tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עלה ארצה עם הוריו ב-1911 ולימד בבתי הספר של חברת "נצח ישראל" בפתח תקווה ובראשון לציון.
בתום מלחמת העולם הראשונה החל ללמד בבית הספר "תחכמוני" בתל אביב ובירושלים, ואחרי כן – בבתי הספר של הוועד הלאומי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 למד בר-דרומא ארכאולוגיה כללית ומוסלמית, גאולוגיה ופרהיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
שני הפרקים הראשונים של ספרו "וזה גבול הארץ" מ-1958 מושתתים על עבודת התזה שלו לתואר מוסמך אוניברסיטה שקיבל ב-1938. בשנים 1939–1942 המשיך בלימודיו בארצות הברית, בדרופסי קולג' שבפילדלפיה וכן באוניברסיטת מינסוטה במיניאפוליס.
ב-1942 הגיש את העבודה לקבלת תואר דוקטור, שהיוותה תשתית לפרקים ג' וד' בספרו על גבולות הארץ.
בשובו ארצה חזר להוראת הגאוגרפיה בבתי הספר בירושלים, והתמסר לכך עד פרישתו לגמלאות.
בר-דרומא כתב מאמרים רבים בחקר ארץ-ישראל וכן פרסם פיליטונים ושירים (בהפועל הצעיר, בהשילוח, ב"אספקלריה" של קדיש סילמן, ועוד).
מלבד זאת עסק בתרגום מלועזית לעברית.
הוא הקים הוצאת ספרים בשם "באר" (ראשי תיבות של "בנימין אדמונד רוטשילד"), ובאמצעותה הדפיס והפיץ את כתביו, ובהם הסדרה "ספריַת ירוחם – שורה של מונוגרפיות לחקר המקרא והארץ".
בר-דרומא היה חבר הוועדה למונחי הגאוגרפיה שליד הוועד הלאומי לא"י בירושלים, והשתתף, כמרצה, בפעולות החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
עיקר מעייניו בעבודתו המחקרית, שבה באה לביטוי בקיאות מופלגת במקורות, היו גבולות ארץ-ישראל.
בספרו המקיף הראשון – "הנגב" (תרצ"ה–1935) – כלל את חצי האי סיני בתחומי הנגב.
על ספרו זה זכה ב-1936 בפרס מוסד ביאליק בתחום המדע המקורי (יחד עם מיכאל אסף).
את מחקריו ריכז בחיבורו הגדול, שעליו עמל עשרים שנה – "וזה גבול הארץ" (תשי"ח–1958).
ספרו זה, שראה אור בסיוע מוסד הרב קוק, זיכהו ב-1959 בפרס ע"ש הרב עוזיאל (במסגרת פרס ירושלים לספרות תורנית), ושנה לאחר מכן – בפרס עיריית רמת גן לחכמת ישראל.
החוקר גצל קרסל – שחלק על בר-דרומא בסוגיות הנוגעות לזיהוי אתרים וחבלים מקראיים – מסכם במאמר לזכרו, כי בר-דרומא , וכי הייתה זו בשבילו .
לשניים נולדו יואב, קדיש, רחל (בן-אביר), אליהו ומלכות.
בכורם, יואב, נספה ב-1918 בהפגזות הגרמנים על פתח תקווה.
בנם קדיש נפטר ב-1933 בתל אביב.
בר-דרומא הלך לעולמו בכ"ה בטבת תש"ל ונטמן בהר המנוחות.
ארכיונו נמצא במכון גנזים של אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
חיים ברביבאי (נולד ב-1952) הוא איש ציבור ישראלי, אשר כיהן כראש עיריית קריית שמונה מ-1997 עד 2008.
במקצועו מהנדס תעשייה וניהול, ניהל בתל-חי את בית הספר למכינות.
הרצה במכללה בבי"ס להנדסאים במכללה.
נבחר לראשות העיר קריית שמונה ב-27 באפריל 1998.
בחודש דצמבר 1997 בחרה מועצת העיר בחיים ברביבאי לעמוד בראשות העיר באופן זמני עד לבחירות מיוחדות, בעקבות התפטרותו הפתאומית של פרוספר אזרן.
ב-28 באפריל 1998 נבחר ברביבאי על ידי הציבור לתפקיד ראש העיר, בקבלו מעל 53% מהקולות.
בנובמבר 2003 נבחר ברביבאי לקדנציה נוספת לאחר שגבר בסיבוב השני על ניסים מלכה וכיהן בתפקיד עד אפריל 2008.
ברביבאי הורשע בשוחד ובמרמה על קבלת תרומות מקבלנים במהלך הבחירות, נידון לשנת מאסר על-תנאי ולקנס והתפטר מראשות העיר.
לאחר התפטרותו של ברביבאי מילא את מקומו סגנו סמי מלול שכיהן כראש עיר בפועל עד הבחירות שנערכו באוקטובר 2008.
בנובמבר 2008 החל ברביבאי לרצות עבודות שירות בבית תמחוי בעיר, אחרי שהורשע בלקיחת שוחד, רישום כוזב במסמכי תאגיד, מרמה והפרת אמונים במהלך כהונתו כראש העירייה.
חיים ברלין (17 בספטמבר 1890 – 24 ביוני 1980) היה רופא עור, פרופסור לדרמטולוגיה, מנהל מחלקת עור ומין בבית החולים הדסה (תל אביב), מייסד החברה הדרמטולוגית בהסתדרות הרפואית.
סיים את לימודי הרפואה בשווייץ.
דודנו, המנהיג הציוני קורט בלומנפלד, סייע לו להתיישב בברלין ולעסוק ברפואה.
בשנת 1922 ברלין נשא לאשה את הציירת אסתר יואל והם עלו לארץ ישראל ב-1925. ברלין התקבל להדסה תל אביב, כרופא עור.
ברלין החל ללמד עזרה ראשונה במשך שלוש שנים, עוד לפני ייסוד מגן דוד אדום בתל אביב.
בשנת 1927 במסגרת הסתדרות הרופאים ייסד את החברה הדרמטולוגית.
בשנת 1946 התמנה ברלין למנהל מחלקת עור ומין בבית החולים הדסה בתל אביב.
בשנת 1957 התמנה ברלין לפרופסור ברפואת עור בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ברלין היה מקורב לד"ר מגנוס הירשפלד שהיה רופא וסקסולוג יהודי-גרמני, ממקימי הוועדה המדעית-הומניטרית, ומייסד המכון לסקסולוגיה.
ברלין נחשב "לאחד התלמידים הנאמנים ביותר של מכון הסקסולוגיה".
כשהירשפלד הגיע לבקר בארץ ישראל, ברלין הכין את סיור ההרצאות שלו.
וכתב את הנקרולוג שלו ב-1935.
בשנת 1930 התגרש מאסתר ונשא לאשה, באוקטובר 1931, את הד"ר חנה גוסקין, שהייתה רופאת עור.
ברלין נפטר ב-1980. השאיר אחריו שני בנים.
עמותת "חיים בפלוס" הוקמה בשנת 2006, במטרה להקנות לצעירים בגילאי 17–22 ידע פיננסי מעשי, וכישורי חיים להתנהלות כלכלית.
על פי נתוני העמותה נכון לשנת 2025 לקחו חלק בתוכנית כ-23,000 צעירים בישראל.
העמותה מעבירה קורסים ברשתות חינוך ארציות, כמו עמל, אמי"ת, תמ"ת ועתיד, בכפרי נוער, ברשויות מקומיות ובקרב מתנדבי שירות לאומי.
הקורסים של העמותה נכללים במאגר התוכניות של משרד החינוך.
העמותה הוקמה על ידי מינדי אייזנר מתוך פעילותה בעמותת פעמונים, המספקת גם היא כלים להתנהלות כלכלית.
ההבדל בין העמותות הוא שבעוד עמותת פעמונים מסייעת למשקי הבית, בדרך כלל, כאשר הם כבר מתמודדים עם בעיות או דילמות כלכליות, חיים בפלוס, שואפת לספק לצעירים כלים כלכליים עוד בטרם הם מתחילים את ההתנהלות הכלכלית העצמאית שלהם, בתקווה למנוע מראש משברים כלכליים.
עמותת חיים בפלוס מעבירה קורסים הכוללים מפגשים קבוצתיים וליווי פרטני, שאותם מעבירים מנטורים וסטודנטים, שעוברים לשם כך הכשרה בעמותה.
חניכי הקורסים מקבלים ליווי באמצעות פלטפורמות דיגיטליות, ולומדים כיצד לבצע פעולות כלכליות, כמו פתיחת חשבון בנק וקבלת כרטיס אשראי, בדיקת חשבונות, השוואת מחירים, תכנון הוצאות וחיסכון לעתיד.
מנטורים של חיים בפלוס כותבים במדור MoneyTime באתר ראש אחד מבית ידיעות אחרונות כתבות בנושא חיסכון והתנהלות כלכלית נכונה המיועדות לבני נוער.
אחת לשנה מקיימת העמותה כנסי הוקרה למנטורים, הכוללים הרצאות מעשירות ופעילויות גיבוש.בשנת 2018, עמדה העמותה בתנאים לקבלת "תו מידות לאפקטיביות", מטעם ארגון מידות, הניתן לעמותות שנמצאו כבעלות יכולת תכנון והתנהלות יעילות.
הרב דוקטור יוסף חיים ברזיס (ברומנית: Iosef Haim Brezis); 1887–1930, היה רב, פעיל ציוני ופובליציסט פורה ברומניה, בן של רב וסבו של המתמטיקאי חיים ברזיס.
חיים ברזיס למד יהדות מאביו, יהודה אריה ברזיס, שהיה רב בפלוישט, רומניה ובסיוע כספי של יהדות פלוישט, שם כיהן אביו כרב, המשיך לימודי תאולוגיה ופילוסופיה בבית המדרש הרבני של צרפת, בפריז, שם השיג את תואר הדוקטור בפילוסופיה ובתאולוגיה.
ב-1908, כשאביו נפטר, ראשי קהילת אביו יצרו איתו קשר, כדי לשכור אותו במקום אביו, בתנאי שיסיים את לימודיו.
ב-11 ביוני 1911, לאחר סיום לימודיו, התחיל לכהן כרב של פלוישט.
במהלך כהונתו כרב ראשי של פלוישט ברזיס כיהן גם כחבר בוועדות קהילתיות שונות, כולל ועד בתי הספר, קידם את לימודי העברית ויזם את ארגון הנוער היהודי ציוני "בני עזרא".
הוא גם פרסם מאמרים רבים בעיתונות היהודית.
הרב הראשי של יהדות רומניה, יעקב יצחק נימירובר, ביטא את הערכתו לרב ברזיס בכך שכינה אותו "סופר רב".
לאחר 11 שנות כהונה בפלוישט עבר ברזיס לבוקרשט, שם התמנה למנהל קרן קיימת לישראל.
חיים ברוידא (נולד ב-6 באוקטובר 1957) הוא פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי המכהן כראש עיריית רעננה החל משנת 2018. בעברו היה עיתונאי בכיר וראש הכתבים בעיתון ידיעות אחרונות.
משנת 2022 משמש ברוידא יו"ר הוועדה להסכמי גג ורשות מקרקעי ישראל במרכז השלטון המקומי.
משמש גם כחבר ועדה לניגוד עניינים במשרד המשפטים כנציג השלטון המקומי.
ברוידא נולד וגדל במושבה רעננה לזלמן וחנה, ניצולי השואה מליטא שעלו לישראל והגיעו לרעננה ב-1948. הוא בוגר בית הספר ממלכתי א' (מגד).
לצה"ל התגייס במסגרת גרעין נח"ל.
שירת כצנחן בגדוד 50 של חטיבת הצנחנים.
הוא בוגר קורס קציני חי"ר, השתחרר מהצבא כמפקד פלוגה.
בין השאר היה מעורב בפרויקט הצבאי מקא"ם, שכונה "נערי רפול" (על שם הרמטכ"ל רפאל איתן).
במלחמת לבנון הראשונה, בגזרה המרכזית, נפצע ברוידא.
לאחר תקופת שיקום חזר לשרת במילואים.
סיים בהצטיינות את קורס פו"ם של פיקוד העורף והגיע לדרגת סגן-אלוף בתפקיד ראש מטה אוכלוסייה.
בגיל 58 פרש משירות מילואים.
לאחר שחרורו משירות סדיר בצה"ל, נמנה ברוידא על צעירי העיתונאים בעיתון "ידיעות אחרונות".
כתב ביהודה ושומרון שסיקר את אירועי האינתיפאדה הראשונה.
ב-1996 מונה לראש הכתבים ב"ידיעות אחרונות".
שימש כיו"ר ועד עיתונאי ידיעות אחרונות.
במסגרת עבודתו העיתונאית היה חבר בהנהלת האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל וסגן יו"ר איגוד העיתונאים בתל אביב.
ב-1992 זכה ברוידא בפרס איגוד העיתונאים וארגון רוטרי ישראל.,
ברוידא נמנה עם צוות ההקמה של הרדיו האזורי, רדיוס FM100, לאחר הזכייה במכרז השידורים שפורסם על ידי המדינה, מונה ברוידא לאחראי על שידור מבזקי החדשות, לצד תוכניות אקטואליה ומוזיקה.
בין השאר שימש כיועץ לרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו בבחירת המתמודדים לקדנציה שנייה של זיכיון לרדיו האזורי וכדירקטור ברדיו לב המדינה.
היה כתב במקומון "על השרון" ובעל טור אישי במשך 14 שנה.
ב-2003 התמודד ברוידא לראשונה בבחירות למועצת העיר ולראשות העיר רעננה, וזכה בבחירות בהישג מפתיע עם שני מושבים במועצה.
לאחר הבחירות הייתה סיעתו באופוזיציה והוא שימש כיו"ר ועדת הספורט, יו"ר ועדת הביקורת ויו"ר הוועדה להנצחת חללי הטרור.
כמו כן היה חבר בוועדת בנין עיר, בוועדת מכרזים ועדת כספים והוועדה לאיכות הסביבה.
ב-2005 התמודד שוב בבחירות מיוחדות לראשות העיר (בעקבות פרישתו של זאב בילסקי ובחירתו להתמנות לתפקיד יו"ר הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית), והפסיד לנחום חופרי בהפרש של כ-7%.
בבחירות המקומיות שנערכו ב-2008 לא התמודד.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 חבר לנחום חופרי והיה מספר שתיים בסיעתו.
חופרי נוצח בבחירות על ידי זאב בילסקי, וברוידא כיהן כחבר מועצת העיר באופוזיציה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 התמודד בשלישית לראשות עיריית רעננה מול ראש העיר בפועל איתן גינזבורג שלא נבחר על ידי הציבור ומונה כממלא מקום זמני למספר חודשים על ידי מועצת העיר רעננה.
בבחירות אלו זכה ברוידא בסיבוב הראשון ב-33.59% מן הקולות.
ובסיבוב שני זכה ב-58% תמיכה וניצח את ו-איתן גינזבורג שזכה ב-42% בלבד מהקולות.
ברוידא תומך בפתרונות למערכות היסעי המונים וקידם את הרפורמה בתחבורה הציבורית בעיר, הוא התנגד לתוואי התוכנית של משרד התחבורה להקצאת נתיב תחבורה ציבורית ברחוב אחוזה, מחשש שהדבר יפגע בתנועת הרכב הפרטי ובמסחר.
ברוידא פעל לקידום תוכנית אשר נותנת מענה הולם לצורכי העיר רעננה תוך אפיון ומיפוי הצרכים בה, לרבות בכל הקשור בפרויקט רכבת המטרו, פריסת התחנות בעיר ומתן נאות מענה לבאי המרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין.
משנת 2022 משמש ברוידא כיו"ר ועדת רמ"י במרכז השלטון המקומי בישראל ומכהן מטעם השלטון המקומי כחבר ועדה לניגוד עניינים.
בפברואר 2024, התמודד ברוידא ברביעית לבחירות לרשויות המקומיות, לראשות עיריית רעננה והפעם מתוך תפקיד ראש עיר, כאשר מולו התמודדו המועמדים ענבר הוכברג, ניר קריסטל ואבי יוסף.
ברוידא זכה בסיבוב הראשון ונבחר לקדנציה נוספת לאחר שקיבל 44.2% מקולות הבוחרים.
הניצחון של ברוידא כבר בסיבוב הראשון בלט על רקע הבחירות הצמודות שהתקיימו בערים הסמוכות בכפר סבא והרצליה.
בתקופתו של ברוידא רעננה זכתה במקום הראשון במדד השקיפות העירונית אשר בחן 108 רשויות שונות במדינת ישראל.
רעננה שמרה על יציבותה הפיננסית וזכתה לדירוג גבוה של AAA מצד סוכנות הדירוג מעלות S&P, המדרגת את הרשויות המקומיות בישראל.
ברוידא המחזיק את תיק החינוך מיום כניסתו לתפקיד, הוביל את העיר למספר הישגים בולטים בין היתר לזכייה בפרס החינוך המחוזי ,לצד זכייה והצטיינות של מבחר בתי ספר בעיר.
רעננה בתקופתו של ברוידא היא אחת הערים הבטוחות בישראל כאשר על פי נתוני משטרת ישראל מספר קורבנות העבירה היחסי נמוך מאד, בזכות השקעות רחבות בתחום הביטחון ובמצלמות חכמות.
סגל הפיקוד הבכיר של משטרת ישראל אף הגיע לרעננה להתרשם מהמודל שמיושם בעיר ומהיכולות בתחום זה.
בשל פועלו בתחום ההתחדשות העירונית, זכה ברוידא להיות חלק מרשימת 70 המשפיעים בתחום הנדל"ן בישראל.ברוידא קידם מהלכים משמעותיים לעידוד התחדשות עירונית ברעננה, והוביל החלטות משמעותיות אשר הקלו על כניסתן של אוכלוסיות צעירות לעיר וזוגת צעירים.
ברוידא ניהל מאבק עיקש מול רשות מקרקעי ישראל בהצלחה גדולה וחייב את רמ"י לשווק מאות יחידות דיור בהנחות גדולות לבני העיר.
ברוידא בעל תואר ראשון במנהל עסקים.
דודו, דב שילנסקי, היה יו"ר הכנסת.
נשוי לדוריס לבית דמוקפולי ואב לשלושה.
חיים בריא הוא מגזין בריאות שמשודר החל משנת 2013. בעונות 1–5 שודר בערוץ עשר והחל מעונה ה-6 משודר בערוץ 13. התוכנית מוגשת על ידי פרופסור רפי קרסו, המשוחח עם אורחים מומחים על מחלות, תרופות והתפתחויות חדשות בעולם הרפואה.
חיים ברגר (1900 – 20 במרץ 1983) היה חוקר ארץ ישראל, היסטוריון, צלם ומדריך טיולים.
ברגר נולד בעיירה סטארי סמביר שבמערב אוקראינה.
בצעירותו הצטרף לתנועת "השומר הצעיר", ובשנת 1921 עלה לארץ ישראל.
תחילה עבד בבניין ואחר כך בייבוש ביצות כבארה עד שחלה במלריה.
לאחר החלמתו עבד בבית-הספר החקלאי מקוה ישראל וניהל פעולות תרבות שונות וטיולים באזור לפועלים ולתלמידים.
בשנת 1928 החל ללמוד באוניברסיטה העברית היסטוריה ולימודי ארץ ישראל.
בשנת 1929 החל לפרסם בעיתון "דבר" מאמרים על ידיעות הארץ ורשימות מסע על מפגשיו עם תושבים ומטיילים.
בשנת 1934 התחתן עם דבורה לבית בן אריה והתיישב בתל אביב, היה פעיל בהדרכת טיולים ושימש כמדריך היחיד של אגודת המשוטטים בתל אביב.
ברגר עסק בצילום במשך שנים רבות והנציח במצלמתו מקומות ונופים בארץ-ישראל וסביבותיה.
חלק מאוסף הצילומים של ברגר, שומר ונסרק על ידי פרויקט ביתמונה.
ברגר נפטר ב-1983 ונקבר בבית העלמין הדרום.
אדם ואדמה בחורן ובחרמון, הוצאת אל"ף, תל אביב, 1980,
חיים בנון (נולד ב-26 ביולי 1980) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
בנון התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של הפועל חדרה ובגיל 19 הצטרף לקבוצה הבוגרת ששיחקה אז בליגה א'.
בקיץ , בנון חתם בהפועל נצרת עילית מהליגה הארצית.
בעונתו הראשונה במועדון, היה שותף לעלייה של הקבוצה לליגה הלאומית והיה שותף גם לעלייה של הקבוצה לליגת העל בתום עונת 2003/2004, לראשונה בתולדותיה.
ב-15 באפריל 2006, בנון הבקיע את שער הניצחון במשחק בו ניצחה נצרת עילית 1-2 את בני סכנין.
בקיץ , בנון חתם בבני סכנין.
ב-18 באוגוסט 2007, בנון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד מכבי חיפה.
ב-6 ביולי 2008, בנון ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בניצחון 1-2 נגד רנובה במסגרת גביע האינטרטוטו.
בשנת , הפך לשחקן כדורגל אולמות והצטרף לאס"א האקדמית נתניה.
בקיץ , חזר לשחקן כדורגל באופן פעיל כאשר הצטרף למ.ס.
חיים בר לפקין (1872 – 4 ביוני 1956) היה סוחר עתיקות ומראשי הקהילה היהודית בירושלים שלפני קום המדינה.
חיים לפקין נולד בחברון, ילד רביעי להוריו יצחק לפקין (הידוע בכינוי "אבו באסל"), בונה שכונות שערי ירושלים ואהל שלמה, מן השכונות היהודיות הראשונות של ירושלים מחוץ לחומה, ואיטה טוייבה (לבית שמרלינג).
בגיל שש עשרה נישא לגלה שלנק בתו של יוחנן צבי שלנק מראשי כולל הו"ד.
לאחר נישואיו עבר להתגורר בעיר העתיקה בירושלים והחל לעסוק במסחר.
תחילה סחר בתוצרת חקלאית, ואחר כך עבר לסחר עתיקות והרחיב את מסחרו לזירה הבינלאומית.
לפקין רכש מטבעות שנמצאו באתרים עתיקים ומכר אותן למוזיאונים ברחבי העולם, ביניהם המוזיאון הבריטי.
היו לו קשרים מקצועיים ואישיים עם ליאופולד המבורגר, אבי הנומיסמטיקה היהודית.
כמו כן היה לו חלק נכבד בתפוצת הגניזה הקהירית.
לצורך עסקיו נסע לאירופה לעיתים קרובות.
בתחילת המאה העשרים עבר חיים לפקין עם משפחתו לבית בשכונת נחלת שבעה, שהוריש חותנו יוחנן צבי שלנק.
מאוחר יותר עבר עם משפחתו לבית בשכונת אהל שלמה.
לאחר שבנו הצעיר אדם נהרג ב-1936 עבר עם אשתו להתגורר בתל אביב, קרוב לבניו שלמה וצבי.
לאחר פטירתו נטמן בבית העלמין קריית שאול.
לפקין טיפח אוסף פרטי של מטבעות יהודיים עתיקים, אותו הוריש לבית הנכות בצלאל בירושלים אותו ניהל מרדכי נרקיס.
כשנפתח מוזיאון ישראל ב־1965, עבר האוסף של לפקין אליו.
לפקין, מעשירי ירושלים, נכנס לפעילות ציבורית עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, משפשה רעב בעיר.
הוא היה חבר ב"וועד הרעב," עזר ברכישת וחלוקת מזון לתושבים, והיה בין מנהלי ומחלקי כספי הסיוע שהגיעו מיהדות ארצות הברית.
כשארתור רופין הגיע לארץ עם כספי תמיכה מהתנועה הציונית, לפקין נסע איתו לחורן שבירדן, ובעזרת קשריו המסחריים עם שייחים אזוריים קנה בכספים אלה חיטה בעבור היישוב היהודי בארץ.
אחרי המלחמה נבחר למועצת העיר ירושלים, כאחד הנציגים היהודים.
לפקין וגלה אשתו תרמו בקביעות למוסדות צדקה שתמכו בנזקקים.
רבי חיים בן עטר (מכונה גם רבי חיים בן עטר הזקן; נפטר ה'תפ"א, 1721), היה ראש ישיבה בעיר סלא שבמרוקו בראשית המאה השמונה עשרה.
סבו ורבו של רבי חיים בן עטר.
רבי חיים בן עטר היה ראש ישיבה בבית הכנסת הגדול של העיר סלא שנקרא "צלאת בן עטר".
למד תורה מפי השד"רים רבי חייא דיין ורבי אלישע חיים אשכנזי.
היה ידוע בשקדנותו עד שגם את הלילות הקצרים הקדיש ללימוד תורה.
נהג לקום בכל לילה ולומר תיקון חצות בבכיה.
נודע בהחזקת לומדי תורה וביתו נחשב בית ועד לחכמים.
בשנת ה'תס"ה נסע יחד עם בנו רבי משה ונכדו רבי חיים לעיר מקנס, כנראה במטרה לפקח על עסקי השותפות שלו עם אחיו, הנגיד רבי שם טוב בן עטר.
במקנס הוא התאכסן שתי שנים ומחצה אצל רבי משה די אבילה.
מתלמידיו היו הרבנים: חיים בן עטר נכדו, שמואל די אבילה, חתן של בנו רבי משה, ובנו של רבי משה די אבילה שאצלו שהה רבי חיים במקנס, ושלום בוזגלו.
שמועות מדברי תורתו מובאות בספרות חכמי מרוקו.
האריך ימים, כנראה יותר ממאה שנה, ונפטר בשנת ה'תפ"א.
רבי משה בירדוגו כתב דרוש שאותו דרש להספדו.
הרב חיים בנימיני (22 בדצמבר 1922, ג' בטבת ה'תרפ"ג – 3 בנובמבר 2021, כ"ח בחשוון ה'תשפ"ב) היה רב, שליח הסוכנות היהודית ושליח חב"ד לברזיל.
שימש כראש ישיבת אור עציון, ולאחר מכן כראש ישיבת מחנה ישראל, הישיבה הראשונה בברזיל.
בשנותיו האחרונות נחשב לזקן חסידי חב"ד בעולם.
הרב חיים בנימיני נולד בבודפשט שבהונגריה בשנת תרפ"ג (1922), להוריו, הרב בנימין זאב פישר וחיה לאה.
בשנת 1943 מונה לרבה של קרצג, שם כיהן תקופה קצרה עד שכבשו הגרמנים את הונגריה והוא נשלח למחנה עבודה מחוץ לבודפשט.
במשך זמן מה, מצא מקלט בבית הזכוכית בחסותו של הדיפלומט השוודי קרל לונץ, שם גם רכש אשרות לברוח מהונגריה.
הגרמנים לא כיבדו את המסמכים שלו ובמקום זאת גירשו אותו למחנה הריכוז ברגן-בלזן.
במהלך הכיבוש האמריקאי של האזור בשליטת גרמניה, הרב בנימיני היה חלק מקבוצת 2,500 יהודים שהועלו על רכבת לגרמניה.
בראש חודש אייר, תוכנן להוציאם להורג סמוך לנהר אלבה באמצעות מכונות ירייה, אך ברגע האחרון ניצלו עם הגעת כוחות הצבא האמריקאי.
בסיוע הצלב האדום, הגיע לפריז יחד עם כ-100 נערים נוספים.
משם הפליג לארץ ישראל, אליה הגיע ביולי 1945.
עם הגעתו לארץ ישראל, הצטרף לקיבוץ יבנה ולתנועת המזרחי, ואף שירת בארגון ההגנה.
בעקבות פעילותו בסיוע למעפילים גורש למחנות המעצר בקפריסין, שם עסק בהכשרת צעירים עד קום המדינה בשנת תש"ח (1948).
לאחר קום המדינה חזר הרב בנימיני לארץ ישראל.
בשנת תשי"א (1951) נשא לאשה את רבקה שטיינברג, ניצולת השואה.
בשנת תשט"ו (1955) נשלח לריו דה ז'ניירו שבברזיל על ידי הסוכנות היהודית, שם שימש כמנהל מוסדות חינוך תורניים, כדוגמת בית הספר "בר-אילן".
לאחר שלוש שנים שב ארצה והתיישב במושב משואות יצחק, אז החל להתקרב לחסידות חב"ד.
הרב בנימיני היה ממייסדי ישיבת אור עציון, שהוקמה בשנת תש"ך (1960) על ידי המועצה האזורית שפיר, להנצחת בני גוש עציון שנפלו במלחמת העצמאות.
הוא שימש כראש הישיבה עד שנת תשכ"ג (1963), אז פוטר מתפקידו עקב התקרבותו לחסידות חב"ד.
לתפקיד ראש הישיבה מונה הרב חיים דרוקמן, והוא נשלח בשנית על ידי הסוכנות כשליח המחלקה התורנית.
בשנת תשכ"ו (1966) הקים את ישיבת "מחנה ישראל" בפטרופוליס, שהייתה הישיבה הראשונה בברזיל.
תחת הנהגתו, הישיבה הפכה למרכז רוחני משמעותי בברזיל, ורבים מרבני הקהילות היהודיות התחנכו בה.
הרב בנימיני שמר על קשרים הדוקים עם הרבי מליובאויטש, והתייעץ עמו רבות בנוגע לפעילותו החינוכית והדתית.
בשנת תשס"ח (2008), הרב והרבנית בנימיני חזרו לארץ ישראל והתיישבו בכפר חב"ד.
בשנת תש"ע הוציא לאור את הספר "ישיבה של מעלה - ביערות ברזיל", בו הוא מגולל את סיפור חייו, ואת סיפורה של ישיבת מחנה ישראל.
הרב חיים בנימיני נפטר בשנת תשפ"ב (2021) בגיל 98, ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
נחשב בפטירתו לזקן חסידי חב"ד בעולם.
בתו הבכורה רחל, נשואה לרב מנחם לרר, יו"ר ועד כפר חב"ד לשעבר.
בתו שרה נשואה לרב יוסף יצחק פייגלשטוק, רב קהילת חב"ד ושלוח חב"ד בבואנוס איירס שבארגנטינה.
בנו, הרב אברהם דוד בנימיני מכהן כראש ישיבת מחנה ישראל חב"ד בפטרופוליס שבברזיל.
גיסו הוא משה חיים זקס, ד"ר לבוטניקה ואגרונום.
ממקימי קיבוץ שעלבים וממייסדי המכון לחקר החקלאות על פי התורה.
ד"ר מנחם (מריו) קליין - שופט בכיר בבית משפט השלום תל אביב
חיים בסרט היא סדרת טלוויזיה בריטית.
היא נכתבה על ידי איימי לואו ווד וראלף דייוויס, שגם מככבים בה.
היא עלתה לראשונה ב-7 באוקטובר 2025 ב-BBC Three.
איימי לואו ווד – איווי
הסדרה הוזמנה בפברואר 2024 על ידי BBC Three.
היא הופקה על ידי חברת הסרטים גומון.
איימי לואו ווד היא שותפה לכתיבה לצד ראלף דייוויס.
בין המפיקים בפועל נמנים גם אליסון ג'קסון וג'יימי ג'קסון עבור גומון, ונאופל פאיזוללה עבור BBC.
צוות השחקנים כולל את ווד ודייוויס, כמו גם את סוראן ג'ונס, נבהאן ריזוואן, אדם לונג וליב היל.
הצילומים נערכו במנצ'סטר בסוף 2024, הסדרה עלתה לראשונה ב-7 באוקטובר 2025.
חיים גַּמְזוּ (Haim Gamzu; 18 במאי 1910 – 16 בפברואר 1982) היה מבקר אמנות ותיאטרון, מייסד בית הספר לתיאטרון "בית צבי" וממקימי מבנה מוזיאון תל אביב לאמנות בשדרות שאול המלך.
גמזו נולד בשנת 1910 בעיר צ'רניגוב שברוסיה (כיום צ'רניהיב באוקראינה) לירחמיאל בן ר' יעקב גמזו מפינסק ולמוסיה לבית חוטורצקי.
החל ללמוד בבית ספר עברי, וב-1923 עלה לארץ ישראל עם משפחתו ובית אביו.
בארץ סיים את לימודיו בגימנסיה "הרצליה" בתל אביב.
שם הוא התאהב בחנקה וינברג-חרותי ובמשך כמה שנים שלח לה מכתבי אהבה.
לאחר מכן למד בסורבון ובמכון לאמנות בפריז, ופילוסופיה באוניברסיטת וינה, שממנה קיבל תואר דוקטור.
כתב ביקורת תיאטרון ואמנות, מאז 1942 באופן קבוע בעיתון "הארץ" ועד 1976. ב-1947 הותקף בידי חבר של שחקנית תיאטרון לי לה לו ונגרם לו זעזוע מח.
ב-1944 כתב ביקורת כה ארסית על הצייר יצחק פרנקל, שהמונח "לגמז" הובא לעולם.
חיבר ספרים בתחום האמנויות היפות, וכן ספר המתאר את מסעותיו באמריקה הדרומית, בשם "שירת הקיצל" שיצא לאור בשנת 1949.
ייסד את בית-הספר לאמנויות הבמה "בית צבי" ברמת גן בשנת 1961, וניהל אותו עד 1962. כמו כן, שימש כמנהלו של מוזיאון תל אביב בין השנים 1947 ל-1949 ובין השנים 1962 ל-1976.
נפטר בשנת 1982 ברעננה ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
הפרס לקידום האמנויות מטעם מוזיאון תל אביב, ניתן על-שמו.
בשנת 2003 זכה אוסף מאמרי ביקורת שלו בפרס.
ב-1938 נשא חיים גמזו את גרטה לבית היים מווינה.
בנם, יוסי גמזו, היה לימים משורר ופזמונאי.
גרטה נפטרה ב-1943. ב-1948 נישא שוב, לחוה לבית שווארץ.
לזוג שני ילדים: מיכל ורפאל.
בנו, רפאל גמזו, איש שירות החוץ הישראלי, שימש כראש האגף לקשרי תרבות ומדע (קשתו"ם) במשרד החוץ וכשגריר ישראל בפורטוגל.
נכדו של חיים (בנה של מיכל), יואל גמזו, הוא מנצח.
אחותו של גמזו, צפורה גמזו, נישאה לשופט אליהו מני.
את עיקר פרסומו קנה גמזו בזכות ביקורותיו הקטלניות, ושמו הפך למושג על ידי אפרים קישון, שהיה בין אלה שסבלו מביקורתו.
בספרו "גומזים גומזים" קישון יצר את הפועל "לִגְמוֹז", שמתאר ביקורת קטלנית ביותר או הריגה, וכן במובן רחב יותר, כעין השימוש הנפוץ בשורש ק.ט.ל.
ניצני העימות בין קישון לגמזו צמחו עוד בתקופת תיאטרון "בצל ירוק" אשר היה מורכב מבוגרי להקת הנח"ל, שאפרים קישון היה מקימו וחיבר את הטקסטים להצגותיו.
וכך כתב גמזו על הצגתה של להקת "בצל ירוק", "אף מילה למורגנשטיין":
"בשום מקום בעולם לא יעיזו חובבי-חובבנים להגיש לקהל חומר כה קלוקל, שחקנות כה אינפנטילית, עיוות הדיוקן ועיקום התנועה וצירוד הגרון - כאשר עשתה זאת להקת האנשים (הצעירים עדיין) הקוראת לעצמה "בצל ירוק"!
ביקורת זו מאפיינת את סגנונו המתנגח של גמזו, ממנה סבל גם הבמאי עידוא בן-גוריון, שביים את המחזה "סמי ימות בשש" מאת קן יוז.
גמזו לא התאמץ במיוחד בקטילתו, והוא כתב את הביקורת אולי הקצרה ביותר בתולדות ביקורת התיאטרון הישראלי: "לדידי יכול יהיה למות בחמש".
בשנת 1970 הועלה מחזהו האנטי-מלחמתי של חנוך לוין "מלכת אמבטיה" במסגרת התיאטרון הקאמרי.
המחזה עורר סערה ציבורית עם העלאתו, וירד כעבור מספר הצגות.
המחזה הציג בצורה סטירית בוטה אלמנטים הקשורים לנושא המלחמה והציג את גולדה מאיר בצורת אם צדקנית.
המחזה הועלה בעיצומה של מלחמת ההתשה ובעת ההצגה היו הפרעות מצד הקהל ואף הוטלו על הבמה פצצות סירחון.
גמזו בביקורת בעיתון "הארץ" כתב באותם ימים:
"...צריחה מתוסבכת עדיין אינה זעקה טהורה ...
וניבול פה עדיין איננו מחאה כנה, גם אם היא עטופה בלחנים ענוגים".
את המחזמר "לילי גם", שנכתב על ידי אהוד מנור כינה "פרי באושים".
האמנות בארצנו, תל אביב 1942
אמנות הפיסול בישראל, תל אביב תשי"ז
חנה אורלוף, תל אביב 1949
יעקב אגם, תל אביב תשל"ו
ציור ופיסול בישראל: האמנות הפלסטית מתקופת "בצלאל" ועד עתה, תל אביב 1951
שירת הקיצל: רשמי מסע באמריקה הלטינית, תל אביב תש"ט.
עשרה ציירים בישראל, חיים אתר, יוסף זריצקי, מרסל ינקו, מרדכי לבנון, אריה לובין, משה מוקדי, יוחנן סימון, משה קסטל, ראובן רובין, מנחם שמי, מוציא לאור : אשכול, תל אביב, תשי"ב, 1952.
ד"ר חיים גמזו – ביקורות תיאטרון / חיים גמזו (עורך: מיכאל הנדלזלץ), תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות, 1999.
כמו כן ערך עשרות ספרי עיון מתורגמים בנושאי אמנות, בעיקר בהוצאת "רביבים".
חיים גורי (כ"ט בתשרי ה'תרפ"ד, 9 באוקטובר 1923 – ט"ו בשבט ה'תשע"ח, 31 בינואר 2018) היה משורר, סופר, מתרגם, פזמונאי, עיתונאי וקולנוען ישראלי.
היה לוחם ומפקד בפלמ"ח ונמנה עם משוררי דור תש"ח.
חתן פרס ישראל לשירה לשנת ה'תשמ"ח (1988), פרס ביאליק, פרס סוקולוב, פרס אוסישקין ופרס ניומן.
גורי נולד בתל אביב בשם חיים גורפינקל לגילה (לבית ווסקובויניק) ולישראל גורי.
הוא קרוי על שם סבו מצד אימו.
הוא התחנך בבית החינוך לילדי עובדים בתל אביב, בחברת הילדים בקיבוץ בית אלפא, בבית-הספר המחוזי בגבעת השלושה ובבית הספר החקלאי כדורי שלמרגלות הר תבור והיה חניך בתנועת הנוער המחנות העולים.
בשנת 1941 הצטרף גורי לפלמ"ח, שם היה ידוע בכינוי "ג'ורי".
בהמשך יצא לקורס מ"כים ובשנת 1944 לקורס מ"מים (קורס הקצינים של ההגנה).
את התקופה הזאת, שבה נע צבא גרמניה הנאצית לעבר ארץ ישראל, אזכר גורי ב"שיר הוותיקים".
לאחר מכן מונה למפקד מחלקה בפלוגה א' בגדוד הראשון.
בשנת 1946 השתתף בפיצוץ תחנות הרדאר בסטלה מאריס.
במאי 1947 יצא בשליחות "ההגנה" להונגריה ופעל שם בקרב שרידי תנועות הנוער הציוניות, על מנת לארגן את ניצולי השואה לקראת העלייה לארץ ישראל.
משם עבר לצ'כוסלובקיה ובקיץ 1948 שימש כמפקד קורס הצנחנים הראשון של צה"ל שהתקיים בתוך הצבא הצ'כי.
בהמשך מלחמת העצמאות לחם כסגן מפקד פלוגה בגדוד השביעי של חטיבת הנגב בקרבות חזית הדרום.
במבצע האחרון של מלחמת העצמאות, מבצע עובדה, היה סגנו של אברהם אדן (ברן), מפקד פלוגת אנשי גח"ל.
במלחמת ששת הימים השתתף במערכה על ירושלים כמפקד פלוגה.
בשנת 1968 הועבר לתפקיד קצין חינוך ובמלחמת יום הכיפורים היה קצין חינוך לוחם בעוצבת שריון בחצי האי סיני.
ספרו הראשון, "פרחי אש", אותו הוציא בשנת 1949, התקבל בהתלהבות הן בקרב קהל הקוראים והן בקרב הממסד הספרותי, והפך אותו לאחד ממייצגיהם הבולטים של הלוחמים ממלחמת העצמאות.
בשנים 1950–1952 למד ספרות עברית, פילוסופיה ותרבות צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
משנת 1954, לצד יצירתו הספרותית, היה בעל טור בעיתון למרחב, שאותו המשיך לכתוב גם אחרי האיחוד עם עיתון דבר (1971) ועד פרישתו לגמלאות ב-1988. על מאמריו בעיתונות חתם גם בשמות העט חגור וח-גי.
גורי פרסם יותר מ-12 ספרי שירה, 10 ספרי פרוזה, רשימות ועדויות עיתונאיות, וגם תרגומי שירה צרפתית, פרוזה ומחזות.
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון והאוניברסיטה העברית בירושלים, אזרח כבוד של העיר תל אביב ו"יקיר ירושלים".
גורי המשיך בפעילות ספרותית ועיתונאית, כתבות שלו התפרסמו ב"הארץ" ובעיתונים אחרים.
הספר "עיבל" יצא לאור ב-2009. פרופסור נסים קלדרון מאוניברסיטת בן-גוריון כתב על הספר: .
באוקטובר 2007 מסר את ארכיון כתביו העשיר לבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
בשנת 2015 הוכרז כזוכה פרס היצירה בתחום הציונות על ספרו "אף שרציתי עוד קצת עוד", אך סירב לקבל את הפרס, לדבריו: "זה פרס ציונות.
אני ציוני מיום שנולדתי ואמות ציוני וכל חיי לחמתי למען הציונות, אבל לא נראה לי שהספר הזה ראוי לפרס הזה.
הספר חורג מהמרחב הזה אבל הודיתי לשופטים שבחרו בו, שרצו לעשות משהו טוב ולכבד אותי, וביקשתי שיעניקו ליוצרים צעירים בתחילת דרכם".
יצירתו של חיים גורי משתרעת על פני עשרות שנים ועוסקת במגוון רחב של נושאים כמו אהבה, מלחמה, זמן וזקנה.
היא כוללת שירים אישיים וגם שירים בעלי זיקה לנושאים חברתיים-לאומיים.
נושאי מפתח המעסיקים אותו מראשית הופעתו על בימת השירה העברית: מלחמות הקיום של העם היהודי, השואה, זהותו הישראלית-יהודית, עמדתו כ'צופה לבית ישראל' וכ'צליין חילוני'."
חלק מהשירים שכתב גורי מהווים חלק בלתי נפרד מהאתוס הישראלי.
אחד משיריו הידועים ביותר, "הנה מוטלות גופותינו", נכתב בתקופת מלחמת העצמאות לזכרם של חבריו ממחלקת הל"ה, שנפלו בדרכם לגוש עציון הנצור.
השיר מעלה על נס את חשיבות הזיכרון ונכתב בלשון רבים.
את השיר כתב גורי כשעוד היה בהונגריה והוא פורסם בעיתונות ולאחר מכן בספר הראשון "פרחי אש".
כתב גם מספר פזמונים ידועים.
שניים מהם, "הרעות" ו"באב אל וואד" הפכו לסמל המלחמה על הקמת המדינה.
פזמונים שלו ושל חיים חפר מאותה התקופה מופיעים בספר "משפחת הפלמ"ח".
שירו הראשון שפורסם, "היא עמדה בחלון", נכתב בשנת 1941, בעקבות המסע השלישי של פלוגה א' פלמ"ח.
סיפור השיר, מתואר בספר "משפחת הפלמ"ח".
"הרעות" (בהלחנת סשה ארגוב), שבוצע במקור על ידי להקת הצ'יזבטרון שנה לאחר פתיחת מלחמת השחרור, הפך לשיר זיכרון ידוע לזכר הנופלים, והשורה מתוכו "ונזכור את כולם, את יפי הבלורית והתואר" נהפכה לביטוי שגור לתיאור לוחמי תש"ח.
השיר ידוע גם בביצוע להקת הנח"ל, שושנה דמארי, יהורם גאון ובעז שרעבי.
"באב אל וואד" (המלחין שמואל פרשקו) נכתב לזכר חבריו שלחמו ונפלו בשיירות האספקה לירושלים באותה המלחמה.
השיר ידוע בביצוע יפה ירקוני, שושנה דמארי, יהורם גאון, יזהר כהן, בעז שרעבי, ושלמה גרוניך.
השפעת השואה ניכרת היטב בשיריו ובסרטיו של גורי, אף שלא חווה אותה על בשרו.
הוא ספג את השפעתו ממנה עוד כשהיה שליח במחנות העקורים, כששוחח ארוכות עם ניצולי השואה שוכני המחנות.
מצבם העגום של הניצולים וסיפוריהם על השואה חדרו עמוק לליבו, דבר שהתבטא בהמשך ביצירותיו.
אירוע שהשפיע עליו מאוד היה משפט אייכמן.
הוא סקר את המשפט בשנת 1961 כעיתונאי בעיתון "למרחב".
הרשימות, שבהן הביא את מבטו האישי בהתייחסותו לעדויותיהם הנוראות של ניצולי השואה, כונסו בספר "מול תא הזכוכית".
בשנת 1972 הזמינו אותו חברים מקיבוץ לוחמי הגטאות ליצור סרט עבור מוזיאון השואה שבקיבוץ.
אף שלא היה לו ניסיון קודם בתחום, קיבל על עצמו גורי את המשימה, ובעזרת ז'אקו ארליך ודוד ברגמן, הוא יצר במשך 13 שנים טרילוגיה תיעודית-היסטורית בנושא.
הסרט הראשון שראה אור ב-1974 נקרא "המכה ה-81".
הסרט מתחיל בעליית הנאצים לשלטון ומסתיים בהשמדת היהודים.
שם הסרט לקוח מעדותו של מיכאל גולדמן-גלעד, אחד מניצולי הגטו, שהולקה על ידי הנאצים שמונים מכות שוט, אך המכה השמונים ואחת באה, לדבריו, כתוצאה מההתעלמות שהייתה בארץ ישראל מסיפורי הניצולים.
הסרט השני שראה אור ב-1979 נקרא "הים האחרון".
הסרט מתאר את מסעם של ניצולי השואה בדרכם לארץ ישראל בספינות ההעפלה של הפלי"ם, בעלייה בלתי ליגאלית (העפלה).
הסרט השלישי שיצא בשנת 1985, נקרא "פני המרד".
הוא עוסק בפנים השונות של ההתנגדות היהודית באירופה – מהפירנאים ועד יערות מינסק.
הסרטים תורגמו לחמש שפות והוצגו בכל העולם ואף זכו בפרסים רבים.
הסרט הראשון היה אף מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר, והשני זכה בפרס "נשר הכסף" בצרפת.
גורי נמנה עם תומכי מפלגת "אחדות העבודה" וכתב בעיתון התנועה, "למרחב" (בשם העט "חגי").
הוא השתתף גם בפעילות ציבורית ופוליטית.
בשנת 1967 השתתף בהקמת התנועה למען ארץ ישראל השלמה, אך עם השנים התרחק ממנה וטען כי אי אפשר לשלוט בעם אחר.
ב-8 בדצמבר 1975, נכח כעיתונאי מטעם העיתון "דבר", בתחנת הרכבת מסעודיה שליד סבסטיה, בעת שגרעין "אלון מורה" של תנועת גוש אמונים התנחל במקום ללא אישור.
הוא הצטרף לניסיונות ההידברות עם המתנחלים.
אחר כך פרסמו המתנחלים הודעה לפיה גורי הציע פשרה, בשם השר ישראל גלילי (יושב ראש ועדת שרים לענייני התיישבות) שבמסגרתה עברו למחנה צבאי סמוך.
ב-9 בדצמבר 1975 אמר שלא פעל מטעם גלילי.
הפשרה נועדה למנוע עימות פיזי ופתרון זמני ולא כפי שהודיע "גוש אמונים", כאילו הפשרה הייתה אישור להקים התנחלות במחנה קדום.
גם באוטוביוגרפיה שלו טען שנעשתה בו מניפולציה, כשהוצג כאילו הוא תמך בניסיונות ההתנחלות של "גוש אמונים".
ב בשנת 1969 היה גורי חלק מקבוצת אינטלקטואלים שקראו להצביע בעד המפלגה הקומוניסטית הישראלית, גם כדי לאפשר לה לעבור את אחוז החסימה, ולהכניס לכנסת את ראש הרשימה משה סנה, וגם כדי לחזקה למען תוכל לשמש משקל נגד לרק"ח בתנועה הקומוניסטית העולמית.
בשנות התשעים היה ממקימי "הדרך השלישית", זרם ניצי בתוך מפלגת העבודה.
הוא המשיך לתמוך במפלגת העבודה גם לאחר שחבריו לדרך פרשו מהמפלגה, והקימו את מפלגת הדרך השלישית.
גורי המשיך להחזיק בעמדות שבהן החזיקה מפלגת "אחדות העבודה" שבראשות יצחק טבנקין.
בקיץ 2010 הצטרף לתקופה קצרה למשמרות המחאה השבועיות בשייח' ג'ראח נגד דחיקת רגלי תושביה של השכונה הפלסטינית.
גורי, יליד תל אביב, התגורר בירושלים משנת 1949, כשמשנת 1961 גר בשיכון העיתונאים שבשכונת טלביה.
אחותו חנה, שהייתה קרובה לו, בחרה להקים משפחה בקיבוץ גשר.
גורי נפטר ב-31 בינואר 2018, בגיל 94, ונקבר בהר המנוחות.
רחוב קרוי על שמו בעיר נתניה בשכונת "אופק הים".
חטיבה ותיכון קרויים על שמו בעיר נתניה.
פרס אוסישקין לשירה על הספר "פרחי אש" (1961)
פרס סוקולוב על הספר "מול תא הזכוכית" (1962)
פרס ביאליק על הספר "מראות גיחזי" (1974)
פרס ניומן על הספר "הבא אחרי" (1994)
פרס על שם אורי צבי גרינברג על שני כרכי שירה "השירים", הכוללים את השירים שפורסמו בין השנים 1945–1997 (1998)
פרס היצירה לסופרים ומשוררים (2004)
פרס יצחק שדה לספרות צבאית על הסרט "הים האחרון" (1980)
פרס קצטניק על הטרילוגיה התיעודית-קולנועית בנושא השואה
פרס "נשר הכסף", סרט "הים האחרון" (צרפת)
חבר כבוד של האקדמיה ללשון העברית
דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה העברית בירושלים (2003)
אזרח כבוד של העיר תל אביב (2006)
עיטור טדי קולק מטעם הקרן לירושלים (2010)
אות כבוד של המרכז האקדמי שלם
דוקטור לשם כבוד - היברו יוניון קולג', המכון למדעי היהדות, ירושלים, 18 בנובמבר 2016
פרסים על שמו של חיים גורי:
החל משנת תשפ"ב, מקום לשירה מעניק פרס לשירה עברית ע"ש חיים גורי.
עד כה זכו בפרס: נתן וסרמן (2021) יונית נעמן ועמוס נוי (2022) רון דהן ומאיה ויינברג (2023).
חיים גורי הונצח "בגבעת הרעות" שנחנכה בפארק הלאומי ברמת גן ב-7 בפברואר 2024. באתר ההנצחה, הנמצא ליד חלקת הקבר של אברהם קריניצי, הוצבו מיצגים המבוססים על שיריו וספריו של חיים גורי.
פרס לשירה על שם חיים גורי מוענק מאז שנת 2021 על ידי מקום לשירה בירושלים ובשיתוף משפחת גורי, עבור ספר שירה ועשייה ספרותית.
הזוכים בפרס: נתן וסרמן (2021), יונית נעמן ועמוס נוי (2022), רון דהן ומאיה ויינברג (2023), ליאור שטרנברג ויוסף עוזר (2024), רוני אלדד ושי שניידר - אילת (2025).
בשנת 2021 שונה שמו של בית הקונפדרציה בירושלים לבית הקונפדרציה ע"ש חיים גורי.
במסגרת שינוי השם תוכננה והוקמה באתר תצוגת קבע כמחווה למשורר וליצירתו בעזרת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, עיריית ירושלים ומשפחת גורי.
חיים גְרָאדֶה (בכתיב יידי: חיים גראַדע; באנגלית: Chaim Grade; 4 באפריל 1910, וילנה – 26 באפריל 1982, ניו יורק) היה משורר וסופר יידיש, מגדולי סופרי היידיש של המאה העשרים.
חיים גראדה נולד בווילנה (אז באימפריה הרוסית) בשנת 1910 לאב משכיל ומורה לעברית.
בנעוריו למד בישיבה מקומית בווילנה, ולאחר מכן בבילסק, בוולקניק ובביאליסטוק, בישיבות שהשתייכו לזרם הנובהרדוקאי של תנועת המוסר.
כשבע שנים למד בווילנה עם החזון איש (דמותו מתוארת בספרו "צמח אטלס", והוא מכנהו "בעל המחזה אברהם"), ובמקביל למד באופן חלקי בבית ספר חילוני.
את עיקר השכלתו רכש באופן עצמאי.
בהיותו כבן 22 פרש מלימודים תורניים והחל לכתוב שירה.
החל לפרסם שירים וסיפורים ביידיש בווילנה בשנת 1932. יצירותיו עוררו מיד תשומת לב, של הקוראים ושל העולם הספרותי בווילנה.
נמנה בין מייסדי החבורה והזרם הספרותי "יונג וילנה", שעימו נמנו חשובי היוצרים ביידיש בווילנה שלפני מלחמת העולם השנייה.
ביניהם: אברהם סוצקבר, שמרקה קצ'רגינסקי, לייזר וולף ואחרים.
חרף העובדה שנולד לאב מורה לעברית, בחר גראדה ליצור ביידיש והתמיד בכך עד מותו.
שירתו הייתה קשורה בהווי של חיי היהודים לפני המלחמה.
והירבה לכתוב על הווי של ישיבות המוסר, ולבטיהם הנפשיים של התלמידים.
למרות שחדל לחלוטין משמירת מצוות, חש חיבה וקרבה בחייו ליהדות הדתית.
עם פרוץ המלחמה נמלט לברית המועצות ושהה שם עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה, יצא לצרפת ומשם היגר לארצות הברית בשנת 1948. שם גם החל בכתיבת הפרוזה שלו, שהתרכזה בהעלאתו והחייאתו של העולם היהודי הווילנאי, העשיר והמיוחד במינו, שנכרת עם השואה.
יצירתו מתאפיינת בתיאורים מדויקים באופן מיוחד, המהווים, לדבריו של גראדה עצמו, אמנות המעורבת בתיעוד של ממש.
כך, למשל, בשנת 1967 זכה במגילת כבוד ובפרס נכבד מהאקדמיה למדעי היהדות בארצות הברית, מוסד שעניינו עבודות מדעיות ולא ספרותיות, אלא שחברי האקדמיה קבעו כי ליצירותיו של גראדה "ערך היסטורי ראשון במעלה כמצבה נשגבה לעולם שחלף ואיננו עוד".
גראדה נפטר בניו יורק בשנת 1982.
בשנת 2013 רכשו מכון ייווא בניו יורק והספרייה הלאומית בירושלים את עזבונו של גראדה..
מוסרניקעס : פאעמע, ווילנע, 1939. תלמידי ישיבות המוסר: פואמה).
אויף די חורבות : פאעמע, לאדזש, 1947 (על החורבות).
דורות : לידער און פאעמעס, New York, 1945. (דורות : שירים ופואמות).
פארוואקסענע וועגן : לידער און פאעמעס, פריז, 1947. דרכים מגודלות : שירים ופואמות).
פליטים : לידער און פאעמען געשריבן אין ראטן-פארבאנד אין 1941–1945, בוענאס איירעס, 1947. (פליטים : שירים ופואמות שנכתבו בברית המועצות בין 1941–1945).
דער מאמעס צוואה : לידער און פאעמען, ניו יארק, 1949. (צוואתה של אמא: שירים ופואמות).
שיין פון פארלאשענע שטערן : לידער און פאעמען, בוענאס איירעס, 1950. זהרם של כוכבים כבויים : שירים ופואמות).
דער שולהויף New York, 1958. (חצר בית הכנסת).
די עגונה : ראמאן, לאס אנדזשעלעס, 1961. (העגונה : רומן).
דער מענטש פון פייער : לידער און פאעמעס, ניו יארק, תשכ"ב.
(איש האש : שירים ופואמות).
ירושלים של מעלה און ירושלים של מטה, ירושלים, תשכ"ה.
צמח אטלס: די ישיבה, לאס-אנדזשעלעס, 1967–1968. (צמח אטלס : הישיבה)
אויף מיין וועג צו דיר : לידער און פאעמעס, תל אביב, תשכ"ט.
(בדרכי אליך : שירים ופואמות).
מיין קריג מיט הערש ראסיינער (עסיי), ירושלים תש"ל 1969. תלמידי ישיבות המוסר, מאבקי עם הרש ראסיינער)
די קלויז און די גאס : דערציילונגען, New York, 1974. (בית המדרש והרחוב : סיפורים).
דער שטומער מנין : דערציילונגען, ניו יארק, 1976. (המנין האילם : סיפורים).
בנים ובנות, פורסם בהמשכים בעיתונים ביידיש בניו יורק, וב-2025 יצא לאור תרגום שלו לאנגלית, Sons and Daughters, בהוצאת Alfred A.
שבתותיה של אמא, תרגם שלמה שנהוד, 1958
העגונה, רומן, תרגם א"ד שפיר, 1962 (הוצאת עם עובד, תל אביב)
צמח אטלס, רומן, תרגם א"ד שפיר, 1968. חלקו השני נקרא בעברית מלחמת היצר, 1971.
בדרכי אליך, שירים ופואמות, תל אביב תשכ"ט, יידיש ועברית עמוד מול עמוד.
דורות; תרגם מיידיש: יעקב שופט, תל אביב: תג, תשנ"ז 1997. (שירים)
דרכים שוממות: מבחר שירים ופואימות; תרגם מיידיש: יעקב שופט, תל אביב: י' גולן, תשס"ב 2002.
הסיפור 'הפולמוס שלי עם הירש ראסיינאי' (מיין קריג מיט הרשל ראסיינער) תורגם והופיע בתוך: ישיבות ליטא, פרקי זכרונות', (ע' אטקס וש' טיקוצינסקי - עורכים) הוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים תשס"ד.
מלחמת היצר, עם עובד 1971
חיים (חיימקה) ברקאי (שריאר; 31 באוגוסט 1925 – 26 במאי 2006) היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עסק במחשבה כלכלית, בהיסטוריה כלכלית ובכלכלת ישראל.
חיים ברקאי נולד בגרמניה בשנת 1925. בהיותו בן 7 בשנת 1933 עלה לארץ ישראל.
הוא גדל בכפר סירקין, מושב שהוריו נמנו על מייסדיו.
הוא התגייס לפלמ"ח בשנת 1944 במסגרת הכשרה מגויסת לקיבוץ גבת.
שרת בפלוגה א של הגדוד הראשון, היה ממשחררי מעפילי עתלית באוקטובר 1945, ממורידי המעפילים מחנה סנש (אוניית מעפילים), נטל חלק בפיצוץ תחנות הרדאר בכרמל ועוד.
בשנת 1949 החל ללמוד באוניברסיטה העברית.
את עבודת המוסמך כתב בהדרכת פרופ' דן פטינקין.
את הדוקטורט עשה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
עם סיום לימודיו הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית.
הוא כיהן גם כראש החוג לכלכלה וכדיקן הפקולטה למדעי החברה.
כיהן כיו"ר ועדת ברקאי לבחינת ענייני שכר בשרות הצבורי, ויו"ר הוועדה המייעצת של בנק ישראל.
הוא לימד באוניברסיטאות בחו"ל: באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת פילדלפיה ועוד.
במהלך השנים עבד גם בבנק העולמי ובקרן המטבע הבין-לאומית.
לאחר פרישתו לגמלאות מהאוניברסיטה העברית הקים את החוג לכלכלה במסלול האקדמי המכללה למנהל.
ברקאי חתן פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה לשנת 1981 על ספרו "התפתחות המשק הקיבוצי".
ועדת ברקאי (ועדת ברקאי לבחינת השכר בשירות הציבורי) היא ועדת מומחים שהוקמה בשנת 1975 לבחינת ענייני השכר בשירות הציבורי.
בין חברי הוועדה היה אברהם (רמי) פרידמן לימים נציב שירות המדינה, שביקר הן את כתב המינוי והן את הסמכויות הרבות שניתנו לוועדה, שהפקיעו למעשה את סמכויות הממשלה בנושא והעבירו אותם לוועדת המומחים.
חיים ברקאי התגורר בירושלים והיה נשוי לכרמלה שעבדה כגננת.
לזוג שני בנים איתי ויואב ובת נגה.
איתי ברקאי הוא מהמקימים והבעלים של יקב ברקאי.
אדם סמית באספקלריה של ימינו, מוסד ביאליק והאוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ה - 1995
בנק ישראל: חמישים שנות חתירה לשליטה מוניטרית (עם ניסן לויתן), בנק ישראל, תשס"ה-2004.
התפתחות המשק הקיבוצי, המכון למחקר כלכלי בישראל על שם מוריס פאלק, תש"מ-1980
ימי בראשית של המשק הישראלי, מוסד ביאליק, תשמ"ד-1983
חיים גְּבָתי (סביטץ'; 29 בינואר 1901 – 19 באוקטובר 1990) היה חקלאי ואיש ציבור ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
ממייסדי קיבוץ גבת, מהוגי איחוד הקיבוצים וממובילי איחודו עם חבר הקבוצות ליצירת "איחוד הקבוצות והקיבוצים".
חתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בעבודה ובתעשייה לשנת תשמ"ב.
גבתי נולד כחיים סביטץ ב-29 בינואר 1901 בעיירה פינסק בתחומי האימפריה הרוסית, דרומית מערבית למינסק (ב-1920 העיירה הפכה לחלק מהרפובליקה הפולנית השנייה).
גבתי קיבל חינוך מסורתי וכללי.
את לימודי התיכון הוא סיים בווילנה, שם גם למד בסמינר למורים עבריים.
גבתי היה פעיל ציוני וב-1924 היה לחבר בוועד המרכזי של פועלי ציון בוורשה.
באותה שנה גבתי עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה הרביעית.
נמנה עם מייסדי קיבוץ גבת ב-1926 ושינה את שם משפחתו על שם הקיבוץ, מילא תפקידי מזכיר ומרכז המשק, היה מראשי הקיבוץ המאוחד וחבר המרכז החקלאי.
עם הפילוג בקיבוץ המאוחד היה מהוגי איחוד הקיבוצים וממובילי האיחוד עם חבר הקבוצות לגוף החדש "איחוד הקבוצות והקיבוצים".
בשנים 1950–1958 כיהן כמנכ"ל משרד החקלאות, בשנים 1959–1963 כיהן כמזכיר "איחוד הקבוצות והקיבוצים", ועם הקמת ברית התנועה הקיבוצית – ארגון-גג של התנועות הקיבוציות לפני איחודן לתנועה אחת – כיהן בשנים 1963–1964 כמזכיר הברית.
הוא נקרא לתפקיד שר החקלאות, שאותו מילא מטעם המערך במשך חודשיים בממשלה ה-11 (מ-9 בנובמבר 1964), במשך כל כהונת הממשלות ה-12, ה-13 וה-14, חלקית בממשלה ה-15 וכן בממשלה ה-16.
בשנת 1966, יזם את חוק ההתיישבות החקלאית (סייגים לשימוש בקרקע חקלאית ובמים), שמטרתו למנוע ספסרות בקרקעות ומכסות מים ולהבטיח שקרקע חקלאית תשמש לחקלאות ולא למטרות אחרות.
כיהן כשר הבריאות ושר הפיתוח במהלך הממשלה ה-15, נבחר לכנסת בבחירות לכנסת השישית ב-11 בנובמבר 1965, כיהן כח"כ בכנסת השביעית ועמד בראש "הוועדה הבינמשרדית להתיישבות חדשה" שחילקה את משבצות ההתיישבות לתנועות השונות.
בשנת תשמ"ב זכה בפרס ישראל על "תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בעבודה ובתעשייה".
גבתי נפטר מדום לב ונקבר בבית הקברות המשותף לקיבוצים גבת, יפעת ורמת דוד.
פיתוח החקלאות בישראל כיצד?, הקריה, תל אביב: משרד החקלאות – המרכז המשותף להדרכה חקלאית – מדור הפרסומים, תשי"ח.
100 שנות התיישבות: תולדות ההתיישבות היהודית בארץ ישראל, 2 כרכים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"א 1981. (ראה אור בתרגום לאנגלית ב-1985 ובתרגום לסינית ב-1996)
סיפור חיי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ה 1985. (אוטוביוגרפי)
הכר את הקבוץ, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1987.
חיים גיל (נולד ב-10 בדצמבר 1979) הוא עיתונאי, מגיש חדשות, קריין פרסומות ושדרן רדיו ישראלי.
משדר מוזיקה ברדיו אקו 99FM ואקטואליה בתחנת הרדיו החרדית רדיו קול ברמה.
את דרכו המקצועית החל בשנת 2004 ברדיו אמצע הדרך 90FM (כיום: רדיו תשעים), בהגשת תוכניות מוזיקה ואקטואליה מקומית.
בסוף 2006 עבר לשדר מוזיקה בשעות האזנת השיא ברדיו 99Esc (לימים: אקו 99FM).
באמצע שנת 2007 נאלץ חיים לעזוב את עבודתו ברדיו, בעקבות שינוי באפיון השידורים בתחנה שכלל את ביטול תוכניות המוזיקה.
בתקופה זו, הוא אף הצטרף לערוץ 10, שם ערך והגיש את מבזקי הבוקר של חדשות 10 ברדיו האזורי, שזכו לחשיפה כלל-ארצית.
מינואר 2008 ובמשך תקופה קצרה, הגיש פינת תרבות יומית בתוכנית "ערב נהדר" ברדיו לב המדינה.
בפברואר 2012, חיים שב לשדר באקו 99FM שנרכשה כ-3 שנים קודם לכן על ידי איש העסקים אלי עזור ועברה מיתוג מחדש שכלל את שינוי שם התחנה ואפיונה.
הוא ערך והגיש את תוכנית הלייט נייט "עד חצות" ששילבה מוזיקה עם אקטואליה רכה.
משנת 2018 הוא מגיש מוזיקה ועדכוני תנועה ברצועת הדרייב טיים המואזנת שבין 17:00 ל-20:00.
בשנים 2009 ל-2016, קריין את מבזקי חדשות הצהריים ברדיו קול ברמה.
בשנת 2022 שב לתפקיד וכיום, הוא מקריין את מבזקי חדשות הבוקר בתחנה החרדית, אותם הוא גם עורך.
גיל נחשב ל"קריין הקורונה" הראשון בישראל בשפה העברית מטעם משרד הבריאות, בשלושת גלי ההדבקה הראשונים (פברואר 2020-מרץ 2021).
חיים גרינבוים (נולד בתשכ"ז, 1966) הוא עיתונאי, סופר ועורך חרדי.
לשעבר עורך ראשי של היומון החרדי "המבשר".
חיים גרינבוים נולד בבני ברק.
למד בישיבת תפארת ציון ובישיבת רוז'ין-סדיגורה.
תחילת דרכו העיתונאית הייתה בשבועון החרדי "בקהילה", בו שימש במשך תקופה כעורך העיתון.
כתב שם טור פובליציסטי קבוע בשם "סוף ציטוט", וספריו "צוואה" ו"תיק מקסיקו" התפרסמו בעיתון זה בהמשכים.
בשנת 2013 התפרסם סיפור נוסף בהמשכים פרי עטו בשם "קריסת מערכות" שיצא כספר בשם "טביעת אצבע", המהווה מעין אפילוג לספרו 'צוואה'.
בעת יסוד היומון החרדי המבשר ב-14 בינואר 2009, נקרא גרינבוים לשמש כעורכו הראשי עד לפרישתו ב-15 באוקטובר 2009.
החל מתחילת 2016 הוא כותב טור פובליציסטי שבועי בעיתון "יתד נאמן" (בשם 'די לחכימא') תחת השם צ.
ספרו "צוואה" הפך לרב מכר וחצה גבולות בכך שנרכש על ידי ציבור קוראים רחב גם מהמגזר הכללי, עבורו הודפסה מהדורה מיוחדת בכריכה שונה.
הספר הוא מותחן רווי קטעי פעולה שאין בו תיאורי אלימות, ומובעים לאורכו מסרים חינוכיים ישירים ועקיפים.
בעצתו של איש הפרסום והמעצב החרדי צביקה סלומון, שבר גרינבוים מוסכמה והיה הסופר החרדי הראשון שהוציא את ספרו בכריכה רכה, עד אז ספרים חרדים חול כקודש היו כולם עם כריכה קשה.
סופרים אחרים נוספים במגזר, עשו זאת לאחר מכן, והדבר הפך לסטנדרט גם בקרב עולם הספרות החרדי.
גרינבוים משמש גם כעורך ספריו ההגותיים של הרב משה גולדשטיין, ראש ישיבת שערי יושר והוא מרצה קבוע במדרשיית "שמע בני" בשכונת הר נוף בירושלים.
גרינבוים מתגורר כיום בירושלים, אב לחמישה.
משתייך לחסידות קרעטשניף שמרכזה ברחובות.
חיים גיל (5 באוגוסט 1933 – 14 בפברואר 2008), הידוע בכינויו "כיימול", היה במאי טלוויזיה ישראלי ויוצר סרטים תיעודיים וסרטי דרמה לטלוויזיה.
חיים גיל נולד בשכונת נווה שאנן בחיפה למשפחת פועלים שעלו כחלוצים מפולין.
היה פעיל בתנועת המחנות העולים והצטרף עם גרעין לקיבוץ מחניים.
שאיפת חייו הייתה להיות שחקן תיאטרון והוא עזב את קיבוצו לאחר שהתקבל ללימודי משחק ליד התיאטרון הקאמרי.
ב-1956 התחיל ללמוד בחוג לספרות ולשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים כהמשך טבעי לנטייתו מילדות לקריאה וכתיבה.
סיפוריו פורסמו על ידי אהרן מגד במוסף "משא" ועל ידי בנימין תמוז במוסף הספרותי של "הארץ".
לפרנסתו פרסם כתבות במוספי סוף שבוע של "מעריב" ו"ידיעות אחרונות".
לקראת סוף לימודיו התחיל לעבוד כדובר המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית בירושלים.
ב-1964 גיל התחיל לעבוד ככתב רדיו ב"קול ישראל" בתקופתו של חגי פינסקר כמנהל מחלקת החדשות.
עם הקמת הטלוויזיה שימש גיל ככתב שטח וכתב מדיני בערוץ הראשון ועם הזמן יצר סדרות תיעודיות שהציגו סיפורי חיים של אנשים מכל שכבות הציבור.
במהלך מלחמת יום הכיפורים נודע בשל דיווחיו מהחזית הסורית ברמת הגולן.
אחרי המלחמה ערך גיל מבחר כתבות מהחזית לסרט באורך של כ-50 דקות בשם "עמק הבכא" ששודר לראשונה בערוץ הראשון בשנת 1981. בסוף המלחמה (1974) דיווח מהגדה המערבית של תעלת סואץ על יחסים לא רשמיים בין חיילים ישראליים לחיילים מצריים.
הכתבות, שצולמו במצלמה נסתרת, מראות את החיילים מתיידדים ביניהם, מדברים, מחליפים כתובות, מכינים חפלה ומשחקים כדורגל.
בשנות השמונים של המאה העשרים פנה גם ליצירה דרמטית בנוסף לעבודתו הדוקומנטרית.
הדרמה הראשונה, "צל ענן שחור" (1981) (או "סיפורו של טייס"), עוסקת בטייס שמטוסו הופל בשטח מצרים במלחמת ששת הימים, ולאחר חילוצו הוא מתאר בפני מפקדיו את הקורות אותו כאשר נדד לבדו במדבר.
יצירות דרמטיות נוספות מאותה התקופה כללו "שלושה ימים בסג'רה" (על ראשית דרכו של דוד בן-גוריון וחבורתו בארץ ישראל) ו"מי מרום" (על ימיה הראשונים של יסוד המעלה).
הדרמה הטלוויזיונית הידועה ביותר שלו היא "האדונית והרוכל" (1989) על פי סיפור קצר של ש"י עגנון (זכתה בפרס "תפוח הזהב" של רשות השידור לדרמות טלוויזיה בשנת 1989).
דרמות טלוויזיה נוספות כוללות שלושה סרטי ילדים: "אריות בירושלים" (1981), על פי ספרו של שמואל הופרט; "הדוד אהרון" (1982), עם יוסי ידין בתפקיד ראשי; ו"תרזה ויולק" (1988), סיפורם של ילדים-עולים ששהו במחנה מעצר בקפריסין.
סרט העלילה היחיד שלו לקולנוע הוא "כסאח" (1984), המתאר את תמונת המוזיקה המזרחית בישראל של שנות השמונים.
בסרט הופיעו זמרים מזרחיים בולטים, בהם חופני כהן, זוהר ארגוב, דקלון, חיים משה, משה גיאת וג'קי מקייטן.
פרסם שני ספרים: הרומן האוטוביוגרפי "כצל ענן לבן" בהוצאת כרמל (1999), והנובלה "חזרה כללית", סיפור אהבה על רקע עתידני שנכתב בתקופת מחלתו הסופנית בשנים 2007–2008. הנובלה פורסמה על ידי "גיל הפקות" בשנת 2010, אחרי מותו של חיים גיל.
בשנת 1958 נישא ליונה (הוכרמן), עובדת סוציאלית במקצועה.
בנם אסף גיל (נולד 1962) מפיק טלוויזיה.
בתם יעל (נולדה 1965) בוגרת "בצלאל" ומועסקת כמאפרת בהפקות טלוויזיה.
הצד השלישי של המטבע (2002)
חיים גליקסברג נולד ב-1904 בפינסק שברוסיה הלבנה במשפחת רבנים: אביו היה הרב שמעון יעקב הלוי גליקסברג, ואמו צפורה הייתה בתו של הרב מרדכי דוד אלפרט.
בגיל שנתיים עברה המשפחה לאודסה, שם כיהן אביו כרב.
קיבל חינוך תורני וב-1918 ואחר כך בין 1920 ו-1924 למד בישיבת שומרי תורה באודסה, שנוסדה על ידי חיים טשרנוביץ.
במקביל למד באקדמיה לאמנות בעיר.
ביקור במוסקבה ב-1924 השפיע עליו, והוא נחשף לאמנות הציור.
ב-1925 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בראשית דרכו בארץ ישראל עבד כפועל בניין ובסלילת כבישים לצד העיסוק באמנות.
תערוכתו הראשונה הייתה בבית הספר למל בעיר, ובה הציג ציורי נוף ודיוקנאות של אנשי היישוב.
בתקופה זו נפגש עם המשורר חיים נחמן ביאליק, שהפך לידידו הטוב.
בשנת 1930 הוא צייר "דיוקן מניה ביאליק".
ב-1945 פרסם את הספר "ביאליק יום יום" (הוצאת הקיבוץ המאוחד), פרי עבודה משותפת בת חמש שנים.
היה מקורב גם לדמויות תרבותיות אחרות בתקופה זו ובהן המשוררת אסתר ראב.
אמנותו הושפעה מן האימפרסיוניזם הצרפתי, ומלבד ציורי נוף ודיוקנאות צייר גם ציורי טבע דומם, וכן ציורים המבטאים זיקה עמוקה לארץ ישראל ולמורשת ההיסטורית של העם היהודי.
גליקסברג גם מילא תפקידים ציבוריים בזירת האמנות הארצישראלית.
הוא היה ממייסדי אגודת הציירים והפסלים וייעץ למאיר דיזנגוף בנושא הקמת מוזיאון תל אביב ב-1931. ב-1939 זכה בפרס דיזנגוף על דיוקן של חיים נחמן ביאליק, וב-תשט"ז-1956 זכה שוב בפרס דיזנגוף לציור, על ציורו "דומם".
ב-1958 ייצג את ישראל בביאנלה של ונציה.
בשנת 1941 היה חבר בחבר השופטים של פרס דיזנגוף.
משנת 1930 ועד מותו היה נשוי לדבורה (דובה) לבית אוברינסקי, גננת, והיה אב לשלוש בנות.
חיים גליקסברג נפטר בשנת 1970, בגיל 66. נקבר בשדרת הסופרים והאמנים בבית העלמין קריית שאול.
הותיר את אשתו, בנותיו ונכדים.
ארכיונו של גליקסברג, ובו מסמכים אישיים, קטלוגים של תערוכות, התכתבות, טיוטות של יומנים ושל ספרים, קטעי עיתונות ועוד, נמסר לספרייה הלאומית ב-1982 על ידי בתו רות .
ב-14 פברואר 1978, הנפיק השירות הבולאי סדרה של שלושה בולי דאר שנקראה "אמנות הציור 1978", שבה נכלל בול של ציור של גליקסברג שכותרתו "רחוב בירושלים".
השירות הבולאי מכר 786,000 בולים של בול זה עד להפסקת המכירה ב-9 בפברואר 1979.
ביאליק, יום-יום, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"ה.
ביאליק, יום-יום: פרקי זכרונות, ציורים ורִשומים, תל אביב: דביר, תשי"ג-1953.
ספרי הראשון: ספר-קריאה לשנת-הלמודים הראשונה; ערוך על ידי פ.
אוירבך ואנדה פינקרפלד; מצֻיר בידי ח.
גליקסברג, תל אביב: דביר, תרצ"ח.
אליעזר שטיינברג, חרוזים ומעשיות; צִיֵּר: חיים גליקסברג, תל אביב: עם עובד (ספריה לילד), תש"ג.
יצחק דמיאל, מפה ומשם; צִיֵּר: חיים גליקסברג, תל אביב: עם עובד, תש"ו.
שמורים בלב; ערך והתקין לדפוס: יצחק עוגן, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך (בסיועה של קרן תל אביב לספרות ולאמנות), תשל"ו-1975. (זיכרונות, פורסם לאחר מותו.)
חיים (הניק) בַּרְקָנִי (פּוֹקְשִׁיבָה) (14 ביולי 1923 – 12 באוקטובר 2001) היה מורה למוזיקה, מלחין, מאייר, קריקטוריסט וגרפיקאי ישראלי.
חיים ברקני נולד בשם הניק (חיים) פוקשיבה ב-1923 בעיר לודז' שבפולין לגרשון ואסתר פוקשיבה.
משפחתו הייתה משפחה של מוזיקאים וברקני החל ללמוד בילדותו נגינה על פסנתר.
כבר מגיל צעיר החל גם לעסוק בהלחנה של מוזיקה, בעיקר של מוזיקה קלה ועממית וכן לג'אז ולמוזיקה מודרנית של אותם ימים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח עם משפחתו (אמו, אחותו ואחיו) מזרחה לברית המועצות ושהה בסיביר ובבוכרה עד סיום המלחמה.
אחרי המלחמה התגורר באיטליה במסגרת קבוצות צעירים יהודים שהדריכו נוער של ניצולי השואה והתכוננו לעלייה לארץ ישראל.
שם הכיר את הלינה שמולביץ' שהפכה להיות זוגתו.
בשנת 1947 ניסו לעלות ארצה, אך בדרך נתפסה ספינתם על ידי הבריטים והם נשלחו עם חבריהם למחנות המעצר בקפריסין.
במהלך שהותם בקפריסין הניק והלינה התחתנו.
בשנת 1949, עם שחרורו מקפריסין, עלה לארץ עם גרעין ההשלמה "לחירות", שבו היה חבר.
הוא הגיע לקיבוץ כפר מנחם להכשרה של כחצי שנה, ומשם עברו לקיבוץ שער הגולן, שבו חי כחבר עד יומו האחרון.
בסוף שנות ה-50 למד הוראת מוזיקה ב"מכללת אורנים" ושימש מורה למוזיקה ולפסנתר במשך שנים רבות, בבית הספר המקומי ובמוסד החינוכי "בקעת כינרות".
כמו כן לימד תאוריה מוזיקלית באולפן האזורי למוזיקה וניצח על תזמורת תלמידי האולפן.
מאוחר יותר הקים את התזמורת הקלה "ברקנית", שהייתה מורכבת מנגנים בוגרים מעמק הירדן וניצח עליה מספר שנים.
התזמורת ניגנה, בעיבודו, בהדרכתו ובניצוחו, מוזיקה קלה, שירים ופזמונים עבריים ולועזיים, קטעי ג'אז וכדומה.
בתחילת שנות ה-80 למד את תורת התזמור והעיבוד אצל המוזיקאי נעם שריף.
ברקני התפרסם לראשונה בארץ כמלחין בזכות השיר "ביתי אל מול גולן", שהיה שיר הנושא במחזמר שכתב עם יוסף נצר, גם הוא חבר בקיבוץ.
השיר נקרא על שמו של המחזמר שנכתב והוצג לראשונה בשנת 1962, לכבוד יום הולדתו ה-25 של קיבוץ שער הגולן.