tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היווה את אחד הביטויים לזרם הנאו-קלאסי שרווח באירופה המערבית במאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 והפך נפוץ לאחר המהפכה הצרפתית (1789).
המהפכנים בצרפת חיפשו ביטוי לרעיונות כחופש, אחווה ואף פטריוטיזם, וראו כמודל לחיקוי את הרפובליקות העתיקות של יוון ורומא שייצגו בעיניהם את הערכים הללו.
זרז לכך היה גילוי הריסות פומפיי בשנת 1748 בה נמצאו באופן שלם כמעט פסלים בלבוש מהתקופה הקלאסית, שצבעם היה לבן עקב השיש מהן נחצבו.
לפני המהפכה הצרפתית, שימש סגנון הלבוש הנאו-קלאסי ציירים אשר הלבישו בו את הדוגמניות שלהן בפורטרטים של דמויות מן המיתולוגיה היוונית והרומית.
הלבוש שימש גם למאורעות חגיגיים כנשפי מסיכות, ואולי גם כלבוש נוח לבית.
סגנון הלבוש הנאו-קלאסי החל לדעוך כבר ב-1804 עם היחלשותם של הכוחות המהפכניים.
תרמה לכך גם הפיכתו של נפוליאון לקיסר צרפת, אשר דיכא את הסחר בבדים רכים שמהם תפרו שמלות נאו-קלאסיות ועודד סחר של משי, ששימש לאופנה הישנה יותר.
הנשים לבשו שמלות, לבנות לרוב, שהוצמדו לקו המותן ממש מתחת לחזה והודקו בעזרת סרט צבעוני או מכפלת, ומשם נפל הבד משוחרר עד לקרסול.
הסגנון היה יוצא דופן בהשוואה לסגנון הקודם שהיה מסורבל יותר, בו נלבשו מחוכים שהצרו והידקו את המתניים, ועליהן חצאיות רחבות וכבדות (כגון קרינולינות, חצאיות חישוק וכו'...).
לעומת הגזרה הצרה למעלה והרחבה מטה של האופנה הישנה, הדגישו השמלות הנאו-קלאסיות דמויות הקומבינזונים את קו האורך של הגוף ואת צורתו הטבעית של הטורסו.
הגזרה נקראה גם בשם "אמפייר" על שמה של ג'וזפין, אשתו הראשונה של קיסר צרפת נפוליאון, שתרמה להפצת הסגנון ברחבי אירופה.
השמלות היו עשויות מבדים לבנים ורכים כגון מוסלין או מלמלה ובצרפת היו לעיתים קרובות שקופים.
הבדים הבהירים שנצמדו לגוף וחשפו אותו ברמות שונות איפשרו לנשים להסתובב ؤ"סגנון יווני" ("a la grecque") ועדיין להיחשב למכובדות.
דווקא בגדי הבית הנהוגים בתקופה היו בעלי שרוולים ארוכים וסגורים עד לצוואר, ואישה הלבושה באופן חושפני בבית נחשבה ללא הגונה.
הנשים נעלו סנדלים בסגנון יווני, או נעליים עשויות מבד דק כגון משי או קטיפה ולעיתים גם נעלי-בית מעור.
במזג אוויר קריר נהגו להתעטף בשאל משולש מבד קשמיר, לרוב בצבע אדום, אותו נהגו להניח סביב מתניהן כאשר היו יושבות.
תנוחת הישיבה דמתה יותר להתפרקדות אחורה, חצי הישענות, בחיקוי של הציורים הנאו-קלאסיים המפורסמים.
התסרוקות הנשיות הושפעו גם הן מהאופנה הנאו-קלאסית.
נשים הרימו את שיערן מעלה בסגנון פסלי אלות יווניות.
הן הדגישו את התלתלים סביב המצח ומעל האזניים ואספו את שיערן מאחור בפקעת רפויה.
נשים נועזות יותר סיפרו את שיערן קצר, בתספורת שהושפעה מפסלי הראש של הקיסר הרומאי "טיטוס".
המגזין "ז'ורנל דה פריז" דיווח בשנת 1802 כי "מעל ממחצית מן הנשים האלגנטיות הופיעו בתסרוקת של פאה בסגנון טיטוס".
הסגנון הנאו-קלאסי סימן את סיום השימוש בתחרה וקישוטים אחרים בבגדי הגברים, ואת תחילת שימת הדגש על איכות הבד ממנו הם עשויים, אך מעבר לכך כמעט ולא השפיע על האופנה הגברית.
השינוי הבולט היה בסגנון השיער- התסרוקות הפכו להיות קצרות יותר והביאו לסוף המנהג הקודם של לבישת פאות ארוכות וצביעת השיער בפודרה לבנה.
גברים החלו לעצב את שיערם בתסרוקות מתולתלות קצרות, לרוב בתוספת של פיאות לחיים ארוכות.
עיצוב השיער הושפע מאוד מדמות בולטת של התקופה – פרנסיס ראסל, הדוכס החמישי של בדפורד.
התספורת נקראה "תספורת בדפורד", והוא כנראה היה הזרז להפיכתן של תספורות הגברים לפשוטות.
גם תקנות מיסוי מ-1795 צמצמו את המנהג לפדר את השיער בלבן, יחד עם מנהג חבישת הפיאות.
תסרוקת נפוצה נוספת נקראה "טיטוס" על ידי הצרפתים בעקבות פסלי ראש של המצביא הרומאי.
השיער היה קצר ומדורג מאחור וגבוה מעט מלמעלה, לרוב עם בלורית או תלתלים שהשתלשלו מלפנים.
גרסאות של התסרוקת ניתן לראות אצל נפוליאון ומלך אנגליה ג'ורג' הרביעי.
בשנת 1799 דיווח מגזין אופנה פריזאי שאפילו קירחים מאמצים את תסרוקת הפיאה בסגנון טיטוס.
אף כי היוונים והרומאים לבשו שמלות וראו את המכנסיים כסמלם של הברברים, מעטים היו הגברים שהסכימו לנטוש אותם מחוץ לחדרם של הציירים והפסלים.
המכנסיים אמנם השתנו, והפכו להיות רחבים יותר במקום הסגנון הישן של מכנסיים צמודים הנקשרים מעל הברך, אברקיים, אך לא נעלמו לגמרי.
למלחמות הרבות הייתה השפעה על כך שהסגנון הנאו-קלאסי לא התבטא בלבוש הגברים.
מרביתם של הגברים האמידים של התקופה בילו את מרב זמנם במלחמות המהפכה השונות, ולבושם הצבאי המורכב מז'קט קצר מלפנים החושף מכנסיים צמודים, חלחל לחיים האזרחיים.
אפילו בשיאה של ההתלהבות המהפכנית בצרפת, בשנת 1792, כאשר התבקש מעצב נודע לעצב "תלבושת לאומית" לצרפת שתבטא את ערכי התקופה, הוא כלל תחת המעיל חותלות צמודות שנקשרו מעל הברך.
בעיית המכנסיים זוהתה על ידי אמנים כמכשול ביצירת ציורים היסטוריים עכשוויים – כמו אלמנטים אחרים של השמלה העכשווית הן נתפסו על ידי אמנים ומבקרים רבים כלא-הרואיים ומכוערים.
האמנים השתמשו במגוון תכסיסים כדי להימנע מלהכליל אותם במערכות מודרניות.
בציור "ג'יימס דוקינס ורובינס ווד מגלים את ההריסות של פמריה" (1758) של גווין המילטון, שני אספני העתיקות לבושים בטוגות-גלביות ערביות.
בציור "ווטסון והכריש" (1778) של ג'ון סינגלטון קופלי, הדמות הראשית הייתה יכולה להיות עירומה חלקית, ומתוך שמונת הגברים האחרים שמוצגים, רק אחד מציג באופן בולטת רגל במכנס.
לעומת זאת היו אמנים אמריקאים כגון ג'ון סינגלטון קופלי ובנג'מין וסט שכן שילבו בסצנות הירואיות גברים לבושים במכנסיים, כמו בציור "מותו של מייג'ור פירסון" של קופלי (1781).
האופנה הנאו-קלאסית היוותה מפנה באופן שבו תפסה החברה את הקשר בין זהות האדם ללבוש.
עד אז האמינו האנשים בכך שהאדם יכול לשנות ולשחק עם זהותו בעזרת הלבוש, והלבוש אכן שימש בתפקיד זה כמשנה פרופורציות של בגוף.
החזרה לערכי טוהר וטבע האמינו האנשים כי זהותו הפנימית של האדם היא אחת, ומבוססת על הביולוגיה שלו, ואילו הלבוש אינו צריך להפריע בהציגו את מהותו הפנימית של האדם.
המגדר של האדם נחשב כמבוסס באופן בלעדי על הביולוגיה שלו, מה שיצר הפרדה דיכוטומית בין נשים לגברים.
לגברים יוחסו שלל תכונות מהותיות ובלתי משתנות וכך גם לנשים.
בהתאם לתפיסות של יוון ורומא העתיקות, נחשב הגבר למייצג את היופי העילאי ביותר, וכן לבעל עליונות על האישה.
תפיסות אלה הגדירו את הנשים כחלשות יותר מבחינה פיזית ואינטלקטואלית, ושימשו כדי לדחוק את הנשים אל מחוץ למהפכה ולפוליטיקה ולהחזירן לבית.
השנים שלאחר המהפכה הצרפתית היו שנים של פריחה למגזיני אופנה, שמעבר לקביעת טרנדים וביטוי רוח התקופה היוו תפקיד חשוב גם בעיצוב הרעיונות החברתיים שהתלוו לאופנה.
מגזינים אלו ביטאו את העיסוק באמהות ונשיות בשיח על האופנה בחברה הצרפתית.
במגזינים נכתב רבות על האופנה הנאו-קלאסית כמיטיבה עם התפקיד האמהי הטבעי של האישה, כמו למשל בציטוט הבא בנוסף, שובח הביגוד המשוחרר המאפשר לנשים לאכול ולהתמלא ולהיות בעלות גוף אמהי בריא, וכי הקשירה תחת החזה מיטיבה עם ההנקה כיוון ש"החזה הנשי, שהוא בעל חובות אמהיות, זקוק לתמיכה בריאה".
מאידך האופנה הנאו-קלאסית איפשרה לנשים להיות בעלות השפעה על האופנה ועל ייצוגן העצמי.
נשים מן האליטה החברתית השתמשו בפריבילגיה האופנתית שלהן כדי למצב את עצמן כפוסקות אופנתיות וקובעות טרנדים.
השמלה הנאו-קלאסית הייתה מקושרת לרגישות האמנותית של נשים, ונשים אלו ראו את עצמן כאמניות, ממציאות, מבקרות אמנות, והשתמשו במטאפורה של "פסל חי" בתיאור האופן בו הן רואות את פעולת ההתלבשות האופנתית.
החברה ראה אותן גם היא כאינדיבידואליות המביאות את עצמן לידי ביטוי.
בתקופה הפוסט-מהפכנית של צרפת, הציירת מארי-דניס וילר (Marie-Denise Villers) הפיקה תועלת מצירוף נסיבות מעניין בין אידיאלים מוטי-הגבריות של האמנות הנאו-קלאסית והרעיונות מוטי-נשיות של האופנה.
ווילר תפסה את המתח בו נמצאו הנשים של התקופה, בין יכולותיהן לממש את שאיפותיהן באופן מוגבל בציור ובאופנה, ובין התפקידים המגדריים הברורים אשר הולבשו עליהן בעזרת אידיאות אופנתיות.
לפני המהפכה הצרפתית ובמאה ה-19 היה הציור המקצועי תחום סגור לנשים, ווילר זכתה להיות חלק מרגע בהיסטוריה שאיפשר לנשים להתנסות בציור מקצועי.
בכך היא קיבלה הזדמנות לתת את נקודת מבטה כאישה וכציירת.
היא העניקה פרשנות משלה לתפקיד שהייתה לאופנה בעיצוב חייהן של נשים בכך שהיא הציבה דמות יוצאת דופן במרכז הפורטרטים שלה– נשית, בת-חלוף, חומרית.
ציור מפורסם של מארי ווילר הוא "אישה צעירה מציירת" בו נראית אישה (זוהי כנראה הציירת עצמה) לבושה בבגדי התקופה, יושבת אל מול חלון ומציירת.
הפורטרט מראה את הנשים כבעלות שאיפות אקטיביות ועצמאיות על אף המשטור האופנתי.
בשנת 1802 ציירה את Une etude de femme d'apres nature (מחקר אישה בעקבות הטבע) כחלק מסדרה שנקראה כולה "מחקר".
העובדה כי היא נתנה לציורים אלה את השם "מחקר" על אף בשלותם האומנותית, מעידה על המודעות שלה לאופי הנסיוני שלהם.
הסדרה המציגה תמונות של נשים בדויות בשמלות תקופתיות משתמשת באופנה כדי להציג דמות חברתית.
בציור "מחקר של אישה בעקבות הטבע" מצוירת אישה בלבוש נאו קלאסי הקושרת את נעלה, תוך חיקוי של עקרונות ציור גבוהים.
תנוחתה של האישה מחקה את תנוחתו של גיבור הפסל "הרמס קושר את סנדלו" מהמאה ה-2 לפנה"ס וגם את תנוחתן של נשים מפרסומות אופנה תקופתיות.
לעומת הרמס, מבטה של האישה בפרוטרט מודע לצופה ולעומת הנשים בפרסומות היא לבושה כולה בשחור.
מבטה המישיר מבט לצופה הוא אינו פתייני אלא מודע לצופה באופן אירוני, מבט המחדד את אמרתה של ווילר אודות מקומן של הנשים בחברה אל מול יכולותיהן.
אופנטו () הוא נהר במחוז פוליה בדרום-מזרח איטליה.
אורכו של הנהר הוא 170 ק"מ.
מוצא הנהר הוא במישור אירפיניה (Irpinia) 715 מ' מעל פני הים, ליד העיר נוסקו (Nusco) בנפת אבלינו.
הנהר זורם מזרחה ליד ליוני (Lioni), דרך אגם קונצה ויוצר את הגבול הטבעי בין הנפות אבלינו ופוטנצה, למעט בליטה קטנה של אבלינו ליד קליטרי (Calitri).
הוא נשפך אל מפרץ מנפרדוניה.
בחורף נהר אופנטו זורם בעוצמה רבה שמגיעה לעיתים עד כדי שיטפונות.
אולם בקיץ זרימתו קלילה להפליא.
למרות אורכו ניכר והיקף האגן שלו, הזרימה הממוצעת של המים בשפך הנהר היא נמוכה למדי, פחות מ-15 מטרים מעוקבים לשנייה.
אופנה בת קיימא היא תנועה, תפיסה צרכנית ותהליך לעידוד שינוי של תעשיית האופנה ומוצריה, לטובת הפחתת השפעות סביבתיות שליליות, התנהלות סביבתית יותר וצדק חברתי.
תעשיית האופנה כוללת מערכות חברתיות, תרבותיות, אקולוגיות-סביבתיות וכלכליות.
משמעות נוספת היא התייחסות לאופנה מנקודות המבט של הצרכנים והיצרנים, בעלי חיים, מערכות אקולוגיות וקהילות בהווה ובעתיד.
אופנה בת קיימא דורשת אחריות מצד האזרחים, המגזר הציבורי והפרטי.
מצד הצרכן, היא כוללת בין השאר אימוץ גישה צרכנית אתית המודעת להשפעות הסביבתיות והחברתיות של תעשיית האופנה, פריטי הלבוש, טיפול נאות בבגדים (תיקונים וניקוי), צמצום פסולת על ידי מסירה, החלפה ומכירה של פריטי לבוש, אימוץ ארון מינימלסטי, רכישת פריטים מיד-שנייה, מיחזור משביח והעדפת רכישה מיצרנים מקומיים.
מצד היצרנים והמשווקים, השינוי דורש בין השאר מעבר לתהליכי ייצור בני קיימא יותר, חומרי גלם ידידותיים לסביבה, תנאי העסקה הוגנים ועוד.
מצד קובעי מדיניות מדובר בקידום ואימוץ מערך אסדרה מתאים.
התנועה עוסקת במגוון רחב של נושאים כמו איכות הסביבה, זכויות עובדים, תרבות הצריכה, אתיקה ושימור מלאכות ומסורות מקומיות.
מטרת התנועה היא יצירת איזון בין התעשייה, הסביבה וקהילות מקומיות.
התנועה בעד הגברת הייצור המקומי, הארכת חיי המוצר וחומרי הגלם, שקיפות בשרשרת האספקה, צמצום צריכה, הפחתת ייצור יתר, הפחתת פסולת, צמצום הפגיעה בסביבה בתהליך ייצור ובמהלך השימוש ובשלב סיום חיי המוצר.
השיח על צרכנות אחראית נועד לעודד צרכנים לקנות פחות אופנה מהירה, להאריך את השימוש הבגדים הקיימים, לקנות תוצרת מקומית, למחדש - להשתמש בבגד באופנים שונים (למשל להפוך מכנסים לתיק), לקנות בגדים יד שנייה ולהחליף בגדים בין אנשים, במקום לקנות בגדים חדשים.
לטענת התנועה, תעשיית האופנה היא אחת המזהמות הגדולות בעולם, היא צורכת משאבים, כמו מים ואנרגיה, משתמשת בכימיקלים מזיקים, מצריכה שינוע למרחקים ארוכים, מייצרת כמויות גדולות של פסולת ומפרה זכויות אדם ועובדים.
הגלובליזציה מאפשרת ייצור זול, בעיקר בדרום ומזרח אסיה ומכירת הפריטים בכל העולם.
תרבות הצריכה מעודדת את הציבור לרכוש מוצרים, ביניהם פרטי אופנה, מעבר לצורך.
מלתחה ממוצעת ב כוללת פי שלושה יותר בגדים מאשר בשנות ה-80. הפריטים זולים וישנם צרכנים המתחייסים לעיתים לבגד כלמוצר חד-פעמי.
בגדים אלו נמצאים ברוב הרשתות ובקניונים הגדולים בעולם.
לתעשיית האופנה יש השפעות על הסביבה.
שימוש במים, זיהום מטיפולים כימיים המשמשים בצביעה ושימוש רב בדלק ובאנרגיה, הם רק חלק מהגורמים להשפעות אלו.
בנוסף, פריטים שאינם נמכרים מושמדים על ידי המותגים בשריפה או בהטמנה.
יותר מ-30% מהבגדים מגיעים בסוף דרכם למטמנה.
גם אם הבגדים לא נקברים ומועברים לתרומה, ההשפעה הסביבתית שלהם לא מסתיימת.
כך, למשל, הכמויות העצומות של בגדים שמועברים מדי שנה על ידי ארגוני צדקה למדינות שונות באפריקה יצרו שם שורה של בעיות כלכליות, חברתיות וסביבתיות.
קניה לבדה מייבאת בכל שנה 100 מיליון טונות של בגדים, נעליים ואביזרים מיד שנייה, רובם מגיעים מארגוני צדקה במערב.
לפי נתוני הארגון ההומניטרי Oxfam, כ-70 אחוז מהבגדים שנתרמים במערב מגיעים לאפריקה.
תופעה זו זכתה לכינוי מיטומבה (MITUMBA חבילה, או צרור בשפה הסווהילית).
מספר מדינות אפריקאיות המנסות לבלום את התופעה באמצעות חקיקה או מיסוי.
ככל שתפוקת הייצור גוברת, כך גם השימוש במים.
עבור ייצור חולצת טריקו אחת נדרשים 2,700 ליטר מים.
כמות השימוש הנוכחית (כ-79 מיליארד מ"ק בשנה) מדאיגה את התנועה, מכיוון שייצור טקסטיל מתרחש בעיקר באזורים הנמצאים במחסור במים.
על פי Earth Pledge, ארגון ללא מטרות רווח המחויב לקידום פיתוח בר-קיימא, "לפחות 8,000 כימיקלים משמשים להפוך חומרי גלם לטקסטיל.
בין 15% ל-20% מחומרי ההדברה בעולם משמשים לגידול כותנה לא אורגנית.
שימוש בחומרים אלו גורם לנזק בלתי הפיך לאנשים ולסביבה.
עדיין רוב פליטת הפחמן של הבגד תתרחש לאחר רכישתו" זיהום סביבתי נוסף הקשור לתעשיית האופנה הוא מיקרו-סיבים הנתלשים מבגדים סינתטיים במהלך הכביסה.
מיקרו-סיבים אלה קטנים מכדי להילכד במערכות סינון של מפעלי טיהור שפכים, ובסופו של דבר הם נכנסים למערכות המים הטבעיות וכתוצאה מכך מזהמים את שרשרת המזון.
מחקר שערך ה-IUCN מצא כי 34% מהמיקרו-פלסטיק שנמצא באוקיינוסים מגיעים מתעשיית הטקסטיל, רובם היו עשויים מפוליאסטר, פוליאתילן, אקריליק וואלסטן.
הפסקת שימוש בחומרים סינתטיים המשמשים בתעשיית האופנה יכולה למנוע מחלקיקים מזיקים אלו מלפגוע בסביבה.ההשפעה הסביבתית של תעשיית האופנה פוגעת גם בתושבים החיים בקרבת אתרי הייצור.
יש מעט מאוד גישה למידע על פגיעה זו, אך יודעים בבירור שהכימיקלים בהם נעשה שימוש להפקת צבעים המיועדים לטקסטיל רעילים ופוגעים במי השתייה ובאדמה של אלה החיים בקרבת המפעלים.
ברמה הגלובלית, תעשיית האופנה תורמת לשינויי אקלים ומאיימת על המגוון הביולוגי.
אחת הסוגיות החברתיות המרכזיות הקשורות לתעשיית האופנה נוגע לסוגיית כח אדם.
מאז פריצת השריפה במפעל החולצות טריאנגל, בשנת 1911, זכויות עובדים בתעשיית האופנה, היא נושא מרכזי בסוגיית כח האדם בתעשייה.
קריסת מפעל במתחם רנה פלאזה בבנגלדש בשנת 2013 החזיר את הזרקור אל תנאי העבודה הירודים במפעלי ייצור אופנה.
והוביל לשינוי בבטיחות בחלק מן הפעלים אך לא בתנאי ההעסקה.
לכל אורך כל מחזור ייצור האופנה, הולכת וגוברת תשומת הלב לנושא הפרות זכויות העובדים, החל מייצור הטקסטיל ותהליכי עיבודו, דרך קמעונאות, הפצה, דוגמנות, ועד מיחזור הטקסטיל.
בשעה שמרבית ייצור הטקסטיל והאופנה מתרחשת במדינות אסיה ומרכז אמריקה עדיין ניתן למצוא יצרנים ברחבי אירופה, וגם שם זוהו תנאי עבודה נצלניים, כמו בלסטר, בריטניה ובמרכז ומזרח אירופה.
אי שיויון חברתי מגדרי ואתני, עבודת ילדים כמו גם הלחץ ממותגים וקמעונאים המתבטא במחירים נמוכים וזמן תגובה קצר, תורמים לתנאי עבודה נצלניים ושכר נמוך.
גם ייצור מקומי, כמו פריטי לבוש עליהם מופיע תווית תוצרת איטליה למשל, מעורב מיקור גלובלי ונצלני של עובדים, עוקף איגודים מקצועיים והסכמים מחייבים.
מספר העובדים המועסקים בתעשיית הטקסטיל, ההלבשה והנעלה איננו ידוע בגלל מדדים סטטיסטיים שונים ומשתנים בין מדינה למדינה.
ההנחה הרווחת היא שלפחות 60 מיליון אנשים, ברובם נשים, מועסקים תעשיית ההלבשה ולמעלה מ-300 מיליון אנשים בתעשיית הכותנה.
בשנת 2017, הוצע אומדן של 300 מיליון מועסקים בשרשרת הערך בתעשיית הביגוד.
עם זאת, קשה לאמוד בדיוק את מספר האנשים המועסקים בכל חלקי שרשרת הייצור, השימוש והמחזור.
אף האומדן המועסקים במגזר היצרני, אינו חד משמעי זאת מפני שקיימות בתעשייה חברות ייצור וקבלני משנה הפועלות באופן בלתי חוקי.
נושא השקיפות של שרשרת הייצור בתעשיית האופנה הפך לחלק מהשיח מאז שספרה של נעמי קליין, NO LOGO, יצא לאור.
השקיפות מקודמת על ידי ארגוני העובדים בתעשייה, ועל ידי קמפיינים שונים למשל של רשת הפעילים הארגונים הבינלאומית Clean Clothes Campaign ותנועת מהפיכת האופנה.
למרות פעולות של קבוצות אלו ודומות להם רמת השקיפות ועקיבות (Traceability) לא מלאה ואף חלקית מאוד.
אף על פי שמעל 100 חברות אופנה חתמו על מסמך המחייב אותן לשקיפות ב-2018 אך מעט נעשה בפועל.
מרכיב נוסף בשינוי פני תעשיית האופנה הוא שילוב של דוגמניות במידות, גילאים, מגדר ומוצאים אתניים מגוונים.
ביקורת רדיקלית יותר ביחס לאי-שיויון חברתי באופנה נוגעת בהדרה ובעליונות אסתטית מובנית ומודגשת.
בעוד שחלק השדות התרבותיים הבחירה מה "מקובל" (in) ומה "לא מקובל" (out) עשויות להראות שרירותיות, התוצאות של שלהן אינן.
במקום זאת הן הופכות ליסודות המוטיבציה להדרה ולדחייה רחבים יותר שבהם האופנה משחקת תפקיד משמעותי ביותר.
עליונות אסתטית מגידרה מי ומה ונתפס כאליטה מריטוקרטית.
הדיון על ההדרה והדחייה שמייצרת אופנה עדין אינה חלק מהשיח האתי-סביבתי בתעשיית האופנה.
מעניין לציין שבעוד "הכללה" חברתית הפכה לנורמה כמעט בקרב מותגים המשווקים אופנה אתית ובת קיימא, הנורמה לגבי מה נחשב "יפה" ו"בריא" ממשיך להצטמצם לכדי מה שחוקרים מכנים "סינדרום השלומות".
היום, עם החשיבה החיובית סביב סוגיית ההכללה, ההנחה היא שאדם יכול להיות מי שיחפוץ, ולכן אם הוא לא ממלא אחר האידיאלים, האחריות היא עליו בלבד.
התפיסה הזו מסתירה למעשה את הדיקטטורה של אסתטיקת השלומות, אשר הופך את ההכללה לחובה להיראות טוב ואופנתי, מעין דרישה "דמוקרטית" לשלמות אסתטית ומוסרית, כפי שטוענת הפילוסופית הת'ר ווידוס.
בענף הטקסטילים ובעיקר האופנה המהירה שהוא אחד המזהמים ביותר את הסביבה, הפתרונות שכבר מבוצעים על יד ציבור הולך ומתרחב תיקוני בגדים, דבר שפעם נעשה בכל משק בית, מיחזור משביח של הביגוד, או קניית בגדים מיד שנייה.
בישראל התפתחה בשנים האחרונות פעילות ענפה בנושא.
בספטמבר 2016, הוקם הפורום לאופנה בת קיימא, על ידי אילנה לייזין ונועה שרון.
הפורום הגוף הראשון והמקצועי בישראל.
הפורום הוא פלטפורמה עצמאית הפועלת בהתנדבות להעלת מודעות להשלכות הסביבתיות והחברתיות של תעשיית האופנה מתוך מטרה להוביל שינוי תפיסתי ותרבותי.
הפורום יוצר מקום לשיתוף ידע ועשייה, לקדם רגולציה ושיתופי פעולה, ולהיות הגוף המוביל בישראל והבית לתחומי אופנה בת קיימא.
הפורום הוא הקהילה לאנשי מקצוע, יזמים, אקדמאים ומתעניינים באופנה בת קיימא ועוסק בתרבות, אופנות, מגדר, זכויות אדם וחיות, טכנולוגיה ומחקר אקדמאי סביב הנושא.
בשנת 2019 פתחו מיכל לסטר ומיטל פלג מזרחי קבוצת פייסבוק בשם 'מתלבשות על נובמבר' הפועלת להעלאת המודעות לנזקי תעשיית האופנה והשפעתם על הסביבה, החברה וצרכני האופנה בישראל.
זאת, לצד הצגת אפשרויות לצריכת אופנה הוגנת ובת קיימא.
כעבור שנה הצטרפה אליהן אירית דרמון.
התכנים בהם עוסקת הקבוצה: העלאת המודעות לפגיעה של תעשיית האופנה בסביבה, עידוד צמצום רכישת בגדים, העלאת המודעות לאפשרויות נוספות לרכישה / קבלה של בגדים:קנייה בחנויות יד שנייה, החלפת בגדים צריכה אלטרנטיביים ומינימליזם בתחום האופנה והעלאת מודעות לתנאי העבדות המודרנית בהם מועסקים חלק גדול מעובדי המפעלים של תעשיית האופנה.
אופנה מהירה הוא מונח המתאר מעבר מהיר של עיצובים מתצוגות אופנה לקהל הרחב כדי ללכוד מגמות אופנה נוכחיות.
הקצב המהיר המתאר לא רק את הגעת פרטי אופנה מהמסלול לצרכן, אלא גם את השימוש קצר הטווח של הפרטים על ידי הצרכנים ולאחר מכן השלכתם לאשפה.
לפני התפתחות תעשיית האופנה המהירה, מגוון מוצרי האופנה היה קטן בצורה משמעותית מאוד.
קולקציות אופנה מהירה מבוססות על מגמות עדכניות שמוצגות בשבועות האופנה בסתיו ובאביב.
מדי שנה פריט לבוש אחר זוכה לפופולריות בקרב הצרכנים.
הקולקציות עושות אופטימיזציה של היבטים מסוימים בשרשרת האספקה כדי שהתכנון והייצור יהיו מהירים וזולים, ויאפשר לצרכן המיינסטרים לקנות בגדים בסגנון הנוכחי במחיר הנמוך ביותר.
שרשרת האספקה מורכבת מחמישה מדורים: אספקת חומרי גלם, אספקת רכיבים (provision of components), רשתות ייצור, הובלה ורשתות שיווק.
התפיסה העסקית של ייצור מהיר במחיר סביר מובילה קמעונאים גדולים כגון H&M, זארה, Peacocks, פריימרק, טופשופ ומותגים רבים נוספים.
על פי דוח של ועדת איכות הסביבה בפרלמנט הבריטי: אופנה מהירה "מייצרת מספר גדול של קולקציות אופנה בכל שנה, חיי המדף של כל קולקציה קצר ולעיתים קרובות מחירים נמוכים יותר.
המודל העסקי של אופנה מהירה מבוסס על הפצת מוצרים על מנת לספק במהירות את הביקוש של הצרכנים שמורגלים לרכוש בזול והרבה.
אופנה מהירה התפתחה כצורה של product-driven (פיתוח מוצר ולאחר מכן חיפוש אחר שוק עבורו) שמבוסס על מודל הייצור "תגובה מהירה" שהוא אסטרטגיה שיווקית לקיצור הזמן בין הזמנת המוצרים מהיצרן לבין הגעתם לצרכנים.
מודל זה פותח בארצות הברית בשנות ה-80 של המאה ה-20 זארה הייתה בחוד החנית של מהפכת האופנה הקמעונאית והמותג הפך, כמעט, לשם נרדף לאופנה מהירה, אבל היו קמעונאים נוספים, למשל בנטון, שעבדו לפי מודל זה עוד לפני שנטבע המונח אופנה מהירה.
אופנה מהירה מזוהה עם ביגוד שנלבש מספר מועט של פעמים מפני שעלותו נמוכה יחסית ביחס לעיצובו המקצועי.
אופנה איטית או אופנה מודעת היא תנועה שקמה כתנועת נגד לתעשיית האופנה המהירה.
בתנועת האופנה האיטית מאשימים את ייצרני האופנה המהירה בפגיעה בסביבה, הן בדרך ייצור הבגדים, בשימוש בבדים סינתטיים, ייצור באיכות נמוכה ודגש על טרנדים חולפים על פני עיצוב קלאסי.
ביקורת נוספת המופנית כלפי תעשיית האופנה המהירה היא על תנאי העבודה הירודים במתפרות במדינות מתפתחות.
קריסת הבניין בבנגלדש ב-2013 בו נהרגו 1,129 אנשים, היה האסון הקטלני ביותר הקשור לתעשיית הביגוד בעולם.
אירוע זה הפנה את הזרקור לתנאי העבודה הירודים ורמת הבטיחות הנמוכה במפעלים, שהם פועל יוצא של התפישות המקובלות בתעשיית האופנה המהירה.
תעשייה האופנה המהירה התפתחה בשנת השמונים של המאה ה-20 בעקבות מספר סיבות:
הבנה של ההשפעות של מבני ייצור ארוכים ומסובכים על עלויות ופריון, והצורך בקיצור מבני הייצור
מעבר להתקדמות ביכולות הייצור וכך גם בשורת הרווח, שיפור ברמת הרווחה והחינוך בעולם הובילו למודעות גוברת להרגלי הלבשה ויצורו עניין גובר במגמות האופנה.
זה הוביל למגמה חדשה בתעשיית האופנה, של בידול מוצרים על פי דרישות הלקוח.
הצמיחה ברכישה של פריטי לבוש ואביזרים הביאה לעלייה של יותר מ-800% בכמות אשפת הטקסטיל שנקברת מאז שנות ה-60.
בשנת 2018, ייצור הסיבים העולמי הגיע לשיאו בכל הזמנים - 107 מיליון טונות.
חברות אופנה מהירה דוגמת Shein נתבעו מספר פעמים על הפרת זכויות יוצרים.
המטרה העיקרית של תעשיית האופנה המהירה היא לייצר פריטים המתאימים לטעמו המשתנה של הצרכן בזמן קצר יחסית, ובהשקעה ועלות נמוכות.
יעילות זו מושגת באמצעות הבנת הרצונות של קהל היעד, שמסתכמים ברצון לרכוש פריט אופנה שנראה יקר במחיר הנמוך ביותר.
על מנת להגיע למחיר הנמוך ביותר, חברות האופנה מתמחות בשיטות מכירה מדויקות לקהלי יעד מובחנים וכן ייצור פרטי הלבוש במדינות עניות בהן השכר נמוך.
שיטת המענה המהיר (QR) פותחה כדי לשפר את תהליכי הייצור בתעשיית הטקסטיל במטרה לקצר זמנים בתהליכי הייצור.
בתחילת שנות השמונים, האיגוד האמריקאי לייצור הלבשה פיתח את השיטה במטרה להתמודד עם התחרות שנוצרה עם יבוא הלבשה ממדינות בהן עלות העבודה נמוכה.
בשנים הראשונות שיטת המענה המהיר הגבירה את התחרותיות והיבוא קטן.
השיטה נחשבה אז, כמנגנון הגנה עבור תעשיית הטקסטיל האמריקנית וכן סייע בשיפור יעילות הייצור.
כיום, שיטת המענה המהיר תומכת בייצור פרטים לתעשיית האופנה המהירה במטרה להביא את הלקוחות לחזור ולקנות עוד ועוד.
רשת זארה, הפכה למודל גלובלי לקיצור הזמן בין עיצוב לייצור.
קיצור זמן הייצור מאפשר לזארה לייצר מעל 30,000 פריטים ואביזרים שונים בכל שנה עבור כ-1,600 חנויות ב-58 מדינות.
פריטים חדשים מועברים פעמיים בשבוע לחלק מהחנויות.
כמות הפריטים העצומה מזמנת לצרכן אפשרויות רכישה רבות.
הרשת הברזילאית Renner מציעה מיני קולקציה חדשה כל חודשיים.
שיווק הוא מפתח מרכזי בתעשיית האופנה המהירה.
השיווק יוצר בקרב הצרכנים את הרצון לצריכה של עיצובים חדשים קרוב ככל האפשר להשקת הקולקציה ומאפשר קידום פריטי אופנה רבים וכך מסייע להורדת המחירים ומעודד שימוש קצר טווח בפריטי האופנה.
למעשה, שחרור רציף של פריטים חדשים, הופך את הבגדים לכלי שיווקי המעודד ביקורים של צרכנים ברשתות, מגביר את המודעות למותג ומביא את הצרכנים לרכישות מרובות.
חברות האופנה המהירה נהנות מרווח שולי גולמי גבוה מכיוון שאחוז הפחתת המחיר עומד על 15% בלבד לעומת מעל ל-30% למתחרים.
המודל העסקי של תעשיית האופנה המהירה מבוסס על צמצום הזמן מייצור לצריכה כך שלצרכנים יש הזדמנויות, שלא היו קיימות בעבר, לקנות בגדים מקולקציות חדשות.
לדוגמה, עונות האופנה המסורתיות עקבו אחר עונות השנה: קיץ, סתיו, חורף ואביב, אולם תעשיית האופנה המהירה משווקת קולקציות חדשות כל ארבעה עד שישה שבועות ולעיתים אף פחות מכך.
כך יצרו מערכי השיווק יותר עונות קנייה באותו מרחב זמן.
ייצור מגוון וכמויות גדולות של פריטי אופנה התאפשר במידה רבה בגלל העברת הייצור מאירופה ומצפון אמריקה למזרח אסיה.
חלק גדול מהכותנה המיוצרת בארצות הברית מיוצא לסין ולמדינות אחרות שבהן עלות העבודה נמוכה.
שם מעבדים את הכותנה, שזורים לבדים, וגוזרים גזרות על פי המפרט של תעשיית האופנה.
על פי מסד הנתונים הסטטיסטי של סחר הסחורות של האו"ם, נכון ל-2014, סין הפכה ליצואנית הגדולה ביותר של אופנה מהירה והיא מייצאת כ־30% מההלבשה העולמית.
גמישות היא תכונה מרכזית של תעשיית האופנה המהירה על מנת להתגונן מפני שינויים מהירים.
קמעונאים נדרשים להיות גמישים ולהגיב במהירות לשינוי העדפות הצרכנים ועל כן הם צריכים להחזיק מגוון רחב של פריטים בחנות ולהקדים את המתחרים שלהם.
כתוצאה מכך, הרבה קמעונאיות אופנה מהירה משתמשות במערכת קבלנות וקבלנות משנה כדי למקסם את הגמישות וכדי לאפשר העברה של הייצור למקומות שונים בזמנים שונים בהתאם לצורך.
תהליך הייצור מבוסס על החזקת מלאים קטנים עד כמה שניתן, עיצוב הפריטים בעזרת תוכנות עיצוב, דבר המאפשר לשנות במהירות את העיצוב, וכן מחשוב וניתוח מבוסס נתונים מדויקים של המלאי והמכירות.
שרשרת אספקה היא מרכיב מרכזי ביצירת האופנה המהירה.
היא נועדה להוסיף ערך ולהפחית עלויות בתהליך העברת סחורה החל מהתפיסה העיצובית דרך המעבר לחנויות הקמעונאיות ולבסוף לצרכן.
בחירת ספק הסחורה היא חלק מרכזי בתהליך.
שרשרת אספקה יעילה היא הכרחית על מנת להציע ללקוחות את ה"טרנד" האופנתי החדש ביותר.
שרשראות האספקה של תעשיית האופנה המהירה הן בינלאומיות ועל כן מורכבות יותר.
העיצוב נעשה, ברוב המקרים, באירופה או צפון אמריקה, תהליך ייצור הפריטים נעשה רובו ככלו במדינות המזרח כדוגמת בנגלדש, סין, טורקיה ואחרות.
הפרטים המוכנים נארזים ומוטסים לכל רחבי העולם.
שרשראות הייצור של אופנה מהירה יוצרות פגיעה סביבתית מקומית במדינות בהן מייצרים את הבגדים.
אריזת הבגדים למשלוח מייצרת פסולת רבה וגם להטסת הסחורה לכל רחבי העולם יש השפעה סביבתית.
סוגיה נוספת הנוגעת לתעשיית האופנה היא תנאי העסקה של העובדים במפעלים ובכלל זה העסקת ילדים.
תעשיית האופנה המהירה משפיעה על הסביבה.
הלחץ להפחתת העלות והזמן שלוקח לקבל פריט מעוצב מוביל לכך שהזווית הסביבתית, ברוב המקרים, לא תילקח בחשבון.
ההשפעה השלילית של תעשיית האופנה באה לידי בזיהום מים, שימוש בכימיקלים רעילים והגדלת רמות הפסולת הטקסטיל.
תעשיית הטקסטיל אחראית כיום על כ-10% מפליטת הפחמן העולמית.
דו"ח של חברת דירוג האשראי S&P מתחילת 2024 מראה, שחברות בתעשיית האופנה המהירה מגדילות בפועל פליטת גזי חממה בהתאם למודלים העסקיים שלהן, למרות טענותיהן כי הן מצמצמות את הפליטות.
על פי הדו"ח, רק 8.4% מהחברות בתחום התחייבו להימנע מטענות קיימות (sustainability) מוגזמות, שעלולות להתברר כמטעות.
תעשיית האופנה מזהמת מים במספר דרכים: צביעת טקסטיל היא המזהמת השנייה בגודלה של מים נקיים בעולם, אחרי החקלאות.
תעשיית האופנה אחראית לעד חמישית מזיהום המים התעשייתיים, בין היתר בגלל הסדרה ואכיפה חלשות במדינות יצרניות כמו בנגלדש, שם בדרך כלל נזרקים שפכים ישירות לנהרות ונחלים.
השפכים כוללים, לא פעם, קוקטייל של כימיקלים מסרטנים, צבעים, מלחים ומתכות כבדות שפוגעים לא רק בסביבה, אלא גם מזהמים מקורות מי שתייה חיוניים.
פוליאסטר הוא הבד הפופולרי ביותר המשמש לאופנה ומזהם את המים בהשלת מיקרו-סיבים שאינם נעצרים במפעלי טיהור שפכים, מגיעים לאוקיינוסים ועושים את דרכם במעלה שרשרת המזון לדגים ורכיכות שנאכלים על ידי בני אדם.
אווה אורנר, יוצרת הסרט התיעודי "ברנדי הלוויל: כת האופנה המהירה", תיארה את שוק קטמנטו באקרה שבגאנה, שהוא שוק היד השנייה הגדול בעולם.
גאנה מהווה תחנה הסופית לבגדים שלא נקנו או נזרקו לאחר שימוש במדינות המערב.על פי אורנר, כ־40% מהבגדים שמגיעים לאקרה מוצאים את דרכם לזרם השפכים ולאוקיינוס, דבר שגורם נזק גדול למים ולסביבה.
מרבית העבודה הפיזית, בתעשיית האופנה המהירה, מתרחשת במדינות מזרח אסיה.
העובדים הם לרוב אנשים צעירים עם השכלה בסיסית גם מפני שתהליך הייצור בענף זה אינו דורש מיומנויות גבוהות.
נשים וילדים מהווים את רוב כוח העבודה והשכר נמוך ביותר.
במסגרת העבודה, העובדות חשופות ליחס רע מצב העסקים, אלימות מילולית ופיזית, שכר נמוך ושעות עבודה ארוכות.
על פי נתונים של המכון לעבודה גלובלית וזכויות אדם בארצות הברית, חלק מהעובדים בסין מרוויחים בין 12 ל-18 סנט אמריקאי לשעת בעבודה בתנאים גרועים.
עם התחרות העולמית העזה הדורשת עלויות ייצור נמוכות יותר ויותר, כלכלות מתעוררות רבות שואפות להשיג את חלקן בשוקי ההלבשה העולמיים, אפילו אם פירוש הדבר שכר נמוך יותר ותנאים ירודים לעובדים.
סדנאות היזע הן מפעלים בהם מועסקים פועלים, כולל ילדים, בתנאים לא ראויים, בשכר נמוך ולעיתים קרובות בסביבה המסוכנת לבריאות.
תעשיית האופנה ידועה כתעשייה התלויה ביותר בכח אדם ואחד מכל שישה מועסק בה, עובדים בארצות מתפתחות בתנאים ירודים ביותר.
הקונגלומט H&M היא יצרנית הבגדים הגדולה ביותר בארצות המתפתחות כמו בנגלדש וקמבודיה, ואיננה משלמת לעובדיה שכר מחייה.
בנגלדש לבדה, מדינה הידועה בכח העבודה הזול שלה, היא מקור ייצורם של למעלה מארבעה מיליון פריטי לבוש בשנה בחמש מאות מפעלים, כאשר 85% אחוז מהעובדים בהם הן נשים.
נשים אלה נאלצות לעבוד בתנאים קשים ואף מסוכנים תמורת שכר שאינו מאפשר להן קיום סביר.
ההצדקה שהיצרנים נותנים לכך היא הצורך להגיע לייצור זול מאוד על מנת למכור במחירים זולים מאוד.
ראנה פלאזה, בית חרושת לטקסטיל בבנגלדש, קרס בשנת 2013, ונהרגו בו מעל אלף עובדים.
אירוע זה נחשב כאירוע הדמים של תעשיית האופנה.
הבניין בן חמש הקומות קרס בעקבות כשל מבני ואף על פי שהעובדים הבחינו בסדקים על הקירות ושהמבנה הוכרז כמסוכן, על הפועלים נכפה המשך עבודה.
בעלי מפעלי טקסטיל לא תמיד מצייתים לרגולציות של בריאות ובטיחות בעקבות חשש לאבד רווח.
המונח אופנה צנועה או לבוש צנוע מתייחס למגמת אופנה אצל נשים שלובשות בגדים פחות חושפני עור, במיוחד באופן העונה על הדרישות הרוחניות והסגנוניות שלהם מטעמי אמונה, דת או העדפה אישית.
הפירוש המדויק של 'צנוע' משתנה בין תרבויות ומדינות.
אין פירוש חד משמעי שכן הוא מושפע ממאפיינים סוציו-תרבותיים של כל מדינה.
למונח "צנוע" עשויים להיות פרשנויות מגוונות בדתות שונות וגם בין אותה דת.
קיים גם משותף בין דתות שונות.
לדוגמה, נשים אדוקות רבות שמהן נוצריות, יהודיות, או מוסלמיות מכסות את שערותיהם.
חלק מהנשים הנוצריות עוטות כיסוי ראש, כך גם חלק מהנשים היהודיות עוטות מטפחת ראש, וחלק מהנשים מוסלמיות חובשות חג'אב.
בסוף 2018, אופנה צנועה נחשבה לתעשייה של 250 מיליארד דולר.
תופעה הולכת וגדלה זו נחקרה על ידי חוקרים כמו הפרופסורית הבריטית ריינה לואיס מהקולג' לאופנה בלונדון (UAL).
בין עבודותיה בנושא ניתן להזכיר 'אופנה צנועה: סטיילינג של הגוף ותיווך אמונה' (2013) ו'אופנה מוסלמית: תרבויות סגנון עכשוויות' (2015).
אופנידן הוא פרויקט הקמת רשת שבילי אופניים בין-עירונית ברחבי גוש דן, שצפוי לקשר בין אזורי מגורים ומרכזי תעסוקה ולהקל על העומס התעבורתי בכבישים.
ביולי 2015 הכריז משרד התחבורה ברשות ישראל כ"ץ הכריז על הקמת הפרויקט - לסלול "אוטוסטרדת אופניים" - רשת שבילי אופניים באיכות גבוה באורך כולל של 150 ק"מ שתאפשר תחוברת אופניים בין ערי גוש דן.
בתחילה דובר כי הרשת תתחיל לפעול כעבור שנה - בשנת 2016. החל משנת 2017 הפרויקט מקודם בוצע על ידי חברת נתיבי איילון.
הפרויקט סובל מדחיות חוזרות ונשנות בגלל בעיות תאום בין הגופים השונים.
נכון לאוגוסט 2025, 10 שנים לאחר ההכרזה על הפרויקט, במרבית השבילים חסרים מקטעים קריטיים.
רוב שביל החוף המחבר בין הרצליה לבין תל אביב הושלם, וכך גם חלקים משביל שדה בפתח תקווה.
לרוב השבילים אין תאריך סיום רשמי, ונכון לשנת 2024 מרבית המקטעים (34 מתוך 62) טרם נסללו.
הפרויקט מורכב מתתי פרויקטים שמבוצעים על ידי הערים המשתתפות, וכולל שבעה שבילים.
נתיבים של אופנידן שביל קוד צבע אורך (ק"מ) מקומות שביל איילון צהוב 14 תחילתו במכללה למינהל בראשון לציון ומסתיים בדרך בן-צבי בתל אביב-יפו, אמור לקשר בין הערים ראשון לציון, חולון, בת ים ותל אביב.
שביל הירקון ורוד 19 תחילתו בתחנת הרכבת ראש העין – צפון ומסתיים בתחנת הרכבת סבידור, אמור לקשר בין הערים ראש העין, פתח תקווה, בני ברק, רמת גן ותל אביב-יפו.
שביל חוף ירוק 14 תחילתו במרכז הבינתחומי הרצליה ומסתיים בתחנת הרכבת סבידור, מאז שנת 2025 מקשר בין הערים הרצליה, רמת השרון ותל אביב.
שביל חולות סגול 7 - שביל פארק אריאל אדום 14 תחילתו בנחלת יהודה בראשון לציון והוא אמור להסתיים בדרך הטייסים.
שביל שדה כחול 14 אמור להתחיל במחלף עמישב-כביש 471, לעבור באוניברסיטת בר-אילן, מכללת רמת גן, קניון גבעתיים ותחנת רכבת השלום, ולהגיע לגשר יהודית.
שביל השרון כתום 16 תחילתו אמורה להיות במחלף הרצליה מזרח ומסתיים בתחנת הרכבת סבידור.
יוזמות קודמות לקידום שימוש באופניים בגוש דן
ב-2007 הכריז משרד התחבורה והבטיחות בדרכים על תוכנית שלא מומשה לסלול עד 2009 שביל אופניים באורך של 22 קילומטרים לאורך כביש 2 בין נתניה לתל אביב-יפו.
בהמשך להחלטה זו, בשנת 2008 החל משרד התחבורה להקצות 50 מיליון שקל מדי שנה לפיתוח תשתיות אופניים, תקציב שהועבר לרשויות המקומיות במטרה לעודד שימוש באופניים.
ערים רבות החלו לתכנן תוכנית מתאר לשבילי אופניים, שהובילו לסלילת עשרות קילומטרים של שבילים.
עד שנת 2018 נסללו 170 קילומטרים של שבילי אופניים בגוש דן, 120 מתוכם בתל אביב.
התוכנית לרשת שבילי אופניים בגוש דן הוכרזה על ידי משרד התחבורה ב-12 ביולי 2015 לאור העלייה בשימוש באופניים חשמליים בישראל.
תכנונה המקורי כלל 10 שבילים שאורכם הכולל היה 150 קילומטרים, תאריך הסיום הצפוי של הפרויקט היה קיץ 2019 בעלות של 250 מיליון שקלים.
ב-2017 עודכנו פרטי הפרויקט, שמו שונה ל"אופנידן", האחריות על ביצועו ניתנה לחברת נתיבי איילון ועודכנו תאריכיו, היקפו ועלותו, שבשלב זה עלתה מעל 600 מיליון שקלים.
התכנון הצפוי לתחילת העבודה בשלב זה היה ב-2019 וסיומן בשנת 2022.
חלק משבילי הפרויקט נכללו בתוכניות אחרות, ביניהן "דנקל", ו"מהיר לעיר" שבמסגרתו נסללו שבילי אופניים, בעיקר לתחנות מרכזיות.
תחילת הסלילה על השבילים המרכזיים החלה כבר ב-2019. באוגוסט 2019 החלו העבודות במערב ראשון לציון.
ושכונת נווה עופר בתל אביב על מקטע שביל איילון.
ב-2020, החלו העבודות על שבילי ירקון, שדה, אריאל, חולות ושרון.
בתחילת 2021, החלו העבודות על שביל חוף.
בדצמבר 2021, שביל שדה ושביל הירקון אמורים היו להיפתח בסוף 2022. אך נכון לשנת 2025 שבילים אלה עדיין לא נסללו למלוא אורכם וחסרים בהם מקטעים קריטייים.
נכון לאוגוסט 2025, נפתחו מקטעים ספציפיים משבילי אופנידן, אך מרבית השבילים עדיין כוללים מקטעים המצויים בשלבי תכנון.
לפי אתר חברת נתיבי איילון מרבית השבילים כוללים מקטעים שנמצאים בשלב תיקונים בתוואי השביל (החוף, הירקון, שדה, אריאל ואיילון) כך שלא ידוע מתי סלילתם תסתיים ומרבית המקטעים טרם נסללו.
לעומתם, שביל חולות צפוי להיפתח במלואו במסגרת עבודות הקו הירוק של הרכבת הקלה ושביל השרון היה צפוי להיפתח בסוף 2024 אך כעת הוא ללא תאריך סיום.
שביל החוף: ארבעה מקטעים נפתחו לתנועה, אחד בביצוע ואחד בתכנון.
המקטע הקריטי בנמיר בין פנקס לרוקח בוטל.
שביל איילון: שבעה מקטעים בתל אביב, חולון וראשון לציון נפתחו.
שני מקטעים בבת ים בשלבי תכנון.
שביל חולות: חמישה מקטעים נפתחו בחולון ובתל אביב, שניים נוספים בחולון בביצוע.
שביל אריאל: שני מקטעים נפתחו בחולון, חמישה בשלבי תכנון.
שביל שדה: חמישה מקטעים נפתחו בגבעת שמואל, בפתח תקווה ובתל אביב, ארבעה בשלבי ביצוע ועוד אחד בשלבי תכנון.
שביל הירקון: שישה מקטעים ברמת גן ובתל אביב נפתחו, חמישה מקטעים בשלבי תכנון.
שביל השרון: שמונה מקטעים נפתחו ברמת השרון, בהרצליה ובתל אביב, חמישה נוספים בתהליכי תכנון ואחד הועבר לאחריות עיריית תל אביב.
שביל החוף - בין הרצליה לתל אביב
השביל מחבר בין הרצליה לתל אביב-יפו בופרובאר 2025 נסלל כמעט לכל אורכו לאורך כביש החוף.
השביל עובר בסמוך למוקדים מרכזיים של תעסוקה, חינוך, מסחר ותחבורה : אזור התעסוקה של הרצליה, אוניברסיטת רייכמן, קניון שבעת הכוכבים, צומת גלילות, מכללת לוינסקי, מכללת סמינר הקיבוצים, אוניברסיטת תל אביב, מוזיאון ארץ ישראל.
רשת השבילים של תל אביב מאפשרת חיבור לחלקים עירוניים נוספים כמו מרכז ודרום תל אביב, יפו, אזור הבורסה ברמת גן, בת ים וחולון.
נכון לקיץ 2025, השביל נקטע בין נחל הירקרון עד דרך ההלכה אך קיימים שבילים ממזרח וממערב לשביל שמאפשרים רכיבה לכיוון דרום מערב ודרום מזרח ודרך שבילים עוקפים (רחוב חנה זמר) ניתן לרכוב גם לתחנת רכבת סבידור מרכז.
קטע שביל האופניים בין צומת גלילות לאזור התעסוקה הרצליה מדגים את הקשיים של סלילת האופניים בפרויקט ואת התנהלות הגופים השונים.
קטע זה היה קריטי לרציפות השביל כולו.
לפי ערן שחורי, שהיה חבר בצוות מדיניות ציבורית בעמותת ישראל בשביל אופניים, סלילתו קטע זה של השביל נידונה מאז שנת 2009, אז הועלתה לראשונה דרישה לחיבור תשתיתי שיאפשר יוממות באופניים בין תל אביב להרצליה.
לדבריו, למרות הסכמה רחבה מצד עיריית הרצליה, משרד התחבורה וחברות התשתית (מע"צ, נתיבי ישראל, נתיבי איילון), הפרויקט התעכב במשך שנים בשל חילופי אחריות בין גופים שונים, הקפאות תקציבים, ותלות בפרויקטי תשתית אחרים – ובראשם הקמת מחלף הרב־מכר.
התכנון המקורי נכלל כבר בעת הכרזת פרויקט אופנידן בשנת 2015, אך עד 2023 חלפו 14 שנים מאז הפנייה הראשונית ללא השלמתו.
במרץ 2023, החלו העבודות על המקטע בין מחלף הסירה למחלף גלילות, שעתיד להתחבר לרשת השבילים של תל אביב
לפי שחורי העיכובים ממחישים כשלים מבניים בקידום תחבורת אופניים בישראל: אף שכל הגורמים תמכו רשמית בפרויקט, חוסר התיאום והעדפת פרויקטים מוטוריים (כגון מחלפים וכבישים מהירים) הובילו להימשכותו על פני יותר מעשור.
שביל השרון - בין הרצליה ורמת השרון לתל אביב
שביל השרון אמור לחבר בין הרצליה ורמת השרון לבין צפון תל אביב.
הדבר כולל את אזור סוקלוב בהרצליה, רחוב הנצח ברמת השרון, הכפר הירוק, מכללת אפקה, תחנת סבידור מרכז ואוניברסיטת תל אביב.
חלק מקטעי השביל מוכנים אך במשך שנים רבות, מחלף הכפר הירוק הווה חסם משמעותי לשביל.
ניסיון חצייה של המחלף ללא תשתית נפרדת לרוכבים, הוביל לתאונות.
חלק מהרוכבים רכבו על המדרכה ואחרים על הכביש בצמוד לתנועה מנועית כבדה ומכוניות שנוסעות במהירות גבוה.
שיתוף פעולה בין עיריות תל אביב-יפו ורשת השרון, משרד התחבורה, נתיבי איילון ונתיבי ישראל, הוביל לכך שבמרץ 2022 הושגו הסכמות סופיות, אושרה תוכנית לסימון שביל אופניים החוצה את המחלף ואף הוקצה תקציב.
עם זאת המהלך נתקע למשך מעל 8 חודשים עקב סירוב של משטרת ישראל לחתום על תוכנית הסדר התנועה הנדרש.
למשטרת לא היו השגות על סימון שביל האופניים במחלף.
אלה לנקודה בשביל הממוקמת מדרום למחלף, ברחוב משה סנה, במקום בו שביל האופניים חוצה כביש קטן שבו יש משתלה, מוסך ומספר עסקים קטנים.
אך גורמים במשרד התחבורה טענו מגנד כי הסיכון נמוך מאד עקב תנועה נמוכה וראות ראויה.
לטענתם הסירוב נובע ממניע - חשש לתת לגיטימציה למתחם בלתי חוקי סמוך.
נכון לאוגוסט 2025 יש שביל אופניים באזור מחלף הכפר הירוק, בין רחוב הסייפן ברמת השרון עד לרחוב אלי תבין.
רוב המקטעים בשביל בחלקו הדרומי העובר בתל אביב קיימים וכוללים שבילים ברחוב בני אפריים, פארק הירקון, ורחובות חנה זמר והרב ניסים בשיכון בבלי.
קטעים חסרים בשביל כוללים את המשך השביל לאורך משה סנה בין רחוב אלי תבין עד צומת הפיל ומעט דרומה משם לכיוון בני אפריים.
בחלקו הצפוני השביל אמור לעבור בחלק המזרחי של רמת השרון והרצליה.
חלק מקטעי השביל באזור זה קיימים (רחוב הנצח רמת השרון) וחלקם לא סלולים, כאשר מועד תחילת העבודות אינו ידוע.
גם קטע השביל בתוך רמת השרון המחבר אל מחלף הכפר הירוק בדרך הראשונים נדחה למועד לא ידוע
שביל שדה - פתח תקווה -רמת גן - תל אביב
שביל שדה אמור לחבר בין פתח תקווה, גבעת שמואל, קריית אונו, רמת גן ותל אביב יפו.
חלק משמעותי של השביל מצפון לכביש 471 בפתח תקווה ומאפשר רכיבה על שבילי אופניים או כבישים עם מעט מכוניות בין פתח תקווה לגבעת שמואל וקריית אונו וכן לאוניברסיטת בר-אילן.
נכון לשנת 2025, קטע קריטי של השביל, החוצה את כביש 471 ליד אוניברסיטת בר-אילן ואמור להגיע עד מחלף אלוף שדה דרך מזרח כפר אז"ר נמצא בתהליך סלילה אך מועד סיום העבודות במקום אינו ידוע.
קטע חשוב נוסף של השביל אמור להמשיך לאורך רחוב אלוף שדה ברמת גן - גם קטע זה נמצע בעבודות ומועד השלמתו אינו ידוע.
אופנהיים (מגרמנית: Oppenheim) היא עיירה במחוז ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה.
העיר ממוקמת ממערב לריין, בין מיינץ לוורמס וידועה ביין שלה.
בשיא ימי הביניים וימי הביניים המאוחרים הייתה אופנהיים עיר קיסרית חופשית ב.
במהלך עבודות בנייה בשנות החמישים באתר כנסיית סנט סבסטיאן, שנהרסה בשנת 1837, נמצאו שרידי קירות, לבנים, אגן מים ותעלת בנייה.
ממצאים אלה מצביעים על כך שהיו בניינים רומאיים בנקודה בה נבנתה עיר זו.
אופנהיים הוזכרה לראשונה בשנת 765.
בשנת 1008 קיבלה אופנהיים זכויות שוק.
באוקטובר 1076 התפרסמה אופנהיים במהלך מאבק האינווסטיטורה כאשר נסיכי אופנהיים ביקשו מהיינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להתנתק מהאפיפיור.
זה היה הטריגר של היינריך להליכה לקנוסה.
אופנהיים נהרסה על ידי ארכיבישוף מיינץ אדלברט הראשון מסארבריקן בשנת 1118 לאחר מחלוקת עם דוכס שטאופר פרידריך השני.
בשנת 1225, תקופתו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הפכה אופנהיים לעיר קיסרית חופשית.
בשנת 1254 הצטרפה העיר לאיגוד הערים שעל הריין, שהתחייב להבטיח שלום וצדק לאזרחים כולל ליהודים.
באופנהיים, פרט לתקופה שבין השנים 1315 ל-1353, התרחשו פחות פוגרומים נגד האוכלוסייה היהודית מאשר בערים השכנות מיינץ ווורמס.
ליהודים הוענקה זכות המגורים בתמורה למסים מיוחדים.
באופנהיים נהנו אדוני "טירת לנדסקרון" ממסי היהודים, זכות שניתנה להם על ידי רודולף הראשון, מלך גרמניה.
בשנת 1315 הועברה העיר אופנהיים לשליטת נסיכות הבוחר ממיינץ והיא נכללה שם עד שנת 1353. בתקופה זו התקיימו הפוגרומים היחידים באופנהיים נגד האוכלוסייה היהודית בימי הביניים לאחר שהתושבים האשימו את היהודים בהתפשטות המגפה השחורה.
עם זאת, בית כנסת נחנך בעיירה בשנת 1325. הוא נהרס בפוגרום בשנת 1349. לאחר רדיפה זו, יהודים לא התיישבו באופנהיים מספר שנים.
משנת 1375 השתייכה אופנהיים לטריטוריה של נסיכות הבוחר מפפאלץ לאחר קיום ההתחייבות של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לרופרכט הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
בשנת 1444 התגוררו באופנהיים 4 משפחות יהודיות.
בהמשך גדלה הקהילה והעסיקה 4 רבנים.
אופנהיים נכבשה בספטמבר 1620 על ידי חיילים ספרדים במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648).
ביוני 1631 חצו גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה וצבאו את הריין לכיוון אופנהיים וכבשו את העיר.
אופנהיים נכבשה בשנת 1688 על ידי חיילים צרפתים במהלך מלחמת תשע השנים (1688–1697).
ב-31 מאי 1689, כוחות צרפתים בפיקודו של הגנרל אז'יאל דה מלק הרסו את העיר.
גם במאות ה-17, ה-18 וה-19 חיו יהודים באופנהיים.
בשנת 1765 היו בעיר 10 משפחות יהודיות.
עד 1797 שלטו באופנהיים הבוחרים של פפאלץ.
לאחר המהפכה הצרפתית כבשו הכוחות הצרפתים את אופנהיים במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה בהנהגת נפוליאון בונפרטה.
בין השנים 1798–1814 אופנהיים והאזורים בגדה המערבית של הריין שולבו ב.
לאחר תום תקופת נפוליאון שלטה באופנהיים הדוכסות הגדולה של הסן 1816 יחד עם עוד כמה ערים ואזורים בגדה המערבית של הריין.
בשנת 1900 התגוררו באופנהיים 129 יהודים.
הקהילה הדתית, אליה השתייכו גם יהודי העיירות השכנות, מנתה 219 חברים.
תחנת הרכבת באופנהיים נפתחה ב-22 במארס 1853, כאשר נפתח החלק הראשון של קו הרכבת "מיינץ - וורמס - אופנהיים".
בשנת 1864 הקהילה היהודית הקימה בית כנסת חדש.
מיד לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-30 בינואר 1933 החלה אפליה נגד יהודים.
הם סבלו מחרם על אנשים ועסקים, אובדן מקומות עבודה ופרעות.
בשנת 1934 חולל בית הקברות היהודי בעיר.
ב-9 בנובמבר 1938 בוצעו פרעות נגד בתי כנסת יהודים ויהודים רבים כאשר 108 יהודים גורשו ו-25 מתו.
חלק מאלו שהיגרו הצליחו להציל את עצמם בבריחה אל מחוץ לגרמניה.
באופנהיים חיו עדיין 40 יהודים בלילה שבין 9–10 בנובמבר 1938, ליל הבדולח.
במהלך הלילה, התושבים היהודים בשלוש עשרה דירות באופנהיים עוררו משנתם על ידי חיילי אס אה המצוידים במוטות ברזל והותקפו, גם רוב דירותיהם נהרסו.
על פי עדי ראייה בספרו של וולפגנג קמפ, אנשי אס אה ואנשי אס אס השתתפו גם בהריסה ובמקרים מסוימים בזיזת הדירות.
כל הזכרים היהודים נעצרו לפנות בוקר.
הם נאלצו לנעול את שרוכיהם סביב צווארם והוסעו יחפים.
חמישה מגברים אלה הועברו לגסטפו בדרמשטאדט ונשלחו למחנה הריכוז בוכנוואלד.
בבוקר, כפי שדיווח עד ראייה, משאית עם שלושה אנשי אס אה עצרה בבוקר מול בית הכנסת.
שני גברים פרצו לבית הכנסת עם גרזנים.
השלישי הביא שני מכלים מלאים בבנזין מבית סמוך והציתו את בית הכנסת.
שרפה גדולה פרצה, כוחות הכיבוי סגרו את שטח האש, אך לא טיפלו בשרפה בבית הכנסת.
אף על פי שכמעט כל הגשרים שעל נהר הריין פוצצו על ידי הגרמנים, הצליחו, ב-22 במרץ 1945, כוחות ארצות הברית בפיקודו של הגנרל ג'ורג' פטון להקים מעבר על הריין בין אופנהיים לנירשטיין.
הם העבירו חיילים רבים לגדה המזרחית של הריין.
הנתונים משנת 1871 עד שנת 1987 מבוססים על מפקדים:
אופנהאוזן (בבווארית: Offenhausen) היא עיירה במחוז ולס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
העיירה קיבלה את הזכות הרשמית להחזיק שווקים בשנת 1534 בצו שניתן מאת פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אופנהיימר הוא סרט דרמה ביוגרפי שנכתב, בוים והופק על ידי כריסטופר נולאן.
הסרט מבוסס על הספר הביוגרפי "פרומותיאוס אמריקאי: הניצחון והטרגדיה של אבי פצצת האטום" מאת קאי בירד ומרטין ג'יי שרווין, והוא עוסק בחייו של הפיזיקאי היהודי-אמריקאי רוברט אופנהיימר, שעמד בראש מעבדות לוס אלאמוס בניו מקסיקו שבארצות הברית, שבהן פותחו והורכבו פצצות האטום במסגרת פרויקט מנהטן במהלך מלחמת העולם השנייה.
קיליאן מרפי מגלם את אופנהיימר לצד אנסמבל שחקנים שכולל את אמילי בלאנט, רוברט דאוני ג'וניור, מאט דיימון, ג'וש הארטנט, קייסי אפלק, ראמי מאלק, קנת בראנה ופלורנס פיו.
הסרט הכניס למעלה מ-976 מיליון דולר ברחבי העולם והפך לסרט השלישי הרווחי ביותר בשנת 2023, הסרט הרווחי ביותר הקשור למלחמת העולם השנייה, והסרט הביוגרפי הרווחי ביותר.
הוא גם זכה לשבחי המבקרים ולפרסים רבים, כולל זכייה בשבעה פרסי באפט"א לקולנוע, חמישה פרסי גלובוס הזהב ושבעה פרסי אוסקר, כולל פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
הסרט היה לאחד מעשרת הסרטים המובילים של 2023 על פי המועצה הלאומית לביקורת ומכון הסרטים האמריקאי.
(עלילת הסרט מוצגת באופן לא ליניארי, התקציר כאן מסודר לפי ציר זמן).
בשנת 1926, רוברט אופנהיימר, סטודנט יהודי-אמריקאי בן 22 מניו יורק, מתמודד עם געגועים הביתה ובעיות רגשיות, כולל חרדות מרחיקות לכת בנוגע לעולם הפיזיקה.
הדגמה למצבו הנפשי מוצגת בסצנה חריגה מתקופה זו: בזמן לימודיו לדוקטורט בפיזיקה במעבדת קוונדיש שבקיימברידג', הוא נפגע מפטריק בלקט, מורה תובעני, המדבר אליו באופן בוטה.
כשאחרון יוצא מהחדר אופנהיימר מחדיר ציאניד לתפוח המונח על השולחן.
מי שכמעט אוכל את התפוח המורעל הוא הפיזיקאי הדני נילס בוהר, המבקר במעבדה, אך אופנהיימר עוצר אותו בזמן וזורק את התפוח.
לאחר שסיים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת גטינגן, אופנהיימר חוזר לארצות הברית, מונע מרצון להביא את התחום החדש של מכניקת הקוונטים למולדתו, כאשר תחילה יש לו סטודנט אחד בלבד.
הוא מתחיל ללמד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ובמקביל גם מקדיש זמן למכון הטכנולוגי של קליפורניה.
בדרך הוא נתקל בדמויות משמעותיות כמו ארנסט לורנס, המדגיש את החשיבות של ניסויים מעשיים; ג'ין טטלוק, חברה במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית שאיתה אופנהיימר מקיים מערכת יחסים רומנטית, והביולוגית הקומוניסטית-לשעבר קתרין "קיטי" פונינג, איתה הוא מתחתן מאוחר יותר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגנרל לסלי גרובס מחיל ההנדסה, מנהל פרויקט מנהטן, יוזם פגישה עם אופנהיימר ומבקש את מעורבותו בפיתוח פצצת האטום במסגרת הפרויקט הסודי, אך רק לאחר שאופנהיימר מבטיח לו שאין לו אהדה לקומוניזם.
אופנהיימר מרכיב צוות של מדענים לעבוד יחד בסתר וליצור את הפצצה בלוס אלמוס, ניו מקסיקו, במטרה להשתמש בה כאמצעי להבסת גרמניה הנאצית.
אופנהיימר מודאג מההשלכות של השימוש בפצצה החדשה ויוזם פגישה עם הפיזיקאי הנודע אלברט איינשטיין כדי להתייעץ איתו.
הוא מציג בפני איינשטיין את ממצאיו של חבר הצוות אדוארד טלר, לפיהם קיימת אפשרות שהפצצה עלולה לגרום לתגובת שרשרת שתבעיר את האטמוספירה ותשמיד את כדור הארץ כולו.
איינשטיין אומר בתגובה, שהוא לא יכול לסייע עם המתמטיקה, אבל יש לבדוק זאת שנית, ואם יתגלה שהחישוב נכון, עליהם להפסיק מיד את הפיתוח, ולשתף את הממצאים עם גרמניה, כדי שגם היא תעצור את הפיתוח.
בעקבות זאת, טלר ואחרים מבצעים חישוב מחדש.
מתברר שהסיכויים לתגובת השרשרת הקטסטרופלית שואפים לאפס, והצוות ממשיך בפיתוח הפרויקט.
כשגרמניה נכנעת, כמה ממדעני הפרויקט מתחילים להטיל ספק בחשיבותו, אך אופנהיימר מפציר בצוות להמשיך בעבודה כדי להביס גם את האימפריה היפנית ולסיים את המלחמה.
הצוות מבצע בהצלחה את ניסוי טריניטי שבו פוצצה לראשונה פצצת אטום בעוצמה גדולה, ממש לפני ועידת פוטסדאם.
נשיא ארצות הברית הארי טרומן מקבל את ההחלטה להטיל שתי פצצות אטום על הערים הירושימה ונגסאקי ביפן.
לאחר ההפצצות אופנהיימר סובל מרגשות אשמה, ומשתף את רגשותיו בפגישה עם טרומן בחדר הסגלגל, בשל המוות שנגרם, ואף טוען כי לדעתו מוסקבה תשיג נשק גרעיני.
טרומן מלגלג על החרטה הנסערת של אופנהיימר ותופס אותה כחולשה; הוא פוטר את אופנהיימר מכל אחריות להפצצות, אבל רגשות האשמה של אופנהיימר לא חולפים.
בשנים שלאחר המלחמה, אופנהיימר הופך לתומך קולני בהפסקת השימוש בנשק גרעיני, ובמיוחד מנסה למנוע את יצירתה של פצצת מימן על ידי אדוארד טלר.
עם זאת, עמדתו הופכת לנקודת מחלוקת במלחמה הקרה המתוחה עם ברית המועצות.
בשיאה של תקופת המקארתיזם קשרי העבר של אופנהיימר עם חברים קומוניסטיים מתגלים ומעוררים חשד מצד פקידי ממשל.
לואיס סטראוס, פוליטיקאי יהודי-אמריקאי שאף משוחח עם אופנהיימר על מוצאם היהודי המשותף, מקיים קשר עם אופנהיימר בשנים שלאחר המלחמה.
כאיש המפלגה הרפובליקנית וכחבר בכיר בוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית, סטראוס נוטר טינה לאופנהיימר עקב תמיכתו בשיחות נשק עם ברית המועצות, ועל כך שביטל בפומבי את חששותיו בנוגע לייצוא איזוטופים.
הוא אף מטיל ספק במניעיו של אופנהיימר, וטוען שהוא מונע מאגו.
סטראוס גם מאמין שאופנהיימר הסית את איינשטיין נגדו בשיחה בין השניים בה צפה מהצד, בשל העובדה שאיינשטיין נראה כעוס והתעלם מסטראוס.
סטראוס מארגן שימוע מוטה שנועד לסלק את אופנהיימר מהשפעה ולחסל את תדמיתו, בה אופנהיימר נבגד על ידי עדותם של טלר וגרובס.
הסיווג הביטחוני שלו מבוטל, והחשיפה הפומבית של קשריו הקומוניסטיים והרומן עם טטלוק, מובילים לפגיעה בתדמית הציבורית שלו.
עם זאת, אופנהיימר מצליח להוכיח בשימוע, בסיוע של חבריו המדענים שעזרו להגן על כבודו ולערער על יושרת הוועדה של סטראוס, שהוא אזרח נאמן לארצות הברית, אך סיווגו הביטחוני נשלל בכל זאת.
בהמשך, כשסטראוס עצמו מועמד להיות מזכיר המסחר, דייוויד היל, מדען שעבד עם אופנהיימר בפרויקט מנהטן, חושף את האג'נדה האישית של סטראוס נגד אופנהיימר, מה שמוביל את הסנאט להצביע נגד המינוי.
בשנת 1963 אופנהיימר מקבל את פרס אנריקו פרמי מהנשיא לינדון ג'ונסון כמחווה של שיקום פוליטי.
אופנהיימר נזכר בשיחתו האחרונה עם איינשטיין, זו שבעקבותיה סטראוס פיתח נגדו טינה.
מתגלה שאופנהיימר לא דיבר עם איינשטיין על סטראוס, אלא שיתף אותו בחששו לגבי עתיד העולם; אופנהיימר חושש שעל אף שתגובת השרשרת המטאורולוגית לא השמידה את העולם, אולי היא התחילה למעשה "תגובת שרשרת" מסוג שונה, ושעקב השימוש בפצצות גרעין, העולם יגיע לקיצו בשואה גרעינית באמצעות הנשק הגרעיני שיצר.
הסרט מבוסס על הספר פרומתאוס אמריקאי: הניצחון והטרגדיה של אבי פצצת האטום מאת קאי בירד ומרטין ג'יי שרווין.
הספר משנת 2006, נכתב במשך 25 שנה וזכה בפרס פוליצר.
התסריט נכתב על ידי נולאן עצמו.
בדצמבר 2020 הודיעו אולפני האחים וורנר על כוונתם להוציא לאור את סרטי 2021 בו זמנית בבתי הקולנוע ובשירות הסטרימינג HBO Max.
כריסטופר נולאן, ששיתף פעולה עם האחים וורנר בכל תשעת סרטיו האחרונים מאז אינסומניה משנת 2002, הביע את חוסר שביעות רצונו מההחלטה.
בינואר 2021 דווח כי סרטו הבא של נולאן עשוי להיות הראשון שאיננו מופק או מופץ על ידי האחים וורנר.
נולאן תמך בעבר בשחרור בו-זמני של וונדר וומן 1984, אך התרעם על דחיית יציאתו לאקרנים של סרטו טנט.
בספטמבר 2021 דווח כי נולאן יביים סרט ביוגרפי על רוברט אופנהיימר, אבי פצצת האטום, המתרחש במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר קיליאן מרפי במשא ומתן על התפקיד הראשי.
נולאן פנה למספר אולפנים להפקת הסרט, כולל סרטי סוני, סרטי יוניברסל, סרטי פרמאונט ואולפני אפל, בשל יחסיו העכורים עם אולפני האחים וורנר.
באוקטובר 2021 אושר כי קיליאן מרפי יגלם את רוברט אופנהיימר.
זהו שיתוף הפעולה השישי בין נולאן ומרפי, והפעם הראשונה בה מרפי מככב בתפקיד ראשי.
מאוחר יותר באותו חודש לוהקה אמילי בלאנט לתפקיד קתרין אופנהיימר, אשתו של רוברט.
בנובמבר 2021 מאט דיימון (ששיתף פעולה עם נולאן בעבר בסרט בין כוכבים) ורוברט דאוני ג'וניור הצטרפו לצוות השחקנים.
בדצמבר 2021 לוהקו פלורנס פיו, רמי מאלק ובני ספדי, ובתחילת 2022 הצטרפו גם ג'וש הארטנט ודיין דיהן.
ההפקה המוקדמת החלה בינואר 2022 בניו מקסיקו (בה שוכנת מעבדת לוס אלמוס), שם התקיימו קריאות ליהוק להצגת מקומיים, אנשי צבא ומדענים.
את הסרט צילם צלם הקולנוע ואן יוטי יטאמה, שצילם את כל שלושת סרטיו האחרונים של נולאן, בשילוב של IMAX 65mm ומצלמת פילם 65mm.
זו הפעם הראשונה בה נכללים קטעי 65 מ"מ של פילם שחור-לבן ב-IMAX, בשימוש בסרט צילום שיוצר לראשונה ובאופן מיוחד עבור הפקה זו על ידי קודאק.
קטעי השחור-לבן משמשים להבחנה בין אירועים ונקודות מבט בעלילה.
ג'ניפר ליים ערכה את הסרט, ולודוויג גורנסון הלחין את הפסקול.
שניהם עבדו עם נולאן בסרטו הקודם, טנט.
במהלך הצילומים שחזר נולאן את הניסוי הגרעיני הראשון, ניסוי טריניטי, תוך הימנעות משימוש בגרפיקה ממוחשבת.
נולאן סיפר בראיון: "יצירה מחדש של הניסוי ללא שימוש בגרפיקה ממוחשבת היה אתגר עצום.
אנדרו ג'קסון, הממונה על האפקטים הוויזואליים, הצטרף לסיפון בשלב מוקדם.
בדקנו איך אנחנו יכולים לעשות הרבה מהאלמנטים החזותיים של הסרט באופן מעשי: מייצוג דינמיקה קוונטית ופיזיקה קוונטית ועד יצירה מחדש של הניסוי עצמו, במזג אוויר יוצא דופן, שהרבה ממנו היה נחוץ לסרט.
במונחי התנאים הקשים — אלה היו אתגרים עצומים".
"אופנהיימר" יצא לאקרנים ב-21 ביולי 2023 והופץ ברחבי העולם על ידי סרטי יוניברסל, בפורמט IMAX, 35 מ"מ, ו-פורמט רחב של 65 מ"מ.
הסרט רשם הכנסות של מעל 912 מיליון דולר והפך לסרט הביוגרפי המצליח בכל הזמנים.
בסוף מרץ 2024, "אופנהיימר" הופץ ביפן עם בכורה של כ-2.5 מיליון דולר, מה שהביא את סך הרווחים העולמיים שלו ל-965 מיליון דולר.
הסרט הופץ גם על ידי נטפליקס וירד ממנה בנובמבר 2025.