tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד מספר הנספים היהודים מוסכם בדרך-כלל על החוקרים, הרי שמספר הנספים הלא-יהודים שנוי במחלוקת, וההערכות לגביו נעות בין 9 מיליון ועד קרוב ל-20 מיליון.
חלק מהפער נובע מהקושי להגדיר מהו פשע מלחמה.
מחלוקת נוספת היא בעניין הכללתם של נספים שמתו כתוצאה מנסיבות המלחמה.
לדוגמה, פליט פולני שנמלט מביתו מאימת הכוחות הגרמניים ומת בדרך, עשוי להיחשב בחלק מן המחקרים כמי שנרצח, ובחלק אחר כמי שמת מנסיבות המלחמה.
בעיה נוספת שמקשה על ההערכות לגבי מספר הנספים הלא-יהודים, היא היעדר תיעוד מספיק.
הקהילות היהודיות במזרח אירופה היו לרוב מאורגנות, וכללו רישום מדויק למדי של מספר חברי הקהילות ואף שמותיהם.
כמו כן, כיוון שרוב היהודים הנספים נספו במחנות ריכוז והשמדה, אפשר להיעזר בתיעוד הגרמני לגבי ה"משלוחים" למחנות, תיעוד שהוא מדויק ומפורט ברוב המקרים.
לעומת זאת, רוב הנספים הלא-יהודים נרצחו, ככל הנראה, מחוץ למחנות הריכוז וההשמדה, ולא נערך תיעוד מפורט של ההשמדה הזו בשעת מעשה.
כמו כן, ההגירה ההמונית הכפויה שהתחוללה אחרי מלחמת העולם השנייה בין אוקראינה, פולין וגרמניה, מקשה עוד יותר לשחזר את מספר תושבי הערים והעיירות באזורים הפגועים.
הנאצים קידמו שנאת זרים וגזענות נגד כל הגזעים ה"לא-אריים".
תושבי גרמניה ממוצא אפריקאי ושבויי מלחמה שחורים, דוגמת חיילים ממושבות צרפת באפריקה ואפרו-אמריקאים, היו גם הם קורבנות של מדיניות הגזע הנאצית.
עם עליית הנאצים לשלטון חיו באזור הריין מאות ילדים אפרו-גרמנים, צאצאים של אמהות גרמניות וחיילים אפריקאים שהובאו במהלך הכיבוש הצרפתי במלחמת העולם הראשונה.
במיין קאמפף תיאר היטלר את ילדים אלו כזיהום של הגזע הלבן "על ידי דם כושי על הריין בלב אירופה" לפי היטלר, "היהודים היו אחראים להכנסת כושים לארץ הריין, מתוך רעיון אולטימטיבי להרוס את הגזע הלבן שהם שונאים ובכך להוריד את רמתו התרבותית והפוליטית כדי שהיהודי יוכל לשלוט".
היטלר גם כינה שחורים כ"קופים למחצה".
הוא טען שהקניית חינוך גבוה לשחורים אינו רק חטא נגד "הבורא הנצחי"; והוא אלא רק אילוף, "כמו של פודל".
השוואה לפגיעה באוכלוסייה אזרחית על ידי בעלות הברית
גרמניה הנאצית הייתה ייחודית, בניסיונה להשמיד עמים מסוימים, השמדה המונית ושיטתית, וברצח ורדיפה של קבוצות שלא היוו איום על המשטר.
זאת מתוך תפיסת עולם גזענית שמחלקת את העולם לגזעים ואנשים הראויים לחיות ולתת-אנשים, שאינם ראויים לחיות.
פשעים אלו התרחשו ובמידה מסוימת התאפשרו, על רקע מלחמה כוללת בה אוכלוסייה אזרחית, וערים שלמות היוו מטרה למתקפות צבאיות משני הצדדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בירת יפן, טוקיו, ספגה את שני אירועי הפצצות האוויר הגדולים ביותר: אחד נחשב כהפצצה הקטלנית ביותר אי פעם בתקיפה בודדת - יותר מהירושימה ויותר מנגסאקי, והאירוע השני הוא כוח ההפצצה האווירית הגדול ביותר אי פעם באירוע הפצצה בודד.
בנוסף – העיר ספגה אירועי הפצצה נוספים רבים (שביחד כולן הרסו כ-51% משטח טוקיו).
"שיא" שלישי נוסף בהפצצה אווירית התרחש בעיר היפנית טויאמה אשר 99% משטחה הושמד ביום הפצצה בודד.
בעת ההפצצה הקטלנית ביותר, טוקיו הייתה בנויה מחומרים דליקים (עץ ונייר), צפיפות האוכלוסייה הממוצעת הייתה כ-40 אלף איש לק"מ מרובע (והיו אזורים המאוכלסים בצפיפות של עד 53 אלף איש לק"מ מרובע), וכי הושמד אזור של 41 ק"מ מרובע מהעיר.
אמדן המתים של 100 אלף איש אשר דווח בעיתונות ביפן ובארצות הברית מיד לאחר ההתקפה הקטלנית ביותר – הוא נמוך משמעותית מהמניין בפועל – זאת מכיוון שלשני הצדדים היה אינטרס להצניע את המספר.
כיום האמדן הנמוך נחשב כמעל 120 אלף איש והגבוה כ-200 אלף איש, ובוודאות קטלני יותר מכל אחד מאירועי הפצצה האטומית (בנפרד).
סופת האש בתקיפה זו הייתה כה עזה עד ש"תעלות מים קטנות באזור ההפצצה החלו לרתוח".
ההפצצה על טוקיו עם הכי הרבה מטוסים ב־14.8.45 בוצעה יום לפני ההודעה הרשמית של קיסר יפן על כניעה (אולם יפן החלה בדיוני הכניעה ללא תנאי עוד קודם).
עקב משך הטיסה, עוד בטרם חזרו המפציצים מן ההפצצה הגדולה ביותר קיסר יפן ונשיא ארצות הברית טרומן הודיעו ב-15.8.45 על קבלת הכניעה של יפן - עוד לפני שהמפציצים נחתו.
עקב מועד התקיפה והמיותרות שבה ועקב כך הביקורת עליה (שכן במועד ההפצצה היה ברור שהקיסר יכריז על כניעה), אירוע הפצצה הוצנע, עד כדי כך שלעיתים אינו מופיעה ברשימת ההפצצות בטבלאות של אנציקלופדיות שונות.
אירוע זה אינו היחידי בו ארצות הברית הרימה כוח מסדר גודל של כ-1000 מטוסים למטרת הפצצות אסטרטגיות על יפן.
הפצצת טוקיו במרץ נחשבה כאירוע הקטלני ביותר אולם הפצצת העיר טויאמה Toyama שגרמה ל-99% משטח העיר להישרף כליל ( עיר בגודל של כ־100,000 תושבים ) נחשב בזמנו כהפצצה אגרסיבית יותר מהפצצת טוקיו במרץ, אך גם "הזיכרון ההיסטורי הזה אבד" שכן כ-5 ימים לאחר טויאמה - הופצצה הירושימה.
+תאריךעירהשיאכמות מטוסים משתתפיםפצצותשטח עיר מושמדמתיםפצועיםחסרי ביתבתים הרוסים9.3.45טוקיוההפצצה הבודדת הקטלנית ביותר אי פעם
(יותר מהירשימה ויותר מנגסאקי)334 מפציצי B-29
עד 200,00040,000מיליון267,0001.8.45טויאמה99% אחוז משטח העיר הושמד179 מפציצי B29פצצות תבערה99% משטח העיר14.8.45טוקיוכמות המטוסים הגדולה ביותר באירוע הפצצת עיר1014 מטוסים
בין הידועות בהתקפות שבוצעו על אזרחים במהלך מלחמת העולם השנייה ניתן למנות את הבליץ על לונדון מצד גרמניה בפתיחת המלחמה, ואת הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי על ידי ארצות הברית בסוף המלחמה.
בריטניה וארצות הברית, הפציצו והחריבו ערים שלמות בגרמניה הנאצית, במטרה להתיש את האוכלוסייה, ולבקשת ברית המועצות, במטרה להקל על התקדמות הצבא האדום.
עשרות אלפי אזרחים גרמנים נהרגו, ומאות אלפים הפכו לפליטים חסרי בית.
שיטות ההפצצה בהן נקטו בעלות הברית, נועדו להעצים את הפגיעה באזרחים, על ידי יצירה מכוונת של סופות אש, ושימוש במספר גלי הפצצה על מנת לפגוע בכוחות ההצלה ובניצולים מהגל הראשון.
פעולות אלו היו שנויות במחלוקת ציבורית כבר בעת המלחמה.
מכונת התעמולה הנאצית ברשות גבלס הפיצה בתקשורת העולמית תמונות מהפצצת דרזדן בפברואר 1945, בה נהרגו כ-25,000 איש, בצירוף דיווחים כוזבים על מספר הרוגים גבוה פי עשרה מזה שהיה בפועל.
יום השנה להפצצה על דרזדן מצוין עד היום, ונעשה בו שימוש פוליטי על ידי גורמי ימין קיצוני בגרמניה, על מנת ליצור הקבלה בין התנהגות גרמניה הנאצית לזו של בעלות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה.
הנאצים היו היחידים במלחמת העולם השנייה, שנקטו בפעולות השמדה כנגד אוכלוסיות שלמות, ללא תועלת מלחמתית.
השמדת יהודי טיקטין התרחשה באוגוסט 1941 ביער לופוחובה שבצפון מזרח פולין, ליד העיירות טיקטין, ביאליסטוק, לומז'ה, אוסטרולנקה ואסטרוב-מזוביצקה, ובקרבת מחנה ההשמדה טרבלינקה.
באוגוסט 1941 הגיעו אנשי גסטפו ליער ופקדו על חפירת שלושה בורות ירי, מהם שניים גדולים, שאורך כל אחד מהם 12 מטר, רוחבו 4 מטרים ועומקו 5 מטר, ואחד קטן יותר.
התושבים הניחו שהבורות נדרשים לצורך הסתרת טנקים ודלק.
ב-24 באוגוסט 1941, בשעה שש בערב, נשמע קול התוף של הכרוז הטיקטיני "יבלונסקי" הסובב בעיר: "כל יהודי טיקטין, אנשים, נשים וטף, פרט לחולים ובעלי מום, יתייצבו מחר, 25 באוגוסט, בשעה שש בבוקר בכיכר השוק".
למחרת ב-7:00 בבוקר הגיעו אנשי הגסטפו מצוידים במשאיות ענק, לקחו את הגברים, סידרו אותם מהגבוה לנמוך, והצעידו אותם לכפר זבד שם הם נכלאו בבית ספר מקומי.
בדרך הם נדרשו לשיר באיומי שוטים.
כמנהג ההטעיה של הגרמנים, נאמר ליהודים ולז'נדרמים הפולנים שהיהודים יועברו משם לגטו צ'רבוני-ברו.
מבית הספר נלקחו היהודים בקבוצות במשאיות ליער לופוחובה, הועמדו על שפת הבור ונורו במכונת ירייה אל מותם.
באותו יום נרצחו מעל 1,400 מיהודי טיקטין.
בלילה כוסו הבורות בידי פולנים מקומיים בהשגחת הגרמנים.
הגרמנים סיפרו לפולנים שמונחות שם גופותיהם של חללי מלחמה המובאות לקבורה.
הפולנים שכיסו את הבורות סיפרו שהאדמה זזה מפרפורי המתים, וכי היא קיבלה גוון אדמדם מהדם.
למחרת, בלוויית חיילים פולנים, עברו הגרמנים מבית לבית, הוציאו את כל הנשים, הזקנים והחולים שלא התייצבו ביום הראשון וריכזו אותם בכיכר השוק, למעלה מ-700 נפש.
הגרמנים העמיסו אותם על משאיות והובילו גם אותם ליער לופוחובה, שם הושלכו אל תוך הבור השני ומכונות הירייה פתחו באש.
לאחר מכן כיסו הפולנים את הבור השני.
בשעה שתיים ב-26 באוגוסט סיימו הנאצים את מלאכתם.
אלה שהצליחו להימלט נתפסו לאחר מכן והובלו לבור השלישי.
רק מתי מעט מן הקהילה הגדולה של יהודי טיקטין נותרו בחיים.
במדריך אתרי זיכרון מלחמת העולם השנייה בפולין משנת 1968 מוזכר האתר כ"אנדרטה באתר רצח קורבנות - בשנים 1941–1943 הנאצים ירו ביער ליד הכפר לופוחובה כ-3,000 תושבים של טיקטין, זוואדי וכפרים אחרים.
כיום שלושת הבורות מגודרים ולידם מוצבות אנדרטאות עם מגן דוד המציינים את היות הנרצחים יהודים.
בנוסף, חלק ממשפחות הנספים השאירו לוחות זיכרון אישיים על גדרות הבורות.
למקום מגיעים משלחות רבות של יהודים מישראל ומהעולם במסגרת מסע בני נוער לפולין, משלחות צה"ל וביקורי שורשים נוספים.
השמדת צוענים במלחמת העולם השנייה (ברומאני: פוראימוס, Porajmos, "הטריפה") הייתה חלק מרדיפת הצוענים על ידי גרמניה הנאצית.
מעשי רצח העם שבוצע בצוענים, נעשו בד בבד עם השמדת היהודים בשואה.
מדיניות הנאצים כלפי אוכלוסיית בני הרומה והסינטי (הצוענים) באירופה לא הייתה אחידה וקוהרנטית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה נטבחו מאות אלפי צוענים.
מספרם המדויק של הצוענים שהושמדו אינו ידוע, מכיוון שקהילות הצוענים היו מאורגנות פחות ובחלק מהמקרים חסר רישום אוכלוסין מסודר לגביהן.
לפי תורת הגזע הנאצית הצוענים היו בני הגזע הארי, לכן לא נרדפו בגלל טעמים גזעניים, אך נרדפו בגלל היותם יסודות "אנטי חברתיים", במיוחד הצוענים הנוודים, לפי דעת השלטונות הנאציים.
מרבית ההיסטוריונים מעריכים כי מספר הקרבנות נע בין 220,000 לחצי מיליון צוענים שנרצחו והוצאו להורג ללא משפט במחנות הריכוז, מחנות השמדה, ועל ידי האיינזצגרופן.
מספר זה הוא בין רבע למחצית ממספר הצוענים שחיו אז באירופה, שנאמד בפחות ממיליון.
מחקרים מאוחרים יותר, שצוטטו בידי החוקר הצועני איאן הנקוק , טוענים כי מיליון וחצי נרצחו מתוך אוכלוסייה בת כשני מיליון צוענים באירופה.
השמדת הצוענים נקראת בלשון רומאני (צוענית) פּוֹרָאימוֹס (טרִיפה או חורבן; מונח שטבע איאן האנקוק) או סָאמוּדָרִיפֶּן (רצח המונים).
בהשוואה למחקרים ההיסטוריים העוסקים בשואה, הוקדש מעט מאוד מחקר היסטורי בלעדי לרצח העם הצועני.
אם כי בשנים האחרונות הולכים ומתפרסמים יותר ויותר מחקרים העוסקים בנושא זה.
יום הזיכרון להשמדת הצוענים מצוין בעולם מדי שנה ב-2 באוגוסט, היום שבו בשנת 1944, חוסל מחנה הצוענים באושוויץ, וכל יושביו נשלחו לתאי הגזים.
במשך אלף השנים בהן נדדו הצוענים ברחבי אירופה, הם היו נתונים לרדיפות והשפלה; הם סבלו מסטיגמה של פושעים, מנודים ונוודים.
כיוון שכך, הם היו מטרה קלה למדיניות הגזע של הנאצים, שנטתה להתמקד במיעוטים בעלי היסטוריה של רדיפות ושנאה.
עוד לפני שנוסדה המפלגה הנאצית בגרמניה, הוקם משרד מיוחד לענייני צוענים, בבוואריה ב-1899, שהיה אחראי למדיניות מפלה ומבזה כלפיהם.
ב-1929 הפך המשרד למרכזי עבור גרמניה כולה (בווינה הוקם משרד דומה).
בין השאר, תוקנו תקנות שאפשרו להטיל עבודות כפייה על צוענים שלא הייתה להם עבודה קבועה.
על כל פנים, הצוענים הציבו בפני האידאולוגים הנאצים בעיה - רומאני, השפה הצוענית, היא אחת השפות האינדו-אריות, ומוצאה בצפון הודו.
מוצאם של הצוענים הוא בשבטים אריים מהודו, ולכן, על פי תפיסת הנאצים, הצוענים לא פחות אריים מן הגרמנים עצמם.
האנס גינתר, מומחה נאצי ל"תורת הגזע", מצא פתרון לבעיה בכך שצמצם את הגדרת הגזע הארי.
הוא הודה שהצוענים הם ממוצא ארי, אבל מן המעמד הנמוך ביותר של הארים המקוריים; בשנות נדודיהם הם התערבו ללא הכר בגזעים "נחותים", וזו הסיבה לעוניים ולנוודותם.
אף כי הוא הסכים שכמה קבוצות מביניהם הן אריות טהורות, רוב הצוענים מהווים איום על ההגמוניה הארית בשל עירוב הגזעים ביניהם.
בקבוצת נחותי הגזע נמצאים רוב ככל הצוענים בני שבטי ה"רומה", וחלק מצועני ה"סינטי".
הבעיתיות של ההבחנה הזאת בשטח, הביאה לא-אחת לשחרור צוענים או לעיכוב השמדתם.
בנוגע לבני-רומה השייכים במובהק ל"טוהרת הגזע הנמוך", היו היינו-הך כיהודים, והם רוכזו ברבעים מיוחדים של גטאות מרכזיים בפולין, ונטבחו במחנות ההשמדה: סוביבור, טרבלינקה ואושוויץ (שם ערך ד"ר יוזף מנגלה בילדיהם ניסויים).
ב-1936 הקימו הנאצים את מחלקת המחקר לענייני היגיינה גזעית וביולוגיית באוכלוסייה (Rassenhygienische und bevölkerungsbiologische Forschungsstelle), או מחלקה L3 של משרד הבריאות של הרייך.
גוף זה, שבראשו עמדו ד"ר רוברט רִיטֶר ועוזרתו אווה יוּסטין, נתבקש לנהל מחקר מעמיק בעניין "השאלה הצוענית" (die Zigeunerfrage), ולספק את המידע הנדרש לצורך חקיקת 'חוק צוענים' חדש.
אחרי עבודת שדה מקיפה באביב 1936, שכללה ראיונות ובדיקות רפואיות לשם איסוף מידע גנטי וגניאלוגי, נקבע שרוב בני רומה מהווים סכנה לטוהר הגזע הגרמני, ושיש להיפטר מהם - הוא הציע לעקר אותם או לשלוח אותם למחנות עבודה.
באשר לנותרים (כעשרה אחוזים מכל הצוענים באירופה, רובם משבטי סינטי ולָלֶרִי) לא נפלה החלטה, אם כי הועלו מספר הצעות.
בשלב מסוים אף הציע היינריך הימלר להקים שמורה מיוחדת במקום מרוחק, שבה יוכלו הצוענים הטהורים להמשיך באורח חייהם הנוודי.
ב-3 בינואר 1936 הורחבו חוקי נירנברג והוחלו גם על הצוענים; כמו מן היהודים, גם מן הצוענים נשללה זכות ההצבעה ב-7 במרץ 1936. החל באותה שנה נשלחו צוענים גרמנים למחנות ריכוז, שם הם סומנו כ"יסודות אנטי-סוציאליים", ביחד עם חסרי בית וזונות.
בספטמבר 1939 הורה ריינהרד היידריך להעביר את כל הצוענים מגרמניה לתחומי הגנרלגוברנמן, אך הוראה זו בוצעה רק חלקית.
על פי היסטוריון הפוראימוס, איאן האנקוק, שיעור הנרצחים היחסי בקרב אוכלוסיית הצוענים השתווה "וכמעט בוודאות אף עלה על שיעור הקורבנות בין היהודים".
כמו היהודים, גם הם נכלאו בגטאות, כולל גטו לודז' וגטו ורשה (אפריל-יוני 1942), שם הם היוו מעמד נפרד.
על פי היסטוריון הגטו עמנואל רינגלבלום נשלחו הצוענים לגטו משום שהגרמנים רצו
מזרחה משם, צוותי איינזצגרופן איתרו מחנות נודדים של צוענים ורצחו את יושביהם במקום, מבלי שנותרו עקבות או רישומים.
בינתיים המשיך ריטר בחקירת הצוענים הגרמנים, ומיין אותם לחמש חטיבות שונות: צוענים טהורי דם, "יותר צוענים מגרמנים", בני תערובת (מישלינגה), "יותר גרמנים מצוענים" ו"גרמנים בעלי התנהגות צוענית".
לצוענים טהורים הותר חופש תנועה רב יותר, ולצוענים מעורבים "באופן מועט" הוצע לשלב אותם מחדש בקהילות סינטי "טהורות".
כמו כן ניתנו הקלות לצוענים ששירתו בוורמאכט ובתעשיות חיוניות, אך הוצע לעקר אותם.
לגבי כל האחרים (קרוב ל-30,000) הוציא היינריך הימלר פקודה לשלוח אותם לאושוויץ.
גם במדינות ששלטו בהן ממשלות בובות בחסות הנאצים התבצע רצח עם בצוענים, ובמיוחד בקרואטיה תחת שלטון האוסטאשה.
עשרות אלפי צוענים נרצחו במחנה יאסנובאץ (אולי כ-50,000), לצדם של סרבים ויהודים.
הצוענים הובאו לאתר תחת כיפת השמיים, בתנאים ירודים מאלו של שאר האסירים, ונשלחו כולם לטבח.
קבוצה אחת של צוענים ביאסנובאץ הושארה בחיים ושימשה כקבוצת קברנים שהשתתפה ברצח.
משתפי פעולה רומנים וקרואטים לפעמים שנאו צוענים או התעללו בהם, אף יותר מביהודים.
ב-16 בדצמבר 1942 ציווה הימלר לשלוח לאושוויץ צוענים שדינם מוות.
עבור בני רומה באירופה קיבלה פקודה זו משמעות דומה למשמעות ועידת ואנזה עבור היהודים.
כשנה לאחר מכן, ב-15 בנובמבר 1943, ציווה הימלר שצוענים וצוענים-למחצה ייחשבו "באותה רמה כמו היהודים ויישלחו למחנות ריכוז".
ממשלותיהן של המדינות ששיתפו פעולה עם הגרמנים, ביניהן הונגריה ורומניה, תרמו גם הן לתוכנית הנאצית לחסל את צועני אירופה, אך בקנה מידה קטן יותר; רוב הצוענים בשתי מדינות אלו ניצלו.
ממשלת הונגריה שלחה לאושוויץ 70,000-30,000 צוענים, וממשלת קרואטיה 26,000. צוענים נשלחו למחנות ריכוז והשמדה גם מהולנד, בלגיה, לוקסמבורג, איטליה, צרפת, פולין, מהשטח הכבוש של ברית המועצות ומהמדינות הבלטיות.
ממשלת רומניה של יון אנטונסקו הפעילה מחנות ריכוז משלה בטרנסניסטריה, שם מתו כ-11,000 מבין 25,000 הצוענים שנשלחו לשם.
בפרוטקטוראט של בוהמיה ומוראביה (שמה של צ'כיה תחת שלטון הנאצים) נשלחו הצוענים למחנות לטי והודונין, לפני ששולחו לאושוויץ.
דרכי רדיפת הצוענים על ידי הנאצים השתנו ממקום למקום.
לפעמים הודחו צוענים משורות הצבא ונשלחו לאושוויץ, אך במקרים אחרים נלקחו אסירים צוענים מן המחנות וגויסו לצבא, שם הם עסקו בעיקר בתפקידים שכרוכה בהם סכנת חיים, כמו פינוי שדות מוקשים, או קבירת גופות של יהודים וקורבנות אחרים של הנאצים ועוזריהם.
גאורגיה בשפות שונותשפהגאורגיהתעתיקעבריתגאורגיה/גרוזיהגאורגיהגאורגיתსაქართველოסַכַּרתווֶולוֹאספרנטוKartvelioקארטבליואנגליתGeorgiaג'וֹרג'יה יווניתΓεωργίαגֵאוֹרִייָהערביתجورجياג'ורג'יהאורדוجارجیاג'ארג'יהקזחיתГүржістанגורז'יסטןטורקיתGürcistanגירג'יסטןאוזבקיתGurjistonגורג'יסטוןאזריתGürcüstanגירג'יסטןכורדיתGurcistanגורג'יסטןפרסיתگرجستانגורג'יסטןרוסיתГрузияגרוזיהבוסניתGruzijaגרוזיהפולניתGruzjaגרוזיהסלובקיתGruzínskoגרוזינסקוקורניתGrousiאוקראיניתГрузіяהְרוזיהוולאפיקGrusiyänגרוסיאןפריזיתGeörgjeגאורגיהחאורחיהאסטוריתXorxaשורשהאראגוניתCheorchiaצ'אורצ'יהברטוניתJorjiaז'ורז'יהאיריתSeoirsiaשורשיהאסטוניתGruusiaגרוסיההאיטיתJeojiז'אוז'יאלבניתGjeorgjiaדייאורדייהאיריתSeoirsiaארמניתՎրաստանאבחזיתҚырҭтәылаבנגליתজর্জিয়াטג'יקיתГурҷистонפאשטוجيورجياאויגוריתگرۇزىيەאוסטיתГуырдзыстонגוארדזסטוןקצ'ואהKartulsuyuתאיתประเทศจอร์เจียמונגוליתГүрж גירג'נאוואטלGeorgitlānאראגוניתCheorchiaאילוקאנוGeorgiaאיסלנדיתGeorgíaבלארוסיתГрузіяסבואנוGeorgiaגאלית סקוטיתSeòirsiaולשיתGeorgia
השם "גאורגיה" נהוג בשפות רבות בעולם, ומקורו ביוונית: "גֶאוֹרג" (Γεωργ).
פירוש השם ביוונית הוא איכר, ולכן גאורגיה ביוונית (Γεωργία) מציינת "אדמה חקלאית".
בעולם המערבי ידועים הגאורגים כ"גורג'ים" על פי השפה הערבית: "גוּרג'" והפרסית: "גוּרג'י" (گرجی), שפירושה חקלאות (כמו היוונית).
הכינוי הפרסי לגאורגים, גורג'י, הוא גם המקור לטורקית "גוּרג'וּ" (Gürcü).
שם המדינה בפרסית הוא "גוּרגֶ'סטַן", בטורקית "גוּרג'יסטַן" וברוסית "גרוּזיה".
היסטורית, הפרובינציה ההיסטורית הדומיננטית הייתה כארתלי הידועה גם בשם "כּארתלי האיברית" או "איבריה".
הוא היה מקום מושבה של הממשלה הגאורגית ברוב תקופות ההיסטוריה הגאורגית.
השם "איבריה" הוא שיבוש של הגאוגרפים של העת העתיקה (סטרבון ואחרים), מכיוון שמערכת היחסים ההיסטורית עם איבריה הקווקזית והאיברים איננה ידועה.
איות נוסף לשם "איבּריה" הוא "איבריה" (האות ב' איננה דגושה), ומדובר בהשפעה ממילים ארמניות לגאורגים ולגאורגיה.
"וירק" (Վիրք) ו"וראסטַן" (Վրաստան), בהתאמה.
כמו כן, ישנן הרבה מאוד, אגדות ותאוריות לגבי שם המדינה, ורובן לא הוכחו היסטורית.
טעות נפוצה היא ייחוס השם לקדוש המגן של גאורגיה (שהוא פטרון המגן גם של אנגליה), גיאורגי הקדוש.
לפי אחרים, ייתכן והשם מתייחס למילה הפרסית "גוּרג" שפירושה זאב, דמות בפולחנים העתיקים של אנשי הקווקז (מופיע גם במיתולוגיה הגאורגית בה גיאורגי הוא אל הזאבים), לפיכך "גוֹרג'סטַן" שפירושה "מדינת הזאבים".
גישה אטימולוגית אחרת טוענת כי השם הפרסי קשור לשורש פרוטו-אינדו-אירופי, שפירושו הרים.
על פי סברה אחרת השם "סכרתבלוֹ" בא במקורו משם ההר אררט בארמית "קארדוּ" (ניתן למצוא עיגון לכך בתרגום התנ"ך לארמית, תרגום אונקלוס).
עם השנים השתבש השם והאות ד' הפכה לאות ת', וכך נוצר השם סכרתואלו, ועל מנת להקל על ההגיה שונתה המילה בלשון היום יום לשם סכתרבלו שפירושה "מדינת הכרתבלים".
שם המדינה בעברית השתנה במהלך השנים.
בימי הביניים הם נקראו איברים או גאורגים.
בתקופת השלטון העות'מאני בישראל נקראו הגאורגים גוּרג'ים על פי שמם בטורקית עות'מאנית, ועל פי השם הזה נקראה עליית הגורג'ים בסוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים, וכן שכונת הגורג'ים בירושלים.
עד לשנות ה-70 נהוג היה בישראל לקרוא לרפובליקה (הסובייטית דאז) גאורגיה, או גורג'יה.
בשנות ה-70 נפתחו שערי ברית המועצות לזמן-מה, ועולים רבים הגיעו לארץ.
ביניהם עולים רבים מגאורגיה, שאותה כינו גרוזיה, על-פי שמה ברוסית.
מאז נעשה שם זה מקובל בעברית.
מלבד ברוסיה, מקובל השם גרוזיה בכמה מדינות סלאביות, וביפן.
ברוב מדינות העולם נהוגים השמות גאורגיה, גורג'יה, גורג'יסטן, ג'ורג'יה וכדומה.
ב-2005 ביקש שגריר הרפובליקה בישראל, לאשה ז'ווניה, שהוא דובר עברית, לחדול מהשימוש בשם גרוזיה ולחזור לשימוש בשם גאורגיה.
שתי סיבות עומדות מאחורי הבקשה: רצונה של הרפובליקה לנתק לחלוטין את הקשר בינה לבין רוסיה, ורצונה של הרפובליקה ליצור זיקה בין גאורגיה המודרנית לקהילות הגאורגיות שישבו בירושלים שנים רבות.
במנזר הגאורגי של עמק המצלבה, למשל, התגורר במאה ה-11 שותא רוסתוולי, מחברו של האפוס הגאורגי הלאומי "עוטה עור הנמר".
הגאורגים מכנים את עצמם "כּארתבֶלֶבּי" (ქართველები), לארצם הם קוראים "סַכּארתבֶלוֹ" (საქართველო), ושפתם נקראת בפיהם "כּארתוּלי" (ქართული).
על פי ההיסטוריון הגאורגי מהמאה האחת עשרה, לאונטי מרובלי, וההיסטוריון וחושטי בגרטיוני מהמאה השמונה עשרה, שמות אלה לקוחים משמו של מנהיג מהמיתולוגיה הגאורגית בשם כרתלוס, שנחשב לאבי האומה.
על פי האמונה, כרתלוס היה בנו של תוגרמה (מצאצאיו של יפת בנו של נח).
אף על פי כן, מוכיח, המחקר המדעי, כי כרתוולי והנגזרות הפונטיות של השם כַּרתלֶלי ("שמוצאו מכרתלי"), שממקור המתייחס לשם של מקום והתושבים המתגוררים באותו מקום, הוא מהמאה האחת עשרה.
שם זה מבוסס על השם הגאוגרפי הפופולרי סכרתוולו-כרתלי, ומכאן שתושב המקום נקרא "כַּרתבֶלי".
האטימולוגיה של השם "כרתלי" מלמדת כי הוא מופיע כשם עצם באוצר המילים של השפות הכרתווליות, בפרט מילים כמו:
"כַּרטַה" (דיאלקטים אימרולי וגוריולי של הגאורגית) - מקום מגודר להחזקת הבקר בלילה.
"כרטי" (מגרלית) - מכלאת קיץ
"אוכּרט אוכּרטה" - מכלאת פרות
"לגכּרטה" (סוואנית) - מקום מוקף גדר
כמו כן ישנה קִרבה למילם מהשפות באזור כמו:
"קר" ("kerr", אינגושטית וצ'צ'נית) - מגודר בגדר קלועה
"קרטא" ("krta", פרסית עתיקה) - מורכב, בנוי
"גרד" ("gerd", פרסית) - עיר (מקביל לעיר בפהלבי)
"קרטה", "קרדה" ו"קרדו" ("karta", "karda", "kardo", צ'ובשית) - מקום או חצר מגוד המשמש כמכלאת פרות
"קרטה" ("karta", בשקירית) - גדר המקיף כפר, מכלאה/סככה
"קורטוס" ("kortus", לטינית), "גרטן" ("garten", גרמנית ו"גרדן" ("garden", אנגלית - גן או מקום מגודר
"גארד" ("gard", רומנית) ו"גארט" ("gart", אלבנית) - גדר, שבכה
"גורוד", "גרוד", "הראדה", "הראד" ו"גראדינה" ("gradina", "hrad", "hrada", "grod", "gorod" בשפות סלאביות) - עיר, גדר, מקום מוקף
השם המפורש או השם המיוחד, ביהדות, הוא שמו היחיד של אלוהים שמתייחס אליו עצמו, בשונה מכינויים אחרים, שמתארים הנהגות מסוימות שלו, ולכן, על פי המסורת היהודית, יש לנהוג בו כבוד מיוחד.
מקובל לזהות את השם המפורש עם שם יהוה (נקרא גם: אדוני, שם הויה, או רק השם; נכתב גם: ה', ד', י"י, ײ, ידוד, או יקוק), אך יש המזהים את השם המפורש עם שמות אחרים הנזכרים כגון השמות המכונים "שם בן י"ב", "שם בן מ"ב" או "שם בן ע"ב".
גם בנצרות יש התייחסות מיוחדת לשם יהוה, הנקרא טטרגרמטון .
מקור הביטוי "שם המפורש" הוא בספרות חז"ל.
למשל, הוא מופיע במשנה במכילתא, בספרא, בתלמוד הבבלי.
במשנה מתואר שבמהלך עבודת יום הכיפורים בבית המקדש, הכהן הגדול היה מזכיר את השם המפורש בווידויו על השעיר לעזאזל:
השם יהוה הוא השם העיקרי המקובל כשמו המפורש של האלהים, אך יש הסוברים גם שם זה הוא רק תואר לפעולותיו, ולכן הוא משמש במקרא גם כדי לתאר דברים נוספים.
אפשרות נוספת להימנע מכתיבתו, היא הוספת מקף, גרש או גרשיים בתוך השם (לדוגמה י-ה או אדנ"י).
בתרגום השבעים היווני, בהשראת "אדני" בעברית, מופיעה המילה המקבילה Κύριος.
הוולגטה נוקטת ב-Dominus שמשמעותו זהה, ותרגומים בשפות אחרות הלכו בדרך זאת.
כאשר שם יהוה בא במקרא בסמוך לשם "אדוני" אזי נהגה כ"אלוהים".
הפירוש הלשוני המקובל ביהדות לשם "יהוה" הוא היה, הווה ויהיה תמידי, על פי השורש הלשוני הי"ה.
חלק מהגאונים והראשונים, זיהו את הכינוי "השם המפורש" עם "שם בן י"ב" (שם שבו 12 אותיות) ו"שם בן מ"ב" (שם בן 42 אותיות), הנזכרים בבמקורות תנאיים או תלמודיים ללא ציון אותיותיהם.
חכמי הקבלה מזהים את שם בן מ"ב עם צירוף האותיות הבא: "אבג יתץ קרע שטן נגד יכש בטר צתג חקב טנע יגל פזק שקו צית", ומייחסים את תפילת "אנא בכח", שראשי התיבות שלה מרכיבות את השם, לרבי נחוניה בן הקנה:
משום שמדובר באמירת השם המפורש, נוהגים בסיום אמירת "אנא בכח" להוסיף ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד, הפסוק הנאמר בלחש (וביום כיפור בקול רם) לאחר קבלת עול מלכות שמים באמירת קריאת שמע (שמע ישראל).
רבינו תם, שהיה מבעלי התוספות, זיהה את שם זה כצירוף האותיות היוצא משני פסוקי ספר בראשית הראשונים.
התייחסות נוספת לכך, עם הערות נוספות, נמצאות בפירוש רבינו בחיי לפרשת בראשית.
ההתייחסות הקדומה לשם זה כשם המפורש מופיעה בתשובת רב האי גאון.
במסורת האשכנזית השורה החמישית היא חקד טנע, הרשב"א בתשובותיו התייחס לשינוי בקבלת שם מ"ב בין חכמי אשכנז לספרד.
במקורות קבליים, הכינוי "השם המפורש" מתייחס לעיתים גם כלפי "שם בן ע"ב", שהוא שם המורכב מ-72 שמות קטנים בני 3 אותיות, הלקוחים משלשה פסוקים סמוכים בספר שמות, שכל אחד מהם בן 72 אותיות.
השמות מוצאים מהפסוקים, באמצעות כתיבת שלשת הפסוקים ללא מרווחים בן האותיות, בשלש שורות, זה מעל זה, בדומה לבוסטרופידון.
כל צירוף טורי של שלש אותיות מהווה את אחד השמות.
השם הראשון "והו", השני "ילי" וכן הלאה לכל 72 הצירופים.
הרמב"ם התנגד לזיהויים שרירותיים מסוימים לשמות אלה, וטען ששמות אלו היו מורכבים ממספר מילים המבטאות משמעות עמוקה כלשהי, אלא שזו אבדה מאתנו.
הוא התנגד גם לזיהויים של שמות מעבר לשם בן ארבע האותיות כ"שם המפורש".
וכך כתב בספרו מורה הנבוכים:
בנוגע לשם בן 42 אותיות, כתב:
הרמב"ם התייחס למהות משמעותם העמוקה של השמות, וגם העלה השערה חריפה לגבי השאלה איך הגיעו לשמות של כותבי הקמיעות (שם):
היסטוריה של השם יהוה כשם המפורש
הכהן הגדול בבית המקדש היה עונד על מצחו ציץ זהב, שעליו היו מובלטות המילים קודש ליהוה, דבר שעל פי הבטחת הנביא זכריה, יהיה לעתיד לבוא על מצילות הסוס.
על פי הכתוב בספר הזוהר, על חרבו של דוד המלך היה חקוק השם המפורש.
בדברי דוד לגוליית: (אם כי בזמן מלחמתו בגוליית לא הייתה חרב בידי דוד).
ישנה אגדה יהודית המתארת כי על מטהו של משה היה חקוק השם המפורש, ובעזרתו עשה את הנסים במצרים, אגדה נוספת מתארת את החרב של מתושלח ואברהם שהיה חקוק בה שם המפורש, ובחרב זו הם ניצחו במלחמות.
כך, השם היה נהגה ככתבו בבית המקדש בלבד.
הכהן הגדול היה מזכיר את השם המפורש בעבודת יום הכיפורים עשר פעמים, ועל פי המסופר ב, העם היה נופל על פניו כאשר היה שומע את השם המפורש.
בדורות הראשונים היה מגביה את קולו, כיוון שירדו ממעלתם והיו ביניהם אנשים שאינם הגונים – היה אומרו בקול נמוך כדי שלא ישמעו השם המפורש.
גם שאר הכוהנים היו רשאים לומר את השם המפורש, בעת שהיו מברכים ברכת כהנים בבית המקדש ().
לאחר שמת הכהן הגדול שמעון הצדיק, הפסיקו הכוהנים להזכיר את השם המפורש בברכת כהנים אף בבית המקדש, מפני שלא זכו יותר לגילוי שכינה ולא היו ראויים לכך, וכן חששו שמא ילמד אותו אדם שאינו הגון (; רש"י ותוספות).
גם מבחינת הממצא הכתוב ניכר תהליך הריחוק.
מכיוון שבמגילת התהלים השם נוקד כדי לסמן מחיקה, מסתבר כמו האפשרות הראשונה).
כמו כן, בפפירוסים שונים מהמאות הראשונות לספירה, אשר מופיעים בהם קטעים מהמקרא בתרגום ליוונית, נכתב השם "יהוה" באותיותיו העבריות ללא תרגום.
כן ניכרת נטייה להחליף את שמות "יהוה" בשמות שנחשבו קדושים פחות – כמו "אדוני" ו"אלוהים".
כך, בספרי המקרא המאוחרים ישנו שימוש פחות בהרבה בשם המפורש, לעומת השמות האחרים.
במזמור השני והשלישי שבספר תהילים למשל, ישנו שימוש כמעט בלעדי בשם אלוהים, וכאשר משווים למזמורים מקבילים במקומות אחרים נראה שהוחלפו שמות "יהוה" בשמות אלוהים – ייתכן שמטעם זה.
נטייה זאת קיימת גם בשמות אחרים כמו בכינוי "צבאות" אם כי מטעמים הפוכים, של שירוש שמות המזוהים עם פולחן פוליתאיסטי.
בתרגום השבעים גם משתקפת נטייה זו שהייתה כבר נהוגה בימי תלמי השני, בה שם יהוה מתורגם Κύριος (אדוני), וכאשר הוא בא לאחר המילה אדני - הוא מתורגם בהתאם, כ"אלוהים".
במשנה כתוב ש"במקדש אומר את השם ככתבו ובמדינה בכנויו", כלומר, רק במקדש מותר לומר את השם ככתבו.
בתלמוד מוסיפים שמותר גם לומר את השם המפורש כדי להתלמד בהגייתו, אבל לא בפרהסיא.
במשנה ובתוספתא מובאים דברי התנא אבא שאול שמונה את ה"הוגה את השם באותיותיו" בין אלו שאין להם חלק לעולם הבא.
הרמב"ם פירש שהכוונה לשם יהוה.
על מהות איסור להגות את השם באותיותיו (או בגרסה משנה דפוס ונציה כתוב הוגה את ה' באותיותיו) סובר רש"י כי מדובר על השם בן מ"ב אותיות ואילו תוספות סבור כי הכוונה אל שם יהוה בלבד.
בעל ספר הערוך פירש שהמושג "הוגה" הוא מלשון ליעוג וצחוק.
הרמ"ע מפאנו משווה את הקורא את השם ככתבו (בתפילה) לאיסור כינוי אביו או רבו בשמם הפרטי.
יש שכתבו שחברי אבא שאול חלקו עליו ודבריו לא התקבלו להלכה, שהרי הרמב"ם לא הביא את ההוגה את השם באותיותיו בין אלו שאין להם חלק לעולם הבא, אלא רק כאיסור גרידא, וגם הרי"ף ורבינו אשר לא כתבו את דברי אבא שאול בעניין בפסקיהם ההלכתיים.
בספרי תנ"ך מנוקדים מופיע השם המפורש עם ניקוד שאינו מייצג את ההגייה האמיתית של השם, אלא שייך למילה שאותה יש להגיד במקומו.
ברוב הפסוקים נהוג להחליף את השם המפורש במילה "אֲדֹנָי" ולכן השם מנוקד יְ-הֹ-וָ-ה; ובפסוקים בהם נהוג להחליף את השם במילה "אֶלֹהִים" הוא מנוקד יֶ-הֹ-וִ-ה.
לא ברור באיזה תקופה חל השינוי, אבל בימינו נהוג ביהדות לקרוא את השם כאילו כתוב "אדוֹנָי", ובמקרים נדירים כאילו כתוב "אלוהים".
בכתבים שאינם חלק מהמקרא או מסידור התפילה, וכדי שלא לגרום למישהו לקרוא את השם כפי שהוא נכתב, נהגו עד ימי הביניים לכותבו בשניים או שלושה יודים רצופים.
ולאחר מכן ועד היום, מאמיני יהדות נוהגים לכותבו באמצעות האות ה' או ד' (עם גרש ה', ד').
בשל האיסור להזכיר את שם ה' ללא צורך, שלא תוך כדי תפילה או קריאה בתורה הוא נקרא לרוב בצורה "השם".
מאפיין ייחודי של השם שהוא מורכב מאותיות המשמשות תנועות (אמות קריאה) וגם עיצורים, בדרך שלא מאפשרת לדעת אם שתי האחרונות נהגות כעיצורים או כתנועות.
היו שקישרו את המילה לשורש העברי הי"ה, ולפיכך משמעות השם קשורה לתפיסה שהוא עצמו היה, הוה ויהיה, כלומר, "הוה לנצח בכל הזמנים בשוה", הווייתו בכל הזמנים, עבר הווה עתיד, היא אחת, מבלי שיחול שינוי בדעתו.
על פי פירוש רש"י לתורה, שם זה מורה על המידה האמיתית של האל, שהוא "נאמן לאמת דבריו", אלוהים לא התגלה לאבות בשם זה, כי הבטחות הזרע וירושת הארץ לא התגשמו בימיהם, ואילו לישראל שהוא מקיים הבטחותיו, מתגלה להם בשמו הזה.
על פי רס"ג, שם זה נבדל משמות אחרים בכך שהוא שמו המיוחד של האל, שאין בו השתתפות עם האחרים.
ומורה על אמיתת האל עצמו; זו גם דעת הרמב"ם ור' יוסף אלבו.
זוהי הסיבה שנקרא "השם המפורש" – כי הוא לא משותף עם אף אחד אחר, והוא מורה במפורש על האל.
גם ריה"ל הולך בכיוון זה, וסובר שלעומת השם "אלוהים", הנחשב בעיניו שם כללי המתייחס לכל הברואים, השם המפורש הוא כמו שם פרטי מיוחד, שקוראים בשמו זה אלו שהתוודעו לייחודו של האלוהים בדרך של נבואה, כמו אדם המכיר את חברו בשמו.
לדעת המהר"ל מפראג, שם זה מצביע על כך שהוא הוויה מופשטת שאין לה גדר, גבול והגבלה, ושאיננה נתפסת בשכל אנוש.
יש הסוברים ששם זה מבטא את האמונה שאלוהים היווה, מהווה ויהווה את העולם כולו בכל רגע מחדש, ולכן הוא מופיע בלשון עתיד, המורה על פעולה חוזרת ונשנית (כמו "ככה יעשה איוב כל הימים").
באמונה הקבלית, שם זה צופן בחובו מיפוי של המידות האלוהיות.
לשיטתו הקבלית של הרמח"ל, שם יהוה מיוחס ל"הנהגת הייחוד" – כלומר הנהגת ה' שמעל החוקיות, במובן מסוים הנהגה נסית, כלומר הנהגה שאינה תלויה בחוקים או במעשי האדם.
זאת לעומת השם "אלוהים" המיוחס ל"הנהגת המשפט", כלומר הנהגת ה' בדרך של חוקים (חוקי טבע וחוקים רוחניים).
לפי האמונה היהודית שתי הנהגות אלה מתקיימים יחד בהרמוניה, כאשר הנהגת הייחוד מנהיגה, מאפשרת ומנתבת את הנהגת המשפט.
יש שפירשו, על פי הארמית, שנקרא "השם המפורש" בהוראת "פלאי".
על פי ההלכה היהודית, יש לנהוג כבוד מיוחד בשם זה, מלבד שיש לשמור באופן מכובד כל חפץ שנכתב עליו שם זה, ואין לזורקו לאשפה, או לעשות בו מעשה ביזיון אחר; עיקר האיסור הוא להשמידו, כפי שכותב הרמב"ם.
כתוצאה מאיסור זה התפתח מושג הגניזה, שבו גונזים כתבים שיש בהם אזכורים של שמות ה'.
יש דיון בספרות הפוסקים אם שם ה' הכתוב בהדפסה (עיתונים ועלוני שבת) או בצילום טעון גניזה, פוסקים רבים אינם מצריכים גניזה ויש מחמירים.
במהלך כתיבת שם בספרי תורה, תפילין ומזוזות, אין להפסיק, ובתלמוד במסכת יומא אף מסופר כי:
כמו כן, אין הוגים אותו כפי שהוא נכתב, ויש שאף מחמירים ואוסרים להזכיר את אותיותיו זו אחר זו, ובמקום כך אומרים: "יוד קי ואו קי".
מפני שנכתב בתלמוד הבבלי במסכת פסחים , בכל מקום שכתוב השם יהוה, נוהגים לבטא אותו אדוני, אם מדובר בלימוד או בתפילה, ואם מדובר בשיחת חולין, נהוג לבטא אותו השם.במשנה תורה (הלכות יסודי התורה, פרק ו) כותב הרמב"ם:
בהמשך הפרק מפרט הרמב"ם כיצד לנהוג בטקסטים שבהם מופיעים שמות אלה, כך שלא תיפגע קדושתם.
על פי ההלכה היהודית יש איסור למחוק את השם לאחר שנכתב, ואם כבר נכתב ונמצא מיותר, יש לגונזו.
יש האוסרים גם לקלוף את השם בשלמותו ולהשתמש במקומו.
לרוב הדעות אין בעיה הלכתית בכתיבת ובמחיקת השם מעל גבי המחשב.
במאות הראשונות להופעת התנועה הקראית נהגו רבים בתוכה את הגיית השם יהוה, מתוך כוונה להחיות את השימוש בשם כפי שהיה נהוג לדעתם בעם ישראל בתקופה המקראית, ואולם במשך השנים אימצו הקראים את המנהג הרבני של איסור הגיית השם והחלפתו ב"אדוני" או "אלוהים".
השם יהוה ושמות נוספים של האל נחשבים קדושים, ישנו איסור הלכתי למוחקם ונהוג להימנע או לצמצם את השימוש בהם.
בקריאת פסוקים בהם מופיע השם יהוה נהוג להחליפו בכינוי אדונָי, המשמש ככינוי לאל גם בפסוקים, לעיתים יחד עם יהוה ולעיתים כשלעצמו .
מאחר שגם אדוני הוא אחד משבעת השמות הקדושים, בדיבור חופשי נהוג לומר "השם" או כינוי אחר, ובכתב לכתוב "ה'" או לעיתים "ד'" - גימטריה של מספר האותיות.
בחיבורים שונים השם יהוה והשם אלוהים (ומאוחר יותר גם השם אדוני) הוחלפו בסימנים מוסכמים כמו 'י"י' או 'הוי"ה' במקום יהוה, והליגטורה ﭏ, בה הלמ"ד מחוברת לאל"ף במילים 'אל' 'אלוה' ו'אלהים'.
לחלופין נוסף מקף או גרשיים בתוך השם על מנת להפסיק בין אותיותיו - לדוגמה י-ה או אדנ"י, או אף בחילופי אותיות - 'אלוקים' וכן 'ידוד', או בראשי תיבות - ד', ה' וכן י' או א'.
בסידורי תפילה ובהגדות של פסח, נהגו לכתוב י"י.
בספרי הקבלה העוסקים בשם המפורש נהוג לכנותו "שם הוי'ה".
הגרש נוסף לביטוי מאחר שגם הסיומת שלו, "יה", שהיא תחילת השם יהוה, היא אחד משבעת השמות הקדושים.
יש המוסיפים לו גרש או מחליפים את האות ה' באות א' גם כשהצירוף משמש למטרת חולין, למשל את השם 'יהודה' כותבים "יהוד'ה" או "יאודה".
יש מפרשני המקרא המסורתיים שאמרו כי האורים והתומים היו למעשה השם המפורש, שנכתב על גבי קלף והושם בין קפלי החושן.
חז"ל יחסו לשם המפורש כוחות מיסטיים, וטענו שבאמצעותו נעשו נסים המתוארים בתנ"ך, כמו הריגתו של המצרי בידי משה, ("הַלְהָרְגֵנִי אַתָּה אֹמֵר כַּאֲשֶׁר הָרַגְתָּ אֶת הַמִּצְרִי") או הריגתו של גוליית בידי דוד (מהר"ל, ספר גור אריה על ).
בספר תולדות ישו, המציג את תולדות חייו של המשיח הנוצרי בצורה לעגנית, מסופר כי ישו גנב מבית המקדש את השם המפורש, ובעזרתו עשה את כל הנסים המתוארים בברית החדשה.
דעה דומה הובעה גם על ידי זרם האימיאסלאביה (רוסית: Имяславие), שהופיע בתחילת המאה ה-20 ברוסיה, ואשר טען כי שמו של האל קדם לו וכי הוא האל עצמו, וכן כי ידיעת השם המפורש מאפשרת לבעל המידע לעשות נסים.
על פי השקפתו הרציונליסטית של הרמב"ם, אין משמעות מיסטית לשמות הקודש, כשם שאין פעולות מיסטיות הפועלות במציאות כלל.
כאמור לעיל, לשמות יש משמעות לימודית, ובצורה הזו הם מעלים את לומדם לרמה גבוהה.
במשנת הרמב"ם לא קיים שם בן ע"ב שמות.
בפולקלור היהודי, יודעי תורת הנסתר הפיחו בגולם רוח חיים, על ידי כך שהיו כותבים את השם המפורש על פיסת נייר, ומניחים אותה בפיו של גוש חומר, ואחר כך היו רושמים את המילה "אמת" על מצחו.
כאשר היה צורך להפסיק את פעולת הגולם, נמחקה האות א', וכך הוא נותר "מת".
לפי תורת הקבלה, כל אות בשם המפורש היא כנגד עולם אחר בעולמות אבי"ע : י - כנגד עולם עולם האצילות; ה (ראשונה) - כנגד עולם עולם הבריאה ; ו - כנגד עולם עולם היצירה ; ה (שנייה) - כנגד עולם עולם העשייה; קוצו של י כנגד אָדָם קַדְמוֹן.
כותרת אחד מספרי השירה ביידיש מאת אברהם יהושע השל הוא "השם המפורש" (וילנא 1933).סופר השואה ק.
צטניק, בספר "צופן אדמע", שהוא רישום של טיפולים ב-LSD על ידי הפסיכיאטר ההולנדי יאן בסטיאנס, מתאר בסיפרו את התיאור הבא:
בסיפור הקצר "המוות והמצפן" מאת חורחה לואיס בורחס, משמש השם המפורש יסוד לתעלומה בלשית.
מופעים בספרות האגדה נמצאים באבן השתייה ובשלמה המלך ואשמדאי.
השמדה הדדית מובטחת היא דוקטרינה צבאית שבמסגרתה שימוש מלא בנשק גרעיני על ידי שני צדדים יריבים יביא לחורבנם הן של התוקף והן של המגן.
הדבר מבוסס על הרתעה לפיה השימוש בנשק חזק חיוני כדי להרתיע את האויב מלהשתמש בנשק כזה בעצמו.
השמדה הדדית מובטחת היא התגלמות של שיווי משקל נאש, בו שני הצדדים מנסים להימנע מהתוצאה הגרועה ביותר האפשרית מבחינתם.
הדוקטרינה מניחה שלכל צד בעימות יש מספיק נשק גרעיני על מנת להשמיד את הצד היריב.
כל צד, אם יותקף בצורה מוגבלת, יגיב בכוח שווה או גדול יותר.
התוצאה עשויה להיות הידרדרות שתגרור השמדה הדדית מובטחת של כל הצדדים לעימות.
במקרה של תקיפה ראשונית בכוח מלא, קרי מכה ראשונה, במצב של השמדה הדדית מובטחת ההנחה היא שהצד המותקף יבצע מכה בהתרעה קצרה, או באמצעות כוחות שניוניים יבצע מכה שנייה שתוביל לחורבן התוקף, אף כאשר המותקף הראשוני הושמד.
במצב של השמדה הדדית מובטחת, בהנחה של שחקנים רציונליים, אין לצד כלשהו אינטרס רציונלי לתקוף ועל כן התוצאה היא שלום מתוח אך יציב.
במצב של חילוף גרעיני בין מעצמות עולמיות (אך לאו דווקא באירוע אזורי), יש סכנה מעבר להשמדת הצדדים לסכסוך, והיא שהנשורת הגרעינית שתיווצר עקב מלחמה גרעינית רחבת היקף והחורף גרעיני שעשוי להתפתח בשנים שלאחר מכן יובילו להשמדת התרבות האנושית.
היישום העיקרי של הדוקטרינה החל במלחמה הקרה.
בתקופה זו מנעה התאוריה עימותים מלאים בין ארצות הברית לבין ברית המועצות בעודן עסוקות במלחמות פרוקסי סביב העולם.
הדוקטרינה גם הובילה למרוץ חימוש.
אומנם המלחמה הקרה הסתיימה בשנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-20, אך הדוקטרינה עדיין תקפה.
מצדדיה של הדוקטרינה האמינו שהשיטה הטובה ביותר למנוע מלחמה גרעינית היא לגרום לצד השני להבין שמדינתו תחדל להתקיים כישות מתפקדת.
מאחר שהאיום חייב להיות אמין, על כל צד להשקיע הון רב בארסנלים הגרעיניים אפילו אם הם לא נועדו לשימוש.
בנוסף, לא ניתן לצפות שאף צד יוכל להגן על עצמו היטב מפני הנשק הגרעיני של היריב.
הדוקטרינה הובילה להקשחה וריבוי של מערכות השילוח הגרעיניות וכן לייסוד האמנה נגד טילים אנטי-בליסטיים.
התרחיש שתואר לעיל מוגדר לרוב כ"הרתעה גרעינית".
המונח "הרתעה" קיבל את ההקשר הזה לראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, האמריקאי-יהודי בספרו על מלחמה תרמו-גרעינית מפרט את אסטרטגיית הלוחמה הגרעינית לגבי נשק יום הדין.
קהאן פיתח את האסטרטגיה במסגרת עבודתו במכון ראנד.
קהאן מראה בספר כיצד נשק יום הדין מגביל את עקרון השמדה הדדית מובטחת.
ההתייחסות המוקדמת ביותר לרעיון היא של הסופר וילקי קולינס, אשר כתב בתקופת מלחמת צרפת–פרוסיה " אני מתחיל להאמין שקיים רק גורם מפייס אחד - הגילוי בעתיד של כוח הרסני כה איום שההשלכות של מלחמה יובילו בהכרח להיכחדות ואז האדם יהיה חייב לשמור על השלום".
הד לדוקטרינה קיים במסמך הראשון אשר תיעד כיצד פצצת אטום היא הצעה מעשית.
בשנת 1940, תזכיר פריש פיירלס חזה כי ההרתעה תהיה האמצעי הראשי להתמודדות עם אויב המחזיק בנשק גרעיני.
השלבים המוקדמים של המלחמה הקרה
לאחר שבשנות ה-40 של המאה ה-20 הצליחו ארצות הברית וברית המועצות להפגין יכולות בתחום הנשק הגרעיני, החלו שני הצדדים לפתח יכולות משופרות לשיגור נשק גרעיני האחד כנגד האחר.
המדיניות הגרעינית הרשמית של ארצות הברית הייתה "תגובה מוחצת".
המדיניות דגלה בהתקפה נחרצת נגד ברית המועצות אם זו תפלוש לאירופה בין אם על ידי שימוש בגרעין ובין אם לאו.
במהלך משבר הטילים בקובה, פיתחה ברית המועצות הבנה אמיתית לגבי יעילות כוח הצוללות האמריקני לשיגור טילים בליסטיים.
עד מהרה החלו גם הסובייטים לפתח צוללות דומות.
ה-MIRV הייתה מערכת נשק נוספת שסייעה לנהל את דוקטרינת ההרתעה.
באמצעות ה-MIRV יכול היה טיל בליסטי בין-יבשתי יחיד להכיל מספר ראשי קרב.
טילי ה-MIRV היו הראשונים אשר נוצרו על ידי ארצות הברית כמענה למערכות נגד טילים הסובייטיות סביב מוסקבה.
מאחר שכל טיל מגן יכול היה להשמיד רק טיל תוקף אחד, הסיקו שאם טיל תוקף יכיל מספר ראשי קרב יתקשו הטילים המגנים לבצע את תפקידם ביעילות.
אחד ה-MIRV הגדולים ביותר של ארצות הברית הוא השומר שלום LGM-118A, אשר יכול היה להחזיק עד כ-10 ראשי קרב.
כל ראש קרב סיפק בערך 300 קילוטון.
מאחר שהגנה מפני ראשי קרב רבים הייתה לא מעשית באותה תקופה, ההגנה היעילה ביותר הייתה התקפת הנגד.
נשק ה-MIRV נאסר לשימוש באמנת START II משום שהוא מוגדר כמערער יציבות ונותן יתרון מוחלט להתקפה ראשונה.
נאט"ו התכוונה להשתמש בנשק גרעיני טקטי אם הסובייטים יפלשו למערב אירופה.
הסובייטים ענו לאיום על ידי מתן הצהרה שכל שימוש בנשק גרעיני נגד כוחותיהם יענה במהלומה סובייטית בהיקף מלא.
ההנחה הרווחת הייתה שכל קרב, אם יתפתח, יסתיים באפוקליפסה.
החל מ-1959 היו ברשות ארצות הברית צוללות לשיגור טילים בליסטיים אשר הבטיחו יכולת לייצר מכה גרעינית שנייה, במידה וארצות הברית הותקפה באמצעות נשק גרעיני.
לברית המועצות הייתה יכולת מכה שנייה באמצעות ממגורות טילים שפוזרו ברחבי סיביר הגדולה, בתקופה בה לא היו לוויינים שיכלו לגלות אותם.
על פי שר ההגנה האמריקאי בממשל קנדי רוברט מקנמארה, אשר תיאר את הדוקטרינה של השמדה הדדית מובטחת, המשמעות של הדוקטרינה הייתה שלמדינות יש יכולת התקפה ראשונה או יכולת התקפה שניונית.
מדינה שתוקפת ראשונה עשויה להשמיד את הטילים הגרעיניים של יריבתה ובכך למנוע תגובת נגד גרעינית.
יכולת התקפה שניונית מספקת למדינה שעשויה להיות מותקפת את היכולת להגיב למתקפה גרעינית בכוח מספיק כדי שאויב יחשוש מלתקוף מלכתחילה.
לפני הצוללות סופקה יכולת המכה השנייה על ידי סיורים מתמשכים של מפציצים המצוידים בנשק גרעיני.
זה נעשה כאשר בכל זמן נתון היו מספר מטוסים באוויר שהיו מוגנים בפני ההתקפה הראשונה.
הבעיה בטקטיקה זו הייתה הלוגיסטיקה המורכבת של שמירת המטוסים באוויר כל הזמן.
לעומתם, היכולת של הצוללות לקיים פעילות במחיר זול יחסית, ובנוסף לשאת חימוש רב, וחזק יותר, הביאו לשדרוג ממשי ביכולת המכה השנייה של האמריקאים.
הנשיא ג'ימי קרטר אימץ ב-25 ביולי 1980 אסטרטגיה חדשה במסגרת הדוקטרינה.
על פי האסטרטגיה התגובה להתקפה סובייטית לא תהיה עוד מבוססת על הפצצת מרכזי אוכלוסייה סובייטים וערים אלא תהיה מבוססת על חיסול ההנהגה הסובייטית והתקפת יעדים צבאיים בתקווה שהרוסים ייכנעו לפני שתתרחש השמדה הדדית של ברית המועצות וארצות הברית.
גרסה זו של הדוקטרינה אפשרה לנצח במלחמה גרעינית תוך שמירה על האפשרות של "השמדה מובטחת" לפחות עבור צד אחד.
המדיניות הזו קודמה על ידי רונלד רייגן עם ההכרזה על יוזמת ההגנה האסטרטגית שמטרתה הייתה לפתח טכנולוגיה מבוססת חלל שתאפשר השמדת טילים סובייטים טרם יפגעו בארצות הברית.
היוזמה ספגה ביקורת שכן לא אפשר את עיקרון "השמדה מובטחת" של הדוקטרינה.
אם לאמריקה תהיה ערובה נגד התקפת גרעין סובייטית, טענו המבקרים, תהיה לה אז יכולת התקפה ראשונה מוחלטת.
המבקרים טענו עוד שהתוכנית עשויה לגרור מרוץ חימוש חדש שמטרתו הפעם תהיה פיתוח אמצעי נגד ליוזמת ההגנה.
נפילת ברית המועצות הפחיתה את המתיחות בין רוסיה וארצות הברית וכן בין ארצות הברית וסין.
הממשל בראשות ג'ורג' בוש הדיר עצמו ביוני 2002 מאמנת הטילים האנטי בליסטיים (ABM TREATY).
הדבר נעשה בנימוק שמערכות ההגנה מיועדות להגן מפני מדינות גרעיניות "סוררות" כמו קוריאה הצפונית ולא מפני רוסיה.
יכולת טילי הקרקע-אוויר מוגבלת ביותר ולא יעילה גם כנגד טיל בליסטי בין-יבשתי (ICBM) שטסים מהר וגבוה הרבה יותר מטילים שהם קצרי טווח באופן יחסי (עד 3000 ק"מ בקירוב).
בעוד יחסי שתי המדינות השתפרו והאפשרות לעימות גרעיני נראית רחוקה, הדעיכה ביכולת הגרעינית של רוסיה לאחר המלחמה הקרה השפיעה על התוקף של דוקטרינת "השמדה הדדית מובטחת".
ב-2006 הועלו טענות שביכולתה של ארצות הברית לבצע התקפה גרעינית ראשונה כלפי רוסיה ולהשמיד כל בסיס מפציצים, צוללות וטילים.
הדבר נבע מירידה ברמת האחזקה של מתקני הגרעין הרוסיים.
עם זאת, לרוסיה מעל ל-10,000 ראשי קרב גרעיניים ולא צריך יותר מכמה מהם כדי להסב נזק כבד לכל מדינה שהיא, כך שטענה שעידן דוקטרינת "השמדה הדדית מובטחת" בא אל קיצו ושארצות הברית נמצאת בתקופה של עליונות גרעינית, אינה בהכרח נכונה.
השם של העולם הוא ספר, שכתב דניס ג'ונסון בשנת 2000 באנגלית, בארצות הברית.
הספר הוא ספרו הראשון של דניס שתורגם לעברית.
הוא יצא לאור בישראל בשנת 2009 בהוצאת בבל.
העלילה עוקבת אחר מייקל ריד, אשר איבד את אשתו ובתו לפני מספר שנים בתאונת דרכים.
ריד עובד כמרצה באוניברסיטה ופוגש בסטודנטית צעירה בת כמחצית מגילו בשם פלאואר קנון.
הפגישות המזדמנות שלהם משפיעות עליו ומשאירות עליו רושם ולראשונה אחרי שנים הוא מתחיל להתאהב באישה.
ריד מתבשר כי הוא מפוטר בעקבות פוליטיקה פנימית, ובסמוך לזאת משפט שאמרה פלאואר מזכיר לו את בתו המנוחה.
הוא עוזב בפתאומיות את פלאואר, מתסבך בקטטה ולבסוף מחליט לעזוב את העיר בה חי ולחפש עבודה חדשה וחיים חדשים במקום אחר.
השמדה עצמית היא תכונה של מערכת, המקנה לה את היכולת להשמיד את עצמה תחת נסיבות מוגדרות מראש.
המנגנון להשמדה עצמית הוא אמצעי הגנה על מערכות ועל מידע בעלי רגישות גבוהה, שעשוי להיכנס לפעולה בתום השימוש במערכת, במקרה של תפקוד לקוי, או במקרה שבו המערכת פועלת בלא מפעיל, ועלולה ליפול לידי האויב.
תאים חיים מכילים מנגנון השמדה עצמית המכונה אפופטוזה.
בביולוגיה של התא, אפופטוזה היא מוות תאי מתוכנת; מוות מכוון של תאים.
בניגוד לנקרוזה (מוות טראומטי של תאים בעקבות זיהום או פציעה), תהליך האפופטוזה הוא מדורג, מסודר ועקבי.
האפופטוזה היא אחד התהליכים הנחקרים ביותר בביולוגיה, אשר שופכת אור על תהליכים רבים אחרים בתא, ועל שלל היבטים גנטיים, ביוכימיים ורפואיים.
מנגנונים להשמדה עצמית נפוצים בקרב צבאות על מנת לאבטח אמצעי לחימה רגישים, ועל מנת להבטיח פירוק עצמי של פצצות למניעת הפיכתן לנפלים מסוכנים.
דוגמאות למערכות בעלות מגנון השמדה עצמית:
פצצונות (המשמשות בחימוש מצרר), כגון פצצת המרגמה של התעשייה הצבאית (פצמ"ר 120 מ"מ מצרר)
טיל הנ"מ הרוסי 9K32 סטרלה-2
לוויינים צבאיים (למניעת השתלטות עוינת; ניטרול במקרה של איבוד שליטה)
הטבעה יזומה של כלי שיט פן ייפלו בידי האויב
מנועי דלק מוצק מצוידים לרוב במנגנון השמדה עצמית, הממומש על ידי חומרי נפץ.
בטיסות של מעבורות החלל של נאס"א, המנוע ישמיד את עצמו במידה ותסטה המעבורת ממסלולה.
מנגנון ההשמדה העצמית ניתן לצפייה בסרטוני הווידאו המתעדים את אסון צ'לנג'ר, במהלכו פוצצו זוג רקטות לשם הגנה על בני האדם שעל הקרקע.
בביטחון מידע יש חשיבות גבוהה להשמדת המידע המסווג בתום השימוש או במקרה של נפילה בידי אויב.
לרוב ההשמדה נעשית ידנית, אך במקרים בהם אין לבעל המידע שליטה מלאה, ניתן להיעזר במנגנוני השמדה עצמית.
בשנת 2009 פותחה באוניברסיטת וושינגטון שיטה להשמדה עצמית וירטואלית של מידע דיגיטלי באמצעות הצפנה, הגורמת למידע הדיגיטלי להפוך לבלתי קריא לצמיתות בחלוף פרק זמן מוגדר.
בפתיחת כל פרק של סדרת הטלוויזיה "משימה בלתי אפשרית", מקבל מפקד הצוות את פרטי המשימה הסודית באמצעות הודעה מוקלטת מראש, ובסופה הצהרה כי תשמיד את עצמה תוך חמש שניות.
לאחר מכן היה עולה הרשמקול בעשן.
בסדרה "חוש-חש הבלש", משמידות את עצמן כל ההודעות המכילות את הפקודות לחוש-חש לאחר הקריאה, כבדיחה חוזרת.
השימוש במנגנוני השמדה עצמית במדע בדיוני נפוץ עד כדי כך, שהפך לקלישה.
"השמאל הלאומי" הוא תנועת שמאל ישראלית, שלא התאגדה רשמית מעולם, ועסקה בשנים 2010-2009 בהפצת הרעיונות שבמסמך "השמאל הלאומי" - ספרון בן 110 עמודים שפורסם בקיץ 2009 על ידי שמואל הספרי ואלדד יניב.
יניב תיאר את אופי הספרון ומטרתו:
"הספרון הוא לא תוכנית עבודה לראש הממשלה או תוכנית מבצע לצה"ל כיצד לסיים את הכיבוש.
הוא קול קורא למחנה שלנו שמנוסח בישראלית, בדיוק בדרך שבה כולנו מדברים.
הוא צריך להיות בהיר, וחד, ולא מטשטש, ונוקב, ומכעיס, ובעיקר - מעורר, כי המטרה של הטקסט היא להקים מחדש את מחנה השמאל.
להקים אותו מחדש שיהיה גדול וחזק וינצח את הימין."
הספרון מנסה לעורר את תומכי מחנה השמאל בישראל על ידי הגדרת סדר-יום פרקטי על בסיס הרעיונות של חתירה ליציאת ישראל מיהודה ושומרון, סיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני והפיכת החברה הישראלית ל"חברת מופת".
פרסום הספרון לווה בביקורת בעקבות תכניו הפרובוקטיביים, וחלוקתו חינם ברשת "צומת ספרים" כערכה ליום העצמאות הופסקה בעקבות מחאה של פעילי ימין.
לאחר פרסום הספרון, החלו יניב ופעילים נוספים לערוך מפגשים וחוגי בית תחת הכותרת "מתווכחים עם השמאל הלאומי".
קבוצת הפעילים רואה עצמה כמייצגת את "השמאל הלאומי הגדול והציוני שלנו, שרוצה כמו הרצל ובן-גוריון ורבין, מדינה יהודית ודמוקרטית עם גבולות מוכרים ובני הגנה וחברת מופת ודוגמה אישית וצדק חברתי".
הקבוצה תומכת בהפסקת השליטה הישראלית בשטחי יהודה ושומרון כאמצעי לשמירת צביון מדינת ישראל כיהודית ודמוקרטית, והפניית כספי התמיכה המדינית בהתנחלויות ליישום מדיניות כלכלית סוציאל-דמוקרטית בתוך גבולות המדינה.
בראיון שפורסם במגזין "תזה" במאי 2010 תיאר יניב את פעילות הקבוצה:
"היום יש כבר קבוצה של 57 פעילים השותפים לרעיון, שנפגשים פעם בחודש וקובעים את תוכנית העבודה לחודש הקרוב.
מעבר לזה יש כבר 1,500 אנשים שנרשמו בבקשה להיות מתנדבים ולפעול למען הרעיון, ויש לנו קבוצות שותפים פעילות באוניברסיטת בן-גוריון, בתא 'אופק' בירושלים ובחיפה, בתא 'הדור החדש' באוניברסיטת ת"א."
ב-15 במאי 2010 השתתפה הקבוצה, יחד עם שלום עכשיו, מרצ, יוזמת ז'נבה, התנועה הקיבוצית, השומר הצעיר, תא אופק והתנועה הירוקה, בארגון הפגנה בירושלים תחת הכותרת "ציונים לא מתנחלים".
בספטמבר 2010 יצאה התנועה בקמפיין ציבורי, לקראת רישומה ברשם המפלגות לקראת הבחירות לכנסת ולקראת השתתפותה בעצרת הזיכרון לזכרו של ראש הממשלה יצחק רבין.
הקמפיין התבסס על סיסמת הבחירות של רבין משנת 1992.
כתגובה לשמועות אודות הפסקת קיומן של עצרות הזיכרון לזכרו של רבין לאחר העצרת ה-15 הצהירה התנועה כי היא תמשיך את מסורת קיום העצרות אם מרכז רבין לא יקיימן.
בפברואר 2011 יצאה התנועה בקמפיין נגד צעדי חקיקה שקידמה מפלגת ישראל ביתנו.
הקמפיין הגיע לשיא בהפגנה בכיכר ציון בירושלים.
לקראת נאום ראש הממשלה נתניהו בקונגרס האמריקני במאי 2011 יצאה התנועה בקמפיין "מדינה להם, הגושים לנו" כשקראה 'כן לנאום אובמה' והחתימה ישראלים על קריאה זו.
ביוני 2011 יצאה התנועה בקמפיין למען שחרורו של גלעד שליט.
במסגרת הקמפיין הוכנה כרזה שבה תמונת יאיר נתניהו, בנו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, במקומו של גלעד שליט ולצידה נכתב "יאיר עדיין חי בבית".
בקיץ 2011 עם תחילתה של מחאת האוהלים הייתה התנועה בין התנועות הראשונות שהקימו מאהל בשדרות רוטשילד ולקחו חלק בפעילויות המחאה.
העיתון "ישראל היום" טען כי התנועה עומדת מאחורי המחאה.
בתגובת התנועה נאמר כי התנועה לא החלה את המחאה אלא הצטרפה אליה.
בהמשך קיימה התנועה במאהל 'בית ספר לשינוי חברתי' שבו אירחה עיתונאים ופעילים חברתיים שקיימו דיונים בנושאי חברה וכלכלה.
ב-2012 פרש אלדד יניב מהתנועה לטובת מפלגת ארץ חדשה שהתמודדה בבחירות לכנסת ה-19 אך לא עברה את אחוז החסימה.
בשנים שלאחר מכן דעכה פעילות התנועה באופן ניכר.
בעקבות הפצת הספרון "השמאל הלאומי" הגיש אהרון דומב תביעת לשון הרע נגד מחבריו.
התביעה נדחתה בבית משפט השלום ודומב חויב בתשלום הוצאות משפט בסך 70,000 ש"ח.
בעקבות ערעורו של דומב, הפך בית המשפט המחוזי את ההחלטה בעניינם של מחברי הספרון וקבע שהתיק יחזור לבית משפט השלום, שם יצטרכו יניב והספרי להוכיח את טענתם - "אמת דיברתי" לאחר שייחסו לדומב "שירקס", "קומבינות" ו"שקרים".
הנתבעים ערערו לבית-המשפט העליון שאישר את הפסק בערכאה הראשונה, משום שדומב ויתר בשלב מוקדם יותר על הכללת מילים אלו בתביעה.
השמאל החדש הוא כינוי שהוצמד לתנועות חברתיות ופוליטיות, בעיקר בארצות המערב, שהחלו לפעול בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. התנועה היוותה שמאל מתון יחסית במערב ביחס לשמאל הפרו-סובייטי.
תנועות השמאל החדש בלטו בנוכחותן במחאות 1968.
תנועות השמאל החדש הן תנועות שמאל שהתפתחו בשנות השבעים והשמונים והן מבוססות על ערכי תרבות הנגד ותרבות ילדי הפרחים ועל דעות של מגוון סוציולוגים, אנשי רוח, פילוסופים, אמנים ועוד שעלו משנות השישים ואילך.
תרבות ההיפים בשנות השישים מרדה למעשה בפוליטיקה בת זמנה, היא בקרה את המערכת הקפיטליסטית ואת המערכת הדתית הרפובליקנית, ופסלה מצד שני את השמאל המרקסיסטי.
בניגוד לתנועות מרקסיסטיות מן הדור הקודם, שהיו ממוקדות במעמד חברתי ובניסיון לשבור את החלוקה למעמדות חברתיים, תוך פסילה מוחלטת של השיטה הקפיטליסטית, תנועות השמאל החדש מנסות לפעול בתוך המערכת הקיימת, מנסות לשנות את אופייה ולהחדיר לה בהדרגה מערכת מחודשת של ערכים.
במהלך שנות החמישים והשישים החלו להתרחש אירועים שונים כמו "הנאום הסודי" בברית המועצות, מלחמת וייטנאם, מלחמת קוריאה, האביב של פראג והמרד ההונגרי והחלו להגיע ידיעות על הדיקטטורות שהתפתחו במדינות הקומוניסטיות.
כל אלה הביאו לירידת קרנו של המרקסיזם במערב ובמקביל החלה הפנמה של ערכי שנות השישים, שהחלו להיאבק בארצות הברית במערב וגם מחוצה לה למען ערכים חדשים.
הערכים העיקריים של השמאל החדש
הכרה בזכויות האדם והאזרח ולחימה במערכות גדולות שמפרות אותה (כמו גופים צבאיים, גופים מסחריים, משטרים וכיוצא בזה)
מימוש שוויון זכויות בין גזעים, קבוצות אתניות שונות ועוד.
שוויון מגדרי ושיפור מעמד האישה
מאבק להתפרקות מנשק להשמדה המונית
הכרה בזכויות של מיעוטים ושל חלשים בחברה כמו נכים, זקנים, חולים, אוטיסטים, אסירים ועוד
הכרה בקהילת הלהט"ב (תפס תאוצה בעיקר בעשר השנים האחרונות)
עצירת מלחמות ומאבק להפלת משטרים דיקטטורים ברחבי העולם
הביקורת החברתית של השמאל החדש והפעילות הפוליטית של תנועות אלו מתמקדת לא רק בנושא זכויות הפועלים והשוויון בין המעמדות, אלא גם בנושאי מגדר ומין (למשל, במהפכה המינית).
שיח הזכויות מגיע אצל חלק מן הפעילים גם לזכויות בעלי חיים ולסוגנות.
השמאל החדש השתנה אחרי שנות ה-70, כשחלק מן הפעילים "התמסדו" במסגרות המפלגתיות הדמוקרטיות המסורתיות, חלק נטשו את הפעילות הפוליטית והחברתית לטובת פעילות רוחנית/אלטרנטיבית, וחלקם נפטרו.
כיום ניתן לראות את גלגולו של השמאל החדש בתנועות גלובליזציה אלטרנטיבית, התנגדות לכלכלה נאו-ליברלית ואנטי-פשיסטיות, כמו גם בתנועת האוטונומים.
שמות דגש גם על מחאה בחזיתות אחרות, תרבותיות, אתניות, ואפילו רפואיות (למשל, המאבק האנטי פסיכיאטרי).
תנועות השמאל החדש מאמצות הגדרות חדשות של התארגנות פוליטית ומאבק חברתי.
כך, למשל, היו בין פעילי השמאל החדש כאלה שביקשו למתוח ביקורת על כל הסדר החברתי הנהוג, כל המוסכמות החברתיות וסדרי העבודה והמוסר הקיימים.
בישראל קמה ב-1968 תנועת "שמאל ישראלי חדש" (שי"ח), שהושפעה ממרד הסטודנטים באירופה ומן השמאל החדש במדינות המערב.
ב-1973 התפרקה התנועה לאור ויכוח האם להשתתף בבחירות לכנסת השמינית.
הפלג התל אביבי של התנועה, שתמך בתרגום הפעילות החברתית-פוליטית למישור הפרלמנטרי, הקים ביחד עם מק"י את מפלגת מוקד, שהצליחה לזכות במנדט אחד ולהכניס לכנסת את מאיר פעיל.
תנועות חברתיות ישראליות רבות הושפעו משיח הזכויות של השמאל החדש, והתמקדו לא רק בשאלת הפער בין המעמדות בישראל, אלא גם בשאלות של מידור מזרחיים, נשים, פלסטינים, עובדים זרים, הומוסקסואלים ואחרים.
השם הוא רומן מאת מיכל גוברין.
הספר ראה אור לראשונה ב-1995 בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ותורגם לאנגלית, The Name, בהוצאת ריברהד-פינגווין, ניו יורק, בשנת 1998. מהדורה חדשה של הנוסח העברי, בתוספת אחרית דבר של יהודה ליבס, ראתה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ב-2013.
מיכל גוברין מתמקדת בספר זה בשאלה כיצד להביא את אלוהים לחיי היומיום עצמם ועושה זאת דרך סיפור על עמליה, צלמת, חוזרת בתשובה, העוסקת בצירופים קבליסטיים, בימים אורגת ובלילות כותבת וידויים.
לאחר שהתירה את אירוסיה עם ישעיהו, החוזר-בתשובה ששידכו לה, היא מתכוונת להתאחד עם הנמען של מכתביה ששמו כשם הספר, "השם", על ידי כך שתקריב קורבן של התאבדות ארוטית גואלת, כמעין שעיר לעזאזל.
המארג השברירי של חיי התשובה של עמליה נקרע כאשר היא נחשפת לאהבה ולמשיכה מינית לבחור ששודך לה.
גם זה מתמוטט די מהר.
עמליה חיה במקביל זמנים שונים אולי מקבילים, כמו עולמות מקבילים בפיזיקה.
הווידוי כתוב בגוף שני ואינו דיבור של אדם אל עצמו, אלא גם דיבור של אישה עם אישה אחרת שנמצאת כנראה בתוכה עצמה.