tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שממשלת ארצות הברית הייתה בין החותמות על האמנה, הסנאט סירב לאשרר את האמנה בשל התנגדותו להצטרפות לחבר הלאומים.
סעיף 1 חייב את ממשלת אוסטריה להעניק לממשלת ארצות הברית את כל הזכויות והפריבילגיות מהן נהנו מדינות ההסכמה האחרות אשר אשררו את חוזה סן ז'רמן.
סעיף 2 פירט אילו סעיפים בחוזה סנט ז'רמן יחולו על ארצות הברית.
סעיף 3 קבע חילופי הסכם המאושרר בווינה.
הסכם השלום הניח את היסודות לשיתוף פעולה אמריקאי-אוסטרי ללא הפיקוח קפדני של חבר הלאומים.
כתוצאה מכך, ממשלת ארצות הברית יצרה דרך לסיוע חלקי לממשלת הרפובליקה האוסטרית כדי להקל עליה את נטל פיצויי המלחמה שהוטלו עליה בחוזה סן ז'רמן.
על הסכם השלום נוספה אמנה שנחתמה בוושינגטון ב-26 בנובמבר 1924 ואשר קבעה הקמת ועדה אמריקאית-אוסטרית-הונגרית כדי להחליט על גובה הפיצויים שישולמו על ידי ממשלות אוסטריה והונגריה לארצות הברית.
הסכם פת"ח-חמאס לשנת 2017 הוא הסכם פיוס פנים פלסטיני בין פת"ח לחמאס שנחתם ב-12 באוקטובר 2017. ההסכם נערך בתיווך מצרים, ונחתם בקהיר.
ההסכם נחתם על ידי מנהיג משלחת הפת"ח עזאם אל-אחמד וסגן ראש הלשכה המדינית של חמאס, סלאח אל-ערורי.
לקראת ההסכם, הודיעה חמאס ב-17 בספטמבר 2017 כי היא מפזרת את הוועדה המנהלית העליונה שלה בתגובה למאמצי מצרים כחלק מתהליך הפיוס של פת"ח-חמאס.
בדצמבר 2017, מנהיג חמאס בעזה יחיא סנואר אף הודיע כי הוא מוכן לוותר על השליטה האזרחית בעזה לטובת פת"ח.
חמאס הייתה אמורה להעביר את השליטה בעזה עד 1 בדצמבר 2017, אך גם חמאס וגם פת"ח ביקשו ממצרים לדחות את ההשתלטות ל-10 בדצמבר.
הצדדים לא הצליחו ליישם את העסקה בסופו של דבר, תוך ויכוח על פרשנות פרטיה ופספוס מועדים שקבעה.
עיקר המחלוקת בין חמאס לפת"ח היה החזקת הנשק אצל קבוצות הטרור בעזה.
חמאס הודיעה כי לא תקבל אף קבוצה שעבורה תידרש לוותר על נשקה.
בינתיים, נשיא הרש"פ ויו"ר הפתח, אבו מאזן, אמר כי יסכים רק לתרחיש שבו כוחות הביטחון של הרשות שולטים בכל כלי הנשק בעזה.
בתחילת מרץ 2018, משלחת ביטחונית מצרית הייתה אמורה להגיע לעזה כדי לעקוב אחר מאמצי הפיוס שנתקעו.
בהסכם נקבע כי חמאס מעניק לפת"ח שליטה אזרחית מלאה ברצועת עזה, ובתמורה יש להקל על המצור הכלכלי על עזה.
ההסכם התפתח משום שבחודשים האחרונים שלפניו הופעל על חמאס לחץ כבד מצד הרשות הלאומית הפלסטינית.
אמצעי הענישה כללו קיצוץ בשכרם של עובדי הרשות הפלסטינית המתגוררים בעזה וצמצום אספקת החשמל לרצועת עזה, שכבר סבלה ממשבר חשמל.
ההסכם קובע כי בחירות למועצה המחוקקת, לנשיאות ולמועצה הארצית צריכות להתנהל תוך שנה מיום חתימתו.
ההסכם אמור היה להביא גם את חמאס וגם את פת"ח להקים ממשלת ביניים לפני הבחירות.
על פי ההסכם 3,000 שוטרים של הרשות הפלסטינית יוצבו ברצועת עזה.
ראש משלחת הרשות הפלסטינית עזאם אל-אחמד אמר כי מעבר הגבול ברפיח בין מצרים לעזה יופעל על ידי השומרים הנשיאותיים של נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן עד 1 בנובמבר 2017.
הסכמי פת"ח-חמאס משנת 2014 היו שני הסכמי הפיוס פנים-פלסטיני בין פת"ח לחמאס שנחתמו ב-2014.
הסכם עזה נחתם בעיר עזה ב-23 באפריל 2014 על ידי איסמעיל הנייה, ראש הממשלה של ממשל חמאס בעזה, ומשלחת בכירה של הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) שנשלחו על ידי הנשיא הפלסטיני אבו מאזן.
מטרתו העיקרית הייתה פיוס בין המפלגות והקמת ממשלת אחדות פלסטינית בתוך חמישה שבועות, שלאחריהן יתקיימו בחירות כלליות בתוך שישה חודשים.
ממשלת האחדות הוקמה ב-2 ביוני 2014.
ב-25 בספטמבר 2014, כמעט 4 חודשים לאחר הקמת ממשלת האחדות הפלסטינית, סיכמו הצדדים על הסכם שני, הסכם קהיר, בקהיר, בין הנייה לנשיא עבאס, המפרט את המשימות והאחריות של ממשלת האחדות.
הממשלה הייתה אמורה לקחת אחריות ברצועת עזה, לעבוד על הפעלה מחדש של המועצה המחוקקת הפלסטינית, וליישם את מסמך האסירים מ-2006 ואת מסמך הפיוס הלאומי מ-5 באפריל 2011.
הסכם עזה נחתם בעיר עזה ב-23 באפריל 2014 על ידי איסמעיל הנייה, ראש הממשלה של ממשל חמאס בעזה, ומשלחת בכירה של אש"ף שנשלחה על ידי הנשיא הפלסטיני עבאס.
מטרותיה העיקריות היו פיוס בין המפלגות והקמת ממשלת אחדות לאומית בתוך חמישה שבועות, שלאחריהן יתקיימו בחירות כלליות בדצמבר.
מוסטפא ברגותי, המזכיר הכללי של היוזמה הלאומית הפלסטינית, שהיה מעורב במשא ומתן, הגדיר את העסקה כ"קץ לפילוג בין העם הפלסטיני".
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו האשים את עבאס בחבלה במאמצי השלום.
הוא אמר שאבו מאזן לא יכול לקיים שלום גם עם חמאס וגם עם ישראל ועליו לבחור.
עבאס אמר שההסכם לא סותר את מחויבותם לשלום עם ישראל על בסיס פתרון שתי המדינות והבטיח לכתבים שכל ממשלת אחדות תכיר בישראל, תהיה לא אלימה, ותהיה מחויבת להסכמים קודמים של אש"ף.
זמן קצר לאחר מכן החלה ישראל להפעיל סנקציות כלכליות נגד פלסטינים וביטלה תוכניות לבניית דיור לפלסטינים בשטח C ביהודה ושומרון.
עבאס גם איים בפירוק הרשות, מה שהיה מותיר את ישראל באחריות מלאה הן לגדה המערבית והן לעזה, איום שהרשות הפלסטינית לא מימשה.
ארצות הברית מסרה כי היא מוטרדת מההודעה, ש"עלולה לסבך ברצינות" את המשא ומתן לשלום, ויכולות להיות לכך השלכות, בין היתר בנוגע לסיוע.
ממשלת אחדות פלסטינית הוקמה ב-2 ביוני 2014.
במהלך מבצע צוק איתן, שפרץ ב-8 ביולי 2014, חשף השב"כ מזימה לכאורה של חמאס להדיח את שלטון הפת"ח ביהודה ושומרון.
יעד זה זה היה אמור להיות מושג על ידי פריסת חוליות חמאס ברחבי הגדה המערבית כדי להסית אינתיפאדה שלישית ולהכריע את כוחות הרשות הפלסטינית.
יותר מ-90 בני אדם נעצרו.
הנשיא עבאס אמר שהמזימה היא "איום חמור על אחדות העם הפלסטיני ועתידו".
ב-25 בספטמבר 2014, כמעט ארבעה חודשים לאחר הקמת ממשלת האחדות, סיכמו הנייה ועבאס על הסכם קהיר.
ממשלת האחדות הייתה אמורה לקחת אחריות ברצועת עזה והרשות הייתה אמורה להשתלט על מעברי הגבול.
יתר על כן, היא הייתה אמורה לפעול להסרת המצור ושיקום רצועת עזה, לכנס ועידת תורמים, להפעיל מחדש את המועצה המחוקקת הפלסטינית, וליישם את מסמך האסירים מ-2006 ואת מסמך הפיוס הלאומי מ-5 באפריל 2011.
ממשלת האחדות התכנסה ב-9 באוקטובר 2014 בעזה, כדי לדון בשיקום רצועת עזה בעקבות מבצע צוק איתן.
חמאס לא היה מרוצה מהממשלה בשל כישלון תהליך השיקום בעזה, הסגירה המתמשכת של המעברים ואי הסדרת סוגיית תשלום שכר העובדים, ואיים בהצבעת אי אמון בנובמבר 2014.
הנשיא עבאס פיזר את ממשלת האחדות ב-17 ביוני 2015 באומרו שהממשלה אינה מסוגלת לפעול ברצועת עזה.
הבחירות הכלליות שנקבעו להתקיים עד דצמבר 2014 לא הסתיימו.
הפסקת האש של רטיסבון (המכונה גם הפסקת האש של רגנסבורג) חתמה את מלחמת האיחודים, שבה נלחמה צרפת נגד ספרד והאימפריה הרומית הקדושה.
ההסכם נחתם ב-15 באוגוסט 1684 במנזר הדומיניקני בעיר רטיסבון (כיום בבוואריה) בין לואי ה-14, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאופולד הראשון, ומלך ספרד קרלוס השני.
המעורבות הספרדית בהסכם נבעה מבעלותה על ארצות השפלה הספרדיות, שהיו חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
במסגרת ההסכם, הותר ללואי ה-14 לשמור על שטרסבורג, לוקסמבורג ורוב השטחים שכבש במהלך המלחמה, אך הוא נאלץ להחזיר לשליטה ספרדית את קורטרייק (Courtrai) ודיקסמוידה (Dixmude).לוקסמבורג, קורטרייק ודיקסמוידה היו חלק מארצות השפלה הספרדיות.
שטרסבורג, לעומת זאת, הייתה עיר חופשית קיסרית עד שנכבשה על ידי צרפת.
הפסקת האש נועדה להימשך עשרים שנה, אך לואי ה-14 הפר אותה כעבור ארבע שנים בלבד כאשר הכריז מלחמה על הרפובליקה ההולנדית ב-16 בנובמבר 1688 ופלש לפיליפסבורג ב-27 בספטמבר, מה שהוביל לפרוץ מלחמת תשע השנים.
הסכם הפשרה המרכזי עם תעשיית הטבק נחתם ב־23 בנובמבר 1998 בין ארבע מחברות הטבק הגדולות ביותר בארצות הברית – פיליפ מוריס, אר.
Reynolds), בראון אנד ויליאמסון (Brown & Williamson) ולורילארד (Lorillard), אשר כונו "היצרנים המשתתפים המקוריים" (Original Participating Manufacturers, או בקיצור: OPM) – לבין התובעים הכלליים של 46 מדינות בארצות הברית.
ההסכם נועד להסדיר תביעות שהגישו המדינות בגין ההוצאות הרפואיות של תוכנית Medicaid, אשר נגרמו בעקבות מחלות הקשורות לעישון.
בתמורה לכך שהמדינות יוותרו על התביעות, התחייבו חברות הטבק להפחית או להפסיק שיטות שיווק מסוימות למוצרי טבק, וכן לשלם למדינות תשלומים שנתיים קבועים ובלתי מוגבלים בזמן, כדי לפצות על חלק מההוצאות הרפואיות הכרוכות בטיפול במעשנים.
בהתאם להסכם, התחייבו היצרנים המשתתפים המקוריים לשלם סכום מינימלי של 206 מיליארד דולר במהלך 25 השנים הראשונות להסכם.
בנוסף, מימן ההסכם הקמת גוף הסברה חדש נגד עישון בשם Truth Initiative, אשר אחראי לקמפיינים ציבוריים רחבי היקף (כגון Truth), ומתחזק ארכיון פתוח של מסמכים פנימיים שנחשפו כתוצאה מהליך התביעה.
בעקבות הקמת הארכיון והמשפטים נחשפו שקרים רבים של תעשיית הטבק במגוון תחומים כמו סכנות העישון לבריאות, עישון מיד שנייה, התמכרות לעישון, הכוונת פרסום העישון לילדים ולנוער, מניפולציות כלפי הצרכנים והפצת מידע שקרי לציבור ולגופים שונים כמו רופאים, חוקרים ממשלות ועוד.
ההסכם הביא גם לפירוקם של מספר גופי מחקר ותעמולה שפעלו מטעם תעשיית הטבק, ובהם מכון הטבק, Council for Tobacco Research, ו־Center for Indoor Air Research.
בשנות ה-20 פרסם הרופא הארגנטינאי אנחל רופו מחקרים שקשרו בין סרטן, ובמיוחד סרטן ריאה, לבין עישון.
בספטמבר 1950 פורסם מאמר בכתב העת הרפואי הבריטי British Medical Journal אשר קישר בין עישון לבין סרטן ריאות ומחלות לב.
בשנת 1954, מחקר הרופאים הבריטי (British Doctors Study) אישש את המסקנות, ובעקבותיו פרסמה ממשלת בריטניה הנחיות לציבור אשר הכירו בקשר בין עישון לשיעורי תחלואה בסרטן ריאות.
בשנת 1964 פרסם המנתח הכללי של ארצות הברית את הדו"ח הראשון בנושא עישון ובריאות, שבו נרמז לראשונה על קשר סיבתי בין עישון לבין מחלות סרטן.
החל מאמצע שנות ה־50, החלו תושבים בארצות הברית להגיש תביעות נגד חברות טבק בדרישה לפיצויים על נזקים בריאותיים שנגרמו להם כתוצאה מהעישון.
בין השנים 1954 ל־1994 הוגשו למעלה מ־800 תביעות פרטיות בבתי משפט מדינתיים ברחבי ארצות הברית.
עילות התביעה כללו רשלנות בייצור, רשלנות בפרסום, הטעיה מכוונת, והפרה של חוקי הגנת הצרכן במדינות שונות.
למרות ריבוי התביעות, בתי המשפט בארצות הברית פסקו לטובת חברות הטבק כמעט בכל המקרים.
רק שני תובעים זכו בפסקי דין חיוביים – אך שני פסקי הדין בוטלו בערעור.
גם כאשר החלו להצטבר בשנות ה־80 ראיות מדעיות מוצקות בדבר נזקי העישון, טענו חברות הטבק להגנה מסוג "רשלנות תורמת", והכחישו כי הסיכונים לעישון היו ידועים או מקובלים באופן מדעי באותה תקופה.
במהלך אמצע שנות ה־90, יותר מ־40 מדינות בארצות הברית פתחו בהליכים משפטיים נגד תעשיית הטבק, בדרישה לסעדים כספיים, צווים שיפוטיים ואמצעים לתיקון – בהתבסס על חקיקת הגנת הצרכן וחוקי הגבלים עסקיים שונים.
התביעה הראשונה הוגשה במאי 1994 על ידי התובע הכללי של מדינת מיסיסיפי, מייק מור (Mike Moore).
הבסיס העיקרי לתביעות אלו היה הטענה כי הסיגריות שמייצרת תעשיית הטבק גרמו לבעיות בריאות נרחבות באוכלוסייה, אשר בתורן הובילו לעלויות גבוהות במיוחד עבור מערכות הבריאות הציבוריות של המדינות.
מור ניסח זאת כך: "הבסיס לתביעה פשוט: אתם גרמתם למשבר הבריאות – אתם תשלמו על כך."
המדינות טענו כי לאורך עשרות שנים נקטו חברות הטבק בשיטות שיווק והפצה שהיו מטעות, מרושלות או אף רמאיות – תוך הסתרת מידע רפואי על הנזקים הבריאותיים של העישון.
מדינות רבות הצטרפו במהרה לגל התביעות, וביקשו החזר הוצאות עבור טיפולים רפואיים לחולי עישון, ובפרט עבור הוצאות תוכנית Medicaid.
נקודה חשובה היא שטענות ההגנה שבהן השתמשה תעשיית הטבק בהצלחה מול תובעים פרטיים – כמו "אחריות אישית" של המעשן – לא היו רלוונטיות בתביעות שהגישו המדינות, מאחר שמוקד התביעה היה בנזק למערכות הציבוריות ולא בהחלטות הפרטיות של המעשנים עצמם.
בעקבות האיום הגובר של תביעות רבות ברחבי ארצות הברית, פנו חברות הטבק הגדולות (ה־Majors) לפתרון חקיקתי דרך הקונגרס, בדמות הסכם פשרה לאומי כולל.
ביוני 1997 הגישו התאחדות התובעים הכלליים של המדינות (National Association of Attorneys General) וחברות הטבק המובילות בקשה משותפת לקונגרס להסדיר את הסוגיה באמצעות חקיקה.
ב־20 ביוני 1997 הכריז התובע הכללי של מדינת מיסיסיפי, מייקל מור, יחד עם תובעים כלליים נוספים, על פרטי ההסכם המוצע.
ההצעה כללה תשלום מצטבר של 365.5 מיליארד דולר מצד החברות, אפשרות לפיקוח על מוצרי טבק על ידי מנהל המזון והתרופות של ארצות הברית (FDA), החמרה באזהרות הבריאות על אריזות הסיגריות, והגבלות פרסום נוספות.
בתמורה לכך, היו החברות אמורות לקבל חסינות מפני תביעות ייצוגיות, והתקרה העליונה להוצאות משפטיות הייתה מוגדרת מראש.
ההסכם המוצע בקונגרס – שנודע בשם "הצעת 20 ביוני 1997" (National Settlement Proposal – NSP) – דמה במבנהו להסכם הפשרה המרכזי עם תעשיית הטבק (MSA), אך כלל מספר הבדלים משמעותיים:
ההצעה הקונגרסיאלית ייעדה שליש מהתשלומים למימון מאבק בעישון בקרב בני נוער – סעיף שלא נכלל ב־MSA;
ההצעה חייבה פיקוח פדרלי על פרסום טבק דרך ה־FDA;
ניתנה לחברות הטבק חסינות מתביעות מדינתיות נוספות;
הוסרו סעדים עונשיים מתביעות נזיקין פרטניות;
נאסר על ניהול תביעות ייצוגיות או איגוד תביעות ללא הסכמת הנתבעת – כלומר, ניתן היה להגיש רק תביעות אישיות.
סך התשלומים המוצע למדינות במסגרת ההסכם עמד על 368.5 מיליארד דולר לאורך 25 שנים.
לשם השוואה, ה־MSA שנחתם בסופו של דבר כלל תשלומים בסיסיים של כ־200 מיליארד דולר בלבד לתקופה דומה (תחת הנחה שהחברות שומרות על נתח השוק שלהן), בכפוף להתאמות שונות, כגון התאמת אינפלציה, היקף מכירות, ומנגנוני קיזוז למדינות שכבר הגיעו להסכמות מוקדמות.
לתובעים הכלליים לא הייתה סמכות לחתום על ההסכם הגלובלי ללא אישור חקיקתי, ולכן ההסכם דרש חוק פדרלי.
הסנאטור ג'ון מקיין (רפובליקני מאריזונה) הוביל את הצעת החוק, שהייתה אף מחמירה יותר מההסכם המקורי.
עם זאת, באביב 1998 דחה הקונגרס הן את ההצעה של מקיין והן את ההסכם המוצע.
בזמן שהקונגרס דן בהצעה, מספר מדינות בחרו להגיע להסדרים עצמאיים עם חברות הטבק.
מיסיסיפי הייתה הראשונה ב־2 ביולי 1997, ואחריה פלורידה, טקסס ומינסוטה.
ארבע המדינות הללו קיבלו יחד סכום כולל של מעל 35 מיליארד דולר.
המדינות מיסיסיפי, פלורידה, טקסס ומינסוטה, שכונו "המדינות שהגיעו להסדר מוקדם" (Previously Settled States), חתמו על הסכמים נפרדים לפני החתימה על ה־MSA.
חברות הטבק משלמות למדינות אלו 17% מהסכום פר־סיגריה שנקבע ב־MSA, על כל סיגריה שנמכרת בכל מדינה.
המשמעות היא שהתשלום הכולל לחברות שנכנסו להסדר עומד על 104.55% מהתשלום המוסכם לכל סיגריה.
בשנת 2005, תשלומי ה־OPMs (היצרנים המשתתפים המקוריים) עמדו על כ־2.2 סנט לסיגריה – או 44 סנט לקופסה.
ב־23 בנובמבר 1998 חתמו התובעים הכלליים של 46 המדינות שנותרו, יחד עם מחוז קולומביה, פוארטו ריקו ואיי הבתולה של ארצות הברית, על הסכם הפשרה המרכזי (Master Settlement Agreement – MSA) עם ארבע מחברות הסיגריות הגדולות בארצות הברית.
ארבע המדינות – פלורידה, מינסוטה, טקסס ומיסיסיפי – כבר הגיעו להסדרים עצמאיים עם תעשיית הטבק קודם לכן.
ארבע החברות שחתמו על ההסכם הן: Philip Morris USA, R.
בהסכם הן מכונות בשם "היצרנים המשתתפים המקוריים" (Original Participating Manufacturers – OPMs).
בנוסף ל־MSA, התהליך הוליד שני הסכמים לאומיים נוספים:
הסכם הפשרה למוצרי טבק ללא עשן – במקביל להסכם המרכזי, נחתם גם הסכם הפשרה למוצרי טבק ללא עשן (Smokeless Tobacco Master Settlement Agreement), בין התובעים הכלליים לבין חברת United States Tobacco Company (הידועה כיום כ־U.S.
Smokeless Tobacco Company), שהייתה היצרנית המובילה בשוק טבק הלעיסה.
ההסכם כלל גם את מינסוטה ומיסיסיפי, למרות שאלה לא היו צדדים להסכם המרכזי.
הסכם שלב ב' (Phase II) בשנת 1999 הגיעו יצרני הסיגריות הגדולים להסכם נוסף – הידוע בשם הסכם שלב ב' (Phase II Settlement) – עם מדינות מגדלות טבק, שמטרתו הייתה לפצות את החקלאים בגין ההפסדים הצפויים בעקבות עליית מחירי הסיגריות, שנגרמה מההסכמים הקודמים.
ההסכם יצר את קרן נאמנות להסדר עם מגדלי טבק הלאומית (National Tobacco Growers' Settlement Trust Fund), אשר מספקת תשלומים לחקלאי טבק ולבעלי מכסות במדינות המגדלות טבק מסוג Flue-cured ו־Burley, המשמשים לייצור סיגריות.
המדינות הכלולות בהסכם זה הן: אלבמה, פלורידה, ג'ורג'יה, אינדיאנה, קנטקי, מרילנד, מיזורי, קרוליינה הצפונית, אוהיו, פנסילבניה, קרוליינה הדרומית, טנסי, וירג'יניה ווירג'יניה המערבית.
חברות הטבק שחתמו על ההסכם – המכונות היצרנים המשתתפים המקוריים (Original Participating Manufacturers, או בקיצור: OPMs) – התחייבו למספר תנאים עקרוניים ונרחבים:
הגבלות פרסום וקידום מכירות: הגבלת פרסום סיגריות, חסויות, לובינג ופעילות משפטית – במיוחד כאשר נתפסו ככאלו שמכוונות כלפי נוער.
פירוק ארגונים קיימים: פירוק שלושה גופים שנחשבו כארגוני חזית של תעשיית הטבק: Council for Tobacco Research, מכון הטבק, ו־Center for Indoor Air Research.
כמו כן, הוטלו הגבלות על הקמה או השתתפות עתידית באיגודים מקצועיים או עמותות דומות.
שקיפות במסמכים: התחייבות לפרסם לציבור את המסמכים שנחשפו במהלך שלב הגילוי המוקדם בתביעות המשפטיות מול המדינות.
הקמת קרן חינוך ציבורי: מימון והקמה של הקרן הלאומית לחינוך ציבורי (National Public Education Foundation) – גוף בלתי תלוי, שמטרתו לקדם מניעת עישון בקרב צעירים ולהפחית את שיעורי המחלות הקשורות בעישון.
תשלומים שנתיים למדינות: התחייבות לתשלומים שנתיים קבועים ל־46 המדינות שחתמו על ההסכם, לתקופה בלתי מוגבלת ("in perpetuity"), לצורך כיסוי חלקי של עלויות הבריאות הציבוריות שנגרמו כתוצאה מעישון.
ההסכם העניק לבתי המשפט של כל מדינה סמכות אכיפה מלאה ליישם את תנאיו.
לצורך כך הוקמה קרן אכיפה מדינתית (State Enforcement Fund) במימון חד-פעמי של 50 מיליון דולר.
בנוסף, התחייבו חברות הטבק לשלם את שכר הטרחה של התובעים הכלליים של המדינות.
הסכם השלום בין ארמניה לאזרבייג'ן נועד לסיים את סכסוך נגורנו קרבאך והמחלוקות ביחסים בין שתי המדינות.
ב-13 במרץ 2025 הוכרז כי שני הצדדים הסכימו על כל תנאי ההסכם.
ב-8 באוגוסט 2025 נחתם הסכם השלום בטקס בבית הלבן.
לפי דברי הפרשן הפוליטי תומאס דה ואל, ההתקדמות בהשגת ההסכם נובעת במידה רבה מצעדיו של ראש ממשלת ארמניה, ניקול פשיניאן, שנקט שורת ויתורים בניסיון להגיע להסכם.
עם זאת, דה ואל ציין כי נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב ממעט להדגיש את יתרונות השלום, וממשיך להשתמש בסכסוך עם ארמניה כאמצעי לחיזוק שלטונו במדינה.
הסכם ויצמן-פייסל היה הסכם שנחתם בלונדון ב-3 בינואר 1919 בין חיים ויצמן בשם התנועה הציונית, לבין האמיר פייסל, בנו של חוסיין מלך חג'אז, בשם הממלכה החג'אזית.
ההסכם היה אמור להסדיר את היחסים בין התנועה הציונית לבין הממלכה הערבית המאוחדת על בסיס ההכרה הערבית בהצהרת בלפור ולאור חזון סוריה הגדולה בראשות פייסל, שהייתה אמורה לקום בעקבות תוצאות מלחמת העולם הראשונה והמרד הערבי.
פייסל אישר את ההסכם בפני ועידת השלום בפריז (1919) ב-29 בינואר וגם באיגרתו של פייסל לפליכס פרנקפורטר ב-1 במרץ 1919.
כבר במרץ 1918 פרסם "אל-קיבלה", עיתונו הרשמי של המלך חוסיין במכה, הצהרה המביעה את נכונות הערבים לקבל בברכה את אחיהם היהודים השבים לארץ ישראל.
ויצמן ופייסל נפגשו לראשונה ב-4 ביוני 1918 במעאן, צפונית-מזרחית לעקבה, כאשר ויצמן ביקר בארץ בראשות משלחת ציונית, ופייסל עמד בראש הכוחות המורדים הערביים שנעו צפונה.
הפגישה עלתה בהצלחה, והולידה פגישות נוספות בין השניים בהמשך השנה.
בנובמבר הם הגיעו להסכמה שנחתמה בתחילת 1919.
הסעיפים המרכזיים של ההסכם הם:
היחסים העתידיים שבין המדינה הערבית העתידית לבין ארץ ישראל (במסגרת המנדט הבריטי), יושתתו על הבנה הדדית ושיתוף פעולה בין הערבים במדינה הערבית ליהודים בארץ ישראל.
הבטחה שסדרי השלטון בארץ ישראל יכללו "הצהרת הממשלה הבריטית מ-2 בנובמבר 1917 (הצהרת בלפור)".
קריאה לעודד הגירה יהודית לארץ ישראל במהירות ובהיקף נרחב וליצור התיישבות צפופה, תוך שמירת מעמדם של החקלאים והאריסים הערבים.
הבטחה של חופש הדת ושל שליטה מוסלמית על המקומות הקדושים לאסלאם.
הסכמה על משלחת שתשלח התנועה הציונית לארץ ישראל כדי לערוך סקר על האפשרויות הכלכליות של הארץ וכדי להמליץ על דרכים לפיתוחה.
המשלחת תעמוד גם לרשות המדינה הערבית ולרשות התנועה הציונית לעזור להן ליישם את הפוטנציאל הכלכלי של הארץ.
חילוקי דעות בין הצדדים יועלו לבוררות בפני הממשלה הבריטית.
פייסל הוסיף בכתב ידו נספח, שנחתם גם הוא על ידי שניהם, שאמר שההסכם יהיה בתוקף רק אם יתמלאו דרישות הערבים מן הבריטים לעצמאות.
עוד נכתב בנספח, שאם יחולו אפילו שינויים קטנים במילוי דרישות אלה ההסכם יבוטל.
לאחר חודשים ספורים התברר שחלום סוריה הגדולה נגוז משום שסתר את האינטרסים של בריטניה ושל צרפת באזור.
פייסל שהיה מלך הממלכה הערבית של סוריה למשך ארבעה חודשים ב-1920 והיה נתון בצבת בין הלאומנים הערביים לצרפת, החל להתנער מההסכם.
כאשר הוא הודח על ידי שלטונות המנדט הצרפתי והפך למלך עיראק, איבד ההסכם את שארית חשיבותו.
מזכר נהר ואי או הסכם ואי (Wye River Memorandum) הוא מזכר שנחתם בין ישראל לאש"ף, שנועד לפרט צעדים למימוש הסכמי אוסלו ולקבוע לוח זמנים מדויק לביצוע הצעדים הנדרשים בהסכמים, תוך שמירה על הדדיות.
ההסכם נחתם ב-23 באוקטובר 1998, בטקס רשמי ב, על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, יושב ראש הוועד הפועל של אש"ף יאסר ערפאת, ובתיווכו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
בטקס נכח גם חוסיין מלך ירדן.
ההסכם הושג לאחר משא ומתן אינטנסיבי שנערך במשך 10 ימים במרכז הכנסים המבודד Wye River של מכון אספן שבמרילנד, ארצות הברית, ובמעורבותו המלאה של הממשל האמריקאי, כולל השתתפותו האישית של הנשיא קלינטון ומעורבותם של דיפלומטים נוספים שנשלחו על ידי המלך חוסיין.
ההסכם קבע לוח זמנים והיקף של הנסיגות בהם ישראל מחויבת, ובמקביל הניח לוח זמנים לצעדים ביטחוניים של הפלסטינים באיסוף נשק בלתי חוקי, לחימה בטרור ומניעת הסתה.
ההסכם היה תוספת להסכמי אוסלו הקודמים ולא בא במקומם.
מימוש ההסכם נתקל בקשיים משני הצדדים, והוא לא כובד במלואו.
אף שממשלת נתניהו נפלה לבסוף על סוגיית תקציב המדינה, חתימת הסכם ואי על ידי בנימין נתניהו האיצה את תהליך נפילתה, לאחר ששני חברי הכנסת של מפלגת מולדת ושני חברי כנסת מהליכוד, זאב בנימין בגין ומיכאל קליינר, מימשו את איומם והביעו תמיכה בהפלת הממשלה.
הסכם ואי הוגדר כהסכם למימוש הסכם אוסלו ב' מאוקטובר 1995 והסכם חברון מינואר 1997. על פי הסכמים אלו, על ישראל היה לסגת משטחים ביהודה ושומרון בשלושה שלבים שנקראו "שלוש פעימות".
הפעימה השנייה הייתה אמורה להתבצע ביולי-אוגוסט 1998, אך לא התבצעה עד מועד חתימת הסכם ואי, בגלל טענות ממשלת ישראל שהפלסטינים לא עמדו בהתחייבויותיהם בהסכמים הקודמים.
ישראל דרשה שהפלסטינים ימלאו את התחייבויותיהם בהסכמי אוסלו, לפני שהיא תבצע נסיגות נוספות.
הפלסטינים מצדם סירבו לבצע פעולות נוספות למימוש התחייבויותיהם לפני שישראל תבצע את התחייבויותיה.
בנוסף, ישראל תעביר 14.2% משטח B לשטח A.
לגבי הפעימה השלישית נקבע שתוקם ועדה שתדון בנושא.
מאבק בטרור – הפלסטינים הסכימו לנקוט את כל האמצעים הנדרשים למנוע טרור ופשע כנגד ישראלים ורכושם.
על פי ההסכם, הפלסטינים יכריזו בפומבי על מדיניות של אפס סובלנות כלפי טרור, ויציגו בפני האמריקאים תוכנית ללחימה בטרור אשר תיושם מיידית.
תתקיים פגישה דו-שבועית של ועדת מעקב שתבחן את פעולות הפלסטינים ללחימה בטרור, ארגוניו ומימונו.
הפלסטינים יוציאו אל מחוץ לחוק ארגונים המפעילים טרור ויעצרו חשודים במעורבות בטרור.
כמו כן, הפלסטינים ידאגו לאיסוף הנשק הבלתי חוקי ולמאבק פלילי נגד סוחרי נשק בלתי חוקי והמחזיקים בו.
הוסכם גם על שיתוף פעולה ביטחוני מלא בין הצדדים.
פעולות המשטרה הפלסטינית יוגבלו על ידי חוקי הגנה על זכויות אדם.
מניעת הסתה – שני הצדדים הסכימו למנוע הסתה זה כנגד זה.
על פי ההסכם, תוקם ועדה ישראלית-פלסטינית-אמריקאית שתעקוב אחרי ההסתה ותציע דרכים למניעתה.
הצדדים ימנו מומחים שיעסקו במאבק רצוף בהסתה.
הפלסטינים יעבירו לידי ישראל רשימה של השוטרים הפלסטינים תוך שישה שבועות מכניסת ההסכם לתוקף.
ארצות הברית הביעה נכונות לסייע להם.
כמו כן, הוגדרה מסגרת לטיפול בבקשות להסגרה של חשודים.
המועצה הלאומית הפלסטינית תאשרר את מכתבו של יאסר ערפאת מ-22 בינואר 1998 בדבר ביטול סעיפי האמנה הלאומית הפלסטינית הסותרים את הסכמי אוסלו, תוך 2–6 שבועות מכניסת ההסכם לתוקף.
הוסכם לדאוג לפיתוח כלכלי ביהודה, שומרון וחבל עזה, ולהפעיל את ועדות השיתוף הפעולה עליהן הוסכם בהסכמי אוסלו.
הוסכם על הקמת אזור תעשייה בעזה והקמת נמל תעופה בינלאומי עוד בשלב הביניים של הסכמי אוסלו.
השיחות על המעבר הבטוח יחודשו ויעשה מאמץ לסיימן, לגבי הנתיב הדרומי, תוך שבוע מכניסת ההסכם לתוקף.
ייעשה מאמץ להגיע להסכם על הפעלת נמל בעזה תוך 60 יום.
ייעשו מאמצים להאיץ שיתוף פעולה חוקי.
הפלסטינים יעבירו לידי ישראל עותקים של חוקיהם.
תוקם ועדה שתדון בנושאי מסי קנייה ישראליים, שיתוף פעולה במניעת גנבות כלי רכב, טיפול בחובות של פלסטינים לישראלים וההשפעה של התקנים הישראלים על המסחר הפלסטיני, ותתן המלצותיה תוך שישה שבועות.
ישראל והפלסטינים יפנו ביחד אל המדינות התורמות להשגת כסף לפיתוח ביהודה ושומרון וברצועת עזה.
יוחל מיידית בדיונים על הסכם הקבע באופן מואץ במטרה להשיג הסכם עד 4 במאי 1999. אף צד לא יפעל באופן חד צדדי בצורה שתשנה את המעמד של יהודה, שומרון וחבל עזה.
נקבעו שלושה שלבים ליישום ההסכמים, ובכל אחד מהם השתתפו שני הצדדים:
השבוע השני מכניסת ההסכם לתוקף – הפלסטינים יחלו באיסוף הנשק הבלתי חוקי, יוצא צו האוסר הסתה וישראל תעביר 2% מהשטח מ-C ל-B ו-7.1% מהשטח מ-B ל-A.
השבוע השישי מכניסת ההסכם לתוקף – המועצה הפלסטינית תאשר את מכתב ערפאת לגבי האמנה הפלסטינית, תדווח על פעולות הפלסטינים למניעת הסתה ואיסוף נשק בלתי חוקי, וישראל תעביר 5% מהשטח מ-C ל-B.
השבוע השנים-עשר מכניסת ההסכם לתוקף – הפלסטינים ידווחו על פעולותיהם למניעת הסתה ואיסוף נשק בלתי חוקי וייתנו דו"ח על מצבת השוטרים הפלסטינים, וישראל תעביר 5% מהשטח מ-C ל-B, 1% מהשטח מ-C ל-A, ו-7.1% מהשטח מ-B ל-A.
ארצות הברית הזמינה משלחות ישראליות ופלסטיניות לוואי פלנטיישן למשא ומתן אינטנסיבי במתכונת דומה לזו שהתקיימה בקמפ דייוויד.
המקום בודד מהתקשורת ומגורמים פוליטיים ישראלים ופלסטינים והאמריקאים הפעילו לחץ כבד על הצדדים להגיע להסכם.
האמריקאים יצרו מגע ישיר וחברי עד כמה שניתן בין הצדדים.
לשם כך הם השתמשו באמצעים מגוונים כגון איפול תקשורתי, ארוחות משותפות במרפסת, טיולים ביער ולאורך הנהר של נציגי שתי המשלחות, במטרה להגביר את האמון ביניהם.
דובר משרד החוץ האמריקאי הצהיר בתקשורת כי ארצות הברית מנסה בכל כוחה ליצור את הרקע שיאפשר את מלוא הסיכויים לאווירה קונסטרוקטיבית ופרגמטית כדי שהרקע יהיה בלתי פורמלי.
על השיחות בוואי הוטל איפול תקשורתי מלא.
הנשיא ביל קלינטון ציין כי הצדדים הוזמנו לוואי פלנטיישן במתכונת של משא ומתן מסוג דיפלומטיה בדלתיים סגורות במטרה לשמור על האנרגיות שלהם במשא ומתן ולתעל אותם בשיחות עצמן ולא בשיחות עם אמצעי התקשורת.
בתדרוך שקיים קלינטון עם העיתונאים הכריז "אנחנו רוצים למקד את האנרגיה בשיחות, ולכן החלטנו להגביל את מגעינו עם התקשורת באמצעות דוברים בלבד".
ולאחר מכן העיתונאים ואנשי המדיה הופנו אל מחוץ לאתר המשא ומתן.
ג'יימס רובין, ציין גם הוא כי "אנו לא מתכוונים לומר לכם על מה הם מדברים שם, ואני מקווה שהישראלים והפלסטינים לא יענו להודעות שאתם משאירים להם".
במסגרת הימים האחרונים של הוועידה, אי-הסכמות כמעט הכשילו את ההסכם.
ראש הממשלה בנימין נתניהו ביקש מהנשיא ביל קלינטון כי יעניק חנינה למרגל הישראלי ג'ונתן פולארד, שעבד כקצין במודיעין חיל הים האמריקאי ונתפס ב-1985 באשמת העברת מידע מסווג לישראל.
בקשה זו לא מומשה בסופו של דבר, כאשר קלינטון טען כי התחייב רק "לבחון" את נושא שחרורו של פולארד.
דווח מאוחר יותר כי ראש ה-CIA, ג'ורג' טנט, איים להתפטר אם פולארד ישוחרר.
דניס רוס, השליח האמריקני למזרח התיכון, כותב בספרו כי בוועידת ואי שאל אותו הנשיא קלינטון האם שחרורו של פולארד הוא דבר חשוב לישראל.
רוס השיב בחיוב, "כי הוא נחשב חייל ובישראל מקובל כי אין מפקירים חיילים בשדה הקרב", אך יעץ לנשיא לא לשחררו כדי לשמרו כקלף ללחץ על ישראל בעתיד.
לאחר עליות ומורדות במשא ומתן, נחתם ההסכם ב-23 באוקטובר 1998 על ידי יאסר ערפאת וראש הממשלה בנימין נתניהו.
הנשיא ביל קלינטון חתם על ההסכם כעד.
ההסכם נכנס לתוקפו בתוך 10 ימים מרגע החתימה, מ-2 בנובמבר 1998.
במסגרת השיחות הכלכליות, שהתנהלו בשולי השיחות הביטחוניות-מדיניות בוואי פלנטיישן, גם הוסכם על הקמת ועדה אסטרטגית ישראלית-פלסטינית, במטרה לקדם את היחסים הכלכליים.
ישראל ביצעה את הנסיגה הראשונה מתוך שלוש שנקבעו על ידי הסכמי ואי בזמן שנקבע, אך סירבה להמשיך בנסיגות בטענה שהפלסטינים לא מלאו את חלקם בהסכם.
בהחלטת הממשלה ב-12 בדצמבר 1998 נקבע שישראל לא תבצע נסיגות נוספות בלי שהפלסטינים יפסיקו את האלימות וההסתה, יאספו את הנשק הבלתי חוקי וישתפו פעולה עם ישראל בלחימה בטרור, יפסיקו לדרוש שחרור רוצחים, ולא יכריזו באופן חד צדדי על הקמת מדינה פלסטינית.
עם זאת דחה נתניהו בתוקף את תנאי חברי לובי חזית ארץ ישראל לתמיכתם בממשלה, בדרישה לבטל את ההסכם והודיע שלא יספח שטחים ביהודה ושומרון כדרישתם.
הפלסטינים קיימו כינוס של המועצה הלאומית הפלסטינית בה הכריזו שהם מאשררים את מכתבו של יאסר ערפאת לגבי ביטול הסעיפים הקוראים להשמדת ישראל באמנה הפלסטינית.
נתניהו הכיר בכך כמימוש ההתחייבות הפלסטינית בנושא, אם כי הדעות חלוקות האם מדובר בהחלטה בת תוקף שביטלה בפועל את הסעיפים הרלוונטיים באמנה הפלסטינית.
עם זאת, הפלסטינים לא אספו את כלי הנשק הבלתי חוקיים ולא נאבקו בטרור כפי שנדרש בהסכם.
ב-1 בדצמבר 1998 נפתח כנס המדינות התורמות בוושינגטון בהשתתפות הנשיא קלינטון, יו"ר הרשות ערפאת, ושר החוץ אריאל שרון.
זאת במטרה המדינות לגייס התחייבויות בסך 3–4 מיליארד דולר לפיתוח הכלכלה הפלסטינית לדון מספר פרויקטים משותפים, בין היתר פיתוח פרויקטים אזוריים בתחום המים.
עם זאת בכנס קיבלה הרשות התחייבויות בסך נמוך משציפתה.
ב-15 בדצמבר 1998 נערכה פגישה משולשת בצד הישראלי של מחסום ארז, בהשתתפות הנשיא קלינטון, ראש הממשלה, נתניהו, וראש הרשות ערפאת, במטרה לקדם את יישום ההסכם, פגישה הסתיימה ללא תוצאות ובסיומה אפילו לא התקיימה מסיבת עיתונאים משותפת.
שלושה ימים קודם התכנסה המועצה המרכזית הפלסטינית בעזה במטרה לאשרר את שינוי האמנה הפלסטינית, כפי שנקבע בהסכם.
ב-21 בפברואר 1999 הודיע הממשל האמריקני כי הוא בוחן את האפשרות כי ישראל לא תקבל את המימון להיערכותה מחדש בסך 1.2 מיליארד דולר, כיוון שלא ביצוע את הנסיגה על פי ההסכם.
חתימת הסכם ואי על ידי בנימין נתניהו הביאה לנפילת ממשלתו, לאחר ששני חברי הכנסת של מפלגת מולדת ושני חברי כנסת מהליכוד, זאב בנימין בגין ומיכאל קליינר, מימשו את איומם והביעו תמיכה בהפלת הממשלה.
בבחירות שהתקיימו במאי 1999 נבחר אהוד ברק לראשות הממשלה.
אהוד ברק הגיע בספטמבר 1999 להסכם שארם בו נקבע לוח זמנים חדש למחויבויות בהסכם ואי ונוספו מחויבויות ישראליות נוספות לשחרור אסירים.
ממשלתו של אהוד ברק ביצעה את יתר הנסיגות שנקבעו בהסכם, בשלוש פעימות.
בנוסף נחתם הסכם להפעלת המעבר הבטוח, שבעקבותיו נפתח המעבר ב-26 באוקטובר 1999. המעבר הבטוח פעל למשך שנה, עד לפרוץ האינתיפאדה השנייה.
הסכם וסטמינסטר הוא הסכם שלום שנחתם ב-19 בפברואר 1674 בין הרפובליקה ההולנדית לממלכת אנגליה ושם קץ למלחמת הולנד–אנגליה השלישית.
ההסכם השיב על כנו את הסטטוס קוו שקדם למלחמה (status quo ante bellum), וכלל גם את החזרת ניו יורק וניו ג'רזי לידי האנגלים.
אנגליה נאלצה לחתום על ההסכם מכיוון שהפרלמנט לא הסכים להוציא עוד כספים על המלחמה ונעשה גם מודע לאמנת דובר הסודית, שבה הבטיח צ'ארלס השני, מלך אנגליה ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת כי המדינה תהפוך שנית למדינה קתולית.
האנגלים היו מאוכזבים גם מהישגיהם של ההולנדים, שהצליחו לפגוע ביותר ספינות אנגליות מהפגיעה בהם; ומכיבושה של ניו אמסטרדם מחדש בידי ההולנדים (ב-1673).
במידה מסוימת, ניתן לראות את ההחלטה כתבוסה אנגלית, מכיוון שהיא זו שפתחה במלחמה ונאלצה בסופו של דבר לסגת בשל הישגיה של הולנד.
בשנת 1672, אנגליה וצרפת תקפו יחד את הרפובליקה ההולנדית.
צרפת כבשה חלק גדול מהרפובליקה, אך הצי המלכותי והצי הצרפתי ניזוק קשות על ידי מיכיל דה רויטר אדמירל הולנדי.
בשנת 1673 נכשלו המאמצים המתמשכים של הצי המלכותי להביס את הצי המלכותי ההולנדי ולהנחית צבא בחוף הולנד.
תיקונן של ספינות המלחמה האנגליות התברר כיקר מאוד.
הספנות המסחרית האנגלית סבלה מהתקפות תכופות של כוחות הולנדים.
בינתיים, צרפת, בעלת הברית של אנגליה במלחמה, נאלצה להסיג בצורה הדרגתית את חייליה מרוב שטחי הרפובליקה ההולנדית.
צרפת איימה לכבוש את הולנד הספרדית, דבר שיפגע באינטרסים האסטרטגיים האנגלים.
המלחמה שהייתה רעיון של המלך צ'ארלס השני ומעולם לא הייתה פופולרית בקרב העם האנגלי, נראתה כעת למרביתם כמשימה חסרת סיכוי.
האנגלים גם השתכנעו גם על ידי תעמולה הולנדית שהמלחמה הייתה חלק ממזימה להפוך את ארצם לקתולית שוב.
מפקד הצי המלכותי, הנסיך רופרט מהריין, פרוטסטנטי אדוק, החל להוביל תנועה קולנית שמטרתה לשבור את הברית עם צרפת.
בסוף אוקטובר, צ'ארלס ביקש מהפרלמנט תקציב מלחמה לשנת 1674. חבריו היו ביקורתיים ביותר והכחישו שעדיין היה צורך לחסל את ההולנדים כיריבים מסחריים מכיוון שהמסחר האנגלי גדל בצורה מספקת בין 1667 ל-1672. הפרלמנט דרש ניירות ערך להגנת הכנסייה האנגליקנית מפני הפאפיזם, פירוק הצבא הקבוע והדחה של שרים פרו-צרפתים.
הסכם זבורוב (בפולנית: Ugoda zborowska) הוא הסכם בין בוגדן חמלניצקי מנהיג הקוזאקים ובעלת בריתו חאנות קרים, לבין האיחוד הפולני-ליטאי.
החוזה נחתם בזבורוב, אשר ליד טרנופול במטרה להביא לסיומו של מרד חמלניצקי ב-17 - 18 באוגוסט 1649. אף על פי שהוא הופר בסמוך לחתימה עליו, יש לו משמעות היסטורית משום שהכתר הפולני הכיר, אם כי באופן זמני ותחת לחץ, בכוחם הפוליטי והצבאי של הקוזאקים ובדרישותיהם לאוטונומיה גדולה יותר.
מרד חמלניצקי (1648–1657) היה מרד גדול של הקוזאקים הזפורוז'ים והאיכרים האוקראינים נגד שלטון האיחוד הפולני-ליטאי.
למרד הגדול קדמו התקוממויות נוספות נגד הליטאים ולאחר מכן נגד הפולנים על רקע דיכוי דתי של הפולנים הקתולים את הקוזאקים שהיו אורתודוקסים, וכן שאיפות של הקוזאקים והאוקראינים לאוטונומיה.
הקוזאקים כרתו ברית עם אויב נוסף של הפולנים, הטטארים של חאנות קרים, שבראשם עמד חאן אסלאם-גיטי.
בשנת 1649, לאחר סדרה של ניצחונות של הקוזאקים ובני בריתם, כוחות פולנים בראשות כוחות של הכתר הפולני כותרו ליד העיר זבורוב, ומלך פולין יאן השני קז'ימייז', נאלץ לנהל איתם משא ומתן.
האיחוד הפולני-ליטאי נאלץ לחתום על ויתורים מפליגים גם לקוזאקים וגם לחאנות קרים על מנת לעצור את הקרבות.
ההסכם הכיר בהישגי הקוזקים במלחמת 1648–1649, ואפשר להם אוטונומיה גדולה יותר בכמה מחוזות כפי שהיה בסיץ' הז'פוריז'י.
חאנות קרים קיבלה כופר גבוה מהפולנים כדי להפסיק את ההתקפות.
למעשה כל הצדדים יצאו בלתי מרוצים מההסכם, שכן מבחינת הקוזקים, הם קבלו אמנם אישור לתביעותיהם אולם המוני האיכרים נאלצו לחזור לשעבוד.
הצד הפולני נאלץ לחתום על הסכם תחת לחץ, ולהסכים לתנאים לא נוחים.
בשנה שלאחר מכן חודשו הקרבות באישורו של הסיים הכללי.
הסכם חֻדַיְבִּיָּה הוא הסכם שביתת נשק שנחתם בין הנביא מוחמד לשליטי העיר מכה בשנת 628, לתקופה של עשר שנים.
כתוצאה מדחיית אמונתו ורדיפת חסידיו, עזב מוחמד את עיר הולדתו מכה בשנת 622 והיגר עם חסידיו לעיירת נווה המדבר מדינה.
שם חסידיו היו רבים יותר.
בשלוש הזדמנויות, כוחותיו נלחמו עם יריביו, בראשות שיבטו, קוריש.
לאחר ההג'רה, שינה מוחמד כמה מהוראותיו הקודמות, שניתנו במכה, ובהן גם כיוון פניהם של המוסלמים בשעת התפילה ("קִִיבלה").
עד אז פנו לכיוון ירושלים, ואילו מעתה, אחרי ההכרה בקדושתה של מכה ואכזבתו מעמדת היהודים שנפגש איתם במדינה, פנו למכה.
בחודש ד'ו אל-קעדה (מרץ-אפריל) בשנת 628 יצא הנביא מוחמד, שבאותה העת התגורר יחד עם תומכיו בעיר אל-מדינה, בראש כוח תומכים גדול למכה.
באותה התקופה הכוח הדומיננטי במכה היה שבט קורייש, השבט שממנו יצא הנביא מוחמד, שהתנגד למוחמד ולבשורתו.
יש חוקרים הטוענים כי מטרתו של מוחמד הייתה לתקוף את מכה, רק שבדרך, לאחר שהתברר כי הניסיון מוקדם מדי, החליט להסב את המסע לעלייה לרגל, אבל במקורות אין לזה סימוכין.
מנגד, חוקרים אחרים טוענים כי לא הייתה כוונה להתקפה צבאית, אלא לעלייה שקטה לרגל אל המקדש של מכה – הכעבה.
לפי אמונתו של הנביא מוחמד, הכעבה נוסדה על ידי אברהם אבינו ובנו ישמעאל, אביהם של הערבים, ובשל כך מהווה מקום קדוש למוסלמים הנאמנים לאללה.
משום כך, ביקש הנביא מוחמד רשות לעצמו ולאנשיו לעלות לרגל לכעבה.
הנביא מוחמד ואנשיו נפגשו עם משלחת של אנשי מכה במקום הנקרא חודייביה.
חודייביה נמצאת במבואת אזור המקדש של מכה, שם אסור להילחם בעונות שנה מסוימות.
במקום זה ניהלו שני הצדדים משא ומתן שבסופו הוסכם על שביתת נשק בין הנביא מוחמד ובין מכה לעשר השנים הבאות.
כמו כן, המוסלמים לא הורשו לעלות לרגל באותה שנה, אך כן הורשו לעלות לרגל ואף לשהות במכה שלושה ימים בשנה שלאחר מכן.
הן בקרב אנשי הנביא והן בקרב אנשי מכה היו שהביעו חוסר שביעות רצון ביחס להסכם שהושג.
יש הרואים בצעד זה ביטוי לתחכום הצבאי והפוליטי של הנביא, שכן מהלך זה אפשר לו להשקיט את החזית מול אנשי מכה, ולהפנות את כוחו לכיבוש שטחים נוספים בחצי האי ערב, וכנגד השבטים היהודיים שבו, ובכך להגביר את כוחו.
זמן קצר לאחר חתימת ההסכם תקף הנביא מוחמד את ח'ייבר היהודית והכניע אותה, מאחר שמכה לא יכלה יותר לבוא לעזרתה.
ההסכם בוטל שנתיים אחר כך (שנת 630) אחרי שאנשי מכה הפרו אחד מתנאי הסכם חודייביה, והנביא מוחמד פתח את מכה בלי להילחם עם תושביה עם 10,000 מאמינים.
מדובר בגידול משמעותי בצבא המאמינים של הנביא, אשר מנה רק 1,400 איש בעת החתימה על ההסכם.
מטרותיו של מוחמד ומשמעותו התקדימית של ההסכם כבסיס להסכמי שלום בין מוסלמים לכופרים נתונה במחלוקת פרשנית בין הוגים מוסלמים, היסטוריונים ומזרחנים.
יש הרואים את צעדיו של מוחמד כתחבולה שנועדה לאפשר לו לאגור כוח עבור התקפה בזמן נוח יותר.
וכך אמר לימים יאסר ערפאת במעמד חתימת הסכם אוסלו למתנגדיו מהצד הערבי "זכרו את חודייביה".
המקורות ההיסטוריים אומרים שהנביא מוחמד כבש את מכה כדי להעניש את שבט קורייש על שהפרו אחד מתנאי הסכם חודייביה.
אחרים מפרשים את הסכם חודייביה כמבטא רצון כן בשלום.
על פי מוחמד אבן ג'ריר א-טברי, בני שבט באכר, בעלי בריתם של בני קורייש, תקפו את שבט ח'וזעה, בעלי בריתם של המוסלמים, ובכך הפרו איסור מפורש בהסכם.
מוחמד פנה אל קורייש ודרש שיבטלו את בריתם עם באכר, או ששבט באכר יפצה את ח'וזעה, או שההסכם יבוטל.
קורייש בחרו לבטל את ההסכם.
אחד ההישגים החשובים של הסכם חודייביה עבור הנביא ואנשיו היה כיבוש ח'ייבר היהודית, שהתאפשר בעקבות סעיף אי-ההתקפה שהיה כלול בהסכם.
סעיף זה ביטל למעשה את ברית ההגנה הצבאית שהייתה בין תושבי מכה עובדי האלילים לתושבי ח'ייבר היהודים, ובכך סלל את הדרך לניצחונו של הנביא ללא הפרעה.
לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979 הוצג הסכם חודייביה כמקור וכראיה לכך שהסכם השלום עליו חתם אנואר סאדאת אינו עומד בסתירה לדיני האסלאם.
יאסר ערפאת השווה את הסכמי אוסלו להסכם חודייביה מספר פעמים בנאומים פומביים (בנאום יוהנסבורג ב-94 ובקהיר ב-95).
הסכם זאדאר (באיטלקית: Pace di Zara, בקרואטית: Zadarski mir – בשתי השפות "שלום זאדאר") היה הסכם שלום שנחתם ב-18 בפברואר 1358 בעיר זאדאר, כיום בקרואטיה, ומכוחו איבדה ונציה את שליטתה בחופו המזרחי של הים האדריאטי.
ההסכם שנחתם בכנסיית פרנציסקוס הקדוש בעיר, בין הרפובליקה של ונציה לבין הונגריה בשליטת המלך לאיוש הראשון, שם קץ ליריבות בין הצדדים ואפשר את פריחתה של הרפובליקה של רגוזה.
הסכם וושינגטון , שנחתם ב-18 במרץ 1994 בבית הלבן שבוושינגטון די.
ובווינה, היה הסכם שלום ששם קץ למצב הלוחמה בין הקרואטים תושבי בוסניה והרצגובינה (הרפובליקה הקרואטית של הרצג-בוסניה) לבין ממשלת בוסניה והרצגובינה שנשלטה בעיקר על ידי הבוסניאקים.
ההסכם הקים את הפדרציה הקרואטית-מוסלמית אשר הפכה לפדרציה של בוסניה והרצגובינה במסגרת בוסניה והרצגובינה ולצידה של הרפובליקה סרפסקה.
לפי ההסכם אוחדו השטחים שנשלטו אותה עת על ידי הצדדים לו והשטח חולק לעשרה קנטונים במטרה למנוע עליונות של מי מהקבוצות הלאומיות באזור.
הסכם ואיטנגי הוא הסכם שנחתם ב-6 בפברואר 1840 בין נציגי הממשל הבריטי בניו זילנד לבין מנהיגי שבטים מאורים מכל רחבי המדינה.
ההסכם נועד להסדיר את היחסים שבין המאורים למתיישבים האירופאים בניו זילנד ובפרט את המחלוקות בנוגע לבעלות על קרקעות ומעמדה של ניו זילנד כפרובינציה בריטית.
הסכם ואיטנגי הוא נדבך חשוב בהיסטוריה של ניו זילנד והוא מהווה את הבסיס ליחסים בין הגזעים במדינה גם כיום.
ההסכם הוא חריג בהיסטוריה של התנהלות האימפריה הבריטית מכיוון שהוא מהווה למעשה הכרה באי היכולת להכניע את הילידים המקומיים בצורה צבאית ובנכונות (לפחות תאורטית) להתחלק איתם בשלטון על הטריטוריה.
בסופו של דבר החליטה ממשלת בריטניה בינואר 1840 לשלוח את ויליאם הובסון לניו זילנד כשליח מטעמה, במטרה להגיע עם המאורים להסכם שיסדיר את העימותים בינם לבין המתיישבים ולהחיל על האיים ריבונות בריטית.
הצעדים הראשונים שביצע הובסון בתפקידו היו ההכנות לחתימת ההסכם.
בתחילת פברואר 1840 כתבו הובסון ובאזבי את הטיוטה להסכם ולאחר שזו אושרה על ידי מספר ראשי שבטים מאוריים מאזור נורת'לנד הוחלט על חתימת ההסכם במעמד רשמי - ארבעה ימים בלבד לאחר שהחלו בניסוחו.
ב-6 בפברואר 1840 התכנסו הובסון וכ-40 ראשי שבטים מאוריים בחצר ביתו של ג'יימס באזבי שבעיירה ואיטנגי לחתימה על ההסכם.
להסכם יש שתי גרסאות - הגרסה המקורית באנגלית והתרגום למאורית, כל אחת מהגרסאות כוללת שלוש פסקאות, אך התרגום למאורית אינו זהה לניסוח של המקור האנגלי וסביב הבדלים אלו נוצרו עד מהרה חיכּוּכים בין המאורים למתיישבים האירופאים.
הפסקה השלישית היא הכרזה על שוויון זכויות מלא בין המאורים לאזרחים הבריטיים בניו זילנד.
בגרסה המאורית של ההסכם בפסקה הראשונה קיימת ההכרזה שניו זילנד תהא תחת ממשל (מאורית: Kāwanatanga) בריטי, ובפסקה השנייה ההכרזה על שטחי החיים של המאורים תחת שלטון (מאורית: Rangatiratanga) של ראשי השבטים המאוריים.
ראשי השבטים המאוריים ראו בהגדרות הללו הגדרות שקולות, וחשבו שהשלטון על הארץ יתחלק ביניהם - בשטחים בהם הם חיים, לנציגי הכתר הבריטי - בשטחים שיימכרו להם, בעוד הבריטים ראו בהסכם הכרה של המאורים בריבונות בריטניה על כל ניו זילנד תוך הכרה של ממשלת בריטניה ברכוש של המאורים.
עם זאת, במספר מקרים במהלך המאה ה-19 בהם הובאו הנושאים שבמחלוקת בפני בתי המשפט אלו התייחסו להסכם כחסר תוקף משפטי ולא כפו על הממשל לפעול על פי הקווים המנחים שנקבעו בו.
הממשל הקולוניאלי לא אשרר את ההסכם בחוק בריטי או בתקנה של הפרובינציות האוסטרליות או הניו זילנדיות עד לשנת 1975, אז קיבל ההסכם מעמד חוקי מוגבל מתוקף חוק הסכם ואיטנגי.
מתוקף החוק הוקם גוף בשם בית הדין של ואיטנגי (Waitangi Tribunal) שנועד לחקור הפרות של ההסכם ולגבש המלצות לפתרון בעיות בין המאורים לאירופאים ברוח ההסכם.
פרוטוקול בדבר ההערכות מחדש בחברון המכונה הסכם חברון נחתם בין ישראל ובין הרשות הפלסטינית באמצעות דן שומרון וסאיב עריקאת ב-15 בינואר 1997, כשלב ביניים לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני בחברון.
הוא עוסק בפריסה מחדש של צה"ל בחברון, העיר היחידה שממנה לא יצאו כוחות צה"ל בשלב הנסיגות הראשון שלאחר הסכם אוסלו ב'.
ההסכם חילק את חברון לשני אזורים: אזור אחד (H1) המהווה כ-80% מהעיר, עבר לשליטה פלסטינית מלאה.
האזור השני (H2) כ-20% מהעיר, שבו מרוכז היישוב היהודי בחברון, וכן 30 אלף תושבים פלסטינים, נשאר בשליטת צה"ל.
החלק הראשון של ההסכם מתמקד בהיבט הביטחוני, ובו נדונים נושאים כגון היערכות מחודשת בעיר חברון, סמכויות ביטחוניות, אחריות ביטחונית, סידורי ביטחון מוסכמים ואמצעי ביטחון משותפים.
בנוסף, נבחנים נושאים הנוגעים למשטרה הפלסטינית, האתרים הקדושים בעיר וצעדי נורמליזציה בעיר העתיקה.החלק השני של ההסכם עוסק בהיבט האזרחי, ומכסה תחומים כגון העברת כוחות ואחריות אזרחית, תכנון בנייה ותיחום, תשתיות ותחבורה.
כמו כן, כולל החלק את נושא הפקחים העירוניים, מיקום משרדי המועצה הפלסטינית ושירותים עירוניים.
במערכת הבחירות שהתנהלה בשנת 1996 ניצח בנימין נתניהו ועלה לשלטון.
נתניהו שב והצהיר מיום השבעתו כי ישראל תכבד את ההסכמים שהיא חתומה עליהם, אולם התנה זאת ב"עקרון ההדדיות" (כלומר: כשההנהגה הפלסטינית לא עמדה בהתחייבויותיה, עצרה ממשלת ישראל כל התקדמות ביישום ההסכמים).
השנה הראשונה לכהונתו של נתניהו התאפיינה בהסלמה ביחסים בין ישראל לפלסטינים.
הדבר בא לידי ביטוי בפתיחתן של מנהרות הכותל ("מנהרת החשמונאים") ב-24 בספטמבר 1996. הפרויקט יצר זעם רב אצל פלסטינים, אשר טענו כי החפירות נעשות מתחת למתחם הר הבית, וכי החפירות יביאו להתמוטטות רחבת המתחם.
על רקע מתיחות שגברה והלכה בין ישראל לפלסטינים, נפתחה מנהרת החשמונאים למבקרים.
עד מהרה פרצו מהומות מנהרת הכותל, שבמהלכן התעמתו לראשונה אף כוחות הרשות הפלסטינית עם כוחות ישראליים.
היחסים בין ישראל לפלסטינים המשיכו להיות מתוחים בין היתר גם כתוצאה מפיגועים שביצעו ארגונים פלסטיניים ומהמשך הבנייה הישראלית בהתנחלויות.
בנוסף גרם המשבר המדיני להאטה כלכלית, לאחר שלוש שנים של צמיחה כלכלית גבוהה.
לנוכח זאת החליטו האמריקאים בראשותו של הנשיא ביל קלינטון להגביר את מעורבותם, דבר שהוביל לגיבוש הסכמים של הפסקת אש, חידוש שיתוף הפעולה הביטחוני ולבסוף אף לחתימה על הסכם חברון.
הערכות מחדש בחברון – ישראל מתחייבת להיערכות מחדש של צה"ל בחברון, כפי שסוכם בהסכם הביניים, שתתבצע עד עשרה ימים מיום החתימה על ההסכם לכל המאוחר.
כמו כן, התחייבו הצדדים למנוע חיכוך ופעולה אשר יסכלו את ההיערכות מחדש.
סמכויות ביטחוניות ואחריות ביטחונית – אזור H1 יעבור לסמכותה הביטחונית של המשטרה הפלסטינית.
אזור H2 יישאר בשליטת ישראל, אשר תישא באחריות לביטחונם הכולל של ישראלים.
סידורי ביטחון מוסכמים – בסמוך לאזורים שנמצאים תחת אחריות ביטחונית ישראלית יוקמו נקודות בדיקה, בחסותה של המשטרה הפלסטינית.
מטרת נקודות הבדיקה היא למנוע מאנשים חמושים, ממפגינים או מכל גורם שעשוי לאיים על הסדר הציבורי להיכנס לאזורים שתחת האחריות הביטחונית של ישראל.
אמצעי ביטחון משותפים – משרדי התיאום המחוזיים המשותפים (מת"מ) יקימו משרד מישנה בחברון.
כמו כן, יפעלו באזור H2 יחידות ניידות משותפות (ינ"מ) שתפקידן לטפל באירועים שבהם מעורבים פלסטינים בלבד.
הן הישראלים והן הפלסטינים הפועלים בינ"מ בחברון יחומשו: הפלסטינים יחומשו בתת-מקלעים מסוג מיני-אינגרהם והישראלים יחומשו ב־M16 מקוצר.
בנוסף, יערכו הצדדים שני סיורים משותפים באזור H1. הצדדים אף יקימו בחברון מרכז תיאום משותף (מרת"מ), לאור המצב הביטחוני המיוחד בעיר.
בראש המרת"מ יעמדו קצינים בכירים, הן ישראלים והן פלסטינים, אשר תפקידם לתאם את אמצעי הביטחון המשותפים בחברון.
למעשה, כל צד מחויב ליידע את המרת"מ על כל פעילות ביטחונית אשר מתבצעת בסמוך לאזורים שתחת אחריות של הצד האחר.
המשטרה הפלסטינית – יוקמו תחנות או עמדות של המשטרה הפלסטינית באזור H1 שיפעלו בהן לכל היותר 400 שוטרים.
השוטרים יחומשו בכלי נשק (200 אקדחים ו-100 רובים) על מנת שיהיה ביכולתם להגן על תחנות המשטרה, וכן יעמדו לרשותם 20 כלי רכב.
אתרים קדושים – האחריות על ארבעת האתרים היהודים הקדושים הבאים תהיה מוטלת על המשטרה הפלסטינית: קבר עתניאל בן קנז, אלוני ממרא, אשל אברהם ומעיין שרה, והיא תאפשר הגעה חופשים של יהודים אליהם.
צעדי נירמול בעיר העתיקה – הצדדים מדגישים את מחויבותם לעשות כל העולה בידם לשמור על חיים נורמליים בעיר חברון וכן לסכל כל פרובוקציה שעלולה לפגוע בכך.
העיר חברון – על אף הסדרי הביטחון הנ"ל הצדדים מחויבים לא לפגוע באחדותה של העיר.
תנועת אנשים, טובין וכלי רכב בתוך העיר, אל העיר ומהעיר תהיה חלקה ונורמלית ככל האפשר.
הנוכחות הבין-לאומית הזמנית בחברון (Temporary International Presence in the city of Hebron) – משלחת משקיפים אזרחית בין-לאומית, שתפקידה לפקח על יישום ההסכם ולדווח על הפרות של ההסכם, הן לצד הישראלי והן לצד הפלסטיני.
החלק בהסכם העוסק בפן האזרחי
העברת כוחות ואחריות אזרחיים – הוסכם שתחומי אחריות אזרחיים שטרם הועברו לצד הפלסטיני יועברו במקביל לתחילת ההערכות מחדש של צה"ל בעיר.
באזור H2 יועברו תחומי האחריות האזרחיים לצד הפלסטיני, מלבד אלו הנוגעים לישראלים ולרכושם.
תכנון, בנייה ותיחום – הצדדים מתחייבים לשמר ולהגן במידה שווה על אופייה ההיסטורי של העיר חברון, בכל אחד מחלקיה.
כמו כן, התחייב הצד הפלסטיני כי הבנייה בעיר תעשה בהתאם להגבלות ולקריטריונים המצוינים בהסכם.
תחבורה – הפלסטינים הם שיקבעו את הסדרי התנועה בחברון.
עם זאת, בעת ביצוע ההיערכות מחדש ייוותר המצב באזור H2 על כנו.
הוסכם שכל שינוי ייעשה בשיתוף פעולה בין הצד הישראלי והצד הפלסטיני במסגרת תת-ועדת התחבורה.
פקחים עירוניים – פעילותם של פקחים עירוניים פלסטיניים באזור H2 תתקיים בכפוף לכך שהם לא יישאו נשק, יפעלו בלבוש אזרחי בלבד, ושמספרם לא יעלה על 50.
הפעלת משרדים של המועצה הפלסטינית – בעת הפעלת משרדים חדשים באזור H2 על הצד הפלסטיני להימנע מפרובוקציה שעלולה לפגוע בסדר הציבורי או בביטחון.
שירותים עירוניים – יסופקו לכל העיר חברון באופן סדיר, באותה האיכות ובאותה העלות.
משא ומתן וחתימה על ההסכם
ב-7 בינואר 1997 הושגה הסכמה, בתיווך השליח האמריקאי דניס רוס, על רוב ההסדרים הנוגעים לעיר העתיקה של חברון.
ב-13 בינואר 1997 נפגש ראש הממשלה בנימין נתניהו עם יו"ר הרשות יאסר ערפאת בנוכחות השליח האמריקני דניס רוס.
ב-14 בינואר הם הודיעו כי הגיעו להסכמה.
ב-15 בינואר אישרה הרשות הפלסטינית בפגישה משותפת עם הוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין את המסמך.
המשא ומתן הסתיים במפגש לפנות בוקר במחסום ארז, בסיום פגישה בין ראש הממשלה נתניהו ויו"ר הרשות ערפאת.
סאיב עריקאת ודן שומרון, שני ראשי המשלחות חתמו על ההסכם, בנוכחות נתניהו וערפאת.
הפגישה החלה מעט אחר חצות במחסום ארז.
תחילה נכנסו נתניהו וערפאת לישיבה בארבע עיניים.
כעבור זמן קצר נכנס דניס רוס ומפעם לפעם נכנסו חברי המשלחות כדי לתת חוות דעת בתחום אחריותם.
בשיחות נכחו גם קונסול ארצות הברית בירושלים, אדוארד אבינגטון, ושליח האיחוד האירופי ניגרי מרטינוס.
השניים לא השתתפו בשיחות, אלא היו אורחי כבוד.
חברי המשלחת הפלסטינית עדכנו את נשיא מצרים חוסני מובארכ ואת המלך חוסיין.
השגריר מרטין אינדיק עדכן את הנשיא ביל קלינטון.
לאחר השעה 2:30 לפנות בוקר יצא יועצו לענייני תקשורת של ראש הממשלה, שי בזק, והודיע לעיתונאים כי ההסכם נחתם בראשי תיבות.
בזק אמר כי מייד לאחר חתימת ההסכם שוחחו נתניהו וערפאת עם הנשיא קלינטון, קלינטון בירך אותם ושיבח את הצלחתו של דניס רוס.
אחר כך שוחחו נתניהו וערפאת עם נשיא מצרים חוסני מובארכ ועם חוסיין מלך ירדן.
אחרי הפגישה, ערפאת ונתניהו מיהרו לצאת, לחצו ידיים, אך לא כינסו מסיבת עיתונאים.
ערפאת נסע לעזה לאכול את הארוחה המפסקת של צום הרמדאן ונתניהו חזר ונועד עם דניס רוס בחדר הישיבות.
ההסכם התקבל בממשלה ברוב של 18 מצדדים מול 7 מתנגדים.
בני בגין, שר המדע, התפטר מתפקידו כתוצאה מקבלתו של ההסכם.
הבאת ההסכם לאישור הכנסת לא נעשתה כאקט שבשגרה.
על רקע כוונתו של ראש הממשלה נתניהו שלא להביא את ההסכם להצבעה בכנסת, הגישה סיעת מולדת הצעת אי אמון בממשלה.
הצעה זו זכתה לתמיכה מפתיעה מח"כ מטעם תנועת "גשר", מיכאל קליינר, שדרש כי ההסכם יובא לאישור הכנסת, אחרת יצטרף להצבעת אי האמון בממשלה שהגישה סיעת מולדת.
על מנת להימנע ממבוכה, השיב לו דוד לוי, שר החוץ ויו"ר מפלגת גשר, כי הוא מתחייב להביא את ההסכם לאישור הכנסת, וכך היה.
הכנסת אשררה את ההסכם ב-16 בינואר ברוב של 87 תומכים מול 17 מתנגדים.
סיעת העבודה שהייתה באופוזיציה הצביעה עם הממשלה.
מייד עם אשרור ההסכם בכנסת החל צה"ל בהיערכות מחדש מחברון, פינוי רוב שטח העיר, שהפך לשטח H1, והתארגנות מחדש בשטח H2, האזור היהודי של העיר.
במסגרת ההיערכות מחדש הוקמו מחסומים, גדרות וחומות הפרדה בתוך העיר העתיקה של חברון וסביב מערת המכפלה.
ב-20 בינואר 1997 הודיעו מצרים, ירדן, עומאן ואיחוד האמירויות כי הן מפשירות את הקיפאון ביחסים עם ישראל, בעקבות החתימה על הסכם חברון – יחסים שהוקפאו בעקבות מהומות מנהרת הכותל.
ב-3 בפברואר 1997 נפגשו שוב נתניהו וערפאת בכנס הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס וסיכמו על עריכת פגישת עבודה ליישום ההסכם שבוע אחר כך במחסום ארז.
ב-26 בנובמבר 1997 הציג ראש הממשלה נתניהו, את תוכניתו לנסיגת צה"ל מעד כ-8% משטחי יהודה ושומרון, כפעימה שנייה של נסיגה במסגרת ההסכם.
ב-14 בינואר 1998 אישרה הממשלה את ביצוע הפעימה השנייה, בכפוף לביצוע ההתחייבויות הפלסטיניות.
הפעימה השנייה הייתה אמורה להתבצע ביולי-אוגוסט 1998, אך לא התבצעה בגלל טענות ממשלת ישראל שהפלסטינים לא עמדו בהתחייבויותיהם.
העיכובים בביצוע ההסכם הביאו לכינוס פסגת ואי פלנטיישן ואחר כך לחתימה על הסכם ואי.
במסגרת הפרשה אותה חשפה העיתונאית איילה חסון, כי ראש הממשלה נתניהו ביקש למנות את רוני בר-און לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, בתמורה לתמיכת סיעת ש"ס בהסכם חברון.
כן נטען, כי היוזמה למנות את בר-און לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה נועדה להביא לשחרורו של אריה דרעי מגזר דין המאסר שהוטל עליו.
חשיפת הפרשה ופרסומה הביאו לגל של ביקורת ציבורית, בעקבותיה החליט בר-און להסיר את מועמדותו לתפקיד.
פרקליטות המדינה הכירה בניסיון למנות את בר-און לתפקיד מתוך אינטרסים אישיים של גורמים פליליים, אך החליטה כי האדם היחיד בפרשה שהראיות נגדו מצדיקות העמדה לדין הוא אריה דרעי.
הסברי נתניהו לחתימה על ההסכם
השיקולים הביטחוניים ובעיקר הכלכליים הם שהכריעו את הכף, הן אצל נתניהו והן בקרב שרי הממשלה.
המשמעות של אי חתימה על ההסכם באותה נקודת זמן הייתה קרוב לוודאי חידוש המאבק המזוין עם הפלסטינים וחשש לפגיעה במשק, עקב הפסקת ההשקעות של משקיעים המקומיים והזרים.
ביום הצבעת הכנסת על הסכם חברון בינואר 1997 תמך נתניהו בהסכם חברון והתבטא שמדובר "בהסכם טוב יותר, בטוח יותר, אחראי יותר מזה שקיבלנו".
מייד עם החתימה על ההסכם יצא משרד המסחר והתעשייה בהודעה כי הסכם חברון יביא לקפיצת מדרגה בקשרים הכלכליים בין ישראל למדינות, שעיכבו את שיתוף הפעולה מסיבות מדיניות, בהן קטר ועומאן, ועם חברות רב-לאומיות.
ודובר בנק ישראל אמר כי
ב-16 ביולי 2001, לאחר שפרצה האינתיפאדה השנייה, אמר נתניהו בריאיון בערוץ 7 כי הוא מתחרט על ההסכם והיה "כובש את העיר בחזרה".
ב-2001 הוקלט נתניהו בשיחה סגורה (ששודרה לאחר מכן בערוץ 10) מסביר כי עם החתימה על הסכמי חברון, למעשה חיסל את הסכמי אוסלו.
ההסכמים קבעו כי בשלבי הביניים ישראל לא תיסוג מהתנחלויות או אתרים צבאיים, אך ההסכמים לא קבעו מהו אתר צבאי.
לדברי נתניהו, הוא התנה את החתימה על הסכמי חברון בקבלת אישור מהאמריקאים כי רק ישראל תקבע מהו אתר צבאי.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה חידש צה"ל את פעילותו באזור H1, בניגוד לתנאי ההסכם הקובע כי האזור הוא בשליטה ביטחונית של הרשות.
בנוסף נסגר חלקו המרכזי של רחוב השוהדא, הרחוב הסמוך למערת המכפלה, ולעיתים אף במבואות הסמוכים אליו, לתנועת פלסטינים.
החל משנת 2001 חסם הצבא בהדרגה גם את כל הכניסות לבתיהם של תושבים פלסטינים לאורך רחוב השוהדא, בין השאר באמצעות ריתוך דלתות, וכן הוקמו מספר תצפיות ומגדלי שמירה באזור H1, שמהווים שליטה על אזור היישוב היהודי והעיר העתיקה של חברון.
הסכם ווצ'אלה (באמהרית: የውጫሌ ውል, בתעתיק מדויק: הסכם ווְצַ'לֶ; באיטלקית: Trattato di Uccialli – הסכם אוצ'יאלי) היה הסכם שנחתם בין מנליק שהיה בזמנו מלך שוואה (ומאוחר יותר קיסר אתיופיה) לאיטליה בראשות פייטרו אנטונלי ב-2 במאי 1889 בעיירה האתיופית ווצ'אלה.
מחלוקת על הפרשנות לאחד מסעיפי ההסכם הובילה למלחמת איטליה-אתיופיה הראשונה.
ההסכם "הסכם הידידות והמסחר" של ווצ'אלה כולל מספר סעיפים, בהם:
מנליק הכיר בריבונות האיטלקית על המחוזות באגוס, חמסיאן, אקלה גוזאי, סאריה, וחלקים מתיגראי (קולוניית אריתריאה).
בתמורה האיטלקים תמכו במנליק כלכלית, צבאית (אספקת נשק) ופוליטית (צידדו במנליק במאבק הירושה בין מנליק לבנו של יוהנס הרביעי הראס מנגשה).
ההסכם החליש את ראס מנגשה יוהנס וראס אלולה במאבק על הכתר האתיופי לאחר מות יוהנס הרביעי מכיוון שהמחוזות שניתנו לאיטלקים היו מאוכלסים בתגרים והיוו מקור תמיכה לראס מנגשה.
מחלוקת על משמעות סעיף 17 בהסכם הייתה מהסיבות לפרוץ מלחמת איטליה-אתיופיה הראשונה, שש שנים לאחר חתימת ההסכם.
בנוסח האיטלקי של ההסכם נכתב שאתיופיה חייבת לנהל את יחסי החוץ שלה דרך איטליה, ואילו בנוסח באמהרית נכתב שאתיופיה יכולה לפעול כך.
במלחמה ניצחה אתיופיה (קרב עדווה), ולאחריה נחתמה בין הצדדים אמנת אדיס אבבה המבטלת את הסכם ווצ'אלה.
הסכם וינדזור הוא הסכם דיפלומטי בין ממלכת אנגליה ופורטוגל, שנחתם ב-9 במאי 1386. זהו ההסכם הדיפלומטי הבין-מדינתי העתיק ביותר שעדיין בתוקף גם בימינו.
ההסכם מהווה את המשכה של הברית בין המדינות מתקופת מלחמת העצמאות הפורטוגזית, והוא קיבל משנה תוקף עם נישואי מלך פורטוגל ז'ואאו הראשון לפיליפה מלנקסטר, בתו של דוכס לנקסטר ונכדתו של אדוארד השלישי, בפברואר 1387.