tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1998 יצא הסרט "ולווט גולדמיין" של טוד היינס, ששמו נלקח משם שיר של בואי מתקופת זיגי סטארדסט.
הסרט כלל קטעים ביוגרפיים רבים שבוססו על חייו על בואי.
מערכת היחסים בין שתי הדמויות הראשיות, קורט ויילד (יואן מקגרגור) ובריאן סלייד (ג'ונתן ריס מאיירס), התבססו באופן רופף על היחסים בין איגי פופ ובואי במהלך שנות השבעים.
סלוגן הסרט, "עלייתו של כוכב, נפילתו של אגדה", התבסס באופן ברור לחלוטין על שמו המלא של האלבום "זיגי סטארדסט".
בריאיון עם להקת פלסיבו, בואי ציין כי אהב את הסיפור, אך "אווירת הסרט הייתה ברוח שנות השמונים במקום שנות השבעים", לדבריו.
כמו כן הוא לא הרשה להשמיע את שיריו בסרט כאשר נתבקש לכך, ובשלב מסוים אף ניסה לעצור את יציאת הסרט לאקרנים מאחר שדמותו של סלייד, שיצגה אותו, שיקפה אותו כטיפוס אלים ואופורטוניסט.
בשנת 1998, בואי התאחד עם טוני ויסקונטי להקלטת שיר לסרט "ראגרטס" שנקרא "(Safe In This) Sky Life".
על אף שהשיר הוצא מתוך הפסקול הסופי, האיחוד בין השניים עודד אותם להמשיך בפרויקט נוסף.
השיר הנ"ל בסופו של דבר הוקלט מחדש והוסף כ-B Side לסינגל, תחת השם "Safe".
בין העבודות המוקדמות של השניים באותה תקופה היה העיבוד לשירם של להקת פלסיבו "Without You I'm Nothing", מהאלבום שנשא את אותו השם.
בשנת 1999 חיבר בואי מוזיקה למשחק מחשב בשם "Omikron: The Nomad Soul".
בואי ואשתו, אימאן, הופיעו במשחק בתור דמויות.
באותה שנה הקלטות מחודשות של המוזיקה באלבום הועבדו לשירים שהוספו לאלבום "".
באלבום נכלל השיר "What's Really Happening", שמילותיו נכתבו על ידי אלכס גראנט, זוכה תחרות כתיבת השירים של בואי שהתקיימה באינטרנט.
האלבום הציג את עזיבתו של בואי מהמוזיקה האלקטרונית לכיוון שימוש בכלי נגינה מסורתיים למוזיקת רוק.
רבים רואים במהלך זה כשהשלמה פנימית של בואי עם העובדה שהוא הולך ומתבגר.
לאחר סיום העבודה על האלבום הפסיקו ריבס גארבלס ובואי לעבוד יחדיו, מאחר שגארבלס טען כי המוזיקה נהיית רכרוכית מדי.
ב-1999 זכה בתואר מפקד במסדר האמנויות והספרות של צרפת.
לאחר יציאת האלבום הועלו תוכניות ליצירת אלבום בשם "Toy", שהיה אמור לכלול גרסאות חדשות לשיריו המוקדמים של בואי, לצד שלושה שירים חדשים.
ההקלטות לאלבום החלו בשנת 2000, אך האלבום מעולם לא ראה אור, מה שהותיר מספר שירים שעדיין לא נשמעו.
באוקטובר של שנת 2001 בואי פתח את המופע לזכר נספי פיגועי 11 בספטמבר, עם גרסת כיסוי לשיר "America" של סימון וגרפונקל, וגרסה רוקיסטית ל-"Heroes".
בואי וויסקונטי המשיכו בשיתוף הפעולה יחדיו בהפקת אלבום אשר כלל שירים חדשים בלבד, בניגוד לתוכנית המקורית של "Toy".
התוצאה הייתה עם האלבום "Heathen" שיצא בשנת 2002, שאופיין בסאונד האפל והאטמוספירי שבו, ובתור האלבום המצליח ביותר של בואי מזה שנים.
האלבום כלל בתוכו גרסת כיסוי לשירם של הפיקסיז, "Cacuts".
הסינגלים "Slow Burn" (עם פיט טאונסנד על הגיטרה), "I've Been Waiting for You" ו-""Everyone Says "Hi" יצאו יחד עם שירים מהעבודה על האלבומים "Toy" ו-"Safe", בתור B Side.
מלבד אלבום האולפן הוציא בואי בשנת 2002 אוסף כפול בשם "Best of Bowie" אשר מסכם 35 שנות קריירה.
האוסף הופיע על גבי תקליטורים ובמהדורת ה–DVD נאספו וידאו קליפים נבחרים, עוד באותה שנה בואי היה מועמד לפרס מרקיורי.
בשנת 2003, דיווח העיתון "הסאנדיי אקספרס" כי בואי הוא האדם השני העשיר ביותר בבריטניה העוסק בתחום הבידור (פול מקרטני במקום הראשון), עם נכסים בשווי 510 מיליון פאונד.
בספטמבר של אותה שנה, הוציא בואי אלבום חדש, "Reality", אשר כלל גרסת כיסוי לשיר "Try Some Buy Some" של ג'ורג' האריסון מאלבומו "Living In The Material World" והכריז על מסע הופעות עולמי לראשונה מאז, "מסע ההופעות המציאותי", אשר היה לרווחי ביותר באותה שנה.
אולם, מסע ההופעות נקטע מוקדם מהמצופה, כאשר במהלך הופעה בגרמניה, חש בואי בכאבים בחזהו.
מה שנחשב בתחילה להיות כאב בעצבים שבכתפיו, הסתבר מאוחר יותר חסימה בעורקים.
טיפול חירום בוצע בבית חולים בהמבורג.
ביולי 2004 שוחרר בואי מבית החולים והמשיך לעבור תהליך שיקום.
מאוחר יותר הודה בואי כי סבל מהתקף לב קל, כתוצאה משנים של עישון כבד ומסעות הופעות.
מסע ההופעות בוטל לאלתר בתקווה כי יחזור להופעות באוגוסט של אותה שנה, מה שבסופו של דבר לא יצא לפועל.
לאחר סיום השיקום חזר בואי לגור בניו יורק.
באוקטובר 2004 הוציא בואי DVD של מסע ההופעות "A Reality Tour", המתעד את הופעותיו בדבלין, ב-22 וב-23 בנובמבר 2003.
במאי 2006 שר בואי יחד עם דייוויד גילמור שני שירים של להקת פינק פלויד, "Arnold Layne" ו-"Comfortably Numb", במסגרת הופעתו של גילמור – "Remember That Night".
באותה שנה שיחק בואי בסרטו של כריסטופר נולאן, "יוקרה", בתפקיד המדען ניקולה טסלה.
בשנת 2007, התארח בפרק הספיישל של הסדרה "בובספוג מכנסמרובע", "אטלנטיס מכנסמרובע", בתפקיד מלך אטלנטיס.
בינואר 2013 יצא לאור בישראל הספר "האיש שנפל מכוכב אחר" המכנס שמונה מאמרים שנכתבו על ידי כותבים ישראלים ועוסקים ביצירתו של בואי.
באותו חודש עלה מחדש אתר האינטרנט הרשמי של בואי, ובמקביל לו הוצא, לאחר 11 שנות הפסקה מפעילות, השיר "Where Are We Now", הלקוח מאלבום הסולו "The Next Day", שיצא להאזנה בחינם ב-iTunes במרץ 2013, בהפקת טוני ויסקונטי.
29 שירים הוקלטו במהלך שנתיים עבודה, אך רק 14 מתוכם נכללו באלבום (שלושה נוספים צורפו לגרסת דלוקס).
על אף הוצאת האלבום, ציין בואי כי לא יחזור להופיע.
בסוף ינואר נפתחה במוזיאון ויקטוריה ואלברט רטרוספקטיבה מקיפה על יצירתו של בואי.
בשנת 2015 יצא סינגל "Lazarus".
ב-8 בינואר 2016, יומיים לפניי מותו, יום הולדתו ה-69, יצא אלבום האולפן האחרון של בואי, שנקרא "Blackstar", בו מנגנים מוזיקאי ג'אז.
ב-10 בינואר 2016, יומיים לאחר צאת האלבום "Blackstar", נפטר בואי בביתו לאחר מאבק של כ-18 חודשים במחלת סרטן הכבד.
על פי בקשתו בצוואתו, גופתו נשרפה כעבור יומיים בניו ג'רזי.
לפי בקשתו, בני משפחתו לא נכחו בטקס השרפה.
1999 – כולם אוהבים קצת שמש
1984 – Serious Moonlight – הופעה בוונקובר, קנדה.
מתוך מסע הופעות של האלבום "Let's Dance"
1988 – Glass Spider – הופעה בסידני, אוסטרליה.
מתוך מסע הופעות של האלבום "Never Let Me Down"
2004 – A Reality Tour – הופעה בדבלין, אירלנד.
מתוך מסע הופעות של האלבום "Reality"
2009 – VH1 Storytellers – הופעה חיה במסגרת ערוץ VH1 בטלוויזיה.
מתוך מסע הופעות של האלבום ""
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהסימוכין2024פרס גראמיסרט המוזיקה הטוב ביותרדייוויד בואי: Moonage Daydream
דייוויד אירווינג הוא סופר בריטי והיסטוריון חובב המתמחה בהיסטוריה פוליטית וצבאית של מלחמת העולם השנייה, בדגש על "הרייך השלישי".
עבודותיו של אירווינג זכו לביקורת רבה בשל החיבה שהוא רוחש לאנטישמיות ולגזענות, והוא הוכר על ידי בית משפט בבריטניה כמכחיש שואה.
אירווינג נולד ב-24 במרץ 1938 באסקס שבאנגליה, לאביו: קצין בצי המלכותי, ולאימו שהייתה מאיירת.
ב-2 במאי 1942 הוטבעה הספינה שבה שירת אביו.
הוא ניצל, אך בעקבות אירוע זה ניתק את קשריו עם אשתו וילדיו.
אירווינג למד פיזיקה באימפריאל קולג' שבלונדון, וכלכלה פוליטית ביוניברסיטי קולג' בעיר אך לא סיים את לימודיו עקב בעיות כלכליות.
במקביל ללימודיו באימפריאל קולג' הועסק בעיתון סטודנטים בשם "קרניבל טיימס" (Carnival Times) בתפקיד עריכה.
כמו כן פרסם קריקטורות גזעניות, תמך באפרטהייד בדרום אפריקה והביע תמיכה בגרמניה הנאצית.
בשל כך סולק מתפקידיו בעיתון הסטודנטים.
בשנת 1959 עבר אירווינג למערב גרמניה ועבד במפעל פלדה בחבל הרוהר.
יותר מאוחר עבר לספרד, שם עבד כפקיד ונישא לאשתו הראשונה.
ב-1981 התגרש אירווינג מאשתו הראשונה והחל בזוגיות עם דוגמנית דנית.
בשנת 1962 החל בכתיבת ספרו הראשון על הפצצת דרזדן בידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
הספר, "השמדתה של דרזדן" , יצא לאור בשנת 1963 בתקופה שבה התנהל ויכוח בבריטניה על המוסריות בהפצצת דרזדן.
הספר זכה להצלחה רבה והפך לרב מכר.
במהדורה הראשונה העריך אירווינג את מספר המתים מההפצצה בכ-100,000 עד 250,000, מספר גבוה בהרבה מההערכות הקודמות.
הערכה שגויה זאת הפכה במשך כמה שנים למקובלת בקרב חוקרים.
קורט וונגוט שכתב את בית מטבחיים 5 בשנת 1969 התבסס על הערכתו של אירווינג וכך היא זכתה לתפוצה ציבורית רחבה.
אירווינג ביסס את הערכתו על המסמך הנאצי המזויף "TB 47" ועל עדותו של הפקיד הנאצי הנס וויגנט מבלי שהצליב את הנתונים עם מסמכים רשמיים שהיו זמינים בדרזדן.
כאשר התגלה כי מסמך ה-"TB 47" הוא זיוף ב-1966, התנער אירווינג מהערכתו הראשונית ובמהדורות הבאות הוריד בהדרגה את הערכתו לגבי מספר הנספים ל-50,000 עד 100,000. במשפטו של אירווינג נגד דברה ליפשטדט בשנת 2000, הציג ההיסטוריון ריצ'רד ג'.
כיום ההערכה המקובלת למספר הנספים בדרזדן עומדת על 22,500–25,000 הרוגים, כלומר פחות מרבע מהערכתו הנמוכה ביותר של אירווינג.
ספרים אחרים על מלחמת העולם השנייה
לאחר הצלחת ספרו על דרזדן המשיך אירווינג לפרסם ספרים על מלחמת העולם השנייה, חלקם מזווית ראייה של היסטוריה רוויזיוניסטית.
ספרו על רקטות ה-V זכה לתפוצה רחבה ולביקורות טובות.
אירווינג תרגם את זכרונותיו של הפילדמרשל קייטל מגרמנית לאנגלית ב-1965.
ב-1967 פרסם ספר על תאונת המטוס שבה נהרג הגנרל הפולני ולדיסלב שיקורסקי.
בספרו טען אירווינג כי התאונה הייתה בעצם התנקשות בשיקורסקי שהוזמנה על ידי וינסטון צ'רצ'יל שרצה להעלים את הגנרל הפולני כדי לא לפגוע ביחסי בריטניה עם סטלין.
ב-1967 פרסם אירווינג מחקר על השמדתה של שיירה PQ-17 בשנת 1942. השיירה ובה אספקה לברית המועצות, הושמדה כמעט כולה על ידי חיל הים הגרמני, במחקרו האשים באסון את מפקד השיירה קומנדר ג'ק ברום.
ברום תבע את אירווינג על הוצאת דיבה וזכה במשפט.
אירווינג אולץ לשלם פיצויים בסכום 40,000 לירות שטרלינג וספרו הורד מהמדף.
לאחר מכן המשיך אירווינג לפרסם ספרים בנושא מלחמת העולם השנייה, בעיקר ביוגרפיות.
ב-1969 פגש אירווינג את רוברט קמפנר, אחד מהתובעים במשפטי נירנברג, בעת ביקורו בגרמניה ושאל אותו האם התיעוד הרשמי של המשפטים זויף.
מאוחר יותר כתב קפנר כי דבריו של אירווינג היו מלאים בהצהרות אנטי-אמריקאיות ואנטי-יהודיות.
בין 1975 ל-1977 פרסם את אחד הספרים המרכזיים שלו – "מלחמתו של היטלר" (Hitler's War) – ביוגרפיה בשני חלקים.
בהקדמה לספר במהדורה הגרמנית כתב אירווינג כי יומנה של אנה פרנק הוא זיוף וכי בית המשפט בניו יורק קבע כי היומן נכתב על ידי התסריטאי מאיר לוין בשיתוף עם אוטו, אביה של אנה פרנק, זאת למרות שבית המשפט בניו יורק מעולם לא פסק זאת.
אירווינג טען כי מטרתו בפרסום הביוגרפיה היא לחשוף את היטלר האמיתי מאחר שדמותו תוארה אך ורק כשלילית על ידי ההיסטוריונים.
אירווינג ניסה להראות את התהליכים מנקודת מבטו של היטלר עצמו, ככל הניתן.
בספר היטלר תואר כמנהיג רציונלי ואינטליגנטי שמטרתו היחידה הייתה להעלות את שגשוגה של גרמניה והשפעתה באירופה אבל תוכניותיו הוכשלו על ידי אנשים לא-מוכשרים ובוגדניים בתוך הממשלה הגרמנית.
אירווינג האשים בספרו את מנהיגי בעלות הברית, במיוחד את צ'רצ'יל, בהידרדרות למלחמה וטען כי היטלר פתח במלחמה נגד ברית המועצות כמלחמת מנע נגד האגרסיביות הסובייטית.
בנוסף טען כי היטלר לא ידע על השואה, אבל לא הכחיש את קיומה.
לטענתו, הימלר והיידריך היו המתכננים והמבצעים העיקריים של השואה ואת חוסר נגיעתו של היטלר לעניין ביסס על כך שאין שום מסמכים רשמיים הקושרים את היטלר לביצוע ההשמדה.
התגובות לספר היו לרוב ביקורתיות, הן לגבי תיאור העובדות והן לגבי המסקנות.
ההיסטוריון האמריקאי צ'ארלס סינדור (Charles Sydnor) ציין כי בעבודתו של אירווינג טעויות רבות, בין השאר אמירתו של אירווינג שהיהודים שהתקוממו בגטו ורשה היו חמושים היטב בנשק שקיבלו מבעלות הברית.
ב-1978 אירווינג פרסם ספר נוסף על היטלר – "הדרך למלחמה" (The war path) – שבו תיאר את השתלשלות העניינים עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה גם כן מאותה נקודת מבט כמו ב"מלחמתו של היטלר".
למרות ביקורות רבות הספר הפך לרב מכר.
מבקרים רבים האשימו את אירווינג באנטישמיות לאור תיאורו את המשטר הסובייטי בהונגריה כמשטר יהודי שנועד לדכא גויים.
בנוסף היו טענות שאירווינג הגזים במספר היהודים שהיו בצמרת השלטון והתעלם מהעובדה שגם מנהיגים בעלי שורשים יהודים כמו ראקושי (Rákosi) וגרו (gerő) שללו לחלוטין את היהדות והביעו בעצמם טענות אנטישמיות.
היסטוריונים כמו ניל ארצ'רסון וקיי בירד טענו כי ספרו מכיל הערות אנטישמיות רבות כמו למשל התיאור של ראקושי כ"בעל טאקט של שוחט כשרות".
במשך השנים עמדתו של אירווינג כלפי נושא השואה השתנתה בצורה ניכרת.
עד לשנת 1988 אירווינג לא הכחיש את השואה בגלוי ואומנם הספר "מלחמתו של היטלר" תיאר את היטלר באור חיובי, אך לא הוגדר כבעל תוכן אנטישמי.
אירווינג גם נזהר מלקשור עצמו למכחישי השואה אחרים וסירב להופיע בכנסים של מכחישי השואה ושל המכון לסקירה היסטורית (Institute for Historical Review- IHR) למרות שנתן רשות למכון לפרסם את ספריו בארצות הברית.
ההסבר שניתן בזמנו להימנעותו מהכחשת השואה היה כי אירווינג רצה לפתוח בקריירה פוליטית ולייסד את מפלגת "פוקוס" (Focus) שאמורה הייתה לאחד את כל הזרמים הנאו-נאצים בבריטניה עם אירווינג בראשם.
אירווינג עצמו תיאר את דעותיו כ"פשיסט מתון".
בעקבות כישלון הקמת המפלגה מסיבות כלכליות אירווינג הרגיש חופשי יותר להזדהות עם מכחישי השואה וב-1983 בפעם הראשונה נוכח בוועידה שאורגנה על ידי הIHR.
באותה ועידה אירווינג לא השמיע דעות שאפשר לפרשן כמכחישות השואה אך ציין כי הוא התרשם עמוקות מהטענות שהועלו כי שימוש בגזי פלטה של מכוניות לרצח יהודים במחנות ההשמדה לא היה אפשרי.
בהרצאתו בוועידה טען אירווינג כי "כמה זה נוח לתל אביב לטעון שדייוויד אירווינג מדבר שטויות וכמובן שהיטלר ידע מה קורה באושוויץ וטרבלינקה ובאותה נשימה לטעון שמר בגין לא ידע מה קורה בסברה ושתילה".
באותו נאום טען אירווינג כי "היטלר היה ידידם הגדול ביותר של היהודים ברייך השלישי".
בעת ביקורו באוסטרליה ב-1986 טען אירווינג כי התמונות שצולמו במחנות הריכוז באפריל 1945 של הניצולים והמתים מוכיחות כי היהודים נרצחו על ידי בעלות הברית.
כמו כן טען כי השואה לא הייתה מעשה ידיהם של מנהיגי הנאצים אלא על ידי פושעים אנונימיים שפעלו מתוך יוזמה אישית באווירה האלימה של המלחמה, אווירה שבין השאר הפצצות בעלות הברית על גרמניה שיחקו בה תפקיד.
בהרצאה אחרת באטלנטה ב-1986 אירווינג אמר כי "להיסטוריונים ישנו עיוורון כשזה נוגע לשואה כי כמו טאי זקס, השואה היא מחלה יהודית הגורמת לעיוורון".
בסוף שנות ה-80 אירווינג קשר את עצמו לחלוטין עם IHR והחל לטעון כי לא הייתה השמדה מכוונת ומאורגנת של יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בעקבות אמירות אלה בעת ביקורו בגרמניה פסק בית המשפט במינכן כי אירווינג הוא מכחיש השואה וחייב אותו בקנס של 10,000 מארקים גרמניים ומאוחר יותר כניסתו לגרמניה נאסרה.
בנוסף, השמיע אירווינג במהלך השנים דעות אנטישמיות רבות, בין שאר טען כי ישנה קונספירציה יהודית לשלוט בעולם וכי השואה היא חלק מאותה קונספירציה.
אירווינג תיאר את היהודים כ"האויבים המסורתיים של האמת" וטען כי "היהודים מתנהגים בטיפשות בכך שהם ממשיכים להיאחז בתאוריית תאי הגזים שלהם...
גל נוסף של אנטישמיות יתפרץ בגלל השימוש היהודי במיתוס השואה."
בשל הכחשת השואה נאסרה כניסתו של אירווינג למספר מדינות.
בנוסף לאיסור כניסתו לגרמניה, ב-1989 נאסרה כניסתו לאוסטריה אחרי שנתן שתי הרצאות שבהן הכחיש את השואה.
ב-1992 הוא סולק מקנדה חזרה לבריטניה.
כמו כן כניסתו נאסרה לאיטליה ולאוסטרליה.
המשפט נגד הוצאת פינגווין ודברה ליפשטדט
ב-1996 הגיש אירווינג תביעה כנגד ההיסטוריונית דברה ליפשטדט והוצאת "ספרי פינגווין", בטענה כי אלו הוציאו דיבתו רעה בספרה של ליפשטדט "מכחישים את השואה".
ליפשטדט כתבה בספר שאירווינג הוא מכחיש השואה שעיוות וזייף את הראיות בכוונה, כדי לתמוך בדעותיו האידאולוגיות.
אירווינג טען כי הוא אינו מכחיש השואה כי לטענתו אין מה להכחיש.
על פי החוק הבריטי, שכוונתו להגן על שמו הטוב של הפרט, הוטל על ליפשטדט נטל הראיה להוכיח כי טענותיה הן אמת.
ליפשטדט ופינגווין שכרו את עורך הדין אנתוני ג'וליוס כראש הצוות, ריצ'רד רמפטון כטוען בבית הדין, ואת ההיסטוריון מאוניברסיטת קיימברידג' ריצ'רד ג'.
אוונס על מנת להציג את טיעוניהם.
אוונס בילה שנתיים בבחינת עבודתו של אירווינג, והציג את הכשלים בעבודתו, לרבות העובדה שהשתמש כמקור במסמכים מזויפים ביודעין; כך התייחס אירווינג בטענותיו לדו"ח לוכטר, למרות שידע כי הדו"ח אינו אמין.
כמו כן הארכיטקט ההולנדי רוברט יאן ואן-פלט העיד במשפט כי מחנות ההשמדה נבנו ועוצבו למטרת השמדת בני אדם.
השופט צ'ארלס גריי שוכנע על ידי עדויות אלו וכתב פסק דין ארוך שבו גינה את אירווינג, ואישר את האשמותיהם של ליפשטדט ואוונס, תוך שהוא מזכה את ליפשטדט מכל אשמה.
המשפט הביא לידיעת הציבור את הכשלים בעבודותיו של אירווינג, אשר קודם לכן לא היו ידועים דיים, והוא אף נאלץ לשלם את הוצאות המשפט בסך 2 מיליון לירות שטרלינג ובעקבות כך הכריז על פשיטת רגל ב-2002.
אחרי המשפט והחשיפה התקשורתית השלילית אירווינג המשיך להיות מוקצה בציבור הבריטי.
בשנת 2004 הוזמן לתת הרצאה בניו זילנד על ידי מועדון העיתונאים הלאומי אך כניסתו נאסרה למדינה.
המועדון טען כי הזמנתו הייתה כדי להתעמת עם דעותיו ולא לתמוך בהן, אך בקשתו נדחתה.
ב-11 בנובמבר 2005 נעצר אירווינג באוסטריה, על-פי צו מעצר שהוצא כנגדו בשנת 1989 באשמת הכחשת השואה בנאום שנשא דאז (עבירה שעונשה עד 10 שנות מאסר באוסטריה).
ב-20 בפברואר 2006 נגזר דינו של אירווינג ל-3 שנות מאסר.
משפטו של אירווינג, שהודה באשמה אך טען כי שינה את דעתו וכעת הוא משוכנע ברצח העם שביצעו הנאצים בעקבות כך שב-1991 קרא את יומניו של אדולף אייכמן, הסתיים תוך יום אחד בלבד.
אירווינג ערער על גזר הדין וב-20 בדצמבר 2006 הוחלט על ניכוי שני שלישים מעונשו ובעקבות כך על שחרורו המיידי, לאחר שריצה 13 חודשים בכלא האוסטרי מאז מעצרו.
לאחר שחרורו וחזרתו לבריטניה אירווינג חזר בו מהצהרתו כי הוא מכיר בשואה וטען כי "עכשיו אני לא צריך להסתיר עוד את דעותיי על השואה".
מאז אירווינג עובד כפרילנסר למרות התדמית הציבורית השלילית שלו.
כמו כן אירווינג נותן הרצאות לקבוצות ימניות-קיצוניות בארצות הברית ובריטניה, הרצאות שבעטיין הוא סופג ביקורת רבה.
במרץ 2019 יזם אירווינג סיור לפולין לאתרים מרכזיים ולמחנות השמדה שקשורים לשואה ולמלחמת העולם השנייה ובתוכם: טרבלינקה, בלזץ, מיידנק, סוביבור ומאורת הזאב.
הסיור לווה בפרסום פרובוקטיבי המציג את מחנות ההשמדה עם ההערה "שנויים במחלוקת".
על רקע זה שלח הרב פנחס גולדשמידט, רבה של מוסקבה ונשיא ועידת רבני אירופה, מכתב לראש ממשלת פולין, מטאוש מורבייצקי, בדרישה לאסור את כניסתו של אירווינג למדינה.
גם מדינת ישראל הציגה בקשה רשמית למניעת כניסתו למדינה.
בעקבות הפניות, יאצק צ'פוטוביץ', שר החוץ של פולין, הודיע כי ארצו תאסור את כניסתו של אירווינג עקב החוק הפולני האוסר הכחשת השואה.
משפט הדיבה המפורסם קיבל ייצוג בסרט הכחשה, שבו השחקן טימותי ספול שיחק את אירווינג.
דייוויד ג'ורג' אשוורת' היה שופט ומאמן כדורגל אירי, הידוע בעיקר בשל היותו מאמן ליברפול ואולדהם אתלטיק.
אשוורת' היה למאמנה הראשון של אולדהם בשנת 1906 והחזיק בתפקיד עד עזיבתו ב-1914 לטובת סטוקפורט קאונטי, עמם נשאר בזמן מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 התמנה למאמנה של ליברפול ובעונתו הראשונה בתפקיד הוליך את הקבוצה למקום הרביעי בליגה האנגלית הבכירה במרחק 8 נקודות מהאלופה ברנלי.
בעונתו השנייה במועדון, 1921-22, הוליך אשוורת' את ליברפול לזכייה באליפות השלישית שלהם.
הקבוצה הייתה בדרך הבטוחה להשגת אליפות שנייה ברצף גם בעונת 1922-23, כאשר החליט אשוורת' בחודש פברואר לעזוב את המועדון מראש הליגה ולהצטרף לקבוצת התחתית אולדהם אתלטיק.
מעברו של אשוורת' לא עזר לאולדהם שירדה לליגת המשנה בסוף העונה, כאשר ליברפול זכתה באליפות בהפרש של 6 נקודות, למרות שניצחה רק אחד משבעת משחקיה האחרונים בעונה.
אשוורת' נשאר באולדהם מעט יותר משנה, לפני שעבר למנצ'סטר סיטי, אך התפטר מהמועדון בשנת 1925 מכיוון שהקבוצה נאבקה נגד הירידה.
דייוויד וורן אלפסון , ידוע יותר כדייב אלפסון (Dave Ellefson), הוא מוזיקאי אשר התפרסם כנגן בס בלהקת הת'ראש מטאל האמריקנית מגאדת'.
דייוויד אלפסון נולד וגדל בג'קסון, מינסוטה.
בילדותו למד לנגן על קלידים וסקסופון, אך לבסוף נמשך דווקא לספקטרום הצליל הנמוך של גיטרת הבס.
הוא ניגן כגיטריסט קצב ובצעירותו הוביל מספר להקות מקומיות.
אלפסון סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1983, עזב את עיר הולדתו ועבר ללוס אנג'לס מתוך כוונה להתחיל לימודי מוזיקה.
דייב מאסטיין היה שכנו לבניין של אלפסון בלוס אנג'לס, ההיכרות ביניהם כאשר אלפסון שהיה באותה עת צעיר מידי לקנות משקאות אלכוהוליים ביקש משכנו מוסטיין עזרה בקניה של בירה.
מוסטיין חיפש חברים להרכב חדש לאחר שפוטר מלהקת מטאליקה ולאחר ששוחחו וניגנו ביחד, הקימו ביחד את מגאדת'.
כחבר במגאדת' אלפסון השתתף ביותר אלבומים מכול חבר אחר בלהקה (פרט למאסטיין שנשאר חבר קבוע בכל גלגולי הלהקה).
בסך הכול 12 מתוך 14 אלבומים שהקליטה הלהקה.
תור הזהב של הלהקה היה בין בשנים 1990–1998, ובו הקליט אלפסון עם ההרכב הקלאסי שכלל פרט למאסטיין את המתופף ניק מנזה והגיטריסט מרטי פרידמן את ארבעת האלבומים המשמעותיים ביותר של הלהקה:
המתיחות בין אלפסון למאסטיין גברה עם השנים עקב הקנטות מצידו של מאסטיין, צמצום ההשפעה של אלפסון בתהליכי כתיבת האלבומים והורדת הקרדיטים שלו משירים שעזר לכתוב.
דייב מאסטיין פרש ממגאדת' בשנת 2002 ולמעשה פירק את הלהקה.
בשנת 2004 בעקבות התחייבות חוזית לחברת התקליטים הקים מחדש את מגאדת' אך באותה עת אלפסון סירב לשוב לנגן עם מאסטיין ואת מקומו תפס ג'יימס מקדונו, בסיסט להקת Iced Earth.
בשנת 2003 להקת הת'ראש מטאל מטאליקה חיפשה בסיסט חדש עקב עזיבתו של ג'ייסון ניוסטד, אלפסון ניגש להיבחן אך לבסוף מטאליקה בחרה בבסיסט Suicidal Tendencies רוברט טרוחיו.
בהמשך דייוויד אלפסון היה חבר במספר להקות כשהבולטת בינייהן היא אוויאן.
בפברואר 2010 פורסם כי לאחר שמונה שנים מחוץ ללהקת מגאדת', שב אלפסון לעמדת הבסיסט בלהקה לאחר עזיבתו של הבסיסט ג'יימס לומנזו.
לאחר שובו הקליט עם הלהקה את האלבומים Super Collider ,TH1RT3EN ו Dystopia.
בשנת 2021 בעיצומי העבודה על אלבום החדש, פוטר אלפסון מהלהקה עקב שערורייה מינית.
באוקטובר 2018, עיריית ג'קסון, מינסוטה עיר ילדותו החליטה להוקיר את אלפסון והכריזה על ה 9 באוקטובר "יום דייוויד אלפסון".
עוד בשנת 2018, דורג אלפסון ע"י אתר MusicRadar במקום 5 בין 10 הבסיסטים הטובים ביותר.
בשנת 2016 זכה אלפסון כחלק ממגאדת' בגראמי לאחר יציאת האלבום Dystopia בקטגוריית Best Metal Preformance.
בשנת 2017 הקים אלפסון את חברת Ellefson Coffee Co.
חברה לשיווק והפצה של קפה לשוק האמריקני.
דייוויד ג'וזף בוהם היה פיזיקאי יהודי-אמריקאי שתרם רבות לתחומים שונים בפיזיקה תאורטית, פילוסופיה, ונוירופסיכולוגיה.
עבודתו תרמה לפרויקט מנהטן, אף שהוא לא הורשה להשתתף בו בגלל דעותיו הפוליטיות.
בוהם נולד בעיירה וילקס-בארה (Wilkes-Barre) שבצפון-מזרח פנסילבניה.
אביו היה מהגר יהודי הונגרי ואמו יהודיה ליטאית.
בוהם גודל בעיקר על ידי אביו, שהיה בעל חנות רהיטים ועוזרו של הרב המקומי.
בוהם למד במכללת מדינת פנסילבניה.
הוא סיים את לימודיו שם ב-1939 ועבר למכון הטכנולוגי של קליפורניה למשך שנה.
הוא עבר לקבוצת הפיזיקה התאורטית של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בהנחייתו של רוברט אופנהיימר.
בוהם התגורר באותה השכונה בה התגוררו תלמידים אחרים של אופנהיימר.
בנוסף לעיסוקם בתחומי הפיזיקה, הם עסקו בשעות הפנאי בביקורת חברתית.
בוהם רצה לבדוק מודלים חברתיים חלופיים ולשם כך הצטרף לקבוצת קומוניסטים צעירים.
בעקבות זאת, סומן כקומוניסט על ידי ה-FBI.
במהלך מלחמת העולם השנייה, רבים מהפיזיקאים של מחלקת המחקר של ברקלי נקראו לפרויקט מנהטן, לצורך פיתוח פצצת האטום הראשונה.
על אף שאופנהיימר ביקש מבוהם לעבוד עמו במעבדה הלאומית - לוס אלמוס (המרכז המחקרי של פרויקט מנהטן שהוקם ב-1942), גנרל לסלי גרובס לא אישר את השתתפותו של בוהם מטעמי ביטחון - דעותיו הפוליטיות הקיצוניות.
בוהם נשאר בברקלי ולימד פיזיקה, עד שהשלים את הדוקטורט שלו ב-1943. עבודתו עסקה בחישובי הפיזור בהתנגשויות בין פרוטונים ודאוטריום.
באופן אירוני, ממצאיו היו נחוצים ביותר לפרויקט מנהטן, והמחקר שלו מיד סווג.
כיוון שלא הייתה לבוהם הרשאת גישה מספקת, לא ניתנה לו גישה למחקרו.
למעשה, אסור היה לו אפילו לכתוב את התזה שלו.
בגלל שאסור היה לו להגן על התזה שלו, אופנהיימר אישר לאוניברסיטה כי עבודתו אכן תקינה.
מאוחר יותר בוהם ערך חישובים לספקטרומטר המסות שמתקן Y-12 שבטנסי, ששימשו להעשרת אורניום אלקטרומגנטית לפצצת האטום שהוטלה על הירושימה ב-1945.
אחרי מלחמת העולם השנייה היה בוהם לפרופסור חבר באוניברסיטת פרינסטון ועבד לצד אלברט איינשטיין.
במאי 1949, בתחילת תקופת המקארתיזם, ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית זימנה את בוהם שיעיד בפניה, בגלל קשריו עם אנשים שהיו חשודים כקומוניסטים.
בוהם הסתמך על התיקון החמישי - הזכות לסרב להעיד, ולא הסכים להעיד נגד חבריו.
ב-1950 נעצר בוהם על שסירב להעיד בפני הוועדה.
הוא זוכה במאי 1951, אך אוניברסיטת פרינסטון כבר השעתה אותו.
אחרי זיכויו, הקולגות שלו עשו מאמצים לאפשר את חזרתו למשרתו באוניברסיטה.
איינשטיין ביקש שבוהם ישרת כעוזרו.
אולם האוניברסיטה לא נעתרה לבקשותיהם.
בוהם עזב לברזיל והתמנה לראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת סאו פאולו.
בזמן זה, תרם דייוויד בוהם מספר תרומות חשובות לפיזיקה, ובייחוד למכניקת הקוואנטים ולתורת היחסות.
שעה שהיה פוסט-דוקטורט בברקלי בוהם פיתח תאוריה בנוגע לפלזמה וגילה תופעה הקשורה באלקטרונים, הקרויה דיפוזיית בוהם.
ספרו הראשון - Quantum Theory שפורסם ב-1951, התקבל בברכה על ידי איינשטיין ואחרים.
אולם, בוהם לא היה מרוצה מהגישה השמרנית למכניקת הקוואנטים (שהופיעה גם בספרו) והחל לפתח את גישתו שלו - פרשנות בוהם למכניקת הקוואנטים.
בוהם החליט ליצור תאוריה לא לוקאלית עם משתנים חבויים.
התחזיות של גישתו עולות בקנה אחד עם פרשנויות הסתברותיות של מכניקת הקוונטים.
עבודתו ופרדוקס EPR היו לגורמים העיקריים שהובילו לפיתוח אי-השוויון של בל.
דוד טנור, פיזיקאי ישראלי, ממשיך בהעמקת רעיון זה של בוהם במחקרים שלו בתחום.
ב-1955 בוהם הגיע לטכניון לכהן כפרופסור אורח למשך שנתיים.
בישראל הוא פגש את אשתו שרה.
ב-1957 חזר לבריטניה למחקר באוניברסיטת בריסטול.
ב-1959, יחד עם תלמידו יקיר אהרונוב הוא גילה את תוצא אהרונוב-בוהם.
הם הראו כי שדה אלקטרומגנטי יכול להשפיע על אזור במרחב שבו וקטור השדה שווה אפס, אם הפוטנציאל הווקטורי בו אינו אפס.
מחקר זה הראה כי לפוטנציאל הווקטורי יכולות להיות השלכות קוואנטיות.
ב-1961 בוהם התמנה לפרופסור בקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון.
בוהם ראה בהשקפותיו הפילוסופיות והמדעיות מקשה אחת.
ב-1959 הסבה אשתו שרה את תשומת לבו לספר של ההוגה ההודי ג'ידו קרישנמורטי.
בוהם מצא קווי דמיון מסוימים בין תמונת העולם שהציע בעקבות תורת הקוונטים לבין רעיונות אחדים של קרישנמורטי, וקיים עמו דיאלוג ממושך, שעיקריו מובאים בספר "קץ הזמן".
דייוויד אקסלרוד הוא יועץ פוליטי יהודי אמריקאי מאזור שיקגו, אילינוי.
הוא ידוע בעיקר כיועצו הבכיר של הנשיא לשעבר ברק אובמה, תחילה בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-2004, ומאוחר יותר כיועץ תקשורת בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2008.
בנוסף אקסלרוד הוא שותף בכיר בחברת AKP&D Message and Media, ושימש בעבר גם כפרשן פוליטי לעיתון ה"שיקגו טריביון", מנהל את חברת ASK Public Strategies ומשמש כיועץ פוליטי לחבר מועצת המחוז של מחוז קוק שבשיקגו, פורסט קלייפול.
ב-19 בנובמבר 2008, הודיע "צוות המעבר" של הנשיא הנבחר ברק אובמה כי אקסלרוד נבחר לשמש כיועץ בכיר לבית הלבן, בתפקיד מקביל לזה שבו שימש היועץ הפוליטי לשעבר של הנשיא ג'ורג' וו.
אקסלרוד נולד בעיר ניו יורק, בצד המזרחי התחתון, בסטיבנט טאוון לזוג הורים יהודים ממעמד הביניים והראה להיטות פוליטית כבר בגיל צעיר.
אביו של אקסלרוד הוא פסיכולוג, ואימו עבדה כעיתונאית בעיתון "פי.אם", עיתון שמאלני בשנות ה-40. הוריו נפרדו כשהיה בן שמונה.
כבר בגיל 13 הוא החל בפעילות פוליטית כאשר מכר סיכות בחירות של רוברט קנדי.
אחרי שסיים את תיכון סטיבנט במנהטן, החל אקסלרוד ללמוד באוניברסיטת שיקגו, שם התמחה במדעי המדינה.
באוניברסיטה הוא פגש את סוזן לנדאו, סטודנטית למנהל עסקים, לה נישא ב-1979. כסטודנט לתואר ראשון הוא עבד ככתב פוליטי בשבועון "הייד פארק הראלד", המופץ באזור עוני של אוכלוסייה שחורה בשיקגו.
משיישם את לימודיו, עשה סטאז' בעיתון החשוב "שיקגו טריביון" ונשכר לעבוד בו, עם סיום לימודיו הסטאז' ב-1977.
בגיל 27, אקסלרוד הפך להיות בעל טור בעיתון השיקגו טריביון.
עבור הטריביון עבד כשמונה שנים בכיסויי פוליטיקה מקומית וארצית והיה לכותב הצעיר ביותר בעיתון מאז 1981 .
כשהוא לא שבע רצון מהעתיד הצפוי לו בשיקגו טריביון, הוא הצטרף ב-1984 לקמפיין הבחירות לסנאט של פול סיימון כמנהל תקשורת; בתוך שבועות קודם להיות מנהל-משותף לקמפיין .
הוא ייסד חברת ייעוץ פוליטי, "אקסלרוד ושותפיו", ב-1985. ב-1987, הוא עבד בקמפיין המנצח של הרולד וושינגטון, ראש העיר השחור הראשון של שיקגו.
זה העניק לו את הניסיון הראשון עם פוליטיקאים שחורים ומאוחר יותר הפך להיות איש מפתח במרוצים דומים לראשות עיריות אצל מועמדים שחורים .
אקסלרוד הוא גם האסטרטג מאחורי ראש העיר הנוכחי של שיקגו, ריצ'רד אם.
דיילי וטוען לסגנון עצמי של "מומחיות בתחום הפוליטיקה האורבנית".
ב-2004, אקסלרוד עבד בקמפיין לנשיאות ארצות הברית של ג'ון אדוארדס.
במהלך הקמפיין, הוא נושל מהאחריות על עשיית מודעות הבחירות, אבל המשיך לכהן כדובר הקמפיין.
מכשהגיב להפסד שספג הקמפיין הנ"ל של אדוארדס ב-2004, אמר כי "יש לי המון כבוד לג'ון, אבל בנקודה מסוימת המועמד הוא זה שצריך לסגור את העסקה ואני לא יכול להגיד לך מדוע זה מעולם לא קרה עם ג'ון" .
ב-2006, אקסלרוד ייעץ לכמה וכמה קמפיינים, כולל הקמפיין המוצלח של אליוט ספיצר למושל מדינת ניו יורק, ועבור הקמפיין המנצח של דיבאל פטריק למושלות מדינת מסצ'וסטס.
הקשרים בין אקסלרוד וברק אובמה החלו כבר יותר מלמעלה מעשור.
אקסלרוד פגש באובמה לראשונה ב-1992, כאשר אובמה עשה רושם על אישה בשם בטי לו סולצמן, מארגון "הקהל הליברלי של לייקפרונט", במהלך מבצע שאקסלרוד הריץ להרשמת בוחרים שחורים, כשהיא עושה הכרה בין השניים.
אובמה גם התייעץ עם אקסלרוד לפני שנתן את נאומו המפורסם האנטי מלחמתי ב-2002, וביקש ממנו לקרוא את הטיוטות של ספרו, "התעוזה של התקווה" .
אקסלרוד שימש כאסטרטג ראשי ויועץ תקשורת בקמפיין של הסנאטור דאז ברק אובמה לנשיאות ב-2008. אקסלרוד שקל לקחת פסק-זמן לתקופה של המרוץ לנשיאות של 2008, משום שמועמדי הפריימריס הדמוקרטים, ברק אובמה, ג'ון אדוארדס, הילרי קלינטון, כריס דוד וטם וליסאק היו לקוחות בעבר.
קשרים אישיים עם קלינטון גם כן הוסיפו לקושי, בשל העובדה שהיא ביצעה עבודה נהדרת לשם אנשים הלוקים במחלת הנפילה, וסייעה לארגון שייוסד בשם אשתו של אקסלרוד, "אזרחים מאוחדים למען מחקר למחלת הנפילה" (CURE) (בתו של אקסלרוד סובלת מבעיות התפתחותיות הקשורות התפרצויות נפילה כרוניות).
אשתו של אקסלרוד אף אמרה כי הכנס שכינסה קלינטון ב-1999 למציאת מרפא היה "אחד הדברים החשובים ביותר שמישהו היה יכול לעשות לנושא מחלת הנפילה" .
לבסוף ראה את הפוטנציאל הטמון במועמדות של אובמה כבעלת השראה והיסטורית.
לעיתים קרובות הוא רואה קשר בין אובמה לרוברט קנדי, אחיו הצעיר של הנשיא לשעבר, ג'ון קנדי, ואמר לעיתון הוושינגטון פוסט, "חשבתי כי אם אוכל לסייע לברק אובמה להגיע לוושינגטון, אז אוכל להשיג משהו גדול בחיי".
אקסלרוד תרם להודעת האינטרנט המקורית של הקמפיין של אובמה, על ידי יצירת וידאו באורך חמש דקות, שיצא לשידור אינטרנטי ב-16 בינואר 2007 .
הוא היה זה שעמד מאחורי הרעיון של וידאו-ביוגרפי של בסגנון "האיש מהרחוב", על מנת ליצור אימפקט של תחושה של אינטימיות ואותנתיות במודעות הפוליטיות.
בעוד הקמפיין של הילרי קלינטון בחר באסטרטגיה מיושנת המדגיש את הרעיון של "ניסיונה" של קלינטון, אקסלרוד עזר לצייר קו מרכזי לקמפיין של תימת ה-"שינוי".
אקסלרוד ביקר את מיצוב הקמפיין של קלינטון באומרו כי "להיות איש פנים-וושינגטוני מושלם הוא לא היכן שאתה רוצה להיות בשנה בה אנשים רוצים שינוי...
המיצוב האסטרטגי המקורי [של קלינטון] היה שגוי ואיכשהו שיחק לידיים שלנו".
המסר של "שינוי" היה פאקטור חשוב בניצחונו הראשון של אובמה באייווה.
לדברי פרשן הבחירות של רשת CNN, ביל שניידר, "רק מעט מלמעלה ממחצית מהדמוקרטים של משתתפי ועידת ההצבעה [באייווה], אמרו כי שינוי היה הפאקטור מספר 1. שהם מחפשים במועמד, ו-51 אחוז מהבוחרים האלו בחרו בברק אובמה", וכי "זה בהשוואה ל-לרק 19 אחוז של משתתפי ה"שינוי" של ועידת ההצבעה שהעדיפו את קלינטון.
אקסלרוד גם האמין כי הקמפיין של קלינטון הפחית בערך של חשיבות של מדינות המקיימות ועידות ההצבעה, "עם כל הכישרון והכסף שהיה להם שם", אמר אקסלרוד, "הם - באופן מביך - נראו כמי שיש להם מעט הבנה לוועידות ההצבעה וכמה חשוב זה הולך להיות".
בפריימריס הדמוקרטים של 2008 אובמה ניצח ברוב המדינות שקיימו פורמט של ועידות הצבעה.
אקסלרוד קיבל קרדיט על יישום אסטרטגיה שמעודדת השתתפותם של אנשים, דבר שלמד, באופן חלקי מהמרוץ של הווארד דין לנשיאות בפריימריס של 2004, כמו גם מטרה אישית שהציב לעצמו ברק אובמה.
אקסלרוד הסביר למגזין הרולינג סטון כי "כשהתחלנו את המרוץ, ברק אמר לנו שהוא רוצה שהקמפיין יהווה כמנוע למעורבות של אנשים וייתן להם השקעת סיכון בסוג הארגון שהוא מאמין בו".
זה כלל גם את שיטת טכנולוגיית "וב 2.0" ו-"ויראל מדיה", על מנת לתמוך אסטרטגיה של תנועות שורש.
הפלטפורמה האינטרנטית של אובמה מאפשרת לתומכיו להפעיל בלוג, ליצור דף משלהם ואף להפעיל בנק-טלפונים מהבית הפרטי שלהם.
ההרחבה של אקסלרוד בשימוש האינטרנטי סייעה לאובמה לארגן את הבוחרים שמתחת לגיל 30 ולבנות למעלה מ-475,000 תורמים אינטרנטיים וכל זה רק בשנת 2007, כשרוב התורמים נותנים פחות מ-100$ כל אחד (שהסתכם למיליוני דולרים) .
האסטרטגיה של אובמה עמדה בניגוד לזה של הילרי קלינטון, אשר הרוויח מהכרות שמה של קלינטון, תורמים גדולים (לעומת תורמים קטנים, אך בהמוניהם), ותמיכה חזקה בקרב מנהיגי הממסד הדמוקרטי.
רשת התקשרת "פוליטיקו" תיארה את אקסלרוד כ"דובר רך" ו"בעל גינונים קלים" וציטט את אחד מעוזריו של אובמה בשיקגו כאומר, "אתה יודע כמה בני מזל אנחנו שהוא המארק פן [יועץ של קלינטון] שלנו?" .
היועץ הדמוקרטי ועמית לשעבר, דן פי אמר על אקסלרוד כי "הוא נוכחות מרגיעה".
"הוא לא צעקן, כמו כמה משאר הבחורים", אמר עליו היועץ ביל דיילי בעיתון שיקגו טריביון, "יש לו חוש הומור טוב, אז הוא מסוגל לנטרל דברים".
בסוף אפריל ותחילת מאי, הכומר לשעבר של ברק אובמה, ג'רמיה ראייט, ביקר את ההשפעה של אקסלרוד על אובמה.
עיתון הניו יורק טיימס דיווח כי ראייט אמר על אקסלרוד כי "למרות שהוא היה מומחה בקידום מועמדים שחורים אצל בוחרים לבנים, הוא לא ידע הרבה על להקשר עם הקהילה השחורה...
הם מרחיקים אותו מהקהילה האפרו-אמריקאית.
דייוויד לא מכיר את הסצנה של הכנסייה האפרו-אמריקאית".
שירות הייעוץ הפוליטי של אקסלרוד פועל דרך החברה שלו AKP&D Message & Media ("איי.
הוא גם מפעיל עסק נוסף מאותו משרד, ASK, אשר עוסק בתכנון אסטרטגיה עבור קמפיינים פרסומיים לחברות .
רשימת הלקוחות ומבצעי הפרסום של חברת ASK היא חסויה, אבל הרקורד הציבורי מצביע כי החברה הריצה קמפיינים פרסומיים לחברות כגון AT&T וחברות נחשבות אחרות, וסייעה לארגונים נחשבים שרשומים כממני קמפיינים לנושאים ציבוריים, פרקטיקה שמכונה "אסטרוטורפינג" (פרסום נושא ציבורי במטרה לקדמו כתנועה שורשית למען הנושא).
ב-2006, חברת החשמל קום-אד שכרה את ASK כדי שתיצור עבורה מעין קבוצה-תנועה שורשית כ-CORE (תנועה מתקופת הלחימה לזכויות האזרח באמריקה), אשר תיארה את עצמה באתר האינטרנט שלה כ"קואליציה של אינדיבידואלים, אנשי עסקים וארגונים", התומכים בהעלאת מחירים.
אחרי הגשת תלונה לאחראי הרגולציה של מדינת אילינוי, קום-אד הכירה בכך שהיא השקיעה מאמץ שהסתכם ב-15 מיליון דולר שלמים.
ב-2004, חברת הכבלים קייבלויז'ן שכרה את ASK גם כן למטרת הקמת מעין קבוצה-תנועה שורשית בסגנון CORE, על מנת לסייע לבנות אצטדיון חדש לקבוצת הפוטבול הניו יורק ג'טס במנהטן.
העמלה בסך של 1.1 מיליון דולר נרשמה כ"חוזה הלובי הגדול ביותר" של השנה בדו"ח השנתי של ועדת לנושא הלובי של מדינת אילינוי.
ב-2007, בית החולים של אוניברסיטת שיקגו שכר את ASK לסייע בשיווק תוכנית להכוונת חולים שאין להם ביטוח רפואי למוסדות רפואיים אחרים.
התוכנית ספגה ביקורת מצד אנשים מהקהילה באזור, אולם, יש הרואים בתוכנית דרך להפטר מחולים שעולים הרבה כסף ובכך להעלות שרותי בית החולים.
דייוויד אמיל אנדרסן הוא כדורסלן עבר אוסטרלי-דני ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת אסוול ליון-וילרבאן מליגת העל הצרפתית.
את הקריירה המקצוענית החל אנדרסן בקבוצת ולוגונג הוקס האוסטרלית, ולאחר שנה חתם בקבוצת קינדר בולוניה האיטלקית, איתה זכה במספר רב של תארים במהלך 4 שנותיו בקבוצה, כולל זכייה ביורוליג במאי 2001 (באותה עונה בה מכבי תל אביב זכתה בסופרוליג).
בקיץ 2002 נבחר אנדרסן במקום ה-37 של דראפט ה-NBA על ידי אטלנטה הוקס, אך מיקום זה בסיבוב השני של הדראפט אינו מבטיח חוזה עם הקבוצה, ואנדרסן נשאר באיטליה.
לאחר שהקבוצה הבולונזית פשטה את הרגל בקיץ 2003 עבר אנדרסן למונטפסקי סיינה, יריבתה של בולוניה בליגה האיטלקית, ובעונה הבודדת בה שיחק בקבוצה זכה עימה באליפות איטליה נוספת.
לאחר סיינה עבר אנדרסן לצסק"א מוסקבה הרוסית, שם התפתח להיות אחד השחקנים הטובים ביותר באירופה (תחת המאמן אטורה מסינה).
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה נבחר אנדרסן לחמישיית העונה של היורוליג, לצד שארונאס יאסיקביצ'יוס, אנתוני פארקר וניקולה וויצ'יץ' ממכבי וארווידאס מצייאוסקאס מטאו ויטוריה.
את העונה סיימה צסק"א עם הפסד בחצי הגמר לטאו ויטוריה.
לאחר מכן זכה אנדרסן עם צסק"א בשני תוארי יורוליג: בעונת 2005/06 ובעונת 2007/08, כשבשני הגמרים זכו הרוסים בתואר על חשבון מכבי תל אביב.
לאחר 4 עונות בשורות האלופה הרוסית עבר אנדרסן לקבוצת ברצלונה מהליגה הספרדית, המשתתפת גם ביורוליג.
אנדרסן היה שותף לזכייה באליפות ספרד, ובסיום עונה אחת בקבוצה חתם ביוסטון רוקטס מה-NBA.
אנדרסן, המחזיק גם בדרכון דני, נמנה עם סגל נבחרת אוסטרליה, והיה שותף לזכייתה במקום ה-7 באולימפיאדת בייג'ינג 2008. בינואר 2014 חתם בשטרסבורג עד סוף העונה.
ב-11 בספטמבר חתם באסוול ליון-וילרבאן מאותה הליגה לשנתיים.
זכייה באליפות הליגה האיטלקית: 2001
זכייה באליפות הליגה האיטלקית: 2004
זכייה במדליית זהב באליפות אוקיאניה: 2005
זכייה במדליית זהב באליפות אוקיאניה: 2007
חבר בחמישיית העונה של היורוליג: 2005
דייוויד ג'יימס ארקט הוא שחקן יהודי-אמריקאי, במאי קולנוע, מפיק, תסריטאי, מעצב אופנה, ומתאבק מקצועי לשעבר.
ארקט נולד בסובוד קומונה בעיר Bentonville שבווירג'יניה, בנם של ברנדה "מרדי" אוליביה, שחקנית, משוררת, מפעילת תיאטרון, פעילה, מורה למשחק, ומטפלת, ושל לואיס ארקט, שחקן.
סבו של ארקט מצד האב הוא הקומיקאי קליף ארקט.
אמו של דייוויד ארקט הייתה יהודייה, בתו של פליט שואה מפולין.
אביו של ארקט צאצא של החוקר מריווד'ר לואיס, ואביו הקתולי המיר את דתו לאסלאם.
האחים של ארקט הם השחקנים רוזנה, אלקסיס, ריצ'מונד ופטרישה.
ארקט הופיע במספר סרטים כולל "באפי ציידת הערפדים" (1992) ו"רוק'נרול באוויר" (1994).
ארקט הופיע בסדרת סרטי "צעקה" כדיואי ריילי.
במהלך הצילומים של הסרט הראשון בשנת 1996 הוא פגש את אשתו לעתיד, קורטני קוקס.
בדומה לדמויות שלהם, בני הזוג נישאו בשנת 1999. ביחד הם הופיעו בפרסומת משנת 2003 עבור קוקה-קולה.
באותה שנה הם הקימו חברת הפקות בשם "קוקט" (חיבור של שמות המשפחה שלהם ומילה שמשמעותה אישה פלרטטנית) והפיקו מספר סרטים וסדרות טלוויזיה, כולל "דייזי עושה את אמריקה", "לכלוך", ו"קוגר טאון'", שני האחרונים בכיכובה של קורטני קוקס-ארקט.
ב-2001 גילם את דמותו של הופמן בתפקיד הראשי בסרט "האזור האפור".
ארקט הופיע בשנת 2007 בסדרת הקומדיה של ABC, "במקרה חירום", אשר בוטלה לאחר עונה אחת בלבד לאחר שידור 12 פרקים.
ב"צעקה 4" חזר לשחק את דיואי ריילי ושוב הוא משחק לצד אשתו.
בשנת 2011, ארקט הופיע בעונה ה-13 של "רוקדים עם כוכבים".
לאחר שהשתתף בסרט "רצים לזירה" בשנת 2000, הופיע ארקט בארגון ההיאבקות WCW כדי לקדם את הסרט.
במהלך הופעתו, ניצח ארקט בקרב זוגות וזכה בתואר האליפות של הארגון.
זכייתו בתואר זכתה לביקורות קוטלות מצד מעריצי ההיאבקות שראו בכך כישלון נוסף של הארגון, שנסגר ב-2001. ארקט עצמו היה נגד הרעיון של זכייה בתואר, אולם תרם את כל כספו מהופעותיו למשפחות של מתאבקים שמתו ונפצעו.
ארקט התחתן עם השחקנית קורטני קוקס ב-12 ביוני 1999. ב-13 ביוני 2004 נולדה להם בת.
ב-11 באוקטובר 2010 נפרדו בני הזוג, ובמאי 2013 התגרשו.
באותה שנה ארקט ובת זוגו מאז 2011 כריסטינה מקלרטי בישרו כי הם מצפים לבן משותף.
השניים התחתנו באפריל 2015 ושנתיים לאחר מכן נולד בנם השני.
ביוני 2012 ביקר ארקט לראשונה בישראל.
במהלך ביקורו קיים טקס בר-מצווה ברחבת הכותל המערבי.
ביוני 2024 הגיע לישראל לטובת צילומי סרט של הבמאי דני איי.
לורד דייוויד אליאנס היה איש עסקים יהודי-בריטי ממוצא איראני ופוליטיקאי חבר המפלגה הליברל-דמוקרטית.
אליאנס נולד בעיר כאשאן שבאיראן בשם דאוד אליאנס (בפרסית: داوود آلیانس), והתחנך בבית הספר "איתיחאד".
אליאנס היה גרוש ונשוי בשנית, ואב לשלושה ילדים, שניים מהם מאומצים.
אליאנס היה יושב הראש של קבוצת "N Brown PLC", חברה העוסקת במכירת בגדים, בשנים 1968–2012, וכן הבעלים של 33% ממניותיה.
כמו כן, הוא היה ממייסדי חברת "Coats PLC" ("מעילים בע"מ", שנקראה בעבר "Coats Viyella PLC"), אשר חולשת על 22% מנתח השוק הבינלאומי, מעסיקה כ-70,000 עובדים ב-67 מדינות שונות ומוערכת כיום בשווי של 2 מיליארד ליש"ט.
בנוסף, אליאנס היה הבעלים של מספר חברות קטנות יותר וכן של מספר אוספי יצירות אמנות.
בשנת 1986 היא התמזגה עם החברה בבעלות של הארי ג'נוגלי.
אליאנס לקח חלק במספר ועדות באנגליה, בין היתר בקרן הנסיך הבריטי ליזמות צעירה, במועצה לתעשייה ולהשכלה גבוהה ובקרן אוניברסיטת מנצ'סטר.
כמו כן, אליאנס היה חבר בגופים רבים, ביניהם "החברה המלכותית לעידוד האמנות, היצרנים והמסחר", "מכון העיר והגילדות של לונדון", ו"בית הספר הגבוה להנדסה ולעיצוב שנקר" בישראל, בו היה חבר לשם כבוד.
אליאנס היה אחד התורמים המרכזיים להקמתו של "המרכז ללימודים איראניים" באוניברסיטת תל אביב, שהוקם בשנת 2006. אליאנס היה בעל תואר דוקטור למדעים מאוניברסיטת הריוט-וואט הסקוטית ובעל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת מנצ'סטר.
ב-18 במאי 2009 הוענק לאליאנס תואר דוקטור לשם כבוד בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב.
אליאנס קיבל תואר CBE ("מפקד") במסדר האימפריה הבריטית בשנת 1984, ובשנת 1989 קיבל תואר Knight Bachelor.
הוא אף זכה בשנת 2004 בתואר "לורד לחיים" כברון אליאנס של מחוז מנצ'סטר.
כמו כן, אליאנס לקח חלק בפעילות פוליטית בפרלמנט של בריטניה כחבר המפלגה הליברל-דמוקרטית.
ב"רשימת האנשים העשירים" לשנת 2009 שערך העיתון האנגלי "סאנדיי טיימס", מוקם אליאנס במקום ה-267 מבין עשירי אנגליה, עם הון מוערך של 208 מיליון ליש"ט.
דייוויד הריסון בארלו (David Harrison Barlow; נולד ב-1942, נידהם, מסצ'וסטס), הוא פסיכולוג אמריקני.
התפרסם בעבודותיו בתחום הפרעות החרדה, הבנתן, סיווגן וטיפולן בשיטות התנהגותיות-קוגניטיביות וקבוצתיות.
פיתח את המושגים האבחנתיים של הפרעת פאניקה והפרעת חרדה מוכללת, תרם להבנתן ועיצב שיטה רב שלבית ואינטגרטיבית של טיפול פסיכולוגי בהפרעות החרדה בכלל, ובהפרעת הפאניקה בפרט.
נולד בשנת 1942, בנידהם, אחד מפרברי בוסטון.
אביו נהרג במלחמת העולם השנייה לפני לידת בנו, כשמטוסו הופל בעת שהשתתף בהפצצות מהאוויר על פסי הרכבות בגרמניה.
משום כך נאלץ לגור יחד עם אמו אצל הוריה בבוסטון.
בילדותו זכה לצפות במשחקי הקבוצות המקומיות לבייסבול "בוסטון רד סוקס" (Boston Red Sox) ובוסטון ברואינס" (Boston Bruins) ושיחק בייסבול בעצמו מתוך שאיפה להפוך בעתיד לשחקן מקצועי.
עם קבוצת הנוער שלו הגיע פעם להשתתף בתחרות הכל ארצית Little League World Series.
התחנך בבית ספר קתולי ובחופשות בילה ימים רבים אצל קרוביו באי ננטקט שם יתגורר בעתיד ויכתוב רבים מספריו.
בעת לימודיו באוניברסיטה הקתולית נוטר דאם שבסאות בנד, אינדיאנה, המשיך בפעילותו הספורטיבית.
תוך כדי התעניינות בגיבורי הספרים שקרא התרשם עד כמה גורלם הוכרע על ידי נטייתם להרס עצמי.
הרהוריו על כך הביאו אותו, בין השאר, להימשך לתחום הפסיכולוגיה .
בעת היותו תלמיד קיץ במעבדה לפסיכולוגיה ניסויית של ג'וזף קאוטלה (1999-1927), שהתמחה בתחום הביסוס המדעי של הטיפולים הביהביוריסטים למד בארלו את חשיבות המחקר בקידום הבנת ההתנהגות.
אחרי ש- ב-1964 סיים תואר BA באוניברסיטת נוטר דאם, המשיך לימודיו אצל קאוטלה במכללת בוסטון .
שם סיים עם תואר MA במכללת בוסטון ב-1966.
הודות להתערבותו של קאוטלה, התאפשר לו בשנת 1966 להישלח במשך 3 חדשים לאוניברסיטת טמפל בפילדלפיה ולעבוד שם במחיצתו של ג'וזף וולפי, ממציא הטיפול ההתנהגותי לפי עקרון דסנזיטיזציה מודרגת (Systematic desensitization) המיועד לפוביות.
אחרי שהתחתן עבר לגור בורמונט שם המשיך בלימודיו בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטה המקומית.
היה תלמיד של הווארד לייטנברג, מומחה בפסיכולוגיית בעלי החיים וסטיוארט אגראס, חוקר מוערך שהתחנך במסורת של הפסיכיאטריה הבריטית.
סיים דוקטורט במדעים באוניברסיטת ורמונט בשנת 1969.
לפי הזמנתו של סטיוארט אגרס, כיהן כשש שנים כפרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטה של המרכז הרפואי מיסיסיפי בעיר ג'קסון שם ארגן את ההתמחות בפסיכולוגיה קלינית.
יחד עם א.בלנשאר ואחרים חקר שם היבטים שונים של הפרעות בתפקוד המיני וכמו כן את הנטיות המיניות מנקודת מבט של הפסיכולוגיה ההתנהגותית.
מאוחר יותר עבר ללמד כפרופסור לפסיכיאטריה ופסיכולוגיה באוניברסיטת בראון.
היה גם פרופסור מחקר במחלקה לפסיכולוגיה של אובינרסיטת אולבני, אוניברסיטת מדינת ניו יורק.
כעת הוא פרופסור לפסיכולוגיה, פרופסור מחקר לפסיכיאטריה ומנהל אמריטוס של המרכז לחרדה והפרעות נלוות CARD באוניברסיטת בוסטון, אותו הקים.
בשנים 1997 -1998 היה חוקר אורח במרכז למחקרים מתקדמים במדעי ההתנהגות בפאלו אלטו, קליפורניה
בעבר היה עורך שותף של כתב העת לייעוץ פסיכולוגיה קלינית ערך את כתבי העת "טיפול התנהגותי" Behavior Therapy, הג'ורנל לאנליזה התנהגותית יישומית Journal of Applied Behavior Analysis
"פסיכולוגיה קלינית:מדע ופרקטיקה Clinical Psychology: Science and Practice, כמו כן עורך את הסדרה "Treatments that Work" "טיפולים יעילים" של ההוצאה לאור " אוקספורד יוניברסיטי פרס" Oxford University Press.
דייוויד בארלו נשוי לבוורלי קולבי ויש לו שני ילדים.
תרומתו לחקר ההפרעות בתפקוד המיני ויחסם לחרדה
בארלו חקר במיוחד את נושא הערכת העוררות המינית הגברית ואת הבנת הממשק בין הפרעות בתפקוד המיני ובין החרדה.
הפרעת פאניקה והפרעת החרדה המפושטת
בשנים 1985 - 1988 בארלו ביסס את המושג הקליני "הפרעת פאניקה" - Panic disorder המתאפיינת בהתקפי חרדה בעוצמות שונות, לרוב דרמטיות, והגורמים לסבל רב ולפגיעה בתפקוד ומהווים סיבה שכיחה למדי לפניות לרופאים, לחדרי מיון של בתי חולים.
הוא הבחין בין הפרעה זו ובין הפרעת חרדה מוכללת.
Generalized Anxiety Disorder המתאפיינת בעיקר בדאגנות מטרידה ומתמשכת עם סימפטומים גופניים פחות דרמטיים.
מאוכזב מהתוצאות בשטח של הטיפול ההתנהגותי לפי עקרון הדסנזיטיזציה המודרגת שיושם בפוביות, בארלו פיתח, בהשראת התאוריות הקיימות בתחום, שיטות תרפיה פסיכולוגית משלו (הוא בעצמו מעדיף את השם טיפול פסיכולוגי, כלומר המבוסס על מדע הפסיכולוגיה, על השם המעורפל יותר "טיפול נפשי" או "פסיכותרפיה") המשלבות כמה שיטות התנהגותיות וקוגניטיביות.
הטיפול במקרה של חרדה חברתית כולל מפגשים קבוצתיים.
את עקרונות תוכניתו הטיפולית להפרעת הפאניקה פרסם למשל בשנת 1993יחד עם ג'רום צ'רני בפרק בספר Clinical handbook of Psychological Disorders - Step by Step .
בשנת 1989, יחד עם עמיתתו מישל קראסק, פיתח טכניקת טיפול להפרעת הפאניקה הקרויה טיפול לשליטה על הפאניקה,
PCT) Panic Control Therapy) המושתת על גרימת תסמינים גופניים, מקלים עד חזקים יותר, של התקף פאניקה בעזרת התנהגויות או מילים וחשיפה של המטופל לתסמינים אלה עד להיעלמותם.
השיטה הועילה בהתקפי פאניקה אך לא לאגוראפוביה הנלווית.
את תוכנית הטיפול להפרעה החרדתית המוכללת ב-10 ססיות, כפי שהופיעה במהדורה השנייה מ-2006 של ספרו "השליטה על החרדה ועל הדאגה שלך: מדריך למטפל", (הכתובה עם מישל קראסקי וריצ'רד זינבארג) Mastery of your Anxiety and Worry: guide therapist
ביסס על 4 שיטות מעולם הטפול ההתנהגותי קוגניטיבי: רסטרוקטורציה קוגניטיבית (או הבניה קוגניטיבית מחדש), cognitive restructuring, הרפיית שרירים הדרגתית (progressive muscle relaxation), חשיפות לדאגות (worry exposures) ותרגילי חשיפה in vivo (exposure exercises in vivo).
בשנים 2008-2006 בארלו פיתח פרטיכל מאוחד לטיפול בהפרעות הפסיכולוגיות שעמד להיות מיושם במרכזים קליניים שונים, למשל באוניברסיטה של האנדים בבוגוטה.
תרומתו לסיווג DSM של הפרעות החרדה
בארלו ניהל את כוח המשימה של הקווים המנחים להתערבות פסיכולוגית ובין השנים 1990-1994 היה חבר בכוח המשימה של הסיווג DSM של האיגוד הפסיכיאטרי האמריקאי במהדורתו הרביעית DSM IV, (אחד מ-3 הפסיכולוגים החברים בו).
הוא ניהל בשותפות את קבוצת העבודה האחראית על רוויזיה של סיווג הפרעות חרדה.
על סמך מחקריו בתחום ההפרעות בתפקוד המיני והפרעות החרדה
פיתח בארלו תאוריה לגבי גורמי הפגיעות או הנטייה להפרעות חרדה.
לפי בארלו, שלשת סוגי הפגיעות המשפיעים על התפיסה האישית של מצבים מעוררי חרדה או רגשות שליליים, הם:
א.הפגיעות הביולוגית הכללית או הגנטית ב.הפגיעות הפסיכולוגית הכללית הנובעת מחוויות התפתחותיות בילדות המוקדמת, ג.
הפגיעות הביולוגית מתבטאת בנטייה לתגובתיות יתר לאירועים שליליים באמצעות מנגנון של "אזעקת שוא" false alarm נוירו-ביולוגית (המבוסס על תגובת "תיאבק או ברח" הקיימת בבעלי החיים, במקרים של סטרס).
ב.הפגיעות הפסיכולוגית הכללית - נטייה להגיב בחרדה עם מחושים גופניים ועיוותים קוגניטיביים והתנייתם של אלה על ידי גירויים גופניים פנימיים המלווים את התגובה הביולוגית (איתותים אינטרוצפטיבים interoceptive cues) - אזעקה נלמדת learned alarm.
הפגיעות הפסיכולוגית הפרטנית - נטייה לרכז את החרדה על איתותים פנימיים מסוימים, על רקע חשיפות לנסיבות או אירועי חיים מסוימים כמו ההערכה החברתית או חוויתן של גירויים חושיים מסוימים - למשל למידת מחשבות מסוג - "איזה מצב הוא מסוכן".
יחד עם הפגיעות הכללית, אלו גורמים להתפתחות הפרעות ספציפיות - כמו חרדה חברתית, טורדנות כפייתית, הפרעת הפאניקה, פוביות ספציפיות, הפרעות פסיכוגניות בתפקוד המיני וכו'.
2000 - פרס המדען המצטיין ליישומים פסיכולוגיים של האיגוד הפסיכולוגי האמריקאי
היה לחתן הראשון של הפרס להפצת המדע מטעם החברה למדע הפסיכולוגיה הקלינית שבמסגרת האיגוד הפסיכולוגי האמריקאי
הפרס לתרומה מדעית מיוחדת מטעם חברת הפסיכולוגיה הקלינית של א.פ.א.
פרס להישגים מיוחדים מטעם בית החולים הכללי של הצבא לשחרור האם של סין
אות הכבוד של המכון הלאומי לבריאות הנפש של ארצות הברית NIMH על מפעל חייו במחקר הקליני
פרס צ'ארלס ברלינאיים מהמכון Institute of Living
דוקטור כבוד לספרות של בית הספר מסצ'וסטס לפסיכולוגיה מקצועית
פרס למפעל חיים של האיגוד האמריקאי לטיפולים התנהגותיים וקוגניטיביים, 2008
בארלו פרסם מעל 500 מאמרים וכ50 ספרים וספרי לימוד בתחום ההפרעות הפסיכיאטריות (או הפסיכולוגיות, לפי הטרמינולוגיה המועדפת עליו)
והמתודולוגיה של המחקר הקליני הנוגע להן.
הם תורגמו למעל 20 שפות, לרבות רוסית, ערבית, סינית, הינדי,
מודלים של ניסויים על מקרים בודדים - אסטרטגיות למחקר השינויים ההתנהגותיים, (עם מייקל הרסן), הוצאה לאור פרגאמון פרס, 1984, אלמספורד, ניו יורק.
החרדה והפרעותיה: טבען וטיפולן של החרדה ושל הפאניקה, ההוצאה לאור גילפורד, ניו יורק, 1988.
ספר לימוד קליני להפרעות פסיכולוגיות - מדריך לטיפול צעד - צעד, ההוצאה לאור גילפורד, ניו יורק, 1993
יסודות הפסיכופתולוגיה, (עם מרק וינסנט, תומסון לרנינג, 2005
פסיכופאתולוגיה - גישה רב ממדית, (עם וינסנט מארק) הוצאה לאור פסיפיק גרוב, וודסוורת, קליפורניה,2004
המדען - הקלינאי: מחקר ואחריות בעידן הטיפול המנוהל, מהדורה שנייה, אליו אנד בייקון (עם סטיב הייס ורוזמרי נלסון)
שליטה על החרדה ועל הפאניקה שלך, הוצאה לאור אוקספורד יוניברסיטי פרס (עם מישל קראסק)
(בעריכתו ושל מרטין אנתוני)- ספר לימוד לתכנון ההערכה והטיפול בהפרעות הפסיכולוגיות בהוצאה לאור גילפורד מרס, ניו יורק, 2004
דייוויד ארנולד הוא מלחין קולנוע בריטי זוכה פרס גראמי.
ארנולד נודע במיוחד בשל הפסקולים והשירים שהלחין לחמשת סרטי ג'יימס בונד האחרונים, המוזיקה לסרט סטארגייט (1994), המוזיקה לסרט היום השלישי (1996) והמוזיקה לסדרת הטלוויזיה המצליחה "הממלכה הקטנה".
ארנולד נולד בלוטון, בדס, בריטניה.
הוא למד במרכז לאמנויות בהיטצ'ין, הרטפורדשייר, שם התיידד עם הבמאי דני קאנון.
השניים עשו את סרטם הרציני הראשון ביחד The Young Americans.
בשנה שלאחר מכן הוא הלחין את הפסקול לסרטים סטארגייט ו-Last of the Dogmen, כשהפסקול לסטארגייט מדורג שלישי בקטעי המוזיקה בהם משתמשים הכי הרבה בקדימונים לסרטים.
ארנולד המשיך לעבוד עם במאי סטארגייט רולנד אמריך והלחין את הפסקולים לשני סרטיו הבאים: היום השלישי וגודזילה, ועבד בארבעת סרטיו של הבמאי ג'ון סינגלטון.
בנוסף לכך, הוא גם הלחין פסקולים לקומדיות, דרמות וסדרות טלוויזיה בריטיות בכללן העשייה המחודשת של Randall and Hopkirk (Deceased) בשנת 2000 ו-Little Britain.
במהלך הפקת הסרטים, מבצע את המוזיקה שלו ניקולאס דוד.
ארנולד היה מעריץ של בונד מגיל צעיר וגם מעריץ של מלחין סרטי ג'יימס בונד, ג'ון בארי.
ב-1997 הפיק ארנולד את Shaken and Stirred: The David Arnold James Bond Project, אלבום שמציג גרסאות חדשות של נושאים מסרטי ג'יימס בונד השונים.
האלבום מציג מגוון של אמנים עכשוויים בכללם ג'ארוויס קוקר, כריסי היינד, Propellerheads ואיגי פופ; הוא גם הקליט גרסה של אתה חי רק פעמיים, אבל לא כלל אותה באלבום.
ג'ון בארי, המלחין המקורי של רבים משירי הנושא באלבום, שיבח את פרשנותו של בארי.
בארי התקשר לברברה ברוקולי, מפיקת סרט ג'יימס בונד הבא (באותה עת) מחר לנצח, כדאי להמליץ שארנולד יהיה מלחין הסרט.
ארנולד נשכר כדי להלחין את הפסקול והוא גם הלחין פסקולים לארבעת הסרטים הבאים: העולם אינו מספיק, למות ביום אחר, קזינו רויאל וקוונטום של נחמה.
ארנולד היה כותב שותף של שירי הנושא לסרטים: העולם אינו מספיק ("The World Is Not Enough" של Garbage) וקזינו רויאל ("You Know My Name" של כריס קורנל) כמו גם "Surrender" של קיי די לאנג שמופיע בסיום הקרדיטים של מחר לנצח.
ארנולד שיתף פעולה ביחד עם הלהקות Cast, The Cardigans, קייזר צ'יפס, מאסיב אטאק, ופאלפ כמו גם עם הזמרים נטאשה בדינגפילד, מלאני סי., ביורק, כריס קורנל, שירלי מאנסון, מארק מוריס וב-2009 הוא הפיק ביחד עם מייק דיקסון את אלבומה של שירלי באסי 'The Performancew'
ב-2001 הוא סיפק גרסה חדשה של מוזיקת הנושא של סדרת הטלוויזיה דוקטור הו (שהולחנה על ידי רון גריינר) עבור תסכיתי האודיו עם הדוקטור השמיני (פול מקגאן) בהפקת Big Finish Productions.
השתמשו בגרסה שלו של מוזיקת הנושא החל מ-2001 עם התסכית "Storm Warning" ועד 2008, אז החליפה אותה גרסה חדשה שאותה עשה ניקולאס בריגס, שהחלה שימוש ב-"Dead London".
הגרסה של ארנולד חזרה לשימוש ב-2012 עם המארז "Dark Eyes", כשהיא החליפה גרסה שעשה ג'יימי רוברטסון, שהייתה בשימוש מאז התסכית "The Silver Turk" בשנת 2011 ועד "Dark Eyes".
ב-2002 הלחין את הפסקול לסרט "עד כאן".
ארנולד גם מלחין את המוזיקה לסדרת הטלוויזיה שרלוק ושימש המנהל המוזיקלי של טקס סיום אולימפיאדת לונדון (2012).
ארנולד הוא דודן מדרגה שנייה של הזמר ומחבר השירים האירי דמיאן רייס והוא שגריר של סוכנות הסיוע CARE International בבריטניה.
הוא הופיע בתפקידי אורח קטנים בשני פרקים של הסדרה הממלכה הקטנה, שם גילם כל פעם דמות שונה.
היום השלישי (1996), על עבודתו זכה בפרס גראמי
סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר (2011)
אלבומי אוסף של ג'יימס בונד
אלבומי פסקולים מתוך ג'יימס בונד
דייוויד ג'יימס ארצ'ולטה הוא זמר פופ, סופר וכותב שירים אמריקני.
ארצ'ולטה נולד במיאמי לג'ף ארצ'ולטה, מוזיקאי ג'אז, ולופה מארי, זמרת ורקדנית סלסה.
אימו היא מהונדורס, ואביו ממוצא בסקי, דני, אירי, גרמני ואירוקוי.
לדייוויד יש ארבעה אחים ואחיות נוספים מלבדו.
המשפחה שלו עברה לסולט לייק סיטי כשהוא היה בן 6. כיום הוא מתגורר בנאשוויל, טנסי.
ארצ'ולטה החל לשיר בגיל 6, בהשראת המחזמר "עלובי החיים".
הוא החל להופיע בציבור בגיל עשר, כאשר השתתף בתחרות הכישרונות של יוטה ושר "I Will Always Love You" של דולי פרטון.
הוא זכה במקום הראשון באגף הילדים.
בשנת 2003 ארצ'ולטה השתתף בכמה פרקים של תוכנית הטלוויזיה "מחפשים כוכב".
הוא סיים במקום השני בתואר "האלוף הקולי".
בעקבות ההשתתפות ב"מחפשים כוכב" הוא הופיע בתוכניות הטלוויזיה "התוכנית של ג'ני ג'ונס" וב"התוכנית המוקדמת" (The Early Show של רשת CBS).