tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גחלת לוחשת, עם העיתונאי גדעון לוי, תל אביב: הוצאת דביר, 1992.
כתב טלוויזיה, ספר לימוד תקשורת אלקטרונית לסטודנטים לתקשורת, 1993.
עובר מסך – אוטוביוגרפיה, בהוצאת ידיעות ספרים, 2010.
חיים טופול (9 בספטמבר 1935, י"א באלול ה'תרצ"ה – 9 במרץ 2023, ט"ז באדר ה'תשפ"ג) היה שחקן, מפיק קולנוע, זמר, מאייר, סופר, משורר, מדבב, נדבן ומנחה טלוויזיה ישראלי.
חתן פרס ישראל לשנת ה'תשע"ה (2015) על מפעל חיים, תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בשנת 1972 היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-44 עבור משחקו בסרט "כנר על הגג".
ב-1991 היה מועמד לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר עבור משחקו במחזמר "כנר על הגג".
הוא זכה ב-2 פרסי גלובוס הזהב: בשנת 1964 זכה בפרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה - שחקן על משחקו בסרט "סאלח שבתי", וב-1971 זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי עבור משחקו בסרט "כנר על הגג".
חתן פרס ישראל לשנת ה'תשע"ה (2015) על מפעל חיים – עבור תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה ופרס כינור דוד.
לאחר מותו של טופול חשפו משה שוורדי, חוקר הביטחון והמודיעין, והעיתונאי יוסי מלמן, שטופול השתתף בפעולות של "המוסד" בחו"ל.
טופול נולד בשכונת נווה צדק בתל אביב, בן ליעקב ולרלה טופול, שעלו ארצה מפולין בשנת 1932. אביו היה טייח וחבר "ההגנה" ואימו חייטת.
הוריו היו חברי תנועת בית"ר בוורשה.
לאביו היו שורשים חסידיים: אימו באה ממשפחה של חסידי גור ואביו ממשפחה של חסידי אלכסנדר.
כשהיה בן שנה עברה משפחתו לשכונת פלורנטין, שם גדל והתחנך.
הגננת שלו הייתה הסופרת ימימה אבידר-טשרנוביץ, והייתה הראשונה שזיהתה את כישרונו התיאטרלי.
הוא למד בבית הספר תחכמוני, והיה חניך ב"שבט העדה" בשכונת שפירא של תנועת "הצופים הדתיים" ובתנועת הנוער העובד.
בגיל 14 החל לעבוד כשוליה בבית-הדפוס של העיתון "דבר".
בגיל 17 סיים את לימודיו ועבר לקיבוץ גבע.
שנה לאחר מכן התגייס לצה"ל, והיה חבר במחזור השני של להקת הנח"ל.
בלהקה הכיר את אשתו לעתיד גליה ואת אורי זוהר, שהיה שותפו להופעות במשך שנים רבות.
בלהקת הנח"ל גילם טופול לראשונה את דמותו של "סאלח שבתי" במערכונים שכתב אפרים קישון, ואשר שימשו, כמה שנים מאוחר יותר, בסיס לסרט הקולנוע "סאלח שבתי".
ב-2 באוקטובר 1956 השתחרר מצה"ל, אך שבועות אחר כך שירת במילואים במהלך מלחמת סיני.
לאחר המלחמה עבר טופול עם אשתו גליה ועם חבריו ללהקה לקיבוץ משמר דוד, שם עבד כמכונאי.
טופול הקים את להקת "בצל ירוק", שהורכבה מחבריו ללהקת הנח"ל.
הלהקה יצאה לסיבובי הופעות ארבע פעמים בשבוע, עבדה בקיבוצם פעמיים בשבוע והיה לה יום חופש אחד.
היא פעלה מתחילת 1957 ועד אמצע שנות ה-60. טופול גם שר וגם שיחק בלהקה.
בשנת 1960 היה טופול בין המייסדים של "התיאטרון העירוני חיפה".
הוא שיחק במחזות מאת שייקספיר, יונסקו וברכט.
בשנת 1965 החל להופיע ב בתל אביב.
ב-1962 גילם טופול את השופט אזדק ב"מעגל הגיר הקווקזי" לצדה של זהרירה חריפאי, הצגה שזכתה לשבחי הביקורת והועלתה בפסטיבל ונציה.
לאחר שנות עשייה בקולנוע ובטלוויזיה, גילם ב-1998 בשנית את דמותו של טוביה החולב בהפקה ישראלית של המחזמר "כנר על הגג", ובתו עדי גילמה את אחת מבנותיו של טוביה.
ב-2001 שיחק בתיאטרון גשר במחזה "השטן במוסקבה".
ביוני 2008 (ה'תשס"ח) השתתף טופול בהפקה לונדונית של המחזה ז'יז'י (Gigi), ובתחילת 2009 יצא לסיבוב הופעות בהפקה של "כנר על הגג" בארצות הברית, שנמשך עד למאי 2010.
תפקידו הראשון בקולנוע היה בשנת 1960 בסרט "איי לייק מייק" שביים פיטר פריי.
ב-1963 הופיע בסרט "אלדורדו" לצדה של גילה אלמגור.
בשנת 1964 שיחק באחד מתפקידיו המוכרים ביותר בישראל: התפקיד הראשי בסרט הקולנוע "סאלח שבתי" של אפרים קישון, המתאר את קשייו של עולה יהודי מעדות המזרח ומשפחתו בישראל בשנות ה-50 המוקדמות.
הסרט זכה להצלחה כבירה בישראל ושווק גם בארצות הברית.
בשנת 1965 זכה טופול בפרס גלובוס הזהב על משחקו בקטגוריית "תגלית השנה", והסרט עצמו זכה ב"גלובוס הזהב" בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר" והיה אף מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר".
השיר "משיח הזקן", שטופול שר בסרט, הפך ללהיט גדול בישראל.
בשנת 1966 הופיע לראשונה בסרט דובר אנגלית, "הטל צל ענק" בכיכובו של קירק דאגלס, שעוסק בחייו של האלוף דוד מרכוס על רקע מלחמת העצמאות.
בשנת 1967 החל להופיע בלונדון בתפקידו הנודע ביותר טוביה החולב, במחזמר "כנר על הגג".
בתפקיד זה כיכב במשך שנים רבות בתיאטראות ברודוויי ובווסט אנד.
שירי המחזמר מוכרים אף הם בביצועו ובמיוחד השיר "לו הייתי רוטשילד" (בגרסה האנגלית: "If I Were A Rich Man").
בשנת 1967 כיכב טופול בדמות הפרחח שמצליח תמיד להסתדר, בסרט נוסף של אפרים קישון, "ארבינקא" (שצולם ב-1966).
בשנת 1971 יצאה הגרסה הקולנועית של "כנר על הגג" שגם בה שיחק טופול בתפקיד הראשי.
על תפקידו זה זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר בסרט מוזיקלי או קומי" והיה אף מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר של שנת 1971. בעקבות הסרט הפך טופול לכוכב בינלאומי והמשיך להופיע בסרטי קולנוע רבים.
בשנת 1972 כיכב בסרט "העין הציבורית" (שבבריטניה נקרא: "Follow Me", ובארצות הברית: "The Public Eye") סרט רומנטי בריטי משנת בבימויו של קרול ריד, בו כיכב יחד עם השחקנית מיה פארו בתפקידים הראשיים.
הופעות חשובות נוספות שלו בין היתר היו בתפקיד גלילאו גליליי בסרט "גליליאו" (1975), "פלאש גורדון" (1980), ובסרט מסדרת ג'יימס בונד – "לעינייך בלבד" (1981).
ב-1985 הופיע בסרט הישראלי "רומן בהמשכים" לצד אשתו גליה ובתו ענת.
טופול כיכב בטלוויזיה האנגלית בסדרות של ה-BBC, בין היתר בסדרות "זה טופול" ו"ישראל על פי טופול".
כמו כן הופיע במיני-סדרה "רוחות מלחמה" ו"מלחמה וזיכרון" על פי ספריו של הרמן ווק.
בשנת 1988 שיחק תפקיד ראשי באחד מפרקי הסדרה "לא יאומן כי יסופר" (Tales of the Unexpected) של ה-BBC, בשם Mr.
Know-All (עונה 9 פרק 14), המבוסס בעיבוד מודרני וחופשי על סיפורו של הסופר האנגלי סומרסט מוהם (Mr.
בשנים 1993–1994 הגיש את התוכנית "חיים יסדר" שבה הגשים את חלומות הצופים.
באותה השנה השתתף בקלטת לילדים בשם "מחר שבת" לצידה של חני נחמיאס.
בשנת 2008 (ה'תשס"ח) הנחה את טקס הענקת פרסי ישראל לצידה של מרב מילר.
טופול קריין את הסרט "ניקי כלב הפרא" לשפה העברית, כאשר זהו הסרט הראשון שדובב במלואו לשפה.
בהמשך הוא דיבב את דמותו של בגירה הפנתר ב"ספר הג'ונגל" ובסרט ההמשך "ספר הג'ונגל 2".
בנוסף דיבב את רובאוס האגריד בסרטים "הארי פוטר ואבן החכמים" ו"הארי פוטר וחדר הסודות", והוחלף בתפקיד זה על ידי אריה צ'רנר.
אוטוביוגרפיה שלו, בשם "Topol by Topol", יצאה לאור בלונדון, ובישראל פורסמה בשם "חיים מספר על טופול".
הוא אייר כ-20 ספרים, והוציא לאור את ספרו "אוצר ההומור היהודי".
טופול היה גם צייר חובב.
סדרת בולים, שעליהם ציורי דיוקנאות של נשיאי מדינת ישראל שצייר טופול, הונפקה על ידי השירות הבולאי בשנת 2013. גיליונות של הסדרה נמכרו כתרומה לכפר נהר הירדן.
טופול יזם ב-1967 את הקמת וראייטי ישראל, כיהן בה כנשיא כבוד עשרות שנים, ושימש שגריר בינלאומי של וראייטי העולמי.
טופול יזם, הקים והיה עד 2020 יו"ר מועצת המנהלים של "כפר נהר הירדן", כפר נופש לילדים החולים במחלות חשוכות מרפא הנמצא בגליל התחתון.
טופול היה בעל השקפות ימניות.
היה מיודד עם האלוף רחבעם זאבי ותמך בדעותיו בנושאי מדיניות והתנחלות.
בתפקידיו הצבאיים וגם כשר, צירף זאבי במשך שנים את טופול לסיורים רשמיים, רבים מהם בהתנחלויות.
שבועיים לפני הירצחו הצטרף אליו טופול לביקור בנצרים ובמהלכו ביקשו המתנחלים משר התיירות לספק להם מתקני משחקים לחצר בית הספר ביישוב.
זאבי הבטיח לסייע, אך לא הספיק.
אחרי שנרצח ראה טופול בהבטחה צוואה שמחייבת אותו, ותרם מכיסו כמה עשרות אלפי שקלים להקמת המתקנים.
בנוסף, יזם הקמת אנדרטה לזכרו של רחבעם זאבי ביישוב, אותה עיצב הפסל אורי ליפשיץ.
בראיון בטלוויזיה התוודה טופול בשידור כי הוא נמצא ימינה מזאבי (גנדי) בדעותיו, וציין שידידו המנוח היה שמאלן לידו.
בעת שירותו בלהקת הנח"ל, פגש טופול את גליה לבית פינקלשטיין.
בשנת 1956, לאחר שחרורם, הם התחתנו ונולדו להם שלושה ילדים.
בנותיו, ענת ועדי המשיכו את דרכו במשחק, ובנו עומר הוא נטורופת.
נכדתו היא השחקנית והמדבבת יהלי מרגלית טופול.
ביוני 2022 הודיע בנו עומר כי אביו סובל ממחלת אלצהיימר.
הוא נפטר מהמחלה בביתו בתל אביב ב-9 במרץ 2023, בגיל 87. נטמן בבית העלמין בקבוצת שילר.
שני פרסי גלובוס הזהב, על משחקו בסרטים "סאלח שבתי" ו"כנר על הגג".
פרס כינור דוד לשנת 1964.
מאי 2008 (ה'תשס"ח) - אות יקיר פסטיבל ישראל על תרומתו לתרבות הישראלית.
האות הוענק לו במסגרת "הקול מן הסרטים" – מופע מחווה לשירי הסרטים הישראלים, שהתקיים בבריכת הסולטאן.
2014 – תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה ומאוניברסיטת בר-אילן.
חתן פרס ישראל לשנת ה'תשע"ה (2015) על מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
2016 – אות יקיר העיר תל אביב-יפו.
2019 – פרס ירושלים של עיתון "בשבע"
2022 – העניק לו יושב ראש הכנסת מיקי לוי את פרס יושב ראש הכנסת על הקמת כפר נהר הירדן.
לאורך הקריירה הארוכה של טופול, הוציא השחקן מספר אלבומים.
חלקם הגדול הוקדש לסיפורי ילדים ("בימבו ובימבה", "יוסי וענת", "שוליית הקוסם") שהוקלטו ברשות השידור לתוכניות הרדיו השונות.
לצד תקליטים אלה הוציא טופול כמה תקליטים ותקליטונים שכללו בתוכם שירים ישראליים, שירי המחזמר "כנר על הגג" ושירי מלחמה:
סאלח שבתי – EP הכולל את השירים "לי ולך" ו"משיח הזקן".
ארבינקא – EP הכולל את שיר הנושא ואת השיר "מי בנה את תל - אביב".
טופול 68 – שירים עבריים שתורגמו כולם לאנגלית
טופול – במתכונת דומה לטופול 68
טופול שר שירי מלחמה – שירי מלחמה משל חנוך לוין, ברכט, נעמי שמר ועוד.
זהו טופול – מיטב השירים שביצע טופול בתוכניתו ב-BBC.
חיים אבישי חפֶר (פיינֶר; 29 באוקטובר 1925 – 18 בספטמבר 2012) היה משורר, פזמונאי, מחזאי, תסריטאי, קולנוען, מתרגם, סופר, עיתונאי, בעל טור ופובליציסט ישראלי.
חתן פרס סוקולוב לעיתונות (1969) ופרס ישראל לזמר עברי (1983).
חפר נולד בסוסנוביץ שבפולין בשם חיים פיינר, בן ליששכר, סוכן מכירות של מוצרי שוקולד, ורבקה פיינר לבית הרצברג.
גדל ביישוב הקרוב, מיסלוביצה, ובגיל תשע התחיל להשתתף בפעילויות הקן המקומי של תנועת הנוער גורדוניה.
בשנת 1936, בגיל 11, עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתגורר במושבה רעננה.
בנעוריו היה חניך במחנות העולים, שם החל לפרסם את שיריו הראשונים, ונשלח בשנת 1943 עם חבריו לתנועה להכשרה מגויסת בקיבוץ דפנה שבצפון.
משם עברה ההכשרה לתל יוסף.
חפר שירת בפלמ"ח ובין היתר השתתף בהברחתם ארצה של מעפילים בהעפלה יבשתית מסוריה ולבנון דרך גבול הצפון.
בין היתר היה הוא זה שגייס את יורם קניוק, מחבר הספר תש"ח, לפלמ"ח.
במלחמת העצמאות היה חפר מייסדה ומפקדה של להקת "הצ'יזבטרון", להקת הזמר והבידור של הפלמ"ח, וכתב את רוב פזמוניה.
חלק מפזמונים אלה הפכו למסמלי התקופה, כמו השירים: "הן אפשר", "היו זמנים", "הפלמ"חניק מחפש את המחר", ואחרים.
לאחר מלחמת העצמאות פרסם את ספרו הראשון, "תחמושת קלה", ובו פזמוניו מתקופת הפלמ"ח.
חפר כתב לתיאטרון הרביו לי-לה-לו בשנים 1947–1948 ולתיאטרון הסאטירי המטאטא ב-1954. בשנת 1956 ערך חפר ביחד עם דן בן אמוץ את "ילקוט הכזבים" – ריכוז של כזבים, סיפורי הווי ומימרות שנולדו בפלמ"ח וזכה להצלחה גדולה.
ב-1961 יסדו השניים את "מועדון החמאם" ביפו, שנתן במה לאמנים רבים בזמר, בסאטירה ובבידור והפך למוקד חברתי ותרבותי.
ב-1958 כתב יחד עם בן-אמוץ את ההצגה המוזיקלית "תל אביב הקטנה", ששחזרה את השנים הראשונות של העיר וזכתה להצלחה רבה.
בשנות השישים הפיק עם בן-אמוץ את הרכבי הבידור רביעיית מועדון התיאטרון ושלישיית גשר הירקון וכתב חלק משיריהם הידועים, לצד שירים שכתב ללהקות הצבאיות, לתרנגולים, החלונות הגבוהים ולזמרים כמו שושנה דמארי, יהורם גאון, אריק לביא ואחרים.
בשנים 1964–2003 היה לחיים חפר טור קבוע ב"ידיעות אחרונות", שבו פרסם מדי שבוע מקאמה (מעין מאמר בחרוזים) על ענייני היום.
זכורה במיוחד המקאמה "מסדר הנופלים", על חללי מלחמת ששת הימים.
חפר נודע בדעותיו הנחרצות אותן הביע לא אחת במקאמות שלו ובאמצעי התקשורת.
הוא זוהה עם תנועת העבודה והיה מקורב לשניים מבכיריה, שהיו מפקדיו בפלמ"ח: יגאל אלון ויצחק רבין.
בשנים 1975 מינה אותו אלון לשמש כנספח תרבות בקונסוליה של ישראל בלוס אנג'לס, תפקיד בו שימש עד 1977.
בשנת 2002 עורר חפר סערה ציבורית, כאשר בריאיון עיתונאי אמר על עדת עולי מרוקו: "מה הביאו לנו המרוקאים?
תרבות של מופלטות וכמה קברים.
אולי ההתפתחות שלהם תבוא עוד מעט", לאחר מכן התנצל בפומבי בפני המרוקאים על דברים אלה, ועם זאת הביע סלידה מהזמר המזרחי: "החבר'ה האלה לא מדברים עברית נכונה, זה לא רק עוני של השפה, זה עוני של רגשות".
בעת היותו בפלמ"ח החל חפר להתפרסם ככותב שירים, חלקם הולחנו על ידי דוד זהבי ואחרים וחלקם הותאמו למנגינות זרות.
הוא לימד את חבריו בפלמ"ח לשיר אותם, וכך הם התפרסמו.
שירו הראשון, "בין גבולות", תיאר את מבצעי הברחות המעפילים שבהם השתתף (כעבור שנים נקרא מבצע חומת מגן על שם מילות הפזמון של השיר).
עוד שירים שכתב על ההעפלה ועל אנשי הפלי"ם היו "שושנה שושנה", המתאר ליווי של ספינת מעפילים (כנראה האונייה "שבתאי לוז'ינסקי"), "רותי" ("לי כל גל נושא מזכרת") ו"זמר לספינה" ("שקיעה נוגה").
כל השירים הללו נכתבו ברמזים, שכן הפעילות הייתה מנוגדת למדיניות ממשלת המנדט ששלטה בארץ.
שירים נוספים שכתב באותה תקופה היו "הפינג'אן" על פי מנגינה ארמנית, המתאר את ספלון הקפה שסבב בין היושבים ליד המדורה ("סובב לו סובב הפינג'אן"), ו"יצאנו אט", המתאר יציאה לפעולה בפלמ"ח.
שורות אחדות מפזמוניו בתקופת מלחמת העצמאות הפכו ברבות השנים לסמלי התקופה:
"עוד נזכור תחת גשם עופרת איך בסוריה צעד הפלמ"ח" ("רבותי ההיסטוריה חוזרת") – סוקר את מפעלות הפלמ"ח, בין השאר השתתפותו במערכה שבה נכבשו סוריה ולבנון ביוני 1941 מידי אנשי צרפת של וישי.
"אל הנגב פלוגונת נשלחה עם מקלות כתחליף לרובים" ("רבותי ההיסטוריה חוזרת") – תזכורת לירידת פלוגות בלתי מזוינות של הפלמ"ח לנגב באפריל 1942 לקדם את הפלישה הצפויה של צבאו של רומל, בשיא התקופה שכונתה לימים "מאתיים ימי חרדה".
"הן אפשר ובג'יפ שעבר שאגו בחורים כי נגמר" ("הן אפשר") – ביטוי לכמיהה לשלום של לוחמי תש"ח (נכלל בתוכנית השלישית של הצ'יזבטרון "הפלמ"חניק מחפש את המחר").
"היו זמנים אז במשלט ישבנו" ("היו זמנים") – תיאור כיצד מאורעות התקופה יסופרו כעבור שנים רבות.
"היי דרומה לאילת" ("היי דרומה") – נכתב בעת הנסיעה של להקת הצ'יזבטרון לעקבה (אילת) במסגרת מבצע עובדה ומתאר את הנופים שעברו בדרך.
"הגישו פינג'אן והגידו, היש עוד פלמ"חניק כמו דודו?", ("דודו") נכתב על דוד צ'רקסקי בחייו, ולאחר נפילתו הפך לשיר זיכרון שתרם לקיבוע תדמית הפלמ"חניק בחברה הישראלית.
חפר כתב בשיתוף פעולה עם טובי המלחינים והזמרים.
סשה ארגוב, משה וילנסקי ודובי זלצר הלחינו רבים מפזמוניו.
ב-1943 כתב את השיר יום הדין הגדול בו מתואר סירוס של אנס סדרתי ערבי.
כמו כן כתב פזמונים למחזות הזמר "קזבלן" ("כולנו יהודים", "מה קרה"), "תל אביב הקטנה" ("בחולות", "טיטינה ואפרים", "שני בנאים"), "איי לייק מייק" ("לחיי העם הזה") ו"סאלח שבתי" ("אח יא-רב").
חלק מפזמוניו של חפר נאסרו בזמנם לשידור ברדיו, בהם: "הגנרל המקסיקני" הלועג למפקד בכיר בצבא שלא השתתף באף קרב; "הסלע האדום" – שחפר דאג בעצמו שיאסרו אותו לשידור כשראה שהוא עלול להשפיע על הצעירים לצאת לפטרה שמעבר לגבול; ו"יחזקאל", שנאסר על מנת לא לפגוע ברגשות הציבור הדתי.
בשנת 2020 שירו של חפר "לב חרות על אקליפטוס" הולחן לראשונה על ידי רמי קלינשטיין ויצא לאור בביצוע הזמר טל סונדק במסגרת אלבומו "שירתם".
חפר עסק גם בתרגום מחזות לתיאטרון, בהם "טרטיף" של מולייר, פזמונים ל"רביזור" של גוגול ומחזות הזמר "הלו, דולי!", "אירמה לה דוס" ו"אוויטה".
הוא כתב גם תסריטים לסרטי קולנוע, טלוויזיה ווידאו.
בנוסף, יצר את סרטי התעודה "אוהלי פלמ"ח" (ביוגרפיות על לוחמים ועל יחידות בארגון), "הקרב על היעד" (יחד עם אורי זוהר) ו"שיבולים וחרב" (יחד עם חיים יבין), המתאר באור ביקורתי כיצד רואים נכדיהם של לוחמי הפלמ"ח את אותה התקופה.
חפר אף כתב לצד דן בן אמוץ את המחזה "תל אביב הקטנה".
1969 – פרס סוקולוב לעיתונאות.
1981 – פרס אקו"ם על מפעל חיים למשורר.
2007 – תואר יקיר העיר תל אביב.
2011 – אות הוקרה על מפעל חיים מאוניברסיטת בר-אילן.
בית ספר יסודי בנתניה קרוי על שמו.
בית ספר יסודי בפתח תקווה קרוי על שמו.
בגן המוזיקה במתחם שרונה הותקנו ארבעה ספסלים מצוידים בחיישנים המפעילים מערכת קול שמשמיעה משירי חיים חפר כשמתיישבים עליהם.
על הספסלים יש שלטים קטנים המתארים את ארבעת סוגי השירים שאפשר לשמוע שם: שירי אהבה, שירים במדים, שירי תל אביב ושירי שלום.
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה בתל אביב, הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון בכניסה לביתו של חפר ברח' ארלוזורוב 53 בתל אביב ב-29 באוקטובר 2015.
תחמֹשת קלה: פזמורים; רישומים: אריה נבון, מרחביה: ספרית פועלים, 1949. (מהדורה נוספת: תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשט"ז 1956)
ילקוט הכזבים (עם דן בן אמוץ), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשט"ז 1956.
מלים למנגינות, תל אביב: עמיקם, תשכ"ב 1961.
תרנגולים על גשר הירקון: פזמונים; ציורים: יוסל ברגנר, תל אביב: א.
מסדר הלוחמים: פרקי שירה על רקע מלחמת ששת הימים, מאת חיים חפר, בלִווי ציורים מאת מרסל ינקו; הביא לדפוס: עמיקם גורביץ', תל אביב: עמיקם, 1968. (תורגם ליידיש על ידי יצחק לודן בשם: "קעמפער-פּאראד", תל אביב: עמיקם, 1968)
מחברות יום השישי; איורים: אסף ברג, ירושלים: עידנים, 1978. (מהדורה ב': 1979)
משפחת הפלמ"ח: ילקוט עלילות וזמר; ליקטו, ערכו, פירשו, בארו, הקדימו הקדמות, סיְּמו באחרית דבר ופה ושם גם כתבו שיר: חיים גורי, חיים חפר; סייע בידם עמיקם גורביץ'; רשם את הדמויות אריה נבון; המנגינות: גיל אלדמע), תל אביב: ארגון חברי הפלמ"ח, תשל"ד 1974 (דפוס ניידט).
(מהדורה ג: ירושלים: כתר, 1976; מהדורה ד: ירושלים: ידיעות אחרונות, 1977)
ספר הפזמונים של חיים חפר; מעוטר בציורים של יוסל ברגנר, ירושלים: הוצאת ידיעות אחרונות, תשמ"א-1981.
אף מילה רעה <כמעט> .(מקאמות), איור: מנשה קדישמן, הוצאת זמורה ביתן, תשנ"ח, 1998.
חיים חפר מספר ומזמר: השירים הנבחרים ומה שמאחוריהם; עורך: ערן ליטוין; עיצוב ואיור: אמרי זרטל, אור יהודה: זמורה-ביתן, תשס"ה 2004.
אח, פגישה שכזאת - חידוש שירי חיים חפר, הוצאת הד ארצי, 1966
משירי חיים חפר, פונוקול, 2008.
הצ'יזבטרון, אם הלהקות הצבאיות, הקיבוץ המאוחד, רשת ג' ואקו"ם, 2007. (שירי להקת הצ'יזבטרון שכתב חפר)
הימים האחרים - משיריו היפים של חיים חפר, הד ארצי, 1997. (אוסף כפול)
יהורם גאון 79, CBS 1979. (השירים שחפר ודובי זלצר כתבו ליהורם גאון) גם את רוב פסקול הסרט והאלבום הנלווה של יהורם גאון, "אני ירושלמי", משנת 1971, כתבו חפר וזלצר.
היה נשוי פעמיים: אשתו הראשונה - כרמל הלפרין.
הוא נישא לה בשנת 1951 ואחרי כמה שנות נישואין הם התגרשו.
אשתו השנייה - רותי לוי-מורחי.
הוא נישא לה בשנת 1962, והם התגרשו בשנת 1980. היא ילדה את בתו מימי (מרים) חפר-רוטשטיין, שעליה כתב את השיר "ילדה קטנה".
חפר התגורר במשך השבוע בתל אביב ובסופי שבוע היה נוסע לעיתים לביתו השני בכפר האמנים עין הוד.
נפטר ב-18 בספטמבר 2012 ממחלת הסרטן, בגיל 86. נקבר בעין הוד.
חיים איסר חיסין (3 בינואר 1865 – 26 בספטמבר 1932) היה רופא, פעיל ציוני בבלארוס, אז חלק מהאימפריה הרוסית, איש ביל"ו וממייסדי תל אביב.
נולד בה' בטבת בעיירה מיר שבבלארוס (אז ב) ליעקב.
התחנך ב"חדר", ולאחר מכן בבית ספר במוסקבה.
היה פעיל בתנועה המהפכנית הרוסית וחש עצמו כפטריוט רוסי.
לאחר פוגרום הסופות בנגב ביהודי רוסיה ב-1881 הבין שכיהודי אין לו עתיד ברוסיה ולכן הצטרף לביל"ו.
באוגוסט 1882 עלה לארץ ישראל עם אשתו לעתיד, פאניה לבית פריזר.
בתחילה עבד במקווה ישראל, ולאחר מכן עבר לראשון לציון, והיה מפועליה ומבוניה הראשונים של המושבה.
שם נישא לפאניה ב-1883 (כשבוע לפני חג הפסח).
בשנת 1885 הצטרפו השניים לבילויים שייסדו את גדרה.
ולאחר שעזבוה חיסין עבד כעגלון בקו יפו–ירושלים.
כיוון שהתפרנס בדחק החליטו השניים בשנת 1887 לעזוב את הארץ ולשוב לאודסה.
חיסין שהה בחוץ לארץ לסירוגין כמעט עשרים שנה.
ברוסיה למד רוקחות בחרקוב ועבד כרוקח ובשנת 1898 השאיר את משפחתו ברוסיה, עבר לשווייץ והחל בלימודי רפואה באוניברסיטת ברן.
בעת שהותו בחוץ לארץ המשיך חיסין את הפעילות הציונית, וכתב מאמרים על החיים בארץ ישראל, ואף שימש כרב.
הוא השתתף בקונגרסים הציוניים ה-5 וה-6 בשנים 1901 ו-1903 והיה חבר בפרקציה הדמוקרטית.
בשנת 1905 שב לארץ ישראל בפעם האחרונה, עבר ליפו והחל עוסק בעסקי הציבור, כמנהל הוועד הפועל היפואי של חובבי ציון.
במסגרת זו נמנה עם גרעין אחוזת בית, מייסדי תל אביב, וזמן מה אף היה יושב ראש ועד אחוזת בית.
היה פעיל בוועד האודסאי בארץ ישראל ובמועצה הארץ-ישראלית.
ייסד את מושבי הפועלים של הוועד האודסאי: עין גנים, באר יעקב ונחלת יהודה.
בתל אביב שימש הן כעסקן והן כרופא, הסדיר את הסניטציה של היישוב החדש, ופיקח באופן אישי על ניקיון הרחובות והבתים.
זמן מה היה אחד משני הרופאים היחידים שעבדו בתל אביב, לצד ד"ר יהודה לייב (אריה ליאון) פוחובסקי.
ב-11 בינואר 1912 התכנסו בדירתו של ד"ר דב מאיר קרינקין בתל אביב שישה רופאים: חיים חיסין, בת שבע יוניס גוטמן, יהודה לייב פוחובסקי, דב מאיר קרינקין, מנחם שטיין, משה שרמן והרוקח זאב אורבוך והכריזו על הקמת "אגודה מדיצינית עברית יפו, ארץ-ישראל".
אגודה זו היוותה גרעין של "ההסתדרות הרפואית העברית בארץ-ישראל", שהפכה עם קום המדינה ל"הסתדרות הרפואית הישראלית" (הר"י).
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה שהתה אשתו בביקור אצל משפחתה ולא יכלה לשוב לארץ ישראל.
חיסין ומשפחתו גורשו מתל אביב על ידי העות'מאנים בפסח תרע"ז 1917, והתיישבו במושבה יבנאל, שם טיפל בגולים אחרים שהגיעו לאזור.
באפריל 1918, לאחר מותו של הרופא אברהם חיים גרין מטיפוס הבהרות, התמנה חיסין לרופא של צפת.
הוא החזיק בתפקיד עד יולי 1918 ופעל למיגור המגפה.
עם תום המלחמה שב חיסין לתל אביב ואשתו חזרה גם היא מרוסיה בשנת 1919. פאניה חיסין נפטרה בשנת 1920.
חיים חיסין נפטר בכ"ה באלול תרצ"ב, ונטמן בבית הקברות טרומפלדור שבתל אביב.
לחיסין ולרעייתו פאניה נולדו חמש בנות ובן – שרה, יהודית, אסתר, עדה, דבורה ואלכסנדר.
נכדתו היא נעמי פולני, בתם של עדה ויחיאל.
אחד מבני-ניניו הוא קפטן ושחקן נבחרת ישראל בכדורגל, שרן ייניי.
על שמו קרויים שכונת תל חיים, רחוב וגן ציבורי בתל אביב.
חיסין הרוכב על חמורו הוא דמות קבועה בציוריו ובסיפוריו של נחום גוטמן.
וכך כתב גוטמן על חיסין:
מיומן אחד הבילויים (תרגום מרוסית: ש.
הרברג; עיבוד ומילואים: מרדכי רייכר), פתח תקווה: בית נטע (הרפז), תשכ"ז-1967.
מסע בארץ המובטחת (תרגם מרוסית: חיים בן-עמרם; מבוא והערות: שולמית לסקוב), תל אביב: 1982.
מרשומות אחד הבילויים (קיבצה מקורות, תרגמה וערכה: שולמית לסקוב), ירושלים: יד בן צבי, תשנ"א-1990.
חיים (היינריך) חנני (3 בספטמבר 1912 – 6 באפריל 1991) היה פרופסור למתמטיקה בפקולטה למתמטיקה ומשנה לנשיא בטכניון, ולאחר מכן רקטור אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חיים חנני נולד בשנת 1912 בסלופצה שבפולין, בן למיכאל ושרה.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל, המשיך בלימודיו באוניברסיטה העברית וקיבל תואר דוקטור במתמטיקה ב-1938 – הראשון באוניברסיטה העברית, על עבודה בהדרכתו של פרופ' אברהם הלוי פרנקל שעסקה בבעיית ארבעת הצבעים.
בשנים 1936–1941 עבד בספריית שוקן בירושלים.
בשנים 1941–1943 עבד כמורה בקריית מוצקין.
בשנים 1943–1944 עבד כפקיד במזכירות הכספית של האוניברסיטה העברית.
כבוגר בית"ר פולין הצטרף חנני לאצ"ל עם עלייתו לארץ, ותרם את דירתו בירושלים להפעלת המשדר שהאצ"ל החל להפעיל באמצע שנות השלושים.
בשנת 1937 נעצר על ידי הבריטים והושלך לכלא, אך שוחרר כעבור זמן קצר.
ב-1944 נעצר שנית על ידי הבריטים כחשוד בהשתייכות לאצ"ל, נכלא במחנה המעצר בלטרון והוגלה עם לוחמי אצ"ל ולח"י אחרים לאריתראה ולקניה, שם היה עד אחרי הקמת המדינה.
על פעילותו של חנני בתקופת המעצר סיפר איש הלח"י, ישראל אלדד, בספרו "מעשר ראשון":
חנני חזר לישראל ב-1949, נישא והתגורר בקרית מוצקין, שם נולדו ילדיו.
הוא הצטרף לסגל האקדמי של הטכניון ב-1952 וחזר להיות מתמטיקאי פעיל.
הוא היה דיקן הפקולטה למתמטיקה בשנים 1961–1962, ומונה לפרופסור מן המניין למתמטיקה ב-1962. באותה תקופה שיתף פעולה עם פאול ארדש, ופרסם כמה ממאמריו הידועים.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 שימש חנני חבר הוועדה האקטוארית המייעצת להסתדרות לעניין ההערכות האקטואריות של קרנות הפנסיה המרכזיות של ההסתדרות.
חנני כיהן כמשנה לנשיא הטכניון לעניינים אקדמיים (מנל"א), בין השנים 1962 ל-1965. בתקופתו הוקמה "המחלקה ללימודים כלליים", היא המחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות, בה סטודנטים בטכניון הלומדים מדעים מדויקים והנדסה, יכולים ללמוד במספר קורסים ממדעי הרוח, החברה, האמנות, המוזיקה ולהשתתף בלימודים ובהפקות של תיאטרון הטכניון, המקהלה והתזמורת.
בין המורים שהביא לטכניון היה ד"ר ישראל אלדד, מראשי הלח"י.
בשנים 1964 עד 1967 כיהן כיועץ לשר החינוך לענייני ההשכלה הגבוהה.
ב-1969, עם הקמת אוניברסיטת הנגב בבאר שבע (לימים אוניברסיטת בן-גוריון), מונה חנני להיות הרקטור הראשון שלה, תפקיד שבו כיהן עד 1973. ב-1972 מונה לחבר בוועדה לאנרגיה אטומית.
ב-1979 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה.
מ-1980 עד מותו ב-1991 היה פרופסור אמריטוס בטכניון.
תחום עיסוקו המתמטי של חנני היה קומבינטוריקה.
עבודת הדוקטור שלו עסקה בבעיית ארבעת הצבעים.
עבודותיו הידועות היו בתורה של תבניות קומבינטריות (Theory of block designs).
חיים חנני נפטר ב-6 באפריל 1991 ונקבר בחיפה.
בשנת 1937, הכיר דרך חברו, אליהו מרידור, את אסתר לבית משפחת וירז'בולובסקי, אשר עבדה בארגון הג'וינט.
לזוג חנני נולדו שלושה ילדים: ניצה (מיס, לאחר נישואיה), אברהם, שהיה מנהל תחנת קול המוזיקה ומיכאל, פרופ' לניתוח מערכות מידע.
נכדו (בנו של אברהם) הוא המלחין אבנר חנני.
בריאיון בשנת 1963 נשאל חנני על ההשפעה של הוספת שיעורי חובה במדעי הרוח והחברה לתוכנית הלימודים כדי שהסטודנטים לא יהיו, כפי שניסח שנה קודם לכן דוד גינצבורג, "סרגלי חישוב מהלכים".
המראיין שאל את חנני איך יגיבו הסטונדטים למשימה לתכנון צינור דם מאילת לחיפה.
חנני טען כי רוב הסטודנטים הם "אנאלפביתים הומנים ופוליטיים" ו-90% מהם כלל לא יחשבו על ההשלכות המוסריות של המשימה.
שנים אחרי הראיון הוא התגלגל לסיפור אודות סטודנטים או מועמדים שנדרשו לתכנן צינור דם לאילת.
על פי הסיפור ב-1961 כונסו כמאה מועמדים לקבלה לטכניון למבחן כניסה על ידי חנני, בתפקידו כמשנה נשיא הטכניון לנושאים אקדמיים (למעשה חנני נכנס לתפקיד רק ב-1962), ועל ידי פרופ' חיים יעקב פינקל הממונה על בחינות הכניסה לטכניון.
במבחן הכניסה הוצגה שאלה אחת בלבד: לאיזו אינפורמציה טכנית אתה זקוק, כדי לתכנן צינור להעברת דם מאשדוד לאילת?
המועמדים שאלו שאלות טכניות רבות כגון שאלות על אורך הקו, הטופוגרפיה, האם יש זרמים חשמליים בקרקע שיגרמו להקרשת הדם.
איש מן המועמדים לא העלה שאלות מוסריות הנגזרות מהמטלה הנ"ל, כגון לאיזו מטרה צריך להעביר דם או מהיכן יילקח הדם.
על פי הסיפור, כשהציג חנני את תוצאות הניסוי לסנאט הטכניון הפרופסורים הזדעזעו והסנאט אישר את תוכניתו של חנני להנהיג לימודים הומאניים בטכניון.
הסיפור מופיע במקומות רבים אולם אין מקור מוסמך המתאר שניסוי זה התקיים.
ב-12 בספטמבר 2023 פתח חבר הכנסת שמחה רוטמן בסיפור זה את דבריו בדיון בבג"ץ עילת הסבירות (עתירות כנגד תיקון מספר 3 לחוק יסוד: השפיטה).
הרב ד"ר חיים טשרנוביץ (א' בכסלו תרל"א/ 26 באוקטובר 1870 – ט"ז באייר תש"ט/ 15 במאי 1949), שכינויו הספרותי היה רב צעיר, היה סופר עברי, רב, מורה, מרצה ופובליציסט.
חיים טשרנוביץ נולד לרב אלכסנדר זיסקינד ולאה בת הרב שלמה דרוזד בסבז', עיירה קטנה ליד עיר המחוז בוויטבסק, ברוסיה הלבנה, שנכללה בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
סבו, שהיה רב העיר, לימד אותו מפיו.
בשנת 1893 נשא אשה ויצא לעיר קובנה שבליטא, ללמוד בכולל הידוע "כולל הפרושים", בו הוא למד בעת שעמד תחת חסותו של רבי יצחק אלחנן ספקטור.
בשנת 1897 עבר עם משפחתו לעיר אודסה שבאוקראינה, לכהן כרב העיר.
באודסה התקרב לחוגים הציוניים של אחד העם וחבריו, ואף החל לפרסם את מאמריו ב'השילוח', כתב העת של אחד העם, תחת החתימה "רב צעיר".
בשל התקרבותו לחוג של אחד העם הורעו יחסיו עם החרדים.
בשנת 1902 הקים באודסה "קיבוץ" של תלמידי ישיבה צעירים, ברוחו המיוחדת, ששילבה תורה עם ציונות.
הקיבוץ של תלמידיו הפך מאוחר יותר לגרעין של "הישיבה" באודסה.
הוא עמד בראש ישיבת "יבנה" זו עד שנת 1911. בין השנים 1911–1914 עמד בראשה ד"ר ישראל אברהם רבין.
בשנת 1911 ביקר הרב טשרנוביץ בארץ ישראל, והביקור הפך את חייו ואת השקפותיו טשרנוביץ יצא לגרמניה להשלמת לימודיו הגבוהים, ולמד באוניברסיטת ברלין, ובאוניברסיטת ברן שבשווייץ.
בשנת 1914 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת וירצבורג בגרמניה.
את שנות מלחמת העולם הראשונה עשה עם משפחתו בעיר לוזאן, ועם תום המלחמה לא חזר לארץ ישראל, אלא חיפש משרה באירופה.
בשנת 1923 היגר הרב טשרנוביץ לארצות הברית, השתקע בעיר ניו יורק, ולימד בה כפרופסור ב"מכון למדעי היהדות" (Jewish Institute of Religion) הרפורמי, מייסודו של הרב סטפן וייז, עד יומו האחרון.
בשנות הארבעים שימש עורך 'בצרון' - כתב העת העברי באמריקה.
אחיו היה שמואל טשרנוביץ; גיסו היה הסופר אהרן אברהם קבק; אחייניתו היא סופרת הילדים הידועה ימימה אבידר-טשרנוביץ; אחיינו הוא יעקב צור, שהיה שגריר ישראל בארגנטינה ובצרפת, ואביו של מוקי צור, היסטוריון תנועת העבודה בארץ.
על שמו של רב צעיר קרויים שני רחובות בישראל: בקריית משה שבירושלים ובמתחם יהודה המכבי שבתל אביב.
תקון שבת - תקוני עירובין בעיר אודסה, תר"ס
תולדות הפוסקים - תולדות פסיקת ההלכה מהמשנה ועד חתימת השולחן ערוך.
יצא לאור בניו יורק, תש"ו-תש"ח.
כולל שלושה חלקים: 'מתקופת הגאונים עד אחרי הרמב"ם', תש"ו; 'מרש"י ובית מדרשו עד תקופת השלחן-ערוך', תש"ז; "השולחן-ערוך, התהוותו והשתלשלותו עד אחרוני מפרשיו", תש"ח (1947).
החיבור הודפס בדפוס צילום ב"מפעלי ספרים ליצוא", ירושלים תשל"ט.
מסדרת "כל כתבי רב צעיר", סדר א' : מדע ומחקר).
תולדות ההלכה - על שלשלת הקבלה מדור לדור והתפתחות התורה שבעל פה מראשיתה ועד חתימת התלמוד.
יצא לאור "כרך ראשון" הכולל ארבעה חלקים: הראשון "מבוא כללי" ו'תקופת התנ"ך', תרצ"ה; השני "תקופת בית ראשון עד יסוד המעלה", תרצ"ו; השלישי "מיסוד המעלה עד תקופת הזוגות", תש"ג; והרביעי "מתקופת הסופרים והזוגות עד זמן חורבן הבית השני", בהוצאת "הוועד להוצאת כל כתבי רב צעיר" (שלושת החלקים הקודמים בהוצאת המחבר), תש"י.
"הוועד להוצאת כל כתבי רב צעיר: ועד היובל" הוציא לאור מהדורה שנייה כששני החלקים הראשונים יצאו בתש"ח, השלישי בתשי"ג והרביעי יצא בתש"י לאחר שני הראשונים.
מסדרת "כל כתבי רב צעיר", סדר א' : מדע ומחקר.
שיעורים בתלמוד - מבוא למסכת בבא קמא (חלק ראשון) וביאורים לפרקים ראשון-רביעי שבמסכת (חלק שני).
התלמוד: סקירה כללית על מהות התושבע"פ, יסוד ההלכה והשתלשלות יצירתה עד חתימת המשנה, הוצאת "הספר", ורשה תרע"ב
סדרת קצור התלמוד - ביאור על יסוד מדעי:
קצור התלמוד: מסכות ברכות, ראש השנה, יומא מן תלמוד בבלי, לוזן-ברלין, תרע"ט (1919)
קצור התלמוד: מסכת ברכות, "ועד היובל", ניו יורק תש"ו (מהדורה חדשה)
קצור התלמוד: עם באור מפורט ומספיק על יסוד מדעי ובצרוף מבואות למסכתות - שני כרכים כשבראשון על מסכתות ברכות, ראש השנה) ויומא, ובשני על מסכת סוכה.
יצא לאור בלוזן תרע"ט (החלק הראשון על מסכתות ברכות, ראש-השנה ויומא) ובברלין תרפ"ב.
קצור התלמוד: מסכת בבא קמא מן תלמוד בבלי, בהוצאת המחבר, לייפציג תרפ"ג
פרקים בהלכות אישות על פי התלמוד, ברלין תרפ"ב (תדפיס מתוך "התקופה" י"א, תרפ"ב, עמ' 261–318)
הכרעה במחלוקת יחיד ורבים, ברלין תרע"א (תדפיס מתוך: "תפארת ישראל" לכבוד ישראל לוי)
שיטת גנבת וגזלה: ע"פ דיני ישראל בתורה ובתלמוד, אודסה תרס"ח (בתוך: 'דין וחשבון לשנות תרס"ז-תרס"ח / אודסה: הישיבה הגדולה', אודסה תרס"ח)
בשערי ציון: קובץ מאמרים בענייני ארץ ישראל והציוניות, "דפוס האחים שולזינגר", ניו-יורק תרצ"ז (1936; סדרת "כל כתבי רב צעיר", "סדר ב' : מסות ומאמרים")
חבלי גאולה: קובץ מאמרים על המאבק לתקומת מדינת ישראל, "ועד היובל" שע"י "הוועד להוצאת כל כתבי רב צעיר", ניו יורק תש"ט (סדרת "כל כתבי רב צעיר", סדר ב' : מסות ומאמרים, ספר ב'
למדיחי ישראל - חיבור שבו שני מאמרים שבהם "תשובה לתועי לב ההולכים לבקש להם אלהים אחרים".
אלהים אחרים: תשובה לרודפי שלום - נגד הסופר שלום אש.
הדפסה מיוחדת מהירחון "בצרון" שנה ב, חוברת י"א-י"ב, תש"א.
פרקי חיים: אוטוביוגרפיה, הוצאת "בצרון" ו"ועד להוצאת כל כתבי רב צעיר", ניו-יורק, תשי"ד (מסדרת "כל כתבי רב צעיר", סדר ב' : "מסות ומאמרים")
על הזרמים הדתיים של היהדות באמריקה': הצעה על דבר יסוד בית דין הגדול, ניו יורק, תרפ"ז (1927)
מסכת זכרונות: פרצופים והערכות - על רבנים ואישים שהכיר.
בחיבור שני חלקים: "חכמי אודיסה" ו"אישים וסופרים".
יצא לאור ב"הוצאת ועד היובל", ניו-יורק תש"ה (סדרת "כל כתבי רב צעיר", סדר ב', ספר א')
רבי חיים בן רבי שלמה טִירֶר (Thirer; ~ה'ת"ק, 1740 - כ"ז בכסלו ה'תקע"ח, 6 בדצמבר 1817) היה מגדולי תנועת החסידות ומחבר ספרי חסידות נודעים.
הוא נודע בשם ר' חיים מצ'רנוביץ או "הצ'רנוביצר" (טשערנאוויצער) בשל תפקידו כרבה של העיר צ'רנוביץ.
ידוע גם בשם ספרו באר מים חיים, והיה תלמידו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
טירר נולד בכפר באזור בוצ'אץ' שבגליציה.
אביו שלמה היה חסיד של הצדיק מהורודנקה.
שם משפחתו המקורי היה טירור (Thiror), אך התפרסם בשם טירר.
כיהן כאב"ד בערים רבות, בהן: טשרנוביץ, מוהילב, בוטושן, קישינב וחבל בוקובינה.
בבוקובינה פעל בין השאר בסוצ'אבה שבה ייסד את בית הכנסת גמילות חסדים.
בשנת תק"מ נתמנה כרבה של קריפץ, ומשנת תקמ"ב כיהן כרבה של צ'רנוביץ.
הוא נאבק למען הסכמת השלטונות האוסטריים להשבת היהודים שגורשו מווינה.
בשנת תקס"ה (1805), עם סיפוח חבל בוקובינה על ידי האימפריה האוסטרית ולאחר שנכנס לקונפליקט עם השלטונות האוסטריים, עזב רבי חיים את תפקידו כרבה של צ'רנוביץ, כדי לעלות לארץ ישראל, אך לאחר שעבר את הגבול אל נסיכות מולדובה שימש כרב בבוטושאן ומאוחר יותר בקישינב.
לארץ ישראל הגיע רק בתקע"ג (1813) וקבע את מושבו בעיר צפת.
הרב חיים טירר נאבק נגד חוקים שפגעו ביהודים ונגד המנהג להתפלל מחוץ לבית הכנסת.
הוא קבור בבית הקברות העתיק של צפת, במערה הנקראת מערת הבאר מים חיים.
על שמו קרויים רחובות "באר מים חיים" (כשם ספרו הידוע יותר) ברחובות ובשכונת רמת אלחנן בבני ברק, וכן "מעלה באר מים חיים" בשכונת בית וגן בירושלים.
סידורו של שבת, מוהילב, תקע"ג – מאמרים בנושא השבת, ושו"ת.
שער התפילה, בוטושאן, תקפ"ח – מאמרים בנושא התפילה.
באר מים חיים, צ'רנוביץ, תר"ט – על התורה בדרך הפרד"ס.
ארץ החיים, צ'רנוביץ, תרכ"א – חלק א' על נביאים וכתובים ומגילת אסתר.
חלק ב' על הלכות ואגדות מסכת ברכות.
בניו שלמה, יעקב יוסף וקלונימוס, ובתו דבורה.
ידועים בין 3 ל-4 חתנים שלו, ולכן מניחים החוקרים שהיו לו בנות נוספות.
חתניו היו רבי שמואל שמעלקע הורוביץ, רבי אהרן ממלא מקומו בבוטושאן והרב פייבוש אייזנבר מאוזריאן.
בנו רבי יעקב יוסף היה חתנו של רבי יצחק מקאליס בן רבי משה חיים אפרים מסאדילקוב.
רבי אהרן משה, חתן רבי פנחס יוסף שפירא.
חתן רבי אליעזר זאב מבוטשעטש.
חתן הרב אפרים הדיין מהרלו.
כיהן משנת תשי"ג בבוקרשט ולאחר מכן עלה לישראל והתגורר בקריית מוצקין ובתל אביב.
יענטה אשת רבי לוי יצחק פרנקל מבוקרשט.
חתנם רבי יוסף אהרן רבינזון מבוטשעטש (-א' בסיוון תרע"ג) רב ואדמו"ר בדורוחוי.
בנו של רבי אליעזר זאב מבוטשעטש בן רבי חיים מגזע החכם צבי.
חיבר את הספר יד יוסף.
חתנו רבי צבי אריה הכהן מבוטושאן.
מצאצאיו הוא רבי יואל בעער האדמו"ר מראצפרט.
חיים יהודה (9 בנובמבר 1917 – 1985) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כראש מועצת בית דגן וחבר הכנסת מטעם מפ"ם.
יהודה נולד בשנת 1917 בקהיר שבמצרים.
טרם עלייתו לישראל היה פעיל המפלגה הקומוניסטית המצרית ובמלחמת העולם השנייה שירת בצבא הבריטי.
לישראל עלה יהודה בשנת 1948 וכעבור תקופה הצטרף לשורות מפ"ם.
מטעם המפלגה כיהן כראש מועצת בית דגן ונבחר לכהן בכנסת השלישית ובכנסת הרביעית, ממנה פרש כעבור שנה.
במהלך תקופת כהונתו היה חבר ועדת הכלכלה, ועדת השירותים הציבוריים, ועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת החינוך והתרבות וועדת הפנים.
פרישתו מן הכנסת, בחודש יולי 1960, באה על רקע סכסוך עם אשתו אשר תבעה אותו בבית המשפט המחוזי בתל אביב בטענה שנטש אותה בעת שהייתה חולה.
חיים חרמש (4 בינואר 1919 – 23 במרץ 2007) היה מצנחני היישוב, פעיל פוליטי ולוחם אנטי-פשיסטי ישראלי, יליד הונגריה.
חרמש נולד בהונגריה בעיר וספרם בשם מיכאי קאסאש (Mihály Kaszás).
חרמש היה בין מנהיגי "הנוער הציוני" בהונגריה ויחד עם אשתו דינה עלה לישראל בשנת 1940 באניית המעפילים "LIBERTAD".
חיים נכלא על ידי הבריטים בעוון עלייה בלתי לגאלית במחנה המעצר בעתלית למשך שנה תמימה.
במלחמת העולם השנייה, ב-1944, התנדב חיים חרמש לפעולת צנחני היישוב באירופה וצנח פעמיים ביוגוסלביה ובצ'כוסלובקיה.
חבריו חביבה רייק, צבי בן יעקב ורפי רייס שצנחו איתו, לא שבו.
במשך שנה, בזמן שנילחם במחיצת הפרטיזנים באויב הגרמני, ניתק הקשר עמו ורק לאחר שנה כאשר שב לארץ, נודע כי הוא עדיין בחיים.
את הקורות אותו תיעד בספר "מבצע אמסטרדם".
שירת כמזכיר כללי של תנועת הנוער הציוני העולמית.
את ספרו השני "בצל המצודה" כתב תוך כדי מחקר שורשים אודות המשפחה.
נפטר בקיבוצו כפר גליקסון במרץ 2007 לאחר מחלה בגיל 88, והובא למנוחות בבית העלמין של הקיבוץ.
חיים טוויל הוא חוקר לשונות שמיות, פרשן מקרא ופעיל זכויות יהודי תימן.
טוויל נולד בירושלים ולאחר שירותו הסדיר בחטיבת גולני היה הראשון מבני משפחתו שהחל בלימודים אקדמיים.
טוויל התעניין בשנת 1958 בלימוד לשונות שמיות ולאחר שנתיים של לימוד באוניברסיטה העברית בירושלים החליט להגר לניו יורק משום שיש בה קהילה דוברת אשורית ומומחים הבקיאים בשפה זו.
טוויל המשיך את לימודיו בניו יורק וקיבל בשנת 1972 תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה וקיבל משרת מרצה בישיבה יוניברסיטי.
טוויל עסק בעיקר במחקרי בלשנות השוואתית בין עברית, ארמית בבלית ואכדית שיכולים לסייע בפרשנות המקרא.
בין פרסומיו לקהל הרחב ניתן למנות לקסיקון עברי-בבלי-אכדי המתרכז במילים המצויות במקרא ותרגום מחודש של ההגדה של פסח לאנגלית שמושפע מפירושי ההגדה עליהם מורים ממצאיו הבלשניים.
מתחילת שנות השמונים היה טוויל פעיל בארגון הקרוי International Coalition for the Revival of the Jews of Yemen וב-1988 נבחר לנשיאו.
ארגון זה הצליח בעזרת עבודה דיפלומטית, מודיעינית וממונית של אזרחים פרטיים להעלות את שארית הפליטה מתימן במבצע אסתר.
הפעילות בארגון דרשה מטוויל השקעה מאומצת של שבע שנים והשתלבותו החוזרת באקדמיה אחרי פעילות זו לא הייתה פשוטה ודרשה תקופת הסתגלות.
טוויל ושותפיו סיכמו את מבצע אסתר בספר "על כנפי נשרים - מבצע אסתר : פתיחת השערים לאחרוני יהודי תימן (1989–1993)".
חיים טפר (י"ח בתמוז תרכ"ד 22 ביולי 1864–י"ז בטבת תש"ך 17 בינואר 1960) איש העלייה הראשונה, קבלן בניין אשר פעל בעיקר בבניית מבני ציבור ובניינים בנס ציונה ובמקומות נוספים.
טפר נולד בסמיאטיץ, פלך גרודנה בפולין, בי"ח תמוז תרכ"ד (1864).
אביו אברהם אבא טפר היה בנאי, ולאחר שנתן לבנו חינוך ראשון בחדר, העבירו למלאכה ולימד את מקצוע הבניה.
בתרמ"ט, בימי הפרעות ברוסיה, היגר לאנגליה ועסק שם במלאכת הבנאות, אך כעבור זמן קצר חזר לעיירתו.
בשנת 1888, כאשר המושבות פתח תקווה, עקרון וגדרה עמדו על תילן, החליט טפר לעלות ארצה ולסלול את הדרך לעליית משפחתו הענפה.
בעוברו את אודיסה ביקר אצל משה לייב ליליינבלום וביקשו לתת לו המלצה מתאימה כדי שיוכל להסתדר במקצועו בארץ.
חובבי ציון חששו אז מעלייה מבוהלת, ולכן ניסה לילינבלום לשדלו שיחזור בו.
משנוכח כי לא יזיזו מהחלטתו, נתן לו מכתב המלצה לפפימייסטר, המהנדס שבנה את בית הכנסת הגדול בראשון לציון ואת בית הממשלה ביפו.
בבואו ארצה עלה לירושלים ושם הצטרף לבנאים העבריים המעטים.
כעבור חודשים אחדים הגיעו לארץ גם הוריו ובני משפחתו, וכולם יחד עברו לרמלה, בה התגוררו מספר פועלים יהודיים, מהם כאלה שעבדו קודם בבית החרושת לשמנים מייסודו של יוסף פיינברג.
חמש שנים גר בשכונה מוסקוביה ברמלה, משם היה מגיע מדי יום לעבודתו בראשון לציון, רחובות וואדי חנין (נס ציונה).
הוא בנה את הבית הראשון שנמסר לבנייה על ידי פקידות הברון רוטשילד - בית האדמיניסטרציה.
בתרנ"ה קנה חלקת אדמה על יד הכפר ואדי חנין (במקום שנוסדה לאחר מכן נס ציונה).
חלקתו לא נתנה לו מחיה, ולכן המשיך לעבוד במקצוע הבניין.
השתתף בבניית היקבים בראשון לציון וזכרון יעקב.
יזם את בניית בית הכנסת הגדול בנס ציונה.
בידיים ריקות ובלי כל אמצעים ניגש לעבודה והדביק בהתלהבותו את האחרים.
ביוזמתו סודר ושופר בית עלמין המקומי.
לנס ציונה הגיע טפר ב-1893 והתגורר בצריף.
ב-1897 רכש חמישה דונם אדמה, עזב את הבית המשותף ובנה את ביתו על אדמה זו.
היה זה הבית הראשון שנבנה מחוץ לבית המשותף.
לימים הפך הרחוב בו נבנה הבית - לרחוב רוטשילד ונוספו תושבים שבנו ביתם ברחוב זה.
חיים טפר היה קבלן לחפירת בארות בכל הארץ מטעם הצבא הטורקי.
הוא חפר באר גם ליד ביתו וסיפק מים לכל דיירי הסביבה.
אדמת המושבה נראתה באותם ימים כחצי קשת.
טפר טען, כי יש רק להושיט רגל וכבר אתה נמצא על אדמה ערבית, לכן הפנה את כל מרצו לרכוש 600 דונם אדמה שתהפוך את נס-ציונה לגוש אחד: מהקשת עד הכביש הראשי (רח' ויצמן).
הוא החל לנהל משא ומתן עם הערבים בעלי הקרקע שדרשו סכום גבוה של 30 אלף פרנק, שלא היה לבני המושבה.
טפר פנה ל"חברת גאולה" אלא שאף לחברה זו, שעסקה בגאולת קרקע, נראה הסכום גדול ביותר.
טפר נתן 4,000 פרנק ויורושובסקי ידידו נתן 2,000 פרנק וכשראתה חברת "גאולה" שהעניין רציני, נרתמה אף היא למשימה והקרקע נקנתה ב-1905. על אדמה זו שנקנתה וחולקה למגרשים נבנה רחוב תל אביב בטרם נבנתה העיר תל אביב.
בעיני רוחו ראה בית זה ביסוד לבנין בית הכנסת הגדול.
טפר היה המתכנן, המהנדס והבנאי של בית הכנסת.
כשהחל לבנותו ב-1922 מכספו הפרטי, עדיין לא ידעו מהיכן ימצא הכסף להרים בניין בגודל זה.
ועד המושבה התקשה לגייס כספים כיוון שצעירי המושבה טענו כי בית כנסת איננו בניין ציבורי ולכן לא עליהם החובה לתרום כסף לבנייתו.
רק ב-1924 הצליח הוועד להטיל מס לבניית בית הכנסת על כל התושבים והבניה החלה לקבל תאוצה.
כל הזמן הזה המשיך טפר בבניה, גם כשנדרש לשלם בכספו.
הוא עבד עם פועליו מדי יום ביומו ואחרי העבודה, היה יוצא לגייס כספים.
כשאזל הכסף, ולא ניתן עוד להמשיך בבניה, נסעו ידידיו לנציג הברון רוטשילד, ביקשו סיוע וקיבלו 800 פרנק.
ב-1926, אחרי ארבע שנים של עבודה מאומצת, עמד בית הכנסת על תילו ואפשר היה לחוג את חנוכת הבית.
טפר בנה גם מדרגות רחבות להקל על העלייה לבית הכנסת.
כך בנה גם מדרגות להקל על העלייה ל"גבעת האהבה".
טפר שילם לפועליו מדי יום ביומו.
הוא יזם עם בני המושבה הקמת בית עלמין וטיפח אותו במשך כל חייו.
הגן ליד ביתו, עם בריכת דגים בתוכו, נחשב בזמנו לאחד הגנים היפים בארץ.
בני המושבה באו לברכה זו לקיים מצוות "תשליך".
את בימת בית הכנסת תרם טפר לזכר בנו ובנה בימה זו באהבה רבה ובתשומת לב מיוחדת.
בני המושבה נהגו לבוא לביתו של טפר להרים כוסית מיינותיו מעשה ידיו.
כנראה שהיה ראשון גם בהקמת יקב ביתו.
הוא שלח את יינותיו לתערוכה בלונדון ואף קיבל פרס על אחד מהיינות הללו.
טפר הקים קרן גמילות חסדים, שנקראה חד"ש על שם התורמים: חיים טפר, דוד פניק, שלמה פולונסקי.
כשהגיע טפר לגבורות, חגגה המושבה את חגו ברוב עם והובטח חגיגית לכנות אחד מרחובות המושבה בשם: "שדרות חיים טפר".
טפר נישא לליבה אהובה לבית פוגר (או פונר) ולזוג נולדו 4 ילדים (משה, חנה, אהרון והדסה).
לאחר פטירת אשתו ב-1944 נישא בשנית להניה לבית פורל ולזוג נולד ילד.
טפר נפטר ב-17 בינואר 1960 ונקבר בבית העלמין נס ציונה.
אחותו רבקה הייתה נשואה לירמיהו בוקסר.
הרב חיים יהודה לייב אוירבך (ד' בטבת ה'תרמ"ז, 31 בדצמבר 1886, יפו – כ"ח באלול ה'תשי"ד, 26 בספטמבר 1954, ירושלים) היה רב, מקובל וראש ישיבת שער השמים בירושלים בראשית המאה ה-20.
דור שביעי לרבי יעקב יוסף מפולנאה, תלמיד הבעש"ט.
אביו, הרב אברהם דב אוירבך, כיהן כרב בצ'רנוביץ למעלה משלושים שנה.
אמו, רחל לבית מושלי, אחותו של זרח אלתר מושלי ממייסדי שכונת נווה צדק.
התחנך בישיבות ירושלים והוסמך לרבנות על ידי הרב חיים ברלין בגיל 18. לאחר נישואיו עם צביה, בת הרב שלמה זלמן פרוש, מבוני ומנהיגי היישוב בירושלים החדשה ואחותו של נפתלי צבי פרוש-גליקמן.
החל ללמוד קבלה מהרב שמעון צבי הורביץ, ובשנת ה'תרס"ו ייסד יחד עמו את ישיבת המקובלים שער השמים.
אף על פי שבשעת הקמתה היה בן פחות מעשרים, שימש לצידו של הרב הורוויץ.
מאז הקדיש את כל זמנו ומרצו לביסוס הישיבה .
ישיבה זו הפכה עד מהרה למרכז לימוד הקבלה האשכנזי בירושלים, ועד היום היא מישיבות המקובלים היחידות המשויכות לציבור האשכנזי.
בשנת ה'תרע"ו (1916) התמנה להיות סגן קונסול פרס, ובתפקידו זה הגן על יהודי הארץ מפני רודנות העות'מאנים, בנותנו להם דרכון פרסי.
הדבר נודע לשלטונות העות'מאניים והרב נידון למוות שלא בפניו.
שעות מספר קודם ביצוע גזר הדין נתגלה לו הסוד מפי אחד מאנשי הבולשת הטורקית, והוא נאלץ להסתתר מספר חודשים מפני השלטונות.
במקום מחבואו ישב ולמד עם אחד מתלמידיו, שם חיבר חלק גדול מחידושיו שהיוו חלק מספרו "חכם לב".
כשהטורקים איבדו את שלטונם בירושלים, יצא ממחבואו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה חבר אספת הנבחרים הראשונה, וממייסדי "מפעל התורה" וחבר הוועד הפועל שלו.
נמנה עם חברי המזרחי, השתתף בוועידות המזרחי ובכינוסיו.
בשנת ה'תרפ"ח ייסד תלמוד תורה "שער השמים" לבני עדות המזרח, וכן כולל אברכים צמוד לישיבה ללימוד תורת הנגלה.
בשנת ה'תרצ"א יצא לארצות הברית לפעול למען הישיבה שעמדה בסכנת פשיטת רגל.
מסע זה ארך למעלה משנתיים.
נמנה עם בני היישוב הישן שקיבלו באהדה מסוימת את הציונות והעלייה לארץ, והיה מקורב לרב קוק.
עם זאת, היה מקורב גם לרבני הקנאים, ובברית המילה של בנו הרב אברהם דב אוירבך שימש הרב יוסף חיים זוננפלד כמוהל, בעוד הרב קוק היה הסנדק.
הרב אוירבך נפטר בירושלים בכ"ח באלול ה'תשי"ד לאחר מחלה ארוכה והוא כבן 67.
הרב שלמה זלמן אוירבך, נחשב לאחד מגדולי פוסקי ההלכה בדורות האחרונים, אך נמנע מלשלב בפסקיו כל רמז לקבלה, בה התמקד אביו.
הרב אליעזר אויערבך, רו"מ ישיבת המקובלים שער השמים.
הרב אברהם דב אוירבך, רב שכונת בקעה בירושלים וראש ישיבת אור שמח, מחבר ספר 'אמרי אברהם'.
הרב רפאל דוד אוירבך, מנהל ישיבת המקובלים שער השמים.
בתו, לאה, נישאה לרב שלום שבדרון - "המגיד הירושלמי".
בתו, רחל, נישאה לרב שמחה בונים לייזרזון, מראשי ישיבת שפת אמת בירושלים, שנפטר בגיל 27 (אביו של אברהם יוסף לייזרזון).
בתו, מלכה, נישאה לרב אברהם הורביץ, מתלמידי החזון איש והרב יעקב ישראל קניבסקי ומחבר ספרי "דבר הלכה" ו"ארחות רבינו".
בתו, שרה הינדא (נפטרה תשע"ג), נישאה לרב משה מאיר פראג, ראש כולל שומרי החומות.
חיבר ספר אחד בהלכה, על הלכות אישות, בשולחן ערוך, חלק אבן העזר - חכם לב: על שולחן ערוך אבן העזר ...
פנים הספר הוא קצור פסקי הלכות להגאון ...
ר' שלמה מחעלמא בעל המחבר מרכבת המשנה ...
וסביב ס' חכם לב חדושים ובאורים ...
אחת בהלכות מקוואות והשנייה בהלכות חזקה במצות ומנוי שררות בישראל, ירושלים, ה'תרפ"ז.
קונטרס הלכתי מובא בספרו של בנו מעדני ארץ בשם "מילי דאבא".
מאמרים במאספים וכתבי עת תורניים כ"אזכרה", "סיני".
בשנותיו האחרונות התחיל להכין לדפוס מאות תשובות לכל ארבעת חלקי השולחן ערוך, אך לא הספיק לסיים מלאכתו.
חיים טל (נולד ב-1950) הוא פרופסור לפריודונטיה, מומחה למחלות חניכיים ורפואת הפה, מכהן כפרופסור מן המניין וראש המחלקה לפריודונטיה והשתלות דנטליות באוניברסיטת תל אביב מאז 1985, ומופקד הקתדרה להשתלות דנטליות על שם ד"ר ג'רלד ניזניק מאז 1992. במהלך תקופה זאת כיהן 10 שנים כראש בית הספר לרפואת שיניים.
טל נולד ברמת גן, שרת בצה"ל בחטיבת גולני, ובהמשך כמדריך בקורס קצינים.
סיים לימודיו בפקולטה לרפואת שיניים באוניברסיטה העברית בירושלים.
התמחה בפריודונטיה (רפואת חניכיים) ורפואת הפה, והשלים למודי דוקטורט באנתרופולוגיה פיזיקלית באוניברסיטת וויטס-יוהנסבורג.
שימש פרופסור חבר בפריודונטיה באוניברסיטת ניו יורק, נושא במינויים פרופסור אורח מטעם אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת פנסילבניה ואוניברסיטת טורונטו.
זכה בפרס ג'ונסון אנד ג'ונסון למחקר מטעם ה-IADR - הארגון העולמי למחקר דנטלי ונושא בתארים עמית כבוד של האקדמיה האמריקאית לרפואת הפה, דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קרול-דווילה, בוקרשט, ויקיר ההסתדרות לרפואת שיניים בישראל.
באוניברסיטת ניו יורק התמחה במחקר בחיות מעבדה, ועם הצטרפותו לאוניברסיטת תל אביב (1985) הוביל מחקרים יישומיים לפיתוח אביזרים רפואיים, ובפרט בתחום הרגנרציה הפריודונטלית (שיקום מנגנוני התמיכה של השן).
מוכר בעיקר בזכות מחקריו בתחומי הריפוי הפריודונטלי, פיתוח חסמי קולגן חדשניים לרגנרציה פריודונטלית, קריוכירורגיה ואנתרופולוגיה פיזיקלית.
הרצה בנושאים אלה בישראל וברחבי העולם, ופרסם למעלה מ-140 מאמרים מדעיים בעיתונות בינלאומית מובילה.
בשנת 2012 ראה אור ספר שערך, "Bone Regeneration".
הספר שהופץ עד כה בלמעלה מ-49,000 עותקים עוסק באספקטים שונים של רגנרציה גרמית בתחומי הרפואה ורפואת שיניים, ובכתיבתו נטלו חלק חוקרים וקלינאים מישראל ומהעולם.
שימש מדען קליני ראשי בחברת טקטייל טכנולוגיות ישראל, מפתחת מערכות מחשוב להנחיית שתלים, ושימש יועץ לחברות בינלאומית בתחום הרגנרציה.
בשנת 2003 הגיש תביעה משפטית נגד שותפיו לפיתוח הקולגן הרפואי שמוסחר על ידי חברת קולבר לייף סיינס בע"מ.
תביעתו של טל, שטען לנישולו מזכויותיו בפיתוח חדשני של קולגן רפואי, יושבה בהסדר פשרה.
חיים טל נשוי למשוררת הדסה טל, ואב לשתי בנות.
הרב ד"ר חיים יהודה אריה וייל (י' באלול תרכ"ו, 1866-כ' בחשוון תש"ד, 18 בנובמבר 1943) היה רב בגרמניה.
חיים יהודה אריה וייל הוא צאצא למשפחת וייל, אביו, הרב מאיר וייל כיהן כדיין בעיר רוֹגָזֶן, אך התפרנס ממסחר.
רעייתו הראשונה ובנם היחיד נפטרו ממחלה, ולאחר כמה וכמה שנים נישא שוב.
רעייתו השנייה, רוזה (לבית הורביץ), ילדה לו שלושה-עשר ילדים, כשרובם נפטרו ממחלות כתינוקות או בצעירותם, ורק חמישה מהם גדלו והקימו משפחות.
הצעיר בהם היה הרב ד"ר וייל שנולד ברוגזן כשאביו היה כבן 60. אביו היה מלמדו הראשון וכן למד בתלמודי תורה אחרים ברוגזן.
בנוסף ללימודיו התורניים למד גם לימודי חול כמנהג יהודי גרמניה.
הרב מאיר נפטר בגיל 90.
למד והוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים בברלין אצל הרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר והרב דוד צבי הופמן.
היה בקי בש"ס והיה חוזר כל שנה על כולו.
בנוסף למד גם באוניברסיטה והגיש דוקטורט על העניינים המשפטיים שמופיעים בספרי יוספוס פלביוס והשוואתם להלכה.
על מחקר זה קיבל תואר ד"ר לפילוסופיה מאוניברסיטת ברן בשווייץ.
בדרשותיו הדגיש את חובתו של עם ישראל להיות אור לגויים ומופת מוסרי בפניהם, ורק בכך ניגאל.
כן היה מדגיש את קיום המצוות שבין אדם לחברו לא פחות מהמצוות שבין אדם למקום.
לגבי מצוות צדקה היה דורש שקיומה המעולה ביותר הוא להעמיד את הנזקק על רגליו עד שיוכל להתפרנס בעצמו, ואם זה לא אפשרי אז יש לעזור לו ככל שניתן.
היה ביחסים טובים גם עם אנשי הדת של דתות אחרות.
בתרס"א (1901) נבחר לרבה של קהילת צרניקאו בחבל פוזנן, ונשא לאישה את רוזה, בתו הבכורה של אשר הורוביץ, מחברי הקהילה (נפטרה בתרצ"א).
בדרשתו הראשונה שהתבססה על המילים ללמוד וללמד לשמור ולעשות
הביא לפניהם את הקווים המנחים של השקפתו לגבי תפקיד רב בישראל:
ללמוד - להעמיק בהתמדה במקורות היהדות ולהתכונן במרץ למילוי תפקידיו.
ללמד - ללמד את כולם: מבוגרים, צעירים ולילדים, ולהיות להם מורה דרך החיים.
לשמור - להיות שומר נאמן לתורה ולהגן עליה מכל התקפה והשמצה כדי למנוע כניסת רעיונות זרים אל הקודש.
ולעשות - להיות דוגמה ומופת בקיום מצוות התורה ולהראות לכולם את דרך האמת של עם ישראל.
אף שחלק מהקהילה לא שמרה מצוות, כדי לכבד את הרב השתדלו גם אלה לא לחלל שבת בפרהסיה, ובכל המשפחות שמרו כשרות ברמה כזו או אחרת.
כמה שנים לאחר מינויו בנתה הקהילה מקווה חדש.
הרב עמד בראשות חברה מיוחדת לענייני צדקה וחברת "גמילות חסד של אמת".
גם רעייתו הרבנית הייתה שותפה לפעילות החסד ועמדה בראש "חברת הנשים להלבשת ילדים עניים ותמיכה בעניים" ועסקה ב"גמילות חסד של אמת" לנשים.
בדרשותיו היו מתייחס לאירועים המשפחתיים של בני הקהילה: היה מודה לבורא על השמחות, והיה מביע את צערו על הנפטרים ומוסיף דברי תנחומים לאבלים.
בנוסף ניהל את בית הספר היהודי לדת שבתקופתו שמו הרשמי היה 'בית הספר העברי לדת, בהנהלת הרב ד"ר ווייל'.
כל ילדי היהודים היו חייבים ללמוד בית הספר הזה כי לפי חוקי המדינה, ללא תעודת גמר מבית הספר לדת, לא היה ערך לתעודה מבית הספר הכללי.
הוא תיקן תפילות בלשון העם לזוג צעיר שבא לבית הכנסת בשבת הראשונה לאחר נישואיו וליולדת לכניסתה הראשונה לבית הכנסת לאחר הלידה.
במלחמת העולם הראשונה עשרות מיהודי צרניקאו התגייסו לצבא גרמניה.
לחלקם הוענקו עיטורי גבורה והצטיינות על לחימתם וחמישה מהם נהרגו.
לכבוד החיילים ששבו לביתם דרש דרשה מרגשת שבה עוררם לבנות את ביתם מחדש ברמה גבוהה יותר עם רגישות רבה יותר לכבוד הזולת ורכושו.
הרב ד"ר וייל ליווה את דרשות בפסוקים וגם בתפילות רבות לשלום העולם וגאולת ישראל שתרגם לגרמנית.
מתחילת מלחמת העולם הראשונה המצב בצרניקאו הידרדר בגלל משבר כלכלי והסכנות בדרכים.
לאחר תבוסת הגרמנים במלחמה סופח האזור לפולין.
והיהודים נתקלו ביחס עוין ואנטישמי מצד השלטונות הפולניים.
רוב יהודי צרניקאו עזבו לגרמניה ומערב אירופה, והקהילה היהודית הצטמקה מאוד.
הפולנים שפעלו לסיפוח חלקים נוספים מגרמניה דרשו מהרב וייל סכום גדול למימון פעילותם, אך הוא סירב ואמר שאין לירוק לבור שממנו שתה, מדינת גרמניה.
אך תרם סכום כפול לארגון "הצלב האדום" הפולני שטיפל בחולים.
למרות תרומתו זו, ראו הפולנים בחומרה את סירובו לתרום לסיפוח שטחים נוספים מגרמניה לפולין, ושללו ממשפחתו את קצבת הפחם לחימום ובישול.
מפני שלא רצה לקנות בהשוק השחור, החליט לעזוב את העיירה.
לאחר שחיפש מקום רבנות חדש, מצא כמתאימה את הקהילה החרדית בדיסלדורף שליד נהר הריינוס.
ביום הראשון של חנוכה, כ"ה בכסלו תר"פ (17 בדצמבר 1919) הגיע לעיר.
בתחילה הגיע לבדו, ולאחר חמישה חודשים הצטרפו רעייתו וחמשת ילדיו.
במשך כמה זמן מצבה הכלכלי של הקהילה היה רע ומשפחת הרב גרה בשני חדרים.
לאחר השתפרות המצב הכלכלי הרב ומשפחתו קיבלו דירת שבעה חדרים בקומה ראשונה מבית-דירות בן ארבע קומות שבנה אחד מפרנסי הקהילה שהתעשר.
הקהילה החרדית בדיסלדורף מנתה כ-150 משפחות, והייתה קטנה בהרבה מזו הרפורמית.
אך גם רבים מאלו שלא היו חברים בקהילה החרדית, נזקקו לשירותיה בעריכת חתונות יהודיות, סיפוק מאכלים כשרים וקבורה יהודית.
בבית התפילה הרפורמי ליוותה את התפילות מקהלה מעורבת של זמרים וזמרות, חלקן אף היו גויות.
בתחילה הרב ד"ר וייל ניסה לקיים שיתוף פעולה עם הקהילה הרפורמית, אך כשנדרשו להשתתף במימון בניית מקווה והכשרת שטח לבית קברות חדש, שוב נפרדו מהקהילה, וכל נטל שירותי הדת, כולל אחזקת המקווה ובית הקברות היו על כתפי הקהילה הקטנה.
הרב וייל למד בהתמדה לצד עבודת הרבנות.
תחת השגחתו פעלו מסעדה כשרה, אטליז כשר ובית יתומים בעיירה סמוכה.
וכן העביר שיעורים למבוגרים וצעירים, וכשהמורה הקבוצה לילדים לא יכול היה ללמדם, היה הוא המורה המחליף.
לעיתים אף הכין ילדים לקריאת התורה וההפטרה בשבת הבר מצווה.
מכל הסביבה באו אליו לשאול שאלות הלכתיות ולהתייעץ.
מפני שלא היו די ילדים יהודיים להקמת בית ספר יסודי יהודי, נאלצו היהודים לשלוח את ילדיהם לבתי הספר הנוכריים, ולילדים היו שיעורי השלמה ביהדות.
בכל שבת העביר שיעור תורה לגברים.
היה נשא דרשות גדולות בבית הכנסת בשבת שובה, בשבת הגדול, בשבתות מברכים, בשבתות מיוחדות אחרות, ובחגים.
כן היה בעל קול ערב ששימש כחזן פעמים לא מעטות.
בכל יום הכיפורים היה שליח ציבור בתפילת נעילה ולפעמים גם בכל נדרי ומוסף.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הרב סירב הרב להזמנת בתו וחתנו, שעלו לארץ ישראל, להצטרף עליהם ולעלות ארצה.
הוא אמר שהקהילה בדיסלדורף עדיין זקוקה לו, ובגרמניה חסרים רבנים יותר מאשר בארץ.
בליל הבדולח פרצו נאצים לבית הרב וייל היכוהו, שברו את הרהיטים ואת כלי האוכל מזכוכית וחרסינה שאכלו בהם בחגים, וזרקו את ספרי הקודש מהחלון.
בנוסף גזלו את ספר התורה שירש מאביו.
בתו הצעירה חנה הצליחה להחזיר את ספר התורה, לאחר שהלכה לתחנת המשטרה כמה פעמים.
קהילת דיסלדורף נחרבה, כמו קהילות אחרות בגרמניה, והיהודים ברחו לארצות אחרות.
הרב וייל נמלט להולנד, שאליה כבר נמלטה מספר שנים קודם לכן בתו פלורה ובעלה.
חתנו ובתו שכרו בעבורו דירה מעל לדירתם.
בהולנד נחלשה ראייתו מאוד, אך המשיך לשקוד על תלמודו בעל פה.
כשהיה דבר שלא זכר בביטחון, קירב את הספר למרחק כשני סנטימטרים מעינו הטובה יותר, קורא את המילים שלא היה בטוח בזכרונם, וממשיך ללמוד מזכרונו.
השתדל בכל מאודו לא להיות למעמסה על בתו וחתנו, והלך לבדו בעזרת מקל הליכה.
היה יוצא מביתו פעמיים ביום: לתפילת שחרית ולתפילות מנחה וערבית, ולאחר סיום התפילה השתתף בשיעור גמרא.