tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-26 בספטמבר תקפו הצרפתים שוב, בחזית של כ-12 ק"מ, ובמקום אחד השיגו אחיזה בקו השני הגרמני.
בשלושת הימים הבאים התנפצו כל התקפות הצרפתים, ובהתקפות נגד הגרמנים כבשו חזרה חלק מן העמדות שאיבדו.
כיוון שכך פקד ז'ופר על השעיית ההתקפה עד שתושג תחמושת נוספת, ועל התבססות במקומות שנכבשו.
ב-3 באוקטובר ז'ופר פקד על סיום ניסיונות ההבקעה.
עם זאת, עד 5 באוקטובר נמשכו התקפות צרפתיות על מספר כיסים גרמניים.
ב-6 בנובמבר פקד ז'ופר סופית על סיום ההתקפה.
בהתקפה זו הצרפתים הצליחו להתקדם כארבעה ק"מ במחיר אבדות מחריד, 143,567 חיילים, כולל המתקפה בנהר האן.
אבדות הגרמנים היו כמחצית ממספר זה והן כוללות כ-17,000 שבויים.
הוצאת מיליוני הפגזים, כולל אלה שנורו בקרב ארטואה השלישי, הביאה למחסור חריף בתחמושת ארטילרית עבור הצבא הצרפתי בחודשים הבאים.
מחסור זה, יחד עם ההכרה כי בשיטות הקיימות אין בכוח הצרפתים לשנות מהותית את המצב, הביאו להפוגה בחודשים הבאים.
כך, לקראת סופה של שנת 1915 הוכח כי, ככל הנוגע לחזית המערב, האסטרטגיה הגרמנית ולפיה על כוחותיהם באותה חזית להחזיק מעמד ולשמור על הקיים, נחלה הצלחה מלאה.
התקפות מדינות ההסכמה התנפצו פעם אחר פעם על מערכי ההגנה הגרמניים וקרב שמפאן השני היה רק דוגמה אחת, עקובה מדם, לכך.
קרב רפיח היה קרב ב בפתחת רפיח שבצפון סיני.
הקרב התרחש ב-5 ביוני 1967 בין חיילים מהדיוויזיה המצרית ה-7 לבין אוגדה 84 של צה"ל.
פתחת רפיח היא אזור גאוגרפי הנמצא מדרום וממערב לעיר רפיח, בקצהו הצפון מזרחי של חצי האי סיני.
הנקודה המרכזית באזור היא צומת רפיח אשר בו מצטלבים כביש עוקף עזה (המשכו של כביש 4) הממשיך לכיוון אל עריש וכביש רפיח - עוג'ה אל-חפיר.
מיקומה האסטרטגי של הפתחה כמעבר המועדף בין ארץ ישראל וחצי האי סיני גרם לחשיבותה הרבה, הן בעיני הצבא המצרי והן בעיני צה"ל, ובשל חשיבותה הרבה הוטלה על אוגדה 84 המשימה להבקיע את המערך המצרי בכל מחיר, ובכך לפתוח את הציר הצפוני לסיני.
במלחמת ששת הימים הגנה על המערך הדיוויזיה המצרית ה-7 בפיקוד גנרל עבד אל עזיז סולימאן, מפקד בית הספר לחי"ר בצבא המצרי, שהייתה מצוידת ב-82 טנקים, ב-112 קנים ארטילריים ובתותחי נ"ט רבים.
הדיוויזיה כללה שתי חטיבות חי"ר פלסטיניות, 3 חטיבות חי"ר מצריות (בסך הכול 5 חטיבות חי"ר) וחטיבה ממוכנת.
דיוויזיה זו ישבה במערכי רפיח בשיח' זוויד ובג'יראדי כשברצועת עזה נערכו החטיבות הפלסטיניות.
כוחות הדיוויזיה נערכו בפתחת רפיח בהתאם לנתוני הקרקע, לפי דוקטרינת ההגנה הסובייטית.
חטיבה מוקטנת חי"ר 11 (מדרום לצומת רפיח).
מפקדת הדיוויזיה התמקמה בשיח' זוויד.
בחזית המתחמים המצריים היו פרושים שדות מוקשים.
מול המערך המצרי ניצבה אוגדה 84 בפיקודו של ישראל טל שהיה באותה עת מפקד גייסות השריון ומפקדת האוגדה הייתה למעשה מפקדת הגיס.
האוגדה הייתה אחת משלוש האוגדות שהציב צה"ל בחזית המצרית.
אוגדה 84 כללה את חטיבת השריון 7 בפיקוד שמואל גונן (גורודיש) שנועדה לתקוף את חלקו הצפוני של המתחם המצרי, חטיבת הצנחנים בפיקוד רפאל איתן שנועדה לתקוף את חלקו הדרומי וחטיבת שריון במילואים 60 בפיקוד מנחם אבירם שנועדה לעתודה בשלב הראשון של הקרב.
כמו כן, כלל הכוח האוגדתי גם כוח סיור בפיקוד ישראל גרנית, אגד ארטילרי בפיקוד צבי נשר, גדוד הנדסה וכוחות מסייעים של חימוש, רפואה והספקה.
לרשות הכוח הישראלי עמדו כ-300 טנקים, רובם מדגמים חדשים.
תוכנית הקרב של האוגדה לכיבוש הג'יראדי קבעה כי הוא ייכבש על ידי חטיבה 7, אשר במידת הצורך תכבוש אותו בהתקפת לילה בשיתוף פעולה עם חטיבה 60.
גדוד הטנקים 82 בפיקוד סגן-אלוף גבריאל עמיר (סמג"ד אליעזר גלובוס), מצויד בטנקי שוט (צנטוריון); הגדוד כלל במקור שלוש פלוגות מבצעיות ופלוגת צמ"פ.
הגדוד תוגבר בפלוגת קק"ש שוט בפיקוד שמאי קפלן (פלוגה ה'), וכלל בתחילת הקרבות חמש פלוגות שוט.
בין מפקדי הפלוגות: אלישיב שמשי, עמיר יפה (פלוגה ק') ואהרון סטולר (צמ"פ- כוח סמח"ט) (כינוי בספר "חשופים בצריח": ש/10).
הגדוד היה מצויד בטנקי מגח (פטון M48) בעלי תותח בקוטר של 90 מ"מ; במקור כלל הגדוד ארבע פלוגות מגח אורגניות בפיקוד אבירם גילעד, בן-ציון כרמלי, יום-טוב תמיר ואביגדור קהלני (פלוגה ב').
מראשית המלחמה הועברה פלוגת יום-טוב תמיר תחת פיקוד גדוד החרמ"ש 9. מתום היום הראשון הצטרפה לגדוד פלוגת מגח מילואים מגדוד 46 (גדוד ההקמה של חטיבה 401), בפיקוד שלום עין-גל (כינוי בספר "חשופים בצריח": ש/14).
מפקדי הפלוגות במלחמה היו יואב וספי, עוזי לבצור ויוסי פלד.
משימה: תתקוף ראשונה דרך חן יונס ורפיח ותכבוש את המערך המצרי מצפון עד מדרום לצומת רפיח.
מפקד האוגדה אלוף ישראל טל ומח"ט הצנחנים אל"ם רפאל איתן במהלך המלחמה
גדוד 890 ("אפעה") בפיקוד יאיר תל-צור.
ממפקדי הפלוגות היו: פלוגה ב' יחיאל אמסלם (סמ"פ נחמיה כהן).
מפקדי הסוללות היו יוחאי קורן, ורן כהן, והם צורפו כקש"אים לגדודים "אפעה" ו "בזלת", בהתאמה.
הגדוד כלל שלוש פלוגות אורגניות בפיקוד אמנון גלעדי, דן שני, ושלום עין-גל (פלוגה ד').
בין מפקדי הפלוגות אריה צדיק, טוביה לשם (פלוגה ו') ויצחק יצחקי, (חרמ"ש).
גדוד הסיור האוגדתי-כח גרנית, בפיקוד אל"ם ישראל גרנית, שכלל 10 טנקי מגח, פלוגת סיור, פלוגת תול"רים, פלוגת שדה חה"ן וסוללה 120 מ"מ.
כוח מוצנח או הנחתה מהים בתכנון המקורי חטיבת הצנחנים 55 בפיקוד מוטה גור תוכננה לצנוח באל-עריש כחלק מהבקעת האוגדה בציר הצפוני, והתאמנה על כך.
תוכנית נוספת הייתה מבוססת עלהנחתה מהים של כוחות החטיבה ליצירת איגוף למערך המוצבים המצריים במעבר הג'יראדי ושיח' זוויד- תוכנית הנחיתה מהים ממזרח לאל עריש.
אולם עקב הצלחת האוגדה, בוטלו התוכניות כבר ב-5 ביוני, והחטיבה הופנתה לחזית ירושלים.
כדי להימנע ככל האפשר מהעיכובים הכרוכים בפריצת שדות המוקשים תוכננה ההתקפה הישראלית להתבצע מהאגפים הצפוני והדרומי.
ב-5 ביוני 1967 ב-08:45 פרצה חטיבה 7 לרצועת עזה מול חן יונס ונכנסה לקרב מול כוחות של החטיבה הפלסטינית 108. לאחר שהתגברה בקרב קצר ועז שגבה נפגעים רבים בקרב הכוח הישראלי (כולל מפקד גדוד שנהרג) על כוח החטיבה הפלסטינית, המשיכה בדרכה מערבה, לכיוון רפיח.
למרות שהכוח הישראלי סבל מנפגעים רבים וממחסור בתחמושת ובדלק הצליח הכוח הישראלי להתגבר על הכוח המצרי בקרב שנערך בשעות החשיכה וכבש את המוצבים הדרומיים.
לאורך כל הקרב, ובמיוחד בחלקו הראשון, סייע חיל האוויר הישראלי בתקיפת סוללות ארטילריה מצריות על ידי טייסת פוגה מגיסטר בפיקוד אריה בן-אור.
ניצחונה של אוגדה 84 בקרב זה, הונצח בשירו של יורם טהר-לב (בביצוע אריק לביא), קרב רפיח:
קרב שדות הפלנור הוא קרב המתקיים בספר השלישי של טרילוגיית "שר הטבעות" שנכתב על ידי ג'.ר.ר טולקין, ובסרט שר הטבעות: שיבת המלך שנוצר בידי פיטר ג'קסון.
הקרב מתרחש בשדות הפלנור בסמוך לעיר מינס טירית.
הקרב מתנהל בין צבאות האורקים (מינאס מורגול) של ארץ מורדור לצבא העיר מינאס טירית ועוד מספר צבאות.
בעקבות חיפושיו של סאורון שליט האופל אחר הטבעת האחת, שלח את צבא האורקים של מינס מורגול על מנת למצוא את נושא הטבעת (פרודו בגינס באותה העת) בשביל לקבל את מלוא כוחו ולשלוט על הארץ התיכונה.
בעקבות זאת ציווה דנתור בן אקתליון (עוצר גונדור) להדליק את משואות המצוקה על מנת לייחל לעזרה מרוהן בקרב מול צבאותיו של סאורון.
כתוצאה מכך חיל הפרשים של תאודן מממלכת רוהן יצא לכיוון העיר מינס טירית.
ארגורן, גימלי ולגולאס עברו בשבילי המתים כדי לקחת איתם את צבא המתים של הר דימהולט בעקבות קללה שהוטלה עליהם.
צבאותיו של סאורון התקדמו אל עבר מצודת אוסגיליאת בכוונה לכבוש אותה.
שם חיכה להם חיל הרגלים של מינס טירית.
בהגיעם למצודה, תקפו בני האדם את צבא האורקים וניהלו קרב על שליטת המצודה כדי לפלוש אל מרחבי הפלנור המובילים אל העיר.
בזכות יתרונם המספרי, האורקים השתלטו על המצודה ופלשו אל מרחבי הפלנור לכיוון מינס טירית.
באותה העת התארגנו אנשי העיר למתקפה.
דנתור, עוצר גונדור, שלח את בנו הצעיר פרמיר עם חיל הפרשים של צבא העיר על מנת להילחם בשולטים על אוסגיליאת ולעכב את כוחותיהם ואולי אפילו להשמידם; אנשיו של פרמיר נופלים בקרב אך פרמיר שורד ומצליח להגיע אל שערי העיר כשהוא מעולף ונגרר על ידי סוסו.
בו בזמן חיל הרגלים של סאורון מתקדמים אל עבר חומות העיר כשבידיהם בליסטראות ומגדלי מצור.
לאחר מצור של כמה שעות, מצליחים האורקים לפרוץ את שערי העיר ולפלוש אל המעגל התחתון של מינס טירית.
כעבור לילה ארוך של לחימה, מגיעים פרשי הרוהירים מממלכת רוהן המובל על ידי תאודן מלך רוהן.
לאחר נאום מוטיבציה קצר, מסתערים פרשי רוהירים על צבאות סאורון כשידם על העליונה.
כעבור דקות של לחימה והשגת שליטה בקרב, נכנסים למערך אנשי ממלכות הרד מארצות הדרום, כשהם רכובים על פילי המומקיל בשיתוף פעולה עם צבאותיו של סאורון.
הפילים משיגים שליטה בקרב לזמן קצר, אולם הרוהירים מצליחים להתגבר על חיות הענק כעבור זמן קצר.
באותה העת מגיעים תשעת הפרשים השחורים בהנהגת המלך המכשף מאנגמר, רכובים על יצורים מעופפים.
אנגמר מסתער על תאודן ומפיל אותו ארצה כאשר סוסו נופל עליו.
המלך המכשף מגיע על מנת לחסל את תאודן אך אאווין, אחייניתו של תאודן, מתייצבת בינו לבין המלך המכשף על מנת להגן עליו.
קרב מתנהל ביניהם אשר בסופו בעזרתו של מריאדוק ברנדיבק מצליחה אאווין לחסל את המלך המכשף, אך מתעלפת.
באותה העת מגיעות ספינות שודדי הים של אומבר אל הנמל שבנהר, שם מחכה להם פלוגת אורקים.
מהספינות יורדים ארגורן, לגולאס וגימלי המסתערים עליהם יחד עם צבא המתים מהרי האובך.
יחדיו הם מחזירים את השליטה בקרב למגיני מינס טירית.
כעבור שעה קלה, משיגים מגיני העיר שליטה מלאה על הקרב, ומצליחים להדוף ולהשמיד את כוחותיו של סאורון.
צבא המתים נכנס אל העיר ומטהר אותה מזרים.
לאחר מכן, מכיוון שהשלימו את שבועתם, שוחררו המתים מהר דימהולט בידי ארגורן למנוחת עולמים.
קרב שוויבה (Shaibah, Shu'aiba) היה התקפת נגד של הצבא העות'מאני, שנערכה באפריל 1915 בקרבת העיירה שוויבה , כנגד כוחות בריטים שהגנו על העיר בצרה במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה.
הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של הבריטים.
המערכה במסופוטמיה החלה ב-6 בנובמבר 1946 כשכוחות בריטיים פלשו לעיירה פאו שבשפך נהר הפרת והתקדמו משם לכוון צפון מערבה לאורך הנהרות פרת וחידקל.
בהמשך אותו חודש כבשו הכוחות הבריטים את העיר בצרה במהלך קרב בצרה.
במהלך דצמבר כבשו הבריטים, בקרב אל-קורנה גם את העיירה אל קורנה עקב מיקומה האסטרטגי על מפגש הנהרות פרת וחידקל.
פעולות אלו חיזקו את אחיזתה של בריטניה באזור שאט אל ערב והבטיחו את אספקת הנפט מפרס דרך עיר הנפט אבאדאן.
הפיקוד הטורקי שאף לעצור את התקדמות הבריטים לתוככי מסופוטמיה וראה בעיר בצרה נקודת מפתח לסיכול פעילותם של הבריטים.
לשם כך החל לטוות תוכנית להתקפת נגד לכיבוש בצרה וסילוק הבריטים מהאזור.
העיירה שוויבה נמצאת כ-10 ק"מ מדרום מערב לבצרה.
לאחר שהבריטים אבטחו את צידה המזרחי והצפוני של בצרה הפך צידה הדרום מערבי ל"בטן הרכה" של העיר וזאת על אף שביצות חצצו בין שוויבה לבצרה.
בעיירה שוויבה התבצרו כ-7,000 חיילים בריטים כשרובם מהבריגדה ההודית ה-30 (של הדיוויזיה ה-12) בפיקודו של מייג'ור גנרל צארלס מליס .
חיילים אלו הקימו מערך של תעלות וגדרות תיל.
בעקבות צמצום הכוחות בגזרת מסופוטמיה הצליח הפיקוד הטורקי להציב למשימה זו רק כ-4,000 חיילים סדירים בפיקודו של לוטננט קולונל סולימאן אסקרי ביי.
לכן פנה הפיקוד לעזרתם של שבטים ערבים וכורדים שהעמידו לרשות הצבא הטורקי כ-14,000 לוחמים.
הכח הטורקי תוגבר בסוללות תותחים.
הקרב החל לפנות בוקר בהפגזה מסיבית על ביצורי הבריטים כשלקראת ערב החלו חיילי הרגלים לזחול לכוון המאחזים הבריטים אך נהדפו בירי בריטי ונסוגו לאחור.
במהלך היום הבחינו הבריטים בניסיון של כוחות טורקים לאגף את שוויבה ולהתקדם לכוון בצרה.
המפקד הבריטי, מילס, שלח 2 רגימנטים לתקוף את הכוחות הטורקים אך אלו נהדפו.
מילס מיהר לתגבר את הכח בתוקף בעוד שני רגימנטים וכן בסוללות ארטילריה.
עיקר המאמץ היה כנגד לוחמי השבטים הערבים ובסוף היום פוזרו כוחות אלו ורבים מהם נשבו.
המאמץ הבריטי הופנה כעת לכוחות הטורקים הסדירים.
חילופי האש נמשכו כל היום ללא תפנית לצד כלשהו.
בשעות אחר הצהריים הובילו חיילי הרגלים הבריטים של רגימנט "דורסט" מתקפת כידונים על העמדות הטורקיות כשהחיילים ההודים בעקבותיהם.
לאחר קרב פנים אל פנים נטשו הטורקים את עמדותיהם ונסוגו כ-120 ק"מ צפון מערבה לכוון אל-כות.
בגלל תשישות הכוחות הבריטים ומחסור בתחמושת ובמים הם לא נערכו למרדף אחר הנסוגים.
עם נסיגת הטורקים אובטח האגף הדרום מערבי של בצרה ולא עשה עוד ניסיון לתקוף את העיר.
תבוסת השבטים הערבים והכורדים הביאו לכך שהם לא פעלו יותר כנגד הבריטים.
בצד הבריטי: כ-1,600 פצועים וחללים.
בצד הטורקי: כ-2,400 פצועים וחללים.
מפקד הכח סולימאן אסקרי ביי, שנפצע בקרב, האשים את עצמו בתבוסת כוחותיו והתאבד.
הקצין הבריטי מייג'ור ג'ורג' ווילר , שנהרג בזמן שהוביל את אנשיו ב-2 ימי הקרבות הראשונים, זכה על אומץ ליבו בצלב ויקטוריה
קרב שייח' סעד התחולל בעיירה שייח' סעד, מצפון מזרח לעיר כות, בתחילת ינואר 1916 בין כוח של הצבא הבריטי לבין כוח חסימה של צבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה.
הקרב היה כחלק ממערכה שהובילו הבריטים בניסיון לשחרר את הנצורים בעיר כות.
הקרב הסתיים בפריצת קו החסימה הראשון שהקימו הטורקים אך במחיר גבוה של נפגעים ומבלי שנפרצה הדרך לנצורים.
בתחילת ינואר 1916 יצא איילמר בראש כוחותיו במעלה החידקל לפרוץ את קו ההגנה שהקימו הטורקים בעיירה שייח' סעד.
הכוחות המעורבים בקרב שייח' סעד
לצורך המערכה לפריצת המצור על כות הוקם כח צבאי בריטי בשם קורפוס החידקל.
כוח זה, בפיקודו של לוטננט גנרל פנטון איילמאר, מנה כ-13,300 חיילים וכלל את היחידות הבאות:
הבריגדה ההודית הרכובה ה-6: הייתה מעורבת במהלך 1915 במערכה לכיבוש בגדאד.
בריגדת הרגלים ההודית ה-35: יחידה חדשה שנבנתה בדצמבר 1915 וצורפה למערכה לשחרור כות.
בריגדת הרגלים ההודית ה-28: הייתה פעילה בתחילת המלחמה במערכה על סיני וארץ ישראל ובתימן והגיעה למסופוטמיה באוקטובר 1915.
הקורפוס ה-18 בפיקודו של קאזים פאשה שימר את המצור על כות ולא היה מעורב בקרב.
הקורפוס מנה כ-9,000 חיילים והורכב מ-2 דיוויזיות:
החיילים הטורקים הגיעו לואדי לאחר נסיגה מסודרת משייח סעד (דרך של כ-15 ק"מ) והקימו במקום מערך חפירות נרחב.
ב-3 בינואר 1916 הורה איילמר לג'ורג' יאנגהאזבנד להוביל 3 בריגדות רגלים מעלי אל-גרבי לכוון כות כשהוא עצמו נשאר מאחור במאמץ לארגן עוד יחידות.
שלוש הבריגדות החלוצות התקדמו על שתי גדות החידקל אך ההתקדמות הואטה בגלל גשמים כבדים שהפכו את גדות החידקל לבוציות מאוד.
הכוחות הבריטים סבלו מחוסר מודיעין על אופן פריסת הכוחות הטורקים.
דבר זה נגרם מחוסר יכולת להפעיל מטוסי סיור (בגלל מזג האוויר) ומהשארת כוחות סיור רכובים מאחור.
ב-6 בינואר 1916 נתקל הכוח הבריטי בירי מהעמדות הטורקיות.
יאנגהאזבנד החליט לא להמתין לתגבורות שארגן איילמר אלא להתקיף.
על אף היתרון המספרי של הבריטים הם התקשו לפרוץ את העמדות הטורקיות.
אחר הצהריים הצליחה אחת הבריגדות לפרוץ את קו ההגנה הטורקי אולם יאנגהאזבנד, שלא שלט בקרב, הורה על נסיגה לצורך התארגנות והטורקים השתלטו מחדש על השטח המשוחרר.
במהלך הלילה הגיע איילמר לחזית עם התגבורת של שתי הבריגדות.
מנגד שלחו הטורקים תגבורת לקווי ההגנה שלהם.
ב-7 בינואר 1916, כשברשותו כוחות מתוגברים, חילק איילמר את הבריגדות שלו בין הגדה הימנית והשמאלית.
בתחליתו של היום אפף את זירת הקרב ערפל כבד אך הבריטים לא ניצלו מזג אוויר זה להתקדמות לעמדות הטורקיות.
הכוחות הבריטים שהתקדמו על הגדה השמאלית, בפיקודו של יאנגהאזבנד, נתקלו בהתנגדות טורקית עזה ולא הצליחו לפרוץ את קו ההגנה.
הכוחות הבריטים שהתקדמו על הגדה הימנית, בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' קמבל (מפקד הבריגדה ההודית ה-28), הצליח לפרוץ את קו ההגנה ולאלץ את המגינים הטורקים לסגת.
לאחר הצלחה זו החלו הבריטים לירות על הטורקים בגדה השמאלית דבר שהביא אותם לבצע נסיגה מסודרת במהלך הלילה והיום של 8 בינואר.
לאחר נסיגת הטורקים השלימו הבריטים את כיבוש שייח' סעד משני צידי החידקל.
הכוחות הטורקים נסוגו כ-15 ק"מ במעלה החידקל לקו ההגנה השני שלהם במוצא נחל שנשפך לחידקל.
הצבא העות'מאני: כ-1,200 חללים, פצועים ושבויים.
הקרב הסתיים אומנם בניצחון בריטי אך במחיר גבוה מאוד של נפגעים.
כמו בקרב קטסיפון התברר שהמערך הרפואי הבריטי אינו ערוך לתת מענה להיקף נפגעים בממדים כאלו כך שבמקרים מסוימים פונו פצועים למתקנים רפואיים רק לאחר 10 ימים.
הכוחות הטורקים הצליחו לסגת באופן מסודר לקו ההגנה השני תוך שהם לוקחים איתם את סוללות הארטילריה שלהם.
הפעולה הבריטית צלחה לבסוף ועל אף הכוחות החזקים של הטורקים והביצורים הכבדים הצליחו הבריטים להביס את הטורקים שנסוגו מגב ההר מזרחה אל מעבר לנהר הירדן או צפונה, דרך סמח', לסוריה.
בדצמבר 1917 כבשו הבריטים את ירושלים והשתלטו על קו נחל הירקון תוך שהם מייצבים את קו שתי העוג'ות שחתך את ארץ ישראל לשניים.
משלב זה החל מפקד המערכה, גנרל אדמונד אלנבי, לתכנן את השלב האחרון של המלחמה.
במקביל לשלבי התכנון התמודד הפיקוד הבריטי עם מהלך משמעותי של חילופי כוחות כשיחידות המבוססות חיילים אנגלים הוצאו מהחזית ונשלחו לחזק את חזית המערבית באירופה ובמקביל תוגבר הכוח הבריטי בארץ ישראל ביחידות שהתבססו בעיקרן על חיילים הודים (אך גם חיילים אוסטראלים וניוזילנדים).
חלק מכוחות אלו הועברו מזירות אחרות (למשל מהמערכה במסופוטמיה ומהחזית המערבית) אך יחידות אחרות כללו מתגייסים חסרי ניסיון צבאי ונדרשה תקופת אימון כדי לשפר את יכולתם המבצעית.
במקביל להתארגנות הבריטית פעל גם הצבא העות'מאני לחיזוק עמדותיו ברכס הרי שומרון ומורדותיו המזרחיים והמערביים.
תוכנית הגנתית זו התבססה על ההנחה המוטעה שהמתקפה הבריטית צפונה תתקיים על רכס הרי שומרון ומורדותיו המזרחיים ונבעה מתוכנית הטעייה שרקם המודיעין הבריטי.
תוכנית הקרב של אלנבי, לקראת קרב מגידו, התבססה על 3 מאמצים עיקריים:
פריצת דיוויזיות פרשים לאורך מישור החוף, ואדי עארה, עמק יזרעאל ובית שאן תוך איגוף הכוח העיקרי הטורקי שהתבסס בהרי שומרון.
תקיפת הביצורים הטורקים בהרי שומרון על ידי דיוויזיות הרגלים.
חסימת הדרכים בבקעת הירדן כדי למנוע בריחת כוחות טורקים דרך נהר הירדן על ידי כוחות רגלים ופרשים.
למטרת כיבוש שכם וסביבתה הקצה הפיקוד הבריטי 2 דיוויזיות רגלים (במבנה של קורפוס) שתנוענה מאזור ירושלים צפונה כשדיוויזיה אחת נעה על מורדות המזרחיים של הרי שומרון והשנייה על המורדות המערביים.
ממערב לקורפוס זה נע קורפוס נוסף שנועד לבלום תגבור כוחות טורקיים על גב ההר.
הכוח העיקרי שהופנה למערכה לכיבוש גב ההר ושכם היה הקורפוס ה-20 בפיקודו של גנרל פיליפ צ'טווד שכלל את היחידות הבאות:
לרשות הקורפוס עמדו מטוסים לצורכי סיור, צילום ותקיפה מיחידות אוויר בשדות התעופה ברמלה ובואדי צראר.
ממערב לקורפוס ה-20 נפרשו הדיוויזיות של הקורפוס ה-21 בפיקודו של גנרל אדוארד באלפין ובמישור החוף נפרשו דיוויזיות הפרשים של קורפוס-המדבר הרכוב בפיקודו של גנרל הנרי שובל.
בבקעת הירדן, ממזרח לקורפוס ה-20, נפרש "חיל צ'ייטור" בפיקוד גנרל אדוארד צ'ייטור.
הכוח הטורקי שהתבצר בהרי שומרון ובמורדות המזרחיים התבסס על הארמייה השביעית.
הארמייה, בפיקודו של [מוסטפא פבזי פאשה , מנתה כ-7,000 חיילים שנתמכו בכ-110 תותחים.
הארמייה הורכבה מ-2 קורפוסים (הקורפוס השלישי והקורפוס ה-23).
ממערב נפרשה הארמייה השמינית ומעבר לירדן נפרשה הארמייה הרביעית.
ארמיות אלו פעלו תחת קבוצת ארמיות ילדרים בפיקודו של אוטו לימן פון זאנדרס.
הדיוויזיה ה-53, שעמדה להילחם בשטח סלעי בו מעטים השבילים, החלה להתקדם לעבר השטחים שהוחזקו על ידי הטורקים כדי להכין תשתית לתחילת הפעילות.
לאחר ירי בין הכוחות (כולל ירי ארטילרי) נסוגו חיילי הדיוויזיה.
קרב מגידו החל ב-19 בספטמבר 1918 לפנות בוקר כשיחידות הפרשים של קורפוס-המדבר הרכוב החלו להתקדם צפונה לאורך מישור החוף ובמקביל החל הקורפוס ה-21 להתקדם ממזרח באזור טבסור וטולכרם.
לאחר הצלחת השלב הראשון הורה אלנבי לקורפוס ה-20 להתקדם צפונה ולתקוף את ביצורי הטורקים.
צ'טווד פיצל את כוחותיו כך שהדיוויזיה ה-10 התקדמה במורדות המערביים של הרי השומרון (ממערב לכביש 60 הנוכחי) במטרה לכבוש את שכם בעוד שהדיוויזיה ה-53 התקדמה במדרון המזרחי של רכס הרי שומרון במטרה לחסום את הדרכים היורדות לבקעת הירדן.
במרווח בין שתי הדיוויזיות התקדם "כוח ווטסון".
במהלך יום זה כבשה הדיוויזיה ה-10 את פרח'ה ואת סלפית.
ב-20 בספטמבר 1918 המשיכה הדיוויזיה ה-10 להתקדם צפונה וכבשה את כפר חארס.
במקביל התקדם "כוח ווטסון" על ציר ירושלים-שכם (כיום כביש 60) ולאחר שכוחות ההנדסה שלו פינו מוקשים שהטמינו הטורקים התקדם הכוח וכבש את לובאן א-שרקיה וא-סאוויה.
הדוייוזיה ה-53 המשיכה להתקדם ממזרח לגב ההר אולם נתקלה בהתנגדות טורקית חזקה.
בניגוד לקשיים של הקורפוס ה-20 לכבוש את גב ההר הצליחו הקורפוס ה-21 וקורפוס המדבר הרכוב לעמוד במשימתם ולהתקדם תוך שהם מביסים את היחידות הטורקיות ושובים כ-25,000 חיילים טורקים.
דבר זה ערער את יכולת העמידה של הדיוויזיה השביעית הטורקית וכוחותיה החלו לסגת.
ב-21 בספטמבר 1918 המשיך "כוח ווטסון" להתקדם על דרך ירושלים-שכם והגיע עד רוג'ייב (כ-3 ק"מ מדרום מזרח לשכם) שם נתקל באש טורקית כבד וכבש את המקום בהתקפת פרשים.
במקביל התקדמה הדוייוזיה ה-10 מדרום לשכם וכבשה את הכפר בלאטה אל-בלד (כיום בלאטה) ושטחים נוספם מדרום לשכם.
במקביל התקדמה הדיוויזיה השלישית "לאהור" (מהקורפוס ה-21) התקדמה ממערב וכבשה את העיירה רפידייה ממערב לשכם והשלימה בכך את כיתור העיר משלושת צדדיה.
כדי להשלים את כיתור שכם הוזעקה בריגדת הפרשים החמישית (מהדיוויזיה ה-60 של הקורפוס ה-21) ששהתה בטולכרם והיא כבשה את צפון שכם וניתקה את מסילת הרכבת.
בצהרי היום נכנסו הכוחות לשכם וכבשו אותה.
לאחר כיבוש העיר התברר שרוה הדיוויזיה השביעית הספיקה לסגת מהעיר ולנוע צפונה.
במקביל התקדמה הדיוויזיה ה-53 ממזרח לשכם כדי לחסום את הדרך היורדת לוואדי אל-פארעה ולמנוע בריחת כוחות טורקים לבקעת הירדן ועבר הירדן.
בשלהי אותו יום תקפו כוחות של הדיוויזיה ה-53 וטייסות של חיל האוויר הבריטי את ההכוחות הטורקים הנסוגים במהלך הקרב בנחל תרצה וגרמו להם לפגיעות קשות.
קרב שלושה עשר הצדדים, הידוע גם כקרב צ'אקירמאוט, היה הקרב המשמעותי האחרון בתהליך עלייתו של ג'ינגיס חאן ואיחוד השבטים המונגולים.
הקרב התרחש בשנת 1204 בין כוחותיו של טמוג'ין (לימים ייקרא ג'ינגיס חאן) ובין כוחות קואליציה משולבת בהנהגת שבט הניימאנים, שבט עוצמתי ששכן במערב מונגוליה, וג'אמוקה, יריבו הגדול של טמוג'ין במהלך איחוד השבטים.
הקרב הסתיים בניצחון מוחץ לטמוג'ין ועלייתו כשליט הבלתי-מעורער של הרמה המונגולית.
בשנת 1162, טמוג'ין (Temüjin) נולד למשפחת בורג'יגין שהייתה חלק מקונפדרציית ה, אחת מקונפדרציות השבטים המונגולים החזקות ביותר.
כשהיה בגיל 9, אביו של טמוג'ין, יסוגיי, הורעל על ידי שבט טטרי יריב ומצא את מותו שלושה ימים אחרי.
יסוגיי השאיר מאחוריו שתי אלמנות ושבעה ילדים, כולל טמוג'ין.
לאחר מותו של יסוגיי, קונפדרציית החמאג מונגול נטשה את טמוג'ין ואת משפחתו.
מעתה, המשפחה חיה בעוני והתקיימה על פירות, דגים וחיות קטנות שטמוג'ין ואחיו צדו.
לאחר מות האב, בנו הביולוגי הראשון הופך לראש המשפחה, כראוי במסורת המונגולית של הסטפה.
ראש המשפחה החדש היה בגטר, שהיה אחיו למחצה של טמוג'ין והיה גדול ממנו רק בקצת.
עד מהרה, בגטר החל להתבריין לטמוג'ין ואל אחיו הביולוגי הצעיר יותר, קאסאר (Khasar).
באחת מהפעמים בה בגטר חטף לטמוג'ין וקאסאר דג שדגו בעצמם, טמוג'ין וקאסאר פעלו ביחד ורצחו את בגטר, מה שהפך את טמוג'ין לראש המשפחה.
מעט אחרי רצח בגטר, בשנת 1177, שבט הטאיצ'יוד, השבט שנטש את משפחתו של טמוג'ין והיה חבר בקונפדרציית החמאג מונגול, פשט על המחנה של משפחת בורג'יגין וחטף את טמוג'ין, לכאורה כדי להעניש אותו על שעבר על מעשה אסור והרג את אחיו הבכור בשטחם.
טמוג'ין הצליח לברוח בתוך מספר חודשים ואחרי שברח מהשבי נישא לבורטה, ילדה משבט החונגיראד (Khongirad) בשנת 1178. מעט לאחר נישואיהם של טמוג'ין ובורטה, כוחות של שבט המרקידים, אחד מהשבטים המונגולים העוצמתיים, פשט על המחנה וחטף את בורטה.
טמוג'ין גייס את עזרתם של בן בריתו טוגרול חאן, שהיה ראש שבט הקרייטים, וחברו הטוב ג'אמוקה, שהיה אח-בדם שלו והח'אן של שבט משלו, על מנת להשיב את בורטה.
טוגרול חאן וג'אמוקה הסכימו לעזור לטמוג'ין ללא היסוס.
הם גייסו צבא וביצעו פשיטה על שבט המרקידים בשנת 1178, הפשיטה הראשונה בחייו של טמוג'ין.
הפשיטה הסתיימה בהצלחה ובורטה שוחררה.
לאחר שחרור בורטה, טמוג'ין שילב את השבט הקטן שלו עם השבט הגדול יותר של חברו ג'אמוקה.
ג'אמוקה היה אח־בדם של טמוג'ין, מעין שבועת חברות חזקה בין שני אנשים או יותר שאין ביניהם קשר דם.
לאחר שנה וחצי, לערך, בה חי טמוג'ין עם חברו ג'אמוקה, השניים הסתכסכו ביניהם וטמוג'ין נפרד ממנו עם חסידיו בשנת 1181. אותו קרע בחברות של טמוג'ין וג'אמוקה עתיד להתפתח לתוך שני עשורים ויותר של יריבות בין שניהם, כשכל אחד מהם עלה בכוחו כלוחם מונגולי וראש שבט מוביל.
בין השנים 1203-1181, טמוג'ין יביס שבט אחר שבט וקואליציות שנבנו נגדו על ידי ג'אמוקה.
טמוג'ין הוביס באותו טווח שנים את ה, הטטרים, , ג'ורקינים וקרייטים, יחד עם פשיטות על שבטים אחרים.
בשנת 1198, הח'אן של הניימאנים נפטר, ולפני מותו הוא חילק את השבט בין שני בניו, בוירוק וטאיאנג.
בשנים 1203-1202 בוירוק חאן הובס על ידי טמוג'ין, אולם טאיאנג חאן נותר בראש אחד השבטים החזקים ביותר, במערב הרמה המונגולית.
בשנת 1203, טוגרול חאן, שהיה בן בריתו של טמוג'ין, בגד בו לטובתו של ג'אמוקה.
טוגרול חאן בגד בו כשתקף את טמוג'ין בזמן שהיה בדרכו לחתונה מתוכננת בין בנו של טמוג'ין, ג'וצ'י, ואחת מבנותיו של טוגרול חאן.
טוגרול ניסה לרצוח אותו, אולם לאחר קרב שנודע כ"", טמוג'ין גבר עליו ונסג בהצלחה.
לאחר אותו קרב, טמוג'ין נסג מזרחה עם מספר קטן של חסידים, ותוך מספר שבועות חזר עם צבא לעבר המחנה הקרייטי של טוגרול חאן ופשט עליו.
תוך שלושה ימים טמוג'ין וצבאו הכריעו את הקרב עם הלוחמים הקרייטים.
טוגרול חאן נסג אל הטריטוריה של הניימאנים, אולם הוא נהרג על ידי חייל ניימאני שלא האמין לזהותו.
ג'אמוקה גם כן נסג עם חסידיו המצטמצמים לניימאנים ואיחד איתם כוחות נגד טמוג'ין.
הצטרפו אליהם מספר שבטים קטנים יותר, ויחד הם הרכיבו קואליציה גדולה שנועדה להביס את טמוג'ין.
לאחר שטוגרול חאן הובס וג'אמוקה איחד איתו כוחות, טאיאנג חאן של שבט הניימאנים היה מוכן להתעמת עם טמוג'ין.
תמכו בו ג'אמוקה שאיחד איתו כוחות, פליטים שברחו מקבוצתו של טמוג'ין, וטוקטואה בקי (Toqto'a Beki), ראש שבט המרקידים.
קוטוקה בקי, ראש שבט האויירטים, ושבט הקרייטים תמכו בניימאנים גם כן.
טאיאנג חאן ניסה להפנות לצידו את שבט האונגוט () וביקש מראש השבט לתקוף את טמוג'ין מהמזרח באותו זמן שהניימאנים יתקפו מהמערב, אולם ראש השבט סירב.
בחורף של שנת 1204, טמוג'ין חנה בהר בשם Abji'a Kodeger, ומשם גייס את כוחותיו עד לאביב.
למרות היסוס של כמה מיועציו, טמוג'ין התעקש לצאת לקרב עם הניימאנים.
באותו זמן טמוג'ין ארגן מחדש את הצבא שלו על פי יחידות עשרוניות ויצר יחידות שהורכבו מעשרה, מאה ואלף לוחמים.
מטרת ארגון הצבא ביחידות עשרוניות היה שהיחידות יבצעו פעולות קטנות של פגע-וברח ויברחו לפני שהאויב יוכל להכות חזרה, במקום לשלוח את כל הצבא לקרב ישיר שכנראה יפסיד בגלל עליונותם המספרית של הניימאנים.
לאחר מכן, ב-17 במאי 1204, טמוג'ין החל לנוע מערבה עם צבאו, סוסיו וחיותיו אל עבר הניימאנים, בלי להשאיר כוח משמעותי מאחורה כדי להגן על מחנה הבית.
טמוג'ין חנה במקום בשם סארי קאר (Sa'ari Ke'er).
לפתע, המונגולים של טמוג'ין הבחינו בגששים ניימאנים על קצה הר בשם הר קאנגקרקן (Mount Qangqarqan) שצפו בהם.
טמוג'ין הורה לכל חייל להדליק חמש מדורות בלילה במקום מדורה אחת על מנת להשלות את האויב שגודל צבאו גדול בהרבה, במטרה להרתיע אותו מלתקוף ובכך להרוויח זמן בשביל שהסוסים שלו, שהיו תשושים אחרי הרכיבה הארוכה מערבה, יתאוששו.
ספר ההיסטוריה הסודית של המונגולים מספר כי הגששים הניימאנים חזרו לטאיאנג חאן עם החדשות המצערות על מספרו הגדול בהרבה מן הצפוי של כוחו של טמוג'ין, באומרם "ישנן מדורות רבות מכוכבי השמיים".
כשטאיאנג חאן שמע על החדשות, הוא שקל לסגת למאחורי הרי האלטאי ולהילחם מלחמת התשה נגד טמוג'ין.
אולם בנו של טאיאנג חאן, , יחד עם קציני הצבא הבכירים האחרים, התנגדו לרעיון וראו בו מעשה של פחדנות.
טאיאנג חאן התרכך בסופו של דבר וויתר על רעיון של מלחמת התשה.
עם תחילת הקרב, כוחו של טמוג'ין עמד על כ-66,000 לוחמים, לערך.
הכוח של הניימאנים היה גדול יותר והם החזיקו ביתרון המספרי, אך לא ברור כמה היה להם במדויק.
הקרב החל עם התקדמות של הניימאנים דרומה לאורך , הם חצו את נהר האורחון וחלפו על פני הר בשם הר נאקו לעבר שורותיו של טמוג'ין, ואז הם הגיעו לאזור בשם "צ'אקירמאוט" שעל שמו לעיתים נקרא הקרב.
כשנודע לטמוג'ין על התקדמות הניימאנים, הוא אסף את צבאו ונע קדימה.
הניימאנים נדחקו חזרה למרגלות הר נאקו, אחד מרכס הרי האלטאי, שם הניימאנים תפסו עמדת הגנה.
טמוג'ין בעצמו הוביל את המשמר המאסף בזמן שאחיו, קאסאר, הוביל את עיקר הכוח המונגולי ואחים אחרים את העתודה.
בצבא המונגולי היו ארבעה גנרלים מוכרים, ג'בה, קובלאי, וסובוטאי, שידועים בכינויים "ארבעת הכלבים", מהם נראה שטאיאנג חאן חשש מאוד.
ספר "ההיסטוריה הסודית" מספר כי טאיאנג חאן שאל את ג'אמוקה, שעמד לידו, מי היה האויב ומה הוא עשה.
ג'אמוקה הגיב בסדרה של סיפורים מוגזמים על התעוזה שהייתה לאנשיו של טמוג'ין, מה שגרם לטאיאנג חאן לסגת לפסגת הר נאקו.
בספר ההיסטוריה הסודית של המונגולים נכתב כי טמוג'ין נלחם לחימה מסוג "אזמל" ("Chisel combat").
כוונת הסופר בביטוי "לחימת אזמל" אינה ברורה עד היום, והיסטוריונים שונים הציעו מספר פירושים אפשריים לאותו מושג.
מספר היסטוריונים הציעו שהכוונה לארגון הצבא בפורמצייה של טריז שטמוג'ין השתמש בה כדי לשבור את קווי האויב.
אחרים הציעו שמדובר בלחימה מקרוב לאויב עם שימוש בנשקים שנראים כמו אזמלים כדי לחדור את מגני האויב.
כמו כן, ייתכן שמדובר באסטרטגייה של חיל הפרשים, לפיה הפרשים יתקפו ישירות את קווי האויב במטרה להכניע אותם, בלי להפסיק גם אם יסבלו מאבדות כבדות.
הניימאנים נסוגו יותר ויותר לפסגת הר נאקו בזמן שהמונגולים הקיפו את ההר.
טאיאנג חאן הורה לניימאנים ליצור מערך ריבוע, מה שאיפשר לחיל הפרשים של המונגולים לעטוף אותם.
לאחר שהניימאנים נסוגו לפסגת ההר, ג'אמוקה נטש את טאיאנג חאן והניימאנים עם מספר חסידים, מה שניטרל את עליונותם המספרית מול טמוג'ין.
בלילה, הניימאנים קיבלו מספר שעות של הפוגה קלה מהלחימה ורבים מהם נסוגו מהזירה.
הלילה היה חשוך וחסר-ירח, ונתיב המילוט היחידי היה המסלול האחורי והתלול של הר נאקו.
רבים מהלוחמים הניימאנים שניסו לסגת לא ראו כראוי את הדרך ונהרגו בניסיונם לברוח יחד עם סוסיהם, כשהם נופלים לתעלות העמוקות של ההר.
טמוג'ין, שכוחותיו הקיפו את ההר, הציע לניימאנים הצעת כניעה אך הם סירבו ונלחמו עד שנהרגו כולם.
ביום שלמחרת, הכוחות המונגולים סגרו על הכוחות הניימאנים המועטים שנותרו והביסו אותם בקלות.
הניימאנים סבלו מתבוסה קשה, וטמוג'ין הכריע שבטים רבים שנכנעו בפניו וחיילים רבים הצטרפו לשורותיו.
לאחר הקרב, טמוג'ין היה השליט הבלתי-מעורער של הרמה המונגולית.
הוא כבש את שלושת השבטים החזקים ביותר, הטטרים, קרייטים וניימאנים, ואף אחד לא יכל לערער עליו.
ברגע המכריע ביותר של הקרב, ג'אמוקה נטש את הניימאנים וברח ליער עם מספר מצומצם של חסידים.
טאיאנג חאן נפצע באמצע הלחימה, ומת זמן קצר לאחר מכן.
קוצ'לוג, בנו של טאיאנג חאן, הצליח לברוח מערבה עם מספר קטן של חסידים לעבר נהר האירטיש.
נאמר כי טוקטואה בקי, ראש שבט המרקידים, נלחם היטב בקרב אך הוא הצליח לברוח בזמן.
ג'אמוקה, לאחר הקרב, הפך למנודה.
לא נותר שבט כלשהו שאצלו יכל למצוא מחסה מטמוג'ין.
הוא חי עם מספר קטן של חסידים, איתם הוא צד חיות פרא וכבשים.
כשנה לאחר הקרב, בשנת 1205, קומץ החסידים של ג'אמוקה בגד בו, והם מסרו אותו לטמוג'ין.
טמוג'ין האשים את החסידים בכך שבגדו בג'אמוקה, ובמקום להעניק להם תגמול הוא הוציא אותם להורג באופן מיידי מול ג'אמוקה.
טמוג'ין הציע לג'אמוקה להתאחד איתו פעם נוספת, למרות העוינות ששררה ביניהם כבר מעל ל-20 שנה.
אולם ג'אמוקה אמר כי הם לעולם לא יוכלו לסמוך עוד אחד על השני, וביקש למות במוות אצילי, ללא שפיכת דם.
טמוג'ין קיבל את בקשתו והוציאו להורג על ידי שבירת גבו, ועל פי מקורות אחרים על ידי חנק.
בשנת 1206 התכנס קורילטאי (אספה של ראשי שבט מובילים) שבו הוכרז טמוג'ין כ"ג'ינגיס חאן" שפירושו "גדול השליטים" או "השליט העולמי".
הוא הכריז על האומה המונגולית כמאוחדת תחת שלטונו, ונוסדה האימפריה המונגולית.
קרב שרטון דוגר הוא שמו של קרב שהתרחש ב-17 ביוני 1696 כחלק ממלחמת הברית הגדולה.
זה היה ניצחון לכוח צרפתי בן שבע ספינות על כוח הולנדי שכלל חמש ספינות והשיירה אותה ליווה.
הפריבטיר הצרפתי ז'אן באר מצא שיירה הולנדית של 112 ספינות סוחר, בליווי חמש ספינות הולנדיות ליד שרטון דוגר.
לצרפתים היו יותר ספינות מלחמה ויותר תותחים מאשר להולנדים.
יתר על כן, הצוותים הצרפתיים היו מנוסים מאוד והובלו על ידי מפקד יוצא דופן, כך שתוצאת הקרב הייתה צפויה מאוד.
עם זאת, הצרפתים נאלצו למהר כי שייטת אנגלית גדולה, בפיקודו של אדמירל ג'ון בנבו, הייתה מודעת לנוכחות הצרפתית וחיפשה אותם.
הקרב החל בשעה 19:00, כאשר ז'אן באר על ה-Maure תקף את ספינת הדגל ההולנדית, ה-Raadhuis-van-Harlem.
ההולנדים נלחמו בגבורה במשך שלוש שעות עד שהקפטן שלהם נהרג.
אחר כך נכנעו וכך גם 4 הספינות האחרות, בזו אחר זו.
ז'אן באר כבש ושרף 25 ספינות סוחר עד שהתקרבה השייטת של בנבו בת 18 ספינות.
השייטת הצרפתית ברחה לכיוון דנמרק.
הם נשארו שם עד יולי ואז חמקו דרך קווי בעלות הברית אל דנקרק עם 1200 שבויים, ב-27 בספטמבר.
Maure, פריגטה, 54 תותחים, ספינת הדגל של קפטן ז'אן באר: 15 הרוגים, 16 פצועים.
Raadhuis-van-Haarlem, 44 תותחים, ספינת הדגל של הקפטן רוטגר בקינג (הרוג): נלכדה ונשרפה
Wedam, 38 תותחים, נתפסה ונשרפה
?, 24 תותחים, נתפסה ונשרפה
112 ספינות סוחר, מתוכן 25 נתפסו ונשרפו
קרב שדרות התנהל בעיר שדרות בין מחבלים מארגוני טרור פלסטינים לבין כוחות ביטחון ואזרחים ישראלים חמושים במהלך טבח שבעה באוקטובר.
הקרב החל ב-7 באוקטובר 2023 והסתיים כעבור יומיים ב-9 באוקטובר עם טיהור העיר ממחבלים.
במהלך הקרב רצחו המחבלים 52 ישראלים: שוטרים בהם 6 מתחנת שדרות, ואזרחים, בהם קבוצת גמלאים שהיו בדרכם לים המלח.
המוקד העיקרי של הקרב היה תחנת המשטרה בעיר, בה התבצרו מספר מחבלים במשך כיממה, עד שלבסוף נהרגו על ידי כוחות הביטחון.
שדרות היא העיר הישראלית הקרובה ביותר לגבול ישראל – רצועת עזה, ובשל זאת הייתה לעיתים קרובות יעד לירי רקטות קסאם מרצועת עזה.
ב-7 באוקטובר 2023 נכנסו מחבלי חמאס חמושים שהגיעו מרצועת עזה באמצעות טנדרים לעיר במטרה לכבוש את משטרת שדרות, בדרכם הם ירו על שוטרים ואזרחים שנתקלו בהם בדרכם.
מחבלים תועדו ברחוב דרך מנחם בגין, סמוך לספריה העירונית, שם רצחו 13 קשישים מקבוצת מטיילים ניצולי שואה אשר היו במיניבוס בתחנה הסמוכה.
מחבלים נוספים המשיכו לרחוב הרצל, סמוך לתחנת המשטרה המקומית.
המחבלים השתלטו על תחנת המשטרה המקומית והרגו כ-35 בני אדם (שוטרים ואזרחים).
בהמשך הגיעו כוחות של צה"ל וימ"מ, שהקיפו את תחנת המשטרה והשיגו בחזרה את השליטה עליה לאחר קרב שנמשך שעות רבות, חילצו את השוטרים הלכודים (אלו שלא נהרגו בקרב בתוך התחנה עצמה מול המחבלים, חלקם ניהלו קרבות ירי נגד המחבלים מגג המבנה), והרגו כעשרה מחבלי חמאס.
מאוחר יותר התבצע שימוש בירי טנק ובשופל ממוגן כדי להשמיד את תחנת המשטרה ובתוכה את כל המחבלים הנותרים שהתבצרו בה.
אזרחים רבים נוספים, וגם שוטרים, נרצחו ברחובות.
באחד התיעודים נראו המחבלים יורים באמצעות רובים ומטול RPG אל עבר מכוניות שעברו ליד סופר שכונתי.
ב-8 באוקטובר, בשעות הלילה, פרסמה עיריית שדרות את שמותיהם של חיילי צה"ל, משטרת ישראל וצוותי כיבוי האש שנהרגו בקרב.
בין הישראלים שנפלו בקרב על ידי מחבלי החמאס היה מפקד תחנת הכיבוי בעיר קריית גת, רב רשף שלום צבאן.
לפי מפקד מחוז דרום אמיר כהן כוחות הימ"מ הרגו בתחנת המשטרה 25 מחבלים ומסביבה הרגו לפחות 10 מחבלים נוספים.
ביום ראשון, 8 באוקטובר, צה"ל וכוחות הביטחון השיבו את השליטה על העיר שדרות, שעד אז חלק ממנה שרץ מחבלים.
עם זאת, הכוחות המשיכו להילחם במחבלי חמאס בודדים שנותרו לאחר שרובם נהרגו או נסוגו לשטח הרצועה, ומדי פעם נשמעו קולות ירי בשדרות, בעת סריקות מתמשכות אחר כל מחבלי החמאס שנותרו.
באותה עת הורו הרשויות לתושבי שדרות, כמו גם לקיבוץ מפלסים השכן, להישאר בבית בעקבות חשד לחדירת מחבלים נוספת, בעקבות כך התושבים נותרו מנותקים שעות רבות מאפשרות להצטייד במזון ותרופות, וימים לאחר מכן נאלצו להתפנות.
המטח הראשוני של ירי רקטות מעזה לעבר ישראל, שהתבצע בשעות הבוקר המוקדמות ב-7 באוקטובר, כוון הן אל ערים מרוחקות בישראל בהן תל אביב-יפו ושאר ערי גוש דן, השפלה, השרון, השומרון, ירושלים ומדבר יהודה, והן אל יישובי עוטף עזה והעיר שדרות בפרט.
עשרות התרעות צבע אדום נשמעו בעיר לאורך ימי הלחימה הראשונים, במקביל לחדירה הקרקעית אל העיר.
ב-8 באוקטובר נפצע אזרח באורח קשה מפגיעת רקטה.
מבנים רבים נהרסו כתוצאה מירי רקטי גם בשבועות שאחרי הפינוי.
ב-11 באוקטובר ספגה העיר מטח רקטות שפגע בתשעה מבנים בעיר.
גבר בן 40 נפצע בינוני.
ב-12 באוקטובר פגע בעיר מטח רקטות שבו נהרגה חיילת צה"ל ונפצעו שלושה אנשים, בהם פצוע קשה.
בלילה שבין ה-6 ל-7 באוקטובר, נמצאים בתחנה שוטרי משמרת הלילה של תחנת שדרות, בראשות מפקד המשמרת רס"ר אליהו מיכאל הרוש.
במקביל, חוליות מחבלי נוח'בה של חמאס פולשות לשטח ישראל ומשוטטות בעיר שדרות.
הרוש הראשון שהסתער על המחבלים וגם הצליח לירות ולפגוע בהם, תוך כדי חילופי יריות של המחבלים הרוש נפגע מאש מחבל, צונח ונהרג במקום.
הרוש השוטר הראשון שנהרג בקרב על התחנה ובהסתערות שלו הוא אפשר לחבריו כמה שניות להתכונן, להתייצב בעמדות ולהיערך לקרב.
באותן דקות הגיע רכז החקירות רנ"ג מאיר אברג'יל לתחנה ונורה למוות ברכבו, רפ"ק שושנה פקדה על כל השוטרים לרוץ לגג ולתפוס עמדות בין פינותיו.
רפ"ק עכא, מביט מטה, הצליח להרוג שלושה מחבלים בעזרת נשקו האישי.
רס"ב שלומי לוי ורטהיים מיחידת האיתורים של מרחב לכיש ירד באותו זמן לסגור את דלת גרם המדרגות לגג, ובעודו עושה זאת, נתקל במחבל והרג אותו.
במהלך ההסתערות, מותו של מרטין נגרם מפגיעת אש, אולם צרפתי הצליח להרוג את המחבל שירה בו.
אחד המחבלים זרק רימון לעבר הגג, והרימון נפל סמוך לרגליה של רפ"ק שושנה, שהגיבה במהירות וזרקה את הרימון לגרם המדרגות, שם שהו שני מחבלים, והרגה אותם.
במקביל, נזרק רימון והתפוצצות גרמה לקריסת דלת החדר על ורטהיים, שהעמיד פני מת כדי לא להיפגע מאש המחבלים.
מנשורי ניסתה לטפל באלרואי, שמאבד דם ומאבד הכרה.
כתוצאה מכך, רס"ם מור שאקורי, רנ"ג אדיר שלמה,ורנ"ג מוריס דיין נהרגו, והשוטר הראל עמר נפגע ונפצע.
ב-12 באוקטובר נחנך מבנה זמני לתחנת המשטרה בשדרות, במקום המבנה שנהרס.
באותו יום דרש ראש עיריית שדרות, אלון דוידי, שהממשלה תסייע בפינוי התושבים מהעיר.
התושבים החלו לשוב לעיר ב-24 בפברואר 2024.
ב-1 באפריל 2024, בתחנת הרכבת בשדרות נמצאו שרידי מחבל עם אפוד המלא ברימונים וחומרי נפץ שנהרג בתחילת הלחימה.
באוקטובר 2024 נחנך גן הזיכרון והגבורה במקום בו עמדה תחנת המשטרה, ובו אנדרטה המנציחה את חללי העיר ונרצחיה ב-7 באוקטובר ובמלחמת חרבות ברזל.
ב-9 באפריל 2025 הוצג תחקיר צה"ל על קרב שדרות.
בתחקיר נכתב: "צה"ל וארגוני הביטחון נכשלו במשימתם להגן על תושבי העוטף".
התחקיר לא בדק את תפקוד המשטרה ושב"כ, ולא כולל מסקנות על התנהלות עיריית שדרות, מתוך כוונה שלא לשבש את עבודתה של ועדת חקירה ממלכתית עתידית.
כמו כן לא זומן להעיד בתחקיר עמי ביטון, שהיה מפקד החטיבה עד אפריל 2023.
לאחר הצגת התחקיר טענו מספר תושבים משדרות שקיימים אי-דיוקים רבים בתחקיר.
למשל, בתחקיר נכתב שחדרו 40 מחבלים לעיר, אך באנדרטה לזכר הקורבנות מצוין שהיו 60 מחבלים.
כמו כן כך נכתב בתחקיר כי בשעה 10:30 לא היו יותר מחבלים בשדרות מלבד בתחנת המשטרה, אולם קיים תיעוד של לכידת מחבל בעיר לאחר השעה 19:00 באותו הערב.
כמו כן קראו לחקור את הקונספציה שהובילה לטבח שבעה באוקטובר: "כמה ימים לפני 7 באוקטובר, חמ"ל הפלגים המשותף ברצועה ערך תרגיל רטוב ליד נתיב העשרה.
כל האזור פה רעד מירי ומטילים.
כששאלנו את דוברות האוגדה מה קורה, התשובה הייתה – אין צורך להמשיך לפנות, מדובר באימון תקין של האויב".
קרב שׁג'אעייה השני היה קרב בין מחבלי חמאס לחיילי צה"ל בשכונת שג'אעייה שבמזרח העיר עזה במסגרת הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, שהחל ב-4 בדצמבר 2023 והסתיים ב-26 בדצמבר 2023.
שני האירועים המשמעותיים בקרב היו היתקלות ב-12 בדצמבר 2023 שבה נהרגו תשעה חיילי צה"ל: שישה חיילים מגדודים 51 ו-13 של חטיבת גולני (בהם מפקד גדוד 13 סגן-אלוף תומר גרינברג), שני חיילים מיחידת החילוץ 669, ומפקד חפ"ק מח"ט גולני, אלוף-משנה יצחק בן בשט.
אירוע שני היה הקרב בו חטיבה 188 כבשה את כיכר פלסטין תוך חיסול עשרות מחבלי חמאס והשמדת אנדרטה שפיארה פגיעה בחטיבת גולני (הפגיעה בנגמ"ש וחטיפת גופתו של אורון שאול בקרב שג'אעייה במבצע צוק איתן).
אירוע בולט נוסף היה הריגתם בשוגג של שלושה חטופים ישראלים על ידי כוח צה"ל ב-15 בדצמבר.
ב-26 בדצמבר דובר צה"ל הכריז כי כוחות צה"ל הצליחו להכריע את גדוד שג'אעייה של החמאס.
הקרב התקיים תוך כדי טיהור האזור, לאחר שלדברי צה"ל, מאות מחבלים נהרגו בימים שקדמו לכן.
בקרב על שג'אעייה השתתפו חטיבת גולני, חטיבה 188 וחטיבת הצנחנים בקסבה, וחטיבת כפיר וחטיבה 828 (חטיבת ביסל"ח) בפאתי השכונה.
הקרב החל בלילה שבין 3 בדצמבר ל-4 בדצמבר, כאשר החטיבה הראשונה היא חטיבת השריון 188 שפרצה את הציר המרכזי של השכונה מכיוון הארץ עד מרכז השכונה ואזור בתי הקברות.
עשרות מחבלים תקפו את החטיבה והצליחו לשרוף פומ"ה ואכזרית, החטיבה כתגובה הרגה כ-50 מחבלים באותו יום.
בימים שלאחר מכן תקפה חטיבת גולני מהמערב וחטיבת הצנחנים מהדרום.
לאחר שפתחו החטיבות האמורות ציר לוגיסטי לשכונה, חיסלו האחרונות, ובעיקרן חטיבה 188, מאות מחבלים, והשמידו מבנים ופירים.
מדרום כוחות צה"ל היו כוחות במסדרון נצרים שביתר את הרצועה.
ההיתקלות של 12 בדצמבר החלה בשעה 16:30 ונמשכה כשעתיים וחצי במתחם של כמה מבנים שלא טוהרו.
ארבעה לוחמים מצוות הקרב של גדוד 51 נכנסו לתוך מבנה שבו אותר קודם לכן פיר מנהרה.
כוח נוסף המתין מחוץ למבנה.
מתוך המבנה נפתחה אש לעבר הכוח, הופעל מטען חבלה והושלכו רימונים.
הכוחות שבחוץ ניסו להסתער פנימה, ואף לעברם נפתחה אש.
בשלב זה התעורר חשש שהמחבלים ינסו לחטוף חייל דרך המנהרה.
בעקבות כך הופנו כל הכוחות באזור למקום.
יאיר פלאי, מח"ט גולני, חילק את הגזרות בין הכוחות.
מג"ד 13, תומר גרינברג, איגף את המבנה ופתח באש כדי לרתק את המחבלים ששהו בפנים; מפקד סיירת גולני התייצב מול פתח נוסף וסגר אותו כדי למנוע מהמחבלים להימלט; ואילו מפקד גדוד 51 ריכז כוחות במטרה לקלוט פצועים ולעצור את המחבלים אם ינסו להימלט.
שלשה לוחמי יחידת 669 שהגיעו נכנסו לסמטה שניים מהם נפגעו.
אחריהם ניסה בנבה לחלץ לוחם שנפגע ליד הפתח ותוך כדי הוא נהרג מירי.
עם רדת החשכה נעשה שימוש בפצצות תאורה כדי להאיר את השטח.
הערכה על פי תחקיר הקרב היא כי במארב השתתפו 4 עד 6 מחבלים מהם חוסל אחד ונפצע שני, השאר ברחו.
הרמטכ"ל הרצי הלוי ביקר בגזרת השכונה וקיים הערכת מצב בשג'אעייה שברצועת עזה עם מפקד אוגדה 36 ומפקד חטיבת ברק 188 וחטיבת גולני.
באותו היום חטיבת כפיר לחמה בשג'אעייה בהובלת סיירת חרוב.
החטיבה חיסלה וטיהרה מתחם בית ספר שהכיל אמצעי לחימה רבים.
לוחמי גדוד 17 ירו למוות בשוגג בשלושה חטופים ישראלים, שאותם זיהו בטעות כמחבלים.
לוחמי צוות הקרב של חטיבת הצנחנים, בשיתוף כוחות מגדוד השריון 7421 מחטיבה 4 וגדוד ההנדסה 8219 מחטיבה 551, פשטו על דירה מבצעית בשכונה.
בפשיטה זו נמצאו אמצעי לחימה הכוללים מטענים, רובי קלאצ'ניקוב, מטענים ורימונים.
בנוסף, נחשף פיר התקפי שאורכו למעלה מ-15 מטר.
צוות הקרב 188 השתלטו והשמידו את הכיכר המרכזית של שג'אעייה, "כיכר פלסטין", בה חמאס הקים אנדרטה המפארת את אסון הנגמ"ש ממבצע צוק איתן ובו שחררו חטופים.
הפסל הופל ונמעך על ידי דחפור D9 משוריין ולהשמדה עצמה החטיבה הזמינה את גדוד 13 מגולני, שהאנדרטה פיארה את ההיתקלות עימו והוא אף הופיע על האנדרטה.
ביום זה התפרסם כי צה"ל השיג אחיזה מבצעית בשכונת שג'אעייה.
במהלך הלחימה, הכוחות הסתערו על מחבלים שירו לעברם והשליכו מטענים מתוך מבנים צפופים.
עשרות פירי מנהרות אותרו בבתי ספר ובמרפאות.
צוות הקרב החטיבתי של חטיבת גולני פשט על בתי בכירים של חמאס וחטיבה 188 השתלטה על מפקדת גדוד שג'אעייה.
קרב רפיח היה קרב בין צה"ל לארגוני הטרור הפלסטינים באזור נפת רפיח, שנערך כחלק מתמרון הקרקעי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
ב-6 במאי 2024, צה"ל פתח במבצע במזרח העיר וכבש את מעבר רפיח.
עד אוגוסט הוכרעה חטיבת רפיח של חמאס.
עד 12 בספטמבר 2024, צה"ל הרג יותר מ-2,000 מחבלים והשמיד 13 ק"מ של מנהרות טרור ותוואי תת-קרקעי.
קרב רפיח השני התקיים במהלך חודש אפריל 2025, על ידי אוגדה 36 חטיבת השריון 188 גולני ואוגדה 143 חטיבות 205 וגבעתי.
החמאס שיקם עצמו במהלך הפסקת האש בה שוחררו 25 חטופים.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, הכריזה ישראל על מלחמת חרבות ברזל במטרה למוטט את שלטון חמאס ולהשיב את החטופים.
מפרוץ הלחימה ביצע חיל האוויר תקיפות אוויריות בגזרת רפיח.
אולם התמרון הקרקעי שהחל ב-27 באוקטובר, התמקד בצפון רצועת עזה, משם לקרב בעזה ולאחר יותר מחודש, בתחילת דצמבר 2023, בלחימה בח'אן יונס.
בחטיבת רפיח החזיק חמאס ב-4 גדודים, המתוגברים מלוחמי גדודים מחטיבות אחרות שנמלטו דרומה עם פירוק חטיבותיהן.
על פי הערכות, חלק מהחטופים שהוחזקו במקומות שונים ברצועה הועברו לנפת רפיח.
במבצע יד זהב חילצו כוחות מיוחדים שני חטופים ישראלים ממבנה ברפיח.
תקיפות אוויריות ברפיח נמשכו במהלך המלחמה, אך התמרון הקרקעי נדחה עקב לחצים בינלאומיים ומצוקת האוכלוסייה, לרבות עקורים מצפון הרצועה.
עובדה זו יצרה לחץ בין-לאומי כבד על ישראל להימנע מתמרון ברפיח ולכל הפחות למצוא פתרון הומניטרי לעקורים.
מאז תחילת התמרון הקרקעי ברצועת עזה, מצרים חששה מתמרון קרקעי ברפיח, מחשש שהלחימה באזור תגרום לחבלה בגדר וחדירת המוני פלסטינים לשטחה הריבוני של מצרים.
עם התגברות השיח סביב התמרון הקרקעי ברפיח, מצרים העלתה את חששותיה, ודרשה ערבויות לכך שאירוע כזה לא יתרחש בעקבות התמרון.
במקביל להתנגדות בצירים הדיפלומטיים, מצרים גם נערכה מעשית לאפשרות של פליטים רבים שינסו לעבור לשטחה, הצהירה כי תפגע בכל מי שינסה לעבור, והקימה מרחב חיץ בשטח 5–13 קמ"ר המוקף במכשול הפרדה בגובה 5–7 מטרים, עבור אוכלוסייה עזתית שתעבור לשטחה.
ב-1 באפריל 2024 הותקף מבנה הקונסוליה האיראנית בדמשק, תקיפה שהביאה למותו של מוחמד רזא זאהדי, מפקד כוח אל-קודס בסוריה ובלבנון, סגנו, ובכירים נוספים במשמרות המהפכה.
תקיפה זו יוחסה לישראל בידי איראן וסוריה.
בתגובה תקפה איראן את ישראל ב-14 באפריל במאות כטב"מים, טילי שיוט וטילים בליסטיים.
ב-29 באפריל משפחות שכולות מפורום הגבורה איימו כי יפתחו בשביתת רעב אם הדרג המדיני יבצע עסקה עם חמאס שתביא לסיום הלחימה בטרם טוהר כל שטח הרצועה ממחבלים.
בעקבות זאת, ב-30 באפריל זימן ראש הממשלה נציגים מחברי הפורום והבטיח להם שהתמרון ברפיח יתבצע.
לפגישה הצטרפו גם נציגי משפחות חטופים מפורום תקווה הגורסים כי לחץ צבאי על חמאס יגביר את הסיכוי להשבת החטופים.
ב-1 במאי נפתח מאהל מחאה של פורום הגבורה מול הכנסת, במטרה ללחוץ על הממשלה לקיים את הבטחותיה, לצד צעדות וחסימות כבישים.
ב-3 במאי 2024 שלחו למעלה מ-600 הורים ללוחמים בחזית, מכתב לרמטכ"ל ולשר הביטחון, בו דרשו מהם להימנע מהמבצע המתוכנן, כשלדבריהם ילדיהם נשלחים ל"משימות בלתי אפשריות אשר משרתות מטרות פנים פוליטיות".
כמו כן טענו שהכניסה לרפיח לא תתרום להשבת החטופים, שהיא לדעתם המטרה הראשונה במעלה.
ב-6 במאי 2024 שלחו יותר מ-80 בני משפחות חטופים, כתבו לשרים בני גנץ וגדי אייזנקוט, כי "כניסה לרפיח עכשיו היא גזר דין מוות לחטופים".
ב-9 באפריל פורסם כי ישראל רכשה 40,000 אוהלים על מנת לשכן בהם את העקורים שיפונו מרפיח צפונה על מנת לאפשר את התמרון בעיר.
ב-23 באפריל פורסם כי עיר אוהלים מוקמת באזור ח'אן יונס לקליטת המתפנים מרפיח.
עוד פורסם בוול סטריט ג'ורנל כי מבצע פינוי האוכלוסייה האזרחית מהאזור צפוי להיערך בין שבועיים לשלושה, ויתבצע בתיאום עם ארצות הברית, מצרים, איחוד האמירויות הערביות ומדינות נוספות.בסוף אפריל עלו דיווחים כי צה"ל ירחיב את האזור ההומניטרי באל-מוואסי עד לפאתי נוסייראת לאורך קו החוף.
ב-1 במאי, דובר צה"ל בערבית, אביחי אדרעי, הודיע לתושבי רפיח שאכן הורחב האזור ההומניטרי, אך לכיוון ח'אן יונס ובני סוהילה.
ב-6 במאי 2024 החל צה"ל בפינוי אוכלוסיית השכונות המזרחיות של רפיח (ג'נינה וא-סלאם) למחנות שהוכנו עבור כך במרחב ח'אן יונס ואל-מוואסי.
צה"ל העביר מסרים לתושבים בשכונות אלו להתפנות באופן זמני לאזור ההומניטרי המורחב באמצעות כרוזים, הודעות SMS, שיחות טלפון ושידורי מדיה בערבית.
ב-28 במאי הודיעו בארגון אונר"א כי לפי הערכותיהם כמיליון תושבים עזבו את העיר.
לפי עיתון הגרדיאן, באמצע אפריל ישראל העבירה ארטילריה וכוחות משוריינים לעבר קצה הגבול הדרומי שמול רפיח.
ב-21 באפריל פורסם כי הרמטכ"ל אישר תוכניות לקראת המשך הלחימה ברצועת עזה.
ב-25 באפריל 2024 פורסם כי חטיבות הנח"ל ו-401 יצאו ממרכז רצועת עזה וממסדרון נצרים, וההערכות היו כי מדובר בהכנה לקראת פעולה ברפיח.
ב-30 באפריל פרסם דובר צה"ל כי אוגדות 98 ו-162 העלו כשירות ואישרו תוכניות לקראת המשך הלחימה ברצועת עזה.
באותו יום פורסם שצה"ל השלים את התוכניות לכניסה לרפיח ומחכה להוראת הדרג המדיני.
ב-5 במאי בשעות הצהריים נורה מטח של רקטות ארטילריות ופצצות מרגמה מרפיח לכרם שלום.
מדובר צה"ל נמסר כי "מטוסי קרב תקפו את המשגר שביצע את השיגורים לעבר המרחב.
בנוסף, מטוסי קרב תקפו מבנה צבאי במרחב השיגור".
מיד לאחר המטח, מעבר כרם שלום נסגר למעבר משאיות.
מאוחר יותר פורסם כי 4 חיילים נהרגו במטח ו-12 חיילים נפצעו.
לאורך חודשי המלחמה טענו שרים וחברי קבינט רבים כי הכניסה לרפיח תקרה.
ב-8 באפריל, הכריז ראש הממשלה כי יש תאריך למבצע הצבאי ברפיח.
ב-24 באפריל ביקרו הרמטכ"ל הרצי הלוי וראש השב"כ רונן בר בקהיר, ככל הנראה לקראת הפעולה ברפיח והתיאום עם המצרים.
גם לאחר שהמוכנות הצבאית הגיעה לרמה מספקת, נמנעו בדרג המדיני להוציא את הפעולה, בעקבות עסקה שעמדה על הפרק, להוצאת 33 חטופים ישראלים, וההמתנה לתשובת חמאס.
ב-2 במאי אמר ראש הממשלה בנימין נתניהו כי בקבינט המלחמה התקבלה ההחלטה לפעול גם ברפיח.
גם מוקדם יותר הצהיר ראש הממשלה בפני משפחות שכולות מפורום הגבורה ומשפחות חטופים מפורום תקווה כי צה"ל יפעל ברפיח.
ב-6 במאי 2024 החלה פעילות של צה"ל ברפיח.
לכל אורך הקרב, כוחות צה"ל התבססו על שליטה באזור ציר פילדלפי ויציאה ממנו אל השכונות הסמוכות, בהתאם לשלבי ההתקדמות בציר.
ציר פילדלפי הוא הציר שמהווה את גבול מצרים – רצועת עזה, גובל מצידו הדרומי בשטח מדינת ישראל, ובצידו הצפוני מגיע עד הים.
לאורך הציר מדרום לצפון נמצאות נקודות הציון הבאות: מעבר כרם שלום, שוכת א-סופי, מעבר רפיח, שכונת ברזיל, מחנה הפליטים יבנא, מחנה הפליטים שאבורה, מחנה הפליטים תל א-סולטאן, השכונה הסעודית וקו החוף.
צה"ל פעל בהם בהתאם לסדר הזה.
צה"ל שמר על עמימות מסוימת במוקדי הפעילות שלו, בין היתר בעקבות רגישות העניין מהצד האמריקאי.
הרבה מהדיווחים על נושא זה הסתמכו על עדויות הפלסטינים לסוכניות ידיעות, בהם רויטרס.
ב-17 ביוני העריכו בצה"ל ששני גדודי חמאס מתוך הארבעה שפעלו בחטיבת רפיח פורקו כמעט לחלוטין.
בסוף יוני, צה"ל השלים את רוב המהלכים הקרקעיים ברפיח שהוגדרו לו על-ידי הדרג המדיני, תחת מגבלות ולחצים של ארצות הברית ומצרים שהתנגדו לפעולה מורחבת הכוללת את כיבוש העיר כולה.
החל מיולי 2024 התקדם צה"ל בפעילותו בעיר כנגד גדודי רפיח הצפוניים יותר, והפעילות הורחבה לכל העיר רפיח, לצד שליטה מלאה והרחבת "ציר פילדלפי", כולל שליטה על מעבר רפיח.
ב-21 באוגוסט הכריז שר הביטחון גלנט כי חטיבת רפיח הוכרעה על ידי אוגדה 162. המכון לחקר המלחמה פרסם דו"ח בו הוא מאשש את הכרזת גלנט, לפי מספר התקיפות לאורך חודש אוגוסט ולפי אופיין.
ב-6 באוקטובר פורסם כי אוגדה 162 התחילה מבצע חדש בג'באליה, לאחר שעזבה את רפיח וציר פילדלפי, ומסרה את אחריות הגזרה לאוגדת עזה.
חטיבת הנח"ל נשארה לשלוט בשטח רפיח, הפעם תחת אוגדת עזה.
בסוף דצמבר 2024 הועברה אחריות הגזרה לחטיבת קרייתי, כאשר חטיבת הנח"ל החלה במבצע באזור בית חאנון.
בערב 6 במאי, פרסם דובר צה"ל כי כוחות צה"ל פועלים באופן ממוקד כנגד מטרות של ארגון הטרור חמאס במזרח רפיח.
כמו כן על פי דיווחים ערביים, נצפו טנקים בשכונות המזרחיות של רפיח וכן בסמוך למעבר רפיח.
לפנות בוקר חטיבות 401 וגבעתי של אוגדה 162 כבשו את הצד העזתי של מעבר רפיח.
במהלך כיבוש המעבר נהרגו כ-20 מחבלים, אותרו שלושה פירי מנהרות טרור והושמדה מכונית תופת.
ב-27 במאי התרחשו במעבר רפיח חילופי אש בין חיילי צה"ל לבין חיילים מצריים.
במהלך חילופי האש נהרג חייל מצרי ונפצעו חיילים מצריים נוספים.
ב-28 במאי, גדוד 50 של חטיבת הנח"ל אשר פעל תחת צק"ח חטיבת הנגב, יצא להתקפה על מתחם של חמאס, שממנו בוצע ירי נ"ט על כוחות צה"ל.
המתחם היה ממוקם במזרח רפיח, סמוך למעבר רפיח.
במתחם הייתה מרפאה, ובסמוך אליה בית ספר, שצה"ל לא פעל בהם קרקעית, והכוחות פשטו על המתחם כדי לטהר אותו ממחבלים.
כשהכוח נכנס לאחד המבנים – התפוצץ מטען רב עוצמה, כתוצאה מכך נהרגו שלושה לוחמי גדוד 50, ונפצעו 5 לוחמי נח"ל נוספים.
ב-7 במאי אזרחים ברפיח דיווחו לרויטרס על הפגזות טנקים סביב בניין העירייה, וסביב בית החולים אבו יוסף א-נג'אר שגרמו לסגירתו.
חיל האוויר המשיך בהפצצות נגד מטרות טרור ומחבלים בכל רחבי העיר רפיח, עם דגש על אזורי הלחימה במזרח העיר.
המוני עזתים התפנו צפונה מרפיח, גם מאזורים שלא בהכרח קיבלו הוראת פינוי בידי צה"ל.
במהלך 9 במאי כוחות צה"ל התקדמו בפרוורים המזרחיים של העיר רפיח.
צק"ח 401, שכולל את גדוד 932 של חטיבת הנח"ל, כינס כוח שריון גדול שפרץ צפונה ממעבר רפיח ורובע שוכת א-סופי על רחוב סלאח א-דין.
הכוח התחבר עם צק"ח גבעתי שפעל מצפון באזור רובע אל-באיוכ תוך שהכוחות נלחמים בגדוד מזרח רפיח של חמאס.
לפנות בוקר ב-10 במאי פתח צה"ל במתקפה נרחבת נגד יעדי טרור ברפיח בעזרת הפצצות של חיל האוויר ופגזי ארטילריה תוך התקדמות על הקרקע של הכוחות במזרח העיר.
צה"ל הודיע כי ב-10 במאי בבוקר לוחמי חטיבת גבעתי איתרו כמה פירי מנהרות תת-קרקעיות במרחב של מזרח רפיח.
כמו כן, לוחמי צוות הקרב של חטיבה 401 הרגו מספר חוליות מחבלים בקרבות פנים אל פנים ומהאוויר.
באותו היום, כבשו טנקים של צה"ל את הכביש הראשי שהפריד בין חלקי העיר הדרומית, והעזתים דווחו על לחימה אינטנסיבית וחילופי אש עזים.
כך, צהל כיתר את חלקה המזרחי של העיר.
לקראת הערב, חמאס טען כי הוא ניהל קרבות עם כוחות צה"ל בסמוך למסגד במזרח העיר, בסימן לכך שהלחימה התרחבה לעומק של כמה קילומטרים לפאתי השטח הבנוי של רפיח.
ב-10 במאי שיגר חמאס מרפיח לפחות 14 רקטות ארטילריות בשני מטחים לעבר העיר באר שבע, אישה נפצעה קל מרסיסים.
דובר צה"ל בערבית הפציר בתושבים באזורים נוספים במזרח רפיח, אך מערבית מאלה שפונו, לעזוב – והטיל כרוזים גם במחנה הפליטים שבורה וכן שכונות אל-עדארי, אל-ג'ניינה וחרבת אל-עדס.
ב-14 במאי תושבים ועדי ראייה דיווחו לסוכנות הידיעות רויטרס כי כוחות צה"ל התקדמו במזרח רפיח ונכנסו לשכונות אל-ג'ניינה, אל-סלאם ואל-ברזיל.
אחד התושבים אמר כי הטנקים נעו ממערב לדרך סלאח א-דין, החוצה את רצועת עזה, לתוך השכונות וכי באזור התפתחו חילופי אש.
בערב חשף דובר צה"ל תיעוד של מחבלי חמאס פועלים במבנה של אונר"א ברפיח, נוסעים בכלי רכב של אונר"א ויורים מתוך מתחמים של האו"ם.
נכון ל-14 במאי הרגו כוחות צה"ל כ-100 מחבלים ברפיח.
לוחם גדוד 75 של החטיבה 7 נהרג.
ב-16 במאי עדכן דובר צה"ל כי חטיבת הקומנדו הצטרפה ללחימה במזרח רפיח תחת אוגדה 162. לוחמי צוות הקרב של חטיבת הקומנדו פשטו במהלך הלילה על מרחב נוסף במזרח רפיח.
ב-18 במאי, פעל כוח פלוגת הפלחה"ן של סיירת גבעתי מזרחית לרפיח.
כתוצאה מכך נהרגו שני לוחמי הסיירת.
ב-20 במאי חטיבת הקומנדו הגיעה לשכונת ברזיל בפאתי רפיח, שנחשבה לנקודה המערבית ביותר שבה פעל צה"ל במרחב.
הוערך גם שכ-950 אלף עזתים התפנו מרפיח, גם משכונות שלא נדרשו.
נכון ל-20 במאי, נהרגו מעל 130 מחבלים ברפיח.
ב-26 במאי דובר צה"ל פרסם שחטיבת גבעתי, שמאז תחילת הקרב נלחמה במזרח העיר, יצאה ממנה.
ב-20 במאי פורסם כי צהל השתלט על כמחצית מציר פילדלפי.
ב-21 במאי דווח כי כוחות צה"ל המשיכו להתקדם ברפיח, בזמן שארבע חטיבות שלטו על השכונות המזרחיות של העיר ועל מעבר רפיח.
לוחמי אוגדה 162 החלו להתקדם מערבית למעבר רפיח לאורך ציר פילדלפי.
ב-28 במאי, במקביל לתמרון הקרקעי בצפון-מערב רפיח, כוחות נוספים פעלו סמוך לציר פילדלפי בגבול מצרים לסיכול מנהרות של חמאס.
ב-29 במאי צה"ל הודיע כי השיג שליטה מבצעית על ציר פילדלפי כולו מלבד חלק קטן מאוד ליד החוף באזור תל א-סולטאן שנשלט מרחוק על ידי הכוחות.
ב-4 ביוני כוחות אוגדה 162 השמידו מנהרת ענק ברפיח, שהגיעה עד ציר פילדלפי, הסמוך לגבול עם מצרים.
זאת אחרי שהכוחות איתרו כמה פירים משמעותיים, שהובילו לתוואי המנהרה.