tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דקאפול הוא כינוי לברית של עשר הערים הקיסריות החופשיות באלזס בתקופת שלטונה של האימפריה הרומית הקדושה.
עיר חופשית הייתה עיר שנשלטה ישירות על ידי קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולא על ידי אצילים מקומיים.
קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ייסד את הברית הזו בשנת 1354 ואיגד בה את כל הערים החופשיות שהיו בחבל אלזס.
מילוז – עד 1515 אז הצטרפה לקונפדרציה ההלווטית
העיר אגנו שימשה כעיר הממשל מקום מושבו של מרכז השפיטה הראשי של אלזס (Grand-Bailliage d'Alsace; Reichslandvogtei), הארכיון של הברית היה בסלסטה.
שטרסבורג שהייתה עיר קיסרית (אך לא עיר קיסרית חופשית) לא הוכנסה לברית.
לעשר הערים המקוריות של הברית ייסדו את הברית הצטרפה סלץ מיד לאחר שקיבלה מעמד של עיר קיסרית חופשית בשנת 1357 אך נאלצה לצאת מהברית בעקבות סיפוחה לרוזנות פאלץ שעל הריין (Pfalzgrafschaft bei Rhein) בשנת 1414. בשנת 1500 עשר הערים הצטרפו למעגל נחלות (Circulus imperii) ריין עילי (Oberrheinischer Reichskreis).
בשנת 1515, העיר מילוז יצאה מהברית לאחר שהצטרפה כעיר-מדינה בשם הרפובליקה של מילוז לקונפדרציה ההלווטית.
מילוז הוחלפה בעיר לנדאו בשנת 1521.
ערים אלו נפגעו מאוד במהלך מלחמת שלושים השנים, שבסיומה ניתנה הרשות ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת, לכבוש את האזור בהתאם לשלום וסטפאליה ב-1648. הברית שרדה ולחמה בכיבוש של צרפת עד הסכמי ניימכן ב-1679 שסיפחה את אלזס כולה לצרפת, מה ששם קץ לדקאפול.
רק מילוז עוד נשארה בקונפדרציה ההלווטית עד שהיא סופחה ב-1789 לרפובליקה הצרפתית הראשונה.
לנדאו כחלק מרוזנות פאלץ שעל הריין ניתנה לבוואריה בשנת 1815 בעקבות קונגרס וינה.
כיום נחשבת ברית זו לתחילתה של אלזס כיחידה נפרדת שנלחמה על עצמאותה
דקארט היא קומונה במחוז אנדר ולואר שבחבל סאנטר-עמק הלואר במרכז צרפת.
במקור שמה של הקומונה היה לה איי, במהפכה הצרפתית שמה שונה ללה איי-דקארט.
בשנת 1966 היא אוחדה עם העיר השכנה Balesmes ושמה שונה לדקארט על שמו של רנה דקארט שנולד בה.
העיר ממוקמת 300 ק"מ מפריז ו-50 ק"מ מטור.
בשטח הקומונה עובר נהר קרז, יובל של נהר הוויין.
הדקדוק הגרמני הוא אוסף הכללים המנחה את הדיבור והכתיבה בשפה הגרמנית.
השפה הגרמנית שמרה על רבות מן ההבחנות הדקדוקיות ששפות גרמאניות אחרות איבדו בחלקן או במלואן.
כמו כן, ישנם שלושה מינים דקדוקיים וארבע יחסות בשפה, והפעלים בה מוטים בהתאם לגוף ולמספר.
בהתאם לכך, יש בה הטיות רבות יותר מאשר לשפה האנגלית, והיא משתמשת ביותר מוספיות.
לדוגמה, בהשוואה לסיומת s- שמתווספת לפעלים בגוף שלישי יחיד בהווה באנגלית, רוב הפעלים הגרמניים משתמשים בארבע מוספיות לשם הטייתם של פעלים בהווה: סיומת e- בשביל גוף ראשון יחיד, st- בשביל גוף שני יחיד, t- בשביל גוף שלישי יחיד וגוף שני ברבים ו־en- בשביל הרבים בגוף ראשון ושלישי.
בהתאם להבחנות השונות במין וביחסות, לתוויות בשפה יותר צורות אפשריות.
בנוסף לכך, ישנן כמה תוויות שמתחברות עם מילות יחס.
המספרים דומים לאלה שבשאר השפות הגרמאניות.
שלא כמו באנגלית, בשוודית ובנורווגית, מספר היחידות ממוקם לפני מספר העשרות, בדומה למה שקורה בדנית, בהולנדית ובפריזית.
לכל שם עצם בגרמנית – למעט אלה שמופיעים רק בצורת הרבים – יש לפחות אחד משלושה מינים דקדוקיים: זכר, נקבה, נייטרלי.
שמות עצם בשפה מוטים בהתאם ליחסה ולמספר הדקדוקי (יחיד, רבים).
בגרמנית, כל שמות העצם מתחילים באות גדולה.
בגרמנית קיימים כל שלושת המינים הדקדוקיים שהופיעו בשפה הפרוטו-הודו-אירופית המאוחרת – זכר, נקבה ונייטרלי.
רוב המינים בגרמנית משתייכים לאחת הקבוצות הללו.
את מינם של שמות עצם המציינים בני אדם, כגון die Frau (אישה) או der Mann (איש), קל בדרך כלל לנחש, שכן הם לעיתים קרובות זהים למין הטבעי של השם.
עם זאת, משום שסיומות ההקטנה lein- ו־chen- משנות את המין הדקדוקי לנייטרלי, קיימים כמה יוצאי דופן לכלל הזה, כמו das Mädchen ("ילדה") או das Fräulein ("עלמה, פרויליין").
מכאן גם שהם די הגיוניים בהשוואה ל־das Weib ("אישה"), שהוא יוצא דופן של ממש.
קשה לנחש בהצלחה את מינם הדקדוקי של שמות עצם שאין להם מין קבוע בטבע.
דוגמה לכך: das Messer ("סכין"), die Gabel ("מזלג") ו־der Löffel ("כף"), שלכל אחד מהם מין דקדוקי שונה.
בדרך כלל ממליצים ללומדי השפה לשנן את תוויות היידוע שמתאימות לכל שם עצם, לאור העובדה שמידיעת התווית הנכונה ניתן לדעת את המין הדקדוקי.
עם זאת, בעזרת הצורה או המשמעות של שם העצם (במיוחד בעזרת הסופיות) ניתן לזהות את המין הנכון של כ־80% מהשמות בשפה הגרמנית.
לדוגמה, שמות המסתיימים בסופיות heit, -keit, -ung, -tät, או schaft- הם תמיד ממין נקבה.
שמות המסתיימים ב־ich-, ב־ig-, או ב־ing- הם כמעט תמיד זכריים.
כאמור, שמות המסתיימים ב־lein- או ב־chen- הם נייטרליים.
שמות עצם רבים המתחילים ב-Ge ומסתיימים ב־e-, וכן שמות עצם רבים המסתיימים ב־nis, ב־-tum- או ב־sal-, הם ממין נייטרלי.
מספר מועט של שמות עצם המסתיימים ב־e- הם נייטרליים, כגון das Ende ("סוף").
באופן דומה, שמות המסתיימים ב־er- סביר שיהיו זכריים (der Teller, der Stecker, der Computer); מצד שני יש גם כמה יוצאי דופן: das Messer ("סכין") ו־das Wasser ("מים") הם נייטרליים, בעוד die Mutter ("אמא") ו־die Butter ("חמאה") הם נקביים.
בשפה הגרמנית ישנן מספר דרכים שבאמצעותן ניתן ליצור את צורת הרבים.
אדם הלומד את השפה כשפה זרה חייב לשנן את צורת הרבים בנוסף לכל שם עצם שהוא לומד: אף על פי ששמות עצם רבים ממין נקבה מאפשרים דרך יצירה סדירה יחסית של צורת הרבים, רבים משמות העצם במין זכר ובמין נייטרלי אינם מאפשרים זאת.
לדוגמה, את חלק מצורות הרבים יוצרים עם הוספת סיומת "n", חלק עם "en", חלק עם אומלאוט ו־"e", אחרים נשארים בלא שינוי (זהים גם ביחיד וגם ברבים) וחלק מוסיפים "er" או "er" ואומלאוט.
הרבה מן המילים השאולות, כמו גם כמה מילים שייחודיות לניבים מסוימים או מילים ששייכות למשלב הדיבורי, מוסיפות לצורת היחיד סיומת "s" (למשל: das Restaurant הופך ל־die Restaurants ברבים).
כמה סיומות זרות, כגון הסיומת הלטינית um-, מושמטות לפני הוספת סיומת הרבים (das Zentrum הופך ל־die Zentren).
מספר מועט של מילים שאולות משנות את מיקום ההברה המוטעמת בצורת הרבים (der Muslim לעומת die Muslime ברבים).
כמו כן, למספר מילים שהן לא מילים שאולות יש צורת רבים מיוחדת במשלב הדיבורי או בניבים מסיומים.
למשל, בצורת הרבים "Stöcker" ("ענפים") משתמשים לעיתים קרובות בצפון גרמניה, ואילו צורת הריבוי הסטנדרטית היא "Stöcke".
אף על פי שבגרמנית העתיקה השתמשו בסיומות רבים שהיו שונות בכל מין דקדוקי, אין זה המצב עוד בגרמנית של ימינו.
מבחינת התנהגותם הדקדוקית של התוויות ותוארי השם לצד צורת הרבים, כמעט ניתן לומר שהיא מתנהלת בתור מין רביעי.
בספרי לימוד ומאמרים העוסקים בנושא, בדרך כלל מציינים את סיומות התוויות או תוארי השם במקום שבו היו מציינים את אלה שהיו מתאימים למין הרביעי (לו היה קיים).
מה שעולה מכך איננו נכון במלוא מובן המילה, אבל עדיין מהווה גישה מועילה (ברוב המקרים) לאלה הלומדים את השפה.
בשונה מן השפה האנגלית, שאיבדה כמעט את כל צורות הנטייה של שמות העצם והתארים, השפה הגרמנית מטה שמות עצם, תארים, תוויות וכינויי גוף על פי ארבע יחסות שונות.
היחסה שבה יופיע שם עצם מסוים תלויה בתפקיד הדקדוקי שלו בתוך המשפט.
יחסת הנושא (?Wer oder was): הנושא של המשפט, מבצע הפעולה.
יחסת המושא הישיר (?Wen oder was): המושא הישיר, מקבל הפעולה.
יחסת הקניין או הקִרבה (?Wessen): הדבר שברשותו משהו.
יחסת הנתינה (?Wem): המושא העקיף שאנו מעניקים או נותנים לו משהו.
הערה: בגרמנית המוקדמת יותר (של המאות ה־17–19) היו למילים ממקור לטיני גם צורה ביחסת הפּנייה (vocative) וביחסת האבלאטיב (ablative), ולכמה מילים עדיין יש צורה מיוחדת ביחסת הפּנייה (למשל: Jesus לעומת Jesu או Jesus ביחסת הפנייה ו־Christus לעומת Christe או Christus).
עוד דוגמה היא משפט היתולי משהו המשתמש רק בשם עצם אחד:
מושא ישיריחסת הקנייןיחסת הנתינהאחרנושאגרמנית (משמאל לימין):.den Tischdes Tisch(e)s(dem Tisch(egabDer Tischתרגום מילולי:את השולחןשל השולחןלַשולחןנתןהשולחןתרגום:השולחן נתן את השולחן של השולחן לַשולחן
הדוגמה הזאת מראה כיצד משתמשים ביחסות בגרמנית (ובכל שפה אחרת עם יחסות).
הדבר שונה מאוד ממה שקורה בשפה האנגלית, שבה יש יותר חשיבות לסדר המילים במשפט.
בגרמנית, מפני שתפקודו של שם העצם במשפט לא מסומן על ידי מיקומו אלא על ידי התוויות המוטות – ובמקרה של יחסת הקניין או הנתינה גם על ידי סיומות המוספות לו – המשפט הזה יכול להיות גם:
אף על פי שכמה מהם נשמעים מוזרים בגרמנית של ימינו, הם נחשבים נכונים מבחינה דקדוקית (ואף אלה הנחשבים יוצאי־דופן או מוזרים הם אלה שניתן למצוא בשירה בתדירות יותר גבוהה).
בניגוד לשפות אחרות כמו לטינית, השפה הגרמנית מביעה יחסות בעיקר דרך הטיית התווית שמתאימה לשם, ולא דרך הטיית השם עצמו, אם כי גם את המספר הדקדוקי (יחיד או רבים) היא מסמנת באמצעות הטיית השם (der Tisch, die Tische).
יוצאי־דופן אחרים של זה הם הצורות של יחסת הקניין והנתינה ביחיד ושל יחסת הנתינה ברבים.
בכל זאת, ניתן לומר שהעברת המידע על היחסות מהשמות אל התוויות שימרה את מערכת היחסות הגרמנית במהלך התפתחותה של השפה מגרמנית עילית עתיקה לגרמנית עכשווית.
כיום, השימוש ביחסת הקניין הוא נדיר יחסית בשפה הדבורה, שכן דוברי השפה משתמשים ביחסת הנתינה כתחליף לה בשיחות רגילות.
עם זאת, השימוש בה עדיין נשאר מחייב בכל דבר שאיננו בעל צביון דיבורי ברור, והוא מהווה חלק חשוב מה־Bildungssprache (שפת החינוך).
לעיתים קרובות, תוכניות טלוויזיה וסרטים כוללים שילוב של שניהם, תלוי ברמת הרשמיות של מה שמשודר.
התחליף הזה יותר נפוץ בניבים הדרום גרמניים מאשר בצפוניים, ואף על פי שהשימוש בו הפך לנפוץ יותר במקרים שבהם בדרך כלל היו נדרשים להשתמש ביחסת הקניין, גרמנים רבים יודעים להשתמש בַיחסה ובאופן כללי אכן משתמשים בה.
במיוחד בקרב הגרמנים המשכילים, הדבר נחשב כמבוכה קטנה אם מישהו משתמש ביחסת הנתינה בצורה לא נכונה.
מכאן גם שאין זה מומלץ להימנע מלמידת הַיחסה: אף על פי ששכיחותה ירדה בהדרגה במהלך 600 השנים האחרונות, היא עדיין לא נכחדה לגמרי מהשפה הגרמנית.
התפתחותה ההיסטורית של ה־Standardsprache (השפה הרשמית או התקנית) החזירה במידת־מה את השימוש ביחסת הקניין לשפה, ולא רק בשפה הכתובה.
לדוגמה, בקושי משתמשים בה בשפה הדבורה כדי להביע קשר של שייכות (למשל, das Auto meines Vaters – "המכונית של אבא שלי" – יישמע משונה בשפה הדבורה לכמה גרמנים), אבל השימוש ביחסה להבעת היותו של דבר־מה חלק ממשהו הוא די נפוץ (למשל, einer der Besten – "אחד מהטובים ביותר").
ביחסת הנתינה משתמשים גם כשצריכה לבוא השלמה מוצרכת לפועל (בדומה למה שקורה בעברית: הבחין ב־, האמין ל־, השלים עם, אכל את).
המושא העקיף, "(meinem Sohn(e", עונה על השאלה "אל מי?" ומכאן גם לוקח את הסיומת m- הזכרית ביחסת הנתינה.
בנוסף לכך, היחסה מתמקדת במיקום של דברים .
בשפה הגרמנית יש חשיבות רבה להבדל בין מיקום ותנועה.
בשביל תנועה משתמשים במושא הישיר ובשביל מיקום ביחסת הנתינה.
דוגמה המראה זאת היא הפועל hängen, שכשמלווה אותו המושא הישיר משמעותו "לתלות על" (כמו במשפט "אני תולה את התמונה על הקיר"), ואילו שכשמלווה אותו יחסת הנתינה הוא מראה מיקום (כמו במשפט "התמונה תלויה על הקיר").
היחסה שבה יופיע שם עצם מסוים תלויה במילת היחס שמופיעה לפניו.
לדוגמה, לאחר מילת היחס für תופיע יחסת המושא הישיר, לאחר mit יחסת הנתינה ולאחר außerhalb יחסת הקניין, ולאחר wie תבוא יחסת הנושא.
(האמור בפסקה זו איננו מתאים עדיין לשמות עצם פרטיים)
הצירופים השמניים בשפה הגרמנית בדרך כלל מורכבים מהחלקים הבאים (בסדר הזה):
תווית, מספר (מונה או סודר), תואר השם, שם עצם, לוואי קנייני, מיקום, משפט זיקה, כינוי גוף חוזר
רוב המשפטים בגרמנית אינם כל־כך מסובכים: תואר השם, המספרים, הלוואי הקנייני, המיקומים, משפטי הזיקה והמדגישים תמיד נתונים לבחירה.
צירוף שמני מכיל לפחות מספר מונה אחד, תואר וכינוי גוף או שם עצם.
כמו כן, הוא תמיד מכיל תווית כלשהי, אלא אם מדובר בשם עצם בלתי־מיודע ברבים או שם עצם שמתייחס לכמות בלתי־ספירה.
אם שם העצם הוא בלתי־ספיר, אין להשתמש בתווית, שכן הדבר היה משנה את המשמעות של המשפט:
"Ich kaufe ein billiges Bier" ("אני קונה בקבוק/מכל/כוס של בירה זולה")
"Ich habe das Geld" ("יש לי את הכסף") או ("יש לי מספיק כסף בשביל...")
ניתן להתייחס לצירופים השמניים כאל יחידות נפרדות.
יש להם יחסה, מספר ומין דקדוקי.
היחסה והמספר תלויים בהקשר, והמין הדקדוקי תלוי בשם העצם המרכזי.
צירופים שמניים יכולים להכיל לוואים קנייניים, לדוגמה כדי להביע שייכות.
את הלוואים הללו ניתן להחשיב בתור צירוף שמני אחר ביחסת הקניין שיכול להצטרף לצירופים שמניים אחרים.
(לצירוף ביחסת הקניין יש צירוף אחר ביחסת הקניין).
דבר זה איננו שגרתי בגרמנית מודרנית.
"Die Hütte des Stammeshäuptlings" (הצריף של מנהיג השבט) הוא הצורה המועדפת.
צירוף שמני יכול להכיל "צירוף מיקום" (ניתן לראות בו צירוף שמני אחר עם מילת יחס).
(צירוף מיקום מכיל כמה צירופי מיקום אחרים)
השפה הגרמנית מרשה להשתמש בלוואים ארוכים של שמות עצם.
"Der während des Bürgerkrieges amtierende Premierminister" (מילולית: בהמשך-מלחמת האזרחים-ממונֶה ראש ממשלה), בעל תפקיד ראש הממשלה במהלך מלחמת האזרחים.
זהו מאפיין של הגרמנית הכתובה (ובמיוחד של השפה הגבוהה).
צירוף שמני יכיל לעיתים קרובות גם פסוקית זיקה.
מלבד ההטיות הרבות שלהם, כינויי הזיקה בגרמנית הם יותר פשוטים ממקביליהם באנגלית.
ישנם שני סוגים של כינויי זיקה.
הראשון והנפוץ יותר מתבסס ברובו על תוויות היידוע, אבל עם יוצאי דופן ביחסת הקניין (dessen, deren) וביחסת הנתינה ברבים (denen).
הסוג השני, שהוא ספרותי יותר ושמשתמשים בו כדי להביע הדגשה, משתמש ב־welcher, welche, welches, שניתן להשוות אותם ל־which באנגלית (ול"אשר" ו"ש־" בעברית).
כמו בכל שפה גרמאנית, שניהם מוטים לפי מין, יחסה ומספר.
המין והמספר תלויים בשם העצם שהם קשורים אליו, ואילו היחסה בתפקידם הדקדוקי.Das Haus, in dem ich wohne, ist sehr alt ("הבית שבו אני חי הוא ישן מאוד")במשפט הזה, כינוי הזיקה dem מתאים לשם העצם Haus בשל היותו יחיד ונייטרלי, וליחסת הנתינה משום שלפניו באה מילת יחס.
מכאן גם שניתן להחליף את כינוי הזיקה welchem.
הצורות המוטות תלויות במספר, ביחסה ובמין של שמות העצם שמתאימים להן.
לתוויות יש את אותה צורת הרבים בכל שלושת המינים.
בניגוד לשמות עצם, את המספרים המונים ממקמים לפני תוארי השם (אם בכלל יש כאלה).
אם המספר הוא נמוך יחסית, הוא בדרך כלל לא ישולב עם תווית בלתי־מיידעת של רבים (כגון einige או mehrere).
כינויי גוף מגוף ראשון ושני ממוקמים לפני המספרים.
מבדילים ביניהם על ידי שימוש בהדגשה כלשהי של הכתוב או האמור.
כמו כן, במקרים שבהם תארים יוטו לפי הנטייה הרפה, למספרים לא תהיינה סיומות.
תוארי השם בגרמנית בדרך כלל מופיעים לפני שם העצם שהם מתארים.
הם משתמשים בסיומות התלויות בַיחסה, במספר וגם – ביחיד – במין הדקדוקי.
ישנם שלוש צורות נטייה של התואר: הנטייה החזקה, הנטייה המעורבת והנטייה הרפה.
מחליטים באיזו צורה להשתמש לפי סוג המילה שמתארים, ולפעמים גם לפי היחסה או המין.
כמו התוויות, גם התארים משתמשים באותן הסיומות ברבים בשביל שלושת המינים.
"Ein lauter Krach" (רעש חזק)"Der laute Krach" (הרעש החזק)"Der große, schöne Mond" (הירח הגדול והיפה)אפשר להשתמש בצורות הבינוני בתור תארים והשפה מתייחסת לשניהם באותה הדרך.
בניגוד לשפות הרומאניות, שמות תואר בגרמנית מוטים רק כאשר הם מקדימים את שמות העצם.
נטיית התארים לא תלויה רק במין, במספר וביחסה של השמות שאליהם הם מתייחסים, אלא גם במצב התוויות.
הטבלה הבאה מכילה שתי דוגמאות המדגימות את כל שלוש הנטיות:
כדאי לציין שאת המילה "kein" מטים לפי הנטייה של התווית הבלתי־מיידעת.
ניתן להשתמש בכינויי הגוף מגוף שלישי כחלופה לצירופים שמניים, שכן יש להם את אותו המין, המספר והיחסה של הצירוף השמני המקורי.
הדבר נכון גם לכינויי גוף אחרים.
כינוי גוף [מיקום/מיקומים] [משפט זיקה]
+כינויי הגוףראשון יחידשני יחידשלישי יחידראשון רביםשני רביםשלישי רביםמבחינת השימוש: שני רשמי
מבחינה דקדוקית: מתנהג כשלישי רביםזכרנקבהנייטרלינושא (Nominativ)ichduersieeswirihrsieSieשייכות (Genitiv)meiner
במקום du, deiner, dir ו־dich ניתן לרשום Du, Deiner, Dir ו־Dich, בהתאמה (במיוחד במכתבים).
הכינויים החוזרים לוקחים צורות שונות רק ביחסות הנתינה והמושא הישיר בגוף שלישי (ובגוף השני בפנייה רשמית.
אין הם מתחילים עם אות גדולה במקרה הזה).
הפעלים בגרמנית מסווגים בתור פעלים רפים אם צורת העבר הפשוט שלהם נוצרת בעזרת הוספת עיצור שיני, או חזקים אם אחת התנועות שלהם משתנות במהלך ההטיה.
רוב הפעלים משני הסוגים הם פעלים רגילים, אף על פי שקיימים כמה יוצאי־דופן וחריגות בהטיה.
עם זאת, ספרי לימוד רבים מסווגים את הפעלים החזקים בתור יוצאי־דופן.
ישנם יותר מ־200 פעלים חזקים ופעלים יוצאי־דופן בשפה הגרמנית, אבל יש נטייה הדרגתית של פעלים חזקים להפוך לפעלים חלשים.
בגרמנית יש 3 סוגי פעלים- פועל חזק, פועל חלש, ופועל מעורב ופועל מודאלי סיומת הפועל נקבעת לפי מספר(יחיד רבים) גוף וזמן.
שמות הפועל תמיד מסתיימים בשורש+en.
לפעלים רבים בגרמנית יש תחילית נפרדת היכולה להיפרד מהשורש.
הדוגמאות להלן הן aussehen ("להיראות" או "להסתכל") ו־vorstellen ("לדמיין" או "להציג/להכיר").
התחיליות הנתיקות הנפוצות הן: ab.
Wer stellte euch vor ("לורי, את מכירה את אשתי?
כאשר יש מילת קישור או שאלה התחילית אינה נפרדת מהמילה- למשל:
הגרמנית משתמשת במילות יחס בצורה שיכולה להיראות מוזרה לדוברי עברית, כגון בתור תחילית נפרדת שמוצמדת לפעלים.
לאחר כמה מילות יחס באה יחסה מוגדת, כמו למשל לאחר מילת היחס 'bei', שהמושא שלאחריה יקבל את יחסת הנתינה.
הטבלה שלהלן מראה את היחסות שקשורות לכמה מילות יחס שהשימוש בהן רווח.
מילות יחס שיכולות לקחת גם את יחסת הנתינה וגם את יחסת המושא הישיר לוקחות את הראשונה כאשר מדובר במיקום (איפה?), ואת השנייה כאשר מדובר בכיוון (לאן?).
משתמשים במיליות מודליות בגרמנית (Abtönungspartikel) לעיתים תכופות.
המילים הללו משנות את אופי המשפט במקום להביע משמעות מסוימת כלשהי.
לחלקן יש משמעות בסיסית ומסוימת (לדוגמה: ja – "כן", schon – "כבר"), אבל כאשר משתמשים בהן בתור מיליות מודליות המשמעות הזאת איננה מתבטאת באופן ישיר.
דקדוק התבניות (construction grammar, קיצור נפוץ: CxG) הוא כינוי למשפחה של תאוריות בלשניות הרואות את השפה כאוסף של "תבניות" – צימודים נלמדים של צורה לשונית עם פונקציה או משמעות.
תבניות יכולות להיות מילים בודדות, מורפמות (תחיליות, סיומות וכו'), צירופים כבולים וביטויים, וכן כללים דקדוקיים מופשטים כגון משפטים סבילים או פעלים יוצאים המצריכים מושא ישיר.
כל דפוס (pattern) לשוני נחשב תבנית אם קיים היבט כלשהו של צורתו או של משמעותו שאינו ניתן לחיזוי על סמך מרכיביו או על סמך התבניות הידועות בשפה.
דקדוק התבניות רואה כל מבע (utterance) כצירוף של תבניות שונות, שצירופן יחד מביע את משמעותו המדויקת ואת צורתו.
אחד המאפיינים הייחודיים של דקדוק התבניות הוא החשיבות שהוא מייחס לצירופי מילים ולביטויים כאבני בניין יסודיות בשפה.
על פי דקדוק התבניות, תבניות אידיוסינקרטיות כגון זו נפוצות יותר מכפי שאפשר לחשוב, והדרך הנכונה לתאר אותן היא כתבניות מלאות חלקית.
דקדוק התבניות שולל את ההבחנה הדיכוטומית בין פריטים לקסיקליים (שרירותיים וספציפיים) לבין חוקי דקדוק (כלליים לחלוטין).
במקום זאת, הוא טוען שבכל הרמות, כלליות או פרטניות, יש תבניות לשוניות: מילים יחידות, תבניות מלאות בחלקן (למשל: לשגע את …) או כללים מופשטים לחלוטין (למשל סדר המילים במשפט) – כל אלה הן תבניות לשוניות.
בניגוד לתאוריות הדוגלות בתחביר אוניברסלי לכל השפות, דקדוק התבניות גורס שהדוברים יכולים להסיק את התבניות מהמבעים שהם נחשפים אליהם תוך שימוש בתהליכים הקוגניטיביים הרגילים.
בפרט, ילדים נוהגים להקשיב בתשומת לב לכל מבע לשוני שהם שומעים ולהגיע בהדרגה להכללות על בסיס המבעים האלה.
מכיוון שתבניות אלו נלמדות (ולא מולדות), הן צפויות להיות שונות במידה משמעותית בין שפות שונות.
דקדוק התבניות פותח בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי הבלשנים צ'ארלס פילמור, פול קיי וג'ורג' לאקוף במטרה לנתח ביטויים וצירופים כבולים.
במאמרו משנת 1977 "גשטאלטים בלשון" הציג לאקוף גרסה מוקדמת של הדקדוק, ובו הוא טען שהמשמעות של ביטוי נגזרת לא רק מרכיביו, אלא גם מהתבנית שלו.
בספר "נשים, אש ודברים מסוכנים" הציג לאקוף כמקרה מבחן מס' 3 את "תבנית there".
בדיון על תבנית זו הוא טען שהמשמעות של השלם אינה פונקציה של משמעות חלקיו, שתכונות דקדוקיות יוצאות דופן של תבנית there חסרת זיהוי נובעות מהמשמעות הפרגמטית שלה, ושאפשר לתאר וריאציות על התבנית המרכזית כהרחבות פשוטות שלה המשתמשות בצמדים של צורה-משמעות.
מאמר בסיסי נוסף בתאוריה זו הוא מאמרם של פילמור ואחרים משנת 1988 על התבנית "let alone".
מאמר זה והמאמר של לאקוף דחפו בלשנים קוגניטיביים לחקור את דקדוק התבניות.
תבנית דקדוקית מוגדרת בדקדוק התבניות בדומה להגדרתה בסמיוטיקה כללית – כצימוד של צורה ותוכן.
התיאור הפורמלי הוא אמנם לרוב רק כטופס (template) תחבירי שיש למלא, אבל הצורה של התבנית כוללת לא רק תחביר אלא גם היבטים פונולוגיים, כמו פרוזודיה ואינטונציה, והתוכן שלה כולל גם משמעות סמנטית לצד המשמעות הפרגמטית.
המשמעות הסמנטית של תבנית דקדוקית מובעת על ידי מבנים מושגיים המתוארים במונחי סמנטיקה קוגניטיבית: סכמות של תמונות, מסגרות, מטאפורות מושגיות, מטונימיות מושגיות, אבות טיפוס מסוגים שונים, מרחבים מנטליים והקישורים ביניהם (נקראים "blends").
הפרגמטיקה הפכה לאחרונה לסמנטיקה הקוגניטיבית של התקשורת – הגרסה המודרנית של ההיפותזה הפרפורמטיבית של רוס-לאקוף משנות ה-1960.
הצורה והתוכן קשורים זה לזה בקשר סמלי במובן שהציע לנגאקר.
ומכאן שהתבנית נחשבת כסימן (sign) שההיבטים המבניים שלו משולבים באופן אינטגרלי, והם אינם חלקים נפרדים המפוזרים למודולים שונים כפי שנעשה במודל הרכיבים.
כתוצאה מכך, לא רק תבניות שהן קבועות במובן לקסיקלי (כמו ביטויים רבים) אלא גם תבניות מופשטות יותר כמו סכמת התבניות של הארגומנטים, הן צימודים של צורה ומשמעות מנורמלת.
לדוגמה, הסכמה הדיטרנזיטיבית (ditransitive) [S V IO DO] מביעה את התוכן הסמנטי "X גורם ל-Y לקבל את Z", כמו ש"להרוג" פירושו "X גורם ל-Y למות".
בדקדוק התבניות, כל תבנית, ללא תלות בסיבוכיות ובארגון הסמנטי או הפורמלי שלה, היא צימוד של צורה ומשמעות.
מכאן שמילים ומחלקות של מילים יכולות להיחשב כהיקרויות של תבניות.
ואכן אנשי דקדוק התבניות טוענים שכל הצימודים של צורה ושל משמעות הם תבניות, כולל צירופים, ביטויים, מילים ואפילו מורפמות.
בשונה ממודל הרכיבים, דקדוק התבניות שולל הפרדה חדה בין הלקסיקון לבין התחביר ומדבר על רצף לקסיקון-תחביר.
הנימוק הוא שגם מילים וגם תבניות מורכבות הן צמדים של צורה ומשמעות, והן שונות ביניהן רק בסיבוכיות הסמלית הפנימית.
במקום להיות מודלים בדידים ובכך להיות נתונות לתהליכים שונים, הן יוצרות שני קצוות של רצף (מרגיל ועד לאידיוסינקרטי):
תחביר > מסגרת תת-קטגוריזציה > ביטוי > מורפולוגיה > קטגוריה תחבירית > מילה/לקסיקון.
(המינוחים כאן הם המינוחים הסטנדרטיים, בדקדוק התבניות יש מינוחים אחרים).
בדקדוק התבניות, הדקדוק של שפה בנוי מרשתות טקסונומיות של תבניות, המבוססות על אותם העקרונות כמו הקטגוריות המושגיות המוכרות מבלשנות קוגניטיבית, כגון: ירושה, יכולת לשמש כאב טיפוס, הרחבות וריבוי הורים.
הוצעו ארבעה מודלים לאחסון של מידע בטקסונומיות:
מודל הערך המלא במודל זה נשמר עותק של המידע בכל הרמות הרלוונטיות בטקסונומיה, מה שמביא לכך שהמודל פועל (אם בכלל) בהכללה מינימלית.
מודל זה מבוסס על למידה אינדוקטיבית, כלומר המידע הלשוני מושג מלמטה למעלה בזמן השימוש.
הוא מאפשר יתירות והכללות, משום שהמשתמש בשפה מכליל ניסיונות שימוש חוזרים ונשנים.
מודל הורשה של ברירת מחדל.
לפי מודל זה, לכל רשת יש צימוד מרכזי של צורה-משמעות בעל ערך ברירת מחדל, וממנו יורשות כל ההיקרויות את המאפיינים שלהן.
המודל פועל לכן עם רמה גבוהה למדי של הכללה, אבל הוא מאפשר גם יתירות מסוימת בכך שהוא מזהה הרחבות של טיפוסים שונים.
במודל זה, המידע נשמר רק פעם אחת ברמת האב העליונה.
היקרויות בכל הרמות האחרות יורשות מאפיינים מפריט האב.
ההורשה המלאה אינה מאפשרת יתירות ברשתות.
ארבעת המודלים מועדפים על ידי דקדקני תבניות שונים, אבל מאז סוף שנות ה-1990 חל מעבר להעדפה כללית של המודל מבוסס השימוש.
המעבר לשיטה המבוססת על שימוש בדקדוק התבניות נתן השראה לפיתוח של מספר מתודולוגיות מבוססות קורפוס של ניתוח מבני (למשל collostructional analysis).
מכיוון שדקדוק התבניות מבוסס על סכמות ועל טקסונומיות, הוא לא משתמש בחוקי גזירה דינמיים, אלא הוא מונוטוני.
מכיוון שדקדוק התבניות לא משתמש בגזירות שטחיות ממבני עומק, הוא מקיים את "עקרון היעדר הנרדפות" של דווייט בולינגר, שאדל גולדברג מרחיבה לגביו בספרה.
המשמעות של זה היא שעל פי חוקרי דקדוק תבניות, הגרסאות הפעילות והסבילות של אותה הטענה לא נובעות ממבנה עומק משותף אלא הן היקרויות של שתי תבניות שונות.
מכיוון שתבנית היא צימוד של צורה ומשמעות, הגרסאות הפעילות והסבילות של אותה הטענה אינן נרדפות אלא הן מציגות תוכן שונה - במקרה זה התוכן הפרגמטי.
כפי שנזכר לעיל, דקדוק התבניות הוא "משפחה" של תאוריות ולא תאוריה אחודה אחת.
ישנן מספר מסגרות פורמליות של דקדוקי תבנית.
דקדוק התבניות של ברקלי (BCG, נקרא בעבר גם "דקדוק התבניות" סתם, ללא תוספות) מתמקד בהיבטים הפורמליים של התבניות, ומשתמש במסגרת מבוססת-איחוד לתיאור התחביר – בדומה במקצת לדקדוק תבנית התבניות על פי הראש.
המפתחים של דקדוק זה כוללים את צ'ארלס פילמור, פאול קיי, לאורה מיכאליס ובמידה מסוימת גם את איבן סאג.
בעבודות שנערכו לפי שיטת BCG, כגון אלה של פילמור וקיי (1995) או של מיכאליס ורופנהופר (2001) יש תפישה מרכזית ולפיה ייצוגי צירופים – שיכון יחסים – לא צריכים לייצג תכונות קומבינטוריות של לקסמות אלא של מחלקות של לקסמות.
למשל, BCG נמנע מהמנהג המסורתי להשתמש בשליטה ללא הסתעפויות (NP מעל 'N מעל N) לתאר נומינלים ללא יידוע המשמשים כצירופים שמניים, ובמקומם משתמש בתבנית יידוע הדורשת ("מבקשת") אחות נומינלית מקסימלית ותכונה לקסיקלית של "מקסימליות" שעבורה שמות עצם ברבים ושמות עצם קיבוציים אינם מסומנים.
BCG מציע גם ייצוג מבוסס-איחוד לתבניות של "תבנית הארגומנט" כערכים לקסמיים פועליים ("תבניות מקשרות").
התבניות המקשרות האלה כוללות תבניות טרנזיטיביות, מבני מטרה לא שקופים ותבניות סבילות.
התבניות האלה מתארות מחלקות של פעלים המשתלבים עם מבני צירופים כמו תבנית הצירוף הפועלי, אבל כשלעצמן אין בהן מידע על הצירופים.
באמצע שנות ה-2000 כמה מהמפתחים של BCG, וביניהם צ'ארלס פילמור, פול קיי, איבן סאג ולאורה מיכאליס, שיתפו פעולה במאמץ לשפר את השיטתיות הפורמלית של BCG ולהבהיר את מוסכמות הייצוג שלו.
התוצאה של מאמץ זה הייתה דקדוק התבניות מבוסס סימן (SBCG).
דקדוק זה מבוסס על ירושה מרובה היררכית של מבני מאפיינים בעלי טיפוס (typed).
הטיפוס החשוב ביותר של תבנית המאפיינים ב-SBCG הוא הסימן, עם טיפוסי משנה: מילה, לקסמה וצירוף.
ההכללה של צירוף בתוך הקאנון של הסימנים מציין שינוי כיוון מהותי מהמחשבה התחבירית המסורתית.
ב-SBCG, סימנים של צירופים מקבלים רישיון על ידי תאימות עם האם של תבנית דקדוקי licit.
תבנית היא עץ לוקאלי עם סימנים בקודקדיו.
תבניות קומבינטוריות מגדירות מחלקות של תבניות.
תבניות של המחלקה הלקסיקלית מתארות מאפיינים קומבינטוריים ואחרים המשותפים לקבוצה של לקסמות.
תבניות קומבינטוריות כוללות גם מבני נטייה ומבני גזירה.
SBCG הוא גם פורמלי וגם גנרטיבי; בעוד בלשנים קוגניטיביים-פונקציונליים הנגידו בדרך כלל את הסטנדרטים והפרקטיקות שלהם לאלו של אנשי הדקדוק הפורמלי - גנרטיבי, אין למעשה שום בעיית תאימות בין גישה גנרטיבית פורמלית לבין דקדוק פונקציונלי עשיר ובעל כיסוי רחב.
כך קורה פשוט שתאוריות גנרטיביות פורמליות רבות הן דקדוקים שכושלים מבחינה תיאורית.
SBCG הוא גנרטיבי באופן שתאוריות מבוססות תחביר עכשוויות אינן.
המכניזמים שלו נועדו לייצג את כל התבניות של שפה נתונה, כולל תבניות אידיומטיות.
אין ב-SBCG שום תחביר "גרעיני".
SBCG היא תאוריה של רישיונות, בניגוד לתאוריה המייצרת בחופשיות קומבינציות תחביריות ומשתמש בעקרונות כללים לחסום כאלה שאינם חוקיים: מילה, לקסמה או צירוף, נחשבים לבנויים היטב אם ורק אם הם מתוארים על ידי לקסמה או על ידי תבנית.
עבודות SBCG מהזמן האחרון הרחיבו על המודל הלקסיקלי של איחוד אידיומטי של ביטויים, כפי שפורטו ב-Sag 2012.
סוג דקדוק התבניות המקושר עם בלשנים כמו גולדברג ולאקוף מתבונן בעיקר ביחסים החיצוניים של תבניות עם התבנית של הרשתות המבניות.
במונחים של צורה ופונקציה, סוג זה של דקדוק תבניות מציב את ההיתכנות הפסיכולוגית כמטרתו העליונה.
הוא שם דגש על תוצאות ניסויות ומציאת מקבילות עם פסיכולוגיה קוגניטיבית כללית.
הוא משתמש גם בכמה עקרונות של בלשנות קוגניטיבית.
בסוג זה של דקדוק תבניות, התבניות יוצרות אינטראקציה זה עם זה ברשת דרך ארבעה מנגנוני הורשה: קשר פוליסמי, קשר תת-חלק, הרחבה מטאפורית וקישור היקרות.
יש בלשנים המתארים את התחביר הקוגניטיבי (cognitive grammar) של רונאלד לנגאקר כדקדוק תבניות.
תחביר קוגניטיבי עוסק בעיקר בתוכן הסמנטי של תבניות, והטיעון המרכזי שלו הוא שסמנטיקה של מושגים היא ראשונית במובן זה שהצורה משקפת או נובעת מהתוכן (המושגי).
לאנגאקר טוען שאפילו יחידות דקדוקיות מופשטות כמו מחלקות לקסיקליות (part-of-speech classes) נוצרו בעקבות הסמנטיקה וכרוכות בהן מספר המשגות.
דקדוק התבניות הרדיקלי (radical construction grammar) של ויליאם א.
קרופט מתוכנן למטרות טיפולוגיות (typological) ולוקח בחשבון גורמים בין-לשוניים.
הוא עוסק בעיקר במבנה הפנימי של התבניות.
דקדוק התבניות הרדיקלי נמנע לחלוטין מרדוקציות וקרופט טוען שתבנית לא נגזרת מחלקיה אלא שהחלקים נגזרים מהתבניות שהם מופיעים בהן.
באופן זה, בדקדוק התבניות הרדיקלי, התבניות מדומות לגשטאלטים.
דקדוק התבניות הרדיקלי דוחה את הרעיון שקטגוריות תחביריות, תפקידים ויחסים הם אוניברסליים וטוען שהם ספציפיים לא רק לשפה, אלא גם לתבנית.
כך לא קיימים אוניברסלים המקושרים לקטגוריות פורמליות, מכיוון שקטגוריות פורמליות תלויות בשפה ותלויות בתבנית.
האוניברסלים היחידים נמצאים בתבניות העוסקות במיפוי של משמעות לצורה.
דקדוק התבניות הרדיקלי דוחה לחלוטין את המושג של יחסים תחביריים ומחליף אותו ביחסים סמנטיים.
בדומה לדקדוק התבניות והדקדוק הקוגניטיבי של גולדברג/לאקוף, דקדוק התבניות הרדיקלי קרוב מאוד לבלשנות קוגניטיבית, וכמו הדקדוק הקוגניטיבי גם דקדוק התבניות הקוגניטיבי מבוסס ככל הנראה על הרעיון שצורה היא תוצאה של סמנטיקה.
טענה מרכזית שלו היא שהתוכן של כל הסימנים הלשוניים מערב הדמיות מנטליות (mental simulation) ובסופו של דבר תלוי בסכמות תמונה (image schema) בסיסיות מהסוג שמקדמים מרק ג'ונסון וג'ורג' לאקוף.
כך ECG מתיישרת על פי הגדרות הבלשנות הקוגניטיבית.
בדומה לדקדוק התבניות, דקדוק-תבניות-מגולם עושה שימוש במודל מבוסס-איחוד (unification-based) של ייצוגים.
הקדמה לא טכנית לתאוריה של NTL שמאחורי דקדוק זה וכן התאוריה עצמה ומספר אפליקציות שלה ניתן למצוא בספרו של ג'רום פלדמן "ממולקולה למטאפורה - תאוריה עצבית של שפה" (MIT Press, 2006).
דקדוק תבניות נזיל (Fluid construction grammar, FCG), עוצב על ידי לוק סטילס וחבריו לשם ביצוע ניסויים על המקורות ועל האבולוציה של השפה (the origins and evolution of language.).
FCG הוא פורמליזם לדקדוקי תבנית המיושם במלואו בתוכנה.
הוא עושה שימוש במנגנון אחיד לניתוח תחבירי וליצירת שפה.
יתרה מכן, באמצעות ניסויים רובוטיים הודגם שתחבירי FCG יכולים להיות מקושרים בניסויים של גילום וניסויים חושיים-מוטוריים.
FCG משלב רעיונות רבים מבלשנות חישובית עדכנית, כגון מבני מאפיינים (feature structure) ועיבוד שפה המבוסס על יוניפיקציה.
תבניות נחשבות דו-כיווניות ולכן הן שימושיות גם לניתוח תחבירי וגם ליצירת שפה.
העיבוד הוא גמיש במובן זה שהוא יכול להתמודד אפילו עם משפטים שהם בחלקם לא דקדוקיים או לא שלמים.
FCG נקרא "נזיל", משום שהוא מכיר בהנחה שדוברי השפה משתנים כל הזמן ומעדכנים כל הזמן את התחביר שלהם.
המחקר ב-FCG נעשה במעבדות סוני CSL בפריז ובמעבדת הבינה מלאכותית של אוניברסיטת Vrije בבריסל.
בנוסף לדקדוקים שפורטו לעיל, ישנם מספר חוקרי דקדוק-תבניות הפועלים בתוך המסגרת הכללית של דקדוק התבניות אך אינם מזהים את עצמם עם גישה ספציפית.
יש עניין גובר בהיבט הדיאכרוני של תבניות דקדוקיות ומכאן בייבוא של שיטות ורעיונות מלימודי הדקדוקציה .
זאת היא ככל הנראה אחת הסיבות לכך שהמודל מבוסס השימוש צובר פופולריות בין חוקרים בתחום.
תחום עניין נוסף של חוקרי דקדוק-התבניות הוא רכישת שפה, המתבסס בעיקר על עבודתו של מיכאל טומאסלו.
מץ אנדרן טבע את המונח תבניות רב־מודאליות כדי לתאר תבניות המשלבות גם מחוות קונבנציונליות וגם דיבור.
דקבריסטים הוא סרט קולנוע סובייטי, הראשון בברית המועצות שמגולל את התקוממות הדקבריסטים.
זוהי דרמה היסטורית וביוגרפית שהופקה בשנת 1926 כסרט אילם.
הסרט משחזר את ההיסטוריה של תנועת הדקברסטים: התפרצויות מרד איכרים, ארגון חוגי האצילים והמרד עצמו; על רקע האירועים הללו, מסופר סיפור אהבה רומנטי בין הדקבריסט איוואן אננקוב והמודרניסטית הצרפתייה פולינה גבל.
הסרט צולם על ידי אלכסנדר איוואנובסקי במלאת מאה שנה למרד הדקבריסטים, באולפן לנינגרדקינו והיה שיתוף הפעולה השלישי של איוואנובסקי עם ההיסטוריון המפורסם פאבל שצ'יוגולב.
הסרט הוקרן בבכורה ב-8 בפברואר 1927.
"דצמבר" הוא שיר שכתב נתן אלתרמן בשנת 1934. השיר הולחן על ידי משה וילנסקי ובוצע במקור בפי מזי כהן ודפנה ארמוני בשנת 1980.
את השיר כתב אלתרמן בשנת 1934 והוא הופיע בטור בעיתון "הארץ".
בשיר מתוארת האווירה בעיר תל אביב על רקע עונות השנה.
בשנת 1980 הלחין משה וילנסקי את השיר לבקשת גלי צה"ל בעבור ערב שירי משוררים השלישי, שהוקדש לעיר תל אביב, שציינה אז את יובל ה-70 להיווסדה, בשיתוף עיריית תל אביב-יפו.
את השיר ביצעו בדואט כהן וארמוני, זמרות צעירות שאך השתחררו משירותן בלהקות צבאיות.
"דצמבר" הוא סרט קולנוע רוסי, בבימויו של קלים שיפנקו על ימי חייו האחרונים של המשורר סרגיי יסנין.
הרקדנית הידועה איזדורה דאנקן מגיעה מגרמניה לברית המועצות, מכינה את בריחת המשורר אל מחוץ למדינה.
המשורר נוסע ללנינגרד, שם הוא נופל במערבולת אירועי מלחמת האזרחים ברוסיה.
על פי שיפנקו, שירת יסנין קרובה אליו והוא חשב על סרט בנושא יסנין עוד מימיו כסטודנט לקולנוע.
עם פטרוב הוא עבד על "טקסט" וראה בו את כמי שיכול לגלם כאב פנימי ולהעביר את תחושת המוות הממשמש ובא שחש יסנין בימיו האחרונים.
הצילומים התקיימו במוסקבה ובסנקט פטרבורג.
עבור הסרט נבנתה תפאורה רחבת היקף בשטח של יותר מ-7,000 מ"ר.
הסרט תוכנן לצאת לאקרנים בשנת 2022, אך בהמשך יציאתו נדחתה לשנת 2024.
הטיזר הראשון לסרט נחשף באפריל 2021.
דצמבר השחור הוא כינוי לחודש דצמבר 1957, בו נהרגו לפחות שישה אנשים ונפצעו שלושה נוספים מתקיפות כרישים בחופי פרובינציית קוואזולו-נטאל שבאיחוד דרום אפריקה.
בחודש דצמבר 1957 התרחשו בו-זמנית מספר גורמים מרכזיים למשיכת כרישים לאזור דרבן.
אוניות ציד לווייתנים פעלו באזור.
הנהרות בסביבה הוצפו, וגרמו לגוויות בעלי חיים להישטף לאוקיינוס ההודי וליצור דלתה עכורה.
בחופים ברחבי הפרובינציה נבנו מספר גדול של אתרי נופש, שיצרו עלייה חדש במספר התיירים השוחים בים.
דבר נוסף שתרם לבלבול היה היעדר המחקר והידע המקצועי למניעת תקיפות כרישים באותן שנים.
התקיפה המתועדת הראשונה אירעה ב-18 בדצמבר 1957, בו כריש תקף את רוברט ורלי, גולש גוף בן 16, וקטע את רגלו השמאלית מהברך ומטה.
יומיים לאחר מכן תקף כריש את אלן גרין, נער בן 15 ששהה במים, וגרם למותו בשל פציעות מרובות.
התקיפה המתועדת האחרונה באותו גל תקיפות הייתה ב-5 באפריל 1958, בה תקף כריש את פיי ג'ונס בסטר בעת ששכשכה את רגליה במים בעומק הברכיים, וגרם למותה.
בכל התקיפות לא זוהה מין הכריש התוקף, מלבד מקרה אחד שבו זוהה הכריש כעַמְלֵץ לָבָן.
תקיפות הכרישים גרמו לבריחת תיירים מאזור דרבן, מה שגרם לפגיעה הרסנית בכלכלה המקומית.
הרשויות המקומיות ניסו לנקוט בצעדים מעשיים כדי להגן על השחיינים והגולשים מהכרישים.
הם בנו מחסומים מעצים ורשתות, אך אלו נופצו על ידי הגלים.
פריגטות מהצי הדרום-אפריקאי הטילו פצצות עומק שהרגו מספר כרישים, אך כרישים נוספים נמשכו לאזור כדי לאכול את הדגים הנוספים שנהרגו מהפצצות.
כתוצאה מהתקיפות, הוקם בשנת 1962 ארגון "מועצת הכרישים של קוואזולו נטאל", שיצר מחסומים שונים ורשתות ב-38 מקומות לאורך 320 קילומטרים של חוף בקוואזולו נטאל, כדי להגן על הרוחצים והגולשים מפני תקיפות כרישים אפשריות.
דק-פרי (שם מדעי: Tecoma) הוא סוג של עצים או שיחים ממשפחת הביגנוניים, הכולל שבעה מינים בלבד, הגדלים באזורים סובטרופיים וטרופיים בדרום אמריקה הצפונית וצפון אמריקה הדרומית.
דק-פרי הוכנס לארצות רבות כצמח תרבות עמיד לתנאי אקלים מגוונים.
תכונותיו ועמידותו הקלו על התאקלמותו, וגרמו להתפשטותו באזורים רבים בעולם מחוץ לתחום תפוצתו הטבעי.
נוסף על כך, הוא הפך לצמח פולש בתת-היבשת ההודית, ארגנטינה, אוסטרליה, דרום אפריקה, איי האוקיינוס השקט ואזורים טרופיים באסיה.
סוג זה, כמו כל משפחת הביגנוניים, אינו מיוצג בצמחיית הבר של ישראל.
עם זאת, מספר מינים גנניים מהמשפחה, במיוחד דק-פרי זקוף ודק-פרי מכונף, נקלטו היטב והפכו לנפוצים בגינות ובשטחי הנוי בישראל.
השם המדעי Tecoma מגיע מהשפה הילידית נהואטל (שפתם של בני האצטקים), שבה המילה "tecomaxochitl" התייחסה לפרחים דמויי צינור, כמו אלה שנמצאים בצמחים מסוג זה.
השם מתאר את צורת הפרח הצינורית האופיינית למינים בסוג דק-פרי, שהתפתחו למשוך מאביקים כמו ציפורים וחרקים, המתאימים לפרחים ארוכים וצרים אלה.
לסוג דק-פרי שם ישן ונרדף, Stenolobium, שפירושו ביוונית "אונות צרות" (steno = צר, lobium = אונה), והוא מתייחס לעלעלים הצרים של העלים.
השם העברי דק-פרי ניתן לסוג משום צורתו של הפרי הארוך והדק, אם כי השם טקומה אף הוא נפוץ בישראל ואין לבלבלו עם הסוג טקומית (Tecomaria).
השם העממי הנפוץ trumpetbush משמעותו "שיח החצוצרה", והוא ניתן לו בשל צורת פרחיו הדומים לחצוצרה.
דק-פרי (Tecoma) הוא סוג הכולל שיחים זקופים או עצים קטנים.
העלים נגדיים ועשויים להיות פשוטים (במינים מתורבתים) או מורכבים-מנוצים פעם אחת, עם מספר בלתי זוגי של עלעלים נגדיים ומשוננים, ולעיתים בעלי שלושה עלעלים בלבד.
העלים כמעט ואינם מאבדים את צבעם כאשר הם מתייבשים.
העלעלים נגדיים ושפתם משוננת (בדרך כלל תמימה במינים מתורבתים) ובעלי בלוטות שעירות (hairy domatia).
התפרחת אמירית (בקצה הענף), ויכולה להופיע באשכולות קטנים או בתִּירְסִים (Thyrses) - סוג תפרחת שבה הציר הראשי מתפתח כתפרחת בלתי מסוימת, בעוד סעיפי המשנה גדלים כתפרחת מסוימת.
הגביע דמוי ספל עד פעמון, בעל 5 אונות קטנות ומשולשות.
הכותרת צהובה או צהובה עם גוונים כתומים ואדומים, דמוית צינור, פעמון או משפך צר.
צינור הכותרת באורך 3.5 עד 5 ס"מ והאגן בעל 5 אונות מפותחות שחופפות זו לזו בניצן.
לאונות יש ריסים קטנים או שערות עדינות בקצותיהן (ריסניות), והן כמעט שוות בגודלן.
האבקנים ארבעה ומסודרים בזוגות, כאשר שניים מהם ארוכים באופן מובהק מהשניים האחרים.
הם קבועים על צינור הכותרת, ובולטים מחוץ לכותרת או חבויים בתוכה.
בנוסף לזוגות האבקנים הפוריים, ישנו אבקן עקר, מנוון וקצר מהם.
המאבקים מפושקים בדרכים שונות, קירחים או בעלי שערות.
גרגירי האבקה מאורכים, עם 3 חריצים (3-colpate), ומכוסים בשכבת אקסין עם מבנה דמוי רשת מיקרוסקופית.
השחלה גלילית וצרה, מכוסה בקשקשים עדינים ובעלת שתי מגורות, כאשר הביציות מסודרות בשני טורים בכל מגורה.
הדיסק (disc) שנמצא בין בסיס השחלה למצעית הפרח, מתפקד לרוב כצופן וצורתו בין ספל קטן (cupular) לכרית (pulvinate).
הפרי הוא הלקט נפתח, מוארך ודחוס במקביל למחיצה אך נפתח בניצב לה בשתי קשוות גלדניות, חלקות וקירחות למדי.
הזרעים רבים, דקים, בעלי שני כנפיים שקופות-קרומיות המובחנות בחדות מגוף הזרעים.
הסוג דק-פרי כולל 7 מינים שמוצאם הטבעי מצפון אמריקה הדרומית, פרט לדק-פרי זקוף שמקורו גם בדרום אמריקה הצפונית.
דק-פרי הכף הוא שם נרדף לטקומית הכף (Tecomaria capensis) ואינו נכלל ברשימה זו.
בישראל אוקלמו 3 מיני תרבות:
guarume) הוא שיח או עץ נמוך ירוק-עד וזקוף שמוצאו הטבעי בדרום-מערב פרו, בעיקר באזורים טרופיים יבשים עונתיים שמוצאו הטבעי בדרום-מערב פרו, בעיקר באזורים טרופיים יבשים עונתיים.
תת-מין זה כולל את הזן המוכר דק-פרי 'אורנג גובילי' (Tecoma Orange Jubilee).
דק-פרי זקוף (Tecoma stans) הוא מין עץ הכולל 4 זנים שגדלים בעיקר ביערות גשם טרופיים לחים באמריקה הטרופית והסובטרופית.
דק-פרי זקוף 'אנגוסטטה' (Tecoma stans var.
angustata Rehder) שתחום התפוצה הטבעי של זן זה הוא דרום אריזונה עד דרום-מערב טקסס וצפון מקסיקו.
זהו שיח או עץ קטן המגיע לגוה של מטר אחד עד 5 מ' והוא גדל בעיקר בבתי גידול מדבריים או בתי גידול המאופיינים בצמחיית שיחים נמוכה ויבשה, באקלים יבש למחצה או צחיח.
אזורים כאלה מתאפיינים במשקעים נמוכים, עם עונה יבשה ממושכת.
זן זה מכונה דק-פרי זקוף זן 'צר-עלים'.
הוא נבדל מהמינים האחרים בעלעלים צרים יותר, משוננים בצורה חדה ועמוקה יותר.
העלעלים הללו צרים מאוד, צורתם דמוית אזמל צרה עד כמעט סרגליים, לרוב עם קצה מחודד וארוך, באורך של 1.6 עד 7 ס"מ לעיתים רחוקות 10 ס"מ וברוחב של 0.4 עד 1.5 ס"מ לעיתים רחוקות עד 1.9 ס"מ.
לעיתים העלעלים מחולקים עמוקות, מה שהופך את העלה לכמעט מנוצה פעמיים.
דק-פרי זקוף זן 'טיפוסי' (Tecoma stans var.
stans) זן זה הגדל בעיקר באזורים הטרופים יבשים עונתיים ממקסיקו ועד צפון ארגנטינה, ומפלורידה ועד הקריביים.
דק-פרי ערמוני (Tecoma castanifolia) - שיח או עץ קטן הגדל בעיקר באזורי יערות גשם טרופיים לחים במערב אקוודור.
בישראל מוכר הזן התרבותי 'הגר'.
stans angustata) שהוא מכלוא בין תת-מין של דק-פרי מכונף לבין תת-מין של דק-פרי זקוף.
דק-פרי סמיט (Tecoma x smithii) הוא מכלוא בין טקומית הכף ודק-פרי זקוף, ועל כן השם תקני אמור להיות Tecomaria x smithii
הזן התרבותי דק-פרי זקוף 'וולקני' הוזכר במקורות מסוימים, אך אין עליו מידע כלל, וייתכן שהוא אינו זן רשמי או שאינו קיים בפועל כזן נפרד.
במקרים כאלה, ייתכן שהשם נוצר או הוזכר בטעות, או שמדובר בזן נדיר שטרם תועד במאגרי מידע רשמיים.
guarume) הוא שיח או עץ ירוק-עד, נמוך וזקוף, שמוצאו הטבעי בדרום-מערב פרו, בעיקר באזורים טרופיים יבשים עונתיים.
שם המין fulva מתייחס בשפה הלטינית לגוון כתום-חום בהיר, ואילו שם תת-המין guarume נובע משפה ילידית של תושבי האזור.
דק-פרי מכונף מגיע לגובה של 3 עד 4.5 מטרים ורוחב של 2.5 עד 3 מטרים.
הצמח פורח במכבדים של פרחים כתומים דמויי חצוצרה, בעוד שלמין הקרוב דק-פרי זקוף יש פרחים צהובים בוהקים עם עורקים אדומים, המוסיפים לאטרקטיביות שלו כצמח נוי.
מאפיינים מורפולוגיים: העלים נגדיים ומנוצים פעם אחת, עם מספר בלתי זוגי של עלעלים נגדיים ומשוננים, בדרך כלל עם 5 עד 8 זוגות, כאשר העלעל הקיצוני גדול מעט יותר.
העלעלים מוארכים, ירוקים ומבריקים, ואורכם נע בין 2 ל-5 ס"מ.
ציר העלה צר ומכונף קלות.
התפרחות מופיעות באשכולות אמיריים או במכבדים מורכבים באורך של עד 17 ס"מ, ולעיתים יוצאות מחיקם של העלים האמיריים.
הפרחים כתומים עם גוני צהוב ואדום, בצורת צינור או משפך המתחדדים בהדרגה כלפי הבסיס.
הפרי הוא הלקט מוארך, המתחדד בקצוותיו, כאשר הגביע משתייר.
אורכו 5.5-7 ס"מ ורוחבו 6-8 מ"מ, מכוסה גבשושיות זעירות דמויות קשקשים דלילות ופזורות או גבשושיות נקודות רבות.
הזרעים דקים, דו-כנפיים, באורך של 4-6 מ"מ וברוחב של 9-15 מ"מ, כאשר הכנפיים קרומיות ומובחנות בחדות מגוף הזרע.תנאי גידול והתאמה אקלימית: דק-פרי מכונף מעדיף שמש מלאה.
הוא ישרוד גם בצל חלקי, אך אז מספר הפרחים יפחת.
הוא סביל לקרקעות חוליות, חרסיתיות וסלעיות.
קרקעות אלקליות מאוד עלולות לגרום לכלורוזיס, המביאה להצהבת העלים.
שתילים צעירים דורשים השקיה תכופה לצורך התבססות השורשים, ולאחר מכן השיח עמיד יותר לבצורת.
זהו צמח בעל צמיחה מהירה ונוטה למראה גבעולי ארוך.
גבעולים ארוכים עם מרווחים גדולים יחסית בין העלים לאורך הגבעול, מה שגורם לו למראה "רגלי" ומעט דליל בחלקים התחתונים.דק-פרי מכונף'' גדל בצורה אגרסיבית יותר באקלים חם ולח, ויקפא בטמפרטורות נמוכות מ-2- מעלות צלזיוס.
מומלץ לגזום אותו בסתיו המאוחר או בחורף כדי לשלוט בגובהו ובצורתו.
השיח מתרבה באמצעות זרעים וייחורים.
דק-פרי זקוף (שם מדעי: Tecoma stans) הוא מין של שיח או עץ נוי ירוק-עד בעל פרחים צהובים, המשתייך למשפחת הביגנוניים.
מין זה כולל ארבעה זנים הגדלים בצפון אמריקה הדרומית ובדרום אמריקה הצפונית.
דק-פרי זקוף הופץ למדינות רבות כצמח תרבות עמיד לתנאי אקלים מגוונים.
פרחיו הצהובים, הבוהקים ותכונותיו ועמידותו אפשרו לו להסתגל בקלות, והוא התפשט באזורים רבים מחוץ לתחום תפוצתו הטבעי, עד שהפך לצמח פולש בתת-היבשת ההודית, ארגנטינה, אוסטרליה, דרום אפריקה, איי האוקיינוס השקט ואזורים טרופיים באסיה.
בישראל נקלטו שני זנים: דק-פרי זקוף 'אנגוסטטה' (Tecoma stans var.
ודק-פרי זקוף זן 'טיפוסי' (Tecoma stans var.
stans), וכן שני מכלואים נוספים.
על המכלואים בישראל ועל מקור השם ומשמעותו, ראו בערך דק-פרי.
"Tecomaxochiti," וכן את המונח "stans" שמשמעותו "זקוף" בהקשר הצורני של הענפים.
דק-פרי זקוף הוא שיח או עץ קטן שיכול להגיע לגובה של עד 8 מ' ולעיתים רחוקות 10 מטרים וקוטר גזע של עד 25 ס"מ.
קליפתו כהה ומחורצת, והענפים הצעירים מעוגלים מעט.
צבעם של הענפים חום כהה בצעירותם, והם מתבהרים לחום בהיר כאשר הם מתבגרים.
ענפים אלו מכוסים בקשקשים עדינים ובשכבת שערות דקיקה ולא אחידה, המעניקה להם מרקם כמעט פלומתי של שערות רכות, קצרות וזקופות.
כמו כן, קיימות עדשתיות לבנות מוארכות על הענפים הצעירים, שנעשות בולטות יותר בגזעים מבוגרים.
העלים מורכבים-מנוצים ומכילים מספר אי-זוגי של עלעלים בדרך כלל 3 עד 15 עלעלים נגדיים ומשוננים.
העלים הראשונים המלבלבים על ענף חדש הם לעיתים פשוטים יותר (עם פחות זוגות עלעלים), ולעיתים אף בעלי עלעל יחיד.
העלים קירחים או שעירים מעט ואורכם 10 עד 20 ס"מ, אולם אורך העלעלים (לא העלים) הוא 2.4 עד 15 ס"מ ורוחבם 0.8 עד 6 ס"מ וגודלם גדל בהדרגה לכיוון קצה הענף.
העלעלים הדקים נחשבים כהליופיטים (צמחים אוהבי שמש) ובעלי מבנה מזומורפי (בינוני בעובי הרקמות, המתאים לסביבות שאינן קיצוניות מבחינת לחות או יובש).
העלעלים דמויי אזמל, בעלי קודקוד מחודד ובסיס ההולך ומתחדד וצבעם ירוק זית.
העלעל הקיצוני לעיתים קרובות מוארך ומתחדד בהדרגה.
שני צדי העלעלים הם בעלי שכבת קשקשים קלה ובשיער פלומתי רק לאורך העורק הראשי, אך לעיתים ישנן גם פלומה על העורקים המשניים שבצד התחתון של העלים במיוחד בבסיסם.
לעלעלים הצדדיים לרוב אין פטוטרית, אך כאשר קיימת, אורכה יכול להגיע עד 2 מ"מ.
לעלעל הקיצוני יש פטוטרית ארוכה יותר, באורך של 4 עד 20 מ"מ.
הפטוטרת של העלה באורך 1 עד 9 ס"מ, וציר העלה עד 8 ס"מ, אולם בעלים המכילים רק שלושה עלעלים אין ציר.
הן הפטוטרת והן ציר העלה מכוסים מעט בקשקשים ובשיער פלומתי בקרבת בסיסי העלעלים.
התפרחת היא אשכול בקצה הענף או מעט מתחתיו, וכוללת עד 20 פרחים, כאשר רק מספר פרחים נפתחים בכל פעם.
עוקצי הפרחים וציר התפרחת מכוסים במעטה קשקשים עדינה.
הפרחים גדולים, צהובים ובולטים, ואינם סימטריים.
עלי הכותרת מאוחים בבסיסם ליצירת צינור, ונושרים כיחידה אחת שלמה.
צורתם דמוית משפך או פעמון שנעשים צרים בבת אחת כלפי הבסיס (בשונה מצורת הצינור האופיינית לדק-פרי מכונף שנעשים צרים בהדרגה כלפי הבסיס).
לפרחים ריח ניחוח קל, נעים ומתוק, המזכיר בניחוחו וניל.
במקסיקו הם מתוארים כריחניים מאוד.
לעומת זאת, בזן velutina דווח כי הפרחים חסרי ריח.
הגביע דמוי ספל מאורך, בעל 5 שיניים אחידות באורך של כ-1 מ"מ, שקצותיהן מחודדים.
אורכו 3 עד 7 מ"מ ורוחבו 3 עד 4 מ"מ, והוא מכוסה קלות בקשקשים בכל חלקיו.
שולי הגביע ריסניים (בעלי שערות עדינות), המכילים בלוטות שקועות במקצת אך בולטות באופן יחסי סמוך לשוליים אך לא ממש בקצה.
הכותרת צהובה, מעוטרת ב-7 קווים אדמדמים בלוע הכותרת, ו-2 קווים אדומים נוספים, חיוורים יותר, הנמצאים על רכסי לוע הכותרת, וכן קו קצר וחיוור בבסיס שתי האונות העליונות.
צורת הכותרת משלבת בסיס צר וצינורי שמתרחב בהדרגה לצורה פעמונית, באורך כללי של 3.5 עד 5.8 ס"מ וברוחב של 1.2 עד 2.4 ס"מ באוגן הכותרת.
מבנה הכותרת כולל שלושה חלקים: בסיס מוצר באורך 0.9 עד 1.0 ס"מ, צינור כותרת באורך של 3.0 עד 4.3 ס"מ, ואונות באורך של 1.0 עד 1.6 ס"מ.
הכותרת קירחת מבחוץ, עם אפידרמיס המכיל בין השאר שערות בלוטיות, וקירחת מבפנים, למעט שערות פשוטות בלוטיות בגובה של נעיצת האבקנים בצינור הכותרת ושערות מפותלות בשקעים וברכסים של לוע הכותרת.
האבקנים, ארבעה במספר, מסודרים בזוגות, כאשר זוג אחד ארוך משמעותית מהזוג השני.
לשכות המאבקים מפושקות, אורכן 3.5 מ"מ, והן מכוסות בשערות פשוטות, מפותלות ורב-תאיות.
בסיס האבקנים נעוצים (מעורים) בצינור הכותרת.
הזירים הארוכים באורך של 2.1 עד 2.4 ס"מ, בעוד שהזירים הקצרים באורך של 1.5 עד 1.8 ס"מ.
האבקן המנוון, שאינו פורה, אורכו 4 עד 5 מ"מ וממוקם במרחק של 8 עד 9 מ"מ מבסיס צינור הכותרת.
השחלה גלילית וצרה, באורך 3 מ"מ וברוחב 1 מ"מ, מכוסה במעטה של שערות בלוטיות וקשקשיות ובעלת שתי מגורות, כאשר הביציות ערוכות בשני טורים בכל מגורה; הדיסק דמוי ספל עד דמוי כרית, באורך 1 מ"מ וברוחב 1 מ"מ.
הפרי הוא הלקט נפתח דמוי סרגל, צר בקצותיו, כמעט עגול בחתך כשהוא טרי, באורך של 7 עד 21 ס"מ וברוחב של 5 עד 7 מ"מ, כמעט קירח ולעיתים מכוסה במעט קשקשים בלתי בולטים ומכוסה בעדשתיות.
עדשתיות הן נקודות או כתמים קטנים על פני השטח של הצמח, המאפשרים חילופי גזים בין הרקמות הפנימיות לסביבה החיצונית.
הזרעים באורך 3 עד 5 מ"מ וברוחב 2.4 עד 2.7 ס"מ, עם כנפיים שקופות וקרומיות המובחנות באופן חד מגוף הזרעים.
הצמח נצפה פורח ומניב פירות לאורך כל השנה, אך אחוז גבוה של הפריחה מתרחש בשעות של שמש מלאה בטמפרטורות קרות עד מתונות (11.5 עד 38.0 מעלות צלזיוס).
הפריחה של דק-פרי זקוף משתנה בין פריחה מחזורית לעונתית.
במקסיקו, "דק-פרי זקוף" פורח בשפע בין אוגוסט לנובמבר, בדרך כלל עם שתי תקופות פריחה שנתיות.
ביערות הגשם ההרריים של קוסטה ריקה, מין זה פורח מנובמבר עד אפריל, ובמהלך ספטמבר עד ינואר ברפובליקת קולומביה.
בפלורידה, "דק-פרי זקוף" פורח באביב ומאריך את פריחתו עד ספטמבר.
בפוארטו ריקו, הצמח פורח בשפע בחורף, אך ניתן לראות פריחה מתמשכת לאורך כל השנה.
בתת-היבשת ההודית, המין פורח כל השנה, בשפע במיוחד בין אוגוסט לדצמבר ואפילו פורח מספר פעמים בשנה, במיוחד לאחר תקופות גשומות בעקבות תקופות יובש.
באזורים חמים וטרופיים, המין נוטה לפרוח בשפע במהלך חורפים מתונים.
עונת היובש עם טמפרטורות בוקר בטווח של 22 עד 25 מעלות צלזיוס נמצאה כמתאימה יותר לזמינות של מאביקים רבים סביב שיח דק-פרי ובכך משפרת את הסיכוי להאבקה ולהיווצרות פירות.
האבקה של דק-פרי זקוף תועדה היטב ועברה לאחרונה סקירה מקיפה (Rana et al.
2023), תוך שילוב מאפייני תפרחת ייחודיים, שלבי התפתחות שונים של פרחים ותרמילים.
צוינו שלבי גידול שונים מהופעת ניצני הפרח ועד לפריחה ולאחר מכן מהיווצרות הפרי עד הבשלת התרמיל.
המעבר מהשלב הראשון - הופעת הניצן - ועד השלב השביעי - שלב הבלון נמשך כארבעה ימים.
פתיחת עלי הכותרת ותקופת הבגרות של הפרח (אנתזה) התרחשה לאחר יומיים נוספים.
תהליך זה מלווה בשינוי צבעי הפרח, מגוונים של ירוק לצהוב.
פרחים פתוחים לחלוטין חושפים צלקת גבוה הממוקמת מעל ארבעה אבקנים שהם פעילים ופוריים המסודרים בשני זוגות הנצמדים לשפה העליונה של הכותרת, כאשר זוג אחד בולט מעט מעל השני.
המאבקים מופיעים שעירים עם בליטות קטנות דמויות שערות המאפשרות הידבקות אבקה בעת הפתיחה, דבר שמסייע להידבקות האבקה לגפיים ולרגלי המאביקים.
במהלך התבגרות הניצן, שני הלשכות של כל מאבק מתחילים להיפתח עד שהן מגיעות להיפרדות של 180 מעלות.
שקי האבקה של המאבקים מסודרים בקו ישר ומכוונים במקביל וסמוך לעמוד השחלה.
הזוג העליון של המאבקים נבקע באמצעות חריץ אורכי, במקביל לזמן פתיחת הכותרת.
ניתן להבחין גם בנוכחות אבקן מנוון ייחודי אך לא מתפקד, שמסייע במשיכת מאביקים ומכוון את דרכם אל תוך לוע הפרח, ובנוסף ממלא תפקיד מבני במניעת האבקה עצמית.
עמוד השחלה והצלקת בולטים לכיוון השפה העליונה של הכותרת.
הצלקת מורכבת משתי אונות שטוחות וגדולות בעלות משטחים פנימיים עדינים מאוד, אשר נסגרות יחד בתגובה לגירוי מכני קל או למגע עדין.
האונות מופיעות בגוון ירקרק ומכוסות בפנים בשערות זעירות, בעוד שהמשטח החיצוני קירח.
האונות הרגישות הללו נסגרות תוך 10 עד 30 שניות לאחר גירוי מכני קל, וחוזרות למקומן לאחר 5 עד 10 דקות.
תגובה זו (thigmotropism) של הצלקת מבטיחה האבקה זרה על ידי קבלת האבקה ממאביקים הנכנסים לכותרת, אך מונעת האבקה עצמית על ידי סגירת האונות לפני שהאבקה מאותו הפרח נוגעת בשטח הקליטה של הצלקת.
דק-פרי זקוף מציג דיכוגמיה (הפרדה בזמן), כלומר, הבשלת איברי המין הזכריים והנקביים בזמנים שונים.
במקרה של דק-פרי זקוף, מדובר בפרוטנדריה, שבה האבקנים מבשילים ומשחררים אבקה לפני שהצלקת הופכת לקולטת.
תופעה זו מפחיתה את הסיכוי להאבקה עצמית ומקדמת האבקה הדדית.
סיכויי ההאבקה העצמית גם הם נמוכים, כיוון שבדרך כלל אונות הצלקת סגורות בניצנים הפתוחים, והמאבקים נבקעים רק לאחר פתיחה מלאה של הפרח ביום השלישי לאנתזה.
לאחר השהיה של 8 שעות, אונות הצלקת נפתחות, דבר המעיד על תחילת הקליטה של אבקה מאותו מין.
הצלקת נותרת קולטת אבקה עד שעות הצהריים המוקדמות ביום השלישי בפרחים שנפתחים בבוקר, ועד שעות הלילה המאוחרות ביום השלישי בפרחים שנפתחים אחר הצהריים.
אונות הצלקת שלא קיבלו אבקה לאחר תקופת הקליטה נושרות ביום הרביעי לאנתזה.
עובדה זו מצביעה על כך שתפקודי הקליטה של איברי הרבייה הזכריים והנקביים מופרדים בזמן, כדי למנוע האבקה עצמית.
צלקות של פרחים שנפתחים בבוקר יכולות לקבל אבקה מפרחים שנפתחים אחר הצהריים של אותו היום, ביום למחרת ובבוקר של היום שלאחריו, בעוד שצלקות של פרחים שנפתחים אחר הצהריים מקבלות אבקה מהפרחים שנפתחים ביומיים העוקבים.
לכן, ניתן להסיק שמערכת הרבייה בפרחים של דק-פרי זקוף מייצגת הפרדה בזמן.
מערכת רבייה זו מונעת האבקה עצמית, מצמצמת האבקה בין פרחים על אותו צמח (geitonogamy), כלומר האבקת שכנים, ומגבירה את סיכויי ההאבקה ההדדית (xenogamy).
דק-פרי מכונף (שם מדעי: Tecoma fulva subsp.
guarume, שם נרדף: Tecoma alata) הוא שיח או עץ נמוך תרבותי בישראל, ירוק-עד וזקוף, המתאפיין בפרחים כתומים דמויי חצוצרה (מכאן שמו העממי Trumpetbush) או משפך ובפירות ארוכים ודקים במיוחד ועליו מנוצים עם 11 עד 17 עלעלים.
מין זה משתייך למשפחת הביגנוניים מוצאו הטבעי בדרום-מערב פרו, במיוחד באזורים טרופיים יבשים ועונתיים.
בישראל, תת-מין זה אוקלם כעץ נוי והוא כולל את הזן המוכר דק-פרי 'אורנג גובילי' (Tecoma Orange Jubilee).
חשוב להבחין בין דק-פרי מכונף לבין דק-פרי זקוף, אשר נפוץ גם הוא אך בעל פרחים צהובים ועלים מנוצים עם 5 עד 9 עלעלים.
השם המדעי Tecoma מגיע מהשפה הילידית נהואטל (שפתם של בני האצטקים), שבה המילה "tecomaxochitl" מתארת פרחים דמויי צינור כמו אלה שנמצאים בצמחים מסוג זה.
שם המין fulva מתייחס לגוון כתום-חום בהיר בשפה הלטינית, ואילו שם תת-המין guarume נובע משמו בשפה הילידית של תושבי האזור.
guarume) הוא שיח או עץ ירוק-עד, נמוך וזקוף, שמגיע לגובה של 3 עד 4.5 מטרים ורוחב של 2.5 עד 3 מטרים.
העלים נגדיים ומנוצים פעם אחת, עם מספר בלתי זוגי של עלעלים נגדיים ומשוננים, בדרך כלל עם 5 עד 8 זוגות, כאשר העלעל הקיצוני גדול מעט יותר.
התפרחות מופיעות באשכולות אמיריים או במכבדים מורכבים באורך של עד 17 ס"מ, ולעיתים יוצאות מחיקם של העלים הקיצוניים בענף.
הפרחים גדולים, באורך 3.5 ל-5 ס"מ, כתומים עם גוני צהוב ואדום ובולטים, ואינם סימטריים.
צורתם דמוית צינור או משפך שנעשים צרים בהדרגה כלפי הבסיס.
(בשונה מצורת הפרח האופיינית לדק-פרי זקוף, צורתו אינה דמוית צינור אלא דמוית משפך או פעמון שנעשים צרים בבת אחת כלפי הבסיס).
האבקנים, ארבעה במספר, פוריים, חבויים בתוך הכותרת, ניצבים מתחת לצלקת כאשר לשכות המאבקים שלהם מפושקות.
הם קבועים על צינור הכותרת ומסודרים בזוגות, כאשר זוג אחד ארוך משמעותית מהזוג השני.
בנוסף להם, ממוקם פנימה יותר אבקן עקר (חסר מאבק), מנוון וקצר מהם.
עמוד השחלה דקיק עם צלקת בת שתי אונות.
הפרי הוא הלקט נפתח, מוארך, המתחדד בקצותיו, כאשר הגביע משתייר.
אורכו 5.5 עד 7 ס"מ ורוחבו 6 עד 8 מ"מ, מכוסה גבשושיות זעירות דמויות קשקשים דלילות ופזורות או גבשושיות נקודות רבות.
הזרעים דקים, דו-כנפיים, באורך של 5 עד 7 מ"מ וברוחב של 20 עד 25 מ"מ, כאשר הכנפיים קרומיות ומובחנות בחדות מגוף הזרע.
דק-פרי מכונף מעדיף שמש מלאה.
גבעולים ארוכים עם מרווחים גדולים יחסית בין העלים לאורך הגבעול, מה שגורם לו למראה מעט דליל בחלקים התחתונים.
דק-פרי מכונף גדל בצורה אגרסיבית יותר באקלים חם ולח, ויקפא בטמפרטורות נמוכות משתי מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
המין דק-פרי מכונף הוא אחד משבעה מינים מהסוג דק-פרי.