tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שכונות הגנים בירושלים: בית וגן, תלפיות, בית הכרם (1921), רחביה (1923), מקור חיים (1924) וקריית משה (1925) ובנוסף מבנים רבים בשכונות אלו.
חדר האוכל של קיבוץ גניגר
חדר האוכל של קיבוץ עין חרוד, 1944
רִיכַרְד קוּן היה ביוכימאי גרמני ממוצא אוסטרי, חתן פרס נובל לכימיה, "על עבודתו בקרוטנואידים וויטמינים".
ריכרד קון נולד בווינה בשנת 1900. בשנת 1918 החל ללמוד כימיה באוניברסיטת וינה, ובשנת 1922 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מינכן על עבודה שעסקה באנזימים.
קון המשיך במחקר באוניברסיטת מינכן, ולאחר מכן במכון הטכנולוגי של ציריך (ETH).
בשנת 1929 עבר לאוניברסיטת היידלברג, ושם התמנה בשנת 1937 לראש המחלקה לכימיה.
תחומי המחקר של קון כללו קרוטנואידים, סטראוכימיה, ויטמינים ואנזימים.
הוא הראשון שהצליח לבודד ויטמין B.
הוא הוכרז כחתן פרס נובל לכימיה לשנת 1938, אך עקב העוינות של המשטר הנאצי לפרס זה, נאסר עליו לקבל את הפרס.
התעודה והמדליה אך לא המענק הכספי ניתנו לו רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה עמד בראש צוות מחקר שעסק בחקר גז עצבים .
בשנת 1942 זכה בפרס גתה, שבשנות השלטון הנאצי הוענק לאישים שהזדהו עם המשטר הנאצי ותמכו בו.
בנוסף לפעילותו באוניברסיטת היידלברג, היה קשור שנים רבות למכון מקס פלאנק ולאוניברסיטת פנסילבניה.
קון מת בשנת 1967 בהיידלברג שבגרמניה.
רִיכַרְד זוֹרְגֶה היה קצין מודיעין סובייטי, שפעל טרם ובעת מלחמת העולם השנייה, כסוכן סמוי שעבד כעיתונאי גרמני בגרמניה הנאצית ובאימפריה היפנית.
שם הקוד שלו היה "רמזיי" .
תרומתו המכרעת הייתה העברת מידע מודיעיני ב-1941 שעזר לפיקוד הסובייטי להכריע את הקרב על מוסקבה.
לבסוף נחשף, נעצר באשמת ריגול והוצא להורג בידי היפנים, בעוד שברית המועצות התנערה ממנו וסירבה להחליפו שלוש פעמים בעסקת חילופי אסירים.
מגדולי המרגלים במלחמת העולם השנייה.
ריכרד זורגה נולד בשנת 1895 בעיר באקו שבאזרבייג'ן (שהייתה אז בתחומי רוסיה הצארית), לאב שהיה מהנדס מכרות גרמני ולאם רוסית.
בשנת 1898 עקרה המשפחה לגרמניה.
זורגה שירת ביחידת תותחנים בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1916 נפצע ברגליו בקרב בחזית המערבית, עוטר בצלב הברזל ושוחרר מן השירות.
במשך יתר תקופת המלחמה למד זורגה כלכלה באוניברסיטאות של ברלין, קיל והמבורג וקיבל תואר דוקטור במדעי המדינה.
בעת היותו סטודנט הצטרף זורגה למפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
עקב דעותיו הפוליטיות סולק לאחר המלחמה משתי משרות הוראה ועקר לברית המועצות, שם הפך להיות לפעיל של הקומינטרן (הארגון העולמי של המפלגות הקומוניסטיות במדינות שמחוץ לברית המועצות).
בשנת 1921 חזר זורגה לגרמניה, עבד כעיתונאי ובה בעת אסף מידע עבור הקומינטרן.
בשנת 1924 שב למוסקבה והצטרף למחלקה לקשרים בינלאומיים של הקומינטרן.
בשנת 1930 הצטרף זורגה למודיעין הצבאי של ברית המועצות (ה-GRU) ונשלח לשאנגחאי שבסין לארגן בה רשת ריגול, כשבאופן רשמי שימש ככתב של עיתון גרמני, ה"פרנקפורטר צייטונג".
בין השאר הוא הפעיל את המרגלת אורסולה קוצ'ינסקי.
בשנת 1932 חזר זורגה למוסקבה ונשלח לברלין, כשמשימתו ליצור קשרים לצורך מינויו לכתב חוץ ביפן.
ב-6 בספטמבר 1933 הגיע ליפן כעיתונאי.
ביפן בנה רשת ריגול, יצר קשרים עם פוליטיקאים יפנים וחבר לעיתונאי יפני בשם אוזקי הוזומי, אותו הכיר עוד בזמנו בסין, אשר היו לו קשרים עם ראש ממשלת יפן.
הוזומי הפך לחבר ברשת של זורגה והעביר לו מידע מסווג וצילומי מסמכים חשאיים.
באותה שנה הצטרף זורגה למפלגה הנאצית.
כגרמני נאצי צורף זורגה לצוותו של שגריר גרמניה ביפן אויגן אוט.
השגריר נתן בו אמון, הפך אותו לאיש סודו וחשף בפניו מידע חסוי.
ערכו הפך לחיוני עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ובעיקר עם הצטרפות יפן לברית מדינות הציר, ב-27 בספטמבר 1940, כבעלת ברית לגרמניה ולאיטליה.
לשיאה הגיעה תרומתו ב-1941, כשלמד דרך קשריו עם השגרירות הגרמנית על תוכניות הנאצים לפלישה לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 במבצע ברברוסה, כשהודיע על כך לברית המועצות והזהירה.
טרם הפלישה דיווח זורגה למוסקבה כי 170 אוגדות גרמניות עומדות לתקוף את ברית המועצות כשציר ההתקפה העיקרי יהיה לכיוון מוסקבה, אך לא הצליח לציין את מועד התקיפה המדויק.
עם זאת, התרעה זו, כמו גם התרעות אחרות שהועברו לסטלין ולמנהיגים בצבא, זכו להתעלמות.
המידע הקריטי ביותר שהעביר זורגה למוסקבה, אשר שינה את פני המערכה, הגיע ממנו באוגוסט 1941, כאשר דיווח לקרמלין כי היפנים מעדיפים לערוך את ההתקפה שלהם בכיוון דרום, באוקיינוס השקט ובדרום מזרח אסיה, ולא לבצע מתקפה על ברית המועצות מכיוון מזרח ממנצ'וריה.
על סמך מידע זה, העביר סטלין עתודות של אוגדות מסיביר וממזרח ברית המועצות לאזור מוסקבה, דבר שהכריע לבסוף את הקרב על מוסקבה ומנע את כיבושה בידי הצבא הגרמני.
הייתה זו נקודת מפנה גורלית במלחמה; בפעם הראשונה, לאחר למעלה משנתיים של ניצחונות צבאיים בלתי פוסקים, נסוגו צבאות היטלר מפני כוח אויב.
ב-7 בנובמבר 1941 הצליח הריגול הנגדי היפני לחשוף את רשתו החשאית של זורגה והוא נאסר באשמת ריגול.
האבווהר הגרמני הכחיש בצדק שריגל למענם.
מאז לכידתו ובמשך יתר ימי המלחמה נשאר זורגה במאסר, ולבסוף, לאחר שהסובייטים התנערו ממנו וסירבו שלוש פעמים להחליפו בעסקת חילופי אסירים, בטענה כי אינו מוכר להם, הוציאו היפנים את ריכרד זורגה להורג בתלייה ב-7 בנובמבר 1944.
עשרים שנה לאחר מותו, ב-1964, הוכרז זורגה על ידי הסובייטים כגיבור ברית המועצות והוענקה לו דרגת קולונל בצבא האדום ואף הוצא בול דואר לזכרו.
בשנת 1961 הוקרן בעולם ובישראל סרט קולנוע דוקומנטרי-דרמטי, שהופק בצרפת בשיתוף עם מערב גרמניה ויפן, בשם "מי אתה מר זורגה"
(Qui êtes-vous Monsieur Sorge) שהעלה את סיפור חייו ומותו של ריכרד זורגה.
בשנת 2003 הופק ביפן סרט קולנוע בשם "זורגה המרגל" (Spy Sorge) שהביא אף הוא את סיפורו, שישה עשורים לאחר התרחשותו.
הסרט הוצג בארצות הברית וזכה לביקורת אוהדת.
בשנת 2019 שודרה סדרת הטלוויזיה "זורגה" בערוץ הראשון ברוסיה, בהפקת חברת Star Media.
ריכרד אדלר פון מיזס , מדען יהודי-אוסטרי אשר עסק במכניקת הזורמים, אווירודינמיקה, אווירונאוטיקה, סטטיסטיקה, תורת ההסתברות.
הוא תיאר את עבודתו בפשטות במילותיו שלו, זמן קצר לפני מותו כ"אנליזה מעשית, משוואות אינטגרליות ודיפרנציאליות, מכניקה, הידרודינמיקה ואווירודינמיקה, גאומטריה מבנית, חשבון הסתברותי, סטטיסטיקה ופילוסופיה".
פון מיזס היה חבר בחוג הווינאי ביחד עם פיליפ פרנק, הנס האן ואוטו נויראט.
הוא שימש פרופסור בשטרסבורג, ברנו, דרזדן וברלין.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב־1933, הוא עבר לטורקיה, שם מונה לראש המחלקה החדשה למתמטיקה עיונית ושימושית באוניברסיטת איסטנבול.
ב־1939 קיבל משרה בארצות הברית, וב־1944 מונה לפרופסור לאווירודינמיקה ומתמטיקה שימושית באוניברסיטת הרווארד.
ב־1943 נישא להילדה פולאצ'צק-גירינגר, מתמטיקאית שהייתה עוזרתו במכון, ועברה עמו לטורקיה ולאחר מכן לארצות הברית.
אח של לודוויג פון מיזס.
פון מיזס פיתח קריטריון כשל לחומרים משיכים המתבסס על אנרגיית שינוי נפח ועל אנרגיית עיוות.
כשל יתרחש אם , כאשר הוא מאמץ הכניעה של החומר ו-, והמאמצים הם מאמצים ראשיים.
במקרה של מאמצים דו-ממדיים (), קריטריון פון-מיזס מקבל את הצורה: .
באנליזה נומרית, איטרציית פון מיזס, הידועה גם כשיטת החזקה, פותחה על ידי פון מיזס יחד עם הילדה גירינגר, שסייעה לו והייתה גם אשתו בעתיד, והוצגה במאמר מ־1929 המבוסס על קורס האנליזה המעשית של פון מיזס משנת 1927. השיטה מיועדת למציאת הערך העצמי הדומיננטי של מטריצה והווקטור העצמי המתאים לו.
היא פשוטה ליישום, יעילה במיוחד עבור מטריצות גדולות ודלילות, אך עלולה להתכנס לאט.
פולטצ'צק-גירינגר תרמה להסברים מפורטים ודוגמאות מספריות, למרות שהוזכרה במקור בלשון זכר.
ריכרד פון מיזס נולד בלמברג שבממלכת אוסטרו-הונגריה (כיום לבוב שבגליציה, אוקראינה), בן אמצעי בין שלושה ילדים של משפחה יהודית.
אבי סבו של פון מיזס, מאיר ירחמיאל מיזס, זכה בשנת 1881 לקבל תואר אצולה "אֵדלֶר" מידי הקיסר פרנץ יוזף ולפיכך שונה שם המשפחה ל"פון מיזס".
אחיו של פון מיזס, לודוויג פון מיזס, היה כלכלן ופילוסוף אוסטרי-אמריקאי בולט.
ריכרד טאובר (גרמנית: Richard Tauber; 16 במאי 1891 - 8 בינואר 1948) היה זמר טנור אוסטרי, שנחשב לאחד מגדולי הזמרים של המאה ה-20. מבקרים מסוימים חיוו דעתם, כי "לבו הרגיש כל מילה ששר".
טאובר נולד בלינץ, אוסטריה, לאליזבת זייפרט, שחקנית שהופיעה בקומדיות קלות בתיאטרון המקומי.
אביו, ריכרד אנטון טאובר, גם הוא שחקן, לא היה נשוי לאמו ולא ידע על הולדתו, כיוון שסייר באמריקה במועד זה.
בשנותיו הראשונות נלווה ריכרד אל אמו בהופעותיה בתיאטראות שונים, אך נוכחותו הכבידה עליה יותר ויותר ובשנת 1897 שלחה אותו לבית ספר בלינץ ולמשמורת אביו.
האב היה יהודי במוצאו אך המיר את דתו לקתוליות וקיווה, שריכרד יפנה לכמורה, אבל הילד חש בחסרון ההתרגשות שבחיי התיאטרון ותחת זאת הצטרף אל אביו, תחילה בפראג ואחר, בשנת 1903, בתיאטרון בויסבאדן.
ריכרד קיווה להיות לזמר אך לא הצליח להרשים אף לא אחד מן המורים שלפניהם נבחן בשירה, כנראה משום שבחר לשיר מיצירות וגנר, שקולו לא נועד להן.
אביו רשם אותו לבסוף לקונסרבטוריון בפרנקפורט ללימודי פסנתר, קומפוזיציה וניצוח, מקצועות ששירתו את טאובר היטב בשנים הבאות.
הוא התקדם מהר אך לא נואש מתקוותו להיות לזמר; כשהתארח אצל חברים בפרייבורג שמע אותו מורה נודע לפיתוח קול, פרופסור קרל באינס, שעודד אותו לשיר בקול חרישי יותר והבטיח לו קריירה טובה כטנור מוצרטי.
טאובר הופיע לראשונה לפני קהל בקונצרט בפרייבורג, ב־17 במאי 1912. אביו, שהתמנה לתפקיד ניהולי בתיאטרון בחמניץ הסדיר לריכרד הופעה בתפקיד טמינו בחליל הקסם של מוצרט, ב־2 במרץ 1913. כעבור כמה ימים שיחק בתפקיד מקס ב"קלע החופשי" של ובר.
בהצגה זו היה נוכח ברון זבאך מן הזמפר-אופרה, שהציע לריכרד חוזה לחמש שנים.
הברון עודד את טאובר לקבל על עצמו תפקידים קטנים בלהקות אחרות כדי להרחיב את ניסיונו.
במשך שנותיו בדרזדן עשה לו טאובר שם כבעל יכולת למידה מהירה במיוחד: הוא למד את פאוסט של גונו תוך 48 שעות, את בכחוס ב"אריאדנה בנקסוס" של ריכרד שטראוס במשך אחר-צהריים אחד וכן הלאה.
אנשים החלו לכנותו "הטנור לשעת חירום".
ב־1922 חתם טאובר על חוזה עם האופרה של וינה, שהביא להופעות עם האופרה של ברלין; במשך שנים רבות הופיע עם שתי הלהקות - ארבעה חודשים עם כל אחת מהן ועוד ארבעה חודשים בשנה פנויים לקונצרטים, להופעות אורח עם להקות אחרות ולמסעות קונצרטים בעולם.
הוא שר את תפקידי הטנור באופרות רבות, ביניהן דון ג'ובאני, "הכלה המכורה", "טוסקה", "מיניון", "פאוסט", "כרמן" ו"העטלף", כמו גם ביצירות חדשות כמו "העיר המתה" של אריך וולפגנג קורנגולד ו"האוונגליסט" של .
בתקופה זו גם החל להקליט את הראשונים מבין יותר משבע-מאות תקליטים, בעיקר לחברת תקליטי אודיאון.
טאובר ניחן בטנור לירי וגמיש והוא שר בלגאטו חם ואלגנטי.
שליטתו המעולה בנשימה הקנתה לו קול ראש נפלא וקול אמצעי, שהצטיין בפיאניסימו שלו.
גם הופעתו הייתה הדורה - על אף פזילה קלה בעינו הימנית, שהסוותה במשקף.
זה, בלוויית כובע צילינדר, עוד הוסיף לרושם האלגנטי.
בעיני רבים היה טאובר להתגלמות הקסם הווינאי.
בשנת 1924 הוצע לו תפקיד ארמאן ב"פראסקיטה" של פרנץ להאר, בתיאטר אן דר וין.
היו שהתייחסו בזלזול לגיחה הזו לאופרטה, אך לטאובר היא לא הזיקה כלל וכלל; נהפוך הוא, היא הביאה לטאובר קהל מאזינים חדש.
השירה באופרטה גם לא פגעה בקולו, על אף החששות - טאובר היה מוזיקאי משובח מכדי להרשות לעצמו לזלזל באמות המידה הווקאליות שהנהיג כדי לזכות בפופולריות.
ההצגה גם סייעה לקריירה הכושלת של להאר כמלחין אופרטות, שחיבר כמה יצירות חדשות ומצליחות במיוחד לקולו ולכישרונו של טאובר.
הקטעים האלה שובצו בדרך כלל במערכה השנייה ונודעו, באופן בלתי רשמי, כ"טאוברלידר".
כשטאובר היה בווינה, הוא גם ניצח ב"תיאטר אן דר וין" וכאן גם פגש את הסופרן קרלוטה ונקונטי, שלא איחרה להתגרש מבעלה האיטלקי ולהינשא לטאובר.
השניים נפרדו ב-1928 והתגרשו כעבור שנתיים, ואז כבר פגש טאובר את מרי לוסף ברוויו של רודולף נלסון בברלין.
הם חיו יחד במשך כחמש שנים.
לוסף הייתה למוזה שלו; למענה כתב את Der singende Traum.
הקריירה שלה קרסה בגלל אלכוהוליזם, אבל טאובר נשאר ידידה הקרוב ותמך בה עד מותה.
בשנת 1931 הופיע טאובר לראשונה בלונדון באופרטה וההופעות בלונדון היו לדבר שבקבע; אותה שנה גם סייר בארצות הברית.
ב-1933 תקפה את טאובר ברחוב כנופיית בריונים נאצים, מלובשי החולצות החומות, כנראה בגלל מוצאו היהודי, והוא החליט לעזוב את גרמניה ולחזור לאוסטריה, מולדתו, שם המשיך לשיר באופרה של וינה.
באמצע שנות ה-30' השתתף בכמה סרטים מוזיקליים באנגליה, ובאחד מהם פגש את השחקנית האנגליה דיאנה נאפייר; הם נישאו ב־1936. ב־1938 הופיע לראשונה באופרה בלונדון בחליל הקסם, בניצוח תומאס ביצ'ם.
אותה שנה סיפחה גרמניה הנאצית את אוסטריה והזוג טאובר עזב את אוסטריה לבלי שוב.
בתגובה לכך, ביטלה ממשלת אוסטריה את דרכוניהם של הזוג טאובר ואת זכות התושב שלהם; כיוון שפעולה זו הפכה אותם טכנית לאנשים ללא מדינה, הגיש טאובר בקשה לקבלת אזרחות בריטית.
הוא נמצא במסע קונצרטים בדרום אפריקה כשפרצה מלחמת העולם השנייה וחזר לשווייץ עד שקיבל את המסמכים שאפשרו לו להיכנס לממלכה המאוחדת, בראשית 1940.
על אף ההצעות המשתלמות שקיבל מארצות הברית, נשאר טאובר באנגליה כל תקופת המלחמה.
אופרות לא הוצגו שם בשנים אלה וטאובר השתכר למחייתו בשירה, ניצוח, הקלטות לתקליטים ושידורי רדיו.
הוא אף חיבר אופרטות אנגליות, יחד עם מחבר השירים פרד ס.
מתוך אחת האופרטות האלה, "צ'לסי הישנה", לקוח השיר "לבי ואני", שהיה לאחת ההקלטות האנגליות הפופולריות ביותר שלו.
רק התקליטים האנגליים האלה הכניסו לו תמלוגים; על הקלטותיו הקודמות קיבל תשלום לכל הופעה בנפרד ואת חסכונותיו נאלץ להשאיר באוסטריה כשעזב אותה.
בשנת 1947 פנה טאובר לרופא בגלל שיעול עקשני ואובחן כחולה בסרטן הריאות; ריאה אחת חדלה לתפקד והשנייה הייתה קרובה לכך.
להקת האופרה של וינה באה ללונדון לעונה קצרה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן - ביקורה הראשון מאז המלחמה - וטאובר הוזמן לשיר הופעה אחת עם להקתו משכבר הימים.
ב־27 בספטמבר 1947 שר בתפקיד דון אוטביו בדון ג'ובאני, תפקיד לא גדול אך כולל שתי אריות קשות, שמחייבות שליטה טובה בנשימה כדי לעלות יפה.
מאזינים שהיו בקהל אותו ערב אומרים, שטאובר שר להפליא וזכה בתשואות רמות.
קטעי הקלטות חיות משתי האריות האלה קיימים עדיין והם מעידים על צליל, שלא איבד ממיקודו ומיציבותו, על קו טוב ועל פיסוק מקוצר משהו.
הקריירה שלו תמה כפי שהחלה - במוצרט.
שבוע לאחר ההופעה נכנס טאובר לבית חולים להוצאת הריאה השמאלית, אבל הניתוח היה מאוחר מדי; הוא מת ב-8 בינואר 1948. טאובר קבור בבית הקברות ברומפטון בלונדון.
ריכרד טייכמן היה שחמטאי גרמני.
טייכמן, יליד אלטנבורג, למד פילולוגיה באוניברסיטאות ינה וברלין ואת הקריירה השחמטאית החל בזכייה בתחרות ברלין בשנת 1890. בשנת 1892 חלק מקום שני בתחרות „Simpson-Divan" ובשנת 1894 מקום שלישי בתחרות לייפציג, אחרי זיגברט טאראש ופול ליפקה.
בשנת 1900 ניצח בתחרות לונדון לפני ג'וזף הנרי בלקברן, איזידור גונסברג וג'יימס מייסון.
בשנת 1904 סיים במקום השני את תחרות לונדון, אחרי ויליאם אוורט נייפייר.
אחד משחקני השחמט החזקים ביותר בגרמניה בסוף המאה ה-19 ברמת רב-אמן.
נודע בכינוי "ריצ'רד החמישי" משום שלעיתים קרובות סיים תחרויות במקום החמישי.
במציאות סיים במקום החמישי ב-9 מתוך 50 תחרויות חזקות בהן השתתף, אך ב-18 מהן סיים במקום הראשון.
האימרה המפורסמת "שחמט הוא ב-99% טקטיקה" מיוחסת לו.
לשיא יכולתו הגיע בשנת 1911 כאשר ניצח בצורה משכנעת בתחרות החזקה בקרלסבד בתוצאה 18 מתוך 25 נקודות אפשריות ונקודה אחת לפני המקום השני בהביסו את עקיבא רובינשטיין וקרל שלכטר באותה הסתעפות של הפתיחה הספרדית; בנוסף ניצח באותה תחרות את ז'ק מיזס, פרנק מרשל ורודולף שפילמן.
אדוארד לסקר מתאר את הדרך המפולפלת בה הדגים טייכמן את הזכייה מול שלכטר בספרו "סודות שלמדתי מהאמנים" ובאופן כללי התפעל מהמומחיות של טייכמן.
לטייכמן הייתה תוצאה חיובית מול אלכסנדר אלכין +3 -2 =2 (שלושה ניצחונות, שני הפסדים ושתי תוצאות תיקו), סיים דו-קרב איתו בתוצאת תיקו בשנת 1921 כאשר אלכין נחשב למועמד ההגיוני להתמודד על תואר אליפות העולם מול חוזה ראול קפבלנקה.
הוא אף ניצח את אלכין בכלים השחורים בתחרות ברלין 1921.
הלך לעולמו בשנת 1925 בברלין.
ריכרד רטי (בהונגרית: Réti Richárd; 28 במאי 1889 בפזינוק – 6 ביוני 1929 בפראג), שחמטאי יהודי אוסטרו-הונגרי ולאחר מכן צ'כוסלובקי, מחבר ספרי שחמט מחבר בעיות שחמט ומחבר סיומי שחמט.
רטי נולד בפזינוק שבאותו זמן הייתה בצד ההונגרי של אוסטרו-הונגריה.
אחיו המבוגר רודולף רטי היה מלחין ידוע ופסנתרן.
אחד מהשחקנים החזקים בעולם בשנות העשרה והעשרים של המאה העשרים, רטי החל את הקריירה כשחקן תחבולני קלאסי - אם כי הסגנון שלו היה קיצוני.
העדפותיו בפתיחה היו גמביט המלך 1. ה4 ה5 2. ו4. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה השתנה סגנון משחקו בצורה קיצונית ורטי הפך לאחד מהתומכים העיקריים בתאוריות החדשות והמלהיבות המכונות היפרמודרניות, ביחד עם אהרון נימצוביץ' ואחרים.
למעט ספרו של נימצוביץ' "שיטתי" נחשב רטי כתורם המרכזי לרעיונות השיטה ההיפרמודרנית.
רטי ניצח את חוסה ראול קפבלנקה בתחרות העל בניו יורק בשנת 1924, אחת התחרויות החזקות שאורגנו אי פעם, במשחק ביניהם, תוך שימוש בפתיחה זו.
בשנת 1925 קבע רטי שיא עולמי במשחק סימולטני עיוור - השיא שרטי העמיד היה ב-29 משחקים כאלו בו זמנית.
רטי ניצח ב-21 משחקים, סיים שישה בתיקו והפסיד בשני משחקים.
כתביו הפכו לקלאסיים בעולם השחמט.
"רעיונות חדשים בשחמט" משנת 1922 ו-"אמנים של לוח השחמט" משנת 1930 עדיין נלמדים כיום.
רטי מת ב-6 ביוני 1929 בפראג, ממחלת שנית.
סיום של רטי משנת 1921, לבן מתחיל וכופה תיקו.
רטי חיבר את אחד מסיומי השחמט המפורסמים ביותר (מכונים גם אטיודים) כמוצג בדיאגרמה.
הסיום פורסם ב-4 בדצמבר 1921 בעיתון הבוקר של אוסטרבה.
נראה שהמלך הלבן לא יוכל להשיג את הרגלי השחור הקדומני, בשעה שהמלך השחור יכול בקלות לעצור את הרגלי הלבן.
הרעיון שעומד מאחורי הפתרון הוא קידום המלך ביחס לשני הרגלים בו-זמנית תוך ניצול התכונות הגאומטריות של לוח השחמט.
ח3 3. מה7 והמלך הלבן יכול עכשיו לתמוך ברגלי שלו) 3. מה5!!
וכעת המלך הלבן מגיע בדיוק ברגע הנכון לרגלי הלבן, או מספיק ללכוד את הרגלי השחור.
סיום זה חובר על ידי רטי בשנת 1925
ריכרד רטי (בלבן) סבלי טרטקובר
משחק בין ריכרד רטי (בלבן) לסבלי טרטקובר שהתקיים בווינה בשנת 1910, מציג הקרבת מלכה מרשימה בהגנת קארו קאן.
משחק זה הופיע בספרים רבים, וטרטקובר עצמו כתב על משחק זה בספרו Breviary of Chess, "שיותר מכל מילה כתובה, משחק זה ממחיש את עוצמתו של השח הכפול."
יפים בוגוליובוב (בלבן) ריכרד רטי אוסטרבה 1923
ריכרד רטי (בלבן) יפים בוגוליובוב ניו יורק 1924
רטי שיחק בנבחרתה האולימפית של צ'כוסלובקיה בלוח הראשון באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, והשיג תוצאה של +9 -1 =5 (+ ניצחונות, – הפסדים, = תוצאות תיקו).
על הישגו זה זכה במדליית ארד אישית.
רטי-עקיבא רובינשטיין מתחרות קרלסבד 1923 משחק לדוגמה של פתיחת רטי, chessgames.com
רטי-קפבלנקה מתחרות ניו יורק 1924, ניצחונו המפורסם על קפבלנקה , chessgames.com
הסבר וידאו על פתיחת רטי, youtube.com
ריכרד מיכאל קבנר היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים ומייסד החוג להיסטוריה באוניברסיטה.
ריכרד קבנר, בנו של רופא, נולד בברסלאו.
למד באוניברסיטאות של ברסלאו, ז'נבה וברלין.
מוריו בברלין היו ההיסטוריונים הנס דלבריק, אלפרד הרמן ואדוארד מאייר, הפילוסופים מקס דסואה ואלויס ריל והכלכלן איגנץ יסטרוב .
בברסלאו למד סוציולוגיה מפי ורנר זומבארט ופסיכולוגיה מפי הרמן אבינגהאוס, ובז'נבה למד אצל הפדגוד פאול דיפרואה (Paul Duproix).
קיבל תואר דוקטור בברלין ב-1911 על עבודה שכותרתה "תפיסת הנישואין לקראת סוף ימי הביניים הגרמניים" (Die Eheauffassung des ausgehenden deutschen Mittelalters).
ב-1920 מונה למרצה לימי הביניים והעת החדשה באוניברסיטת ברסלאו.
ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, פוטר ממשרתו באוניברסיטה.
עזב את גרמניה ב-1934 ועלה לארץ ישראל.
הקים ביחד עם יצחק בער ואביגדור צ'ריקובר את החוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
מונה כפרופסור וכמופקד הקתדרה על שם ססיל ליאן באוניברסיטה.
היה אחד מארבעת המרצים הראשונים שהורו בחוג.
ב-1955 פרש מהאוניברסיטה העברית כפרופסור אמריטוס.
לכבוד יציאתו לגמלאות נערך בירושלים הכנס הראשון של החברה ההיסטורית הישראלית בהשתתפות מאות חוקרים.
לאחר פרישתו שימש במשך שלוש שנים כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת מנצ'סטר, עד לפטירתו בט' באייר ה'תשי"ח, 29 באפריל 1958, בלונדון.
קבנר התמחה בימי הביניים, ביחס בין תודעה היסטורית לדיסציפלינה היסטורית.
מחקריו עסקו בהיסטוריה חברתית וכלכלית של ימי הביניים והעת החדשה של המערב, עם דגש על אנגליה.
לזכרו הוקם מרכז מינרבה על שם ריכרד קבנר להיסטוריה גרמנית באוניברסיטה העברית.
ריכרד שטיין (1898 - כ"ח בשבט ה'תשל"ט, 25 בפברואר 1979) היה מחלוצי רפואת העיניים בישראל.
פרופסור לרפואת עיניים, הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
חתן פרס ישראל לרפואה לשנת תשל"ג (1973).
שטיין נולד בצ'כוסלובקיה, למד בה רפואה ועבר בה את מלחמת העולם השנייה כשהוא משמש רופא בגטו טרזין, ומשנת 1944 עמד בראש השירות הרפואי בגטו.
בשנת 1948 נענה לבקשתו של הד"ר חיים שיבא ועלה לישראל עם רעייתו, אף היא רופאת עיניים, לצורך ניהול שירות העיניים בבית חולים תל השומר.
ד"ר אפרים סיני, שאיפשר לפרופ' שטיין לנתח במחלקתו בבית החולים הדסה (תל אביב) לאחר עלייתו לישראל, סיפר: "אחרי מלחמת השחרור בא דוצנט ד"ר ריכרד שטיין, בשעתו היה כלוא בטרזיינשטט.
הוא היה מאושר לבוא לבית החולים, לראות שוב חולים ולנתח.
הניתוח הראשון שעשה אצלנו היה מקרה של הפרדות הרשתית.
למרות שביצע את הניתוח בסביבה זרה ובמכשירים שלא היו מוכרים לו - עלה הניתוח יפה.
הוא ניתח במחלקתי גם לאחר מכן, ומעודו לא סירב לבקשתי לבוא לייעוץ.
הוא היה מגדולי רופאי-העיניים בארץ במשך עשרות שנים, ובעל שיעור קומה בינלאומי.
גם יהודי וציוני טוב היה, והקפיד לדבר עברית רהוטה בוועידות שלנו".
שטיין ייסד בשנת 1949 את המחלקה לכירורגיית עיניים בתל השומר, ושימש בה מנתח יחיד.
במשך שנים רבות ביצע במחלקתו ניתוחי השתלות קרנית.
בשנת 1967 עלה לכותרות לאחר שביצע השתלת קרנית ללא שקיבל רשות ממשפחת הנפטר.
במהלך שנות ה-60, נקלטו במחלקה שבעה רופאים נוספים, והוקמו במחלקה יחידות משנה לטיפול במחלות עיניים שונות.
בראשית שנות ה-70 צמצם את פעילותו, ובשנת 1976 פרש לגמלאות והוחלף בראשות המחלקה על ידי מיכאל בלומנטל.
בשנת 1978 נוסד ביוזמתו, ובסיוע משפחת גולדשלגר, המכון לחקר העין, הפועל בבית החולים בחסות אוניברסיטת תל אביב, ומרכז במבנה אחד את כל מגוון שירותי רפואת העיניים.
לפרופ' שטיין היה זיכרון פנומנלי ויכולת שכלית מרשימה נוסף על המיומנות הניתוחית המיוחדת.
בשנת ה'תשל"ג (1973) הוענק לשטיין פרס ישראל לרפואה.
על שמו נקרא רחוב בבאר שבע, ומוענק פרס שנתי באוניברסיטת תל אביב להצטיינות בחקר רפואת עיניים.
תלמידו פרופ' משה לזר ניהל את מחלקת העיניים בבית החולים איכילוב במשך עשרות שנים.
בתו היחידה רות היא רופאת עיניים.
ריכרד ליכטהיים היה ממנהיגי התנועה הציונית בגרמניה ונציג הסוכנות היהודית בז'נבה בעת מלחמת העולם השנייה שפעל למען הצלת יהודים בשואה.
היה מהראשונים שהתריעו כי באירופה מתבצע הפתרון הסופי - ההשמדה הטוטאלית של יהודי אירופה.
ריכרד ליכטהיים נולד בברלין בשנת 1885 למשפחה יהודית עשירה ומתבוללת זה חמישה דורות שמוצאה ממזרח פרוסיה, צאצאיו של יוהאן יעקובי, מדינאי מן המאה התשע עשרה שנלחם למען הדמוקרטיה בפרוסיה.
ליכטהיים למד כלכלה באוניברסיטת פרייבורג.
בהיותו סטודנט הצטרף בשנת 1905 לתנועה הציונית, ובשנת 1909 הפסיק את לימודיו והתרכז בפעילות בתנועה הציונית.
היה מראשי הפעילים הציוניים בגרמניה בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1910 ביקר לראשונה בארץ ישראל, ובשנת 1911 יצא בשליחות לאיסטנבול, שם הכיר את אירנה, שלה נישא בהמשך אותה שנה ובני הזוג התיישבו בברלין.
בשנת 1912 נולד בנם ג'ורג' ליכטהיים, לימים עיתונאי, היסטוריון ומומחה למרקסיזם.
החל משנת 1913 שימש עורך השבועון Die Welt ("די ולט" - 'העולם'), הביטאון המרכזי של ההסתדרות הציונית, אך בהמשך אותה שנה חזר לאיסטנבול, ששימשה מרכז לפעילות ציונית, ונתמנה עוזרו של הנציג המדיני של ההסתדרות הציונית בבירת טורקיה, ד"ר אביגדור יעקובסון.
ב-1914 נולדה באיסטנבול בתם מרים ליכטהיים, לימים אגיפטולוגית ומתרגמת.
כאשר בתחילת מלחמת העולם הראשונה נאלץ יעקובסון, כנתין רוסי, לעזוב את תפקידו, קיבל ליכטהיים את התפקיד.
בתפקידו כנציג המדיני של התנועה הציונית פעל למען היהודים בארץ ישראל שסבלו מנגישׂוֹת השלטון העות'מאני.
כן פעל למען עלייתם של יהודי רוסיה לארץ ישראל ונפגש לשם כך ב-29 ביוני 1914 עם השגריר הגרמני בטורקיה.
על תקופה זו בחייו של ליכטהיים כתב דוד תדהר:
"בשנים הללו, שהיו קשות מאד עבור היישוב היהודי בארץ ישראל, היה לו האושר להיות בין חמשה-שישה אנשים שבמרצם, פקחותם וקשריהם, הצילו את היישוב החלש והקטן מהרס גמור ומחורבן מלא".
באיסטנבול שהה ליכטהיים ארבע שנים, במשך כל תקופת מלחמת העולם הראשונה, ושב לברלין רק בשנת 1917.
בשנים שלאחר המלחמה הגיע ליכטהיים ללונדון שבה שימש ראש מחלקת הארגון בהנהלה הציונית.
ליכטהיים, שהתנגד למדיניותו המתונה של נשיא ההסתדרות הציונית, חיים ויצמן, הצטרף בשנת 1925 לתנועה הרוויזיוניסטית.
לאחר שהתאכזב מהקיצוניות של תנועה זו ושל ראשה זאב ז'בוטינסקי, ולאחר שהתנגד לדרישתו של ז'בוטינסקי כי ההסתדרות הציונית החדשה תפרוש מההסתדרות הציונית, פרש מן התנועה בשנת 1933, יחד עם אחרים ובראשם מאיר גרוסמן.
יחדיו הקימו את מפלגת המדינה העברית.
עם חבריו למפלגה זו חזר להסתדרות הציונית, אך לא שב לתפקידים בכירים.
בשנים 1925–1930 עסק בניהול חברות ביטוח בגרמניה.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה ליכטהיים לארץ ישראל.
הוא לא הסתגל לשפה העברית ולא השתלב בהנהגת היישוב שהייתה מורכבת מיוצאי מזרח אירופה בעלי רקע חברתי ותרבותי שונה משלו.
ליכטהיים שימש דירקטור בחברת הביטוח "מגדל" שנוסדה בשנת 1934, והיה אחד משני מייסדיה, וכן פעיל במפלגת המדינה העברית.
בפעילותו הפוליטית בארץ ביטא ליכטהיים את הדאגה לאינטרס של המעמד הבינוני שרוב עולי העלייה החמישית מגרמניה נמנו עמו.
במושב הוועד הפועל הציוני שנערך במאי 1937 הביע את עמדתו במילים הבאות:
"עמדתי בשאלות ההתיישבות, הייתה תמיד בעד חלוציות זהו חלק מה"אני מאמין" הכלכלי שלי.
אני רואה בהתיישבות החקלאית החלוצית את היסוד הראשון של הבית הלאומי.
אך המעמד הבינוני לא זכה אף פעם לתשומת הלב הראויה במפעלנו ההתיישבותי.....וקורות השנים האחרונות, ובייחוד קורות העלייה הגרמנית הוכיחו בעליל שגישת ההנהלה הציונית לשאלה זו הייתה מבוססת על דעה קדומה.....ויש לנו כדוגמאות מאליפות לאיזה הישגים אפשר להגיע בהתיישבות המעמד הבינוני, שבוצעה מתוך הכנות מתאימות, כגון רמות השבים ונהריה.
בין המתיישבים בנקודות האלו אנו מוצאים אחוז גדול של אקדמאים לשעבר, סוחרים, פנקסנים וכו' שהקימו יישובים יפים היכולים להיות למופת.
אינני רוצה לעמוד על פרטי ההתיישבות הזאת, אולם ברור לכל המסתכל מן הצד, שנעשתה שם התחלה יפה.
וכל זה נוצר בלי תמיכה מצד מוסדות ההתיישבות שלנו ולעיתים גם נגד רצונם".
בעקבות דחיית הצעת החלוקה החליטו ליכטהיים וזליג סוסקין, פעיל ציוני שעסק כאיש מקצוע בפיתוח ההתיישבות החקלאית, לפרוש מן המפלגה.
החל משנת 1935 היה ליכטהיים חבר ההנהלה של ההסתדרות הציונית.
בשנת 1939 נתמנה לאחראי על לשכת העיתונות והפרסום של הקונגרס הציוני ה-21 שהתכנס בז'נבה ב-17 באוגוסט 1939, ימים אחדים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בדיעבד התברר כי היה זה קונגרס הפרידה מיהדות אירופה.
לאחר סיום הקונגרס נשאר בז'נבה כנציג הבכיר של הסוכנות היהודית בעיר זו.
כשהחל בשליחותו לא העריך איש מה רבה תהיה תרומתו בשנים שלאחר מכן כמקור מידע על המתרחש בגרמניה, ובהמשך, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, על המתרחש ביתר שטחי הכיבוש של הנאצים באירופה.
מכל המנהיגים הציונים בזמנו הוא היה הבקיא ביותר במדיניות האירופית ובנעשה בגרמניה הנאצית.
ליכטהיים העריך מראש את כוונותיו התוקפניות של היטלר ולא תלה תקווה במדינות המערב שיבלמו את הרודן.
ליכטהיים הקים את מטהו בארמון וילסון (Palais Wilson) בז'נבה, שבו הקים תחנת האזנה ובו ריכז את המידע על המתרחש באירופה וממנו שיגר להנהלת הסוכנות בירושלים פרטים על גורלם של יהודים בודדים ושל קהילות יהודים בגרמניה ובשטחי הכיבוש.
ככל שהתארכה המלחמה ורבו כיבושיו של היטלר הפך לפסימי יותר ויותר בקשר לגורל היהודים.
במכתב שכתב ליכטהיים לירושלים ב-1940 אחרי נפילת צרפת הוא גילה לראשונה את דבר קיומה של מחלקתו של אדולף אייכמן במשרד הראשי לביטחון הרייך.
עד סוף שנת 1940 הצליח ליכטהיים ליצור קשר עם יותר משלושים ערים באירופה הכבושה.
מקורותיו היו שליחים גרמנים שסיכנו את חייהם ומבריחים שמסרו מידע עבור בצע כסף.
בשלבי המלחמה הראשונים, בטרם החל ביצועו של הפתרון הסופי, דיווח ליכטהיים על הנעשה בגטאות פולין כי "המוני יהודים מועסקים בעבודות כפייה ללא שכר, ללא בגד וללא מזון; ילדים גוועים ברעב ובקור".
הוא מסר על "חומות וגדרות תיל שאין היהודים רשאים לעבור בהם", על הטלאי הצהוב ועל מחנות הריכוז.
ליכטהיים החליף מידע עם גרהרט ריגנר, נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ שתפקידו היה לשמור על קשר עם הקהילות היהודיות באירופה.
ליכטהיים לא חדל מלהפציר בשולחיו מהתנועה הציונית להתייחס במלוא הרצינות לדיווחים על מעשי הנאצים.
הנהלת הסוכנות סברה שליכטהיים מגזים וכי הדוחות של ריגנר פסימיים מדי, כשם שהעיתונות העברית באותה תקופה הסתייגה במאמרי המערכת מן המידע שפורסם בעיתוניה עצמה והגדירה אותו כמידע זורע חרדה.
ב-4 במרץ 1941 הגיעה לליכטהיים ידיעה מדאיגה והוא מיהר לדווח כי כשבעים אלף מיהודי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה (לשעבר החלק המערבי של צ'כוסלובקיה) גורשו לטרזיינשטט.
ליכטהיים הזהיר כי למגורשים צפוי "מוות איטי, ברעב כפי שקורה בגטאות ורשה ולודז'" ולדבריו "מזימה זו היא חלק מתוכנית של הנאצים להשמיד את היהודים ברייך הגרמני הגדול עד תום המלחמה".
בשם "הרייך הגרמני הגדול" (Grossdeutsches Reich) כינו הנאצים את גרמניה והשטחים דוברי הגרמנית שסופחו לה, אוסטריה ומערב צ'כוסלובקיה.
בשנת 1943 הפך שם זה להיות לשמה הרשמי של גרמניה הנאצית.
ליכטהיים הוסיף כי מגורשים אלה "לבטח יושמדו לפני תום המלחמה ורק מעטים יוותרו בחיים".
מצב היהודים הוחמר עם פלישת הנאצים ליוגוסלביה באפריל 1941 שבעקבותיה החלה השמדת היהודים בקרואטיה על ידי ממשלת הבובות הפרו-נאצית של משטר האוסטאשה.
עם פלישתם של הנאצים לברית המועצות ביוני 1941 החל רצח המוני של היהודים על ידי האיינזצגרופן שהפך במרוצת 1942 למימושו של הפתרון הסופי - ההשמדה הטוטאלית של היהודים.
ב-4 בספטמבר 1941 הגיעה לליכטהיים ידיעה מדאיגה כי 9,000 מיהודי קרואטיה נמצאים במחנות עבודת כפייה ומצבם נואש, והוא דיווח על כך לירושלים.
בדיווח מיום 20 באוקטובר 1941 הודיע ליכטהיים כי אלפים מיהודי גרמניה, וינה ופראג גורשו מזרחה לגטאות בפולין לעבודות כפייה בתנאים של הרעבה ויחס ברוטלי והוסיף כי הקהילות היהודיות במה שהנאצים כינו "הרייך הגרמני הגדול", גרמניה והשטחים שסופחו לה, חיות אף הן בתנאים איומים.
במברק ששיגר ב-8 בנובמבר 1941 אל ד"ר חיים ויצמן קרא ליכטהיים למנהיגים הציונים לשקול פרסום בינלאומי על דבר ההשמדה.
כעבור יומיים שיגר ליכטהיים איגרת למזכיר הסוכנות היהודית בלונדון ובה תיאר את הגורל הצפוי לדעתו ליהודים שגורשו ממרכז אירופה: רעב, מגפות והתעללות.
הוא ציין כי רק מיעוט של צעירים וחזקים ישרוד.
לאלה שגורשו למזרח, אמר ליכטהיים באיגרתו, צפוי רצח מלווה בעינויים.
לדעת ליכטהיים היו יכולות בעלות הברית, בשלב זה, לפעול לפחות בדרך של מחאות ועידוד מוסרי וכן לפעול בדרך של אזהרה לחוליה החלשה, גרורותיה של גרמניה, צרפת של וישי, רומניה, הונגריה, קרואטיה וסלובקיה, כי תשאנה באחריות למעשיהן.
ב-11 בפברואר 1942 שיגר ליכטהיים איגרת לארתור לוריא, מזכיר ועד החירום של ציוני אמריקה (American Zionist Emergency Council), ובה מסר על מצבם ההולך ומחמיר של יהודי אירופה.
הוא תיאר את גורלם בנימה של ייאוש וציין כי ככל שהמלחמה תימשך "ברור כי מספר הקורבנות היהודים ילך ויגדל" וסיים "מתינו בסופה של מלחמה זו לא ימנו אלפים או מאות אלפים, כי אם מיליונים אחדים".
לוריא התרשם כי יהודי ארצות הברית והציבור האמריקאי לא יפעלו רבות להצלת יהודי אירופה.
לוריא הוסיף וכתב לליכטהיים כי תמונת מצב יהודי אירופה שתיאר ליכטהיים "היא בגדר לא תיאמן" וכי איגרתו של ליכטהיים הותירה אצלו "תחושה של יאוש כמעט מוחלט".
באותה תקופה פעל בפולין תעשיין גרמני אנטי-נאצי בשם אדוארד שולטה כמנהל חברת מכרות גרמנית.
בהגיעו לשווייץ נפגש שולטה בציריך עם איש עסקים יהודי, שעמו היו לו קשרי עסקים, וגילה לו את הסוד הנורא.
הידיעה הגיעה לגרהארט ריגנר, נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ.
ריגנר עמד על חשיבות הידיעה ועל חומרתה, והעבירה במברק שלימים קיבל את הכינוי "מברק ריגנר" לידיעת ממשלות בעלות הברית.
במקביל העביר ריגנר את תוכן המסר של שולטה לידיעתם של ליכטהיים והנציג הנוסף של הסוכנות היהודית בשווייץ, חיים פזנר, והם הביאו את המידע לידיעת חיים ברלס, מנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, שהעבירהּ לידיעת הנהלת הסוכנות בירושלים.
הידיעה הגיעה לסוכנות בשיאה של התקופה שכונתה לימים "מאתיים ימי חרדה", כאשר כוחות קורפוס אפריקה של הגנרל ארוין רומל התקדמו לכיוון תעלת סואץ וביישוב היה חשש כבד לכיבוש הארץ על ידי הנאצים.
הנהלת הסוכנות שקלה והחליטה שלא לפרסם את המידע באותם חודשי חרדה, כדי שלא לעורר פאניקה, ומשום הקושי להאמין במידע המחריד.
בראשית נובמבר 1942 חלפה החרדה לגורל היישוב כאשר הבריטים ניצחו את כוחותיו של רומל בקרב אל-עלמיין השני.
הקבוצה כללה 69 יהודים שעזבו את פולין בשיאה של תקופת ההשמדה והם אישרו את המידע על ההשמדה הטוטאלית.
בשלב זה, לאחר שחלפה סכנת כיבוש הארץ על ידי הנאצים, החליטה הנהלת הסוכנות לפרסם הודעה רשמית על דבר ההשמדה, ופרסמה ב-22 בנובמבר 1942 הודעה שלפיה נתקבלו ידיעות "ממקורות מהימנים ומוסמכים" שהנאצים החלו במסע השמדה שיטתי של יהודי פולין.
הנהגת היישוב הכריזה על שלושה ימי אבל מ-30 בנובמבר עד ל-2 בדצמבר 1942. נערכו הפגנות ועצרות עם ברחבי הארץ, בוטלו כל הצגות הקולנוע ברחבי הארץ והעיתונים הופיעו כשעמודיהם הראשונים נתונים במסגרות שחורות.
ב-15 במרץ 1943 כתב ליכטהיים איגרת לירושלים שבה הודיע, על פי ידיעות שהגיעו מברלין לז'נבה, כי יהדות גרמניה חוסלה סופית.
לדבריו: "שרידיה האחרונים של הקהילה היהודית נעלמו עכשיו ואינם...נעצרו במצוד פתאומי וגורשו...שרידיה של מה שהייתה לפנים הקהילה היהודית - גרמנית...אין כמעט תקווה כי נשמע דבר על אודותיהם אי פעם".
באיגרת זו העביר ליכטהיים גם מידע שהגיע לז'נבה מהולנד ומסר כי מספר המגורשים מהולנד הגיע ל-80-90 אלף יהודים.
ליכטהיים היה חדור דאגה לגורל היהודים שחיו עדיין מחוץ לטווח הגירושים הישיר של הנאצים.
ב-13 באפריל 1943 כתב ליכטהיים לירושלים: "לא נותר לי אלא לקוות כי לא יחול שינוי לרעה באיטליה ובהונגריה - מדינות הציר היחידות שקהילותיהן היהודיות עדיין בטוחות למדי, אולם אין לדעת מה יביא איתו יום המחרת".
השינוי לרעה במצבם של יהודי איטליה התרחש ב-25 ביולי 1943 כאשר בניטו מוסוליני הודח והחלה פלישת בעלות הברית לאיטליה, שעליה הגיבו הגרמנים בכיבוש צפון איטליה ומרכזה.
ליכטהיים וגרהארט ריגנר שלחו מברק לניו יורק, ובו נאמר: "האירועים האחרונים באיטליה והנסיגה הקרובה של כוחות איטלקיים מהאזור בצרפת המוחזק על ידי האיטלקים מבשרים סכנה חמורה ליהודים הרבים המרוכזים באזור זה".
ואכן שואת יהודי איטליה ושילוחם להשמדה החלו.
ליכטהיים המשיך לרכז מידע ולנתחו.
במברק קודר ששיגר לירושלים ב-25 בספטמבר 1943 הוא סקר את קצב ההשמדה ונקב במספרי המגורשים, שנשלחו לכאורה לעבודה והוסיף: "והרי אתם יודעים מה פירושו של דבר לגבי רובם".
ב-19 במרץ 1944 נכבשה הונגריה, שהייתה עד אז בעלת בריתם של הנאצים, על ידי הגרמנים.
ליכטהיים הבין כי גם גורלם של יהודי הונגריה נחרץ.
בעקבות דו"ח ורבה-וצלר, שהופץ בעולם במאי 1944, נתגלה לעולם לראשונה סודו של אושוויץ.
עד אז דובר על שילוחם של היהודים ל"יעד בלתי ידוע" וסברו כי אושוויץ בירקנאו אינו אלא מחנה עבודה אחד מני רבים.
עתה נתברר כי זהו מרכז הרצח הגדול באירופה.
ב-19 ביוני 1944 הבהיר ליכטהיים במברק לירושלים: "אנו יודעים עתה בדיוק מה אירע והיכן אירע הדבר".
עתה גם נתברר לליכטהיים כי אכן מתבצע חיסולם של יהודי הונגריה.
ב-26 ביוני 1944 הודיע באיגרת לירושלים כי כל מחוזות הונגריה הצפונית והמזרחית הם עתה "יודנריין".
הוא הוסיף: "אפילו מבודפשט הגיעו אלינו מכתבים המספרים, כי כבר אפסה תקוותם של ידידינו כי יינצלו.
למעשה הם שולחים לנו ברכת פרידה".
הוא המשיך וכתב כי מהונגריה מגורשים מדי יום 10,000 עד 12,000 איש אל מחנות המוות".
באיגרתו קרא ליכטהיים לנקוט פעולת תגמול נגד הנאצים כדרך היחידה שיכולה להפסיק את הקטל.
כן קרא ליכטהיים לתת פרסום רב לעובדות על אודות ההרג ולהזהיר את ממשלת הונגריה כי תשא באחריות לרצח ההמונים.
בהתבסס על דברי ליכטהיים ועל מכתב שהגיע אליו ממשה קראוס מנהל המשרד הארצישראלי בבודפשט כתב הציר ללונדון: "קיבלתי ידיעות חדשות מהונגריה המציינות, כי קרוב למחצית מכלל 800,000 היהודים בהונגריה כבר גורשו בקצב של 10,000 עד 12,000 ביום.
רוב הטרנספורטים האלה יצאו למחנה המוות בירקנאו, ליד אושווינצ'ים בשלזיה העילית".
בסוף איגרתו הציע ליכטהיים ארבע הצעות: ראשית - לנקוט פעולות תגמול נגד הגרמנים שבידי בעלות הברית, שנית - להפציץ את מסילות הברזל המוליכות מהונגריה לבירקנאו, שלישית - לערוך הפצצות על מתקני ההשמדה שבמחנות המוות, רביעית - להפציץ את כל בנייני הממשלה בבודפשט.
בעלות הברית לא עשו דבר מכל הצעותיו של ליכטהיים.
בין כה לכה תכפו המאורעות; בין יולי לספטמבר 1944 חדלה ההשמדה לשבועות מספר.
כאשר עמד שליט הונגריה הורטי להודיע כי הונגריה פורשת מן המלחמה לצד גרמניה, הדיחו הנאצים את הורטי ב-15 באוקטובר 1944, ומינו את הפשיסט האנטישמי פרנץ סלשי ראש מפלגת צלב החץ לראש הממשלה, ולמעשה לשליט הבלעדי במדינה.
עם עלייתו של סלשי לשלטון נסתיימה ההגנה שהעניקו עד אז השלטונות לשארית יהודי בודפשט.
כנופיות "צלב החץ" השתוללו ברחובות העיר.
אלפי יהודים נרצחו ברחוב והושלכו אל נהר הדנובה שהאדים מדם.
כמאה אלף מן היהודים שנותרו רוכזו בגטו בחודש דצמבר 1944 בתנאים קשים.
קצב הרציחות הואט לקראת סוף המלחמה באמצעות פעולות הרואיות של דיפלומטים ממדינות נייטרליות, ובמיוחד ראול ולנברג השוודי וקרל לוץ השווייצרי, שהודות להם ניצלו ממוות אלפי יהודים.
כשנכבשה הונגריה על ידי הצבא האדום בימיה האחרונים של המלחמה, באפריל 1945, נותרו בה מכ-700,000 היהודים שחיו בה לפני המלחמה, כ-135,000 יהודים בלבד.
בתום המלחמה, בראשית מאי 1945, הסתיים תפקידו ההיסטורי של ליכטהיים כמתריע מפני שואת יהודי אירופה וכעד להתרחשותה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה שב ליכטהיים לארץ ישראל, התיישב בשכונת רחביה בירושלים והמשיך בתפקידו כדירקטור בחברת הביטוח "מגדל".
בשנות ה-50 פרסם את ספריו "תולדות הציונות בגרמניה" ו"שאר ישוב: זכרונות ציוני מגרמניה".
ליכטהיים נפטר בשנת 1963 והוא בן 78 שנים.
הוצאת הספרייה הציונית, 1951.שאר ישוב: זכרונות ציוני מגרמניה, הוצאת מ' ניומן, 1954.
ריכרד פון קְרַאפְט-אֶבִּינג היה פסיכיאטר, רופא משפטי וסקסולוג אוסטרי-גרמני.
ספרו "פסיכופתיה מינית" (Psychopathia Sexualis) (1886) הציג מחקר מקיף ומקרי בוחן של מיניות האדם, ובו נטבעו המונחים "סאדיזם" (על שם המרקיז דה סאד) ו"מזוכיזם" (על שם ליאופולד פון זאכר-מאזוך).
הברון ריכרד פרידולין יוזף פון קראפט-אבינג נולד בעיר מנהיים שבבאדן-וירטמברג (גרמניה).
התחנך בהיידלברג ולמד רפואה באוניברסיטת היידלברג.
לאחר שסיים את לימודיו ואת ההתמחות בפסיכיאטריה עבד בכמה בתי חולים פסיכיאטריים.
בתקופה זו בין היתר הוא חקר תופעת רצח מתוך תאווה.
תוך זמן קצר מאס בעבודה זו והתאכזב מהדרך שבה מטופלים החולים במתקנים אלו, והחליט לעשות הסבה מקצועית לתחום האקדמיה.
הוא הפך למומחה לזיהוי פלילי, ועבד בשטרסבורג, בגראץ ובווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, שם התמחה.
קראפט-אבינג סייע להפוך את תחום הפסיכיאטריה לפופולרי, ונהג להעביר הרצאות פומביות בנושא, שבהן היה בין היתר מדגים את השפעות ההיפנוזה.
קראפט-אבינג כתב ופרסם כמה מאמרים שעסקו בפסיכיאטריה, אך ספרו "Psychopathia Sexualis" ("פסיכופתיה מינית") הפך להיות עבודתו המוּכרת ביותר.
הוא כיוון את העבודה לקהל של רופאים ושופטים, ועל כן ניסח אותה ברמה אקדמית גבוהה.
הוא אף כתב בהקדמה לספר כי הוא "בחר בכוונה תחילה מונח מדעי עבור שם הספר, וזאת על מנת לרפות ממנו את ידיהם של קוראים חובבנים", והוסיף כי חלק מהספר כתוב בלטינית מאותה הסיבה.
למרות זאת, הספר הפך פופולרי גם בקרב קוראים לא מקצועיים, והוא הודפס במהדורות רבות ותורגם למגוון שפות.
"Psychopathia Sexualis" היה אחד הספרים הראשונים אשר דנו בנושאים מיניים כמו הומוסקסואליות אצל גברים ונשים, חשיבותם של אורגזמת הדגדגן והעונג המיני הנשי והתחשבות במצבם הנפשי של עברייני מין בעת הבאתם למשפט.
במשך עשורים שימש הספר סמכות מקצועית בכל הנוגע למחלוקות בנושאים פסיכו-מיניים, וללא ספק היה הספר המשפיע ביותר על תפישת מיניות האדם בתקופה שקדמה לעבודתו של זיגמונד פרויד.
קראפט-אבינג זכה לתשבחות על כך שחנך תקופה חדשה אשר נדרשה בלימודי הפסיכיאטריה, וסיפק הגדרות-מחדש של אי-מוסריות ופאראפיליות.
המהדורה הראשונה של הספר חולקה על ידי קראפט-אבינג לכמה פרקים:
paradoxia: תשוקות מיניות בזמן-חיים שגוי, כגון בילדות או בזקנה.
paraesthesia: תשוקה מינית לעבר מושא או מטרה שגויה, כגון הומוסקסואליות ("נטייה מינית הפוכה"), פטישיזם, סאדיזם, מזוכיזם, פדופיליה וכדומה.
חלק מספריו ועבודתו תורגמו לאנגלית מגרמנית על ידי צ'ארלס גילברט צ'אדוק.
אסונות בחיי המין / מאת וו.
קרפט-אבינג, תל אביב: מדעים, תש"ט.
נולד למשפחת וייצזקר, שהייתה חלק מהאצולה הגרמנית.
החל את צעדיו הציבוריים בתפקידים שונים בכנסייה האוונגלית בגרמניה.
כחבר המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית מאז 1954, הוא נבחר לחבר פרלמנט בשנת 1969. הוא המשיך להחזיק במנדט כחבר הבונדסטאג עד שהיה לראש העיר של ברלין המערבית, בעקבות הבחירות במדינה ב-1981. בשנת 1984 נבחר ריכרד פון וייצקר לנשיא הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ובשנת 1989 הוא נבחר מחדש לכהונה שנייה.
נכון להיום הוא, יחד עם תיאודור הויס, אחד משני נשיאי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, שכיהנו שתי כהונות שלמות במשך חמש שנים.
במהלך כהונתו השנייה כנשיא ב-3 באוקטובר 1990 הצטרפו חמש המדינות של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית לשעבר ומזרח ברלין לרפובליקה הפדרלית של גרמניה (איחוד גרמניה מחדש), מה שהפך את פון וייצקר לראש המדינה החוקי של גרמניה כולה הראשון, מאז שנפטר נשיא הרייך פאול פון הינדנבורג ב-2 באוגוסט 1934.
הוא נחשב לפופולרי ביותר מבין נשיאי גרמניה, שקיבל כבוד רב במיוחד לחוסר משוא פנים שלו.
התנהגותו ראתה אותו לעיתים קרובות מסוכסך עם חבריו למפלגה, במיוחד הקנצלר הוותיק הלמוט קוהל.
הוא התפרסם בנאומיו, ובמיוחד בנאומים שנשא במלאת 40 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה באירופה ב-8 במאי 1985. עם מותו, חייו ועבודתו הפוליטית זכו לשבחים רבים, כשהניו יורק טיימס קרא לו "שומר על מצפונה המוסרי של אומתו".
ריכרד פון וייצזקר נולד ב-15 באפריל 1920 בטירה החדשה בשטוטגרט, בנו של הדיפלומט ארנסט פון וייצזקר, בן למשפחת וייצזקר הנודעת, ואשתו מריאן, לבית פון גרבניץ.
ארנסט פון וייצזקר היה דיפלומט ובכיר במשרד החוץ בשנות השלושים.
הצעיר מבין ארבעה ילדים, ווייצקר היה שני אחים, הפיזיקאי והפילוסוף קרל פרידריך פון וייצזקר והיינריך פון וייצזקר, ולהם גם אחות, אליזבת.
בשנת 1967 נישאה אליזבת לקונרד רייזר, שהיה בעברו מזכ"ל מועצת הכנסיות העולמית.
סבו קארל פון וייצזקר היה ראש ממשלת ממלכת וירטמברג, קיבל דרגת אצולה בשנת 1897 והועלה לתואר "ברון" (פרייהר) בשנת 1916.
מכיוון שלאביו הייתה קריירה דיפלומטית ענפה, וייצזקר בילה חלק גדול מילדותו בשווייץ ובסקנדינביה.
המשפחה התגוררה בבזל בין השנים 1920–1924, בקופנהגן 1924–1926 ובברן 1933–1936, שם למד ריכרד בגימנסיה השווייצרית קירשנפלד .
המשפחה התגוררה בברלין, בדירה בפאסננשטראסה בווילמרסדורף, בין 1929 ל-1933 ושוב משנת 1936 עד סוף מלחמת העולם השנייה.
וייצזקר הצליח לדלג על הכיתה השלישית בבית הספר היסודי שלו, ונכנס לבית הספר העל יסודי בגיל 9, הגימנסיה ביסמרק (כיום גתה-גימנסיה) בווילמרסדורף.
כשהיה בן 17 נסע וייצזקר לאנגליה ללמוד פילוסופיה והיסטוריה בבייליול קולג' שבאוקספורד.
בלונדון הוא היה עד להכתרתו של המלך ג'ורג' השישי.
את סמסטר החורף של שנת 1937/38 בילה באוניברסיטת גרנובל בצרפת כדי לשפר את הצרפתית שלו.
בשנת 1938 גויס לצבא ועבר שוב באותה שנה לגרמניה כדי להתחיל את שירותו בשירות העבודה הגרמני .
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף וייצזקר לצבא גרמניה, הוורמאכט, ובסופו של דבר עלה לדרגת האופטמן (מקבילה לסרן) במילואים.
הוא הצטרף לגדוד של אחיו היינריך, רגימנט רגלים פוטסדאם 9 .
הוא חצה את הגבול לפולין עם הרגימנט שלו ביום הראשון למלחמה.
אחיו היינריך נהרג כמאה מטרים ממנו ביום השני.
וייצזקר השגיח על גופת אחיו במשך הלילה, עד שהצליח לקבור אותו למחרת בבוקר.
הגדוד שלו, שהורכב בחלק גדול מפרוסים אצילים ושמרנים, מילא חלק משמעותי בקשר העשרים ביולי, כאשר לא פחות מתשעה עשר מקציניו היו מעורבים בקונספירציה נגד היטלר.
וייצזקר עצמו עזר לחברו אקסל פון דם בוסשה בניסיון לרצוח את היטלר בדצמבר 1943, והעניק לבוסשה אישורי נסיעה לברלין.
דם בוסשה היה צריך להציג בפני היטלר מדים חדשים וחגור ועל פי התכנון בכיסי המעיל יוטמנו שני מוקשים.
עם זאת, הרכבת שהובילה את המדים הופצצה בפשיטה אווירית של בעלות הברית ודם בוסשה נאלץ לבטל את ההתנקשות.
כשווייצזקר נפגש עם בוסשה ביוני 1944, נודע לו על התוכניות הקרובות שב-20 ביולי, והבטיח לו את תמיכתו, אך בסופו של דבר התוכנית נכשלה.
בהמשך תיאר וייצזקר את תשעת החודשים האחרונים של המלחמה כ"ייסורים".
הוא נפצע במזרח פרוסיה בשנת 1945 והועבר לביתו בשטוטגרט ובילה עד סוף המלחמה בחווה משפחתית באגם קונסטנץ.
במהלך שירותו הוא זכה בעיטור צלב הברזל מדרגה שנייה וצלב הברזל מדרגה ראשונה.
בסוף המלחמה המשיך וייצזקר את לימודי ההיסטוריה בגטינגן והמשיך ללמוד משפטים, אך גם השתתף גם בהרצאות בפיזיקה ותאולוגיה.
בשנת 1947, כשאביו ארנסט פון וייצזקר נאשם במשפט השגרירים בגלל תפקידו בגירוש היהודים מצרפת הכבושה, שימש וייצזקר כעוזר לסנגורו.
הוא צלח את בחינות השלכה הגרמניות לתואר הראשון בשנת 1950, לתואר השני שלו בשנת 1953, ולבסוף סיים את הדוקטורט שלו (doctor juris) בשנת 1955.
וייצזקר עבד בתאגיד מאנסמן בין השנים 1950–1958. הוא שימש כעוזר מדעי עד 1953, כיועץ משפטי משנת 1953, וכראש המחלקה למדיניות כלכלית משנת 1957. בשנים 1958–1962 היה ראש בנק וולדטהאוזן, בנק בבעלות קרובי משפחה של אשתו.
בשנים 1962–1966 כיהן בדירקטוריון בהרינגר אינגלהיים, חברת תרופות שבין היתר הייתה מעורבת בייצור אייג'נט אורנג'.
משוער שעובדה זו הייתה המניע העומד מאחורי רצח בנו בשנת 2019, אם כי החשוד נשלח ליחידה מאובטחת בבית חולים בגלל הזויות נגטיביות נגד משפחת הקורבן.
בנובמבר 1968 הוא התמודד בתמיכת קנצלר גרמניה, קורט גאורג קיזינגר, על מועמדות מפלגתו למשרת נשיא גרמניה, אך הפסיד לגרהרד שרדר.
פון וייצזקר כיהן כראש עיריית ברלין המערבית בשנים 1981–1984. בשנים 1984–1994 כיהן כנשיא גרמניה.
בתקופת כהונתו אוחדה גרמניה ושולבו שטחי הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית לשעבר לתוך הרפובליקה הפדרלית הגרמנית.
בכך הוא הפך לנשיא הראשון של גרמניה המאוחדת.
ב-8 במאי 1985, בהיותו נשיא גרמניה המערבית, נשא פון וייצזקר נאום בפני הבונדסטאג בבון לרגל יום השנה ה-40 לסיום מלחמת העולם השנייה.
בשל תוכנו, ניסה המשטר הקומוניסטי של גרמניה המזרחית למנוע את הפצתו.
פון וייצזקר קרא בו לבני עמו "להתייצב מול האמת באומץ האפשרי" וקבע את אחריותם של הגרמנים למלחמה ולשואה:
בשנת 1953 פון וייצזקר התחתן עם מריאן פון קרטשמן.
הם נפגשו כשהייתה ילדה בת 18, והוא היה בן שלושים.
בשנת 2010, וייצזקר תיאר את הנישואין כ"ההחלטה הטובה והחכמה ביותר בחיי".
לזוג נולדו ארבעה ילדים: רוברט קלאוס פון וייצזקר, פרופסור לכלכלה באוניברסיטה הטכנית במינכן, אנדראס פון ווייצקר, פרופסור לאמנות באקדמיה לאמנויות יפות מינכן, ביאטריס פון וייצזקר, עורכת דין ועיתונאית, ופריץ אקהרט פון וייצזקר, רופא ראשי בבית החולים "שלוספארק-קליניק" בברלין.
בסוף שנות השבעים היה בנו אנדראס סטודנט בבית הספר לאודנוולד.
בשנת 2010 עלו דיווחים על התעללות מינית שאירעה שם ובתקשורת העריכו בתקשורת כי אנדראס אולי היה אחד הקורבנות, אולם הטענה הוכחשה על ידי המשפחה.
אנדראס נפטר מסרטן ביוני 2008, בן 51. בנו האחר של וייצזקר, פריץ, נרצח בדקירות סכין ב-19 בנובמבר 2019, בזמן שקיים הרצאה ב"שלוספארק-קליניק" שבו עבד.
ריכרד קורהר היה פקיד באס-אס ומומחה לסטטיסטיקה, מחבר דו"ח קורהר על התקדמות "הפתרון הסופי של הבעיה היהודית".
קורהר היה עובד המשרד לסטטיסטיקה של הרייך, יושב-ראש מועצת החברה הממלכתית 'רייך ומולדת' (Reich Und Heimat) ומחבר ספרים אקדמיים וספרות פופולרית בנושא תורת הגזע.
בתקופת השלטון הנאצי היה קורהר חבר המפלגה הנאצית ומנהל המדור לסטטיסטיקה ומדיניות דמוגרפיה במטהו של רודולף הס.
לאחר המלחמה לא הובא דו"ח קורהר כראייה במשפטי נירנברג.
קורהר ניסה להמעיט בערך עבודתו, וטען שלא הבין את משמעותה לגבי רצח היהודים.
הוא היה פקיד במשרד האוצר במערב גרמניה ומרצה באקדמיה לכלכלה ומדעי החברה בנירנברג.
בשנות החמישים פורסם ספרו של ג'רלד רייטלינגר על "הפתרון הסופי" ובו פרטים על דו"ח קורהר.
כתוצאה מכך, ב-1961 פוטר קורהר ממשרתו.
מעדויות שנאספו בשנות השבעים עולה כי קורהר ידע על השמדת היהודים, ואף טען שעובדה זו הייתה ידועה בגרמניה בתקופת השואה.
ריכרד גבריאל פָּסוֹבסקי (Pasovsky; 1887?, בוהמיה, אוסטריה – 9 במאי 1981, ה' באייר תשמ"א, חיפה) היה מהנדס בניין ישראלי, המהנדס הראשון של המשרד לעבודות ציבוריות ("סולל בונה"), מבוני תל אביב הקטנה בשנות ה-20 והיו"ר-המייסד של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל.
ריכרד פסובסקי נולד בבוהמיה שבאוסטריה (לאחר המלחמה בצ'כוסלובקיה, כיום צ'כיה), בנם של יוסף ורוזה, ילד צעיר במשפחה יהודית מרובת ילדים.
בשנים 1906–1913 למד בבית הספר הגבוה הטכני הגרמני הקיסרי-מלכותי (K.
בנעוריו נמשך לתנועה הציונית והצטרף לאגודת סטודנטים ציונית בפראג שעם חבריה נמנו הוגו ברגמן, מקס ברוד, הדודנים פליכס ולטש ורוברט ולטש ופרנץ קפקא.
בעשור השני של המאה ה-20 בנה מספר גשרים בשווייץ וכן בית דואר בציריך.
הוא נישא לחיה צֶקֶנדורף (Zeckendorf; 1888–1948), ובני הזוג היו הורים לשני בנים ובת.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החליט להגשים את שאיפותיו הציוניות ולעלות לארץ ישראל ולבנות אותה.
בשנת 1920 עלה אליה לבדו והשתקע בתל אביב, וכעבור שנה הצטרפה אליו משפחתו.
בארץ פגש בהוגו ברגמן, מכרו מפראג, שהיה מקורב לראשי ההסתדרות; הלה הציג אותו לדוד רמז, מנהל הקואופרציה הקבלנית במשק הבניין שהחלה להתארגן אז – "המשרד לעבודות ציבוריות" (לימים "סולל בונה"), שנוסד ב-1921 בעקבות ועידת היסוד של ההסתדרות – ופסובסקי התמנה למהנדסו.
כאשר חיפש פסובסקי אדריכל עבור המשרד לעבודות ציבוריות, התוודע ליוסף ברלין, שעלה ב-1921 ועבד כמנהל עבודה בבניית בית הכנסת הגדול בתל אביב; הוא הציע לו להצטרף למשרד, ובינואר 1922 התמנה זה למנהל הלשכה הראשית של המשרד וכאדריכלה הראשי.
בסוף 1922 הוקמה ביוזמתו של פסובסקי אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים (=המהנדסים והאדריכלים) הארצישראליים.
פסובסקי היה יו"ר האגודה הראשון, כשלצידו ברלין כסגנו (שבבחירות שנערכו בראשית 1923 החליפו ברלין כיו"ר), והוא הִתווה את מסגרותיה של האגודה ויזם את חוקתה המקצועית הראשונה.
בשנת 1923 הוקמה קואופרציית הבנייה "סולל בונה", כפי שהוחלט בוועידה השנייה של ההסתדרות (פברואר 1923).
"סולל בונה" עבדה תחילה לצד "המשרד לעבודות ציבוריות", ובראשית שנת 1924 החלה לפעול באופן עצמאי.
כעבור חודש, בפברואר 1924, פרשו ברלין ופסובסקי מהמשרד לעבודות ציבוריות והקימו משרד תכנון עצמאי בתל אביב: "ברלין את פסובסקי – ארכיטקטים ואינג'ינרים".
בתחילה המשיכו השניים בעבודה על מיזמים שהחלו במשרד לעבודות ציבוריות, ובתוך שנה החלו לקבל עבודות עצמאיות ומשרדם היה לאחד מהפעילים, המבוססים והחשובים בתל אביב (ואולי אף החשוב שבהם).
לדברי החוקר ברוך רביד, שני השותפים השלימו זה את זה בתכונותיהם ובכישוריהם: "פסובסקי [...] היה איש עסקים מוכשר והצטיין ביצירת קשרים.
הוא היה זה אשר, פרט למילוי תפקידו הטכני כמהנדס, השיג עבודות למשרד, עמד בקשר עם המזמינים וניהל את המשא ומתן הכספי עמם.
ברלין היה, על פי הגדרתו של פסובסקי, אמן-בוהמיין הפועל על פי מצבי רוח והשראה." השותפות בין השניים הייתה פורה מאוד, והם תכננו ביחד בתי מגורים ומבני ציבור רבים.
בנוסף לתכנון, המשרד עסק בפיקוח על בנייה (בין היתר פיקח על בניית בית הספר "תחכמוני" ברחוב ליליינבלום, שתכנן אלכסנדר ברוולד).
בשנות פעילותו של המשרד עבדו בו כשרטטים מי שבהמשך היו אדריכלים מובילים בארץ ישראל – יוסף נויפלד, זאב רכטר, אריה שרון ובנימין אנקשטיין.
בשנת 1924 היה פסובסקי מועמד בקבוצת המרכז במפלגת "ההתאחדות של הבלתי מפלגתיים" לבחירות הראשונות שנערכו לעיריית תל-אביב, שנקבעו ל-20 בינואר 1924. בראש הקבוצה עמדו מאיר דיזנגוף וישראל רוקח.
בין המבנים בתכנונם של ברלין–פסובסקי:
1922/25 – בית ברלין–פסובסקי ("בית התאומים"), מזא"ה 7–9, פינת רחוב שטראוס, תל אביב (במקום התגוררה משפחתו של ברלין, ומאוחר יותר גם משפחתו של פסובסקי).
1923/26 – שתי הקומות הראשונות של בית לודז'יה ("הבית האדום"; המבנה ששימש את בית החרושת לטקסטיל של חברת לודז'יה), רחוב נחמני 43 פינת רחוב גולדברג, תל אביב.
1925 – בית הכנסת הספרדי "אוהל מועד", רחוב שד"ל 5, תל אביב.
1925 – בית שיף (הרצלילינבלום), קרן הרחובות הרצל ולילינבלום, תל אביב – הוספת שתי קומות לבניין החד-קומתי (שנבנה ב-1909).
1925 – בית ציפורן, רחוב אחד העם 45 פינת נחמני, תל אביב.
1925 – הרחבות: בית יוסף רובינשטיין, סמטת שפ"ר 7; בית הורביץ, סמטת שפ"ר 10; בית יעקב רובינשטיין, סמטת שפ"ר 4 / התבור 40, תל אביב.
1925-6 – בית השייח' בֶּיידַס ("הארמון האדום"), ליד מסגד חסן בק, מנשייה (בגבול תל אביב–יפו) (נהרס).
1927 – אולם בית העם, פינת הרחובות בן-יהודה ושלום עליכם, תל אביב (נהרס; במקום עומד כיום בית "אל על").
1928 – קולנוע מוגרבי, פינת הרחובות אלנבי ובן-יהודה, תל אביב (נהרס).
1929 – בית הסופר י"ח רבניצקי, רחוב אחד העם 80, תל אביב.
בינואר 1929 התמנה פסובסקי לחבר הוועדה לבניין ערים של מחוז הדרום.
זמן קצר לאחר מכן, בראשית אותה שנה, שב עם אשתו וילדיו לצ'כוסלובקיה, לפראג, בשל המשבר הקשה בענף הבנייה בארץ ומצבה הבריאותי של אשתו.
כך הגיעה לקצה שותפותם הפורייה של פסובסקי ויוסף ברלין (ברלין המשיך לנהל את המשרד לבדו, ומ-1931 עם בנו זאב).
המשפחה התגוררה בפראג עד 1935, אז שבה לארץ ישראל והתיישבה בחיפה.
(בשואה נספו ארבעה מאחיו ואחיותיו עם משפחותיהם.)
פסובסקי המשיך בעבודתו כמהנדס, שימש כמהנדס העיר רמת גן והיה ממתכנני העיר נהריה.
לצד עבודתו, כיהן כיו"ר ארגון עולי צ'כוסלובקיה והיה מראשי תנועת מכבי העולמית.
עם קום המדינה הצטרף לאגף התכנון במשרד העבודה כמומחה להערכת מסים בבתים חדשים (שמאות מקרקעין), עד פרישתו לגמלאות.
לאחר שהתאלמן מאשתו חיה ב-1948, עבר עם בתו לתל אביב.
בהמשך נישא לפרידל (פרידה) והיה נשוי לה עד מותו.
בתל אביב התגורר ברח' בן-יהודה, בבית שתכנן מגידוביץ', והוסיף להיות פעיל מאוד גם בשנות השמונים לחייו.
בערוב ימיו, בשנות ה-70, עבר שוב לחיפה, ושם נפטר בשיבה טובה ב-1981, בגיל 94. הותיר את אשתו פרידל (פרידה) (נפטרה ב-2007) את שלושת ילדיו וכן נכדים.
בנו דניאל פסובסקי (נפטר ב-2010) היה מהנדס.
בנו יוסף ("פפו") מילוא (1916–1997) היה במאי, מייסד התיאטרון הקאמרי ותיאטרון חיפה, חתן פרס ישראל לתיאטרון (היה נשוי לשחקנית והמורה למשחק ימימה מילוא; בתם היא הציירת אורנה מילוא).
בתו ורדה תמיר (נולדה ב-1924) היא גרפולוגית שכיהנה כגרפולוגית הראשית של משטרת ישראל.
אדולף לודוויג תיאודור ריכרד פון שוּבּרט , היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוסים ועל ארמיות במלחמת העולם הראשונה.
פון שוברט נולד בפוזן לתאודור ועמליה פון שוברט שהיו בעלי אחוזה בשלזיה.
אחיו הגדול קונרד היה אף הוא גנרל לוטננט בצבא הגרמני, ולאחר מכן היה פוליטיקאי.
בשנת 1867 התגייס פון שוברט לצבא הפרוסי, ולחם במלחמת פרוסיה צרפת.
פון שוברט מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1902 מונה למפקד הדיוויזיה ה-39, בשנת 1906 מונה למושל העיר אולם.
ובשנת 1907 מונה למפקח על חיל התותחנים.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון שוברט למפקד קורפוס המילואים ה-14 שהיה חלק מהארמייה השביעית ולחם בחזית המערבית.
ב-18 בספטמבר 1914 מונה למפקד הארמייה השמינית, אך הוא לא פיקד על הארמייה הרבה זמן, ב-9 באוקטובר 1914 הודח פון שוברט עקב החלטתו על נסיגה.