tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הן מהוות גרסה מודרנית של עוגת הגבינה הרומאית, שהכילה דבש ועוצבה לצורת כיכר לחם.
עוגת הטירמיסו הקלאסית היא עוגה ללא אפייה על בסיס גבינת מסקרפונה.
עוגת גבינה ללא אפייה על גבי ביסקוויטים פופולרית בישראל בשל היותה קלה להכנה וילדים יכולים להשתתף בהכנתה.
העוגה נבנית על מצע ביסקוויטים ומעליהם קרם, שיכול להיות מוקצף או מבוסס על גבינה לבנה בתוספת אבקת פודינג וניל.
על השכבה הראשונה מניחים שכבת ביסקוויטים נוספת, שכבת קרם עליונה ומעטרים.
עוגות גבינה טבעוניות מכילות טופו במקום גבינה.
עוגת היער השחור היא עוגה הנפוצה בכל רחבי העולם המערבי.
מקור עוגה זו בגרמניה, משם היא נפוצה לארצות הברית וקנדה.
עוגת היער השחור היא עוגת שוקולד בת מספר שכבות שביניהן קצפת ודובדבנים.
העוגה מעוטרת בקצפת, פתיתי שוקולד ודובדבנים מסוכרים.
נהוג להרטיב את שכבות העוגה בקירש או רום.
מקורה של העוגה בקינוח שהיה מקובל בדרום גרמניה, באזור היער השחור וכלל דובדבנים, שמנת וקירש.
העוגה נוספה לקינוח זה מאוחר יותר, ככל הנראה בשווייץ, בקנטון צוג, שם נעשה הקינוח עם עוגה קשה המורטבת בקירש.
גרסה שונה במעט קיימת בקנטון בזל-לנדשאפט.
הקונדיטור ג'וזף קלר טוען כי המציא את עוגת היער השחור בצורתה הנוכחית בשנת 1915 והגיש אותה לראשונה בקפה אגנר (Café Agner) שבבאד גודסברג (כיום שכונה בבון), אולם היסטוריונים חלוקים על קביעה זו.
מתכון העוגה הופיע לראשונה בספר הבישול Konditorei-Spezialitäten und wie sie entstehen משנת 1934 שיצא לאור בדרזדן.
העוגה הייתה פופולרית בברלין, אוסטריה ושווייץ.
במהלך עשר השנים הבאות הפכה העוגה פופולרית ברחבי גרמניה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלה לצבור פופולריות בצפון אמריקה.
בשנות ה-70 הפכה העוגה פופולרית בישראל, אולם פופולריות זו דעכה בשנות ה-90.
במשחק המחשב פּוֹרטָל 1 עוגת היער השחור היא הפרס אותו מבטיחה הבינה המלאכותית המעורערת בנפשה, GLaDOS, לשחקנית אם תצליח לפתור את כל החידות.
אחת מליבות הבינה המלאכותית אותן משמידה השחקנית בקרב הסיום מקריאה בקול מונוטוני את המתכון לעוגה.
עוגת גזר היא עוגה מתובלת שבצקה כולל גזר, המעניק לעוגה את צבעה, טעמה וריחה האופייני.
מקורה של העוגה בימי הביניים, תקופה בה הממתיקים היקרים מאוד היו נחלתם של האצולה, ופשוטי העם המתיקו את לחמם בגזר שהיה מוצר זול ונפוץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשל הקיצוב שהוחל בבריטניה, הפכה עוגת הגזר פופולרית ביותר.
העוגה הפכה פופולרית בארצות הברית החל משנות ה-60 של המאה ה-20 עת הוגשה בקפיטריות בבתי הספר ומקומות העבודה.
בשנות ה-70 הייתה העוגה אחת העוגות הפופולריות בארצות הברית, אולם עם השנים סר חינה.
העוגה מכילה קמח, סוכר, ביצים וגזר מגורר.
יש המוסיפים לעוגה גם אגוזים, צימוקים, אננס וקוקוס.
בדרך כלל מתבלים את העוגה בקינמון ולעיתים גם בציפורן, ג'ינג'ר ואגוז מוסקט.
בצפון אמריקה נהוג לצפות את העוגה בציפוי לבן אופייני, עשוי מגבינת שמנת ואבקת סוכר מוקצפים.
מכיוון שהירק, גזר, הוא מרכיב מעט מפתיע בעוגה מתוקה, ישנם הנרתעים מאכילת עוגה זו.
זו גם כנראה הסיבה לכך שבדיחות רבות עוסקות בעוגה, והזמנתה במסעדה או אכילתה משמשים כאלמנט קומי וכגורם הפתעה בבדיחות אלה.
עוגיית מדלן היא עוגייה מסורתית שמקורה בחבל המז בצפון מזרח צרפת.
לעוגיות המדלן צורה מסורתית של קונכייה, שמקורה בתבנית בעלת הצורה בה הם נאפות.
לעוגייה מרקם של עוגת ספוג וטעמי חמאה ולימון מורגשים.
ניתן להכין וריאציות של עוגיית המדלן המסורתית בטעמי וניל, תפוז ושוקולד.
מרכיבי העוגייה כוללים קמח, ביצים, חמאה וסוכר.
עוגיות המדלן זכו לפרסום בכל רחבי העולם בשל ספרו של מרסל פרוסט "בעקבות הזמן האבוד" - À la recherche du temps perdu.
בספר זה מספר פרוסט על עוגיות המדלן שצורתן כצורת קונכייה.
המחבר מספר כי טבל את העוגייה בתה, ושילוב הטעמים העלה בו אושר גדול וזיכרונות ילדות:
עוגן מתיחה הוא מרכיב בהנדסת מבנים, שנועד לחיזוק קירות מבנים לפני המצאת הבטון המזוין או לשם חיזוק קירות מבנה עתיק קיים ללא הריסתו.
קירות מבנה, שנבנו מקבילים זה לזה נוטים עם השנים וזעזועי קרקע שונים להתרחק זה מזה תוך תנועה איטית ביותר של "נפילה" כלפי חוץ, דבר שעלול להביא להתמוטטות המבנה.
על מנת למנוע את התרחקות הקירות זה מזה הומצא עוגן המתיחה.
העוגן מורכב ממוט או כבל פלדה המושחל לאורך המבנה מצד לצד ובולט מחוץ לגבולות הקיר, משני צידי המבנה.
בחלקים הבולטים מחוץ לקיר חרוטה הברגה.
על ההברגות מבריגים אומי פלדה ו"מותחים" אותם באמצעים מכניים.
כך נוצר לחץ חיצוני על הקיר המונע ממנו להתמוטט כלפי חוץ.
בעקבות רעידת האדמה של 1927 התגלה שבתים שנבנו בשיטה זו בירושלים לא התמוטטו, בעוד בתים שלא היו בנויים כך נסדקו ואף התמוטטו.
לפיכך הגדירו השלטונות הבריטים בתקן הבנייה את השימוש בעוגני מתיחה.
אומי הפלדה החיצוניים נראים מן הרחוב, לפיכך החליטו אדריכלים להפוך אותם למרכיב קישוטי.
כך ניתן לראות בשכונות נחלאות בעיקר, ובשכונות נוספות בירושלים אומים של עוגני מתיחה עגולים, מרובעים, בדוגמת פרפרים, ספירלות, צורות X, S, 8 ועוד.
עוגני מתיחה משמשים גם כיום לשימור מבנים, באופן שלא ישנה את חזותם..
עוגת דבש או לעקעך היא עוגה המומתקת באמצעות דבש, והנאכלת באופן מסורתי בראש השנה, בעיקר על ידי יהדות אשכנז.
מנהג אכילת עוגת הדבש התפתח בעקבות המנהג לאכול בראש השנה תפוח בדבש על מנת לסמל שנה מתוקה.
מנהג נוסף הוא להגיש עוגה זו בצורה עגולה, בדומה למנהג להגיש חלה עגולה בראש השנה.
מתכונים לעוגות דבש רבים ושונים.
בדרך כלל מדובר בעוגה דחוסה, מאורכת, בדומה ל"אינגליש קייק", לעיתים בתוספת אגוזים, שקדים או צימוקים, אך יש גם מתכונים קלי-משקל, המזכירים יותר עוגת ספוג.
תוספות מקובלות הן קפה או תה, להדגשת הצבע, ותבלינים שונים, בהם ציפורן, זנגביל או קינמון.
יש המשווים את עוגת הדבש ללחם זנגביל ("ג'ינג'רברד"), המקובל באירופה ובארצות הברית.
עוגות דבש נפוצות בהרבה תרביות ונמצאו גם במצרים הקדומה.
עוגת באטנברג היא עוגת ספוג פופולרית במטבח הבריטי המוגשת לרוב במסגרת ארוחת תה של מנחה.
בעת חיתוך העוגה מתקבל מראה של מעין לוח שחמט בשני צבעים - ורוד וצהוב.
העוגה לרוב מצופה בשכבת מרציפן.
העוגה מורכבת משתי עוגות מלבניות, אחת ורודה ואחת צהובה, שנפרסו לאורכן לשתי רצועות שוות ברוחבן ובגובהן, והודבקו זו על גבי זו לסירוגין עם שכבת ריבת אפרסקים, לימון או אוכמניות דקה ביניהן.
על פי הסברה המקובלת, העוגה נאפתה לראשונה בשנת 1884 לכבוד יום נישואיה של ויקטוריה, נסיכת הסן, נכדתה של המלכה ויקטוריה עם לודוויג פון באטנברג.
ארבעת הריבועים הפנימיים מייצגים את ארבעת נסיכי באטנברג: לודוויג, אלכסנדר, היינריך ופרנץ.
עוגיית שוקולד צ'יפס או עוגיית שוקוצ'יפס היא עוגייה ששבבי שוקולד הוא המרכיב המרכזי בה, ומקורה בארצות הברית.
המתכון המסורתי משלב בצק המורכב מחמאה, סוכר חום ולבן ושבבי שוקולד מריר.
ישנן וריאציות שונות של העוגייה הכוללות תוספים אחרים כמו אגוזים או שיבולת שועל וגם סוגים אחרים של שוקולד.
פיתוח עוגית השוקולד צ'יפס אירע בטעות על ידי רות ויקפילד, בשנת 1930. רות ויקפליד, שסיימה בית ספר יוקרתי לכלכלת בית בשנת 1924 במסצ'וסטס, הייתה, יחד עם בעלה, הבעלים של פונדק בשם 'טול האוס' בעיירה קטנה בשם ויטמן.
רות, שהייתה אחראית על המטבח, רכשה לעצמה מוניטין בזכות עוגיות חמאה וקקאו שנהגו להגיש בפונדק בשעת התה.
באחת הפעמים, כשרצתה להכין את העוגיות המפורסמות שלה, היא גילתה שאספקת הקקאו לא הגיעה.
רות, שהייתה מחויבת לספק ללקוחות את הסחורה, החליטה להשתמש בשוקולד נסטלה במקום בקקאו.
ספר הבישול שלה שיצא ב-1936 הכיל את המתכון של עוגיות השוקולד צ'יפס ועד מהרה הוא הפך לפופולרי במטבחים האמריקאים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נהגו חיילים אמריקנים ממסצ'וסטס, שקיבלו בחבילות שנשלחו מהמשפחות שלהם עוגיות שוקולד צ'יפס, להחליף אותם עם חיילים ממדינות אחרות.
עד מהרה ביקשו החיילים ממשפחותיהם להכין גם את העוגיות הללו ווייקפילד הוצפה בבקשות מכל העולם לקבל את המתכון שלה.
כך החל השיגעון העולמי על עוגיית השוקוצ'יפס.
בחברת נסטלה שמו לב שעקומת מכירות השוקולד של החברה עלתה בצורה משמעותית ללא שום סיבה ברורה.
כשבדקו את הסיבה לעליה הם גילו שהעלייה במכירות נבעה עקב העובדה שנשות בוסטון, שבעיתון המקומי שם התפרסם המתכון לעוגיות, החלו לצרוך את השוקולד בכמויות גדולות.
ויקפילד מכרה את המתכון לנסטלה תמורת אספקה של שוקולד צ'יפס לכל החיים.
המתכון המקורי של ויקפילד מופיע כיום על כל אריזה של שוקולד צ'יפס שנמכרת בצפון אמריקה.
אף על פי שהמתכון המפורסם על חבילות השוקולד של נסטלה הוא נפוץ ביותר, מותגים רבים של שוקולד צ'יפס מדפיסים מתכון של עוגיות שוקולד-צ'יפס על האריזה.
כמעט כל ספר בישול מכיל וריאציה של מתכון לעוגיות הללו ואלו נמכרות בדרך כלל בכל חנות ומאפייה.
בשנת 1997 הוכרזה עוגיית השוקולד צ'יפס כעוגייה הרשמית של מדינת מסצ'וסטס.
עוגיות השוקולד צ'יפס עשויות בדרך כלל מסוכר לבן, סוכר חום, קמח, מעט מלח, ביצים, אבקת אפייה, חמאה, תמצית וניל וכמובן - שוקולד צ'יפס.
מתכונים מסוימים מכילים גם חלב או אגוזים (כמו אגוזי מלך קצוצים) בבצק.
ישנן עוגיות פרווה שמכילות מרגרינה או שמן במקום חמאה.
המרקם של העוגייה נע בין פריך לצמיגי או רך והוא משתנה ממתכון למתכון בהתאם ליחס בין החומרים וצורת ערבוב הבצק.
בשונה מהחומרים אשר משתנים, כאמור, ממתכון למתכון, אופן הכנת הבצק נעשה לרוב אותו הדבר בכל המתכונים: תחילה שמים את החומרים הרטובים יחד עם הסוכר, ולבסוף מוסיפים את שאר המוצרים היבשים.
שבבי השוקולד והאגוזים יתווספו בסוף הכנת הבצק כדי למזער את השבירה שלהם.
לרוב העוגייה נאכלת אפויה אף על פי שלפעמים הבצק נאכל כפי שהוא או כתוספת לגלידת וניל.
עוגת גלידה היא גלידה המעוצבת בצורת עוגה או עוגה המכילה גלידה.
השראה לרעיון עוגת הגלידה הוא הקינוח טרייפל, העשוי שכבות עוגה ורפרפת שקיים מאז הרנסאנס.
בתקופה הוויקטוריאנית הוכן קינוח בשם "בומב" שכלל גלידה ופירות ועוצב בתבניות מרשימות.
לעיתים בסיס הקינוח כלל עוגה או ביסקוויט.
מתכוני עוגת גלידה הופיעו החל משנות ה-70 של המאה ה-19. בארצות הברית עוגות גלידה הן קינוח אהוד, ומיוצרות באופן תעשייתי על ידי יצרנים רבים.
רבות מעוגות הגלידה המודרניות עשויות שכבות של עוגה וגלידה ולעיתים קרובות גם תוספות שונות בין השכבות או מעל העוגה (כגון קרם, קצפת) וקישוטי עוגה כגון שבבי שוקולד, פירות, פירורי עוגיות וכדומה.
עוגיות פלורנטין (מכונות גם עוגיות פלורנטינר או פלורנטינים, על שם העיר פירנצה) הן עוגיות איטלקיות פריכות, המוכנות בדרך כלל בצורת ריבועים דקים, עשויות דבש, קרמל, שקדים ופירות יבשים.
לרוב אינן מכילות קמח או ביצים.
הייחוד שלהן בכך שראשית מבשלים את הבצק, ואז אופים אותו.
השילוב הדקורטיבי המתקבל מהשקדים והפירות היבשים נתן לעוגיות את שמן הנוסף, "עוגיות תחרה".
ברוב הגרסאות מצפים את העוגיות בשוקולד מריר מומס, ומקשטים בעיטורים עדינים.
בגרסה הישראלית של עוגיות אלה מחליפים לעיתים את הפירות היבשים בקליפות תפוז מסוכרות.
עוגת הנסיכה (בשוודית: prinsesstårta, "פרינססטארטה") היא עוגת שכבות שוודית מסורתית, המורכבת משכבות של עוגת ספוג אוורירית, ריבת פטל או תות-שדה, חביצה ומעליהן שכבה עבה של קצפת.
את העוגה מכסים במעטפת ממרציפן, המעניק לעוגה מראה חלק ואסתטי.
ציפוי המרציפן הוא לרוב בצבע ירוק, ומעליו בוזקים אבקת סוכר וכן מקשטים את העוגה בתוספת של מרציפן ורוד בצורת עלה.
מתכון העוגה המקורי הופיע בספר בישול משנות השלושים, ופורסם על ידי ג'ני אקרסטורם, מורתן של בנות מלך שוודיה.
שמה המקורי של העוגה היה "גרון טארטה" (עוגה ירוקה), אך הוא שונה ל"פרינססטארטה" עקב כך שהנסיכות בנותיו של המלך קארל, הנסיכה מרגרטה (לימים נסיכת דנמרק), הנסיכה מרטה (נסיכת הכתר הנורווגית) והנסיכה אסטריד (לימים מלכת הבלגים), אמרו שהן מאוד אוהבות את העוגה.
עוגות דומות המצופות במרציפן בצבעים אחרים, כגון צהוב, נחשבות גם הן לעוגות נסיכה.
עוגת נסיכה המצופה במרציפן אדום נקראת "אופרהטארטה" (operatårta, עוגת אופרה).
עוגת גאראש היא עוגת שוקולד מהמטבח הבולגרי.
העוגה נפוצה במאפיות ובמסעדות בולגריות.
קוסטה גאראש, קונדיטור אוסטרו-הונגרי, פיתח את המתכון.
גאראש הגיע לעיר רוסה, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לקונדיטורים בווינה, שם מכר לראשונה את העוגה הנושאת את שמו.
יוצרים חמש שכבות בעובי של 2 מילימטר מ-200 גרם אגוזים, 8 חלבוני ביצה, ו-200 גרם אבקת סוכר.
לאחר אפיית השכבות וקירורן, מניחים אותן זו על זו ומצפים ביניהן, מעל השכבה העליונה ובצדדים, בזיגוג ("גאנאש") העשוי מקרם מתוק ומשוקולד.
לאחר מכן מצפים את העוגה כולה בשכבה נוספת העשויה כולה שוקולד.
עוגת המלך או עוגת המלכים היא עוגה מסורתית המקושרת לחגים נוצריים: במדינות מסוימות היא מקושרת לפסטיבל חג ההתגלות הנחגג בסוף עונת חג המולד; במדינות אחרות היא מקושרת לחגיגות או לקרנבל מרדי גרא שלפני התענית.
בחלק מהמקומות אוכלים את העוגה בתקופה שבין ערב חג ההתגלות (הלילה ה-12) ועד מרדי גרא.
עוגת המלך היא מאכל פופולרי בעונת חג המולד (מערב חג המולד עד חג ההתגלות) בבלגיה, צרפת, קוויבק, שווייץ, פורטוגל, ספרד, אמריקה הלטינית, יוון, קפריסין, ובולגריה.
בארצות הברית הקרנבל נחגג בעיקר בדרום, בפרט בניו אורלינס, סנט לואיס, מוביל (אלבמה) וערים נוספות לחופי נהר המיסיסיפי.
באזור זה העוגה מקושרת למסורות המרדי גרא, ומוגשת בעונת הקרנבל, מערב חג ההתגלות עד המרדי גרא.
בניו אורלינס אוכלים מאות אלפי עוגות המלך בעונת הקרנבל.
העוגה נקראת, לפחות על פי ההסבר הנוצרי, על שם שלושת האמגושים - מלכי קדם שהגיעו מהמזרח אל בית לחם כדי לסגוד לישו, "מלך היהודים", לאחר לידתו.
את הגעת שלושת המלכים חוגגים בחג ההתגלות.
המאפה המקורי (לפני כ-300 שנים) היה עשוי בצק יבש דמוי בגט, מצופה סוכר אשר בתוכו מוטמנת קטניה (למשל פול), מורשת מהסטורנאליה של האימפריה הרומית.
ייתכן שמורשת עתיקה זו היא המקור האמיתי לשם העוגה, כאשר מי שזכה בפרוסה המכילה את הקטניה הוכרז כ"מלך ליום אחד".
כיום זהו מאפה שמרים קלוע מתוק, דמוי דניש, ממולא קינמון, העשוי בצורת מעגל חלול, עם ציפוי מזוגג של סוכר צבעוני.
פעמים רבות מונחת על העוגה או מוטמנת בתוכה בובת פלסטיק או פורצלן.
בובה זו החליפה את הקיטניה שהוטמנה בעוגה עד המאה ה-19, אולי כאמצעי למנוע מהזוכה בקטניה לבלוע אותה מבלי לגלות את זכייתו, כדי להתחמק מהחובות החברתיות הכרוכות בזכייה זו.
בעבר הבובה ייצגה את ישו הילד.
כיום היא נתפסת כמסמלת מזל ושגשוג.
בחלק מהמדינות מצורף לעוגה כתר נייר.
בפורטוגל העוגה ממולאת צימוקים, אגוזים ופירות מסוכרים.
בצרפת העוגה ממולאת קרם שקדים.
בניו אורלינס היא מקושטת בסוכר בצבעי סגול (המסמל צדק), ירוק (המסמל אמונה) וזהב (המסמל עוצמה).
יש המקיימים בכל שבוע במהלך תקופת הקרנבל "מסיבת עוגת המלך".
בפורטוגל, בצרפת ובניו אורלינס, מי שמקבל את פרוסת העוגה עם הבובה זוכה בזכויות או חובות נלוות, למשל מוכתר כמלך המסיבה, או נדרש לקנות את העוגה הבאה או לקיים בביתו את המסיבה הבאה.
סיפוריו של גי דה מופאסאן, הסופר הצרפתי בן המאה ה-19, שופכים אור על היבט חברתי של המנהג בתקופתו, ועל השימוש בו במסגרת הלכות חיזור ונישואין.
עוגניה שמחוני (לוין; 9 בדצמבר 1922 – 9 בפברואר 1982) הייתה מראשוני השדרנים בקול ישראל (ההגנה), בקול ירושלים ובקול ישראל, עורכת תוכניות ברדיו, מנהלת התוכניות בקול ישראל בתל אביב ומפיקה בטלוויזיה הלימודית ובטלוויזיה הישראלית.
עוגניה שמחוני נולדה בצפת בבית החולים רבקה זיו שנפתח מחדש בשנת 1921 ללאה לטי ולמשה לוין, חלוצים שעלו מסדיגורה, פרוור של צ'רנוביץ שבבוקובינה ומגוויזדץ (גבוז'דזייץ) שבגליציה בהתאמה, התיישבו בביתניה תחתית, וסללו את כביש טבריה-צמח, הכביש הראשון בארץ ישראל שנסלל בעבודה עברית מאורגנת.
השם עוגניה (עוגן-יה) ניתן לה כמחווה לדודתה רגינה שכונתה "אוקניו", אשר נפטרה בנעוריה.
המשפחה עברה לרמתיים והקימה שם את ביתה, ושם התחנכה עוגניה לוין וגרה, עד לימודיה הגבוהים.
לאחר סיום לימודיה בסמינר לוינסקי, לימדה שנים ספורות בבית הספר העממי מגד ברעננה עד שהחלה לימודי תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטה העברית, שהופסקו עם ההתקפות על הר הצופים.
מחברת המעבדה שלה נמצאה בבניין ב-1967 ושמורה עד היום.
הייתה אחת משלוש הנשים הראשונות שהוסמכו כמ"כיות בקורס של ההגנה, ובהמשך הייתה שדרית ב"קול ישראל (ההגנה)" ("רדיו ההגנה") בשידורי תלם שמיר בועז.
בשנת 1946 התקבלה כשדרנית לקול ירושלים המנדטורית, עם ריטה פרסיץ, אליהו כרמל, לאה פורת, חנוך גבתון, רות שפירא ויצחק שמעוני, ועם הקמת קול ישראל הייתה אחת הקרייניות הראשונות.
ב-14 במאי 1948, כקריינית באולפן המאולתר בירושלים, הודיעה על הכרזת המדינה.
בראשית נישואיה לאביב שמחוני, שמרה (כמנהג הרווח בקרב נשות רדיו רבות) את שם נעוריה, ולראשונה הציגה עצמה בשם עוגניה שמחוני בעת שבן זוגה לחם בלטרון.
היא ערכה את המדור לאישה בתוכנית "יש שאלות" שלימים היה לתוכנית לעקרת הבית, וב-1964 שיבצה את רבקה מיכאלי להגשת התוכנית.
במסגרת התוכנית הייתה לשולמית אלוני פינה בשם "הכירי את החוק" בנושאי חוק ומשפט.
שמחוני הייתה מראשונות התומכות בתוכניות בשידור חי, וערכה את התוכנית "ישר ולעניין" בהקלטות פומביות.
שמחוני נשלחה לקורס שדרנים בבי.בי.סי.
היא יצרה עם אפרים סטן את התוכנית "היום האחרון" על השואה, שזכתה בפרס מידי ראש הממשלה לוי אשכול.
באמצע שנות השישים ערכה והגישה סדרת תוכניות בשם "הגבול הארוך", בה סקרה את השינויים בישראל, וראיינה את כל דרגי הצבא.
במשך שנים רבות הייתה אחראית על תוכניות המלל ברדיו, ובמסגרת התפקיד הייתה אחראית על העריכה הלשונית ואיכות ההגשה.
ב-1973 עיצבה את התוכנית "מועדון גיל הזהב", התוכנית הראשונה בישראל ובעולם שעסקה בבני הגיל השלישי.
לתוכנית זו שיבצה את חיה יוסף ולאחר מכן את אילנה צור.
בראשית שנות הששים נשלחה לארצות הברית להשתלמות צוות ההקמה לטלוויזיה הישראלית במסגרת מיזם של משרד החוץ האמריקאי, לתקופה של ארבעה חודשים, שכללה סמינר עיוני במכון ניוהאוּז לתקשורת של אוניברסיטת סירקיוז, וחלק מעשי בתחנות טלוויזיה שונות.
בשנים 79–1974 עבדה כעורכת ומפיקה בטלוויזיה הלימודית, היא הטלוויזיה החינוכית.
היא הפיקה את התוכנית "מלאכת יד" עם בתיה עוזיאל.
בשנת 1979 הזמינה אותה אסתר סופר, מנהלת התוכניות, לטלוויזיה הישראלית, והיא ייסדה ביחד עם אדיר זיק ונאוה בודק את המגזין "כפתור ופרח" בהנחיית דויד גרוסמן וורד גנור.
המגזין, ששודר בשידור חי, עסק בארץ ישראל, ומרדכי נאור, נורית הירש, אבירמה גולן כרמל דביר ואבשלום קור הגישו בו פינות.
לאור הצלחת המגזין הוחלט להעבירו לערב.
וכך נולדה התכנית "ארץ אהבתי", שהנחה מאיר שלו וביים פנחס הר-זהב.
את הפקת התוכנית המשיכה לאחר מותה נעמי קפלינסקי.
ב-1970 פרסמה עם חנה בבלי את ספר נימוסי השולחן "איך אוכלים את זה", שלווה באיוריה של פרידל שטרן.
בשנות השבעים הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע: ב-1971 השתתפה בתיאטרון גיורא גודיק במחזמר "במזל דגים", שכתבו חנה בן-ארי ואברהם ניניו, שגם ביים את ההצגה.
ב-1973 שיחקה בסרט "המשכנע בע"מ", וכן בסרט סטודנטים.
שמחוני שימשה כקריינית באירועים לאומיים רבים לאורך שנים.
בשנותיה האחרונות הקליטה בהתנדבות ספרים לספרייה המרכזית לעיוורים ולבעלי לקויות קריאה.
בראשית 1982 נסעה לדרום אמריקה, בעקבות טיולי שניים מבניה.
עם הגעתה לברזיליה לקתה במפרצת מוחית ונפטרה, בת 59 במותה.
הייתה אם לארבעה, אייל, מקבל אות זכויות האדם על שם אמיל גרינצוויג, עדי, טל ואיריס, וסבתא לנכדה.
שמחוני תרמה את גופתה למדע, לאוניברסיטה העברית, ולאחר מכן נקברה בעיר ילדותה, הוד השרון.
חנה בבלי, עוגניה שמחוני, איך אוכלים את זה?
ציירה ועיטרה: פרידל, ירושלים ותל אביב: שוקן, 1970.
עוגיות חמאה (בדנית: Smørkager), המכונות גם עוגיות חמאה דניות, הן סוג פופולרי של עוגיות פריכות שמקורן בדנמרק.
העוגיות מגיעות במגוון צורות ובאזורים רבים בעולם הן פופולריות במיוחד לקראת חג המולד.
המרכיבים העיקריים בעוגיות חמאה הם חמאה, קמח, סוכר וביצים.
לעיתים רבות מוסיפים לעוגיות וניל, שוקולד או קוקוס.
עוגיות החמאה נמכרות לרוב בקופסאות דקורטיביות, בדרך כלל עם מוטיבים דניים מסורתיים.
העוגיות בתוך הקופסה לרוב מופרדות באמצעות גביעי נייר.
עוגת דאנדי היא עוגת פירות סקוטית מסורתית בעלת טעם עשיר.
לרוב, מוכנת העוגה מצימוקי קורינתוס, צימוקי סולטנה ושקדים ולעיתים מוסיפים לה את קליפות הפירות.
מקורה של העוגה במאה ה-19 בסקוטלנד.
העוגה יוצרה לראשונה בכמויות מסחריות על ידי חברת קיילרס (Keiller's) שהייתה יצרנית של מרמלדה.
בעליה טוענים שהם טבעו את שם העוגה בתור "עוגת דאנדי", אולם עוגות פירות דומות יוצרו ברחבי סקטולנד.
ישנו סיפור עממי לפיו מרי, מלכת הסקוטים, לא אהבה פירות מסוכרים בעוגות שלה ועל כן הכינו עבורה את העוגה בתור עוגת פירות ללא דובדבנים אלא עם שקדים מולבנים.
את השכבה העליונה של העוגה מקשטים לרוב בשקדים אותם מפזרים בצורה שווה ומעגלית.
כיום, העוגה נפוצה בחנויות ובסופרמרקטים ברחבי הממלכה המאוחדת.
העוגה יוצרה ושווקה גם בהודו הבריטית ובהודו העצמאית על ידי חברות אנגליות.
החל משנות השמונים דעכה הפופולריות של העוגה בהודו והיא מיוצרת במספר מחוזות רק לכבוד חג המולד.
עוגת בנבורי היא עוגת שמרים מתובלת ושטוחה.
נקראת על שם מקום יצירתה, בנבורי שבאוקספורדשייר, אנגליה.
עוגות בנבורי נאפו באזור על פי מתכונים סודיים מאז 1586 ועדיין נאפות שם היום, אם כי לא באותן כמויות מסחריות.
בעבר היו העוגות נשלחות מבנבורי למקומות רחוקים כמו אוסטרליה, הודו ואמריקה, בדרך כלל בסלי נצרים מקומיים.
עוגות הבנבורי נעשו לראשונה על ידי אדוארד וולצ'מן, בעל מאפייה באנגליה.
מתכונים של העוגה מתועדים בפרסומים של ג'רבייס מרקהאם ואחרים מהמאה ה-17. מתכונים אלה בדרך כלל שונים מאוד מן המתכון המודרני של עוגת בנבורי, מבחינת גודלם, אופי המאפה, ודרך ההכנה של המאפה.
בסוף המאה ה-19, חדרי הרענון בתחנת הרכבת של סווינדון מכרו כהגדרתם "עוגות בנבורי ופאי חזיר (מעופש בעליל)".
מלבד דומדמניות, המילוי בדרך כלל כולל סוכר חום, מי ורדים, רום ואגוז מוסקט.
עוגות בנבורי נאכלות באופן מסורתי באנגליה עם תה של אחר הצוהריים.
עוגת גנואה (באיטלקית: Pandolce) היא עוגת פירות המורכבת מצימוקים טריים ויבשים, דובדבנים, שקדים, קליפה מיובשת של תפוז או תמצית טעם תפוז, הנאפים בתוך תבליל של קמח, ביצים, חמאה וסוכר.
אם כי העוגה נקראת בשם "עוגת גנואה" בעיקר בבריטניה, והמתכון לעוגה קיים שם עוד מהמאה ה-19, היא מתבססת על עוגה בשם "פנדולצ'ה", עוגה מהעיר ג'נובה מהמאה ה-16 שהוכנה לראשונה כעוגת חג המולד.
שלא כמו עוגת הגנואה, עוגת הפנדולצ'ה המסורתית מכילה צנוברים בתור רכיב עיקרי ומבוססת על בצק שמרים, ועל כן לוקח לה מספר שעות לתפוח.
העוגה המסורתית נקראת באיטלקית "פנדולצ'ה אלטו", וכן קיימת לה גרסה מודרנית יותר בה אופים את העוגה עם אבקת אפייה והיא נקראת "פנדולצ'ה באסו", היא מזכירה מאוד את עוגה הגנואה הבריטית אך בעל מרקם לח ופירורי יותר.
רבים מבלבלים בין עוגת הגנואה לבין שתי עוגות דומות.
הראשונה היא עוגת ז'נואז, שהיא עוגת ספוג רכה וקלה, והשנייה היא הפיין דה גנס (Pain de Gênes "לחם גנואה"), עוגת שקדים כבדה ודחוסה.
עוגת דובדבנים היא עוגה בריטית מסורתית.
העוגה מורכבת מדובדבנים מסוכרים המופיעים גם בתוך עוגת מדיירה ספוגית.
בעוגת הדובדבנים נעשה שימוש בדובדבנים מסוכרים מכיוון שהלחות בתוך דובדבנים טריים גורמת להם לשקוע לתחתית העוגה, דבר המוביל לעיוות המבנה שלה.
הדובדבנים בדרך כלל מחולקים לחצאים או לרבעים, ולאחר מכן הם נשטפים ומקומחים כדי לסייע במניעת שקיעתם בתוך העוגה.
עוגות שבתוכן דובדבנים נמצאות גם במטבחים רבים אחרים.
עוגת באנט היא עוגה שנאפתה בתבנית באנט, ומעוצבת כטבעת ייחודית.
הצורה נוצרה בהשראת עוגה אירופאית מסורתית המכונה קוגלהוף (Gugelhupf), אבל בדרך כלל עוגות באנט לא קשורות למתכון ספציפי.
סגנון התבנית הפך פופולרי בצפון אמריקה בשנות ה-50 וה-60, לאחר שיצרנית כלי הבישול Nordic Ware הפכה את השם "Bundt" לסימן רשום והחלה לייצר תבניות באנט מאלומיניום יצוק.
יצרנית הקמח פילסברי פרסמה מתכונים לעוגות המתאימות לתבנית זו, דבר שזיכה אותן בפופולריות רחבה.
עוגת הבאנט נובעת בחלקה מעוגה אירופאית דמוית בריוש בשם קוגלהוף.
בצפון גרמניה, נהוג לקרוא לעוגת קוגלהוף Bundkuchen, חיבור של שתי מילים Bund ו Kuchen (עוגה).
הדעות חלוקות ביחס למשמעות המילה .
אפשרות אחת היא שמשמעותה "צרור" או "אגד", ומתייחסת לאופן שבו הבצק מקובץ סביב מרכז התבנית.
בהולנדית, העוגה נקראת 'טולבנד', שהוא טורבן בהולנדית.
ההגייה של החלק השני של מילה זו דומה מאוד לזו של 'צרור'.
מקור אחר טוען כי הוא מתאר את המראה המגולף הניתן לעוגה על ידי הצדדים המחורצים של התבנית, בדומה לצרור קשור של חיטה.
הצעת תרגום נוספת טוענת ש- מתייחס לקבוצת אנשים, וה- נקראת כך בגלל התאמתה לאירוח, מסיבות וכנסים.
שימושים של המילה באנט מחוץ לאירופה כדי לתאר עוגות ניתן למצוא בספרי בישול יהודים-אמריקאים מתחילת המאה ה-20. האיות האלטרנטיבי "בונטה" מופיע גם במתכון משנת 1901.
עוגות באנט אינן תואמות אף מתכון בודד - המאפיין שלהן הוא צורתן.
בדרך כלל יש לתבנית באנט צדדים מחורצים, אך אלמנט העיצוב המכונן ביותר שלה הוא הצינור המרכזי או "הארובה" שמשאירים חור גלילי במרכז העוגה.
העיצוב מאפשר לחלק גדול יותר מהתערובת לגעת במשטח התבנית מאשר בתבנית עגולה ופשוטה, ועוזרת לספק חלוקת חום מהירה ואחידה יותר במהלך האפייה.
הצורה דומה לזו של עוגת קוגלהוף אבל שונה ממנה בכך שאינה משתמשת במתכון ייחודי לקוגלהוף ולעיתים קרובות אינה עמוקה ודקורטיבית כמוה.
לעיתים היא דומה בצורתה לבבקה המזרח אירופית, המתוארכת מראשית המאה ה-18 של פולין.
כיום, אין מתכון ייחודי ל"עוגת באנט".
ניתן לאפות כל דבר בתבנית בסגנון באנט.
עיצוב התבנית בסגנון העגול, התרחב מעבר לטבעת המחורצת המקורית לעיצובים בצורות שונות וכולם עם החור הנדרש במרכז התבנית.
היות שקשה למרוח קרם חמאה על עוגה טבעתית, עוגות באנט בדרך כלל מצופות אבקת סוכר או טפטוף מזוגג.
במתכונים שתוכננו במיוחד לתבניות באנט יש לרוב מילוי אפוי כגון תפוחים או כל פרי אחר.
האנשים שהפכו את עוגת הבאנט לפופולרית, הם איש העסקים האמריקני ח.
דייוויד דלקוויסט ואחיו מארק ס.
דלקוויסט, שהקימו יחד את חברת כלי הבישול Nordic Ware שבסיסה בסנט לואיס פארק, מינסוטה.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, רוז ג'ושוע ופני שאנפילד, חברות אגודת הדסה היהודית-אמריקאית ממיניאפוליס שבמדינת מינסוטה, פנו לדאלקוויסט ושאלו אם הוא יכול לייצר גרסה מודרנית לתבנית קוגלהוף, במקום התבנית המקורית שיוצרה מברזל יצוק.
דלקוויסט ומהנדס החברה דון ניגרן עיצבו גרסת אלומיניום יצוק שאותה ייצרה Nordic Ware בכמות קטנה בשנת 1950. כדי שיוכלו לקבל זכויות יוצרים לשם התבנית, הוספה האות "t" למילה "Bund".
מספר קטן מהתבניות המקוריות שוכנות כעת באוסף סמית'סוניאן.
בתחילת דרכה, לא זכתה תבנית הבאנט להצלחה רבה, עד כי Nordic Ware שקלה להפסיק את ייצורה.
התבנית החלה להימכר במספרים גדולים יותר, כאשר בשנת 1963 הוזכרה בספר הבישול New Good Housekeeping CookBook, אך לא זכתה לפופולריות אמיתית עד 1966, או אז עוגת באנט בשם "מנהרת הפאדג'", שנאפתה על ידי אלה הלפריך, זכתה במקום השני בתחרות האפייה השנתית של פילסברי ובפרס של כ-5,000 דולר.
הפרסום שהתקבל הביא ליותר מ-200,000 הזמנות עבור תבניות באנט, והובילו עד מהרה לכך שתבנית באנט עלתה על תבנית Jell-O שהייתה עשויה מפח, כתבנית הנמכרת ביותר בארצות הברית.
בשנות השבעים פילסברי קיבלה רישיון לשם Bundt מ- Nordic Ware ובמשך זמן מה מכרה מגוון של תערובות עוגות באנט.
עד כה נמכרו בצפון אמריקה למעלה מ־60 מיליון תבניות באנט על ידי חברת Nordic Ware.
עוגת אופרה היא עוגה מהמטבח הצרפתי.
העוגה מורכבת משכבות של עוגת ספוג שקדים (עוגת ז'קונד ) ספוגות בסירופ קפה.
בין שכבות העוגה יש שכבת גנאש, והיא מצופה בזיגוג שוקולד.
עוגה בשם "עוגת אופרה" מופיעה בפרסומת למלון בעיתון לה גולואה משנת 1899, עם זאת כמה קונדיטורים טענו להמצאתה.
יש הטוענים שהעוגה הומצאה על ידי האופה לואי קלישי בתערוכה העולמית של פריז בשנת 1900.
הקונדיטור סיריאק גאביו (Cyriaque Gavillon) שעבד בדלוואיו בשנת 1955 טוען שהמציא את העוגה, ושאשתו, אנדראה גאבילו, קראה לעוגה על שם האופרה גרנייה; לפי מקור אחר, נקראה העוגה על שם רקדני ועובדי האופרה גרנייה, אשר באו לבית המאפה לאכול מהעוגה.
הקונדיטור גאסטון לנוטר טען שהמציא את העוגה בשנת 1960.
העוגה התפרסמה על ידי בית המאפה הצרפתי דלוואיו .
בית המאפה מוכר כ-7 מיליון מנות של העוגה מדי שנה.
עוגן הוא גוף אשראי חברתי ללא מטרות רווח.
הארגון עוסק במתן אשראי לעסקים קטנים, מלכ"רים ומשקי בית מאוכלוסיות מוחלשות, ופועל להנגשת ידע פיננסי וליווי עסקי.
מטרת הארגון היא לקדם שוויון הזדמנויות בחברה הישראלית באמצעות כלים פיננסים.
הארגון נוסד על ידי פרופסור אליעזר דוד יפה בשנת 1990.
משנת 2015 משמש כיו"ר עוגן עו"ד אופיר עוזרי, ומשנת 2016 מכהן בתפקיד מנכ"ל עוגן שגיא בלשה.
הארגון נוסד בשנת 1990 כעמותה בשם האגודה הישראלית להלוואות ללא ריבית (IFLA).
העמותה הוקמה על ידי פרופ' אליעזר יפה, חוקר בכיר בתחום העבודה הסוציאלית, פעיל חברתי ויזם, כתגובה לגלי העלייה מברית המועצות ומאתיופיה שפקדו את הארץ באותה עת.
מטרתה של העמותה הייתה לסייע לעולים החדשים להתבסס בישראל באמצעות הלוואות ללא ריבית.
יפה הסביר את התפיסה שהנחתה אותו בהקמתה, כך:
המודל הפיננסי של העמותה התבסס על איסוף תרומות מפילנתרופים ושימוש בכסף כקרן להלוואות ללא ריבית.
בהתחלה העמותה סייעה רק לעולים חדשים ובהמשך הרחיבה את שירותיה גם למען אוכלוסיות מוחלשות נוספות.
עד שנת 2016 העניקה האגודה 55,000 הלוואות בשווי כולל של 950 מיליון ₪.
בשנת 2016 נכנס לתפקיד מנכ"ל העמותה שגיא בלשה, מנהל בכיר, כלכלן ויזם חברתי.
מכניסתו לתפקיד החל לפעול להפיכת העמותה לבנק החברתי הראשון בישראל.
בשנת 2018 העמותה התרחבה והתחברה לקבוצה של ארגונים כלכליים-חברתיים נוספים.
שמה שונה ל"עוגן - הקרן להלוואות ללא ריבית", והקבוצה כולה נקראה "קבוצת עוגן".
קבוצת עוגן שמה לה למטרה לסייע לכמה שיותר ישראלים לשנות את חייהם לטובה, ולקדם שוויון הזדמנויות בחברה הישראלית באמצעים כלכליים.
במקביל להתרחבות הארגונית, משנת 2020 קבוצת עוגן שינתה את המודל הכלכלי שלה והרחיבה את מקורות המימון שלה: מהסתמכות על פילנתרופיה בלבד החלה הקבוצה לגייס גם פיקדונות אימפקט, ומאוחר יותר גם הנפיקה אג"ח.
בכך פיתחה הקבוצה מודל פיננסי משולב חדש.
בשנת 2020 הפכה למלכ"ר הראשון שאושר על ידי משרד האוצר להעמדת הלוואות בערבות המדינה לעסקים ולמלכ"רים, זאת במקביל למשבר הכלכלי שהתפתח עקב מגפת הקורונה.
בשנת 2023 עברה הקבוצה שינוי ארגוני נוסף ואוגדה תחת גוף אחד, בשם "עוגן".
הסלוגן של הארגון עודכן: "עוגן - הצד החברתי של המטבע", והלוגו עוצב מחדש כשני מטבעות שיוצרים יחד צורת לב.
באותה שנה, לצד המלחמה שפרצה בשבעה באוקוטובר, פעל הארגון לגיוס מימון נרחב, במטרה לספק תוכניות סיוע כלכליות לישראלים הרבים שנפגעו מהמשבר הכלכלי.
כדי לענות על הביקוש לאשראי ולהתמודד עם עומק המשבר, הארגון הכפיל את היקף מקורות המימון שלו בהשוואה לשנת 2023 - מחצית מקווי אשראי מהמערכת הבנקאית ומחצית מפילנתרופיה.
לאורך שנת 2024 העניק עוגן אשראי בהיקף של 325 מיליון ש"ח לציבור הישראלי, וסייע ב-67 אלף שעות ליווי פיננסי ועסקי.
משנת הקמתה ועד 2025, העניקה העמותה הלוואות ליותר מ-80 אלף משפחות, עסקים קטנים ועמותות, בהיקף כולל של מעל 2 מיליארד שקל.
כמו כן, הארגון הניע יותר מ-12 אלף תהליכי ליווי פיננסי.
עוגן פועל כגוף אשראי חברתי חוץ בנקאי, שמספק גם שירותי הנגשת ידע פיננסי למשקי בית, בעלי עסקים, מלכ"רים ועמותות.
הארגון פועל בחטיבות ממוקדות קהל יעד:
חטיבה פרטית – משרתת יחידים ומשפחות, עולים חדשים, סטודנטים, חייבים בהוצאה לפועל, מילואמינקים, משפחות מפונות מאזורי העימות, מסורבי אשראי ועוד.
נוסף לאשראי ללא ריבית או עם ריבית נמוכה, החטיבה גם מסייעת לזוגות צעירים לרכוש דירה ראשונה בישראל במסגרת תוכנית "עוגן לבית", מלווה ומסייעת לחייבים בהוצאה לפועל להשתקם פיננסית במסגרת תוכנית "חוף מבטחים", ועוד.
חטיבת עסקית – משרתת בעלי עסקים קטנים וזעירים.
נוסף למסלולי אשראי ייעודיים לעסקים קטנים, במיוחד מתחומים שנחשבים כבעלי סיכון גבוה להלוואה מצד המערכת הבנקאית המסחרית, החטיבה גם מפעילה תוכנית מנטורינג עסקי שנקראת "קרן-שמש", שמסייעת באמצעות ליווי עסקי ממנהלים מנוסים לבעלי עסקים קטנים להתבסס עסקית וכלכלית.
המנהלים משתתפים בתוכנית בהתנדבות כמנטורים למען בעלי העסקים הקטנים.
ממלחמת חרבות ברזל החטיבה מפעילה גם תוכניות סיוע ואשראי מיוחדות לחקלאים, בעלי עסקים מילואימניקים ובעלי עסקים מאזורי העימות.
חטיבת מלכ"ר – משרתת מלכ"רים ועמותות.
נוסף להלוואות וקווי אשראי, החטיבה גם מפעילה קורסי פיתוח מנהלים ומנטורינג למנכ"לים חברתיים, במטרה לחזק את כישורי הניהול שלהם וכך גם את הארגונים שבניהולם.
ספארק IL – פלטפורמת מימון המונים בשיטת עמית לעמית (P2P) ללא מטרות רווח.
החברה מסייעת לבעלי עסקים קטנים לפנות בבקשות להלוואה ללא ריבית ישירות לקהל התורמים, בעיקר יהודים מארצות הברית.
הארגון קיבל רישיון של רשות שוק ההון, והוא חברת בת של עוגן והסוכנות היהודית.
עוגת אבוקדו היא עוגה שמרכיבהּ העיקרי הוא אבוקדו, שאליו מוסיפים מרכיבי עוגה טיפוסיים.
ניתן להשתמש באבוקדו מעוך כמרכיב בבלילה או כציפוי ותוספת לעוגה.
ניתן לעטר את העוגה באבוקדו פרוס, ולהוסיף מרכיבים אחרים כמו גרידת פרי הדר.
כמו כן, ניתן להשתמש במיץ לימון כדי למנוע את השחמת האבוקדו.
ניתן להכין עוגת אבוקדו כעוגה לא מבושלת באמצעות אבוקדו גולמי וחומרי גלם אחרים, אשר מתערבבים יחד למרקם חלק המושם בהקפאה.
ניתן להשתמש במעבד מזון למיזוג המרכיבים.
עוגת אבוקדו עשויה להכיל כמויות ניכרות של ויטמין E.
ניתן להכין עוגת שוקולד, עוגת גבינה, לביבה או בראוניז עם אבוקדו כמרכיב בבלילה.
עוגייה רטובה היא פעילות אוננות קבוצתית לגברים, שבה המשתתפים עומדים סביב ביסקוויט או עוגיה ומאוננים עד שגומרים עליה.
האדם האחרון שעושה זאת חייב לאכול את העוגייה.
בנוסף אם אחד המשתתפים לא מצליח לפגוע בעוגייה עם השפיכה שלו, הוא חייב לאכול אותה.
המשחק משוחק על ידי מתבגרים, בעיקר בארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה.
באוסטרליה המשחק ידוע גם בשם "סאו רטוב" על שם מותג הביסקוויטים הפופולרי במדינה, SAO.
עוגייה רטובה אינה בהכרח קשורה להומוסקסואליות, מכיוון שהמשחק אינו דורש מגע מיני בין המשתתפים.
הרעיון והפרקטיקה של המשחק תואמים את רוח החקירה המינית של המתבגרים במדינות אלה.
"עוגן במים" הוא אלבום האולפן השמיני של אביתר בנאי, אשר יצא ב-25 בדצמבר 2023. האלבום כולל גרסאות כיסוי לשירים בשילוב קטעי מעבר.
החל מהשבוע הראשון של מלחמת חרבות ברזל, היה אביתר בנאי מדי יום חמישי מארגן מפגשים בזום אשר היו משודרים גם בדף הפייסבוק שלו, ובם היה מנגן ומלמד תנ"ך.
במפגשים אלו, היה נוהג בין היתר לבצע גרסאות כיסוי לשירים, כגון: "שיר ללא שם", "מחפש את הכיוון" ועוד.
לסדרת מפגשים זאת קרא בשם "עוגן במים בינתיים", ומכאן שמו של האלבום.
עטיפת האלבום היא איור של אורין קדרון: שדות פורחים של קיבוץ ניר יצחק - מתוך פרויקט "זיכרון עוטף", מיזם איור של המחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים.
"אחרי החגים" הגיע למקום ה-100 במצעד ההיטליסט של מאקו.
"אל תפחד" הגיע למקום ה-50 במצעד ההיטליסט של מאקו.
"דמיון חופשי" הגיע למקום ה-47 במצעד ההיטליסט של מאקו.
"מה אעשה" הגיע למקום ה-51 במצעד ההיטליסט של מאקו.
"שיר ללא שם" הגיע למקום ה-46 במצעד ההיטליסט של מאקו.
"יש בך" הגיע למקום ה-86 במצעד ההיטליסט של מאקו.
"שיר" הגיע למקום ה-83 במצעד ההיטליסט של מאקו.
עוגת ארוחת בוקר (בהולנדית: Ontbijtkoek; בתרגום מילולי עוגת ארוחת בוקר, בשם אחר peperkoek (עוגת פלפל) או kruidkoek (עוגת תבלינים) היא עוגת תבלינים הולנדית ופלמית.
שיפון וסוכר חום כהה הם המרכיבים החשובים ביותר של המאכל, שצובעים את העוגה בצבע חום בהיר.
לעיתים קרובות הוא מתובל בציפורן, קינמון, ג'ינג'ר, קליפות הדרים מסוכרות ואגוז מוסקט.
לכמה אזורים בהולנד יש מתכון מקומי משלהם, שהמפורסם שבהם הוא oudewijvenkoek (עוגת הזקנה), הנאכלת בעיקר באזורים הצפוניים, ומתובלת בטעם אניס.
עוגת ארוחת בוקר מוגש באופן מסורתי בארוחת הבוקר עם שכבה עבה של חמאה מעל, כתחליף ללחם הרגיל, עם זאת, בשל טעמו המתוק הוא מוגש גם כחטיף.
מומלץ לאכול אותו יום לאחר האפייה, אך יש לו חיי מדף של מספר שבועות בטמפרטורת החדר, מבלי שהוא יתקלקל, בגלל ה-pH, תכולת הסוכר והתבלינים שמשתמשים בהם להכנתו.
עוגת ארוחת בוקר דומה קצת לעוגת ג'ינג'ר רכה, אבל אז עם הרבה פחות ג'ינג'ר, כמעט ללא שומן ויותר סוכר.
הסוכר המשמש הוא הסוכר החום (basterdsuiker) ההולנדי הטיפוסי, סוכר ארומטי, לח ועדין, המעניק למוצר באפייה את צבעו החום האופייני ואת המרקם החלק.
Basterdsuiker מוגן על ידי האיחוד האירופי ומוכר כמומחיות מסורתית מובטחת.
עוגת ארוחת בוקר נמצא גם באינדונזיה בשל הקולוניזציה ההיסטורית שלה על ידי הולנד.
נמצא שעוגת ארוחת בוקר עשויה להכיל רמות גבוהות של אקרילאמיד, שנחשב בעבר כחומר מסרטן פוטנציאלי.
העוּד הוא כלי מיתר קדום העשוי מעץ.
הוא נפוץ בעיקר בחצי האי ערב, במזרח התיכון, בצפון אפריקה, בחלקים בדרומה ובבלקן.
מקור שמו בשפה הערבית, שבה משמעות המילה "עוד" היא "מקל".
העוד הוא מכלי הנגינה הקדומים ביותר, ומוצאו ממסופוטמיה.
התיעוד הראשון של העוד הוא בחותם גליל בן האלף ה-3 לפנה"ס מארך, אשר מתאר נערה כורעת עם כלי הנגינה שלה על סירה, ומנגנת בידה הימנית.
השימוש בעוד היה נפוץ ומתועד היטב בהיסטוריה המסופוטמית כמו גם במצרים העתיקה.
ניתן לראות דוגמאות לכך במוזיאונים המטרופוליטניים של ניו יורק, פילדלפיה, קליבלנד והמוזיאון הבריטי בלוחות חימר ונייר פפירוס.
הכלי הזה, או קרוביו, היה חלק מהתרבות המוזיקלית של כל אחת מהתרבויות שהתקיימו באזור הים התיכון והמפרץ הפרסי, כולל השוּמֶרים, האכדים, הפרסים, הבבלים, האשורים, היוונים, המצרים והרומאים.
במחזה האוגריתי הולדת שחר ושלם, המכיל הודעות במה שונות, נמצאה ההוראה "שבע ידות יונעם על עוד, וערבי־קול יענון" – העוד שם (באוגריתית, בכתיב חסר: 𐎓𐎄, "עד") משמעותו כנראה דומה ל"נבל" בימינו.
על-פי מסורת פרסית, המוזכרת על ידי אל-פאראבי, העוד הומצא על ידי למך, ונוצר על-פי צורת גופתו של בנו המת, אשר נתלתה על עץ.
למערב הגיע העוד דרך אנדלוסיה.
העוד ידוע כאביו הקדמון של הלאוטה (קתרוס) האירופי.
שמו שאול מן המילה הערבית العود -"העץ"- כנראה על שם העץ ממנו הפיקו את הכלי.
העוד עשוי כולו מעץ ולו תיבת תהודה גדולה שבחזיתה בין 1-3 חורי תהודה, צוואר קצר ללא סריגים, וראש כיוון בעל 11 או 12 מפתחות.
במקור היה בעל 4 זוגות מיתרים בעלי כיוון זהה לכל זוג ובהמשך נוספו עוד זוג מיתרים ובס או שניים נוספים– בסך הכל 11 או 12. ישנם שני כיוונים: הכיוון הערבי הנפוץ הוא (מהצליל הגבוה לנמוך) דו, סול, רה, לה, פה, דו.
בנוסף קיים גם כיוון טורקי שבו המיתרים כולם מכוונים באותו היחס בדיוק רק בקפיצה של טון למעלה רה, לה, מי, סי, סול, רה.
הפריטה נעשית בעזרת מפרט ארוך וצר אשר במקורו נעשה מנוצת נשר.
כיום נהוג להכינו מפלסטיק גמיש.
העוד, בדומה לכלי קשת ובניגוד לכלי פריטה רבים, הוא בעל צוואר ללא סריגים.
מבנה זה מאפשר לנגן גמישות רבה על ידי גלישות ותרטיטים ("ויברטו").
הוא גם מאפשר לנגן ביתר קלות את המיקרוטונים של מערכת המקאם.
להוציא מקרים חריגים, לעוד יש אחד עשר מיתרים.
עשרה מהם מצורפים יחד במתכונות של שניים בכל צירוף.
האחד-עשר, המיתר הנמוך מבין כולם, נותר לבדו.
תיבת הכוונון של העוד נשענת אחורנית בזווית של 45°-90° החל מצוואר הכלי.
לגופו של העוד יש גב מוטה ודמוי-קערה הדומה לצדו החיצוני של חצי-אבטיח, בניגוד לגבה השטוח של הגיטרה.
הקערה הזו מאפשרת לעוּד ליצור תהודה ולהפיק צליל מורכב יותר.
לעוד יש בדרך כלל אחד עד שלושה חורי צליל.
עוגת חג המולד היא עוגת פירות מעוטרת המוגשת כקינוח בסיום ארוחת ערב חג המולד מדי חג המולד בממלכה המאוחדת, אירלנד ומדינות חבר העמים הבריטי.
העוגה מכילה פירות יבשים, צימוקים שקדים ודובדבנים ומעוטרת במרציפן או זיגוג סוכר.
הגרסה הסקוטית של העוגה נקראת "עוגת דנדי" על שם העיר דנדי בסקוטלנד, בה נוצרה גרסה זו המכילה ויסקי.
גרסאות אחרות של העוגה מכילות קרם תפוחים או תפוחים פרוסים.
נהוג להכניס לתוך העוגה מטבע או טבעת והמוצא אותה יכול להביע משאלה, או לפי אמונה אחרת, יזכה למזל טוב בשנה שלאחר מכן.
עוגת יום הולדת היא עוגה שמוגשת ונאכלת כחלק מחגיגת יום ההולדת במקומות שונים ברחבי העולם.
עוגות יום הולדת משמשות כסמל חברתי ותרבותי המייצג חיבור, חגיגיות ומשמעות של קבוצה חברתית.
מעבר לתפקיד הקולינרי שלהן, הן מועדפות בעיקר על ידי ילדים ליצירת אינטראקציות חברתיות באמצעות משחק ודמיון.
עוגות יום הולדת היו נהוגות כבר במצרים העתיקה בטקסים לכבוד פרעונים.
הן הפכו במרוצת השנים מסמל יוקרה למנהג עממי נפוץ, בעיקר לאחר המהפכה התעשייתית.
לפי תיעוד משווייץ בשנת 1881, ילדים כיבו נרות ביום הולדתם וביקשו משאלות, מה שמסמן את תחילתו של מנהג נפוץ עד ימינו.
כבר במאה ה־15 החלו מאפיות בגרמניה לייצר עוגות מתוקות שיועדו במיוחד למסיבות יום הולדת לילדים.
העוגות, שנקראו Geburtstagorten, יוצרו בראשית הדרך עבור המעמד הגבוה בלבד, אך בתקופת המהפכה התעשייתית הפכו לנפוצות בקרב הציבור הרחב.
נהוג לעטר את העוגה בנרות שמספרם כגילו של חוגג יום ההולדת, כגילו ועוד נר נוסף לציון השנה הבאה או "למזל", או בנרות בצורת ספרה או ספרות המרכיבות את הגיל.
בחלק מהתרבויות נהוג שחוגג יום ההולדת מכבה את הנרות ומביע משאלה.
נהוג להגיש את העוגה תוך שירת השיר "יום הולדת שמח".
יש המעניקים את פרוסת העוגה הראשונה למי שחוגג את יום ההולדת.
קיימות מספר תאוריות לגבי מנהג כיבוי הנרות ביום הולדת.
אחת התאוריות טוענת שמקור המנהג הוא ביוון העתיקה, שם היו מביאים עוגות עם נרות דולקים למקדש אלת הציד, ארטמיס, כחלק מטקסים דתיים.
תרבויות עתיקות נוספות האמינו כי עשן הנרות נושא את המשאלות והתפילות לאלים.
בנוסף, יש תיעוד מהמאה ה-18 בגרמניה של חגיגת יום ההולדת של הרוזן לודוויג פון צינצנדורף, שכללה עוגה עם נרות המסמלים את גילו.
כיום המנהג נפוץ ברחבי העולם.
מחקר מצא כי כיבוי הנרות מעל ציפוי העוגה גרם לעלייה של 1,400% בכמות החיידקים בהשוואה לציפוי שלא נכבו עליו נרות.
בגלל הנשיפה מהפה על ציפוי העוגה בעת כיבוי נרות, מתרחשת העברת חיידקים ומיקרואורגניזמים נוספים ממערכת הנשימה של האדם שמכבה את הנרות אל העוגה שלאחר מכן נאכלת על ידי אחרים.
העוגה יכולה להיות מכל סוג שהוא.
לעיתים היא מעוטרת באופן המסמל את האירוע או את האישיות, העיסוק או התחביבים של חתן או כלת יום ההולדת.
עוגת יום ההולדת הפופולרית ביותר לילדים היא עוגת שוקולד חלב (מכונה גם "כושית") מעוטרת באבקת סוכר ובסוכריות קונפטי.
לעיתים יש גם עוגות יום הולדת לאירועים מיוחדים לציון מועדים של ארגונים או מוסדות שונים.
עוגות יום הולדת בעידן הדיגיטלי
בעידן הרשתות החברתיות ניכרת מגמה של הפיכת עוגות יום הולדת לאירוע ויזואלי מרהיב המתאים לצילום ולשיתוף ברשתות.
אחת התופעות הבולטות היא עוגות "בוערות" (burn-away cakes).
עוגות אלו מעוצבות באופן שבו הדלקת הנרות יוצרת אפקט דרמטי של להבות, בעזרת שכבות מיוחדות של סוכר ונייר אכיל.
הטרנד זכה לפופולריות ברשתות כמו טיקטוק ואינסטגרם והפך לאטרקציה באירועים חגיגיים.
גם מעצבים ואמנים מובילים, כמו מעצב האופנה מארק ג'ייקובס, אימצו את הטרנד ופרסמו סרטונים של עוגות בוערות בחשבונותיהם ברשתות החברתיות.
בעשור האחרון התפתח טרנד עולמי של עוגות היפר-ריאליסטיות.
עוגות אלו מעוצבות בצורה מדויקת כל-כך כחפץ אחר, עד שקשה להבחין אם הן באמת אכילות.
התופעה זכתה לפופולריות רבה ברשתות החברתיות, בעיקר בזכות סרטונים קצרים שבהם עוגות נראות כמו חפצים יומיומיים (כגון נעל, תפוח או תיק) וניתנות לחיתוך מפתיע שמגלה את פנים העוגה.
מגמה זו קיבלה דחיפה משמעותית בעקבות תוכניות טלוויזיה כמו "?Is it Cake" של נטפליקס, והפכה לאלמנט בולט בעיצובי עוגות יום הולדת בעידן הדיגיטלי.
העיצוב ההיפר-ריאליסטי מדגיש את הצד הוויזואלי והחווייתי של העוגה, לעיתים אף על חשבון הטעם, והוא משקף את המעבר מתפיסה קולינרית מסורתית לתרבות של שיתוף, הפתעה ואסתטיקה ברשת.
עוגת חתונה היא עוגה מסורתית המצופה בדרך כלל בבצק סוכר ומוגשת לאחר טקס החתונה במהלך קבלת הפנים הנערכת לאורחים.
מקורה של עוגת החתונה במנהג מימי הביניים לפיו אורחי החתונה נהגו להביא לזוג הנישא עוגה במתנה.
עוגות אלה נערמו בערימה יחד - ולמעשה שימשו הבסיס למטבחם של הזוג הנישא.
גם קודם למנהג זה נהגו בחתונות לאכול עוגות, עוגיות ומגדנות אחרות.
בחתונות רומיות נהגו לחלק לאורחים מיני מתיקה.
מאחר שעד לתחילת המאה ה-20 לא היו אמצעי קירור, ומאחר והכנת עוגת החתונה ארכה זמן רב, נהגו להכין החל מימי הביניים סוג עוגות אשר יצליח לעמוד זמן רב מבלי להעלות עובש.
עוגה זו הייתה עוגת פירות שהושרתה זמן רב באלכוהול (בדרך כלל בליקר), ולאחר מכן צופתה ציפוי סוכר ושומן אשר הגן על העוגה.
ההשראה לעוגת הקומות בעת המודרנית הייתה צריח כנסיית סנט מרי לה בו שבלונדון.
המלך הנרי השמיני אף חוקק חוק שקבע את מרכיבי עוגת החתונה (ובייחוד את כמות הסוכר בה) על מנת לקבע את המיסים על הסוכר.
לפי מנהג בריטי מקובל, חלק מעוגת החתונה נשמר בעקבות החתונה לטקס ההטבלה של הילד הבכור.
עוגות חתונה אלה הן עוגות פירות ספוגות בתזקיק (spirit/liquor) המסוגלות להישמר זמן רב.
בתרבות המערבית נהוג שהכלה והחתן יחד פורסים את הפרוסה הראשונה של העוגה.
מנהג זה מקורו במנהג הקדום בו הכלה פורסת את העוגה ומגישה אותה למשפחת החתן על מנת לסמל את כניסתה למשפחה זו.
לפי מסורת אחרת, הכלה והחתן מאכילים זה את זו בפרוסה הראשונה על מנת לסמל את מחויבותם האחד לשני.
ישנה אמונה לפיה אורחות החתונה הרווקות הלוקחות חלק מהעוגה וישנות כשהעוגה תחת ראשן, תחלומנה על הגבר עמו תינשאנה.
בתרבות המערבית, עוגת החתונה היא עוגה גדולה המקושטת בעיטורי סוכר ומרציפן, ולרוב כוללת מספר קומות בגדלים ההולכים וקטנים, המונחות אחת על השנייה, לעיתים עם מרווחים ועמודים תומכים בין קומה לקומה.
יש השמים דמויות של החתן והכלה בראש העוגה (ולעיתים הדמויות עשויות מחומרים הניתנים לאכילה).
בתרבות המערבית נהוג לשים בראש עוגת החתונה פסלים של חתן וכלה בלבוש חתונה (הכלה בשמלת כלה לבנה, והחתן בחליפת שרד שחורה - לרוב בטוקסידו).
מנהג זה הפך פחות פופולרי במשך השנים, וכיום נהוג ליצור עוגות חתונה עם עיטורים המתאימים לאישיות החתן והכלה (כך לדוגמה קיימות עוגות חתונה שבראשן שמים בובות אלביס פרסלי או מיקי מאוס ומיני מאוס).
בחתונות חד-מיניות יש השמים בהתאם בראש עוגת החתונה שני חתנים או שתי כלות.
בעבר נאפו גם בישראל עוגות חתונה בסגנון המערבי.
כיוון שמסיבת החתונה כללה לרוב ארוחה בשרית כשרה, העוגה הוכנה כפרווה.
עוגות החתונה תופסות מקום של כבוד כחלק מרכזי וחשוב בחתונה.
יש אף זוגות ישראלים המאמצים את המנהג של שמירת חלק מהעוגה עד ליום הנישואים הראשון או עד ללידת הילד הבכור.
עוגת ספוג (נקראת גם: עוגת תופין, מגרמנית: טורט; ביידיש: לֶקֶך או לעקעך – ראו הסבר בהמשך) היא עוגה בעלת מרקם אוורירי הנובע מהיותה מבוססת על קצף ביצים אשר אל תוכו "מקופלים" שאר מרכיבי העוגה.
המרכיבים הבסיסיים של עוגת ספוג הם קמח (לרוב קמח חיטה), סוכר וביצים, לעיתים בתוספת אבקת אפייה.
במרבית עוגות הספוג טורפים את החלמונים בנפרד ומקציפים את החלבונים בנפרד, ובהמשך ההכנה מקפלים את תערובת החלמונים לתוך קצף החלבונים.
ישנם גם מתכונים בהן מקציפים את הביצים ללא הפרדה.
בשני אופני ההכנה מטרת ההקצפה היא החדרת אוויר לבלילה כך שיתקבל תוצר אוורירי.
עוגת ספוג בסיסית לרוב אינה מכילה כלל רכיב של שומן כגון שמן, חמאה או מרגרינה.
הדבר נכון במיוחד לעוגת ספוג הנאפיית כדי ליצור רולדה – המאפה נטול השומן גמיש מספיק לאפשר את גלגולו כשהוא חם מבלי שישבר.
עוגת ספוג או גרסאות שלה מהווים בסיס לעוגות וקינוחים רבים, ביניהם טרייפל, שארלוט, בישקוטים, עוגיות מדלן, אלסקה אפויה.
הטורט הוא עוגה המבוססת על שכבות של עוגת ספוג ביניהן ומעליהן נמרחים ממרחים מתוקים כגון קרמים, קצפת, מרציפן ועוד, ולעיתים גם מפוזרים אגוזים, פתיתי שוקולד וכדומה.
דוגמה לעוגת טורט ידועה היא הזאכרטורטה.
עוגות הספוג נפוצו ברחבי אירופה, כשברוב המקרים ניתן לאתר את מקורן בספרד.
למטבח האיטלקי הגיעה עוגת הספוג, תחת השם "פאן די ספנייה", בזכות הכיבוש הספרדי בדרום איטליה, שהותיר חותם עמוק במטבחי הדרום וסיציליה.
כך, לדוגמה, קסאטה סיצ'יליאנה, קינוח סיציליאני, מבוססת על עוגת ספוג.
בפורטוגל העוגה מכונה פאו דה לו אך בעבר כונתה פאו דה קסטלה, מילולית – לחם קסטיליאני (על שם ממלכת קסטיליה שבספרד).
במאה ה-16 כאשר הגיעו הפורטוגזים ליפן הביאו עימם מאפה זה, שהתאים להפלגות בשל חיי המדף הארוכים שלו.
העוגה אומצה על ידי המטבח היפני, הותאמה לטעם המקומי ונקראת שם קסוטרה, שיבוש של "פאו דה קסטלה".
עוגה בריטית נוספת היא עוגת טיפסי.
במטבח הצרפתי עוגת הספוג נקראת ז'נואז, אזכור למקורה מג'נובה שבאיטליה.
להכנת הז'נואז משתמשים בביצים שלמות, ולא בתערובות נפרדות של חלבונים ושל חלמונים כמו ברוב עוגות הספוג.
הז'נואז היא עוגת בסיס במטבח הצרפתי, ושימושיה רבים, בין השאר מכינים ממנה עוגות שכבות, רולדות מסוגים שונים ועוגיות כגון בישקוטים.
במטבח ההונגרי, עוגת הדובוש עשויה שכבות עוגת ספוג עם קרם.
בבריטניה פותחה גרסת עוגת ספוג שנקראה על שם המלכה ויקטוריה.
היא מכילה שומן בנוסף למרכיבים הרגילים של עוגת ספוג.
מסורתית היא מורכבת משתי שכבות עוגת ספוג שביניהן ריבה וקצפת ואינה מצופה.
גיוונים לעוגת ויקטוריה המקורית כוללים מילויי לימון, קפה, טופי ועוד.
בספרות האמריקאית עוגת ספוג מתועדת החל מתחילת המאה ה-19. עוגת הספוג בוסטון קרים פאי היא הקינוח הרשמי של מסצ'וסטס (שהעיר בוסטון היא בירתה).
גרסה אמריקאית לעוגת ספוג היא עוגת שיפון (chiffon) המכילה גם שמן צמחי.
באמריקה הלטינית מקובלת עוגת הספוג "שלושת סוגי החלב".
בארצות הברית זכה לפופולריות חטיף בשם "טווינקי" שהוא עוגת ספוג במילוי קרם.
הטווינקי מגיע כשהוא אפוי, או כשהוא מטוגן בשמן עמוק, לאחר האפייה.
בארצות הבלקן ואמריקה הלטינית פופולרית עוגה טרילצ'ה.
פנדישפאן (בבולגרית: пандишпан, רומנית: pandişpan, בטורקית: pandispanya, ביוונית: Παντεσπάνι, מאיטלקית: pan di Spagna = לחם מספרד) היא עוגה עשויה מקמח, ביצים, סוכר, חומרים ארומטיים, בעלת מרקם רך ואוורירי וצבע צהוב.
לפי סברה אחת – מקור השם "פנדישפאן" ככל הנראה באותה עוגת ספוג הקרויה "פאן ד'אספאניה" (לחם ספרדי) שנאפתה בתחילת המאה ה-18 בחצר המלך הספרדי פרננדו השביעי על ידי אופה וקונדיטור איטלקי בשם ג'ובאני בטיסטה קבונה שליווה את פמליית השגריר של הרפובליקה של ג'נובה, דומניקו די פלאביצ'יני למדריד.
במקור היא הייתה גרסה עם בצק רך יותר של הביסקוויטים מסבויה.
עוגת הפנדישפאן מוגשת עם שילוב של פירות (תפוזים, חמוציות, דובדבנים מתוקים או חמוצים, משמשים וכו'), ריבות פירות, קרם קרמל, קקאו או אגוזים, קרם גבינה וכו'.
עוגת ספוג פשוטה, המכילה רק ביצים, סוכר וקמח, בתוספת גרידת לימון או תפוז, שמקורה בספרד, נפוצה בקרב כל קהילות יהדות ספרד, ונקראה בלדינו פאן ד'אספניה (מילולית: לחם ספרדי).
אצל יהודי מרוקו אותה עוגה נקראה פֶּאלֶבֶּה.
לאירועים חגיגיים הרכיבו את הפאלבה בשכבות שהורטבו במיץ פירות או סירופ סוכר וביניהן מליות כגון פירות, קצפת, קרמים משוקולד, וניל, קוקוס וכדומה.
בוקה די דמה (מפורטוגזית: "פיה של עלמה"), עוגת ספוג עם שקדים, במקורה מפורטוגל, נפוצה בקרב יהודי ליבורנו וכלל יהודי איטליה ויהודי לוב, שנהגו להכינה בפסח עקב אי-הצורך בקמח, וכמו כן בקרב הגראנה – יוצאי ליבורנו בתוניסיה, אליהם הגיעה הודות הקרבה וההשפעה של המדינות שהוצגו לעיל.
נהגו להגישה עם סיומו של צום יום הכיפורים.
ליהודי אשכנז עוגת ספוג דומה מאוד לפאן ד'אספניה, ומשערים כי זהו מקורה.
בקרב יהדות בריטניה נקראה פֲּלַאוַוה.
עוגה זו הייתה קינוח תמידי ומשפחות רבות אפו אותה מדי שבוע לשעת התה או לקינוח ארוחת הערב.
כיום יש בין האשכנזים (למשל אצל חלק מיהודי אשכנז בישראל ובארצות הברית) שימוש במונח לֶקַח (או לייקח) לתיאור עוגת ספוג או עוגת ספוג עם דבש.
אולם במקור, עוגת לקח אינה עוגת ספוג.
היא עוגת דבש, פירות יבשים ותבלינים של יהודי אשכנז, המוזכרת בכתובים החל מהמאה ה-12 ומכילה בין השאר שמן.
זאת, בשונה מעוגת ספוג בסיסית, בה אין כלל שומן (כגון שמן או חמאה).
ידועה העוגה בקהילות החסידים כלייקח המובא לבית הכנסת לקידושים ואזכרות (יאר צייט), וכן לקהילות הירושלמים הניתנת בבריתות.
בחסידות גור זו העוגה היחידה שלפי התקנון מותר להביא לשמחות ואזכרות הניתנות בבית הכנסת (שטיבל).
כיוון שעוגות ספוג אינן מכילות שמרים הן קינוח מתאים לפסח, כאשר קמח החיטה מוחלף בקמח מצה.
למשפחות יהודיות רבות מתכון העובר מדור לדור של עוגת ספוג כשרה לפסח.
בארצות הברית, חברות מזון כשר כגון "מנישביץ'" אף משווקות תערובת מוכנה לאפיית עוגת ספוג מקמח מצה.
המילויים המקובלים כוללים שקדים, לימון, פרג, תפוחים ושוקולד.
עוגת שוקולד היא קינוח פופולרי ביותר ברוב חלקי העולם עוד מסוף המאה ה-19. העוגה מוגשת בדרך כלל במפגשים כגון מסיבות יום הולדת וחתונות.
מתכון עוגת השוקולד כולל בדרך כלל קמח, ביצים, סוכר, אבקת קקאו, המעניקה טעם וצבע שוקולדי (ומכאן שמה של העוגה), חמאה, מרגרינה או שמן, מלח וחומרי התפחה כגון סודה לשתייה.
לפעמים משתמשים גם במים או בחלב.
בסוגים נוספים של העוגה יש גם שוקולד מומס, שמנת מתוקה, שמנת חמוצה, חובצה, מיץ פירות וסירופים למיניהם.
כמו כן יש מתכונים הכוללים אגוזים, שקדים וכדומה.
אופים שונים משתמשים גם במשקה אלכוהולי (ליקר, רום, ברנדי), תבלינים כמו וניל ונוזלים בטעמים כמו קפה.
בווריאציות שונות משתמשים גם בציפויים, בזיגוג, בגלזורה, קרם, ריבה, מרציפן או פראנג'יפן.
עוגת השוקולד המקובלת בעולם היא גם בסיס לגרסות דומות לשלה, לדוגמה, עוגת היער השחור, עוגה כושית ישראלית, עוגת נמסיס צרפתית, או עוגת זאכרטורטה אוסטרית.
טורטה קפרזה היא עוגת שוקולד נטולת קמח, ולפיכך בעלת מרקם פנימי דחוס ולח.
עוגת שרוסברי או עוגיית שרוסברי היא עוגייה במטבח האנגלי המוגשת כקינוח והנקראת על שם העיר שרוסברי שבשרופשייר.
העוגייה עשויה סוכר, קמח, ביצה, חמאה ואגוז מוסקט.
לעיתים מוסיפים לעוגה מי ורדים וזרעי קימל.
מקורן של עוגיות אלה בראשית המאה ה-16. העוגה מוזכרת במחזהו של ויליאם קונגריב משנת 1700 "דרכו של העולם".
העוגה יוצרה תחת השם המסחרי "עוגיות פאלין" עד מלחמת העולם השנייה עת שהמחסור במזון הביא להפסקת הייצור התעשייתי.
עוגת נפוליאון או מילפיי היא עוגה העשויה משלוש שכבות של בצק עלים אפוי ולעיתים מקורמל עם קרם וניל בין השכבות.
הזיגוג הקלאסי לשכבה העליונה הוא שוקולד חלב ושוקולד לבן מומסים או זיגוג של אבקת סוכר או אבקת קקאו.
נהוג בדרך כלל למלא את העוגה בקרם פטיסייר או בקרם דיפלומט שהוא שילוב של קרם פטיסייר ושמנת מתוקה מוקצפת.
הטעם הנפוץ הוא וניל, אך ניתן לשלב עם הקרם מחיות אגוזים למיניהן (שקדים, בוטנים, פקאנים ועוד), מחיות פרי שונות, שוקולד או פירות טריים.
מקור קינוח המילפיי לא ידוע באופן רשמי, ישנן גרסאות שונות לגבי המקור של קינוח זה.
גרסה אחת מיוחסת למתכון שפורסם בשנת 1651 בספר בישול צרפתי השייך לשף פרנסואה פייר לה וארן.
ישנה גרסה נוספת שלפיה בשנת 1867 הקונדיטור אדולף סגנוט שייך את הקינוח למומחיותו האישית ומאז יש המייחסים לו את המקור לקינוח.
העוגה דומה מאוד לעוגת קרם שניט הנפוצה במרכז אירופה ובבלקן.
עוגת נפוליאון נחשבת לקינוח פופולרי מאוד ברוסיה.
בגרסה זו העוגה מתאפיינת במספר שכבות רב מהרגיל, ויכולה להגיע עד 15 שכבות של בצק עלים המגולגל דק מאוד.
השכבות הפנימיות מאופיינות בשכבות דקות של קרם, המעניקות לחות לשכבות הבצק.
העוגה בשכבתה העליונה מצופה בפירורי בצק עלים.
על מנת להעניק לעוגה מרקם רך, נהוג להשאיר אותה במקרר לאחר הכנתה למשך 24 עד 48 שעות.
יש המייחסים את מקורה של העוגה בגרסה זו לשנת 1912 בחגיגות 100 השנים לניצחון רוסיה על צבא נפוליאון במלחמת רוסיה-צרפת.
הבצק המפורר מעל העוגה מסמל את השלג שעזר לרוסים בניצחון על נפוליאון.
הגרסה הצרפתית המסורתית מתאפיינת בשלוש שכבות של בצק עלים.
בשתי השכבות התחתונות יש מילוי של קרם פטיסייר, כאשר השכבה העליונה מכוסה אבקת סוכר או אבקת קקאו ואפשרות אחרת היא לזגג בשוקולד חלב ושוקולד לבן מומסים.
בבלגיה ובהולנד עוגה זו ידועה בשם טומפוס.
הגרסה השוודית מורכבת ממספר שכבות בצק במילוי קרם, אך בשונה מגרסאות אחרות היא מתאפיינת בציפוי ריבת פטל על השכבה העליונה.
בדומה לגרסה המסורתית, הגרסה האיראנית המוכרת בשמה "שיריני נפוליאוני" (בפרסית: شیرینی ناپلئونی) מורכבת משלוש שכבות של בצק עלים וביניהן שכבה של קרם פטיסייר.
גרסה זו מתאפיינת בטעמים פרסיים ויכולה לכלול תוספות כגון מי ורדים, זעפרן, פיסטוקים, הל וכדומה.
עוגת שיש היא עוגה בעלת מראה מפוספס או מנומר, המושג על ידי עירוב של בלילה בהירה (לרוב בטעם וניל) יחד עם בלילה כהה (לרוב עם קקאו) המדמה את המראה של אבן השיש.
המראה מושג על ידי ערבוב עדין בעזרת סכין או מזלג של שתי הבלילות.
בתחילת המאה ה-19 נֶהֱגָה בגרמניה רעיון לערבב שני בצקים, לבן או צהוב וחום, לאפיית "מרמורקוכן" (בגרמנית Marmorkuchen).
הבלילה הכהה הוכנה על ידי הוספת דבשה או קקאו.
בהמשך המאה ה-19 התפתחה עוגת שיש בעלת צורות גאומטריות כגון ריבועים של לוח שחמט ששמה harlequin cake.
מהגרים גרמנים הביאו את העוגה לארצות הברית.
בין מרכיבי העוגה היו תבלינים ודבשה.