tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבחירות לנשיאות באותה שנה זכה אנדרס פאסטראנה אראנגו, שהצליח לשכנע את בטנקור לחבור אליו ולסייע לו, תמורת הבטחה לקדם 10 רפורמות שלטוניות שבטנקור הציעה.
לאחר שפסטראנה נבחר לנשיאות והתברר כי הוא אינו מקיים את הבטחותיו להילחם בשחיתות ולבצע רפורמות מרחיקות לכת במדינה, האשימה אותו בטנקור באופן פומבי כי הפר את הבטחותיו והוליך שולל אותה ואת מצביעיו.
ב-2001 פרסמה בטנקור את ספרה "זעם בלב" ("La Rage au Coeur"), שנמכר בצרפת לבדה ביותר מ-300 אלף עותקים.
בספר מגוללת בטנקור את סיפור מאבקה בשחיתות, מתארת את אורחותיהם של הפוליטיקאים בקולומביה, שמוכנים לטענתה לעשות הכול כדי לשמר את זכויות היתר שלהם.
הספר עורר רוגז רב בקולומביה, וגורמים שונים במדינה האשימו את בטנקור בכך שהיא "מכבסת את הכביסה המלוכלכת" מחוץ למדינה.
בטנקור התקשתה למצוא מו"ל שיפרסם את ספרה בקולומביה.
המהדורה האנגלית של הספר הופיעה בשנת 2002 ונקראת "עד שהמוות יפריד בינינו".
בספרה מביאה בטנקור דברים שאמר לה פרקליטה, לאחר שנדהמה לגלות את עוצמת הקמפיין התקשורתי שהתנהל נגדה: "ילדתי, את לא מבינה מול איזו מפלצת את נלחמת.
אומנם אין להם דבר נגדך אבל הם יעשו הכל ושום דבר לא יעצור בעדם עד שיצליחו להכפיש אותך".
הופעתה של הפוליטיקאית הזוהרת התקבלה בחשדנות על ידי חוגי האינטליגנציה בקולומביה, שראו בה ילדת שמנת שנולדה עם כפית זהב בפה.
העיתונאי מרק שפירו, שכתב על בטנקור כתבת פרופיל גדולה בשבועון ELLE, טען כי אינגריד סובלת מ"תסביך המושיעה".
לדבריו היא רואה עצמה כז'אן ד'ארק קולומביאנית.
אך למרות זאת ציין כי פעילותה היא 'הירואית' בהתחשב באויבים רבי העוצמה שנגדם היא יוצאת.
בהתמודדות על הנשיאות בשנת 2002, בטנקור הייתה אחרונה בסקרים.
במסגרת מאמציה להיבחר לנשיאת קולומביה בבחירות שהתקיימו ב-2002, שבסופן נבחר אלווארו אוריבה, החליטה בטנקור, כמו פוליטיקאים אחרים בארצה, להירתם למאמצי השלום בין ארגון הגרילה FARC לבין הממשלה המרכזית.
על כן יצאה לעיר הדרומית סן ויסנטה דל קגואן (San Vicente del Caguán), כדי להיפגש עם נציגים של מפלגתה אך גם עם מנהיגים מקומיים של המורדים.
העיר שכנה בלבו של אזור מפורז שעל קיומו החליט הנשיא הקודם אנדרס פאסטראנה אראנגו, בניסיון ללכת לקראת המורדים, למרות אזהרות של הצבא ושל המשטרה.
אלא שבפברואר 2002 חטפו המורדים מטוס נוסעים, הנחיתו אותו על כביש מהיר באזור המפורז, וחטפו את נוסעיו, ביניהם חבר קונגרס.
בתגובה הורה פסטרנה על ביטול האזור המפורז, על הפסקת השיחות עם המורדים ועל מבצע צבאי גדול לגירושם מהאזור המפורז אל תוך הג'ונגלים.
למרות המצב, החליטה בטנקור לצאת לפגישות עם אנשי הגרילה בלוויית מנהלת הקמפיין שלה, קלרה רוחאס.
בטנקור ביקשה תחילה להגיע לסן ויסנטה דל קגואן באמצעות מסוק צבאי, אולם הממשלה דחתה את בקשתה.
לפיכך החליטה לעשות את הדרך בג'יפ שעליו התנוסס דגל לבן וסמל של הצלב האדום.
כשהגיעה, ב-23 בפברואר 2002, למחסום הצבאי האחרון שלפני השטח שהיה נתון לשליטת המורדים, הזהירו אותה אנשי הצבא שלא להמשיך, סירבו להצמיד לה ליווי, ואמרו שלא יוכלו לערוב לגורלה, אולם בטנקור ורוחאס, אליהן נלווה הצלם אלן קלר, החליטו להמשיך בכל זאת במסע.
כעבור כמה קילומטרים נעצרו בידי המורדים ובטנקור נחטפה.
אחד המורדים שחטף את בטנקור עלה מיד לאחר מכן על מוקש, ואיבד את רגלו.
הצלם קלר שוחרר כעבור כמה שעות ומאז היה שותף פעיל במאמצים לשחרור בטנקור.
לאחר חטיפתה שחררו המורדים שתי קלטות וידאו בהן נראות בטנקור ורוחאס.
בשנייה שבהן, מאוגוסט 2003, בטנקור נראתה רזה וחיוורת.
שתי הנשים לבשו סרבלים כהים וישבו זו לצד זו, אולם רק בטנקור דיברה.
היא מסרה דרישת שלום לילדיה, לבעלה קרלוס לקונט ולאמה, יולנדה פולסיו, והסבירה מדוע הממשלה חייבת לנהל משא ומתן עם ארגון הגרילה, לצורך חילופים של "שבויי מלחמה".
בהמשך אמרה כי בני הערובה שבידי הגרילה חשים נטושים והאשימה את הממשלה בכך שהיא נותנת להם "להירקב ביער" ביחד עם עוד 56 חטופים, ביניהם 5 חברי קונגרס, שני שרים לשעבר, 12 נציגים בבתי נבחרים אזוריים וכן מושל מחוז אחד.
ביולי 2007 נרצחו בתקרית ירי 11 מבין 12 הפוליטיקאים המקומיים שהוחזקו בשבי.
המורדים טענו כי יחידה של הצבא התקיפה אותם אולם הצבא הכחיש וטען כי ה-11 נהרגו במהלך קרבות בין ה-FARC לפלג גרילה אחר.
בטנקור דחתה בקלטת האחרונה ששוחררה את הביקורת שהשמיעו כלפיה הנשיא ומקורביו, בעקבות החטיפה, על כך שהתעלמה מהוראות הצבא ואמרה כי הצבא סירב להעמיד לרשותה מסוק או ללוות אותה למקום המפגש.
היא קראה לתובע הכללי של קולומביה, אדגרדו וילזון, לפתוח בחקירה על מה שנראה בעיניה כמחדלי הממשלה שהביאו לחטיפתה.
בטנקור הזכירה כי עשרות עיתונאים ופוליטיקאים ביקרו באזור לפניה, בעזרת ליווי צבאי, ואיש מהם לא נחטף.
בעקבות הפנייה אכן נפתחה חקירה בעניין.
במשך שנים שחלפו, הגיעו רק ידיעות בודדות על גורלה והתעורר חשש לחייה.
אחת העדויות החשובות ביותר על כך שהיא עדיין בחיים הגיעה משוטר לשעבר במשטרת קולומביה, ג'ון פינצ'או, שהצליח להימלט באפריל 2007 מהשבי לאחר שהוחזק בידי הגרילה במשך שמונה שנים ותשעה חודשים.
פינצ'או צעד בג'ונגלים במשך 17 ימים עד שהגיע למקום מבטחים.
הוא סיפר כי בטנקור חלתה בצהבת אך החלימה ושומרת על מורל גבוה.
בשעות הפנאי היא לימדה אותו צרפתית.
הוא סיפר כי היא מרבה להתעמל, כותבת ומאזינה לרדיו ובעיקר לכל ההודעות ששולחת לה אמה באמצעות תוכניות הד"שים לחטופים ברדיו - תוכניות בהן בני משפחותיהם של רבבות החטופים במדינה מנסים לשמור עימם על קשר ולעודד אצלם את התקווה שייצאו לחופשי.
פינצ'או סיפר כי בטנקור ושאר החטופים, כולל הוא עצמו, הוחזקו תחילה בשתי בקתות גדולות וסמוכות, אולם מאוחר יותר אנשי המיליציה הפרידו ביניהם.
על פי עדותו, בין החטופים היו גם שלושה אמריקנים שנחטפו בשנת 2003 כשמטוסם נחת נחיתת אונס בג'ונגלים.
מדובר בסוכנים של רשויות החוק האמריקניות שפעלו בקולומביה כחלק מהמאבק בסחר בסמים.
אינגריד בטנקור, העיד פינצ'או, ניסתה 5 פעמים לברוח מהשבי, נתפסה ונכלאה במשך חודשים לתאה באמצעות שלשלאות ברזל לצווארה ולרגליה.
פינצ'או גם סיפר כי לקלרה רוחאס, מנהלת הקמפיין של בטנקור, נולד בשבי תינוק מאחד מסוהריה.
התינוק, עמנואל, הופרד ממנה לאחר הלידה ונמסר לידי משפחה אומנת בבוגוטה.
לאחר בריחתו נפגש פינצ'או עם הנשיא אוריבה שהזדעזע לנוכח תיאורי השבי של בטנקור.
בעקבות הדיווח הוא נפגש עם מפקדי צבאו ואמר: "גנרלים, אנחנו הולכים לשחרר את אינגריד בטנקור!
הוא גם אמר כי "מחנות הריכוז של ה-FARC גרועים מאלו של הנאצים".
בקלטת וידאו שנתפסה בנובמבר 2007, נראתה בטנקור רזה ומוזנחת מאוד כשמבטה מושפל אל הקרקע.
בפברואר 2008 דווח כי היא "חולה מאוד" בשל מחלת כבד וסובלת מטיפול רפואי לקוי.
על פי עדותה של רוחאס, ששוחרה ב-10 בינואר 2008, במהלך הזמן שהייתה בשבי היא ניסתה להימלט יחד עם בטנקור, אולם ניסיון ההימלטות לא צלח מפני שהן לא היו יכולות לנווט בג'ונגל בחשכה ולבסוף נלכדו מחדש על ידי ה-FARC.
כעונש על ניסיון הבריחה הן ננעלו בצריף ביחד עם נחשים ארסיים.
בעקבות חטיפתה של בטנקור הוקם ועד פעולה בינלאומי שפעל לשחרורה, אשר הפעיל אתר אינטרנט ובו עדכונים שוטפים.
עיקר הפעילות מחוץ לקולומביה נעשתה בצרפת, אך גם בבלגיה הוקם ועד פעולה.
עיריית פריז הכריזה על בטנקור אזרחית כבוד של העיר ותמונותיה נתלו על חזית בניין העירייה.
אזרחות כבוד הוענקה לה גם על ידי מאות ערים, עיירות ומועצות אחרות בצרפת.
ברחבי צרפת נערכו עצרות, תהלוכות והפגנות למען שחרורה כשאת עיקר הפעילות ניהלו אמה יולנדה פולסיו, ילדיה ובעלה, קרלוס לקונט.
האם יולנדה נהגה במשך שנים להתקשר כל בוקר לתחנת רדיו בקולומביה ולדבר אל בתה אינגריד.
בין הנרתמים למען שחרורה של אינגריד בטנקור היה גם דומיניק דה וילפן, לשעבר ראש ממשלת צרפת ושר החוץ שלה.
וילפן היה חברה של בטנקור לספסל הלימודים במכון למדעי המדינה בפריז.
לתמונת הפעילות נכנס גם הנשיא ניקולה סרקוזי לאחר היבחרו, אלא שלמרות הפעילות הבינלאומית ומסע הלחצים של קרובי החטופים גילה נשיא קולומביה אוריבה עמדה נוקשה וסירב לכל פשרה או עסקה עם המורדים.
ב-9 ביולי 2003 נשלח מטוס תובלה מדגם C-130 הרקולס של חיל האוויר הצרפתי לנמל התעופה מנאוס בברזיל, על פי בקשת משפחת בטנקור, בעקבות מידע שגוי שהגיע לידיהם בדבר שחרורה הקרוב, כביכול, באזור הגבול עם ברזיל.
במטוס היה צוות רפואי וכן קבוצה גדולה של דיפלומטים צרפתים, ובראשם מזכיר המטה המדיני של שר החוץ הצרפתי, דומיניק דה וילפן, שהחליט לבדו על המבצע.
המטוס הצרפתי קיבל רשות נחיתה לזמן קצר בנמל התעופה של מנאוס, בתירוץ שעליו למלא דלק במכליו, על מנת שיוכל להמשיך ליעד אחר.
נוכחותו של המטוס הצבאי הצרפתי עוררה את חשדה של משטרת ברזיל.
החשד גבר לאחר שהצרפתים סירבו לאפשר למשטרת ברזיל לסרוק את המטוס, בטענה שהם בשליחות הומניטרית ובכוונתם להעלות לבטן המטוס 4 נוסעים.
שר החוץ של ברזיל דיווח ב-12 ביולי על נוכחותו של המטוס המוזר לעמיתו הצרפתי וביקש הסברים.
דה וילפן הסביר כי מדובר בשליחות הומניטרית אך לא נידב כל מידע נוסף.
ב-13 ביולי אולץ המטוס להמריא לדרכו, ללא אינגריד בטנקור, על פי הוראתו של נשיא ברזיל, לואיז אינסיו דה סילבה.
הפרשה כולה נחשפה על ידי עיתון ברזילאי בשם קרטה קפיטל.
בעקבות הפרסום על מטרתו האמיתית של המטוס נוצר משבר דיפלומטי חמור ביחסיה של צרפת עם ברזיל ועם קולומביה ושגרירי ברזיל וקולומביה בפריז נקראו להתייעצויות בבירותיהם.
שר החוץ הצרפתי נאלץ לצאת לברזיליה כדי להתנצל בפני השלטונות ולפרסם הסבר פומבי לפרשה.
אז התברר כי ההחלטה לשלוח את המטוס הצבאי במטרה לחלץ את בטנקור הייתה שלו, והוא לא טרח לעדכן את הנשיא ז'אק שיראק, את ראש הממשלה ואת שר ההגנה הצרפתי.
בצרפת האשימו אחר כך את וילפן כי המבצע הכושל רק החמיר את מצבה של בטנקור בשבי והעלה את "מחירה" בעיני שוביה.
בצרפת זכתה הפרשה המביכה לכינוי "הפיאסקו של ה-14 ביולי".
נשיא קולומביה אוריבה מנהל מדיניות קשוחה נגד המורדים ורק מעורבותו הפעילה של נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס, שהציע את תיווכו, הביאה לריכוך בעמדתו והוא נתן לצ'אווס אור ירוק לצאת ביוזמת התיווך.
בעקבות ההסכמה פנה צ'אווס בקריאה פומבית אל ראשי הגרילה לנהל איתו שיחות.
בתגובה הודיעו ראשי ה-FARC כי הם נענים ליוזמה ומוכנים לנהל עמו שיחות על אפשרות שחרורם של 45 חטופים, ובהם בטנקור, תמורת 500 מאנשי הארגון הכלואים בידי שלטונות קולומביה.
על פי הצעתם השיחות אמורות היו להתקיים בקראקס בירת ונצואלה ב-8 באוקטובר 2007. צ'אווס הציע תחילה שהשיחות יתקיימו בדרום קולומביה, בשטח שיהיה מפורז מנוכחות של צבא קולומביה, אולם הנשיא אוריבה דחה את הדרישה אך הסכים שהפגישה תתקיים בקראקס.
כשנראה היה כי לראשונה קיים סיכוי ממשי לביצוע העסקה צצו לפתע מכשולים חדשים וצ'אווס נאלץ להודיע על דחיית הפגישה למועד בלתי ידוע.
המכשול העיקרי לקראת הסדר הוא דרישת ארגון ה-FARC לכלול בעסקה גם שניים מבכירי אנשיו הכלואים בארצות הברית, סימון טרינידד ובכיר נוסף המכונה "סוניה".
נשיא קולומביה אוריבה אמר כי הוא מתנגד לשחרורם משום שהדבר יכול ליצור תגובות שליליות.
למרות הקשיים נמשכו המגעים ונשיא ונצואלה דרש מארגון ה-FARC לספק לו הוכחות על כך שבטנקור ושבויים אחרים המוחזקים בידי הארגון עדיין בחיים, לקראת אפשרות של ביצוע העסקה.
על הנכונות לקיים משא ומתן עם צ'אווס מסר המנהיג הצבאי של הגרילה, ראול רייס (Raúl Reyes) בפגישה עם פיידד קורדובה (Piedad Córdoba), סנטורית קולומביאנית, שנפגשה איתו בחודש אוגוסט 2007 באחד ממעוזי המורדים.
קורדובה גם ארגנה מפגש בין נציגי משפחות החטופים לבין הנשיא צ'אווס שנערך ב-25 בספטמבר 2007 והיא הייתה הרוח החיה מאחורי גיוסו של צ'אווס למהלך.
בחודש נובמבר 2007 המשיך צ'אווס לנהל מגעים בניסיון להביא לעסקה שתביא לשחרור בטנקור ועוד 45 אסירים המוחזקים בידי ה-FARC בתמורה ל-500 אנשי מחתרת המוחזקים בידי השלטונות.
ב-6 בנובמבר 2007 הוא הודיע כי קיבל הבטחות ממנואל מארולנדה, המנהיג הצבאי של המורדים, להעביר לידיו הוכחות על כך שבטנקור ועוד 12 שבויים אחרים, ביניהם שלושה אמריקנים המוחזקים בידי הגרילה, עדיין בחיים.
צ'אווס גם מסר כי שני נציגים של מזכירות ה-FARC בקולומביה הגיעו לוונצואלה ואמורים להיפגש איתו כדי להמשיך במגעים.
הפגישה הראשונה התקיימה ב-8 בנובמבר.
צ'אווס מסר אחר כך לטלוויזיה של ונצואלה כי נועד לשיחה עם איוון מרקז, נציג אישי של מארולנדה לפגישה שנמשכה כמה שעות.
נציגי המורדים הציעו כי פגישה בין צ'אווס למארולנדה תתקיים בשטחה של קולומביה, באזור הג'ונגלים שבקרבת משולש הגבולות עם ונצואלה וברזיל, שם על פי ההערכות מסתתר מארולנדה.
ב-26 בנובמבר נועד צ'אווס בפריז לשיחות עם נשיא צרפת סרקוזי, כדי לדון בדרכים לקידום עסקת השחרור אלא שבאותו יום פרסם הנשיא אוריבה הודעה בה הוא הודיע כי הוא מוותר על תיווכו של נשיא ונצואלה משום שזה שוחח בטלפון ישירות עם המנהיג הצבאי של מורדי ה-FARC, למורת רוחו של אוריבה.
ממשלת קולומביה הסבירה אחר כך את ההחלטה בכך שה-FARC לא סיפקו לנשיא ונצואלה אות חיים מבטנקור כפי שהבטיחו.
אולם ב-30 בנובמבר פרסמה משטרת בוגוטה צילומי וידאו חדשים של בטנקור שנתפסו במהלך מעצרם של שלושה פעילי גרילה עירוניים של המחתרת.
ברשות העצורים נמצאו 5 קלטות וידאו, באחת מהן נראית בטנקור יושבת עם גבה לג'ונגל, שערה ארוך, פניה מצומקות, היא נועצת מבטה בקרקע וידיה נתונות באזיקים.
לראשונה נמצאו גם תמונות של שלושת הסוכנים האמריקאים המוחזקים בידי הגרילה.
כמו כן נתפסו מכתבים שכתבו כמה מהחטופים, וביניהם מכתב ששלחה בטנקור לאמה.
בעקבות חשיפת המסמכים פנתה האם יולנדה לנשיא אוריבה לחזור בו מהחלטתו ולאפשר לנשיא ונצואלה להמשיך במלאכת התיווך.
ב-18 בדצמבר 2007 חלה התפתחות בפרשה כאשר סוכנות הידיעות הקובנית הודיעה בשם ארגון ה-FARC על נכונותו לשחרר לפחות 3 בני ערובה: את קלרה רוחאס, מנהלת הקמפיין של בטנקור, את עמנואל, בנה של רוחאס שנולד בשבי וחבר קונגרס קולומביאני.
על פי ההודעה השבויים אמורים להמסר לידי נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס.
ב-2 ביולי 2008, כשש שנים וחצי לאחר שנלקחה בשבי, חולצה בטנקור במבצע צבאי של צבא קולומביה.
יחד עם בטנקור שוחררו שלושה חטופים אמריקנים ו-11 חיילים ושוטרים קולומביאנים.
החטופים האמריקנים - קית סטנסל, מרק גונסלבס ותומס הוס - שימשו כקבלנים עבור משרד ההגנה ונתפסו כאשר המטוס הקל שלהם התרסק בג'ונגל בקולומביה בפברואר 2003. שניים נוספים שנתפסו עמם, אמריקני וקולומביאני, נורו למוות על ידי אנשי המחתרת.
על השחרור המוצלח הודיע שר ההגנה של קולומביה, חוסה מנואל סנטוס, במסיבת עיתונאים חגיגית בבוגוטה (להודעה ).
לורנצו, בנה של אינגריד בטנקור, אמר מיד לאחר השחרור לסוכנות הידיעות הצרפתית: "זה היום המאושר בחיי".
במהלך מבצע הקומנדו התחזו חיילי יחידת העילית של צבא קולומביה לפעילים של ארגון לא ממשלתי שבאו כביכול להעביר את החטופים במסוק למחנה אחר כדי לפגוש את אחד מראשי המורדים, אלפונסו קאנו.
רק לאחר שהועלו למסוק גילה להם מפקד המבצע כי הם בידי חיילים של צבא קולומביה והם משוחררים.
בטנקור סיפרה במסיבת עיתונאים בבסיס צבאי כי הבינה את המתרחש רק לאחר שראתה על רצפת המסוק את קצין הגרילה שהיה אחראי במשך ארבע שנים על החטופים, המכונה סזר, כשהוא עירום וכפות על רצפת המסוק.
סזר וקצין נוסף מהחוטפים הובאו לבסיס צבאי ועמדו לדין.
המבצע הצבאי המוצלח התנהל ללא ירייה אחת והסתיים ללא נפגעים משני הצדדים.
אינגיביורג פינסדוטר הייתה המלכה הרעיה של מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד.
אינגיביורג הייתה בתם של הרוזן פין ארנסון ושל ברגליוט האלבאנדסוטיר, אחייניתם של אולף השני ושל הרולנד השלישי מלכי נורווגיה.
אינגיביורג נישאה לתורפין סיגורדסון, רוזן אורקני.
מועד החתונה לא ידוע, וככל הנראה נערך בין 1035–1047, שנות מלכותו של מגנוס הראשון.
לאחר מותו של תורפין (ככל הנראה בשלהי מלכותו של הרולנד השלישי) נישאה אינגיביורג למלקולם השלישי, ונולדו להם שני בנים, בהם דאנקן, לימים "דאנקן השני" מלך סקוטלנד.
אינגיביירג סולרון גיסלדוטיר (באיסלנדית: Ingibjörg Sólrún Gísladóttir; נולדה ב-31 בדצמבר 1954 ברייקיאוויק) היא פוליטיקאית איסלנדית שכיהנה כשרת החוץ של איסלנד ממאי 2007 עד ינואר 2009, וכיושבת ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באיסלנד מתחילת יולי 2007 עד ינואר 2009 עת פרשה מסיבות בריאותיות.
לאחר פרישתה עיקר פועלה מתמקד בנציבות הנשים הבינלאומית.
אינגיביירג קיבלה תואר בוגר בהיסטוריה ואמנות מאוניברסיטת איסלנד בשנת 1979. לאחר מכן עברה לדנמרק ולמדה באוניברסיטת קופנהגן.
בשנת 1981 חזרה לאיסלנד וסיימה לימודי מוסמך (cand.mag) בהיסטוריה באוניברסיטת איסלנד.
אינגיביירג החלה את הקריירה הפוליטית שלה במפלגת הנשים "הברית הנשית", מפלגה שייצגה במועצת העיר רייקיאוויק משנת 1982 לשנת 1988. היא גם ייצגה את המפלגה בפרלמנט בין השנים 1991–1994.
בשנת 1994 היא הפכה לראש עיריית רייקיאוויק והובילה קואליציה של ארבע מפלגות פוליטיות.
היא כיהנה כראש עיר עד 2003.
בשנת 2005 הפכה אינגיביירג למנהיגת מפלגת הברית הנשית, לאחר שזכתה בהתמודדות מול המנהיג הקודם אוֹסוּר סְקַרְפְּהְיֵדִ'ינְסוֹן, שר החוץ הנוכחי של איסלנד.
תומכיה של אינגיביירג השוו אותה לטוני בלייר, וראו בה את ראש הממשלה הבאה של איסלנד.
עם זאת, לבסוף נתן נשיא איסלנד אולפור רגנר גרימסון את תפקיד ראש הממשלה ליוהאנה סיגורדרדוטיר בינואר 2009, שזכתה בו לאחר מכן בבחירות של אפריל באותה שנה.
אינגלווד היא עיר במחוז לוס אנג'לס השוכנת דרומית ללוס אנג'לס, קליפורניה ושייכת למטרופולין שלה.
מבין כל ערי הפרבר של לוס אנג'לס, אינגלווד ולונג ביץ' הן הקרובות ביותר למרכז לוס אנג'לס.
בשנת 1781 הגיעו לאזור מספר איכרים, חלקם חיילים של הצבא הספרדי, על מנת לפתח את האזור.
במהלך המאה ה-19 נבנתה באזור אחוזת ענק על שטחים עצומים.
בסוף המאה ה-19, לאחר שאזור דרום קליפורניה החל להתמלא באנשים בעקבות הבהלה לזהב, הבעלים של האחוזה החליט למכור חלק מסוים מהאדמה שתיועד להתיישבות חדשה תמורת 1.25 מיליון דולרים.
המקום נקרא בתחילה "קטלינה קולוני".
בשנת 1887 חיברה מסילת רכבת בין לוס אנג'לס ומפרץ סנטה מוניקה ועברה דרך קטלינה קולוני.
תחנת רכבת נבנתה זמן קצר לאחר סיום בניית המסילה.
הרכבת היה כלי תחבורה חשוב וכמעט כל יישוב שחובר למסילת רכבת זכה לתנופה.
בשנת 1888 חיו ביישוב 300 תושבים וכל השטחי המגורים והמסחר שהוקצו למכירה נמכרו.
באותה שנה שונה גם שמה של קטלינה קולוני ל"אינגלווד".
השם הוא על שם עיירה בקנדה שבה נולד הבעלים של האחוזה, דניאל פרידמן, שמכר מאוחר יותר את האדמות על מנת להקים יישוב.
ב-14 בפברואר 1908 הוכרזה אינגלווד רשמית כעיר ובה 1,200 תושבים.
בשנים 1920–1925 הייתה אינגלווד העיר עם קצב גדילה הגבוה ביותר בארצות הברית.
באינגלווד שוכן הפורום, אחד מאולמות הספורט המפורסמים בעולם, אולם הבית של הלוס אנג'לס לייקרס בין 1967 ל-1999.
ב-2016 החלה בעיר בניית אצטדיון חדש עבור קבוצת הפוטבול לוס אנג'לס ראמס.
אינגלווד משתרעת על שטח של 23.7 ק"מ רבועים, בגובה כ-80 מטרים מעל פני הים.
העיר מוקפת מכל צדדיה בערים שגובלות בה ברצף טריטוריאלי בנוי.
צפונית לה שוכנות השכונות הדרום-מערביות של לוס אנג'לס, מערבית לה נמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס, דרומית לה לנוקס, מזרחית לה פלורנס וסאות' גייט.
נכון ל-2010, האוכלוסייה בעיר מורכבת בעיקר מהיספנים (50.6%), אפרו אמריקאים (43.9%) ואמריקאים לבנים (2.9%).
בשנת 2016 ההכנסה החציונית למשק בית באינגלווד הייתה $44,337. שלוש האוכלוסיות עם ההכנסה הגבוהה ביותר היו; אפרו-אמריקאים $55,585, אסיאתים $37,933, ואמריקאים לבנים $37,609. 20% מהמשפחות בעיר מתחת לקו העוני (חצי מהן היספניות) ושיעור הפשע בעיר מעל הממוצע בקליפורניה.
העיר עוברת בשנים אחרונות תהליך של ג'נטריפיקציה.
אינגליש אלקטריק לייטנינג הוא מטוס קרב על-קולי בן הדור השני מתוצרת בריטניה שנוצר בעידן המלחמה הקרה.
זהו מטוס הקרב היחיד שמהירותו עולה על 2 מאך ויוצר כולו בבריטניה.
המטוס היה ידוע בשל יכולות היירוט הטובות שלו, וזכור לרבים בשל מהירותו הרבה ומראהו המתכתי.
שימש בשירות חיל האוויר המלכותי הבריטי וכן בחיל האוויר המלכותי הסעודי.
המטוס הוצג רבות במפגנים אוויריים והיה אחד המטוסים העל-קוליים הבודדים בעלי יכולות גבוהות בתצוגות אווירובטיקה.
רוב המטוסים מסוגו קורקעו זה מכבר ומוצגים במוזיאונים, אם כי שלושה מתוכם עדיין טסים במסגרת אזרחית בקייפטאון, דרום אפריקה.
אינגונד (Ingonde, Ingund או Ingunda; סביבות 499 – סביבות 546), הייתה מלכת הפרנקים, אשתו של המלך כלותאר הראשון ואם שישה מילדיו.
נולדה בתורינגיה, הייתה בתו של המלך באדריך ונישאה לכלותאר הראשון.
בעקבות נישואיה הפכה למלכת הפרנקים.
אחותה ארגונד נישאה לכלותאר אחריה וילדה לו את כילפריך הראשון.
אינגונד הייתה נכדתם של באזין ובאזינה, אותה באזינה שעזבה את בעלה והפכה להיות אשתו של כילדריך הראשון, מכאן שאינגונד הייתה בת דודה למחצה של בעלה.
על פי גרגוריוס מטור אינגונד ילדה לכלותאר 6 ילדים: גונתיר, כילדריק, כריברט, גונתרם, סיגיברט ובת זקונים בשם קלותזינד (Clothsind).
שלושה מבין בנים אלו היו מלכים:
השתתף ב-532 במערכה הצבאית בספטימניה
הפכה למלכת הלומברדים על ידי נישואים למלך אלבוין.
על פי פאולוס הדיאקון ילדה לאלבוין בת אחת, אלבזוינדה (Albsuind
על פי גרגוריוס מטור אינגונד ביקשה מבעלה, כלותאר הראשון, מלך סואסון, למצוא בעל ראוי ממוצא רם ונישא בעבור אחותה ארגונד.
המלך לא מצא בעבור ארגונד בעל ראוי יותר מאשר הוא עצמו, והחליט לשאת לאישה את גיסתו ארגונד, שילדה לו את כילפריך הראשון מלך נויסטריה.
מצב זה, שנמשך שנים מספר, גרם למלכה אינגונד מחלת נפש, והיא מתה ב-546.
קארין אינגר מוניקה נילסון (בשוודית: Karin Inger Monica Nilsson; נולדה ב-4 במאי 1959) היא שחקנית שוודית הידועה בגילום דמותה של בילבי בסדרת טלוויזיה בעלת אותו שם.
נילסון נולדה בעיירה קיסה שבשוודיה.
בגיל עשר שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "בילבי".
הסדרה, שהייתה הפקה שוודית/גרמנית, הופצה כסדרת טלוויזיה, וגם כארבעה סרטי קולנוע שנערכו על פי פרקי הסדרה.
בישראל שודרה בשנת 1973 בדיבוב עברי.
בבגרותה, לא המשיכה נילסון בקריירת המשחק, והיא עובדת בסטוקהולם כמזכירה, אך מופיעה מדי פעם בתפקידים קטנים על הבמה.
עם תחילת שנות ה-2000 חזרה לשחק ולהופיע בקולנוע ובטלוויזיה.
בשנת 2000 הופיעה בסרטו של הבמאי קסוויאר קולר "גריפסהולם" על פי ספרו של קורט טוכולסקי.
בשנת 2007 הופיעה במספר פרקים בסדרה "הקומיסר והים" ("Der Kommissar und das Meer") בערוץ הגרמני ZDF כרופאה פתולוגית.
בשנת 2009 השתתפה בתוכנית הריאליטי "Kändisdjungeln" (ג'ונגל הסלבריטאים, פורמט הדומה ל"הישרדות", ומיועד ל"סלבריטאים").
הנסיכה אינגריד אלכסנדרה מנורווגיה (בנורווגית: Ingrid Alexandra prinsesse av Norge; נולדה ב-21 בינואר 2004 באוסלו, נורווגיה) היא בתם של יורש העצר הנורווגי הוקון ואשתו הנסיכה מטה מאריט, והיא מיועדת להיות מלכת נורווגיה לאחר שלטון אביה.
אינגריד נולדה ב-21 בינואר 2004 בבית החולים של אוניברסיטת אוסלו.
היא הוטבלה לנצרות בארמון המלכותי ב-17 באפריל על ידי הבישוף של אוסלו, סנדקיה היו יורשי העצר של דנמרק, ספרד ושוודיה, סבה המלך האראלד החמישי, דודתה הנסיכה מרתה לואיז וסבתה מצד אימה מאריט טג'נסן.
ב-2005 נולד אחיה הנסיך סברה, ובנוסף לו יש לה אח למחצה מנישואיה הראשונים של אמה.
מאחר שב-1990 בוטל חוק העדפת הבן הבכור בסדר הירושה הנורווגי, נמצאת אינגריד במקום השני בסדר הירושה לאחר אביה.
כצאצאית של אדוארד השביעי היא נכללת גם בסדר הירושה לכתר הבריטי אך שם אחיה נמצא לפניה בתור.
ב-2010 החלה אינגריד את לימודיה בבית הספר, הוריה בחרו לשלוח אותה לבית ספר ציבורי, שלא כמו קודמיה במשפחת המלוכה הנורווגית, מכיוון שהוריה רצו שתהיה לה ילדות רגילה ככל האפשר.
באותה שנה שימשה גם כשושבינה בחתונה של הסנדקית שלה ויקטוריה נסיכת שוודיה ואף הוזכרה בפרק בסדרה "משפחת סימפסון".
ב-2011 הופיעה אינגריד במהלך קליפ שהוצג באירוויזיון ביחד עם אמה ואחיה למחצה רוקדים לצלילי מוזיקה.
היא מתגוררת עם משפחתה באחוזת סקאוגום.
אינגלהיים אם ריין היא עיר השוכנת בגדה המערבית של הריין במחוז מיינץ-בינגן, במדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה.
העיר מכונה גם כ'עיר היין האדום' (Rotweinstadt) בשל המוניטין שיש לה בייצור יין אדום.
מדי שנה בסוף חודש ספטמבר ובתחילת חודש אוקטובר מתקיים בעיר פסטיבל יין.
בעיר זו נולד סבסטיאן מינסטר, יוצר הספר 'קוסמוגרפיה' שראה אור לראשונה בשנת 1544. הוא נחשב עד היום לתיאור הגרמני הקדום ביותר של העולם והיה אחד מספרי המדע הפופולריים והמצליחים ביותר במאה ה-16 ובמאה-17.
הסיומת 'היים' בשם העיר אינגלהיים, מוליכה לתקופת הפרנקים במאה החמישית או השישית.
באותה עת אמצו ההתיישבויות והאחוזות את שמות האדונים ששלטו בטריטוריות בהן הן שכנו, בתוספת הסיומת היים (heim), שפירושה בגרמנית בית.
שם זה תועד במסמכים מאוחרים בצורות שונות, ביניהן:
אינגלהיים ממוקמת מערבית לבירת המדינה מיינץ ונהר הריין מהווה את גבולה הצפוני.
הנקודה הנמוכה ביותר של השטח העירוני היא הנמל שעל הריין 80.8 מטר מעל פני הים, ושתי הנקודות הגבוהות ביותר, הן מיינצר ברג 247.8 מטר מעל פני הים ווסטברג 247.5 מטר מעל פני הים.
אובליסק הנמצא בצד הדרומי של העיר בכיוון Wackernheim, מסמן את הדרך שהחל לבנות קרל הגדול שהושלמה מאוחר יותר על ידי נפוליאון.
החל משנת 1269, נעשתה הבחנה בין אינגלהיים תחתית (Nieder-Ingelheim) לאינגלהיים עילית (Ober-Ingelheim).
העיר מחולקת כיום ל-6 מרכזים: אינגלהיים צפון, אינגלהיים דרום, אינגלהיים מרכז, אינגלהיים מערב, Sporkenheim וGroß-Winternheim.
לפני שהפכה לעיר בשנת 1939, נשאו שלושת המרכזים הראשונים את השמות Nieder-Ingelheim, פריי-Weinheim ואובר-Ingelheim.
למרות השינויים הרשמיים, השמות הישנים נמצאים עדיין לעיתים בשימוש.
אזור אינגלהיים היה מיושב כבר בתקופה הפלאוליתית.
המקום זכה לחשיבות תחת שלטונו של קרל הגדול בשנים 768-814.
לקראת תום מחציתה השנייה של המאה ה-8 לספירה ועד למאה ה-11, שכן באינגלהיים (Nieder-Ingelheim) היום, הארמון הקיסרי ששימש למגורים ולאירוח של קיסרים ומלכים.
כיום ישנם רק שרידים של הארמון ובסיסו נמצא מתחת לפני הקרקע.
בשנת 1566 החלה הרפורמציה לחדור לתחומי אינגלהיים על ידי האלקטורים של היידלברג.
בית המשפט העליון של אינגלהיים, נודע עד עצם היום הזה בזכות פסקי הדין שנשתמרו מהמאות ה-15 וה-16. בשנת 1666 קיפדו רוב תושבי האזור את חייהם כתוצאה ממגפה שנמשכה כשמונה חודשים.
בסוף המאה ה-18 נכבשה אינגלהיים על ידי חיילי המהפכה הצרפתים.
בשנת 1933 הוחלפו הפוליטיקאים המקומיים של העיר בהוראת אדולף היטלר על ידי פוליטיקאים נאצים ופורסמו תקנות המגבילות את זכויותיהם של התושבים שלא השתייכו לגזע הארי.
בזמן מלחמת העולם השנייה הצליחה העיר לשרוד את פגעי המלחמה, בניגוד לערים רבות שניזוקו קשות מההפצצות של בנות הברית.
עד שנת 1942 התקיימה בעיר קהילה יהודית ששורשיה החלו במאה ה-16. בסביבות שנת 1850 מנתה הקהילה כ-200 יהודים.
בית הכנסת היהודי שנבנה בשנת 1841, היווה חלק ממורשת האדריכלות של העיר.
בשנת 1935 התפרסמו תקנות המגבילות את זכויותיהם של הקומוניסטים, הצוענים, הסוציאליסטים, וביניהן תקנות האוסרות על היהודים להשתמש במתקנים העירוניים.
בפרעות שנערכו בחודש נובמבר 1938, נהרס בית הכנסת היהודי ו-73 אזרחים יהודים נשלחו למחנות הריכוז ומשנת 1942 פסקה הקהילה להתקיים.
אינגילואים או הרתים (בגאורגית: ინგილოები/ჰერები) הם קבוצה אתנית של הגאורגים המתגוררים בסאינגילו - צפון מערב אזרבייג'ן והם דוברי דיאלקט אינגילואי של הגאורגית.
על פי ההגדרה במילון האנציקלופדי ברוקהאוס ואפרון המילה אינגילואים היא שם נרדף לגאורגים מוסלמים.
האינגילואים מחולקים מבחינה דתית לנוצרים ומוסלמים סונים.
רוב האינגילואים המוסלמים מתגוררים בכפרים האזריים עליאבד ומוסול שבמחוז זגטאלה וכפר איטיטלה שבמחוז בלקן.
האינגילואים הנוצרים מתגוררים במחוז קאח האזרי בכפרים: קאח אינגילוי, בויוק אלאטמיר, קאחבאש, עליביילי, משאבאש, זאגאם, חאלאפטאלה, קאראמשה וקימיר.
בתחילת המאה ה-20 היו חמש קהילות נוצריות וארבעה בתי ספר.
כתוצאה מפעילות מיסיונרית של האגודה לשיקום הנצרות האורתודוקסית בקווקז (Общество восстановления православного христианства на Кавказе), שנוסדה ביולי 1860, מונו 12 עמאים ואינגילואים רבים התנצרו באותה שנה.
בשנת 1863 9 מאותם עמאים התאסלמו בחזרה.
פעילות האגודה נתקלה בהתנגדות המולות.
טאראסי איוואנסקי, המפקח על מחוז זקלטה מטעם האימפריה הרוסית, דיווח כי המולות אסרו על האינגילואים (במחוזות זקלטה וקאח) לדבר גאורגית אפילו לשימוש היומיומי.
עובדה זו פורסמה בשנת 1915 גם בעיתון קווקזקוי סלובו (Кавказское Слово).
העיתון ציין כי אחרי שנות ה-60 של המאה ה-19, לאחר שהאימאם שאמיל נכנע לאימפריה הרוסית, החלו האינגילואים לאבד את שפת האם שלהם.
העיתון מייחס זאת למאמצים העיקשים לשחזור הנצרות האורתודוקסית בקירבם, שהובילה להגברת האמונה המוסלמית שלהם ולהתרחקות מכל דבר גאורגי או נוצרי.
העיתון הגאורגי סכרתוולו (საქართველო, הופיע בגאורגיה בשנים 1915-1921) דיווח כי רבים מהכפריים החליטו שאימהות לא ידברו גאורגית עם ילדיהם כדי לזרז את היעלמות השפה הגאורגית.
כמו כן, החלו האינגילואים לשאת נשים ממחוזות נוחי וקאזאח, שהיו מאוכלסים באזרים או דאגסטנים מוסלמים.
ילדים שההורים שלהם לא דוברי טטרית נשלחו לכפרים טטרים ללימוד השפה וכדי להשכיח מהם את שפת האם הגאורגית.
האינגילואים הפסיקו לבקר את המקומות הקדושים (כנסיות) שלהם סגדו על לאותם ימים.
על פי העיתון, האינגילואים, קיבלו את מנהגי האזרים המוסלמים והלכו בעיניים פקוחות ובאופן וולנטרי לאיבוד הלאומיות הגאורגית.
האינטליגנציה הגאורגית באותם ימים הקדישה תשומת לב רבה לשחזור הלאומיות הגאורגית בקרב הגאורגים המוסלמים לאחר הפלישה העות'מאנית לאג'ריה.
העיתונות הגאורגית ציינה את הצורך המיידי בנחיצות העבודה הרבה הדרושה במחוז זגטאלה לשחזור התרבות המקורית של האינגילואים.
בכפר עליביילי ישנו תיאטרון דרמה גאורגי ממלכתי של מחוז קאח.
בשנת 2009 יצא לאקרנים סרט דוקומנטרי על האינגילואים בהפקת אזרבייג'נפילם.
אינגריד אוליבר היא שחקנית וקומיקאית אנגלייה.
היא ידועה מהופעותיה בסדרה "ווטסון ואוליבר" לצדה של לורנה ווטסון, ומתפקיד המשנה בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "דוקטור הו" כפטרונלה אוסגוד.
היא והשותפה שלה לורנה ווטסון הכירו בבית הספר לבנות "טיפין" בקינגסטון אפון תיימס.
בספטמבר 2005 הופיעו השתיים בפעם הראשונה ביחד בתיאטרון קנל קפה בלונדון.
מאז הן השתתפו במופעים בפסטיבל הפרינג' באדינבורו בשנים 2006 וב-2007.
אוליבר הופיעה בתוכניות רדיו וטלוויזיה שונות בהן בסדרת הטלוויזיה "דוק מרטין" בכיכובו של מרטין קלונס, סדרת המערכונים "The Penny Dreadfuls Present...
היא שיחקה בתפקיד נטלי בסדרה "פיפ שואו" בערוץ 4.
היא השתתפה בסרט "Angus, Thongs and Perfect Snogging" בתפקיד מיס סטאמפ, וב-2009 הופיעה בסיטקום "Plus One" של ערוץ 4.
ב-2010 שיחקה אוליבר בתפקיד מימי תרוקמורטן בסדרת הטלוויזיה "Material Girl" של BBC1 לצדן של לנורה קריצ'לו ודרבלה קירוואן.
ב-2012 הופיעה אוליבר יחד עם שותפתה למופעים קומיים בתוכנית "Let's Dance For Sport Relief", בריקוד בולרו המפורסם בביצועם של טורוויל ודין .
ב-2013 הופיעה בפרק הראשון בתוכנית הבישול "The Great Comic Relief Bake Off".
בנובמבר 2013 השתתפה אוליבר ב"יומו של הדוקטור", פרק הספיישל לציון 50 שנה לסדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו", בתפקיד אוסגוד.
היא לבשה את הצעיף הצבעוני שהיה אופייני לדמותו של הדוקטור הרביעי (טום בייקר).
בנובמבר 2014 הופיעה שוב בתפקיד אוסגוד בפרקים האחרונים של הסדרה בעונה הראשונה של פיטר קפלדי כשהיא לבושה בדמות הדוקטור.
כשהפעם היא מחקה את הדוקטור ה-11 (מאט סמית) בלבוש של חולצה ועניבת פרפר אדומה, וגם את הדוקטור ה-10 (דייוויד טננט) במכנסיים כחולים ונעלי אולסטאר אדומות.
כשהן נתקלות בסייברמן מיסי מעלימה אותה.
בסתיו 2015 חזרה להופיע בתפקיד אוסגוד בסיפור בן שני חלקים בהשתתפות זייגונים.
הפרקים בהם הופיעה היו "פלישת הזייגונים" ו"מהפך הזייגונים".
אינגריד גוד (בשוודית: Ingrid Goude; נולדה ב-26 במאי 1937) היא שחקנית ודוגמנית שוודית.
ב-1956 היא נבחרה למיס שוודיה, לסגנית שנייה למיס תבל וסגנית ראשונה למיס אירופה.
היא הוחתמה באולפני יוניברסל לצד מיס תבל באותה שנה, קרול מוריס.
גוד שיחקה מזכירה בסרט "The big Beat" לצד ויליאם ריינולדס ובקומדייה "היה היה פעם סוס" לצד דיק מרטין.
כמו כן, היא הופיעה במספר תוכניות טלוויזיה, בהן הסדרה "סטיב קניון" המבוססת על קומיקס.
אוהרבאך, ששימש כנשיא רשת חניות הכלבו "Ohrbach's", הם התגורר בבוורלי הילס, ב-1976 הם התגרשו, באותה שנה התחתנה בשנית, ב-1982 התגרשה ושנה לאחר מכן התחתנה בפעם השלישית עם איש העסקים והיורש פרדריק בי אינגרם.
אינגי הויסטד (בפארואזית: Ingi Højsted; נולד ב-12 בנובמבר 1985 בטורסהאבן שבאיי פארו) הוא כדורגלן עבר פארואזי ששיחק בעמדת הקשר בעיקר ב-B36 טורסהאבן ובנבחרת איי פארו.
הויסטד נולד בטורסהאבן, בירת איי פארו.
הוא גדל במחלקת הנוער של B36 טורסהאבן המקומית.
בקיץ 2002 הצטרף לארסנל מהפרמייר ליג.
הוא שיחק במועדון במשך 3 עונות, אך לא קיבל דקות משחק בקבוצה הבוגרת, וחזר ל-B36 טורסהאבן.
הוא שיחק במועדון במשך עונה אחת, בה ערך 25 הופעות והבקיע שער אחד.
בהמשך עבר לבירמינגהאם סיטי, אך שיחק 45 דקות בקבוצת המילואים.
לאחר מכן חזר פעם נוספת ל-B36 טורסהאבן, בה שיחק במשך 5 עונות וערך 51 הופעות, בהן הבקיע שני שערים.
לאחר פציעות מתמשכות, פרש הויסטד מכדורגל בגיל 26.
ב-29 באפריל 2003 ערך הויסטד את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איי פארו, כשנכנס כמחליף לקראת המחצית השנייה בניצחון 2-1 על נבחרת קזחסטן במשחק ידידות.
הוא ערך 6 הופעות בנבחרת, מתוכן שתיים נגד נבחרת ישראל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006.
אינגליש גרדנר היא אצנית אמריקאית.
פעמיים ברציפות סגנית אלופת העולם (מוסקבה 2013 ובייג'ינג 2015) בריצת שליחות 4x100 מטר, אלופת ארצות הברית (2013) ופעמיים ברציפות אלופת המכללות (2012 ו-2013) בריצת 100 מטר.
שיאה האישי בריצת 100 מטר הוא 10.74 שניות, מה שמדרג אותה במקום השביעי בכל הזמנים ביחד עם מרלין אוטי מג'מייקה.
גרדנר נולדה בווראיז טאונשיפ, ניו ג'רזי.
היא למדה והתאמנה באוניברסיטת אורגון.
בשנת 2011 קבעה גרדנר קבעה בריצת 100 מטר שיא ארצות הברית לנערות (שלא אושר) בתוצאה של 11.03 שניות.
באליפות המכללות שנערכה ביוני 2012 זכתה גרדנר במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.10 שניות.
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוני 2013 זכתה גרדר במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.85 שניות, לפני אוקטביוס פרימן (10.87 שניות) ואלכסנדריה אנדרסון (10.91 שניות).
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה באוגוסט 2013 זכתה גרדנר במדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.75 שניות אחרי ג'מייקה שקבעה שיא אליפות חדש של 41.29 שניות ולפני בריטניה (42.87 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.97 שניות, 3 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
בשלב המוקדמות היא קבעה את התוצאה המהירה ביותר (10.94 שניות).
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט 2015 זכתה גרדנר במדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 41.68 שניות, אחרי ג'מייקה שקבעה שיא אליפות חדש של 41.07 שניות ולפני טרינידד וטובגו (42.03 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום 14 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.13 שניות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכו ביוג'ין, אורגון ביולי 2016 ניצחה גרדנר את ריצת ה-100 מטר בשיא אישי חדש של 10.74 שניות בתוצאה השביעית בטיבה בכל הזמנים ונכללה בנבחרת ארצות הברית למשחקים האולימפיים.
במשחקים האולימפיים עצמם היא סיימה במקום שביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.94 שניות וזכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם טיאנה ברטולטה, אליסון פליקס וטורי בואי בתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים של 41.01 שניות, לפני ג'מייקה (41.36 שניות) ובריטניה (41.77 שניות).
אינגריד, נסיכת שוודיה (שוודית Ingrid av Sverige, 28 במרץ 1910 - 7 בנובמבר 2000), הייתה בתו של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה, ואשתו של פרדריק התשיעי, מלך דנמרק.
אינגריד נולדה בסטוקהולם ב-28 במרץ 1910 לגוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה ומרגרט, נסיכת קונוט, בתם של לאופולד, דוכס אולבני ולואיזה מרגרטה, נסיכת פרוסיה.
בגיל 10 מתה אמה בהריונה השישי, כתוצאה מדלקת קרום המוח, ואביה התחתן בשנית עם לואיז, נסיכת באטנברג.
אינגריד חונכה היטב, והתעניינה בספורט, במיוחד ברכיבה על סוסים, סקי וטניס.
בנוסף היא אף הוציאה בגיל צעיר את רישיון הנהיגה שלה.
בשנת 1928 הוצעה אינגריד לאדוארד, נסיך ויילס, אולם על אף שנפגשו לא התארסו לבסוף.
ב-15 במרץ 1935 התארסה אינגריד עם פרדריק, נסיך הכתר הדני, וב-24 במאי התחתנו השניים בסטוקהולם באירוע גדול שסוקר בהרחבה בכלי התקשורת השוודיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה תמכה אינגריד בכוחות ההתנגדות לכיבוש, ועודדה את בני העם בסיורים שעשתה ברחבי הארץ יחד עם חמותה המלכה אלכסנדרינה.
סבה גוסטב החמישי, מלך שוודיה שלח לה בקשה להוריד פרופיל למען ביטחונה, אולם היא דחתה בזעם את הצעתו.
ב-20 באפריל 1947 מת חמיה כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק, ובעלה פרדריק התשיעי, מלך דנמרק עלה לשלטון במקומו.
אינגריד ביטלה הרבה מהמנהגים המיושנים שנהגו בחצר המלוכה, והפכה את האווירה ליותר נעימה, עם פחות אירועים וקבלות פנים רשמיות.
בשנת 1972 מת בעלה, ובתה מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק עלתה לשלטון במקומו.
באותה שנה מונתה אינגריד לעוצרת הממלכה, בכל עת שהמלכה נעדרה מהממלכה.
ב-7 בנובמבר 2000 מתה אינגריד, כשלצידה עומדים שלוש בנותיה ועשרה נכדיה.
הלווייתה נערכה ב-14 בנובמבר, והיא נטמנה בקתדרלת רוסקילדה.
בהלוויה השתתפו בני אצולה ומדינאים רבים, ביניהם: המלך והמלכה של שוודיה, מלכת ספרד, מלכת הולנד, המלך והמלכה של נורווגיה, המלך והמלכה של בלגיה, הדוכס הגדול והדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, הנסיך מוויילס, נסיך הכתר של מונקו, אולפור רגנר גרימסון - ראש ממשלת איסלנד, ומאונו קויביסטו - נשיא פינלנד לשעבר.
ב-24 במאי 1935, התחתנה אינגריד עם פרדריק התשיעי, מלך דנמרק, ממנו נולדו לה שלוש בנות:
מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק (נולדה ב-1940), מלכת דנמרק הנוכחית, התחתנה עם הנריק, נסיך דנמרק.
בנדיקטה, נסיכת דנמרק (נולדה ב-1944), התחתנה עם ריכרד, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג השישי.
אנה מריה, מלכת יוון (נולדה ב-1946), התחתנה עם קונסטנטינוס השני, מלך יוון.
אינגוסטראך הוא שמה של חברת ביטוח רוסית, אחת מהגדולות בתחומה במדינה.
בעבר בבעלות האוליגרך אולג דריפסקה באמצעותחברת האלמנט הבסיסי.
החברה הוקמה ב-16 בנובמבר 1947 בתור המינהל לביטוח חוץ ממלכתי (Главного управления иностранного страхования СССР, כשאינגוסטראך מהווה ראשי התיבות של שמה המלא ברוסית) ופעלה כמחלקה ממשלתית לביטוח.
בשנת 1972 אורגנה מחדש כחברת ביטוח ממשלתית.
מאז התפרקות ברית המועצות מהווה לחברת מניות ציבורית הנסחרת בבורסת מוסקבה.
אינגר כריסטנסן (Inger Christensen; 16 בינואר 1935 – 2 בינואר 2009) הייתה סופרת, משוררת ועורכת דנית.
כריסטנסן נחשבת לאחת המשוררות הידועות ביותר בדנמרק, שכתיבתה מהווה אבן יסוד בשירה הסקנדינבית המודרנית.
היא ידועה בעיקר בשל יצירותיה המצליחות "det" (באנגלית "it") ו-"Alfabet" (באנגלית "Alphabet"), וזכתה במספר פרסים בינלאומיים.
אינגר כריסטנסן נולדה בוויילה, עיר באזור היוטלנד של דנמרק.
אביה היה חייט ואמה עבדה במפעל לאריזת מוצרי בשר.
לאחר שסיימה תיכון, כריסטנסן התקבלה לאוניברסיטת קופנהגן, שם למדה רפואה, כימיה ומתמטיקה - מקצועות אשר השפיעו רבות על צורת הכתיבה שלה בהמשך.
עקב בעיות כלכליות היא נאלצה לפרוש מהלימודים באוניברסיטה, והחלה ללמוד הוראה במכללת ארהוס לחינוך, תוך כדי התמקדות בגרמנית ומתמטיקה.
באותה תקופה היא החלה לפרסם שירים בהנחייתו של פול בורום (1934-1995) - משורר ומבקר דני.
בשנת 1959 השניים התחתנו, והתגרשו 17 שנים לאחר מכן, בשנת 1976.
לאחר שלימדה במכללה לאומנויות בשנים 1963–1964, כריסטנסן התמסרה לכתיבה, והחליטה להיות סופרת.
היא פרסמה את ספריה "Lys" ו-"Græs", בהם היא חקרה בין היתר יצירתיות ואת מבנה השפה.
מספר שנים לאחר מכן, כריסטנסן כתבה את ספרה המצליח "det", בו העלתה סוגיות חברתיות ופוליטיות, וחקרה שאלות קיומיות.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, בנוסף לקריירה הספרותית שלה, החלה לכתוב מחזות והצגות לרשתות רדיו דניות, שמאוחר יותר תורגמו גם לגרמנית.בשנות ה-70, כריסטנסן לקחה הפסקה מכתיבת שירים, והתמקדה בכתיבת מאמרים, רומנים וספרי ילדים.
היא חזרה לפואטיקה בשנות ה-80 עם שירה המצליח 'Alfabet'.
אינגר כריסטנסן ידועה בכך ששיריה מסודרים היטב לפי צורות גאומטריות מורכבות.
בשנת 1981 פרסמה כריסטנסן את השיר 'Alfabet', בו היא התייחסה לשברירות הטבע בעת המלחמה הקרה.
היא בנתה את השיר לפי סדרת פיבונאצ'י (סדרה של מספרים שהולכת כך:...1,1,2,3,5,8,13,21,34,55,89, כאשר כל מספר הוא הסכום של שני המספרים לפניו).
בתי השיר, אשר מסודרים לפי סדר האלפבית, בנויים לפי הסדרה; בבית הראשון יש שורה אחת, בבית השני יש שתי שורות, בבית השלישי יש שלוש שורות, בבית הרביעי יש חמש שורות, וכן הלאה.
בשנת 1991 פרסמה כריסטנסן את הספר 'Sommerfugledalen' - אוסף של סונטות העוסקות בין היתר בתמותה והתעלות.
ייחודו של הספר טמון בקישוריות בין הסונטות; השורה האחרונה של סונטה אחת היא גם השורה הראשונה של הסונטה אחריה.
היצירה מגיעה לקיצה בסונטה האחרונה, כאשר שורתה האחרונה היא השורה הראשונה של הסונטה הראשונה.
הספר זכה לתשבחות רבות, ונחשב כיצירתה הטובה ביותר.
לאחר מחלה קצרה, אינגר כריסטנסן נפטרה ב-2 בינואר 2009.
בשנת 1978 קיבלה כריסטנסן תפקיד באקדמיה המלכותית הדנית; בשנת 1994 היא זכתה בפרס הנורדי של האקדמיה השוודית, וגם בפרס האוסטרי לספרות; בשנת 1995 כריסטנסן זכתה ב-Grand Prix at the International Poetry Biennal; בשנת 2003 היא זכתה ב-Edvard Pedersens Biblioteksfonds Forfatterpris ובשנת 2006 היא זכתה בפרס Siegfried Unseld.
נוסף לכך, שמה של כריסטנסן הוזכר רבות למועמדות לפרס נובל.
אף אחת מעבודותיה של כריסטנסן לא תורגמה לעברית
1967: Azorno") - Azorno", תורגם לאנגלית על ידי דניס ניומן)
1981: Alphabet) - Alfabet, תורגם לאנגלית על ידי סוזנה נייד)
אינגריד ברגמאנס (בפלמית: Ingrid Berghmans; נולדה ב-24 באוגוסט 1961) היא ג'ודוקא בלגית בעלת 11 מדליות מאליפויות העולם, מתוכן שש מדליות זהב וב-14 מדליות מאליפויות אירופה, מתוכן שבע מדליות זהב.
היא נבחרה שמונה פעמים לספורטאית השנה בבלגיה ונחשבת לאחת מחלוצות הענף בבלגיה.
בספטמבר 1979, זכתה ברגמאנס במדליה הראשונה שלה בתחרות בינלאומית כאשר זכתה במדליית הארד בטורניר הבינלאומי של ברצלונה בג'ודו.
ב-16 במרץ 1980 השתתפה ברגמאנס באליפות אירופה לנשים שנערכה באודינה שבאיטליה וזכתה בשתי מדליות הכסף בקטגוריית המשקל עד 72 ק"ג ובקטגוריית המשקל הפתוח.
בנובמבר אותה השנה, כאשר הייתה בת 19, השתתפה באליפות העולם הראשונה לנשים שנערכה בניו יורק וזכתה במדליית ארד בקטגוריית המשקל מעל 72 ק"ג ובמדליית זהב בקטגוריית המשקל הפתוח לאחר שגברה בגמר על פולט פוייה הצרפתייה.
ב-5 במרץ 1983 זכתה ברגמאנס לראשונה באליפות אירופה כאשר זכתה בשתי מדליות זהב בקטגוריית המשקל עד 72 ק"ג ובקטגוריית המשקל הפתוח.
באליפות העולם בשנת 1984 שנערכה בווינה היא זכתה לראשונה בשתי מדליות זהב בקטגוריית המשקל עד 72 ק"ג ובקטגוריית המשקל הפתוח.
באולימפיאדת סיאול (1988) נערך לראשונה טורניר ג'ודו לנשים, כספורט הדגמה () במתכונת לא רשמית.
ברגמאנס התחרתה בקטגוריית המשקל עד 72 ק"ג וזכתה במדליית זהב.
ברבע הגמר היא ניצחה את סורייה אנדרה הברזילאית, בחצי הגמר היא ניצחה את יוקו טנאבה היפנית ובגמר גברה על בה מי-ג'ונג הקוריאנית.
באליפות העולם בשנת 1989 שנערכה בבלגרד ברגמאנס התחרתה בקטגוריית המשקל עד 72 ק"ג וזכתה במדליית הזהב השישית שלה באליפויות העולם.
בקרב הראשון ניצחה את מריה אמליה הושה מפורטוגל, בשמינית הגמר ניצחה את לנקה קורצ'יקובה הצ'כית וברבע הגמר גברה על איסבל קורטביטרטה הספרדייה.
בחצי הגמר ניצחה את ווי פנג-וו הסינית ובגמר ניצחה את יוקו טנאבה היפנית.
באותה השנה זכתה ברגמאנס במדליית הזהב השביעית שלה באליפויות אירופה לאחר שגברה בגמר על אליזבת קארלסון השוודית.
האינגליש אלקטריק קנברה היה מפציץ בינוני ומטוס סיור סילוני בריטי אשר נכנס לשירות ב-1951 ושירת בחיל האוויר המלכותי עד 2006, בנוסף למספר מדינות נוספות סביב העולם.
הקנברה פותח בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, הוא נועד להוות מחליף למטוס הדה הבילנד מוסקיטו המוצלח.
הקנברה עשה שימוש בטכנולוגיית ההנעה הסילונית שהחלה להתפתח בשנות המלחמה האחרונות, מתוך כך הציג המטוס יכולות מרשימות לתקופה בעיקר בסייג רום של 15ק"מ, מהירות טיסה ועיצוב שאיפשר גמישות להתאמות ושינויים עתידיים.
הצלחתו של הקנברה הובילה אותו לשרת בחיל האוויר המלכותי במשך למעלה מ-50 שנים, לצד מדינות נוספות שרכשו אותו בהן ארצות הברית שאף ייצרה גרסה מקומית תחת השם מרטין B-57 קנברה.
מטוס הקנברה נקרא כך על שם עיר הבירה של אוסטרליה שהייתה המדינה הראשונה מחוץ לבריטניה שהביעה עניין ברכישת המטוס.
בשנים הראשונות ביצועי המטוס הובילו למספר שיאי עולם, בהם שיא הגובה שנקבע ב-1957 (21,430 מ'), הטיסה הטראנס-אטלנטית הסילונית הראשונה ללא עצירה או תדלוק בשנת 1951 ושנה לאחר מכן הטיסה הטראנס-אטלנטית הכפולה הראשונה על ידי מטוס סילוני - טיסה שערכה 10 שעות ושלוש דקות.
הגרסאות העיקריות של הקנברה יועדו להפצצה טקטית ונשאו את האות B (הפצצה; Bombing) בשם הדגם.
קנברה B.1: דגם אב הטיפוס של הקנברה, נקרא A.1 במהלך פיתוחו.
קנברה B.2: דגם הייצור הראשון, כלל מכלי דלק נוספים בקצוות הכנפיים, מנועים משודרגים מסוג Avon R.A.3 בעלי כוח דחף Kn28.91 ומקום לשלושה אנשי צוות כולל מטילן.
418 מטוסים יוצרו סך הכל, מהם 208 על ידי אינגליש אלקטריק והשאר על ידי אוורו, הנדלי פייג' ושורט ברוד'רס.
קנברה B.6: הדור השני של הקנברה, בעל זוג מנועי Avon R.A.7 עם כוח דחף Kn33.32 והארכה של גוף המטוס בכ-30 ס"מ.
סך הכל יוצרו 106 מטוסים מדגם זה על ידי אינגליש אלקטריק ושורת ברוד'רס.
קנברה B.15: גרסה משודרגת של ה-B.6 לשירות במזרח הרחוק והמזרח קרוב, כלל התקנים לנשיאת חימוש מתחת לכנפיים במשקל 450 ק"ג והותקנו 3 מצלמות.
קנברה B.20: דגם משודרג של ה-B.2 שיוצר ברישיון באוסטרליה, הדגם כלל תוספת של מכלי דלק בכנפיים.
קנברה B.52 ו-B.62: דגמים משודרגים של ה-B.2 שנמכרו לאתיופיה וארגנטינה בהתאמה.
דגמי הפצצה טקטית שיועדו לאמנעה אווירית בעומק הטקטי של האויב, גרסאות אלו סומנו ב-(I)B (interdiction).
קנברה (I)B.8: מטוס הפצצה טקטית מהדור השלישי של הקנברה אשר יועד לאמנעה אווירית.
הדגם התבסס על ה-B.6 וכלל מספר רב של שדרוגים והתאמות, בהם עיצוב מחדש של קדמת המטוס והעברת עמדת הנווט לקדמת הטייס.
הדגם כלל מתקן לתותחי 20 מ"מ מתחת לכנפיים לתקיפת מטרות קרקעיות, בנוסף למתק חימוש לנשיאת פצצות או רקטות במשקל 454 ק"ג ומערכת הפצצה לגובה נמוך (LABS) לביצוע הפצצה עם חימוש אטומי טקטי.
סך הכל יוצרו 72 מטוסים מדגם זה.
גרסאות שפותחו למטרת סיור וצילום אווירי, סומנו באותיות PR (Photo-reconnaissance).
קנברה PR.3: דגם הסיור והצילום הראשוני שהוכנס לשירות ב-1953, המטוס כלל מכלי דלק נוספים להגדלת טווח הטיסה ותוספת לגוף המטוס להכלת מערכת הצילום, דגם זה כלל רק שני אנשי צוות.
קנברה PR.7: דגם עם התאמות דומות אשר התבסס על ה-B.6 עם מנועי Avon 109. סך הכל 74 מטוסים יוצרו.
קנברה PR.9: דגם שהתבסס על ה-(I)B.8, גוף המטוס והכנפיים הוארכו, המנועים שודרגו ל-Avon 206 וחופת הטייס הוזזה שמאלה כדי לאפשר פתח מילוט לנווט שישב מול הטייס.
קנברה PR.57 ו-PR.67 דגמים שהבססו על ה-PR.7 עבור חיל האוויר ההודי, ה-PR.57 כלל התאמות למזג אוויר טרופי ומדברי.
מספר דגמים שפותחו למטרת אימון טייסים ולאימון צוותים מקצועיים במספר תחומים בהם זיהוי מטרות אוויריות, ניווט וכדומה.
גרסאות אלו סומנו באות T (אימון; Trainer).
קנברה T.4: דגם האימון הראשון שכלל הגאי טיסה כפולים ומקום לשלושה אנשי צוות.
קנברה T.11: דגם לאימון צוותי ירוט לתרגול הפעלת מכ"ם ירוט לתנאי מזג אוויר שונים, כלל ארבעה אנשי צוות.
קנברה T.17: דגם אימון לוחמה אלקטרונית לתרגול צוותי נ"מ ומכ"ם יבשתיים בהתמודדות עם מטוסים בעלי אמצעי חסימה אלקטרונית.
קנברה T.19: דגם לאימון זיהוי מטרה אווירית שקטה.
קנברה T.22: דגם אימון שפותח בהתאם לצורכי הצי המלכותי.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ותחילת מלחמת קוריאה חיל האוויר של ארצות הברית היה זקוק למפציץ טקטי למטרות אמנעה אווירית, כמחליף לדאגלס A-26 אינווידר המיושן.
מספר חלופות נבחנו והקנברה נבחר ב-1951 לאחר שבוצעו תצוגות תכלית מבין חמשת המטוסים שהוצעו.
חיל האוויר העדיף ייצור מקומי של מטוס וחברת גלן ל.
מרטין זכתה במכרז היצור עם הזמנה ראשונית של 250 מטוסים, לאחר מכן באוגוסט 1951 הגיע מטוס הקנברה השני שנשלח מבריטניה כבסיס ליצור והפיתוח האמריקאי.
משום הדחיפות לשלוח את המטוסים הראשונים ללחימה בקוריאה, המטוסים הראשונים שפותחו B-57A היו כמעט זהים לחלוטין לדגם B.2 הבריטי עליו היו מבוססים, בהמשך דגמי ה-B-57B והלאה הותאמו לדרישות חיל האוויר האמריקאי וכללו שינויים נרחבים יותר.
ה-B-57 קנברה היה המפציץ הראשון בשירות ארצות הברית שביצע גיחות הפצצה קרביות, הוא זכה להערכה רבה לאורך השנים ונחשב למטוס אמין ובעל ביצועים טובים.
הקנברה שירתה בחיל האוויר של ארצות הברית בין 1954 ועד שיצא משירות צבאי ב-1983, כיום מספר מטוסים ממשיכים לשרת בנאס"א לביצוע מחקר בגובה רב כמו גם כסיוע לבחינת מערכות תקשורת.
חברת מרטין פיתחה מספר דגמים עיקריים לאורך השנים, בהם מטוסי הפצצה טקטיים לאמנעה אווירית ומטוסי סיור וצילום, מטוסי קנברה שירתו באופן נרחב בעיקר במלחמת וייטנאם ולאחר מכן בהדרגה הוחלפו במטוסים מתקדמים יותר כגון הדאגלס A-3 סקייווריר והנורת' אמריקן A-5 ויג'ילנטה.
ה-B-57 של חברת מרטין נמכר בעיקר לפקיסטן וטאיוואן.
בשירות פקיסטני מטוסי קנברה לקחו חלק במספר מערכות ומלחמות בהן מלחמת הודו-פקיסטן של 1965 ומלחמת הודו-פקיסטן של 1971, עד שיצא משירות מבצעי בשנת 1985.
חיל האוויר המלכותי: 782 מטוסים שירתו לאורך השנים ב-60 טייסות שונות במגוון משימות.
זרוע האוויר של הצי המלכותי: 69 מטוסים.
- 403 מטוסים מדגם מרטין B-57 קנברה בתוצרת מקומית תחת רישיון.
- חיל האוויר המלכותי האוסטרלי: 56 מטוסים שירתו בשלוש טייסות (טייסת 1, 5 ו-6) לצד יחידות נוספות.
אינגרון הלגרד מקל הייתה דוגמנית גרמנייה, מיס אירופה לשנת 1961.
בהיותה סטודנטית נבחרה ב-1960 למיס גרמניה.
בתחרות מיס תבל 1960 עלתה לשלב חצי הגמר.
בתחרות מיס עולם 1960 נבחרה לסגנית השלישית.
בתחרות מיס אירופה 1961 נבחרה למקום הראשון והוכתרה כמיס אירופה.
עקב הצלחותיה בתחרויות יופי היא הוחתמה כדוגמנית בסוכנות פורד מודלס והיא ויתרה על לימודיה.
ב-1966 נישאה לסוחר יוהנס נקרמן, בנו של הרוכב האולימפי יוזף נקרמן, נולדו להם שלושה ילדים והם התגוררו בפרנקפורט.
ב-1977 היא נהרגה בתאונת דרכים.
אינגר יקובסן (; 13 באוקטובר 1923 – 21 ביולי 1996) הייתה זמרת ושחקנית נורווגית.
אינגר ייצגה את נורווגיה באירוויזיון 1962 שם זכתה במקום העשירי עם שתי נקודות בלבד.
יקובסן החלה להקליט את שיריה בתקופת מלחמת העולם השנייה והפכה לזמרת ולשחקנית מדופלמת בתקופה שלאחר המלחמה.
אינגר הופיעה לעיתים קרובות בטלוויזיה, ברדיו ובסרטים והפקות תאטרוניות.
בשנת 1976, הצטרפה יקובסן לתיאטרון "Riksteateret".
בשנת 1962, יקובסן השתתפה בקדם הנורווגי לאירוויזיון, "Melodi Grand Prix", שם נבחרה לייצג את ארצה בתחרות האירוויזיון לאותה השנה עם השיר "Kom sol, kom regn" (בעברית: בואי שמש, בוא גשם).
ב-18 במרץ באותה השנה, הופיעה אינגר על בימת התחרות, שנערכה בעיר לוקסמבורג בלוקסמבורג.
יקובסן התמקמה במקום העשירי (מתוך 16 מדינות שהשתתפו בתחרות) עם שתי נקודות בלבד, כולם מחבר השיפוט הצרפתי.
בשנת 1964 יקובסן ניסתה לייצג את ארצה בשנית, אך היא לא צלחה את גמר הקדם הנורווגי.
בשנת 1971, השתתפה בפעם השלישית בקדם הנורווגי והגיעה למקום האחרון.
יקובסן נפטרה ממחלת הסרטן ב-21 ביולי 1996.
אינגריד אליזבט אנדרס היא זמרת קאנטרי אמריקאית מקולורדו.
סינגל הבכורה שלה, "More Hearts Than Mine" הגיע היישר אל המקום ה-59 במצעד הקאנטרי איירפליי של הבילבורד ב-1 ביולי 2019. במרץ 2020 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Lady Like.
אנדרס נולדה בסאות'פילד, מישיגן, וגדלה בהיילנדס ראנץ', קולורדו.
בילדותה למדה לנגן בפסנתר ותופים, תוך שהשתתפה בתחרויות מקהלות בתיכון רוק קניון.
אנדרס למדה כתיבה וביצוע במכללת ברקלי למוזיקה.
היא הקימה להקת א-קפלה בשם Pitch Slapped, שהופיעה בריאליטי השירה של NBC, "The Sing-Off".
אחת מלהקותיה האחרות, Delilah, הופיעה גם כן בתוכנית והגיעה למקום השישי.
לאחר שעזבה את התוכנית, סיימה אנדרס את התואר שלה ועברה חונכות עם כותבת שירי הפופ קארה דיוגוארדי .
לאחר מכן עברה לנאשוויל, טנסי, שם החלה לכתוב שירים לאמנים כגון סם האנט , אלישה קיז וצ'ארלי XCX.
באמצע 2018, חתמה אנדרס בחברת התקליטים וורנר נאשוויל .
בשנת 2019, הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "More Hearts Than Mine".
השיר הופיע במצעד שירי הקאנטרי ומצעד הקאנטרי איירפליי של הבילבורד.
אנדרס הזכירה את פיית' היל ודיקסי צ'יקס כהשפעותיה המוזיקליות, וציינה כי היא תמיד רוצה לכתוב את השירים של עצמה, אלא אם כן היא מוצאת שיר יוצא דופן שנכתב על ידי מישהו אחר.
ב-27 במרץ 2020, הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Lady Like, באמצעות חברת התקליטים וורנר נאשוויל.
בעקבות האלבום וסינגל הבכורה שלה, הגיעה אנדרס למקום הראשון במצעד האמנים המתעוררים של הבילבורד באפריל 2020. ב-2 באוקטובר, הוציאה אנדרס את מהדורת הדלוקס של האלבום.
בנובמבר 2020, הוכרז כי אנדרס קיבלה מועמדות לפרס גראמי, בקטגוריית "תגלית השנה", בטקס פרסי גראמי ה-63. נוסף על כך, סינגל הבכורה שלה "More Hearts Than Mine" קיבל מועמדות לקטגוריית "שיר הקאנטרי הטוב ביותר", ואלבום הבכורה שלה Lady Like קיבל מועמדות לקטגוריית "אלבום הקאנטרי הטוב ביותר".
ביולי 2024, אנדרס שרה את המנון ארצות הברית במהלך משחק בייסבול וזכתה ללעג נרחב באינטרנט ובקרב הצופים.
ההופעה שלה זכתה לביקורת על האיכות הירודה שלה, כשהשחקנים על המגרש הגיבו בצורה גלויה.
בהצהרה שפורסמה בחשבון האינסטגרם שלה, אנדרס הודתה שהיא הייתה שיכורה במהלך ההופעה והתנצלה על ההופעה שלה, שהיא תיארה כלא מייצגת את היכולות האמיתיות שלה.
היא הודיעה על החלטתה להיכנס למתקן גמילה.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאה2020פרסי האקדמיה למוזיקת קאנטריהזמרת החדשה של השנהעצמהפרסי איגוד מוזיקת הקאנטריתגלית השנהשיר השנה"More Hearts Than Mine"פרסי המוזיקה של ה-CMTהווידאו קליפ פורץ הדרך של השנה2021פרסי גראמיתגלית השנהעצמהשיר הקאנטרי הטוב ביותר"More Hearts Than Mine"אלבום הקאנטרי הטוב ביותרLady Like
אינגריד בתקה היא דוגמנית ושחקנית גרמנייה.
בתקה נולדה בברלין, ב-1965 הוכתרה כמיס גרמניה בטקס שנערך במלון הילטון העיר.
בתחרות מיס תבל קיבלה את התואר "Miss Congeniality".
Pauli" העוסק בבעלים של מועדון לילה המחזיק בעסק של זנות באזור החלונות האדומים בהמבורג שחוטף בת של בכיר במשטרה על מנת למנוע ממנו לחקור את העסק שלו.
ב-1971 גילמה מוכרת בסרט המתח "Die Tote aus der Themse".
אינגר אירווינג קוז היה אמן אמריקאי וחבר מייסד ונשיא ראשון של .
הוא ידוע בציורי ילידים אמריקאים.
עבודתו הייתה גם חלק מתחרויות האמנות באולימפיאדת קיץ 1928 ובאולימפיאדת קיץ 1932.
קוז נולד למשפחה חקלאית במישיגן.
כילד, הוא החל לצייר את בני שבט ה שגרו בסמוך.
הוא למד בילדותו בבתי ספר מקומיים והמשיך לעבוד באמנות.
קוז עזב את מישיגן ללימודי אמנות מקצועית במכון האמנות של שיקגו וב, ניו יורק.
הוא נסע לפריז, שם למד בבית הספר לאמנויות יפות ובאקדמיה ז'וליאן.
הוא חי בצרפת במשך 10 שנים, וצייר בעיקר נופים של חוף נורמנדי.
בין השנים 1893–1896 התגורר ב, שם צייר את רחובותיה ואת הדייגים.
לאחר שובו לארצות הברית התגורר קוז לראשונה בניו יורק.
הוא בילה בטאוס, ניו מקסיקו במהלך הקיץ.
בסוף המאה ה-19, דרום מערב ארצות הברית וניו מקסיקו בפרט, משכו אמנים וסופרים רבים מכיוון שנותרו ללא פגע ממאמצי ההרחבה הלאומית שהוכתבה על ידי המדיניות האמריקאית.
האמנים והסופרים של תקופה זו רצו לתפוס את שרידי המערב הישן לפני שהוא נעלם כליל.
בתקופתו, בניו מקסיקו, למד קוז וצייר את חייהם ותרבותם של האינדיאנים מאזור טאוס - שבט פואבלו.
הוא החל להציג את ציוריו על חיי האינדיאנים וזכה בתערוכת היחיד הראשונה שלו בשנת 1891.
בשנת 1911 נבחר קוז לאקדמיה הלאומית לעיצוב.
הוא גם היה פעיל ב.
בשנת 1915, קוז היה אחד מששת החברים המייסדים של אגודת האמנים של טאוס, ונבחר לנשיא הראשון.
חבר מייסד נוסף היה האמן ג'וזף הנרי שארפ, שהפך קפלה ליד ביתו של קוז לסטודיו.
הנכסים הסמוכים מוכרים עכשיו במשותף כאתר ההיסטורי קוז / שארפ, והם נשמרים ומופעלים על ידי קרן קוז.
מבין עבודותיו נחשב "אלק-פוט משבט הטאוס", שצויר בקיץ 1909, ליצירת המופת של קוז.
הציור נרכש עבור אוסף האמנות הלאומי של ארצות הברית על ידי אספן האמנות הידוע וכעת הוא מוצג באוספי מוזיאון סמית'סוניאן לאמנות אמריקאית.
יצירתו "השבויה" הוצג בשנת 1891 בתערוכת היחיד הראשונה שלו, שהתקיימה באגודת האמנות של פורטלנד (כיום, ) באורגון, ולאחר מכן בסלון פריז בשנת 1892. ציור גדול זה, היה הציור האינדיאני הראשון של קוז, שלימים זכה לתהילה בארצות הברית על ציוריו את עמי הילידים בניו מקסיקו.