tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תנועת השלום התחילה בצורה מוגבלת במאה ה-10 כתגובה לאלימות ששררה בחברה המערב אירופאית, התעצמה עם תנועת ההפוגה של אלוהים (treuga dei) ושרדה בצורה כלשהי עד המאה ה-13.
השם "שלום אלוהי" נובע מההתחייבות שנטלו עליהם אנשים תוך שבועה.
שבועה בעולם ימי הביניים עירבה את אלוהים ומכאן השם.
בעיית הביטחון האישי והציבורי התעוררה עם קריסתה של האימפריה הקרולינגית ובתקופת בית קאפה, תקופה בה התבסס הפיאודליזם, נוצר מצב של חוסר שליטה מרכזית וחוסר בסדר ציבורי.
צרפת התפצלה למחוזות קטנים רבים תחת שלטון ואסלים פאודליים רבי עוצמה, מצב בו אצילים מקומיים ואבירים נלחמו זה בזה על השליטה.
גם פלישות הנורמנים תרמו להתפרקות הממלכה הפרנקית, התהוות שושלות שליטות בחבלי ארץ שהיו בעבר חלק מהממלכה המאוחדת ולהתערערות הביטחון הציבורי.
חוקי ירושת הבן הבכור (פרימוגנטורה) הותירו את הבנים הצעירים של המשפחות האריסטוקרטיות במסע חיפוש אחר אדמות, שהן מקור הכוח העושר והכסף באירופה.
מתוך בנים אלו החל להתבסס מעמד האבירים שמילאו את חייהם במלחמות, בתקיפת כפרים ואחוזות של אצילים אחרים ואגב כך בתקיפת מנזרים ואנשי כנסייה.
האריסטוקרטיה רצתה לממש את האידיאל האריסטוקרטי של הפגנת עושר ולשם כך הייתה זקוקה לכסף.
מאחר שהאריסטוקרטיה לא הייתה יצרנית ואת האחוזות שהם החזיקו הם כבר סחטו ככל האפשר, הדרך להשגת כספים אלו היו שוד וביזה.
את השלל נטלו מכל מי שהתאפשר להם, כולל כנסיות ומנזרים ובעיקר מהאיכרים שישבו על נחלות של אצילים אחרים.
הכנסייה הקתולית איבדה את עצמאותה והפכה לחלק מההיררכיה הפאודלית.
מי שערכו ביקורות על התנהלות הכנסייה היו צוותים שמונו על ידי השלטון, המיסי דומיניקי, (missi dominici), שהיו מורכבים מאיש דת אחד ומאיש הביורוקרטיה הסֵקוּלָרִית .
הפיקוח החיצוני הסקולרי החליש את עצמאותם של המנזרים ושל אבות המנזר ובנוסף, תיקוניו של בנדיקטוס מאניאן גרמו להארכת זמן התפילות על חשבון זמן העבודה והקטינו את עצמאותם הכלכלית של המנזרים.
התפרקותה המדינית של גרמניה, פלישותיהם של הויקינגים שבזזו מנזרים, התחזקות האצולה הפיאודלית והחלשות הערים היו גורמים מסייעים להחלשות המנזרים.
היו מבין אנשי הכנסייה כאלו שההתקפות החוזרות ונשנות עליהם ועל רכושם גרמו להם לשאת נשק ולהגן על עצמם.
אלו היו בעיקר בני אריסטוקרטיה שכחלק מחינוכם עברו הכשרה בשימוש בנשק וכן חיילים לשעבר שידעו כיצד לאחוז חרב.
בין הנזירים החמושים היו כאלו שהתארגנו לקבוצות פעולה חמושות קטנות שנטלו על עצמן הגנה אקטיבית של רכוש הכנסייה ואלו שבחסותה.
תנועת מחאה של הכמרים הכפריים והנזירים בפריפריה שניסו לארגן את קהילותיהם למנוע מלחמות פרטיות.
כשהתנועה התחזקה הם הצליחו להשביע אבירים לא לפגוע באנשי כנסייה הנעים בדרכים ולא לפגוע בעבודת האיכרים.
הבישופים הצטרפו מהר כי הבינו שהתנועה מסייעת למעמדם הדתי ושהיא מאפשרת להם להטיל קנסות על מפרי השלום, קנסות שיכנסו לכיסם.
כאשר התמסדה התנועה היא הפכה לתנועת שלום בשם האלוהים ובאמצעות השליטים והבישופים.
מלכי צרפת הבטיחו בהכתרתם הבטחה להשכנת השלום.
אולם לא היה שלום מלא כפי שרצו העם והכמורה, כלומר ביטחון אישי וביטחון רכוש מלאים, ובמקום זאת הושגה פשרה של שביתת נשק בשם האלוהים, treuga dei, שהוציאה ימים מסוימים ותקופות שנה מסוימות מחוץ לזכות המלחמה של האצולה, במקביל להכרזה על חסינות מתמדת לנזירים ועולי רגל.
הסדרי השלום היו תלויים בשליט ובכוחו ובאיזון שאר הכוחות הפוליטיים בטריטוריה ומומשו במערכת המשפט של השלטון המרכזי במקום בקרבות ובנקמת דם או מלחמה על כבוד.
להבדיל מהתקופה בה השלטון החילוני הגן על הכנסיות והמנזרים, מלכים חלשים של התקופה הפיאודלית לא היו מסוגלים להגן על הכנסיות והמנזרים, לכן החליטו ראשי הכנסייה הקתולית לערוך כינוס (קונסיליום) ולפעול לתיקון המצב.
הם שאפו להגיע למצב בו האריסטוקרטיה תתחייב לא לפגוע בכנסייה ובאיכרים.
בזמנים כגון אלה, כאשר תושבי האזור היה סובלים מאי-סדר הנובע מסכסוכים מקומיים, נציגות הדת המקומית הכוללת אבות מנזר ובישופים, הייתה נוהגת לכנס מועצה.
שלחו הזמנות לאנשי אצולה מקומיים ולכל נכבדי האזור.
הכמורה הייתה מביאה למקום ההתכנסות את כל שרידי הקדושים שהיו זמינים.
שרידים אלה יכלו לכלול חתיכות עצם, בקבוקונים המכילים דם, שרידי בגדים שלבשו הקדושים וכל חפץ אחר שהיה במגע פיזי עם קדוש.
על מנת להגביר את אפקט הדרמטיות היו אנשי הדת עורמים את כל החפצים הקדושים בערמה אחת.
אנשי הדת היו מאיימים כי הקדושים ייפרעו ממי שגרם לחילול שרידי הקודש ומפנים אצבע מאשימה כלפי האצולה.
האמונה בכוחם של שרידי הקדושים הייתה חזקה מאוד ולכן היה אפשר להניע את האצולה לפעול בדרך מסוימת או לפחות להבטיח כי יפעלו בדרך זו.
במקרים בהם האצילים לא מיהרו לשתף פעולה היו אנשי הדת מסבירים לנשותיהם, אימהותיהן ובנותיהן של האצילים כי סירוב כזה ימיט עליהם צרות בעולם הזה וגיהנום בעולם הבא.
נשות האצולה, שהיו לרוב מאמינות יותר, היו משתכנעות על נקלה ומשכנעות את הגברים.
לא כל האצילים ואנשי האריסטוקרטיה היו מגיעים לכינוסים אלו, וגם כאשר הגיעו לא הסכימו כולם להישבע לקיים את בקשות אנשי הדת, וגם כאשר הבטיחו - לא קיימו כולם את הבטחותיהם לכן הצלחת הכינוסים הללו הייתה מוגבלת.
הכינוס הראשון שדן בהגנה על החלשים שבחברה אורגן על ידי הבישוף גי מלה-פואי שנעזר בשניים מאחייניו שהיו רוזנים נחשבים.
הוא אסף את כל שדרות העם בראשות האצילים ונכבדי הכנסייה, בשדה פתוח שליד חומות העיר.
הביא את שרידי הקדושים שעמדו לרשותו ותוך איום בנידוי השביע את הנוכחים לשמור על השלום ולא לפגוע בחלשים.
מקור אחר טוען כי הכינוס הראשון היה בשארו ב-989 והכינוס השני ב-990 בלה-פואי.
בשנת 989 נערך כינוס דומה, למטרות דומות, ליד העיר שרו (Charroux) שבדרום צרפת.
הייחוד בכינוס אינו בעצם קיומו אלא בכך שהמסמך עליו חתמו במהלך הכינוס נשמר והועבר לימינו בדרך של העתקה חוזרת ונשנית בסקריפטוריומים.
הכינוס לא גינה את האלימות עצמה ולא ניסה למנוע מאבירים לנקוט באלימות בינם לבין עצמם אלא ניסה להגביל את השימוש באלימות נגד חסרי היכולת להגן על עצמם.
הסינוד שנערך בשרו (Synod of Charroux) הוציא מסמך ובו שלושה סעיפים.
בשם מושיענו ישו הנוצרי, יוני 989. ועל פי דוגמת אבותינו הקדמונים, אני, גומבלדוס, ארכיבישוף בורדו (אקוויטניה השנייה), יחד עם בישופים, אנשי כנסייה, וחילונים משני המינים התאספנו בחסדו של אלוהים בסינוד של שרו.
אנו שוטחים תחינתנו בפני אלוהים וחסדו, ומבקשים תמיכה.
אנחנו, המוכנים להודות בכך שהעובדה שהכנס התעכב הביאה על המחוז שלנו הרגלים רעים, מוציאים בשם האל את הצווים הבאים:
חרם נגד אלו הפורצים לכנסיות.
מי שיפרוץ אל כנסייה או ישדוד אותה יוחרם, אלא אם יכפר על עוונו.
חרם נגד אלו השודדים עניים.
מי שיחמוס מעובד אדמה או מאיש עני כבש, שור, חמור, פרה, עז או חזיר, יוחרם, אלא אם יכפר על עוונו.
חרם נגד אלו הפוגעים באנשי דת.
כל התוקף, תופס בשבי, או מכה כומר, בישוף או איש דת אחר שאינו נושא נשק עליו (כגון מגן, חרב, שריון או קסדה) אלא הולך לבדו שוחר-שלום או שוהה בבית, מחלל הקודש, ינודה מהכנסייה אלא אם יכפר על עוונו או שהבישוף יגלה שאיש הדת הביא זאת על עצמו באשמתו.
על החתום - הארכיבישוף של בורדו, בישופים מערים שונות כפואטייה, לימוז' (הבישוף של חבל לימוזן), אנגולם, פריגור וחבל לנגדוק.
שני חידושים עיקריים במסמך וברוחו:
עד הכינוס הייתה החברה מחולקת מנקודת ראותה של הכנסייה לשלושה מעמדות או שדרות חברתיות:
laici, עמאי - פשוטי העם שאינם בעלי תפקיד בהיררכיה הדתית.
המילה מגיעה מיוונית λαϊκός, (מהשורש λαός) שמשמעו עם או עממי
clerici, מיוונית κλῆρος, בעלי תפקיד בפולחן הדתי.
אלו הם הכמרים והבישופים שקיבלו הסמכה לכהן בארגון הכנסייתי
מסמך פאקס דאי מחלק את החברה לשלושה מעמדות (שדרות) שונים:
אנשי דת, קבוצה המקבצת אליה את הכמרים ואת הנזירים, (oratores)
חילונים בעלי כוח או חילונים נושאי נשק (armato או bellatores כלומר נושאי נשק)
חילונים הזקוקים להגנה או חילונים שאינם נושאי נשק (inerme הבלתי חמושים או laboratores כלומר העם העובד)
הכנסייה, בפעם ראשונה בתולדותיה נוטלת לעצמה תפקיד שעד עכשיו היה שייך לשלטון (למלכים) והוא ההגנה על חסרי הישע - העניים ואנשי הכהונה שאינם נושאי נשק
בכינוסים מאוחרים יותר הורחבו ההגנות שהוגדרו בפאקס דאי.
למשל בכינוס של 1033 הורחבה ההגנה גם אל השדרה החברתית החדשה של סוחרים וסחורותיהם.
כל הרעיון של רפורמות קלוני התבסס על ההבנות שהושגו בפאקס דאי.
מנזר קלוני כשלעצמו שלט על שטח קטן מאוד אבל נתן חסות למנזרים רבים שהיו מוגנים על פי הסכם זה וההסכמים שאחריו.
בחלוף זמן, המונח פאקס דאי הורחב לסוג של חסות שנותנת הכנסייה.
למשל צליינים שיצאו למסעות עלייה לרגל ציפו שלא יתקפו אותם כי הם פועלים בשליחות דתית ולכן נהנים מהשלום האלוהי.
אחרי שהוכח שהרעיון של פאקס דאי הצליח והאלימות כלפי חסרי הישע אכן נבלמה, שאפו אנשי הכנסייה לצמצם עוד יותר את האלימות ולקבוע ימים בהם יהיו כל בני האדם פטורים מאלימות ויוכלו להקדיש עצמם לפעילות דתית.
רעיון זה נקרא "שביתת הנשק של אלוהים" או "ההפוגה של אלוהים" (Treuga Dei).
ב-1027 התכנס הקונסוליום של אלנה (Elna) שקבע אי-לוחמה בימים שבת-שני וכן בפסחא, חג המולד וחגיהם של קדושים מסוימים.
בשנים 1030–1040 ערכה הכנסייה מסע שכנוע במטרה להגביל את הלחימה לימות החול ולהשיג הפסקת הלחימה מיום חמישי ועד יום שני וכן בחגים כולל כל ימי החג של הקדושים השונים.
אמנם גם כך נותרו לאבירים כ-90 ימי לחימה בשנה.
אבל לוחמים מקצועיים לא מצאו לעצמם תעסוקה בכל הזמן שבו אסור להילחם.
אחת הדרכים שהוצעו על ידי שליטים ואנשי כנסייה היא המאבק בכופרים.
הצורה המקובלת של מאבק בכופרים באותן שנים היו מסעי הצלב ועל פי היסטוריונים רבים, אחד הסיבות להתעוררות מסעי הצלב ולקריאתו של האפיפיור אורבנוס השני בוועידת קלרמון לגאולת המקומות הקדושים מידי הכופרים היא ההסכמות של אי לוחמה שהושגו והצורך לפרוק את האלימות.
החל בסוף המאה ה-11 המושגים "פאקס דאי" ו"שביתת הנשק של אלוהים" התמזגו למושג אחד והגבולות בין שתי התנועות נעלמו.
פאקיוס גארגיליוס אנטיקואוס היה מצביא רומאי שחי ופעל במהלך המאה השנייה.
הוא היה מושל פרובינקיית ערביה בשנים 116–119, ומושל פרובינקית יהודה בשנים 122–125. אזכור נוסף שלו הוא כמושלה של אסיה בימי אדריאנוס בשנים 133–136.
האיש השתייך לשלוש משפחות – שמות משפחה אלה מופיעים בכתובות המיוחסות לאדם שהיה מושל פרובינקיית ערביה בשנים 116–119, קונסול בשנת 119 ומושלה של אסיה בימי אדריאנוס בשנים 133–136
כתובת יוונית שנמצאה בבוסטרה מזכירה את אנטיקואוס כמושל פרובינקית ערביה בשנים 119-116. לאחר מכן הוא היה קונסול בשנת 119.
כתובת יוונית הקשורה באיטיקואוס נמצאה בזמן מלחמת העצמאות ב-1948, ליד השער המזרחי של דור.
הכתובת חקוקה בעמוד-אבן, אשר שימש בסיס לפסל.
הנוסח בכתובת מעיד כי הכתובת מוקדשת למושל בפרובינקיה קיסרית, ותחילה הניחו כי דובר בסוריה או יהודה.
מאחר שהכתובת נמצאה בדור יש מקום להניח כי המדובר במושל שדור נכללה בפרובינקיה שלו.
העיר דור כמו ערים יווניות אחרות צורפה לפרובינקיה של סוריה על ידי פומפיוס והשתייכה לפרובינקית סוריה גם לאחר המרד הגדול, אולם עברה לפרובינקית יהודה בסוף המאה הראשונה לספירה.
הכתובת נמצאה בחפירה התת-ימית של אוניברסיטת חיפה בדור
פאקינג אומול (Fucking Åmål; הופץ בישראל תחת השם פאקינג אמאל) הוא סרט קולנוע רומנטי משנת 1998 בהפקה שוודית-דנית, שזכה להצלחה בינלאומית גדולה ביחס לתקציב ולמשאבים מצומצמים יחסית.
זהו סרט נעורים מסוגת דרמה המציג נושאים ככמיהה, התלבטות, בדידות ואהבה דרך סיפורן של שתי נערות בעיירה קטנה.
הסרט הוא סרט הביכורים של הבמאי והמשורר לוקאס מודיסון (נ' 1969), ומתאר את הווי החיים בעיירה אומול, אך צולם כולו בעיירה אחרת – מעט דרומה מאומול, טרולהטן - שבאולפניה צולמו בין השאר גם סרטיו של לארס פון טרייר.
פסקול הסרט כולל שירים בשוודית ובאנגלית, והופץ דרך חברת קולומביה רקורדס.
אגנס (רבּקה לילייברג) היא נערה מופנמת שעברה לא מזמן עם משפחתה לעיירה הקטנה שבמחוז יטאלנד המערבית.
אֵלִין (אלכסנדרה דאהלסטרם) המקומית, היא - לפחות כלפי חוץ - ההיפוך המושלם של אגנס: חברותית, מוחצנת ומשופעת בחברות ובמחזרים.
השתיים לומדות יחד באותה כיתה, ובתיכון שלהן לומד גם יוהאן (מתיאס רוסט), שעימו יש לאלין "פלירט"; יסיקה - אחותה (אריקה קרלסון), החבר של יסיקה, מרקוס (סטפן הרברג) ושאר החבורה.
אגנס מאוהבת בסתר לבה באלין, אולם רק המחשב שלה יודע זאת.
בתקווה לשפר את מצב רוחה הירוד ולשכך את בדידותה, מחליטים הוריה להכין עבורה מסיבת יום הולדת 16, והיא נדרשת לחלק את ההזמנות לחבריה בבית הספר.
חברותיה של אלין לועגות לה, ורק ויקטוריה (יוספינה ניברג), נערה בכיסא גלגלים, שמייצגת את הרגישות, מופיעה לבדה בביתה של אגנס בערב המסיבה.
נוכחותה של ויקטוריה מעצימה את בדידותה ותסכולה של אגנס, שמתפרצת לעברה סביב שולחן יום ההולדת ואומרת לה, בין היתר, כי השתיים מיודדות אך ורק בשל העובדה שאיש אינו מדבר עימן.
היא מסתגרת בחדרה ובוכה בכי מר, בעוד אביה מנסה להרגיעה, וויקטוריה הולכת משם.
במקום אחר בעיירה, באותו זמן, נערכת מסיבה אחרת, שבה לוקחים חלק אלין וחבריה.
אלין, שמודעת לדברים שחבריה אינם מודעים אליהם, משתכרת וחשה ברע; יוהאן נכנס אחריה לשירותים וחושף בפניה את רגשותיו אך היא יוצאת מהבית ואחותה בעקבותיה.
השתיים עושות את דרכן אל ביתה של אגנס.
יסיקה מדרבנת את אלין לבדוק אם אגנס היא לסבית.
השתיים מפתיעות את אגנס, ובשעת-כושר אלין נושקת על שפתיה ונמלטת עם אחותה, שתיהן מצחקקות.
אגנס ההמומה והמושפלת מסתגרת ומחליטה להתאבד.
אלין, שחשה ברע, סבה על עקבותיה וחוזרת, הפעם לבדה, לביתה של אגנס, ובכך מצילה אותה.
היא מפצירה באגנס שתצא עימה החוצה, ולאחר שאגנס המבולבלת משתכנעת השתיים יוצאות ופוסעות זו לצד זו בחוצות העיירה החשוכה.
הן מפתחות שיחה, ובהגיען לגשר שעובר מעל הכביש המהיר אלין מתוודה אודות תסכולה מהחיים במקום הנידח ואומרת: "למה אנחנו צריכים לגור באומול המזורגגת, הבת-זין הזאת?!", כשאגנס מקשיבה לה ושתיהן צופות במכוניות החולפות.
השתיים מסכימות שהפתרון הוא לברוח הרחק משם.
הן מחליטות לעצור טרמפ לסטוקהולם.
לנהג שעוצר לידן את רכבו הן מספרות כי הן אחיות.
כשהן יושבות יחד במושב האחורי הן אינן מתאפקות, ומתנשקות, לראשונה, בלהט.
הנהג המבועת זורק אותן מהמכונית, והן שבות לעיר.
בימים הבאים אלין, שכמו נתקפה חרטה, מתעלמת מאגנס, שאינה מבינה את פשר התנהגות זו.
לחברותיה של אלין אין מושג על ההתפתחות שחלה בחייה.
כדי לחפות על עצמה, היא מוסרת עצמה בזרועותיו של יוהאן, ומנצלת אותו.
כשהלחץ גובר השתיים יוצאות יחד, מול עיניהם המשתאות של חבריהן.
סצנת הסיום מראה את אגנס ואלין בחדר, לוגמות שוקו, ומדברות שוב על נושאים של ילדות.
"פאקינג אומול" הוא, בתרגום חופשי לעברית, "אומול המזורגגת".
שם זה עורר קשיים מחוץ לסקנדינביה.
בפסטיבל הקולנוע בקאן הוא הוקרן בשמו המקורי, אולם עם הגשת המועמדות לפרס האוסקר החלו הבעיות, לדברי מודיסון.
העיתון ההוליוודי הנחשב "וראייטי" סירב לפרסם את הסרט, וחברת ההפצה פנתה להפקה בבקשה שתבחר שם חלופי עבור הקהל האמריקני.
מודיסון החליט לשאול את השם החדש מהשיר הנועל של הסרט, "Show Me Love", שמבוצע על ידי הזמרת השוודית רובין.
כך, בשם "הראי לי אהבה", הגיע הסרט גם אל יתר הארצות דוברות-האנגלית, בעקבות ארצות הברית.
שווקים מקומיים אחרים עיבדו את השם בכיוונים אחרים - בצ'כיה הוא הפך ל"אהבה היא אהבה"; בגרמניה - "יוצאים מאומול"; במדינות אמריקה הספרדית - "לגלות את האהבה" ובברזיל "חֲבֵרוֹת לכיתה".
במרבית ארצות אירופה המערבית נשמר השם המקורי.
בישראל התכוון המפיץ לשמור על שמו המקורי של הסרט, אולם עשה זאת בשגיאת תעתיק - "פאקינג אמאל" - בשל חוסר ידיעה שאת האות å יש לקרוא כ"אוֹ".
במהלך הצילומים עלתה התנגדות כלפי הסרט בקרב פרנסי העיירה אומול, שאף שהצילומים לא נערכו ביישוב, שמו קוֹשר לכאורה את שם המקום הקטן עם דימוי שלילי; וגם הייתה אי-נחת סביב תוכן העלילה.
מצב זה התהפך כשהסרט הפך לפופולרי.
הסרט דל-התקציב, שהעסיק שחקנים לא-מוכרים יחסית, לא נועד בראשיתו לשוק העולמי.
בכתיבת התסריט גם לא הייתה כוונה ליצור סיפור אהבה, אלא סרט על הנעורים ועל הכמיהה הרחק מהבית.
ב-1999 זכה הסרט בארבעה פרסי מכון הסרטים השוודי ובהמשך אותה שנה זכה בפרס טדי החשוב עבור הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, וכן בפרסי הוקרה בינלאומיים נוספים, בהם מטעם מכון הסרטים הבריטי.
בהמשך הוקרן במספר רב של פסטיבלי קולנוע הומו-לסבי ברחבי ארצות הברית.
בגרמניה עובד התסריט למחזות בתיאטרון.
הסרט נחשב בשוודיה כאחד מהסרטים הטובים ביותר שיצאו מארץ זו וב-2005 הופיע ברשימת עשרת הסרטים השוודיים הנצפים ביותר בקולנוע בכל הזמנים.
העדנה המסוימת שנחלה העיירה הקטנה אומול בסופו של דבר באה גם היא לידי ביטוי: בראשית שנות ה-2000 נוסד בה פסטיבל הפופ "פאקינג אומול".
לישראל הגיע "פאקינג אמאל" ב-19 באוגוסט 1999.
פּאקס אמריקנה הוא גרסה מחודשת לפאקס רומנה של האימפריה הרומית, פאקס בריטניקה של האימפריה הבריטית ופאקס מונגוליקה של האימפריה המונגולית.
מסוף מלחמת העולם השנייה ב-1945 ועד התמוטטות ברית המועצות ב-1991, השימוש במונח "פּאקס אמריקנה" נעשה בעיקר על ידי חברי הגוש הקומוניסטי.
הוא נחשב כהסדר בינלאומי חלקי שחל רק על מדינות הגוש הקפיטליסטיות.
בהקשר זה, התייחס למדיניות החוץ של ארצות הברית בימי המלחמה הקרה תוך בלימת הגוש-הקומוניסטי, באמצעות ומעורבות הדיפלומטית נרחבת וניצול כוחה הצבאי העצום.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית הפכה למעצמת-על והובילה את עיצובם של מוסדות בינלאומיים כמו האומות המאוחדות, הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית.
ארצות הברית שמרה על עליונות כלכלית וצבאית, בין היתר דרך בריתות צבאיות כמו נאט"ו והקרנת עוצמתה הצבאית ברחבי העולם.
אחת התכונות של Pax Americana היא קידום דמוקרטיה ליברלית, שווקים חופשיים וגלובליזציה.
ארצות הברית הייתה כוח מניע מאחורי הסכמי סחר בינלאומיים ומדיניות כלכלית גלובלית, מה שקידם את תהליך הגלובליזציה והסחר החופשי הבינלאומי.
במהלך המלחמה הקרה, ארצות הברית נאבקה בהתפשטות הסובייטית במאבק בין ההגמוניות על דומיננטיות עולמית.
ארצות הברית קידמה סדר עולמי המבוסס על דמוקרטיה וקפיטליזם.
לאחר נפילת ברית המועצות, הדומיננטיות של ארצות הברית התחזקה.
אולם במאה ה-21 נרשמו אתגרים עם עליית סין, סכסוכים אזוריים ושינויים בדינמיקה הגלובלית.
פרנסיסקו מרטין "פאקו" אייסטאראן בארנדיאראן (בספרדית: Francisco Martín "Pako" Ayestarán Barandiarán; נולד ב-5 בפברואר 1963) הוא מאמן כדורגל ספרדי ממוצא בסקי המשמש כעוזר מאמן אסטון וילה.
אייסטאראן לא היה כדורגלן מקצועי ואת דרכו בכדורגל החל בתחום האימון הגופני.
בשנת 1996, עת שימש כמאמן הכושר באוסאסונה ששיחקה אז בליגה הספרדית השנייה, אימן את הקבוצה למשך חודשים ספורים רפאל בניטס.
לאחר עזיבתו של בניטס לאקסטרמדורה עזב גם אייסטאראן את אוסאסונה והצטרף לבניטס.
בשנים 2000 - 2008 שימש כעוזר המאמן בצוותו של בניטס כשזה אימן בטנריפה, ולנסיה וליברפול.
כעוזרו של בניטס היה אייסטאראן שותף בין השאר לזכיות באליפות ספרד ב- וב- ובגביע אופ"א ב- עם ולנסיה ובזכייה בליגת האלופות עם ליברפול ב-.
בשנת 2007 עזב אייסטאראן את ליברפול ונפרד מבניטס לאחר 11 שנות עבודה משותפת, ובינואר 2008 עבר לשמש כאחראי כושר גופני בריאל סוסיאדד.
בעונת שימש אייסטאראן כעוזר המאמן וראש מערך האימון הגופני בבנפיקה ליסבון.
ב- שימש באותו תפקיד בוולנסיה ובהמשך עבר לבצע את התפקיד בקבוצת אל אהלי מדובאי.
ב-2013 החל לשמש כמאמן ראשי בקבוצת אסטודיאנטס טקוס המקסיקנית מליגת המשנה.
בעונתו הראשונה כמאמן ראשי זכה אייסטאראן עם טקוס באליפות הליגה השנייה בקלאוסורה אולם הקבוצה לא העפילה לליגה הראשונה לאחר שהפסידה בפלייאוף ההעפלה לקלוב אוניברסידד דה גוודלחרה, אלופת האפרטורה.
ב-26 באוגוסט 2014 מונה למאמן הראשי של מכבי תל אביב, לאחר עזיבתו של אוסקר גארסיה.
בעונתו היחידה במכבי תל אביב זכה עם הקבוצה בשלושת התארים בתחרויות בהן השתתפה: בדצמבר 2014 זכו בגביע הטוטו לאחר שניצחו בגמר 1-2 את מכבי חיפה, ב-17 במאי 2015 זכו באליפות המדינה, וב-20 במאי 2015 זכו בגביע המדינה לאחר ניצחון 2-6 במשחק הגמר על הפועל באר שבע.
ב-1 ביוני 2015 הודיע כי לא ימשיך בקבוצה לעונה נוספת.
ב-20 באוגוסט מונה פאקו למאמנה של סנטוס לגונה מליגת העל המקסיקנית.
בפברואר 2016 מונה לעוזרו של גארי נוויל בוולנסיה מהליגה הספרדית.
ב-30 במרץ 2016 מונה לתפקיד המאמן לאחר פיטוריו של נוויל.
ב-20 בספטמבר 2016 פוטר מתפקידו לאחר רצף כישלונות של הקבוצה.
ב-28 בספטמבר 2017 התמנה פאקו לתפקיד מאמן לאס פאלמס מליגת העל הספרדית.
פאקו הוביל את הקבוצה בשבעה מחזורי ליגה, בהם צבר שישה הפסדים ותיקו בודד, ובעקבות הדחתה של הקבוצה גם מהגביע הספרדי, פוטר מתפקידו חודשיים בלבד לאחר מינויו.
ב-28 במאי 2018 חזר למקסיקו ומונה למאמן פצ'וקה מליגת העל המקסיקנית.
ב-20 בינואר 2019 פוטר מתפקידו.
ב-10 באוגוסט 2020 מונה למאמן טונדלה הפורטוגזית.
פרנסיסקו "פאקו" אלקאסר גרסיה (בספרדית: Francisco "Paco" Alcácer García; נולד ב-30 באוגוסט 1993 בוולנסיה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ.
פאקו אלקאסר נולד בעיירה טורנט שבמחוז ולנסיה בקהילה האוטונומית ולנסיה.
הוא החל לשחק כדורגל בגיל 6 בקבוצת הילדים של מונטה-סיון.
הוא פרץ והרשים כבר כילד, ובגיל 10 עבר לשחק בקבוצה הבכירה בעיר הולדתו טורנט.
כשהיה בן 12, עבר לקבוצה הבכירה ביותר בקהילה האוטונומית אלייה השתייך, ולנסיה.
הוא שיחק במחלקת הנוער כ-4 שנים, ובגיל 16 הפך לשחקן מקצועני כשהצטרף לסגל קבוצת המילואים של ולנסיה, ולנסיה מסטאייה.
הוא כבש שלושה שערים ב-15 הופעות בעונתו הראשונה עם ולנסיה מסטאייה בליגת המשנה של ספרד, הסגונדה.
שלושת השערים שלו לא עזרו לוולנסיה מסטאייה, שירדה בתום העונה לליגה השלישית בספרד, הסגונדה ב'.
ב-11 בנובמבר 2010, כשהוא בן 17, ערך אלקאסר את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים כשרשם 90 דקות בניצחון ולנסיה 4-1 על לוגרונייס במסגרת הגביע הספרדי.
למרות זאת, המשיך לשחק במדי קבוצת המילואים בליגה השלישית.
ב-12 באוגוסט 2011 כבש את שערו הראשון במדי הקבוצה הבוגרת במהלך משחק ידידות נגד רומא שהסתיים בתוצאה 0–3. כמה דקות לאחר שריקת הסיום, כשיצא אלקאסר אל משפחתו, נפל אביו אל הארץ כתוצאה מדום לב.
לאחר 30 דקות של ניסיונות החייאה, נפטר אביו והוא בן 44. אלקאסר קיבל מהמועדון "חופשה בלתי מוגבלת", אך חזר להתאמן כשבוע בלבד לאחר המקרה.
ב-14 בינואר 2012 ערך אלקאסר את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה כשנכנס כמחליף לסופיאן פגולי ב-20 הדקות האחרונות נגד ריאל סוסיאדד.
בעונה שלאחר מכן הושאל לחטאפה וערך את הופעת הבכורה שלו נגד דפורטיבו לה קורוניה כאשר רשם 20 דקות בתיקו 1-1. אלקאסר כבש את שערו הרשמי הראשון בקבוצה בוגרת ושערו הראשון בלה ליגה ב-7 בינואר 2013 בהפסד 1–3 לראיו ואיקאנו.
בסיום העונה, אחרי 4 שערים ב-23 הופעות, החליטה חטאפה שלא להאריך את השאלתו והוא חזר לוולנסיה.
אלקאסר כבש את שערו הראשון (הרשמי) בוולנסיה במשחק הליגה האירופית נגד קובאן ב-4 באוקטובר.
אלקאסר היה שותף בעונת 2013/14 לעלייתה של ולנסיה לחצי גמר הליגה האירופית, שם הודחה על ידי סביליה בדקה ה-95 במשחק הגומלין עם 3:3 (שערי חוץ) בסיכום.
את עונת פתח אלקאסר עם 4 שערים ובישל 4 שערים ב-7 הופעות בליגה הספרדית, וקיבל את הזימון לנבחרת ספרד על ידי ויסנטה דל בוסקה.
ב-30 באוגוסט 2016 חתם ל-5 שנים בברצלונה תמורת 30 מיליון יורו.
ב-28 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות נגד בורוסיה מנשנגלדבך.
ב-28 באוגוסט 2018 הושאל לעונה אחת לבורוסיה דורטמונד.
בהופעת הבכורה שלו בדורטמונד, ב-14 בספטמבר 2018, הבקיע את השער השלישי בניצחון 1–3 על איינטרכט פרנקפורט במסגרת הבונדסליגה.
ב-23 בנובמבר, לאחר שקבע שיא הבקעות לשחקן מחליף הפעילה דורטמונד את סעיף הרכישה בחוזה ההשאלה והעבירה את אלקאסר לשורותיה תמורת 23 מיליון אירו, כאשר השחקן חתם על חוזה לחמש שנים.
ב-30 בינואר 2020 חזר לספרד וחתם לחמש וחצי שנים בויאריאל.
ב-26 במאי 2021 זכה עם ויאריאל באליפות הליגה האירופית לאחר שקבוצתו ניצחה בפנדלים את קבוצת מנצ'סטר יונייטד.
ב-17 באוגוסט 2022 חתם בא-שארג'ה מאיחוד האמירויות.
ב-15 בספטמבר 2023 הושאל לאמירטס מאיחוד האמירויות.
אלקאסר ייצג את נבחרת ספרד בכל רמות הגיל החל מגיל 16. אלקאסר היה שותף ב-2010 לעלייתה של נבחרת ספרד עד גיל 17 לגמר אליפות אירופה, וסיים כמלך השערים של הטורניר עם 6 שערים.
אלקאסר גם היה שותף לזכייתה של נבחרת ספרד עד גיל 19 ב-2011 וב-2012 באליפויות אירופה.
ב-29 באוגוסט 2014 זומן אלקאסר לראשונה לנבחרת ספרד הבוגרת על ידי ויסנטה דל בוסקה לצמד המשחקים נגד צרפת (ידידות) ומקדוניה במסגרת מוקדמות יורו 2016. אלקאסר ערך את הופעת הבכורה כשהחליף את דייגו קוסטה במחצית השנייה של משחק הידידות נגד נבחרת צרפת.
ארבעה ימים לאחר מכן, רשם אלקאסר את ההופעה המלאה הראשונה שלו בנבחרת ספרד בעקבות פציעתו של דייגו קוסטה.
אלקאסר פתח בהרכב נגד מקדוניה במסגרת המשחק הראשון של מוקדמות יורו 2016. אלקאסר כבש את השער השני בניצחון 1–5 ובישל לסרחיו בוסקטס את השער השלישי.
ב-6 באוקטובר קיבל את הזימון השני שלו לנבחרת הבוגרת כשזומן לצמד משחקי המוקדמות נגד סלובקיה ולוקסמבורג.
אלקאסר היה לשחקן ולנסיה הראשון שמשחק בנבחרת ספרד מאז דויד סילבה ב-2010.
פאקות (שם מדעי: Cuniculidae) הם משפחת מכרסמים גדולים מקבוצת קביות העולם החדש והם נפוצים ברחבי אמריקה הדרומית והמרכזית.
במשפחה סוג אחד - פקה (Cuniculus).
הפאקות הם מכרסמים גדולים המגיעים לאורך 50-77 ס"מ ולמשקל 6-14 ק"ג.
הם מכוסים בפסים כמו של טפיר צעיר וחיים בקרקע של יערות הגשם האמריקאים וכן בביצות ובנהרות.
הם צמחוניים וניזונים בעיקר מפירות וזרעים.
המשפחה הקרובה אליהם ביותר היא האגוטיים.
פָּאקוֹ דה לוּסֶנָה (בספרדית: Paco de Lucena; 1859 – 1898) היה גיטריסט ספרדי, אחד מנגני הפלמנקו הנודעים בשלהי המאה ה-19.
פאקו דה לוסנה, ששמו המקורי היה פרנסיסקו דיאס פרננדס, נולד בלוסנה, אנדלוסיה.
נגינתו השפיעה על מספר רב של נגני גיטרה, הן בתחום המוזיקה הקלאסית והן הפלמנקו, שהופיעו בראשית המאה ה-20, עם התחדשות העניין בגיטרה.
פאקו דה לוסנה מת כשאנדרס סגוביה היה בן חמש.
הגיטרה הראשונה שעליה החל סגוביה לנגן, שנה לאחר מכן, הייתה שייכת בעבר ללוסנה.
בין 27 ל-31 במאי 2009, נחגג יום השנה ה-150 להולדת לוסנה בקונצרט פלמנקו בטירת לוסנה.
מועדון הכדורגל "פַאקֵל וורונֵז'" הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר וורונז' המתמודד בליגה 2. משמעות שמו של המועדון ברוסית הוא "לפיד" וזהו שמו מאז 1977.
המועדון נוסד בשנת 1947 והתמודד בליגת העל הסובייטית בשנים 1961—1985 ובליגת העל הרוסית בכדורגל בשנים 1992, 1997, 2000, 2001 וב-2022. המועדון זכה באליפות ליגת המשנה הסובייטית בעונת 1984 ושלוש פעמים באליפות הליגה השנייה בעונות 1994, 2004, 2014/15).
בעונת 1984 העפילה לשלב חצי גמר הגביע הסובייטי בכדורגל.
הישג השיא של הקבוצה בליגת העל הרוסית בכדורגל הוא מקום 13 בעונת 2000. בגביע הרוסי הקבוצה העפילה לשלב רבע גמר בעונת 2011/2012.
בשנת 1947, אגודת הספורט "קריליה סובייטוב", בחסות מפעל התעופה של וורונז' הקימה קבוצת כדורגל.
הקבוצה קיבלה את השם "קריליה סובייטוב", אך בשל משטר הסודיות במפעל הביטחוני, בעיתונות ובכמה מסמכים הקבוצה החלה להיקרא קבוצת מחוז סטלין.
בשנת 1949 הקבוצה זכתה באליפות מחוז וורונז' וקיבלה את הזכות לייצג את וורונז' וסביבתה באליפות רוסיה הסובייטית בכדורגל.
ב-18 באפריל 1954, הקבוצה השתתפה לראשונה באליפות ברית המועצות במשחק הביתי מול שחטיור דונסקוי שממחוז טולה.
וורונז' הפסידה במשחק זה בתוצאה 1:2. את משחק הבכורה שלה בגביע הסובייטי קריליה סובייטוב ערכה בקייב מול משינוסטרויטל המקומית והפסידה 0:1. הקבוצה התמודדה במשך חמש שנים בליגות המקצועניות של ברית המועצות, אך הקבוצה מוורונז' לא זכתה להצלחה רבה וההישג הגבוה ביותר היה מקום 6 בעונות 1956 ו-1957 ב.
בשנת 1959, בשל מעבר מפעל התעופה לבעלות אגודת הספורט "טרוד" (עמל), הקבוצה החלה להיקרא בשם זה.
בשנת 1960, המועדון העפיל לראשונה לליגה העליונה באליפות ברית המועצות (ליגת העל הסובייטית בכדורגל), אך לא הצליח להחזיק מעמד שם, כשהוא סיים במקום 15 בעונת 1961. ב-1977 שמה של הקבוצה שונה ל"פאקל".
בשנת 1977, בליגה השנייה של אליפות ברית המועצות, סיים המועדון במקום השני באזור השלישי ופינה את מקומו לקובאן.
בשנת 1978, הקבוצה בזכתה באליפות הליגה השנייה והעפילה לליגה הראשונה בעונה הבאה.
בעונת 1979, וורונז' הייתה בדרך הבטוחה לסיים במקום השני ולהבטיח העפלה לליגת העל הסובייטית בכדורגל אך בסופו של דבר סיימה במקום החמייש, כאשר מלך השערים של הקבוצה, ולדימיר מוחנוב, הבקיע 31 שערים, שנותר לשיא בהיסטוריה של הקבוצה.
את עונת 1980 סיימה הקבוצה במקום ה-12.
בעונת 1984 זכה המועדון באליפות הליגה הראשונה והעפיל לליגת העל הסובייטית.
בגביע, פאקל הגיעה לחצי הגמר.
בדרך, פאקל גברה על טקסטילשצ'יק איוואנובו, פחטקור טשקנט וז'לגיריס וילנה.
במשחק רבע הגמר, ב-28 באפריל 1984, באצטדיון טרוד, ניצחה וורונז' את ספרטק מוסקבה בתוצאה 2:0. את השערים כבשו ויאצ'סלב מורשקינצב (דקה 4) ואלכסנדר מינייב (דקה 88).
בחצי הגמר שנערך באצטדיון קירוב בלנינגרד צפו 73,000 איש, מהם 7,000 צופים מוורונז', אך פאקל הפסידה למי שתסיים את העונה כאלופת המדינה: זניט סחטה ניצחון 0:1 בתוספת הזמן (משער עצמי של אנדריי ששקין בדקה 92).
בשנת 1985, וורונז' חזרה לליגה הבכירה.
אך סיימה את העונה במקום הלפני אחרון, 17 וירדה לליגת המשנה הסובייטית.
בשנת 1988, וורונז' זכתה שוב באליפות הליגה השנייה וחזרה לליגה הראשונה.
עם זאת, בתקופה שבין 1977 ל-1992, הרשויות האזוריות לא השקיעו כספים בקבוצה.
בשנת 1992, לאחר קריסת ברית המועצות, זכתה פאקל בזכות לשחק בליגת העל הרוסית בכדורגל, אך לא יכלה להישאר בה.
לפני תחילת העונה כל השחקנים המובילים עזבו את הקבוצה, כשרובם שיחקו מאוחר יותר בטקסטילשצ'יק קמישין.
הקבוצה הייתה צריכה לגייס שחקנים ממועדון הכדורגל בוראן, שייצג את מפעל התעופה של וורונז'.
בשנת 1993, פאקל ירדה גם מהליגה הראשונה ועברה לליגה השנייה.
עם זאת, בעונת 1994 וורונז' עם 62 נקודות זכתה באליפות המרכז של הליגה השנייה ושוב חזרה לשחק בליגה הראשונה.
בשנת 1998, הקבוצה סיימה במקום העשירי בליגה הראשונה ובשנת 1999 סיימה במקום השני וחזרה להתמודד בליגת העל בעונת 2000, כאשר בעונה זו הצליחה הקבוצה לראשונה בתולדותיה להישאר בליגה העליונה, כאשר הצליחה לגבור במהלך העונה על קבוצות כמו ספרטק, צסק"א ודינמו.
בתחילת 2002, שמה של הקבוצה שונה למועדון הכדורגל וורונז'.
שינוי השם הוביל לעזיהת אוהדים וההנהלה התרצתה להחזיר את השם לפאקל וורונז'.
בשנת 2003, הקבוצה ירדה לליגה השנייה.
אך בשנת 2004, זכתה שוב באליפות הליגה השנייה וחזרה לליגה הראשונה.
לפני עונת 2005 היה למועדון חוב גדול והרשויות סירבו לתמוך במועדון.
בשנת 2005 הקבוצה הצליחה לשמור על מקומה בליגה הראשונה, אך בעונת 2006 סיימה במקום 19 ושוב ירדה לליגה השנייה.
ב-26 בפברואר 2007, בהחלטת מועצת התאחדות ליגת הכדורגל המקצוענית, פאקל הורדה לליגה השלישית, בשל מצבה הכלכלי.
הקבוצה התמודדה בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה בעונות 2007 ו-2008. בדצמבר 2009, הקבוצה חזרה לליגה השנייה.
הפעם מושל מחוז וורונז' אלכסיי גורדייב החליט לעמוד בראש חבר הנאמנים של המועדון.
ב-12 באוגוסט 2010 מונה קונסטנטין סרסאניה למאמן הקבוצה.
הקבוצה צברה רצף של 12 משחקים ללא הפסד וסיימה את העונה במקום הרביעי, כשאיבדה 3 נקודות בלבד לטורפדו במוסקבה, שזכתה בטורניר.
בינואר 2011, מועדון קרסנודאר צורף לליגת העל הרוסית, כדי להחליף את סאטורן, שפרשה מהטורניר.
לפיכך, נעשה צורך להחליף את קרסנודאר בליגה הראשונה והתאחדות הכדורגל הרוסית המליצה לליגת הכדורגל הלאומית לקבל את מועדון פאקל לליגה.
העונה החלה עבור וורונז' עם 1:0 בחוץ על דינמו בריאנסק, במשחק בית שבו נכחו 20,000 צופים.
בעונת 2012, פאקל הגיעה לרבע גמר הגביע הרוסי אך הפסידה ב-22 במרץ במשחק רבע הגמר בחוץ לרוסטוב בפנדלים.
בסוף עונת 2011/12, הקבוצה סיימה במקום ה-19, בליגה הלאומית וירדה לליגה השנייה שוב.
בעונת 2013/14 היא סיימה שלישית ולפני תחילת עונת 2014/15 הוחלט למנות את פאבל גוסב, שכבר אימן את מועדון וורונז' בשנת 2002, למאמן החדש.
פאקל פתחה את העונה עם שבעה ניצחונות רצופים אך במשחק חוץ עם טמבוב, פאקל איבדה את הנקודות הראשונות שלה עם תיקו 2:2. הקבוצה יצאה לפגרת החורף בהפרש של 4 נקודות מסגניתה ריאזאן.
בגביע רוסיה, הקבוצה הודחה בשלב 16 האחרונות, כשהפסידה 2:1 בתוספת הזמן לעיני קהל של 20 אלף אוהדים, מול טורפדו מוסקבה.
הקבוצה התחזקה בכמה שחקנים מליגת העל כמו אנטון ימלצ'נקו ורוסלאן אבאזוב מרוסטוב, פאבל סטפנץ מאופה, מיכאיל באגייב מטורפדו וגם ויקטור סבז'וב מסיביר, כמה משחקני שיניק ירוסלבל כנו דניל גרידנייב וארתור רילוב, אלכסנדר קסיאן, אולג סמסונוב מטיומן וקפטן סוקול סראטוב אלכסנדר דוטוב.
בסוף העונה, המועדון סיים במקום הששי.
לפני תחילת עונת 2016/17, כמה שחקנים מוולגר אסטרחן הצטרפו לפאקל, החלוץ רוסלן בולוב, הקשר הלטבי איוונס לוקיאנובס והמגן דמיטרי איוואנוב שחתמו על החוזה עם פאקל.
חלוץ אורנבורג ניקיטה סטלקין, קשר סיביר איוואן נגיבין ואחרים חיזקו גם הם את סגל פאקל.
בסוף העונה, פאקל סיימה במקום העשירי ורוב השחקנים עזבו את המועדון.
הקבוצה פתחה את עונת 2017/18 עם סגל חדש, שהשפיע על תוצאותיה בתום העונה: היא סיימה במקום האחרון.
עם זאת, בשל סירוב קבוצות רבות להעפיל לליגה, אף אחת מהקבוצות שעמדו בסכנת ירידה לא הודחה ופאקל שמרה על מקומה בליגת המשנה.
את עונות 2018/2019, 2019/2020 הקבוצה סיימה במקומות 17 ו-19, בהתאמה, אך שוב ניצלה מירידת ליגה לאחר סירוב קבוצות להעפיל לליגה הראשונה.
את עונת 2020/2021 פאקל סיימה במקום התשיעי והתחזקה היטב לקראת עונת 2021/2022, מה שעזר לה לסיים במקום השני ולהעפיל לליגה הבכירה לראשונה מזה 21 שנה.
החזרה לליגת העל הרוסית והירידה שוב
לאחר 22 שנים בליגות הנמוכות, פאקל הצליחה להעפיל לליגת העל הרוסית בעונת 2022/2023, כאשר באותה עונה הצליחה לסחוט הישגים נאים מול הקבוצות הגדולות בליגה, כולל שוויון 3:3 מול דינמו מוסקבה ושוויון 2:2 מול קרסנודאר ועם ממוצע של כ-19,000 צופים במשחקי הבית שלה.
ברם בתום עונת 2022/2023 היא ירדה לליגה הראשונה ולאחר מכן סיימה את עונת 2024/2025 במקום האחרון בליגת המשנה וירדה לליגה השנייה.
בשנים 1947-2024, פאקל אירחה את משחקי הבית באצטדיון המרכזי בוורונז' המכיל 21,305 מושבים וכולל 4 יציעים המקיפים את האצטדיון.
ב-17 בנובמבר 2010 נערך כאן משחק ידידות בין ל, שבו רוסיה הפסידה 0:2. ב-18 במאי 1985 נמדדה כמות שיא של צופים למשחק כאשר במחזור 12 בליגת העל הסובייטית בכדורגל מול דינמו קייב, 36,500 צפו היו ביציעים.
מאז 2024 מארחת פאקל את משחקי הבית באצטדיון פאקל וורונז' הקטן יותר ומכיל 10,000 מושבים, בעקבות סגירת האצטדיון המרכזי לשיפוצים.
הקבוצה מתאמנת במתקן האימונים בשכונת טניסטי בוורונז' ברחוב שדרת קלנובאיה 1.
פאקו אדום בטן (שם מדעי: Piaractus brachypomus) היא מין של דג מים מתוקים ממשפחת הפיראניים החי בנהרות אמריקה הדרומית (ובייחוד בברזיל) לרבות האמזונאס והאורינוקו ובעתות ההצפה גם ביערות הגשם המוצפים שסביבם.
הוא קרוב משפחה של דג הטמבקוי.
אורכו של הפאקו 88 ס"מ ומשקלו עד 25 ק"ג.
הוא מזכיר במראהו פיראנה אדומת בטן מגודלת והוא בעל גוף גדול ודמוי חבית ובעל זנב גדול.
הגוף בעל קשקשים אפורים עד אדומים ומעט מנומר בצידיים.
הראש גדול ומזכיר ראש של פיראנה ושיניו מזכירות שיני אדם.
למרות המראה, הדג צמחוני וניזון בעיקר מפירות ומזרעים שנפלו למי האמזונאס.
להקה של דגי פאקו תתחרה על פירות שנופלים למים ואף תעקוב אחרי קופים שקוטפים פירות ליד המים.
בצעירותם דגים אלה ניזונים מזואופלנקטון ויצורים קטנים כמו סרטנים ודגים קטנים, כך הם גם עושים בעונת היובש.
פרנסיסקו "פאקו" רבאנדה קוארבו (בספרדית: Francisco "Paco" Rabaneda Cuervo; ידוע בעיקר תחת השם פאקו רבאן; 18 בפברואר 1934 – 3 בפברואר 2023) היה מעצב אופנה ספרדי.
רבאן נולד בפסאיה שבמחוז גיפוסקואה בחבל הבסקים.
אביו, היה קולונל רפובליקני אשר הוצא להורג על ידי אנשיו של פרנסיסקו פרנקו במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
לאחר ניצחונו של פרנקו ב-1939 ברחו רבאן ואמו לצרפת ושם למד אדריכלות.
רבאן החל את דרכו בעולם האופנה כמעצב תכשיטים עבור בתי אופנה כגון ז'יבנשי, כריסטיאן דיור ובלנסיאגה.
רבאן ייסד את בית האופנה הנושא את שמו בשנת 1966. הוא נודע כילד הרע של עולם האופנה הצרפתי בעיקר בגלל שימושו בחומרים לא קונבנציונליים בעיצוביו כגון מתכת, נייר ופלסטיק.
רבאן נודע עבור עיצוב התלבושות לסרט המדע הבדיוני "ברברלה" משנת 1968 בכיכובם של ג'יין פונדה, הוגו טוגנאצי, אניטה פלנברג ומרסל מרסו.
פרנסואז ארדי אהבה את עיצוביו של רבאן במיוחד והזמרת הצרפתייה מילן פארמר הביאה את עיצוביו של רבאן בפני קהל נרחב יותר כאשר לבשה אותם בהופעותיה.
ב-1968 החל רבאן לשתף פעולה עם בית הבישום הספרדי "Puig" אשר החלו לשווק את בשמיו.
ב-1976 החברה הקימה מפעל בצרפת.
רבאן חווה בעיות משפטיות עם הפצת בשמים תחת החברה איתה עבד בברזיל בתחילת שנות השמונים ולקראת סוף העשור חזר למכור שם את בשמיו.
בשנת 2005 פתח רבאן במוסקבה שברוסיה תערוכה ראשונה של ציוריו.
את התערוכה פתח במילים: "אני בן 72 ורציתי להציג אותם בפני כולם לפני שאיעלם מהעולם.
לא הראתי את ציוריי לאף אחד מלבד סלבדור דאלי לפני 30 שנה והוא אמר לי להמשיך לצייר." אחד מהציורים הושפע מתקרית משבר בני הערובה בבסלאן.
רבאן רצה שכל הכסף שיכנס ממכירת הציורים יתרם לנשים בבסלאן.
פָּאקְרָאץ (בקרואטית: Pakrac) היא עיירה במזרח קרואטיה, השוכנת במחוז פוז'גה-סלאבוניה לגדות הנהר פאקרה.
היישוב מתועד לראשונה בכתובים מ-1237 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה.
ב-1542 נכבשה העיר על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עברה העיר לחזקת ממלכת הבסבורג מתוקף הסכם קרלוביץ אשר סיים את המלחמה.
בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה עברה פאקראץ לחזקת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר שינתה בהמשך את שמה לממלכת יוגוסלביה.
במקום התפתחו בהדרגה תעשיית טקסטיל ועץ, וכן הפך האזור מרכז חקלאי לגידול ענבי יין.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים.
בהמשך נמסר אזור פאקראץ לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה.
בשלהי 1944 שוחררה העיירה על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו.
לאחר המלחמה נכללה פאקראץ בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה עברה לחזקת קרואטיה.
יהודים הגיעו לפאקראץ במחצית השנייה של המאה ה-19 עת נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-1875 הוקמו בית עלמין ובית כנסת קהילתיים.
במועד זה התגוררו בעיירה 350 יהודים.
מבין יהודי העיירה נמנו סוחרים קמעונאיים וסיטונאיים וכן תעשיינים.
מבין המשפחות האמידות ניתן לציין את משפחות: אדלר, פיק, דרוקר, מאוטנר ושרנקר.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה הותקפו בני הקהילה על ידי אנשי הקאדר הירוק שפרקו עול ונגרם נזק רב לרכוש אישי וקהילתי.
חלק מבני הקהילה עזבו את העיירה לבלי שוב.
בקרב הקהילה הייתה פעילות ציונית ענפה.
המשבר הכלכלי העולמי (1929) לא פסח על יוגוסלביה ובתוכה על הקהילות היהודיות.
אחת מתוצאות המשבר הייתה תנועת הגירה פנימית לקהילות גדולות ומבוססות.
וכך מספר בני הקהילה הלך וירד.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בפאקראץ 99 יהודים.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ומסירת השלטון לאוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים.
ב-1947 התגוררו בפאקראץ 2 יהודים.
ב-1941 הוחרב מבנה בית הכנסת על ידי שלטונות האוסטאשה.
ב-1958 הופקע השטח על ידי השלטונות היוגוסלביים.
במועד זה הופקע גם שטח בית העלמין.
נכון ל-2006 עמד בית העלמין על תילו.
הוא היה מגודר ולא מתוחזק.
פאקו סרי (צרפתית: Paco Sery; נולד ב-1 במאי 1956 בחוף השנהב) הוא מתופף ג'אז פיוז'ן ומוזיקת עולם.
ידוע בעיקר בניגנה שלו עם ג'ו זאווינול ואדי לויס.
בנוסף יש לו גם להקה משלו, שניגנה באלבום הסולו הראשון שלו, Voyages, שיצא בשנת 2000.
פאקל נובי אורנגוי הוא שמה של קבוצת כדורעף גברים רוסית, מהעיר נובי אורנגוי מהמחוז האוטונומי ימלו-ננץ ומשחקת בליגת העל מאז 2004. המועדון הגיע פעמיים למקום השלישי באליפות רוסיה והוא זכה בגביע הקונפדרציה האירופית לעונת 2006/2007 וגביע האתגר האירופי לעונת 2016/2017.
פאקיטה (בספרדית: Paquita) הוא בלט בשתי מערכות ושלוש תמונות.
את הכוריאוגרפיה לבלט יצר במקור ז'וזף מאזילייר, למוזיקה מאת אדואר דלדווז ולודוויג מינקוס.
פול פושה קיבל את התמלוגים כלבריתן
"פאקיטה" היא יצירתם של המלחין הצרפתי אדואר דלווודז ומנהל בלט האופרה הלאומית של פריז ז'וזף מאזילייר.
היא הוצגה לראשונה בסאל לה פלטייה בביצוע בלט האופרה של פריז ב-1 באפריל 1846 ונשארה ברפרטואר האופרה עד 1851.
בשנת 1847 הייתה ההפקה הראשונה של "פאקיטה" ברוסיה, בשביל הבלט האימפריאלי של סנקט פטרבורג, על ידי מריוס פטיפה ופייר-פרדריק מאלאוורן, היצירה הראשונה שהעלה פטיפה ברוסיה.
ב-1881 הפיק פטיפה גרסה מחודשת של הבלט, שלו הוסיף קטעים חדשים שהלחין במיוחד לודוויג מינקוס.
אלה כללו את "פאקיטה פָּה דֶה טְרוּאָה" למערכה הראשונה ו"פאקיטה גראנד פה קלאסיק" וה"מזורקה של הילדים" למערכה האחרונה.
גרסת פטיפה ל"פאקיטה" נשארה ברפרטואר של תיאטרון מריאינסקי עד 1926.
התוספות של פטיפה ל"פאקיטה" משנת 1881 שרדו הרבה אחרי שהבלט המלא ירד מן הבמה.
כיום הקטעים האלה, בייחוד ה"גראן פה קלאסיק", מהווים אבני-פינה חשובות ברפרטואר הבלט הקלאסי ולהקות בלט ברחבי העולם מבצעות אותם.
הכוריאוגרפיה של פטיפה להפקת הבלט האימפריאלי נכתבה בשיטת סטפאנוב לסימון כוריאוגרפי בסביבות 1902. רישומי הסימנים נעשו בזמן שפטיפה עצמו הדריך את אנה פבלובה הגדולה בחזרות לקראת הופעת הבכורה שלה בתפקיד פאקיטה.
כיום, רישום סימנים זה הוא חלק מאוסף סרגייב, אוצר של רישומי סימנים ושאר חומרים, המתעדים רבות מן היצירות ברפרטואר הבלט האימפריאלי בערוב ימיה של האימפריה הרוסית.
בשנת 2014, העלו המומחה לכתב הסימנים של סטפאנוב דאג פולינגטון והכוריאוגרף הרוסי אלכסיי רטמנסקי שחזור של ההצגה המחודשת הסופית של פטיפה ל"פאקיטה", לבלט הממלכתי של בוואריה.
1846, פריז - קרלוטה גריזי
1881, סנקט פטרבורג, יקטרינה ואזם
1847, סנקט פטרבורג, מריוס פטיפה
1881, סנקט פטרבורג, פאוול גֶרְדְט
עלילת הבלטי מתרחשת בספרד בתקופת שהותו של צבא נפוליאון.
הגיבורה היא הצועניה הצעירה, פאקיטה.
שלא בידיעתה, פאקיטה נולדה למעשה למשפחת אצולה ונחטפה בינקותה על ידי צוענים.
היא מצילה את חייו של קצין צרפתי צעיר, לוסיין ד'ארווילי, שמושל ספרדי שם לו למטרה להורגו בידי איניגו, ראש שבט צועני.
באמצעות מדליון מגלה פאקיטה את מוצאה האציל ואת היותה למעשה דודניתו של לוסיין.
בתור שכזו, היא והקצין יכולים להינשא.
פַּאקִימֶה (בספרדית: Paquimé), או גם קאסאס גראנדס (Casas Grandes, מילולית: "בתים גדולים") הוא אתר ארכאולוגי פרה-קולומביאני בצפון מדינת צ'יוואווה שבצפון מקסיקו.
בניית האתר מיוחסת לתרבות מגיון.
פאקימה, קאסאס גראנדס הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1998, ובחסות (בראשי תיבות INAH).
פאקימה הוא אתר תרבות מגיון בין הגדולים והמורכבים ביותר באזור.
ההתיישבות החלה לאחר שנת 1130, והבניינים הגדולים יותר התפתחו לדירות רבי קומות לאחר שנת 1350. הקהילה ננטשה בערך בשנת 1450. פאקימה נחשב לאחד האזורים הארכאולוגיים המשמעותיים ביותר של תרבות מגיון בצפון-מערב מקסיקו.
הוא קשור לאתרים אחרים של תרבות מגיון באריזונה וניו מקסיקו בארצות הברית, וממחיש את מרחב ההשפעה של תרבות מגיון.
מתחם פאקימה שוכן בעמק רחב ופורה על הנהר קאסאס גראנדס או הנהר סן מיגל, 56 קילומטרים דרומית לעיירה ו-240 קילומטרים צפונית-מערבית לבירת המדינה, העיר צ'יוואווה.
היישוב הסתמך על חקלאות שלחין.
האזור הארכאולוגי כלול בתחומי המועצה האזורית .
העמק והאזור היו מיושבים על ידי קבוצות של ילידים במשך אלפי שנים.
בין השנים 1130–1300, החלו תושבי האזור החלו להתקבץ ביישובים קטנים בעמק פורה רחב זה.
היישוב המזוהה הגדול ביותר ידוע כיום בשם פאקימה או קאסאס גראנדס.
זה התחיל כקבוצה של 20 מקבצים או יותר של בתים, כל אחד עם רחבה וחומה סוגרת.
דירות מגורים אלה שהיו בנויים מחמר (אדובי) והיו בני קומה אחת חלקו מערכת מים משותפת.
עדויות מראות שלפאקימה הייתה מערכת בקרת מים מורכבת שכללה מערכות ניקוז תת-קרקעיות, מאגרי מים, תעלות מים שהגיעו לבתים ומערכת ביוב.
לאחר שהיישוב נשרף בערך בשנת 1340, נבנה קאסאס גראנדס מחדש בבנייני דירות מרובי קומות שהחליפו את הבניינים הקטנים.
קאסאס גראנדס כלל כ-2,000 חדרים סמוכים הבנויים מחמר (אדובי), מגרשי כדור מסו-אמריקאים בצורת האות I, פלטפורמות מחופות באבן, תלים בדמות בעלי חיים ואזור שוק.
כ-350 אתרי התיישבות קטנים אחרים נמצאו באזור קאסאס גראנדס, חלקם במרחק של 70 קילומטרים משם.
ארכאולוגים משערים שהאזור שנשלט ישירות על ידי קאסאס גראנדס היה קטן יחסית, והשתרע עד כ-30 קילומטרים מהעיר.
ייתכן שהאוכלוסייה הייתה בת כ-2,500 תושבים בקאסאס גראנדס עם אולי 10,000 איש שחיו באזור שליטתו.
מלאכות יד מיוחדות כללו ייצור פעמוני נחושת וקישוטים, כלי חרס גדולים וחרוזים מרכיכות ימיות.
מוצרים אלה הופצו כנראה באמצעות רשת מסחר נרחבת.
לכלי החרס מקאסאס גראנדס היו משטח לבן או אדמדם, עם עיטורים בכחול, אדום, חום או שחור.
בעבר הם נחשבו לעיתים לייצור טוב יותר מכלי החרס שיוצרו באותו אזור בתחילת המאה ה-20. קערות וכלים בצורת דמויות נוצרו לעיתים קרובות בצורת דמות אדם צבועה.
כלי החרס מקאסאס גראנדס נסחרו בין העמים הפרהיסטוריים ברחבי צפון מקסיקו וצפונה עד ניו מקסיקו ואריזונה של ימינו.
הארכאולוג סטיבן לקסון (Stephen Lekson) ציין כי פאקימה שוכנת בערך באותו קו אורך כמו קניון צ'אקו וחורבות אצטק, עם סטייה של קילומטרים ספורים בלבד.
אתר צ'אקו הגיע לשיאו התרבותי תחילה, אחר כך חורבות אצטק ופאקימה.
קווי הדמיון בין אתרים אלה עשויים להצביע על כך שהיה קשר טקסי בין האליטות ששלטו בהם.
לקסון משער כי לאחר שגורשו האליטות השולטות מצ'אקו, הן ביססו מחדש את ההגמוניה שלהן על האזור של אצטק ומאוחר יותר בפאקימה.
אולם רעיון זה נותר שנוי במחלוקת ואינו מקובל כל כך.
הוצע, ומקובל יותר, שניתן למצוא את מקורה של פאקימה בקשר שלה עם תרבות מגיון.
בזמן הכיבוש הספרדי, היה אזור קאסאס גראנדס משובץ בתלים מלאכותיים, מהם שדדו בוזזים גרזני אבן, כלי אבן לטחינת תירס וכלי חרס מסוגים שונים.
לפני החפירה הארכאולוגית המשמעותית הראשונה היו חלקים נכבדים של מבנים מהתקופה הפרה-קולומביאנית במרחק של כחצי קילומטר מהיישוב המודרני.
ההריסות נבנו מבלוקים של בוץ וחצץ שיובשו בשמש, בעובי של כ-56 סנטימטר, ובאורך לא סדיר, בדרך כלל כ-0.9 מטר, ככל הנראה נוצרו ויובשו במקום.
נראה שהקירות העבים היו מטויחים הן מבפנים והן מבחוץ.
המבנה העיקרי השתרע על 240 מטרים מצפון לדרום, ו-76 מטרים ממזרח למערב.
הוא היה בדרך כלל מלבני, ונראה כי הוא מורכב משלוש יחידות נפרדות המחוברות לגלריות או לקווים של בניינים תחתונים.
החצאים המזרחיים והמערביים של העיר מחולקים על ידי קיר אבן ומאגרי מים.
המונומנטים במזרח הם מבני אדובי ישרים המשמשים בעיקר לצורכי מגורים וייצור.
המבנים במערב, לעומת זאת, הם תלוליות אדמה פתוחות מרופדות באבן לתצוגות ציבוריות.
מבנה ויזואלי זה מגדיר את הצד המזרחי כמייצג כלפי העמים מתרבות הפואבלו באמריקה הצפונית ובמערב כמתייחס לתרבויות מהדרום במסו-אמריקה.
מוטיב ויזואלי זה נפוץ בכל האתרים האחרים החולקים את אותו קו אורך, דבר המצביע על כך שהם נבנו על ידי קבוצה תרבותית משותפת.
הבתים בפאקימה היו בתים חפורים עגולים ועגולים למחצה בנויים מבלוקים של אדובי שנבנו סביב רחבות.
שטחי המגורים השתנו בגודלם, החל בגודל של ארון קיר ועד חצרות פנימיות נרחבות.
הקירות מתנשאים במקרים רבים לגובה של 12 עד 15 מטרים, ומעידים על גובה מקורי של עד שש או שבע קומות.
חורבות הממוקמות כ-140 מטרים מהמקבץ הראשי כוללות סדרה של חדרים המשתרעים סביב מגרש ריבועי, שבעה חדרים בכל צד עם דירה גדולה יותר בכל פינה.
היישוב כלל פתחים בצורת האות T ודיסקיות אבן בתחתית עמודי תמיכה בתקרה, שניהם ייחודיים לאדריכלות של תרבות הפואבלו.
בקאסאס גראנדס היו מגרשי למשחק כדור, אף על פי שהם היו קטנים יחסית לאתרים מרכזיים אחרים.
צורת מגרשי הכדור בפאקימה היא הצורה הקלאסית של האות I כפי שהתגלו במסו-אמריקה, ולא בצורת אליפסה כפי שהתגלו בתרבות הוהוקם בדרום ובמרכז אריזונה.
מטאוריט ברזל במשקל 2,300 קילוגרם נמצא באחד החדרים, עטוף בקפידה בפשתן.
המטאוריט מוצג באולם הגאולוגיה, אבני החן והמינרלים על שם ג'נט אננברג הוקר במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע שבוושינגטון.
חפירות באחד המתחמים הניבו שברי קליפת ביצים, שלדי ציפורים ועקבות של מוט עמידה לתוכים מעץ.
בנוסף, ישנה נוכחות של שורה של כלובי תוכי ארה במרכז האתר.
הארכאולוגים הגיעו למסקנה שהקהילה ייבאה אוכלוסייה ראשונית של ארה ארגמנית ממסו-אמריקה וגידלה אותם כיוון שנוצותיהם נחשבות לקדושות וחשובות בטקסים המסו-אמריקאים.
אוסף גדול של כלי חרס של קאסאס גראנדס מוחזק כיום על ידי מוזיאון העמים והתרבויות (Brigham Young University Museum of Peoples and Cultures) באוניברסיטת בריגהאם יאנג בפרובו, במדינת יוטה.
גם אוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה מחזיקה בחפצי חרס מהאתר.
קבוצה של 23 כלי חרס מהאתר נרכשה על ידי המוזיאון הבריטי בשנת 1979. תערוכת קבע חדשה: "ללא גבולות: ההיסטוריה העמוקה של פאקימה" (The Deep History of Paquimé), נפתחה ב באריזונה.
שאר שרידי התרבות החומרית שהתגלתה בפאקימה נמצאים בקאסאס גראנדס ומטופלים על ידי , מדינת צ'יוואווה והעיר צ'יוואווה.
חורבות קאסאס גראנדס דומות לחורבות קרובות ליד וסאלינס בניו מקסיקו, כמו גם באריזונה ובקולורדו.
ההנחה היא שהם מייצגים קבוצות תרבותיות הקשורות וקרובות לתרבות מגיון.
, מראשוני האתנולוגים, טען בספרו "הגזעים הילידים של המדינות הפסיפיות באמריקה הצפונית" (1874The Native Races of the Pacific States of North America, 1874) כי הם קשורים לבני שבט ההופי המודרניים, שכונו בתקופתו "מוקי" (Moqui).
חוקרים בני זמננו לא זיהו במדויק את צאצאיהם של אנשי קאסאס גראנדס.
בפשטות ניתן להגדיר איקונוגרפיה כתמונה או כחומר המתייחס לנושא או ממחיש אותו, הדימויים או הסמלים המסורתיים או המקובלים הקשורים לנושא ובעיקר נושא דתי או אגדי, כולל אמנות.
במקרה של החורבות שנמצאו בקאסאס גראנדס, הוכיחה האיקונוגרפיה את עצמה כחשובה במיוחד בהבנת ההבדלים בין המגדרים, במיוחד בכל הנוגע למסחר, משימות יומיומיות וטקסים דתיים.
צלמיות קטנות נמצאו בחפירה של האתר, והן מראות הבדלים חד משמעיים במגדר ובמין בין זכרים ונקבות בחברה.
המאפיינים הדומים של הצלמיות כגון תנוחות גוף, פרופורציות גוף, פעילויות וקישוטי פנים מאפשרים לארכאולוג להניח הנחות כיצד הוצגו הבדלים בין המגדרים.
אומנים מקאסאס גראנדס תיארו מגוון רחב של התנהגויות ואמונות החל מחוקים לגבי התנהגות חברתית (תנוחות ישיבה) ועד פעילויות פולחניות (עישון) והעל-טבעי (נחשים מנוצים/עם קרניים).
בהתבסס על מחקרים של ארכאולוגים על הצלמיות שנמצאו, הוערכה פעילותם של נשים וגברים, וההבחנה החברתית התבססה יותר על מעמד הפרט וחברות מעמדית מאשר מין ומגדר.
ייצוגים ציוריים ספציפיים מנוגדים של הצלמיות כוללים תכונות ופעילויות מזוהות עם גברים כגון ישיבה עם רגליים משוכלות לגופם, מעוטרות בסימני פאונד ודימויים של הנחש בעל הקרניים, עישון ופין.
לנקבות לעומתן יש חלק גוף אמצעי רחב כשהרגליים פשוטות, מעוטרות ובתמונות של ציפורים, אוחזות בילדים ובסירים, ומדי פעם מניקות.
הצלמיות תיארו את הדרך שבה אנשי קאסאס גראנדס חשבו שיש ליישם את חיי החברה על בסיס הבדלים בין המגדרים ולספק תובנה על ההיבטים הפשוטים של החברה.
הקמתו וסופו של קאסאס גראנדס
קיימות תיאוריות שונות באשר לתושבי קאסאס גראנדס, אך הקשר ההגיוני ביותר של קאסאס גראנדס לאתר "ארבעים בתים", 97 קילומטרים מדרום ואל חורבות המונומנט הלאומי מגורי צוק חילה, 320 קילומטרים מצפון לאתר הובילו להסכמה משותפת כי האתר הוא חלק מתחום ההשפעה של תרבות מגיון.
שלוש תאוריות אחרות מתחרות מנסות להסביר את קיומה.
הארכאולוג האמריקני צ'ארלס די פסו (Charles Corradino Di Peso; 1920–1982) קידם את התאוריה לפיה קאסאס גראנדס היה יישוב נידח עד לסביבות שנת 1200 לערך כאשר (סוחרים) מהאימפריה האצטקית או ממדינות מסו-אמריקאיות אחרות מדרום הפכו אותה למרכז מסחר ראשי.
תאוריה מנוגדת באופן גורף היא שקאסאס גראנדס הוקם על ידי האליטות של התרבות הפואבלו מהצפון שעזבו את קניון צ'אקו ואזורים אחרים במהלך הידרדרותם.
התאוריה השלישית היא שקאסאס גראנדס היא יצירה מקומית בלבד, קהילה שצמחה עם הזמן עד ששלטה באזור שלה ואימצה כמה מנהגים דתיים וחברתיים מהציוויליזציות של מסו-אמריקה.
קיימת הסכמה אקדמית מקובלת לפיו קיים מסחר בין התרבויות של מסו-אמריקה, ודרום-מערב ארצות הברית, אם כי לא בהיקף גדול או מתוכנן.
מכיוון שלא הייתה קיימת מערכת כמו הפוצ'טקה בצפון, השרידים האדריכליים לאורך כל הדרך חולקים ידע משותף מצפון לדרום, שכלל מרכזי אוכלוסייה עתיקים כגון בסנייקטאון.
קאסאס גראנדס ננטש בשנת 1450 בערך.
לא ברור אם הוא ננטש באיטיות במשך שנים או במהירות.
חוקר הארצות הספרדי גילה את אתר קאסאס גראנדס בשנת 1565. שבטי אינדיאנים סמוכים לאתר, נוודים שלא עסקו בחקלאות, כנראה או חאנו (Jano), אמרו לו שמלחמה עם תושבי כפר, בני ה, ארבעה ימי מסע מערבה גרמה לנטישתו של קאסאס גראנדס, וכי התושבים עברו למקום אחר, שישה ימי מסע צפונה.
סיפור זה מצביע על כך שאנשי קאסאס גראנדס הצטרפו לאנשי הפואבלו בריו גראנדה בניו מקסיקו.
תאוריות אחרות הן שאנשי קאסאס גראנדס היגרו מערבה לסונורה והצטרפו או הפכו לקבוצה האתנית של האופטה שהספרדים מצאו באמצע המאה ה-16 כשהם חיים ב"מדינוניות", מדינות עיר קטנות, אך מאורגנות היטב.
ייתכן גם שקאסאס גראנדס נזנח כיוון שההזדמנויות היו טובות יותר במקומות אחרים.
ידוע כי קהילות אחרות בדרום-מערב ננטשו לטובת משכן חדש.
השפה בה דיברו תושבי קאסאס גרנדס אינה ידועה.
בהתחשב בהשפעה המסו-אמריקנית על קאסאס גראנדס, ככל הנראה הייתה נאוואטל שפה נפוצה, אך זו לא הייתה השפה העיקרית של התושבים.
"פאקינג הל" הוא אלבום האולפן הרביעי של המוזיקאי הישראלי רם אוריון.
האלבום יצא לאור ב-31 ביולי 2025, כתשע שנים לאחר אלבומו הקודם, "גרמנים באוגנדה" (2016).
האלבום הופץ בפלטפורמות הדיגיטליות על ידי חברת התקליטים נענע דיסק, וכולל שמונה רצועות.
חלק מהשירים נכתבו והוקלטו בשיתוף פעולה עם מוזיקאים שונים, בהם יובל מנדלסון, רייסקינדר ופלג.
העבודה על האלבום התקיימה לאורך מספר חודשים בין יוני 2024 לפברואר 2025. ההקלטות נערכו באולפן סטארקה רוגוזין בתל אביב-יפו, בהפקתו המוזיקלית של אוריון עצמו.
בהמשך נקבעה הופעת השקה חגיגית למועדון לבונטין 7 בתל אביב, ב-3 בספטמבר 2025.
השירים באלבום מאופיינים בגישה מינימליסטית הן מבחינה טקסטואלית והן בעיבודים.
מבחינה סגנונית האלבום נע בין רוק אינדי לפוסט-פאנק, תוך שילוב אלמנטים של שירה מדוברת וסימפולים.
המנגינה נשענת על גיטרות, מקצבים קבועים וטקסטים ישירים ולעיתים אבסורדיים.
בניגוד לאלבומיו הקודמים של אוריון, בולטים באלבום זה קטעים נטולי מבנה מסורתי, כמו גם היעדר מוחלט של מלודיה מרכזית בחלק מהשירים.
פאראד (סימול: F) הוא יחידת מידה לקיבול חשמלי, אשר נקראת על שמו של מייקל פאראדיי.
היחידה שייכת למערכת היחידות הבין-לאומית.
לקבל יש קיבול של 1 פאראד כאשר קולון אחד של מטען חשמלי גורם להפרש פוטנציאלים של וולט אחד עליו, ממדיו ביחידות מערכת היחידות הבין-לאומית הם:
כיוון שפאראד היא יחידה מאוד גדולה, ערכים של קבלים שימושיים ומעשיים הם ביחידות מידה של מיקרו-פאראדים (μF), נאנו-פאראדים (nF) או פיקו-פאראדים (pF).
קיבול של , לדוגמה, נכתב כ־4.7μF.
אין לבלבל בין הפאראד לפאראדיי, אשר היא יחידה ישנה למטען חשמלי אשר נדחקה משימוש לטובת יחידת הקולון.
ריו פאראיבה דו סול (Rio Paraíba do sul) הוא הנהר הראשי שעובר בשטחה של מדינת ריו דה ז'ניירו, בברזיל.
אורכו 1,120 ק"מ והוא זורם בעמק רחב עד אשר נשפך לאוקיינוס האטלנטי סמוך לקמפוס.
הנהר משמש עורק תחבורה חשוב בין מדינת סאו פאולו לבית מדינת ריו דה ז'ניירו, ועל גדותיו הוקמו ערים רבות.
עמק הנהר תופס מקום חשוב בכלכלת ברזיל ותושביו מתפרנסים מגידול בקר וקנה סוכר.
פאראדיי היא יחידת מידה ישנה למטען חשמלי, על שמו של מייקל פאראדיי.
פאראדיי אחד שווה למטען של מספר אבוגדרו של אלקטרונים.
יחידת המטען הסטנדרטית (בשיטת SI) המחליפה את הפאראדיי כיום היא הקולון.
פאראדיי אחד שווה ערך לכ קולון בקירוב.
מטענו של פאראדיי אחד F ניתן לחישוב באמצעות הנוסחה , כאשר הוא מספר אבוגדרו, ו- הוא המטען האלמנטרי.
אין להתבלבל בין פאראדיי לבין פאראד, שהיא יחידת SI לקיבול.
פאר ויסנר (נולד בשנת 1957) הוא מייסד מפלגת הירוקים.
כיהן כסגן ראש עיריית תל אביב-יפו עד מאי 2013 אז הורשע בעבירה שיש עמה קלון ונאלץ להתפטר מתפקידו.
ויסנר עסק בתעשייה כיצואן וכהנדסאי חשמל והיה בעל מפעל טקסטיל.
בשנת 1985 יסד את מפעל "פרארי איטל סטייל" שעסק ביצור ויצוא מוצרי טקסטיל (בין השאר תוך הפרת סימן מסחר רשום בארצות הברית, שגרמה לעיכוב משלוח של תוצרתו במכס).
המפעל הפסיק את פעילותו בתחילת שנות ה-90 ונסגר לאחר מלחמת המפרץ.