tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מק'קים נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים ה-11, ה-12 וה-13, שם כיהן מ-4 במרץ 1809 עד 3 במרץ 1815. לאחר תום כהונתו בקונגרס, עסק במסחר.
הוא גם כיהן כשופט בבית משפט פלילי מקומי שהתכנס אחת לרבעון, והיה השופט היושב בראש בית משפט לענייני ירושה ואפוטרופסות של מחוז בולטימור בזמן מותו ב-18 בינואר 1832 בבולטימור.
הוא קבור בבית הקברות גרינמאונט.
אלכסנדר ולדימירוביץ' מקסימנקו הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ספרטק מוסקבה מליגת העל הרוסית ובנבחרת רוסיה.
מקסימנקו גדל באקדמיות לוקומוטיב רוסטוב על הדון, ויקטור פונדלניק וספרטק מוסקבה.
בשנת 2017 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ספרטק מוסקבה במסגרת ליגת העל הרוסית והגביע הרוסי.
בעונת זכה עם המועדון בגביע הרוסי.
ב-7 ביוני 2024 ערך מקסימנקו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רוסיה, בניצחון 4-0 על נבחרת בלארוס במשחק ידידות.
אלכסנדר מקומב היה הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית.
מקומב היה מפקד השדה בקרב פלטסבורג במהלך מלחמת 1812, ולאחר ניצחון ארצות הברית הועלה לדרגת מייג'ור גנרל על התנהלותו, וקיבל גם את תודת הקונגרס ואת מדליית הזהב של הקונגרס.
אלכסנדר מקומב נולד בשנת 1782 בדטרויט, שהייתה תחת שליטה בריטית.
אביו, אלכסנדר מקומב, היה סוחר פרוות מצפון מדינת ניו יורק, ואמו, מרי קתרין נבאר, הייתה ממוצא צרפתי.
המשפחה עברה לניו יורק, שם צבר אביו הון כספקולנט קרקעות באדמות שהממשל הפדרלי שחרר למכירה לאחר גירוש שבטי האירוקווי לאונטריו.
מקומב קיבל חינוך קלאסי באקדמיית ניוארק בניו ג'רזי.
בשנת 1798, בגיל 16, הצטרף מקומב למיליציה של ניו יורק.
בינואר 1799, בהמלצת אלכסנדר המילטון, קיבל דרגת קורנט בצבא הסדיר.
במרץ קודם לסגן משנה, והשתחרר בכבוד ביוני 1800.
בפברואר 1801 מונה לסגן משנה בחיל הרגלים השני, ושימש כמזכיר בוועדה שטיפלה ביחסים עם האינדיאנים בדרום-מזרח.
הוא קודם לדרגת סגן בחיל ההנדסה, שהוקם ב-1802 בווסט פוינט כאקדמיה צבאית, והיה מהקצינים הראשונים שקיבלו שם הכשרה פורמלית.
במשך חמש שנים ניהל מקומב את בניית הביצורים החופיים בקרוליינה ובג'ורג'יה.
כמו כן הקים ביצורים במספר מקומות באזור הצפון-מערבי, כולל פורט גרטיו במישיגן, שיקגו, מקינו ואחרים.
בתחילת מלחמת 1812, ביולי 1812, קודם מקומב בגיל 30 לדרגת קולונל ברגימנט הארטילריה השלישי החדש.
הוא פיקד על המצודה בסאקטס הארבור, השתתף בכיבוש פורט ג'ורג' תחת פיקודו של ווינפילד סקוט, היה חלק ממשלחת סנט לורנס הכושלת של ג'יימס ווילקינסון ופיקד על חטיבתו בקרב פוינט אירוקווי.
אלכסנדר מקדונלד היה פוליטיקאי רפובליקני שייצג את ארקנסו בסנאט של ארצות הברית במהלך שנות השיקום מ-1868 עד 1871.
מקדונלד נולד ב-10 באפריל 1832 ליד לוק הייבן במחוז קלינטון בצפון מרכז פנסילבניה ולמד בסמינר דיקינסון בוויליאמספורט ובאוניברסיטת לואיסבורג, שניהם בפנסילבניה.
בשנת 1857, הוא עבר לקנזס, התערב בעסקים ושירת בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
עם סיום שירותו ב-1863, עבר מקדונלד לבירת ארקנסו, ליטל רוק כדי לעבוד בבנקאות.
הוא כיהן כחבר בוועידה החוקתית של המדינה; עם קבלת המדינה מחדש לאיחוד הוא נבחר על ידי האספה הכללית של ארקנסו לסנאט ב-1868, לכהונה במשך שלוש שנים.
הוא הובס בניסיונו להיבחר מחדש ב-1870. מקדונלד הוזמן מאוחר יותר על ידי נשיא ארצות הברית צ'סטר א.
ארתור לבחון את מצב חלקים מרכבת נורת'רן פסיפיק, משימה אותה השלים בשנת 1885. בהמשך הקריירה שלו התעניין בפיתוח מסילות ברזל.
בשנת 1900 עבר לניו יורק סיטי.
מק'דונלד נפטר ב-13 בדצמבר 1903 בנורווד, כפר במחוז סנט לורנס שבצפון מדינת ניו יורק; גופתו הוחזרה ללוק הייבן לקבורה.
ביתו של מקדונלד בליטל רוק, בית מקדונלד-וייט-ניוטון, עדיין עומד על תילו והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
אלכסנדר מקניר היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל הראשון של מדינת מיזורי בין השנים 1820–1824.
אלכסנדר מקניר נולד בלנקסטר שבפרובינציית פנסילבניה, אז בימי אמריקה הבריטית, וגדל במחוז מיפלין.
סבו, דייוויד מקניר האב, היגר לארצות הברית לפנסילבניה ממחוז דניגול שבאירלנד בשנת 1733 לערך, ומוצאו המשפחתי היה סקוטי מלוך לומונד.
אביו, דייוויד מקניר הבן (יליד 1736), לחם לצד הגנרל ג'ורג' וושינגטון בקרבות טרנטון ופרינסטון בחורף 1776–1777, ונפטר בפברואר 1777 כתוצאה מפציעותיו ומהקור העז.
אלכסנדר היה אז בן פחות משנתיים.
הוא למד סמסטר אחד במכללת פילדלפיה – אוניברסיטת פנסילבניה דהיום.
הוא הגיע להסכם עם אמו ואֶחיו לפיו יתחרו ביניהם בקרב אגרוף, והמנצח יקבל את רכוש המשפחה.
מקניר הצטרף לכוחות המיליציה של פנסילבניה ולחם בשירות הממשלה בדיכוי מרד הוויסקי בשנים 1791 ו-1794.
בשנת 1804, לאחר רכישת לואיזיאנה על ידי ארצות הברית, עבר מקניר למיזורי.
באותה שנה הוא נישא למרגוריט סוזן דה רייל דה ריגל, בתו של מרקיז צרפתי.
מקניר התגורר בסנט לואיס, היה חבר בלשכת הבונים החופשיים שבעיר, והצטרף לשירות המרשלים של ארצות הברית.
הוא הפך לאיש עסקים מצליח, ונבחר לשתי כהונות במועצת הנאמנים של עיריית סנט לואיס ב-1808 וב-1813.
עם פרוץ מלחמת 1812, מונה מקניר לשליש ולמפקח הכללי של המיליציה הטריטוריאלית, בדרגת קולונל.
הוא פיקד על הרגימנט הראשון, ולאחר סיום המלחמה נסע לוושינגטון הבירה כדי לשכנע את פקידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית לשפות את לוחמי המיליציה שלא קיבלו את שכרם.
בין הלוחמים שהיו תחת פיקודו של מקניר ניתן למנות את סטיבן אוסטין – שלימים יוביל את יישוב טקסס ושעל שמו נקראת עיר הבירה אוסטין.
מקניר נבחר למושל מיזורי הראשון ב-1820, וזכה ב-72% מהקולות מול מגלה הארצות המפורסם ויליאם קלארק.
כמושל הראשון של המדינה הטרייה, נמנע מקניר בתחילה מקריאה לפעולה ממשלתית לקידום הצמיחה הכלכלית או לשיפור חברתי.
הוא נראה מוטרד מהאפשרות שכוח ממשלתי ינוצל לרעה לטובת קבוצה מצומצמת של בעלי פריווילגיות.
בנאומו בפני האספה הכללית של מיזורי בקיץ 1821, ציין מקניר את המצוקה הציבורית והפרטית הרבה שנגרמה בשל המשבר הכלכלי בעקבות פאניקת 1819 .
עם זאת, הוא קרא למחוקקים לפעול להקלת המצב רק "אם ניתן לעשות זאת מבלי לפגוע בעקרונות היסוד של חוקת ארצות הברית", ולא הציע המלצות קונקרטיות לפעולה חקיקתית.
השפל הכלכלי שנוצר בעקבות פאניקת 1819 פגע כלכלית קשות במקניר.
עם משפחה גדולה לפרנס, המושל לשעבר, שנקלע למצוקה כלכלית קשה, קיבל בהכרת תודה מינוי ממשלתי כסוכן פדרלי לענייני אינדיאנים של שבט האוסייג'.
בזמן כהונתו בתפקיד חלה בשפעת ונפטר ב-18 במרץ 1826, כשהוא מותיר אחריו משפחה כמעט חסרת כל, כולל ילדו העשירי שהיה בן שבועיים בלבד.
אלכסנדר מקניר נפטר משפעת ונטמן בבית הקברות קלוורי שבסנט לואיס.
אלכסנדר "סנדו" ניסטור (12 באפריל 1948 – 22 באוקטובר 1967) היה חייל צה"ל בדרגת רב-טוראי, מן הנופלים באסון טיבוע המשחתת אילת.
על פעולתו באירוע זה הוא עוטר בעיטור המופת.
ניסטור נולד בעיר וסלוי שברומניה.
סיים שם את לימודיו בבית-ספר והתחיל ללמוד בבית-ספר תיכון, אך לאחר תקופה קצרה עלה לישראל.
הוצב בחיל הים ושירת כאיש צוות במשחתת אילת.
ב-21 באוקטובר 1967 טבעה המשחתת אילת מפגיעת טיל מצרי.
לאחר הפגיעה ריכז ניסטור מסמכים חשובים שהיו על סיפון האונייה, כדי שלא יפלו בידי האויב.
הוא נספה באסון, וכאשר נמצאה גופתו התגלה כי הוא עדיין אוחז בידיו מסמכים בעלי ערך שעליהם שמר.
על פעולתו זו הוא עוטר בעיטור המופת לאחר המוות.
ניסטור הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי באשדוד.
שמו של אלכסנדר ניסטור הונצח ביד לחללי חיל הים באשדוד, באנדרטה לזכר חללי המשחתת אילת בחיפה, בכיכר המשחתת אילת בירושלים, באנדרטה לזכר בני אשדוד שנפלו במערכות ישראל ובבית יד לבנים באשדוד ובחיפה.
אלכסנדר מרטין היה מהאבות המייסדים של ארצות הברית, שותף בכתיבת חוקת ארצות הברית, מושל קרוליינה הצפונית הרביעי והשביעי, וקצין חי"ר במלחמת העצמאות האמריקנית.
בחייו הפרטיים היה מרטין עורך דין, סוחר, בעל מטעים ובעל עבדים.
מרטין נולד במחוז האנטרדון שבפרובינציית ניו ג'רזי, ב-17 באוקטובר 1740, לג'יימס יו מרטין וג'יין האנטר, שהגיעו מאירלנד.
למרטין היו תואר ראשון ותואר שני ממכללת ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון), מה שהפך אותו לאחד הנציגים המלומדים ביותר בוועידת החוקה.
לאחר סיום לימודיו עבר לסליסבורי שבפרובינציית קרוליינה הצפונית, שם עבד תחילה כסוחר ובהמשך כעורך דין.
בתקופה זו, כשקריירת המשפט שלו החלה להתבסס, פרצה התקוממות הרגולטורים.
ב־24 בספטמבר 1770 רגולטורים כועסים השתלטו על בית המשפט בהילסבורו.
כאשר ההפגנה יצאה לרחובות, מספר עורכי דין – ובהם מרטין, שככל הנראה שימש שופט שלום – הוכו והולקו בשוט.
עד 1774 מונה מרטין לשופט של מחוז סליסבורי.
עם פרוץ מלחמת העצמאות האמריקנית, הוא קיבל דרגת לוטננט קולונל ב-1 בספטמבר 1775 תחת פיקודו של קולונל רוברט האו.
ב־10 באפריל 1776 קודם לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט קרוליינה הצפונית השני, לאחר שהאו קודם לבריגדיר גנרל.
הרגימנט השתייך תחילה לכוחות המדינה של קרוליינה הצפונית וב־28 בנובמבר 1775 הצטרף לצבא הקונטיננטלי של ג'ורג' וושינגטון.
באוקטובר 1777, בקרב ג'רמנטאון, גרם ערפל כבד לכך שמרטין וחייליו טעו בזיהוי חיילים בריטים כחיילי האויב.
בעקבות תקרית זו הועמד מרטין לדין צבאי באשמת פחדנות.
אף שלא הורשע, הוא התפטר מהצבא בשל לחץ ומצב בריאותי ירוד, ב־22 בנובמבר 1777.
ב־1778 נבחר מרטין לסנאט של קרוליינה הצפונית בזמן שהתאושש ממחלתו ומפציעותיו.
הוא כיהן כנשיא מועצת המלחמה של הסנאט, וב־1781 הפך למושל בפועל של המדינה לאחר שהמושל המכהן, תומאס ברק, נחטף על ידי טורי.
ב־1782 בחר בו בית המחוקקים כמושל קרוליינה הצפונית.
אף שהאיום הביטחוני התפוגג לאחר סיום המלחמה, המשיך להעסיק את המדינה נושא הטיפול בנכסי הטורים והלויאליסטים.
מרטין התנגד ללחץ הציבורי להחרים ולהחריב נכסים אלה, והעדיף להשיב אותם לבעליהם – מלבד הטורים הידועים לשמצה ביותר.
לאחר סיום כהונתו כמושל, שב מרטין לבית המחוקקים ונבחר שוב ליושב ראש הסנאט.
ב־1787 נבחר להיות נציג לוועידת החוקה בפילדלפיה, שם נדונו חולשות ממשלת ארצות הברית תחת תקנון הקונפדרציה.
מרטין הגיע לוועידה לפני פתיחתה, אך עזב בסוף אוגוסט – לפני החתימה הסופית.
תפקידו בוועידה היה זניח יחסית, הוא לא מונה לשום ועדה ולא השפיע באופן משמעותי על מהלך הדיונים.
מכיוון שעזב מוקדם, לא חתם מרטין על החוקה.
ב־1788 ניסה להיבחר לוועידת הילסבורו, שבה הייתה אמורה קרוליינה הצפונית להחליט אם לאשר את החוקה.
על אף שתמך בחוקה, סבל מרטין מגל אדיר של התנגדות אנטי־פדרליסטית, ובעיקר בשל מגוריו במחוז גילפורד – אזור אנטי־פדרליסטי מובהק.
יריבו, הכומר האנטי־פדרליסטי דייוויד קולדוול, ניצח בבחירות.
מרטין היה הנציג היחיד של ועידת פילדלפיה שניסה להיבחר לוועידת מדינה – והפסיד.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-18 החל מרטין מערכת יחסים ארוכת שנים עם אליזבת (לואיס) סטרונג, אלמנתו של תומאס סטרונג מווירג'יניה.
לאחר מות בעלה עברה אליזבת לקרבת משפחתה במחוז גילפורד, ושם הפכה למאהבת של מרטין.
לבני הזוג נולד ילד אחד, אלכסנדר סטרונג מרטין, ביולי 1787. לפי מרשם האוכלוסין, עד 1789 חיו אליזבת ובנם בביתו של המושל מרטין בדנברי שבמחוז רוקינגהאם.
מרטין הכיר בבנו באופן רשמי בצוואתו.
ב־1797 נבחר מרטין לחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
תבוסתו במחוז גילפורד לא פגע בפופולריות שלו בבית המחוקקים.
ב־1789 נבחר שוב למושל וכיהן עד 1792 – אז הגיע לגבול הכהונה.
בתקופה זו ייסד את עיר הבירה ראלי, וכן את אוניברסיטת קרוליינה הצפונית (1789).
מיד לאחר שסיים את כהונתו כמושל, נכנס מרטין לסנאט של ארצות הברית.
רקורד ההצבעות שלו בשנות ה-90 של המאה ה-18 מראה כי עמדותיו היו מורכבות: למרות שתמך בחוקה ונחשב פדרליסט, לעיתים קרובות הצביע נגד עמדת הפדרליסטים.
בעקבות פרשת XYZ נטה יותר לעמדות פדרליסטיות והצביע בעד כל חוקי הזרים וההסתה.
ב־1799, לאחר שאיבד את תמיכת הפדרליסטים של קרוליינה הצפונית, לא נבחר מחדש לסנאט.
הוא שב לבית המחוקקים ב־1804, וב־1805 מונה שוב ליושב ראש הסנאט.
מרטין נפטר ב־2 בנובמבר 1807 במחוז רוקינגהאם שבקרוליינה הצפונית.
אַלֶכְּסַנְדֶּר סֶוֶורוּס כיהן כקיסר רומא בין השנים 222 ל-235. ידוע גם כמַרְקוּס אָוּרֶלְיוּס סֶוֶרוּס אַלֶכְּסַנְדֶּר אָוּגוסטוס (Marcus Aurelius Severus Alexander Augustus).
אלכסנדר סוורוס נולד בשם בַּסְיָאנוּס בערקה קיסריה שנמצאת בלבנון של היום, ליד טריפולי.
אמו, יוליה מָמָאֶיה, הייתה דודתו של הקיסר אלאגבאלוס.
כשהיה בגיל 13 שכנעה סבתו את הקיסר לאמץ את סוורוס אלכסנדר כבן ולהכתירו כיורש.
חיל המשמר הפרטוריאני רצח את אלאגבאלוס הקיסר, כנראה בהשפעת יוליה ממאיה, וזאת העלתה את אלכסנדר סוורוס, בנה בן ה-14, לכס הקיסרות בשנת 222 לספירה.
מכיוון שהוכתר כקיסר כשהיה נער היה מושפע מאימו לאורך כל שנות קיסרותו.
ביוזמת אמו התחתן עם בת למשפחה אריסטוקרטית עשירה.
אולם אז, מחשש שהאישה תחליף את מקומה בעמדת ההשפעה, שכנעה אותו האם להגלות את אשתו, והוא לא התחתן פעם נוספת בחייו.
הוא נקט רפורמות רבות בתחומים האזרחיים.
הרפורמות שלו החלו בהקמת מועצה חדשה, שכללה כמה משפטנים, ביניהם המשפטן המפורסם אולפיאנוס וסנאטורים.
אלכסנדר סוורוס נתן מעמד סנאטורי לכמה מחיילי המשמר הפרייטוריאנים, וכך גם למקורביו, ביניהם המשפטן המפורסם אולפיאנוס, שגם תפס חלק מן השלטון.
אולפיאנוס ניצל את עמדתו החדשה כדי לשמור בחסכנות על אוצר הקיסר, זאת בניגוד לפזרנות ורהבתנות שאפיינו חצרות קיסריות קודמות.
עם זאת, ברווחת התושבים חל שיפור: הוא תרם בשר ושמן לתושבים רומאים, שיקם מבני ציבור קדומים, תרם כסף לחקלאים ונתן מתנות כסף לתושבים.
היחס לפרובינציות נעשה הוגן יותר, ומעמד הסנאט עלה.
לעומת זאת הקפיד אולפיאנוס על משמעת חמורה לחיילים וקיצוץ בהוצאות הצבא.
בעקבות קיצוצים אלו פרצו מרידות רבות שבמהלכם נרצח.
באותו זמן ייעץ אלכסנדר סוורוס להיסטוריון המפורסם דיו קסיוס לברוח מרומא כדי שלא ייפגע במהומות.
עם הזמן שב השקט לרומא.
בתקופת אלכסנדר סוורוס השתלט ארדשיר מלך פרס על הממלכה הפרתית (באזור צפון עיראק של היום), והמלך האחרון של פרתיה נהרג.
פרס ופרתיה אוחדו והיו לממלכה הסאסאנית.
ארדשיר מלך הסאסאנים תקף את האימפריה הרומית במטרה להחזיר את הארצות שנכבשו על ידי הרומאים.
בתגובה שלח אלכסנדר סוורוס איגרת לארדשיר ובה הזהירו מאימת רומא.
ארדשיר הראשון לא פחד מהאיום של אלכסנדר סוורוס והתכונן למלחמה.
צעד זה נודע לאלכסנדר סוורוס שהחל גם הוא להכין את צבאו.
אלכסנדר סוורוס שלח שלוש משלחות צבאיות שיילחמו בחלקים שונים של האימפריה, המשלחת השלישית שהייתה בפיקודו של אלכסנדר סוורוס עצמו, יצאה למסופוטמיה להילחם בסאסאנים.
זו הייתה מערכה גדולה, ובסופה החליט אלכסנדר סוורוס לסגת לצורך תכנון מתקפה חדשה.
עמד לו לרועץ האקלים הקשה שנתן את אותותיו בצבא ורבים מהחיילים מתו.
הוא נסוג למקום עם אקלים נוח יותר, העיר אנטיוכיה שבסוריה.
במקביל, החליטו גם הסאסאנים לחדול מהתקפותיהם.
אלכסנדר סוורוס ראה בזאת ניצחון וחזר לרומא, שם ערך את חגיגות הניצחון המסורתיות.
זמן קצר לאחר שובו מן המזרח החלו שבטים גרמאנים לתקוף את האימפריה הרומית.
השבטים הגיעו כמעט למרכז האימפריה, איטליה.
אלכסנדר סוורוס יצא לגרמניה וניסה לשכנע את השבטים שיפסיקו לתקוף תמורת זהב.
בשל כך ראו אותו חייליו כפחדן, וקשרו קשר לרצוח אותו.
כשהיה באזור מיינץ של היום, התנקשו בחייו בעת ששהה באוהלו הצבאי, ב-18 או ב-19 במרץ 235, והרגו גם את אימו.
במקומו הועלה לכס הקיסרות מצביא בשם מקסימינוס, שהמשיך את המלחמה בשבטים הגרמניים.
אלכסנדר סוורוס נזכר בהיסטוריה כקיסר טוב שהביא לפריחת האימפריה הרומית.
יש הטוענים כי הוא מהקיסרים הגדולים ביותר של רומא.
הוא היה סובלני ופתוח בנושאי דת.
על פי ההיסטוריה אוגוסטה (סוף המאה ה-4), "הוא כיבד את החוקים הפרטיים של היהודים" ו"אפשר לנוצרים לחיות בשלום".
מסופר שם גם שתושבי אנטיוכיה ואלכסנדריה לגלגו עליו וכינו אותו "הארכיסינגוגוס (ראש בית כנסת) הסורי והכהן הגדול".
ניתן להניח שהדברים מתייחסים לאהדה שלו כלפי היהודים.
מסופר שם גם שבנה ליד ארמונו מקדש שבו התפלל בבקרים והציב בו פסלים של קיסרים שהואלהו וכן של "נפשות קדושות ביותר", ביניהן אפולוניוס איש טיאנה, ישו, אברהם ואורפאוס.
עוד נטען שם, כי נהג לפרסם ברבים את שמותיהם של בעלי תפקידים בעת מינויים, למקרה שמישהו ירצה להאשים אותם בדבר מה, ושלמד זאת מ"הנוהל שמקיימים הנוצרים והיהודים" בעת מינוי למשרות הדתיות.
מסופר גם שזכר מימרה ששמע מיהודים או מנוצרים, אותה נהג להשמיע באמצעות כרוז בכל פעם שקרא מישהו למשמעת, וציווה לחקוק אותה בפלטין ובמבנים ציבוריים: "אשר אינך רוצה שיעשו לך, אל תעשה לזולתך".
כלל זה ידוע בצורתו הארמית ומיוחס להלל הזקן.
אלכסנדר ואסילייביץ' סובורוב היה מצביא רוסי מהולל, אשר רכש תהילה כמי שלא הפסיד אף קרב בחייו.
בזכות ניצחונותיו בשדה הקרב קיבל את התארים: רוזן רימניק, רוזן של הקיסרות הרומית הקדושה (בשל ניצחונו על העות'מאנים בשנת 1789 בקרב רימניק), ונסיך איטליה (בשל ניצחונו על הצרפתים במערכה באיטליה בשנת 1799).
הגיע עד לדרגה הבכירה ביותר – גנרליסימו.
סובורוב היה בנו של הגנרל וסילי איוואנוביץ' סובורוב.
הוא סופח לרגימנט המשמר "סמיונובסקי" בדרגת רב-טוראי, ועד מהרה נשלח ללימודי קצונה, אותם סיים בשנת 1754 בדרגת סגן.
את המוניטין שיצא לו כמצביא החל סובורוב לצבור עוד במלחמת שבע השנים (1756–1763), בהיותו לוטננט-קולונל.
בתחילה היה קצין בחיל האספקה, אך הוא רצה להשתתף בלחימה וביקש העברה ליחידות לוחמות - בקשה אשר נענתה בחיוב בשנת 1759. במלחמת שבע השנים התפרסם בזכות התקפותיו המהירות והנועזות שהפכו מאוחר יותר לסימן ההיכר שלו, וקודם לדרגת קולונל.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית אשר במקביל אליה לחמה רוסיה גם נגד פולין, הביס הבריגדיר סובורוב את הפולנים והעות'מאנים במספר קרבות חשובים וזכה בשל כך לעיטורים ולקידומים נוספים - עד לדרגת גנרל.
על אחת מפעולותיו העצמאיות הוא נידון למיתה, אך יקתרינה הגדולה חננה אותו באמרה ש"את המנצח לא שופטים".
בשנת 1787 פרצה המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1787–1792. במלחמה זו הופקד סובורוב בהתחלה על אזור שפך הדנייפר החשוב והצליח בכוחות קטנים מאלה של יריביו לסכל ניסיון נחיתה עות'מאני במהלך קרב קינבורן.
אולם, לאחר שבשנה שלאחר-מכן הסתכסך סובורוב עם מפקדו, הנסיך גריגורי פוטיומקין, גנרל-פילדמרשל ומקורב לקיסרית יקתרינה הגדולה, פיטר אותו פוטיומקין מהצבא.
סובורוב חזר לצבא רק בשנת 1789, לאחר שביקש זאת מהקיסרית, ובאותה שנה ניצח בשני קרבות חשובים: קרב פוקשני וקרב רימניק.
בקרב פוקשאני, שהתרחש ב-21 ביולי, הביס סובורוב עם כ-25,000 חיילים רוסים ואוסטרים (אוסטריה לחמה אז לצד רוסיה) צבא של כ-30,000 עות'מאנים, אם כי לא הצליח להשמידם, אלא רק הדף אותם.
בקרב רימניק, שהתרחש ב-10 בספטמבר 1789, ניצבו כ-25,000 רוסים ואוסטרים מול צבא של כ-100,000 עות'מאנים.
הגורם לניצחונו של סוברוב בקרב זה היה מהירות תנועתו.
העות'מאנים היו מפוזרים במספר מחנות, ובכך שתקף אותם ראשון, מנע מהם סובורוב להתאחד והביס אותם אחד-אחד.
כאות הוקרה על קרב זה קיבל סובורוב את צלב גאורגי הקדוש דרגה 1 - העיטור הצבאי הגבוה ביותר של רוסיה, את התואר "רוזן רימניק" מקיסרית רוסיה ואת התואר "רוזן של הקיסרות הרומית הקדושה" מקיסר אוסטריה.
הקרב הבא של סובורוב היה בשנת 1790. זה היה כיבוש איזמאיל אשר מצודתו נבנתה על ידי טובי המומחים האירופיים ושנחשב ל"מבצר ללא נקודות תורפה".
כאן בא לידי ביטוי לא רק עקרון המהירות של סובורוב, אלא גם ההכנה שלו לקראת התקפת המבצר והקפדנות שלו בכל הנוגע לפרטים; כך, קודם הקרב חייליו של סובורוב התאמנו במילוי חפיר המבצר ובטיפוס על קירותיו על דגם של המבצר שנבנה לשם כך.
לאחר כיבוש המבצר הסתכסך סובורוב בשנית עם פוטיומקין, ולפיכך הועבר מהחזית העות'מאנית לגבול פינלנד.
בשנת 1794 זומן סובורוב פעם נוספת לצבא, עת נשלח לדכא את ההתקוממות הפולנית בהנהגת תדיאוש קושצ'ושקו.
במערכה זו היה זה סובורוב שכבש את ורשה וטבח בתושביה באכזריות.
על הישגיו במלחמה זו הוא קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל.
בשנת 1796 מתה יקתרינה הגדולה, ולכס המלכות עלה בנה, פאבל הראשון, אשר החל לארגן את הצבא הרוסי מחדש לפי הדגם הפרוסי ולשים דגש על הצד החיצוני של הצבא - מצעדים וזוטות.
סובורוב, אשר התנגד נחרצות להעתקה עיוורת מהפרוסים ואשר החשיב יותר את מה שטוב לחיילים על פני זוטות חיצוניות, סירב לנהוג כפי שצווה בטענה ש"הרוסים תמיד הכו את הפרוסים", ולכן סולק מהצבא בשנת 1797.
אבל עד מהרה זימן פאבל הראשון את סובורוב חזרה לצבא, כיוון שרוסיה הצטרפה לקואליציה האנטי-צרפתית השנייה בשנת 1798 ובעלות בריתה של רוסיה דרשו באופן נחרץ את החזרתו.
בשנת 1799 הגיע לאיטליה וחבר לכוחות אוסטריים בפיקודו של מיכאל פון מלאס.
הצבא המאוחד זכה למספר ניצחונות גדולים על הצרפתים, אך שינויים גאופוליטיים אילצו אותו לסגת לכיוון שווייץ ולא להמשיך את ההתקפה לעבר צרפת.
מסלול הנסיגה היחיד שהיה לו היה דרך מעבר סנקט גוטהרד המסוכן.
סובורוב הצליח לעבור בו והציל את הצבא שלו.
לאחר מסע זה הועלה סובורוב לדרגת גנרליסימו.
אולם הוא שוב הודח מהצבא לאחר שהסתכסך עם הצאר פאבל הראשון על רקע התנגדותו להכנסת מנהגים פרוסיים לתוך הצבא הרוסי.
סובורוב נפטר ב-18 במאי 1800. על קברו, לפי צוואתו, הונחה אבן פשוטה שנכתב עליה: "כאן נח סובורוב".
סובורוב כתב מספר ספרים על "מדע הניצחון" וחינך דור של מצביאים ומפקדים רוסיים מוכשרים.
החשוב שבהם הוא מיכאיל קוטוזוב, האיש אשר הדף את נפוליאון מרוסיה בשנת 1812.
בימי מלחמת העולם השנייה, הונהג בברית המועצות עיטור על שמו, אשר הוענק למפקדים על ניצחון מזהיר ומהיר שהושג מול כוח עדיף.
העיר סובורובו שבבולגריה נקראה על שמו לזכר ניצחונו בקרב קוזלודז'ה שנערך ב-9 ביוני 1774 בסמוך אליה.
בשנת 2019 הופק סרט אנימציה על חייו.
אלכסנדר איסייביץ' סולז'ניצין היה סופר והיסטוריון רוסי.
זכה בפרס נובל לספרות ב-1970, והוגלה מברית המועצות ב-1974. בשנת 2006 הוענק לו פרס הפדרציה הרוסית.
מילא תפקיד חשוב בחשיפת הנעשה במערכת מחנות העבודה הסובייטית (הגולאג) לעיני המערב.
אלכסנדר סולז'ניצין נולד בקיסלובודסק שברוסיה, התייתם מאביו בגיל צעיר ולמד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת רוסטוב.
במלחמת העולם השנייה גויס בשנת 1941, לחם במסגרת הצבא האדום כמפקד סוללת תותחים, הגיע לדרגת סרן ועוטר בשני עיטורים (עיטור הכוכב האדום ועיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה שנייה).
הוא נעצר בשנת 1945 לאחר שמתח ביקורת על סטלין במכתבים שכתב לידיד, בהם כינה את סטלין "בעל השפם" ולעג לניהולו הכושל את המלחמה.
סולז'ניצין היה כלוא בגולאג במשך 8 שנים, עד 1953, ולאחר שחרורו הוגלה לקזחסטן.
לאחר מותו של סטלין ועלייתו של ניקיטה חרושצ'וב, שהוקיע את הסטליניזם בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית, עבר סולז'ניצין ("רהביליטציה"), ובשנת 1957 הוא שב לביתו והחל לעבוד בהוראת מתמטיקה ופיזיקה.
ב-1962 התפרסם ב"נובי מיר", כתב עת סובייטי, ספרו הראשון, "יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ'", בו תיאר את החיים בגולאג.
במערב נטען שהספר אושר לפרסום על ידי חרושצ'וב באופן אישי.
הסיפור עורר דיון ער ברחבי ברית המועצות על תקופת הגולאגים ומיקד את תשומת הלב בסולז'ניצין.
באופן יוצא דופן הוא צורף לאיגוד הסופרים הרוסים על סמך יצירתו זאת.
ספריו מתקופה זו משקפים את חייו, כמו גם את מערכת הענישה הבלתי אנושית, שהפכה לחלק בלתי נפרד מחיי האזרח הסובייטי בתקופת סטלין.
"יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ'", ספרו הראשון, מתאר את החיים בגולאג, מחנה העבודה הסובייטי והיה בין התיאורים הספרותיים הראשונים של מוסדות אלו, שפרץ אל מעבר למסך הברזל.
"במדור הראשון", ספרו השני, מתאר קבוצת מדענים בכלא מאוורינו, בו מועסקים אנשי מדע, בתנאים טובים מהתנאים בגולאג, אך תוך התעללות נפשית איומה.
"אגף הסרטן", מתאר את חוויותיו האישיות של סולז'ניצין מתקופת אשפוזו בבית החולים.
ספרים אלו ו"ארכיפלג גולאג" שבא בעקבותיהם, המתארים בצורה רחבת ההיקף את מערכת הכליאה, עבודת הכפייה והעונשין הסובייטית, הקשו מאוד על ברית המועצות והמערב להתעלם מפשעי המשטר הקומוניסטי.
בשנת 1970 הוענק לו פרס נובל לספרות.
באותו זמן הוא לא היה יכול לקבל את הפרס באופן אישי בסטוקהולם מכיוון שהוא פחד שהוא לא יוכל לחזור חזרה אל ברית המועצות.
במקום זאת, הוצע שהוא יקבל את פרס נובל בטקס מיוחד בשגרירות השוודית במוסקבה.
הממשל השוודי התנגד לפתרון זה מכיוון שחשש שטקס כזה יעורר הד תקשורתי ועלול לפגוע ביחסי ברית המועצות עם שוודיה.
סולז'ניצין קיבל את הפרס בצורה רשמית רק אחרי שהוגלה מברית המועצות ב-1974.
מצא את כתב היד של החלק הראשון של "ארכיפלג גולאג" זאת לאחר חקירה ממושכת של עוזרת של הסופר שנפטרה לאחר מספר ימים.
כתוצאה מכך סולז'ניצין נתן הוראה לתחילת הדפסה של הספר שכבר היה נמצא בפריז.
סולז'ניצין הוגלה מארצו למערב גרמניה ב-13 בפברואר 1974 ואזרחותו הסובייטית נשללה ממנו.
לאחר הגלייתו הוא התגורר בציריך שבשווייץ ולאחר מכן בוורמונט שבארצות הברית.
בשנת 1990 הושבה לו אזרחותו הסובייטית וארבע שנים לאחר מכן הוא שב לרוסיה.
הפרויקט הספרותי הגדול בו עסק, אותו החל, למעשה בשנת 1936, היה כתיבת סאגה רחבת היקף על מלחמת העולם הראשונה, והאירועים שלאחריה, שפורסמה כ"אוגוסט 1914", "נובמבר 1916", "מרץ 1917" ו"אפריל 1917".
סאגה זו, שכונתה "הגלגל האדום", אמורה הייתה להמשיך ולסקור את האירועים בחיי גיבוריה עד לתחילת שנות ה-20, אך סולז'יניצין לא השלימה.
למרות קבלת הפנים החמה לה זכה במערב, מעולם לא הרגיש עצמו סולז'ניצין בנוח מחוץ למולדתו.
הוא, שנחשב לרדיקל ודיסידנט בברית המועצות, נראה מחוצה לה כריאקציונר, לאומן רוסי ואורתודוקס דתי.
סולז'ניצין עורר על עצמו ביקורת בשל האשמתו את היהודים, הגאורגים, הלטבים ואחרים בצרותיה של רוסיה במאה ה-20. בספרו השנוי במחלוקת "מאתיים שנה יחד", הפריך את הטענה הנפוצה ברוסיה כי המהפכה הרוסית והאירועים שלאחריה היו תוצאה של "קשר יהודי", אך הדגיש גם את הנוכחות היהודית החזקה בצמרת המפלגה הבולשביקית.
בחודש מאי 1997 נבחר סולז'ניצין לחבר מלא באקדמיה הרוסית למדעים.
בשנה זו ייסד גם פרס לספרות על שמו, בסך 25,000 דולר.
מאז חזרתו לרוסיה התגורר בדאצ'ה בטרויצה-ליצקובו, יישוב יוקרתי, בין הדאצ'ות של מיכאיל סוסלוב ושל קונסטנטין צ'רניינקו.
סולז'ניצין נפטר מהתקף לב ב-3 באוגוסט 2008 בגיל 89, לאחר שבמהלך שנותיו האחרונות הדרדרה בריאותו.
ב-7 באפריל 1940, בעת ששהה באוניברסיטה, סולז'ניצין התחתן עם נטליה אלכסינבה רשטובסקיה.
הם היו נשואים כמעט שנה כאשר הלך לצבא.
הם התגרשו בשנת 1952, שנה לפני שחרורו מהגולאג, בעיקר משום שנשיהם של הכלואים בגולאג היו חשופות לנזקים כלכליים רבים.
בשנת 1957 הם נישאו בשנית והתגרשו שוב ב-1972. שנה לאחר מכן נשא סולז'ניצין את אשתו השנייה, נטליה דימיטרבנה סבטלובה, ונולדו להם שלושה בנים: ירמולי (שנולד בשנת 1970), איגנט (שנולד בשנת 1972) וסטפן (שנולד בשנת 1973).
מרכז אלכסנדר סולז'ניצין (The Aleksandr Solzhenitsyn Center) עוסק בחייהם ובכתיבתם של סופרים שונים ומתחזק אתר באנגלית המוקדש לחייו ועבודתו של סולז'ניצין.
מטרתו של המרכז היא לקדם את המורשת של סולז'ניצין במדינות דוברות האנגלית על ידי עבודתו וחייו.
הפילוסופיה של סולז'ניצין שיחקה תפקיד מרכז בסרט ענן אטלס משנת 2012, כאשר דמות שגודלה ללא חינוך וידע נחשפת בפעם הראשונה לכתביו.
יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ', 1962. תורגם לעברית על ידי אליהו פורת וחיים פלג, אחרית דבר - נתן שחם, ספריית פועלים, תשכ"ג.
תורגם שוב על ידי צבי ארד, הוצאת זמורה ביתן, תשנ"א.
במדור הראשון, 1968. תורגם לעברית על ידי ברוניסלבה בן יעקב ואברהם בן יעקב, הוצאת שוקן תש"ל.
אגף הסרטן, 1968. תורגם לעברית על ידי יוסף סערוני, הוצאת עם עובד, תש"ל.
אוגוסט 1914, 1971. תורגם לעברית על ידי יוסף סערוני, הוצאת עם עובד, תשל"ב.
ארכיפלג גולג: 1918 - 1956. ניסיון לחקר אמנותי (שלושה כרכים), 1973–1978. הכרך הראשון והשני תורגם לעברית על ידי יוסף סערוני, הוצאת שוקן, תשל"ד.
כנגח העגל את האלון, 1975. תורגם לעברית בידי מנחם בן אייר, הוצאת עם עובד תשל"ז.
לנין בציריך, 1976, תורגם לעברית על ידי צבי ארד, הוצאת עם עובד 1977.
כיצד נוכל להסדיר את החיים ברוסיה?
שיקולים כמיטב היכולת, 1990. תורגם לעברית על ידי פטר קריקסונוב, אחרית דבר - מאיה קגנסקיה, הוצאת ידיעות אחרונות, תשנ"א.
יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ' (סרט, 1970)
במדור הראשון (מיני סדרה, 2006)
יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ' (סרט, 2020)
אלכסנדר דמיטרי סונג בילונג הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
הוא אחיינו של שחקן העבר ריגובר סונג.
סונג החל את הקריירה שלו בספורטינג קלאב דה בסטיה, אליו הצטרף בעונת והפך לשחקן הרכב קבוע בעונה שלאחר מכן עם 34 משחקים.
בזמן ששיחק בבסטיה הוא זכה לתשומת לבם של מספר מועדוני כדורגל ידועים כגון אינטר מילאנו, מנצ'סטר יונייטד, אולימפיק ליון ומידלסברו.
אולם, הוא הצליח להרשים את ארסן ונגר מארסנל בזמן מבחני קדם-עונה שנערכו באוסטריה, והנהלת ארסנל שאלה אותו עבור עונת .
ביוני 2006 הסכימה הנהלת ארסנל לשלם סכום של מיליון לירות שטרלינג, והחתימה את סונג על חוזה לארבע שנים.
משחקו הראשון של סונג באנגליה היה לאחר שעלה כמחליף במהלך הניצחון 2–0 על אברטון ב-19 בספטמבר 2006. הוא השתתף במספר משחקים בליגת האלופות ופתח מספר פעמים בהרכב לקראת סיום העונה, כאשר שחקנים כגון ססק פברגאס וז'ילברטו סילבה היו פצועים או נזקקו למנוחה.
שערו הראשון בארסנל הובקע בניצחון 6–3 על ליברפול באצטדיון אנפילד, במשחק גביע הליגה שנערך ב-9 בינואר 2007. ב-30 בינואר 2007 הוכרז כי המועדון צ'רלטון אתלטיק החתים את סונג בהשאלה עד סוף עונת .
אף על פי שסונג שיחק היטב בצ'רלטון המועדון ירד ליגה, והוא חזר לארסנל.
בתחילת עונת סונג שיחק בעמדת הבלם המרכזי במשחקי גביע הליגה של ארסנל, אך החמיץ את ההדחה בחצי הגמר על ידי טוטנהאם הוטספר כיוון ששיחק עבור נבחרת קמרון בגביע אפריקה לאומות, אף על פי שמעולם לא זומן לנבחרת קודם לכן.
משחקו הראשון של סונג בנבחרת קמרון היה בניצחון 4–2 על נבחרת מצרים בשלב הבתים של הטורניר; הוא החליף את סטפן מביה במחצית והצטרף לדודו ריגוברט על המגרש.
סונג הצטיין בהמשך הטורניר ואף זכה בתואר השחקן המצטיין של חצי הגמר, אך נפצע במהלך משחק הגמר נגד מצרים.
למרות זאת הוא נבחר לנבחרת הטורניר ביחד ז'רמי מניוקאסל יונייטד.
סונג שיחק בעמדה המגן המרכזי גם במשחקי הליגה האחרונים של העונה, בעיקר במשחק החשוב באולד טראפורד נגד מנצ'סטר יונייטד, שבו המגן המרכזי הקבוע קולו טורה החליף את בקארי סאניה כמגן ימני.
הוא הבקיע שער בניצחון החוץ 5–2 על פנרבחצ'ה בליגת האלופות.
ב-11 באפריל 2009 הבקיע את שער הבכורה בליגה בניצחון 4–1 על ויגאן את'לטיק.
הוא החל היטב את עונת , והשתתף בכל 12 משחקי הליגה הראשונים של ארסנל.
ב-25 בנובמבר 2009 האריך את חוזהו בארסנל עד 2014. ב-30 בדצמבר 2009 הבקיע את שערו השני בליגה, בניצחון 4–1 על פורטסמות'.
ב-18 באוגוסט 2012 חתם סונג בברצלונה לחמש שנים.
סונג נכלל בסגל של נבחרת קמרון לקראת מונדיאל 2010 בדרום אפריקה ובמונדיאל 2014 בברזיל.
ב-30 באוגוסט 2014 הושאל סונג לווסטהאם יונייטד האנגלית לעונה אחת.
בסוף העונה הושאל לעונה נוספת.
ב-1 באוגוסט 2016 עבר סונג לרובין קאזאן בהעברה חופשית, בשורותיה שיחק עד 2018 כשעזב.
הוא התלונן נגד הנהלת הקבוצה על כך שלא שילמה לו 9 מיליון יורו ממשכורתו.
התלונה הביאה לכך שאופ"א פתחה בחקירה נגד הקבוצה וכך עשו גם אנשי הפרמייר ליג הרוסי בכדורגל.
באוגוסט 2018 חתם סונג בפ.צ.
אלכסנדר סלקירק הוא יורד ים ושודד ים בריטי, אשר ירד מספינתו בשנת 1704 אל אי בודד (שלימים ייקרא אי רובינזון קרוזו), ושרד בו כחמש שנים לאחר שננטש, עד לחילוצו על ידי ספינה חולפת ב-1709. דמותו וסיפורו שימשו השראה לרומן "רובינזון קרוזו" מאת דניאל דפו, שיצא לאור עשור לאחר מכן.
סלקירק נולד בסקוטלנד ב-1676 לאב מעבד עורות.
בשנת 1695, בגיל 19, עבר סלקירק על החוק וכדי להימנע ממשפט החליט לברוח מסקוטלנד דרך הים.
הוא הצטרף כאיש צוות באחת הספינות, והחל לחבב את החיים כימאי.
בשל שכלו החריף הצליח סלקירק בתוך כשמונה שנים להגיע לדרגות פיקוד גבוהות בספינות שבהן שירת.
בשנת 1703 שב לארץ מולדתו, ולאחר שהבטיח לתקן את דרכיו, הורשה להישאר במדינה.
בספטמבר 1703 הצטרף סלקירק לצוות ספינת פריבטירים בשם "סינק פורטס", אשר יצאה לאוקיינוס השקט על מנת ללכוד ולגזול שלל ספינות ספרדיות (ספרד באותה העת הייתה אויבתה הגדולה של אנגליה).
במגפה שפרצה בספינה בשל הצפיפות ששררה בה, מתו כ-48 מאנשי הצוות ובתוכם רב החובל צ'ארלס פיקרינג.
הקצין תומאס סטרדלינג מונה במקומו לרב החובל, וסלקירק הצעיר היה לסגנו, אולם בפיקוד החדש נתגלעו חילוקי דעות.
רב החובל החדש סטרדלינג התקשה בפיקוד על הספינה, ובעקבות מספר סערות שעברו על הספינה במהלך הקפת כף הורן התעמת עמו סלקירק וטען כי הספינה אינה חזקה דיה לעמוד בהפלגה חזרה לאנגליה וכי יש לעצור באחד החופים הקרובים ולשפצה.
משלא נענתה דרישתו ניגש אל רב החובל ודרש כי יוריד אותו מן הספינה בחוף הבא שבו יעגנו.
באוקטובר 1704 עצרה הספינה באחד מאיי חואן פרננדס על מנת להצטייד במים, ושם החליט סלקירק, ברגע של כעס, לרדת מן הספינה.
רב החובל, ששמח להיפטר ממנו, השאירו שם בלא מחשבה יתירה.
עם ירידתו ליבשה נמלך סלקירק בדעתו.
הוא קרא והתחנן בכל כוחו אל הספינה כי תשוב ותאספהו, אך קריאותיו לא נענו.
לפני ירידתו לחוף לקח עמו סלקירק ציוד בסיסי שנועד לקיימו כגון בגדים, נשק ומזון, וכן ספר תנ"ך.
בחושבו כי בתוך כמה חודשים תעבור ליד האי ספינה אנגלית אשר תחלץ אותו, השתקע סלקירק בסמוך לחוף הים ולדבריו בכל יום היה יושב שעות ומביט אל האופק.
כעבור כמה חודשים ללא כלי שיט באופק נכנס סלקירק לדיכאון ובשלב מסוים אפילו שקל להתאבד, לבסוף הוא חזר בו, ותחת זאת השקיע זמנו בקריאת פרקי התנ"ך.
בחלוף הזמן הבין כי במקום לבכות על מר גורלו, עדיף לנסות להפוך את האי למקום מגורים נוח יותר.
בשל עלייתן של חיות ים אל החוף החליט סלקירק כי מוטב שיתיישב בתוך האי פנימה.
משהחל לחקור את פנים האי, מצא בו פירות וירקות רבים, מה ששיפר מאוד את מצבו, כמו כן הוא מצא עדויות לכך שספינות נוהגות לעגון בו כתחנת מנוחה.
בין היתר מצא חתולים מבויתים שהסתובבו באי, וכן חפצים מעשה ידי אדם.
את החתולים אשר הסתובבו באי גידל סלקירק במסירות עד שהתרבו, שכן הועילו לו באכילתם את החולדות שנפוצו שם, כמו כן הועילו לו החתולים כחברה והוא סיפר כי היה יושב ושר להם וזה גרם לו אושר רב.
סלקירק נהג לחרוט את שמו על גזעי העצים באי.
בזמן שהותו באי הבחין סלקירק במספר ספינות חולפות, אך כל מאמציו להפנות את תשומת לבן אליו כשלו.
הספינות היחידות שאכן חנו בקרבת האי היו ספינות ספרדיות מהן התחבא היטב, בשל חששו כי יביאו אותו לספרד שם צפוי היה לו מוות בשל היותו אנגלי.
בשל כישלונות אלו ביצירת קשר עם העולם השלים סלקירק עם מצבו והמחשבה להישאר באי עד יום מותו כבר לא הייתה לו קשה כבעבר.
בשנת 1708 יצא שודד הים וודס רוג'רס יחד עם חברו, רופא אנגלי בשם תומאס דובר למסע, על מנת ללכוד ולבזוז ספינות ספרדיות באופן פרטי.
רוג'רס יצא בספינה גדולה, כשעל סיפונה 151 אנשי צוות וכלי נשק רבים.
כנווט נבחר ויליאם דמפייר, מי שהיה המפקח על הספינה אשר הורידה את סלקירק באי.
לאחר הקיפם את כף הורן החליטו שודדי הים לעצור את הספינה ולעגון באחד מאיי חואן פרננדס.
הם הגיעו לאי בו ישב סלקירק לפנות ערב, ובשל כך לא זיהו את מקור העשן שעלה ממנו וחששו שמא אלו הן ספינות ספרדיות שעלולות להכריע אותם.
הספינה המתינה עד הבוקר, אז הורדו אנשיה אל החוף בסירות.
עם הגיעם סמוך לאי יצא סלקירק לקראתם במראהו המוזר, וכשהוא הולך במים החל לכוונם על מנת שלא יתנגשו בשוניות ובסלעים שבחוף.
עם הגיעם לחוף הסביר סלקירק לאנשי הספינה כי הוא ימאי אנגלי אשר הושאר באי ארבע שנים קודם לכן.
כששמע על כך הנווט דאמפייר הבין מיד כי זהו האיש אשר השאירוהו במסעם הקודם באזור.
הוא הזדהה בפני סלקירק, ועודדו בספרו לו כי בדיעבד הסתבר שטוב עשה בעוזבו את הספינה, שכן זו טבעה על כל אנשי צוותה ליד חופי פרו.
הניצולים היחידים היו שבעה מלחים שנתפסו על ידי הספרדים, ונכלאו בכלא בפרו.
דאמפייר העיד בפני רב החובל רוג'רס כי סלקירק הוא ספן מיומן, ועל כן ניאות רב החובל לצרפו אל צוות הספינה.
ב-12 בפברואר 1709 יצאה הספינה מהאי, וכעבור חודש וחצי, ב-29 במרץ, לכדו שודדי הים ספינה תלת תורנית.
בספטמבר 1710 מונה סלקירק לעמוד בראש הספינה אשר שמה שונה ל"דוכס".
ב-14 באוקטובר 1711 חזר סלקירק לאנגליה, לאחר שמאס בחיי פיראט, ושב לכפר הולדתו בסקוטלנד בשנת 1712. המחזאי ריצ'רד סטיל שפגש אותו באותו זמן כתב עליו ספר בשם "האנגלי" ("The Englishman"), בו הוא מספר את קורותיו.
בשנת 1717 נישא סלקירק לסופיה ברוס, נערה בת 16, ויחד הם עברו להתגורר בלונדון.
לאחר כשמונה חודשים שבהם לא הצליח להסתגל לחיים ביבשה, נשא פניו שוב אל הים והצטרף לצי המלכותי.
ב-1720 עגנה ספינתו בפלימות' שבאנגליה, שם הכיר סלקירק אלמנה בשם פרנסס קנדיס (Frances Candis) ומאוחר יותר נשאה לאישה.
בנובמבר 1721, במסעו על סיפון הספינה "Weymouth" ליד חופי מערב אפריקה, חלה סלקירק ככל הנראה בקדחת הצהובה, בנוסף למחלת הצפדינה, וב-12 בדצמבר 1721 הוא מת.
סיבת המוות הייתה, כנראה, הקדחת הצהובה.
סיפורו של אלכסנדר סלקירק היה זה שהביא את העיתונאי דניאל דפו לכתוב את הרומן "רובינזון קרוזו", וסיפורו של סלקירק שימש לו כהשראה לכתיבת הספר.
האי שסלקירק ננטש עליו נקרא בספרדית "מאס א טיירה" (Más a Tierra, "הקרוב ליבשה").
ב-1966 שינתה ממשלת צ'ילה את שם האי לצורכי עידוד תיירות, וכיום שמו הוא אי רובינזון קרוזו.
האי הוכרז אתר מורשת עולמי מטעם ארגון אונסק"ו.
שמו של אי אחר בארכיפלג, "מאס אפוארה" (Más Afuera, "החיצוני") שונה אז לאי אלחנדרו סלקירק.
אלכסנדר סְטוֹאִימֶנוֹב סְטָמְבּוֹלִיְסְקִי (בבולגרית: Александър Стоименов Стамболийски, שם המשפחה נהגה Stamboliyski; 1 במרץ 1879, סלאבוביצה, מחוז פאזארדז'יק, נסיכות בולגריה – 9 ביוני 1923, סלאבוביצה) היה מנהיג מפלגת האיכרים הבולגרית, בעל השקפת עולם אנטי-מלוכנית ואנטי-מיליטריסטית עם חזון פאן-בלקני מתוך גישת זהותם האתנית המשותפת של עמי הבלקן.
בשנת 1920 נבחר סטמבוליסקי ברוב גדול לראש ממשלת בולגריה ופעל ליישום תפישותיו, אשר ביטאו את הלכי הרוח של פשוטי העם ואיכרי המדינה שקצה נפשם מהמלחמות, ועל כך שילם בחייו כאשר נרצח במהלך הפיכה צבאית.
סטמבוליסקי למד בבית הספר החקלאי בעיר סדובו שבמחוז פלובדיב והמשיך לפלבן, שם הוסמך ככורם ענבי יין.
במהלך לימודיו הכיר את יאנקו זאבונוב, מייסד מפלגת האיכרים, הוקסם מרעיונותיו והפך לתלמידו ועוזרו האישי.
את לימודיו האקדמיים השלים בגרמניה, שם למד פילוסופיה בעיר האלה ואגרונומיה בעיר מינכן.
בראשית המאה ה-20 שב לבולגריה ונכנס לזירה הפוליטית, ובשנת 1908 נתמנה לסגן יושב ראש האספה הלאומית ולמנהיג מפלגת האיכרים, תוך שהוא מפגין עוינות בולטת למשפחת המלוכה הבולגרית והתנגדות נחרצת לכניסת בולגריה למלחמת הבלקן השנייה.
סטמבוליסקי ומפלגתו היוו אופוזיציה משמעותית לכניסת בולגריה למלחמת העולם הראשונה והשתתפותה בה.
הם ניסו בכל מאודם להשיג אחיזה רעיונית בחוג אנשי הצבא, כנגד ראש הממשלה וסיל רדוסלאבוב, ובעקיפין כנגד המלך פרדיננד הראשון.
סטמבוליסקי נפגש עם המלך פרדיננד ב-18 בספטמבר ומחה בפניו על כניסתה המיועדת של בולגריה למלחמה.
המלך הורה לעוצרו, הוא נשפט ונידון למאסר עולם בעוון מרידה במלכות.
לקראת סוף המלחמה, בגבור המשבר הכלכלי, הקיפאון המתמשך בחזית והאבדות ההולכות וגדלות, הצליחו נציגי מפלגת האיכרים ליצור תומכים בחוגי הצבא ובסופו של דבר להביא להדחתו של רדוסלאבוב.
באמצע ספטמבר 1918 התחולל קרב דוברו פולה במהלכו הובס הצבא הבולגרי וחייליו סבלו אבדות כבדות כתוצאה מהפעלת להביורים על ידי החיילים הצרפתים.
החיילים נטשו את החזית, התמרדו והכריזו על הקמת רפובליקה עצמאית בשם "הרפובליקה של ראדומיר", על שם העיר בה הוכרזה, ובראשה ראייקו דסקאלוב, אחד ממנהיגי מפלגת האיכרים, אשר ליבתה את היצרים.
המורדים הכריזו על הדחת המלך פרדיננד והמלכת בנו בוריס תחתיו ונעו לכוון סופיה, שם נתקלו בצוערי האקדמיה הצבאית ובחיילים גרמנים ונקטלו בהמוניהם.
בשלב זה החזית נפרצה והממלכה עמדה הן בסכנת פלישה מחוץ והן בהפיכה צבאית מבית.
בשל נסיונותיו להביא לפתרון המשבר בדרכי שלום, זכה בחנינה מלאה, בינואר 1919 הצטרף לממשלת הקואליציה של תאודור תאודורוב והשתתף בצוות המשא ומתן מטעם בולגריה בוועידת השלום בפריז.
לאחר המלחמה הואשם הצבא הבולגרי בביצוע מעשי זוועה באוכלוסייה הסרבית בשטחים הכבושים.
סטמבוליסקי הקים ועדת חקירה ממלכתית, אשר תוצאותיה לא נודעו בציבור.
הקולונל היהודי אברהם תג'ר, אשר מונה לקראת סיום המלחמה לפקד על חיל המצב שהוצב בעיר וראניה, ציין שקיבל הנחיה ממפקדיו בשטח להוציא להורג את מנהיגי הקהילה האזרחית שבעיר ועל כך שסירב לפקודה.
תג'ר נשפט וזוכה בערכאה עליונה וסטמבוליסקי החליט לשלוח את הקולונל לוועידת השלום בפריז, על מנת להציג פנים הומניטריות לממלכה הבולגרית.
התנאים שהוכתבו לבולגריה בוועידת פריז אילצו את ראש הממשלה תאודורוב להתפטר, וב-14 באוקטובר 1919 התמנה סטמבוליסקי לראשות הממשלה.
בתוקף תפקידו חתם על חוזה ניי ב-27 בנובמבר, אשר תנאיו נחשבו בעיני האליטה הפוליטית והצבאית הבולגרית כאסון לאומי וחותמיו נתפשו כבוגדים.
ב-21 במאי 1920 נערכו בבולגריה בחירות כלליות, מפלגתו של סטמבוליסקי זכתה ברוב מוחלט והממשלה החדשה הוקמה על טהרת נציגי מפלגת האיכרים.
כ-80% מאזרחי בולגריה בעת ההיא עסקו בחקלאות.
אחד מהתנאים במסגרת חוזה ניי היה צמצום הצבא הסדיר לכדי ז'נדרמריה ועשרות קצינים וחיילים פוטרו.
חלקם הקטן השתלב במערכת הפוליטית, אך חלק לא מבוטל הצטרף לארגונים שונים בעלי אופי חתרני מיליטנטי, אשר המשיכו בקיום קשרים הדוקים עם המנגנון שנותר במערך השירות הצבאי ויחדיו יצרו את הגופים, שהיוו את האופוזיציה המשמעותית, לשלטונו של סטמבוליסקי.
לאחר הבחירות של שנת 1920 הצליח סטמבוליסקי לכונן ממשלה יציבה, שכאמור היה בה רוב מוחלט למפלגתו, מפלגת האיכרים, אך האצולה הפוליטית, הצבאית והכלכלית הבולגרית הייתה להם לזרא, משום שניצלו את קהל בוחריהם, קרי, פשוטי העם והאיכרים.
סטמובליסקי, באמצעות מנגנון ממשלתו, פעל להעמדה לדין פלילי וצבאי של עשרות קצינים ופוליטיקאים, אשר היו אחראים, לשיטתו, לתנאים שהוכתבו בחוזה ניי, שמכונה בפי הבולגרים "האסון הלאומי".
פעולות משפטיות, ובכלל זה החרמת רכוש, ננקטו כנגד סוחרים ובעלי ממון אשר הפקיעו מחירים במהלך המלחמה.
הוטל פיקוח על הדיור הציבורי ונקצבה השכרת הדירות למגורים.
כן הונהג שירות חובה בצבא לגברים ונשים והוקמו גדודי עבודות ציבוריות, אשר פעלו לשיקום נזקי המלחמה.
בוצעה גם רפורמה בחלוקת הקרקעות וחלקן הופקע מאצולת הממון הבולגרית וחולק לאיכרים.
למעשה, היה ארגון זה מורכב כולו ממאות חיילים וקציני מילואים בולגרים מיליטנטים, אשר היו חברי הליגה הצבאית.
תפישת עולמו של סטמבוליסקי הייתה יצירת פדרציה בלקנית על בסיס אתני ולא לאומי, אשר תקיף את כל העמים הסלאביים בבלקן.
סטמבוליסקי צוטט כאומר: "אינני בולגרי ואינני סרבי, אני סלאבי דרומי",.
שתי התוכניות התנפצו לאחר ביקורו, כשהעיתונות הרומנית הפיצה סיפור על ניסיון לקנות את הפוליטיקאים של מפלגת האיכרים הרומנית לשם קידום ויתור של רומניה על הקדרילטר.
צעדי ההתקרבות לממלכת יוגוסלביה היו בבחינת "הקש האחרון", שהקים על ממשלתו את כל חוגי הצבא, קציני המילואים, המפלגות האזרחיות האחרות, אשר התאחדו לארגון חצי פוליטי וחצי מחתרתי בשם מפלגת העם.
חברי המפלגה הקומוניסטית החזקה "ישבו על הגדר" בשלב זה, בשל שנאתם לשני הצדדים היריבים.
ב-9 ביוני 1923, פרצה הפיכה צבאית בממלכה, שהובלה אמנם רשמית על ידי ארגון "הליגה הצבאית", אך למעשה היא הובלה על ידי כוחות הצבא הסדיר שהחלו בתנועה לעבר ערי בולגריה ותפסו עמדות מפתח בעיר סופיה.
המלך בוריס השלישי נמלט מארמון הכפר שלו והסתתר שעות בשדות חקלאיים בליווי שומר ראשו, עד שהוברר לו שאין ההפיכה מכוונת נגדו.
הצבא עצר את סטמבוליסקי והוביל אותו למעצר בית בכפרו סלאבוביצה, ממנו ניסה להימלט ולארגן הפיכת נגד של איכרים.
הוא נתפס שוב, עונה במשך מספר ימים בידי אנשי הצבא הבולגרי ולבסוף נורה למוות.
ראשו נערף ונשלח לסופיה בתוך ארגז קרטון וגופתו הושחתה.
לאחר מותו הוקמה ממשלה חדשה בראשות הפרופסור אלכסנדר צאנקוב מנהיג מפלגת הימין "האיחוד הלאומי", אשר בעצמו היה חלק ממנגנון ההפיכה הצבאית.
ממלכת בולגריה נותרה תאורטית מונרכיה חוקתית, אך למעשה הממשלה החדשה שהוקמה בראשות אלכסנדר צאנקוב הופעלה על ידי גורמים צבאיים בסדיר ובמילואים.
הייתה זו הפיכה פרו פאשיסטית כנגד ממשלה שיש המגדירים את מדיניותה הכלכלית כקומוניזם אגררי.
הממלכה שקעה ב-11 שנים של חוסר יציבות פוליטית, אנרכיה, פיגועים, רציחות פוליטיות וניסיונות התנקשות במלך.
כבר בספטמבר 1923 פרץ מרד קומוניסטי עקוב מדם כנגד הממשלה החדשה אשר דוכא בברוטליות על ידי כוחות הצבא, תוך הוצאה להורג של מאות חשודים כקומוניסטים.
בהמשך אירעה סדרת ניסיונות התנקשות במלך בוריס, רובן בהשראה קומוניסטית, ששיאן הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה בסופיה, אשר גבה את חייהם של 160 בני אדם ועוד 320 שנפצעו.
המלך ניצל, אך חלק נכבד מאצולת הפיקוד הצבאי הבולגרי הבכיר נהרגו ונפצעו.
ב-1934 בוצעה הפיכה צבאית נוספת ובולגריה הייתה נתונה תחת משטר צבאי מלא למספר חודשים.
עד לשנה זו היה המלך בוריס יותר דמות סמלית מאשר מעשית, ושימש לא אחת חותמת גומי לרצונותיהם של הגנרלים המושכים בחוטים.
רק ב-1935 הצליח להחזיר אליו את רסן השלטון, בתמיכת גרמניה הנאצית.
בשנת 1979 שונה שמה של העיר נובי קריצ'ים, אשר במחוז פלובדיב לשם סטמבוליסקי, לזכרו של ראש הממשלה שנרצח.
כמו כן, במחוז דובריץ' נקרא כפר על שמו.
התפרנס מעבודה בקונסרבטוריון של מוסקבה בו התמנה לפרופסור למוזיקה.
חלק מקום שלישי רביעי עם עמנואל שיפרס בתחרות סנקט פטרבורג 1878/79 בתחרות ניצחו במשותף מיכאיל צ'יגורין ושמעון אלאפין.
בתחרות מוסקבה בשנת 1879 חלק מקום ראשון וניצח בתחרות מוסקבה בשנת 1880.
סולובצוב השתתף במספר דו-קרבות: סיים בתיקו 1:1 עם מיכאיל צ'יגורין בשנת 1884, ניצח 7:2 מול רפאל פאלק, הפסיד לצ'יגורין 0:4 בשנת 1892. בשנת 1894 ניצח את ז'ק מיזס.
בשנת 1899 ניצח דו-קרב מול בוריס גריגורייב והפך לאלוף מוסקבה הראשון בשחמט.
אלכסנדר ולדימירוביץ' סלטאנוב הוא מדינאי ודיפלומט רוסי, שהיה סגן שר החוץ הרוסי והיה שליח נשיא רוסיה למזרח התיכון תחת שני נשיאים (ולדימיר פוטין ודמיטרי מדבדב); מאוקטובר 2001 ועד מאי 2011.
אלכסנדר סלטאנוב סיים ב-1970 את המכון המוסקבאי ליחסים בינלאומיים (MGIMO) ומאז אותה שנה הוא עובד במשרד החוץ הרוסי.
הוא עבד בכווית ובסוריה במחלקת המזרח התיכון וצפון אפריקה של משרד החוץ הרוסי.
בשנים 1992-1998 היה שגריר רוסיה בירדן ובשנים 1999-2001 היה ראש מחלקת המזרח התיכון וצפון אפריקה של משרד החוץ הרוסי.
לאחר מכן היה סגן שר החוץ במשך עשור (מ-2001 ועד 2011) כשבמקביל כיהן כשליח נשיא רוסיה למזרח התיכון, תוך שהוא מחליף בתפקיד את ואסילי סרדין, שהיה השליח המיוחד של נשיא רוסיה לענייני המזרח התיכון מ-1999 עד 2006, לצד אלכסנדר סלטאנוב.
לפני ואסילי סרדין, בתפקיד נציג הנשיא הרוסי לענייני המזרח התיכון כיהן ויקטור פוסובאליוק (בשנים 1994-1999).
במסגרת עבודתו אלכסנדר סלטאנוב התעסק ביחסי רוסיה עם מדינות המזרח התיכון ואפריקה ובענייני הסכסוך הישראלי-פלסטיני והתגרענות איראן.
במאי 2011, דמיטרי מדבדב פיטר אותו מתפקידו בשל הגיעו לגיל פנסיה (65).
בתפקיד נציגו המיוחד של נשיא רוסיה לענייני המזרח התיכון החליפו מיכאיל בוגדנוב, שגריר רוסיה בקהיר מ-2004.
אלכסנדר וסילייביץ' סמסונוב היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית שהקריירה הצבאית שלו הסתיימה באופן טרגי בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
סמסונוב נולד במחוז חרסון, כיום באוקראינה.
למד בפנימייה צבאית בקייב ולאחר מכן במכללת חיל הפרשים.
לאחר המלחמה למד באקדמיה הצבאית בסנקט פטרבורג והחל לטפס בדרגות ובתפקידים צבאיים.
במרד הבוקסרים בשנת 1900 פיקד על יחידת פרשים.
הוא השתתף כמפקד בריגדת פרשים במלחמת רוסיה–יפן (1904–1905) והסתכסך קשות עם עמיתו, גנרל פאול פון רננקמפף בהאשימו אותו בחוסר הגשת עזרה ליחידתו.
ב-1906 מונה למפקד הצבאי של מחוז ורשה וב-1909 מונה למושל מחוז טורקיסטן.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה סמסונוב למפקד הארמייה השנייה.
ביחד עם פון רננקמף, מפקד הארמייה הראשונה פלש לפרוסיה.
בתחילה נחל הצלחה והגנרל הגרמני מקסימיליאן פון פריטוויץ הורה על נסיגה של הצבא הגרמני עד לויסלה ולמעשה הסכים לוותר על פרוסיה.
הוא הודח ובמקומו הוזעקו לחזית הגנרלים פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף.
הם הצליחו ליירט את כל ההודעות הרוסיות ונוכחו לדעת שאין שיתוף פעולה בין סמסונוב ורננקמפף.
ב-22 באוגוסט 1914 החל הקרב ליד העיירה טננברג.
למרות שסמסונוב היה בעדיפות מספרית על הגרמנים הוא לא הבחין שהוא נכנס למלכודת.
הארמייה השמינית הגרמנית סגרה על צבא סמסונוב והחלה להשמידו.
רק 10,000 הצליחו לפרוץ את המצור.
השאר נהרגו, נפצעו או נשבו.
סמסונוב שידע שעליו לתת את הדין בפני הצאר ניקולאי השני, לא היה יכול לעמוד בכך.
הוא יצא ליער ליד מפקדתו וירה בעצמו.
בשנת 1916 העבירו הגרמנים את גופתו לרוסים באמצעות הצלב האדום.
קרב טננברג והתאבדותו של סמסונוב מתוארים בספרו של אלכסנדר סולז'ניצין, אוגוסט 1914.
אלכסנדר סידיג הוא שחקן אנגלי-סודאני, המוכר בעיקר בזכות גילום תפקידו כד"ר ג'וליאן באשיר בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", ובשל גילום דמותו של הנסיך דוראן מארטל בסדרה האפית של HBO, "משחקי הכס".
סידיג נולד בסודאן אבל בילה את רוב חייו בבריטניה.
הוא נולד לאם אנגלייה, שעבדה כיועצת לתיאטרון ולאב סודאני.
דודו מצד אימו הוא השחקן האנגלי מלקולם מקדואל, איתו הופיע ביחד בשנת 2008 בסרטו של ניל מרשל "יום הדין"; דודו מצד אביו הוא ראש ממשלת סודאן לשעבר, צאדק אל-מהדי (الصادق المهدي).
כמו כן, הוא צאצאו של מוחמד אחמד.
הוא למד בקולג' "סנט לורנס" שבקנט.
בהופעותיו הראשונות, הוא הופיע בשם Siddig El Fadil, עד לאוקטובר 1995, לאחר תום שלוש עונות של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", אז אימץ את שם הבמה Alexander Siddig, שהוא קל יותר להגייה (לדוברי אנגלית).
על סט הצילומים הוא זכה לכינוי החיבה "סיד".
בשנת 1996 סידיג החל לצאת עם חברתו לצילומי "חלל עמוק 9" נאנה ויזיטור.
דג'נגו אל טהיר אל סידיג, בנם המשותף, נולד ב-16 בספטמבר 1996, והזוג נישא ב-14 ביוני 1997. בשנת 2001 הם התגרשו.
סידיג למד משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
לאחר שסיים את לימודיו, הוא ביצע עבודות במה במנצ'סטר.
הוא עבד גם כבמאי בתיאטרון קטן בלונדון.
סידיג הופיע לראשונה בטלוויזיה בדמות "הנסיך פייסל" בסרט הטלוויזיה "A Dangerous Man: Lawrence After Arabia" משנת 1990, שהוא סרט המשך ל-"לורנס איש ערב" שכותרתו איש מסוכן: לורנס אחרי הסעודית.
את התפקיד היה צריך לשכתב מעט עבור סידיג, שכן בתסריט המקורי הרופא הוא גבר ממוצא היספני, בשם ג'וליאן אמורוס.
זאת למרות פרסומים כי על פי ברמן לא היה אף שחקן אחר שההפקה שקלה ללהק לתפקיד זה.
לאחר תום שבע עונות של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", סידיג ביצע מספר הופעות בולטות בסרטים ובטלוויזיה.
בין תפקידיו הבולטים: סוכן חשאי ממוצא אלג'ירי היוצא בעקבותיהם של קיצונים איסלמיים בפרק השנוי במחלוקת "Nest of Angels" בסדרה "ספוקס", בשנת 2003. בשנת 2005 הוא הופיע בתפקיד עימאד, עוזרו של צלאח א-דין, בסרטו של רידלי סקוט "ממלכת גן עדן".
הוא הופיע ב-"Syriana", בתפקיד עטור השבחים של נסיך נאסיר.
בשנת 2006 הוא שיחק את התפקיד הראשי ב-"Hannibal - Rome's Worst Nightmare" עבור ה-BBC (בריטניה).
בתחילת שנת 2007 הוא הצטרף לצוות של "Un Homme Perdu", המוכרים גם בשם "A Lost Man", וחזר לטלוויזיה האמריקאית בתפקיד הטרוריסט לשעבר האמרי אל-אסד, בעונה השישית של "24".
בשנת 2009 הוא שיחק בסרט זוכה הפרסים "Cairo Time", בתפקיד טארק ח'ליפה, מצרי שנלחם במשיכתו אל אשת חברו.
ב-2010 שיחק סידיג בתפקיד ג'ו פינטו במותחן "4.3.2.1" שכתב וביים נואל קלארק, ושיחק בסדרת הטלוויזיה "מכת מחץ".
ב-2012 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "אין מנוס" בתפקיד אדיב עבדל-כרים, סורי החי בקנדה אחרי שנמלט מסוריה וחוזר לסוריה אחרי 20 שנה על מנת להציל את בתו.
לעיתים קרובות, תפקידיו של סידיג מבוצעים במבטאים רבים ושונים: מבטא הגייה מקובלת ("מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9"), מבטא קוקני ("Reign Of Fire"), ומבטא אלג'ירי ("ספוקס"), בין היתר.
כמו כן, בחלק מתפקידיו הוא נדרש לדבר ערבית ("ספוקס", "Syriana", "24", "Un Homme Perdu", "אין מנוס") כמו גם צרפתית ("Un Homme Perdu").
סידיג גילם את התפקיד של פיליפ בריטון בסדרת המדע הבדיוני "'בראשית'".
בחודש אוגוסט 2010, הוא הביע את ספקותיו כי ישוב לשחק ב"חלל עמוק 9", וטען כי יש לו "שאיפות אחרות".
בשנת 2013–2015 גילם את דמותו של מכשף טורקי בסדרה "הסודות של דה וינצ'י".
בשנת 2015 כיכב במיני-סדרה "תות" ברשת Spike, בתפקיד של אמון.
בשנים 2016-2015 גילם את דמותו של הנסיך דוראן מארטל שליט דורן בסדרה האפית של HBO, "משחקי הכס".
בשנת 2016 שיחק במותחן הפשע "עיר של אורות זעירים" לצד רושאן סת.
בשנת 2017 שיחק בסרטו של וים ונדרס "אהבה עמוקה".
בשנים 2018-2017 גילם את דמותו של ראס-אל-גול בסדרה "גותהאם".
בשנת 2019 גילם את דמותו של אחמד סוידאני במיני-סדרה של נטפליקס, "אלי", ובהמשך השתתף בעונה השנייה של המותחן "הצהרה עמוקה" בתור אעסוף אל מוכתאר.
בנוסף, שיחק בסרט האקשן "21 גשרים" בכיכובו של צ'דוויק בוזמן.
בשנת 2022 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "שאנטראם" מבית אפל TV פלוס, המבוססת על רומן בעל אותו שם מאת גרגורי דייוויד רוברטס.
בשנת 2023 גילם את קרדינל רוסו בסרט האימה האמריקאי "Deliver Us".
רבי אֱלֶכְּסַנְדֶּר סֶנְדֶּר אַיְּיכְנְשְׁטֵיין (ה'תק"ל - כ"א באב ה'תקע"ח) היה אדמו"ר חסידי, מייסד חסידות קומרנה.
נולד בספרין בשנת ה'תק"ל להינדא ולרבי יצחק אייזיק אייכנשטיין (הראשון).
בצעירותו למד אצל החוזה מלובלין ולאחר נישואיו לחנה בתם של רבי יעקב קופל ומאטיל ליקובר נתמנה לרב בזידיטשוב אחר פטירת החוזה נשאר ללמוד אצל אחיו ורבו המובהק רבי צבי הירש מזידיטשוב, ולאחר מכן עבר לעיר ז'וראבנו.
בשנת ה'תקע"ב ייסד חצר בקומרנה והחל לנהוג באדמו"רות.
בתקופה זו חיבר את ספרו זיכרון דברים על התורה ושו"ת על השו"ע.
נפטר בכ"א באב ה'תקע"ח כשהוא בן ארבעים ותשע שנים בלבד.
נטמן באויהל שבהונגריה שם ספד לו רבי משה טייטלבוים (הראשון) אבי חסידות סיגעט.
צאצאיו היו: בנו רבי יצחק אייזיק יהודה יחיאל ספרין ממלא מקומו כאדמו"ר מקומרנא (נפטר ה'תרל"ד); חתנו רבי ברוך אפשטיין; חתנו רבי אשר ספרין.
רבי אֱלֶכְּסַנְדֶּר סֶנְדֶּר יוֹם טוֹב לִּיפָּא אַיְּיכְנְשְׁטֵיין (ה'תקפ"ד – י"א בתשרי ה'תרמ"ד) היה רב ואדמו"ר בדור השלישי בשושלת זידיטשוב.
נולד בזידיטשוב בשנת ה'תקפ"ד לרבי יצחק אייזיק אייכנשטיין, נישא בזיווג ראשון למרת הינדא בתו של החסיד רבי אלעזר ווייזער מווערעצקי וממנה כל ילדיו למעט רבי יוסף ופנחס, לאחר פטירתה נישא לבתו של רבי יהודה לייבוש יאליש (בנו של רבי יעקב צבי יאליש, ה"מלוא הרועים").
היה תלמידו ויד ימינו של אביו ועוד בחייו סומן כיורשו בשושלת החסידות.
בנוסף היה תלמידם של רבי יהודה צבי הירש אייכנשטיין מראזלא ושל רבי יוסף שאול נתנזון (בעל השואל ומשיב) ממנו קיבל סמיכה לרבנות.
בשנת ה'תרי"ד מונה לרבה של זידיטשוב, תפקיד בו כיהן במשך שלושים שנה עד פטירתו.
לאחר פטירת אביו בט' בסיון ה'תרל"ב מונה למלא את מקומו כאדמו"ר מזידיטשוב כאשר במקביל כיהנו אחיו רבי אליהו ורבי שלמה יעקב כאדמו"רים בעיר.
אחיו רבי יששכר בער פתח את חצרו בדולינא.
נפטר במוצאי יום הכיפורים ה'תרמ"ד עם חצות הלילה (י"א תשרי) לאחר ברכת הלבנה.
אחיו רבי מנחם מנדל אייכנשטיין ובנו רבי ישכר בעריש מילאו יחד את מקומו.
רבי ישכר בעריש (בערך תר"ח - כ"א בניסן תרפ"ד), ממלא מקום אביו (יחד עם דודו רבי מנדל), חתנו של רבי מנשה מרופשיץ.
התיישב בווערצקי והתפרסם בגין קדושתו ומופתיו.
מחבר ספר "מלבוש שבת ויום טוב".
רבי יהושע העשיל (בערך תר"ב - בערך תרמ"ה) רב ואדמו"ר בחודורוב.
היה חתנו של רבי אליעזר מאוזיפולי.
רבי אהרן מנחם מנדל (בערך תר"י - י"ט באב תרפ"ג) מאלעסק.
חתנו וממלא מקומו של רבי יצחק מאלעסק.
גם הוא כאחיו הגדול התפרסם בקדושתו תמימותו ומופתיו.
בזו"ר חתנו של רבי ברוך הלברשטאם מגורליץ, בזו"ש חתנו שת רבי שמעלקא רובין מסערעט.
רבי יוסף, רב בטרניפול (נפטר ה'תר"ף)
ליבלע, אשת רבי משה חיים סופרין, אדמו"ר באלטשטוט
דבורה, אשת רבי חיים יחיאל רובין מדומברובה (נפטר ה'תרע"ח)
אסתר, אשת רבי שמעון בצלאל ניימון
אלכסנדר סידורנקו (באוקראינית: Сидоренко Олександр Олександрович; 27 במאי 1960 – 20 בפברואר 2022) היה שחיין מאוקראינה שהתחרה עבור ברית המועצות.
היה אלוף אולימפי (מוסקבה 1980) במשחה ל-400 מטר מעורב אישי, אלוף עולם (גואיאקיל 1982), אלוף אירופה (ספליט 1981) ושיאן עולם במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
באליפות אירופה שנערכה בינקפינג שבשוודיה בשנת 1977 זכה סידורנקו במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:08.80 דקות.
באליפות ברית המועצות בשחייה שנערכה במוסקבה ב-9 ביולי 1978 קבע סידורנקו במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא עולם חדש של 2:05.24 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של גרהם סמית' מקנדה (2:05.31 דקות).
שיא זה החזיק מעמד כחודש ונשבר על ידי סטיב לנדקוויסט מארצות הברית (2:04.39 דקות).