tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גידול זה היה קטן לעומת גידול האוכלוסייה באזורים רבים בישראל, אולם בשל מרחב התכנון הצר האפשרי מחמת הגבולות אשר הקיפו את העיר בשלושת עבריה גידול זה דרש בנייה מזורזת במערבה של העיר.
הגידול הרב באוכלוסיית העיר והתפתחותה חייב תוכנית אב חדשה עבור העיר.
הערבים שהתגוררו בשכונות המערביות של ירושלים, כגון קטמון או מלחה, אולצו לעזוב, וכמו כן, היהודים שחיו בשכונות של מזרח ירושלים לפני מלחמת העצמאות, כגון באזור העיר העתיקה ובסילוואן, אולצו לעזוב לישראל בעקבות המלחמה.
אוכלוסיית העיר המערבית גדלה במהירות, בשל העברה יזומה הן של עולים והן של פקידי ממשלה לעיר, ובסוף שנת 1954 כבר הגיע מספר תושביה של העיר המערבית ל-144,000 תושבים.
עם זאת, גידול זה היה קטן לעומת גידול האוכלוסייה באזורים רבים אחרים בארץ, ונבע בעיקר מפעולות יזומות לגידול האוכלוסייה.
הפסקת הפעולות היזומות הביאה החל מאמצע שנות ה-50 להאטה יחסית בגידול באוכלוסיית העיר המערבית, וזו הגיעה בשנת 1959 ל-160,000 תושבים בלבד (מספר תושבים זה מקורו בגידול הטבעי בלבד, ובכ-100 משפחות פקידים שעברו ממישור החוף).
מערב ירושלים, שהפכה לבירת מדינת ישראל, הייתה מחוברת למדינה באמצעות פרוזדור צר ודל אוכלוסייה יהודית.
ללא מעבר בטוח ירושלים הייתה בסכנת מצור תמידית.
למרות זאת, בראשית מלחמת העצמאות היו יישובים מועטים ביותר בפרוזדור המחבר בין ירושלים לשפלה.
הקיבוצים קריית ענבים ומעלה החמישה היו הקיבוצים היחידים באזור.
מערב סאסקס הוא מחוז בדרום-מזרח אנגליה.
בעבר האזור נקרא ממלכת סאסקס.
סביב לו מצויים מחוזות: המפשייר (מערבית), מזרח סאסקס (מזרחית) וסארי (צפונית).
עיר הבירה של המחוז היא צ'יצ'סטר.
המחוז מחולק ל-7 נפות: וורת'ינג, אראן, צ'יצ'סטר, הורשאם, קרוולי, מיד סאסקס ואדאר.
מערב טרנסדנוביה (בהונגרית: Nyugat-Dunántúl) הוא אחד מחבלי הונגריה המוגדרים לצרכים סטטיסטיים ותכנוניים ושוכן בקצהו המערבי של המדינה.
הוא כולל בתוכו את המחוזות גיור-מושון-שופרון, ואש וזאלה.
מרכז החבל נמצא בעיר גיור.
מערב יורקשייר הוא מחוז באזור יורקשייר והאמבר בצפון אנגליה, הממלכה המאוחדת.העיר הגדולה ביותר בו, המשמשת גם כבירתו, היא לידס.
מערב יורקשייר נוצר בשל חקיקת חוק השלטון המקומי (1972), ששינה את החלוקה האדמיניסטרטיבית של מחוז יורקשייר.
בפנים המחוז קיימים חמישה אזורים מטרופוליניים: וייקפילד (המורכב מן העיר וייקפילד), ברדפורד (המורכב מן העיר ברדפורד), קירקליס, קלדרדייל ולידס (המורכב מן העיר לידס).
הוא גובל במחוזות דרבישייר מדרום, מנצ'סטר רבתי מדרום-מערב, לנקשייר מצפון-מערב, צפון יורקשייר מצפון ומזרח, ובדרום יורקשייר מדרום-מזרח.
האזור האורבני של המחוז הוא הגדול ביותר מבין המחוזות ההיסטוריים של יורקשייר.
מערב טימור (באינדונזית: Timor Barat) הוא החלק המערבי של האי טימור, המצוי בריבונות אינדונזיה ומהווה חלק ממחוז מזרח איי סונדה הקטנים.
במערב טימור מתגוררים 1,978,000 איש.
ממלכת מג'פהיט שלטה בימי שיאה בכל האי.
דבר זה שימש לסוקרנו סיבה לתבוע את השליטה בכל האי.
במהלך התקופה הקולוניאלית, משנת 1816 עד 1942, נשלט חלק זה של האי על ידי הולנד, ונודע בשם טימור ההולנדית.
האזור היה מרכז של נאמני הממשל ההולנדי במהלך המהפכה הלאומית האינדונזית (1945–1949).
ב-1949 הפך אזור זה של האי לחלק מרפובליקת אינדונזיה, שהוקמה באותה שנה באיי הודו המזרחיים ההולנדיים; האזור נודע בשם טימור האינדונזית, עד 1975.
ב-1975 כבשו כוחות אינדונזים את חלקו המזרחי של האי, מזרח טימור, אך האו"ם לא הכיר בריבונותם עליו, והתושבים פתחו במלחמת גרילה.
לאחר משאל עם ב-1999, נחתם הסכם לפיו מזרח טימור קיבלה עצמאות מלאה.
הממשלה האינדונזית חששה שתושבי מערב האי ינסו להצטרף לחציו המזרחי ולהקים מדינת אי שלמה; ב-2001 אכן החלה לפעול במערב טימור תנועת טימור הגדולה, הפועלת לאיחוד האי למדינה עצמאית.
ב-6 בספטמבר 2000 נהרגו שלושת חברי צוות נציבות האו"ם לפליטים באי, במהלך תקיפה של 5,000 אנשי מיליציה פרו-אינדונזית על משרד הנציבות בעיר אטמבואה במערב טימור, סמוך לגבול עם מזרח טימור.
מערב טימור ממוקמת בחציו המערבי של האי טימור, ומהווה חלק ממדינת האיים אינדונזיה, מלבד מובלעת של מחוז אוקוסי-אומנו, השייכת למזרח טימור.
ההר הגבוה בחלק האינדונזי של האי הוא מוטיס, 2,427 מטרים.
העיר הגדולה ביותר במערב טימור ונמלה הראשי היא קופאנג, והיא משמשת גם כעיר הבירה של מחוז מזרח נוסה טנגרה.
בשנת 1935 גלה Friedrich von Huene את שרידי הזוחל הימי הקדום Globidens Timoransis לא הרחק מאתאמבוא.
זיהויו כאחד מן המוזאזאוריים היה נתון בספק, בגלל צורת שיניו, הרבה יותר מאוחר זוהה כנמנה עם האיכתיוזאוריה, מתור הטריאס, וגילו נודע כמוקדם בהפרש נכר לפני המוזאזאוריים.
בשנת 1966 גילה החוקר ההולנדי ורהובן שרידי כוח ממין שהיה חדש למדע ברייביא ליד אתמבוא.
במערב טימור מתגוררים 35.5% מאוכלוסיית מחוז מזרח נוסה טנגרה, 1,978,000 איש (לפי מפקד 2019).
חלק מהאוכלוסייה הם פליטים שנמלטו ממזרח האי בעקבות הלחימה שהתרחשה בו ב-1999.
שפות נוספות הן מגוון שפות ילידיות טימוריות, השייכות למשפחת השפות האוסטרונזיות, כגון אואב מטו וטטום.
הדורות המבוגרים יותר דוברים גם את השפה הקולוניאלית ההולנדית.
הדתות העיקריות במערב טימור הן נצרות קתולית (56% מהאוכלוסייה), נצרות פרוטסטנטית (35%) ואסלאם (8%).
הכלכלה מבוססת ברובה על חקלאות.
נפת מערב הבקאע היא נפה מנהלתית במחוז אל-בקאע שבדרום לבנון.
בירת המחוז היא העיר ג'וב ג'נין.
מרבית תושבי הנפה הם מוסלמים סונים, ולצידם חי מיעוט נוצרי ושיעי.
תושבים רבים מהגרים מהמחוז לערים הגדולות בלבנון, דוגמת ביירות.
בהשוואה לאזורים אחרים, האזור לא נפגע בצורה קשה במהלך מלחמת האזרחים במדינה.
מבחינה גאוגרפית, הנפה גובלת ברכס מול הלבנון, שגובל בסוריה.
ג'וב ג'נין – בירת הנפה
מערב דגונינו הוא ראיון של המחוז הצפוני של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
במשך זמן רב הראיון היה אחד הבודדים במוסקבה, שם לא הייתה נגישות יחסית למטרו.
ב-22 במרץ 2018 נפתחו תחנות "ורחניי ליחובורי" ו"סליגרסקאיה" שנמצאת בקרבת הראיון.
ישנם 9 בתי ספר מקיפים ו-12 גני ילדים בראיון.
בראיון נמצאת גם המכללה המוסקבאית של תחבורה מסילתית.
כנסיית סרג'יוס הקדוש מרדונז' בבוסינוב
מערב ונקובר היא עיריית מחוז בפרובינציה הקנדית קולומביה הבריטית.
העירייה היא חלק ממטרו ונקובר (אנ'), ונמצאת צפונית מערבית לעיר ונקובר, בצידו הצפוני של המפרץ האנגלי (אנ') ובחוף הדרום-מזרחי של Howe Sound (אנ'), והיא צמודה למחוז צפון ונקובר, הנמצא ממזרח לה.
יחד עם המחוז והעיר צפון ונקובר, היא חלק מקבוצה אזורית מקומית המכונה עיריות החוף הצפוני (אנ'), או פשוט "החוף הצפוני".
על פי מפקד אוכלוסין משנת 2011, עומדת אוכלוסיית העיר על 42,694 נפשות.
הפארק המחוזי ברוש (אנ'), שנמצא בעיקר בגבולות העירוניים, היה אחד ממוקדי אולימפיאדת החורף 2010.
מערב ונקובר היא הבית של הקניון הקנדי הראשון, מרכז הקניות פארק רויאל (אנ'), וכן מצוי בה מסוף המעבורת מפרץ הפרסה (אנ') המשמש אחת מנקודות החיבור העיקריות בין קולומביה הבריטית היבשתית לאי ונקובר.
עיריית מערב ונקובר התאגדה ב־15 במרץ 1912, לאחר פרידה ממחוז צפון ונקובר.
הבחירות המוניציפליות הראשונות נערכו ב־6 באפריל 1912. בנובמבר 1938 נפתח לתנועה גשר שער האריות, מה שאפשר צמיחה נרחבת של הקהילה המאוכלסת למחצה, שטרם הקמת הגשר הייתה נגישה מוונקובר רק דרך מעבורות.
כמה בתים במערב ונקובר מתוארכים לשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, אם כי רוב הדירות הקיימות כיום נבנו בשנות השבעים והשמונים, ובעיקר בפיתוחים של בריטיש פסיפיק נכסים (אנ').
1792: קפטן ג'ורג 'ונקובר נותן לפוינט אטקינסון את שמה.
1872: ג'יימס בלייק רכש שטח של 65 הקטארים, הראשונים של העיירה לעתיד.
1875: מגדלור ראשון בפוינט אטקינסון.
1898: מר פרנסיס קולפיד הוכנס לחוף במפרץ הבואש (Skunk Cove).
1903: ג'ק תומאס, עריק וולשי מהצי המלכותי, היה התושב הלבן הראשון במערב ונקובר, והציע שירות מעבורות ראשון לוונקובר בסירת משוטים.
הבית שלו עדיין עומד היום באמבלסייד, ויש שם ציון של המקום.
הכינוי של תומאס Navvy Jack נותר כיום בשימוש באנגלית בקולומביה הבריטית כשמשמעותו חצץ שטוף המשמש בתעשייות הבנייה והגינון, מכיוון שהיה הספק המקורי של החומר לוונקובר, אותו כרה ממפרצונים במערב ונקובר.
1905: ג'ון לוסון, מנהיג מקומי התיישב למרגלות הרחוב ה-17.
1908: מזח ראשון, מזח הולליבורן.
1909: חברת התחבורה המערבית של ונקובר הוקמה ומספקת שירות מעבורות מעבר לנמל ונקובר.
1910: מערכות מים החלו לפעול בקולפילד ובאמבלסייד.
1911: בית ספר יסודי ראשון, הכנסייה הפרסביטריאנית בדונדאראבה.
1912: מערב ונקובר נפרדה מעיריית המחוז של צפון ונקובר, ומתאגדת ב־15 במרץ.
1912: המועצה מינתה את ג'ון טיר לשוטר הראשון ב־17 במאי.
Kettle מונה לשוטר השני ב־28 במאי.
1913: נבנה מבנה בית הספר היסודי הולליבורן.
1914: היישוב הידוע הראשון, הכפר חוף סאליש בחוף סנדי.
1914: הרכבת המזרחית הגדולה (אנ') מגיעה מצפון ונקובר למפרץ קולפילד והפרסה.
1914: קולונל אלברט ווייט לחץ לשינוי איות מ"עיר הצוק הלבן" לווייטקליף.
1915: המרינה נפתח רשמית על ידי ראש ממשלת קולומביה הבריטית ריצ'רד מקברייד.
1922: הרכבת החשמלית של קולומביה הבריטית מתחילה לספק שירות.
1924: תוכנית מספור בתים החלה.
1926: מרין דרייב התרחבה עד מפרץ הפרסה.
1926: החוק לתכנון ערים אסר על כל ענף חדש של תעשייה במקום.
1927: בית הספר התיכון אינגלווד נבנה.
1928: שירות טלפוני ישיר לוונקובר.
1930: חובת שימוש בבורות ספיגה.
1930: רק 48 מתוך 100 הקילומטרים של כבישים במערב ונקובר נסללו.
1931: דן סוול פתח את המרינה שלו ואת לודג 'ווייטקליף.
1936: סניף הדואר של הולליבורן נבנה ברחוב 17 ובמאריין דרייב.
1938: סיום הקמת גשר שער האריות, נפתח ב־29 במאי.
עלות הקמתו הסתכמה בסכום כולל של 6 מיליון דולר.
היא מומנה על ידי משפחת גינס, בשיתוף עם חברת פיתוח ושיווק הנכסים הבריטיים.
1947: שירות המעבורות הופסק בגלל חוסר ביקוש שנבע מהקמת הגשר.
1950: ספריית הזיכרון במערב ונקובר (אנ') נפתחה ב־11 בנובמבר (יום הזיכרון).
הספרייה מלווה יותר ספרים לנפש מכל ספרייה אחרת בקנדה.
1950: מרכז הקניות פארק רויאל, הקניון הראשון בקנדה נפתח.
1951: הר הולליבורן פותח את הכיסא הראשון.
1954: בניין הבטיחות הציבור נפתח.
שכן במשטרת ווסט ונקובר במחלקות הכבאות.
1959: הותר ייעוד מחדש של 78 בנייני דירות באמבלסייד.
1961: דירות הסהר, דירת הקומות הגבוהה במערב ונקובר נפתחה.
1963: האגרה על נסיעה בגשר שער האריות הוסרה ב-1 באפריל.
מטה המשטרה נותר בבניין לבטיחות הציבור.
1973: קלייד מקריי (Clyde McRae) משלים שיא עולמי של הליכה ברחבי קנדה, בחוף אמבלסייד.
העיר משמשת בעיקר כרובע מגורים, מכיוון שתושבים רבים הם פנסיונרים, עובדים בבית או עובדים בעיר ונקובר, אליה הנסיעה קצרה.
במערב ונקובר אין תעשיות ייצור על פי חוק.
רצועה בת 25 רחובות של Marine Drive משמשת כרובע מסחרי, הכולל חנויות, משרדים קטנים, מוסכים ותחנות דלק, מסעדות, בנקים ושירותים נפוצים אחרים.
אזור זה ידוע בכינויו 'אמבלסייד', עם קטע של בלוק אחד המופרד מאותו אזור המכונה 'דנדרבה'.
במערב ונקובר נמצא גם מרכז הקניות פארק רויאל, הקניון הראשון בקנדה.
הקניון נפתח בשנות החמישים, הוא מכיל כעת 2 קילומטרים משני הצדדים של Marine Drive ליד צפון ונקובר.
פארק רויאל הוא הקניון השני בגודלו בקולומביה הבריטית אחרי קניון מיטרוטאון (אנ') בברנבי.
זהו גם מסוף אוטובוסים מרכזי של התחבורה העירונית (West Vancouver Municipal Transit, אנ') בפרט, ושל Translink (אנ') בכלל.
פארק אמבלסייד (Ambleside Park) וחוף הים בן 15 הרחובות הם מקומות פופולריים עבור משפחות וחובבי חוץ.
Whytecliff פארק (Whytecliff Park) נחשב לאחד מאתרי הצלילה הטובים ביותר בקנדה המערבית.
ברובע יש גם פארקים קטנים רבים אחרים, כמו גם פארק המגדלור בפוינט אטקינסון (אנ'), המכיל כמה יערות צמחים עתיקים ונופים של ונקובר ממרכז העיר לנקודת גריי, והוא נקודת הגבול בין המפרץ האנגלי למצר ג'ורג'יה.
פארק ג'ון לוסון (John Lawson Park) הוא גם אזור פופולרי נוסף למשפחות, והוא כולל מגרש משחקים לילדים, מגרש דשא פתוח למשפחות לפיקניק, נוף של גשר שער האריות וקו הרקיע של מרכז העיר, שניהם על פני המים.
במערב ונקובר יש כמה מתקני בילוי ציבוריים, כולל מסלול גולף פר 3 ( par 3 golf course) עם 18 גומות, בריכה, מגרש קרח, מגרשי כדורסל וטניס, פארקי החלקה ופארקים ציבוריים רבים.
המרכז הקהילתי החדש של ווסט ונקובר (או WVCC) נבנה מחדש ונפתח באביב של שנת 2009. במערב ונקובר נמצא גם הפארק המחוזי ברוש עם שבילים לאופני הרים, ואתר סקי וסנובורד גדול, ששימש כאחד המקומות המארחים באולימפיאדת החורף של שנת 2010.
ספריית הזיכרון במערב ונקובר, הממוקמת באמבלסייד, מחזיקה בשיעור השאלות של 21.32 לנפש, השיעור הגבוה ביותר לנפש בקנדה.
על פי מפקד האוכלוסין של 2011, מערב ונקובר מונה 42,694 תושבים.
יש בה את האחוז השני בגודלו של בני 65 ומעלה בקולומביה הבריטית, עם 22% מהאנשים שנכנסים לקטגוריה, לעומת 13% בשאר הפרובינציה.
חמשת המקצועות המובילים במערב ונקובר הם מדעים מקצועיים ושירותים טכניים; סחר קמעונאי; בריאות; מימון וביטוח; ושירותי חינוך.
חלק גדול מהאוכלוסייה מעורב בניהול בכיר בהשוואה לשאר הפרובינציה.
בשנת 2006 השפות המדוברות ביותר במערב ונקובר היו:
שפות אם כפי שדווח על ידי כל אדם:
מערב ונקובר נגישה על ידי תחבורה ציבורית עירונית של מערב ונקובר, הידועה בכינוי אוטובוס כחול.
זוהי מערכת התחבורה העירונית הארוכה ביותר בקנדה ומערכת ההעברה הראשונה של קנדה הנגישה לכיסאות גלגלים.
תחבורה ציבורית עירונית במערב ונקובר היא באחת משתי חברות אוטובוסים באזור ונקובר רבתי הפועלת תחת חוזה עבור TransLink.
המעבר בין אוטובוסים עירוניים של טרנסלינק לאוטובוסים אחרים שלה בעיירה הוא בחינם (אין צורך בתשלום כפול בעת מעבר).
נתיב הכביש המהיר היחיד בתחומי העירייה הוא כביש 1 של קולומביה הבריטית (אנ'), שהוא חלק מהכביש המהיר חוצה קנדה (אנ'), שמתחיל בקהילת מפרץ הפרסה וממשיך מזרחה אל מחוז צפון ונקובר.
כביש 99 (אנ') עובר גם הוא במערב ונקובר, ומתחבר עם כביש 1 בין מפרץ הפרסה ודרך טיילור, ומחבר את העירייה עם מרכז העיר ונקובר (דרך גשר שער האריות ) וויסלר (אנ'), דרך מסדרון הים-לשמיים.
בנוסף, BC Ferries (אנ') מפעילה קווים שיוצאים ממפרץ הפרסה לנניימו (אנ'), לאי בואן (אנ') ולחוף סאנשיין (אנ').
מערב ונקובר ידועה בפארקים שלה כגון הפארק המחוזי ברוש, המציע נופים ציוריים של מפרץ האו ואזור מטרו ונקובר, פארק ווייטקליף (Whytecliff Park) ופארק המגדלור, ליד הקהילה של מפרץ הפרסה, בטרמינל היבשתי של הכביש המהיר חוצה קנדה.
כל מערב ונקובר ממוקמת בצד הרי החוף.
נוכח מצב זה, מבתים רבים במקום נשקף נוף של האי ונקובר, היבשת התחתונה או מפרץ סאונד.
מערב ונקובר היא העירייה העשירה ביותר בקנדה, עם שווי נקי ממוצע למשק בית של 4,454,424 דולר קנדי.
צפון ונקובר הסמוכה מחזיקה במיקום העשירי.
במערב ונקובר נמצאים כמה נכסים ובתים גדולים מאוד, מפוארים ויקרים.
לעיתים, בתים תומחרו ונמכרו בסכומים העומדים בסביבות ה-30,000,000 דולר קנדי.
בשנת 2011, הבית הממוצע במערב ונקובר נמכר תמורת יותר מ-2,000,000 דולר קנדי; 95% מהבתים, או קרוב ל-16,000 בתים, שווים מעל מיליון דולר קנדי.
במערב ונקובר סך ההכנסות הממוצע היה 86,253 $ לגברים ו-48,070 $ לנשים, כמעט כפול מהממוצע בפרובינציה.
למעל 80% מהאוכלוסייה ההכנסה המשפחתית כוללת של 100,000 דולר לפחות.
נכון לשנת 2018, ראש העיר הוא אן בות שנבחר על ידי 21 קולות בבחירות העירוניות 2018.
מחוז הבחירות של מערב ונקובר כולל בדרך כלל את סקוומיש וויסלר, ולפעמים את חוף סאנשיין.
באופן פרובינציאלי, ג'ואן מקינטייר וראלף סולטאן מהמפלגה הליברלית של קולומביה הבריטיה נבחרו לכהונה במערב ונקובר-ים עד שמים ובמערב וונקובר-קפילאנו בהתאמה, בבחירות המחוזיות של שנת 2005 (מערב-ונקובר-ים-עד-שמיים כוללת סקוומיש, ויסלר ופמברטון).
וילסון עזב את הליברלים בשנת 2007 והצטרף למפלגה הירוקה בשנת 2008, והיה לחבר הפרלמנט הירוק הראשון.
בבחירה המחודשת בשנת 2008 נערכה תחרות חוזרת בין ווסטון ווילסון.
הפעם ווסטון התגלה כמנצח, כשהוא נושא כמעט את פי שלושה קולות מיריבו המכהן.
ווסטון ניצח שוב בשנת 2011. בבחירות הפדרליות בשנת 2015, ווסטון לא התיישב על ידי המועמדת הליברלית פאם גולדסמית' ג'ונס, שהייתה בעבר ראש עיריית מערב ונקובר בין השנים 2005–2011. פאמלה גולדסמית' ג'ונס בחרה שלא להתמודד לבחירות חוזרות בבחירות הפדרליות של 2019 ופטריק ויילר מהמפלגה הליברלית המשיך לנצח בבחירות.
במערב ונקובר ישנם 17 בתי ספר ציבוריים ו-4 בתי ספר פרטיים.
מבין בתי הספר הללו 6 בתי ספר תיכוניים.
למעלה מ-80% מהבוגרים הולכים לבתי ספר על-תיכוניים.
תושבים רבים מחוף סאנשיין, סקוומיש וצפון ונקובר לומדים בבתי ספר במערב ונקובר.
כמה נקודות עיקריות של מערב ונקובר (מחבר לא ידוע), ארכיוני ספריית הזיכרון של מערב ונקובר
http://westvancouverpolice.ca/ היסטוריה של משטרת מערב ונקובר
"מערב ונקובר", האנציקלופדיה של קולומביה הבריטית (מהדורה מקוונת), הוצאת C Harbour 2000
אוטובוסים כחולים של מערב ונקובר
מערב ג'אווה (באינדונזית: Jawa Barat) הוא מחוז במערב האי ג'אווה שבאינדונזיה.
המחוז הוקם בשנת 1950, לאחר עצמאותה של אינדונזיה.
המחוז מחולק ל-18 נפות ו-9 ערים ובירתו היא העיר באנדונג.
המחוז גובל במחוזות ג'קרטה, בנטן, מרכז ג'אווה ובאוקיינוס ההודי.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית המחוז מנתה כ-48.2 מיליון תושבים, המאוכלס ביותר במדינה, כ-97% מתושביו הם מוסלמים והשאר נוצרים ובני דתות נוספות.
מערב פינמרק (; נקרא גם וסט-פינמרק) הוא מחוז הכולל את חלקה המערבי של מחוז פינמרק שבנורווגיה.
באזור נמצא פיורד פורסנגר וחצי האי פורסנגר, אלטה ואת האיים בלופבהט.
במחוז יש 8 נפות: אלטה, לופה, הסוויק, המרפסט, קוואלסונד, מאסוי, נורדקאפ ופורסנגר.
נפות אלו הקימו שיתוף פעולה בין עירוני במועצה האזורית למערב פינמרק, למעט פורסנגר, שבמקום זאת בחרה לשתף פעולה עם שתי הנפות במישור פינמרק במועצה אזורית נפרדת למרכז פינמרק.
שלוש העיירות ברובע הן אלטה, המרפסט והוננגסוואג.
מערב טלמרק () הוא מחוז בנורווגיה הכולל את האזורים העליונים והמערביים של טלמרק עילית שבמחוז וסטפול וטלמרק.
האזור ידוע במסורות העממיות במוזיקה, ביגוד, עבודות יד, אוכל וארכיטקטורה.
האזור מסומן באופן מובהק גם על ידי הניבים שלו בנורווגית.
צורה זו של נורווגית היא בין אלה המכילות הכי הרבה עקבות של שפה ודקדוק נורדיים עתיקים.
מערב נורווגיה הוא חבל ארץ לאורך החוף האטלנטי של נורווגיה.
הוא מורכב מהמחוזות רוגלנד, וסטלן ומרה ורומסדל.
לאזור אין תפקיד רשמי או פוליטי-מינהלי.
באזור מתגוררים כ-1.4 מיליון תושבים.
העיר הגדולה ביותר היא ברגן והשנייה בגודלה היא סטוונגר.
מערב נורווגיה, כמו גם חלקים אחרים באזורים ההיסטוריים של נורווגיה, חולקים היסטוריה משותפת עם דנמרק, איי פארו ואיסלנד ובמידה פחותה עם הולנד ובריטניה.
ההיסטוריה של נורווגיה מתחילה בחוף המערבי, במיוחד ברוגלנד.
חפירות מספרות כי ברוגלנד ההתיישבות הראשונה של בני האדם בנורווגיה החלה כאשר הקרח נסוג לאחר תקופת הקרח האחרונה בערך לפני כ-10,000 שנה.
ישנם חפצים רבים מתקופת האבן ברוגלנד.
העקבות הקדומים ביותר של בני האדם נמצאים ביישוב בגלטה, רנסוי.
הנצרות (הקתולית) הפכה לדת הדומיננטית בנורווגיה במאה ה-11, אך הדת הייתה ידועה ככל הנראה בקרב הנורווגים כבר במאה ה-7.
בזמן שמזרח נורווגיה התנצרה על ידי מיסיונרים ונזירים מגרמניה ופריסלנד, מערב נורווגיה התנצרה על ידי אנשים אנגלים, סקוטים, אירים וויקינגים שהתאסלמו.
המקור העיקרי למידע על תקופת ההתיישבות באיסלנד הוא ספר ההתנחלויות (Landnámabók), שנכתב במאה ה-12, ומספר דין וחשבון מפורט על המתיישבים הראשונים.
על פי ספר זה, מלחים מערב-נורווגיים גילו בטעות את המדינה.
זמן קצר לאחר מכן נערכו כמה מסעות חקר ואז התחיל ההתיישבות.
אמרו כי אינגולפור ארנרסון היה המתנחל הראשון.
הוא היה מושל מנורווגיה, שהגיע לאיסלנד עם משפחתו בשנת 874. הוא בנה את המשק שלו ברייקיאוויק.
במהלך כ-60 השנים הבאות התיישבו בארץ מתיישבים ויקינגים מסקנדינביה וגם ממושבות נורדיות באי הבריטי - אירלנד, סקוטלנד והאי הסקוטי.
ניתן לראות את ההתנחלות איסלנד גם בהקשר של ההתפשטות הוויקינגית הכללית של התקופה, שקשורה באופן סביר ללחץ האוכלוסייה במערב נורווגיה ולמחסור הגובר בקרקעות החקלאיות.
במשך מאה שנה ההגירה הייתה היבט מרכזי בהיסטוריה הנורווגית ויותר מ-800,000 נורווגים היגרו לארצות הברית.
הקבוצה המאורגנת הראשונה של המהגרים עזבה את סטאוונגר ב-4 ביולי 1825.
מערב נורווגיה היא האזור השלישי בגודלו בנורווגיה על פי שטח, הוא משתרע על שטח של 58,582 קמ"ר.
בריטניה ואיי פארו שוכנים ממערב מעבר לים הצפוני, ואילו דנמרק שוכנת מדרום לקצה הדרומי שלה.
למערב נורווגיה קו חוף באורך 26,592 ק"מ.
החלק הדרומי של האזור נקרא Jæren.
זהו אחד האזורים החקלאיים הגדולים בנורווגיה.
שטח החקלאות במערב נורווגיה הוא 2 650 קמ"ר, המהווים 5.3% מכלל השטח באזור.
מערב נורווגיה הררית ביותר; בפחות מ-10 ק"מ מסוניפיורד, יש פסגות שגובהן מעל 2000 מטר.
ישנם פיורדים רבים במערב נורווגיה, הארדנגר פיורדן, בוקנפיורדן וסוניפיורדן הוא הארוך ביותר.
במערב נורווגיה יש צמחייה ובעלי חיים דומים לשאר נורווגיה, אך ישנם כמה הבדלים גדולים.
בעוד שכמעט כל הצבאים האדומים בנורווגיה נמצאים כאן, ישנם מעט איילים.
איילים הם מחזה נפוץ בהרדנגרווידה ובאזורי הרים גדולים אחרים.
הרדנגרווידה כולה נמצאת מעל קו העץ.
משמעות האקלים האלפיני שלה היא כי מינים רבים של בעלי חיים וצמחים ארקטיים נמצאים כאן, דרומה יותר מכל מקום אחר באירופה.
עדרי האיילים הפראיים שלהם הם מהגדולים בעולם, עם כ־15,000 בעלי חיים שתועדו בשנת 1996 וכ-8,000 בשנת 2008. הם נודדים במהלך השנה, ועוברים מאדמות מרעה בחורף בצד המזרחי של הרדנגרווידה, שם הם עברו לרעות על חזזית, אל שטחי הרבייה שלהם במערב שיותר פורה.
לפני 30,000 שנה קרחונים כיסו שטחים נרחבים בחצי הכדור הצפוני.
מכיוון שכל כך הרבה מים נכלאו ביבשה, בצורת קרח קרחוני, הים שכב 120 מטר מתחת למפלס הנוכחי.
פירוש הדבר היה שהים הצפוני היה יבשה, עם נהרות ארוכים מפותלים, רצועות אינסופיות של אדמה מעורפלת ואדמים חוליים רחבים.
רק עד דרום הים התיכון והים השחור היו יערות.
כאשר האקלים השתפר אט אט וחצי האי הסקנדינבי עלה מאחיזת הקרח, צמחים ובעלי חיים החלו לפלוש לשטח החדש.
ברגע שהיה יבשה הצמחים הראשונים השתרשו ואיתם הגיעו בעלי חיים, ציפורים וחרקים.
הראשונים שבהם היו בעלי החיים הארקטיים כמו איילים פראיים, שועל הארקטי והוולברין (גרגרן), שעקבו אחר קצה הקרחון עד ההרים.
העצים הגיעו מאוחר יותר, מלווים בצמחייה ובעלי חיים עשירים הכוללים דובים, איילים, שועלים, ארנבים, בונים אירופיים ולוטרות.
מערב נורווגיה היא אחד האזורים הרטובים ביותר באירופה, עם משקעים בהרים הסמוכים לחוף של כ -3,500 מ"מ בשנה בממוצע, ועולים על 5,000 מ"מ בשנות השיא.
בעיר ברגן המשקעים הממוצעים הם 2,250 מ"מ בשנה.
האקלים הרטוב נובע בחלקו מזרם המפרץ, שמעניק לאזור זה חורף מתון יותר מאזורים אחרים בנורווגיה, כאשר הגשם נפוץ יותר משלג בחורף.
במערב נורווגיה הקיץ בשיאו בין סוף יוני לתחילת אוגוסט, אלה הימים בהם מזג האוויר הוא הכי יציב וחם ביותר עם ימים שטופי שמש, ארוכים ובהירים.
לא יוצא דופן שהטמפרטורות מגיעות ל-25 מעלות צלזיוס ומעלה.
מערב נורווגיה היא אזור עשיר מאוד.
האזור מייצר כ -70% מסך התוצר הלאומי הגולמי של נורווגיה.
כיום סטאוונגר היא בירת הנפט בנורווגיה.
לפני נפט, דיג וחקלאות היו הפעילות הכלכלית החשובה ביותר במערב נורווגיה.
האזור היה אחראי על 51% מהתוצרת החקלאית הימית והדיג בנורווגיה.
במערב נורווגיה יש שיעור גידול האוכלוסייה הגבוה ביותר בנורווגיה לשנת 2009, 1.44%, בעוד שהמדינה כולה היא 1.20%.
60% מהאוכלוסייה הם מתחת לגיל 40, ו -30% מתחת לגיל 20. רבים מהמהגרים ההיסטוריים במערב נורווגיה הגיעו ממדינות כמו סקוטלנד, אנגליה, הולנד, גרמניה, דנמרק ושוודיה, ומערב נורווגיה היא עדיין החלק של נורווגיה שיש לה ההגירה הגדולה ביותר מהעולם המערבי.
הנצרות היא הדת הגדולה ביותר.
1,050,559 אנשים חברים בכנסיית נורווגיה.
ישנם גם 55,621 חברים בכנסיות נוצריות אחרות.
יש 11,655 מוסלמים במערב נורווגיה, 2452 בודהיסטים ו-1557 הם מדתות אחרות (בעיקר האמונה הבהאית ויהדות).
בברגן יש אוניברסיטה אחת, אוניברסיטת ברגן, ומכללה אוניברסיטאית אחת, מכללת אוניברסיטת ברגן, עם סך של 22,000 סטודנטים ו -3,600 עובדים.
אוניברסיטת ברגן (נורווגית: Universitetet i Bergen) היא האוניברסיטה השלישית בגודלה בנורווגיה, אחרי אוניברסיטת אוסלו והאוניברסיטה הנורווגית למדע וטכנולוגיה.
מערב סולאווסי (באינדונזית: Sulawesi Barat) הוא מחוז באינדונזיה שממוקם במערב האי סולאווסי.
עיר הבירה של המחוז היא מאמוג'ו.
ב-2004, המחוז התפצל מהמחוז דרום סולאווסי.
ב-11 בדצמבר 2019, קבוצה של חוקרים בראשות דר.
מקסים אאוברט, מצאה את ציורי הציד הישנים ביותר באומנות הפרהיסטורית.
הציור, של אנשים צדים חזיר ותאו, תוארך על ידי הארכאולוגים בעזרת תוריום ואורניום רדיואקטיביים.
האוכלוסייה של המחוז גדלה ב-2.67% כל שנה.
171,356 תושבים הם מתחת לקו העוני.
מערב פקיסטן (אורדו: مغربی پاکستان בנגלית: পশ্চিম পাকিস্তান) הייתה אחת מן המדינות הפקיסטניות שהוקמה בשנת 1955, לאחר תוכנית יחידה אחת.
לאחר עצמאותה מהשלטון הבריטי, הדומיניון של פקיסטן נחלק לשתי מובלעות: מזרחית ומערבית, שהופרדו על ידי הודו השכנה.
המובלעת המערבית של פקיסטן הורכבה מכ-3 פרובינציות: אזור הספר הצפון מערבי (ח'ייבר פח'טונח'ווה), מערב פנג'אב וסינד, מחוז נציב אחד: בלוצ'יסטן, ואת טריטוריית הבירה הפדרלית: אסלאמבאד.
המובלעת המזרחית - שנודעה בשם מזרח פקיסטן, שכיום נקראת בנגלדש.
מערב פקיסטן הייתה למעשה המדינה הפוליטית השולטת באיחוד, למרות שלמזרח פקיסטן יותר מחצי אוכלוסייתו.
למזרח היו גם מספר מושבים קטן מזה של השנייה באספה המכוננת של פקיסטן.
כדי לסיים את אי השוויון הנגרם, החליטה ממשלת פקיסטן לחלק את המדינה הגדולה לשתי מדינות קטנות יותר: מזרח ומערב פקיסטן.
הרעיון הועלה במסגרת תוכנית יחידה אחת על ידי ראש ממשלת פקיסטן צ'אודהרי מוחמד עלי ב-22 בנובמבר 1954. הרעיון מומש על ידי חוסיין שהיד סוהרוורדי.
ב-1970, נשיא פקיסטן לאותה התקופה, הגנרל יחיא ח'אן, חוקק סדרת רפורמות טריטוריאליות, חוקתיות וצבאיות.
הן ייסדו את הפרלמנט הפקיסטני והגדירו את ארבעת מחוזות פקיסטן של ימינו.
בשנה שלאחר מכן, פרצה במזרח פקיסטן מלחמת אזרחים בין הממשלה המקומית לבין המורדים הלאומיים הבנגלים.
לאחר התערבותה הצבאית של הודו במלחמה, הפקיסטנים נאלצו להיכנע והכירו בעצמאותה של הרפובליקה העממית של בנגלדש.
מערב פקיסטן התפרקה לאחר שמרכת המשפט למעשה ביטלה את תוכנית יחידה אחת, ושינתה את שם המדינה ל-"הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן".
בזמן עצמאותה של פקיסטן, נפגשו מייסדי המדינה בוועידה.
הם דנו על עתידה של הארץ ועל חלוקת השטחים של פקיסטן והודו.
לאחר מכן, נהפכה לשני אזורים נפרדים, שהיו במרחק של כ-1,600 ק"מ אחת מן השנייה.
החלק המזרחי - השתרע על פני שטחי בנגלדש של ימינו, והמערבי - על שטחי פקיסטן המודרנית.
התהליך הוביל לבעיות גדולות בממשלה החדשה.
חלוקת השטחים במדינות חילקו גם את המשאבים, התשתיות, כמות האנשים ואת הצבא.
התוצאה הייתה שלרפובליקה של הודו כ-345 מיליון נפש, לעומת 35 מיליון בלבד בפקיסטן.
מהכרזת עצמאותה, תושבי פקיסטן רצו ממשלה דמוקרטית ופרלמנטרית.
ב-1947, מונה ליקאת עלי ח'אן לתפקיד ראש ממשלתה הראשון של פקיסטן.
לאחר החלוקה, נוצר מצב שבו החלק המערבי של המדינה שולט בפוליטיקה של האיחוד.
למרות שלמזרח היו יותר ממחצית התושבים, מספר המושבים באספה המכוננת של פקיסטן היה נמוך בהרבה משכנתה.
כדי לסיים את אי השוויונות בין שתי המובלעות, הועלתה תוכנית יחידה אחת.
לפי מדיניות התכנית יחידה אחת, שהועלתה על ידי מוחמד עלי בוגרה ב-22 בנובמבר 1955, ארבעת הפרובינציות של המערב יתאחדו ליצירת מדינה אחת, מערב פקיסטן.
המדינה המערב פקיסטנית אוחדה למעשה על ידי המדינות, הפרובינציות והשטחים השבטיים במערב.
בירת מערב פקיסטן בין השנים 1995 עד לשנת 1965 הייתה קראצ'י, ב-1965 - לאהור, ומאז אסלאמבאד.
בעקבות התכנית, שונה שמה של מזרח בנגל למזרח פקיסטן, ובירתה דאקה.
עימותים בין מזרח למערב פקיסטן החלו מיד לאחר החלוקה.
לשתי המדינות היו אידאולוגיות פוליטיות אחרות: מערב פקיסטן הוקמה כדמוקרטיה פרלמנטרית, והאסלאם כדתה הרשמית.
לעומת זאת, מזרח פקיסטן הייתה מדינה סוציאליסטית מאז שנת 1954. מערב פקיסטן הייתה חברה קרובה של נאט"ו בראשות ארצות הברית, בעוד שבמזרח עמדו לצד הגוש המזרחי וברית ורשה בראשות ברית המועצות.
חוקת 1956 של פקיסטן הכירה בשפות אורדו, בנגלית ואנגלית כשפותיה הרשמיות של פקיסטן.
מ-1947 עד 1959, הממשלה הפקיסטנית הייתה יחסית רעועה.
שבעה ראשי ממשלה, ארבעה מושלים כלליים ונשיא אחד הודחו מתפקידם בכוח או ממהפכה.
התכנית יחידה אחת הובילה להתנגדות עזה מצד תושבי המדינה.
המפלגה הסוציאליסטית של פקיסטן והליגה המוסלמית יישמו מערכת בחירות משלהן, שבהן המפלגה הרפובליקנית בראשות בוגרה הפסידו, והליגה המוסלמית בראשות צ'אודהרי מוחמד עלי זכו בהן.
יחסיה עם ארצות הברית נגרעו, שהודיעה כי הדמוקרטיה בשתי המדינות נכשלה.
בשנת 1958, צבא פקיסטן התחיל מהפכה במדינה.
הוא יישם ממשל צבאי בראשותו של הגנרל איוב ח'אן.
הוא גם החליף את הבירה לבירה זמנית ברוואלפינדי.
בשנת 1965, הוכרזה הבירה החדשה אסלאמאבאד.
לאחר לחץ גדול של תושבי הרפובליקה, בוטלה תוכנית יחידה אחת ב-1 ביולי 1970. מערב פקיסטן חדלה להתקיים, ונקראה בשם הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
עם זאת, מזרח פקיסטן המשיכה להתקיים, אך בשנה שלאחר מכן, פרצה מלחמת העצמאות של בנגלדש ונהפכה למדינה העצמאית של בנגלדש.
בשנת 1955, החזירה מערב פקיסטן את שגרירה באפגניסטן, ונותקו יחסי שתי המדינות.
ב-1961, הכוחות המזוינים של פקיסטן דיכאו פלישה אפגנית בצפון מערב פקיסטן.
ארצות הברית הייתה אחת המדינות הראשונות לקיים יחסים דיפלומטיים עם פקיסטן לאחר הכרזת העצמאות שלה.
מערב פקיסטן הייתה בעלת בריתה של ארצות הברית והתנגדה לקומוניזם, לעומת מזרח פקיסטן שדגלה בה.
יחסי ברית המועצות ומערב פקיסטן ידעו עליות ומורדות במהלך השנים.
יחסיה הקרובים של מערב פקיסטן לארצות הברית הובילו למתיחות רבה במהלך המלחמה הקרה.
בכל מלחמותיה עם הודו, ברית המועצות תמכה בהודו והייתה הספקנית של צבא הגדולה ביותר אליה.
למערב פקיסטן היו יחסים עוינים כלפי הודו, בעיקר בגלל מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה שפרצה בשנת 1947 והסכסוך על קשמיר.
בשנת 1947, צבא פקיסטן וחיל האוויר הפקיסטני ניסה לכבוש את חבל קשמיר, אך הובסו על ידי הצבא ההודי.
למרות שהפלישה הצליחה חלקית, הפקיסטנים הצליחו לכבוש 40% מחבל הארץ, שיקרא אזאד קשמיר.
לאחר המלחמה, היחסים נותרו מתוחים בעקבות המלחמות הבאות על קשמיר (מלחמת הודו-פקיסטן השנייה, מבצע גיברלטר, וכו').
היחסים בין הרפובליקה העממית של סין למערב פקיסטן היו ידידותיים.
בשנת 1950, פקיסטן הייתה אחת המדינות הראשונות לבטל את הכראתן ברפובליקה הסינית ולהכיר בסין העממית.
לאחר זאת, המדינות שמרו על יחסים קרובים.
סין סיפקה לפקיסטן אמצעים טכנולוגיים וצבאיים במהלך המלחמה הקרה, ושתי המדינות החשיבו את השנייה כבעלות ברית.
אזור מערב הודו (בהינדי: पश्चिम भारत) כולל שלוש ממדינות הודו: גואה, גוג'אראט ומהרשטרה וכן את שטחי האיחוד דאדרה ונאגר הבלי ודמאן ודיו.
אזור מערב הודו גובל בפקיסטן ממערב, ובאזור המישורים העצום ממזרח, במדבר טהאר מצפון, ברכס ווינדיה ממזרח ומצפון, ובים הערבי ממערב.
אזור מערב הודו הוא האזור המשגשג והמפותח ביותר מבחינה כלכלית בהודו בכל הנוגע לרמת חיים, תשתיות וחינוך.
אזור מערב הודו מכיל כיום אוכלוסייה עירונית גדולה במיוחד.
השפות הדומיננטיות ביותר באזור מערב הודו הן מראטהית במהראשטרה ובגואה, גוג'ראטי בגוג'ראט וקונקאני ומלוואני באזורים קונקאן וגואה.
ערים בולטות באזור דרום הודו כוללות בין היתר את מומבאי, אחמדאבאד, פונה, ג'ייפור וסוראט.
מערב טיין שאן הוא אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו במרכז אסיה.
אתר המורשת העולמית חוצה גבולות וכולל אזורים במדינות קזחסטן, קירגיזסטן ואוזבקיסטן.
טיין שאן הוא רכס הרים גבוה באזור טורקסטן רבתי שבמרכז אסיה.
הוא משתרע לאורך 2,500 קילומטרים ממזרח למערב.
חלקו המזרחי נמצא באזור האוטונומי שינג'יאנג של הקבוצה האתנית של האויגורים בצפון-מערב הרפובליקה העממית של סין, בעוד שחלקו המערבי משתרע על פני מדינות מרכז אסיה קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן.
יחד עם הרי אלטאי בצפון, הרי קונלון בדרום והרי פמיר במערב, מהווה רכס טיין שאן את עמוד השדרה ההררי של מרכז אסיה.
זוהי שרשרת ההרים הגדולה ביותר באזור הצחיח הממוזג בעולם, והיא גם רכס ההרים המבודד הגדול ביותר שנמתח ממזרח-מערב בעולם.
הנופים של מערב טיין שאן מגוונים: ניתן למצוא קניונים, פסגות גבוהות וקרחונים, אך גם אדמות ביצות, אדמות דשא וערבות.
האקלים הוא יבשתי מובהק עם חורפים קרים ומושלגים בניגוד לקיצים חמים ויבשים.
תנאי האקלים משתנים עוד יותר על ידי השטח ההררי אשר יוצר מיקרו אקלימים והבדלים אנכיים בולטים באקלים ובאקולוגיה.
גובה אתר המורשת מערב טיין שאן על מרכיביו השונים נע בין 700 ל-4,503 מטרים מעל גובה פני הים.
אחוז גבוה של אנדמיות נרשם באזור ובמקומות מסוימים עדיין נשמרו החי והצומח מהיורה.
לדברי איגוד שימור הטבע הגרמני, הבעיות הגדולות ביותר באזורי מערב טיין שאן הן רעיית יתר, דלדול משאבי הטבע ופיתוח תשתיות נוסף, כמו גם שינויי האקלים.
הרי מערב טיין שאן נוספו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשנת 2016 בהחלטה במסגרת המושב ה-40 של הוועדה למורשת עולמית.
האזור שוכן ממערב להרי טיין שאן בשינג'יאנג, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו שנוסף לרשימת המורשת העולמית ב-2013.
בנימוק להוספת האתר לרשימה נכתב בין היתר:
אתר המורשת העולמית כולל שלושה עשר אתרים, שבעה מהם נמצאים בקזחסטן, ארבעה בקירגיזסטן ושניים באוזבקיסטן.
לאלה יש שטח מוגן כולל של כ-5,000 קילומטרים רבועים.
עבור חלקם, רק האתר עצמו הוא חלק מהמורשת העולמית, אחרים מוקפים באזור חיץ עם הגנה פחותה יותר.
האתרים כוללים שמורות טבע קיימות או פארקים לאומיים או חלק אחד או יותר מהם.
רוב האתרים נמצאים בסמוך למפגש שלוש המדינות.
בפועל, אף על פי שאתר המורשת קרוי "מערב טיין שאן", הוא מורכב משני חלקים שהמקור הגאולוגי שלהם שונה לחלוטין: הרי טיין שאן והרי קראטאו.
הרי טיין שאן צעירים יחסית בהשוואה להרי קראטאו, מה שגורם להבדלים בצורות נוף ובמאפיינים האקולוגיים.
הרי טיין שאן בנויים מסלעי גנייס קריסטלינים שנוצרו בפלאוזואיקון (התורים סילור, דבון וקרבון).
שכבה עבה של אבן גיר מהקרבון מכילה כמות גדולה של מאובנים ימיים של חסרי חוליות.
הרי קראטאו כוללים סלעי משקע פחמניים ומרבצים של פצלים וחול מהמזוזואיקון עד הקנוזואיקון למרגלות ההרים.
בשני האתרים הפלאונטולוגים הקטנים (אתרים מספר 3 ו-4) התגלו בפצלים מאובנים של צמחים ושל בעלי חיים מהיורה.
יותר מ-60 מינים של צמחים, וכ-100 מינים של חרקים, רכיכות, סרטנאים, צבים ודגים.
צורות הנוף המגוונות במערב טיין שאן תומכות במגוון ביולוגי עשיר, כולל מספר גדול של מינים אנדמיים (בייחוד בשמורת הטבע קראטאו עם 61 סוגים של בעלי פרחים), ומגוון גדול של חברות צמחים, כולל יערות מעורבים של מחטניים ונשירים, חלקם עם עצי פירות בר.
בין המינים בסכנת הכחדה חמורה מין העוזרר Crataegus knorringiana ומין היערה Lonicera karataviensis.
בין החולייתנים החיים במערב טיין שאן נמנו 61 מינים של יונקים, 316 מינים של עופות, 17 מינים של זוחלים, 3 מינים של דו-חיים ויותר מ-20 מינים של דגים.
לאזור חשיבות בינלאומית בשל מספר המינים בסכנת הכחדה.
בהם מיני העופות: עיט שמש, חובה גדולה, מין היונה , בז ציידים ורחם, ומיני היונקים: דול מצוי, מין המרמיטה נמר השלג וסמור משויש.
מערב לוס אנג'לס היא שכונה בעיר לוס אנג'לס אשר במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
השכונה ממוקמת באמצע אזור ווסטסייד, ממערב למרכז העסקים הראשי של לוס אנג'לס.
נכון לשנת 2008 הכילה השכונה בסביבות 4,556 תושבים.
האזור בו נמצאת כיום השכונה סופח לעיר לוס אנג'לס במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20.
האזור מכיל שילוב של בנייני דירות נמוכים, בתים צמודי קרקע ובניינים רבי קומות.
מערב פלורידה (בספרדית: Florida Occidental) היה אזור בחוף הצפוני של מפרץ מקסיקו שעבר כמה שינויים בגבולות ובריבונות במהלך ההיסטוריה שלו.
כפי ששמו מרמז, הוא נוצר מהחלק המערבי של פלורידה הספרדית לשעבר (מזרח פלורידה היווה את החלק המזרחי, עם נהר האפלאצ'יקולה כגבול ביניהן), יחד עם אדמות שנלקחו מלואיזיאנה הצרפתית; פנסקולה הפכה לבירת מערב פלורידה.
המושבה כללה כשני שלישים ממה שמכונה כיום ה-Florida Panhandle, כמו גם חלקים מהמדינות המודרניות בארצות הברית לואיזיאנה, מיסיסיפי ואלבמה.
ממלכת בריטניה הגדולה הקימה את מערב ומזרח פלורידה בשנת 1763 מתוך אדמה שנרכשה מצרפת וספרד לאחר מלחמת שבע השנים.
מכיוון שהשטח שנרכש זה עתה היה גדול מכדי לשלוט ממרכז מנהלי אחד, הבריטים חילקו אותו לשתי מושבות חדשות המופרדות על ידי נהר האפלאצ'יקולה.
מערב פלורידה הבריטית כללה את החלק של פלורידה הספרדית לשעבר, ששכן ממערב לאפלאצ'יקולה, וכן חלקים מלואיזיאנה הצרפתית לשעבר; ממשלתו התבססה בפנסקולה.
מערב פלורידה הקיפה אפוא את כל השטח בין נהרות המיסיסיפי ואפלאצ'יקולה, עם גבול צפוני שהוסט מספר פעמים במהלך השנים שלאחר מכן.
גם מערב ומזרח פלורידה נשארו נאמנים לכתר הבריטי במהלך המהפכה האמריקאית, ושימשו מקלטים עבור לויאליסטים שנמלטו משלוש עשרה המושבות.
ספרד פלשה למערב פלורידה וכבשה את פנסקולה ב-1781, ולאחר המלחמה ויתרה בריטניה על שתי הפלורידות לספרד.
עם זאת, היעדר גבולות מוגדרים הוביל לסדרה של סכסוכי גבול בין מערב פלורידה הספרדית לבין ארצות הברית הצעירה המכונה מחלוקת מערב פלורידה.
האזור המכונה מערב פלורידה נתבע במקור על ידי ספרד כחלק מלה פלורידה, שכללה את רוב מה שהוא כיום דרום מזרח ארצות הברית.
ספרד עשתה מספר ניסיונות לכבוש ולהתיישב באזור, ובמיוחד את ההתיישבות קצרת-הימים של טריסטן דה לונה ב-1559, אך הוא לא יושב לצמיתות עד המאה ה-17, עם הקמת משלחות לאפלאצ'ה.
בשנת 1698 הוקם היישוב פנסקולה כדי לבלום את התפשטות צרפת לאזור.
החל מסוף המאה ה-17, הקימו הצרפתים יישובים לאורך חוף המפרץ ובאזור כחלק מלואיזיאנה הצרפתית, כולל מובייל (1702) ומבצר טולוז (1717) באלבמה של היום  ומבצר מורפס (1699) בחוף מיסיסיפי של ימינו.
לאחר שנים של מחלוקת בין צרפת לספרד, הם הסכימו להשתמש בנהר פרדידו (הגבול המודרני בין פלורידה לאלבמה) כגבול בין לואיזיאנה הצרפתית לפלורידה הספרדית.
לפני 1762, צרפת החזיקה וניהלה את הקרקע ממערב לנהר פרדידו כחלק מלואיזיאנה הצרפתית.
ההסכם הסודי של פונטנבלו, שנחתם ב-1762 אך לא פורסם עד 1764, העביר למעשה לספרד את כל לואיזיאנה הצרפתית ממערב לנהר המיסיסיפי, כמו גם את האי אורלינס.
עם זאת, על פי האמנה שסיימה את מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (מלחמת שבע השנים) ב-1763, בריטניה השיגה בעלות מיידית על כל לואיזיאנה הצרפתית ממזרח לנהר המיסיסיפי.
זה כלל את האדמה בין הפרדידו למיסיסיפי.
ספרד גם ויתרה לבריטניה הגדולה על שטח לה פלורידה, בתמורה לקובה, אותה כבשו הבריטים במהלך המלחמה.
כתוצאה מכך, במשך שני העשורים הבאים שלטו הבריטים כמעט בכל חופי מפרץ מקסיקו ממזרח לנהר המיסיסיפי.
רוב האוכלוסייה הספרדית עזבה את פלורידה באותה תקופה, ורישומי הממשלה הקולוניאליים שלה הועברו להוואנה, קובה.
ספרד, בינתיים, לא הצליחה לבסס את שליטתה בלואיזיאנה עד 1769, אז תפסה את החזקה הרשמית.
במשך שש שנים, אם כן, לואיזיאנה כפי שצרפת החזיקה בה, וכפי שספרד קיבלה אותה, לא כללה אף אחת מהטריטוריות שבין נהרות המיסיסיפי והפרדידו, שכן התואר לאותו שטח עבר מיד מצרפת לבריטניה ב-1763
לאחר שמצאו את השטח החדש הזה גדול מכדי לשלוט כיחידה אחת, חילקו אותו הבריטים לשתי מושבות חדשות, מערב פלורידה ומזרח פלורידה, מופרדות על ידי נהר האפלאצ'יקולה, כפי שנקבע בהכרזה המלכותית של 1763. מזרח פלורידה כללה את רוב פלורידה הספרדית לשעבר, ושמרה על הבירה הספרדית הישנה של סיינט אוגוסטין.
מערב פלורידה כללה את האדמה שבין נהרות המיסיסיפי ואפלאצ'יקולה, כולל קרקע ממה שהיה פלורידה הספרדית ולואיזיאנה הצרפתית, כאשר פנסקולה מוגדרת כבירתה.
הגבול הצפוני נקבע באופן שרירותי בקו הרוחב ה-31.
אמריקאים אנגלים ואמריקאים סקוטים-אירים רבים עברו לשטח בתקופה זו.
מושל מערב פלורידה בנובמבר 1763 היה ג'ורג' ג'ונסטון; סגן המושל שלו, מונפורט בראון, היה בעל אדמות גדול במחוז שקידם מאוד את פיתוחו.
שבע אסיפות כלליות כונסו בין 1766 ל-1778.
בשנת 1767, הבריטים העבירו את הגבול הצפוני לקו הרוחב 32° 22′ צפון, המשתרע מהיאזו עד נהר צ'טהוצ'י, שכלל את מחוז נאצ'ז ומחוז טומביגבי.
השטח המצורף כלל בערך את החצאים התחתונים של המדינות הנוכחיות מיסיסיפי ואלבמה.
מתיישבים חדשים רבים הגיעו בעקבות חיל המצב הבריטי, והפיחו את האוכלוסייה.
בשנת 1774 הקונגרס הקונטיננטלי הראשון שלח מכתבים שהזמין את מערב פלורידה לשלוח צירים, אך הצעה זו נדחתה מכיוון שהתושבים היו לויאליסטים ברובם.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מושל מערב פלורידה היה פיטר צ'סטר.
מפקד הכוחות הבריטיים במהלך המלחמה היה ג'ון קמפבל.
המושבה הותקפה בשנת 1778 על ידי משלחת וילינג .
ספרד נכנסה למלחמת העצמאות האמריקנית בצד צרפת, אך לא לצד שלוש עשרה המושבות.
ברנרדו דה גאלווס, מושל לואיזיאנה הספרדית, הוביל מערכה צבאית לאורך חוף המפרץ, וכבש את באטון רוז' ונאצ'ז מידי הבריטים ב-1779, את מוביל ב-1780, ואת פנסקולה ב-1781.
בהסכם פריז מ-1783 שסיים את המלחמה, הסכימו הבריטים לגבול בין ארצות הברית למערב פלורידה בקו הרוחב 31° צפון בין נהרות המיסיסיפי ואפלאצ'יקולה.
עם זאת, הסכם אנגלו-ספרדי נפרד, שמסר את שני מחוזות פלורידה בחזרה לספרד, לא ציין גבול צפוני לפלורידה.
ספרד התעקשה שהטענה שלה במערב פלורידה מתרחבת במלואה עד לגבול 1767 ב-32°22′, אך ארצות הברית טענה שהאדמה בין 31° ל-32° 22′ תמיד הייתה טריטוריה בריטית.
זה עורר את המחלוקת הראשונה במערב פלורידה.
משא ומתן בשנים 1785–1786 בין ג'ון ג'יי ודון דייגו דה גרדוקי לא הצליח להגיע למסקנה משביעת רצון.
הגבול הוכרע לבסוף בשנת 1795 על ידי הסכם סן לורנצו, שבו הכירה ספרד בקו הרוחב 31° כגבול.
ספרד המשיכה לשמור על מזרח ומערב פלורידה כמושבות נפרדות.
כאשר ספרד רכשה את מערב פלורידה ב-1783, הגבול המזרחי של בריטניה היה נהר האפלאצ'יקולה, אך ספרד ב-1785 העבירה אותו מזרחה לנהר סוואני.
המטרה הייתה להעביר את המוצב הצבאי בסן מרקוס ואת מחוז אפלאצ'י ממזרח פלורידה למערב פלורידה.
בהסכם הסודי של סן אילדפונסו משנת 1800, הסכימה ספרד להחזיר את לואיזיאנה לצרפת; עם זאת, מיקום הגבול בין לואיזיאנה למערב פלורידה לא צוין במפורש.
לאחר שצרפת מכרה את לואיזיאנה לארצות הברית ב-1803, פרץ סכסוך גבולות נוסף.
ארצות הברית וספרד ניהלו משא ומתן ארוך ולא חד משמעי על מעמדה של מערב פלורידה.
בינתיים, מתיישבים אמריקאים קבעו דריסת רגל באזור והתנגדו לשליטה ספרדית.
המתיישבים הבריטים, שנותרו, התרעמו גם הם על השלטון הספרדי, מה שהוביל למרד ב-1810 ולהקמת הרפובליקה של מערב פלורידה למשך 74 ימים.
במערב פלורידה, מיוני עד ספטמבר 1810, התקיימו ברובע באטון רוז' פגישות חשאיות רבות של מי שהתרעמו על השלטון הספרדי, כמו גם שלושה כינוסים שהתקיימו בגלוי.
מתוך הפגישות הללו צמח המרד במערב פלורידה והקמת הרפובליקה העצמאית של מערב פלורידה, שבירתה בסנט פרנסיסוויל, בלואיזיאנה של ימינו, על שפל לאורך נהר המיסיסיפי.
מוקדם בבוקר ב-23 בספטמבר 1810, מורדים חמושים הסתערו על מבצר סן קרלוס בבאטון רוז' והרגו שני חיילים ספרדים "בקרב אש חריף ועקוב מדם שחילץ את השליטה על האזור מידי הספרדים".
המורדים פרשו את דגל הרפובליקה החדשה, כוכב לבן יחיד על שדה כחול.
לאחר המתקפה המוצלחת, שאורגנה על ידי פילימון תומאס, בוצעו תוכניות לכבוש את מוביל ופנסקולה מהספרדים ולשלב את החלק המזרחי של המחוז ברפובליקה החדשה.
רובן קמפר הוביל כוח קטן בניסיון ללכוד את מוביל, אך המשלחת הסתיימה בכישלון.
התמיכה במרד הייתה רחוקה מלהיות פה אחד.
נוכחותם של פלגים מתחרים פרו-ספרדים, פרו-אמריקאים ותומכים בעצמאות, כמו גם נוכחותם של עשרות סוכנים זרים, תרמו ל"מלחמת אזרחים וירטואלית בתוך המרד, כאשר הפלגים המתחרים התחרו על תפקיד".
הפלג שהעדיף את המשך עצמאותה של מערב פלורידה הבטיח אימוץ חוקה בוועידה באוקטובר.
הוועידה הזמינה קודם לכן צבא בפיקודו של הגנרל פילמון תומאס לצעוד על פני השטח, להכניע את ההתנגדות למרד, ולחתור להבטיח כמה שיותר שטחים בבעלות ספרדית.
"תושבי קהילות מערב פלורידה הוכיחו שהם תומכים במידה רבה במרד, בעוד שרוב האוכלוסייה באזור המזרחי של קהילות פלורידה התנגדה למרד.
צבאו של תומאס דיכא באלימות את מתנגדי המרד, והותיר מורשת מרה באזורי טנגיפאהואה וצ'פונקטה."
ב-7 בנובמבר 1810, נבחר פולוואר סקיפווית' כמושל, יחד עם חברי בית מחוקקים דו-בתי.
סקיפווית' הושבע ב-29 בנובמבר 1810. שבוע לאחר מכן, הוא ורבים מחבריו הפקידים עדיין התעכבו בסנט פרנסיסוויל בהכנות ללכת לבאטון רוז', שם תתקיים הישיבה הבאה של בית המחוקקים כדי לשקול את התוכנית השאפתנית שלו.
ההשתלטות הממשמשת ובאה של ארצות הברית כנראה הפתיעה את סקיפוויט כאשר מושל טריטוריית מיסיסיפי, דייוויד הולמס, ומשלחתו התקרבו לעיירה.
הולמס שכנע את כולם למעט כמה מנהיגים, כולל סקיפוויט ופילמון תומאס, הגנרל של חיילי מערב פלורידה, להסכים לסמכות האמריקאית.
סקיפווית' התלונן במרירות בפני הולמס כי כתוצאה משבע שנים של סובלנות אמריקאית להמשך הכיבוש הספרדי, ארצות הברית נטשה את זכותה על המדינה וכי אנשי מערב פלורידה לא ייכנעו כעת לממשלה האמריקאית ללא תנאים.
לאחר מכן עזבו סקיפווית' וכמה ממחוקקיו הלא מפויסים למבצר בבאטון רוז', במקום למסור את המדינה ללא תנאי וללא תנאים.
בבאטון רוז' ב-9 בדצמבר 1810, סקיפווית' הודיע להולמס שהוא לא יתנגד עוד אבל לא יוכל לדבר בשם החיילים במבצר.
מפקדם היה ג'ון באלינגר, אשר בהבטחתו של הולמס כי חייליו לא ייפגעו, הסכים למסור את המבצר.
מושל טריטוריית אורלינס, ויליאם קלייבורן וכוחותיו המזוינים מפורט אדמס נחתו מעל העיר.
הולמס דיווח לקלייבורן כי "האזרחים החמושים...
מוכנים לפרוש מהמבצר ולהכיר בסמכותה של ארצות הברית" מבלי להתעקש על תנאים כלשהם.
קלייבורן הסכים לטקס מכבד לציון מעשה ההעברה הפורמלי.
כך, בשעה 2:30 אחר הצהריים באותו אחר הצהריים, 10 בדצמבר 1810, "הגברים בתוך המבצר צעדו החוצה וערמו את נשקם והצדיעו לדגל מערב פלורידה כשהורד בפעם האחרונה, ולאחר מכן התפזרו".
גבולותיה של הרפובליקה של מערב פלורידה כללו את כל הטריטוריה מדרום ל-31°N במקביל, מזרחית לנהר המיסיסיפי ומצפון לנתיב המים שנוצר על ידי נהר איברוויל, נהר אמיט, אגם מאורפס, פאס מנצ'אק, אגם פונטצ'רטריין והריגולץ.
נהר הפנינה עם היובל שלו שנשפך אל הריגולץ היווה את הגבול המזרחי של הרפובליקה.
ב-27 באוקטובר 1810, נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון הכריז כי על ארצות הברית להשתלט על מערב פלורידה בין נהרות המיסיסיפי והפרדידו, בהתבסס על טענה קלושה שהיא חלק מרכישת לואיזיאנה.
ממשלת מערב פלורידה התנגדה לסיפוח, והעדיפה לנהל משא ומתן על תנאים להצטרפות לאיחוד.
המושל פולוואר סקיוויט הכריז שהוא ואנשיו "יקיפו את מטה הדגל וימותו להגנתו".
ויליאם קלייבורן נשלח להשתלט על השטח, ונכנס עם כוחותיו לבירת סנט פרנסיוויל ב-6 בדצמבר 1810 ולבאטון רוז' ב-10 בדצמבר 1810. עם זאת, קלייבורן סירב להכיר בלגיטימיות של ממשלת מערב פלורידה, וסקיפווית' ובית המחוקקים הסכימו בסופו של דבר לקבל את ההכרזה של מדיסון.
הקונגרס העביר החלטה משותפת, שאושרה ב-15 בינואר 1811, לדאוג לכיבוש זמני של השטח השנוי במחלוקת ולהכריז שהשטח צריך להישאר נתון למשא ומתן עתידי.
ב-12 בפברואר 1812, הקונגרס אישר בחשאי לנשיא ג'יימס מדיסון להשתלט על החלק של מערב פלורידה הממוקם ממערב לנהר פרדידו, שלא היה כבר ברשותה של ארצות הברית, עם הרשאה להשתמש בכוח צבאי וימי כפי שיימצא צורך.
ב-14 באפריל 1812 אישר הקונגרס את חלק השטח שממערב לנהר הפנינה להתאגד במדינת לואיזיאנה, שהוקמה רשמית ב-30 באפריל, אך הוא לא צורף רשמית עד שהבית המחוקקים של המדינה אישר את זה.
ב-4 באוגוסט ארצות הברית סיפחה את מחוז מוביל של מערב פלורידה לטריטוריית מיסיסיפי ב-14 במאי 1812, אם כי החלטה זו לא בוצעה בכוח צבאי עד כמעט שנה לאחר מכן.
לדברי היסטוריון אחד, "השילוב של מערב פלורידה בטריטוריית אורלינס מייצג את הופעתו של האימפריאליזם האמריקאי על ידי האיחוד החדש שנבנה.
תוך שימוש בכוח, לא במשא ומתן, קלייבורן וצבאו, עם הכרזתו של מדיסון, אילצו את סקיפווית' ותומכיו לקבל שלטון זר."
על פי ההסכם הסודי מ-1 באוקטובר 1800, בין צרפת לספרד, המכונה הסכם סן אילדפונסו, ספרד החזירה לצרפת ב-1802 את מחוז לואיזיאנה כפי שהיה באותה תקופה בבעלות ספרד, וכפי שהיה כאשר צרפת החזיקה בו בפעם האחרונה ב-1769.
בהעברת לואיזיאנה לארצות הברית, נעשה שימוש בשפה זהה בסעיף 3 של אמנת סנט אילדפונסו משנת 1800. העמימות בסעיף השלישי הזה התאימה למטרה של השליח האמריקני ג'יימס מונרו, אם כי היה עליו לאמץ פרשנות שצרפת לא טענה וגם ספרד לא התירה.
מונרו בחן כל סעיף במאמר השלישי ופירש את הסעיף הראשון כאילו ספרד מאז 1783 ראתה את מערב פלורידה כחלק מלואיזיאנה.
הסעיף השני רק שימש להבהיר את הסעיף הראשון.
הסעיף השלישי התייחס לאמנות של 1783 ו-1795, ונועד לשמור על זכויותיה של ארצות הברית.
הסעיף הזה פשוט נתן תוקף לאחרים.
לדברי מונרו, צרפת מעולם לא חילקה את לואיזיאנה כשהיא הייתה ברשותה.
(הוא ראה ב-3 בנובמבר 1762 את תאריך הסיום של החזקה הצרפתית, ולא ב-1769 כאשר צרפת מסרה רשמית את לואיזיאנה לספרד).
לאחר 1783, ספרד איחדה מחדש את מערב פלורידה ללואיזיאנה, החזיק מונרו, ובכך השלימה את המחוז כפי שהחזיקה בו צרפת, למעט אותם חלקים שבשליטת ארצות הברית.
לפי פרשנות קפדנית של האמנה, עשויה ספרד להידרש לוותר לארצות הברית על שטח כזה ממערב לפרדידו שהיה שייך פעם לצרפת.
כחלק מאמנת הרכישה של לואיזיאנה משנת 1803, חזרה צרפת מילה במילה על סעיף 3 של האמנה עם ספרד משנת 1800, ובכך הכריעה במפורש את ארצות הברית לזכויות צרפת וספרד.
בשנת 1800, לואיזיאנה לא כללה את מערב פלורידה.
ספרד, בכל המשא ומתן עם צרפת, סירבה לוותר על כל חלק מפלורידה.
ב-1801 הודיעה ספרד למושלי ספרד בצפון אמריקה שהשטח שנמסר לצרפת אינו כולל את מערב פלורידה.
בפקודות והסכמים של ממשלת ספרד, תושבי פלורידה תמיד צוינו להבדיל מכל שאר הנחלות הספרדיות.
הסכם ארנחואס של צרפת משנת 1801 עם ספרד קבע שהוויתור על לואיזיאנה יהיה "שחזור", ולא רטרוצסיה.
צרפת מעולם לא נתנה שום חלק מפלורידה לספרד, ולכן ספרד לא יכלה להחזיר אותו.
בתקופה שספרד החזיקה בפלורידה, הם תמיד נקראו פלורידה ומעולם לא כונו חלק מלואיזיאנה.
הסכמים בין ארצות הברית וספרד כינו אותם גם פלורידה.
ב-1803 החלה צרפת לנהל משא ומתן עם ספרד לרכישת מערב ומזרח פלורידה, ואישרה בכך שצרפת לא ראתה במערב פלורידה כאזור שכבר נרכש.
במהלך המשא ומתן שלו עם צרפת, השליח האמריקני רוברט ליווינגסטון כתב תשעה דוחות למדיסון שבהם הצהיר שמערב פלורידה אינה ברשות צרפת.
הנשיא ג'פרסון ביקש מגורמים אמריקאים באזור הגבול עצה לגבי גבולות לואיזיאנה, שהטובים ביותר לא האמינו שזה כולל את מערב פלורידה.
כאשר לואיזיאנה נמסרה רשמית לארצות הברית, ארצות הברית לא דרשה להחזיק במערב פלורידה.
בקיץ 1804, כאשר ארצות הברית וספרד פנו לצרפת כדי להשפיע על פרשנות ההסכם, נפוליאון צידד בחוזקה בספרד.
בנובמבר 1804, בתגובה לליווינגסטון, הכריזה צרפת על התביעה האמריקאית למערב פלורידה מופרכת לחלוטין.
בינואר 1805, שגריר צרפת וספרד הודיעו במשותף למדיסון כי התביעה האמריקאית למערב פלורידה אינה נסבלת.
מדיסון הצביע על מפות שלפני 1763 שהראו את מערב פלורידה כחלק מטריטוריית לואיזיאנה הצרפתית לשעבר.
השגריר הצרפתי ציין לחרדתו של מדיסון שאותו דבר חל על טנסי וקנטקי.
עם כישלון המשימה המיוחדת של מונרו בשנים 1804–1805, מדיסון היה מוכן לנטוש לחלוטין את התביעה האמריקאית למערב פלורידה.
בשנת 1805, ההצעה האחרונה של מונרו לספרד להשיג את מערב פלורידה נדחתה לחלוטין.
במכתב משנת 1809, ג'פרסון למעשה הודה שמערב פלורידה אינה נחלת ארצות הברית.
התואר האמריקאי לשטח לואיזיאנה היה בעצמו תואר פגום מכוח הסכם צרפת-ספרד משנת 1800.
הגנרל אנדרו ג'קסון קיבל באופן אישי את מסירת הבעלות למערב פלורידה מהמושל הספרדי שלה ב-17 ביולי 1821.
הספרדים המשיכו לחלוק על סיפוח החלקים המערביים של המושבה במערב פלורידה, אך כוחם באזור היה חלש מכדי לעשות משהו בנידון.
הם המשיכו לנהל את שאר המושבה (בין הנהרות פרדידו וסואני) מהבירה בפנסקולה.
ב-22 בפברואר 1819, ספרד וארצות הברית חתמו על הסכם אדמס-אוניס.
בהסכם זה, ספרד ויתרה לארצות הברית הן את מערב ומזרח פלורידה בתמורה לפיצויים ולוויתור על תביעות אמריקאיות לטקסס.
בעקבות אשרור על ידי ספרד ב-24 באוקטובר 1820 וארצות הברית ב-19 בפברואר 1821, האמנה נכנסה לתוקף, ובכך קבעה את הגבולות הנוכחיים.
כתוצאה מכך, צבא ארצות הברית השתלט ושלט בשתי פלורידות כאשר אנדרו ג'קסון כיהן כמושל.
ארצות הברית ארגנה עד מהרה את טריטוריית פלורידה ב-30 במרץ 1822, על ידי שילוב של מזרח פלורידה ושטחי מערב פלורידה ממזרח לנהר פרדידו והקמת ממשלה טריטוריאלית.
לאחר מכן היא התקבלה לאיחוד כמדינה ב-3 במרץ 1845.
למערב פלורידה הייתה השפעה על בחירת מיקומה של הבירה הנוכחית של פלורידה.
בתחילה החליטה המועצה המחוקקת של הטריטוריה של פלורידה לעשות רוטציה בין הבירות ההיסטוריות של פנסקולה וסיינט אוגוסטין.
מושב החקיקה הראשון נערך בפנסקולה ב-22 ביולי 1822; זה חייב את הנציגים מסיינט אוגוסטין לנסוע 59 ימים בים כדי להשתתף.
כדי להגיע למפגש השני בסיינט אוגוסטין, חברי פנסקולה נסעו 28 ימים על פני היבשה.
במהלך מושב זה, המועצה החליטה שיש לקיים ישיבות עתידיות בחצי דרך כדי לצמצם את המרחק.
בסופו של דבר, טלהסי, אתר של יישוב אפלאצ'י מהמאה ה-18, נבחרה כנקודת האמצע בין הבירות לשעבר של מזרח ומערב פלורידה.
החלקים של מערב פלורידה הממוקמים כעת בלואיזיאנה ידועים בתור קהילות פלורידה.
המוזיאון ההיסטורי של הרפובליקה של מערב פלורידה ממוקם בג'קסון, לואיזיאנה, המנוהל על ידי האגודה ההיסטורית של הרפובליקה של מערב פלורידה.
בשנת 1991 נוסדה אגודת השושלת "הבנים והבנות של המחוז והרפובליקה של מערב פלורידה 1763–1810" עבור צאצאי המתיישבים של התקופה.
מטרתו כללה "לאסוף ולשמר רשומות, מסמכים ושרידים הנוגעים להיסטוריה ולגנאלוגיה של מערב פלורידה לפני ה-7 בדצמבר 1810".
בשנת 1993, בית המחוקקים של מדינת לואיזיאנה שינה את שמה לכביש הבין-מדינתי 12, שכל אורכו נמצא בקהילות פלורידה, ל"כביש המהיר של הרפובליקה של מערב פלורידה".
ב-1998, ליילה לי רוברטס, נינה של פולוואר סקיפווית', תרמה את העותק המקורי של החוקה של הרפובליקה של מערב פלורידה ואת המסמכים התומכים לארכיון המדינה של לואיזיאנה בבאטון רוז'.
אוניברסיטת דרום-מזרח לואיזיאנה בהאמונד מחזיקה גם באוסף ארכיוני של מסמכים ממערב פלורידה הבריטית ומהרפובליקה של מערב פלורידה, חלקם מתוארכים לשנת 1764.
מערב פלורידה הספרדית (בספרדית: Florida Occidental) הייתה פרובינציה של האימפריה הספרדית מ-1783 עד 1821, אז יחד עם מזרח פלורידה הועברה לידי ארצות הברית.
לאזור מערב פלורידה היו בתחילה אותם גבולות כמו המושבה הבריטית לשעבר.
חלק ניכר משטחה סופח בהדרגה על ידי ארצות הברית במחלוקת מערב פלורידה.
בהיקף הגדול ביותר שלה, המושבה כללה את מה שהם כיום קהילות פלורידה של לואיזיאנה, החלקים הדרומיים ביותר של מיסיסיפי ואלבמה, כמו גם את הפאנדנדל של פלורידה.
בעוד שדרום מזרח לואיזיאנה וחופי מיסיסיפי ואלבמה של ימינו סופחו לפני או במהלך מלחמת 1812, הקרקע המרכיבה את פלורידה של ימינו לא נרכשה אלא מספר שנים לאחר מכן.
האזור הפך לטריטוריית פלורידה של ארצות הברית ב-1822.
ספרד הייתה המדינה האירופית הראשונה שיישבה את חצי האי פלורידה, התרחבה צפונה מקובה והקימה יישובים ארוכי טווח בסיינט אוגוסטין קובה, על חוף האוקיינוס האטלנטי, כמו גם בפנסקולה ובסן מרקוס, במפרץ מקסיקו.
בשנת 1779, ספרד נכנסה למלחמת העצמאות האמריקנית בצדה של צרפת אך לא לצד שלוש עשרה המושבות.
ברנרדו דה גאלווס, מושל לואיזיאנה הספרדית, הוביל מערכה צבאית לאורך חוף המפרץ, וכבש את באטון רוז' ונאצ'ז מידי הבריטים ב-1779, את מוביל ב-1780 ואת פנסקולה ב-1781.
בהסכם השלום של פריז משנת 1783, החזירה בריטניה את שתי המושבות של פלורידה לשליטה ספרדית.
במקום לנהל את פלורידה כפרובינציה אחת, כפי שהיה לפני 1763, שימרה ספרד החדשה את ההסדר הבריטי של חלוקת השטח בין מזרח ומערב פלורידה (פלורידה אוריינטל ופלורידה אוקסידנטל).
המטרה הייתה להעביר את סן מרקוס ואת מחוז אפלאצ'י ממזרח פלורידה למערב פלורידה.
מערב פלורידה הבריטית הייתה מושבה של ממלכת בריטניה הגדולה משנת 1763 עד 1783, כאשר היא נמסרה לספרד כחלק משלום פריז.
מערב פלורידה הבריטית כללה חלקים מהמדינות המודרניות של ארצות הברית לואיזיאנה, מיסיסיפי, אלבמה ופלורידה.
השליטה הבריטית האפקטיבית הסתיימה ב-1781 כאשר ספרד כבשה את פנסקולה.
הטריטוריה הפכה לאחר מכן למושבה של ספרד, שחלקים ממנה סופחו בהדרגה על ידי ארצות הברית החל משנת 1810.
בשנת 1762, במהלך מלחמת שבע השנים, משלחת בריטית תקפה וכבשה את הוואנה, בירת קובה.