tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התחולל קרב שריון בשריון כבד בטווחים קצרים, שבמהלכו נגרמו אבדות לחטיבה 7. עד הצהרים בלמה החטיבה את ההתקפה הסורית תוך השמדת עשרות טנקים משלהם.
בשלב זה הוברר לחטיבה שלנוכח חומרת המצב בדרום הרמה היא לא תתוגבר בכוחות מילואים.במקביל לקרב זה קיבלה חטיבת גולני על עצמה את האחריות על הגנת הגזרה הצפונית של הרמה מעמק הבכא וצפונה.
היא ערכה בגזרה זו (בקרבת הכפרים מג'דל שמס ומסעדה) כוחות משלושה מגדודי הרגלים שלה.
הגעת יחידות מילואים לרמת הגולן
בשלב הראשון יועדו חמש חטיבות מילואים להצטרף לקרב ברמת הגולן לאחר שיתגייסו.
נוכח המצב הקשה ברמה החלו מפקדי יחידות אלו לשגר את כוחותיהם ממחסני החירום לשדה הקרב במהירות.
עקב כך נכנסו לקרב מסגרות לוחמות קטנות, גם לפני שהיה סיפק בידן להתארגן כנדרש.
כוח המילואים הראשון הגיע לרמת הגולן בחצות הלילה, כאשר שבעה טנקים מגדוד 266 של חטיבה 179 (חטיבת הגיוס המהיר של פיקוד צפון) הגיעו לציר הנפט מדרום לנפח, והצטרפו לכוח צביקה, שבלם עד אז את התקדמות השריון הסורי לכיוון המחנה.
שתי פלוגות נוספות של גדוד 266, שהגיעו לפנות בוקר למרחב חושניה-נפח, סייעו לשרידי הכוחות הסדירים לבלום את ההתקדמות הסורית לכיוון נפח עד לשעות הצהריים של 7 באוקטובר.
במקביל, בבוקר 7 באוקטובר החלו להגיע לאזור עין זיוון הטנקים הראשונים של חטיבת המילואים 679, שהשתייכה לאוגדה 36.
אוגדה 210 הפנתה שלוש חטיבות שריון מילואים שלה להתייצב להגנה על פתחי הצירים היורדים מרמת הגולן אל הכנרת.
יחידות מחטיבות אלו - כל אחת מהן בעוצמה של כגדוד – החלו לפעול בפתחי הצירים במהלך שעות הבוקר ועסקו בבלימת ההתקדמות הסורית.
בשעות הצהרים קיבלה אוגדה 210 את האחריות לכל האזור הדרומי של רמת הגולן.
במהלך היום ניהל הגדוד מחטיבה 179 (בפיקוד המח"ט) קרב שריון בשריון עם הסורים על ציר יהודיה.
דרומה משם פעלה חטיבה 4 בציר מעלה גמלא.
טנקי החטיבה הגיעו לשדה הקרב ממחסני החירום שלהם שבאזור הקריות כשהם חוצים את הגליל בנסיעה על גבי זחלים.
החטיבה, שתוגברה בגדוד 39 - טנקי המילואים של חטיבה 188, השמידה במשך היום כעשרים טנקים סורים במעלה גמלא.
בציר אל-על – רמת מגשימים נכנסה לפעולה חטיבה 9, שתוגברה בגדוד טנקים של חטיבה 179 שהגיע לשם לפניה והועבר תחת פיקודה.
היא השמידה במשך היום כשלושים טנקים סורים.
בבוקר 7 באוקטובר הבין מפקד חטיבה 188 כי מרכז הכובד של המתקפה הסורית במרכז הרמה, מכוון אל מחנה נפח, במטרה לנתק את ציר התנועה המרכזי מקוניטרה לגשר בנות יעקב ; תפיסת המחנה והצומת גם הייתה פותחת בפני הסורים אפשרות לתקוף את חטיבה 7 בצפון רמת הגולן מעורפה.
לפיכך הציב את שארית כוחות חטיבה 188 וגדוד 82 מחטיבה 7 בעמדות חסימה על הצירים המובילים לנפח מכיוון דרום מזרח.
שתי פלוגות מגדוד 82 (יחד עם כוח מילואים) התקשו לבלום את התקדמות טנקי ה-T-62 של חטיבה 91 מדיוויזיית השריון הסורית הראשונה, ובשעות הצהריים קיבלו הוראה ממח"ט 7 לעזוב את עמדתן ולהצטרף לשאר כוחות החטיבה בצפון הרמה.
במקביל, כוח סורי נוסף הצליח לאגף את הכוח בפיקוד מח"ט 188 מכיוון מערב, ולהתקדם לכיוון מחנה נפח.
בצהרי היום נהרגו תוך זמן קצר מפקד חטיבה 188, יצחק בן-שהם, סגנו וקצין האג"ם של החטיבה.
בשלב זה כבר ספגה החטיבה אבדות כבדות מאוד, ובעקבות נפילת שדרת הפיקוד הבכירה שלה, היא הפסיקה להתקיים ככוח לוחם למשך מספר ימים, ושבה לתפקד כחטיבה רק לקראת קרב ההבקעה לסוריה.
החל משעות הצהריים הצטרפו לקרב גם יחידות מחטיבת מילואים 679, והאחרונים מילאו תפקיד מרכזי בבלימת ההתקדמות הסורית אל עבר נפח, תוך ניהול קרבות שריון בשריון כבדים, שנמשכו עד רדת החשכה, במהלכם ספגה החטיבה אבדות כבדות.
עד מוצאי 7 באוקטובר הצליחו כוחות המילואים לעצור את תנופת ההתקפה של הכוחות הסורים, אך האחרונים הצליחו להשתלט על שטח נרחב בדרום ובמרכז רמת הגולן, אשר השתרע מהרכסים השולטים על מחנה נפח ועל ציר נפח-עין זיוון בצפון, עד צומת קצביה במערב, והצירים היורדים לכיוון בקעת כינרות בדרום.
הפיקוד הישראלי העריך את מצב המערכה ברמת הגולן כחמור, ולמחרת הכין גדוד ההנדסה של פיקוד הצפון חמישה מגשרי הירדן לפיצוץ.
העברת אוגדה 146 לחזית הצפון
העתודה המשוריינת האחרונה שנותרה למטה הכללי של צה"ל בבוקר 7 באוקטובר הייתה אוגדה 146, אשר השתייכה לפיקוד המרכז.
המטה הכללי התלבט האם לשגרה לחזית הדרום או לחזית הצפון, או שמא להשאירה במקומה כדי להתמודד עם האפשרות שגם ירדן תצטרף למלחמה ותפתח חזית שלישית מול ישראל.
בשעה 05:30 בבוקר החליט הרמטכ"ל דוד אלעזר "לקחת סיכון", כדבריו, והורה לשגר מיד את אוגדה 146 לחזית הצפון.
החלטה זו התבררה אחר כך כבעלת משמעות אסטרטגית לגורל המלחמה ברמת הגולן.
טרם המלחמה כללה האוגדה שלוש חטיבות וגדוד סיור אוגדתי, אולם עם פרוץ המלחמה הופנתה חטיבה 217 (שוט קל) לגזרת סיני.
בנוסף הוחלט להותיר את גדוד השרמנים של חטיבה 670 כעתודה בפיקוד מרכז, כך שהאוגדה עלתה לרמת הגולן בכמחצית מכוחה וכללה את חטיבה 205 (שלושה גדודי טנקי שוט), חטיבה 670 (שני גדודי חרמ"ש), גדס"ר 288 (שכלל טנקים ונגמ"שים), ואגד ארטילרי.
כוחות האוגדה 146 יצאו עם בוקר צפונה.
גדודי החרמ"ש של חטיבה 670 הגיעו לצפון ממחסני החירום שלה בנחל שורק, וחטיבה 205 - ממחסני החירום במחנה עופר שליד ירושלים.
גדוד אחד של חטיבה 205 הוסע לאזור צמח על גבי מובילי טנקים, אך יתר יחידות האוגדה הגיעו לשם בנסיעה.
גדוד אחרון הגיע לזירה רק ב-8 באוקטובר בבוקר.
אוגדה 146 התכנסה באזור צמח ועין גב לקראת התקפת נגד, שנקבע כי תיפתח בבוקר היום הבא.
במוצאי יום זה נערכו איגודי כוחות חדשים לקראת מתקפת הנגד, על פי פריסת היחידות בפועל בזירת הלחימה.
חטיבות 4 ו-9 שפעלו בדרום רמת הגולן הועברו מפיקודה של אוגדה 210 לפיקודה של אוגדה 146. כעת פעלו במסגרת אוגדה זו ארבע חטיבות ובהן בסך הכל 175 טנקים:
חטיבה 205 – שני גדודי טנקי שוט, גדוד הסיור של האוגדה ;
חטיבה 9 – גדוד טנקי שרמן, גדוד טנקי שוט, שני גדודי חרמ"ש (גדוד טנקי השוט השתייך במקור לחטיבה 179 והועבר לחטיבה 9 לאחר שהגיע לציר אל-על לפניה) ;
חטיבה 4 – גדוד טנקי שרמן, שני גדודי טנקי שוט (אחד מהם הועבר מחטיבה 205 והשני - גדוד המילואים של חטיבה 188), שני גדודי חרמ"ש ;
באוגדה 210 נותרה ב-8 באוקטובר חטיבה אחת - חטיבה 179 ובה גדוד טנקים (גדוד הטנקים השני של החטיבה הועבר כאמור לחטיבה 9 והגדוד השלישי נשחק ויצא מכלל פעולה) וגדוד הסיור האוגדתי, גדס"ר 134. במהלך 9 באוקטובר הועברה תחת פיקודה (מאוגדה 36) חטיבה 679 ובה שלושה גדודי טנקים.
תחת פיקוד אוגדה 36 נותרו חטיבה 7 המוקטנת (כולל גדוד 74 של חטיבה 188) וחטיבת גולני.
היום השלישי – 8 באוקטובר
התקפת הנגד של אוגדה 146
המאמץ העיקרי של האוגדה נערך בציר אל-על-רמת מגשימים (כיום - כביש 98).
חטיבה 9 הובילה את המתקפה, כשחטיבה 205 נעה בעקבותיה.
בפקודת מפקד האוגדה הותירו החטיבות (למעט חטיבה 670) את גדודי החרמ"ש שלהן בעמק הירדן - כדי שלא לחושפם לאש הארטילרית הסורית - והפעילו רק את גדודי הטנקים שלהן, ללא סיוע חי"ר.
חטיבה 9, שבלמה את הסורים מאז היום הקודם בגזרת אל-על, החלה להתקדם במרחב שבין אל-על לרמת מגשימים, תוך שהיא משמידה כ-40 טנקים סוריים במהלך היום.
ליד רמת מגשימים עברה חטיבה 205 דרך חטיבה 9, תקפה את תל סאקי שמצפון ליישוב, כבשה אותו בעזרת איגוף ממערב וחילצה את החיילים שהיו מנותקים בו מאז 6 באוקטובר.
גדודי חטיבה 205 התייצבו בעמדות ועד רדת החשיכה ניהלו אש עם המתחם הסורי, עד שהאש ממנו נחלשה, ובמקביל כבש כוח סיור של החטיבה את תל ג'וחדר.
בסך הכל, עד סופו של 8 באוקטובר התקדמה אוגדה 146 כ-10 קילומטר ויותר לכיוון צפון-מזרח.
החטיבה ניסתה לכבוש את רכס רמת'ניה, אך עקב האבדות שספגה ומחסור בתחמושת, הופסקה ההתקפה לפני רדת החשיכה.באזור שמדרום-מערב לחטיבה 679 פעלה במשך היום חטיבה 179 (מאוגדה 210) על ציר יהודיה המוביל לכפר חושניה שבידי הסורים.
כוחות צה"ל בלמו את ההתקפה הסורית בצפון הרמה, וכבשו מחדש את רוב שטח המובלעת, שכבשו הסורים בדרום ומרכז הרמה.
עד תום היום נדחקו הכוחות הסורים שחדרו לרמת הגולן לתוך כיס חושניה - מתחם מצומצם בצורת טרפז ששטחו כ-50 קילומטרים מרובעים, ממערב לרכס בשנית שעל הקו הסגול, בין תל חזיקה בצפון, רכס רמת'נייה במערב, ותל פרס בדרום.
בניסיון לשנות את מהלך הקרב, ולהחזיר את היוזמה לידיהם, ביצעו הסורים למחרת היום שתי מתקפות חדשות – מתקפה נוספת מחושניה לכיוון מחנה נפח, ומתקפה נגד העמדות שהוחזקו על ידי חטיבה 7 בפתחת קוניטרה.
לו הצליחו מתקפות אלו, הן היו לוכדות בצבת את חטיבה 7 וכוחות צה"ל שבמרחב נפח.
ניסיון חטיבת גולני לכבוש את מוצב החרמון
בבוקר 8 באוקטובר עלה לחרמון כוח חטיבתי מוקטן מחטיבת גולני בפיקוד המח"ט, אל"ם אמיר דרורי, כדי לכבוש מחדש את כתף החרמון וכדי לחבור למוצב החרמון הישראלי במטרה לחלץ את הלוחמים שהיו מכותרים בו.
כוח רגלי בהרכב פלוגה מגדוד 51 ומחצית סיירת גולני בפיקוד מג"ד 51, רס"ן יהודה (יודק'ה) פלד, נע ברגל במעלה כתף חרמון עד שנתקל בגדוד קומנדו 83 הסורי.
במשך ארבע שעות נלחמו כוחות גדוד 51, כוח מסיירת גולני ומחלקה מגדוד 17 בגדוד זה עד שהוא נסוג, תוך שנגרמו לו אבדות כבדות.
כוח אחר של החטיבה בהרכב שתי פלוגות מגדוד 17 על זחל"מים בפיקוד המג"ד, סא"ל דובי דרור, ועוד שני טנקים מגדוד 71, התקדם על הכביש המוליך למוצב.
נוהל הקרב לפעולה היה חפוז ולמפקדי חטיבה לא היה מודיעין ממשי לגבי כוחו של האויב והיערכותו.
לסורים עמדו גם יתרון הגובה והעובדה שהם היו מחופרים בעמדות שבנו מסלעים.
התקדמות הטור הממונע נעצרה בין היתר בשל מוקשים שהונחו על הכביש.
בשעה 14:30 הסתיים הקרב בנסיגת כוחות גולני, לאחר שהמח"ט הבין שלא נותר סיכוי להתקדם בשל האבדות הכבדות.
בקרב נפלו 23 לוחמים, בהם מג"ד 17, ונפצעו 55. מוצב החרמון נכבש מחדש על ידי צה"ל רק בבוקר 22 באוקטובר במסגרת מבצע קינוח.
היום הרביעי – 9 באוקטובר
ההתקפה הסורית האחרונה בעמק הבכא
9 באוקטובר היה יום מכריע במערכה על רמת הגולן.
במהלך היום שברו כוחות צה"ל את הניסיונות הסוריים לשוב וליטול את היוזמה לידיהם, והשלימו את דחיקת הכוחות הסוריים משטח הרמה, תוך שהם משמידים את רוב כוחות השריון הסוריים שחדרו לשטח שבשליטת ישראל.
במהלך 8 באוקטובר כמעט לא הותקפה חטיבה 7 בעמדותיה שמצפון לקוניטרה.
בלילה שבין 8 ל-9 באוקטובר תקף גדוד קומנדו סורי שחדר לרמה מצפון לעמק הבכא את הטנקים הישראלים בגזרה, ומספר טנקים נפגעו מירי טילי נ"ט במה שכונה "ליל הבזוקות".
בבוקר 9 באוקטובר הונחתה על כוחות צה"ל ההתקפה הסורית החזקה מכולן.
השתתפו בה 100 טנקי T-62 מדיוויזיית השריון ה-3 שטרם השתתפה בלחימה, בתוספת 70 טנקים של כוח אסד.
מולם ניצבו כ-50 טנקים של חטיבה 7 ושל גדוד 74 מחטיבה 188.
התקפת השריון הסורית החלה בחיפוי הפגזה ארטילרית כבדה.
טנקים של צה"ל במוצבים שעל הקו הסגול הצליחו לפגוע בחלק מן הטנקים, אבל כוח גדול הצליח לנוע לתוך העמק.
בלחץ האבדות שנגרמו להם וההפגזה הסורית הכבדה על עמדותיהם, נסוגו שארית הטנקים הישראלים מן השטחים השולטים על העמק, תוך שהסורים ממשיכים להתקדם וללחוץ על כוחות החטיבה המותשים.
מפקד החטיבה הורה למשולם רטס, מג"ד 71, לנוע עם כוחו הנותר לתגבר את כוחות החטיבה באגף הצפוני של העמק, אך לאחר זמן קצר נפגע רטס ונהרג.
מפקד החטיבה ריכז מול גזרת ההתקפה הסורית את כל הטנקים שהצליח לאסוף והעמיד אותם תחת פיקוד מפקד גדוד 77, סגן-אלוף אביגדור קהלני.
קהלני הצליח להוביל את הטנקים שבפיקודו לשוב ולתפוס את השטחים השולטים על עמק הבכא, תוך ניהול קרב שב"ש בטווחים קצרים נגד טנקים סוריים.
בשלב זה הגיע לגזרה כוח תגבורת שכלל 11 טנקים משרידי חטיבה 188, בפיקוד יוסי בן-חנן, והתייצב באגף הימני של החטיבה.
הכוח מילא תפקיד חשוב בהדיפת המתקפה הסורית.
בסיוע כוח התגבורת הצליחו כוחות החטיבה לשבור את המתקפה הסורית, תוך השמדת עשרות טנקי אויב, ולגרום לנסיגת שרידי הכוחות התוקפים אל מעבר לקו הסגול.
גדוד 12 של גולני בפיקוד המג"ד יעקב שחר נשלח לאזור על זחל"מים עם מחלקת טנקי סופר שרמן מגש"פ 181. ממזרח לבוקעתא נורו על הגדוד פצצות RPG.
פלוגת הסיור של חטיבה 7, מצוידת בנגמ"שים, נשלחה לסייע לכוח, הדפה את המתקפה ולאחר מכן סייעה בחילוץ הפצועים של גולני.
לאחר סיום הקרב נשארו חמישה נגמ"שים של הפלס"ר לפנות את הנפגעים, ומפקד הסיירת, אורי כר-שני, נע בכוח של שלושה נגמ"שים דרומה (על כביש 98 של ימינו).
סמוך לצומת אל-רום פנו מזרחה ונעו בשטח הקשה ובין הטרסות.
הכוח תקף את חיילי הקומנדו, אולם שוב נפגעו מספר נגמ"שים, ביניהם נגמ"ש הסמ"פ, וכל יושביו נהרגו.
בבוקר 9 באוקטובר פתחו אוגדה 210 ואוגדה 146 בהתקפה על הכיס הסורי בחושניה.
כיס זה הפך למעשה למגנן נ"ט גדול שאויש על ידי דיוויזיית הרגלים ה-5 והדיוויזיה המשוריינת ה-1. גבול גזרות הפעולה בין שתי האוגדות הישראליות היה קו שהתמשך ממערב לחושניה, באופן ששטח הכיס הסורי שנוצר נחלק בין אזורי הפעולה של שתיהן.
באגף הצפוני של הכיס ניצבה חטיבה 679 אשר עסקה במהלך מרבית אותו יום בבלימת ההתקפה הסורית האחרונה לכיוון מחנה נפח.
התקפה זו צמצמה את שטח כיס חושניה מצפונו.
התברר שבמשך הלילה נסוגו הכוחות הסורים שמצפון לו והחטיבה התקדמה נוכח התנגדות חלשה והגיעה לקרבת תל פרס, אך לפני הצהרים נפתחה כנגדה התקפת נגד של עשרות טנקים סורים ממזרח ומצפון.
משמאלה השתלטה חטיבה 4 על שטחים בדרום הכיס הסורי, ממערב לתל פרס.
בלילה תקפה ממזרח חטיבה ממוכנת סורית מדיוויזיית השריון ה-3 (אותה דיוויזיה שחלק ממנה תקף בבוקר את חטיבה 7) את האגף הימני של אוגדה 146. היה זה ניסיון לפרוץ ממזרח לעזרת הכוחות הסורים שבכיס חושניה.
היום החמישי – 10 באוקטובר
בבוקר 10 באוקטובר חידשה חטיבה 9 מאוגדה 146 את התקפתה, כבשה את אתר המפקדה של הדיוויזיה הסורית ה-1 שמצפון מזרח לחושניה והשמידה כוחות סורים במרחב שסביבו.
שתי חטיבות אוגדה 210 תקפו את הכיס הסורי הנותר מצפונו.
בשטחו הותירו הסורים אחריהם מאות טנקים, מאות נגמ"שים, משאיות ותותחים ואספקה רבה.
במהלך היום גם השתלטו מחדש כוחות מחטיבת הצנחנים 317 על העיירה קוניטרה וטיהרו אותה מחיילים סורים.
אוגדה 146 תוקפת אל מעבר לקו הסגול
במקביל להשמדת הכיס הסורי בחושניה יצאה אוגדה 146 להתקפה אל מעבר לקו הסגול בחלקו הדרומי, בניסיון לנצל את ההצלחה.
מטרת ההתקפה הייתה להשתלט על שורת מוצבים סורים שממזרח לקו זה ובראשם תל כודנה שממזרח לחושניה.
ההתקפה נערכה לפני הצהרים על ידי ארבע החטיבות של האוגדה, שבשלב זה כבר היו מוקטנות עקב האבדות שספגו (למעט חטיבה 670).
באגף השמאלי של האוגדה, מצפון לתל פרס, תקפו חטיבה 4 וחטיבה 9 מזרחה מול תל כודנה.
דרומה מהן תקף מזרחה גדוד אחד מחטיבה 205. באגף הימני של האוגדה, ליד תל ג'וחדר, נועד להיערך מאמץ משני: גדוד שני של חטיבה 205 תקף לדרום מזרח לעבר מוצב סורי באום א-לוקס.
מדרומו תקפה חטיבה 670 - מתוגברת במספר טנקים - את המוצב הסורי באל-חנות.
בין שני אגפי האוגדה, ליד תל פרס, התפרס להגנה גדוד הסיור של האוגדה.
החטיבות התוקפות כבשו חלק מיעדיהן והשמידו עשרות טנקי אויב, אבל נתקלו באש טנקים ונ"ט חזקה ובהפגזות קשות ונבלמו בשדות מוקשים סורים.
מפקד האוגדה הציע לפיכך לפיקוד הצפון לרכז את כל חטיבות האוגדה להתקפה על תל כודנה, אבל אלוף הפיקוד יצחק חופי, שחשש לגורל האוגדה לאור אבדותיה, פקד עליו להפסיק את ההתקפה ולהתייצב על הקו הסגול.
על התקפה אחרונה זו של אוגדה 146 נמתחה ביקורת, בטענה שהיא נערכה על ידי כוחות שחוקים ומעטים (בוודאי ביחס להיקף הכוחות שנדרש למשימה זו על פי תוכנית שמלפני המלחמה), ללא סיוע אווירי וארטילרי מספיק, וכנגד כוחות סורים שהיו אמנם מוכים אך נסוגו אל תוך מוצבי גבול מבוצרים שלא נפגעו.
התפקיד שמילא חיל האוויר בלחימה ברמת הגולן
יכולת הפעולה של חיל האוויר הישראלי במרחב רמת הגולן הוגבלה מראשית המלחמה על ידי המערך נגד מטוסים, שבנתה סוריה בשנים שקדמו לפרוץ מלחמת יום כיפור.
מערך זה כלל 25 סוללות של טילי קרקע-אוויר ובצידן מספר רב של תותחים נ"מ בקטרים שונים, אשר יחד כיסו את גובהי הטיסה השונים בשמי הרמה.
למרות זאת תקפו מטוסי חיל האוויר מטרות בחזית הצפון החל מפרוץ המתקפה הסורית, בניסיון להעניק סיוע אווירי קרוב לכוחות הקרקע, ולבלום את התקדמות כוחות השריון הסוריים.
האלוף מרדכי הוד, מפקד חיל האוויר לשעבר, הצטרף ב-6 באוקטובר לחבורת הפיקוד הקדמית של חיל האוויר במפקדת פיקוד הצפון, שימש כמפקד קדמי של החיל שם למשך חמשת הימים הבאים וניהל את הפעילות האווירית בחזית.
ביום הלחימה השני ניסה חיל האוויר לבצע את תוכנית המגירה שלו לתקיפת מערך הנ"מ הסורי (מבצע דוגמן 5), במטרה ליצור לעצמו חופש פעולה בשמי הרמה.
התקיפה, שבוצעה בנוהל קרב חפוז, ללא הכנות מתאימות, נכשלה בהשגת יעדיה, וחיל האוויר ספג במהלכה אבדות כבדות (6 מטוסים הופלו ו-10 נוספים ניזוקו).
כתוצאה מכך, מטוסי חיל האוויר פעלו באזור רמת הגולן תחת איום נ"מ למשך יתרת המלחמה.
ב-8 באוקטובר ביצע חיל האוויר שורת תקיפות נגד כוחות קרקע סוריים בדרום הרמה, כהכנה וכסיוע למתקפת הנגד הישראלית באזור זה, והתקיפות נמשכו גם למחרת.
ב-9 באוקטובר תקף החיל כוחות סוריים ממזרח לקו הסגול, אשר התקדמו כדי לתקוף את חטיבה 7 בעמק הבכא.
16 מטוסי פנטום, שיצאו לתקיפות בעומק סוריה, לא הצליחו להגיע ליעדיהם עקב תנאי מזג האוויר.
מחציתם הופנו לתקיפת ריכוזי טנקים סורים שניצבו מול כוחות אוגדה 146 באזור תל פארס וצומת רפיד והשיגו תוצאות טובות.
תקיפות חיל האוויר נמשכו גם ב-10 בחודש.
בסך הכל ביצע חיל האוויר בחמשת הימים הראשונים של המלחמה 439 גיחות תקיפה ברמת הגולן (מתוכן 310 גיחות מ-8 באוקטובר ואילך).
בפעולות אלו אבדו 18 מטוסים ישראלים
הסיוע הארטילרי ללחימה ברמת הגולן
מערך חיל התותחנים ברמת הגולן עם פרוץ המלחמה כלל ארבעה גדודי ארטילריה ובהם 11 סוללות (44 קנים).
סוללות הארטילריה פתחו באש מיד עם פתיחת המתקפה הסורית, אך חלקן נסוגו מערבה לנוכח ההתקדמות הסורית.
בשני מקרים הותקפו כוחות ארטילריה מתנייעת, שהיו פרוסות בדרום הרמה (סוללה ב' מגדוד 405 וסוללה מגדוד בה"ד 9) על ידי כוחות שריון סורים שחדרו לרמה, והושמדו כמעט לגמרי, תוך ששרידיהן נסוגים מערבה.
בימים הבאים, החליפו גדודי הארטילריה של אוגדה 146 את הכוחות הסדירים בדרום הרמה.
החל מ-7 באוקטובר החלו להצטרף למערכה בגולן האגדים הארטילריים של אוגדות המילואים וגדודי ארטילריה של פיקוד הצפון.
בבוקר 8 באוקטובר כבר נפרסו ברמת הגולן ולמרגלותיה 21 גדודי ארטילריה, שכללו 208 תותחים ומרגמות כבדות, והפגיזו מטרות סוריות, לרבות סוללות טילים נ"מ.
בשיאה של המתקפה הסורית האחרונה בעמק הבכא ב-9 באוקטובר, ריכז מפקד הסיוע הארטילרי של חטיבה 7, את אישן של 21 סוללות ארטילריה, במאמץ לסייע לקרב הבלימה שניהלה החטיבה.
להפגזה הישראלית הכבדה הייתה השפעה של ממש על כישלון המתקפה הסורית, וחלק מצוותי הטנקים הסורים אף נטשו בגללה את כלי רכבם.
באותו יום גם הוענק סיוע ארטילרי להסתערות חטיבה 9 על המתחם הסורי בחושניה.
במהלך המלחמה ביצעו מספר יחידות מובחרות פעולות כנגד הכוחות הסורים, הן כחלק ממאמץ הבלימה והן חלק מן המאמץ התקפת הנגד.
סיירת מטכ"ל עלתה לרמה כבר ביומה השני של המלחמה, ולקחה חלק בלחימה כפלוגת סיור מובחרת באוגדה 36 בפיקודו של רפול.
ב-9 באוקטובר הוקפץ כוח של היחידה, בפיקוד יוני נתניהו, למחנה נפח בעקבות הודעה על חדירת מסוקים המנחיתים לוחמי קומנדו סורים בקרבת הבסיס.
למקום הגיעה קודם לכן פלוגה של חטיבת גולני בפיקודו של סרן , ובאגף אחר הצטרפה לקרב סיירת מטכ"ל.
בקרב נהרגו כארבעים לוחמים סורים ואחרים נשבו.
נהרגו גם ארבעה מלוחמי גולני ושניים מלוחמי סיירת מטכ"ל.
כן חילץ כוח הסיירת בפיקוד יוני נתניהו ומוקי בצר, במהלך הקרבות במובלעת הסורית, את סא"ל יוסי בן-חנן הפצוע מתל א-שמס, ועל כך הוענק לנתניהו עיטור המופת.
במהלך המלחמה הוביל נתניהו את ניווט הארטילריה בפשיטה מעבר לקווי הכוחות לצורך ירי על פרברי דמשק.
בסיומם של קרבות הבלימה והתקפת הנגד סולקו הכוחות הסורים משטח רמת הגולן.
למרות ההפתעה ותנאי הפתיחה הקשים של המלחמה, שבו כוחות צה"ל והשתלטו כמעט על כל שטח הרמה, למעט מוצב החרמון.
הכוחות הסורים הנסוגים השאירו אחריהם 867 טנקים, שהושמדו, נפגעו, או ננטשו ללא פגע, ואלפי כלי רכב אחרים, מתוכם כ-200 טנקים באזור עמק הבכא.
ב-11 באוקטובר יצאו כוחות צה"ל למתקפה בצפון רמת הגולן והצליחו להשתלט על מובלעת בשטח סוריה, שכונתה המובלעת הסורית.
בחמשת הימים הראשונים למלחמה ברמת הגולן נהרגו 389 חיילי צה"ל.
מאות טנקים ישראליים נפגעו במהלך הלחימה, אך רק חלק קטן מהם הושמדו לחלוטין.
בשתי החטיבות של אוגדה 210 נותרו עם סיום מתקפת הנגד פחות ממאה טנקים מבצעיים.
לאוגדה 36 בצפון הרמה (חטיבה 7 ושרידי חטיבה 188), נותרו לאחר הדיפת המתקפה הסורית האחרונה ב-9 באוקטובר, 32 טנקים מבצעיים מתוך 177 טנקים עימם פתחה את המלחמה.
בין הנופלים בקרבות היו שבעה קצינים בתפקיד מפקד גדוד ומעלה.
קרבות טקסס ואריזונה הם כינוי שהיה שגור בפי הטייסים לסדרה של קרבות אוויר שהתחוללו ביולי 1969, במסגרת מלחמת ההתשה, ביוזמת חיל האוויר הישראלי, במטרה לשחוק את חיל האוויר המצרי, ובמהלכם הופלו כ-20 מטוסי קרב מצריים.
שמם הרשמי של קרבות אוויר אלה הוא "מבצעי רימון".
בחודשים הראשונים של מלחמת ההתשה נהגו מטוסים מצריים לחדור לסיני למשימות צילום ותקיפה של כוחות צה"ל.
בתגובה לחדירות המטוסים הזניק חיל האוויר מטוסי יירוט והתנהלו קרבות אוויר בהם יורטו מספר מטוסים מצריים.
בתחילת יולי הוחלט בחיל האוויר ליטול את היוזמה ולחדור עם מטוסי יירוט לשטח מצרים שנבחר מראש כמתאים לניהול קרבות אוויר.
בכך שאפה ישראל להקטין את היוזמה לחדירת מטוסים מצריים לסיני ולהקטנת הנכונות המצרית להרחבה של הפעילות ההתקפית המצרית בכלל.
האזור שנבחר לניהול קרבות אוויר יזומים היה "המדבר המזרחי" בחלקו הצפוני של מפרץ סואץ ודרום מערבית לעיר סואץ.
קרבות אלה כונו על ידי הטייסים "טקסס" ו"אריזונה" על שום הדמיון לקרבות האקדוחנים שבהם השולף המהיר היה המנצח.
חיל האוויר נקט בטקטיקה קרבית שהוכיחה עצמה כיעילה ודבק בה בסדרה של קרבות דומים זה לזה שנקראו "מבצעי רימון".
במבצעים השתתפו רק מטוסי מיראז' 3 שהיו מטוסי הירוט המתקדמים יותר שברשות חיל האוויר.
הטייסים שהשתתפו בקרבות היזומים היו טייסים מובילים בעלי ניסיון שנבחרו על ידי מפקד חיל האוויר.
המטוסים לא הוזנקו מהבסיסים הקבועים אלא בדרך כלל מרפידים או משדה אופיר שהם בסיסים קדמיים בסיני וקרובים לאזור הקרבות כך שכמות הדלק תאפשר קרב ממושך מעל שטח מצרים.
הטייסים קיבלו מראש אישור לירט מטוסים מצריים ולא נזקקו לקבל אישור מהבקרה לפני פתיחה באש.
המטוסים הישראלים טסו בהפגנתיות, לעיתים בנתיבים מאיימים לעבר בסיסים חשובים במצרים והמתינו להזנקות של מטוסי יירוט מצריים מדגם מיג 21 וכשאלה הגיעו, ניהלו מולם קרבות אוויר.
בחלק מהמבצעים הזניקו הישראלים מטוס צילום, מטוסי תובלה ומסוקים כפתיון וכאשר הופיעו מיגים התרוממו המיראז'ים שהמתינו בגובה נמוך מתחת לגובה גילוי מכ"ם ליירטם.
עם תחילת הקרב שיבשו הישראלים באמצעות לוחמה אלקטרונית את התקשורת שבין המטוסים לבקרה ואת שידורי המכ"מים המצריים.
קרבות אלה הסתיימו בדרך כלל בהפלת מספר מטוסים מצריים.
אבדות מתמשכות וניכרות בתקופה זו הביאו לשחיקה בכוחו ובביטחונו של חיל האוויר המצרי.
קרב האוויר היזום הראשון התרחש ב-2 ביולי.
במהלך הלילה תקפו כוחות קומנדו ישראליים שלושה מוצבים של הצבא המצרי באזור מפרץ סואץ וגרמו לאבדות למצרים.
היה צפוי שהמצרים לא יבליגו על חדירת מטוסים לשטחם.
לכן הזניק חיל האוויר זוג מטוסי מיראז' מטייסת 119 לתוך שטח מצרים.
כנגד הזוג הישראלי הזניקו המצרים זוג מיג 21. מטוס מיג אחד הופל על ידי עמוס עמיר בירי תותחים.
מששבו המיראז'ים החליט מפקד חיל האוויר ליזום קרב נוסף והזניק שוב זוג מיראז'ים מטייסת 119. הפעם הזניקו המצרים שמונה מטוסים כנגדם.
שוב התפתח קרב אוויר שבו הופלו שני מיגים על ידי איתן כרמי.
במהלך הקרב הוזנק זוג מיראז'ים נוסף, הפעם מטייסת 117. הזוג הצטרף לקרב ובמהלכו הפיל קובי ריכטר באמצעות טיל שפריר 2 מיג רביעי.
הייתה זו ההפלה המבצעית הראשונה בטיל זה.
קרב אוויר נוסף התרחש ב-7 ביולי בסמוך לשעה 16:00. מטוס צילום ישראלי שחדר לשטח מצרים גרם להזנקת מיגים.
אליהם הוזנק זוג מיראז'ים ישראליים מטייסת הקרב הראשונה.
בקרב הופלו שני מטוסי מיג באש תותחים בגובה נמוך.
מיג אחד הופל על ידי הטייס המוביל עודד מרום והמיג השני על ידי הטייס הצעיר אבינועם קלדס.
ב-20 ביולי הוזנקה רביעיית מיראז'ים כנגד רביעיית מיג 17. בסמוך לתעלה הפיל גיורא יואלי מיג ראשון באש תותחים, ובהמשך המרדף הפיל גיורא אפשטיין מעל אסמאעיליה מיג שני באש תותחים.
ב-21 ביולי בקרב אוויר ממושך שנמשך כחצי שעה הופלו שלושה מטוסים ושניים נוספים באש נ"מ.
סה"כ הופלו שני מטוסי מיג 21, שני מיג 17 וסוחוי 7. שני מטוסי מיראז' נפגעו האחד בטיל אוויר אוויר והשני באש מהקרקע, אך הצליחו לחזור לישראל וטייסיהם נטשו את מטוסם וצנחו בשלום.
ב-24 ביולי, בקרבות אוויר שנמשכו כל היום, הופלו שבעה מטוסים מצריים מדגם מיג 21, מיג 17, סוחוי 7. מטוסים מצריים נוספים נפגעו.
טייס מצרי שנטש את מטוסו, רב-סרן נביל סעיד, נשבה על ידי כוחות צה"ל.
במהלך הקרבות פרסמו המצרים הודעות שבהן הוצגו לצד אבדותיהם גם הצלחות בהפלת מטוסים ישראלים.
בחלק מהקרבות אף נטען כי מספר המטוסים הישראלים שהופלו בקרב היה גדול מזה של המצרים.
בספר זכרונותיו של הרמטכ"ל המצרי סעד א-שאזלי, "חציית התעלה", כתב כי טייסים מצריים שחזרו מהקרבות דווחו על הפלות רבות שביצעו ובכך הביאו לסיפוק במצרים.
שאזלי מעיד שהשתומם מהעובדה שבמהלך הקרבות לא נמצאו שרידי מטוס ישראלי על אדמת מצרים ומעולם לא צנח טייס ישראלי עליה.
קרבות האוויר של 8 ביולי 1969 היו סדרה מתמשכת של קרבות אוויר שהתקיימו מעל המרחב שבין רמת הגולן לבין דמשק בתקופת מלחמת ההתשה שבמהלכן הופלו 7 מטוסי מיג סוריים.
ב-8 ביולי בשעה 13:00 יצאו שלושה מטוסי מיראז' 3 מטייסת 119 למשימת צילום בשטח סוריה מעל חזית רמת הגולן ועד לדמשק.
שני מטוסים צילמו והשלישי שימש לליווי.
בשל החשש שהסורים יזניקו מטוסי ירוט כנגד המיראז'ים פיטרלו בשטח ישראל רביעיית מטוסי מיראז' מטייסת 117 חמושים בטילי אוויר-אוויר ובנוסף המתינו בכוננות הזנקה מיידית מטוסי מיראז' נוספים מטייסת 101.
במהלך הצילום הזניקו הסורים רביעיית מטוסי מיג שהתקרבו אל מטוסי הצילום הישראלים באופן שסיכן אותם.
מפקד חיל האוויר מוטי הוד שפיקד על המבצע הורה להחזיר את מטוסי הצילום ולהפנות את ארבעת המיראז'ים לתקיפת רביעיית המיגים.
עם תחילת הקרב הפיל אורי אבן ניר שהיה באותה העת מפקד טיסת 117 מיג 21 בעזרת טיל שפריר 2. לאחר מכן הפיל שלמה ויינטרוב מיג נוסף גם הוא בעזרת טיל שפריר.
בשלב זה פנו שני המיגים הנותרים מזרחה וניסו לנתק מגע.
בעודם מתרחקים רדף אחריהם מטוס מיראז' נוסף שהוטס על ידי קובי ריכטר שבצרור תותחים הפיל את המיג השלישי.
בינתיים, סמוך לשעה 13:00 הוזנקו לאזור הקרב זוג המיראז'ים מטייסת 101 שהיו בכוננות והרביעייה מטייסת 117 הוחזרה מערבה לנחיתה בישראל.
במקביל הזניקו גם הסורים רביעיית מיג 21. בקרב שהתפתח שיגר אחד המיגים לעבר מיראז' שהוטס על ידי סרן איתן בן-אליהו טיל אוויר אוויר מסוג אטול.
הטיל התפוצץ בקרבת מטוסו של בן אליהו וכנף מטוסו נפגעה מרסיסים.
לאחר הפגיעה הצליח בן אליהו לפגוע בצרור תותח להפיל מיג שטייסו נטש וצנח.
בהמשך הקרב הצליח בן זוגו רס"ן גיורא פורמן להפיל שני מיגים נוספים האחד בתותח והשני בטיל.
בשלב זה הזניקו הישראלים וגם הסורים מבנים נוספים לאזור הקרבות.
בקרבות נוספים שהתחוללו הופל מיג נוסף על ידי הטייס רן גורן.
שבעה מטוסי מיג סוריים הופלו.
דובר צבא סוריה הודיע לאחר הקרב כי נערכו קרבות אוויר כנגד מטוסים ישראלים שניסו לחדור למרחב האווירי הסורי שבהם הופלו 3 מטוסים סוריים ו- 4 מטוסים ישראליים.
קרבות איפר היו סדרה של חמישה קרבות שהתנהלו בין חילות מעצמות המרכז לחילות מדינות ההסכמה בסמוך לעיר איפר שבמערב בלגיה בעת מלחמת העולם הראשונה.
בקרבות אלו, שהתנהלו בין אוקטובר 1914 לאוקטובר 1918, נהרגו כמיליון בני אדם בני חמישה עשר לאומים ויותר.
קרב איפר הראשון, בו ניסו שני הצדדים הלוחמים למנוע זה מזה לכבוש את העיר ולהחזיק בה, החל למעשה בכניסתה של פלוגה גרמנית קטנה לעיר, ב-3 באוקטובר 1914. הבריטים פרצו אל העיר ב-14 באוקטובר, והגרמנים נסוגו מיד לעבר הגבעות.
Julien) שהחל ב-24 באפריל ונמשך עד 4 במאי 1915, קרב רכס פרזנברג (Frezenberg) שהחל ב-8 במאי עד 13 במאי 1915, וקרב רכס בלווארדה (Bellewaarde) שהתחולל ב-24 וב-25 במאי 1915. בקרבות אלו נהרגו, נפצעו או נשבו כ-70,000 לוחמי מדינות ההסכמה, וכ-35,000 גרמנים.
הקרב השלישי של איפר ידוע גם בשם קרב פשנדל (על שם מיקומם של הקרבות האחרונים בסדרה).
זו הייתה סדרה של שמונה קרבות, שהחלו ב- 7 ביוני 1917 ונמשכו עד 10 בנובמבר אותה שנה.
מטרת הקרבות הייתה השגת שליטה ברכס שעל יד העיירה הבלגית פָּשנדל (Passchendaele), כ-7 ק"מ צפונית מזרחית לאיפר, כדי להבקיע אל מעבר לקווים הגרמניים, בין הנהר לייה לבין החוף הצפוני, ולכתר מצפון את הארמייה הרביעית הגרמנית.
מחיר הקרבות היה נורא: כ-400,000 הרוגים גרמנים, וכ-250,000-300,000 הרוגים ממדינות ההסכמה, רובם בריטים.
סדרת הקרבות, שהחלו ב-9 באפריל 1918 ונמשכו עד 29 באפריל, התחוללו בחמישה מוקדים עיקריים במבלט איפר.
הקרב החמישי של איפר, הידוע גם בשמות "התקדמות בפלנדריה" ו"הקרב על פסגות פלנדריה", התחולל בין 28 בספטמבר 1918 לבין 2 באוקטובר באותה שנה.
היה זה לאחר כישלונה של מתקפת האביב הגרמנית.
במהלך הקרב נכבשו הגבעות הסמוכות לעיר וכוחות ההסכמה התקדמו מזרחה לחנט.
הרוגי הגרמנים הוערכו בכ-10,000, ואילו הרוגי מדינות ההסכמה הגיעו לכ-9,000.
בארבע שנות המלחמה הופגזה איפר פעמים אין ספור, ונחרבה כמעט כליל.
הגרמנים שישבו על הגבעות הסובבות את העיר המישורית, נהנו מתנאי ארטילריה משופרים וטיווחו את תותחיהם לעבר העיר.
ב-1919 ו-1920 הוקמו כמאה וחמישים בתי קברות צבאיים בעיר ובסביבותיה, והוקמה בה אנדרטת שער מנן לזכר חללי צבאות האימפריה הבריטית שמקום קבורתם לא נודע.
קרבות האוויר של 11 בספטמבר 1969 היו סדרה מתמשכת של קרבות אוויר שהתקיימו במרחב שממערב סיני ועד הדלתא המצרית בתקופת מלחמת ההתשה שבמהלכן הופלו 11 מטוסי קרב מצריים ומטוס מיראז' 3 ישראלי אחד שטייסו, גיורא רום, נשבה.
ב-9 בספטמבר 1969 ביצע צה"ל פשיטה נועזת במצרים (מבצע רביב) שבמהלכה התקשה צבא מצרים לאתר את כוחות צה"ל ולהתמודד עמם וספג אבדות.
תוצאות הפשיטה והצלחתה הביאו לתדהמה בצמרת ההנהגה והצבא המצרי.
לאחר הפשיטה ציפתה ישראל לתגובה התקפית מצרית ביבשה או באוויר.
כחלק מהעלאת הכוננות הכללית הציב חיל האוויר הישראלי זוג מטוסי מיראז' 3 בכוננות ירוט מיידית בבסיס רפידים שבסיני.
גם טייסות הירוט שבבסיסי חיל האוויר שבמרכז הארץ הועמדו בכוננות לצורך תגבור הזוג שברפידים במידת הצורך.
ב-11 בספטמבר יצא חיל האוויר המצרי למבצע תקיפה נרחב כנגד כוחות צה"ל בסיני.
בשעה 9:00 הוזנק כוח גדול של 16 מטוסי תקיפה מדגם סוחוי 7 ו-מיג 17 בטיסה בגובה נמוך לעבר מטרות ישראליות בצפון סיני כשמעליהם טסים בגובה רב, בנתיב מקביל, מבנה מטוסי מיג 21 לחיפוי מפני מטוסי ירוט ישראליים.
כנגד המבנים המצריים הזניקה הבקרה הישראלית שני זוגות של מטוסי מיראז'.
בקרב אוויר שהתפתח הופל מטוס מיג על ידי הטייס רן מאיר.
זוג נוסף של מטוסי מיראז' הוזנק, אך הגיע לאחר תום הקרב.
מיג-17 אחד הופל על ידי סוללת תותחי 40 מ"מ של גנ"מ 955 שהגנה על סוללת ההוק.
בשעה 12:00 הזניקו המצרים גל תקיפה שני.
הפעם תקפו המטוסים המצריים את בסיס חיל הים הישראלי וסוללת טילי הוק באבו רודס וראס מסלה.
גם הפעם בוצעה התקיפה על ידי מטוסי סוחוי 7 בגובה נמוך ומעליהם מטוסי מיג 21 לחיפוי בגובה רב.
שוב הזניקה הבקרה הישראלית שני זוגות מיראז'.
זוג אחד הוזנק לעבר מטוסי התקיפה בגובה נמוך והזוג השני לעבר מטוסי היירוט בגובה רב.
משהגיעו המיראז'ים למטוסי התקיפה המצריים רדפו אחריהם מערבה לכוון מצרים.
לאחר מרדף ממושך בגובה נמוך הפיל הטייס גיורא אפשטיין מטוס סוחוי 7 באמצעות תותחים סמוך לשדה התעופה ביליבייס שבו ניסה המטוס המצרי לנחות.
אחריו הפיל אילן גונן סוחוי 7 נוסף בעומק מצרים.
בינתיים התנהל קרב אוויר בין שישיית מיג 21 שנועדה לחפות לבין זוג המיראז'ים האחר.
בקרב הפיל אבשה פרידמן בתותחים מיג 21. לאחר ההפלה פנו שאר המיגים מערבה ובמרדף אחריהם הפיל יהודה קורן מיג 21 נוסף באמצעות טיל שפריר 2.
שני מטוסים מגל תקיפה זה הופלו על ידי סוללת ההוק של יטנ"מ 138.
בשלב זה, לאחר שהופלו חמישה מטוסים מצריים, יצא חיל האוויר הישראלי להפצצות תגמול על מטרות צבאיות מצריות מעברה המערבי של התעלה.
הופצצו מהאוויר תחנות מכ"ם, מוצבים, בסיסי אספקה, סוללות טילים וסוללות ארטילריה.
במקביל פיטרלו מעל המפציצים מטוסי מיראז' ישראלים לחיפוי מפני מטוסי ירוט מצריים.
המצרים אכן הזניקו מטוסי ירוט כנגד המטוסים הישראלים אך נמנעו מכניסה לקרבות אוויר.
בסמוך לשעה 16:00 יצאו המצרים לגל תקיפה שלישי ואחרון של מטרות ישראליות, ביניהן סוללת טילי הוק בצפון סיני.
מפקד חיל האוויר, מוטי הוד, הורה להזניק רביעיית מטוסי מיראז' מטייסת 119. הרביעייה רדפה אחר המטוסים המצריים לאזור הדלתא במצרים.
לאחר מכן הוזנק זוג מיראז'ים נוסף אל תוך עומק מצרים.
מעל שדה התעופה מנסורה התנהל קרב אוויר המוני בין חמישה מטוסי מיראז' (השישי נאלץ לשוב) לבין 12 מטוסי מיג 21. במהלך הקרב הפיל רן פקר מיג באמצעות טיל סיידוויינדר.
שני מיגים נוספים הופלו, האחד על ידי דרור חריש והשני על ידי אשר שניר.
אחד המיגים שיגר טיל אטול שפגע והפיל את מטוסו של גיורא רום שצנח ונפל בשבי המצרי.
כתוצאה מגל התקיפה השלישי נהרג , מ"כ מחיל ההנדסה, שהיה עם חייליו באחד המוצבים על גדות התעלה, ולא הספיק להיכנס לבונקר כשהחלו ההפצצות.
במהלך היום כולו הופלו 11 מטוסי קרב מצריים: שמונה בקרבות אוויר ושלושה נוספים על ידי יחידות הנ"מ בסיני.
ישראל איבדה מטוס אחד בקרב אוויר שטייסו נשבה.
בסך הכל הופלו באותו יום קרבות שבעה מטוסי מיג 21, שלושה מטוסי סוחוי 7, מטוס מיג 17 אחד ומטוס מיראז' 3 אחד.
מפקד חיל האוויר הורה לבצע חקירה בדבר הסיבות שהביאו להפלתו של המיראז' הישראלי שאותו הטיס אלוף ההפלות גיורא רום.
נמצא כי במהלך הקרב נפרדו רום ובן זוגו אשר שניר כך שלא היו יכולים להתריע זה לזה על הערכות מטוס מצרי מיירט מאחוריו.
לאחר החקירה הועברה הוראה מחייבת ממחלקת המבצעים שיש לשמור על בני הזוג ואין להיפרד גם במצבים שבהם לאחד הטייסים יש הזדמנות להפיל מטוס אויב.
כלי התקשורת במצרים סקרו בהרחבה את קרבות האוויר שסוכמו במילים "ניצחון גדול בפעולת עונשין אווירית".
במסיבת עיתונאים שכונסה טענו המצרים שהופלו בקרבות אוויר 4 מטוסי קרב ישראלים ושני מטוסי קרב מצריים.
קרבות המכבים היו סדרה של שמונה קרבות בין יהודה המכבי ואנשיו לבין כוחות של הממלכה הסלאוקית, שהתרחשו בין 166 לפנה"ס לבין 160 לפנה"ס.
הקרבות התבצעו בשטח יהודה או בסמיכות קרובה אליה (שניים בצפון יהודה, אחד במערבה, שלשה במרכז מצפון לירושלים, ושניים בדרום יהודה, כאשר פלישת הכוחות הסלאוקים ליהודה החלה בצפון והסתיימה במזרח, בכיוון הפוך לתנועת שעון).
רובם של הקרבות (6 קרבות מתוך 8) הסתיימו בניצחון המקבים, ומיעוטם של הקרבות (2 קרבות מתוך 8), שהיו קרבות חזיתיים בשטח פתוח, הסתיימו בניצחון הסלאוקים.
בקרב האחרון נהרג יהודה, והמרד ירד למחתרת וללוחמת גרילה.
קרבות המכבים הם חלק ממרד החשמונאים שהתלקח בעקבות גזירות אנטיוכוס הרביעי וחילול בית המקדש.
למרות כישלונו של מרד החשמונאים, יונתן, אחיו של יהודה, הצליח למנף אותו להקמת אוטונומיה מנהלתית ברשות האימפריה, והוא היה בסופו של דבר הגרעין להקמת ממלכת החשמונאים.
סדרת הקרבותשנה לפנה"סשם קרבהכוחות הסלאוקיםמנצחמיקום עכשווישליט סלאוקימצביא סלאוקי1166קרב אפולוניוסאנטיוכוס הרביעיאפולוניוסמכביםמעלה לבונה/ואדי חרמיה2166קרב בית חורוןסירוןמכביםבית חורון3165קרב אמאוסניקנור וגורגיאסמכביםלטרון4164קרב בית צוראנטיוכוס החמישיליסיאסמכביםחלחול5162קרב בית זכריהליסיאססלאוקיםראש צורים6162קרב כפר שלמאדמטריוס הראשוןניקנורמכביםגבעון7161קרב חדשהניקנורמכביםאזור גבעון8160קרב אלעשא בקכידססלאוקיםרמאללה
קרב מעלה לבונה היה הקרב הראשון שנערך בשנת 166 לפנה"ס בין כוחותיו המורדים של יהודה המכבי לבין כוחות סדירים של הממלכה הסלאוקית.
על הכוחות הסלאוקים פיקד אפולוניוס, מושל מחוז השומרון, שביקש לרדוף אחר המורדים וחדר לאזור מצפון.
מיקום הקרב איננו כתוב במקורות העתיקים, אך משוער על ידי החוקרים כמעלה לבונה או ואדי חרמיה - מקומות שבהם כוח נייד זר יכול להימצא בנחיתות גדולה.
הכוחות הסלאוקים נפלו למארב של המורדים, והעימות הסתיים במפלתם ובמותו של אפולוניוס.
יהודה הצליח להוכיח שמקבוצת מורדים שמבצעת פעולות גרילה הוא הפך לכוח צבאי משמעותי, שיש ביכולתו להתעמת עם כוח סלאוקי סדיר ולנצחו.
הצלחתו זו הגבירה את האהדה בעם כלפיו, וגררה הצטרפות של מורדים נוספים למחנהו.
קרב בית חורון היה הניסיון השני של האימפריה הסלאוקית לדכא את מרד החשמונאים.
הקרב נערך בשנת 166 לפנה"ס במעלה בית חורון.
הצבא הסלאוקי שהגיע לתפוס את המורדים נפל למארב במעלה הררי קשה למעבר, כאשר הכוחות של יהודה תוקפים אותו מלמעלה והובס.
קרב זה היה ציון דרך חשוב בבניית הכוח החשמונאי.
שוב נפלה כמות גדולה של נשק לידי יהודה, וגם הפעם הצטרפו אל יהודה אנשים נוספים, ויהודה הרחיב את תחום שליטתו בשטח שבין גופנא בצפון ועד מצפה (נבי סמואל) בדרום.
קרב אמאוס הוא הקרב השלישי בסדרת הקרבות בין החשמונאים לממלכה הסלאוקית שהתרחש בסתיו של שנת 165 לפנה"ס ליד אמאוס (באזור לטרון).
לאחר שתי מפלות של הצבא הסלאוקי, יצאו ניקנור בן פטרוקלוס וגורגריאס, בראש צבא גדול וכוח עזר רב למבצע לדיכוי המרד כנגד יהודה ואנשיו.
קרב זה נחשב לקרב אסטרטגי מזהיר, שגילה יכולת מצביאות, כישורים צבאיים מעולים והעזה רבה אצל החשמונאים, והסתיים בניצחון מובהק של יהודה המכבי ואנשיו.
תוצאות הקרב היו הצטיידות בציוד ונשק שהספיקו לכל לוחמיו.
כל העם מלבד המתיוונים בירושלים היו עתה לפקודת יהודה.
אנשי יהודה חלשו על כל הדרכים לבירה, ואף השלימו את המצור על החקרא מכיוון דרום.
מערכת אמאוס והשפעותיה על האוכלוסייה היהודית הבהירה לשליטים הסלאוקים כי גזירות הדת של אנטיוכוס היו שגיאה מדינית קשה, שקוממו כנגדם כמעט את כל תושביה של יהודה, דבר שהשלטון הסלאוקי לא ציפה לו.
קרב בית צור, הקרב הרביעי בסדרת הקרבות של מרד החשמונאים, שנערך בשנת 164 לפנה"ס, באזור בית צור בדרום יהודה, הוא העימות הישיר הראשון בין המורדים לדרג מדיני בכיר של האימפריה הסלאוקית.
התערבות זו בפיקוד של ליסיאס, המושל של החלק המערבי של האימפריה הסלאוקית העוצר של אנטיוכוס החמישי אאופטור, נבעה מכישלון המושלים המקומיים לדכא את המרד ולהחזיר את השקט ליהודה.
הקרב שהיה קטן ומקומי, הסתיים בניצחון החשמונאים, טיהור וחנוכת בית המקדש, והסכמה סלאוקית לתת ליהודים חופש דת.
הסלאוקים נסוגו בעיקר בשל אירועים פוליטיים שהתרחשו בממלכה הסלאוקית.
קרב בית זכריה הוא הקרב החמישי במרד החשמונאים, שהתחולל ככל הנראה בשנת 162 לפנה"ס בקרבת היישוב בית זכריה (דרומית לראש צורים) בין כוחות המורדים בראשות יהודה המכבי, לבין צבא סלאוקי בפיקוד ליסיאס.
עילת הקרב הייתה המצור של יהודה על מצודת החקרא.
הקרב שהסתיים בתבוסת המורדים, היה הקרב הראשון אליו הגיעו הסלאוקים עם צבא גדול, שכלל את מיטב היחידות המלכותיות, בהן גם פילי מלחמה.
תוצאות של הקרב הזה, היו הסכם פשרה ברוח איגרתו של אנטיוכוס אפיפנס מניסן 164 לפנה"ס, ובה מימוש הפריבילגיה הישנה של הזכות לחיות על פי חוקי האבות, שמשמעה אוטונומיה, לפחות דתית-פולחנית, ומתוך כך יישמט הבסיס להתפרצות המרד וכעת – להמשכו.
כך יצא שאף שהחשמונאים הפסידו במערכה זו, הם בכל זאת הצליחו להגיע להישג פוליטי נאה, שבו הממשל מכיר בזכותם הדתית, ונסוג מהניסיון לכפיה של הדת ההלניסטית.
קרב כפר שלמא הקרב השישי במרד החשמונאים, התנהל ב-162 לפנה"ס בין המורדים היהודיים לכוח צבא סלאוקי בפיקודו של ניקנור, באזור כפר שלמא שמזוהה היום בגבעה מול גבעון בין קלנדיה לגבעת זאב, והסתיים בניצחון המורדים.
קרב חדשא ("אדסה") הקרב השביעי במרד החשמונאים, התנהל ב-161 לפנה"ס בין הממלכה הסלאוקית לצבא יהודה בפיקודו של יהודה המכבי מצפון ירושלים באזור כפר חדשה, והסתיים בניצחון המכבים ובנפילת ניקנור - המצביא הסלאוקי.
צבא יהודה שדלק אחריהם הסב להם אבדות קשות.
יום מפלתו של צבא ניקנור הונצח כחג לדורות בשם "יום ניקנור" (מגילת תענית).
קרב אלעשה, הקרב השמיני במרד החשמונאים, שהתרחש באפריל 160 לפנה"ס, היה קרב בין כוחות החשמונאים לכוחות סלאוקיים בפיקודו של המצביא בקכידס באזור רמאללה של ימינו, במסגרת מרד החשמונאים, בו ספגו החשמונאים תבוסה קשה ומצביאם, יהודה המכבי, נהרג.
קרב זה השיב לממלכה הסלאוקית למשך מספר שנים את השליטה במרכזי האוכלוסייה הגדולים ביהודה, בעוד המורדים, בהנהגת יונתן ושמעון אחיו של יהודה, לא יכלו להחזיק במעוזם שבהרי גופנה, התארגנו במדבר תקוע ועברו למלחמת גרילה, תוך שהם שומרים על בניין הכוח הצבאי.
בקכידס בנה בשנים 160-155 לפנה"ס קו ביצורים במבואות ירושלים, שהגנו עליה מכל כיוון מפני המורדים.
קרבונדו , או בכינויו הרווח, יהלום שחור, הוא הצורה הקשיחה ביותר של יהלום בטבע.
השם קרבונדו מקורו בברזיל, שם נתגלה לראשונה ב-1843 ונשאב מהמילה carbonado (מפוחם), המתייחס למראה השחור שלו.
קרבונדו בנוי מחומר פולי-קריסטלי המורכב מגבישים קטנים בעלי אוריינטציה שונה בחלל.
היהלומים השחורים בדרך כלל מרובי קשרים פנימיים ולפעמים הם עצמם גביש מזערי, כמו חול.
כשהקרבונדו בנוי בצורה זו לא ניתן ללטש אותו כי אין מספיק חומר ללטש.
העובדה שקרבונדו מעולם לא נמצא בסלע מגמה, בו לרוב מוצאים יהלומים (שם יש חום עצום ולחץ גבוה) עוררה דיון חריף בין מדענים.
למרות זאת, שלא כמו יהלום רגיל אשר לו התבקעות מושלמת, לקרבונדו אין מישורי ביקוע ולכן הוא פחות שביר.
מקור הקרבונדו לא ברור וקיימת אי הסכמה אודותיו בין מדענים.
התאוריה הפשוטה ביותר היא שהקרבונדו הועבר ממעמקי ליבת כדור הארץ על ידי קימברלייט או מגמת למפורייט, אבל הסלע ה"מארח" עדיין לא התגלה או שפשוט נשחק לחלוטין.
מידת הנקבוביות הגדולה של הקרבונדו לא עולה בקנה אחד עם הלחץ הגבוה בתנאי ההיווצרות הדרושים להיווצרותו של היהלום.
ב-1985 הוצעה תאוריה חדשה הקושרת את הקרבונדו למטאור ענק.
בגלל שלקרבונדו יש חותם של חנקן איזוטופי זהה ליהלום לבן טבעי, התאוריה שהוא הגיע מהחלל לא יכולה להתקבל כי אם אכן הגיע מהחלל לא אמור להיות לו חותם זהה ליהלום יבשתי טבעי.
הקרבונדו בעל מבנה נקבובי עם מספר חורים המקנים לו מראה ספוגי.
לקרבונדו קליפה חלקה ובוהקת שנמצאת לעיתים רק בצד אחד שלו ופינות מעוגלות.
יהלום הקרבונדו נכרה במדינת באיה שבברזיל מאבני סחף.
הקרבונדו נמצא גם בדרום אפריקה, רפובליקת מרכז אפריקה, ואנגולה - שם הוא נקרא קרבון.
יהלומי קרבונדו התגלו בכמות מועטה גם באירופה, אוסטרליה ואזורים נוספים.
היהלום השחור משמש כחלק מתכשיטים.
קיימים תהליכים מלאכותיים ליצירת יהלומים סינתטיים.
בתהליך מסוים עוברים יהלומים לבנים באיכות נמוכה יחסית תהליך השבחה בחום גבוה ולחץ בו הופך צבעם לשחור.
יהלומים מסוג זה נמכרים במחירים נמוכים ביותר בהשוואה ליהלומים טבעיים, מה שהופך את הפופולריות שלהם לגבוהה יותר, הן בשל מראם הדומה למראה יהלום רגיל והן בשל מחירם הנמוך יחסית.
באופנה היהלומים השחורים משמשים לרוב בשילוב עם יהלומים לבנים שמבליטים את הקרבונדו.
בנוסף, בעבר הוא היה משמש לשיבוץ בכתרי הפלדה של מקדחים בשל היותו קשיח ביותר.
קרבות הרדוניה היו שני קרבות שהתרחשו במהלך המלחמה הפונית השנייה בין הרפובליקה הרומית לקרתגו על השליטה בעיר הרדוניה.
שני הקרבות הסתיימו בניצחון קרתגני ובהשמדת הכוחות הרומיים שהשתתפו בהם.
הרדוניה (בלטינית Herdonia כיום אורדונה שבאיטליה) הייתה עיר רומאית בפוליה.
לפני המלחמה הפונית השנייה לא ידוע עליה דבר.
לאחר קרב קאנאי בשנת 216 לפנה"ס העיר בגדה ברומא ועברה לצד חניבעל ברקה.
בשנת 212 לפנה"ס הביס חניבעל את מרקוס קנטיניוס פנולה בקרב סילארוס, והשמיד את צבאו.
הוא ניצל את ניצחונו, ונע עם צבאו לפוליה במטרה להדק את שליטתו במחוז זה.
הפראיטור הרומאי גנאיוס פולביוס פלאקוס, חנה אותו זמן באזור הרדוניה בניסיון להחזיר אותה לשליטת רומא.
על פי טיטוס ליוויוס, חייליו של פלאקוס זלזלו באויב והיו להוטים לצאת לקרב.
הוא עצמו התקשה לשלוט בהם.
חניבעל קיבל מידע על אי הסדר וחוסר המשמעת במחנה הרומאי והחליט לנצל זאת לצרכיו.
הוא שלח כוח פרשים לחסום את נתיבי הבריחה של הכוח הרומי, והחביא במהלך הלילה כ-3000 חיילים קלי חימוש במארבים סמוך לעיר.
הצבא הרומאי התקדם אל העיר בחוסר סדר כאשר הוא פרוס בדלילות על פני חזית רחבה.
ליוויוס לא מספק פרטים רבים על מהלך הקרב.
חייליו של חניבעל הסתערו על הצבא הרומי בו זמנית מהחזית ומהמארב, ולא התקשו למוטט את המערך הרומאי.
כשראה פלאקוס שהקרב אבוד, נמלט משדה הקרב עם 200 פרשים.
שאר צבאו הושמד על ידי כוחותיו של חניבעל.
טיטוס ליוויוס כותב, שלאחר הקרב הוגלה פלאקוס מרומא כעונש על תבוסתו והתנהגותו בקרב.
בשנת 210 לפנה"ס נע הפרוקונסול גנאיוס פולביוס קנטומלוס לאזור הרדוניה עם 25,000 איש (2 לגיונות רומאים וכוח דומה של בעלות הברית האיטלקיות).
לקנטומלוס היה יסוד להאמין שהעיר תעבור לצד הרומאי, משום שמאחזיו של חניבעל בפוליה התמעטו וצבאו נמצא הרחק מהעיר, בברוטיום.
לכן הוא לא התנהג בזהירות, הקים את מחנהו בנקודה לא נוחה להגנה, ולא ביצר אותו כראוי.
חניבעל קיבל מידע על הגעת הצבא הרומאי לעיר, ונע במהירות עם צבאו לכיוון הרדוניה בסדרת מסעות מזורזים.
קנטומלוס הופתע מהופעת צבאו של חניבעל, שנהנה מעדיפות מספרית, ונערך בחופזה לקרב.
הקרב נפתח בהתקפה של הלגיון הרומאי החמישי וחיילות העזר האיטלקיים באגף השמאלי.
חניבעל שלח את כוח הרגלים שלו להתמודד עם המתקפה הרומית, והורה לפרשים להמתין עד שכל הצבא הרומאי יגרר לקרב, ואז לנוע סביבו ולהסתער על עורפו וכן על המחנה הרומאי שנותר חסר מגן.
הלגיונות הרומיים ספגו אבדות כבדות בקרב שהתפתח, אך המערך שלהם החזיק מעמד.
בשלב זה נתן חניבעל את האות, והפרשים שלו הסתערו מהעורף על הלגיון הרומאי השישי, שהוצב בדרג האחורי, ולאחר שמוטטו את מערכו המשיכו לתקוף מהעורף את הכוחות הרומיים, שלחמו בקו החזית.
הרומאים, שהותקפו במקביל מחזיתם ומעורפם, נטבחו, ורוב הצבא הרומי הושמד.
קנטומלוס נהרג בשדה הקרב, ועמו 11 טריבונים צבאיים.
ליוויוס כתב, שאין ביכולתו לקבוע במדויק כמה אבדות ספגו הרומאים בקרב, משום שמקורותיו נקבו במספרי אבדות שונים, שנעו בין 7,000 ל-13,000 חיילים.
לחניבעל נודע כי אזרחי העיר היו נכונים להסגיר את העיר לידי הרומאים אילו רק התאפשר להם.
הוא החליט להעניש את העיר ולהפוך אותה לדוגמה על מנת להרתיע ערים אחרות מעריקה לצד הרומאי.
הוא החריב ושרף את הרדוניה, הגלה את תושביה לערים אחרות בדרום איטליה, והוציא להורג את מנהיגי הסיעה הפרו-רומאית בעיר.
החיילים הרומאיים, ששרדו את התבוסה בקרב הרדוניה השני, נמלטו לסאמיניום.
בשנת 209 לפנה"ס הם נאספו בידי קווינטוס פאביוס מקסימוס, והוגלו לסיציליה כעונש על פחדנותם (בדומה לחיילים הרומיים ששרדו מקרב קאנאי).
המצביא הרומי מרקוס קלאודיוס מרקלוס ניסה לנקום בחניבעל על התבוסה בקרב נומיסטרו, אולם הקרב הסתיים ללא הכרעה.
ניצחונותיו הגדולים של חניבעל בקרבות הרדוניה לא שינו את מצבו האסטרטגי במערכה באיטליה.
מאזן הכוחות הצבאי נטה לרעתו והוא נדחק בהדרגה לשטח מצומצם בדרום איטליה, ונאלץ לבסוף לפנות את חצי האי האפניני בשנת 203 לפנה"ס.
קרבות האצ"ל ברמלה, נערכו בין 16 במאי ל-11 ביוני 1948 במהלך מלחמת העצמאות.
קרבות אלה היו הגדולים ביותר בתולדות הארגון, הן מבחינת סדר הכוחות והן מבחינת משך הזמן בו הכוחות פעלו.
הקרבות החלו בניסיונות של האצ"ל לכבוש עמדות מפתח בעיר רמלה ובסמוך אליה.
ניסיונות אלה נכשלו ברובם, ופסקו לאחר מספר ימים, עם זאת כוחות האצ"ל נשארו באותה גזרה, וקרבות נוספים נערכו לפרקים עד תחילת ההפוגה הראשונה של מלחמת העצמאות.
בסוף 1947 הבריטים קיבלו החלטה לסיים את המנדט ולפנות את ארץ ישראל.
כוחות האצ"ל, אשר נתונים היו במאבק נגד הבריטים מאז תחילת 1944, יכולים היו לערוך כעת את כוחותיהם כנגד הערבים.
התפנותם של הבריטים מחלקים גדלים והולכים של הארץ, אפשרה לארגון לצאת בהדרגה מן המחתרת, לארגן את כוחותיו ביחידות גדולות יותר מבעבר, כמו מחלקות ופלוגות, ולאמנם בלוחמת שדה.
בחודשים הראשונים של 1948 תהליך זה היה בחיתוליו, ולמעשה, לא הגיע מעולם לידי בשלות.
בכל זאת, במקביל לשיחות אודות תיאום עם ארגון ההגנה, הארגון החל לצאת בהדרגה לקרבות לשם כיבוש.
הראשון שבהם היה כיבוש הכפר דיר יאסין שממערב לירושלים, ב-9 באפריל 1948. בשבוע האחרון של אותו חודש האצ"ל יצא למבצע גדול בהרבה, בסדר גודל גדודי, לערך, התקיף את יפו הערבית, ובסופו של דבר, כבש את שכונת מנשיה.
במהלך קרבות יפו נחתם הסכם בין 'ההגנה' לאצ"ל אודות תיאום פעולותיו של הארגון עם אלה של 'ההגנה'.
בתחילת מאי המשיך האצ"ל וכבש את יהודייה (עבאסייה).
באמצע החודש האצ"ל כבש, לנוכח התנגדות קלה, חמישה כפרים ערביים סמוך לזכרון יעקב.
ב-13 במאי, בהתאם לתיאום עליו הסכימו הצדדים, קבל עליו האצ"ל לתקוף בימים הבאים את רמלה.
פיקוד ההגנה התכוון לרתק כוחות ערביים למקום, כסיוע למבצע מכבי, אליו יצאה 'ההגנה' באותם ימים, פיקוד האצ"ל ראה זאת כהתקפה בקנה מידה מלא על מנת לכבוש את העיר.
באפריל תפסו לוחמי האצ"ל מחנה בריטי, אשר שימש כבית חולים צבאי לחולי רוח, בבאר יעקב (בימינו: המרכז לבריאות הנפש).
ב-15 במאי, לקראת ההתקפה על רמלה, האצ"ל ריכז כמה מאות מחייליו במקום, כמחציתם לוחמים.
אלה היו חמושים בנשק קל, אם כי ניכר מחסור בתחמושת עבורו.
כן היו לאצ"ל מרגמות עם כמות פגזים גדולה, ובנוסף עמדו לרשותם מספר משוריינים.
לאצ"ל כמעט שלא היה נשק נ"ט, ובהמשך הקרבות מחסור זה התגלה כקריטי.
מפקד הכוח היה עמיחי פאגלין.
ברמלה נמצאו כמה מאות מלוחמי החטיבה המערבית של צבא הג'יהאד הקדוש, עליה פיקד חסן סלאמה.
בנוסף להם היו במקום כמה מאות מתנדבים בדואים מעבר הירדן, הערבים היו חמושים בנשק קל וכן היו להם כמה משוריינים.
ב-1 ביוני, שבועיים לאחר פתיחת הקרבות, תוגבר הכוח הערבי בפלוגת לגיון (שתי מחלקות חי"ר ומחלקת שריוניות).
ברמלה, אשר נועדה להיכלל במדינה הערבית על פי תוכנית החלוקה, ישבו כ-15 עד 20 אלף תושבים.
בעיר עבר הכביש הראשי ירושלים-יפו (כיום כביש 44 ורחוב הרצל) וסמוך למקום בו יצא מרמלה לכיוון יפו, בקרבת השכונה סכנת פאנוס (כיום נווה דוד שברמלה), הצטלב הכביש עם מסילת הברזל לוד-קנטרה (צומת המסילה).
צומת זה היה מוגן היטב, ככל הנראה על ידי כוח בגודל מחלקה.
חלקה המערבי של רמלה, הפונה לבאר יעקב, היה מבוצר כיאות, עם עמדות מחופות, ותעלות קשר ביניהן.
על דרכי הגישה לאלה שלט באש ובתצפית המגדל הלבן.
במרחק של ק"מ אחד, בערך, ממערב לכביש ירושלים-יפו, נמצא בנין גדול מידות, אשר שימש כבית ספר לקצינים של הבריטים.
לאחר התפנותם, שימש הבניין כמפקדת חסן סלאמה.
בתחילת אפריל, פוצץ אגף בבנין על ידי כוחות חטיבת גבעתי.
המפקדה עקרה מן המקום, אך לוחמים ערבים המשיכו להחזיק במבנה ובמחנה שסביבו, גם לאחר שהמפקדה עקרה ממנו.
המרחק בין רמלה לבאר יעקב היה אז כשלושה ק"מ בכיוון מזרח-מערב, בקירוב, ואלה היו שטח הפקר בין גבול היישוב היהודי לזה הערבי.
שטח זה, מישורי עם מעט גבעות נמוכות וערוצים ביניהן, היה נטוע פרדסים בעיקר, ובמקצת, גם כרמי זיתים.
ב-16 במאי אחר הצהרים, מחלקה של האצ"ל נועדה לחדור לקו העמדות אשר במערבה של רמלה.
כוח זה נתגלה עם הגיעו סמוך ליעדו, ספג אש והתקפות נגד, סבל אבדות כבדות, ונאלץ לסגת.
בלילה יצא כוח בן שתי פלוגות לכיבוש 'המגדל הלבן', אלא שכוח זה תעה בדרכו וחזר מבלי לבצע את משימתו.
ביום המחרת (17 במאי) יצאו שתי מחלקות מוגברות על מנת לכבוש אחיזה במערב ובדרום מערב העיר, אך שוב, המאמצים האמורים לא עלו יפה.
הכוחות נתגלו בטרם הגיעם ליעדיהם, ספגו אש ואבדות, ונסוגו.
בקרבות במבואותיה המערביים של רמלה האצ"ל ספג כ-20 הרוגים, כמעט כולם ביום הקרבות הראשון.
כיוון שכך, האצ"ל ריכז את מתקפתו בהמשך באזור צומת המסילה, וחדל מנסיונותיו לכבוש יעדים ברמלה גופה.
ב-16 במאי, בו זמנית עם הכוח אשר תקף ברמלה, יצאה פלוגה בפיקוד אליעזר סודיט, ועשתה דרכה מבאר יעקב למחנה בו שכן בעבר בית הספר לקצינים.
הפלוגה כבשה את היעד לאחר קרב קצר, ונאחזה בו.
ביום המחרת, ה-17 במאי, התקדמה מחלקה מכוח זה כמה מאות מטרים לכיוון צומת המסילה, כבשה מבנה אשר נמצא באותו מקום, בדרך אל הצומת, ונאחזה גם בו.
כעבור יום נוסף, מחלקה מאותה פלוגה ניסתה לכבוש מבנה החולש על צומת המסילה, השתלטה על המבנה, אולם נאלצה לסגת לאחר התקפת נגד, כנראה של מתנדבים מעבר הירדן.
בליל 20-19 במאי ריכז האצ"ל את התקפתו באזור צומת המסילה.
על מנת לסייע להתקפה האמורה, פלוגה של האצ"ל ערכה בבוקר ה-19 לחודש התקפה על וילהלמה.
ההתקפה נכשלה ולאצ"ל היו שלושה הרוגים, אך נראה כי תגבורות ערביות אכן הוחשו מכיוון לוד ורמלה לווילהלמה.
כוח בגודל פלוגה, בערך, תקף את סכנת פאנוס, הסמוכה לצומת, והשתלט על מספר בתים בשכונה.
התקפת נגד ערבית אילצה את הכוח לסגת, תוך שהוא סובל מספר הרוגים.
פלוגה נוספת תקפה את צומת המסילה עצמו.
מחלקה אחת התקדמה מזרחה, מכיוון מסילת הברזל, ויתר הכוח התקדם צפונה, מכיוון הכביש.
ההתקפה, אשר החלה ממש עם הזריחה, נכשלה תוך שהאצ"ל סופג אבדות כבדות.
חלק ניכר מן האבדות גרם משוריין ערבי אשר הוחש לעזרת הערבים הלוחמים בצומת.
כוחות האצ"ל נסוגו ללא סדר מן המקום, וגם בנסיגתם ספגו אש אשר גרמה לאבדות נוספות.
לאצ"ל היו 13 הרוגים בקרבות אותו יום.
עם סיום קרב צומת המסילה, כוחותיו פסקו לתקוף, במגמה לכבוש, בין אם ברמלה, בין אם בסמוך אליה, אך נשארו באותה גזרה.
בסוף חודש מאי עזב עמיחי פגלין ובמקומו נתמנה כמפקד הכוחות ברמלה סגנו, יצחק סגל.
ב-1 ביוני שלח הלגיון הערבי פלוגה מקובצת, כולל מחלקת שריוניות, בפיקוד הבריטי נייג'ל ברומג' (Bromage, 2013-1927), ללוד ולרמלה.
פלוגה זו, אשר תוגברה בלוחמים ערבים בלתי סדירים, תקפה בו ביום את בית הספר לקצינים, אשר מגיניו הופתעו לחלוטין.
להפתעה נוספה העובדה שההתקפה אירעה בדיוק בעת חילופי המשמרות במקום, כאשר המחלקה המוחלפת הייתה כבר מוכנה לתזוזה, אך בטרם הגיעה המחלקה המחליפה.
המגינים, כמו גם חיילי המחלקה המחליפה אשר קרבו באותה העת למקום, היו כמעט חסרי אונים אל מול השריוניות של הלגיון, בהיעדר נשק נ"ט.
אלה גם אלה נסוגו בבהלה או שנפלו בקרב.
גם תגבורת שנשלחה ממחנה באר יעקב נאלצה לסגת.
באותו יום נפלו 12 לוחמים של האצ"ל.
זמן קצר לאחר כיבוש המקום, נסוג ממנו הלגיון, וכוח אצ"ל כבש אותו חזרה למחרת.
גוויות ההרוגים נמצאו במקום עם סימני התעללות.
בהמשך, גם האצ"ל עזב את בית הספר לקצינים, וקבע את עמדותיו מזרחה לבאר יעקב.
ב-1 ביוני נחתם הסכם בין ראשי 'ההגנה', שהפכה זה עתה לצה"ל, ובין ראשי האצ"ל, בדבר שילוב חיילי האצ"ל בצה"ל.
חיילי אצ"ל, גם מגזרת רמלה, הועברו בהדרגה לגדודי האצ"ל בצה"ל: גדוד 57 וגדוד 35.
כוחות האצ"ל שנותרו בגזרת רמלה ערכו סיורים ופשיטות עד לתחילת ההפוגה הראשונה, ונשארו במקום עד לאירועי אלטלנה.
באותם אירועים נהרו חיילי אצ"ל, מבין אלה שחנו בבאר יעקב, למוקד האירועים בחוף תל אביב.
לאחר מכן, ועקב כך, הם פוזרו ביחידות צה"ל השונות.
ארגון האצ"ל איבד 53 מלוחמיו אשר נהרגו באותם קרבות.
כיוון שבמהלכם נותר שדה הקרב לא פעם בידי הערבים, למעלה מ-20 בין ההרוגים נחשבו לנעדרים.
רובם נמצאו והובאו לקבורה שנים אחדות לאחר מלחמת העצמאות, אך שלושה מביניהם נמצאו וזוהו רק בתחילת שנות ה-2000. לזכר הרוגי האצ"ל בקרב הוקמה בתחילת שנות התשעים אנדרטת האצ"ל ברמלה.
בסופו של דבר רמלה נכבשה על ידי צה"ל בחודש יולי 1948, במסגרת מבצע דני.
קרבונמיס (שם מדעי: Carbonemys; מילולית: "צב ביצות הפחם") הוא סוג נכחד של צב מים מתוקים ענקי ממשפחת הפודוקנמיים אשר התקיים מתחילת עידן הקנוזואיקון בתקופת הפלאוגן שלפני 60-58 מיליון שנה.
המאובנים שלו התגלו בתצורות צרג'ון שבצפון קולומביה.
המאובנים שלו התגלו ב-2005 ונחקרו ב-2012.
צב זה שהיה קרוב משפחתו של גדול צבי המים, הסטופנדמיס והוא היה לפי מדידות בעל שריון עצום באורך 1.72 מ' ואורך כולל של 2.5 מטר, קרוב לצב ים גילדי מודרני, מה שהופך אותו לאחד מגדולי הצבים.
הוא היה בעל חוטם ארוך ומלתעות חזקות מאוד שיכלו למחוץ תנין אך היו חסרות שיניים.
לצידו חיו מיני זוחלים גדולים כמו תנינים קדומים כמו הארכרונטיסוכוס (Acherontisuchus) והנחש הגדול ביותר בעולם, הטיטאנובואה.
צב זה כנראה היה שחיין מוצלח אך יצור מגושם ביבשה.
הוא ניזון כנראה הן מיצורים קטנים יותר והן מצמחייה.
הוא נכחד עם התייבשות הביצות הטרופיות בהם חי.
קרבות חרקים הוא סוג של ענף ספורט, במסגרתו משסים חרקים זה בזה.
סוגים שונים של קרבות חרקים מוגדרים כספורט רשמי באזורים מסוימים בסין, יפן, וייטנאם ותאילנד.
לרוב, הקרבות כוללים אלמנט של הימורים.
לקרבות חרקים היסטוריה ארוכה, לדוגמה לקרב צרצרים מסורת סינית מימי שושלת טאנג (907-618).
קרבות צרצרים היו במקור תחביב של הקיסרים, אך בתקופה מאוחרת יותר הפכו לתחביב של פשוטי העם.
כיום לקרבות חרקים יש קהילת מעריצים הצופה בהם בצורה מקוונת.
אחת הסדרות הבולטות היא "קרבות חרקים יפניים" (世界最強虫王決定戦) הכוללת 58 חלקים של קרבות בהשתתפות חרקים שונים, עכבישנים ויצורים נוספים הנלחמים זה בזה עד מוות בזירת פלסטיק קטנה.
בכל קרב משתתפים שני חרקים ולרוב הוא מסתיים כאשר אחד הורג את משנהו.
במקרים מסוימים הקרבות מסתיימים בתיקו אם אף אחד לא מצליח להרוג את השני.
קרבונרה (באיטלקית: La pasta alla carbonara) היא תבשיל פסטה איטלקי, שמקורו ברומא העשוי מביצים, גבינה קשה, בשר חזיר משומר במלח ופלפל שחור.