tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 1993, לקראת גיוס בנו לצבא, החליט לחזור לארץ והתמנה למנהל מחלקה כירורגית א', בבית החולים וולפסון בחולון.
תחת ניהולו המחלקה הכירורגית ובעקבותיה כל בית החולים העלו בשיעור ניכר את כמות החולים ואיכות הטיפול בהם.
בפברואר 2008 התמנה למנהל היחידה לכירורגיה הפטוביליארית בבית החולים תל השומר.
כרופא פרטי נחשב אחד מהכירורגים המובילים בישראל, וצוין מאז 2002 עד 2013 כל שנה ברשימת "הכי הטובים" בפרסומים של עיתון מעריב.
בשנת 2003 הקים יחד עם ד"ר עמיר סולד ופרופסור מיכה רבאו את אסיא מדיקל, שותפות רפואית כירורגית ראשונה בישראל (group practice) במסגרתה עובדים עשרות רופאים מומחים מובילים ומנהלי מחלקות בתחומי הכירורגיה, רפואת שד, פרוקטולוגיה בריאטריה, אורולוגיה ועוד.
פרופסור מיכה רבאו סיפר על הקמת השותפות:
ב-1971 פרסם את המאמר הראשון שלו כסטודנט לרפואה בהנחייתו של אביו, פרופסור פנחס צ'רניאק.
ב-1975 זכה בפרס ראשון במסגרת תחרות של מכון ברוך למחקר רדיופארמקולוגי.
ב-1983 מונה למרצה בכירורגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בעת שהותו בת השנה בלונדון פרסם 13 מאמרים אקדמיים שהיוו את הבסיס למינויו כמרצה בכיר ב-1987. בין השנים 1987 ל-1991 היה יו"ר הוועדה להכשרת פוסט דוקטורנטים בשיבא.
ב-1990 קיבל ציון לשבח על מחקר אקדמי יוצא דופן מאגודת הרופאים האמריקאית.
זכה לאורך השנים במספר רב של מענקי מחקר.
בינואר 1991 (בגיל 43) מונה לפרופסור חבר קליני בכירורגיה.
כאקדמאי ביצע פרסם עשרות מחקרים מאמרים שעסקו בנושאים מגוונים ופורצי דרך, כגון רפואה גרעינית, טיפולים מתקדמים בגידולים סרטניים, טיפול בגידולים סרטניים בכבד באמצעות גלי רדיו, דיאגנוסטיקה למקרים נדירים של הסתבכות גסטרקטומיה, שיטות חדשניות לטיפול בדימום בדרכי המרה וטכניקות כירורגיות חדשות.
ערך ספרים, כתב פרקים בספרי רפואה, היה יו"ר וחבר באגודות מקצועיות והרצה בכנסים רבים בארץ וברחבי העולם.
היה אחד מפורצי הדרך בעולם בתחום השתלת כבד מתורם חי והרבה לעסוק בטכנולוגיות כירורגיות חדשות לטיפול בסרטן כמו גלי רדיו וקריו, וייעץ לחברות הזנק רבות בתחום התרופות והמכשור הרפואי.
רבי אברהם צבי פינחס; ח' באדר א' תרכ"ד, 15 בפברואר 1864 - כ"א בכסלו תש"ד, 18 בדצמבר 1943) היה רב ליטאי, כיהן ברבנות מספר עיירות, והתפרסם כרבה של טיקטין, בה כיהן במשך עשרים שנה.
בסוף ימיו עלה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב.
נולד בנובי דבור , פולין, הסמוכה להורדנה (לימים בבלארוס), לרב יצחק אייזיק פינחס (שם המשפחה המקורי היה אליאשברג) ולאשתו פרומה (לבית גולדשמידט).
למד בילדותו אצל רבי מנדלי מדוברובה, ואחר כך בישיבות ליטא, בישיבת שער התורה בגרודנה אצל רבי משה טרופ, ובישיבת רוזינוי אצל רבי מרדכי גימפל יפה.
נישא לחיה גיטל קְרֶשֶׁס בת רבי יצחק משה (בנו הלמדן של הגביר שרגא פייבל קרשס) מביאליסטוק והמשיך בלימודיו לאחר נישואיו באיישישוק, בה למד עם הרב יואל הרצוג, ומאוחר יותר בישיבת וולוז'ין, בה היה תלמידם של הנצי"ב מוולוז'ין ורבי חיים סולובייצ'יק.
חבריו לישיבה היו הרבנים לעתיד איסר זלמן מלצר, משה מרדכי אפשטיין צבי שטינמן (לימים רבה של רחובות) ואברהם יצחק הכהן קוק.
לפי עדות בניו של הרב פינחס, השניים למדו בחברותא.
עוד סיפרו כי אביהם הוא למד בארבע שנותיו בישיבה במשך שמונה עשרה שעות ביממה ולא דיבר דברים בטלים.
ב-1886 נסמך לרבנות בידי הנצי"ב מוולוז'ין.
הוא שב לבית חמיו בביאליסטוק והיה פעיל בארגון שיעורי תורה.
ב-1888 התמנה לרבנות העיירה קופצ'ווה, ב-1901 עבר לכהן ברבנות סרהייא (סייריאי ) הסמוכה לסובאלק.
לאחר פרעות קישינב היה מעורב באיסוף כספים לטובת נפגעי הפרעות.
באותן שנים סייע לרב שמואל מוהליבר בענייניו הציוניים.
נבחר לכהן כרבה של הקהילה היהודית באוסטרולנקה, לאחר עזיבתו של הרב משה נחום ירושלמסקי ב-1902. אולם, כמה מן החסידים בעיר שהתנגדו לבחירה הלשינו בפני מושל המחוז שהוא תומך בציונות, שהייתה תנועה פוליטית אסורה באימפריה הרוסית דאז, והלה פסל את בחירתו.
הפרשה הביאה לפרוץ מאבק משפטי ארוך שנים, שהסתיים בהכרעה שתמיכה בציונות אינה עבירה פלילית, אך באותה עת כבר כיהן הרב פינחס כרבה של טיקטין.
החל מסוף שנת 1908 (ג' בטבת תרס"ט) כיהן כרבה של טיקטין.
הוא נודע במיוחד בשל מאמציו הרבים לרווחת בני קהילתו בימי מלחמת העולם הראשונה.
בשנת תרע"ד, נפטרה אשתו חיה גיטל.
לאחר מותה נישא בשנית לצינה זלמן מביאליסטוק.
בשנת 1928 עזב את טיקטין ועלה לארץ ישראל.
הוא נתקבל בנמל יפו בנוכחות מאות אנשים, בעיקר מבני קהילתו טיקטין שהתגוררו בעיר.
בארץ ישראל לא כיהן במשרה רבנית והתמקד בלימוד וכתיבת חידושי תורה.
הוא התגורר בתל אביב, בביתו ברחוב הגלבוע התקיימו מנייני תפילה, ו"בית הכנסת" הזה כונה "אוהל אברהם".
נפטר בתל אביב בכ"א בכסלו תש"ד, 18 בדצמבר 1943, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
הרב יצחק לייב, חניך ישיבות ראדין, וולוז'ין, סלובודקה וסלוצק, הוסמך לרבנות וכטוען רבני, היה עסקן וחיבר ספר בשם "רגשי יצחק".
הרב שרגא פייבל פינקוס, כיהן כרב בארצות הברית
דבורה פינס, אשת יוסף פינס בן מרדכי פינס מטיקטין, עלה לארץ ישראל והיה עסקן בתל אביב.
מאשה איטה שור, אשת הרב אברהם לייב שור מרבני שיקגו.
אברהם צִפְרוֹנִי (ציפרונוביץ, ציפרינוביץ, ציפרונוביטש) (כ' בכסלו תרמ"ג 1 בדצמבר 1882 – י"א באלול תרצ"ג 2 בספטמבר 1933) היה פילולוג, חוקר יהדות וספרות עתיקה, מתרגם, איש חינוך והעורך הראשון של כתב העת "לשוננו" לחקר הלשון העברית.
צפרוני, נולד בעיר פרילוקי, פלך פולטובה שבאוקראינה.
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה הרוסית, עבר ללמוד בווינה פילולוגיה שמית וקלאסית והיה בעל תואר דוקטור לפילוסופיה.
להעמקת ידיעותיו והשכלתו בתחום היהדות, למד בבית מדרש לרבנים בווינה.
לאחר שגמר את חוק לימודיו, החל לעסוק בבלשנות, בפילולוגיה, בחקר היהדות, בהוראה ובתרגום כתבים עתיקים.
בתקופה זו שקד על עבודה ספרותית-מדעית, ופרסם שורה של מאמרים בנושאי חכמת ישראל.
פרסם מאמרי ביקורת על ספרים מדעיים ב"הצפירה", ב"השלח" וב"מולדת".
בשנת 1912, בהזמנת הגימנסיה הרצליה, עלה לארץ ישראל.
צפרוני השתכן בתל אביב, והחל ללמד בגימנסיה הרצליה בתור מורה ללטינית, להיסטוריה, לתנ"ך, לפילוסופיה ולתלמוד.
בתפקיד זה עבד במשך 22 שנים עד יום פטירתו.
היה חבר ועד הלשון העברית משנת 1925 (תרפ"ה) מטעם אגודת הסופרים, וחבר בוועדות למונחי חקלאות, למונחי דפוס ולמונחי עבודות עץ וחבר הוועד לשיפור הלשון בתל אביב.
צפרוני היה חבר בוועד הפועל של מועצת המורים, לימד בסמינר למורות על שם לוינסקי בתל אביב, היה חבר בוועדה הממשלתית לבחינות הבגרות ובמייסדי "קופת הספר" - בית ההוצאה לאור של הסתדרות המורים בה שימש כיו"ר הוועד המנהל הראשון.
בו בזמן המשיך בפועלו המדעי ופרסם מאמרים רבים בכתבי עת מדעיים בישראל ומחוצה לה.
בשנותיו האחרונות היה חבר בוועד אגודת הסופרים וחבר ועדת השמות לרחובות בעיר תל אביב.
כמו כן, הוא ערך את ספר השנה של ארץ ישראל עם אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' ודוד שמעונוביץ (1923–1924).
בבוקרו של יום שבת, י"א באלול תרצ"ג (2 בספטמבר 1933), נפטר צפרוני בפתאומיות בבית הכרם בירושלים לאחר שחש ברע.
צפרוני הניח אחריו אישה, אסתר צפרוני, ושלושה ילדים.
בתו אילה הייתה נשואה לפרופסור לכלכלה חיים לובין.
הלווייתו רבת-המשתתפים יצאה מבית החולים "הדסה", עברה דרך בית הכנסת הגדול שם הספידו מאיר דיזנגוף בשם העיר תל אביב, יצחק ספיבק, בשם הסתדרות המורים, והפרופסור נפתלי הרץ טור-סיני בשם ועד הלשון העברית.
כמו כן, הספידו את ד"ר צפרוני ד"ר ברוך בן-יהודה מנהל הגימנסיה הרצליה, צבי נשרי, ר' בנימין ואלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' בשם אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, ויצחק בן-צבי בשם הסוכנות היהודית והוועד הלאומי.
הלווייתו נסתיימה בבית הקברות טרומפלדור שם נקבר בסמוך לאחד העם.
הגנבה והגזלה בכתבי-הקדש, אודיסה: אחיאסף, ה'תרע"א, 1910
אוריאל אקוסטה, תל אביב: קופת הספר, ה'תרפ"ג, 1923
ספר זיכרון ליובל השבעים של אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ (מקדש לחקירות בספרות ובשפה), תל אביב: הסתדרות הסופרים העברים בארץ-ישראל, ה'תרפ"ד, 1924
יוסף פלויוס: חייו וספריו, תל אביב: קופת הספר, ה'תרפ"ה, 1925
מורה נבוכים לרמב"ם: פרקים נבחרים / סדורים ומבארים בידי א.
צפרוני תל אביב: אמנות, ה'תר"ץ, 1929
התלמוד - תורגם לעברית עם הוספות ומלואים על ידי ד"ר א.
צפרוני, פונק, שלמה, אברהם צפרוני: תל אביב: קופת הספר, ה'תרצ"א, 1930
מכתב חסדאי בר שפרוט ליוסף מלך הכוזרים ותשובת המלך, תל אביב: אמנות, ה'תרצ"ג, 1932
ד"ר אברהם צפרוני (ציפרינוביץ), ספר הכוזרי לרבי יהודה הלוי הספרדי, ורשה: תושיה, תרע"א.
ד"ר אברהם צפרוני (ציפרינוביץ), ספר הכוזרי, עם פירוש "קול יהודה" לרבי יהודה מוסקאטו, ועם פירוש "אוצר נחמד" לרבי ישראל הלוי מזמושץ, ורשה, תר"צ.
רבי יהודה הלוי, ספר הכוזרי, בהעתקתו של רבי יהודה אבן תיבון; נערך עם פירוש, הערות ומפתחות על ידי ד"ר א.
צפרוני; ירושלים ותל אביב: הוצאת שוקן, תשל"א.
ספר השנה של ארץ ישראל, תל אביב: הוצאת הסתדרות הסופרים העברים בארץ-ישראל, [ר"ח אב], ה'תרפ"ג, 1923
ספר השנה של ארץ ישראל, תל אביב: הוצאת הסתדרות הסופרים העברים בארץ-ישראל, [ר"ח אב], ה'תרפ"ד-ה'תרפ"ה, 1924 - 1925
צופיות לנערים: ספר עזר לצופים ולמפקדיהם, סיר רוברט בדן-פואל, ערך: ד"ר אברהם צפרוני, ירושלים: הסתדרות הצופים העברים בא"י בעזרת יהודה הצעיר מארצות הברית, ה'תרפ"ז, 1926
חובת הלבבות, אבן בקודה, ירושלים: י' יונוביץ, ה'תרפ"ח, 1928
חיי נשואים, דוד פוגל, ערך: ד"ר אברהם צפרוני, ירושלים: מצפה, 1929 - 1930
אברהם (אייב) קאהאן (ביידיש: אַב.
קאַהאַן; באנגלית: Abraham "Abe" Cahan; 7 ביולי 1860 – 31 באוגוסט 1951) היה עיתונאי, סופר ומנהיג פועלים יהודי אמריקאי ממוצא ליטאי.
קאהאן אשר נולד למשפחה מסורתית וקשת יום הפך בבחרותו לסוציאליסט, עסק בהוראה ולאחר הסופות בנגב היגר לארצות הברית.
נודע בעיקר כעורך וכמייסד של העיתון האמריקני ביידיש "פֿאָרווערטס", שתפוצתו ב-1924 הגיעה לכרבע מיליון קוראים.
הוא נקלע לעימות על דרכו של העיתון עם חבריו לאיגוד המקצועי אשר דגלו בקו אידאולוגי נוקשה, בעוד שקאהאן נטה לעסוק גם בענייני דיומא כדי להגדיל את תפוצתו של העיתון ולמצב אותו כמוביל בתחומו.
דרכו של קאהאן הפכה את ה"פארווערטס" לעיתון המצליח ביותר בארצות הברית בשפה שאינה אנגלית, ולעיתון היידי המוביל בעולם כולו.
במקביל, כתב קאהאן מספר רומנים וסיפורים קצרים באנגלית שעסקו בעיקרם בחיי המהגרים היהודים מתחום המושב בארצות הברית.
הוא ביקר בארץ ישראל המנדטורית ונפגש עם ראשי היישוב.
קאהאן כתב שאין סתירה בין הציונות לסוציאליזם, משום שהציונות היא עניין יהודי והסוציאליזם הוא עניין עולמי.
לביקורו נודעה השפעה רבה בקרב הציבור היהודי באמריקה.
לאחר מותו תרמו קרוביו שליש מהונו להסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
קאהאן נולד בשנת 1860 בעיירה פּוֹדְברזה שבפלך וילנה של האימפריה הרוסית (כיום בליטא), כ-30 ק"מ מצפון לעיר הפלך וילנה, בן למשפחה יהודית מסורתית וענייה.
סבו יעקב היה רב בוִוידז (פלך ויטבסק), אביו היה מלמד ואמו לימדה בנות קרוא וכתוב.
בילדותו למד קאהאן בחדר', בישיבה ובבית ספר עממי רוסי-יהודי.
באוטוביוגרפיה שלו, "דפים מחיי", תיאר כיצד בגיל 3 ראה לראשונה בעלי אדמות פולנים שהוצאו להורג בתלייה לאחר מרד ינואר (1863) וכיצד חווה את הפחד מחיילי הצאר אלכסנדר השני כשצעדו בעיירה.
בשנת 1866 עקרה משפחתו האדוקה לעיר הפלך וילנה.
את המעבר לווילנה תיאר כחוויה עצובה ומלאת געגועים לעיירה הקטנה שהותירו מאחור.
בווילנה, העיר הגדולה, התקיימה המשפחה בדוחק.
קאהאן תיאר את חיי הקהילה היהודית במקום: ערבי שבת, חגים יהודיים, זמירות, בני משפחה וחברים.
בין היתר, תיאר בפרוטרוט את סעודת השבת שבה דיבר אביו על חשיבות התרומה לטובת הקהילה, עשיר כעני, וכתב כי בשנים מאוחרות יותר, כשהפך לסוציאליסט, הדהדו במוחו מילותיו של אביו, אף שהיה, כך כתב בהומור, "רחוק מסוציאליזם כפי שהיה רחוק מאלגברה".
בזיכרונותיו תיאר קאהאן את לימודיו, את מוריו, שהיו ברובם קרובי משפחתו, ואת העובדה שלמרות עוניה של משפחתו וחיי הדחק ששררו בעיר, לא ויתרה משפחתו על השכלתו.
וילנה הייתה מרכז פוליטי, חינוכי, כלכלי ותרבותי של ליטא.
העיר הייתה אבן שואבת למשכילים ושימשה כמרכז ספרות ועיתונות ביידיש ובעברית, שבין כותביה היו הוגה הדעות הלל צייטלין והסופרים יצחק דב ברקוביץ ודוד פרישמן.
קאהאן ידע עברית ויידיש, והחל ללמוד בגפו בחשאי את השפה הרוסית.
בשנת 1878, החל ללמוד בסמינר למורים הממשלתי של וילנה, ששפת ההוראה שבו הייתה רוסית.
הסמינר נועד להכשיר אנשי חינוך שיפיצו את השפה ואת תרבות המדינה בקרב המוני היהודים דוברי-היידיש שהיו מסוגרים בינם לבין עצמם.
ב-1881 הוא סיים את לימודיו ומונה למורה בבית-ספר יהודי ממשלתי בעיירה השכנה וֶלִיז'.
את מאמרו הראשון פרסם בשבועון היהודי בשפה הרוסית "רוסקי ייבריי" (); היה זה מאמר איזוטרי שעסק בצורך בבית ספר טכני בווליז', אך עם זאת גרם לחשדנות באשר למטרותיו של המורה "היהודי קאהאן, שכותב עבור עיתונים רוסיים".
פרסום מאמרו של קאהאן עודד אותו לעסוק בכתיבה ולפרסם מאמרים נוספים, שגזלו מזמנו בעת עבודתו כמורה.
תסכולו המקצועי הלך וגבר, ולכך נוספו געגועיו לווילנה ולמשפחה שהותיר שם, ועל כן החליט לעזוב את וליז' ולשוב לווילנה.
בעקבות ההתנקשות באלכסנדר השני, קיסר רוסיה, נעצרו חלק מחבריו בתא היהודי-קומוניסטי בווילנה על ידי המשטרה.
קאהאן קבל מאמו אזהרה על המעצרים והספיק להעלים את חומרי התעמולה שהיו ברשותו לפני שהמשטרה הגיעה לבצע חיפוש בדירתו.
לאחר שקיבל אזהרה מפורשת מאחד השוטרים, ולאחר שערכו חיפוש נוסף וממושך בדירתו, נאסר עליו לעזוב את העיר והוא היה נתון למעקב משטרתי.
קאהאן החל לחשוב על דרך מילוט.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19, לנוכח הפרעות בתחום המושב, החלו רבים בשכבת המשכילים היהודיים להפנים כי האימפריה הצארית אינה יכולה עוד להיות בית ליהודים.
אלה מביניהם שהחליטו להגר, נחלקו בין שתי תנועות אידאולגיות מרכזיות: האחת שדגלה בהגירה לארץ ישראל, ביתו ההיסטורי של העם היהודי (ביל"ו), והשנייה, "עם עולם", שדגלה בהגירה לאמריקה ובהקמת מושבות חקלאיות.
האחרונה תמכה בהפיכת היהודים לחקלאים העומדים בזכות עצמם, וראתה בהגירה לאמריקה ובהתיישבות בסְפר כאידיאל ולא רק כפתרון זמני למשבר.
קאהאן הושפע מעם עולם, והחליט להגר לארצות הברית; הוא רכש דרכון מזויף ועלה על הספינה Marusia בדרכו לאמריקה.
ביוני 1882 החליט קאהאן להשתקע בניו יורק וכמהגר חדש התפרנס מעבודות שונות כייצור סיגריות ומוצרי פח.
עוד מימיו ברוסיה כסוציאליסט נלהב, הוא החל להקדיש את זמנו הפנוי מעבודתו ומלימודיו להפצת רעיונותיו בקרב הפועלים היהודים בעיר, וכך נעשה למנהיג פועלים סוציאליסט בקרב אנשי הקהילה, והיה הראשון שנשא נאומים סוציאליסטיים ביידיש בארצות הברית.
קאהאן ערך וכתב כמעט בכל העיתונים הסוציאליסטיים שהתפרסמו באמריקה ביידיש.
כשנה לאחר בואו כבר שלט בשפה האנגלית, כך שהחל ללמד מהגרים אנגלית בקורסי ערב.
בשנת 1886, כארבע שנים לאחר הגעתו לארצות הברית, ניסה לראשונה להוציא לאור עיתון סוציאליסטי ביידיש.
הניסיון לא צלח, אך קאהאן המשיך לחפש באדיקות אכסניה ראויה להפצת רעיונותיו כמו גם עבודה ראויה שבה יוכל לבטא את כישרונו, כך שב-1890 השתתף בעריכת 'ארבייטר-צייטונג', היומון הסוציאליסטי הסדיר הראשון שראה אור בניו יורק, וב-1891 כבר היה נציגם של הסוציאליסטים האמריקנים בקונגרס של האינטרנציונל הסוציאליסטי שהתכנס בבריסל.
בהמשך, בשנים 1893–1897, כבר ערך את 'צוקונפט', הירחון המדעי-ספרותי של הסוציאליסטים היהודים בניו-יורק.
בשנת 1903, לאחר שקיבל משותפיו ל'איגוד הפאָרווערטס' (הגוף שבבעלותו היה העיתון ושהורכב מחברי איגודים מקצועיים וחברי המפלגה הסוציאליסטית) את הלגיטימציה להיות העורך הראשי של העיתון, וכפי שתיאר זאת בזיכרונותיו, 'absolute full power', הסכים לשוב ל'פארווערטס'.
מאז ועד סמוך למותו, היה הדמות הדומיננטית במערכת העיתון בפרט ובחיי הציבור היהודי בכלל, במשך קרוב לחצי מאה.
תפוצתו של העיתון בשנת ב-1924 הגיעה לכרבע מיליון קוראים, ובכך היה לעיתון שכתוב בשפה שאינה אנגלית המצליח ביותר בארצות הברית, ולעיתון היידי המוביל בעולם כולו.
גיליונו הראשון של "פֿאָרווערטס" (קדימה) ראה אור בניו יורק ב-22 באפריל 1897. בשבע שנותיו הראשונות, היה נתון העיתון בקשיים כלכליים כתוצאה מתפוצה נמוכה של כמה אלפי עותקים ליום בלבד.
לאחר שובו של קאהאן בשנת 1903 למערכת העיתון, שממנה נעדר כחמש שנים, ועם התגברותה של ההגירה היהודית, החלה תפוצת העיתון לגדול באופן משמעותי.
העיתון הכיל מדורים בנושאי דיווחים חדשותיים, לצד מאמרי דעה, פרסומי שירה וספרות, מדור סאטירי, מוסף תצלומים שבועי ומסות בנושאים מגוונים מאוד: מחשבת ישראל, ספרות, היסטוריה יהודית, סוציולוגיה, כלכלה ועוד.
בין הכותבים המרכזיים והחשובים בעיתון ניתן למנות את יצחק בשביס-זינגר (שפרסם רבות מיצירותיו על גבי העיתון בהמשכים, כנהוג אז), י.י.
זינגר, אברהם ליסין, אברהם רייזן, זלמן שניאור, אלתר קציזנה ועוד.
בשנת 1906 נמכר ה'פארווערטס' ביותר מ-70 אלף עותקים ליום, וב-1915 נמכר בכ-200 אלף עותקים ליום.
בהתבסס על ההנחה שעם כל קונה נמנו לפחות 2 קוראים נוספים, ניתן להסיק שבין השנים 1906–1917 השפיע העיתון על בין 200,000 ל-600,000 יהודים בניו יורק ומחוצה לה.
בד בבד עם העלייה בתפוצת העיתון, גדלה גם עוצמתו הכלכלית והשפעתו על קוראיו.
מקרה בוחן לעוצמתו של העיתון ולאנשים שעמדו מאחוריו, ובראשם אייב קאהאן, אירע כשקאהאן ותומכיו ב'איגוד הפארווערטס' החליטו, לרגל חגיגות יובל ה-10 לעיתון, להקים בניין מערכת בן 10 קומות במרכז הלואר איסט סייד, שהיה מרכז החיים הציבוריים של המהגרים היהודיים.
חברים אחרים ב'איגוד' הביעו התנגדות למיזם, בטענה שבניין צנוע בן 3 קומות יספק את צרכיו של העיתון, אך קאהאן סבר כי 10 קומות אינם משמשים לצרכים פונקציונליים בלבד, אלא מביעים מסר כי "ה'פארווערטס' כאן, וכאן יישאר".
בשנת 1912 הושלמה מלאכת הבנייה והעיתון עבר למשכנו הקבוע.
ההגבלות שהטיל הממשל האמריקני על המשך ההגירה, והתערותם של המהגרים, שעברו לצרוך תקשורת באנגלית, הובילו לירידה בתפוצת העיתון החל משנות ה-40 ואילך.
אך גם בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה המשיך ה"פארווערטס" להיות עיתון חשוב ומשפיע, והיווה שופר מרכזי של הקהילה היהודית בארצות הברית.
עם ירידת מעמדה של היידיש, החלה לדעוך הפופולריות של העיתון.
בשנות ה-80 הפך העיתון מיומון לשבועון, והוא ממשיך לצאת עד היום, במהדורה באנגלית לצד מהדורה ביידיש.
פעילותו הציבורית של קאהאן והסוציאליזם כ"דת סנטימנטלית"
קביעת דרכו האידאולוגית של העיתון בתחילת דרכו לוותה במחלוקת קשה בין קאהאן ובין חברי האיגוד המקצועי.
חברי האיגוד רצו למָצֶב את ה"פארווערטס" כעיתון סוציאליסטי בעל קו אידאולוגי מודגש ולו גם במחיר ירידה בתפוצתו.
קאהאן מינף את העיתון באמצעות מדור הייעוץ הפופולרי "א בינטל בריעף" (צרור מכתבים), שהחל להופיע בעיתון ב-1906 ושזכה לפרסום רב.
במסגרת המדור התפרסמו פניות של קוראים בענייני דיומא.
ההיסטוריונית רחל רוז'נסקי כתבה ב-2007: "כך, למשל, פועלת בסדנת יזע התייעצה כיצד לנהוג במנהל שנהג להטריד אותה.
קאהאן יעץ לה להפיץ ברבים את הדבר כדי לבייש את האיש.
צעיר אחר שאל האם עליו לעזוב את לימודיו כדי לסייע בפרנסת המשפחה; וקיבל עצה כי רצוי שלא יוותר על לימודיו והתקדמותו בארץ החדשה.
אישה אחרת שאלה אם להתגרש מבעלה שנישאה לו בשידוך כמנהג עולם הישן, והעיתון השיב שאין לפרק משפחה יהודית.
"פארווערטס", ככל עיתוני היידיש, היה עיתון לכל בני המשפחה, שהדגיש את חשיבות ערכי המשפחה.
הוא גינה גברים שנטשו את נשותיהם, ואף הגדיל לעשות ופרסם את תמונותיהם במדור קבוע".
קאהאן אמר לא פעם, כי "המציאות מוזרה יותר מהדמיון" ומשנת 1903 חשב כיצד לשקף את החיים האמיתיים דרך העיתון ולמצוא דרך שבה קוראי העיתון יוכלו להתבטא.
המכתבים שנשלחו אליו ואשר פורסמו במדור א-בינטעל בריעף", עשויים לצייר בפנינו תמונה נאמנה ובעלת חיות מיוחדת של התקופה, הלכי הרוח, הבעיות והדילמות שהטרידו והעסיקו את המהגרים היהודים באותה תקופה.
עיתון "הפארווערטס" והעומד בראשו היוו עבור אותם מהגרים "קרן אור" בעולם החדש אליו הגיעו.
כאן מצאו את העיתון בשפת אמם, השפה שבה קראו מהתנ"ך ומספרי הקודש בכפר, זוהי השפה שבה הם יכלו להחזיק את העיתון, לקרוא אותו ולהבין מה הם קוראים.
במונחיו של אירווינג האו , קהאהן רצה שה"פארווערטס" ישנה את אורח הסוציאליזם מ"פוליטיקה לסנטימנט".
עם הגידול בתפוצתו היה ה"פארווערטס" לגורם מרכזי בחיי המהגרים היהודים בכלל ובקרב תנועת הפועלים היהודית בפרט.
בניין המערכת שימש מטה פעיל ומעורב לארגון שביתות וקופת העיתון נתנה לו תמיכה כלכלית.
בחדריו התנהלו משאים-ומתנים בין הפועלים ומעסיקיהם, והעיתון תמך במועמדי המפלגה הסוציאליסטית האמריקנית.
בנוסף, השפיע העיתון רבות על דעת הקהל בנושאים יהודיים וכלליים, שכן המאמרים שהתפרסמו בו היו מגוונים ועסקו בנושאים רבים ביניהם, מדע, ספרות, תיאטרון וקולנוע.
העיתון שילב בין "העולם הישן" של המהגרים לבין "העולם החדש" שאליו היגרו.
הוא נכתב אמנם ביידיש והציג קו תרבותי שהיה מוכר למהגר מביתו הקודם, אך עם זאת, דן בבעיות השעה ובפתרונן.
בעוד שיצירתו של קאהאן ביידיש הוגבלה בעיקר לתחום התעמולה, יצירתו הספרותית באנגלית הייתה תיאורית בעיקרה; ובלטה בתיאור ה"גטו" היהודי הניו-יורקי שבו חי ופעל במשך למעלה מעשרים שנה.
כבר ב-1884 פרסם ה"ניו יורק סאן" את סיפורו הראשון.
סיפור קצר נוסף פרי עטו, "A Providential Match", יצא לאור בספר Short Stories ב-1895, וב-1896 יצא לאור הרומן הראשון שלו: Yekl: A Tale of the New York Ghetto (וכשמונים שנה מאוחר יותר, ב-1975, יצא לאקרנים כסרט בשם "רחוב הסטר").
התיאור הגרפי של המהגר היהודי-רוסי ש"עובר תהליך אמריקניזציה" קיבל תשומת-לב רבה וזכה לביקורות אוהדות הן בתקשורת האמריקנית והן בזו הבריטית.
Howells) השווה (בעיתון New York World, 26 ביולי 1896) את יצירתו של קאהאן לזו של סטיבן קריין (Crane) וחזה לו עתיד ספרותי מזהיר.
ספרו הבא של קאהאן, The Imported Bridegroom, and Other Stories, שיצא לאור ב-1898, זכה גם הוא לביקורת טובה בקרב מבקרי הספרות בעיתונים השונים.
מבין פרסומיו הקצרים יותר בולטת הכתבה על אודות המהגרים היהודים-הרוסים בארצות הברית, שפורסמה בעיתון The Atlantic Monthly ביולי 1898. הרומן החשוב ביותר פרי עטו באנגלית, The Rise Of David Levinsky (עלייתו של דייוויד לוינסקי), יצא לאור ב-1917 והיווה את שיא הקריירה הספרותית שלו.
יצירתו המשמעותית האחרונה הייתה האוטוביוגרפיה שלו, שמתוך מודעות לסיומה הדרמטי של "ההגירה הגדולה" ועמה תחילת הקץ של השלב היידי בתולדות יהודי אמריקה, החליט לפרסמה דווקא בשפת המהגרים, בחמישה כרכים, תחת הכותרת "בלעטער פון מיין לעבן" (יידיש: "דפים מחיי").
שלושת הכרכים הראשונים תורגמו לאנגלית בשם The Education of Abraham Cahan.
בתחילה היה נראה, כי יחסו של ה"פארווערטס" לציונות שלילי.
הטענות שהועלו נגד התנועה הציונית היו באשר להערכה, כי הסיכויים להגשים את מטרות התנועה היו נמוכים, וכי פעילותה של התנועה הסיטה את תשומת הלב הציבורית מנושא שהיה חשוב לעיתון ולקוראיו המהגרים באשר לשאלת יהודי אירופה.
השינוי ביחסו של ה"פארווערטס" לציונות היה תהליך הדרגתי שנבע משילוב של מספר גורמים: סיומה של מלחמת העולם הראשונה ותחילתן של שיחות השלום בוורסאי, גם התפתחויות שחלו בתנועה הציונית, בארץ ישראל ובסוציאליזם היהודי והתמורות ההיסטוריות ברוסיה השפיעו על יחסו של העיתון לציונות.
החל מ-1917, החל העיתון לעקוב ולסקר באופן ענייני וחיובי יותר את ההתפתחויות הקשורות בציונות בארץ ישראל.
במסגרת מסע יחסי הציבור פורסמו ידיעות שוטפות על דבר המסע במשך כחודש ימים, הן בפארווערטס והן בעיתונים חשובים ומובילים בארצות הברית כגון "הניו יורק טיימס" וה"לוס-אנג'לס הראלד", במקביל חולקו אלפי עלוני הסברה והמסע פורסם בקרב מועדונים וארגונים של יהודים פרוגרסיביים.
בנוסף, במרכזי הערים הגדולות חולקו קרוב עשרות אלפי קופסאות גפרורים ממותגות, ואפילו בטיימס סקוור הוצב פרסום קבוע.
כראייה לסיקור ולמסע הפרסום האינטנסיבי, גיליון יום א' של 8 בדצמבר 1925, שבר שיא בכל תולדות ה"פארווערטס" והופץ בכ־220,000 עותקים.
ביקורו של קאהאן בארץ ישראל נמשך כעשרה שבועות.
במהלכם כתב כתבות רבות, שלוּו בצילומים שצילם הצלם היהודי-פולני אלתר קציזנה, שהתלווה אליו לביקור.
את השלב האחרון של ביקורו בארץ ייחד קאהאן למפגש עם מנהיג תנועת העבודה ועיתונה, "דבר", שנוסד שלושה חודשים לפני כן, ונפגש גם עם דוד בן-גוריון.
בשנת 1929 הגיע קאהאן לביקור נוסף בארץ ישראל.
בדומה לביקורו בשנת 1925, גם בביקור זה ראה קאהאן במפגש עם ראשי תנועת הפועלים חשיבות רבה.
הוא סייר בארץ לאורכה ולרוחבה, ניסה להבין את הסכסוך היהודי-ערבי, ייחד תשומת לב מרובה לעשייה החלוצית, ונפגש שוב עם מנהיגי היישוב כדוד בן-גוריון וברל כצנלסון.
את בן-גוריון תיאר כ"מנהיג פועלים אמיתי ...
במהלך ביקורו התפעל מהישגיהם של החקלאים החלוצים, וכשביקר בכותל המערבי ביום הכיפורים, התרגש עד דמעות.
בשנת 1920 טען כי 'שאלת פלשתינה תאפיל על השאלה היהודית', ובתום ביקורו האחרון בארץ תרם לגיבושה הסופי של נוסחה חדשה: 'הציונות היא שאלה יהודית ואילו הסוציאליזם הוא שאלה עולמית, ולכן אין ניגוד ביניהם'.
ובהמשך ישיר לפולמוס שניהל ארבע שנים לפני כן, הצהיר קאהאן: 'פלשתינה היא חלק מלבי'.
הצהרות ונוסחאות אלה חוללו פולמוס שנמשך מספר חודשים.
לביקוריו בארץ ישראל, כמו גם דיווח בגוף ראשון ממסעותיו, הייתה השפעה רבה בקרב הציבור היהודי באמריקה ובעיצובה וניסוחה של השאלה היהודית בפני ציבור המהגרים.
ב-1946, בגיל 86, לקה קאהאן בשבץ, ולפיכך חדל לתפקד כעורך הראשי של העיתון.
הוא נפטר ב-31 באוגוסט 1951, בגיל 91, כתוצאה מכשל לבבי.
הוא לא הותיר אחריו צאצאים.
בצוואתו לא הורה במפורש להקצות סכום כלשהו מהונו (89 אלף דולר) לטובת מטרה או ארגון סוציאליסטי כלשהו בארצות–הברית.
אחייניותיו הסכימו בהמלצת שותפיו לדרך, לתרום כשליש מן הסכום הזה להסתדרות העובדים העבריים בארץ ישראל.
על שמו, הוקמו קתדרה וספריה לתולדות תנועת העבודה היהודית באוניברסיטה העברית
מבחר מכתביו של קאהאן ניתנים לקריאה באתר digifindingaids.cjh.org (באנגלית)
הרב אברהם צבי הירש פצנובסקי (נפטר ו באייר תקע"ט, 1 במאי 1819) היה רבה של העיר פיליצה (עיירה) ואב"ד של פיעטרקוב מחבר ספר ברית אברהם.
נולד לרבי אלעזר סלומון פצנובסקי, היה נשוי לרבנית רבקה בתו של רבי יצחק וגיטל כץ.
הרב פצנובסקי השתייך תחילה למתנגדים לחסידות, אך לבסוף נמנה עם תלמידי החוזה מלובלין.
חיבר את ספרו שו"ת ברית אברהם וקיבל הסכמה מרבי יצחק הלוי הורוביץ, נפטר בטרם הובא הספר לדפוס ואביו הוציא את הספר לאור בתוספת הקדמה שכתב בתוספת קינה על הנפטר.
גופי הלכות ספר חידושים על הש"ס
הרב אברהם צבי הירש ברודנא (תר"י, 1850 - כ"ט באייר תרצ"ו, 21 במאי 1936) היה רב ליטאי חב"די ומחבר תורני, רבן של קופישאק, ברעזין בתקופה של לפני מלחמת העולם הראשונה ובעת המלחמה במוסקבה.
היה מחסידיו של הצמח צדק.
נולד בדווינסק שבאימפריה הרוסית (כיום בלטביה) לרב משה ברודנא.
בילדותו למד אצל אביו ובגיל 13 נכנס ללמוד בישיבת וולוז'ין אצל הנצי"ב מוולוז'ין, בצאתו מהישיבה כתב לו הנצי"ב שהוא עתיד להיות גדול הדור.
בשנת תרכ"ט נשא את בתו של הרב שמעון שלמה אהרנוביץ מהעיר גריווע הסמוכה לדווינסק.
לאחר נישואיו שקד על תלמודו והיה סמוך על שולחן חותנו.
נסמך לרבנות על ידי הרב יצחק אלחנן ספקטור ורבני וילנה.
בשנת תרנ"ג מונה לרב העיר קופישאק שבמחוז פוניבז' בליטא במקומו של הרב אבא יעקב בורוכוב.
בשנת תרס"ב מונה לרבה של קהילת ברעזין (פלך מינסק) שם כיהן עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בזמן המלחמה עבר לכהן כרב במוסקבה.
בשנת תרפ"ב עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
שם התגורר עד לפטירתו בכ"ט באייר תרצ"ו.
אברהם צור (צנעני) (נולד בשנת 1943), הוא מתאגרף עבר ישראלי.
צור צנעני החל להתאמן במועדון האגרוף של בית"ר תל אביב בהדרכתו של אשר ברנבלום בשנת 1960 בהיותו בן 16 וחצי.
כבר בשנת 1961 זכה לראשונה בתואר אלוף ישראל ובמדליית זהב במכביה השישית.
בתחרויות האגרוף של המכביה השביעית שנערכו בהיכל יד אליהו בשנת 1965 זכה צנעני במדליית זהב במשקל זבוב.
בתחרויות האגרוף של המכביה התשיעית שנערכו בשנת 1973 זכה צנעני במדליית זהב במשקל זבוב בפעם הרביעית ברציפות.
בשנת 1968 סיים צנעני במקום חמישי בתואר ספורטאי השנה בישראל.
אברהם פרנקו (3 ביוני 1897 – 9 באפריל 1993) היה מחנך ואיש ציבור, מפעיליו הבולטים של היישוב היהודי בחברון במאה ה-20, חבר ועד העדה הספרדית בירושלים, היועץ המשפטי והמזכיר של עיריית ירושלים במשך שנים רבות, ויקיר העיר לשנת 1979.
נולד בחברון ב-3 ביוני 1897 (ג' בסיוון ה'תרנ"ז) לשמחה ("אישה") בת אליעזר אלישר, ולרב רפאל נסים פרנקו, מרבני ועסקני העיר ובנו של הרב חיים רחמים יוסף פרנקו.
מצד אביו היה דור שלישי בארץ, ומצד אמו 14 דורות.
בילדותו התחנך בתלמוד תורה של העדה הספרדית בחברון, למד ערבית עממית וספרותית אצל יוסף מני ומלכיאל מני, ובהמשך למד בישיבת "שדי חמד" של הרב חיים חזקיהו מדיני.
בסיום לימודיו התורניים בגיל 17, למד בצורה אקסטרנית לימודי בגרות כהכנה ללימודי מקצוע הרוקחות באוניברסיטת ביירות שבלבנון.
במקביל ללימודיו התמחה בתחום, ובסיום לימודיו החל לשמש כרוקח בבית החולים האנגלי בחברון ובבית המרקחת של כוללות העיר.
בגיל 17 בלבד החל לשמש כמורה לערבית בבתי הספר של חברת עזרה בחברון.
עם הזמן נבחן ב"מרכז המורים", קיבל תעודת הוראה והחל לשמש בירושלים כמורה לערבית בבית הספר למל, כמורה לעברית בתלמוד תורה תחכמוני, וכמורה בבית המדרש דורש ציון.
כשנפטר אביו, הוטלה עליו משרת השוחט של העיר חברון כמחליפו של אביו, ובמקביל לעבודתו כרוקח, התפרנס ממקצוע השחיטה בין השנים 1913–1918 בחברון ובבאר שבע.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה עבד במשך תקופה קצרה כרוקח של עיריית חברון ובהמשך של עיריית באר שבע, ושימש בתקופה זו ככתבו החברוני של עיתון החרות.
במהלך המלחמה התגייס לצבא הטורקי ושימש כמפקח בתי המרקחת במחנה הרביעי של הצבא, ומתוקף תפקידו סבב רבות בין מחנות ומקומות שונים.
כשנכנסו חיילי הצבא האוסטרלי לדמשק, נכלא ושוחרר לאחר כ-24 שעות בהשתדלותו של דוד ילין, ששהה אז כגולה בעיר.
בסיום המלחמה חזר לירושלים והחל לעבוד בהדסה, תחילה כמנהל בסניף שבשכונת רחובות ובית ישראל, ולאחר מכן בבית החולים רוטשילד (גלגולו הראשון של המרכז הרפואי הדסה).
עם התרחבות ההוראה העברית, חזר לעסוק בתחום, ובחודש מרץ 1920 נשלח על ידי יוסף לוריא לשכם כדי לפתוח ולנהל בית ספר מקומי לילדי השומרונים.
לשכם הגיע יחד עם הרב בן-ציון חי עוזיאל, ויחד במשך שבועיים חיפשו לשכור דירה עבור בית הספר, אך בשל החרם שהוטל על מי שישכיר דירה ליהודים לא צלחו ניסיונותם.
משכם, נשלח לחברון על ידי "ועד החינוך", כדי לשמש כמורה בבית ספר לבנות.
לאחר שעבר להתגורר בירושלים, היה מבקר בחברון מדי שבוע יחד עם הרב בן ציון אברהם קואינקה והרב יוסף לוי, חבר הרבנות הראשית.
כשנוסדה הסתדרות הספרדים בשנת 1920 החל לשמש בה כמזכירה הראשון בירושלים, ובמקביל שימש כמורה לעברית בבית הספר של כל ישראל חברים.
בהמשך שימש כמזכיר בבית משפט השלום למשך מספר שנים כעוזרו של המזכיר הראשי, ובשנת 1921 החל לשמש כפקיד ראשי בעיריית ירושלים.
בשנת 1922 נישא לשמחה בת הרב מרדכי ישראל שירזלי בבית הדסה.
בשנת 1927 סיים את לימודי המשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים, ובחודש מרץ של אותה השנה הוסמך כעורך דין.
בתקופה זו החל לשמש כיועץ המשפטי וכמזכיר העברי והכללי של עיריית ירושלים, ובשנות היעדרות יהודי ירושלים ממועצת העיר בראשות ראע'ב נשאשיבי, ייצג הוא את יהודי העיר.
תקופת כהונתו בעירייה נמשכת על פני כ-35 שנים, עד לשנת 1954, וכוללת כהונות של 15 מראשי העיר, בהם חמישה ערבים, שלושה בריטים ושבעה יהודים: ראע'ב נשאשיבי, דניאל אוסטר, שלמה זלמן שרגאי ויצחק קריב.
אברהם פרנקו נמנה עם מייסדיה ופעיליה של הסתדרות "חלוצי המזרח" (לימים ספרדים ועדות מזרח), ממייסדי "בנק קדם" וחבר ההנהלה שלו ושל תלמוד תורה "בית אהרן" ושכונת קריית משה.
כן שימש כחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים, חבר מועצת עזבון בליליוס, חבר הוועד המנהל של הגוש הפרוגרסיבי הספרדי בירושלים, חבר מועצת התאחדות הספרדים וחבר הוועד המנהל של בית החולים משגב לדך.
עם פרוץ מאורעות תרפ"ט, נמלט מחברון, והשתדל לקחת עמו מביתו וממשרדי ההקדש היהודי את מה שיכול, אך רוב הקושאנים המעידים על הבעלות היהודית על הקרקעות אבדו במהלך המאורעות.
לאחר שניצל מהמאורעות, נסע ללונדון כשליח מטעם היישוב היהודי בחברון כדי לדרוש ממנהלי קרן העזרה לשפר את יחס פקידיה לצורכי העדה.
משנת 1931 נטל עליו את הטיפול בענייני היישוב היהודי בחברון כמנהל ויו"ר הכוללות בעיר ("כוללות מגן אבות"), וכמפקח וכיו"ר הרכוש וההקדש היהודי שנותר בחברון.
יחד עם הרב חיים בג'איו (האחרון) והשופט יוסף חסון פעל לחדש את היישוב היהודי בחברון שננטש לאחר הפרעות, וארגנו חזרה של כ-160 מהגולים היהודים לעיר.
אולם בשנת 1936 פונו המשפחות מהעיר על ידי השלטון הבריטי.
כנכדו של מייסד בית הדסה בחברון, עם תום מלחמת ששת הימים נסע לחברון ונוכח לגלות כי הבניין משמש כבית ספר ערבי.
בתקופה זו מסר את הקושאן על הבית לרב משה לוינגר, בצירוף ייפוי כוח לשימוש בבית הכנסת "חסד אברהם" שבבניין.
מיד לאחר המלחמה החל לפעול למען החזרת האדמות היהודיות בחברון לידי מתיישבים יהודים, ובדברים שנשא בשנת 1976 בעצרת לזכר הטבח בחברון, כנציג המשפחות של נטבחי חברון, קרא לממשלת ישראל להחזיר לידי היהודים את האתרים היהודיים והבתים שעליהם היו בידיו קושאנים המוכיחים את בעלות היהודים עליהם.
בשנת 1977 העיד בבית המשפט במסגרת משפטם של נאשמי קריית ארבע מאנשי גוש אמונים, כי בית הדסה בחברון רשום על שם דודו, הרב מאיר פרנקו ועל שם הרב סולימאן מני.
לפי עדותו, לאחר פטירת דודו, צורף על ידי הרב מני יחד עם עו"ד יוסף חסון והרב חיים בג'איו לשמש כאפוטרופוסים על רכוש הכולל הספרדי בחברון, והם ניהלו יחדיו את רכוש הקהילה גם לאחר מאורעות תרפ"ט, בתקופה שבה הקהילה היהודית המקומית עברה להתגורר בירושלים.
עוד העיד כי מיד לאחר מלחמת ששת הימים פנה למשה דיין, שכיהן כשר הביטחון, והודיע לו על החלטתו לשוב ולהתיישב בחברון ולקבל את הרכוש השייך ליהודים בחזרה.
משה דיין סירב, ופרנקו פנה מספר פעמים למושל הצבאי של חברון, ונענה בשלל תירוצים שונים.
כשהתיישב בחברון הרב משה לוינגר, נסע אליו פרנקו והבהיר לו כי הוא ושאר האפוטרופוסים עומדים לימינו.
בחודש מרץ 1979 קיבל את תואר יקיר העיר ירושלים, על פעילותו בעיר בכלל ובעירייה בפרט.
הלך לעולמו ב-9 באפריל 1993 (י"ח בניסן ה'תשנ"ג) ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
אברהם צליוק (15 בספטמבר 1903 – 21 ביולי 1965) היה רופא אף אוזן גרון, מחלוצי הטיפול והחינוך של הילד החירש בישראל, הקים והיה למנהלו הראשון של בית הספר לחירשים "ניב" בחיפה (1965–1949).
צליוק נולד באודסה אוקראינה לרבקה (לבית דונוביץ) ולנחום.
עלה לארץ ישראל עם סבתו אסתר לפני המהפכה הרוסית (1917).
אחיו ישראל ואמו עלו בעקבותיהם, ב-1925. למד וסיים בהצטיינות את גימנסיה הרצליה בתל אביב.
למד רפואה בסורבון (אוניברסיטת פריז) וסיים בהצטיינות בשנת 1928.
בשנת 1927 התחתן צליוק עם האמנית יונה (לבית שכטר).
צליוק יצא לווינה להתמחות ברפואת א.א.ג.
עסק בבעיות שיקום הדיבור והשמיעה.
במרפאתו הפרטית עסק במחלות אף אוזן גרון.
בנוסף עסק בפיתוח מכשירים רפואיים עם הפרופ' פרנץ אולנדורף מההפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
הקים בשנת 1949 את בית הספר לחרשים "ניב" בחיפה.
פעל רבות לשילובם של ילדים חירשים בכתות רגילות.
צליוק היה יו"ר אגודת מכבי חיפה, פעיל ב, כיהן כיו"ר הרופאים לידידות צרפת - ישראל, וכסגן יו"ר הר"י בחיפה והיה חבר במועדון רוטרי חיפה.
כתב את המחזות: "כיתה מיני רבות", "על אם הדרך" בביצוע להקת הכרמל שהייתה הלהקה הצבאית של חטיבת כרמלי שפעלה בחיפה ובאזור הגליל המערבי.
לעיתים השתמש בשם עט א.
ב-1949 הקים צליוק את בית ספר לחירשים "ניב" בחיפה.
עד אמצע שנות ה-40 לא פעלה בחיפה כל מסגרת חינוכית לילדים עם ליקוי בשמיעה.
כמה מן הילדים החירשים בעיר נשלחו ללמוד בבית הספר לחירשים בירושלים.
צליוק, הגה ב-1946 את הרעיון להקים בית ספר לילדים אלה.
בתחילה היה זה בית ספר פרטי בניהולו.
צליוק הכשיר בקליניקה שלו גננות ומורות לטפל בילדים ולהקנות להם דיבור בשיטה מיוחדת שפיתח.
בשנת 1948, במלחמת העצמאות, בתקופת המצור על ירושלים, לא יכלו הילדים החירשים מחיפה והקריות להגיע לבית הספר לחירשים בירושלים.
הורי הילדים פנו למשרד החינוך בבקשה להקים בית ספר בחיפה עבור ילדיהם.
בשנת 1949 עבר בית הספר לרשות משרד החינוך ועיריית חיפה.
צליוק הקים וניהל את בית הספר עד מותו.
עם הקמתו שכן בית הספר בצריף בדרך העצמאות ולאחר מכן עבר לרחוב אלנבי ליד המושבה הגרמנית.
צליוק נקט את גישת החינוך האוראלי שהייתה נהוגה בבית הספר בירושלים.
גישה זו שלטה במערכת החינוך בישראל עד אמצע שנות ה-70 במאה ה-20, כפי שכתב בערך 'חרשות-אלמות' באנציקלופדיה העברית.
אברהם (בומי) צנגן (נולד ב-1969) הוא חוקר מוח ישראלי, העוסק בהשפעה של גרייה אלקטרומגנטית על מערכת הגמול המוחית.
צנגן הוא פרופסור מן המניין, ראש המעבדה למוח והתנהגות וראש תוכנית לימודי המוח 'פסיכוביולוגיה' של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אברהם צנגן נולד וגדל ברמת גן, בן לניצולי שואה שעלו מהולנד בשנת 1955. אמו, ד"ר מרים צנגן, הייתה רופאה, יושבת ראש ההסתדרות הרפואית בישראל ויושבת ראש ארגון רופאי קופת-חולים של ההסתדרות הכללית; אביו, מנחם צנגן, היה פרופסור לכימיה.
צנגן למד פרמקולוגיה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית במסגרת תואר ראשון, והמשיך לתארים מתקדמים בחקר המוח באוניברסיטת בר-אילן, בשיתוף מכון ויצמן למדע.
נושא הדיסרטציה: "היבטים פסיכופיזיולוגיים בפעילותן של תרופות נוגדות דיכאון".
בשנים 2000–2003 התמחה בפוסט-דוקטורט במכון הלאומי לבריאות (NIH), מרילנד, ארצות הברית, בשני נושאים: האחד, אופיואידים וקנבינואידים במערכת הגמול המוחית והשני, טכנולוגיית גרייה אלקטרומגנטית של מערכת הגמול המוחית.
אברהם צנגן מתגורר בירושלים, נשוי לרחל, רופאת נשים ולהם שישה ילדים.
צנגן חוקר שינויים ברשתות עצביות במערכת הגמול המוחית, בשלושה תחומים עיקריים בהם היא נפגעת: 1. דיכאון, 2. התמכרויות.
הוא חוקר השפעות של גירוי אלקטרומגנטי במערכת הגמול המוחית במסגרת מחקר בסיסי במודלים של בעלי חיים (חולדות) ובבני אדם, וכן יישומים קליניים של גריה אלקטרומגנטית בחולים.
במהלך מחקריו במסגרת הפוסט-דוקטורט בארצות הברית, צנגן בשיתוף עם גיסו, הפיזיקאי ד"ר יפתח רוט היו חלק מקבוצה שהמציאה קסדה המכילה סליל אלקטרומגנטי הקרוי "H coil"; הסליל מאפשר גרייה אלקטרומגנטית מוחית עמוקה (Deep Transcranial Magnetic Stimulation, בראשי תיבות: DTMS), שאינה פולשנית.
המכונים הלאומיים לבריאות (NIH) רשמו בשנת 2002 את ה"H coil" אשר פותח על ידי צנגן ושאר חברי הקבוצה כפטנט.
בהמשך, פיתוחים נוספים של הפטנט נרשמו על ידי מכון ויצמן אליו הצטרף צנגן כראש מעבדה לאחר שובו מהפוסט-דוקטורט ב-NIH.
בשנת 2003 הוענק רישיון לשימוש בפטנט של ה-NIH לחברת המכשור הרפואי הישראלית "בריינסוויי", שקמה באותה שנה.
צנגן היה ממייסדיה ומשמש היום כיועץ מדעי שלה.
במעבדה שהקים בשנת 2003 במכון ויצמן למדע, המשיך צנגן במחקריו בתחום השפעות גריה אלקטרומגנטית על רשתות עצביות במערכת הגמול המוחית הן במודלים של בעלי חיים והן בבני אדם.
צנגן התמנה לפרופסור חבר במכון ויצמן בשנת 2010, ובשנת 2012 עבר לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב שם הקים את המעבדה לגריה מוחית והתנהגות, בה הוא ממשיך את מחקריו במודלים בבעלי חיים ובבני אדם, ובוחן יישומים קליניים של גריה אלקטרומגנטית עמוקה.
מאז הצטרפותו של צנגן לאוניברסיטת בן-גוריון בשנת 2012, הוא מנהל את תוכנית לימודי המוח "פסיכוביולוגיה", ובשנת 2015 התמנה לפרופסור מן המניין.
צנגן ורוט פיתחו קסדות בהם סלילים אלקטרומגנטים שונים, המאפשרים גרייה באזורים שונים בעומק המוח.
בשנת 2013 מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) העניק אישור לקסדה שפיתחו לטיפול בדיכאון,
ב-2018 הוא העניק אישור לקסדה אחרת שפיתחו לטיפול בהפרעה טורדנית-כפייתית.
בשנת 2020 אישר מנהל המזון והתרופות האמריקאי גרסה נוספת של טכנולוגיה זו לטיפול בהתמכרות לסיגריות, בעקבות מחקר בינלאומי רחב שבוצע בהתוויתו של צנגן.
נכון לחודש אפריל 2021 טופלו בקסדות השונות מעל מאה אלף בני אדם ברחבי תבל.
בינואר 2023 פרסם צנגן תוצאות ממחקר רב-מרכזי בינלאומי שהוביל, אשר הישווה בין היעילות הטיפולית של 2 סלילים לגרייה אלקטרומגנטית עמוקה, בחולי דיכאון מג'ורי אשר אינם מגיבים לטיפול תרופתי.
המחקר מצא מאפיינים קליניים ואלקטרופיזיולוגים (של פעילות מוחית) אשר עשויים להועיל בבחירת הסליל האלקטרומגנטי המתאים יותר לכל אחד מהחולים.
עד לשנת 2023 פרסם צנגן מעל 200 מאמרים ופרקים בספרות המדעית בתחום חקר המוח וצוטט מעל 20,000 פעמים בעיתונות המדעית..
2007 – פרס חידושים עתידיים ברפואה בתחום בריאות הנפש ומדעי העצב, מטעם ארגון הרפואה העתידית באנגליה.
2010 – פרס Sieratzki-Korczyn להישגים במדעי המוח, מטעם אוניברסיטת תל אביב.
2015 – פרס יולודן (Joludan) ליישום מדעי הטבע ברפואה, מטעם הטכניון.
2019 – פרס סגן הנשיא ודיקן למו"פ למחקר יישומי פורץ דרך, להוקרת פעילות מחקרית יישומית מצטיינת.
צנגן קיבל מענקי מחקר מטעם המכונים הלאומיים לבריאות, ארצות הברית; European Horizon 2020 , רשות החדשנות (ישראל), הקרן הלאומית למדע (ישראל) וקרן המדע הדו-לאומית ארצות-הברית-ישראל .
הרב אברהם צבי מרגלית (נולד בכ"ז בכסלו ה'תשי"ב, 1952) הוא הרב הראשי האשכנזי של העיר כרמיאל ומכהן לצד הרב אליהו מלכה.
הקים רשת מוסדות חינוך חרדי בשם "קרן אורה" בכרמיאל ועומד בראשה.
מרגלית נולד וגדל בשכונת בית וגן בירושלים, במשפחה חרדית-ליטאית.
למד בישיבת קול תורה ובישיבת כוכב מיעקב.
שירת בצה"ל כרב צבאי בבסיס חיל הים בחיפה בדרגת סרן ובגיל 24 התמנה להיות רבה הראשי של כרמיאל הצעירה, ומאז מכהן שם כרב.
על אף שגדל בחברה הליטאית, במשך השנים התקרב הרב מרגלית גם לחסידות, והוציא מספר ספרים על תורתו של ה"ישמח ישראל", האדמו"ר מאלכסנדר.
הרב מרגלית הקים בעיר מוסדות חינוך רבים: גני ילדים, בתי ספר, בית ספר לחינוך מיוחד, תלמוד תורה, ישיבה קטנה, בית ספר תיכון לבנות וכולל אברכים.
בשיתוף עם ישיבת נהורא הקים בעיר גם ישיבה תיכונית.
ומשנת 2019 מכהן כראש ישיבת קרן אורה לצעירים מצוינים בעיר.
הרב מרגלית מעביר שיעורי תורה בעיר ומחוצה לה במגוון תחומים.
שיעורים אלו מפורסמים הן באתר קול הלשון לשמיעה, והן באתר בינינו לצפייה.
כמו כן בשנים האחרונות החל הרב בהפצת דיסקים של שיעוריו ברחבי ישראל.
דבר התורה - לימודה ותכליתה על פי תורת הישמח ישראל מאלכסנדר, תשנ"ד
מפיק מרגליות, על פרשת השבוע
תמונה ירושלמית, סיפורים ורשמים, משאבים הוצאה לאור
אור המרגליות, שיעורים בנפש, יפה נוף (הוצאה לאור)
אברהם ציון (נולד ב-1939 בעיראק) הוא עורך דין ונוטריון ואיש ציבור ישראלי.
ציון הוא חבר סגל אוניברסיטת אריאל בשומרון, כיהן בה כראש המחלקה לשמאות מקרקעין, כראש המרכז למשפט ותקשורת, כיו"ר ועדת משמעת, וכראש החטיבה המשפטית במחלקה הרב תחומית וכיום משמש כפרופסור אמריטוס של אוניברסיטת אריאל.
הוא מצאצאי משפחתו של ר' יוסף חיים הידוע בכינויו "הבן איש חי", גדול הפוסקים של יהדות ספרד והמזרח במאה ה-19. עקב פרעות הפרהוד שהתחוללו נגד היהודים בעיראק ביוני 1941, המשפחה נמלטה לבומביי שבהודו, שהייתה אז בשליטת האימפריה הבריטית, שם נשארה עד סוף מלחמת העולם השנייה.
עלה לארץ ב-1951, סיים את לימודיו בתיכון עירוני ד' בתל אביב ב-1958. שירת בצה"ל כלוחם בחיל השריון.
סיים לימודי משפטים ב בשנת 1964 והוסמך כעורך דין בשנת 1966. קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1971. בין השנים 1973 עד 1990 שירת כשופט צבאי בדרגת סגן אלוף.
עם סיום תקופת ההתמחות מונה לעוזר לפרקליט מחוז תל אביב (פלילים), ועם שובו מלימודי הדוקטורט מונה לסגן פרקליט המדינה בתחום הפלילי.
בשנת 1974 עבר לשוק הפרטי.
התמחותו בעיקר במשפט פלילי, בדיני מקרקעין ובדיני תכנון ובנייה.
הופיע בעתירות מינהליות בבג"ץ ובבתי המשפט לעניינים מנהליים, וכן בבתי המשפט לעניינים מקומיים ובבתי הדין הצבאיים.
כמו כן ערך והוציא לאור חמישה כרכים בהוצאת סנונית של פסקי דין של בתי המשפט המחוזיים בשבתם כבתי משפט לעניינים מנהליים.
בשנת 1986, הקים ציון את המסלול האקדמי הראשון ללימוד שמאות מקרקעין באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן הרצה בפקולטאות למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה והמכללה למינהל.
בשנת 2000 הצטרף כחבר סגל באוניברסיטת אריאל בשומרון והקים בה את המרכז למשפט ותקשורת ואת המחלקה לשמאות מקרקעין.
בשנים 2015–2016 שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית.
כיהן כיו"ר מועצת השמאים, שממונה על פי חוק על הכשרת שמאים, הסמכתם ופיקוח על התמחותם.
שימש יו"ר הדירקטוריון של החברה הממשלתית לפיתוח מפעלי תיירות (חפ"ת).
כמו כן כיהן כחבר מועצת המנהלים של חברת כימיקלים לישראל, וכמו כן נבחר חבר דירקטוריון של המועצה לצרכנות, ועדת ההיתרים ועוד.
במשך למעלה מ-10 שנים שידר בתוכניות קבועות בקול ישראל וברשת ב' על ענייני אקטואליה.
כתב מספר טורי דעה בעיתון ישראל היום.
בשנות ה-90 עמד ציון בראש חטיבת האקדמאים בליכוד.
התנגד להסכמי אוסלו ול ומתנגד לפתרון שתי המדינות, ומתנגד לאקטיביזם שיפוטי ומבקר את התרחבות ההתערבות של בג"ץ בענייני הרשויות המחוקקת והמבצעת.
מארי אברהם בן צאלח צאלח (ב' באב ה'תקפ"ה – כ"ו באייר ה'תרס"ה, 17 ביולי 1825 – 31 במאי 1905) היה חכם מחכמי יהדות צנעא בסוף המאה ה-19, ודיין בבית הדין הגדול בצנעא.
נולד למארי צאלח צאלח, נכדו של מהרי"ץ בעיר צנעא בירת תימן, בב' באב ה'תקפ"ה (17 ביולי 1825).
למד אצל חכמי משפחתו צאלח בבית הכנסת של המשפחה בית צאלח.
היה חבר בישיבה הגדולה שהתקיימה בבית כנסת זה.
בשנת ה'תרכ"ז (1867) נכנס כחבר בבית הדין הגדול בצנעא לאחר פטירת מארי יחיא הכהן, תחת הראב"ד מארי סלימאן קארה והראב"ד מארי סלימאן צאלח.
שימש כדיין כ-38 שנה, עד פטירתו.
במצור והרעב הגדול חוזת אלנפר גלה לשבאם ולעמראן.
נפטר בצנעא מרעב בכ"ו באייר ה'תרס"ה (31 במאי 1905).
בלווייתו השתתפו קצת יותר מעשרה אנשים בלבד.
כמעט כל צאצאיו מתו ברעב, והם מופיעים בתמונתו המפורסמת.
צוויק נולד בווינה, אוסטריה ולמד שם בבית הספר היהודי על שם צבי פרץ חיות.
ב-1938 עלה לארץ ישראל והתגורר בחיפה.
זמן קצר לאחר מכן החל ללמוד בטכניון וסיים תואר בלימודי הנדסת בניין.
עם סיום לימודיו החל לעבוד בעיריית חיפה במשך שלוש שנים.
בשנת 1947 החל לעבוד במפעל נשר כמהנדס תכנון ובטיחות ועבד שם עד 1956, אז החל את עבודתו ברכבת ישראל כסגן המנכ"ל.
ב-1964, התפטר מנכ"ל הרכבת, מנחם סבידור, בעקבות מסקנות ועדת חקירה לאירוע תאונת הרכבת בבית יהושע.
צוויק שהיה באותה עת סגן המנכ"ל וראש המחלקות הטכניות (מכונות, הנדסה ואיתות) של הרכבת, הגיש גם הוא את התפטרותו בפני שר התחבורה ביחד עם חברי ההנהלה הנוספים של הרכבת.
אך השר ציין כי מסקנות ועדת החקירה אין מהוות אי אמון בהנהלת הרכבת.
בעקבות דברי השר חזר בו צוויק (יחד עם חברי ההנלה הנוספים למעט המנכ"ל סבידור) ומשך את התפטרותו.
ב-1 ביולי 1964, מיד עם התפטרות סבידור מונה צוויק למנכ"ל בפועל.
ב-26 ביולי 1972 הודיע לשר התחבורה שמעון פרס על פרישתו וזאת על רקע חילוקי דעות ביניהם.
ב-1949 התחתן צוויק עם יהודית, לימים פרופסור לספרות והם התגוררו בטבעון.
לבני הזוג נולדו שלושה בנים: רמי, פרופסור למנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בריוורסייד, אורי, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, וחנן, כלכלן.
הרב אברהם צבי הירש גרודזנסקי (?
- ל' חשוון ה'תרצ"ח, 1937) היה ראש ישיבת רמיילס שבווילנה.
בן לרב דוד שלמה גרודזנסקי, רבה של איוויה שבליטא.
שימש כראש ישיבת רמיילס שבווילנה.
אחיו הוא הרב חיים עוזר גרודזנסקי, בעל שו"ת אחיעזר ומגדולי הפוסקים בליטא.
אברהם צוקרמן (צוקקערמאנן) (1843–1892) היה סופר, מתרגם ומו"ל עברי שפעל בוורשה.
בשנת 1875 פרסם את ספרו "המתנחם".
בהקדמה כתב על מטרת הספר: "לתת לנערי בני ישראל בינה לבלי יתעו אחרי תאות לבם
ויהבלו, ולהורות להורי הילדים לבלי ידיחו מהם נדח את בניהם ההולכים שובב בדרך לבם, ולא ינחמו באחריתם".
בשנת 1884 הוציא את יחד עם נפתלי משכיל לאיתן את מילונו העברי של שמואל יוסף פין "האוצר" – "אוצר לשון המקרא והמשנה".
באותה שנה הוציא את ספרו של בנימין דיזרעאלי "טנקרד", שתורגם על ידי יהל"ל תחת השם "נס לגויים".
צוקרמן פרסם בהוצאתו את ספרו של אז'ן סי "היהודי הנודד".
צוקרמן שימש סוכנו בוורשה של הסופר פרץ סמולנסקין.
בשנת 1881, כשהתלקח הפולמוס בין סופרי ההשכלה סביב הרעיון הציוני, שלח סמולנסקין את מאמרו של משה קמיונסקי שפורסם ב"השחר" אל צוקרמן כדי שיפיצו.
בשנת 1884 הוציא לאור את המהדורה הראשונה של ספרו של זלמן דוד ליבונטין "לארץ אבותינו" – זכרונותיו על ייסוד ראשון לציון.
במכתבו לצוקרמן שנשלח ממוהילב ונדפס בראש הספר, כותב ליבונטין לצוקרמן: "אם לא יהיו לרצון לפניך אילו פרקים בספרי זה, אשר במו נגעתי בכבוד אנשים, אשר אולי המה מאוהביך או ממכובדיך, אל נא תשלח ידך בם להתקנם או למחות אותם.
שהדי במרומים, כי מטבעי אינני נוקם ונוטר; הרבה, הרבה פעמים מחלתי על כבודי ולא תבעתי עלבוני, אבל משום כבוד הרעיון הלאומי לא אוכל לחשות ואת אשר הורוני המעשים והניסיון היומי בעבודתי בארץ הקודש – זאת חשבתי עלי לחובה לגלות ברבים".
בשנת 1887 הוציא את ספר הביכורים של אז"ר "על הפרק", שבו ערך חשבון נוקב עם ספרות ההשכלה העברית והאשים אותה בתרומה לערעור מסגרת החיים היהודית המסורתית.
בשנת 1890 תרגם צוקרמן מגרמנית לעברית את ספרו של הרב מאיר להמן "סוכן המלך" (או בשמו האחר: "יד ושם"), תולדות רבי יששכר ברמן מהלברשטט.
הוא הדפיס את הספר בהוצאתו בוורשה.
בשנת 1891 פרסם את ספרו "בת ציון, או: יקר מזולל" – "סיפור יסודתו בשפת עבר".
רבי אברהם פרץ (נפטר ה'תר"ז) היה רב ודיין בקושטא, מזכיר עדת אדריאנופולי ומחבר ספר אבני שוהם.
היה תלמידו ומשנהו של רבי אליעזר די טולידו, מחבר ספר משנת אליעזר, שרבי אברהם אף ישב איתו בדין באייר ה'תקע"ו, אז אישרו פסק דין של בית דין איסור והיתר, בשנת התק"ץ ובשנת התר"א, אז התירו עגונה.
חתם גם על פסק דין בעניין חזקת יתומי טאראגאנו, בו חלק על רבי שמואל חיים.
רבי חיים פאלאג'י, עת שלח תשובה לבנו של רבי אברהם, מכנה אותו:
בנו היה רבי רפאל חיים בנימין פרץ, מחבר ספר זכרנו לחיים (שאלוניקי תרל"ב)
אבני שהם (ראשי תיבות של: אברהם בן יעקב שם המחבר) - חידושים על הש"ס, משניות, חידושי הלכה, חידושים על התנ"ך, דרושים, ועוד.
בחיבור ישנן גם ארבע תשובת מהמחבר בנושאי עגינות, שטרות, חזקת קרקעות, הלכות שותפין והלכות הונאה.
בספר גם תשובה מאת מורו ורבו, רבי אליעזר די טולידו, שגם הסכים לספר.
רבי אברהם צפיג (בערך בשנת ה'ת"ק 1740 בתוניס - אחרי ה'תקס"ד 1804) היה רב יליד תוניס שלימים היה מחכמי ירושלים.
מחבר הספר עיני אברהם על הלכות מעשה הקרבנות במשנה תורה לרמב"ם.
נולד בתוניס לר' יהודה צפיג.
הרבה ללמוד תורה בהקשבה לשיעורי רבותיו.
בשנת ה'תקל"ה עלה לארץ ישראל ולמד שם עם רבי רפאל חיים נבון (בנו של רבי יהודה נבון מחבר הספר "קריית מלך רב", ונכד של רבי אפרים נבון ה"מחנה אפרים").
רבי רפאל חיים סייע לרבי אברהם צפיג, למד עמו זמן רב ורשם את חידושי תורתו, ומחידושים אלה נערך הספר "עיני אברהם".
הספר הודפס באמשטרדם בשנת ה'תקמ"ד, והודפס עם הסכמות נרגשות של גדולי דורו מעדות ישראל השונות: מהרי"ט אלגזי, רבי דוד פארדו, רבי שאול מאמסטרדם, רבי רפאל יוסף בן רובי ועוד.
בשנת ה'תקמ"ג ביקר בפראג וקיבל את הסכמת רבי יחזקאל לנדא, בעל הנודע ביהודה, שכותב עליו: "הגם שעיני אברהם כבדו...
אבל עיני השכל לא עמדו, ולבו ראה הרבה חכמה ודעת...".
ספרו מצוטט אצל חכמי הדורות שלאחריו שעסקו בנושאים בהם עוסק הספר, כגון: רבי שלמה קמחי, רבי נסים הכהן, רבי משה בארקי ועוד.
יש עדויות לפיהן שימש כשד"ר וביקר בשנת ה'תקס"ג באדריאנופול, ובשנת ה'תקס"ד ברודוס, כשליח העיר חברון.
אברהם בן יצחק צהלון (נולד ב-1568/9) היה רב ומקובל בצפת ובבגדאד במאה ה-16.
נולד בשנת 1568 בערך ליצחק ולבתו (או נכדתו) של יצחק קארו.
גדל בצפת משם נסע ולבסוף התיישב בבגדאד בשנת שכ"ג.
בבגדאד, בעזרת ספרייתו הפרטית של הגביר יצחק טיבה שפתח בפניו את ביתו, ישב וחיבר את ספריו.
ספרו מרפא לנפש, בו פירושים של צהלון על העתקות של תיקוני האר"י לעבירות שונות, צוטט על ידי מקובלים רבים בדורות שאחריו, וממנו עיבד, בתוספת קונטרסים אחרים, מנחם עזריה מפאנו את חיבורו "תיקוני תשובה".
ספר זה היה הראשון שנדפס מבית מדרשו של האר"י.
כרבים מרבני צפת בדורו, חיבר גם הוא פירוש על מגילת אסתר.
צהלון מצוטט בספר חמדת ימים בכינוי נר"ו.
מחלוקת בנוגע לשטר חוב שנמצא בידי יורשיו נזכרת בשו"ת המבי"ט.
יד חרוצים (ונציה שנ"ה) - על לוח השנה, דרכי קביעת הלוחות וסדרי לוחות הנוצרים והמוסלמים.
ישע אלוהים (ונציה שנ"ה) - פירוש על מגילת אסתר.
צהלון התחיל לחברו בבגדד בשנת שנ"ב.
מרפא לנפש (ונציה שנ"ה) - הנחיות לתשובה ותיקון עבירות מהאר"י עם פירוש ודרוש לדרכי היראה והתשובה.
הרב אברהם צבי שור (ה'תרכ"ט – ה' בסיוון ה'תש"ה) היה רבה של מונסטריץ' שבגליציה, ראב"ד בד"ץ כוללות החסידים בירושלים, ומייסד ונשיא הסתדרות 'מחזיקי הדת'.
נולד בשנת ה'תרכ"ט לאביו הרב שמואל יצחק שור, בעל מחבר שו"ת מנחת ש"י, שהיה חסיד צ'ורטקוב.
סבו הוא הרב משה חיים שור שהיה רב העיר מונסטריץ'.
עם פטירת סבו בשנת ה'תרנ"א החל אביו לכהן כרב העיר, ובשנת ה'תרס"ב כאשר נפטר אביו, ירש את רבנות העיר בעצמו.
בגיל 22 נסמך להוראה על ידי אביו וע"י רבי יצחק שמעלקיש ורבי אריה ליב מסטרי, ובהמשך הוסמך על ידי המהרש"ם מבערזאן ורבי אלימלך אשכנזי מהורדונקה, וכיהן כרב בכמה עיירות בגליציה, בשנת ה'תרס"א הוסמך על ידי אביו החורג רבי שלום מרדכי שבדרון מברז'אן.
נשא לאישה את בת שבע, ביתו של רבי פנחס ברנדווין, חתן רבי אברהם ברנדווין, אדמו"ר של חסידות סטרטין.
בשנת ה'תרס"א עלה רבי פנחס לארץ, ובתו התקשתה לשאת את הריחוק ממנו ושידלה את בעלה לעלות אף הוא, ואכן כשנה אחר כך בשנת ה'תרס"ב עלה אף הרב שור לארץ והתיישב בירושלים.
לאחר שהתיישב בירושלים מונה להיות "ממונה" בכולל ויז'ניץ ומרמרוש, חבר ב'ועד השחיטה המאוחד' וגבאי ב'חברא קדישא של כוללות החסידים', בהמשך ניהל את מושב זקנים.
בשנת ה'תרע"א מונה לדיין בבד"ץ כוללות החסידים ולאחר מכן, בשנת ה'תרע"ו מונה לעמוד בראשו.
בשנת תר"צ העיד בתור מומחה בענייני הכותל בפני ועדת הכותל שמינה חבר הלאומים.
ביום כניסתו של אלנבי הוא זה שעצר מלהיכנס לעיר עתיקה על סוס לעיר הקודש אין נכנסים ברכיבה על סוס מתוך ספר שיח על אחים עמוד 10
בשנת ה'תרע"ט החל לצאת לאור בירושלים עיתון מחזיקי בדת מייסודו, בהשראה לעיתון מחזיקי הדת שהיה יוצא בלבוב.
אך בכסלו ה'תרפ"ג יצא לאור הגיליון האחרון של העיתון.
נפטר בערב שבועות לאחר מחלה ממושכת, על מצבתו נכתב:
בשנת ה'תרע"א הדפיס את חלקו השני של ספרו של אביו "מנחת ש"י" והסיף לו גם חיבור שכתב בעצמו בשם "מנחת אברהם" על יורה דעה.
בשנת ה'תרצ"ה הדפיס את ספרו שביבי א"ש על אורח חיים וחושן משפט.
בנוסף נמצא חיבור שלו שלא נדפס מעולם של פסקי הלכות בעניינים שונים בנושאי יו"ד.
על ספריו קיבל הסכמות מהאדמו"ר רבי ישראל מטשורטקוב ובנו רבי דובער, ומבעל "אהבת ישראל" מוויז'ניץ.
מיוחס לרבי יוסף בכור שור.
אחיינו הוא רבי מאיר שפירא מלובלין.
בתו רבקה הייתה נשואה לרב מרדכי הכהן.
נכדיו היו שמואל אבידור הכהן, פינחס פלאי ומנחם הכהן.
אברהם קליין (נולד ב-29 במרץ 1934) הוא שופט כדורגל ישראלי, יליד רומניה.
הוא נחשב לבכיר שופטי הכדורגל הישראלים בכל הזמנים, ואחד משני השופטים היחידים מישראל אשר זכו להכרה בינלאומית נרחבת.
שלושת אירועי השיא בקריירת השיפוט שלו היו המשחק המרכזי בבתים המוקדמים בין , מחזיקת גביע העולם בכדורגל ובין במונדיאל 1970; משחק רבע הגמר במונדיאל 1982, בין לברזיל, והיותו קוון במשחק הגמר באותו טורניר, במשחק בין איטליה ו באצטדיון סנטיאגו ברנבאו במדריד.
קליין נולד ב-1934 בעיר טימישוארה בחבל באנאט, בדרום-מערב רומניה למשפחה יהודית דוברת הונגרית.
אביו היה כדורגלן בקבוצת המילואים של מ.ט.ק.
קליין הילד הצליח לשרוד את תקופת השואה ובגיל 13 הגיע לשיקום בהולנד יחד עם עוד 500 ילדים יהודים.
לאחר כשנה בהולנד עלה באוקטובר 1948 לישראל.
קליין ניסה את כוחו ככדורגלן אך לא הגיע להישגים משמעותיים.
את קריירת השיפוט שלו החל במקרה לאחר שבעת שירותו הצבאי נלווה לשופט הכדורגל החיפאי יונס למשחק בליגה למקומות עבודה וכשזה נקע את רגלו, מילא קליין את מקומו.
בהמשך למד את חוקת הכדורגל, הוסמך כשופט והחל לשפוט ולהתקדם בקריירת השיפוט.
מזלו שיחק לו באוגוסט 1964, כאשר בעת ששפט את משחק הגמר בגביע הרמטכ"ל בצריפין, צפה בו הצרפתי, רוברט בסון, שהיה בכיר בוועדת השיפוט של פיפ"א.
זה התרשם משיפוטו ודאג לזימונו לשיפוט במשחקים בינלאומיים.
קליין החל את הקריירה הבינלאומית שלו ב-1965 עת שפט את משחק קדם גביע העולם בין נבחרות איטליה ופולין ברומא (1:6 לאיטליה) וזכה לשבחים על שיפוטו.
בשנת 1968 שפט באולימפיאדת מקסיקו (1968) שני משחקים: ברזיל - ספרד והמשחק על מדליית הארד (מול קהל מקסיקני ביתי) בין מקסיקו ליפן.
הצלחתו במשחקים האולימפיים קידמה את קליין ובפיפ"א החליטו לתת לו לשפוט במונדיאל 1970, אף הוא במקסיקו.
במהלך המשחק טענו הברזילאים לקיפוח מצידו של קליין לאחר שזה לא שרק לבעיטת 11 כאשר חלוץ ברזילאי נפל ברחבה.
קליין אף האריך את המשחק מעבר ל-90 הדקות שלו ובריאיון לאחר שנים רבות טען כי השחקנים לא שמעו את שריקתו וכיוון שהמשחק היה כה מרתק הוא הוסיף מספר דקות.