tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-10 ביוני 2018 הודיעה רשות המיסים על מתן פיצויים למי שעיסוקו בענף המלונאות ויחידות אירוח, בשל נזק עקיף בגין ביטולי הזמנות בתקופה 29 במאי 2018 עד 2 ביוני 2018.
הממשלה נמנעה במשך כל התקופה מהכרזה על מצב מיוחד בעורף והכרזה על יישובים כיישובי ספר, צעדים שהיו מאפשרים מתן פיצוי נרחב יותר לתושבים הנפגעים, כגון פיצוי על אובדן ימי עבודה.
בדצמבר 2018 אישרה ועדת הכספים תקנות למתן פיצוי בשל נזק עקיף כגון אובדן שעות עבודה.
ההסברה והמערכה התקשורתית בעת העימותים
סיקור העימותים באמצעי התקשורת בעולם כלל ביקורת על ישראל, שהגיעה לשיאה ב־14 במאי, בעקבות הריגתם של יותר מ־60 פלסטינים.
גם מדינות אחדות מתחו ביקורת על ישראל, ובלטו בכך טורקיה ודרום אפריקה, שהחזירו את שגריריהן מישראל.
ארגוני זכויות אדם ישראליים ובין-לאומיים, כולל בצלם, Human Rights Watch, ואמנסטי אינטרנשיונל, גינו את ישראל על הרג הפלסטינים.
תוצאות אלה הובילו לביקורת על יעילות ההסברה הישראלית.
ב-28 בפברואר 2019 ועדת החקירה של מועצת זכויות האדם של האו"ם פרסמה את ממצאיה לפיה 183 פלסטינים נהרגו באירועים ממרץ עד דצמבר 2018, בהם 35 ילדים, אישה, שני עיתונאים ושלושה פרמדיקים.
על פי חברת הוועדה שרה חוסיין, ירו חיילי צה"ל בכוונה בילדים ועיתונאים.
מסקנות הדו"ח הן כי ייתכן ופעולות צה"ל מהוות פשעי מלחמה, ואף פשעים כנגד האנושות.
בנימין נתניהו דחה את הדו"ח על הסף ואמר כי הוא צבוע ושקרי.
השליח האמריקאי למזרח התיכון, ג'ייסון גרינבלט, דחה את הדו"ח, גינה את מועצת זכויות האדם והטיל על חמאס את האחריות לאלימות בגבול.
המוזאון הפתוח של בליסטס היל , הנקרא גם העיירה הוויקטוריאנית של בליסטס היל (Blists Hill Victorian Town), נמצא בעיירה מָדֶלֶי (Madeley) במחוז שרופשייר שבאזור מערב המידלנדס במערב אנגליה.
המוזיאון הוא חלק מאתר המורשת העולמית "עמק איירונברידג'".
בליסטס היל הייתה אזור תעשייתי עשיר.
היו שם מכרות פחם, ברזל וחרסית.
תנורי רם, ומפעלים לייצור לבנים ואריחים דקורטיביים.
האזור קושר לנהר סוורן באמצעות תעלת שרופשייר שהסתימה ב"פוניקולר הדוברות" (The Hay Inclined Plane) - מערכת שאפשרה להעלות ולהוריד את דוברות הפחם בהפרש הגבהים של 63 מטר שבין התעלה לנהר.
המוזיאון, שנפתח ב-1973, משחזר את המראות, הצלילים והריחות של עיר ויקטוריאנית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. רוב המבנים במוזיאון נמצאים במקומם המקורי, אולם מספר מבנים ייחודיים הועברו אליו ממקומות אחרים באזור.
ב-1985 הוסרטה במוזיאון הסדרה The Mark of the Rani של דוקטור הו.
זהו אחד מהמוזיאונים המנוהלים על ידי קרן מוזיאוני איירונברידג'.
זהו שחזור של רובע בעיר תעשייתית אנגלית בחילופי המאות ה-19 וה-20. לצורך השחזור הועתקו למקום מבנים ומתקנים מיישובים בסביבה.
המתקנים מופעלים על ידי אנשים בתלבושות של התקופה.
בנק שבו גם ניתן לרכוש "כסף ויקטוריאני" לשימוש בחנויות של הרובע.
סניף דואר הכולל גם מוזיאון של ההיסטוריה של הדואר באנגליה עם תצוגות אינטראקטיביות.
מאפיה, חנות מכולת, חנות ממתקים, חנות כלי בית, צלם ועוד.
בכל אלו אפשר לרכוש מוצרים תקופתיים.
הרובע התעשייתי כולל בחלקו מתקנים שפעלו במקום כבר במאה ה-18 ביניהם תעלת שרופשייר, "פוניקולר הדוברות", התנור הרם.
מתקנים אחרים הועתקו ממקומות אחרים באזור.
ביניהם: בית יציקה, מבנה העל של פיר של מכרה, מפעל ללבנים ורעפים, פחח, נפח, מנעולן,
המוזיאון הוא חלק מאתר המורשת העולמית התרבותי של עמק איירונברידג, שהוכרז על ידי אונסק"ו בשנת 1986.
מתוך ההכרזה: "איירונברידג ידועה בעולם כסמל של המהפכה התעשייתית.
גשר הברזל על נהר הסוורן היה גשר הברזל הראשון בעולם והייתה לו השפעה רבה להתפתחות בתחומי הטכנולוגיה והארכיטקטורה.
מדרום לעיירה מָדֶלֶי נמצא מוזיאון פתוח גדול שבו נמצאים שרידים של תנורי רם, ומפעלים לייצור לבנים ואריחים דקורטיביים.
הסכסוך הרוסי–צ'צ'ני הוא סכסוך בן מאות שנים, לעיתים מזוין, בין רוסיה לבין בני הלאום הצ'צ'ני וכוחות אסלאמיסטים.
פעולות האיבה בין העמים החלו עוד בשנת 1763, אך במידה ניכרת יותר ובאופן אלים יותר זהו סכסוך שהסלים בעיקר לאחר התפרקות ברית המועצות ובפועל נהוג להתייחס לעימות הרוסי-צ'צ'ני לסכסוך שפרץ בין רוסיה לצ'צ'ניה, בדצמבר 1994.
בתגובה, הם גורשו בהמוניהם אל מרכז אסיה, שם אולצו לחיות עד 1957.
העימות האחרון בין הצ'צ'נים לממשלה הרוסית התקיים בשנות התשעים של המאה העשרים.
כאשר ברית המועצות התפוררה, הבדלנים הצ'צ'נים הכריזו על עצמאותם בשנת 1991. בשלהי 1994 פרצה מלחמת צ'צ'ניה הראשונה ולאחר שנתיים של לחימה, הכוחות הרוסים נסוגו מהאזור.
בשנת 1999, הלחימה התחדשה ושנה לאחר מכן כוחות הביטחון של רוסיה ביססו את שליטתם על צ'צ'ניה ומאז בין העמים שורר עימות בעצימות נמוכה יחסית.
בדצמבר 2017 שירות הביטחון הפדרלי הכריז על חיסול המחתרת הצ'צ'נית וסיום המבצע למלחמה בטרור בצפון הקווקז.
צפון הקווקז הוא אזור הררי הכולל את צ'צ'ניה משתרע סמוך לנתיבי סחר חשובים בין רוסיה למזרח התיכון, שליטה אשר הועברה מיד ליד לאורך אלפי שנים.
רוסיה נכנסה לאזור לאחר שהצאר איוואן האיום כבש את השטחים של אורדת הזהב בחאנות של קאזאן ואסטרחן בשנת 1556, אז התחיל מאבק ארוך על השליטה בצפון הקווקז בין רוסיה לפרס, האימפריה העות'מאנית וחאנות קרים.
מחלוקות פנימיות מנעו מרוסיה מלבסס ביעילות את כוחה באזור עד המאה ה-18; עם זאת, נרקמה ברית בין הרוסים לקוזאקים, שהחלו להתיישב בצפון הקווקז ועוררו מתיחות ועימותים עם הצ'צ'נים, אשר בשלב זה הושפעו לרעה מהשינויים באזור.
ב-1774, רוסיה השתלטה על חלקו הצפוני של חבל אוסטיה, ועל המסלול בעל החשיבות האסטרטגית, מעבר דריאל, שנכבש מידי העות'מאנים.
כמה שנים מאוחר יותר, בשנת 1783, רוסיה חתמה על הסכם גאורגייבסק עם גאורגיה, מה שהפך את גאורגיה — מובלעת נוצרית מוקפת במדינות מוסלמיות עוינות — לפרוטקטורט רוסי.
כדי למלא את התחייבויותיה לפי האמנה, יקטרינה הגדולה, קיסרית רוסיה, החלה בבניית הדרך הצבאית הגאורגית דרך מעבר דריאל, יחד עם סדרה של מבצרים צבאיים כדי להגן על הדרך.
פעילויות אלה, עם זאת, הרגיזו את הצ'צ'נים, שראו במבצרים כהסגת גבול על השטחים המסורתיים שלהם וכאיום פוטנציאלי.
בסביבות הזמן הזה, השייח' מנצור, האימאם הצ'צ'ני, החל להטיף לגרסה טהורה יותר של האסלאם ועודד את עמי צפון הקווקז להתאחד תחת דגל האסלאם על מנת להגן על עצמם מפני איומים מבחוץ.
פעילותו נתפסה על ידי הרוסים כאיום על האינטרסים שלהם באזור ובשנת 1785, נשלח כוח מזוין ללכוד אותו.
משלא הצליחו לעשות כן, הכוח שרף את כפר הולדתו של השייח', אבל הכוח נפל למארב על ידי חסידיו של מנסור וכך החל העימות המזוין הראשון אי-פעם בין הצ'צ'נים לרוסים.
המלחמה נמשכה מספר שנים, כשמנסור מנהל טקטיקות גרילה והרוסים כצעד ענישה מבצעים פשיטות על הכפרים הצ'צ'נים, עד ללכידתו של מנסור בשנת 1791. מנסור מת בשבי ב-1794.
בשנת 1801, רוסיה סיפחה רשמית את גאורגיה תוך העמקת מחויבותה על האזור.
בשנים שלאחר מכן, הלך וגדל מספר הפשיטות והמארבים שניהלו הלוחמים הצ'צ'נים על הכוחות הרוסים שנעו דרך הקווקז.
כתגובת נגד, מנהיגי רוסיה החלו לשקול צעדים דרסטיים יותר.
אלה נדחו עם זאת בעקבות פלישת נפוליאון בשנת 1812 ופרוץ מלחמת רוסיה-צרפת.
אחרי שרוסיה הביסה את נפוליאון, הצאר אלכסנדר הראשון הפנה את תשומת הלב שלו פעם נוספת אל צפון הקווקז, כשהוא ממנה את אחד הגנרלים המפורסמים שלו, אלכסיי פטרוביץ' ירמולוב, למשימת השלטת הסדר באזור.
בשנת 1817, כוחות רוסיים תחת פיקודו של ירמולוב יצאו לכבוש את הקווקז.
טקטיקות הלחימה האלימות של ירמולוב, אשר כללו לוחמה כלכלית, ענישה קולקטיבית והגלייה בכפייה, התגלו בתחילה כמוצלחים, אבל הוגדרו כלא מועילים לאחר שהם למעשה סיימו את ההשפעה הרוסית על החברה והתרבות הצ'צ'נית והאיבה בין העמים נמשכה.
ירמולוב לא שוחרר מתפקידו עד 1827.
נקודת מפנה בסכסוך סומן בשנת 1828, כאשר צמחה תנועת המורידיזם, שהובלה על ידי האימאם שאמיל.
בשנת 1834 הוא איחד את עמי צפון הקווקז תחת שלטון האסלאם והכריז "מלחמת קודש" על רוסיה.
בשנת 1845 כוחותיו של שאמיל הוקפו לאחר שהרגו אלפי חיילים רוסים וכמה גנרלים בדארגו ואילצו אותם לסגת.
במהלך מלחמת קרים של 1853–1856, הצ'צ'נים תמכו באימפריה העות'מאנית נגד רוסיה.
עם זאת, סכסוכי שבט פנימיים החלישו את שאמיל שנלכד ב-1859. המלחמה באופן רשמי הסתיימה בשנת 1862 כאשר רוסיה הבטיחה אוטונומיה לצ'צ'ניה ולקבוצות אתניות נוספות בקווקז.
עם זאת, צ'צ'ניה והאזור שמסביב, כולל צפון דאגסטן, שולבו לתוך רוסיה כמחוז טרק.
אחרי המהפכה הרוסית, אנשי ההר של צפון הקווקז הקימו את הרפובליקה ההררית של צפון הקווקז.
שהתקיימה עד 1921, כאשר הם נאלצו לקבל את השלטון הסובייטי.
יוסיף סטלין באופן אישי, ניהל משא ומתן עם מנהיגי הקווקז בשנת 1921, כשהוא מבטיח אוטונומיה רחבה בתוך המדינה הסובייטית.
הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית האוטונומית ההררית נוצרה באותה שנה, אבל התקיימה רק עד 1924 כאשר היא בוטלה ובמקומה שש רפובליקות נוצרו.
הרפובליקה האינגוש-צ'צ'נית האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית הוקמה ב-1934. עימותים בין הצ'צ'נים לבין הממשלה הסובייטית התעוררו בסוף שנות העשרים של המאה העשרים במהלך הקולקטיביזציה.
העימות נחלש לקראת אמצע שנות השלושים של המאה העשרים, לאחר שהמנהיגים המקומיים נעצרו או נהרגו.
גרמניה הנאצית פלשה לברית-המועצות ביוני 1941. על פי מקורות סובייטים, הצ'צ'נים הצטרפו לוורמאכט, למרות שטענה זו שנויה במחלוקת, בשל חוסר בראיות של ממש.
עד ינואר 1943, החלה הנסיגה הגרמנית, כאשר השלטון הסובייטי החל לדון בגירושם של הצ'צ'נים והאינגושטים הרחק מצפון הקווקז.
בפברואר 1944, תחת פיקודו הישיר של לברנטי בריה, כמעט חצי מיליון צ'צ'נים ואינגושטים הוצאו מבתיהם בכוח ונשלחו להתיישב במרכז אסיה.
הם הוכנסו בכפייה למחנות בקזחסטן וקירגיזסטן.
לאחר מותו של סטלין בשנת 1953, ניקיטה חרושצ'וב שעלה לשלטון, גינה את מעשי קודמו.
ב-1957, הצ'צ'נים הורשו לחזור לבתיהם.
הרפובליקה האינגוש-צ'צ'נית האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית חודשה.
בשנת 1958, פרץ עימות בין מלח רוסי ולצעיר אינגושטי על בחורה, כאשר הרוסי נפגע אנושות.
האירוע הידרדר במהירות למהומות אתניות, כאשר המון סלאבי תקף את הצ'צ'נים והאינגושטים ובזזו רכוש ברחבי האזור במשך 4 ימים.
העימותים האתניים נמשכו לאורך כל שנות הששים של המאה העשרים ובשנת 1965 נמסר על 16 עימותים שהביאו לפציעתם קשה של 185 איש, 19 מהן פציעות קטלניות.
בשלהי 1960, העימות האזורי נרגע והעימות הצ'צ'ני–רוסי הגיע לנקודת הרתיחה הנמוכה ביותר.
ב-1991, צ'צ'ניה הכריזה על עצמאות והוקמה הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה.
על פי מקורות מסוימים, מ-1991 עד 1994, עשרות אלפי אנשים שאינם צ'צ'נים (בעיקר רוסים, אוקראינים וארמנים) עזבו את הרפובליקה ודווח על אלימות ואפליה נגד האוכלוסייה הלא-צ'צ'נית.
מקורות אחרים לא זיהו את עזיבת הסלאבים כגורם משמעותי לאירועי התקופה ורבים מייחסים את ההידרדרות בצ'צ'ניה, במדיניותו האגרסיבית של נשיא צ'צ'ניה דאז, ז'וחאר דודייב, ומדיניותו של נשיא רוסיה, בוריס ילצין.
כוחות הצבא הרוסי נכנסו לגרוזני ב-1994, אבל לאחר שנתיים של לחימה אינטנסיבית, הכוחות הרוסים בסופו של דבר נסוגו מצ'צ'ניה בעקבות החתימה על הסכם חסביוראט.
צ'צ'ניה שמרה דה פקטו על עצמאותה עד מלחמת צ'צ'ניה השנייה שפרצה ב-1999.
בשנת 1999, כוחות הממשלה הרוסית פתחו במבצע למלחמה בטרור בצ'צ'ניה, בתגובה לפלישת כוחות אסלאמיסטיים צ'צ'נים לדאגסטן.
עד תחילת שנות ה-2000 רוסיה השמידה כמעט כליל את העיר גרוזני ולא הצליחה להשתלט על צ'צ'ניה עד לשנת 2009. לדברי נורמן ניימארק, "ישנן ראיות רציניות לכך שהממשלה הרוסית פיתחה תוכניות לגרש את הצ'צ'נים שוב באמצע שנות ה-1990, אם הם היו מפסידים במלחמה."
מאז סוף מלחמת צ'צ'ניה השנייה במאי 2009, נמשכת לחימה בעצימות נמוכה, במיוחד בצ'צ'ניה, אינגושטיה ודאגסטן.
בינואר 2021 חוסל מנהיגה, אסלן ביוטוקאייב.
קשה לאמוד את כמות נפגעי הסכסוך הזה בשל חוסר ברשומות וכן בשל אורך העימות רב-השנים.
מקור אחד מציין כי לפחות 60,000 צ'צ'נים נהרגו במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה והשנייה בשנים 1990–2000 לבד.
העימותים במפרץ הפרסי (מכונה גם העימות האיראני-אמריקני והמשבר במפרץ) הוא התעצמות המתחים הצבאיים בין איראן לארצות הברית באזור המפרץ הפרסי שהחלה ב-5 במאי 2019.
ארצות הברית החלה בבניית נוכחותה הצבאית באזור, כדי להרתיע את איראן ובעלות בריתה מפני תקיפת כוחות ואינטרסים אמריקנים במפרץ הפרסי ובעיראק.
זאת בעקבות החרפה נוספת ביחסי איראן–ארצות הברית בעידן ממשל נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, שכללה את נסיגת ארצות הברית מהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית (JCPOA), הטלת סנקציות חדשות נגד איראן, וסיווג משמרות המהפכה האסלאמית כארגון טרור.
בתגובה, סיווגה איראן את פיקוד המרכז האמריקאי כארגון טרור.
מספר אוניות סוחר במפרץ הפרסי נפגעו בשתי תקריות בחודשים מאי ויוני 2019. מדינות המערב האשימו את איראן, ואילו איראן הכחישה את המעורבות.
ביוני 2019 הפילה איראן כלי טיס בלתי מאויש אמריקאי RQ-4A שטס מעל המים האיראניים, מה שהגביר את המתיחות.
באותו חודש נתפסה מכלית נפט איראנית על ידי הממלכה המאוחדת במצר גיברלטר בטענה שהיא מעבירה נפט לסוריה, בניגוד לסנקציות של האיחוד האירופי.
בהמשך תפסה איראן מכלית נפט בריטית במפרץ הפרסי.
איראן והממלכה המאוחדת שחררו מאוחר יותר את המכליות.
בינתיים, ארצות הברית הקימה את המבנה לביטחון ימי בין־לאומי (IMSC), שנועד להגדיל את "המעקב והביטחון הכללי בדרכי מים מרכזיות במזרח התיכון", כך לדברי סגן מזכיר ההגנה האמריקני, מייקל מלרוי.
כעבור כמה ימים הרגה ארצות הברית בתקיפה אווירית את קאסם סולימאני, מפקד כוח קודס של משמרות המהפכה, ואת אבו מהדי אל-מוהנדס, מפקד מיליציה עיראקית.
כתוצאה מכך התחייב המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי לנקום בכוחות האמריקאים.
ארצות הברית פרסה כמעט 4,000 חיילים בתגובה למתיחות, וישראל העלתה את רמת הכוננות שלה.
ב־5 בינואר 2020, איראן הכריזה על ביטול התחייבויותיה בעסקת הגרעין ועל העשרת אורניום ללא הגבלה והפרלמנט העיראקי קיבל החלטה לגירוש כל הכוחות הזרים משטחה.
ארצות הברית ואיראן כמעט נכנסו לסכסוך גלוי ב־8 בינואר 2020, כאשר משמרות המהפכה ירו טילי קרקע-קרקע נגד שני בסיסים צבאיים עיראקיים ששיכנו חיילים אמריקאים, כנקמה על הריגתו של סולימאני, עימות נדיר ישיר בין איראן לארצות הברית, שהיה האירוע הכי קרוב לסף של מלחמה בין שתי המדינות מזה עשורים.
לאחר שאישר שלא היו נפגעים במתקפה, צמצם ממשל טראמפ את המתחים, בכך ששלל תגובה צבאית ישירה אך הודיע על סנקציות חדשות.
ב-11 בינואר 2020 הודתה איראן שמטוס נוסעים אוקראיני, שהתרסק שלושה ימים קודם לכן, זמן קצר לאחר שהמריא מטהראן, הופל בטיל קרקע-אוויר איראני שנורה בטעות מחמת המתיחות שגרם העימות.
ב-9 בפברואר 2020, במהלך סיורים ימיים שגרתיים, כוחות ארצות הברית אסרו ותפסו משלוח נשק מתוצרת איראן על גבי דאווה בים הערבי, שכביכול היה בדרך לספק למורדים החות'ים בתימן.
על פי ארצות הברית, המשלוח כלל 358 רכיבי נשק, כולל 150 טילים נגד טנקים של דחלאוויה, שלושה סמ"קים מתוצרת איראן, היקפי נשק הדמיה תרמית ורכיבים נוספים לכלי טיס או שטח בלתי מאוישים, כגון סירות פצצה ונשק מל"טים.
ב-10 בפברואר אישר הפנטגון כי יותר ממאה אנשי שירות אמריקאים נפצעו מהתקפות הטילים הבליסטיים של המיליציות האיראניות בעיראק, כאשר 109 אנשים אובחנו עם פגיעות מוח טראומטיות.
ב-11 במרץ, יום הולדתו של קאסם סולימאני, תקפו 15 רקטות קטיושה את מחנה טאג'י בעיראק, והרגו שני חיילים אמריקאים וחייל בריטי אחד מחיל הרפואה של הצבא המלכותי.
הפיגוע הותיר 12 חיילים, קבלנים ואנשי קואליציה אמריקאים נוספים (כולל חייל פולני) פצועים, חמישה באורח אנוש.
ב-13 במרץ לאחר חצות, לאחר פעולת תגמול קודמת, ארצות הברית השיקה תקיפות אוויריות נגד גדודי חזבאללה בכרבלא ובבאבל ליד שדה התעופה הבינלאומי קרבאלה; לפי הדיווחים, התקיפות הרגו לפחות שלושה חיילים עיראקים, שני שוטרים ואזרח אחד.
11 חיילים עיראקים נפצעו וכן חמישה לוחמי אל-חשד א-שעבי.
ב-14 במרץ, לפני השעה 11:00 בבוקר, תקפה רקטה נוספת במחנה טאג'י; יותר מ-24 רקטות בקוטר 107 מ"מ פגעו במתחם הקואליציה ובמתקן ההגנה האווירי העיראקי שם, ופצעו שלושה חיילי קואליציה ושני חיילים עיראקיים.
כוחות עיראק מצאו לאחר מכן שבעה משגרי רקטות קטיושה עם 25 רקטות חמושות אך לא שוגרו בקרבת מקום.
ב-15 בפברואר 2021. במהלך מתקפה על הכוחות האמריקאים בארביל נורו רקטות רבות לעבר כורדיסטן העיראקית.
התקיפה החלה באזור 21:30 (שעון מקומי), אז נורו כ-14 רקטות מאזור דרום ארביל לעבר הבסיס של כוח המשימה המשותף המשולב - מבצע נחישות טבועה שנמצא בסמוך לנמל התעופה הבינלאומי של ארביל , רקטות אחרות שנורו נפלו באזורי מגורים ובסמוך למתקנים אזרחיים.
כ-2 בני אדם נהרגו בתקיפה וכ-13 נוספים נפצעו.
בעקבות התקיפה הודיעה נאט"ו כי היא תגדיל את כוחותיה בעיראק מ-500 ל-4,000 אנשים.
שבוע לאחר מכן, ב־25 בפברואר, התקיפו אווירית הכוחות האמריקאים מספר אתרים ששימשו מיליציות פרו-איראניות במזרח סוריה וזאת בתגובה למתקפת הטילים בארביל.
למעשה, תקיפה זו הייתה המבצע הצבאי הראשון הפומבי שבוצע תחת ממשלו של נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן שנכנס לתפקידו כחודש לפני האירוע.
קצת יותר משבוע לאחר התקיפה דווח בוול סטריט ג'ורנל כי הייתה אמורה להתבצע תקיפה ביעד נוסף, אך זו בוטלה בהוראת הנשיא ביידן לאחר שאישה ומספר ילדים נראו בחצר של אחד האתרים.
ביוני 2021 פורסם כי ארצות הברית וישראל קיימו סדרת שיחות ביטחוניות על שיתוף פעולה נגד הפעלת ויצירת מזל"טים, טילי שיוט והטילים המדויקים אותם מעבירה איראן למיליציות שיעיות ולארגוני טרור באזור סוריה ועיראק.
עוד באותו החודש הודיעה מחלקת ההגנה האמריקאית כי הצבא האמריקאי תקף אווירית מתקנים מבצעיים ומתקני אחסון נשק מיליציה פרו-איראנית בגבול עיראק-סוריה.
זאת, בתגובה לתקיפות שבוצעו על ידי כלי טיס בלתי מאוישים של מיליציה פרו-איראנית נגד כוחות אמריקנים ומתקנים של ארצות הברית בעיראק.
על פי דיווחים בכלי תקשורת ערביים מהאזור, כי 5 פעילי מיליציות נהרגו בתקיפה.
העילית הוא ספר בסוגת הרומן רומנטי, המהווה כרך שני מתוך סדרה של שישה מאת הסופרת קיארה קאס.
הספר תורגם מאנגלית לעברית על ידי נעה בן פורת, והודפס בהוצאת ידיעות ספרים בתל אביב בינואר 2016, ארבעה חודשים בלבד לאחר שפורסם התרגום העברי לכרך הראשון בסדרה "המועמדת".
תחרות "הבחירה" נמשכת וכעת מלבד אמריקה נשארו רק עוד חמש בנות.
נוסף לכל הלחצים והלימודים המהווים על הבנות נטל, הן צריכות להתמודד גם עם המתחים הפנימיים ביניהן כאשר הנסיך מקסון מחזק עם כל אחת מהן קשר רומנטי שעליו הן מנסות לשמור בסוד מצד אחד, ומצד שני כמהות לשתף ולהתרברב בפני אויבותיהן לתחרות.
אמריקה עצמה נקרעת בין רגשותיה המתפתחים למקסון ובין אספן, אהוב נעוריה שאותו נטשה כשנרשמה והתקבלה לתחרות, והתגלה לה כשומר סף בארמון.
אספן שומר לעיתים קרובות על דלת חדרה ובכך מצליח להגניב רגעי אהבה חטופים עם אמריקה, מה שמבלבל אותה אפילו יותר.
כחלק מהקשר המתפתח עם מקסון, אמריקה נחשפת ליומניו האישיים של גרגורי איליאה, מייסד המדינה כפי שהיא כיום, ומופתעת לגלות בו גם צדדים פחות חיוביים משחשבה על מי שכולם תפסו כגיבור במשך שנים ארוכות.
בעקבות היומן, אמריקה מגלה על חג נסתר ששמו "ליל כל הקדושים" ובהתאם לתיאורו ביומן, מקסון עוזר לה לממש את החגיגות ועורך מסיבת תחפושות גדולה בארמון.
בוקר למחרת מתגלה דבר נורא שבעקבותיו כל חייה של אמריקה בארמון מתהפכים, והיא נאלצת בבת אחת לאבד את חברתה הטובה שהועפה מהתחרות.
המתמודדות נחשפות למטלות שאליהן יצטרכו להתרגל בארמון מלבד ההנאות והפינוקים שבחיי המלוכה.
לדוגמה, הבנות נחלקו לקבוצות ונדרשו לתכנן אירוע דיפלומטי שבו יתארחו אנשים ממדינות זרות.
האירוע שאמריקה מארגנת עם חברתה קריס לבני המלוכה האיטלקיים נוחל הצלחה גדולה וגורם לנסיכת איטליה, ניקולטה, לקשור קשר עם אמריקה שמצאה חן בעיניה בדעותיה ובאופייה.
גם מחוץ לארמון העניינים מתחממים, קבוצות המורדים מהצפון ומהדרום מחדשות את ההתקפות על הארמון ככל שהתחרות ממשיכה, דבר שמערער את ביטחונן של הבנות ביכולתן להשתלט על התפקיד המלכותי שיש בצידו גם סכנה גדולה לחייהן.
אמריקה אמנם לא נרתעת מההתקפות, אך בהמשך לאירוע שגרם לה לאבד את חברתה בתחרות, היא מתחילה לאבד אמון במעמד המלוכה כולו ובמקסון בפרט.
משימה נוספת של הבנות מטילה עליהן לערוך מצגת בשידור ה'ריפורט' (תוכנית טלוויזיה המוקרנת באופן שבועי ומפרטת את חדשות המדינה וכן עוקבת אחר תחרות "הבחירה" ומנגישה אותו לעם) ולפרט תוכנית פעולה לבעיה שקיימת במדינת איליאה.
אמריקה, כחלק מהצורך שלה להישאר נאמנה לעצמה ולדעותיה, עורכת מצגת חדשנית שמציעה לבטל את המעמדות כדי ליצור שוויון בעם.
הדבר מעורר סערה גדולה והמלך דורש ממקסון להעיף את אמריקה מהתחרות באופן מיידית, וכן מעניש אותו בעצמו הרחק מעיני הנוכחים.
באותו יום מתבצעת התקפה נוספת של המורדים שמובילה את אמריקה ומקסון לחדר ביטחון מבודד שם מגלים השניים על רגשותיהם החזקים וכן על סוד שמקסון הסתיר מפני כל העולם.
אמריקה סינגר - גיבורת הספר, מעמד 5 במקור, כעת משנותרה משש הבנות בתהליך "הבחירה" קפץ מעמדה ל-3. נערה בעלת שיער ג'ינג'י שאינה מפחדת להביע את דעתה ותחושותיה, גם כאשר אינן מקובלות, בעלת חוש צדק מפותח ורצון לשנות דברים שנעשים במדינתה.
אספן - אהוב נעוריה של אמריקה, מעמד 6 במקור, כעת משעבר להיות שומר בארמון קפץ מעמדו ל-2. אספן שבעבר היה מתבייש במעמדו, פורח תחת תפקידו החדש כשומר בארמון.
הוא משקיע רבות בפיתוח גופו ומקבל עליו בשמחה את תחומי האחריות שהתפקיד מחייב.
הוא לומד להשתמש בנשק והופך סמכותי ואחראי על כל סובביו.
מקסון - היורש היחיד לכתר, מעמד 1, מעמד המלוכה.
מקסון מתבגר במהלך "הבחירה", טועם טעמה של התאהבות ונשיקה ראשונה.
הוא עומד בלחצים רבים סביב הצורך לדלל את הבנות בתחרות מחד גיסא, והצורך להתמודד עם הציפיות הרבות של הוריו ושל אביו במיוחד בנטילת המושכות לגבי ניהול המדינה.
מארלי - חברתה הטובה של אמריקה בתחרות, מעמד 4 במקור, מעמדה קפץ ל-3 בעקבות הישארותה בתחרות.
החיבור בינה ובין אמריקה היה מיידי למדי ונוצר עם הגעתן לשדות התעופה, התבסס בין היתר על כך ששתיהן ממעמד נמוך.
קרטר - שומר בארמון, לאורך הספר התגלה כי הוא ומארלי מאוהבים מה שגרם להדחת שניהם מהארמון, לעונש הלקאה ולמעבר למעמד 8, הנמוך ביותר.
מאי - אחותה הקטנה של אמריקה, מעמד 5 של אנשי אמנויות שונים.
אף על פי שהייתה הכי קשורה אל אחותה אמריקה, היא הכי תומכת בה ומתרגשת לקראת צמצום תהליך "הבחירה" והעפלתה של אמריקה לשלבים גבוהים כל כך.
אן, מרי ולוסי - המשרתות של אמריקה בזמן "הבחירה", כולן מעמד 6 במקור.
נוצר קשר אישי וייחודי בין אמריקה ובין המשרתות שלה שמתבטא כאשר היא דואגת גם לחייהן בעת התקפה של המורדים.
לא היה נהוג לקחת את המשרתות לחדרי המיגון המפוארים של המעמדות הגבוהים יותר, אך אמריקה עשתה מה שהיא ראתה לנכון והדבר עורר כלפיה הערצה רבה בקרב המשרתים.
קריס - משתתפת בתחרות והבחורה החביבה על מקסון אחרי אמריקה, מעמד 3 במקור.
נערה נעימה, יפה ומלכותית אשר מנסה להתחבב על אמריקה אף על פי רגשותיה העזים למקסון והתחושה שהוא מאוהב באמריקה ולא בה.
לבסוף, בעקבות הריחוק בין אמריקה ובין מקסון על רקע של חוסר אמון, היא מצליחה לגרום לו להשיב לה אהבה בחזרה.
סלסט - משתתפת בתחרות והאויבת הראשית של אמריקה, מעמד 2 במקור, נערה יפה מאוד ומתנשאת, מנסה להפיל את שאר המתמודדות בדרכים זדוניות ומתנכלת במיוחד לאמריקה ולשאר המתמודדות מהמעמד הנמוך.
שאפתנית מאוד ומקווה לזכות ב"בחירה" כדי לשפר את מעמדה החברתי והאישי, ללא מחויבות אישית או אהבה כלפי מקסון.
למרות זאת, נראה שיחסיהם מתחממים והדבר מרגיז במיוחד את אמריקה שמתווכחת עם מקסון על כך שמשאיר אותה בתחרות למרות כל מעשיה המרושעים.
סילביה - המדריכה והמאמנת הראשית של בנות "הבחירה" בארמון.
אחראית ללמד אותן היסטוריה חשובה, דיפלומטיה, כללי נימוסים והליכות מרכזיות של הארמון.
המלכה אמברלי - מלכת איליאה, מעמד 4 במקור, כיום 1 מכיוון שהיא המלכה.
לאורך הספר מתברר כי ניסתה פעמים רבות להיכנס להיריון ללא הצלחה.
העיירה שלנו הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1940 בבימויו של סם ווד עם ויליאם הולדן ומרתה סקוט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה מאת תורנטון וילדר משנת 1938 שזיכה אותו בפרס פוליצר.
המחזה עבר מספר עיבודים לסרט טלוויזיה, לבלט ולאופרה.
וילדר השתתף בכתיבת התסריט והסכיס לדרישת המפיק סול לסר לשנות את הסוף ליותר אופטימי בכך שהגיבורה לא מתה אלא נשארת בחיים.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר - פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (מרתה סקוט), פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר (אהרן קופלנד) ופרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר.
כמו במחזה, יש כאן דמות של "מנהל במה" (Stage Manager) המספר לאורך הסרט על העיירה ואנשיה, אותו מגלם פרנק קרייבן , שהשתתף גם בכתיבת התסריט.
הסרט מתאר את החיים בעיירה קטנה בניו המפשייר בשנים 1901–1913.
העיירה Grover's Corners (שם פיקטיבי) נמצאת בניו המפשייר.
אין בה כל דבר מיוחד, 2,642 תושבים, רחוב ראשי, רופא, חלבן, מחלק עיתונים, כומר, קברן, מנצח מקהלת הכנסייה, רכלנית העיירה ועוד.
העלילה מתחילה ב-1901 ומתרכזת בשתי משפחות שגרות זו לצד זו.
משפחת גיבס - מר גיבס (תומאס מיצ'ל), גב' גיבס (פיי ביינטר) וילדיהם ג'ורג' (ויליאם הולדן) ואחותו הצעירה רבקה.
מר גיבס הוא רופא העיירה.
משפחת וב - מר וב (גאי קיבי), גב' וב (באולה בונדי) וילדיהם אמילי (מרתה סקוט) וואלי.
מר וב הוא בעל העיתון המקומי.
ג'ורג' ואמילי לומדים באותה כיתה ומתפתחת בינם אהבה שיודעת עליות ומורדות.
אמילי מאשימה את ג'ורג' שהוא שקוע כל הזמן בבייסבול ומזניח אותה.
ג'ורג' רוצה לעזוב את הבית וללמוד חקלאות כדי לרכוש לבסוף את החווה של דודו אבל כשהוא מתבונן באמילי העצובה הוא מודיע לה כי החליט להישאר בעיירה וללמוד חקלאות בדרך עצמאית.
1904 - חתונתם של ג'ורג' ואמילי נערכת בכנסייה.
לאחר החתונה רוכש ג'ורג' חווה בכסף שנתנה לו אמו שחסכה כל חייה 350 דולר כדי לראות פריז.
העלילה עוברת ל-1913. אמילי חולה מאוד בעת לידת בנה השני.
היא הוזה ובדמיונה היא רואה עצמה כבת 16, מבקרת בבית הקברות בעיירה וצופה על קברות האנשים שהכירה, נכנסת לביתה וצופה בהוריה ובאחיה החוגגים לה יום הולדת.
ג'ורג' נכנס לחדרה והיא פוקחת את עיניה ומחייכת בשמחה (בניגוד למחזה בו היא מתה).
העימות הוא ספרו של ניצול השואה יחיאל די-נור שנכתב תחת שם העט ק.
זהו הכרך החמישי בסדרת "סלמנדרה - כרוניקה של משפחה יהודית במאה העשרים", אשר עוסקת בנושא השואה.
הספר עוסק בהמשך חייו של הארי, לאחר עלייתו לארץ.
הוא מדבר על התמודדותו עם עברו, ועם הקונפליקט הערבי-יהודי.
הספר יצא לאור לראשונה בשם כחול מאפר בסוף 1966 בהוצאת עם עובד וזכה להוצאה מחודשת בשנת 1989 בשם החדש בידי הוצאת הקיבוץ המאוחד.
העימות במתחם שיח' טברסי היה עימות בין קבוצת באבים לבין כוחות השאה הקאג'ארי, שהתרחש בין ספטמבר 1848 למאי 1849 במתחם שייח' טברסי שנמצא במחוז מאזנדראן שבצפון איראן.
בחודשים אלה התבצרו הבאבים במתחם אחרי שנקלעו לעימותים עם תושבי האזור.
לאחר התבצרותם של הבאבים במקום, השאה נאסר אל-דין שלח כוחות על מנת להילחם בהם, והבאבים יצאו כמה פעמים לתקיפות פתע כנגדם, שהביאו לקורבנות בשני הצדדים.
לאחר מספר חודשים של מצור אזלה אספקת המזון של הבאבים, ולבסוף הם הסכימו להיכנע תמורת הבטחת כוחות השאה שלא לפגוע בהם.
בפועל לאחר שהבאבים נכנעו, כוחות השאה הרגו רבים מהם ואסרו את חלקם.
בעימות זה מתו שמונה מ"אותיות הח"י", כינוי ל-18 מאמיניו הראשונים של הבאב.
הבאבים והבהאים רואים חלק מהמתים בעימות כמרטירים.
ב-1844 עלי מוחמד שיראזי, סוחר צעיר מהעיר שיראז שבאיראן הכריז על עצמו כ"באב" – כלומר ה"שער" לאמאם הנסתר, הוא המהדי - הדמות המשיחית לה מצפים השיעים, והחל לאסוף סביבו מאמינים בתורתו.
פעולותיו של הבאב עוררו את זעמם של אנשי הדת השיעים ושל השלטונות, ובשנת 1847 הוא נכלא על ידי הרשויות בבית מאסר במאכוּ שבצפון מערב איראן.
לאחר כשנה הוא הועבר לבית מאסר אחר בצ'הריק ששוכנת באותו אזור.
לאחר שהתאספו סביב הבאב מאמינים, החלו להיווצר עימותים ביניהם לבין אנשי הדת השיעים ותומכיהם.
האירועים האלימים המשמעותיים הראשונים בין הבאבים לאנשי הדת השיעים התרחשו ב-1848 בעיר קזווין שבצפון איראן, כאשר מוחמד תקי בארע'אני, שהיה איש הדת הבכיר בעיר וגם דודה של טאהרה, שהייתה אחת מ"אותיות הח"י", היה אחראי למאסרו ועינויו של אחד מבכירי הבאבים בעיר.
לאחר מכן בארע'אני נרצח, ככל הנראה בידי כמה באבים, מה שהוביל למהומות בהן נבזזו בתיהם של באבים, וכמה באבים אף נרצחו.
בתקופה שלפני העימות בשייח' טברסי גברה המתיחות בין הבאבים לבין השלטונות ואנשי הדת השיעיים, כתוצאה ממספר גורמים.
ראשית, בתחילת שנת 1848 לקראת סוף תקופת שהותו במאכו, הבאב הפיץ מכתב בעזרת שליח, בו כבר טען שהוא עצמו המהדי והכריז על ביטול השריעה.
באפריל 1848, כשהובא להיחקר בפני אנשי דת ובפני נסיך קאג'ארי בעיר תבריז, הכריז הבאב שוב כי הוא המהדי, הפעם באופן פומבי.
ביוני של אותה שנה, בכינוס בכפר בדשת , הכריזו מאמיניו של הבאב גם הם על ביטול השריעה, דבר שפירושו המעשי הוא יציאה מהאסלאם.
צעדים אלה עוררו את זעמם הן של אנשי הדת השיעיים והן של השלטונות הקאג'אריים, והובילו להחרפת העימותים האלימים בין תומכיהם של אנשי הדת השיעים ובין הבאבים.
בנוסף, בספטמבר של אותה שנה מת השאה מוחמד, מה שהוביל לתקופה של חוסר יציבות באיראן.
בעקבות עימות בין מוסלמים לבאבים בעיר משהד ביולי 1848, מולא חוסיין בושרואי, אחד מ"אותיות הח"י" גורש מהעיר.
בעקבות זאת, בושרואי וכ-200 באבים אחרים, חלקם חמושים, יצאו מאזור ח'וראסאן בצעידה שלא ידוע בוודאות מה הייתה מטרתה, אך ישנן השערות לפיהן הצועדים התכוונו להגיע לצ'הריק ולשחרר את הבאב מכלאו, או להגיע לטהראן ולדרוש מהשאה את שחרורו.
לפי מפציעי השחר, ספר ההיסטוריה הבאבית-בהאית של נביל זרנדי, הצועדים נשאו דגל שחור, מה שמרמז למסורות אסלאמיות לפיהן הגעה של כוחות הנושאים דגלים שחורים מח'וראסאן מצביעה על בואו של המהדי.
לאחר כמה חודשים, בספטמבר, בושרואי והבאבים הגיעו לאזור מאזנדראן שבצפון איראן, שם נקלעו לעימות עם כפריים סמוך לעיר בארפורוש (כיום באבול).
עקב חוסר היציבות ששרר לאחר מותו של השאה, הבאבים גם סבלו מתקיפות נוספות על ידי כפריים ועל ידי שודדי דרכים.
הבאבים חיפשו מחסה מפני תקיפות אלה וב-21 בספטמבר התמקמו במתחם קברו של השייח' טברסי (מלומד שיעי פרסי בן המאה ה-12) שנמצא באזור.
הבאבים נשארו במתחם הקבר ובנו ביצורים מסביב לו מחשש שיותקפו.
בשלב זה הצטרפו לקבוצה המתבצרת באבים נוספים, בהם קודוס - אחד מהבולטים שב"אותיות הח"י", ולפי הערכות שונות מספרם הגיע לבין 500 ל-1,500. לעומת זאת, לפי הספר "מפציעי השחר", המתבצרים מנו 313 איש, כמספר הלוחמים שלפי מספר מסורות חדית' עתידים להילחם לצד המהדי.
מספר זה הוא גם הערך המספרי של המילה הערבית "ג'יש" (جيش) – שפירושה "צבא", בהתייחסות לצבאו של המהדי.
כאשר נודע לשאה החדש, נאסר אל-דין, על התבצרותם של הבאבים בקבר השייח' טברסי, ועל העימותים ביניהם לבין הכפריים באזור, הוא הורה למנהיגים מקומיים באזור לחסל את הבאבים המתבצרים.
מספר מנהיגים מקומיים הגיעו עם כוח שמנה כ-4,000 אנשים, אולם ב-22 בדצמבר הבאבים, להם הייתה תחמושת מועטה בלבד עד אז, הצליחו להפתיע אותם בתקיפת פתע, הרגו כמה מהם ולקחו מהם תחמושת רבה.
לאחר תבוסה זו, השאה הורה לדודו, הנסיך מהדי קולי מירזא, שמונה למושל מחוז מאזנדראן, לחסל את הבאבים, בהדגישו שהבאביות היא כפירה שיש להשמידה.
בינואר 1849 המושל הגיע עם כוחותיו, אך המתין לתגבורת נוספת.
לבאבים נודע על כך שהוא ממתין לתגבורת ובליל ה-24 בינואר הם תקפו את כוחותיו בהפתעה והביסו אותם.
שלושה ימים לאחר מכן, הגיעה התגבורת והתרחש קרב נוסף בין הבאבים לכוחותיו של השאה, בו נהרגו רבים משני הצדדים, כשמצד הבאבים נהרג בין היתר מולא חוסיין בושרואי.
לאחר מכן, הגיעו כוחות נוספים, צרו לחלוטין על הביצורים ומנעו כניסת אספקה למתחם.
בחודשים פברואר ומרץ הבאבים הדפו כמה ניסיונות של כוחות השאה לפרוץ למתחם.
עד אפריל הבאבים ניצלו את כל אספקת המזון שהייתה בידיהם, ואף אכלו את הסוסים שהיו להם, ולאחר מכן הם נאלצו לאכול את העשבים שצמחו במתחם.
לבסוף, המושל הבטיח לבאבים שאם ייכנעו, כוחותיו לא יפגעו בהם, והבאבים הסכימו לכך.
עם זאת, ב-9 במאי כאשר הבאבים שנותרו בחיים יצאו, המושל הפר את הבטחתו ומרביתם נטבחו על ידי כוחותיו וחלק נאסרו.
חלק מההרוגים בעימות נחשבים בעיני הבאבים והבהאים כמרטירים.
בין ההרוגים היו שמונה מבין "אותיות הח"י"; קודוס, האחרון באותיות הח"י, נכלא בעיר הסמוכה בארפורוש ולאחר זמן קצר נרצח על ידי המון זועם בעיר.
ההרוגים בין "אותיות הח"י" היו : קודוס, מולא חוסיין בושרואי, מירזא מוחמד חסן בושרואי (אחיו של מולא חוסיין), מירזא מוחמד באקר בושרואי (אחיינו של מולא חוסיין), מולא מחמוד ח'ואי, מולא יוסוף ארדבילי, מולא ג'ליל אורומי, מולא אחמד מראע'י, מירזא מוחמד עלי קזויני.
מטרותיהם של הבאבים בעימות אינן ברורות לגמרי, אך ישנן כמה עדויות שיכולות להצביע עליהן.
לפי עדות של אחד הבאבים, כאשר הם הגיעו לקבר השייח' טברסי, בושרואי אמר להם שאין להם ברירה אלא למות כמרטירים.
לפי אותה עדות, באחת ההתכתבויות שלו במהלך המצור עם מושל מאזנדראן, מהדי קולי מירזא, בושרואי אמר שהם יצאו ממשהד במטרה להפיץ את האמת, בין אם על ידי שכנוע או באמצעות החרב, או למות כמרטירים.
כמו כן, בחלק מהמכתבים למושל, בושרואי גידף את השאה והתבטא כנגד השלטונות באופן חריף.
לעומת זאת, כאשר המושל האשים את הבאבים שמטרתם היא להפיל את השאה, בושרואי אמר שאין להם עניין בשלטון בעולם הזה.
בעדויות השונות מהאירוע, ישנן התייחסויות של בושרואי ושל הבאבים למאבקם נגד השלטונות כג'יהאד, ולשלטונות כ"כופרים" ו"עובדי אלילים".
לפי עדויות אלה נראה כי לבאבים היו רגשות דתיים עזים והם שאפו להפיץ את אמונתם, וכי הם היו מוכנים להילחם בשלטונות ואף להקריב את חייהם.
נראה גם כי השלטונות ראו את מעשיהם של הבאבים כמרידה בהם.
חלק מהחוקרים תיארו את העימות בשייח' טברסי ואת העימותים הנוספים בין הבאבים לשלטון כמרידות או התקוממויות של הבאבים.
הבהאים, לעומת זאת, מציגים את פעולותיהם של הבאבים כהגנה עצמית כנגד הרדיפה הדתית שהם סבלו מצד השלטונות ואנשי הדת השיעים.
הבהאים גם מדגישים כי לבאבים לא הייתה כל כוונה לפעול נגד השלטונות.
החוקר דניס מק'יואן טוען שהבאבים לא הכריזו בשום שלב על ג'יהאד התקפי נגד השלטונות, בין היתר בשל סיכויי ההצלחה הנמוכים שלהם.
עם זאת, הוא טוען שסירובם להכיר בסמכויות של השלטון ושל אנשי הדת הביאו לעימותים בין הצדדים, ומשהסלימו העימותים החלו הבאבים להשתמש במונחים של ג'יהאד הגנתי ושל מרטיריות.
בשנת 1850 השלטונות הוציאו את הבאב להורג.
המרד במקדש האימאם רזא (בפרסית: شورش مسجد گوهرشاد) התרחש באוגוסט 1935 במקדש האימאם א-רידא שבעיר משהד באיראן.
המרד החל כמחאה כנגד מדיניותו החילונית של רזא ח'אן, שאסר על לבוש אסלאמי מסורתי.
במהלך המרד, השתלטו על המסגד כוחות אסלאמיסטיים רבים.
לאחר ארבעה ימים, כוחות הביטחון בפיקודו של רזא שאה פהלווי פרצו למקום והתעמתו עם המורדים.
לפי דיווח בריטי, במהלך המהומות נהרגו כ-128 מהמורדים וכ-21 חיילים (אחד מהם התאבד).
כ-200–300 מורדים נפצעו, ונעצרו כ-800. באותו היום נטבחו מאות מתושבי הכפר.
העימותים בביירות היו סדרת עימותים מזוינים שפרצו בביירות, בירת לבנון, ב-14 באוקטובר 2021 בין צבא לבנון לחמושים מהארגונים חזבאללה ואמל.
במהלך העימותים נהרגו שבעה אנשים, נפצעו כ-32, ותשעה נעצרו.
האלימות פרצה במהלך הפגנה שארגן חזבאללה, שבה קראו להדחתו של השופט החוקר טארק ביטאר, שמונה לחקור את נסיבות הפיצוץ בנמל ביירות שאירע באוגוסט 2020.
העימותים החלו סמוך לבית המשפט באזור א-טיונה בעיר, שהיה קו החזית גם במלחמת האזרחים בלבנון.
לבנון הייתה במשבר פיננסי מתמשך מאז 2019, והמשבר החמיר בעקבות התפרצות מגפת הקורונה ובעקבות הפיצוץ בנמל ביירות.
ב-15 באוגוסט 2021 נהרגו כ-33 אנשים בפיצוץ מכלית דלק בנפת עכאר, והדבר עורר מחאות מקומיות.
הקריסה המתמשכת של שוק האנרגיה המקומי גרמה להפסקת חשמל ארצית ב-9 באוקטובר 2021, לאחר ששתי תחנות הכוח הגדולות בלבנון הושבתו ל-24 שעות עקב מחסור בדלק.
במקביל, נביה ברי וחסן נסראללה, ראשי הארגונים השיעיים אמל וחזבאללה, קראו להפסקת חקירת הפיצוץ בנמל ביירות בטענה כי השופט החוקר טארק ביטאר אינו אובייקטיבי.
ב-14 באוקטובר 2021 הגיעו חמושים התומכים בארגונים השיעים חזבאללה ואמל למחות בקרבת בית המשפט אשר דחה את בקשת חברי הפרלמנט מטעם חזבאללה ואמל לפטר את השופט-החוקר טארק ביטאר מחקירת הפיצוץ בנמל ביירות.
רבים מבתי הספר בעיר סגרו את שעריהם, מחשש לפגיעת ירי תועה בילדים.
המפגינים טענו כי צלפים של צבא לבנון היו הראשונים שפתחו באש, והמפגינים החמושים הגיבו בירי מרובי סער וRPG.
צילומי אבטחה מהאזור מראים כי אכן חיילי צבא לבנון היו אלו שפתחו באש, לאחר שתומכים חמושים של הארגונים השיעיים חצו מחסומים שהוצבו בנקודות רגישות באזור.
בעימותים נהרגו שלושה תומכי חזבאללה, שלושה תומכי אמל, ואישה אחת שהייתה בביתה ונפגעה מירי תועה, ונפצעו נוספים.
רבים חששו כי העימותים עלולים לגרור הסלמה נוספת שתוביל להמשך מלחמת אזרחים.
תשעה אנשים נעצרו על ידי צבא לבנון לאחר העימותים, ונשיא לבנון מישל עאון נשבע להביא את הפושעים לדין.
בנקים, בתי ספר, משרדים וחנויות שממוקמים באזורים הנפיצים נסגרו בעת שנערכו הלוויות ההרוגים בעימותים.
זמן קצר לאחר העימותים פרסמו חזבאללה ואמל כרוז משותף ובו נכתב: "בשעה 10:45 נורתה אש צלפים לעבר משתתפי הפגנה לא-אלימה באזור א-טיונה.
מטרת הכנופיות החמושות שביצעו את הירי היא גרירת לבנון למלחמת אזרחים.
אנו קוראים לצבא הלבנוני לשים ידו על פושעים אלו, וקוראים לתומכינו לגלות איפוק ולא להיגרר למלחמת אחים".
נשיא לבנון מישל עאון נשא נאום בטלוויזיה ובו אמר: "יצרתי קשר עם הגורמים הרלוונטיים כדי לטפל באירוע ולדאוג שהוא לא ישנה...
האירוע החזיר אותנו לימים שלא נשכח ושהבטחנו שלא ישובו...
אני נשבע שאעמיד את הפושעים לדין".
ראש ממשלת לבנון נג'יב מיקאתי הצהיר כי לבנון תקיים יום אבל לזכר ההרוגים.
הוא טען כי האירוע אכן יהווה מכשול לממשלתו, אך זהו לא מכשול בלתי-עביר.
נד פרייס, דובר משרד החוץ של ארצות הברית, קרא להסדרת המתיחות בין הפלגים השונים.
ויקטוריה נולנד, תת-מזכיר המדינה האמריקאי לעניינים מדיניים ששהתה בביירות באותו יום כינתה את המצב "בלתי מתקבל על הדעת".
משרד החוץ הכוויתי קרא לאזרחי כווית להתרחק מאזורי ההפגנות ולהישאר בבתיהם.
דובר מזכ"ל האו"ם מסר כי "מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש קורא לכל הצדדים בלבנון להפסיק לאלתר את האלימות ולהימנע מפעולות פרובוקטיביות ומרטוריקה מלחמתית".
העימותים בסהרה המערבית (נקראת גם ההתערבות המרוקאית בסהרה המערבית או משבר גרגראט) הוא השם לסכסוך המזוין בין ממלכת מרוקו לרפובליקת סהרה המערבית הדמוקרטית, המיוצגת באו"ם על ידי חזית פוליסריו, באזור השנוי במחלוקת סהרה המערבית.
זו ההסלמה הראשונה מאז מלחמת סהרה המערבית בשנים 1975–1991, שבה מרוקו כבשה את רוב האזור, ולאחר המלחמה נחתם הסכם הפסקת אש שהיה בתוקף עד העימותים הללו.
למרות הקמת MINURSO (משלחת האו"ם למשאל עם בסהרה המערבית), משאל העם מעולם לא התקיים.
האזור השנוי במחלוקת סהרה המערבית הוא אזור המאוכלס בדלילות המורכב ברובו משטחי מדבר, הממוקם באזור המגרב שבחוף הצפון מערבי של אפריקה.
האזור היה מושבה ספרדית עד פברואר 1976, אז הודיעה ממשלת ספרד לאו"ם כי היא נסוגה מהשטח.
מאז, האזור הוא חלק מסכסוך טריטוריאלי המתמשך בין מרוקו, הנתמכת על ידי מספר בנות הברית הערביות הבולטות שלה, ביניהם ערב הסעודית וירדן, לרפובליקת סהרה המערבית הדמוקרטית, המוכרת על ידי האו"ם כנציגה הלגיטימית של העם הסהראווי הילידי, ונתמכת על ידי אלג'יריה.
פרשנים אחדים חיברו את האינטרסים של מרוקו על האזור עם הרעיון של מרוקו השלמה, המקיפה את סהרה המערבית וחלקים ממאוריטניה, מאלי ואלג'יריה, ולפי הנרטיב, חולקה על ידי המתיישבים הצרפתים והספרדים.
בעוד שחזית פוליסריו ניהלה מלחמת שחרור לאומית בעוצמה נמוכה נגד הרשויות הקולוניאליות הספרדיות מאז מאי 1973, מלחמת סהרה המערבית החלה באוקטובר 1975, שבועות ספורים לפני מותו של הדיקטטור הספרדי פרנסיסקו פרנקו, כאשר כוחות מרוקו ומאוריטניה, בסיוע צרפת, פלשו למושבה הספרדית.
בעוד שמאוריטניה נסוגה מסהרה המערבית והכירה ברפובליקה הסהראווית בתחילת העימות, בסוף המלחמה השיגה מרוקו שליטה על יותר משני שלישים משטח המדבר העצום בחלקה המערבי, לאורך האוקיינוס האטלנטי.
במהלך המלחמה, בין 1980 ל-1987, בנתה מרוקו שישה מחסומי חול ברובם באורך של כ-2,700 קילומטרים ובשנת 1988 הסכימו גם מרוקו וגם חזית פוליסריו לתוכנית הסדר של האו"ם, שאושרה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
ב-29 באפריל 1991, קרא למשאל עם, שיבקש מהסהראים לבחור בין עצמאות או השתלבות במרוקו, שייערך וינוהל על ידי נציגות האו"ם למשאל העם בסהרה המערבית (MINURSO).
לאחר המלחמה, ב־6 בספטמבר 1991, נחתמה הפסקת אש בתיווך האו"ם, המבטיחה משאל עם על הגדרה עצמית לסהרואים.
האו"ם מכיר באזור כשטח שאינו שלטון עצמו מאז 1963; היא גם השטח האפריקאי היחיד ברשימה, מה שהופך את סהרה המערבית לשטח האפריקאי האחרון כפוף לדה-קולוניזציה.
למרות המאמצים, משאל העם המתוכנן מתעכב שוב ושוב מאז מרוקו סירבה לתנאי משאל העם, וציינה את חוסר שביעות הרצון שלה ממי שהורשה להצביע, בעוד עשרות אלפי מרוקאים היגרו לאזור מאז שנות השבעים.
גרגראט הוא כפר קטן הממוקם בחוף הדרומי של האזור, לאורך הכביש הלאומי 1 במרוקו המוביל למאוריטניה, כ-380 קילומטרים מצפון לנואוקצ'וט, באזור חיץ שסיירה על ידי MINURSO שליח האו"ם לאזור, הורסט קוהלר, התפטר באמצע 2019 מסיבות בריאותיות.
חזית פוליסריו רואה את הכביש בלתי חוקי מכיוון שלדבריו הוא נבנה תוך הפרת הפסקת האש.
מרוקו, המתייחסת לאזור כחיוני לסחר עם אפריקה שמדרום לסהרה, האשימה את חזית פוליסריו בהסתננות לאזור החיץ ו"ביצוע פעולות שוד בגרגראט".
הרשויות במרוקו גם ציינו כי חזית פוליסריו הטרידה את כוחות האו"ם במעבר, אם כי האו"ם הכחיש זאת.
בתחילת נובמבר, כ-200 נהגי משאיות מרוקאיות פנו לשלטונות מרוקו ומאוריטניה בבקשה לעזרה, ואמרו שהם תקועים בצד המאוריטני של הגבול ליד גרגראט, והוסיפו כי אין להם גישה למי שתייה, מזון, מחסה או תרופות, כאשר חלקן סובלות ממחלות כרוניות.
לדברי ג'ון אפריקה, מרוקו פנתה לראשונה לאו"ם בבקשה לפתור את הסכסוך בשלום, ולמרות שמזכ"ל האו"ם, אנטוניו גוטרס, אישר את הבקשה הזו, המצב לא נפתר.
גוטרס עצמו סיפר גם כי הוא פתח ביוזמות רבות להתחמקות מהסלמה באזור החיץ, אך מאמציו נכשלו.
ב-8 בנובמבר הצהירו רשויות חזית פוליסריו כי מרוקו פורסת מספר רב של כוחות משטרה וכוחות ביטחון אחרים ליד גרגראט.
ב-12 בנובמבר חיזקו הכוחות המאוריטניים את עמדותיהם לאורך שטחים שבשליטת חזית פוליסריו הגובלת במאוריטניה.
העימותים פרצו ב-13 בנובמבר 2020, כאשר צבא מרוקו פתח במתקפה על גרגראט כדי להשתלט על הכביש העובר ליד הכפר, שנחסם על ידי כ-50 פעילים סהראיים.
על פי מקורות סהראיים, הכוחות המרוקאים הפרו את הפסקת האש על ידי חדירה לאזור המופרז, וחצו את החומה המפרידה בין מרוקו לסהרה המערבית לשלושה כיוונים שונים.
הרשויות במרוקו מסרו כי הן פעלו מתוך הגנה עצמית, לאחר מתקפה סהראית על העיר אל מחבס, ופתחו במתקפת נגד על מנת להחזיר את זרימת חופש התנועה האזרחית והמסחרית באזור.
בהמשך היום הצהירה חזית הפולסריו כי כוחותיה ירו על ארבעה בסיסים מרוקאים ושני מחסומים לאורך חומת הביטחון.
לאחר מכן, צבא מרוקו תפס שליטה מלאה על מעבר הגבול בגרגראט.
הרפובליקה של סהרה המערבית הדמוקרטית הכריזה מלחמה על מרוקו.
חזית הפוליסריו הצהירה אז כי כוחותיה ביצעו התקפות על עמדות צבאיות מרוקאיות ליד אל מחבס וגרגראט.
מרוקו הכחישה כי היא ספגה נפגעים.
דיווחים נוספים על התנגשויות בין חזית הפולסריו לכוחות המרוקאים לאורך חומת הביטחון, במיוחד ליד אל מחבס, שם טענו הכוחות המרוקאים כי הרסו רכב משוריין של החזית.
MINURSO דיווחה על המשך התכתשויות לאורך חומת הביטחון.
MINURSO דיווחה על קרבות בין צבא מרוקו לחזית הפולסריו בנקודות לאורך חומת הביטחון.
דובר מזכ"ל האו"ם, סטפן דג'אריק, הצהיר במהלך תדרוך העיתונאים היומי שלו כי MINURSO נותר נוכח וממשיך לעקוב אחר המצב בכל סהרה המערבית, כולל גרגראט.
האו"ם גם ממשיך לקבל דיווחים על אש הפזורים בחלקים הצפוניים והמזרחיים של השוליים, וקבע כי התקריות הללו מתרחשות לעיתים קרובות בלילה.
דובר מזכ"ל האו"ם, סטפן דוג'אריק, הצהיר כי האו"ם עדיין בקשר עם MINURSO וכי המשימה לא ראתה שום פעילות בשטח שתגייס שום חשש ב-24 השעות הקרובות.
ב-23 בינואר חיילי פוליסריו ירו ארבעה טילים ליד עמדת גבול בשליטה מרוקאית בגרגראט.
ב-3 בפברואר ה-SADR טען לכי תקף עמדות מרוקאיות.
משרד ההגנה הלאומי של SADR אמר שהם ביצעו הפצצות מרוכזות נגד עמדות מרוקו באזור גרגראט אל-פירסיק, גזרת מחבס.
לצד הפצצה אינטנסיבית באזור אום דגן, גזרת אלבגרי; אזור אג'ביילת לג'דר, מגזר גואלטה; ואזור לאגסייבין, מגזר פארסיה.
ב-9 בפברואר הפוליסריו הודיע כי הרג שלושה חיילים מרוקאים ביום הקודם בהתקפה ספציפית באזור אוארקזיז בדרום מרוקו, סמוך לשטח השנוי במחלוקת של סהרה המערבית.
לאחר יצירת קשר עם העיתונות הצרפתית, המידע לא הוכחש על ידי ממשלת מרוקו.
ב-1 במרץ, דובר של אנטוניו גוטרס, מזכ"ל האו"ם, התייחס למצב בסהרה המערבית במהלך תדרוך עיתונאים יומי.
על פי תמליל כמעט מילה במילה, הוא אמר כי MINURSO "ממשיך לקבל דיווחים לא מאושרים על ירי ספורדי על פני החוף".
ב-8 באפריל ראש הז'נדרמריה "אדה אל-בנדר" של הפוליסריו נהרג כתוצאה ממה שדיווחים טוענים בתקיפת מזל"ט, בעת שניסה לפשוט על עמדות מרוקאיות לאורך ברם.
משרד ההגנה של רפובליקת סהרה המערבית הדמוקרטית דיווח על "מות הקדושים" של המפקד הצבאי, ואישר את מותו לסוכנות הידיעות הצרפתית.
עם זאת, רגעים ספורים לאחר פרסום הידיעה בסוכנות הידיעות סהרה, משרד ההגנה הסהרה הסיר אותה מפרסומה הרשמי.
ב-14 באוקטובר סיור של צבא השחרור העממי של סהרה, המורכב מכמה כלי רכב חמושים, פתח ביום חמישי בלילה באש לעבר עמדת שמירה ליד החומה המרוקאית.
הצבא המרוקאי ירה לאחור כדי להדוף את ההתקפה.
ב-17 באוקטובר בראהים ע'אלי הודיע כי ההתקפות על מרוקו על ידי צבא סהרה יימשכו.
ב-18 באוקטובר כוחות פוליסריו ירו רקטות לאורך אתרים סמוכים לאל מחבס.
ב-15 בנובמבר שתי תקיפות של מזל"ט מרוקאי פגעו בכלי רכב בשטח השנוי במחלוקת של מערב סהרה, והרגו 11 בני אדם.
ממשלת מרוקו טוענת שהם חמושים בחזית פוליסריו בעוד שמקורות פרו-פוליסאריו טענו שהם אזרחים, אם כי המקורות הפרו-פוליסאריו כן הכירו במותו של מיליטנט אחד.
ב-22 בנובמבר כוחות ה-SPLA (צבא השחרור הפופולרי של סהרה) ביצעו התקפות חדשות נגד ההתבצרות של הכוחות המרוקאים בגזרות האוזה, בקארי ומאבס.
ה-SADR קרא לוועדה האפריקאית לזכויות אדם ועם להפסיק את הפעולות הצבאיות של מרוקו בערים הכבושות.
ב-23 בנובמבר יחידות ה-SPLA ביצעו התקפות חדשות נגד הכוחות המרוקאים המוצבים בגזרות מהבס ואום דרייגה.
ב-1 בדצמבר יחידות ה-SPLA ביצעו תקיפות חדשות נגד עמדות של הכוחות המרוקאים לאורך החומה המרוקאית, באזור טאג'לית אט-טלח, באום דרייגה.
ב-5 בדצמבר יחידות של ה-SPLA ביצעו התקפות חדשות נגד הכוחות המרוקאים בגזרות האוזה, אומדרגה, אווסארד ומאבס.
ב-6 בדצמבר שר החוץ הספרדי, חוסה מנואל אלברס, אישר מחדש את מחויבותה של ארצו לחידוש הדיאלוג לפתרון הסכסוך בסהרה המערבית.
ב-7 בדצמבר בראהים ע'אלי, אישר במכתב שפנה למזכ"ל האו"ם, אנטוניו גוטרס, כי פוליסריו לא ישתתף בשום תהליך שלום כל עוד מרוקו תמשיך לכפות את שלטונה על האזרחים הסהרהיים בשטחים הכבושים של מערב סהרה.
ב-8 בדצמבר יחידות ה-SPLA פתחו בהתקפות חדשות נגד מטרות שונות של הכוחות המרוקאים בנקודות שונות של עמדותיהם לאורך החומה המרוקאית.
ב-11 בדצמבר הוועידה ה-45 לתמיכה וסולידריות עם הסהרה (EUCOCO) בלאס פלמאס קראה לאו"ם ולמעצמות בעלות הברית עם מרוקו לפעול לסיום המלחמה בסהרה המערבית.
אלג'יריה הודיעה כי היא מתכננת לקיים באלג'יר ועידה המפגישה חברי פרלמנט בינלאומיים כדי לדון בסוגיית הסהרה.
ב-12 בדצמבר ברהים ע'אלי, אמר במחנות הפליטים הסהרהיים בדכלה, כי הכובש המרוקאי הוא מקור הסכסוך בגרגראט לאור התקיפות שביצע נגד העם הסהרה.
ב-14 בדצמבר ה-SPLA ממשיך בהפצצת ביצורים של הכוחות המרוקאים לאורך החומה הצבאית המרוקאית.
ב-15 בדצמבר יחידות ה-SPLA פתחו בהפצצות מרוכזות נגד עמדות וביצורים של הכוחות המרוקאים בגזרות האוזה, גואלטה ופרסיה.
ב-16 בדצמבר יחידות ה-SPLA ביצעו התקפות חדשות נגד עמדות של הכוחות המרוקאים לאורך החומה המרוקאית, באזורי אודייט צ'אדידה (פרסיה), טרקאנט, לקטיטה ולקסיבי למלס (האוזה) וכן באזור אסטילה אולד בוגרין במגזר של אאוסרד.
ב-17 בדצמבר יחידות ה-SPLA ביצעו התקפות חדשות נגד עמדות של הכוחות המרוקאים לאורך החומה המרוקאית, באזורי אאודי דהמרנה ואאודי אום ארקאבה בגזרת מהבס.
ב-19 בדצמבר יחידות ה-SPLA ביצעו פיגועים אינטנסיביים שכוונו לביצורים של חיילי הכיבוש המרוקאי בגזרות חאוזה, אווסארד ומחבס.
ב-20 בדצמבר יחידות ה-SPLA ביצעו התקפות חדשות נגד עמדות של הכוחות המרוקאים בגזרות של בקארי, אאוסרד ומאבס.
ב-21 בדצמבר יחידות ה-SPLA ריכזו את התקפותיהן נגד הכוחות המרוקאים באזורים של האפרת אחיאף, גאלב אנאס וגראראט אל-פירסיק בגזרות בגארי, אוזרד ומחבס, בהתאמה.
ב-23 בדצמבר יחידות ה-SPLA תקפו כמה עמדות של הכוחות המרוקאים לאורך החומה המרוקאית.
כך המשיכו גם בימים הבאים.
ב-27 בדצמבר יחידות ה-SPLA מעצימות את התקפותיהן על ביצורי הכוחות המרוקאים בשתי הגזרות של מהבס ואווסארד.
ב-28 בדצמבר יחידות ה-SPLA תקפו מספר עמדות של הכוחות המרוקאים לאורך החומה המרוקאית, באזור עדים אום ג'לוד, גזרת אוזרד בנוסף לרוס סאבטי וצ'ידמיה, בגזרת מהבס.
ב-13 בנובמבר, מקורות סהראים הצהירו כי היו הפגנות המוניות בלעיון, הבירה הבלתי רשמית של סהרה המערבית, המנוהלת דה פקטו על ידי מרוקו, נגד העימותים.
התקשורת המרוקאית הכחישה את הטענות הללו, וקבעה שאוכלוסיית העיר תומכת בכוחות המרוקאים, תוך ציטוט של ראש עיריית לעיון.
למרות זאת, כלי התקשורת הלא ממשלתיים "Équipe Media" דיווחו כי ממשלת מרוקו מפעילה כוח משטרה חזק, ועצרה כמה פעילים.
ב-14 בנובמבר, כמה ממנהיגי השבטים הסהריים פרסמו הצהרה משותפת התומכת בהתערבות המרוקאית להחזרת התנועה החופשית בגרגראט.
יותר מחמישים רוכבים מן מועדון אופנוענים מרוקאית ומועדון פטנק המלכותי המאורגן ב-27 בדצמבר עד 4 בינואר 2021 נסעו מקזבלנקה למעבר הגבול בגרגראט במטרה להביע את תמיכתם בתנועה של הצבא המרוקאי למטרה לאבטח את המעבר.
גיאנה ביטלה את הכרתה בסהרה המערבית כמדינה.
משרד החוץ הפלסטיני אמר שהוא "לא מתערב בענייניהן הפנימיים של מדינות ערב אחיו".
מצרים, מאוריטניה, רוסיה וספרד דחקו כולן בשני הצדדים לכבד את הפסקת האש.
דרום אפריקה, אלג'יריה ועוד כמה מדינות תמכו בחזית פוליסריו, האשימו את מרוקו בהפרת הפסקת האש ודחקו באו"ם למנות שליח לסהרה המערבית חדש כדי להתחיל מחדש את השיחות.
אלג'יריה שלחה גם 60 טונות של מזון וסיוע רפואי לפליטים בסהרה המערבית.
סגן ראש הממשלה השני של ספרד פבלו איגלסיאס טוריון, קובה, וכן ונצואלה (ממשלת ניקולס מדורו) הצהירו כי הם תמכו בזכות של סהרה המערבית לקבל עצמאות.
ב-15 בנובמבר ערכה קבוצה של סהראים עצרת מול הקונסוליה המרוקאית בוולנסיה, ספרד.
המפגינים פירקו את דגל מרוקו מהקונסוליה, והניפו את דגל רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית מעל בניין הקונסוליה.
ספרד ומרוקו גינו את האירוע.
העימות בבורקה היה עימות אלים שהתרחש ב-4 באוגוסט 2023 בין פלסטינים מתושבי כפר בורקה, לבין ישראלים מהמאחז "עוז ציון".
העימות החל כשרועי צאן מהמאחז עוז ציון הגיעו לשטח מרעה פלסטיני, מה שגרם להתנגשות עם פלסטינים, שפעלו להרחיקם.
הרועים הזעיקו עזרה והעימות התפתח לאלימות קשה, לרבות זריקות אבנים וירי זיקוקים.
במהלך העימות ירה אחד מהמתנחלים לעבר הפלסטינים, והרג את אחד מהם, קוסאי מעטאן, בן 19. היורה נפצע קשה בראשו מפגיעת אבן.
בנוסף נפצעו באירוע עוד מספר ישראלים ופלסטינים.
התקרית עוררה תגובות פוליטיות נרחבות, כולל גינויים במדינות זרות ותמיכה מהימין הפוליטי בישראל.
עוז ציון הוא מאחז לא חוקי שהוקם בשנת 2012 ומאז פונה מדי כמה חודשים.
מתחילת 2022 נרשמו שורה של פיגועים של פלסטינים נגד ישראלים, לצד אלימות מצד מתנחלים ישראלים נגד פלסטינים.
לפי האו"ם, הייתה עלייה דרמטית בתקריות בין מתנחלים ישראלים לפלסטינים ביהודה ושומרון, כאשר 591 אירועים כאלה תועדו בשנת 2023, שיא מאז החל האו"ם לעקוב אחר הנעשה בשטחים ב-2006.
על פי דוח האו"ם, רועי צאן פלסטינים "פגיעים במיוחד" מול פעילות ההתנחלויות.
חלק מהמאחזים כוללים חוות חקלאיות ורעיית צאן.
לפי הפורום לחשיבה אזורית באמצעות העדרים מסמנים המתנחלים את השטח, ומנסים לדחוק רועים פלסטינים משטחי מרעה שהם תובעים עליהם בעלות.
לפי התחקיר הראשוני של צה"ל, ביום שישי בערב, בסביבות השעה 19:00, יצאו רועי צאן ישראלים מהמאחז עוז ציון, והגיעו לאזור הנמצא במרחק של כקילומטר מהמאחז וכ-250 מטר מהכפר בורקה.
כשהגיעו למקום נתקלו הרועים בכ-80 פלסטינים שהיו מצוידים באלות וזיקוקים ודרשו מהם לעזוב את השטח, מאחר שמדובר בקרקע פלסטינית פרטית.
הרועים סירבו, והחל עימות מילולי ופיזי בין הצדדים.
על פי גורמי ביטחון, השטח שבו רעו הישראלים את הצאן מוגדר כשטח בבעלות פלסטינית פרטית.
בשלב זה הזעיקו הרועים הישראלים מתנחלים נוספים שיבואו לעזרתם.
במקום לא נכחו כוחות צבא או משטרה.
על פי עדויות של תושבי הכפר הם התקשרו מספר פעמים למִנהלת התיאום והקישור הפלסטינית.
גם לפי טענת המתנחלים, הם ניסו כל העת להזעיק עזרה מהצבא וגורמי הביטחון בסביבה, טענה שבצה"ל הכחישו.
יחיאל אינדור, תושב עופרה, נפצע מזריקת אבן שלף נשק וירה לעבר הפלסטינים, ומהירי נהרג קוסאי מעטאן.
אינדור, שנפצע קשה בראשו, הלך ברגל יותר מקילומטר עד למאחז עוז ציון, משם פונה באמבולנס לבית החולים שערי צדק, בו נותח במהלך הלילה.
כוחות צה"ל הגיעו לזירה, עם קבלת הדיווח על העימות.
במהלך העימות הפלסטינים ירו זיקוקים על המתנחלים, התבצע יידוי אבנים הדדי והמתנחלים שרפו רכב פלסטיני.
לדברי הפלסטינים, לאחר הירי במעטאן באו למקום העימות פלסטינים רבים נוספים שהתקדמו לכיוון המתנחלים, העימותים בין הצדדים נהפכו לאלימים יותר, ובשלב זה נורו עוד פלסטינים.
לפי צה"ל, סמוך לשעה 20:07 התקבל דיווח פלסטיני ראשוני על העימות.
כוחות צה"ל סרקו במרחב שהתקבל, ולא איתרו את מקום העימות מאחר שהמיקום שהתקבל היה שגוי.
בשעה 20:52 התקבל לראשונה דיווח מאיש ביטחון אזרחי אודות העימות.
בשעה 21:09 לערך התקבל מיקום מדויק של העימות, וכוח צה"ל הגיע למקום בשעה 21:20, לאחר שבוצע הירי.
בעקבות האירוע, ובצל ההיערכות לפיגועי נקם, הודיע דובר צה"ל ש"הוחלט על הכרזת שטח צבאי סגור באזור והצבת כוחות הביטחון בהתאם להערכת המצב".
הפלסטינים דיווחו כי צה"ל הקים מחסומים והגביר את נוכחותו הצבאית מדרום לג'נין, ברקע החשש מפעולות תגובה.
לפי הדיווח, חיילים הקימו מחסום בכיכר עראבה, בין העיירות מסלייה וקבאטיה ובאזור אל-ג'רבה שליד קבאטיה וערכו בידוק ברכבים שעברו באזור.
גופת ההרוג, קוסאי מעטאן, נבדקה על ידי רופא משפטי וצולמה ב-CT.
בדיקה זו מצאה פתח כניסת כדור בצווארו ופצע יציאה בגבו.
הגופה נקברה למחרת התקרית על ידי בני המשפחה, ולא הועברה לנתיחה בישראל.
החשוד בירי, אינדור, נעצר בחשד לגרימת מוות בכוונה או באדישות.
אלישע ירד, מתנחל מהמאחז רמת מגרון, נעצר על ידי המשטרה בחשד לשיבוש הליכי חקירה ובהחזקת נשק ללא רישיון.
חמישה פלסטינים, אב ובניו שנעצרו יומיים לאחר האירוע בחשד לתקיפה בנסיבות מחמירות וחבלה, שוחררו בתנאים מגבילים, היות שלא ניתן היה לקשרם למעשים.
ב-15 באוגוסט עצרו כוחות צה"ל שני פלסטינים בחשד לתקיפה בנסיבות מחמירות ויידוי אבנים בעימות, ואף הם שוחררו כעבור יממה.
ב-6 באוגוסט חבר הכנסת צבי סוכות ממפלגת הציונות הדתית וחברת הכנסת טלי גוטליב מהליכוד באו לבית החולים לבקר את אינדור, והוציאו הצהרות תמיכה בו בטענה שפעל מתוך הגנה עצמית.
לעומת זאת, השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר הודיע לחבר הכנסת אחמד טיבי כי בהתאם לעמדת המשטרה הוא לא יוכל לפגוש את חמשת הפלסטינים החשודים.
ב-9 באוגוסט בית המשפט המחוזי בירושלים החליט לשחרר את ירד למעצר בית ולהשאיר את אינדור במעצר.
בדיון בבית משפט השלום הודיעה המשטרה כי קיבלה דוח פתולוגי של נתיחת גופתו של מעטאן.
בדיון ב-15 באוגוסט, לאחר מספר רב של ערעורים, בית משפט השלום בירושלים שחרר למעצר בית את אינדור וקבע כי ייאסר על אינדור להשתמש בטלפון.
לפי המשטרה, אינדור שתק בחקירתו האחרונה וסירב לבצע שחזור.
עורך הדין של אינדור טען שאינדור מסר גרסה ברורה וקוהרנטית ושהיחידה החוקרת לא הצליחה למצוא בה סתירות.
במהלך הדיון עלה כי לא בוצעה נתיחה לגופתו של מעטאן, אלא רק בדיקה רפואית של רופא.
מחלקת המדינה של ארצות הברית פרסמה הודעה שהיא .
חברת הכנסת לימור סון הר-מלך גינתה את "מעצרו של יהודי שנפצע בעת שהגן על חייו וחיי חבריו".
השר לביטחון לאומי, איתמר בן גביר, אמר: "התקשורת הישראלית (שוב) התבלבלה: יהודי שמגן על עצמו ועל אחרים מפני רצח של פלסטינים, הוא לא חשוד ברצח, אלא גיבור שיקבל ממני גיבוי מלא.
יכול להיות שיש כאלו שהתבלבלו באיזה צד הם - אני לא מתבלבל.
תמיד בצד של העם שלי, בוודאי כשסכנת חיים מרחפת מעל ראשו של יהודי שנדרש להגיב בנחישות ובגבורה."