tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת הברונזה האלה חתחור הייתה ידועה במצרים, לראשונה בכתבי ארונת הקבורה,בתואר nbt kbn (גבירת גבל), שם המקביל ל"בעלת גבל".
גם בגבל נמצאו כתובות לחתחור, בחלקן היא מכונה בעלת דנדרה ובחלקן בעלת גבל.
ייתכן שהיחסים המסחריים בין מצרים וגבל התחזקו והובטחו בעזרת חסות האלה המשותפת.
בתקופת השושלת ה־12 המצרית (1991–1786 לפנה"ס) כאשר גבל הייתה נתונה להשפעה מצרית חזקה, תוארה בעלת גבל לעיתים קרובות בשיער ולבוש מצרי.
במכתבי אחתאתן (אל־עמארנה), מלכי גבל מברכים בשמה את הנמען מלך מצרים.
באותם מכתבים שמה תורגם לאכדית, ולא תועתק כשם פיניקי לאלפבית אכדי, דבר המראה על הכרה בערך הסמנטי של השם.
בעלת גבל מופיעה בחלק מכתובות מלכי גבל משושלת אחירם (סביבות המאות ה־10–9 לפנה"ס).
הדגשה של איזיס על פסל של פרעה אוסרכון השני שנמצא בגבל, שכנראה הוקדש לאיזיס במקדש בעלת גבל, יוצרת זיהוי אפשרי של בעלת גבל עם איזיס; הזיהוי מתחזק לאור קשרי איזיס וגבל לפי כרך 5 ("אודות איזיס ואוסיריס") במוראליה של פלוטרכוס.
בעלת גבל מתוארת רבות כווריאציה מקומית של האלה הכלל־כנענית עשתרת, שהפכה מרכזית בערי חוף כנען במאה ה־7 לפנה"ס והייתה אלת העיר בצור ובצידון.
בכתובת דו־לשונית פיניקית־יוונית על פסלון כס (שמוצאו לא ידוע בוודאות) מהמאה ה־4 לפנה"ס נכתב , כלומר "עשתרת האלה האדירה" ביוונית מקבילה לבעלת גבל בפיניקית.
שתי כתובות קצרות נוספות ממוצא לא ידוע בוודאות מזכירות את "עשתרת רבת גבל" (צורה אחרת למילה "בעלת", שמשמעה גם כן "גבירה").
לבעלת גבל מוקדשת מצבת יחומלך (אמצע המאה ה־5 לפנה"ס).
כתובת ארון בתנועם מתעדת שאביו של עזבעל מלך גבל היה "כהן בעלת".
פילון מגבל כתב שקרונוס (הוא אל) נתן את גבל לאחותה של עשתרת, Βααλτις ("בעלת" עם סיומת ־ִיס יוונית), המזוהה עם דיון .
בספרו "אודות האלה הסורית" מספר לוקיאנוס משמשתה מספר שראה בגבל (ביוונית "ביבלוס") מקדש ל־Ἀφροδίτη Βυβλίη (אפרודיטה הגבלית), שפולחנה קשור לאדוניס (או לפי חלק מהגבלים, לאוסיר).
"בעקבות 'הנשף בסורן' של דרן" (1967) הוא ציור מאת האמן הישראלי אריה ארוך.
הציור "בעקבות 'הנשף בסורן' של דרן" נוצר בעקבות ציור משנת 1903 של האמן אנדרה דרן בשם "הנשף בסורן" או "נשף החיילים בסורן", הנמצא כיום באוסף המוזיאון לאמנות של סנט לואיס, שבסנט לואיס, ארצות הברית.
הציור מציג חייל קטן קומה הרוקד עם אישה, כששלושה חיילים נוספים מתבוננים בהם מאחור.
על פי גדעון עפרת, ארוך הכיר את הציור של דרן, כנראה, דרך תצלום.
הוא נוצר בתקופה בה עסק ארוך במשמעות היסטורית ובזיכרון אישי דרך דימויים מצוטטים.
כיום הוא נמצא באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.
ארוך מצטט מן הציור המקורי את תלבושותיהן של דמות אישה וחייל הרוקדים - מדים בצבע אדום וכחול, וכן שמלה ירקרקה-אפורה.
מנותקים מפרטי גוף פיזי, ומונחים על צדם, הופכים הבגדים לצורות מופשטות ("מופשט קונקרטי" בלשונות של ארוך).
ההתרחשות הפיזית בציורו של דרן מומרת אל סמליות פרטית שפיתח ארוך של צירוף הצבעים כחול-אדום, המופיעה ביצירותיו באופן עקבי, והעוסקת בסמכות (דרך דמות החיילים ביצירותיו) ובזוגיות וביחס בין המינים.
במחקרו אודות הציור טען גדעון עפרת כי "מדי הגבר וחצאית האישה מחוברים כטלאים מנוגדים על משטח הציור.
אפשר לומר שההפשטה של ארוך בציור הנדון מתפקדת כעיקור ארוס.
ויותר מזה – כעיקור גוף.
היא מסירה מן הבגד כל שמץ של עקרון-עונג ארוטי […].
עתה, בגרסה החדשה של הנשף, הגבר מעל לאישה, אך המיניות הגופנית מחוקה".
"בערבות הנגב" (1953) הוא ציור מאת מרדכי ארדון.
את הציור "בערבות הנגב" יצר מרדכי ארדון במחצית הראשונה של שנות ה-50 של המאה ה-20. באותה תקופה יצר האמן כמה עבודות שהתייחסו אל מאורעות מלחמת העצמאות ובהן "חירבת חיזעה" (1953), "לנופלים" (1956-1954) ו"הו, האב נאנה" (1955).
גם ציור זה, העושה שימוש בכותרת "בערבות הנגב", עשוי להצביע על השפעת מלחמה זו.
בין השימושים הבולטים בכותרת זו באותה עת היו מחזהו של יגאל מוסינזון, "בערבות הנגב" (1949), שזכה להצלחה רבה בישראל בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 והשיר "בערבות הנגב" (1948) בביצוע יפה ירקוני.
אלו היו יכולים להשפיע על ארדון בבחירת השם והנושא.
הציור מציג נוף מדברי כהה שבו נמצאים נחש וגולגולת של פר.
ארדון מבטל בציור את השימוש בפרספקטיבה או באמצעים אחרים לתיאור תלת-ממדי: הנחש מתואר במבט מלמעלה ואילו הגולגולת במבט חזיתי.
מאחור מתוארת צורה בהירה, שחלקה העליון מוקף באזור אדום.
חלקו העליון של הציור מוקדש לתיאור של שמים חומים-אדמדמים ובהם שמש, המתוארת כצורה גאומטרית קטומה.
ארדון הדגיש בציור את משיכות המכחול היוצרות אימפסטו (חומריות) עבה.
הצרוף של האווירה הקודרת עם משיכות המכחול מזכיר את השפעות הגישה הסמלית שביצירות פאול קלה, אחד מוריו של ארדון.
תיאור הנוף והאדמה היווה נושא שגור ביצירתו של האמן.
במאמר משנת 1949, המוקדש לתלמידו עזריה (ג'ימי) מַריַמצִ'יק שנפל במלחמת העצמאות, כותב ארדון כי הצייר הוא כמי שמהלך על "אדמה-של-מטה", אך יצירתו עשויה להובילו אל "עולם של מעלה".
"אין לצייר סתם את הרי ירושלים.
לא הר זה ולא אחר", כתב ארדון אל תלמידו שנפל, "קפל תחילה, עזריהו, את כל אדמת-ישראל והנח אותה למראשות נשמתך, ואז צייר - ואולי תצליח אז לצייר את הנוף הזה.
ולא חשוב אז לאן תפנה עם מכחולך, מכחול אמן עברי, אם ימה או קדימה, אם צפונה או נגבה - מאחר שתהיה מוטל בזרועותיה של אדמתך שלך, הרי תשכיל לבטאה בכל אשר תצייר".
בשנת 1967 יצר ארדון את הציור "סיני 1967 (סיני, עגל הזהב והנחש)", החוזר על המוטיבים והקומפוזיציה של "בערבות הנגב".
כותרת זה מזהה את הדימויים בציורים כ-"עגל הזהב" המקראי ו"נחש הנחושת".
שיבתו של ארדון אל הנושא בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים, מדגישה ביתר שאת את הקשר של הציור המוקדם אל מלחמת העצמאות ואל תחושת האבל והשכול שליוו אותה.
לעומת פרשנות זו, וישני (1973), טען כי אמונתו הבסיסית אשל ארדון הייתה כי "העבר, ההווה והעתיד אחד הם".
בעקבותיו הדגיש ארטורו שוורץ (2003), את הרקע התנ"כי של הציור.
על פי שוורץ הציור מתאר את הרגע שלאחר מתן תורה.
רגע זה מבטא את "קוצר-רוח ובורות [ש]הובילו אנשים ללכת אחרי מנהיגים דמגוגיים" ואת הנסיגה לאמונות תפלות.
הגם שרעיון זה איננו מפותח אצל שוורץ, ייתכן כי הוא רומז לא רק לביטוי פוליטי, אלה גם למעין חשיבה בנוסח "השיבה הנצחית".
"בערבות הנגב" הוצג לראשונה בתצוגה הישראלי בביאנלה של ונציה, איטליה (1954).
אז נרכש על ידי וילם סנדברג עבור מוזיאון סטדליק באמסטרדם.
ב-1960 הוצג הציור באותו מוזיאון במסגרת תערוכה קבוצתית של אמנות ישראלית שאצר אויגן קולב, מנהל מוזיאון תל אביב.
בנוסף, הוא הוצג בתערוכה הרטרוספקטיבית של ארדון בבית הנכות הלאומי בצלאל (1963), בתערוכת היחיד של ארדון בגלריה מרלבורו, ניו יורק (1967) ובמוזיאון תל אביב (1985) וכן בתערוכה המשותפת למוזיאון ישראל ומוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2003.
תצלום העבודה הופיע על כריכת הקטלוג של תערוכת היחיד של ארדון במוזיאון סטדלק ב-1960 וכן בקטלוגים רבים נוספים של האמן.
הוא שובץ באנציקלופדיה העברית בתמונת צבע, בספר "אמנות ישראל" (1963) ובשנת 1980 הודפס שוב בספר "סיפורה של אמנות ישראל".
בעקבותייך הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1968 חברת התקליטים ישראפון, והוא נכלל כרצועה השביעית באלבום האולפן השני של הצמד "סביב לעולם" ובמיני-אלבום "בשנה הבאה".
השיר נכתב והולחן על ידי אהוד מנור ונורית הירש.
במרכז מילותיו סדרת הוראות לאישה להפגין את חושניותה במספר דרכים שונות, והתמורה בה תזכה אחרי קיום כל הוראה: קשירת סרטים בצבע כחול וורוד בשערה, שירת מזמורים, לגימת יין אדום, רקימת וילון ותלייתו בחלון ותפירת חולצה שקופה למחצה.
התמורה עבור קיום ההוראות מוצעת בסיום כל בית ובפזמון.
התמורה לקשירת הסרטים היא ש"הבחורים יצאו מדעתם", עבור שתיית היין היא תזכה בשריקות התפעלות, ועבור הווילון המתנפנף והחולצה השקופה שמוטל עליה לרקום ולתפור יביטו בה עד אין קץ.
הפרס שמוצע בפזמןן הוא ש"אנו" (כנראה קבוצת גברים) יתגנבו למעונה.
הפזמון מושר שלוש פעמים, והוא סובב סביב עונת האביב.
על-אף שיצא ב-1968, החל מאפריל 1969 צעד שישה שבועות במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', ואף דורג במקום ה-14 בסוף אותה השנה.
בעקבות האבנים הוא סרט קולנוע מזרח-גרמני בבימויו של פרנק באייר שיצא ב-1966. התסריט עובד על בסיס ספרו של אריק נויטש באותו השם.
העלילה עוסקת במשולש אהבים בין מזכיר מפלגה, מהנדסת ורב-נגרים ציני ואלים, שבעקבותיו עובר האחרון מהפך אישי ברוח הסוציאליזם.
האופן הביקורתי והמציאותי בו הוצגו שגרת העבודה וחיי היום-יום במדינה, הביא לאיסור על הקרנת הסרט מיד לאחר הפצתו.
אל אתר הבנייה הגדול שְׁקוֹנָה, בו מוקמת תשלובת כימית, מגיעים שני מצטרפים חדשים למיזם: מזכיר המפלגה וֶרנֶר הוֹראת, הממונה על המקום, והמהנדסת הצעירה והאידיאליסטית קטי קלֵה.
הסגל בשקונה הם אסופה צינית ולאה של אנשי מנגנון, המיואשים מכך שגופי התכנון המרכזי אינם שועים לצרכיהם ומטילים עליהם יעדים בשרירותיות.
המנהל טרוּטְמן, שמתעניין בשמירה על משרתו יותר מאשר באיכות העבודה, מנסה לשכנע את קטי למצוא לעצמה תפקיד נוח, ההולם את בתו של חבר מפלגה בכיר, כמוה.
על שקונה מפילים חתתם חברי פלוגת הנגרים של האנֶס בּאלה, העוטים את לבוש הגילדה המסורתי של מקצועם, כובעים שחורים רחבי-תיתורה ואפודות המשווים להם מראה של בוקרים אמריקנים.
הם עובדים מצטיינים שההנהלה תלויה בהם וחוששת מפניהם בה במידה, ואינם מהססים לגנוב חומרי בניין כדי לעמוד במכסותיהם, או להשתכר ולהתקוטט בשעות הפנאי.
מנהיגם באלה הוא גבר אלים, פרוע וכריזמטי, השופע לגלוג כלפי המפלגה ובז לאידיאלים של הסוציאליזם.
הוֹראת, המתעמת עמו ומנסה לרסנו ולהשליט משמעת וסדר באתר, מבין שהשגת אמונו של באלה באמת ובתמים היא המבחן לערכיו.
המזכיר החדש מקדם שיטות בנייה יעילות יותר, מתעניין במצבם של העובדים, ומביא לתיאום טוב יותר בין דרישות המתכננים לאפשרויות הביצוע בשקונה.
הוא מעורר את חמתם וקנאתם של יתר הבכירים, ובייחוד סגנו האופורטוניסט והתככן בְּלַייְבְּטְרוֹי.
הוֹראת ובאלה מתעמתים גם על לבה של קלֵה: היא מתאהבת במזכיר הנשוי, בעוד שהנגר מתאהב בה ומחזר אחריה נואשות (בבדיחה פנימית, הוא אומר לקלֵה שלמענה יסכים אף לצפות בקולנוע בסרט של האולפן הממשלתי דפ"א, ולא בסרט בידורי זר).
רק היא מונעת ממנו להכות את הוֹראת כשזה מונע מהפלוגה את פרס ההצטיינות שהם זוכים בו דרך שגרה מדי שנה.
דוגמתם האישית של השניים ביום-יום מניעה שינוי עמוק בבאלה: הוא הופך בהדרגה לעובד מסור, החדור תודעה מעמדית ואינו נוהה רק אחר שכר העידוד המשולם לו.
הוֹראת נענה לאהבתה של קלֵה, ובוגד באשתו.
המהנדסת הרה לו, אך הוא לא מעוניין לגלות את דבר אבהותו.
היא שומרת על זהות האב בסוד, למרבה המתח והשמועות הרוחשים באתר.
באלה, אף שהוא מאוכזב וזועם בתחילה, פורס עליה את חסותו ומציע להעמיד פנים שהוא אחראי.
סמכותו של הוֹראת הטרוד נפגעת, ועמיתיו חדלי האישים מרעים שוב את התנאים בשקונה, עד כדי כך שהעובדים שובתים.
לבסוף, המהנדסת מודיעה למזכיר שהיא מבקשת להיפרד ממנו.
רק אז הוא מתעשת ומודיע בפני המפלגה על היותו האב.
בלייבטרוי מנצח על שימוע בו הוראת מוקע ומודח מתפקידיו.
באלה הוא היחיד שמגן עליו.
קלֵה יולדת את בנה ולא שבה עוד לשקונה, או למי משני הגברים.
מנפרד קרוג – האנס באלה
קריסטינה סטיפובקובסקה (דיבוב לגרמנית: יוטה הופמן) – קטי קלֵה
אברהרד אשה – ורנר הוראת
בקיץ 1964 יצא לאור במזרח-גרמניה הרומן "בעקבות האבנים" מאת אריק נויטש, אחד הסופרים הפופולריים במדינה, שתיאר את הפיכתו של נגר פרוע לסוציאליסט למופת לצד הצגה מאוזנת של חוסר יעילות ושחיתות במנגנון המפלגתי.
אתר הבנייה הבדיוני "שקונה" היה התייחסות לאתרים האמיתיים שקוֹפׇּאוּ ולוֹינה, בסמוך להאלה שעל הזאלה (באחד מהם אף נערכה הפגנה נגד קידום נשים להנהלה, ששימשה השראה להתקבלותה הקרירה של קטי בספר).
הספר בן 900 העמודים זכה מיד לשבחים גורפים ולפרס הלאומי לספרות, ונמכר בחצי מיליון עותקים בתוך שנה.
התקבלותו הנלהבת לא הייתה מקרית: באותה עת, הנהיג ראש המדינה ולטר אולבריכט את "המערכת הכלכלית החדשה", רפורמה שהכניסה מידת-מה של חופש וגמישות למשק המזרח-גרמני שהתבסס על תכנון ריכוזי קשיח.
"בעקבות האבנים", שהציג התייעלות של מקום עבודה בעקבות יוזמה מקומית, העביר בדיוק נמרץ מסרים שהתאימו לאולבריכט.
אולפן הקולנוע הממשלתי דֶפ"א (DEFA) התחרה עם הטלוויזיה על הזכויות לעיבוד הספר עוד בטרם יצירתו של נויטש יצאה בדפוס.
האופי הריאליסטי של העלילה, לצד מחויבותה לסוציאליזם, נראו למנהלים האמנותיים כמגשימים את מה שדפ"א ביקשה תמיד לעסוק בו.
לתפקיד הבמאי נבחר פרנק באייר בן השלושים ושלוש, אחד היוצרים המבטיחים של דפ"א, שהשלים לא מכבר את סרט ההתנגדות האנטי-פשיסטי "עירום בין זאבים." התקציב, 2.7 מיליון מרק מזרח-גרמני, היה גדול פי שלושה מהממוצע לסרט דפ"א.
באייר, על אף שסלד מן הטכניקה של הֶבְזֵק לֶעָבָר, החליט להפוך את הסרט לשורה של פלשבקים המשובצים בשימוע המפלגתי להדחת המזכיר הוראת, משום שרק כך היה יכול לדחוס את העלילה דיה כך שתימשך מעט יותר משעתיים.
הצילומים התנהלו בין מאי לאוקטובר 1965. השחקן מנפרד קרוג, מהכוכבים הפופולריים ביותר במדינה, נבחר לתפקיד הראשי של באלה.
המבקרים בדפ"א העבירו חוות דעת חיוביות על "בעקבות האבנים".
בדצמבר 65' השתנה האקלים הפוליטי חדות.
הדחתו של חרושצ'וב בידי ברז'נייב כמנהיג ברית המועצות הביאה לגל של שמרנות, ולסיום ה"הפשרה" והליברליזם היחסי של חרושצ'וב.
"המערכת הכלכלית החדשה" נפלה קורבן לתביעה סובייטית לכך שגרמניה המזרחית תכונן יחסים כלכליים בתנאים מיטיבים עם פטרוניתה.
אריך אָפֶּל, יו"ר ועדת התכנון הממשלתית, התאבד בירייה ב-3 בדצמבר, לאחר חתימת הסכם הסחר החדש בין שתי המדינות.
יריביו השמרנים של אולבריכט בהנהגת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, בראשות אריך הונקר, ביקשו עילה לנגח אותו בכינוס הוועד המרכזי ה-11 שנערך בין ה-16 ל-18 בדצמבר.
בעוד ששאלת הכלכלה עוד הייתה רגישה מדי לדיון פומבי, הונקר ועמיתיו תקפו בבוטות את החירות היתרה שנטלו לעצמם יוצרים בתחום התרבות.
הגינויים הפומביים בכינוס ה-11 עוררו חרדה בקרב המפקחים והמנהלים בקולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון, שהזדרזו להטיל צנזורה על כל מה שניתן היה לפרש כחתרני.
כמעט כל ההפקות של דפ"א בשנת 1965, כולל סרטים תמימים למדי, נאסרו להפצה בחודשים הבאים.
"בעקבות האבנים" של באייר היה המפורסם מביניהם.
בדיון בחודש מרץ 1966, התרעמו יו"ר הוועדה לאידאולוגיה של המפלגה קורט האגר , ושר התרבות החדש קלאוס גיזי , על סצנת השביתה (מעשה אסור במזרח גרמניה) ועל הצגת חברי מפלגה כשלומיאלים ולא-מהימנים.
המאבק על הסרט לא הסתיים באחת, ונמצאו לו מליצי יושר.
באפריל ובמאי התגייסו בכירים בממסד להגנת עבודתו של באייר.
הבמאי קונרד וולף, שהיה מהימן מאוד בעיני המשטר, שלח מכתב בו תיאר את "בעקבות האבנים" כהישג דווקא בשל כך שהציג את ניצחון הסוציאליזם כמתרחש על רקע תנאים קשים ומכשלות האופי האנושי.
תומכי הונקר בממסד התרבותי הזמינו את וולף לפגישה מיוחדת, בה הופעל עליו לחץ כבד עד שחזר בו.
לבסוף, בשבוע האחרון של יוני 66' נאסר הסרט סופית.
מאחר שהבכורה נקבעה ל-30 בחודש ופורסמה בהרחבה בעיתונות, וכרזה עצומה של מנפרד קרוג בתפקיד באלה הוצבה בכיכר אלכסנדרפלאץ, המפלגה נרתעה מלבטל את הקרנת הסרט כליל.
תחת זאת, הוחלט ליצור את הרושם שהקהל מזועזע למראה עיניו, וכך ליצור עילה למניעת ההפצה.
במקביל, סרטים פופולריים במיוחד נדרשו להיות מוקרנים במקביל.
להצגת הראשונה בברלין נכנסו קרוב ל-100 סוכנים מטעם המדינה, שתודרכו מראש והקימו מהומה בעת הסצנות הבעייתיות.
מתפרעים כאלו נכנסו לרבות מן ההקרנות בשבוע הבודד בו התאפשר לקהל לצפות בסרט.
ביקורת שלילית נחרצת פורסמה בבטאון המפלגה "נוייס דויטשלנד".
באייר סולק מן הקולנוע ונאלץ לעבור אל התיאטרון.
הוא ביים סרט נוסף רק ב-1975.
"בעקבות האבנים" הותר שוב בגרמניה המזרחית ב-23 בנובמבר 1989, פחות משנה טרם נפילת חומת ברלין.
רבע מיליון איש צפו בו.
בַּעְקוּבַּה היא בירת מחוז דיאלא בעיראק, ממוקמת כ-50 ק"מ צפונית מזרחית לבגדאד.
זוהי עיר בעלת חשיבות היסטורית, תרבותית וגאופוליטית.
תחת הח'ליפות העבאסית, הייתה זו עיר משגשגת שנודעה במטעי התמרים ובבוסתני הפירות שלה, והאזור שסביבה נודע כפורה והיה מאוכלס בכפרים רבים.
העיר שימשה תחנה חשובה בכביש בגדאד-ח'וראסאן, שהיה חלק מדרך המשי והתבלינים.
פליטים נוצרים אשורים רבים הועברו לעיר על ידי הבריטים, שנתנו להם את חסותם, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
למקור השם בעקובה מספר הסברים אפשריים: הראשון, הלקוח מן השפה הארמית, גורס שפירוש השם בעקובה הוא "בית העונשין" ונראה שבעקובה נבחרה בעבר להיות משכנו של בית כלא שבו ריצו נידונים את עונשי מאסרם.
פירוש נוסף לשם בעקובה, גם הוא מהשפה הארמית, הוא "בית השומר" או "בית יעקוב" ונראה כפירוש מאוחר בהרבה, שרותם את שמה של העיר לאירוע שקרה בו בתקופה מאוחרת: העיר שימשה כמחנה פליטים אשורים שברחו מרצח העם האשורי ומחוץ לה הוקם מחנה פליטים שהכיל בין 40,000 ל-50,000 פליטים.
לפי הסבר זה לשמה של העיר, העיר נועדה כביכול לשמור על הפליטים ולהגן עליהם מפגיעה.
בעקובה היא עיר עתיקה שנוסדה ככל הנראה בתקופה הסאסאנית.
בסוף המאה ה-19, ציין גאי לה-סטריינג' את מספרם הרב של הפרדסים ומטעי הדקלים בשטחה של בעקובה והדגיש כי היא הייתה העיר הראשונה בדרך ח'וראסאן (חבל ארץ במרכז אסיה), שהדרך למזרח עברה בה לאחר חורבן העיר נהרוואן.
שפע המים ופוריותה של אדמת בעקובה הפכו אותה לאתר התיישבות מתאים מאוד לבני העמים הקדומים.
חפירות ארכאולוגיות חשפו גם ממלכות ומרכזים עירוניים אחרים על גדות נהר דיאלא מחוץ לבעקובה.
היסטוריונים זרים מאמינים שבעקובה – כמו אזורים אחרים בעיראק – קיבלה את חשיבותה ממיקומה על אחת מדרכי המסחר הקשורות לדרך המשי שהשתרעה מרומא לסין, בחלק המחבר בין בגדאד ונהרוואן.
עם זאת, אחרי שדרך ח'וראסאן החלה לעבור בה וחיברה אותה לדרך המשי – דבר שקרה רק בתקופה מאוחרת יחסית – העיר הפכה לתחנת עצירה עבור אנשים שונים (במקום שיעברו בנהרוואן) אשר תיעדו אותה וכתבו עליה וכך היא הוזכרה בספרים לעיתים קרובות יותר.
בסאלנאמה (ספר השנה הסטטיסטי) של האימפריה העות'מאנית משנת 1909, צוין שבעיר בעקובה יש 800 בתים, 70 חנויות, 14 בתי קפה, 12 ח'אנים, שני מרחצאות, שני מסגדים, בית ספר אחד למבוגרים, שלושה בתי ספר יסודיים, מבנה ממשלתי ("סראיה"), בית עירייה, סניף דואר ומרפאה אחת.
העיר הייתה ידועה בכמות הח'אנים שנבנו בתחומה, ככל הנראה בשל קרבתה לנהר.
בתקופה העות'מאנית נראה שהיה בעיר רק מסגד אחד, "מסגד השוק", הקיים, ככל הנראה, עוד מהתקופה העבאסית.
קרבתה של העיר בעקובה לבגדאד, הבירה הפוליטית וההיסטורית של המרחב, הפכה אותה ל"עיר צל", עיר קטנה יותר לעומת העיר השכנה לה, בגדאד, כזו שפחות משאבים הופנו אליה וכך נשלל ממנה פוטנציאל הצמיחה והשגשוג כמו לעיר הגדולה.
רבים מתלמידיה עוברים לבגדאד לצורך לימודיהם ורבים מתושביה עובדים בבירה במקום לפתח את העיר עצמה (בשל השם הטוב שהיה לבגדאד).
מחוז דיאלא מעורב ומאוכלס ברוב ערבי שבתוכו מיעוט כורדי.
אוכלוסיית העיר מונה כ–268,866 תושבים, נכון לשנת 2014. מרבית תושבי המחוז והעיר הם סונים אך ביניהם יש גם מיעוט שיעי.
בעקובה שוכנת על גדתו השמאלית של נהר דיאלא (אחד מיובליו של החידקל), עובדה שתורמת לפריחה החקלאית באזור.
נאמר כי לאורך ההיסטוריה בעקובה נודעה בפירות ההדר הטובים שלה וכן במטעים ובבוסתנים הרבים הפזורים בסביבתה ולעיתים כונתה בספרות "אם התפוזים" (אום אל-בורתוקאל).
היא הרבה פעמים נחשבת כמעין נווה מדבר קטן.
בעקובה נמצאת על נתיב השיירות הישיר בין בגדאד לכרמאנשאה, המדאן ומרכזים חשובים אחרים באיראן.
בתי הלבנים והבוץ והצריפים של העיר מוסתרים כמעט לחלוטין מהגדה הימנית של הנהר.
במרבית חודשי השנה ובקיץ יכולות הטמפרטורות להגיע לכ-43 מעלות והטמפרטורה הממוצעת היא 22.8 מעלות.
מכיוון שלאזור אקלים מדברי, הגשמים המעטים שלהם זוכה העיר יורדים רק בחודשי החורף.
הפרופסור עלאווי עבד אל-רזאק אל-ח'שאלי מתאר בספרו "הצצות לתולדות בעקובה" כי בעקובה מוקפת בחגורה ירוקה של מטעים עשירים בעצי הדר, הנפוצים שבהם הם תפוזים ולימונים כאחד.
ריבוי עצי הפרי בעיר הוא תיאור קבוע של העיר בכתביהם של מטיילים שעברו בה לאורך ההיסטוריה, ובשל החקלאות המפותחת שפרסמה אותה, היא נקראה "אם התפוזים".
בעיר מתקיים פסטיבל הדרים שנתי שהחל בשנות ה-70 של המאה ה-20 ומתקיים מאז פעם בשנה.
למרות זאת, התפשטות היישובים ופיתוחם כמו גם הטמפרטורות הגבוהות, נגסו אט-אט בשטחי העצים הטבעיים בסביבות העיר והרסו רבים ממטעיה, שהיו צמודים לאזורי מגורים עד שכמעט גבלו בכמה נקודות בנהרות.
הדבר מעיד על חוסר המודעות הסביבתית של האוכלוסייה המקומית ושל שלטונות המחוז והמדינה כאחד.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, הבריטים שלטו בדרך שבין בגדאד לבעקובה.
הם הקימו באזור מחנה פליטים גדול על מנת להילחם במורדים ולהגן על הדרך.
הפליטים במחנה נחלקו באופן הבא: כשליש היו ארמנים מאזור ימת ואן שבמזרח טורקיה של ימינו; כשליש נוסף היו מבין האשורים שמקורם בהרי זגרוס שבטורקיה ובמישורי אורמיה וסלמאס שבאיראן; וכשליש אחרון של אשורים נתיני איראן.
העיר שכנה על נתיב השיירות הישן צפונה מבגדאד לכרמאנשאה והמדאן שבאיראן, שאליו נסעו הפליטים.
מסילת ברזל שהקימו הבריטים כדי לחבר את העיר לבגדאד כדי לספק את קו החזית שלהם עברה גם היא דרך העיירה, וחצתה את נהר דיאלא על גבי גשר עץ.
האתר שנבחר למחנה נמצא מעברו של גשר זה, על גדתו הימנית של הנהר.
תעלת מים קטנה, שנקראה במקורות הבריטיים "עות'מאניה", הזרימה למחנה מים מנהר דיאלא וסיפקה מי שתייה ורחצה לכשני שלישים מאוכלוסיית המחנה.
התעלה סיפקה גם מים למתחם בעלי החיים הגדול שנמצא בפינה הדרום-מערבית של המחנה.
כשנפתח המחנה, היו שיעורי התמותה בקרב תושביו גבוהים מאוד: 50 או 60 מקרי מוות נרשמו ביום בשנת 1918, כאשר אוכלוסייתו מנתה כ-20,000 נפש.
פליטים רבים ששהו במחנה נפלו קורבן לדיזנטריה, לאבעבועות שחורות ולמחלות אחרות.
בשל סיבה זו פעלו במחנה עד לסוף שנת 1918 שלושה בתי חולים שדה.
יצוין כי בסוף שנה זו הוכפלה אוכלוסיית המחנה והוא הפך להיות "המרכז העירוני" הגדול ביותר באזור, אף יותר מהעיר בעקובה עצמה.
ניהול המחנה בבעקובה על-ידי הרשויות הבריטיות היה, במילותיו של חבר בפרלמנט הבריטי, היה "יקר להפליא".
הגנרל ה"ה אוסטין, ששירת במחנה מאז הקמתו וכתב ספר על ימיו במחנה מחנה בתחילת 1920, לאחר שכבר שב לבריטניה, העריך את עלות ההקמה והתפעול של המחנה ב"כמה מיליוני לירה שטרלינג".
ב-28 ביולי 2004 התרחש בבעקובה פיגוע גדול ליד שוק מקומי ותחנת משטרה.
לפי עדי ראייה, מחבל דרס המוני אנשים שעמדו בתור מחוץ לתחנת המשטרה והמתינו להירשם כמתנדבים.
בנוסף, היה ברכב מטען חבלה שהתפוצץ מיד לאחר הדריסה.
עוצמת הפיצוץ הייתה עצומה והרגה במקום את כל 21 האנשים שעמדו בתור.
בסך הכל נהרגו בפיגוע 68 עיראקים ועשרות נפצעו.
כתוצאה מהפיגוע, העיר בעקובה הוכרזה כמרכז הפעולות של אל-קאעדה בעיראק מסוף 2003 עד לתחילת 2006. לאחר מכן, העיר הפכה למקום מרכזי עבור פעילות ארגוני טרור שפעלו תחת אל-קאעדה בעיראק, שפעלו בעיר לאחר מבצע הנחשול משנת 2007 שבו, חוסל (לפחות לכאורה) ארגון אל-קאעדה בעיראק.
בסופו של דבר, נכנסו הכוחות האמריקאיים לעיראק ואילצו את הארגון לעבור למקום אחר.
עם זאת, בעקבות הפיגוע ב-2004, התרחש בעיר גל של פיגועים נוספים, ביניהם פיגוע גדול בשנת 2008, שבו התפוצצו שני מחבלים מתאבדים בתוך קהל של מגויסים חדשים לצבא העיראקי וגרמו למותם ולפציעתם של עשרות אנשים.
בעקלין היא עיירה דרוזית מרכזית בלבנון הממוקמת בנפת שוף שבהר הלבנון, 45 קילומטרים דרום-מזרחית לעיר הבירה ביירות.
גובהה של העיירה הוא 750–915 מטרים מעל גובה פני הים, יש בה כ-30,000 תושבים ושטחה 14 קילומטר רבוע.
היא גובלת בעיירות דיר אל-קמר ובית א-דין.
בעקלין נוסדה ב על ידי אמירי שושלת מען , שושלת דרוזית ששלטה בהרי השוף ובהר הלבנון.
העיר שימשה כבירתם עד לתחילת המאה ה-17, אז העביר אותה פח'ר א-דין השני לדיר אל-קמר בעקבות מחסור במים בבעקלין.
בתקופה העות'מאנית ובתקופת הקאימקאמיות חזרה בעקלין לקדמת הבמה והפכה לאחת ה"קסבטות", הערים הגדולות.
היא שימשה כבירת הקיץ של הקאימקאמיה הדרוזית, בה שלט הקאימקאם בשם הסולטאן העות'מאני.
ב-16 במרץ 1977 נרצח בעיירה הפוליטיקאי הלבנוני כמאל ג'ונבלאט, מייסד המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית, במהלך מלחמת האזרחים בלבנון.
ב-21 באפריל 2020 נרצחו בעיירה תשעה בני אדם, שישה סורים ושלושה לבנונים, באירוע שנחקר כרצח על חילול כבוד המשפחה.
פח'ר א-דין השני (1572–1635), אמיר דרוזי ששלט בהרי השוף, הר הלבנון הגליל ועמק יזרעאל ב וה-17
נאדיה תווייני (1935–1983), משוררת לבנונית
ראמי עייאש (נולד ב-1980), זמר דרוזי לבנוני
"בערבות הנגב" הוא שיר עברי שנכתב על ידי רפאל קלצ'קין בימי מלחמת העצמאות ב־1948 כעיבוד לשיר הרוסי На опушке леса ("בקצה היער").
הוא מתאר חייל צעיר - על פניו לוחם ההגנה - שנפל בקרב על הגנת הנגב, אמו המקוננת עליו ומבטיחה שלמרות הכל המאבק על התקומה ימשיך, ותגובה מרגשת של חייל נוסף.
השיר שוזר בין תיאור האבל וכאב לבין זקיפת גו ופטריוטיות.
לחן השיר גם הוא עיבוד מלחנו של השיר הרוסי.
ב־1949 שולב השיר במחזה "בערבות הנגב" של יגאל מוסינזון.
עוד קודם לכתיבת שיר זה תורגם המקור הרוסי בצורה קרובה יותר בשיר "שם הרחק ביער".
ב"בערבות הנגב" ישנו חופש יצירה רב יותר: הסיפור שמתאר השיר דומה בבסיסו לזה שבשיר הרוסי המקורי, אך התיאור שונה וכן הדברים שבפי הדמויות, וגם הפרטים הוסבו לאלו של המאבק היהודי על ארץ ישראל: הקרחת של קצה היער שבשיר הרוסי הפך בזה ל"ערבות הנגב", והפרטיזן - לחייל ההגנה ("איש מגן").
גם בחתימת השיר נוסף תוכן עברי מובהק, כאשר קלצ'קין חותם את המעשה בפניה לקהל החוזרת על אמרתו של תיאודור הרצל בעמוד השער של ספרו אלטנוילנד: "אם תרצו, חבריה, אין זו אגדה".
אמנם, על אף השינויים הזיקה למקור ניכרת וברורה ועדיין יש לו ברמה מסוימת מעמד של תרגום.
לאחר כתיבת השיר נתן קלצ'קין את נוסחו לזמרת יפה ירקוני, שהייתה אז חברה בלהקת החישטרון, וסיפר לה שנכתב על פי השיר הרוסי ואף לחנו של השיר עובד בהתאם למילים החדשות על ידי מנשה בהרב, שהיה חברו ושותף לכתיבה.
ביצועים נוספים של השיר היו אלה של טובה פירון, שרה יערי וגאולה גיל.
קלצ'קין לא הזכיר בפירוש שם בשיר מתוך רצון שהשיר יהיה שיר זיכרון כללי, אך ישנן טענות על חייל שבמחשבה על זכרו נכתב השיר, וזהותו שנויה במחלוקת ביניהן.
בעל המקום ביקש מבהרב שינסה לשמחה והוא סיפר זאת לקלקצקין, ויחדיו ישבו וכתבו את השיר.
לדבריו השיר זוהה כל כך עם בן דודו ראובן, עד שכאשר הושמע בנוכחות בני המשפחה הדבר גרם להם למרה שחורה.
גרסה אחרת נמסרה על ידי ישראל לרמן.
לדבריו, הנופל בשיר הוא חניכו שייקה (ישעיהו) ספקטור, שנהרג בקרבות בנגב בגיל 19. לגרסה זו תימוכין מדברי האם בשיר אודות בנה הבכור: "את בכורי שכלתי במצולות הים", היות שאחיו הבכור של שייקה, צבי ספקטור, היה מפקדם של כ"ג יורדי הסירה וטבע.
בנו של צבי ואחיינו של שייקה, יפתח ספקטור, תומך גם הוא בגרסה הזו בספרו "רם וברור".
ענת גלילי-בלום אף טענה כי שושנה בלום שמעה זאת מקלצ'קין בעצמו אותו הכירה.
בעלעזר הראשון היה מלך הממלכה הפיניקית צור בשנים 946 – 930 לפני הספירה.
הוא ירש את כסאו של אביו חירם הראשון מצור ולאחר מותו ירש אותו בנו .
הוא היה בן זמנם של מלכי ממלכת ישראל המאוחדת דוד ושלמה.
המידע היחיד לגביו בידינו מגיע מהציטוט הבא של מנאנדרוס מאפסוס אצל יוספוס בספרו נגד אפיון
התיארוך של בעלעזר מחושב לפי התיארוך של אביו חירם.
בעמק האלה הוא סרט דרמת פשע ומתח אמריקאי משנת 2007, בבימויו של פול האגיס שגם כתב את התסריט.
הסרט עוסק בחקירת היעלמותו של חייל אמריקאי שחזר מעיראק על ידי אביו (טומי לי ג'ונס), ובלשית משטרה (שרליז ת'רון).
הסרט כולל גם את סוזן סרנדון בתפקיד אשתו של האב.
הסרט הופק בתקציב של כ-23 מיליון דולר והכניס כ-29.5 מיליון דולר בקופות.
בעקבות היעלמותו של בנו מייק, חייל שחזר משירותו בעיראק, האנק דירפילד (טומי לי ג'ונס), חייל לשעבר, יוצא לחקור את מה שקרה לו.
הוא מקבל עזרה בלתי צפויה מבלשית המשטרה אמילי סנדרס (שרליז ת'רון), למרות התנגדות מצד הממסד הצבאי.
במהלך החקירה הם מגלים אמת כואבת על אירועים שהתרחשו בעיראק ועל ההשפעות הפסיכולוגיות החמורות שחיילים חווים עם שובם הביתה.
הסרט מדגיש את המהות האנושית דרך קונפליקטים אישיים ומשפחתיים ומעמיד במרכזו את נושא ההקרבה האישית ונפילת גיבורים במלחמה.
טומי לי ג'ונס בתפקיד האנק דירפילד - אב לחייל נעדר
שרליז ת'רון בתפקיד אמילי סנדרס - בלשית חקירות
סוזן סרנדון בתפקיד ג'ואן דירפילד - אשתו של האנק
ג'ונתן טאקר בתפקיד מייק 'דוק' דירפילד - הבן שנעדר
ג'יימס פרנקו בתפקיד סרג'נט דן קרנלי - חבר בצבא
ג'וש ברולין בתפקיד קצין סיימון בוקוולד - ראש משטרה
פרנסס פישר בתפקיד אווי - עובדת המקושרת לפרשה
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 73% בהתבסס על 157 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "מתעלה בזכות הופעות מצוינות וטיפול רציני בנושא חשוב.".
כמו כן, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 64 מתוך 100, בהתבסס על 34 ביקורות.
בנוסף, הסרט זכה לשבחים על הביצועים ועל הכתיבה, אך קיבל ביקורת על קצב איטי ועל העמקת יתר בעלילה.
בַּעְשָׁא בֶן אֲחִיָּה, היה המלך השלישי על ממלכת ישראל משבט יששכר.
לפי הכרונולוגיה המסורתית מלך בשנים 906 עד 883 לפנה"ס.
במהלך המצור ששם נדב בן ירבעם, מלך ישראל, על העיר הפלשתית גבתון, הרג אותו בעשא, ומלך במקומו.
שתי הקבלות לשמו נמצאו בעמון: אחת באוסטרקון מנהלי מחשבון בו אחד השמות הנזכרים הוא "בעש[א]", והשני הוא בשם מלך עמוני במאה ה-9 לפנה"ס המוזכר בכתובות שלמנאסר השלישי.
לפי הכרונולוגיה המקובלת במחקר האקדמי, שנות מלכותו הן 908 לפנה"ס עד 885 לפנה"ס.
בעשא ניסה להרחיב את גבול ממלכתו דרומה לכיוון יהודה, אך אסא מלך יהודה הצליח לכרות ברית עם ארם דמשק, שתקפה את ממלכת ישראל מצפון.
כתוצאה מכך איבדה הממלכה גם את הישגיה מול יהודה בדרום, אך בעיקר איבדה בצפון שטחים נרחבים לממלכת ארם דמשק.
בעשא מלך ישראל ותחילת מלחמת ארם-ישראל
המקרא לא מרבה לספר על בעשא, אך ייתכן שיש לזקוף לזכותו, בין השאר, את הקמת חיל הרכב בצבא ממלכת ישראל, שכן בימי יורשו שומעים לראשונה על תואר קצין גבוה בחיל הרכב: ().
מתברר גם שחיל זה סייע לבעשא להצליח במלחמתו נגד ממלכת יהודה.
כחלק ממדיניות החוץ שלו, כרת בעשא ברית עם בן-הדד מלך ארם דמשק () ולאחר מכן, בשנת 886 בערך, תקף את ממלכת יהודה:
בעשא הצליח, אם כן, למרות הצבא שבנה אסא, להנחיל תבוסה זמנית ליהודה, דבר העשוי ללמד על הצבא החזק שבנה בעשא.
הוא הצליח לכבוש עד הרמה, היינו כ-9 ק"מ בלבד מצפון לירושלים.
בצר לו אסא פנה לשליט ארם דמשק בבקשת עזרה, והארמים תקפו את ממלכת ישראל.
על-פי הציטוט דלעיל, בהתקפתם זאת הצליחו הארמים לכבוש גם את כל שטח ישראל ממזרח לים כנרת ועד הירמוך, ואולי גם את מרוצו העליון של הירמוך, ותפשו את רמות גלעד.
עִיּוֹן היא כיום תל א-דבין במרג' עיון; אזור כִּנְרוֹת נמצא על חופה המערבי של הכנרת, אזור שבמרכזו עמדה העיר המבוצרת כנרת – תל ערימה, ליד טאבח'ה.
הפשיטה על הגליל ("כָּל אֶרֶץ נַפְתָּלִי"), במקום לפשוט על צפון עבר הירדן, מרמזת שעבר הירדן הצפוני היה כבר בידי דמשק.
למסע ארמי זה על הגליל מייחסים החוקרים את סימני החורבן שנחשפו בחפירות דן וחצור.
מסע זה, שנראה כמסע שוד, פתח תקופה ארוכה של ניסיונות התערבות וכיבוש ארמיים בשטחה של ישראל, ועודד את התפשטותם של הארמים בצפון עבר הירדן מזרחה.
כנראה לאותו זמן יש ליחס את המסופר ב:
ממלכת ישראל איבדה איפוא את כל ארץ הבשן, אזור שמאז החלוקה המנהלתית של דוד ושלמה נכלל במחוז רמות גלעד: ()
נראים הדברים שבמסעות אלה חרבה העיר הישראלית שבתל עין גב, ובן-הדד בנה אותה מחדש והפכה למבצר של מלכות ארם.
כמו כן ניתן ליחס למסעות אלה את חורבנה של רמות-גלעד, שאף היא נבנתה מחדש כעיר ארמית.
הממצאים בשתי ערים אלה מצביעים על כך, שעין-גב ורמות-גלעד נשארו ארמיות מימי בן-הדד (הראשון) בן טברימון ועד לבן-הדד (השלישי) בן חזאל (תחילת המאה ה-8).
מתיאור מסעו של שלמנאסר השלישי בשנת 841 לפנה"ס מסתבר, שהחורן היה בתחום ארם דמשק.
עם כיבושה של ארץ ישראל הצפונית עד רמות-גלעד ועד בקעות הגליל התחתון, ארם דמשק חלשה על נתיב ראשי, הוא 'דרך החורן' שקשר את דמשק ועבר-הירדן הצפוני עם חוף הים.
זאת ועוד, אדמות הבשן והחורן היוו אסם תבואה שהעשיר את המחזיק בהן.
נישולה של ישראל מהן והשתלטות ארם עליהן הביאה נזק רב לישראל ורווח גדול לארם.
כתוצאה מההתקפה הארמית הרפה בעשא מלחצו על יהודה ונסוג בחזרה לתרצה.
לא ברור מה עלה בגורלו, אך באותה שנה החליף אותו על כס ממלכת ישראל בנו אֵלָה.
מפלגת התחייה הערבית הסוציאליסטית הידועה בקצרה כמפלגת הבעת' הוקמה בדמשק בשנות ה-40 כתנועה חילונית, לאומנית סוציאליסטית וערבית, במטרה להיאבק בשלטון הקולוניאליסטי המערבי.
משמעות המילה בעת' בערבית הוא "תחייה" או "לידה מחדש".
המפלגה פעלה כתנועה פאן-ערבית באמצעות שלוחות בכמה מדינות ערביות, אבל זכתה להצלחה בעיקר בעיראק ובסוריה, בהן עלתה לשלטון בהפיכות ב-1963. שלוחות פחות דומיננטיות של הבעת' התקיימו גם בלבנון, ירדן, לוב ובמידה סמלית גם בערב הסעודית וכווית.
הארגון לשחרור פלסטין שנוסד בשנת 1964 אימץ את עיקר המצע שלה וגם את הדגל, אך עם דגש על "תבוסת הציונים", שאותם ראו כחלק מהאימפריאליזם המערבי.
שלוחת הבעת' בסוריה עלתה לשלטון במהפכת 8 במרץ 1963 והחזיקה בשלטון עד לנפילתו ב-8 בדצמבר 2024. ב-1966 התפצלו השלוחה הסורית והשלוחה העיראקית של התנועה לארגונים יריבים, בשל מחלוקות אידאולוגיות ומאבק על הנהגת העולם הערבי.
בעיראק, מפלגת הבעת' הצליחה להחזיק בשלטון לתקופה קצרה בשנת 1963, אולם אז איבדה את אחיזתה, ורק ביולי 1968 חזרה לשלטון מכוח הפיכה נוספת.
שלטון הבעת' בעיראק נמשך עד הפלישה האמריקנית לעיראק ב-2003, כשבמרבית שנות האחיזה במוסדות השלטון החזיק סדאם חוסיין בתפקיד הנשיא.
תנועות הבעת' בסוריה ועיראק שהו ביחסים קרובים עם אש"ף, והתחרו על תמיכה בו.
בהמשך קם גם סניף של בעת' ברשות הפלסטינית.
העקרונות האידאולוגיים של התנועה כוללים סוציאליזם ערבי, לאומנות ופאן-ערביות.
עמדותיה החילוניות עומדות בסתירה לאלה של מספר משטרים שמרניים יותר במזרח התיכון.
המוטו של הארגון הוא "אחדות, חירות וסוציאליזם" .
ה"אחדות" מתייחסת לאחדות העולם הערבי; ה"חירות" מתייחס לחופש מהשפעה, התערבות זרה ואף מאסלאם ושבטיות, המהווים מכשול בפני הקדמה הערבית; וה"סוציאליזם" מתייחס לגישה הערבית הסוציאליסטית, השונה מהמרקסיזם.
את מפלגת הבעת' ייסדו שלושה מנהיגים ראשיים: מישל עפלק, זכי ארסוזי וסלאח א-דין אל-ביטאר.
מישל עפלק היה נוצרי יווני אורתודוקסי סורי.
בשנים 1928–1932 היה סטודנט להיסטוריה בעל מלגה מאוניברסיטת הסורבון בפריז.
לפי עדויות שונות הפך לחבר המפלגה הקומוניסטית; ייתכן כי היה אף חבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית בסוריה.
משנת 1934 עבד כמורה בבית ספר תיכון יוקרתי בדמשק – "התג'היז'".
הסטודנטים ותלמידי בתי הספר התיכוניים היו בעלי תודעה פוליטית ערה ביותר בציבור, ולכן היוו קרקע פורייה להפצת רעיונותיהם של עפלק ושל ביטאר.
בשנת 1935 סייעו השניים בייסודו ובעריכתו של שבועון שמאלני בשם "א-טליעה" (חיל החלוץ).
כסטודנט, הושפע עפלק ממשנתו של מרקס, ולימים ביסס את מצע המפלגה על חלק מעקרונות המרקסיזם.
עפלק התרועע עם קבוצת קומוניסטים אינטלקטואלים, איתם הוציא לאור את מגזין שמאלני בשם "ונגארד" (א-טליעה).
סלאח א-דין אל-ביטאר (1912–1980) נולד למשפחה מוסלמית סונית מקובלת.
הוא למד יחד עם מישל עפלק בסורבון, והיה סטודנט למתמטיקה ופיזיקה.
ביטאר הוא סינתזה של איש מחשבה ואיש מעשה, אשר ניחן בכושר ארגוני ופוליטי רב, ותרם רבות להתפתחות המפלגה.
לאחר לימודיו בפריז עבד ביטאר כמורה בסוריה יחד עם עפלק.
ב-1936, כאשר חזרו השניים מצרפת, נתקו כמעט לחלוטין את קשריהם עם הקומוניסטים.
לדברי עפלק, הם החליטו שקומוניזם עם דגש על עקרון הבינלאומיות לא אפשרי בעולם הערבי.
עד 1936 טענו השניים, "היינו אז מרקסיסטים, עם הסתייגויות מועטות".
השניים הקימו תחילה תנועה בשם "תנועת התחייה הערבית" (חרכת אל-אחיאא' אל-ערבי), אך באמצע 1941 אימצו את השם "בעת'".
בהדרגה הפכה תנועתם לדומיננטית מבין שתי קבוצות הבעת' שהיו קיימות באותו הזמן.
התנועה הטמיעה בתוכה גם את ארגונו של ארסוזי, שלא הצליח להתרומם למדרגת מנהיג לאומי.
ב-1942 התפטר עפלק מעבודתו כמורה כדי להקדיש את רוב זמנו למפלגה, וב-1947 נבחרו עפלק כמנהיג המפלגה וביטאר כמזכיר הכללי.
זכי אל-ארסוזי, אינטלקטואל ופילוסוף עלווי מאנטיוכיה שבחבל אלכסנדרטה, נולד למשפחת משכילים.
גם הוא היה בוגר הסורבון בפריס.
במאבק על שאלת מעמדו של חבל אלכסנדרטה ניצב ארסוזי בראש תנועת המחאה נגד סיפוח החבל לטורקיה, ויזם התנגשויות בין ערבים לטורקים.
לאחר סיפוח האזור לטורקיה סירב ארסוזי, בדומה לאלפי ערבים אחרים, לחיות תחת שלטון טורקי ועקר דרומה, לסוריה.
היה חבר ארגון פשיסטי למחצה של צעירים רדיקליים, "הליגה לפעולה לאומית".
הארגון לא היה אפקטיבי במיוחד, וארסוזי נטש אותו.
ב-1940 הקים ארסוזי ארגון משלו ובו שישה חברים בשם "אל-בעת' אל-ערבי" או "מפלגת התחייה הערבית", שבשנת 1943 התאחד עם הבעת' שבראשה עמדו עפלק וביטאר.
מישל עפלק וצלאח א-דין ביטאר לא היו הראשונים שניסו לשלב את רעיון הלאומנות הערבית עם סוציאליזם.
אמנם בשנות השלושים נוסדה "המפלגה הסוציאלית לאומית הסורית", אלא שהרעיונות של הבעת' היו שונים בכך שהתכוונו לא ללאום מסוים, אלא לאומה הערבית כולה.
שלושתם היו אינטלקטואלים ממעמד בינוני אשר בעתיד יהווה בסיס אלקטוראלי של מפלגת הבעת'.
בסוף שנת 1942 נטשו עפלק וביטאר את עבודת ההוראה כדי להקדיש עצמם לפעילות המדינית.
הם המשיכו לגבש את ארגונם.
הם גייסו תלמידי תיכונים וסטודנטים לפעילות פוליטית: הופצו כרוזים חשאיים, הם ארגנו את ה"רחוב" וה"שוק" לפעולות שביתה, כך שעם עזיבת הצרפתים בשנת 1946 הופיעה מפלגת הבעת' הערבית באופן רשמי כתנועה פוליטית מאורגנת.
באותה שנה הופיע לראשונה עיתון המפלגה "אל-בעת'".
בשנת 1947 כונסה הוועידה הראשונה של המפלגה ובה נוסח מצע המפלגה.
חתירתם של השניים נגד המשטר לא תמיד עברה בשקט.
צברי אל-עסלי, במיניסטריון הפנים, דיכא את חירות העיתונות וחירויות אחרות ואף שלח את ביטאר למחנה מעצר בתדמור שבמדבר הסורי.
עפלק התמודד בבחירות בשנים 1943 ו-1947 ונכשל, בשנת 1947 ההצבעה לוותה בזיופים ובשימוש בצבא כדי להשפיע על בוחרים ולאיים על האופוזיציה.
כתוצאה מאירועים אלה הבינו עפלק וביטאר את כוחו האמיתי של הצבא.
ב-1947 נאבקה בהצלחה מפלגת הבעת' למען הצבעה חופשית וכוללת, אולם מאבקה למען בחירות חשאיות בשנת 1954 לא זכה להצלחה.
גיבוש האידאולוגיה של מפלגת הבעת'
מפלגת הבעת' נודעת גם בשם "התחייה", והיא הדוגמה הטובה ביותר לסוציאליזם ערבי.
הרעיון של שילוב הסוציאליזם והאיחוד הלאומי לא היה חדש בעולם הערבי.
מכיוון שהסוציאליזם הערבי אינו מייצג דוקטרינה טהורה אלא הוא סינתזה אידאולוגית, ישנה אפשרות לזרמים שונים להשתלב בתוכו, וכאן מקור כוחו.
מצד אחד, שרידים אידאולוגים מסורתיים חזקים (דת), ומצד שני השלכות אידאולוגיות חזקות של מרכזי השפעה עולמיים ממזרח ומערב.
הבעת', כמו כל הזרמים הרשמיים של הסוציאליזם הערבי, שולל את הפילוסופיה של המרקסיזם את המטריאליזם ההיסטורי והדיאלקטי.
בסוריה הגורם הדתי-מוסלמי לא היווה גורם מלכד לגבי השכבות העיקריות של המעמד הבינוני במאבקיו הלאומיים והסוציאליסטים.
עפלק השתמש באסלאם בצורה עקיפה, האסלאם תומך ב'ערביות' שבמצע הבעת' הכוונה היא בהרגשה ובהכרה בהיותך ערבי.
היסוד האי-רציונלי באידאולוגיית מפלגת הבעת' אינו מופיע בצורה דתית-מוסלמית אלא ברעיונות כגון "אומה ערבית אחת בעלת שליחות נצחית.
לאומיות שהיא נצחית ולא שלב היסטורי." (מצע מפלגת הבעת')
מישל עפלק הדגיש את היסוד האידיאליסטי בכך שטען שהפילוסופיה הקומוניסטית מתבססת על המטריאליזם, ומסבירה את ההתפתחות ההיסטורית על ידי הגורם הכלכלי.
הפילוסופיה של הבעת' דוחה פילוסופיה מטריאליסטית, מכיוון שלגורם האידיאי והרוחני השפעה מכרעת בהתפתחות החברה האנושית.
הבעת' היא תנועה "פוסט קומוניסטית"; במצע הבעת' מ-1947 נאמר:
"סעיף 3 – מפלגת התחייה היא לאומית כי היא מאמינה בכך, שהלאומיות היא אמת חיה ונצחית ...
הרעיון הלאומי בו דוגלת המפלגה הוא רצונו של העם הערבי בשחרור, איחוד..."
"סעיף 4 – מפלגת התחייה היא סוציאליסטית, באשר היא מאמינה שהסוציאליזם נובע מתוך תוכה של הלאומיות הערבית."
העיקרון הסוציאליסטי בסינתזה נובע מהעיקרון הלאומי.
הסוציאליזם הוא אמצעי הבא לשרת את המטרה הלאומית, לכל היותר הוא בבחינת אמצעי ומטרה כאחת.
העיקרון של מפלגת הבעת' הוא אחדות האומה הערבית וחרותה, הערבים הם אומה אחת אשר לה זכות לחיות במדינה אחת בעלת טריטוריה אחת, המולדת הערבית היא יחידה מדינית וכלכלית שאינה ניתנת לחלוקה, כל ההבדלים הקיימים בין בניה טפלים הם ומדומים.
במרכיב הלאומי בולטים שלושה מרכיבים:
האיחוד המדיני – השלטון הזר הציב גבולות שלא היו קיימים כדי לשסע את העולם הערבי מבחינה כלכלית ומדינית.
בנוסף, השפה הספרותית המשותפת לכל עמי ערב מהווה בסיס "אסטרטגי משותף".
השחרור הלאומי – יש לחסל את שרידי השלטון הזר להבטחת עצמאות מדינית וכלכלית.
בעיות יחסים פנים ערביות – יש להדגיש את המשותף לעמים הערבים.
מפלגת ה"בעת'" הדגישה כי האחדות המדינית לא תהיה בעלת אופי ריכוזי אלא עם אוטונומיה רחבה לכל ארץ.
"הסוציאליזם הערבי" הוא בעל תוכן סוציאלי מוגדר המבדיל אותו מן הסוציאליזם המרקסיסטי, אם כי לקח עקרונות חשובים מהאחרון.
מפלגת הבעת' היא סוציאליסטית ומאמינה כי העושר הכלכלי במולדת הערבית הוא קניין האומה.
המפלגה מאמינה שהחלוקה של העושר במולדת הערבית אינה צודקת ולכן היא טעונה רביזיה וחלוקה מחדש בין האזרחים בדרך צודקת.
על פי מצע הבעת' כל האזרחים שווים, מוסדות וחברות חייבים להיות קניין האומה ולא בבעלות זרה.
תוגבל הבעלות על התעשייה הזעירה, הפועלים ישתתפו בהנהלת בית החרושת ויזכו ברווחים.
יבוטל מתן כספים בריבית, ויוקם בנק ממשלתי אחד אשר ינפיק את מטבע המדינה.
הממשלה תפקח על סחר החוץ והפנים כדי להגן על הייצור הלאומי מפני התחרות הזרה.
אם כן האידאולוגיה הכלכלית והסוציאליסטית קיבלה מן הסוציאליזם האירופאי כמה יסודות חשובים כגון ביקורת החלוקה על העושר, ביקורת על הרכוש הפרטי, העברת אמצעי היצור העיקריים מבעלות פרטית לבעלות המדינה.
אידאולוגיית הבעת' מציירת חברה אידיאלית של עמלים עצמאיים קטנים, במתכונת טרום קפיטליסטית כמעט, אשר תתבסס על רכוש קטן.
שני עקרונות חשובים מרכיבים את ה"סוציאליזם הערבי" של הבעת':
עקרונות אלה מגדירים את הבעת' בשני מישורים – הלוקאלי והגלובלי.
עקרון העממיות מובע על ידי ה"עם".
העם זקוק למפלגה המקיימת קשרים עם קציני צבא (האריסטוקרטיה), כדי ליצור מהפכה או הפיכת השלטון למכשיר המשרת את "ההמונים".
מצע הבעת' "סעיף – 5 מפלגת התחייה הערבית הסוציאליסטית היא עממית.
לכן מסתמכת מפלגה זו בשליחות העם וחותרת להעמקת קשריה עמו, באופן שיוכל לחוש את אישיותו ולממש את זכויותיו בחיים הפרטיים והלאומיים".
אחת מסיסמאות הבעת' הייתה "החוט המשולש": "אחדות, חירות, סוציאליזם".
סיסמה זו מצביעה על מטרות היסוד של המפלגה והיא בעלת מסר קצר וקליט שתכליתו לשלהב המונים.
המרכיבים של אחדות וסוציאליזם הם רעיונות חדשים לתרבות הפוליטית של העולם הערבי.
שלושת מעצבי תורת הבעת' נחלקו בדעותיהם בנוגע לסדר החשיבות בשילוש.
עפלק האמין שהאחדות חשובה יותר, ואילו ארסוזי סבור היה כי החירות חשובה יותר.
כיום ברור כי האחדות הייתה יותר דומיננטית, אם בשל הדומיננטיות של עפלק או עקב העובדה שהיא הלהיבה את האוכלוסייה הערבית; אלמנט האחדות היה גם יותר ברור משני המרכיבים האחרים.
האחדות נתפסת בהגות הבעת' כתהליך תחיה שיתקן את האופי והחברה הערביים.
דבר זה יושג רק כאשר ישחררו הערבים עצמם מכל הנאמנויות האזוריות, הדתיות והעדתיות.
החירות היא גם במובן של חירות אישית – חירות הדיבור, חירות ההתכנסות וחירות האמונה – וכן במובן של חירות מכבלי הקולוניאליזם, ושחרור העמים המשועבדים.
הסוציאליזם הערבי הוא ההיפוך הגמור מהמערבי; הוא רוחני ולאומי בעת ובעונה אחת.
הבסיס החברתי של מפלגת הבעת'
בתחילת דרכה של מפלגת הבעת', אשר דגלה בסוציאליזם ערבי, תנאי החברה והכלכלה היו שונים מהתנאים שבהם התפתח הסוציאליזם באירופה.
השלטון בסוריה היה קולוניאלי, ובראשו עמדו שליטים פאודליים שעיכבו את התפתחות התעשייה.
באמצע תקופת המנדט הצרפתי הופיעו לראשונה ניצני מעמד הביניים העירוני, המורכב מעורכי דין, פקידים, שכירים ואנשי צווארון לבן אחרים.
בתקופה זאת הונח יסוד לצבא לאומי בו שירתו שכבות בינוניות ונמוכות ובתוכם אחוז ניכר של בני עדות המיעוטים.
המעמד הבינוני החדש של סוריה החל לצמוח מאמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 כתוצאה מהתרחבות האדמיניסטרציה הממשלתית והציבורית, הגידול בתעשייה והרחבת רשתות החינוך בסוריה.
גדל גם הצורך בפקידים, משפטנים ומומחים אחרים למנגנוני המינהל.
בנוסף, גדלה הדרישה לטכנאים, מהנדסים ופועלים מקצועיים לתעשייה המודרנית – כל אלה דחפו מספר גדול של צעירים עירוניים משכבות שונות לרכוש השכלה תיכונית, מקצועית, או גבוהה.
רבים מבין הצעירים הללו התמרמרו על הפער הסוציאלי ועל הניצול ששרר בחברה.
הם התקוממו נגד שכר נמוך ועל הכישלונות הנחרצים של המנהיגות הלאומית בשני תחומים: במדיניות החוץ – ב-1939 איבדה סוריה את חבל אלכסנדרטה שנכבש בידי טורקיה וב-1948 נחלה מפלה במלחמת העצמאות הישראלית.
במדיניות הפנים הפגינה המנהיגות הפוליטית אוזלת יד בנוגע לבעיות המיעוטים.
אף לא אחת מבין המפלגות יכלה להגשים את מטרותיה, בגלל התנאים ששררו בסוריה, מצבן הפנימי והיחסים ביניהן.
מצד אחד, מערכת השלטון הייתה ביד המפלגות הלאומיות – שמרניות, שייצגו את בני המעמד הגבוה והתנגדו לכל שינוי, מאידך המפלגות הרדיקליות פעלו כל אחת בנפרד.
הקבוצה היחידה שהייתה יכלה לשנות את השלטון והחברה הייתה הקצונה הצבאית; זו הייתה מורכבת בעיקר מבני מעמד הביניים, איתו זוהתה.
בין הקצונה לבין מפלגת הבעת' נוצרה מערכת יחסים מיוחדת.
הקצינים קיבלו קשר עם ארגון מסודר (היחיד בין המפלגות בארגונו), לקצינים ולחברי מפלגת הבעת' רקע סוציאלי משותף.
השפעתו של הבעת' בקרב הקצונה הצבאית הסורית החלה בימי הדיקטטורה השנואה של אדיב א-שישכלי, האיבה גברה והלכה עד 1958.
מפלגת הבעת' הייתה פעילה ביותר, באמצעות אכרם אל-חוראני, בקרב המוני האיכרים ולא רק בקרב האינטליגנציה, ולכן פיתחה את מערכת החינוך במגזר הכפרי.
דבר זה סייע למען החדרת עקרונות המפלגה בקרב אוכלוסייה זו.
מפלגת הבעת', בניגוד לקומוניסטים, לא נחשדה בכפירה באסלאם.
מנהיגי הבעת' הבינו כי הפרלמנט וציבור הבוחרים אינם משמשים עוד מקורות הכוח הפוליטי, וכי מפתח השלטון מצוי בקצונה הצבאית.
בין הקצינים שהיו קשורים לבעת' בלטו במיוחד עדנאן אל-מאלכי, סגן הרמטכ"ל ב-1955, מוסטפא חמדון – מנהיג ההפיכה הצבאית נגד שישכלי ועבד אל-חמיד סראג' – ראש המודיעין הצבאי.
למעשה פעלו אנשי הבעת' והקומוניסטים לביעור פעילי המפלגה הסורית בצבא ומחוצה לו.
רבים נאסרו ונשפטו והמפלגה הוצאה אל מחוץ לחוק וחדלה כמעט לפעול בסוריה.
קבוצת הקצינים וקבוצת האינטליגנציה החדשה (המהנדסים, כלכלנים) היוו למעשה קבוצת עלית חדשה, אשר היא מחזיקה במושכות השלטון וכוחה אינו מתבטא בכסף אלא מבחינה ייצוגית וניהולית.
בתקופת קע"ם (הקהילייה הערבית המאוחדת, 1958–1961), האיחוד עם מצרים הנחית מהלומה קשה על האוליגרכיה השמרנית הרכושנית: מנהיגי המפלגות הוותיקות סולקו מן השלטון, מפלגותיהם פוזרו ועיתוניהם נסגרו.
יחד עם חיסול כוחם הפוליטי נחלשה גם עוצמתם הכלכלית-חברתית של בני המעמד העליון בעקבות סדרת רפורמות סוציאליסטיות.
בד בבד חל שיפור במצבם הכלכלי והסוציאלי של השכבות הבינוניות והנמוכות.
שופרו גם שירותי הבריאות והחינוך.
מפלגת הבעת', בניגוד למפלגות אחרות, שמרה על כוחה בזמן האיחוד באמצעות אותם קצינים ונושאי משרות ממשלתיות שהיו אוהדי הבעת'.
מנגנון הבעת' המשיך לפעול וניזון מסיוע והכוונה של סניפי בעת' בלבנון ובירדן.
נסיבות אלו סייעו לבעת' להקדים ולתפוס את השלטון לאחר פירוק קע"ם.
הקבוצה החשובה ביותר למפלגת הבעת' הייתה המעמד הבינוני החדש, אשר ממנו יצאה קבוצה נוספת, והיא הקצונה הצבאית, אך קבוצה זו הייתה רק 31% מכלל האוכלוסייה, ולכן לא היה בה די.
מפלגת הבעת' משכה את בני המיעוטים מכיוון שלא נחשדה בכפירה באסלאם.
בנוסף, למפלגת הבעת' היה ממסד מאורגן ופעיל גם בקרב האיכרים.
מבין הקבוצות האלה הקצונה הצבאית הייתה הדומיננטית ביותר, ולכן ביקשו מנהיגי הבעת' להשיג תמיכה בקרב קבוצה זו.
ואכן, רבים מבין בכירי הקצונה הצבאית שייכו עצמם לבעת'.
הנסיבות האלו הביאו את מפלגת הבעת לשלטון בשנת 1963. קצינים רדיקלים בראשות זיאד אל-חרירי ביצעו הפיכה צבאית ב-8 במרץ 1963. לאחר ההפיכה נסע אל-חרירי מחוץ לגבולות סוריה ולא הורשה לחזור.
בנוסף הקצינים ביצעו הפיכה שנכשלה ביולי 1963 – וגם הם הורחקו.
הקצינים הבעת'ים שלטו מעתה לחלוטין ב"מועצה הלאומית של הפיקוד המהפכני" – הגוף בעל הסמכות הגבוהה ביותר.
נציגי הבעת' אף תפסו את עמדות המפתח בממשלה.
העיקרון המרכזי של משטר הבעת' במדיניותו החברתית כלכלית בא לידי ביטוי בחוקה הזמנית של סוריה מ-1964, שבה הוכרז כי סוריה היא "מדינה דמוקרטית עממית סוציאליסטית".
חוקה זו אימצה רשמית שיטה כלכלית סוציאליסטית כלומר: בעלות המדינה על אמצעי-היצור והשירותים הציבוריים, הגבלת הבעלות הפרטית, הבטחת תנאים סוציאליים לפועלים ועידוד הקואופרציה, אף על פי שהמדינה הלאימה מפעלים היא השאירה בתי עסק בינוניים וקטנים בבעלות פרטית כדי לא לפגוע טוטלית ביוזמה הפרטית.
הרפורמות החברתיות-כלכליות של משטר הבעת' בוצעו לא רק בערים אלא באופן מיוחד בכפרים ובקרב הפלאחים, שהם כ-70% מתושבי סוריה.
בכפרים בוצעה רפורמה אגררית כך שהפקיעו אדמות וחילקו אותן לאיכרים.
לראשונה מאז עצמאותה, סוריה הייתה נתונה למשטר הבעת'.
למשך שנים משטר זה הוכיח את יציבותו למרות מאבקים בצמרת.
מאז הקמתו משטר זה פועל בשיטתיות להגברת תהליך הגיבוש של האוכלוסייה הסורית, זאת, תוך כדי ניצול ההישגים של המשטרים הקודמים בתחומים שונים.
מפלגת הבעת' הגיעה לעיראק בשנות ה-50, אך הייתה רצופה בקשיים פנימיים ומאבקים אידאולוגיים.
לאחר הפיכת 8 בפברואר 1963, המפלגה עלתה לשלטון, אך בתוך זמן קצר פרץ סכסוך בין הפלגים, שגרם לגירוש הפלג השמאלני ולהפחתת התמיכה הציבורית במפלגה.
לאחר תקופה קצרה, השלטון הראשון של הבעת' בעיראק הסתיים בנובמבר 1963. הפיכת 17 ביולי 1968 הביאה לעליית סדאם חוסיין לשלטון, ולתחילת תקופת דיכוי רחבה, הכוללת טיהורים פוליטיים, הוצאות להורג ומעצרי מתנגדים.
המפלגה פיתחה מנגנוני שליטה וביטחון חזקים, והתמקדה בשליטה בצבא ובפקידות.
שלטונו של סדאם חוסיין היה תקופה של דיכוי אכזרי, במיוחד כלפי מיעוטים כמו קומוניסטים ויהודים.
עם הפלישה לעיראק ב-2003, המפלגה הוצאה מחוץ לחוק והחברות בה נאסרה.
אף על פי שהפיקוד הלאומי של המפלגה נמצא בדמשק, שלוחות של המפלגה ופיקודים אזוריים קיימים בארצות ערביות נוספות דוגמת מצרים, לבנון, תימן, ירדן, סודאן ועיראק.
לאף אחת מהשלוחות אין כוח משמעותי.
פלג א-סאעקה שבאש"ף נוטה לייצג את העמדה הסורית הבעת'יסטית בקרב הפלסטינים, וארגון חזית השחרור הערבית ייצג את העמדה העיראקית.
אולם, הקביעה מהו נושא חשוב היא קביעה סובייקטיבית.
על כן, אנשים שונים יחשיבו קבוצות אוכלוסייה שונות כבעלות בערות.
יש, למשל, מי שיחשיב את מי שידיעותיו בתחום המתמטיקה מעטות לבער, יש מי שיחשיב את מי שאינו מכיר את ההיסטוריה של עמו לבער ויש מי שיחשיב רק את מי שכמעט ולא למד שום נושא לבער.
עמוס פונקנשטיין והרב עדין שטיינזלץ מגדירים בספרם "הסוציולוגיה של הבערות" את מי שחסרות לו ידיעות חשובות לחיי היום-יום כבער, בלי קשר להיקף הידיעות הכולל של אותו אדם.
סיבות הבערות יכולות להיות מצוקה כלכלית או חברתית אך לעיתים גם העדפה מודעת של הבערות על-פני הידע, מסיבות אידאולוגיות או דתיות.
המילה "בור" מופיעה בתנ"ך במשמעות שדה שלא נחרש.
בלשון חז"ל ובימינו היא משמשת בהשאלה לציון אדם חסר השכלה.
חלק ניכר מהידע האנושי, בפרט בתקופה שקדמה ליצירת התקשורת האלקטרונית לסוגיה, מועבר בכתב, ולכן אנאלפביתיות - אי ידיעת קרוא וכתוב (היעדר אוריינות) נחשבת לצורת הבערות הקיצונית ביותר.
האו"ם מגדיר בערות כחוסר היכולת לקרוא ולכתוב משפט פשוט בכל שפה.
יחד עם זאת הסטנדרטים עבור בערות משתנים מחברה לחברה.
יש המוציאים מקבוצת האנאלפביתים אנשים בעלי כישורים אחרים, כגון כישורי מחשב בסיסיים או חשבון ברמה בסיסית, מכיוון שיש אנשים רבים שאינם יכולים לקרוא מילים אך יכולים לקרוא מספרים, ואפילו יכולים ללמוד להשתמש במחשב ברמה מוגבלת אף שאינם יכולים לקרוא טקסט.
הגדרות חדשות אלה, וההכללה של שמע ותמונות ואלמנטים גרפיים אחרים לתקשורת דיגיטלית, מעלים את האפשרות שיש לשנות את מושג הבערות באופן משמעותי.
תופעת האנאלפביתיות נפוצה יותר בארצות העולם השלישי מאשר בארצות מפותחות.
רבים מודאגים בעניין תופעת האנאלפביתיות באוכלוסיית העולם, למרות העובדה ששיעורי האנאלפביתיות ירדו באופן קבוע בעשורים האחרונים, במיוחד בעולם השלישי.
בין מדינות העולם השלישי נצפו הירידות המשמעותיות ביותר ברמת האנאלפביתיות בסין, בווייטנאם, בהודו, בקובה ובדרום אפריקה.
לפי אתר UNSD של האו"ם שיעור האנאלפביתיות במדינת ישראל עומד על 2.7% בקרב הגברים (מקום 31 מתוך 133 מדינות) ו-6.6% בקרב הנשים (מקום 40 מתוך 133 מדינות), כאשר המספר הגבוה אצל נשים מיוחס בדרך-כלל לאוכלוסיית הנשים הערביות.
"אין בור ירא חטא" - אמר הלל (מסכת אבות ב' ה').
וכוונתו שאדם ללא ידע מועד לחטוא, כי הוא אינו יכול ללמוד מה לעשות.
ביהדות קיימות מצוות המונעות בערות בכך שהן מחייבות את האדם ללמוד קרוא וכתוב: כל יהודי מצוּוה ללמוד תורה (דבר שנעשה בקריאה בפה בדווקא כמו שכתוב "לא ימוש ספר התורה הזה מפיך").
כמו כן, קרוא וכתוב הם מהדברים שעל האב ללמד את בנו על פי ההלכה.
הצגה קיצונית של בערות כאידאולוגיה מוצגת בספרו של ג'ורג' אורוול, 1984, שבה הבערות היא אחד משלושת עקרונות ה"סוצאנג", שהוא התורה השלטת, וסיסמתה: "בערות היא כוח".
הצגה נוספת לתופעה זו הוא בשמה האנגלי של הבערות – Ignorance, שבא מהמילה התעלמות.
דהיינו מהבחינה הלשונית-אנגלית, בערות אינה חוסר מקרי בידע או חוסר הזדמנות ללמוד אלא התעלמות מכוונת מידע וחוסר רצון לדעת.
כשם שיש אנשים שבאופן מכוון אינם לומדים, ישנן גם חברות שחוסמות דרכי לימוד מעצמן או מחלק מחבריהן.
ישנן חברות רבות שבהן ההשכלה לגברים קדמה בשנים רבות להשכלתן של הנשים.
ישנן חברות שחוסמות את קשר האינטרנט של חבריהן או מונעות מחבריהן ספרים שנכתבו על ידי מי שדעותיו אינן מקובלות וכיוצא בזה.
התופעה חמורה במיוחד במדינות טוטליטריות ובכתות, שם השלטון שואף להיות ספק המידע היחיד של האוכלוסייה.
חברים בחברות כאלה עשויים להיענש על עצם ההקשבה לאדם חיצוני.
בפומט (Baphomet) הוא אלוהות, שד או אייקון סמלי שמקורו במאה ה-14 כדמות פולחן כביכול של האבירים הטמפלרים.
בפומט שולב לאחר מכן במסורות אזוטריות נסתרות ואף מיסטיות וכן במסורות מערביות שונות.
השם בפומט הוא שם שהופיע במסמכי המשפטים שנערכו בראשית המאה ה-14 לחברי מסדר אבירי היכל שלמה (האבירים הטמפלרים).
בדיווחים הללו, בפומט תואר כראש חרוט או כגולגולת אנושית.
במהלך המאה ה-19 נפוץ המושג הודות לספרות פנטסטית, פסאודו-היסטורית, שניסתה לקשר את אבירי היכל שלמה למיני תאוריות קונספירציה והודות לציור של אליפז לוי, בו תואר בפומט בדמות עז בר אנתרופומורפית היושבת בישיבה מזרחית, בעלת ראש ורגליים של תיש, כנפיים ושדיים.
על ראשו פנטגרם, על ידיו כתובות המילים SOLVE (מפריד-מבדיל) ו-COAGULA (מגבש-מאחד).
המושג "בפומט" משמש גם כאחד מכינויי השטן.
חוקרים מודרניים העלו את ההשערה שמדובר בשיבוש של שם הנביא מוחמד (מַחמוּט או מָהוֹמֶת בהגיה שהייתה נפוצה אז באירופה בהשפעת העות'מאנים).
בתחילת שנות ה-80 הועלתה השערה על ידי החוקר יו שוונפילד כי המילה "בפומת" היא מילת צופן בקוד אתב"ש לחוכמה - "שופיא" ("סופיה" (σοφία) ביוונית היא חוכמה).
תאוריה זו תרמה חלק חשוב לספרים כמו "דם קדוש, גביע קדוש", "צופן דה וינצ'י" וצופן הפרעונים.
תאוריות דומות גורסות שבפומט היה למעשה ראשו הכרות של יוחנן המטביל, שהטמפלרים מצאו לכאורה בחפירות בהר הבית.
אליזבת "בפ" פוסקאול (בהולנדית: Elisabeth "Bep" Voskuijl; 5 ביולי 1919 – 6 במאי 1983) הייתה אזרחית הולנדית שסייעה להסתיר את אנה פרנק ומשפחתה בזמן הכיבוש הגרמני של הולנד בעת מלחמת העולם השנייה.
פוסקאול נולדה באמסטרדם, בת למשפחה בת שמונה ילדים בשנת 1937 היא נתקבלה לעבודה בסניף ההולנדי של החברה הגרמנית אופקטה בניהולו של אוטו פרנק ובשנת 1942 הפכה למנהלת האדמיניסטרטיבית של החברה.
ב-6 ביולי 1942 עברה משפחת פרנק למחבוא (בהולנדית: Achterhuis), שנודע כ"האגף הסודי" בתרגומים לאנגלית של "יומנה של אנה פרנק", מחשש לחייהם מידי הגסטפו ומשתפי הפעולה ההולנדיים עושי דברם.
המחבוא היה חלל בן שלוש קומות שהכניסה אליו הייתה ממבואה בקומה העליונה של משרדי החברה.
בקומה הראשונה של החלל היו שני חדרים קטנים ובצמוד אליהם חדר אמבטיה ושירותים.
היא סייעה למשפחה ולנלווים אליה במחבוא והייתה חברה קרובה לאנה פרנק.
אביה יוהאן פוסקאול בנה את ארון הספרים שהסתיר את הכניסה למחבוא.
בבוקר 4 באוגוסט 1944 פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר הגרמנית (Ordnungspolizei) שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום.
בראש הכוח עמד נגד אס אס קרל זילברבאואר מהאס דה ועמו שלושה קציני משטרה נוספים.
משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק.