tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי תפיסה זאת, תרבות הפחד מהווה מניע אימננטי בתרבות האונס והיא חלק מהדרך שבה יש המפגינים שליטה בנשים.
לתקשורת המונית יכולת השפעה רבה על יצירת אקלים של פחד.
מחקרים מלמדים על הקשר בין צריכת תקשורת לבין פחד מפשע.
זאת כאשר הטלוויזיה והרשתות החברתיות מתמקדות בפשעים אלימים ובפעולות טרור.
ההשפעות הפסיכולוגיות של החשיפה המתמדת לפשע ולסכנה מתבטאת במצבי דיכאון, חרדה ונדודי שינה.
תרבות המיסיסיפי הייתה הציוויליזציה הגדולה ביותר שהתקיימה באזור בו נמצא כיום דרום-מזרח ארצות הברית בין המאה ה-8 עד המאה ה-16. תרבות המיסיסיפי כללה סדרה של יישובים עירוניים וכפרים, אשר היו מקושרים יחד ברשת מסחר.
העיר הגדולה ביותר של תרבות המיסיסיפי הייתה קהוקיה, בה התקיים לכאורה מרכז דתי גדול.
תרבות המיסיסיפי השתרעה באזור מזרח ארצות הברית, דרום ארצות הברית ובאזור המערב התיכון.
אורח החיים של תרבות המיסיסיפי התפתח בעמק נהר המיסיסיפי.
ישנם מספר מאפיינים אשר נחשבים טיפוסיים לתרבות המיסיסיפי.
אף על פי שלא כל עמי תרבות המיסיסיפי עסקו בפעילויות הבאות, הם נבדלו מאבותיהם בכך שהם אימצו חלק או את כל המאפיינים שלהלן.
בניית תלים מרובעים, מלבניים או מעגליים.
מבנים (בתים, מקדשים, בנייני קבורה, וכו') נבנו בדרך כלל על גבי התילים הללו.
החקלאות התבססה על גידול תירס.
ברוב המקומות בהם התפתחה תרבות המיסיסיפי החלו לגדל תירס.
הנשים בתרבות המיסיסיפי בדרך כלל אכלו יותר תירס, ואילו גברים אכלו יותר בשר.
רשתות סחר נרחבות המשתרעות מאזור הרי הרוקי שבמערב ארצות הברית, צפונה לאזור הימות הגדולות, דרומה עד מפרץ מקסיקו, ומזרחה עד האוקיינוס האטלנטי.
פיתוח של משטר צ'יף - משטר בו האוכלוסייה הייתה נתונה לשלטון הצ'יף אשר עמד בראש היררכיה מדורגת של אנשים.
ריכוז הכוח הפוליטי והדתי בידי מעטים.
ראשיתו של היררכיה בין היישובים, בה ליישוב מרכזי אחד גדול הייתה השפעה ברורה או שליטה על מספר יישובים פחות גדולים.
אימוץ אביזרי הפולחן האופייניים לתרבות המיסיסיפי.
חוקרים שונים למדו לאורך השנים את הכתבים שהשאיר אחריה משלחתו של מגלה הארצות הספרדי ארננדו דה סוטו, אשר היה האירופי הראשון שגילה את נהר המיסיסיפי, במטרה ללמוד על הקשרים שיצר דה סוטו עם אנשי תרבות המיסיסיפי.
משלחתו של דה סוטו פעלה בין השנים 1539 עד 1543 כאשר היא עברה בכפריהם באזור בו נמצא כיום החלק הדרום-מזרח של ארצות הברית.
דה-סוטו ביקר בכפרים רבים, ובמקרים מסוימים שהה בכפרים מסוימים במשך חודש או יותר.
חלק מהמפגשים הללו עם המקומיים היו אלימים, ואילו אחרים היו שלווים יחסית.
במקרים מסוימים, נראה שהמקומיים נעזרו בדה סוטו כבעלת ברית ליישוב סכסוכים מקומיים.
באחת הדוגמאות, דה סוטו ניהל משא-ומתן בין היישוב פאקאהה לבין היישוב קאסקוי .
במפגשים המאוחרים יותר של דה סוטו עם המקומיים כמחצית מחברי המשלחת הספרדיים ואולי אף מאות מהילידים נהרגו בקרבות.
המסמכים שהשאירו אחריהם משלחתו של דה סוטו הם בין המסמכים הראשונים שנכתבו אודות בני תרבות המיסיסיפי, והם מהווים מקור רב ערך למידע על מנהגי תרבות המיסיסיפי.
לאחר המקרים של העימותים האלימים עם משלחתו של דה סוטו עמי תרבות המיסיסיפי המשיכו בחייהם עם מעט השפעה אירופית.
לעומת זאת, המפגש שהתרחש באותה התקופה בין האירופאים לילידים שנמצאו במזרח ארצות הברית, והכלים ובעלי החיים שהאירופאים הביאו עימם והציגו לראשונה בפני התרבויות הללו, שינו באופן דרמטי את אותם החברות.
מכיוון שלמערכת החיסונית של העמים הילידים באמריקה לא הייתה חסינות למחלות הזיהומיות החדשות, כגון חצבת ואבעבועות שחורות, המגפות הללו גרמו למותם של ילידים כה רבים עד כדי כך שהם ערערו את הסדר החברתי של חברות רבות.
בחלק מהחברות החלו לעשות שימוש בסוסים שהאירופאים הביאו עימם והם הפכו בעקבות כך לנוודים.
בג'וארה, אשר הייתה נמצאת בקרבת המיקום בו נמצאת כיום העיר מורגנטון שבקרוליינה הצפונית, היה מפגש בין בני תרבות המיסיסיפי והמשלחת הספרדית של חואן פרדו אשר הקימה באזור בסיס קבע בשנת 1567 בשם "פורט סן חואן".
המשלחת שהתה בבסיס זה בסביבות 18 חודשים בשנים 1567 עד 1568 לפני שהעמים המקומיים רצחו אותם והחריבו את בסיס הקבע של המשלחת.
(הם הרגו חיילים שהוצבו גם בחמישה בסיסי קבע אחרים, ורק אדם אחד, מתוך 120 אנשים, שרד).
באתר זה התגלו ממצאים מהמאה ה-16, המהווים את הקולוניה האירופית הראשונה באזור בו תוקם לבסוף ארצות הברית.
צורת החיים של בני תרבות המיסיסיספי השתנתה באופן ניכר בהמשך.
בעוד שחלק מהצאצאים של בני תרבות המיסיסיפי היו מודעים לעבר של אבותיהם, הצאצאים של רבים מבני תרבות המיסיסיפי, ובמיוחד אצל אלו שנאלצו להגר הרחק ממקום היישוב הממקורי ואיבדו את זקניהם למחלות, אבד בשלב מסוים המידע על עברם של אבותיהם.
בעקבות כך נוצר בשלב מסוים המיתוס שבני תרבות המיסיסיפי היו עם שנבדל לחלוטין מהשבטים האינדיאנים - מיתוס זה הופרך לחלוטין על ידי סיירוס תומאס ב-1894.
תרבות הקפה בישראל היא אוסף המנהגים והנורמות הקשורים לשתיית קפה בישראל לאורך ההיסטוריה עד ימינו.
לצמח הקפה על זניו, שמקורו באפריקה (בעיקר באזור אתיופיה וליבריה) ובתימן, מקום חשוב ב.
אגדות מספרות על החלמתו של הנביא מוחמד אחרי שתיית קפה, ולקפה מקום מכובד בתרבות האירוח של הבדואים.
המתיישבים היהודים, שהקימו את יישוביהם החדשים לצד שכניהם הערבים, למדו את מנהגי האכילה והשתייה של המקומיים ואף אימצו חלק מהם.
אולם מתוך מכלול העדויות מתקופת ראשית ההתיישבות הציונית בארץ ישראל, עולה שדווקא תרבות שתיית הקפה לא חדרה לעומק ההווי של אנשי העלייה הראשונה והשנייה, וגם לא בקרב אנשי השומר.
רבים מהם המשיכו לדבוק אפילו עד שנות ה-40 בתרבות השתייה של ארץ הולדתם, קרי שתיית תה שבושל בסמובר רוסי או בקומקום פשוט.
בתי הקפה המוקדמים בישראל היו בסגנון אירופי בהשפעת הטמפלרים, הבריטים ואנשי העלייה שהגיעו ממדינות מזרח אירופה ומרכז אירופה.
חלקם נקראו "בית קהוה" בפי המקומיים.
בית הקפה המשוער כבית הקפה הראשון בסגנון אירופי, שפעל על אדמת ארץ ישראל, היה 'קפה פרוס' במושבה הגרמנית בחיפה, שהיה בית קפה פינתי בבעלותה של משפחת פרוס הטמפלרית.
שבמקומו, עוד לפני במלחמת העצמאות נבנתה עמדה מוסווית של ארגון ההגנה.
בירושלים היו בשנות ה-20: בתי הקפה ב"גן העיר", בית הקפה "סן רימו" בעזרת ישראל, "אולם רנסאנס" שנפתח ב-1921 בירושלים מול קולנוע "בין-לאומי", שכלל בית קפה ומסעדה.
ב-1924 קפה "נורדאו" בזיכרון משה.
בתל אביב נפתח ב-1924 קפה "איזביצקי" ברחוב נחלת בנימין.
ב-1925 נוסד קפה "גן העונג" ברחוב לילינבלום 15. ב-1926 נוסד קפה "גדנסקי" ברחוב הרצל 7.
שנות ה-30 וה-40: תקומתם של בתי הקפה הספרותיים
פריחתם הגדולה של בתי הקפה בארץ התרחשה בעקבות ההגירה ממזרח אירופה וממרכזה בתקופת העלייה החמישית, בעיקר החל משנת 1933 ואילך.
בסוף שנות ה-20 ובשנות ה-30 פעל 'קפה רצקי' ברחוב ביאליק 1 פינת רחוב אלנבי בתל אביב.
תחילה קמה בשנת 1927 גלידרייה בשם "אצל צ.
רצקי" ברחוב אלנבי 54, ב-1930 נפתחה "מסעדת רצקי" ברחוב אלנבי 37, שב-1931 נקראה כבר "קפה רצקי".
בספר "קפה רצקי - קפה ספרותי בתל אביב", שהיה למעשה ספר האורחים של בית 'קפה רצקי' בשנים 1932–1935 מתנוססות חתימות ולעיתים שירים של באי בית הקפה: ביאליק, דיזנגוף, טשרניחובסקי, שלונסקי, אלתרמן, ראובן רובין ועוד.
יום אחד העליב רצקי את אחד מגיבורי התרבות, ואלו מיד קמו ולא שבו.
החשיבות של המבנה היא בסגנון הבנייה ובעובדה שהוא מעוגן בתצלומים היסטוריים ומהווה מעין שער לרחוב הקסום.
בסמוך ל'קפה רצקי', נוסד בשנת 1932 'קפה ספיר' ברחוב ביאליק 2, וחוץ ממנו הוסיפו לקום עוד ועוד בתי קפה, דוגמת 'קפה סמדר', קפה 'שלג לבנון', 'קפה עטרה', 'קפה אררט', 'קפה כסית' ועוד, שהיו גם הם למקום מפגש פופולרי עבור אנשי הבוהמה התל אביבית של אותם הימים, ובפרט עבור חבורת יחדיו.
גם אותו פקדו דרך קבע האמנים, השחקנים ואנשי הרוח התל אביביים של אותה התקופה.
בשנת 1933 נוסד קפה לנדוור, על ידי משה לנדוור שעלה ארצה מגרמניה בעקבות עליית הנאצים לשלטון.
היה זה בית הקלייה הראשון בתל אביב, והוא התרחב עם השנים לרשת בתי קפה מצליחה.
בשנת 1941, נוסד מפעל הקפה 'אוא' (השם היה קריא יותר באנגלית: AWA) בדרך העצמאות בחיפה.
המפעל הוקם על ידי אוטו ריינר ואהרון פלדהיים.
לאחר שעם עלייתו ארצה הקים עקיבא קפולסקי בשנת 1934 את קונדיטוריית קופולסקי ברחוב אלנבי בתל אביב, שב-1945 הפכה לרשת בתי הקפה הראשונה בישראל, שהגישה עוגות, מאפים וקפה, ומכרה זיכיונות לארבעה סניפים של קפולסקי באזור תל אביב ורמת גן.
מסופר על כך שפולה בן-גוריון הייתה קונה שם עוגות שמרים ועל גולדה מאיר שהעדיפה עוגות יבשות.
במהלך שנות ה-50, שנות תקופת הצנע, הוכנו משקאות בטעם קפה על בסיס צמח העולש (ה"ציקוריה").
זאת, מכיוון שהממשלה הכניסה לפיקוח את ייבוא הקפה, מה שהוביל לשוק משגשג של הברחות.
ה"ציקוריה", הפכה לאחד מסמלי תקופת הצנע, ושווקה גם כטבליות שנקראו 'ציקוריה ארומטיק' ונועדו גם לשיפור טעמו של הקפה הרגיל.
כמו כן, גם לאחר קום המדינה המשיכו מספר בתי קפה להוות מקום מפגש ליוצרים, והאינטראקציה שנוצרה בינם לבין עצמם ובינם לבין מעריציהם העסיקה את עמודי הרכילות של העיתונות (בעיקר את שבועון 'העולם הזה').
הידועים מבין בתי הקפה שאוכלסו על ידי המשמרת הצעירה היו 'עטרה', 'ניצן', 'פינק', 'קבר השייח' ו'כנסיית הפעמונים' הירושלמיים ו'כסית', 'פינתי', 'קפה רוול', 'תכלת' וקפה תמר התל אביביים.
בשנת 1956 הוקם בצפת מפעל "עלית" שייצר את הקפה הנמס הישראלי הראשון שנתפס מותג הקפה של עלית כפופולרי במיוחד.
זו הגדירה אותו כיצור "חם, כן, בגובה העיניים, אהוב." סדרת הנס-קפה (שנגזר משמו של המותג "Nescafé" של חברת נסטלה) הראשונה שווקה באריזה מפח שהכילה 56 גרם, ובהמשך התפתחה גם למהדורה משפחתית.
היו מי שניסו, כמו ד"ר ישראל גינדל ב-1956, שחלם על מטעי קפה על אדמת ישראל, לייצר קפה בייצור כחול-לבן.
בשנת 1957, נוסד "קפה פריז" ברחוב בלפור בהדר הכרמל שבחיפה, שהפך לבית קפה מצליח בעיר.
במחצית השנייה של שנות ה-50- ותחילת שנות ה-60, עם הפרידה ממשטר הצנע, החלה לחלחל תרבות הרוק'נרול האמריקאית, שהעמידה לדור החדש של הצברים אלטרנטיבות קוסמות אשר טלטלו את דור היישוב הישן.
כינוי הגנאי שהודבק לנוער היה "דור האספרסו," על שם מכונת האספרסו החשמלית שהגיעה מאיטליה.
מטבע לשון זה נולד בעקבות החשש מהשפעה אמריקנית מזיקה, ותייג את צעירי שנות השישים כבני דור סתמי וריקני, משועמם נהנתן ואובד דרך.
הקפה נמס של עלית קסם במיוחד לאוכלוסייה האשכנזית, אולם בקרב בני עדות המזרח נהוג היה לשתות בעיקר קפה שחור, שהאבקה שלו נקנתה בחנויות התבלינים הערביות.
ב-1962 השיקה חברת "עלית" אבקת קפה שחור משלה שנקראה "קפה טורקי".
בדומה לנס קפה גם הקפה הטורקי של "עלית" נעשה לנכס צאן ברזל בתרבות האוכל הישראלית.
בצה"ל נודע הקפה השחור בכינויו "קפה בוץ".
בתי הקפה בפריפריה בישראל, שרובם נבנו בצריפים, פחונים או מבנים ארעיים אחרים, היו חלק מנוף השכונות האתניות שהתפתחו בעקבות גל העלייה ההמונית ושגשגו עד שלהי שנות השבעים.
הם שימרו הרגל שהיה מקובל בארצות המוצא של העולים (בעיקר מדינות ערב), ותפקדו כמקום מפלט בקרב מובטלים וכמרכז חברתי גברי, שבו עובדי כפיים יכלו לנוח ולהירגע במהלך היום, לרכל ולהעלות זיכרונות נוסטלגיים.
המהפך הפוליטי ב-1977, ששחרר במידה מסוימת את הכלכלה הישראלית מכבלי הממסד, הביא לתפנית בתרבות הקפה בארץ.
הסמן הימני היה באוגוסט 1979, חניכתו של בית קפה-מסעדה בשם 'אפרופו' בצד הבניין של היכל התרבות בתל אביב.
את המקום פקדו "כל המי ומי": דוגמניות צמרת, ראשי ממשלה, אנשי עסקים וכו'.
ההילה סביב 'אפרופו' סייעה להתרחבות ולהקמת רשת של עשרות סניפים ברחבי הארץ תחת המותג 'אפרופו'.
בעקבות ההצלחה קמו לו חיקויים רבים, כגון 'שרי', 'אלכסנדר' ובעיקר 'קפולסקי', שהייתה אמנם רשת בתי הקפה הראשונה בארץ עוד לפני 'אפרופו', אך עד אז הייתה בית קפה מהדור הישן.
המודל המסחרי של 'אפרופו' הפך למודל של בית הקפה הישראלי החדש, קרי בית קפה-מסעדה בסגנון חדשני, שמתבסס על סוגים שונים של קפה, עוגות ומנות של סלטים, קישים ומרקים.
בשנת 1978 החלה לפעול בארץ רשת בתי הקפה "אפרופו".
בניגוד למרבית בתי הקפה שפעלו בישראל באותה התקופה, שהיו משפחתיים יותר ואינטימיים, "אפרופו" הוקמה כרשת עם סניפים, מודל זכיינות, ותפריט שמציע סלטים, קישים ומרקים.
בעקבותיה קמו רשתות נוספות, הבולטת ביניהן היא קפולסקי, שעד אותה תקופה היה עסק מהדור הישן.
בשנות ה-80 הפכו בתי הקפה בתל אביב למוקד התרבות היאפית.
ישיבה בבית קפה הפכה לסמל סטטוס המקושר עם האליטה בחברה.
באותן שנים גם שב לארץ קפה האספרסו, כאשר באוקטובר 1986, בצל הליברליזציה של המשק שהביא להיצע חדש וחסר תקדים של מוצרי חשמל מסוגים שונים, דווח על מוצר חדש - מכונות אספרסו ביתיות.
בראשית שנות ה-90 החלה ישראל להסתמן כמעצמת קפה.
החל מאותה תקופה החלו לקום רשתות קפה בכל רחבי הארץ, ואיכות הקפה עלתה מדרגה וסוגים שונים של קפה נהיו יותר פופולריים בקרב הציבור הישראלי.
בשנת 2001 החלה רשת סטארבאקס לפעול בישראל.
הרשת לא הצליחה כלכלית וסיימה את פעילותה בישראל תוך שנתיים.
בשנת 2010 רשת הנוחות yellow (של תחנות הדלק פז), החלה להתרחב אל עולם הקפה, כאשר סניפי הרשת הפרוסים ברחבי הארץ, החלו להציע כריכים, מאפים ומוצרים נוספים, בנוסף לקפה איטלקי.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21, נראתה גם עלייתן של מכונות האספרסו מבוססות הקפסולות, שהפכו למוצר נפוץ לשימוש ביתי ומשרדי, כשהמוביל מביניהם היה מותג נספרסו של נסטלה.
תוך שנים בודדות, לאחר שב־2012 פג הפטנט על הקפסולות של נספרסו העולמית, השוק הפך לתחרותי בתחום קפסולות הקפה וחברות קפה רבות בישראל הבינו את הפוטנציאל הגלום בו והחלו לייצר.
בין השחקניות המרכזיות בשוק בישראל זה ניתן למצוא את קפה עלית, קפה ילו (בתחנות הדלק של פז), קפה ג'ו, אספרסו מור ומותגים פרטיים אחרים.
שוק הקפה בארץ מגלגל כ-350 מיליון שקל בשנה.
למעלה מ-80% מהציבור שותים קפה בתדירות כלשהי.
סוג הקפה הנצרך ביותר הוא הקפה הנמס, המהווה בין שליש לשני שלישים מן השוק.
הישראלי בממוצע שותה כ-3 כוסות קפה ליום, שהם כ-2.6 קילוגרם בשנה, שזו צריכה נמוכה יחסית לעולם (להבדיל, באיטליה שותים כ-4 ק"ג, בצרפת כ-5.8 ק"ג, ובראש, פינלנד כ-12.9 ק"ג).
כ-90% שותים את הקפה עם תוספת חלב.
כ-80% ממתיקים אותו בסוכר או בממתיקים אחרים.
רוב בתי הקפה בישראל מזכירים את סגנון בתי הקפה שהיו פופולריים בווינה הבורגנית, שמהווים לא רק מקום לצריכת קפה, אלא גם נתפסים כמקום מפגש חברתי, מועדון חברתי, מסעדה חלבית קלה ולעיתים אף משמשים כמשרד או כמקום ממנו ניתן לעבוד.
במהלך העשור השני של המאה ה-21, החלה מחאה ציבורית על יוקר המחיה, שכללה בין היתר מחאה על מחיר הקפה המופרז והרווחים המנופחים עליו בבתי הקפה.
כתגובה למחאה הוקמו כמה בתי קפה חברתיים כמו קופיקס וקופיז, ששמו להם למטרה למכור קפה בלא יותר מ-5 שקלים.
בתוך זמן קצר יחסית, רשתות קפה אלה שצברו קהל, העלו את המחיר ל-6 שקלים והמכירות שלהן צנחו עקב כך.
תרבות וילאנובה (Villanovan culture) היא תרבות פרהיסטורית, שהתקיימה באיטליה בתקופת הברזל, החל מהמאה ה-10 לפני הספירה ונחשבת לשלב קדום של הציוויליזציה האטרוסקית.
תרבות זו היא ממשיכתה הישירה של מתקופת הברונזה שהסתעפה מ שהתקיימה במרכז אירופה.
השם "וילאנובה" מגיע מאתר בו נחשפו הממצאים הארכאולוגים הראשונים המתייחסים לתרבות מתקדמת זו, שהיו שרידים של בית קברות שנמצא ליד הכפר וילאנובה (קסטנאסו, 12 ק"מ דרומית מזרחית לבולוניה) בצפון איטליה.
תרבות וילאנובה מחולקת באופן כללי ל-4 תתי-תרבויות:
וילאנובה II: (720-800 לפנה"ס), עדויות לשינויים באופי התרבות, מגע ראשון עם הציוויליזציה ההלנית וסחר עם תרבויות שונות בצפון אירופה לאורך דרך הענבר.
עדויות ארכאולוגיות בתקופה זו לסחר בשרשאות זכוכית וענבר לנשים, פריטי שריון ורתמות סוסים מברונזה לגברים.
עדויות ראשונות לקבורה של מעמד גבוה לצד פשוטי העם.
וילאנובה III: (680-720 לפנה"ס) העמקת ההתיישבות בחבל אטרוריה, מולדת התרבות האטרוסקית.
מאפייני הקבורה של תרבות וילאנובה חופפים במידת מה למאפייני הקבורה של תרבות אורנפילד שנפוצה במרכז אירופה (1300–750 לפני הספירה) ותרבות האלשטאט ממשיכתה של תרבות אורנפילד.
שרידי האפר הונחו בכדים בעלי צוואר דק, ונקברו לאחר מכן.
הכדים היו סוג של כלי חרס הייחודיים לתרבות וילאנובה המכונים אימפסטו.
מנהג המיוחס לפי המחקר לתרבות וילאנובה הוא השימוש בכדים בצורת צריף (בקתה עם גג משולש), שהיו כדים מעוצבים בדומה לצריפים בהם חיו בני התרבות.
קישוטי סגרפיטו טיפוסיים של צלבי קרס, נפתוליים וריבועיים נחרטו בכלי דמוי מסרק.
בחפירה ארכאולוגית שנמשכה בין השנים 1853–1855 ונעשתה על ידי המלומד ובעל האתר, הרוזן ג'ובאני גוזאדיני, התגלו 193 קברים, שישה מהם הופרדו מהשאר ככל הנראה כדי לסמן מעמד חברתי מיוחד.
האיכות של עבודות המתכת שנמצאה בכלי ארד ובכלי חרס מדגימה את המיומנות של בעלי המלאכה בתרבות וילאנובה.
חלק מהפריטים שנמצאו באתרי הקבורה מעידים על איכות עבודה גבוהה, דבר המצביע על התפתחות אליטות חברתיות בתרבות וילאנובה.
כלים ופריטים הונחו בקברים המצביעים על אמונה בחיים שלאחר המוות.
קברי גברים הכילו נשק ושריון, ואילו אלה לנשים כללו כלי אריגה.
בכמה קברים יש ממצאים המצביעים על האפשרות שחלק מהנשים השתמשו בכלי נשק וכלי עבודה וכי כמה גברים ייצרו בגדים.
במהלך תקופת וילאנובה סחרו האטרוסקים עם מדינות אחרות מהים התיכון כמו יוון וסרדיניה.
המסחר הביא לקידום המטלורגיה, והגביר את השפעת התרבות ההלנית על פיתוח כלי חרס בתרבות וילאנובה.
המבנים בתרבות וילאנובה היו בעלי צורה מלבנית.
האנשים התגוררו בבקתות קטנות, שהורכבו ממוטות עץ וסבכה מעל ששימשה כמחסה.
בתוך הבקתות נמצאו דוכני בישול, כלים ועצמות בעלי חיים חרוכים.
כמה בקתות הכילו צנצנות חרס גדולות לאחסון מזון.
התגלו בנוסף ניקוזי סלע שתעלו מי גשמים למאגרי מים משותפים.
מרבית האתרים בתרבות וילאנובה התרכזו באטרוריה האדריאטית, באמיליה-רומאניה (בפרט בבולוניה ובוורוצ'יו, ליד רימיני), במארקה (פרמו) ובאטרוריה הטירנית, בטוסקנה ולאציו.
באתרים בודדים בדרום איטליה, התגלו בורות קבורה בה שרפו את גופות המתים.
מחקר גנטי שפורסם בכתב העת היוקרתי Science בנובמבר 2019 בחן שרידי גופת אישה מתרבות וילאנובה שנמצאה בוויי (Veii), איטליה (800–900 לפנה"ס).
בשרידי הגופה התגלו מאפיינים גנטיים המשתייכים לקבוצת הגנום המיטוכונדריאלי K1a4 המעידים על קשר גנטי עם אוכלוסיות מאתרי תרבות אטרוסקים אחרים.
תרבות וערך הוא ספר פילוסופיה המכיל אסופה של הערותיו האישיות של לודוויג ויטגנשטיין שנערכו על ידי יאורי הנריק פון וריקט.
הוא פורסם לראשונה בגרמנית בשנת 1977, כאשר הטקסט תוקן במהדורות הבאות.
המהדורה השנייה (1978) המורחבת של וריקט תורגמה על ידי פיטר ווינץ' ופורסמה ב-1980 (והודפסה מחדש ב-1984).
אלואיס פיצ'לר תיקן את היצירה (הפקת מהדורה גרמנית חדשה ב-1994) וזו יצאה לאור עם תרגום חדש של פיטר ווינץ' ב-1998.
ההערות מסודרות בסדר כרונולוגי עם ציון שנת מוצאן.
כמעט מחציתם נובעים מהתקופה שלאחר השלמת חלקו הראשון של חקירות פילוסופיות בשנת 1945.
בסוף הספר מופיע שיר שהוצע על ידי ויטגנשטיין להופרת לודוויג האנסל, ויש להניח שהוא היה מחברו.
בין ההערות שפורסמו הוענקה תשומת לב מיוחדת לקטע שבו מנה ויטגנשטיין אנשים שלדעתו השפיעו עליו: לודוויג בולצמן, היינריך הרץ, ארתור שופנהאואר, גוטלוב פרגה, ברטראנד ראסל, קרל קראוס, אדולף לוס, אוטו וינינגר, אוסוואלד שפנגלר, פיירו סראפה .
הספר מכיל גם כמה ממחשבותיו של ויטגנשטיין על שייקספיר, תוך השוואה שלילית בין תיאורי דמויותיו לאלו של טולסטוי.
הערה נוספת משנת 1931 מעידה על השימוש הראשון של ויטגנשטיין במונח 'דמיון משפחתי', כחלק מדיון בעבודתו של שפנגלר.
תרבות יאמניה או תרבות יאמנה הייתה תרבות חומרית שנפוצה בשלהי התקופה הכלקוליתית ובראשית תקופת הברונזה באזורי הנהרות הבוג הדרומי, הדניסטר והאורל שבדרום רוסיה.
עיקר חשיבותה של תרבות זו נובע מהשערה, שלפיה בני אותה התרבות דיברו את השפה הפרוטו-הודו-אירופית, שפת האם של כל השפות ההודו-אירופיות.
בשלהי התקופה הנאוליתית והתקופה המזוליתית התקיימו בערבה הצפונית שבין הים השחור לים הכספי מספר תרבויות, בהן תרבויות כלכוליתיות, נאוליתיות ומזוליתיות, אשר נחשבות למקדימותיה של תרבות יאמניה: תרבות חוולינסק , תרבות סרדני סטוג ותרבות דנייפר–דונץ .
ראשיתה של תרבות זו באלף הרביעי לפנה"ס, ומקורה לפי המצאי הארכאולוגי ועקבות גנטיות ב.
בני התרבות הביאו עמם מתכות שונות, מיומנות רעיית בעלי חיים, ביות סוסים ומאפייני קבורה ייחודיים.
אחת התיאוריות המקובלות במחקר, ההיפותזה הקורגנית של מריה גימבוטאס מעלה את ההשערה כי בני התרבות דיברו שפה קדומה שממנה התפתחו כלל השפות ההודו-אירופיות.
מחקר גנטי הראה כי בני התרבות נשאו מטען גנטי שלא היה קיים במרכז אירופה לפני הגירתם, קבוצה R1b מאפיינת קבוצת עלית בתרבות זו.
בממצאים הגנטיים של בני תרבות יאמניה נמצא קשר חזק ביניהם לבין בני תרבות הכלים הקשורים, שפשתה באירופה כמה מאות שנים מאוחר יותר.
תרבות הכלים הקשורים הייתה תרבות חומרית שנפוצה בצפון אירופה החל בשלהי התקופה הנאוליתית, דרך התקופה הכלקוליתית וכלה בראשית תקופת הברונזה.
בני תרבות זו היו מצויים בחיכוך עם בני תרבות יאמניה השכנה.
יש הסוברים כי לבני שתי התרבויות הללו מוצא גנטי משותף.
תרבות לה טן היא תרבות אירופאית מתקופת הברזל.
היא התפתחה ופרחה בתקופת הברזל המאוחרת (בין 450 לפנה"ס ועד לכיבוש הרומאי במאה הראשונה לפנה"ס) בעקבות התרבות האלשטאט האופיינית לתקופת הברזל המוקדמת.
בחבל אטרוריה בגאליה הטרום-רומאית ובמה שנקראה תרבות גולאסקה היא הושפעה במידה ניכרת על ידי תרבות יוון אולם הסגנון האומנותי שנפוץ בה היה נקי מהשפעות ים תיכוניות.
תפוצת התרבות לה טן כללה אזור רחב לרבות שטחים המשתייכים כיום לצרפת, בלגיה, שווייץ, אוסטריה, אנגליה, דרום גרמניה, הרפובליקה הצ'כית, צפון ומרכז איטליה, סלובניה, הונגריה וליכטנשטיין, כמו כן חלקים סמוכים מארצות השפלה, סלובקיה, סרביה, קרואטיה, רומניה, דהינו טרנסילבניה, וחבל זקרפטיה שבמערב אוקראינה בת זמננו.
הקלטיברים ממערב חצי האי האיברי חלקט היבטים רבים של תרבות לה טן, להוציא בדרך כלל הסגנון האמנותי.
צפונה התפשטה תרבות לה טן אל תרבות תקופת הברזל הטרום-רומאית של צפון אירופה, לרבות תרבות יאסטורף מצפון גרמניה ודנמרק וכמו כן כל הדרך אל גלטיה באסיה הקטנה (כיום בטורקיה).
מרכזה של תרבות לה טן הייתה גאליה הקדומה על גווניה המקומיים הרבים.
לעיתים קרובות נבדלת תרבות לה טן מהתרבויות המוקדמות והשכנות בעיקר על ידי הסגנון לה טן של האמנות הקלטית, שהתאפיין
בעיטור "מתפתל" במיוחד, בעיקר בעיבוד המתכות.
תרבות לה טן שאלה את שמה מהאתר בעל אותו השם הנמצא בצד הצפוני של אגם נשאטל בשווייץ, שבו אלפי חפצים פרהיסטוריים נתגלו בעקבות שפל מפלס המים מ-1857, בנסיבות עבודות הסדרת מי היורה באותה תקופה.
הארכאולוגים השתמשו במונח "לה טן" עבור שלב מאוחר של התרבות ואמנות הקלטים הקדומים, והוא התקבע במודעות הציבורית, על אף היותו שנוי במחלוקת בקרב המדענים המודרניים.
תולדות המחקר של תרבות לה טן
החפירות באתר לה טן התחילו ב-1857, לפני עבודות ההסדרה של מי היורה שהנמיכו את מפלס האגם נשאטל בכמעט 3 מטרים.
העבודות ניזומו על ידי הנס קופ, דייג ואספן, ונוהלו על ידי הקולונל פרידריך שוואב, אפשרו גילויים של כלי נשק (חרבות) וקישוטים עתיקים.
ב-1863 הארכאולוג השווייצרי פרדיננד קלר, שהיה מודע לכתביו של פייר ז'אן אדואר דזור על "בתי הכלונסאות") פירש את הממצאים שנתגלו
כשרידי כפר קלטי על כלונסאות ופרסם את מסקנותיו ב-1868 בדו"ח ראשון על בתי הכלונסאות שנתגלו בשווייץ (Pfahlbaubericht)
הגאולוג פייר ז'אן אדואר דזור מנשאטל סבר שזה היה בית מלאכה לייצור כלי נשק שנבנה על כלונסאות ונהרס על ידי אויבים.
חשף בתוך אפיק ישן חפצים ארכאולוגיים רבים ופרסם את ממצאיו ב-1883 בספר מתמצת שנקרא "ההלווטים בלה טן Les Helvètes à La Tène.
בעקבותיו ב-1886 פרסם ויקטור גרוס את "לה טן, אופידום הלווטי".
בשנים 1907–1917 נערכו חפירות רשמיות על ידי ועדת החפירות שבראשה עמד ויליאם וויבר, ואחרי 1909 - על ידי פול ווגא.
ב-1923 פורסם דו"ח שסיכם אותן La Tène :monographie de la station (לה טן - מונוגרפיה של אתר).
החוקרים שיערו שהאתר שימש כמחסן, נקודת בקורת או מכס.
ב-2007 דו"ח מסכם שמומן על ידי קרן המחקר השווייצרי השלים את פרסום המחקר La Tène : la recherche - les questions - les réponses (לה טן - המחקר - השאלות - התשובות)
ב-2001 נחנך המוזיאון הארכאולוגי לטניום (Laténium) המאפשר לקהל הרחב להתרשם משרידי התרבות לה טן.
משם האתר שבו נמצאה כמות גדולה של חפצים ושרידי מגורים פרוטוהיסטוריים נגזר ב-1872 שמה של תקופת לה טן - תקופה הברזל השנייה.
שם זה נקבע בעקבות עבודת הארכאולוג השוודי ברור אמיל הילדברנד שהציע כרונולוגיה של הפרוטוהיסטוריה האירופית, שבה תקופת הברזל הישנה נקראה תרבות האלשטאט.
פירוש הממצאים כיום הוא זה שמדובר באתר העלאת קרבנות:הסתבר ששני גשרים שחצו את הנחל הקדום טיאל היו נקודות העלאת קרבנות שהושלכו ישר למים של מתחם פולחני תחת כיפת השמיים.
אפשרות אחרת הייתה שטקסי ההקרבה נערכו בפלטפורמות שעל הגשרים ובהמשך נשרפו הקרבנות על ידי לוחמים.
במדינות המרכיבות את יוגוסלביה לשעבר, שתיית קפה היא מנהג תרבותי חשוב.
לתרבות הקפה המקומית יש היסטוריה ארוכה, החל מהתקופה העות'מאנית.
הסוג המובהק של בית קפה ביוגוסלביה לשעבר הוא הקפאנה (kafana/kavana), והמשקאות המסורתיות המוגשים בקאפנות הם "קפה טורקי" או אספרסו.
הסרבים הושפעו מהתרבות העות'מאנית בעקבות הכיבוש העות'מאני, וכבר במאה ה-16 פעל בית קפה בשכונת דורצ'ול, שהייתה רב תרבותית והיוותה את העורק המסחרי המרכזי בבלגרד באותה תקופה.
במהלך תקופה זו, הוגש קפה בחאנים ובפונדקים מקומיים.
העסקים בבלגרד החלו להיקרא קפאנס לאחר 1739, כאשר העות'מאנים כבשו את סרביה מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
באותה תקופה, הקפאנה הבולטת ביותר הייתה Crni orao ("הנשר השחור") בדורצ'ול, שהוזכרה על ידי המטייל בן התקופה, קפר, שציין כי הקפאנות מחולקות לפי דת מבקריהם.
מספר הקפאנות בבלגרד הגיע לשיאו במאות ה-19 וה-20.
הקפאנה הייתה מקום המפגש הנפוץ להתייעצויות בענייני ניהול הכפר או הזדרוגה (המשק הכלכלי של החמולה או המשפחה המורחבת).
בתחילת המאה ה-20, מנהיגי איכרים סרבים נפגשו לעיתים קרובות בקפאנות, בעוד שהאיכרים הקרואטים ראו זאת בגנות כנוהג "עירוני", ובמקום קפה שחור שתו יין.
הגעתן של נשים לקפאנות נמנעה על ידי איסור חברתי חריף.
בעשור הראשון של המאה ה-20, צעירים לאומנים סרבים בבלגרד נפגשו בקאפנות של העיר, שם דנו בגלוי בשנאה לאוסטרו-הונגריה וברצון לפאן-יוגוסלביות .
גברילו פרינציפ, המתנקש של הארכידוכס פרנץ פרדיננד, ביקר באותן קפאנות ב-1912. בית הקפה Crni konj ("הסוס השחור") ברובע Varoš-kapija היה מקום מפגש לפליטים סרבים עות'מאנים ו-pečalbars (עובדים עונתיים).
בסוף שנות ה-70 הופיע לראשונה ביוגוסלביה סוג חדש של מוסד לצריכת משקאות: בר הקפה או מילולית "kafić" .
ברים אלה מגישים בדרך כלל אספרסו במקום קפה טורקי, וכן תה ומשקאות קלים, כמו גם מבחר רחב של משקאות אלכוהוליים, אך ללא אוכל.
ברי הקפה נמצאים בכל הערים, ברוב מרכזי הקניות ובתחנות דלק גדולות יותר.
הם הפכו לחלק מהותי מחיי החברה כמקום מפגש לאנשים מכל הגילאים, כולל משפחות עם ילדים.
סטודנטים באוניברסיטה הם בין הפטרונים הנפוצים ביותר של ברי קפה.
אנשים רבים מגיעים לברי קפה כדי לעשן סיגריות, מה שמותר בדרך כלל ברוב מדינות יוגוסלביה לשעבר, אפילו בתוך הבית.
בערים גדולות, בעיירות חוף ובמקומות אחרים בהם מבקרים תיירים, לברי הקפה יש פינות ישיבה חיצוניות גדולות, כמו גם מסכי טלוויזיה, בעיקר לצפייה ישירה בספורט.
ברי קפה גדולים יותר הם לפעמים גם מועדוני לילה, שמציגים הופעות של מוזיקאים מקומיים פופולריים, לרוב בז'אנר הטורבו-פולק.
קפאנות ממשיכות לפעול, במיוחד בסרביה, כסוג של מסעדה המתמחה במטבח מסורתי ומגישה גם אלכוהול וקפה.
קפאנות מסורתיות וברי קפה מודרניים הם סוגים נפרדים של מוסדות.
רבעים המוכרים בתחום תרבות הקפה שלהם
Stari Grad ו־Skadarlija בעיר העתיקה של בלגרד, סרביה.
תרבות כיש על פי תיאוריה שהציע איגנץ גלב כללה את האתרים אבלה ומארי בלבנט, את נגר בצפון, ואת האתרים הפרוטו-אכדיים אבו סלאביך וכיש במסופוטמיה המרכזית, בתקופה המוקדמת של השפות שמיות מזרחיות במסופוטמיה ובלבנט.
התקופה החלה בראשית האלף ה-4 לפנה"ס והסתיימה עם עליית האימפריה האכדית.
עם זאת, תיאוריה זו נדחתה על ידי מחקר מאוחר יותר.
על פי התיאוריה, האוכלוסייה השמית המזרחית היגרה מהלבנט של ימינו והתפשטה לתוך מסופוטמיה.
האוכלוסייה החדשה עשויה הייתה לתרום לקריסת תקופת אורוכ בסביבות 3100 לפנה"ס.
התרבות השמית המזרחית הקדומה התאפיינה בדמיון לשוני, ספרותי ואורתוגרפי שהשתרע מאבלה במערב ועד אבו סלאביך במזרח.
שמות פרטיים מהעיר השומרית כיש הצביעו על אופי שמי של האוכלוסייה המקומית, מה שמעיד כי בעיר היה מרכיב שמי משמעותי כבר מראשית ההיסטוריה המתועדת.
מכיוון שגלב ראה בכיש את מרכז התרבות הזו, הוא העניק לה את שמה.
המאפיינים המשותפים של הערים בתרבות זו כללו שימוש במערכת כתב שכללה לוגוגרמות לא-שומריות, מערכת אחידה לקריאת חודשי השנה, שיטת תיארוך על פי שנות מלכים ושיטת מדידה דומה.
עם זאת, לכל עיר הייתה מערכת שלטון מלוכנית משלה.
בעוד ששפות מרי ואבלה היו קרובות זו לזו, כיש ייצגה ישות לשונית שמית מזרחית נפרדת, שדיברה ניב ייחודי (כישית), השונה הן מהאכדית הקדם-סרונית והן מהשפה האבלאית.
התיאוריה נדחתה ממספר סיבות: הדמיון הלשוני, הספרותי והתרבותי בין חלקי תרבות כיש התגלה כקטן יותר מכפי שגלב שיער, תפקידה המרכזי של כיש לא הוכח, וישנם מחקרים הטוענים כי עדויות אונומסטיות (חקר שמות פרטיים) ואחרות מצביעות על כך שדוברי השפות השמיות היו עדיין מיעוט קטן בבבל הצפונית במהלך התקופה המדוברת.
תרבות המועדונים היא תת-תרבות המתמקדת באירועים מוזיקליים במועדוני לילה (דיסקוטק, דיסקו ומועדנים) ופסטיבלים.
אירועים אלו לרוב כוללים ריקודים, שתיית אלכוהול וצריכת סמים.
תרבות המועדונים החלה בשנות ה-1970 כחלק מגל הדיסקו של התקופה, והתפתחה בסצנת המועדונים בשיקגו, ניו יורק ודטרויט.
במקור, תרבות זו הייתה נפוצה בקהילות שחורות ולהט"ביות עקב הנידוי החברתי שסבלו במקומות אחרים.
ערבוב בין סגנונות מוזיקליים שונים של מוזיקת דאנס אלקטרונית ושילובם עם סמים כמו MDMA יצרו תחושה של נהנתנות וחיבור לקהילה.
כמו כן, מועדונים אלו לרוב פעלו באופן מאורגן, אנטי-ממסדי וללא רישיון לאורך כלל הלילה.
תת-תרבות זו הורחבה בשנות ה-1980 ושנות ה-1990 לקהילות אחרות לאחר שמועדונים ותקליטנים מהמיינסטרים החלו לאמץ את המוזיקה, הסגנונות והסמים של התת-תרבות.
בתקופה זו, תת-תרבות זו החלה להופיע במסיבות רייב באיביזה, ארצות הברית והממלכה המאוחדת.
תרבות יידיש ברומניה הייתה חלק משמעותי מתרבות יהדות רומניה.
תרבות היידיש כללה ספרות, עיתונות, תיאטרון ולימודי היידיש בבתי ספר יהודים ברומניה.
תרבות היידיש ברומניה הסתייעה לא מעט בתרבויות היידיש של הקיבוצים היהודים הגדולים השכנים, ברוסיה, בפולין ובהונגריה.
יוצרים, במאים, להקות ושחקני יידיש חצו שוב ושוב את הגבולות והפיצו את התרבות בקהילות היהודיות.
עיתוני התקופה הופצו מעבר לגבולות וזכו לכותבים וקוראים מעבר לגבולות.
היידיש הגיעה לרומניה עם דובריה, היהודים האשכנזים שנמלטו מרדיפות בארצות אחרות, בעיקר מאימפריה רוסית, אך גם מהמערב, מהמרחב דובר הגרמנית.
האימפריה הרוסית גבלה ברומניה מצפון וממזרח, למעשה גבלה בחבלי נסיכות מולדובה לשעבר.
הלחץ שהופעל באימפריה הרוסית על היהודים, הסופות בנגב, הביאו לגל הגירה גדול של יהודים וחלק ממנו פנה אל מחוזות רומניה - אלה היו יהודים דוברי יידיש מזרחית.
על פי מפקד האוכלוסין של ממלכת רומניה ב-1930 היו ברומניה 756,930 יהודים, שהיוו 4% מהאוכלוסייה, אך פיזורם לא היה אחיד.
בבוקובינה, בבסרביה ובמולדובה, הסמוכות לגבול הרוסי אחוזי היהודים היו 10.8, 7.2 ו-6.5 בהתאמה.
לפי אותו מפקד, 518.754 יהודים הצהירו שיידיש היא שפת אימם.
ב-1893 רומניה חסמה בפני ילדי היהודים את בתי הספר היסודיים והמקצועיים והיהודים נאלצו להקים לעצמם מערכת חינוך משלהם.
במוסדות החינוך היהודים לימדו את הילדים גם שפות ואחת מהן הייתה יידיש.
ב-1876 ייסד אברהם גולדפאדן, ביאשי, רומניה, להקת תיאטרון הנחשבת ללהקת התיאטרון המקצועית הראשונה בעולם שהציגה את מופעיה ביידיש.
כשהגיע גולדפאדן ליאשי, רצה לייסד עיתון ביידיש, פנה ליהודי אחר וביקש את תמיכתו.
רעיית היהודי האחר אמרה שעיתון ביידיש זו דרך בדוקה למות מרעב והציעה במקום זאת שגולדפאדן יופיע בביצוע שיריו הנודעים.
גולדפאדן ארגן מופע וודווילי במקום הקרוי Grădina Pomul Verde (תיאטרון העץ הירוק) והצלחת המופע הובילה לייסוד תיאטרון של קבע.
גדול משוררי רומניה מיכאי אמינסקו, נכח בבכורה וכתב בעיתון המקומי ביקורת אוהדת.
התיאטרון הזה הופיע בערים רומניות נוספות בעלות קהילות יהודיות וגם מחוץ לרומניה.
תיאטרון העץ הירוק לא היה המופע הראשון ביידיש ביאשי, קדמו לו הופעות של זמרי יידיש מברודי וממקומות אחרים.
המפורסם מבין זמרים אלה היה ברל ברודר (על שם עירו, ברודי).
הופיע גם ישראל גרודנר, שהקים להקה קטנה של זמרים חסידיים בשם בראָדער זינגער.
גורדנר הצטרף בהמשך לתיאטרון של גולדפאדן.
במוזיאון התיאטרון היהודי ברומניה מוקדשים ארבעה אולמות לתיאטרון היהודי הממלכתי של יאשי.
התיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט הוא תיאטרון ביידיש הפועל בבוקרשט בירת רומניה החל משנת 1948. התיאטרון הוא מוסד ממלכתי, ומייצג מסורת של מעל מאה שנות תיאטרון יידיש.
קורות העתים היה העיתון היהודי הראשון שהופיע בנסיכות ולאכיה ובנסיכות מולדובה, והשני העתיק ביותר בעולם היהודי.
קורות העיתים היה כתב עת דו לשוני בשפות יידיש ועברית, שיצא לאור פעמיים בשבוע באופן לא סדיר.
ב-1874 יצא לאור בבוקרשט, רומניה, העיתון הידישאי "היועץ", שישנה את שמו ב-1895 ל-Der Wahre Hajoetz.
בהמשך התרבו עיתוני היידיש והתחילו להופיע עיתונים מקומיים גם בערים הקטנות יותר, בבוטושאן, בגאלאץ, בפיאטרה ניאמץ, בבראילה וכמובן עוד ועוד ביאשי ובבוקרשט.
הפדרציה של הקהילות היהודיות של רומניה מחזיקה בספריה ובה ספרים קבים בשפות רבות.
בספריה זו יש אלפי ספרים ביידיש.
ברומניה חיו יהודים שלא ידעו יידיש, למשל בני הקהילה היהודית הספרדית ברומניה, אך גם יהודים אשכנזים שעברו מהיידיש לשימוש עיקרי בשפת המדינה, ברומנית.
לצורך הנגשת יצירות ספרותיות ביידיש לציבורים שאינם דוברי יידיש תורגמו יצירות רבות לרומנית.
התרגומים החלו לפני יותר ממאה שנים וכללו מגוון רחב של יוצרים, מחזאים ומשוררים, סופרים ומספרים.
מתרגמים רבים שקדו על המלאכה ומהתוצאה נהנו גם לא יהודים, שרצו להכיר יצירות אלה.
רוסו "שירים מהגטו" מאת מוריס רוזנפלד.
ב-1906 תרגם יוסף מרכוס את "שביתת העופות" של שלום עליכם.
פרץ תורגמה על ידי הוריה קרפ ב-1915.
תורגמו יצירות איקוניות ויצירות פחות ידועות, סיפורים לילדים וסיפורים מהווי יהודי מזרח אירופה.
הסופרים המתורגמים ביותר הם שלום עליכם, שלום אש, יצחק בשביס-זינגר, איציק מאנגר, י.
פרץ, מנדלה מוכר ספרים ואליעזר שטיינבארג.
המתרגמים עשו זאת גם בכיוון ההפוך, תרגמו ליידיש יצירות רומניות.
רומניה הקומוניסטית ראתה בעין יפה תרגומים מיידיש כל עוד הם התאימה לתפיסת העולם הקומוניסטית.
היידיש טופחה על ידי המשטר הקומוניסטי כנגד העברית, בה ראו הקומוניסטים ביטוי לאומני.
גם תרגומי היידיש סוננו בקפדנות, זכו להקדמות ארוכות המכוונות את הקוראים לדרך בה הם אמורים להבין את היצירה.
קורות חייהם של הסופרים עברו צנזורה ושינויים, כדי להתאים אותם להשקפה הקומוניסטית.
הפדרציה של הקהילות היהודיות ברומניה ארגנה בימי 2 עד 5 בספטמבר 2010 את פסטיבל השפה והתרבות יידיש הראשון.
הפסטיבל כלל מסיבות עיתונאים, הרצאות, הצגות תיאטרון, מוזיקה של כליזמרים וסרטים דוקומנטריים.
בנובמבר 2016, לרגל חגיגות 140 שנה לייסוד תיאטרון היידיש ברומניה, נחוג לראשונה פסטיבל התיאטרון יידיש הבינלאומי TESFEST.
TES הן ראשי התיבות ברומנית של "תיאטרון יהודי ממלכתי".
לפסטיבל הוזמנו והופיעו להקות תיאטרון יידיש מארצות הברית, מישראל, מפולין ומצרפת.
הופיעו גם כליזמרים, להקות ופרטים מכל העולם.
הפסטיבל אורגן על ידי התיאטרון היהודי הממלכתי בעזרת עיריית בוקרשט ומשרד התרבות הרומני.
הפסטיבל נחוג שוב ושוב כל שנה והפך למסורת, אך מועדו הוזז לסוף חודש מאי, כדי שיחפוף את יום השנה לתרבות היידיש ותיאטרון היידיש.
יום השפה והתיאטרון ביידיש ברומניה
בשנת 2017 קבעו מחוקקי רומניה בחוק 253/2017 שיום 30 במאי בכל שנה יהיה ברומניה חג השפה והתיאטרון ביידיש.
המועד הוא יום הולדתו של איציק מאנגר, יוצר יידיש בולט, שפעל ברומניה.
מהנימוקים לקביעת החג הוזכרו ניצני תרבות היידיש המוקדמים ברומניה, ייסוד תיאטרון היידיש המקצועני הראשון, הופעת עיתוני יידיש מוקדמת ועוד.
ביום החג נהוג לקיים מופעי תרבות ביידיש או על תרבות היידיש.
תרבות יהדות רומניה היא התרבות של יהדות רומניה על קהילותיה, עדותיה, זרמיה וחלוקתה האזורית.
רומניה, במאתיים השנים האחרונות, ידעה שינויי גבולות כבירים, הוספה וקריעה של חבלי ארץ ואיתם האוכלוסייה, כולל היהודים.
מציאות זו אספה יחד קיבוצים יהודים בעלי היסטוריה שונה, דוברי שפות שונות, שנאלצו להסתגל לתרבויות שונות.
יהודי רומניה היו בני מהגרים מארצות שכנות, שהגיעו לרומניה והתיישבו בה.
מוצאם השפיע עליהם תרבותית ולשונית ואפילו גסטרונומית.
המוביליות של חבלי ארץ מסוימים, טרנסילבניה, באנאט, בוקובינה, בסרביה ועוד, השפיעה על יהודי חבלים אלה והשאירה בהם משקעים שבאים לידי ביטוי גם בהתפתחות התרבותית.
יהודי רומניה עברו תהליכי הסתגלות שונים והיו בדרגות שונות של התאמה לתרבות הרוב הרומני.
מבחינה לשונית היו יהודים שלא ידעו לדבר ברומנית או שידעו, אך העדיפו להתנהל בשפה אחרת, יידיש, גרמנית, הונגרית או רוסית וזה השפיע מאוד על תרבותם של אותם יהודים.
בעוד שלשונאים יהודים כמו טיקטין, הניחו יסודות לשפה הרומנית, פאול צלאן העדיף לייצור בגרמנית.
אלי ויזל, יהודי יליד רומניה וזוכה פרס נובל לשלום, העדיף לכתוב בצרפתית.
בצרפתית העדיפו לכתוב גם היוצרים היהודים הסוריאליסטים.
ברומניה יש מיזוג לא מלא של יהודים אשכנזים ויהודים ספרדים וגם זה משפיע על תרבות יהדות רומניה.
חרף התמעטות מספרם של יהודי רומניה ובכללם של דוברי היידיש, בבוקרשט פועל עדיין תיאטרון ביידיש.
באונסק"ו מעריכים שלאדינו, שפתם של היהודים הספרדים, בדרך להיעלמות.
כדי למנוע זאת הקהילה הספרדית ברומניה משתפת פעולה עם הקהילות הספרדיות מיתר ארצות הבלקן, בולגריה, יוון וסרביה ובאמצעות "מכון סרבנטס", החל מ-2021, יזמו את פרויקט Casa memoriei (בית הזיכרון), שבמסגרתו יוצרים מפגשי מומחים, שדנים במצב הלאדינו.
ב-1872 הופיע ברומניה לראשונה כתב העת העברי זמרת הארץ.
מסיבות שונות יצאו לאור רק שני גיליונות.
מנחם מנדל בראונשטיין המוכר יותר בשם העט שלו, "מיבש"ן", היה סופר, מתרגם ומחנך עברי, מראשי התנועה הציונית ברומניה.
בשנת 1885 החל להתבלט כסופר, שלח מאמרים להמגיד, להמליץ, להצפירה ואף ליומון העברי הראשון, היום שבעריכת יהודה ליב קנטור.
מיבש"ן זכה למדור קבוע בעיתון "המליץ", שכן יהודה ליב גורדון, העורך-בפועל של העיתון בשנות השמונים של המאה ה-19, העריך אותו וסמך עליו.
באותה שנה נתמנה לחבר-עוזר בוועד האגודה ההיסטורית "יוליוס באראש" בבוקרשט על שם יהודה (יוּליוּ) בָּרָש, ותרגם מרומנית לעברית וגרמנית את ספר הזיכרון שהוציאה האגודה.
התרגום העברי של הספר הופיע ב"המליץ" בהמשכים.
תרומת יהודי רומניה לספרות הרומנית
הספרות הרומנית היא הספרות שנכתבה ברומנית.
יוצרים יהודים ברומניה, ששלטו בשפה הרומנית, תרמו יצירות למאגר הספרות הרומנית.
המבקר והיסטוריון הספרות הרומני ג'ורג'ה קלינסקו הזכיר בספרו "תולדות הספרות הרומנית ממקורותיה ועד עכשיו", שיצא לאור ב-1941, רק סופרים יהודים בודדים.
המבקר וההיסטוריון ניקולאיה מנולסקו מזכיר בספרו "היסטוריה ביקורתית של הספרות הרומנית", שיצא לאור ב-1990, 20 סופרים יהודים ולבסוף, רזוואן וונקו, גם הוא מבקר והיסטוריון ספרותי, בספרו "סופרים יהודים בתרבות הרומנית", מונה 75 כאלה, כולל סופרים ישראלים הכותבים ברומנית.
היהודים ברומניה ידעו שפות נוספות לרומנית, שפות יהודיות: יידיש, לאדינו ועברית ושפות אירופאיות שונות: גרמנית, צרפתית, רוסית, הונגרית, אנגלית ועוד ובחלקם העדיפו לכתוב בשפות אחרות.
הסוריאליסטים היהודים העדיפו את הצרפתית, שפה ששימשה את העליתה הרומנית שנים רבות.
חלק מיהודי רומניה למדו מחוץ לרומניה, בפריז, בוינה ובברלין ומכאן השפה הזרה וחלק תכננו הגירה ולימודי הלשון הזרה נכללו בתוכניותיהם.
ידיעת השפות של יהודי רומניה נתנה להם יתרון יחסי במלאכת התרגום ואכן רבים מהמתרגמים היו יהודים.
אנה פאוקר, בעבר שרת החוץ של רומניה ומספר 2 בהיררכיה הקומוניסטית הרומנית, התפרנסה מתרגום לאחר הדחתה מהשררה.
היצירה הספרותית היהודית ברומנית הייתה מגוונת מאוד, החל מספרוני מדע פופולרי של יוליו באראש, ספרוני חוכמה יהודית עממית של צ'יליבי מויסה ועד ליצירות ספרותיות עבות כרס ומרחיבות אופקים.
חיי היהודים במחוזות רומניה היו נושא פופולרי, ההווי בעיירות ובשכונות, המתחים בין בני המיעוט לבני הרוב, יחסי אישיים ולאחר השואה גם ספרות דוקומנטרית, כמו הספר השחור (קרפ), סקוריטטאה והיהודים (שני כרכים של טשו סולומוביץ').
היו גם ספרי הישגים, ריכוז הישגי המיעוט היהודי ברומניה בתחומים שונים.
גם האידאולוגיות השונות זכו לבוא לידי ביטוי בספרים, למשל "היהדות" (IUDAISMUL) מאת הרב הראשי הראשון של יהדות רומניה, יעקב יצחק נימירובר.
גם הציונות באה לידי ביטוי, למשל באסופה בשם "האידיאל הציוני בעיתונות היהודית ברומניה 1881 - 1920".
גם החיים הדתיים נסקרו בספרות המתאימה, "נוכחויות רבניות בפרימטר הרומני" או "בתי כנסת ברומניה" הן דוגמאות מרהיבות עיניים.
יהודים כתבו גם בסוגות הרגילות, חאראלמב זינקה כתב יותר מ-50 ספרי מתח וריגול.
בתקופה הקומוניסטית כתבו סופרים יהודים ברומניה בסגנון המבוקש על ידי השלטונות, ריאליזם סוציאליסטי.
המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה היה נחות שנים רבות והאנטישמיות פעלה נגדם, לכן יוצרים יהודים רבים בחרו להעלים את שורשיהם היהודים מעיני הקוראים, החליפו שמות המעידים על מוצאם בשמות אחרים, בעלי צליל לא יהודי.
ויקטוריה דוידוביץ' הפכה לויקטוריה דראגו, לילי זוננפלד הייתה ליוליה סוארה, זליקו פרוים אדרקו החליף לפליקס אדרקה, הנריק פקלמן שינה לאנריק פורטונה, רובין ליבוביץ' היה לוירג'ל דודה, איזידור לוסטיג התפרסם כאמיל דוריאן, בנימין חיימיביץ' הפך להוריה בונצ'ו, סולומון יעקב הוחלף לאלכסנדרו ז'ר, סולומון מוסקוביץ' היה לאלכסנדרו טומה והרשימה עוד ארוכה.
תרומת יהודי רומניה למוזיקה הרומנית
יהדות רומניה הצמיחה מתוכה זמרים, מלחינים, מנצחים, נגנים והעשירה את עולם המוזיקה הרומני.
בתי הכנסת היהודים היו במה לחזנים, שנתנו ביטוי מוזיקלי לעולם היהודי.
מתוך עולם זה צמח גם אחד הטנורים הנודעים בעולם, שזכה לפרסום עולמי, יוזף שמידט.
חזנים נוספים היו אלברטו דלה-פרגולה, ממיסדי האופרה בבוקרשט ועוד חזנים רבים.
החזנים היו זמרים נודדים בין הקהילות היהודיות בתוך רומניה ומחוץ לה.
בינואר 2011 ארגנו המוזיאון הלאומי לאמנות של רומניה והמכון הלאומי לחקר השואה ברומני תערוכה בנושא "אמנים יהודים בתקופת השואה".
בתערוכה הוצגו יצירות של 16 יוצרים יהודים בולטים במדיום הרומני, חלקם מיוזמי האוונגרד המערבי.
האמנים, בהם ויקטור בראונר, מרסל ינקו, ארתור סגל, ז'ול פרחים, מקסימיליאן הרמן מקסי, אלכס לאון, יוסיף קליין, ארנה טיבור, אאורל מרקולסקו, מינה ביק ופר, לאזר זין ואגון מרק הם רק דוגמאות ליוצרים היהודים, שהשאירו את טביעת האצבע שלהם בתרבות הרומנית.
לרגל מלאות 130 שנה מאז לידתה של לולה שמירר-רות נערכה בין אוגוסט לספטמבר 2023, בגאלאץ (עיר הולדתה) תערוכה שלישית של יצירותיה, אחרי התערוכות שהיו ב-1972 וב-2014.
תרומת יהודי רומניה לבלשנות הרומנית
יהדות רומניה סיפקה לשפה הרומנית את חלוצי הבלשנות הרומנית.
בין הבלשנים היהודים הבולטים היו משה גסטר, אלכסנדר גראור, יון אאורל קנדריה, לאזאר שאיניאנו, הימן טיקטין וברבו לזריאנו.
המחקרים הראשונים בתחום היו של משה גסטר, ב-1870, על העיצורים הגרוניים.
בהמשך חקר הימן טיקטין את כל הפונטיקה הרומנית בשנים 1884, 1886 ו-1890. אאורל קנדריה חקר ב-1902, את התפתחות העיצורים הרומניים ממוצא לטיני וגראור, ב-1935, את את השתנותן של קבוצות עיצורים לטיניים באזור הרומני.
ליוצרים יוצאי רומניה הייתה תרומה גדולה מאוד לזרם הסוריאליזם ולאוונגרד הרומני.
היהודים התבלטו בספרות ובשירה, באומנויות הפלסטיות ובין התיאורטיקנים.
שמות כמו טריסטן צארה, ויקטור בראונר, בנימין פונדויאנו, איזידור איזו, גרסים לוקה, פאול פאון, אילריה וורונקה ורבים נוספים השאירו את טביעת האצבע של יהדות רומניה באוונגרד ובזרם הסוריאליסטי.
החיים הספורטיביים של יהודי רומניה
יהדות רומניה סיפקה לספורט הרומני מגוון רחב של ספורטאים יהודים, מאמנים ועסקנים.
בין הספורטאים היהודים הרומנים היו מי שהגיעו להישגים עולמיים, כמו אנג'ליקה רוזיאנו והיו גם אלופי רומניה בתחומים שונים, אגרוף, סיף ועוד.
גם לספורט המוח, השחמט, תרמו היהודים שחקנים לא מעטים ואפילו אלוף רומניה הראשון, אלכסנדרו טירולר.
בהפגנה שערכו המפגינים בבוקרשט נשא את הדגל בראש ההפגנה הצייר היהודי ברבו איסקובסקו (המעמד הונצח בציור של הצייר הרומני קוסטקה פטרסקו).
מניחים שאיסקובסקו צייר בעצמו את הדגל.
עד אמצע המאה ה-17 וזמן רב לאחר מכן יהודי המרחב הרומני בנו לעצמם בתי כנסת מעץ.
המגבלה נבעה הן מסיבות כלכליות והן מאיסורים והגבלות שלטוניות.
בית הכנסת הבנוי אבן הראשון הוקם בנסיכות מולדובה, בטרגו קוקולוי, ביאשי, ב-1657, תחת פיקוחו של הרב נתן נטע הנובר.
עשר שנים לאחר מכן התחילה בניית בית הכנסת הגדול של יאשי.
באמצע המאה העשרים תפקדו בתי כנסת ברומניה ביותר ממאה יישובים, בעיקר בחבל מולדובה ובבוקרשט.
בשנות השמונים של המאה העשרים עדיין פעלו 120 בתי כהסת והיכלים ובשנות התשעים ירד המספר ל-78. בשנות האלפיים המספר הצטמצם ל-41.
יהודי רומניה כנושא של יצירות
עולמם של יהודי רומניה, מנהגיהם, לבושם וכל דבר המאפיין אותם שמשו גם נושאים ליצירות של סופרים ואמנים רומנים.
ליביו רבראנו כתב ב-1932 נובלה בשם Ițic Ștrul, dezertor...
(איציק שטרול, עריק...) המבוססת על מציאות קשה בה חיילים יהודים בצבא רומניה נורו פעמים רבות ללא סיבה.
נובלה זו זכתה לעיבודים תיאטרליים ומוזיקליים.
ניקולאה גריגורסקו צייר יהודי עם אווז, ציור בעל הקשרים היסטוריים על המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה.
יוצרים יהודים ולא יהודים מצאו עניין בחיי יהודי רומניה וכתבו עליהם.
ב-2014 יצא לאור הספר Lumea evreiască în literatura română (העולם היהודי בספרות הרומנית) מאת Camelia Crăciun (קמליה קרצ'יון).
קרצ'יון פרסמה ב-2019 ספר נוסף, Scriitori evrei de limbă română: de la rebeli marginali la critici canonici (סופרים יהודים ברומנית: ממורדים שוליים עד מבקרים מקובלים).
מאות אלפים מיהודי רומניה הגיעו לארץ ישראל והביאו איתם גם את תרבותם, תרבות יהדות רומניה.
לאורך קיומה, תרבות מצרים העתיקה התפתחה רבות ויצרה חידושים במספר תחומי ידע ואמנות.
המדע במצרים העתיקה היה מפותח בתחומים אחדים:.
המצרים פתחו שיטות למדידת שטחיהם של המלבן והעיגול ואף ידעו לחשב נפח.
במצרים העתיקה התפתחו גם החשבון והמספור.
ערך1101001,00010,000100,000מיליון או אינסוףהירוגליףZ1V20V1M12D50I8אוI7C11תיאור קו בודד עול של בקר סליל חבל שושנתמים אצבע ראשן אוצפרדע אדם ושתיידיו מורמות
כתיבת מספר התבצעה באמצעות כתיבת רצף ספרות.
לדוגמה, על גילוף אבן בכרנך נמצא הסימן הזה, שמשמעותו 4622:
גם שברים ידעו המצרים לחשב, אך לכפול ידעו רק ב-2.
האסטרונומיה המצרית אף היא הייתה מפותחת.
המצרים העריכו שאורך השנה היא בת 365 ימים וחילקו את השמיים לקבוצות של מזלות.
הרפואה המצרית הייתה מפורסמת בכל רחבי העולם העתיק ואף הניחה את היסוד לרפואה האירופית.
הרופאים המצרים אבחנו מחלות רבות ואף נתנו להם הטיפול המתאים.
הרופאים המצרים התמחו בריפוי שיניים, בניתוח ראש, ובאיחוי שברים ובחניטה.
האדריכלות המצרית היא אחת העתיקות מהידועות לנו, ואולי אף העתיקה ביותר (אם מדובר על בניה באבני גזית).
התחלתה באלף הרביעי לפני הספירה.
בהתחלתה בנו בטיט עשוי מטין הנילוס על מקלע קני סוף.
מאוחר יותר עברו לשימוש בלבנים מאותו טיט מיובשות בשמש - ובעץ (שיטת בנייה זו לא פסקה במצרים עד היום).
המבנים האופייניים לאדריכלות המצרית הם גדולי ממדים ובעלי קווים חדים.
הפירמידות - מבני ענק שסודם לא פוענח במלואו עד היום - היוו משכנות למתים, שהמצרים האמינו כי הם מוסיפים לחיות חיי נצח.
הספינקס הוא חיה דמיונית בעלת גוף אריה וראש אדם.
המצרים הציבו פסלי ספינקסים רבים, לרוב בזוגות, כדי לשמור על מקומות חשובים.
הספינקס במישור גיזה הוא הראשון והגדול מכולם.
כתב החרטומים, או בשמו הלועזי: הִירוֹגְלִיפִים, שימש כצורת כתיבה באמצעות סמלים וציורים.
כתב החרטומים היה הכתב הראשון בעולם.
חלק מהסמלים היוו מילים שלמות וחלקם היו חלקים בתוך מילה.
בכתב החרטומים היו למעלה מ-2,000 סמלים.
כל סמל מייצג עצם כלשהו, וכל עצם כזה מייצג צליל שבו מתחיל שם העצם או רעיון מסוים הקשור בעצם.
לכן, לא פלא שמעט מאוד מהמצריים ידעו לכתוב ולקרוא.
הראשון שהצליח לפענח את צופן כתב החרטומים היה החוקר הצרפתי ז'אן-פרנסואה שמפוליון.
הוא עשה זאת באמצעות ממצא ארכאולוגי שנקרא אבן רוזטה, שבה אותו טקסט נכתב ביוונית ובשני סוגי כתב חרטומים.
האמנות המצרית רבת חשיבות להתפתחות האמנות המערבית.
את האמנות יצרו המצרים עבור המלכים שלהם, אשר נחשבו לאלים.
על קירות הקבר ציירו אמנים כל שדרוש למלך לאחר המוות, היינו מזון, משרתים וכן הגנות מפני הכוחות השליליים של עולם המתים.
האמנים ציירו לפי מוסכמות קבועות מראש כגון: האדון צויר תמיד גדול יותר מעבדיו ומשרתיו, עורם של הגברים לעולם כהה יותר משל הנשים, הנשים רזות והגברים חסונים וכן- דמויות האלים היו קבועות.
האומנות המצרית באה לידי ביטוי בשלושה תחומים: פיסול, תבליט קיר וציור.
קווי האופי של תחומים אלה לא השתנו במשך אלפיים שנה, וזאת משום זיקתה של האומנות לדת - השתמרותה של הדת הובילה בהכרח להשתמרותה של האמנות.
שיטות הציור על הקברים ובמקדשים עברו מדור לדור.
פסלים ותבליטים לזכר המת, עלילותיו במהלך החיים ופסל גדול שניצב ליד הקבר כדי לשמור על ה"כא" - הא כוח החיים של האדם שמתווסף אליו עם הולדתו.
עם מותו של האדם יש לשמור על ה"כא" כדי שלא תאבד, על כן מוקם הפסל.
הפסל, למעשה, שומר על ה"כא" במקום הגוף.
תבליטים רבים אף שמשו כאנדרטות לקרבות המלכים והמלכים תוארו בהם תמיד כמנצחים.
לתבליטים אלו נוספו כתובות בכתב החרטומים שתיארו את האירועים.
עם שלטון היוונים במצרים, במאה השלישית לפני הספירה, הם הושפעו רבות מהתרבות המצרית - האמנות והמערכת התאולוגית, והשפעות אלה חדרו במהרה ליוון.
רבים מתושבי מונגוליה חיים עדיין באופן מסורתי, לכן ניתן גם כיום לראות מאפיינים של תרבות הנוודים העתיקה במונגוליה המודרנית.
הלבוש המונגולי המסורתי נקרא דל (Deel), והוא גלימה ארוכה בעלת צווארון גבוה, המשמשת את המונגולים לעבודה היומיומית וגם לימי חג.
לכל קבוצה אתנית במונגוליה דל משלה הנבדל בצבע, בחיתוך ובעיטורים.
לפני המהפכה, היה לכל מעמד חברתי במונגוליה דל משלו.
האיכרים לבשו דל פשוט ללא עיטורים, הכוהנים לבשו דל צהוב וארוך בעל ברדס, ואילו האצילים התהדרו בדלים עשויים משי.
כיום, המונגולים העירוניים לבושים באופן מערבי, אך הדל עדיין נפוץ באזורים הכפריים.
המוזיקה המונגולית המסורתית נקראת חומאי (Khoomei) שפירושה "שירה גרונית".
כמשתמע משמה, שירת החומי מופקת מעומקי גרונו של האמן, וזמרי חומי מנוסים מסוגלים להשמיע מנעד רחב של קולות בו זמנית.
סוג שירה אחר נקרא אורטין דו (Urtyn Duu) - כלומר, "שירים ארוכים".
חלק משירים אלה מכילים למעלה מ-20,000 בתים, אותם צריכים הזמרים לשנן בעל פה.
מרבית הנושאים לשירים נוגעים לאהבת המולדת ולנופיה של מונגוליה, או נושאי אהבה ומשפחה.
כלי הנגינה המונגולי המסורתי נקרא "מורין חור" (Morin Khuur), כלומר "כינור בעל ראש סוס".
זהו כלי מיתר עשוי עץ, שראשו מגולף בצורת סוס ושני מיתריו עשויים שערות סוס.
כיום חשופים המונגולים יותר מבעבר לתרבות מערבית, בעיקר הצעירים באולן בטור.
הרכבים מוזיקליים רבים במונגוליה מתאפיינים בהשפעה מערבית חזקה - זמרי סול, היפ הופ, רוק ולהקות בנים.
כמו במדינות בודהיסטיות רבות, הדת היא מרכיב עיקרי בריקודים המסורתיים במונגוליה.
למעט התקופה הקומוניסטית במדינה בה הוצא מחוץ לחוק, ריקוד הטסאם הוא החשוב ביותר.
מטרת הטסאם, בו לובשים המשתתפים מסכות, היא לגרש רוחות רעות.
תרבות הפנאי והספורט מתמקדת בענף ההיאבקות.
כללי ההיאבקות המונגולית פשוטים, וקובעים כי מותר לעשות הכול, כל עוד שום חלק מהגוף פרט לרגליים או לידיים נגע באדמה.
ב-11 ביולי בכל שנה נערך פסטיבל הנאדאם, בו נערכות תחרויות היאבקות וענפי ספורט אחרים.
בנאדאם נערך גם מרוץ סוסים לילדים בגילאי 4–9, הנחשב לאחד הקשים בעולם.
האוכל הוא חלק משמעותי בתרבות המונגולית.
באופן מסורתי אוכלים המונגולים רק מוצרי חלב - יוגורט, גבינות וכדומה.
בחורף אוכלים המונגולים כמעט אך ורק בשר, שמקורו מגוון ויכול להיות של כבשים וגם של סוסים וגמלים.
את בשר הסוס אוכלים המונגולים בתחילת החורף מכיוון שהוא רווי שומנים.
שני המאכלים המסורתיים הבולטים במונגוליה הם ה"בוז" (כיסוני בשר כבש מאודים) וה"חושור" (בוז מטוגן).
המשקה המסורתי של המונגולים הוא האיראג, העשוי מחלב סוסות מותסס ומכיל 4% אלכוהול.
הגשת איראג לאורח היא סמל לכבוד.
כמו כן, בהשפעת הרוסים, נפוצה מאוד הוודקה במונגוליה, במיוחד בטקסים דתיים.
המונח תרבות פופולרית כולל שלל פעילויות תרבותיות ואמנותיות בחברה המודרנית, כגון קולנוע, טלוויזיה, מוזיקה פופולרית, מסעות פרסום, עיתונות, אופנה, ספרות פופולרית וספורט תחרותי ועוד.
התרבות הפופולרית מתייחסת לפעילויות אלה ואחרות כפי שהן מתבטאות באירועים ובמוצרים, אך גם בייצוגיהם באמצעי התקשורת השונים.
למעשה אפשר לומר שהתרבות הפופולרית כוללת את רוב המוצרים והאמנויות של התרבות העכשווית, מלבד מה שמכונה "התרבויות העיליות" או "אמנות יפה".
מונח זה החל לשמש חוקרים בתחום לימודי התרבות במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20 כדי לציין את כלל התכנים והצורות התרבותיות שהתפתחו במאות ה-19 וה-20 בתחומי המדיה והתעשיות התרבותיות.
גישה אחרת רואה את היחס בין התרבות הפופולרית לתרבות הגבוהה כתהליך מתמיד שבו צורות תרבותיות מסוימות מקבלות העדפה ותמיכה מצד המערכת הארגונית והמוסדית, בעוד צורות אחרות מודרות ומונמכות.
אולם מדובר בתהליך דינמי היוצר זרימה ותנועה של תכנים בין שתי הקטגוריות כתוצאה מיחסי כוח משתנים.
אבל אי אפשר לתאר תרבות פופולרית פשוט כצירוף סך התעשיות האלה; נכון יותר להגדיר אותה כתוצאה של אינטראקציה מתמשכת בין התעשיות הנ"ל ובין בני האדם בחברה שצורכים בה את המוצרים שלהן.
תרבות פופולרית משתנה כל הזמן והיא ייחודית למקום ולזמן מסוים.
היא יוצרת זרמים ומערבולות, במובן שקבוצה קטנה של אנשים תגלה עניין רב בתחום שהתרבות הפופולרית השלטת (ה"מיינסטרים") מודעת אליו רק חלקית.
מרכיבי תרבות פופולרית נוטים בדרך-כלל לפנות לקשת רחבה של אנשים בציבור; רק לעיתים רחוקות הם אזוטריים.
יש הטוענים שפריטים הפונים לקהל רחב שולטים בתרבות פופולרית מכיוון שחברות למטרות רווח, שמייצרות מוצרי תרבות פופולרית ומוכרות אותם, שואפות להגדיל את הרווחים למקסימום על ידי הבלטת מוצרים כאלה.
יש אומרים שתרבות פופולרית נוטה להיות שטחית.
פריטי תרבות שדורשים ניסיון נרחב, הכשרה או מחשבה על-מנת שיעריכו אותם, לרוב לא הופכים לפריטי תרבות פופולרית.
על אף מה שמשדר המוניות ועממיות, תרבות פופולרית לעיתים קרובות נמצאת בקצה המוביל של התרבות - היא מאומצת על ידי מביני דבר או דמויות מובילות בתרבות, ורק אחר כך על ידי כל המשתרכים מאחור מהמיינסטרים.
לתרבות פופולרית יש מספר מקורות.
מקור עיקרי בחברות מודרניות הוא אוסף התעשיות שמרוויחות מהמצאת חומר תרבותי ומהפצתו.
אלה כוללות את תעשיית מוזיקת הפופ, הקולנוע, הטלוויזיה, הרדיו, יצרני משחקי וידאו והוצאות ספרים.
מקור שני ושונה מאוד של תרבות פופולרית הוא גורם הפולקלור.
בתקופות שלפני המהפכה התעשייתית, התרבות היחידה הייתה תרבות פולקלור, ותרבות פופולרית לא הייתה קיימת.
השכבה המוקדמת הזו של התרבות עדיין קיימת היום, לדוגמה בצורת בדיחות או סלנג שמתפשטים באוכלוסייה מפה לאוזן כמו שנעשה תמיד.
עליית האינטרנט סיפקה ערוץ חדש של הפצת פולקלור, וכך סיפקה כוח מחודש לגורם זה של תרבות פופולרית.
גורם הפולקלור של התרבות הפופולרית מעורב מאוד בגורם המסחרי.
ניתן אפילו להגדיר תרבות פופולרית כתרבות פולקלור שצומחת תחת השפעה מסחרית כבדה.
לאכזבתם החוזרת ונשנית של ספקי תרבות מסחרית, לציבור יש טעם משלו ואי אפשר תמיד לצפות אילו פריטים תרבותיים שנמכרים לו יצליחו, וכך יהפכו למצרך הבא של תרבות פופולרית.
מעבר לכך, אמונות ודעות לגבי מוצרים של תרבות מסחרית (לדוגמה "הדמות שאני הכי אוהב היא הכלב סקובי דו") מופצות מפה לאוזן, ותוך כדי כך עוברות שינוי בדיוק כמו פולקלור.
מקור אחר של תרבות פופולרית הוא אוסף הקהילות המקצועיות שמספקות לציבור עובדות לגבי העולם, ובדרך כלל מלוות בפרשנות.
זה כולל את תעשיית החדשות כמו גם את הקהילות המדעיות והמשכילות.
עבודת המדענים והמשכילים נאספת על ידי תעשיית החדשות ומופצת לציבור הרחב, לעיתים קרובות תוך הדגשת "עובדות למחצה" שיש להן את הכוח להדהים, או פריטים אחרים שמטבעם מתגלה בהם עניין.