tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין הראשונים שדיברו בפומבי נגד הטריבונל היה קאמי דמולן ביומנו קצר הימים, "".
כתוצאה מהביקורת שלו הוא גורש ממועדון היעקובינים, ומאוחר יותר הוא נעצר, נשפט והוצא להורג יחד עם דנטון.
ערב הוצאתו להורג הביע דנטון את צערו על כך שתמך בבית הדין.
"רק לפני שנה הייתי האמצעי להקמת בית הדין המהפכני.
מי ייתן ואלוהים והאדם יסלחו לי על מה שעשיתי אז".
לאחר הריאקציה התרמידורית ביולי 1794, היו אנשים שציפו שבית הדין המהפכני יבוטל, אך זה לא קרה.
בחמשת הימים שלאחר הריאקציה, הוועידה שחררה 478 אסירים פוליטיים, אך 8,000 עדיין נותרו כלואים, למרות הדרישות העממיות לחנינה כללית.
ב-1 באוגוסט 1794 בוטל חוק הטרור הגדול, כך שנטל ההוכחה נגד חשודים היה שוב על כתפי התביעה.
זמן קצר לאחר מכן הוחלפו כל השופטים בבית הדין המהפכני, וועדות הפיקוח המקומיות צומצמו, כך שמעתה ואילך היו רק שנים-עשר שופטים בפריז ואחד בכל מחוז מחוץ לבירה.
עם זאת, חוק החשודים נותר בתוקף.
בית הדין המהפכני שימש את הוועידה התרמידוריאנית כמכשיר להשמדת המנהיגים הפוליטיים שלקחו חלק פעיל במה שנקרא שלטון הטרור.
ב-16 בדצמבר 1794 נידון למוות והוצא להורג.
ב-6 במאי 1795 הורשעו הנשיא לשעבר של בית הדין המהפכני, מרסיאל הרמן, התובע הראשי לשעבר פוקייר-טינוויל וארבעה עשר מושבעים לשעבר של בית הדין המהפכני, ולמחרת הם הוצאו להורג בגיליוטינה.
לאחר שרוב האנשים הקשורים לממשלה הרדיקלית הקודמת חוסלו, בית הדין המהפכני הופסק סופית ב-31 במאי 1795.
בעוד שהוועידה עצמה הוציאה להורג את רוב האנשים הקשורים לבית הדין המהפכני בפריז, לא בוצע תהליך רשמי דומה בפרובינציות.
ב-1795 פרץ בחלקים של המדינה, במיוחד בדרום מזרח, כאשר אספסוף אנטי-יעקוביני תקף ורצח אנשים שהיו קשורים לבתי דין מהפכניים באזורם.
מתחילת 1793 ועד הריאקציה התרמידורית, כ-17,000 איש נשפטו ונערפו על ידי בית דין מהפכני כלשהו בצרפת (בפריז או בפרובינציות), בנוסף לכ-25,000 אחרים שהוצאו להורג ללא משפט בטבח ספטמבר, כעונש במלחמה בוואנדה ובמקומות אחרים.
בית הדין המהפכני של פריז היה אחראי ל-16% מכלל עונשי המוות.
מבין כל הנאשמים על ידי בית הדין, כמחציתם זוכו (המספר ירד לרבע לאחר חקיקת חוק הטרור הגדול).
בית דוידוף הוא אחד הבתים הבולטים בארכיטקטורה המיוחדת שלהם בשכונת הבוכרים בירושלים ומצוי ברחוב דוד - רחובות הבוכרים 10. הבית נבנה בראשית המאה העשרים בידי יוסף דוידוף על פי דגם ביתו בעירו טשקנט.
לאחר פטירתו שכנה בית בשנות ה-20 הגימנסיה העברית ואחרי שעברה למבנה חדש בשכונת רחביה היה במקום בית ספר מקצועי של רשת עמל עד היום משמש הבית לצורכי ציבור וכיום שוכן בו המינהל הקהילתי בוכרים-גאולה.
בונה הבית - יוסף דוידוף
יוסף דוידוף (1914-1855) היה בנו של יהודה בן דוד מן העיר שהרי-סבז אשר כונה "יהוד כלאנתר" כלומר יהודה הנשיא.
האב היה איש אמיד ובעל עמדה ציבורית בקרב עדתו.
יוסף היה אחד מששת בניו של יהודה.
"יהוד כלנתר" היה ממייסדיה הראשונים של שכונת הבוכרים בירושלים ומראשוני בוני הבתים בשכונה, ועזר בהפצתו של רעיון רכישת מגרשים בשכונה בקרב יהודי אסיה התיכונה.
האב נודע בנדיבותו בעת המחסור במים בעיר כאשר חילק מים חינם לתושבי השכונה מן הבור שבחצרו.
בנו יוסף כונה על שם אביו "יוסוף יהוד".
בשנת 1864 עברה משפחת דוידוף מסמרקנד לטשקנט, עיר בה חיו אז רק כ-24 משפחות יהודים.
גם שם שימש יהודה אביו של יוסף ככלנתר העדה, לימים גם יוסף היה אחד ממנהיגי הקהילה היהודית בטשקנט.
בהיותר בן 18 שנים החל גם יוסף לסחור בבדי טקסטיל.
הוא עבר על סוסו בכפרי הסביבה, בירידים ובבזארים.
לימים החל להרחיב את עסקיו והתפתח בכוון גידול כותנה תוך שהוא יוצר קשרים מסחריים עם תעשייני טקסטיל במוסקבה.
הוא ייבא זרעי כותנה מאמריקה וכדי לממן את הפועלים שעבדו בשדות הכותנה הוא קיבל אשראי מהבנקים.
במרוצת הזמן היה יוסף אחד הראשונים לבנות מנפטה ("זבאד"), בית חרושת לניפוי כותנה.
הוא ייסד חברה ששמה יצא למרחוק ושמה "טורגובי-דום יוסף דוידוב ושות'".
בשנת 1908 הגנרל הרוסי סמסונוב, מושל האזור, גרם להגשת תלונה נגד יוסף דוידוף בעוון עושק כביכול של מוסלמי אשר עסק עמו במסחר.
דוידוף שהיה בטוח ביושרו לקח להגנתו את הסניגור שייצג בהצלחה את מנחם מנדל בייליס ואכן התלונה נגדו בוטלה.
בשנת 1918 כבר היו ל"טורגובי-דום" של יוסף דוידוף ארבע מנפטות בארבעה מקוומות שונים.
עסקי החברה של יוסף התרחבו הן בשטח המסחר והן בשטח התעשייה והייצור.
הוא שילב בעסקיו את בני משפחתו ואת בנו הבכור יונה שלח לגור במוסקב על מנת לנהל שם את העסקים הקשורים בתעשיינים הרוסים.
גידולי הכותנה הלכו והתפתחו, ויוסף הרחיב את מפעליו והקים עשרות מנפטות.
לצד אלה הוא גם בנה מפעל לייצור בירה, רכש תחנות חשמל, ונטע אלפי דונמים של בוסתני פירות נשירים.
ביוזמה וכישרון רב הפך יוסף דוידוף לאדם אמיד ביותר אשר נמנה עם העשירים שביהודים הבוכרים.
לצד פעילותו הכלכלית שמר יוסף על יהדותו בקפידה והיה פעיל בקרב הקהילה.
כציוני וירא שמיים, עלה יוסף מידי שלוש שנים לרגל לירושלים, וכפי שעשה אביו בשעתו אף בנה אף הוא בית בשכונת הבוכרים בעיר, בית אשר נועד במקור לשמש אותו ואת בני משפחתו הענפה בעת עליותיהם לרגל.
יוסף אף השפיע על חבריו וקרוביו לקנות מגרשים בשכונה ולבנות בה את בתיהם.
מלבד בית זה היו בבעלותו מגרשים נוספים בסמוך, ובהם זה שעליו בנה בראשית תקופת המנדט הבריטי מכון הארי פישל.
באהבתו הרבה לארץ ישראל הוא שלח תרומות למוסדות חסדר, חינוך ובריאות בירושלים.
בשנת 1914 החליט יוסף לעלות ארצה על מנת להשתקע בה.
הוא עלה עם רעייתו ושני ילדיו הצעירים אבא וזינה לירושלים וגר בביתו, אולם הוא הספיק לגור בביתו מספר חודשים ונפטר בעיר הקודש באותה שנה.
מבנהו המיוחד של בית דוידוף
לפני מלחמת העולם הראשונה בנה יוסף דוידוף בשכונת הבוכרים את ביתו המפואר שהוא בעל הארכיטקטורה יוצאת הדופן.
זהו בית גדול אשר הופעתו מושכת עד היום תשומת לב רבה.
הבית נמצא במרכז השכונה והוא בולט בגגו הכפול והגבוה.
בבית דוידוף תריסר חדרים והוא נבנה על לפי תוכנית חווילתו של יוסף בעירו טשקנט.
העיתונאי יהודה האזרחי תיאר כך את הבית:
אף כי משונה במקצת במראהו: בנין שכל אחד מחלונותיו ומדלתותיו – מכותר בתבליט הדור ...
והבניין הוא מעיקרו בן דיוטה אחת מחופה גג רעפים אדומים, אלא שלפתע כאילו נמלך בדעתו והצמיח מתוך הגג דיוטה נוספת, כעין עליה מרכזית, אף היא מחופה בגג רעפים משלה, גבוה יותר ...".
הבית בעל צורה מלבנית, בן קומה אחת, קומת מרתף וחלל גג דו-קומתי.
תוכנית הבניין מתבססת על חדר מרכזי גדול (6X17 מטר) שסביבו סדרת חדרים ומרפסת מקורה, הנפתחת מכיוון צפון.
המרכיב הארכיטקטוני הבולט ביותר בבית הוא הגג הכפול שגובהו כ-8 מטר (כמעט פי 1.5 מגובה חלל הבית).
לחלל הגג אין שימוש פונקציונלי (פרט למחסן) ומטרתו היחידה היא עיצובית היוצרת מכין כתר למבנה.
גג הרעפים הכפול אופייני למבנים אירופאים.
בבניין סיגנונות אדריכליים שונים כשהבולט בניהם הוא הרנסאנס האיטלקי, דבר זה בולט במיוחד בחזית המזרחית ובחזית הכניסה בהם סדרת חלונות המעוטרים בכרכוב משולש בולט, הנתמכים בצדיהם בעמודים בעלי כותרות מעוטרות בצמחים ובצדדיהם מגיני דוד.
החלונות נראים סימטריים אך המרחקים ביניהם אינם זהים.
בין החלונות ומעליהם קיימים חלונות עליונים עגולים המזכירים סגנון בניה מוסלמי מקומי.
הפאר הפנימי מודגש על ידי החללים הגבוהים המגיעים לכדי 5 מטר.
על התקרות תבליטי גבס ובכללם מגיני דוד ודוגמאות גאומטריות.
הריצוף עשוי דוגמאות גאומטריות צבעוניות ולדלתות גילופי פרחים ודוגמאות גאומטריות.
על פי צורת הבנייה ניכרת השפעה איטלקית.
הבית נבנה בראשית המאה העשרים על ידי יוסף דוידוף, שנמנה עם עשירי בוכרה ומנהיגי הקהילה בסמרקאנד.
מלכתחילה בנה את ביתו בשכונה שלא על מנת לגור בו באורח קבע, וכמו יהודים רבים מן העשירים הבוכרים הוא נשאר לנהל את עסקיו בחו"ל, רק לעת זקנה, בשנת 1914 עלה יוסף דוידוף להשתקע בירושלים והספיק להתגורר בבניין חודשים ספורים בלבד עד שנפטר.
מצבה הכספי של המשפיה התערער עקב ניתוק הקשר עם רוסיה בעת מלחמת העולם הראשונה ועל כן לאחר המלחמה לא יכלו בני המשפחה להחזיק בבית המופאר והוא הושכר לגימנסיה העברית (עד לנדידתה לרחביה), ובה למדו מרבית בני השכונה.
כעשר שנים לאחר שעזבה הגימנסיה את הבית, במפקד 1939 נרשם כי הבית מאוכלס בארבע משפחות מילדיו של יוסף דוידוף, הבנים רחמים ואבא והבנות שרה וזינה עם בעליהם, וכן משפחות נוספות ששכרו בו מקום מגורים.
לימים הבניין שוקם, חזיתו נוקתה, גגו הכפול הוחלף בגג אחר, ופנים הבית שופץ בחן רב.
הארכיטקט הירושלמי איציק לייבנד אחראי לשימור ולחידוש הבית כיום.
הבית עלה לכותרות בשנת 1981 במסגרת המאבק בין חילונים לחרדים על צביונה העתידי של השכונה.
ישיבת "אור שמח" ביקשה לקבל את הבניין לצרכיה, זאת בניגוד לתוכנית העירייה להקים במקום מרכז קהילתי.
כיום משמש בית דוידוף לצורכי ציבור ושוכן בו המינהל הקהילתי בוכרים-גאולה.
יחידת בתי הדין הצבאיים או יבד"ץ 205 הוא בית דין צבאי ויחידה צבאית המוסמכת על ידי חוק השיפוט הצבאי כרשות השופטת בצבא הגנה לישראל, אף שלא כל בעלי הסמכות בו בעלי הכשרה משפטית כשל שופט בבית משפט רגיל באזרחות.
המשפט הראשון בבית דין צבאי התרחש ב-7 ביוני 1948, כאשר מקומו הזמני היה בית משפט השלום בתל אביב.
מפקד היחידה הוא קצין בדרגת אלוף המכהן כנשיא בית הדין הצבאי לערעורים.
מפקדת היחידה הנוכחית היא אלוף אורלי מרקמן.
לצד הנשיא משרתים שופטים בדרגת אל"ם (נשיאי בתי הדין המחוזיים) ושופטת בדרגת תת-אלוף (המשנה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים).
המשנה לנשיאה הנוכחית היא נועה זומר.
העמדה לדין בבית הדין תהיה בהתאם לשיקול דעת הפרקליט הצבאי או בעבירות חמורות שהדין המשמעתי אינו חל עליהן, כדוגמת הטרדה מינית, עבירות סמים ועוד.
לרוב, התהליך מתחיל בחקירה של מצ"ח (משטרה צבאית חוקרת) שממצאיה מועברים לפרקליטות הצבאית.
בעבירות קלות, ממונה קצין בודק מטעם היחידה, כדי לערוך חקירה שממצאיה מועברים אל הפרקליטות.
אם הפרקליטות מחליטה להגיש כתב אישום הוא מועבר לבית הדין הצבאי.
נאשם בבית דין צבאי זכאי לייצוג על ידי הסנגוריה הצבאית או באמצעות עורך דין אזרחי פרטי.
הערכאה הראשונה של בתי הדין הצבאיים מורכבת בעיקר מבתי דין מחוזיים היושבים בדין דרך קבע ודנים בכתבי אישום המוגשים כנגד נאשמים ובעניינים המצויים בתחומי סמכותם.
במקביל לבתי הדין המחוזיים, פועלים בתי דין צבאיים מיוחדים.
בית דין צבאי מיוחד דן בכתבי אישום כנגד קצינים שדרגתם סא"ל ומעלה וכן בכתבי אישום המכילים עבירות שדינן מוות.
בנוסף, גם בית דין שדה ובית דין ימי נכללים בערכאה הראשונה.
מעת לעת מוקמים בתי דין אלה, בעיקר לשם שיפוט צבאי דחוף, למשל במהלך מלחמה או פעילות מבצעית.
על פסק דינו של בית דין של ערכאה ראשונה אפשר לערער בפני בית הדין הצבאי לערעורים.
על פסק דינו של זה ניתן לערער לבית המשפט העליון אם ניתנה ממנו רשות לערעור.
קיימים שלושה בתי דין מחוזיים, אך כולם יושבים כיום באותו המתחם - הקריה המשפטית, בסמוך לצומת השרון.
בית הדין הצבאי המחוזי במחוזות השיפוט מטכ"ל, מרכז, ח"א ועורף
בית דין צבאי זה הוא הגדול מבין השלושה מבחינת ההליכים המבוצעים בו ובעברו היה ממוקם במתחם הבית הירוק ביפו.
נשפטים בו חיילים, אזרחים עובדי צה"ל ואחרים הנתונים למרות חוק השיפוט הצבאי הכפופים למחוזות השיפוט מטכ"ל, פיקוד המרכז, פיקוד העורף וחיל האוויר.
נשיא בית הדין הצבאי במחוזות השיפוט מרכז וחיל האוויר הוא אל"ם רונן שור, ונשיאת בית הדין הצבאי במחוזות השיפוט מטכ"ל ועורף היא אל"ם מיכל אמברם-שחר.
בית הדין הצבאי למחוזות השיפוט דרום וזרוע היבשה
בית דין צבאי זה הוא השני בגודלו מבין השלושה.
הוא מוסמך לידון את הכפופים למחוזות השיפוט של מפקדת פיקוד הדרום וזרוע היבשה (ז"י).
בית דין צבאי זה היה ממוקם בעבר ליד מחנה בר-לב (מז"י).
נשיא בית הדין הצבאי במחוז השיפוט דרום וזרוע היבשה הוא אל"ם מאיר ויגיסר.
בית הדין הצבאי למחוזות השיפוט צפון וחיל הים
בית דין צבאי זה הוא הקטן מבין השלושה ומוסמך לידון את הכפופים למחוזות השיפוט של פיקוד הצפון וחיל הים.
בית דין צבאי זה היה בעברו ממוקם במחנה הדר שבחיפה.
נשיאת בית הדין הצבאי במחוז השיפוט צפון וחיל הים היא אל"ם טלי פריד.
בית דין צבאי זה דן בעניינם של קצינים בכירים וכן נושאים מורכבים.
כמו כן, ישנם שלושה בתי דין צבאיים מיוחדים:
בית הדין הצבאי התורן, שמושבו במתחם הקריה המשפטית.
בית הדין הצבאי לערעורים משמש כבית הדין הצבאי העליון של צה"ל, ותפקידו לדון בערעורים על פסיקות של בתי הדין הצבאיים המחוזיים ובתי הדין הצבאיים המיוחדים.
מקבילו במערכת המשפט האזרחית הוא בית המשפט העליון.
מקום מושבו של בית הדין הצבאי לערעורים הוא בבסיס הקריה.
על פסק דין שניתן בבית הדין הצבאי לערעורים ניתן לערער ברשות לבית המשפט העליון.
בית המשפט העליון נותן רשות לערעור, במקרה שהערעור מעלה שאלה משפטית שיש בה חשיבות, חידוש, או קושי משמעותי.
נשיא בית הדין הצבאי לערעורים הוא גם מפקד יחידת בתי הדין הצבאיים והוא קצין בדרגת אלוף.
בבית דין צבאי זה דנים שופטים בכירים מדרגת אלוף-משנה.
מקומו של בית הדין כבית דין למשמעת
בנוסף למקומו של בית הדין כערכאה העוסקת בעניינים פליליים, המילה האחרונה בעניין מקומו של בית הדין כערכאה משמעתית טרם נאמרה.
בתחילת המאה ה-21 התגבשה בפרקליטות הצבאית ההבנה שבתיקים משמעתיים חמורים יש מקום למנות שופטים שאינם המפקדים אלא אנשים בעלי השכלה משפטית, בשל מורכבות העבירות וכובד ההחלטות.
סוגיה זו רלוונטית במיוחד לתיקים העוסקים בעבירות מסוג הטרדה מינית או אחרות ובעניינם של משרתי קבע בכירים שעלולים למצוא עצמם מפוטרים (בלשון משפטית, אנשי קבע לא מפוטרים אלא "מותרת התחייבותם").
בתיקים אחרים שנגעו לעבירות קלות יותר, היה ניתן להסתפק במפקדי צבא.
פתרון חלקי לבעיה נמצא בדמות העמדת פרקליטים צבאיים בתחילת דרכם, דהיינו, קציני שיפוט בעלי השכלה משפטית שעברו הכשרה בבית הספר למשפט צבאי.
ב-2004 ניתן פסק הדין ע/123/02, "שלמה ישי נ' התובע הצבאי" (פורסם בנבו, 17.03.2004), שעסק במקרה שבו חיילת בשבועות הראשונים לשירותה הצבאי בלשכתו של אלוף-משנה שלמה ישי, כנראה הרגישה לא טוב ודמעה.
ישי נשק לה, ולאחר התערבות של אביה, האל"ם הורה לקצינת השלישות שלו לטפל בהעברה שלה ליחידה אחרת כרצונה על מנת לטייח את הפרשה.
בערכאה הראשונה התקבלה גרסת הנאשם לפיה הוא נישק אותה בלחי וחיבקה כי הוא ראה שהיא בוכה, ונגזר מחבוש על תנאי.
בבית הדין ערעורים נתקבלה החלטה בהרכב של חמישה שופטים, לפיה בית הדין אינו המקום לדון בעניינים של משמעת אלא בעניינים פליליים בלבד.
לגישת בית הדין, הן עבירות שיש לטפל בהן במרחב האתי והן עבירות שנמצאו כמגיעות לרף המשמעתי אמורות להישאר בזירה הפיקודית, ורק במקרים בהם העבירות חוצות את הרף הפלילי הן יכולות להיכנס לשערי בית הדין.
ניתנה בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון על פסק הדין הן מצד ההגנה והן ומצד התביעה, אך הצדדים נסוגו כי הנאשם אל"ם ישי נפטר ממחלת הסרטן טרם ניתנה הכרעה.
הפצ"ר בדימוס האלוף (במיל') דני עפרוני ביקר את ההכרעה.
לטענתו, אם בית הדין באמת היה נאמן לגישה שלו הוא היה צריך לזכות את ישי בשל חוסר סמכות ולא להרשיע אותו בעבירה שהיא משמעתית באופייה.
עפרוני מנמק זאת בכך שבחוק השיפוט הצבאי עצמו ניתן לראות עדויות לתפקידו הדואלי של בית הדין, בין השאר בעונשים שהוא מוסמך לתת שהם משמעתיים באופיים: נזיפה, מחבוש, ריתוק למחנה.
בנוסף, עפרוני מתייחס לכך שישנן עבירות שהן לחלוטין משמעתיות באופיין, כגון הסעיפים שכותרתם "פגיעה במשמעת הצבאית" ו"התנהגות בלתי הולמת".
עבירות אלה אינן כרוכות בתיוג פלילי, שכן אינן נרשמות במירשם הפלילי.
מאז פסה"ד האמור התיוג הפלילי נובע מעצם הבאת העניין לטיפולו של בית הדין הצבאי שהוא פלילי.
מלבד הטיעון המשפטי, עפרוני אף סבור שישנם שיקולי מדיניות חזקים נגד ההלכה.
עפרוני מסביר ששינוי כזה יאפשר לפרקליטים להביא בפני בית הדין המשמעתי גם עניינים חשובים שאינם פליליים ועדיין ראוי שידונו בפני ערכאה משפטית מקצועית שתפסוק בעניין.
באותם מצבים הנמצאים מתחת לרף הפלילי נכון להיום, מגיעים הפרקליטים להסדרי טיעון, כשהמאשים (הפרקליט) הוא גם זה הקובע למעשה את זהות קצין השיפוט, את תוצאת הדמ"ש ולעיתים גם את הצעד הפיקודי הנלווה.
לגישתו, הפער שנוצר בין בית הדין הפלילי והדין המשמעתי - מביא את הפרקליט הצבאי הראשי לעשות איזונים פרטניים במנעד גדול של מקרים הנמצאים מתחת לרף הפלילי, ועסקאות הטיעון הללו מביאות לכך שאין קביעה של נורמות ברורות ולא מובטח השוויון באכיפה.
הצבא ביצע עבודת מטה ממנה עלה כי יש צורך בהקמת טריבונל משמעתי שבראשו שופט וכן קצינים בכירים שאינם מכירים את הנאשמים.
קצינים בכירים וכן בית הדין הצבאי בלמו הצעה זאת.
שופטי בתי הדין הצבאיים ראו בעיסוק כלמטה מכבודם, ונמנעו מלעסוק בעניין בעצמם.
הקצינים הבכירים אף הוסיפו שיקול נוסף, לפיו הקמת טריבונל משמעתי שכזה יפחית את כוחם למול פקודיהם.
בעקבות פסק הדין, הרישום הפלילי מתקבל מעצם ההרשעה בבית דין צבאי.
ב-2019 תוקן חוק השיפוט הצבאי וכונן הסדר של רישום פלילי מופחת.
סמכויות הענישה של בית הדין
סמכויות הענישה של בית הדין הצבאי כוללות את כלל העונשים הקבועים בחוק:
אתראה, ריתוק למחנה או לאניה, נזיפה ונזיפה חמורה.
עונשי המאסר יכולים לנוע מעונשי מאסר קצרים ועד מאסר ארוכים כקבוע בחוק.
בסמכותו של בית הדין לגזור גם עונש מאסר על תנאי, או ריצוי המאסר בדרך של עבודות שירות צבאיות.
עונש במסגרתו מורד חייל מדרגתו לדרגה נמוכה יותר, או נשללת דרגתו כליל.
עונש במסגרתו נשללות כל הדרגות והזכויות של החייל המגורש.
בסמכותו של בית הדין להטיל עונשי מוות, אך עונש זה הוטל אך פעם אחת בפרשת מאיר טוביאנסקי שנידון למוות במשפט שדה.
בסמכותו של בית הדין הצבאי לדון בכל סוגי העבירות, לרבות אלה המשמעתיות באופיין אך לרוב מובאים בפניו נאשמים בעבירות פליליות במהותן, בהן ייחודיות לצבא (דוגמת העדר מן השרות שלא ברשות) וכאלה שאינן ייחודיות לצבא (כדוגמת עבירות סמים, עבירות מין, ואלימות)
בדרך כלל אין משתמשים בעונשי האתראה, ריתוק למחנה או לאניה, נזיפה ונזיפה חמורה, שכן המקרים הדורשים עונש ממין זה מטופלים באפיקים אחרים.
אף בעונש הגירוש מהצבא משתמשים במשורה, ביחס לעבירות שהעונש עליהן הוא מספר שנים הנחשב גבוה ובהתקיים שיקולים מיוחדים.
כאמור, בעונש המוות נעשה שימוש אך פעם אחת.
לעניין עונש ההורדה בדרגה, מדיניות בית הדין הצבאי היא לראות בו עונש קיצוני וחריג, ולא ככזה המתלווה לכל מעשה פלילי.
במקרים רבים נמנעים בתי הדין מלשלול את דרגתיהם של המשרתים הגם שנגזרו עליהם עונשי מאסר בפועל.
עבור משרתים שמורדים מדרגותיהם אך באופן חלקי (למשל מדרגת הסרן לדרגת הסמל), מדובר לעיתים במי שנגזרו עליהם עונשי מאסר ממושכים ביותר.
מדיניות בתי הדין הולמת את האמור בחוק השיפוט הצבאי ובהוראת הפיקוד העליון 3.0249, לפיהם הורדה בדרגה תתאפשר אך במקרים קיצוניים, כגון לאחר התכנסות ועדה בעקבות הרשעת משרת בעבירה שיש עמה קלון או בעקבות החלטת רמטכ"ל באישור הפרקליט הצבאי הראשי לאחר שנועץ ביועץ המשפטי לממשלה.
בראש כל אחד מבתי הדין המחוזיים עומד נשיא בית הדין המחוזי בדרגת אל"ם, ולצידו משרתים מספר שופטים צבאיים, שהם משפטנים ("משפטאים"), בדרגת רס"ן וסא"ל.
בבית הדין המיוחד לא משרתים שופטים דרך קבע, ולכן אחד מנשיאי בתי הדין המחוזיים ממונה כנשיא בית הדין הצבאי המיוחד.
כאשר שופט אחד יושב בבית הדין הצבאי המחוזי, הוא יהיה משפטאי.
כאשר בית הדין הצבאי המחוזי יושב במותב של שלושה שופטים, אב בית הדין (ראש ההרכב שדן בתיק) יהיה תמיד שופט צבאי-משפטאי, ושני השופטים הנוספים הם במקרים רבים קצינים בדרגת סרן עד סא"ל חסרי הכשרה משפטית הנקראים "שופטי צד".
במקרים רבים יחידת בתי הדין הצבאיים מזמנת קצינים מקצועיים לשבת בדין כשופט צד, בשל הבקיאות של אותם קצינים בתחומים הרלוונטיים לתיק.
במקרה שבו נשפט קצין שדרגתו גבוהה מדרגת אב בית הדין (כגון אלופים), יענדו השופטים דרגת יצוג מקבילה למשך הדיון בלבד.
שופטים אזרחיים רבים משמשים כשופטים צבאיים-משפטאים במילואים והם מקבלים דרגות קצונה ייצוגיות.
השופטים הצבאיים-משפטאים בשירות סדיר מתמנים על ידי נשיא המדינה על פי המלצת ועדת בחירה בדומה לתהליך בו ממונים שופטים לבתי המשפט בישראל.
שופטים שמונו לבתי המשפט או בתי הדין לעבודה עשויים להתמנות כשופטים צבאיים-משפטאים במילואים.
נשיאי בית הדין הצבאי לערעורים
בעוד שבבתי המשפט האזרחיים, מסורה לשופטים הסמכות לקבוע שהרשעה בעבירה תישא רישום פלילי מופחת וזאת באמצעות מנגנוני אי-הרשעה, לבתי הדין הצבאיים אין סמכות חקוקה שכזו, וזאת בשל היעדר מסגרות שיקום בצבא.
בעניין "התובע הצבאי הראשי נגד אטדגי" נקבע בבית הדין הצבאי כי לבית הדין הצבאי אין סמכות להמיר את סעיף העבירה המיוחס לנאשם ולקבוע כי העבירה לא תישא רישום פלילי, גם אם הוא סבור שכך צודק ונכון לעשות.
סמכות זו, כך קבע בית הדין, נתונה לתביעה הצבאית בלבד.
בית המשפט העליון אימץ קביעה זו, לפיה ההחלטה אם להגיש כתב אישום, הנושא רישום פלילי, נמצאת אך בידי התביעה הצבאית.
במספר הזדמנויות נטען בפני בתי הדין הצבאיים, כי יש בסמכותם להמיר את סעיף האישום לסעיף אישום ללא רישום פלילי, על פי דוקטרינת "ההגנה מן הצדק", עם זאת, טענה זו טרם התקבלה בבית הדין הצבאי לערעורים או בבית המשפט העליון.
בעקבות תיקון מ-2019, חיילים המורשעים בעבירות עוון ועונש המאסר שמושת עליהם אינו עולה על 60 יום, וכן חיילים שמורשעים בעבירת היעדר מן השירות או איבוד קשר עם היחידה (העבירה המקבילה למשרתי המילואים) ועונש המאסר שהושת עליו אינו עולה על 90 יום - יהנו מהסדר של רישום פלילי מופחת.
הסדר זה, חרף שמו, דומה במהותו להסדר אי ההרשעה, ובמובנים מסוימים אף מקל יותר ממנו, שכן מספר הגופים שיכולים להיחשף לרישום הפלילי נמוך יותר.
שני ההסדרים נהנים מתקופת מחיקה של חמש שנים, והסדר הרישום הפלילי המופחת אינו נשען על המלצה של שירות המבחן, שכן זה אינו קיים במערכת הצבאית.
מנגד, הואיל והסדר אי ההרשעה ותיק יותר, ישנה התפתחות פסיקתית ענפה בנושא, ועל-כן שוררת יותר ודאות לעניין זכויות העבריין בהסדר זה.
כמו כן, הרשעה באחת מן העבירות הכלולות בתוספת השנייה לחוק השיפוט הצבאי לא תגרור עמה רישום פלילי כלל (עבירה של התנהגות מבישה, התנהגות פרועה, התנהגות שאינה הולמת ועוד).
הכלל משתנה כאשר הנאשם הורשע בעבר והוטל עליו עונש מאסר על תנאי.
נאשם שהורשע פעם נוספת, בתוך תקופת התנאי שנקבעה, לא ייהנה מרישום פלילי "מופחת" בגין הרשעתו השנייה.
זאת, בין אם בית הדין הפעיל את המאסר על תנאי ובין אם האריכו.
היחס בין רישום פלילי מופחת למנגנון אי ההרשעה
אף שמנגנון הרישום הפלילי המופחת דומה במהותו להסדר אי ההרשעה, ובמובנים מסוימים אף מקל יותר ממנו, עצם ההרשעה גורמת לו להיתפס כחמור יותר.
כך, במסגרת בקשת רשות ערעור בבית המשפט העליון של נגד בשירות קבע, בדרגת רס"ל, שהודה בשימוש בסמים מחוץ ליחידתו, נטען להפליה בין משרתי הקבע לבין משרתי חובה.
נאמר כי אם חייל חובה היה מבצע את אותם מעשים, היה מוצע לו "הסדר מותנה", שבסיומו כתב האישום היה מבוטל.
בדיון נעשה גם ניסיון לעשות שימוש בדוקטרינת ההגנה מן הצדק, לשם המרת סעיף האישום שהוגש לפי פקודת הסמים המסוכנים, כך שמשרת הקבע יורשע אך בהתנהגות שאינה הולמת - עבירה לפי סע' 130 לחוק השיפוט הצבאי, שאינה נושאת רישום פלילי כלשהו.
הטענה התקבלה בראשית הדרך, על ידי סגן נשיאת בית הדין הצבאי למחוזות השיפוט של פיקוד הדרום ושל זרוע היבשה, סא"ל רונן שור, אך נדחתה על ידי בית הדין הצבאי לערעורים, שהפך את ההחלטה המחוזית.
בעוד שבית הדין המחוזי פסק כי עניין לנו באפליה בתוצאות, בית הדין לערעורים עמד על הרציונל להבחנה, הנעוץ בציפיות הגבוהות יותר מאנשי הקבע.
עוד הוסיף בית הדין לערעורים והטעים כי הליך הרישום הפלילי המופחת מקביל ואף מקל יותר מהליך אי ההרשעה, הקיים בבתי המשפט האזרחיים.
בעקבות זאת, הוגשה בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון.
סמוך לאחר תחילת הדיון בבית המשפט העליון, הנשיאה אסתר חיות מסרה כי ההרכב שקל את הדברים הכתובים ואכן ממליץ כי התביעה הצבאית תשנה את מדיניותה, ותאפשר למשרתי קבע להיקשר בהסדרים מותנים במקרים מסוימים, בהתאם לשיקול דעתה.
זאת, מתוך הבנה שאנשי הקבע אינם מקשה אחת, וכי המדיניות שחוסמת מהם כל אפשרות להסדר מותנה אך בשל מעמדם היא בעייתית.
לדברי הנשיאה, הצעת הסדר מותנה בתיק זה הייתה מהווה פתרון ראוי.
לאחר התייעצות עם הפרקליט הצבאי הראשי, מסרה התביעה הצבאית כי היא מבקשת שלושה חודשים על מנת לבחון את מדיניותה לאור המלצת בית המשפט.
ההבחנה בין בית-דין צבאי ובין בית-משפט צבאי
בשטחים המוחזקים על ידי צה"ל (שטחי יהודה ושומרון, ובעבר גם רצועת עזה) הוקמה מערכת בתי-משפט צבאיים אשר בפניה מובאים נאשמים בביצוע עבירות שנעברו בשטחים אלו.
בשונה מבתי הדין הצבאיים, סמכותם של בתי המשפט הצבאיים מוקנית להם על-פי תקנות ההגנה (שעת חירום), 1945 והמשפט הבינלאומי.
בתי-המשפט הצבאיים, להבדיל מבתי-הדין הצבאיים, אינם דנים בתיקים כנגד חיילי צה"ל, אלא בעניינם של נאשמים מקומיים.
במקביל לפעילותם של בתי המשפט הצבאיים, פעל עד שנת 2000 בית המשפט הצבאי בלוד, מכוחן של תקנות ההגנה (שעת חירום) בעניינים של מי שהואשמו בפעילות נגד ביטחון מדינת ישראל.
בית המשפט הצבאי היה חלק מיחידת בתי הדין הצבאיים.
בבית המשפט התנהלו בין השאר משפטם של קוזו אוקמוטו, משפטם של מחבלי אוטובוס הדמים ומשפטם של מבצעי פיגוע מקרר התופת בכיכר ציון.
בית משפט צבאי נוסף פעל גם בבאר שבע ועסק בעיקר בכניסה לשטחים סגורים, בהסתננויות מסיני והערבה לנגב.
סיכה חדשה לשופטים צבאיים הוענקה לראשונה ב-11 באפריל 2021 (סיכה זאת הוענקה לשופטים במהלך טקס מצטייני נשיא בית הדין הצבאי לערעורים לשנת 2021).
בסיכה שילוב של מאזניים וספר, המייצגים את הכהונה השיפוטית, וכן חרב ומגן דוד, שהם סמליהם של צה"ל ומדינת ישראל.
הסיכה מבטאת את מאפייניה הייחודיים של הרשות השופטת בצה"ל, המשלבת בין שני אדנים: האחד - התפישה כי מערכות השפיטה בצה"ל הן חלק מהרשות השופטת במדינת ישראל; והאחר - התפישה כי מדובר ביחידות צבאיות, שהשופטים המשרתים בהן הם קציני צה"ל.
הסיכה משקפת את החיבור הייחודי בין זהותם של השופטים כשופטים מקצועיים, עצמאיים ובלתי תלויים, לזהותם כקצינים ומפקדים בצה"ל, ומביאה לביטוי את העשייה השיפוטית הייחודית - החתירה למשפט צדק, בהקשר צבאי, וכמתחייב מאופיו של הצבא, מצרכיו ומן הזכויות והחובות הנובעות מן השירות הצבאי.
בתי הדין הרבניים הם חלק ממערכת המשפט בישראל, הכוללת גם את בתי הדין הדתיים, הפוסקים על פי ההלכה היהודית והמשפט העברי.
בחוקי מדינת ישראל ניתנת לבתי הדין הרבניים סמכות שיפוט בלעדית בנושאי הנישואין והגירושין של אלו המוכרים כיהודים על-פי ההלכה, סמכויות בדיני אישות בתנאים מסוימים, ובכלל זה גם גיור.
לבתי הדין יש סמכויות נוספות הנילוות לענייני הנישואין והגירושין, וכן סמכויות בעניינים דתיים.
הגוף האחראי על בתי הדין הרבניים הוא הנהלת בתי הדין הרבניים.
כפי שעולה בפסק דין בלבן, למחוקק החילוני אין סמכות לבטל נורמות דתיות כיוון שלא הוא מקור החקיקה לכתחילה.
המרב שניתן לעשות הוא לצוות על בתי המשפט, בכללם הדתיים, שלא לפסוק על פי נורמה זו, כפי שעשו בחוק שיווי זכויות האישה בנוגע לנכסי מלוג ויושם בפסק דין סידיס.
מאז קום המדינה ועד לשנת 2004 הייתה הנהלת בתי הדין הרבניים יחידת סמך במשרד הדתות.
עם פירוקו של משרד זה בשנת 2004 הפכה הנהלת בתי הדין ליחידת סמך במשרד המשפטים.
בשנת 2015, בעקבות דרישת ש"ס בעת הקמת הקואליציה, הועברה בהחלטת ממשלה האחריות על בתי הדין הרבניים ממשרד המשפטים למשרד לשירותי דת.
בראש המערכת של בתי הדין הרבניים, ניצב בית הדין הגדול לערעורים בירושלים, בראשותו של אחד משני הרבנים הראשיים לישראל.
כיום עומד בראש ביה"ד הגדול לערעורים הרב דוד יוסף, אשר מכהן כנשיא בית הדין הרבני הגדול.
מבנה בתי הדין וסמכויות המינוי
השופטים בבתי דין רבניים נקראים דיינים.
לפני קום המדינה שימשו לשכות הרבנות המקומית כבתי הדין הרבניים ורבני הערים היו הדיינים, אך לאחר קום המדינה הוחלט על הקמת מערכת בתי דין רבניים נפרדת מהרבנות המקומית.
הדבר הוסדר בשנת 1955 בחקיקת חוק הדיינים, ומאז הדיינים ממונים לתפקידם על ידי הוועדה לבחירת דיינים בראשות השר לשירותי דת (הדומה בתפקידה ובהרכבה לזו של הוועדה לבחירת שופטים).
לרוב יושבים הדיינים בהרכב של שלושה, אך במקרים דחופים ובהסכמתם של שני הצדדים ניתן לשפוט גם בהרכב של דיין אחד.
בתי הדין הרבניים פוסקים על פי ההלכה היהודית והמשפט העברי.
בישראל קיימים תריסר בתי דין רבניים אזוריים (באריאל, אשדוד, אשקלון, חיפה, טבריה, ירושלים, נתניה, פתח תקווה, צפת, רחובות, תל אביב ובאר שבע אשר לו גם שלוחה באילת), וכן בית דין מיוחד לענייני גיור.
בית הדין הרבני הגדול לערעורים יושב בירושלים, ובנשיאותו יושב אחד משני הרבנים הראשיים לישראל המכהן למעשה כאחראי על כל מערכת השיפוט הרבנית בישראל, ובמקרים מסוימים מטפל לבדו בערעורים הנובעים מטעויות סופר או הלכה.
בנשיאות בית הדין הגדול מכהן כיום הראשון לציון הרב דוד יוסף.
על הצד הלוגיסטי של בתי הדין אמונה הנהלת בתי הדין הרבניים.
במשך 20 שנים שימש הרב אלי בן דהן כמנהל בתי הדין, ובשנת 2010 החליף אותו הרב שלמה דיכובסקי.
כשאחריו מונה הדיין הרב דוד מלכא כמנכ"ל לארבע שנים, וכשהסתיימו בשנת 2022 מונה בחזרה למנכ"ל הרב אלי בן דהן.
מעמדם, סמכותם ודרכי מינויים והדחתם של הדיינים מוסדר בחוק באמצעות חוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין), ובאמצעות חוק הדיינים.
במערכת המשפט בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית פעלו בתי דין רבניים, מכיוון ששיטת המילת העות'מאנית העניקה לעדות הדתיות מידה של אוטונומיה שאיפשרה הפעלת בתי דין.
בתי דין אלו המשיכו פעולתם גם לאחר כיבוש הארץ על ידי הבריטים.
בדבר חקיקה בעל תוקף חוקתי שנקרא דבר המלך במועצה על ארץ ישראל שפורסם על ידי שלטונות המנדט הבריטי בשנת 1922 אורגנה לראשונה מערכת בתי הדין הדתיים באשר לכל העדות הדתיות, במבנה חדש שלא היה לו קשר למבנה העות'מאני בו היה בית הדין השרעי ערכאה מרכזית, וסמכויות בתי הדין הוגדרו.
העדה היהודית הוכרה כעדה דתית בתוספת השנייה לדבר המלך, בסימנים 47 ו-51 לדבר המלך הוגדרו ענייני המעמד האישי, ובסימן 53 ניתנה סמכות השיפוט בעניינים אלו באשר ליהודים לבית הדין הרבני.
סימן 55 קבע כי אם יש שאלה הנוגעת לסמכות בית הדין, תובא זו בפני בית דין מיוחד המורכב משני שופטים עליונים ודיין של בית הדין, שיכריע בדבר הסמכות.
לאחר שקמה מדינת ישראל נותרו על כנם סעיפי דבר המלך העוסקים במבנה מערכת בתי הדין הדתיים וסמכויותיהם, והתוספת השנייה המגדירה את רשימת העדות הדתיות המוכרות.
עם זאת, ברור היה כי יש צורך להתערבות בחקיקה שכן כנסת ישראל שהייתה הא רגון היציג של היישוב היהודי בזמן המנדט, לא המשיכה להתקיים לאחר שקמה המדינה, בדומה לגופים אחרים כגון הוועד הלאומי או אספת הנבחרים.
"פנקס כנסת ישראל", שבו נרשמו בני העדה היהודית, לא עודכן מ-1944 ולאחר העלייה ההמונית של תחילת ימי המדינה, רוב היהודים בישראל לא היו רשומים בפנקס.
"העדה היהודית" כפי שמצאה ביטוי בדבר המלך, לא הייתה עוד גוף שניתן לזיהוי עם אוכלוסיית היהודים בישראל שהיו אזרחי המדינה.
בשנת 1953 נחקק חוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין).
לבית הדין סמכות לדון גם בגירושים של יהודים שנישאו בנישואים אזרחיים.
לאחר חקיקת החוק נותרה על כנה גם סמכותו של בית הדין בנוגע ליתר ענייני המעמד האישי, ובכלל זה גם גיור, מינוי אפרוטופוסים, הכרת אבהות, קביעת מעמד אישי והצהרת דתיות.
בנוסף לתחומי המעמד האישי, יש לבתי הדין הרבניים סמכות שיפוט גם בעניינים דתיים, כגון הקדשות וכדומה, וכן סמכות שיפוט בהסכמת הצדדים, בנושאים כגון: צוואות וירושות.
בנוסף, יש להם סמכות שיפוט ("מקבילה") בכל הנושאים שנכרכו לתביעות גירושין, כגון: חלוקת רכוש, הסדרי שהות, חינוך, מזונות ועוד.
וזאת בתנאי שהתביעה בנושאים אלו הוגשה טרם הגשת תביעה דומה בבית משפט לענייני משפחה, על ידי מי מהצדדים.
עובדה זו גורמת למושג הידוע "מרוץ סמכויות" - שהצד המעדיף לדון בבית הדין הרבני, או בבית המשפט לענייני משפחה, ממהר להגיש תביעה בערכאה שבה הוא חפץ לדון, כדי למנוע מהצד שכנגד לתבוע בערכאה השנייה.
יוצא מן הכלל הוא נושא מזונות ילדים, שעל פי פסיקת בית המשפט העליון נקבע כי אינו ניתן לכריכה בתביעת הגירושין, אלא יכול להיות נידון על ידי בית הדין הרבני רק בהסכמת הצדדים.
בנובמבר 2025 אושר תיקון, בהוראת שעה לשנתיים, לחוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין) לפיו בתי דין רבניים יוכלו לדון במזונות ילדים גם ללא הסכמת שני ההורים, וההורים לא יורשו לבקש דיון בבית דין לענייני משפחה אם תיק הגירושים נפתח בבית הדין הרבני.
עד לפסיקת בג"ץ ב-6 באפריל 2006, בפסק דין 8638/03 - סימה אמיר נ' בית הדין הרבני הגדול בירושלים, נהגו בתי הדין האזוריים לדון ולפסוק אף בנושאים שאינם בסמכויות על פי חוק שיפוט בתי הדין הרבניים, כגון: דיני נזיקין, קניין ודיני ממונות בכלל.
בית הדין הרבניים סמכו על חוק הבוררות אשר מקנה לכל אדם סמכות שיפוט מכח הסכמת הצדדים בכפוף לחתימה על שטר בוררות.
בשנת 2006 פסק בית המשפט העליון כי בית הדין אינו מוסמך בחוק לשמש כבורר, וכגוף הפועל מכוח חוק, הסכמת הצדדים אינה יכולה להעניק לו סמכויות שאינן שלו לפי החוק.
עם זאת, דה פקטו בתי דין רבים ממשיכים לפסוק בדיני ממונות, אך לפסק אין תוקף חוקי.
קיימת הצעת חוק ממשלתית לעגן את זכותם של בתי דין רבניים לפסוק כבוררים בכל נושא ממוני.
צדדים המעוניינים להכריע בסכסוך כלכלי שביניהם על פי דין תורה, יכולים לפנות גם לבתי הדין הפרטיים, שקונים את סמכותם מכוח חוק הבוררות.
יש המעדיפים לפנות לבתי דין אלו, המתמחים בדיני ממונות ולרוב ההליך שם מהיר, פשוט מבחינה בירוקרטית ומשוחרר מחשש אפשרות ביטול פסק הדין על סמך פסיקת בג"ץ.
אך יש המעדיפים לדון דווקא בבתי הדין הרבניים הממלכתיים, שכן שם הם זוכים לזכויות הדיינותיות שאינן קיימות בבתי דין פרטיים, כגון: זכות ערעור, מתן נימוקים לפסק, וועדה אליה ניתן לפנות במקרה של תלונות.
בית הדין הרבני הגדול הוא ערכאת הערעור של בתי הדין הרבניים האזוריים.
מושב בית הדין נמצא בהיכל שלמה בירושלים.
נשיא בית הדין הרבני הגדול הוא אחד מהרבנים הראשיים לישראל.
בית הדין הגדול הוקם יחד עם הרבנות הראשית.
בימי המנדט הבריטי בהרכב בית הדין ישב לפחות אחד מהרבנים הראשיים, פעמים רבות שניהם, ורבנים נוספים מחברי מועצת הרבנות הראשית.
לאחר קום המדינה בוצעה ההפרדה בין מועצת הרבנות הראשית ובית הדין הגדול.
בשנת ה'תשי"ב אישרה הכנסת את ההרכב המיוחד של בית הדין הרבני הגדול, שכלל מספר חברים: שני הרבנים הראשיים לישראל הרב הרצוג והרב עוזיאל, וכן הרב צבי פסח פרנק, הרב שמואל ברוט, הרב שלום אזולאי והרב עובדיה הדאיה.
בשנת 1955 נחקק חוק הדיינים ובו נקבע שבבית הדין הרבני הגדול ישבו דיינים המתמנים על ידי הוועדה לבחירת דיינים וכן הרבנים הראשיים.
באותה עת ישבו בבית הדין הגדול שני הרבנים הראשיים, הרב הרצוג והרב נסים, ומונו הרב הדאיה, הרב יעקב עדס, הרב יצחק מאיר בן מנחם, הרב יוסף שלום אלישיב והרב בצלאל ז'ולטי.
בית הדין כלל שני הרכבים, בכל אחד – אחד מהרבנים הראשיים וכן שני דיינים.
כיום ישנם בבית הדין תקנים לעשרה דיינים.
שני הרבנים הראשיים יושבים בחלק מן ההרכבים.
פיקוח על בתי הדין הרבניים
קיימים מספר מנגנונים אזרחיים המפקחים על בתי הדין הרבניים:
נציבות תלונות הציבור על שופטים
ביקורת של בג"ץ בעילות מצומצמות.
בג"ץ אינו מהווה ערכאת ערעור על החלטות של בית הדין הרבני, והוא מנה את המקרים שבהם יראה מקום להתערב למרות זאת, מקרים בהם לדעתו:
ההכרעה פוגעת בכללי הצדק הטבעי
ישנה בהכרעה סטייה מהוראות חוק המכוונות לבית הדין הדתי
מצב בו נדרש סעד מן הצדק אשר אינו בסמכותו של בית משפט או בית-דין אחר.
תקנות של בתי הדין המותקנות על ידם חייבות לקבל אישור של ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת
סמכות בתי הדין מוגבלת לנישואין וגירושין.
בניגוד לבתי המשפט האזרחיים בישראל, הדיונים בבית הדין הרבני - בדומה לדיונים בבית המשפט לענייני משפחה - הם חסויים על פי חוק, מאחר שהם עוסקים בעניינים שהצנעה יפה להם.
בהתאם לכך, גם פסקי הדין אינם מתפרסמים, אלא על פי בחירה של בית הדין לפרסמם.
בשל כך הציבור הרחב, ואפילו עורכי דין המופיעים תדיר בבית הדין אינם מודעים תמיד לפסיקות תקדימיות בענייניהם; אם כי על פי חוק השפיטה אין בי"ד רבני כפוף לתקדימים כלשהם, ומשכך אין כל משמעות ל"פסיקות תקדימיות" ככל שמדובר בבי"ד רבני.
מספר גופים פמיניסטיים, בהם "קולך", "מתירות", "עמותת בת מלך" ו"מרכז צדק לנשים", טוענים כי המתדיינים אינם מבינים חלק גדול מפסקי הדין הניתנים בבית הדין, ובמקרים מסוימים המתדיינים לא מקבלים לידיהם את פסקי הדין בעניינם.
גופים אלו מעבירים ביקורת גם לגבי אופן התנהלות הדיונים, העדר שקיפות או רישום פרוטוקולים חלקי (לטענתם), וכן על נקיטת קו הלכתי הגורם לדבריהם לאפלייתן של נשים או לעיגונן, אף כשהן סובלות מאלימות, ומתיר ביגמיה.
הנהלת בתי הדין הרבניים, וכן משפטנים המצטרפים לעמדתה טוענים שעיון בנתונים מוכיח שאין בסיס לטענות אלו.
ביקורת נוספת על בתי הדין הרבניים עולה בדבריו של נציב תלונות הציבור על שופטים לשעבר, אליעזר ריבלין, שקבע בדוח משנת 2016 כי "הדיינים אינם מפנימים די את כללי הצדק הטבעי ואת כללי האתיקה החלים עליהם".
מחקר של המכון הישראלי לדמוקרטיה משנת 2020 הצביע גם הוא על נורמות שיפוטיות ירודות בבתי הדין הרבניים בהשוואה לערכאות שיפוטיות אחרות.
המחקר מצא כי 32.7% מן התלונות על דיינים בבתי הדין הרבניים בשנים 2008–2019 נמצאו מוצדקות, לעומת שיעור נמוך של בין 8% ל-16% בערכאיות המשפטיות הלא דתיות.
נמצא גם כי רבות מן התלונות המוצדקות על דיינים נגעו למהות הנורמות השיפוטיות: 30% מהתלונות המוצדקות על דיינים היו בקטגוריה של "פגיעה בעיקרי הצדק הטבעי", לעומת 10% בכל יתר הערכאות השיפוטיות.
המחקר טען כי הנורמות השיפוטיות הירודות בבתי הדין הרבניים באות לידי ביטוי במעורבות של גורמים חיצוניים בהחלטות של בית הדין, במעורבות של דיינים מכהנים בהליכים משפטיים הנוגעים למקורביהם תוך ניגוד עניינים, בפגיעה בזכות של המתדיינים להשמיע טענות ובהיעדר מזג שיפוטי ראוי מצד הדיינים.
בנוסף, הצביע המחקר על תופעות של תמיכה ציבורית של דיינים במפלגות פוליטיות ועל השפעות של אינטרסים מפלגתיים על הניהול השוטף של בתי הדין.
מנגד, המחקר הצביע על כך שאיכות השירות בבתי הדין השתפרה מאוד לאורך השנים, ושמידת שיתוף הפעולה של בתי הדין הרבניים עם גורמי הרווחה עדיפה על זו של השופטים בבתי המשפט לענייני משפחה.
בית דניאל נמצא בזכרון יעקב ברחוב הברושים, צמוד לאחוזת לנגה.
האחוזה נבנתה על ידי מיכאל לנגה ואשתו ניטה לבית בנטוויץ'.
לאחר מותם של בני הזוג לנגה, קיבלה את המקום בירושה ליליאן פרידלנדר, האחות הבכורה של ניטה.
צעיר בניה, דניאל פרידלנדר, התבלט בכישרונו המוזיקלי.
כבר בגיל שבע משך תשומת לב כאשר ניגן בלי תווים בקונסרבטוריון בחיפה בו למד.
בזכות כישרונו זכה במלגת לימודים בבית הספר הגבוה למוזיקה ג'וליארד בניו יורק ובשנת 1935 נסע ללמוד שם בלווית אמו.
בשנת 1936 עבר משבר נפשי קשה.
הוא הועבר לסנטוריום בשיקגו, שם התאבד בגיל 18. אמו הביאה אותו לקבורה בבית הקברות של משפחת בנטוויץ'.
מצבתו מעוטרת בכינור עתיק ובתווי הסימפוניה הבלתי גמורה של שוברט המייצגים את פטירתו בטרם עת.
בתקופה שבה נסעה ליליאן עם בנה דניאל לניו-יורק הושכרה אחוזת לנגה לדורה שוורץ, יהודייה אוסטרית, צמחונית אדוקה, אשר הקימה במקום מרכז בריאות צמחוני.
היות שבבית המשפחה פעל מרכז הבריאות, ניגשה ליליאן לבנות בית חדש בתחום האחוזה, לה ולמשפחתה.
היא בחרה בשטח למרגלות הגן הישן של האחוזה, שבו עמדו כמה עצי זית עתיקים.
בקצה המגרש שנבחר ניצב משטח סלעי, אשר השקיף על הים.
על בניית הבית הופקד האדריכל אליעזר ילין, בעלה של תלמה, אחותן של ליליאן וניטה.
המבנה שתכנן היה חד-קומתי והצטיין בסגנון קליל.
בשנת חייו האחרונה סיפר דניאל לאמו כי הוא חולם להקים בזכרון יעקב מרכז שיארח מוזיקאים.
עם סיום הבנייה החליטה ליליאן שהבית שנבנה בעבור משפחתה ישמש בית למוזיקאים ואמנים.
הבית החדש, שנקרא "בית דניאל", נחנך בטקס צנוע ב-18 בינואר 1938. לכבוד האירוע שודרה בתחנת הרדיו קול ירושלים אחת מיצירותיו של דניאל.
בתוכנית הראשונית, נכללו יחידות מגורים ברמה גבוהה, בריכת שחייה ומתקנים נלווים, מגרשי טניס ושטחים מדושאים פתוחים לפעילות ספורטיבית.
במשך השנים הראשונות להשלמתו התארחו בו נגנים ומוזיקאים מפורסמים, בהם ליאונרד ברנשטיין, יהודי מנוחין, ברוניסלב הוברמן, סרגיי קוסביצקי, מישה אלמן, אהרן קופלנד וקלאודיו אראו וכן אמנים כמארק שאגאל וסופרים כלאה גולדברג ורבים אחרים.
בית דניאל שימש בית הארחה לנגנים, סופרים ואמנים.
מדי קיץ, בשנות החמישים והשישים, התנהל במקום סמינר מוזיקה קאמרית לנגנים צעירים בהנחיית אמנים ידועי-שם, במשך שלושה שבועות.
בין המנחים בבית דניאל היו שתי האחיות לבית בנטוויץ', הצ'לנית תלמה ילין והכנרת מרג'ורי בנטוויץ', וכן הצ'לן מוריס ז'נדרון, ורבים אחרים.
לפני מספר שנים עבר המוסד לידי האוניברסיטה הפתוחה, והיא מקיימת בו סמינרים והדרכות וכן אירועי אמנות וספרות, ומשכירה את המוסד לגופים שונים בתחום הספרות והאמנות, בהם מפעל מתא"ן ועמותת הליקון.
עדות לפעילות "בית דניאל" ניתן למצוא בקבוצה גדולה של רישומים שיצרה פרידל שטרן במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, עת התארחה בבית ההבראה.
בית דרור הוא בית מחסה זמני לבני נוער הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים, ללא הבדלי דת, גזע ומגזר.
הבית מעניק מזון, קורת גג ועזרה בתחומי החיים השונים בהתאם לצורכי הדיירים.
המקום החל את פעילותו במאי 2002 וממוקם ברחוב יחיעם 15 תל אביב (שכונת התקווה).
המסגרת פועלת כקורת גג של רשות חסות הנוער שבמשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים.
ניתן להגיע לבית דרור בכל עת, ללא הודעה מוקדמת.
השהייה בבית מוגבלת לשלושה חודשים אך ניתן להאריך את השהות עד חצי שנה לפי צורך.
ההוסטל פתוח 365 ימים בשנה, 24 שעות ביממה.
ניתן לקלוט בבית דרור עד ארבעה עשר בני נוער.
בית דרור הוא פרויקט ייחודי באופיו בשל היותו היותו פרויקט בקנה מידה ארצי הממומן על ידי מוסדות וגופים ממשלתיים כגון (עיריית תל אביב) ומשרד הרווחה ועל ידי עמותות (עמותת אותות ופרויקט גם וגם) ובעזרת תרומות מהציבור הרחב.
אוכלוסיית היעד של המרכז הם בני נוער מכל מגזרי החברה הישראלית בין הגילאים 13–18, אשר מנותקים ממסגרת משפחתית או חינוכית בשל נטייתם המינית או זהותם המגדרית ונמצאים בסיכון, במשבר או במצוקה.
המטרות והיעדים של המרכז הוא לתת מענה מיידי לאלו הנמצאים בדרגת סיכון גבוהה או משבר על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, ולהביא לעצירת פוטנציאל ההידרדרות.
מטרות נוספות של בית דרור הן הפחתת התנהגויות אנטי-חברתיות אצל בני הנוער, הפעלת תוכנית לגישור עם המשפחה, השמה במסגרות חינוכיות או מקצועיות במהירות המרבית, הענקת תמיכה נפשית וחזרה לתפקוד נורמטיבי.
עבור בני נוער המתקרבים לגיל 18 קיימת תוכנית יציאה לעצמאות בה מקבלים ליווי ומיומנות במציאת מקום עבודה, מגורים ועזרה בכל תחומי החיים באופן אקסטרני.
בבית דרור תוכנית מיוחדת עבור נוער הנקלע לזנות, ותוכנית שלבים לבירור או תחילה של תהליך לשינוי מגדרי, במסגרת תוכנית זו ניתן לשהות בבית עד שנה.
בבית דרור מושם דגש על תהליך גישור בין הנערים/ות לבין הוריהם ונעשה מאמץ מיוחד למציאת דרכים שיאפשרו לבני הנוער לשוב למסגרת המשפחתית, אם אין אפשרות לנער/ה לחזור לביתם, מסייע צוות ההוסטל באיתור מסגרות המשך המתאימות לצרכיהם הייחודיים, לגילם ולרצונותיהם.
אנשי הצוות הם בעלי מקצוע מגוונים ומתנדבים מכלל האוכלוסייה, אשר חונכים מטפלים ומסייעים לדיירי הבית, כמו כן הבית מלווה על ידי צוות חוקרים מאוניברסיטת תל אביב אשר חוקרים את התפתחות התפקוד של הדיירים בתוך הבית.
פנייה עצמית למרכז החירום על סמך מידע שקיבלו ברחוב עצמו, מחברים או דרך דפי מידע ופרסום.
נאומה של מנהלת בית דרור במצעד הגאווה 2012
פרויקט הסטיקרים של בית דרור 2013
סיפורו של כראם, בוגר בית דרור
סרטון בYouTubeנאומה של מנהלת בית דרור במצעד הגאווה 2012
ביהדות, בית דין של מעלה הוא מושג המייצג את ההתייחסות האלוהית הביקורתית לעניינים שונים ובכלל את הדין בו נידון העולם והאדם בידי שמיים.
המושג מופיע בדרך כלל ביחס להחלטות בעלות השפעה לאומית שהתקבלו על ידי נציגי העם, ולפעמים ביחס לשאלות בהן אין ביד בית דין של מטה יכולת או סמכות להכריע בהן.
המקורות הראשונים המציינים את קיומו של בית הדין מצויים כבר במקרא, אולם עיקר העיסוק בו בא לידי ביטוי בספרות חז"ל ובתורת הסוד הקדומה והמאוחרת (הקבלה והחסידות).
באופן בסיסי, בית הדין של מעלה מחליט את כלל ההחלטות שנוגעות לדין האדם והעולם בידי שמיים, וקובע את גורלם בהתאם לטיב מעשיהם.
ישנה מחלוקת בין התנאים ביחס לשאלה מתי מכריע בית הדין ביחס לכל גזר דין.
תנא קמא סובר שהעולם נידון כל שנה בארבעה זמנים, בפסח על התבואה, בשבועות על הפירות, בסוכות על המים והגשם, ובראש השנה על כל הנושאים האחרים.
רבי יהודה סובר שהאדם נידון בראש השנה על כל מעשיו, וגזר הדין שלו רק נגזר במועדים הללו, וביום כיפור על כל השאר.
רבי מאיר סובר שהאדם נידון בראש השנה, וגזר דינו על כל מעשיו נגזר ביום כיפור.
רבי יוסי אומר שהאדם נידון בכל יום מחדש, ורבי נתן סובר שאדם נידון על מעשיו בכל שעה.
היחס בין בתי הדין של מעלה ושל מטה
בדרך כלל, פעולת בית הדין של מעלה מתוארת כפעילות עצמאית, עליונה להחלטות הארציות, אך לעיתים מובאות התייחסויות לניסיונות של בני אדם להשפיע על החלטות בית הדין.
תיאורים מהסוג הזה נמצאים כבר במדרשים המתארים את פעולותיו של משה מול בית דין זה, ומופיעים רבות בסיפורים אודות מקובלים וצדיקים מתנועת החסידות המתייצבים לפני בית הדין ושוטחים את טענותיהם בשביל לפעול למען יחידים או למען הכלל.
אף על פי שבדרך כלל בית דין של מעלה מתואר כסמכות גבוהה וחשובה יותר מבית דין של מטה, שבסמכותה לאשר או לדחות את החלטות בית דין של מטה, בעניינים מסוימים מתיישר בית דין של מעלה על פי החלטת בית הדין הארצי, כמו בעניין קידוש החודש וקביעת השנה.
בית האבות היילברון היה בית אבות בעיר היילברון, אשר שימש את יהודי מחוז באדן-וירטמברג שבגרמניה.
בית האבות הוקם בהיילברון בשנת 1907 ונהרס במהלך הפוגרומים בליל הבדולח ב-1938. לאחר הריסתו, התגוררו הניצולים מהמהומות בביתו של יוליוס פיקרד, רופא בית האבות ממוצא יהודי גרמני .
על אף מאמציו של פיקרד, נספו כל דיירי בית האבות ואף פיקרד עצמו, במהלך מלחמת העולם השנייה, במחנות הריכוז.
לודוויג אסינגר היה רופא יהודי איש היילברון שעבד בבית האבות היילברון אשר שירת את יהודי וירטמברג.
מותם של דיירי בית האבות היילברון במחנות ההשמדה שנה מחנה ריכוז נספים 1938 מחנה הריכוז גטו טרזיינשטט: 18 1939 מחנה הריכוז מינסק: 4 1939 מחנה הריכוז אושוויץ: 2 1940 מחנה הריכוז ריגה לטביה: 1 1942 מחנה הריכוז גטו טרזיינשטט: 22
בית דניאל הוא הקהילה המרכזית של היהדות הרפורמית בתל אביב.
המרכז שוכן ברחוב בני דן בצפון הישן של תל אביב, סמוך לנחל הירקון.
הוא מסונף לתנועה ליהדות מתקדמת בישראל.
בראש הקהילה עומדים הרב מאיר אזרי והרבה גליה סדן.
בית דניאל הוקם בשנת 1991 והיה לבניין בית הכנסת הרפורמי הראשון בתל אביב.
בבית הכנסת התאחדו שתי הקהילות הרפורמיות שהיו פעילות קודם לכן בעיר: קהילת קדם וקהילת רמת-אביב.
קהילות אלה פעלו ללא מבנה קבוע.
בניין בית-דניאל תוכנן על ידי האדריכל צ'ורני קפלן, ועוצב על ידי האמן פיליפ רנצר.
בבית דניאל פועל בית כנסת שבו מתקיימות תפילות בערבי שבת, שבתות וחגים, ואירועים מיוחדים בכל חגי ישראל.
בנוסף מתקיימת במרכז פעילות תרבותית ופעילות העשרה.
כמו כן מפעיל המרכז רשת גני ילדים ופעילות העשרה לבתי ספר.
נערכים בו אירועי ספרות ותרבות, סמינרים וערבי עיון (שאינם קשורים בהכרח לקהילה הרפורמית).
המרכז הוקם על בסיס תרומות של משפחת דניאל, משפחת נדבנים מארצות הברית, ונתמך בידי גופים ציבוריים ופרטיים שונים, בהם עיריית תל אביב-יפו והסוכנות היהודית.
מחלקת החינוך בבית דניאל מקיימת אירועים בדרך שוויונית וחגיגית.
מחלקת החינוך יוצרת ומפתחת תוכניות אישיות וכלל כיתתיות לבני ובנות מצווה, טקסי קבלת ספר תורה, תוכניות העשרה בתחום המורשת ועוד.
בבית דניאל מתקיימים לאורך השנה שיעורים שבועיים ופעילויות לגיל הזהב, תפילות שבת משפחתיות וקהילתיות, קרנבל פורים, תיקון ליל שבועות, אירועי סליחות, הקפות בשמחת תורה ועוד.
בשנת 2006 נפתחו ביפו משכנות רות דניאל, המסונפים לבית דניאל.
במקום פועלים אכסניה ומרכז חינוכי.
בית דניאל מזמין בני מצווה ובנות מצווה לעלות לתורה בטקס שוויוני, שבו בנות מוזמנות לעלות לתורה ולחגוג בת מצווה, כל המשפחה יושבת יחדיו והאמהות (כמו גם בנות המשפחה האחרות) עולות לתורה, מברכות ושותפות מלאות בתהליך ההכנה ובטקס עצמו.
במהלך השנים אלפי בנים ובנות עלו לתורה בבית דניאל.
בנוסף לטקס, בית דניאל מזמין את בני ובנות המצווה ואת משפחותיהם לקחת חלק בחוג בני/בנות מצווה, אשר מלווה את תהליך העלייה לתורה כולו.
בית דניאל מקיים טקס נישואים יהודי, שוויוני, שבו בני הזוג יכולים לנסח את הכתובה, לקדש זה את זו וזו את זה (בשונה ממעמד הקידושין היהודי המסורתי בו רק האיש נותן לאישה טבעת ובכך מקדש אותה), לשתף בני משפחה וחברים בטקס ולהוסיף לו מעולם התוכן הייחודי להם.
נישואים אלה אינם מוכרים לצורך רישום נישואים בישראל.
בבית דניאל מתקיימים שיעורי גיור, בעלי אופי שוויוני.
בית דניאל רואה בתהליך זה מסע משמעותי הכולל למידה והכרה של שורשי התרבות ומנהגיה, בניית זהות יהודית אישית המתבטאת בהצטרפות לעם ישראל מתוך קבלת עקרונות היהדות הרפורמית, וקיום אורח חיים יהודי מודרני ופתוח, כמקובל בתנועה ליהדות מתקדמת.
הגיור נעשה בארבע שפות: עברית, אנגלית רוסית וספרדית.
המתגיירים בדרך זו (המכונה "גיור רפורמי") מוכרים במדינת ישראל כיהודים לצורך רישום במרשם האוכלוסין, אך אינם מוכרים כיהודים על ידי הרבנות הראשית לישראל, ולכן אינם יכולים להינשא ולהירשם לנישואין באמצעות המועצות הדתיות.
בית האופנה היא טלנובלה אשר שודרה ברשת My Network TV האמריקנית ובחשראל בערוצים סטאר וורלד וערוץ 3. הסדרה מגוללת את סיפורה של מריה ג'יאני, בעלת חברת אופנה מצליחה אשר עושה הכול כדי להרוס את יריבתה המושבעת סופיה בלקלי.
חוץ מהן, העלילה מציגה תככים, מזימות, בגידות ושקרים בעולם האופנה.
מריה ג'יאני (בו דרק): הכוכבת הראשית של הסדרה.
בעלת חברת אופנה מצליחה אשר תעשה כל שביכולתה על מנת להשיג את מבוקשה.
מריה היא אמו של לוק ג'יאני ויריבתה המושבעת של סופיה בלקלי.
מריה נרצחת על ידי טניה פורד 5 פרקים לפני סיום הסדרה, כאשר זו יורה בה למוות בתצוגת אופנה גדולה.
סופיה בלקלי (מורגן פיירצ'יילד): יריבתה של מריה, מאשימה אותה במות בעלה ומוכנה לעשות הכול בשביל למוטט את מריה ואת החברה שלה.
סופיה היא אמו של ויליאם צ'נדלר.
מישל מילר (נטלי מרטינז): בעלת חברת אופנה המתחרה בחברת האופנה של מריה.
מתאהבת בבנה של מריה, לוק, ובהמשך מתנהל ביניהם רומן.
טניה פורד (מיני אנדן): חברתם הטובה של לוק ומייקל.
בהתחלה עובדת בתור דוגמנית בחברת האופנה של מריה, בהמשך מדרדרת לסמים, כאשר מריה מגלה זאת היא מפטרת את טניה, טניה הכועסת חוברת לסופיה על מנת להפיל את מריה, בזמן הזה מתאהבת טניה בבנה של סופיה, ויליאם, ומפתחת איתו קשר רומנטי.
5 פרקים לפני הפרק האחרון טניה יורה במריה והורגת אותה בזמן תצוגת אופנה גדולה.
ויליאם צ'נדלר (ג'ואל ברטלי): בנה של סופיה, בעקבות בקשת אמו, מפתח קשר רומנטי עם מריה, בהמשך הוא מציע לה נישואים, היא מסכימה וביום החתונה הוא זורק אותה מול כולם, ובכך הופך לאחד מיריביה המושבעים של מריה, אחר כך מפתח מערכת יחסים עם ניקי, ובוגד בה עם טניה.
ניקי קלארק (ניקול פוליאם): עובדת בתור דוגמנית בחברת האופנה של מריה, מפתחת בהמשך מערכת יחסים עם ויליאם ואף נכנסת ממנו להיריון, אך מריה דוחפת אותה במדרגות והיא מפילה את התינוק.
אחר כך מפתחת קשר רומנטי עם מייקל.
מייקל באואר (רוברט באקלי): צלם דוגמניות בחברה של מריה, חברם הטוב ביותר של לוק וטניה.
מייקל מאוהב בניקי ואף מפתח איתה מערכת יחסים.
בית שמעון לוי, הידוע יותר כבית האונייה, הוא בניין מגורים בשכונת נווה שאנן בדרום תל אביב הנמצא ברחוב לבנדה 56 בפינת הרחובות המסגר והרכבת.
המבנה הוא אחד מבנייניה הידועים ביותר של העיר הלבנה של תל אביב, הן בשל מאפייניו והן בשל מיקומו יוצא הדופן.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל אריה כהן שתכנן מבנים דומים בסגנון הבינלאומי בסביבת שכונת נווה שאנן, דוגמת בית קלמרו בראש פינה 26 ובית שלם בראש פינה 28 שיחד מייצרים את אחד ממקבצי הסגנון המפורסמים בעיר.
הבניין נבנה בשנים 1934–1935 על ידי הקבלן שמעון חמדי-לוי.
המבנה שוכן על גבעה קטנה שבעבר ירדה לנחל איילון ולאורכה עברה מסילת הרכבת יפו–ירושלים וכיום הוא צופה אל מחלף לה גוארדיה של נתיבי איילון.
צורת המגרש שעליו נבנה היא משולש בעל זווית חדה מאוד יחסית ובשל כך נבנה בצורה ייחודית זו: חזית צרה ומתעגלת בפינה החדה, שתי חזיתות ארוכות כמעט מקבילות לאורך הבניין וחזית אחורית מעט צרה פחות מהקדמית.
צורה זו, המזכירה חרטום של אונייה, העניקה לבניין את כינויו.
התוכניות המקוריות לבניין הוגשו לעירייה לאישור בתחילת 1935. התוכניות (שלא שרדו) הציגו בניין בן שלוש קומות.
אף על פי שתוכניות הבניין לא אושרו, הבנייה הסתיימה בתוך חודשים ספורים.
באותה תקופה נהגו לבנות בתל אביב בתים בני שלוש או ארבע קומות (בהתאם לחוק עזר עירוני), אולם בית האונייה התנשא לגובה של שש קומות.
שנה אחר כך דרשו פקחי העירייה משמעון לוי להרוס את הקומות העליונות והוגשה תביעה נגדו.
אך, לאחר משא ומתן בין שמעון לבין ראש העירייה מאיר דיזנגוף, הוחלט להותיר את המבנה במתכונתו הנוכחית.
הבניין מרוחק יחסית מאזור מרכז תל אביב שבו מרוכזים רוב בנייני העיר הלבנה, ומיקומו בקצה שכונת נווה שאנן וקרוב לאיילון הוא אחת הסיבות שהפך לבולט במיוחד.
ממדיו הצרים והארוכים של הבית, בהם תוכנית הבניין מאפשרת קיומן של דירות נוחות וגרעין מדרגות אחד, הופכים אותו לייחודי מבחינה אדריכלית.
משום גובהו הרב שימש גג הבית תצפית לאנשי ההגנה.
לפי דן יהב, בספרו "תל אביב-יפו עיר החלומות", הערבים נהגו לפרסם את תמונת הבית בכרזות תעמולה המסבירות את "שאיפות ההשתלטות של היהודים הבונים מבצרי ענק".
במשך שנים רבות פעל בקומת הקרקע של הבניין מועדון "הבולדוג".
בקומה העליונה תוכנן בית כנסת שפעל בשנותיו הראשונות של הבניין.
על אף שהבניין מוכרז כמבנה לשימור, הוא סבל שנים רבות מהזנחה שפגעה במבנה ובחזותו האסתטית.
בסוף שנת 2007 עבר הבניין שיפוץ חיצוני, אך עד מהרה התדרדרה שוב חזותו.
עם זאת, רבים מפרטי הבניין המקוריים נותרו באתר ובמיוחד אלה המצויים בחדר המדרגות וכוללים ריצוף, מדרגות, מעקה ברזל וחלון אנכי המלווה את חדר המדרגות לכל גובהו.
מודל בקנה מידה של 1:25 הנציח את בית האונייה גם באתר מיני ישראל.
בית דני הוא מרכז קהילתי הפועל בשכונת התקווה שבדרום תל אביב.
בית דני נחנך ב-23 במאי 1979, ונקרא על-שמו של דני מושביץ, בנו של מרק מושביץ, מבעלי "עלית", שנהרג בתאונת מטוס.
המגרש נתרם על ידי עיריית תל אביב-יפו שסיפקה גם את הציוד ודואגת להפעלת המרכז.
להקמה המרכז סייעו משפחת מושביץ, חברת "עלית" וממשלת ישראל.
בית דני משמש מרכז לפעילות חברתית, אמנותית, ספורטיבית, תרבותית והשכלתית בשכונת התקווה ודרום תל אביב, ונחשב לאחד המרכזים הגדולים המובילים בעיר ובארץ.
ספורט: ג'ודו, כדורסל, בית ספר לכדורגל, התעמלות מכשירים, מועדון בריאות וכושר.
אמנות: מוזיקה, מחול, אמנות פלסטית, להקת זמר.
בבית הספר למוזיקה לומדים כ-350 תלמידים מבני השכונה והאזור.
חלקם משתתפים בשלוש תזמורות תלמידים ברמות שונות.
השכלה: ספרייה אזורית, חוגי מחשבים, חוגי העשרה, שיעורי עזר, חוגים לגיל הרך, פרויקטים לימודיים, פעילות מרכז הורות ומשפחה, תהיל"ה השכלת מבוגרים.
פעילות פנאי: מועדון קשישים, הרקדות, הרצאות, פעילות פנאי למבוגרים וחוגים לעולים.
במרכז פועל גם שבט צופי "בית דני".
בבוקר יום שבת, 19 בינואר 1991, בזמן מלחמת המפרץ, פגע טיל סקאד שנורה מעיראק במקלט הציבורי בבית דני.
לא היו פגיעות בנפש, אך בית דני והבניינים שבסביבתו ניזוקו קשות.
שיפוצו החל מיד, ופעילויותיו הועברו אל בתי הספר שבשכונה.
ביוני 1992 חזרה הפעילות לבית דני המשופץ.
כיום עומד הפסל "מלאך השלום" של הפסל מוטי מזרחי במקום שבו פגע הטיל.
סמוך לבית דני נמצאים אצטדיון שכונת התקווה ואודיטוריום דוהל.
בית דין שַׁרְעִי הוא בית דין דתי מוסלמי.
בישראל פעלו בתי דין שרעיים מאז תקופת האימפריה העות'מאנית.
בתקופה זו היו סמכויות בתי דין אלו נרחבות ביותר.
בתקופת המנדט הבריטי הוגדרו סמכויות בתי הדין השרעיים בסימן 52 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל, ונקבע כי ענייני המעמד האישי של מוסלמים יידונו שם על פי הדין האישי, הוא הדין השרעי, וכי בית הדין ידון לפי פקודת חוק המשפחה המושלמי.
עם קום מדינת ישראל המשיכו בתי הדין את פעולתם, כחלק ממערכת בתי הדין הדתיים בישראל.
כיום פועלים בישראל שמונה בתי דין, ולצידם ערכאת ערעור.
בשנת 1917 פורסם באימפריה העות'מאנית חוק המשפחה המוסלמית הקובע כי שימוש של החוק הממלכתי המוסלמי חל על כלל האזרחים ללא הבדלי דת, אך לאחר כינונו של המנדט הבריטי בארץ החוק שונה.
כיום סמכותם של בתי הדין השרעיים מוגבלת לשפיטה של בעלי דין מוסלמיים בלבד.
בשנת 1922 דבר המלך במועצה על ארץ ישראל הגדיר את סמכותם העניינית של בתי הדין השרעיים.
הוא העניק להם סמכות לשפוט בענייני נישואין, גירושין, מזונות, אפוטרופסות, ירושה, צוואה, ענייני נעדרים, פסולות והפקעתה, הוכחת בגרות וכדומה.
עם כינונה של מדינת ישראל סמכות זו צומצמה לנישואין, גירושין ובמידה ניכרת ירושה.
מאז החוק שונה מספר רב של פעמים.
בשינויים שנעשו ניתן לראות את השפעתה של הליברליזציה החלה בעולם המודרני.