tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיר נוסדה בידי הצרפתים ב-1735. כיום רוב האוכלוסייה הם צאצאי פועלים הודים שהועברו למאוריציוס במאה ה19, פליטי דייגו גארסיה / איי שאגוס וצאצאי העבדים מאפריקה ומדגסקר.
ה"סיטדל" (ה"מבצר") שולטת על העיר כולה.
מוסד מאוריציוס, המוקדש לחקר הטבע באי, ממוקם גם הוא בפור לואי.
ה"שאן דה מארס" (Champ de Mars) הוא מסלול המרוצים האחרון שנותר באי ומפורסם בעיקר עקב גודלו הקטן וגילו (מועדון המרוצים השני בעולם שנוסד ב-1812).
מדי שבת בזמן המרוצים, נוהרים לאזור עשרות אלפי חובבי מרוצים ומהמרים.
לה פלייס דארמס - במרכז ההיסטורי של העיר נמצא הכיכר ארמס המוקפת עצי דקל בקבוקים וכמה פסלים, והיא הכיכר המרכזית המחברת בין חוף הים לבית הממשלה.
פסל מאה דה לה בורדונה - פסל זה של אחד מאבות המייסדים של מאוריציוס ממוקם בכניסה לכיכר ארמס והוא סמל ותזכורת למורשת הצרפתית.
בית הממשלה - נבנה בזמנו של המושל ניקולה דה מופין (1729-1735), הוא מבנה מפואר ואחד הבניינים העתיקים ביותר בפורט לואיס.
זה שופץ לאחרונה והוא הכתובת הרשמית של הפרלמנט של מאוריציוס.
תיאטרון פורט לואי - התיאטרון העירוני של פורט לואי נבנה במאה התשע עשרה והוא אחד העתיקים באוקיינוס ההודי.
הוא מעוצב בסגנון תיאטרון לונדוני קלאסי, והוא יכול להכיל כשש מאות צופים.
מוזיאון להיסטוריה טבעית - המוזיאון, שנוצר על ידי האגודה להיסטוריה טבעית של מאוריציוס, פתח את שעריו לקהל בשנת 1842. כיום הוא מכיל 35,000 דוגמאות המוצגות בארבע גלריות קבועות.
מוזיאון הדואר של מאוריציוס - ממוקם בבניין אבן ישן ויפה, סמוך לחוף הים.
המוזיאון הזה מציג חותמות, כיסויים מהיום הראשון ועוד חפצים מעניינים רבים המסמנים את ההיסטוריה של שירות הדואר של מאוריציוס.
כמו כן מוצגים מגוון של בולים, עטיפות מהיום הראשון, אלבומי בולים, ספרים, טבעות מפתח ומזכרות אחרות.
פורארלברג היא מדינת המחוז המערבית ביותר ברפובליקה הפדרלית של אוסטריה.
היא ממוקמת בין ימת קונסטנץ ונהר הריין במערב, הרי ארלברג במזרח (פירוש שמה הוא "לפני ארלברג") וברכסי ההרים סילברטה ורטיקון בדרום.
יש לה גבול משותף עם שווייץ (הקנטונים של סנט גלן וגראובינדן), גרמניה (בוואריה), ליכטנשטיין ועם מדינת המחוז האוסטרית טירול.
ייחודה במיקומה המרוחק בקצה המערבי של אוסטריה ובכך שמדוברים בה ניבים של אלמאנית, שוואבית וגרמנית שווייצרית.
פורארלברג הייתה מיושבת לפחות מאז שנת 500 לפני הספירה בידי השבט הקלטי של הבריגאנטיים.
בשנת 15 לפני הספירה כבשו הרומים את האזור.
בשנת 260 החלו כיבושיהם של האלמאנים שהתיישבו בה החל בשנת 450 לערך, ואחר כך הייתה פוראלברג לחלק מהממלכה הפרנקית.
במאה ה-14 עברו השלטונות המקומיים השונים בפורארלברג לידי בית הבסבורג, בתהליך רב שלבים שסופו רק בשנת 1814. בתקופתו של נפוליאון, בשנים 1806–1814, השתייכה פורארלברג לבוואריה ואחר כך שבה כמעט כולה לשלטונה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
מאז שנת 1918 משתייכת פורארלברג לאוסטריה, למעט תקופת הביניים במהלך הרייך השלישי, שבו הייתה חלק ממחוז טירול-פורארלברג שהקימו הנאצים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נכללה פורארלברג באזור הכיבוש הצרפתי.
בשנים 1999 ו-2005 גרמו שיטפונות קשים לנזקים בשטחים נרחבים של פורארלברג.
מאז הקמתה של הרפובליקה הפדרלית של אוסטריה ב-1949 נשלטה פורארלברג בידי מפלגת העם האוסטרית, ÖVP והמפלגות שקדמו לה.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, SPÖ, פרשה מממשלת מדינת המחוז בשנת 1974. במשך תקופה ארוכה הייתה פורארלברג מדינת המחוז האוסטרית היחידה שבה חלוקת הכוח בממשלה הייתה לפי עקרון הרוב ולא לפי העיקרון היחסי, עד שבשנת 1999 הצטרפו אליה מדינות המחוז זלצבורג וטירול לשיטה זו.
למעט בשנים 1999–2004 נהנתה מפלגת העם בפורארלברג תמיד מרוב מוחלט.
מאז 1983 מיוצגת גם מפלגת הירוקים האוסטרית בבית הנבחרים של פורארלברג.
בירת המחוז היא העיר ברגנץ, ובה ישנן מספר אטרקציות תיירותיות:
רכבל לתצפית על העיר והאגם מראשו של הר Pfander
פסטיבל האופרה הדו שנתי (The Bregenz Opera) נערך במשך מספר ימים ומציג את מיטב יצירות האופרה ("חליל הקסם", "נשף המסכות", "כרמן" ועוד).
ראש מדינת המחוז הוא דוקטור הרברט זאוסגרובר (Herbert Sausgruber) ממפלגת העם האוסטרית.
ממשלת המחוז יושבת בעיר ברגנץ.
פּוּר לה מֵריט היה העיטור הצבאי הגבוה ביותר בפרוסיה עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
ידוע גם בשמו הלא-רשמי "מקס הכחול".
העיטור יוסד בשנת 1740 בידי פרידריך הגדול, שבחר לו שם צרפתי, בהתאם לשפת החצר בפרוסיה באותם הימים – צרפתית.
עד 1810 היה העיטור צבאי ואזרחי כאחד.
בינואר של אותה השנה קבע מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השלישי שהעיטור יוענק רק לקציני צבא בשירות.
בשנת 1842 ייסד המלך פרידריך וילהלם הרביעי את עיטור-המשנה לנושאים אזרחיים, Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste ("עיטור בעבור הצטיינות במדעים ובאמנויות"), שחולק בשלושה תחומים: מדעי הרוח, מדעי הטבע, והאמנויות.
אחת מן האמנים המפורסמים ביותר שזכו בעיטור הלא-צבאי היא אמנית ההדפסים והפסלת הגרמנייה קתה קולוויץ (העיטור נשלל ממנה מאוחר יותר בידי הנאצים).
בשנת 1866 נוצרה רמה צבאית מיוחדת של העיטור, "הצלב הגדול".
עיטור ברמה גבוהה זו ניתן לאלה אשר במעשיהם הביאו לנסיגתו או להשמדתו של צבא שלם.
בשל תנאי זה לא הוענק העיטור ברמה זו ל"ברון האדום" מנפרד פון ריכטהופן, אף על פי שרבים בממסד הצבאי ביקשו להעניק לו אותו.
משום כך בחרו שלטונות פרוסיה להעניק לריכטהופן עיטור ברמה פחותה במעט, עיטור העיט האדום, שהוענק לעיתים רחוקות בלבד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה זכה העיטור לתהילה עולמית.
אף על פי שניתן היה להעניקו לכל קצין צבא, הפרסום הגדול ביותר ליווה את הענקת העיטור לטייסי זרוע האוויר הגרמנית, שאותם היללה התעמולה של ימי המלחמה.
תחילה הוענק העיטור לטייס שהפיל שמונה מטוסי אויב.
אלוף ההפלות מקס אימלמן היה הראשון שזכה בעיטור, ועיטור זה זכה לאחר מכן, בזכות צבעו ושמו של מקבלו המפורסם, לשם "מקס הכחול".
סף ההפלות הדרוש לקבלת העיטור הלך ועלה במהלך המלחמה, עד שבסופה נדרשו שש-עשרה הפלות כדי לזכות בעיטור.
עם הידועים שבין מקבלי העיטור נמנים הפלדמרשל לאונרד פון בלומנטל, מנפרד פון ריכטהופן ("הברון האדום"), הרמן גרינג, חברו הטייס של "הברון" שהיה אחר כך לאחד מבכירי הרייך השלישי, ארווין רומל, "שועל המדבר" הנודע ממלחמת העולם השנייה, וכן קצינים גרמנים שהובילו את המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה.
אחרון הזוכים בעיטור ששרד בחיים היה הסופר ארנסט יונגר, שמת בשנת 1998, ואשר בגיל 23 היה גם צעיר מקבלי העיטור.
כשליש מן העיטורים הוענקו לקצינים גבוהים בדרגת גנרל ואדמירל.
קצינים זוטרים בדרגות לוטננט וקפטן זכו רק בכרבע מן העיטורים.
הענקת העיטור הופסקה ביחד עם התפטרותו של הקייזר וילהלם השני ב-9 בנובמבר 1918 וסופה של הקיסרות הגרמנית.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה היטלר בחר שלא לחדש את העיטור מפאת טיבו האריסטוקרטי וכיוון שאפשר לתת אותו רק לקצינים.
העיטור המקביל ביוקרתו לפור לה מריט בזמן מלחמת העולם השנייה היה צלב האבירים של צלב הברזל, שהיה דרגה גבוהה של צלב הברזל.
בשנת 1952 חידש נשיא מערב גרמניה תיאודור הויס את עיטור-המשנה האזרחי כארגון עצמאי תחת חסותו של נשיא גרמניה (אף שאין זה עיטור ממלכתי כמו מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה).
עיטור מחודש זה ניתן על הישגים באמנויות ובמדעים, ולא על הצלחות צבאיות.
בין מקבליו הקולנוען וים ונדרס, הפיזיקאי זוכה פרס נובל רודולף מסבאואר, הסופר אומברטו אקו, והאדריכל לודוויג מיס ון דר רוהה.
מקבלי העיטור נדרשו לענוד אותו על המדים בכל עת.
העיטור הורכב מצלב מלטזי עם עיטים בין זרועותיו, כתר המלוכה, האות F, שסימלה את מייסד העיטור פרידריך הגדול, והמילים "Pour le Mérite" על הצלב.
העיטור נתלה על סרט בצבע לבן-שחור-לבן, שהם צבעי הדגל הפרוסי.
פוֹרְבְּס הוא כתב עת דו-שבועי עסקי שיוצא לאור בארצות הברית ומסקר נושאי כלכלה, עסקים, יזמות, חדשנות וטכנולוגיה.
מטה החברה הוא בג'רזי סיטי שבמדינת ניו-ג'רזי.
לפורבס מהדורות מקומיות היוצאות לאור ביותר מ-40 מדינות, בהן גם ישראל.
כתב העת ידוע בזכות הדירוגים והרשימות שלו ובהם דירוג עשירי ארצות הברית, הידוענים העשירים בארצות הברית, החברות המובילות בעולם, הצעירים המבטיחים ודירוג המיליארדרים הבין-לאומי.
יו"ר הקבוצה והעורך הראשי הוא סטיב פורבס והמנכ"ל הוא מייק פדרל.
בעל השליטה בכתב העת הוא אוסטין ראסל, שמחזיק ב-82% ממניות החברה.
העיתון נוסד בשנת 1917 על ידי ברטי צ'ארלס פורבס.
לאחר מותו בשנת 1954 ומות בנו הבכור, ברוס, הפך בשנת 1964 מלקולם סטיבנס, הבן השני של ברטי צ'ארלס פורבס, למוציא לאור עד מותו, בשנת 1990. לאחר מותו, הפך בנו מלקולם סטיבנס פורבס ג'וניור למוציא לאור.
כתב העת נמצא בבעלות חברת פורבס מדיה, ובבעלותה גם כתבי עת נוספים.
בשנת 2007 החברה קנתה את האתר RealClearPolitics – אתר החדשות המתמחה בסקרים פוליטיים.
לאחר המשבר הפיננסי ב-2010 מכרה החברה את הבניין המפורסם שלה בגריניץ' וילג' לאוניברסיטת ניו יורק, אך כתב העת המשיך לעבוד מתוכו.
ב-2014 העבירה החברה את משרדיה ואת מערכת כתב העת לג'רזי סיטי.
ב-2014 רכשו את השליטה בפורבס מדיה קבוצת השקעות הונג-קונגית בשם Integrated Whale Media.
על-פי הערכות הקבוצה רכשה את השליטה בפורבס לפי שווי של 475 מיליון דולר.
במאי 2023 רכש אוסטין ראסל את השליטה לפי שווי של 800 מיליון דולר.
בנוסף, רכש את האחזקות שהיו בידי משפחת פורבס ולא נמכרו בעבר, שאיבדו סופית את האחזקה בחברה.
דירוג עשירי תבל של פורבס
העיתון פורבס מפרסם מעת לעת דירוגים שונים, שהידוע בהם הוא דירוג השווי הנקי של עשירי תבל.
נכון לינואר 2025 נמצאים בראש הרשימה:
+דירוגשםשווי נקי בדולריםגיללאוםמקור העושר1אילון מאסק342 מיליארד53ארצות הבריתSpaceX, טסלה2מארק צוקרברג216 מיליארד40ארצות הבריתפייסבוק3ג'ף בזוס215 מיליארד61ארצות הבריתאמזון4לארי אליסון192 מיליארד80ארצות הבריתאורקל5ברנאר ארנו178 מיליארד76צרפתLVMH6וורן באפט154 מיליארד94ארצות הבריתברקשייר האת'ווי7לארי פייג144 מיליארד52ארצות הבריתגוגל8סרגיי ברין138 מיליארד51ארצות הבריתגוגל9אמאנסיו אורטגה124 מיליארד89ספרדזארה10סטיב באלמר118 מיליארד69ארצות הבריתמיקרוסופט
רשימת 100 הנשים החזקות ביותר בעולם
הפורבס מפרסם מדי שנה את רשימת הנשים החזקות בעולם.
לרשימה נבחרות נשים המובילות מדינות או ארגונים כלכליים גדולים או ללא כוונת רווח.
שני גורמים משפיעים על הבחירה: היקף החשיפה בעיתונות העולמית וגודל הארגון או המדינה בראשן הן עומדות.
בארבע השנים 2004–2007 נכללה ברשימה אורית גדיש, יו"ר חברת הייעוץ ביין ושות'.
בארבע השנים עד 2009 נבחרה אנגלה מרקל קאנצלרית גרמניה, למקום הראשון.
בשנת 2009 נבחרה למקום ה-93 אפרת פלד, מנכ"ל אריסון אחזקות (שבשליטת שרי אריסון) וחברת מועצת המנהלים של בנק הפועלים.
המגזין האמריקני מאפשר לפרסם במדינות שונות בעולם מהדורות מקומיות בתנאי זיכיון.
נכון ל-2019 כתב העת פורבס מתפרסם בזכיינות מקומית ביותר מ-40 מדינות ביניהן רוסיה, יפן, ברזיל, מקסיקו, פולין, הונגריה, רומניה, קוריאה ועוד.
בשנת 2004 החלה לצאת לאור בישראל, בידי הוצאת SBC מהדורה בעברית של פורבס, ובה מאמרים מתורגמים.
ב-2009 רכשה את הזיכיון בישראל קבוצת ג'רוזלם פוסט, ומ-2011 מנוהל המותג בישראל בידי R&B Media, שבבעלות רפי רוזנפלד וניר ברזילי.
ב-2012 עלה לאוויר אתר האינטרנט של "פורבס ישראל" ופותחו סדרה של מוצרים דיגיטליים.
שנה אחר כך עבר הזיכיון במלואו לבעלותה של חברת R&B Media.
המהדורה המקומית גיבשה במהלך השנים האחרונות אופי ייחודי, וזכתה לחשיפה תקשורתית נרחבת בעיקר בזכות הדירוגים המיוחדים לה – בין השאר רשימת הפוליטיקאים העשירים, הרבנים העשירים, הנשים המשפיעות וגם הרופאים הטובים בישראל.
בנובמבר 2014 פרסם כתב העת תחקיר מקיף אשר דירג את 10 ארגוני הטרור העשירים בעולם.
התחקיר זכה לתהודה רחבה וצוטט על ידי כלי תקשורת רבים ברחבי העולם – החל מעיתון "סאנדיי טיימס" היוקרתי ו"אל מונדו" הספרדי ועד למהדורות החדשות המובילות בקולומביה, בניגריה ובארגנטינה.
בעקבות הפרסום הנרחב אף הותקפו שרתי אתר האינטרנט של "פורבס ישראל" על ידי האקרים.
בחודש אפריל 2016 קיים כתב העת פורבס את הוועידה הבין-לאומית הראשונה של הצעירים עד גיל 30 – בישראל.
לוועידה הגיעו 400 צעירים מארצות הברית ומאירופה שנבחרו על ידי כתב העת האמריקני ו-200 צעירים ישראלים שנבחרו בידי פורבס ישראל.
ישראלים המופיעים ברשימת עשירי העולם של "פורבס"
בנוסף להם, יש גם ישראלים לשעבר, שבילו חלק מחייהם בישראל או קשורים אליה, שהופיעו במקומות גבוהים ברשימת עשירי "פורבס", בהם שלדון אדלסון (במקום ה-28 ברשימת 2020), חיים סבן, פויו זבלודוביץ' ואחותו רבקה בלדגרין (סולתם מערכות).
במקביל מפרסם פורבס ישראל מדי שנה את רשימת 100 עשירי ישראל, במקום הראשון ברשימה לשנת 2019 ניצבת מרים אדלסון.
משנת 2010 מאפשר אתר האינטרנט של פורבס לפרילנסרים (המכונים "תורמים"), שאינם חלק מצוות כתב העת, לפרסם תכנים תמורת תשלום.
התשלום הוא יחסי למספר הצפיות בתוכן.
רבים הסתייגו ממודל עסקי זה וטענו שהוא מאפשר פרסום יחסי ציבור במסווה של מידע עיתונאי.
חלק ניכר מהאתר מכיל תוכן שנוצר על ידי תורמים חיצוניים, ובמספר מקרים פורסם תוכן שנוי במחלוקת.
בשנת 2019 פורסמו בכל יום באתר האינטרנט 100 מאמרים שנוצרו על ידי 3,000 פרילנסרים.
בסקירה של האתר שפרסמה אוניברסיטת הרווארד תואר אתר האינטרנט של פורבס כ"פלטפורמה לרמאות, הונאות, ועיתונות גרועה".
פוקשאן (רומנית: Focşani, אלפבית פונטי בינלאומי: ) היא עיר בחבל מולדובה שברומניה המשמשת כבירת מחוז ורנצ'אה, על גבול חבל מונטניה (חלקה מעבר לגבול זה).
נכון לשנת 2002 מנתה אוכלוסיית פוקשאן 103,219 תושבים.
העיר שימשה בעבר כשדה הקרב לניצחונו של אלכסנדר סובורוב נגד האימפריה העות'מאנית.
במסמכים היסטוריים על היישוב מוזכר שבמקום הייתה אחוזה של קשיש בשם Focşa (פוקשה).
ברומנית מקובל להוסיף את האות i בסיום מילה כדי לציין השתייכות או ריבוי; במקרה שהמילה מסתיימת בתנועה, יש צורך להוסיף עיצור חוצץ, ורק אחר כך את האות i – וכך נוצר השם Focşani, "פוקשאנ(י)", קרי, המקום של פוקשה.
הדיווחים הראשונים על הקהילה היהודית של פוקשאן מתועדים למאה ה-17. רב העיר של אותה תקופה, הרב נתן נטע הנובר, הוא מחבר הספרים "יון מצולה" ו"שערי ציון".
בחלקה של פוקשאן שבשטח החבל היסטורי מולדובה הוקם בית עלמין יהודי בשנת 1691 ובית כנסת בשנת 1698. בשנת 1797 נבנה בית הכנסת המקומי בצד שבשטח החבל ההיסטורי ולאכיה.
בשנת 1821, בתקופת המרד של טודור ולדימירסקו ומעבר הצבא היווני של פיליקי אטריה דרך פוקשאן, נשרפה העיר ונערכו מהומות אנטי־יהודיות, שתבעו קורבנות בנפש.
בשנת 1859 היו בפוקשאן 1855 יהודים, שהיוו כ־20% מאוכלוסיית המקום.
בסוף שנת 1881 נערך בעיר הכנס הציוני הראשון, קונגרס פוקשאן.
בתחילת המאה ה-20 היו בפוקשאן 6 בתי כנסת והיהודים היוו כ־25% מאוכלוסיית העיר.
בין ילידי המקום המפורסמים נמנו הרב שניאור זלמן שכטר, חוקר יהדות ומייסד היהדות הקונסרבטיבית באמריקה והסופר קאמיל בלטאזאר.
פור-רויאל-דה-שאן היה מנזר שנוסד על ידי המסדר של נזירים ציסטרציאנים כ-25 ק"מ דרומית מערבית לפריז, ובו התקיימו מספר מוסדות תרבותיים חשובים.
פור-רויאל נוסד ב-1204 כמנזר לנשים.
המקום התפרסם כמוסד חינוכי אחרי שנערכה שם רפורמה בתוכנית הלימודים על ידי אם המנזר ז'קלין ארנו ב- 1602. ב-1626 פרצה במקום מגפת קדחת הביצות ורוב הנזירות הועברו למנזר בפריז שנודע בשם פור-רויאל-דה-פרי, בעוד שהמנזר הישן נודע בשם פור-רויאל-דה שאן (פור-רויאל של השדות).
החל משנת 1648 התיישבה בפור-רויאל-דה-שאן קבוצת גברים "מתבודדים" שחפצו להיות נזירים.
קבוצה זו כללה אחדים מבני משפחת ארנו (Arnauld), למשל אנטואן ארנו, ומספר אנשי אצולה ובהם הדוכס דה לוויין, קלוד לאנסלו והברון דה פונשאטו.
הם חפרו תעלות ניקוז וייבשו את הביצות, תקנו את הבניינים וטפחו את המטעים והגנים.
ב-1634 ז'אן דו ורז'יה דה אוראן נעשה מנהל המנזר.
הוא היה ממצדדי תורתו של התאולוג הקתולי קורנליוס יאנסן, שלפיה האדם מושחת מטבעו בגלל החטא הקדמון והחיים בעולם הזה הם הבל ושווא.
מכאן ואילך מנזרי פור-רויאל נמנו עם מצדדיו של יאנסן.
ב-1638 "המתבודדים", שכונו "גבירי פור-רויאל", ייסדו את "בתי הספר הקטנים של פור-רויאל" שהתפרסמו בשל רמתם החינוכית הגבוהה, ובעיקר משום שמהם יצאה הבשורה של "דקדוק פור-רויאל" - הדקדוק הצרפתי הקלאסי שהסדיר את חוקי השפה הצרפתית לדורות הבאים.
בבתי ספר אלה למדו ילדים בגילים 9 - 10 ובהם ז'אן רסין המחזאי לעתיד.
תוכנית הלימודים כללה צרפתית, לטינית, יוונית ותאולוגיה.
המתמטיקאי בלז פסקל ואחותו ז'קלין נהגו להתפלל בפור-רויאל-דה-פרי.
ב-1651 הפכה ז'קלין לנזירה בפור-רויאל-דה-שאן, ובדצמבר 1654 הפך בלז פסקל לחבר הקהילה של אותו מוסד, אחרי שעבר חוויה דתית בעקבות תאונה.
הוא שהה בפור-רויאל-דה-שאן 15 יום ב-1655 ובמשך ארבע השנים הבאות נהג לבקר שם לעיתים קרובות, ועמד בקשר הדוק עם מצדדיו של יאנסן.
פסקל הגן על פור-רויאל נגד התקפתם של הישועים שהתנגדו בכל תוקף ליאנסניזם וראו בו כפירה בדת הקתולית.
ב-1661 נסגרו בתי הספר של פור-רויאל, וב-1666 ראשי קבוצת "המתבודדים" נאסרו בפקודת המלך לואי הארבעה עשר.
ב-1679 נאסר על המוסד לקבל חברים חדשים.
ב-1708 הכריז האפיפיור קלמנס האחד עשר על ביטולו של פור-רויאל-דה-שאן.
ב-29 באוגוסט 1709 הוקף המקום בחיילים שגירשו משם את הנזירות בפקודת המלך לואי הארבעה עשר.
ב-1710 נהרסו הבניינים ובכך הקיץ הקץ על פור-רויאל שהתקיים 506 שנה.
פוֹר-דֶה-פְרָאנְס היא בירת מרטיניק, מחוז צרפתי מעבר לים.
לפי מפקד האוכלוסין של 2020, בעיר גרים כ-75,000 תושבים.
פור-דה-פראנס היא אחת הערים הגדולות באיים הקאריביים.
העיר שוכנת על חופו המערבי של האי מרטיניק, בכניסה הצפונית למפרץ פור-דה-פראנס, בשפך נהר מאדאם.
העיר משתרעת על מישור צר בין הגבעות לים, אך ניתן להגיע אליה מכל חלקי האי.
בשנת 1683 בנה המושל הראשון של מרטיניק, ז'אק דופארקה, את מבצר סן לואי כדי להגן על העיר מהתקפות אויב.
המבצר נהרס, אך נבנה מחדש ב-1669 כאשר המלך לואי ה-14 מינה את המרקיז מבאס (Baas) למושל הכללי באזור.
תחת שלטונו ושלטון ממשיכיו הורחב המבצר עד שנוצרה סביבו העיר, שנקראה במקור "פור-רואיאל" (Fort-Royal).
חשיבותה הכלכלית עלתה לאחר התפרצות הר הגעש פלה, שהשמידה את העיר סן-פייר ב-1902.
אוכלוסיית העיר, נכון לשנת 2020, מונה 75,286 נפשות.
אוכלוסיית העיר נמצאת במגמת ירידה מאז 1990, אז הגיעה האוכלוסייה לשיא של יותר מ־100,000 תושבים.
האקלים בפור-דה-פראנס הוא אקלים משווני טרופי (Af לפי שיטת קפן).
כמעט בכל ימות השנה נעות הטמפרטורות בעיר בין 22 ל־31 מעלות צלזיוס.
בשנה ממוצעת יורדים כ־1,950 מילמטרים של משקעים.
ארבע הפסגות הוא הרכב מוזיקלי אמריקני שכולל ארבעה זמרים.
עיקר הצלחתה של הרביעייה היה בשנות ה-60. הרביעייה שרה בסגנון דו-וופ, מוזיקת נשמה, רית'ם אנד בלוז, דיסקו וסגנונות קרובים נוספים.
הלהקה נוסדה בדטרויט בשם "ארבע המטרות", על ידי ארבעה צעירים אפרו-אמריקאים, לוי סטאבס , עבדול פאקיר , רנאלדו בנסון ולורנס פייטון , שנשארה פעילה בהרכב זה עד מותו של פייטון בשנת 1997. גם לאחר מכן המשיכה בפעילותה, בהרכבים מתחלפים.
הלהקה הייתה בין הלהקות שהגדירו את צליל "מוטאון" בשנות ה-60. ייחודה בין הלהקות הקוליות בתקופתה היה קול הבריטון של מנהיג הלהקה, סטאבס, בעת שרוב הלהקות הקוליות הונהגו על ידי טנור.
בתקופת מוטאון של הלהקה, כללה הלהקה את צוות הכותבים הולנד-דוזייר-הולנד, שהיה אחראי לרבים מלהיטי מוטאון.
בתקופה זו, תקופת השיא של הלהקה, דורגו שניים מלהיטיהם, "(I Can't Help Myself (Sugar Pie, Honey Bunch" ב-1965, ו-"Reach Out I'll Be There" ב-1966 במקום הראשון במצעד הפזמונים הכללי של הבילבורד.
הלהקה נותרה בדטרויט לאחר שמוטאון עברה ללוס אנג'לס ב-1972, והמשיכה להקליט במסגרות שונות אחרות.
ב-17 באוקטובר 2008 נפטר הסולן לוי סטאבס, לאחר מחלה ממושכת שמנעה ממנו להופיע מאז שנת 2000. כיום כולל ההרכב, בנוסף לפאקיר הוותיק, גם את רוקל פייטון, רוני מקנייר והרולד בונהרט.
הקבוצה הוכנסה להיכל התהילה של הרוקנרול בשנת 1990 ולהיכל התהילה של קבוצת ווקאל בשנת 1999. בשנת 2004, רולינג סטון דירג אותם במקום ה-79 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
ארבע הפסגות זכו בפרסים רבים, כולל הפרסים הבאים:
פוּר (בשפת הפור: פֿוּרַא; בערבית: فور) הם עם היושב בדרום-מערב סודאן, בעיקר בחבל דארפור, שבו הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר.
פרנסתם העיקרית של בני השבט היא ברעיית צאן ובחקלאות, בעיקר בגידול דוחן.
חברתם היא חברה מסורתית, הנשלטת בידי זקני הכפר, ואשר משתייכת לדת האסלאם, בעקבות כיבושו של האזור בידי אימפריית קאנם בימי הביניים.
בני הפור דוברים את שפת הפור, שפה נילו-סהרית, ובשנות האלפיים, יש בהם הדוברים גם ערבית.
השם "דארפור" פירושו "ביתם של הפור"; בני השבט היו מייסדיה של סולטנות דארפור ההיסטורית, ששלטה בחבל עד שנת 1916. גם מושלי החבל הנודעים ביותר מאז הם מבני פור.
עבד אל-ואחד מוחמד נוּר , מבני פור, הוא שייסד בשנת 1992 את תנועת המורדים 'התנועה והצבא לשחרור סודאן' (SLA).
אזור מחייתם המקורי של בני פור הוא האזור ההררי שבין ג'בל סי וג'בל מארה; ואולם כיום, בעקבות הסכסוך בדארפור, מתגוררים רובם באזורים התחתיים שממערב ומדרום-מערב, בסביבות .
חלק אחר של בני פור מתגוררים בצ'אד, ממערב לסודאן.
רבים מבני הצ'אד כיום הם פליטים, המתגוררים במחנות פליטים או בארצות הסמוכות לסודאן, כמצרים וכן בישראל (בעיקר באילת) ישנם פליטים בני פור.
אורח חייהם ופרנסתם של בני פור הובילו לסכסוך ביניהם לבין שבטי הבדואי הנוודים בגארה (מספרם עולה על בני פור ביחס של 2:1), הרועים את צאנם באזור, בנוגע לגישה למים ולשטחי מרעה, בפרט באזור ג'בל מארה שבמרכז דארפור, שבהריו מצויה הקרקע החקלאית הפורייה ביותר.
סכסוך זה הוליד מתיחות אתנית רבת שנים באזור, שהתפרצה לבסוף ברצח העם בדארפור שהחל בשנת 2003 ונמשך עד לימינו.
פור פאטה הוא מבצר שנמצא באי פאטה שבשפך נהר ז'ירונד כקילומטר ממערב לעיר בלאי (Blaye).
פור פאטה יחד עם פור מדוק ומצודת בלאי נבנו על מנת להגן על בורדו והנמל שלה מפני שודדי ים והתקפות מצד הבריטים והספרדים.
בשנת 1690 אישר לואי הארבעה עשר את בניית המבצר והבנייה החלה ב-1693. המבצר נבנה בצורה אליפטית וגובהו 12 מטר.
הוא נמצא בקו ראייה הן מפור מדוק והן ממצודת בליי שיחד יוצרים את ההגנה על שפך נהר הז'ירונד.
המבנה יועד לעשרים גברים, הוא בצורת טבעת, מצויד בבור מים מתוקים, קפלה וחבית אבקת שרפה.
המבצר מהווה הישג אדריכלי אמיתי, מכיוון שחוסר היציבות של הקרקע דרש לבנות את המצודה על אדן עץ.
פור פאטה נמצא ברשימת האתרים ההיסטוריים של צרפת משנת 1935 והוגדר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-2008 כאחד מביצורי וובאן.
מפת התבליט של המצודה עדיין קיימת ומוצגת במוזיאון האינוולידס בפריז.
פוקת המפרץ (שם מדעי: Phoca vitulina) הוא מין של כלב ים, והמין הנפוץ ביותר של טורפים ימיים בעולם.
הוא נפוץ בימים קרים וממוזגים בצפון האוקיינוס השקט והאטלנטי.
הוא קרוי גם כלב ים מצוי ופוקה מצויה.
אורך פרט בוגר יכול להגיע עד 1.85 מטר ועד משקל של 168 ק"ג.
מזון - כלבי הים יכולים לשחות הרבה בחיפוש אחר מזון לים הפתוח או בחופים חוליים ואף במזחים ונמלים שונים.
הם אוכלים בעיקר דגים כמו מליח, עפיאן אירופי, בס לבן, מקרל, בקלה ודגי סולית וסלמון, ויאכלו גם רכיכות וסרטנים שונים ויצללו לעומק כדי לתפוס אותם.
לעיתים נדירות הם יאכלו יצורים גדולים יותר, כגון ברווזים.
טורפים - טורפיו הנפוצים ביותר הם אורקה ועמלץ לבן, אך הם לא נפוצים בתוך יערות הקלפ שם מתחבאים הפוקות.
הגורים יכולים להיטרף גם בידי כרישים נוספים, אריות ים, דובי קוטב ואף בידי עיטמים וכן בידי ציידים אנושיים.
אזור מחיה - הפוקות חיות בים בדרך כלל באוקיינוס או ליד חופים וגם ביערות הקלפ, אך עולות לחוף למושבות הרבייה שלהם.
המושבות נמצאות בדרך כלל על חופים סלעיים, אך גם באזורי בוץ, חול וקרח.
שם הם מזדווגים ואחרי תשעה חודשים הנקבות ממליטות גור השוקל 8–12 ק"ג.
הגור נגמל תוך 4–6 שבועות, ואז יוצא לים לחפש מזון.
שערות השפם של כלב הים המצוי הן הארוכות ביותר מקרב בעלי החיים.
הן בעלות צורה גלית, ובזקיקיהן כמות קצות עצבים גדולה פי עשרה מאלה של חולדות.
הוכח מחקרית כי שפמה של הפוקה מסוגל לקלוט ביעילות שינויים קטנים ביותר בזרימת המים, למשל, תנועות שנוצרו עקב שחייה של דגים שעזבו את המקום אפילו 35 שניות קודם לכן.
יכולת זו מאפשרת להם לחוש בטרפם גם במים עכורים, יכולת מפותחת כל כך שידועים מקרים של כלבי ים עוורים שעדיין נצפו במצב פיזי מצוין.
concolor - מצוי במערב אמריקה הצפונית
mellonae - מצוי בנהרות במזרח קנדה
richardsi - מצוי במערב אמריקה
stejnegeri - מצוי במזרח אסיה
vitulina - מצוי מאירופה למערב אסיה
פוּרַאת נסאר הוא עיתונאי ומבזקן ערבי-ישראלי ששימש כתב-שטח בחברת החדשות של N12 והגיש מבזקי חדשות של ערוץ 12.
נסאר נולד בכפר טורעאן, ישראל, למשפחה ערבית.
למד תקשורת במכללה האקדמית עמק יזרעאל שבגליל.
בתחילת דרכו, הועסק ככתב אזורי של חדשות HOT בצפון.
אחר כך שימש כעיתונאי-חוקר בשבועון "א-סינארה" למגזר הערבי פלסטיני בישראל ובירדן, וכן כעורך באתר האינטרנט מבית העיתון "א-סנארה".
בשנת 2008 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 2.
ב-2013 פרסם 'דיווח כוזב' בחדשות 2 - כתבה שטענה כי מורות בבית ספר ערבי נוצרי בנצרת, כביכול, יצאו לחופשה בחו"ל בעיצומה של שנת הלימודים.
ב-2016 פסק בית המשפט המחוזי כי הפרסום היה שקרי, וחייב את חברת החדשות, שידורי קשת, מנכ"ל ערוץ 2, המגישה הבכירה יונית לוי ביחד עם הכתב פוראת נסאר - בתשלום פיצויים בגובה כ-360 אלף ש"ח.
ב-8 באוקטובר 2015 נשלח לסקר פיגוע דקירה בעפולה, הותקף בידי עוברי אורח שנכחו בסמוך למקום, ופונה לבית חולים.
באוגוסט 2016, החל לראשונה להגיש גם מבזקי חדשות, לסירוגין, בחברת החדשות של ערוץ 2.
נסאר הגיש את המגזין בערבית של חברת החדשות "השבוע".
נסאר המשיך לשמש ככתב-שטח וכמבזקן לסירוגין בחדשות 12, הנודעת בשם N12 - גם לאחר שחברת החדשות של ערוץ 2 לשעבר - עברו לשדר בלעדית בערוץ קשת 12 (מאז שלהי שנת 2017), ובמרץ 2024 סיים את עבודתו בחברה.
פור מדוק הוא מבצר מן המאה ה-17 על גדות שפך הנהר ז'ירונד, בשטח הקומונה "קוסק - פור מדוק", מערבית לעיר בורדו בצרפת.
המבצר שוכן בגדה השמאלית (דרומית) של הנהר, ויחד עם פור פאטה שנמצא על אי במרכז הנהר, ומצודת בלאי שבגדה הימנית, הוא מהווה חלק מקומפלקס מבוצר שנועד להגן על בורדו מפני התקפה מכיוון הים.
המבצר נבנה ביוזמתו ובניהולו של סבסטיאן דה וובאן, מהנדס ומתכנן צרפתי שפעל תחת שלטונו של המלך לואי הארבעה עשר וביצר ערים ומבצרים רבים בכל רחבי צרפת.
המבצר רשום בצרפת כאתר היסטורי משנת 1956. משנת 2008 מוגדר המבצר, יחד עם ביצורים במקומות נוספים ברחבי צרפת, כאתר מורשת עולמית כאחד מביצורי וובאן.
שפך נהר הז'ירונד, הגדול מסוגו באירופה, שימש כנתיב תחבורה ימית והפך את בורדו לעיר נמל חשובה עוד בימי הביניים.
אך הגישה הנוחה לפנים הארץ הובילה גם לפלישות ימיות דרך השפך, בין השאר פשיטות ויקינגיות וקרבות שנערכו במהלך מלחמת מאה השנים.
בסוף המאה ה-17, כחלק ממאמציו לשפר את הגנת גבולות הממלכה, קרא לואי הארבעה עשר לסבסטיאן דה וובאן, אז מפקח כללי על הביצורים בממלכה, ובין השאר הטיל עליו לתכנן את ביצור המקום.
וובאן החליט שכדי להגן על הנהר יש לשלוט היטב בכל רוחבו ולא להסתפק במבצר אחד על הגדה.
לשם כך בוצרה והורחבה מצודת בלאי הקיימת בגדה הימנית, נבנה פור פאטה הקטן על אי במרכז הנהר, ואליהם נוסף פור מדוק על הגדה השמאלית.
העבודות בשטח וחפירת תעלות ההגנה החלו בשנת 1689, ובניית המבנים עצמם בשנת 1691.
המבצר נבנה על שטח ביצות נמוך, צמוד, לנהר, לא רחוק מהכפר "קוסק", על שטח של 250 דונם.
המבצר נועד להכיל עד כ-300 חיילים, אך מעולם לא הגיע למספר זה.
צורתו צורת טרפז הניצב במאונך לנהר.
הביצורים בנויים בשיטת ביצורי הכוכב ומכסים שטח של כ-250 דונם.
צורת המבצר היא טרפז שווה-שוקיים, בארבע פינותיו בנויים באסטיונים (מגננים) מעוינים.
סביבה המבצר סוללת עפר בגובה של כ-2 מטרים ובצמוד אליה תעלת מים היקפית צרה.
בנוסף לתעלה הקטנה בנויה תעלה היקפית רחבה יותר במרחק כמה עשרות מטרים.
התעלות מחוברות בסכר למי שפך הנהר.
לפני הכניסה למבצר מתפתלת התעלה הרחבה ויוצרת אי קטן דרכו עוברת הדרך לכניסה למבצר, והגישה אליו היא באמצעות גשרים בלבד.
סוג ביצור זה נקרא "חצי סהר".
במבצר שני מבני שמירה חשובים.
הראשון הוא בית השמירה המלכותי, המבנה המרכזי של המבצר.
הוא ממוקם בכניסה למבצר, גובהו שלוש קומות והוא בנוי בסגנון נאו קלאסי.
המבנה שימש גם למגורי הקצינים של המשמר.
בחזית הכניסה החיצונית של המבנה שער גדול ומפואר.
הכניסה למבצר מוגנת בדלתות עץ עבות, בגשר מתרומם ובחרכי ירי פנימיים המאפשרים למגינים היושבים במרתפים צדדיים לירות בפולשים אפשריים.
השני הוא בית השמירה של הנהר, מול בית המשמר המלכותי ובצמוד לנהר.
בבית השמירה של הנהר הוקם מחסן הנשק של המבצר והונחו תותחי המבצר, שהגנו על הנהר ומילאו למעשה את משימתו העיקרית של המבצר.
המבנה שוכן על במה מוגבהת בגובה של כשני מטרים, המאפשרת לו תצפית טובה יותר על הנהר.
קומת המסד של המבנה אטומה ואילו הקומה השנייה, המוגבהת, כוללת ארקדה מפוארת וחרכי ירי לכיוון הנהר.
הגישה לקומה השנייה היא בעזרת שני גרמי מדרגות רחבים וסימטריים המאפשרים גישה מהירה של הכוחות לעמדות הירי.
סביב המבנה הוקמה סוללת עפר, למניעת הצפות בעת סערה או גאות.
שימוש נוסף למבנה בעתות שלום היה כנקודת מכס לאניות המפליגות לכיוון בורדו.
על יד בית המשמר של הנהר הוקם מעגן קטן שאיפשר את הקשר עם שני המבצרים האחרים ואת עצירות התשלום של אניות הסוחר.
במרכז המבצר, בשני מבנים מוארכים ומקבילים, נמצאו מגורי החיילים.
כל אחד מהם כלל כ-40 חדרים ובכל אחד מהם שלוש או ארבע מיטות.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם פורק חלקם הגדול של המבנים, שהיו רעועים, ואבניהם שימשו לבנייה, כך שכיום נותר רק חלק מהמבנה הדרומי על תילו.
מלבד המגורים נבנו במרכז המבצר מאפייה הכוללת שני תנורים גדולים, קפלה, מגורי כומר ומגורי "כירורג" המשמר.
במרוחק יותר ניצבים שני מבני אבן קטנים ששימשו כמחסן אבקת שרפה ומאגר מים.
לאחר ההכרה במבצר כאתר היסטורי הוחל בשיפוץ הדרגתי של המבנים בו.
המבנים הקיימים שופצו ושומרו - כולל בתי השמירה, בית הכומר, מחסן אבקת השריפה ומגדל המים.
הקפלה שנחרבה נבנתה מחדש לחלוטין בשנת 1994. כיום האתר כולו פתוח למבקרים.
בקיץ 2013 אירח המבצר במשך שלושה ימים את חגיגות ה-90 שנה להקמת תנועת הצופים היהודיים בצרפת (E.E.I.F) בהשתתפות מעל 5,000 חניכים וותיקים, כולל משלחת ראשונה מטעם הצופים בישראל.
ניאסנגבה הוא בנו של רודן טוגו ניאסנגבה איאדמה, שמת מהתקף לב אחרי ששלט במדינה במשך 38 שנים.
הוא נולד במחוז לקס, במזרח המדינה.
הוא למד בתיכון בלומה, בירת טוגו, ולאחר מכן בסורבון בפריז, שם קיבל תואר במימון ומנהל עסקים.
לאחר מכן קיבל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בארצות הברית.
בשנת 2002 נבחר לפרלמנט טוגו כסגן נציג מחוז מגוריו, ובשנת 2003 צורף לממשלה ונהג להופיע עם אביו באירועים רשמיים.
בשנת 2009 מונה לשר המכרות והתקשורת.
לאחר מותו של אייאדמה הכריז רמטכ"ל צבא טוגו על פור ניאסנגבה כנשיא החדש.
נשיא נציבות האיחוד האפריקאי, אלפא אומר קונרה, הודיע מיד שהכרזה זו היא למעשה הפיכה צבאית המנוגדת לחוקת המדינה.
גם ארגונים אחרים, שהבולט בהם היה ECOWAS (הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה) לא אישרו את מינויו כנשיא.
תחת לחץ כבד מצד ארגונים אלה והקהילה הבינלאומית, פרש ניאסנגבה מתפקיד הנשיא ב-25 בפברואר, ואת מקומו תפס בונפו עבאס, שהיה יושב ראש הפרלמנט, שהיה אמור להתמנות מלכתחילה לנשיא על פי החוקה.
באפריל 2005 נערכו בחירות לנשיאות, ובהן זכה פור ניאסנגבה ב-60% מהקולות.
ב-24 באפריל 2005 מונה רשמית לנשיא.
ניאסנגבה נבחר שוב לנשיא בבחירות בשנת 2010 ובשנת 2015. בשנת 2012 ביצע רפורמות בשיטת הבחירות במדינה, שעוררו זעם רב.
דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית משנת 2010 מציין שתחת שלטונו של ניאסנגבה "נעשה שימוש מופרז בכוחות הביטחון, כולל עינויים, אשר הביאו להרוגים ופצועים.
במדינה תנאי כליאה קשים והם מהווים סכנת חיים.
מתבצעים מעצרים ומאסרים שרירותיים, הכוללים מעצר ממושך לפני משפט.
קיימת השפעה של הרשות המבצעת על הרשות השופטת, יש הפרה מתמשכת של זכויות האזרח, הגבלות על חופש העיתונות, חופש ההתארגנות וחופש התנועה.
יש שחיתות בקרב גורמים רשמיים, אפליה ואלימות נגד נשים, התעללות בילדים, כולל השחתת איבר המין הנשי וניצול מיני של ילדים.
יש במדינה אפליה אתנית, סחר בבני אדם, בעיקר נשים וילדים, אפליית אנשים עם מוגבלויות, אפליה רשמית וחברתית נגד הומוסקסואלים, אפליית נשאי HIV, ועבודת כפייה, כולל ילדים."
בשנת 2019 תוקנו תיקונים חדשים לחוקה, כחלק מהתיקונים הוכנסו מחדש מגבלות הכהונה שבוטלו ב-2002. מגבלות אלו הגבילו את כהונתו של נשיא לשתי כהונות של חמש שנים.
עם זאת, המגבלות לא חלו רטרוספקטיבית, ואפשרו ניאסנגבה לכהן שתי כהונות עתידיות בנוסף לשלוש שכבר כיהן.
על רקע זאת זכה בבחירות ב-2020 ונבחר לכהונה נוספת.
ניאסנגבה ערך ביקור רשמי בישראל בשנת 2012 ונפגש עם נשיא המדינה שמעון פרס.
איננו יכולים לוותר על ידידות כה נפלאה עם מדינה שהצליחה לשגשג בסביבה כל כך עוינת." בביקורו במפעל רותם אמפרט נגב.
פורביס אורקה היא מכונית ספורט, 2 מושבים, בעלת מרכב פיברגלאס, אשר יוצרה על ידי חברת "Purvis Cars " האוסטרלית בין השנים 1974–1991.
סך הכול יוצרו 683 יחידות.
דגם ה"פורביס אורקה" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות הבנלאומיות במלבורן, בשנת 1974.
מיקום חברת "Purvis Eureka" היה בויקטוריה בעיר דנדנבורג.
בנוסף לייצור הדגם באוסטרליה, משנת 1977 הורכב דגם ה"פורביס אורקה" בניו זילנד.
בדגם הותקנה "חופה" בודדת לכניסת ויציאת נוסעים.
פור גרימו , המכונה גם "ונציה של פרובאנס", היא עיירת נופש בריביירה הצרפתית השוכנת בקצה מפרץ סן טרופה, ומהווה מבחינה מנהלית חלק מקומונת גרימו.
פור גרימו נבנתה בסוף שנות השישים של המאה העשרים ותוכננה על ידי האדריכל פרנסואה ספורי (François Spoerry).
הרעיון היה לבנות עיר של תעלות נוסח ונציה, אולם בסגנון של כפר דייגים צרפתי.
הכוונה הייתה למשוך למקום בעלי יאכטות, ולשם כך נבנה כמעט לכל בית מעגן צמוד משלו.
המקום הורחב, באותו סגנון, בשנות השבעים ופעם נוספת בשנות התשעים.
בעיירה ניצבת כנסיית סן-פרנסואה ד'אסיז (Église Saint-François d'Assise) בה קבועים ויטראז'ים של אמן האופ ארט ויקטור וסרלי.
פוראבר (מאנגלית: Forever) היא סדרת דרמה מוזיקלית ישראלית לילדים ונוער, ששודרה מ-30 בדצמבר 2018 עד 12 ביוני 2019 בערוץ טין ניק של HOT.
את הסדרה יצרו אורי גרוס, יואב צפיר, טמירה ירדני, יעל כץ ונעם נבו.
את שיר הנושא כתב והלחין לי בירן, שגם ביצע אותו עם אליאנה תדהר.
הסדרה צולמה בחודשים יולי - ספטמבר 2018, והיא בת 49 פרקי עלילה, שחולקו לשתי עונות.
הפרק האחרון בעונה הראשונה, אשר כללה 25 פרקים, שודר ב-31 בינואר 2019. העונה השנייה התחילה את שידוריה ב-12 במאי 2019 וכוללת 24 פרקי עלילה.
אחרי כל פרק בסדרה משודר פרק בן 5 דקות של סדרה בת הקרויה "Forever After" (פוראבר אפטר).
הסדרה כוללת הצצה למאחורי הקלעים, האודישנים של השחקנים לדמויות ואפילו פרקים מבוימים שבהם הדמויות מדברות על הדמויות האחרות כאילו הן ב"ראיון".
כמו כן בכל סוף פרק אחד מהשחקנים מבצע קטע קומי או מותח ומכריז על "אזעקת ספוילר" (Spoiler Alert) שבה מראים הצצה לפרק הבא.
הסדרה עוסקת במשפחת גילמן ומספרת על בתיה גילמן, אמא לאדם, יולי ורומי גילמן, מדענית שמנסה לערוך ניסוי שמטרתו להמציא מכונה שמצעירה תאים ביצורים חיים.
הניסוי מצליח, ובעקבות זאת בתיה ודודו הופכים בטעות מזוג הורים לבני נוער בני 17. הם מנסים לתקן את טעותם אך נכשלים, ובעקבות כך בתם רומי בת ה-12 נהפכת לאישה בת 32. העלילה מסתבכת כאשר סטיבן, המנהל של בתיה, מתגלה כרמאי שרוצה לגנוב לה את ההמצאה.
בתיה מגלה את כוונתו ולכן לא רוצה לספר לו שהמכונה פעלה.
לאחר שהתקשרה להגיד לו שאין שום פריצת דרך בסוף, סטיבן מתחיל לחשוד בה.
בעקבות זאת הוא חוסם לה את הגישה לחברה שבה היא עובדת וכך היא לא יכולה להשיג עוד דלק (SEU) כדי להזקין אותה ואת דודו ולהצעיר את רומי בחזרה.
בהמשך משפחת גילמן מנסה להשיג עוד SEU בתוכניות שונות שלא נוחלות הצלחה.
באחת מהן סטיבן מגיע לביקור פתע בבית של בתיה ומגלה שהיא הפכה לילדה בת 17. בהמשך סטיבן מחזיר את עצמו לגיל 10 וממשיך לרמות את בתיה ולנסות לגנוב לה את ההמצאה.
יולי מגלה לעומר שהיא אוהבת אותו, ועומר אומר ליולי שהוא אוהב את בת-אל גדות.
בתיה שומעת זאת ומחליטה לוותר על המכונה בתמורה לכך שסטיבן יחזיר אותה ואת דודו לגיל 44 ולאחר מכן את רומי בתם של השניים לגיל 12. דודו מסרב לחזור לגיל 44 ונוצר עימות בינו לבין לבתיה.
בתיה נפרדת מבעלה דודו ולאחר מכן נחטפת בידי הקטור רמון, השותף השקט של סטיבן.
בהמשך מתברר שגם סטיבן נחטף.
רומי מתחילה לדאוג לאימה, מכיוון שהקטור מאיים לפגוע בבני משפחתה.
בני משפחת גילמן, ביחד עם איתי ודני, מחליטים לערוך מבצע חילוץ לשחרורם של בתיה וסטיבן.
לאחר שהפעולה נכשלת, הקטור מאיים להרוג את רומי ובהמשך את דודו, ואילו בתיה וסטיבן מסכימים להעביר לו את הזכויות על המכונה.
בהמשך מתגלה שקיים "הקטור אמיתי" שעובד בחברה המתחרה, ביוטקס, ושהקטור הנוכחי התחזה לו בעזרת מכונה שהומצאה בחברה.
דודו מסכים לחזור לגיל 44, אך בתיה אומרת לו שתסכים להחזיר אותם ואת רומי לגילם המקורי אחרי הגמר של "כוכב אירופה" שבו הם זוכים והופכים לנציגי ישראל באירוויזיון.
למרות הזכייה, הם מפיצים סרטון שבו הם מודיעים שיוותרו על השתתפותם באירוויזיון וייצאו לטיול ארוך מסביב לעולם.
לאחר מכן סטיבן נותן לבתיה את הדלק למכונה ומחזיר אותה, את דודו ואת רומי לגילם המקורי.
בסוף העונה הקטור מגיע לביתם של משפחת גילמן וחושף בפניהם כי הוא סוכן המוסד, וכי הוא זקוק לעזרתם של בתיה ודודו במשימה – להשיג מידע חיוני מאחד ממממני הטרור המסוכנים בעולם, המגיע לישראל לימים ספורים בתור אביה של נציגת צרפת באירוויזיון.
לשם כך, מבקש מהם הקטור לחזור שוב לגיל 17 על מנת להשתתף באירוויזיון כפי שהיה אמור לקרות, כדי שיוכלו להתקרב לנציגת צרפת באירוויזיון ולאביה.
מהכתובית שלאחר הסצנה ניתן להסיק כי בתיה ודודו מסכימים למשימה, וכי הם ישתתפו באירוויזיון בעונה 2.
עונה 2 נפתחת בכך שדודו ובתיה מסכימים להשתתף באירוויזיון.
לצורך כך הם צריכים להחליף את הנציגות הקודמות, דפי וספייס בר.
דפי וספייס לא מקבלות זאת בעין יפה בתחילה, אך לאחר שהקטור מהפנט אותן הן נכנעות.
דודו, שכועס על כך שהקטור היפנט אותן, מספר להן את האמת על כך שהוא דודו ובתאל היא בתיה.
בסופו של דבר הן מבינות ואף עוזרות לדודו בכתיבת השיר לאירוויזיון.
במקביל דודו ובתיה מנסים להשלים את משימתם: לגנוב לניקולא גלסאז', אביה של הנציגה הצרפתייה, את הטלפון שעליו נמצאת הטכנולוגיה הסודית של ביוטקס לשכפול אנשים ומקומות מסתור של טרוריסטים ברחבי העולם.
התוכנית של המוסד הייתה שדודו ובתיה יגנבו את הטלפון מניקולא בזמן מסיבת המדינות שעולות לגמר.
דודו ובתיה עולים לבסוף לגמר, אך במסיבת העולים לגמר תוכניתם משתבשת – דודו נחטף ולא מצליח להשיג את הטלפון, וניקולא שולח את דוד, זמר הליווי הצרפתי, במקומו.
דוד מתחזה לדודו בעזרת טכנולוגית השכפול.
ברגע האחרון תוכניתו של ניקולא למכור את הטכנולוגיה משתבשת, כי דוד מתחרט ומצליח, יחד עם משפחת גילמן, לשכנע את ניקולא לרדת מתוכניתו.
בסופו של דבר ניקולא מסכים ונותן את הטלפון שלו להקטור.
הקטור מרחם עליו ומשחרר אותו לחפשי.
דוד (דודו) גילמן/גל גדות (לי בירן): אב המשפחה, נשוי לבתיה ואביהם של אדם יולי ורומי.
בן 44, מוזיקאי צעיר ברוחו, הופך לנער בן 17 כשקורית תאונה עם הניסוי של בתיה, ומתחיל ללמוד בבית הספר התיכון שבו לומדים ילדיו תחת השם הבדוי "גל גדות".
בתיה נפרדת ממנו במהלך עונה 1 כי הוא רצה להישאר בן 17. הוא ובתיה חזרו והתמודדו בגמר של "הכוכב אירופה" וזכו בו.
בפרק האחרון של עונה 1 שב לגילו המקורי, עד שנאלץ לשוב להיות צעיר.
בעונה 2 הוא נחטף על ידי ניקולא ואחרי שניצל, חזר לגילו וויתר על ההשתתפות באירוויזיון.
ד"ר בתיה גילמן (לשעבר תדהר)/בת-אל גדות (אליאנה תדהר): אם המשפחה, נשואה לדודו ואמם של אדם, יולי ורומי.
עובדת כמדענית ב-Biotex והמציאה מכונה שיכולה להצעיר את התאים ביצורים חיים.
בת 44; כשקורית תאונה עם המכונה היא ודודו הופכים חזרה לבני 17. מתחזה לתלמידת תיכון בבית הספר שבו לומדים ילדיה תחת השם הבדוי "בת-אל גדות".
נחטפת בעונה 1 על ידי הקטור רמון שרוצה זכויות על המכונה.
זוכה יחד עם דודו, בגמר של "הכוכב אירופה".
בפרק האחרון של עונה 1 היא שבה לגילה המקורי, עד שנאלצה לשוב להיות צעירה.
גילתה שבעלה נחטף כשהיא שתתה מהשיקוי של ניקולא.
ויתרה על ההשתתפות באירוויזיון ובסוף הסדרה המציאה מכשיר טלפורטציה.
רומי גילמן/רוני גיל (רומי הקטנה - עמית מרקוס; רומי הגדולה - נלי תגר): בתם של דודו ובתיה ואחותם הצעירה של אדם ויולי, ילדה חכמה ובוגרת הנהפכת בטעות לבת 32 בפרק השני של עונה 1, כאשר הוריה מנסים לחזור לגיל שלהם אך זה מסתבך.
מאוהבת בחבר הכי טוב שלה, איתי.
עבדה בתוכנית ערב טוב עם גיא פינס ומתחזה לד"ר קלאודיה גרסיה לופז בשביל להיכנס לביוטקס ולגנוב דלק.
בפרק האחרון של עונה 1 שבה לגילה המקורי.
בעונה 2 שבה להיות בת 32 והתחזתה למורה הפרטית של בת אל וגל, ובהמשך התאהבה בדוד.
השתתפה באירוויזון בתור זמרת ליווי.
יולי יוכבד גילמן (ליאנה עיון): בתם של דודו ובתיה ואחותו התאומה של אדם, גדולה מאדם ב-20 שניות.
נערה מרדנית שלא מצייתת לחוקים ומאוהבת בעומר גיגי, מלך השכבה, ובסוף עונה 1 הופכת להיות זוגתו.
בעונה 2 הופכת להיות זמרת ליווי של גל ובת אל, ובהמשך של דפי וספייס.
אדם רחמים גילמן (אדם שנל): בנם של דודו ובתיה ואחיה התאום של יולי, קטן מיולי ב-20 שניות.
גיטריסט וסולן בלהקה שבה הוא חבר.
מתאהב בספייס-בר אשר מיוצגת על ידי דודו אביו, אך בסוף עונה 1 מבין שדני היא אהבתו האמיתית, והופך להיות בן זוגה.
בעונה 2 הופך להיות זמר ליווי של גל ובת אל, ובהמשך של דפי וספייס.
בתיה הצעירה אותו מגיל 13 לגור.
כאשר היה עם בתיה ודודו בחדר המעבדה, לחץ בטעות על כפתור המכונה וגרם לזה שבתיה ודודו יצעירו.
גר אצל אמא של דודו.
איתי נחמיה הנדלר (יונתן גוטליב/ניסו שליו): חבר טוב ביותר של רומי.
חכם, נוהג לעשות את שיעורי הבית לבנות בכיתתו.
מאוהב בלינוי (חברתו לכיתה),רומי מאוהבת בו.
בעונה 1 גילה שבתיה נחטפה ועזר לגילמנים לפרוץ את דלת הכניסה למקום בו בתיה וסטיבן היו כלואים.
בעונה 2 הצליח להשתמש במעבדה של בתיה על מנת להפוך את רומי למבוגרת שוב.
בפרק 43 נכנס למכונה ומבגר את עצמו, וכמה פרקים לאחר מכן הוא חוזר לגילו המקורי.
עומר יחזקאל גיגי (עומר חזן): מלך השכבה, מתאהב בבת-אל והקראש של יולי, התקבל לתוכנית "כוכב אירופה".
בסוף עונה 1 הופך לבן זוגה של יולי.
בעונה 2 עמד להפוך לזמר ליווי שלישי לצד גל ובת-אל, אך בעקבות ששמע את השיחה של יולי עם לימור הוא עזב, בהמשך הוא שב להיות זמר ליווי.
סטיבן כץ (ציון אשכנזי/ליאור דהאן): המנכ"ל של "ביוטקס" ואחיו של גידי.
הבוס של בתיה אשר מממן את עלות ניסוי המכונה, בפרק השני מתגלה כרמאי ורשע אשר כל מה שמעניין אותו זה כסף.
גילה על ההצערה של בתיה דרך אחיו.
בתיה הפכה אותו לתינוק בן שנה וחצי, על מנת שהיא תשמור את ההמצאה לעצמה.
בהמשך ביגר את עצמו במכונה לגיל 10 מכיוון שנשאר במכונה דלק רק ל-8 שנים וחצי בדיוק.
חתם עם בתיה על חוזה שבו הוא והיא מתחלקים ברווחים, למרות שבפועל הוא עדיין מתכנן לקחת את הקרדיט לעצמו.
ניצל את אדם ויולי על מנת שיתנו לו את החומרים של בתיה לגבי ההמצאה שלה.
נחטף על ידי אסף גורדון שהתחזה להקטור, וחולץ על ידי הקטור האמיתי.
סטיבן נוהג לשמור על סודיות של כל ההמצאות בחברה ולא לגלות על ההמצאות של מדען אחד למדען אחר.
בסוף עונה 1 נתן את הדלק להמצאה של בתיה.
דפנה (דפי) (מורין אמור): חלק מהצמד המוזיקלי "דפי וספייס בר".
מיוצגת על ידי דודו גילמן.
היא וספייס-בר הפכו למנטוריות ב"כוכב אירופה" לבסוף לאחר פרישת גל ובת אל זכתה להגיע לאירוויזיון אך בסופו של דבר עניין זה בוטל בעקבות חזרת גל ובת אל לאירוויזיון בעקבות עזרה למדינה.
בסוף עונה 2 היא וספייס מייצגות את ישראל ומגיעות למקום ה-17.
בר "ספייס-בר" (אור גרוס): חלק מהצמד המוזיקלי "דפי וספייס בר".
התאהבה בגל, מבלי שהיא יודעת שזה הסוכן שלה ושל דפי.
נישקה את גל, היא ודפי הפכו למנטוריות ב"כוכב אירופה".
בעונה 2 היא ודפי היו אמורות לייצג את ישראל באירוויזיון, בעקבות הפרישה של גל ובת-אל, אך גילו להפתעתן שהדבר לא יתממש, בעקבות החזרה של השתיים.
בסוף עונה 2 היא ודפי מייצגות את ישראל ומגיעות למקום ה-17.
דני שטראוס (יעל פדן): חברה של יולי וחברה בלהקה של אדם, רשמה את להקתם "סטאר נינג'ה" לתחרות "כוכב אירופה".
מאוהבת באדם ומגלה זאת ליולי.
גילתה במקרה את הסוד של בתיה ודודו/גל ובת-אל.
בסוף עונה 1 הופכת לבת זוגו של אדם.
בעונה 2 הופכת לזמרת הליווי השלישית של גל ובת-אל במקומו של עומר.
גדעון (גידי) כץ (טל טירנגל): סגן מנהל בית הספר.
בסוף עונה 2 הופך להיות בן זוגה של לימור.
הקטור רמון/עוזי גדות (דן מור): עוזרו של סטיבן.
לא אוהב את ההסכם שסטיבן עשה עם בתיה.
התחזה לדודם של דודו ובתיה שהוא בא להתארח ב"כוכב אירופה" ותכנן לחשוף את סודם.
אחראי לחטיפתם של בתיה וסטיבן ואיים לפגוע בבני משפחתם.
לאחר שאיים להרוג את דודו לאחר שפעולת החילוץ נכשלה, התגלה שהוא רק שיבוט של הקטור האמיתי אשר נכלא על ידו.
המציא מתקן שגורם לאנשים להתחזות באופן מושלם לאנשים אחרים.
בסוף עונה 1 התגלה כסוכן מוסד.
לימור אטיאס (שיר אברמוב): בחורה אנרגטית, המפיקה של "כוכב אירופה", ובעונה השנייה של האירוויזיון.
בסוף עונה 2 הופכת להיות בת הזוג של גידי.
אסף גורדון (דן מור) (עונה 1): ראש האבטחה של ביוטקס.
כלא את הקטור והתחזה לו.
מכר את ההמצאה של הקטור לניקולא.
מישל גלסאז' (יונה שבין) (עונה 2): ביתו של ניקולא.
הזמרת שמייצגת את צרפת באירוויזיון.
מאוהבת בארץ, וכן היא ילידת הארץ שהגרה לצרפת.
התאהבה בתחילת העונה השנייה בגל.
בסוף עונה 2 הפכה להיות בת הזוג של דוד.
דוד לה-קאר (זאק פקיאל) (עונה 2): זמר הליווי של מישל, שהיא גם מושא אהבתו.
התחזה לדודו, על מנת להתקרב למישל.
בסוף עונה 2 הפך להיות בן הזוג של מישל.
ישעיהו טנצר "המניאק" (גדי רבינוביץ'): עורך דינן של דפי וספייס המנסה להחזירן לאירוויזיון.
ניקולא גלסאז' (צחי הלוי) (עונה 2): ראש ארגון פשע שמעוניין למכור את ההמצאה של הקטור לגורמים עבריינים וארגוני טרור.
אלמן ואביה של מישל אשר קורא לה "מה פטיט שושו" (ma petite chouchou- יקירתי בצרפתית).
בסוף עונה 2 הקטור נותן לו לברוח בתמורה לטלפון שלו.
לואי (אריק ליטמן) (עונה 2): שומר הראש של ניקולא.
בנואה (סבסטיאן גואטה) (עונה 2): שומר הראש של ניקולא.
ניב (יואב נבו) (עונה 2): עוזרו של הקטור אשר מסתבר בגד בו ועבד עם ניקולא.
גיא פינס (בתפקיד עצמו): מנחה התוכנית "ערב טוב עם גיא פינס" בה עובדת רוני (רומי).
אורנה דץ (בתפקיד עצמה): בעונה 1 היא מנחת התוכנית "כוכב אירופה", ובעונה 2 היא המנחה של האירוויזיון.
דניאל סלומון (בתפקיד עצמו): זמר מקצועי שהיה עם דודו גילמן בכיתה.
הפסיכולוג (טל מוסרי): הפסיכולוג של משפחת גילמן.
היה בין האנשים היחידים שיודעים על הסוד של משפחת גילמן.
עמוס בן דוד (בתפקיד עצמו)
קלאודיה גרסיה לופז (נלי תגר): מפקחת ספרדית מטעם הוועדה לאנרגיה אטומית.
דודו הרדים אותה ורומי התחזתה אליה כדי להשיג דלק שיחזיר את דודו ובתיה לבני 44 ואת רומי לבת 12. בהמשך, רומי התחזתה אליה שוב בתור פעולת הסחה לפעולת החילוץ של בתיה וסטיבן, עד שהקטור מגלה את המעשה.
נטע ברזילי (בתפקיד עצמה) (אורחת בעונה 2): הופיעה בתחילת עונה 2 כשבירכה את גל ובת-אל על ייצוגם מטעם המדינה באירוויזיון.
דנה אינטרנשיונל (בתפקיד עצמה) (עונה 2): מופיעה במסיבה של המתמודדים לאירוויזיון.
מושא ההערצה של דפי, ספייס, דוד ורוני.
בתיה ניסתה שווא לגרום לה לשכנע את דפי וספייס לרדת מעניין התביעה.
אחרי שבתיה גנבה שערה מראשה, היא התחזתה לה.
בית ספר אלמוזלינו: בית הספר בו למדו בתיה, סטיבן וגידי ולומדים בו כיום אדם, יולי, עומר, דני, ספייס בר, דפי, רומי, איתי ולינוי.
כוכב אירופה: תוכנית קדם אירוויזיון, המקבילה ל"כוכב הבא לאירוויזיון".
גל גדות (דודו), אדם, דני והלהקה, בת-אל (בתיה) ועומר גיגי מתמודדים בתוכנית.
גל ובת-אל בסופו של דבר נהפכים לצמד, זוכים ופורשים מהתחרות.
Biotex (ביוטקס): חברת המצאות אותה מנהלים סטיבן והקטור.
המדענית הראשית של החברה היא בתיה.
פור-דה-בוק היא עיירת נמל קטנה בדרום צרפת השוכנת לחוף הים התיכון בסמוך למרסיי.
היא שייכת למחוז בוש-דו-רון באזור פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שכבר בתקופות הפרהיסטוריות התקיים ציד באזור פור-דה-בוק של ימינו.
במאות הראשונה ועד הרביעית לספירה נמל פור-דה-בוק היה קיים.
קברים רבים השתמרו מימי הביניים הראשונים.
בשנת 1834 הוקמה תעלת המים מארל לפור-דה-בוק.
זה היה אירוע מרכזי בתולדות המקום.
בשנת 1866 נפוליאון השלישי חילק את העיירות פוס-סור-מר ומארטיגוס והקים את העירה פור-דה-בוק.
ב-2 בספטמבר 1866 נפגע המקום משיטפון כבד.
במחצית השנייה של המאה ה-19 עלתה חשיבות של המקום והנמל שלו.
כי בשנת 1899 התמקמה בפור-דה-בוק החברה להקמת אזורי תעשייה ומפעלים בפרובנס
עד שנת 1966 שבה המספנה פשטה רגל, נבנו בה כ-200 אניות.
כעבור כמה שנים הגיעו לאזור שתי חברות לייצור כימיקלים שנקראו Saint-Gobain ו-Kuhlman.
בשנת 1966 התגוררו בעיירה 14,000 תושבים מכל רחבי העולם.
באותה שנה המספנות נסגרו כתוצאה מספר לבן שהוציאה ממשלת צרפת לצמצום בניית אניות בנמלים, דבר שהיה אסון לעיירה.
2000 משרות אבדו ביום אחד.
עם זאת, 7,500 תושבים חדשים הגיעו לעיר בשנות השבעים של המאה העשרים, בזמן שהוקם אזור התעשייה הענק בפוס-סור-מר.
אזור התעשייה לא ממש את הצפיות שתלו בו בגלל משברים ושביתות.
משבר כלכלי זה הביא שוב להפחתת האוכלוסייה בפור-דה-בוק.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה היה רנה ריאובון ראש עיריית במשך שנים רבות בשנים 1944–1990.
העיירה נמצאת בשפך תעלת המים קרונטה המחברת את הלגונה/אגם אטנג דה בר למפרץ פוס שבים התיכון.
כמו כן בפור-דה-בוק מסתיימת תעלת מים נוספת מהעיר ארל שבצפון, שנחפרה במקביל ולאורך נהר הרון.
ערים שכנות: עשרה ק"מ לכיוון מזרח העיר מארטיגוס ו-45 ק"מ לכיוון מזרח העיר מרסיי.
מלבד מארטיגוס, העיירות הסמוכות לפור-דה-בוק הן פוס-סור-מר וסנט-מיטר-לה-רמפארט.
הטבלה המובאת למטה מבטאת את הטמפרטורות והמשקעים הממוצעים לתקופה שבין השנים 1971 ועד שנת 2000.
במסגרת מבצע אואזיס בו הבריטים גרשו את מעפילי האקסודוס 1947, חזרה למדינה ממנה יצאו.
ביום ג' ה-29 ביולי 1947 בשעה 04:00 הגיעו אניות הגירוש לפור-דה-בוק שבדרום צרפת.
הבריטים תכננו לכפות הורדה בכוח של המעפילים מהספינות בנמל, אך ממשלת צרפת התערבה ומנעה זאת.
בניסיון לשכנע את המעפילים לרדת מרצון, הבריטים החמירו בכוונה את התנאים על אניות הגירוש אך המעפילים סירבו והודיעו שהם ירדו רק בארץ ישראל.
במהלך עגינת אניות הגרוש מחוץ לנמל פור-דה-בוק שרר גל חום קיצוני בכל האגן המערבי של הים התיכון.
במקביל, גם ממשלת צרפת ניסתה לפתות את המעפילים והציעה לספק להם מקלט בצרפת, שפירושו חופש, דיור ועבודה.
האניות הבריטיות לא הורשו לעגון במים הטריטוריאליים של צרפת ללא הגבלת זמן.
לכן ב-21 אוגוסט 1947 הבריטים הכריזו על אולטימטום שאם המעפילים לא ירדו עד השעה 18:00 של אותו יום, תפלגנה האניות לנמל המבורג, שבגרמניה.
שהיה באזור הכיבוש הבריטי ושם יורידו את המעפילים בכוח.
בכל אותם ימים נמל פור-דה-בוק היה הומה בתושבי העיירה, אנשי הפלי"ם, הגדעונים וההגנה, אנשי המוסד לעליה ב', אנשי הג'ויינט והסוכנות היהודית.
עיתונאים רבים מסוכנויות החדשות הגדולות והחשובות ביותר בעולם המערבי.
אשר עסקו באספקת מזון טרי ובגדים למעפילים שעל האניות, טיפול בחולים.
העלאת המורל של המעפילים וקריאה לא לרדת מהאניות.
סיקור עיתונאי נרחב מהנמל ומהאניות עצמן שדיווח לעולם על ההפגנות, ושביתות הרעב של המעפילים.
אחד הצילומים המיוחדים ששודרו לעולם היה ממהלך ההפגנה שלאחר מתן האולטימטום לחזרה לגרמניה.
בהפגנה זו המעפילים הניפו את דגלי הצי הבריטי שעליהם צוירו צלבי קרס גדולים.
בתום האולטימטום, ביום שישי 22 באוגוסט 1947, הרימו האניות עוגן והפליגו לגרמניה דרך גיברלטר.
מתוך 4515 המעפילים שהיו על אניות הגירוש ירדו בנמל פור-דה-בוק רק כ-160 מעפילים ברובם חולים, חולי נפש שנתבקשו לרדת מהאניות על ידי מנהיגי המעפילים ואנשי ההגנה שהתגנבו לאניות.
אנשי המוסד לעליה ב' ביקשו גם שהמתנדבים האמריקאים שהפליגו על האקסודוס ירדו מאניות הגירוש על מנת שימשיכו להפליג על אניות מעפילים אחרות.
בין המתנדבים שירדו בפור-דה-בוק היו סם שולמן שהמשיך להפליג על אניות המעפילים העצמאות וקיבוץ גלויות והכומר המתנדב ג'ון סטנלי גראוול.
ב־10-15 באוקטובר 2018, כ־71 שנים לאחר חניית מעפילי האקסודוס בנמל פור-דה-בוק, צוות שימור מורשת הגבורה של מעפילי האקסודוס ארגן סיור של מעפילי ה"אקסודוס" ובני משפחותיהם בנמלי דרום צרפת.
אירועי חנוכת תעלת ארל-בוק, בשנת 1834.
פסטיבל סרדינס הוא פסטיבל קולינרי המתקיים כבר משנת 1986 בנמל העיירה.
הוא מאורגן על ידי עמותת פרומומר Promomer מדי שנה החל מהשבת האחרונה בחודש יוני ועד יום ראשון האחרון בחודש אוגוסט.
האירוע כל כך פופולרי שמאז הקמתו הוא הועתק לכמה ערים באזור תחת שמות שונים.
אנשים מגיעים מכל רחבי צרפת כדי לטעום מפירות ים, מאכלי דגים ולהשתכר.
בזמן שהמסעדות מציעות מאכלי דגים, ברחובות מופיעות להקות זמר במשך 5 ערבים בשבוע מיום א' עד ה'.
פסטיבל אגגלוס פסטיבל מוזיקה עכשווית שהתקיים בין השנים 2001–2011 על ידי עמותת "עם הראש" Avec la Tête.
הפסטיבל הפסיק את פעילותו מרגע שהרשות המוניציפלית הפסיקה לממן אותו.
נמל פור-דה-בוק העתיק מהמאה ה-17
מוזיאון מורלס עם פסלים של הפסל ריימונד מורלה (2008-1926)
העירייה תומכת בחפירות ארכאולוגיות בתחומה.
הפסל של ישו שהוקם בין השנים 80–1660 נמצא ברשימת האנדרטאות היסטוריות בצרפת.
שמורת הטבע האזורית פוררה .
בפור-דה-בוק עוברים 2 כבישים ראשיים N568, אשר מוביל לעיר ארל Arles בכיוון צפון מערב והכביש השני המחבר את המקום בכיוון ההפוך מזרחה הוא כביש A55 המגיע עד מרסיי .
פוראוור ליווינג פרודקטס היא חברת שיווק רשתי (MLM) אמריקאית בבעלות פרטית.
החברה שבסיסה בסקוטסדייל, אריזונה, מגדלת אלוורה בטקסס וברפובליקה הדומיניקנית ועוסקת בייצור ושיווק של משקאות, מוצרי קוסמטיקה וטיפוח אישי ותוספי תזונה מבוססי אלוורה ומוצרי כוורת בלמעלה מ-165 מדינות בכל רחבי העולם.
החברה הוקמה בשנת 1978 על ידי רקס מוהן, בשנות ה-90 של המאה ה-20, סופחה לחברה חברת האלוורה של אמריקה.
בשנת 1986 קיבלה החברה את אישור המצוינות של המועצה המדעית הבינלאומית למדעי האלוורה.
ישנה השגחת כשרות וקיימת תעודה עבור חלק גדול מהמוצרים שניתן לרכוש בישראל.
בשנת 2010, דווח כי יש לחברה רשת של 9.3 מיליון מפיצים והכנסות בסך 1.7 מיליארד דולר.
פורבס היא רשימה הנערכת על ידי מגזין "פורבס" האמריקאי שיוצאת מדי שנה המכירה באישים מתחת לגיל 30 הבולטים בתחומם.
המגזין מוציא לאור את הרשימה הראשית שלו, בנוסף לרשימות אשר שלוחות מקומיות של המגזין מפרסמות באופן עצמאי.
הרשימה האמריקאית מכירה בכ-600 עסקים ואישים.
המגזין הישראלי מכיר מדי שנה בכ-60 אישים, שמחציתם הם אישים בתחום הטכנולוגיה ומחציתם השנייה עוסקים בעיסוקים אחרים.
תהליך המועמדות לרשימה פתוח לציבור, ואנשים יכולים להציע את עצמם או אחרים כל עוד המועמד הוא מתחת לגיל 30.
מגזין פורבס השיק את הרשימה בשנת 2011. עד שנת 2016, מספר הגשת המועמדויות עמד על כ-15 אלף הגשות שונות.
המגזין בחר כ-30 אישים לכל אחת מ-20 הקטגוריות שלו, המחולקים לתחומים הבאים:
החל משנת 2016, גם כתב העת "פורבס ישראל" משיק רשימה מקומית של .
הישראלית הראשונה שהופיעה ברשימה האמריקנית - היא מדענית המחשבים קירה רדינסקי בשנת 2015. הישראלית הצעירה ביותר שהופיעה ברשימה הייתה השחקנית שירה האס, שהופיעה ברשימה לשנת 2021 כשהייתה בת 25.
פורבו (בפינית: Porvoo), או בורגו (בשוודית: Borgå), היא עיר על חופה הדרומי של פינלנד, כ-35 ק"מ מזרחית לקצה הלסינקי וכ-50 ק"מ ממרכזה.
זוהי אחת משש הערים הפיניות הקיימות מימי הביניים, שהוזכרה לראשונה בטקסטים מהמאה ה-14. בפורבו שוכנת הדיוקסיה של בורגו דוברת השוודית, השייכת לכנסייה האוונגליסטית לותרנית הפינית .
העיר העתיקה מהווה יעד תיירותי פופולרי, הידוע במבנים שמורים היטב מהמאה ה-18 וה-19, ובקתדרלת פורבו מהמאה ה-15. העיר העתיקה ועמק נהר פורבו מהווים אתרים חשובים היסטורית ותרבותית בפינלנד.
השפות הרשמיות בפורבו הן פינית ושוודית.
שמה של העיר מגיע משמה של מצודה שוודית מימי הביניים השוכנת על גדות נהר פורבו, שזורם דרך העיר.
השם פורבו מהווה את הגרסה הפינית של שם המצודה "בורגו" (Borgå), כאשר borg משמעו "טירה" ו-å "נהר".
פורבו הוא אתר המהווה מאגר של קטעי אודיו של הגיית מילים שונות ושמות שונים, במגוון שפות, במטרה להוות בסיס ללימוד שפות.
את הרעיון לאתר הגה ב-2007 איסראל רונדון (Israel Rondón) הספרדי, והוא נוסד בשנת 2008. האתר Forvo.com נמצא בבעלות פורבו מדיה (Forvo Media SL) שבסיסה בסן סבסטיאן, ספרד.
לפי עמוד ה"אודות" של פורבו, האתר מהווה את מדריך ההגייה הגדול ביותר באינטרנט.
בשנת 2013 מגזין טיים כלל את פורבו ברשימת "50 האתרים הטובים ביותר של השנה".
קטעי האודיו באתר נוצרים על ידי המשתמשים, שיכולים גם להצביע הצבעה חיובית או שלילית על כל קטע אודיו, כדי לאפשר הופעת קטעי אודיו מאיכות גבוהה יותר – גבוה יותר ברשימת התוצאות.
קטעי ההגייה עוברים גם ביקורת ועריכה על ידי צוות עורכים בהתנדבות.