tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ויש החולקים על הקביעה שרבנו גרשום הוא המקור הראשון לתקנות אלו.
שלוש התקנות הידועות ביותר שמיוחסות לרבנו גרשום הן:
נוסף על אלו, כלולות בחרם תקנות נוספות של רבנו גרשום.
תקנות אופ"א לתחרות כלכלית הוגנת המוכרות במדיה הישראלית תחת השם פייר פליי פיננסי (ובאנגלית FFP - Financial Fair Play) הוא שם כולל לתקנות שמטרתן להגביר את השוויון והתחרותיות בין קבוצות כדורגל המשתתפות במפעלי אופ"א השונים.
שתי התקנות המשמעותיות ביותר הן הגבלת הפסדים והגבלת הוצאות על רכש שחקנים.
היוזם העיקרי ומי שנחשב לכוח המניע מאחורי התקנות, הוא נשיא אופ"א לשעבר מישל פלאטיני.
התקנות הגיעו לאחר שבעשורים האחרונים החלו פערים כלכליים לפגוע בתחרותיות בענף הכדורגל ברחבי היבשת.
בפרט, הפייר פליי הפיננסי נוצר כמענה לאוליגרכים, שייחים מנסיכויות הנפט במזרח התיכון ומיליארדרים שרוכשים בעלות על קבוצה.
במקרים רבים הרצון ליצור הישגים מהירים בשילוב גב כלכלי איתן יוצר מצב שבו בעלי אותן קבוצות מוציאים כספים ללא התחשבות בהפסד הכלכלי (היות שהמשאבים העיקריים של אותו אוליגרך מגיעים מעסקים שונים).
מצב זה יוצר קושי לשאר הקבוצות, אשר מתנהלות בד בבד גם כעסק כלכלי או לכל הפחות שואפות לאיזון תפעולי, להתמודד עם קבוצות אלו (אשר בבעלות אוליגרכים).
אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא קבוצת הכדורגל מנצ'סטר סיטי שנרכשה על ידי יורש העצר של אבו דאבי בשנת 2009 ובחלוף שלוש עונות התבססה כקבוצת צמרת אירופית, תוך שהיא זוכה באליפות אנגליה (עונת ) וזאת במחיר צבירת הפסדי עתק של מעל 440 מיליון ליש"ט (כמעט 2.1 מיליארד ).
על פי התקנות, החל מעונת ועד לעונת לקבוצות החברות באופ"א אסור יהיה להפסיד מעל 45 מיליון אירו, בשלוש השנים יחד.
כאשר החל מעונת ועד לסוף עונת גובה ההפסד יוגבל ל-30 מיליון אירו (לשלוש העונות יחד).
בשנים העוקבות הכוונה היא להמשיך ולהפחית בהדרגה את גובה ההפסד.
תקנון עקיף (בלתי ישיר) היא שיטה באפידמיולוגיה המאפשרת לקבל מדד להשוואה בין אוכלוסיות.
שימוש במדד זה נעשה במחקר מסוג סקר (survey) או מחקר חתך.
אוכלוסיות נחקרות עלולות להיות שונות זו מזו בתכונות רבות המשפיעות על תחלואה ותמותה, ולכן ישנו צורך לבצע תקנון לאחד מהגורמים הללו, על מנת שלא יהווה ערפלן ויטה את תוצאות המחקר.
התקנון נעשה בעזרת השוואה לאוכלוסייה כלשהי המוגדרת כאוכלוסיית התקן.
אוכלוסיית התקן תהיה אוכלוסייה גדולה (אוכלוסיית המדינה או העולם) אליה נשווה את האוכלוסייה הנחקרת, במטרה לנטרל את הערפלן.
אחד מהגורמים המהווים ערפלן שכיח בעת ביצוע מחקר הוא למשל הגיל, המשתנה באופן ניכר עם הזמן ובין אוכלוסיות שונות, לגורם זה השפעה ישירה על תמותה ותחלואה ולכן השפעה ישירה על אמינות תוצאות המחקר.
השימוש בתקנון עקיף אפשרי כאשר באוכלוסייה הנחקרת ידוע מספר מקרי התחלואה/תמותה הכולל ולא ידועה התפלגות מקרי התחלואה/תמותה לפי שכבות גיל.
באמצעות שימוש במקרי התחלואה/תמותה בכל שכבת גיל באוכלוסיית התקן, ניתן לחשב את שיעור התחלואה/תמותה הצפוי בכל שכבת גיל באוכלוסייה הנחקרת, לבסוף מתקבל ערך המהווה את סך כל המקרים הצפוי באוכלוסייה הנחקרת לאחר התקנון לגיל.
לאחר חילוק מספר זה במספר הנצפה שידוע לנו, מתקבל ערך הנקרא standard morbidity rate - SMR, או-SIR standard incidence rate.
הSMR עבור אוכלוסיית התקן הוא תמיד 1 היות שמספר המקרים הצפוי באוכלוסייה זו תמיד זהה למספר המקרים הנצפה, באשר לאוכלוסייה הנחקרת, אם הSMR המתקבל גבוה מ1 הרי שהתחלואה/תמותה באוכלוסייה הנחקרת גבוהה יותר בהשוואה להתפלגות המקרים הצפויה לפי אוכלוסיית התקן.
בתקנון עקיף, להבדיל מתקנון ישיר, אין אפשרות להשוות בין שתי אוכלוסיות שונות אלא רק בין האוכלוסייה הנחקרת לאוכלוסיית התקן.
דוגמה - לחישוב תקנון עקיף לגיל - השוואה בין ערים
כדי להשוות שיעורי תחלואה בסרטן בעיר מסוימת בהשוואה לעיר אחרת/מדינה ולבחון האם ייתכן כי ההבדל נובע כתוצאה מזיהום האוויר בשתי הערים, ולא מהתפלגות גיל שונה בין הערים, יבוצע תקנון עקיף.
(ייתכן והאוכלוסייה בעיר זו מבוגרת מלכתחילה ולכן שיעור התחלואה בסרטן גבוה יותר לאו דווקא כתוצאה מזיהום האוויר).
תחילה נבחנים בשיעורים הסגוליים של התחלואה בסרטן בשתי הערים לפי התפלגות הגילים, בשימוש בתקנון עקיף התפלגות מקרי התחלואה עבור פלחי הגילים השונים באוכלוסייה הנחקרת אינה ידועה.
נאמר ובעיר א' נצפו סה"כ של 2530 מקרי סרטן ובעיר ב' נצפו סה"כ של 2340 מקרי סרטן, ומספר התושבים בערים אלו זהה.
כדי לבדוק האם ההבדל לא נגרם כתוצאה מהתפלגות גילים שונה (שאוכלוסייה א' מבוגרת מאוכלוסייה ב'), נבצע תקנון עקיף לפי השלבים הבאים:
1. חישוב שיעור תחלואה סגוליים באוכלוסיית התקן (שיעור לשכבת גיל)
נבחר אוכלוסיית תקן, לדוגמה אוכלוסיית עיר א'.
לפי התחשבות במספר התושבים לכל שכבת גיל והיארעות מקרי הסרטן בשכבת הגיל המסוימת, נחשב את מספר מקרי התחלואה לכל אלף איש.
חישוב עבור אוכלוסיית התקן (הנתונים המחושבים בכתב מודגש) -
2. חישוב שיעור מקרי תחלואה צפוי באוכלוסייה הנחקרת
נחשב את מספר מקרי הסרטן הצפוי באוכלוסייה הנחקרת שבחרנו (עיר ב'), נכפול את השיעור הסגולי באוכלוסיית התקן (עיר א'- חושב בשלב הראשון) במספר תושבים לשכבת הגיל באוכלוסייה הנחקרת,
החישוב מתבצע לפי המספרים המתקבלים המייצגים את מספר מקרי הסרטן לאלף, הצפויים בכל שכבת גיל באוכלוסייה הנחקרת (הנתונים המחושבים בכתב מודגש) -
נחשב את הSMR- על ידי חלוקת מספר המקרים הנצפה הכולל בסך מספר המקרים הצפוי (ההיפותטי) שחישבנו :
כלומר מספר מקרי הסרטן הצפוי בעיר ב' גבוה בכ - 20% ממספר המקרים הצפוי בעיר א' (אוכלוסיית התקן) אילו התפלגות הגילים בשתי הערים הייתה זהה.
ניתן לראות כי המסקנה שקיבלנו לאחר התקנון לגיל שונה מהמסקנה טרם התקנון.
יתרונות וחסרונות של תקנון עקיף
תקנון עקיף מאפשר השוואה של אוכלוסיות גם כאשר אינם נתונים השיעורים הסגוליים עבור האוכלוסייה הנחקרת, מספיק לדעת את סך כל המקרים, להבדיל מתקנון ישיר, בו נדרש ידע עבור השיעורים הסגוליים של התחלואה לכל שכבת גיל.
שימושי כאשר האוכלוסייה הנחקרת היא קטנה ורוצים לבצע תקנון לאוכלוסייה גדולה בהרבה, לדוגמה, עובדי מפעל מסוים בארץ ביחס לכלל תושבי הארץ (במקרה זה השימוש בתקנון ישיר הוא בעייתי).
ספק מדד מספרי נוח להשוואה לאוכלוסיית התקן - SMR.
אין אפשרות להשוות בין ערכי SMR עבור שתי אוכלוסיות שונות, ההשוואה מתבצעת רק כלפי אוכלוסיית התקן אליה מושווה האוכלוסייה הנחקרת.
המדד המתקבל אינו מפרט מידע לגבי כל שכבת גיל בנפרד, כלומר מסתיר מידע מפורט לשכבות ומסתיר אינטראקציות, כמו כל ממוצע או שיעור מסכם.
תקנון תיאורי ולא אנליטי, בכך הוא אינו בוחן שאלה של אטיולוגיה, כלומר לא מנסה לענות מה גורם לאפקט הנראה אלא רק מה אינו גורם לתוצאות הנצפות, אין המשך התייחסות לערפלן לאחר התקנון אליו.
כאשר משתמשים באוכלוסיית תקן שונה מתקבלות תוצאות שונות - נותן את יחס התחלואה בין האוכלוסייה הנחקרת לבין אוכלוסיית התקן הספציפית.
מדד פיקטיבי (נכון גם לגבי תקנון ישיר) - המדד המתקבל הוא מדד התחלואה הספציפי לגיל של אוכלוסייה מסוימת אילו היה קיים באוכלוסיית תקן, עם התפלגות גיל כמו באוכלוסיית התקן, כלומר המדד הוא היפותטי ואינו משקף בהכרח את התחלואה באוכלוסייה הנחקרת.
נטייה גבוהה לטעויות בעקבות בלבול עם תקנון ישיר.
דומה בתכונותיה במידת האפשר לאוכלוסייה הנחקרת בפרמטרים שונים, לאו דווקא אלו הנבדקים.
כזו שהממוצע המשוקלל שלה בפרמטרים שונים דומה לממוצע המשוקלל של האוכלוסייה הנחקרת באותם הפרמטרים, למשל ממוצע הפרטים המעשנים באוכלוסייה זו קרוב לממוצע המשוקלל של הפרטים המעשנים באוכלוסייה הנחקרת
אינה משתנה בתנודות חדות לאורך זמן מבחינה מספרית או מבחינת תכונות אחרות, כלומר שיעורים סגוליים ידועים ויציבים של התחלואה/תמותה.
נתוניה עקביים וזמינים לטווח ארוך על מנת לאפשר בעתיד שימוש חוזר אם נרצה לבדוק שינוי לאורך זמן באוכלוסייה הנחקרת.
היא שיטה סטטיסטית באפידמיולוגיה תיאורית, שמטפלת בהטיה אפשרית של גורמים מתערבים (ערפלנים) אפשריים.
נפוצה בעיקר כאשר משווים שיעורי תחלואה ותמותה בין אוכלוסיות שונות.
אחת המטרות במחקר אפידמיולוגי היא להשוות בין שכיחות התחלואה והתמותה של מחלות בין אוכלוסיות שונות.
עם זאת, השוואה ביו שיעורי התמותה והתחלואה הגולמיים מטעה לעיתים קרובות, כי האוכלוסיות המושוות עשויות להיות שונות מהותית בהתייחסות למאפיינים בסיסיים מסוימים, כגון גיל, מין, מגדר, מיקום גאוגרפי וכדומה שנקראים ערפלנים, וישפיעו על השיעור הכולל של תחלואה או תמותה.
לא ניתן להשתמש בשיעורים הגולמיים כמדד מסכם של הקשר בין שיעורי הימצאות המחלה לגורם סיכון.
הפתרון לכך הוא תקנון, עושים מניפולציה על הנתונים כך שניתן יהיה להשוות ביניהם.
השיטה נועדה ל"נטרל" את ההבדל בין האוכלוסיות ולהביא אותן לבסיס "אחיד".
שיעור מתוקנן הוא במהותו ממוצע משוקלל של שיעורים הסגוליים.
קיימות שתי שיטות של סטנדרטיזציה הנפוצות במחקרים אפידמיולוגים, תקנון ישיר ותקנון עקיף.
בתקנון ישיר מתייחסים לאוכלוסייה שרירותית כ-"אוכלוסיית תקן"ׂׂׂׂׂׂׂׂׂׂׂׂׂ, כופלים את השיעור הספציפי לפי קבוצות (שיעור סגולי) באוכלוסיות המחקר בגודל האוכלוסייה הספציפי באוכלוסיות התקן.
מתקבל מספר המקרים הצפוי בכל קבוצה.
סוכמים מספר זה ומחלקים בגודל אוכלוסיית המחקר.
מתקבל שיעור מתוקנן לפי התפלגות קבועה של המשתנה הנבדק.
השיעור המתוקנן כשלעצמו איננו מלמד על שיעור היארעות המחלה באף אחת מהאוכלוסיות.
את שיעור ההיארעות המתוקנן ניתן לחלק בשיעור ההיארעות הגולמי באוכלוסיית התקן ולקבל את יחס השיעורים שהוא מדד השוואתי בין אוכלוסיית התקן ואוכלוסיית המחקר (standardized rate ratio).
חשוב לזכור שניתן לחשב יחס שיעורים מתוקננים או הפרש שיעורים מתוקננים רק אם שני השעורים מתוקננים לאותו אוכלוסיית התקן.
כל השוואה של שעורים מתוקננים בצורה שונה אינה מתקבלת.
באוכלוסייה הנבדקת- יש את שיעורי תמותה/ תחלואה סגולי/ ספציפי לגיל/מין/לאום (או ערפלן אחר).
אוכלוסייה להשוואה שבה ידועה התפלגות האוכלוסייה לפי גיל/מין/לאום.
נכפיל את השיעור הספציפי של האוכלוסייה הנבדקת (בכל שכבה) בגודל האוכלוסייה הספציפי (כל שכבה) של אוכלוסיית התקן.
מתקבל לכל שכבה מספר מקרים "צפוי".
סוכמים סה"כ מספר מקרים צפויים באוכלוסייה הנבדקת.
מחלקים סה"כ מספר המקרים הצפוי באוכלוסייה הנחקרת בסה"כ גודל אוכלוסיית התקן.
מתקבל שיעור תמותה/תחלואה מתוקנן לגיל/מין/לאום.
יכולה להיות אוכלוסייה היפותטית, שבאמצעותה נרצה לתקנן את ההפרש בהתפלגויות בין שתי האוכלוסיות.
אוכלוסיית התקן נבחרת באופן שרירותי, היא יכולה להיות אחת מאוכלוסיות ההשוואה או אפילו כל מדינת ישראל או כל העולם.
חברות מסוימות המייצרות נתוני בריאות סטטיסטיים ייצרו אוכלוסיות תקן בהתאמה לגיל.
אוכלוסיות תקן אלו פותחו עבור מדינות ספציפיות ואזורים שונים.
אוכלוסיות תקן בעולם פותחו בנוסף על מנת להשוות נתונים ממדינות שונות, כולל התקן העולמי הסטנדרטי וארגון הבריאות העולמי (WHO).
סוכנויות אלה חייבות להיות עדכניות כל הזמן על מנת שניתן יהיה להשתמש בהם במשך תקופה ארוכה של זמן, אשר ממקסם את השוואה של הנתונים הסטטיסטיים שפורסמו, והתפלגות הגילים הנוכחית.
Mar = שיעור תמותה הסגולית עבור אזור.
Pas= מספר האנשים בקבוצת גיל באוכלוסיית התקן.
דוגמה לכך יכולה להיות בסקר שערכה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2010, קצת יותר מרבע (26.3%) הנפטרים בשנה זו נפטרו מסרטן.
ממחלות לב נפטרו 16.3%, מסוכרת וממחלות כלי דם במוח 5.8%.
התפלגות סיבות המוות בנשים ובגברים דומה.
לשיעורים אלו ערכו תקנון ישיר לגיל ומין ולאחר התקנון ניתן היה לראות ששיעורי התמותה בקרב גברים גבוהים יותר מאשר בקרב נשים בסיכום הכולל, ובכל סיבות המוות העיקריות.
שיעור התמותה המתוקנן לגיל ולמין (מכל הסיבות) אצל גברים היה - פי 1.5 מנשים, שיעור התמותה ממחלות לב גבוה פי 1.8, ומסרטן - פי 1.3. ניתן לראות בדוגמה הזו שכאשר משתמשים בתקנון ישיר יש היפוך בנתונים.
בניגוד לשיעורים סגוליים, מתקבל שיעור אחד מסכם המאפשר השוואה בין אוכלוסיות.
לשיעור המתוקנן יש חשיבות במובן האנליטי, אם רוצים להבין מה היה קורה אילו ההבדל בהתפלגות לפי המשתנה הבעייתי לא היה קיים.
אינו משקף את שיעור התמותה בפועל, זהו שיעור היפותטי.
יש צרוך בשיעורים הסגולים בכל קבוצה באוכלוסייה המתוקננת- נתון שלא תמיד זמין.
לשיעור המתוקנן יש משמעות רק למטרות של השוואה, וברגע שעושים תקנון ניתן לראות רק מה קורה בכל שכבה.
כדי להשוות בין שתי אוכלוסיות אותה אוכלוסיית תקן צריכה לשמש לתקנון.
תקנות בית השיכר הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1999 בבימוי של לאסה הלסטרם עם טובי מגווייר, מייקל קיין ושרליז ת'רון בתפקידים הראשיים.
הסרט מתאר בעיות של יתמות, אונס והפלות מלאכותיות.
התסריט נכתב על ידי ג'ון אירווינג והוא מבוסס על ספרו תקנות בית השיכר משנת 1985.
מייקל קיין זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר על הסרט הטוב ביותר, הבימוי, העיצוב האמנותי, העריכה והמוזיקה.
ג'ון אירווינג זכה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
ד"ר וילבור לארץ' (מייקל קיין) מנהל בית יתומים בשם סנט קלאוד במיין.
הוא נעזר באחיות המסורות עדנה (ג'יין אלכסנדר) ואנג'לה (קתי בייקר).
הוא מיילד נשים שאינן רוצות בילדיהם ומבצע הפלות בהריונות בלתי רצויים.
מדי פעם מגיעים למקום זוגות שרוצים לאמץ.
הילדים משתדלים להיראות יפה בפניהם ומתבוננים בקנאה על זה שנבחר.
מכל הילדים מחבב ד"ר לארץ' את הומר וולס (טובי מגווייר).
הוא מחנך אותו ומכשיר אותו להיות עוזר בלידות והפלות.
הומר מרגיש כי מיצה את עצמו במקום ושואף לצאת משם לעולם הגדול.
הזדמנות כזאת נקרית לו כשזוג צעיר, קנדי קנדל (שרליז ת'רון) וחברה וואלי וורטינגטון (פול ראד) מגיעים לסנט קלאוד.
קנדי בהריון בחודש שני והם מעוניינים בהפלה.
הומר מחליט לעזוב ומודיע על כך לד"ר לארץ'.
הוא מבקש מוואלי להסיע אותו כאשר אינו יודע לאן.
בדרך מספר לו וואלי כי הם נוסעים לאחוזת המשק של הוריו שם עוסקים בקטיף תפוחי עץ ודייג לובסטרים.
הומר ממונה על קבוצת קוטפים שחורים המייצרים גם סיידר מהתפוחים.
הוא מנסח להם תקנות התנהגות אבל הם לא מקבלים זאת כי הוא בא מבחוץ ואינו אחד משלהם.
וואלי נשלח למלחמה בבורמה וקנדי נשארת בחווה ומתפתח רומן סוער בינה להומר.
הומר מגלה כי אחד הפועלים, ארתור רוז (דלרוי לינדו), אנס את בתו רוז (אריקה באדו), והיא הרתה ממנו.
הוא נוזף בארתור ולאחר היסוס מסכים לבצע ברוז הפלה מלאכותית בציוד ששלח לו ד"ר לארץ'.
לאחר מכן דוקרת רוז את אביה ובורחת.
ארתור הגוסס מבקש מהומר להודיע למשטרה כי זו הייתה התאבדות.
ד"ר לארץ' מכור לאתר ובהזדמנות אחת מת ממנת יתר.
לפני מותו הוא מזייף תעודות סיום לימודי קולג' של הומר ומשכנע את חבר הנאמנים של המוסד כי הומר מוכשר וראוי להחליפו כמנהל המוסד.
הומר מקבל את הידיעה בצער רב.
וואלי נפצע בבורמה וחוזר למשק כשהוא משותק בשתי רגליו.
קנדי נשארת בחווה לטיפול בוואלי והומר חוזר למוסד בו גדל, הפעם כמנהל.
בסוף הסרט הוא מקריא לילדים סיפור לפני השינה ולפני שהוא יוצא ומכבה את האור הוא אומר את המשפט שהיה אומר ד"ר לארץ': "לילה טוב נסיכי מיין ומלכי ניו אינגלנד".
תקנות הגנה על בריאות הציבור (מזון) (סימון תזונתי), התשע"ח-2017 (הידועות בציבור בשם סימון מזון או סימון מוצרים) בישראל, הן תקנות של משרד הבריאות, שהותקנו מכוח חוק הגנה על בריאות הציבור (מזון), תשע"ו-2015, ומטרתן היא, בין היתר, הנגשת מידע לצרכנים בדבר הערך התזונתי של מזון ארוז.
בתקנות ניתן לראות שני שינויים עיקריים: שינויים בסימון התזונתי, וסימון מוצרים "מזיקים" ו"בריאים".
רפורמת סימון המוצרים בסמלים אדומים
בתחילת 2016 נכנס לתוקף חוק סימון המזון בצ'ילה, שעל בסיסו נוסחה האסדרה הישראלית.
עם זאת, לעומת האסדרה הישראלית, בצ'ילה ביקשו "לחסל" את הדמויות המצוירות המוכרות ברחבי העולם, שככל הנראה מפתות ילדים בקניית המוצרים המשמינים.
ב-2 בנובמבר שלח יעקב ליצמן (אז שר הבריאות) מכתב לאלי אלאלוף (אז יו"ר ועדת העבודה, הרווחה והבריאות) בנושא התקנות, יחד עמו צורפו התקנות בנוסח המקורי של משרד הבריאות וצו אשר, בהתאם לתקנות, ישנה את חוק הגנה על בריאות הציבור (מזון).
התקנות נידונו בוועדה במשך חמש ישיבות בתאריכים 20 בנובמבר 2017, 13 בדצמבר 2017, 18 בדצמבר 2017, 20 בדצמבר 2017 ו-25 בדצמבר 2017. תנובה, אסם השקעות וגן שמואל שכרו שירותי לובינג של פוליסי כדי להשפיע על התקנות.
התקנות נכנסו לתוקף ב־1 בינואר 2020 (זאת במקום במרץ 2018; דחייה של שנה ו־10 חודשים) והחליפו את התקנות שקודמות להן.
מטרתן של תקנות אלה היא הנגשת מידע לצרכנים בדבר הערך התזונתי של מזון ארוז מראש, באמצעות סמלים המיידעים כי המזון מכיל כמות גבוהה של נתרן, סוכרים או חומצות שומן רוויות, כדי לאפשר לצרכנים בחירה מושכלת של מזונותיהם, לקידום בריאותם.
ישראל היא המדינה השנייה בעולם (אחרי צ'ילה) שמבצעת אסדרה כזו.
סדר הופעת פרטי הסימון התזונתי
סדר הופעת פרטי הסימון התזונתי בטבלה השתנה, בהתאם לסדר הנהוג במדינות רבות בעולם כמפורט להלן – תכולת הערך הקלורי של המזון, תכולת השומנים (מתוכם: חומצות שומן רוויות, חומצות שומן טראנס וכולסטרול), נתרן, תכולת הפחמימות, (מתוכן: סוכרים, רב-כוהליים ועמילנים), סיבים תזונתיים, חלבונים, ויטמינים ומינרלים.
חיוב סימון מספר כפיות הסוכר בטבלת הסימון התזונתי, החל מתכולה כוללת של 2 גרם סוכרים ב־100 גרם או מיליליטר מוצר מזון, מתחת לסימון של תכולת הסוכרים בגרמים.
הוגדרו ספים לערכי נתרן, סוכרים ושומן רווי אשר מעליהם חלה חובת סימון בסמל האדום בקדמת האריזה, הן עבור מזון מוצק והן עבור מזון נוזלי.
הספים נקבעו בשתי מדרגות זמנים (המכונים פעימות) כאשר הראשונה מחייבת החל מ־1 בינואר 2020 והשנייה (שתישאר קבועה) 12 חודשים לאחר מכן, בינואר 2021.
החל מ־1 בינואר 2020, חובת סימון מוצר בסמל אדום היא:
פריט סימוןכמות ב־100 גרם מזון מוצקכמות ב־100 מ"ל מזון נוזלינתרן500 מ"ג400 מ"גסך סוכרים13.5 גרם5 גרםסך חומצות שומן רוויות5 גרם3 גרם
על אף שהחוק קבע שחובת הסימון היא החל מינואר 2020, החברות "תנובה" ושטראוס" החלו לסמן באמצע 2019 (אפריל–מאי) מוצרים בודדים במדבקות אדומות.
החל מ־1 בינואר 2021, חובת סימון מוצר בסמל אדום היא:
פריט סימוןכמות ב־100 גרם מזון מוצקכמות ב־100 מ"ל מזון נוזלינתרן400 מ"ג300 מ"גסך סוכרים10 גרם5 גרםסך חומצות שומן רוויות4 גרם3 גרם
נקבעו הוראות בעניין אופן הסימון בסמלים האדומים, לדוגמת גודלם ביחס לשטח האריזה, צורתם, צבעם, המרחק ביניהם, ושילובם על קדמת האריזה.
פטורים - מי לא מסומן במדבקות אדומות
נקבע פטור מחובת סימון בסמלי המזון האדומים למוצרים הבאים:
תמ"ל (תרכובת מזון לתינוקות/תרכובת מזון לפעוטות)
שמן צמחי (לא כולל שמן דקל או שמן קוקוס)
מזון שנארז בידי יצרן בטרם שיווקו, באריזות שאינן מיועדות לשיווק קמעונאי
יחידת מזון ארוזה מראש ששטח קדמת האריזה שלה אינו גדול מ–25 סמ"ר
כצעד משלים לתקנות, שאינו חלק מהן, סימון המוצרים בסמל ירוק החל בינואר 2020, ובשונה מהסימון בסמלים האדומים, הסימון הירוק הוא וולונטרי (סימון רשות) ואין חובה להציגו על האריזה.
על פי משרד הבריאות, המוצרים הבאים יוכלו להיות מסומנים בסימון הירוק (רשימה חלקית):
מוצרי חלב: חלב לשתייה, מוצרי חלב מותססים (לבן, יוגורט וכדומה) עד 5% שומן, גבינות עד 5% ללא תוספות פרט לתבלינים ומלח עד 200 מ"ג נתרן ל־100 גרם.
מוצרים על בסיס סויה: טופו ללא תוספות (למעט תבלינים ומלח עד 200 מ"ג נתרן ל-100 גרם), משקאות סויה ללא תוספות (למעט מלח עד 50 מ"ג נתרן ל־100 גרם).
שמנים צמחיים: שמן זית, שמן אבוקדו, שמן שקדים, שמן קנולה (לפתית), שמן חריע.
זרעים, אגוזים, בוטנים, ושקדים גולמיים או קלויים ללא תוספות.
דגנים הכוללים את גרעין הדגן בשלמותו בכל צורות ההכנה – למעט טיגון, קרקרים או פריכיות (ללא תוספות פרט לתבלינים ומלח עד 200 מ"ג נתרן).
קמח מדגנים מלאים, פסטה מלאה – ללא תוספות.
קטניות: גרעין בשלמותו כולל קטניות שבורות וקלופות, בכל צורת הכנה או אריזה למעט טיגון.
ללא תוספות פרט לתבלינים ומלח עד 200 מ"ג נתרן ב-100 גרם).
בנוסף קמחי קטניות (100%) ללא תוספות, וממרחי קטניות עם תבלינים, טחינה, שמן זית או לימון ומלח (עד 200 מ"ג נתרן ל־100 גרם)
טחינה: טחינה גולמית ללא תוספות, סלט טחינה מוכן ללא תוספות למעט תבלינים ומלח (עד 200 מ"ג נתרן ב־100 גרם).
דגים: דגים טריים, קפואים, גולמיים או מוכנים ללא תוספות.
דגים אפויים/צלויים/מתובלים ללא תוספות פרט לתבלינים ומלח (עד 200 מ"ג נתרן ב־100 גרם), שימורי דגים (ללא תוספות, למעט תבלינים, מלח (עד 200 מ"ג נתרן ב־100 גרם), מים, שמנים צמחיים מאושרים).
עוף, הודו וכדומה: טריים, מצוננים או קפואים (גולמיים), שלמים או בחלקים (למעט חלקים פנימיים), אפויים או צלויים (ללא תוספות פרט לתבלינים ומלח עד 200 מ"ג נתרן ב־100 גרם).
פירות, ירקות, פטריות מאכל ואצות: בצורתם הגולמית, בכל צורת הכנה או אריזה למעט טיגון (תוספת של תבלינים ומלח בלבד).
לא כולל פירות מיובשים (למעט פירות שיובשו בהקפאה ועברו תהליך שחזור לפני אכילתם).
לא כולל ריבות, אבקות, קונפיטורות ומיצים (סימון עבור פירות וירקות שאינם ארוזים יוצג על השלט במקום המכירה שלהם).
מזון שמכיל סמל אדום לפי חוק לא יוכל להכיל סמל ירוק.
לעיתים מדובר במזונות שיוצרו ברמת עיבוד מקסימלית (אולטרא־מעובדים), כלומר מזונות המכילים תוספים (כגון ניטרטים – תרכובת כימית, חומרי שימור שונים, צבעי מאכל, תוספים אחרים המיושמים בתעשייה ואינם משמשים במטבח הביתי), או מוצרים שמכילים תחליפי סוכר (כגון קוקה־קולה זירו).
הסימון הירוק נועד להבליט את המזונות שכן כלולים בהמלצות התזונה של משרד הבריאות, ולאפשר זיהוי ברור ומהיר שלהם על המדפים ברשתות השיווק ובשיווק ישיר.
בדומה לסמל האדום, נקבעו הוראות בעניין אופן הסימון גם בסמלים הירוקים, לדוגמת גודלם ביחס לשטח האריזה, צורתם, צבעם, וכו'.
מותק בול באמצע היא דרמה סאטירית פוליטית של כאן 11 אשר עלתה לשידור יומי ב-7 במרץ 2021.
בסדרה תקנות הסימון התזונתי הן חלק מרכזי מהעלילה: מותק (הדמות הראשית) נלחמת לכלול את התמ"ל בתקנות הסימון התזונתי, נגד ניסיונות עיקשים של לוביסטים לפטור את התמ"ל מחובת הסימון האדום.
בפרק האחרון של העונה הראשונה של הסדרה (בשונה מהמציאות), מותק מנצחת והתמ"ל לא מקבל פטור בתקנות.
ב־2017 נדרש להחריג את הגבינה הצהובה מתקנות הסימון, על אף כמויות הנתרן והשומן הרווי שבה.
חבר הכנסת איתן ברושי אמר בדיון שהתקיים בכנסת כי הוא מתנגד לסימון הגבינה הצהובה בסימון אדום.
נציג של חברת המזון תנובה הוסיף: "יש הרבה ערכים תזונתיים בגבינות קשות.
למרות השומן והנתרן יש ערכים תזונתיים שעולים על הערכים השליליים".
ד"ר ורד קאופמן שריקי מאוניברסיטת אריאל התנגדה נחרצות: "אוניברסיטת הרווארד קובעת במפורש שיש להמעיט שימוש בגבינות קשות.
יש המון מחקרים שקושרים בין גבינה צהובה למחלות לב".
לבסוף, משרד הבריאות קבע כי הגבינה הצהובה לא תוחרג מהסימון.
על תקנות הסימון נמתחה ביקורת נוספת בטענה שסימון מוצרים לא הוכח כיעיל (כבמקרה של סיגריות), וכן סימון חלקי בלבד של מוצרים שבריאותם בספק (למשל, אין סימון על קמח לבן ומוצריו) יוצר מראית עין כאילו מוצרים שאינם מסומנים אינם מזיקים.
ביקורת אחרת שהושמעה על התקנות, כמו גם על הסדרים אחרים בתחום סימון המזון, היא היעדרה של החובה לפרסם את המידע הנחוץ גם בשפה הערבית.
לשיטתו של פרופ' ברק מדינה, מדובר בפגיעה שלא כדין בזכויות חוקתיות, ביניהן הזכות לשוויון, ולכן אינה חוקתית.
תקנות הבריאות הבין-לאומיות הן כלי במשפט בין-לאומי פומבי שמטרתו לסייע למדינות לשתף פעולה במטרה להציל חיי אדם באירועים של מחלות וסיכונים בריאותיים חוצי-גבולות, ולמנוע הפרעה מיותרת לסחר בין-לאומי ולנסיעות בין מדינות.
תקנות התברואה למדינות הים התיכון (1834)
לאחר מגפת הכולרה בשנת 1828, מספר משלחות רפואיות באירופה המליצו על דרכי התמודדות עם המחלה.
משלחת צרפתית בדקה את המצב במספר מדינות ובשנת 1834 פרסמה דו"ח בשם "תקנות התברואה למדינות הים התיכון".
הדו"ח הגדיר דרישות שונות להסגר בין המדינות כדי לבודד חולי כולרה, והמליץ לכנס ועידה בין-לאומית שתקבע את הדרישות להסגר עבור מחלות אחרות.
בשנת 1851 נערכה בפריז ועידת התברואה הבין-לאומית הראשונה.
ועידה זו התכנסה לאחר מגפת כולרה נוספת שפגעה בתושבי אירופה בשנת 1847. מגפות הכולרה המחישו את הצורך בשיתוף פעולה בין-לאומי למען בריאות הציבור.
עיקר הדיונים בוועידה נסובו סביב השאלה האם יש להחיל הסגר על חולי כולרה.
דוכסות טוסקנה, ממלכת שתי הסיציליות, ספרד, יוון ורוסיה תמכו בהסגר, ואילו ממלכת סרדיניה, אוסטריה, בריטניה וצרפת התנגדו.
על אף חילוקי הדעות הצליחו משתתפי הוועידה לנסח מסמך ראשוני תחת הכותרת "תקנות התברואה הבין-לאומיות" ובו 137 סעיפים.
משנת 1859 עד 1938 התקיימו מספר ועידות בין-לאומיות נוספות בנושאי תברואה, רובן בפריז.
המסמך הסופי דרש עבודה רבה, והוצג בוועידה שהתקיימה בוונציה ב-1892.
בשנת 1948 הוקם ארגון הבריאות העולמי.
בשנת 1951 אימץ הארגון את תקנות התברואה הבין-לאומיות שנקבעו בוונציה.
באספה ה-22 של הארגון, שהתקיימה בבוסטון בשנת 1969, עודכנו התקנות ועודכן גם שמן: "תקנות הבריאות הבין-לאומיות" .
באותה שנה התרחשה התפרצות של אבעבועות שחורות במספר מוקדים בעולם, אך הוחלט שלא לכלול מחלה זו בתקנות הבריאות.
במהלך האספה הארבעים ושמונה של ארגון הבריאות העולמי בשנת 1995 הוחלט לעדכן את תקנות הבריאות, מהסיבות הבאות:
התקנות הכילו רשימה מצומצמת של מחלות: כולרה, דבר וקדחת צהובה, ולא היה ברור כיצד לטפל במחלות זיהומיות חדשות, בהן קדחת האבולה שפרצה בזאיר.
תלות בהודעות רשמיות מכל מדינה
היעדר מנגנון רשמי לתיאום בין-לאומי כדי למנוע התפשטות מחלות בין מדינות.
עדכונים אלה נדרשו בדחיפות לאור העלייה התלולה בנסיעות ובסחר בין-לאומי שהתפתחו במהלך המאה העשרים.
ארגון הבריאות העולמי ניסח מחדש את תקנות הבריאות בשנת 2005. התקנות נכנסו לתוקף ב-2007. כל המדינות החברות בארגון חתמו על התקנות.
רחישת כבוד מלא לזכויות האדם, כבוד האדם והחופש היסודי של האדם;
התאמה למגילת האומות המאוחדות ולחוקת ארגון הבריאות העולמי;
מטרת התקנות הן יישום מלא המספק הגנה כלל-עולמית מפני התפשטות מחלות;
לכל מדינה נשמרת הזכות ליישם בחוקיה מדיניות בריאות מדינתית, כל עוד היא תואמת את התקנות לעיל ואת עקרונות המשפט הבין-לאומי.
על פי התקנות, הארגון רשאי להכריז על מצב חירום בריאותי בין-לאומי במקרה של אירוע יוצא דופן (בדרך כלל מגפה) שעלול לסכן את בריאות הציבור במספר מדינות באמצעות התפשטות עולמית, ונדרשת עבורו תגובה בין-לאומית מתואמת.
מאז 2007 הכריז ארגון הבריאות העולמי על מצב חירום בריאותי בין-לאומי במקרים הבאים:
כישלון המאמצים העולמיים למיגור שיתוק ילדים ב-2014
התפרצות האבולה במערב אפריקה (2014–2015)
מחלת נגיף הזיקה באסיה (2016)
ביקורת על תקנות הבריאות הבין-לאומיות
העדכונים לתקנות הבריאות הבין-לאומיות משנת 2005 נועדו לשפר את הביטחון הבריאותי ושיתוף הפעולה העולמי.
עם זאת, רבים טוענים שהתגובה להתפרצות האבולה במערב אפריקה (2014–2015) הייתה איטית ולא מספקת.
מספר דוחות שפורסמו על ידי מומחים הצביעו על החסרונות והציעו פעולות שניתן לנקוט כדי לשפר את התגובות העתידיות להתפרצויות של מחלות.
על פי דוחות אלה, מדינות מערב אפריקה חסרו את האמצעים והמשאבים לזיהוי התפרצות מגפה ולטיפול בה, והמומחים ממליצים להעניק לממשלות סיוע כספי מתקציב הארגון כדי לשפר אמצעים אלו.
תקנות המגורשים (מכונות גם: תקנות חכמי קסטיליה; תקנות פאס), הן תקנות קהילתיות בנושאים ציבוריים, אשר הותקנו במרוקו בעיקר בעיר פאס, על ידי חכמים שמוצאם מספרד ונמנו על קהילות המגורשים בפאס.
התקנות הותקנו משנת ה'רנ"ד, (1494) - כשנתיים לאחר גירוש ספרד, ועד לשנת ה'תרפ"ט (1929).
תחילה הן הותקנו על ידי רבנים ופרנסים יוצאי ספרד ובהמשך השנים על ידי רבנים ופרנסים שהשתייכו לקהילות המגורשים, שהתקיימו במקביל לקהילת התושבים.
התקנות היוו קודקס שהכתיב את פעילות המשפט הדתי ואת סדרי החיים של רוב הקהילות היהודיות במרוקו, החל מתקופת הגירוש ועד לימינו, ובשל כך הן זכו לפרשנות נרחבת של חכמי מרוקו.
החל מהשנים שלפני הקמת המדינה, עת שבה מועלית לעיתים שאלת יישומו של המשפט העברי במדינה היהודית, זכו תקנות המגורשים להתעניינות מחודשת מצד רבנים, משפטנים ואנשי אקדמיה העוסקים בחקר המשפט העברי.
המפגש בין יהודי ספרד לבין יהודי מרוקו פילג את האוכלוסייה היהודית לשניים: תושבים - אלה אשר התגוררו במשך דורות במרוקו, והמגורשים.
שתי הקבוצות היו שונות בשפתן ובמנהגיהן - בין היתר בנוסחי התפילות, בדיני השחיטה ובדיני אישות.
לעיתים פרצו מחלוקות בין התושבים והמגורשים, אך בהמשך נחלשו גבולות חלוקה זו והקבוצות השתלבו אחת עם השנייה.
בחייהם החדשים במרוקו נתקלו המגורשים בשאלות הלכתיות רבות, חלקן התעוררו בעקבות ההבדלים ההלכתיים שהיו בינם לבין יהודי מרוקו, וחלקן בעקבות גירוש ספרד - למשל, ירושת אדם כשחלק מיורשיו אינם במרוקו, חידוש כתובה לאישה שאבדה כתובתה בעקבות הגירוש, או בעל שחלה ואשתו עלולה להעגן בעקבות יבם שאינו במרוקו.
במטרה לפתור את השאלות ההלכתיות, התקינו חכמי ופרנסי המגורשים בפאס תקנות שאיחדו וביססו את קהילותיהם.
התקנות שתקנו חכמי קהילות המגורשים מכונות בדרך כלל "תקנות המגורשים", אך לעיתים גם: "תקנות המגורשים מקאשטילייא" (כנראה בגלל שמוצאם של רוב חכמי המגורשים מקסטיליה) ו"תקנות פאס".
הן הותקנו על ידי חכמי המגורשים בפאס, אך חלקן הגדול התקבל בערים נוספות במרוקו, וכך כותב ראש החכמים בפאס במאה ה-17 וה-18, רבי יהודה בן עטר, אודות התקבלות התקנות הנוגעות לכתובה:
בשנת 1698 נערכו התקנות לראשונה על ידי רבי יעקב אבן צור (יעב"ץ) המאגד את תקנות המגורשים מתקופת הגירוש ועד לזמן המחבר (שלהי המאה ה-17).
התקנת התקנות החלה כבר משנת ה'רנ"ד (1494), פחות משנתיים לאחר גירוש ספרד, ועד לשנת ה'תרפ"ט (1929).
תחילה על ידי חכמים ונגידים ממגורשי ספרד, ולאחר מכן על ידי צאצאיהם, או על ידי מי שהשתייך לקהילותיהם.
החל משנת ה'תש"ז (1947) פורסמו במרוקו תקנות חדשות על ידי הרבנים שנמנו על מועצת הרבנים במרוקו, כהמשך למורשת התקנת התקנות על קהילות המגורשים.
בשנת ה'תשמ"ה הוציאו לאור הרב פרופ' משה עמאר והרב אליהו עצור את תקנות המגורשים יחד עם תקנות מועצת הרבנים במרוקו מחדש.
הראשון כתב מבוא ארוך על התקנות במרוקו.
תחילה דיברו המגורשים בפאס ובמקומות אחרים בשפת הלדינו, אותה הם דיברו בספרד, ולכן נוסח התקנות בעשורים הראשונים לגירוש נכתב בשפה זו.
ב החלה השפה להשתכח מכמה מקומות (ולמעט קהילות: תטואן, טנג'יר, סאוטה ומלייה שהיו לימים בשליטה ספרדית) ובעקבות כך הוסיף המדפיס הראשון של התקנות, רבי אברהם אנקווה (המאה ה-19), את תרגומו לתקנות בשפה העברית, לצד המקור בלדינו.
רבי רפאל בירדוגו תמצת את התקנות ובנו, רבי מימון בירדוגו, כתב פירוש על התמצות.
התמצות והפירוש בצירוף תקנות חכמי מרקש הקדמונים נדפס על ידי רבי אברהם קורייאט בספר "ברית אבות", ואכ"ח נדפס שוב על ידי הרב אנקווה.
חכם נוסף שפירש את התקנות היה רבי רפאל משה אלבז (המאה ה-19), שפירושו נדפס מכתב ידו בעשורים האחרונים.
פירושים אלו הם בנוסף לפרשנות נרחבת המצויה בספרות השו"ת של חכמי מרוקו.
לבוש ההולם את מידת הצניעות (ה'שע"ח).
בדיקת תפילין ומזוזות על ידי הסופרים הראשיים (ה'תנ"ג).
ממוקדי החיכוך החריפים בין התושבים למגורשים בשנים שלאחר הגירוש, היה עניין נפיחת הריאה, שהמגורשים התירו אותה בניגוד לתושבים.
בשנת ה'רפ"ו תיקנו המגורשים תקנה שלפיה המנדה כל חכם שיאסור את הנפיחה.
תקנה נוספת בנושא הכשרות מחייבת שבדיקת סכין השחיטה והריאה תיעשה על ידי שני שוחטים (ה'תס"ח).
מלווה אינו רשאי להטיל לווה נשוי במאסר על מנת שיפרע את חובו (ה'ש"ה).
בשנת ה'שס"ג תוקנו שלוש תקנות נגד מערימים בעסקי ממונות.
תקנות שונות הדנות במינוי נגידי הקהילות (ה'רנ"ז).
החרמת יהודי הפונה לערכאות (ה'שס"ג).
נגד ריבוי התכשיטים כי "עיני העניים רואות וכלות" (ה'שס"ד).
החרמת המוכר יין או שכר משום שהדבר מסכן את הקהילה (ה'שס"ג).
נגד קיום סעודות רהבתניות בימי שמחה (ה'שע"ח).
בעקבות עוני מקומי – הגבלת סכום התרומות לעניי ארץ ישראל (ה'תל"ז).
הדיינים יבחנו את מלמדי התינוקות האם יודעים וראויים הם ללמד (ה'תס"ח)
איסור להוציא את ילדים הפחותים מגיל מצוות מבתי החינוך על מנת ללמדם מלאכה (ה'תפ"א)
על בתי הדין לפטור מלמדי תינוקות ממסים (ה'ת"נ).
עיצומים נגד הנעזר בגויים כדי להפטר מן המס (ה'שס"ח).
פטור תלמידי חכמים ממסים (ה'תס"ג).
פרוצדורות שונות בעניין אופן חלוקת היטלי המס והערכת גובהו.
הקידושין ייעשו בנוכחות של לפחות עשרה אנשים (ה'רנ"ד).
קידושין שייעשו בנוכחות פחות מעשרה יופקעו.
חולה ללא ילדים חייב לתת גט לאשתו, כדי למנוע עיגון יבמה (ה'רנ"ד - אז רבים מהיבמים לא היו מצויים במרוקו, כתוצאה מהפיזור שהביא גירוש ספרד).
המתגרשת בגט זה, תזכה בירושת בעלה כאלמנה ולא כגרושה – על מנת למנוע ממנה הפסד כספי.
כתובה כמנהג ותקנות המגורשים הכוללת תנאי הכתובה האוסר פוליגמיה ושלא יסע לחו"ל ללא רשות אשתו.
אם מת האב או האם חולקים את הנכסים, מחצית לאב או האם ומחצית יחלקו הבנים והבנות הרווקות, כל אחד חלק שווה (ה'רנ"ד).
תקנה זו, אשר בסיסה עבר במסורת מתקופת הראשונים בקסטיליה, זכתה להתעניינות מיוחדת על ידי שמחה אסף, ועל הרבנים הראשיים לישראל: הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, שאף התכתב בנושא עם חכמי מרוקו, והרב בן ציון מאיר חי עוזיאל.
האחרונים ביקשו ליישם את התקנה ברבנות הראשית, אך הדבר לא עלה בידם.
כנגד היוזמה הזו יצא רבי אברהם ישעיהו קרליץ בתקיפות רבה.
תקנות התעבורה, תשכ"א–1961 הן תקנות שהותקנו על ידי שרי התחבורה בהתאם לסמכות שניתנה להם בפקודת התעבורה, והן קובעות בפירוט רב את כללי התחבורה בישראל.
התקנות הותקנו לראשונה על ידי ממשלת המנדט.
תקנות אלה ועוד 18 מקבצי תקנות וצווים הוחלפו בידי שר התחבורה, יצחק בן-אהרן, בשנת 1961 בתקנות התעבורה, תשכ"א–1961, שבהן 581 סעיפים.
מאז התקנתן תוקנו התקנות פעמים רבות.
נושאים מתוך תקנות התעבורה נכללים במבחן הנהיגה העיוני, ובכך הופכות את תקנות התעבורה לחיקוק העיקרי שרבים מתושבי ישראל מחויבים להכירו (לשם קבלת רישיון נהיגה), להבדיל מחיקוקים שהחובה להכירם חלה רק על מי שמקצועו מצריך זאת.
התקנות כוללות 13 חלקים, המחולקים לפרקים וסימנים:
התקנות מחייבות כל נהג המעורב בתאונת דרכים הבה נגרם נזק לרכב אחר, למסור בו במקום לבעל הרכב את שמו ומענו, את מספר רישיון הנהיגה שלו ואת מספר הרישום של הרכב שהוא נוהג בו ושם בעליו ומענו, וכן את מספר תעודת הביטוח ושם החברה המבטחת.
בית המשפט קבע כי הימנעות של נהג המעורב בתאונה ממסירת פרטים בדבר חברת ביטוח, מהווה משקל ראייתי לכך שהוא האשם התאונה.
עבירות לפי פקודת התעבורה ותקנות התעבורה נידונות במערכת בתי משפט המיועדת לכך, בתי המשפט לתעבורה.
ערעורים על פסקי דין של בית המשפט לתעבורה נדונים בדרך כלל לפני שופט אחד של בית משפט מחוזי.
תקנת השבים היא הלכה שלפיה יש להקל על גזלן המעוניין לחזור בתשובה, כגון שיוכל להשיב לנגזל כסף במקום החפץ שגזל ממנו.
הכלל ההלכתי שימש בסיס לחקיקת חוק המרשם הפלילי ותקנת השבים, התשמ"א–1981. בדיוני הכנסת נידונה רבות הזכות העומדת לכל אדם לחזור בתשובה מחטאיו, ובאדפטציה למושגים המשפטיים האקטואליים – מה דינו של אדם שנשא את עונשו ומעוניין בשיקום אמיתי.
עם זאת, ערך התשובה אינו עליון, והמשפט העברי הסדיר גבולות ליכולת למחוק את העבר הבעייתי של אותו עבריין כאשר המידע משמש לשמירת האינטרס הציבורי.
יישום בולט של תקנת השבים הוא הקביעה של חכמים כי גזלן רשאי להשיב כסף במקום להשיב את החפץ הגזול עצמו כדין התורה, במקרים שבהם החזרת הגזילה לבעליה תגרום לנזק כספי גדול בהרבה משווי הגזלה.
למשל, כאשר נגזלה קורה ונבנה בה בניין, אין לדרוש שהבניין כולו יפורק על מנת להשיב את הגזלה, דבר שיקשה על הגזלן לחזור בתשובה.
יישום בולט נוסף הוא שאם השביחה הגזלה אצל הגזלן, אף שמעיקר הדין אינה שלו והיה חייב להחזיר את הגזלה, אין הוא מחויב לשלם את מלוא שווי הגזילה הנוכחי, אלא את שוויה בעת הגזלה שהיה נמוך יותר.
הקלה נוספת שתיקנו חכמים כדי להקל על הגזלן לשוב בתשובה היא שלא להסכים לקבל תשלום עבור גזלה שכבר אינה קיימת ולא ניתן להשיבה.
המקור לתקנה מופיע בתלמוד במסכת בבא קמא (צד ע"ב):
על פתיחת הדלת לשבים כתב לפני כאלף שנים רב האי גאון, ראש ישיבת פומבדיתא:
מדברי רבנו יונה גירונדי, בספרו שערי תשובה, משמע שיש בתקנה גם צד של זכירת מעשה הגזילה על ידי הגזלן:
באופן כללי, תקנת השבים אינה חלה על קרקע, ובכל מקרה על הגזלן להשיב את הקרקע שגזל, משום ש"קרקע אינה נגזלת".
בשנת 1981 חוקקה הכנסת, בהשפעת העיקרון העברי, את פרק ההתיישנות והמחיקה בחוק המרשם הפלילי ותקנת השבים.
תקני פליטה לאוויר הם מערך דרישות חוקיות המסדירות את רמת המזהמים המותרים לשחרור לאוויר ממקורות פליטה שונים.
התקנים מגדירים עבור כל אחד מהמזהמים הכלולים בתקן, מה כמות המזהם המותרת בנפח נתון של אויר, לעיתים גם כתלות בפרק זמן שחרור המזהם.
מטרת תקני הפליטה לאוויר היא לסייע בעמידה בתקני איכות האוויר ולהגן על בריאות הציבור והסביבה.
למדינות ואזורים שונים יש תקני פליטה שונים.
מטרת תקני פליטה לאוויר הנה :
תרכובות אורגניות נדיפות (VOC / HC)
הגנה על בריאות הציבור מפני מחלות לב וריאה אסתמה ומחלות כרוניות
להלן פירוט של סוגי תקני פלטה קימים, מרבית תקני הפליטה מתמקדים בפליטות ממנועי בעירה:
תקני פליטה לרכב מנועי - מגבילים את פליטת המזהמים ממנועי בנזין ודיזל ברכב פרטי, מסחרי וציבורי
תקני פליטה למתקנים תעשייתיים ותחנות כוח- מגבילים פליטות ממפעלי ייצור, מתקני אנרגיה ומתקני שריפה
תקני פליטה לציוד לא כבישי (Non-Road Mobile Machinery – NRMM) מגבילים פליטה מציוד מכני כגון גנרטורים וציוד בניה
תקנים למקורות נקודתיים - מגבילים ריכוזי מזהמים בארובות לפי סוג יצור, טכנולוגיה, סוג דלק וכדומה
באיחוד האירופי היה קיים תקן בשם "euro-2" המווסת את כמות זיהום האוויר המותרת לפליטה מכלי רכב.
תקן זה השפיע גם על התקינה הישראלית ומיושם גם במדינות אחרות בעולם שאינן באירופה.
על פי החלטת הפרלמנט האירופי בשנת 2006 נכנס לתוקף תקן חדש בשם "euro-3" (דומה לתקן שנקבע על ידי ארגון EPA האמריקאי).
התקן החדש דורש שינויים מפליגים בכלי רכב חדשים ואכיפתו צפויה לגרום להפסקת הייצור של דגמי מנועים בעלי מחזור שתי פעימות וכן של כלי רכב רבים בעלי מנוע דיזל.
האיחוד האירופי הציג 3 יעדים חדש/ים לתקני זיהום האוויר.
יורו 4 (Euro 4), בתוקף החל מ-1 בינואר 2008, יורו 5 (Euro 5), בתוקף החל מ-1 בינואר 2010, ויורו 6 (Euro 6), בתוקף מ-1 בינואר 2014. בפועל תאריכים אלו נדחו על ידי האיחוד האירופי בשנתיים, על מנת לאפשר לבתי הזיקוק לשדרג את המערכות שלהם.
החל מחודש ינואר 2012 אין היתר לייבא לישראל כלי רכב שלא עומדים בתקן יורו 6.
תקנות שעת חירום הן תקנות (כלומר חקיקת משנה שאינה מצריכה את אישור הכנסת), שבהתאם לחוק יסוד: הממשלה רשאית ממשלת ישראל להתקינן במצב חירום, כדי להגן על המדינה, על ביטחון הציבור ועל קיום האספקה והשירותים החיוניים.
במידה ולא ניתן לכנס את הממשלה, החוק מתיר לראש הממשלה להתקין תקנות לשעת חירום.
מטרת התקנות והשימוש בהן לאורך ההיסטוריה
היכולת להתקין תקנות שעת חירום התבססה קודם הקמת המדינה על תקנות ההגנה (שעת חירום), 1945, שנועדו לתת בידה של ממשלת המנדט כלי למלחמה במחתרות העבריות.
לאחר קום המדינה הוקנתה לממשלת ישראל יכולת דומה באמצעות פקודת סדרי השלטון והמשפט, ועם חקיקתו של חוק יסוד: הממשלה נקבעה בו הסמכות להתקין תקנות לשעת חירום.
ההכרזה של מועצת העם על מצב חירום במדינת ישראל ניתנה זמן קצר לאחר הקמת המדינה.
בפועל, כחלק מהיערכות המדינה למצב חירום, נכתבות "תקנות מגירה" אשר נחתמות בשעת חירום בהתאם לצורך על ידי השר הרלוונטי.
עם זאת, השימוש בתקנות שעת חירום לצורכי ביטחון היה נפוץ בעיקר בעשורים הראשונים של ישראל, בוועד שבמלחמות ובמבצעים הצבאיים מאז מלחמת המפרץ לא הותקנו כלל תקנות שעת חירום.
שימוש נרחב בתקנות היה דווקא לצורך כלכלי, לטובת רגולציה כלכלית שוטפת בשנים 1974–1985, ובמסגרת תוכנית הייצוב הכלכלית.
שימוש נוסף בתקנות המבוצע עד היום הוא הוצאת צווי ריתוק לעובדים שובתים בשירות הציבורי.
כך, למשל, הותקנו בסוף 1989, בעת שביתה שנערכה בקריה למחקר גרעיני – נגב, תקנות שעת חירום שאיפשרו למנהל הקריה לחייב עובדים מסוימים להתייצב לעבודתם.
ובשנים 2010 ו-2017 הותקנו תקנות שעת חירום שנועדו למנוע שביתה בוועדה לאנרגיה אטומית ובמתקניה.
לאורך שלושה חודשים, החל מ־15 במרץ 2020 ועד 21 ביוני 2020 ,התקינה הממשלה 38 תקנות שעת חירום ותיקנה אותן 64 פעמים.
כמות זו נחשבה להגבוהה ביותר שנקבעה בשנה אחת בהיסטוריה של מדינת ישראל.
השימוש בתקנות שעת חירום נפסק לאחר חקיקתו של חוק סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש (הוראת שעה) (הגבלת פעילות), התש"ף-2020 (להלן: חוק הקורונה).
חוק הקורונה צמצם את סמכויות הממשלה לרשימה סגורה של נושאים ששיקפה בפועל את מרב האמצעים שהופעלו באמצעות תקנות שעת חירום, אך הקנה לממשלה גם סמכויות חדשות ונרחבות.
ייחודן של תקנות שעת חירום
קיים שוני מהותי בין תקנות רגילות ובין תקנות לשעת חירום: תקנות רגילות מותקנות מכוחו של חוק מסוים, הקובע במדויק את מטרתן של התקנות ואת גבולות סמכותו של השר המוסמך להתקינן.
בפרט, אין בכוחן של תקנות לסתור חוק, ותקנות הסותרות חוק - בטלות.
ביחס לתקנות שעת חירום, לעומת זאת, נקבע בסעיף 39 לחוק יסוד: הממשלה כי "תקנות שעת חירום כוחן יפה לשנות כל חוק, להפקיע זמנית את תוקפו או לקבוע בו תנאים, וכן להטיל או להגדיל מסים או תשלומי חובה אחרים, והכל זולת אם אין הוראה אחרת בחוק".
הוראה זו מקנה לממשלה כח שניתן לנצל למטרות בלתי דמוקרטיות: הן מקנות לממשלה יכולת להשהות כל חוק שחוקקה הכנסת.
הסעיף מסייג וקובע כי אין בכוחן של תקנות שעת חירום למנוע פניה לערכאות, לקבוע ענישה למפרע או להתיר פגיעה בכבוד האדם.
הבדל נוסף בין תקנות רגילות לתקנות לשעת חירום הוא שתוקפן של תקנות שעת חירום מוגבל לשלושה חודשים לכל היותר, אם תוקפן לא מוארך על ידי חוק רגיל של הכנסת.
בנוסף, מספר חוקי יסוד, בהם חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, חוק יסוד: חופש העיסוק וחוק יסוד: הכנסת, קובעים במפורש כי אין בכוחן של תקנות שעת חירום לשנותם, להפקיע זמנית את תוקפם או לקבוע בהם תנאים.
בפרשת פריצקי דן בית המשפט העליון בעתירה נגד חוקיותן של תקנות שעת חירום שנועדו לקבוע הוראות בדבר אמצעי זיהוי בבחירות לרשויות המקומיות, שהיו עתידות להיערך ימים ספורים לאחר מכן.
הממשלה התקינה את התקנות מאחר ששביתה במשרד הפנים מנעה מאזרחים רבים לעדכן את פרטיהם, והיה חשש כי לא יוכלו לממש את זכותם להצביע.
בית המשפט דחה את העתירה ברוב דעות, בטענה שאם יבוטלו על ידו לא יישאר זמן לתיקון החקיקה ולכן אזרחים רבים לא יוכלו להצביע בבחירות, אך קבע כי בהתקנת תקנות שעת חירום יש משום פגיעה בעקרון הפרדת הרשויות ובשלטון החוק, ולפיכך על הממשלה למעט בשימוש בכלי זה ולעשות זאת באופן מידתי.
השופט מישאל חשין קבע בדעת מיעוט, כי מאחר שהממשלה יכולה הייתה לפנות לכנסת ולהסדיר את הנושא בחקיקה, לא הייתה סיבה להשתמש בתקנות שעת חירום.
גבולות הסמכות להתקין תקנות שעת חירום
במרץ 2020 הותקנו תקנות שעת חירום, המתירות איכון סלולרי, ללא צו בית משפט, של חולים במחלת נגיף קורונה 2019, של מי ששהה בקרבת חולה ושל מי שנדרש לשהות בבידוד בית, כל זאת לשם מאבק בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל.
בדיון ראשוני בעתירות התיר בג"ץ את הפעלת התקנות המאפשרות איתור של מי ששהו בסביבת חולים במחלת נגיף קורונה 2019 והעברת המידע למשרד הבריאות להמשך טיפול, אך התנה זאת בהקמת ועדה של הכנסת שתפקח עליהן.
תקנת חכמים או תקנה דרבנן ביהדות, היא שם כולל לחקיקה הלכתית שנעשתה על ידי חכמי ישראל במהלך הדורות מתקופת בית המקדש, המוסיפה על דיני התורה.
המינוח התלמודי בארמית להלכות שמקורן בתקנת חכמים הוא "מדרבנן" ('מן החכמים'), לעומת הלכה שעל פי המסורת מקורה בציווי מאלוהים למשה שהיא "מדאורייתא" ('מן התורה' שבכתב).
לעיתים משמש הביטוי "תקנת חכמים" בניגוד ל"גזירות חכמים", כאשר הגזירות הן איסורים שקבעו חכמים כסייג למצוות התורה, ואילו תקנות הם הוראות חיוביות בדרך כלל שנוספו על ידי חכמים, כמו ימי החנוכה, שתכליתם הליכה בדרכי התורה באופן כללי.
סיבות נפוצות לתקנות חכמים הן:
גזרת חכמים – עשיית סייג (גדר) למצוות התורה כדי שלא יכשלו בהם בני אדם.
לדוגמה: שניות לעריות; איסור מוקצה בשבת.
בגזירות חכמים יש כלל ש"אין גוזרין גזירה לגזירה".
לזכר אירועים חשובים שהתרחשו לאחר סיום תקופת התורה, לדוגמה: חג הפורים וחג החנוכה.
תקנות שנקבעו בעקבות הפרדה מסוימת שנצטרכו לעשות בין הגויים ליהודים כאשר היהודים היו מעורבים באומות העולם, לדוגמה: סתם יינם.
יש מנהגים שהתקבלו כתקנת חכמים שחובה לקיימם, כמו חיבוט ערבה או תפילת ערבית.
החובה לגזור גזירות כדי להרחיק את האדם מלעבור על דיני התורה, מקורה בפסוק: .
קיבלו חכמים בפירושו של פסוק זה: , אך יש אומרים שמקורה של הבנה זו בפסוק מבוססת על מסורת, ובפרט לשיטת הרמב"ן שחולק על הרמב"ם שכתב כי מקור סמכותן של הגזרות והתקנות הוא מהפסוק "ככל אשר יורוך".
סמכותם של חכמים לגזור גזרות ולתקן תקנות נובעת מכמה מקורות:
• בתלמוד נאמר שסמכות החכמים לתקן תקנות חדשות דוגמת ימי החנוכה, נכללת במצווה לשמוע לדברי חכמים: .
הבנה זו אינה מתעלמת מן הקשרה של הפרשה העוסקת בספקות בגופה של התורה, אלא רואה בה ציווי טוטאלי לשים את כף המושלים בידי בית הדין הגדול, כך שגם הסמכות לגזור ולתקן תהיה בידם.
אמנם, הרמב"ן חולק ואומר שדרשה זו היא אסמכתא בלבד.
• המבי"ט כתב כי מקור סמכותם הוא מהלכה למשה מסיני.
• הרב קלמן כהנא כתב כי סמכותם של חכמים לתקן ולגזור נובעת מקבלה קדומה של העם לקבל עליהם את גזרותיהם ותקנותיהם.
קבלה כללית של האומה היא בעלת תוקף מחייב אף לדורות הבאים, כפי שרואים בכמה מקומות במקרא.
חכמים שונים דנו בשאלה כיצד תקנות חכמים אינן מתנגשות באיסור "בל תוסיף" על תרי"ג מצוות שבתורה.
לדעת הרמב"ם התשובה לכך היא שתקנות חכמים מותרות משום שהן מוצגות כתקנות חכמים, ולא כאיסור מן התורה.
כל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון
'כל דתקון' הוא כלל בהלכה, לפיו תקנות חכמים, בנויות באותם כללים התקפים בדינים דאורייתא.
כך למשל לגבי הגעלת כלים, גם כלים שבלעו יין נסך שאיסורו מדרבנן, טעונים את אותם כללי הגעלה שדרושים להגעלת כלים שאיסורם מהתורה.
גזירה שהתפשטה בכל ישראל, בית דין מאוחר יותר לא יכול לבטל אותה, גם אם הוא גדול מבית הדין המקורי, בחכמה ובמנין החכמים.
ואם לא פשטה הגזירה בכל ישראל, אזי גם בית דין קטן יותר יכול לבטל את אותה גזירה.
לעומת זאת, תקנה ניתנת לביטול על ידי בית דין מאוחר, אם הוא גדול בחכמה ובמנין מבית הדין המקורי.
גם מלכתחילה קיים כלל לפיו "אין גוזרים גזירה שאין הציבור יכול לעמוד בה".
אין גוזרין גזירה על הציבור אלא אם כן רוב הציבור יכולים לעמוד בה
תקנת השוק היא הסדר משפטי המטפל בתוצאה של מכירת נכס על ידי מי שאינו בעליו.
תקנת השוק מאפשרת לרוכש, אם מילא אחר תנאים מסוימים, וביניהם שהעסקה נעשתה בתום לב, לזכות בבעלות בנכס למרות הפגם בהעברה הקניינית.
מקור המונח 'תקנת השוק' הוא במשפט העברי, אם כי שם משמעותו שונה במקצת.
כשמדובר במקרקעין, תקנת השוק אינה מועילה לבטל זכויות קניין שאינן טעונות רישום בטאבו (פומביות) - כמו: שכירות קצרה או זיקת הנאה מכוח שנים.
תקנת השוק נכללת בדיני התחרות.
במצב בו יש מספר מתחרים על אותו מוצר, יש בידי תקנת השוק את היכולת להכריע במקרים מסוימים, מי מהשחקנים קנה לעצמו זכויות בנכס כדין.
בתקנת השוק הושלם השלב הקנייני, לכן תקנה זאת מהווה חריג לשאר דיני הקניין.
מחד, עומדת ההגנה על הבעלות של הבעלים המקורי ומאידך, עומד האינטרס לעידוד וביטחון בעסקאות של הקונה ושמירה על מהימנות המרשם (היכן שקיים כזה).
כלל בסיסי בדיני קניין קובע שאדם אינו יכול להעביר זכויות רבות מאלה שיש לו .
לכן אדם שאיננו הבעלים של הנכס אינו יכול למכור אותו או לעשות בו עסקאות אחרות כמו למשל למשכן אותו.
בגלל אופיים המיוחד של דיני קניין (שלא מאפשרים לחלוק בנזק כמו בנזיקין למשל), כל מאבק שכזה הופך ל'מאבק על כל הקופה'.
לכן, כדי לאפשר חיי מסחר תקינים שלא מצריכים בדיקות יקרות ומעמיקות בכל פעם, תקנת השוק יוצרת חריג לכלל זה.
במשפט הישראלי יש כמה תקנות שוק, החלות במצבים שונים (ולכן גם התנאים לגיבושן שונים).
מטרת כל תקנה להבטיח אינטרס ציבורי מסוים, כגון חיי מסחר תקינים (המודגש יותר במיטלטלין) או הסתמכות על המרשם (המודגש יותר במקרקעין), באופן המאפשר לקונה ליהנות מהנכס שרכש.
הצדדים אשר מתחרים אחד בשני על הזכויות בנכס, זרים אחד לשני ואין ביניהם קשר חוזי ישיר.
ההכרעה המשפטית צריכה לאזן בין הצדק החברתי והחלוקתי, ובין ערך הקניין האישי של הבעלים.
השאלה הנשאלת לרוב בדיני התחרות, היא כיצד ניתן להכריע בין שני מתחרים, אשר הם לכאורה בעלי זכות שווה בנכס.
על פי ספרו של דויטש, ישנם מספר ערכים העומדים בבסיס העדפה של מתחרה אחד על משנהו.
האיזון בין המתחרים הוא האלמנט הראשון.
יש לבדוק מחד את רמת ההסתמכות של כל צד, השינוי לרעה שחל עקב פסיקה לטובת אחד מהצדדים, טיב התנהגות הצדדים וכדומה.
מאידך גיסא, יש לקחת בחשבון שיקולי יעילות לעניין "מונע הנזק הטוב ביותר".
על פי פס"ד גנז, מונע הנזק הטוב ביותר מחויב במניעת הנזק ואם אינו מונע את הנזק, ייתכן ויחשב לרשלן, מה שעלול לעלות לו בזכותו בנכס.
בתקנת השוק, מונע הנזק הטוב ביותר הוא הרוכש (שכן הבעלים אינו יודע על הגזלה) ועל כן מוטלות עליו חובות על פי חוק, ביניהן בדיקת זהות המוכר ועמידה בתנאי תקנת השוק.
אשר כותרתו היא "רכישה בתום לב" קובע כי:
מהאמור בסעיף עולה, כי קיימים ארבעה תנאים מצטברים לקבלת ההגנה לרוכש הזכויות במקרקעין:
מדובר במקרקעין מוסדרים (הרשומים במרשם המקרקעין, המכונה טאבו, ועברו הליכי הסדר ומדידה לאחר קום המדינה).
הקונה שילם תמורה עבור העסקה והעברת הקניין הושלמה.
מטעם זה, בעסקאות מתנה לא יכולה לחול תקנת השוק.
ע"פ הפסיקה, ההנחה היא כי מי שלא הושלם רישומו כנראה עדיין לא שילם את כל התמורה – ולכן הבעלים המקורי יפסיד יותר אם נשאיר את המצב על כנו.
במציאות, במרבית המקרים הסכום המלא כבר שולם וההמתנה היא רק מבחינה פרוצדורלית.
תום לב: הקונה רכש את המקרקעין בתום לב ושילם את מלוא התמורה, למוכר שהיה רשום בטאבו כבעל הזכויות, ללא ידיעה כי הזכויות שייכות לאדם אחר.
לפי הלכת סונדרס, תום הלב צריך להימשך מתחילה ועד סוף העסקה, עד לאחר רישום הקונה בפועל.
(תום הלב הנדרש הוא סובייקטיבי: העדר ידיעה של הקונה על כך שמי שמכר לו את הזכויות אינו בעל הזכויות בנכס).
הסתמכות על הרישום: הקונה צריך לבדוק את הרישום בטאבו, והרישום צריך להיות שגוי ובפועל להטעות את הקונה.
לכן, בעסקאות שנעשו באמצעות התחזות או ייפוי כוח מזויף לא תעמוד לקונה תקנת השוק – הרי לא נפל פגם במרשם.
תקנת השוק במקרקעין קובעת כי כאשר מתקיימים כל התנאים האלו, יהא כוחה של זכות הקונה יפה אף אם הרישום בפנקס הזכויות לא היה נכון.
נטל ההוכחה כי כל התנאים מתקיימים מוטל על הטוען לתחולתה של תקנת השוק.
אם רוכש הזכויות לא עומד בנטל להוכיח את התנאים כולם, מעמדו של הבעלים המקורי של הזכויות לא ייפגע, והרישום בטאבו יתוקן בהתאם.
לעומת זאת אם רוכש הזכות יוכיח את התקיימות מכלול התנאים, הוא יקבל הגנה וזכותו תגבר על בעל הזכויות המקורי.
תקנת השוק במקרקעין מפורשת בצורה צרה, ונוטה יותר לטובת הבעלים המקורי.
כחלק ממכלול הפתרונות שהוצעו במסגרת הדיון על חוק ההסדרה הוזכרה גם תקנת השוק לפתרון אפשרי של מעמדן המשפטי של אדמות שבעליהן עתרו לבית המשפט בבקשה להרוס בתים בהתנחלויות ששוכנים עליהן.
אשר כותרתו היא "תקנת השוק" מסדיר את תקנת השוק במיטלטלין וקובע:
מהאמור בסעיף עולה, כי קיימים תנאים מצטברים לקבלת ההגנה לקונה נכס מיטלטלין:
המוכר עוסק במכירת נכסים אלה.
אין דרישה לתחום עיסוק עיקרי אלא רק למכירת נכסים מסוג הממכר, ושהעסקה נעשתה במהלך עסקיו הרגיל.
הקונה שילם את התמורה שנקבעה לשם ביצוע העסקה.
בפסק דין כנען הכריע בית המשפט שיש צורך בתמורה ממשית (כלומר, שווה או לפחות קרובה לערך האמיתי של הנכס).
תום לב: הקונה צריך לבצע את העסקה בתום לב וללא חשד כי ישנה בעיה בעסקה.
(תום הלב הנדרש הוא סובייקטיבי: העדר ידיעה של הקונה על כך שמי שמכר לו את הנכס אינו בעליו ואינו זכאי למכרו).
קבלת החזקה והשלמת קניין: נדרשת הן העברת בעלות והן העברת חזקה על הנכס.
תקנת השוק במיטלטלין קובעת כי כאשר התנאים האלו מתקיימים, עוברת הבעלות במיטלטלין לקונה נקיה מכל שעבוד, עיקול וזכות אחרת, אף אם המוכר לא היה הבעלים החוקיים של המיטלטלין או לא היה רשאי למכרם לקונה.
יש לציין כי בניגוד לתקנת השוק במקרקעין תקנה זאת נוטה יותר לטובת הקונה, וזאת על מנת לעודד עסקאות ומסחר מהיר בנכסי מיטלטלין.
למה צריך תקנת השוק במשכון?
המשכון ניתן במצב של הלוואה.
הכלכלה המודרנית מסתמכת על הלוואות, לפיכך המחוקק רצה לתמוך בנותני הלוואות כדי לעודד עסקאות אשראי בשוק.
לפיכך, ההגנה היא על שוק נותני האשראי (שהרי מהווה מנוע צמיחה מס' 1 במשק).
תקנה השוק בנושא מעוגנת בסעיף 5 לחוק המשכון:
כלומר החוק והפסיקה שפירשה אותו דורשים את התקיימותם של מספר תנאים מצטברים על מנת שתחול תקנת השוק במשכון ותעניק תוקף למשכון, הגם שהנכס מושכן מבלי שהייתה לממשכן הזכות למשכנו:
הכוונה הן לתום לב שמתייחס להיעדר ידיעה על כך שלממשכן אין את הזכות למשכן את הנכס, והן חובת זהירות המחייבת את בעל המשכון לערוך בדיקות סבירות על מנת לוודא כי הנכס בר משכון.
(כלומר תום לב סובייקטיבי ותום לב אובייקטיבי).
תמורה (התמורה נובעת מכך שמדובר במשכון שבא להבטיח החזר של חיוב כלשהו, למשל רכב שממושכן לבנק כבטוחה להחזר הלוואה שניטלה מהבנק - ההלוואה היא התמורה).
מיטלטלין בלבד- (במשכון מקרקעין שמכונה משכנתה חל ס' 10 לחוק המקרקעין).
הממשכן מחזיק בנכס המיטלטלין בעת המשכון- בעל המשכון מסתמך על ההחזקה ומסיק כי המחזיק רשאי למשכנו.
השלמת הקניין- על ידי רישום המשכון או על ידי הפקדתו בידי הנושה.
העברה רצונית של הנכס שמושכן – המחזיק כדין בנכס העביר בצורה רצונית את ההחזקה בנכס למי שמשכן את הנכס, לכן יש לו חלק מהאשמה.
תקנות שו"ם הן תקנות קהילתיות מקיפות בענייני ציבור, בענייני ממונות ובעניינים נוספים, אשר תוקנו במאה ה-12 ובמאה ה-13 על ידי רבנים ופרנסים מקהילות שו"ם, הקהילות האשכנזיות הגדולות שעל גדות נהר ריין: שפיירא, ורמייזא ומגנצא (כיום: שפייר, וורמס ומיינץ).
חלק מהתקנות התקבלו כמחייבות בקרב יהדות אשכנז לדורותיה; מקצתן אף הובאו בשולחן ערוך ובכתבי פוסקים נוספים, ועד היום הן חלק בלתי נפרד מהפסיקה היהודית המחייבת.
הסיבות שבגינן תיקנו חכמי שו"ם את התקנות הן שונות ומגוונות.
ביסודן עמד המצב המדיני והחברתי ששרר בתקופות ההן באזורים השייכים כיום לצרפת ולגרמניה.
חלקן תוקנו כתגובה ליחסים בלתי תקינים בין הקהילות היהודיות לבין שלטונות הערים שבהן דרו, וחלקן תוקנו כמענה לבעיות פנים קהילתיות.
כדי להגשים את מטרותיהן של התקנות, השתדלו הרבנים והפרנסים להשיג להן הסכמה רחבה ככל האפשר, ועל מפיריהן הוטלו סנקציות קהילתיות שונות.
מכיוון שרוב התקנות תוקנו כמענה לבעיות נקודתיות מקומיות, בחלוף הזמן ובחלוף הצורך בהן, הלכו התקנות ונשתכחו.
לרובן של התקנות לא נמצאו הדים בתקופות מאוחרות יותר, וכל הידוע עליהן הוא מספרי השו"ת הסמוכים לתקופתן.
עם זאת, תוקנו מספר תקנות כמענה לבעיות כלליות התקפות בכל מקום ובכל תקופה.
תקנות אלו נידונו באריכות בספרות השו"ת לדורותיה, למן תקופת הראשונים דרך תקופת האחרונים ועד ימינו.
עם אלו נמנות "תקנת הנדוניה" ו"תקנת החליצה".
באמצע ימי הביניים היו הקהילות היהודיות בחבל הריין נתונות בשיקום חייהן שנהרסו במסעי הצלב, בעיקר בפרעות תתנ"ו.
הערים היו כפופות לשליטת אדונים פאודליים או למועצות נבחרות של נכבדי העיר, ששלטו שלטון מלא איש על עירו.
בידי השליט הייתה סמכות בלתי מוגבלת, שבהּ השתמש לפי מאווייו וגחמותיו.
פעמים רבות התערב השליט גם בחיי הקהילה היהודית; ברצותו היה ממנה את פרנסי הקהילה ואת ראשי הקהל, וברצותו היה מורידם מגדולתם.
מצב זה פתח פתח לשוחד, שנועד להבטיח את מינויו של זה שדאג למלא את קופת השליט.
שלטונות הערים היו מטילים על התושבים מסים, שנועדו למימון משמר העיר וצרכים עירוניים נוספים, כמו גם להעשרת קופתו הפרטית של שר העיר.
המיסים שהוטלו על היהודים הוטלו על הקהילה במשותף, והנהלת הקהילה היא זו שנדרשה להחליט ממי לגבות וכמה.
קביעת חלקו של כל אדם במס השלטון התבססה על הודאת בעל דין, אך גם על הערכה שהעריכו שמאים מטעם הקהילה את גודל רכושו של האיש.
מטבע הדברים, התעוררו ויכוחים רבים על תקפות השומה.
נישומים רבים טענו כי הושת עליהם מס גבוה מכדי הכנסותיהם ורכושם.
היו אף שהאשימו שמאים בהתנכלות על רקע אישי, וסירבו לשלם את המס.
טרם מסעי הצלב התפרנסו יהודי הריין ממסחר בין-עירוני – קניית סחורות בזול במקום אחד והולכתן ומכירתן ביוקר במקום אחר.
מסעי הצלב עוררו תסיסה ואי שקט, ונוצרה סכנה רבה בדרכים הבין-עירוניות.
חלק מהיהודים שנותרו מחוסרי פרנסה הפכו בעל כרחם למלווים בריבית, מקצוע שאינו מצריך ניידות והסתכנות.
רוב ההלוואות ניתנו לנכרים, תושבי הערים, אך מיעוטן של ההלוואות היה ליהודי הקהילות עצמם.
דבר זה עורר בעיות הלכתיות, לצד סכסוכים ממוניים ותביעות משפטיות.
סכסוכים אלו יצרו בעיות חדשות: היו יהודים שפנו לערכאות הגויים ותבעו בפניהם את בעלי דינם היהודים.
היו שהשתמשו בנשק מקובל יותר אך גם מטריד מאוד: עיכוב התפילה או קריאת התורה בבית הכנסת עד שייעשה הדין ויצא הצדק לאור.
היו שהצליחו לגייס לעזרתם אחד מתלמידי החכמים או מפרנסי הקהילה, והלה הטיל חרם ונידוי על הצד שכנגד.
הללו בתורם לא טמנו ידיהם בצלחת: הם קצפו על העוול הנוסף שנעשה להם, לדעתם, ויצאו חוצץ כנגד המנדה ומחנהו.
כך התרחבו הסכסוכים והמחלוקות והעיבו על חיי הקהילות.