tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחת הדוגמאות למרכז קניות בישראל הנחשב יוצא דופן מבחינה זו היא "קניון ערים" בכפר סבא שבו יושמו מספר עקרונות תכנוניים המחברים את הקניון עם מרקם העיר אשר יוצרים באופן יוצא דופן סינרגיזם בין המסחר העירוני והמסחר בקניון.
כך גם בדיזנגוף סנטר הוותיק, בו לחנויות רבות יש חזית אל הרחוב.
בדומה אליו פועלים עוד קניונים רבים הבנויים בתוך מרכזי ערים.
יש הרואים בקניונים את המרחב הארכיטיפי של התרבות הגלובלית.
לטענתם, הקניונים זהים בכל מקום ומציעים אותה תרבות צריכה ובהם באות לידי ביטוי הנטיות ההומוגניות שלה.
מנגד, יש הטוענים כי הקניון הוא אחת מזירות הקרב האחרונות שנותרו בין הנטיות לגלובליזציה הומוגנית, זאת שהסופר בנג'ימין בארבר מכנה "אמריקניזציה", לבין הנטייה למקומיות, שבארבר מכנה "ג'יהאד".
לטענת חוקרים אלה, כל קניון הוא תוצר של שילוב בין השאיפה של היזמים והמפעילים להפיק רווח מהנכס שבבעלותם ובין הצרכים החברתיים של המקום.
כך, למשל, ניתן למצוא בקניונים ישראליים בתי כנסת, מרפאות, שירותים ממשלתיים וכדומה.
ברב הקניונים ניתן למצוא עמדות כספומט למשיכת מזומנים ובחלקם ניתן למצוא תיבה להחזרת ספרים לספרייה הציבורית.
סלסידו טוען כי היזמים הקפיטליסטיים אימצו ושילבו את הדרישות המקומיות בבנייה שלהם, במטרה למכור יותר.
הקניונים, מעצם הגדרתם, הפכו לאחד מסמלי הקפיטליזם, חיי השפע וצמיחה כלכלית.
ככאלה הם יעד לביקורת עזה מצד תנועות שמאל רדיקלי בעולם, המתנגדות למה שהקניון מייצג.
אחת התנועות החברתיות הידועות בעוינותן לתרבות הקניונים היא תנועת הפאנק, אשר אחת מסיסמאותיה היא Bomb the Mall ("הפציצו את הקניון").
קניון מוגדר בדרך כלל שטח פרטי, שלבעליו זכויות לפעול בו כרצונם.
השאלות המשפטיות המתעוררות בהקשר זה הן בעיקר שאלות של אפליה ושל חופש ביטוי.
שאלת מעמדו המשפטי של חלל הקניון כמרחב ציבורי מעסיקה רבים, במיוחד לאור פעילויות מצד תנועות חברתיות שונות.
במדינת קליפורניה שבארצות הברית נפסק כי מרכז הקניות הוא כמו רחוב לכל דבר, לעניין חופש ביטוי - משמעות הדבר שמותר להפגין בתוך קניון - על מנת לאפשר לציבור את הזכות להפגין ולהישמע.
בישראל, קבע בית המשפט המחוזי אחרת בפסק דין בהקשר של סכסוך בין עיריית תל אביב-יפו ו"לונדון מיניסטורס" בו נקבע כי חלל המרכז המסחרי אינו שטח ציבורי.
בקניונים רבים נהוג לכרות הסכמי בלעדיות הקובעים שהקניון לא ישכיר שטחי מסחר למתחרים ישירים של השוכר הראשון.
על אחד מהסכמים אלו, שנגע לבלעדיות של בנק בקניון הראל במבשרת ציון, קבע הממונה על ההגבלים העסקיים כי התנאי אינו חוקי בהיותו הסדר כובל.
מרכז קהילתי יהודי (באנגלית JCC - Jewish Community Center וכן YMHA - Young Men's Hebrew Association) הוא ארגון למטרות פנאי, חינוך, צדקה ופעילות חברתית בקרב קהילות יהודיות בארצות הברית.
הפעילות מתקיימת לרוב בתחומי מתנ"ס מקומי שהארגון מפעיל.
בצפון אמריקה פועלים כ-350 מרכזים השייכים לארגון הגג JCCA.
הארגון מקיים מ-1982 מדי שנה תחרויות ספורט פופולריות לבני הנוער בגילאי 18-14 מהקהילות היהודיות בארצות הברית וקנדה בשם "משחקי JCC מכבי" המתקיימים מדי שנה במתנ"סים יהודיים בערים שונות בארצות הברית.
ב-2011 אף קיימו מהדורה מיוחדת של "מכביית הנוער" הזאת בישראל מטעם מכבי העולמית שכלל הטסת מאות בני נוער לישראל לטייל בארץ ולהתחרות בטורניר (בו השתתפו כ-1500 בני נוער מצפון אמריקה וישראל).
טקס הפתיחה עצמו התקיים באצטדיון העירוני בקריית שמונה ותחרויות נוספות התקיימו בקיבוצים בצפון הקרובים לעיר.
מרכז קופת חולים, שהוא כיום "בית המרכז לקבלה", הוא מבנה ייחודי מבין מבני הסגנון הבינלאומי שנבנו בתל אביב.
המבנה, המצוי ברחוב בילינסון 8, פינת רחוב בן עמי 14, תוכנן בשנת 1937 על ידי האדריכל יוסף נויפלד עבור קופת חולים כללית.
מבנה זה, בדומה למבני כיכר דיזנגוף (בהם מבנה קולנוע אסתר), הוא מבנה ציבורי שנבנה בסגנון הבינלאומי.
מבנה זה ייחודי בכך שברחבי העולם מרבית מבני הסגנון הבינלאומי נבנו עבור אנשים פרטיים כבתי מגורים, או כמבני ציבור בבעלות פרטית (בתי קולנוע כגון קולנוע אסתר).
מבנה בסגנון זה המיועד עבור גוף ציבורי הוא נדיר ביותר.
גם בארץ מרבית המבנים בסגנון זה נבנו עבור אנשים פרטיים (90% מהמבנים).
המבנה בנוי בצורה קמורה, המהווה השלמה ניגודית למבני כיכר דיזנגוף הקעורים.
בחלקו העליון משמש מוטיב ה"ספינה" האופייני לאדריכלות הסגנון הבינלאומי.
קומתו הראשונה של המבנה יועדה לאחסון תרופות עבור קופת החולים, והקומה העליונה, הבולטת מקו הבניין של הקומה הראשונה, נועדה להנהלת הקופה.
המבנה הוא חלק ממבני העיר הלבנה שהוכרו כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו וכיום הוא מארח פעילויות שונות בהן קורסים וכנסים בנושא הקבלה.
מרכז פלורידה הוא אזור של מדינת פלורידה שבארצות הברית הכולל את המחוזות אורנג', אוסיאולה, ברווארד ווולוסיה.
יש המכלילים גם את המחוזות פולק, פלאגר וסאמטר באזור זה.
מחוזות אלה מכונים גם "מסדרון ה-I-4" על שם כביש בינמדינתי I-4 החוצה אותם.
אקלים המחוזות סובטרופי, אולם סופות הוריקן וסופות רעמים רבות פוקדות את האזור.
נכון לשנת 2006, אוכלוסיית האזור מנתה כ-3.5 מיליון תושבים.
הערים העיקריות באזור הן אורלנדו, פאלם ביי, לייקלנד, מלבורן, דלטונה, דייטונה ביץ', קיסימי, אלטמונטה ספרינגס וסנפורד.
באורלנדו ממוקם המרכז הרפואי המתקדם של אוניברסיטת מרכז פלורידה, וכן מוסדות מחקר רפואי רבים המכונים מדיקל סיטי.
באזור אתרי טבע רבים ושלמעלה מ-1,500 אגמים ובריכות טבעיות שסביבן שמורות טבע ומסלולי טיולים בטבע.
מרכז (לשעבר מכון) קזאלי לכימיה יישומית הוא מרכז מחקר השייך לאוניברסיטה העברית בירושלים.
חוקריו לומדים נושאים הקשורים באספקטים יישומיים של הכימיה ולומדים סטודנטים לתארים מתקדמים.
המרכז ממוקם בקמפוס האוניברסיטה בגבעת רם.
המרכז הוקם על ידי קתלין קזאלי, אשתו של אלברטו קזאלי, יהודי ממוצא אוסטרי, בשנת 1975. ייחודו של המרכז בכך שהוא עוסק בכימיה יישומית, ענף נדיר יחסית עבור מכוני מחקר באוניברסיטאות.
בין מייסדיו היה אליעזר טל שימש גם כראש המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח ופרופ' אברהם בניאל.
בשנת 2003, הושלם פיתוחו ומסחורו של דבק ביולוגי על בסיס מחקר של פרופ' דניאל כהן, מנהל המכון.
בשנת 2006, נשרף המכון עקב תאונה באחת המעבדות, והמכון שופץ לאחר מכן.
תחומי המחקר בהם מתמקדים חברי סגל המכון:
כימיה פורנזית – פרופ' יוסי אלמוג.
כימיה גיאו-אורגנית – פרופ' זאב אייזנשטט.
פולימרים ביורפואיים – פרופ' דניאל כהן (ראש החוג לכימיה באוניברסיטה העברית, 2008-9).
מדע קולואידי, אמולסיות ומיקרואמולסיות – פרופ' נסים גרתי.
כימיה סביבתית – פרופ' עובדיה לב.
כימיה של פני שטח, יצירה וייצוב של חלקיקים ננומטרים ודיואות פונקציונליות – פרופ' שלמה מגדסי (ראש המכון לכימיה).
פולימרים מרוכבים – פרופ' גד מרום (דיקן הפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע, 2008–2012).
כימיה ירוקה – פרופ' יואל ששון (ראש המכון לכימיה, 2011).
מרכז פרס לשלום ולחדשנות (בעבר: מרכז פרס לשלום) הוא מרכז ללא כוונת רווח, שהוקם בשנת 1996. המרכז הוקם במטרה לפעול בתחום קידום השלום במזרח התיכון על פי חזונו של שמעון פרס.
בשנת 1996, לאחר הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה, חבר פרס לאורי סביר על מנת לקדם הקמת מרכז לקידום תהליך השלום.
יחד עם אישי ציבור ופעילים נוספים גובש החזון להקמת המרכז.
בסוף 1997 נחנך המרכז בכנס מועצת הנגידים הבינלאומית הראשונה שלו.
המרכז הוא ארגון לא-ממשלתי ולא מפלגתי השייך למגזר השלישי בישראל.
הוגדר עם הקמתו כמוסד ללא כוונת רווח.
בשנת 2003 נערך טקס הנחת אבן הפינה ל"בית פרס לשלום", הבניין החדש של המרכז בשכונת גבעת עלייה ביפו.
המגרש עליו נבנה הבניין היה בעבר חלק מבית החולים הממשלתי ביפו, שנסגר בשנות ה-80. הבניין תוכנן על ידי האדריכל האיטלקי מסימיליאנו פוקסס.
שטחו הוא כ-2,500 מ"ר ובו חמש קומות.
בבניין משרדי הנהלת המרכז, חדרי סדנאות, אודיטוריום, מרכז מידע ומרכז מבקרים.
מסביב לבניין קיים "פארק השלום": פארק ציבורי פתוח אשר מגיע עד קו החוף.
בעבר שכנה בקומה השלישית של הבניין לשכתו של שמעון פרס.
מנכ"לית המרכז היא אפרת דובדבני ונשיא הכבוד היה אורי סביר.
שמעון פרס שימש כנשיא הכבוד עד למותו ב-2016. נכון ל-2018 יו"ר הוועד המנהל הוא חמי פרס והחברים האחרים בו הם: יונתן קולבר, מנואלה דבירי, צבי ימיני, צביה ולדן, ד"ר יוני פרס, ד"ר נוף עתאמנה אסמעיל ותמיר פרדו.
בעבר היו חברים בוועד גם אברהם נאמן, רפי אדרי, טלי ליפקין-שחק, עליזה גורן, אילן חת, משה תאומים, אורי סביר ועוד.
בשנת 2016 נחתם הסכם לשיתוף פעולה בין מרכז פרס לשלום וארגון אונסק"ו.
במסגרת ההסכם הצהיר ארגון אונסק"ו על הכוונה לתמוך בפרויקטים של המרכז מתחום החינוך לשלום ועידוד לדו קיום בין ישראלים ופלסטינים.
ההסכם כולל שיתוף פעולה בין הארגונים, החלפת מידע, אימון אנשי צוות והכשרה מקצועית.
במעמד חתימת ההסכם הוענק לפרס פסל "Tree of Peace" כהערכה על תרומתו (זאת לאחר שבשנת 1993 הוענק לשמעון פרס פרס לשלום על שם פליקס הופואה-בואני מטעם אונסק"ו).
ב-19 בדצמבר 2018 הוצב במרכז פרס ארונה של רונה רמון שנפטרה לאחר מאבק בסרטן והציבור עבר על פני הארון וחלק לרמון כבוד אחרון.
ושם התקיים טקס האשכבה בנוכחות משפחה, חברים ונשיא המדינה, ראובן ריבלין.
המרכז מפעיל פרויקטים בתחומים: טכנולוגיה, עסקים, חקלאות, ספורט, חינוך ורפואה.
הענקת אות אבירות מרכז פרס לשלום ולחדשנות לנשים פורצות דרך בתחומן המהוות מודל לחיקוי בקרב נשים ונערות בארץ ובעולם.
תוכניות המרכז פונות למשתתפים מכל המגזרים, המינים והגילאים.
בתי ספר תאומים לשלום ולספורט: פרויקט בתחום הכדורגל הפועל בקהילות מגוונות ברחבי ישראל והאזור.
במסגרת התוכנית קבוצות כדורגל יהודיות-ערביות וישראליות-פלסטיניות משחקות יחד לאורך שנת הפעילות.
המאמנים מקבלים הכשרה וליווי מהמרכז להעברת האימונים תוך שימוש במתודות חינוכיות שפותחו במרכז פרס.
משחקים הוגן, מובילים שלום: הפרויקט עוסק בהכשרת סטודנטים בנושאי מנהיגות, חינוך ושלום באמצעות ספורט.
לאחר ההכשרה, הסטודנטים משולבים בניהול והפעלת תוכניות חינוכיות בבתי ספר ברחבי הארץ.
גשרים לשלום: תוכנית חינוכית המופעלת על ידי המרכז בשיתוף עם אורט ישראל, קרן אדמונד דה רוטשילד, גוגל ישראל ומשרד החינוך.
במהלך התוכנית תלמידי תיכון דרוזים, מוסלמים ויהודים בישראל עובדים על יישום יוזמות חברתיות לחיבור בין החלקים השונים של החברה הישראלית.
יאללה - מנהיגים צעירים: במסגרת הפרויקט נפגשים צעירים מרחבי המזרח התיכון ברשתות חברתיות.
אלפי משתתפים לקחו חלק בפעילויות הפרויקט דרך פייסבוק.
בתחום הרפואה המרכז מקדם פרויקטים: הכשרת רופאים: הפרויקט עוסק בעידוד הכשרה מקצועית של רופאים פלסטינים על ידי אנשי מערכת הבריאות הישראלית.
המרכז נעזר בידע הרפואי בישראל כדי לסייע בקידום של מערכת הבריאות הפלסטינית.
Saving Children: הפרויקט מטפל בצרכים הומניטריים של ילדים פלסטינים הנזקקים לטיפולים מצילי חיים שאינם זמינים להם במערכת הבריאות הפלסטינית.
המרכז פועל בתחום שיתוף הפעולה הכלכלי אזורי.
לצד שיתופי פעולה כלכליים מופעלות במסגרת המרכז גם סדנאות לבניית יכולות ופיתוח מקצועי של קשרים עסקיים וסביבתיים.
פרויקט קידום שותפויות עסקיות חוצות גבולות מקדם שיתוף פעולה כלכלי אזורי דרך מחקר משותף, פיתוח מקצועי, וחיבור עסקי בין חברות ואנשי מקצוע בעלי השפעה באזור.
מאיץ היזמות מזנקים ביחד מופעל על ידי מרכז פרס בשותפות עם קרן אדמונד דה רוטשילד, מאיץ הסטארט-אפים MassChallenge Israel וקרן ההשקעות TAU Ventures של אוניברסיטת תל אביב, במסגרתו יזמים מתחילים מכל רחבי הארץ (בדגש על הפריפריה החברתית והגאוגרפית של ישראל) עוברים סדנאות מקצועיות ומקבלים סיוע בפיתוח מוצר ובניית מיומנויות.
את המשתתפים מלווים מנטורים מובילים מעולם היזמות והטכנולוגיה.
פרויקט CityZoom מקדם את עולם הערים החכמות בישראל באמצעות שיתופי פעולה חוצי מגזרים בין סטארטאפים וחברות טכנולוגיה, חברות ישראליות ורב לאומיות וגופים מוניציפליים.
במהלך הפרויקט מקיימת קהילת CityZoom מפגשים בין מנהלים ואנשי מפתח מהתעשייה, רשויות מקומיות ואקדמיה, ועורכת דיוני 'שולחן עגול' וסמינרים עם מומחי חדשנות, יזמים וחוקרים.
הפרויקט בשותפות עם משרד הכלכלה, משרד הפנים, ישראל דיגיטלית, אוניברסיטת תל אביב ועתידים.
ביוני 2016 הכריז מרכז פרס לשלום ולחדשנות על הקמת מרכז החדשנות של ישראל.
המרכז נפתח למבקרים בשנת 2019 והוא מיועד לביקור של תיירים ומשלחות עסקיות וממשלתיות מישראל ומהעולם.
המרכז מציג את סיפורה של מדינת ישראל מיום הקמתה עד היום תוך התמקדות בהתפתחויות בתחומי הטכנולוגיה והחדשנות.
הסיור במרכז כולל בין היתר ציר זמן של החדשנות הישראלית, הולוגרמות של אישים בתחום (בין היתר: גיל שוויד, רות ארנון, אמנון שעשוע), קפסולת מציאות מדומה ותערוכה מתחלפת בה מוצגים פיתוחים בתחום מהשנה החולפת.
מרכז קהילתי לב אביב, המכונה גם בית תמי, הוא מרכז קהילתי השוכן בבית ברחוב בעלי מלאכה 16 בתל אביב, והגובל בגינת שינקין ובבית כנסת גאולת ישראל.
המרכז נוסד בנובמבר 1994 במטרה להעניק מענה לצורכי האוכלוסייה המתחדשת באזור רחוב שינקין, ומאז 1997 הוא קרוי על שמה של תמי שטיינמץ.
פעילויות המרכז נערכות בבניין המרכזי ובשלוחת הספורט של המרכז הקהילתי הפועלת בבנין ברחוב מזא"ה 11. בשלוחה זו, שנחנכה בשנת 1998, פועלים חדר כושר, אולם ספורט, וחדר אימונים.
המרכז עוסק בפעילויות שונות ובהן חוגים לילדים ולמבוגרים, בתחומי אומנות, דרמה, מוזיקה וספורט, עריכת הרצאות וסדנאות, הפקת הצגות תיאטרון שוליים ועוד.
במקום פועלים חוג מחול לילדים (מחולצ'יק) ולהקת מחול למבוגרים (להקת תמי/נמרוד פריד) המופיעה ברחבי ישראל ומחוצה לה.
כ-1,500 משתתפים רשומים ומאות מבקרים מזדמנים פוקדים את פעילויות התרבות והספורט של המרכז הנערכות בשני המבנים.
מרכז צפרות או פארק צפרות הוא מוקד ללימוד צפרות באמצעות התבוננות על נדידת עופות.
מרכזי צפרות ממוקמים בדרך כלל באתרים בהם יש מגוון עופות, כגון אתרי נדידה מרכזיים ושמורות טבע (לרוב בעלות מקווה מים גדול).
מרכזים אלה עוסקים במחקר, בחינוך ובצפרות כתחביב.
בישראל מופעלים תשעה מרכזים כאלה ועוד ארבע בתכנון.
כל אחד מהמרכזים פועל באופן עצמאי.
בעקבות מחקר שבוצע במכון ירושלים לחקר ישראל ננקטה יוזמה להגיע לידי פעילות משותפת של מרכזי הצפרות.
בשלושים השנים האחרונות התפתחו בישראל מוקדי צפרות ביוזמות מקומיות שונות.
פיתוחם נעשה באופן עצמאי על ידי הגופים, אשר יזמו את הקמתם: מוסדות מחקר ורשויות אחרות.
הקשר בין המוקדים היה רופף ובין השאר התקיימה אפילו תחרות בינם לבין עצמם.
צוות של 21 חוקרים חקר את נושא "מרכזי הצפרות" במשך שנתיים על כל היבטיו: תרומתה לסביבה, לתיירות, לחינוך, ולמחקר.
במחקר גובשו המלצות לפיתוח המרכזים.
חברו למחקר משרדי הממשלה: המשרד להגנת הסביבה, משרד החינוך, משרד התיירות המשרד לפיתוח הנגב והגליל תוך שיתוף פעולה עם מרכז הצפרות החברה להגנת הטבע, אוניברסיטת תל אביב והמרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון.
במסמך הוגדרו יעדים על מנת לאפשר את קידום הצפרות ברמה בינלאומית.
פארק הצפרות באילת - נפתח ב-1980 באילת ובולט בלהקות הפלמינגואים שפוקדות אותו מדי עונה.
כמו כן, בזכות מיקומה של אילת, העופות הדואים נוהגים לעבור מעל ה"גשר היבשתי" שלה היות שהאוויר הדרוש להם להתרוממות נוצר מעל היבשה ולא מעל הים.
המרכז האקולוגי: לוטן - הוקם ב-1996 בקיבוץ ללוטן, במקום בו הייתה מחצבה לא פעילה.
מיקומו של קיבוץ לוטן בלב הערבה הדרומית, באזור העשיר בצמחייה ובמקורות מים, הפך אותו לתחנת "תדלוק" וצבירת אנרגיה חשובה ביותר עבור מאות מינים של עופות נודדים החולפים בשמי השבר הסורי-אפריקני.
מרכז הצפרות וחקר הזנבנים בחצבה - הוקם ב-1971 בצמוד לבית ספר שדה חצבה.
התחנה לחקר ציפורי ירושלים - הוקם ב-1994, והוא אתר הטבע העירוני הקהילתי הראשון בירושלים.
המרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון - הוקם בעמק איילון בשנת 1996 ביוזמה משותפת של אוניברסיטת תל אביב והחברה להגנת הטבע.
מלבד מחקר וחינוך עוסק המרכז בניטור נדידת עופות על מנת למנוע התנגשויות עם כלי טיס.
מקור החסידה - הוקם בשנת 1996 בכפר רופין בעמק בית שאן.
עמק בית שאן וסביבתו, "עמק המעיינות", עשיר בבתי גידול טבעיים ומלאכותיים, המצויים בהר הגלבוע ורמת יששכר, גאון הירדן, חורשה טבעית, בריכות דגים, שדות, מטעים - מקומות אלה מהווים מוקד משיכה לעופות הנודדים.
פארק הצפרות במעגן מיכאל - הוקם ב-2007 על ידי החברה להגנת הטבע כחלק מבית ספר השדה.
מרכז צפרות עין אפק - הוקם בשנת 2007 בשמורת עין אפק.
יתרונו של בית הגידול הוא בנביעות המים בו במשך כל השנה.
זהו בית הגידול הלח הכמעט יחיד בארץ שבו מצויים מים טבעיים באיכות טובה.
סביב המרכז זורם נחל נעמן והתהוו ביצות טבעיות.
בית גידול זה היווה מוקד משיכה לעופות מים וציפורי שיר.
מרכז הצפרות החולה - הוקם בשנת 2001 על ידי החברה להגנת הטבע, על מנת לקדם פעילות צפרות ושמירת טבע באזור.
ייחודם של ביצת החולה והאגם היה בהיותם צומת מפגש בין הצומח והחי מיבשות שונות.
צמחים ובעלי חיים מאפריקה הגיעו כאן לקצה גבול תפוצתם הצפוני ואילו נציגים של צומח וחי מאירופה הגיעו בביצה לקצה גבול תפוצתם הדרומי.
התחנה לחקר ציפורי עמק צרעה - פועל באופן סדיר החל משנת 2008. פעילות המרכז היא מחקרית בעיקרה, ובמסגרתה מתבצעים טיבועים של ציפורי-שיר במגוון בתי גידול בעמק: שדות אספסת, פרדסים, מטעי זיתים, מאגר-ביוב ועוד.
בשנת 2008 טובעו בעמק צרעה כ-14,000 ציפורים מעשרות מינים שונים.
פארק ראש ציפור - הוקם ב-2017, ונחשב בפני צפרים רבים כ"ריאה ירוקה" בלב תל אביב, והוא מאוכלס בעצים רבים, ולמרות היותו חלק מפארק הירקון, אין ביער משטחי דשא, והתחושה של מי שמטייל בו היא של יער ירוק.
בתוכנית להקים את המרכזים הבאים:
מרכז הצפרות בדגש על נשרים במרום הגליל באזור נחל דישון.
פארק אריאל שרון - על גדות נחל איילון סמוך לתל אביב.
המרכז הרב תחומי לחקר ים המלח ו"הבקע הגדול" - בית ספר שדה עין גדי.
מתוכנן שיתוף פעולה על הפלסטינים ביריחו ועם ממלכת ירדן בעבר הירדן
מרכז קשר הוא מקום סגור המופעל על ידי משרד הרווחה ומאויש על ידי עובדים סוציאליים ופקידי סעד, המאפשר מפגש מוגן ומפוקח בין ילדים לבין אחד מהוריהם.
המפגשים נערכים במרכז קשר לאחר הפניה של עובד סוציאלי או של בית המשפט, לרוב במקרים של מאבק גירושין קשה, סכסוך זוגיות, אלימות במשפחה, התעללות בילדים, צווי הרחקה, העברת הילד למשפחת אומנה או פנימייה, ועוד.
מרכזי הקשר עשויים לשמש כתחליף להסדר זמני שהות של הורה עם ילדו.
המרכז מהווה "תחנה זמנית" לקראת קשר עצמאי בעתיד בין ההורה לילדיו, ומטרתו לסייע בחידוש הקשר בין ההורה לילד, בנייתו ושימורו, תוך הדרכה והכוונה.
מרכזי קשר פרוסים בכל רחבי ישראל; פועלים בה 63 מרכזי קשר נכון ל-2010. בני המשפחה נפגשים במרכז הקשר כשעה או שעתיים בשבוע, בימי חול.
צוות המרכז צופה במפגשים ומדווח על מהלכם לפקיד הסעד, אשר כותב לבית המשפט דוחות תקופתיים על הקשר.
בדרך כלל ילדים והורים מופנים למרכז קשר כאשר ישנו חשש למסוכנות מצד ההורה הלא משמורן.
לעיתים נוצר הצורך במרכז הקשר כאשר ישנו סכסוך עוצמתי בין ההורים ומרכז הקשר משמש נקודת העברה של הילדים בהסדרי הראייה.
מקרה אחר שבו נפגשים הורים עם ילדיהם במרכז קשר הוא כאשר יש החלטה של משרד הרווחה או בית המשפט לנוער להוציא את הילדים להשמה חוץ ביתית (אומנה, פנימיות או מוסדות), לאחר בדיקת מסוגלות הורית של ההורים והכרזה על הקטין כ"נזקק"; במקרה זה, ההורים הביולוגיים יכולים לפגוש את ילדיהם במרכז קשר.
במקרים של הסדר זמני שהות עם הורה לא-משמורן, ההפניה למרכז נעשית על ידי בית משפט לענייני משפחה, בית דין רבני או יחידות הסיוע שליד בית המשפט, בכפוף להמלצה של פקיד הסעד לסדרי דין לאחר מינויו לחקור ולהמליץ או לפקח על הסדר זמני שהות לאחר פסק דין.
גם עובד סוציאלי יכול להפנות למרכז קשר לאחר התייעצות עם ראש הצוות, מדריך או פקיד סעד.
ניתן להתקבל גם בהסכמת שני ההורים על כך.
בסוף 2017 פעלו בישראל 66 מרכזי קשר הורים–ילדים הפרוסים בכל רחבי הארץ.
מדי שנה מטופלים באותם המרכזים כ־2,400 משפחות, בהן מעל 4,000 ילדים.
במרכז הקשר ישנן שתי אוכלוסיות עיקריות: 51% מן המשפחות בטיפול ממושך הופנו למרכזי הקשר על רקע של השמה חוץ-ביתית ו- 49% על רקע של סכסוך גירושין.
ב-30% מן המשפחות בטיפול ממושך הייתה היסטוריה של הפסקת קשר או של נתק שנמשך מעל שנה.
מרבית המשפחות המטופלות במרכזי הקשר בטיפול ממושך, נמצאות בטיפול 3–5 שנים, וממוצע משך הטיפול בהן עומד על 4 שנים.
בעבור 73% מן המשפחות ההתערבות במרכזי הקשר כוללת פיקוח בלבד.
בבריטניה הוקם מרכז הקשר הראשון בסקוטלנד ב-1988, וכיום פועלים בה כ-350 מרכזים.
המרכזים מופעלים כיום לרוב באמצעות גופים קהילתיים מקומיים שאינם ממוסדים, כגון הכנסייה המקומית.
הגוף התומך במרכזים אלו הוא האגודה הלאומית למרכזי קשר.
באוסטרליה הוקמו מרכזי הקשר תחת התוכנית הממשלתית לשירותי יחסי משפחה, והם פועלים תחת פיקוחה.
ב-2004 פעלו באוסטרליה כ-35 מרכזי קשר, ובנוסף פועלים בה מספר מרכזי קשר לא ממוסדים.
בישראל פועלים 63 מרכזי קשר נכון ל-2010, בהם נפגשות לאורך השנה כ-2,000 משפחות עם יותר מ-4,000 ילדים.
הורים לא-משמורנים רבים טוענים כי מניעת מפגשים חופשיים עם ילדיהם ושליחתם להיפגש עימם במרכזי קשר תחת פיקוח, מתאפשרת בקלות רבה מדי על ידי בתי המשפט ושירותי הרווחה, ועשויה לשמש כקלף מיקוח וכנשק עבור ההורה המשמורן בכל מקרה של אי-הסכמה בסכסוכים זוגיים ומאבקי גירושין.
כן נטען שהמפגשים במרכזי קשר, המפוקחים בתצפית של עובד סוציאלי מאחורי חלון זכוכית חד-כיווני, פוגעים בחופשיות ואותנטיות הקשר בין ההורה לילד, עלולים ליצור פגיעה רגשית בקרב הילדים וההורים, ואף ריחוק בין ההורים לילדיהם.
מספר מחקרים שפורסמו לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 מצביעים כי בבריטניה, שיעור האובדנות של ילדים אשר פגשו את אביהם במרכזי קשר היה גבוה עד פי 40 מזה של ילדים אשר גדלו במשמורת-משותפת.
ההסלמה בבריטניה גררה בין השאר גם התלהמות והקצנה בקרב ארגוני אבות נוספים, בישראל ובעולם כולו, ושימשה דגל למאבק הבינלאומי בתופעת מרכזי הקשר, ואף להתמרדות כללית שכללה אבות שלא הסכימו להופיע למפגשים עם ילדיהם במרכזי קשר.
מרכז קרטר נוסד בשנת 1982 על ידי נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר ואשתו רוזלין קרטר באטלנטה, בירת ג'ורג'יה.
המרכז ממוקם בפארק בן 35 אייקרים, 2 מיילים מזרחה למרכז העיר אטלנטה.
המרכז כולל ארבעה ביתנים המשרתים את הנשיא לשעבר, קרטר, ואשתו רוזלין וכן את צוות המרכז.
בצמוד למרכז שוכנים הספרייה והמוזיאון על שם ג'ימי קרטר (The Jimmy Carter Library and Museum).
מרכז קרטר, הספרייה והמוזיאון ידועים בשם "פארק קרטר הנשיאותי" (The Carter Presidential Center).
המרכז נוסד במטרה לשפר את איכות החיים של בני-אדם בלמעלה מ-70 מדינות ברחבי העולם.
בבסיס מרכז קרטר (The Carter Center), בשיתוף עם אוניברסיטת אמורי (Emory University), עומדת מחויבות לזכויות אדם, ולהקלה על הסבל האנושי.
המרכז שואף למנוע ולפתור קונפליקטים, להעצים חירויות ודמוקרטיה ולהביא לשיפור הבריאות.
בשנת 2002, זכה הנשיא לשעבר ג'ימי קרטר, בפרס נובל לשלום באוסלו.
פרס נובל הוענק לו על עשרות השנים של מאמץ למציאת פתרונות שוחרי שלום לקונפליקטים בינלאומיים, לקידום הדמוקרטיה וזכויות אדם ולקידום פיתוח כלכלי וחברתי, באמצעות מרכז קרטר.
בראש המרכז עומד חבר נאמנים מבניהם אנשי עסקים מובילים, מחנכים, פקידי ממשל בכירים לשעבר ופילנתרופים.
חמישה עקרונות מנחים את פעילותו של מרכז קרטר:
המרכז מדגיש נקיטת פעולה ותוצאות.
המרכז לא מעתיק מאמצים אפקטיביים שנעשים כבר על ידי אחרים.
המרכז עוסק בבעיות מורכבות ולכן הוא מודע לכישלון כאפשרות קיימת.
המרכז אינו טפילי והוא פועל בנטרליות בפעולות לפתרון סכסוכים.
המרכז מאמין כי אנשים יכולים לשפר את חייהם כשיש בידיהם הכישורים המתאימים, הידע והגישה למשאבים.
מרכז קרטר משתף פעולה עם עוד ארגונים, פרטיים וציבוריים כאחד הפועלים לקידום מטרות כשלו.
תחומי העיסוק של מרכז קרטר
למרכז קרטר תוכניות בתחומים פוליטיים ובריאותיים כאחד: תוכניות העוסקות בקידום הדמוקרטיה, תוכניות בתחום זכויות אדם, תוכניות ליישוב סכסוכים ותוכניות לשיפור הבריאות של אנשים ברחבי העולם.
תוכניות מרכז קרטר לשלום עוסקות בחיזוק חירויות ודמוקרטיות במדינות ברחבי העולם, מבטיחות זכויות פוליטיות ואזרחיות של אנשים, העומדות בבסיס חברות שוחרות שלום וצדק.
המרכז מפעיל תוכניות בתחום הדמוקרטיה, זכויות האדם ויישוב סכסוכים.
על פעילות מרכז קרטר לשלום, מן התקשורת
מרכז קרטר, אשר היה אחראי לפקח על מערכת הבחירות שנערכה בסודאן בחודש ספטמבר 2010 העלה שאלות בנוגע לאמיתות התוצאות.
לפי המרכז, ספירת הקולות הייתה כאוטית, ללא שקיפות ופגיעה למניפולציה אלקטורלית.
בבחירות הרב מפלגתיות הראשונות במדינה מזה 24 שנה, זכה הנשיא עומר אל-בשיר (Omar al-Bashir).
המשקיפים ומפלגות האופוזיציה התלוננו על בעיות אדמיניסטרטיביות, הונאה והפחדות.
מרכז קרטר דחק בוועדת הבחירות הלאומית בסודאן לפרסם את התוצאות של כל תחנת הצבעה בנפרד ולשוב ולבחון בדקדוק את התוצאות על מנת להגביר את השקיפות ואת אמון הציבור.
בדוח של מרכז קרטר פורסמה ביקורת על האופן שבו נרשמו הקולות.
תיקונים שנעשו ברישום הקולות היו לעיתים שרירותיים וללא כל הסבר.
בנוסף הועלו חששות בקשר לאלימות הקשורה בבחירות שגרמה למותם של מספר אנשים בדרום דארפור.
תוכניות מרכז קרטר מפעיל בנושא בריאות
תוכניות מרכז קרטר בנושא בריאות מיועדות "למלא את החורים" בבריאות העולמית, כדי לסייע במניעת סבל של חסרי ישע ולבנות תקווה למיליונים מעניי העולם.
מרכז קרטר הוא בין הארגונים המובילים בעולם לביעור מחלות ולהכחדתן.
המרכז פועל למניעת המחלות הללו באמצעות חינוך וכן בשיטות יעילות אחרות בעלות נמוכה.
המרכז שואף גם לשפר את הנגישות לשירותי בריאות הנפש במדינות בהן הוא פועל.
בכל היוזמות השונות בהן לוקח חלק מרכז קרטר נעשים מאמצים לבניית שותפויות של ארגונים בינלאומיים, ממשלות, ארגונים לא ממשלתיים (NGO), תאגידים, משרדי ממשלה ובסיס ועם אנשים ברחבי העולם באופן כללי.
על פעילות מרכז קרטר לבריאות, מן התקשורת
ב-4 בפברואר 2004, ג'ימי קרטר ואנשי מרכז קרטר בשיתוף עם WHO (World Health Organization) וUNICEF ביקרו בכפר דשי (Dashie) בגאנה, בו פושה מחלת תולעת גינאה ודחקו בממשלת גאנה לסיים לטפל בהכחדת המחלה.
יום למחרת נשא קרטר דברים במסיבת עיתונאים בעיר הבירה אקרה ואמר כי אין שום תירוץ להמשך הסבל ממחלה זו משום שיש את המשאבים, התמיכה, הידע והיכולת להכחיד את המחלה בגאנה.
הוא קרא לגאנה להתחייב לאתגר זה ולנקוט בפעולה מיידית.
27% מהמקרים שדווחו על המחלה ב-2003 נמצאו בגאנה.
מרכז קרטר, ה-WHO ו-UNICEF עובדים יחד בשיתוף פעולה עם התוכניות הלאומיות במאמץ אחרון להכחיד את מחלת תולעת גינאה.
(מתוך אתר האינטרנט של מרכז קרטר)
הובלת מהלך להפחתת שכיחות מחלת תולעת הגינאה (Guinea Worm) מ-3.5 מיליון מקרים ב-1986 לפחות מ-3,200 כיום.
בחינת 82 מערכות בחירות ב-34 מדינות כדי לסייע בהקמת וחיזוק דמוקרטיות קיימות.
בשיתוף עם ארגון Sasakawa-Global 2000, בראשו עמד נורמן בורלוג, לימוד טכניקות שסייעו ליותר מ-8 מיליון חקלאיים מקומיים ב-15 מדינות באפריקה להכפיל או לשלש את יבול התבואה.
העמקת הצוהרים לשלום באתיופיה, באריתריאה, בליבריה, בסודאן, באוגנדה, בחצי האי הקוריאני, בהאיטי, בבוסניה והרצגובניה ובמזרח התיכון.
סיוע בהקמת מערכת בריאות כפרית באלפי קהילות באפריקה שכבר מכשירות כיום כוח אדם ומתנדבים שמפיצים תרופות ועוסקים בחינוך לבריאות.
חיזוק סטנדרטים בינלאומיים לזכויות אדם ולהשמעת קולותיהם של המגינים על זכויות האדם בקהילותיהם ברחבי העולם.
ביסוס גישות חדשות לבריאות הציבור למניעה של מחלות מוזנחות באפריקה ובאמריקה הלטינית ושליטה במחלות הקיימות.
קידום מאמצים לשיפור הטיפול בבריאות הנפש ולשרש את הסטיגמות נגד אנשים עם מחלות נפשיות.
ג'יימס ארל קרטר ג'וניור (James Earl Carter, Jr.) נולד ב-1.10.1924 בפליינס ג'ורג'יה (Plains, Georgia).
עם סיום לימודיו באקדמיה של חיל הים במרילנד בשנת 1946, הוא נישא לרוזלין סמית'.
לאחר שירות של שבע שנים כקצין בחיל הים, הוא שב לפליינס והחל לעסוק בפוליטיקה המקומית ולאחר שמונה שנים, בשנת 1970, הוא נבחר למשרת מושל ג'ורג'יה.
בשנת 1974 הכריז קרטר כי הוא רץ לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא התמודד כנגד הנשיא ג'רלד פורד בבחירות של שנת 1976 וניצח.
כאשר החל לכהן כנשיא הוא נלחם באינפלציה ובאבטלה של אותה תקופה.
במהלך כהונתו הגרעון התקציבי צומצם ונוספו מקומות עבודה חדשים, אולם האינפלציה ותעריפי הריבית הגיעו לשיאים חדשים והניסיון לצמצם אותם גרם למיתון.
בין הישגיו כנשיא היו: הוא הקים את המחלקה לחינוך, חיזק את מערכת הביטוח הלאומי, הוא תיווך בין ישראל למצרים בהסכמי השלום בשנת 1978, הוא ייסד יחסים דיפלומטיים מלאים עם סין ועוד.
הוא סיים את כהונתו ב-20 בינואר 1981.
קרטר כתב במהלך השנים 17 ספרים.
בשנת 1982 הוא קיבל פרופסורה לשם כבוד מאוניברסיטת אמורי (Emory University) באטלנטה ג'ורג'יה וייסד את מרכז קרטר.
ג'ימי קרטר מתנדב יחד עם אשתו בארגון ההתנדבותי Habitat for Humanity שמסייע לאנשים נזקקים בארצות הברית ובארצות אחרות להקים לעצמם בתים.
בנוסף הוא מלמד בסאנדיי סקול (Sunday school) ומשמש ככומר בכנסייה הבפטיסטית בפליינס.
רוזלין סמית' קרטר נולדה בפליינס, ג'ורג'יה ב-18 באוגוסט 1927. רוזלין הייתה הבכורה בין ארבעה אחים במשפחת סמית'.
כאשר הייתה בת 13 נפטר אביה והיא החלה לעזור לאימה בעבודתה כתופרת ובניהול משק הבית.
לאחר סיום לימודיה בתיכון היא החלה ללמוד ב-Georgia Southwestern College.
במהלך הלימודים בשנת 1945 היא הכירה את ג'ימי קרטר ולאחר שנה הם נישאו.
לאחר נישואיהם, הם החלו לנדוד ברחבי ארצות הברית בשל תפקידו של ג'ימי קרטר כקצין בחיל הים.
לאחר מות אביו של בעלה, הם שבו לעיר הולדתם בג'ורג'יה על מנת לנהל את העסק המשפחתי.
כאשר התמודד בעלה למשרת מושל ג'ורג'יה, רוזלין הייתה חלק משמעותי בצוות קמפיין הבחירות שלו ותרמה להשגת קולות אשר סייעו לו לנצח בבחירות.
כאשר התמודד בעלה בבחירות לנשיאות ארצות הברית, היא נסעה ברחבי ארצות הברית והצליחה לגייס בוחרים רבים להצביע לבעלה, בזכות אמונתה ביכולותיו של בעלה והדרך הנעימה בה פעלה על מנת להעביר מסר זה.
בתור הגברת הראשונה של ארצות הברית, היא הייתה מעורבת בנעשה בבית הלבן וכן שימשה כשליחה האישית של הנשיא למדינות הלטיניות.
היא מיקדה את תשומת הלב הלאומית האומנויות הבמה והתעניינה רבות בתוכניות הסיוע בבריאות הנפש, הקהילה והקשישים.
בשנת 1984, לאחר חזרתה הביתה, פרסמה אוטוביוגרפיה על חייה ושימשה כסגנית הנשיא במכון קרטר, עד פטירתה ב-2023.
על דמותו והשפעתו של קרטר מן התקשורת
דמותו של נשיא המרכז ג'ימי קרטר והתבטאויותיו השנויות במחלוקת השפיעו בעבר על מרכז קרטר, בכתבה שפורסמה בעיתון "הניו יורק טיימס" בינואר 2007 ניתן לראות כי המרכז עלה על במת הוויכוחים הפוליטיים בעקבות התבטאויותיו של קרטר:
ב-11 בינואר 2007 התפטרו מתפקידם 14 מאנשי העסקים והמנהיגים העירוניים שהיו חברים בוועד המנהל המייעץ (advisory board) של מרכז קרטר, במחאה על הביקורת שהעביר הנשיא לשעבר, ג'ימי קרטר, על ישראל והכוח הפוליטי של יהדות ארצות הברית.
מכתב ההתפטרות שהגישו במשותף, מגנה את ספרו של קרטר, "פלסטין.
לא שלום, אפרטהייד", על כך שהוא מבקר את ישראל על יחסה לאוכלוסייה הפלסטינית.
מכתב ההתפטרות מתייחס גם לטיעונו של קרטר שתומכיה של ישראל בארצות-הברית משתמשים בכוחם להשתיק את הוויכוח בנושא זה.
"לא נוכל עוד לסבול את עמדתך הצורמת והבלתי-מתפשרת", לשון המכתב.
"זה לא מרכז קרטר או ג'ימי קרטר שבו באנו לתמוך כשהתגייסנו לראשונה למשימה".
14 החברים שהתפטרו היו חברים בוועד המנהל המייעץ של המרכז, קבוצה של למעלה ממאתיים מנהיגים מקומיים הפועלים כשגרירים ומגייסי כספים בשירות המרכז, אבל לא קובעים את מדיניות המרכז או מתווים את דרכי פעילותו.
מספר חברים מבין החתומים על המכתב ציינו שהעריצו שנים את קרטר, ולכן ההתפטרות הייתה משימה קשה עבורם, אבל הם לא יכלו להמשיך להשתייך למרכז בעקבות התבטאויותיו.
בתגובה למכתב ההתפטרות, הודה סגן מנהל מרכז קרטר, ג'ון הרדמן (John Hardman), למי שהיו חברים והתפטרו, על "שנים של שירות המרכז ותמיכה בו".
יחד עם זאת, המעיט הרדמן בערכו של מכתב ההתפטרות.
הוא ציין כי מי שהתפטרו הם שבריר מהוועד המנהל ו"לא היו מחויבים ליישום עבודת המרכז".
מכתב ההתפטרות של חברי הוועד המנהל מאשים את קרטר בנטישת תפקידו כמתווך שלום במזרח התיכון, ובנוסף, טען כי הצהרותיו משמשות קבוצות אנטישמיות ברחבי העולם.
"מרכז קרטר תמיד היה מועיל וקונסטרוקטיבי בפעילותו לפתרון סכסוכים וכמתווך ומגשר ישר בין יריבים במצב מלחמה", לשון המכתב.
"בספרך, המתאר את הקונפליקט בין ישראל ושכנותיה, מוצגת ישראל כחד-צדדית וכנושאת בכל האחריות לפתרון הקונפליקט.
אופן הבאת הדברים בצורה זו מעיד בבירור כי נטשת את תפקידך ההיסטורי כמתווך ומפשר, כשפעלת כסנגור של צד אחד בסכסוך."
מרכז קנדה הוא מרכז ספורט ונופש הנמצא במטולה שבישראל.
המרכז נבנה בכספי תרומות של הקהילה היהודית בקנדה ונחנך ב-1995.
המרכז כולל מגוון גדול של מתקני ספורט ונופש הכולל בריכות שחיה, ג'קוזי, מגרשי ספורט ובאולינג, וכן אולם קולנוע 7 ממדים כולל את מיתחם "קנדה קידס" שבו מתקני ג'ימבורי, בימבות, בריכת כדורים, מגלשת מכוניות, כדורים קופצים ועוד משחקים מגוונים.
כמו כן, במקום טלוויזיה המשדרת תכנים מיוחדים לילדים ופינת צביעה של דמויות אהובות, אך עיקר ייחודו של מרכז קנדה הוא בשתי זירות הקרח הנמצאות בו, שהגדולה שבהן היא זירת קרח בגודל אולימפי המתאימה לתחרויות החלקה אמנותית ומשחקי הוקי קרח.
בשנת 2013 שופצה זירת הקרח לקראת המכביה ה-19 במימון תנועת מכבי העולמית.
עד 2019, אז נפתחה זירת הקרח "OneIce" במושב תנובות שבאזור השרון, היה המשטח האולימפי במרכז קנדה משטח הקרח היחיד בארץ בגודל תקני ובעל אבזור תקני להוקי קרח.
סקייט ישראל - תחרות בינלאומית להחלקה אמנותית שנערכה בכל שנה בין 1995 ל-2000 ובשנים 2003 ו-2005.
אליפות ישראל בהחלקה על קרח - נערכת מדי שנה.
ליגת ההוקי קרח הישראלית - בהיותו של מרכז קנדה המתקן התקני הראשון בישראל למשחקי הוקי קרח, נערכו בו משחקי הליגה ואימוני נבחרת ישראל.
ב-1996 אירח המרכז שלב מוקדם באליפות העולם דרג 4 לאותה שנה, בהשתתפות נבחרות ישראל, יוון וטורקיה.
יוון זכתה בטורניר, אך נפסלה בשל שיתוף שחקנים לא חוקיים, וישראל עלתה במקומה לאליפות שנערכה בליטא.
ב-1997 התקיים במרכז טורניר ההוקי קרח של המכביה ה-15, וב-2013 נערכו בו משחקי ההוקי קרח של המכביה ה-19 במספר מסגרות גיל.
מרכז הקונגרסים הבינלאומי – חיפה הוא קומפלקס המארח כנסים ואירועים רבי משתתפים.
מאז תחילת פעילותו התקיימו בו מאות אירועים, בהם תערוכות מקצועיות, מופעים וכנסים ארציים ובינלאומיים, השקות מוצר, ימי עיון, מסיבות חברה ועוד.
מרכז הקונגרסים נמצא בבעלותה של חברת מת"ם המנהלת את אזור ההיי-טק הסמוך (הנמצאת בבעלות משותפת של חברת גב-ים 50.1% והחברה הכלכלית לחיפה בע"מ 49.9%).
תכנונו של המרכז החל בשנת 1989, ביוזמת החברה הכלכלית לחיפה, על ידי משרד האדריכלים ברוך ברוך – יוסף סלמון אדריכלים ובשותפות אדריכל מיכה רטנר.
בנייתו החלה בשנת 1993, והוא נחנך בשנת 1996. בנייתו הושקעו כ-30 מיליון דולר.
בקיץ 1996 החל לפעול במרכז פרויקט "גלובוס סיטי", שכלל שטח בנוי של 4,500 מ"ר, שבתוכו חמישה בתי קולנוע, שטחי הסעדה ובידור שהופעלו על ידי חברת גלובוס גרופ.
בסוף 1996 החלה לפעול חנות בשטח של כ-4,000 מ"ר מרשת "לה-פיירה" (LA-FIERA), רשת איטלקית המתמחה בעיצוב ובאופנה.
באפריל 1997 החל לפעול מסוף טרום טיסה של חברת אל-על.
בינואר 1997 החלו אולמות התערוכות והאירועים לפעול.
מלבד אולם המופעים המרכזי, אולם אורן, שהושלם בסוף 1997. באוגוסט 1997, החליטה חברת גלובוס גרופ לצאת מהפרויקט והעבירה את הפעלת בתי קולנוע לרשת תיאטראות ישראל.
רשת "לה-פיירה" גם סגרה את החנות לאחר מספר שנים של פעילות.
במקום תוכנן לקום גם מלון של רשת הילטון, ובו 300 חדרים, אך הוא לא נבנה.
באוקטובר 1998 מכרה עיריית חיפה לחברת גב-ים, מקבוצת דיסקונט השקעות 50.1% מחברת מת"ם בעלת המרכז, תמורת 240 מיליון שקל, ההצעה הגבוהה ביותר שהוגשה במכרז שנערך.
בשנים 1944–1945 רכשה משפחת קוקיא מירושלים את הקרקעות שעליהם הוקם מרכז הקונגרסים.
הקרקעות הופקעו על ידי עיריית חיפה בשנת 1971 לצורכי ציבור, לשם הקמת מבנים שישמשו בעיקר לצורכי ספורט, תיירות ונופש.
בהמשך ייעוד הקרקע שונה לצרכים מסחריים והוחלט על הקמת המרכז.
בני המשפחה תבעו את עיריית חיפה וההליך המשפטי שהגיעה לדיון עד בית המשפט העליון הסתיים בהסכם פשרה, שבמסגרתו הסכימה העירייה לשלם למשפחה פיצויים בסך 5.5 מיליון שקל.
לאחר משפחת קוקיא תבעו את עיריית חיפה בעלי קרקעות נוספים במתחם, ביניהם חברת הכשרת היישוב.
בתי הקולנוע מרשת רב חן שפעלו במרכז נסגרו בתחילת שנות ה-2000. בשנת 2005 הוקם על גג המבנה "אקס פארק", פארק אקסטרים לספורט אתגרי ובילוי.
חלק ממרכז הושכר כאולם שמחות וגן אירועים שבצמוד לו נפתח בשנת 2014 מלון "גרדן הוטל" (Garden Hotel) ובו 29 חדרים.
ביולי 2013 נפתח במתחם ה"סיניון – הקניון סיני הראשון בישראל", בו כ-60 חנויות הבנויות כתאים פתוחים בשטחים של 25–160 מ"ר בעיצוב אחיד.
בחנויות נמכרו מוצרי אופנה והנעלה, טיפוח ויופי, פנאי וצעצועים, ריהוט וציוד לבית ומוצרי חשמל ישירות על ידי היבואנים לצרכן הסופי.
ה"סיניון" נסגר לאחר זמן קצר.
במרכז ישנם 10,500 מ"ר של אולמות לתערוכות וכנסים, 5,000 מ"ר של שטחים פתוחים לתצוגות וירידים, 6,500 מ"ר של חנויות ועסקים, ועוד 1,500 מקומות חניה.
מיקומו הוא במבואותיה הדרומיים של חיפה.
בצמוד אליו נמצאים מרכז לספורט אתגרי וגן אירועים.
האולם המרכזי, אולם אורן, מתפרש על שטח של 2,800 מ"ר ומכיל 2,100 מקומות ישיבה שניתן לפנותם ובמה של 240 מ"ר.
לצידו ממוקם לובי אורן על שטח של 900 מ"ר.
שאר האולמות הם אולמות קטנים בשמות: אלון, תמר, רימון, הדס, ערבה ולצידם לובי גפן ששטחו 500 מ"ר.
במרכז נערך מ-2002 טקס בחירת מלכת היופי מדי שנה.
החל מ-2010 נערך בו גם הפסטיגל.
מרכז ציוד לחימה וחלפים (בראשי תיבות: מצל"ח 6800) היה הגוף הצה"לי האחראי על אחסון, תחזוקה ורכש של חלקי חילוף וציוד לחימה.
מצל"ח היה מרכז לוגיסטי באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל), שהתפרס ברחבי הארץ בכעשרה בסיסים.
כמרכז היה אחראי גם על הדרכת יחידות צה"ל השונות באשר לשימוש בצל"מ (ציוד לחימה מבוקר).
המרכז היה כפוף פיקודית לאט"ל במטה הכללי, וכפוף מקצועית לחיל החימוש שבאגף.
כמו במרכזי אט"ל האחרים, חולק מצל"ח לשלושה מרחבים: בה"ח (בסיס החסנה) מרכז (6820), הגדול מבין הבה"חים, בה"ח צפון (6810), ובה"ח דרום (6830).
ב־2017 זכתה היחידה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות בית תומכי הלחימה.
ב־29 ביוני 2020 נערך טקס סגירת מצל"ח שהתמזג למרכז הספקה אחוד (מרה"ס).
מפקדת מצל"ח (6800) נמצאת במחנה צריפין, והמפקד הוא קצין בדרגת אל"ם.
מפקד מצל"ח הנוכחי הוא אל"ם הרצל איסקוב.
בה"ח צפון (6810) ממוקם ליד מחלף גולני ולו בסיס לוויין – "הרדוף" שממוקם בבית שאן.
בה"ח מרכז (6820) ממוקם בצריפין ולו בסיסי משנה לוויין – "גפן" שממוקם ליד רמלה, ו"סביון" שממקום בצריפין.
בה"ח דרום (6830) ממוקם בבאר שבע ולו בסיס לוויין – "צלף" הממוקם במחנה פלוגות.
מרכז צדק לנשים הוא עמותה שנוסדה בשנת 2004 על מנת להגן על זכויות נשים במערכת בתי הדין הרבניים בישראל - ובין היתר נשים עגונות, מסורבות גט, אמהות לממזרים ונשים שנחשדו כנואפות.
מטרת העמותה, כעולה מפרסומיה, היא "להגן על זכותן של נשים לשוויון, לכבוד ולצדק במסגרת ההלכה היהודית", וכן "לגייס את המדינה, בכלל, ובתי המשפט האזרחיים, בפרט, לתקן את העוול והנזק שנגרמים לנשים מחמת פסקי הדין של בתי הדין הרבניים וכתוצאה ממדיניויות לקויות של הממסד הרבני".
העמותה מייצגת נשים בבתי הדין הרבניים וכן עושה שימוש במערכת המשפט האזרחית על מנת לקדם את זכויות הנשים בדין הדתי.
בשנת 2006 פרסמה העמותה הסכם קדם נישואין שמטרתו למנוע מצבים של עגינות וסרבנות גט.
ההסכם, "שטר לנישואין בצדק", מורכב מחלק משפטי וחלק הלכתי.
החלק המשפטי כולל סנקציות כלכליות בגין סרבנות גט של כל אחד מהצדדים, והוא נאכף רק באמצעות מערכת המשפט האזרחית - בבתי המשפט לענייני משפחה.
החלק ההלכתי מכונה "תנאי בקידושין", והוא נאכף בבתי דין רבניים ומאפשר לבתי הדין להפקיע את הקידושין בנסיבות מסוימות.
ההסכם קיבל את תמיכתו של הרב פרופ' דניאל שפרבר, ובשנת 2019 חתמו עליו למעלה מ-200 זוגות.
העמותה מציעה גם הסכמים המיועדים לזוגות שכבר נישאו, ומטרתם דומה.
העמותה מסייעת למסורבות גט, באמצעות הגשת תביעת נזיקין נגד סרבן הגט בבית המשפט למשפחה, במקביל לתביעת הגירושים המתנהלת בבית הדין הרבני.
בתביעת הנזיקין נדרש סרבן הגט לשלם פיצוי כספי גבוה על הנזקים שגרמה סרבנותו, ובכלל זה עוגמת נפש, בושה, צער, בדידות, אובדן הנאות החיים ואובדן הסיכוי להינשא.
העמותה השיגה כ-40 פסקי דין המחייבים את הסרבנים בפיצויים, ובעקבותיה הוגשו תביעות נוספו מסוג זה, גם על ידי גברים.
העמותה יזמה והשתתפה במספר עתירות לבג"ץ, בהן:
בנוסף ביקשו העותרים לבטל את ההחלטה המצווה על רשמי נישואין לא לרשום לנישואין בעלי תעודת גיור מבתי הדין המוכרים על ידי הרבנות הראשית ללא אישור מבית הדין הרבני.
עתירה שהוגשה בשנת 2012, במסגרתה התבקש בג"ץ לאפשר ייצוג הולם לנשים בקרב חברי הוועדה למינוי דיינים (בג"ץ 933-12).
בעקבות העתירה, תוקן בשנת 2013 חוק הדיינים, תשט"ו-1955, והקצה ארבעה מקומות לנשים בין חברי הוועדה.
עתירה בשיתוף עם עותרים נוספים, במסגרתה התבקש בג"ץ להורות למקוואות הממלכתיים בישראל לאפשר גם למי שאינן נשואות לטבול, לאור פנייה של רווקה שרצתה לטבול במקווה אך הדבר נמנע ממנה על ידי הבלנית בנימוק שאינה נשואה.
בעקבות העתירה הוסכם שיאסר על בלניות לשאול את הנשים הטובלות מהו מצבן האישי.
עתירה לבג"ץ נגד שימוש בכספי ציבור לצורך שכנוע בעלים סרבנים לחתום על גט (בג"ץ 104/06, בג"ץ 3625/06).
העתירה, שהוגשה ביחד עם פרופ' אביעד הכהן, נועדה להסדיר את פעילותה של "קרן העגונות" - המשלמת כספים לסרבני גט ובכך מעודדת אותם בעקיפין.
בעקבות העתירה הוסדרה פעילות הקרן ונקבעו קריטריונים לפעולתה.
בנוסף הוסדרו גם הנהלים שלפיהם מוותר המוסד לביטוח לאומי על חובות של גברים שאינם משלמים מזונות.
ייצוג ילדים שנולדו כתוצאה מיחסים אסורים על פי ההלכה (ממזרים), בטענה שלבתי דין רבניים אין סמכות להורות על מסירת רישומיהם הרפואיים של אותם ילדים.
עוד נטען כי אין לתייג את אותם ילדים וליצור רישומים של מעמדם האישי (בג"ץ 14–3691).
בית המשפט העליון אסר על גישה של בתי הדין הרבניים לרישומים רפואיים.
עתירה לבג"ץ בעניין נשים שבית הדין הרבני קבע שהן "נואפות" ולכן הטיל מגבלות על נישואיהן בעתיד (בג"ץ 5676/12 פלונית נ' בית הדין הרבני האזורי בירושלים).
העתירה נדחתה לאחר שנשיא בית הדין הרבני גדול חתם על הנחיות בעניין זה.
יוזמת פעולה בבית דין פרטי
בשני מקרים ביוני וביולי בשנת 2018 פנתה העמותה לרב דניאל שפרבר, שעמד בראש הרכב שכתב תשובה הלכתית ולפיה נישואי מסורבת גט בטלים מעיקרן.
המקרה הראשון היה של צביה גורודצקי, שבעלה סירב לגרשה חרף מאסרו מאז שנת 2000. הרב שפרבר ועוד שני רבנים ששמותיהם נותרו חסויים וקבעו כי קידושיה של גורודצקי מעולם לא חלו, בהתבסס על שלושה יסודות הלכתיים: אומדנא דמוכח, מקח טעות והעובדה שהיא עצמה רכשה את טבעת הקידושין.
לאחר מתן פסק הדין, משכה גורודצקי את תביעת הגירושין אולם הבעל לא שוחרר ממאסרו משום שהפרקליטות הגישה נגדו כתב אישום בגין הפרת הוראה חוקית, על השנים בהן סירב לתת גט.
המקרה השני היה של אושרת בן חיים, אשר בעלה שהה בארצות הברית וסירב להעניק לה גט, ושהייתה מעוברת מגבר אחר.
גם במקרה זה קבעו הרב שפרבר, הרב ד"ר מיכאל אברהם ואדם נוסף ששמו לא פורסם, שנישואיה בטלים מעיקרם.
בינואר התכנס בירושלים בית הדין הרבני הפרטי בראשותו של הרב דניאל שפרבר שהוקם ביוזמת מרכז צדק לנשים, וביטל את קידושיה של אישה שביקשה את עזרתו.
האישה, שהתחתנה כ-16 שנים לפני כן במדינה אחרת, הייתה נשואה במשך חודש אחד בלבד לפני שנפרדה מבעלה.
בהמשך היא התגרשה ממנו ועלתה לישראל.
בית הדין הרבני בישראל לא הכיר בגט שניתן בחו"ל וקבע שנדרש למצוא את הבעל ולהסדיר גט חדש.
הבעל המתגורר במדינה אחרת ולאישר לא היה קשר איתו שנים ארוכות.
נעשו ניסיונות לשכנע את הבעל לתת גט, אך הוא סירב בטענה שכבר נתן, ואף איים בכך שיטלפן למשטרה אם ינסו ליצור איתו קשר בשנית.
האישה פנתה אל "מרכז צדק לנשים" שיזם את הקמת בית הדין הפרטי.
בית הדין הפרטי ביטל את קידושי האישה לנוכח מספר נימוקים שעיקרם הוא העדר עדים כשרים בזמן הנישואין והעובדה שבני הזוג לא קיימו מעולם יחסי אישות.
תנאי סף אלו מנעו מנשים אפשרות להגיש מועמדות לתפקיד.
בעקבות התביעה של העמותה פורסם מכרז מתוקן המאפשר גם לבעלי תואר מוסמך במשפטים במשפט עברי ולטוענים רבניים לגשת אליו, אך נרשמה הערה כי תינתן עדיפות לבעלי כושר לדיינות.
העמותה פנתה שוב לבית הדין לעבודה בבקשה להוציא צו מניעה למכרז בשל מתן עדיפות לגברים להתקבל למשרות אלו.
בית הדין פסק כי אכן יש בכך העדפה מפלה היות שאין ביכולתה של אישה להשיג עדיפות זו, יהיו כישוריה האחרים אשר יהיו.
בשנת 2019 העמותה החלה להפיק את הפודקאסט "מבקרות ברבנות", העוסק בנושאי דת ומדינה.
הפודקאסט נכתב ומוגש על ידי טו"ר רבקה לוביץ ועו"ד ניצן כספי שילוני.
העמותה נוסדה ומנוהלת על ידי עורכת הדין סוזן ווייס.
בהנהלתה חברים ד"ר אביעד הכהן, יוסף אחיטוב, הרב ד"ר אריאל פיקאר, פרופ' דני סטטמן ועוד.
תורמים עיקריים לעמותה הם הסוכנות היהודית וארגון נשות הדסה.
בעבר תרמה לארגון גם הקרן החדשה לישראל.
מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה הוא מרכז תרבות בתחום המוזיקה הכולל את הספרייה למוזיקה של תל אביב.
המרכז נקרא על שם פליציה בלומנטל.
המרכז תוכנן על ידי האדריכלית נילי פורטוגלי.
הספרייה נוסדה בשנת 1951 בבית שנקר על ידי משרד החינוך והתרבות ועיריית תל אביב-יפו כספרייה למוזיקה של תל אביב.
אוספיה של הספרייה כוללים את הארכיונים של פליציה בלומנטל, אורי טפליץ, ברוניסלב הוברמן, יהויכין סטוצ'בסקי, מנשה רבינא, יצחק אדל, ורדינה שלונסקי ואחרים.
עם מותה של פליציה בלומנטל בשנת 1991 נקרא המרכז על שמה.
ב-1994 נהרס הבניין הישן, ובמקומו הוקם הבניין הנוכחי.
הבניין החדש תוכנן על ידי האדריכלית נילי פורטוגלי.
הספרייה נסגרה לשיפוץ ב-1 בספטמבר 2021.
המרכז למוזיקה ע"ש פליציה בלומנטל נפתח בשנת 1997 כפרויקט של קרן תל אביב יפו לפיתוח.
בשנת 1998 הוקמה עמותה לצידו "על מנת ליזום, לארגן, לנהל ולהפיק אירועי תרבות בתחום המוזיקה, לקיים פעילות חינוכית במטרה להכשיר את דור המוזיקאים הבא, לשתף אמנים וגופים אמנותיים מישראל ואורחים מחו"ל ובעיקר להביא את אהבת המוזיקה אל קהל רחב".
אולם הקונצרטים מכיל כ-115 מקומות ישיבה ופעילות מוזיקלית שוטפת נערכת בו.
האירועים מופעלים על ידי העמותה ע"ש פ.
בשנת 1999 יסדה העמותה את פסטיבל פליציה בלומנטל למוזיקה במוזיאון תל אביב לאמנות.
הפסטיבל מתקיים מאז מדי שנה.
ב-2016 נפסקו ההופעות באולם הקונצרטים כיוון שהבניין נוהל ללא רישיון עסק ורישיון מכבי אש.
בשנת 2021 עברה עמותת פליציה בלומנטל למשכנה החדש ב"סטודיו אנט" בקריית המלאכה.
במקום סטודיו לקונצרטים ומופעים היכול להכיל עד 90 אנשים, חדרי חזרות ומשרדי העמותה.
עיריית תל אביב הכריזה כי מרכז המוזיקה ברחוב ביאליק ייפתח מחדש לקהל בספטמבר 2023 כ"בית לקהילה יוצרת עבור קהילת המוזיקאים של העיר, עם אולם קונצרטים מקצועי, חדר נגינה אישי עם אפשרות הקלטה, גלריה למוזיקאים ואמני סאונד, הרצאות, הסכתים וכיתות אמן".
מרכז קליטה הוא מוסד מגורים שבו מתגוררים עולים חדשים מיד לאחר עלייתם לישראל.
זו שיטת דיור ייחודית לישראל, שמטרתה לאפשר לעולים החדשים להתאקלם, בסביבה תומכת, בחברה הישראלית במסגרת תהליך הקליטה.
מרכזי הקליטה ממוקמים לרוב במקומות מרכזיים בערים השונות.
ברוב מרכזי הקליטה ניתן ללמוד את השפה העברית במסגרת אולפן.
כיום פועלים שבעה מרכזי קליטה עיקריים (אשקלון, באר שבע, חיפה, ירושלים, כרמיאל, רעננה ומבשרת ציון) ובנוסף קיים מספר ניכר של מרכזי קליטה המיועדים לאוכלוסיות ספציפיות, קבוצות גיל, משפחות, רווקים ומשתתפי תוכניות מיוחדות של הסוכנות היהודית.
מרכזי הקליטה הם ביתם הראשון של העולים.
המרכזים מהווים מקום מוגן ובית חם ובטוח לעולים, במטרה לעזור להם להסתגל בהדרגה למנטליות החדשה הלא מוכרת בארץ אליה הגיעו.
מרכזי הקליטה מתקשרים עם העולים עוד בטרם עלייתם ארצה.
הם עושים זאת על ידי שליחים בכל רחבי העולם.
השהות במרכזי הקליטה מתואמת מראש עם המרכזים, והיא כרוכה בתשלום נמוך יחסית.
לרוב שוהים העולים החדשים במרכז הקליטה במשך שישה חודשים.
המקום במרכזי הקליטה מוגבל, ובדרך כלל הם בתפוסה מלאה.
כחלק מתהליך התאקלמות העולים, ברוב מרכזי הקליטה קיימים אולפנים בהם יכולים העולים ללמוד עברית מדוברת, כך שיוכלו להיטמע בחברה, ולחיות חיים עצמאיים במדינה.
נוסף על כך, המרכזים מספקים הרצאות בנושאים שונים הנוגעים להווי בארץ ולחיי היום-יום (כגון תעסוקה, דיור, אקטואליה וכדומה).
במרכזי הקליטה מתקיימות פעילויות רבות ומגוונות, בשילוב החברה והקהילה.
מטרת הפעילויות היא לחבר בין העולים למורשת ולזהות הלאומית (חגים ומועדים), ולחבר את העולים לקהילה הקיימת.
כחלק מפעילויות אלו המרכזים מארגנים ויוזמים מגוון טיולים, סיורים, אטרקציות והרצאות להכרת המולדת והתרבות שבה.
עוד טרם הקמת מדינת ישראל, הקימה הסוכנות היהודית "בתי עולים" לשיכון זמני של עולים המגיעים לארץ ישראל.
בימי העלייה ההמונית נקלטו חלק מהעולים במחנות עולים שנוהלו על ידי הסוכנות היהודית.
עם שוך העלייה הגדולה, ובניסיון למשוך עולים מארצות הרווחה, הוצע הרעיון של מרכז קליטה לקליטה זמנית של העולים.
עם בוא העלייה הגדולה מארצות הרווחה לאחר מלחמת ששת הימים החלו בהקמה רחבת היקף של מרכזי קליטה.
אלו קמו בערד (300 נפש), כרמיאל, ודימונה.
ביולי 1968 היו לסוכנות שישה מרכזי קליטה פעילים, בירושלים, חיפה, נתניה, באר שבע, כרמיאל וערד.
המרכז בדימונה נותר ריק עד סוף 1968 בגלל שהעולים סירבו להגיע אליו.
באוגוסט 1968 נפתח מרכז קליטה נוסף בנצרת עילית.
בנובמבר 1968 נפתח מרכז קליטה באשדוד.
התקווה שעולים חדשים המגיעים מרכז הקליטה יישארו במקום, הביאה לדרישה במקומות שונים להקים גם בהם מרכזי קליטה.
ביולי 1969 היו ברחבי ישראל 10 מרכזי קליטה וכולם היו מלאים.
בהליכי הקמה היו מרכזי קליטה במבשרת ציון ובשדרות.
כדי להענות לביקוש שכרה הסוכנות שלושה בתי מלון שישמשו כמרכזי קליטה.
כן נפתח מרכז קליטה באופקים.
בתחילת 1971 נפתח מרכז קליטה בכפר חב"ד.
בתחילה, מרכזי הקליטה כללו מטבח מרכזי וחדר אוכל.
בסוף 1969 הוחל במעבר להכנה עצמאית של אוכל על ידי העולים.
מרכז קרנרט לאמנויות הבמה הוא מתחם אקדמי ותרבותי בעיר אורבנה שבמדינת אילינוי בארצות הברית.
מחלקות המחול, התיאטרון והמוזיקה של אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ממוקמות ומשתמשות במתחם אשר מנוהל על ידי מוסד ללא כוונת רווח.
המרכז נקרא על שמו של הרמן סי קרנרט, יצרן ובוגר של האוניברסיטה, ואשתו - אלנורה קרנרט.
הבניין תוכנן על ידי מקס אברמוביץ אשר תכנן גם את אולם אוורי פישר במכללת רדקליף בניו יורק.
המתחם נפתח בשנת 1969 ובו ארבעה אולמות קונצרטים ותיאטרון הכוללים למעלה מ-4,000 מושבים.
ריצפת הרחבה המרכזית של האולם עשויה מעץ טיק שמקורו בתאילנד וקירות הרחבה עשויים משיש קרארה.
בשנת 2012 לימד במתחם הרקדן והכוריאוגרף סהר עזימי.
בשנת 2014 ערכה התזמורת הסימפונית חיפה מספר קונצרטים במתחם והתקבלה בחום על ידי הסטודנטים של האוניברסיטה.
האולם המרכזי מונה 2,078 מושבים וזכה לתשבחות רבות על יכולותיו האקוסטיות.
התזמורת הסימפונית של שיקגו והתזמורת הסימפונית של סידני הקליטו קונצרטים באולם.
בית הספר למוזיקה של אוניברסיטת אילינוי מקיים הופעות וקונצרטים רבים באולם בביצועם של סטודנטים, חברי הסגל האקדמי, וקבוצות מוזיקליות שונות.
אולם זה הוא אולם הבית של התזמורת הסמפונית של שמפיין-אורבנה, התזמורת המקצועית המתארחת, וסימפוניה דה קמרה בניצוחו של איאן הובסון.
האולם תוכנן על ידי ד"ר קיריל האריס, אשר תכנן בין השאר את מטרופוליטן אופרה בניו יורק, אולם פאוול בתיאטרון סנט לואיס ואולם אייברי פישר במרכז לינקולן בניו יורק, אשר תוכנן אף הוא על ידי האדריכל מקס אברמוביץ.
האולם מתוכנן בצורה סימטרית, ללא משטחים מקבילים בו.
כל המשטחים באולם בנוי בזויות המאפשרות לצלילים להגיע אל כלל המושבים באולם ללא צורך בהגברה.
האולם בן שני היציעים מונה 974 מושבים ותוכנן להכיל אופרות והופעות שירה אחרות.
על במת התיאטרון נערכות גם הופעות מחול והצגות רבות.
היבט ייחודי לבמת האולם היא האפשרות להתקין דלת מלכודת בכל רחבי הבמה, הבנויה מלוחות עץ הניתן להסרה.
באופן מסורתי, מדי שנה בחודש דצמבר מופיעה להקת הבלט של שמפיין-אורבנה באולם זה ומבצעת את בלט מפצח האגוזים.
האולם מונה 674 מושבים ומארח לרוב הצגות ומופעי מחול.
האקוסטיקה באולם תוכננה לשאת קול אדם אל הקהל ולמנוע תהודה אחורית.
האולם בן 200 המושבים הוא תיאטרון קופסה שחורה המאפשר הופעות מיוחדות.
שימושו העיקרי הוא מרחב ניסויי לאמנים וסטודנטים באוניברסיטה.
האמפיתיאטרון נמצא מחוץ למבנה המתחם ובנוי על גבו המערבי של המבנה.
במהלך סמסטר האביב נערכות במבנה הצגות המועלות על ידי הסטודנטים לתיאטרון באוניברסיטת אילינוי.
מרכז קרנרט מארח את פסטיבל אלנורה לגיטרה אחת לשנתיים בחודש ספטמבר מאז שנת 2005. מדי קיץ המרכז מפיק הופעות מוזיקליות בפארק המחקר של אוניברסיטת אילינוי הכולל להקות מקומיות ולאומיות כאחד.
כמו כן, מרכז קרנרט הוא אחד הגורמים המפיקים את פסטיבל פיגמליון הנערך מדי ספטמבר מאז 2006 בשמפיין.
מרכז צעירים ירושלים שוכן בבית קנדה שבשכונת מוסררה ופועל ממנו, כמו גם ברחבי העיר ירושלים כולה.
הארגון נוסד בשנת 2006 ביוזמת ג'וינט ישראל ובשיתוף מינהל קהילתי "לב העיר".
בשנת 2009, לאחר כניסתו של ניר ברקת לתפקיד ראש עיריית ירושלים, הקים ברקת את רשות הצעירים בעירייה - כחלק מתוכניתו ליצירת מדיניות צעירים סדורה - לראשונה בהיסטוריה של ירושלים.
לאור זאת, מרכז הצעירים הפך לזרוע הביצועית המרכזית ליישום אותה מדיניות צעירים בעיר בגילאי 20-40. המרכז פועל בתחומים רבים ומגוונים לקידום צעירים וצעירות בירושלים.
מרכז צעירים ירושלים הוקם בשנת 2006 ביוזמת הג'וינט ומינהל קהילתי לב העיר ובשיתוף פעולה עם מספר רב של קרנות, גופים ועיריית ירושלים.
בתחילה שכן המרכז בבניין כי"ח בעיר, עם צוות של 3 עובדים בלבד.
כיום שוכן המרכז בשכונת מוסררה, מרחק קצר מכיכר ספרא ולצד מינהל קהילתי מורשה, ומונה כ-25 חברי צוות.
מרכז צעירים ירושלים מפעיל מרכז לפיתוח קריירה בשיתוף הרשות העירונית לתעסוקה.
במסגרת המרכז יכולים צעירים לקבל מגוון רחב של תכנים - החל בייעוץ אישי בנושאי לימודים גבוהים, השכלה, תעסוקה ופיתוח קריירה, צוות המרכז מציע גם מקצועי לקבלת ההחלטות המשמעותיות ביותר בחיים המקצועיים הבנוי ממערך קורסים וסדנאות ענף.
נוסף על כך, מפעיל המרכז מספר תוכניות פיתוח קריירה המיועדות לאוכלוסיות מובחנות דוגמת עולים חדשים, צעירים חרדים, צעירים בסיכון, צעירים בני העדה האתיופית, יוצאים בשאלה, בעלי מוגבלויות נפשיות, ועוד.
במהלך שנת 2016 הוקם במרכז מיזם "מידע'לה", מוקד מידע לצעירים ירושלמים.
המוקד, שמאויש במשך כל שעות היום, מציע תשובות ופתרונות בכל התחומים שעשויים להעסיק צעירים בירושלים- החל מקריירה והשכלה, דרך חינוך פיננסי ומיצוי זכויות, ועד לתרבות ופנאי בעיר.
ייחודו של מוקד המידע'לה הוא באופן הפנייה- לכל פנייה מתקבל מענה אנושי במגוון גדול של אמצעי תקשורת - טלפון, דוא"ל, פייסבוק, וואטסאפ, אינסטגרם ודרך אתר האינטרנט של המוקד.
לצד מוקד המידע עצמו, מיזם "מידע'לה" מציע מגוון פעילויות נוספות לקהל הסטודנטיאלי בעיר, המונה כ-42,000 סטודנטיות וסטודנטים.
בין היתר, במסגרת המידע'לה מוצעים אירועי תרבות מוזלים הסגורים לקהל סטודנטיאלי בלבד, מימון למיזמים חברתיים של סטודנטים, פעילויות פיתוח קריירה ואקטיביזם חברתי בקמפוסים השונים ברחבי העיר, שיתוף פעולה נרחב עם אגודות הסטודנטים, ועוד.
המרכז מפעיל האב טכנולוגי-חברתי בשם Q5. בחלל עבודה זה פועלים עשרות יזמים צעירים ירושלמים שנמצאים בשלבי עבודה ופיתוח שונים של העסקים שלהם.
נוסף על חלל העבודה ההאב עוזר ליזמים ופרילנסרים ירושלמים בתחילת הדרך, מהווה בית לחיבור וחיזוק קהילת היזמות בירושלים, ומחזק את האטרקטיביות של ירושלים ליזמים צעירים.
ה-Q5 פועל בשיתוף פעולה עם ענקיות הטכנולוגיה אינטל וסיסקו: פועלת בו ספריית השאלה לגאדג'טים טכנולוגיים בשיתוף חברת אינטל, וכן מערך קורסים מקוונים באמצעות מערכת הספארק שפותחה על ידי חברת סיסקו.
תחום האקטיביזם החברתי במרכז צעירים ירושלים הוקם במהלך שנת 2017. במסגרת תחום זה, מקדם צוות המרכז שיתופי פעולה בין ארגוני אקטיביזם חברתי לרשות המקומית, תורם ליצירת מדיניות חברתית בעירייה, ומלווה עשרות ארגוני חברה אזרחית בעיר.
תחת תחום אקטיביזם חברתי פועלים פרויקטים רבים, ביניהם קואליציית הסובלנות של ירושלים - המונה למעלה מ-50 ארגוני חברה אזרחית הפועלים לקידום סובלנות וחיים משותפים בעיר, מאיצי יזמות שונים, חממה לעסקים חברתיים, וכן רישות וחיבור בין ארגוני הבוגרים של מכינות, שנות שירות ותנועות נוער הפועלים בירושלים.
בעבר הוקם במרכז צעירים ירושלים פרויקט "שכונה צעירה" עבור משפחות צעירות בעיר.
הפרויקט החל בשנת 2011 בארבע שכונות בעיר, ועם השנים התרחב ופועל כיום ב-10 שכונות שונות: קריית היובל, קריית מנחם, גבעת מרדכי, תלפיות מזרח, גילה, הר חומה, פסגת זאב, גוננים, רמות והגבעה הצרפתית.
במסגרת הפרויקט, מוצב רכז שכונה צעירה במינהל הקהילתי של כל שכונה.