tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנצרות המזרחית היא מכונה סולומוניה, בנצרות הסורית היא מכונה שמוני (ܫܡܘܢܝ) ובנצרות הארמנית היא מכונה שאמונָה (Շամունա).
ספר מקבים ב' (נכתב בסוף המאה ה-2 לפנה"ס) מספר על "שבעה אחים ואמם" שנתפסו והוכרחו על ידי המלך עצמו (אנטיוכוס אפיפנס) לאכול בשר חזיר.
האחים הוכו בשוטים ואחד מהם אמר למלך כי הם מוכנים למות ולא "לעבור תורת האבות".
המלך כעס וציווה "להלבין באש מחבתות וקלחות", אז ציווה לכרות את לשונו של האח שדיבר בשם אחיו, לפשוט את עור ראשו "כדרך הסקיתים" ולקצץ את אבריו לעיני אמו ואחיו.
בעודו חי, ציווה המלך להביאו באש "ולצלות במחבת".
בזמן שהפיצה המחבת ריח חזק, עודדו האחים ואמם זה את זה למות בגבורה, באמרם כי "ה' אלהים משקיף ומרחם" עליהם.
לאחר שמת הבן הראשון, הובא בן נוסף, הופשט עור ראשו והוא נשאל אם הוא מסכים לאכול, בטרם ימשיכו לענות את אבריו.
הוא השיב ב"לשון אבות" "לא" וגורלו היה כשל אחיו.
בנשימתו האחרונה, אמר למלך: "אתה הרשע נוטל אותנו מחיי העולם הזה ומלך העולם יעיר אותנו המתים בעד תורתו לשוב אל חיי נצח".
הבן השלישי כבר מיהר "בשמחה" להוציא את לשון ולהושיט את ידיו, ואמר: "בנדיבות מן השמיים היו לי אלה ובעד תורתו לא אחשך אלה וממנו אקווה לשוב לקבל אלה".
לאחר מותו, עונה הבן הרביעי, שבעת מותו אמר למלך: "נבחר לסבול המוות מיד בני אדם ולצפות לתקוות שנתנו מאת האלהים כי על ידו נשוב לתחייה ולך לא תהי תקומה לחיים".
הבן החמישי אמר בעת עינויו למלך: "בהיות לך השלטון בבני אדם תעשה את אשר תרצה אף כי בן תמותה אתה ואל תחשוב כי עמנו נעזב מאת האלהים.
ואתה תחכה וראית את כוחו הכביר כשיענה אותך ואת זרעך".
הבן השישי אמר בעת מותו: "אל תטעה לשווא בגלל נפשנו נסבול זאת כי לאלוהינו חטאנו ועל כן היינו לשמה.
ואתה אל תחשוב כי לא תאשם, באלהים נועזת להלחם".
בזמן שעונו בניה למוות, עודדה אותם אמם "בלשון אבות" ואמרה להם: "לא אדע איך נגליתם בבטני ולא אני נתתי בכם את הרוח ואת החיים ואת חומר כל אחד לא אני יצרתי.
ולכן בורא העולם אשר יצר התהוות האדם והמציא התהוות־כל, הוא ישיב לכם בחסד גם הנפש וגם החיים, יען לא חסתם עליהם בעבור תורתו".
אנטיוכוס סבור היה כי האם מגדפת אותו ולכן הבטיח לבנה הצעיר הנותר שיעשהו "עשיר ומאושר" אם יעבור על "חוקי האבות".
אולם הנער לא התפתה ולכן אנטיוכוס ניסה לגייס את אמו שתשכנע אותו.
האם הסכימה לכך, אולם פנתה אל בנה ב"לשון אבות" ואמרה לו: "בני רחם עלי אשר נשאתיך תשעה חודשים בבטני ושלוש שנים הינקתיך וגידלתיך...
בבקשה ממך הבט אל השמיים ואל הארץ ואל כל אשר בהם וכל אשר תראה וידעת כי מאַיִן בראם האלהים...
אל תירא את התליין הזה כי אם־מהיותך ראוי לאחיך תישא את המוות למען אשוב אקבל אותך ואחיך ב[עת] הרחמים".
בעוד האם מדברת, אמר הבן הצעיר למעניו: "למה תחכו למצוות המלך?
לא אשמע כי שומע אני למצוות התורה...
ואתה הממציא כל מיני רעה לעברים, לא תימלט מידי האלהים...
ואתה הרשע והפושע מכל בני אדם, לשווא תגבה בגאוותך בתקוות שקר ועל עבדיך תרים ידך.
כי לא נמלטת עוד ממשפט האלהים...
כי אחינו הסובלים עינויים קצרים, קיבלו חיי עולם בברית האלהים...
ואני כאחי את גופי ואת נפשי אמסור בעד תורת אבות...
וכי בי ובאחי יכלֶה חרון אף אל שדי אשר בא על עמנו בצדק".
המלך זעם על הלעג כלפיו וציווה לענות את הבן השביעי באכזריות רבה יותר עד שמת.
כל הבנים הומתו ביום אחד לעיני אמם.
לאחר הבנים, מתה גם האם.
נוכחותו של המלך אנטיוכוס עצמו בסיפור זה ובסיפורים האחרים המופיעים בספר מקבים ב' על מוות בקידוש השם, נועדה להעצים את הדרמטיות ולחדד את העימות בין מקדשי השם לרודפיהם.
באותה עת שהה אנטיוכוס בפחוות המזרחיות של ממלכתו.
ספר מקבים ב', או חיבורו המקורי המלא של יאסון מקירנה (שמקבים ב' הוא קיצור שלו), הוא מקורו הראשי של הסיפור בספר מקבים ד'.
מחבר מקבים ד' מוסיף לסיפורו פרטים, מאריך בתיאור העינויים, ומוסיף לנאומיהם של הגיבורים.
מקבים ד' מביא את סיפור האם ושבעת בניה מיד אחרי סיפור אלעזר הזקן: "אחרי אשר נוצח העריץ בפומבי מבלי יכולת להכריח זקן לאכול דבר טמא, בערה בו חמתו ויצו להביא את כל שאר [אנשים] משבי העברים...
וכצוות העריץ כן הובאו לפניו יחד עם אמם הזקנה שבעה אחים יפים וענווים ואצילים ונחמדים בכל".
אנטיוכוס מזהיר את האחים שלא לעשות "כמעשה השגעון של הזקן אשר הומת עתה זה".
בגרסה זו, לאחר שאנטיוכוס מבקש מהאם שתדבר על לבו של בנה הצעיר, נאמר שהיא פונה אליו "בשפה העברית".
בתום הסיפור, מחבר הספר קובע: "הוי תבונת ילדים שולטת על הרגשות, ויראת אלהים, אהובה על האם יותר מן הבנים!
אהבה האם יותר את יראת אלהים המצילה [אותם] לחיי נצח".
בסיפור המופיע בתלמוד הבבלי, אנשי הקיסר תפסו את האישה ואת בניה והקיסר דרש מן הבנים בזה אחר זה לעבוד עבודה זרה.
כל אחד מן הבנים בתורו, דוחה את תביעת הקיסר תוך שהוא מצטט פסוקים מדברי התורה האוסרים על עבודה זרה.
הבנים הוצאו להורג בזה אחר זה, לעיני אמם.
כשהגיע הקיסר לבן השביעי אמר לו הקיסר שהוא משליך את חותמו לפני עבודה זרה ומציע לילד שיתכופף וירים אותו, רק כדי שיאמרו שהוא קיבל עליו את הוראת המלך.
הילד מסרב לזה והקיסר מורה להורגו.
אמו מבקשת לחבק את הילד לפני מותו והיא לוחשת דברים באוזניו.
בתום המעשה היא מתה בקפיצה מהגג.
מסגרת הסיפור לגבי ששת האחים הגדולים, באיכה רבה, דומה מאוד לסיפור בתלמוד הבבלי.
על פי איכה רבה, כשהגיע הקיסר לבן השביעי, ילד קטן בן כשנתיים וחצי, גם הוא מסרב להשתחוות לפסל ואף מנהל חילופי דברים עם הקיסר.
בסופו של דבר, אומר לו הקיסר שהוא משליך את טבעתו לפני הפסל ומציע לילד שירים אותה רק כדי שיראו אחרים שהוא שמע בקול הקיסר.
הילד מסרב גם לזה והקיסר מורה להורגו.
אמו מבקשת לחבק ולנשק את הילד לפני מותו והקיסר מרשה זאת והיא מחבקת, מנשקת את הילד ומניקה אותו.
הקיסר מסרב לבקשת האם להורגה לפני הילד.
ולאחר המעשה היא מאבדת את שפיות דעתה ומתאבדת בקפיצה מהגג.
וכך אמרה לבנה השביעי: .
מדרש תנא דבי אליהו מיחס את הסיפור לקיסר אדריאנוס.
הדבר ממקם את הסיפור בתקופת גזרות השמד לאחר מרד בר כוכבא.
כמו כן, המדרש מציין שהאישה הייתה אלמנה.
בפסיקתא רבתי מסופר שהבן הקטן מבקש להתייעץ עם אמו האם להשתחוות לעבודה זרה ואמו מייעצת לו שלא ישתחווה.
על פי הפסיקתא, לאחר שהרגו את הבן הקטן הוציאו להורג גם את האם.
בנצרות נחשב הסיפור כדוגמה להקרבה עילאית.
יחד עם אלעזר הזקן, האישה ושבעת בניה נחשבים לקדושים חשובים, מספר כנסיות הוקדשו להם (לפי האמונה קבורים שרידיהם בקלן, וקיים שם אתר עלייה לרגל) ויום החג שלהם הוא ה-1 באוגוסט.
מקום קבורת חנה ושבעת בניה הוא נושא שנוי במחלוקת.
מקום קבורתם אינו מתואר במקורות הקדומים של האגדה, וקיימות מספר מסורות עממיות לגביו (נוצריות ויהודיות), במקומות שונים בעולם: באנטיוכיה, קלן, צפת, מודיעין ורומא.
יוסף בן מתתיהו מספר על מלחמותיו של הורדוס במורדים שהתנגדו למלכות שניתנה לו על יהודה (39–38 לפנה"ס), במהלכן רדף את "יושבי המערות" שבמדרונות ההרים התלולים.
יוסף מספר כי הורדוס דרש מהיושבים לצאת ולהיכנע, ובהם היה זקן אחד, אב לשבעה בנים, שהעדיף את המוות על פני עבדות, והרג את כל בניו האחד אחרי השני על מנת שלא יפלו בשבי.
לאחר מכן הרג הזקן גם את אשתו, השליך את הגופות מהצוק וקפץ ממנו בעצמו.
חנה זֶמֶר (2 באוקטובר 1924 – 6 במרץ 2003) הייתה עורכת, עיתונאית ופובליציסטית ישראלית בכירה, העורכת הראשית של העיתון "דבר" בשנים 1970–1990 (האישה הראשונה בישראל שעמדה בראש המערכת של עיתון יומי גדול), יו"ר ועדת העורכים, עורכת ומגישת תוכניות בטלוויזיה הישראלית, בקול ישראל ובגלי צה"ל.
חנה זמר לבית הברפלד נולדה ב-2 באוקטובר 1924 בעיר ברטיסלאבה בירת סלובקיה שבצ'כוסלובקיה למשפחה יהודית חרדית דוברת גרמנית שהעניקה לילדיה חינוך מערבי.
אביה, שלמה הברפלד, היה רב, וכך גם סבה.
קורות חייה רצופים בשינויים דרמטיים: מילדות ונעורים נוחים למוראות השואה, מתרבות ושפה מרכז אירופית לתרבות עברית, וממשפחה חרדית למשפחה חילונית המשלבת אידאולוגיה ציונית ברוח המפלגה הדומיננטית בתנועת העבודה, מפא"י.
בסתיו 1944 גורשה לאחד ממחנות המשנה של מחנה ראוונסבריק, מחנה הריכוז מלכוב.
היא הוסמכה כמורה, ולאחר מלחמת העולם השנייה עבדה בעיתון ציוני בגרמניה.
היא נישאה למילאן זוֹמֶר (ומכאן שמה המעוברת, זמר), וב-1950, זמן קצר אחרי שעלתה לישראל, התגרשו.
לאחר מכן נישאה בשנית לדוד זוטא וילדה את בתם, הכלכלנית פרופ' שלומית זוטא, אותה גידלה בעצמה.
את דרכה המקצועית כעיתונאית החלה זמר בעיתון "אֹמֶר", ביטאון מפא"י לעולים חדשים.
משם המשיכה לעיתון "דבר", שם שימשה כתבת פרלמנטרית ומדינית, דיווחה מהכנסת והייתה אחראית לסיקור ענייני מפלגות בימי בחירות.
בסוף 1961, עם חזרתה לארץ משליחות העיתון בארצות הברית, התמנתה לעמוד בראש מערכת "דבר" בירושלים ולכותבת קבועה של מאמרים ראשיים של העיתון.
ניסיונה האישי לימד אותה על הקושי לעבוד כעיתונאית, ובה בעת למלא את התפקידים המסורתיים של נשים בחברה.
היא עצמה לא נטתה דווקא לקדם נשים.
באמצע שנות ה-60 עלתה על הפרק מועמדותה של אישה לעבודה במערכת דבר בירושלים.
בשיחה עם כתבת עיתון "מעריב" תמר אבידר סיפרה: "פסלתי אותה ואמרתי בגלוי לחברים: די לנו שאני לא תמיד יכולה להתגייס לעבודת-פתע.
אשה שנייה תכביד על ארגון העבודה: [...] הילדה חולה, [...] המטפלת אינה מגיעה וכן הלאה".
לדבריה, "החיים הפרטיים של העיתונאית המתמסרת לעבודתה "כמו שצריך" - הופכים בהכרח להיות בלתי שיגרתיים, ואין זה סוד כי מרבית העיתונאיות בעולם סובלות מנישואים בלתי-מוצלחים ורק יחידות סגולה מצליחות למזג את הקריירה המקצועית עם חיי משפחה מאושרים".
בימי "הפרשה", סערה פוליטית שהשתקפה והתבטאה גם בעיתונות הישראלית, שימשה כתבת "דבר" בוושינגטון.
מערכות העיתונים השתתפו במאבק בין שני האישים המרכזיים בפרשה, דוד בן-גוריון ופנחס לבון.
גם העיתונים הפרטיים גיבשו עמדה, אך העיתונים המפלגתיים, כדוגמת "דבר", אימצו את עמדות התנועה ששימשו ביטאונה.
חוקר העיתונות העברית מרדכי נאור מגלה כי באותם ימים נתון היה "דבר" במצב רגיש: חלק מהבכירים במערכת, כולל העורך דאז חיים שורר, תמכו בלבון, אך כמה מהכותבים בעמודי הפובליציסטיקה, בראשם נתן אלתרמן, תמכו בבן-גוריון.
העורך חיים שורר שיתף את חנה זמר בקשייו המקצועיים במכתב אישי ערב הבחירות לכנסת החמישית (1961):
"בינתיים אוכלים אותי יום יום.
נוגסים כל יום חתיכה ממני.
אינני יודע מה יהיה אחרי הבחירות [...] אני בכל אופן מוכן לכל.
אינני 'מפחד' משום דבר ומשום איש.
ולא אתחיל עכשיו, בסוף הקריירה שלי, להיכנע או לוותר על חופש מצפוני."
שורר סיים את תפקידו כעורך העיתון ב-1966. החליף אותו עיתונאי "דבר" הוותיק יהודה גוטהלף, וחנה זמר מונתה למשנה לעורך.
עם פרישתו של גוטהלף ב-1 ביולי 1970, מונתה לעורכת הראשית, תפקיד שמילאה עד פרישתה ב-1990.
דבר, שהחל להופיע בשנת 1925, היה עיתון מעמד הפועלים בארץ ישראל.
מייסדו ועורכו הראשון היה ברל כצנלסון ועם הכותבים בו נמנו ש"י עגנון, יהודה בורלא, אורי צבי גרינברג, רחל המשוררת, יעקב פיכמן ודוד שמעונוביץ'.
חנה זמר הייתה האישה הראשונה שעמדה בראש המערכת מאז קם העיתון.
דבר מינויה האפשרי לעורכת פורסם ב"מעריב" עוד במרץ 1970, לנוכח פרישתו של גוטהלף לגמלאות.
חודש לפני שהחלה למלא את התפקיד דיווח "מעריב" כי ההצעה לבחירתה של חנה זמר הועלתה על סדר היום של הוועדה המרכזת של ההסתדרות ביוזמתו של מזכ"ל ההסתדרות יצחק בן אהרן ואושרה ללא התנגדות.
באותם ימים החלה העיתונות המפלגתית לשקוע, לרבות "דבר", שהיה בין העיתונים הגדולים שלא הסתירו את זיקתם האידאולוגית.
עוד בשנות ה-60 היה ברור שהעיתונות הפרטית זוכה להצלחה רבה יותר, על חשבון העיתונות המפלגתית.
העיתון הנפוץ במדינה היה "מעריב" ואחריו "ידיעות אחרונות", ו"הארץ" תפס גם הוא מקום מרכזי.
לעומתם, עיתון "דבר" איבד מכוחו.
על רקע זה, סיפר בן אהרן לימים כי בחר בזמר "כדי להכניס דם חדש.
היא הייתה פובליציסטית מוצלחת וחשבתי של'דבר' היה נחוץ טלטול לכיוון יותר רענן ועצמאי משהיה קודם.
פחות ביטוי של מפלגה ויותר ביטוי עצמאי של פועלים".
זמר נודעה כעיתונאית פובליציסטית, מעמיקה, יוצאת דופן ובעלת יכולת כתיבה וניתוח מבריקים במיוחד.
היא זכתה להערכה רבה גם ממתחריה בעולם העיתונות.
דב יודקובסקי, איש "ידיעות אחרונות" ועורכו, סיפר שהכיר אותה באופן אישי בתיווכו של אלי ויזל.
"מעולם לא עבדתי איתה באותו עיתון, אבל היו לי הזדמנויות אינספור לעקוב אחריה בפגישות ובסיורים.
עיניים מבריקות וחכמות, אירוניה דקה, אצילות ואותה סמכות הנובעת לא מכוח השררה והנחתת הוראות אלא מנוכחות אישית, ידע, מקצועיות ומטען מוסרי.
אותה סמכות המעודדת יוזמה וחדוות יצירה ומסירות ונאמנות.
שמעתי את חנה לא פעם מדברת עם אנשים מחוגים שונים: מעולם לא התנשאה על הכפופים לה ומעולם לא החניפה לשועי ארץ.
הכל באותו כבוד ובאותה טבעיות.
זמר ניהלה את העיתון ביד רמה, גייסה כותבים חדשים, בהם הסופרים ס.
יזהר, עמוס עוז (שכתבותיו בשבועון "דבר השבוע" כונסו לאחר מספר שנים בספר "פה ושם בארץ ישראל") וחיים באר (שרשימותיו "רשימותיה של תולעת ספרים" הופיעו ב"דבר השבוע").
ב-1977, בעקבות המהפך הפוליטי בישראל, הפך מהעיתון הממסדי ביותר לעיתון אופוזיציוני.
זמר חיברה את מאמרי המערכת, שפורסמו, כמקובל, ללא חתימה, וכן מאמרים פובליציסטיים בחתימתה, שבהם הביעה את החשש שישראל צועדת לקראת חברה שיהיו בה עשירים מעטים מחד, עניים רבים מאידך ובתווך מעמד בינוני מרושש.
ב-1982 מינתה את טלי ליפקין שחק לתפקיד הכתבת הצבאית, ובכך הייתה הראשונה שמינתה אישה לתפקיד עיתונאי זה.
שנים רבות שימשה זמר כיו"ר ועדת העורכים, ובעת המפגש המסורתי של הוועדה עם ראש הממשלה נשמרה לה הזכות להציג את השאלה הראשונה, וזאת גם כשלא שימשה כיו"ר.
ב-1990 פרשה מ"דבר", אך המשיכה לכתוב ולהרצות בנושא עיתונות ותקשורת.
במהלך חייה הצהירה חנה זמר חזור ושנה שהיא אינה פמיניסטית.
כך למשל ברשימה בספרה הראשון, "חצי תה חצי קפה" (1969), כתבה: "בהן צדק שאינני פמיניסטית, אם אכפת לי שהנשים שוקעות בין סירים לבישול ותכשירים לאיפור עיניים, זה רק מפני הבזבוז המשווע של פוטנציאל אנושי.
חברה מודרנית איננה יכולה להרשות לעצמה מותרות כאלה.
אינני פמיניסטית, ובכל זאת מרגיז אותי יחס הזלזול של הגברים כלפי הנשים".
למרות זאת, היא גילתה מודעות מגדרית, והחל משנות ה-50 היא בחנה באופן מתמיד את השפעת המגדר על תחומים שונים בחייה ובחיי נשים בישראל ובעולם.
במובנים רבים עמדותיה שיקפו פמיניזם:
"אני לא רוצה לדחוף את הנשים לשום עמדה ולשום תפקיד, ובעיני אישה היושבת בבית ומגדלת את ילדיה חשובה כמו מנהלת בנק.
מה שנראה לי כחיוני לשוויון האמיתי הוא התנאים החברתיים שיאפשרו לאישה לבחור בדרך שהיא רוצה בה, אם היא רוצה להיות בבית זה בסדר בהחלט, מתי זה לא בסדר בעיני?
כאשר היא בבית מפני שאין לה ברירה טובה.
מפני שחסרים תנאי עידוד והקלה, על אלה אני מוכנה להילחם, אבל חופש הבחירה צריך להיות של האישה עצמה."
בדבריה בטקס קבלת פרס סוקולוב (1972) אמרה:
"מנסיוני אני יכולה להעיד שהחברה הישראלית איננה מתייחסת בדעות קדומות לנשים בעבודה, ולא הדעות הקדומות או אפליה מכוונת הן אשר מערימות את המכשולים בדרך התקדמות האשה.
[...] [זאת, אף] כי בהתחלה, בראשית דרכה המקצועית או הציבורית, אשה צריכה להוכיח את עצמה יותר מגבר כדי להתגבר על הספקנות שהיא נתקלת בה.
[...] אבל המכשולים ישנם, ואולי אפשר לקרוא להם מכשולים טבעיים, של צרכים מנוגדים ושל חובות סותרות.
[...] [במשרות ניהוליות בכירות, בתפקידים] שאין בהם חשבון של שעות לא ביום ולא בלילה, נשים הרוצות לשמור על בית שהוא בית, שיש להן ילדים בגיל הזקוק לאם – אינן יכולות להצליח בלי לשלם מחיר בלתי-סביר של שחיקה.
בעבודה כזאת ובמשרות כאלה יכולים להצליח בלי בעיות רק גברים – ולא מפני שהם חכמים יותר או חזקים יותר, אלא מפני שיש להם אשה בבית המורידה מהם כל עול אחר.
הבעיה של נשים, היא שאין להן נשים!
צאו וראו מה אפייה של העבודה העיתונאית.
הקו השליט בה הוא הטווח הקצר של חיי עיתון.
אדם משקיע את כל מרצו, זמנו וכישרונו כדי להשיג ידיעה או לכתוב רשימה; לבדוק, לבחון, לשפר, ללטש ולבסוף הדבר שיצרנו אותו חדל מלהתקיים מייד עם השלמתו.
העיתון מופיע ומת בו ביום, וצריך להתחיל הכל מחדש.
זה מתסכל מאד, ולפי דעתי רק אשה שרגילה לתסכול דומה מדורי-דורות יכולה לעמוד בכך.
האשה רגילה מדורי-דורות לעבודות המתסכלות עם השלמתן: בישול, ניקוי, כביסה, גיהוץ – כל אלה צריך להתחיל יום יום מחדש ומה שנעשה אתמול כאילו לא נעשה.
אבל עקרת-הבית יודעת שפרי העבודה הזאת הנאכלת וכאילו מתבטלת מייד – היא ברציפות, בהתמדה, בתוצאה המצטברת – וכך גם עבודתו של עיתונאי."
בשונה מרוב בנות דורה בישראל, זמר עסקה באופן ישיר בזהות הפמיניסטית שלה, אף שעד אחריתה דחתה את הגדרתה העצמית כפמיניסטית.
למרות זאת, במובנים רבים סיפור חייה הוא סיפור חיים של עיתונאית פמיניסטית, כשדחתה את הסדר המגדרי הקיים הן במישור האישי והן במישור הציבורי ואף פעלה לשינוי המצב.
נושאים הקשורים בנשים, כמו מנהיגות של נשים, תעסוקה של נשים, אלימות כלפי נשים וחלוקת התפקידים בין המינים בחברה הופיעו במאמרים רבים שכתבה.
בתפקידה כעורכת התייחסה חנה זמר לנושא תודעת השואה בישראל.
בספטמבר 1978 כתבה מאמר ביקורת בעקבות שידור המיני-סדרה "שואה: סיפורה של משפחת וייס" בטלוויזיה הישראלית.
על אף שהסדרה אינה חפה מבעיות, הרושם הכללי היה חיובי:
"אם איננו מוכנים להשלים עם כרסומה הזדוני של תודעת השואה, המצטרף לשחיקתה "הטבעית" ומכפיל אותה, אם איננו רוצים שהמוני-המונים ברחבי העולם יגדלו בלי ידיעה ומושג על מה שהיה – לא נוכל להסתפק בפעילות של תיעוד במישורים המוליכים רק לקבוצות מיעוט של משכילים ואניני-טעם.
מי היה צופה בשמונה שעות של דוקומנטציה מקפיאת דם?
מי היה מעלה אותה על המסך הקטן המגיע למאות מיליונים?
[...] איזה אחוז מהם קרא אי-פעם ספר על השואה, ולו את יומנה הנפוץ של אנה פרנק?
הסדרה הזאת הגיעה אליהם, היא העבירה להם משהו מתחושת הזוועה, [...] היא לא עשתה צדק לנושא, אבל היא איננה מחללת אותו."
במאמרה זה התייחסה גם לזיכרון השואה בארץ באותם ימים, אך זאת מבלי להזכיר את סיפורה האישי:
"עם כל מה שאפשר לומר נגד "השואה" נוסח הוליווד, יש בה עוצמה.
אילמלא כן לא היינו שומעים בימים אלה בישראל מפי אנשים כה רבים שאינם מסוגלים לחזות בהקרנה.
ושומעים זאת הרבה, לאו דווקא מאנשים שמשפחותיהם נשארו באושוויץ ובמאידנק, בטרבלינקה ובדכאו, ובכל אשר נשארו ללא זכר.
[...] וזו מעלתו, כי הוא אפס הקצה של גורל עם, של מיליוני גורלות אמיתיים, אשר כל אחד מהם יכול היה לשמש דוקומנטציה טלוויזיונית, שאי-אפשר היה לשאת אותה, שאי אפשר היה לראותה ולהמשיך לחיות כתמול-שלשום."
בספרה "אלוהים כבר לא גר שם יותר" (1995) נשאה עִמה את מטען יהדותה.
בשל הרקע שלה היא חיפשה את החיים היהודיים בכל מקום שאליו הזדמנה, אך פעמים רבות לא מצאה אלא זכר קלוש לקהילות מפוארות.
היא ביקרה בבתי כנסת שלא היו בהם מתפללים, סיירה בגטאות שתושביהם חוסלו ובמוזיאונים שנעשו לאנדרטאות, התהלכה בבתי קברות מיותמים ונברה בארכיונים.
כך נחשפו לעיניה תמונות שונות של היסטוריה יהודית ממקום למקום, אך עם מכנה משותף – במערב ובמזרח, בעת העתיקה ובימי הביניים ובעידן הנאור, לכאורה: תולדות היהודים היו תולדות של אפליה והשפלה, גזירות ופורענות ומאבק לשמירת האיחוד.
תוך כדי עבודתה ביקרה בארצות רבות, שוחחה עם מדינאים, השתתפה בוועידות והרצתה באוניברסיטאות, ובכל מקום תרה אחרי הנקודה היהודית.
לדבריה, אם לא נשאף להכיר את ההיסטוריה שלנו במקומות התרחשותה, על הפרקים האפלים וההרואיים, על רגעי הייאוש והחסד שלה, אם לא נבקש אותה באתרים ששם שרידיה, אם לא נדע להתייחס אליה במורכבות הראויה של חמלה וגאווה, איש לא יעשה זאת.
חובתנו, טענה בספרה, לדבוק בזיכרון ההיסטורי שלנו ולדאוג שלא יישמט מהתודעה.
זמר מעולם לא התמסרה לזיכרון השואה, אבל כתבה ופעלה רבות לטיפוח תדמית מאוזנת ומציאותית של גרמניה בציבור הישראלי וביקשה לחזק את הקשר בין גרמניה לישראל לשם חיזוקה של מדינת ישראל.
לגישתה, "אילו יכולנו לשאול אותם [את קורבנות השואה], הם היו מייעצים לנו לעשות זאת.
אני מאמינה כי ה'כן' שלהם היה נחרץ יותר וצלול יותר והחלטי יותר מה'כן' שאנו מסוגלים לומר אותו.
אני מרגישה שהם אינם שלמים עם התפקיד של הקורבן האומלל שישראל ייעדה להם בזכרוננו, מפני שהאמת היא כי סבלם ושואתם תרמו לתקומת ישראל לא פחות משתרמו לה מאה שנות ציונות ומלחמת השחרור".
בתחילת שנת 2003 נערך בבית שגריר גרמניה בהרצליה טקס שבו הוענק לזמר אות הערכה גרמני גבוה על עידוד הקשרים עם בני נוער גרמניים.
ב-3 בינואר 2013 התקיים בבית העיתונאים בתל אביב כנס במלאת עשור לפטירתה של חנה זמר.
בין האורחים שבאו לחלוק כבוד לזכרה היו חברי כנסת, עיתונאים ועורכים, בני משפחה וחברים.
העיתונאי והפובליציסט נחום ברנע, שהחל את דרכו העיתונאית ככתב "דבר", סיפר עליה:
היא לא הייתה רק עיתונאית, אלא גם מורה יוצאת מן הכלל לעיתונאים.
היא הייתה מוקפת בצעירים, בגיל ובהישגים, והיא הייתה כוח מדרבן - להעז ולהשיג יותר.
היא עצמה ידעה לדובב והיה תענוג לראות אותה עושה את זה.
כולם הכירו אותה, אלופי צבא, רמטכ"לים ופוליטיקאים.
הייתה תחושה שאתה בליגת הנוער והתמזל מזלך לפגוש אחד מכוכבי ליגת העל.
זה היה נהדר במיוחד כי היא הייתה פתוחה כל כך תמיד, לא הייתה תחושת יראה.
היא הייתה מורה שלי, ומורה נהדרת.
בשנת 2008 נחנך על שמה רחוב בשכונת בבלי בתל אביב.
בשנת 2023 קבעה עיריית תל אביב לוחית זיכרון בכניסה לביתה ברחוב אורי לסר 6.
1970 – פרס הרצל לעיתונאות, מטעם התאחדות עולי הונגריה בישראל.
1972 – פרס סוקולוב, על מכלול מפעלה העיתונאי.
1978 – פרס נורדאו לעיתונאות, מטעם התאחדות עולי הונגריה בישראל.
חצי תה, חצי קפה; ציורים ועטיפה: אריק קרמן, דני קרמן, רמת גן: מסדה, 1969.
אלוהים כבר לא גר שם יותר; איורים: דני קרמן, תל אביב: דביר, 1995.
חנה זמר (עורכת), צ'אושסקו של רומניה, תל אביב: מלוא, תשל"ו.
(חנה זמר, 'מבט אישי'; היינץ זיגרט, 'מנהיג וארצו', תרגם ח' איזק)
חנה טאו (ת"ש, 1940 לערך – י' בניסן ה'תשס"ה, 19 באפריל 2005) הייתה רבנית ומחנכת בולטת בתחום לימוד תורה לנשים בציבור הדתי לאומי.
נולדה לרב מרדכי אריה (מרטין) הלוי הברפלד, רבה של קהילת זלטה מורבצה שבסלובקיה.
במלחמת העולם השנייה איבדה את רוב משפחתה ונדדה עם אמה ואחיה הקטן.
לאחר עלותם לארץ ישראל בשנת ה'תש"ז למדה בין השאר ב"בצלאל".
בשלהי שנות ה-50 נישאה לרב צבי ישראל טאו, תלמידו של הרב צבי יהודה הכהן קוק.
רוב שנותיה התגוררה עם משפחתה בשכונת קריית משה בירושלים.
הרבנית חנה טאו הייתה מתלמידותיו של הרב צבי יהודה קוק ולמדה גם מבעלה.
בשנות ה-60 החלה להעביר שיעורים לנשים במחשבת ישראל, במשנתו של המהר"ל מפראג ובתורת הראי"ה קוק ובנו הרב צבי יהודה קוק.
בין היתר העבירה שיעורים לנשים במושב קשת, כאשר שכן סמוך לקוניטרה.
מאז שנות ה-70 השתתפה בהקמת כמה מן המדרשות התורניות לנשים בירושלים.
לימדה בשתיים מהן, מכון אורה ומדרשת הרובע.
הייתה מעורבת בהקמה ובפעילות של כמה ארגונים, בהם "שלח את עמי" ולאורך שנות המאבק לשחרור נתן שרנסקי תמכה באשתו אביטל, שהייתה בת בית בביתה.
הייתה מעורבת גם בארגון "בניין שלם" העוסק בבניין המשפחה, ברוח תלמידי הרצי"ה קוק.
שידכה רבים מתלמידי בעלה עם תלמידותיה.
לימדה תלמידות רבות לקראת חתונתן והכשירה מדריכות כלות.
כמה משיעוריה רוכזו בספר שירת חנה, בהוצאת המשפחה, ירושלים תשס"ט.
אחת השיחות בספר יצאה עוד קודם בחוברת "לעם נולד", תשס"ז.
הספר כולל גם דברים לזכרה, מאת הרבנית רבקה בן ארצי.
בשנת תשע"ה יצא לאור סדרת הספרים "כאיש אשר אמו תנחמו", בהם סיכומים משיעוריה על הספר "נצח ישראל" למהר"ל מפראג.
הייתה נשואה לרב צבי ישראל טאו, נשיא ישיבת הר המור, ולהם ארבעה ילדים.
חנה לֶסְלַאו (נולדה ב-14 ביוני 1953) היא שחקנית, קומיקאית, סטנדאפיסטית, כוכבת ילדים, מנחת טלוויזיה, מדבבת וזמרת ישראלית, מהנשים הבולטות בבידור הישראלי.
זוכת פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן לשנת 2005 על תפקידה בסרט "אזור חופשי" ופרס אמ"י למפעל חיים לשנת 2022.
לסלאו נולדה וגדלה ביפו, במשפחה בת ארבעה ילדים.
הוריה היו ניצולי שואה שעלו לישראל מפולין.
אביה, שעבד ביפו ככובען, היה ניצול גטו לודז'.
בילדותה שפת הדיבור בה שוחחה עם הוריה הייתה יידיש.
את שירותה בצה"ל, בשנים 1972–1973, עשתה בלהקת פיקוד דרום.
התוכניות שבהן השתתפה במסגרת הלהקה הצבאית היו "מדרום תפתח הטובה" ו"חול בקפה".
בשנת 1974 השתתפה לסלאו בתוכנית הטלוויזיה לילדים "ראש כרוב", שם הנחתה, שרה ורקדה.
בשנת 1976 לקחה חלק ברביעיית הבנות של מועדון התיאטרון (יחד עם גליה ישי, מיקי קם ושולי לב) ובאותה שנה השתתפה בתוכנית הילדים "מה פתאום?" (קישקשתא) והייתה הראשונה שהגישה בתוכנית זו את פינת המשחק שלוותה בשיר "כולכם שחקו נא איתי".
באותן שנים, לסלאו גילמה תפקידים קומיים במספר סרטים הישראליים: בסרט הפולחן "גבעת חלפון אינה עונה" (1976), ב"קשר הדבש" (1977), "הצילו את המציל" (1977), "מיליונר בצרות" (1978) וב"בלפר" (1978).
בשנת 1978 העלתה, יחד עם גדי יגיל, את מופע הבידור "החיים הם לא ירח דבש".
בשנת 1980 השתתפה כזמרת ושחקנית בתוכנית על-פי טקסטים ושירים נתן אלתרמן, לצד סנדרה שדה ודבורה דותן, שנחלה הצלחה והוקלטה עבור הטלוויזיה החינוכית.
שיחקה בסרטו של אסי דיין "עם ישראל חי" (1981) ובסרט "קוני למל בקהיר" (1983).
בשנת 1981 השתתפה במופע הבידור "ברנשים וחלומות".
במהלך שנות השמונים השתתפה לסלאו במספר פרויקטים לילדים, בהם אלבומי הילדים שהקליטה "מאה שירים ראשונים - כל שירי הילדות שלנו" (1981), "אלבום שירים לטף מ-א ועד ת" (1985) ו"חג שמח ילדים", הצגות כמו "אלוף בצלות ואלוף שום" ובמופעי ילדים.
בשנת 1985 הנחתה את הפסטיבל לשירי ילדים לצדו של אייל גפן והתחרתה עם השיר "קוראים לי סבתא זפטא" שזכה במקום השני, ובפסטיגל 1989 הנחתה לצד ספי ריבלין וציפי שביט והתחרתה עם השיר "אבא'לה אמא'לה" שזכה במקום הרביעי.
באמצע שנות השמונים, לסלאו פרצה לתודעה הציבורית כאשר הופיעה בתוכנית הבידור בערוץ 1 "סיבה למסיבה" שם גילמה את דמותה של "סבתא זפטא" לראשונה, אשר זכתה לאהדה גדולה ובעקבות כך לפינה קבועה מדי שבוע.
באחת הפינות היא שרה יחד עם ג'קי מקייטן את השיר הפארודי "מריומה יומה" שהיה ללהיט התקופה ודורג במקום ה-9 במצעד הפזמונים העברי השנתי של אותה שנה ברשת ג'.
בנוסף, היא הנחתה מספר תוכניות של "זהו זה!".
בשנת 1986 יצאה לראשונה בתוכנית בידור "בחיוך ישיר", שבה הופיעה לראשונה בדמות המנקה קלרה (במערכון בו היא מחפשת את בעלה משה) ובמערכונים נוספים, בהם דמותה של אסתר התימניה משעריים, החוזרת מחוץ לישראל ומספרת את קורותיה.
במהלך העשור השתתפה גם במקבץ פרסומות קצרות "זכיתי בלוטו", בהן היא מגלמת דמויות שונות, אך עיקר השפעתה היה כשהעלתה את תוכניות הבידור "סקס, שקרים וחנה לסלאו" ו"החיים על פי לסלאו" (שנחשבה לתוכנית המצליחה ביותר שלה), ובכך הפכה לסוללת דרך לקומיקאיות נוספות, שלא בלטו עד אז בנוף הבידור הישראלי
בשנות התשעים השתתפה לסלאו במופעי הבידור "הללויה הוליווד" ו"כשצביקה פגש את חנה" עם צביקה הדר, שלא זכו להצלחה.
בנוסף, השתתפה בהצגת הילדים "אלאדין" עם ליאור כלפון, נועה דורי, רובי דואניאס, יניב פולישוק, ואברהם מור.
לאחר מספר שנים בהן לקחה פסק זמן מעולם הבידור, חזרה לסלאו להופיע בשנת 2001 במופע הבידור "קונגרס הנשים המצחיקות", אותו כתב דודו דותן.
בשנת 2003 העלתה את המופע "יותר חנה מלסלאו", שם היא גוללה את סיפור חייה כבת הדור השני לשואה לצד הגיגים מצחיקים מחייה.
תוכנית זו זכתה בשנת 2005 בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית הצגת הבידור הטובה ביותר של השנה.
הופיעה במחזמר "ברנשים וחתיכות" ובהצגות "צימוקים ושקדים" בתיאטרון יידישפיל ו"מבקר המדינה 2005" בתיאטרון הבימה.
בשנת 2008 החלה לגלם את דמות הזונה בהצגה מאת חנוך לוין "יאקיש ופופצ'ה" של תיאטרון גשר וכן את תפקיד המשרתת בהצגה "טרטיף" מאת מולייר בתיאטרון גשר.
לאחר מכן, כיכבה בהצגות הבידור "האמא של הרווקה" ו"אין כמו משפחה" ובהצגות הילדים "אלאדין", "בילבי", "אצלנו בחצר" ו"סינדרלה".
בשנת 2003 הופיעה בסרטו של עמוס גיתאי "עלילה".
בשנים 2004–2005 היא הנחתה את שעשועון הטלוויזיה "החוליה החלשה", השתתפה בשלוש העונות הראשונות של הטלנובלה "השיר שלנו", בשתי העונות הראשונות בתפקיד הראשי של נעמי שחר, ובשלישית ביצעה מספר הופעות אורח בתפקיד עצמה.
בשנת 2005 שיחקה בתפקיד ראשי בסרטו נוסף של גיתאי, "אזור חופשי", אשר זכה להצלחה בינלאומית.
לסלאו זכתה על התפקיד הדרמטי של ניצולת השואה אותו גילמה בסרט בפרס השחקנית הטובה בפסטיבל הקולנוע בקאן ואף נבחרה כאשת השנה בקולנוע בטקס "אנשי השנה 2005".
תפקיד זה הראה את כוחה הגדול גם בתפקידים דרמטיים על המסך הגדול.
באותה שנה גם הוציאה קלטת וידאו לילדים בשם "בישול זה קול".
בשנים 2006–2007 העלתה עונה אחת של תוכנית האירוח "תעשו מקום לחנה לסלאו" בערוץ 2, השתתפה בעונה השלישית של סדרת המציאות "פעם בחיים" של yes, שבמסגרתה נשלחה יחד עם רנא רסלאן לחיות בכפר בדואי בדרום הארץ, והתארחה מספר פעמים בתוכנית "שולץ", שבה שיחקה את עצמה בהומור כאישה המונית ושתלטנית.
כמו כן, שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "אמאל'ה" יחד עם אורנה בנאי ובנוסף, שיחקה בסדרה הקומית "בילי" ששודרה בג'טיקס.
בשנת 2008 השתתפה בסרט הישראלי "שבעה" של האחים שלומי ורונית אלקבץ, וזכתה במסגרת פסטיבל ורשה "OSKARIADA" במקום השלישי עם סרט הסטודנטים "מזל" בבימוי של רועי שר.
עוד כיכבה בסדרה "דני הוליווד" בתפקיד לידיה שטראוס, אימה של עמליה שטראוס (אפרת בוימולד) כאנלוגיה לדמותה בסדרה השיר שלנו.
ב-2009 השתתפה בסרט ההוליוודי "אדם בן כלב".
ביוני 2009 עלתה בערוץ HOT3 של חברת HOT הסדרה "מה שנחוץ לרווק", אותה ביימה וכתבה עירית לינור, על פי ספרה של ג'יין אוסטן "גאווה ודעה קדומה", שם שיחקה את אורה שדה.
בספטמבר 2009 החלה להשתתף כחברה בצוות הקבוע של תוכנית הטלוויזיה "צחוק מעבודה".
בנוסף גילמה את קלרה ב-2009 בסדרת הילדים "השירים, המשחקים" משירי עוזי חיטמן, לצד רינת גבאי, אודי גוטשלק, אביעד בנטוב, טוביה צפיר וגיא פרידמן.
ב-2010 החלה להגיש את התוכנית "תפילו אותי מהרגליים" בערוץ 24, הצטרפה לצוות השופטים בתוכנית הריאליטי של רשת "רוקדים עם כוכבים", שיחקה כפסיכולוגית בסדרה "הצרות שלי עם נשים", ושיחקה במחזמר "101 כלבים דלמטיים" בתפקיד קרואלה דה ויל.
משנת 2011 החלה לשחק את הדמות דליה בגרסה הישראלית של הסיטקום "בנות הזהב" יחד עם השחקניות תיקי דיין, מיקי קם ורבקה מיכאלי.
ב-15 באפריל 2012 עלתה לאוויר הסדרה היומית "תנוחי", ששודרה ב-HOT3, המספרת את סיפורן של ארבע נשים רעות מטלנובלות-עבר.
ובה גילמה לסלאו בשנית את דמותה של נעמי שחר מהטלנובלה "השיר שלנו".
בחנוכה 2012 כיכבה במחזמר "סינדרלה" בתפקיד האם החורגת המרשעת.
בשנת 2013 כיכבה בעונה 1 בסדרה "החוף של רינת" בתור קלרה השפית ובחנוכה 2013 כיכבה במחזמר "שלגיה והציד".
בחנוכה 2014 השתתפה במחזמר הילדים "פנטזיה - אלף לילה ולילה".
בקיץ 2015 גילמה את דמותה של קונטסה, העוזרת האישית של ראש מועצה לא מוצלח אותו גילם מאיר סויסה בסרט הילדים הראשון בקריירה שלה, "גויאבות", השתתפה בסרטה של וידי בילו "סוף עידן התמימות", בסדרת הטלוויזיה "שטיסל" בתפקיד מנוחה קניגסברג, ובסדרה "המדרשה" ששודרה בערוץ 2 בתפקיד דוריס.
ב-2016 חזרה ללהקת שחקני תיאטרון הבימה, והחלה לשחק את תפקיד ברטה בהצגה "פליישר".
מספטמבר 2016 גילמה את גברת תנארדייה המרושעת (לסירוגין עם מיקי קם) במחזמר "עלובי החיים" על פי ספרו של ויקטור הוגו.
בשנת 2017 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "נבסו", אשר זכתה ב-2018 בפרס הסדרה הקומית הטובה ביותר בטקס האמי הבינלאומי, שיחקה בקומדיה "אדיפוס שמדיפוס" בתיאטרון יידישפיל, ובסרט הקולנוע "המועדון לספרות יפה של הגברת ינקלובה", עליו הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 2018 שיחקה בסרטו של עמוס גיתאי "רכבת קלה".
בנוסף, השתתפה בקמפיין של נעמת נגד אלימות כלפי נשים, והביעה בראיונות את תמיכתה בקמפיין Me Too.
באותה שנה יצאה עם הצגה בתיאטרון הקומדיה בשם "אמא מאוהבת" - שם גילמה בחורה מבוגרת המתאהבת בבחור הצעיר ממנה, מה שמתברר בסופו של דבר כטעות.
במאי 2019 הוענק ללסלאו פרס מפעל חיים על תרומתה רבת השנים לתרבות ולאמנות בישראל, במסגרת "בימת אומן" באוניברסיטת בר-אילן.
באותה שנה שיחקה את אימו של הנסיך ג'ון ג'ון בהצגה "רובין הוד ולוחמי הצדק".
בשנת 2020 שיחקה את פאולט בונפונטה בהפקה פרטית של המחזמר הפופולרי מברודוויי "לא רק בלונדינית", ושיחקה בסדרה "PPS".
בשנת 2021 גילמה בסדרה "שקשוקה" את תכלת, מנהלת בית הספר.
בנוסף, שיחקה בסדרה "ילדות סכסכניות", והעלתה מופע היחיד חדש "מי מפחד מחנה לסלאו?".
בשנת 2022 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "מי שמע על חווה ונאווה" בתפקיד נאווה קופמן לצד קרן מור.
באותה השנה, גילמה את לביבה במחזה "מלאכת החיים" מאת חנוך לוין בתיאטרון הבימה.
באותה שנה לסלאו השתתפה בספיישל VIP של תוכנית הבישול "מאסטר שף".
באוקטובר 2022 לקחה לסלאו חלק בספיישל הטלוויזיוני "מחווה לדנה אינטרנשיונל", ששודר לרגל ציון 20 שנה לארגון הנוער הגאה (איגי) ולקריירה המוזיקלית של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
היא נאמה וביצעה קטע קומי במסגרת האירוע.
בשנת 2024 שיחקה בסרטו של עמוס גיתאי "עדיין לא מאוחר" לצד השחקנית הצרפתייה אירן ז'קוב.
הסרט הוקרן בפסטיבל ברלין של אותה השנה.
בנוסף, משחקת את דמותה של ד"ר רות וסטהיימר במופע "חנה לסלאו היא ד"ר רות" בבימויה של תמר קינן, ובמופע "גדולות מהחיים" אשר מציג מפגשים אקטואליים בעלי אופי קומי של ארבע נשים חזקות המדברות וצוחקות על הכל.
כמו כן גילמה את פרופסור עדנה בלום בסדרה "חולי אהבה".
מלבד קריירת משחק, לסלאו דיבבה גם במספר סרטים וסדרות.
ב-2015 דיבבה את רועת המינימיקים מתוך הסרט "המסע לכוכב המינימיקים" שמבוסס ע"פ העולם הווירטואלי, מיקמק.
בנוסף דיבבה ב-2019 את הסבתא ניי ניי ב-"קסם של מפלצת" ודיבבה ב-"אגדת המלך שלמה".
בערוץ 24 דיבבה בתוכנית האנימציה "היפשושיות" את שתי הדמויות הראשיות, המבוססות על הזמרות יפה ירקוני ושושנה דמארי, המדברות על מוזיקה עכשווית בפורמט המבוסס על "ביוויס ובאטהד".
2005, פרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית "הצגת הבידור הטובה ביותר של השנה" עם המופע "יותר חנה מלסלאו"
2005, פרס השחקנית הטובה בפסטיבל הקולנוע בקאן עם הסרט "אזור חופשי"
2008 מקום שלישי בפסטיבל ורשה "OSKARIADA" עם סרט הסטודנטים "מזל"
2017, מועמדת לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על סרט הקולנוע "המועדון לספרות יפה של הגברת ינקלובה
2018, פרס הסדרה הקומית הטובה ביותר בטקס ה"אמי הבינלאומי", עם סדרת הטלוויזיה "נבסו"
2019, פרס מפעל חיים, במסגרת "בימת אומן" באוניברסיטת בר-אילן
2021 מועמדות בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער על תפקידה כמנהלת בית הספר בסדרה "שקשוקה"
2022, פרס מפעל חיים, א"מי - איגוד אומני ישראל
2024 מועמדות לפסטיבל ברלין עם הסרט "עדיין לא מאוחר"
בנעוריה הייתה לסלאו בזוגיות עם צביקה פיק.
לסלאו הייתה נשואה למפיק אביב גלעדי, ולהם שני בנים.
אחד מבניה, בן גלעדי, הוא מפיק, שהפיק בין היתר את הסדרה הדוקומנטרית "צל של אמת", ונשוי לשחקנית רומי אבולעפיה.
ב-1998 לסלאו נישאה בשנית לאיש העסקים בני בלוך, וב-2004 השניים התגרשו.
מי שמע על חווה ונאווה (2022)
חנה ליבנה (נולדה ב-1950) היא סופרת ישראלית.
בוגרת תואר ראשון בספרות עברית וייעוץ חינוכי מאוניברסיטת תל אביב.
כתבה תשעה עשר ספרים לילדים ומבוגרים.
ליבנה כותבת שירים וספורים קצרים שהתפרסמו בעיתונים וכתבי עת, היא כתבה גם מספר מחזות.
המחזה "ארגון הלא מקובלים" הועלה בתיאטרון הקלאסי, המחזה "תכתבי בגוף זכר" הועלה בפסטיבל אישה בחולון.
המופע "עמודו" הועלה בגלריית המדרשה לאומנות, במוזיאון תל אביב, בחנויות הספרים "האחים גרין" ו"הנסיך הקטן" ובספרייה העברית בברלין.
המופע "ערומה ברחובות" בעקבות הנובלה "עמודו" בשתוף עם האומנית לילך ליבנה הועלה בפסטיבל א-ז'אנר בפסטיבל "החצר האחורית" בתיאטרון תמונע באפריל 2018. באותה שנה הועלה ספרה "ציפור המזל שלי" כמופע בפסטיבל רותיקה בפולין.
ליבנה מנחה סדנאות כתיבה יוצרת לילדים ומבוגרים בשירה ובספורת ונפגשת עם ילדים בבתי ספר וספריות, במסגרת סל תרבות וסופר אורח מטעם משרד החינוך.
ליבנה מלמדת גם במרכז יום העשרה למחוננים ומצטיינים.
ליבנה נשואה ואם לשלושה ילדים, מתגוררת כיום בהרצליה.
הבול הוצאת מסדה זוכה פרס "זאב"
ילד אמיתי ספרית פועלים (2000)
פרת הברזל הוצאת גוונים 17 סיפורים קצרים למבוגרים (2000)
החברה שלי אלין הוצאת כתר (2005)
הסודות של אבא הוצאת כתר (2007)
ארגון הלא מקובלים, הוצאת כתר, ספר ילדים
החוש השישי של אגם, הוצאת "ספרית הפועלים" (2011)
מתחת שמיים זרועי כוכבים, הוצאת גוונים (2013)
עמודו, פרוזה למבוגרים, הוצאת מרום (2016)
ציפור המזל שלי, הוצאת דני ספרים, ספר נער ומבוגרים (2019)
פרס זאב לספרות ילדים, על ספרה "הבול"
פרס פניה ברגשטיין על ספרה, "המגפיים הורודים"
פרס הכתיבה בתחום הציונות, על ספרה "מתחת שמיים זרועי כוכבים"
חנה חושי (23 בינואר 1903 – 20 ביולי 1973) הייתה פעילה בארגוני פועלים בחיפה, מייסדת ויושבת ראש ארגון אמהות עובדות בחיפה, אשתו של אבא חושי.
חנה מונטג נולדה בטורקה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (בתחומי אוקראינה של ימינו) לאברהם ואטיה מונטג.
חנה ואחותה מרים עלו לארץ ביולי 1920, כחלק מקבוצה של 131 "שומרים" שבאו מקינים של ארגון השומר הצעיר.
בראש קבוצה זו עמד בעלה לעתיד אבא שנלר - ומשהחליט לעלות לארץ החליטה חנה בת ה-17 לעלות עמו.
בליל עלייתם ארצה כינס אבא שנלר את הקבוצה ודרש מכולם לשרוף את דרכוניהם (זאת עשו שתי האחיות) וכן לעברת את שמם, כפי שהוא עשה.
לאחיות הציע את השם "רׁקעית" - מאחר ש"מונטג" הוא "יום שני" שבו נברא הרקיע.
אחיה משה, לימים מייסד חטיבת גולני ומפקדה הראשון, שעלה לארץ זמן קצר לאחר מכן, עיברת את שמו ל"מן".
חנה עבדה בגדוד העבודה בסלילת כבישים, עבדה בבניית כביש העפר שבין ראש פינה ומחניים, בכביש חיפה - ג'דה וכחברה בגדוד שומריה שאבא חושי עמד בראשו והייתה (יחד עם אבא) ממייסדי קיבוץ בית אלפא שבעמק יזרעאל.
חנה ואבא חיו יחד מספר שנים, מאחר שבאותה עת לא היה מקובל להתחתן בקיבוצים, אולם עם עליית משפחתו ארצה בשנת 1926 דרשו הוריו כי יינשאו.
חנה ואבא נישאו בל"ג בעומר בשנת 1926 (תרפ"ו) בפני רב העיר חיפה - הרב קניאל, ונולדו להם רות ב-29 במרץ 1927, וגד ב-26 בספטמבר 1931. גד נכווה קשה ונפטר חודש לאחר מכן, ב-12 בדצמבר 1931. ב-31 בינואר 1933 נולד להם בן נוסף - דן.
לחנה שישה נכדים: פרופ' שי לין, ד"ר רן לין, עו"ד ארנה לין, דפנה חושי-סביר תמר חושי-הדר ובן חושי.
חנה הקימה את ארגון אמהות עובדות יחד עם תשע מקימות נוספות בשנת 1929. ארגון זה הציב לנגד עיניו את המטרה של סיוע לנשים עובדות, בין היתר על ידי הקמת גני ילדים.
לאורך השנים, הקים ארגון אמהות עובדות ברחבי חיפה, בטירת כרמל ובדלית אל-כרמל למעלה מ-40 מעונות יום, מוסדות הכשרה מקצועית ופנימיות נוער, שבהם למדו למעלה מ-5,100 ילדים בכל שנה ושנה.
אחת הפעולות הראשונות של הארגון הייתה לייסד מעון יום לתינוקות בשותפות עם ארגון ויצו - מעון הקיים עד ימינו בשם "אוהל שרה".
בשנת 1930 הוקם גן הילדים הראשון על ידי הארגון, ברחוב פרישמן, שבחיפה.
בשנת 1935, שכנע אבא חושי את פועלי הנמל היהודים של סלוניקי לעלות לחיפה ולעבוד בנמל חיפה במקום הפועלים הערביים (החורניים) ששבתו על פי הנחיית מנהיגי המרד הערבי הגדול.
חנה יזמה הקמת גן הילדים עבור ילדיהם, ובהיעדר כספים להקמת הגן לקחה את כל הצעצועים של ילדתה על מנת שיהיו לילדי הגן.
בשנת 1937, הקים הארגון בית תינוקות לילדים שהוריהם נהרגו במהלך המאורעות בשנת 1936–1939. כמו כן יזמה חנה הקמת קייטנות קיץ לילדים ממשפחות מצוקה, והייתה פעילה בקליטת עולים חדשים ובהפגנות נגד הבריטים.
הקמת מעונות לעולים ומטבחים ציבוריים
בשנת 1947, יזמה חנה הקמת מטבחים ציבוריים שהביאו מזון ושתייה לחיילי "ההגנה" שהגנו על השכונות היהודיות שבעיר - פעילות שהייתה משותפת לארגון אמהות עובדות, ויצו, נשי המזרחי וארגוני נשים דתיות.
לאחר הקמת המדינה חנה הקימה את גוף "נשות ראשי הערים", וכן יזמה מפעל של קייטנה לילדי ערים שנפגעו מהפגזות - קייטנה שנערכה ב-"בית שמעוני".
ייחוד המעונות שיזמה היה הפעלת המעונות עד שעות הערב מתוך ידיעה שאם העובדת במפעלים באזור חיפה לא שבה לביתה עד שעות אחר הצהריים המאוחרות, ולכן לא די בגנים הפועלים עד שעות הצהריים בלבד.
על מנת לממן את פעילות ארגון האמהות העובדות (שאף שהיה חלק רשמי מההסתדרות לא קיבל ממנה מימון מספיק), הקימה חנה שוק שנתי, שבו תרמו נשות חיפה יצירות שונות וחפצים שמכירתם מימנה את הארגון.
חנה יזמה מפעלים לשיפור איכות החיים של נשות חיפה ויזמה מפגשים של נשים בשכונות השונות, כגון מפגשים עם נשים נערצות וימי משפחה.
חנה יזמה את חגיגת יום האם, שלא היה קיים קודם לכן במדינת ישראל.
יום האם נחגג ביום השלישי של חג החנוכה, וצוין לאורך שנות ה-50 וה-60, החל מ-1951.
בשנת 1969, לאחר מות בעלה, חלתה בסרטן ונותחה באמסטרדם.
למרות הטיפולים והניתוחים המשיכה לעבוד בראש ארגון אמהות עובדות בחיפה.
חנה נפטרה ממחלתה בכ' בתמוז ה'תשל"ג.
זמן קצר לאחר מות בעלה קיבלה את תואר יקירת העיר חיפה.
לזכרה קרוי על שמה, בית הארגון נעמת שברחוב מוריה בחיפה, מרכז קהילתי בית חנה חושי.
המכון להתפתחות הילד על-שם חנה חושי, מרכז רפואי בני-ציון, חיפה
חנה לַמדָן (לֶרנֶר; 5 בינואר 1905 – 10 באפריל 1995) הייתה פעילת ציבור בהסתדרות ובחוגים פוליטיים וחברת הכנסת מטעם מפ"ם.
חנה לרנר נולדה בשירוביץ שבבסרביה (באימפריה הרוסית) בשנת 1905, בתם של מרים לבית רפפורט ומיכאל קרקושנסקי, חקלאי וסוחר פרות.
בגיל 4 עברה המשפחה לעיירה נובוסליצה שעל גבול אוסטריה.
שם למדה בבית ספר עממי עברי, נערה יחידה בין נערים.
בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
בשנת 1926 נישאה לצבי למדן (לרנר).
בשנים 1926–1949 עבדה כפועלת תעשייתית וכמנהיגת פועלים בהסתדרות העובדים ובאיגוד המקצועי.
כאשר התפלגה "סיעה ב" ב-1944 הייתה גם למדן בין הפורשים ממפא"י.
בין השנים 1949–1965 כיהנה כחברת הכנסת.
למדן נבחרה לכנסת הראשונה והשנייה מטעם מפ"ם והייתה סגנית יושב ראש הכנסת.
במהלך הכנסת השנייה פרשה עם חבר הכנסת דוד ליבשיץ לסיעה עצמאית בשם הסיעה הבלתי תלויה – לאחדות העבודה.
בינואר 1954 הצטרפו למדן וליבשיץ למפא"י, שמטעמה כיהנה כחברה בכנסות השלישית, הרביעית והחמישית.
עם הקמת רפ"י הצטרפה לשורותיה והייתה ממלאת מקום מזכ"ל המפלגה.
בכנסת פעלה בוועדת העבודה, ועדת הכספים וועדת השירותים הציבוריים.
בשנת 1951 עמדה בראש ועדת החקירה הפרלמנטרית בעניין עצורי המחנה בג'למי, שהייתה ועדת החקירה הפרלמנטרית הראשונה במדינת ישראל.
למדן הייתה פעילה בעיקר בוועדת העבודה, ויזמה שורת תיקוני חקיקה למען זכויות עובדים וקידום תעסוקה בקרב מוגבלי כושר עבודה.
לאחר פרישתה מהכנסת הייתה פעילה במוסדות מפלגת העבודה וקידמה זכויות עובדים.
חנה זהר (נולדה ב-5 באוגוסט 1948) היא מייסדת ומנהלת עמותת קו לעובד.
היא שימשה מנכ"לית העמותה מיום היווסדה ועד לשנת 2011. לאחר פרישתה מניהול העמותה מילאה במשך 4 שנים את תפקיד רכזת תחום עובדים ישראלים ופלסטינים בעמותה, ובשנת 2015 פרשה ממנה.
כלת פרס רפפורט לנשים פורצות דרך, 2013.
נולדה ב-1948. היא קלדנית במקצועה.
לפני הקמת קו לעובד התנדבה בארגונים רבים, בהם פעילות בצוות השטחים של האגודה לזכויות האזרח וכן "אור אדום", בו הבחינה, לדבריה, בהתעללות המשטרה בעובדים פלסטינים.
מכאן הגיע הרעיון להקמת קו לעובד, אותה הקימה ב-1991 ככתובת סיוע לעובדים הפלסטינים.
מהר מאוד הגיעו עולים שהגיעו בגלי העלייה מברית המועצות.
חלקם עבדו עם הפלסטינים בניקיון רחובות ובמפעלים.
אלו הפנו אותם לקו לעובד לקבלת סיוע.
כך נהפך "קו לעובד" לארגון המוביל בישראל לזכויות עובדים חלשים.
במסגרת קו לעובד הייתה חנה זהר הראשונה שהעלתה למודעות והביאה לשיפור בתחום זכויות עובדים זרים בישראל, ובתופעת הפרת הזכויות של עובדי שמירה וניקיון.
הארגון פעיל הן בייעוץ, הן בסיוע משפטי פרטני והן בקידום חקיקה, דאגה לאכיפת חוקי העבודה ובתביעות ייצוגיות.
בשנת 2004 - ציון חנה זהר בעיתון גלובס כאחת מ-50 הנשים המשפיעות ביותר.
בשנת 2007 נבחרה על ידי הדה מרקר כאחת מ-40 הנשים העומדות בחזית העשייה החברתית בישראל.
ב-9 ביולי 2007 קיבלה את פרס זכויות האדם מטעם הקרן החדשה לישראל.
ב-6 במרץ 2013 זכתה בתחרות "האישה המחוללת שינוי" מטעם מגזין "לאישה" וקרן רפפורט.
חנה וסע הוא חניון שמטרתו העיקרית הוא עצירת ביניים לשם החלפת כלי תחבורה מכלי רכב פרטי (מכונית או אופנוע) לתחבורה ציבורית.
חניוני "חנה וסע" הם חלק ממערכת שלמה של מנגנון תחבורתי כחלק מעידוד תחבורה בת קיימא.
החניון נותן מענה חלקי למצב בו יוממים רבים המתגוררים מחוץ לעיר, מעוניינים להיכנס לעיר בתחבורה ציבורית ולא עם מכוניתם הפרטית.
שיקולים לכך הם לרוב שיקולי זמן וכסף - מחיר הדלק של הנסיעה ומחיר החנייה היומית וכן חיסכון בזמן על ידי הימנעות מעומסי התנועה המאפיינים את שעות ההגעה והחזרה מהעבודה.
החניונים נותנים מענה בעיקר למי שנגישותו לתחנות רכבת או אוטובוסים מרכזיות אינה פשוטה ומחזיק ברשותו רכב פרטי.
כדי לפעול ביעילות, חניונים אלה צריכים להיות ממוקמים במרחק הליכה מזערי מתחנות התחבורה הציבורית ולהיות נגישים כמה שאפשר לכלי רכב פרטיים באזורים פרבריים כך שההגעה אליהם לא תהיה מלווה בעומסי תנועה.
כמו כן, החנייה היומית בחניונים אלה היא בדרך כלל ללא תשלום, או בתשלום זעיר שלא גורע מכדאיות השימוש בחניון.
לעיתים התשלום נכלל באופן מוסדר במחיר הנסיעה בתחבורה הציבורית.
הקמת החניונים מעודדת במקרים רבים פיתוח של מרכזי קניות, סופרמרקטים ומסחר נוסף לידם בשל כדאיות כלכלית רבה המבוססת על קניות לבית מיד לאחר יום עבודה.
הקמת מנגנוני "חנה וסע" החלו לראשונה בשנות ה-60 של המאה ה-20 בעיר אוקספורד בבריטניה והחלו מאז להיות נפוצים באזורים מטרופוליניים רבים בעולם.
בישראל פועלים עשרות חניונים בגישה זו ליד תחנות רכבת ישראל ובמקומות נוספים כמו הנתיב המהיר בכביש 1.
חנה (אנני) יהודית לנדאו (20 במרץ 1873, לונדון - 23 בינואר 1945, ירושלים), שהייתה ידועה כ"מיס לנדאו", הייתה אשת חינוך ועסקנית אשר פעלה בירושלים בסוף התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי.
נודעה בעיקר כמנהלת בית הספר לבנות אוולינה דה רוטשילד.
חנה לנדאו נולדה בלונדון בשנת 1873 ואביה, מרדכי לנדאו, היה פקיד הקהילה היהודית בלונדון.
חנה הייתה בתו הבכורה מאשתו השנייה (Chaja Kohn); לחנה היו חמישה אחים מאשתו הראשונה של אביה ועוד שנים עשר אחים מאמה.
הוריה תמכו בכך שבנות יקבלו חינוך שווה לזה של הבנים, אך בלונדון לא נמצא מוסד ראוי לבנות דתיות.
בהמלצת דודה היא נשלחה לבית ספר חרדי - בית הספר על-שם רש"ר הירש בפרנקפורט על המיין, בגרמניה.
אחר כך היא חזרה ללונדון ולמדה בבית מדרש למורות (ב-Greystoke College).
בשנת 1892 התמנתה כמורה בבית ספר עירוני-יהודי בלונדון.
בשנת 1899 עלתה לארץ ישראל בשליחות "אגודת אחים" הלונדונית.
בתחילה שימשה כמורה לאנגלית ועוזרת למנהלת ולאחר שנה התמנתה לנהל את בית הספר לבנות אוולינה דה-רוטשילד.
בית הספר, שנתמך בכספי משפחת רוטשילד, עד לשנת 1888 היה נחשב למוסד חינוכי ירוד, אשר זכה לביקורות שליליות מנציגי משפחת רוטשילד אשר ביקרו בירושלים.
בשנת 1888 זכה בית הספר לתנופה עם מינויה של פורטונה בכר למנהלת שלו, ואולם לשיא פריחתו ושגשוגו הגיע בית הספר תחת ניהולה של חנה לנדאו - עד אשר בית הספר זכה לכינוי 'בית הספר של מיס לנדאו'.
בניהולה גדל מספר התלמידות בבית הספר מכמה מאות לכמה אלפים, בשיא פריחתו, בשל העלאת רמת הלימוד בבית הספר ובשל המאמצים הרבים שהיא השקיעה בשכנוע רבני העיר שבית הספר איננו מהווה סכנה.
לנדאו, שמעולם לא נישאה, הייתה אשת חברה אשר ביתה הפך לסלון חברתי בו ביקרו נציגי העדות הנוצריות, המוסלמיות, הקונסולים וכן השלטונות הטורקיים.
היא ניצלה קשרים אלו על מנת לתווך בין היישוב היהודי לבין השלטונות.
בנוסף לעבודתה כמנהלת, היא שימשה כנציגת "אגודת אחים" הלונדונית, עמדה בראש תנועת הצופות מיסודו של באדן פאול, והייתה חברה בוועדים שונים הכוללים את הוועד לעזרה סוציאלית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פעלה כעסקנית וניצלה את קשריה המרובים להקלת הגזירות של ג'מאל פאשה.
בין היתר הייתה בין מארגנות הסהר האדום הירושלמי, תנועה משותפת של ערבים ויהודים לתמיכה בצבא הטורקי, אשר במסגרתו התנדבו נשים יהודיות וערביות לשירות בבתי החולים בירושלים.
למרות זאת, כנתינה בריטית היא גורשה לאלכסנדריה.
לאחר המלחמה המשיכה בניהול בית הספר ובנוסף פעלה לטיפוח קשרים טובים עם שלטונות המנדט הבריטי וכן עם ראשי הציבור הערבי.
ביוני 1922 דווח על כך שבזמן שניגנו את "התקווה", התיישבה לנדאו בהפגנתיות, יחד עם קציני הממשל הצבאי.
בעקבות הפרשה, בעיתון "הארץ" נכתב: "ידענו בוגדים, אבל לא הרבה בוגדות", והשווה אותה ליעקב ישראל דה האן.
בשנת 1996 החליטה ועדת שמות הרחובות של עיריית ירושלים לקרוא רחוב על שמה: רחוב "מיס לנדאו (חנה יהודית לנדאו)" בשכונת גבעת משואה.
בשנת 2014 הוצגה תערוכה המוקדשת לחייה ופועלה ביד בן צבי בירושלים.
המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה אף ערך כנס לרגל התערוכה.
בתערוכה מוצגים בין השאר גם סידור התפילה שהודפס בהוצאת בית הספר שבניהולה של לנדאו וכן כוס הקידוש הפרטית שלה עליה מוטבע שמה: חנה בית חיי" (כך במקור).
מיס לנדאו הייתה דודתו של ישראל אומן, מתמטיקאי וכלכלן ישראלי-אמריקאי, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2005 ושל הנוירולוג אוליבר סאקס (מוזכרת בספרו "הדוד טונגסטן").
חנה יבלונקה (נולדה ב-9 בספטמבר 1950) היא היסטוריונית ישראלית, פרופסור אמריטה במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שם גם שימשה ראש המחלקה ללימודי מדינת ישראל, ההיסטוריונית הראשית של מוזיאון לוחמי הגטאות, וכיהנה כיושבת ראש המוזיאון למורשת היהדות דוברת ההונגרית בצפת.
יבלונקה נולדה בתל אביב להורים ילידי צ'כוסלובקיה.
אמה ויולה טורק הייתה רופאה ואשת רופא.
בשנות השואה נשלחה לאושוויץ, אך ניצלה מתאי הגזים בזכות קאפו שהכירה מעיר ילדותה.
לאחר השואה נישאה בשנית, לד"ר גבריאל טורק.
הם עלו לישראל בשנת 1949, ובשנה שלאחר מכן נולדה בתם חנה.
ב-1959 עברה המשפחה לבאר שבע, וחנה יבלונקה גדלה בשכונה ד' בעיר.
אביה, ד"ר גבריאל טורק, ייסד את המחלקה האורתופדית בבית החולים סורוקה, ואמהּ עבדה כרופאה מחוזית.
שניהם ממייסדי בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון.
יבלונקה היא בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים, במחלקה ליחסים בין-לאומיים ויהדות זמננו.
בשנת 1986 קיבלה תואר שני בהצטיינות מהחוג ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית.
היא סיימה תואר שני באוניברסיטת בן-גוריון במחלקה למדעי ההתנהגות.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בנושא "קליטתה ובעיות השתלבותה של שארית הפליטה בחברה הישראלית המתהווה", בהנחייתו של יהודה באואר.
משמשת כפרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון, כהיסטוריונית הראשית של מוזיאון לוחמי הגטאות, וכיושבת ראש המוזיאון למורשת היהדות דוברת ההונגרית בצפת.
בשנת 2002 זכתה בפרס הזיכרון של הקרן ע"ש יעקב בוכמן על ספרה "מדינת ישראל נגד אדולף אייכמן".
בשנת 2007 סייעה בהפקת התערוכה "כאן ביתי" של ניצולי השואה במדינת ישראל.
בשנת 2010 הפסיק משרד החינוך את עבודתה כיושבת ראש ועדת המקצוע בתחום ההיסטוריה, לאחר שמתחה כמה פעמים ביקורת על מדיניות הוראת ההיסטוריה בבתי הספר.
יבלונקה גם ביקרה את הערך החינוכי של ביקור בני נוער במחנות ההשמדה בפולין.
בין 2007 ל-2017 שימשה כחברה בוועדת הערר שמינה שר המשפטים דניאל פרידמן על-פי "חוק נכסים של נספי השואה", שדנה בבקשות ובעררים הנוגעים לרכוש נספים שאותר על ידי החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה.
בנה הבכור, עידו יבלונקה, הוא איש הייטק ופיתוח ובעברו ניהל את מרכז הפיתוח של חברת Yahoo!
בישראל, בתה היא השחקנית דבי יבלונקה, ובנה הצעיר אדם יבלונקה הוא מפתח תוכנה.
ספר תולדות ארגון החיילים והפרטיזנים נכי המלחמה בנאצים 1945–1995, ארגון נכי המלחמה בנאצים, 2000.
מדינת ישראל נגד אדולף אייכמן, הוצאת ידיעות ספרים, 2001.
הרחק מהמסילה: המזרחיים והשואה, הוצאת ידיעות ספרים, 2008.
ילדים בסדר גמור - ביוגרפיה דורית של ילידי הארץ 1948 - 1955, הוצאת ידיעות ספרים, 2018.
חנה יָפֶה (4 באוקטובר 1928 – 18 במאי 2006) הייתה הצנחנית המבצעית היחידה בתולדות צה"ל.
יפה נולדה לדב ואסתר בכפר ילדים בו היו הוריה חברי סגל, וגדלה בתל מונד ובמושב חרות, אחותם של אברהם יפה ("הקטן"), יוסי יפה ושרה.
בקיץ 1945 הצטרפה להגנה כקשרית.
היא שרתה בייצור נשק בקיבוץ משמרות.
היא הוצבה בגדוד הרביעי ("הפורצים") של חטיבת הראל, שמפקדו היה בן דודה, אורי יפה.
ב-1947 עברה קורס חובשים ובסיום הקורס עברה לשרת בפלי"ם (שהיה שייך גם הוא לגדוד הרביעי) כחובשת במפקדה בשדות ים ולאחר מכן ביגור.
היא השתתפה גם במבצעי הורדת מעפילים.
בסוף 1947 עברה קורס קצינים בג'וערה ומונתה לקצינת החובשים של הגדוד הרביעי.
ב-1948 שירתה במפקדת הגדוד בקריית ענבים וניהלה את הטיפול בפצועי מבצעי הגדוד ובגופות החללים, ובכלל זה פינויים מזירות הקרבות ואשפוזם, בגזרת הדרך לירושלים הנצורה; בהם שיירת חולדה, מבצע נחשון, מבצע הראל ומבצע יבוסי.
בהמשך מונתה כקצינת השלישות של חטיבת הראל.
ב-1949 השתחררה, חזרה למושב חרות והחלה ללמוד סיעוד בבית החולים בילינסון.
ב-1952 הייתה לאחות מוסמכת בבית החולים.
אולם כבר ב-1954 שכנע אותה אחיה, יוסי יפה (לימים מפקד סיירת צנחנים) לחזור לצבא.
יפה חזרה לצה"ל והקימה את יחידת "חר"פ 537" שכונתה "יחידה כירורגית מוטסת" וסופחה לחטיבת הצנחנים (יחידה זו הייתה הבסיס ממנו צמח "בית החולים המוצנח" עליו פיקד דן מיכאלי במלחמת ששת הימים).
בשנת 1956 עבר כל סגל היחידה קורס צניחה בתל נוף.
ב-29 באוקטובר 1956, במסגרת מבצע קדש, הוצנח גדוד 890 ממזרח למעבר המיתלה.
יומיים לאחר מכן, נע הגדוד אל תוך המעבר, ובקרב שהתפתח, קרב המיתלה, נפצעו ונהרגו 160 מלוחמי הגדוד.
מפקד חטיבת הצנחנים, אריאל שרון, הורה על הכנת מבצע חילוץ מוטס.
על החילוץ ומיון הפצועים פיקד בשטח שלמה שיבולת ועל הפינוי המוטס פיקדה חנה יפה מהחמ"ל בתל-נוף, כאשר קצין רפואה ראשי, ברוך פדה, תיאם את כל הכוחות הצבאיים והאזרחיים.
ב-2 בנובמבר ביקש מוטה גור מחנה יפה להצטרף כקצינת ארגון רפואה לצניחה בא-טור.
היא צנחה יחד עם כח סיירת צנחנים ואף טיפלה במפקד הכוח, מוטה גור, שנפצע בצניחה.
על כך זכתה לענוד כנפי צניחה בעלות רקע אדום, והייתה האשה היחידה בצה"ל לעשות זאת מאז ומעולם.
בשנים שלאחר מכן הקדישה את זמנה לעבודתה כאחות, ולאחר מכן כאחות ראשית במחלקת פנימית ד' בבית החולים בילינסון.
חנה יָעוֹז קֶסְט (17 במאי 1935 - 24 באפריל 2014) הייתה חוקרת ספרות ישראלית, פרופסור חבר בחוג לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
מחקרה עסק במחקר ספרות השואה, ניצולי שואה והדור השני לשואה.
נולדה בשנת 1935 בתל אביב.
למדה בתיכון עירוני ב' בעיר ולאחר שירותה הצבאי השלימה תואר ראשון ותואר שני מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את הדוקטורט עשתה באוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 1956 ל-1983 לימדה ספרות והיסטוריה בתיכון.
בשנת 1967 החלה ללמד באוניברסיטת בר-אילן.
היא פרסמה 60 מאמרים בכתבי-עת מקצועיים, ערכה ספרי-לימוד, ספרי-עזר ואנתולוגיות.
בשנת 1989 הקימה את "מרכז סאל ואן גלדר" להוראת השואה באוניברסיטת בר-אילן.
משנת 1995 ועד מותה הייתה עורכת משנה של כתב עת לשירה "פסיפס".
הייתה נשואה למשורר איתמר יעוז-קסט, ולהם שני ילדים (שלהב ואראל).
פרס ולנרוד, אגודת-הסופרים העברים, 1984
פרס עגיט לספרות השואה, טורונטו, קנדה, 1995
שירה צעירה (עורכת), הוצאת עקד, 1969.
סיפורת השואה בעברית כסיפורת היסטורית וטרנס היסטורית, תל אביב: עקד, תשמ"א-1980.
השואה בשירת דור-המדינה, תל אביב: עקד, תשמ"ד-1984.
הניגון והזעקה: מחקר בשירת השואה של משוררי שנות ה-40 בארץ-ישראל, תל אביב: עקד, תשנ"ה-1995.
חנה חֶיְיטין-ויינשטיין (1925–2004) הייתה משוררת יידית.
חֵייטין נולדה בשנת 1925 בשאוולי שבליטא.
היא הייתה תלמידה בגימנסיה העברית בעיר.
עם סיום הלימודים בגימנסיה, יצאה לעיר קובנה כדי ללמוד להיות גננת, ובתום הלימודים שבה אל עיר הולדתה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכלאה בגטו שאוולי ונותרה שם זמן רב בלא להתפנות ממנו להשמדה.
באווירת האימה, המחלות, הגירושים והרעב של הגטו, החלה חייטין לכתוב שירה ביידיש.
שיריה עברו מפה לפה ומיד ליד בגטו ובמחנות העבודה, וזכו לפרסום רב.
משקרב הצבא האדום לשאוולי, פונתה חנה חייטין מהגטו, עם שארית יהודי העיר, אל מחנה הריכוז שטוטהוף שליד דַנצִיג.
היא שוחררה על ידי הצבא האדום בסוף שנת 1944, לאחר השתתפות בצעדות המוות שהצעידו הנאצים לעבר העיר טוֹרוּן.
לאחר המלחמה התברר כי מקהילת יהודי שאוולי נותרו כ-500 נפש.
חייטין הגיעה תחילה ללודז' ומשם, דרך גרמניה, עלתה לארץ ישראל עם אמה ושלוש מאחיותיה.
האחות אסתר נפטרה מטיפוס בדרך לישראל.
באמצע שנות ה-60 היגרה לארצות הברית.
חייטין, שהייתה עקרת בית, המשיכה לכתוב שירים וסיפורים, ומדי פעם הקריאה משיריה באירועים פומביים של דוברי יידיש.
לאורך שנות ה-70 וה-80 היא פרסמה בקביעות מפרי עטה בעיתון היידי פארווערטס.
בעקבות נישואיה, שינתה את שמה לחייטין-ויינשטיין, שם התגוררה עד מותה בשנת 2004.
מחברת ובה 19 משיריה של חנה חייטין, ששחזרה בכתב ידה, שמורה בארכיון מכון משואה.
שיריה המפורסמים: "לב אם", "ילד יהודי"
השיר "אַ מָאמֶעס הֶארְץ" ("לב אם") נכתב בגטו שאוולי בעקבות אקציות דמים שנערכו בגטאות ליטא במרץ 1943, והיה למעין המנון בגטו.
שירה של חייטין "אַ יִידיש קינד" ("ילד יהודי") זכה לתפוצה רחבה מאוד בעולם היהודי וזכה לביצועים רבים של זמרים וחזנים.
בין השאר שרו אותו החזן סידור בלרסקי, החזן פאול זים, החזן לואי דנטו, הזמרת ריטה קרפינוביטש, החזן יעקב מגיד ומלוויו.