tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תקופת שלטון משפחת ד'אקווינו גרמה לתוהו ובוהו וחוסר שביעות רצון בקרב האוכלוסייה, אשר ביקשה מסגן המלך עזרה כנגד העוולות שנגרמו להם.
בשנת 1647, אנרי הראשון, דוכס גיז, הגיע לאיטליה עם צבאו בדרישה לזכותו בכתר נאפולי, והקים את מחנהו בג'וליאנו עם כ-5,000 חיילים.
במהלך המאה ה־17 משפחת מנצ'יני החזיקה, ככל הנראה לפרק זמן קצר, בברונות של ג'וליאנו עם דומניקו ניקולה השני, מרקיז פוזיניאנו לשעבר ומשנה לקנצלר הגדול של ממלכת נאפולי.
בשנת 1691 עברו הנחלה האחוזה והזכויות הפאודליות (הפיף) לידיו של פרנצ'סקו גרילו, שרכש את התואר „דוכס ג'וליאנו".
עם מותו של הדוכס דומניקו גרילו ללא ילדים, הפך הפיף לבית המשפט המלכותי.
המשנה למלך ונסיך סטיליאנו, מרקנטוניו קולונה, רכש את הפיף בשנת 1778 והחזיק בו עד למהפכה הצרפתית.
בתקופת „העשור הצרפתי the French decade" של ז'וזף בונפרטה נחקקו החוקים האנטי־פאודליים, אשר קבעו את ביטול כל הזכויות הפאודליות בממלכת נאפולי ואת תחילתו של המנהל המוניציפלי.
לפיכך, השושלת האחרונה ששלטה בפיף של ג'וליאנו הייתה שושלת קולונה, ולאחריה עבר השלטון לידי האזרחים.
אדוני העיר היו, לפי הסדר: וולקאנו, פילומארינו, פיניַאטלי, ד'אקווינו, פינלי וקולונה.
לאחר איחוד איטליה, בשנת 1863 נוספה הציון „בקמפניה In Campania" לשם „ג'וליאנו" כדי להבדילו מיישובים אחרים בעלי שם זהה שהיו קיימים באותם ימים.
כך ששמה הרשמי של העיר הוא ג'וליאנו בקמפניה או ג'וליאנו אין קמפניה Giugliano in Campania
העיר ג'וליאנו שוכנת במישור חוף ים פורה בצפון-מערב נאפולי, באזור המכונה "אגרו ג'וליאנזה (Agro giuglianese).
היא גובלת בצפון בנפת קזרטה ובדרום במתחם הגעשי שממערב לנאפולי קמפי פלגריי.
תחום השיפוט של העיר נמצא במישור הקמפני, שהוא שטוח כמעט לחלוטין בחלקיו המזרחיים והמרכזיים, ולאחר מכן משתפל בעדינות מערבה עד הגעתו אל הים; המקום היחיד שבולט באזור הוא הר מונטה סן סברינו.
ג'וליאנו מהווה מרכז לייצור ושיווק תוצרת חקלאית עבור העיר נאפולי.
המישור שעליו היא שוכנת היה ידוע בתקופה הרומית העתיקה בשם קמפניה פליקס.
הפרשי הגובה נעים בין כמה מטרים מעל פני הים באזור החופי לבין 97 מטרים מעל פני הים במרכז ההיסטורי.
רצועת החוף, נמוכה והחולית, משתרעת לאורך חוף דומיציו לאורך כ־2.5 קילומטרים, מוורקטורו Varcaturo ועד ליקולה Licola.
בתחומה של העיר נמצא גם אגם פטריה, ועל גדותיו היישוב בעל שם.
האגם אינו ממקור וולקני, אלא ממי הים המבצעים אוסמוזה הפוכה כנגד דיונות החול, הקרובות לחוף הים.
ג'וגליאנו גובלת ב-15 רשויות מקומיות ביניהן: אוורסה Aversa, קאזפסנה Casapesenna, קסטל וולטורנו Castel Volturno, לושיאנו Lusciano, פוצואולי, ועוד.
האקלים והנתונים המטאורולוגיים הממוצעים לאורך השנה בג'וליאנו אין קמפניה הוא אקלים ים-תיכוני (Csa על פי סיווג האקלים של קפן), המתאפיין בכך שהקיצים קצרים, חמים, לחים, יבשים וברובם בהירים, ואילו החורפים ארוכים, קרים, גשומים ומעוננים חלקית.
במהלך השנה הטמפרטורה נעה בדרך כלל בין 5°C ל־30°C, ולעיתים נדירות יורדת מתחת ל־1°C או עולה מעל 33°C.
העונה החמה נמשכת כ־3 חודשים, מ־17 ביוני ועד 12 בספטמבר, כשטמפרטורת השיא היומית הממוצעת העולה על 27°C.
החודש החם ביותר בשנה בג'וליאנו אין קמפניה הוא אוגוסט, כשהטמפרטורה הממוצעת המרבית היא 29°C והטמפרטורה הממוצעת המזערית היא 20°C.
העונה הקרירה נמשכת כ־4 חודשים, מ־23 בנובמבר ועד 23 במרץ, כשטמפרטורת השיא היומית הממוצעת נמוכה מ־16°C.
החודש הקר ביותר בשנה בג'וליאנו אין קמפניה הוא ינואר, כשהטמפרטורה הממוצעת המזערית היא 5°C והטמפרטורה הממוצעת המרבית היא 13°C.
העונה הגשומה נמשכת כ־8 חודשים, מ־13 בספטמבר ועד 3 במאי, עם הסתברות העולה על 22% לכך שיום נתון יהיה יום גשום.
החודש שבו מספר הימים הגשומים הוא הגבוה ביותר בג'וליאנו בקמפניה הוא נובמבר, עם ממוצע של 10.1 ימים שבהם נרשמו לפחות 1 מ"מ של משקעים.
העונה היבשה נמשכת כ־4 חודשים, מ־3 במאי ועד 13 בספטמבר.
החודש שבו מספר הימים הגשומים הוא הנמוך ביותר בג'וליאנו בקמפניה הוא יולי, עם ממוצע של 2.6 ימים שבהם נרשמו לפחות 1 מ"מ של משקעים.
התפתחות האוכלוסייה של ג'וליאנו אין קמפניה בין השנים 1861–2021
בג'וליאנו ישנם מספר בתי ספר תיכוניים פעילים, כולל תיכון מדעי ולשוני; המכון המסחרי והמלונאי; מכון טכני תעשייתי; תיכון קלאסי; והמכון לתעשייה ומלאכות.
מאז 1931, המכון הדתי של האחים המריסטים פועל בעיר, ומפעיל בתי ספר יסודיים ותיכוניים.
הספרייה העירונית ממוקמת ברחוב ג'וזפה ורדי.
בעיר פועלים האולפנים של ערוץ הטלוויזיה Tele Club Italia, העוסק בסיקור חדשות, ספורט ופוליטיקה באזור הצפוני של נאפולי.
עיר ג'וליאנו מוזכרת מספר פעמים בפרקים של סדרת הטלוויזיה "גומורה", כאשר סבט סבסטנו מחליט להתערב בבחירות המוניציפליות.
במהלך חג המגן (The patronal feast), ב-27 בינואר, נהוג לבשל כדורי בשר עם רוטב הנקראים "palle di san Giuliano" (בתרגום מאיטלקית: כדורי סן ג'וליאנו).
פאלאצו פינלי או פאלומבו, נבנה בשנת 1545 על ידי האדריכל ג'ובאני פרנצ'סקו די פלמה.
היה לו מגדל צדדי, שנהרס מאוחר יותר.
כנסיית סנטה סופיה (המאה ה-17), תוכננה על ידי דומניקו פונטנה.
בנייתה הושלמה בשנים 1730–1745 על ידי האדריכל הנפוליטני דומניקו אנטוניו ואקארו.
בה נמצא קברו של ג'ובאן בטיסטה בזילה.
כנסיית האנונציאטה, הידועה מהמאה ה-16. היא ביתם של מספר ציורים של אמנים נפוליטנים כמו מאסימו סטנציונה וקרלו סליטו.
יש לה ספינה ראשי עם אפסיס וטרנספט ; הדוכן בסגנון רוקוקו, בעוד ששאר פנים הכנסייה מעוצב בסגנון בארוק.
בולטים גם העוגב הגדול מעץ (סוף המאה ה-16), קפלת מדונה דלה פאצ'ה וסיפורי "הבתולה" מתחילת המאה ה-16 בטרנספט השמאלי.
מהמבנה המקורי, שהיה קיים במאה ה-14, נותר מגדל הפעמונים.
הוא מכיל ציורים מהמאה ה-16 של פבריציו סנטהפדה ופייטרו נגרוני .
כנסיית מדונה דלה גרציה, עם מגדל פעמונים מהמאה ה-14 ושער מהמאה ה-16. בפנים הכנסייה יש ציור של הכתרת הבתולה הגותית מהמאה ה-15 וציורי קיר מתחילת המאה ה-16.
החפירות, בין השנים 1930 ו-1936, חשפו כמה אלמנטים ממרכז העיר (פורום ובו מקדש, בזיליקה ותיאטרון קטן) המתוארכים לתחילת האימפריה הרומית.
מחוץ לחומות העיר זוהו שרידי האמפיתיאטרון והנקרופוליס.
ג'וליאנו נמצאת על קו 11 של מטרו נאפולי.
תחנת רכבת, ג'וליאנו-qualiano, נמצאת מספר קילומטרים מחוץ למרכז העיר.
התחנה היא חלק מ־Passante Ferroviario di Napoli, שלוחה של קו הרכבת רומא–פורמיה–נאפולי.
בשנת 2023 חשפו ארכאולוגים קבר בן 2000 שנה, מוגן ומאובטח, עם ציורי קיר בג'וליאנו שבקמפניה.
הקבר מתוארך לתקופות הרפובליקה הרומית והאימפריה הרומית.
אחד מציורי הקיר (פרסקו) מציג את קרבנוס, מה שגרם לקבר להיקרא "קבר קרבנוס".
הציטוט מתאר את הסצנה האחרונה של שתים עשרה המטלות של הרקולס, שבה הוא מצליח ללכוד את קרבנוס.
ג'מבטיסטה בזילה, משורר, ואספן אגדות
פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס, גנרל רומי
ג'וליה גרדינר טיילר הייתה אשתו השנייה של נשיא ארצות הברית ג'ון טיילר והגברת הראשונה של ארצות הברית בין 26 ביוני 1844 ועד 4 במרץ 1845.
ג'וליה גרדינר נולדה בלונג איילנד לבני הזוג ג'וליאן מקלכלן (Juliana McLachlan) ודייוויד גרדינר (David Gardiner), שניהם צאצאי משפחות החברה הגבוהה בניו יורק.
בשנת 1842 הגיעה משפחת גרדינר לוושינגטון הבירה על מנת לפגוש את החברה הגבוהה בעיר, וג'וליה הקסימה את כל מי שפגשה, ובהם את נשיא ארצות הברית האלמן.
ג'וליה, אחותה מרגרט ואביה הצטרפו לנשיא בהפלגתו בפריגטת הצי "פרינסטון" בשנת 1843 - הפלגה בה נפגע אביה של ג'וליה בתאונה בשל פיצוץ בתותח הספינה.
הנשיא ניחם את ג'וליה על מות אביה ובהמשך שכנעה להתארס לו.
טיילר היה הנשיא הראשון שנישא בהיותו בתפקיד.
הזוג נישא בכנסיית העלייה לשמים בעיר ניו יורק ב-26 ביוני 1844 - נישואים שעוררו עניין ציבורי רב בשל הפרש הגילאים (30 שנה) בין בני הזוג.
ג'וליה שימשה כגברת הראשונה במשך שמונה החודשים שנותרו לכהונתו של בעלה.
לאחר פרישתו של טיילר עברו בני הזוג לגור במטע שרווד פורסט שבוירג'יניה ונולדו להם שבעה ילדים (לטיילר היו שמונה ילדים נוספים מאשתו הראשונה לטישה).
טיילר נפטר ב-18 בינואר 1862 ואשתו נמלטה לניו יורק בשל מלחמת האזרחים האמריקנית שם הביעה את תמיכתה במדינות הקונפדרציה של אמריקה.
בתום המלחמה הגיעה ג'וליה על סף פשיטת רגל, אולם לאחר שבשנת 1870 קבע הקונגרס כי אלמנתו של לינקולן, מרי, זכאית לפנסיה (רק בשנת 1958 נקבע בחוק פדרלי שכל אשת נשיא זכאית לפנסיה), פנתה לקונגרס.
בדצמבר 1880, לאחר הרצחו של הנשיא ג'יימס גרפילד, נקבע בחוק של הקונגרס כי לוקרישיה גרפילד, מרי טוד לינקולן שרה צ'יילדרס פולק וג'וליה טיילר זכאיות לפנסיה שנתית של 5,000 דולרים.
ג'וליה חיה את שנות חייה האחרונות בנוחות בריצ'מונד שבוירג'יניה ונפטרה שם ב-10 ביולי 1889. היא נקברה לצד בעלה בבית הקברות הוליווד של ריצ'מונד.
ג'וליה גרנט הייתה אשתו של נשיא ארצות הברית יוליסס גרנט והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1869–1877.
ג'וליה בוגס דנט, לימים ג'וליה גרנט, הייתה בתם של פרדריק ואלן ורנסשל דנט (Frederick & Ellen Wrenshall Dent).
ג'וליה נולדה במטע וייט הייבן שבקרבת העיר סנט לואיס במיזורי.
ג'וליה התחנכה בפנימיית הגברת מאורוס (Misses Mauros' boarding school ) שבסנט לואיס, בה למדו בנות החברה הגבוהה, ופגשה את יוליסס גרנט בביתה בעת אירוע בו התארחו בבית חבריו של אחיה פרדריק, עמו למדו בוסט פוינט - האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
ג'וליה וגרנט התאהבו בפגישה זו, והתארסו כמה שנים מאוחר יותר, בשנת 1844. חתונתם נדחתה בשל מלחמת ארצות הברית–מקסיקו בארבע שנים נוספות.
ג'וליה הצטרפתה לבעלה בעת שירותו במוצבי ספר שונים, וחזרה לבסוף לבית הוריה בשנת 1852 כאשר גרנט נשלח לספר המערב.
גרנט לא עמד בגעגועיו לג'וליה, והתפטר מתפקידו שנתיים מאוחר יותר על מנת לשוב אליה.
ניסיונותיו בגידולים חקלאיים נכשלו, והוא עבר עם משפחתו (אשתו וארבעת ילדיהם) בשנת 1860 לבית הוריו בגאלנה שבאילינוי, שם עבד בחנות מוצרי העור של אביו עת פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית.
גרנט התנדב לשירות צבאי, וג'וליה שהתה עמו במחנות הצבא ככל שיכלה.
בשנת 1869, לאחר היבחרו לנשיא, הפכה ג'וליה לגברת הראשונה של ארצות הברית - תקופה המתוארת בזכרונותיה כתקופה המאושרת בחייה.
ג'וליה קיימה נשפים רבים בבית הלבן, ואהבה לארח את החברה הגבוהה של וושינגטון.
לאחר תום תקופת נשיאותו של גרנט בשנת 1877 יצאו בני הזוג לחופשה מסביב לעולם.
לאחר שובם לארצות הברית, בשנת 1884 נכשלו שוב עסקיו של גרנט, והוא פשט רגל.
על מנת לקיים את משפחתו כתב גרנט את זכרונותיו בידיעה שהוא גוסס מסרטן, במטרה שאלמנתו תחייה מהתמלוגים של ספריו.
תמלוגים אלה אכן שימשו למחייתה של ג'וליה, שנפטרה בשנת 1902 בגיל 76 - גיל מבוגר יחסית באותם ימים.
בשנת 1897 נכחה ג'וליה בטקס חנוכת אנדרטת קבר גרנט בעיר ניו יורק, ומאוחר יותר אף היא נקברה באנדרטה זו.
ג'וליה סקרלט אליזבת' לואי-דרייפוס היא שחקנית וקומיקאית אמריקאית ממוצא יהודי.
התפרסמה תחילה כאשר הצטרפה לצוות השחקנים בתוכנית המערכונים הפופולרית "סאטרדיי נייט לייב" (1985-1982).
לאחר מכן גילמה את איליין בניס בסדרה "סיינפלד" (1998-1989), אחד הסיטקומים המצליחים ביותר בכל הזמנים מבחינה ביקורתית ומסחרית.
על תפקידה בסיינפלד זכתה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב.
תפקידיה הנוספים בטלוויזיה כוללים את כריסטין קמפבל (אנ') בסדרה "כריסטין הישנה" (2010-2006), עבורו זכתה בפרס אמי נוסף ובשל הופעתה בתור סלינה מאייר (אנ') בסדרה "Veep" (2019-2012); זכתה בשישה פרסי אמי רצופים.
בקולנוע, היא ידועה מתפקידיה בסרטים "חנה ואחיותיה" (1986), "כיף של חופשה" (אנ') (1989), "לפרק את הארי" (1997) ו"דיברנו מספיק" (אנ') (2013); היא גם גילמה את ולנטינה אלגרה דה לה פונטיין ביקום הקולנועי של מארוול, בסדרה "הפלקון וחייל החורף" (2021), בסרט "האלמנה השחורה" (2021) ובסרט "הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח" (2022).
לואי-דרייפוס זכתה באחד עשר פרסי אמי, שמונה על משחק ושלושה על הפקה, בנוסף לפרס גלובוס הזהב ותשעה פרסי גילדת שחקני המסך.
לואי-דרייפוס קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד בשנת 2010 והיא נכנסה להיכל התהילה של אקדמיית הטלוויזיה (אנ') בשנת 2014. בשנת 2016, Time Magazine כלל את לואי-דרייפוס כאחת ממאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם.
בשנת 2018 היא קיבלה את פרס מארק טוויין להומור אמריקאי, שהוענק על ידי מרכז ג'ון פ.
קנדי לאמנויות הבמה, כאות הקומדיה הגבוה ביותר של אמריקה.
לואי-דרייפוס נולדה במנהטן, ניו יורק, ב-13 בינואר 1961. אימה, ג'ודית (לבית לפבר), הייתה סופרת ומורה לצרכים מיוחדים, ואביה יליד צרפת, ג'רארד לואי-דרייפוס (אנ'), עמד בראש חברת לואי דרייפוס (אנ'), חברת סחר צרפתית העוסקת בחקלאות, עיבוד מזון, שילוח בינלאומי ומימון.
סבה מצד אביה, פייר לואי-דרייפוס (אנ'), היה נשיא החברה ובן למשפחה יהודית מאלזס.
הוא שירת כקצין פרשים וחבר במחתרת הצרפתית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
היא נינתו של לאופולד לואי-דרייפוס (אנ'), שהקים ב-1851 את חברת לואי דרייפוס (אנ'), ובני משפחתה עדיין שולטים בה.
היא קשורה בעקיפין לאלפרד דרייפוס, הידוע מפרשת דרייפוס.
יש לה אחות למחצה מנישואיה השניים של האם, לורן בואלס (אנ'), אף היא שחקנית.
יש לה גם שתי אחיות-למחצה מנישואיו השניים של האב; פיבי ואמה (האחרונה מתה באוגוסט 2018).
רוברט לואי-דרייפוס (אנ'), אחד מבני דודיה, היה מנכ"ל אדידס והבעלים של מועדון הכדורגל אולימפיק מרסיי.
הוריה התגרשו כאשר הייתה בת שנה.
כשהייתה בת ארבע, עברה לוושינגטון די.
אימה נישאה בשנית, כאשר לואי-דרייפוס הייתה בת שמונה, - לדיקן בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, ל.
בשל עבודתו של אביה החורג בארגון הומניטרי-בינלאומי, לואי-דרייפוס בילתה את ילדותה במספר מדינות, בהן קולומביה, סרי לנקה ותוניסיה.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר הולטון-ארמס (אנ') לבנות בבת'סדה, מרילנד, בשנת 1979. מאוחר יותר היא אמרה, "היו דברים שעשיתי בבית הספר, שאילו היו בנים איתי בכיתה, הייתה לי פחות מוטיבציה לעשות."
לואי-דרייפוס למדה בחוג לתקשורת באוניברסיטת נורת'ווסטרן באוונסטון, אילינוי, שם הייתה חברה באחוות דלתא גמא.
היא למדה גם תיאטרון, והופיעה במופעי אלתור ומערכונים של סטודנטים, לפני שנשרה במהלך השנה השנייה, לאחר שלוהקה לתוכנית "סאטרדיי נייט לייב".
בשנת 2007 היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד לאמנויות מאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנים 1982–1985 הייתה חלק מצוות שחקני התוכנית סאטרדיי נייט לייב.
בזמן עבודתה על התוכנית היא הכירה את הכותב לארי דייוויד, אשר מאוחר יותר היה מיוצרי הסדרה "סיינפלד".
לאחר מכן היא שיחקה דמויות משניות במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה.בשנת 1988 החלה לככב בסדרת הסיטקום ברשת NBC "המעון של משפחת הרפר" בהפקה של גארי דייוויד גולדברג.
הסדרה, בה כיכבה לואי-דרייפוס לצדם של קורטני תורן-סמית, כריסטופר דניאל בארנס ות'ורה ברץ', הצליחה, המשיכה לעונה שנייה, ולאחר מכן בוטלה.
תפקידה הגדול הראשון בקולנוע היה בסרטו של וודי אלן "חנה ואחיותיה" בשנת 1986, שם גילמה את דמותה של מארי.
לאחר מכן שיחקה בסרטים "איפה הילד?" לצד רובין ויליאמס ובילי קריסטל, "כיף של חופשה" (אנ') לצד צ'בי צ'ייס ו-"לפרק את הארי" לצד וודי אלן וטובי מגווייר.
הפריצה הגדולה שלה הייתה בשנת 1989, כשעלתה קומדיית המצבים "סיינפלד".
לואי-דרייפוס שיחקה בסדרה את הדמות איליין בניס במשך תשע עונותיה.
על השתתפותה בסדרה זכתה לואי-דרייפוס בפרס גלובוס הזהב ב-1994 ובפרס אמי ב-1996.
בשנת 2002 כיכבה בסיטקום "Watching Ellie" של רשת NBC, בדמותה של אלי ריגס, וחודשה גם לעונה שנייה ב-2003 אך זו בוטלה לאחר 6 פרקים.
בשנים 2003–2005 לואי-דרייפוס שיחקה בתפקיד אורח כמגי ליזר בסדרה "משפחה בהפרעה".
זכתה בפרס אמי בשנת 2006 על תפקידה הראשי בסדרה הקומית "כריסטין הישנה".
במאי 2010 הוענק ללואי-דרייפוס כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
החל ב-2012 ובמשך שבע עונות כמעט רצופות כיכבה לואי-דרייפוס בתפקיד הראשי כסגנית נשיא ארצות הברית (ובהמשך, כנשיאת ארצות הברית) בסדרה הקומית הפוליטית "ויפ" (VEEP) שברשת HBO.
על תפקידה זה זכתה בשישה פרסי אמי רצופים (2012–2017) ובשלושה פרסי גילדת שחקני המסך, בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית.
הפקת העונה השביעית והאחרונה של "ויפ" התעכבה בשנה עקב מחלתה, והתחדשה מייד עם התאוששותה וחזרתה של לואי-דרייפוס לתפקוד מלא בשנת 2018. העונה השביעית של "ויפ" עלתה לאקרנים בארצות הברית בחודש מרץ 2019, כשלואי-דרייפוס מככבת במסע יחסי הציבור, שליווה את הקרנת העונה השביעית ואת מהלכי סיום הפקתה של "ויפ".
בשנת 2013 שיחקה בתפקיד ראשי בדרמה הקומית "דיברנו מספיק", לצד ג'יימס גנדולפיני.
בשנת 2018 הוענק ללואי-דרייפוס פרס מארק טוויין להומור אמריקאי, המחולק על ידי מרכז ג'ון פ.
זהו אחד הפרסים היוקרתיים ביותר בארצות הברית בתחום אמנויות הבמה, ומוענק ליחידים, שתרמו תרומה משמעותית לתרבות ההומור בארצות הברית.
בשנת 2020 תרמה את קולה לסרט האנימציה "קדימה".
בשנת 2023 החלה ביצירת הפודקאסט "Wiser Than Me", בו היא משוחחת עם נשים מבוגרות כדי ללמוד מניסיונן.
בשנת 1987 היא נישאה לשחקן והקומיקאי בראד הול (אנ'), לאחר שהשניים הכירו בלימודים באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
ב-28 בספטמבר 2017 חשפה בטוויטר כי אובחנה כחולה בסרטן השד.
ב-18 באוקטובר 2018 פרסמה כי החלימה לאחר סדרת טיפולים נגד המחלה.
+שנהסדרהתפקידהערות1982 - 1985סאטרדיי נייט לייבדמויות שונות57 פרקים (עונות 8–10)1988קשרי משפחהסוזן וייטפרק: "Read It and Weep: Part 2"1988 - 1989המעון של משפחת הרפר איילין סוויפטתפקיד ראשי (2 עונות); 33 פרקים1989 - 1998סיינפלדאיליין בניסתפקיד ראשי (8 עונות); 177 פרקים
גם מפיקה (11 פרקים)2004 - 2005משפחה בהפרעהמגי ליזר4 פרקים2005קסם של הוריםבלונדהדיבוב; פרק: "Blondas Have More Fun/Five Days of Flarg"2006 -2010כריסטין הישנהכריסטין קמפבל (אנ')תפקיד ראשי (5 עונות); 88 פרקים
גם מפיקה בעונה 5פרס אמי לשחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרת קומית (2006; מתוך 5 מועמדויות)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה (2013)2010רוק 30ליז למון (אנ')פרק: "Live Show"2012 - 2019Veepסלינה מאייר (אנ')תפקיד ראשי (7 עונות); 65 פרקים
גם מפיקה בפועלפרס אמי לשחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרת קומית (2017-2012; מתוך 7 מועמדויות)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה (2017-2013)2012טיפול אונלייןשיבון הייג3 פרקים2015איימי שומר (אנ')עצמהפרק: "Last F...
Able Day"2019ארצ'יבלד והדבר הגדול הבאקוף-אסטרונאוטדיבוב; פרק: "The Chicken Has Landed/The Night of the Nibbler"2021הפלקון וחייל החורףולנטינה אלגרה דה לה פונטיין2 פרקים
ג'וליה צ'יילד הייתה שפית, אישיות טלוויזיונית אמריקאית שהציגה לאמריקאים את המטבח הצרפתי וטכניקות בישול באמצעות ספרי הבישול ותוכניות הטלוויזיה שלה.
צ'יילד אחראית למהפכה בהערכת האוכל בארצות הברית בשנות השישים של המאה ה-20. ספריה הרבים, המציגים את אושיות המטבח הצרפתי, נהפכו לקאנוניים בתחום.
ג'וליה קרולין מקוויליאמס (Julia Carolyn McWilliams) נולדה לג'ון וג'וליה קרולין מקוויליאמס, משפחה עשירה שמוצאה בפסדינה שבקליפורניה.
ג'וליה הייתה הבכורה בין שלושת ילדי המשפחה.
היא למדה בבית הספר וסטברידג', ובבית הספר הפוליטכני (כיתה ד' - ט') ולאחר מכן בבית הספר ברנסון בעיר רוס שבקליפורניה (בתנאי פנימייה).
בשל גובהה (1.88 מטרים) שיחקה כדורסל וטניס בילדותה, וכן במהלך לימודיה במכללת סמית'.
ג'וליה סיימה את לימודיה בשנת 1934 וקיבלה תואר ראשון באנגלית.
לאחר תום לימודיה עברה ג'וליה לניו יורק שם עבדה בחברת הוצאת הספרים וו.
בשנת 1937 שבה ג'וליה לקליפורניה והמשיכה לעבוד בתחום ההוצאה לאור של ספרים ובתחום הפרסום.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, בעקבות המתקפה היפנית על פרל הארבור, הצטרפה ג'וליה למשרד לשירותים אסטרטגיים, שקדם ל-CIA (וזאת מאחר שלא אפשרו לה להתגייס לחיל הנשים האמריקאי בשל גובהה, 188 ס"מ, שהיה יותר מהממוצע בקרב נשים).
ג'וליה שירתה בוושינגטון, במפקדת המשרד תחת פיקודו של הגנרל ויליאם ג'י.
בשנת 1944 הוצבה בקאנדי שבציילון (כיום סרי לנקה) בשירותי מודיעין.
לאחר תום המלחמה, ב-1 בספטמבר 1947 נישאה לפול קושינג צ'יילד.
טקס הנישואין נערך בלמברוויל שבפנסילבניה, ובני הזוג עברו להתגורר בוושינגטון.
בעלה של ג'וליה, פול, הוצב בצרפת בשנת 1948 עבור שירות המודיעין של ארצות הברית בו היה מועסק.
ג'וליה כתבה כי ארוחתם הראשונה בצרפת הייתה צלחת של צדפות ולאחריה סול מנייר, שלוותה בבקבוק יין שבלי חיוור ופתחה את "נפשה ואת רוחה".
הריחות הנפלאים של חמאה ויין בתוך מסעדת לה קורון (La Couronne) ברואן נשארו עימה בזכרונותיה.
וג'וליה צ'יילד הצטרפה לבית הספר קורדון בלו במטרה ללמוד בישול צרפתי.
עם תום לימודיה, בשנת 1951 החלה ללמד נשים אמריקאיות בישול צרפתי בביתה שבפריז, וקראה לבית ספר זה "L'Ecole des Trois Gourmandes" (בית הספר של שלושת אוהבי המזון).
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 שבו בני הזוג לארצות הברית והתגוררו בקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
שאיפתה להציג בישול מתוחכם לאמריקאים הובילה אותה לפרסום ספרה (Mastering the Art of French Cooking) שהפך לספר קאנוני בתחום, הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1961 ומאז זכה למהדורות רבות.
צ'יילד כתבה את הספר ביחד עם שתי שותפות צרפתיות בבית הספר לבישול.
הצלחת הספר הובילה לתוכנית הטלוויזיה שלה בשנת 1963 "The French Chef" (השף הצרפתי).
באותה תקופה הפך הבישול הצרפתי לפופולרי בארצות הברית הודות לגברת הראשונה ג'קלין קנדי שהביאה שף צרפתי ויינות צרפתיים למטבח הבית הלבן.
צ'יילד בתוכניתה, לימדה את האמריקאים כיצד לצלות עוף בדרך הצרפתית, בהסברים פשוטים כגון: "מרחי כמות נדיבה של חמאה ותחבי שום".
המופע שלה היה כה פופולרי שכשהיא בישלה ברוקולי נאמר כי מריחים את הירק במרחק של מאתיים מיילים מתחנת השידור, וצ'יילד נהפכה לידוענית ואייקון כל-אמריקאי.
בשנת 1972 הייתה תוכניתה התוכנית הראשונה שלוותה בכתוביות עבור כבדי השמיעה.
צ'יילד חוללה שינוי בדרך שבה המעמד הבינוני בישל מטבח צרפתי משובח, ממנו נהנתה קודם לכן רק קבוצה זעירה של אנשים עוד מראשית האומה (כדוגמת תומאס ג'פרסון).
ספרה השני "The French Chef Cookbook" כלל מתכונים מתוכניותיה, ובשנת 1971 יצא לאור ספרה השלישי "Mastering the Art of French Cooking, Vol 2" (שליטה במטבח הצרפתי, כרך 2).
זמן קצר לאחר מכן יצא לאור ספרה הרביעי "From Julia Child's Kitchen" (ממטבחה של ג'וליה צ'יילד).
בשנת 1981 ייסדה צ'יילד את המכון האמריקאי ליין ומזון (the educational American Institute of Wine and Food) בנאפה שבקליפורניה.
צ'יילד השתתפה בסדרות טלוויזיה רבות בשנות ה-80 ושנות ה-90 ואירחה בתוכניותיה שפים רבים.
בעלה של צ'יילד, פול, נפטר בשנת 1994 בבית החולים בו היה מאושפז מאז לקה בשבץ בשנת 1989. בשנת 2001 עברה צ'יילד לדיור מוגן בסנטה ברברה שבקליפורניה.
צ'יילד נפטרה ב-13 באוגוסט 2004, יומיים לפני יום הולדתה ה-92.
ביוגרפיות וספרים על ג'וליה צ'יילד
צ'יילד הפכה לדמות פופולרית והופיעה בתפקידי אורח בסדרות רבות וכן הפכה למודל לחיקוי בתוכניות קומיות רבות.
דן אקרויד גילם פרודיה על דמותה בסדרה סאטרדיי נייט לייב בשנת 1978. דמותה גולמה גם במחזמר "!Bon Appétit" משנת 1989.
בשנת 2009 יצא לאקרנים הסרט "ג'ולי וג'וליה" בכיכובה של מריל סטריפ המתאר את השפעתה של ג'וליה על החברה האמריקאית.
ורד הידוע בפריחתו הצהובה נקרא על שמה של צ'יילד, "Julia Child rose".
ג'וליה מרגרט קמרון הייתה צלמת בריטית, הצלמת המפורסמת ביותר בתקופה הוויקטוריאנית, ומן הצלמים המשפיעים ביותר בהיסטוריה של הצילום.
קמרון זכתה להכרה בעיקר בזכות הפורטרטים שיצרה, שצולמו בסגנון ייחודי, חדשני ונועז לתקופתה.
היא צילמה דיוקנאות רבים של אנשי שם במעגלי התרבות הגבוהה באנגליה, אך הקדישה חלק ניכר מיצירתה לדיוקנאות של נשים מסביבתה הקרובה.
קריירת הצילום של קמרון הייתה קצרה ונפרשה על פני אחת עשרה השנים האחרונות לחייה.
היא לא צילמה כלל עד גיל 48, אז קיבלה במתנה את מצלמתה הראשונה מבתה.
העיסוק, שהחל כתחביב, התפתח, ובמהלך השנים המעטות יצרה קמרון גוף עבודה שהשפעתו על ההיסטוריה של הצילום הייתה גדולה.
גם כיום ניתן למצוא התייחסות לפורטרטים הרכים והחלומיים שצילמה.
ביתה, הדימבולה לוז' , הממוקם באי וייט, עדיין פתוח לביקורים.
ג'וליה מרגרט קמרון נולדה בקולקטה שבהודו בשנת 1815, בשם ג'וליה מרגרט פתל, ביתם של ג'יימס פתל, פקיד בחברת הודו המזרחית ומשפטן אנגלו-הודי ידוע, ורעייתו, בת האצולה הצרפתית אדלין דה ל'אטאן.
בגיל שלוש הועברה ג'וליה לוורסאי, צרפת, שם גודלה בידי סבתה עם אחיותיה.
ג'וליה וארבע מאחיותיה הפכו לימים מוכרות ומפורסמות, חלק הודות ליופיין, חלק הודות לכשרונן, וכולן הודות לאישיותן העוצמתית.
דרך סבתה מצד אימה, תרז ג'וזפי בלין דה גרינקורט הייתה גם ממוצא הודי-בנגלי.
אחת מאחיותיה של קמרון, שרה פרינספ, התגוררה בלונדון עם בעלה, טובי פרינספ, בבית בקנזינגטון שנקרא "בית הולנד הקטנה" (Little Holland House ), ובו התארח סלון תרבותי שמשך אליו רבים מהאמנים, הפוליטיקאים והסופרים המפורסמים של לונדון.
ג'ולייה מרגרט קמרון נהגה לבלות זמן רב בבית הולנד הקטנה, האנשים שפגשה שם ריתקו אותה, שכן המילייה של גב' פרינסיפ מילא אחר תשוקותיה החברתיות והרוחניות.
היא לא החמיצה הזדמנות ליצור קשרי ידידות עם אנשים בולטים, והעריצה את יכולתם "לפקוח את עיני הבריות לאידיאלי וליפה".
קמרון פגשה בסלון זה אנשי מעלה רבים, בהם אלפרד טניסון, דנטה גבריאל רוזטי ואחרים, שהפכו לידידיה ולמצולמיה בעתיד.
היא התיידדה במיוחד עם המשורר סר הנרי טיילור, וכדי למצוא חן בעיני אשתו, הרעיפה עליה מתנות ואף שיפצה וריהטה חדר בביתה לפי טעמה של אשת המשורר, מבלי לספר לבני הזוג.
אישיותה האנרגטית והפעלתנית של הגברת קמרון הרתיעה לא מעט אנשים, אך עקשנותה גרמה לרובם להיכנע בפניה לבסוף.
גב' קמרון הייתה אישה בעלת אישיות אקסצנטרית ותיאטרלית; כבר כנערה צעירה, בעת טיול עם אחיותיה, הייתה לעיתים נופלת פתע על ברכיה לתפילה.
מכריה תיארוה כרומנטיקנית עיקשת ופיוטית.
ב-1860 ביקרה קמרון את המשורר אלפרד לורד טניסון באיי התעלה.
ג'וליה נשבתה בקסמי המקום ומשפחת קמרון רכשה אדמה על האי וייט.
לבית שבנו על האי קראו "דימבולה לוג'" על שם האחוזה המשפחתית בציילון.
ב-1836, 33 שנים לפני תחילת קריירת הצילום שלה, פגשה ג'ולייה מרגרט קמרון את המדען והאסטרונום ג'ון הרשל ואת אשתו ליידי מרגרט, בכף התקווה הטובה, בעת שערך שם תצפיות.
הם התיידדו והחלו בחלופת מכתבים.
הרשל היה מהראשונים להתוודע להמצאת הצילום בשנת 1839, דרך ידידו הקרוב ואחד מאבות הצילום, ויליאם הנרי פוקס טלבוט.
הרשל היה גם מי שנתן לצילום את שמו הלועזי - Photography - ותרם רבות לשכלול ההמצאה דרך סדרת ניסויים שערך עוד לפני שהתהליך פורסם בציבור.
במהלך חליפת המכתבים שניהלה גב' קמרון עם המדען, שלח הרשל לקמרון כמה דוגמאות מתצלומיו של פוקס טלבוט.
אלו היו התצלומים הראשונים שראתה קמרון, כעשרים שנה לפני שהפכה בעצמה לצלמת.
הרשל שימש לימים כמנחה וכמבקר אוהד של עבודת הצילום של קמרון.
כאם הייתה קמרון צרכנית צילום עוד בטרם הפכה לצלמת.
מעבר לכך, קמרון לא רק צילמה אלא גם הצטלמה: בין 1863 ל-1865 ביקר צלם (כנראה אוסקר גוסטב ריילנדר) בביתה של קמרון ותיעד את משפחתה.
בתחילה חשבה קמרון שהמצלמה תשמש אותה ככלי חינוכי עבור בנה, הארי הרשל היי קמרון, שיתוודע כך לסוגיות במדע, באופטיקה ובכימיה.
לימים הפך הארי הרשל לצלם בעצמו.
בשנת 1863, כשקמרון הייתה בת 48, הביאה לה בתה הבכורה, ג'וליה היי נורמן (לשעבר קמרון), מצלמה במתנה.
גב' קמרון למדה בהתלהבות רבה את הפעלת המצלמה, ולמרות שהצילום היה תהליך איטי, סבוך ומתסכל, שלא אחת אכזב, קמרון התעלמה מהכישלונות.
היא הסבה לול תרנגולות מזוגג לסטודיו, ומחסן פחם לחדר חושך, והחלה לעבוד.
עבור קמרון, שעד אז רק אירחה אמנים ומשוררים, הצילום היה מדיום דרכו יכולה הייתה לבטא את עצמה ואת כשרונה האמנותי.
בתוך שנה, הפכה קמרון לחברה באגודת הצילום של לונדון וסקוטלנד, וכשנתיים לאחר שהחלה לצלם, כבר הפיקה תצלומים שנחשבים עד היום כיצירות מופת בתולדות הצילום.
למן תחילת דרכה האמנותית, גב' קמרון החליטה שברצונה לצלם פורטרטים.
כשהחלה לצלם, צילום הפורטרט הפך כבר לפרקטיקה מסחרית ובורגנית, במיוחד עם החלפת תהליך הדאגרוטיפ בתצלומי הקארט דה ויזיט הזערוריים.
בתצלומים אלה הוצגו המצולמים, לרוב במיטב מלבושיהם, והוצבו בהצבה סטנדרטית וסכמטית, עם נטייה קלה הצידה, מרוחקים מהמצלמה, ומוארים בתאורה רכה ואחידה, שמסגרה את מרב הפרטים בחדות מלאה.
קמרון לא אהבה את המראה המוסכם של פורטרטים אלו, ולא את אופן הצפייה בהם.
הם היו בעיניה שטוחים וחסרי השראה; תצלומים אלו היו לדידה מסמכים, ולא יצירות אקספרסיביות; עבודה של פועל, ולא של אמן.
הם לא עוררו התרגשות או התרוממות של הנפש.
קמרון שאפה לתפוס ולשמר יופי.
כך היא כותבת-" השתוקקתי לתפוס את כל היופי שבא לפני עד שכמיהתי תסופק"
היא למדה במהרה את הטכניקה הבסיסית של הצילום ולאחר התחילה לפתח את דפוסה וסגנונה הייחודי שהמאפיין הבולט מכל שלו הוא הפוקוס הרך והלא לחלוטין שלם.
קמרון הייתה לעיתים תכופות אובססיבית בקשר לעיסוקה החדש.
כאשר הדמות המצולמת עומדת מול המצלמה צילומים אין ספור בחשיפות ארוכות במיוחד באור המסמא כשקמרון חושפת, עוטפת ומפתחת ביגיעה כל פלטה רטובה.
התוצאות היו לא קונבנציונליות באינטימיות שנוצרה בין המצולם לצלמת ואף בתכונות הויזואליות הספציפיות והמיוחדות שלהן- הערפול שנוצר בעקבות החשיפות הארוכות שבמהלכן האובייקט זז מעט.
צילומים מעין אלו גרמו לחלק מהמצולמים להתלונן ואף לבקר וללעוג לעבודתה, אך חבריה ומשפחתה תמכו בה, והיא הייתה לאחת הצלמות הפורות והמתקדמות לזמנה, יש לזכור שלמרות שקיבלה הכרה מקצועית צילומיה של קמרון נוצרו בסופו של דבר במסגרת חובבנית לחלוטין.
בזכות התלהבות בלתי נלאית זו נוצר התיעוד המדויק ביותר של התקופה, סגנונה והדמויות הבולטות בה; במקרים רבים, תמונותיה הן התיעוד היחיד לדמויות מפתח רבות בנות התקופה.
כמובן שיש ציורים ורישומים בשפע אבל צילום באותה תקופה נחשב עוד חדש ומסובך וגם אם היו צילומים נוספים של דמויות אלו- הן נעלמו בחלוף השנים עקב חוסר הקפדה או בלאי.
במהלך הקריירה שלה רשמה קמרון על כל תמונה ותמונה זכויות יוצרים וניהלה רשימות מדויקות.
חוש העסקים הממולח שלה הוא הסיבה העיקרית לכך שרבות כל כך מתמונותיה נשתמרו עד היום.
מרבית התמונות של קמרון מתאימות לאחת משתי קטגוריות-
פורטרטים אינטימיים ואילוסטרציות אלגוריות המבוססות על סיפורים תנ"כיים ויצירות ספרותיות.
בעבודות אלו אפשר להבחין בהשפעות פרה-רפאליטיות מובהקות בבחירותיה בפוזות הדרמטיות והתאורה הרכה.
הפורטרט שיצרה קמרון לידידה ג'ון הרשל הוא אולי המפורסם ביותר מצילומיה-במשך שלוש שנים קמרון חזרה והפצירה בהרשל לבוא לביתה ולהצטלם בסטודיו שיצרה לעצמה במבנה שהיה לפנים לול תרנגולות, אך בריאותו הרופפת וטבעו המתבודד מנעו ממנו להיענות לבקשה.
קמרון לא התייאשה ובחליפת מכתבים עם אשתו של הרשל ליידי מרגרט סיכמו השתיים שקמרון תבוא עם ציוד הצילום שלה ברכבת לביתם של ההרשלים.
כשצילמה קמרון לבסוף את הפורטרט המפורסם של הרשל ב-1867 כשהוא בן שבעים וחמש הגשימה קמרון את אחת משאיפות הצילום הגדולות שלה ויצרה פורטרט אישי ורגיש של מי שראתה כחבר ומורה דרך.
מכיוון שאחותה ניהלה את הסצנה האמנותית בבית הולנד הקטנה, ניתנה לקמרון ההזדמנות להתחבר לדמויות מפתח ולצלמן.
מלבד הרשל מצולמיה המפורסמים כוללים את צ'ארלס דרווין, שכנה אלפרד טניסון, המשורר רוברט בראונינג, הצייר ואחד מאבות האחווה הפרה-רפאליטית, ג'ון אוורט מיליי, הכתב והמבקר ווילם מישל רוסטי, האמן הפרה-רפאליטי אדוארד בורן-ג'ונס, השחקנית אלן טרי ואחרים.
הפורטרטים של מרגרט קמרון הם בין הצילומים המרשימים ביותר.
יש בהם קווים סנטימנטליים עם השפעה של הציירים הקדם -רפאלי.
היא נהגה לצלם את ילדיה, נכדיה ואחיותיה, חברים, שכנים, צוות משק הבית ואף זרים גמורים ש"חטפה" אותם מהרחוב וכן דמויות נוספות, חלקם "סלבריטאים" מהתקופה הוויקטוריאנית.
היא התמקדה בדרך כלל בראשיהם של המצולמים.
הם דגמנו לה לפי הנחיותיה ובשילוב בגדים ותפאורה כפי שעיצבה.
יש והם דגמנו לה שעות, עד שהייתה שבעת רצון מהתוצאה.
היא הצליחה בזכות אישיותה ליצור קשר קרוב עם המצולמים ולהנציח את אישיותם לתמונה.בפורטרטים שלה בוחרת קמרון להתייחס לאובייקטים כדמויות אינדיבידואליות; היא הכירה על בסיס אישי את המצולמים ואף הייתה חברה של חלק מהם.
בתמונותיה היא בוחנת את האינטלקט שלהם ואת מקומם בחברה ובתרבות ומנסה לתפוס ולהעביר את אישיותם, בעוד שאת הנשים היא בוחרת לראות ולהעביר אל הצופה כייצוג, מעבירה בעזרתן סיפור רגשי יותר.
כפי שהיא אומרת-כוחם של גברים הוא בגאונותם בעוד שכוחן של נשים הוא באהבתן.
רוב הפורטרטים המזוהים הללו מאופיינים בפריימים סגורים סביב פני המצולם ומצולמים בפוקוס רך.
האילוסטרציות מהוות את החלק השני בעבודתה של קמרון.
בהן היא בוחרת להתייחם לסצנות תנ"כיות והיסטוריות ולקטעים מיצירות בשפת צילום מוקפדת ורכה המזכירה ציור שמן.
קמרון הושפעה רבות מהאחווה הפרה-רפאליטית אם כי לא הייתה חלק ממנה באופן ממשי, וסגנונן של תמונות אלו מדברות בשפה דומה מאוד לזו של האחווה שהאמינה בחזרה למקורות הקלסיים של האמנות.
חברותה של קמרון עם טניסון הובילה אותו לבקשה לצלם אילוסטרציה של יצירתו "אידיליות של המלך" .
צילומים אלו במובהק מעוצבים להידמות לציורי שמן בני אותה תקופה.
התמונה כוללת פרטים עשירים כגון תחפושות תקופתיות ובדים כבדים.
מבקרי אמנות בני זמננו נוטים לזלזל בתמונות אלו, אך קמרון ראתה בהן אמנות ממש כמו בציורים שנועדו לחקות ובצילומי הפורטרט שלה.
ב-1875 עברה משפחת קמרון להתגורר בחזרה בציילון (כיום סרי לנקה).
קמרון המשיכה לעסוק בצילום אך במכתביה התלוננה על הקושי הרב במלאכה כשהיא מתקשה במציאת כימיקלים ומים טהורים לתהליך ההדפסה.
בנוסף- לא הייתה לה יותר הגישה לבית הולנד הקטנה ומכאן למצולמיה בפרט ולקהילה האמנותית בכלל.
גם שוק ההפצה לתמונותיה היה דל לעומת סדר הגודל שהורגלה אליו באנגליה.
בגלל סיבות אלו, צילמה קמרון בציילון תמונות ספורות בלבד.
צילומיה בציילון עוסקים בילידים המקומיים- הם מצולמים בצורה דומה מאוד לאלו העוסקים בשכניה האנגלים.
ההבדל הבולט הוא שבציילון נטתה קמרון לצלם צילומים קבוצתיים בעוד שאת מצולמיה הבריטיים נהגה כזכור לצלם בפריימים סגורים ואישיים.
השקפתה על תושבי ציילון נשארת חיצונית ותמונותיהם נשארות תחת הגדרת האוריינטלי.
עקב התנאים הקשים של הסביבה הפרימיטיבית מעט מאוד מעבודות אלו שרדו.
קמרון חלתה בהתקררות קשה ומתה בקולוטרה שבציילון ב-1879.
ג'וליה מרגרט קמרון התחנכה בצרפת ולאחר מכן חזרה להודו וב-1838, בגיל 23, נישאה לצ'ארלס היי קמרון, משפטן אנגלו-הודי מחונן, שהיה חבר במועצה של הודו ומבוגר ממנה בעשרים שנה.
עם נישואיה הפכה לאשת חברה מרכזית בחברה הגבוהה של קולקטה.
לבני הזוג קמרון נולדו חמישה בנים (אחד מת בינקותו) ובת אחת.
הם אימצו עוד חמישה ילדים, כולם קרובי משפחה ומשפחת קמרון שימשה כמשפחה אומנת לעוד ילדה אחת - ביתה של משרתת בביתם.
בשנת 1848 פרש צ'ארלס היי קמרון ממשרתו, והמשפחה עברה להתגורר בלונדון שבאנגליה.
משפחתה של קמרון הייתה ידועה בבנותיה היפות, והיא עצמה נחשבה לברווז המכוער בין אחיותיה וקרובותיה.
ב-1926 כתבה בת משפחתה וירג'יניה וולף בהקדמתה לספר על עבודתה של קמרון: "מתוך שלוש אחיות בהן אחת הייתה יפה והשנייה מסוגננת, גברת קמרון הייתה ללא ספק המוכשרת".
אחייניתה של קמרון, ג'וליה פרינסיפ ניי ג'קסון (1846 - 1895) כתבה את הביוגרפיה של קמרון, שהתפרסמה ב"dictionary of national biography" האנגלי ב-1886
בת משפחתה וירג'יניה וולף כתבה את 'פרשווטר', מחזה המבוסס על חיי דודתה, וכן ערכה יחד עם רוג'ר פריי אסופה של צילומיה.
ובכל זאת, רק ב-1948 כשהלמוט גרנשהיים כתב ספר על עבודתה קיבלה קמרון את "אישור" עולם הצילום והאמנות המודרני.
היא ועבודתה זכו להכרה והיא קיבלה את ערכה כאחת הצלמות הבולטות ביותר בתקופתה.
ג'וליה אלין גילארד היא פוליטיקאית אוסטרלית, שכיהנה כראש ממשלת אוסטרליה בשנים 2010–2013, והייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
גילארד נבחרה לראשות מפלגת הלייבור האוסטרלית ב-24 ביוני 2010 והושבעה לראשות הממשלה בהמשך אותו היום.
בתפקידה הקודם שימשה כסגנית ראש הממשלה תחת ראש הממשלה הקודם, קווין ראד.
ב-11 בספטמבר 2007 הייתה לאישה הראשונה למלא את תפקיד ראש הממשלה בתולדות אוסטרליה, בעת היעדרותו של ראד עקב ועידת האו"ם לאקלים בבאלי.
מלבד היותה האישה הראשונה בתפקיד ראש ממשלת אוסטרליה, רשמה גילארד תקדים נוסף: היא ראש הממשלה הראשון שמעולם לא נישא.
גילארד נולדה ב-29 בספטמבר 1961 בוויילס, הממלכה המאוחדת, למשפחה ממוצא ולשי.
יש לה אחות בשם אליסון הגדולה ממנה בשלוש שנים.
כילדה חלתה גילארד בדלקת ריאות קשה, והרופאים יעצו להוריה לעבור לגור במקום בו האקלים חם יותר.
המשפחה בחרה להגר לאוסטרליה ב-1966, והתיישבה באדלייד.
אביה עבד כאח פסיכיאטרי ואימה עבדה בבית מוגן לנשים של צבא הישע.
גילארד למדה יחד עם אחותה בבית הספר מיצ'ם ובהמשך בתיכון בדרום אוסטרליה.
לאחר הלימודים החלה ללמוד באוניברסיטת אדלייד אך פרשה מלימודיה ב-1982 ועברה למלבורן כדי לעבוד עם אגודת הסטודנטים האוסטרלית.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת מלבורן עם תואר בוגר באמנות ובמשפטים ב-1986.
בשנת 1987 החלה לעבוד כעורכת דין בנושא דיני עבודה בחברת סלייטר וגורדון.
ב-1990 בגיל 29 הצטרפה כשותפה לחברה.
בראיון שנערך עמה ב-2007 אמרה: "תמיד חשבתי שאהיה מורה לאנגלית.
היה מורה לאנגלית בבית-הספר במיצ'ם באדלייד שהיה אדם קפדן מאוד בנושאי משמעת, דקדוק וניקוד, אך בד בבד היה אדם מאוד נחמד.
חשבתי שמורים הם אנשים טובים; הייתי סבורה כי זו תהיה עבודה מתגמלת, לראות את עיני התלמידים הצעירים בורקות לשמע רעיון חדש.
שוחחתי על שאיפתי זו עם אמא של חברה לספסל הלימודים, שפסקה: 'לא, את טובה בוויכוחים ובדיונים, עליך לנסות משפטים'.
אם לא הייתי משתתפת בבחירות של 1988 בהצלחה, קרוב לוודאי שהייתי עדיין בתוך ומסביב לתחום המשפטים, ייתכן שבתחום המגזר הציבורי.
אולי הייתי מעבירה הרצאות, מנסה לדחוף משפטים לראשם של אחרים".
גילארד נחשפה לפוליטיקה בשנתה השנייה באוניברסיטת אדלייד דרך ביתו של שר רווחה מקומי והצטרפה למועדון הלייבור, שם הייתה מעורבת בקידום קמפיין נגד הקיצוץ בתקציבי החינוך.
לאחר שעברה למלבורן, הפכה ב-1983 לאישה השנייה לעמוד בראש אגודת הסטודנטים האוסטרלית.
גילארד נבחרה כחברת בבית הנבחרים האוסטרלי מטעם ללור, פרבר של מלבורן, ויקטוריה בבחירות בשנת 1998. היא החליפה בתפקידה את ברי ג'ונס, שפרש מתפקידו.
ב-11 בנובמבר 1998 נאמה לראשונה בבית הנבחרים.
בשנים 2001–2003 הייתה שרת צללים למשרד האוכלוסייה וההגירה, ואחרי 2003, שרת הצללים למשרד הבריאות.
החל מ-2006 הייתה סגנית ראש האופוזיציה.
אחרי ניצחון הלייבור בבחירות של 2007 מונתה לממלאת מקום ראש הממשלה ושרת החינוך, הרווחה והתעסוקה בממשלתו של קווין ראד.
אחרי שהיא הכריזה על מועמדותה פרש ראד, וגילארד מונתה על ידי המושלת הכללית לראש ממשלה – אישה ראשונה בתפקיד ראש ממשלת אוסטרליה.
בהרכבת ממשלה, שהושבעה ב-14 בספטמבר, היא קיימה את הבטחת הבחירות שלה למנות את קודמה, קווין ראד לתפקיד בכיר, ומינתה אותו לשר החוץ; הוא התפטר כשנה וחצי לאחר מכן, ב-22 בפברואר 2012, בשל חילוקי דעות עם גילארד.
ב-26 ביוני 2013 הודחה מהנהגת הלייבור כשהפסידה מול קווין ראד בהתמודדות פנימית בקרב חברי הלייבור בפרלמנט ולאחר מכן הודיעה על פרישה מהחיים הציבוריים.
גילארד סיימה את תפקידה כראש ממשלת אוסטרליה יממה לאחר מכן.
ביולי 2013 חתמה על חוזה לכתיבת זיכרונותיה עם הוצאת פינגווין אוסטרליה ומונתה כפרופסור כבוד באוניברסיטת אדלייד.
היא הצטרפה כמרצה בכירה למרכז החינוכי האוניברסלי של מכון ברוקינגס.
בפברואר 2014 מונתה ליו"ר השותפות הגלובלית לחינוך.
ג'וליה או'הרה סטיילס היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית.
התפרסמה בסרטי הנעורים "10 דברים שאני הכי שונאת אצלך", "ריקוד צמוד", בסדרת סרטי הריגול "ג'ייסון בורן" ובסרטים "חיוך של מונה ליזה", "יצאת נסיך" ו"אות משמיים".
סטיילס הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי על תפקידה בסדרה "דקסטר".
סטילס נולדה בניו יורק לג'ון אוה'רה, מורה בבית ספר יסודי, ולג'ודית סטיילס, קדרית.
יש לה אח ואחות צעירים: ג'ון וג'יין.
בשנת 2005 סיימה את לימודיה לתואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת קולומביה.
סטיילס החלה לשחק בגיל אחת עשרה בקבוצת תיאטרון מקומית בניו-יורק.
בשנת 1993, הופיעה בקליפ של סינדי לאופר לשיר "Sally's Pigeons".
היא החלה את דרכה בקולנוע בתפקיד קטן בקומדיה הרומנטית "אוהבת, לא אוהבת" (1996).
ב-1997, שיחקה במותחן הפשע "יריב אינטימי", בו גילמה את ברידג'ט, בתו של השוטר טום או'מרה.
באותה שנה, התארחה בפרק בסדרה "שיקגו הופ".
סטיילס פרצה ב-1999 בקומדיית הנעורים "10 דברים שאני הכי שונאת אצלך", בתפקיד הנערה המרדנית קאט סטרטפורד, ששונאת בחורים ודייטים.
התפקיד זיכה את סטיילס בפרס סרטי ה-MTV לפריצת השנה.
סטיילס המשיכה עם תפקידים בקומדיות "תלוי רק בך", וכן "סטייט פינת מיין" בתור הקטינה המקומית קרלה.
בנוסף שיחקה בשני עיבודים קולנועיים למחזות שייקספיריים - "המלט" בו גילמה את אופליה, ו"או" המבוסס על "אותלו" בתור דייזי בארבל.
ב-2001 גילמה סטיילס את הרקדנית שרה ג'ונסון בדרמה "ריקוד צמוד"; היא הייתה מועמדת לפרס ה-MTV לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה, וזכתה בקטגוריית "נשיקת השנה" עם השחקן שון פטריק תומאס.
ב-2002 הופיעה במותחן הריגול "זהות כפולה" בדמותה הספרותית של ניקי פרסונס, טכנאית לוגיסטית המגויסת על ידי ה-CIA בפריז על מנת לסייע וללכוד את ג'ייסון בורן (מאט דיימון).
עוד לפני שהמשיכה את תפקידה כניקי גם בסרט ההמשך "זהות במלכודת", שיחקה סטיילס גם בדרמה "חיוך של מונה ליזה", בתפקיד הסטודנטית ג'ואן ברנדווין; כן שיחקה בקומדיה הרומנטית "יצאת נסיך" בתפקיד הסטודנטית לרפואה פייג' מורגן, המתאהבת בסטודנט בשם אדי שמתברר כנסיך דנמרק.
ב-2005 כיכבה בסרט הדרמה-מתח "טיול קטן לגן עדן" של הבמאי בלתזר קורמקור.
ב-2006 שיחקה בסרט האימה "אות משמיים", חידוש מוצלח לסרט האימה הפופולרי מ-1976, וגילמה את קת'רין, אשתו של הדיפלומט רוברט ת'ורן.
ב-2007 חזרה לגלם את ניקי בסרט השלישי והמצליח ביותר בטרילוגיית ג'ייסון בורן, "זהות אבודה"; בסרט זה, בשונה מהעלילות הקודמות, בוחרת דמותה לעזור לבורן במנוסתו.
סטיילס היא היחידה לצידם של מאט דיימון ופרנקה פוטנטה שהופיעה בכל שלושת סרטי הסדרה.
בשנת 2010 הצטרפה סטיילס אל העונה החמישית של דרמת הפשע הפסיכולוגית "דקסטר", וגילמה את לומן פירס, שותפתו לרציחות של (מייקל סי הול), שמבקשת ממנו לנקום במי שאנס אותה.
היא הופיעה בעשרה פרקים בסדרה, והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה (2011) ולפרס אמי לשחקנית אורחת בסדרת דרמה (2011).
ב-2012 שיחקה בפרק פיילוט לגרסה אמריקאית של סדרת המתח הישראלית "תמרות עשן", אולם הסדרה לא הופקה לבסוף.
בין השנים 2012–2015, שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת הרשת "בלו".
בשנת 2014, התארחה בפרק בסדרה "מינדי".
ב-2016, חזרה לשחק את דמותה של ניקי בסרט החמישי "ג'ייסון בורן".
בשנת 2017, שיחקה בסרט "צרה" לצידם של ביל פולמן ואנג'ליקה יוסטון.
באותה שנה החלה לשחק בתפקיד הראשי בסדרה "ריביירה".
ב-2019, שיחקה את דמותה של אליזבת העיתונאית בסרט "נוכלות בלי חשבון".
באוגוסט 2021 לוהקה לגלם דמות ראשית בסדרת הדרמה "The Lake" בפריים וידאו; זוהי הסדרה הקנדית הראשונה שמופקת על ידי אמזון, והיא תעלה לשידור בשלהי שנת 2022.
בזמן לימודיה במכללה, יצאה סטיילס עם השחקן ג'וזף גורדון-לוויט.
בין השנים 2011–2015, יצאה עם השחקן דייוויד הארבור.
ב-3 בינואר 2016, היא הודיעה על אירוסיה לעוזר הצלם פרסטון ג'יי קוק, אותו הכירה בנובמבר 2014 בצילומים לסרט "Blackway".
הם נישאו בספטמבר 2017 וב-20 באוקטובר 2017 נולד בנם הבכור, סטראמר ניוקומב קוק.
בחודש ינואר 2022, סטיילס פרסמה בחשבון האינסטגרם שלה שילדה בת שנייה, ארלו.
היא הפסיקה בדרך זו לאחר שהתגלתה כאנמית.
היא חובבת בייסבול וכדורגל ואוהדת את קבוצות הניו יורק מטס והניו יורק רד בולס.
ג'וליה ג'ונס היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
ג'ונס ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של ליאה קלירווטר בסרט "דמדומים 3: ליקוי חמה", הסרט השלישי המבוסס על סדרת ספרי "דמדומים" של סטפני מאייר, ובתור מפקדת המשטרה אנג'לה בישוף במיני-סדרה "דקסטר: דם חדש" ברשת שואוטיים.
ג'וליה ג'ונס נולדה ב-23 בינואר 1981 בבוסטון שבמסצ'וסטס שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי, כשאביה אפרו-אמריקאי ואמה לבנה ממוצא בריטי.
היא החלה ללמוד ב"בית הספר לבלט בוסטון" בגיל 4. כבר בגיל 8 היא החלה לעבוד בפרסומות ובתיאטרון מקומי.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר "Boston Latin School", בית הספר הוותיק ביותר באמריקה, ומאוחר יותר סיימה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה עם תואר ראשון באנגלית.
בשנת 2003 עשתה ג'ונס את הבכורה שלה בעולם הקולנוע, כששיחקה דמות בשם גיגי בסרט דל תקציב בשם "The Look" (בתרגום לעברית: המבט).
בשנת 2004 שיחקה בסרט "Black Cloud" (בתרגום לעברית: ענן שחור).
על משחקה בסרט זכתה ג'ונס בפרס FAITA לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2009, ג'ונס הופיעה במחזה על פערי תרבות בשם "פלסטין, ניו מקסיקו" (Palestine, New Mexico) בפורום מארק טייפר בלוס אנג'לס.
בשנת 2010, היא הופיעה בווידאו קליפ לשיר "Hold That Thought" של זמר הקאנטרי האמריקאי, צ'אק ויקס (Chuck Wicks).
באותה שנה גילמה ג'ונס את דמותה של לאה קלירווטר בסרט דמדומים 3: ליקוי חמה.
גם בשני חלקי הסרט הבא בסדרה, דמדומים 4: שחר מפציע, ג'ונס גילמה את דמותה של קלירווטר.
ב-2021 שיחקה בתפקיד מרכזי במיני-סדרה "דקסטר: דם חדש".
מלבד קריירת המשחק, ג'ונס גם דגמנה לקטלוגים עבור לוי שטראוס ושות', גאפ, "Esprit" ו"L'Oréal".
+שנהסרטתפקידהערות2003The Lookג'יג'י2004Black Cloudסאמי2008Hell Rideאשת צ'ירוקיThree Priestsאבי2010ג'ונה הקסקאסידמדומים 3: ליקוי חמהליאה קלירווטר2011דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 1California Indianאפריל קורדובה2012Missed Connectionsטס רייטדמדומים 4: שחר מפציע - חלק 2ליאה קלירווטר2013Winter in the Bloodהסוכנת רייס2015השישה המגוחכיםפוקס2017רוחות קרותוילמה למברט2018Angelique's Isleאנג'ליק מות'2019מרדף קראיה2020Think Like a Dogהסוכנת מונוזCloverוירג'יניה2024לוחמי השמורה (אנ')גלוריה הולידיי
+שנהסדרהתפקידהערות2008ERד"ר קאיה מונטויה4 פרקים2012שומרת סודהת'ר פירספרק: "Reservations, I've Got a Few"2013The Thanksgiving Houseויקטוריהסרט טלוויזיה של הולמרק2015לונגמיירגבריאלה לנגטון4 פרקים2017High School Loverסמנת'ה וינטרססרט טלוויזיה של Lifetime2018וסטוורלדקוהאנה2 פרקים2019גולייתסטפני ליטלקרואותפקיד ראשי (עונה 3); 6 פרקיםהמנדלוריאןאומארהפרק: "Chapter 4: Sanctuary"2021Rutherford Fallsסאלי4 פרקיםהרוח ומולי מגימיס לייטפוטדיבוב; 4 פרקים2022-2021דקסטר: דם חדשאנג'לה בישופמיני-סדרה
ג'וליה פירסון היא ראש השירות החשאי של ארצות הברית לשעבר.
היא האישה הראשונה אי פעם לעמוד בראשות המוסד, הנחשב לארגון ה"נשלט על ידי גברים".
פירסון מונתה לתפקיד על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה ב-2013, וכיהנה כמנהלת ה-23 של השירות עד להתפטרותה ב-1 באוקטובר 2014 לאחר חשיפתם של מספר מחדלים.
פירסון היא ילידת אורלנדו, פלורידה.
בזמן לימודיה בתיכון, פירסון עבדה באתר הנופש דיסניוורלד כעובדת במגרש החנייה של האתר, עובדת בספינת האתר וגם כמשתתפת ב"תהלוכת דיסני" של המקום.
היא השתתפה בתוכנית "מגלים" של תנועת הצופים בארצות הברית, במהלכה התמחתה באכיפת חוק במשטרת אורלנדו.
היא הייתה הנציגה בתחום אכיפת החוק של פרויקט "מגלים" בשנת 1978.
היא למדה באוניברסיטת מרכז פלורידה, ובשנת 1981 קיבלה תואר ראשון במשפט פלילי.
פירסון עבדה במשך שלוש שנים במשטרת אורלנדו ועסקה בפיטרולים בחלקה הצפוני של העיר.
בשנת 1983 החלה לעבוד במטה השירות החשאי במיאמי, כסוכנת מיוחדת.
בשנת 1985 עברה למטה באורלנדו.
לאחר חמש שנים מתחילת עבודתה בשירות החשאי, עברה למחלקה לאבטחת הנשיא ושימשה בתפקיד זה במשך ארבע שנים.
בהמשך הקריירה שלה שימשה כסגנית עוזר המנהל למשימות הגנה (2005-2006), סגנית עוזר המנהל במשרד האדמיניסטרציה (2001–2005) וסוכנת מיוחד אחראית במשרד למשימות הגנה (2000–2001).
כמו כן עבדה פיטרסון בצוות האבטחה הנשיאותי של ג'ורג' בוש האב, ביל קלינטון וג'ורג' בוש הבן.
משנת 2008 שימשה בתפקידי ראש צוות ועוזרת מנהל המשרד למשאבי אנוש ואימונים של השירות החשאי.
עוד לפני קידומה לתפקיד ראש השירות החשאי היא הייתה האישה הבכירה ביותר בארגון.
שירותה כראשת השירות החשאי של ארצות הברית
פירסון מונתה לתפקיד בידי נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, לאחר תקרית הזונות בקולומביה ב-2012, בה נחשף כי אנשי השירות החשאי האמריקאי שנשלחו לקולומביה על מנת לאבטח את ביקורו של הנשיא בילו עם זונות שעות לפני הגעת הנשיא לקולומביה.
לפחות אחד מאנשי השירות החשאי השתמש בתג שלו על מנת לאפשר לזונות להישאר עמו.
מינויה של פירסון הובא בפרסומים רבים כדרכו של אובמה להביא לשינוי באופן התנהלות הדברים בשירות החשאי, לאור התקרית.
לאחר ההודעה על מינויה לתפקיד, הובעה תמיכה רבה בפירסון.
ראש השירות החשאי היוצא סאליבן הביע בה אמון ואמר כי "אני יודע שג'ולי תעשה עבודה יוצאת מן כלל".
גם סנאטורים בולטים הביעו בה תמיכה.
ב-1 באוקטובר 2014 התפטרה פירסון לאחר חשיפתם של מספר מחדלים, בהם שהיית מאבטח חמוש שאינו סוכן במעלית משותפת עם הנשיא אובמה וחדירת אדם לבית הלבן.
ג'וליה לוי-בוקן היא שחקנית ישראלית-צרפתייה.
אביה הוא מפיק הסרטים ההולנדי לודי בוקן, ואימה היא העיתונאית הצרפתייה אנט לוי-ווילארד.
לוי בוקן למדה משחק וריקוד בצרפת.
בשנת 2007 החלה לשחק בעונה השנייה של הטלנובלה הישראלית "האלופה" בתפקיד ניקי גודאר, בחורה שמתאהבת בגיבור הסדרה סער פדידה (יהודה לוי).
שיחקה בתפקידים קטנים בסרטים בינלאומיים ובסדרות כמו "מלקולם באמצע", "זהות בדויה", "הפמליה" והסרט "מלחמת העולם Z" לצד בראד פיט.
בשנת 2008 השתתפה במיני-סדרה של ערוץ 2 "אלטלנה", שביים אלי כהן לתסריט של מוטי לרנר.
בשנת 2009 שיחקה בסרט האמריקאי "רוד טריפ 2: ביר פונג" בתפקיד ג'נה, ושיחקה בתפקיד ראשי בסדרה הישראלית "לחיות מחדש" של הבמאי חיים בוזגלו, אודות ספינת המעפילים יהודה הלוי.
בשנת 2011 שיחקה במיני-סדרה "אדמה" שכתב וביים רני בלייר ל-HOT3, וגילמה את דמותה הצעירה של אוולין הגואל.
בשנת 2012 גילמה את החשפנית סטפני בסדרת הפשע הישראלית "אלנבי" בערוץ עשר, המבוססת על ספרו רב-המכר של גדי טאוב באותו השם, "אלנבי".
בשנת 2014 השתתפה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "היחידה" ב-HOT3, לצידם של אילנית לוי, רגב הוד ודריק שארפ.
באותה שנה התארחה בסדרה הקומית של זכיינית ערוץ 2 - רשת "עממיות" בתפקיד בריג'יט.
בשנת 2016 שיחקה בסרטו של איוואן אטאל, "היהודים הם בכל מקום".
בשנת 2019 הצטלמה לסרט "נלסון" שביים וכתב אביה.
ג'וליה סרנו (נולדה ב-1967) היא סופרת, משוררת ספוקן וורד, ביולוגית ופעילה טרנסג'נדרית וביסקסואלית אמריקאית.
היא כתבה מספר ספרים העוסקים בנושאים קוויריים ופמיניסטיים.
עבודותיה של סרנו פורסמו במספר מגזינים קוויריים ופמיניסטיים, כמו גם ב-San Francisco Chronicle וב-NPR.
עבודותיה שימשו גם כחומר לימוד במספר קורסים בלימודי מגדר ברחבי ארצות הברית.
סרנו החלה לחוש בדיספוריה מגדרית בגיל 11, ומספר שנים לאחר מכן היא החלה להתלבש בבגדי נשים.
בתחילה בסתר אך בהמשך החלה להזדהות כגבר קרוס-דרסר.
בשנת 1994 הצטרפה לקבוצת תמיכה לקרוס-דרסרים בקנזס.
זמן קצר לאחר מכן, סרנו עברה לסן פרנסיסקו.
בסוף שנות ה-90 החלה סרנו להזדהות כטרנסג'נדרית וכביג'נדרית, ובשנת 2001 החלה בהליך רפואי של שינוי מגדרי והחלה להזדהות כאישה טרנסית.
סרנו היא פואטרי סלאמרית והופיעה במספר אוניברסיטאות כמו גם באירועים כגון מצעד הגאווה והפסטיבל הלאומי לאומנות קווירית בסן פרנסיסקו.
סרנו היא גם ביולוגית העובדת כחוקרת באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בתחומי ביולוגיה אבולוציונית והתפתחותית.
היא קיבלה את הדוקטורט שלה בביוכימיה וביופיזיקה מולקולרית מאוניברסיטת קולומביה.
ג'וליה זהר היא אשת עסקים ערבייה ישראלית נוצרית, בעלים ומנכ"לית של מפעל אל-ארז.
היא האישה הראשונה שמנהלת מפעל בחברה הערבית ויו"ר קרן "מסירה" של ארגון הג'וינט.
זוכת אות התעשייה "מטעם התאחדות התעשיינים - מחוז צפון" ב-2015 ואחת מ-50 הנשים המשפיעות של גלובס לשנת 2019.
זהר למדה חינוך באוניברסיטת חיפה והייתה מורה למתמטיקה ועוזרת למנהל ברשת בתי הספר "מפתן".
לאחר עיסוק רב-שנים בהוראה ובחינוך, פרשה זוהר מתחום זה בשנת 2003 לאחר שהתאלמנה מבעלה אסעד.
בניסיון לשמר את מפעל חייו, החלה לנהל את מפעל "אל ארז" שהקים.
"אל ארז" הוא מפעל לייצור טחינה וחלבה.
תוצרת המפעל משווקת בישראל ומשנת 2005, גם בעולם - בעיקר בארצות הברית.
מוצר המפעל זכה במקום הראשון באיכות המוצר בהשוואה לאחרים, בבדיקת תוכנית התחקירים "כלבוטק" בשנת 2013. המפעל בבעלות משפחת זהר, לאחר שהועבר לשליטתם של ג'וליה וילדיה לאחר פטירתו של בעלה.
זהר פעילה חברתית ומשמשת כיו"ר ההנהלה של קרן "מסירה" של הג'וינט למען בעלי מוגבלויות בחברה הערבית.
היא זכתה באות התעשייה במחוז צפון לשנת 2015, לאור תרומתה לקהילה ולתעסוקה בצפון.
ביוני 2020, הודיעה זהר ברשתות החברתיות כי חברת אל-ארז הודיעה שתממן קו סיוע לקהילת הלהט"ב בחברה הערבית.
חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן והקרן החדשה לישראל תמכו בתרומתה לצד תרומתה של זהר לקו הסיוע.
החברה ספגה על כך ביקורת וקריאות לחרם צרכנים מצד גורמים שמרניים בחברה הערבית.
בפועל, הקריאות להחרים את המותג הביאו לתוצאה ההפוכה, עם זינוק במכירות בשיעור של כ-28%.
זוהי הייתה לפעם הראשונה שחברת מזון ישראלית בבעלות ערבית הביעה תמיכה פומבית בקהילה הגאה.
זהר מתגוררת בנצרת ואם לשניים.
בנה יוסף מנהל את חברת הבת אל ארז US שפועלת בארצות הברית.
2021- אות אבירות מרכז פרס לשלום ולחדשנות
2022 - תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן
ג'וליה סוואלה היא שחקנית אנגלייה, הידועה בעיקר מתפקידה כסאפרון מונסון בסדרה הקומית "פשוט נהדרת".
עוד היא מוכרת מתפקידה כעורכת העיתון, לינדה דיי, בסדרה "שיגעון של עיתון", וכלידיה בנט במיני-סדרה מ-1995 "גאווה ודעה קדומה" על פי הרומן של ג'יין אוסטן.
כמו כן שיחקה בתפקיד דורקאס ליין בדרמה התקופתית של ה-BBC "הדרך לקנדלפורד" ואת קרלה בורג'ו בסדרת המתח "ג'ונתן קריק" .
סוואלה נולדה בלונדון, בתם של רוברטה ליין ושל השחקן נדים סוואלה.
היא קרויה על שם סבתה, אשת עסקים ירדנית, שזכתה בפרס על יזמה מהמלכה נור.
המוצא שלה הוא ירדני, אנגלי וצרפתי-הוגנוטי.
אביה, נאדים, השתתף בסרטי ג'יימס בונד "המרגלת שאהבה אותי" ו-"007 באזור המסוכן", ואחותה נדיה, שאף היא שחקנית, כיכבה באופרת הסבון "איסטאנדרס" והיא מנחת טלוויזיה.
הופעת הבכורה של סוואלה בטלוויזיה הייתה ב-1982 במיני סדרה "Fame is the Spur" של ה-BBC.
ב-1988 שיחקה בתפקיד אורח בפרק בסדרה "המפקח מורס".
היא זכתה להכרה כשכיכבה בסדרת הנעורים "שיגעון של עיתון" של ITV שרצה מ-1989 עד 1993.
ב-1992 שיחקה בפרק "Parade" בסיטקום "Bottom" בתפקיד ורוניקה הד, ברמנית צעירה ויפה שריצ'י מחזר אחריה על ידי כך שהוא מתפאר בהרפתקאותיו הכוזבות באיי פוקלנד.
מ-1991 ועד 1994 כיכבה בסדרה הקומית "Second Thoughts" בתפקיד האנה (בתה של לינדה בלינגהאם), והמשיכה לגלם את אותה דמות בשנים 1995 עד 1998 בסדרת ההמשך "Faith in the Future" זוכת פרס הקומדיה הבריטית.
ב-1994 השתתפה בעיבוד של ה-BBC לרומן "מרטין צ'זלוויט" מאת צ'ארלס דיקנס בתפקיד מרסי (מרי) פקסניף.
בין השנים 1992 ו-2012 גילמה סוואלה את ספרון מונסון, בתה החנונית של אדינה, בסיטקום "פשוט נהדרת" לצדן של ג'ניפר סונדרס וג'ואנה לאמלי.
ב-1995 כיכבה בתפקיד לידיה בנט במיני סדרה של ה-BBC "גאווה ודעה קדומה", עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן, בכיכובם של ג'ניפר אילי וקולין פירת'.
כמו כן היא דיבבה את ג'ינג'ר בסרט "מרד התרנגולים" של דרימוורקס / ארדמן.
בשנת 2000 הופיעה סוואלה בתפקיד ג'נט, ברמנית אוסטרלית, בעונה הראשונה של הסיטקום הבריטי "Time Gentlemen Please".
גרנט בפרסומות לטלוויזיה עבור חברת "Argos".
יחד עם השחקן יואן גריפיד' השתתפה במיני סדרה "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן", עיבוד לספרי הוריישיו הורנבלואר מאת סי.
פורסטר וגילה את מריה אשתו של הקפטן.
בשנה שלאחר מכן החליפה את קרוליין קוונטין כשותפה של אלן דייוויס בסדרה "ג'ונתן קריק", ושיחקה בספיישל חג המולד בפרק "Satan's Chimney".
היא חזרה להופיע בסדרה בשנים 2003 ו-2004.
ב-2006 השתתפה סוואלה בעונה השלישית של התוכנית הדוקומנטרית העוסקת בגנאלוגיה, והתחקתה אחרי שורשי משפחתה, שהם ירדנים-בדואים מצד אביה וצרפתים-הוגנוטים מצד אמה.
היא השתתפה בפילוט של התוכנית "A Taste of my Life" בהנחיית נייג'ל סלייטר.
אחרי הפסקה של שנתיים חזרה במאי 2007 למסכי הטלוויזיה והשתתפה בתחרות של אילוף כלבים בתוכנית ריאליטי "The Underdog Show".
בהמשך השתתפה בשתי סדרות של דרמות תקופתיות.
ב-2007 שיחקה בסדרה "קרנפורד", על פי הרומנים של אליזבת גסקל, בתפקיד ג'סי בראון.
וב-2008 כיכבה בסדרה "הדרך לקנדלפורד" כמנהלת סניף הדואר, דורקס ליין.
ב-9 במאי 2015 קראה מדבריה של אחת מנשות "Women's Land Army" בקונצרט "VE Day 70: A Party to Remember" שנערך ברחבת משמר הסוסים שבלונדון ושודר ב-BBC1.