tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפרק "תמות היפי, תמות", שנאתו כלפי ההיפים מצילה את העיירה מקיום פסטיבל מוזיקלי היפי אשר איים על קיום העיירה.
בפרק "מותו של אריק קרטמן" קרטמן חושב שהוא רוח רפאים ומשחרר את בני הערובה בשוד ביחד עם באטרס.
בנוסף, קרטמן הציל את חייו של קייל ברופלובסקי לא פחות מארבע פעמים, למרות היריבות המרה ביניהם, באחד מהם הוא טוען שהמעשה נעשה לא מדאגה לקייל, בעוד אחד אחר נעשה מסיבות אנוכיות לגמרי.
משפחתו של קרטמן ודמויות הקשורות אליו
אמו של קרטמן, ליאן קרטמן, מגדלת את בנה לבדה כמשפחה חד הורית.
אף על פי שהיא אישה חביבה, נחמדה וטובת לב, היא בעצם שחקנית פורנו ונימפומנית אשר שוכבת עם כל הבא ליד.
דוגמה להשפעת התנהגותה המופקרת על בנה ניתן למצוא בפרק "פיל שוכב עם חזירה", בו קרטמן שומע שסטן סופג מכות מאחותו הגדולה, ומגיב: "אם בחורה הייתה מרביצה לי הייתי אומר לה: היי, בחורה!
תפסיקי להלביש אותי כמו דוור ולגרום לי לרקוד בשבילך בזמן שאת מעשנת קראק ושוכבת עם אדם שאינני מכיר על המיטה של אבא שלי!".
לעיתים חבריו של אריק צוחקים עליו בגלל מצבו המשפחתי, דבר שבאמת פוגע בו.
אמו של קרטמן מפנקת את בנה ללא גבולות, והוא משיג כל אשר יחפוץ באמצעות נדנודים ובכי.
נסיונותיה המעטים לחנכו מסתיימים תמיד בכישלון מוחלט.
בעונות מתקדמות יותר היא מבינה את הטעויות שעשתה בקשר לחינוך של קרטמן והיא משלימה עם העובדה שהוא לא הילד המושלם כמו שהיא חושבת ולכן היא מתחילה להציב לו גבולות, לנזוף בו כשצריך ולתת לו עונשים.
בנוסף היא מפסיקה את ההפקרות שלה.
בפרק "Tsst" (פרק 7 בעונה 10) נרמז כי הפינוק האינסופי שמקבל מאמו (והגורם להתנהגותו המופרעת והצורך המתמיד שלו בתשומת לב) מקורו במחסור של אמו בחבר או בעל לחלוק איתו את חייה (בסוף הפרק היא מתחננת מבנה לבוא איתה להצגה ואף משחדת אותו ואומרת שאם יבוא איתה יקבל מה שירצה).
בעונה ה-25 אחרי שאמו החלה לעבוד בתור אשת נדל"ן, על מנת לכלכל את הבית, הקים קרטמן עסק מתחרה והחל להשכיר את בתי חבריו על מנת להפיל את עסק הנדל"ן של אמו.
אחרי שאמו גלתה את כוונתו, היא התפטרה והם החלו לגור במזללת נקניקיות המעוצבת בנקניקיה בלחמנייה ענקית שאותה קרטמן קנה במסגרת העסק שלו.
בעונה ה-26 היא מכרה את העסק לאחר שקרטמן, החיה את העסק מחדש והם שבו, ללא ידיעתו של קרטמן, לביתם הקודם.
בפרק האחרון של העונה הראשונה ביקש קרטמן לגלות את זהותו האמיתי של אביו.
הוא גילה שבלילה בו אמו התעברה היא שכבה עם כמעט כל הגברים בסאות' פארק וכל קבוצת הפוטבול, הדנבר ברונקוס.
התשובה שקיבל בפרק השני של העונה השנייה היא שאמו של קרטמן היא אינטרסקס, בעלת אברי רבייה זכריים ונקביים כאחד ולמעשה, אמו של קרטמן היא בעצם אביו הביולוגי.
תשובה זו העלתה שאלה שנשארה פתוחה לגבי זהותה של אימו הביולוגית.
בפרק 200, בעונה הארבע-עשרה מגלה אריק כי התשובה שקיבל היא שקרית כיוון שתושבי העיירה רצו להגן עליו מפני האמת המרה.
בפרק ההמשך, 201, אריק נחטף על ידי סקוט טנורמן כחלק מנקמתו של האחרון על כך שבעונה החמישית קרטמן הרג את הוריו של טנורמן והכריח אותו לאכול תבשיל צ'ילי שהכין מגופות הוריו.
סקוט מספר שכחלק ממסע הנקמה בקרטמן החליט לגלות את זהות אביו של קרטמן וגילה שהאמת הקשה היא הנקמה המרושעת ביותר: אביו של סקוט, משחקני קבוצת הדנבר ברונקוס, הוא גם אביו של אריק.
למרות ההשלכות הקשות של גילוי זה (אריק הרג את אביו והוא וסקוט אחים למחצה), הידיעה שאביו האמיתי של אריק הוא ג'ינג'י היא זו שגורמת לאריק לבכות, בשל שנאתו העזה לג'ינג'ים, אך הוא מתנחם בגילוי שהוא גם "חצי ברונקו".
לקרטמן שתי חיות מחמד: מיסטר קיטי החתולה ופלאפי החזירה.
באחד הפרקים מזדווגת פלאפי עם פיל המחמד של קייל ברופלובסקי, אך היא מתעברת בסופו של דבר מזרעו של מורם של הילדים, מר גריסון.
בנוסף, קרטמן נהנה להכות בעלי חיים וחיות המחמד שלו אינן נמלטות מנחת זרועו.
בפרק הפיילוט שלא שודר נראה שבהתחלה תוכננו לקרטמן אבא ואחות קטנה.
אֶריק פטריק קלפטון הוא גיטריסט, זמר, מלחין, משורר ופזמונאי בריטי.
נודע גם בכינוי Slowhand ונחשב לאחד מהגיטריסטים המוערכים ביותר בזרמים המוזיקליים של הבלוז והרוק.
קלפטון רשום בהיכל התהילה של הרוק אנד רול שלוש פעמים, כחבר להקת "קרים", כחבר להקת "ציפורי החצר" וכאמן סולו – שיא ההופעות של אמן כלשהו בהיכל התהילה.
קלפטון דורג במקום השני ברשימת 100 הגיטריסטים הטובים של כל הזמנים של מגזין "רולינג סטון", ובמקום ה־55 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים של המגזין.
הוא אף דורג במקום הרביעי ברשימת 50 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים של "גיבסון".
נולד בעיירה ריפלי שבחבל סארי כבן מחוץ לנישואים לאמו בת ה-16 ולטייס קנדי ששירת באנגליה במלחמת העולם השנייה.
אביו שב לקנדה לפני שקלפטון נולד, והילד גודל על ידי הורי אמו, בהאמינו כי הם הוריו וכי אמו היא אחותו הגדולה.
לאחר כמה שנים נישאה אמו לחייל קנדי אחר ועקרה לגרמניה בהשאירה את הילד בהשגחת סבו וסבתו.
בגיל 9 גילה אריק הצעיר את האמת, וגילוי זה הפך לחוויה מעצבת עבורו.
ליום הולדתו ה-13 קיבל גיטרה כמתנה ולמד לבדו לפרוט עליה.
בגיל 17 הצטרף לראשונה ללהקת רוק שנקראה ה"רוסטרס".
בנעוריו הוא האזין למוזיקת ולאמני בלוז דוגמת רוברט ג'ונסון ואומני רוק כדוגמת אלביס פרסלי.
בימים האלה, כשמישהו עזב להקה זה נחשב 'מלוכלך'...אחרי שנה וחצי התחלתי לחשוב על מוזיקה כדבר רציני.
פשוט הבנתי שאני הולך לעסוק בזה כל חיי ושעדיף שאעשה את זה נכון...החלטתי שאני לא מנגן טוב בכלל ונסעתי לכפר לכמה שבועות.
אז ג'ון מאייל הציע לי להצטרף...כבר עמדתי לבחור במשהו אחר, כמו ציור".
קלפטון התבלט בבלוזברייקרס והחל לקנות את פרסומו כגיטריסט מהשורה הראשונה.
באותם ימים התפרסמו כתובות גרפיטי בלונדון שטענו כי: "Clapton is God".
בשנת 1966 עזב קלפטון את הבלוזברייקרס (במקומו גויס ללהקה הגיטריסט פיטר גרין (אשר ייסד את פליטווד מק) והקים יחד עם חברו לבלוזברייקרס, ג'ק ברוס (שירה, גיטרה בס ומפוחית) ועם ג'ינג'ר בייקר (תופים) את להקת קצפת (Cream) שנחשבה כלהקת העל הראשונה ברוק.
להקת קצפת שילבה את סגנונות הבלוז והרוק וזכתה להצלחה בבריטניה.
בקצפת החל קלפטון לבצע שירים גם כזמר, אם כי תפקיד הזמר המוביל נשמר לג'ק ברוס.
באותה תקופה, בסוף 1966, דרך כוכבו של ג'ימי הנדריקס שהתפרסם בהופעותיו בלונדון.
הנדריקס היה פורץ דרך הן בהופעתו על הבמה, הן בלחנים ובעיבודים שלו ובמיוחד בשליטתו הטכנית בנגינה בגיטרה.
בהופעותיו נכחו מיטב אמני הרוק המפורסמים בבריטניה, כולל אריק קלפטון שהושפע ממנו מאוד.
להקת קצפת ניגנה מגוון של שירים שנעו בין מוזיקת פופ כגון: I Feel Free ובין קטעי בלוז ארוכים כגון: גרסת הכיסוי לשיר Spoonful של וילי דיקסון וזכתה להצלחה מסחרית ולהערכת המבקרים.
למרות הצלחתה המסחרית של הלהקה, דבר שאף הביא לפרסום נוסף לקלפטון ועליית מעמדו כגיטריסט על, ימיה של הלהקה היו ספורים.
המתחים בין שלושת חבריה ובמיוחד בין בייקר וברוס, הביאו בסופו של דבר לפירוק הלהקה.
באותה תקופה נחשף קלפטון לתקליטה החדש של הלהקה האמריקאית הבאנד (Music From Big Pink – (The Band.
הוא סבר שמוזיקת הרוק מתקדמת לכיוונים חדשים ואף פנה בבקשה ללהקה להצטרף לשורותיה, אך נענה בשלילה.
אלבום הפרידה של קצפת "Goodbye ", שכלל הקלטה של הופעה באולם הרויאל אלברט הול, יצא לשוק זמן קצר לאחר פירוק הלהקה ב-1968. מתוך אלבום זה יצא גם הלהיט "Badge ", אותו כתב קלפטון יחד עם ג'ורג' האריסון מהביטלס.
שיר זה גם שימש, מאוחר יותר, כבסיס ללהיט הביטלס "Here Comes the Sun", שהולחן על ידי האריסון.
עוד תוצאה של חברותם של קלפטון והאריסון הייתה נגינת סולו הגיטרה על ידי קלפטון בלהיט הביטלס "While My Guitar Gently Weeps" שנכתב גם הוא על ידי האריסון.
באותה עת שררה מתיחות בין חברי הביטלס והבאתו של קלפטון לסולו הגיטרה הוסיפה חשיבות לשירו של האריסון ששיריו נדחקו על ידי לנון ומקרטני.
בספטמבר 1969, חודשים ספורים לפני פירוקה של להקת "קצפת", הצטרף קלפטון להופעה בפסטיבל רוקנרול ושלום שערך באופן עצמאי חבר להקת החיפושיות, ג'ון לנון כחבר בלהקת Plastic Ono Band, קלפטון אף הקליט עם לנון את התקליטון Cold Turkey.
לאחר מכן החליף אותו ג'ורג' האריסון.
לאחר פירוק "קצפת", קלפטון שוב יצר, יחד עם מוזיקאים בולטים נוספים, להקת על חדשה, בליינד פיית' (Blind Faith).
בלהקה היו חברים, מלבד קלפטון, גם ג'ינג'ר בייקר, סטיב ווינווד מלהקת טראפיק וריק גרץ' מלהקת פמילי.
הלהקה לא האריכה ימים, עקב מתיחות בין חברי הלהקה.
הלהקה הוציאה תקליט אחד שזכה להצלחה רבה והגיע לראש מצעדי האלבומים, ואף תרם למכירות האלבומים הקודמים של חברי הלהקה בעקבות התעניינות מחודשת.
קלפטון עייף מאור הזרקורים והחליט לעבור לאחורי הבמה ולנגן כמלווה בלהקה האמריקאית דילייני ובוני וחברים.
הוא הפך לחברו הטוב של מנהיג הלהקה, דילייני ברמלט, שעודד אותו להתמקד בכתיבה ובשירה.
כשהוא נעזר בנגני אולפן מפורסמים (כמו ליאון ראסל) ובנגני הלהקה של דילייני, הוציא קלפטון ב-1970 את אלבום הסולו הראשון שלו שנקרא "אריק קלפטון".
שני השירים הבולטים באלבום היו Bottle Of Red Wine ו-Let It Rain.
יחד עם חטיבת הקצב של "דילייני ובוני וחברים" שכללה את בובי ויטלוק (קלידים ושירה), קרל רדל (גיטרה בס) וג'ים גורדון (תופים), הקים קלפטון את להקת דרק והדומינוס.
מטרת הלהקה הייתה, בין היתר, לנתץ את "עבודת האלילים" שהתעצמה סביב קלפטון ולהציגו כחבר שווה זכויות בלהקה בוגרת ומנוסה.
שם הלהקה נגזר מהגייה שגויה שבה הציג הכרוז את הלהקה בהופעתה הראשונה, כאשר שמה הזמני היה "אריק והדינאמוס".
בהפקתו של תום דאוד מאטלנטיק רקורדס הקליטה הלהקה ב-1970 את אלבומה הכפול "Layla and Other Assorted Love Songs".
כיום נחשב אלבום זה כאחד האלבומים הטובים של קלפטון.
שיר הנושא Layla, שנחשב בזמנו לשיר הבולט ביותר של קלפטון, וחלק גדול משאר שירי האלבום מושפעים מדמותה של פאטי בויד, דוגמנית וצלמת שהייתה באותה עת אשתו של ג'ורג' האריסון ושהייתה מושא אהבתו של קלפטון באותן שנים.
השיר "Layla" הוקלט בסשנים נפרדים באולפן.
תחילה הוקלט הקטע הפותח עם סולו הגיטרה המפורסם של קלפטון ולאחר מכן הוקלט החלק השקט והארוך אותו חיבר ג'ים גורדון ובו בולטת נגינת הפסנתר.
למעשה, בזמן הקלטת האלבום, היה חבר חמישי בלהקת "דרק והדומינוס".
היה זה הגיטריסט דוויין אולמן מלהקת האחים אולמן.
דאוד שהיה גם המפיק של "להקת האחים אולמן" חיבר בין שתי הלהקות שגם ערכו יחדיו ג'אם סשן (שהוקלט ופורסם לאחר 20 שנה).
בין קלפטון ובין דוויין אולמן נוצרה ידידות קרובה ואולמן הוזמן להשתתף בהקלטת האלבום.
הוא תרם לאלבום נגינה בגיטרה סלייד ובמיוחד בולטת נגינתו בגרסת שיר הבלוז הקלאסי "Nobody Knows You When You're Down And Out".
האלבום הושפע בצורה ברורה מהרקע הבלוזי של קלפטון ואולמן ונחשב לאחד משיאי היצירה של שני אמני הגיטרה המפורסמים.
שני מאורעות טרגיים השפיעו על הקריירה הקצרה של הלהקה.
בזמן הקלטת האלבום נודע על מותו של ג'ימי הנדריקס דבר שהשפיע קשות על קלפטון.
שמונה ימים לפני מותו של הנדריקס, הקליטה הלהקה גרסה ללהיטו של הנדריקס "Little Wing" כמחווה לגיטריסט פורץ הדרך.
שנה לאחר מכן, ערב מסע ההופעות הראשון של הלהקה בארצות הברית, נהרג דוויין אולמן בתאונת אופנוע.
בנוסף לכל הצרות, גם האלבום שיצא זכה לביקורות פושרות.
הלהקה השבורה ממותו של אולמן יצאה לסיבוב ההופעות בארצות הברית.
מאוחר יותר, הודה קלפטון כי היה תחת השפעת סמים ואלכוהול במשך רוב זמן סיבוב ההופעות.
ב-1973 יצא אלבום כפול אשר כלל קטעים מההופעות הללו בשם "In Concert".
ב-1994 יצא אלבום נוסף מהופעה מאותו מסע הופעות בשם "Live at the Fillmore".
כשהגיעה הלהקה ללונדון ועמדה להתחיל בהקלטת אלבומה השני, היא התפוררה, בעיקר עקב מתחים בין קלפטון ובין ויטלוק.
הערת שוליים טרגית נוספת הקשורה לסיפור "דרק והדומינוס" היא המתופף ג'ים גורדון שהיה ככל הנראה חולה בסכיזופרניה, ובהתקף פסיכוטי, שאירע מספר שנים לאחר פירוק הלהקה, הוא רצח את אמו במהלומות פטיש ונשלח למאסר בכלא עם טיפול פסיכיאטרי.
למרות הצלחתו האמנותית, נקלעו חייו האישיים של קלפטון למשבר ב-1972. בנוסף לאהבתו המתמשכת והבלתי ממומשת לפאטי בויד-האריסון, הוא חדל להופיע ולהקליט והתמכר להרואין.
התוצאה הייתה היעלמותו של קלפטון מבמת הרוק.
במשך השנתיים בהן הוא נעדר מהקלטות ומהופעות, הוא הופיע פעמיים.
פעם אחת בקונצרט למען בנגלדש ופעם שנייה בריינבואו קונצרט שאורגן על ידי פיט טאונסנד מלהקת המי לטובת גמילתו של קלפטון מהסמים.
קלפטון גמל טובה ללהקת המי כאשר השתתף בסרטם "טומי" בתפקיד המטיף.
ב-1974, כשהוא נקי באופן יחסי מסמים, אסף קלפטון להקת ליווי ויצא איתה למסע הופעות ברחבי העולם.
בלהקה השתתפו חברו ל"דרק והדומינוס", קרל ראדל (גיטרה בס), ג'ורג' טרי (גיטרה), ג'יימי אולדייקר (תופים) ושתי זמרות ליווי שהתפרסמו מאוחר יותר כזמרות בזכות עצמן, איבון אלימן ומרסי לוי (שהתפרסמה כמרסלה דטרויט מתוך הצמד שייקספירס סיסטר).
לאחר מסע ההופעות, יצא האלבום המצוין "E.C.
Was Here" שכלל קטעים מתוך ההופעות החיות במסע.
הדגש באלבום זה היה על שירים פשוטים יותר וכמעט ללא קטעי בלוז ורוק ארוכים.
מאלבום זה התפרסם כלהיט ביצוע גרסת הכיסוי לשירו של בוב מארלי, I Shot the Sheriff.
באותו אלבום החל גם קלפטון לשיר שירים שכתב הכותב-מלחין-זמר האמריקאי, ג'יי ג'יי קייל.
ב-1975 הוציא קלפטון אלבום נוסף בשם There's One In Every Crowd.
גם אלבום זה כלל שירים פשוטים יחסית לעומת החומר המוזיקלי שקלפטון היה מזוהה עמו בעבר.
באותה תקופה המשיך קלפטון להופיע ולהקליט אולם סגנונו החדש לא זכה לאותה הכרה ולפופולריות להן זכה קלפטון בשנים שקדמו למשבר האישי.
ב-1976 עמד קלפטון במרכזה של מחלוקת ושל האשמות בגזענות, לאחר שהתבטא, במהלך קונצרט בברמינגהאם, כנגד זרם ההגירה המתגבר לאנגליה.
קלפטון גם תמך בפומבי במדינאי הבריטי אנוך פאואל שקרא לעצור את הפיכתה של בריטניה ל"מושבה שחורה".
התבטאויות אלו של קלפטון, כמו גם התבטאויות דומות של דייוויד בואי, הביאו ליצירת תנועה מוזיקלית-פוליטית בבריטניה בשם רוק נגד גזענות.
למרות הנזק שגרמו התבטאויותיו לקריירה שלו ולתדמיתו, סירב קלפטון לחזור בו ולשנות את עמדתו ואף התכחש לקיום סתירה בין עמדותיו הפוליטיות ובין התבססות המוזיקה שלו על סגנון שנוצר על ידי מוזיקאים שחורים.
קלפטון הביע תמיכה בצד הפלסטיני בסכסוך הישראלי פלסטיני, במיוחד במהלך מלחמת חרבות ברזל.
הוא חיזק פומבית את רוג'ר ווטרס במילים "אני אוהב את רוג'ר, אנחנו אחים, הוא הולך בדרך שלו וצריך הרבה אומץ בשביל זה [הביקורת כלפי ישראל]".
בנוגע למתקפת הפתע על ישראל אמר "אנחנו לא יודעים מה הם באמת עשו.
אבל האם היה מוצדק להתנגד לכיבוש?
אבל שוב, זו אמנת ז'נבה.
[...] "ישראל מנהלת את העולם.
בסוף שנות השבעים נאבק קלפטון כדי להשתלב בשינוי הטעם המוזיקלי של הקהל הרחב שנטה לעבר מוזיקת הפופ.
במקביל, הוא התדרדר לאלכוהוליזם ואושפז.
את תקופת ההחלמה שלו עשה באנטיגואה, שבה גם סייע להקים, מאוחר יותר, מרכז שיקום לנפגעי שימוש בסמים ואלכוהוליזם בשם The Crossroads Centre.
במהלך שנות השמונים הוציא קלפטון מספר אלבומים אשר לא זכו לאהדת הביקורת.
האלבום היחידי אשר כן זכה לשבחים היה Journeyman שבו עזב קלפטון את מוזיקת הפופ וחזר אל שורשיו הבלוזיים.
כמו כן, הוא זכה להערכה ואף לפרס על כתיבת המוזיקה, בצוותא עם מייקל קאמן, ל-Edge of Darkness, סדרת הטלוויזיה המוערכת של ה-BBC.
ב-1985 פגש קלפטון את איבון חאן קלי, ובין השניים התפתחו יחסים שתוצאתם הייתה לידת בתם, רות, באותה שנה.
ב-1989 התגרשו קלפטון ופאטי בויד.
בתחילת שנות התשעים חווה קלפטון שתי טרגדיות.
הראשונה הייתה מותו של הגיטריסט סטיבי ריי וואהן ב-27 באוגוסט 1990 יחד עם עוד שני חברי צוות במסע ההופעות המשותף של וואהן וקלפטון, בתאונת מסוק.
קלפטון היה אמור לטוס במסוק באותה טיסה, אך ויתר על מקומו לוואהן.
ב-20 במרץ 1991 נפל אל מותו קונור, בנם בן הארבע וחצי של קלפטון ושל הדוגמנית האיטלקייה לורי דל סנטו, מחלון דירתם בקומה ה-53 בבניין דירות שבניו יורק.
את צערו של קלפטון ניתן היה לשמוע בשירו Tears in Heaven שנכתב יחד עם ויל ג'נינגס ושהיה חלק מהפסקול של הסרט "Rush", פסקול שזכה בפרס גראמי ב-1992. גם אלבומו של קלפטון מאותה שנה, Unplugged, שבו הוקלטה הופעתו ב-MTV, אשר כללה את "Tears in Heaven", זכה בפרס גראמי באותה שנה.
כפי שהיה באלבומו Unplugged, גם אלבומו From The Cradle, שיצא ב-1994, הכיל מספר קטעי בלוז קלאסיים והבליט את נגינתו "החסכנית" בגיטרה האקוסטית.
ב-1997 הוא הקליט את "Retail Therapy" כשהוא משתמש בשם הכיסוי TDF.
הוא סיים את העשור בשיתוף פעולה עם שניים מהגיטריסטים המפורסמים ביותר בעולם, בי.
ב-1999, בעת שעבד על האלבום עם בי.
קינג, וכשהוא כבר בן 54, פגש קלפטון את מליה מקאנרי, אמנית בת 25. הזוג נישא ב-2002 בעיירת הולדתו של קלפטון באנגליה ויש לו כיום שלוש בנות.
בספטמבר 2005 הוציא קלפטון אלבום בשם Back Home, אשר בו ניתן להבחין בהשפעות של בלוז במוזיקה של קלפטון.
בנובמבר 2006 יצאו קלפטון וג'יי ג'יי קייל באלבום משותף: The Road to Escondido.
האלבום כולל שירים בסגנונות שונים.
בספטמבר 2010 יצא לאור אלבומו קלפטון שכלל ברובו הגדול גרסאות כיסוי.
ב-2011 הופיע בסדרת הופעות בשם Play the Blues בה שיתף פעולה בסופרגרופ עם וינטון מרסליס בשילוב של בלוז וג'אז.
ההופעה שהתקיימה ב-9 באפריל במרכז לינקולן יצאה לאור על גבי תקליטור.
בפברואר 2012 שיתף קלפטון פעולה עם פול מקרטני באלבומו Kisses on the Bottom.
ב-2016 התגלתה בגופו של קלפטון פגיעה במערכת העצבים שלו שהקשתה עליו לנגן בגיטרה.
במאי של אותה השנה הוא הוציא את אלבומו ה-22, I Still Do.
ב-2018 קלפטון הודיע שהוא סובל מבעיות שמיעה ובעיות במערכת העצבים, באוקטובר של אותה שנה הוא הוציא את אלבומו ה-23, Happy Xmas.
בשנים האחרונות תומך קלפטון בצד הפלסטיני בסכסוך הישראלי פלסטיני, במיוחד במהלך מלחמת חרבות ברזל.
אריק קאנטונה הוא שחקן קולנוע וכדורגלן עבר צרפתי.
נחשב לאחד משחקניה הגדולים בכל הזמנים של קבוצת הפאר האנגלית מנצ'סטר יונייטד, אותה הוליך להישגים רבים.
קאנטונה היה ידוע בשל מזגו החם, ובמהלך הקריירה שלו היה מעורב בשערוריות רבות.
בילדותו שיחק קאנטונה בקבוצות כדורגל במרסיי.
בגיל 15 אותר על ידי מגלי הכישרונות של קבוצת אוסר ועבר לשחק באקדמיית הכדורגל שלה.
בגיל 17 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, אך התקדמותו הואטה מעט, כיוון שבילה שנה בצבא הצרפתי.
כששב מהצבא בתחילת 1986, הושאל לחצי עונה לקבוצת מארטיג מליגת המשנה כדי לצבור ניסיון משחק.
בסיום העונה עבר לאוסר וחתם על חוזה מקצועני.
העונה הבאה היוותה פריצת דרך בקריירה של קאנטונה.
הוא תופקד בקישור של אוסר, שכחלק מקבוצה צעירה וכשרונית בהדרכת המאמן גי רו.
קאנטונה הבקיע 21 שערים בשתי עונות בקבוצה וסיים איתה בצמרת בשתי העונות.
הוא זומן גם לנבחרת צרפת הצעירה, והיה חלק מהנבחרת שזכתה באליפות אירופה 1988.
בקיץ 1988 שילמה עבורו אולימפיק מרסיי 2.3 מיליון לירות שטרלינג - סכום שהיווה שיא בכדורגל הצרפתי של אותה תקופה.
אולם הצלחתו המקצועית לוותה בבעיות משמעת: קאנטונה העליב בפומבי את מאמן נבחרת צרפת, הנרי מישל, והושעה מהנבחרת לשנה.
במקרה אחר, קאנטונה בעט כדור ליציע וזרק חולצה על שופט לאחר שהוחלף במשחק ידידות מול קבוצת טורפדו מוסקבה.
בעקבות בעיות המשמעת הללו החליטה מרסיי להשאילו לבורדו עד תום העונה, שם כבש 6 שערים ב-11 משחקים.
בסיום העונה רכשה אותו מונפלייה ממרסיי ב-300 אלף לירות שטרלינג בלבד.
קאנטונה הפגין עונה מצוינת, שבסיומה זכתה קבוצתו בגביע הצרפתי.
גם במהלך עונה זו הסתבך קאנטונה באירועים משמעתיים, והושעה ל-10 ימים לאחר שבעט בפניו של חברו לקבוצה.
אולם אירוע זה לא השפיע עליו רבות והוא זומן שוב לנבחרת, הפעם על ידי המאמן מישל פלאטיני.
העונה המוצלחת במונפלייה שכנעה את בעלי מרסיי, ברנאר טאפי, להשיב את קאנטונה לקבוצת הכוכבים שגיבש באותה תקופה במרסיי.
קאנטונה פתח את העונה ביכולת טובה, אך לאחר מכן נפצע והושבת.
הוא חזר לקראת סיום העונה ועלה מהספסל כדי לעזור לקבוצה לקחת אליפות.
בסיומה של העונה החליט קאנטונה לעבור לנים הקטנה תמורת מיליון לירות שטרלינג.
אחרי חודש בנים הוא הטיח כדור בשופט והושעה לחודש על ידי ועדת המשמעת של ההתאחדות הצרפתית.
בתגובה כינה קאנטונה את שופטי הוועדה "אידיוטים" והם החמירו את עונש ההשעייה לחודשיים.
בתגובה הודיע קאנטונה על פרישתו מכדורגל בדצמבר 1991 כשהוא בן 25 בלבד.
אחרי חודש מחוץ למגרשים קאנטונה שוכנע לחזור בו מפרישתו ולעבור מצרפת לאנגליה.
הוא הגיע לאנגליה מתוך ציפייה לחתום על חוזה בקבוצת שפילד ונסדיי, אולם לאחר שמאמן הקבוצה טרבור פרנסיס הודיע שלא יחתימו ללא מבחנים, קאנטונה נעלב, עזב את שפילד וחתם בלידס יונייטד הסמוכה.
בלידס היה משמעותי מאוד בזכייתה באליפות.
בעקבות הצלחתו באנגליה הוחזר להרכב נבחרת צרפת לקראת מוקדמות יורו 1992 בשוודיה.
את עונת 1992/93 פתח קאנטונה בלידס יונייטד.
בראשית העונה הפגין יכולת חלשה ואף איבד לתקופה קצרה את מקומו בהרכב.
מאמן לידס, הווארד וילקינסון, לא הסתיר את אי שביעות רצונו מכושרו; כשהגיעה הצעה ממנצ'סטר יונייטד, השיב עליה בחיוב.
ב-27 בנובמבר 1992 חתם קאנטונה במנצ'סטר יונייטד, ששילמה ללידס דמי העברה נמוכים יחסית: מיליון לירות שטרלינג.
קאנטונה הצטיין לכל אורך העונה ותרם תרומה מכרעת לזכיית הקבוצה באליפות ראשונה מזה 26 שנה.
בכך היה השחקן הראשון בתולדות אנגליה שזכה בשתי אליפויות רצופות בשתי קבוצות שונות.
עונת 1993/94 הייתה מהטובות בקריירה של קאנטונה.
הוא גם הבקיע 18 שערים ב-34 משחקים כולל צמד בניצחון 4–0 בגמר הגביע על צ'לסי והוליך את יונייטד לזכייה היסטורית באליפות ובגביע.
יכולתו כשחקן יצירתי בלב המערך של יונייטד זכתה להכרה על ידי עמיתיו והוא נבחר לכדורגלן העונה של ארגון השחקנים.
באותה עונה הוא גם סבל את אכזבת חייו, כאשר החמיץ את העלייה למונדיאל 1994 עם נבחרת צרפת וזאת בשל שני הפסדים ביתיים מפתיעים לישראל ולבולגריה.
כמו כן, הוסיף קאנטונה להסתבך בשערוריות משמעתיות: הוא ירק על אוהד לידס יונייטד ונקנס בעקבות זאת בסך 1000 לירות שטרלינג; הוא העליב שופט במשחק ליגת האלופות מול גלאטסראיי; והוא התקוטט עם שוטר טורקי והושעה לארבעה משחקים.
עונת 1994/95 זכורה בשל השערורייה הגדולה בקריירה של קאנטונה.
בראשית העונה הורשע קאנטונה בהתקוטטות במשחק קדם עונה מול ריינג'רס והושעה ל-3 משחקים.
ב-25 בינואר 1995, במהלך משחקה של מנצ'סטר יונייטד מול קבוצת קריסטל פאלאס, קאנטונה הורחק לאחר בעיטה בלי כדור בשחקן פאלאס.
בדרכו החוצה הוא התנפל בבעיטות על אוהד קריסטל פאלאס, מת'יו סימונס, לאחר שהאחרון המטיר עליו קללות גזעניות.
האירוע זיעזע את בריטניה והעולם.
הנהלת מנצ'סטר יונייטד הודיעה שתקנוס את קאנטונה בקנס כספי גבוה ותשעה אותו עד לסיום העונה.
עיתונאים, שחקנים ואוהדים טענו שרק הרחקה לצמיתות תהלום את חומרת המעשה.
ועדת המשמעת של ההתאחדות האנגלית החליטה להשעות את קאנטונה מכל פעילות עד ספטמבר ולקנוס אותו ב-1000 לירות שטרלינג, פיפ"א הודיעה כי ההשעייה תקפה לכל העולם וההתאחדות הצרפתית שללה ממנו את סרט הקפטן.
קאנטונה גם נתבע על תקיפה במשפט אזרחי ונשפט ל-120 שעות של עבודות שירות.
התמיכה היחידה שהוא קיבל הגיעה מקבוצתו, מנצ'סטר יונייטד, אשר הציעה לו במרץ 1995 להמשיך את חוזהו ל-3 עונות נוספות.
יונייטד עצמה לא התאוששה מאובדנו של קאנטונה והפסידה את האליפות במחזור האחרון לבלקברן.
הקבוצה אף הפסידה בגמר הגביע האנגלי לאברטון.
אולם בעונה הבאה קאנטונה חזר בכוחות מחודשים.
התנהגותו הייתה למופת במשך כל העונה.
הוא הבקיע 14 שערים ב-30 משחקים, זכה באליפות שלישית בארבע שנים במועדון והבקיע גם את שער הניצחון בדקה ה-86 בגמר הגביע מול ליברפול.
במהלך העונה קאנטונה גם מונה לקפטן הקבוצה, והיה לקפטן הזר הראשון להניף את הגביע האנגלי.
הוא נבחר לתואר היוקרתי של שחקן השנה של העיתונאים והיה לשחקן יונייטד הראשון שזוכה בתואר מאז ג'ורג' בסט ב-1968. כושרו המצוין לא נעלם גם מעיני מאמן נבחרת צרפת, ז'ראר הוייה, אולם קאנטונה סירב לחזור למדים הלאומיים ופרש מהנבחרת כאשר באמתחתו 43 הופעות ו-19 שערים.
בעונת 1996/97 הוביל קאנטונה את מנצ'סטר יונייטד לאליפות רביעית בתוך 5 שנים ושבוע לאחר סיום העונה פרש במפתיע והוא בן 31 בלבד.
הפרישה הכתה את בריטניה בתדהמה, אבל קאנטונה הודיע שמאס בכדורגל.
קאנטונה נחשב לגאון כדורגל באנגליה והיה אחד השחקנים הפופולריים והשנויים במחלוקת ביותר באי הבריטי.
הצלחתו הגדולה בליגה האנגלית עמדה בצילם של כישלונותיו בזירה האירופית: בגביעי אירופה לא עלה עם יונייטד מעבר לשלב חצי הגמר, ונבחרת צרפת של תקופתו לא הצליחה להגיע להישגים גדולים.
כל זאת לא הפחית מההערצה לקאנטונה, בעיקר בקרב אוהדי מנצ'סטר יונייטד: על פי משאל אוהדי היונייטד שנערך בשנה האחרונה נבחר קאנטונה לשחקן השני הטוב ביותר של הקבוצה בכל הזמנים.
מאז פרישתו קאנטונה שיחק במספר סרטי קולנוע ובהם: "אליזבת" בו גילם את השגריר הצרפתי דה פואה, ובסדרת המתח "במדרון" ששודרה בנטפליקס ב-2020, וכן היה פעיל כאיש עסקים.
בנוסף, הוא תפקד כמאמן-שחקן של נבחרת צרפת בכדורגל חופים.
ב-2007 הוביל את קבוצת כדורגל-חופים של צרפת למקום שלישי בתחרות כדורגל חופים הראשונה שנערכה בישראל.
ב-2019 זכה קאנטונה בפרס נשיא אופ"א.
לטקס קבלת הפרס הוא הגיע חובש קסקט, ובנאום הקבלה ציטט את המלך ליר של ויליאם שייקספיר, ודיבר על מדע, מלחמה ופשיעה בעולם.
ב-2020 הופיע קאנטונה בקליפ לשיר Once של ליאם גלאגר.
בשנת 2024 שיחק במותחן הפעולה האמריקאי "הרוצחת" (אנ') מאת ג'ון וו, המהווה רימייק לקלאסיקה של וו מ-1989.
בספטמבר, 2025, הופיע קאנטונה באירוע גיוס כספים למען פלסטין בו הוא קרא להשעות את ישראל מתחרויות ספורט בינלאומיות ולסרב לשחק נגד קבוצות ישראליות וחתם על עצומה הקוראת להחרים מוסדות קולנוע ישראלים.
אריק קפלון (נולד ב-26 באוקטובר 1958) הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
קפלון נולד וגדל במוסקבה, רוסיה.
בשנת 1976 החל ללמוד רפואה באוניברסיטה ברוסיה, אולם פרש מהלימודים בשנת 1978. בשנת 1980 עלה לישראל, וב-1981 החל ללמוד קולנוע באוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיו ולאחריהם כתב וביים מספר סרטים, חלקם סרטי עלילה קצרים, ואחרים סרטים תיעודיים.
את סרטו הבולט ביותר, "החברים של יאנה", כתב וביים קפלון בשנת 1999. העלילה עוקבת אחר שתי משפחות של עולים חדשים, תוך התמקדות בסיפור האהבה של אלי (ניר לוי) ויאנה (אוולין קפלון, אשתו של אריק קפלון), על רקע מלחמת המפרץ.
הסרט זכה להצלחה רבה ולביקורות משבחות.
בטקס פרסי אופיר גרף עשרה פרסים, בהם לארבעת השחקנים הראשיים ושחקני המשנה, ולקפלון עצמו בקטגוריות הבימוי והתסריטאות הטובים ביותר.
לאחר מכן זכה הסרט בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים, הופץ ברחבי העולם.
הסרט זכה בפרסים מיוחדים, שרובם הוענקו לקפלון עצמו, בפסטיבלים לקולנוע בפורטוגל, צ'כיה, מונפלייה, ארצות הברית, איטליה, רוסיה ובפיליפינים, והשתתף בפסטיבלים בצרפת, סין, קנדה ובגרמניה.
קפלון לימד תסריטאות וקולנוע בבית הספר קמרה אובסקורה, אוניברסיטה הפתוחה, אוניברסיטת תל אביב, בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ואוניברסיטת אריאל בשומרון.
בשנת 1997 נישא לשחקנית אוולין קפלון.
ב-2000 עבר קפלון, יחד עם אשתו, להתגורר בלוס אנג'לס, ופיתח את הקריירה הקולנועית שלו.
הזוג חזר לישראל בשנת 2003. בשנת 2001 נולדה בתם המשותפת, איה.
אריק רוזנבליט היה כנר יהודי אמריקאי יליד אוסטריה.
רוזנבליט היה כנר ראשון בתזמורות של אינדיאנפוליס וסן אנטוניו וכיהן כיושב ראש מחלקת הקשתנים בקונסרבטוריון ניו אינגלנד במשך למעלה מעשרים וחמש שנים.
הוא לימד בבית הספר למוזיקה הארט בקונטיקט, ונמנה עם סגל המורים בבית ספר לונגי למוזיקה בקיימברידג', מסאצ'וסטס.
רוזנבליט היה תלמידם של ז'אק טיבו בפריז, קרל פלש בלונדון וברוניסלב הוברמן בניו יורק.
הוא ביצע והקליט בביצועי בכורה יצירות חדשות רבות של מלחינים אמריקאים, ביניהם דייוויד סטוק, ג'ורג' קראמב, אלאן לייטי ולוצ'יה דלוגצ'בסקי.
ערך ותרגם את המהדורה החדשה של הספר "אמנות הנגינה בכינור" (Die Kunst des Violinspiels) מאת מורו קרל פלש.
היה המייסד והמנהל האמנותי של המכון הבינלאומי לאמנויות המוזיקה (International Musical Arts Institute) בפרייבורג, מיין ונתן בקביעות כיתות אמן בארצות הברית, בריטניה, קוריאה, טאיוואן וסין.
אריק קנלר (נולד ב-30 באוגוסט 1961) הוא סוכן אומנים ישראלי, המתמחה בייצוג כותבים - סופרים, תסריטאים ומחזאים.
הפיק מספר הצגות – בהן "המובן מאליו" של אל-דרור וכן אלבומים מוזיקליים, בהם "זרעי קיץ" של מאיר אריאל.
קנלר מנגן בכינור באופן מקצועי.
הוא ניגן עם מספר אמנים, בין השאר בהקלטת האלבום "נאהב עד שנמות" של אריק סיני (2003) ובמופעים של אסף אמדורסקי ולזכרו של מאיר אריאל.
ב-2004 הגיש קנלר בערוץ 8 את הסדרה "החולה המדומה".
הוא שיחק בתפקידי משנה במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה, בהן "עלילות דוד" (דוד אופק ויוסי מדמוני) ורמזור, בעיקר בתפקיד סוכן שחקנים.
דמותו של קנלר בסיפור "הקייטנה של קנלר" מתוך ספר בעל אותו שם של אתגר קרת (1998) מבוססת על אריק קנלר, סוכנו של אתגר קרת.
סוכנות האמנים "קנלר יצוג אמנים", שאותה ייסד קנלר בשנת 1996, מייצגת בין השאר את אתגר קרת, שירה גפן, עוזי וייל, יוסף אל-דרור, דורית רביניאן, דוד אופק, יוסי מדמוני ויוסף סידר.
קנלר הוא מראשוני סוכני הכותבים בארץ, ומשרדו מתרכז בכותבים, אך מייצג גם שחקנים, במאים ועורכי וידאו.
ב-11 במאי 2021 פורסם שהסוכנות חתמה על הסכם זכות סירוב ראשונה עם סוכנות הבידור האמריקאית "אנונימוס קונטנט" שמושבה בלוס אנג'לס.
לפי ההסכם, החברה האמריקאית תקבל זכות ראשונים על הפקות קולנוע וטלוויזיה מקוריות שתיזום הסוכנות של קנלר.
ב-1 בינואר 2020, קנלר שיחק את דמותו של יוסי סטרדיווריוס בסדרה של כאן חינוכית ילדי בית העץ.
אריק אנטוני רוברטס הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי.
מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1985 על תפקידו בסרט "רכבת אל החופש", ועוד לפני כן היה מועמד לשני פרס גלובוס הזהב על תפקידיו בסרטים "מלך הצוענים" (1978) ו"סטאר 80" (1983).
רוברטס נולד בבילוקסי, מיסיסיפי שבארצות הברית, למשפחה נוצרית.
שבג'ורג'יה, והוא אחיהן הבכור של השחקניות ג'וליה רוברטס וליסה רוברטס גילאן.
ב-1996 הוא שיחק בתפקיד המאסטר בסרט הטלוויזיה המבוסס על סדרת "דוקטור הו".
ב-2003 הוא שיחק בסרט "ימים מכורים".
בשנת 2006 שיחק בסרט הפעולה "DOA מת או חי" המבוסס על משחק מחשב.
בשנת 2006 שיחק גם בסרט "תשוקה קטלנית", ובסרט הפשע "מדריך להכרת קדושיך" בכיכובם של רוברט דאוני ג'וניור וצ'נינג טייטום.
ב-2008 הוא כיכב במותחן הפסיכולוגי "Royal Kill", וכן בסרט "האביר האפל" כראש המאפיה סלבטורה מארוני.
ב-2010 שיחק בסרט "דחף להרוג", ובשנת 2013 שיחק בסרט "תקיפה בוול סטריט" בכיכובו של דומיניק פרסל.
ב-2016 הוא כיכב בדרמת המתח "הרופא שלי אורב לי 2".
עם תפקידיו הטלוויזיוניים ניתן למנות השתתפות בסדרות "CSI: מיאמי", "חוק וסדר: מדור מיוחד", "ישנן בנות", "גיבורים", "Suits" ו"הפמליה".
בשנת 2024 לוהק לעונה ה-33 של "רוקדים עם כוכבים" בארצות הברית.
בשנת 1978 היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקיד ראשי בסרט הדרמה "מלך הצוענים", שהיה גם תפקיד הבכורה שלו.
בשנת 1985 היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו ב"רכבת אל החופש".
בשנת 1987 זכה בפרס התיאטרון על הופעתו במחזה ברודוויי "Burn This".
ב-1992 נישא רוברטס לאילייזה רוברטס-גארט, אמו של המוזיקאי הזמר-יוצר קיטון סימונס .
בתו הביולוגית היחידה של רוברטס היא השחקנית אמה רוברטס שנולדה לו ב-1991 מזוגיות עם אישה בשם קלי קנינגהאם.
רוברטס למד את אמנויות הלחימה טאקוונדו וג'ו ג'וטסו.
הוא מנהל אורח חיים טבעוני.
Love, Cheat & Steal (1993) - סרט טלוויזיה של שואוטיים
לנסקי (1999) - סרט טלוויזיה של HBO
חוק וסדר: מדור מיוחד (2002) - בפרק "Victims".
חוק וסדר: כוונה פלילית (2008) - בפרק "Betrayed".
אריק איוון קנטור הוא פוליטיקאי לשעבר, עורך דין ואיש עסקים יהודי-אמריקאי.
ייצג את המחוז ה-7 של וירג'יניה מטעם המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית משנת 2001 ועד אוגוסט שנת 2014. משנת 2011 ועד יולי 2014 כיהן קנטור גם כמנהיג סיעת הרוב בבית הנבחרים.
קנטור היה הרפובליקני היהודי היחיד בבית הנבחרים.
הוא יושב ראש קרן וירג'יניה-ישראל וידוע כתומך בישראל.
קנטור הפסיד ביוני 2014 בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, למועמד דייב בראט המזוהה עם תנועת מסיבת התה, ולאחר חודשיים פרש מהחיים הפוליטיים.
לאחר פרישתו מונה לדירקטור בחברה Moelis & Company.
קנטור נולד בריצ'מונד, וירג'יניה וחי שם רוב חייו.
אביו אדי קנטור היה בעל חברת נדל"ן ופעיל במפלגה הרפובליקאית ואמו מרי לי לבית הודס הייתה מורה.
קנטור למד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, קיבל תואר במשפטים ממכללת ויליאם ומרי בווירג'יניה ותואר שני בפיתוח נדל"ן מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
קנטור נשוי לדיאן פיין ולזוג שלושה ילדים: איוון, ג'ינה ומייקל.
הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו עוד כסטודנט באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון והתמחה אצל חבר הקונגרס, טום ביילי.
אחרי שעבד בהתמחות פרטית כעורך דין, נבחר לבית הנבחרים המדינתי של וירג'יניה, שבו כיהן מ-1992 ועד 2001 השנה שבה נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בתקופת כהונתו השנייה בבית הנבחרים, כיהן כסגן ראשון למצליף הרפובליקני.
ב-2008 נבחר למצליף הסיעה וב-2011 למנהיג הרוב, התפקיד השני בחשיבותו בבית הנבחרים.
בבחירות 2002 לבית הנבחרים, קנטור נבחר מחדש, כאשר הביס את המתחרה בן ל.
בבחירות של שנת 2006, קנטור הביס את יריביו ג'ים נחמן, המועמד הדמוקרטי, וד"ר בראד באלטון, בקבלו 64% מהקולות.
ב-8 ביוני 2005, הוא ביקר את הווארד דין, יו"ר הוועד הדמוקרטי הלאומי, על שהתייחס למפלגה הרפובליקנית כ"מפלגה נוצרית לבנה" .
קנטור חולל סערה כשציטט את ברק אובמה כאילו אמר שישראל היא "פצע במזרח התיכון".
למעשה אמר אובמה כי הסכסוך בין ישראל לערבים הוא הפצע.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2008 נחשב קנטור כבחירה אפשרית למועמדות הרפובליקנית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, לצידו של המועמד הרפובליקני לנשיאות ג'ון מקיין.
בסופו של דבר העדיף מקיין את שרה פיילין.
קנטור הפסיד ביוני 2014 בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית למועמד דייב בראט המזוהה עם תנועת מסיבת התה.
היה זה אחד ההפסדים המפתיעים ביותר במערכת הבחירות, כיוון שהסקרים ניבאו יתרון של 30 אחוז לקנטור והוא הוציא פי 40 יותר מיריבו.
ביולי 2014 התפטר מתפקיד מנהיג הרוב ובאוגוסט התפטר מחברותו בבית הנבחרים (כהונתו הייתה אמורה להסתיים בינואר 2015).
באוקטובר 2002, הצביע בעד ההסמכה לשימוש בכוח צבאי בעיראק.
בינואר 2007, הוא תמך בתוספת חיילים לעיראק ויזם הצעת חוק בנושא, בניגוד להצעות נסיגה שונות, על אף חוסר הפופולריות הגובר של המלחמה בעיראק.
קנטור מחזיק בעמדות שמרניות ביותר.
הוא זוכה לאהדת האגף הימני הכלכלי במפלגה, בשל תמיכתו בריסון תקציבי ובקידוחי נפט באלסקה.
הוא נחשב עוין לזכויות הומוסקסואלים ולזכותה של אישה לעבור הפלה מלאכותית.
הוא הביע התנגדות לחקר תאי גזע עובריים אף על פי שזו נחשבת לעמדה נדירה בקרב יהודים.
בסוף ספטמבר 2008 פעל קנטור לריכוך תוכנית החירום הכלכלית שהציע ממשל ג'ורג' בוש לעצירת משבר הסאבפריים.
בעיניו חרגה התוכנית, שבמסגרתה ייקנו נכסים לא נזילים של המערכת הפיננסית בידי המדינה, מעקרונות המשק החופשי, ולכן הציע כאלטרנטיבה שהמדינה תסתפק בביטוח אותם נכסים.
בסופו של דבר תמך בהצעת הממשל.
קנטור היה אחד מיוזמי החקיקה המונעת סיוע אמריקני לרשות הפלסטינית ובין יוזמי הצעת חוק הקוראת להפסיק את הסיוע האמריקני לפלסטינים עד שהם יחדלו מחפירות בהר הבית בירושלים.
הוא יזם יחד עם הנציגה היהודייה שלי ברקלי תיקון המורה לנציגים האמריקנים בסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (IAEA) לפעול למען הגדרת איראן כפסולה מלקבל כל סיוע גרעיני
עד שתאפשר גישה מלאה למתקני הגרעין שלה.
ביוני 2004, הוא תמך בהצהרת בית הנבחרים 460, אשר אומרת כי הקונגרס של ארצות הברית תומך במכתב בוש לראש הממשלה אריאל שרון, במאמצים של הקהילה הבינלאומית לבנות יכולות פלסטינית להילחם בטרור, לפרק את ארגוני הטרור ולמנוע איום משטחם לישראל.
קנטור שיבח את מאמצי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
כל ניסיון מוטעה של האו"ם להטיל סנקציות על ישראל על הגנת עמה והגנתה כנגד טרוריסטים חייב להענות בגינויי כלל עולמי".
בספטמבר 2005, עם נסיגת צה"ל מרצועת עזה במסגרת תוכנית ההתנתקות, הוא נסע עם משלחת של מחוקקים לגוש קטיף כדי לבחון את הצעד במו עיניו.
משחזר, הוא הביע אהדה לקשיי המשפחות המפונות.
אף על פי שכינה את צעדו של ראש הממשלה אריק שרון כ"אמיץ", הוא הביע דאגה לגבי התגובה הפלסטינית.
הוא ציין את שריפת בתי הכנסת ואת השימוש במקומות המפונים לשיגור טילים על ישראל.
הוא ביקר גם את התנהגותו של אבו מאזן.
באותו יום הוא יזם במליאה את הצעת החוק 575, לאסור על חמאס וקבוצות אחרות מלהשתתף בבחירות המתקרבות לרשות הפלסטינית וקישר אותה לאיום הגרעיני האיראני.
ב-13 באפריל 2006, בן דוד של אריק קנטור, דני וולץ בן ה-16, נהרג בפיגוע בתחנה המרכזית הישנה של תל אביב, כשהגיע עם משפחתו לארץ לחגוג את חג פסח.
בתחילה שכב פצוע קשה בבית חולים ואף התעורר לזמן מה, אך לאחר כמה שבועות מת מפצעיו.
חודש לאחר מכן נאם קנטור במליאה בתמיכה להצעת חוק 4681 ובשמו "חוק מניעת הטרור הפלסטיני", אשר מונע כסף לרשות הנשלטת ביד חמאס וכך הוא סיפר במליאת בית הנבחרים (22 במאי 2006) :"דניאל ואבא שלו אכלו צהריים בקפה בתל אביב, כאשר המחבל המתאבד פוצץ את עצמו במסעדה.
במשך 27 יום דניאל נלחם על חייו, אבל ביום ראשון שעבר הוא מת כתוצאה מפצעיו".
לאחר מכן, ראש הממשלה, אהוד אולמרט, שנאם בפניישיבה משותפת של שני בתי הקונגרס, ציין את המקרה ואת אריק קנטור בנוכחות הורי דניאל.
ב-28 ביוני 2006, לאחר חטיפתו של החייל גלעד שליט, שלושה ימים קודם לכן, הוא הוציא הודעה לעיתונות שבה אמר: "אני מחויב לחלוטין לעצור מהחמאס ומהאסלאמים הפשיסטיים מלקבל אי פעם עוד סנט אחד של משלם המיסים האמריקני" וש"ישראל היא עוד חזית באותה מלחמה לעולם חופשי שאמריקה נלחמת כנגד האיסלמים הפשיסטיים.
ב-20 ביולי 2006, בתחילת מלחמת לבנון השנייה, הוא יזם הצעת חוק התומכת בישראל ובמלחמתה בחזבאללה, ובתגובה לקשיים להעברתה בשל דרישה להכליל סעיף הדורש משני הצדדים להפחית למינימום בפגיעה אזרחית, הוא אמר:"ישראל כבר עושה כל שביכולתה להגביל את הנזק לאזרחים.
ב-25 בנובמבר 2007, בביקורו בירושלים, הביע התנגדות נחרצת לחלוקתה: "עיר דוד שייכת ליהודים בקשר היסטורי של 3000 שנה.
ומתוך קשר זה הפכה ישראל למדינה שמהותה ירושלים.
מי שמבין זאת היטב הם אויבי ישראל.
זאת בדיוק הסיבה שבגללה הם יעשו כל שביכולתם ובאופן שיטתי כדי למחוק קשר היסטורי זה.
אם יפרידו בין ישראל לירושלים תאבד ישראל את הלגיטימיות שלה ואת רצונה להילחם.
רק אז יוכלו להשמיד את ישראל".
אריק קרל (נכתב לעיתים גם כ"קארל") היה סופר ילדים ומאייר אמריקאי.
בין ספריו הידועים, "הזחל הרעב".
אריק קרל נולד בסירקיוז שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית ב-25 ביוני 1929, להורים שהיגרו מגרמניה.
כשהיה בן 6, הוריו החליטו לחזור לגרמניה, שהייתה תחת השלטון הנאצי, ועברו לשטוטגרט.
אביו גויס לצבא הגרמני עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ונפל בשבי הסובייטי, ממנו חזר רק אחרי המלחמה כשבר כלי.
קרל עצמו גויס כנער בן 15 לחפירת ביצורים לאורך קו זיגפריד.
לאחר שסיים אקדמיה לאומנות, חזר לארצות הברית ב-1952, שם התגורר עד פטירתו.
שני ספריו הראשונים, "1, 2, 3 לגן חיות" שיצא לאור בשנת 1968 ו"הזחל הרעב" שיצא לאור בשנת 1969 זיכוהו מיד בפרסום עולמי.
"הזחל הרעב" נחשב לקלאסיקה מודרנית, תורגם ל-66 שפות (כולל לעברית) ונמכרו מעל חמישים מיליון עותקים ממנו.
בסך הכל אייר כשבעים ספרים, כשחלק גדול מהם הוא גם כתב, ובסך הכל נמכרו ברחבי העולם מעל 150 מיליון עותקים של ספריו.
בשנת 2003 זכה קרל במדליית לורה אינגלס וילדר, הניתנת עבור תרומה רבת שנים לספרות ילדים בארצות הברית.
ב-2019, במלאת 50 שנה לצאת "הזחל הרעב", נקרא מין של עכביש קופצני שהתגלה בהונג קונג על שמו של קרל, Uroballus carlei.
אריק קרל נפטר בביתו בנורת'המפטון שבמסצ'וסטס ב-23 במאי 2021, מאי-ספיקת כליות.
לאט לאט לאט אמר העצלן
מדוע בחר נח ביונה, מאת יצחק בשביס-זינגר (1974).
תרגמה מירה מאיר (הוצאת ספרית פועלים, 1980)
אריק רוהמר היה במאי קולנוע, מבקר קולנוע, עיתונאי, סופר, תסריטאי ומורה צרפתי.
היה דמות בולטת בתנועת הגל החדש בקולנוע הצרפתי ועורכו של כתב העת "מחברות הקולנוע" (Cahiers du cinéma).
ב-1983 ביים את דרמת הנעורים "פאולין על החוף", שזכתה להצלחה בקופות.
ב-1989 ביים רוהמר את הסרט התיעודי "המשחקים של החברה" (Les jeux de société), שעוסק בהיסטוריה של המשחקים בהתבסס על עבודת ההיסטוריונים ז'ורז' דובי ופיליפ אריאס.
אריק פרשון הוא שף מסעדת לה בריסטול (Le Bristol) בפריז שמחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום מאז מרץ 2009.
אריק פרשון נולד בקורבי שבסום, אביו עבד כמנהל מחלקה בחנות כלבו ואמו עבדה בניקוי יבש ואחר-כך ניהלה חנות ספרים.
פרשון עבד בתפקידים שונים במטבחים של מסעדות ברואן, במסעדת La Grande Cascade, בלה בריסטול, בטייואן, במלון ביבלוס באנדלוסיה, בלה טור ד'ארז'אן והחל מ-1988 בלז אמבסדור, שם היה סגן-שף ושף.
ב-1995 פתח את מסעדת La Verrière d'Eric Fréchon ליד פארק דה בוט שומון בפריז.
ב-1999 מונה לשף של מסעדת לה בריסטול ברובע השמיני של פריז.
ב-2001 זכה מחדש בכוכב השני במדריך מישלן, אותו איבדה המסעדה ב-1984, במרץ 2009 זכה בשלושה כוכבי מישלן.
ב-1993 זכה בתואר Meilleur Ouvrier de France, ב-6 במרץ 2008 זכה בעיטור לגיון הכבוד מניקולה סרקוזי.
מסעדת לה בריסטול מחזיקה כיום (2011) בשלושה כוכבים במדריך מישלן.
אריק רוטשטיין (נולד בתל אביב ב-2 במרץ 1967) הוא תסריטאי ובמאי ישראלי.
רוטשטיין הוא בוגר המחזור הרביעי של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
אחיו הם השחקן רפי רוטשטיין והתסריטאי שלומי רוטשטיין.
וגיסתו היא השחקנית מיקי פלג רוטשטיין.
הפוך - במאי בעונה השנייה.
סדרת דרמה בערוץ 2, קשת.
שבתות וחגים - יוצר ותסריטאי בארבע עונות.
פלורנטין - במאי ותסריטאי העונה השלישית.
סדרת דרמה בערוץ 2, טלעד.
דקות של תהילה - יוצר הסדרה, במאי ותסריטאי.
הוא והיא - במאי וכותב.
סדרה קומית בערוץ 2, רשת.
אהבה מעבר לפינה - עורך ראשי בעונה השלישית.
דרמה יומית בערוץ 2 (הפקה משותפת של 3 הזכייניות: רשת, שידורי קשת וטלעד).(2005)
ילדות רעות - יוצר הסדרה, עורך ותסריטאי ראשי.
חמישה גברים וחתונה - במאי ותסריטאי.
סדרת דרמה בערוץ 2, שידורי קשת.
יום האם - במאי פיילוט.
סדרה קומית בערוץ 2, שידורי קשת.
פרס וולג'ין עבור הסרט הקצר הטוב "רב קומות" פסטיבל ירושלים.
פרס התסריט עבור התסריט הטוב מטעם המכון הישראלי לקולנוע עבור "רב קומות".
פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה עבור הדרמה הטובה ביותר "שבתות וחגים".
אריק פרידץ (בשוודית: Eric Prydz; נולד ב-17 ביולי 1976) הוא תקליטן ומפיק מוזיקלי שוודי.
הוא גם ידוע בשם הבמה Pryda, הנהגה , לצד מגוון כינויים אחרים כגון Sheridan ו-Cirez D.
פרידץ גם מחזיק בחברת ההקלטות Pryda.
הוא מנהל שלוש חברות תקליטים שונות, שמתמקדות בעיקר במוזיקה מחתרתית, מחוץ למיינסטרים המוזיקלי.
עם זאת, פרידץ הצליח גם לפרוץ למיינסטרים וזכה להצלחה מסחרית עולמית.
מאז שחבר ל-Data Records הוציא שלושה סינגלים שהגיעו לראש המצעדים בבריטניה.
סינגל הבכורה שלו במהלך שיתוף הפעולה עם Data Records היה Call On Me (המבוסס על שירו של סטיב וינווד "Valerie"), שיצא ב-2004 והגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי וכן במצעדים במדינות שונות באירופה, וכן דורג במקום ה-29 במצעד הדאנס של מגזין בילבורד האמריקאי.
הסינגל מכר 2.5 מיליון עותקים ברחבי העולם.
ב-2007 הוציא את Proper Education, רמיקס לשירה של להקת פינק פלויד Another Brick In The Wall, שזכה אף הוא להצלחה.
ב-2008 הוציא את הסינגל Pjanoo, שהגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי.
הוא מהווה אישיות בולטת בסצנת המועדונים ובאוקטובר 2010 דורג במקום ה-30 ברשימת 100 התקליטנים הטובים ביותר שפרסם DJ Magazine.
בעבר נמנע בכלל מטיסות, וכך לא הגיע להופיע במקומות מרוחקים מאירופה, כגון אוסטרליה.
כשהחליט לבסוף לערוך סיבוב הופעות באוסטרליה, שבמסגרתו היה אמור להופיע במלבורן, בגולד קואסט, בפרת' ובסידני, ביטל את הטיסה ובוטל סיבוב ההופעות, כשנתקף בהתקף בהלה לאחר עלייתו למטוס.
אריק קנדל הוא נוירופסיכיאטר יהודי-אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2000 (יחד עם פול גרינגרד וארוויד קרלסון) על עבודתו בחקר הפיזיולוגיה של הזיכרון והדרך בה הוא נשמר בתאי עצב.
אריק קנדל הוא פרופסור לביוכימיה ולביופיזיקה באוניברסיטת קולומביה וחוקר בכיר במכון הווארד יוז למחקר רפואי.
כמו כן, הוא היה המייסד וראש המרכז לנוירוביולוגיה ולהתנהגות, שהפך בהמשך לנוירומדע באוניברסיטת קולומביה.
הוא חקר את מערכת העצבים של החשופית הימית אפליזיה קליפורנית (Aplysia californica), לה יש תאי עצב גדולים, המאפשרים לעשות מניפולציות בקלות יחסית.
האפליזיה הקליפורנית שייכת גם לקבוצה של חסרי חוליות שהייתה ידועה ביכולת שלה ללמוד.
בריאיון עם גיל חובב סיפר שבצעירותו ניסה להבין כיצד ייתכן שהנאצים ביצעו מעשי זוועה נוראיים, אך עם זאת נהנו מאמנות והקשיבו לבטהובן ומוצרט.
לשם כך החל ללמוד רפואה במטרה להפוך לפסיכואנליטיקאי ולנסות להבין את נפש האדם.
בשלב מסוים הבין שעניינו האמיתי הוא במדע ופנה למחקר.
אמו הגיעה ממשפחה אשכנזית יהודית ממעמד הביניים שחיה בפולין.
אביו בא ממשפחה ענייה מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, שהיגרה במלחמת העולם הראשונה לווינה, שם הוריו הכירו והתחתנו ב-1923. אריק קנדל נולד בווינה ב-1929, כבן שני.
זמן קצר לאחר מכן, אביו ייסד חנות צעצועים, אולם במרץ 1938 הם נאלצו לעזוב את אוסטריה לאחר הסיפוח של אוסטריה על ידי גרמניה.
כתוצאה מאריזציה, התגברו ההתקפות נגד היהודים ועיקלו את הרכוש של היהודים.
קנדל חווה באוסטריה, כילד יהודי, את ליל הבדולח.
ב-11 במאי 1939 אריק ואחיו נסעו לברוקלין, ובהמשך הוריהם הצטרפו אליהם.
כשהגיע לארצות הברית, סבו לימד אותו לימודי יהדות והוא התקבל לישיבה דפלטבוש שבברוקלין, אותה סיים ב-1944. בהמשך הוא למד באוניברסיטת הרווארד היסטוריה וספרות.
במהלך לימודיו בהרווארד, נתקל בעבודותיו של פרדריק סקינר והחל להתעניין בלמידה ובזיכרון.
עם זאת, סקינר ניסה להפריד את הביולוגיה והנוירולוגיה מהפסיכולוגיה ואילו קנדל התרכז בקשר וביחסים בין השניים.
ב-1952 החל את לימודיו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק.
עד סוף לימודיו, התעניין במחקר בסיסי של המוח.
במהלך התקופה הזו, קנדל פגש את אשתו לעתיד.
הוא נחשף לראשונה למחקר דרך חוקר באוניברסיטת קולומביה, שחקר בעזרת אוסצילוסקופ את מהירות ההולכה של פוטנציאל הפעולה של העצב כתלות בקוטר האקסון.
הבעיה שניצבה בפני המעבדה הייתה ביצוע הרישום התוך תאי, בעיה שנוצרה בשל קוטרם הקטן של הנוירונים בבעלי חוליות.
ב-1955 קרא והושפע מעבודותיו של סטיבן קפלר על חסרי חוליות ימיים, ואחרי שסיים את לימודי הרפואה הוא למד איך לייצר מיקרואלקטרודות כדי למדוד מהאקסונים הענקיים של סרטן הנהרות (Crayfish).
ב-1957 הצטרף קנדל למעבדות לנוירופיזיולוגיה של המכונים הלאומיים לבריאות.
באותה תקופה חקרו כבר את המטופל HM, מטופל לו הסירו את ההיפוקמפוס ולאחר מכן לא יכול היה ליצור זיכרונות חדשים.
באותה תקופה הוא הראה ראיות אלקטרופיזיולוגיות לכך שיש פוטנציאל פעולה בדנדריטים של הנוירונים בהיפוקמפוס.
באותה תקופה גם הקבוצה בה עבד מצאה שיש פעילות ספונטנית של הנוירונים.
המעבדה הייתה הראשונה לעשות רישום תוך-תאי שהראה את הספייקים האפילפטיים ואת התקדמותם.
קנדל הגיע למסקנה שההיפוקמפוס, על המערכת המסועפת של קשרים שבו, הוא אינו מודל טוב לחקר הזיכרון.
הוא היה גם מודע למחקריהם של קרל פון פריש, ניקולאס טינברגן וקונראד לורנץ שהראו שצורות בסיסיות של זיכרון קיימות גם בבעלי חיים פשוטים.
לכן קנדל מצא לנכון לבחור בבעל חיים פשוט כחיית מודל לזיכרון, על מנת לבחון את התאוריה שלו, לפיה שינויים בקשרים הסינפטיים בין נוירונים והשינויים בהם הם המקור לזיכרון.
ב-1962, טס לפריז כדי ללמוד על אפליזיה (Aplysia californica).
אפליזיה יכולה ליצור למידות פשוטות של הביטואציה, הרגשת-יתר (sensitization), התניה קלאסית והתניה אופרנטית, אותם ניתן לחקור אם מבודדים את הגנגליון של החיה.
שינויים אלקטרופיזיולוגיים הנגרמים מגירויים משולבים יכולים להיות מזוהים בסינפסות ספציפיות.
ב-1965 הוא פרסם תוצאות ראשוניות.
קנדל קיבל משרה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו-יורק, במחלקה לפיזיולוגיה ולפסיכיאטריה, שהפכה בהמשך לחלק מהמחלקה לנוירוביולוגיה ולהתנהגות.
הוא פיתח יחד עם אחרים פרוטוקולים להראות צורות למידה פשוטות של אפליזיה.
ספציפית הם חקרו את רפלקס הזים-סיפון, בו האפליזיה מגנה על הזים כאשר יש איום בסביבה, אותו היא מרגישה על ידי הסיפון שלה, תהליך היכול לעבור הביטואציה והרגשת-יתר.
ב-1971 הם הרחיבו את המחקר מזיכרון לטווח קצר בלבד לזיכרון לטווח ארוך גם כן.
במקביל, ב-1966, קנדל וג'יימס שוורץ החלו לעשות ניתוחים ביוכימיים של שינויים בנוירונים שקשורים ללמידה ולאחסון זיכרון.
באותו זמן היה ידוע שזיכרון לטווח ארוך, בניגוד לזיכרון לטווח קצר, קשור לסינתזה של חלבונים חדשים.
עד 1972, היו להם הוכחות שהשליח השניוני cAMP מיוצר בגנגליה של האפליזיה בתנאים שקשורים ליצירה של זיכרון קצר טווח (רגישות יתר).
ב-1974 קנדל עבר לאוניברסיטת קולומביה, שם עזר בהקמה של המרכז לנוירוביולוגיה ולהתנהגות.
נמצא מאוחר יותר שהנוירוטרנסמיטר סרוטונין פועל ביצירה של ה-cAMP, קשור לבסיס המולקולרי של רגישות היתר של הרפלקס של האפליזיה.
ב-1980, הוא מצא בשיתוף פעולה עם מעבדה אחרת שפרוטאין קינאז A פועל במסלול הביוכימי שקשור לרמה של ה-cAMP.
בהמשך אפיינו גם את תעלת האשלגן, אותה פרוטאין קינאז A יכול לבקר, וקושר את השינוי את האפקט של הסרוטונין לשינוי באלקטרופיזיולוגיה של הסינפסה.
ב-1981 חברי המעבדה הרחיבו את המערכת של אפליזיה כך שתכלול אפשרות ללמוד על התניה קלאסית, דבר שגרם לסגירת המעגל עם הלמידה הפשוטה שנחקרה קודם ומאפיינת חסרי חוליות ואיפשרה להכליל את הלמידה לבעלי חיים נוספים.
בנוסף לכך, חקרו במעבדה רשתות עצביות של נוירונים תחושתיים, נוירוני ביניים ונוירוני תנועה, הקשורים להתנהגות למידה, מה שאפשר לנתח קשרים סינפטיים ספציפיים.
ב-1983, החליטו במעבדה שלו לחקור ייצור של אילו חלבונים חשובים למעבר מזיכרון קצר טווח לארוך טווח.
אחת מהמטרות של פרוטאין קינאז A הוא החלבון שמבקר תעתוק, CREB (cAMP response element-binding protein).
בשיתוף פעולה עם מעבדות נוספות, קנדל זיהה את ה-CREB כחלבון שקשור לאחסון זיכרון ארוך טווח.
אחת מהפעילויות של CREB היא הגדלת הקישוריות הסינפטית.
בעוד שזיכרון קצר טווח מקושר לשינוי פונקציונלי של סינפסות קיימות, זיכרון ארוך טווח מקושר להגדלה של כמות הסינפסות.
לאחר שבשנת 2000 הוכרז כזוכה פרס נובל, התקשר אליו נשיא אוסטריה על מנת לברך אותו על "פרס נובל האוסטרי".
קנדל, שבילדותו, עם עליית הנאצים, משפחתו הבריחה אותו מאוסטריה ולאחר מכן ברחה כולה לארצות הברית, אמר שמדובר בפרס נובל "יהודי-אמריקאי" אבל בהחלט לא אוסטרי.
הנשיא האוסטרי שאל את קנדל איך ניתן לישר את ההדורים בינו לבין אוסטריה.
קנדל ביקש לשנות את שמו של רחוב בווינה שנקרא על שם קרל לואגר, ראש עיריית וינה בעבר שהיה אנטישמי ואפילו צוטט על ידי היטלר במיין קאמפף.
בנוסף הוא ביקש לפעול להחזרתם של אינטלקטואלים יהודים לווינה באמצעות מלגות.
מאז יחסו של קנדל לאוסטריה ולווינה הוא יותר פייסני.
הוא קיבל אזרחות כבוד בווינה, ועובד ומרצה בה לעיתים.
החל את דרכו המקצועית בתחילת שנות ה-70, ובמהלך הקריירה שלו הוציא מספר אלבומים, בהם יצירות אישיות בעיקר בתחום המוזיקה האלקטרונית.
בנוסף, יצר כמלחין, כמעבד מוזיקלי, כמפיק וכנגן פסנתר, קלידים וסינתיסייזר.
רודיך זכה פעמיים בפרס האוסקר הישראלי.
רודיך נולד וגדל בחולון, בן להורים ניצולי שואה, טובה ואבא רודיך.
אביו, נגן כינור, היה מורה לגיטרה ולכינור.
בגיל שש החל לנגן על פסנתר, ובהמשך שר גם במקהלת צדיקוב.
בשנות ה-70 עשה את שירותו הצבאי בלהקת הנח"ל כפסנתרן, ואף השתתף לצד יהודה עדר, מיקי קם, איתן גדרון ואסתר שמיר בתוכנית "סיפורה של להקה" (תוכנית 24).
לאחר שחרורו למד הרמוניה וקומפוזיציה, בין השאר ב"ניו יורק ארט סקול אוף סוסייטי" בארצות הברית.
שם גם נחשף למוזיקה שחורה ולסגנון הפאנק של אמנים כדוגמת סטילי דן ו"אדמה רוח ואש", שהשפיעו עליו בעבודותיו בתחילת הדרך.
ב-1977 החל רודיך להקליט כזמר סולן, ולהשתתף כנגן בהקלטות, כמו באלבום "יחס חם" של דני ליטני.
ב-1978 יצא שירו הראשון "ישבתי על הפנדר".
רוני בראון, שעבד באותה תקופה בחברת התקליטים סי.בי.אס, זיהה ברודיך את הפוטנציאל כזמר, וגם כתב לו את השיר.
עוד באותה שנה נכלל בין מיטב אמני הפופ הישראלי בכתבה בעיתון "דבר", כאחד המשתתפים בפסטיבל נואייבה.
בשנת 1979 היה רודיך אחראי על פסקול הסרט "דיזנגוף 99", ואף הלחין את שיר הנושא, "דיזנגוף אצלי בלב", שביצע יגאל בשן.
פסקול הסרט יצא בשתי גרסאות שונות: תקליט אחד, "דיזנגוף 99", כלל את השירים העבריים שליוו את הסרט, והשני, "דיסקו דיזנגוף 99", שיצא בשפה האנגלית, היה מיועד להפצה בשוק התקליטים העולמי.
באותה שנה הוא גם ניגן באלבומו של בשן "איתך הלילה".
בשנת 1980 השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון עם עדנה לב בשיר "הלילות היפים שלנו", אותו הלחין למילים של יגאל בשן ועיבוד של אילן מוכיח, והגיע למקום השני בתחרות.
במצעד הפזמונים השבועי העברי ברשת ג', הגיע השיר למקום החמישי.
עוד באותה שנה ניגן באלבומו השני של בני אלבז, "אהבה ראשונה".
בשנת 1981 הוציא את אלבומו "סטאללה", שכלל מוזיקה אלקטרונית פורצת דרך.
באלבום נכללה גם הנעימה "אחרית" שזכתה להצלחה וליוותה את תחזית מזג האוויר במהדורת "מבט לחדשות" של הערוץ הראשון.
בהקלטות האלבום השתתפו, נוסף לרודיך שניגן בכל כלי המקלדת, גם מאיר ישראל בתופים וכלי הקשה, ודריו מלכי בתיכנות סינתיסייזר.
ב-1982 הוציאה ירדנה ארזי את אלבום הבכורה שלה "ירדנה ארזי", אותו הפיק מוזיקלית רודיך, ובו בלטו עיבודיו ל"זמנך עבר", "בלי דמעות" ו"אני לא גרטה גרבו".
ב-1983 עיבד רודיך ללאה לופטין את "שיר מולדת" (מילים ולחן: נמרוד טנא, עיבוד: אריק רודיך), שהגיע למקום הרביעי בפסטיבל שירי הילדים.
תחת העיבוד וההפקה של אריק רודיך החלה לופטין להקליט שירים דוגמת "דם הגפן" (שהיה להיט גדול בקצב הדבקה), "על הירדן" (שתיאר את ילדותה של לופטין), "קו הטירוף" ו"אור מחושך".
בשנים שלאחר מכן שיתף פעולה עם להקת הנח"ל, בין השאר עם עיבודים או לחנים לשירים כמו "אמן אמן" ו"התחדשות אחרת".
ב-1984 הפיק מוזיקלית והיה אחראי לעיבודים של הערב "חופים" - שציין את חזרתו לארץ של המלחין נחום היימן משהות ארוכה מחוץ לישראל.
בערב, שכלל אוסף משיריו הוותיקים לצד חדשים של היימן, לקחה חלק "להקת חופים", שהורכבה מארבעה זמרים צעירים: חני ליבנה, משה דץ, ליזה לנג ומאיר בנאי.
שיתוף פעולה זה הוביל באותה שנה להפקת אלבום הבכורה של בנאי, בו גם עיבד את כל השירים, הלחין את השיר "זה חלום", והלחין במשותף עם בנאי את השיר "בתוך הכלוב".
באותה שנה הלחין את פסקול הסרט "גרין" של גדעון קולירין.
ב-1985 יצא אלבומה של עפרה חזה "אדמה", לו הפיק רודיך ארבעה שירים, ובו בלטו עיבודיו לשיר הנושא ול"מישהו הולך תמיד איתי".
שנה לאחר מכן עיבד חלק מלהיטיה הגדולים של חזה כחלק מאלבום הלהיטים "אלבום הזהב".
ב-1985 הוציא רודיך אלבום משותף עם יורם טהרלב - "גיל האהבה", בו הלחין משיריו של הפזמונאי.
כמו כן, באותה שנה רודיך הלחין ועיבד ללאה לופטין שהשתתפה בקדם אירוויזיון את "שיר עמלים" ("שיר קמים בבוקר לעמל יומם...") למילים של אורי אסף, והשיר הגיע למקום החמישי בתחרות.
ב-1986 הלחין 2 שירים, ועיבד והפיק מוזיקלית את כל שירי אלבומו של ששי קשת "אל תמהר".
עוד באותה שנה הלחין ועיבד את המוזיקה לפסקול הסרט "הקרב על הוועד" בהשתתפות חברי הגשש החיוור, ואת פסקול הסרט "אומץ בקו העימות" של הבמאי ויקטור שונפלד.
בתחילת 1987 יצא אלבומו השני, "מנטרה", שכלל קטעים של רודיך מפסקולי סרטים, תוכניות טלוויזיה ומחזות
בשנת 1988 הלחין ועיבד מוזיקלית את אלבומה של לאה לופטין "קו הטירוף", כשם שיר הנושא שאת מילותיו כתב שמוליק קלוסקי.
ב-1989 עיבד 2 שירים לאלבום האוסף של ירדנה ארזי "תחנה בזמן": "כאבים רחוקים" ו"האיש מן החלום".
ב-1990 עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומה של אילנה אביטל "ילד המחר", ממנו הצליחו במצעד הפזמונים של רשת ג' שיר הנושא, ובמיוחד "טוב שבאתם" (מקום 5 במצעד הפזמונים תש"ן, 1990), שהוקדש לעולים מברית המועצות.
ב-1991 כתב והלחין את השיר "ילד" ששרה אשתו, לאה לופטין, לאלבומה השני, השיר עצמו הצליח.
בשנת 1993 הוציא רודיך את האלבום "טייפון".
ב-1995 הלחין את הפסקול לסרט "לילה לבן".
בשנת 1997 הוציא את האלבום "שמע ישראל - פרויקט החזנות", שכלל קטעי חזנות יהודית ישנה בשילוב עם מוזיקת עולם ואמביינט אלקטרוני.
כל הלחנים, ההפקה והעיבודים באלבום היו של רודיך עצמו, שלמעשה לקח את קטעי החזנות הקלאסיים והוריד מהם את הליווי מההקלטות המקוריות שלהם.
מתוך האלבום יצא בתקליט שדרים הקטע "אבינו מלכנו" שהושמע בתחנות הרדיו.
בשנים 1996–1997 כתב, הלחין ועיבד מוזיקה לקלטות הילדים "אבא עושה בושות", "גומות החן של זוהר", "מועדון גן הרקדנים", "איה פלוטו", ו"המפוזר מכפר אז"ר".
בשנת 2000 חידשה הטלוויזיה הישראלית את פסטיבל הזמר והפזמון.
בפסטיבל זה נטל חלק השיר "תפילת הדרך" בביצוע עופר כלף, שהלחין אריק רודיך למילים של שמוליק קלוסקי.
ב-2001 הלחין את הפסקול לסרט "אינג'יל", ושילב בו את נעימתו המפורסמת "אחרית"