tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר פרישתו הוא אימן את המועדון לינקולן סיטי בין 1971 ל-1972.
דייוויד הילייר הוא כדורגלן עבר אנגלי.
הילייר נולד באזור רובע לואישהאם שבלונדון, ולפני שהצטרף לארסנל בינואר 1984 הוא שיחק בנבחרות בתי ספר בלבד.
הילייר השתתף במשחקי ארסנל במתכונת לא רציפה, וערך 16 הופעות במדי ארסנל בעונה שבה זכה המועדון באליפות ובמגן הצדקה עם הפסד ליגה אחד בלבד.
בשתי העונות שלאחר מכן הוא השתתף ביותר משחקים; בעונת 1992/1993 הוא השתתף ב-43 משחקים, וזכה למוניטין של קשר חזק המסוגל לחפות על היעדר כישרון באמצעות עבודה מאומצת.
אולם, בשלהי העונה הוא נפצע ברגלו והחמיץ את משחקי גמר גביע הליגה וגביע ה-FA של אותה עונה; שני המשחקים הסתיימו בניצחון של ארסנל.
הילייר חזר להרכב בעונה שלאחר מכן, אך בעקבות פציעה נוספת החמיץ את הניצחון על פארמה בגמר גביע המחזיקות של 1994. בתקופה זו חל פיחות במספר דקות המשחק שלו, בעיקר לאחר החתמתו של סטפן שוורץ.
למרות זאת השתתף הילייר בגמר אחרון במדי ארסנל, לאחר שנטל חלק בהפסד לריאל סרגוסה בגמר גביע המחזיקות של 1995.
מעמדו של הילייר התדרדר עוד יותר בהשוואה לימיו הראשונים בארסנל, והוא היה אחד השחקנים הפחות חשובים בתקופתו של ברוס ריוק.
כמו כן, הנהלת ארסנל הייתה מודאגת מהתנהגותו של הילייר מחוץ למגרש.
במרץ 1995 נערכה בדיקת סמים במתחם האימונים של ארסנל, ובה התברר כי בדמו של הילייר יש שרידי קנאביס.
הקריירה שלו בארסנל נפגעה עוד יותר לאחר שנתפס בגנבה של 3,000 לירות שטרלינג ממטענו של נוסע בנמל התעופה לונדון גטוויק; במשפט שנערך מאוחר יותר הוא נקנס על ידי השופטים ואף אולץ לשלם את הוצאות המשפט.
הילייר כבר היה ברשימת ההעברות של ארסנל כשארסן ונגר הגיע בסתיו 1996, והוא לא היה נחוץ לתוכניותיו של המאמן הצרפתי.
הוא הועבר לפורטסמות' תמורת רבע מיליון לירות שטרלינג, לאחר שהשתתף ב-142 משחקים והבקיע 2 שערים עבור ארסנל.
במשך שנתיים וחצי השתתף הילייר ב-67 משחקים במדי פומפיי, ובפברואר 1999 עבר לבריסטול רוברס מהליגה השנייה.
הוא לא זכה שם להצלחה רבה ושוחרר ב-2002; הוא פרש ב-2003 לאחר ששיחק במשך תקופה קצרה בבארנט.
לאחר פרישתו הוא עבד ככבאי באזור בריסטול, וכמאמן של המועדון החובבני אולדלנד אבוטוניאנס.
דייוויד לזלי אדוארד המינגס היה שחקן קולנוע, במאי ומפיק בקולנוע ובטלוויזיה.
באמצע שנות ה-60 בלט המינגס כחלק מדור צעיר של שחקנים בריטים כטרנס סטמפ, אוליבר ריד או אלברט פיני.
בתקופה זו שיחק בתפקידו הזכור ביותר כצלם תומאס בסרט "יצרים" בבימויו של מיכלאנג'לו אנטוניוני (1966).
לאחר מכן התרכז במיוחד בבימוי והפקת סדרות פעולה בטלוויזיה האמריקאית.
המינגס חזר אל האקרנים כשחקן משנה, הניכר בגבותיו העבותות וקולו הייחודי, בתחילת שנות ה-2000 בסרטים כ"גלדיאטור" (2000) ו"ג'נטלמנים מובחרים" (2003).
ב-2003 מת לפתע, בגיל 62, כאשר היה בצילומי סרט ברומניה.
המינגס נולד בעיר גילדפורד באנגליה, וכבר מצעירותו גילה יכולת בהופעה על הבמה, עזב את בית הוריו כנער, וגר בגפו בלונדון.
בעודו נער החל להופיע כזמר סופרנו בלהקת אופרה שהציגה מיצירותיו של המלחין בנג'מין בריטן.
בריטן חיבב את הנער, וכתב עבורו במיוחד את התפקיד של "מיילס" באופרה "טבעת החנק".
כאשר התבגר, החל המינגס בקריירה קולנועית.
בשנת 1954 הופיע בסרטו הראשון, ושיחק במספר עשרות סרטים לאחר מכן, בעיקר בתפקידים זעירים, אך רק בשנת 1966 הפך לכוכב קולנוע כאשר הופיע בתפקיד "תומאס" בסרטו של מיכלאנג'לו אנטוניוני "יצרים".
אנטוניוני חיפש לתפקיד דמות רעננה ופנים לא מוכרות, ואהב את משחקו של המינגס ששיחק באותו זמן בתיאטרון קטן בלונדון.
תפקיד זה, של צלם אופנה המגלה בהגדלות של תמונות שצילם כי מבלי ידיעתו היה עד לרצח, הקנה לו תהילה ופרסום בינלאומי.
הסרט תיעד את חיי התרבות והבילוי ב"לונדון העליזה" של שנות ה-60, והמינגס היה לאחד מהסמלים החזותיים של תקופה זו.
בשנים אלו היה מעורב אף בתעשיית המוזיקה, ובשנת 1967 הוציא סינגל בשם "Back Street Mirror" ותקליט בשם "David Hemmings Happens" בו ניגנו לצידו כמה מחברי להקת הבירדס.
בשנים הבאות שיחק במספר הפקות ידועות של במאים בינלאומיים.
במיוחד זכורים תפקידיו כ"קפטיין נולן" בסרט "הסתערות חיל הפרשים" (1968), יצרים אפלים (1970), ג'אגרנאוט (1974) ו"ברברלה" סרט המדע בדיוני הארוטי של רוז'ה ואדים בכיכוב ג'יין פונדה, שם שיחק דמות בשם "דילדנו".
כן זכורה הופעתו בסרט הג'אלו של דאריו ארג'נטו "Profondo Rosso" (1975).
בשנת 1972 ניסה לראשונה את ידו בבימוי בסרט הקולנוע "Running Scared".
בשנת 1973 זכה הסרט "ה-14" בבימויו בפרס דב הכסף בפסטיבל ברלין.
בשנת 1978 ביים את סרטו הידוע ביותר - "רק ג'יגולו" (Schöner Gigolo, armer Gigolo) הפקה גרמנית בה כיכב דייוויד בואי לצד מרלן דיטריך (שהיה זה סרטה האחרון).
הסרט נכשל באופן ביקורתי וקופתי, אך המינגס מצא כי הוא חפץ בקריירת בימוי והפקה.
בשנים שלאחר "רק ג'יגולו" הקטין את פעילותו בקולנוע, עבר ללוס אנג'לס והתרכז בבימוי והפקה של סדרות טלוויזיה, בהן סדרות מהמובילות והפופולריות ביותר בתקופתן, וכן בהופעה בתפקידי אורח קטנים בסדרות שביים, ובסדרות אחרות.
בין הסדרות הידועות בהן לקח חלק כבמאי "זאב מעופף", "מגנום, בלש פרטי", "טריגון", "צוות לעניין", "רצח במשיכת קולמוס", "רייבן" ו"זינוק לאתמול".
מסוף שנות ה-90 עזב את הבימוי וההפקה לטובת התרכזות בקריירה כשחקן קולנוע.
בשנת 2000 שיחק בתפקיד קטן אך בולט בסרט "גלדיאטור", ולאחר מכן המשיך במשחק בתפקידי משנה בסרטים כסרטו של מרטין סקורסזה "כנופיות ניו יורק" (2002) וסרט ההרפתקאות בכיכובו של שון קונרי, "ג'נטלמנים מובחרים" (2003), עד מותו בשנת 2003 בעת שצילם סרט ברומניה.
המינגס היה נשוי ארבע פעמים, והיה אב לשישה ילדים.
דייוויד קלייטון הנרי הוא שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי.
נודע בשל תפקידו כג'סטין רוסו בסדרת הטלוויזיה "המכשפים מוויברלי פלייס" בערוץ דיסני, וכבנו של טד מוסבי בסדרה "איך פגשתי את אמא".
הנרי נולד בעיר מישן וייחו, במחוז אורנג' שבקליפורניה וגדל בפיניקס, אריזונה.
בנם של ג'יימס וילסון הנרי, סוכן נדל"ן לשעבר, ולינדה (לבית פינוצ'יארו), סוכנת אומנים.
להנרי אח צעיר, לורנזו הנרי, גם הוא שחקן.
הנרי מתאמן בסקייטבורד וסקי ומנגן בגיטרה, הוא חבר קרוב של טיילור לאוטנר ופטריק שוורצנגר, בנו של ארנולד שוורצנגר.
בשנת 2003, עת שהיה בן 13, קיבל הנרי את הפריצה הגדולה הראשונה שלו, וקיבל תפקיד קבוע בתור פיטי פיט בקומדיית המצבים "פיטס" ברשת FOX, לצדה של ליזי קפלן ששיחקה את אחותו.
בהמשך השנה קיבל הנרי תפקיד מוביל בסרט טלוויזיה של הולמרק "יצרני המפלצות", לצדם של לינדה בלייר וג'ורג' קנדי, והתבקש לשחק בסרט אחר של הולמרק, כדי לשחק תפקיד בסרט "תעלומה של אמהות הוליוודיות".
הוא גם כיכב כסקיילר בלאפורד בסיטקום "מת'וד ורד" של רשת FOX.
בשנת 2004 ביצע גם הופעת משחק ראשונה בסרט הקולנוע "קיץ באריזונה" בהשתתפותן של מורגן פיירצ'יילד וצ'לסי קיין.
הנרי ביצע הופעות אורח רבות במספר סדרות טלוויזיה כמו "פרובידנס", ללא עקבות", "האוס", "NCIS", ג'ק ובובי", המשפט של איימי", "משפחת מולאט" ו-"פשע מן העבר".
לפני תפקידו בסדרה "המכשפים מווברלי פלייס", היה לו תפקיד חוזר בסדרה "כל כך רייבן", כחברו של קורי, לארי.
הופיע גם בסדרת הטלוויזיה הקומית "איך פגשתי את אמא", בתפקיד חוזר של לוק, בנו לעתיד של טד.
בשנת 2007, בגיל 18 נבחר לגלם את התפקיד של ג'סטין רוסו בסדרת הטלוויזיה של ערוץ דיסני "המכשפים מוויברלי פלייס" בתור מכשף צעיר, וכן ב-2009 הופיע בסרט "אבא בצרה".
בשנת 2010 ביצע הופעת אורחת בסדרת הרשת "קלה להרכבה" שיצרה ומככבת בה אילנה דאגלס.
בשנת 2012 תרם את קולו לסרט האנימציה "הלקחנים – עולמה הסודי של ארייטי", בדמותו של שון.
הנרי ביים גם סרט קצר שכותרתו "בו!" ב-2009 ועוד אחד בשם "תפוס", שעלה לראשונה בקיץ 2014.
בשנת 2013 השתתף בסרט "מגודלים 2" לצד טיילור לאוטנר ואדם סנדלר.
בשנת 2014 הנרי שיחק את התפקיד הראשי בסרט הדרמה "1000 עד 1: סיפורו של קורי וייסמן", המגולל את סיפורו האמיתי של שחקן כדורסל צעיר שעבר אירוע מוחי קטסטרופלי בעודו תלמיד קולג', אך באמצעות נחישות ורוח בלתי נדלית, חוזר למגרש בגלל רגע מדהים אחד במשחק האחרון של השנה הסיום שלו.
מאוחר יותר באותה שנה התארח בסדרת הטלוויזיה "משחקי מחשבה" ב-ABC, בתור אליוט.
באוקטובר 2016 הנרי התארס למריה קאהיל, שזכתה בתואר מיס דלאוור בשנת 2011. הם נישאו ב-21 באפריל 2017, ובספטמבר 2018 פרסם כי השניים מצפים לילד ראשון.
ב-19 במרץ 2019 נולדה בתם, פיה פרנצ'סקה פילומנה הנרי, נולד להם בן בדצמבר 2020 ובת שנולדה ביולי 2022.
בעבר יצא עם סלינה גומז שותפתו לסדרה "המכשפים מוויברלי פלייס" במשך שנה הנרי יצא גם עם השחקנית לוסי הייל.
הנרי הוא קתולי מאמין ומשתתף באפליקציה אמריקאית למדיטציה ותפילה קתולית בשם Hallow.
ב-10 בספטמבר 2018 הנרי נעצר בנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס ונאשם על פי טענות על נשיאת אקדח טעון בשדה התעופה.
בהמשך שחרר הצהרה בטוויטר שהוא מתנצל על האירוע, וכי המעשה אינו מכוון והנשק נרכש כחוק.
ב־26 בספטמבר 2018 דווח כי הנרי הואשם בשלושה סעיפים "נשיאת נשק טעון, נשיאת נשק מוסתר והחזקת נשק באזור סטרילי בשדה התעופה".
הוא הודה באשמה בסעיף אחד ונגזרו עליו שנתיים על תנאי.
שנהסרטתפקידהערות2004Arizona Summerבאד2012הלקחנים – עולמה הסודי של ארייטישוןדיבוב2013מגודלים 2זאק20141000 to 1: The Cory Weissman Storyקורי וייסמן2015פול בלארט 2: נשאר בווגאסלייןילד קטןלונדון באסביוולט לפני מיקירודי אייזינג2016Cardboard BoxerמתנקשWarrior Roadטום2020This Is the Yearסבסטיאןגם תסריטאי ובמאי2022רייגןהנשיא רונלד רייגן בצעירותו2023Max & Meדי.ג'יידיבובTBABoys of Summerבמאי
שנהסדרהתפקידהערות2002פרובידנסמארק טרידמןפרק: "Gotcha"ללא עקבותגייב פרידמןפרק: "Birthday Boy"2003פיטספיטי פיטתפקיד ראשי; 7 פרקיםמשפחת מולאטפרק: "Grudge Match"המשפט של איימיג'רמיפרק: "Sex and the Single Mother"יצרני המפלצותדני בורקסרט טלוויזיה של הולמרק2004The Hollywood Mom's Mysteryאוליבר פלומבוThe D.A.אלכס הנריפרק: "The People vs.
מועמד פרס בחירת הילדים של ניקלודיאון לכוכב טלוויזיה האהוב (ילדים) (2025)
דייוויד ואט טוראנס היה רופא סקוטי שפעל בארץ ישראל, ממייסדי הרפואה הציבורית בטבריה.
טוראנס נולד בארדריי (Airdrie) שבסקוטלנד לד"ר תומאס טוראנס וסוזאן ואט.
אביו נפטר כשדייוויד היה בן 16, והמשפחה עקרה לגלאזגו.
הוא למד לימודי רפואה באוניברסיטת גלאזגו ועבד למחייתו בבית מרקחת.
במהלך הלימודים, אמונתו הדתית התחזקה והוא נעשה מקורב לכנסייה של סקוטלנד.
הוא הוסמך כרופא בשנת 1883, ואז קיבל פנייה מ"ועדת המיסיון היהודי" (Jewish Mission Committee), ארגון שפעל במסגרת הכנסייה של סקוטלנד וייחד את עיקר מאמציו להמרת דתם של יהודים במזרח התיכון.
חברי הוועדה הציעו לו להקים מיסיון בצפת כחלק מהפעילות המכונה "המיסיון הרפואי".
טוראנס הסכים, אך במהלך ההכנות התברר כי ארגון מיסיונרי אחר, החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים, החליט להקים מיסיון רפואי בצפת, ולכן נשלח טוראנס למסע חיפוש אחר מקום אחר המתאים לפעילות מיסיונרית.
במסגרת סיור זה הגיע טוראנס בשנת 1884 לטבריה.
באותה תקופה היה מצב הרפואה בטבריה בכי רע, ולא היו בתי חולים או רופאים שיטפלו בחולי העיר, עד כדי כך שבשנת 1883 יצא קול קורא של נכבדים ורבנים להביא רופאים לעיר.
בעקבות ביקורו של טוראנס בעיר בתחילת 1884 התקבלה המלצתו לוועדת המיסיון היהודי להקים את המיסיון בטבריה ואושר לו תקציב שנתי למשך חמש שנים למטרה זו.
ב-1885, לאחר שנישא ללידיה הובר (Lydia Huber), השתקע טוראנס בטבריה ופתח מרפאה.
פתיחת המרפאה לוותה בחששות וחרמות של אנשי הציבור היהודי שחששו מפעולתו המיסיונרית של טוראנס.
אך בשל מסירותו של טוראנס, והעובדה כי המרפאה הייתה הפתרון היחיד לאספקת שירותי רפואה ברמה סבירה באזור, הגיעו אליו לבסוף גם חולים יהודים שנעזרו בו.
בשנת 1894 פתח בית חולים במבנה שהקים בצפון העיר טבריה, לאחר שעמל על הקמתו כשלוש שנים.
בתקופה זו פקדו אותו אסונות אישיים, ושני ילדיו הקטנים ואשתו מתו.
בשנת 1895, נישא מחדש לאלינור דורי.
העיתון "חבצלת" מתאר את פעולתו של טוראנס ובית החולים במילים:
בשנת 1902 התפרצה מגפת החולירע בטבריה, ולטוראנס היה תפקיד חשוב בהדברתה.
במגפה זו מתה אשתו אלינור, והוא נישא מחדש בשנת 1908 לאישה מארצות הברית בשם קרטיס.
בשנת 1912 פרצה שוב המגפה, ושוב פעל טוראנס לעצירתה.
בשנת 1914 נאלץ לעזוב את ארץ ישראל בשל היותו נתין בריטי.
הוא התגייס לצבא הבריטי ושימש כמנהל בית חולים צבאי באוקבנק שבמערב סקוטלנד.
לאחר המלחמה, בשנת 1920 שב לטבריה והמשיך לנהל בה את בית החולים.
בשנת 1922 הגיע בנו, הרברט טוראנס (Herbert Watt Torrance; 1977-1892), שהיה אף הוא לרופא, וסייע בעדו.
בשנת 1923 מת ונטמן בטבריה.
בהלווייתו נאמר עליו מפי הרב חיים אבולעפיה:
בשנת 1925 יצאה לאור ביוגרפיה של טוראנס בשם "A Galilee Doctor" מאת סופר בשם וו' פ' ליווינגסטון.
בשנת 1962 נקראה כיכר בטבריה, שליד בית החולים שייסד טוראנס, על שמו ועל שם בנו הרברט.
בית החולים שייסד טוראנס פעל כבית חולים וכבית ספר לאחיות.
בשנת 1930 הוסב בית החולים למחלקת יולדות של בית החולים ע"ש שוויצר שהוקם בעיר, ובשנת 1959 נסגר, עם הקמת בית החולים פוריה.
כיום פועל במקום המלון הסקוטי, בו מצויה כיום מסעדת יוקרה הקרויה על שמו.
דייוויד היולט הוא שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע קנדי שהתפרסם בעקבות תפקידו בסדרה סטארגייט אטלנטיס שצולמה בשנים 2004 עד 2009, בה שיחק את ד"ר רודני מקיי, מדען ומומחה לטכנולוגיה קדמונית.
היולט נולד ברד היל, אנגליה.
הוא עבר לקנדה עם משפחתו בעודו בן ארבע.
בשנת 1990 שיחק בקומדיה הרומנטית "איפה שהלב", לצד אומה תורמן וכריסטופר פלאמר.
ב-1997 שיחק במותחן הפסיכולוגי "יום רע ברחוב" בכיכוב צ'ארלי שין.שיחק בהופעת אורח במספר פרקים של הסדרה "סטארגייט SG-1", דמותו הנרקיסיסטית והצינית זכתה לאהדה רבה בקרב הצופים ולכן הוחלט לשלבה כדמות קבועה וראשית בסדרת הספין "סטארגייט אטלנטיס" .
בשנת 2006 כתב וביים את הסרט "ארוחת בוקר של כלב", סרט קנדי עצמאי בהשתתפות אחותו קייט היולט וכמו כן בהשתתפות חבריו לקסאט בסטארגייט אטלנטיס רייצ'ל לוטריל, כריסטופר ג'אדג' ופול מקגיליון.
בשנת 2007 הופיע היולט בהופעת אורח בסדרה "מקלט באפלה".
בשנת 2015 שיחק בתפקיד חוזר של תאלבור קאלצ'ק בסדרת המדע הבדיוני "חומר אפל".
בשנת 2016 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הדרמה האמריקאית "הון שלטון".
בשנת 2021 שיחק בסרטו של גיירמו דל טורו "סמטת הסיוטים".
גיירמו דל טורו מציג: חדר הפלאות (2022)
דייוויד "דייב" הייווד הוא זמר ופזמונאי קאנטרי אמריקאי החבר בהרכב המוזיקלי ליידי אנטבלום בו הוא מנגן בפסנתר, גיטרה ומנדולינה וגם שר קולות רקע.
אביו של הייווד, ואן, הוא רופא שיניים אשר פיתח שיטת להלבנת שיניים ואמו, אנג'י, היא מורה.
אמו של הייווד לימדה אותו לנגן בפסנתר ואילו אביו לימד אותו לנגן בגיטרה.
במהלך ילדותו נהג הייווד לשיר ולנגן בכלים שונים יחד עם הוריו.
בנוסף, הייווד היה חבר בלהקה המתודיסטית "לאב אולטימייטד" ואף שימש כראש שלה במהלך שנתו האחרונה בתיכון.
הייווד ומשפחתו התגוררו בצ'אפל היל שבצפון קרוליינה למשך עשור כאשר אביו לימד רפואת שיניים באוניברסיטה במקום.
בשנת 1993, שבה משפחתו לאוגוסטה.
הייווד פגש לראשונה את צ'ארלס קלי בחטיבת הביניים באוונס, ג'ורג'יה כאשר היה חבר בלהקת ג'אז יחד עם אחיו, ג'וש קלי.
הייווד השלים את לימודיו בשנת 2000. את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'יה השלים בשנת 2004. את להקת הקאנטרי ליידי אנטבלום ייסד בשנת 2006 בנאשוויל, טנסי יחד עם צ'ארלס קלי והילרי סקוט.
בשנת 2005, נפגש הייווד עם קלי, חבר חטיבת הביניים שלו, במשך כל סוף שבוע באטלנטה ג'ורג'יה כדי לכתוב שירים ביחד.
לבסוף, קלי הצליח לשכנע את הייווד לעבור לנאשוויל בשנת 2006 במטרה לעבוד ביחד מוזיקלית, וכן, במטרה לעזור לקלי להתפרסם כזמר סולו מצליח.
הייווד התפטר מעבודתו שבאטלנטה, ועבר לנאשוויל במטרה להתמקד במוזיקה באופן מלא.
מעט לאחר מכן, פגש הייווד את הילרי סקוט בבר והיא זיהתה אותו מעמוד המייספייס של חברו קלי, אותו הוא יצר.
הייווד הזמין אותה להפוך לשותפה בכתיבת שירים יחד איתו ועם קלי, דבר אשר הוביל להקמת הלהקה.
הייווד שימש כאמרגן הלהקה משך הזמן שהופיעו בכל מקום אשר יכלו במטרה להתפרסם.
הוא גם פתח את אתר האינטרנט הראשון של הלהקה.
ליידי אנטבלום עשו את פריצתם בשנת 2007 כאשר השתתפו כאורחים ווקאליים בסינגל של ג'ים בריקמן, ,"Never Alone".
בשני באוקטובר, 2007 הם שחררו את הסינגל "Love Don't Live Here".
הסינגל התברג במקום השלישי במצעד שירי הקאנטרי של הבילבורד.
אלבום הבכורה שלהם, ליידי אנטבלום, שוחרר ב-15 באפריל 2008. כבר בשבוע בראשון לצאתו התברג האלבום במקום הראשון בטבלת אלבומי הקאנטרי של המגזין בילבורד.
הם שחררו את הסינגל השני שלהם, "Lookin' for a Good Time", ביוני 2008 והוא התברג במקום ה11 במצעד שירי הקאנטרי של המגזין בילבורד.
ליידי אנטבלום שחררו את הסינגל הרביעי שלהם "Need You Now" באוגוסט 2009 והוא שימש כשיר הנושא לאלבומם "ליידי אנטבלום".
השיר התברג במקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי של המגזין בילבורד, והוא שהה במקום זה במשך חמישה שבועות.
הסינגל החמישי שלהם,"American Honey", שוחרר ב-11 בינואר 2010 והתברג במקום הראשון במצעד גם כן.
הסינגל השישי שלהם, "Our Kind of Love", שוחרר במאי 2010 והפך לסינגל הרביעי שלהם שהתברג במקום הראשון במצעד הבילבורד.
לעומת זאת, הסינגל השביעי שלהם "Hello World" דורג לאחר יציאתו במקום השישי בלבד.
במאי 2011 הם שחררו את הסינגל השמיני שלהם,"Just A Kiss" שהוא הסינגל הראשון מתוך האלבום "Own The Night".
הסינגל עשה היסטוריה כאשר דורג במקום השביעי בדירוג השירים הוט בילבורד וכאשר מכר מעל 211,000 עותקים דיגיטליים בשבוע הראשון ליציאתו.
הסינגל "Just A Kiss" הוא הסינגל החמישי שלהם שדורג במקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי של המגזין בילבורד.
בספטמבר 2011 הם שחררו את האלבום השלישי שלהם Own the Night.
ב-19 בדצמבר 2011 התארס דייוויד עם קלי קשילואה לאחר 7 חודשי זוגיות אף שהם הכירו זה את זה חמש שנים לפני.
דייוויד וקלי התחתנו ב-14 באפריל 2012 בנאשוויל, טנסי.
דייוויד ג'ואל הורוביץ היה היסטוריון, סופר, פובליציסט ועורך יהודי אמריקאי נאו-קונסרבטיבי, מראשי המתנגדים לאסלאם הרדיקלי בארצות הברית.
הורוביץ נולד ב-1939, ברובע קווינס של ניו יורק, בחלק העשיר יותר של הרובע - פורסט הילס, סביבה שרובה היה יהודי.
הוריו, פיל ובלאנש הורוביץ, יהודים, חברי המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית וסטליניסטים מובהקים, היו שניהם מורים בבית ספר תיכון.
הורוביץ תיאר לימים את החינוך שקיבלו שני הילדים, מהוריהם, בספרו כיצד נאסר עליהם לראות בביתם סרטי נוער רגילים.
במקום דוריס דיי ורוק הדסון הם נאלצו לדבריו, לראות סרטי תעמולה סובייטיים.
באופן טבעי היה גם הורוביץ בצעירותו בעל דעות שמאליות מאוד, והחל מגיל 17 היה לאחד מדובריו המובהקים של השמאל החדש של ארצות הברית.
ב-1959 סיים הורביץ תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת קולומביה, ובאותה שנה גם נישא לאשתו הראשונה אליסה (לבית קראוטהאמר), אם ארבעת ילדיו (הוא התגרש ונישא שוב עוד שלוש פעמים.
לאשתו הרביעית אפריל לבית מלוויין, היה נשוי עד מותו).
הורוביץ המשיך ללמוד וסיים תואר שני באותו מקצוע באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ולאחר מכן עבר לבריטניה לכמה שנים.
הוא היה פעיל בתקופה זו בקרן ברטראנד ראסל לשלום, שנוסדה ב-1963 ופעלה כנגד הפצת הנשק הגרעיני (בעיקר במערב) והחל מ-1965 פעל יחד עם הקרן נגד המעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם.
עורך ירחון שמאל ואיש "הפנתרים השחורים"
בינואר 1968 חזר הורוביץ לארצות הברית והיה לאחד מעורכיו של ירחון השמאל "Ramparts", נושא הדגל של הפעילות כנגד מלחמת וייטנאם.
אחד מבעלי הירחון באותה עת היה מרטין פרץ, יהודי אמריקאי אחר, שהפך עם השנים לנאו-קונסרבטיבי.
הורוביץ גם שיתף פעולה באותה תקופה, עם הפנתרים השחורים ועם אחד ממנהיגיהם החשובים ביותר, יואי פ.
בניגוד לרבים מחבריו לדעה לאחר מכן, יהודים אמריקאים נאו-קונסרבטיבים כמו נורמן פודהורץ עורך קומנטרי ואחרים, מסעו של הורוביץ על פני המפה הפוליטית האמריקאית, ימינה, לא החל בעקבות יחסו של השמאל החדש למדינת ישראל אחרי מלחמת ששת הימים.
הוא המשיך לדבוק בשמאל הקיצוני גם לנוכח גילויי האנטישמיות שהופגנו בקרבו ורק בראשית 1975 החלו דעותיו להשתנות ימינה.
את השינוי בדעותיו הוא מתאר בספר זיכרונותיו מ-1997, "Radical Son: A Generational Odyssey" (הוצאת The Free Press).
עם זאת, כלפי חוץ הוא החל להפגין את השינוי הזה רק ב-1985, כעשור שנים אחר כך.
לדברי הורוביץ בספרו האוטוביוגרפי, המאורע שהחל את השינוי בדעותיו היה הרצח של בטי ואן פטר, מנהלת חשבונות בתנועת הפנתרים השחורים, בדצמבר 1974. היה זה הורוביץ שהכניס אותה לתנועה, והוא האשים את אליין בראון, ממנהיגות התנועה, ברציחתה, בעזרת חברי פנתרים שחורים נוספים, משום שניסתה לפרסם מעשי שחיתות בתנועה.
לא בראון ולא אף אחד אחר מחברי התנועה הואשם או הורשע במעשה, ולטענת ה-FBI מסמכי החקירה שעסקו ברצח הושמדו, אך הורוביץ היה משוכנע באשמת מנהיגי התנועה והוא תולה כיום באירוע זה את תחילת השינוי בדעותיו.
הורוביץ חשף ברבים את תובנותיו הפוליטיות החדשות במאמר שכתב באביב 1985, יחד עם שותפו מזה שנים רבות, עוד בתקופת היותם יחדיו ממנהיגי השמאל ומעורכי Ramparts, הסופר פיטר קולייר.
המאמר נקרא "Goodbye to All That", הוא הופיע בוושינגטון פוסט ובו הסבירו שני אנשי השמאל לשעבר, מדוע הצביעו ומדוע הם תומכים בנשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
ב-1988 הקימו הורוביץ וקולייר מרכז חשיבה קונסרבטיבי הנקרא כיום "מרכז החירות של דייוויד הורוביץ" - "David Horowitz Freedom Center".
המרכז הזה הוציא לאור בשעתו ירחון בשם "Heterodoxy magazine", אשר הורוביץ וקולייר היו עורכיו.
כיום, המרכז פעיל בעיקר באינטרנט.
הוא מוציא לאור מגזין אינטרנטי בשם "FrontPage Magazine", שהעורך שלו הוא הורוביץ עצמו, מנהל אתרים, שבין הידועים שבהם "Students for Academic Freedom", שמטרתו ליצור איזון בין שמאל לימין באוניברסיטאות האמריקאיות וכן בלוגים שונים, שהידוע שבהם הוא "Jihad Watch" של רוברט ספנסר.
הורוביץ טען בין השאר, שהשמאל הקיצוני תומך באסלאם הרדיקלי, בין במתכוון ובין שלא במתכוון וכי מוחמד קרא להשמיד את היהודים.
הוא יזם ב-2007, ביותר מ-100 קמפוסים בארצות הברית, שבוע מודעות ל"אסלאמו-פשיזם" - "Islamo-Fascism Awareness Week" וב-2008 יזם שבוע "עצירת הג'יהד בקמפוס" - "Stop the Jihad on Campus".
הוא תמך בישראל בצורה נלהבת, טען שירדן היא המדינה הפלסטינית והתנגד ל"פתרון שתי המדינות".
בלתי פוליטי (חלק בשיתוף עם פיטר קולייר - Peter Collier)
דייוויד הלברשטאם היה עיתונאי יהודי אמריקאי, נודע בעיקר בעבודתו ככתב צבאי בראשית מלחמת וייטנאם עבור הניו יורק טיימס, על עבודת סיקור המלחמה זכה בפרס פוליצר בגיל 30. לאחר מכן היה כתב ופרשן פוליטי, כתב ופרשן ספורט וביוגרף.
הלברשטאם נולד בקונטיקט למשפחה יהודית וגדל ביונקרס (ניו יורק) וברובע הברונקס.
למד באוניברסיטת הרווארד והיה עורך עיתון האוניברסיטה, הרווארד קרימסון.
בסוף שנות החמישים סיקר את צמיחת התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית במיסיסיפי עבור ה-Daily Times Leader ממיסיסיפי ו-The Tennessean שראה אור בנאשוויל.
בשנת 1962, עוד לפני מעורבותה הרשמית של ארצות הברית במלחמת וייטנאם, הוצב בסייגון ככתב במשרה מלאה של הניו יורק טיימס.
הלברשטאם היה "יציר המלחמה הקרה, שבגר באווירה אנטי-קומוניסטית והיה ליברל שהאמין, כמו מנהיגי ארצו, בחיוניות של מעורבות צבאית בדרום-מזרח אסיה כחלק מהמאבק הגלובלי".
אולם כאדם סקרן וביקורתי, שידע להתבונן גם מן הצד, החל להבחין במשגים, שקרים וחוסר יעילות בפעילות האמריקאים בדלתת המקונג ולדווח דיווחים אופוזיציוניים שביקרו את הצבא ואת הפוליטיקאים ועמדו בניגוד לקו המרכזי.
פעילותו גרמה לו להתעמת לא אחת עם משטרת ממשל דרום וייטנאם (בעלת-בריתה של ארצות הברית), אך הדיוק שבדיווחיו, הבקיאות שהפגין וכישרונו הובילו לפופולריות שלו בקרב הקוראים.
אחד מדיווחיו מאותה תקופה היה סיקור הצתתו העצמית של הנזיר הבודהיסטי טיץ' קואנג דוק ב-11 ביוני 1963, מתוך מחאה על רדיפת הבודהיסטים על ידי ממשלת דרום וייטנאם ונשיאה נו דין דיים, לו היה עד.
כתיבתו האופוזיציונית הייתה חדשנית, עד אז נצמדו בדרך כלל כתבים צבאיים לקו המרכזי וניזונו במידה רבה מדוברות הצבא.
"הוא שינה את הדיווח הצבאי לעד כאשר הראה שאפשר ואף רומנטי לספר את סיפור החזית האמיתי ולהציג את הצד שלך בסכסוך כמטעה", כתב עמיתו ריצ'רד הולברוק.
עם זאת זכה לביקורת נוקבת כאנטי-פטריוט פרו-קומוניסטי שמקווה לראות בתבוסתה של ארצות הברית.
בשנת 1964, והוא בן 30 בלבד, זכה בפרס פוליצר.
הלברשטאם הוחזר מווייטנאם תוך לחץ על עיתונו מצד הממשל והנשיא קנדי, אך לא שקט.
להפך, הוא החל לחקור את התהליכים ההיסטוריים והפוליטיים שהובילו להעמקת המעורבות האמריקאית בדרום מזרח אסיה.
במחצית השנייה של שנות השישים שב הלברשטאם וסיקר את התנועה לזכויות האזרח.
באביב 1967 לייוה את מרטין לותר קינג.
בנוסף, נסע באותה תקופה לוורשה, נסיעה שהובילה לנישואיו עם השחקנית אליזבטה צ'יזווסקה (Elżbieta Czyżewska) ולעריקתה למערב.
בהמשך העביר הלברשטאם את מרכז עשייתו מעיתונות שטח לכתיבת ספרים פוליטיים וביוגרפיות, בהן Ho אודות הו צ'י מין (1971) ו-The Powers That Be מ-1979 על אנשי התקשורת ויליאם ס.
פיילי, הנרי לוס ופיל גרהם ועוד.
לצד ספרי עיון כתב גם מספר רומנים, הראשון שבהם היה The Noblest Roman מ-1961.
בשנת 1981 הוציא לאור את ספרו The Breaks of the Game על משחק הכדורסל וליגת ה-NBA.
במשך שארית חייו היה כתב ופרשן ספורט מעמיק ונלהב.
בשנת 1989 פרסם את ספרו Summer of '49 על מאבק הבייסבול האפי בין ניו יורק יאנקיז לבוסטון רד סוקס ובשנת 1999 פרסם את ספרו רחב היריעה Playing for Keeps אודות מייקל ג'ורדן.
הלברשטאם נהרג בתאונת דרכים, כשבועיים לאחר יום הולדתו ה-73.
סר דייוויד ריפון הר הוא מחזאי, תסריטאי ובמאי תיאטרון וטלוויזיה אנגלי.
דייוויד ריפון הר נולד בסנט לנרדס-און-סי, הייסטינגס שבמחוז מזרח סאסקס, אנגליה.
הוא בנם של אגנס קוברן (לבית גילמור) ושל קליפורד תאודור ריפון הר, גזבר בספינה אזרחית.
הוא התחנך תחילה בלנסינג קולג', בית ספר ציבורי עצמאי.
לאחר מכן, למד ספרות אנגלית בג'יזס קולג', קיימברידג' (כולל תואר שני), שם שמש גם כמנהל הגיוס של ועידת המועדון לדרמה חובבנית באוניברסיטה בשנת 1968.
בשנים 1971-1968 היה אחד ממייסדי להקת Portable Theatre Company.
מחזהו הראשון "Slag" הוצג במסגרת תיאטרון נייד זה בשנת 1970. באותה שנה התחתן עם אשתו הראשונה, מרגרט מאת'סון.
לזוג נולדו בהמשך שלושה ילדים לפני גירושיהם בשנת 1980.
בשנים 1971-1970 הר היה מחזאי הבית של תיאטרון רויאל קורט בלונדון.
אחרי שנת 1973 היה למחזאי הבית של "נוטינגהאם פלייהאוס", מהתיאטראות המודרניים החשובים שבפרובינציה.
ב-1975 יחד עם דייוויד אוקין ומקס סטפורד-קלארק הקים את ג'וינט סטוק תאטר קומפני (Joint Stock Theatre Company).
בהמשך הוא התחיל לכתוב מחזות לתיאטרון הלאומי, שעל במתו הוצג בשנת 1978 יצירתו "Plenty", שבעקבותיה הועלו גם "A Map of the World" ב-1983 ו "פרבדה" (Pravda) ב-1984 (אותו כתב יחד עם הווארד ברנטון).
בשנת 1984 התמנה לתפקיד של מנהל associate director בתיאטרון המלכותי הלאומי.
בשנים הבאות המשיך להציג מחזות רבים על במת תיאטרון זה, ביניהם הטרילוגיה "Racing Demon", "Murmuring Judges", "The Absence of War".
כמו כן ביים לא רק מחזות שכתב הוא עצמו אלא גם יצירות של מחזאים אחרים, כמו: The Pleasure Principle מאת סנו וילסון, Weapons of Happiness מאת האוורד ברנטון, המלך ליר מאת שייקספיר.
בשנת 1993 כתב וביים את המחזה "The Absence of War", על מנהיג מפלגת הלייבור ניל קינוק שפרש זמן קצר קודם, לאחר ההפסד בבחירות הכלליות בבריטניה ב-1992.
בשנת 1998 ביקר בישראל וברשות הפלסטינית, את רשמיו מהביקור עיבד למחזה בשם "ויה דולורוזה", שעלה ב-2002 בישראל בתרגומה של ענת גוב ובבימויה של עדנה מזי"א תיאטרון הקאמרי.
באותה שנה כתב גם את המחזה "נשיקת יהודה איש קריות" על אוסקר ויילד ומאהבו הלורד אלפרד דאגלס.
בהפקת המחזה המקורית כיכב השחקן ליאם ניסן.
הר כתב גם סדרת הרצאות בנושאי אמנות ופוליטיקה - "Obedience, Struggle, and Revolt" ("צייתנות, מאבק ומרד") (2005).
חיבר מונולוג שנקרא "Wall" ("החומה") ששיחק בעצמו, על גדר ההפרדה שנבנתה על ידי ישראל בין היישובים הישראלים והפלסטינים ביהודה ושומרון, בעקבות האינתיפאדה השנייה.
המונולוג אמור להיות מעובד לסרט תיעודי אמנותי בקנדה.
כמו כן נודע בפירושיו החריפים בנוגע לתפקודם של המוסדות הציבוריים מתוך רצון להביא לשיפור.
בנובמבר 2012 נבחר הר למחזאי הבית של בית הספר החדש לדרמה.
בשנת 2016 יצא לאקרנים תסריט שכתב לסרט "הכחשה", העוסק במאבקה של ההיסטוריונית חנה ליפשטד במכחיש השואה הבריטי דייוויד אירוינג.
הוא נשוי בשנית, למעצבת האופנה יהודייה-צרפתייה ניקול פרחי.
1979 פרס BAFTA - פרס החוג למבקרי התיאטרון של ניו יורק
1985 פרס דב הזהב של פסטיבל ברלין לקולנוע
1990 הפרס של מבקרי התיאטרון של לונדון
1998 קיבל תואר אצולה של הממלכה המאוחדת
2002 - השעות סרט לפי הרומן של מייקל קנינגהם
2007 - The Corrections סרט לפי הרומן של ג'ונתן פרנזן
2008 - My Zinc Bed סרט טלוויזיה לפי המחזה שלו עצמו
2008 - Murder in Samarkand סרט לפי רומן של קרייג מארי, בעבר שגריר באוזבקיסטן
2008 - נער קריאה לפי הרומן מאת ברנהרד שלינק
2011 - עמוד שמונה סרט בבימויו
2020 - Roadkill'' (סדרת טלוויזיה ב-BBC One) - יוצר, תסריטאי ומפיק בפועל
אין דין (Murmuring Judges)- פורסם מהוצאת בית צבי
2001 -ויה דולורוזה בתרגומה של ענת גוב, הוצג בקאמרי, בבימוי עדנה מזי"א, עם אוהד שחר
2005 - משאלות נסתרות,(The Secret Rapture) בתרגומה של שיר פריבך, הוצג ב הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין, בבימויו של רוני מנדלסון עם נטע שפיגלמן, נועה קולר, הדר רצון וכו'
שניצלר, הוצג בבית לסין בבימויו של אלון אופיר, עם ליאור אשכנזי ולינור אברג'יל.
2008 - דברים קורים,(Stuff happens) הוצג בהבימה, כמחזה קריאה, בבימוי שי פיטקובסקי, בשיתוף פעולה עם התיאטרון המלכותי הלאומי
2012 - גג שקוף (Skylight), נוסח עברי מאת איתן בלום, הוצג בתיאטרון הספרייה, בבימויו של מיטקו בוזקוב, עם יורם טולדנו, שני רוטברג, ואביהוד תדהר
דייוויד ג'ונתן היימן הוא מפיק קולנוע בריטי ממוצא יהודי.
הוא השיג את זכויות ההסרטה לסדרת ספרי "הארי פוטר" בשנת 1999 והפיק את כל סרטי הסדרה כולל סרטי הספין-אוף.
בין השאר, גם הפיק את סרט השואה "הנער בפיג'מת הפסים".
היימן נולד בלונדון, אנגליה שבממלכה המאוחדת.
הוא בנו של ג'ון היימן, מפיק סרטים, ושל השחקנית נורמה היימן (לבית פואונול).
סבו וסבתו מצד אביו היו מהגרים ממוצא יהודים-גרמנים שנמלטו מגרמניה הנאצית, טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בעוד שסבו וסבתו מצד אמו היו נוצרים ממוצא אתני אנגלי.
לו תואר בתולדות האמנות מאוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית, שקיבל ב-1983.
הוא התחיל את עבודתו בתעשיית הקולנוע כעוזר מפיק בסרטו של דייוויד לין, "המעבר להודו", וב-1986 הוא הפך למנהל בחברת האחים וורנר ובשנת 1992 הוציא את סרטו הראשון "רחובות אלימים".
בשנת 1997, חזר היימן ללונדון והחליט להתמקד בעיבודים קולנועיים לסרטים.
הוא הקים חברת הפקה משלו בשם Heyday FIlms ומאז הפיק מספר גדול של סרטים בולטים, ביניהם העיבודים הקולנועיים לסדרת ספרי הארי פוטר, החל מ"הארי פוטר ואבן החכמים" ועד "הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 2".
בנוסף, הפיק גם את סרטי הספין-אוף "חיות הפלא והיכן למצוא אותן" ו"חיות הפלא: הפשעים של גרינדלוולד".
בין השאר, הפיק גם את סרט השואה "הנער בפיג'מת הפסים".
לאחר הפקת סדרת סרטי "הארי פוטר", היימן הצטרף להפקת העיבוד הקולנועי ל"המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה" ולספר "הדוב פדינגטון".
הוא נשוי לרוז (בטסטון) יוניאקה, ולהם בן.
דייוויד היירווד הוא שחקן אנגלי, התפרסם בזכות הופעתיו בתפקיד דייוויד אסטס, מנהל המרכז ללוחמה בטרור של ה-CIA בסדרת הדרמה "הומלנד", בתפקיד הנזיר טאק בסדרה "רובין הוד", בתפקיד ג'ון ג'ונס/הצייד ממאדים, האנק האנשו/סייבורג סופרמן בסדרה "סופרגירל" ובסרט "לגעת ביהלום".
היירווד נולד וגדל בעיר ברמינגהאם, בילדותו התעסק במגוון תחומי ספורט ואף שאף להיות שוער מקצועני.
למד משחק והתמקצע אצל האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
ב-2005 שיחק בדרמה של ג'וליאן פלוז "שקרים נפרדים" בתור המפקח מארשל ובסדרת הדרמה של רשת ITV "חברים שמנים".
בשנת 2006 הופיע היירווד במותחן המלחמה הפוליטי "לגעת ביהלום" בתפקיד מפקד כוחות המורדים האכזרי בסיירה לאון, קפטן פוייסון ובעיבוד הטלוויזיוני לרומן "סאלי לוקהארט: מסתרי אבן האודם" בתפקיד מתיו וניקולס בדוול.
בשנת 2009 שיחק היירווד בעונה השלישית של הסדרה "רובין הוד" בתפקיד הנזיר פריאר טאק.
בשנת 2011 התפרסם היירווד בתפקיד מנהל המרכז ללוחמה בטרור של ה-CIA דייוויד אסטס בסדרת הדרמה המפורסמת והמצליחה "הומלנד".
ב-2012 הופיע במיני סדרת הפיראטים "אי המטמון" בתור הפיראט בילי בונס.
החל משנת 2015 היירווד משחק בסדרת הטלוויזיה של רשת "The CW" "סופרגירל" בתפקיד ג'ון ג'ונס/הצייד ממאדים, האנק האנשו/סייבורג סופרמן.
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה העצמאי "קדחת הצבעונים", לצדן של אליסיה ויקנדר וקארה דלווין.
היירווד נשוי משנת 2013 לקירסטי הנדי ואב לשתי בנות.
כלבים מטורפים ואיש אנגלי (1995)
סאלי לוקהארט: מסתרי אבן האודם (2006) - סרט טלוויזיה
דייוויד הייג קולום וורד, MBE הוא שחקן ומחזאי אנגלי זוכה פרס אוליבייה וזוכה פרס FIPA.
הוא מוכר ממשחקו הרבגוני במחזות דרמטיים, סריו-קומיים וקומיים, ובמגוון של דמויות ממעמדות חברתיים שונים.
הייג נולד באלדרשוט שבמחוז המפשייר לפרנסיס ו.
אביו היה קצין בצבא ואחר כך מנהל של גלריית הייוורד , ואמו הייתה זמרת אופרה.
הוא למד בבית ספר בעיר ראגבי.
ב-1994 הופיע הייג בסרט הקולנוע "ארבע חתונות ולוויה אחת" ובסיטקום של ה-BBC בשם "The Thin Blue Line" בתפקיד המפקח גרים יחד עם רואן אטקינסון שכיכב בתפקיד המפקח פולר.
ב-2002 שיחק שוב לצדו של יו גרנט, כוכב "ארבע חתונות ולוויה אחת", בתפקיד אחיו בקומדיה הרומנטית "שבועיים מראש" בכיכובה של סנדרה בולוק.
ב-2007 הופיע במערכון של ה"קומיק ריליף" בשם "החתונה של מיסטר בין" בתפקיד אבי הכלה שוב יחד עם רואן אטקינסון.
ב-1980 הופיע בפרק "The Leisure Hive" מתוך הסדרה "דוקטור הו", ובפרק "Rumours of Death" בסדרה "Blake's 7".
ב-1990 שיחק בפרק "Sweet Danger" בסדרת המתח "קמפיון".
ב-1992 השתתף בפרק "Dead On Time" בסדרה "המפקח מורס".
כמו כן שיחק בסדרה "המפצח".
בשנות התשעים של המאה העשרים הופיע בסדרת הטלוויזיה המצליחה "Soldier Soldier".
הייג שיחק בעיבוד של ריצ'רד פל לסדרת המדע הבדיוני משנות השישים "A for Andromeda" עבור BBC4. הוא כתב מחזה בשם "My Boy Jack" והופיע בעיבוד לטלוויזיה של המחזה בתפקיד רודיארד קיפלינג, ודניאל רדקליף גילם את ג'ון, בנו של קיפלינג.
ב-2008 הופיע הייג בסרט הטלוויזיה "Dustbin Baby" של ה-BBC ובסרט "39 המדרגות".
עוד שיחק בפרק "The Glitch" בסדרה הבלשית "רציחות במידסומר".
ב-2009 שיחק בתפקיד סטיב פלמינטג בסדרה הקומית "The Thick Of It" ובתפקיד ג'ון, בעלה של חברת הפרלמנט מו מולאם בדרמה המצליחה "מו" בכיכובה של ג'ולי וולטרס.
עוד ב-2009 כיכב בתפקיד מנהל בית ספר פורטוון, מר סטריין, בדרמה הקומית של ITV "דוק מרטין".
בינואר 2013 כיכב הייג בתפקיד ג'ים האקר בעיבוד מחודש של הסדרה הקומית הקלאסית "כן, אדוני השר", ששודרה בבריטניה ברשת Gold TV.
ב-2012 שודר פיילוט לסיטקום שכתב בן אלטון ובכיכובו של הייג.
הסדרה שנקראה "The Wright Way" הושלמה במרץ 2013 ושודרה ב-BBC One ב-23 באפריל אותה שנה.
ב-2008 שיחק הייג בתפקיד מוריס היי-ווד בעיבוד לרדיו ה-BBC של המחזה "טום & ויו" מאת מייקל הייסטינג.
ב-2010 כיכב בתפקיד נורמן בירקט במחזה "Norman Birkett and the Case of the Coleford Poisoner" בסדרת התסכיתים "מחזה של אחר הצהרים".
בנוסף שיחק ב-2003 בתפקיד לואיס אליוט בעיבוד לספרים "זרים ואחים" מאת צ'ארלס פרסי סנואו עבור Radio 4, ששודר מחדש בפברואר 2013.
ב-1988 זכה הייג בפרס אוליבייה לשחקן השנה במחזה חדש על תפקידו במחזה "Our Country's Good" בתיאטרון רויאל קורט.
הוא יצא לסיבוב הופעות עם הגרסה הבימתית של המחזה "My Boy Jack" שאותו כתב וגילם את דמותו של הסופר רודיארד קיפלינג.
הייג ביים את המחזה "Private Lives" מאת נואל קאוורד שהוצג בסיור הופעות מצליח בשנת 2005.
הייג הופיע בהפקות תיאטרון מצליחות בווסט אנד הלונדוני בהן "Hitchcock Blonde" בתיאטרון רויאל קורט, "החיים בשלוש גרסאות" בתיאטרון סבוי, בתפקיד אוסבורן במחזה "Journey's End" מאת ר.ס.
שריף בתיאטרון קומדיה, ובתפקיד ג'ורג' באנקס במחזה "מרי פופינס" בתיאטרון הנסיך אדוארד, עליו היה מועמד לפרס אוליביה.
הוא היה מועמד שוב לפרס על הופעתו בתפקיד כריסטופר הדינגלי בהפקה המחודשת של הקומדיה "Donkey's Years" מאת מייקל פריין בתיאטרון הקומדיה.
הוא הופיע בתיאטרון היימרקט במחזה "The Country Wife" ואחר כך הופיע במחזה "הים" באותו תיאטרון.
מ-11 בדצמבר 2008 ועד 31 בינואר 2009 שיחק הייג במחזה "שלל" מאת ג'ו אורטון בתפקיד טראסקוט בתיאטרון טריסייקל בלונדון.
בפברואר 2007 הופיע באותו מחזה בתיאטרון רויאל בניוקאסל.
ב-2010 שיחק בתפקיד ג'ים האקר בעיבוד בימתי לסדרת הטלוויזיה "כן, אדוני השר" בפסטיבל צ'יצ'סטר והחל מ-17 בספטמבר 2010 הופיע בתיאטרון גילגוד שבווסט אנד.
הוא נשוי לג'וליה ג'יין רמזי גריי (המופיעה בשם הבמה ג'יין גאלוויי) והם הורים לחמישה ילדים.
הוא פטרון של ארגון הצדקה SANDS .
ב-2013 הוענק להייג תואר חבר מסדר האימפריה הבריטית (MBE) על תרומתו לתחום הדרמה.
שנה שם תפקיד הפקה הערות2018Pressure
מאת דייוויד הייגג'יימס סטאגתיאטרון השגריר, הסיטי של וסטמינסטר2017רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים
מאת טום סטופארדהשחקןאולד ויק, לונדון2016Blue/Orange
דייוויד היי ידוע בכינוי "היי מייקר" הוא מתאגרף בריטי.
אלוף העולם הבלתי מעורער לשעבר במשקל כבד של ה-WBA, ובמשקל בינוני כבד של ה-WBC , WBO, ו-WBA.
היי נולד בלונדון אנגליה לאם ממוצא בריטי ולאב ממוצא ג'מייקני.
אביו הוא מאמן MMA, ובילדותו למד היי MMA וג'ודו אולם לא נהנה מאמנויות לחימה אלו משום שהתרכזו רבות בטכניקות הגנה, והיי העדיף להתרכז באמנות לחימה שעיקרה מתקפה ולכן עבר לענף האגרוף.
בשנת 2008, התחתן עם נטשה, ולבנם הם קראו קסיוס, על שם המתאגרף הנודע קסיוס קלי (המוכר בשם מוחמד עלי).
בשנת 2011, הנחה את תוכנית הטלוויזיה "David Haye versus" בה אירח ידוענים שונים כגון ג'סטין ביבר, ריקי ג'רווייס ומיקי רורק.
בשנת 2012, השתתף בעונה ה-12 של תוכנית המציאות "I'm a Celebrity...Get Me Out of Here" וסיים במקום השלישי.
באותה השנה, הביוגרפיה שלו ,"Making Haye", יצאה לאור.
בשנת 2014, החליט לאמץ אורח חיים טבעוני מטעמי מוסר לאחר שצפה בסרט דוקומנטרי על תעשיית משק החי.
בדצמבר 2014, החל היי לשווק אבקת חלבון טבעוני לספורטאים.
באותה השנה, ארגון PETA כלל אותו ברשימת הטבעונים הסקסיים לשנת 2014.
היי החל להתאגרף בשנת 1998 במשקל קל, בהיותו בן 18. הוא התאמן במכון האגרוף Fitzroy Lodge Boxing Club הנודע בשיטות האימון המסורתיות שלו.
בשנת 2001, היה לבריטי הראשון שהגיע לגמר אליפות העולם של הפדרציה הבינלאומית לאגרוף חובבים וזכה בגמר במדליית כסף.
בדצמבר 2002, בהיותו בן 22, החל היי את הקריירה המקצוענית שלו.
בדצמבר 2005, גבר על המתאגרף אלכסנדר גורוב וזכה בתואר אלוף אירופה באגרוף במשקל בינוני כבד.
היי הגן על תואר זה שלוש פעמים.
בשנת 2007, זכה בתואר אלוף העולם באגרוף של ה-WBA ושל ה-WBC במשקל בינוני כבד לאחר שגבר על ז'אן מארק מורמק.
בשנת 2008, זכה בתואר אלוף העולם באגרוף במשקל בינוני כבד של ה-WBO, ובכך היה לבריטי הראשון שזכה בשלושה תוארי אליפות עולם באגרוף (מתוך ארבעה תוארי אליפות עיקריים) במשקל בינוני כבד.
בשנת 2009, זכה בתואר אלוף העולם במשקל כבד של ארגון ה-WBA.
זכייה זו העניקה להיי הכרה עולמית, משום שגבר על המתאגרף הכבד ביותר בהיסטוריה של הענף, ניקולאי ולוב, שנהנה מעליונות פיזית רבה עליו בגובה ובמשקל.
נכון למאי 2018, מאזן הקרבות של היי עומד על 28 ניצחונות (26 מתוכם בנוק-אאוט) וארבעה הפסדים.
בשנת 2007, זכה בתואר אלוף העולם באגרוף של מגזין הזירה.
בשנת 2010, הוענק להיי תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת אנגליה רסקין.
בשנת 2010 נבחר לספורטאי השנה על ידי ה-BBC.
דייוויד מקינלי הנדרסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי ומאמן.
דייוויד הנדרסון נולד בעיר הנדרסון שבצפון קרוליינה, ארצות הברית.
בגמר הפסידה הקבוצה למכללת לואיסוול.
לאחר סיום לימודיו נבחר בסיבוב השלישי בדראפט ה-NBA על ידי הוושינגטון בולטס, במקום ה-58 הכללי, אך לא השיג חוזה בקבוצת NBA.
בשנת 1986 עבר לשחק בליגת ה-CBA, למשך עונה אחת ולאחריה חתם בפילדלפיה 76', מה-NBA.
הוא שיחק 22 משחקים בלבד בקבוצה, והגיע לממוצע של 5.7 נקודות למשחק.
במהלך העונה עבר לשחק בליגת הכדורסל של קנדה.
ב-1990 חתם בהפועל תל אביב, ואת העונה הסדירה סיים בממוצע נקודות של 25.7 ו-27.3 בפלייאוף.
ב-1991 שב לליגת ה-CBA, ובעונה שלאחר מכן חזר לשחק בישראל בקבוצת מכבי ראשון לציון, אך שוחרר לאחר שבעה משחקים .
לאחר מכן חתם בהפועל חולון למשך שתי עונות.
בעונה הבאה עבר לעונה אחת בעירוני רמת גן.
בשנת 1988 שיחק בליגה השווייצרית.
בשנים 1996 - 2000 היה לעוזר המאמן במכללת דיוק, ומשנת 2000 היה למאמן ראשי באוניברסיטת דלאוור.
לאחר עונתו השישית בקבוצה הוא פוטר בשל יכולת חלשה שהציגה הקבוצה.
משסיים את עבודתו בדלאוור מונה כסקאוט של קבוצת ה-NBA קליבלנד קבאלירס.
דייוויד היימן הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון סקוטי, כמו גם במאי קולנוע וטלוויזיה.
היימן מוכר מהופעותיו בתפקיד מייק ווקר בסדרת הדרמה של ITV "משפט ועונש", בדמות ג'ונאס פרנקס בדרמה התקופתית "גן עדן לנשים", ובדמות ברייס בסדרת הדרמה "טאבו".
הוא למד באקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ודרמה בגלאזגו.
את קריירת המשחק שלו החל בתיאטרון סיטיזנס בעיר.
שם הופיע בתפקידים כגון המלט, בתפקיד הראשי במחזה "נישואי פיגארו" מאת פייר בומרשה, ובדמות אל קפונה.
הוא זכה להכרה לאומית כשגילם את ג'ימי בויל, האסיר הידוע לשמצה שהפך לפסל, בסרט "A Sense of Freedom" משנת 1981.
אחרי סרט זה התרכז היימן בהופעה בתפקידי אופי, לאו דווקא תפקידים ראשיים.
הוא הופיע עם ברוס ויליס בסרט "התן" (1997), יחד עם קווין ספייסי בסרט "פושע הגון" (2000), ועם פירס ברוסנן בסרט "החייט מפנמה" (2001).
עוד שיחק בסרט "תקווה ותהילה" (1987) בבימויו של ג'ון בורמן, ובסרט "הנער בפיג'מת הפסים" (2008).
היימן מוכר מהופעתו בתפקיד סנ"צ מייקל ווקר בסדרת הפשע של לינדה לה פלאנט "משפט ועונש".
הסדרה שודרה החל מ-1997 במשך 12 עונות עד 2009. יש לו צלקת בולטת מעל עינו השמאלית, והוא גילח את ראשו עבור תפקיד זה.
היימן זכה להצלחה גם כבמאי קולנוע וטלוויזיה.
ב-1990 ביים את הסרט "צעקות שקטות" העוסק בחייו של הרוצח לארי וינטרס, ואסירים בכלא ברליני.
ב-1993 ביים את הסרט "הוק" בכיכובה של הלן מירן, בתפקיד אישה המתחילה לחשוד שבעלה הוא רוצח סדרתי.
"The Near Room" הוא סרט המתרחש בגלאזגו אודות התעללות בילדים ושחיתות.
ב-2009 הופיע היימן בפרק בסדרה "רובין הוד" של ה-BBC.
בספטמבר 2011 הגיש היימן סרט דוקומנטרי המשחזר את הרציחות הבלתי פתורות של הרוצח הסדרתי בייבל ג'ון, שרצח שלוש נשים צעירות בסוף שנות השישים של המאה העשרים.
שם הסרט הוא "In Search of Bible John" והוא בודק את הראיות הקושרות את פיטר טובין לרצח.
ב-2012 שיחק היימן בתפקיד רוזן ווסטר בעיבוד של ערוץ BBC2 למחזה השייקספירי "הנרי הרביעי, חלק ראשון" במסגרת הסדרה "הכתר החלול".
על הבמה הופיע היימן בתפקיד כריס בהפקה משנת 2011 של המחזה "אנה כריסטי" מאת יוג'ין או'ניל בתיאטרון דונמאר בלונדון.
ב-2012 חזר להופיע בתיאטרון סיטיזנס בגלאזגו לשחק בתפקיד הראשי במחזה "המלך ליר" לצדו של ג'ורג' קוסטיגן.
ביולי 2016 הגיש היימן תוכנית דוקומנטרית בערוץ BBC Two, המדגיש את תפקיד המפתח שהיה לסקפה פלו במלחמת העולם הראשונה.
ב-2017 שיחק היימן בסדרת הטלוויזיה "טאבו" לצדו של טום הארדי.
ב-1992 הוענקה להיימן מדליית זהב מטעם העיר גלאזגו על שירותיו לתחום אמנויות הבמה.
ב-2001 ייסד ארגון צדקה בשם "Spirit Aid" שהוקדש לילדים ברחבי העולם שחייהם נהרסו בשל מלחמות, רצח עם, עוני, התעללות או חוסר בהזדמנויות.
לדייוויד היימן יש שלושה בנים: דייוויד היימן הבן, סמי ושון.
המלך ליר (2012) תיאטרון סיטיזן, גלאזגו
אנה כריסטי (2011) תיאטרון דונמאר, לונדון
דייוויד מקליין הייל הוא דיפלומט אמריקאי שכיהן כתת-מזכיר המדינה של ארצות הברית לעניינים מדיניים בין השנים 2018 ל-2021. קודם לכן כיהן כשגריר בירדן, בפקיסטן ובלבנון, ובמדינות אחרות היה דיפלומט בדרג דיפלומטי נמוך יותר.
הייל נולד באן ארבור מישיגן שבארצות הברית.
הוא למד בבית הספר לשירות החוץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון, הנחשב לאחד מבתי הספר הטובים ביותר בעולם בכל הקשור למדיניות חוץ.
הייל הצטרף לשירות החוץ של ארצות הברית ב-1985. הוא שירת בנציגויות הדיפלומטיות של ארצו בתוניסיה, בבחריין, בערב הסעודית וכן באומות המאוחדות.
שימש סגן עוזר מזכיר המדינה לענייני ישראל, מצרים ואזור הלבנט ובנוסף כמנהל לענייני ישראל והרשות הפלסטינית.
הוא אייש שורה של תפקידים בשירות החוץ, ביניהם עוזר בכיר למזכירת המדינה מדליין אולברייט.
הייל היה שגריר ארצות הברית בממלכה ההאשמית של ירדן בשנים 2005–2008. הוא היה השליח המיוחד לשלום במזרח התיכון בשנים 2011–2013 וקודם לכן כסגן השליח מ-2009 עד 2012. הוא שירת כשגריר ארצות הברית בלבנון בשנים 2013–2015.
החל מאוגוסט 2015 עד אוגוסט 2018 היה שגריר ארצות הברית בפקיסטן.
במאי 2017 הוא חנך בניין חדש למלחמה בטרור בקראצ'י.
ביולי 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על כוונתו למנות את הייל לתפקיד תת-מזכיר המדינה לעניינים מדיניים.
ב-28 באוגוסט אותה השנה אושר מינויו בידי הסנאט של ארצות הברית.
ב-13 בספטמבר 2018 הועלה הייל לדרגת שגריר קריירה - הדרגה הגבוהה ביותר בשירות החוץ האמריקאי.
הוא היה לקצין הבכיר ביותר בשירות החוץ.
דייוויד הנשאו היה מזכיר הצי של ארצות הברית.
דייוויד הנשאו נולד ב-2 באפריל 1791 בלסטר שבמסצ'וסטס והתחנך בבית הספר המקומי.
הוא הוכשר כרוקח ונחל הצלחה בעיסוק זה.
לאחר מכן הוא הרחיב את עיסוקיו לבנקאות, תחבורה ופוליטיקה.
ב-1826 הוא נבחר לסנאט של מסצ'וסטס ושימש בתפקיד הגובה של נמל בוסטון מסוף שנות ה-20 של המאה ה-19 ועד 1838. אף על פי שהוא נחל תהפוכות בעסקיו בסוף שנות ה-30, עלה בידו לייצב תוך כמה שנים את מעמדו הפוליטי כמנהיג המפלגה הדמוקרטית במסצ'וסטס.
ביולי 1843 בחר נשיא ארצות הברית ג'ון טיילר בהנשאו לתפקיד מזכיר הצי.
במהלך תקופת כהונתו הקצרה בתפקיד זה, הוא התמודד עם בעיות בתחום בניית האוניות, בחר בקצינים בכירים לתפקידי פיקוד בים, ארגן מחדש את סידורי האספקה בבסיסי הצי וניסה להקים בית ספר לפרחי קצונה.
מינויו כמזכיר הצי, שלמעשה היה מינוי פגרה, לא זכה באישור הסנאט ולפיכך הוא נאלץ לפרוש מתפקידו כאשר אושר מינויו של מחליפו.
לאחר מכן הוא שב לפעילות בפוליטיקה של מסצ'וסטס.
דייוויד הנשאו נפטר בעיר הולדתו ב-11 בנובמבר 1852 ונטמן בבית הקברות פיין גרוב שבעיר.
צי ארצות הברית הנציח את שמו במשחתת שהייתה בשירות בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20.
דייוויד הורוויץ הוא עיתונאי ועורך עיתונים ישראלי שכותב בשפה האנגלית.
הוא ערך בעבר את הג'רוזלם פוסט ואת ג'רוזלם ריפורט.
הוא ייסד ועורך את העיתון המקוון Times of Israel.
הורוויץ נולד בלונדון למשפחה שהיגרה לשם מגרמניה בשנת 1937. בשנת 1983 עלה לישראל ושירת בצה"ל בחיל החינוך.
הורוויץ הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים, נשוי לליסה, ואב לשלושה ילדים.
לאחר עלייתו החל הורוויץ לעבוד עבור הג'רוזלם פוסט.
עם היווסדו של הג'רוזלם ריפורט, בשנת 1990, עבר הורוויץ לעבוד בו.
בשנת 1998 מונה לעורכו הראשי העיתון ובשנת 2001: גם מוציא לאור.
בשנת 2004 חזר לג'רוזלם פוסט, הפעם כעורך ראשי.
בשנת 2011 התפטר והקים, ביחד עם סת' קלרמן, את העיתון המקוון Times of Israel, אותו הוא עורך מאז 2012.
בשנת 2014 הוענק לו פרס על מפעל חיים בעיתונות יהודית מאת ארגון בני ברית.
סר דייוויד הנדרסון היה המנהיג הבכיר של התעופה הצבאית הבריטית במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאחר שקבע את עצמו בעבר כסמכות המובילה בתחום המודיעין הטקטי בצבא הבריטי.
הוא שימש כמפקד גיס התעופה המלכותי בשדה בשנה הראשונה למלחמת העולם הראשונה וסייע להקמת חיל האוויר המלכותי כשירות עצמאי.
לאחר המלחמה הנדרסון היה המנכ"ל הראשון של ליגת אגודות הצלב האדום.
דייוויד הנדרסון נולד בגלאזגו ב-11 באוגוסט 1862 למשפחה בעלת אוניות.
אביו, שנקרא גם דייוויד הנדרסון, היה בעלים משותף של בוני הספינות קליידדייד חברת דייוויד וויליאם הנדרסון.
הנדרסון נכנס לאוניברסיטת גלאזגו בשנת 1877 בגיל חמש עשרה בלבד.
הוא למד שם הנדסה ובשנתו הרביעית למד הנדסה אזרחית ומכניקה וכן עבודות משרדיות ותחומים בהנדסה.
מסיבות שאינן ידועות כעת, הוא עזב את האוניברסיטה כדי להתאמן לקריירה צבאית במכללה הצבאית המלכותית, סנדהרסט, במקום לסיים את לימודיו בגלאזגו.
בשנת 1895 התחתן הנדרסון עם הנרייטה קרוליין דונדס, שקיבלה את תואר דיים מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (DBE) בשנת 1919. לזוג נולדו שלושה ילדים, כולל איאן הנרי דייוויד הנדרסון, שהצטרף גם הוא לחיל המעופף המלכותי, אך נהרג בתאונת טיסה ביוני 1918. גברת הנרייטה הנדרסון חיה עד 1959.
לאחר הכשרתו במכללה המלכותית הצבאית סנדהרסט, התגייס הנדרסון לצבא הבריטי ב-25 באוגוסט 1883, והצטרף כלוטננט לרגימנט הארגייל וסאטרלנד היילנדרים.
הוא הועלה לדרגת קפטן ב-26 בפברואר 1890, וסיים את לימודיו במכללה לפיקוד ומטה, קמברלי בשנת 1895. בהמשך היה חבר במשלחת הנילוס משנת 1898, ובעקבותיו קיבל קידום לדרגת מייג'ור ב-16 בנובמבר 1898.
שלושה חודשים לפני פרוץ מלחמת הבורים השנייה הועלה הנדרסון לנטאל כקצין מודיעין.
בשלב הפתיחה של המלחמה הוא השתתף ונפצע ב.
בשנת 1911, בגיל 49, הנדרסון למד לטוס, מה שהפך אותו לטייס המבוגר בעולם באותה תקופה.
הוא הקים חלק מוועדת המשנה הטכנית של ועדת האוויר שסייעה להחליט על ארגון גיס התעופה המלכותי, שהוקם ב-13 באפריל 1912. בשנת 1913 הופרדה שליטת התעופה הצבאית מאחריותו של קצין החימוש הכללי.
הוקמה מחלקה חדשה לאווירונאוטיקה צבאית והנדרסון מונה למנהלה הראשון, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא מונה למפקד גיס התעופה המלכותי בשדה.
ב-22 בנובמבר 1914, הנדרסון מונה למפקד דיוויזיית חיל הרגלים הראשונה, וראש המטה שלו פרדריק סייקס לקח את הפיקוד במקומו.
עם זאת, ההחלטה לא הייתה לרוחו של לורד קיצ'נר והוא הורה על ביטול המינויים.
ב-20 בדצמבר 1914 חזר הנדרסון לפיקוד על גיס התעופה המלכותי בשדה וסייקס היה שוב ראש המטה שלו.
בשנת 1915 חזר הנדרסון ללונדון כדי לחדש את תפקידו בלונדון כמנכ"ל אוירונאוטיקה צבאית, שספטון ברנקר מילא בהיעדרו.
פירוש הדבר שכאשר בשנת 1917 כתב הגנרל יאן סמאטס את סקירתו על שירותי האוויר הבריטיים, הנדרסון היה מסוגל לעזור לו.
בזמן שהועבר לגנרל סמוטס, הנדרסון כתב הרבה ממה שכונה "דו"ח סמאטס".
נטען כי הייתה לו טענה טובה יותר לתואר הבלתי פורמלי "אביו של חיל האוויר המלכותי" מאשר סר יו טרנצ'רד.
טרנצ'רד עצמו האמין שהנדרסון ראוי לשבחים.
הוא ישב ב"וועדה המייעצת לאווירונאוטיקה" של הממשלה, שנמצאה במעבדה הפיזית הלאומית, תחת נשיאותו של ריצ'רד גלייזברוק ונשיאותו של ג'ון סטראט, לורד ריילי.
בינואר 1918, הנדרסון התמנה כחבר מועצת התעופה, וכיהן כסגן נשיא.
עם זאת, לאחר שלא מונה לתפקיד ראש המטה האווירי של ה-RAF, התפטר הנדרסון ממועצת התעופה באפריל, תוך ציטוט רצונו לברוח מאווירת התככים במשרד התעופה.
לאחר פרישתו ממועצת התעופה חזר הנדרסון לצרפת שם כיהן עד אוקטובר 1918. לאחר שביתת הנשק שימש הנדרסון כיועץ צבאי במהלך ועידת השלום בפריז עד לחתימת אמנת ורסאי ביוני 1919. לאחר מכן הפך הנדרסון למנכ"ל הליגה של אגודות הצלב האדום בז'נבה, שם נפטר ב-17 באוגוסט 1921, בן 59.
דייוויד הנרי סאוטר היה אמן ועיתונאי אוסטרלי.
הוא יצר בצבעי מים אך המוניטין שלו נשען על עבודתו בשחור-לבן.
סאוטר נולד באברדין, סקוטלנד, בנם של דייוויד הנרי סאוטר, מהנדס, ואשתו אן סמית, גרנט.
הוא עבר חניכות אצל צייר ויוצר שלטים כשהיה בן 12. סאוטר למד אמנות בסניף המקומי של בית הספר דרום קנזינגטון.
תרם איורים לכתב עת מקומי משנת 1880. הוא נסע לנטאל בדרום אפריקה, בשנת 1881, שם עסק בעיתונות.
סאוטר התחתן עם ג'סי סוונסון ב-17 בפברואר 1886, וביחד הם עברו למלבורן, אוסטרליה, והתיישבו בשנת 1887 בסידני.
בסידני השיג סאוטר עבודה אצל ג'ון סנדס שם עבד כמאייר זמן מה לפני שעבר לוויליאם ברוקס ושות' בע"מ.
סוטר תרם איורים ל"טריביון", ובשנת 1888 הקים אגודת אמנים והפך לנשיאה.
בשנת 1892 החל לתרום רישומים ל"בולטין", ולמשך תקופה של 35 שנים ייצר לפחות ציור אחד לכל גיליון.
ישנם סיפורים שונים על דמות החתול שהופיעו בתדירות רבה בציוריו,
סאוטר היה עורך של "אמנות ואדריכלות" בין השנים 1904 ל-1911, ובמשך שנים רבות היה קשור לוויליאם ברוקס ואייר רבים מספרי הלימוד שהופקו על ידם.
סאוטר נפטר בפתאומיות בביתו בבונדי, ניו סאות' ויילס ב-22 בספטמבר 1935, והותיר אחריו שני בנים ושלוש בנות.
עשרה מציורי צבעי המים של סאוטר הוצגו בתערוכת אגודת האמנים שהתקיימה במלבורן בשנת 1907. אלבום ובו אוסף של עבודותיו נמצא בספרייה הציבורית במלבורן.
אוסף של קריקטורותיו ממלחמת העולם הראשונה, שהודפס מחדש מתוך כתב העת סטוק וסטיישן, פורסם בסידני בשנת 1915.
דייוויד הקדוש (בוולשית: Dewi Sant, בלטינית: Davidus; סביב 500 - 1 במרץ 589) היה נזיר ובישוף וולשי ממינאו שבמפרץ קרווי, דרום ויילס, במהלך המאה ה-6. דייוויד הוא הקדוש פטרון של ויילס וסמל לאומי וולשי חשוב, הוא זכה לקאנוניזציה ב-1123 על ידי האפיפיור קליקסטוס השני.
מעבר לחשיבותו ללאומנות והנצרות הוולשית, דייוויד היה נזיר וצמחוני אדוק אשר על פי המסורת אכל רק כרישה ומים, משום כך נחשב גם לקדוש פטרון של הצמחונים.
דייוויד נולד במינאו (Mynyw), כיום סנט דייווידס שבמפרץ קווי בדרום-מערב ויילס (כיום פמברוקשייר).
לפי מסורת אחרת, הוא נולד, או בילה חלק מילדותו, בהנוויניו (Henfynyw) שבקרדיגיון.
על פי המסורת אימו הייתה נון הקדושה וסבו היה קרדיג מלך קרדיגיון (בנו של קונד'ה), מתוך כך הוא נצר לאחת ממשפחות המלוכה הוולשיות המוקדמות שמקורה מהצפון הקדום (דרום סקוטלנד של ימינו).
תאריך הולדתו המשוער נע בין שנת 469 ל-512 אך מקובל שהוא סביב שנת 500. מותו מתוארך על פי חיבור דברי ימי הוולשיים (Annales Cambriæ) מהמאה ה-10 ל-569 אך מחקרים נוקבים בתאריך מאוחר יותר בין 601 ו-589 (התאריך המקובל ביותר).
על פי המסורת, דייוויד נולד בקצה צוק בשעת סערה, במקום שידוע כיום כצוקי נון הקדושה ואשר בו ניצב בית תפילה "קפלת נון הקדושה".
לאורך חיו היה מורה ומפיץ נצרות מוכר וחשוב, הוא הקים מספר מנזרים וכנסיות ברחבי ויילס, דומנוניה (דרום-מערב אנגליה) וברטאן - כלל האזורים הקלטים בריטונים (מלבד הצפון הקדום).
קתדרלת סנט דייוויד שוכנת כיום במקום בו הקים מנזר בעיר מגוריו, שניהם קרויים על שמו.
הנס המרכזי המיוחס לו על פי המסורת התרחש כאשר העביר דרשה למאמיניו בל'אנד'וי ברווי.
כאשר אלו התלוננו שקולו לא נשמע בשורות האחרויות של הקהל, האדמה תחת רגליו עלתה ויצרה גבעה, כשהוא גבוה מהקהל קולו נשמע חזק וברור יותר.
כנזיר, הוא ניהל אורך חיים סגפני.
הוא נמנע מאכילת בשר ודרש לצמחונות והימנעות מצריכת בירה, משום כך הסמל שלו הוא צמח הכרישה שהוא גם הסמל הלאומי של ויילס.
יש לכך אזכור במחזה הנרי החמישי של שייקספיר, כאשר המפקד הוולשי פלול'ן מספר להנרי על כך שהוולשים עונדים את הכרישה כסימן לשירותם, והנרי המחשיב את עצמו וולשי עונה שיענוד אותו גם הוא מתוך כבוד.
מילותיו האחרונות של דייוויד היו בדרשה שאמר למאמיניו בתפילת יום הראשון לפני מותו:
חלק מדרשה זו הפך לפתגם שגור בוויילס, "עשו את הדברים הקטנים בחיים" (מוולשית: "Gwnewch y pethau bychain mewn bywyd").
דייוויד פיטר המרי הוא אתלט עבר אנגלי, אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968), זוכה מדליית ארד אולימפית (אולימפיאדת מינכן 1972) ושיאן עולם (1968–1972) בריצת 400 מטר משוכות.
זכה במדליית כסף אולימפית (מינכן 1972) בריצת שליחים 4X400 מטר.
סגן אלוף אירופה (אתונה 1969) ופעמיים ברציפות אלוף חבר העמים (קינגסטון 1966 ואדינבורו 1970) בריצת 110 מטר משוכות.
המרי נולד ב-1944 בכפר סירנצ'סטר שבגלוסטרשייר, אנגליה.
בנעוריו עברה המשפחה לארצות הברית, בעקבות עבודת האב, והמרי המשיך שם את לימודי התיכון ולמד באוניברסיטת בוסטון.
עם סיום לימודיו חזרה המשפחה לאנגליה.
לאחר פרישתו מפעילות ספורטיבית ב-1984 חזר לארצות הברית והחל לעבוד כמאמן ריצה באוניברסיטת בוסטון בה למד.
בתפקידו זה גייס רצים בריטים רבים ללימודים באוניברסיטה.
השלים לימודי תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
ב-1998 נבחר המרי לנשיא "התאחדות האתלטיקה הבריטית" וב-2011 הפך לבריטי הראשון שזכה ב"פרס לאורל" , מטעם "הוועד האולימפי האירופאי", על תרומתו לספורט.
ב-2015 הקים המרי קרן צדקה בשם "מורשת המאה ה-21" (21st Century Legacy) ולגיוס כספים בשבילב רץ באותה שנה במרתון לונדון.
במשחקי חבר העמים, שנערכו בקינגסטון, ג'מייקה ב-1966 זכה במדליית זהב בריצת 120 יארד משוכות בתוצאה של 14.1 שניות, לפני מייק פרקר (14.2 שניות) וגולם ראזיק (14.3 שניות).