tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההצדקה הראשונית לחזקת החפות היא הגישה לפיה בהליכים פלילים עדיף כי 100 אשמים יצאו זכאים מאשר זכאי אחד יורשע בדין.
הנחה זו מכירה בכתם החברתי ובחומרת הסיווג של אדם כעבריין על כל השלכותיה והיבטיה ומעדיפה באופן ברור ובולט, כשמעמידים חשודים לדין, לא תישלל חירותם ולא יידבק בהם רבב אלא אם יש בסיס מוצק הקרוב לוודאי.
הצדקה אחרת נובעת מאי השוויון הנעוץ במערכת היחסים של המדינה עם הפרט בהליכים הננקטים כנגד הנאשם.
השלטון באמצעות זרועותיו, רשויות התביעה ורשויות החקירה, נתפסים כבעלי הכוח והאמצעים הטובים יותר להשגת ראיות.
לנאשם אין כלים להתמודד עם רשויות התביעה, שמקורותיה ומשאביה רבים.
חזקת החפות באה לאזן נקודות פתיחה אלו וקובעת ומגוננת על החשוד והנאשם, ומשווה את הפערים המעשיים, על ידי הקשחת הנטלים הרובצים על רשויות התביעה.
הצדקה נוספת נובעת מהשאיפה לריסון כוח השלטון ומעקרונות צדק לפיהם החברה רשאית להפליל את הפרט רק אם תצליח להוכיח אשמתו.
שררה היא פתח לשרירות ואטימות.
הפעלתה בידי הרשויות צריכה להיות מבוקרת ומוגבלת על מנת שלא ינוצל הכוח לרעה ועל מנת שלא ישרת אינטרסים אחרים מלבד אילו העומדים בבסיס הסמכות.
אחת המגבלות על כוחה של התביעה היא מחד גיסא הענקת זכות לחשוד ולנאשם ומאידך גיסא הכבדת הנטל על הנושא בסמכות.
עוד הצדקה גורסת כי בחזקת-חפות מחזיקה חברה מתוקנת המקיימת סטנדרטים מוסריים בסיסיים.
לא מוסרי להעניק לרשויות השלטון סמכויות להעמדת אזרחים לדין ויחד עם זאת לא להטיל עליה כל מגבלה.
חברה המטילה על רשויות התביעה נטל של הוכחת אשמה מעבר לספק סביר מוסרית יותר.
חזקת החפות עולה גם בקנה אחד עם כללי מוסר בסיסיים לפיהם הפרט אינו נחשב כעבריין בחברתו, עת החברה מניחה, ברגיל, שפרטיה מקיימים את כלליה.
לא יהיה זה מוסרי לראות באדם אשם באשמה פלילית, על כל המשתמע ממנה, כל עוד זו לא הוכחה במשפט פלילי כדבעי.
כלל זה עולה בקנה אחד גם עם עקרונות סוציאליים-חברתיים המניחים, לטובת הפרט, כאדם, הנחה פטרנליסטית, שהוא זכאי, כל עוד החברה לא תוכיח כי הפר דפוסי התנהגות מוסריים ו/או פליליים.
חזקת החפות באה לרכך את הכלים היעילים של סטיגמטיזציה והקלנה על יסוד שפיטה מוקדמת.
היא באה לשמור על הפרט שלא יפגע ולא יוסקו כנגדו מסקנות מעצם קיומם של הליכים כנגדו.
חזקת הזכאות ככלי משפטי מבקשת לקדם תרבות של מניעת שפיטה מוקדמת או לבלום נטייה כזו.
יחד עם זאת יש להכיר במגבלותיה של חזקת החפות, שהיא כלי משפטי בלבד, שככזו אינה יכולה לתת מענה מלא להקלנה, המשקפת מציאות עובדתית.
קשה לגרום לשינוי אווירה רק בכלים משפטיים.
ובאותו אופן יכולים הכלים המשפטיים להמריץ את תהליכי השפיטה המוקדמת.
חזקת החפות היא חזקה הניתנת לסתירה.
החזקה אמנם חזקה (strong) אך אינה חלוטה.
החזקה אינה נסתרת כל עוד אשמת הנאשם לא הוכחה מעבר לספק סביר.
חזקת החפות אינה נסתרת או נסתרת על פי אסטרטגיית ההכרעה המצומצמת במשפט הפלילי.
יש הסבורים כי "חזקת החפות" מורכבת משני חלקים בלתי נפרדים זה מזה, האחד עניינו בקביעת החזקה גופה והאחר בקביעת הנטל הראייתי הרובץ לפתחה של התביעה.
בפרשת Coofin קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי אי הנחיית בית המשפט את המושבעים, לבקשת הסניגור, בדבר "חזקת החפות", והתמקדות בהנחיה בדבר "הספק הסביר" מהווה פגיעה בזכותו החוקתית של הנאשם ולפיכך בוטל פסק הדין והוחזר לשמיעה מחודשת.
גישה זו נדחתה בפרשת Taylor בה נקבע, כי "חזקת החפות" ו"שאלת הספק הסביר" אינן קונספציות נפרדות, וכי החזקה מכוונת לתאר את תפקיד התביעה לספק ראיות, שיש בהן כדי לשכנע באשמת החשוד מעבר לספק סביר.
בפרשת Coffin קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית שהחזקה יוצרת ראיה עצמאית לחפותו של אדם.
החזקה נתפסה כמכשיר הוכחתי היכול לבסס את הספק הסביר בדבר אשמת נאשם.
גישה זו מותנה בפרשת Taylor, ונקבע שמטרת החזקה אינה להוות חלק מן המצע העובדתי ממנו מושכים את הכרעת הדין.
החזקה מכוונת לתאר את תפקיד התביעה לספק ראיות שיש בהן לשכנע באשמת חשוד מעבר לספק סביר.
צעדים מנהליים חרף חזקת החפות
במקרים שונים חזקת החפות אינה מונעת נקיטת צעדים מנהליים, אף כאלה שהם בלתי הפיכים, נגד חשוד בפשע:
מעצר, ובפרט מעצר עד תום ההליכים ומעצר מנהלי, שוללים את חירותו של חשוד בפשע אף שטרם הוכחה אשמתו.
בין הההצדקות למעצר: מניעת בריחתו מהדין של חשוד בביצוע מעשה עבירה, מניעת ביצוע עבירות על ידי מי שחשוד בכך שיתחיל או ימשיך לבצע עבירות, מניעת שיבוש הליכי חקירה או שיבוש הליכי משפט על ידי תיאום עדויות או השפעה על עדים ועוד.
הפעלת הסמכות להריסת ביתו של מחבל, מכוח , אינה מותנית בהרשעתו של המפגע בדין הפלילי, אלא די בכך שבפני המפקד הצבאי המורה על כך הונחו ראיות מנהליות, המניחות את דעתו כי העבירה בוצעה על ידי תושב הבית המיועד להריסה.
ב, ניתנה לנציב שירות המדינה הסמכות להשעות מתפקידו עובד מדינה שהוגשה נגדו קובלנה על עבירת משמעת או שנפתחה נגדו חקירה פלילית.
כלל זה אינו חל על ראש הממשלה, שרשאי להמשיך בתפקידו גם לאחר שהוגש נגדו כתב אישום, וכך מכהן בנימין נתניהו כראש הממשלה, אף שהוא עומד לדין.
במסגרת חזקת החפות מכהן חבר הכנסת דוד ביטן כיו"ר ועדת הכלכלה, אף שהוא עומד לדין באשמת שוחד, וחבר הכנסת חנוך מילביצקי מכהן כיו"ר ועדת הכספים, אף שהוא חשוד באונס, במעשה מגונה ובהדחת עד.
במסגרת חוק איסור צריכת זנות, נקבעה "החזקה בחוק לפיה אם הוכח כי עיקר השימוש במקום הוא למעשי זנות, אין צורך להוכיח כי האדם שנמצא במקום מטרתו לצרוך מעשה זנות, אלא אם הוכח אחרת."
חזרזר (שם מדעי: Ribes uva-crispa או Ribes Grossularia) הוא שיח קטן בעל פרחים מהסוג דומדמניתיים, אח לדומדמנית וענבי השועל.
הוא צומח באירופה, צפון אפריקה ומערב אסיה.
הצמח סווג בעבר כסוג נפרד: Grossularia.
חזרזר הוא רק אחד מהשמות העבריים לצמח ה-Ribes Grossularia; שם נוסף הוא עכובית (אין קשר לעכובית הגלגל).
קיים בלבול לגבי ייחוס השם ענבי שועל לחזרזר, היות שפרי השיח מזכיר במראהו ענבים; כיום, הייחוס של השם ענבי שועל הוא לשיח ה-Ribes nigrum, השייך גם הוא לסוג דומדמניתיים, או לשיח הדומה לו במראה סולנום שחור, שנקרא בעברית לעיתים "ענבי שועל" או "ענבי נחש".
החזרזר הוא שיח נשרך, בגובה מטר עד שלושה.
גבעוליו נוקשים, ולרוב צומחים בקבוצות קטנות.
על הגבעול מתפתחים פרחים דמויי פעמון, בקבוצות של בודדים וזוגות.
הפרי הוא ענבה עגולה, בגוון בהיר (ירוק-צהוב, עם נימים לבנים) או במקרים מועטים סגול.
במרבית זני הבר, פרי החזרזר בעל פלומה; בזן אחד המגודל למאכל, הפרי חלק.
מוצא החזרזר ככל הנראה מאזור האלפים, והוא גודל באירופה לאורך מרבית ימי הביניים.
אין עדויות ממשיות שהמין היה מוכר בתקופת האימפריה הרומית.
כיום המין מגודל באסיה ובאירופה, באקלים קר וגשום ולרוב באדמות הרריות או גבוהות.
בחלק מהמקרים גודל השיח למטרות חקלאיות (במיוחד בגרמניה וצרפת) אך במקומות מסוימים, כמו בריטניה, הפך המין לשיח נוי המגודל למטרות יופי ופרי.
בישראל השיח גדל רק בצפון רמת הגולן, ככל הנראה בגלל דרישות אקלים.
החזרזר רגיש למזיקים שונים, בעיקר זחלי עשים מסוג Abraxas grossulariala.
מגדלי החזרזר נאלצים פעמים רבות לקטום את העלים הקרובים לקרקע כדי להפחית את הנגישות של השיח לזחלים, או לנקות את העלים ידנית.
מזיק נוסף הם רימות זבובים, המתחפרים באדמה סביב שורשי השיח.
על מנת להורגו, מזריקים החקלאים מי-זפת לאדמה במקומות חשודים.
כמו כן, ריסוס עלי החזרזר באשלגן גופרתי על מנת להסיר שלל פטריות וכנימות, כגון טחב החזרזר (American gooseberry mildew).
חזר לנצ'ראן פוטבול קלאב הוא מועדון כדורגל אזרי שנוסד בשנת 2004 ופורק ב-27 במאי 2016. הקבוצה הייתה ממוקמת בעיר לנצ'ראן ושיחקה בליגת העל האזרית.
התקשורת המקומית כינתה את הקבוצה "צ'לסי הקווקזית" בגלל הכסף הרב שהקבוצה השקיעה ברכש, בדומה לקבוצה האנגלית.
בעונת 2004/05 הקבוצה סיימה את הליגה במקום השני והעפילה בפעם הראשונה לגביע אופ"א.
הקבוצה הפסידה בסיבוב המוקדמות הראשון לקבוצת ניסטרו אוטצ'י ממולדובה והודחה מהטורניר.
בעונת 2006/07 הקבוצה זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות הליגה האזרית.
בעקבות כך, היא גם השתתפה לראשונה בתולדותיה במוקדמות ליגת האלופות.
בסיבוב המוקדמות הראשון היא שיחקה מול דינמו זאגרב, והפסידה לה 2–4 בסיכום שני המפגשים.
במוקדמות הליגה האירופית 2011/2012 נפגשה חזר לנצ'ראן עם מכבי תל אביב במסגרת הסיבוב השני של המוקדמות.
המשחק הראשון בלנצ'ראן נגמר ב-0–0 אך במשחק השני בתל אביב הפסידה חזר 1–3. במוקדמות הליגה האירופית 2013/2014 נפגשה עם מכבי חיפה, הפסידה 0–2 במשחק החוץ והובסה 0–8 במשחק הבית.
לקראת עונת 2016/2017 הודיעה הנהלת הקבוצה על פירוקה.
חזרזיר: הסרט הוא סרט המבוסס על חלק מסיפוריו של אלן אלכסנדר מילן בספרים "פו הדב" ו"הבית בקרן פו", ומציג בו את חזרזיר כגיבור הראשי של הסרט ומספר את הסיפורים בהם הוא היה הגיבור הראשי.
הסרט יצא לאקרנים במהלך שנת 2003 ויצא ישירות לווידאו ו-DVD בנובמבר באותה שנה.
חזרזיר הוא גור חזירים ורדרד וקטן אשר חי ביער ת"ק הפרסאות לצד חבריו: פו, ינשוף, ארנב, טיגר, איה, רו וקנגה.
יום איסוף הדבש הגיע ליער, וכל החברים מארגנים תוכנית גדולה כדי למצוא מעט דבש, אך חזרזיר לא מעורב בתוכנית בשל גודלו וגילו.
הוא מרגיש בלתי מוערך ויוצא לבדו ליער, שם נוכח לדעת כי הוא בכל זאת יכול לעזור לכל יצור.
בינתיים, תוכניתם של חבריו מצליחה אך הדבורים בורחות מהכוורת וכולם בורחים מהן לבית של חזרזיר, ורק שם הם שמים לב כי הוא נעדר.
וכך יוצאים כולם לחפש את חזרזיר, כשהם נעזרים ומנחים על ידי ספר הזיכרונות שלו.
במהלך החיפושים הם מעלים זיכרונות מהספר ומבינים כיצד חזרזיר הוא הגיבור של כל סיפור, וכיצד תרומתו הייתה כה גדולה אפילו בלי שהבחינו בכך אז.
אך הזמן עובר, וחזרזיר לא נמצא.
סערה מתחילה להשתולל, הספר מתעופף לנהר והמצב הולך ונעשה גרוע מרגע לרגע.
החברים נכנסים למחסה, שם הם מציירים ציורים רבים של חזרזיר, בהם הוא גיבור וגדול.
לאחר שרוחם מתעודדת מעט הם יוצאים לחפש שוב את חברם, אף על פי שהסערה עדיין לא שכחה.
בדרך הם מוצאים דפים מספר הזיכרונות של חזרזיר ומתחילים לאסוף אותם, עד שהם מגיעים לגזע עץ ממוטט אשר נתלה מקצה הצוק ממש לצד מפל גדול.
בקצהו של הגזע תקוע ספר הזיכרונות של חזרזיר.
בצעד נואש מנסה פו להגיע אליו, אך נכנס לצרה גדולה ביותר.
חבריו לא מצליחים לחלץ אותו, אך ברגע האמת בא חזרזיר ומציל את פו, וכולם שמחים מאוד על כך שהדוב ניצל וחזרזיר נמצא.
קנגה והגור רו מגיעים ליער וחזרזיר טובל באמבטיה (פרק 7 ב"פו הדב")
כריסטופר רובין יוצא בראש "מנסע" (מסע) לציר הצפוני (פרק 8 ב"פו הדב")
בונים בית לאיה בקרן פו (פרק 1 ב"הבית בקרן פו")
חזרזיר - חזיר קטן אשר מנסה תמיד לעזור לכולם.
פו הדב - דובון אשר אהבתו הגדולה ביותר היא דבש וחברו הטוב ביותר הוא כריסטופר רובין.
טיגר - טיגריס שחצן וקופצני.
ארנב - ארנב רגיש וחכם.
איה - חמור אפור ופסימי אשר נוהג לקטר על כך שלא מתייחסים אליו.
קנגה ורו - אמא ובן קנגורואים אשר אוהבים אחד את השני מאוד.
ינשוף - בעל החיים ה"חכם" ביותר ביער.
יודע לקרוא ואף אוהב לדבר לא מעט (בעיקר אל עצמו).
בין היתר מרבה לספר סיפורים על משפחתו.
בהלכה, חזקת שליח עושה שליחותו (או: חזקה שליח עושה שליחותו) הוא אחד מכללי החזקות, לפיו יש להניח ששליח שהתבקש לבצע פעולה מסוימת - אכן ביצע אותה, גם אם השליח לא שב והודיע למשלחו על ביצוע השליחות.
הנחה זו תלויה באישיותו של השליח, טיב השליחות ועוד, אולם ההלכה קובעת שבאופן עקרוני ניתן לסמוך על שליח ולא מניחים באופן פשוט כי הוא התעצל, שכח וכדומה.
תוקפו של כלל זה שנוי במחלוקת, ובתחומים מסוימים בהלכה אין סומכים על הנחה זו.
במשנה נאמר שניתן לשלוח עירוב תחומין בידי שליח שיניחנו בסוף תחום שבת, ומשתמע ממנה שאפילו אם השולח לא שמע מן השליח שהדבר נעשה - ניתן להניח שהשליחות התבצעה, ובעל העירוב רשאי לצאת מתחום השבת על סמך העירוב.
האמורא רב יחיאל הסביר זאת בכך ש"חזקה שליח עושה שליחותו".
לדעת רב נחמן כלל זה כוחו יפה לגבי דינים מדרבנן, אבל בדינים מדאורייתא אין לסמוך על חזקה זו.
לעומתו, רב ששת סבר שגם בדינים מדאורייתא ניתן להקל ולהסתמך על כך.
רב ששת הוכיח את טענתו מהלכות שנהגו בבית המקדש: בחצות היום של ט"ז בניסן, יום הבאת קורבן העומר המתיר את התבואה החדשה, מותר לאנשים הרחוקים מירושלים להתחיל לאכול מן התבואה החדשה, בהנחה שהכהנים אכן הקריבו את קורבן העומר.
כמו כן מצאנו שמי שזקוק לקורבן כדי להשלים את טהרתו, ואסור לו לאכול קורבנות עד שיביא את קורבנו המיוחד, רשאי לשים כסף בקופה המיועדת לכך ולהניח שהכהנים העובדים בבית המקדש הוציאו את הכסף מן הקופה, קנו בו קורבן עבורו ואף הקריבו אותו.
על ראיות אלו השיב רב נחמן, שבנושאים המסורים להשגחתו ופיקוחו של בית הדין של הכהנים היושב בבית המקדש, ניתן לסמוך שהדברים נעשו כהלכה, מה שאין כן במקרה של אדם פרטי המתפקד כשליח.
המפרשים מסבירים את טעמו של רב נחמן, בשתי דרכים: יש אומרים שלדעתו הדבר הוא ספק, האם השליח עשה את שליחותו או לא, ולכן פועל כאן הכלל: ספק דאורייתא - לחומרא.
ויש אומרים שלדעתו אין זה ספק ממש, כי לרוב השליח אכן עושה את שליחותו, אבל כיוון שהדבר תלוי בפעולה מסוימת ("רוב התלוי במעשה") - אין סומכים עליו בדיני דאורייתא.
על פי הנימוק השני, מן התורה היה מקום לסמוך על השליח, ורק חכמים הם שהחמירו שלא לסמוך עליו בדיני התורה.
בסוגיה אחרת מופיעה דעת רבי יוחנן, שמי שמוסר גט לידי שליח אינו יכול להניח בוודאות שהגט הגיע ליעדו.
הגמרא מקשה על כך מן הכלל: "חזקת שליח עושה שליחותו", ומשיבה שכלל זה נאמר לחומרא ולא לקולא.
בהסבר דבריו של רבי יוחנן נחלקו שניים מבעלי התוספות.
רבנו תם פירש זאת כדעת רב נחמן, שבדינים מדאורייתא אין לסמוך על חזקה זו לקולא.
לעומתו, ר"י הזקן סבר שאין קשר בין הסוגיות: הכלל שחזקה שליח עושה שליחותו נאמר רק במקרה שבו השליח יודע שאם לא יבצע את שליחותו כראוי - השולח שיסמוך עליו יעבור עבירה, כמו במקרה של עירוב תחומין.
במקרה שבו השליח אינו חושב כך, כמו בשליחת גט, לכל הדעות אי אפשר לסמוך על חזקה זו.
הגאונים קבעו כלל לגבי מחלוקות בין רב נחמן לרב ששת שאין בהן הכרעה ברורה בתלמוד, שבדיני ממונות, שבהם הצטיין רב נחמן כדיין מומחה, הלכה כמותו, ואילו בשאר תחומי ההלכה - הלכה כרב ששת ("הלכה כרב נחמן בדיני וכרב ששת באיסורי").
בנושא הנדון כאן אין הכרעה מפורשת בתלמוד, ולפיכך יש מהראשונים שהכריעו כרב ששת, בהתאם לכלל זה.
לעומתם, ראשונים אחרים הכריעו כרב נחמן, על פי דעת רבי יוחנן הסובר כמותו לדעתם.
בפוסקים האחרונים פסקו בדרך כלל כרב נחמן, שבאיסור מן התורה אין לסמוך על חזקה זו.
יש שכתבו שגם לפי רב ששת חזקה עושה שליחתו קיימת רק במקום שאם לא תעשה השליחות יעבור המשלח על עבירה.
כאשר השליח אינו בר דעת, כגון שוטה וקטן - הכל מודים שאין לסמוך עליו.
מאידך, כאשר השליח בר דעת וגם מקבל שכר על שליחותו - ייתכן שהכל מודים שניתן לסמוך עליו אף בדינים מדאורייתא.
לכל הדעות, אין להניח שהשליח עשה את מלאכתו במהירות האפשרית, אלא יש להמתין עד סוף היום.
חזקת ממון הוא כלל במשפט העברי המעניק עדיפות לצד המחזיק בזמן הווה בנכס או ברכוש, כאשר מתגלע ספק בקשר לבעלות על הדבר בין שני צדדים.
הכלל מורכב מדין החזקה, בנוסף לדין המוציא מחברו עליו הראיה, לעיתים משמש האחיזה בחפץ מסוים ראיה על הבעלות כמו חזקה כל מה שתחת יד אדם שלו.
הכלל "חזקת ממון", מקביל לכלל המוציא מחבירו עליו הראיה המשמש גם הוא כעזר משפטי לאדם שרוצים להוציא ממנו ממון במשפט.
אם כי, הדין "חזקת ממון", חזק יותר מהכלל המוציא מחברו עליו הראיה.
כך למשל במסכת כתובות (עו, ב) מזכיר התלמוד את "חזקת ממון" מול חזקת הגוף, ובמסכת קידושין (עט, ב) מוזכר "העמד ממון על חזקתו" מול חזקת הגוף.
כאשר אדם תובע מחברו ממון, מלבד הכלל "דכאיב ליה כאיבא אזיל לבי אסיא" האומר כי מהסברא אין לאדם להוציא מחברו כסף ללא ראיה ברורה, ישנו כלל נוסף המסתעף מדין החזקה הידוע, ואומר כי מכיוון שהנתבע הוא המוחזק בממון שרוצים להוציא ממנו, לא ניתן להוציא ממנו ללא ראיה ברורה.
דין זה מבוסס על דין החזקה הידוע האומר "אל תוציא דבר מחזקתו", כלומר כל עוד לא ידוע אחרת, יש לנהוג כמו במצב הקודם והוודאי.
בעוד שהכלל "דכאיב ליה כאיבא" לעצמו אינו תקף נגד חזקת הגוף, אז הכלל השני הנקרא "חזקת ממון" תקף נגד חזקת הגוף, זאת לפי דעתו של התנא רבי יהושע בן חנניה ב.
לעומת זאת רבן גמליאל דיבנה חלוק עליו וסבור כי גם במקרה כזה תגבר חזקת הגוף ותכריע את הספק, וכך נפסק להלכה.
מקרה כזה נידון במסכת כתובות, כאשר אדם קידש אישה, ולאחר נישואיה התגלו בגופה מומים, שברור כי לא הייתה מגיעה עובדה זו לידיעתו של הבעל לא היה מקדשה, אלא שלא ידוע אם המומים היו קיימים כבר בשעת הקידושין וממילא הקידושין היו בטעות, או שמא נולדו בגופה לאחר הקידושין.
במקרה כזה קובע רבן גמליאל (במשנה), כי על פי הכלל של חזקת הגוף, כל עוד לא ידוע אחרת יש לומר כי כשם שנולדה בלא מומים, כך הייתה בשעת הקידושין ללא מומים, ורק לאחר מכן הם נולדו.
את דבריו מסייג רבי יהושע בכך שהמומין לא ימצאו לראשונה ברשות הבעל, שכן במקרה כזה יש לומר כי כאן נמצאו וכאן היו, ובטל כוחה של חזקת הממון, ואז תכריע חזקת הגוף את הספק.
לפי שיטה זו של השיטה מקובצת המסבירה את הגמרא במסכת כתובות, נמצא כי בדין "חזקת ממון" יש גם את הדין "חזקה קמייתא", האומר כי מכיוון שהממון היה אצל המוחזק, יש לנו לדון כי גם עתה שלו הוא, עד שיתברר אחרת.
כך גם סבור היד רמ"ה, במסכת בבא בתרא:
חזקה נוספת במשפט העברי, היא הבעלות הראשונית על החפץ.
חזקה זו היא מהחזקות החשובות ביותר במשפט העברי והיא מכריעה את חזקה דמעיקרא ולפי שיטת המהרש"ל אף את "חזקת ממון" הרגילה.
לעומת זאת, המהרש"א וכן משמע בתוספות משמע ש"חזקת ממון" אלימה יותר מחזקת מרא קמא, כלומר כאשר אדם מוחזק בחפץ, לא תכריע חזקת מרא קמא.
כלל זה תקף רק בחפץ שאין כל הסתברות הגיונית אחרת להגעת החפץ לידו, אך חפץ שהדרך היא להשאיל אותו או להשכיר אותו, אין החזקתו מורה על בעלות, ולכן חפץ כזה אינו מקנה עדיפות למי שזה בחזקתו.
גם בהמות וחיות שדרכן להסתובב בעיר בחופשיות ונכנסות מעצמן למקומות שאינן שלהם, החזקתן אינו מהווה הוכחה כי החפץ הוא של המחזיק, ולכן אין לו כל עדיפות.
ישנם הטוענים כי חזקה זו אינה מסברא, אלא חזקה זו היא ככל חזקה באיסורים וזה נלמד מהפסוק "דרכיה דרכי נועם"
כלל זה תקף כאשר הספק קיים על בעלות החפץ עצמו, ולא כאשר הדיון הוא על נושא צדדי, שכן אז אין החזקת החפץ מהווה כל ראיה.
מקרה כזה נידון בגמרא, במי שמכר את שפחתו ובמהלך המכירה ילדה השפחה, ולא ידוע אם השפחה ילדה עוד ברשותו ובבעלותו של המוכר והוולד שייך למוכר, או שהלידה התרחשה כבר לאחר המכירה כאשר היא כבר הייתה בבעלות הקונה, והוולד שייך לקונה.
במקרה כזה, מי שמחזיק בוולד שעליו הספק, הוא זה שיזכה בו.
כלל זה מוסבר ב בסברא ידועה "דכאיב ליה כאיבא אזיל לבי אסיא" (תרגום: מי שסובל מכאב הולך לבית רפואה), כלל המוסבר על ידי רבינו יהונתן במשל לאדם שנכנס לרופא כדי להתרפא ללא כל הוכחה מצידו שהוא חולה.
כך גם, אין לאדם לתבוע בבית המשפט שיפצו אותו, אם כלל לא ברור שהוא צודק, ולכן אדם המחזיק בחפץ לא ניתן להוציא ממנו את החפץ בבית הדין ללא ראיה ברורה.
חזקת מטלטלין (מוזכרת לרוב כחזקה כל מה שתחת יד אדם שלו הוא) היא חזקה בהלכה היהודית, שמשמעותה היא שבאופן רגיל, כל מה שאדם אוחז שייך לו, כל זמן שלא יוכח אחרת.
כשיש ספק אובייקטיבי וברור לגבי בעלות החפץ למשל המחליף פרה בחמור והמליטה ולא ידוע אם לפני המכירה או לאחר המכירה, הדין הוא שהחפץ נשאר אצל מי שכרגע תפוס בחפץ, במקרה של המחליף פרה בחמור הוולד נשאר היכן שנולד.
הראשונים נחלקו מה תאמר חזקה זו כאשר מדובר בשני אנשים האוחזים חפץ אחד, כמו במקרה שבו שניים אוחזים בטלית אחת וכל אחד מהשניים אומר שהטלית שייכת לו ורק לו, מכיוון שהוא מצאה או לחלופין קנה אותה מאורג הבגד.
במקרה כזה המשנה פוסקת כי עליהם לחלוק ביניהם את הטלית, וזאת על ידי חלוקת דמיה במקרה ולא ניתן לחלוק את הטלית עצמה כיוון שהיא תפסד.
האחרונים התלבטו בנוגע לסוגיה זו גם כן, ומצאו כי החזקה "כל מה שתחת יד אדם שלו" של האחד סותרת את החזקה של השני.
לפי שיטת התוספות, במקרה כזה יש לנו להניח ששתי החזקות לא סותרות זו את זו, אלא הטלית שייכת אכן לשניהם, והם טועים (ואינם משקרים בכוונה).
ישנה גם פרשנות האומרת כי במקרה כזה יש לכל אחד חזקה האומרת שרק חצי הטלית היא שלו, שכן במקרה ששנים אוחזים בחפץ, יש לכל אחד תפיסה רק במחצית מהחפץ.
שכן לפי רבי חייא, כאשר אדם תובע מחברו ממון והלה מכחיש חוב זה, וישנם עדים המעידים כי מחצית מהכסף - לפחות - אכן שייך לתובע, במקרה כזה חייב הנתבע להשבע.
הגמרא מוכיחה זאת מהמשנה המוזכרת, האומרת כי שנים אוחזין בטלית, זה אומר כולה שלי וזה אומר כולה שלי זה ישבע שאין לו בה פחות מחציה וזה ישבע שאין לו בה פחות מחציה ויחלוקו.
לפי פרשנותו של רבי חייא, כל אחד מהם תובע את חברו על כל הטלית, שהרי הוא אומר "כולה שלי", ולכן על השני להשבע, שכן "אנן סהדי דמאי תפיס האי דידיה היא", כלומר החזקה מחשיבה את המחצית שכל אחד מהם תופס - כאילו היא שלו בבירור, ובכך מחזקת מחצית מטענת התובע.
חזקת קרקעות או חזקת שלוש שנים היא הלכה המעמידה נכס מקרקעין בידי מי שהחזיק בו תקופה ארוכה של שלוש שנים.
החזקה מאפשרת להתגונן כנגד תביעה מצד בעלים קודמים, להם עומדת חזקת מרא קמא, ללא הצגת שטר הקניין.
המחזיק בנכס נדרש להוכיח את החזקתו על ידי עדים, והמערער על בעלותו, יכול לשבור את החזקה באמצעות מחאה שתיעשה לפני תום שלוש השנים.
אין לחזקה כח ללא טענה אודות רכישה, קבלת מתנה או ירושה.
חזקת קרקעות שאורכת שלוש שנים, הייתה הלכה ידועה בתקופת התנאים, שחכמים נחלקו בטעמה.
לדעת חכמים במשנה, שלוש השנים הן דרישה הכרחית, ואילו לדעת רבי יהודה, שלוש השנים נדרשות רק כאשר בעל הקרקע נמצא במקום מרוחק.
התלמוד מציע כמה הסברים לאופן פעולתה של החזקה.
לפי ההסבר הראשון המוצע בתלמוד הבבלי, שהוא ההסבר היחיד המובא בירושלמי, חזקת שלוש שנים נלמדת משור המועד; כמו ששור נהיה מועד לאחר שלוש נגיחות, כך קרקע עוברת לרשות המחזיק בה בשלוש שנים.
בסוגיית הבבלי הוגבל הלימוד משור המועד לשיטת רבי ישמעאל, שכן לדעתו אין החזקה מחייבת שלוש שנים קלנדריות, אלא אכילת שלושה מחזורי גידול.
ההסבר של החזקה לשיטת חכמים נאמר על ידי רבא, הקושר את משך החזקה לתקופה בה שומר אדם על שטר.
לדבריו, אדם שומר על שטרו לכל היותר שנה ושנתיים, כדי שבאמצעותו יוכל להוכיח את רכישת הקרקע, אולם לאחר שלוש שנים אין הוא נזהר לשמור את שטרו.
לפי הסבר אחר שהוצע בתלמוד, שתיקהו הממושכת של הבעלים לאורך שלוש שנים מוכיחה שהקרקע כבר אינה שלו.
הסבר זה נדחה לכאורה, אולם לפי חלק מהפרשנים הוא לא נדחה לחלוטין, ושיטת רבא מבוסס עליו.
המפרשים הציגו הסברים שונים לדברי רבא, שמקובל לחלקם לשתי גישות עיקריות:
עד שלוש שנים אדם רגיל לשמור על שטרו.
לכן בכל עימות בין המחזיק לבעלים, יגברו הבעלים.
לאחר שלוש שנים אין חובה של הצגת השטר, ונטל הראיה יושת על כתפי המערער.
לפי גישה זו ההסבר האחרון של הגמרא עומד בפני עצמו וההסבר הקודם נדחה.
שתיקת הבעלים למראה חבירו המחזיק בקרקעו, היא ראיה נגדו.
מנגד עומדת ראיה לטובתו - התביעה מהמחזיק להציג שטר.
האיזון הזה משאיר את הקרקע בחזקת הבעלים.
לאחר שלוש שנים יורדת הטענה של השטר, ושתיקת הבעלים מכריעה את הדין לטובת המחזיק.
לפי גישה זו ההסבר האחרון מבוסס על ההסבר הקודם.
בעלי הגישה השנייה חלוקים ביניהם בהסבר המדויק של הדברים.
הרמב"ן כותב שהטעם מבוסס על שתיקת המערער היוצרת 'רגלים לדבר', אלא שעד שלוש שנים אומרים למחזיק הראה שטרך.
לאחר שלוש שנים כיוון שלא נזהרים בשטר, טענה זו נופלת ואומרים שלא לחינם שתק המערער.
במקום אחר מסביר הוא שאי הזהירות בשטר נובעת מהעובדה שהוא מחזיק שלוש שנים בנכס ואין מי שמערער על כך.
הריטב"א סבור שהראיה נגד הבעלים אינה מצריכה זמן ארוך.
כאשר יודעים הבעלים ושותקים זו ראיה שמכרו.
אלא שבמשך שלוש שנים יש ראיה נגדית של הראה שטרך.
ואילו הרשב"א סבור שהזהירות בשטר במשך שלוש שנים, היא תוצאה של העובדה שעד שלוש שנים אין מקפידים הבעלים על מי שמחזיק בשלהם.
לאחר שרואה המחזיק שעברו שלוש שנים והבעלים לא ערערו, הוא מרגיש ביטחון ואינו שומר על שטרו.
דין תורה או תקנת חכמים
חלק מהראשונים כתבו במפורש שחזקת קרקעות היא תקנת חכמים.
לפי הגישה הראשונה הכוונה לתקנת חכמים שקבעה שאם יוכיח את החזקתו בקרקע שלוש שנים לא יצטרך להציג שטר.
לפי הגישה השנייה תקנת חכמים אינה היסוד של החזקה, אלא ההסדרה שלו לפי הכללים.
המשמעות לכאורה היא, שלפי הגישה הראשונה כל תוקפה של החזקה אינו אלא של תקנת חכמים.
לפי הגישה השנייה נראה שתוקף החזקה הוא מהתורה, ורק ההסדרה של פרטי הדין נעשו על ידי חכמים.
מבין האחרונים ידועה שיטתו של בעל 'קצות החושן' שהציג עמדה נחרצת של תקנת חכמים.
אולם כבר כתבו כמה מהאחרונים שגם אם מקור הדין הוא בתקנת חכמים, לאחר התקנה יש לחזקה כח של ראיה מהתורה.
אחרונים רבים דנים בשאלה, האם המחזיק בקרקע זוכה בה מכח ראיה, או שאין הוא אלא מוחזק בקרקע.
לפי הגישה הראשונה, חכמים תקנו את הכללים, ולמחזיק אין ראיה אלא רק הגדרת מוחזק.
לפי הגישה השנייה, ייתכן ששתיקת הבעלים היא ראיה.
מלשונו של הרמב"ן שהגדיר את השתיקה 'רגלים לדבר', נראה שגם לפי הגישה השנייה, ייתכן שאין כאן אלא מוחזק בלבד.
לפי המשנה יש הבדל בין נכסים שהשימוש בהם הוא תדיר, שחזקתם שלוש שנים מיום ליום, לעומת שדה הבעל שחזקתה קצרה יותר.
כמו כן חזקת שדה האילן אינה נמדדת במשך זמן, ומסתפקת בשלושה קטיפים של פירות.
אולם מהגמרא עולה שהמשנה אינה מבטאת את שיטת חכמים.
לפי רב לדעת חכמים בכל נכס וגם שדה בעל ואילן משך החזקה הוא שלוש שנים מלאות.
לפי שמואל בשדה אילן בלבד, ניתן להסתפק בשלושה קטיפים מאותו סוג של פירות.
זה יכול להיות בפחות משלוש שנים מלאות.
הדוגלים בגישה הראשונה בהסבר החזקה, לא יכלו לקבל את האפשרות של חזקה קצרה משלוש שנים (שהרי הכל נקבע בהתאם לזהירות המקובלת בשטר).
אולם לפי הגישה השנייה, יש מקום לחזקה קצרה משלוש שנים מלאות.
שכן היסוד של החזקה הוא בעובדה שהמחזיק אוכל פירות של שלוש שנים והבעלים שותקים.
החזקה תקפה רק כאשר נעשה שימוש רציף בכל הנכס, באופן מקובל, ונושא רווח.
חזקה של דירה מצריכה מגורים קבועים בדירה בימים ובלילות.
חזקה של חנויות מצריכה שימוש בימים בלבד.
חזקה בשדה מצריכה אכילת פירות באופן שהרווח יתר על ההוצאה.
חזקה של קרקע לא חקלאית מצריכה שימוש שרלוונטי לאופי המקום, כגון שטיחת פירות או העמדת בעלי חיים או חפצים.
זריעה בשדה במקום שאינו שמור כגון מחוץ לגדר אינה מועילה.
למרות הדרישה לרציפות, במקומות בהם נוהגים להוביר שדות החזקה תקפה גם אם זרע שנה והוביר שנה.
כמו כן נדרשת רציפות של האדם המחזיק.
אם החזקה מתבצעת על ידי אנשים שונים, אין הם מצטרפים; אלא אם מדובר ברוכשים שרכשו את הקרקע באמצעות שטר, או באדם שהחזיק ומת, ובנו המשיך להחזיק אחריו.
ישנו דיון בשאלת החזקה של מקום בבית הכנסת.
חזקת קרקעות אינה תקפה, כאשר לפני תום שלוש השנים תובע הבעלים הראשון את המחזיק לדין.
הגמרא מלמדת שניתן לשבור את החזקה גם באמצעות מחאה.
המחאה היא הודעה של הבעלים בפני שני עדים, שהוא עומד לתבע את המחזיק לדין.
ניתן למחות גם כנגד מי שמחזיק בשדה באופן חוקי, כגון בשדה הממושכנת למלוה, או שמוחזקת בחכירה בידי אריס.
שני העדים כותבים את לשון המחאה בשטר, אף על פי שהמוחה לא הורה על כך.
המחאה תקפה גם אם לא הגיעה לאוזני המחזיק.
אפילו אם העדים נמנעו מלפרסמה, המחאה תקפה.
למעט במקרה בו המוחה עצמו דרש מהם לא להוציא הדבר מפיהם.
מחאה אחת מספיקה לשלוש שנות חזקה.
היוצאים מן הכלל - אלו שאין להם חזקה
ישנם אחד עשר יוצאים מן הכלל, שלא יוכלו לזכות בשדה גם אם יוכיחו חזקה בת שלוש שנים: 1. אומן - בעל מלאכה.
2. אריס - המעבד את השדה וזוכה בחלק מהיבול.
3. אפוטרופוס - הממונה על נכסי הבעלים.
7. אב בנכסי בנו הסמוך על שולחנו.
8. בן זה בנכסי אביו.
המשותף לכל אלו שנוכחותם בנכס מקובלת, ואינה מעוררת מחאה מצד הבעלים.
לכן אין היא מעידה על רכישת הנכס.
כמו כן יוצאים מן הכלל: 9. ראשי גלויות בתקופת התלמוד - בעלי שררה שאדם ירא למחות בהם.
10. גזלנים - מי שהוחזק גזלן על הנכס המדובר, וכן מי שמשתייך למשפחת פשע שמסוגלים להרוג על עסקי ממון.
11. עובדי כוכבים - אומות שאינן מקפידות על גזל והטלת אימה.
מלבד זאת לא ניתן לטעון לחזקה בנכסי חרש שוטה וקטן.
וכן לא ניתן לטעון לחזקה בנכסי אדם הבורח מחמת סכנת נפשות.
חזקת כשרות בהלכה היהודית היא חזקה הקובעת כי כל יהודי שומר תורה ומצוות אמין להעיד, כל עוד לא הוכח ההפך.
חזקה זו מבוססת על ההנחה שכל יהודי צדיק כל עוד לא הוכח אחרת, ולכן החזקה אומרת שגם כאשר התרחש מעשה מסוים לפנינו המערער לכאורה את אמינותו, עלינו לדון אותו לכף זכות ולהניח שהוא לא עבר את העבירה כל עוד לא הוכח אחרת.
דוגמה לכך היא למשל כאשר אדם נשא אישה והתגלה כי איננה בתולה, עלינו להניח שהסיבה לכך היא מעשה אונס ולא זנות מרצון, או לחלופין היותה מוכת עץ.
קיימת מחלוקת בתלמוד האם אדם יכול להעיד על עצמו כי הוא אינו אמין, אך להלכה נפסק שלא, מכיוון שאין אדם משים עצמו רשע.
אחת ממצוות התורה היא "בצדק תשפוט עמיתך", האומרת כי יש לדון את כל האדם לכף זכות.
רבי ישראל מאיר מראדין פוסק בספרו חפץ חיים, כי כאשר אנו רואים אדם שעושה מעשה שנראה לכאורה שאינו ראוי, יש לשקול את המעשה מול העושה.
אם עושה המעשה הוא אדם המוחזק כצדיק ותלמיד חכם, עלינו להאמין שהמעשה שעשה גם הוא כשר וישר, גם אם הדברים מטים יותר שהדבר אינו כשר.
במקרה והאיש נחשב ל"בינוני", כלומר אדם כשר הנשמר מאיסורים, אבל נכשל לעיתים בעבירות, יש לדונו לכף זכות אם המעשה נוטה לשני הצדדים, אך במעשה שנוטה לחובה אין חובה כזו.
אם כי, אסור לדבר עליו לשון הרע גם במקרה כזה, ועדיף לדונו לכף זכות גם במקרה כזה.
לעומת זאת, אדם המוגדר כרשע אין חיוב לדונו לכף זכות, גם אם מצד המעשה נראה שכוונתו הייתה לטובה.
חזקה בעקבות מקרים היא אחד ממיני החזקות ההלכתיות.
חזקה זו אומרת כי כאשר מציאות מסוימת חזרה על עצמה מספר פעמים, השתנה המצב (ה'סטטוס') הקודם, ויש להעמיד את החזקה על המצב החדש, שאומר - למשל בשור המועד - כי מטבעו ודרכו של אותו שור לנגוח בעלי חיים אחרים או אנשים.
שור מועד הוא מושג תלמודי המתאר שור שהוחזק בחזקת נגחן.
שור מוגדר כמועד אם הוא נגח שלוש פעמים.
מלבד תשלום הנזק בעל השור חייב מלכתחילה לשמור על השור כדי שלא יזיק.
יש תנאים הסוברים שעל ידי שמירה מתאימה נפטרים מתשלום הנזק.
המקור בתורה הוא על פי המובא במקרא בפרשת משפטים: .
לפי פרשנות אביי, אילו היה כתוב רק "תמול" (כמו "אתמול"), היינו אומרים כי הכוונה היא לנגיחה אחת, ועל ידה הוא מוחזק למועד.
כאשר כתוב "מתמול", הוסיפה התורה פעם נוספת, ובמילה "שלשום" - פעם שלישית, ורק אחרי שלוש פעמים הוא נחשב למועד.
לפי פרשנות רבא, האות מ' במילה "מתמול" אינה מיותרת, ולכן הפעם השלישית נלמדת מהמילים "ולא ישמרנו".
בכך נחשב השור לשור מועד, ובניגוד לשור תם, שאם הזיק משלם חצי נזק בלבד ובתנאי שלא יעלה על ערך השור המזיק, שור מועד משלם נזק שלם אף אם שוויו פחות משווי הנזק.
אם המזיק בוחר לשלם בקרקעות עליו לשלם מן המובחרות שבקרקעותיו ("קרקע עידית").
השאלה היא, האם חזקה זו תקפה גם בדינים או באיסורים אחרים.
למעשה, חז"ל קבעו כי דבר החוזר על עצמו מעל פעמיים (לשיטת רבי יהודה הנשיא), או מעל שלוש פעמים (לשיטת רבן שמעון בן גמליאל), אין כאן יד המקרה ואם מדובר באירוע רע, יש למנוע אותו.
רב יוסף, שנשאל על ידי רב יוסף בריה דרבא מה היא ההלכה למעשה, קבע כי בנישואים (אישה קטלנית) ומלקות ההלכה כרבי יהודה הנשיא, ובברית מילה ובהלכות שור מועד, ההלכה כרבן שמעון בן גמליאל, שרק שלוש פעמים מייצרות חזקה.
לפי כללים אלו נקבעו ההלכות הבאות, לפיהן לפעמים החזקה נקבעת בשתי פעמים, ולפעמים בשלוש.
שור המועד: שור, שהזיק בעל חיים או גרם לכל נזק אחר, נחשב לשור תם שמוחזק שאינו מזיק, ולכן בעליו משלמים רק חצי מהנזק בלבד.
לעומת זאת, שור שנגח בעל חיים או אדם אחר, במשך שלוש פעמים, יוצא מחזקת שור רגיל ("תם") שמוחזק שאינו מזיק סתם כך, ונחשב מעתה לשור מועד, ומשכך, חלה אחריות מלאה על בעליו שישמרנו היטב, והוא חייב לשלם תשלומי "נזק שלם" (תשלומים מלאים) על נזקיו.
- בכך פסק רב יוסף כרבן שמעון בן גמליאל, שחזקה היא בשלוש פעמים, וזאת על פי הכלל כי שאין להוציא מחזקת ממון בדבר שאינו ברור במאת האחוזים, שכן המוציא מחבירו עליו הראיה, ולכן יש להחמיר ולפסוק כרבן שמעון שחזקת שור המועד היא בשלוש פעמים.
בטבע הגוף (אישה שהפילה; ווסת)
גם בנושא גירושים נקבע כי אישה שהפילה את ולדה, וחזרה והפילה שלוש פעמים, חזקה עליה שהיא מפילה את ולדותיה, ועל בעלה לגרש אותה ולשלם לה את כתובתה (האישה רשאית להינשא לאחר, שכן חכמים תלו את ההפלות בבעל ולא באישה).
בכך נפסקת ההלכה כרשב"ג שחזקה היא בשלוש פעמים, וגם כאשר שתי אחיות הוחזקו במחלה מסוימת, אין להימנע מלישא את השלישית, שכן בחזקת משפחה, שהיא חזקה קלה יותר, יש להחמיר רק על פי חזקה שהוחזקה על פי שלוש פעמים.
למרות שכך פסקו רוב הראשונים - שחזקה זו היא בשלוש פעמים, בשולחן ערוך נפסק שכבר בשתי אחיות ישנה חזקת איסור, דבר שהוא לכאורה נגד דעת רוב הראשונים.
ויש שחילקו בין "משפחת נכפין" ו"משפחת מצורעין" - מחלה שאובחנה בקרב המשפחה המורחבת (הכוללת גם בני דודים וכדומה), לבין מחלה שאובחנה בקרב אחיות מאותה משפחה עצמה, שבה החזקה היא כבר בשתי פעמים.
לפי שיטה אחרת, של הנימוקי יוסף, אפילו רבי יהודה הנשיא עצמו מודה בחזקה כזו, שהיא רק בשלוש פעמים, שהרי מדובר רק בחזקת משפחה, ואין מדובר בסכנת פיקוח נפש אלא בסכנת חולי שהיא חמורה פחות.
אך יש אומרים שגם כאן ההלכה שחזקה היא כבר בשתי פעמים.
חזקת שור המועד תקפה גם בדיני נידה, בקביעת הווסת.
הווסת הוא זמן קבוע כלשהו, הנקבע לפי ימים או שעות וכדומה, בו מגיע הדם באופן קבוע בכל חודש.
הווסת צריך להתחיל בכל חודש באותו תאריך (בלוח העברי) או בהפרש קבוע של ימים, או מלווה בהרגשה גופנית קבועה.
בנושא זה נקבע, כי אישה שנקבעה כנידה ביום קבוע, במשך שלוש פעמים, שלכולן מכנה משותף, למשל יום בחודש, נקבע יום זה כיום הווסת, ואסור לקיים יחסים אתה באותו יום (ולילה קודם - או להפך).
גם חזקת מומחה נקבעת על פי שלוש פעמים.
כך למשל נפסק בהלכות שבת כי קמיע שהוחזק שלוש פעמים כמרפא, או לחלופין שמי שכתב את הקמיע הוחזק כמומחה בשלוש פעמים, מותר לטלטל אותו בשבת כי הוא נחשב ל"תכשיט".
וכן, כאשר קונים תפילין מסופר, יש לבדוק שלושה בתים של תפילין ואם הן כשרות הוחזקו התפילין ככשרות.
גם זו תלויה במחלוקת בין רבי יהודה הנשיא ואביו, האם די בשתי פעמים או שלוש
לעומת זאת, במספר חזקות, פסק רב יוסף כרבי יהודה הנשיא.
בכך נפסקת ההלכה כרבי יהודה הנשיא, שחזקה היא בשתי פעמים.
הסיבה לכך שרב יוסף מקל במחלוקת זו ופוסק שדי בשתי פעמים כרבי יהודה הנשיא היא מכיוון שמדובר באדם שהתחייב ממילא במיתת כרת, ולכן יש להקל במיתתו.
יש המפרשים, שלמעשה מדובר כאן בחומרה, שכן יש להחמיר בקיום המצווה לבער את הרשעים מעם ישראל ולייסר אותם.
כך גם בנושא נישואים נקבע כי אישה שנישאת לבעל אחד ומת, וכך גם לשני, לא תינשא עוד, שכן חזקה עליה שיש בה דבר הגורם לבעליה למות, והיא נקראת אישה קטלנית.
בנושא זה, שהוא פיקוח נפש וספק נישואין עם עקרה או אישה קטלנית שנישואיה סכנה, החמירו חז"ל כרבי יהודה הנשיא שחזקה היא כבר בשתי פעמים.
גם בנושא ברית מילה נקבע כי אישה שבנה הראשון מת מחמת מילה, וכך גם בנה השני, לא תמול עוד את בניה, שכן חזקה שבניה חלשים ומתים מחמת מילה.
גם כאן החמירו שכבר בשתי פעמים נפסקה ההלכה כרבי יהודה הנשיא, שכן מדובר בחשש פיקוח נפש ולכן מחמירים כבר בשתי פעמים, למרות שחזקה זו נחשבת לחזקה קלה יותר, שכן לא הוחזקה מציאות מסוימת באותו גוף עצמו, אלא בשלושה גופים מאותה משפחה, וחזקת משפחה היא חזקה קלה יותר.
לעומת זאת, כאשר שתי אחיות הוחזקו במחלה מסוימת, אין להימנע מלשאת את השלישית, שכן בחזקת משפחה, שהיא חזקה קלה יותר, יש להחמיר רק על פי חזקה שהוחזקה על פי שלוש פעמים.
חקרו האחרונים, האם שלוש פעמים שהתרחשו בזה אחר זה מייצרים חזקה, או שמא חזקה היא דווקא כאשר שלוש הפעמים מתרחשים בפעם אחת.
עוד חקרו האחרונים, אם חזקה זו היא סימן, או סיבה.
בהלכה, חזקת הדין היא אחת ממיני החזקות, שבה משתמשים בהלכה (אך אינה שימושית במשפט העברי).
חזקה זו היא חלק מחזקה דמעיקרא
חזקה זו קיימת כאשר מעשה מסוים, שמחיל דין מסוים מוטל בספק, ואין בידינו לברר מה היא המציאות האמיתית, למשל כאשר יש מצב של תרי ותרי, שישנם שני עדים המכחישים שני עדים אחרים, ואיננו יודעים אילו עדים הם האמיתיים.
במקרה כזה, יש להעמיד את האישה על חזקת הדין בו היא נידונה לפני המעשה שעורר את הספק, ולכן אם הייתה פנויה והתעורר ספק לגבי קידושיה, ההלכה קובעת שהיא נשארת בחזקתה כפנויה ומותרת לכל העולם.
וכן במקרה הפוך, אם הייתה אשת איש והספק הוא אם התגרשה, יש להעמידה על חזקתה הראשונה כנשואה והיא אסורה לכל העולם עד שתקבל שוב גט מבעלה.
דין מורכב יותר, הוא חזקת הדין כאשר בשעה שהחלה החזקה, היא לא הייתה תקפה, אלא לשעה מאוחרת יותר ולמצב אחר, ולמשל:
הבהרה: כאשר אישה נשואה עם גבר, היא בחזקת איסור, כלומר שאם ימות הבעל ללא בנים, תהיה כבולה להנשא לאחיו לפי דיני יבום.
המקרה: המבוכה מתעוררת, כשאינו ברור אם הבעל המת שהיה נשוי לאישה המותרת גם למייבם, קידש אישה נוספת שהיא קרובת היבם, ובכך לא תיזקק האישה לייבום, במצב כזה קובעת ההלכה שהאישה הראשונה, זו שאינה קרובת היבם, במצב של "חזקת היתר" לייבם בעוד בעלה קיים.
בדין זה קיים חידוש, שהרי בעוד שבעלה חי, אין היא זקוקה לייבום, נמצא שחזקת ההיתר לייבם מתייחסת רק לתקופה מאוחרת יותר שעדיין אין היא קיימת.
במצב זה ניתן היה לומר שאין לחזקה כזו תוקף, כי ההשלכות של החזקה אינן באות במקביל לקביעת ההסתברות.
למרות זאת, קובעת ההלכה כי חזקה זו, שלא היה לה תוקף בזמנה, נחשבת לחזקה.
נחלקו החכמים איזו חזקה גוברת כאשר חזקת הגוף עומדת בסתירה לחזקת הדין.
הבהרה: נגעי הגוף המטמאים, סדר הופעתם הוא ראשית בהרת, ולאחר מכן צומח עליה שיער לבן.
המקרה: אדם שנטמא באחד הנגעים הכתובים בתורה, כגון שחין או מכווה שהם פגימות בעור הנגרמות מדלקת או מאש, ולאחר מכן צומח בהן שיער לבן.
אך לפני שנטהר מנגעים אלו, התעורר ספק חדש, שכן הופיעה בעורו בהרת חדשה ובה שיער לבן ולא ברור מה הופיע קודם השיער או הבהרת.
בין חכמים לבין רבי יהושע קיימת מחלוקת עקרונית לגבי מקרה שבו קיימות שתי חזקות הסותרות זו את זו, חזקת הגוף וחזקת הדין, האם חזקת הגוף גוברת, או האם חזקת הדין גוברת.
חזרזיר הוא אחת הדמויות הבדיוניות העיקריות בסדרת הספרים "פו הדב" ובזיכיון "פו הדב" של חברת וולט דיסני כשאחד הסרטים בכיכובו.
חזרזיר הוא גור חזירים ורדרד קטן שחי ביער ת"ק פרסאות ביחד עם חבריו: פו הדב, טיגר הטיגריס, ארנב, קנגה ורו הקנגורואים וינשוף.
הופעותיו של חזרזיר בסרטים ובסדרות
"הסרט הגדול של חזרזיר" (בכיכובו של חזרזיר, 2003)
חזרזיר גם הופיע בסדרה "הרפתקאות פו הדוב" ששודרה בזמן דיסני בערוץ 2 בשנת 1988, ובסדרה "חבריי טיגר ופו" ששודרה בין השנים 2007–2010.
חזרה היא אירוע שמתרחש כהכנה לקראת הופעה.
הוא מתקיים כצורה של תרגול, על מנת להבטיח שכל הפרטים של הביצועים שלאחר מכן ערוכים ומוכנים כראוי ומתואמים ביניהם.
השימוש הנפוץ ביותר בחזרות קיים בתחום אמנות הבמה, כהכנה לפני הצגה בפני קהל צופים.
חזרה גנרלית (על פי האקדמיה ללשון העברית: חֲזָרָה כְּלָלִית) היא החזרה האחרונה, בתום סדרה של חזרות.
במהלכה מוצגת ההופעה בשלמותה, בהיקף מלא, בהשתתפות כל צוות השחקנים ושאר בעלי התפקידים (תאורנים, אנשי סאונד, נגנים וכדומה).
בחזרה גנרלית בתיאטרון, השחקנים מופיעים בלבוש מלא (תלבושות, איפור, פיאות וכדומה), ועושים שימוש באביזרים אמיתיים.
עבור מופע מוזיקלי, החזרה הגנרלית היא החזרה האחרונה לפני ההופעה.
בתיאטרון, אנסמבל שחקנים עורכים חזרות, כהכנה לקראת ביצוע הופעה או הופעות בפני קהל.
בשלבים המוקדמים של תהליך ההפקה, החזרות המתרחשות אינן כוללות את ההיבטים הטכניים של ההופעה (כגון: תאורה, ציוד סאונד והגברה וכדומה), והן משמשות בעיקר כדי לסייע לשחקנים ללמוד את הדיאלוג ולגבש את אופן התנועות שלהם על הבמה.
בדרך כלל, השחקנים לא עושים חזרות על סצנות שלמות במהלך החזרה הטכנית, אלא מבצעים דיאלוגים ו/או פעולות המשמשות את מנהל הבמה כנקודות ציון זמן - מתי יש לבצע פעולה טכנית מסוימת (או סדרת פעולות).
חזרה טכנית מקוצרת כוללת, בדרך כלל, רק את סיקוונס הפתיחה והסיום של כל סצנה או מערכה.
השימוש במונחים "חזרות" ו-"חזרות גנרליות" נפוץ גם מעבר לתחום אמנויות הבמה.
כאשר ארגון צריך ללמוד כיצד ליישם את התהליך חדש, הוא עשוי לערוך חזרות של הפעילות מראש.
ארגוני חירום עורכים לעיתים קרובות חזרות של ההכנות שלהם לתגובה לאסונות אזרחיים.
צבא שמתכנן לתקוף יעד מסוים עשויים ליצור דגם של היעד, ולערוך חזרות של ההתקפה.
תהליכי הטמעתם של שינויים משמעותיים בתחומי תעשייתיים ומורכבים מבחינה טכנית, כגון תחום מערכות מידע, מתבצעים לעיתים קרובות רק לאחר חזרות, במיוחד כאשר הדבר דורש תיאום של מספר רב של פעילויות, תוך אילוצי זמן.
חִזְרָן צִ'ילָה (שם מדעי: Chusquea quila; קרוי גם בָּמְבּוּק צִ'ילָה או בפשטות צִ'ילָה), הוא מין של חזרן רב שנתי בסוג חזרן הרים דרום-אמריקני הגדל ביערות הגשם הממוזגים של צ'ילה וארגנטינה.
המין נפוץ בעיקר בצ'ילה שבה טווח התפוצה שלו משתרע ממחוז ביוביו עד למחוז אייסן, בעוד שבארגנטינה הוא מצוי אך ורק על האי ויקטוריה באגם נאוול ואפי השוכן במחוז נאוקן שבפטגוניה.
זהו המין הדרומי ביותר בקבוצת החזרנים והוא מצוי עד לקו הרוחב 47 דרום.
בניגוד לרוב הבמבוקים שגדלים עם מרווח ביניהם, הקנים של חזרן צ'ילה גדלים בצפיפות גבוהה הגורמת להם להראות מרחוק כשיח צפוף וגבוה.
הבדל נוסף אצל מין זה, הוא שהקנים מוצקים ואטומים בפנים, בניגוד לקנים החלולים של שאר הבמבוקים.
חזרן צ'ילה הוא צמח גבוה למדי: גובהו הממוצע הוא 8-2.5 מטר, אך לעיתים הוא עשוי להיצמד לעץ גבוה ו"לטפס" עליו עד לגובה של 20 מטר.
מהזרעים של חזרן הצ'ילה ניתן להכין קמח, והקנים הצעירים שלו אכילים.
הקנים הבוגרים של חזרן הצ'ילה מכונים על ידי המקומיים "קולהוס" או "קולגוס", ונעשה בהם שימוש להכנת רהיטים בעבודת יד.
חסרונם של הקנים הוא בכך שהם דליקים מאוד, אפילו כאשר הם רטובים.
חזרן הצ'ילה הוא אחד המארחים של פטריות אכילות מהסוג Ramaria, והוא מהווה מקור מזון לפודו הדרומי - מין אייל קטנטן האנדמי לדרום האנדים.
ניתן למוצאו לאורך אגני ניקוז, נהרות, וביצות.
המין מסתגל היטב לאקלים הממוזג הקר בדרום אמריקה, ושורד עד 15 מעלות מתחת לאפס.
החזרן צומח בעמקים ובמורדות ההרים עד לגבהים של 900 מטרים בהרי האנדים ורכס החוף - גובה נמוך יחסית לעצים אחרים באנדים.
קנים חדשים מתחילים לצמוח בסוף אפריל, והקנה עשוי לגדול ב-15 ס"מ ללילה.
ככל שהקנה גדל מהירות הצמיחה שלו הופכת לאיטית ביותר.
ביערות רבים בדרום אמריקה ובמקומות בהם הצמחייה המקורית נכרתה, נפוצים יערות-שיח כאלו של חזרן צ'ילה אשר יוצרים סבך עבה וצפוף ביותר שכמעט ובלתי חדיר המכונה על ידי המקומיים "צ'ילאנטוס".
הפריחה של כל שיח חזרנים מתרחשת במחזורים סדירים כל 15 שנים, ולאחר מכן כל החזרנים של השיח מתים.
עובדה זאת גורמת לבעיות אקולוגיות למיקרו פאונה הגדלה תחת השיחים הללו (מכרסמים למשל), שכן לאחר שהחולייתנים הקטנטנים ניזונו זמן רב מזרעי הבמבוק והגדילו את המושבות שלהם תחתיו במשך מספר שנים, בעלי החיים הללו נאלצים במהירות למצוא מחסה ומקורות מזון אחרים.
חזרת או חְרֶיין (מיידיש: כריין, מן השפות הסלאביות כדוגמת רוסית: Хрен) הוא מטבל המאופין בחריפות "קרה", העשוי מגרידה של חזרת הגינה.
המטבל נפוץ במטבח היהודי האשכנזי כתוספת למנות בשר או דגים.
מצוי גם במטבחים הגרמני, הפולני, הרומני ובמזרח אירופה בכלל.
חזרת אדומה – מגורדת בתוספת שורש סלק (מבושל או חי) מגורר, סוכר, מלח ומיץ לימון
חזרת לבנה – מגורדת עם חומץ, ולעיתים סוכר ומלח
החזרת משמשת תוספת למאכלי בשר או דגים.
בן לווייתו הידוע ביותר הוא הגעפילטע פיש.
בצורתו הגולמית הוא מוכר במיוחד כמרור.
במטבחי מזרח אירופה החזרת מוגשת לצד מנות דגים ובשרים, לרוב לצד לשון בקר או מתאבני דגים.
החזרת היא מאכל ידוע ומוכר בקרב הקהילות האשכנזיות ומוזכרת בכתבים עוד מהמאה ה-12.
מחוץ למטבח האשכנזי, מכינים את החזרת עם גבינה או מוצרי חלב, כך למשל ב נהוג להכין את החזרת עם שמנת חמוצה.
במתכונים אחרים החזרת מוכנה עם תפוחים, חמוציות או תפוזים.
חזרי אלי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי נתן גושן.
השיר יצא לאור ב-16 ביולי 2019 כסינגל השלישי מתוך אלבומו החמישי של גושן, באתי לחלום, על ידי חברת התקליטים יוניסל.
עם יציאתו נכנס השיר למקום הראשון במצעד הרשמי של גלגלצ ולמקום ה-20 במצעד של מדיה פורסט.
השיר נכתב והולחן על ידי נתן גושן והופק על ידי סתיו בגר, שאיתו גושן שיתף פעולה בכתיבת השיר Nana Banana של נטע ברזילי.
השיר הוא בסגנון פופ רוק.
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של גושן ב-16 ביולי 2019. האודיו מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל.
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-6.2 מיליון צפיות ביוטיוב.
חזקת החפות היא סדרת טלוויזיה רוסית מז'אנר המותחן בהפקת ערוץ 1 הרוסי בבימויה של רנאטה ליטווינובה.
בוריס אברוטין הוא עורך דין מצליח שלא הפסיד אף מקרה בקריירה שלו.
הוא אדם ציני, עשיר, עם חוש הומור.
אך המאפיין העיקרי שלו הוא לחוש באופן ברור את חפות לקוחותיו, גם אם כל הנסיבות נגדם.
כישרון זה התגלה בבוריס בילדותו, כשאביו הורשע ונורה למוות.
אחד הלקוחות שאברוטין סייע לו בהצלחה, מואשם בהריגת שוטר.
החוקרים לא יכולים לסלוח לעורך דין כזה וראש מחלקת החקירות מורה לחוקר דניס גלבוב לאסוף כל פיסה אפשרית על אברוטין ולהכפיש אותו.
גלבוב מוזמן לסייע לעיתונאית סבטלנה ורניצקאיה.
בתואנה של צילומי סרט תיעודי על עורך הדין, היא פותחת בחקירה עיתונאית עצמאית עליו.
צוות משרדו של אברוטין לוקח על עצמו מגוון מקרים שלכל אחד מהם מוקדשים שני פרקים.
הם מתעסקים במחלוקת בין שכנים, שמובילה להרג של האחת את השנייה באמצעות אקדח, תיק על מותם המסתורי של חולי בית חולים, בהם מואשמים קרדיולוגית מומחית בפשע ומותה של נערה בידי יריבתה לכאורה במאבק על גבר.
בנוסף לענייני בילוש, ליבת הסדרה היא סיפור חייו האישי של אברוטין, שבמשך שנים רבות מנסה לברר מה באמת קרה לאביו.
צילומי הסרט נערכו במוסקבה ובאתרים שונים בעיר כמו בניין הדירות גדות קוטלנישסקאיה, גבעת ניקולסקי ובאזורים אחרים.
חזרות היא סדרת טלוויזיה ישראלית, מז'אנר הקומדיה הרומנטית.
יוצרי הסדרה הם נועה קולר, ארז דריגס ואסף אמיר, ובמאי הסדרה הוא בעז פרנקל.
פרק הבכורה שלה שודר בכאן 11 ב-12 בנובמבר 2020.
הסדרה מבוססת באופן חלקי על הרקע להצגה "אחד + אחת", שהועלתה בתיאטרון גשר במאי 2010, בבימויו של יבגני אריה.
קולר שיחקה ביחד עם ארז דריגס בהצגה שכתבו השניים, והתבססה על חייהם כזוג לשעבר.
ההצגה מתארת שנה בחייו של זוג מכניסתם לדירה משותפת ועד פרידתם.
בינואר 2021 הודיעו כאן 11 שהסדרה חודשה לעונה שנייה.
אך במרץ 2022 נודע כי הסדרה לא תחודש לעונה שנייה ותרד מהמסך בעקבות פרישתה של השחקנית וכותבת הסדרה נועה קולר.
ביולי 2022 פורסם כי הסדרה נמכרה לשידור בגרסתה המקורית ברשת הולו (מבית דיסני) האמריקאית.
הסדרה נרכשה לשידור דרך הולו במדינות איחוד האמירויות הערביות, הממלכה המאוחדת, אינדונזיה, קוריאה הדרומית, הולנד, הפיליפינים, פולין, שוודיה, סינגפור וטורקיה.
איריס (נועה קולר) ותומר (ארז דריגס) הם זוג יוצרי תיאטרון לא ממומש, היא מחזאית והוא במאי, שאחרי כמה שנים של זוגיות עוברים פרידה קשה.
רגע אחרי שתומר יוצא מהבית מתקבלת הודעה דרמטית - פרויקט החלומות המשותף שלהם, מחזה המבוסס על הזוגיות של שניהם, התקבל להפקה בתיאטרון "המשכן", התיאטרון הגדול בארץ.
כעת הם מנסים לצלוח את העבודה המשותפת בחדר החזרות בתור אקסים טריים, לצד צמד כוכבי טלוויזיה (אגם רודברג ואיתי תורג'מן), שאמורים לגלם את התפקידים הראשיים.
שם הדמות אודות הדמות הערות נועה קולר איריס שטיבל מחזאית צעירה, כתבה את המחזה "אחד + אחת".
בת זוגו לשעבר של תומר.
ארז דריגס תומר לב במאי תיאטרון מתחיל.
נפרד מאיריס ביום שבו מודיעים להם שהמחזה שכתבו יעלה בתיאטרון "המשכן".
אגם רודברג מיה גוטמן שחקנית טלוויזיה ותיאטרון.
משחקת בסדרת הטלוויזיה המצליחה "רעל בעיניים" ומגלמת את איריס במחזה.
איתי תורג'מן עופר מרציאנו שחקן טלוויזיה.
משחק את רון בסדרת הטלוויזיה המצליחה "רעל בעיניים" ומגלם את תומר במחזה.
יבגניה דודינה ורה קורקין מנהלת תיאטרון "המשכן".
הדמות בהשראת לנה קריינדלין, מנכ"לית תיאטרון גשר.
שמיל בן ארי שלמה דנון השחקן הראשי והוותיק של תיאטרון "המשכן".
הדמות בהשראת דורון תבורי, שחקן ותיק בתיאטרון גשר.
בן יוסיפוביץ' שראל מנהל ההצגה "אחד + אחת" בתיאטרון "המשכן".
רבקה נוימן דליה שטיבל אמא של איריס.
אייל רוזלס איציק מנהל התפאורה בתיאטרון "המשכן".
מיה לנדסמן עלמה שפירא שחקנית בתיאטרון "המשכן".
מלוהקת לתפקיד הראשי של נינה במחזה "השחף".
יוסי סגל עזרא כץ שחקן ותיק בתיאטרון "המשכן".
רבקה גור רבקה שחקנית ותיקה בתיאטרון "המשכן".
דניאל שפירא קארינה המזכירה של ורה מנהלת תיאטרון "המשכן".
אולי שטרנברג גילי שטיבל אח של איריס ורזי.
גור קורן רזי שטיבל אח של גילי ואיריס.
רוני מנדלסון פאול גרושובסקי במאי אוסטרי נודע, מביים את המחזה "השחף".
הדמות בהשראת יבגני אריה, הבמאי המקורי של ההצגה "אחד + אחת" יובל לוי קאשה עוזרת הבמאי והמתורגמנית של הבמאי גרושובסקי.
גילה אלמגור שולמית שרת התרבות והספורט הדמות בהשראת מירי רגב, שרת התרבות והספורט בעבר אודי פרסי רעות בן-זוגה של מיה.
טל לוי אלינור שחקנית בתיאטרון "המשכן".
אסף פרי יובי החבר הטוב ביותר של רעות.
עמיקם לוי דבל'ה יהלום במאי תיאטרון.
מחליף את תומר בבימוי ההצגה "אחד + אחת".
נעם סמל אברהם בן זקן מגשר אליו מגיעים איריס ותומר לפגישה.
פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2020
"סדרת הדרמה הקומית הטובה ביותר"
"השחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרה קומית" - נועה קולר.
"התסריט הטוב ביותר לסדרה קומית" - נועה קולר, ארז דריגס ואסף אמיר.
"שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה קומית" - איתי תורג'מן.
"שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית" - אגם רודברג.
"הליהוק הטוב ביותר בסדרה עלילתית"
"הבימוי הטוב ביותר בסדרה קומית" - בעז פרנקל.
"עריכת התמונה הטובה ביותר בסדרה עלילתית" (יחד עם הסדרה "הטבח").
"חזרה למציאות" הוא שיר של הזמר הישראלי רן דנקר.
הוא יצא לאור ב-10 במאי 2023 תחת הוצאת חברת התקליטים NMC.
דנקר החליט להוציא את השיר למרות מבצע "מגן וחץ" והמצב הביטחוני הקשה בישראל במאי 2023.
השיר עוסק בניגוד בין החיים בהווה ללחצי המציאות והתהילה.
השיר מביע רצון ליהנות מהחיים מבלי לדאוג מההשלכות או האחריות הנלוות לתהילה והצלחה.
הוא מדגיש את הנתק בין הרגעים חסרי הדאגות של ריקוד ושתייה לבין המציאות הקשה של חובות וציפיות.
המילים מעידות שדנקר עייף מהלחצים והציפיות המוטלות עליו, משתוקק לברוח ולחיות בהווה ללא דאגות לגבי העתיד.
השיר גם נוגע ברעיון שלהיות זמר או אמן זה לא זוהר כמו שזה נראה, עם אזכורים לסכנות, מרירות והצורך להתאים לציפיות מסוימות.
מילות השיר משדרות תחושת תסכול מהתעשייה ומהאתגרים הנלווים אליה.
בסך הכל, השיר בוחן את המתח בין רדיפת האושר האישי לדרישות המציאות והתהילה.
הוא משקף את המורכבות וההקרבה הכרוכים בחתירה להצלחה ובאתגר למצוא איזון בין חיים ברגע לבין התמודדות עם האחריות של חיי היומיום.
הווידאו קליפ לשיר בוים על ידי לירן סגל ומתואר כמוצר ויזואלי מדהים ופרוע.
הקליפ צולם בביתו של סאם חלבי המכונה "בית הצבעים", הממוקם בדלית אל-כרמל.
הבית כולל שלוש קומות ועשרה חדרים, כולם מכוסים במלואם ביותר מ-1,800 ליטר צבע.
הבית מייצג את סיפור חייו של חלבי ומשמש מיצג אמנותי פורץ דרך.
שיתוף הפעולה בין חלבי ודנקר נוצר בעקבות הצעתה של אשת יחסי הציבור של דנקר, רונית ארבל, שביקרה בסטודיו של חלבי.
חלבי ראה את הפוטנציאל במוזיקה ובסגנון של דנקר, מתוך אמונה שזה יתאים להופעותיו ולעשייה האמנותית הלא שגרתית שלו.
חלבי גם יצר את הבגדים שדנקר לבש במהלך הווידאו קליפ.
הקליפ טומן בחובו הפתעה לקראת הסוף, שם מצטרף אליו אביו של רן דנקר, אלי דנקר.
שיתוף הפעולה הזה הוא הפעם הראשונה שהם עובדים יחד.
משתמע ששילובו של אלי דנקר בקליפ מוסיף אלמנט של חזרה למציאות, ומסמל את הקשר בין חלומות לעולם האמיתי.
חזקת מוות הוא הכרזה על מותו של אדם בהיעדר הוכחה ישירה למותו של האדם, כגון מציאת שרידים (למשל, גופה או שלד) המיוחסים לאותו אדם.
הכרזה כזו נעשית בדרך כלל לאחר שהאדם נעדר לתקופה ממושכת ובהיעדר ראיה כלשהי שהוא עדיין בחיים - או לאחר תקופה קצרה יותר, אך כאשר הנסיבות סביב היעלמותו של אדם תומכות באופן מוחץ באמונה שהאדם מת (למשל, התרסקות מטוס).
ההנחה הופכת ודאית כאשר והאדם לא אותר במשך תקופה שחורגת מתוחלת החיים הסבירה, כמו במקרים של אמיליה ארהארט וג'ק המרטש.
הצהרה על מותו של אדם דומה לצורות אחרות של "שיפוט מונע", כגון סעד הצהרתי.
לתחומי שיפוט שונים יש אמות מידה משפטיות שונות לקבלת הצהרה כזו, ובאזורים מסוימים עשויה להיווצר חזקת מוות לאחר שאדם נעדר בנסיבות מסוימות ובפרק זמן מסוים.
ברוב תחומי השיפוט, כדי לקבל תעודת פטירה בהיעדר אישור של רופא כי אדם מזוהה נפטר, יש צורך לקבל צו בית משפט המורה למדינה להנפיק תעודת פטירה.
עם זאת, בחלק מתחומי השיפוט יאפשרו להנפיק תעודות פטירה ללא צו בית משפט רק אם קיימות ראיות נסיבתיות שיובילו אדם סביר להאמין כי אדם נפטר במאזן ההסתברויות.
אם אין ראיות מספקות לכך שהאדם מת, הכרזה משפטית על מותו של אדם עשויה להימשך זמן רב יותר, שכן היעדרות פשוטה אינה מוכיחה בהכרח מוות.
הדרישות להכרזת אדם כמת חוקי עשויות להשתנות בהתאם לפרטים רבים, כולל הפרטים הבאים:
תחום השיפוט בו חי האדם לפני מותו
תחום השיפוט שבו יש להניח שהאדם נפטר
ההנחה של סיבת המוות (רצח, התאבדות, תאונה וכו')
לרוב המדינות יש פרק זמן מוגדר (שבע שנים בתחומי שיפוט רבים במשפט המקובל) שלאחריו אדם נחשב מת אם אין ראיות הסותרות זאת.
עם זאת, אם הנעדר הוא בעל עיזבון משמעותי, רשאי בית המשפט לעכב הנפקה של תעודת פטירה אם לא נעשה מאמץ ממשי לאתר את הנעדר.
כמו כן, אם סבורים שהמוות התרחש במים בין-לאומיים או במקום ללא כוח משטרה ריכוזי ומהימן או ללא מערכת רישום וסטטיסטיקה חיונית, על הכרזה למותו של אדם עשויים לחול חוקים אחרים.
בעקבות חטיפת הישראלים לרצועת עזה באירועי טבח שבעה באוקטובר הוקמה בישראל ועדת מומחים של משרד הבריאות, יחד עם המכון לרפואה משפטית, הרב הראשי לישראל ומשרד הדתות, וזו קבעה את מותם של אחדים מהחטופים, על פי ממצאים שנאספו ומידע מודיעיני.
חט (ברבים: חַטִּים או חִטִּים) הוא שן של יונקים מסוימים שבולטת מחוץ לפה.
עם בעלי החיים שיש להם חטים נמנים הפיל, ההיפופוטם, הניבתן החזיר, והחדשן (narwhal, סוג של לווייתן ארקטי).
החטים הם מקור לשנהב, המשמש בתורו להכנת חפצי נוי ותכשיטים, ובעבר אף ליצירת קלידי פסנתרים.
כיוון שרוב בעלי החיים שיש להם חטים נתונים בסכנת הכחדה (בעיקר הפיל האפריקני), סחר השנהב מוגבל באמנת וושינגטון (CITES - Convention on International Trade in Endangered Species of Wild Fauna and Flora), ולא ידוע מתי יוסרו המגבלות הללו.
עם זאת, הסחר הלא חוקי בשנהב עוד מתקיים במידה רבה, וכדי להילחם בו מדינות רבות עורכות אירועים מתוקשרים של השמדת שנהב.
חטא עץ הדעת הוא כינוי לסיפור מקראי בתחילת ספר בראשית על החטא של אכילת פרי עץ הדעת טוב ורע על ידי אדם וחוה בניגוד לציווי של אלוהים ועל העונש שקיבלו אדם, חוה והנחש.
בתאולוגיה הנוצרית, חטא זה תופס מקום מרכזי כחטא הקדמון.
על פי הסיפור המקראי, לאחר שנברא האדם, הוא הונח בגן עדן, ושם היו עצים רבים "נחמדים למראה וטובים למאכל".
בהיכנסו לגן עדן הוא הצטווה בידי אלוהים לאכול מכל עצי הגן אך הוזהר שלא לאכול מעץ הדעת טוב ורע כי אכילה ממנו תביא למותו:
הנחש, שהיה ערמומי וחכם מכל חיות השדה, דיבר עם חוה, ושידל ופיתה אותה לאכול מעץ הדעת טוב ורע.
לאחר שחוה אכלה ממנו היא נתנה גם לאדם לאכול, ואז נפקחו עיניהם והם היו מודעים לכך שהם עירומים ועשו להם חגורות.
כאשר שמעו את קול אלוהים מתהלך בגן, הם התביישו והסתתרו בתוך עץ הגן, ולאחר דין ודברים עם אלוהים, נענשו הנחש, חוה ואדם על חטאיהם:
בנוסף, אדם וחוה גורשו מגן עדן.
לפי ספר היובלים (פרק ג'), המאוחר לסיפור המקראי, החטא נעשה ב-17 בחודש השני (י"ז באייר) והגירוש היה באחד בחודש הרביעי (א' בתמוז), שהוא אחד מארבעת "ימי התקופה" בלוח השנה במגילות קומראן.
גם בקוראן מסופר בקצרה סיפור החטא.
מסופר שכאשר צוו המלאכים להשתחוות לאדם, השטן לא השתחווה, ואדם הוזהר שהשטן שונא אותו ואת אשתו, ועל כן עליהם להישמר ממנו, פן יוציא אותם מהגן והם ימותו.
השטן לחש באוזנו של אדם והפנה את תשומת לבו לעץ החיים (שנאסר עליו לאכול ממנו) ול"מלכות עולמי עד", והוא ואשתו אכלו מהעץ, גילו שהם ערומים, וקשרו עלים לכסות את ערוותיהם.
אדם הכעיס את אלוהים, והוא העניש אותו, אך לאחר מכן ריחם עליו והנחה אותו – מי שילך בדרך הטובה שאלוהים מראה לא יטעה, ומי שלא – תיפול עליו רעה.
שמו המלא של העץ הוא "עץ הדעת טוב ורע".
מכאן שהמילה "דעת" בצירוף "עץ הדעת" איננה מתייחסת לידיעה באופן כללי, אלא להבחנה בין טוב לרע.
בתלמוד ישנן שלוש שיטות מה היה עץ הדעת:
במדרש מובאות שלוש הדעות לעיל, ונוספה עליהן שיטה רביעית:
בנצרות נוצר שיוכו של העץ עם התפוח, אולי עקב צבעו האדום, המזכיר תשוקה, ואולי בגלל שכך ציירוהו הציירים הראשונים.
ייתכן גם שמקור סברה זו בתרגום התנ"ך של הירונימוס ללטינית, בו הוא תרגם את המילה "פרי" למילה "תפוח", ככל הנראה בגלל הדמיון הלשוני בין המילה mālum בלטינית, שמשמעותה תפוח, לבין malum, שמשמעותה רוע.