tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, הפך לשיר הראשון בביצוע זמרת סולו קאנטרי מאז "You Belong with Me" של טיילור סוויפט, שהצליח להיכנס לעשירייה הפותחת במצעד שירי הרדיו של בילבורד.
במצעד הקאנטרי שהה השיר שבוע נוסף בפסגה ובכך הפך לשירה הראשון של מוריס שעשה זאת ולשיר הראשון של זמרת סולו קאנטרי מאז "Blown Away" של קארי אנדרווד שהצליח לעשות זאת.
בשבוע ה-53 לצאתו, כבש השיר את פסגת מצעד שירי הקאנטרי ובכך הפך לשירה הראשון שהצליח לעשות זאת ולשיר האיטי ביותר בהיסטוריית המצעד שכבש את הפסגה שלו.
יתר על כן, הפך השיר לשיר הראשון בביצוע זמרת סולו קאנטרי מאז "Peter Pan" של קלסי בלריני שהצליח לעשות זאת.
השיר שהה בפסגת המצעד במשך עשרה שבועות וב-23 במאי 2020, שהה את השבוע ה-11 שלו בפסגה, מה שהופך אותו לשיר הסולו הראשון בביצוע אישה שהצליח לעשות זאת.
השיא הוחזק על ידי "We Are Never Ever Getting Back Together" של טיילור סוויפט, ששהה בפסגה במשך עשרה שבועות.
השיר נשלח לרדיו פופ ורוק ובכך הפך לשירה הראשון של מוריס שנכנס למצעד השירים האלטרנטיביים העכשוויים.
במצעד הבילבורד הוט 100 הגיע השיר למקום ה-12 ובכך הפך לשיר הסולו עם המיקום הגבוה ביותר של מוריס במצעד.
בספטמבר 2020, הוענק לו תואר הפלטינה המשולשת על מכירות של למעלה משלושה מיליון עותקים במדינה.
The Blueprint הוא אלבום האולפן השישי של הראפר האמריקאי ג'יי זי.
האלבום יצא לאור ב-11 בספטמבר 2001 דרך חברות התקליטים רוק-א-פלה רקורדס ודאף ג'אם.
הוצאת האלבום הוקדמה בשבוע מהתאריך המקורי עקב חשש מהפצת בוטלגים.
על אף הוצאתו במקביל פיגועי 11 בספטמבר, מכר האלבום מעל ל-427 אלף עותקים בשבוע הראשון והגיע לפסגת מצעד האלבומים האמריקאי בילבורד 200, שם שהה במשך שלושה שבועות.
בשנת 2019, מגזין הגרדיאן דירג את האלבום במקום ה-30 ברשימת "100 האלבומים הטובים ביותר של המאה ה-21".
בשנת 2012, מגזין הרולינג סטון ערך בשנית את רשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" ודירג את האלבום במקום ה-472. 8 שנים לאחר מכן, בשנת 2020, מגזין הרולינג סטון דירג את האלבום במקום ה-50 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים המחודשת.
בשנת 2022 האלבום דורג במקום השלישי ברשימת 200 אלבומי ההיפ-הופ הטובים ביותר בכל הזמנים של המגזין.
מגזין Spin כלל את האלבום במקום ה-13 ברשימת "300 האלבומים הטובים ביותר ב-30 שנים האחרונות (1985–2014), שנערך בשנת 2015.
הזמרת הטרינדית האמריקאית, ניקי מינאז' הוציאה לאור את אלבומה השלישי, The Pinkprint, כמחווה לזמר האהוב עליה בכל הזמנים.
ארגוןדירוגמיקוםמקורבילבורד100 אלבומי הראפ הגדולים בכל הזמנים: רשימת צוות9
The Body Acoustic הוא אלבום אוסף שהוציאה הזמרת האמריקאית סינדי לאופר ב־2005. הוא כולל עשרה שירים שיצאו בעבר, שהוקלטו ועובדו מחדש אקוסטית, וכן שני שירים חדשים.
שם האלבום נוצר בהשראת השיר "I Sing the Body Electric", של וולט ויטמן.
באלבום משתתפים כמה אמנים בהם אדם לזארה, שאגי, שרה מקלכלן, ג'ף בק, ויויאן גרין, אני דיפרנקו ופאפי.
מהדורת ה-DualDisc של האלבום כוללת בתוכה את הגרסאות המשופרות של שירי האלבום, ארבעה קליפים חדשים שביימה לאופר בעצמה וכן את הרקע ליצירת האלבום.
"The Bigger Picture" הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר האמריקאי ליל בייבי, מתוך גרסת הדלוקס של אלבום האולפן השני שלו, My Turn.
השיר יצא לאור ב-12 ביוני 2020, על ידי חברות התקליטים קוואליטי קונטרול ויוניברסל מיוזיק גרופ, כסינגל החמישי מתוך האלבום.
השיר הוא שיר מחאה שיצא בעקבות מחאות ג'ורג' פלויד.
השיר הגיע בשיאו היישר אל המקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100, והפך לשיר של ליל בייבי שהגיע למקום הגבוה ביותר במצעד.
השיר קיבל מועמדות לקטגוריות "ביצוע הראפ הטוב ביותר" ו"שיר הראפ הטוב ביותר" בטקס פרסי גראמי ה-63.
לפני צאת השיר, נראה ליל בייבי צועד ברחוב מיטשל בעיר מולדתו אטלנטה, במהלך מחאות ג'ורג' פלויד בג'ורג'יה.
הוא לווה על ידי חבר המועצה בעיר אנתוניו בראון.
השיר נכתב על ידי ליל בייבי, לצד מפיקיו, סקשן 8 (שהפיק גם את שירו "We Paid") ונואה פטיגרו.
השיר מתחיל בקטע שנלקח מהחדשות המפרטות את מחאת ג'ורג' פלויד במיניאפוליס, וקריאות מפגיני Black Lives Matter בקריאה "I can't breathe".
לאחר מכן, ליל בייבי מתחיל לראפרפ.
מגזין Runnels of Paper ציין כי "הפזמון מכתיב על מה שהמפגינים נלחימים 'גדול יותר משחור-לבן'.
זה שורשי ועמוק, זה שיטתי וזה ידרוש הרבה זמן כדי לשנות".
ריילי וואלאס מ-HipHopDX כינה את השיר והווידאו קליפ "עוצמתיים" והעריך אותו כ"המנון מחאה שמצליח להכות בצורה חריפה עוד יותר בכך שהוא לא מיתג את עצמו ככזה".
וואלאס הגיע למסקנה שליל בייבי מבטא בצורה חלקה את "התסכול, הבלבול והקריאה המולדת לעמוד על משהו הרבה יותר גדול ממנו".
מיקי הלרבאך ממגזין "אופוריה" סבר כי "בעוד שקולו של קנדריק לאמאר היה קולו של מייק בראון/אריק גארנר/פרדי גריי מוחה בשירו "Alright", נראה ברור מדוע ליל בייבי הוא הצליל של עכשיו".
הרלבאך הצהיר כי נראה כי ליל בייבי מרכז ומדליק את המאזין בו זמנית, ו"בתוך הקרס, הוא נוקב בחריפות דרך הפגיעות והמוטיבציה שלו".
בביקורת חיובית לשיר, אמר צ'ארלס הולמס מרולינג סטון כי השיר "אינו שיר מחאה, זהו שיר המעוצב על ידי מחאה", תוך שהוא משבח את כישורי הסיפור של ליל בייבי: "הכישרון העיקרי של ליל בייבי היה תמיד הימנעותו מעירום לטובת כתובת ישירה".
טום ברייהאן מ-Stereogum תיאר את השיר כ"שיר מסעיר ובסופו של דבר אופטימי", ואמר כי הוא "באמת מצא את זה די מרגש".
ג'ייסון ליפשוץ מבילבורד ראה את השיר כ"שיר המחאה המודרני הגדול ביותר".
עטיפתו של הסינגל צולמה במחאות ג'ורג' פלויד באטלנטה ב-8 ביוני 2020, שם הוביל ליל בייבי קהל, תוך שהוא רוכב על אופניים.
ביום הראשון לצאתו, השיר הגיע למקום הראשון במצעד האפל מיוזיק בארצות הברית ובעולם, בעוד שהגיע למקום השלישי בספוטיפיי בארצות הברית.
בנוסף, השיר הגיע היישר אל המקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100, ובכך הפך לשיר של ליל בייבי שהגיע למקום הגבוה ביותר במצעד, אחרי "Drip Too Hard", יחד עם גאנה, שהגיע למקום הרביעי בשנת 2018.
הווידאו קליפ של השיר פורסם באותו יום לצאת הסינגל ומתרחש במחאת Black Lives Matter בעיר הולדתו של ליל בייבי, אטלנטה.
בקליפ נראה ליל בייבי עומד בין מפגינים אחרים, מרים את ידו בסולידריות ולובש חולצת טריקו שחורה.
הוא מציג גם צילומי מחאה ארציים מהשבועיים הקודמים על רצח ג'ורג' פלויד, שנרצח במעצר המשטרה לאחר שקצין כרע ברך על צווארו במשך כמעט תשע דקות.
מדינהתוארמכירות ארצות הברית (RIAA) פלטינה x2 2,000,000
1 הוא המיני-אלבום השני של הזמרת הישראלית נטע ברזילי.
המיני-אלבום יצא לאור ב-18 בדצמבר 2020, על ידי חברות התקליטים BMG וטדי הפקות.
בדצמבר 2019 החלה ברזילי סדרת רשת בשם "Netta's Office", שפורסמה בערוץ היוטיוב שלה מדי זמן מה.
בפרקי הסדרה מבצעת ברזילי מספר שירים באמצעות לופר בחדר פרטי בביתה.
ב-4 בדצמבר 2020, פרסמה את הסינגל "The Times They Are a-Changin" מתוך המיני-אלבום, גרסת כיסוי לשירו של בוב דילן משנת 1963. על המיני-אלבום סיפרה ברזילי:
The Best of Dolly Parton (בעברית: הטוב ביותר של דולי פרטון) הוא אלבום אוסף של הזמרת דולי פרטון, אשר יצא ב-9 בנובמבר 1970 על ידי RCA ויקטור.
האלבום הופק על ידי בוב פרגוסון והוא כולל אוסף של שירים שיצאו במהלך הקריירה של פרטון בתוספת של שני שירים חדשים.
האלבום הגיע למקום ה-12 במצעד אלבומי הקאנטרי.
8)" כסינגל היחיד מהאלבום והוא הגיע למקום ה-3 במצעד שירי הקאנטרי.
בנוסף גם היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "הביצוע הווקאלי הנשי הטוב ביותר בשיר קאנטרי".
כ-8 שנים לאחר יציאתו הצליח להגיע למעמד אלבום זהב בארצות הברית עם מכירות של חצי מיליון עותקים במדינה.
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-12 במצעד אלבומי הקאנטרי האמריקאי אך לא נכנס למצעד האמריקאי הרשמי, אם כי 8 שנים לאחר יציאתו הצליח להגיע למעמד אלבום זהב על מכירות של 500 אלף עותקים.
8)" גרף מועמדות לפרס גראמי בקטגוריית "הביצוע הווקאלי הנשי הטוב ביותר בשיר קאנטרי".
The Best of Porter Wagoner & Dolly Parton (בעברית: המיטב של פורטר ווגונר & דולי פרטון) הוא אלבום אוסף של זמרי הקאנטרי פורטר ווגונר ודולי פרטון.
הוא יצא לאור ב-19 באוקטובר 1971 על ידי RCA ויקטור.
האלבום מכיל אוסף של שירים מתוך האלבומים המשותפים של השניים.
בנוסף לכך, האלבום כלל שיר חדש בשם "Better Move It on Home" שהיה מועמד לפרס גראמי.
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-7 במצעד אלבומי הקאנטרי.
השיר "Better Move It on Home" אשר יצא לאור כסינגל מתוך האלבום בינואר אותה שנה הגיע למקום השביעי במצעד שירי הקאנטרי האמריקאי ולמקום השמיני באותו מצעד רק בקנדה.
הוא זכה להצלחה נוספת כאשר הועמד לפרס גראמי.
הסינגל "Better Move It on Home" היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "הביצוע הווקאלי הטוב ביותר בשיר קאנטרי בדואט או קבוצה".
The Black Mamba היא להקה פורטוגלית, שהוקמה בשנת 2010 ובסיסה בליסבון.
הלהקה הוכרזה כנציגת פורטוגל באירוויזיון לשנת 2021 לאחר זכייתה בתחרות Festival da Cancao 2021 שנערכה ב-6 במרץ 2021. הם יעשו זאת עם שירם "Love Is on My Side" איתו זכו בתחרות.
הלהקה הוקמה בשנת 2010 בליסבון לאחר פגישתם של פדרו טטנקה, מיגל קשאיש וקירו קריז.
שם הלהקה נבחר כהומאז' לקול שעושה הנחש ממבה שחורה, שנחשב מבחינתם לאפל ומהפנט.
האלבום הראשון של הלהקה יצא בשנת 2010 והצליח בפורטוגל.
הלהקה ערכה מספר הופעות בינלאומית לאחר יציאתו בערים שונות בעולם.
ב-2014 הוציאה הלהקה אלבום נוסף ולאחר סיבוב ההופעות שערכה בברזיל עזב אותה הבסיסט, קירו קריז ובמקומו צורף מרקו פומביניו.
ב-2019 הלהקה שחררה את אלבומה השלישי.
ב-2020 הוכרזו כמשתתפי קדם האירוויזיון הפורטוגלי, Festival da Cancao, וב-6 במרץ 2021 זכו באירוע עם 20 נקודות ו-2 נקודות יותר מהקהל לעומת המקום השני.
פדרו טטנקה – זמר, גיטרה
מרקו פומביניו – אורגן חשמלי, בס חשמלי
"The Bomb" (בעברית: "הַפְּצָצָה") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הנורווגית אנני, מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, (2020).
השיר יצא לאור ב-16 ביולי 2020, בהוצאת חברת התקליטים אנני מלודי רקורדס, כסינגל השני מתוך האלבום.
ב-13 באוגוסט 2020 פורסם ביוטיוב האודיו הרשמי שלו.
כאשר "The Bomb" יצא לאור, הופנו כלפיו שבחים ביקורתיים רבים מטעם אתרי המוזיקה, כולל ב-NME ובפיצ'פורק.
השיר נכתב על ידי אנני וסטפן סטורם והופק על ידי סטורם גם כן בדומה ל-"American Cars".
"The Bomb" נכתב בהשראת המותחן האפוקליפטי Miracle Mile מ-1988. אנני וסטפן סטורם החלו לעבוד על השיר בסטוקהולם אך עברו לברגן כדי להמשיך בתהליך היצירה שלו.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-250 אלף השמעות.
"The Bomb" זכה לשבחים ביקורתיים רבים מטעם מבקרי המוזיקה השונים כאשר יצא.
בריאיון שנערך עם The Line of Best Fit סיפרה אנני כי:
בפיצ'פורק נכתב על "The Bomb" כי הוא: "נכלל בפסקול שאנני יצרה עבור הסרט הדמיוני שלה, עליו מתבסס Dark Heart עצמו".
אזורתאריך יציאהפורמטגרסהחברת תקליטיםמקורכלל העולם16 ביולי 2020הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתרגילהאנני מלודי
The Blue Note 7 היא שביעיית נגני ג'אז המופיעים בסגנון פוסט-בופ.
השביעייה הוקמה בשנת 2008 לכבוד יום השנה ה-70 לחברת ההקלטות "בלו נוט".
הקבוצה מורכבת מפיטר ברנשטיין (גיטרה), ביל שארלפ (פסנתר), ראבי קולטריין (סקסופון טנור), לואיס נאש (תופים), ניקולס פייטון (חצוצרה), פיטר וושינגטון (בס) וסטיב וילסון (סקסופון אלט, חליל).
הקבוצה הקליטה אלבום בשנת 2008, בשם "Mosaic", אוסף בן שמונה שירים של קלאסיקות Blue Note, שיצא בשנת 2009 ב-Blue Note/ EMI.
הלהקה יצאה לסיור ברחבי ארצות הברית לקידום האלבום.
הסיור נערך מינואר עד אפריל 2009. בסיור הציגה הלהקה עיבודים חדשים של לחנים מתוך ספר השירים הקלאסי של Blue Note.
הם סיירו ב־50 ערים, וביצעו קונצרטים במקומות ייחודיים ולא שגרתיים כמו וויקנבורג, אריזונה; בון על רכס בלו רידג' בקרוליינה הצפונית, מפלי קלאמת' באורגון, נורמן באוקלהומה; ושבויגן, ויסקונסין.
"זה היה סיור יוצא דופן", סיפר ברנשטיין.
בימים אלה, זהו סוג של טיול אקזוטי.
עבור הרבה מוזיקאי ג'אז בניו יורק, זה המסלול.
כולם היו בסיורים שונים בעולם.
אבל כמה מתוכם נתנו הופעה במרידיאן שבמיסיסיפי או ביאקימה, וושינגטון?"
הלהקה מנגנת את המוזיקה של בלו נוט, שנכתבה על-ידי אמנים שונים, בעיבודים של חברי הלהקה ושל המוזיקאית והפסנתרנית רנה רוזנס.
פיטר ברנשטיין הוא גיטריסט ג'אז אמריקאי.
הוא הוציא את אלבומו הראשון כמוביל עם הפסנתרן בראד מלדאו.
הוא עבד גם עם ג'ימי קוב, טום הראל, הזמרת דיאנה קרול, לי קוניץ, ג'ושוע רדמן ורבים אחרים
ביל שארלפ – פסנתרן ג'אז אמריקאי.
עבד נגני ג'אז רבים וביניהם ג'רי מאליגן, בני קרטר, הזמר טוני בנט, פיל וודס ואחרים.
בספטמבר 2015, שארלפ הפך למנהל לימודי הג'אז ב"אוניברסיטת ויליאם פטרסון" בוויין ניו ג'רזי.
ראבי קולטריין – נגן סקסופון אמריקאי.
הוא בנם של הסקסופוניסט ג'ון קולטריין והמוזיקאית ונגנית הנבל אליס קולטריין.
הוא הופיע יחד עם נגני ג'אז ומוזיקאים ידועים ברחבי העולם.
הקים את רביעיית קולטריין שניגנה בפסטיבל הג'אז של מונטריי, פסטיבל הג'אז במונטרה ופסטיבל הג'אז של ניופורט ופסטיבל הג'אז של וינה.
לואיס נאש – מתופף ג'אז אמריקאי.
על פי מגזין Modern Drummer, לנאש יש אחת הדיסקוגרפיות הארוכות ביותר בג'אז ונגינה בלמעלה מ-400 תקליטים.
הוענק לו התואר "נגן המוערך ביותר של הג'אז" על ידי המגזין בגיליון מאי 2009.הוא מנגן עם מיטב אמני הג'אז ברחבי העולם.
ניקולס פייטון - הוא נגן חצוצרה אמריקאי ורב נגן.
הקליט מספר רב של אלבומים ועשה שיתופי פעולה עם אמני ג'אז ידועים כמו - טריי אנסטסיו, ריי בראון, ריי צ'ארלס, ד"ר ג'ון, סטנלי ג'ורדן, הרבי הנקוק ורבים אחרים.
פיטר וושינגטון – נגן קונטרבס.
התחיל לנגן עם להקה כבר בגיל 14. ניגן עם אמני ג'אז רבים וביניהם ארט בלייקי והרכב "שליחי הג'אז".
הוא ניגן גם בשלישייה של הפסנתרן טומי פלנגן.
הדיסקוגרפיה הנרחבת שלו מונה יותר מ-400 הקלטות.
סטיב ווילסון – רב נגן אמריקאי, מוכר בקהילה המוזיקלית בעיקר כחלילן וכסקסופוניסט אלט וסופרן.
הוא הופיע עם תזמורת הג'אז האמריקאית, הביג בנד של צ'ארלס מינגוס ועם Smithsonian Jazz Masterworks Orchestra.
הוא הופיע כסולן במופע שנערך לכבוד המלכה אליזבת השנייה והנסיך פיליפ.
וילסון מלמד בבית הספר מנהטן למוזיקה, בסיטי קולג' של ניו יורק, ובאוניברסיטת קולומביה.
The Body Remembers הוא אלבום האולפן העשירי של הזמרת-יוצרת האמריקאית דבי גיבסון, שיצא לאור ב-20 באוגוסט 2021 על ידי חברת התקליטים שלה סטאר-גירל רקורדס.
זהו אלבום האולפן הראשון שלה הכולל שירים מקוריים מאז אלבומה מ-2001, .
גיבסון הכריזה על יציאת האלבום ב-4 ביוני 2021. בריאיון למגזין בילבורד היא הצהירה, "האלבום הזה מאוד מרגיש כמו Electric Youth משנת 2021, בהרבה מובנים".
גיבסון גם אמרה, "מגוון הסגנונות, האופן שבו זה מציג את חיי כרגע – באמת רציתי שזה יבוטא באלבום.
המטרה הייתה ליצור אלבום מיוחד, אותנטי, מעוצב היטב ועם זאת עדיין טהור.
אני מרגישה נהדר עם העובדה שהצלחנו ליצור את זה.
אני מרגישה שעשיתי אלבום שאין אפשרות להטיל בו ספק".
גיבסון הגתה את שם האלבום בעת כתיבת השירים במהלך ההסגר שאירע במגפת הקורונה.
"כתבתי גם שירים אופטימיים וגם בלדות, אבל בחרתי ליצור שירים קצביים רק משום שכולם צריכים את שינוי האנרגיה הזה עכשיו.
מוזיקת פופ עושה את זה – היא משנה אנרגיה.
מכאן מגיע השם – הגוף זוכר את כל רגעי הקרביים הקשורים לשירי הפופ האהובים עליך".
השיר "Legendary" נכתב לזכרו של קובי בראיינט.
גיבסון תיארה את "One Step Closer" כשיר המזכיר את דואה ליפה וקיילי מינוג.
בין 15 הרצועות באלבום נמצא "Lost in Your Eyes, the Duet"; הקלטה מחודשת של הלהיט של גיבסון משנת 1989 עם ג'ואי מקינטייר.
השניים ביצעו לראשונה את השיר יחד במהלך סיבוב ההופעות של ניו קידס און דה בלוק, "Mixtape Tour in 2019".
השיר הופץ בשירותי הסטרימינג ב-4 ביוני והקליפ הרשמי הועלה לערוץ היוטיוב של גיבסון ב-1 ביולי.
ב-12 ביולי הכריזה גיבסון על "One Step Closer" כסינגל השני מתוך האלבום.
רשימת הרצועות הרשמית נחשפה ב-16 ביולי.
"The Big Picture" יצא כשבוע לאחר יציאת הסינגל הנמכר בהיסטוריה (מאז החלו רישומי המצעדים) "Candle in the Wind", שיצא בגרסה חדשה לזכרה של דיאנה, הנסיכה מוויילס, והושר בהלווייתה המסוקרת מאוד.
שיטת עבודתו של ג'ון עם ברני טופין הייתה מעט שונה באלבום זה.
השניים עדיין עבדו בחדרים נפרדים, אבל כשג'ון חשב ששורות מסוימות קשות להלחנה או לשירה, הוא ביקש מטופין לשכתב את אותם חלקים, בשונה מהעבר – אז פשוט מחק את אותן שורות.
נוסף על כך, בשונה מהעבר ג'ון גם ביקש את חוות דעתו של טופין על כל שיר שסיים.
"The Big Picture" הוא אלבום מתוזמר מאוד.
את עיבודי כלי המיתר עשו גאי בבילון – הקלידן המחליף של ג'ון באותם ימים – ואן דאדלי.
הוא גם אחד מאלבומיו הפחות קליטים של ג'ון והפחות מסחריים שלו, אלבום בלדות מורכבות ואיטיות, שתואר כאינטרוספקטיבי, מופנם ואפל.
ג'ון הקדיש את האלבום לזכרו של מעצב האופנה ג'אני ורסאצ'ה, שנרצח כמה חודשים לפני צאת האלבום לאור.
זהו האלבום האחרון, נכון להיום, בהפקתו של , שעבד עם ג'ון כמעט ללא הפסקה מאז (1981).
זהו האלבום היחיד בו אף לא אחד מבין שני הנגנים והבסיסט (במהלך התקופה בה עבד במשרה קבועה אצל ג'ון, בשנים 1992–2012) סיפק קולות רקע.
המתופף צ'רלי מורגן שוחרר מהלהקה זמן קצר לאחר יציאת האלבום לאור והוחלף במהרה על ידי קורט ביסקרה והמתופף הוותיק , שנשאר בהרכב עד היום.
בעקבות ההצלחה הגדולה של "נר ברוח 1997" חלה קפיצה חדה במכירות אלבומי האוסף שקדמו ל־"The Big Picture", (1995) ו־ (1992) (ובארצות מסוימות, כמו אוסטרליה, גם במכירות (1990)).
היה זה מכיוון שהציבור זיהה אותם עם הסינגל המצליח.
גם "The Big Picture" הגיע למעמד אלבום פלטינה בכמה מדינות ובכל זאת, יחסית לעלייה החדה במכירות אלבומי האוסף (וכל שכן יחסית למכירות "נר ברוח 1997"), הייתה זאת הצלחה צנועה.
הועלו השערות שהסיבות לכך היו שמדובר באלבום חדש (ובעל אופי לא מסחרי), שהציבור לא הכיר, וכן שג'ון התחרה בעצמו: מכירות סינגל הצדקה המצליח "נר ברוח 1997" ואלבומי האוסף המוכרים לציבור פגעו במכירות האלבום החדש.
נוסף על כך, ג'ון לא טרח במיוחד בקידום האלבום.
לפי דרישת הציבור הוא ביצע בהופעות בתקשורת, מן האלבום החדש, בעיקר את "Something About the Way You Look Tonight".
התקשורת אומנם הזכירה את האלבום החדש, אך לא עסקה בו.
ג'ון אף עסק בקידום הסרט הדוקומנטרי עליו, "Tantrums & Tiaras" , שיצא גם הוא בספטמבר 1997. המחזמר "מלך האריות" החל להיות מוצג גם הוא באותה תקופה, וג'ון היה עסוק גם בעבודה על המחזמר "אאידה".
ג'ון בחר שירים שעניינם מערכות יחסים.
המוזיקאי ג'ון ג'ורגנסון , שניגן גיטרה באלבום, סיפר שהסינגל "נר ברוח 1997" גרם לשינוי חד ביחס הקהל לג'ון:
סטיבן תומאס ארלוויין, מבקר "AllMusic", כתב שהאלבום בעל השראה: "ב־'Made in England', ג'ון ושותפו ברני טופין גילו סימני חיים, והם ממשיכים את רצף הניצחונות כאן.
יכול להיות שאין שום דבר חדש ב־"The Big Picture", אבל זה פופ מקצועני מעוצב במיומנות, הממחיש את הכישרון של ג'ון למכות וו פופ קליטות ואת הדרך שלו עם בלדה".
טום לנהאם מ"אנטרטיינמנט ויקלי" כותב שבאלבום אין את אותה "השראה עמוקה", שליוותה את ג'ון בחידושו ל־"Candle in the Wind", אותו ביצע בהלוויית הנסיכה דיאנה.
לנהאם מחמיא לאלבום האולפן הקודם, "Made in England", כדי לומר שבשונה ממנו, "בבלדות המעוטרות והמכאיבות שב־'The Big Picture' כל צבע וניחוח הולכים לאיבוד".
לנהאם מוסיף שרק כמה שירים "מלבלבים באופן שמתקרב בכלל ל־'Candle'".
אליסה גרדנר מ"לוס אנג'לס טיימס" כתבה ש־"The Big Picture" חסר את האופי, הרעננות וה"תיאטרליות עגמומית" של העבודות הקלסיות המוקדמות של ג'ון וברני טופין, ושבמקום להתפתח יצירתית, צמד הכותבים "העביר את עצמו לאמצע הדרך".
דייוויד פרייק מ"רולינג סטון" כתב שהאלבום הוא הפופ העדכני ביותר, ששם דגש על בלדות גדולות וחסר מתח גולמי, והכולל .
המחברת אליזבת' רוזנטל כותבת כי האלבום כולל שירי אהבה שפונים לכיוונים חדשניים, בדומה לשירי האהבה שבאלבומים "Blue Moves" ו־"Goodbye Yellow Brick Road", אך "The Big Picture" מגובש יותר מהם בקונספט ובצליל.
פול סקסטון מאתר uDiscoverMusic כתב ששיר הפתיחה, "Long Way From Happiness", כולל "עיטורי פסנתר מרשימים" ו"לחן מלבב".
הוא מפנה את תשומת לב המאזינים לסולו הקלידים ב־"Love's Got A Lot To Answer For" ולעיבוד ה"משגע" של "January".
המתופף צ'רלי מורגן מצוטט באותו אתר טוען שמהלכי האקורדים חדשניים בכמה מן השירים.
על "If The River Can Bend" אמר שהוא "גוספל מעורר השראה" ועל "Love's Got A Lot To Answer For" אמר שהוא "ממש סרקסטי".
"Live Like Horses" הוקלט ב־1994 ויועד להכלל באלבום האולפן הקודם, "Made in England", אך עקב חוסר זמן לא נכלל בו לבסוף.
גרסת הסינגל יצאה ב־1996 כדואט עם לוצ'אנו פבארוטי, אך ב־"The Big Picture" השיר הוא ביצוע סולו של ג'ון.
גרסת הדואט עם פבארוטי נכללה לימים בתקליטור הבונוס (התקליטור השלישי) במהדורה בגרסה בת שלושת התקליטורים של אלבום האוסף של ג'ון, .
"Past Imperfect" וגרסה אלטרנטיבית ל־"Recover Your Soul" הושלמו על ידי ג'ון ונועדו להכלל ב־"The Big Picture", אך לא נכללו בו לבסוף.
שני השירים עדיין לא יצאו לאור באופן רשמי.
גאי בבילון – קלידים (1–9, 11), עיבוד כלי מיתר
מתיו ווֹן – קלידים וכלי הקשה (10)
צ'רלי מורגן – תופים, כלי הקשה
פול קלרוויס – טאבלה (8)
אן דאדלי – עיבוד תזמורתי וניצוח.
מקהלת Angel Voices (מקהלת ליברה) – מקהלה (2)
כלי מיתר הוקלטו ב־Air Lyndhurst שבלונדון
טכנאי קול – פט לואיס
עוזרי טכנאי קול – אנדי גרין, בן גאורגיאדס, ג'יי ריינולדס
תיאומי אולפן – אדריאן קולי ופט מילס
תיאומי סשן – מורין הילייר, ראני לואיס, דרק מקילופּ
עיצוב – ריק לקואט וג'וליאן שנאבל
ציור וצילום טבע דומם – ג'וליאן שנאבל
The Best of Maggie Reilly, There and Back Again (בעברית: המיטב של מגי ריילי, לשם ובחזרה) הוא אלבום האוסף הראשון של הזמרת-יוצרת הסקוטית מגי ריילי.
אלבום האוסף יצא לאור ב-1 בינואר 1998, על ידי חברת התקליטים EMI (Electric and Musical Industries).
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם1 בינואר 1998תקליט 7 אינץ' • תקליט 12 אינץ'EMI
The Best of Maggie Reilly: Past – Present – Future (בעברית: המיטב של מגי ריילי: עבר – הווה – עתיד) הוא אלבום האוסף השני של הזמרת-יוצרת הסקוטית מגי ריילי.
אלבום האוסף יצא לאור ב-15 בינואר 2021, על ידי חברות התקליטים רד ברי רקורדס וטלמו מיוזיק.
אלבום אוסף זה יוצא 23 שנים לאחר יציאת זה שקדם לו.
האלבום מחולק לשלושה חלקים: שירי עבר, שירי הווה (החלק הארוך ביותר) ושירי עתיד (החלק הקצר ביותר).
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם15 בינואר 2021הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתרד ברי • טלמו
"The Black Dog" (בעברית: "הַכֶּלֶב הַשָּׁחֹר") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט.
את השיר הוציאה ב-19 באפריל 2024 לאור חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, כרצועה ה-17 מתוך מהדורתו המורחבת, The Anthology Edition, של אלבומה ה-11 של סוויפט, The Tortured Poets Department.
"The Black Dog" הוכלל בגרסה זו כרצועה ה-17.
"The Bolter" (בעברית: "הַבּוֹלְטֶר") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט.
את השיר הוציאה ב-19 באפריל 2024 לאור חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, כרצועה ה-29 מתוך מהדורתו המורחבת, The Anthology Edition, של אלבומה ה-11 של סוויפט, The Tortured Poets Department.
"The Bolter" הוכלל בגרסה זו כרצועה ה-29.
"The Bibi Files" (בעברית: "תיקי ביבי" או "תיקי נתניהו") הוא סרט תיעודי המתמקד בראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ועוסק, בין היתר, גם במשפט המתנהל נגדו וברפורמה המשפטית.
הסרט הופק על ידי אלכס גיבני ובוים על ידי אלכסיס בלום.
הסרט נכנס לרשימה הקצרה לאוסקר.
הסרט נוצר על רקע משפט נתניהו וניסיון הרפורמה המשפטית של ממשלת נתניהו.
הוא מתמקד בזכויות האדם ובוחן את דמותו של נתניהו והשלכות מעשיו על ישראל והאזור.
בנוסף הסרט מתייחס לתגובתו הצבאית של נתניהו לטבח שבעה באוקטובר.
הצופים דיווחו כי הסרט מציג את ניצחונו של נתניהו בבחירות 2015 כרגע בו החל להתדרדר מבחינה מוסרית.
באופן כללי, הסרט מתמקד בהקלטות מחקירות נתניהו במשטרה ובאופן שבו ההאשמות נגדו השפיעו על דרכו הפוליטית.
בפרשות נתניהו קיימות טענות להשפעה על מדיניות מס למען חברים עשירים, כגון ארנון מילצ'ן.
הסרט מציג את בריתו של נתניהו עם הימין הקיצוני, שנוצרה לטענת היוצרים מתוך רצון להישאר בתפקיד למרות ההאשמות.
הברית כללה דמויות כמו בצלאל סמוטריץ' ואיתמר בן גביר, שבעבר נתניהו סירב להצטלם עמן.
בנוסף, נתניהו מתואר כאדם עם תכונות אוטוקרטיות, אשר פעל בעיקר לשימור כוחו, גם במחיר של פגיעה בחברה הישראלית ובתדמית המדינה בעולם.
הטענות המרכזיות בסרט כוללות את השימוש של נתניהו במלחמה בעזה כדרך להמשיך לכהן ולהימנע מהעמדה לדין ונטייתו להציג את עצמו כמי שמעל החוק.
הסרט טוען שהמצב הפוליטי יצר חולשה ביטחונית בישראל, שאפשרה את מתקפת ה-7 באוקטובר.
הסרט כולל צילומי חקירה משטרתית של נתניהו, שלא נראו מעולם כחלק מחקירותיו של נתניהו בתיק 1000 (תיק המתנות) ותיק 4000 (פרשת בזק-וואלה), ונערכו בין השנים 2016–2018 כחלק מאיסוף ראיות שהובילו לכתב אישום נגדו בנובמבר 2019 בעבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים.
הסרט מציג ראיונות עם נתניהו, אשתו שרה, בנו יאיר, חבריו ומקורביו, כמו גם עובדי משק הבית בבית אגיון.
הסרט משולב בראיונות עם אישים ישראלים מרכזיים כמו ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט, דוברו לשעבר של נתניהו ניר חפץ, ראש השב"כ לשעבר עמי אילון, שאול אלוביץ', ארנון מילצ'ן, הדס קליין, שלדון ומרים אדלסון.
בצילומים מוצג נתניהו כרהוט ושולט בעצמו, אך גם מגיב בזעם כלפי חוקריו, תוך שהוא מכנה את חפץ ואלוביץ' "שקרנים" ומרבה לטעון כי אינו זוכר את מהלך הדברים.
חקירתה של שרה נתניהו שתועדה בסרט תוארה כ"נרגשת ונסערת" ונשמעו גערות מצידה של נתניהו כלפי החוקרים.
תועדו גם תגובותיה של שרה על הסיקור התקשורתי נגדה.
יאיר נתניהו טען כי יש רדיפה נגד משפחתו וגם גידף את החוקרים וטען שמשטרת ישראל מתנהלת כמו שטאזי.
הסרט מדגיש את השפעתם הגדולה של שרה ויאיר נתניהו על קבלת ההחלטות של ראש הממשלה.
נטען כי מעורבותם מסוכנת למדיניות הציבורית של ישראל.
יאיר נתניהו מוצג כאדם המכור לתקשורת ובעל אידאולוגיה ימנית קיצונית.
בנוסף הסרט מציג את נתניהו כבעל קשרים פוליטיים עם אנשי ימין קיצוני כמו בצלאל סמוטריץ' ואיתמר בן גביר, וטוען שמדיניותו הביאה לתוצאות מדיניות חמורות, כולל המלחמה בעזה.
הסרט נותן במה לסברה לפיה שרה נתניהו "מאיימת" על בנימין נתניהו, ומבקש לקשר זאת לפרשת הקלטת הלוהטת.
עוד נותן הסרט במה לטענה כי שרה נתניהו לוקחת חלק בהחלטות שמקבל בנימין נתניהו בתפקידו כראש הממשלה.
המפיק אלכס גיבני והבמאית אלכסיס בלום מתארים את ההקלטות כ"חומרי נפץ פוליטיים" המציגים את נתניהו כדמות מושחתת ונצלנית, והסרט מקשר בין חקירותיו לבין משפט נתניהו ולכל מה שבא לאחר מכן.
בנוסף הם מציינים כי הסרט מציג את נתניהו כדמות טראגית במובן שייקספירי, שהצורך הנואש שלו להישאר בשלטון הוביל אותו למעשים חמורים.
לפי דבריה של בלום, הסרט מנסה למצוא מכנה משותף לגבי המחלוקות, ומציג את נתניהו כמי ש"נשאר יותר מדי זמן בשלטון", עמדה שבלום מאמינה שרבים יסכימו עליה.
ההקלטות הודלפו למפיק אלכס גיבני בשנת 2023 ולא שודרו מעולם בתקשורת הישראלית עקב האיסור על כך בחוק סדר הדין הפלילי (חקירת חשודים).
גיבני, שמרבה לעסוק ביצירותיו בנושא של שחיתות פוליטית ואישית, אמר בערב הבכורה כי הוא התעסק עם מקרי שחיתות רבים, אך לא נתקל במנהיג ברמת שחיתות מוסרית כזו.
הבמאית אלכסיס בלום סיפרה כי אנשים רבים המקורבים לנתניהו הסכימו לדבר איתה, אך רק אם דבריהם לא יצוטטו לאחר מכן.
היא ציינה כי אחד המרואיינים עלומי השם השווה את תקופת שלטון נתניהו לסדרה "בית הקלפים".
לצד רביב דרוקר, מעורבים ביצירת הסרט גם ענת גורן, זוגתו של דרוקר ושותפתו להפקה, הצלם הישראלי אבנר שחף, הבמאי והעורך חליל אפרת, ומקליט הסרט תולי חן.
הסרט יוקרן בשירות הסטרימינג Jolt החל מ-11 בדצמבר 2024 למשך 90 יום.
הסרט יזכה להקרנה מוגבלת שתעמוד בדרישות פרס אוסקר, עם הקרנות בלוס אנג'לס ב-15 בנובמבר וב-IFC Center בניו יורק במקביל לצאתו בסטרימינג.
גיבני ציין כי רבים מהגופים הגדולים בארצות הברית חששו להפיץ את הסרט בגלל היותו "שנוי במחלוקת", ולכן בחר ב-Jolt כפלטפורמה המאפשרת הפצה מהירה וממוקדת, ללא הגבלות תוכן משמעותיות.
בנוסף, הסרט יזכה להפצה במספר טריטוריות.
הסרט נמכר להפצה באירופה – בנלוקס, צרפת, פולין, ספרד ובריטניה.
במקביל, נרכש להפצה באוסטרליה וניו זילנד, אינדונזיה, ובמזרח התיכון ובטורקיה.
בנוסף, הסרט יוצג בבכורה עולמית ב"דוק NYC" ויהיה חלק מהפקת סרטי הפסטיבל.
בהתאם ל לחוק סדר הדין הפלילי (חקירת חשודים), הקלטות של חקירה משטרתית אסורות לפרסום בישראל.
ב-9 בספטמבר 2024, יומיים לפני הקרנת הבכורה של הסרט בטורונטו, פנה נתניהו לבית המשפט המחוזי בירושלים בבקשה למנוע את שידור הסרט בישראל.
נתניהו טען כי שידור הסרט מהווה עבירה פלילית, כיוון שלא התקבל אישור מבית המשפט לשדר את תיעודי החקירות.
לטענת נתניהו, רביב דרוקר, המתנגד לו פוליטית, מנצל את החקירות כדי לפגוע בו אישית ולהשפיע על ההליך הפלילי נגדו.
השופט עודד שחם דחה את בקשת נתניהו לצו במעמד צד אחד, שכן הבקשה הוגשה שבוע לאחר פרסום הידיעה על הסרט.
דרוקר נדרש להשיב לבקשה עד 11 בספטמבר.
דרוקר השיב כי חלקו בסרט היה קטן מהמתואר ושימש רק כיועץ תוכן.
ב-17 בספטמבר פנה נתניהו למשטרת ישראל וליועצת המשפטית לממשלה בדרישה שתיפתח חקירה נגד רביב דרוקר.
הסרט הוצג כסרט באורך מלא בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-10 וב-11 בספטמבר 2024.
טרם הקרנת הבכורה, כל הכרטיסים לשתי ההקרנות בפסטיבל נמכרו.
שעות לפני ההקרנה, ביישומון המסרים המיידיים טלגרם נפתחה קבוצה שהבטיחה "עותק מלא ובלעדי" של הסרט.
אלפים הצטרפו אליה, כולל ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט, שר החוץ ישראל כ"ץ, שר הכלכלה והתעשייה ניר ברקת ושר האנרגיה והתשתיות אלי כהן.
דקות לפני הקרנת הסרט, מפעילי הקבוצה חזרו בהם מההבטחה בעקבות ייעוץ משפטי.
בעת הקרנת הבכורה של הסרט ציין המפיק אלכס גיבני כי מגבלות החוק בישראל מונעות את הקרנת הסרט בה, אך קיווה שהסרט יגיע לצופים הישראלים בדרכים אחרות.
במהלך ההקרנה, שנערכה תחת אבטחה מוגברת, התקיימה מחוץ לאולם הפגנה בהשתתפות עשרות מפגינים, בהם חברי תנועת המחאה "אנאקספטבל", שקראו לשחרור החטופים מעזה והאשימו את נתניהו בהפקרתם.
מיטל בלמס כהן, מומחית לתקשורת ופסיכולוגיה פוליטית באוניברסיטה העברית, טענה שהסרט לא צפוי לחולל שינוי מהותי בדעת הקהל הישראלית, אך בזירה הבין-לאומית הוא עשוי להשפיע על תפיסת הציבור את ישראל ואת אזרחיה דרך דמותו של נתניהו.
בסקירת סרט שפורסמה באתר "ynet" על ידי אמיר בוגן, נכתב כי הסרט אינו אנטי-ציוני, הגון ומלא חמלה ורגיש לרחשי הציבור הישראלי.
בביקורת על הסרט שפורסמה במגזין האמריקאי "וראייטי", הסרט תואר כתיעוד יוצא דופן ומהותי.
צוין כי הסרט מצליח לבנות קייס חזק על הקשר בין פרשות השחיתות של נתניהו לבין מהלכיו הפוליטיים, כולל הארכת המלחמה בעזה.
הוא מתואר כמסמך קולנועי מרתק, במיוחד בזכות השימוש בהקלטות מחקירות נתניהו.
הביקורת מדגישה את כישוריו של נתניהו כשחקן פוליטי כריזמטי ומיומן, אך גם כמנהיג אוטוקרטי.
בלום זוכה לשבח על יכולתה לחקור לעומק את היבטי הכוח והשחיתות.
The Best of George Harrison (מאנגלית: "המיטב של ג'ורג' האריסון") הוא אלבום אוסף של המוזיקאי האנגלי ג'ורג' האריסון.
האלבום משלב מבחר משיריו של האריסון שהוקלטו עם הביטלס בצד א', ולהיטים מאוחרים יותר שהקליט הוא עצמו בצד ב'.
האלבום יצא לאור ב-8 בנובמבר 1976.
בחירת השירים לאלבום עוררה מחלוקת מסוימת, שכן היא המעיטה בחשיבותו של האריסון בהישגיו הסולו בתקופה שבין 1970 ל-1975, שבמהלכה הוא נחשב לחבר הביטלס לשעבר המצליח ביותר, מבחינה אמנותית ומסחרית.
מבקרי מוזיקה ציינו גם את כישלונו של האלבום לספק תמונה מהימנה אודות תרומתו של הריסון ליצירתה של הביטלס.
בארצות הברית הגיע האלבום למקום ה-31 ב"בילבורד הוט 100" וזכה לתואר אלבום זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי בפברואר 1977. האלבום לא הצליח להיכנס למצעד 60 האלבומים הגדולים בבריטניה.
האלבום יצא לאור על גבי תקליטור בשנת 1987 ובו עטיפת האלבום המקורי מהמהדורה הבריטית.
The Cardigans (הגייה: ת'ה קרדיגנס) היא להקת פופ רוק שוודית, שנוסדה בשנת 1992 בעיר ינשפינג.
חברי הלהקה הם מגנוס סוונינגסון (בסיסט), פיטר סוונסון (גיטריסט), בנגט לגרברג (מתופף), לארס-אולוף יוהנסון (קלידן) ונינה פרסון (שירה).
בתחילת שנות התשעים גרה הלהקה בדירה קטנה והקליטה קלטת דמו.
המפיק טורה יוהנסון שמע את הקלטת והזמין את הלהקה להקליט את האלבום הראשון שלה, Emmerdale, באולפן בעיר מאלמה.
הדיסק יצא בשוודיה וביפן בשנת 1994, ובשאר העולם ב-1997.
ב-1995, הלהקה הוציאה את הדיסק Life שנמכר במיליון עותקים ברחבי העולם וזכה בתואר אלבום פלטינה ביפן.
בעקבות הצלחת האלבום, הוחתמה הלהקה בחברת התקליטים האמריקאית מרקורי רקורדס והוציאה שם את הדיסק First Band on the Moon ב-1996. דיסק זה היה מורכב ואפל יותר מקודמיו, ועסק בשברון לב, בגידה וייאוש.
הסינגל הבולט בדיסק היה "Lovefool", שהפך ללהיט בכל העולם ועזר לדיסק להגיע לתואר אלבום זהב בארצות הברית, למרות שהיה שונה בסגנונו משאר שירי הדיסק.
בשנת 1998 הלהקה הוציאה את הדיסק Gran Turismo, שהיה אף יותר אפל מקודמו וממנו יצאו הסינגלים "My Favorite Game" ו"Erase/Rewind".
אחרי הוצאת Gran Turismo יצאה הלהקה להפסקה מהקלטות.
בזמן הפסקה זו הוציאה נינה פרסון דיסק תחת השם A Camp, פיטר סוונסון עבד על פרויקט בשם "Paus" ומגנוס סוונינגסון הקליט תחת השם Righteous Boy.
ב-2003 חזרה הלהקה לפעול ביחד והוציאה את הדיסק Long Gone Before Daylight, שהיה שקט ומלודי יותר.
בסוף שנת 2005 הלהקה הוציאה את הדיסק Super Extra Gravity.
בשנת 2008 יצא הדיסק The Best Of, המכיל בתוכו את השירים האהובים ביותר של הלהקה, כולל הלהיט Carnival, Lovefool ושירים נוספים.
The Book of Taliesyn (הספר של טאליסין) הוא אלבומה השני של להקת הרוק הבריטית דיפ פרפל שיצא לאור בשנת 1968.
האלבום נחשב לאחד ממבשרי הרוק המתקדם.
בעקבות ההצלחה הבלתי צפויה לה זכתה הלהקה בארצות הברית לאחר שחרור אלבום הבכורה שלהם Shades of Deep Purple, האיצו חברות התקליטים בחברי הלהקה לפקוד את האולפנים ולהקליט חומרים מקוריים לאלבום הבא.
סיבה נוספת להקליט חומרים חדשים, הייתה העובדה שהלהקה סבלה ממחסור בשירים על מנת לבצע אותם בהופעות החיות, שהיו מבוקשות ביותר בארצות הברית.
בתחילת אוגוסט 1968 נכנסו חברי הלהקה לאולפן, והחלו בהקלטות שנמשכו עד אוקטובר.
בדומה לאלבומם הקודם, מכיל האלבום השפעות של רוק פסיכדלי ורוק מתקדם.
עם זאת, סגנון השירים נוטה להיות כבד ומאופיין יותר ל"דיפ פרפל"- סגנון שיוצג היטב באלבומם Deep Purple in Rock.
בנוסף, שירי האלבום ארוכים ומגוונים יותר, דבר שיכול להצביע על התרחבות היצירתיות של הלהקה כשזו הגיעה לכתיבת חומר מקורי.
כמו כן, צליל האלבום נחשב לנקי ומלוטש יותר מאלבומם הקודם, וכולל פחות קאברים.
עטיפת האלבום נוצרה על ידי המאייר ג'ון ורנון לורד.
שיר בעל קצב מהיר ותיפוף אגרסיבי ביחס לשאר שירי האלבום.
"Wring That Neck" הוא הקטע האינסטרומנטלי היחידי באלבום, והוא נחשב לאחד הקטעים הכבדים שיצרו דיפ פרפל באותה תקופה, כשהוא נטול השפעות פסיכדליות כמעט לחלוטין.
השיר נכתב בשיתוף פעולה מיוחד ויוצא דופן בין בלקמור וסימפר.
שם השיר נלקח מביטוי שהיה שגור בפיהם של חברי הלהקה כשרצו לתאר את עבודתם המאומצת של הגיטריסט או הבסיסט על כליהם, "Wring That Neck" - בתרגום חופשי: "לסחוט את צווארה של הגיטרה".
הלייבל האמריקאי התעקש לשנות את שם השיר, ולבסוף יצא תחת השם "Hard Road" בגרסתו האמריקאית של התקליט.
הסינגל "Kentucky Woman" נכתב במקור על ידי ניל דיימונד בשנת 1967 ויצא גם הוא כסינגל.
בדומה להצלחתו של דיימונד, זכה השיר להצלחה רבה במצעדים.
השיר נחשב בעיני מבקרים רבים לאחד משירי ההבי מטאל הראשונים בהיסטוריה.
השיר "We Can Work It Out" נכתב במקור על ידי לנון ומקרטני עבור הביטלס, ושונה באופן משמעותי על ידי הלהקה, כשהפך משיר בסגנון פולק רוק, לשיר בסגנון רוק כבד, רוק מתקדם עם השפעות פסיכדליות ניכרות.
כמו כן, אורכו המקורי של השיר הוא 2:15 דקות, ובידיהם של דיפ פרפל הוא הוארך ליותר משבע דקות (כולל ההקדמה).
לתחילת השיר נוסף קטע אינסטרומנטלי בן שלוש דקות, בשם "Exposition".
הקטע מנוגן בקצב מהיר ובסגנון רוק מתקדם, והוא נפתח עם הפרק השני של הסימפוניה השביעית של בטהובן.
"Shield" הוא השיר בעל ההשפעות הפסיכדליות ביותר באלבום, והוא משקף את אווירת ילדי הפרחים ששררה בסוף שנות ה-60 בעולם.
קצב תיפופו של פייס בשיר שונה במיוחד מתיפופו הרגיל וזאת על מנת ליצור "צליל זכוכיתי".
כמו כן, השיר מאופיין ב"באס ליין" מודגש וחזק.
השיר נחשב על ידי מעריצי הלהקה כאחד מהשירים הטובים ביותר שיצרו חברי ההרכב הראשון של הלהקה, וכיצירת מופת אלמותית.
מאז 1969, לא בוצע השיר מעולם בהופעה חיה.
בדומה לשיר "April" באלבום Deep Purple, השיר שופע השפעות ממוזיקה קלאסית כשהאורגן מהווה כלי דומיננטי ומרכזי בו.
קטע מחרוזתי-תזמורתי קצר מנוגן באמצעו של השיר.
בשל המבנה המורכב שלו, השיר מעולם לא הוקלט בביצוע חי.
"Anthem" נחשב לאחד מהשירים הנודעים ביותר של דיפ פרפל, ואף נחשב לקלאסית רוק.
הקטע האחרון באלבום נכתב ברובו בידי המפיק פיל ספקטור ובוצע במקור על ידי אייק וטינה טרנר.
הלהקה עיבדה אותו באופן מיוחד ליצירת רוק מתקדם בת 10 דקות.
לרדיו הוא יצא כסינגל קצר וערוך.
השיר זכה להצלחה רבה במצעדים בארצות הברית ובקנדה.
למרות הצלחתו האדירה בארצות הברית, בבריטניה האלבום קיבל בצאתו ביקורות מעורבות, כשחלקם מהללים את היצירתיות של הלהקה וחדשנותה, וחלקם האחר מבקר אותה על ערבוב מיותר ומתיש של סגנונות שונים.
עם זאת, במשך השנים, שיפר האלבום את המוניטין שלו ונחשב עד היום בעיני המעריצים כאחד האלבומים החשובים של הלהקה ומהטובים ביותר שבהם.
מצעד (1969)מקוםבמצעד בילבורד 20054 RPM50 Singles48"Kentucky Woman" (סינגל)
מצעד (1969)מקוםבמצעד RPM50 Singles42 בילבורד הוט 10053
ג'ון לורד - קלידים, אורגן האמונד, פסנתר.
ניק סמפר - גיטרה בס, קולות רקע
The Bridge הוא אלבומה השני של להקת הפופ השוודית אייס אוף בייס שיצא לאור בשנת 1995.
בניגוד לאלבומם הקודם Happy Nation, בו השירים נכתבו, הולחנו והופקו על ידי חברי הלהקה ג'ונאס ברגרן ואולף אקברג בלבד, באלבום זה השירים נכתבו, הולחנו והופקו באופן שווה על ידי כל ארבעת חברי הלהקה.
הפצה בארצות הברית ודרום אמריקה
גרסה זו לא הופצה למכירה בחנויות התקליטים.
עם זאת, מעריצה אדוקה של הלהקה מגרמניה רכשה מעובד לשעבר בחברת התקליטים הדנית "Mega Records" (באמצעות אתר המכירות הפומבי eBay) אלבום זה, כפי שהוצע לחברת התקליטים האמריקאית Arista.
שירים המופעים ברשימה להלן בכתב נטוי שונו לגמרי בגרסתו הסופית של האלבום, או נעלמו ממנה כליל.
The CW היא רשת טלוויזיה אמריקאית שהחלה את שידוריה בספטמבר 2006, לאחר מיזוג וסגירת שתי רשתות - The WB ו-UPN.
שתי הרשתות נחשבו לקטנות ובעלות רייטינג נמוך, וקיוו להעלות את הרייטינג על ידי איחוד.
הרשת מכוונת לאוכלוסייה צעירה בגיל צעיר האטרקטיבי למפרסמים (18–34) באמצעות שידורי סדרות דרמות נעורים.
הסדרות אומנם מצליחות למשוך את קהל היעד הצעיר אבל קהל זה צופה בהן בפלטפורמות אחרות ופחות בערוץ בטלוויזיה.
האות C בשם מצביעה על חלקה של קבוצת CBS (בעלת UPN לשעבר), ו-W מצביעה על Warner, מבית האחים וורנר, בעלי הרשת הקודמת, The WB.
ב-15 באוגוסט 2022 נמסר על מכירת 75% מההחזקות ברשת לתאגיד התקשורת "נקסטאר מדיה גרופ" , הבעלים הגדול ביותר של תחנות טלוויזיה מקומיות בארצות הברית.
בעקבות העסקה, שתושלם במהלך הרבעון האחרון של שנת 2022, ימשיכו החברות "פרמאונט גלובל" ו"האחים וורנר דיסקברי" להחזיק ב-12.5% כל אחת.
כאשר החל הערוץ לשדר, בספטמבר 2006, רוב הסדרות ששודרו היו עונות חדשות לסדרות של UPN ו-WB.
עם השנים הוחלט על ביטול מספר רב של סדרות שלמרות הרייטינג היציב שקיבלו, לא עמדו בציפיות.
לכן, החל מ-2008 קהל היעד העיקרי של "The CW" הוא צעירים בגילים 18–34, פלח שוק שנחשב לרווחי ביותר בעיני המפרסמים.
החלטה זו השפיעה רבות על אופי הערוץ בשנים שבאו לאחר מכן.
הערוץ לא שידר בימי שבת וראשון.
לוח השידורים של הערוץ התכווץ לשעתיים ביום וכיום סדרות הערוץ משודרות בשעות 20:00–22:00. בנוסף, הרשת הפסיקה להפיק קומדיות מצבים באורך חצי שעה בטענה שקהל היעד לא מתעניין בסוג הזה.
The Cars (בעברית: המכוניות) הייתה להקת רוק אמריקאית שהוקמה בבוסטון בשנת 1976. ההרכב הגיח מסצנת הגל החדש בשלהי שנות השבעים.
הלהקה הייתה מורכבת מריק אוקאסק (גיטרת קצב), בנג'מין אור (גיטרה בס), אליוט איסטון (גיטרה מובילה), גרג הוקס (קלידים), ודייוויד רובינסון (תופים).
אוקאסק ואור חלקו יחד שירה מובילה, ואוקאסק היה כותב השירים והמנהיג הראשי של הלהקה.
The Cars היו בחזית המיזוג של הרוק מבוסס הגיטרות של שנות השבעים, עם הפופ משולב הסינתיסייזר שהפך פופולרי בתחילת שנות השמונים.
המכוניות זכו בתואר האמן החדש הטוב ביותר בסקר קוראי הרולינג סטון ב-1978. אלבום הבכורה של הלהקה, The Cars, מכר שישה מיליון עותקים והופיע במצעד האלבומים האמריקאי במשך 139 שבועות.
הלהקה זכתה בסרטון השנה על השיר "You Might Think" בטקס פרסי המוזיקה הראשון של MTV ב-1984.
המכוניות התפרקו ב-1988. בנג'מין אור נפטר בשנת 2000 מסרטן הלבלב.
בשנת 2007, איסטון והוקס הצטרפו לטוד רונדגרן ואחרים כדי להקים להקת ספין אוף חדשה – The New Cars.
החברים המקוריים ששרדו ב-The Cars התאחדו ב-2010 כדי להקליט את האלבום השביעי והאחרון של הלהקה, Move Like This, שיצא במאי 2011. לאחר סיבוב הופעות קצר לתמיכה באלבום, הלהקה יצאה שוב להפסקה.
באפריל 2018, The Cars נבחרו להיכל התהילה של הרוקנרול והתאחדו כדי להופיע בטקס קבלתם לשם.
הייתה זו הופעתה האחרונה של הלהקה עם אוקאסק, שנפטר ב-15 בספטמבר 2019 כתוצאה של מחלות לב הקשורות ליתר לחץ דם ומחלת לב כלילית.
טרם הקמת ההרכב, הופיעו חברי הלהקה ביחד בכמה להקות שונות.
ריק אוקאסק ובנג'מין אור נפגשו בקליבלנד, אוהיו, בשנות השישים לאחר שאוקאסק ראה את אור מופיע עם להקתו Grasshoppers ב-Big 5 Show, תוכנית מוזיקלית מקומית.
השניים היו בלהקות שונות בקולומבוס, אוהיו ואן ארבור, מישיגן, ואז עברו לבוסטון בתחילת שנות השבעים.
בבוסטון, אוקאסק ואור, יחד עם הגיטריסט הראשי ג'אס גודקיינד, הקימו להקת פולק רוק בסגנון קרוסבי, סטילס ונאש בשם מילקווד.
ב-1972 הם הוציאו אלבום אחד, How's the Weather, בחברת Paramount Records שלא הצליח להגיע למצעד.
אחרי מילקווד, אוקאסק ואור הקימו את הלהקה "ריצ'רד והארנבים", ששמה הוצע על ידי ג'ונתן ריצ'מן.
הלהקה כללה את גרג הוקס, שלמד במכללת ברקלי למוזיקה וניגן בסקסופון באלבום של מילקווד.
הוקס עזב לסיבוב הופעות עם מרטין מאל והריהוט המופלא שלו, מופע קומדיה מוזיקלי שבו מאל ניגן במגוון כלים.
ריק אוקאסק ובן אור הופיעו אז כצמד אקוסטי שנקרא בפשטות אוקאסק ואור בבית הקפה אידלר בקיימברידג', מסצ'וסטס.
חלק מהשירים שהם ניגנו הפכו לשירי המכוניות המוקדמים.
מאוחר יותר, אוקאסק ואור חברו לגיטריסט אליוט איסטון (שגם למד בברקלי) בלהקת Cap'n Swing שבה היו חברים גם המתופף גלן אוונס, שהוחלף בקווין רוביצ'או, ונגן בס בעל אוריינטציה ג'אזית שלא תאמה את סגנונו הרוקיסטי של אוקאסק.
בנג'מין אור היה הסולן הראשי ולא ניגן על שום כלי באותו שלב.
Cap'n Swing הגיעו עד מהרה לתשומת לבה של תקליטנית תחנת הרדיו מבוסטון, WBCN, מקסן סרטורי, שהחלה לנגן שירים מקלטת ההדגמה שלהם בתוכנית שלה.
לאחר שנדחו על ידי מספר חברות תקליטים, אוקאסק נפטר מנגן הבס, הקלידן והמתופף והחליט להקים להקה שתתאים יותר לסגנון הכתיבה שלו.
אור תפס את תפקיד הבסיסט, ודייוויד רובינסון החליף את רוביצ'או על תופים.
גרג הוקס הצטרף שוב, הפעם כקלידן, וההרכב הפך ל"המכוניות", שם שהוצע על ידי רובינסון, שלחוש האופנה שלו הייתה השפעה חזקה על תדמית הלהקה.
עלייה בפופולריות (The Cars (1979–1976 ו-Candy-O
לאחר הופעת חימום בטרקלין של מוטל מחוץ לבוסטון, The Cars הופיעו זמן קצר לאחר מכן רשמית בפעם הראשונה בבסיס חיל האוויר פיז בניו המפשייר ב-31 בדצמבר 1976. The Cars בילו את תחילת 1977 בהופעות ברחבי ניו אינגלנד, כשהם מפתחים את השירים שהופיעו באלבום הבכורה שלהם.
קלטת דמו בת תשעה שירים הוקלטה בתחילת 1977 ועד מהרה "Just What I Needed" זכה לשידור מסיבי בתחנות הרדיו של בוסטון, WBCN ו-WCOZ.
בעקבות כך, הוצעו ללהקה חוזי הקלטה באריסטה רקורדס ואלקטרה רקורדס.
הלהקה חתמה בחברת אלקטרה בשל היעדר הרכבי גל חדש בחברה, עובדה שאפשרה לה לבלוט יותר בהשוואה לאריסטה רקורדס בה היו חתומים אמני גל חדש רבים.
אלבום הבכורה של הלהקה, The Cars יצא ביוני 1978, והגיע למקום ה-18 במצעד האלבומים האמריקאי.
"Just What I Needed" יצא כסינגל הבכורה מהאלבום, ואחריו "My Best Friend's Girl" ו-"Good Times Roll", שלושתם נכנסו למצעד הפזמונים האמריקאי.
האלבום כלל רצועות מרובות שקיבלו זמן אוויר משמעותי, כגון "You're All I've Got Tonight", "Bye Bye Love", ו-"Moving in Stereo".
אלבומה השני של הלהקה, Candy-O יצא ביוני 1979 והפך ללהיט גדול עוד יותר כשהגיע למקום השלישי במצעד האלבומים של בילבורד 200, 15 מקומות מעל אלבום הבכורה שלהם.
עטיפת האלבום נוצרה על ידי אמן הפלייבוי המפורסם, אלברטו ורגאס, והוא כלל את הסינגל הראשון שלהם שהגיע לטופ 20, "Let's Go".
הסינגלים הבאים שיצאו מתוכו, "It's All I Can Do" ו-"Double Life" זכו להצלחה פחותה.
בעקבות ההצלחה של Candy-O, יצא אלבום האולפן השלישי של הלהקה, Panorama ב-1980. האלבום, שנחשב ניסיוני יותר מקודמיו, הציג רק להיט אחד בטופ 40 עם "Touch and Go".
אף על פי שהאלבום הגיע לשיא במקום החמישי בארצות הברית, הוא לא זכה לשבחי הביקורת של The Cars ו-Candy-O, כאשר הרולינג סטון תיאר את האלבום כ"משעמם לכל אורכו".
ב-1981, רכשו The Cars את אולפני Intermedia בבוסטון, ושינו את שמם ל-Syncro Sound.
האלבום היחיד של הלהקה שהוקלט שם היה האלבום הרביעי, Shake It Up, אלבום מסחרי יותר מפנורמה.
היה זה אלבומה הראשון של הלהקה שייצר סינגל שהגיע לטופ 10 עם שיר הנושא, והוא כלל להיט נוסף, "Since You're Gone".
לאחר סיבוב הופעות ב-1982, The Cars לקחו הפסקה של שנתיים ויצאו לעבוד על פרויקטי סולו, כאשר אוקאסק והוקס הוציאו שניהם אלבומי בכורה (Beatitude ו-Niagara Falls, בהתאמה).
(1984–1988) Heartbeat City, Door to Door – כוכבות על והפסקה זמנית ראשונה
The Cars התאחדו ב-1984 והוציאו את אלבומם המצליח ביותר, Heartbeat City.
הסינגל הראשון מתוכו, "You Might Think", סייע ללהקה לזכות בסרטון השנה בטקס פרסי המוזיקה הראשון של MTV.
הלהיט הגדול מתוכו, Drive, עם בנג'מין אור כסולן ראשי, זכה לציון מיוחד כאשר נעשה בו שימוש בסרטון שנעשה על הרעב באתיופיה שהוכן על ידי תאגיד השידור הקנדי, והוצג על ידי דייוויד בואי בקונצרט Live Aid ב-1985 באצטדיון וומבלי בלונדון.
המכוניות הופיעו בקונצרט Live Aid באותו היום בפילדלפיה.
השיר הפך לאחר מכן לסינגל המצליח ביותר של הלהקה, והגיע למקום השלישי ב-Billboard Hot 100. השחקן/במאי, טימותי האטון ביים את הקליפ של השיר.
לאחר תקופת השיא של הלהקה וסינגל נוסף שהפך ללהיט, "Tonight She Comes", שהגיע למקום ה-7 ב-Billboard Hot 100 ולמקום מס' 1 במצעד ה-Billboard Top Rock Tracks (הלהיט האחרון של ההרכב שהגיע למקום הראשון), המכוניות לקחו פסק זמן נוסף כדי להמשיך בפרויקטי סולו.
אליוט איסטון ובנג'מין אור הוציאו את אלבומי הבכורה שלהם (Change No Change ו-The Lace, בהתאמה), בעוד אוקאסק הוציא את אלבום הסולו השני שלו, This Side of Paradise.
ב-1987 הוציאו המכוניות את אלבומם השישי, Door to Door.
הוא הכיל את הלהיט הבינלאומי הגדול האחרון שלהם "You Are the Girl", אך האלבום לא הגיע לרמת ההצלחה של האלבומים הקודמים.
הלהקה הודיעה על פירוקה בפברואר 1988.
לאחר הפירוק, קריירות סולו ומותו של בנג'מין אור (1989–2009)
בסוף שנות ה-90 נפוצו שמועות על איחודה של הלהקה, אך ללא המשך בפועל.
עם זאת, בשנת 1995 הוציאה Rhino Records סט של שני תקליטורים Just What I Needed: The Cars Anthology, המכיל את כל להיטי הלהקה לצד קטעים נדירים (דמואים ובי סייד שאינם אלבומים).
בהמשך הוציאה החברה את The Cars: Deluxe Edition (1999), שכלל את אלבום הבכורה שלהם בפורמט של שני תקליטורים, ו-Complete Greatest Hits.
בנג'מין אור הופיע בפעם האחרונה עם חבריו לשעבר ללהקה בראיון לסרט תיעודי על הלהקה לפני מותו מסרטן הלבלב בגיל 53, ב-3 באוקטובר 2000. ריק אוקאסק המשיך להופיע כאמן סולו, לאחר שהוציא למעלה משבעה אלבומי אולפן.
הוא המשיך בקריירה מוצלחת כמפיק מוזיקלי, והפיק מספר אלבומים של כמה מהלהקות המכוננות של הדור ההוא, בין היתר ויזר, הול, ו-No Doubt.
רובינסון פרש ממוזיקה ובילה את רוב זמנו בעבודה במסעדה שלו.
בשנת 2005, איסטון והוקס הקימו יחד עם טוד רונדגרן, פרירי פרינס (The Tubes, Journey) וקסים סולטון (אוטופיה, מיט לוף) הרכב מחודש, The New Cars כדי לבצע שירים קלאסיים של The Cars לצד חומרים מקוריים חדשים, וחומרים נוספים מהקריירה של רונדגרן.
איחוד, Move Like This והפסקה זמנית שנייה (2010–2017)
בשנת 2010, החברים המייסדים של המכוניות ערכו איחוד מחודש של ההרכב כאשר ריק אוקאסק, אליוט איסטון, גרג הוקס ודייוויד רובינסון פרסמו תמונה משותפת בעמוד הפייסבוק שלהם באולפני מילברוק סאונד, במילברוק, ניו יורק.
ב-13 באוקטובר 2010 פרסמה הלהקה קטע משיר חדש, "טיפ כחול" בעמוד הפייסבוק שלהם יחד עם תמונה של המפיק האירי, ג'קנייף לי באולפן ההקלטות, ורמזה שהוא יפיק את האלבום החדש של המכוניות.
בילבורד דיווח שהמכוניות מקליטים אלבום חדש באולפן של טכנאי הסאונד הוותיק, פול אורופינו במילברוק, ניו יורק.
האלבום החדש, Move Like This, יצא ב-10 במאי 2011 והגיע למקום ה-7 במצעד האלבומים של בילבורד.
הוא כלל 10 שירים באורך כולל של פחות מ-40 דקות.
"שיר עצוב" יצא לתחנות הרדיו ב-1 במרץ 2011 כסינגל הראשון של האלבום.
במאי 2011, The Cars יצאו לסיבוב הופעות שכלל עשר ערים בארצות הברית ובקנדה.
במהלך ההופעות בוצעו קטעי הבס של בנג'מין אור על ידי גרג הוקס שניגן על קלידים ובס.
השירה ברצועות שבוצעו במקור על ידי אור ("Just What I Needed", "Let's Go" ו-"Moving in Stereo") בוצעה על ידי אוקאסק.
בראיון נשאל אוקאסק האם הלהקה הייתה מתאחדת אם אור היה עדיין בחיים.
אוקאסק מסר בתגובה: "לבן ולי הייתה מלחמה קרה אמיתית שנמשכה 23 שנים.
אף פעם לא הצלחתי להבין בדיוק למה, אבל אני חושב שהייתה הרבה קנאה כי כתבתי את השירים וקיבלתי הרבה תשומת לב.
והיו גם כל מיני דברים מוזרים, כמו הפעם שהוא אמר, 'החברה שלי כותבת שירים, בוא נשתמש באחד או שניים מהם'.
אמרתי, 'לא, זה לא המכוניות'.
הלהקה לקחה פסק זמן נוסף לאחר סיבוב ההופעות.
היכל התהילה של הרוקנרול ומותו של ריק אוקאסק (2018–2019)
ב-15 בספטמבר 2019, אוקאסק נמצא מת בנסיבות טבעיות בביתו שבניו יורק בגיל 75.
בנג'מין אור (גיטרה בס, זמרה)
The Boy Who Knew Too Much הוא אלבום האולפן השני של זמר הפופ מיקה.
האלבום הופק על ידי המפיק גרג וולס שעבד איתו על האלבום הראשון, ויצא לאור ב־21 בספטמבר 2009.
מיקה עבד עם המפיק ג'ורג' וולס, מי שהפיק גם את אלבום הבכורה שלו, The Boy Who Knew Too Much.
האלבום נכתב באולפנים האולימפיים שבלונדון.
בספטמבר 2008 מיקה עבר לאולפני הרוקט קרוסל שבלוס אנג'לס, שבהם הוקלט האלבום האולפן.
מיקה תיאר את נושאי האלבום כ"סוג של חלק שני" לאלבום הראשון, והאלבום מתמקד בילדותו.
האלבום היה אמור להיקרא We Are Golden (שם הסינגל הראשון) אך מיקה רצה שם "יותר מגוחך".
עטיפת האלבום עוצבה על ידי אחותו, שעיצבה גם את עטיפת אלבומו הראשון.
We Are Golden - הסינגל הראשון מתוך האלבום, יצא בספטמבר 2009.
The Brazilian הוא קטע אינסטרומנטלי אשר נכתב ובוצע על ידי להקת ג'נסיס מאלבומם Invisible Touch מ-1986. השיר כולל צלילים ניסיוניים ואפקטים מה שהופך אותו ליותר אוונגרדי.
חברי הלהקה כתבו שני קטעים אינסטרומנטליים לאלבום הקטע הזה, והקטע "Do The Neurotic".
"Do The Neurotic" לבסוף לא נכנס לאלבום, אך הוא הפך לבי-סייד של השיר Throwing It All Away בארצות הברית והבי סייד של In Too Deep.
הקטע יצא לבסוף על המארז תקליטורים, Genesis Archive #2. וגם נוגן באלבום ההופעה, Live at Wembley DVD.
הלחן של The Brazilian נכנס לסרט, "כשהרוח נושבת" שהמוזיקה לסרט, נכתבה על ידי רוג'ר ווטרס.
הקטע גם שימש בדרמת הפשע, Magnum, P.I.
השיר שימש גם את-BBC אשר שידר את השיר באליפות העולם באתלטיקה 1987.
השיר הוקלט מחדש ב-1999 תחת השם "The Carpet Crawlers 1999".
מבחינת הסיפור של The Lamb, רייל הדמות הראשית חוזר לזכרונותיו שהיו בשיר Hairless Heart.
הפעם, רייל מגלה מסדרון ארוך עם שטיח המשתרע לקירות בצבע אדום.
בקירות יש עיטורים שונים כמו: עיני שור, ציפורים, סירות וכו'.
לאחר מכן, רייל רואה אנשים הזוחלים באיטיות ונראים כנאבקים.
רייל ממהר לדבר עמם, הוא שואל נזיר.
הנזיר ממלמל, הסתיר פיהוק והשיב "יש עוד זמן מה עד השחר".
לאחר מכן, זוחל דמוי ספינקס אמר לו שהנזיר שתוי ואמר לו שכל אחד מהאנשים מנסים להגיע אל דלת המובילה לחופשי שבמעלה המדרגות.
לאחר מכן, רייל זחל לדלת וכשנכנס, הוא רואה שולחן אוכל עם מדרגות לולייניות המובילות לתקרה.
"The Carpet Crawlers" הופיע בגרסת הופעה בווידאו Genesis: In Concert משנת 1976 יחד עם ביל ברופורד על התופים.
השיר מופיע גם בגרסת ההופעה באלבום Seconds Out משנת 1977. השיר בוצע גם בהופעות גם ב-1978, 1980, 1981 ובהופעת האיחוד בשנת 1982 "Six of the Best" יחד עם פיטר גבריאל וסטיב האקט.
השיר הוקלט מחדש ב-1999 עבור אלבום האוסף של הלהקה, Turn It on Again: The Hits.
הגרסה החדשה היא ההקלטה הראשונה מזה 25 שנים של ג'נסיס בהרכבה ה"קלאסי" אשר כלל את טוני בנקס, פיל קולינס, פיטר גבריאל, סטיב האקט ומייק ראת'רפורד.
ההקלטה המחודשת היא גם הקלטת האולפן האחרונה של ג'נסיס בהרכב זה ובכלל.
השיר גם בוצע בהופעת האיחוד משנת 2007 כשיר האחרון באלבום ההופעה Live Over Europe 2007 ובווידאו When in Rome 2007.
לשיר בוצעה גרסת כיסוי לשיר על ידי הלהקה הצרפתית מאטיס באלבומם "Encore" משנת 2006. קאבר אחר בוצע על ידי ג'ון פורד (חבר לשעבר של להקת Strawbs) לאלבום מחווה לג'נסיס.
סטיב האקט - גיטרה חשמלית
מייק ראת'רפורד - גיטרה (12 מיתרים), גיטרה בס (1999), דוושות בס
טוני בנקס - קלידים, פסנתר חשמלי
The Book Depository הייתה חנות לממכר ספרים באינטרנט, הממוקמת בבריטניה, והציעה משלוח חינם למעל ל-160 מדינות, בהן ישראל.
החברה הוקמה על ידי עובד Amazon לשעבר, ונקנתה בהמשך על ידי Amazon.
בנוסף למכירת ספרים,הציע האתר גישה חופשית להעתקים דיגיטליים של ספרים אשר פגו זכויות היוצרים עליהם.
בתאריך ה-26 באפריל 2023, The Book Depository נסגרה לצמיתות עקב קיצוצים של Amazon.
החברה הוקמה בשנת 2004 על ידי אנדרו קרופורד וסטיוארט פלטון.
החברה צמחה במהירות, ובשנת 2010, היו רווחי החברה 120 מיליון לירות שטרלינג.
ב-4 ביולי 2011, רכשה Amazon את החברה.
באפריל 2023 הודיעה החברה על סגירתה ופרסמה שתטפל בהזמנות קיימות עד יוני 2023. בהתאם לכך, החל מחודש יוני סגרה החברה את שירות הלקוחות שלה וכתובת האתר מובילה לאתר "Amazon ספרים".
בשונה מבחברת האם שלה, קנייה באתר ומשלוחים חינם אופשרו לישראל.
ב-29 באוקטובר 2013, אפשרה Book Depository קנייה באתר בשקלים.
החברה הייתה מעורבת במספר פעילויות נוספות הקשורות בספרים, וביניהן:
מיזם בשם Espressio להדפסת ספרים עבור לקוחות כותבים
BibDib – מסד נתונים מבוסס קוד פתוח של עבודות אשר עברו לרשות הציבור
החברה מחזיקה בהוצאה לאור Dodo Press, אשר מפיצה כ-200 ספרים קלסיים מדי שבוע
החברה משתפת פעולה עם החברה המצרית ElKotob.com
The Boys (בעברית: הבנים) הוא שיר של הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז'.
השיר יצא לאור ב-13 בספטמבר 2012 כסינגל הראשון מהאלבום "Pink Friday: Roman Reloaded – The Re-Up", שהוא הוצאה מחודשת של אלבום האולפן השני של מינאז', "Pink Friday: Roman Reloaded".
בשיר משתתפת הזמרת קאסי ונטורה.
בטקס פרסי ה-VMA שנערך בספטמבר 2012 אישרה מינאז' כי היא מתכננת להוציא בשבוע לאחר מכן את הסינגל הראשון מההוצאה המחודשת לאלבום האולפן השני שלה, "Pink Friday: Roman Reloaded – The Re-Up".
ב-10 בספטמבר פרסמה מינאז' את שם השיר ואישרה כי תשתתף בו זמרת נוספת.
השיר יצא לאור ב-13 בספטמבר להורדה דיגיטלית דרך חנות ה-iTunes.
השיר מבוסס על שיר של קאסי בשם "Money on Love", שהיה אמור לשמש כסינגל השני מאלבום האולפן השני שלה, אך מסיבות לא ידועות הוצאת האלבום נדחתה והשיר הושמע למינאז', שבחרה להשאיר את הקולות שהקליטה קאסי לשיר ולכתוב מחדש את הבתים.
השיר נכתב במשותף על ידי אוניקה מאראג', ג'ונאס ג'ברג, ז'אן בפטיסט, ליליאנה סלדנה, ואנג'ולי פרסוד.
הקליפ לשיר בוים על ידי קולין טילי, שהיה אחראי גם על הקליפ לשיר "I Am Your Leader" של מינאז'.
הקליפ פורסם בערוץ היוטיוב של מינאז' ב-18 באוקטובר 2012. צילומי הקליפ ערכו יומיים, כאשר ביום הראשון צולמו הסצנות בהן מופיעה קאסי, וביום השני צולמו הסצנות בהן מופיעה מינאז'.