tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש המתארכים את ראשית ייצור קרמיקה ומיוליקה בוייטרי סול מארה למאה ה-14, אך לפי מקורות אחרים, החל העיסוק באומנויות אלו רק במאה החמש עשרה.
במאה ה-18 הגיעו לעיירה אומני קרמיקה חדשים ממחוז אברוצו (Abruzzo), וריעננו בידע ובסגנון את אומנות הקרמיקה שהייתה נהוגה עד אז.
במאה העשרים והעשרים ואחת הפכה אומנות הקרמיקה לסמלה של העיר.
אומנות המיוליקה משמשת לנוי, וגם באומנות שימושית, בעיקר לכלי בית ולכלי מטבח.
סמלה של אומנות הקרמיקה של וייטרי סול מארה הוא חמור ירוק.
סמל החמור הירוק יוסד ובוסס על ידי אומן גרמני בשם ריכארד דולקר (Richard Dölker), שביקר ופעל בשנת 1922 בעיירה, והחל את מסורת יצירת החמורים הקרמיים הירוקים.
מוזיאון הקרמיקה- במוזיאון מוצגים חפצי קרמיקה לנוי וחפצי קרמיקה שימושיים, שיוצרו החל מהמאה השבע עשרה ועד המאה העשרים ואחת.
כנסיית יוחנן המטביל - הכיפה החיצונית של הכנסייה ייחודית, היא מכוסה כולה באריחי מיוליקה בגווני ירוק וירקרק, הכיפה הגבוהה נראית היטב ממקומות רבים בוייטרי סול מארה.
מגדלי השמירה - בעבר, היו שבעה מגדלי שמירה פזורים סמוך לחופי העיירה.
למעט שני מגדלים הרוסים לגמרי, יתר חמשת המגדלים שוקמו ושוחזרו, ונמצאים בשימוש בענפי תיירות שונים.
חופי רחצה - בעיירה יש מספר חופי רחצה מוסדרים.
וילה קומונלה - פארק המזכיר בצבעוניות הקרמיקה של חלקים ממנו, את פארק גואל בברצלונה.
פסטיבל הספלים - הפסטיבל מתקיים כבר עשורים.
במסגרתו, אומנים מציגים ספלים מסוגים ובצבעים שונים.
הפסטיבל נועד לקדם אומנות וסולידריות.
פסטיבל הלימון - נערך בוייטרי סול מארה בכל קיץ בחודש יולי.
בפסטיבל מגישים משקאות ומאכלים מגוונים.
כל המשקאות והמאכלים המוגשים מבוססים לימון.
חגיגות הפטרון המגן - ב-24 ביוני בכל שנה חוגגים את חגיגות יוחנן המטביל, שהוא לפי המסורת הפטרון המגן של העיירה.
פסטיבל הבירה - בחודש מאי בשנת 2024, נערך בעיירה פסטיבל הבירה הראשון.
הפסטיבל הוקדש לשתיית בירה, לריקודים, לקונצרטים של אומני זמר ולמופעים שונים.
עקב קרבתה המיידית של וייטרי סול מארה לעיר הגדולה באזור סלרנו, קיימות אפשרויות תחבורה מגוונות.
בנוסף, העיירה צמודה לאוטוסדרדה A3 המובילה לנאפולי, לכביש מקומי E45, ולכביש המשני החוצה את כל עיירות החוף האמאלפיטני ונקרא "דרך אמאלפי".
אוטובוס- קווי אוטובוס סדירים מגיעים לעיירה הן מכיוון סלרנו, וקווים נוספים עוברים הלוך ושוב, דרך עיירות החוף האמאלפיטני.
רכבת - לקו רכבת מנוקרה (Nocera) לסלרנו ובחזרה המופעלת על ידי טרנאיטליה, יש תחנה גם בוייטרי סול מארה.
שייט - ניתן להגיע לעיירה בשייט, דרך המרינה של וייטרי סול מארה, או דרך נמל סלרנו הסמוך.
וייטמן תומאס וילי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר נחשב לאחד ממייסדי מדינת וירג'יניה המערבית בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית, וכיהן בסנאט של ארצות הברית כנציג תחילה של "הממשלה המשוקמת של וירג'יניה", ולאחר מכן כאחד משני הסנאטורים הראשונים של מדינת וירג'יניה המערבית.
וילי הוא אחד משני האנשים היחידים בהיסטוריה של ארצות הברית שייצגו יותר ממדינה אחת בסנאט – השני היה ג'יימס שילדס, שייצג את אילינוי, מינסוטה ומיזורי.
וילי נולד ב-18 באוקטובר 1811 בבקתה צנועה ליד באפלו קריק שבמחוז מריון שבווירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית), וגדל על גדות נהר פו פו במחוז מונונגליה.
בילדותו כמעט שלא למד בבית ספר – רק כחודשיים בסך הכול – משום שנדרש לעבוד בחווה.
אך כבר בגיל צעיר הפגין נחישות להשכלה.
ביום חג המולד של 1827, יצא מביתו כשהוא בן 17 בלבד, עם חפציו כרוכים במטפחת, וצעד רגלית למכללת מדיסון שבפנסילבניה (לימים אלגני קולג').
הוא עבד קשה למחייתו, לימד תלמידים אחרים, וסיים את לימודיו חצי שנה לפני המועד, ביוני 1831.
לאחר מכן למד משפטים בוולסברג בהנחיית המנהיג הפוליטי פיליפ דודרידג', וקיבל גם תוארי כבוד ממוסדות שונים.
ב־1834 נישא לאליזבת ריי, ונולדו להם שישה ילדים.
ב־1832 הוסמך לעריכת דין והקים משרד פרטי במורגנטאון.
במקביל החל לעסוק בפוליטיקה במסגרת המפלגה הוויגית.
הוא כיהן כחבר בחבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1840, וב־1841 נבחר למזכיר בית המשפט המחוזי של מונונגליה – תפקיד שבו החזיק כעשור.
וילי היה דמות פעילה ופופולרית בקמפיינים למען חינוך ותנועת ההתנזרות מאלכוהול.
בוועידת החוקה של וירג'יניה בשנת 1850 נאבק למען זכות הצבעה לכל הגברים הלבנים, וטען כי האליטה ממזרח המדינה ריכזה בידיה עוצמה רבה מדי.
נאומו "חירות ואיחוד" זיכה אותו בהכרה ציבורית רחבה יותר.
מלחמת האזרחים והקמת וירג'יניה המערבית
ב־1861 נבחר כציר לוועידת הפרישה של וירג'יניה, שם הצביע שוב ושוב נגד פרישה, אך לבסוף ההחלטה התקבלה והמדינה פרשה מהאיחוד.
אף שהיה בעל עבדים ושמרן, השתתף וילי בכנס וילינג הראשון, שהוביל להקמת וירג'יניה המערבית – אם כי התנגד למהלך מידי של פרישה מווירג'יניה.
לאחר שהוקמה "הממשלה המשוקמת של וירג'יניה", נבחר וילי לסנאט של ארצות הברית כנציג זמני במקום ג'יימס מאריי מייסון, הסנאטור שפרש לקונפדרציה.
ב־1863, עם הקמת וירג'יניה המערבית כמדינה נפרדת, היה לאחד משני הסנאטורים הראשונים שלה, יחד עם פיטר ואן וינקל.
וילי מילא תפקיד מרכזי בגיבוש הפשרה שאפשרה את קבלת וירג'יניה המערבית לאיחוד – "תיקון וילי" – שהסדיר את שחרור העבדים הצעירים בהדרגה.
כך הבטיח את תמיכת הרפובליקנים הרדיקלים בקונגרס.
במהלך כהונתו השתתף במשפט ההדחה של הנשיא אנדרו ג'ונסון והצביע בעד הדחתו, אך זו נכשלה בהפרש קול אחד.
לאחר שתי קדנציות חלקיות בסנאט פרש מהקונגרס ב־1871, אך המשיך להיות פעיל בפוליטיקה המקומית.
הוא שימש ציר בוועידת החוקה של וירג'יניה המערבית ב־1872, השתתף בוועידות הארציות של המפלגה הרפובליקנית ובכנסים מתודיסטיים, ואף נבחר שוב למזכיר בית המשפט המחוזי בשנות ה-80 של המאה ה-19.
וילי נפטר ב־2 במאי 1900 במורגנטאון שבווירג'יניה המערבית, בגיל 88, ונקבר בבית העלמין אוק גרוב במורגנטאון.
בנו, ויליאם, הפך לפרופסור באוניברסיטת וירג'יניה המערבית.
וַיימאר היא עיר במדינת תורינגיה שבגרמניה.
העיר נתנה את שמה לאחת התקופות החשובות בתולדות גרמניה, תקופת רפובליקת ויימאר.
המסמכים הראשונים בהם מוזכר השם ויימאר הם משנת 899 לספירה, ומשנה זו יושבה העיר באופן רצוף.
ויימאר היא אחד מאתרי התרבות הידועים באירופה.
העיר הייתה ביתם של ענקי תרבות כיוהאן סבסטיאן באך, פרידריך שילר, יוהאן גוטפריד הרדר ויוהאן וולפגנג פון גתה.
מאז אמצע המאה ה-18, עת בחר בה גתה למגוריו, הייתה ויימאר מוקד עלייה לרגל של האינטליגנציה הגרמנית.
ניתן למצוא בה את קבריהם של גתה, פרידריך ניטשה, שילר ורבים אחרים, כמו גם את הארכיונים הפרטיים של גתה ושילר.
התקופה שבין 1918 ו-1933 נקראת "רפובליקת ויימאר", זאת מכיוון שחוקת הרפובליקה נוסחה בעיר זאת.
עיר הבירה ברלין נחשבה למסוכנת מדי, לאור מרידת ה"ספרטקיסטים", אנשי השמאל הקיצוני, ברחובותיה ב-1918. מסיבה זו בחרה האספה הלאומית להתכנס בוויימאר, ולקבל שם את החוקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שכן ביער הסמוך לוויימאר (בו נהג גתה לבקר) מחנה הריכוז בוכנוואלד.
תושבי העיר ככל הנראה ידעו על המתרחש ביער.
ראש העיר בעצמו העסיק בביתו קבוצה של עובדי כפייה מהמחנה.
אחרי שחרור המחנה בידי חיילים אמריקניים מהדיוויזיה המשוריינת ה-6 באפריל 1945, ראש העיר נאסר בעצמו במחנה, ולבסוף הוצא להורג.
בנוסף, מספר גדול מתושבי העיר אולצו להגיע למחנה ולצפות באסירים ולהיוודע לזוועות שהתרחשו בו.
מתום מלחמת העולם השנייה ועד איחוד גרמניה מחדש השתייכה ויימאר לגרמניה המזרחית.
ב-1991 נערך בוויימאר מפגש שרי החוץ של המדינות גרמניה, פולין וצרפת, בו נוסד "משולש ויימאר", שנועד לסייע לתהליך יציאתה של פולין מהשלטון הקומוניסטי.
נציגי המדינות ממשיכים להיפגש בכינוסי משולש ויימאר בערך מדי שנה, בכל פעם בעיר אחרת באחת משלוש המדינות.
באחד המפגשים ב-2011 הוחלט על הקמת יחידת חיילים בשם "לוחמי ויימאר", שתהיה מוכנה לפריסה באזורי משבר בעולם החל מ-2013.
מאז אמצע המאה ה-19 שכן בוויימאר ארכיון ליצירות מוזיקליות.
בוויימאר התקיים מדי שנה פסטיבל מוזיקה, שלשמו הוזמנו יצירות אצל מלחיני התקופה.
לכל יצירה שהוזמנה ובוצעה בפסטיבל נשמרו בארכיון הן הפרטיטורה והן ההתכתבות הנוגעת להזמנה ולביצוע.
באופן כזה נאצרו בארכיון אלפי יצירות, הן מוכרות והן נדירות.
מנהל הפסטיבל האחרון, בשנת 1934, היה ריכרד שטראוס.
השלטון הנאצי סגר את הפסטיבל והורה לחסל את הארכיון, אך האחראים עליו העבירו אותו לגניזה במחבוא בשטח שבו הוקם בשנים הבאות מחנה הריכוז בוכנוואלד.
לאחר הקמת המחנה, נשלחו אליו יהודים מגרמניה ומארצות אחרות, כמו הולנד וצ'כוסלובקיה, ופרטיטורות וכתבי יד של יצירות מוזיקליות שנמצאו בכליהם הועברו גם הם לארכיון.
אחרי הפלת חומת ברלין נפתח הארכיון מחדש.
כ-30 אחוזים מתוכנו נהרסו, בהם פרטיטורות וכתבי יד של בטהובן.
בין היצירות שנשמרו בארכיון היו יצירות של מלחינים יהודים.
במיזם משותף לאקדמיה למוזיקה בירושלים ולאקדמיה ע"ש ליסט בוויימאר, בשם "כנר על גג הרייכסטאג", מבצעת תזמורת משותפת לשתי האקדמיות יצירות נשכחות של יוצרים יהודים.
הכנר רועי שילוח ניגן קונצ'רטו לכינור של קרל גולדמארק, שלא הושמע זה עשרות שנים.
ויימאר הייתה מוקד לתנועה האדריכלית באוהאוס.
בעיר מצויים גלריות אמנות, מוזיאונים, התיאטרון הלאומי הגרמני ואוניברסיטת הבאוהאוס.
במסגרת שנת ה-100 לבאוהאוס, חודשו מבנים רבים בקשורים למוסד המיתולוגי שנפתח לראשונה בוויימאר, בהם בית על ההורן שנבנה על ידי מורי ותלמידי הבאוהאוס ב-1923.
שני אתרי מורשת עולמית הוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו בוויימאר.
הראשון: אתרי הבאוהאוס בוויימאר (במשותף עם דסאו וברנאו שליד ברלין) בשנת 1996, והשני ויימאר הקלאסית בשנת 1998. בנוסף, הכריז האיחוד האירופי על העיר כ"בירת התרבות של אירופה" לשנת 1999.
בעיר ממוקמת ספריית הדוכסית אנה אמליה, המאחסנת אוסף נרחב של ספרות גרמנית ומסמכים היסטוריים.
וֶיילְס (בוולשית: – "קַמְרִי"; באנגלית: Wales), הנודעת גם בכתיב השגוי: וְוֶיילְס, היא חבל ארץ באי הבריטי באזור הדרום-מערבי של האיים הבריטיים וגובלת באנגליה ממזרח, בתעלת בריסטול מדרום ובים האירי ממערב ומצפון.
ויילס מהווה חלק מהממלכה המאוחדת.
מבחינה אתנית, תרבותית ופוליטית – העם הוולשי הוא אומה קלטית.
תושביה המקוריים של ויילס הם הקלטים, שהוולשים המודרניים הם צאצאיהם הישירים.
אף על זאת שוויילס חולקת בקרבה רבה את ההיסטוריה הפוליטית והחברתית שלה עם שאר בריטניה, ורובה המכריע של האוכלוסייה מדבר אנגלית, שמרו הוולשים על זהות תרבותית מובחנת.
הוולשית, השגורה בפיהם של כחצי מיליון מתושבי ויילס, זכתה למעמד של שפה רשמית בבריטניה, וזוהי השפה הקלטית המדוברת ביותר אחרי ברטונית.
הוולשית היא גם אחת השפות האירופאיות העתיקות ביותר שעדיין נחשבת לשפה חיה.
שלטי הדרכים והרחובות בוויילס כתובים באנגלית ובוולשית.
החל מהמאה ה-18, בעקבות המהפכה התעשייתית, הפכו חלקים מסוימים של ויילס למתועשים מאוד וחשיבותו של האזור עלתה, בעיקר בזכות ייצוא כמויות גדולות של פחם ופלדה.
ויילס המשיכה בהתפתחות צופה פני עתיד וכיום התעשייה בה ממוקדת בעיקר בענפי האלקטרוניקה והטכנולוגיה.
למרות התפתחויות אלו, למסורות ולמנהגים הוולשים העתיקים יש עדיין מקום חשוב בתרבות המקומית.
במאה ה-19 החלה התעוררות בתודעה הלאומית הוולשית.
העיר הגדולה במדינה, קארדיף, הוכרה רשמית כבירת ויילס בשנת 1955. האספה הלאומית של ויילס, המעניקה כוח אוטונומי מוגבל למדינה, נוסדה בשנת 1999. אספה זו יכולה לתקן חוקים הנחקקים בפרלמנט הבריטי ואף, החל משנת 2006, לחוקק חוקים מקומיים.
השם האנגלי "ויילס" בא מהמילה הגרמאנית "וַאלך", שמשמעותה "זר" (גם ההברה "וול" במילה קורנוול מקורה במילה זו).
בשפה הוולשית הוולשים נקראים "Cymru" (קַמְרִי), מילה שבאה מוולשית עתיקה ומשמעותה היא ככל הנראה "בני אותה הארץ".
לפני שנת 1100 הוולשים נהגו לקרוא לעצמם גם במונח בריטון.
שני השמות שימשו במקור לתיאור לא רק תושבי האזור שנקרא כיום ויילס, אלא לתיאור כל העמים דוברי השפות הבריטוניות.
ראיות ארכאולוגיות מראות כי בני אדם ישבו באזור ויילס כבר לפני 250,000 שנה בתקופה הפלאוליתית.
לאחר עידן הקרח ויילס הייתה מיושבת על ידי חברות ציידים-לקטים, כאשר החברות החקלאיות הראשונות היו קיימות באזור רק בסביבות 4000 לפני הספירה, בתחילת תקופת האבן החדשה.
השימוש במתכת בוויילס החל בסביבות אמצע האלף השלישי לפני הספירה.
במהלך עידן הברזל נבנו באזור מבצרי גבעה רבים, מהם נשארו שרידים רבים.
רוב ההיסטוריונים מאמינים כיום כי גלים רצופים של מהגרים הביאו לאזור תרבויות שונות שהחליפו את הקודמות, וכי גל ההגירה האחרון היה זה של הקלטים, במהלך תקופת הברונזה.
ההיסטוריה המתועדת הראשונה של ויילס נרשמה במהלך התקופה הרומאית.
באותה העת האזור של ויילס המודרנית היה מחולק לשבטים רבים, כשהסילורים בדרום-מזרח והאורדוביקים במרכז ובצפון מערב היו הגדולים והחזקים מביניהם.
הרומאים הקימו שורת מבצרים לאורך דרום ויילס וכן כרו זהב שם.
הם בנו מבצר לגיונרי גדול בעיר קרליאון שכלל גם אמפיתיאטרון, הנחשב כיום לשמור ביותר בכל בריטניה.
במאה ה-4 לספירה, תחת הכיבוש הרומי, הובאה הנצרות לראשונה לוויילס.
לאחר הנסיגה הרומאית מבריטניה בשנת 410, כשהאי הבריטי היה נתון לפלישותיהם של השבטים הגרמאנים, הפכה ויילס ההררית והנוחה להגנה למעוזם הראשי של הקלטים בחלקו הדרומי של האי הבריטי.
כך שימרה ויילס את זהותה הקלטית הייחודית בעוד שהתושבים הקלטים של שאר האי הבריטי דוכאו ונטמעו בהדרגה בקרב הסקסונים.
השבטים הקלטים המקוריים בוויילס נותרו חזקים, והם אלו המהווים את הבסיס לוויילס של היום.
שבטים אלו נלחמו במשך מאות שנים עם ממלכות מרסיה, נורת'מבריה ו-ווסקס על השליטה באזור.
במאה ה-9 כרתו הוולשים ברית עם הוויקינגים, שפלשו לאי הבריטי, כנגד האנגלו-סקסים במזרח האי, כפי שעשו לפניהם ממלכות קורנוול וברטאן.
בשנת 878 הביסו הוולשים, יחד עם הוויקינגים הדנים, צבא שלם של חיילי מרסיה, ניצחון שהעניק לוויילס שנים רבות של שקט.
בדומה בקורנוול וברטאן, סייעו למעשה הוויקינגים למנוע את כיבוש האזורים הקלטים על ידי האנגלו-סקסים.
בשנת 1282 כבש מלך אנגלי את ויילס - היה זה אדוארד הראשון שכבש את ויילס לאחר שניצח בקרב את הנסיך ל'ואלין אפ גריפיד'.
אדוארד הקים בוויילס שורה של טירות ומצודות ופעל לדיכוי חירותו של העם הוולשי.
אך הסיפוח החוקי הסופי של ויילס שיצר את הממלכה המאוחדת הושלם רק בשנת 1536, על ידי המלך הנרי השמיני.
ויילס היא האומה הראשונה שאוחדה עם אנגליה ליצירת הממלכה המאוחדת.
הקשר בין ויילס ואנגליה הדוק הרבה יותר מהקשר בין שתי האומות האחרות, סקוטלנד וצפון אירלנד, לאנגליה; בנוסף לגורם ההיסטורי קיימת גם הקרבה הגאוגרפית: ויילס נמצאת פחות משעתיים נסיעה מלונדון.
בוויילס כמעט ואין תנועות בדלניות, הקוראות לעצמאות המדינה, זאת בניגוד לצפון אירלנד וסקוטלנד.
הוולשית היא השפה היחידה שהוחזרה לשימוש שוטף בממלכה המאוחדת לאחר 800 שנות דיכוי לשוני מצד השלטונות האנגליים.
כיום כל השילוט בוויילס, בניגוד לאנגליה, סקוטלנד וצפון אירלנד, הוא בשתי שפות: אנגלית ו-וולשית.
ב-1966 אירע בעיר אברפן שמדרום המדינה אסון אברפן, באסון נהרגו למעלה מ-140 אזרחים, מתוכם 114 ילדים.
במאה ה-19 שימשה ויילס כבסיס למחקר סטרטיגרפי ופלאונטולוגי חשוב, שבסופו נקראו שלוש יחידות הזמן הגאולוגיות בעידן הפלאוזואיקון על שם ויילס: הקמבריון בא מהשם קמרי, השם הוולשי לוויילס; האורדוביק נקרא על שם השבט הקלטי העתיק האורדוביקים; והסילור נקרא על שם שבט הסילורים.
ויילס ממוקמת בחצי אי במערב בריטניה הגדולה, ושטחה הוא 20,779 קמ"ר.
היא גובלת באנגליה ממזרח, בתעלת בריסטול מדרום ובים האירי ממערב ומצפון, וסך הכל לוויילס יש 1,200 קילומטרים של קו חוף.
רוב האוכלוסייה והתעשייה של המדינה מרוכזים בדרום המדינה, ובעיקר בערים קארדיף, סוונסי וניופורט.
שני שלישים מאוכלוסיית ויילס חיים במישורים שליד החוף ובעמקים בדרום המדינה, כשרוב השליש הנוסף יושב בקצה הצפון מזרחי של המדינה.
שאר האזורים במרכז, צפון מערב ודרום מערב המדינה הם בעיקר כפריים ומאופיינים בעיקר על ידי שטח הררי.
ההר הגבוה ביותר במדינה הוא סנודון, וגובהו 1,085 מטרים.
בשנת 1999 לראשונה הוקם הפרלמנט הוולשי שכולל 60 חברים.
השר הראשון של ויילס (בוולשית: Prif Weinidog Cymru) הוא ראש הממשלה הוולשית ואחראי על עבודתו של קבינט השרים והרכב הממשל הוולשי, מדיניות הפנים, היחסים עם ישויות אחרות בבריטניה, וכן מייצג את ויילס בחו"ל.
מעונו הרשמי של השר הראשון של ויילס נמצא ב-Ty Hywel, הידוע בעבר כבית קריקהאוול, ובבית סנד (בית הפרלמנט) בקארדיף ביי.
מעון המגורים ממוקם בבנייני קראון, בפארק קתייס.
מאז מרץ 2024, מכהן ווגן גתינג, כשר ראשון והוא שחור העור הראשון בתפקיד.
כוח משטרה בוויילס פועל ככוח אזורי שמאורגן ב-4 אזורים וכולל בין היתר משטרת דרום ויילס ומשטרת צפון ויילס.
ויילס מחולקת ל-22 מחוזות החל מה-1 באפריל 1996.
בדומה לחלוקה באנגליה לקהילות (Civil Parish), בוויילס קיימת חלוקה דומה לקהילות (Community) אשר פועלות כתת-חלוקה של המחוז.
עם זאת, בשונה מהמצב באנגליה בה שטחים מאוכלסים משויכים לקהילה (Civil Parish), בוויילס כל שטח משתייך לקהילה (Community), כולל שטחים בלתי מאוכלסים.
לרוב עיירות וערים מרכזיות מתפקדות גם כמרכזי קהילה החולשים על החוות והעיירות הקטנות יותר בסביבתן.
נכון לשנת 2001, ישנם 869 קהילות ברחבי ויילס, הגדולה ביותר היא ריידר (Rhayader) עם כ-13,945 הקטאר והקטנה ביותר היא קפין פורסט (Cefn Fforest) בגודל 64 הקטאר.
הקהילה בעלת מספר התושבים הגדול ביותר היא בארי עם 45,053 תושבים.
לפי מפקד שנערך בשנת 2011 אוכלוסיית ויילס מונה 3,063,456 תושבים.
לפי מפקד שנערך בשנת 2005 כאשר כ-75 אחוזים מהאוכלוסייה נולדו בוויילס, ורוב הנותרים באנגליה.
רק 3% נולדו מחוץ לבריטניה.
המפקד של שנת 2011 הראה כי ויילס היא האזור הכי פחות מגוון מבחינה אתנית בכל בריטניה: 96 אחוזים מהאוכלוסייה הם לבנים ממוצא בריטי, כאשר רוב האוכלוסייה הלא-לבנה היא ממוצא אסייתי (בעיקר מהודו ופקיסטן).
אחוז הפריון בוויילס עומד על 1.9% כאשר 58% מהלידות הן לאמהות שאינן נשואות.
10.7% מהנולדים בוויילס נולדים לאמהות שנולדו בחו"ל, לעומת 5.2% בשנת 2001.
במפקד שנערך בשנת 2011, נשאלה שאלה על הזהות הלאומית של האוכלוסייה.
לאזרחים הייתה את האפשרות "לסמן את כל מה שמתאים".
לפי המפקד, ההגדרה הלאומית של תושבי ויילס מתחלקת כך:
57.5% הגדירו את עצמם אך ורק ולשים
7.1% הגדירו את עצמם גם ולשים וגם בריטים
34.1% לא הגדירו את עצמם ולשים.
9.4% בריטים יחד עם זהות לאומית אחרת
2.6% אנגלים יחד עם זהות לאומית אחרת
72 אחוזים מתושבי ויילס הם נוצרים וכ-19 אחוזים מגדירים את עצמם חסרי דת.
האסלאם הוא הזרם הדתי הגדול בוויילס שאינו נוצרי, 24,000 מוסלמים שמהווים 0.8% מהאוכלוסייה.
האוכלוסייה היהודית במדינה מונה כ-0.08% מכלל האוכלוסייה.
יהודים החלו להתיישב בוויילס בעיקר מתחילת המאה ה-20. בזמן מלחמת העולם השנייה ברחו יהודים רבים מלונדון המופגזת לקארדיף המוגנת יחסית.
כיום קיימת בקארדיף קהילה בת כמה מאות נפשות אשר לה בית כנסת שנפתח לפני כמה שנים.
בקארדיף פעילה תנועת נוער יהודית אחת – בני עקיבא.
ויימרנר הוא אחד מגזעי כלב הבית.
הגזע פותח בתחילת המאה ה-19 בוויימאר אשר בגרמניה, והוא קרוב לפוינטר הגרמני קצר השיער.
קיימות מספר סברות לגבי מקורותיו: יש הטוענים כי הוא התפתח מכלבי הגישוש, אחרים אומרים שזהו שילוב של הפוינטר האנגלי והפוינטר הספרדי, ויש הטוענים כי הוא תוצאה של אלבינו שהשתלט על כלבי פוינטר.
לוויימרנר צמיחת שיער הפוכה באזור החזה.
הצמיחה יוצרת דמות המזכירה, בעיקר באור השמש, את העיט ששימש כסמלה של רפובליקת ויימאר.
ויילד צ'רי היא להקת רוק אמריקאית בשנות השבעים שהצליחה מאוד עם שיר הדיסקו "Play That Funky Music" בשנת 1976.
רוב פאראסי (Rob Parassi) הקים את הלהקה ב-1970 בסטובנוויל (Steubenville), אוהיו, ארצות הברית.
שם הלהקה נלקח מתרופה לשיעול.
הם נגנו בפיטסבורג, פנסילבניה עד שהשיגו חוזה הקלטות.
כעבור זמן מה ללא אלבומים, התפרקה הלהקה ופאראסי פנה לנהל סטקייה.
מאוחר יותר, פאראסי יסד מחדש את הלהקה עם נגנים אחרים: מרק אוסק (Mark Ausec) - קלידים, בריאן באסט (Bryan Bassett) - גיטרה, אלן וונץ (Allen Wentz) - בס ורונלד בייטל (Ronald Beitle) - תופים.
הלהקה נגנה בתקופת הדיסקו והמעריצים ביקשו ממנה "לנגן את המוזיקה הפאנקית הזאת" (play that funky music).
פאראסי שהושרה מכך, כתב על זה שיר דיסקו והלהקה נכנסה לאולפן הקלטות.
אדם בסטודיו ששמע אותם, הביא את הלהקה לתשומת הלב של הקלטות אפוס (Epic Records).
השיר היה להיט ענק שיצא ב-1976 וכבש את המקום הראשון במצעדי הפופ.
מגזין בילבורד הכריז על הלהקה כלהקת הפופ הטובה ביותר של השנה.
הלהקה קיבלה את פרס המוזיקה האמריקאית (AMA) לסינגל הטוב של השנה, וכמו כן שתי מועמדויות פרס גראמי.
הצלחת הלהקה נפסקה שנת 1977 עם צאת אלבומם "פאנק אלקטרי" (Electric Funk), שלא היו בו להיטים.
כמו כן אלבומיהם הבאים: מ-1978 - "אני אוהב את המוזיקה שלי" (I Love My Music) ומ-1979 - "רק הפרוע שורד, אל תשתהו יותר מדי" (Only the Wild Survive and Don't Wait Too Long) והלהקה התפרקה.
להיטם היחיד ממשיך להיות להיט במועדוני ריקודים עד ימינו.
רוב פאראסי (Rob Parassi) - סולן וגיטרה
מרק אוסק (Mark Ausec) - קלידים
בריאן באסט (Bryan Bassett) - גיטרה
אלן וונץ (Allen Wentz) - גיטרה בס
רונלד בייטל (Ronald Beitle) - תופים.
ויילדקאט הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות קומיקס חברת הצדק של אמריקה ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Sensation Comics #1 מינואר 1942 ונוצרה על ידי הכותב ביל פינגר והמאייר אירווין חסן.
ויילדקאט הוא האלטר אגו אותו חלקו ארבע דמויות, כשהמפורסם ביניהם הוא טד גרנט, חבר מייסד של חברת הצדק של אמריקה.
גרנט היה מתאגרף במשקל כבד אשר היה מעורב בחיי הפשע המאורגן ואימץ לעצמו זהות סודית כדי לטהר את שמו.
כמו מרבית מחברי חברת הצדק, גם גרנט היה מורה רוחני לגיבורי על כבאטמן והקנרית השחורה.
מערכת היחסים שלו עם הקנרית השחורה היוותה את הבסיס לפרק בסדרת האנימציה "ליגת הצדק ללא גבולות".
דמויות נוספות חלקו את נטל דמותו הסודית של גרנט, בהן בת סנדקותו יולנדה מונטז שהחליפה אותו בזמן שהיה פצוע ולאחרונה גם בנו האובד טום ברונסון, שנלקח תחת חסותו של גרנט והפך לחבר מן המניין בחברת הצדק של אמריקה.
בתור הזהב של הקומיקס הוא הפך עד מהרה לאלוף העולם באגרוף במשקל כבד.
בעידן המודרני, גרנט תואר כבחור קשוח ושובניסט אשר היו לו לא מעט חיכוכים עם פאוור גירל הפמיניסטית.
דמותו של ויילדקאט מדורגת במקום ה-71 ברשימת גיבורי-העל הגדולים, לפי אתר IGN.
ויילדקאט מתור הזהב - טד גרנט
טד גרנט הוא אדם רגיל, שבנקודת זמן לא ידועה ניתנו לו תשע נשמות קסומות, אותן הצליח לשמר במשך כל שנות קיומו.
הוא מצליח להישאר בשיא היכולת האנושית הודות לתוכנית אימונים אינטנסיבית וקשה.
הוא מתאגרף ברמה עולמית שאימן את באטמן באמנות לחימה זו.
טד גרנט עטה על עצמו את תלבושת ויילדקאט לראשונה בחוברת Sensation Comics #1 מינואר 1942, בה גם הופיעו לראשונה הדמויות של וונדר וומן ומיסטר טריפיק.
לפי סיפור המקור, אביו של טד, הנרי גרנט, היה רופא מפורסם, אך לרוע המזל היה חולה מאוד וחלש.
הנרי גרנט החליט כי בנו טד לא יהיה חולה כמוהו וכבר בגיל צעיר שלח את טד לאימוני ספורט תובעניים וקשים.
טד למד מגוון אמנויות לחימה, ביניהן ג'ודו, נינג'יטסו, קארטה ואגרוף שבו הצטיין יותר מבכל אמנות לחימה אחרת.
טד גדל והגיע לקולג' והחל ללמוד רפואה וכימיה.
להוריו לא היו קרובי משפחה נוספים והוצאות הלוויה נפלו על טד הצעיר.
בימי השפל הגדול, ההוצאות הכבדות רוששו אותו והוא נאלץ לעזוב את לימודיו.
לילה אחד, טד עזר לזקן שנשדד על ידי שני בריונים.
הזקן התברר כ"סוקר" סמית', אלוף העולם לשעבר באגרוף במשקל כבד, אשר לקח אותו תחת חסותו והחל לאמנו.
טד היה תלמיד חריף ועד מהרה הצטיין בקרבות.
עם הזמן, טען בעצמו לתואר אלוף עולם באגרוף במשקל כבד.
עם הזמן גבר פרסומו של טד ובלחץ הקהל, הסכים לערוך קרב ראווה עם מאמנו.
אמרגניו רצו קרב מהיר והכניסו, ללא ידיעתו, חומר הרדמה לכפפותיו.
לרוע המזל, שגו האמרגנים והשתמשו בכמות גדולה מדי של חומר הרדמה.
כתוצאה ממנת היתר נהרג המאמן וטד נעצר על ידי הרשויות באשמת רציחתו.
האמרגנים חששו מנקמתו של טד אם מעורבותם ברציחתו של סמית' תוודע לו ותכננו לחסל את טד בזמן העברתו אל הכלא.
המכונית המשוריינת שהובילה את טד עלתה על מוקש ונפלה לתהום.
השוטרים נהרגו, אך טד ניצל וברח לעיר הקרובה ביותר.
בעירו החדשה מצא טד ילד שחוברת הקומיקס שלו נשדדה.
סיפוריו של הילד נתנו השראה לטד ליצור תחפושת של חתול שחור וגדול ולאמץ את הכינוי "ויילדקאט" (חתול פראי).
לאחר אימוץ זהותו החדשה, נשבע לטהר את שמו.
טד הצליח לתפוס את שני הפושעים שהפלילו אותו ברצח וגרם להרשעתם.
מאז המשיך להילחם בפשע בזהותו החדשה.
בזהותו החדשה כויילדקאט הצטרף לחברת הצדק של אמריקה וליחידת אול-סטאר.
בזמן המשבר בעולמות האינסופיים רגליו של טד נפגעו מברק של הטורנדו האדום שיצא מכלל שליטה וטד נותר נכה.
עד מהרה נודע לטד שיש לו קרובת משפחה בשם יולנדה מונטז אשר החליפה אותו כויילדקאט.
לאחר המשבר בעולמות האינסופיים, טד החלים מפציעותיו הקשות.
נודע כי טד מומחה באמנויות לחימה נוספות כקרב מגע, הפקידו, אגרוף תאילנדי וקפואירה.
עם החלמתו הצטרף טד לחברת הצדק מחדש ונכנס יחד איתם לממד לימבו כדי להציל את העולם מהרס מיתולוגי בשם ראגנארוק.
עם השלמת משימתם, חולצו ויילדקאט וחבריו על ידי ליגת הצדק.
הוא היה נוכח גם באירועי שעת אפס: משבר בזמן.
עם שובם ארצה זכו חברי חברת הצדק למעמד כבוד כאבותיהם של קהילת גיבורי העל.
לאחר המשבר, שבעקבותיו התמזגו כל היקומים המקבילים לאחד, התגלה כי טד גרנט מעולם לא סבל מפציעות גב קשות, ושמר על תוארו כאלוף העולם במשקל כבד.
הוא גם הופיע בחוברת של סאנדמן על ידי ניל גיימן בסיפור שנקרא "Golden Boy".
טד הוא אחד משלושת חברי חברת הצדק המקוריים שמשרתים נכון להיום בצוות, ולרוב מתנהג (אף על פי שהוא גס רוח לפעמים) כדמות לחיקוי לשאר חברי הצוות.
הוא לרוב נכנס לריבים עם פאוור גירל ונראה כי הוא נמשך אליה.
לטד גרנט היו כמה קשרים רומנטיים בולטים בחייו עם נשים, ביניהם אירנה (אמו של בנו ג'ייק, שנפרדה ממנו לאחר שג'ייק נחטף על ידי הצרעה הצהובה), סלינה קייל (כאשר בנוסף מלאמן אותה באגרוף, בין השניים היה רומן והם נפרדו בנקודה מסוימת לא ידועה) והיפוליטה (וונדר וומן הראשונה).
כפי שהתברר בסיפור מאת הכותב פיל חימנז, לטד ולהיפוליטה היה רומן ארוך, כאשר זו האחרונה חוזרת בזמן למלחמת העולם השנייה ופוגשת שם את ויילדקאט.
טד נראה מעורער בנפשו לאחר מות היפוליטה בקרוסאובר "עולמנו במלחמה".
טד איבד את תשעת חייו כאשר הוא נהרג על ידי חברו לצוות ה-JSA ג'יי גאריק, הפלאש המקורי.
השניים עשו זאת במתכוון כדי לאפשר לטד לחמוק מהשפעת חנית הגורל, שנותנת למשתמש שליטה מוחית על אנשים בעלי כוחות-על, וכך הציל את העולם משליטתה של החנית.
לאחרונה התגלה כי לויילדקאט יש קשרי דם אצילים, וכי אחד מאבותיו היה לורד בריטי.
יולנדה מונטז היא בתו של "מאולר" מונטז, חבר טוב של טד גרנט, והיא בת-סנדקותו של גרנט.
הודות לניסוי של נבל-העל ד"ר בנג'מין לאב, יולנדה נולדה עם טפרים נשלפים בידיה וברגליה וניחנת בזריזות של חתול, ועקב כך היא החביאה את יכולותיה כדי לנהל חיים שגרתיים.
יולנדה הפכה לעיתונאית בחברת העיתונות "Rock Stars Magazine".
לאחר שטד נפצע אנושות באירועי המשבר בעולמות האינסופיים, יולנדה השתמשה בכוחותיה כדי להפוך לויילדקאט החדש.
היא הצטרפה לקבוצה אינסופיות בע"מ וזמן קצר לאחר מכן החלה להילחם לצד הטובים עד שנהרגה על ידי אקליפסו.
לאחר מותה, דודנה של יולנדה אלכס מונטז קיבל את כוחות אקליפסו בסיפור "נסיך האופל".
הקטור רמירז הופיע לראשונה בחוברת Batman/Wildcat #1 מאפריל 1997, ונוצר על ידי צ'אק דיקסון, בו סמית' וסרג'יו קאריילו.
הוא היה מתלמד אגרוף של טד גרנט, הויילדקאט מתור הזהב.
לאחר שלמד כי טד גרנט היה פעם ויילדקאט, הקטור שאף להיות ממשיך דרכו אך טד סירב לכך.
בהמשך, הקטור לקח את אחת מתחפושות הויילדקאט הישנות של טד ויצא אל רחובות גות'אם סיטי כויילדקאט.
בניסיון לחשוף מועדון קרב סודי שבו נבלים נלחמו זה בזה עד המוות בתוך זירת כלוב, רמירז נתפס והוכנס לזירה מול קילר קרוק ונהרג.
מנהלי המועדון לוק-אפ וארני צ'אב לבסוף נתפסו על ידי טד גרנט ובאטמן.
נודע כי לטד גרנט יש בן שלא היה מודע לקיומו בשם טום ברונסון, אשר אינו שומר לו טינה על שלא שמר איתו על קשר, כיוון שלא הכיר אותו.
ברונסון מסרב לנטול את הזהות הסודית של ויילדקאט מהסיבה כי לא השתתף בקרבות מאז היה ילד קטן.
כאשר ויילדקאט מותקף על ידי ונדל סאבאג', טום משנה צורה לראשונה לחתול-זאב (טומקאט), בדומה לגרסה המופיעה ב-Kingdom Come.
דמות זו היא דמוית אנוש אך מכוסה כולה בפרווה שחורה, בעלת פני פנתר, טופרים וזנב ואשר מסוגלת לשנות את צורתה בכל עת.
הוא מצליח להחזיק מעמד בקרב נגד ונדל סאבאג' חרף הרצון העז להורגו.
טום אט אט מתחבר עם טד ומסכים לשאת בנטל השם ויילדקאט.
הוא מוצג בפני חברי חברת הצדק.
בשיתוף פעולה עם חברי ליגת הצדק, הוא מגלה את חושיו החייתיים לראשונה.
בסכסוך הפורץ בין חברי חבורת הצדק באשר לטיבו של האל המדומה גוג, טום מאמין בדמות האל ואילו טד לא.
אי לכך, כאשר החבורה מתפצלת, השניים מוצאים עצמם משני צידי המתרס.
ויילדקאט (שם אמיתי לא ידוע) היה חבר בסיירי הטומהוק, שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית במאה ה-18. הופעתו הראשונה הייתה בחוברת Tomahawk #92 ממאי/יוני 1964. הדמות נוצרה על ידי פראנס הרון, פרד ריי, מוריי בולטינוף ודן שפיגל.
לדמות זו אין קשר לטד גרנט או לויילדקאטים נוספים שבאו אחריו.
נהוג לפיכך להתייחס לטד גרנט בתור הויילדקאט הראשון.
בסיפור הקומיקס Kingdom Come שנכתב על ידי מארק וייד ואויר על ידי אלכס רוס, ויילדקאט נראה כפנתר בצורה אנושית עם נשמתו של טד גרנט שהתגלגלה לתוכו.
הוא נראה עובד עם הקבוצה של באטמן.
הוא נהרג כשהאומות המאוחדות החליטו לסיים את מלחמת המוטאנטים בכך שהפציצו את זירת הקרב בפצצה גרעינית.
בפרק Legends של סדרת האנימציה ליגת הצדק, חברי הליגה ג'ון סטוארט, הוקגירל, פלאש והצייד ממאדים משתפים פעולה עם גילדת הצדק של אמריקה, שאחד מחבריה, איש החתול (Cat Man), הוא שילוב בין טד גרנט לבין באטמן מתור הזהב.
איש החתול דובב בגרסה האנגלית על ידי השחקן והקומיקאי סטיבן רוט.
ויילדקאט (טד גרנט) נראה בסדרת האנימציה ליגת הצדק ללא גבולות בדיבובו של דניס פרינה.
הוא משחק דמות מרכזית לצד הקנרית השחורה והחץ הירוק בפרק משנת 2005 "החתול והקנרית".
בפרק זה הוא נלחם תחת חסות נבלת-העל רולטה בזירת לחימה לאנשים בעלי כוחות-על.
הוא הצטרף למועדון לאחר שהוא החל לקבל פחות משימות מהליגה והחל להשתעמם מאימון גיבורי-על אחרים.
ויילדקאט ביקש לפרוש מן המועדון לאור בקשתה של הקנרית השחורה, אך רולטה סדרה לויילדקאט קרב מיוחל מול הגולגולת האטומית.
הקרב נעצר על ידי החץ הירוק והקנרית השחורה שפרצו למועדון.
בניסיון לשחרר את ויילדקאט מן המועדון הקנרית השחורה עשתה עסקה עם רולטה, שהיא תלחם נגד ויילדקאט.
החץ הירוק השתמש בגז שיתוק על הקנרית השחורה ולאחר מכן הוא יצא להילחם בויילדקאט במקום הקנרית השחורה.
לבסוף זייף את מותו בעזרת חץ נסתר שהכיל גז שגורם לשיתוק מטבולי.
זה עזר לויילדקאט להבין את האימה שבזירה הזו ולעזוב.
לאחר מכן נראה ויילדקאט מקבל טיפול מהצייד ממאדים.
טד גרנט מופיע בקצרה בפרק הכפול Absolute Justice בעונה התשיעית של סדרת הטלוויזיה סמולוויל, בה מופיעים חברי חברת הצדק של אמריקה הוקמן, דוקטור פיית וסטאר גירל.
לא נאמר עליו הרבה, אלא שהוא עדיין חי ומחזיק בתואר אלוף העולם באגרוף במשקל כבד, וכן נראות כפפות האגרוף שלו.
בסדרת הטלוויזיה "החץ", המבוססת על דמותו של החץ הירוק, מופיעה דמותו של טד גרנט בעונתה השלישית של הסדרה.
גרנט עוזר ללורל לאנס להתאמן ולחשל את עצמה בעקבות מות אחותה שרה - שהייתה הקנרית השחורה - והיא מאוחר יותר מחליטה להמשיך בנטל הקנרית השחורה.
ויילס היא עיירת רפאים בפרובינציה הקנדית אונטריו.
ויילס הוא אחד מן הכפרים האבודים של אונטריו, שהוצף בעקבות יצירת נתיב המים סנט לורנס ב-1958. העיירה נקראה על שם נסיך ויילס (אדוארד השביעי) שביקר באזור בעת סיוריו בקנדה ב-1860.
המשפחות ומקומות העיסוק של העיירה הועתקו לעיירה החדשה אינגלסייד לפני שהושלמה בניית מעבר המים.
ויילס, הממוקמת כ-3.5 קילומטרים מקו החוף, הייתה העיירה היחידה על היבשת שהושפעה מן ההצפה שנוצרה בעת בניית מעבר המים, כאשר הקהילה הייתה ממוקמת בעמק על יד מפרץ שבו עובר הנתיב.
הכפר נבנה על מענק הקרקע של ד"ר ג'יימס סטיוארט, מגדוד המלך המלכותי בניו יורק.
בין השנים 1810 ל-1957, חמישה דורות של משפחת סטיוארט התגוררו במקום.
נכדו של דוקטור סטיוארט, ג'יימס ירש את האתר והוא בנה בית וחנות, ומאוחר יותר בית מלון.
הוא גם תרם את המגרש עבור הכנסייה הפרסבטריאנית.
שתי כנסיות לבנים עמדו בוויילס שנות ה-50 של המאה ה-20: הכנסייה האנגליקנית של סיינט דייוויד והכנסייה המאוחדת של סיינט מארק היו ציוני דרך בולטים בכפר.
לאחר השלמת המסלול הראשון של רכבת גראנד טראנק בשנת 1856 (המסלול השני בשנת 1900), הכפר נודע בשם דיקינסונס לנדינג סטיישן (תחנת הנחיתה של דיקינסון).
ב־1860 ירד אדוארד, הנסיך מוויילס (מאוחר יותר המלך אדוארד השביעי), בדיקינסונס לנדינג סטיישן, מתוך כוונה לצאת לנמל סנט לורנס למסע דרך אשד לונג סו.
האגדה מספרת שהוא שאל את אנשי העיירה מדוע מקום קטן נקרא בשם כה ארוך.
לאחר ביקורו פנו האנשים לסניף הדואר בקהילה והכפר נקרא על שמו של הנסיך.
ויילנדר היא להקת קלטיק מטאל מצפון אירלנד.
ויילנדר הוקמה בשנת 1993 בצפון אירלנד, והייתה לאחת מהלהקות הראשונות שייסדו את הקלטיק מטאל, אחד מהסגנונות הפנימיים של תת-הז'אנר הכללי פולק מטאל.
הלהקה ידועה בשילוב מוזיקה קלטית עתיקה עם בלאק מטאל ובעיסוק לירי באגדות ובמיתוסים הקלטיים.
הדמו הראשון של הלהקה יצא שנה לאחר הקמתה, שמו היה Once Upon An Era ("פעם בתקופה") והוא התאפיין במרכיבי הבלאק מטאל יחד עם תוספות עממיות, ונגינה בעלת גוון עממי וקלטי, כשבמוזיקה של הלהקה שולבו כלים עממיים מאירלנד כגון חליל הבודהרן (חלילן הלהקה היה חבר קבוע בלהקה).
בשנת 1996 הוציאה הלהקה דמו נוסף בשם Dawning of a New Age ("זריחתו של עידן חדש"), גם הדמו הזה התאפיין במרכיבים של בלאק מטאל יחד עם האלמנטים העממיים הקלטים.
הדמו השני של הלהקה חיזק והגדיל את המוניטין של הלהקה בסצנת הפולק מטאל הצומחת באירופה.
אלבומה המלא הראשון של הלהקה יצא בשנת 1998 בחברת התקליטים Century Media, והוא נושא את השם "Reawakening Pride Once Lost" ("מעוררים גאווה שאבדה").
חלק משירי האלבום הופיעו בשני הדמואים הראשוניים של הלהקה.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בחסות חברת התקליטים למטרת קידום האלבום, אך בגלל בעיות פנימיות ובעיות עם חברת התקליטים סיבוב ההופעות לא הושלם והוא גרם לטלטלה בלהקה; כמה חברי הרכב עזבו אותה.
הלהקה יצאה לדרך חדשה לאחר צירופם של חברי הרכב חדשים, וחתמה בחברת התקליטים "Blackend Records", ותחתיה הוציאו חברי ההרכב את האלבום "The Light, the Dark and the Endless Knot" ("האור, החושך והקשר האינסופי"), בתחילת שנת 2001.
האיזון בלהקה נפגם שוב כאשר נטשו אותה מספר חברי הרכב נוספים, ולמרות זאת הצליחה הלהקה להשלים כמה סיבובי הופעות בפסטיבלי מטאל נחשבים באירופה, וסיבובי הופעות משותפים עם כמה להקות פולק מטאל נחשבות, כמו Skyforger הלטבית, ולהקת הפולק מטאל\בלאק מטאל הבלגית Ancient Rites.
בשנת 2005 חזרו להרכב כמה מחבריו המקוריים, והלהקה מתכננת להוציא אלבום חדש, כנראה לקראת סוף 2006, אלבום שילווה בסיבוב הופעות ברחבי אירופה.
בדצמבר 2006 שוחרר שמו של אלבומה החדש של ויילנדר, אלבומה הראשון מזה 5 שנים, "Honour Amongst Chaos" ("כבוד בתוך כאוס").
ArdChieftain O'Hagan (ארדצ'יפטיין אוהוגן) – שירה
Gareth Murdock (גארת' מורדוק) – גיטרה
Saul McMichael (סול מקמייקל) – גיטרה
Michael Proctor (מייקל פרוקטור) – גיטרה בס
Den Ferran (דאן פארן) – תופים
ויילד ויזל (Wild Weasel; בתרגום חופשי מאנגלית: סמור פרא; בעברית, מכוּנה מטוס כזה צייד טילים) הוא כינוי שהעניק חיל האוויר האמריקני למטוסים המיועדים למשימות דיכוי הגנה אווירית.
המטוסים פותחו על מנת לתת מענה לדוקטרינה הסובייטית של שנות ה-60 וה-70 שהשתמשה במערכים צפופים של טילים נגד מטוסים על מנת לבלום תקיפות הפצצה מהאוויר על אזורים אסטרטגיים.
המטוסים צוידו במכשור שאפשר להם לקלוט נעילות של מכ"מי סוללות הנ"מ ולזהות שיגורים, ותפקידם היה להזהיר את מבני התקיפה מהסוללות וטיליהן.
בהמשך נוספו למטוסים טילים נגד קרינה שאפשרו להם לתקוף את המכ"מים, ופודי לוחמה אלקטרונית לצורך שיבוש המכ"מים הקרקעיים.
מטוסי ציד הטילים נחלו הצלחה חלקית במהלך מלחמת וייטנאם, שהייתה תקופת הפעילות העיקרית שלהם.
במהלך מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים השתמש חיל האוויר הישראלי בטקטיקות תקיפה אמריקאיות לצורך דיכוי ההגנה האווירית המצרית, אך על פי רוב המשימות נכשלו.
הכינוי ויילד ויזל נגזר מפרויקט ויילד ויזל, שהיה פרויקט הפיתוח הראשון של מטוסים שנועדו לפגיעה בטילי נ"מ במסגרת דיכוי הגנה אווירית.
בתחילה כונה הפרויקט "פרט" , על שם החמוס שצד מכרסמים וזוחלים על ידי התגנבות למחילותיהם.
השם הוחלף, מכיוון ש"פרט" כבר שימש, בזמן מלחמת העולם השנייה, ככינוי למפציצים נגד מכ"ם.
הרעיון הכללי שעומד מאחורי ציד טילים הוא שימוש במטוס פיתיון שיֶגרה מפעילי מכ"ם בסוללות נ"מ לחשוף את מיקומם.
נעילה על מטוס מטרה חושפת את מיקום המכ"ם הקרקעי באמצעי איכון מיוחדים המותקנים על המטוס.
לאחר איתור המכ"ם, מטוס הציד מיידע את חבריו על מיקום הסוללה, ומאפשר להם לתקוף אותה, או פשוט להתרחק מהאזור (אזור המוגן בטילי נ"מ נקרא בעגה הצבאית אמ"ט, ראשי תיבות של "אזור מוכה טילים").
במקור, תקיפת המכ"ם בוצעה בעזרת פצצות שימוש כללי, אך עם התפתחותם של טילים נגד קרינה, חומשו מטוסי הציד בטילים אלו, ותקפו בעצמם את המטרות.
מטוס הציד הוא בדרך-כלל מטוס דו מושבי, כאשר במושב האחורי נמצא מפעיל מערכות (בחיל האוויר האמריקני זהו קצין לוחמה אלקטרונית, ובישראל זהו נווט קרב שחלק מהכשרתו הוא בלוחמה אלקטרונית ובהפעלת מערכות נשק).
על המטוס מותקנים פודים מיוחדים ומערכות פנימיות נוספות, המבצעות סינון לתדרים הנקלטים בהן, מסווגות אותן על פי צורת האיום, ומאכנות את המיקום המקורב של מקור הקרינה (שיטה זו היא לוחמה אלקטרונית סבילה).
מטוסי הציד המקוריים לא נשאו עליהם מערכות לחסימה ושיבוש של תדרי מכ"ם (לוחמה אלקטרונית פעילה, המיועדת לצורך הגנה מלווה או לוחמה מנגד), אך עם השנים התפתחה תורת לחימה שחילקה את משימות הוויילד ויזל לשתיים: איירון הנד (Iron Hand מאנגלית: "יד ברזל") לצורכי דיכוי, חסימה והטעיה; ויילד ויזל לתקיפה והשמדה.
המטוס המזוהה יותר מכל עם משימות הציד הוא ה-F-105 ת'אנדרצ'יף, אך גם מטוסי A-4 סקייהוק ו-A-6 אינטרודר של הצי האמריקני השתתפו במשימות איירון הנד (מצוידים בטילי AGM-45 שרייק), והם אלו שזכו לכינוי Wild Weasel I.
כיום מוטלת משימת ציד טילים בחיל האוויר האמריקני בעיקר על מטוסי F-16D (בלוק 50/52).
המטוס הראשון שיועד לתצורת ציד היה F-100 סופר סייבר.
בנובמבר 1965 הוצבו בווייטנאם ארבעה מטוסי F-100F (שכונו Wild Weasel II), שצוידו בקולט אזהרות מכ"ם מדגם APR-25, בקולט פנורמי מתקדם מדגם IR-133 (המאתר גלים שתדירותם בין 2 ל-4 גיגה-הרץ), ובמצלמה פנורמית מדגם KA-60 (שנועדה לצילומי אוויר, לצורך איסוף מודיעין ותחקור משימות).
מערכות אלו היו יעילות בעיקר באיתור סוללות SA-2. המטוסים נכנסו לפעילות במהלך חודש דצמבר של אותה שנה, ובפברואר 1966 נוספו שלושה מטוסים נוספים מאותו הדגם לפעילות באזור.
כלל המטוסים עברו הסבה שאפשרה להם לשגר טילי AGM-45 שרייק.
F-105 ת'אנדרצ'יף (שכונה ת'אד) היה מטוס הקרב הרב-משימתי המוביל של חיל האוויר האמריקני במהלך מלחמת וייטנאם.
הוא היה מהיר, בעל יכולת נשיאת חימוש גבוהה ומגוונת, וחשוב מכל - בעל טווח פעולה גדול.
דגם ההדרכה הדו-מושבי (F) של הת'אד יוצר בתצורה מבצעית לחלוטין, ולכן נבחר כמחליף לסופר סייבר כצייד.
ב-15 בינואר 1966 המריא לראשונה דגם ה-EF (כינויו: Wild Weasel III), מצויד במערכות אלקטרוניות דומות לאלו שנשא הסופר סייבר, ו-11 המטוסים הראשונים הוצבו באזור וייטנאם ביוני של אותה שנה.
לרוב הגן ת'אד-צייד בודד על רביעייה או שמינייה של מטוסי תקיפה.
בעוד שמטוסי F-105D רבים ניצלו בעקבות זאת, כבר במהלך החודשיים הראשונים של שירותם הופלו 5 מתוך 11 הציידים.
בסך הכול יוצרו 86 מטוסי EF, ורובם הוסבו לאחר מכן לתצורת ה-G.
בשלהי שנת 1967 נכנסו לשירות מטוסי ה-F-105G, שהיוו את הגרסה הסופית של הת'אד בתצורת ציד טילים.
הם צוידו במערכות לוחמה אלקטרונית חדישות, שגם אילצו לשנות חלקית את מבנה המטוס, על מנת לאפשר נשיאת חימוש חיצוני נוסף.
פודי הל"א AN/ALQ-105 מתוצרת וסטינגהאוז הוצמדו בחיבור מבני לגחון המטוס משני צדדיו.
שלושים מטוסים הותאמו לנשיאת טילי AGM-78 סטנדרד ארם, שהיו מתקדמים יותר מטילי השרייק.
במשימה אופיינית נשא המטוס שני טילי שרייק בנקודות התלייה המרוחקות (נקודות 1 ו-5), ובפנימיות נתלה מצד אחד (נקודה 2) טיל סטנדרד ארם, שאוזן על ידי מכל דלק נתיק בינוני מנגד (נקודה 4), ובמרכז (נקודה 3) הוצב מכל גחון בעל קיבולת גדולה.
עקב אופי המשימה ומיעוט המטוסים (היחסי, יש לזכור שבווייטנאם הופעלו כנפות קרביות רבות) הכתיבו תורת הפעלה שבה ציידי הטילים הגיעו לאזור המשימה ראשונים, ויצאו אחרונים.
פעמים רבות בוצע תדלוק אווירי חוזר ונשנה של מטוסים אלו במהלך משימה אחת.
במהלך שירותם בווייטנאם זכו שני צוותי ויילד ויזל במדליית הכבוד של ארצות הברית כהוקרה על גבורתם במהלך המלחמה
בסך הכול הוסבו 61 ת'אדים מדגמי F ו-EF לדגם G.
חרף הוצאתם מווייטנאם של מטוסי ה-F-105D בשנת 1970 (המטוסים הוחלפו במטוסי F-4 פנטום מתקדמים, וגם החלה ננקטת אסטרטגיה של תקיפה באמצעות מפציצים כבדים), נשארו דגמי ה-G בשירות עד תום המלחמה.
גם בתחום זה החליף מטוס הפנטום את הת'אד, אך דגמיו השונים לא נתנו מענה לכלל האיומים שבהם עסקו הת'אדים.
כבר בשנת 1964 הופסק ייצורם של מטוסי הת'אד, ולמעשה כלל דגמי הת'אד/ויילד ויזל היו מטוסים שעברו הסבה.
עקב כך נוצר צורך במטוס מתקדם יותר, חזק יותר ובעל מסגרת פעולה רחבה יותר.
המטוס שנבחר לכך היה ה-F-4 פנטום - מטוס קרב רב משימתי עדכני שהצטיין ביכולתו לשאת חימוש כבד ודלק רב לטווחים ארוכים.
מתוך מבחר הדגמים דאז, הוסבו 36 מטוסים מדגם C לתצורת ציד, וסומנו כ-EF-4C (הדגם נקרא Wild Weasel IV).
אלו צוידו בקולט אזהרות מכ"ם מדגם AN/APR-25, בעל מוד התראה מפני שיגור טילים, קולט אמצעי לוחמה אלקטרונית מדגם ER-142, ובפוד ל"א מדגם AN/ALQ-119. יכולת נשיאת החימוש שלהם הייתה מוגבלת יחסית, ובדומה לת'אדים הם נשאו פצצות מצרר וטילי שרייק בלבד.
רבים מהמטוסים ששרדו הוסבו בחזרה לתצורה המקורית של דגם C.
עם כניסת דגם D לשירות מבצעי, הוסבו מספר מטוסים לתצורת ציד, אך לאלה לא היו יתרונות משמעותיים על פני דגם C.
במהלך מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים הפעיל חיל האוויר הישראלי מטוסים מדגם זה (שכונו בו "קורנס"), תוך שימוש במערכות שיבוש ואיתור, שהיו יעילות בעיקר כלפי סוללות SA-2 ו-SA-3, אך חסרות תועלת למול SA-6. המערכות היו בעיקרן מתוצרת ארצות הברית, אך גם עברו שדרוגים בישראל.
במבצע שלום הגליל השתמש חיל האוויר במטוסי קורנס שנשאו מערכות שיבוש אקטיביות מסוגים שונים במהלך מבצע ערצב 19 להשמדת סוללות הנ"מ הסוריות בלבנון.
בשנת 1975 טס לראשונה דגם הציד של ה-F-4G.
במקור מדובר בדגם המתקדם שיוצר לצי האמריקני, אך חיל האוויר האמריקני הזמין גרסה מיוחדת, מותאמת ללוחמה אלקטרונית וציד טילים, שסומנה כ-Wild Weasel V (נקרא לעיתים גם - ויילד ויזל מתקדם).
המטוסים צוידו במכ"ם רב עוצמה מדגם AN/APQ-120, ויכולת נשיאת טילי שרייק, סטנדרד ארם ומאוחר יותר גם AGM-88 הארם.
הטייסת הראשונה נכנסה לשירות מבצעי בשנת 1978, ובסך הכול יוצרו 116 מטוסים מדגם זה, שהיה האחרון בסדרת הוויילד ויזל מבין דגמי הפנטום השונים.
המטוס השתתף במלחמת המפרץ הראשונה, ובמבצעים שונים באזור המפרץ הפרסי.
המטוס העיקרי שמשמש כיום לציד הטילים הוא ה-F-16 פייטינג פלקון (דו מושביים מבלוק 30/32 ומעלה), שהוא בעל יכולת נשיאת חימוש מגוונת: כלל הטילים נגד קרינה מתוצרת ארצות הברית ופודי לוחמה אלקטרונית.
על הדגם הישראלי של המטוס מדגם D (בלוק 30A ומעלה, הנקרא בישראל "ברק") קיימת מעין דבשת המתמשכת מכיוון הזנב ועד לחופה, שבה מותקנים רכיבים אוויוניים מתוצרת ישראל.
תוספת האוויוניקה מכבידה את המטוס בלמעלה מטון (חיל האוויר הישראלי אינו היחיד המפעיל דגמים בעלי דבשת אוויוניקה).
על-פי הערכות, מיועדים מטוסים אלו בין השאר לביצוע משימות ציד טילים.
בחיל האוויר הישראלי לא הוקצו מטוסים ייעודיים למטרת ציד טילים.
את מקומם תפסה תורת לחימה שהשתמשה באמצעי מיסוך אלקטרוניים לצורך הגנה מפני טילים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים סבל חיל האוויר הישראלי מרשת צפופה של סוללות נ"מ מצריות באזור תעלת סואץ, אשר הגבילה את יכולת הפעולה שלו.
הרשת נבנתה עוד במהלך מלחמת ההתשה, ובין מלחמת ההתשה למלחמת יום הכיפורים נבנה במצרים "מערך מתגלגל" של טילי נ"מ, שנעו באישון לילה לכיוון תעלת סואץ, עד שנוצר מצב שבו בתחילת מלחמת יום הכיפורים ירו המצרים "חומה של אש" מעל לתעלה.
בשנת 1970 נקרא חיל האוויר האמריקני לסייע לישראל, והביא עמו פודי ל"א משבשי מכ"ם.
אלו היו יעילים כנגד סוללות SA-2, אך כפו הקפדה על מבנה טיסה אחיד, קשוח ולא מקובל שכונה "פוד פורמיישן".
טיסה במבנה זה בוצעה ב-18 ביולי 1970, אך בין סוללות ה-SA-2 הוסתרו גם סוללות SA-3 ששיגרו טילים ופגעו במספר מטוסים.
מוביל המבנה ומפקד הטייסת שמואל חץ נהרג, והנווט מנחם עיני נשבה.
מטוס נוסף נפגע ובו אביהו בן-נון, לימים מפקד חיל האוויר, והנווט שאול לוי, אך הם הצליחו לבצע נחיתת חירום בשדה רפידים.
למרות ההצלחה היחסית של הטיסה (הושמדו 4 סוללות מתוך 10, ו-3 סוללות נוספות נפגעו) קרסה קונספציית הלוחמה האלקטרונית, והמבנה כונה בלעג "פוץ פורמיישן".
שנים לאחר מכן העיד תא"ל יפתח ספקטור שאילו חיל האוויר היה מודע לטכניקות האמריקניות שיושמו במהלך מלחמת וייטנאם, יחסו אל אמצעי הל"א וההצעות האמריקאיות היה שונה.
אולם, בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים לא חצו טייסי חיל האוויר את התעלה, ובוצעו רק כמה ניסיונות תקיפה מרחוק של מערך הטילים בעזרת טילי שרייק שהעלו חרס.
בפתיחת מלחמת יום הכיפורים הופעל "מבצע תגר", שנועד להביא להשמדת סוללות הטילים על תעלת סואץ בעזרת הטלת קלע של חימוש ממרחק בשילוב עם ירי טילי שרייק, ושימוש במטוסי A-4 סקייהוק ("עיט") ומטוסי F-4 פנטום ממוכשרים בציוד לוחמה אלקטרונית לדיכוי הסוללות.
תוכנית המבצע הייתה מורכבת ביותר, ונמתחה עליה ביקורת רבה.
בין השאר הוגדר המבצע כ-"אופרציות" (על ידי יפתח ספקטור), ונאמר על התוכנית שהיא צריכה להיות מדויקת כמו "שעון שווייצרי".
בסופו של דבר, המבצע בוטל כמעט בצמוד לתחילת הפעלתו, ואיום הטילים הוסר כליל רק לקראת סוף המלחמה, לאחר ההשתלטות הקרקעית על השטח ושיתוק קרקעי של סוללות הטילים שבו.
מהלך דומה בחזית הצפונית, שכונה "דוגמן 5" והיה מבוסס על תוכנית תגר, כשל לחלוטין עקב הפעלה לקויה שלא נצמדה לתנאי הבסיס של המבצע, ומזג אוויר גרוע מעל המטרות.
שנתיים לאחר מכן הגדיר זאת מפקד חיל האוויר לשעבר עזר ויצמן: "הטיל כופף במלחמה הזאת את כנפו של המטוס - וזו עובדה".
לאחר מלחמת יום הכיפורים הוקמו בחיל האוויר ועדות בדיקה שונות, שעסקו גם בפיתוח תורת לחימה מסודרת ללוחמה באזור מוכה טילים ולוחמה אלקטרונית.
ככל הנראה, השיטות יושמו בקפדנות, ובמהלך מלחמת שלום הגליל השמיד חיל האוויר כליל את מערך הגנת הנ"מ הסורי.
מהמעט שפורסם על כך, נראה שבמבצע זה, שכונה ערצב 19 בוצעה חסימת מכ"ם בעזרת כלי טיס בלתי מאוישים ייעודיים, ונעשה שימוש במטוסי פנטום ששיגרו טילים נגד קרינה, במקביל לתקיפה בעזרת טילי כחלילית מהקרקע, שהשמידו את מכ"מי הסוללות.
ויילה הוא אי באיי שטלנד שבסקוטלנד.
האי נמצא דרומית לחצאי האי וסטלנד (Westland) שבאי מיינלנד.
שטחו של האי כשלושה קמ"ר.
נכון ל-2011, אוכלוסיית האי מונה שני תושבים קבועים בלבד.
בעבר שימש האי כבסיס עבור צי הדיג של ארתור אנדרסון.
באי נמצאת טירת מקלאברי וכן אולם ויילה שנבנה בשנת 1895.
כלכלת האי מתבססת על גידול כבשים בשיטות אורגניות.
ויילון (בפולנית: Wieluń) היא עיר השוכנת בדרום פולין, 100 קילומטר דרומית ללודז'.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה ישבו בוויילון כ-4,200 יהודים.
ב-1 בספטמבר 1939 הופצצה העיר על ידי מטוסים גרמניים במהלך הפצצת ויילון.
הייתה זו אחת הפעולות הראשונות שהתרחשו במלחמת העולם השנייה.
בעקבות ההפצצות נהרס רוב מרכז העיר, כולל בית החולים וקתדרלה גותית היסטורית, וכ-1,200 תושבים נהרגו.
בסך הכול נחרבו במלחמה 75% מהמבנים בוויילון.
ב-1940 רוכזו מרביתם של כ-4,000 יהודי העיר בגטו, בו בוצעו מעת לעת הוצאות פומביות להורג.
גירוש יהודי ויילון החל באפריל 1942, עם העברתם של כ-2,000 מתושבי הגטו ליעד לא ידוע.
אקציית החיסול נעשתה באוגוסט 1942. לאחר שכלאו את יהודי העיר בכנסייה מקומית משך ארבעה ימים, אנשי מנהל גטו לודז' בפיקודו של הנס ביבוב (Hans Biebow) ערכו ביהודי העיר סלקציה, ובחרו מהם עובדים לעבודות כפייה.
באותו מהלך נרצחו גם יהודי אוסיאקוב שהובאו לעיר.
שאר תושבי הגטו נרצחו בחלמנו.
ויין (צרפתית: Vienne) הוא מחוז בצרפת.
המחוז קרוי על שם נהר ויין שעובר דרכו ונמצא בחבל אקיטן החדשה שבדרום-מערב צרפת.
המחוז גובל במחוזות אנדר ולואר, אנדר, ויין עילית, שראנט, דה-סוור ומן ולואר.
חוץ מהנהר ויין, עובר דרכו גם השראנט.
שטח המחוז הוא 6,990 קמ"ר, והוא המחוז ה-17 בגודלו בצרפת.
למחוז היסטוריה עשירה וחשיבות כלכלית עקב מיקומו באמצע הדרך בין מערב צרפת (בורדו), פריז וספרד.
בירת המחוז פואטייה משמשת כמרכז עסקי.
ויין הוא אחד מ-83 המחוזות המקוריים שהוכרזו ב-4 במרץ 1790 במהלך המהפכה הצרפתית.
הוא נוצר מאזורים שהשתייכו לפרובינציות פואטו, טורן וברי.
מחוז ויין הוא מקורם של האקאדים, צרפתים שהגיעו בתחילת המאה ה-17 לאזור נובה סקוטיה.
ויילי דופרסן הוא השף והבעלים של מסעדת wd~50 במנהטן.
דופרסן הוא אחד השפים האמריקאים הבולטים שעוסקים בגסטרונומיה מולקולרית, תנועה שמשלבת בין מדע לבין טכניקות בישול חדשות בהכנת האוכל.
נולד בפרובידנס רוד איילנד, ארצות הברית, דופרסן הוא בוגר המכון הקולינרי הצרפתי בניו יורק.
ב-1992, הוא סיים את לימודיו לתואר הראשון בפילוסופיה בקולבי קולג' בווטרויל, מיין.
בשנים 1994–1999 עבד דופרסן אצל ז'אן-ז'ורז' וונגריכטן, אצלו נעשה לבסוף סגן-שף במסעדת הדגל שלו "ז'אן ז'ורז'" הקרויה על שמו.
ב-1998 הוא היה השף הראשי במסעדת "פריים" של וונגריכטן במלון בלאג'יו, בסטריפ של לאס וגאס.
ב-1999 הוא עזב כדי להיות השף הראשון של מסעדת 71 Clinton Fresh Food.
באפריל 2003, פתח מסעדה בת 70 מקומות ישיבה, הקרויה בשם wd~50 (מקור השם הוא ראשי התיבות של השף וכתובת הרחוב, כמו גם משחק מילים על WD-40) ברחוב קלינטון בלואר איסט סייד של מנהטן.
דופרסן היה מועמד לזכייה בפרס השף העולה לשנת 2000 של קרן ג'יימס בירד ובאותה שנה זכה בפרס מהעיתון ניו יורק מגזין.
כתב העת Food & Wine כלל אותו ברשימת פרסי עשרת השפים הטובים ביותר באמריקה בשנת 2001 וב-2006. אדם פלאט מניו יורק מגזין מיקם את מסעדת wd~50 במקום הרביעי ברשימתו של 101 המסעדות הטובות ביותר בניו יורק.
המסעדה זכתה בכוכב במדריך מישלן האדום לעיר ניו יורק, בשנים 2006, ומחזיקה בו מאז.
הוא היה מועמד לשף הטוב ביותר בעיר ניו יורק מידי קרן ג'יימס בירד.
Wd-50 גם כאחת מעשר המסעדות הטובות ביותר של גסטרונומיה מולקולארית בארצות הברית בידי GAYOT.com.
בשנת 2010 דורגה המסעדה במקום ה-45 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם.
בין מנות הדגל שלו ניתן למנות את לשון הבקר המוחמצת עם מיונז מטוגן ומעליה גזר-קוקוס.
ב-2006 הפסיד דופרסן למריו בטלי באיירון שף אמריקה.
ב-2007 הוא הופיע כשופט בפרק הסיום של טוף שף, עונה שנייה, ב-2008 שפט בטופ שף, עונה רביעית, ב-2009 כשופט בטופ שף, עונה חמישית וב-2010 כשופט בטופ שף, עונה שביעית.
הוא הוזמן להשתתף בטופ שף מאסטרס ב-2009 שף מוקם במקום השלישי מתוך ארבעה בסבבים המוקדמים.
דופרסן גם השתתף בפרק הסיום של הגרסה הבריטית למאסטר שף, בו לימד את המנצח.
הוא שיחק בתפקיד עצמו בפרק החמישי של סדרת הטלוויזיה Treme של רשת HBO לצדם של תום קוליצ'יו, אריק ריפר ודייוויד צ'אנג.
ויימו היא חברת טכנולוגיה המפתחת מכוניות ללא נהג.
החברה היא חברה בת של אלפאבית, לצד חברת גוגל.
בעבר המיזם היה חלק מחברת גוגל.
בעבר עמד בראש הקבוצה מהנדס בחברת גוגל בשם סבסטיאן ת'ראן, מנהל המחלקה לבינה מלאכותית באוניברסיטת סטנפורד, ושותף ביצירת גוגל תצוגת רחוב.
צוות פיתוח הרכב כלל 15 מהנדסים אשר עבדו אף הם בתחרות של דארפא.
לאחר פיצול החברה מתוך חברת גוגל בדצמבר 2016, שימש ג'ון קרפסיק כמנכ"ל.
הוא פרש בשנת 2021, והחליפו אותו שני מנכ"לים משותפים: טקדרה מואקנה ודמיטרי דולגוב.
מדינת נבדה בארצות הברית העבירה חוק ביוני 2011 המסדיר הפעלת מכוניות ללא נהגים בשטחה, גוגל הייתה ממקדמי החוק.
החוק בנבדה שנכנס לתוקף ב-1 במרץ 2012, ומשרד הרישוי בנבדה הוציא לראשונה רישיון לרכב רובוטי במאי 2012. הרישיון הוצא לרכב מדגם טויוטה פריוס מיוחד, אשר הוטמעה בו הטכנולוגיה הנסיונית של נהיגה ללא נהג.
באמצע 2014 הודיעה גוגל כי היא תייצר כ-100 מכוניות אוטונומיות ללא הגה וללא דוושות האצה ובלימה.
בשנת 2015 יוצרו כל הרכבים האוטונומיים של גוגל על ידי השותפה של גוגל לייצור, חברת "רואש" שבפאתי דטרויט, מישיגן.
בנובמבר 2018 קיבלה ויימו אישור ממשרד הרישוי של קליפורניה להפעלת כלי רכב ללא נהג, אשר יותרו להסעת עובדי החברה בלבד, ובתנאי שנהג בעל רישיון נמצא מאחורי ההגה לצורכי חירום.
במרץ 2024 קיבלה החברה אישור להפעיל שירות מוניות ללא נהג בלוס אנג'לס.
שורשי ויימו נטועים בתחילת שנות ה־2000, כאשר ממשלת ארצות הברית יזמה את תחרות DARPA Grand Challenge (2004–2005), שהאיצה את פיתוח כלי הרכב האוטונומיים.
סבסטיאן ת'ראן, אז פרופסור לסטנפורד, הוביל את הצוות שזכה בתחרות 2005, וחלק מהמשתתפים הצטרפו בהמשך לפרויקט של גוגל.
בשנת 2009 השיקה גוגל את Google Self-Driving Car Project, בהובלת ת'ראן ואנתוני לוונדווסקי.
הניסויים הראשונים בוצעו במכוניות טויוטה פריוס ולקסוס RX שהוסבו לנהיגה אוטונומית, ואלו צברו מאות אלפי קילומטרים על כבישי ארצות הברית כבר בראשית העשור הבא.
בשנת 2015 הציגה גוגל את אב־טיפוס Firefly, רכב קטן ללא הגה או דוושות, ובאותה שנה בוצעה באוסטין (טקסס) הנסיעה הציבורית הראשונה ללא נהג כלל – עם נוסע עיוור.
בדצמבר 2016 הופרד המיזם מגוגל והפך ל־Waymo, חברה־בת של אלפאבית המתמקדת בטכנולוגיית נהיגה אוטונומית.
ב־2017 הושק בפיניקס, אריזונה, ניסוי ציבורי בשם Early Rider Program, שהזמין תושבים לנסיעות מבחן ראשונות.
בדצמבר 2018 השיקה החברה את Waymo One, שירות המוניות האוטונומיות המסחרי הראשון בעולם, שהתבסס על מיני־ואנים מדגם Chrysler Pacifica היברידי.
בשנת 2020 נפתח השירות כולו לציבור הרחב בפיניקס, וכל נוסע בארצות הברית יכול היה להוריד את האפליקציה ולנסוע ברכב ללא נהג.
החברה הרחיבה את פעילותה: ב־2021 נפתח בסן פרנסיסקו תוכנית Trusted Tester, וב־2022 ניתנו שירותי הסעה אוטונומיים מלאים גם בעיר זו, כולל הנסיעות הראשונות אל ומנמל התעופה Phoenix Sky Harbor.
בשנת 2023 הצי עבר לחשמלי מלא עם רכבי Jaguar I-PACE, ונוספו שירותים בלוס אנג'לס ובסקוטסדייל, מה שהפך את אזור השירות באריזונה לגדול בעולם (180 מייל רבוע).
ב־2024 נפתח השירות באופן מלא לציבור בסן פרנסיסקו ובלוס אנג'לס, ללא רשימות המתנה.
נכון ל־2025 ויימו פועלת בפיניקס, סן פרנסיסקו, לוס אנג'לס, אוסטין ואטלנטה, ומכריזה על כניסה קרובה לדאלאס, מיאמי וושינגטון די.סי.
החברה מספקת מעל 250,000 נסיעות בשבוע בארצות הברית.
לצד זאת, נרשמו גם מתיחויות עם רשויות מקומיות בסן פרנסיסקו, על רקע תלונות על רכבים שנתקעו במצבי חירום.
מחקר שפרסמה ויימו ב־2024 מצא כי רכבים אוטונומיים שלה היו כמעט פי שבע פחות מעורבים בתאונות עם נפגעים לעומת נהגים אנושיים.
בפברואר 2026, במהלך שימוע בקונגרס האמריקאי, הודה מאוריציו פנייה, מנהל הבטיחות הראשי של ויימו, כי המכוניות המוגדרות כ"אוטונומיות לחלוטין" מסתמכות למעשה באופן קבוע על סיוע אנושי מרחוק, כאשר חלק ניכר מאותם מפעילים אנושיים ממוקמים אלפי קילומטרים מהרכב, במדינות מחוץ לארה"ב.
הגילוי עורר חששות לגבי סיכוני סייבר ולגבי הכשרתם של המפעילים, שאינם מחזיקים בהכרח ברישיון נהיגה אמריקאי או בהיכרות עם חוקי התנועה בארה"ב.
ויילון ארנולד ג'נינגס היה זמר ויוצר קאנטרי אמריקאי וחלוץ של מוזיקת Outlaw country.
ב-2001 נכנס להיכל התהילה של הקאנטרי.
לאורך הקריירה נחשב לזמר שערורייתי, שובר מוסכמות ואנטי ממסדי באופן חריף ונרדף על ידי תעשיית המוזיקה עד לכדי יצירת ז'אנר רק עבורו ובודדים כמוהו.
הוא היה חברם הטוב של אמני קאנטרי נודעים כמו ג'וני קאש, וילי נלסון וקריס קריסטופרסון.
בין 1966 ל-1995 הוציא לאור 54 אלבומים, 11 מהם הגיעו למקום הראשון במצעד הקאנטרי בארצות הברית.
השפעתו של ג'נינגס ניכרת אצל אמנים עכשוויים כמו להקתו של מארשל טאקר, האנק ויליאמס ג'וניור, סטיב ארל, ג'ון אנדרסון ואחרים.
ויילן היה ידוע בנאשוויל בתור "The Singer of Sad Songs" - קולו העמוק סיפר תמיד על כאב ואהבה נכזבת.
שנים רבות עברו עד שזכה להכרה שהתקרבה לזאת של אמנים אחרים בני זמנו, ועיקר חשיפתו הייתה בזכות ביצועים משותפים ואלבומים משותפים לו ולאמנים מפורסמים ממנו כמו ווילי נלסון, ובזכות השתתפותו בתוכניות הקאנטרי של ג'וני קאש.