tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף שנהוג להשתמש בביטוי "פולחן" בהקשר של טקסים המתבצעים בבתי תפילה כגון בתי כנסת או כנסיות, הקשר שבין הדוקטרינה של דת מסוימת לפולחנים המבוצעים בגינה משתנה במידה ניכרת בין דת לדת.
לעיתים קרובות יש קשר ישיר בין דבקות דתית לבין פולחן, ובכך ברוב המקרים הפולחן מבטא הערצה לאלוהות.
אחת מצורות הפולחן הנפוצות ביותר בין הדתות הקדומות (שאף הייתה קיימת בתחילת דרכן של הדתות המונותאיסטיות הגדולות) הייתה העלאת קורבנות.
בדתות מסוימות היה אף נהוג להקריב קורבן אדם, או צורות אחרות של רצח פולחני.
הדוגמה הבולטת לכך הייתה אצל האצטקים.
פולחנים היוו חלק מהתרבות האנושית במשך עשרות אלפי השנים האחרונות.
ההוכחה המוקדמת ביותר לקבורה פולחנית תוארכה ללפני 20,000 שנה (לא נמצאו סימני קבורה בשלדים עתיקים יותר).
פולחן הקשור בעבודת אלוהים בציבור:
פולחנים של מסירות דתית אישית:
אף על פי שבהגדרתו הפולחן נושא אופי דתי, נהוג לעיתים לכנות תופעות שאינן קשורות לדת "פולחן".
פולחן אישיות: הגישה המקובלת בארצות טוטליטריות והמבליטה את דמותו של המנהיג עד כדי הערצתו באופן עיוור.
הדוגמה הידועה ביותר היא פולחן האישיות של סטלין.
נהוג לכנות בשם פולחן את אחד התסמינים אצל הסובלים מהפרעה טורדנית-כפייתית, שהוא אובססיה לביצוע תהליכים בצורה קבועה.
פולחן קדושים הוא פולחן עממי סביב מקומות קדושים או מקומות הנחשבים כקברי קדושים.דרושה הבהרה: על פי הערך "פולחן קדושים" - כן קשור לדת
פולחן אישיות הוא מערכת של אמנות, סימבוליזם וטקסים שסובבים הערצה כמו-דתית לאדם כלשהו, בדרך כלל שליט.
במאה ה-20 המושג מתאר לרוב מערכת שלטונית שמגויסת לבניית תדמית ציבורית מפוארת לשליט ולייחס לו תכונות והישגים עילאיים כדי להביא להערצתו על ידי המון העם ולבסס את שלטונו.
המונח נטבע על ידי ניקיטה חרושצ'וב בעת שגינה את שלטונו של סטלין.
פולחן האישיות מתבטא בהאדרת שמו של המנהיג באמצעי התקשורת, פרסום נאומיו או ספרים שמתפרסמים בשמו שלעיתים לא נכתבו על ידו, בתליית תמונותיו ובהצבת פסלים שלו ברחובות ובבניינים ציבוריים, כתיבת שירים על שמו, וכינויו בתארים מפליגים כגון "המנהיג הדגול".
פעמים רבות מוענקים לשליט דרגות צבאיות גבוהות, עיטורים ומדליות.
הצורך הפוליטי בהקרנה ובהשגרה (רוטיניזציה) של סמכות כריזמטית, החל ברגע שבו צורות הארגון החברתיות התפתחו מעבר לאלו הפרימיטיביות ביותר, שבהן המנהיג נכח באופן קבוע והיה זמין לעיני הכל.
פרעוני מצרים וקיסרי רומי טענו למעמד אלוהי, אמונה שהופצה לאוכלוסיות הנשלטות באמצעות אמנות מרשימה וטקסים דתיים.
האלהת השליט התקיימה בין היתר ביפן הקיסרית, קיסרות האינקה, מלכות האצטקים, טיבט, סיאם ועוד.
מלכים תוארו בפסלי ענק, בכתובות ראווה ובמקדשים שונים.
שליטים רבים נשענו על הטיעון השושלתי, לפיו מוצאם המשפחתי השרה עליהם סגולות נעלות.
מלכי אירופה נכנסו לתפקידם בטקסי הכתרה מורכבים ועתירי סמליות ותוארו בצורה אידיאליסטית בציורים, פסלים ושירים.
אף שפולחן האישיות ממלא תפקיד זהה לשיטות קדמוניות אלו, הוא נטוע בהגיון של התקופה המודרנית.
העת החדשה התאפיינה במעבר לפוליטיקת המונים, שנשענה על ציבור רחב שידע קרוא וכתוב, היה חשוף לספרים ולתקשורת, ותבע זכויות פוליטיות.
היה קשה לעגן עוד תביעה ללגיטימציה שלטונית במונחים דתיים או אריסטוקרטיים בעידן מחולן ודמוקרטי, ובאותה מידה לא ניתן היה לפנות רק אל אליטה צרה של אצילים, ופולחן האישיות נדרש לשכנע את ההמונים.
הנכחת הסמכות הכריזמטית של השליט בקרב הנשלטים התבססה מעתה והלאה על הטענה שהוא המייצג האותנטי שלהם (של העם הפשוט, האומה הנצחית או לחלופין של הפרולטריון במקרה המרקסיסטי); היא נעשתה באמצעות הטכנולוגיות החדשות של תקשורת ההמונים; והיא הצריכה השתתפות פעילה של הציבור שהיה אמור להיות מושפע.
פרופסור יאן פלמפר ציין שבנוסף להיותו תופעה של תקשורת ופוליטיקת המונים ומחולן, פולחן האישיות נטה לצמוח בחברות סגורות, בהן התקשורת החופשית הייתה מוגבלת ואף אסורה, ולהיות ממוקד אך ורק בגברים.
ההכרח ללגיטימציה ציבורית בחברה שבה הייתה דומיננטיות גברית שלל את האפשרות, בניגוד להערצת המלוכה בעבר, להפוך אישה למוקד של פולחן אישיות מודרני.
פרופסור חאווייר מרקז אפיין את פולחן האישיות כמתאפיין בשלושה היבטים.
הראשון הוא הפקה ישירה של תמונות, ספרים וחפצים אחרים המסמלים את סמכות המנהיג ומציגים אותו באור מיטיב בידי הבירוקרטיה הממשלתית, תוך כדי פיקוח על התקשורת והשווקים כדי למנוע הפצה של ייצוגים מתחרים ולא-מחמיאים, עד כדי מונופול של אותה בירוקרטיה על דמות המנהיג הנערץ.
השני הוא הפגנת נאמנות – פולחני אישיות הופיעו במלוא עוצמתם לא אצל מנהיגים שסמכותם הייתה ללא תחרות, אלא בעת מאבקי שליטה בתוך ההנהגה על הסמכות העליונה, כמו זה ששרר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מ-1924 ל-1936 בין סטלין למתחריו.
בתנאים כאלו של אי-ודאות, הפקידות הייתה להוטה להוכיח את מסירותה לאיש החזק ביותר, שנזקק לכך בתורו.
התהוותה מעין "אינפלציית חנופה", בניסוחו של מרקז, שבה כל בירוקרט ביקש לעלות על עמיתיו בדרבון הסרים למרותו להעתיר שבחים על המנהיג.
ההמונים נדרשו עתה להביע את תמיכתם והערצתם למנהיגיהם בנוכחותם האישית באירועים כמו מצעדי הראשון במאי הקומוניסטיים, עצרות המפלגה הנאצית בנירנברג ושאר התרחשויות שסחפו פנימה את האינדיבידואל והניבו קשר רגשי בינו לשלטון.
אולי המקרה הראשון שניתן לזהות כפולחן אישיות היה זה של נפוליאון השלישי באמצע המאה ה-19. כמי שנבחר בתחילה על ידי הציבור, ולא היה בן לבית-מלוכה עתיק יומין, תביעתו ללגיטימציה בתור קיסר נשענה על יומרתו לבטא את רצון העם הקולקטיבי.
משטרו ארגן מפגני תמיכה המוניים מתוזמנים בקפידה, שתווכו לציבור הרחב באמצעות עיתונים בשפה פשוטה עם איורים גדולים; הצנזורה עקבה בתשומת לב אחר העיתונות כדי למנוע תיאורים לא-מחמיאים.
מונרכיות אירופאיות אחרות הלכו בדרכו.
וילהלם השני ארגן בהצלחה מערכת דומה, כדי להוסיף ולבסס את מעמדו בתוך צורת שלטון שנזקקה לאהדת דעת הקהל, בנוסף להצדקות הישנות למעמדו, ולזכות בהילה כריזמטית.
גם קיסר רוסיה, ניקולאי השני, ניסה ליצור מערכת של פולחן אישיות בכדי לחזק את מעמדה המתדרדר של האוטוקרטיה הרוסית, אך נכשל כליל.
בעוד שפולחני האישיות של המאה ה-19 הארוכה היו בוסריים יחסית, בין מלחמות העולם השתכללו טכניקות הפרסום והשיווק ההמוניים, ושימשו כדי למתג ממש את הדיקטטורים הטוטליטריים של התקופה, שמדינות המשטרה שעמדו לרשותם אפשרו קידום ואכיפה חסרי תקדים של התעמולה הרשמית.
מ-1929 ועד 1953 (עם הפסקה מסוימת בעת מלחמת העולם השנייה) שגשג בברית המועצות פולחן האישיות הידוע מכולם, זה של סטלין.
המשטרים הפאשיסטיים חסרו כל עכבות בנדון: מוסוליני הקדים את היטלר, וגם פרנקו (ששלטונו לא היה איתן לגמרי בראשיתו ונזקק לכך במיוחד) ואחרים זכה להאדרה מאורגנת.
דוגמאות ידועות אחרות לפולחן אישיות המוני הן שלטון מאו בסין, בין היתר בימי מהפכת התרבות, וזה של פול פוט בקמבודיה.
מפורסם גם הפולחן של משפחת קים בקוריאה הצפונית, בו כל דור
מטפח את זכר הדיקטטור הקודם, ושל ספרמורט ניאזוב בטורקמניסטן.
פולחן אישיות עלול לצמוח גם במדינות דמוקרטיות או בדמוקרטיות המצויות במשבר.
הדבר נפוץ במיוחד בקרב תנועות פופוליסטיות הנוטות לאוטוריטריות, כגון הטראמפיזם והפוטיניזם.
מאז היווצרות ההבי מטאל בתחילת שנות ה-70, נוצר קשר הדוק בין סגנון זה למוטיבים של השטן.
אמני מטאל שונים השתמשו (ומשתמשים עד היום) בסמלים ומוטיבים "שטניים" בליריקה (מילות השירים), באסתטיקה, בעטיפות האלבומים ובהופעות החיות.
להקות מטאל רבות משתייכות לזרם השטניזם האתאיסטי; להקות אלו משתמשות בדמות השטן באופן אלגורי, בעיקר כמייצג ערכים ועקרונות המנוגדים לסדר העולם הנוצרי, ולדתות אברהמיות בכלל.
לעומת זאת, שטניזם תאיסטי במטאל הוא נדיר בהרבה, וכמעט לא קיים בכלל מחוץ לז'אנר הבלאק מטאל.
למעשה, הבלאק מטאל נחשב לז'אנר המוזיקלי השטני ביותר בכל הזמנים.
המונח הסוגתי 'בלאק מטאל' הוגדר עם יציאתו של האלבום "Black Metal" של Venom הבריטית בשנת 1982. על אף שהמוזיקה הייתה קרובה יותר לספיד מטאל ולת'ראש מטאל, ניתן היה למצוא מרכיבים ומאפיינים רבים אשר הפכו לחלק אינטגרלי מהבלאק מטאל.
העיסוק בטקסטים שטניים ובתורת הנסתר יחד עם הדימוי השטני שנלווה לכך גם במהלך הופעות וכן השימוש בכינויים מיסטיים של חברי ונום, הם כמה מהמאפיינים האומנותיים היותר בולטים בבלאק מטאל עד היום.
מרבית להקות הבלאק מטאל השטניות הן אתאיסטיות, ומשתייכות לזרם השטניזם האתאיסטי; להקות אלו משתמשות בדמות השטן באופן אלגורי, בעיקר כמייצג ערכים ועקרונות המנוגדים לסדר העולם הנוצרי, ולדתות אברהמיות בכלל.
אף על פי שחברי הלהקה Venom הכריזו על עצמם כשטניסטים, זה היה יותר מעשה של פרובוקציה מאשר ביטוי של מסירות אמיתית לשטן.
פעולת הבלאק מטאל הראשונה שאימצה את השטניזם בצורה רצינית יותר הייתה Mercyful Fate, שכן סולנה, King Diamond, הצטרף לכנסיית השטן.
דוגמה נוספת ללהקה כזו היא Dark Funeral, אשר הליריקה שלה נוטה להתמקד באנטי-נצרות ובחילול הקודש, וחלק מחבריה הם חברים בכנסיית שטן.
על ידי מספר להקות בלאק מטאל, נטען כי הן מאמינות בקיום ממשי של דמות השטן כאלוהות או ככוח אמיתי, ומכוונות את פולחנן, את הערצתן ואת הליריקה שלהן אליו.
להקות בלאק מטאל המשתייכות לזרם השטניזם התאיסטי כוללות את Dissection, Watain ו-Aosoth.
המאבק המשפטי נגד המטאל ומקרים בולטים
ב-21 באוגוסט 1992, בעת ביקור משפחתי בלילהאמר, ביקר פאוסט, בזמנו מתופף להקת אמפרור, בפאב מקומי.
ג'ון נודויט היה מוזיקאי שוודי, והוא ידוע ביותר בתור הסולן והגיטריסט של הלהקה Dissection.
ב-1997 התפרקה Dissection עקב כניסתו של נודויט לכלא, לאחר שרצח הומוסקסואל.
האלבום השלישי והאחרון של הלהקה, Reinkaos, מכיל ליריקה המבוססת על העקרונות והאמונות של MLO, ארגון שטניסטי-תאיסטי אוקולטיסטי ומיזנתרופי, הדוגל ב"שטניזם אנטי-קוסמי" וב"כאוס-גנוסטיות", אשר נודויט היה חבר בו.
נודויט היה חבר גם בארגון הפשע המאורגן Werewolf Legion.
ב-16 באוגוסט 2006 התאבד נודויט בירייה בראשו במהלך טקס פולחני, כאשר הוא מוקף בטבעת נרות ובכתביה של MLO.
הרשעתו של גאהל בתקיפה ובעינויים
בשנת 2002, גאהל, בזמנו סולן הלהקה Gorgoroth, נידון ל-12 חודשי מאסר בגין תקיפה שהתרחשה בשנת 2000, והוא חויב לשלם לקורבן 158,000 NOK.
בשנת 2006 ישב גאהל עוד תשעה חודשים (מתוך ארבעה עשר חודשי מאסר) בכלא.
הוא הואשם בתקיפה בנסיבות מחמירות ועינויים של אדם במשך שש שעות, תוך כדי איסוף דמו לתוך כוס, ואיום להכריח אותו לשתות אותו.
גאהל חויב לשלם לקורבן 190,000 NOK, אך הוא ממשיך לטעון שהוא פעל מתוך הגנה עצמית.
אליזה פהלר (24 באפריל 1980 - 22 ביולי 1995) הייתה קורבן רצח שהוריה ניסו לתבוע את להקת הת'ראש מטאל סלייר (Slayer), בטענה שהמוזיקה של הלהקה תרמה למותה של בתם.
אליזה נרצחה בקיץ 1995, כאשר שלישיית הרוצחים פיתו את אליזה מביתה מתוך כוונה מוצהרת להרוג אותה כחלק מטקס ופולחן שטני, אף על פי שהפשע נושא רבים מסימני ההיכר של רציחות דומות על רקע מיני, וככל הנראה כלל נקרופיליה ואונס של גופתה.
להגנתם, הנאשמים אמרו שהם היו צריכים להקריב "קורבן לשטן" כדי לתת ללהקת ההבי מטאל שלהם, Hatred, את ה"טירוף" בשביל "להתמקצע" ולנגן טוב יותר.
שלושת הרוצחים כלואים ומרצים מאסר עולם.
דייוויד וליזאן פהלר, הוריה של אליזה, טענו שהשירים של סלייר "Postmortem" ו-"Dead Skin Mask" (מהאלבומים Reign in Blood ו-Seasons in the Abyss, בהתאמה) נתנו לשלושת הרוצחים הנחיות מפורטות "לעקוב, לאנוס, לענות, לרצוח ולבצע מעשי נקרופיליה" על בתם.
התביעה הוגשה במקור בשנת 1996 אך נדחתה עד שנת 2000 כאשר משפטם של הרוצחים הסתיים.
התיק הראשוני נזרק במקור, והשופט קבע, "אין אפשרות לנקוט עמדה משפטית שתהפוך את סלייר אחראי למותה של הילדה".
בני הזוג פהלר לא נרתעו, ופתחו בתביעה שנייה בטענה שסלייר "הפיצו ביודעין חומר מזיק לקטינים".
גם תיק זה נדחה, כאשר השופט קבע: "אני לא מחשיב את המוזיקה של סלייר למגונה או מזיקה לקטינים".
יארנו סבסטיאן אלג (נולד ב-1975) הוא שטניסט פיני מוצהר שנידון למאסר עולם בגין רצח גבר בן 23, אכילת חלק מחלקי גופו, והסתת אחרים להשתתף בטקס שכלל עינויים של הקורבן תוך כדי האזנה לשירים מתוך The Cainian Chronicle, אלבום של להקת הבלאק מטאל Ancient, ב-21 בנובמבר 1998, בהיווינקה.
המקרה תואר בדרך כלל כרצח הנורא ביותר בהיסטוריה הפינית, ונאמר שהוא "הושפע מאוד משטניזם".
ב-2014 אלג השתחרר על תנאי.
רודריגו אוריאס גלרדו הוא שטניסט מצ'ילה, שהרג ושיסף את גרונו של כומר קתולי איטלקי, ב-24 ביולי 2004. לאחר מכן הוא ניסה להתאבד, כאשר דקר את עצמו מספר פעמים באותה הסכין, ומרח את עצמו בדמו של הכומר.
רודריגו היה בזמנו בן 25, בעוד הכומר היה בן 69. לרודריגו היו מספר קעקועים שטניים, כולל פנטגרם.
נטען כי רודריגו, שהיה מעריץ בלאק מטאל, הושפע מלהקות כמו Dark Funeral ו-Marduk.
כשנה לפני רצח, רודריגו נפגש עם חברי להקת Dark Funeral, כשהופיעו לראשונה בצ'ילה, וביקש מאמפרור מגנוס קאליגולה (בזמנו סולן הלהקה) לעשות צלב הפוך על זרועו עם סיגריה.
אמפרור מגנוס קאליגולה, שהיה שיכור אז, הסכים.
מספר מקרים של טבח, ירי המוני, ורצח המוני, קושרו ללהקות אקסטרים מטאל שונות, ולשטניזם של חלק מלהקות אלו, ו/או של המבצעים בעצמם.
הירי בוראניה היה מקרה של ירי המוני ורצח-התאבדות שהתרחש ב-3 ביוני 1993, בצריפים של חטיבת מורבה הדרומית של הצבא היוגוסלבי, וראניה, מחוז פצ'יניה.
מבצע הירי, יוז'ף מנדר, היה חבר בלהקת דת' מטאל ובכת שטניסטית; הוא תואר בתור אדם אגרסיבי ואפל.
הירי בקובורג היה ניסיון לירי בבית ספר שבקובורג, בוואריה, גרמניה.
המקרה התרחש בשעות הבוקר של ה-2 ביולי 2003. האירוע נגמר בכך שהמבצע, בן ה-16, ירה בירך של פסיכולוגית בית הספר כשהיא ניסתה לקחת ממנו את האקדח, ולאחר מכן התאבד בירייה בראשו.
בתקשורת נטען כי המבצע היה חבר בכת השטן וכי בלילות הוא נהג להשתתף במיסות שחורות בבית קברות שבקובורג.
הוא היה מעריץ בלאק מטאל, והתפרסמה תמונה שלו עם חולצה של Dark Funeral.
ב-17 באוגוסט 2008, תלמיד בן 18 תקף ארבעה אנשים עם חרב סמוראי, בבית ספר שבקרוגרסדורף, דרום אפריקה.
נאמר כי מבצע התקיפה היה מעורב בפעילויות שטניסטיות, ורכש תלבושות בהשפעת להקת הנו-מטאל הפופולרית Slipknot, אותה העריץ.
בשנת 2019, סגנון המטאל הקיצוני פורנוגריינד ראה תשומת לב בתקשורת המיינסטרים לאחר פיגוע הירי בדייטון, כשהתברר שהיורה, קונור בטס בן ה-24, היה הסולן של להקת פורנוגריינד מיזוגנית בשם Menstrual Munchies, וביצע את הגראולינג בה.
הלהקה הוציאה שירים על אונס, רצח, נקרופיליה ומעשים מזוויעים אחרים נגד נשים.
ג'סי קריקבאום, בן 25, היה חבר בלהקה והופיע יחד עם בטס.
מאז שנודע לו על הטבח, קריקבאום מנסה למחוק באינטנסיביות את כל המוזיקה של הלהקה באינטרנט.
אין הוכחה שלקונור בטס היה עניין ממשי בשטניזם; הוא אמנם היה חבר בלהקות מטאל קיצוניות ואלימות, אך לא בהכרח שטניסטיות.
פולחן האביב הוא יצירה מוזיקלית לבלט מאת המלחין הרוסי איגור סטרווינסקי.
שמה העברי והאנגלי (The Rite of Spring) מתבסס על שם היצירה בצרפתית: Le Sacre du printemps אף שתרגום השם הרוסי הוא בעצם "אביב הקדוש".
בעת כתיבת יצירתו ציפור האש החל סטרווינסקי להיות מושפע מהתרבות הפגנית, והחלו לנבוט בראשו הרעיונות העומדים בבסיס פולחן האביב.
סטרווינסקי נפגש עם ניקולאי רוריך, ובעזרתו הניח את הבסיס של היצירה.
פולחן האביב נכתב בין השנים 1912 ו-1913, עבור להקת הבאלה רוס של סרגיי דיאגילב.
הופעת הבכורה הייתה ב-23 במאי 1913 בתיאטרון שאנז אליזה בפריז, עם כוריאוגרפיה מאת ואצלב ניז'ינסקי.
באותה שנה נערכה גם ההופעה הראשונה בלונדון.
במהלך הופעת הבכורה בתיאטרון שאנז אליזה בפריז התעוררו ויכוחים רבים בקהל בין אוהבי היצירה לבין שונאיה.
ויכוחים אלה הידרדרו לכדי מהומות, והפכו את ההופעה לידועה לשמצה בהיסטוריה של המוזיקה.
המלומדים חלוקים בדעתם בשאלה מה בעצם הסעיר יותר את הקהל: האם היה זה הנושא של הבלט - טקס הקרבה פגני, או הכוריאוגרפיה של ואצלב ניז'ינסקי או שמא הייתה זו המוזיקה הברוטלית והאלימה של סטרווינסקי.
סברה אחרת היא שמתנגדיו של סטרווינסקי שכרו אנשים שיתפרעו באולם ויהפכו את הבכורה לכישלון.
הופעות נוספות של הבלט נכשלו אף הן, אולם הופעה קונצרטית של המוזיקה לבדה בפריז, באפריל 1914 הייתה הצלחה גדולה.
היצירה מורכבת משני חלקים שבכל אחד מספר סצנות המתארות את האופי הפראי של האביב.
לדברי סטרווינסקי המוזיקה מתארת את טקס הפולחן הפגני המבוצע בסוף החורף.
בטקס יושבים זקני השבט במעגל וצופים בנערה בתולה הרוקדת לפניהם עד מותה כקורבן לאל האביב.
מעגל מיסטי של הנערות הצעירות
קריאת שמה ומתן כבוד לנערה הנבחרת
ריקוד הקורבן של הנערה הנבחרת
המוזיקה של סטרווינסקי היא הרפתקנית בהרמוניות שלה ואף דיסוננטית.
היא מתאפיינת בשינויי קצב תכופים, סינקופות, ומשקלים א-סימטריים.
כמו כן עושה בה סטרווינסקי שימוש בטכניקת התבליט- טכניקת הלחנה בי-טונאלית היוצרת הרמוניות מנוגדות ולא קונבנציונליות.
במאפיינים אלו ניתן לראות את ההשפעה הרבה שהייתה באותה התקופה למלחין ההונגרי בלה בארטוק ולזרם ה"פולקלור ואקזוטיקה" על סטרווינסקי, שניסה אף הוא להטמיע מוזיקה עממית מזרח אירופאית במסגרות של מוזיקה קלאסית תזמורתית באמצעים קומפוזיטוריים בלתי שגרתיים.
היצירה מבוצעת לרוב על ידי תזמורת גדולה הכוללת פיקולו, שלושה חלילים, חליל אלט, אבובים, קרן אנגלית, שלושה קלרינטים (לרבות קלרינט בס), ארבעה בסונים וקונטרה בסון, שמונה קרנות צרפתיות, ארבע חצוצרות, שלושה טרומבונים ושתי טובות, כמו כן מספר רב של כלי קשת וכלי הקשה.
פולחן האביב היה חלק מהפסקול של סרט האנימציה - פנטסיה - סרטו של וולט דיסני משנת 1940.
אף שהיצירה של סטרווינסקי לא הייתה מוגנת בזכויות יוצרים בארצות הברית, שילמה חברת וולט דיסני בשנת 1961 סך של $1,200 על מנת לאפשר את הקרנת הסרט במדינות אירופה.
סטרווינסקי התייחס לסרט האנימציה כאל "אי הבנה של הקטע המוזיקלי".
המוזיקה של פולחן האביב נכללת בסצנה הרביעית של הסרט פנטסיה בו מתוארת התפתחות החיים על פני הארץ - מצורות החיים הפרימיטיביות ועד הדינוזאורים, ולבסוף השמדתם של הדינוזאורים.
הבלט מופיע גם בסרט "ניז'ינסקי" (1980).
פולחן מתים או פולחן אבות מבוסס על האמונה כי למתים יש המשך קיומי או שהם מחזיקים ביכולת להשפיע על המזל או העתיד של אלו החיים.
מספר קבוצות סוגדות לאבות המשפחה הישירים; מספר קבוצות מאמינות, במיוחד הכנסייה הקתולית, סוגדות לקדושים ומתווכים עם אלוהים.
בכמה תרבויות מזרחיות, אפריקאניות ואפרו-אמריקאיות המטרה של הסגידה לאבות היא להבטיח את המשך הקיום של האבות בעולם הבא, את היחס הטוב שלהם לחיים, ולעיתים לבקש את עזרתם או טובות מהם.
התרומה החברתית או הלא-דתית של פולחן אבות להרבות ערכים של שארות, כיבוד אבות, נאמנות למשפחה ודברים דומים.
אף על פי שהמנהג רחוק מלהיות בכל העולם, פולחן אבות נמצא בחברות בכמעט כול רמה של מורכבות פוליטית, טכנולוגית וסוציאלית, והמנהג נשאר מרכיב משמעותי בדתות מודרניות רבות.
ביהדות נאסרה העלאה באוב או לדרישה אל המתים.
עלייה לקברות צדיקים לצורך בקשת משאלות כגון זיווג ופרנסה מקובלת בקרב חלק מהציבור הדתי והמסורתי, אך אנשי הלכה רבים הביעו התנגדות למנהג זה.
פולחן אבות אינו זהה לסגידה לאלוהות או אלוהויות.
במספר חברות אפריקאיות האבות נתפשים כיכולים להתערב בשם החיים, לעיתים כשליחים המקשרים בין בני האדם לאלים.
האבות, בתור רוחות אשר הייתה בעבר אנושיות בעצמן, הם נתפשים כיכולים להבין את צורכי אנשים יותר טוב משישות אלוהית הייתה יכולה.
במספר תרבויות, הסגידה לאבות לא מתבצעת בשביל לקבל טובות מהאבות אלא בשביל לבצע את החובה המשפחתית כלפי המתים.
תרבויות מסוימות מאמינות למעשה כי האבות זקוקים לקבל מנחות מהחיים, וחלק מדרכי הסגידה שלהם כוללות הצעות אוכל וחפצים.
רוב החברות אשר עוסקות בפולחן אבות לא קוראות לו כך.
בעברית המילה "פולחן" נושאת בתוכה משמעות של סגידה או אהבה לישות אלוהית או לאל.
אך בניגוד לכך, בתרבויות בהן נהוג פולחן אבות, לרוב אין את האמונה כי האבות הופכים לאחר מותם לאלים או ישויות אלוהיות.
במקום זאת, הפולחן לאבות מכוון למטרות של לכבד את אבות המשפחה ולדאוג להם לאחר מותם ועם זאת לבקש מהם הנחיה ועזרה בחיים; בהקשר הזה, להרבה תרבויות וחברות יש מנהגים דומים.
יש כאלו שיבקרו את הקבר של ההורים שלהם או קרוב משפחה אחר, יניחו על הקבר פרחים בשביל לכבד אותם, ובאותה ההזדמנות יבקשו מאבותיהם לדאוג להם ולשמור עליהם.
למרות זאת, פעולות אלו לא יכולות ולא נחשבות לפולחן או סגידה.
לפי משמעות זאת, המושג כיבוד המתים יהיה יותר מתאים לרוח המנהגים והאמונות, כמו בחברה הסינית ובחברות אחרות המשפעות מהבודהיזם והקונפוציאניזם.
בתרבות הכנענית היה מקובל לשמר את גולגולות אבות המשפחה ולעבוד אותן בפולחן אבות.
במספר חפירות בתחומי ארץ ישראל נמצאו גולגולות מכוירות.
כך למשל בחפירות ביריחו בתל יריחו נמצאו גולגולות מכוירות בטין מהתקופה הנאוליתית הקדם-קרמית, באופן שמשווה להם פני אדם כמעט-אנושי.
חוקרים משערים כי שימשו לפולחן אבות.
במסופוטמיה היה נהוג טקס הכיספו, שבו אבות המשפחה המתים נסגדו, קיבלו מנחות מזון ומשקה וטופלו.
ממצאים ארכאולוגיים חומריים במערות קבורה זוהו עם טקס זה.
המרזח היה טקס סעודה ומשתה פולחני קדום בתרבויות הלבנט.
ממצאים טקסטואלים שונים העוסקים בו מעלים זיקה של הטקס לפולחן מתים, אך טיב הזיקה הזאת נתון במחלוקת בין החוקרים.
גם במערות הקבורה מתקופת הברזל בממלכת יהודה נחשפו מנחות קבורה שכללו בעיקר נרות, קערות, גביעים, בקבוקים, כפיות ופכים, ובמספרים מועטים יותר גם קנקנים, פיטסים, סירי־בישול וקדרוֹת; כלי החרס הונחו כנראה מלאים במוצרי מזון, משקאות, בשמים ושמני־סיכה.
כן נמצאו על הנפטרים תכשיטים, תליונים, קמעות, חותמות ופרטי לבוש, וסיכות־רכיסה שנמצאו מלמדות גם הן על כך שהנפטרים נקברו (בקבורה פתוחה – ללא כל כיסוי) לבושים.
מנהגים אלה דומים למנהגים שננהגו במזרח הקדום כולו.
פולחן אבות הוא מנהג נפוץ במיוחד ברחבי אפריקה, והוא הבסיס למספר גדול של דתות.
לרוב בדת ישנה איזושהי ישות אלוהית גדולה, אך למרות זאת המאמינים לרוב מקריבים ומתפללים לאבות מסוימים אשר הפכו למעין אלים קטנים בעצמם.
פולחן אבות נשאר נפוץ בקרב אפריקאים רבים, לפעמים מונהג ביחד עם דתות מאומצות כגון הנצרות בניגריה, והאסלאם בחלק גדול של אפריקה.
פולחן אבות נפוץ במיוחד ברחבי האי מדגסקר.
לפי הערכות מסוימות כמחצית מאוכלוסיית האי מבצעת פולחן אבות, אשר לרוב נועד ליצרו קשר בין החיים לרָזַאנָא (בפירוש מילולי במלגשית: האבות).
הפולחן הנפוץ לאבות בארץ זאת הוביל לבנייה נרחבת של מבני קבורה.
וכמו כן, הוביל הפולחן לחגיגות הפאמאדיהאנה.
הפאמאדיהאנה הוא מאורע אשר חוגגים בו את זכר האבות האהובים של האדם, איחוד עם המשפחה והקהילה וכמו כן נהנים מהאווירה של החג.
האנשים אשר מאמינים בכך נוטים להאמין כי קיום הטקסים הללו והפולחנים מבטיח התערבות של האבות לטובת החיים שלך.
לעומת זאת, מזל רע משויך לאבות אשר שכחו אותם או לא קיימו את הטקסים לכבודם.
מחוות יום יומיות לכבוד האבות כוללות ביניהן זריקה של הכוס הראשונה מבקבוק של רום לפינת החדר הקרובה ביותר, בשביל לתת לאבות את חלקם.
הרומאים, כמו חברות רבות בים התיכון, החשיבו את הגופות כמקור לזיהום.
במהלך התקופה הקלאסית של רומא הגופות לרוב נשרפו, והאפר מוקם בקטקומבה מחוץ לחומות העיר.
חלק גדול מחודש פברואר היה מוקדש לפולחן אבות, בעיקר פסטיבל באורך של תשעה ימים אשר נחוג בפברואר, ומטרתו הייתה כיבוד האבות של המשפחה וסגידה אליהם.
המשפחה בקרה את בית הקברות וחלקה יין ועוגות.
גם בצורה של קורבן לאבות המשפחה וגם כאוכל לעצמם.
משפחות האצולה הרומאיות נהגו להציג תמונות של המתים בביתם.
מקורות מסוימים מצביעים על כך שתמונות אלו היו למעשה פסלים, בעוד אחרים מצביעים על כך שהיו מסכות מוות.
מסכות אלו, אשר היו עשויות משעווה והוכנו לאחר מות האדם, היוו חלק מטקס הקבורה של האציל הרומאי.
פולחן האבות נפוץ במיוחד ברחבי מזרח אסיה, ומהווה חלק משמעותי מהתרבות והדת בחלקים גדולים ממנה.
בקוריאה, נהוג להתייחס לפולחן האבות בשם בכללית "ג'ריה" (הנגול: 제례; הנג'ה: 祭禮) או "ג'סה" (הנגול: 제사; הנג'ה: 祭祀).
דוגמאות בולטות למנהגים אשר נכללים תחת הקטגוריה ג'ריה הם "מונמיו ג'ריה" ו"ג'ונגמיו ג'ריה", אשר מבוצעים בכל שנה לכיבוד מלומדים קונפוציוניסטיים ומלכים מהזמן העתיק.
הטקס אשר מכבד את מותו של אדם מהמשפחה נקרא "צ'אריה" (הנגול:차례), ועודנו מתקיים בידי אנשים בקוריאה.
רוב הבודהיסטים בקוריאה והקתולים מבצעים טקסים לכבוד המתים, אף על פי שפרוטסטנטים לרוב לא.
למרות זאת, הכנסייה הקתולית אסרה על טקסים אלו בשנת 1939.
האובון (קאנג'י: お盆) לעיתים פשוט בון (盆) הוא פסטיבל בודהיסטי הנחגג ביפן ומחוצה לה, בקהילות יפניות גדולות (לדוגמה בהוואי, ארגנטינה וארצות הברית).
הבון התפתח להיות פסטיבל וחג משפחתי, בו נפגשים בני המשפחה המורחבת לסעודה משותפת ונתינת מנחה למת.
פולחן המתים הוא מרכיב מרכזי בחיי בני שבט הטוראג'ה באינדונזיה.
הם בונים מבנים דמויי סירה גדולה המיועדים לרוחות האבות הקדומים.
פולטבה (באוקראינית: Полтава) היא עיר באוקראינה המזרחית, מרכז מחוז פולטבה.
העיר ממוקמת על גדות הנהר וורסקלה ועל מסילת הברזל חרקוב - קייב, אבל עיקר חשיבותה הכלכלית נובעת דווקא ממיקומה על מסילת הברזל מאודסה למוסקבה.
חפירות ארכאולוגיות גילו שרידים של יישוב עתיק מלפני 1,100 שנים.
העיר ידועה בכרוניקות ממאה ה-12. כשנוסדה נסיכות קייב, הפכה פולטבה לחלק ממנה.
במאה ה-14 נכבשה על ידי אלגירדס נסיך ליטא.
ב-1569 בעקבות איחוד לובלין עברה לפולין, שהחזיקה בעיר עד 1667. בשנה זו נחתם הסכם אנדרוסובו, שסיים את המרד הקוזקי, ולפיו עברה פולטבה עם כל אוקראינה שממזרח לדנייפר לרוסיה.
בפולטבה הביס פטר הגדול את קרל ה-12 משוודיה בקרב פולטבה (8 ביולי 1709).
הסופר הרוסי הידוע ניקולאי גוגול נולד והתגורר בסביבת העיר, לכן ישנה זיקה רבה בפולטאבה לדמותו.
בראשית המאה העשרים הפכה הממשלה הצארית את פולטבה למקום גלות למהפכנים- סוציאל-דמוקראטים, סוציאליסטים רבולציונרים וחסידי טולסטוי.
בין אלה היה גם הסופר ולדימיר קורולנקו.
בהשפעת קורלנקו והאינטליגנציה הרוסית המקומית, שהתרכזה סביבו, לא אירעו פרעות ביהודי פולטבה ב-1905 וב-1917.
בסוף 1919 הייתה העיר זירת קרבות בין הצבא הלבן וצבא אוקראינה.
במרכז ההיסטורי של פולטבה נבנו כנסיות חדשות ומפוארות שתרמו רבות ליופייה של העיר.
במרכזה ממוקם פארק בשם "קורפוס סאד" לציון הניצחון בקרב פולטבה, שהוקם לקראת מלאת 300 שנה לקרב.
הפארק נחשב לנקודת ציון עירונית.
מול ה"קורפוס סאד" ניצב המבנה המרשים של התיאטרון ע"ש ניקולאי גוגול, שמזכיר בצורתו את מבנה הפרתנון באתונה.
פולטאבה הייתה אחת מהמרכזים היהודיים החשובים באוקראינה.
ידוע על סוחרים יהודים בפולטבה מאז שנת 1801. לאחר חלוקת פולין הגיע לעיר זרם של יהודים, שהפכו לחלק ניכר מתושבי העיר, בה נולדו סמואל דרבן (1878) ויצחק בן-צבי (1884).
היא הייתה מרכז חשוב של תנועת חובבי ציון ופעל בה דב בר בורוכוב.
במהלך הפרעות של שנת 1905, התנגדו התושבים הרוסים לפגיעה ביהודי העיר.
בעיר הוצאו לראשונה שני עיתונים חרדיים חשובים, הפלס והמודיע.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שהו בפולטבה ישיבת מיר וישיבת סלבודקה.
בסוף 1919 נבזזו בתי היהודים.
הארץ הביא מעיתון אחר תיאור של הביזה:
"לאושר היהודים בקשו המתנפלים עליהם את הרכוש ולא את הנפש.
שישה ימים, יום אחר יום, היו כל בתי היהודים אשר בעיר לבז ולמשסה אך הרוגים ופצועים לא היו בפעם הזאת כי אם מעט."
בפולטבה פעל בית הדפוס האחרון בברית המועצות שהדפיס ספרים בעברית.
בית הדפוס נסגר בשנת 1928.
בית הכנסת בפולטבה נפתח מחדש אחרי מלחמת העולם השנייה ונסגר בפקודות שלטונות ברית המועצות בשנת 1957.
כיום מצויה בעיר קהילה יהודית פעילה, המפעילה בית כנסת, גן ילדים ומועדון נשים.
בראש הקהילה עומד שליח חב"ד הרב יוסף סגל.
פולחנסיו בטיסטה אי סאלדיבר (בספרדית: Fulgencio Batista y Zaldívar; 16 בינואר 1901 – 6 באוגוסט 1973) היה נשיאה הנבחר של קובה מ-1940 עד 1944, ועריצה מ-1952 עד 1959, אז הופל משטרו במהפכה הקובנית.
פולחנסיו בטיסטה נולד ב-16 בינואר 1901 בקובה להורים ממוצא מגוון – ספרדי, אפריקני וסיני וייתכן שגם שורשים של טאינו – שלחמו במלחמת העצמאות של קובה.
תחילה העניקה לו אמו את השם רובן, ומאוחר יותר העניקה לו תחתיו את שמה, סאלדיבר.
בשל אי רצונו של אביו לרשום אותו בשם בטיסטה, עד 1939 נקרא להלכה רובן אי סאלדיבר.
ב-1939, כשהתמודד לנשיאות תחת השם פולחנסיו בטיסטה, התגלתה העובדה שאינו מופיע בשם זה באף תעודת לידה.
על עבירה זו חויב לשלם קנס של 15,000 פסו, והשעה לזמן מה את הקמפיין שלו לנשיאות.
לבטיסטה, כאמור, מוצא מגוון משני הצדדים.
בילדותו למד בבוקר בבית-ספר ציבורי ובערב בבית-ספר קוויקרי.
עזב את הבית בגיל 14, לאחר שמתה אמו.
היות שהגיע ממוצא צנוע, נאלץ לעבוד קשה למחייתו.
במשך מספר שנים עבד כפועל בחקלאות, בנמלים ובמסילות רכבת.
עבד גם כחייט, כמכונאי, כספק פחם וכמוכר פירות.
ב-1921 נסע להוואנה, ובאפריל אותו שנה התגייס לצבא.
שירת במשך שנתיים, בהם למד קצרנות וקלדנות.
לאחר מכן עבד תקופה בתור מורה לקלדנות, לפני שהצטרף למשטרה הכפרית.
אז הועבר לצבא והוענקה לו דרגת רב-טוראי ותפקיד של מזכיר לקולונל לשעבר.
בספטמבר 1933 קיבל דרגת סמל, והנהיג קבוצה של מפקדים שאינם קצינים בתנועה שנקראה "מהפכת הסַמָּלים".
מטרות המהפכה המוצהרות היו שיפור מצב החיים בקובה ושוויון ההזדמנויות בה.
בטיסטה הגיע לשלטון לראשונה ב-1933, כאשר "מהפכת הסַמָּלים" שהנהיג שמה קץ לשלטונו קצר הימים של דה סספדס.
לאחר הצלחת המהפכה, מינה עצמו למפקד הכוחות המזוינים, בדרגת קולונל, ושלט בפועל בוועד בן חמשת החברים שכיהנו כראשי המדינה באופן קולקטיבי.
הוא המשיך לשלוט בפועל באמצעות מינוי 'נשיאי בובה' עד 1940; אז נבחר בעצמו לנשיא.
בבחירות הראשונות שנערכו במדינה לאחר כינון חוקת 1940, נבחר בטיסטה לנשיא בתמיכת הקואליציה הסוציאל-דמוקרטית (שכללה גם את המפלגה הקומוניסטית).
מתחרהו היה רמון גראו (Ramón Grau), נשיא לשעבר.
בטיסטה היה הלא-לבן הראשון ששימש בתפקיד, ונבחר לכהונה בת ארבע שנים.
אף על פי שתמך בקפיטליזם והעריץ את ארצות הברית, זכה לתמיכת המפלגה הקומוניסטית, שהייתה זעירה וחסרת כל סיכוי לנחול ניצחון בבחירות בעת ההיא.
לתמיכה זו זכה בעיקר עקב חוקי העבודה שקידם ותמיכתו באיגודי העובדים, להם היו קשרים הדוקים למפלגה הקומוניסטית.
הקומוניסטים הרחיקו לכת ואף כינו את האופוזיציה לבטיסטה "פשיסטים" ו"ריאקציונרים".
במהלך כהונתו הראשונה כנשיא, ערך בטיסטה רפורמות סוציאליות גדולות וקידם חקיקה ומדיניות שתמכה באיגודים.
קובה נכנסה למלחמת העולם השנייה ב-8 בדצמבר 1941, לצדן של בעלות הברית, כשהכריזה מלחמה על יפן ביום שלאחר ההתקפה על פרל הארבור.
ב-11 בדצמבר הכריזה קובה מלחמה על גרמניה ואיטליה.
בדצמבר 1942, לאחר ביקור ידידותי בוושינגטון, הכריז בטיסטה שאמריקה הלטינית תתמוך בהחלטה של בעלות הברית "לצאת למלחמה בספרד של פרנקו" וכינה את המשטר בה "פשיסטי".
בטיסטה כונן את חוקת 1940 של קובה, וסיים את כהונתו ב-1944. לאחר מכן עבר לגור בפלורידה, וחזר לקובה רק ב-1952, כדי להתמודד לנשיאות פעם נוספת.
ב-1952 נערכו בחירות נוספות לנשיאות קובה.
בטיסטה התמודד בהן, אך לא היה למועמד המוביל.
לפיכך, ב-10 במרץ 1952, שלושה חודשים לפני בחירות המיועדות, חולל הפיכה צבאית ועלה לשלטון.
בטיסטה הדיח את הנשיא המכהן, ביטל את הבחירות והכריז על עצמו כנשיא זמני.
ששלסינגר, היסטוריון אמריקאי, התבקש בידי ממשלתו לנתח את המצב הקובה.
כשחזר לשלטון זכה לתמיכה כלכלית וצבאית מארצות הברית.
בטיסטה הקפיא את חוקת 1940 וביטל את רוב זכויות האזרח, ובכלל זה הזכות לשבות.
בנוסף חבר לבעלי הקרקעות ולבעלי מפעלי הסוכר והנהיג שיטה כלכלית שהרחיבה את הפערים הכלכליים בחברה הקובנית.
בסופו של דבר, כתוצאה ממדיניות כלכלית כושלת, רוב תעשיית הסוכר עברה לבעלותם של אמריקאים ו-70% מהשטח החקלאי היה בבעלות זרה.
כדי להתמודד עם המצב הכלכלי העגום החל בטיסטה לשתף פעולה עם המאפיה האמריקנית, ואפשר לה להקים בהוואנה מרכז של סמים, הימורים וזנות.
התמיכה העממית בבטיסטה החלה לרדת ומרידות סטודנטים והפגנות החלו להתרחש.
הוא הגיב לכך בהגברת הריכוזיות של התקשורת ובהקמת משטרה חשאית, שתפקידה 'לדכא את הפעילויות הקומוניסטיות'.
המשטרה השתמשה באלימות בקנה-מידה רחב, בעינויים ובהוצאות להורג.
באותה סערת אלימות נהרגו, לפי הערכות, מאות עד אלפי אנשים.
בשנים 1956–1958 הובילה תנועת 26 ביולי, בראשות פידל קסטרו, מרד מתמשך שעיקרו לוחמת גרילה נגד משטרו של בטיסטה.
לאחר שהנחילה למשטר מספר תבוסות קשות, ברח בטיסטה לרפובליקה הדומיניקית ב-1 בינואר 1959. תוך ימים קרס משטרו.
לאחר מכן קיבל מקלט פוליטי בעריצות נוספת – פורטוגל של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר.
מת בספרד, על אף איבתו הקדומה לפרנקו, בגיל 72 כתוצאה מהתקף לב.
פולחן הקיסר היה פן בדת הרומאית, ששורשיו נעוצים בתום שלטונו של יוליוס קיסר.
פולחן הקיסר היה חלק חשוב מהדת בזמן הקיסרות.
יוליוס קיסר היה הרומאי הראשון שזכה להאלהה לאחר מותו.
במהלך חייו נהג קיסר להדגיש את המסורת שמציגה את בני משפחתו היוליים כצאצאיה של האלה ונוס.
יש הגורסים שאף התכוון להציג את עצמו כאל בעודו בחיים כדי לבסס משטר מלוכני לפי הדגם ההלניסטי-מזרחי, בו נחשב המלך לאל, אך הנחה זו שנויה במחלוקת.
לאחר רציחתו של קיסר באידו של מארס בשנת 44 לפנה"ס, החלו גילויי ההערצה וחלוקת כבוד אלים הראשוניים לקיסר.
תחילה נוצר הפולחן לקיסר באופן ספונטני, ביוזמת המוני העם, שהקימו מזבח לקיסר במקום שריפת גופתו ונשבעו בשמו.
בהלווייתו של קיסר הכריז הקונסול מרקוס אנטוניוס על הענקת כבוד אלים לקיסר.
הראשון שניצל את רגשות העם לצרכיו הפוליטיים היה פסאודו-מריוס שהצליח על ידי כך לזכות באהדת העם.
פעולות אלו לא היו לרוחו של אנטוניוס שפעל בחומרה כנגד פסאודו-מריוס ופולחנו של קיסר, ובסופו של דבר הוציאו להורג.
האדם הבא שניצל את פולחן קיסר לצרכיו הפוליטיים היה אוגוסטוס קיסר (אוקטביוס), שאומץ כבנו של קיסר אחרי רציחתו.
הוא השתמש בעובדה הזאת כדי לצבור כוח פוליטי ובשנותיו הראשונות בזירה הציבורית נהג תמיד להציג עצמו כ"קיסר בנו של יוליוס האלוהי".
לאחר ביסוס שלטונו של אוגוסטוס, הפך פולחן הקיסר לחלק מדת המדינה הרומאית.
באיטליה ובפרובינקיות המערביות נשמר תמיד העיקרון של הפרדה בין אוגוסטוס בן התמותה לאלים, הוא הוצג כבנו של יוליוס האלוהי אולם לא קיבל כבוד אלים בעצמו.
הפולחן לא הופנה אל הקיסר עצמו אלא אל ה (genius) שלו, אותה ישות עצמאית למחצה המלווה אותו עם לידתו או אל הנומן (numen) שלו כלומר לכוח האלוהי הנלווה אליו.
לאחר מותו של אוגוסטוס הוא הועלה לדרגת אל על ידי הסנאט ובכך נקבע התקדים שמעלים לאל שליטים טובים לאחר מותם, ומזמן שלטונו של הקיסר קליגולה נכנס הנוהג לחלוק כבוד אלים לבני משפחתו של הקיסר שנפטרו.
בפרובינקיות המזרחיות מצב העניינים היה שונה באופן מוחלט.
תושביהן היו רגילים כבר דורות להתייחס ולסגוד לשליט כאל, ולכן לא היה להם כל קושי לקבל את הקיסר הרומאי כאל בחייו כפי שקיבלו את מלכי הממלכות ההלניסטיות השונות לפניו.
הקבלה של הקיסר הרומאי כאל ייצגה שינוי בתפיסה שלו מכובש זר לאל המקום שמגן על תושביו.
פולחן הקיסר היה חלק חשוב בהבעת הנאמנות של תושבי הקיסרות כלפי השלטון המרכזי והעומד בראשו.
תחילה העיקרון שאוסר על מתן כבוד אלים לבני אדם נשמר, ולתהליך ההאלהה לאחר המוות לא יוחסה חשיבות דתית, כפי שביטא הקיסר אספסיאנוס שכאשר חש שיומו מתקרב, הוא התבדח "אבוי, אני חושב שאני הופך לאל".
קליגולה היה הקיסר הראשון שדרש שיכירו בו כאל עוד בחייו ואף הקים מקדשים לעצמו והציב פסלים בדמותו.
דרישה זו לא התקבלה ושינוי אמיתי התרחש רק בימי אדריאנוס, שהיה הקיסר הראשון שקיבל כבוד אלים בפועל.
השינוי הושלם בימי הקיסר דיוקלטיאנוס, אשר ביקש לתת תוקף חוקי לשלטונו על ידי שימוש בדת, וכך ייסד את שיטת הטטררכיה שבה הקיסר הוא אל.
אמצעים אלה ואחרים שימשו ליצירת הילה של מסתורין ועוצמה.
אולם תיקוניו של דיוקלטיאנוס לא שרדו זמן רב.
בזמנם של קונסטנטינוס ויורשיו החלה הנצרות לעלות כדת המדינה החדשה, והחליפה את כל הפולחנים הפגאניים ובכלל זה את פולחן הקיסר.
הד לפולחן הקיסר ולמנהג להעלות בני תמותה לדרגת אלים אפשר לראות בפולחן הקדושים של הנצרות קתולית.
היהדות כדת מונותאיסטית לא אפשרה לקיים פולחן לקיסר, והיהודים היו העם היחיד בקיסרות שלא לקח חלק בפולחן.
למרות שעובדה זאת הוכרה על ידי רומא והיהודים נפטרו מהשתתפות בפולחן, הדבר שימש את מבקרי היהודים כחיזוק לטענותיהם בדבר אי הנאמנות והרוח המרדנית של היהודים כלפי שלטונה של הקיסרות.
כתחליף לפולחן הישיר של הקיסר, ייסד המלך הורדוס את המנהג להעלות בבית המקדש קורבנות לשלום הקיסר ולשלומה של רומא, ובכך להביע את נאמנות היהודים לקיסר ולשלטון הקיסרות.
בתחילת המרד הגדול הופסקה העלאת הקורבנות לשלום הקיסר ורומא כמעין הכרזת מלחמה מצד המורדים.
כמו היהודים כך גם הנוצרים נמנעו מלעבוד את הקיסר ולהעלות קטורת על מזבח הקיסר או על מזבחי האלים.
פולוקס (או β בתאומים) הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים תאומים ואף אחד הכוכבים הבהירים ביותר בשמי הלילה.
הכוכב מייצג את אחד משני התאומים המיתולוגיים קסטור ופולוקס, כשהוא הבהיר מבין השניים, אף על־פי שציון באייר שלו הוא β בתאומים ושל קסטור, הכוכב הפחות בהיר, המייצג את התאום השני, הוא α בתאומים.
למרות ששני הכוכבים מייצגים זוג תאומים, הם שונים מאוד זה מזה כמעט בכל פרט: פולוקס הוא כוכב ענק יחיד בעוד שקסטור הוא מערכת בת שישה כוכבים של הסדרה הראשית.
פולוקס הוא כוכב־התקן למחלקה הספקטרלית K0III.
הכוכב נמצא (יחד עם קסטור) בקדקוד הצפון מזרחי של משושה החורף.
פולוקס הוא ענק כתום בעל מסה של כ-1.8 מסות שמש, שעזב את הסדרה הראשית לאחר תום המימן בליבתו וכעת הוא מתיך הליום לפחמן ולחמצן.
רדיוס הכוכב גדול פי 8-9 מרדיוס השמש ועוצמת הארתו היא פי 32 ממנה בתחום הנראה ופי 46 במידה וכוללים אף את התחום התת־האדום.
הכוכב צפוי לסיים את חייו כננס לבן בעוד מספר מאות מיליוני שנים.
את פולוקס מקיף כוכב לכת ענק גזים דמוי צדק (פולוקס b) עם מסה של כ-2.3 מסות צדק, במרחק של כ-1.7 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של כ-590 יום.
קיומו של כוכב הלכת הוסק כבר ב-1993 מתצפיות שהראו תזוזה מחזורית של פולוקס, אך קיומו אושר בוודאות רק ב-2006. פולוקס הוא הכוכב הבהיר ביותר ואחד מהכוכבים הבודדים הנראים בעין וידוע שלהם כוכבי לכת.
כוכב לכת ארצי יוכל לקיים חיים סביב פולוקס רק במסלול המרוחק כ-6 יחידות אסטרונומיות, ובטכנולוגיה הנוכחית קשה להבחין בו.
פולחן מִטְעָן הוא סוג של פולחן דתי העשוי להופיע בחברות שבטיות לאחר מגע עם תרבות לא-ילידית ומתקדמת יותר מבחינה טכנולוגית.
הפולחן מתמקד בהשגת העושר של החברה המתקדמת דרך מחשבה משאלתית וטקסים דתיים, תוך אמונה שהעושר מכוון אליהם מהאלים ומהאבות הקדמונים שלהם.
כִתות מטען זוהו לראשונה בארצות מיקרונזיה ומלנזיה ובדרום מערב האוקיינוס השקט לאחר מגע עם תרבות מתקדמת יותר מבחינה טכנולוגית דרך קולוניאליזציה, ניצול, מאמצים מיסיונריים ומלחמות.
המאמינים, המנהיגים והנביאים של פולחני המטען טוענים שהסחורות המיוצרות (המטען) של העמים הלא-ילידיים נוצרו באמצעים רוחניים ויועדו להם מהאלים ומאבותיהם הקדמונים, אולם באופן בלתי הוגן קיבלו הזרים חזקה על מטען זה, בין אם בטעות או בכוונת מכוון.
נוכח זאת, פולחני המטען מתמקדים במאמץ להתגבר על השפעתם של הזרים המושכים את המטען אליהם, על ידי עריכת טקסים המחקים את ההתנהגויות שנצפו אצל מחזיקי העושר הרצוי והנחה שאליהם ואבותיהם יזהו אותם לבסוף וישלחו את המטען אליהם במקום אל הזרים.
מכאן, מאפיין מרכזי של פולחני מטען הוא אמונה כי בשלב כלשהו בעתיד יישלחו סחורות ומטענים רבי ערך למאמינים בפולחן על ידי גורמים רוחניים כלשהם.
מגעה הראשון של חברה מבודדת עם העולם החיצון יכול לגרום הלם תרבות לבני אותה חברה: פעמים רבות הילידים יניחו שהזרים הם ישויות רוחניות כלשהן המחזיקות ביכולות אלוהיות.
ייתכן שיהיו ניסיונות להתאים את המפגש לאמונות קיימות.
שיתוף בעושרם של המנהיגים היה לרוב חלק במסורות הילידיות במיקרונזיה.
אולם, עם הזמן, יתברר כי הזרים הם בני תמותה, כוחם מגיע מציודם (מטענם), וכי הם אינם חולקים אותו עם הילידים.
הסתמכות על מסורות תרבותיות עלול להעיד כי הטקסים הדתיים אינם ממולאים כראוי וכי יצירתם של טקסים חדשים עשויה לספק את ציפיות הילידים.
פולחני מטען נוטים להופיע בין אנשים החומדים חפצים אלה אך אינם יכולים להשיגם בקלות דרך מסחר.
בהינתן בידודם היחסי, למאמינים יהיה ידע מועט בתהליכי ייצור מודרניים ופקפוק בהסברים מערביים.
בשנת 2007 הופק סרט על התופעה בשם "God Is American".
דת ג'ון פרום באי טאנה
פולחן המטען האחרון הפעיל הידוע כיום הוא "דת ג'ון פרום" באי טאנה, אחד האיים של ונואטו.
דת זו, שמיוצגת על ידי מפלגה המשתתפת בממשלת האיים המאוחדים של ונואטו, מצליחה למשוך אחריה גם חלק מתושבי האיים האחרים בוונואטו.
עד היום לא נתגלו עקבותיו של אותו ג'ון פרום אגדי ולא ברור אם באמת היה.
עם התפשטות קוד פתוח, זמינות כיום למתכנתים דוגמאות רבות מאד של קוד עובד, וניתן במקרים רבים למצוא דוגמאות לקוד שמבצע מטלה זהה או דומה למטלה אותה מנסים לממש.
מקובל ונהוג להעתיק קטעי קוד מדוגמאות או פרויקטים של קוד פתוח לתוכנה עליה עובדים.
כשהמתכנתים שמעתיקים את הקוד לא יודעים או לא מבינים זאת, והקוד המיותר נשאר אחרי ההעתקה, התופעה מכונה "תכנות פולחן מטען" .
פולט גודארד הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית, אשר בתחילת הקריירה שלה הייתה דוגמנית אופנה לילדים, והכוכבת המרכזית במספר הפקות של אולפני סרטי פרמאונט לברודוויי בשנות ה-40, כגון "נערות זיגפלד".
היא נישאה למספר גברים ידועים, הכוללים את: צ'ארלי צ'פלין, ברג'ס מרדית' ואריך מריה רמרק, והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1943 על הופעתה בסרט "כה בגאווה נריע".
גודארד נולדה בשם מריון פולין לוי, בקווינס שבניו יורק.
היא בתם היחידה של: ג'וזף ראסל לוי, יהודי, ואלטה מאי גודארד, אפיסקופאלית הוריה התגרשו בילדותה, והיא גודלה על ידי אימה.
הקשר עם אביה נותק בתחילה, אך חודש בשנות ה-30 המאוחרות.
בתחילה המערכת היחסים ביניהם הייתה לבבית, הם הלכו יחד להקרנות בכורה של סרטים, עד שהוא תבע אותה על כך שנאמר במגזין שהוא נטש אותה בילדותה.
הם מעולם לא התפייסו, ובמותו, הוא השאיר לה בצוואתו דולר אחד בלבד.
יחסיה עם אמה היו טובים מאוד, ואחיו של סבה, צ'ארלס גודארד, עזר לה בתחילת הקריירה שלה.
הופעת הבכורה שלה על הבמה הייתה בהצגה הסאטירית של פלורנץ זיגפלד "No Foolin" בשנת 1926. שנה לאחר מכן היא שינתה את שם משפחתה, לשם גודארד, כשם משפחתה של אמה, ונישאה לטייקון אדגר ג'יימס שבמקצועו היה איש עסקים.
היא עברה לצפון קרולינה כדי להיחשף לחברה הגבוהה של דרום ארצות הברית, אך התגרשה ממנו בשנת 1930, וקבלה ממנו סכום גדול מהסכם הגירושין.
לאחר שחתמה על חוזה עם אולפני האל רוץ' היא הגיעה עם אמה להוליווד, והחלה להופיע בקטעים קצרים במספר סרטים, שם בין היתר הופיעה עם לורל והארדי.
היא הצטרפה לחברת ההפקה של סמואל גולדווין (מאוחר יותר מבעלי חברת מטרו גולדווין מאייר) והצטרפה ל"נערות גולדווין" שכללו כוכבות-לעתיד-לבוא כבטי גרייבל, לוסיל בול ואחרות שהשתתפו כשחקניות ורקדניות במופעים קולנועיים מוזיקליים בכיכובו של אדי קנטור.
ב-1932 פגשה את צ'ארלי צ'פלין והחלה תקופה בת שמונה שנים של שיתוף פעולה מקצועי ואישי בין השניים.
היא השתתפה בסרטו "זמנים מודרניים" מ-1936, והפכה לכוכבת.
למרות שב-1940 בבכורת "הדיקטטור הגדול", בו כיכבה לצידו של צ'אפלין, הציג צ'אפלין את גודארד כאשתו, לא ברור האם היא אכן הייתה אשתו בפועל כיוון שצ'אפלין מסר בנדון גרסאות שונות.
סמוך לאחר מכן השניים נפרדו.
במהלך 1936 הכירה את ג'ורג' גרשווין וקיימה עמו מערכת יחסים של מספר חודשים.
ב-1944 הייתה מועמדת לפרס אוסקר היחיד שלה לתפקיד משנה בסרט "כה בגאווה נריע" בבימויו של מרק סנדריץ', סרטה המצליח ביותר היה "Kitty" (1945).
ב-1946 שיחקה בסרט "The Diary of a Chambermaid" ("יומנה של חדרנית") לצד ברג'ס מרדית'.
בשנים שלאחר מכן הופיעה במספר תפקידים קטנים.
במהלך הפקת "חלף עם הרוח" הייתה מועמדת לתפקידה של סקרלט או'הרה, אך לא נבחרה (במקומה נבחרה לגילום התפקיד ויוויאן לי).
נטען שהיא אבדה את התפקיד לא בשל כישרון המשחק אלא בשל המצב הלא ברור של נישואיה לצ'אפלין, בתקופה בה חל בהוליווד קוד מוסרי מחמיר.
גודארד הייתה נשואה לצ'ארלי צ'פלין בין השנים 1936–1942, ולאחר מכן לשחקן ברג'ס מרדית' בין השנים 1944–1949. במהלך נישואיהם היא עברה הפלה טבעית, ולא היו לה ממנו ילדים.
ב-1958 נישאה לסופר הגרמני, אריך מריה רמרק, והם נשארו ביחד עד למותו בשנת 1970.
גודארד קיבלה טיפול, די יעיל, למחלת סרטן השד ממנה סבלה, אם כי הניתוח שעברה היה מורכב והוסרו ממנה מספר צלעות.
מאוחר יותר עברה לגור בעיירה בשווייץ, שם נפטרה מאמפיזמה כמה שבועות לפני יום הולדתה ה-80. נקברה בבית הקברות 'רונקו' לצד אריך מריה רמרק ואמה.
בצוואתה היא העניקה 20 מיליון דולר לאוניברסיטת ניו יורק, כהוקרה על ידידותה עם הפוליטיקאי והנשיא הקודם של אוניברסיטת ניו יורק, ג'ון ברדמס.
אולם גודארד שבמעון המגורים של תלמידי השנה הראשונה באוניברסיטה, נקרא על שמה.
פולוקוואנה (Polokwane, בסותו צפונית "מקום מבטחים") היא בירת פרובינציית לימפופו שבדרום אפריקה.
העיר הוקמה ב-1886 על ידי מהגרים ממושבת הכף אשר תרו אחר זהב.
בעבר נקראה העיר פיטרסבורג (Pietersburg, באפריקנס פיטרסבורך), אך שמה שונה ב-2005 ללשון השבטים המקומיים (סותו צפונית, השייכת למשפחת שפות הבנטו).
בשנת 1900 זו הייתה הבירה הזמנית הן של טרנסוואל והן של המדינה החופשית הכתומה במהלך מלחמת דרום אפריקה (1899–1902), והבריטים כבשו אותה בשנת 1901.
פולוקוואנה היא העיר העיקרית בצפונה של דרום אפריקה.
קרבתה לגבולות עם זימבבואה, בוטסוואנה ומוזמביק הפכה אותה ליעד תיירות.
ב-2010 אירחה העיר חלק ממשחקי מונדיאל 2010.
העיר ממוקמת בגובה של 1,280 מטר, באזור פורה ובמהלך השנים אוכלוסייתה שגשגה בהתבססה על חקלאות.
פולוקוואנה מהווה מרכז מסחר עבור האזור החקלאי שמסביב, המייצר תפוחי אדמה, אספסת, שום, תירס, סורגום, בוטנים ופירות וכולל כמה מחוות הבקר המשובחות בדרום אפריקה.
בסביבת העיר גם מחצבים עשירים של פלטינה, כרום, עפרת ברזל וטיטניום.
מצפון לעיר נמצא שדה התעופה הבינלאומי פולוקוואנה (PTG), ושדה תעופה קטן יותר נמצא בחלקה הדרום מזרחי של העיר.
מאז הקמתה בעיר קיימת קהילת יהודית.
פולחן החובבנות: איך האינטרנט של ימינו הורס את התרבות שלנו הוא ספר מאת מבקר האינטרנט אנדרו קין אשר יצא בשנת 2007.
קין, שנולד באנגליה ב-1960, עסק רוב שנותיו בהיי-טק.
בספריו ומאמריו הוא יצא בביקורת נגד פלטפורמות באינטרנט הנותנות לגולשים במה ליצירת תוכן ללא בקרה או פיקוח.
בספרו האחרון, "כת החובבנות", הוא טוען כי כתיבה חובבנית בבלוגים, קטעי וידאו לא מקצועיים ביוטיוב, תמונות של צלמים לא מנוסים ועוד, כל אלה פוגעים באבני היסוד של התרבות, וכי בשל היותנו חברה היוצרת תכנים באינטרנט, אנו כת של חובבנות.
לפי משנתו של קין, השימוש באינטרנט לא רק שלא מועיל, אלא אף פוגע קשות במין האנושי.
האגואיזם והנרקיסיזם הם שמובילים את האנושות כיום.
"מיליוני קופים יוצרים יערות דיגיטליים של בינוניות", כך כותב בספרו.
בתחילת הספר מוזכר משפט הקוף המקליד שבניסוח פופולרי אומר שאם יינתנו לאינסוף קופים אינסוף מכונות כתיבה, לפחות מחלק מהם יצאו יצירות אמנות.
לפי הספר, כיום, בעולם המבוסס על דיגיטציה ואינטרנט, מכונות הכתיבה הן המחשבים המחוברים לרשת, ואינסוף הקופים הם אנחנו, צרכני האינטרנט.
הרשת מוצפת בתכנים רחבים ובינוניים שאנו מעלים, תכנים שעל פי קין יוצרים היצע של מידע רדוד המשפיע על דפוסי ההתנהגות והחברה שלנו.
האינטרנט משמש כמראה של התרבות שלנו.
לטענתו של קין, המדיה המסורתית נמצאת בסכנת הכחדה ונאלצת לפנות את מקומה לרשתות חברתיות מקוונות ולפורטלי מוזיקה.
קין מסתמך על כך שמכירות העיתונים ירדו בכ-20 אחוזים משנת 2000 ועד 2006, ולעומתם עלתה הפופולריות של אתרי אינטרנט כמו יוטיוב, מייספייס ועוד.
נטען כי אידיאל הדמוקרטיזציה מוביל את החברה לקטול את מקצועיותה של המדיה המסורתית.
יש להשתמש באינטרנט לעידוד יצירתיות וחדשנות תוך שמירה על סטנדרטים מקצועיים, אמינות ומהימנות.
קין קורא לחברה לדרוש כי הגולשים ישאו באחריות על התכנים שהם מפרסמים.
פולחן קברי קדושים הוא סוג של פולחן מתים המקובל בדתות שונות, תוך ראיית הקבר כישות מתווכת בין המאמין לבין האל.
עיקר הפולחן הוא עלייה לקברו של הקדוש, שלו מיוחסות סגולות של מקום תפילה מועדף.
בחלק מהמקרים מיוחסת לקבר הקדוש סגולה ספציפית, כגון מציאת זיווג.
לפולחן קברי קדושים יש שני מרכיבים: המקום הקדוש עצמו, והמסע אליו.
הקדושה המיוחסת לאתר הקדוש, מתבטאת בשתי משמעויות עיקריות: ראשית, המקום הקדוש מהווה זירה מתווכת, משופעת בסמליות, המקשרת בין המאמין ובין העולם האלוהי, הנצחי, הנשגב.
שנית, המקום נתפס כמשופע באנרגיות פלאיות, המייצגות את ברכת האל ושפע חסדו למאמיניו.
מבחינה חברתית, למפגש המשותף של המאמינים במקום הקדוש יש אפקט מלכד התורם לסולידריות החברתית, בין אם זו המקומית, במקרה של צדיק מקומי, ובין אם כלל-דתית, במקרה של צדיק כלל-דתי.
פולחן קברי קדושים הוא מקרה פרטי של עלייה לרגל, אם כי ביהדות מונח זה מזוהה בעיקר עם עלייה לבית המקדש.
ישנם שני מודלים מרכזיים של עליות לרגל.
על פי המודל הקונצנטרי של מירצ'ה אליאדה, המאמין נע מהשוליים אל המרכז הקדוש.
מודל זה תואם לרוב את אתרי הקדושה של הדת הממסדית.
כך למשל, ביהדות ארץ ישראל היא מרכז העולם, ירושלים היא מרכז ישראל, הר הבית הוא מרכזה של ירושלים, וכך הלאה עד אבן השתייה שבקודש הקודשים.
ויקטור טרנר הציע מודל אקסצנטרי, במסגרתו המאמין נע מהמרכז אל השוליים.
המאמין נפרד מחיי השגרה, מלב החברה, ומתחיל מסע אל אתר מקודש הנמצא במה שהוא מכנה, "Centre out there", מקום שהוא מחוץ למסגרת החברתית היומיומית.
לטענת טרנר, המסע אל הקבר והחוויה בקבר עצמו, הן חוויות לימינליות, במסגרתן המאמינים חווים תחושת התעלות, אחווה, השלתם של סטטוסים חברתיים ומחיצות חברתיות.
מצב זה, שהוא השלב השני בטקס מעבר, מייצר רגשות עזים שהם בבחינת קרקע פורייה לשינויים אישיים וחברתיים.
המודל של טרנר מתאים יותר לפולחן סביב קברי הצדיקים, הנמצאים לרוב במקומות רחוקים וקשים להגעה, ומעצם היותם מקושרים לדת העממית אזי גם בלתי פורמליים וקרנבליים באופיים.
קבר קדוש משמש בדרך כלל את מאמיניה של הדת שהקדוש השתייך אליה, אך לעיתים קדושתו של קבר משותפת לדתות אחדות (כדוגמת מערת המכפלה הקדושה ליהדות ולאסלאם, וכך גם קבר שמואל הנביא).
סביב קברי צדיקים מתקיימת עלייה לרגל, הילולה ובקשת משאלות, כגון זיווג ופרנסה, על ידי המאמינים בכוחו וקדושתו של הצדיק הקבור שם.
קברי צדיקים קדומים בארץ ישראל הם קברי האבות במערת המכפלה, קבר רחל, קבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון, קבר רבי מאיר בעל הנס, ועוד.
קברי צדיקים מהעת החדשה נמצאים בישראל (למשל: קבר הבאבא סאלי, הרב ישראל אבוחצירא, בנתיבות; קבר הצדיק משטפנשט, הרב אברהם מתתיהו פרידמן, בתל אביב) וגם בחו"ל (למשל: ציון רבי אלימלך מליז'נסק בפולין; קבר רבי נחמן מברסלב, באומן; אוהל הרבי מליובאוויטש בניו יורק).
קברים אלה מושכים עשרות אלפי מבקרים מדי שנה.
אנשי הלכה רבים, ואנשי דת רציונליסטים לאורך ההיסטוריה, הביעו התנגדות למוסד זה של עלייה לקברם של צדיקים.
היו שחששו מגלישה לעבודה זרה או דרישה אל המתים, על ידי הפיכת הצדיק למטרת התפילה, והיו אף שהצביעו על תופעות כאלה שהתרחשו בפועל.
היו שראו בכך חלק מאמונות מאגיות אחרות, שהתורה באופן כללי שוללת לדעתם.
אחרים הצביעו על כך שעל פי ההלכה קברים, גם של צדיקים, מטמאים, וראו בכך ביטוי רעיוני לכך שיש להתרחק מן המתים.
כנסיית הקבר ממוקמת במקום הנחשב על פי מרבית המסורות הנוצריות כאתר צליבתו, קבורתו ותחייתו של ישו, ברובע הנוצרי של העיר העתיקה בירושלים.
מאז המאה ה-4 לספירה משמשת הכנסייה, הנחשבת לאחת הכנסיות החשובות והקדושות ביותר בעולם, כמוקד עלייה לרגל לצליינים מכל רחבי העולם.
ביסודות המזבח של כנסיות רבות נטמנו קדושי הנצרות.
לקברי קדושים יוחסו סגולות מיוחדות: בעיקר יכולת ריפוי, אך גם סגולות התואמות את סיפור חייו של הקדוש.
מוחמד, מייסד האסלאם, נקבר באל-מדינה שבערב הסעודית, ובה נקברו גם שלושת הח'ליפים המוסלמים הראשונים.
מסגד הנביא, שבו נמצא קברו של מוחמד, הוא המקום השני בחשיבותו באסלאם.
העלייה לרגל לאל-מדינה אינה חובה על המוסלמים, אולם בקרב הסונים, שהם הפלג העיקרי באסלאם, מקובל לבקר בקברי הנביא והח'ליפים לאחר העלייה לרגל למכה ולהתפלל עליהם.
עלי בן אבי טאלב, האחרון במניין ארבעת הח'ליפים הראשונים, נקבר במסגד האימאם עלי, בנג'ף שבעיראק.
קברו מהווה מוקד עלייה לרגל למוסלמים שיעים, ונחשב אתר קדוש.
פולחן סביב שרידיהם של קדושי האסלאם הפך לתופעה נפוצה בימי הביניים (המאה ה-11 ואילך).
עלייה לקבר ביום שישי נחשבה כמנהג ראוי לחיקוי של מוחמד.
קבוצות סוניות מסוימות, כמו הווהאבים והסלפים, אינן רואות מנהג זה בעין יפה ואף מחשיבות אותו לכפירה ועבודת אלילים.
לאורך ההיסטוריה, התרחשו מקרים רבים בהם סלפים או והאבים שהגיעו לשלטון אסרו על קיומה של הזיארה, ולעיתים אף החריבו מקומות אליהם המאמינים עלו לרגל.
בנוסף לכך ישנן כיום קבוצות המזוהות עם הג'יהאד הסלפי שמבצעות פיגועי תופת באתרים כאלו.
נבי שועייב הוא אתר קדוש לדרוזים הנמצא בגליל, בסמוך לקרני חיטין.
מדי שנה משמש האתר מוקד לעלייה לרגל בחג נבי שועייב האורך ארבעה ימים, החל מ-24 באפריל.
במקום בנוי מבנה גדול, המהווה, פרט לציון הקדוש של מקום הנביא שועייב, גם מקום לאכלוס אלפי העולים לרגל במהלך החג.
אל-באהג'ה ("מחוז ההנאה") הוא אתר קדוש לדת הבהאית השוכן צפונית-מזרחית לעכו, ומהווה חלק מהמרכז הבהאי העולמי.
באתר שוכנים "מקדש בהאא אללה" בו שמורים שרידיו של מירזא חוסיין עלי, נביא האמונה הבהאית וכותבם של כתביה הקדושים, שנודע לימים כבהאא אללה; ו"אחוזת אל-באהג'ה" בה התגורר בשנותיו האחרונות ובה מת בשנת 1892. האתר הוא אחד משני היעדים החשובים ביותר בישראל לעלייה לרגל בדת הבהאית.
שני המבנים מוקפים בגנים מטופחים ונרחבי ידיים, והאתר ידוע בשם "המתחם הקדוש".
פולטוסק (בפולנית: Pułtusk) היא עיר בפולין השוכנת במחוז מזוביה, כ-70 ק"מ צפונית לוורשה, על גדות הנרב.
העיר קיימת לפחות מהמאה ה-11. בימי הביניים הייתה אחת מהמצודות החשובות שהגנו על צפון מזוביה מהתקפותיהם של הפרוסים והליטאים.
הדעות לגבי שמה של העיר, חלוקות.
בעוד ההנחה המקובלת על ידי חוקרים שמקור השם הוא בנחל קטן בשם "פלטה" (Pełta), האגדה הרווחת היא ששמה המקורי היה "טוסק" ולאחר שיטפון שהרס מחצית העיר, נוספה לשמה התחילית "פול" (Pół- או – puł) המציינת "חצי".
בכתבים משנת 1227 היא מוזכרת בשם "פולטובסקה" ובכתבים לטיניים רשמיים כ"פולטוביה".
עד תחילת המאה ה-18 נקראה "פולטוסקא".
העיר הוקמה לצידו של מבנה מבוצר משנת 966, לדברי נוסעים על גבעה הנושאת כיום את השם "הצלב הקדוש" עמד מקדש פגני.
מאז המאה ה-11 הייתה העיר רכוש הבישופים של פלוצק.
ספר בשורות הכתוב באותיות מוזהבות בשם Codex aureus Pultoviensis מתוארך למחצית השנייה של המאה ה-11 מיוחס לבישופי פלוצק.
הודות למעברה שעל הנהר, הפכה העיר למרכז מסחרי ותנועת סחורות.
הליטאים החריבו את העיר בשנת 1262, אחר כך בשנת 1324 ושוב שרפו אותה ב-1368. רק לאחר היווסדה של פולין הגילונית פסקו פשיטות הליטאים והעיר התאוששה.
במאה ה-14 קבעו הבישופים של פלוצק את מקום מושבם בעיר.
הם נהגו לכנות עצמם Principes terrritori Pultovieensis (נסיכי החבל הפולטובי).
ב-1440 הוקמה במקום אקדמיה שהפכה בשנת 1565 מכללה ישועית שבין המרצים בה היה פיוטר סקארגה (Piotr Skarga), כומר ישועי שהיה מראשי הקונטרה-רפורמציה בפולין וליטא, ויקוב וויאק (Jakub Wujek), מתרגם התנ"ך מלטינית לפולנית.
בשנת 1595 הגיע מספר הסטודנטים ל-600 ועד 1696 גדל מספר זה ל-900. על בוגרי המכללה נמנו אחדים מראשי המשטר בפולין וצמרת המסדר ומשוררים.
עם ביטולו של המסדר הישועי ב-1773 עברה המכללה לידי הנציבות הלאומית לחינוך (משרד החינוך הפולני הראשון) ונוהלה על ידי ישועים לשעבר.
מאוחר יותר נמסרה המכללה לידי הבנדיקטינים.
במאה ה-15 היו סוחרי פולטוסק מעשירי פולין.
לעיר הוענקה הזכות לקיים תשעה ירידים גדולים בשנה ושני ימי שוק בשבוע.
הכנסה ניכרת צמחה מסחר בעץ וגרעינים שנשלחו לגדנסק, ומייצור תמד ובירה.
בית ראש העיר נבנה בשנת 1405, כנסייה גותית ב-1449 והמצודה נבנתה מחדש במאה ה-16 על ידי אדריכלים איטלקים.
בשנת 1566 הוקם בעיר מראשוני התיאטראות בפולין והעיר זכתה לביקורים של אישים בולטים, ביניהם יאן קוחנובסקי מי שהיה גדול משוררי פולין (עד לאדם מיצקביץ') והמלך זיגמונד השלישי ואזה שהיה מלך פולין ומלך שוודיה.
במלחמה בין פולין לשוודיה נכבשה העיר בשנת 1656 על יד המלך השוודי קרל העשירי גוסטב ונהרסה שוב.
בתקופת המלחמה הצפונית הגדולה התחולל "קרב פולטוסק" הראשון.
המלך הפולני אוגוסט השני הובס על ידי צבאותיו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה בסדרת קרבות בפולין.
בעיר, שהייתה אז על אי בהתפצלות הנהר נרב, חנה צבא סקסוני-פולני שמנה כ-3500 איש בפיקודו של גנרל-פלדמרשל פון שטיינאו (Adam Heinrich von Steinau).
קרל השנים עשר פיקד על צבא שוודי שמנה כ-3200 איש.
ב-21 באפריל (לפי הלוח הגרגוריאני או ב-1 במאי לפי לוח השנה השוודי) 1703 הוביל רגימנט הדרגונים את הכוח השוודי לניצחון על הצבא הסקסוני.
בקרב נפלו כמה מאות מהצבא המובס וכשמונה מאות נפלו בשבי, שטיינאו עצמו הצליח להימלט.
לצבא השוודי היו 12 הרוגים.
לאחר חלוקת פולין הייתה פולטוסק בשליטת פרוסיה מספר שנים.