tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלך הוונדלי גאיזריק כבש את העיר ללא קרב, ובשנת 439 ועשה אותה לבירתו.
הוא גרש את הבישוף הקתולי המכהן והנהיג את האריאניות כדת המדינה, אם כי איפשר חופש פולחן.
לראשונה לאחר כמעט 600 שנה, שוב איימה קרתגו על ההגמוניה הרומאית, ובשנת 455 פלשו הוונדלים לאיטליה ובזזו את רומא.
לאחר מספר ניסיונות כושלים הצליחו הביזנטים לכבוש את קרתגו והמצביא בליסאריוס נכנס אליה כשהוא מלווה באשתו ב־15 באוקטובר 533. הביזנטים חסו על העיר, וכמו רוונה בצפון איטליה הייתה קרתגו למקום מושבו של הנציב הביזנטי, האקסרך (Eξαρχος), ושתי הערים היו למעוזי הכוח האחרונים של הביזנטים במערב.
הערבים ניסו לכבוש את קרתגו לראשונה בשנת 647, אך ללא הצלחה.
ניסיונות נוספים לכיבוש העיר נעשו לקראת סוף המאה ה־7, ולבסוף נכבשה בשנת 698. הערבים הרסו את העיר והקימו את מרכזם האזורי בתוניס השכנה.
בכך באו לקיצן כ־1500 שנות יישוב האתר.
ב־1919 הוקם במקום יישוב מודרני הנושא את השם קרתגו, וזה נבלע במהלך המאה ה־20 במטרופולין של תוניס הסמוכה.
על האתר חולשת גבעת בירסה (colline de Byrsa) שגובהה כ־25 מטר ואשר שימשה כמרכז קרתגו ההיסטורית.
סביב הגבעה השתרעו ארבעת רובעי המגורים של העיר.
על הגבעה נמצאים קתדרלת סן לואי (cathédrale Saint-Louis) שנבנתה בסוף המאה ה־19 והמוזיאון הלאומי של קרתגו .
סביב הגבעה פזורים שרידי העיר האחרים, הכוללים את המבנים הבאים (מדרום עם כיוון השעון):
שני הנמלים הפוניים – האחד שימש כנמל צבאי והאחר כנמל אזרחי – שוכנים על חוף הים מדרום לגבעה.
צמוד לנמל המסחרי שוכן אתר הקבורה ששימש כבית קברות וכמקדש.
ההיפודרום שוכן דרומית־מערבית לגבעת בירסה וצפונית לו נמצאים שרידי האמפיתיאטרון הרומי.
בורות המים ואמת המים זגואן שסיפקה מים לעיר נמצאים צפונית־מערבית לגבעה.
צפונית־מערבית לגבעה נמצאים התיאטרון והאודאון, ומעבר להם נמצאים שרידי הווילות הרומיות ובזיליקת דמוס אל־קריטה.
מזרחית לגבעת בירסה, על חוף הים, שוכנים מרחצאות אנטוניוס.
לפי ורגיליוס מקור השם "בירסה" במילה היוונית "βυρσα" (בִירְסַה) שמשמעה בקר או רפת.
הסבר זה הופיע יחד עם האגדה בתקופה ההלניסטית, וייתכן שאת מקור שם הגבעה האמיתי יש לחפש במילה שמית כמו "בוסטרה" שמשמעה "שיפוע" או "בוצרה", היינו "מבצר".
סופה של בירסה במלחמה הפונית השלישית היה גם סופה של קרתגו הפונית, ומתיאוריו של אפיאנוס את האירוע ניתן ללמוד על אופיו של המקום:
ראש הגבעה שוטח לחלוטין בידי הרומאים, בעיקר ממניעים פוליטיים ובמטרה להרוס לחלוטין את שרידי המרכז המדיני והדתי של העיר הפונית.
תחת המבנים שהרסו הקימו הרומאים כיכר ענקית בשטח 13,000 מ"ר וסביבה בנו את מבני הפורום של הקולוניה, גם זאת ממניעים פוליטיים גרידא שמטרתם הייתה להפגין לראווה את גדולת האימפריה הרומית ואת כוחה.
בעקבות המסורת לפיה לואי התשיעי, מלך צרפת מת ונקבר במקום במהלך מסע הצלב השמיני בשנת 1270, הוקמה על הגבעה קפלה בשנת 1830, אף ששרידי המלך המנוח הועברו לצרפת.
מאוחר יותר, בסוף המאה ה־19, הוקמה במקום קתדרלה נאו־ביזנטית שהוקדשה ללואי הקדוש, ואשר העניקה לגבעה שם נוסף – "גבעת לואי הקדוש" (colline saint Louis).
כל השרידים הפוניים בראש הגבעה, ובכלל זה חומות האקרופוליס, המקדשים וגרם המדרגות שהוביל אל הפסגה, אבדו בתקופה הרומית.
עם זאת, נחשפו על מורדות הגבעה בתי מלאכה לעיבוד מתכות מהמאה ה־5 לפנה"ס עד המאה ה־3 לפנה"ס.
עוד נחשף רובע מגורים מהמאה ה־2 לפנה"ס על מורדות הגבעה הדרומיים וזה זכה לשם "רובע חניבעל".
הרובע נבנה תוך התחשבות בתנאי המקום הטופוגרפיים (רחובות אשר שינו את מסלולם בשל השיפועים וגרמי מדרגות), וחדרי הבתים נבנו סביב חצר מרכזית ובחזיתם השתרע שטח מסחרי.
במקום נמצאו עדויות לקיומו של ריצוף עשוי פסיפס ברחובות, המכונה "ריצוף פוני" (pavimenta punica), אך לעדותו של אפיאנוס בדבר בתים בני שש קומות שהוקמו בקרתחדשת לא נמצאו ראיות.
בסוף המאה ה־19 ובתחילת המאה ה־20 נחשפו כמאה קברים בקצה הגבעה הדרומי, ואלה תוארכו למאה ה־7 ולמאה ה־6 לפנה"ס.
הממצאים שנחשפו בבית קברות זה סיפקו מידע רב אודות התקופה המוקדמת של העיר, אף על פי שנבזזו מאז העת העתיקה.
הקברים נבנו מאבנים מלבניות בבנייה יבשה (ללא שימוש במלט) ומעליהם הונחו לוחות אבן ששימשו להם כתקרה, והכניסה אליהם נחסמה בגושי אבן גדולים.
סמוך לבית הקברות נמצאו שני קברי המונים ובהם מאות גופות מימי קרתחדשת האחרונים, ואלה מלמדים על הטבח שטבחו הרומאים באזרחיה האחרונים של העיר.
הרומאים שיטחו שטח 30 עד 40 דונם בראש הגבעה, ואת הפסולת שפכו על מורדותיה.
הם הקימו על הגבעה את מרכז העיר הרומית שנחצה על ידי הקארדו והדקומנוס, ואשר כלל את מבני הציבור המסורתיים – הפורום, הבזיליקה והמקדשים.
על שרידי מבנים אלה ניצבים הקתדרלה והמוזיאון שעל ראש הגבעה, למעט הריסות הבזיליקה שבה נראים האפסיסים של בלה.
הנמלים הפונים היו שני נמלי קרתגו העתיקים, שהייתה בראש וראשונה מעצמה צבאית ומסחרית ימית.
שני הנמלים השתרעו מדרום לגבעת בירסה והיו מקושרים זה לזה בתעלה צרה.
הנמל העגול הצבאי, שבמרכזו ניצב אי האדמירלות, שכן מצפון לנמל המסחרי שצורתו הייתה אליפטית.
הנמלים זוהו בתחילת המאה ה־19 על ידי פרנסואה־רנה דה שאטובריאן.
הדבר אושר במחצית השנייה של המאה ה־20 והנמלים מתוארכים למאה ה־2 לפנה"ס, היינו לתקופה שבין המלחמה הפונית השנייה לשלישית.
גילויים אלה הותירו סימן שאלה על מיקום נמל העיר במהלך 500 השנים הראשונות לקיום העיר, אך ברור שלא שכן באתר בו הוקמו מאוחר יותר שני הנמלים הפונים.
לאור שינויים רחבי היקף בקו החוף ופעילות ייבוש שטחים בידי תושבי העיר, ספק אם ניתן יהיה לאתר את מיקום הנמל המוקדם, מה גם שנראה כי במהלך מאתיים השנים הראשונות לקיומה של קרתחדשת, לא הוקם בה נמל של ממש וכלי השיט רוכזו על רצועת חוף.
כאתרים אפשריים לנמל המקורי הציעו חוקרים שונים את מרחצאות אנטוניוס שמצפון, שידוע כי הוקמו בתקופה הרומית על אדמה שיובשה מהים, את אזור מארסה של ימינו, השוכן מדרום לנמלים הפונים ומשמעות שמו בערבית היא "נמל", ומספר נקודות אחרות לאורך החופים הסמוכים.
כך תיאר אפיאנוס את הנמלים הפונים:
משני הנמלים נותרו שתי לגונות מחוברות זאת לזאת שלכל אחת מהן מוצא עצמאי צר אל הים.
אי האדמירלות שבמרכז הנמל הצבאי הפך ללשון יבשה מאורכת וצרה שצורתה כשל אנקול.
הלגונה העגולה משתרעת על שטח של כ־80 דונם בעוד ששטח הלגונה האליפטית כפול בערך.
בנמל הצבאי נחשפו שרידי מקומות עגינה ששימשו כמבדוקים יבשים שקרקעיתם משופעת – כשלושים מהם על אי האדמירלות וכ־135–140 לאורך רציפי הנמל שסביב לו.
מעל למבדוקים הותקנו אזורי אחסון והחוקרים סבורים ששני כלי שיט יכלו לעגון בכל מבדוק זה אחר זה.
המבדוקים היבשים שימשו כמספנות, ורק בחורף נדחקו ספינות רבות ככל הניתן לתוכם.
במרכז אי האדמירלות השתרע אזור פתוח וסמוך לו ניצב מגדל ששימש את הנאוארכוס (אדמירל), כפי שנזכר בכתבי אפיאנוס.
בתקופה הרומית הוקמה אכסדרה עגולה על אי האדמירלות ובמרכזה ניצבו שני מבנים – מקדש ומבנה מתומן נוסף שייעודו לא ברור.
אתר הקבורה ("התופת של קרתגו")
בשנת 1921 התגלה באזור הנמל של תוניס בית קברות ובו מספר רב של כדי קבורה ומצבות.
חלק גדול מן הנקברים היו ילדים, אולם נמצאו גם כדים עם עצמות בעלי חיים.
על מרבית השרידים נכרו סימני שריפה, ועל חלק מן המצבות התגלו הקדשות לתנת או לבעל חמון.
חפירות חוזרות בשנות השבעים של המאה העשרים הראו שהאתר פעל כבית קברות במשך כשש מאות שנים, מהמאה ה־8 לפנה"ס ועד לחורבן קרתגו בידי הרומאים בשנת 146 לפני הספירה.
בית הקברות הוקם סמוך לחוף הים, על אדמת ביצה בתולית.
חלק גדול מן האתר היום מיושב ולא ניתן לחפירה, אבל מהשלכת מה שנמצא לשטח כולו ניתן להעריך שיש בו כ־20,000 כדי קבורה המכילים שרידי עצמות שרופות ומוקפים באבנים ובמצבות בצורות שונות, הכל בהתאם לתקופה:
תנית I – הכדים ניצבו על שכבת הבסיס וכוסו בערימת אבנים קטנות (730 עד 600 לפנה"ס).
תנית IIa – מעל הכדים הונחו מצבות שראשן בצורת משולש (630 עד 400 לפנה"ס).
תנית IIb – המצבות הוחלפו באסטלות מאבן גיר או מאבן חול (המאה ה־4 לפנה"ס עד המאה ה־3 לפנה"ס)
תנית III – מעל הכדים ניצבות אסטלות מסוגננות מאבן גיר.
על אלה מופיעים כיתובים, סמלים אסטרונומיים כמו השמש או הירח, דמות האלה תנת, ובשלבים מאוחרים יותר, גם אלמנטים אנושיים, מעולם החי והצומח ומנושאים אחרים (המאה ה־3 לפנה"ס עד חורבן העיר בשנת 146 לפנה"ס).
בתקופה הרומית המשיך האתר והיה בשימוש, והתגלו בו שרידי מקדש סטורנוס ומבנים נוספים.
מקורות קלסיים על הקרבת ילדים בתרבות הפונית
הקרבת ילדים בקרתגו נזכרה בכתבי פלוטרכוס, פילון האלכסנדרוני, דיודורוס סיקולוס ואחרים.
וההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס כתב בחיבורו "ביבליותקה היסטוריקה" כי כאשר איים צבא סירקוזה על קרתגו (בשנת 310 לפנה"ס):
גם טרטוליאנוס, תאולוג נוצרי שחי בקרתגו בתקופה הרומית (במחצית השנייה של המאה ה־2 ובתחילת המאה ה־3 לספירה) כתב:
עם גילויו, זכה האתר מיד לכינוי "תופת" וקושר להתבטאויות של סופרים קלסיים ולמסרים בתנ"ך על פולחן הקרבת ילדים.
אתרים דומים התגלו במושבות פיניקיות נוספות בים התיכון כגון סרדיניה, סיציליה ומלטה (אך לא בפיניקיה עצמה, וגם לא במושבות באיבריה ובמאורטניה).
חלק מההקדשות על המצבות שנמצאו באתר כוללות את המלה "mlch" (באותיות פוניות), דבר שהביא חוקרים רבים למסקנה כי השם "מולך" בתנ"ך (למשל ) מתייחס לסוג של פולחן, ולא לאל מסוים.
החל משנות ה־80 של המאה ה־20 מתקיימת בין חוקרים מחלוקת: האם באתרים אלו אכן נקברו ילדים שהוקרבו לאלים, או שאינם אלא בתי קברות (אתרי נקרופוליס) שרוב הנקברים בהם היו ילדים.
החוקרים הסבורים שלא מדובר בקרבן ילדים הצביעו על כך שמקורות אחרים מן העת העתיקה, כגון הרודוטוס ופליניוס הזקן, לא מזכירים פולחן כזה, ובין תיאוריהם של אלו שכן מזכירים אותו יש סתירות, וניתן לייחס תיאורים לרצון של סופרים יוונים ורומים להשמיץ את אויביהם הקרתגנים.
העובדה שעל השלדים יש סימני שריפה אינה מעידה על העלאתם לקורבן, שכן שריפת גופות נפטרים (קרמציה) הייתה מקובלת בעולם העתיק.
לעומתם, חוקרים התומכים בהשערה שילדים בקרתגו אכן הוקרבו לאלים ונקברו באתר ה"תופת" מצביעים על כך שחלק מן הכתובות על המצבות מזכירות נדרים ומביעות תודה לאלים על עזרתם – דבר לא סביר כאשר הורים קוברים את ילדם שמת מוות טבעי.
טענה אחרת היא שהחיות – בעיקר עזים וכבשים – אשר שרידיהן השרופים נקברו באתר בוודאי היו קורבנות, מה שמחזק את ההשערה שכך גם היו הילדים שנמצאו בקרבתם.
במאה ה־21 התמקדה המחלוקת בנושא זה בניתוח התפלגות הגילים של הנקברים.
על בסיס מבנה העצמות והשיניים שלהם הגיעו חלק מן החוקרים למסקנה שיותר ממחציתם היו של ילדים שמתו בלידתם, והשאר של מי שמתו זמן קצר לאחר מכן.
אם כך, ניתן להניח שרובם לפחות מתו מוות טבעי ולא הוקרבו.
חוקרים אחרים טוענים שעצמות שעברו שריפה מתעוותות במידה שמקשה על קביעת הגיל, ומאידך קביעת הגיל לפי שכבת האמייל של השיניים (לאחר כיול של השפעות השריפה) מראה ששני שלישים מן הנקברים היו בגיל של בין חודש לחודשיים במותם.
תוצאה זאת שונה מההתפלגות השכיחה של תמותת תינוקות, ומתיישבת עם האפשרות שהתינוקות אכן הוקרבו.
לאחרונה, גם חוקרים של התרבות הפונית במערב ומזרח הים התיכון סבורים שהקרבת ילדים הייתה שכיחה בקרתגו ומושבות פוניות אחרות.
אחת ההשערות היא שמנהג זה, הנראה לנו כמזעזע, נעשה כדי לווסת את גודל האוכלוסייה ולהתאימו למשאבי המקום.
ההיסטוריון פאולו קסלה משער שמקורו של המנהג בצור, והוא התקיים ואף התחזק במושבות הפיניקיות של יוצאי צור גם לאחר שבטל ונשכח במולדתו.
האמפיתיאטרון הרומי של קרתגו הוקם במאה ה־1 על ידי יוליוס קיסר.
אורכ הזירה הוא 64 מטר ורוחבה מגיע ל־36 מטר, והיא מוקפת בטריבונות בגובה 2.5 מטר המחולקות ל־54 יציעים.
קוטרו החיצוני של המבנה נע תחילה בין 120 ל־93 מטר בהתאמה, אך לאחר שהורחב במאה ה־3, הגיעו ממדיו ל־156 עד 128 מטר בהתאמה.
במקום נותרו רק קווי המתאר וקומת הבסיס של הזירה השוכנת בלב חורש, שכן המבנה עצמו פורק על ידי שודדים במשך הזמן.
לפי ההערכה יכול היה האמפיתיאטרון להכיל עד 30,000 צופים, ולאחר הרחבתו עמד מספר זה על 41,000 איש.
בורות המים במאלגה ואמת המים של זגהואן
בצפון־מערב העיר שוכנים בורות המים הגדולים והשמורים יחסית של מאלגה (Maâlga), ולצידם הוקם מוזיאון המציג את עקרונות ההידראוליקה בעת העתיקה.
בורות אלה נחפרו בנקודת הסיום העיקרית של אמות המים אשר הובילו מים אל העיר בתקופה הרומית, שהידועה שבהן היא אמת המים של זגהואן.
לפני הקמת אמה זאת עשו הרומאים שימוש בבורות לאיסוף מי הגשמים, כפי שנהגו הפונים קודם לכיבוש העיר, אך תקופת בצורת קשה בין השנים 123 ל־128 חייבה את הקמת אמת המים.
הקיסר אדריאנוס הורה על הקמת אמת המים אשר נועדה להוביל מים מג'בל זגהואן אל 15 בורות המים שנפחם הגיע ל־60,000 מ"ק.
כל אחד מהבורות השתרע לאורך 102 מטר ולרוחב 7.4 מטר, וגובהו המקסימלי הגיע ל־7 מטר.
סך הכל כיסו הבורות שטח 13 דונם שאורכו 127 מטר ורוחבו 102 מטר.
אמת המים נועדה להבטיח אספקה סדירה של כ־32,000 מ"ק ביום, והיא הורכבה משתי זרועות באורך 6 ו־33.6 ק"מ.
אורכה הכולל של האמה על שתי זרועותיה עמד על 132 ק"מ והשיפוע לאורכה מגיע ל־0.29%.
האמה נפגעה על ידי הוונדלים ולאחר מכן על ידי הערבים, והושבה לפעולה במאה ה־10, אך בתקופת השושלת החאפיזית נזנחה.
ב־1852 שוחזרה האמה על ידי הצרפתים, וב־1861 התחדשה זרימת המים אל תוניס.
בחורף הגיעה אספקת המים לכ־12,000 ממ"ע ליום ובקיץ עמדה על רבע מכמות זאת.
עם זאת, אמת המים הוזנחה ומ־1872 יצאה בהדרגה משימוש.
התיאטרון, האודאון, הווילות הרומיות והבזיליקה
התיאטרון מהמאה ה־2 נהרס על ידי הוונדלים ב־439. הוא שוחזר במאה ה־20 במסגרת תחרות באופן מקיף והשרידים המקוריים מהתקופה הרומית מועטים.
אורך הבמה כ־50 מטר וקוטר המבנה הוא 106 מטר.
מאז 1967 נערך במקום הפסטיבל השנתי הבינלאומי של קרתגו (Festival international de Carthage), והאתר מסוגל להכיל עד 7,500 צופים.
באודאון הסמוך נערכו עבודות חפירה בשנים 1994–1999 אך כמעט שלא שרד ממנו דבר.
סמוך לאודאון נחשפו שרידי בתים המכונים כיום "הווילות הרומיות" (villas romaines).
במקום התגלו מספר פסיפסים שהידוע שבהם נמצא ב"וילה דה לה וולייר" (villa de la volière).
פסיפס ידוע נוסף הוא "פסיפס הסוסים" (mosaïque des chevaux).
גם הבזיליקה שוכנת סמוך לאודאון ונחקרה לראשונה ב־1878. היא מכונה בשם "דמוס אל־קריטה" (Damous El Karita), וככל הנראה זהו שיבוש של המקור הלטיני "דומוס קריטאטיס" (domus caritatis – "בית הצדקה/הרחמים").
אורך הבזיליקה המקורית היה 65 מטר ורוחבה 45 מטר, אך היא שינתה את צורתה וממדיה כאשר נבנתה מחדש בשתי הזדמנויות שונות.
הפסיפס המקורי כמעט ואבד לחלוטין, אך במקום נמצאו מספר כתובות קבורה.
בסמוך לבזיליקה נמצאו שרידי בפטיסטריום מתומן ומבנה עגול, בחלקו תת־קרקעי.
זה הוקם במאה ה־4, ננטש לאחר פלישת הוונדלים, ושוחזר שוב בתקופת השלטון הביזנטי.
המבנה שימש ככל הנראה כמקום סגידה למרטירים.
בצמוד לבזיליקה הוקם בין השנים 2000–2003 מסגד אל־עאבידין (Mosquée El Abidine; جامع العابدين) שנקרא על שם נשיא תוניסיה זין אל־עאבדין בן עלי.
ממרחצאות אנטוניוס הרומיים שלחוף הים שרדו רק מספר שרידים בקומת הקרקע בלבד, ומספר חוקרים העלו את הסברה כי במקום שכן נמל העיר הקדום.
המרחצאות משתרעים על שטח כמעט 40 דונם, ובנייתם החלה בשנת 145 בתקופתו של הקיסר אנטונינוס פיוס, והסתיימה בשנת 169. במרכז המרחצאות ניצב פריג'ידריום (חדר קר) באורך 47 מטר וברוחב 22 מטר שתקרתו נתמכה בשמונה עמודי גרניט אדומה גדולים שנשאו כותרות משיש לבן.
גובהו הכולל של כל אחד מהעמודים הגיע ל־15 מטר, משקלו עמד על 68 טונות והיקפו בבסיסו היה 1.5 מטר.
משני צדי הפריג'ידריום נבנו יתר אולמות המבנה בצורה סימטרית.
במשך מאות שנים שימש האתר כמקור לאבן בנייה שנלקחה ממנו לבניינים שהוקמו בתוניסיה ומחוצה לה, ורק ב־1944 החלו החפירות במקום.
שחזור חלקי של האתר בין השנים 1972–1992, ובכלל זה הקמתו מחדש של עמוד בודד בפריג'ידריום, מקנה תחושה באשר למראהו ולהיקפו בתקופת הרומית.
הספר שלמבו מתאר תיאור אוריינטליסטי את מלחמת שכירי החרב, ומתרחש בקרתגו.
"דידו ואניאס" - אופרת בארוק מאת הנרי פרסל.
קשב לשירה היא הוצאת ספרים ישראלית המיועדת להוצאת ספרי שירה וספרים על שירה ועל משוררים.
ההוצאה נוסדה בשנת 1997 בתל אביב על ידי המשורר והמתרגם רפי וייכרט בשותפות עם המשוררים משה דור וגיורא לשם.
וינפלד שימש גם זמן קצר כעורך בהוצאה.
בהמשך הוציאו בהוצאה מספריהם גם משוררים ישראלים בולטים כטוביה ריבנר, אריה סיון, רחל חלפי, שלמה אביו, אורי ברנשטיין, צביקה שטרנפלד, קובי נסים, ענת שרון בלייס, קרן קוך ועוד.
במשך הזמן הצטרפו למערכת ההוצאה ישראל הר, יעקב הולנדר, עודד פלד, רונן סוניס.
ההוצאה מארגנת אירועי קריאת שירה הן בתל אביב והן מחוצה לה.
בין הספרים שיצאו לאור "קשב לשירה" במשך השנים, היו:
בשנת 2004 הוציאה לאור את ספרו של המשורר הנורווגי אולב האוגה "הנהר שמעבר לפיורד", בתרגום סבינה מסג וחנה מאי-סוונדל.
בשנת 2008 הוציאה לאור את הספר "קולות מן הים האחר: שירת נשים ערביות בת זמננו", בעריכת עמי אלעד בוסקילה.
בשנת 2012 הוציאה לאור את הספר "לידה אחרת" אסוף שירים של המשוררת האיראנית פורוע' פרוח'זאד, בתרגום סיון בלסלב.
באותה שנה הוציאה גם ספרו של מרואן מח'ול "ארץ הפסיפלורה העצובה".
בשנת 2015 הוציאה לאור את הספר "מחמוד דרוויש: חמישים שנות שירה", עריכה ותרגום של ראובן שניר.
בשנת 2016 הוציאה לאור את הספר "הצלב והורד", מבחר של שירה לטינית מימי הביניים בתרגום עמינדב דיקמן.
באותה שנה גם פורסם הספר "בסוף כל המסעות" של המשורר העיראקי פאדל אל-עזאווי.
בשנת 2021 הוציאה לאור את הספר "רסיסים יוניים", מחבר של שירים שתרגם מיוונית עמינדב דיקמן.
קרתאלו היה מצביא קרתגי שלחם נגד הרומאים במלחמה הפונית הראשונה.
הוא נזכר לראשונה באירועי שנת 254 לפנה"ס, אז עמד בראש צי שפשט על אקרגס (אגריגנטום) ובזז אותה ואחר כך הדף התקפה של הצי הרומי על דרפאנה.
ב-249 לפנה"ס, זמן קצר לאחר ניצחון הקרתגים על הצי הרומי בקרב דרפאנה, הגיע קרתאלו מאפריקה בראש תגבורת המונה 70 אוניות מלחמה.
אותה שעה צר הצבא הרומי על ליליבאיום, ואדרבעל, המצביא הקרתגי הראשי בסיקיליה, ביקש לנצל את מפלת הרומאים בים כדי להסיר את המצור וההסגר הימי על העיר.
הוא הוסיף לציו של קרתאלו 30 מהאוניות שנפלו לידיו בקרב, ושלח אותו לתקוף את השייטת הרומית שנותרה על משמרתה ליד ליליבאיום.
אחר כך ארב קרתאלו בהראקליה לשיירת אוניות אספקה רומית, שעשתה דרכה מסירקוסאי אל הצבא הצר על ליליבאיום, מלווה במעט אוניות מלחמה.
כדי להימנע מקרב, תפסו אוניות השיירה מחסה במפרצון סמוך בחסות סלעי החוף, העלו על היבשה את הקטפולטות והבליסטראות ונלחמו באוניותיו של קרתאלו מן היבשה.
הוא לכד אוניות אחדות והסב נזקים לאחרות, אך לא הצליח להכריע את אויביו הן בשל לחימתם העיקשת הן בשל הקרבה המסוכנת לחוף.
לכן שט עם אוניותיו אל שפך נהר קרוב וחיכה לצאתם לים.
שיחק לו מזלו, ובאותו זמן שטה אל ליליבאיום שיירת אוניות נוספת, מלווה בצי מלחמתי בפיקוד הקונסול לוקיוס יוניוס פולוס.
דבר מסען נודע לקרתאלו, והוא יצא עם אנשיו כדי להשמידן בקרב ימי.
פולוס נמנע גם הוא מלחימה, ועגן את אוניותיו בקמארינה ליד חוף סלעי ומסוכן, אליו לא העזו הקרתגים להתקרב.
בסערה עזה שהתעוררה אבדו כמעט לגמרי שני חלקי הצי הרומי.
קרתאלו ואנשיו, שהכירו את טבע המקום, חמקו מבעוד מועד מן המקום וניצלו.
זמן קצר לאחר מכן הוביל קרתאלו התקפה מן הים על אייגיתאלוס (Aegithallos), כף במערבה של סיקיליה, לא הרחק מליליבאיום.
המקום נכבש ובוצר על ידי יוניוס פולוס אחרי האסון בקמארינה.
קרתאלו הכה את חיל המצב הרומי והכריחו לסגת.
עמותת "קשב – מרכז להגנת הדמוקרטיה בישראל" פועלת במטרה לאתר, לחקור ולפעול מול תופעות הפוגעות לטענתה בצביונה הדמוקרטי של מדינת ישראל.
היא הוקמה בשנת 1998 על ידי קבוצה של אנשי ציבור, בראשה העיתונאי לשעבר יזהר באר, המשמש כמנכ"ל העמותה מיום היווסדה.
העמותה הוקמה בעקבות רצח יצחק רבין.
החל משנת 2005, עיקר פעילות העמותה הוא בפרויקט "מעקב תקשורת", המתמקד, לדברי העמותה, בניטור ובניתוח של הסיקור התקשורתי בישראל בנושאי הקונפליקט הישראלי-פלסטיני בקבוצות מיעוט אוכלוסיות מוחלשות בחברה.
חברי העמותה מצהירים כי מטרתם העיקרית היא להביא לשינוי בדפוסי הסיקור התקשורתי הקיימים כיום בנושאים אלו.
דפוסים שלטענתם מאופיינים לעיתים קרובות בתופעות של הטיה, הסתה, דעה קדומה ודה-לגיטימציה של האחר.
מאז הקמתה פרסמה העמותה כ-40 דו"חות ומחקרים בתחום התקשורת.
מרביתם על סיקור הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בשנים האחרונות לא פרסמה העמותה מחקרים חדשים, ובשנת 2023 היא נמצאת בהליכי מחיקה.
מראשית הקמתה ועד שנת 2004 התמקדה העמותה בחקר ובמיפוי קבוצות המאיימות כהגדרתה על הדמוקרטיה בישראל.
בתקופה זו פרסמה העמותה מספר תחקירים ודו"חות בנושאים כגון פעילות הרדיו הפיראטי בישראל, מיפוי מגמות ותהליכים בקרב קבוצות יהודיות הקוראות לשימוש באלימות ממניעים אידאולוגיים, קבוצות הקוראות להקים את בית המקדש השלישי בהר הבית ועוד.
בשנת 2003, על פי הזמנת קשב, כתב דר' דניאל דור ספר שכותרתו "מאחורי חומת מגן - תקשורת ישראלית תחת אש" שניתח את הסיקור התקשורתי של מבצע חומת מגן.
משנת 2004 החלה העמותה להתמקד בעיקר בתחום חקר התקשורת וסיקור הסכסוך הישראלי-פלסטיני במסגרת פרויקט "מעקב תקשורת".
בפרויקט זה מתנהל מעקב וניתוח יומיומי של התוצרים החדשותיים, בהתבסס על מתודולוגית מחקר תקשורתית שפיתח הארגון.
המחקר הראשון אותו פרסם "קשב" במסגרת הפרויקט, עסק באופן הסיקור התקשורתי של מחלתו ומותו של יאסר ערפאת בכלי התקשורת המרכזיים בישראל.
מחקרים אחרים עסקו בניתוח הסיקור התקשורתי של ההתנתקות מרצועת עזה, בסיקור מלחמת לבנון השנייה, בסיקור מבצע עופרת יצוקה, בסיקור נושאים הקשורים לשאלת ירושלים, וסיקור קבוצות מיעוט ומה שהיא מכנה אוכלוסיות מוחלשות בישראל, כגון סיקור מלחמת לבנון השנייה מנקודת מבט מגדרית וסיקור קהילת יוצאי אתיופיה.
בנוסף, פרסמה העמותה מספר חוברות, מערכי שיעור ולומדות, ללימוד קריאה ביקורתית של תקשורת.
פעילות העמותה מבוססת על תרומות.
בעבר נתמכה העמותה בעיקר על ידי הקרן USAID - הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי.
לימוד קריאה ביקורתית של תקשורת - העמותה מקיימת סדנאות תקשורת לתלמידים, סטודנטים ומורים, יהודים וערבים.
באמצעות הסדנאות מבקש הארגון לחשוף בפני המשתתפים את פרקטיקת העבודה העיתונאית ולהקנות כלים לקריאה ביקורתית ומושכלת לתפיסתו.
פניות וקבילות לגופי תקשורת - העמותה יוזמת פניות לגופי תקשורת - עורכים, כתבים, ונציבי פניות הציבור - שעל פי תפיסתה כשלו בסיקור מוטה, במטרה להביא לשינוי בדפוסים אלו.
סדנאות לאנשי תקשורת - חברי "קשב" מעבירים סדנאות לעורכים ולעיתונאים, במטרה להעלות את מודעותם לדפוסי סיקור מוטים, לשיטת העמותה, ולהציע אופני סיקור אלטרנטיביים.
שיתוף פעולה עם ארגונים פלסטינים
עמותת "קשב" החלה לשתף פעולה עם ארגונים פלסטיניים בשנת 2004, כחלק מ"פרויקט מעקב תקשורת".
מטרתו של שיתוף הפעולה, כפי שמציגים זאת חברי הארגון, לבחון כיצד מסקרת התקשורת אירועים הנוגעים לסכסוך הישראלי-פלסטיני משני עברי קו העימות ולפעול יחדיו לשינוי דפוסי סיקור מוטים ומסיתים בתקשורת הישראלית ובתקשורת הפלסטינית.
בין השנים 2004-2009 קיים "קשב" פרויקט משותף עם ארגון "מפתאח – היוזמה הפלסטינית לקידום דמוקרטיה ודיאלוג פלסטיני", במסגרתו פרסמו שני הארגונים דו"חות ומערכים לקריאה ביקורתית בעברית, אנגלית וערבית על הסיקור התקשורתי של אירועים הקשורים לקונפליקט.
במאי 2010 "קשב" החל "פרויקט מעקב תקשורת" משותף עם הארגון הפלסטיני IPCC- International Peace and Cooperation.
בנובמבר 2012 פרסמו שני הארגונים את "סבל ועוצמה" - ניתוח משותף של הסיקור התקשורתי של מבצע עמוד ענן בעיתונות הישראלית והפלסטינית.
מאז שנת 2004 מכהן הסופר דויד גרוסמן בתפקיד נשיא העמותה.
יו"ר העמותה בשנים האחרונות הוא העיתונאי דני רובינשטיין והמנכ"ל המייסד הוא יזהר באר.
בין השנים 1999-2004 כיהן כיו"ר המשפטן וחוקר התקשורת ד"ר יובל קרניאל.
בשנים 2004-2007 כיהן חוקר התקשורת והבלשן ד"ר דניאל דור כיו"ר וכמפקח אקדמי של העמותה.
עם חברי הוועד המנהל של העמותה נמנים בין השאר: פרופ' גליה גולן, מנואלה דבירי, צביה ולדן, פרופ' רם לוי, ענת סרגוסטי, חגית עופרן, פרופ' פרנסס רדאי, פרופ' דב שנער.
מימון פעילות קשב מבוססת על תרומות.
בשנת 2007 עמד מחזור הפעילות של העמותה על כ-800,000 שקלים ובשנת 2008 על כ-1.5 מיליון שקלים.
תורם מרכזי לעמותה הוא האיחוד האירופי שהעביר ב-2008 כ-800,000 שקלים.
תרומה נוספת בסך 485,000 יורו התקבלה מהאיחוד בשנת 2006. תורמים נוספים ב-2008 היו: קרן פורד, קרן אברט, DIESENHAUS, קרן USIP, השגרירות הקנדית והקרן למען השלום.
בעבר נתמכה העמותה על ידי הקרן החדשה לישראל.
קשב חזותי הוא חלק ממנגנון הקשב המתייחס למידע המתקבל ממערכת הראייה.
הקשב החזותי הוא אחד התפקודים האופייניים של קליפת המוח הקדם-מצחית.
המידע החזותי מתקבל מקולטנים ספציפיים ברשתית המתפקדים כתאים קולטי אור ומסוגלים לתקשר עם מערכת העצבים.
הזיכרון החושי הוא השלב הראשון בתהליך הקידוד של המידע שנקלט.
הוא מאחסן למשך זמן קצר מאוד את כל המידע שמתקבל מהחושים.
זיכרון איקוני הוא רכיב של הזיכרון החושי אשר מתייחס למידע החזותי.
באופן זה האדם מסוגל לקלוט מידע חזותי רב, אך עם זאת, היכולת שלו לעבד את כמויות המידע העצומות שהוא מקבל מהסביבה היא מוגבלת.
מגבלה זאת נוצרת בעקבות צוואר הבקבוק של החשיבה האנושית והיא עלולה להוביל למצב של היצף מידע.
בהקשר זה הקשב הוא היבט חשוב של תהליך עיבוד המידע החושי
הקשב החזותי מאפשר את היכולת לסנן גירויים חזותיים רלוונטיים, משמעותיים, לסנן את המידע החשוב ולזנוח את המידע הלא רלוונטי עבורנו.
כאשר ישנם גירויים ויזואליים רבים, על המוח להפריד בין עיקר לטפל, ובנקודה זו הקשב החזותי נכנס לתמונה.
הקשב החזותי מעורב בתהליכים של תפיסה מרחבית.
האופן שבו הקשב מופנה או מכוון לגירוי בשדה הראייה מכונה המבט הקשבי (Attentional gaze).
כאשר גירוי נמצא בתוך או ליד האזור שאליו מופנה המבט הקשבי (Locus), הוא מעובד יותר טוב על ידי המערכת הקוגניטיבית בהשוואה לגירוים האחרים.
המבט הקשבי יכול לשנות את האזור שבו הוא מתמקד.
התזוזות של המבט הקשבי אומנם דומות לתנועות עיניים, אך אין ביניהם התאמה מלאה.
אחד ההבדלים ביניהם בא לידי ביטוי בכל שהקשב החזותי יכול להתמקד בכל מקום בשדה הראייה, ללא תלות באזור שבו העיניים מתמקדות.
למעשה, תנועות העיניים יכולות לספק תמונה חלקית על ניידותו הרבה של הקשב.
הן נוטות לנוע מדבר לדבר וכמעט מן הנמנע להחזיקן זמן ממושך נעוצות בעצם פשוט ובלתי משתנה.
הקשר של המבט הקשבי לתנועות העיניים דומה לקשר המתקיים לצורך תיאום עין-יד.
על פי רוב קיים תיאום בין המבט הקשבי למבט של העיניים, כך ששיניהם יתמקדו באותו הגירוי.
כמו שלצורך הרמת חפץ מסוים העין והיד ינועו לעבר אותו המקום.
עם זאת, קשרים אלו לא מחייבים תיאום מתמיד עבור כל מצב שהוא.
לדוגמה, העין יכולה להסתכל על חפץ מסוים בלי שהיד תזוז אליו, זאת בעוד שהיד יכולה לזוז אל אותו החפץ גם כאשר העין עצומה.
כך גם המבט הקשבי לא תמיד מסונכרן עם המבט של העיניים.
כתוצאה מכך האדם יכול להסתכל לכיוון אחד ובאותו הזמן לשים לב לגירוי שמופיע במקום אחר בשדה הראייה שלו.
לדוגמה, תלמיד יכול לשים לב לציפור שעפה ליד חלון הכיתה בעודו מסתכל לעבר המורה.
היבט נוסף של המבט הקשבי הוא היכולת שלו להתייחס לפרטים או לתמונה הכוללת, אך לא לשניהם יחדיו.
ההתייחסות לתמונה הגדולה מכונה "תפיסה גלובלית" או "גשטלט".
להבדיל, הביטוי "מרוב עצים לא רואים את היער" מתאר את הנטייה להתייחס לפרטים ללא ראיה של המכלול הגדול יותר שהם יוצרים.
דוגמה לכך ניתן לראות באופן שבו נתפסים מטבעות שבהם נעשה שימוש בחיי היום יום.
סביר להניח שאדם בוגר החי בישראל לא יתקשה לזהות מטבע של שקל ולהבדיל בינו לבין מטבע של 10 אגורות.
עם זאת, אם יתבקש לצייר את המטבע בקווים כללים סביר להניח שלא יצליח למקם את כל הפרטים באופן מדויק.
זאת משום שלצורך השימוש במטבעות יש צורך בעיקר בהתרשמות כללית ולא בהבחנה עדינה בין הפרטים המופיעים עליהם.
בפסיכולוגיה קוגניטיבית, ישנן לפחות שתי דרכים לתאר את המושג "קשב חזותי" וכיצד הוא פועל.
דרכים אלו הן כביכול מטפורות שנועדו לתאר תהליכים פנימיים וליצור היפותזות שאפשר להפריכן בעזרת ניסויים או התבוננות.
באופן כללי, דרך הפעולה של הקשב החזותי מתבצעת בשני שלבים; תחילה, תשומת הלב מתחלקת באופן שווה על פני הסצנה החזותית החיצונית ובו זמנית המידע מעובד, ולאחר מכן תשומת הלב מתמקדת לנקודה/אזור ספציפיים ועיבוד המידע מתבצע באופן סדרתי.
דרך ראשונה לתאר את הקשב החזותי בכתב היא בדרך הנקראת "spotlight model" (מודל הפנס) - בו העצמים שתשומת הלב מופנית אליהם, ה"פוקוס" למעשה, מתקבלים באיכות וברזולוציה גבוהה, בעוד שעצמים שמסביב למרכז, אלה שמחוץ לפוקוס, מתקבלים ברזולוציה נמוכה ואיכות מטושטשת, עד לשולי התמונה המוצגת לעין, שם הם נקטעים ונפסקים.
דרך שנייה לתאר את הדרך בה פועל הקשב החזותי נקראת "zoom-lens model", אשר התפתחה ב-1983. דרך זו כוללת בתוכה אותן הפעולות שמתרחשות ב"מודל הפנס", אך בניגוד לו מסוגלת לשנות את גודלה.
כמו במצלמות, כאשר הפוקוס גדל, היעילות שלו יורדת ולהפך.
עקב התמקדות הפוקוס באזורים גדולים יותר, כך העצמים בפוקוס עצמו ייראו באיכות פחות טובה.
הפניית הקשב החזותי לגירויים מסוימים
חוקרי קשב מתארים שתי דרכים בהן התודעה שלנו בוחרת חפצים המונחים מולנו במרחב - עיבוד מלמטה-למעלה ומלמעלה-למטה
עיבוד מלמטה-למעלה Bottom-Up - דרך בה אנחנו מזהים גירויים בולטים אשר "קופצים" לנו מול העיניים.
עיבוד מלמעלה-למטה Top-down - דרך בה התודעה שלנו מפנה את תשומת ליבנו לאזורים במרחב אותם הדגשנו בעבר, כמו בחיפוש המפתחות של הבית, אותם חלקינו מניחים במקום מסוים בסלון, כאשר נחפש אותם, ראשית נחפש אותם באותו המקום הספציפי שהם בדרך כלל נמצאים, אם הם לא שם, נפנה לאזורים חלופיים.
פעולה זו נעשית על ידי הזיכרון שלנו.
פגיעה בקשב החזותי היא אחד המאפיינים של הפרעת קשב.
קשאמה סוואנט (לעיתים מאוית שאמה סוואנט, קשמה סוואנט; בתעתיק לטיני Kshama Sawant; נולדה ב-15 באוקטובר 1973) היא פעילה חברתית אמריקאית-הודית, חברת מועצת העיר סיאטל מאז שנת 2013 ומרצה לכלכלה.
האינדיפנדנט הבריטי הגדיר אותה, "המחוקקת הסוציאליסטית הבולטת בארצות הברית".
סוואנט פועלת במסגרת תנועת , תנועה אחות של מאבק סוציאליסטי בישראל, כחלק מתנועת אלטרנטיבה סוציאליסטית בינלאומית (ISA).
החל מפברואר 2021 היא חברה גם בתנועת הסוציאליסטים הדמוקרטיים של אמריקה (DSA).
סוואנט, שהייתה מעורבת בתנועת אוקיופיי, התמודדה על מושב בבית הנבחרים של מדינת וושינגטון ב-2012 מול מועמד המפלגה הדמוקרטית, והשיגה כ-20 אלף קולות (29%).
היא נבחרה למועצת העיר סיאטל כמועמדת סוציאליסטית לראשונה ב-2013 בידי קרוב למאה אלף מצביעים, בין השאר, על רקע הובלת קמפיין להעלאת שכר המינימום.
היא הסוציאליסטית הראשונה שניצחה במערכת בחירות כלל-עירונית בסיאטל מאז שנת 1916. היא נבחרה מחדש, לאחר מעבר לשיטת בחירות מחוזית, ב-2015 וב-2019. ב-2021 ניצחה פעם נוספת בבחירות הדחה שיזם הימין.
במאי 2014 הקמפיין להעלאת שכר המינימום הגיע להישג חסר תקדים עם ההחלטה של מועצת העיר על העלאת שכר המינימום בעיר ל-15 דולר לשעה, הרמה הגבוהה ביותר בכל ארצות הברית.
סוואנט הכריזה על ניצחון לקמפיין, אך גם ביקרה את העובדה שלתאגידים גדולים תתאפשר העלאה מדורגת שתיפרס על פני מספר שנים.
אולם הצעות החלטה שהעבירה לביטול הפטורים לא זכו לתמיכת רוב במועצה.
בנאום שנשאה ביום קבלת ההחלטה במועצת העיר אמרה, "עשינו את זה.
העובדים והעובדות עשו את זה.
הניצחון הגדול הראשון לקמפיין למען 15 דולר לשעה יעורר השראה בקרב אנשים בכל רחבי הארץ".
קרתאלו היה מצביא קרתגי בצבאו של חניבעל שלחם במלחמה הפונית השנייה.
קרתאלו נזכר לראשונה במהלך קרב קאנאי כאשר הטיל מצור על יחידת נמלטים.
לאחר הקרב חניבעל שלח אותו לרומא לצורך משא ומתן על כניעה, אולם הדיקטטור החדש של העיר, מרקוס יוניוס פארה, סירב לדון בנושא ואף סירב לפדות את החיילים הרומאיים שנפלו בשבי.
הוא נזכר שוב כאשר נשלח למסור את גופתו של הפרוקונסול טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס (שנהרג במהלך המצור על קאפואה בשנת 212 לפנה"ס) לידי הרומאים.
חניבעל מינה אותו כמושל העיר טראנטום, הייתה זו עיר נמל חשובה וחזקה, והרומאים עשו הכל כדי ללוכדה מחדש.
פלוטרכוס מוסר סיפור שנוי במחלוקת לפיו קצין ברוטי (שבט גאלי) שפיקד על חיל המשמר העירוני של קרתאלו, היה מאוהב בנערה רומאית שאחיה שירת בצבה הרומאי.
המפקד הרומאי פאביוס מאקסימוס שלח אותו להסתנן לעיר בחשאי, ויחד עם אחותו השפיע על הברוטי לערוק לצד הרומאי.
הברוטי מונע בכוח אהבתו פתח בשנת 209 לפנה"ס את שערי העיר, והרומאים זרמו פנימה.
קרתאלו שהבין שהקרב אבוד הניח את נשקו וצעד כדי לבקש חנינה מפאביוס, אולם בדרך נהרג בידי חייל רומאי.
קש"ת היה ארגון חרדי מחתרתי קיצוני שפעל בישראל בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 באמצעים אלימים, כדי להילחם בעיקר בחילול השבת, נתיחות שלאחר המוות וחילול קברים עתיקים במסגרת חפירות ארכאולוגיות.
הארגון הוקם בשנות ה-80 בשם קש"ת ("קבוצה שלא תשלים", יש שפרשו "קבוצת שומרי תורה"), כדי להילחם באמצעים אלימים בבנייה על קברים, פרסום חוצות, "חוסר צניעות" וחילול השבת.
הארגון השחית את המצבות על קבריהם של הרצל ודוד בן-גוריון, הפעיל טרור ואיומים נגד אישים ומוסדות, הטמין מטעני חבלה, הציתו את מכוניתו של אברהם (פריצי) פריד שהיה מראשי הוועד נגד אלימות חרדית, והצית תחנות אוטובוסים וחנויות.
במסגרת מאבקם נגד נתוחי מתים וחילול קברים נהגו חברי הקבוצה להטריד רופאים פתולוגיים וארכאולוגים.
ביולי 1983 פרסמו "פסק דין מוות" נגד הארכאולוג יגאל שילה שחפר בעיר דוד.
לאחר שנפטר ב-1987 פגעו בקברו.
בפברואר 1989, נעצרו 10 חשודים בחברות בארגון, מתוכם 5 בני משפחתו של יהודה משי זהב.
נערכה חקירה ממושכת שכללה הפעלת סוכנים סמויים וציתותים לטלפונים.
מספר ימים אחר כך הוגש כתב אישום נגד ישראל חשין, תלמיד ישיבת פוניבז' בבני־ברק, ואברהם משי־זהב.
בד"ץ העדה החרדית ארגן מגבית לטובת הגנתם המשפטית של העצורים.
הם הורשעו בעסקת טיעון ונידונו ל-18 חודשי מאסר, על כך שתכננו להניח חומרי נפץ בקיוסקים שמכרו עיתונים חילוניים בבני ברק.
יהודה משי זהב נעצר 5 פעמים ונחשב כמי שעומד בראש הארגון.
עקב כך כונה משי זהב "קמב"ץ העדה החרדית".
רבי קרשקש וידאל (שמו היהודי היה "יהודה") היה מחכמי ברצלונה בתחילת המאה הארבע עשרה, מחבר חידושים על התלמוד.
כפי הנראה נולד בברצלונה שבספרד בתחילת האלף השישי (1240- 1250), ויצחק בער מעלה את ההשערה שאביו הוא שלמה וידאל הגזבר של יעקב הראשון מלך אראגון.
למד תורה בבית מדרשם של הרא"ה (שהיה רבו המובהק, שכן רק אותו הוא מכנה "מורי נר"ו") והרשב"א.
מסיבה בלתי ידועה נדד ממקומו ועבר לעיר מרסיי ומשם לפרפיניאן בה נחשב לאחר מנכבדי העיר.
במסגרת הפולמוס נגד לימוד הפילוסופיה ביקש הרשב"א מרבי קרשקש לתמוך במחנה המתנגדים, אך הוא עצמו נקט עמדה מתונה יחסית.
לאחר מכן, חזר לברצלונה, ובשנת ה'ס"ו הוא נזכר ב"איגרת ההתנצלות הקטן" לרבי קלונימוס בן קלונימוס תלמיד הרשב"א.
הריב"ש מזכיר חכם בשם "דון אשתרוק קרשקש", שהיה תלמיד הרשב"א והרא"ה.
יש הטוענים כי הכוונה אליו, ויש חולקים.
לרבי קרשקש היה אח בשם רבי בונפאס וידאל שהיה מהמעוררים בפולמוס נגד הפילוסופיה, ובן בשם אסתרוג שנשא את בתו של שמואל שקייל מעשירי נרבונה בסביבות שנת ה'נ"ז.
רבי קרשקש חיבר חידושים על מספר מסכתות מן התלמוד.
בחידושיו הרבה לצטט מרבותיו הרא"ה והרשב"א, וכן מרבם הרמב"ן.
לחידושיו הייתה השפעה רבה על חידושי הר"ן.
על פי מקורות שונים, ידוע לנו כי כתב חידושים למסכתות הבאות:
מסכת כתובות - הובאו מהם בשיטה מקובצת.
יצאו לאור מכתב יד על ידי הרב משה הרשלר והרב ל.
אריה פלדמן בהוצאת מכון שלם, ירושלים, ה'תשמ"ג.
מסכת גיטין - הרב אליהו ליכטנשטיין טען שהחידושים למסכת גיטין שיוחסו במהלך הדורות לריטב"א, נכתבו למעשה על ידי רבי קרשקש וידאל טענה זו התקבלה גם על ידי הרב פלדמן.
הרב שילה רפאל דחה את הוכחותיו וטען כי חידושים אלו הם של הריטב"א.
מסכת בבא מציעא - הריב"ש מזכיר חידושים של דון אשתרוק קרשקש לבבא מציעא.
הרב אליהו ליכטנשטיין ייחס לרבי קרשקש את החלק הראשון של חידושי הריטב"א הנדפסים לבבא מציעא (עד דף יב), שהודפסו לראשונה בשו"ת מהר"ם גאלנטי, ונציה, ה'שס"ח.
מסכת נדרים - בכמה כתבי יד מצוין שרבי קרשקש חיבר חידושים לנדרים.
הרב אהרן פולד מציע שהחידושים שנדפסו כחידושי הריטב"א על מסכת נדרים הם של רבי קרשקש.
הרב אהרן יפה'ן דחה השערה זו, אך הרב פלדמן במבוא לחידושי כתובות לא שלל אותה.
רבי קרשקש מפנה בדבריו לחידושיו על מסכתות עירובין, יבמות, סנהדרין, חולין וקידושין, וכן כותב על כמה מסכתות נוספות שהוא עתיד לבאר, אך כתבי היד של חידושיו למסכתות אלו לא הגיעו לידינו.
קרתגו היא סדרת טלוויזיה דרמה קומית תקופתית ישראלית, אשר שודרה בערוץ כאן 11 החל מ-18 בדצמבר 2022, אותה יצרו וכתבו האחים ינץ ורשף לוי ביחד עם תומר שני, אשר גם ביים את הסדרה.
עלילת הסדרה בדיונית, אך היא נכתבה בהשראת סיפורו של אליהו לוי, אביהם של ינץ ורשף, שגורש למחנה מעצר קרתגו בסודאן יחד עם קבוצה של גולי אצ"ל ולח"י.
לדברי היוצר, ינץ לוי, הסדרה היא מטאפורה על הכלא הנפשי שכולנו לכודים בו בגלל זהות של נסיבות היסטוריות בהם נולדנו.
עלילת הסדרה היא בהשראת סיפוריו של אליהו לוי אביהם של ינץ ורשף.
על פי העלילה הבדיונית, אליהו לוי (אורי גוב) מגיע למחנה כעציר ביטחוני של מחתרת הלח"י.
בנוסף לכך שלוי הוא חף מפשע, הוא מגלה כי המאהבת שלו, הלנה, היא אשתו של מפקד הכלא, לורד דווידסון.
אליהו "אלייז'ה" לוי (אורי גוב): קומיקאי תל אביבי מפורסם, כוכב בתיאטרון הסאטירי "המטאטא", מואשם בניסיון התנקשות ונשלח למאסר בכלא קרתגו.
מנהל רומן עם ליידי הלנה דייווידסון.
ליידי הלנה דייווידסון (קרולינה יורצ'ק ): אשתו של הלורד דייווידסון, דוגמנית כובעים צרפתייה לשעבר.
האחות החדשה של כלא קרתגו.
מנהלת רומן עם אליהו לוי.
מתגלה בהמשך כי היא "שולץ", סוכנת נאצית שאחראית לרשת הריגול בצרפת.
נראה כי יש קווי דמיון בין שטפני פון הוהנלוהה לדמותה של הלנה.
קומנדר לורד ג'יימס דייווידסון (פיליפ גלניסטר): קצין בריטי בוגר מלחמת העולם הראשונה, ראש הוועדה להגנה אימפריאלית.
המפקד החדש של כלא קרתגו.
ארצ'יבאלד מקדונלד (שון פול מקגראת'): קצין בריטי ממוצא אירי.
המפקד הזמני של כלא קרתגו, הופך לסגן המפקד לאחר הגעת הלורד דייווידסון.
תומאס אדינבורו (אוליבר באקנר): טייס קרב בחיל האוויר הבריטי, נאסר בכלא קרתגו באשמת ריגול עבור הנאצים.
מצליח לברוח מהמחנה, אך נתפס על ידי מקדונלד ומוחזר אל המחנה.
מתגלה בהמשך כמישלינג (יהודי למחצה).
יעקב "ג'ייקוב" דן (רשף לוי): מפקד האצ"ל במזרח אפריקה, אסיר בכלא קרתגו, אחד ממנהיגי האסירים היהודים.
מנחם "טורסו" אפלבוים (יעקב זדה-דניאל): אסיר יהודי בכלא קרתגו, יד ימינו של יעקב דן.
מני קפלינסקי (הנרי דוד): מפקד הלח"י בכלא קרתגו, אחד ממנהיגי האסירים היהודים.
אחיו, אבי, הוצא להורג באשמת ניסיון התנקשות בלורד דייווידסון.
סשה (אולג לוין): אסיר יהודי ממוצא אוקראיני בכלא קרתגו, אינו דובר עברית, מכונה "משוגע" על ידי יתר האסירים.
מנגן בפסנתר והיחיד במחנה שיודע על הפתרון הסופי ועל תאי הגזים.
בתו נותרה באירופה, נרצח על ידי טורסו.
פאבריציו (הלדר פרננדס): אסיר איטלקי רכלן.
אחראי המכבסה של הכלא, משמש כמגשר בין האסירים היהודים לנאצים.
מנהל עסקי הברחת סמים עם הסוהר מוסטפא.
מיקלה (ג'יאנפרנקו טרין): אסיר איטלקי שבורח מהמחנה ובהמשך נתפס ומוחזר אליו.
אנטוניו (אריק ג'ואל רודריגז): אסיר איטלקי.
הרמן זודדר (אריק קולבין): אסיר נאצי, פירומן.
דיטריך (טים יאנסן): אסיר נאצי.
מוסטפא "מוסטי" חאליל ג'בראן (מלקולם ג'מאל): סוהר סודאני.
מנהל עסקי הברחת סמים עם פאבריציו.
יעקב חדד (יגאל עדיקא): לוחם מחתרת שמוצא להורג באשמת ניסיון התנקשות בלורד דייווידסון.
עאישה (קארנט אליסה): אישה סודאנית.
אחות של מוסטפא וחברה של הלנה.
מספקת ידיעות מקומיות לדייווידסון ומקדונלד.
במסגרת פסטיבל קאן סיריז 2023 (Canneseries) הסדרה זכתה בפרס קאסט השחקנים המצטיין ובפרס חבר השופטים הצעירים לסדרה הטובה ביותר.
רבים מבני משפחות הלוחמים השבויים התרעמו על הצגת הלוחמים בצורה מגוחכת ונלעגת, ועל הטענה כאילו הסדרה מבוססת על אירועים אמיתיים, בעוד לטענתם כל הסיפורים בסדרה בדויים לחלוטין, ובפרט, בפועל לא היו נשים, נאצים או פאשיסטים במחנה.
בעקבות הביקורת הוסיף תאגיד כאן שקופית פתיח בה מצוין כי מדובר הסדרה היא דרמה בדיונית וכי האירועים, הדמויות והדיאלוגים הנזכרים בה שונו או הומצאו למטרות דרמטיות וכל דמיון בינם לבין אישים אמיתיים או התרחשויות אמיתיות הוא מקרי בהחלט.
הסדרה גם אינה מדייקת בסיפור המסגרת ההיסטורי.
לדוגמה, מחנה קרתגו היה בלב המדבר; לעומת זאת, בסדרה המחנה ממקום בלב הג'ונגל.
הסדרה מתרחשת בשנת 1942; המחנה ההיסטורי נפתח רק בשנת 1944.
בריאיון, הסביר ינץ לוי: "אנחנו לא עובדים אצל ההיסטוריונים ולא אצל אג'נדה פוליטית כזו או אחרת.
התחלנו ליצור מזכרונות הסיפורים ששמענו בילדותנו.
אם רוצים להעביר את המהות האנושית של הסיפור, אי אפשר להישאר בגבולות העובדות ההיסטוריות".
קרתה הייתה עיר מקראית בנחלת שבט זבולון, והיא אחת מארבעים ושמונה ערי הלויים, ערים בארץ ישראל שעם ישראל נצטווה בתורה להעניק ללויים ולכהנים.
לדעת ויליאם פוקסוול אולברייט, חוקר מקרא, שם העיר "קרתה" מבוסס על השם "קרתן", שם נרדף לעיר המקראית קריתיים.
העיר מזוהה עם מבצר עתלית, אתר ארכאולוגי ובו מבצר צלבני (למרות שלא מוקמה בדיוק שם), או בשטח שבינו לבין ח'רבת דוצטרי, התיישבות אשר מוקמה ממזרחית לקרתה.
העיר קרתה מצוינת בתנ"ך בספר יהושע כא, לד: , שם מצוין שהלויים הנותרים קיבלו 4 ערים משבט זבולון, וביניהן קרתה.
בכתבים היסטוריים מצוין כי בתקופה ההליניסטית בארץ ישראל, חרבה עתלית העתיקה, ותושביה הקימו את קרתה באזור סמוך אליה (כיום באזור ממוקם תל סחר, בסמוך למושב העובדים מגדים).
קרתה מוזכרת גם בכתביו של הנוסע מבורדו משנת 333, שם הוא מכנה אותה בשם "מוטציו קרתה".
קשב משותף , המוגדר כתיאום קשב טריאדי, הוא היכולת לתאם את מוקד הקשב עם אדם אחר כלפי אובייקט או אירוע באמצעות תקשורת מילולית ולא־מילולית, כגון מבט או הצבעה.
יכולת זו היא אבן יסוד בהתפתחות הקוגניציה החברתית, ומהווה בסיס ללמידה, לרכישת שפה ולפיתוח מיומנויות חברתיות לאורך החיים.
קשב דיאדי הוא קשר ישיר בין שני אנשים, ללא מעורבות של עצם חיצוני, המתמקד ביחסים עצמם – למשל בשיח, בהחלפת מבטים, בהשמעת קולות או בדיבור.
קשב טריאדי הוא שלב מתקדם יותר, שבו שני אנשים מפנים יחד את קשבם לעבר מושא שלישי, כגון עצם או אירוע בסביבה, מתוך מודעות לכך שהתבוננותם משותפת.
סקייף וברונר הגדירו לראשונה את המושג קשב משותף בהקשר של יחסי הגומלין בין הורה לילד, והדגישו את תרומתו לרכישת השפה.
תפקיד הקשב המשותף בהתפתחות שפה ותקשורת
יוזמה של קשב משותף והיענות לקריאות של אחרים לקשב כזה, המתבטאות במחוות גופניות (כגון מבטים והצבעה), הם רכיבים מרכזיים בתקשורת לא־מילולית מוקדמת, המהווה תשתית לקשב המשותף.
בהמשך, קשב משותף הוא שלב חיוני ברכישת השפה, שכן באמצעותו לומד הילד לקשר בין מילים לבין החפצים והמצבים שהן מייצגות בסביבתו.
מצבים אלה של קשב משותף חושפים את הילדים למידע רב מסביבתם, וכך מאפשרים להם לפתח את הבנת השפה ולרכוש מילים חדשות.
קשב משותף חיוני גם לניהול שיחה, שכן הוא מאפשר יצירת הבנה משותפת בין הדוברים – כלומר, ידע רקע דומה ומודעות לשיתוף הפעולה ביניהם .
באמצעות הפניית שני הצדדים לאותו מוקד תשומת לב, נוצרת סביבה לימודית חיובית המהווה בסיס להתפתחות השיח והתקשורת .
תפקיד הקשב המשותף בהתפתחות קוגניציה חברתית
קשב משותף הוא שלב חשוב בהתפתחות קוגניציה חברתית והיכולת להבין תהליכים מנטליים של אחרים, ונחשב חיוני ליכולת לשתף פעולה עם אחרים.
בשלבים מוקדמים, ילדים יוזמים קשב משותף עם אחרים ומגיבים אליו, כלפי גירויים חיצוניים ומוחשיים, כגון צעצועים או חפצים.
בגיל 4–5 שנים, ילדים מתחילים להיות מסוגלים לשתף קשב גם כלפי רעיונות או מחשבות, כגון אמונה או תכנון, ובכך לבסס התכוונות משותפת (shared intentionality).
תהליך זה מסייע לילדים להבין שאנשים שונים יכולים להחזיק בדעות שונות לגבי אותו הדבר, כך שלכל אחד יכולה להיות נקודת מבט משלו ושתוכן מנטלי (כגון דעה או מחשבה) יכול להיות אמיתי או שגוי.
הבנות אלו של נקודות מבט מגונות והאמנות שגויות הן הבסיס המקדים להתפתחות תיאוריה של תודעה (Theory of Mind; ToM).
עם זאת, ייתכן שעם ההתפתחות לאורך זמן, הקשרים בין קשב משותף לתיאוריה של התודעה נחלשים, כך שבקרב מבוגרים שתי המערכות פועלות באופן עצמאי.
ההנחה הרווחת היא שיוזמות ותגובות לקשב משותף כרוכות בייחוס מצבים מנטליים לאחר.
אך ממצאים מחקריים מצביעים על כך ששימוש בתיאוריה של תודעה אינו מופעל בשכיחות גבוהה יותר במצבים של קשב משותף לעומת מצבים אחרים.
מכאן שהתופעות עשויות להתרחש באופן בלתי־תלוי.
תפקידו של קשב משותף בהתפתחות קוגניציה חברתית אינו מוגבל לבני אדם בלבד.
עם זאת בבני אדם הוא מתפתח לרמה ייחודית המאפשרת חלוקת כוונות, רגשות ורעיונות מורכבים עם האחר.
היכולת הבסיסית יותר נמצאה גם במחקרים השוואתיים במינים אחרים.
ההשוואה בין קשב משותף בבני אדם ובשימפנזים מדגישה את הבסיס האבולוציוני של קשב משותף.
מחקרים מצאו כי שימפנזים מסוגלים לזהות חפצים שהם מוקד תשומת הלב של אחרים באמצעות מעקב אחר מבט, תוך שימוש ברמזים שונים כמו תנועות ראש ומבט עיניים.
התפתחות היכולת הזו ניכרת כבר בגיל צעיר: בגיל 9 חודשים מתחילים גורי שימפנזים לעקוב אחר רמזים כמו נקישה, הצבעה או סיבוב ראש, ובגיל 13 חודשים מסוגלים הם לעקוב גם אחר מבט עיניים בלבד, ללא צורך בתנועת ראש נלווית.
בגיל 20 חודשים עוקבים הם כבר אחר מבטים גם כאשר מטרת המבט ממוקמת מאחוריהם, אם כי הם אינם חוזרים להתבונן בנסיין עצמו.
כמו כן נמצא שמטרות נעות מושכות את תשומת ליבם של שימפנזים יותר מאשר מטרות נייחות.
הגדרת רמות הקשב המשותף חשובה לקביעת התאמתו של הקשב לגיל הילד.
קיימות שלוש רמות קשב משותף: מבט טריאדי, קשר דיאדי ומבט משותף.
קשב משותף טריאדי הוא הרמה הגבוהה ביותר של קשב משותף, וכולל שני אנשים המביטים באותו אובייקט.
כל אדם צריך להבין שהאדם שמולו מתבונן באותו אובייקט, ולהכיר בכך שקיים אלמנט של קשב משותף.
כדי שמצב של מעורבות חברתית ייחשב כקשב משולש משותף, דרושים לפחות שני אנשים הממקדים את תשומת לבם באובייקט מסוים או זה בזה.
נוסף על כך, על האדם להראות כי הוא מודע לכך שהמוקד משותף בינו לבין אדם אחר.
קשב טריאדי מאופיין בכך שהפרט מביט לאחור לעבר האדם השני לאחר שהתבונן באובייקט.
קשב משותף דיאדי הוא התנהגות דמוית שיחה, שבה משתתפים שני אנשים.
מבוגרים ותינוקות עוסקים בהתנהגות זו כבר מגיל חודשיים.
מבוגרים ותינוקות מחליפים בתורות הבעות פנים, רעשים, ובמקרה של המבוגר – גם דיבור.
רגישות לאוריינטציה דיאדית ממלאת תפקיד מרכזי בהתפתחות הקשב הדיאדי.
תינוקות נדרשים להתמצא כראוי כאשר מתרחשת אינטראקציה המבקשת את תשומת לבם.
מבט משותף מתרחש כאשר שני אנשים מביטים באותו אובייקט.
מבט משותף הוא הרמה הנמוכה ביותר של קשב משותף.
מחקרים מראים שמבט משותף מייעל השלמת משימות קבוצתיות.
מבט משותף הוא תכונה מפותחת וחשובה המאפשרת תקשורת פשוטה ומכוונת.
מחקרים מצביעים על כך שמבט משותף נחשב לאחד הסמנים המרכזיים של תאוריית התודעה.
בקשב משותף טריאדי נדרשים המשתתפים להבין את המבט ואת הכוונה ליצירת התייחסות משותפת.
המבט מתייחס להבנת הילד בקשר בין פעילות שכלית לפעולת הראייה, והכוונה מתייחסת ליכולתו להבין את מטרת התהליכים המנטליים של אדם אחר.
קשאקה הוא כלי הקשה שמוצאו במערב אפריקה המכונה גם אסלטו, קס קס, צ'נגוט צ'ה או קושקה ושמות נוספים שרבים מהם אונומטופאים.
הכלי מורכב משני רעשנים עגולים קטנים המחוברים ביניהם בחוט.
האחד מוחזק על ידי הנגן ביד בשעה שהוא מסובב ומטיל את השני מצד לצד סביב ליד.
הכלי מפיק קולות נקישה כששני הרעשנים מכים זה בזה, לצד קולות רשרוש המופקים מהרעשנים.
נגנים מיומנים, מלהטטים בכלי כשהם מחליפים בין הרעשנים המסתובבים לאלו המוחזקים ביד, ואף מנגנים בשני קשקה, אחת בכל יד, תוך נגינת מקצבים שונים.
הכלי האפריקאי המקורי, עשוי משני פירות מיובשים מעץ האונקובה ספינוזה או מזני דלועים שונים, שכל אחת מהן מכונה בשם אסלטואה ממולאות בזרעי דגנים או קטניות או חומר גרגרי אחר כגון אבנים קטנות או שברי צדפים.
הדלעות מחוברות זו לזו באמצעות חוט קצר או חבל.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובשנות ה-2000, נפוץ השימוש בכלי מאפריקה לרחבי העולם, כחלק מהעניין ההולך וגובר במוזיקת עולם.
הכלי צבר פופולריות באירופה, יפן, אמריקה הצפונית ואמריקה הלטינית.
הגרסה המודרנית של הכלי עשויה לעיתים גם מפלסטיק ומחומרים אחרים, המשפיעים על איכות הצליל - הן הרשרוש והן הנקישה.
קשורים הוא האלבום הראשון של להקת "ג'נגו", שיצא בלייבל נענע דיסק בשנת 1995.
באלבום מנגנים חברי הלהקה: רן שמעוני (תופים), נושי פז (גיטרות) ועמיר "ג'נגו" רוסיאנו (בס ושירה).
סאונד, הקלטות ומיקסים על ידי אמיר שור, ששנים לאחר מכן הקים יחד עם ג'נגו את הלייבל FastMusic.
כל שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי ג'נגו, מלבד "אהבה בכפיות", שנכתב על ידי רמי פורטיס והקטע האינסטרומנטלי הקצר "שובו של ז'קו קומק", שנכתב על ידי כל חברי הלהקה.
קַשְׁיוּת היא מאפיין של חומר מוצק המשקף את מידת ההתנגדות של החומר לשינוי של קבע בצורתו.
יש שלוש הגדרות מעשיות לקשיות:
במינרלוגיה, קשיות המינרל נמדדת במידת ההתנגדות שלו לחריצה על ידי מינרל אחר.
עצם העשוי ממינרל קשה יחרוץ עצם העשוי ממינרל רך יותר.
קשיות חריצה נמדדת בדרך כלל בסולם מוס.
יהלום טהור הוא המינרל הטבעי הקשה ביותר, וביכולתו לחרוץ כל מינרל אחר.
החומר הקשה ביותר הידוע כיום הוא Ultrahard fullerite, שהוא גרסה של פולרין.
קשיותו של חומר זה גדולה פי 1.17–1.52 מזו של יהלום.
חומר זה קיים רק בכמויות מיקרוסקופיות, וקשיותו נמדדת תחת מיקרוסקופ אלקטרוני.
קשיות עיוות, שבה עוסקים בעיקר בהנדסה ובמטלורגיה עוסקת בהתנגדותו של חומר לעיוות קבוע של צורתו.
קשיות זו נמדדת בעיקר באמצעות הנחת חודרן עם משקל מסוים על החומר הנבדק, ומדידת ממדי העיוות שנוצר.
יש דרכים חלופיות אחדות למדידת קשיות זו, לדוגמה קשיות רוקוול, שיטת ויקרס ושיטת ברינל.
קשיות מוחלטת נמדדת באמצעות סקלרומטר, שהוא מכשיר שנועד למטרה זו.
הטבלה הבאה משווה בין קשיות החריצה (בסולם מוס) לבין הקשיות המוחלטת של חומרים אחדים.
קשיות חריצה מינרל קשיות מוחלטת 1טלק (Talc) 1 2
קשיון רולפסי (שם מדעי: Sclerotium Rolfsii) הוא פטריית קרקע המהווה פתוגן צמחים.
הפטרייה היא טפיל פאקולטטיבי, כלומר – ניזונה בעיקר מגוף חי אך יכולה להתקיים גם על חומר אורגני מת המשמש לה כמקור פחמן.
הקשיון מצוי בישראל ומזיק לגידולי מאכל רבים, בהם עגבניות ותפוחי אדמה, בעמק החולה.
לפטרייה שתי צורות הופעה בקרקע – תפטיר וקשיונות.
תפטיר הפטרייה הוא לבן ובעל צורות שונות של קורים.
על הקורים נוצרים לאחר זמן מה קשיונות כדוריים שגודלם מגיע עד 2 מ"מ והם יחידות התפוצה של הפטרייה.
הקרום החיצוני של הקשיונות מורכב ממספר שכבות של תאים בעלי דופן עבה העשירים במלנין.
קרום זה אוטם את הקשיון ומגן עליו מפני תנאים קשים, מפני חדירת מיקרואורגניזמים ומפני מפרקים.
מתחת לקרום נמצאות מספר שכבות של תאים בעלי דופן דק המלאים בחומרי תשמורת המשמש להזנת הקשיון בזמן תרדמה ומספקים מקור אנרגיה בעת נביטתו.
במרכז הקשיון ישנם תאים מנוונים בעלי דופן עבה מאוד המשמשים כרקמת תמך.
מבנה הקשיון מאפשר לו עמידות טובה מאוד לפירוק כימי או ביולוגי ולכן מקשה על הדברתו.
פטריית הרולפסי מתרבה בקרקע על ידי התפטיר והקשיונות.
היא תוקפת את צוואר השורש, שורשים ופקעות.
על החלק הנגוע נראים קורים לבנים של תפטיר שעליהם נוצרים קשיונות חדשים.
המחלה הנגרמת על ידי הרולפסי נקראת ריקבון דרומי (Southern Wilt).
בצמח חולה ניתן לראות שצוואר השורש מתרכך, והצמח מתייבש וצונח.
הפטרייה נמצאה על כ-200 מיני פונדקאים ביניהם גזר, סלק סוכר ושעועית.
הקשיונות נשמרים בקרקע בעונת המעבר במצב של תרדמה ועם שיפור תנאי הסביבה הם נובטים.
בדרך כלל מתרחשת נביטת הקשיונות בקיץ, מפני שהטמפרטורה המיטבית עבורם היא כ-30 מעלות צלזיוס, אך הם זקוקים גם לתנאי לחות מתאימים.
הפטרייה פעילה הן בקרקע חומצית והן בקרקע נייטרלית אך לא מתפתחת בקרקע בסיסית.
קָשוֹאֶיירוּ דה איטָפֶמִירִין (בפורטוגזית: Cachoeiro de Itapemirim) היא עיר בדרום מדינת אספיריטו סאנטו שבברזיל.
העיר שוכנת באמצע הדרך בין ויטוריה וריו דה ז'ניירו.
היא נמצאת 164 קילומטר דרומית לוויטוריה ומתגוררים בה מעל 210,000 תושבים (נכון לשנת 2021).
היא העיר השנייה בחשיבותה הכלכלית במדינת אספיריטו סנטו, אחרי הבירה ויטוריה.
העיר נוסדה בסמוך למפל מים (זהו פירוש המילה הפורטוגזית cachoeiro) על נהר איטפמירין (מילה שמקורה בניב של שפת טופי) ומכאן פירוש שמה של העיר - "מפל המים של איטפמירין".
קשואיירו דה איטפמירין היא אחת היצרניות הגדולות בברזיל של שיש וגרניט ומהווה מרכז למסחר בינלאומי באבני נוי.
בעיר ממוקם גם המטה לאחת מחברות האוטובוסים הבין-מדינתיות הגדולות בברזיל (Viação Itapemirim), המפעילה קווים לכ-85% מרחבי ברזיל.
העיר היוותה נקודת מוצא למחפשי זהב אשר עלו במעלה הנהר לכיוון מינאס ז'ראיס.
בתחילה, העיר הייתה מקושרת בעיקר לריו דה ז'ניירו ומסילת רכבת ביניהן נחנכה בשנת 1900. בהמשך, במטרה לחזק את ויטוריה בירת אספיריטו סאנטו, הוקמה מסילת ברזל מקשואיירו דה איטפמירין לכיוון ויטוריה בשנת 1911, והפעילות הכלכלית הוסטה צפונה לוויטוריה.
הוא סרט תלת־ממדי שאורכו 9 דקות, המבוסס על הסרט של אולפני פיקסאר "באג לייף".
הסרט משתמש בפעלולי תאורה, אודיו אנימטרוניקס ופעלולי קולות וריחות הנותנים לקהל הצופה בסרט את ההרגשה איך העולם נראה מנקודת מבט של חרק.
גיבור הסרט הוא פליק - גיבור הסרט "באג לייף".
המתקן מצוי במרכז עץ החיים בפארק השעשועים ממלכת החיות של דיסני בדיסניוורלד שבאורלנדו, פלורידה.
המתקן נפתח לקהל ב-22 באפריל 1998 - שבעה חודשים לפני שהסרט באג לייף יצא לאקרנים.
מתקן זהה מצוי גם בפארק ההרפתקה הקליפורנית של דיסני באתר הנופש דיסנילנד שבקליפורניה - מתקן זה נפתח לקהל ב-8 בפברואר 2001.
הסרט הופק על ידי אולפני רית'ם אנד יוז ולא על ידי אולפני פיקסאר.
שיר הנושא של הסרט הופץ על גבי ה-CD "מוזיקה מההרפתקה הקליפורנית של דיסני" משנת 2001.
קשורות הוא סרט פשע אמריקני מבית האחיות וצ'אוסקי שיצא לאקרנים בשנת 1996. בסרט כיכבו ג'ניפר טילי וג'ינה גרשון.
הסרט זכה בפרס הקולנוע של MTV לשנת 1997 בקטגוריית best kiss על הנשיקה הלסבית בין טילי לגרשון.
קורקי (ג'ינה גרשון) משתחררת לאחר חמש שנות מאסר בכלא ועובדת בשיפוצים אצל ויולט (ג'ניפר טילי) - אשתו של מאפיונר בשם סיזר (ג'ו פנטוליאנו).
ויולט היא ביסקסואלית ואינה מחבבת את בעלה כלל, אולם חיה איתו בגלל כספו הרב.
מהרגע הראשון נמשכת ויולט אל קורקי.
בין השתיים מתפתחת מערכת יחסים לוהטת.
השתיים מתכננות להתעשר בשני מיליון דולר על חשבון הפשע המאורגן ולברוח, כדי לגור יחד.
קשיו (השם המדעי: Anacardium occidentale) הוא מין של עץ בעל פרחים ממשפחת האלתיים, קרוב משפחה של אלת הבוטנה המניבה את הפיסטוק.
הוא מגודל באופן מסחרי למטרת שיווק של גרעיניו ופירותיו.
עץ הקשיו גדל באזור אמריקה הדרומית, ומוצאו בצפון מזרח ברזיל.
מברזיל הביאו הפורטוגזים את עץ הקשיו לאפריקה ולדרום מזרח אסיה.
כיום הוא מגודל מסחרית ב-32 מדינות בעלות אקלים טרופי וסובטרופי.
מגדלות הקשיו הבולטות (למטרות יצוא) הן וייטנאם, ניגריה, גאנה, חוף השנהב, הודו, ברזיל ואינדונזיה.
השם "קשיו" (Cashew) מקורו בשם הפורטוגזי "קאז'ו" (Caju), והוא מבוסס על השם בטופי עתיקה "אקאג'יו" (acajú).
ב"ילקוט צמחים" שהוציא ועד הלשון העברית ב-1930 מובא כנגד השם המדעי Anacardium occidentale תולענה, אך ככל הנראה חל בלבול בוטני עם העץ המשמש לחרושת עץ הקרוי מהגוני.
עץ הקשיו הוא עץ בגובה נמוך-בינוני (כ-12 מטרים), ירוק עד, בעל גזע מפותל.
עליו בשרניים וגדולים (לעיתים עד 22 על 14 ס"מ), צורתם אגסית והם מסודרים בספירלה סביב הענפים.
הפרחים מסודרים בתפרחת מרובת פרחים מקובצים ובעלת צורה חרוטית, ולכל פרח חמישה עלי כותרת קצרים (7 מ"מ לערך).
מתוך עלי הגביע של הפרח מתפתח פרי מדומה גדול ובעל צורת אגס, הקרוי לרוב "תפוח קשיו".
הוא אכיל ובעל בשר רך ומתוק, המוקף קליפה עדינה, ואינו מכיל גרעינים.
אף שהוא נחשב מעדן באזור ברזיל, הוא אינו מגודל ליצוא היות שאינו משתמר היטב במסע – כעבור 24 שעות מרגע הקטיף מתחיל תפוח הקשיו לתסוס.
מיץ הקשיו נמכר לרוב בברזיל ופופולרי מאוד (כמו מיץ תפוזים בישראל למשל).
מפימת הפרי, במקום שבו היה הפרח, מתפתח הפרי האמיתי של העץ – בית גלעין דמוי אגוז.
זהו אגוז הקשיו, אף שמבחינה בוטנית אינו נחשב אגוז אלא פרי הדומה לשקד.
ללא עיבוד אגוז הקשיו אינו אכיל.
אגוזי הקשיו הנמכרים בשווקים כלא מעובדים למעשה עברו תהליכי חימום וקילוף לפני ששווקו.
אגוז הקשיו הטרי אשר נקטף מעל תפוח הקשיו נתון בקליפה כפולה הרוויה שרף.
שרף זה מכיל חומר בשם Urushiol.
חומר דומה לזה המצוי באוג רעיל.
מגע שלו עם העור יכול להביא לגירוי, ובליעתו לתגובת הרעלה.
על כן כל אגוז קשיו צריך לעבור טיפול מדויק להסרת קליפתו בלי להגיר מן השרף על האגוז.
לרוב הקליפה מוסרת בחימום עז, כגון אידוי או טיגון, והזרע מחולץ ממנה ומנוקה, ונבדק פרטנית.
טיפול זה יקר יחסית לטיפול באגוזים אחרים, ומגולם במחיר אגוזי הקשיו.