tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חובת הרישום חלה על היולדת ועל המיילדת מוטלת חובה לדווח על כל לידה, על מנת להצליב מידע ולמנוע הסתרת ילודים או רישום כוזב (על מנת לזכות בטובות הנאה).
כיום מטפל בדרך כלל ברישום משרד רישום בבית יולדות של בית חולים.
גם יולדת היולדת בביתה נדרשת להגיע לבית החולים על מנת לרשום את הלידה ולקבל תעודת לידה, המונפקת על סמך רישום זה, על ידי רשות מרשם האוכלוסין.
בעבר נלקחו מיילודים במספר מדינות (ביניהן בארצות הברית) טביעת אצבעות, ידיים ורגליים והוטבעו בתעודת הלידה.
בארצות הברית, לפי התיקון העשירי לחוקת ארצות הברית, רישום אוכלוסייה אינו זכות חוקתית של הממשל הפדרלי אלא נתון בידי המדינה, עם זאת, בהתאם לתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, על המדינה להעביר את נתוני הרישום לממשל הפדרלי לצורך רישום האזרחות.
על מנת לעקוף סבך חוקתי זה, מעביר בית החולים, בנוסף לרישום במרשם האוכלוסין של המדינה, דיווח על כל לידת ילוד חי למערכת בריאות הציבור הפדרלית, על פי "המלצתה" של זו האחרונה.
"טופס דיווח לידת חי" הוא תעודת הלידה האמריקאית.
תעודת שחרור משירות צבאי היא מסמך שמקבל כל חייל המסיים את שירותו הצבאי, המעיד על עצם שירותו ועל נקודות ציון במהלכו, כגון קידום בדרגות ותפקידים, הכשרה צבאית וקבלת עיטורים.
"תעודת שחרור" היא מסמך צבאי בלתי מסווג שהוענק מקדמת דנא לכל חייל שהשתחרר משירות חובה בצה"ל וכללה בין היתר את מספרו האישי של המשוחרר, דרגתו ומשך שירותו, מידע על מקצועות צבאיים שרכש ועל עיטורים, אותות וציונים לשבח שקיבל, דירוג התנהגות, סיבת שחרור והערכות מילוליות קצרות.
שם התעודה שונה עם הזמן ל"תעודת הערכה למשתחרר משירות סדיר", אך אופייה נותר דומה.
התעודה והמידע שפורט בה שימשו פעמים רבות מעסיקים פוטנציאליים וגורמים אחרים.
ידוע לפחות מקרה אחד שבו חייל שהצבא התעכב בניפוק תעודת השחרור שלו זכה בפיצוי כספי בגין הנזקים שנגרמו לו מחמת העיכוב.
החל מ-20 בינואר 2008 מנפק צה"ל לכל משתחרר תעודה מסוג חדש שכותרתה "תעודת שחרור בכבוד".
ההבדל העיקרי בין הדגם החדש לזה הישן נוגע לסיווג בין משתחררים שונים.
התעודה מוענקת לכל מי שהשלים לפחות 85% ממשך השירות הנדרש על פי חוק.
"תעודת זהב" מונפקת למי ששירת במערך הלוחם לפחות 75% מתקופת שירותו, "תעודת כסף" מונפקת למי ששירת במערך תומך לחימה לפחות 85% מתקופת שירותו או שירת כלוחם לפחות 65% מתקופת שירותו, ו"תעודת ארד" מונפקת לכל מי ששירת בתפקידים אחרים.
התעודה כוללת מידע על התנהגותו של החייל במהלך שירותו, סנקציות שונות שהוטלו עליו במהלך השירות (אם הוטלו), היעדרויות משירות וסיבת שחרור מהצבא.
בעוד שברוב המקרים כותרת התעודה היא "השתחרר משירות חובה בכבוד", מי שהתנהגותו "אינה מניחה את הדעת" או "כמעט טובה" מקבל תעודה שכותרתה "השתחרר משירות חובה בצה"ל".
בתעודות מסוימות נוסף כוכב, שנועד להצביע על תרומה מיוחדת, למשל בתעודות של קצינים, מתנדבים, נשים ששירתו 36 חודשים, מצטיינים, בעלי עיטורים ועוד.
על בסיס הסיווגים הללו מקבלים המשתחררים זכויות והטבות שונות.
ב-13 ביוני 2021 הושקה אפליקציית "הארנק הצה"לי", אשר נועדה להוות תחליף לתעודות פיזיות רבות המונפקות בצבא, בהן תעודת השחרור בכבוד.
בעקבות הפעלת הארנק הדיגיטלי, הופסקה ההנפקה הכללית של תעודות השחרור בכבוד הפיזיות ב-7 ביולי 2021, והיא נמשכת באופן מצומצם רק לאוכלוסיות שאין ברשותם טלפונים חכמים.
המסיימים חובת שירות מילואים מקבלים "תעודת פטור משירות ביטחון".
בארצות הברית מנופק על ידי משרד ההגנה האמריקני למי שסיים את שירותו הצבאי, שוחרר או פרש ממנו - טופס המכונה DD 214 או בשמו המלא - Defense Department Form 214 - Certificate of Release or Discharge from Active Duty.
השם המקוצר משמש בשיח היומיומי וגם באינטראקציות עם גורמי ממשל.
הטופס נכנס לשימוש בשנת 1950 ונחשב לאחד המסמכים החשובים ביותר בצבא האמריקני, משום שבו קיים תיעוד מלא על שירותו של המשתחרר, לרבות מידע על עיטורים ואותות, קידום, שירות קרבי או שירות מעבר לים, רכישת מקצועות צבאיים, אימונים ועוד.
תעופה, דהיינו, יכולת תנועה באוויר, היא יכולת הקיימת בקרב חלק מבעלי החיים.
בימינו, היא בולטת בעיקר אצל מחלקת העופות, אצל עטלפים ואצל חרקים.
בעלי החיים שיכולים לעוף מנצלים את כוחות העילוי, כדי לנוע ממקום למקום באוויר, בעוד שמשקל גופם כבד ממנו.
חלק מבעלי חיים אלו נעים בעיקר בעזרת התעופה, וחלקם נעים בדרכים אחרות (הליכה, זחילה, שחייה או דילוג) ומשתמשים בתעופה רק מפעם לפעם.
השימוש בתעופה מתבצע על ידי בעלי חיים במספר אופנים: חתירה, רפרוף, דאייה וגלישה.
התעופה מקנה לבעלי החיים המשתמשים בה יתרונות ביו-אקולוגיים רבים כגון: ביטחון להם ולצאצאיהם מפני טורפים שוכני קרקע, אפשרות דילוג על פני מחסומי טבע, מעבר מהיר בין מקום משכנם לבין מקום מקורות המזון והמים שלהם, גם אם המרחק ביניהם גדול, נדידה ושינוי מקום מחיה בהתאם לעונות השנה ועוד.
תעופה, דורשת מבעל החיים השקעת אנרגיה רבה.
לכן, בעלי חיים שיכולים לעוף, כמעט לעולם אינם ניזונים מעלים, ענפים או שורשים.
הם ניזונים מפירות, מצוף, מאבקת פרחים או מטרף (מחרקים, מדם או מבשר חולייתנים).
מעבר לזאת, ככל שבעל החיים גדול יותר, האנרגיה שעליו להשקיע בתעופה עולה באופן מעריכי.
זאת משום שהמסה של היצורים החיים תלויה בנפח שלהם, דהיינו בחזקה השלישית של אורכם, אולם כוח שריריהם תלוי בשטח החתך של השריר, דהיינו בחזקה השנייה של מידות האורך שלהם.
עוף שאורך עמוד השדרה שלו גדל, במהלך האבולוציה, פי שניים, יצטרך הגדלה הרבה יותר משמעותית מפי שניים, של מוטת הכנפיים ושל מסת שרירי החזה והכנפיים כדי לשמור על כושר התעופה .
המעופף הגדול ביותר בימינו הוא ברבור מצוי שבשיא המשקל המתועד הגיע למשקל 23 קילוגרם ותרנגולי ההודו גדולים עוד יותר בפרטים המבויתים, במשקל של עד 40 קילו, אם כי רובם אינם יכולים לעוף.
בעבר היו מעופפים גדולים בהרבה שהגדולים מביניהם היו הפטרוזאורים מעידן המזוזואיקון.
התעופה בבעלי החיים הופיעה לראשונה, ככל הנראה, אצל החרקים.
החרקים אכלסו את היבשות עוד לפני היווצרות חולייתני היבשה.
מחלקת החרקים היא בעלת מספר המינים הרב ביותר בעולם הטבע.
לפי הערכות ומיונים שונים, מספר מיני החרקים נע בין 800,000 ללמעלה ממיליון.
פרט לתת-מחלקה קטנה הנקראת חסרי כנפיים אשר בעבר האבולוציוני שלה גם לפרטיה היו כנפיים, לכל החרקים בעלי גלגול מלא ובעלי גלגול חסר, יש באחד משלבי חייהם, כנפיים, המשמשות אותם לתעופה.
לחרקים שני זוגות כנפיים, המתפקדות באמצעות שני סוגים של שרירים.
שרירים ישירים - המחוברים באופן ישיר לבסיס הכנף, ומשמשים לשינוי זווית ההתקפה של הכנף, אל מול זרמי האוויר הנוצרים בעת הגלישה.
שרירים עקיפים- אינם מחוברים באופן ישיר לכנף, אלא לדפנות קופסת החזה של החרק, ומשמשים להנעת הכנפים מעלה ומטה.
שילוב פעולתם של שני סוגי השרירים אלו, באמצעות טפיחות כנפיים מהירות מאוד, יוצר מעין פעולה של מדחף, המאפשרת התקדמות לכיוון הרצוי לחרק.
הדרוזופילה לדוגמה, טופח בכנפיו 200 פעם בשנייה, ומסובב אותן בכל טפיחה בתיזמון מורכב, המבוסס על שלושה מנגנונים ביולוגיים שונים, המאפשרים לו להתרומם כלפי מעלה.
זבוב פירות יכול לשנות תעופתו לכיוון הנגדי בשמונה טפיחות ותוך 40 אלפיות שנייה.
עקב הקשיים הכרוכים באיתור מאובנים של חרקים, האופן בו פיתחו החרקים את כנפיהם שנוי עד היום במחלוקת בין המדענים.
אסכולה אחת גורסת כי הכנפיים התפתחו מזיפים קטנים שהיו איבר של החרקים היבשתיים לפני 390 מיליוני שנים.
האסכולה השנייה סוברת כי התהליך היה יותר מורכב, וכלל שלב ביניים.
לפי גישה זאת החרקים המעופפים עברו מהיבשה לחיות במים, ופיתחו שם זימים, ואלו הפכו מאוחר יותר לכנפיים.
איסוף מזון - חרקים מתעופפים על מנת לחפש ולאסוף את מזונם בין צמחים (חגבאים), פרחים (דבוראים, זבובאים ופשפשאים), במצבורי זבל (זבובאים), על גופם של בעלי חיים (יתושים ועוד חרקים מוצצי דם).
הימלטות מאויבים - בעלי חיים רבים ניזונים מחרקים.
יכולתו של חרק להתעופף ביעף, ולשנות כיוון תעופה במהירות, מצילה אותו פעמים רבות מלהפוך לטרף.
חיזור - הליך החיזור אצל חרקים מעופפים, מתבסס על תצוגת כנפיים צבעוניות של הזכר אל מול הנקבה, ומופע תעופה מרהיב.
בעידן המזוזואיקון (לפני כ- 250 מיליון שנים)התחילו להופיע החולייתנים הראשונים שהמריאו לאוויר, אם כי כמה זוחלים הצליחו לדאות מבין הענפים כמו הצלורוזאוראווס.
הפטרוזאורים הם סדרת זוחלים קדומים מכונפים מקבוצת הארכוזאוריה שהיו ראשוני המעופפים החולייתנים והגדולים שבכל היצורים הממריאים מעולם.
הם התקיימו מן הטריאס העליון עד לסוף הקרטיקון.
הפטרוזאורים לא שרדו את ההכחדה של סוף הקרטיקון (לפני כ- 66 מיליון שנים), ולעופות של ימינו אין קשר לסדרה זאת.
כנפיהם של הפטרוזאורים דמו לכנפי העטלפים בני ימינו: הכנף עשויה עור מתוח בין אצבע מאורכת של הגפים הקדמיות לבין הרגלים האחוריות.
הם הציגו גיוון גדול במבנה גופם, מזונם וצורת ראשם.
למרות גודלם העצום, עצמותיהם היו חלולות כמעט והם היו קלי משקל יחסית לגודל גופם וככל הנראה היו מעופפים מצוינים.
הדינוזאורים, שהיוו על סדרה של זוחלים יבשתיים מקבוצת הארכוזאוריה, שלטו בכדור הארץ בעידו המזוזואיקון והיו לחיות היבשה הגדולות ביותר אי-פעם.
ככל הנראה, היו כולם מטילי ביצים.
מבחינה טקסונומית השתייכו הדינוזאורים לשתי סדרות נפרדות: בעלי אגן דמוי לטאה ובעלי אגן דמוי עוף.
אף אחד ממיני הדינוזאורים הקדומים לא יכל לעוף, אולם העופות המודרניים הם ככל הנראה צאצאי הדינוזאורים התרפודים.
למרות המינוח "אגן דמוי עוף" ו"אגן דמוי לטאה", דווקא הדינוזאורים דמויי הלטאה ולא דמויי העוף, הם אבות אבותיהם של העופות.
גופם של העופות מותאם ביותר לצורך התעופה.
גופו של העוף מכונס קצר ועבה, ומשלב חוזק, קלות, קומפקטיות ויציבות.
איברי הגוף הכבדים של העופות (שרירי התעופה, שרירי ההליכה ושרירי הקיבה), ממוקמים בסמוך למרכז הכובד של העוף.
בני קבוצת האביאלאה היו קבוצת דינוזאורים מנוצים שהתפתחו לעופות קמאים הראשונים, בזמן שדינוזאורים מנוצים אחרים המשיכו לחיות על הקרקע.
מאובן שנמצא במחצבה בגרמניה בשנת 1860 והכיל יצור מוזר דמוי עוף קיבל את השם ארכאופטריקס - "נוצות עתיקות".
הארכאופטריקס היה ככל הנראה ראשון העופות האמיתיים.
המאובן שנמצא, כלל שלד שלם מתוארך לתקופת היורה לפני 150 מיליון שנה והכיל נוצה אסימטרית הזהה כמעט לגמרי לנוצות של רוב העופות הקיימים.
הארכאופטריקס היה עוף שמידותיו כשל עורב.
הוא פיתח נוצות, אבל היו לו שיניים וזנב כמו אצל הזוחלים.
רוב החוקרים מעריכים שהעופות הקיימים התפתחו מהארכאופטריקס ועופות קמאים נוספים.
עם זאת יש מדענים הטוענים כי הארכאופטריקס בהיותו עוף קמאי נכחד ככל העופות הקמאים בלי להתפתח למין אחר והעופות של ימינו התפתחו מהעופות הבתראים.
חלק מהעופות הבתראים התפתחו כבר בקרטיקון וחלקם היו בעלי שיניים במקורם.
חלקם התמחו בחיים במים, כמו ההספראורניס שלא יכלו לעוף ובמקום זאת שחו במים.
המאפיין העיקרי של מחלקת העופות, ביחס למחלקות אחרות, היא הנוצה.
הנוצה היא מבנה חלבוני קרני, אשר לאחר שמסתיימת צמיחתה, אין בה עוד תאים חיים, והיא איבר בעוף שהותאם במיוחד לתעופה.
יתרונה של הנוצה הוא במשקלה הקל, בחוזקה הפיזי ובחיכוך הנמוך שהיא יוצרת במגע עם האוויר.
נוצות התעופה הן נוצות גדולות וחזקות, היוצרות את המשטחים האווירודינמיים, הדרושים לתעופה.
מבנה הנוצה כולל ציר מרכזי קשיח, המכונה קנה.
חלקו התחתון של הקנה מכונה קולמוס ולחלקו העליון קוראים ניצב.
משני צידי הניצב נפרש הדגל, המהווה את רוב שטח הנוצה.
נוצות התעופה נחלקות לאברות ולסוככות.
אברות - הגדולות שבנוצות התעופה.
מצויות בשורת הנוצות האחורית ביותר, ויוצרות את מרבית שטח הכנף והזנב.
נחלקות לאברות יד, אברות אמה ואברות זנב.
לכל אברה קנה עבה יחסית וקשיח.
מספר אברות היד נע בין 9 ועד 11. מספר אברות האמה משתנה מאוד בין משפחות שונות של עופות ונע בין 6 ועד 40. מספר אברות הזנב הוא לרוב 10 או 12, ובמשפחות אחדות מגיע ל-24.
סוככות - נוצות המזכירות במבנן את האברות, אך קטנות ועדינות יותר.
ביחד עם האברות הן יוצרות את המשטח האווירודינמי של הכנף והזנב.
הסוככות מסודרות במספר שורות, כאשר כל שורה סוככת על זו שמאחוריה (ומכאן בא שמן).
השורה האחורית של הסוככות, בה מצויות הסוככות הגדולות ביותר, סוככת על האברות.
נוצות נוספות (כגון פלומה) אינן משמשות לתעופה ותפקידן הוא לתת בידוד תרמי לגופו של העוף.
קיימים מספר סוגים של תעופה, המשמשים את העופות בהתאם למרחק אותו הם צריכים לעבור, או בהתאם לסיבת או מטרת התעופה (בריחה, ציד וכו')
חתירה - תעופה היוצרת התקדמות, ומבוססת על חבטות כנף מרובות והשקעה רבה של אנרגיה.
בחתירה חובטת הכנף מטה ואחורה, באופן שמושגים גם עילוי וגם התקדמות.
רפרוף - שהייה במקום באוויר, מוסגת על ידי תעופת רפרוף.
זו מתבססת על חבטות כנף מהירות, כך שהכנף נעה מעלה-מטה במדויק, באופן שמספק לעוף את כח העילוי, אך אינו מביא להתקדמות.
תעופת הרפרוף מאפיינת בעיקר מינים אחדים של דורסי יום ודורסי לילה, וכן פרפורים, אשר משתמשים בדרך זו לחיפוש טרפם.
דאייה - תעופה פסיבית, בכנפיים פרושות אשר כמעט אינן נעות.
שיטת תעופה זאת אופיינית בעיקר לעופות גדולים וכבדים יחסית, בעלי שטח כנף גדול, המנצלים זרמים של אוויר חם, העולה למעלה, לעלייה כלפי מעלה תוך השקעת אנרגיה מינימלית.
גלישה - תעופה פסיבית, החוסכת אנרגיה, במהלכה אומנם העוף מאבד גובה, אך במקביל הוא צובר מהירות.
במהלך הגלישה מוחזקות הכנפיים במצב פרוש למחצה.
לאחר שהעוף גולש למרחק רב, הוא חוזר ודואה עד שמגיע לגובה רב, ולאחר מכן הוא חוזר ומתקדם בגלישה.
העופות מסדרת התרנגולאים הם מגושמים, כבדים, כנפיהם קצרות ומעוגלות, ועל כן בשעה שהם מבקשים להתעופף, הם ממריאים בכבדות, תוך משק כנפיים חזק ורעשני, ומתקשים לשמור את עצמם באוויר לאורך זמן.
בתהליך האבולוציוני איבדו עופות מסוימים את כושר התעופה שלהם.
אובדן הכושר לעוף בא כפי הנראה עקב העדר טורפים שאיימו על חיי אותם עופות וגדילתם לממדים שלא אפשרו את המראתם.
מיני עופות שאיבדו את כושר התעופה לחלוטין, נכחדו כאשר האדם התערב בבית גידולם הטבעי, צד אותם, או שבהשפעתו חדרו טורפים לסביבתם.
העופות חסרי כושר התעופה מונים בעיקר עופות מקבוצת עופות קדומים חסרי שיניים.
עופות אלו איבדו את כושר התעופה שלהם בעקבות משקלם הרב, וכנפיהם הקצרות.
בקבוצה זו מצויים הקבוצות הבאות:
יעניים - כוללת שני מיני היען מאפריקה ובעבר גם מחצי האי ערב.
היענים הם עופות גדולים וחזקים שביכולתם להרוג בעלי חיים המנסים לטרוף אותם.
מסיבה זאת למרות העדר כושר התעופה, לא נכחדו היענים פרט ליען הנגב, שהיה קטן וניצוד על ידי האדם עד להכחדה.
אמואיים - כוללת רק את המין אמו על שלושת תתי מיניו החיים באוסטרליה.
האמו ניצל מהכחדה בזכות יכולתו לרוץ במהירות למרחקים ארוכים.
למרות יכולות אלו היו תת-מינים של האמו, אשר נכחדו מהעולם.
קזואריים - כוללת את הקזואר על שלושת מיניו החיים ביערות הגשם של גינאה החדשה וצפון-מזרח אוסטרליה.
הקזואר ניצל מהכחדה בזכות יכולתו לפלס דרך, ולברוח במהירות בסבך של יערות הגשם.
כמו כן אין טורפים גדולים באיים בהם הם חיים.
קיוויים - במשפחה זאת סוג אחד - קיווי ובו 5 מינים החיים בניו זילנד.
מיני הקיווי איבדו את כושר התעופה עקב ניוון הכנפיים שלהם שהתגמדו עד שכמעט אינן נראות.
למרות זאת הם שרדו, כיוון שבניו זילנד לא חיו טורפים המאיימים עליהם.
עם הפרת המאזן האקולוגי על ידי המאורים, הגיעו כמה מיני קיווי לסכנת הכחדה.
ראיים - למשפחה זאת שייכים שני מינים - ננדו מצוי וננדו הפונה מערבות אמריקה הדרומית.
שניהם עופות גדולים וכבדים אשר עקב משקלם, איבדו את כושר התעופה שלהם.
דינורניטיים - סדרה נכחדת שמיניה מכונים "עופות המואה" וחיו בניו זילנד.
מינים אלה היו גדולים מאוד כמו הדינורמיס שהגיע לגובה 3 מטר ושקל 250 ק"ג.
לעופות המואה כלל לא היו כנפיים והם ניזונו בעיקר מעלים, זרדים ופירות ברחבי היערות של ניו זילנד.
הם נכחדו בתחילת המאה ה-16, על ידי המאורים.
עקב גודלם וחוסר יכולתם לעוף קל היה לצוד אותם ויש המשערים שסיבת הכחדתם נגרמה מציד והשמדת היערות בהם חיו.
אפיאורניים - משפחה נכחדת ממדגסקר שחיה עד המאה ה-17, בה תושבי מדגסקר המלגשים השמידו אותם, ייתכן שמציד וייתכן שמגזילת ביצים.
הגדול שבהם היה האפיאורניס שהגיע לגובה של 3 מ' ושקל מעל 400 ק"ג וייתכן שהיה העוף הגדול ביותר אי-פעם.
גם בני סדרת הפינגווינאים - סדרה הכוללת משפחה אחת המונה 6 סוגים ו-17 מינים, איבדו את כושר התעופה לחלוטין.
עם זאת, הם פיתחו כישורי שחיה המאפשרים להם לשרוד ולחמוק מאויביהם.
הפינגווינים אינם שוחים באמצעות רגליהם כברבור וכברווז, אלא מתקדמים במים באמצעות כנפיהם שהתפתחו והן דומות לסנפירים.
צורת גופם של הפינגווים ההידרו-דינאמית מקילה עליהם להשיג מהירות גבוהה כשהם נעים במים.
לפינגווינים אין עצמות חלולות, כיתר בעלי הכנף הזקוקים למשקל גוף קל, ועצמותיהם המלאות מסייעות להם לצלול לעומק רב.
ישנם עופות נוספים חסרי יכולת תעופה, רובם שוכני איים מבודדים למשל הדודו הנכחד, הקאקאפו, הווקה והטאקאהה מניו זילנד וקורמורן גלאפגוס מאיי גלאפגוס.
היונה היא סוג של ציפור ממשפחת היוניים.
כבר לפני 3000 שנה בייתו המצרים הקדמונים את אחד המינים של סוג זה, הנקרא יונת הסלע, והשתמשו בכישורי התעופה שלו, להעברת איגרות ובהן מסרים.
היוונים העבירו הודעות בקשר לתוצאותיהן של תחרויות שונות באולימפיאדה, באמצעות יוני דואר.
יונת הדואר אינה יודעת כיצד להגיע למקום זה או אחר.
כישוריה של יונת הדואר מתבססים על יכולתה לחזור ולמצוא את דרכה אל ביתה.
מפתחיהם של יוני הדואר יצרו ברירה מלאכותית בכך שבררו את היונים שהיטיבו לנווט בדרכן חזרה הביתה, ואותן הכליאו בינן לבין עצמן.
שימוש ביוני דואר נעשה אף במאה ה-21, וכיום הוא חיוני בעיקר באזורי אסון.
בַּזְיָירוּת (או בזאות), אומנות השימוש בבזים או בדורסי יום חזקים אחרים לציד עופות ויונקים, הייתה נהוג כבר למן העת העתיקה.
מיני הבזים שבהם משתמשים לציד הם הבז הנודד, בז הציידים הגדול ובז הציידים הקטן, הנקרא גם בז צוקים.
בימי הביניים היה הספורט מקובל ביותר באירופה, לאחר שהובא לשם על ידי ההונים, והיווה סמל מעמד בקרב שכבת האצילים.
כיום השימוש בבזים לציד אינו למטרות מסחריות, אלא לשם הספורט שבדבר.
הספורט מקובל בעיקר בארצות המפרץ הפרסי, באנגליה ובארצות הברית.
הליך אילוף הבז הוא יקר ביותר, שכן הוא אינו חד-פעמי, ויש להמשיך בו לאורך כל חיי העוף, שאם לא כן, הבז נוטה תוך זמן קצר לחזור לטבעו.
האילוף מתבצע באמצעות הרעבת הבז והרגלתו לקבל את מזונו מידי האדם מבלי לפחד ממנו, ולאחר מכן הוצאתו לשטח, כאשר הוא יושב על ידו של המאמן העטויה בכסיית עור כהגנה מפני ציפורניו החדות של הבז.
הבז המאולף מורעב יומיים לפני שיוצאים לציד.
אם הציד נכשל מחזירים את הבז באמצעות יונה מעופפת וקשורה בחוט לידיו של המאלף.
הבז מטיל את עצמו על טרפו מלמעלה, כאשר הוא מצמיד את כנפיו לצדי גופו.
בין היונקים, קיימות שתי סדרות ושבט אחד, של בעלי חיים אשר פיתחו כישורי תעופה (עטלפים, סנאים מעופפים, אנומלוריים, גלשנאים וכן כיסנאי דואה).
בעלי חיים אלו הם שוכני עצים, או מקומות גבוהים אחרים, ויש להם צורך במעבר מהיר ובטוח מעץ לעץ.
העטלפים (שם מדעי: Chiroptera) הם סדרה של מעופפים במחלקת היונקים, המכילה כ-115 סוגים וכ-1000 מינים.
והם היונקים היחידים שלהם כישורי תעופה פעילים.
גודל העטלף נע בין מין שמשקלו 1.5 ק"ג ומוטת כנפיו 1.7 מטר, לבין מין שמשקלו 1.5 גרם ומוטת כנפיו 10 ס"מ בלבד.
העטלפים עברו תהליך אבולוציוני, אשר העניק להם כישורי תעופה.
גופם הפך להיות קומפקטי ויציב, ואף ראשם הכבד, התקרב למרכז הכובד של גופם, בכך שצווארם התקצר.
כנפי העטלפים נוצרו באמצעות קרום תעופה המקשר את כל אצבעות היד, פרט לאגודל שנותר חופשי לצורך אחיזה בשעת טיפוס.
הקרום מחובר גם לרגליים האחוריות ולזנב לשם הגדלת שטח הפנים.
ברך העטלף פונה אחורנית, ובעזרת קרום התעופה המתוח בין הרגליים העטלף מבצע את ההיגוי (תפקיד דומה יש לנוצות הזנב בעופות).
במטרה להפחית את משקל גופם התקצר שערם של העטלפים.
העטלפים אינם עוטים שומן רב המשמש כבידוד ומאגר מזון ביונקים אחרים, שכן עודף המשקל מכביד על התעופה.
לעטלף שרירי תעופה מפותחים המניעים את כנפיו.
שרירים אלו נמצאים בחזה ונסמכים על חגורת הכתפיים והצלעות.
תנועות התעופה של הכנף מתבצעות בעיקר במפרק הכתף, ואילו התנועות של קיפול הכנף ויישורה מתבצעות במרפק ובמפרק היד.
שלא כעופות, העטלפים אינם ממריאים מן הקרקע, שיטה הדורשת מאמץ גדול, אלא מפילים את עצמם לאוויר מהמקום בו הם נחים וכך מתחילים לעוף.
עם זאת העטלף ערפד מצוי יכול להמריא היישר מהקרקע.
הסנאים המעופפים הם שבט, ובו 15 סוגים, השייך למשפחת הסנאיים.
סנאים מעופפים אינם יוצרים תנועה באמצעות חבטות כנף, כמו העטלפים, אלא קופצים ומשתמשים בקרום המתוח בין רגליהם האחוריות והקדמיות לשם דאייה מעץ לעץ למרחקים של עד 40 מטרים.
מינים אחדים, ביכולתם לדאות גם למרחקים של עד 450 מטר, אולם מספרם של אלו מועט.
על הקרקע סנאים אלה איטיים מבני מינם הרגילים, אך על העצים הם נעים וקופצים מעץ לעץ בזריזות מפליאה.
12 סוגים של סנאים מעופפים חיים ביער הגשם הטרופי של דרום-מזרח אסיה ועוד שלושה סוגים חיים בצפון אירופה, בצפון אמריקה ובסין ויפן בהתאמה.
הסנאים המעופפים, פעילים בעיקר בשעות הלילה.
גלשנאים (שם מדעי: Dermoptera) היא סדרת יונקים הגולשים מבין העצים ביערות גשם.
בסדרה רק משפחה אחת - גלשניים במשפחה זאת שני סוגים ושני מינים: גלשן פיליפיני המצוי בפיליפינים וגלשן מלאי הנפוץ מבורנאו וסומטרה עד מיאנמר ותאילנד.
בעבר נקראו בטעות הגלשניים "לֶמוּרִים מעופפים", אך בפועל אין כל קשר בינם לבין משפחת הלמוריים והם גם לא באמת מעופפים.
גופם של הגלשניים בעל שרירים חזקים ביותר, והוא מוקף בקרום אקטודרמלי המכוסה בשיער משני צדדיו.
קרום זה נמשך לאורך שני צידי גופם של הגלשניים כולל הגפיים, ומתפשט גם בין אצבעותיהם.
הגלשניים הם שוכני עצים, היורדים לקרקע לעיתים רחוקות בלבד ושם תנועתם מסורבלת.
בין צמרות העצים הם נעים בדאייה, ומגיעים למרחקים של עד 70 מטרים.
לשם דאייה פושטים הגלשניים את הגפיים ואת הזנב ובכך מותחים את הקרום, ויוצרים שטח רחב יותר.
הקרום והזנב משמשים אותם לכיוון דאייתם.
בני משפחת הדְּאוֹנִיִּים הם דגים קטנים עד בינוניים בגודלם המאופיינים בסנפירי חזה ארוכים המגיעים אצל מינים רבים עד לקצה הזנב, ובעזרתם הם מסוגלים לדאות באוויר, מחוץ למים, כשסנפירהם פרוסים.
בנוסף לסנפירי החזה הגדולים, גם סנפיר הבטן גדול, וסנפיר הזנב מחולק לשתי אונות, שהתחתונה שבהן ארוכה מן העליונה.
באמצעות סנפירי החזה דמויי הכנפיים, מסוגלים הדגים לזנק מדי פעם מהמים ולנוע באוויר.
בדאייתו מכפיל הדג את מהירותו הרגילה ומגיע עד למהירות של 70 קילומטרים לשעה ויותר.
ככל הנראה, הדאייה באמצעותה מגיע הדג בדרך כלל למרחקים של בין 30 ל-50 מטרים, ולעיתים אף יותר מכך, משמשת כשיטה להימלטות מטורפים כגון דג טונה, דג חרב, או דגים גדולים אחרים.
בני הסוג צפרדע מעופפת ממשפחת הרקופוריים הם צפרדעים קטנות מטפסות עצים שיכולות לפרוש את קרומי השחייה שבין אצבעותיהם כדי לדאות כמה מטרים מענף לענף.
הן חיות ביערות הגשם של אפריקה ואסיה.
בשנת 2010 פורסם כי באי בורנאו התגלתה צפרדע מעופפת מחליפת צבעים.
מדובר בצפרדע מהמין Rhacophorus nigropalmatus שאורכה פחות מארבעה סנטימטרים והיא יכולה לעופף למרחק של 15 מטרים בין העצים.
היא מחליפה את צבעיה מירוק בהיר בלילה לחום במהלך היום.
היכולות הללו מסייעות לה בהסוואה, ובתנועה, בתוך יער הגשם שבו היא חיה.
הזוחלים החיים אינם יכולים לעוף כלל אך כמה מהם מסוגלים לדאות בין הענפים ביערות.
נחש מעופף יכול לכוו את גופו פנימה, מה שיוצר מבנה של מצנח.
כך הנחש יכול להתקדם ביער, להימלט מטורפים ולעקוב אחרי טרפו מבלי לרדת לקרקע.
הלטאה דרקון דואה יכולה לפרוש צלעות רחבות ולדאות איתם למרחק של עד 60 מ' לפעמים.
השממיות מהסוג Ptychozoon יכולות לדאות בעזרת קרומים רחבים התופסים אוויר ועוזרים ללטאה לעבור בין הענפים ביער, לעיתים עד 60 מ'.
כבר מערש האנושות, הביט האדם בכישורי התעופה של העופות, בתחושות מעורבות של ערגה וקנאה.
חלומו של האדם להגיע למרומים, יצר אצלו רצון עז לחקות את העופות.
חלום זה מומש החל מהמאה ה-18, עם המצאת הכדור הפורח על ידי האחים מונגולפייה, מאוחר יותר, ספינת האוויר על ידי הרוזן פרדיננד פון צפלין, ולבסוף המטוס על ידי האחים רייט.
עד למימוש חלום זה הסתפק האדם במיתוסים המייחסים כישורי תעופה לבעלי חיים ולבני אדם.
אליהו הנביא היה נביא שפעל בזמן מלכותו של אחאב.
לדמותו ניתנה חשיבות רבה במסורת היהודית, והוא נחשב למבשר הגאולה.
תלמידו של אליהו היה אלישע בן שפט.
אליהו הלך יחד עם אלישע תלמידו מבית אל ליריחו ומשם הם ירדו אל נהר הירדן אותו אליהו בקע לשנים באדרתו.
אז הופיעו מרכבת אש, וסוסי אש, והפרידו בין אליהו לאלישע, ואליהו עלה באמצעות המרכבה לשמים.
במסורת המוסלמית, אל-בוראק היא בהמה פלאית מעופפת דמוית סוס, שעל גבה רכב מוחמד (נביא האסלאם) ממכה אל "המסגד הקיצון" ב"ליל המסע והעלייה לשמים" (לילת אל-אסראא ואל-מעראג').
המסורת מרחיבה ומספרת כי המלאך גבריאל ציווה על מוחמד לקום משנתו ולצאת אל "המסגד הקיצון".
לשם המסע הועמדה לרשות מוחמד בהמה מיוחדת, אל-בוראק, שכל צעד שלה מגיע עד האופק.
עוד באותו לילה הגיע מוחמד אל המסגד הקיצון, עלה לרקיע השביעי וקיבל בו את המצווה להתפלל חמש פעמים ביום.
על פי מסורת שנוצרה רק בתחילת המאה העשרים, בהגיעו למסגד הקיצון קשר מוחמד את אל-בוראק אל הכותל המערבי, ושם היא חיכתה לו עד שובו.
המיתולוגיה היוונית קשרה יכולות תעופה לבני אדם, בין שהם עשו זאת בכוחות עצמם, ובין שעשו זאת ברכיבה על גבם של בעלי חיים מעופפים.
על פי המיתולוגיה היוונית, היה דיידלוס ממציא ואדריכל גאון.
דיידלוס בנה עבור המלך מינוס מבוך, אך במקום לתגמל אותו, כלא המלך כפוי הטובה, את דיידלוס ואת בנו איקרוס, במגדל גבוה.
דיידלוס ליקט נוצות מהעופות שקיננו בראש המגדל, חיבר אותן זו לזו בעזרת שעווה ובנה מהן 2 זוגות כנפיים עבורו ועבור בנו.
בדרכם חזרה לאתונה, איקרוס, אינו שועה לאזהרותיו של אביו, מתעופף גבוה מדי, הדונג המחבר את הכנפיים נמס בחום השמש, הכנפיים מתפוררות, ואיקרוס צונח אל מותו.
פגסוס היה סוס בעל כנפיים, בנם של הגורגונה מדוזה ואל הימים והסוסים - פוסידון, וסמל לחיי אלמוות.
פגסוס חי באקרוקורינתוס ליד מעיין פירני, שם לכד אותו בלרופון וריסן אותו באמצעות רסן מזהב שקיבל מידי אתני.
כאשר הגיע פגסוס למורדות הר הליקון, הוא בעט בסלע וכתוצאה מכך פרץ מעיין המוזות, ממנו היו המשוררים מקבלים את השראתם (מוזה=השראה).
הזארפן אהמט צ'לבי היה מדען בן האימפריה העות'מאנית של ראשית המאה ה-17, אשר המסורת הטורקית מספרת כי הקדים את האחים מונגולפייה ורייט בחקר התעופה, והצליח לבצע מעוף ארוך טווח ממגדל גלאטה עד לאוסקדר שבצידו השני של מצר הבוספורוס.
צ'לבי התעופף באמצעות כנפיים מלאכותיות שהכין מכנפי נשר, בכוח שריריו בלבד, ומבלי להיעזר במנוע.
כהוקרה קראו הטורקים שדה תעופה באיסטנבול על שמו.
במסורת הסינית דרקון סיני הוא יצור אגדתי דמוי נחש, המשמש כסמל מבשר טובות, ומקושר עם מזג האוויר והמים בתור מביא הגשם.
לדרקון הסיני קשקשים וזנב של דג, קרני צבי, פני קילין שני זוגות טופרים של עיט ועיניים של שד.
למרות שלרוב הדרקונים הסיניים אין כנפיים הם מתעופפים בשמים בין העננים.
במיתולוגיות נוספות ישנם דרקונים אך ברבים מהם הדרקון נחשב ליצור אכזרי ותוקפני ולעיתים אביר אמיץ נלחם בדרקון והרג אותם בשביל לזכות בהוקרה.
תעודת סל בחסר היא תעודת סל העוקבת אחרי מדד בסיס כלשהו באופן הפוך.
כלומר ערך התעודה עולה כאשר המדד יורד, ויורד כאשר המדד עולה.
התעודה נותנת אפשרות קלה ונוחה למשקיעים, לבצע מכירה בחסר (שורט).
זאת בניגוד לביצוע מכירה בחסר באופן ישיר, שהיא פעולה מורכבת הדורשת העמדת ביטחונות, ואינה תמיד אפשרית למשקיע הפרטי.
תעודות הסל בחסר נסחרות בבורסה במסחר רציף בדומה למסחר כל נייר ערך אחר.
מחיר התעודה נקבע על פי הביקוש וההיצע.
מנפיק התעודה משמש כעושה שוק, ודואג שתמיד יהיו היצעים וביקושים, המשקפים את המחיר הנאות של התעודה.
מנפיק התעודה, שהוא גוף מקצועי בעל יכולת לבצע מכירה בחסר אמיתית, דואג להתכסות, בכך שמאחורי הקלעים הוא אכן מבצע מכירה בחסר של המניות המרכיבות את המדד אחריו הוא עוקב.
הסכום שהושקע על ידי רוכש התעודה משמש כביטחונות עבור ביצוע המכירה בחסר.
הכספים המשמשים כביטחונות, והכספים שמתקבלים מהמכירה בחסר, נושאים עמלה.
מצד שני, ביצוע המכירה בחסר כרוך בתשלום ריבית לגורמים שהלוו את המניות.
ריבית זו, חיובית או שלילית נכנסת לחישוב הערך ההוגן של התעודה.
ביצוע מכירה בחסר כרוך גם בתשלום דיבידנד למלווי המניה, וגם תשלום זה נכנס לחישוב.
גורם נוסף הנכנס לחישוב ערך התעודה הוא דמי הניהול הנגבים על ידי מנפיק התעודה.
חישובי הריבית והדיבידנד שתוארו לעיל, מהווים גורם זניח בחישוב ערך התעודה.
החלק העיקרי המשפיע הוא המדד שאחריו עוקבים.
נתבונן בחישוב של תעודה אידיאלית, המתייחסת למדד הבסיס בלבד.
לכל תעודה נקבע ערך שנקרא "מקדם".
המקדם הוא שער מדד שאליו מתייחסת התעודה.
התעודה עוקבת אחרי ההפרש בין המקדם לבין השער הנוכחי של המדד.
ניקח כדוגמה תעודה העוקבת בחסר אחר ת"א 35. נניח שהמקדם שנקבע לתעודה הוא שער של 2000. יוצא שכאשר המדד הוא בערך של 1300, שער התעודה צריך להיות 700. אם המדד יורד ל 1200 (ירידה של 7.6%), הרי שהערך של התעודה יעלה ל 800 (עליה של 14.2%).
ניתן לראות אפוא, שלתעודות בחסר יש מינוף.
המינוף תלוי במרחק בין שער הנוכחי של מדד הבסיס לבין המקדם.
ככל שהמקדם רחוק יותר, כך המינוף קטן יותר.
אם כן, ניתן לראות שחשיבותו של המקדם רבה מאוד.
בניגוד לתעודות סל רגילות (לונג), תעודות סל בעלות מקדם שונה, מתנהגות שונה לחלוטין, למרות שהן עוקבות אחרי אותו המדד.
בבורסה בת"א המקדם מהווה חלק מהשם הרשמי של תעודת הסל, וכך מקל על המשקיעים לחשב בקלות את המינוף של התעודה.
חישוב המינוף מתבצע על פי הנוסחה הבאה:
t - השער הנוכחי של מדד הבסיס
בניגוד לתעודות סל מורכבות, אשר מבוססות על מנגנון שונה מאשר המנגנון שתואר לעיל, ולכן יכולות לתת מינוף קבוע, הרי שלתעודות בחסר יש מינוף משתנה.
ככל שמדד הבסיס עולה, וערך התעודה יורד, הרי שהמינוף עולה ואיתו הסיכון.
המשקיע בתעודה מוצא עצמו חשוף יותר ויותר, ויכול אף לאבד את כל כספו אם המדד יגיע ל 2000.
על מנת להגן על המשקיעים, קיים בבורסה בת"א מנגנון של פדיון כפוי.
ברגע שמדד הבסיס מגיע לערך מסוים, הרי שהתעודה חדלה מלהתקיים, ומנפיק התעודה משלם את ערכה הריאלי.
בבורסה בת"א הפדיון הכפוי מתבצע כאשר המינוף מגיע לערך 4. בדוגמה שלנו, כאשר ערך מדד הבסיס יגיע ל 1600. בנקודה זו ניתן לראות שערך התעודה יהיה 400 והמינוף הוא פי 4.
תהליך הפדיון הכפוי מתבצע בתוך ארבעה ימי עסקים, באופן הבא:
יום א' - התנאי לפדיון כפוי מתקיים, והחברה מודיעה על ביצוע פדיון כזה.
יום ב' - מתקיים יום המסחר האחרון בתעודה.
יום ג' - החברה מודיעה על מחיר הפדיון.
יום ד' - הפדיון מתבצע, התשלום מועבר והתעודה חדלה מלהתקיים.
למנפיק התעודה יש את האחריות העיקרית לשמירת הערך של התעודה.
מנפיק התעודה צריך למהר ולהתכסות על ידי ביצוע מכירה בחסר בפועל, של המניות המרכיבות את מדד הבסיס.
בניגוד לתעודות סל רגילות, מנפיק התעודה יכול להיכשל במשימה זו, למשל אם מלאי המניות שניתן להלוות אזל.
במקרים כאלו עלול הערך של התעודה לצאת משליטה, ולהפסיק לשקף את הערך האמיתי.
במקרה כזה יכולה הבורסה להודיע על פדיון כפוי של התעודה.
תעודת שר חוץ (foreign office certificate או executive certificate) היא מענה של ממשלה של מדינה לבקשת מידע של בית משפט של אותה מדינה, בענייני מדיניות חוץ של המדינה המשפיעים על הליכים משפטיים.
הכלל העומד מאחורי פניית בית משפט בבקשה לתעודת שר חוץ נובעת מהכלל שבענייני מדיניות חוץ לא ראוי שהמדינה תדבר בשני קולות, ועל כן בענייני מדיניות חוץ בית המשפט מכפיף את עצמו להחלטות הממשלה ורואה בתעודת שר החוץ ראייה סופית.
נושאים בהם נהוג שימוש בתעודת שר חוץ כוללים:
השאלה האם מדינה אחרת או ממשלה מסוימת הוכרה על ידי המדינה "דה יורה" או "דה פקטו"
השאלה האם המדינה מכירה בשלטונה של מדינה מסוימת על שטח מסוים והיקף גבולותיה של המדינה
מעמד הריבונות של מדינה או שלטון מסוים
קיומו של היתר לפעולת עונשים נגד מדינה אחרת
השאלה האם אדם מסוים זכאי לחסינות דיפלומטית
מקורו של השימוש בתעודת שר חוץ היא בתחילת המאה ה-19 באנגליה והוא מוכר במדינות רבות.
המקרים בהם ראוי להשתמש בתעודת שר חוץ נדונים בהרחבה ושונים בין מדינה למדינה.
באנגליה מקובל שתעודת שר חוץ משמש רק בעניינים בהם קיים אלמנט של הכרה של המדינה ולא רק ממצא שבעובדה, בעוד בישראל שימשו תעודות שר חוץ לעניינים שבעובדה, הגם שלא בשאלות משפטיות.
בישראל הוצאו תעודות שר חוץ במקרים רבים.
בשנת 2008 הוציאה משרד החוץ תעודת שר חוץ בו נקבע שהרשות הפלסטינית אינה נהנית מחסינות ריבונית, לאחר שבית המשפט העליון קבע שתעודת שר חוץ היא הדרך להכריע בעניין.
תעודת סל מורכבת היא תעודת סל העוקבת אחרי מדד בסיס אחד או יותר, באמצעות נוסחה כלשהי.
כך למשל יכולה תעודת סל להיות מורכבת משני חלקים - 80% מערכה עוקב אחר אג"ח ממשלתי, ו-20% מערכה עוקב אחר מדד ת"א 35. ניהול התעודה הוא דינמי אך ללא שיקול דעת.
נניח בדוגמה שלעיל, שמדד ת"א 35 עלה באופן משמעותי ואילו האג"ח נשאר במקום.
ללא ניהול דינמי, היה החלק של המדד עולה מעל 20%, והחלק של האג"ח יורד מתחת ל-80%.
מנפיק התעודה עושה התאמות על ידי מכירה של מניות המרכיבות את המדד, וקניה של אג"ח.
וכך נשמר היחס המוצהר של התעודה.
למעשה יש כאן מנגנון מימוש אוטומטי, השומר על רמת הסיכון שהמשקיע ביקש כאשר קנה את התעודה.
תעודות הסל המורכבות נסחרות בבורסה במסחר רציף בדומה למסחר כל נייר ערך אחר.
מנפיק התעודה, שהוא גוף מקצועי דואג כל העת לביצוע פעולות קניה ומכירה של נכסי הבסיס המרכיבים את התעודה, כולל ביצוע מכירה בחסר כאשר יש צורך.
תעודת סל מורכבת היא משפחה המכילה סוגים רבים של תעודות, בעלי נוסחאות רבות ומגוונות.
הנוסחאות יכולות להיות פשוטות או מורכבות, ולהכיל אלמנטים של ריבית, דמי ניהול ועוד.
תעודת סל העוקבת אחרי מספר מדדים
בדומה לדוגמה בפתיחה, זו תעודת סל העוקבת אחרי מספר מדדים, כאשר היחס בין המדדים נקבע מראש בתשקיף.
כדוגמה ניקח את תעודת הסל "פסגות סל 90/10", אפשר לראות בתשקיף שלה שהיא עוקבת אחרי המדדים על פי הנוסחא הבאה:
המנגנון המממש את התעודה, דואג לקנות ולמכור את נכסי הבסיס, באופן כזה אשר ישמור על היחסים באחוזים, שנקבעו מראש.
תעודת סל העוקבת אחר מדד במינוף קבוע
תעודת סל זו מאפשרת למשקיע למנף את השקעתו במינוף קבוע כאשר זה נמדד באחוזים.
כך למשל תעודת סל "קסם מעו"ף לונג פי 3 יומי" משנה את ערכה פי 3 מאחוז השינוי של מדד ת"א 25. אם המדד יעלה ביום מסוים ב-1%, התעודה תעלה ב-3% (בקירוב).
על מנת לממש את המינוף, צריך מנפיק התעודה להשקיע בנכס הבסיס, סכום כסף העולה על סכום הכסף שהכניס המשקיע כאשר קנה את התעודה.
לצורך זה לוקח מנפיק התעודה הלוואה.
אם ניקח את הדוגמה שלעיל, אז על כל השקעה של 1,000 ש"ח בתעודה, ייקח מנפיק התעודה הלוואה של 2,000 ש"ח ויקנה נכס בסיס ב-3,000 ש"ח.
ההלוואה אינה בחינם, ולכן הנוסחה של תעודה מסוג זה תכלול את עניין הריבית על ההלוואה.
כך שאם באופן תאורטי המדד לא יזוז, ערך התעודה ירד בגלל הריבית.
התעודות במינוף קבוע יכולות לעבוד על בסיס יומי (על כל שינוי יומי של X% התעודה תנועה במינוף a שייתן aX%), או על בסיס תקופה אחרת כגון חודש.
לשיטה יש השפעה על נושא השחיקה של התעודה, אשר יוסבר בהמשך.
תעודת סל בחסר העוקבת אחר מדד במינוף קבוע
תעודה זו דומה בהתנהגותה לתעודה במינוף קבוע, אך נעה בכיוון הפוך למדד הבסיס.
כך למשל, תעודת סל "קסם שורט מעו"ף פי 3 יומי" משנה את ערכה פי (3-) מאחוז השינוי של מדד ת"א 25. אם המדד יעלה ביום מסוים ב 1%, ערך התעודה ירד ב 3% (בקרוב).
מימוש התעודה מתבצע באופן דומה למימוש תעודות לונג.
גם כאן נלקחת הלוואה הנדרשת לצורך העמדת ביטחונות לביצוע מכירה בחסר.
תעודת סל העוקבת אחר מדדים מתחלפים
מנפיק תעודה זו מצהיר על עד 10 מדדים אחריהם הוא עתיד לעקוב.
4 פעמים בשנה, רשאי המנפיק להחליף את המדד אחריו הוא עוקב, וזאת בהתראה של 7 ימים מראש.
בתקופה זה ראשי מחזיק התעודה למכרה ללא עמלה.
אחת התופעות הבעייתיות בשימוש בתעודות סל מורכבות היא שחיקה של התעודה.
התופעה מאופיינת בכך שתנודתיות יכולה לגרום לירידת ערך התעודה, גם אם מדד הבסיס חוזר לאותה נקודה.
על מנת להדגים את התופעה, ניקח תעודת סל בעלת נוסחה פשוטה: מינוף של מדד ת"א 25 כפול 3, ללא התחשבות בעמלות, דמי ניהול או ריביות.
לצורך הדיון, נניח כי מחיר התעודה הוא 1,500, והמדד נמצא ב-1,200.
ביום הראשון, המדד עולה ב-60 נקודות ויגיע לשער של 1,260 נקודות.
אפשר לראות כי 60 נקודות שקולות ל-5%.
לכן, על פי המינוף של התעודה, היא תעלה ב-15%.
למחרת, המדד יורד בחזרה 60 נקודות וחוזר ל-1,200. 60 נקודות מייצגות ירידה של 4.76%.
ניתן לראות אפוא, שהמשקיע שקנה את המדד (באמצעות תעודת סל רגילה), חזר בתום שני ימי המסחר בדיוק לאותה הנקודה.
לעומתו, המשקיע בתעודה הממונפת, הפסיד 1.4% מהשקעתו, רק משום שהמדד עלה וירד.
כמובן שלתופעה זו יש גם צד הפוך.
עלייה רצופה המחולקת למספר ימים מגדילה את הרווח.
לצורך ההסבר, נחזור לדוגמה שלנו.
נצא ממדד בסיס שעולה ביום אחד 120 נקודות השקולות ל-10%.
נחלק את העלייה על פני יומיים:
ביום הראשון, המדד עולה 60 נקודות.
לכן התעודה עולה 15% ומגיעה לערך של 1,725 נקודות.
למחרת המדד עולה 60 נקודות נוספות, השקולות ל-4.76%.
התעודה הממונפת תעלה 14.28%, ותגיע לשער של:
עליה זו שקולה לעליה של 31.42%
באופן מעשי, אפקט השחיקה (וההפוך לו), באים לידי ביטוי כאשר יש תנודות חריפות במדד.
בתנודות קלות, אין לאפקט זה משמעות רבה.
אף על פי כן, קיימים מנגנונים המורידים את האפקט הזה:
מינוף על בסיס חודשי במקום על בסיס יומי - התחייבות המנפיק למינוף חודשי גורמת לכך שגם חישוב השחיקה מתבצע על בסיס חודשי, דבר המוריד אותו באופן משמעותי ביותר.
מינוף על בסיס נקודות, ולא על בסיס אחוזים.
במינוף מסוג זה אין שחיקה.
ניקח כדוגמה תעודה הממונפת על בסיס נקודות במינוף כפול.
אם המדד עולה ב-60 נקודות, הרי שהתעודה תעלה ב-120 נקודות.
אם למחרת המדד ירד ב-60 נקודות, התעודה תרד ב-120 נקודות ותחזור לאותה הנקודה.
בתשקיף התעודה, נקבעים תנאים בהם יכול להתבצע פדיון כפוי של התעודה, שבו מקבל מחזיק התעודה את הערך התאורטי של התעודה לפי הנוסחה שנקבעה בזמן ההנפקה.
ערך זה יכול להיות שונה מערך התעודה בזמן המסחר.
כדוגמה שבשנת 2008, בימי הירידות הגדולות בבורסות בכל העולם, ירד מדד יתר 50 באופן חד.
באותו זמן תעודת הסל "קסם שורט יתר פי 3" עלתה באופן חד מאוד.
בתחילה הצליחה החברה המנפיקה להתכסות כנגד הביקוש לתעודה על ידי ביצוע מכירה בחסר של המניות במדד.
אך בשלב מסוים, כמות הביקושים עלתה מאוד, והתעודה התנתקה מהשווי האמיתי שלה.
כתוצאה מכך הוחלט על פדיון כפוי של התעודה.
מנפיק התעודה צריך למהר ולהתכסות על ידי ביצוע מסחר בנכס הבסיס, המשקף את הרשום בנוסחה של התעודה.
כפי שתואר בפסקה הקודמת, יכולים להיות מקרים בהם מנפיק התעודה אינו יכול להתכסות.
מצב זה הוא מצב לא בריא, והבורסה עלולה להודיע על פדיון כפוי של התעודה.
תעודת זונדר היא מסמך אנטישמי מזויף שהתפרסם בשנת 1919 בעיתון בשפה הרוסית.
התעודה, הכתובה עברית, נמצאה, כביכול, בכליו של קצין יהודי-בולשביקי בשם זונדר, והיא מתארת, בדומה לפרוטוקולים של זקני ציון, קנוניה יהודית שמטרתה שליטה כלל עולמית.
על פי תעודת זונדר, המהפכה הבולשביקית תוכננה ובוצעה בידי יהודים, או בידי גויים העוזרים להם.
פרוטוקול משנת 1919 (תעודת זונדר) פורסם לראשונה בעיתון "פוסטימאאס" (Postimees) ( "דוור") האסטוני (מהדורת הבוקר) ב-31 בדצמבר 1919. "פוסטימאאס" פירטו כיצד נמצא הטקסט העברי המקורי מכיסו של שונדרב, מפקד הגדוד הבולשביקי היהודי בגדוד 11 של רובה, שנהרג בפעולה בלילה שלפני ה -9 בדצמבר.
באותה עת היה "פוסטימאאס" בבעלותו של יאאן טוניסון, פוליטיקאי לאומני אסטוני.
הטקסט הופיע ב-5 בפברואר 1920 בעיתון הרוסי "פריזיב" (Призыв) ( "קריאה לדגל") שהופץ בברלין בין הגולים מרוסיה הסובייטית ותיאר אותו כ"מסמך מעניין".
מאוחר יותר הוא שוכן בנספח של מהדורה מורחבת בשפה האנגלית של "הפרוטוקולים של זקני ציון", שפורסמה ב -1934 על ידי הוצאת הספרים הפטריוטית, שפועלת מתוך תיבת דואר בשיקגו, אילינוי.
תעודת עולה היא מסמך רשמי ישראלי המונפק על פי חוק השבות.
תעודת עולה מוענקת למשפחות ויחידים המגיעים לישראל כעולים חדשים, הזכאים למעמד זה על פי חוק השבות.
קיימות הגבלות לגבי זכאות לתעודת עולה למשל מי שפועל נגד מדינת ישראל או נגד היהודים או מי שעלול לסכן את בריאות הציבור.
תעודת עולה היא תעודה משפחתית, אך בני עולים מעל גיל 25 מקבלים תעודות נפרדות וכך גם בני עולים צעירים יותר במעמד אישי של נשואים או גרושים.
תעודת עולה מאפשרת קבלת סיוע והנחות המיועדות לעולים חדשים, הפקת מסמכים שונים, פתיחת חשבונות בנק, קבלת ביטוח רפואי ועוד.
תעודת פטירה היא תעודה ציבורית המעידה שאדם מסוים נפטר מהעולם.
הנהלים להנפקת תעודת פטירה שונים ממדינה למדינה.
יש מדינות בהן קיימות גם תעודות פטירה לחיות מחמד.
בישראל מונפקת תעודת פטירה לבקשת בני משפחה מדרגה ראשונה (בן זוג או בת זוג, ילדים, נכדים, אחים, הורים וסבים) של הנפטר או לבקשת בעל עניין אחר, שיבהיר את עניינו, אך רק עבור מי שנפטר בארץ.
בעת בקשה להנפקת תעודת פטירה המבקש צריך למסור את מספר הזהות של הנפטר ואת פרטי המבקש ולמלא את הטופס המתאים.
התעודה מונפקת על ידי משרד הפנים ורק לאחר מרשם האוכלוסין עודכן על ידי הודעת פטירה.
אם המבקש הוא בן או בת זוג של הנפטר, משרד הפנים יעדכן בהזדמנות זו את מעמדו האישי בתעודת הזהות שלו או שלה, לפי המקרה.
מונחי תעופה בעברית התפתחו במשך מרבית ההיסטוריה של התעופה ככלל, ושל התעופה בארץ ישראל מראשיתה, בפרט, ובעיקר לאחר הקמת חיל האוויר הישראלי, שביסס ועדה למונחי תעופה.
מספר גדול של מונחים לועזים השתרשו ונשארו בשפה העברית, מקור מרבית המילים הללו הוא באנגלית, אף על פי שישנם מונחים שמקורם בצרפתית שהשתרשו בעברית במהלך שנות ה־50 וה־60, שבהן חיל האוויר התבסס על מטוסים צרפתים.
הכוחות הפועלים על כלי הטיס
עילוי (Lift) – כוח אווירודינמי הנוצר על גבי כנפי המטוס והמתנגד לכוח הכבידה, וקטור העילוי תלוי במצב המטוס במרחב (ההטייה שלו)
משקל או מסה (Mass/Weight) – הכוח הטבעי הפועל על כלי טיס והמושך את כלי הטיס כלפי הקרקע, מתנגד לכוח העילוי.
דחף (Thrust) – הכוח הנוצר על ידי מנוע המטוס והמניע את כלי הטיס במרחב (קדימה, אחורה או לצדדים) ותלוי בכיוון ההתקנה של המנוע או הרכיב המייצר את הדחף.
גרר (Drag) – כוח אווירודינמי המתנגד לתנועת כלי הטיס באוויר מנוגד בכיוונו לתנועת כלי הטיס דרך גוש האוויר, ובדרך כלל לכיוון הדחף.
ככלל, כל צירי התנועה נפגשים במרכז הכובד של המטוס, המטוס נע סביב ולאורך הצירים הללו.
הציר האורכי (Longitudinal) – הציר העובר בין זנב ואף המטוס, במושג הרגיל משמש בעיקר לחישובים במערכות ניווט אינרציאליות וליציבות.
אם כי ציר זה מכוון על ידי ציר העלרוד.
הציר האופקי (Horizontal) – הציר העובר בדרך כלל בין הכנפיים ומרכז המסה.
משמש לחישוב החלקה ויציבות רוחבית.
הציר האנכי (Vertical) – הציר העובר מלמעלה למטה במרכז המסה של המטוס משמש בעיקר לחישובים של תאוצה למערכות בקרת טיסה ומערכות אינרציאליות.
ציר העלרוד (Pitch) – תנועה סביב הציר האופקי המכוונת את הציר האורכי.
בדרך כלל מתייחסים לזווית עלרוד כמצב אף או זווית אף.
ציר הגלגול (Roll) – תנועה סביב הציר האורכי ומכוונת את הציר האופקי.
מצב גלגול שהוא לא אופקי ייצר פנייה.
התייחסות למצב גלגול לעיתים באה בהתייחסות למצב הכנף הנמוכה לכיוונה המטוס יפנה דהיינו כנף שמאל מטה (באנגלית Left Wing Down או LWD) או כנף ימין מטה (באנגלית Right Wing Down או RWD).
ציר הסבסוב (Yaw) – תנועה סביב הציר האנכי המכוונת את הציר האורכי.
תנועה בסבסוב בדרך כלל לא רצוייה שכן פנייה מתבצעת על ידי ניהוג בגלגול.
צירי מרחב – צירים אלה מאפשרים תיאור של מצב המטוס יחסית לכדור הארץ.
זניט (Zenith) – ציר המצביע תמיד הרחק ממרכז כדור הארץ.
נדיר (Nadir) – ציר המצביע לכיוון מרכז כדור הארץ.
המרחב האופקי (Horizontal Plane ) – מרחב תנועה המקביל לכדור הארץ.
פרופיל אווירודינמי או פרופיל כנף או חתך כנף (Airfoil או Wing Cross Section) – מתייחס לצורת הכנף כפי שהיא נראית מהצד (הפרופיל), משמש לחישוב תכונות אווירודינמיות מסוימות של ממדי הכנף והזרימה.
שפת התקפה (Leading Edge ) – הנקודה החדה ביותר בקדמת פרופיל הכנף – לרוב גם הנקודה הקדמית ביותר בפרופיל.
שפת זרימה (Trailing Edge ) – הנקודה החדה ביותר באחורי פרופיל הכנף – לרוב גם הנקודה האחורית ביותר בפרופיל הכנף.
מיתר [כנף] (Chord ) – קו דמיוני העובר בין שפת ההתקפה לשפת הזרימה.
משמש לחישוב תכונות ממדי כנף וכן התנהגות הכנף בתנאי טיסה מסוימים.
עקימון עליון (Upper Surface או Suction Surface) – צורת השפה העליונה של פרופיל הכנף.
עקימון תחתון (Lower Surface או Pressure Surface) – צורת השפה התחתונה של פרופיל הכנף.
קמרון או עקימון ממוצע (Camber ) – קו ממוצע בין עקימון עליון לתחתון, משמש לחישוב תכונות אווירודינמיות של הצורה הגאומטרית הכנף.
מנת עובי (Thickness Ratio ) – היחס בין אורך מיתר הכנף לעובי הכנף (בין הנקודה הנמוכה לגבוהה ביותר בפרופיל).
משמשת לחישוב תכונות כנף מסוימות.
מוטת כנפיים (Wing Span) – רוחב הכנפיים מקצה לקצה.
שטח כנף (Wing Area או Wing Surface) – כל השטח שהכנפיים מכסות.
עומס כנף (Wing Loading) – המשקל שהכנף נושאת יחסית לשטחה – כלומר משקל כלי הטיס חלקי שטח הכנף שלו.
מנת־ממדים (Aspect Ratio) – היחס בין המיתר הממוצע למוטת הכנף.
דיסקת הרוטור (Rotor Disc) – כל מישור הסיבוב של הרוטור – נמדד במטרים רבועים, משמש גם לחישוב עומס דיסקה.
עומס דיסקה (Disc Loading ) – דומה לעומס כנף – המשקל שהדסקה נושאת חלקי שטחה.
זווית הכוונה (Angle of Incidence ) – זווית של התקנת הכנף יחסית לציר האורכי של המטוס.
זווית התקפה (Angle of Attack בראשי תיבות AoA) – הזווית בין מיתר הכנף לזרימת האוויר, קובעת את ביצועי הכנף.
בעגה המקצועית לעיתים משתמשים במושג אלפא (באנגלית Alpha), עקב השימוש באות היוונית α בחישובים לציון זווית התקפה.
זווית התקפה קריטית (Critical Angle of Attack ) – זווית התקפה בה יש את העילוי המרבי, אבל מעליה הכנף מזדקרת.
זווית פסיעה (Step Angle) – הזווית בין מיתר הלהב לבין מישור הסיבוב של הרוטור או המדחף, הזווית הזאת מקבילה לזווית התקפה בכנפיים ומשפיעה על הכוח שכל להב יוצרת.
זווית החלקה (Angle of Sideslip בראשי תיבות AoS) – הזווית אליה המטוס מחליק, זווית החלקה גבוה תגרום לסחרור שטוח.
בעגה המקצועית לעיתים משתמשים במושג בטא (באנגלית Beta), עקב השימוש באות היוונית β בחישובים לציון זווית החלקה.
מספר מאך (Mach Number) – מתאר את מהירות הקול באוויר.
משמש בגבהים רמים כנתון שקול למהירות אוויר אמיתית.
מאך קריטי (Critical Mach ) – המהירות בה המטוס מתחיל לחוות תנאי דחיסות (מעבר מאך), גלי הלם על גבי הכנפיים ומשטחי ההיגוי וגידול דרמטי בגרר.
יחס גלישה (Glide Ratio) – יחס בו המטוס דואה ללא כוח מנוע תוך שמירה על מהירות אוויר מסוימת.
כלומר יחס ההמרה של גובה למרחק.
זווית גלישה (Glide Angle) – הזווית המעשית של נתיב הטיסה בו כלי הטיס גולש (ללא כוח מנוע).
מקדם עומס (Load Factor ) – היחס בין העלוי למשקל כלי הטיס.
מהירות אווירית (Air Speed) – מהירות תנועת כלי הטיס יחסית לגוש האוויר בו הוא נמצא.
מהירות אווירית מכשירית או מהירות אווירית מוחווית (Indicated Air Speed בראשי תיבות IAS) – מהירות המוצגת במכשירי המטוס, במכשירי המטוס יש שגיאות שיש לתקן בשביל לקבל נתונים רלוונטיים.
מהירות אווירית מתוקנת (Calibrated Air Speed בראשי תיבות CAS) – מהירות מתוקנת לשגיאת המכשירים.
מהירות אווירית אמיתית (True Air Speed בראשי תיבות TAS) – מהירות המעשית של המטוס בגוש האוויר.
מהירות אווירית מושווית (Equivalent Air Speed בראשי תיבות EAS) – נתון מחושב של מהירות אווירית בגובה פני הים ובלחץ תקני בו הלחץ הדינמי זהה ללחץ הדינמי במהירות האווירית האמיתית ובגובה בו טס המטוס.
מהירות קרקעית (Ground Speed בראשי תיבות GS) – המהירות המעשית של המטוס יחסית לקרקע, שימושי לניווט אבל לא לביצועי מטוס.
מרכז כובד (Center of Gravity בראשי תיבות CG) – נתון מחושב המציג את הנקודה הממוצעת של מסת כלי הטיס, לרוב הנתון הזה מהווה את הציר סביבו המטוס נע.
הנתון משמש להערכת ביצועיו של מטוס ותכונות היציבות שלו.
מרכז לחץ (Center of Pressure בראשי תיבות CP) – נתון מחושב המציג את הנקודה הממוצעת של הכוחות האווירודינמיים הפועלים על כלי הטיס הכולל את הגרר, זווית ההתקפה ומקדם העילוי.
מרכז העילוי (Center of Lift בראשי תיבות CL לעיתים מכונה גם Neutral Point בראשי תיבות NP) – נתון מחושב המציג את הנקודה הממוצעת של כוחות העילוי הפועלים על כלי הטיס בה לא נוצר מומנט עלרוד בלי תלות בזווית התקפה.
יציבות סטטית (Static Stability ) – נטיית כלי הטיס לתגובה רגעית לשגיאה.
יציבות דינמית (Dynamic Stability) – נטיית כלי הטיס לתגובה לאורך זמן לשגיאה.
התבדרות או תנודה (Oscillation ) – מצב של אי יציבות דינמית בו המטוס מתבדר.
תנודה מושרית על ידי טייס (Pilot Induced Oscillation ) – תנודה הנגרמת עקב תפעול טייס המבצע תיקונים קיצוניים מדי המסוגלים להוציא את המטוס מסף היציבות הדינמית.
פרפור (Flutter) ) – מצב של אי יציבות דינמית במבנה ארוך וגמיש כגון כנפי מטוס או להבי רוטור.
מתאפיין בשינוי בזוויות הכנפיים ואיתן העילוי, זווית ההתקפה והעומס המשנות את ביצועי הכנפיים ואיתן את התנהגות המטוס באוויר.
במצבי קיצון פרפור מסוגל לשבור את מבנה הכנף.
מצבי טיסה קיצוניים ומצבי חוסר יציבות
הזדקרות (Stall) – מצב בו זרימת האוויר עוזבת את פרופיל הכנף והיא בתורה מאבדת את העילוי, במצב זה המטוס מאבד גובה.
הזדקרות מואצת (Accelerated Stall) – הזדקרות המתרחשת במהירות גבוהה ממהירות ההזדקרות הסטנדרטית (Vs) במהלך פנייה עקב עלייה של מקדם העומס ואיתה מהירות ההזדקרות.
הזדקרות דינמית (Dynamic Stall) – מתרחשת בתנועה חדה ופתאומית כאשר שפת ההתקפה יוצרת מערבולת רגעית, מאפיינת בעיקר רוטורים או כנפיים מפרפרים.
הזדקרות עמוקה (Deep Stall) – מצב אופייני למטוסים בעלי זנב T, בו במהלך הזדקרות כנפי המטוס "מאפילות" עם מערבולתיהן על הגאי הגובה ולא מאפשרות זרימה סדירה עליהם, עקב כך יש קושי בהיחלצות ממצב זה.
סחרור (Spin) – הזדקרות לא מתואמת.
מתאפיינת בסיבסוב המטוס בזמן צניחה, נחשב לאחד ממצבי הטיסה המסוכנים ביותר בגלל הקושי בהיחלצות ממצב זה ומכיוון שלרוב היחלצות לוקחת יותר זמן וגובה יחסית להזדקרות.
סחרור שטוח (Flat Spin) – סחרור מסוכן בו כלי הטיס מסתחרר ללא הפלת אפו מטה, מה שמקשה עוד יותר על היחלצות.
סחרור הפוך (Inverted Spin) – סחרור מסוכן בו כלי הטיס מסתחרר עם גחונו כלפי מעלה, מה שמקשה על היחלצות.
דחיפה (Push-back) – במטוסי נוסעים דחיפה מתבצעת לאחר עליית הנוסעים בשביל להביא את המטוס לאזור בו הוא יכול להניע ולהתחיל הסעה.
הסעה (Taxi) – תנועה של כלי הטיס על הקרקע בכוח מנועיו.
המראה (Takeoff) – תהליך בו כלי הטיס משיג את התנאים לניתוק מהקרקע ותחילת הטיסה שלו.
המראה קצרה (Short-Field Takeoff) – הליך הבא לשימוש במטוסים קלים בעיקר בשדות קצרים וכאלה שיש בהם מכשולים משמעותיים, כאשר במצב זה משתמשים בהגאי עזר (כגון מדפים) להמראה, ממריאים ומטפסים במהירות זווית טיפוס מרבית (ראה בהמשך).
בנוסף מקפידים לרוב גם על משקל המראה נמוך ככל הניתן בשביל לאפשר המראה בטוחה
טיפוס או נסיקה (Climb) – שלב עלייה בגובה.
שיא הנסיקה (Top Of Climb או TOC) – נקודת סיום הטיפוס ומעבר לשיוט.
במרבית טיסות הניווט משתמשים בנקודה זאת כנקודת תחילת הניווט המעשי.
Zoom Climb – סוג טיפוס זה אופייני למטוסי קרב.
לקראת הטיפוס המטוס מאיץ ככל הניתן ואז מעלה את אף המטוס לזווית חדה מאוד, מה שמייצר קצב טיפוס גבוהה מאוד אבל גם עולה למטוס במהירות.
מתבצע לעיתים כתמרון התקפי או הגנתי וכן כאמצעי לקביעת שיאי גובה.
שיוט (Cruise) – טיסה מתמשכת בתנאים קבועים – לרוב השלב הכי ארוך בטיסה ולאורכו מבוצע הניווט.
השאיפה בשיוט היא להיות בתנאים מיטביים לטיסה מתמשכת, כגון קיזוז למצב קבוע בו אין צורך להתערבות משמעותית של צוות האוויר בהגאים, מצב עבודה של מנוע המקנה את הביצועים המיטביים לדרישות המשימה, מהירות מיטבית, נצילות דלק מיטביים וכדומה.
הנמכה (Descent) – תהליך של ירידת המטוס לגובה רצוי.
תחילת ההנמכה (Top Of Descent או TOD) – נקודת תחילת הנמכה.
משמש כנקודת סיום השיוט והניווט.
הנמכת חירום (Emergency Descent) – הנמכה המתבצעת במצב חירום בשביל לאפשר פעולה בטוחה של כלי הטיס.
לדוגמה במקרה של כשל במערכת הדיחוס בגבהים של מעל 10,000 רגל.
הנמכה מאולצת (Drift-Down) – הנמכה בדחף מרבי וקצב הנמכה מינימלי, אופייני למטוסים מרובי מנועים במהלך תקלת מנוע בטיפוס או שיוט, כאשר כלי הטיס לא מסוגל לשמור על הגובה בכוח המנועים הנותרים, אבל עדיין נדרש טווח מרבי.
צלילה (Dive ) – סוג הנמכה האופייני למטוסי קרב, בהם המטוס מפנה את האף כלפי הקרקע ומאיץ.
בקרבות משמש כתמרון התקפי והגנתי.
בהפצצה מאפשר פגיעה מדויקת יותר.
נחיתה (Landing) – תהליך חזרת כלי הטיס לקרקע בסיום הטיסה.
גישה [לנחיתה] (Approach) – תהליך של הנמכה לנחיתה בזמנה כלי הטיס מנווט לרוב לפי נהלים מתאימים בשביל להתיישר ולנחות בצורה בטוחה.
גישה מיוצבת (Stabilized Approach) – מצב בו המטוס נמצא במגבלות הנהלים והמטוס ואין שינויים משמעותיים בנתוני הגלישה, גובה, מהירות וכדומה.
אם המטוס לא נמצא במצב מיוצב לקראת גישה סופית (בפיינל), כלומר צריך תיקון משמעותי בגובה, מהירות וכדומה המטוס יבצע הליכה סביב או החטאת גישה .
גישה סופית או בעגה פיינל (Final Approach ) – השלב האחרון של הגישה במהלכה ניתן אישור נחיתה.
גישה סופית קצרה או בעגה פיינל קצר (Short Final ) – גישה סופית הקצרה מהסטנדרט, לעיתים משמש בשביל להנחית במהירות כלי טיס לפני כלי טיס בגישה ארוכה.
נחיתה קצרה (Short-Field Landing ) – מאפיינת מטוסים קלים בעיקר, במסלולים קצרים ואלה שיש מלפניהם מכשולים הדורשים זווית גישה חדה, במצב זה משתמשים במהירות גישה נמוכה וכן מוודאים משקל נמוך ככל הניתן בשביל עצירה מהירה ככל הניתן.
נחיתת זהירות (Caution Landing) – מאפיין נחיתה בתנאים מגבילים ובשטח, לרוב בשל תקלת מנוע.
מתאפיין במהירות גישה נמוכה ווידוא אזור הנחיתה לפני מכיוון שכוח המנוע מוגבל ואין אפשרות להליכה סביב במקרה והתנאים לא מתאימים.
נחיתת חירום או נחיתת אונס (Emergency landing) – מאפיין נחיתה בתנאים בהם אין אפשרות להמשך טיסה, או בהם אין אפשרות להבטיח נחיתה בטוחה.
נחיתת חירום במים (Ditching ) – מתאפיין בהתחשבות בתנאי המים לנחיתה, אבל עיקר תשומת הלב ניתנת לציוד ההצלה.
נחיתת גחון – נחיתה כאשר כל או חלק מכני הנסע של כלי טיס בפנים.
הליכה סביב (Go Around ) – הליך של ביטול הנחיתה לפני הנגיעה בקרקע.
מתאפיין בשימוש בכוח מנוע מרבי להשגת מהירות בה ניתן לטפס וטיפוס לתבנית ההקפה בשביל לבצע ניסיון נחיתה נוסף.
גע ולך (Touch and Go ) – הליך המשמש לאימון לנחיתות כאשר החניך מבצע נחיתה ללא עצירה כלומר, המטוס מזדקר ונוגע בקרקע, אך לאחר מכן מעלה את כוח המנוע וממריא שוב.
טיסה מתואמת (Coordinated Flight ) – מצב טיסה בו ההחלקות האופייניות לכלי טיס מפוצות על ידי ההגאים.
טיסה לא מתואמת מתאפיינת בחוסר איזון בעילוי בין הכנפיים, מהירות הזדקרות גבוהה יותר וסיכוי גבוה יותר לכניסה לסחרור.
פנייה מתואמת (Coordinated Turn) – בפנייה תיאום ההחלקות חשוב אף יותר מכיוון שהגלגול מעלה את מעלה את מהירות ההזדקרות ובפנייה לא מתואמת במיוחד במהירות נמוכה (לדוגמה פנייה לנחיתה), הכניסה לסחרור מסוכנת במיוחד.
בנוסף לכל זה תיאום לתיקון החלקה מקטין את רדיוס הפנייה, והופכת את הפנייה לנוחה יותר לצוות והנוסעים.
טיסה ישרה ואופקית (Straight and Level) – טיסה יציבה כאשר המטוס נמצא במצב מאוזן, כלומר ללא שינוי בגובה או כיוון.
מתאפיין לרוב בזווית אף מקבילה לקרקע ככל הניתן, וזווית גלגול אפסית.
טיסה איטית (Slow Flight ) – משמש לרוב לאימון, כאשר מביאים את המטוס לטיסה איטית ככל הניתן ללא איבוד גובה.
טיסה איטית גם מתאפיינת בשימוש בהגה כיוון בשביל ביצוע פניות, כאשר בטיסה רגילה משתמשים בגלגול.
גלישה (Glide ) – המושג מתייחס לרוב להנמכה מתונה בגישה לנחיתה עם כוח מנוע.
לעיתים המושג מתאר מצב בו כלי הטיס מנמיך בצורה מתונה ללא כוח מנוע על ידי יחס הגלישה של המטוס.
שיפוע גלישה (Glide Slope ) – השיפוע בו המטוס אמור לגלוש בשביל להגיע לנקודת הנגיעה במסלול הנחיתה.
נתיב גלישה (Glide Path ) – הנתיב עליו המטוס אמור לגלוש בשביל להיות על קו האמצע של המסלול.
משפך גישה (Approach Funnel) – השטח האווירי סביב אזור הגישה המאפשר גישה תקינה לנחיתה.
בגישת מכשירים משפך הגישה מוגדר כ־±2 מעלות בשיפוע גלישה ו־±0.5 מעלות בנתיב גלישה תהליכים ונהלים
בדיקות חיוניות בראשי תיבות בד"ח (Checklist) – רשימת תיוג למטרת תפעול כלי הטיס הספציפי על ידי צוות אוויר לתפעול סדיר וחירום.
נהלי דיבור בראשי תיבות נדב"ר – מסדירים אופן העברת המידע בתדרי הרדיו בשימוש לתעופה בהם יש חשיבות להעברת המידע בצורה תמציתית וברורה.
הקפה (Landing Pattern או Circuit) – תבנית טיסה מקובלת סביב למנחתים ושדות ללא שימוש בנוהלי הגעה מיוחדים.
כוללת לרוב צורה מלבנית.צלע צולבת (Crosswind Leg ) – צלע ניצבת למסלול, הראשונה אליה פונים אחרי המראה.
צלע עם הרוח (Downwind Leg ) – צלע מקבילה למסלול, ובכיוון הנגדי לכיוון הנחיתה.