tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחנת הרכבת המקורית נבנתה כמסוף קישור מקו הרכבת שמחבר את אלכסנדריה וקהיר ב-1856. מבנה התחנה הנוכחי הוקם ב-1892 ושופץ לראשונה ב-1955.
הודא שעראווי, פמיניסטית מצרית שכונתה במדינות ערב "אם הפמיניזם" הסירה כאן את הרעלה שלה כאקט מחאתי ובכך יזמה יחד עם מספר מחברותיה את "מהפכת כיסוי הפנים", בה הנשים הסירו וקרעו את כיסוי הפנים, ה"ניקאב", מעל פניהן ויחד יצאו לרחובות בפנים חשופות.
בפברואר 2019 אירעה בתחנה תאונת רכבת, התאונה קרתה לאחר שהרכבת דהרה במהירות אל עבר מחסום בתחנה ונשמטה מהמסילה.
מחוץ לתחנה היה בעבר פסלו של רעמסס השני שהועבר לאזור גיזה ב־25 באוגוסט 2006, כהכנה הסופית במוזיאון הגדול המצרי, שם הוצב ב-2018.
הפסל המצרי "תחיית מצרים" הוצב בתחנה ב-20 במאי 1928 ונחנך בטקס רב רושם, שהיה גם הפגנת כוח של מפלגת הוופד.
בטקס נכחו אלף איש, בהם כל חברי בית הנבחרים והסנאט; הרב הראשי של מצרים, חיים נחום אפנדי; הפטריאך הקופטי; ראשי העולמא של אוניברסיטת אל-אזהר; אינטלקטואלים ואנשי תקשורת ממצרים ומהעולם.
אולם מאוחר יותר, עם התחזקות הכוחות האסלמיים, תואר הפסל כיצירה פגנית המבקשת להתרפס מול האסתטיקה האירופאית ונטע זר שיש להסירו.
באביב 1955 הורה נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר להסיר את הפסל ממקומו המרכזי ולהעתיקו לשולי העיר, לשכונת גיזה, תוך הנמכת כן הבסיס שלו משבעה מטרים לשניים בלבד.
תחנת רעמסס משרתת את הרוב המכריע של שירותי הנוסעים הבין עירוניים של רשת הרכבות הלאומית של מצרים.
תחנת הרכבת ריז'סקי היא אחד מעשרת מסופי הרכבת של מוסקבה.
ממוקמת בכיכר ריז'סקאיה, בפרוספקט מירה.
בסוף 2018 שירת מסוף הנוסעים של תחנת הרכבת ריז'סקי כ-4,000 איש מדי יום.
מדי חודש בשנת 2018 סיפק מסוף הנוסעים של תחנת מוסקבה-ריז'סקיה 296,103 אנשים, מתוכם 266,783 נוסעים ברכבות פרווריות ו-29,320 אנשים הוסעו ברכבות בינעירוניות.
כמה מאות מטרים מהתחנה ממוקם ביתן כניסה לתחנת המטרו ריז'סקאיה.
בניין התחנה נבנה בסגנון רוסי בשנים 1897–1901 על ידי אדריכל מסנקט פטרבורג סטניסלב ברז'ובסקי.
תחנת הרכבת של בייג'ינג או תחנת בייג'ינג (בסינית מפושטת: 北京火车站; בסינית מסורתית: 北京火車站; בפין-יין: Běijīng Huǒchēzhàn) היא תחנת רכבת לנוסעים ברובע דונגצ'נג, בייג'ינג, בירת הרפובליקה העממית של סין.
התחנה ממוקמת סמוך למרכז העיר (מכיוון דרום מזרח) בתוך כביש הטבעת השני.
מצפון לתחנת הרכבת נמצא רחוב תחנת בייג'ינג ומדרום לה נמצאים שרידי חומת העיר.
תחנת הרכבת של בייג'ינג נפתחה בשנת 1959 והייתה תחנת הרכבת הגדולה ביותר בסין באותה תקופה.
אף על פי שמאז נעקפה על ידי התחנות הגדולות יותר בייג'ינג מערב ובייג'ינג דרום, תחנה זו נותרה היחידה הממוקמת בתוך האזור הישן של בייג'ינג.
סגנון הבנייה של מבנה תחנת הרכבת הושפע מאדריכלות סינית מסורתית ומקלסיציזם סטליניסטי והמבנה מעוטר בגגונים מוזהבים ומגדלי שעון.
מהתחנה יוצאות רכבות לצפון-מזרח סין (שניאנג, דאליין וחרבין) על מסילת הרכבת בייג'ינג–חרבין, לשאנדונג (ג'ינאן וצ'ינגדאו) ולדלתא של נהר היאנגצה (שאנגחאי, נאנג'ינג והאנגג'ואו) על מסילת הרכבת בייג'ינג–שנגחאי ואף למונגוליה.
בנוסף לקווים אלו, יוצאים מהתחנה כמה קווים בינלאומיים (העיקריים שבהם הם קווי הרכבת המקשרים בין בייג'ינג למוסקבה ולפיונגיאנג).
הקו הראשון של רכבת התחתית של בייג'ינג היה מסתיים בתחנת הרכבת של בייג'ינג בין השנים 1969 ל-1981. יותר מ-30 קווי אוטובוס עוצרים בתחנת הרכבת או בסמוך לה.
תחנת הרכבת שפיים היא תחנת נוסעים מתוכננת של רכבת ישראל שתוקם סמוך לקיבוץ שפיים ומתח"מ שפיים על מסילת החוף.
הקמת התחנה כלולה בתת"ל 65 ובתוכנית האסטרטגית של רכבת ישראל לשנת 2040.
התחנה תהיה תחנת הקצה של מסילות האיילון התת-קרקעיות מנמל התעופה בן-גוריון, וכן של המסילה המהירה המשודרגת חיפה–שפיים.
באזור שפיים הייתה קיימת בעבר תחנה ששימשה כתחנה תפעולית, בפרט לרכבות משא.
תחנה זו איננה נמצאת בשימוש כיום.
ב-2012 החל תכנון מרכז תחבורתי במקום כפתרון לגודש התנועה בגוש דן.
ב-2017 אישר קבינט הדיור בראשות שר האוצר משה כחלון את הקמת מרכז התחבורה המשולב (מתח"ם) באזור שפיים הכולל תחנת רכבת, תחנות אוטובוס, חניון חנה וסע.
שטח הפרויקט מתפרס על כ-265 דונם בתחומי מועצה אזורית חוף השרון, והוא גובל בנתיבי איילון (כביש 20) ממזרח, כביש 2 (כביש החוף) ממערב וכביש 543 מרעננה, ועתיד להיות עם גישה לשלושתם.
מרכז תחבורה משולב – מתח"מ שפיים
תחנת הרכבת בשפיים היא חלק ממרכז תחבורה משולב בעל מספר מפלסים.
במתח"ם יהיו גם חניון חנה וסע הכולל כ-7,000 מקומות חנייה, תחנות אוטובוסים, מוניות, שאטלים וכיוצא בזה.
ע"פ מינהלת פרויקט חניון שפיים, הצפי לסיום העבודה של חניון שפיים ומערכת הכבישים סביבו הוא עד סוף שנת 2025.
יחד עם החניון מוקם מערך בן שישה גשרים, קטע כביש חדש (543) ומחלפון חדש.
הכפלת מסילת מישור החוף הצפוני
במסגרת תוכנית הכפלת מסילת החוף בקטע סדנאות אפרים – שפיים הועלו ארבע תחנות חדשות: זכרון יעקב; בנימינה – אור עקיבא; נתניה מכללות (או אוניברסיטה, או אצטדיון); שפיים.
התוכנית כוללת שדרוג המסילות הקיימות כדי לאפשר נסיעה במהירות של עד 160 קמ"ש והקמת שתי מסילות חדשות שיאפשרו נסיעה במהירות של עד 250 קמ"ש.
זמן הנסיעה מחיפה דרום (תחנת חיפה חוף הכרמל) עד לתחנת שפיים בקו המהיר אמור לארוך כחצי שעה, תוך עצירה של חלק מן הרכבות בתחנה אחת בלבד, בחדרה.
המקטע מתחנת חוף הכרמל לתחנת שפיים כבר תוקצב ב-15.5 מיליארד שקל במסגרת תוכנית החומש 2021-2025 של רכבת ישראל.
לפי התוכנית האסטרטגית של הרכבת, העבודות על הפרויקט אמורות להסתיים ב-2030.
בנוסף מתוכננות שתי מסילות מהירות בתוואי האילון (חמישית ושישית), שיחפרו במנהרה תת-קרקעית באורך כולל של כ-26 ק"מ בין נתב"ג אל תחנת הרכבת שפיים.
במסגרת החלטת ממשלה מספר 855 מיום 30 ביולי 2023 הוחלט שיוסטו תקציבים שסוכמו במסגרת תוכנית הפיתוח הרב שנתית, לטובת קידום פרויקטים מסילתיים אחרים, בהם גם הפרויקט שפיים-נתב"ג.
מסילת איילון הרביעית מתוכננת לסיום ב-2027. תוואי המסילות המהירות בין שפיים לנתב"ג, (מסילות איילון 5 ו-6) שיעברו בשתי מנהרות תת-קרקעיות במקטע שבין שפיים לתל אביב-ההגנה, נמצא בתכנון.
לודז' מרישין (בפולנית: Łódź Marysin) היא תחנת רכבת פרוורית בלודז', בין תחנות לודז' וידז'ב (Widzew) וזגייז', באזור תחנת הרכבת ראדוגושץ' בלודז' לשעבר, ובאזור מרישין.
התחנה נבנתה כחלק מתשתית המסילות של רכבת הנוסעים של לודז' ומשרתת רק רכבות ŁKA (חברת הרכבות של לודז', Łódzka Kolej Aglomeracyjna) הנוסעות מלודז' לזגייז'.
ב-2019 נסגרה התחנה ומאז היא מורחבת על ידי שיפוצה לנקודת מעבר מסילה כדי להגביר את קצב התנועה בקו.
בינואר 2020 הושלמו העבודות על מתגי המסילה והתחנה נפתחה חלקית.
רציף חדש נכנס לשירות באוגוסט 2020.
תוכנית נוספת כוללת בנייה של תחנת רכבת חשמלית בסביבת התחנה.
אין תחנת אוטובוס בקרבת מקום.
תחנת הרכבת תל אביב – סבידור מרכז היא תחנת הנוסעים הראשית של רכבת ישראל בתל אביב-יפו.
זוהי התחנה הפעילה הוותיקה ביותר בעיר.
התחנה ממוקמת בין תל אביב למתחם הבורסה ברמת גן על מסילת איילון בקילומטר ה-93.273 של הקו הראשי של רכבת ישראל.
התחנה נקראת על שם מנחם סבידור, שעמד בראש הנהלת הרכבת בשנות החמישים והשישים (עד שנת 1964, טרם הפרטתה לחברה), ולימים נבחר ל וכיהן כיושב ראש הכנסת.
בשנים שבהן היו בתל אביב רק שתי תחנות, דרומית וצפונית, כונתה תל אביב מרכז גם בשם "רכבת צפון", אך לא היה זה שמה הרשמי (השם "תחנת תל אביב צפון" היה שמה הרשמי של התחנה הקרויה כיום תחנת בני ברק – רמת החייל).
כינוי נוסף לתחנה הוא "ארלוזורוב", כשם רחוב ארלוזורוב הסמוך לתחנה.
לתחנה 6 רציפים, מה שהופך אותה לאחת משלוש תחנות הרכבת הגדולות בישראל (מספר זהה של רציפים יש גם בתחנת הרצליה ובתחנת לוד), וכמעט כל קווי הרכבת הנוסעים בישראל עוצרים בה.
במשך שנים התחנה הייתה הראשונה בארץ בהיקף הנוסעים העוברים בה; מ-2017 היא שנייה רק לתחנת השלום הסמוכה, ובהבדל ניכר מכל תחנה אחרת.
בשנת 2025 בתחנה עברו 13.4 מיליון נוסעים .
התחנה הנוכחית נחנכה ב-3 בנובמבר 1954, כשנה ומחצה לאחר פתיחת מסילת החוף (מאי 1953), והחלה לשמש כתחנת הקצה הדרומית במסילה, וכתחליף לתחנת תל אביב צפון (תחנת בני ברק – רמת החייל של היום).
רציפיה באותה עת היו צמודים לחזית הצפונית של בניין התחנה הנוכחי, ותנועת הרכבת התאפשרה רק לכיוון צפון, אך תכנונה לקח בחשבון שהמסילה תמשיך דרומה לאורך נחל איילון, העבודות על הקמת מסילת איילון היו אומרות להתחיל מיד לאחר הקמת התחנה, אך במשך שנים רבות תוכנית זאת לא מומשה.
עם פתיחת התחנה פעלו בקו תל אביב—חיפה שבע רכבות לכל כיוון בימי השבוע, ביום ששי חמש רכבות בכל כיוון, ובמוצאי שבת רכבת אחת בכל כיוון.
ב-3 במאי 1988 נפתחה התחנה במתכונתה החדשה, שרציפי התחנה מוקמו מחדש בין נתיבי איילון וממערב לערוץ נחל איילון.
עם זאת בשלב זה התחנה עדיין הייתה תחנה קצה.
העבודות להקמת המשך המסילה דרומה החלו בקיץ 1990. המסילה דרומה נפתחה ב-31 בינואר 1993 כמסילה כפולה, ושירתה את הקווים לתחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים; ולרחובות ואשדוד.
בשנת 1999, נפתח גשר הולכי רגל מקורה בין התחנה למתחם הבורסה ברמת גן.
בשנים 2004–2005 בוצעו עבודות לבניית רציפים 5 ו-6 וכן חודש בניין התחנה, אשר התיישן במהלך השנים.
בשנת 2016 החלה הקמת מבנה אולם כניסה ויציאה חדש שמחובר לגשר מודעי שמצפון לתחנה.
עד לשנת 2018 שכנו בצמוד לתחנה משרדי הנהלת רכבת ישראל שעברו לבניין חדש בצמוד לתחנת הרכבת לוד.
מאוקטובר 2019 ועד אפריל 2020 התבצעו בתחנה עבודות להצבת תשתית חשמול בתחנה, תשתית זו מאפשרת לקטרים חשמליים לנסוע בתחנה.
קו הרכבת המהיר לירושלים החל לפעול בה ולהסיע נוסעים ב-30 ביוני 2020.
תחנת ארלוזורוב של הקו האדום של הדנקל הנמצאת בסביבת לתחנה נפתחה באוגוסט 2023.
בתחנה קיימים שלושה איי רציפים ושש מסילות.
התחנה משמשת כתחנת ביניים והתנועה ממנה אפשרית בשני הכיוונים.
בשל העובדה שכמעט כל קווי הרכבת עוברים בה, היא משמשת פעמים רבות כתחנת מעבר ביניהם.
התחנה נגישה משני עברי נתיבי איילון.
ממערב הכניסה לתחנה היא דרך בניין התחנה הישן ומשם בגשר הולכי רגל אל הרציפים.
ממזרח, ניתן להיכנס לתחנה ממתחם הבורסה ברמת גן דרך גשר להולכי רגל.
כמו כן ניתן להיכנס לתחנה מכיוון צפון מגשר מודעי שעובר מעל לנתיבי איילון.
מבני התחנה תוכננו בסגנון מודרניסטי בידי האדריכל יוסף קלארווין, שתכנן גם את משכן הכנסת.
בדרך כלל רציפים 1 ו-2 משמשים את הקווים הנוסעים צפונה, רציפים 3 ו-4 את הקווים אשר נוסעים דרומה ורציפים 5 ו-6 משרתים את קו הרכבת מכיוון אופקים אל ערי השרון.
הרציפים בתחנה הם באורך של כ-350 מטר והם מהארוכים בארץ.
בתחנה זו הותקנה מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית ב-2019. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ.
בתחנה עוצרות כל הרכבות בקווים נהריה – מודיעין מרכז, נהריה – באר שבע מרכז, כרמיאל – באר שבע מרכז, בנימינה – רחובות – אשקלון, הרצליה – ירושלים יצחק נבון, הרצליה – אופקים, נתניה – בית שמש וכן רכבות הלילה לנתב"ג ומנתב"ג.
מפברואר עד ספטמבר 2025 עצרה בתחנה רכבת לכיוון באר שבע מרכז דרך תחנות הנגב המערבי ולנתניה בשעות השיא.
בשעות השפל התחנה היוותה כתחנת קצה ויצאה ממנה רכבת לבאר שבע מרכז.
בסביבת התחנה ממוקם "מסוף 2000" (או "מסוף ארלוזורוב" או "מסוף סבידור") – מסוף אוטובוסים גדול שממנו יוצאים אוטובוסים עירוניים ובינעירוניים, וכן תחנת רכבת קלה תת־קרקעית – תחנת ארלוזורוב של הקו האדום בדנקל.
במסגרת התוכנית להקמת מסילה רביעית באיילון (תת"ל 33) מתוכננת הוספת שני רציפים חדשים לתחנה, כך שמספרם הכולל יגיע לשמונה.
בשנת 2026 מתוכננת לקום תחנת קצה עבור הקו הסגול של הרכבת הקלה בסמוך לתחנה.
עם זאת, צפויים בקו זה עיכובים של עד 3 שנים.
תחנת "תל אביב מרכז" של קו המטרו העתידי M1, מתוכננת לקום בסמוך לתחנה.
בפברואר 2025 החליטה הות"ל להקים מרכז תחבורה משולב עבור תחנת רכבת, תחנת רכבת תחתית ותחנה לרכבות המהירות (מסילות 5 ו-6).
ב-2002 צולם בתחנת הרכבת הווידאו־קליפ לשיר "להציל אותך" מאת שלמה ארצי, בהשתתפות טל שגב.
תחנת הרכבת תל אביב – השלום היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל הממוקמת בעיר תל אביב-יפו במרכז נתיבי איילון על מסילת איילון בסמוך למגדלי עזריאלי ודרך השלום בקילומטר 94.563 של הקו הראשי של רכבת ישראל.
מיקומה במרכז העיר וסמיכותה למחנה הקריה, למגדלי עזריאלי ולמספר מגדלי משרדים נוספים הביאו לכך שהיא התחנה המובילה בארץ בהיקף הנוסעים העוברים בה.
התחנה מחוברת לקניון עזריאלי דרך גשר העובר מעל הכביש.
שער היציאה הראשי של התחנה נמצא על "גשר חיים לנדאו".
בשנת 2025 עברו בתחנה 17.2 מיליון נוסעים והיא התחנה הפעילה ביותר של רכבת ישראל (עם מספר הנוסעים הגדול ביותר)
התחנה נבנתה בשנים 1994–1996 ותוכננה על ידי דן איתן וערי גושן אדריכלים בע"מ בסגנון פוסט מודרני.
עיצובה היה חדשני בזמנו בישראל בזכות המבנה הקל הכולל בתוכו אלמנטים תלויים ומסבכים רבים.
עם פתיחתה היו בתחנה שני רציפי צד משני צידי המסילה הכפולה.
בשנת 2001 הוחלט על הוספת מסילה נוספת בקו ולכן נוצר צורך להוסיף רציף נוסף בתחנה.
עבודות ההרחבה כללו את הסטת התעלה בה זורם נחל איילון מזרחה כך שחלקה עובר מתחת לנתיבים המזרחיים של נתיבי איילון ועל ידי כך התפנה מקום להרחיב את רציף הצד המזרחי ולהעביר את המסילה החדשה בצמוד אליו.
הרציף השלישי והמסילה השלישית נפתחו ב-2 בספטמבר 2006, זאת לאחר מספר דחיות.
בסוף שנת 2005 זכתה חברת אשר גרין במכרז לשיפוץ התחנה בהיקף כ-10 מיליון שקלים.
עיקר השיפוץ מתמקד בהפחתת מטרד הרעש הנובע מהימצאות התחנה בסמוך למסלולי הכביש המהיר.
בשנת 2016 פרסם המשרד להגנת הסביבה תוצאות חריגות של זיהום אוויר בשטח התחנה, בשל סמיכותה לנתיבי איילון והעדר אוורור בשטחה.
החל משנת 2016 נעשו בתחנה עבודות להרחבתה, בדרך של בניית טרמינל נוסף מדרום לטרמינל הקיים.
התחנה נפתחה ב-22 בפברואר 2021.
ברציפי התחנה נמדד זיהום אוויר גבוה ולכן במסגרת העבודות מבצעת התקנת מפוחים במטרה לשפר את זרימת האוויר בתחנה.
כלל העבודות הסתיימו ברבעון השני של שנת 2021.
ביוני 2020 החל לפעול בתחנה קו נוסעים חשמלי ראשון לירושלים.
התחנה מורכבת משני מסופים, מסוף ראשון המחובר לקניון עזריאלי אשר ניתן לגישה מעברו הצפוני של דרך השלום, מסוף שני מעברו הדרומי של דרך השלום נפתח בשנת 2021.
בתחנה שלושה רציפי נוסעים, רציף צד אחד ואי רציפים.
הרחבת נוספת של התחנה ללא פגיעה בשטח הכביש נחשבת בעייתית בשל המרחק הקטן יחסית שבין שני מסלולי הכביש ביניהם שוכנת התחנה וחוסר האפשרות לצמצם עוד את תעלת האיילון.
ברציף 1 נוסעות כל הרכבות (למעט הרכבות בקו השרון להרצליה) לכיוון צפון.
ברציף 2 נוסעות כל הרכבות (למעט הרכבות בקו בני דרום לאשקלון) לכיוון דרום, בית שמש ומודיעין.
ברציף 3 נוסעות הרכבות שבקו הרצליה-אופקים דרך טבעת השרון.
הרציפים בתחנה הם באורך של כ-290 מטר.
בתחנה עוצרות כל הרכבות בקווים נהריה - באר שבע מרכז, כרמיאל - באר שבע מרכז, בנימינה - רחובות - אשקלון, הרצליה - ראש העין צפון - ראשון לציון משה דיין - אשקלון - אופקים, נתניה - בית שמש, נהריה - מודיעין מרכז והרצליה - ירושלים יצחק נבון.
במסגרת התוכנית להקמת מסילה רביעית באיילון (תת"ל 33) מתוכננת הוספת רציף רביעי לתחנה, על שטח תעלת האיילון.
תחנת הרכבת תל אביב – ההגנה היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל הממוקמת בתל אביב-יפו על דרך ההגנה וסמוכה לתחנה המרכזית החדשה של תל אביב.
התחנה נמצאת על מסילת איילון כ-98.5 קילומטר דרומית לתחנת הרכבת חיפה מזרח.
בשנת 2025 עברו בתחנה 5.4 מיליון נוסעים והיא התחנה החמישית של רכבת ישראל בנפח פעילותה .
התחנה, אשר נחנכה ב-22 ביוני 2002, תוכננה על ידי "קייזר-קייזר-לקנר אדריכלים".
לאחר הוספת המסילה השלישית באיילון, שנפתחה ב-2 בספטמבר 2006, נוסף לתחנה רציף אי חדש.
מתחנת תל אביב ההגנה נבנה גשר רכבת המוביל למחלף חולון וממנו מתחילה מסילת תל אביב – פלשת המחברת דרך תחנות חולון, בת ים, ראשון לציון ויבנה את אשדוד ואשקלון.
באוגוסט 2018 התחילה בנייה של תשתית חישמול עילי בתחנה, כחלק מההכנות להפעלת קו הנוסעים המהיר לירושלים.
התחנה משרתת מספר נוסעים גדול, בעיקר עקב מספר הרכבות הרב שעובר דרכה, התחנה סמוכה לתחנה המרכזית החדשה של תל אביב, משם קיים שרות אוטובוסים לכל רחבי גוש דן וישראל, אך אין קישור ביניהן והגעה מהרכבת לתחנה המרכזית דורשת הליכה של כרבע שעה.
ב-2022 החלה בנייתו של גשר מעל התחנה אשר ישמש את הקו הסגול של הרכבת הקלה בתל אביב.
בתחנה אולם נוסעים סגור במפלס עליון, ממנו יורדים לרציפים באמצעות דרגנועים.
בכיוון ההפוך כל המסילות ממשיכות אל מסילת איילון.
בשל הצורך לעלות אל הגשר העובר מעל נתיבי איילון ומסילת האיילון רציפים 4 ו-5 קצרים יותר מרציפים 1–3. היציאה מאולם הנוסעים היא ישירות לדרך ההגנה.
רציפים 4 ו-5 משרתים את קו הרכבת הרצליה - אופקים דרך טבעת השרון.
רציפים 1 (לצפון) ו-3 (לדרום) משרתים את שאר הקווים העוברים בתחנה וממשיכים צפונה לכיוון מסילת החוף.
רציף 3 הוא מהארוכים בתחנה ואורכו הכולל כ-350 מטרים.
רציף 2 שימש מדצמבר 2019 ועד יוני 2020 את קו הרכבת המהיר לירושלים.
החל מיוני 2020, רכבות בקו זה עושות בו שימוש במקרים בהם תחנת השלום סגורה לנוסעים.
חלק מהרציפים בתחנה ארוכים ביחס לשאר התחנות, כדוגמת רציף 3 שנפרס על פני 350 מטר ואילו אחרים קצרים מאוד כגון רציף 5 שאורכו 200 מטר בלבד.
בתחנה עוצרות כל הרכבות בקווים נהריה - באר שבע מרכז, כרמיאל - באר שבע מרכז, בנימינה - רחובות - אשקלון, הרצליה - תל אביב - ראשון לציון משה דיין - אשקלון - אופקים, נתניה - בית שמש ונהריה - מודיעין מרכז למעט חלק מרכבות הלילה לנתב"ג ומנתב"ג.
בדצמבר 2019 החל לפעול עד תחנת ההגנה קו הנוסעים המהיר לירושלים, משך הנסיעה בקו הוא כ-32–34 דקות.
בספטמבר 2023 נסגרה מנהרת הולכי הרגל הלא-נגישה המחברת בין התחנה לבין רציף האוטובוסים שמולה, עבור עבודות להקמת הרכבת הקלה.
בנוסף לשירות לתחנה עצמה בגשר ההגנה, ישנם קווי אוטובוס רבים העוברים על רחוב החרש אשר נמצא מעט רחוק יותר מתחנות האוטובוס מחוץ לתחנת הרכבת.
התחנה התפעולית ההגנה נמצאת כ-1.5 ק"מ דרומית לתחנת הרכבת ההגנה, מול תחנת הרכבת תל אביב דרום ובצמוד למחלף קיבוץ גלויות על המסילה ללוד וירושלים.
הגישה לתחנה התפעולית היא דרך תחנת תל אביב דרום.
בתחנה נמצא מבנה שו"ב ומבנה מנהלתי.
חלק מהמסילות של התחנה משמשות לדיור ציוד רכבתי הנדסי נייד.
כמו כן, נמצא באזור התחנה שער ההזנה (CDB) שמחובר בחיבור אופקי תת-קרקעי לתה"ר הולץ.
במסגרת התוכנית להקמת מסילה רביעית באיילון (תת"ל 33) מתוכננת הוספת רציף שישי לתחנה, על שטח תעלת האיילון.
גשר ההגנה יורחב לכיוון צפון ויוכנס בו נתיב אשר ישרת את קרונות ההקו הסגול של "דנקל", לכשתושלם בנייתו בשנת 2027 לפי הצפי.
תחנת הרכבת תל אביב – האוניברסיטה – אקספו היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל הממוקמת בצפון תל אביב ונמצאת במרכז נתיבי איילון, בסמוך למרכז הירידים והקונגרסים אקספו תל אביב ולאוניברסיטת תל אביב.
התחנה ממוקמת בקילומטר ה-90.7 דרומית לתחנת הרכבת חיפה מזרח על תוואי מסילת החוף.
בעבר נקראה התחנה בשם אוניברסיטה – מרכז הירידים.
בשנת 2025 עברו בתחנה 6 מיליון נוסעים והיא התחנה הרביעית בנפח פעילותה.
התחנה נבנתה בשנת 2000 כדי לשמש כתחנת נוסעים שתשרת את אוניברסיטת תל אביב ואת המבקרים באקספו תל אביב, ונקראה תחילה תחנת אוניברסיטה - מרכז הירידים.
התחנה נפתחה ב-26 באוקטובר 2000. את תכנונה ביצעו האדריכלים ארול פקר וסעדיה מנדל.
בשל החריגות התקציביות הגדולות בבניית תחנת הרכבת תל אביב – השלום בוצעו פשרות תכנוניות לשם חיסכון.
כך, למשל, קוצץ אורך הגגון שמעל הרציפים ולא נבנו דרגנועים מהתחנה לאוניברסיטה.
בשנת 2012 נבנתה טיילת המדע המוליכה מתחנת הרכבת אל אוניברסיטת תל אביב.
עם סיום העבודות בספטמבר באותה שנה, התחנה היא אחת מ-7 תחנות רכבת בארץ המחוברות לתשתית החשמול ומהווה את התחנה הלפני אחרונה בקו הרכבת המהיר לירושלים.
בתחילת 2025 התווסף לשמה של התחנה ציון שמו המעודכן של מרכז הכנסים, הירידים והאירועים הסמוך, ושמה מאז הוא "תל אביב – האוניברסיטה – אקספו".
בתחנה ארבעה רציפים (שני רציפי אי), אולם נוסעים גדול וסגור הנמצא במפלס תחתון, ושני מעברים תת-קרקעיים המקשרים בין רמת אביב ממערב למתחם אקספו תל אביב ממזרח.
בדצמבר 2022 נחנכה יציאה נוספת מהתחנה – מהקצה הדרומי של הרציפים אל שדרות רוקח.
רציפי האי המערביים (רציפים 1 ו-2) נמצאים בין שתי מסילות הקו הראשי של רכבת ישראל ובהם עוצרות הרכבות הנוסעות בקווי מסילת החוף.
ברציף האי המזרחי (רציף 3) עוצרות הרכבות הנוסעות על מסילת הירקון בקו להרצליה דרך טבעת השרון.
רציף 4 החל לפעול רק בשנת 2009 ובו עוצרות כיום הרכבות המשמשות בקו הרצליה–אופקים.
הרציפים בתחנה הם באורך של כ-240 מטר.
בתחנה זו הותקנה מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת "SEMI" הספרדית.
כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם "Desiro HC" תוצרת "סימנס".
החל מיוני 2022 מתקיימות עבודות להארכת רציפי התחנה ולבניית גשר וטרמינל חדש המקשר את התחנה לתחנת מרכז הירידים של הקו הירוק של הדנקל.
התחנה תהיה מבנה מוגבה שמצד אחד יתחבר לגשר עילי שיגיע לאוניברסיטה ומצד שני לגשר שיחצה את שדרות רוקח לכיוון פארק הירקון.
קישור זה יאפשר גישה נוחה מהתחנה לאוניברסיטת תל אביב והחלפה נוחה לרשת הרכבות הקלות בתל אביב.
בנוסף לכך, מתוכנן דרגנוע שיתחבר ישירות לקמפוס האוניברסיטה.
העבודות מתבצעות על ידי חברת רגבים בניהול ח.פ.ת.
הארכת רציפים לתחנה תהיה לאורך של 355 מטרים כאשר אורכם של הרציפים הוא 240 מטרים לרציף האי המערבי ו-232 מטרים לרציף האי המזרחי.
הארכת הרציפים מאפשרת לרכבת ישראל להפעיל רכבות ארוכות יותר.
ללא ההארכה לא ניתן לרדת מהקרונות הקיצוניים ברכבות ארוכות ועל הנוסעים להתקדם למרכז הרכבת.
ב-21 בספטמבר 2020 החל לפעול בתחנה קו הנוסעים ירושלים יצחק נבון – הרצליה.
מפברואר עד ספטמבר 2025 פעל בתחנה קו נתניה – תל אביב – באר שבע מרכז שבה עוצרת רכבת לכיוון באר שבע מרכז דרך תחנות הנגב המערבי ולנתניה בשעות השיא.
באזור התחנה עוברים מספר רב יחסית של קווי אוטובוס.
בסמוך לכניסה המערבית ישנו מסוף אוטובוסים ובו מסתיימים מספר קווי אוטובוס עירוניים.
על שד' רוקח בסמוך לכניסה המזרחית עוברים מספר קווי אוטובוס עירוניים של חברת "דן" וקווים מהשרון של "מטרופולין".
Woudagemaal) סמוך לעיר למר במחוז פריסלנד בצפון-מזרח הולנד, היא תחנת השאיבה המונעת בקיטור הגדולה באירופה, והיא ייחודית בכך שאף שנחנכה בשנת 1920 היא עדיין פעילה, גם אם באופן חלקי ביותר.
בשנת 1998 הוכרזה התחנה כאתר מורשת עולמית.
תחנות השאיבה המונעות בקיטור הראשונות החלו לפעול בהולנד כבר ב-1825, ואלה החלו מחליפות את טחנות הרוח .
בתחנות השאיבה החדשות שיוצרו בתחילה באנגליה הותקנו משאבות גלגל או צנטריפוגה, ובתחילת המאה ה-20 החל ייצורן גם בהולנד.
השיא בבניית תחנות אלה היה בין 1870 ל-1885 ורק תחנות מעטות נבנו לאחר שנת 1900. ההערכה היא כי במשך העשור הראשון של המאה ה-20 פעלו כ-700 תחנות שאיבה מונעות בקיטור ברחבי המדינה.
ב-1904 הוקמה התחנה הראשונה שהונעה בדיזל וזמן קצר לאחר מכן הופיעו התחנות החשמליות הראשונות, והאחרונות מהוות את רובן של 1,600 התחנות הפעילות במדינה כיום.
בניית סכרים החלה בפריסלנד בשנת 1000 לערך, וב-1648 החלו הרשויות להקים רשת של תעלות ומאגרים ששימשו בתהליכי הניקוז.
במשך מאות שנים אירעו בפרובינציה שיטפונות באופן תדיר, וב-1825 הוצף שטח של למעלה מ-1,000 קמ"ר בפריזלנד.
גם הסכרים בלמר שבדרום-מערב פריזלנד, בצד הפונה אל הזאודרזיי (הים הדרומי, כיום אגם אייסל - IJsselmeer) נפרצו, אך הם שוקמו וחוזקו.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 חלו שיפורים במערך ההגנה מפני הים, והמים נוקזו אל מאגר לאוורזה (Lauwerszee) בדרום-מערבה של פריזלנד, ומשם אל הזאודרזה.
עם זאת, שיטפון נוסף ב-1894 הוביל להקמת ועדה ממשלתית אשר הופקדה על מציאת פתרון חלופי לבעיית ההצפות, וזו החליטה על ייבושו של מאגר לאוורזיי.
כתוצאה מכך ירד מפלס מי האגם באופן ששאיבתם שוב לא הייתה אפשרית.
מאז התחנה מופעלת במשך ימים ספורים בכל שנה, כמו בעת הסערות שפקדו את האזור בחודש ינואר 2007. ספיקת המים הרגילה של התחנה עומדת על 65 מ"ק לשנייה, הספיקה המרבית היא 70 מ"ק לשנייה.
להמחשה, בהפעלה רצופה ללא תקלות, תחנת השאיבה מסוגלת לשאוב את כל המים בכנרת בשנתיים.
בין 1970 ל-1989 פעלה התחנה במשך 367 שעות בלבד בכל שנה בממוצע, ושאבה מים בהיקף של 84 מיליון מ"ק בשנה.
התחנה ממוקמת בקצה הדרומי של תעלה מזינה שנחפרה ב-1915, ושדרכה הוזרמו מימי מאגר לאוורזה אל הזאודרזה.
תעלה מזינה נוספת נחפרה בשנים 1936–1938 מזרחית לתחנה.
ממערב לתחנה נחפרה בשנת 1951 תעלת שיט סכורה, המטפלת בתנועת האוניות מהאגם צפונה לכיוון חרונינגן.
התחנה עצמה בנויה מבית הדוודים, בית המנועים וארובה.
סמוך ממערב לתחנה שוכנים ארבעה מכלי נפט מודרניים ומאגר פחם פתוח ששוב אינו בשימוש.
המבנים תעשייתיים ופונקציונליים וכפי שהיה מקובל באדריכלות ההולנדית של תחילת המאה ה-20, הם אינם נושאים עיטורים או קישוטים.
המנועים שוכנים בבנין מלבני באורך של 62 מטר וברוחב של 15 מטר, וקצה גג הרעפים שלו נישא לגובה של 16.4 מטר.
המדחסים ומהסננים שוכנים במרתף בגובה של 80 ס"מ מתחת לפני המים, ומעליהם האולם המרכזי ובו ארבעת המנועים ושמונה המשאבות הצנטריפוגליות.
מצידו הצפוני של המבנה שמונה פתחים למים ברוחב של 6.42 מטר כל אחד, והמובילים את המים אל שמונה המשאבות.
בצד הדרומי הפונה על האגם, ארבעה פתחים עם שערים היכולים להסגר בעת הצורך.
שערים אלה היו בשימוש לפני שהזאודרזה נסכר וכאשר היה נתון עדיין למשטר של גאות ושפל.
בית הדוודים דומה לבנית המנועים, אך הוא קטן ממנו.
אורכו 31 מטר ורוחבו 16 מטר, וממוקמים בו ארבעה דוודים.
מאז 1967 הופסק השימוש בפחם והדוודים פועלים על נפט.
הארובה נישאת לגובה של 55 מטר, וקוטרה 6.25 מטר בבסיסה ו-3 מטר בקצה העליון.
תחנת הרכבת תל אביב דרום הייתה תחנת קצה ששרתה נוסעים של רכבת ישראל על מסילת תל אביב–ירושלים החל ב-7 באוגוסט 1949, בעקבות הסכם שביתת הנשק עם ירדן, ולכל אורך שנות פעילותה.
החליפה כתחנת קצה את תחנת הרכבת יפו, תחנת הקצה הקודמת על מסילת הרכבת יפו–ירושלים, שלא שבה לפעול לאחר מלחמת העצמאות.
עם פתיחת תחנת הרכבת תל אביב צפון ב-20 בספטמבר 1949 (ב-1954 הוחלף שמה לתחנת בני ברק), שונה שם התחנה משמה בימי הרכבת המנדטורית, "תחנת תל אביב" או "תחנת בית הדר", ל"תחנת תל אביב דרום".
משנת 1937, עת שמשה את הרכבת המנדטורית, התחנה עמדה מול רחוב הרכבת 16 של ימינו בין הרחובות החשמל ולבונטין.
מ-1956 הייתה לתחנת קצה על מסילת תל אביב–באר שבע ומ-1967 תחנת קצה על מסילת תל אביב–דימונה.
בקרבתה, בית המכס (תל אביב), פעל מסוף מטענים.
בשנת 1970 נסגרה התחנה ברחוב הרכבת ונחנכה תחנה חדשה בסמוך למחלף קיבוץ גלויות שבנתיבי איילון ובית הספר הולץ.
בתחנה החדשה פעלו שני רציפי צד ואי רציפים ששירתו ארבע מסילות.
בשטח התחנה היו גם שתי מסילות נוספות שאינן סמוכות לרציפים, ששימשו לחיוג רכבות גרורות קטר.
תחנת הרכבת יהודה הלוי/בית הדר
כחלק מהשירות שוקמה מסילת הרכבת יפו–ירושלים שנהרסה במהלך מלחמת העולם הראשונה והורחבה לרוחב התקני.
בתל אביב הוקמה תחנת נוסעים במרחק של כ-2.5 קילומטר מתחנת הרכבת יפו, ליד רחוב יהודה הלוי, לאורך תוואי הרחוב שנקרא אחר כך רחוב הרכבת.
עם התקדמות החזית צפונה פחתה חשיבות מסילה זו, והיא פורקה.
ב-5 באוקטובר 1920 שונה שם התחנה מ"צומת סרונה" לתחנת תל אביב.
בתחילה היה במקום מבנה תחנה מאולתר בנוי עץ, וב-1937 נבנה מבנה קבע מאורך ומעוגל קלות, בהתאמה לתוואי המסילה (ממנו נותר כיום רק בית המכס).
בסמוך, במקום בו חצתה המסילה את דרך פתח תקווה, הוקם בניין המשרדים בית הדר, ובפי העם נקראה התחנה גם תחנת בית הדר.
עם התרחבות פעילות התחנה הוסטה תעבורת הנוסעים למסוף שנועד לשמש בלעדית כתחנת נוסעים, 300 מטרים מתחנת המטענים ובית המכס, ממזרח לדרך פתח תקווה ובית הדר, כיום פינת הרחובות הרכבת והשרון.
סגירת התחנה הישנה ופתיחת החדשה
מעבר הרכבת דרך רחובות תל אביב הפריע לתנועה, במיוחד בדרך פתח תקווה אותו חצתה המסילה.
מסיבה זו הוחלט לבנות תחנה חדשה בנקודה בה יוצאת המסילה מהעיר, כשני קילומטר מהתחנה הישנה.
תחנת תל אביב דרום החדשה בתכנון האדריכל נחום זולוטוב נחנכה ב-26 בנובמבר 1970, ועם חנוכתה נהרסו התחנה הישנה והמסילה שהובילה אליה, למעט בית המכס, ועל תוואי המסילות שהיו במקום הוקם מגרש חניה.
התחנה הוקמה בשטח ריק בשולי השדות של מקוה ישראל ועם הקמתה נאמר כי בעתיד היא תקושר עם תחנת הרכבת תל אביב מרכז.
אולם מסילת האיילון נבנתה בסופו של דבר בתוואי אחר, ממזרח לתחנה.
אף על פי שהתחנה נבנתה עם ארבעה רציפים ואולם נוסעים גדול במיוחד, היא שירתה עם פתיחתה בסך הכל 16 רכבות ביום (8 יוצאות ו-8 נכנסות).
4 רכבות לכל כיוון לירושלים, 4 רכבות לכל כיוון לבאר שבע, שמהן 2 המשיכו עד דימונה; רק 14 רכבות בימי ששי והתחנה לא פעלה במוצאי שבת.
כתוצאה מהרחקת התחנה ממוקדי הפעילות של תל אביב והעברתה למעשה אל מחוצה לה, ירד מספר הנוסעים בקווים לירושלים ולבאר שבע בצורה ניכרת.
ב-1979 הופסק לחלוטין שירות הנוסעים לבאר שבע ולדימונה והשירות לירושלים הצטמצם לרכבת אחת ביום לכל כיוון.
באוקטובר 1991 נפתח קו הרכבת תל אביב-רחובות שיצא מתחנה זו, וב-1992 הוארך הקו מרחובות דרומה ליבנה מזרח ולאשדוד.
בקיץ 1990 החלו העבודות להקמת מסילת איילון.
המסילה נפתחה ב-31 בינואר 1993. עם השלמת מסילת איילון וחיבור תחנת הרכבת תל אביב – סבידור מרכז למסילות בכיוון דרום נסגרה התחנה.
לאחר סגירתה נפתח בה בית ספר למקצועות הרכבת ומתקניה משמשים להכשרת עובדים ברכבת ישראל.
כמו כן משמשת התחנה לדיור של ציוד מסילתי ובשטחה בוצעו בעבר הדבקת מודעות פרסומת על דפנות מערכי הקרונועים.
תחנת הרכבת התפעולית תל אביב דרום
בסמוך לתחנה על מסילת איילון, מדרום לתחנת הרכבת תל אביב ההגנה, נמצאת תחנת רכבת תפעולית המשמשת לדיור וחיוג של רכבות המסיימות או מתחילות את שירותן בתחנת הרכבת תל אביב ההגנה.
תחנת ונציה סנטה לוצ'יה (איטלקית Stazione di Venezia Santa Lucia) היא תחנת הרכבת הראשית בעיר ונציה.
התחנה שוכנת על גדות התעלה הגדולה, ברובע קאנארג'ו שבקצה המערבי של העיר.
היא סמוכה לתחילתו של גשר החירות, המחבר את ונציה אל מסטרה שעל היבשה, ואל גשר החוקה המחבר אותה אל פיצאלה רומא, שבה שוכנת תחנה האוטובוסים המרכזית של העיר.
התחנה הוקמה באמצע המאה ה-19 ונחנכה ב-13 בינואר 1846. הקמת המבנה הנוכחי החלה בשנת 1924 ונמשכה לאחר תחרות אדריכלית בשנת 1934. חלקו המרכזי של המבנה הוקם בין השנים 1936–1943 ושני אגפי הצד של הבניין הושלמו בשנים שלאחר מכן.
בתחנה 23 רציפים בסך הכל, 15 מהם מקורים ושמונת הנותרים נמצאים מחוץ למבנה המרכזי ומדרום לו.
מסילת הרכבת היוצאת מהתחנה חוצה את לגונת ונציה על גבי גשר החירות, ועוברת בתחנת ונציה נמל מרגרה (Stazione di Venezia Porto Marghera) ובתחנת ונציה מסטרה (Stazione di Venezia Mestre), ואז מתפצלת לכל הכיוונים.
בתחנה עוברים כ-82,000 נוסעים מדי יום בכ-450 רכבות שמגיעות ויוצאות ממנה.
מספר הנוסעים השנתי מגיע לכ-30 מיליון.
תחנת לונדון ויקטוריה היא תחנת רכבת, תחנת רכבת תחתית ומרכז תחבורה בעיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
תחנת ויקטוריה מורכבת למעשה משתי תחנות רכבת אשר משרתות קווי רכבת לדרום-מזרח אנגליה, תחנת רכבת תחתית אשר משרתת את הקווים סירקל ודיסטריקט, ותחנת רכבת תחתית במפלס עמוק אשר משרתת את קו ויקטוריה.
מלבד מרכיבים אלו, במתחם התחנה מצויים גם מרכזי תחבורה נוספים כמו תחנת אוטובוסים בקווים עירוניים (ממוקמת בכניסה למבנה הראשי) ותחנת אוטובוסים לקווים המגיעים ליעדים ברחבי בריטניה.
תחנת ויקטוריה קרויה כך על שם רחוב ויקטוריה שאליו היא פונה, הרחוב קרוי כך על שם המלכה ויקטוריה.
תחנת ויקטוריה היא השנייה בגודלה בבריטניה מבחינת נפח הנוסעים העוברים בה, עם כ-73 מיליון נוסעים בשנה.
התחנה נפתחה לציבור ב-1 באוקטובר 1860.
תחנת הרכבת התחתית ויקטוריה מחולקת למעשה לשתי תחנות; תחנה המשרתת את קו ויקטוריה ותחנה מעט מרוחקת משם ומחוברת בעזרת מעבר תת-קרקעי, אשר משרתת את הקווים סירקל ודיסטריקט.
קו ויקטוריה הוא קו במפלס עמוק, בעוד שהתחנה השנייה קרובה לפני הקרקע משום שהקווים נחפרו בצורת "חפירה וכיסוי".
בשלב הראשון נפתחה תחנת הרכבת התחתית ב-24 בדצמבר 1868 על ידי חברת 'מטרופוליטן דיסטריקט ריילווי' (לימים קו דיסטריקט).
בשנת 1872 התחנה הפכה לחלק מהמעגל המרכזי (Middle Circle) והמעגל החיצוני (Outer Circle) עד שאלו הופסקו בשנת 1900 ו-1908 בהתאמה.
בתחילת המאה מבנה התחנה המקורי שופץ מחדש ונבנה מעליו בניין משרדים, בין השנים 1902-3 קו הרכבת התחתית שודרג למערכת חשמלית.
בשנת 1949, בנוסף לקו דיסטריקט שעבר בתחנה, נחנך גם הקו סירקל שהתבסס על קו 'המעגל הפנימי' (Inner Circle).
ב-7 במרץ 1969 נפתח החלק השני של תחנת הרכבת התחתית; תחנה במפלס עמוק, קרובה יותר לתחנת הרכבת הראשית, לשירות קו ויקטוריה החדש.
תחילה הייתה התחנה תחנה סופית עד לסיום העבודות על הקו, וב-23 ביולי 1971 נפתח החלק הדרומי של הקו לכיוון בריקסטון.
תחנת הרכבת התחתית ויקטוריה היא תחנה מוצעת להיכלל בקו צ'לסי-האקלי, המוכר גם בתור "קרוסרייל 2" (Crossrail 2).
קו זה עתיד להיכנס לשלבי הסיום רק לאחר השלמת הקו הראשון "קרוסרייל 1" בשנת 2018.
בספרו של אוסקר ויילד "חשיבותה של רצינות", הדמות הראשית בעלילה ג'ון וורת'ינג התגלה כשהיה תינוק בתיק בתחנת ויקטוריה.
תחנת הרכבת התחתית ויקטוריה מופיעה בקומיקס "ונדטה" כשהיא נטושה.
"תחנת ויקטוריה" הוא שמו של מחזה קצר שנכתב על ידי המחזאי הבריטי הרולד פינטר.
תחנת לונדון ווטרלו היא תחנת רכבת, תחנת רכבת תחתית ומרכז תחבורה ברובע למבת' בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
עם מעל 86 מיליון נוסעים שעברו בתחנה בין השנים 2019–2020, תחנת ווטרלו נחשבת לתחנה העמוסה ביותר בבריטניה מבחינת תנועת נוסעים.
תחנת הרכבת משרתת בעיקר קווים המחברים את לונדון לדרום ודרום-מערב אנגליה.
תחנת הרכבת התחתית מחברת ארבעה קווים של הרכבת התחתית; בייקרלו, ג'ובילי, נורת'רן וקו ווטרלו וסיטי, ולכן משמשת בין היתר תחנת החלפה גדולה בין הקווים.
התחנה נפתחה לנוסעים בשנת 1848 על ידי חברת "רכבת לונדון ודרום-מערב" (L&SWR) ונקראת על שם הגשר הסמוך לה, גשר ווטרלו, שקיבל את שמו כהנצחה לקרב ווטרלו, שנערך בשנת 1815 בווטרלו.
התחנה הוקמה כתחליף לטרמינל הקודם בניין ניין אלמס (Nine Elms), במטרה לקרב את נקודת הסיום של המסילה אל הווסט אנד ואל מרכז לונדון.
האתר שנבחר היה אזור ביצתי נמוך מדרום לגשר ווטרלו, שעליו הוקמו סדרות של ויאדוקי לבנים עצומים כדי להגביה את המסילות, מבנה המתבטא עד היום בחללי הקמרונות הגדולים שמתחת לתחנה ובגרם המדרגות המוביל משטח הרחוב לקשת הניצחון (Victory Arch), המשמשת ככניסה הטקסית והמשומרת ברמת דרגה II.
במקור לא תוכננה ווטרלו כטרמינל סופי, L&SWR תכננה להמשיך את הקו אל תוך הסיטי של לונדון, אולם התוכניות לא יצאו אל הפועל והתחנה המשיכה להתפתח כטרמינל.
ב-8 באוגוסט 1898 נפתחה מסילת ווטרלו וסיטי – קו תת-קרקעי חשמלי עמוק שחיבר ישירות בין ווטרלו לבין תחנת בנק (אז 'סיטי') בסיטי של לונדון.
הקו שנבנה והופעל בתחילה כחברה נפרדת הנתמכת על ידי L&SWR, נועד למעשה להגשים בצורה מוגבלת את החזון המקורי של החברה של להביא את נוסעי הקווים הדרום-מערביים אל מרכז הסיטי, גם אם באמצעות מעבר לרכבת תחתית בווטרלו.
בהמשך חוברה ווטרלו גם לקווי הרכבת התחתית של בייקרלו ורכבת סיטי ומערב לונדון (שנבלעה בהמשך בקו נורת'רן), כך שהתחנה הפכה למוקד הצטלבות חשוב בין רשת הקווים הראשיים לרשת הרכבת התחתית.
בשנות ה-90 נוסף גם קו ג'ובילי כחלק מהארכת הקו לדוקלנדס, עם תכנון מורכב שכלל מסדרונות וחיבור באמצעות מסוע נע בין מתחמי התחנה השונים.
תחנת ווטרלו מתחלקת לשני חלקים, התחנה העיקרית ומעט ממזרח לה 'תחנת ווטרלו מזרח'.
קווי התחנה העיקרית פונים לכיוון דרום-מערב ומשרתים באופן עקרוני את האזור הדרומי והדרום-מערבי של אנגליה.
תחנת ווטרלו מזרח מחוברת לתחנה העיקרית במעבר רגלי והיא יושבת על קווי הרכבת היוצאים מתחנת צ'רינג קרוס לכיוון דרום-מזרח.
בעבר, בין השנים 1994–2007, שימשה תחנת ווטרלו את קו הרכבת של היורוסטאר שחיבר את לונדון לפריז ובריסל.
תחנת ווטרלו הראשית מכילה 19 רציפים המשרתים קווי רכבת לחוף הדרומי ולדרום-מערב אנגליה.
התחנה מנוהלת על ידי נטוורק רייל וקווי הרכבת מנוהלים כולם על ידי 'רכבות דרום מערב' (South West Trains).
תחנת ווטרלו מזרח מכילה 4 רציפים (A עד D) המשרתים את 'קו מזרח אנגליה הראשי', בין תחנת צ'רינג קרוס לתחנת גשר לונדון.
קוי הרכבת ווטרלו מזרח כיוון קו רכבת תחנה הבאה דרום-מזרח אנגליה, דובר קו מזרח אנגליה הראשי תחנת גשר לונדון
תחנת זברה אינה עונה הוא ספר הרפתקאות שכתב אליסטר מקלין על מסעה של צוללת אמריקאית להצלת אנשי תחנה מטאורולוגית בריטית בקוטב הצפוני.
הספר פורסם באנגליה ב-1963, תורגם ב-1965 לעברית והוסרט ב-1968. רבים מתייחסים לספר זה כאחד הספרים הטובים שכתב מקלין.
הספר נכתב בשיאה של המלחמה הקרה שבמהלכה התגוששו המעצמות (רוסיה בראש הגוש המזרחי מול ארצות הברית בראש המדינות החופשיות) על השליטה בעולם.
מלחמה זו התאפיינה בפעילות חשאית אינטנסיבית של כל גורמי הביון בעולם כשרק חלק קטן מפעילות זו נחשף.
חלק מפעילות זו התמקד בקוטב הצפוני שם ניצלו המעצמות את העובדה שאזור זה אינו שייך לטריטוריה של איזשהי ישות מדינית (היה נכון עד שנת 1999) כדי להציב תחנות מעקב אחרי יריביהם.
העלילה מתמקדת במסעה של הצוללת האמריקאית "דולפין" להצלת ניצולים בתחנה מטאורולוגית בריטית הממוקמת על קרחון צף בקוטב הצפוני ונפגעה משרפה.
במהלך הקריאה בספר נחשף הקורא לרבדים נוספים בעלילה דבר שמביא להבנה מחודשת של האירועים והגיבורים הראשיים.
ממשלת בריטניה מבקשת מממשלת ארצות הברית לשלוח סיוע לתחנת מחקר מטאורולוגית בקוטב הצפוני ממנה הגיעו שידורי חירום שדיווחו על שרפה בתחנה ועל מותם של חלק מאנשי התחנה.
האמריקאים מסכימים לשלוח לעזרתה את הצוללת האטומית "דולפין" בפיקודו של קומנדר (סא"ל) סוואנסון.
זמן קצר לפני היציאה לדרך מגיע לבסיס היציאה אדם בשם ד"ר נייל קארפנטר על מנת להצטרף למסע.
לטענתו הוא מומחה בתחום של פגיעות קור ובידיו מכתב מגורמים רמי דרג ובו הנחיה לצרפו לנסיעה.
סוואנסון ומפקדו מתנגדים להנחיה זו וקארפנטר נאלץ לחשוף בפניהם שהתחנה אליה מועדות פניהם אינה תחנה מטאורולוגית רגילה אלא תחנת מעקב אחר שיגור טילים גרעיניים מבסיסים ברוסיה.
בעקבות גילוי זה מסכים סוואנסון לצרפו לצוות.
ההפלגה מתנהלת תוך תחרות עם שוברת קרח רוסית שמנסה גם היא להגיע לעזרת התחנה.
המסע צפונה עובר כמעט ללא תקלות למעט מקרה חירום, בזמן הצלילה מתחת לקרח, בו הצוללת כמעט טובעת לאחר שמי ים חודרים מצינור שילוח הטורפדו.
במהלך ההפלגה חושף קארפנטר בפני מפקד הצוללת שמפקד התחנה הוא אחיו.
בגלל עובי הקרח מצליח סוואנסון להציף את הצוללת 5 מייל מהתחנה ואת שאר הדרך עושים קארפנטר ועוד 3 מאנשי צוות הצוללת ברגל תוך שהם סוחבים על גבם ציוד ועזרה ומתמודדים עם סערה.
בהגיעם לתחנה מגלה המשלחת ש-8 מאנשי התחנה מתו ושמבני התחנה נשרפו למעט אחד בו מצאו מחסה 11 ניצולים מורעבים שחלקם סובל מכוויות קור משמעותיות.
בזמן ששלושת אנשי הצוות מטפלים בניצולים חוקר קארפנטר את גופות המתים ואת המבנים השרופים.
הוא מגלה ששלושה מהמתים נורו מאקדח (אחד מהם הוא אחיו), שמכשיר הרדיו חובל ושהשרפה הייתה מכוונת.
כמו כן מוצא קארפנטר מאגר מוסתר של מזון שמישהו הכין לשעת צרה.
למרבה המזל מצליחה הצוללת לפלס את דרכה לקרבת התחנה וניתן להעביר את הניצולים לצוללת.
לאחר העברת כל הפצועים לצוללת היא יוצאת לדרכה.
בזמן צלילה מתחת לקרח פורצת שרפה בכור של הצוללת דבר שמאלץ את הצוות לסגור את הכור הגרעיני דבר המעמיד את הצוללת בסכנת חיים.
לאחר מאמצים כבירים מכובה השרפה, הכור מונע מחדש והצוללת ניצלת.
בסצנת הסיום אוסף קארפנטר, שמתגלה כאיש מבצעים של שירות המודיעין החשאי הבריטי, את הניצולים ואת מפקדי הצוללת על מנת להציג את ממצאיו.
הוא מספר שלווין רוסי צילם את כל בסיסי הטילים של ארצות הברית ושחרר לאטמוספירה את סרט הצילום שנחת בקרבת התחנה כדי שסוכנים רוסים סמויים שהושתלו בתחנה יאספו אותו.
מכיוון שהסרט נחת במרחק מה מהתחנה נאלצו הסוכנים הרוסים לצעוד למרחק רב מהתחנה ולכן סבלו מכוויות קור קשות.
במקביל שלחו הבריטים 3 סוכנים משלהם לתחנה כדי למנוע את העברת הסרט לרוסיה (אחד מהם הוא אחיו של קארפנטר).
במסגרת המאבק בין הסוכנים נרצחו הסוכנים הבריטים והסוכנים הרוסים שרפו את הבסיס כדי להעלים ראיות (ודאגו לשמור לעצמם מלאי מזון במחבוא נסתר).
לאחר הגיעם של הסוכנים הרוסים לצוללת הם ניסו לעצור את התקדמות הצוללת על ידי גרימת שרפה בתוכה.
כמו כן מספר קארפנטר שגם ניסיון ההטבעה במסע צפונה היה פעולת חבלה שביצעו סוכנים רוסיים במספנה כדי לעכב את הצוללת.
בסופה של הסצנה חושף קארפנטר את שלושת הסוכנים ולאחר שאחד המרגלים שולף אקדח יורה בו אחד מאנשי צוות הצוללת.
סרט הצילום מתגלה על גופו של אחד הסוכנים.
ב-1968 עובד הספר לסרט והופק על ידי אולפני מטרו גולדווין מאייר בבימויו של ג'ון סטרג'ס ובכיכובם של רוק הדסון, פטריק מקגוהן, ארנסט בורגניין וג'ים בראון.
אף על פי שהעלילה דומה, יוצרי הסרט לא דבקו בנוסח הספר ושינו דברים רבים בפרטי העלילה.
תחנת "זניט" היא תחנה של הרכבת התחתית בסנקט פטרבורג.
התחנה ממוקמת בקו נבסקי-האי וסילי, בין תחנות פרימורסקאיה ותחנת בגובאיה.
התחנה ממוקמת בחוף המערבי של האי קרסטובסקי, בסמוך לאצטדיון הכדורגל, אחת משתי התחנות באי.
התחנה נקראה נובוקרשטובסקאיה בשנים 2018–2030 והפכה לתחנת המטרו הראשונה בפטרבורג, שנמצאת ישירות על גדות מפרץ נבה.
הפתיחה הרשמית התקיימה ב-26 במאי 2018. במקור שם התחנה נקשר לכפר נובוקרשטובסקאיה, ששכן בעבר בחלקו המערבי של האי.
מאז יולי 2020 נקראת על שם מועדון הכדורגל זניט, שהאצטדיון הבייתי שלו ממוקם בסמיכות.
ב-2 באפריל 2020, התחנה נסגרה באופן זמני עקב התפרצות נגיף COVID-19 ונחנכה מחדש ב-2 במאי 2021.
תחנת ויטבסק היא תחנת רכבת בסנקט פטרבורג, רוסיה.
בעבר הייתה ידועה בשם תחנת סנקט פטרבורג-צארסקוסלסקי והיא הייתה תחנת הרכבת הראשונה שנבנתה בפטרבורג ובאימפריה הרוסית כולה.
התחנה, שנמצאת במעבר שדרת זגורודני ותעלת וובדנסקי שנעלמה כעת, נחנכה בנוכחות ניקולאי הראשון ב־30 באוקטובר 1837, כאשר הרכבת הרוסית הראשונה, ששמה היה פרובורני, יצאה מהרציף שלה למעון הקיסרי בצארסקויה סלו.
ניתן לראות העתק של רכבת זו כמוצג קבוע בתחנה.
הבניין הראשון של תחנת פטרבורג (כפי שהייתה ידועה אז) נבנה מעץ באוגוסט ובספטמבר של אותה שנה לפי תכנון של קונסטנטין תון.
מכיוון שהתברר שהוא קטן מדי, הוא נהרס תוך שתים עשרה שנה ומבנה גדול בהרבה הוקם בפיקוחו של תון בשנים 1849–1852. נעשו הרחבות נוספות בשנות 1870.
התחנה נעשתה יותר ויותר רעועה ועמוסה ככל שהמאה ה־19 נמשכה, עד שהתקבלה ההחלטה לקרוע את כל העניין ולהתחיל מחדש.
הבנייה החלה בשנת 1901 ונמשכה שלוש שנים.
סטניסלב ברזוזובסקי הוסיף לתחנה שתי קומות חדשות, חזית מצועצעת במגוון רחב של סגנונות היסטוריים, עם תבליטים דקורטיביים, עם מפרט יוגנדסטיל, חלונות בצורת חצי עיגול חריגה ושתי תכונות רגילות של תחנות רכבת מהמאה ה־19: כיפה בעלת מראה פסבדו-רנסאנס ומגדל שעון.
עם זאת, עיצובו של סימה מינאש () פנים אר-נובו מפואר שהפך את הבניין למקושט ביותר מבין תחנות הרכבת של פטרבורג.
מינאש היה אחראי על גרם המדרגות, מבואה עם ויטראז'ים ואולמות מרווחים המתהדרים בסדרת לוחות מצוירים המתעדים את ההיסטוריה של הרכבת הראשונה ברוסיה.
הקשתות המתנשאות של הבניין ומרחבי הזכוכית הראו את היכרותו של האדריכל עם טכניקות בנייה מתקדמות מהמערב.
בתחנת הרכבת ויטבסק, בניגוד למסופי רכבת אחרים, אין כיכר תחנה לפניה: חזיתה הראשית משקיפה אל פרוספקט זגורודני.
בחריגה מהנוהג הרגיל בשנים הסובייטיות, תחנת ויטבסק שימרה את סככת הרכבות המוגבהת שלה, חמישה רציפים ומעליות המזוודות כמעט ללא פגע, מה שהפך אותה למיקום אידיאלי לצילומי העיבודים הסובייטים של אנה קארנינה, סיפורי שרלוק הולמס וקלאסיקות אחרות מהמאה ה־19.
מצד שני, פרטים ארכיטקטוניים רבים הוסרו מהחזית והאולמות במהלך שיפוצים סובייטים חסרי רגישות.
רגע לפני חגיגות הרבע של שנת 2003, התחנה עברה שחזור מדוקדק של חלל הפנים המקורי ועיצוב יוגנדסטיל.
מלבד ההעתק של הרכבת הרוסית הראשונה, תחנת ויטבסק כוללת ביתן נפרד עבור הצאר ומשפחתו ופסל חזה שיש של ניקולאי הראשון.
מהתחנה יוצאים קווי רכבת למרכז אירופה, למדינות הבלטיות, אוקראינה, בלארוס והפרברים הדרומיים של סנקט פטרבורג, כמו פושקין ופאבלובסק.
התחנה מחוברת לתחנת פושקינסקאיה של הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג.
תחנת ורשה , היא תחנת רכבת נוסעים לשעבר בסנקט פטרבורג, רוסיה, הממוקמת מדרום למרכז העיר, והייתה פעילה בשנים 1853–2001. משנת 2001 עד 2017 שימשה כביתו של מוזיאון הרכבות הרוסי (הידוע גם כמוזיאון התחבורה המסילתית המרכזי של הפדרציה הרוסית).
התחנה נבנתה במקור בשנת 1851 עבור קו רכבת שהושלם בשנת 1858 מהעיר למעון הצאר בגטצ'ינה.
הקו הורחב בשנת 1859 לפסקוב ובשנת 1862 לוורשה, שהייתה באותה תקופה חלק מפולין הקונגרסאית ומהאימפריה הרוסית.
קו משני חיבר מהקו הראשי לגבול פרוסיה בוויראבליס (כיום ליטא) שחיבר את פטרבורג לבירות אחרות באירופה.
הבניין הנוכחי תוכנן על ידי פיוטר סלמנוביץ' בתערובת של סגנונות היסטוריים.
הוא נבנה בשנים 1857–1860. כנסייה הוקמה בחזית התחנה בשנת 1908; מאוחר יותר נהרסה ופסל לנין של הפסל הסובייטי ניקולאי טומסקי הוצב בשנת 1949.
בשנת 2001, התחנה נסגרה, כאשר שירות רכבות למרחקים ארוכים הופנו אל תחנת ויטבסק ושירות נוסעים אל התחנה הבלטית, והפסל של לנין הוסר.
על המסילה, מוזיאון הרכבת נהג להציג 80 תערוכות של מנועי קיטור, קטרי חשמל ודיזל.
המוזיאון סגור והתערוכות הועברו למוזיאון הרכבות הרוסי הסמוך לתחנת הרכבת הבלטית, שנפתח ב־1 בנובמבר 2017.
מחסן ומוסך הרכבות של תחנת לדוגה מתוכנן לעבור לתחנת ורשה לשעבר.
תחנת זברה אינה עונה הוא סרט ריגול אמריקאי משנת 1968 בבימויו של ג'ון סטרג'ס, עם רוק הדסון, פטריק מקגוהן וארנסט בורגנין בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באופן רופף על הרומן "תחנת זברה אינה עונה" של אליסטר מקלין משנת 1961. הוא צולם בשיטת Super Panavision 70 והוקרן בשיטת הסינרמה.
לוויין ריגול סובייטי חוזר לכדור הארץ ומשחרר מתקן ובו מצלמה ופילם בו מצולמים אתרי טילים של ברית המועצות וארצות הברית.
המתקן נופל ליד תחנת אזרחית בשם "זברה" בקרבת הקוטב הצפוני ובה משרתים אזרחים משתי מעצמות העל שחלקם הם סוכנים.
מתחולל קרב ביניהם לתפיסת המצלמה, חלק מהם נהרגים, המקום עולה באש, משדר קריאות מצוקה ואחר כך אין מענה משם.
הסובייטים והאמריקאיים עוקבים אחרי האירוע.
אדמירל גארבי (לויד נולן) טס לסקוטלנד ונפגש עם רב החובל ג'ון פאראדי (רוק הדסון), מפקד הצוללת הגרעינית "טייגרפיש".
הוא מטיל עליו לחלץ את האנשים משם.
היות שהמקום מוקף בקרח, על הצוללת להגיע לשם מתחת לקרח.
גארבי לא מגלה לפאראדי את הסיבה האמיתית לשליחותו – תפיסת הפילם.
למסע מצטרפים מחלקה של לוחמי מארינס עם מפקדם לוטננט ווקר (טוני ביל) ואיש המודיעין הבריטי דייוויד ג'ונס (פטריק מקגוהן).
בדרך מונחתים ממסוק עוד שני אנשים – בוריס ואסלוב (ארנסט בורגנין), רוסי שערק למערב, וקפטן לסלי אנדר (ג'ים בראון), קצין קשוח שמתמנה למפקד הכוח הצבאי.
הצוללת נכנסת מתחת לקרח וג'ונס מציע לירות טורפדו כדי לבקע את הקרח.
בניסיון הירי חודרים מים לצוללת והיא כמעט טובעת, אך ברגע האחרון הם ניצלים.
ג'ונס אומר שזו חבלה וחושד בקפטן אנדר.
לבסוף הם מצליחום לשבור את שכבת הקרח סמוך לתחנת "זברה".
הם מגיעים למקום ומוצאים שהוא הרוס.
חלק מהאנשים ירויים וחלק קפואים כמעט ולא משתפים פעולה.
ואסלוב מחפש אחר המכשיר המאתר את המצלמה ומוצא אותו.
ג'ונס מנסה לקחת ממנו והוא חובט בו.
ברגע הזה נכנס גם קפטן אנדר וואלסוב מאיים עליו.
ג'ונס מתעורר מעלפונו וחושב שאנדר הוא הבוגד ויורה בו למוות.
ואסלוב יוצא עם המכשיר ומאתר את המצלמה הנמצאת בתוך מתקן עם חומר נפץ.
פאראדי מוצא מכשיר רוסי המסוגל לפוצץ אותה.
למקום מגיעים צנחנים סובייטים ומפקדם קולונל אוסטרובסקי (אלף קיילין) נותן אולטימטום לאמריקאים למסור לו את המצלמה.
הם מוסרים לו את המתקן בלי הפילם.
הרוסים מגלים את התרמית, נפתחת אש.
ואסלוב מתכוון למסור להם את הפילם אך ג'ונס תוקף וחונק אותו.
לבסוף פאראדי מחליט למסור את המכשיר עם הפילם.
הסובייטים מחברים אותו לכדור פורח כדי שיילכד על ידי מטוס שלהם ופאראדי מפוצץ אותו.
עם השמדת הפילם, הסתיים הסכסוך בין שתי מעצמות העל וכולם חוזרים הביתה.
בעיתונים מתפרסמת ידיעה כי "שתי המעצמות שיתפו פעולה במעשה הומניטרי".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרוק הדסוןג'ון פאראדימפקד צוללתארנסט בורגניןבוריס ואסלובעריק רוסיפטריק מקגוהןדייוויד ג'ונססוכן בריטיג'ים בראוןלסלי אנדרקפטןטוני בילראסל ווקרלוטננט במארינסלויד נולןאדנירל גארביאלף קייליןקולונל אוסטרובסקיקצין סובייטי
תחנת וורוביובי גורי היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו סוקולניצ'סקאיה.
ממוקמת על גבול הנפות, גגארינסקי, חמובניקי וראמנקי.
התחנה קרויה על שם האזור ההיסטורי וורוביובי גורי.
תחנת וורוביובי גורי נפתחה ב-12 בינואר 1959 והייתה סגורה בגלל עבודות שיפוץ בין 1983 עד 2002.
התחנה נבנתה על פי פרויקט מיוחד בשכבה התחתונה של גשר המטרו לוז'נצקי מעל נהר מוסקבה.
זו תחנת המטרו הראשונה ברוסיה הממוקמת על גשר מעל נהר.
תחנת ודנ"ח היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קלוז'סקו-ריז'סקאיה.
תחנת ודנ"ח נפתחה ב-2 במאי 1958 וממוקמת על גבול הרבעים אוסטנקינו ואלכסייבסקי.
התחנה מקושרת במעבר עם תחנת ויסטבוצ'ני צנטר של המונורייל.היא נמצאת בעומק של 53.5 מטר מתחת לפני הקרקע.
היא נשארה כזו עד ל-30 בדצמבר 1979, אז נפתחה תחנת מרקסיסטסקאיה, ששוכנת בעומק של 60 מטר.
התחנה קיבלה את שמה מממרכז ירידים ותערוכות בינלאומי (ודנ"ח), הנמצא בקרבה.
תחנת דלובוי צנטר היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו פיליובסקאיה.
התחנה קשורה במעבר עם "תחנת דלובוי צנטר" של קו סולנצבסקאיה, ותחנת "דלובוי צנטר" של קו הטבעת הגדול.
תחנת ויסטבוצ'נאיה נפתחה ב-15 בספטמבר 2005, והיא קרויה על שם מרכז אקספו הנמצא ליד.
התחנה נפתחה תחת השם "דלובוי צנטר" בגלל קירבה למוסקבה סיטי, ו ב-3 ביוני החליפה את שמה ל"ויסטבוצ'נאיה".
תחנת השירות המסלולית הרוסית היא תחנת חלל רוסית מסלולית שמתוכננת להתחיל להיבנות בשנת 2028. התחנה מהווה התפתחות מתוך מיזם תחנת החלל המסלולית הלאומית (OPSEK) כאשר תוכנית החלל החדשה תהווה תחנת חלל רוסית עצמאית חדשה שנבנתה מאפס בלי מודולים מתוך המודול הרוסי של תחנת החלל הבינלאומית.
באפריל 2021 הודיעו בכירים בתאגיד החלל הפדרלי הרוסי רוסקוסמוס על תוכניות לצאת מתחנת החלל הבינלאומית לאחר 2024, בהצהירם על חששות לגבי מצב המודולים המזדקנים שלה.
תחנת חלל חדשה, המופעלת כולה על ידי רוסקוסמוס, תושק החל תשנת 2025. המשימה המאוישת הראשונה מתוכננת לשנת 2026..
התחנה תשייט במסלול מסונכרן עם השמש בגובה 400 ק"מ, שיאפשר לה לעקוב אחר כל פני כדור הארץ, במיוחד האזור הארקטי.
מסלול זה יאפשר לתחנה לשמש לשתי מטרות חשובות: תצפיות בתדירות גבוהה של רוסיה מהחלל וגישה קלה יותר לתחנה בהשוואה לתחנת החלל הבינלאומית, מה שיאפשר לערוך ניסויים רפואיים ופיזיולוגיים יותר ממה שניתן כיום לבצע במודול הרוסי של תחנת החלל הבינלאומית.
מודול האנרגיה המדעי-1 (NEM-1), הידוע גם בשם SPM-1, יהיה מודול הליבה של תחנת החלל החדשה.
תחילה נועד להיות משוגר לתחנת החלל הבינלאומית בשנת 2024, NEM-1 יעבור במקום 1.5–2 שנים של עיצוב מחדש כדי להכין את המודול לתפקידו החדש במסגרת התחנה החדשה.
החל מאפריל 2021, NEM-1 היה מתוכנן להיות משוגר בשנת 2025 על טיל השיגור אנגרה A5 מקוסמודרום ווסטוצ'ני ומודול ליבה חדש (בדומה ל-NEM-1) שאמור להיות משוגר בשנת 2028..
ROSS צפויה לכלול עד שבעה מודולים, כאשר 2035 הוא תאריך ההשלמה המיועד של בנייתה.
שלב הבנייה הראשון יכלול ארבעה מודולים: מודול NEM-1 הבסיסי, NEM משודרג, מודול צומת ומודול שער.
השלב השני יכלול מודולי לוגיסטיקה וייצור, וכן מודול פלטפורמה לשירותי חלליות.
מודול מסחרי לעד ארבעה תיירים בחלל נמצא גם הוא בבחינה כחלק מהתחנה המתוכננת.
התחנה תכלול תחילה צוות של 3 אנשים שבהמשך יוגדל עד 9 איש עם כניסתה של התחנה לפעילות מלאה.
לאחר שתושק החללית "אוריול" צוות התחנה יגדל שוב לכדי 18 אנשים.
עם זאת, אין נתונים על כך בתוכנית החלל הפדרלית, כאשר עד 2026 מתוכננות רק 4 טיסות מאוישות, שניים מהם לתחנת החלל הבינלאומית, אחד לטיסה מאוישת סביב הירח, ורק הטיסה הרביעית מיועדת לתחנת החלל הרוסית.
בעתיד, לאחר יישום תוכנית החלל הפדרלית לשנים 2016–2025 מוצעת הרחבה נוספת של התחנה.
הרעיון ליצירת תחנת חלל לאומית עורר ביקורת מצד מומחים רוסים שציינו כי אומנם זה עשוי לדרבן את פיתוח תעשיית החלל ותעשיות אחרות אך יש שהיו סקפטים לגבי אפשרות זו.
ב-28 בנובמבר 2018, מנהל המכון למחקרי חלל של האקדמיה הרוסית למדעים, אנטולי פטרוקוביץ', אמר כי הרעיון ליצירת תחנה סביב הירח אינו טוב בשל הרמות הגבוהות של קרינה על הירח וכי עבודה של משלחות במשך זמן רב רב שם תהווה מקור למספר גדול של בעיות מדעיות שיהיה קשה לפתור.
עם זאת, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לא הראה סימנים של נסיגה ואמר כי הפרויקט ליצירת תחנת חלל מסלולית לאומית הוא חשוב מאוד עבור הכלכלה הלאומית ובאפריל 2021 תאגיד החלל הפדרלי הרוסי תמך ביישום תוכנית לבניית תחנת חלל רוסית עצמאית.
תחנת השירות של מיקי הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1935 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
הסרט, שבו מככבים מיקי מאוס, דונלד דאק וגופי בתור מכונאי רכב, היה גם ההופעה האחרונה בשחור-לבן של דונלד, גופי ופיט וסרט ההנפשה בשחור-לבן הלפני אחרון שהופק על ידי דיסני (האחרון הוא "הקנגורו של מיקי" שיצא כחודש מאוחר יותר).
זהו גם ההצטוותות הראשונית של השלישייה הקלאסית – מיקי, דונלד וגופי.
את הסרט ביים בן שרפסטין, שבאותו זמן ביים רק סרטים קצרים של "סימפוניות טיפשיות", ודיבבו בו וולט דיסני, קלרנס נאש, פינטו קולביג ובילי בלטשר.
זהו הסרט הקצר ה-74 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והחמישי באותה השנה.
הסרט עבר מאוחר יותר צביעה מחדש.
מיקי מאוס, דונלד דאק וגופי עובדים יחד בתחנת שירות לרכב בתור מכונאי רכב המתקנים מכונית שבורה.
עד מהרה מגיע פיט רגל-עץ ודורש מהם לתקן רעש של חריקה בצמיג שלו עד לחזרתו בעוד 10 דקות.
מיקי מגלה חגב תקוע בתוך המכונית והשלישייה מרסקת כמה מחלקי המכונית בפטישים בניסיון לתפוס את החגב הסורר, כשבסופו של דבר הרכב נהרס וניזוק.
כשהם מבחינים שפיט אמור להגיע בכל רגע, החבורה מתחילה בעבודת תיקון המכונית, אך למעשה הם פוגעים אחד בשני באופן קומי.
דונלד מקבל מכות בפניו מחלקי הרכב, מיקי מתקשה לתקן את אחד הצמיגים ולגופי נתקעה הרגל בדלי לפני שהוא מחליק כמו מטורף על בריכת שמן.
כשפיט מגיע, המכונית לא מתניעה.
השלושה מתרחקים על קצות האצבעות בזמן שדעתו של פיט מוסחת בניסיון ההתנעה.
הם צופים מהצד כיצד המכונית מתחילה להכות את פיט ומפרקת את עצמה, משאירה רק את המנוע שלם.
המנוע פוצח במרדף אחרי פיט, תוך שהוא נתקע בו ומגלח את חלקו האחורי.
אם כי זוהי הופעתו השלישית של דונלד בשחור-לבן (אחרי "ההתרמה לבית היתומים" ו"חוטף הכלבים"), סרט זה מציין את הפעם האחרונה שלו בשחור-לבן.
זוהי הפעם האחרונה שפיט הופיע עם רגל-העץ הידועה לשמצה שלו, מראה זה ישוב 69 שנים מאוחר יותר בסרט "מיקי, דונלד, גופי: שלושת המוסקטרים" משנת 2004. היעלמותה של רגל-העץ הייתה בגלל שהאנימטורים התקשו לזכור באיזו רגל היא אמורה להיות, והחליטו שיהיה פשוט יותר לתת לפיט שתי רגליים.
רגל-העץ של פיט תחזור לצמיתות באתחול האחרון של מיקי מאוס מאת פול ראדיש.
הסרט הציג את מיקי מאוס, דונלד דאק וגופי כשלישייה קומית, שתהפוך לאחר מכן לנוסחה פופולרית בסרטי דיסני.
סרט זה מוצג כאחד משלבי המעבר במשחק הווידאו "Epic Mickey 2: The Power of Two".
תחנת ז'בוטינסקי היא אחת מהתחנות של הקו האדום ברכבת הקלה בתל אביב.
מיקומה ברחוב הרצל בבת ים והיא נקרא על שם רחוב ז'בוטינסקי בבת-ים הנמצא סמוך לתחנה.
תחנת ז'בוטינסקי שוכנת במרכז העיר בת ים, ברובע צפון על פי תוכנית חלוקת הרבעים בעיר.
התחנה ממוקמת במרחק הליכה מטיילת בת ים, שדרת העצמאות ומרחוב בלפור, שלאורכו עסקים וחנויות רבות ושירות תחבורה ציבורית לכל חלקי העיר.
תחנת וולז'סקאיה היא תחנה של הרכבת התחתית של מוסקבה בקו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה.
התחנה ממוקמת בין שלוש נפות טקסטילשצ'יקי, ליובלינו וקוזמינקי של המחוז האדמיניסטרטיבי הדרום-מזרחי של מוסקבה.
תחנת וולז'סקאיה נפתחה ב-28 בדצמבר 1985, והיא ממוקמת בין התחנות פצ'טניקי וליובלינו.
תחנת וולז'סקאיה קיבלה את שמה משדרת וולז'סקי הסמוכה.
היא אחת התחנות הרדודות ביותר במטרו של מוסקבה, ממוקמת בעומק של 8 מטר.
תחנת וילקס הייתה תחנת מחקר אנטארקטית שהוקמה ב-29 בינואר 1957 על ידי ארצות הברית כאחת משבע תחנות אמריקאיות שהוקמו עבור התוכנית הבינלאומית הגיאופיזית (IGY) באנטארקטיקה.
התחנה הועברה רשמית לאוסטרליה ב-7 בפברואר 1959. היא ננטשה ב-1969 כאשר תחנת קייסי החליפה אותה.
מחקר מ-2013 קבע כי במקום יש זיהום ופסולת רבה.
תחנת וילקס נקראה על שמו של החוקר האמריקני צ'ארלס וילקס, שהוביל את משלחת החקר של ארצות הברית בשנים 1838–1842. וילקס צפה בתופעת השוליים היבשתיים, שעזרה להוכיח כי אנטארקטיקה היא יבשת.
אנשי חיל הים האמריקאי בנו את החלק העיקרי של וילקס בתקופה של 16 ימים בינואר ופברואר 1957, תוך שימוש ב-11,000 טון של חומר ואספקה.