בני משפחת רובינסון המורחבת, מתיידד איתם ומשתף אותם בהמצאותיו ובכישלונותיו.
המשפחה מעודדת אותו להמשיך לנסות ומשננת באוזניו את המוטו של קורניליוס, אביו של וילבר שעסוק בחדר העבודה: "להמשיך לנוע קדימה".
האיש ודוריס גונבים את המכונה מהיריד ומנסים להציג אותה בפני חברה מסחרית.
האיש נכשל בהצגה והורס את המכשיר.
האיש ודוריס מצליחים לחטוף את לואיס כדי שירכיב מחדש את מכונת הזיכרון.
מתברר שהאיש הוא גוב, שותפו לחדר בבית היתומים.
גוב הפך למריר ומרושע, בעקבות כישלון במשחק בייסבול.
גוב, עייף מאחר שעבודתו של לואיס על "סורק הזיכרון" הפריעה לו לישון בלילה לפני משחק חשוב, נרדם בעמידה, לא תפס את הכדור וקבוצתו הפסידה.
חבריו כעסו עליו והעליבו אותו, הוא הפך לילד מריר ואף אחד לא רצה לאמץ אותו.
דוריס היא אב טיפוס של מגבעת שלואיס המציא וגנז לאחר שהבין שהיא מרושעת ומנסה להשתלט על חובשיה.
דוריס הצליחה להימלט, פגשה את גוב ותכננה איתו נקמה בלואיס.
בעוד לואיס ווילבר נמצאים בעתיד, בהווה, דוריס בוגדת בגוב ובעזרת שיבוטים שלה משתלטת על האנושות (כולל משפחת רובינסון) והעולם הופך להיות דיסטופיה קודרת.
במהלך עימות של לואיס עם האיש והמגבעת, לואיס מחליט שלא להמציא את דוריס והיא מתפוגגת.
לואיס מגלה שמשפחת רובינסון היא המשפחה שתהיה לו בעתיד, ושהוא עצמו יגדל להיות קורניליוס, אביו של וילבר.
העולם חוזר לקדמותו ולואיס מתכונן לחזור לעבר.
קורניליוס חוזר הביתה ומגלה שמכונות הזמן נעלמו.
הוא פוגש את לואיס ומראה לו את המקום שבו הוא בונה את כל ההמצאות.
לואיס שואל אם הוא כבר ראה את אמם, וקורניליוס עונה שהוא צריך לחזור ליריד המדע ולברר זאת בעצמו.
וילבר מסיע את לואיס במכונת הזמן לעבר, ולואיס רואה את אמו הביולוגית מניחה אותו בית היתומים.
לואיס מתקרב לכיוונה, ואז מסתתר ומסביר לווילבר שכבר יש לו משפחה.
לואיס הולך למגרש הבייסבול, מעיר את גוב וגורם לו לתפוס את הכדור ולהביא את הקבוצה לניצחון.
ביריד המדע, המצאתו של לואיס מצליחה.
פראני, חברתו לכיתה, מספרת לו שהיא מאלפת צפרדעים לשיר ולנגן, ולואיס מסכים איתה שלצפרדעים יש כישרון מוזיקלי.
בסוף הסרט, שופטת בתחרות ובעלה מאמצים אותו.
גם גוב זוכה לזוג הורים מאמצים.
לואיס / קורניליוס - כוכב הסרט.
ילד יתום שעוסק בהמצאות טכנולוגיות.
בבגרותו הופך למדען ממציא מצליח ומפורסם.
וילבר - חברו של לואיס בהווה ובנו בעתיד.
הגיע מהעתיד כדי שלואיס יעזור לו לתקן את מכונת הזמן של אביו.
מילדר - אומנת בבית היתומים שגידלה את לואיס מאז שהיה תינוק.
מנסה למצוא לו הורים מאמצים.
מייקל "מייק" "גוב" יגוביין - שותפו לחדר של לואיס בבית היתומים.
לא אומץ וגדל להיות "האיש במגבעת".
דוריס - מגבעת מעופפת, עוזרת לאיש עם המגבעת ומתגלה כחכמה ממנו.
בהמשך הסרט מסתבר שקורניליוס בעצמו ייצר אותה.
פרן (פרני) - אמו של וילבר.
אישה נחמדה שחיבבה את לואיס ואף רצתה לאמץ אותו.
מנצחת על להקת צפרדעים בזמנה הפנוי.
חברתו לכיתה של לואיס בצעירותה.
קרל - רובוט שקורניליוס המציא.
עוזר לווילבר לצאת מהבעיות שנכנס אליהן.
מזכיר קצת במראהו ובאופיו את C-3PO ממלחמת הכוכבים.
מר וגברת הרינגטון - זוג ששקל לאמץ את לואיס עד שמכשיר להכנת כריך חמאת בוטנים וריבה שלואיס המציא התיז חמאת בוטנים על מר הרינגטון האלרגי לבוטנים.
מר וילרשטיין - מורה ביריד המדע.
ד"ר קרנקלהורן - סבתו של וילבר, אמו המאמצת של לואיס ואשתו של באד, ניהלה את יריד המדע.
סבא באד - סבו של וילבר ואביו המאמץ של לואיס.
לובש את הבגדים שלו הפוך.
דוד ארט - דודו של וילבר.
שליח פיצה הלבוש כמו גיבור על.
המנכ"ל - מזמין את האיש במגבעת להציג לו את ההמצאה שגנב מלואיס.
לפטי - תמנון סגול ענק בעל עין אחת.
פרנקי - צפרדע זמר בלהקת הצפרדעים של פרן.
דינו - טירנוזאורוס רקס שהאיש במגבעת הביא מהעבר כדי שיחסל את לואיס.
ספייק ודימטרי - תאומים זהים שיושבים בעציצים בכניסה לבית רובינסון ורבים זה עם זה.
סטנלי - ילד שמן אשר הביא ליריד המדע הר געש.
המאמן - מורה לספורט שנעקץ על ידי נמלי האש של ליזי ביריד המדע.
ליזי - ילדה שאוהבת נמלי אש.
הביאה ליריד המדע חוות נמלי אש.
פריץ - בעלה של פטוניה, נמוך וביישן.
פטוניה - בובת יד כעסנית במיוחד.
לאזלו - בנם של פריץ ופטוניה.
יש לו רפרפת על הראש ורובה צבע.
טלולה - בתם של פריץ ופטוניה.
חובשת כובע בצורת בניין ורבה עם אחיה לאזלו.
גסטון - אחיה של פרני ובעלה של דודה בילי.
יש לו תותח קציצות ותותח ענק שממנו הוא יורה את עצמו.
דוד ג'ו - דודו של וילבר.
מרוב משקל עודף הוא אינו יכול ללכת ויושב על כיסא שמניע אותו ממקום למקום.
דודה בילי - אשתו של ג'ו ודודתו של וילבר.
הסרט יצא לבתי הקולנוע כאשר על הדיבוב העברי אחראית שפרירה זכאי, ובו השתתפו:
מר הרינגטון, המנכ"ל: יהודה אפרוני
גברת הרינגטון, טלולה: לימור שפירא
מר וילרשטיין, ספייק ודימיטרי: אבי חדש
ליזי, פרני הצעירה: שירה זמק
מייק "גוב" יגוביין - האיש במגבעת: אוהד שחר
פריץ, "פטוניה", דינו: שמעון כהן
דודה בילי: רחל שיין ארגמן
פרנקי, קורניליוס, פיטר: יהויכין פרידלנדר
לְפוּפִית (שם מדעי: Ipomoea) היא סוג של צמחים ממשפחת החַבַּלְבַּלִיִּים (Convolvulaceae), הכולל 642 מינים, והוא הסוג הגדול ביותר במשפחה זו.
אחריו מדורגים הסוג כְּשׁוּת (Cuscuta) עם כ-220 מינים, והסוג חַבַּלְבֵּל (Convolvulus) עם כ-203 מינים.
בישראל גדלים חמישה מיני בר של לפופית, ובנוסף מגדלים בארץ כ-12 מינים ושני מכלואים כצמחי תרבות ונוי.
מיני הלפופית הם לרוב צמחים עשבוניים חד-שנתיים, דו-שנתיים או רב-שנתיים, ולעיתים בני-שיח, שיחים, מטפסים מעוצים ואף עצים קטנים.
צורת החיים הנפוצה היא מטפסים נכרכים, ולעיתים הצמחים זוחלים לפופית החוף ולפופית רגל-העז), שרועים, צפים או מזדקפים.
הגבעולים עשויים להיות ירוקים או מעוצים.
בחלק מהמינים מתפתחים איברי אגירה תת-קרקעיים, כגון ציצת שורשים מעובים (כמו בבטטה) או קני-שורש מעובים ומעוצים.
הסוג לפופית נפוץ באופן טבעי באזורים הטרופיים והסובטרופיים של כל יבשות העולם, ובפרט באמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית, באפריקה הטרופית והצפונית, בדרום-אסיה, במזרח אסיה, בדרום-מזרח אסיה, באוסטרליה ובאיי האוקיינוס השקט.
מינים רבים התאזרחו גם באזורים ממוזגים של אירופה, רוסיה, צפון אמריקה ואיים מבודדים ברחבי העולם.
השם "לפופית" ניתן לסוג זה בשל נטייתם של חלק מהמינים להתלפף סביב עצמים — עצים, שיחים, חוטים ואף עצמם.
ברבים מהמינים, הלפופית נכרכת באמצעות הגבעולים, המתלפפים סביב עצמים ואף סביב עצמם, תכונה אופיינית לסוג.
בעוד שמרבית הצמחים המטפסים עושים זאת באמצעות קנוקנות, ללפופית דרכי טיפוס אחרות.
חלק ממיני הלפופית הם משתרעים בלבד ואינם מטפסים.
מידע נוסף: הסוג נחשב לחובב חום מובהק.
מרבית מיני הלפופית מגיעים לשיא צמיחתם ופריחתם בעונת הקיץ.
חלקם נחשבים חשובים מבחינה חקלאית, כגון Ipomoea batatas – הבטטה, הנאכלת בשל שורשיה המעובים, ואחרים משמשים בעיקר כצמחי נוי בזכות פרחיהם הגדולים והראוותניים.
הסוג לפופית נפוץ באופן טבעי באזורים הטרופיים והסובטרופיים של כל יבשות העולם.
תחום תפוצתו כולל את אמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית; אפריקה הטרופית ולעיתים גם צפונית; אסיה הדרומית והמזרחית – לרבות המזרח התיכון, תת-היבשת ההודית, סין ודרום-מזרח אסיה; וכן אוסטרליה ורבים מאיי האוקיינוס השקט.
מינים שונים נפוצים גם באיים טרופיים מבודדים ברחבי העולם, כגון האיים הקריביים, גלאפגוס, מיקרונזיה ועוד.
בנוסף לתפוצה הטבעית הרחבה, מינים רבים של לפופית התאזרחו באזורים ממוזגים צפוניים, ובהם מדינות מרכז וצפון אירופה (כגון צרפת, גרמניה, בלגיה ובריטניה), צפון אמריקה הקרירה (קנדה ומדינות הצפון בארצות הברית), רוסיה האירופית והאסייתית, ואיים מבודדים כמו טסמניה, סנט הלנה ואיים נוספים באוקיינוסים.
מתוך כ-652 מינים בסוג לפופית, שרובם מינים טרופיים, גדלים חמישה מיני בר בישראל הים-תיכונית.
לפופית החוף (Ipomoea imperti) היא צמח עשבוני רב-שנתי, זוחל, בעל פרחים גדולים בצבע לבן עם מרכז צהוב.
המין נפוץ באזורים חוליים לאורך חופי ישראל: חוף הגליל, עמק עכו, חוף הכרמל, השרון, דרום מישור החוף ומערב הנגב.
זהו צמח אופייני לבית גידול חולי.
לפופית כפנית (Ipomoea cairica) היא גֵּיאוֹפִּיט רב־שנתי בן-קיימא, מטפס או שרוע, ממשפחת החבלבליים וקרובה ללפופית הבטטה.
היא נפוצה באזורים טרופיים וסובטרופיים ברחבי העולם, ובעיקר בבתי גידול טרופיים עונתיים יבשים.
הצמח מטפס באמצעות גבעוליו הנכרכים סביב עצמים או גבעולים אחרים, ולעיתים הוא משתרע ומתפשט בעזרת שורשים המתפתחים ממפרקיו.
איבר האגירה התת-קרקעי שלו הוא שורש מעובה, המתואר לעיתים כ"פקעת", המסייע לצמח לשרוד עונות יובש ולהתחדש כאשר התנאים מתאימים.
הצמח מאופיין בעלים מחולקים בצורת כף יד, כמעט או עד בסיסם, לחמש או שבע אונות, ובפרחים גדולים ובולטים דמויי משפך שצבעם לרוב סגול, לילך או ורוד, עם לוע כהה.
בישראל פורח הצמח בקיץ, מסוף מאי ועד תחילת ספטמבר.
לפופית כפנית נפוצה בישראל כצמח נוי לאורך גדרות, מבנים ואזורים מופרים, אך גם מצויה בבתי גידול לחים וטבעיים, שם היא נחשבת נדירה.
לפופית החִצים (Ipomoea sagittata) היא מטפס עשבוני, רב-שנתי וקירח, הגדל בבתי גידול לחים.
פרחיו ורודים או סגולים בהירים.
עלי הבסיס דמויי לב, ואילו עלי הגבעול דמויי חץ ארוך וצר – האונה הקיצונית מחודדת, ושתי האונות בבסיס העלה מוארכות ומעוגלות.
העלים נישאים על פטוטרת ארוכה, ועורקיהם הראשיים מסתעפים כמניפה.
הפרחים מופיעים בודדים או בזוגות בחיקי העלים, ועוקץ הפרח קצר מפטוטרת העלה.
לפופית החיצים הוא צמח נחלים וביצות בעמק עכו, חוף הכרמל והשרון.
בנוסף לשלושת מיני הבר הללו, גדלים בישראל גם שני מינים זרים נדירים שמוצאם באמריקה:
לפופית הקיסוס (Ipomoea hederacea) היא צמח מטפס חד-שנתי, זר סובטרופי נדיר מאוד, הנמצא בשטחים מעובדים בעמק החולה.
לפופית משולשת (Ipomoea triloba) היא צמח מטפס חד-שנתי או רב-שנתי, זר ונדיר מאוד, הגדל אף הוא בשטחים מעובדים בעמק החולה.
תחום תפוצתו הטבעי משתרע ממקסיקו ועד ברזיל, כולל האיים הקריביים.
העלים מסורגים, חסרי לוואים, נישאים על פטוטרות ארוכות.
הטרפים תמימים, פשוטים או בעלי אונות; לעיתים מפורצים בדגם דמוי כף יד או דמוי נוצה.
העלים עשויים להיות שעירים או קירחים, אך אינם מכוסים שערות משי.
הפרחים דו-מיניים, גדולים ונכונים (בעלי סימטריה רדיאלית).
עלי הכותרת מאוחים לכל אורכם ונושרים כיחידה אחת שלמה.
הם ערוכים כבודדים בחיקי העלים, או בקבוצות המהוות תפרחת מסוימת דו-בדית (dichasium) – תפרחת שבה פרח מסיים את הציר הראשי ומתחתיו מסתעפים שני סעיפים צדדיים, שכל אחד מהם עשוי לשוב ולהסתעף באותו דגם.
לרוב מלוּוים הפרחים בשתי חפיות קטנות.
הגביע מורכב מחמישה עלים מפורדים וארוכים, לעיתים מחולק כמעט עד לבסיסו, ומשתייר לאחר הפריחה.
הכותרת לרוב דמוית משפך רחב או פעמון, בעלת חמש אונות ברורות (ולעיתים לא ברורות), או חמישה קיפולי אורך.
האונות חופות זו על זו ומקופלות בתוך הניצן.
אוגן הכותרת תמים או מחולק לחמישה חודים או חמש זוויות.
האבקנים חמישה במספר, קבועים בעומק צינור הכותרת, לסירוגין עם אונות הכותרת ומול עלי הגביע.
הם חבויים בתוך צינור הכותרת ואינם בולטים מפתחו, בדומה לעמוד השחלה.
המאבקים נפתחים בסדקי אורך כלפי חוץ.
השחלה עילית, בת שני עלי שחלה מאוחים, ובה שתיים עד ארבע מגורות, שבכל אחת מהן ביצית אחת או שתיים.
עמוד השחלה אחד, חוטי ואינו בולט מפתח הכותרת.
בניגוד לסוגים חבלבל ו-חבלבלן, עמוד השחלה אינו מתפצל לזרועות.
הצלקת כדורית, דמוית קרקפת, ולעיתים בעלת שקע או מחולקת לשתיים או שלוש אונות.
הפרי הלקט כדורי או דמוי ביצה, בעל שתי מגורות, ובכל אחת שני זרעים.
הפסיגים רחבים, מקופלים בתוך הזרע, ולעיתים קְטוּמֵי בקודקודם.
סוג זה מוכר בזכות פרחיו הגדולים, שלהם סימטריה רדיאלית.
ברוב המינים, הפרח נפתח בשעות הבוקר, ונסגר עד הצהריים.
תופעה זו הקנתה לצמח זה את שמו העממי באנגלית 'morning glory'- כלומר, "תהילת הבוקר".
גודל הפרחים והמראה הרענן של עלי הלפופית, שלרוב מחולקים לאונות, הפכו חלק מהמינים לצמחים פופולריים כצמח נוי - הן כצמחים מטפסים, והן כצמחים משתרעים.
החשיבות הכלכלית של גידולים אלו היא שולית לעומת החשיבות הכלכלית העצומה של הבטטה, היא הלפופית הנאכלת.
מין זה מגודל בהיקף רחב, לשם שימוש בפקעות למאכל, וכן שימוש בכל חלקי הצמח למספוא.
הבטטה מהווה דוגמה טובה ו'קיצונית' יחסית לנטייה של מיני סוג זה ליצירת איברי אגירה תת-קרקעיים כדוגמת פקעות ושורשים מעובים.
מינים המגודלים למטרות נוי ומאכל
לפופית נאכלת (Ipomoea batatas) גאופיט דו-שנתי, הפרחים בגווני סגול-ורוד, העלים בעלי גוון סגלגל.
צמח משתרע ומטפס מעט, העלים משולשים.
משמש כצמח מאכל ושמו הרווח בציבור הוא בטטה.
לפופית חלולה (Ipomoea fistulosa) שיח מסועף ורחב היכול להגיע לגובה של שני מטרים.
לפופית לבנה (Ipomoea alba) מטפס עשבוני המוכר גם בשם פרח ירח.
לפופית רגל-העז (Ipomoea pes-caprae) מטפס מעוצה רב-שנתי, בעל עלים גדולים ואופייניים, שצורתם כצורת רגל העז.
הצמח ממעט לפרוח יחסית למיני לפופית אחרים, וצבע הפרח בהיר.
משמש כצמח מטפס בגן הנוי, ונמצא גם כפליט-תרבות בארץ.
לפופית כפנית (Ipomoea cairica) צמח מטפס רב-שנתי שביכולתו לטפס לגובה רב אף על עצמים דקים, כדוגמת חוטי חשמל.
צבע הפרח סגול בהיר, עם כתם כהה במרכז.
גדל כצמח בר במקומות לחים, כמו כן משמש כמטפס כצמח נוי.
לפופית המים (Ipomoea aquatica) צמח רב-שנתי בעל גבעולים זוחלים.
צבע הפרח לבן ורדרד או לילך.
מקורו בדרום-מזרח אסיה, שם הוא משמש למאכל.
לעצטע נייעס (בכתיב יידיש תקני: לעצטע נײַעס; 'חדשות אחרונות', או 'ידיעות אחרונות') היה עיתון ישראלי ביידיש שהופיע בשנים 1949–2006.
מייסד העיתון ועורכו הראשון היה מרדכי צאנין.
בשנת 1949 החל צאנין לפרסם שבועון מאויר בשם "אילוסטרירטער וואָכענבלאט"; לאחר שצה"ל הפסיק לקנות ממנו גיליונות, החל בנובמבר 1949 לפרסם את "לעצטע נייעס".
ב-1950 קיבל רישיון להוציא את העיתון פעמיים בשבוע, וב-1951 שלוש פעמים בשבוע.
משרד הפנים סירב להתיר לו לפרסם את העיתון כיומון, על רקע ההתנגדות העזה ליידיש במדינת ישראל הצעירה שניסתה להטמיע את העברית כשפה המדוברת.
במשך כמה שנים פרסם צאנין את "לעצטע נייעס" ועיתון נוסף, "היינטיקע נייעס" (חדשות יומיות), כל אחד מהם שלוש פעמים בשבוע לסירוגין, בהעלמת עין מצד השלטונות.
ב-1957 קיבל צאנין אישור להוציא את "לעצטע נייעס" כיומון.
"לעצטע נייעס" המשיך להופיע והפך לעיתון פופולרי בקרב קוראי היידיש בישראל.
צאנין מכר ב-1960 את העיתון ל"החברה המאוחדת לפרסומים והדפסה" שהייתה שייכת למפא"י, אך המשיך לערוך אותו עד 1977. במשך השנים החליף העיתון בעלים ועורכים, בין יתר העורכים ניתן למנות את העורכים דב שטולבך ואחריו אבי נדרה.
עם התמעטות מספר קוראי היידיש הפך העיתון בחזרה לשבועון, ולבסוף נסגר ביולי 2006.
לפגוש את דני וילסון הוא סרט דרמה מוזיקלית שהופקה באולפני יוניברסל.
את הסרט ביים ג'וזף פאבני והפיק לאונרד גולדשטיין.
מבקרי קולנוע רבים סבורים כי למרות שהסיפור עוסק בזמר בדיוני, הרי שמדובר למעשה על פרנק סינטרה עצמו.
וכי קיימים קווים משותפים רבים על תחילת הקריירה של דני וילסון ושל סינטרה עצמו.
בסרט שר סינטרה שירים רבים מהרפרטואר שלו, דבר שהוסיף להרגשה הכללית, כי מדובר על הקריירה שלו, כביכול.
הזמר דני וילסון (פרנק סינטרה) ושותפו הפסנתרן מייקל ראיין (אלכס ניקול), מנסים לקדם את הקריירה שלהם וליצור לעצמם שם בעולם המוזיקה.
השניים מופיעים במקומות קטנים תמורת תשלום נמוך ואינם מצליחים להתקדם, זאת ועוד חיבתו של דני להתחיל בקטטות, שנאלץ מייקל לסיים, גורמות לכך שהם נזרקים מחלק מהמקומות בהם הם מופיעים.
לילה אחד לאחר שנזרקו מבר נוסף, הם פוגשים את ג'וי קארול (שלי וינטרס), זמרת יפהפייה, ומסכימים ללוות אותה לבר בו היא מתכוונת להשתכר, זאת כדי שלא יטרידו אותה בחורים.
דני שמשתכר אף הוא מאבד שליטה ומכה שוטר, מייק והוא נעצרים ומסיימים את הלילה בבית המעצר.
בבוקר למחרת מישהו משלם עבורם את דמי הערבות והם יוצאים לחופשי, המשלם המסתורי משאיר להם פתק לבוא ולהפגש עם המאפיונר ניק דריסקול (ריימונד בר) במועדון הלילה שלו.
שם מתרשם ניק משירתו של דני ומכישרונו של מייקל ומציע להם עבודה במועדון, מייקל מודאג מהעסקה אותה מציע ניק ובעיקר מהתעקשותו על חמישים אחוז מהרווחים העתידיים שלהם, אך דני מצליח לשכנע אותו כי מקום התעסוקה הזה הוא טוב יותר מזה שלא תהייה להם תעסוקה כלל והם מתחילים לעבודה בלילות במועדון.
כאשר ג'וי מגיעה לבקרם לפני ההופעה, הם מגלים כי ג'וי גם היא מופיעה במועדון והיא זו שסידרה להם את העבודה, ואף שילמה את דמי הערבות עבורם, זאת כתודה על כך שהגנו עליה באותו הערב.
דני מתאהב במהירות בג'וי, מסרב להאמין לאזהרתו של מייקל כי גם ניק מאוהב בה.
ניק, לעומת זאת, מזהה את התאהבותו של דני בג'וי מיידית וכאשר שניהם יוצאים לבלות לאחר ההופעה, מתקשר ניק לביתה באובססיביות עד שהיא חוזרת.
בשנה שלאחר מכן, כוכבו של דני מתחיל לעלות, אך גם לאחר שהוא משיג חוזה הקלטות ומתחיל להופיע בברודוויי, מתמיד ניק לגבות את חלקו בעסקה ולוקח מחצית מרווחיו של דני.
יום אחד מייקל, דני וג'וי מגלים כי ניק מבוקש על רצח בעולם התחתון וכי הוא ירד למחתרת, דני מבקש לנצל את ההזדמנות ולבטל את העסקה, אך מייקל מסרב לשבור את המילה שנתן לניק.
דני, שהפך למפונק ושחצן בעקבות ההצלחה הפתאומית, מתחיל בקטטה עם כמה בריוני רחוב, אל קטטה זו מצטרף מייקל בעל כורחו כדי לעזור לחברו.
לאחר הקטטה מטפלת ג'וי בפצעיו של מייקל, היא חושפת בפניו את ליבה ומגלה לו כי היא אוהבת אותו ולא את דני.
אך למרות שמייקל מגלה לג'וי כי גם הוא אוהב אותה, הוא מסביר כי לעולם לא יוכל לקחת אותה מחברו הטוב, וג'וי שמקבלת את הדברים בסערת רגשות בורחת.
כמה שבועות לאחר מכן בשעה שדני משחק בסרט הוליוודי, מסרבת ג'וי לענות לשיחות הטלפון ממנו.
מייקל, מתקשר לג'וי ומבקש ממנה לבוא ולבקרם, למענו.
באותו הלילה כשהיא משתתפת במסיבה לכבודו של דני, הוא מודיע לקהל כי הם מאורסים, מבלי לבקש את ידה קודם.
ג'וי עוזבת בסערה למרות בקשותיו והתנגדותו, אך מאוחר יותר חוזרת אל חדר המלון של מייקל, בו היא מודיעה לו כי לא תוכל להישאר עימם אלא אם מייקל יחזיר לה אהבה.
אך כאשר הוא מתחיל לחבק אותה, מתפרץ דני אל החדר ומוקיע אותם על בגידתם בו ומבלה את הימים הבאים שיכור לחלוטין ואף דני עולה להופעה בנשף צדקה שיכור כדי לשיר.
כמה ימים לאחר מכן חותם מייקל על הסכם המפרק את הצמד ומטיח בדני כי הוא הפך לאדם רע וקטן.
באותו הרגע מגיע ניק, כדי לגבות את כספו, כסף אותו כבר הספיק דני לבזבז.
כאשר דני מנסה לתקוף את ניק, מייקל קופץ לפני כדי להגן עליו, בדיוק ברגע בו שולף ניק אקדח ויורה.
ניק מודיע לדני כי עליו להביא את הכסף למגרש הבייסבול עוד באותו הלילה ובורח החוצה.
בבית החולים ממתינים דני וג'וי בחשש כדי לשמוע על מצבו של מייקל, בינתיים מודיעה ג'וי לדני כי כל התסבוכת הרומנטית היא באשמתה.
דני מבין כי הוא עלול לאבד את החבר היחיד שאי פעם היה לו.
הוא עוזב את בית החולים ומגיע אל מגרש הבייסבול ומתעמת עם ניק בקרב יריות.
המשטרה שעקבה אחרי דני מבית החולים, מתערבת בקרב ויורה בניק למוות.
הסרט מסתיים כמה חודשים לאחר מכן מלווים מייק וג'וי, שהתחתנו לא מכבר, את דני להופעה באחד האולמות המפורסמים בלונדון.
פרנק סינטרה - דני וילסון
שלי וינטרס - ג'וי קארול
אלכס ניקול - מייקל ראיין
ריימונד בר - ניק דריסקול
לף הוא מותג בירה בלגי של חברת אינבב בלג'יום, חברת הבת האירופאית של ענקית המבשלות – אנהאוזר-בוש אינבוו.
בישראל מיובאת הבירה על ידי חברת תימקו.
מנזר נוטרדאם דה לף נבנה בשנת 1152 על גדת נהר מז, הזורם לאורכו של מחוז נאמור בדרום-מזרח בלגיה.
בדומה למנזרים רבים ברחבי אירופה, ייצר המנזר סוגי שיכר למחייתו.
בחלוף השנים פיתח המנזר שיטת הכנת שיכר ייחודית שעברה מדור לדור.
את רכיבי המשקאות ליקטו הנזירים משטחי הבר הסובבים את המנזר.
כאשר תהליך הזיקוק או הבישול נעשה במרתפי המנזר בלבד.
המנזר ידע גם תקופות שפל שנגרמו לעיתים בעטיין של סיבות טבעיות או אנושיות.
בשנת 1460 ניזוק המבנה קשות כאשר עלה נהר מז על גדותיו וגרם לשיטפון.
שש שנים מאוחר יותר פרצה בעיירה שרפה שלא פסחה על המנזר המשוקם, ובשנת 1735 גרמה קבוצת חיילים עוברי אורח שלנו במקום נזק למבנה.
בעקבות המהפכה הצרפתית ננטש המנזר בשנת 1794, ומבשלתו הושבתה עד שנת 1902.
בשנת 1952 חזר המנזר להפיק בירה, עת כוננה שותפות עם מבשלת בירה פלמית, שמאוחר יותר קנתה את המבשלה הבינלאומית אינטרברו (כיום אינבב).
לאחר מכן עבר ייצורו של המותג למבשלת מון-סן-גיבר, עד אשר סגרה אינבב את המקום והעבירה את המותג למבשלת סטלה ארטואה הממוקמת בעיר לוון, בירת מחוז ברבנט הפלמי.
מיד בשנת 1952 חתם המנזר על הסכם עם המבשלה הבינלאומית (אינבב), בו הוחלט כי יש לתגמל את המנזר באחוזים ממכירות המותג.
מוזיאון לף הוקם בעיר דינט שבבלגיה, והוא פתוח למבקרים.
בישראל מיובאת הבירה על ידי יקבי כרמל יבוא וסחר..
לף טריפל – 8.5% כוהל, היה המותג האחרון שעדיין יוצר במבשלת לף, עד שהועבר למבשלת הוגרדן.
לפגוש את ג'ו בלאק הוא סרט פנטזיה רומנטי אמריקאי משנת 1998, שבוים על ידי מרטין ברסט, בכיכובם של בראד פיט, אנתוני הופקינס וקלייר פורלני.
הסרט מבוסס בצורה רופפת על הסרט "המוות יוצא לחופשה" משנת 1934. זה היה שיתוף הפעולה השני של בראד פיט ואנתוני הופקינס לאחר הסרט "רוחות של תשוקה" משנת 1994.
איל התקשורת המיליארדר ויליאם "ביל" פאריש (אנתוני הופקינס) שוקל מיזוג בין החברה שלו לבין ענקית תקשורת אחרת.
הוא לקראת יום הולדתו ה-65, ובתו הבכורה אליסון (מרשה גיי הארדן), מארגנת מסיבה גדולה כדי לחגוג את המאורע.
באותו זמן, ביל מתחיל לשמוע קולות מסתוריים, שהוא מנסה בכל כוחו להתעלם מהם.
בתו הצעירה, סוזן (קלייר פורלני), המתמחה ברפואה פנימית, מתראה עם אחד מחברי ההנהלה של החברה שבבעלות אביה, דרו (ג'ייק וובר).
היא שוקלת נישואין, אבל אביה לא מרוצה ממערכת היחסים בין השניים, ונותן לה נאום על החשיבות של הלהט והאושר החיוניים לחיי זוגיות וחסרים לטעמו בינה לבין דרו.
כשהיא מבקשת "גרסה מקוצרת" של נאומו הנלהב מדוע, הוא אומר בפשטות "תישארי פתוחה, מי יודע?
מעט לאחר מכן, סוזן פוגשת צעיר נמרץ (בראד פיט) בבית קפה.
היא מתאהבת בו מיד, אבל לא מצליחה אפילו לגלות את שמו.
דקות אחדות לאחר פגישתם, ללא ידיעתה, הצעיר נדרס על ידי שתי מכוניות במה שנראה כתאונת דרכים קטלנית.
"המוות" מופיע בביתו של ביל בגופו של הצעיר שנדרס, ומסביר שנאומו המלהיב של ויליאם עורר את התעניינותו לאחר שעמום אינסופי.
לאור כישוריו, ניסיונו וחוכמתו של ביל, המוות מציע לו שבעבור מספר ימי חיים נוספים, ביל יהיה המדריך שלו על כדור הארץ.
ביל מסכים, והמוות מציב עצמו כיד ימינו של ביל, תוך שהוא מכונה "ג'ו בלאק" (שם שוויליאם נאלץ להמציא בשבילו), ומבלה את רוב זמנו בעבודתו ובביתו של ויליאם.
סוזן נמשכת לג'ו, אבל אינה מבינה למה הוא מתייחס אליה כאל זרה.
ביל מתאמץ לעבור את הימים הבאים, שכעת הוא יודע שהם האחרונים שלו, אך נכשל בניסיונותיו למנוע מהאירועים לצאת מכלל שליטה.
דרו נפגש בחשאי עם אדם המעוניין במיזוג בין החברות, ומנצל את התנהגותו המוזרה של ביל כדי לשכנע את ועד המנהלים להדיח אותו מעמדת היו"ר, תוך כדי שהוא משתמש במידע שהובא לו בשוגג על ידי חתנו של ביל, קווינס (ג'פרי טמבור), כדי לאשר את המיזוג בין החברות שוויליאם החליט למנוע.
סוזן מתאהבת עמוקות בג'ו, שכעת, לאחר שהוא מושפע מתשוקות בני האדם, מתאהב בה גם כן.
ביל מתעמת עם ג'ו בנושא, אבל ג'ו מחליט לקחת את סוזן לעצמו.
כשמגיע יום הולדתו האחרון של ביל, הוא מנסה בפעם האחרונה להראות לג'ו את המשמעות של אהבה אמיתית וכל מה שהיא כוללת - בעיקר כנות והקרבה.
כשג'ו מבין לבסוף שסוזן אף פעם לא אהבה אותו, אלא את האדם הצעיר שהוא משתמש בגופו, הוא חוזר בו מתוכניתו לקחת אותה איתו.
בנוסף, הוא בא לעזרתו של ביל בהחזרת השליטה בחברה, בכך שהוא חושף את ערמומיותו וקשריו העסקיים של דרו בפני ועד המנהלים.
ביל מקדיש את הזמן שנותר לו במסיבה לאליסון וסוזן.
ג'ו נפרד מסוזן, כשהוא מודה במעורפל שהוא אינו האדם אותו פגשה לראשונה.
סוזן קולטת משהו מן האמת בדבריו, אבל אינה רוצה או מסוגלת להבין אותו לחלוטין.
בזמן שמופע זיקוקין מסמן את סוף המסיבה, ג'ו מלווה את ביל החוצה, בזמן שסוזן צופה בהם מרחוק.
היא נדהמת לראות את ג'ו חוזר, הפעם בתור הצעיר שהמוות השתמש בגופו, וזו הפעם הראשונה שהוא רואה אותה מאז המפגש בבית הקפה.
סוזן אומרת: "הלוואי שהכרת את אבא שלי", משמע היא יודעת שאביה איננו.
בראד פיט כמוות המכונה ג'ו בלאק \ בחור צעיר בבית הקפה.
מרשה גיי הארדן כאליסון פאריש.
לְפוּם צַעֲרָא אַגְרָא הוא ביטוי בארמית שתרגומו: לפי הצער, השכר.
יסוד מרכזי בתורת הגמול היהודית.
ככל שהצער במצווה יותר גדול, יש יותר קושי בקיום המצווה כך גם השכר על העמל יהיה גדול יותר.
מקור הביטוי הוא בפרקי אבות: "בן הא הא אומר: לפום צערא אגרא" ().
פירוש הביטוי הוא שכאשר אדם סובל ומצטער בלימוד תורה ומצוות, שכרו גדל.
השכר המדובר הוא שכר מצווה, כמקובל בספרות התורנית כי לכל מצווה שאדם עושה הוא מקבל עליה שכר, בין אם בעולם הזה ובין אם בעולם הבא.
קיימים ביטויים נוספים באותה הרוח, למשל באבות דרבי נתן (ג,ו): "טוב אחת בצער, ממאה שלא בצער".
חכמה שלמדתי באף היא שעמדה לי
יש לכלל זה יוצאי דופן, למשל במצוות סוכה הדין הוא שבמצב בו אדם מצטער כתוצאה מקיום המצווה הוא פטור מן המצווה, ולהפך המצטער בזה נאמר עליו הכלל "כל הפטור מן הדבר ועושהו נקרא הדיוט".
גם במצוות אחרות יש גדרים עד כמה יש להצטער ולסבול לשם קיום המצווה, כך מקובל כי לשם קיום מצוות עשה דאורייתא אדם צריך להוציא עד חמישית מכספו.
המושג קשור ליחסה של היהדות לצער וסבל כגורמים מטהרים- "ייסורים ממרקין כל עוונותיו של אדם" ().
לפגוע ולהחטיא (Hit & Miss) היא מיני סדרת דרמה המשכית בריטית ששודרה בערוץ Sky Atlantic.
הסדרה עלתה לאוויר ב-22 במאי 2012.
במרכז העלילה נמצאת רוצחת שכירה שנולדה ביולוגית כגבר, עברה ניתוח לשינוי מין ונודע לה שיש לה בן מעברה כגבר, הסדרה מתארת את ניסיונותיה לנהל חיים יחד עם ילדיה של האישה שהייתה בת הזוג שלה בעבר והשילוב של הורות ומקצוע הרצח.
לערבי בן בארכ היה כדורגלן ומאמן כדורגל מרוקאי-צרפתי.
נחשב אחד מגדולי הכדורגלנים האפריקאים, והיה לשחקן האפריקאי הראשון שהצליח באירופה.
בעקבות כך זכה לכינוי "הפנינה השחורה".
בן בארכ זכה לרוב תהילתו, בתקופות ששיחק בצרפת ובספרד.
בן בארכ התחיל את הקריירה בקבוצה של עיר הולדתו - אידיאל קלאב קזבלנקה.
בשנת 1938, בהיותו בן 20, עבר בן בארכ לקבוצת אולימפיק מרסיי הצרפתית, והיה הכדורגלן האפריקאי הראשון שזכה להצלחה באירופה.
מה שאפשר לו לעשות את המעבר הזה הייתה העובדה שהוא היה אזרח צרפתי, משום שבאותם ימים מרוקו הייתה מושבה צרפתית באפריקה.
בצרפת זכה בן בארכ לכינוי "הפנינה השחורה".
הצלחתו של בן בארכ הייתה מיידית - הוא הפך לחביב האוהדים, בשל כישרונו הרב ויכולותיו הטכניות.
פלה אמר עליו: "אם אני המלך של הכדורגל, אז לערבי בן בארכ הוא אלוהי הכדורגל".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר בן בארכ למרוקו.
עם סיום המלחמה, חתם בסטאד פרנסיס פריז.
לאחר 3 עונות במדי הקבוצה, חתם בן בארכ באתלטיקו מדריד מהליגה הספרדית.
הכינוי שנתנו לו אוהדי אתלטיקו היה "רגל האלוהים", מכיוון שהיה מלך השערים של הקבוצה בעונות ששיחק בה.
בן בארכ סייע לאתלטיקו לזכות באליפות ספרד פעמיים ברציפות, בעונות 1949/1950 ו-1950/1951. בשנת 1953 חזר בן בארכ לאולימפיק מרסיי, ובשנת 1955 עבר לבל אבאס האלג'יראית, שם סיים את קריירת המשחק שלו.
בן בארכ נחשב לאחד הכדורגלנים הטובים ביותר ששיחקו בנבחרת צרפת, וזאת אף על פי ששיחק רק 19 משחקים במדיה.
לזכות בן בארכ 3 שערים בנבחרת צרפת.
לאחר פרישתו של בן בארכ ממשחק פעיל, מונה לתפקיד מאמן נבחרת מרוקו, והיה למאמן הראשון של נבחרת זו, משהוקמה בשנת 1957. בשנת 1960 מונה למאמן הזמני של מרוקו.
בן בארכ נפטר ב-16 בספטמבר 1992, בעיר הולדתו קזבלנקה.
6 שנים לאחר מותו זכה בן בארכ בתואר המצוינות של פיפ"א על תרומתו לכדורגל.
פרס זה הוא הפרס בעל החשיבות הגבוהה ביותר שמעניק הארגון.
"לעשות מה שבא לי" הוא אלבומה השמיני של הזמרת שרית חדד שיצא לאור באפריל שנת 2000. האלבום כולל 12 שירים ומאופיין במקצב לטיני.
בין כותבי השירים נמנים אהוד מנור, דוד זיגמן, עוזי חיטמן, יוסי גיספן, סמדר שיר, ליאור פרחי וקובי אוז.
האלבום כולל את השיר "אבא" אותו הלחינה לזכרו של אביה, ואת השיר "קח את הכל", הגרסה העברית לשירהּ של נטליה אוריירו "Cambio Dolor".
השיר "לעשות מה שבא לי" הגיע למקום ה-18 במצעד שיר השנה.
לשיר "מאושרת" נעשתה בשנת 2002 גרסה טורקית בשם "Çek Babam Çek" על ידי אשקין נור ינגי.
גיטרה סולו: יהודה קיסר, מאיר רגב
חצוצרות: רביעיית כלי הנשיפה בראשותו של אברהם פלדר
חליל צד: ניצן עין הבר
קלידים: יעקב למאי, שי ראובני, גיל נרדיה, בנצי מור, גיל פלדמן
יחסי ציבור: מירי בן יוסף
הפצה: א.ג הפקות בע"מ, אלי אזרזר
לפאייט היא בירת מחוז לפאייט במדינת לואיזיאנה בארצות הברית.
העיר שוכנת על גדות נהר ורמיליון בחבל אקדיאנה בדרום לואיזיאנה.
הראשונים שיישבו את האזור בו נמצאת העיר היום היו בני שבט האטקפה.
במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים באמצע המאה ה-18 אזור אקדיה (בקנדה של היום) עבר משליטת צרפת לשליטת בריטניה.
הבריטים גירשו את המתיישבים ממוצא צרפתי באקדיה ואקדיאנים רבים עברו לאחר מכן לאזור מדינת לואיזיאנה של היום ובפרט לאזור לפאייט העתידית.
גם כיום יש בלפאייט אוכלוסיית קייג'ון גדולה.
ב-1821 ז'אן מוטון, אחד מצאצאי האקדיאנים, הקים את העיר תחת השם "סן ז'אן די ורמיליונוויל" (St.
Jean du Vermilionville) שקוצר בהמשך לוורמיליונוויל.
כעבור שנתיים נוצר מחוז לפאייט שוורמיליונוויל נבחרה לבירתו.
המחוז נקרא על שמו של המרקיז דה לה פאייט, מפקד הכוחות הצרפתים שסייעו לאמריקאים במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הייתה תוכנית לשנות גם את שם העיר ללפאייט, אך השם היה תפוס על ידי פרוור של העיר ניו אורלינס.
ב-1884 הפרוור סופח לשטחי ניו אורלינס וורמיליונוויל קיבלה את השם שהתפנה.
כלכלת העיר התבססה בעיקר על חקלאות עד שבשנות ה-40 של המאה ה-20 התגלו בקרבתה מצבורי נפט וגז טבעי.
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת לואיזיאנה בלפאייט.
את העיר משרת נמל התעופה האזורי לפאייט, הנמצא במרחק של 4 קילומטרים דרום-מזרחית לעיר.
בעיר עוברים הכבישים הבין-מדינתיים 10, המקשר בין ג'קסונוויל בפלורידה וסנטה מוניקה בקליפורניה, ו-49, המקשר בין לפאייט לעיר שריבפורט בצפון לואיזיאנה.
הוא הורשע ברצח בשנת 2005, ומרצה מאסר עולם עד היום.
במקביל, עוקבת הסדרה אחרי סיפורו של ברנדון דסי, אחיינו של אייברי, שהורשע אף הוא ברצח תרזה הולבק ומרצה מאסר עולם.
העונה הראשונה הועלתה לאתר החברה ב-18 בדצמבר 2015. עם עלייתה, יצרה הסדרה הד תקשורתי וציבורי נרחב בארצות הברית אך גם ברחבי העולם, כאשר מאות אלפי בני אדם חתמו על עצומות הקוראות לנשיא ארצות הברית ברק אובמה לתת חנינה לאייברי ולדסי.
ב-22 ביוני 2017, לאחר מספר תהפוכות בערכאות המשפטיות, הורה בית המשפט לערעורים במדינת ויסקונסין, לשחרר את ברנדון דסי ממאסר באופן מיידי, לאחר שהתקבלה טענת עורכי דינו כי חקירתו הייתה לא חוקית.
הסדרה מגוללת את סיפורו של סטיבן אייברי, בן למשפחה ענייה של מתבודדים המתגוררת במחוז מניטווק (Manitowoc) בוויסקונסין.
בשנת 1985 הואשם אייברי באונס ובניסיון לרצח של תושבת המחוז פני בירנסטן.
הרצח התרחש ביער בסמוך למגרש הגרוטאות שבו מתגוררת משפחתו.
על אף העובדה שהראיות במקרה זה היו שנויות במחלוקת, הורשע אייברי על ידי חבר המושבעים ונשלח לכלא ל-18 שנים.
בשנת 2003, שוחרר אייברי לאחר שבדיקת DNA שבוצעה ניקתה אותו מאשמה וחשפה כי התוקף האמיתי היה אנס אלים שפעל במשך שנים באזור והיה מוכר למשטרה.
לאחר שחרורו מהכלא, הגיש אייברי תביעה על סך 36 מיליון דולר כנגד משרד השריף המקומי ונגד מחוז מניטווק בשל עוגמת הנפש שנגרמה לו בשל מאסר השווא.
בשנת 2005, שבועות ספורים לפי שתביעתו התבררה בבית המשפט, נעצר אייברי בשנית והוגש נגדו כתב אישום בגין אונס, רצח והתעללות בגופתה של צלמת מקומית בשם תרזה הולבק, שנראתה בפעם האחרונה בשטח שסביב ביתו, לאחר שהגיעה לצלם באתר הגרוטאות של המשפחה
החל משלב זה עוקבת הסדרה אחרי ההתנהלות המשפטית בעניינו של אייברי.זו כוללת צילומים ממושכים מדיוני בית המשפט, בהם עורכי דינו של אייברי מנסים להילחם על חפותו, כשמולם עומדים שוטרים ואנשי המחוז, אותם ביקש אייברי לתבוע על הנזק שנגרם לו בשל תקופת המאסר הממושכת שעבר.
במקביל לסיפורו של אייברי, מתואר ההליך המשפטי של אחיינו ברנדון דסי, אשר בעת האירוע היה בן 16 בלבד.
לאחר הרצח נלקח דסי לחקירה במשטרה ולאחר לחץ ממושך מצד החוקרים, כפי שעולה מפרקי הסדרה, הודה במיוחס לו והואשם ברצח מדרגה ראשונה, התעללות בגופה ובתקיפה מינית מדרגה שנייה.
הוא נידון למאסר עולם, אותו הוא מרצה כיום.
יוצרות הסדרה מוירה דמוס ולורה ריקרדי, שהכירו בלימודי הקולנוע באוניברסיטת קולומביה, התוודעו לפרשה לראשונה בנובמבר 2005 לאחר שקראו מאמר בעיתון "הניו יורק טיימס" אודות סיפור מעצריו של סטיבן אייברי.
הן הסתקרנו והחליטו לנסוע לוויסקונסין על מנת לחקור את המקרה.
במקור, תכננו השתיים להישאר באזור מספר שבועות ספורים, אך ההשתלשלות הדרמטית של החקירה הובילה לכך שבילו במחוז שנתיים וחצי, תיעדו את כל הדיונים המשפטיים וראיינו את מרבית המעורבים בפרשה.
במהלך עשר השנים עד להעלאת הסדרה לרשת, בהן נעו יוצרות הסדרה הלוך ושוב בין ניו יורק לוויסקונסין, הן ליקטו ראיות ובחנו מחדש את פרטי הפרשה בניסיון להבין האם אייברי הופלל על ידי רשויות האכיפה והתביעה בניסיון להימנע מלהודות בקלונם ולשלם את הפיצויים.
במהלך הסדרה, השתיים חושפות את הכשלים במנגנון הפנימי של מערכת המשפט האמריקאית, המאפשרת לאדם חף מפשע להיאסר בעוון פשע שלא ביצע במשך 18 שנה.
הסדרה הוצעה למגוון רשתות (ביניהן HBO) שוויתרו עליה, לפני שנטפליקס רכשה אותה.
במקור, הזמינה הרשת עונה של 8 פרקים אך לאחר מכן הגדילה את ההזמנה לעשרה פרקים.
קן קראץ', התובע הראשי במשפטם של אייברי ודאסי יצא בביקורת כנגד הסדרה וטען כי יוצרות הסדרה השאירו על רצפת העריכה מידע רלוונטי שיוכיח את אשמתו של אייברי.
לפיו, "באופן מכוון, הן לא מספרות לצופים על לפחות 80% מהראיות שהוצגו בפני חבר המושבעים, ובהן הסלולרי של תרזה הולבק, מצלמתה, מכוניתה ומקומות נוספים שבהם הופיע הדי־אן־איי של אייברי".
בביקורת על הסדרה בעיתון "הניו יורק טיימס", נכתב כי הסדרה ממשיכה מצד אחד את טרנד סדרות ה"דוקו-רצח" דוגמת "The jinx" ו-"Serial", אך מנגד היא מספקת חוויה שונה ומיוחדת, המדמה קריאה של ספר - מותח, אינטנסיבי ורווי תהפוכות, אך מצד שני לעיתים מעייף, אטי וחוזר על עצמו.
במגזין "טיים" ציינו כי הסדרה משכנעת בעוול הקשה שהיא מציגה, אבל מנגד הדגישו כי מדובר בגרסה אחת של האמת.
בהקשר זה, צוין במגזין כי מרתון הצפייה האינטנסיבי בסדרה מעניק לכל צופה את התחושה שהוא מומחה לפרשה.
ובכך הופך פשע שהתרחש במציאות, לבידור להמונים.
בדומה לטענתו של קראץ', פורטו בכתבת המגזין מספר פרטים משמעותיים לפרשה, שלא צוינו במסגרת הסדרה.
במסגרת כתבה במגזין "פיפל", הגיבו יוצרות הסדרה לטענות בנוגע למידע שנשאר על רצפת העריכה וטענו כי הייתה זו משימה בלתי אפשרית לכלול כל עובדה בנוגע לפרשה במסגרת הסדרה.
בינואר 2016, כחודש לאחר עליית הסדרה לרשת, טענה ארוסתו לשעבר של אייברי ג'ודי סטצ'ובסקי, במסגרת תוכנית אירוח בה הופיעה, כי היא מאמינה שאייברי אשם ברצח הולבק וסיפרה כי נהג כלפיה באלימות והכה אותה פעמים רבות.
בתגובה, טענו עורכי דינו של אייברי כי סטצ'ובסקי הייתה נתונה תחת לחץ רב, גם במהלך המשפט, להפסיק לתמוך באייברי.
בחודש זה פרסמה פגי בירנשטן, קורבן האונס במשפטו הראשון של אייברי, כתבה ב"פרויקט מרשל", עיתון תחקירים מכוון, בלתי תלוי וללא כוונת רווח, המתמחה בסיקור מערכת המשפט הפלילי באמריקה, בה סיפרה על תחושותיה לאחר שהבינה כי היא אחראית למאסרו הממושך של אדם חף מפשע.
כן סיפרה על הכעס שהציף אותה כשגילתה שנעשים מאמצים להוכיח את חפותו של מי שהאמינה שאנס אותה ועל תסכולה ביחס לשיטות שבהן השתמשו השוטרים כדי לגרום לה להצביע על אייברי במסדר הזיהוי, ולאשר שהוא זה שתקף אותה.
לאחר עליית הסדרה, חתמו מאות אלפים על שתי עצומות מקוונות שדורשות מהנשיא אובמה להעניק חנינה לאייברי ולאחיינו ברנדון דסי.
על אף יוזמה זו, בסמכותו של נשיא ארצות הברית להעניק חנינה רק לאנשים שהורשעו בפשעים פדרליים, ועל כן אין ביכולתו להעניק חנינה לאייברי ולדסי, שכן הם הורשעו בבתי משפט של מדינת ויסקונסין.
אתר "vox" בו צוין מידע זה יצא בביקורת כנגד יוזמת העצומות, לפיה "העצומות מעידות על בעיה גדולה יותר בהבנת הציבור את מערכת המשפט האמריקאית ובאופן שבו היא מוצגת על ידי התקשורת".
בעקבות ההד התקשורתי סביב הסדרה והעדויות שנחשפו בה, הגיש אייברי ב-7 בינואר 2016 בקשה לעמוד מחדש לדין, בטענה שלא מימש את זכותו להליך הוגן.
ב-12 באוגוסט 2016, הורה בית המשפט במילווקי לשחרר את ברנדון דסי ממאסר בתוך 90 יום, לאחר שהתקבלה טענת עורכי דינו כי חקירתו הייתה שלא כדין והפרה את זכויותיו החוקתיות ואת התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית, המבטיח את הזכות להליך הוגן.
עורכי דינו טענו כי ההודאה הוצאה מדסי בכוח, שהוא היה קטין בעת החקירה, שנחקר ללא נוכחות מבוגר מטעמו וכן קיבל הבטחות שווא מטעם החוקרים.
בהחלטתם קבעו השופטים כי: "הבטחות שווא חוזרות ונשנות, שנלקחו בחשבון יחד עם כל הגורמים הרלוונטיים – גילו של דסו, מוגבלות שכלית והיעדר מבוגר תומך בחייו, הובילו להודאה שלא מרצון".
עם זאת, ב-17 ביוני 2016, קיבל בית המשפט לערעורים בוויסקונסין את עמדת התביעה וקבע כי דסי יישאר במאסר.
ב-22 ביוני 2017, שינה בית המשפט לערעורים את החלטתו וקבע כי יש לשחרר את דסי ממאסר.
למרות זאת, ביולי 2017 ביקשה הפרקליטות של וויסקונסין שימוע חוזר ובדצמבר 2017 בית המשפט לערעורים הותיר את הרשעתו של דסי על כנה, ברוב של 4 מול 3 שופטים.
בטקס פרסי האמי ה-68 שנערך בלוס אנג'לס בספטמבר 2016, זכתה הסדרה בארבעה פרסים, בכללם פרס לסדרה התיעודית הטובה ביותר.
כל עשרת פרקי הסדרה הועלו במלואם לאתר חברת נטפליקס ב-18 בדצמבר 2015
לפּוניה (בשוודית: Laponia) הוא אזור הנמצא במחוז נורבוטן בחבל לפלנד שבצפון שוודיה, ובו מספר רשויות מקומיות: גאליוור (Gällivare), אריפלוג (Arjeplog) ויוקמוק (Jokkmokk).
בשנת 1996 הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמי.
שניים מהפארקים הלאומיים הנכללים באזור היו בין הראשונים שהוקמו בשוודיה ובאירופה בכלל בשנת 1909, אזורים נוספים הוכרו כאתרים מוגנים במהלך המאה ה-20.
האזור משתרע על פני כ-9,400 קילומטרים רבועים, ומפגיש מספר אזורים מוגנים, והוא כולל 4 גנים לאומיים: מודוס (Muddus), סארק (Sarek), פאדילאנטה (Padjelanta), וסטורה סיופאלט (Stora Sjöfallet), ו-2 שמורות טבע: סיאוניה (Sjaunja) וסטובה (Stubba).
הגאוגרפיה של האזור מגוונת מאוד ומאופיינת בעיקר על ידי הרים, נהרות ואגמים.
ההר הגבוה ביותר באזור הוא Sarektjåhkkå, גובהו כ-2,089 מטרים.
לכל שמורת טבע וגן לאומי מאפיינים בולטים ייחודיים.
כמות משקעי השלג בחורף ומשקעי הגשם בקיץ ניכרים.
באזור חיים בני העם הסאמי.
חלקים מסוימים מהאזור משמשים למרעה של אייל הצפון על ידי הסאמים.
הכפר פוריוס (Porjus) הוא נקודה טבעית של כניסה לאזור לפוניה ובו מרכז מידע למבקרים.
לפופית כפנית (שם מדעי: Ipomoea cairica) היא גֵּיאוֹפִּיט רב־שנתי בן-קיימא, מטפס או שרוע, ממשפחת החבלבליים וקרובה ללפופית הבטטה.
תופעה זו הקנתה לצמח זה את שמו העממי באנגלית "Morning Glory" - כלומר, "תהילת הבוקר".
גודל הפרחים והמראה הרענן של עלי הלפופית, שלרוב מחולקים לאונות, הפכו מין זה לצמח נוי.
בישראל הוא גדל כצמח בר במקומות לחים ופורח בקיץ בחודשים יוני עד אוקטובר.
בית הגידול הוא קרקעות קלות.
השם לפופית ניתן משום התכונה הבולטת של חלק ממיני הלפופית להתלפף סביב עצמים.
העצם יכול להיות צמח אחר, עצם דומם או אותו צמח עצמו.
הלפופית נכרכת על ידי פטוטרות העלים הארוכות, שאופייניות לסוג.
רוב הצמחים המטפסים עושים זאת בעזרת קנוקנת ארוכה.
בשל עליו המאוצבעים ל-5–7 אונות והפרח בעל הסימטריה המחומשת שלו הוא זכה בעברית לשם המין "כפנית", כלומר: כמו כף יד.
השם "לְפוּפִית" ניתן לסוג Ipomoea במילון ילקוט הצמחים (הערה 400) שפורסם בשנת 1930, בהתאם להמלצתו של אליהו ספיר, ואושרר לאחר מכן במילון צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים (1946, סעיף 473).
השם המדעי Ipomoea נגזר מהמילה היוונית ips או ipos, שפירושה "תולעת", כנראה בשל התפתלות הגבעולים.
שם המין cairica הוא תואר לוואי לטיני שמשמעו "מהעיר קהיר".
הוא ניתן לצמח ככל הנראה משום שנמצא, תועד או תואר לראשונה באזור קהיר, אף שאין מדובר באזור תפוצתו הטבעית.
לפיכך, מקור השם הוא גאוגרפי־היסטורי ולא טקסונומי או אקולוגי.
תחום תפוצתה הטבעי של לפופית כפנית משתרע מאפריקה הטרופית והדרומית שמדרום לסהרה, דרך האזור המזרחי של הים התיכון (ובכלל זה ישראל וחצי האי ערב), ועד דרום-מזרח אסיה, מהודו ועד טאיוואן.
המין נפוץ גם באיים רבים באוקיינוס ההודי ובים סין הדרומי.
נוכחותו באזורים הרריים כגון נפאל, צפון הודו ואתיופיה מעידה על גמישות אקלימית מסוימת, המאפשרת לו לשרוד לא רק באקלים טרופי וים-תיכוני אלא גם באזורים הרריים ולחים, עד רום של 2,000 מטר ואף יותר.
הצמח גדל בבתי גידול מגוונים, כולל שדות עשב או מרעה עם קרקע רוויה במים ולעיתים מוצפת, לרוב באזורים בעלי ניקוז לקוי, וכן לאורך נחלים, בשולי דרכים, בגדרות ובאזורים מופרעים נוספים.
למרות פגיעה מקומית באיכות בתי גידולו בכמה אזורים – כגון בדלתת המקונג בווייטנאם ובאגן הצ'או פראיה בתאילנד – אוכלוסיותיו במרחב כולו נחשבות גדולות ויציבות.
בהתאם לקריטריונים של IUCN, המין אינו נחשב מאוים ומדורג במעמד "סיכון נמוך" (Least Concern).
לפופית כפנית התפשטה הרחק מתחום תפוצתה הטבעי והתאקלמה בהצלחה באזורים טרופיים וסובטרופיים רבים ברחבי העולם.
היא התאזרחה באוסטרליה, בעיקר לאורך החופים, בדרום אמריקה, ובאזורים נוספים באפריקה, אסיה והאוקיינוס השקט.
נרשמה גם באיים מבודדים כגון האיים הקנריים, הוואי, איי פיג'י, וכן במדינות באגן הים התיכון, לרבות ספרד, סיציליה, לבנון וסוריה.
התפוצה הנרחבת משקפת את כושר ההסתגלות הגבוה של המין, גמישותו האקלימית ויכולתו להתפשט בעזרת פעילות האדם.
המין הובא באופן מכוון או מקרי למגוון מדינות מחוץ לתחום תפוצתו המקורי – בהן סין, מדינות אמריקה (הצפונית, המרכזית והדרומית), אוסטרליה, ניו זילנד, קלדוניה החדשה ומלטה – שם גודל כצמח נוי לאורך גדרות וגינות.
עם זאת, במספר אזורים הוא נחשב לצמח פולש, ואף נכלל ברשימות מינים פולשים עולמיות, בשל נטייתו להשתלט על שטחים פתוחים, לחנוק צמחייה מקומית ולפגוע במגוון הביולוגי.
ישראל נמצאת בגבול הצפוני של תחום תפוצתה הטבעי של לפופית כפנית.
אף שהיא נפוצה כצמח נוי וכפליט תרבות, במיוחד לאורך גדרות, דרכים ואזורים מופרעים, היא נחשבת לנדירה בבתי גידול טבעיים.
תצפיות מצביעות על נוכחותה בעיקר בבתי גידול לחים, כגון לאורך נחל שושן בקריית שמונה, אך הצמח מסוגל לשרוד גם תקופות של יובש וחום, בעיקר לאורך ערוצי מים עונתיים.
בישראל היא גדלה בגליל התחתון, בעמק הירדן העליון, בבקעת כנרות, בכרמל, בשרון ובמישור החוף הדרומי.
לפופית כפנית היא צמח עשבוני רב-שנתי, גאופיט בעל שורש מעובה, מטפס באמצעות גבעוליו או משתרע, בעל יכולת להשריש ממפרקי הגבעול הבאים במגע עם הקרקע, וקירח או מתקרח בהדרגה.
הגבעולים ארוכים ודקיקים, נכרכים סביב תומכים או סביב עצמם, ומתארכים עד לאורך של 5 מטרים.
הם קרחים ברובם, אך באזורי המפרקים מופיעות לעיתים שערות פלומתיות ארוכות ובמפרקים בליטות יבלתיות.
העלים מסורגים, חסרי לוואים, ונישאים על פטוטרות ארוכות.
הטרפים גדולים, לעיתים מתקרחים, ומחולקים בצורת כף יד, כמעט או עד בסיסם, לחמש או שבע אונות, שעורקיהן הראשיים נפגשים בנקודה אחת.
האונות אליפטיות, ולעיתים נישאות על פטוטריות קצרות; קודקודן קהה או מחודד, ומסתיים בפתאומיות בחוד קצר וכמעט בלתי מורגש.
הפרחים ערוכים בתפרחת מסוימת דו־בדית פשוטה (dichasium), שבה פרח מסיים את הציר הראשי ומתחתיו מתפתחים שני פרחים צדדיים, מבלי שאלה ממשיכים להסתעף.
במין זה, ובפרט בישראל, התפרחת לרוב נותרת בלתי־מסתעפת; עם זאת, באוכלוסיות מסוימות באפריקה דוּוח על תפרחות מסתעפות שבהן יותר משלושה פרחים.
ברוב המקרים מלווה הפרח בשתי חפיות זעירות, ועוקצי הפרחים ארוכים מן הגביע.
הפרחים גדולים ובולטים, דמויי משפך רחב, וקוטרם כ־7 ס"מ.
צבע הכותרת ורוד־סגול, והגוון נעשה עז יותר בלוע הכותרת ובקפלי אונותיה.
הפרחים דו־מיניים ובעלי סימטריה רדיאלית.
עלי הכותרת מאוחים לכל אורכם, ונושרים כיחידה אחת.
הגביע מורכב מחמישה עלים מפורדים וזעירים, ולעיתים מחולק כמעט עד לבסיסו.
עלי הגביע מוארכים־אליפטיים, קודקודם קהה ולעיתים קעור מעט, ומסתיימים בפתאומיות בחוד קצר כמעט בלתי נראה.
הכותרת דמוית משפך רחב, מאוחה לכל אורכה, קירחת, ואינה מחולקת לאונות ברורות.
צינור הכותרת באורך של כ־4.5 עד 6 ס"מ, ולעיתים עד 7 ס"מ; האוגן ברוחב של כ־4 עד 8 ס"מ.
אוגן הכותרת תמים ואינו מחולק לאונות, אך לעיתים ניכרים בו חמישה קיפולים או זוויות חדות.
צבע הכותרת לרוב סגול, לילך, ורוד או ארגמן, ולעיתים נדירות לבן כולו.
מרכז האוגן (לוע הכותרת) כהה יותר, ולעיתים מופיעה גוון ארגמני גם בצדו החיצוני של האוגן.
במקרים מסוימים נראים פסים כהים יותר לאורך מרכזי האונות.
האבקנים חמישה, קבועים בעומק צינור הכותרת, מסודרים לסירוגין עם אונות הכותרת ונמצאים מול עלי הגביע.
הם חבויים בתוך צינור הכותרת ואינם בולטים מפתחו, כשם שגם עמוד השחלה מוסתר.
המאבקים נפתחים בסדקי אורך הפונים החוצה (extrorse).
השחלה עילית, בנויה משני עלי שחלה מאוחים, וכוללת שתיים עד ארבע מגורות, שבכל אחת מהן ביצית אחת או שתיים.
עמוד שחלה יחיד, דק ואינו בולט מפתח הכותרת, מסתיים בצלקת כדורית, דמוית קרקפת.
בשונה מהמינים הקרובים חבלבל וחבלבלן, עמוד השחלה בלפופית כפנית אינו מתפצל לזרועות נפרדות.
הצלקת עצמה לעיתים בעלת שקע מרכזי, או מחולקת לשתי אונות או שלוש.
תכונה זו מסייעת להבחין בין לפופית לבין חבלבל, שצלקתו דו־אונתית ואינה כדורית, וכן לבין חבלבלן, שעמוד השחלה שלו נושא שתי צלקות גדולות, מעובות ואינן כדוריות.
הפרי הלקט כדורי, בקוטר של כ־1 ס"מ, ובו שתי מגורות, שכל אחת מהן מכילה שני זרעים; ההלקט נפתח בקשוות.
הזרעים חומים כהים עד שחורים, אורכם 5 עד 6 מ"מ, וצורתם ביצית פחוסה.
פני השטח שלהם מכוסים שערות רכות (פלומתיות), כאשר לאורך המקצועות החיצוניים מתבלטות שערות ארוכות בגוון חום-בהיר.
הפסיגים רחבים, מקופלים בתוך הזרע, ולעיתים קודקודם קטום.
לפוספונדילים (שם מדעי: Lepospondyli) היא תת-מחלקה נכחדת של דו-חיים, מהם כנראה התפתחו הדו-חיים המודרניים.
הלפוספונדילים שגשגו בתקופת הקרבון אך החלו להיעלם עד לסוף תקופת הפרם שבסוף עידן הפלאוזואיקון.
מאובניהם נמצאו בעיקר באירופה ואמריקה הצפונית.
הדיפלוקאולוס (Diplocaulus) היה הגדול מבני הקבוצה והגיע לאורך 1 מטר אך רובם היו קטנים יותר.
הם דמו במראם לסלמנדרות מימיות או לצלופחים ולחלקם לא היו כמעט רגליים או שרגליהם לא היו מפותחות.
הם היו בעלי עור לח והטילו ביצים במים.
יצורים אלה היו הגדולים שבחיות היבשה בתקופה שלפני הזוחלים.
הם חיו בביצות וביערות שרכים קדומים ביחד עם קרוביהם הטמנוספונדילים וצדו דגים וחרקים.
לפונזו דארנל אליס הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1992–2003. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 11.9 נקודות, 6.5 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק.
אליס נולד בעיר סנט לואיס המזרחית אשר באילינוי, ולמד ב"תיכון לינקולן" המקומי.
בשתי עונותיו האחרונות בקבוצת הכדורסל של התיכון זכה עמה באליפות התיכונים של אילינוי, ובשנת 1988 נבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, המציג את שחקני התיכונים המצטיינים בארצות הברית.
בשנת 1988 החל אליס ללמוד באוניברסיטת נוטרדאם אשר בצפון אינדיאנה, וב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה רשם ממוצעים של 15.5 נקודות, 11.1 ריבאונדים ו-2.1 חסימות למשחק.
בעונת 1991/1992 הפסידה הקבוצה במשחק גמר "טורניר ההזמנה הלאומי" (NIT), הנחשב לטורניר השני בחשיבותו לאחר טורניר אליפות המכללות בכדורסל.
בדראפט ה-NBA 1992 נלקח אליס בבחירה החמישית, על ידי דנוור נאגטס.
בעונתו הראשונה ב-NBA קלע אליס 14.7 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
בעונה העוקבת העפילו הנאגטס לשלב הפלייאוף מהמקום השמיני באזור המערבי, ואף הפתיעו את המדורגת ראשונה סיאטל סופרסוניקס כשהדיחו אותה כבר בסיבוב הראשון, בתוצאה 3–2. הייתה זו הפעם הראשונה בה קבוצה המדורגת שמינית באזור שלה מדיחה את המדורגת ראשונה.
בסיבוב השני פגשה דנוור את יוטה ג'אז, והפסידה לה בתוצאה 3–4. לאורך הפלייאוף היה אליס הקלעי המוביל של הנאגטס, עם ממוצע של 14.8 נקודות למשחק.
בספטמבר 1994 נפצע אליס בברכו הימנית, ונאלץ להחמיץ את 76 המשחקים הראשונים של עונת .
בעונת הוביל אליס את קלעי קבוצתו עם שיא קריירה של 21.9 נקודות בממוצע למשחק.
בעונתו האחרונה בקבוצה, רשמה דנוור את המאזן הגרוע ביותר בתולדותיה, 11–71 (13.4%), אשר הציב אותה במקום האחרון ב-NBA.
לקראת עונת חתם אליס על חוזה באטלנטה הוקס, אך בשתי עונותיו במדיה הציג יכולת מאכזבת וקלע 8.9 נקודות למשחק בלבד.
ב-3 העונות הבאות שימש כשחקן ספסל במינסוטה טימברוולבס ובמיאמי היט, ובסיום עונת פרש ממשחק, בגיל 32.
לפואנטה (בספרדית: Lafuente; 31 בדצמבר 1907 – 15 בספטמבר 1973) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
לפואנטה נולד בבילבאו שבספרד ושיחק במהלך הקריירה שלו בקבוצות ברקאלדו, אתלטיק בילבאו ואתלטיקו מדריד.
באתלטיק היה השחקן המנוסה ביותר בהתקפה המצליחה שלה שכללה אותו ואת חוסה איראראגורי, גיירמו גורוסטיסה, באטה ואיגנסיו אגירסבלה.
הוא זכה עימה 3 פעמים בליגה הספרדית, 4 פעמים בגביע הספרדי ו-7 פעמים באליפות חבל הבסקים.
בנבחרת ספרד ערך 8 הופעות והיה חלק מהנבחרת במונדיאל 1934.
נפת לֶפוֹרְטוֹבוֹ היא נפה במחוז הדרום-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
הנפה קרויה על שמו של פרנץ לפורט, מדינאי וגנרל רוסי ממוצא שווייצרי, שפעל בסוף המאה ה-17.
בית החולים הצבאי הראשי על שם בורדנקו
האוניברסיטה הטכנית של מוסקבה לתקשורת ואינפורמטיקה (הבניין הראשי)
"לעשות איתך שלום" הוא סינגל של הזמר הישראלי אייל גולן, אשר יצא לאור ב-24 בינואר 2020, כסינגל הרביעי מתוך אלבומו, "מכאן ועד הנצח".
השיר נכתב והולחן על ידי אבי אוחיון ואושר כהן והופק על ידי מתן דרור.
השיר זכה להצלחה רבה בתחנות הרדיו, הגיע בשיאו למקום ה-3 במצעד ההשמעות ברדיו השבועי של חברת מדיה פורסט, צבר באותו השבוע כ-108 השמעות וצעד במצעד כ-9 שבועות רצופים בסך הכל.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של אתר מאקו ותחנת הרדיו רדיו תל אביב הגיע השיר למקום ה-12.
נכון לאוגוסט 2025, לשיר יש למעלה מ-28 מיליון צפיות ביוטיוב, וכ-700 אלף השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
דודי פטימר ממעריב אונליין ביקר את השיר באופן מעורב: "באופן אישי ונטו מטעם אישי, פחות הלהיב אותי הפזמון שלדעתי יכל להישמע יותר קצבי וקליט, אך אין ספק שמדובר בשיר מעולה שמציג את גולן בשיא הדרו המוזיקלי.
האם השיר ייזכר בעוד חודש?
אבל בימי האינסטנט אילו שירים נזכרים?
מה שבטוח שזה שיר שגולן יכול להתגאות בו".
יוסי חרסונסקי העניק לשיר ביקורת שלילית: "את גולן לא מעניין להיות עקיב ולכיד בשיר.
עצוב ושמח – משול לתפיסת שתי ציפורים במכה אחת.
הוא יודע ומכיר את נפש מעריציו.
אני ממתין שהוא יגיע גם אל הנפש שלי.
זה לא קורה בזמן האחרון".
בתחום הסוציולוגיה ובפרט במגדר, "לעשות מגדר" הוא הרעיון שמגדר, במקום להיות איכות מולדת של יחידים, הוא מבנה חברתי מושרש חברתית ופסיכולוגית המופיע באופן פעיל באינטראקציה האנושית היומיומית.
מונח זה שימש את קנדס ווסט ודון צימרמן במאמרם "לעשות מגדר", שפורסם בשנת 1987 במגדר וחברה.
על פי מאמר זה, ביצועי המגדר של הפרט נועדו להבנות התנהגות מגדרית ככזו המתרחשת באופן טבעי.
חזית זו מקדמת מערכת, שדרכה אנשים נשפטים מבחינת כישלונם או הצלחתם לעמוד בציפיות חברתיות מגדריות, המכונה מבנה האחריות.
הרעיון של עשיית מגדר הורחב מאוחר יותר על ידי מחברים כמו ווסט ופנסטרמייקר בספר "לעשות מגדר, לעשות הבדל".
המושג "לעשות" מגדר הגיע מתוך שיח על מגדר בתחומי הסוציולוגיה והמגדר.
נעשה שימוש במונח הספציפי "לעשות מגדר" במאמרם של ווסט וצימרמן (West and Zimmerman), תחת אותה הכותרת שנכתב במקור בשנת 1977 אך פורסם רק בשנת 1987. ווסט וצימרמן מסבירים שמגדר מבוצע באינטראקציות וכי התנהגויות מבוססות על תפיסות של מגדר שמקובלות חברתית.
הם אינם מתמקדים באיך תפיסת המגדר מושרשת באינדיבידואל או מונצחת על ידי מוסדות, אלא מדגישים את הרמה האינטראקטיבית כמוקד בו מגדרים מופעלים ומחוזקים.
תחילה, הם מבחינים בין מין (זוויג) לבין מגדר.
מין הוא קריטריון המוסכם חברתית כזכר ונקבה שנקבעים בדרך כלל על סמך איברי המין של האדם בלידה או לפי איך שהוגדר לפני לידתו על בסיס כרומוזומים.
זוהי קטגוריה ביולוגית משוערת, ללא התחשבות בזיהוי המגדרי של האדם.
זה "מבוסס ומתוחזק על ידי האופן בו הוא מוצג בצורה הנדרשת החברתית, המצהירה על השתייכותו לקטגוריה כזו או אחרת".
בהקשר לזה, מגדר הוא המידה בה שחקן הוא גברי או נשי, בהתאם לציפיות החברתיות ביחס למין הביולוגי של אותו אדם.
על פי ווסט וצימרמן, לעשות מגדר זה: "לקדם הבנה חדשה של מגדר כהישג שגרתי הגלום באינטראקציה יומיומית".
בעיקרו של דבר, ווסט וצימרמן טענו כי מגדר הוא מבנה חברתי שיצרו בני האדם.
כבני אדם, אנחנו קטלגנו וסידרנו היבטים רבים של החיים.
אם אדם מסוים לא מרוצה מתפקידו המגדרי או עשה פעולה שלא נחשבת "נכונה" לאותו המגדר, הוא מבצע בעצם סטייה חברתית.
מגדר מתואר כרלוונטי לכל, מכיוון שהוא גלוי ורלוונטי כמעט בכל אינטראקציה.
במאמר מוזכרות דוגמאות כמו חדרי שירותים, ספורט, זיווגים, שיחות, מקצועות ואף חלוקת עבודה כדי להמחיש את הדרכים בהן מגדר נפוץ בהרבה פעילויות המובנות מאליהן.
הם מדגימים זאת על אישה בעלת מקצוע הנשלט בידי גברים וכי האישה תצטרך לקבל החלטות אם עליה לבחור בהתנהגות "לא נשית" שאחרת הייתה חלק בלתי נפרד מזהותה.
מרכיב נוסף בתיאוריה זו הוא הערכה מגדרית של התנהגות.
בדוגמה הנ"ל, האישה תנהג בצורה שתוערך כגברית או נשית על ידי חבריה לעבודה.
לפי ווסט וצימרמן, אישה זו תוערך בהתבסס על האופן בו מעשיה משתווים לסטנדרט של קטגוריית המין הביולוגי אליה היא שייכת.
לסטיות מהציפיות הללו אין השפעה מיידית על מבנה האחריות עצמו.
במקום זאת, כישלונות עמידה בסטנדרטים הללו מיוחסים לאותו אדם ולא לנוקשות של הקטגוריות המוכרות.
בעזרת תיאוריה זו ווסט וצימרמן מדגישים את חשיבות האינטראקציה החברתית בשמירה על המבנה המגדרי.
בגלל שאנשים "עושים" ומעריכים את המגדר באינטראקציה, המגדר גלוי במגוון רחב של פעילויות.
הרעיון שמגדר הוא משהו שאנשים "עושים" באופן פעיל, היה בעיקר בהשראת גישת הפסיכולוגיה החברתית שנקט ארווינג גופמן (1976), בתצוגה מגדרית.
גופמן תיאר כי בני האדם מניחים שלכל אחד מהם יש "טבע חיוני", אשר ניתן לפרש אותו באמצעות קריאת "סימנים טבעיים שניתנו או באו לידי ביטוי" (עמ' 75).
הטבע הבסיסי ביותר שממנו ניתן להניח מפירוש סימנים אלה הוא הגבריות או הנשיות של האדם.
לא רק שמגדר נקבע לעיתים קרובות בידי אחרים בקלות יחסית, אלא שקביעה זו מבססת לעיתים קרובות את דרכי האינטראקציה של אנשים זה עם זה.
גופמן טוען כי מפני שאנחנו מתפקדים בתסריטים האלה באופן קבוע ויום ויומי, הם נראים לנו כהוכחה נוספת ל"טבע החיוני".
הוא טובע את המונח "תצוגה מגדרית" כדרך להמשיג את הדרכים שבהן אנשים פועלים באופן מתאים למגדר.