tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתירה מקורבת של אבי העורקים אשר מערבת את אבי העורקים העולה (סיווג סטנפורד A או דבייקי 1 ו-2) היא מצב חירום רפואי המחייב התייחסות ניתוחית מידית על מנת למנוע את הסיבוכים העלולים להתרחש על רקע הבתירה.
עקרונותיו של הטיפול הניתוחי, אשר נוסחו עם ביצועו לראשונה על ידי צוותו של מייקל דבייקי בשנת 1955, הם הסרת קטע הגלימה הקרוע, סתימת הכניסה לנהור המדומה ובנייה מחדש של אבי העורקים תוך שימוש בשתל סינתטי, עם או בלי חיבורם של העורקים הכליליים לשתל.
עיקרון נוסף הוא שחזור פעולתו של מסתם אבי העורקים במקרה שהוא באי-ספיקה על ידי חיבורו מחדש או על ידי מסתם תותב.
במקרים שבהם עולה הצורך בתיקון קשת אבי העורקים, אשר ממנה יוצאים העורקים התרדמניים המספקים דם למוח, נעשה שימוש באמצעים של הכנסת המנותח להיפותרמיה עמוקה לצורך הפחתת צריכת החמצן של המוח וזילוח בררני נגד כיוון הזרימה (selective retrograde perfusion).
בתירה מרוחקת של אבי העורקים
הטיפול בבתירה מרוחקת של אבי העורקים אשר מערבת את אבי העורקים היורד בלבד (סיווג סטנפורד B או דבייקי 3), כאשר היא מופיעה ללא סיבוכים, הוא טיפול תרופתי שמרני.
טיפול זה מבוסס על ניטור פולשני של לחץ הדם, הורדת לחץ דם אל מתחת ללחץ דם סיסטולי 120 מ"מ כספית באמצעות חוסמי בטא, בתוספת או ללא מרחיבי כלי דם, ושיכוך כאב עם מורפין.
ההתוויות לטיפול ניתוחי בבתירה מרוחקת של אבי העורקים הן סיבוכים וכישלון הטיפול השמרני.
סיבוכים אלה כוללים איסכמיה של הגפיים, זילוח בלתי מספיק לאיברים וקרע של אבי העורקים.
כישלון הטיפול השמרני יכול להתבטא בכאב בלתי נשלט, התקדמות של הבתירה, התרחבות של המפרצת באזור הבתירה ויתר לחץ דם בלתי נשלט.
נוסף על הטיפול הניתוחי, קיימת אפשרות להנחת תומכן בצנתור במטרה להפחית את הסיבוכים של בתירה מסוג B.
אפשרות זו עדיפה לעיתים על האפשרות הניתוחית הכרוכה בתמותה ותחלואה גבוהות.
התומכן מרחיב את הנהור האמיתי וחוסם את נקודת הכניסה אל הנהור המדומה, ובכך גורם לדם בו להיקרש, ובסופו של דבר להיספג.
לטיפול ארוך הטווח שלוש זרועות: הפחתת העומס על דופן אבי העורקים באמצעות שמירה על ערכי לחץ דם סיסטולי מתחת ל-120 מ"מ כספית; מעקב סדרתי באמצעי דימות אחר התקדמותה של הבתירה, הופעת בתירה חדשה והתפתחות מפרצת באבי העורקים; וניתוח חוזר במקרה הצורך.
חוסמי בטא הם טיפול הבחירה להורדת ערכי לחץ דם במקרה של בתירת אבי העורקים.
באשר לתכיפות המעקב, איגוד הקרדיולוגים האירופי ממליץ על מעקב באמצעי דימות חודש לאחר השחרור, לאחר מכן במשך השנה הראשונה כל שלושה חודשים ולבסוף כל חצי שנה עד שנה.
ב-12%–30% מהמטופלים נדרש ניתוח חוזר.
בתירת אבי העורקים עלולה להביא לקרע בדופן אבי העורקים, וכן לחסימת העורקים המסתעפים מאבי העורקים, ובכך לגרום לאיסכמיה של איברים חיוניים, לרבות אוטם שריר הלב, שבץ מוחי ואוטם של הכליות ואיברי הבטן.
בנוסף, בתירה מקורבת עלולה לגרום לאי-ספיקת מסתם אבי העורקים ולדימום לתוך מסב הלב שיתבטא כטמפונדה לבבית.
מבין אלה, סיבות המוות השכיחות ביותר הן קרע בדופן אבי העורקים או טמפונדה לבבית.
בתירה של אבי העורקים העולה (סטנפורד A) היא קטלנית למדי, עם שיעור תמותה של 1%–2% עם כל שעה החולפת מתחילת הופעת התסמינים.
שיעור התמותה אף עולה עם התפתחותם של סיבוכים.
במתן טיפול תרופתי בלבד עומד שיעור התמותה מבתירה של אבי העורקים העולה על 24% בתוך 24 שעות מתחילת התסמינים.
שיעור זה מטפס ל-49% לאחר שבועיים.
לאחר הכנסת הטיפול הניתוחי ירדה התמותה בבית החולים מבתירה של אבי העורקים ל-10% תוך 24 שעות ול-20% לאחר שבועיים.
ירידה זו מדגימה את היתרון של הטיפול הניתוחי על פני הטיפול התרופתי בבתירה מסוג סטנפורד A.
לעומת זאת, שיעור התמותה בבתירה ללא סיבוכים של אבי העורקים היורד (סטנפורד B) עומד על 10% בחודש הראשון מהופעת התסמינים.
ברם, סיבוכים איסכמיים מחייבים התערבות לתיקון אבי העורקים, אשר טומנת בחובה סיכוני תמותה של 20% תוך יומיים לניתוח ו-25% עד חודש לאחר הניתוח.
שקלול הנתונים מצביע על תמותה כללית בבית החולים של 27.4% מבתירת אבי העורקים.
מספר גורמי סיכון נמצאו קשורים לתמותה מוגברת מבתירת אבי העורקים מסוג סטנפורד A בבית החולים: גיל מבוגר מ-70, נשים, כאב פתאומי, כאב נודד, הלם או טמפונדה בהתייצגות, חסרים נוירולוגיים או הבדלים בדפקים בהתייצגות, הרחבה של הבינה בצילום חזה, שינויים פתולוגיים באק"ג וסיבוכים איסכמיים.
רקע רפואי של יתר לחץ דם, סוכרת, מפרצת באבי העורקים או ניתוח לב בעבר לא הגבירו את הסיכון לתמותה.
בטווח הארוך, מאחר שבתירת אבי העורקים היא עדות למחלה של אבי העורקים לכל אורכו, ובפרט של הגלימה האמצעית, אנשים שלקו בבתירת אבי העורקים מצויים בסיכון ללקות בהמשך חייהם בבתירה נוספת, במפרצת או בקרע של אבי העורקים.
בתיה קריסטל (נולדה ב-25 בדצמבר 1951) היא רופאה ישראלית, מנהלת מחלקת נפרולוגיה ומנהלת המחקר במרכז הרפואי לגליל, סגנית הדיקן לנושא מחקר קליני בפקולטה לרפואה בגליל של אוניברסיטת בר-אילן.
קריסטל נולדה ברומניה ועלתה לארץ בילדותה, סיימה את הפקולטה לרפואה בטכניון בהצטיינות וכרופאה חוקרת הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטאות אחרות בארצות הברית, היא עוסקת במחקר בשטח טרשת עורקים ואת ההשפעות המיטיבות של מתן טיפולים אנטי-חימצוניים.
היא פרסמה כ-70 מאמרים בעיתונות הרפואית-מדעית העולמית ומנחה סטודנטים לתארים מתקדמים בנושאי מחקר בתחום הנפרולוגיה.
היא זכתה להכרה מקצועית נרחבת על עבודתה הקלינית והמדעית.
ב-2010 נבחרה על ידי הארגון הנפרולוגי הבינלאומי לאחת משמונה הנשים המובילות בעולם בתחום הנפרולוגיה.
קריסטל נשואה ואם לשלוש בנות, מתגוררת בקיבוץ עברון.
בתיה כהנא-פריאר-דרור (נולדה בי' בתשרי ה'תשכ"ה, 16 בספטמבר 1964) היא עורכת דין, פובליציסטית ופעילה חברתית ישראלית.
בין השנים 2009–2018 כיהנה כמנכ"לית עמותת "מבוי סתום".
נולדה בחיפה ב-1964. למדה באולפנת כפר פינס, ובהמשך באולפנת הרב בהר"ן.
שירתה בצה"ל כמורה חיילת בפיקוד הצפון.
בשנים 1987–1988 למדה אומנות ופיסול בלונדון ובבית הספר שליד מוזיאון ישראל.
בעלת תואר ראשון במדע המדינה ובהיסטוריה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בבית הספר למדיניות ציבורית במסגרת תוכנית מנהלים של האוניברסיטה העברית.
במקביל ללימודיה האקדמיים עבדה תחילה בהנחיית קבוצות לימוד במכונים לחינוך יהודי ציוני, לאחר מכן עבדה בערוץ הראשון ונמנתה עם המייסדים של התוכנית "פופוליטיקה".
בשנת 2001 התמחתה במשפטים בפרקליטות מחוז ירושלים.
החל משנת 2002 ריכזה במשך שלוש שנים את מועצת יח"ד - מועצה ליחסי חילונים חרדים ודתיים של בית הנשיא.
בין השנים 2005–2009 עבדה כיועצת משפטית, ואחראית על תחום החקיקה והמדיניות בעמותת "מבוי סתום" ובין השנים 2009–2018 שימשה כמנכ"לית הארגון.
הארגון ייצג נשים עגונות והעניק להן תמיכה נפשית, כמו כן פעל הארגון למען קידום מעמד האישה בממסד הדתי בישראל, בין היתר באמצעות קידום שינויי חקיקה, וייזום מחקרים אקדמיים.
בשנים שבהן ניהלה את הארגון, עודדה הקמת בתי דין פרטיים מחוץ לרבנות, וייסדה את מיזם "נישואים פרטיים כהלכה" (בטבעת זו).
בשנת 2016 עמדה בראש הקליניקה לעגונות במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט.
כהנא דרור מרצה ברחבי הארץ ומפרסמת מאמרי דעה.
בשנת 2015 התמודדה כהנא דרור בפריימריז של מפלגת הבית היהודי על המקום המשוריין לנשים בעשירייה השנייה.
מועמדותה עוררה התנגדות בקרב רבנים ואנשי המפלגה בשל התבטאויותיה נגד "תפיסות משיחיות" והצורך לדון בעתיד שני מיליון הפלסטינים החיים ביהודה ושומרון.
שעות ספורות לפני הפריימריז הסירה את מועמדותה ותקפה את המפלגה והעומד בראשה נפתלי בנט.
לאחר פרישתה מהתמודדות בפריימריז פרסמה "הבית היהודי" הודעה רשמית שעל פיה "אנשי הקרן החדשה לישראל, ארגון הפוגע בחיילי צה"ל ובכל אינטרס ישראלי אינם רצויים בבית היהודי.
ב-24 בינואר 2021 הצטרפה למפלגת ישראל ביתנו והוצבה במקום ה-12.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוצבה במקום השמיני ברשימת ישראל ביתנו לכנסת.
במסגרת תפקידה כמנכ"לית עמותת מבוי סתום, עסקה בנושא העגונות במדינת ישראל.
לדבריה, המצב בבתי הדין הרבניים יוצר מיאוס של ההלכה היהודית בקרב ציבורים רחבים.
בתי הדין יכולים להיות "פוסקי הלכה.
אבל היום הם שומרי החומות, ולא מעזים לחדש ולפסוק".
בשל מצב זה, כהנא דרור פועלת לשינוי מצב העגונות ותומכת בנישואים אזרחיים בישראל.
בשנת 2012 יזמה יחד עם ח"כ עתניאל שנלר תיקון לחוק הסנקציות, המאפשר ענישת סרבני גט.
לפי התיקון, אם לא יינתן גט כפי שהוחלט בפסק הדין, בית הדין יחויב להתכנס שוב ולדון בהטלת סנקציות על הסרבן.
בשנת 2014 עתרה לבג"ץ בשיתוף הארגונים ויצו ונעמ"ת ובאמצעות עו"ד ב"כ גלי עציון ועירית גזית לאחר שמועמדותה למנכ"לות בתי הדין הרבניים בישראל נדחתה על רקע מגדרי, בבקשה לבחון את מועמדותה.
בעקבות העתירה קבע הרכב שופטי בג"ץ בראשות השופט אליקים רובינשטיין כי המדינה תייצר מסלולים חדשים אשר יאפשרו לנשים להתמודד לתפקיד, זאת בשל העובדה שעד כה מסלולי הבחינות לתפקיד יועדו לגברים בלבד.
בעקבות בג"ץ זה מונתה אישה לסמנכ"לות בתי הדין.
בשנת 2014 ייצגה כהנא דרור את "העגונה מצפת", אישה שבעלה נכנס למצב של תרדמת, ולא היה סיכוי שיתעורר ממצב זה.
בית הדין בצפת בראשות אב בית-הדין הרב אוריאל לביא זיכה את העגונה בגט על-פי העיקרון ההלכתי "זכין לאדם שלא בפניו".
עקב ערעור שהוגש לבית הדין הגדול על פסק הדין בשנת 2017, עתרה כהנא דרור נגד הרב הראשי יצחק יוסף לבג"ץ בטענה שאין לקבל ערעור ממי שאינו צד בגירושין.
הרכב בג"ץ בראשות אליקים רובינשטיין, קבע כי בית הדין אינו רשאי לעסוק בערעור.
פרשה זו עוררה מחלוקת ציבורית חריפה, בעיקר בעולם הרבני.
בשנת 2017 יזמו כהנא דרור, הרב אברהם דב לוין ועמותת מבוי סתום את פרויקט "נישואים פרטיים כהלכה" - מסלול נישואים פרטי המתנהל על פי ההלכה האורתודוקסית, המבקש לאפשר לזוגות החפצים בכך להינשא על פי ההלכה, שלא דרך הרבנות.
המסלול מציע חתימה על הסכם קדם-נישואין לכבוד הדדי וכן חתימה על תנאי בקידושין, על מנת להגן מפני אפשרות של סירוב גט או עגינות.
בשנת 2018 הופסקה במפתיע כהונתה של כהנא דרור כמנכ"לית עמותת "מבוי סתום", לאחר שתורמים טענו כי הקו שבו היא נוקטת הוא רדיקלי מדי ומחטיא את המטרה שלשמה נוסד הארגון.
במסגרת ניהולה את ארגון "מבוי סתום", יזמה כהנא דרור הצעות חוק מגוונות שהונחו על ידי חברי כנסת מכל הקשת הפוליטית:
הצעת חוק בתי דין רבניים (קיום פסקי דין של גירושין)- תיקון סעיף 4, חובת דיון והטלת מאסר על סרבן גט, התשע"ד-2013. הונחה על ידי חברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס וגילה גמליאל וקבוצת חברי כנסת.
הצעת חוק הדיינים (תיקון כשירות למנהל בתי הדין הרבניים) התשע"ד-2013. הצעת חוק זו נועדה לאפשר מינויה של אישה לתפקיד מנהלת בתי הדין הרבניים.
הונחה על ידי גילה גמליאל וניצן הורוביץ וקבוצת חברי כנסת לאחר שהוגשה גם בכנסת השמונה-עשרה על ידי חברת הכנסת אורית זו-ארץ וקבוצת חברי כנסת.
הצעת חוק לתיקון פקודת הנישואין והגירושין (הסכמי קדם נישואין) התשע"ד-2013. מטרת הצעת חוק זו היא מניעת התמשכות הליכי גירושין וסחטנות של אחד מבני הזוג את רעהו באמצעות חתימה על הסכם קדם-נישואים.
ההצעה הונחה על ידי אורלי לוי אבקסיס ורוברט אילטוב.
הצעת תיקון לחוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין)- ביטול כריכה (סעיף 3).
התשע"ג-2013. מטרת התיקון שהוצע היא ביטול מרוץ הסמכויות בין בית הדין הרבני לבית המשפט לענייני משפחה, ומניעת אפשרות כריכה לתביעת גירושין בערכאה דתית ללא הסכמת שני הצדדים.
ההצעה נוסחה בשיתוף הארגונים ויצו ונעמ"ת, והונחה על ידי אורלי לוי אבקסיס ואלעזר שטרן.
הצעת חוק לתיקון פקודת הנישואין והגירושין (רישום-עבירה על סידור נישואין וגירושין)-החלפת סעיף 7. התשע"ד-2014. מטרת הצעת התיקון הייתה הסרת איום המאסר על בני זוג ועורך הנישואין שאינם דואגים לרישום נישואיהם.
ההצעה הוכנה בשיתוף עם עמותת "עתים" והונחה על ידי חברות הכנסת עליזה לביא ומירי רגב וקבוצת חברי כנסת.
הצעת חוק התרת נישואים אזרחיים (תיקוני חקיקה) התשע"ג-2013. מטרת ההצעה הייתה לקבוע כי הסמכות לדון בהתרת נישואים של בני זוג הכשירים להינשא בארץ אך בחרו להינשא בנישואים אזרחיים בחוץ לארץ, תהיה מסורה לבית המשפט לענייני משפחה.
זאת על מנת לתת תוקף לרצון בני הזוג שלא להכפיף את יחסיהם למערכת השיפוט הדתית.
ההצעה הונחה על ידי זהבה גלאון, מרב מיכאלי, רונן הופמן, מאיר שטרית וקבוצת חברי כנסת הצעת חוק (פ/1534/19).
הצעת חוק הדיינים (תיקון-שינוי הרכב ועדת המינויים) התשע"א-2010. הונח על ידי חבר הכנסת ניצן הורוביץ.
מטרת הצעת חוק זו הייתה הגדלת מספר חברי הוועדה מעשרה לאחד-עשר, על מנת למנוע מצב של תיקו, ולשריין את המקום האחד-עשר עבור נציגת ציבור שתיבחר מארגוני הנשים, במטרה למנוע ועדה שלא תהיה בה נציגות נשית (פ/2672/18).
הצעה דומה הונחה על ידי זבולון אורלב (פ/1594/18), וכן על ידי חברת הכנסת אורית זוארץ (פ/1962/18).
בג"ץ הסכים אמנם כי נפל פגם בהליך, אולם בנסיבות העניין לא ראה בכך פגם מהותי ודחה את העתירה.
בשנת 2014, עקב חילוקי דעות פוליטיים במשך תקופה ארוכה, לא מונו דיינים חדשים לבתי הדין בכלל, ולבית הדין הגדול בפרט.
עקב זאת שותקה כמעט לחלוטין עבודת בית הדין הגדול במשך כשנה, וממילא לא נקבעו דיונים, ובתוך כך גם דיונים העוסקים במקרים קשים של עגינות.
כהנא דרור עתרה בשם אישה שחוותה אלימות קשה ובעלה מיאן לתת לה גט, על כך שלא קיבלה תאריך לדיון עקב כך שלא היו דיינים, ובכך נמנעה ממנה זכות היסוד לגישה לערכאות.
בעקבות עתירה מינתה שרת המשפטים איילת שקד שישה דיינים לבית הדין הגדול על תקן זמני.
בעשור האחרון עסקה כהנא דרור בשורה של פעילויות ציבוריות והתנדבותיות, בהן חברת הוועד המנהל של המכון לאסטרטגיה ציונית (2014), חברת ועדת ההיגוי של 'הפורום לחופש בחירה בנישואים', חברת הוועדה המייעצת במכון "על משמר הכנסת" וחברת ארגון קולך.
כן כהנא דרור חברת מועצת ההסכמות-הקונגרס הישראלי ליהדות ודמוקרטיה של אוניברסיטת בר-אילן ומכון שחרית.
היא מפרסמת מאמרים בתחומי משפט, יהדות, דת ומדינה ונחשבת לקול ביקורתי בשיח הציבורי העוסק בנושא.
בשנת 2024 עתרה לבג"ץ נגד שר החינוך, לפסול את הרב יצחק יוסף מלקבל את "פרס ישראל" בנושא ספרות תורנית, זאת משום שהרב הביע את דעתו ההלכתית בנוגע לנושאים שונים כגון; גיור, גיוס בני ישיבה, בית המשפט העליון ועוד.
בג"ץ דחה פה אחד את העתירה, והשופט כבוב אף הוסיף כי "הגיע הזמן להסיר את הלוט ולומר כי אין עוד מקום להגשת עתירות התוקפות את החלטת שר החינוך בנושא פרס ישראל".
בשנת 2014 נבחרה כהנא דרור לאחת ממאה הנשים המשפיעות בישראל (במגזר הדתי), על ידי גיליון "נשים" של מקור ראשון ואחת מתוך עשר הנשים המשפיעות בקטגוריית המשפט.
באותה שנה נבחרה לאחת ממאה הישראלים פורצי דרך ומעוררי השראה לשנת 2013 של העיתון מעריב, מתוך עשרה ישראלים מעוררי השראה בתחום היהדות.
בשנת 2018, נבחרה לאחת מחמישים אנשי השנה בתחום החברתי מטעם עיתון "ידיעות אחרונות".
בנובמבר 2019 פורסם הסרט התיעודי "מסורבות", המלווה את פעילותה בשנים 2016–2018 למען עגונות ומסורות גט במסגרת ארגון "מבוי סתום" ובשיתוף צוות הארגון.
הסרט הופק עבור יס דוקו על ידי "טרבלסי הפקות", בבימויים של דוד אופק ומיה ווב.
הסרט הוקרן לראשונה במסגרת פסטיבל "דוקאביב גליל" במעלות-תרשיחא בנובמבר 2019.
בג"ץ 6510/21 - כהנא דרור נ' נשיא בית הדין הרבני הגדול ואח'
באוקטובר 2021 עתרה כהנא דרור לבג"ץ בנושא מינויו הפסול של אב בית דין בירושלים, הרב רלב"ג, על ידי נשיא בית הדין הגדול - הרב דוד לאו, בשל היותו נגוע בניגוד עניינים.
בית המשפט העליון קיבל באופן חלקי חלק מהסעדים שנתבקשו בעתירה והורה לבטל את המינוי בתוך שישים יום.
בנוסף, אסר בית המשפט על הרב לאו להיות מעורב בכל מינוי עתידי של גיסו - הרב רלב"ג.
בעקבות העתירה הוקם צוות מיוחד וזה החליט פה אחד על הארכת כהונת הרב רלב"ג כאב"ד וכראב"ד ירושלים.
כהנא דרור נישאה בשנת 1998 למיכה, נכדה של רחה פריאר, מייסדת עליית הנוער, ובין השנים 1988–2012 התגוררה בירושלים.
כהנא דרור היא אמא לארבעה ומתגוררת במושב נס הרים.
בתיה שוויקי (נולדה ב-1953) היא ספורטאית פאראלימפית לשעבר.
בנעוריה החלה להתאמן במרכז הספורט לנכים.
סיימה את לימודיה בתיכון השרון (רוטברג) ברמת השרון ולמדה לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
ב התחרתה בשני משחים ל-50 מטר בסגנונות גב וחזה ודורגה רביעית במשחה חזה.
במקצועות האתלטיקה זכתה בשתי מדליות נוספות: מדליית זהב בתחרות סללום ומדליית ארד בתחרות מרוץ עגלות ל-60 מטר.
בתחרויות הדיפת כדור ברזל, הטלת כידון, זריקת אלה וזריקת דיסקוס לא העפילה לשלב הגמר.
ב התחרתה במרוץ עגלות יחידים ובמרוץ עגלות עם נבחרת הנשים.
בשתי התחרויות דורגה במקום החמישי.
בתחרות סללום דורגה במקום ה-14. עם נבחרת הנשים בכדורסל כיסאות גלגלים זכתה במדליית ארד.
השתתפה בנבחרת הנשים בכדורסל כיסאות גלגלים והייתה שותפה לזכייה במדליות זהב בתל אביב (1968) וב ובמדליות כסף ב וב.
השתתפה עם נבחרת הכדורסל גם ב.
בתיה שוויקי נכנסה להיכל התהילה - כדורסל נשים
בתיה דיסנצ'יק היא דוגמנית עבר ישראלית.
דיסנצ'יק החלה לדגמן בשנות ה-60 כשחברתה של אמה שלחה אותה אל צלם האופנה פיטר הרצוג.
הייתה מהדוגמניות הישראליות הראשונות שעשו קריירה מחוץ לישראל.
ב-1975 השתתפה בתצוגת אופנה של משכית במהלך ביקורו של נשיא מקסיקו בישראל שנערכה במלון הילטון בירושלים ובתצוגה של גדעון אוברזון באוסטרליה.
ב-1976 לקחה חלק במופע אופנה של מוצרים ישראלים בוושינגטון שאורגנה על ידי אשת שגריר ישראל בארצות הברית וגם הופיעה בשבוע האופנה הישראלי.
היא דגמנה בגדים של המעצבת האמריקאית אן קליין ושל קסטרו מודל.
בנוסף שימשה כמארגנת ומפיקת תצוגות אופנה ובין היתר הפיקה ביחד עם חניתה צנטנר תצוגה במלון הילטון בתל אביב, והיא גם פרסמה כתבות בנושא אופנה בעיתון מעריב.
היא נשואה לעיתונאי עידו דיסנצ'יק ששימש בעבר כעורך מעריב.
בִּתְיָה רוזנק (נולדה בי"ט באדר ב', ה'תשכ"ה, 23 במרץ 1965) היא אמנית ישראלית רב-תחומית שעוסקת ברישום, ציור ופיסול.
בִּתְיָה רוזנק נולדה בשטרסבורג בצרפת ועלתה לישראל עם הוריה ב-1969. למדה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים.
תלמידתו של הצייר יוסף הירש.
משנת 2010 חברה בגלריה אגריפס 12. בִּתְיָה רוזנק לימדה ילדים מבוגרים במשך שלושים שנה בסטודיו הפרטי שלה, והנחתה מורים בחינוך הפורמלי והבלתי פורמלי במערכות חינוך שונות.
עבודותיה הוצגו בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות בעיקר בירושלים וברחבי הארץ.
משנת 2016 עוסקת גם באוצרות.
בִּתְיָה רוזנק היא בתם של הרב אברהם חזן (יליד אלג'יריה, רבה הראשי של המשטרה ובתי הסוהר) ורוחמה חזן.
על יצירתה כתבה האומנית ד"ר רינה פלד שאצרה את התערוכה "תחילה ותכלה" (2017):
אם למאיירת נועה קלנר, ולמעצב התעשייתי אבשלום רוזנק, דניאל פרלמוטר ו-מאל רוזנק.
1995 – מרכז הפדגוגי לעובדי הוראה, במסגרת תערוכות "אמן מורה" – "ציפור נפש"
1999 – פוייה של תיאטרון הבמה – "זיכרון"
2003 – גלריה לאומנות בעפרה – "רוחות של נוף", אוצרת: רות פסדר.
2007 – גלריה בבית אות המוצר הירושלמי – "שאר רוח", אוצרת: רות פסדר.
2013 - גלריה אגריפס 12 – "רשומה – record", אוצרת: שרה נינה מרידור.
2016 - גלריה אגריפס 12, Acqua Bella, אוצרת: אלחנדרה אוקרט.
2016 – גלריה אורייתא, Acqua Bella, אוצרת: ליאורה לוי (אוצרת).
2018 – גלריה סטודיו משלך – "לדעת יער", אוצר: גבי יאיר.
2019 – אגריפס 12 – תערוכת יחיד "מבטים מבפנים", אוצר: עודד זידל.
2012 – אגריפס 12, אומנים מציירים דיוקן עצמי – "המלך עירום".
2016 – גלריה אפרת, תל אביב, יוסי פניני, "רסיסים".
2016 – בית האומנים, מודיעין, עוזרת אוצרת "יום הומלדת".
2017 – בית אור המוצר, ירושלים, "בין חולין לקדושה".
2017 – בית אור המוצר, ירושלים, "בין שתיקה לדיבור".
2017 – בית אור המוצר, ירושלים, "בין כיסוי לגילוי".
2017 – "ביאנלה לאומנות יהודית", ירושלים, "מה למטה מה למעלה".
2017 – "גלריה מרי", ירושלים, "זרימת הימים" – הדסה בארי.
2018 – בית האומנים, מודיעין, "מקומי" (אוצר שותף: גבי יאיר).
2018 –ימק"א – פסטיבל אאוטליין, ירושלים, "ילדותי השנייה".
2019 – "בית אות המוצר", ירושלים, "פוחת ונהייה" – דינה בוזגלו.
2019 – "ביאנלה"-ירושלים, מוזיאון היכל שלמה, "לשם שמים" (אוצר שותף: גבי יאיר).
2022 - תערוך (תערוכה של רות שרייבר), גלריה אגריפס 12 ירושלים
בתים מוגנים (בהונגרית: Védett Házak) היו בניינים בבודפשט, שהוכרזו בתחילת קיץ 1944 על ידי המדינות הנייטרליות במלחמת העולם השנייה כמעניקות הגנה דיפלומטית ליהודים.
הדיפלומטים שעסקו במלאכה זו היו בעיקר קרל לוץ משווייץ, קארל איבן דניאלסון וראול ולנברג משוודיה, אנג'לו רוטה מהוותיקן, קרלוס בראנקיניו מפורטוגל, פרידריך גולדה מהצלב האדום הבינלאומי.
הרשויות ההונגריות היו מודעות לכך שההכרזה הזו היא בלתי חוקית ובכל זאת העלימו עין כדי למצוא חן בעיני מדינות נייטרליות אלה, מתוך תקוה של הכרה בשלטונם.
הבתים המוגנים הם אינם בנייני הטלאי הצהוב.
בלחץ גורמי חוץ התקיימה ישיבת 'מועצת הכתר' ב-26 ביוני 1944 בראשות העוצר מיקלוש הורטי התקבלו שתי החלטות:
הפסקת גירוש היהודים מהונגריה בכלל ואי גירוש היהודים ממבודפשט (ההחלטה יושמה למעשה רק ב-10 ביולי).
הסכמה להגירת יהודים בעלי אישורי הגירה (סרטיפיקטים).
הממשלה ההונגרית אישרה עקרונית את הגירתם של 7,800 יהודים באמצעות המדינות הנייטרליות, שווייץ ושוודיה.
כיעד להגירה הוזכרו שתי המדינות הללו (וגם ארץ-ישראל).
הקונסוליה השווייצרית לקחה לידיה את יישום ההסכמה העקרונית הנ"ל, אבל הטיפול בהצעה נכשל, וגם הרעיון נפל.
כך הפכה ההצעה מתוכנית הגירה לפעולת הצלה בחסות המדינות הנייטרליות הללו, אליהן הצטרפו גורמים/מדינות נוספים כמו פורטוגל, הוותיקן ועוד.
מדינות אלה החלו להוציא סוגים שונים של 'כתבי מגן או חסות'.
כתבי מגן או חסות (שוצפאס)
פעילות ההצלה בוצעה על ידי הנפקת שוצפאס .
שגרירויות המדינות הנייטרליות בבירת הונגריה בבודפשט הוציאו לעשרות אלפי נרדפים יהודים שוצפאס, מכתב מגן שאישרו כי המחזיק במכתב המוגן על ידי המדינה שהנפיקה את המכתב.
מרבית מכתבי מגן הללו הונפקו תחילה על ידי נונציו האפיפיור אנג'לו רוטה.
בסוף אוקטובר 1944 יותר מ-1,600 יהודים בבודפשט השיגו ניירות של אל סלוודור.
בסוף אותה שנה מספר היהודים ב"בתים המוגנים" שהוכרזו תחת החסות של מדינות נייטרליות והצלב האדום הבינלאומי עלה עד 33,000. רשויות מפלגת צלב החץ הכירו, בין היתר, בתוקפן של 7,800 מכתבי חסות שווייצרים ו-4,500 מכתבי חסות שוודים.
הדמות המפורסמת ביותר מבין הדיפלומטים של מדינות נייטרליות אלה היה הדיפלומט השוודי ראול וולנברג, שנלכד על ידי הרוסים לאחר כיבוש בודפשט ונעלמו עקבותיו.
הבתים המוגנים יועדו למגורים ליהודים בחסות הייצוג הדיפלומטי של המדינות הנייטרליות.
רובם היו באזור אויליפוטווארוש (Újlipótváros) - רובע 13, תחומים על ידי פארק סנט אישטוואן - שדרת סנט אישטוואן - רחוב דיולה הגדוש - רחוב ויקטור אוגו.
האזור כונה גם הגטו הקטן או הגטו הבינלאומי.
היהודים בבתים מוגנים אלה היו, באופן עקרוני, במצב נוח יותר.
בפועל רבים מאלה שהתגוררו במקום החזיקו בניירות חסות מזויפים.
יחד עם זה הם היו ללא הירף תחת איום מתמיד של מתקפות הכוחות ההונגריים שערכו בקורות פתע ובמיוחד אנשי פלוגות צלב החץ (הפשיסטים ההונגרים) שחיפשו קורבנות לחיסול.
דמויות אחדות עסקו במלאכת הצלת יהודים בבודפשט במלחמת העולם השנייה.
ערכים נרחבים נכתבו על החשובים ביותר שבהן כגון: ראול ואלנברג, קרל לוץ, קארל איבן דניאלסון, אנג'לו רוטה, פרידריך רוטה.
כולם זכו לתואר חסיד אומות העולם.
להלן שנים נוספים פחות ידועים:
אלברטו קרלוס דה ליז-טקסיירה בראנקיניו (בפורטוגזית: Alberto Carlos de Liz-Texeira Branquinho; ינואר 1902–1973) היה דיפלומט פורטוגזי שסייע בהצלת חייהם של כ-1,000 יהודים בהונגריה הכבושה בידי הנאצים במהלך השואה בשלבים המאוחרים של מלחמת העולם השנייה, בעת ששימש בתור "ממונה על היחסים" (Chargé d'Affaires) של פורטוגל בבודפשט בשנת 1944.
יחד עם קרלוס סמפאיו גארידו (Carlos de Alemeida Fonseca Sampaio Garrido, 1883–1960) השגריר של פורטוגל בבודפשט, התחיל לשכור בתים ודירות למקלט ולהגנה על היהודים בבודפשט מגירוש ורצח.
הם קיבלו אישור מממשלת פורטוגל להוציא כתבי חסות לכל האנשים שהיו להם קרובי משפחה בפורטוגל, בברזיל או במושבות הפורטוגזיות או שהיה להם קשר אף המרוחק ביותר לפורטוגל.
גארידו ובראנקיניו הקימו גם משרד של הצלב האדום הפורטוגלי בחזית השגרירות הפורטוגלית לטיפול בפליטים יהודים.
זה נעשה ברובו בשיתוף עם משרד החוץ הפורטוגלי ובפיקוח הישיר של הנשיא סלזאר, בתנאי שהפליטים הללו לא יקבלו אזרחות פורטוגלית.
ב-23 באפריל 1944 ובעקבות כיבוש הונגריה על ידי הוורמכט, הורה השליט הפורטוגלי אנטוניו דה אוליביירה סלאזר לשגריר שלו לחזור לליסבון ולהשאיר את בראנקיניו כממונה מקומי במקומו.
החזרתו של גארידו בוצעה לבקשת בריטניה וארצות הברית שרצו כי המדינות הנייטרליות יורידו את דרג ייצוגן הדיפלומטי בהונגריה.
באישור סלזאר, בראנקוויניו המשיך להוציא כתבי חסות למאות משפחות יהודיות.
בסך הכול ניצלו כאלף יהודים בשל פעילותו זו.
גם בראנקיניו הוחזר לליסבון ב־30 באוקטובר 1944 לאחר עליה לשלטון של מפלגת צלב החץ בהונגריה.
לאחר המלחמה המשיך בראנקיניו לשרת את ארצו כדיפלומט, בוושינגטון די.
סי., ג'קרטה, פריז, קראקס, בגדאד, טהראן והאג.
הוא פרש בשנת 1966. שמו מונצח באנדרטת ראול ולנברג בבית הכנסת הגדול ברחוב דוהני.
בתיה סבירסקי מלול (נולדה ב-1957) היא מייסדת ואוצרת סימפוזיון האדריכליות הבינלאומי, אדריכלית ומרצה ישראלית.
נולדה בשם באטה סבירסקי בלודז', פולין.
בגיל 18 החלה את לימודי העתודה בטכניון, אותם סיימה בהצטיינות.
בשנת 1980 סיימה בתיה את לימודי התואר הראשון והמשיכה ללימודי המאסטר שלה בנושא שיקום פליטים אשר כללו השתלמות באוקספורד, אנגליה.
לאחר לימודיה עבדה אצל אדר' דוד ינאי ולאחר מכן פתחה את משרד האדריכלים בראשותה "באה אדריכלים ובוני ערים".
לאורך השנים מילאה תפקידים שונים בהתאחדות האדריכלים ובוני ערים בישראל ונכון לשנת 2020 משמשת כיו"ר סניף תל אביב והמרכז וכמו כן חברת ועדת כספים של ההתאחדות.
בשנת 2007 השתתפה בתיה בתערוכה קבוצתית בגלריית בית האדריכל ביפו, בנושא "הנוכחות הנשית באדריכלות הישראלית".
לאחר השתתפות בתערוכה זו, ייסדה והחלה לתפקד כאוצרת של הסימפוזיון האדריכליות הבינלאומי אשר מתקיים מדי שנה בחולון במסגרת פסטיבל "אישה", בו משתתפות אורחות מעולם האדריכלות מהארץ ומהעולם.
בין המשתתפות הבולטות - האדריכלית ההולנדית וינקה דובלדם (Winka Dubbeldam), האדריכלית הצרפתית מנואל גורטרנד (Manuelle Gautrand), האדריכלית הסינית פרופ' ליאו ג'יאן, האדריכלית ההודית שימול ג'ברי קאדרי (Shimul Javeri Kadri) והאדריכליות האמריקאיות אליזבת דילר (Elizabeth Diller) וג'יני גאנג.
2019 - כנס בינלאומי לנשים באדריכלות - רמת גן
2017 - סימפוזיון אדריכליות בינלאומי - מעוף ותעוזה - מורשת זאהה חדיד באדריכלות ובעיצוב
2016 - סימפוזיון אדריכליות בינלאומי - צבעים, טעמים ומגוון - אדריכלות ואורבניזם כסוכני שינוי בעולם המתפתח היום
2015 - סימפוזיון אדריכליות בינלאומי - הוליסטיות | אדריכלות | נשיות - מבפנים החוצה - אדריכליות עושות אדריכלות הוליסטית
2014 - סימפוזיון אדריכליות בינלאומי - שימור וחדשות - אדריכליות משמרות ומחדשות את המרחב הפיסי העכשווי
2013 - סימפוזיון אדריכליות בינלאומי - אדריכליות יוצרות מרחב ציבורי נגיש לכל
2012 - סימפוזיון אדריכליות בינלאומי– אדריכליות יוצרות סביבה ייחודית באקלים טכנולוגי
2011 - סימפוזיון אדריכליות בינלאומי– אישה בקונטקסט בעידן של גלובליזם באדריכלות
2010 - סימפוזיון אדריכליות בינלאומי– נשיות כיתרון בעידן של רב תחומיות באדריכלות
2009 - סימפוזיון אדריכליות בינלאומי – קיימות ואורבניזם
2008 - סימפוזיון אדריכליות בינלאומי -הנוכחות הנשית באדריכלות – המאה ה-21
2007 - הנוכחות הנשית באדריכלות הישראלית - תערוכה קבוצתית בגלריית בית האדריכל ביפו
בשנת 1977, בעודה סטודנטית, החלה בתיה לעבוד במשרד ת.א.מ בע"מ בניהולו של אדר' דוד ינאי עד לשנת 1982.
בשנת 1985 הקימה בחולון את המשרד "באה אדריכלים ובוני ערים" אשר צבר ניסיון רב בתכנון של מבני תרבות וחינוך ברחבי הארץ.
בשנת 2005 הציגה בתיה את פרויקט קריית החינוך ע"ש יצחק רבין בתכנון משרדה בביאנלה הישראלית ה-5 לאדריכלות.
מרכז התרבות, אור עקיבא - אשר זכה בפרס "ישראל יפה"
קריית החינוך ע"ש יצחק רבין (5 בתי ספר יסודיים ואשכול גנים), תל מונד
תחנת רכבת יבנה מערב, יבנה - אשר קיבל את 'אות העיצוב'
בית ספר למדעים ע"ש אלברט איינשטיין, יבנה
בית ספר ע"ש אריק איינשטיין, תל אביב
בין היתר השתתפה בתחרויות רבות, ביניהן - חידוש כיכר רבין, מקום ראשון ושני בפרויקט מתחם התרבות באור עקיבא, עלייה לשלב סופי בתכנון היכל התרבות בשדרות, מקום שני בתחרות לתכנון קמפוס שנקר ומקום ראשון בתחרות לחידוש כיכר מגדיאל.
לאחר סיום כתיבת עבודת המגיסטר, קיבלה בתיה פנייה מהמנהל האזרחי על מנת שתסייע בתכנון שיקום מחנות הפליטים ברצועת עזה.
בתיה חברה אל פרופ' בריטי ומהנדסים פלסטיניים מעזה ויחד הקימו חברה משותפת לתכנון פרויקט מגורים גדול של 4,000 יחידות דיור בצפון רצועת עזה, אשר היה פרויקט הדגל.
עם נפילת הסכם אוסלו - הופסקה הפעילות.
בתיה סגל-פיק (נולדה ב-1969) היא מעצבת תפאורה לתיאטרון ולטלוויזיה ישראלית.
בתיה סגל-פיק נולדה וגדלה בראשון לציון.
הוריה הכירו בשנת 1966 בתיאטרון הבימה בהפקת "אוליבר טוויסט".
אביה, אלברט סגל, היה מנהל מחלקת תלבושות ואביזרים בתיאטרון הבימה בין השנים 1965 ל-1987. אמה, נילי אמיר-סגל (במקור בליך), הייתה שחקנית, ולאחר מכן מורה ללשון ומשוררת.
בילדותה נחשפה להצגות רבות וכן להתרחשות מאחורי הקלעים בשל עבודתו של אביה בתיאטרון, דבר אשר השפיע עליה רבות.
את שירותה הצבאי עשתה בנח"ל בקיבוץ סופה ונחל עוז ולאחר פירוק הגרעין אליו השתייכה שירתה כשרטטת.
ב-1990, לאחר שירותה הצבאי, הצטרפה להפקת הסרט "לא בלי בתי" בכיכובה של סאלי פילד בתפקיד אסיטנטית של המחלקה האומנותית.
כך נחשפה לעבודתו המעצב האומנותי - טוני פראט - היכרות אשר הובילה אותה ללימודי עיצוב תפאורה.
בין השנים 1991–1993 למדה לתואר ראשון במסלול עיצוב במה של החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
לאחר סיום לימודיה המשיכה ללימודי פילוסופיה של הדתות באוניברסיטת תל אביב ולימודי עיצוב פנים באוניברסיטה הפתוחה לצד עיצוב תפאורה עבור הפקות לילדים ולנוער הן בתיאטרון והן בטלוויזיה.
משנת 1995 החלה לעצב תפאורות עבור הפקות לילדים.
"המתנה של ג'ק", "שועלון רוכש חברים", "גלי"-משירי אהוד מנור, "זהבה ושלושת הדובים" (תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער)
"אלאדין ומנורת הקסמים", "לרקוד עם עדן" (תיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער ולהקת המחול ענבל)
"היידי בת ההרים", "המסע אל האי אולי", "הסיפור של טוביה", "הקסם של מוצרט", "החבר הכי טוב שלי", "שבת בבוקר", "ליקוי ירח" (תיאטרון הקיבוץ ולהקת המחול הקיבוצית)
"דונה גרציה-מלכת היהודים", "אני ירושלמי", "מבצע קומיקס", "תיבת נוח" (תיאטרון גושן)
"על נסים ונפלאות", "שולם לעולם", "המפוזר מכפר אז"ר", "החתול במגפי הקסם", "פוליאנה וג'ימי", "חנה'לה ושמלת השבת" (תיאטרון ארצי לנוער)
"הנשיקה הראשונה", "נובח על הירח", "הקסם של מוצרט" "ארץ הגרביים האבודים" (הצגות לפסטיבל חיפה להצגות ילדים)
"פלאשדנס-המחזמר", "בילבי", "עמי ותמי" (תיאטרון תל אביב)
"קפה עמליה", "דן ומוזלי", "מה זה מוזה" (בהנחיית ירון לונדון), "תראו אותי" (הטלוויזיה החינוכית)
"רחוב סומסום", "האתגר הגדול", "השכונה של הופ!", "המופע המבולבל של יובל", "העולם המטורף של דוד חיים", "מיכל הקטנה והמפלצות", "מולי וצומי" (ערוץ הופ!)
"מקס ומוזה", "בית ספר למכשפים", "המועדון של לוגי", "שווה לנסות", "תעלומות מהאגדות" (ערוץ לוגי)
"האריה שאהב תות", "יובל המבולבל - הרפתקה בלונה פארק" (משגב עורי הפקות)
"דגדוגים - שירי משחק ראשונים" (מודן הוצאה לאור + ים הפקות)
"שורום זורום - שירי הילדים האהובים של מרים ילן שטקליס" + "אצו רצו גמדים" (רגש תקשורת + גלובוס יונייטד)
"איך נותנים שם לאחותי הקטנה?" (רגש תקשורת + גלובוס יונייטד)
"הסבתא של אפרים - שירי הילדים האהובים של לאה גולדברג" (רגש תקשורת + NMC יונייטד)
"רינת בארץ המילים" (טלית הפקות)
"כיפה אדומה" (חסידה הפקות + משגב עורי הפקות)
"מותק התאומות התחלפו - המחזמר" (מעיין צלנר הפקות)
פרס הבמה לילדים ונוער 2019 – עבור עיצוב תפאורה להפקה 'שועלון רוכש חברים' / תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער
פרס התפאורה פסטיבל חיפה להצגות ילדים 2016 – עבור עיצוב להפקה 'הקסם של מוצרט'/ תיאטרון הקיבוץ
פרס התפאורה פסטיבל חיפה להצגות ילדים 2014 – עבור עיצוב להפקה 'נובח על הירח' / תיאטרון הקיבוץ
מועמדות לפרס האקדמיה 2016 - עבור עיצוב וניהול אומנותי על ההפקה 'דן ומוזלי' / חינוכית
בתיה ברנר (3 בספטמבר 1894 - 12 בדצמבר 1975) הייתה חלוצה, מנשות העלייה השנייה, מדור המייסדים של קיבוץ עין חרוד, אחותו של הסופר יוסף חיים ברנר, מחברותיה הקרובות של רחל המשוררת.
בתיה ברנר נולדה בעיירה נוביה מליני שבפלך צ'רניגוב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), להוריה חיה-רייזל (לבית מינץ) ושלמה.
בתיה הייתה הילדה הרביעית במשפחה.
לפניה נולדו יוסף חיים, שמואל, אהובה (לובה), ואחריה נולדו מאיר ובנימין.
המשפחה הייתה ענייה, וילדותה עברה עליה בדלות קשה.
שמהּ המקורי של משפחתה היה לובנוב; סבה, אב לשלושה בנים, שינה את שמות המשפחה של שניים מבניו ל'ברנר' ו'נרוצקי', כי בדרך זו הסטטוס של כל בן היה כביכול "בן יחיד", ובנים יחידים לא גויסו לצבא.
בחודש ספטמבר 1912 (תרע"ג) עלתה בתיה לארץ ישראל יחד עם אחיה מאיר.
בארץ כבר היו באותה עת שלושה מאחיה: יוסף חיים, שעלה ב-1909, ואהובה (לובה) ובנימין, שעלו ב-1911. שמואל ברנר, היחיד מבין ששת האחים שלא עלה לארץ ישראל כי אם נשאר באוקראינה, נספה ב-1919 בפוגרום שנערך בעיירה, יחד עם אשתו ושלושת ילדיהם – נחום, לאה ורחל - ועם אבי המשפחה, שלמה ברנר.
בתקופת חייה העיקרית בארץ ישראל חייתה בעין חרוד, ושם גם נפטרה.
היא לא נישאה, ולא השאירה אחריה ילדים.
בין היתר, כתוצאה מהשפעות של האידאולוגיה המהפכנית-סוציאליסטית, שבשנים ההן הפנתה ביקורת נגד מוסד המשפחה.
אניטה שפירא מציינת בביוגרפיה שלה על י.ח.
ברנר, כי בתיה, בצעירותה, נודעה ביופייה הרב.
בנימין, אחיה, מציין באותו עניין, בספרו האוטוביוגרפי: "בתיה, אחותי השנייה, נערה בת שבע-עשרה, נחשבה ליפה בעיירה.
היא עצמה ידעה זאת, כפי שניכר ממנהגה.
תנועותיה מחושבות ומדודות, וכשהיא מבקשת לומר משהו היא עושה בידיה איזו תנועה ענוגה ואצילה, כיאה לבת-טובים יפה".
ב-2022 יצא לאור הספר "הספר האדום" שכתב אסף ענברי.
הספר מתמקד, באופן ספרותי, באישיותם ובהתפתחותם הרעיונית של יצחק טבנקין, מאיר יערי, יעקב חזן ומשה סנה, מנהיגי השמאל במדינת ישראל בעשורים הראשונים לתקומתה.
בתיה ברנר נזכרת בספר כגיבורת משנה, הידועה בקיבוץ עין חרוד בהתמסרותה לעבודה פיזית קשה.
בתיה פנתה, עם הגיעה לארץ ישראל, ובעצתו של אחיה הגדול, הסופר י.ח.
עבודה זו תאמה את הרוח החלוצית שאפיינה את אנשי העלייה השנייה, ועלתה בקנה אחד עם האידאולוגיה של בתיה.
אחיה בנימין, מספר בספרו על החלטתה: "בתיה העלמה העדינה המתהלכת כפייה בבגדי מלמלה, כיוון ששמעה על הפועלים ועל החיים בקבוצה, על עבודת האדמה, מיד כבש הרעיון הזה את לבה, ובמהרה עברה אל קבוצת בן-שמן, שנוסדה לא מכבר, לחיות בה".
גם בהספד שהספיד אותה, ציין בנימין את דביקותה השלמה של בתיה ברעיון העבודה, שהיה עבורה צו מוסרי ראשון של התנהגות.
קו נוסף באידאולוגיה שלה הייתה הצמחונות, מתוך רצון לא לפגוע בכל אשר נשמת-חיים באפו.
בתיה עברה כמה תחנות שבהן עבדה, ועם ייסודה של עין חרוד, באה אליה עם חבריה מכנרת.
בעלייה לגבעת קומי (שממוקמת במקום ייסודה של עין חרוד), נכחה בסכסוך בין חבריה המתיישבים לבין ערבים מקומיים, ושם נזרקה עליה אבן, שהשאירה צלקת במצחה.
בעין חרוד חייתה בתיה עד לפטירתה.
תחנות עבודתה העיקריות, עד הגיעה לעין חרוד (שהייתה התחנה הסופית) הן: חולדה, קבוצת הפועלות בבן-שמן (שם עבדה עם ברל כצנלסון), קבוצת "השומר" בתל-עדשים, וקבוצת כנרת (שם התיידדה עם רחל המשוררת, שהייתה מבוגרת ממנה בארבע שנים).
אליעזר משה סלוצקין מסכם את עבודתה של בתיה בכנרת: "תנאי החיים בכנרת דאז היו קשים ביותר, אפשר לומר כמעט לא-אנושיים, ועבודת החברות קשה הייתה במיוחד.
היה עליהן לבשל אוכל להרבה אנשים - ללא מצרכים, לכבס, לנקות ולארגן את כל השירותים - ללא תנאים מינימליים לכך.
אף פעם לא שמעת תרעומת מפיה של בתיה, תלונה על קושי, אנחה; תמיד הייתה עושה כל עבודה תוך דבקות במשימה, תוך הרגשת קדושה כלפי העבודה...".
בעין חרוד הייתה מראשוני ענף הלול, והתמידה בעבודתה עד גיל זקנה.
בשנים האחרונות לחייה עברה לעבוד במחסן-הבגדים, בהטלאת בגדי החברים.
בתיה התיידדה, כאמור, עם רחל המשוררת, כששהתה בקבוצת כנרת.
בעיזבונה של בתיה נמצאו שמורים 6 מכתבים שכתבה לה רחל.
אין תאריכים על המכתבים, והמביא לדפוס של הקובץ שבו הם נמצאים, הוסיף הערה, כי הם נכתבו, כנראה, בין השנים 1924–1931. חליפת מכתבים בין בתיה לרחל המשוררת, מגלה יחסים חמים מצדה של רחל, וכמיהה לשוב ולהיפגש עם בתיה.
במכתב הרביעי גם נזכרות צנצנות הדבש ששלחה בתיה אל רחל, והן חוזרות ומופיעות בעלילת הספר של נורית גרץ.
רחל, נתנה במתנה את ספר שיריה הראשון, "ספיח", לבתיה, וכתבה עליו את ההקדשה הבאה, שהיא סתומה במקצת:
"האוכל לבגוד בך", בתיה, בתיה !?.
בספרה של נורית גרץ על רחל המשוררת, מופיעה בתיה כדמות משנית בעלילה, והיא נזכרת מספר פעמים בספר.
גרץ משתמשת במכתבים שכתבה רחל לבתיה, כדי לספר את סיפור היחסים בין השתיים.
בזמן מחלתה של רחל, מהרהרת רחל בבתיה: "אבל בתיה שלחה לה צנצנת דבש מעין חרוד, העוזרת הניחה אותה על השולחן עם צלוחית וכפית ומדי פעם היא טועמת.
'לדבש יש כוחות מרפא, הוא מכיל בתוכו את האנרגיה של האדמה והצמחים".
ובהמשך: "ולפעמים היא הייתה סופרת את כל מה שלא עשתה ובוודאי גם לא תעשה והשוותה עם החברים שלה: 'נוח הקים את המשתלה שלו, לדבורה יש משפחה וגן ירקות ופרה, ובתיה רודה דבש מהכוורות בעין חרוד, ומה אני?'...".
בתיה ניחנה בכישרון כתיבה, אך פרסמה בחייה רק רשימות מועטות, ובעיזבונה לא נמצאו דברים נוספים שכתבה.
בקובץ לזכרה, מצטט הכותב, אליעזר משה סלוצקין (חברה הוותיק של בתיה מימי קבוצת כנרת) את ברל כצנלסון שאמר: "דואב הלב על כשרון ביטוי מיוחד במינו שהולך כאן לאיבוד.
ואין אני יודע איך להשפיע עליה שתכתוב".
רשימה אחת שכתבה, בשם "צעדים ראשונים", שכן התפרסמה, מסכמת את ניסיונותיה הראשונים בחיים הקולקטיביים במסגרת הקבוצה.
שתי רשימות נוספות שכתבה, מובאות בסוף הקובץ שהוצא לזכרה לאחר מותה.
ברשימה השנייה, מספרת בתיה, כי ביקורתו של אחיה הגדול, י.ח.
ברנר, על עצם עיסוקה בכתיבה, הביאה לכך שנמנעה מלהמשיך בכתיבה:
"פעם, כאשר ניסיתי לבטא את הרשמים החדשים שלי בכתב, נכנס אחי לחדר ותפסני בקלקלתי.
'לא, כותבת לעצמי, כך סתם...'
'כך סתם לא צריך לכתוב!
ישנם די כאלה שכותבים סתם.
צריך ללמוד לחלוב ולדעת לאפות לחם בטבון.
ללחם וחלב זקוקים גם אלה שכותבים סתם...'
עוד זכורים לי דבריו אלה כלשונם ביידיש, לשון-אמא, בה דיברנו בינינו".
קיימת גם גרסה נוספת לסיפור על התייחסותו של י.ח.
ברנר לניסיונות הכתיבה של אחותו, אך רוח הדברים דומה.
בכך, תמו כנראה ניסיונותיה של בתיה לעסוק בכתיבה.
בתיופסיס (שם מדעי: Bathyopsis) הוא סוג של יונק נכחד בן לסדרה הקדומה דינוצרטים.
הוא התקיים במשך תחילת האאוקן לפני 55.8 עד 46.2 מיליון שנה מזמננו באמריקה הצפונית.
היונק הקדום תואר ב-1881 בידי אדוארד דרינקר קופ ובסוגו נכללו 2 מינים: Bathyopsis fissidens ו-Bathyopsis middlestewarti (חלק מהחוקרים רואים בהם מין אחד בעל דו-צורתיות זוויגית).
השרידים שלו התגלו במספר תצורות בויומינג ובקולורדו והם הכילו בעיקר שרידי לסתות.
יונק מוזר זה היה דומה ליואינטתריום, אך קטן יותר והיה מבין הקדומים שבבני משפחתו.
הוא היה בעל גולגולת באורך 30 ס"מ בעל עורף נמוך וחוטם קצר בעל זוג קרן קרנף נמוכים.
הוא היה בעל מצח נמוך ובעל לסתות קצרות בעלות ניבים ארוכים שבלטו מלסתו העליונה.
למרות מבנה שיניו הוא היה אוכל צמחים שניזון בעיקר מעלים או פירות ביערות של אמריקה הצפונית.
אורכו הגיע ל-1.8 מטר, גובהו ל-80 ס"מ ומשקלו ל-100 עד 180 ק"ג בקירוב, קטן יחסית לקרוביו המאוחרים יותר.
בתיה (ברברה) פרוסט (10 בנובמבר 1938 – 27 בינואר 2025) הייתה מתורגמנית ישראלית, ממייסדי המחלקה לתרגום וחקר התרגום באוניברסיטת בר-אילן ששימשה כמתורגמנית ברבים מהאירועים הבינלאומיים המרכזיים בתולדות ישראל בתחומי הפוליטיקה, הכלכלה, התרבות והמשפט.
נולדה ב-1938 בבודפשט שבהונגריה, ללוטה ועקיבא שלזינגר.
פרוסט היא נצר למשפחת רבנים ידועה ששורשיה ברב עקיבא איגר והחת"ם סופר ובעלת הוצאת ספרי קודש, כמו גם ספרי ילדים וספרי אמנות "סיני", לה היו טרם מלחמת העולם השנייה סניפים בווינה ובבודפשט.
בשנת 1939, נוכח עליית האיום הנאצי עלו פרוסט והוריה לפלשתינה.
פרוסט למדה בגימנסיה גאולה בתל אביב ושירתה בחיל המודיעין.
בשנת 1958 עם תום שירותה הצבאי, יצאה פרוסט ללימודים בתחום המתורגמנות ב-School of Translation and Interpretation בז'נבה שבשווייץ.
בתחילת שנות השבעים הקימו אדם ריכטר ופרוסט את המגמה לתרגום בכתב ולתרגום בעל פה באוניברסיטת בר-אילן, בה לימדה ואותה פיתחה, כמרצה בכירה, במגמות תרגום בכתב ותרגום סימולטני בשפות עברית, אנגלית, גרמנית וצרפתית והעמידה תלמידים הרבה, עד לפרישתה ב-1991.
במקביל לעיסוקה האקדמאי, עסקה פרוסט במתורגמנות ובארגון צוותי מתורגמנים בישראל ומחוצה לה וקולה נשמע מעל גלי האתר באירועים מרכזיים רבים בהיסטוריה של מדינת ישראל, כשלתהודה הרבה ביותר זכה קולה בתרגום המשפט ששודר ברדיו ובטלוויזיה נגד ג'ו איוון דמיאניוק.
החל משנת 1973 פרוסט הייתה חברה בארגון הבינלאומי למתורגמני ועידות AIIC.
פרוסט שימשה כמתורגמנית לנשיאי ישראל ולראשי ממשלתה וכן שימשה כמתורגמנית במשרד החוץ באין ספור ביקורים בינלאומיים.
פרוסט משמשת כראש צוות המתורגמנים בכנסת ישראל ושימשה מתורגמנית, בין היתר, בביקורה בכנסת של ביאטריס מלכת הולנד, בביקוריהם הנשיאותיים של ביל קלינטון וג'ורג' בוש, הקאנצלרים של גרמניה קוהל, שרודר ומרקל, הנשיאים מיטראן ושיראק מצרפת, כמו גם נשיאי ניגריה, בולגריה וקניה, ראש ממשלת בריטניה בלייר וראשי ממשלות יוון, קרואטיה ורומניה.
בשנת 1984 פרוסט תרגמה וערכה את ספרו של פרנסואה מיטראן "כאן ועכשיו-שיחות עם מיטראן".
הייתה נשואה ליוסי פרוסט, שהיה מזוהה עם רבים ממפעלות התרבות והאמנות בישראל, ואם לשלושה.
בתילד ד'אורליאן הייתה נסיכת הדם צרפתית מבית אורליאן.
היא הייתה אחותו של לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן, אמו של לואי אנטואן, דוכס אנייה ודודתו של לואי פיליפ הראשון, מלך הצרפתים.
היא הייתה ידועה בשם Citoyenne Vérité במהלך המהפכה הצרפתית.
בתילד נולדה ב-9 ביולי 1750 בשאטו דה סן קלאוד, כעשרה קילומטרים מערבית לפריז, ללואי פיליפ ד'אורליאן, דוכס שארטר וללואיז הנרייט דה בורבון, בתם של.
היא הייתה צאצאית של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ושל אחיו הצעיר, פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, וקיבלה את התואר נסיכת הדם.
אמה מתה בשנת 1759 כאשר בתילד הייתה רק בת שמונה.
אביה, שנלחץ על ידי המאהבת שלו, מאדאם דה מונטסון, שלח אותה להתחנך במנזר פנתמונט בפריז.
בתחילה נחשבה בתילד ככלה אפשרית עבור בן דוד רחוק, פרדיננדו, דוכס פארמה, הנכד האהוב על לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
עם זאת, נישואים אלה מעולם לא התממשו.
היא פגשה לראשונה את בעלה לעתיד, הדוכס מאנייה, בנם של נסיך קונדה ושרלוט דה רואן, בארמון ורסאי כאשר השתתפה בחתונת אחיה ביולי 1769. הדוכס הצעיר גם החזיק בדרגת נסיך הדם, אולם הוא היה צאצא מענף צעיר יותר של בית בורבון.
אחותו לואיז אדלייד השתתפה באותו מנזר כמו בתילד, מה שנתן לדוכס אמתלה לבקר במנזר ולראות את בתילד.
כאשר היה עדיין רק בן שלוש עשרה, הדוכס ביקש את ידה והוריהם הסכימו לנישואים.
ההסתייגות של בתילד מלהתחתן עם מישהו צעיר כל כך נדחתה בשל רצונה לעזוב את המנזר, לחזור לחיק משפחתה ולהינשא למשפחה כה יוקרתית.
בני הזוג נישאו ב-20 באפריל 1770 בארמון ורסאי מול בית המלוכה.
בתילד הייתה בת 19 ובעלה בן 14. מפאת גילו של החתן הנישואים לא הושלמו ובתילד שבה למנזר שלה.
תוך זמן קצר, בעלה לקח אותה מהמנזר.
לאחר שישה חודשים בלבד הוא החל להתעייף מהנישואים והפנה את תשומת לבו לנשים אחרות.
הפיוסים התקופתיים בין בתילד לבעלה אפשרו לה בסופו של דבר ללדת את בנם היחיד, לואי אנטואן אנרי דה בורבון, באוגוסט 1772. מנישואיה ועד להולדת בנה, היא נודעה בתור הדוכסית מאנייה; לאחר הלידה היא נודעה בתור הדוכסית מבורבון.
גם לבעל וגם לאישה היו מאהבים, וב-1778 ילדה בתילדה בת לא לגיטימית, אדלייד-ויקטואר, שנרשמה בשם המשפחה דומאסי (ולא דמאסי כפי שהוזכר לעיתים קרובות ביצירות גנאלוגיות).
אביה היה קצין צי צעיר, אלכסנדר אמבל דה רוקפייל.
מערכת היחסים הסתיימה בטרגדיה בשנת 1786 כאשר רוקפייל טבע בנמל דנקרק.
שערוריית הניאוף של הדוכס התגלתה ב-1778, וההשלכות נפלו לחלוטין על כתפיה של בתילד.
בני הזוג נפרדו רשמית בשנת 1780.
כבת זוג פרודה, הדוכסית מעולם לא התקבלה בבית המלוכה, אף על פי שביקרה את מארי אנטואנט בפטיט טריאנון בוורסאי.
היא גרה זמן מה עם אביה ואשתו השנייה, מאדאם דה מונטסון, בטירת סן-אסיס בסיין-פורט.
כאשר אביה מת, בשנת 1785, אחיה פיליפ הפך לדוכס אורליאן.
בערך בזמן הזה קנתה בתילד בית בפריז בשם Hôtel de Clermont והטירה פטיט-בורג.
היא יכלה לראות את בנה פעם בשבוע, והחזיקה את בתה אצלה.
ב-1787, היא רכשה את ארמון האליזה מלואי השישה עשר, מלך צרפת והקימה שם כפר; בהשראת האמו דה שנטילי בשאטו דה שנטילי.
היא החלה להתעניין בתורת הנסתר, ולמדה את האמנויות העל-טבעיות של קריאה בכף היד, אסטרולוגיה, פירוש חלומות ומגנטיות של בעלי חיים.
הסלון שלה נודע ברחבי אירופה בזכות חירות המחשבה שלו והשכל המבריק שפקד אותו.
בתילד הייתה הגבירה הגדולה של לשכת האימוץ של הבונים החופשיים הצרפתיים, במקביל לאחיה פיליפ שהיה המאסטר הגדול של הבונים החופשיים הגברים בצרפת.
במהלך המהפכה הצרפתית, בדיוק כמו אחיה פיליפ, גילתה בתילד את הדמוקרטיה.
בעלה ובנה עזבו את צרפת לאחר ההסתערות על הבסטיליה.
כשהמשטר העתיק התפורר, היא קיבלה את השם Citoyenne Vérité (אמת האזרחות) והציעה את עושרה לרפובליקה הצרפתית הראשונה לפני שניתן היה להחרימו.
באפריל 1793, אחיינה, הדוכס הצעיר משארטר (לואי פיליפ לעתיד, מלך הצרפתים), ברח מצרפת וביקש מקלט אצל האוסטרים.
כתגמול, הוועידה הלאומית קבעה את מאסר כל הבורבונים שנותרו בצרפת.
בעוד שבני משפחת אורליאן אחרים שעדיין בצרפת הוחזקו במעצר בית, בתילד, פיליפ אגליטה ובניו נכלאו בפורט סן-ז'אן במרסיי.
היא זכתה לתגמול רע על נאמנותה לאידיאלים הדמוקרטיים של המהפכה, והיא שרדה שנה וחצי בתא כלא.
בנובמבר של אותה שנה, אחיה נערף בגיליוטינה, אולם בתילד ניצלה באורח פלא במהלך שלטון הטרור, ושוחררה במהלך הריאקציה התרמידורית וחזרה למעון האליזה שלה בפריז.
מוכת עוני, היא נאלצה להשכיר את רוב הארמון.
ב-1797 החליט הדירקטוריון להגלות את אחרוני הבורבונים שעדיין חיו בצרפת.
עם גיסתה, הדוכסית מאורליאן, נשלחה בתילד לספרד עם בתה.
בברצלונה נודע לה על מותו של בנה, לואי אנטואן, דוכס אנייה, שנחטף והוצא להורג על ידי כיתת יורים בחפיר של שאטו דה וינסן.
בשנת 1815, בתחילת הרסטורציה הצרפתית, לואי השמונה עשר, מלך צרפת החליף איתה את מלון Matignon עבור ארמון האליזה.
בתילד ראתה את בעלה לעיתים קרובות; דיברו על גירושין או על פיוס, אבל גם מזה לא יצא כלום.
היא הקימה מיד קהילה של נזירות במקום והטילה עליהן תפילה למען נשמתם של קורבנות המהפכה.
ב-1818, עם מותו של חמיה המנוכר, היא הפכה לנסיכה האחרונה של בית קונדה.
באותה שנה היא הקימה, לזכר בנה, את l'hospice d'Enghien ב-Reuilly שליד פריז, בית לקשישים ובעיקר משרתים לשעבר של משפחת ד'אורליאן.
בתילד בילתה את שארית חייה בעזרה ליתומים, לעניים ולחולים.
ב-1822, בזמן שבתילדה השתתפה בתהלוכה לפנתיאון, היא התמוטטה ואיבדה את הכרתה.
היא נישאה לביתו של פרופסור שלימד בסורבון, שם נפטרה.
לאחר מותה, אחיינה, לואי-פיליפ, שרצה להעניק אווירה של כבוד לחייה, שרף את כתב היד של זיכרונותיה.
היא נקברה בקפלה של משפחת אורליאן שבנתה גיסתה, הדוכסית מאורליאן, שמתה ב-1821, ב-Collegiale de Dreux ב-1816, כמקום המנוחה האחרון של משפחת אורליאן.
בתיה עופר (נולדה ב-1974) היא יו"ר נאמנות האקדמיה המלכותית בלונדון, פילנתרופית, אספנית ואוצרת אמנות ישראלית-בריטית.
בנוסף, עופר עומדת בראש עמותת Art of wishes שמגייסת כספים עבור ארגון משאלת לב העולמית דרך אמנות.
בשנת 2025 הוכתרה כאחת מאספני האמנות החשובים בעולם.
נולדה בישראל ובגיל 22 עברה להתגורר בטורונטו עם בעלה רפי פרי.
בטורונטו סיימה תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת יורק.
ב-2009 נישאה בשנית למיליארדר הישראלי, עידן עופר, והשניים מתגוררים בלונדון יחד עם ילדיהם.
לאחר נישואיהם החלה להיות מעורבת בפעילות פילנתרופית ובעולם האמנות.
עופר עבדה לפני נישואיה במיזם המכוניות החשמליות "בטר פלייס" של שי אגסי.
עופר משמשת כיושבת ראש חבר הנאמנים של האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
כמו כן היא חברה במועצה הבין־לאומית של תאגיד האמנות הרב-לאומי בריטי "סות'ביס", ונמנית עם חבר הנאמנים הבין־לאומי של מרכז פרס לשלום וחדשנות.
בעבר כיהנה עופר כיושבת ראש מועצת החינוך של גלריית סרפנטיין ושימשה כיועצת ליריד האמנות הבינלאומי "Frieze".
את פעילותה הפילנתרופית החלה כאשר שימשה כנשיאת כבוד בעמותת Make-a-Wish ישראל.
ב-2013 הצטרפה לשלוחה הבריטית של העמותה.
בשנת 2024 הוענקה לבתיה אות אבירות של מרכז פרס לשלום ולחדשנות לנשים משפיעות ופורצות דרך ולמנהיגות נשית בעקבות אירועי ה-7 באוקטובר.
בנימוקי השופטים נכתב כי בתיה היא חלוצת המלחמה באנטישמיות באוניברסיטאות.
בשנת 2025 זכתה בתואר יקירת בצלאל על תרומתה לאמנות בארץ ובעולם ועל עשייתה הפילנתרופית.
בשנת 2017 הקימה בתיה עופר את ארגון Art of Wishes, שמטרתו לגייס כספי תרומות עבור Make a Wish דרך התרמה בקהילת האמנות.
אחת לשנה היא עורכת אירוע התרמה גדול בלונדון, אשר מטרתו לגייס תרומות למימון משאלות לילדים הסובלים ממחלות קשות.
עד כה תרם הארגון כ-13 מיליון פאונד
בשנת 2022 ביקשה מהתכשיטן פאביו סליני לתרום חלק מיצירותיו לטובת מכירה פומבית לארגון, ובעקבות כך גויסו 750 אלף ליש"ט.
בשנת 2013 הפכו בתיה ועידן עופר לחברים בוועד המנהל של בית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד בבוסטון, מסצ'וסטס, שם ייסדו את "תוכנית המלגות למנהיגים על שם סמי עופר".
התוכנית מעניקה מלגות לסטודנטים יהודים וערבים.
באוקטובר 2023 התפטרו השניים מהוועד המנהל במחאה על כך שנשיאת האוניברסיטה, פרופ' קלודין גיי, לא גינתה את המכתב של 31 ארגוני סטודנטים באוניברסיטה, בו האשימו את מדינת ישראל באחריות הבלעדית לאלימות בעקבות מתקפת הפתע של ארגוני הטרור הפלסטיניים מרצועת עזה על ישראל (2023).
בנוסף, משכו השניים התחייבות לתרום לאוניברסיטת הרווארד מיליוני דולרים.
הקרן מנוהלת בפועל על ידי בתיה עופר.
בישראל תרמה הקרן 15 מיליון דולר לספריה הלאומית החדשה.
כמו כן תרמה הקרן לקמפוס חדש של אקדמיית בצלאל, שם ממוקם אגף האמנות על שם עידן ובתיה עופר, וכן תרמה כסף לבית החולים איכילוב.
בבריטניה תרמה יחד עם בעלה 25 מיליון ליש"ט לבית הספר לעסקים בלונדון.
בשנת 2023 השניים תרמו למען סיבסוד עלות הכניסה של צעירים לתערוכות באקדמיה המלכותית לאומנויות בלונדון.
פעילות למען חיים משותפים בישראל
הקרן מקדמת חזון של חיים משותפים במדינת ישראל, ובמסגרת זו מקדמת 3 פרויקטים מרכזיים:
1. תוכנית המנהיגות על שם סלמן חבקה ז"ל: פיתוח מנהיגות צעירה בקהילה הדרוזית לזכרו של סא"ל סלמן חבקה, מפקד גדוד 53 של חטיבה 188 ממושב יאנוח–ג'ת.
במהלך אירועי ה־7 באוקטובר שחרר חבקה עשרות מבני קיבוץ בארי ונפל בקרב בעזה.
התכנית, אשר נחנכה בנובמבר 2024, מעניקה מלגות לימוד מלאות במהלך לימודי התואר הראשון למועמדים צעירים מהעדה הדרוזית, בדגש מיוחד על נשים.
ביום הזיכרון התשפ"ה התקיים מפגש של המשתתפים בה עם נשיא המדינה, אשת נשיא המדינה, משפחתו של חבקה ועידן ובתיה עופר.
2. תוכנית המנהיגות בהרווארד: במסגרת שיתוף פעולה עם בית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד, מוענקות מלגות ייחודיות המיועדות לסטודנטים יהודים וערבים מישראל, מתוך חזון לקדם דיאלוג וחיים משותפים ומתוך רצון לפתח את הדור הבא של המנהיגות במזרח התיכון.
3. אגף עידן ובתיה עופר לאמנות באקדמיה בצלאל: הקרן תרמה להקמת אגף אמנות בקמפוס החדש של בצלאל, שבו לומדים ביחד סטודנטים ערבים ויהודים.
האוסף של בני הזוג מתמקד בעיקר באמנות מודרנית ואמנות עכשווית, וכולל יצירות של אמנים כמו לואיס בורג'ס, ריצ'רד פרינס, דייוויד האמונז, סיגמר פולק, תומאס סטרוס ופיליפ גוסטון.
בשנת 2018 התעמתה עופר עם האמן בנקסי בכלי התקשורת בבריטניה, והאשימה אותו בכך שהיצירות שלו מפיצות אנטישמיות וכי הן אף דומות לתעמולה נאצית.
בשנת 2025 הוכתרה עופר כאחת מאספניות האמנות החשובות בעולם על ידי מגזין האמנות "Artnews".
בתיה כהנא (29 באפריל 1901 – 25 בנובמבר 1978) הייתה סופרת ישראלית, ילידת אוקראינה.
ברטה (בתיה) כהנא, נולדה בקמנץ-פודולסק, באוקראינה, בשנת 1901. אביה היה דוד כהנא.
ילדותה עברה עליה באוקראינה, בסביבה כפרית, בה חיו יהודים שנהגו לחכור אדמות מבעלי אחוזה רוסיים.
משפחתה התגוררה יחד עם בעלי האחוזה.
סביבה זו הייתה רגועה ורק שהגיעה לגימנסיה בעיר קמניץ־פודולסקי החלה לחוות אנטישמיות.
היא למדה בגימנסיה והמשיכה בלימודיה בסמינר למורים בווינה וכן באוניברסיטת וינה באוסטריה.
כהנא עלתה לארץ ישראל ב־1921 עם בעלה יעקב שריר.
בדרכם לישראל הם כשנתקעו במצרים, בגלל פרעות תרפ"ט, וכהנא נאלצב למשכן את השעון של אימהּ כדי לממן את המשך הנסיעה.
בישראל גרו בתחילה בתל אביב, ומאוחר יותר רכשו בית ברמת גן.
היא התחילה לכתוב רוסית, עוד לפני עלייתה ארצה.
בישראל אומנם למדה עברית, אך המשיכה לכתוב ברוסית ולתרגם את כתביה לעברית.
היא קיבלה עידוד רב מיוסף קלוזנר, עורך הירחון "השילוח", וממנחם ריבולוב, עורך השבועון "הדאר" בניו יורק.
סיפור הבכורה שלה, "האגדה", הופיע בשבועון המצויר לספרות ולאמנות, "החיים" (1922) שערך בארץ פסח גינזבורג.
מאוחר יותר הסיפור נכלל בקובץ סיפוריה הראשון: "פרפרים, סיפורים ואגדות", שיצא לאור ב-1927. הסיפור "בפרוח עץ ההדר" הופיע בהמשכים בעיתון "הארץ" במדור הספרותי שאברהם שלונסקי היה העורך שלו.
ב־1931 הופיע הספר בהוצאת "הארץ".
בשנות החמישים אירחו השניים מפגשים הספרותיים בבית ברמת־גן.
בשבת בבוקר, אחת לכה חודשים, היו מתכנסים אנשי ספרות ותיאטרון יחד עם אנשי עסקים ובני משפחה.
בבית היו מתארחים אברהם שלונסקי שנהג לקרוא שירים ברוסית ובעברית, תמרה רובינס שחקנית הבימה שהייתה מקריאה הומורסקות של זוסצ'נקו, וחנה רובינא שנהגה לדקלם מונולוגים מהצגות הבימה.
כהנא פרסמה סך הכל חמישה ספרי פרוזה וספר ילדים אחד.
נכתבו על יצירתה מאמרי ביקורת משבחת, ובעבודת הדוקטור של הדר מקוב-חסון על יוצרות בארץ ישראל, יש פרק על יצירתה.
הייתה נשואה ליעקב שריר, מנהל בחברת הביטוח ציון.
לשניים היו שני ילדים: דוד שריר – מורה לתיאטרון בתיכון ודליה טרגין – פסיכולוגית, אשתו של יוסף טרגין שדרן רדיו.
1927 – פרפרים: ספורים ואגדות – דפוס הפועל הצעיר
זהבה – הוצאת יהושע צ'צ'יק
1944 – תפוח הזהב הגאה – הוצאת מסדה.
איורים – לאה גרונדיג – ספר לילדים
1959 – צללים וצלילים: ספורים – הוצאת מסדה
1960 – החיצים ממך והלאה: רומן – הוצאת מסדה
1965 – בפרוח עץ ההדר: רומן, הוצאת מסדה; ציורים – יעקב שחם (מהדורה חדשה, הוצאת מסדה, תל אביב, 1965, 164 עמודים).
הוצאת אל"ף – יצא אחרי מותה
1999 – נוקטורנה – המרכז ללימודי השואה ותקומת העם היהודי, הוצאת מצפה – יצא אחרי מותה
בתיה הולין (נולדה בשם: כהנא נולדה: 22 בינואר 1953) היא צלמת ופעילה חברתית ישראלית.
הולין נולדה בשנת 1953 בחולון ללוי כהנא, איש שירות הביטחון, ולשרה כהנא.
בצבא שירתה כקצינת נפגעים בחטיבת מילואים של הצנחנים.
לאחר שהשתחררה מהשירות בצה"ל, למדה תואר ראשון באוקיינוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תואר שני בתכנון ותואר שני נוסף במנהל ובמדיניות ציבורית.
על התזה שכתבה הוענק לה פרס ספיר לעבודות מצטיינות.
במקביל ללימודיה לימדה גאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 1975 עברה להתגורר בקיבוץ כפר עזה.
שנתיים לאחר מכן נישאה לחבר הקיבוץ.
פעילות חברתית וקידום ההתיישבות בנגב הגליל
הולין החלה ללמד בבית הספר היסודי בקיבוץ סעד ובהמשך עברה ללמד בבית הספר השש שנתי בקיבוץ יד מרדכי.
לאחר מכן ניהלה את פרויקט עתידים באזור הדרום.
בשנת 2010 עבדה בתנועת אור וניהלה את תחום הצמיחה הדמוגרפית של התנועה.
הולין הייתה שותפה בהקמתם של כעשרה יישובים חדשים בנגב ובגליל.
הולין הייתה חברה בתנועה למען הנגב המערבי ועסקה בקידום ובלובי לשינוי המצב הביטחוני בנגב המערבי.
במסגרת תפקידה הוזמנה בשנת 2018 על ידי הוועדה לזכויות האדם באו"ם בז'נבה לתת את עדותה על האירועים על גדר הגבול בין עזה לישראל והתריעה רבות על המצב הביטחוני באזור ופגיעות היישובים בעוטף.
החל משנת 2010 הולין מתעדת ומצלמת את שבילי קיבוץ כפר עזה ואת אזור עוטף עזה.
במיזם התיעודי "ההולכת בשבילים", מצלמת ומתעדת הולין את חוויותיה במהלך היום בקיבוץ ובאזור.
בין היתר הציגה בגלריה בקיבוץ נחל עוז, בגלריית המקרר בתל אביב ובשער הנגב.
בפברואר 2023 הציגה תערוכה בשם "בינינו" בשיתוף עם מחמוד (שמו הבדוי של הצלם כפי שמופיע בפרסומים), צלם חובב תושב עזה, שכללה תצלומים משני צידי גדר הגבול.
הולין תיעדה את הצד הישראלי ומחמוד את הצד השני.
התערוכה זכתה לסיקור בתקשורת הארצית והבינלאומית.