tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחת השם "מוראליה" קובצו כל חיבוריו של פלוטרכוס ששרדו, מלבד הביוגרפיות.
את חיבורי ה"מוראליה" כתב פלוטרכוס לפני שהתמסר לכתיבת הביוגרפיות ("חיי אישים"), אותן כתב במהלך שני העשורים האחרונים לחייו.
פלוטרכוס תוקף את הרודוטוס ותופס אותו בשגיאות שונות, אך ייתכן גם שמדובר בתרגיל רטורי בלבד, שבו פלוטרכוס לקח את תפקיד הקטגור, כדי לראות מה ניתן לומר נגד סופר כל כך ידוע ואהוב.
לצד אלה ישנם מאמרים פילוסופיים יותר: "על שקיעת האורקלים", "על העיכובים של הנקמה האלוהית" ו"על שלוות הנפש", ומאמרים קלים יותר, כמו "אודיסיאוס וגרילוס" - דיאלוג הומוריסטי בין אודיסאוס של הומרוס לבין אחד החזירים המכושפים של קירקה.
בחיבור "על שלוות הנפש", טוען פלוטרכוס כי יש לאמן את ההיגיון שימשול בחלק הלא-רציונלי של הנפש; שאדם יוכל להשיג את השלווה אם יתאים עצמו לכל מה שקורה לו באופן הרמוני ושרק אם יפנה את מחשבותיו לעבר הדברים הטובים בחייו, יזכה לאושר.
לטענתו, הקנאה מובילה את האדם לאומללות, והשאיפה מונעת ממנו לשמוח על הדברים הטובים שכבר יש לו.
עליו להתאים את רצונותיו ליכולותיו.
פלוטרכוס מדגיש כי זכירת הדברים הטובים בחיים ושחרור הדברים הרעים תורמים לשלוות הנפש.
ישנם חיבורים נוספים: על סוקרטס ושחרור תבאי, על גבורת נשים, על האינטליגנציה של החיות ("על חוכמת בעלי החיים"), "על אכילת בשר", מעט על פילוסופיה נאו-אפלטונית ותולדות מדע הכוכבים.
מאחר שאנשי ספרטה לא כתבו את תולדותיהם לפני התקופה ההלניסטית, ומאחר שהספרות היחידה שלהם ששרדה הם קטעים משירים מהמאה ה-7 לפנה"ס, חמש הביוגרפיות על אישים ספרטנים, והחיבורים "אימרות של ספרטנים" ו"אימרות של נשים ספרטניות", שמקורותיהם כבר נעלמו מאז, מהווים את אחד המקורות העשירים ביותר להיסטוריונים של לקדמון.
גם מקורותיו בחיבורים אלה עלולים להיות בעייתיים, מאחר שהוא הושפע מהיסטוריות שנכתבו לאחר שקיעתה של ספרטה, שניכרת בהן הנוסטלגיה לעבר שמח יותר, אמיתי או מדומיין.
ההערצה שהיסטוריונים כמו פלוטרכוס (או קסנופון) חשו כלפי החברה של ספרטה, הובילה אותם להגזים בטבעה האחיד, כאשר הם מקטינים את החריגות מהאידיאלים של שוויון ומערפלים מגמות של שינוי היסטורי.
וכך, השיויוניות והחסינות העל-אנושית לכאב שכבשו את הדמיון העממי, הם כפי הנראה מיתוסים ופלוטרכוס הוא האדריכל הראשי שלהם.
למרות פגמים אלה, פלוטרכוס חשוב ביותר כאחד המקורות העתיקים היחידים על החיים בספרטה.
מספר מהדורות של המוראליה כוללות כמה חיבורים שכיום ידועים כפסאודואפיגרפיה: "סיפורים יווניים ורומאיים מקבילים", "על הגורל", "חיי עשרת הנואמים" (ביוגרפיות של הנואמים האטיים, המבוססות על קייקיליוס), "על דעותיהם של הפילוסופים" ו"על המוזיקה".
"פסאודו-פלוטרכוס" אחד אחראי על כל החיבורים הללו, אולם מחברם אינו ידוע.
למרות שהמחשבות והדעות המתועדות בהם אינן של פלוטרכוס ומקורן בתקופה מעט מאוחרת יותר, הם כולם קלאסיים במקורם ויש בהם ערך להיסטוריון.
החיבורים במוראליה כתובים יוונית, אולם נהוג להתייחס אליהם בשמותיהם הלטיניים.
מאז מהדורתו של סטפנוס משנת 1572, המוראליה נערכת באופן מסורתי ב-14 ספרים:
תרגם מגרמנית והוסיף דברי מבוא והערות: יוסף האובן (נבו).
תל אביב, הוצאת ירון גולן, תשנ"ט-1999.
על שלוות הנפש, תרגם מיוונית עתיקה והוסיף הערות: אברהם ארואטי, נהר ספרים, 2007.
תרגמה מיוונית והוסיפה מבוא ופירוש: דבורה גילולה.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2011.
מוּרַאבִּיטוּן (בערבית المرابطون; בתעתיק מדויק: אלמראבטון) ומוּרַאבִּיטַאת (בערבית المرابطات; בתעתיק מדויק: אלמראבטאת)
הם שני ארגונים אסלאמיסטיים, האחד של גברים (אַל-מוּרַאבּיטוּן) והשני של נשים (אַל-מוּראבּיטַאת), המגינים לטענתם על הר הבית והמבנים המוסלמים שעליו מפני לא מוסלמים, בעיקר יהודים.
מוראביט (ערבית) הוא מונח שמקורו בקוראן, המזמין את המאמינים לשמש כחיל חלוץ של נאמני האסלאם המגינים בגופם על מקומות קדושים מאימת הכופרים שמאיימים לבזותו.
הארגון מונה למעלה מ-1,000 חברים וחברות.
פעילי שני הארגונים מתקבצים על הר הבית בכל יום ליד מסגד אל-אקצא.
הם מתפללים, לומדים קוראן ותג'ויד (تجويد), שהיא אמנות הקריאה הנכונה בקוראן.
כאשר נחשפת לדעתם נוכחות של קבוצות יהודיות בהר הבית או תפילת יהודית במקום, הם מסתופפים מסביב בקריאות "אל-אקצא בסכנה" ו"אללה אכבר".
ב-8 בספטמבר שנת 2015 הוכרזה על יד שר הפנים פעילותן של שתי עמותות אלו כבלתי חוקית.
הארגון פועל כנראה משנת 2012 באמצעות הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית שבראשות השייח' ראאד סלאח.
עיקר פעילותו היא הגברת נוכחותם של המוסלמים ברחבת מסגד אל-אקצא תוך הפרעה לעליית יהודים להר הבית, מתוך תחושה ש"אל-אקצא בסכנה".
על פי הערכות גורמים בשירות הביטחון הכללי ובמשטרה, מונים הארגונים יותר מאלף נשים במוראביטאת ומאות גברים במוראביטן.
הפעילים מקבלים שכר על עבודתם בסכומים שבין 1,500 עד 4,000 שקל בחודש בהתאם למידת פעילותם והתמדתם במקום.
הכסף לפעילות היומית של הארגונים מגיע מעזה דרך ארגונים שונים.
שר הביטחון הכריז על שורה של ארגונים כאלו כהתארגנויות בלתי חוקיות במסגרת המאבק נגד המואביטון.
ב-12 באוגוסט 2014 הוכרזה "אימעאר אלקאצא ואלמוקאדסאת" כהתארגנות בלתי חוקית.
ב-29 בדצמבר 2014 הוכרזו "אלפג'ר לאומנות וספרות בע"מ" וחברת "המוסלמיות למען אלאקצא", כהתארגנויות בלתי חוקיות.
ב-8 בספטמבר 2015 הכריז שר הביטחון על מוראביטון, ושורה נוספת של ארגונים כהתארגנויות בלתי חוקיות.
בנובמבר 2015 הוכרזה התנועה האיסלמית כהתארגנות בלתי חוקית.
במערכת הביטחון זיהו כי העמותה הישראלית "עמארה אל אקצא", משמשת כמתווכת להעברת הכספים מחמאס לפעילים בהר הבית.
בחודש ינואר שנת 2016 הוכרזה העמותה "עמארה אל אקצא" כהתארגנות בלתי חוקית.
בריאיון לעיתונאי שלומי אלדר מתארת אחת מנשות המוראביטאת את אופן פעולתן:
מוראטי 500 קופה (באיטלקית: Moretti 500 Coupé) היא מכונית קופה קטנה, 2 דלתות, אשר יוצרה על ידי חברת "מוראטי" האיטלקית בין השנים 1961–1969.
דגם ה-"מוראטי 500 קופה" התבסס על דגם פיאט 500, שיוצר על ידי חברת פיאט.
דגם ה-"מוראטי 500 קופה" הוצג לראשונה בסלון המכוניות של טורינו בשנת 1960.
מחירו של דגם ה-"595 SS Coupé" עמד על 895,000 לירטות איטלקיות.
חברת "מוראטי" (באיטלקית" "Moretti S.p.A") הייתה חברה איטלקית קטנה לייצור מכוניות, ואופנועים, אשר נוסדה על ידי "Giovanni Moretti".
החברה התמקדה בייצור מכוניות בתצורות, 2 דלתות : קופה וספורט.
חברת "מוראטי" פעלה בין השנים 1926–1989 בעיר טורינו איטליה.
דגמי החברה התבססו על דגמי חברת פיאט, אלפא רומיאו ו- מזראטי.
שטח המפעל בטורינו השתרע על כ- 9,000 מ"ר, לחברה היו 145 עובדים (120 פועלי ייצור ו- 25 אנשי מנהלה).
מוראד אבו קישק היה כדורגלן ערבי-ישראלי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי בהפועל פתח תקווה, במכבי פתח תקווה, במכבי יפו, בהפועל טייבה ובהפועל בית שאן.
אבו קישק גדל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, ובעונת עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-10 ביולי 1991 ערך אבו קישאק את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כשנכנס כמחליף בדקה ה-59 בהפסד 3–7 לזארבריקן מגרמניה במסגרת גביע האינטרטוטו.
ב-7 בינואר 1992 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 1–2 להפועל באר שבע במסגרת המחזור ה-12 בליגה.
בסך הכל ערך אבו קישק 16 הופעות ליגה במועדון.
לאחר שעזב את הפועל פתח תקווה, שיחק אבו קישק במשך שלוש עונות במכבי פתח תקווה, ולאחר מכן שיחק במכבי יפו, בהפועל טייבה ובהפועל בית שאן.
ב-12 בנובמבר 2019 נרצח אבו קישק ביריות בג'לג'וליה.
הוא הותיר אחריו אישה ושבעה ילדים.
מוראד עריף (באזרית: Murad Arif; נולד ב-27 בספטמבר 1981 בסומגאיט, אזרבייג'ן) הוא מלחין וזמר אזרי.
בין השנים 1987–1998 סיים את לימודיו התיכוניים ולאחר מכן סיים תואר ביחסים כלכליים בינלאומיים באוניברסיטה הכלכלית של אזרבייג'ן.
מוראד עריף החל לכתוב שירים בשנת 2008. בנוסף למוזיקה, הוא גם מחבר את המילים לשיריו.
שימש כאחד הפרשנים הראשיים באירוויזיון 2006. בשנים 2007 - 2008 עבד כעורך בהפקה של M - Group.
משנת 2008 עד 2010 שימש כמנהל המוזיקלי, מנהל השידורים ומנחה במספר פרויקטים ב-LiderTV.
הוא מחבר שירים עבור זמרים ומבצעים אזרים פופולריים כמו נטוון חביבי, אלנארה חלילובה, אגיון קיזימובה, איאז גאסימוב, כיאם ניסנוב, סידה אלקפרזאדה, ומשמש גם כמפיק המוזיקלי של כיאם ניסנוב.
בשנת 2009, הגיע שירו "Sevdiyini soyle" ("הודה באהבה") בביצועו של נטוון חביבי, למקום הראשון בתחרות "Baki Geceleri" ("לילות באקו").
בשנת 2011 ייצג הזמר נטוון חביבי את אזרבייג'ן בתחרות שירים של מבצעים צעירים מארצות דוברות טורקית "טורקצביזון מוזיק פסטיבל 2011" שהתקיימה בעיר דניזלי עם שירו של מוראד "טיירר" ("מטוסים").
באותה שנה נכלל שירו "איסטנבול" באלבום "Bosphorus night −4" ("לילות בוספורוס", המהדורה הרביעית) בטורקיה על ידי הדי ג'יי הטורקי הפופולרי סואט אטשדאגי, שכלל גם רמיקסים לשירים של כוכבי פופ טורקיים מפורסמים.
מוראליזם מקסיקני הוא שם שניתן לפרויקט שמומן על ידי ממשלת מקסיקו ומטרתו הייתה לאחד מחדש את העם בתקופה שאחרי המהפכה המקסיקנית, בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. הפרויקט אפשר לאמנים לקדם רעיונות פוליטיים של המהפכה שזה עתה הסתיימה כדי להראות לאנשים עד כמה המהפכה מכרעת בהיסטוריה של מקסיקו.
מוראל (Mural) הוא ציור המכסה שטח גדול: קיר, תקרה או כל משטח גדול אחר.
התחום המוכר ביותר של המוראל הוא הפרסקו (Fresco) .
בסגנון זה, נמרח הצבע על גבי טיח טרי.
המוראלים הם המדיה העתיקה ביותר המהווה אמנות חברתית-פוליטית.
דוגמאות לכך ניתן למצוא בציורי מערות נושאי מסרים, ציורי דת שנמצאו בהודו ובסין, או למשל ציורי הדת הנוצריים של דה וינצ'י, ציורי מחאה באירלנד וציורי גרפיטי הנפוצים כיום ברחבי העולם.
המוראל קיבל את פרסומו במקסיקו עם תחילתה של התנועה המוראליסטית שם.
הוקם במקסיקו בית ספר לציור קיר מונומנטלי במימון ממשלתי.
לתנועה היו שלושה אמנים מרכזיים שהיו נציגיו הבולטים.
"שלושת הגדולים" ("Los Tres Grandes") דייגו ריוורה, חוסה קלמנטה אורוסקו ודוד אלפארו סיקיירוס היו חלק מקבוצה זו.
הם נודעו בהיסטוריה כציירי הקיר הגדולים ביותר בסצנת האמנות המקסיקנית.
אף על פי שמסורת זו החלה סביב 1920, היא נשארה פופולרית מאוד עד שנות השבעים.
כיום, השימוש בציורי הקיר הללו במקסיקו עדיין נפוץ והשפעת התנועה של המאה ה-20 היא הגורם העיקרי לתופעה זו.
אזורים אחרים התאימו גם את הסגנון האמנותי הזה, כולל חלק מהאזור הדרומי.
אף על פי שהתנועה האחרונה של המוראליזם נוצרה לאחר נפילת נשיא מקסיקו פורפיריו דיאס (Porfirio Díaz) לאחר המהפכה המקסיקנית, שורשיה של תנועה זו מקושרים לתרבויות עתיקות אשר כבשו את שטחה של המדינה לפני הגעתם של הספרדים.
ליתר דיוק, האולמקים השתמשו בציורי קיר כשיטה לביטוי תרבותי במספר רב של מבנים.
בנוסף, לאחר הגעתם של הכובשים, נעשה שימוש בציורי קיר כדי לבטא את האמונות הדתיות השונות שהביאו את הספרדים מאירופה.
לפני המהפכה המקסיקנית, כמה אמנים משכילים כבר החלו לחשוב על הרעיון של ציור ציורי קיר במקסיקו.
בין האמנים הללו היו אלפונסו רייס (Alfonso Reyes Ochoa) וחוסה וסקונסלוס.
התנועה המוראליסטית של פורפיריאטו הונהגה גם על ידי האמן ג'ררדו מורילו (Gerardo Murillo Cornado), שהיה ידוע בשם ד"ר אטל ("Dr.
הוא היה הצייר שצייר את ציור הקיר המודרני הראשון במקסיקו.
המהפכה הזאת הייתה מלחמת אזרחים בקנה מידה גדול, שבראשה עמדו דמויות פוליטיות שונות עם מטרות המיוחדות למקסיקו.
בין דמויות אלה שמות סמליים של ההיסטוריה הפוליטית של המדינה, כגון: חוסה ונוסטיאנו קאראנסה גרסה, פאנצ'ו וילה ואמיליאנו זפאטה.
הקונפליקט הזה, שבוצע בידי אנשים בעלי אידאולוגיות שונות, יצר קרע גדול של רעיונות פוליטיים וחברתיים באומה.
מסיבה זו, הממשלה, שהוקמה לאחר סוף הסכסוך, הציבה לעצמה מטרה לאחד את כל התושבים תחת אידאולוגיה מקסיקנית אחת.
משימה מאחדת כזו צריכה כלים תמציתיים ויעילים כדי לפעול ביעילות; מספר רב של מקסיקנים לא היו מסוגלים לקרוא ולכתוב, כך שהודעות כתובות לא היו יעילות כדי להשיג את הגשמתה של מטרה זו.
המסרים באו כדי לתת "זהות היסטורית" למקסיקנים והם היו צריכים להרגיש מזוהים עם זהות זו.
כתוצאה מכך, נולד ציור הקיר-המוראליזם המקסיקני, למטרות פוליטיות וחברתיות; בדרך זו ניתן היה להגיע לתודעה של המעמדות העניים ביותר במדינה באמצעות דימויים וסמלים מקסיקניים.
חוסה וסקונלוס, מי שהקים את משרד החינוך במקסיקו מצא לנכון, ליצור לצד האגף שטיפל בבתי הספר ובהוראה שני אגפים נוספים - לספריות ולאמנויות יפות.
גישה זו הנחתה אותו בגיבוי שנתן לציירי התנועה המוראליסטית.
הוא השיב למקסיקו מאירופה את דייגו ריברה ודוויד אלפארו סיקיירוס, והפקיד בידיהם, ובידי חוסה קלמנטה אורוזקו וציירים אחרים, את קירות האולמות הגדולים של בניין משרד החינוך ומבנים נוספים.
וסקונסלוס התכוון לקדם בכך אמנות משוחררת מכללי החניטה האקדמיים ומהזיקה החברתית הסלונית, אמנות שתהא קרובה ומובנת למקסיקני הממוצע.
הוא סבר כנראה, שראוי למקסיקו באותו פרק זמן להחיות את הפרסקו האיטלקי של תקופת הרנסאנס, משום היותו יצירה אמנותית בעלת מימד ציבורי.
ואכן, ציורי הקיר הראשונים של ריברה היו מעין המחשה של תפיסה זו.
אולם הציורים הציתו פולמוס נוקב: האם האמנות חייבת להיות מגויסת למען ההמונים?
האם רשאים הציירים לנצל את הבמה שהמשטר העמיד לרשותם כדי לנהל תעמולה בעבור מה שנראה למבקרים כמטרות פוליטיות חד צדדיות?
למרות זאת הוא המשיך לעמוד לצד הציירים ולא התערב בעבודתם כל זמן שכיהן בתפקידו.
התכונה העיקרית שהגדירה את התנועה המוראליסטית המקסיקנית הייתה שידור של מסרים חזותיים דרך כל יצירת אמנות.
לאחר נפילת ממשלת פורפיריו דיאז וסופה של המהפכה המקסיקנית, החברה החלה להבנות מחדש וערכים חדשים החלו להיווצר.
מוראליזם היה הכלי העיקרי, ששימש את הממשלה להשגת מטרה זו.
הממשלה החדשה הונהג על ידי PRI (מפלגת המהפכה התעשייתית),שנוסדה בשנת 1929. בעיקרון, זו הייתה ממשלה של העם שהוקמה לאחר נפילת הרודן.
מכיוון שרוב המסרים החזותיים שהוצגו על ידי ציורי הקיר הוזמנו על ידי הממשלה הסוציאליסטית, רוב ההודעות הראשונות היו מאוד שנויות במחלוקת.
ברוב המקרים, היה זה בגלל השימוש במרקסיזם להעברת המסרים כדי להגיע לאנשים האנאלפביתים.
עם זאת, המסרים הפכו לחלק מהזהות התעשייתית, שביקשה לעצב את מקסיקו וחשיבותה מוכרת כחלק חשוב מההיסטוריה של המדינה.
המוראליזם המקסיקני היה בתוקף כפי שהוא, עד שנות ה-70 המוקדמות במקסיקו.
עם זאת, הוא חווה תקופת התפתחות משמעותית מראשיתה (בשנות ה-20) עד 1950. בזמן הזה הציירים המקסיקנים של אותה תקופה פיתחו את הציורים החשובים ביותר של התנועה.
בתקופה זו של ההיסטוריה, הביטוי של המוראליזם המקסיקני הגיע ליעדו המקסימלי.
תנועה חברתית שכזאת מעולם לא יוצגה על ידי האמנות.
הרמה האסתטית שלה בתקופה זו הייתה גם הטובה ביותר שהייתה למוראליזם בהיסטוריה.
ציורי הקיר צוירו בכנסיות ובבניינים אחרים שעמדו מאז ימי התקופה הקולוניאלית.
דבר זה ייצג את הזהות המקסיקנית ודבק בשורשי עצמאותה של המדינה.
יצירות האמנות כללו אינדיאנים ומסטיסים שנלחמו בדיכוי.
ציורי הקיר צוירו גם בבתי ספר יוקרתיים ובבניינים לאומיים, המייצגים את הופעתם של המקסיקנים.
כל מה שצויר היה קשור למסורות של מזו -אמריקה ואמריקה הלטינית בכללותה.
המהפכה המקסיקנית הייתה נושא נפוץ מאוד, שהיה נהוג לצייר אותו בציורי קיר.
האירוע הסתיים זמן קצר לפני הופעת המוראליזם; לאחר מכן הציורים ביקשו לעורר את הזיכרון הטרי של האנשים המקסיקנים "ולאחד" אותם עם הזהות הפטריוטית שלהם.
אמני ציורי הקיר היו חופשיים לבחור כל נושא שייצג ביצירותיהם של האמנות שלהם.
עם זאת, האמונה של כל האמנים הללו הייתה די דומה: אמנות היא הדרך הטהורה ביותר לבטא בני אדם.
יתר על כן, לכל העבודות של אותו זמן הייתה משמעות פוליטית, ולכן לציורי הקיר היו קשר הדוק למה שמכונה "הריאליזם החברתי".
בסופו של דבר, ציורי הקיר היו למעשה ייצוג של החברה.
בין היצירות החשובות ביותר של המוראליזם מוצגים האירועים החשובים ביותר בתולדות המדינה.
מאבקם של האצטקים האבוריג'ים נגד הדיכוי הספרדי היו מיוצגים באופן נרחב, כמו גם הסכסוך החברתי שהתרחש במהלך מלחמת האזרחים בזמן המהפכה.
לציור של ציורי הקיר במקסיקו, בנוסף לנושאים הספציפיים, היו גם מספר מאפיינים לגבי התפתחות של כל ציור.
לדוגמה, אמנים השתמשו בפרסקו כדי לבטא את יצירותיהם בציורי קיר מקסיקני, כפי שהיה מקובל לבצע עבודה עם צבע שעווה חם.
עם זאת, אמנות מוראליסטית לא הייתה מוגבלת ליצירת עבודות באמצעות ציור.
ציורי קיר מקסיקני נעשו גם עם פיסות קרמיקה, זכוכית ומתכת; כך שסצנות מקסיקניות מסורתיות נוצרו באמצעות הרכב של פסיפסים.
המוראליזם המקסיקני הייתה אחת התנועות האמנותיות החשובות ביותר של המאה ה-20. היא הגשימה את המטרה של חזרה לפופולריות של האמנות בציורי קיר שאבדה עם הזמן.
ההשפעות של אמנות זו הגיעו לא רק למקסיקו, אלא גם הדהדו במספר מדינות אמריקאיות, בעיקר בארצות הברית.
בנוסף, תנועה זו הפכה את אחד הביטויים האמנותיים החברתיים והפוליטיים החשובים ביותר על פני כדור הארץ.
שלושת הנציגים המרכזיים של האמנות הזאת, "שלושת הגדולים", היו אחראים להפצת תנועת האמנות בדרום ארצות הברית.
מבחינה חברתית, התכונה החשובה ביותר של התנועה הייתה המורשת שנותרה לאמנים מקסיקנים ברחבי העולם.
במיוחד הייתה זו ההשראה לתחילת תנועת הצ'יקאנו בארצות הברית.
תנועה זו הונהגה על ידי אמנים מקסיקנים המתגוררים בארצות הברית.
אשר, באמצעות ציורי הקיר, הביעו רעיונות משלהם ובעיות חברתיות באמצע שנות השישים.
האמנות מוראליסטית סללה את הדרך לסגנון אמנותי חדש שהחל בארצות הברית, אבל התפשט במהירות ברחבי אמריקה הלטינית: סגנון הגרפיטי.
האמנות המוראליסטית גרמה למאות אנשים לראות, שהקירות הם כלי חשוב להבעת האמנות שלהם, מה שהוביל להופעת אמנות עירונית בחלקים שונים של היבשת האמריקנית.
זהו סגנון של אמנות, לחלוטין ללא הגבלות (מעבר לחוקיותה), המאפשרת לכל אדם להרגיש "אמן " ולהשתתף בפיתוח גרפיטי בערים בו הוא מתגורר.
חוסה אורוסקו היה אחד מחברי הקבוצה האמנותית הידועה בשם "שלושת הגדולים".
הוא היה טיפוס מופנם ופסימי יחסית, וזה הפך אותו לפחות אהוד מבין שלושת הציירים המפורסמים ביותר של תנועת המוראליסט המקסיקנית.
באופן מוזר, אורוסקו ביקר בחריפות את המהפכה המקסיקנית ואת הממשלה שהוקמה לאחר הפלת פרופיריו דיאז.
עם זאת, האמנות שלו צברה פופולריות בתחום האמנותי של ארצו.
הוא שילב את טכניקות הרנסאנס בנגיעות של המודרניזם המופשט, שנתן לציוריו אופי ייחודי ואפל.
עבודותיו של אורוסקו מתמקדות בעיקר בהצגת התרבות המקומית המקסיקנית לפני הגעתם של הספרדים.
עבודותיו יכלו להסביר בקלות את מה שהצייר רצה להציג בציור; הם התייחסו בדרך כלל לסוגיות פוליטיות, המוצגות בציור גדול, כדי להסביר אותם במונחים קונקרטיים.
יצירותיו הבולטות ביותר הן: "לידה" (ציור קיר עם נגיעות של הרנסאנס שצויר בין 1923 ו-1924), "התעלה" (עבודה המתארת חיילים הנלחמים במהפכה המקסיקנית שנוצרה ב-1926) ו פרומתאוס (עבודה שצוירה בשנת 1930).
ריברה היא אחת הדמויות האמנותיות המוכרות ביותר במאה ה-20. שמו הפך לפופולרי עוד יותר תודות ליחסיו עם פרידה קאלו, שעמה התחתן בשנות השלושים לחייו.
היה לו סגנון אומנותי עם דמיון אימפרסיוניסטי, כאשר השתמש במחזה של אור וצל באמצעות שילוב של צבעים.
עבודותיו החשובות ביותר היו: "הבריאה'" (יצירה דתית שצוירה בין 1922 ל-1923), ציור הקיר של "ניצול מקסיקו על ידי הכובשים הספרדים'", וציור הקיר של העיר האצטקית טנוכטיטלאן והמאבק למען העצמאות.
דייוויד אלפארו סיקורוס David Alfaro Siqueiros
היה מוראליסט וצייר מקסיקני, שעבודותיו סבבו סביב נושאים מרקסיסטים.
האידאולוגיה הפוליטית שלו תמיד הייתה קשורה לקומוניזם.
הוא צייר כמה ציורי קיר על קירות המכינה במקסיקו וארגן קבוצות עובדים כדי ליצור איגודים מקצועיים.
במהלך הקריירה שלו כצייר, הוא הפיק מספר גדול של ציורי קיר, שדרכם הוא ייצג שינויים פוליטיים, חברתיים ותעשייתיים במקסיקו.
לכל יצירותיו הייתה נטייה שמאלנית, עם נטיות קומוניסטיות ברורות.
הוא שיתף פעולה עם עמיתו דייגו ריברה לפתוח עיתון מקומי במקסיקו, שהפך למקור העיקרי של המידע הקומוניסטי בארץ.
בין "שלושת הגדולים", הוא היה האמן שחווה את ההתפתחות הגדולה ביותר בפוליטיקה; למעשה, הוא האמין שהוא היה חלק מהמזימה שסיימה את חייו של טרוצקי במקסיקו.
יצירותיו הבולטות ביותר היו: "האלמנטים" (מיצג פנטסטי שנוצר בין 1922 ל-1924), "אמריקה הטרופית" (ביקורת על האימפריאליזם האמריקאי) ו'"מוות לפולש"' (ייצוג מאבק הילידים נגד הפלישה האירופאית).
פליפה רודריגס דה סילבה (בפורטוגזית: Felipe Rodrigues da Silva; נולד ב-30 ביוני 2001 בפרנסיסקו מוראטו שבברזיל), הידוע בכינוי מוראטו (בפורטוגזית: Morato), הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת נוטינגהאם פורסט מהפרמייר ליג.
מוראטו החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של סאו פאולו, ובשנת 2019 עבר למחלקת הנוער של בנפיקה ליסבון.
ב-21 בדצמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 2-2 נגד ויטוריה סטובל במסגרת גביע הליגה הפורטוגלית לעונת .
ב-30 באפריל 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית, בניצחון 2-0 על טונדלה במסגרת המחזור ה-30 לעונת .
ב-14 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בתיקו 0-0 נגד דינמו קייב במסגרת שלב הבתים לעונת 2021/2022.
ב-30 באוגוסט 2024 נמכר אל נוטינגהאם פורסט.
שייח' מוראד עמאש הוא ראש המועצה המקומית ג'סר א-זרקא בשנים 2003–2008 ומאז שנת 2013.
נולד בשנת 1972. בנעוריו למד במקיף באקה אל-גרבייה.
למד מדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך עבד כאימאם במסגד היישוב.
חבר התנועה האיסלמית המתמודד בפוליטיקה היישובית ברשימה עצמאית.
בבחירות 2003 התמודד כנגד ראש המועצה לשעבר עז אל דין עאמש, אשר כיהן בעבר 12 שנים בראשות המועצה והוחלף בוועדה ממונה.
בבחירות 2008 הפסיד בהפרש של 14 קולות בלבד לעז אל דין עאמש.
מלבדם התמודדו גם חוסני עמאש (שקיבל 53 קולות) ו-עבד אללה עמאש שקיבל 91 קולות.
בבחירות 2013 זכה ב-66% מהקולות (3,981) כשהתמודד מול ג'רבאן סמי שזכה ב-26% מהקולות ומועמד נוסף בשם עמאש מוראד שזכה ב-7.4% מהקולות.
בבחירות 2018 התמודד פעם נוספת כנגד עז אל דין עאמש וזכה ב-59.73% מהקולות (4,448 קולות).
בינואר 2019 הקים ביישוב ועדה לגישור וליישוב סכסוכים.
מוראט קראחאן (בטורקית: Murat Karahan; נולד ב-1977) הוא זמר טנור אופראי טורקי.
קראחן גדל בטורקיה ושר תפקידים ראשיים ברבים מבתי האופרה הגדולים בעולם.
בשנת 2018 מונה למנהל הכללי ומנהל האמנות הכללי של האופרה והבלט הממלכתי בטורקיה.
סיים את תפקידו זה ב-15 בספטמבר 2023.
קאראחאן נולד באנקרה, אחד משני ילדים.
שני הוריו ילידי טורקיה, סבו וסבתו נולדו בקזחסטן.
בשנים מאוחרות יותר הופיע באופרה של אסטנה בקזחסטן.
במהלך שנותיו המעצבות של קארחאן, הוא חלם להיות פוליטיקאי כמו דודון, איסמט סזגין, ההיה סגן ראש ממשלת טורקיה ומלא תפקידים בכירים אחרים בממשלה.
שני הוריו של קארחאן, נורסר (לבית סזגין) וסולימאן קארחאן, היו גם הם זמרים.
קארחאן למד לימודיו היסודיים והתיכוניים בבתי הספר של קרן מכללת TED Ankara.
סיים את לימודיו בשנת 1995. בשנת 1996, נרשם לאוניברסיטת בילקנט באנקרה, כסטודנט במחלקה למוזיקה ואמנויות הבמה.
תוך כדי לימודיו, עבד עם האמנים הממלכתיים סונה קוראד ופרופסור פקין קירגיז.
בשנת 2003 קיבל את התואר הראשון שלו.
באותה שנה, הפך לסולן באופרה והבלט הממלכתי של אנקרה והחל את לימודיו לתואר שני באוניברסיטת בילקנט.
כסטודנט לתואר שני, המשיך להתאמן אצל פרופסור פקין קירגיז ומנהל הבמה הראשי של האופרה הממלכתית של אנקרה, Gürçil Çeliktaş.
בשנת 2005 הוא השלים את התואר השני והחל לימודי הדוקטורט שלו.
סיים ב-2010. ב-1998, בהיותו סטודנט במחלקה הווקאלית, הוציא אלבום מוזיקת פופ בשם Weathed Hani.
בשנת 2009, המנצח האיטלקי, מרקו ברדונדיני, הזמין את קארחאן ללמוד באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה, ברומא, איטליה, שם היה סטודנט מיוחד של הסופרן, רנאטה סקוטו ונשיא סנטה צ'צ'יליה דאז, ברונו קגלי, במשך שנתיים.
במקביל ללימודיו בסנטה צ'צ'יליה, קראחאן עבד באופן אינטנסיבי עם אנה ואנדי וצ'זארה סקרטון.
בהזמנת האקדמיה שר מוראט את תפקיד הרוזן ליבנסקוף ב"איל ויאג'יו א ריימס" מאת רוסיני, בראשותו של המנצח קנט נאגנו.
בשנת 2010 סיים את לימודיו עם הדוקטורט שלו באמנויות מוזיקליות באלמא מאטר שלו, ואחריו הופעה באופרה, פאטיח סולטן מהמט (הידוע גם בשם Maometto II), שהועלה על ידי יקטה קארה בערב הפתיחה של הבינלאומי הראשון.
פסטיבל האופרה של איסטנבול.[1] החל להופיע באופרה ובבלט הממלכתי של אנקרה כסולן.
ב-2012 הוא הוזמן לאופרה הלאומית של לטביה כ"אמן אורח קבוע".
במהלך השנתיים שלו בריגה, הוא שר תפקידים ראשיים באופרות קלאסיות כמו "לוצ'יה די לאמרמור", "מנון לסקו","לה טרוויאטה", "לה בוהם" ו"הטרובדור".
קארהאן נבחר כ"מבצע האופרה הגברי הטוב ביותר לשנת 2014" בטקס פרסי המוזיקה הקלאסית של דוניצטי.
הוזמן לצרפת באותה שנה כדי לשיר את התפקיד הראשי באופרות "הטרובדור" ו"מנון לסקו".
לאחר שהופיע באופרה "לה טרוויאטה" בדויטשה אופרה בברלין בשנת 2015, הוא הופיע באופרות "לה טרוויאטה", "לה בוהם" ו"כרמן" בתיאטרון בולשוי.
בשנת 2016 הוא שר את תפקידו של מנריקו באופרה "הטרובדור" בבימויו של הבמאי פרנקו זפירלי, בפסטיבל האופרה בארנה בורונה, בניצוחו של המאסטרו דניאל אורן.
הוא הופיע עם אותה יצירה בפסטיבל פארמה ורדי, ובברלין בדויטשה אופרה.
קריירת הבמה הבינלאומית שלו החלה ב-2017 עם הופעות באופרה הממלכתית של וינה, בארנה בורונה, תיאטרון בולשוי, האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן, בית האופרה של פרנקפורט, תיאטרון סן קרלו בנאפולי, רדיו צרפת ופסטיבל מונפלייה, האופרה של לוס אנג'לס והאופרה של סלרנו הוא המשיך בתפקידים בהם גילם.
באותה שנה הקים את התזמורת הפילהרמונית של לימק בטורקיה ויצא לסיבוב הופעות עם התזמורת כדי להציג מוזיקה פוליפונית לקהל רחב, וביצע את יצירותיו של זקי מורן בערים רבות.
הוא ריכז את היצירות שביצע במסגרת הפרויקט הזה לאלבום ב-2022.
הופיע בארנה של ורונה בפעם השנייה ביולי 2018 בתפקיד קאלאף באופרה "טורנדוט", שהועלתה בבימוי פרנקו זפירלי; הופעתו בתפקיד זה זכתה להערכה רבה על ידי הקהל והמבקרים.
בספטמבר של אותה שנה, טורנדוט הועלה לראשונה בטורקיה לאחר עשרים שנה במלאת 25 שנה.
הוא שר את קאלף גם בערב הפתיחה של פסטיבל האופרה והבלט הבינלאומי באספנדוס.
בנוסף למופעי אופרה, הוא הופיע באסטנה, טירנה, לטביה, בייג'ינג, טוקיו וסנט פטרבורג.
הוא מונה למנכ"ל האופרה והבלט הממלכתי בינואר 2018. במהלך כהונתו הכללית, נחגגה האופרה האפית "טרויה" במלאת 100 שנה להגעתו של מוסטפא כמאל לסמסון.
הוא היה יוצר הפרויקט והמנהל האמנותי של האופרה האפית "לידה מחדש" ו"גובקליטפה" אשר הולחנו והועלו במשך השנה.
הוא גילם את תפקידו של פריס על במות רבות, באופרה 'טרויה' ובתיאטרון הבולשוי.
הוא מופיע בקונצרטים רבים עם תזמורות כמו אקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה, התזמורת הסימפונית צ'ייקובסקי של מוסקבה, האופרה הלאומית ליפאיה, הסימפונית של טיראן, הפילהרמונית של באדן-באדן, הסימפונית הנשיאותית הטורקית, הסימפונית של בילקנט, איסטנבול, אנטליה וצ'וקרובה.
האמן נתן קונצרטים במינכן, ברגנץ וציריך בפברואר 2020. שר את התפקידים הראשיים באופרות "אבירות כפרית", "טורנדוט" ו"אאידה" בפסטיבל ורונה ארנה בקיץ 2021. ביצע את האופרה "סיביר" בתיאטרון הבולשוי.
בפסטיבל בפירנצה את האופרה "טוסקה", פיזה באותה שנה.
הוא שר את התפקיד הראשי בשלוש הצגות, כולל האופרה "הטרובדור".
באותה שנה הוענק לו אות מסדר האבירות של הרפובליקה האיטלקית על עבודתו בהקמת גשר תרבותי בין איטליה לטורקיה.
הוא השתתף שוב בפסטיבל ארנה די ורונה ופרץ דרך חדשה בהיסטוריה של הפסטיבלים בכך שעלה הבמה בארבע הפקות מתוך חמש, שהועלו במסגרת הפסטיבל הזה - אאידה, כרמן, הטרובדור וטוסקה.
בארבע היצירות הללו הוא ביצע את התפקידים הראשיים בחמש עשרה הופעות שונות בניצוחם של פלסידו דומינגו ודניאל אורן והפך לשם שהעיתונות העולמית תיארה את ביצועיו כמרהיבים ושיבחה אותו.
קארהאן, שגם זכה להערכה רבה עם הקונצרטים החגיגיים שלו במינכן, ברגנץ וציריך בפברואר 2020. שולט היטב באנגלית וברמה בינונית של איטלקית.
עלה לבמה כראדאמס באופרה "אאידה", שהועלתה על ידי הבמאי האיטלקי וינצ'נזו גריסוסטומי טראוגליני לרגל פתיחת מרכז התרבות אתאטורק (AKM) באיסטנבול בנובמבר 2021.
לה טרוויאטה, ג'וזפה ורדי (אלפרדו)
ריגולטו, ג' ורדי (הדוכס ממנטובה)
מקבת (אופרה), ג'י ורדי (מקדף)
לה בוהם, ג'אקומו פוצ'יני (רודולפו)
טוסקה, ג'י פוצ'יני (מריו קברודוסי)
מאדאם בטרפליי, ג'י פוצ'יני (B.F.
מאנון לסקוט, ג'י פוצ'יני (שבלייה דה גרי)
כרמן, ז'ורז' ביזה (דון חוזה)
לה סונמבולה, וינצ'נזו בליני (אלווינו)
מוחמד השני, ג'ואכינו רוסיני (פאולו אריסו)
המסע לריימס, (הרוזן ליבנסקוף), ג' רוסיני
לוסיה די למרמור, גאטאנו דוניצטי (אדגרדו)
Die Entführung aus dem Serail, וולפגנג אמדאוס מוצרט (בלמונטה)
האלמנה העליזה, פרנץ להאר (קמיל דה רוסיון)
אין נכט בוונדיג, [יוהאן שטראוס השני] (קרמל)
קרמינה בוראנה (אורף), קרל אורף (סולן טנור)
רקוויאם (לויד וובר), אנדרו לויד וובר (סולן טנור)
סימפוניה מס' 9 (בטהובן), לודוויג ואן בטהובן (סולן טנור)
פרס "הישג אמנות" לשנת 2016, בהאטין טאטיש.
פרס "זמר האופרה הטוב ביותר" לשנת 2014, פרסי המוזיקה הקלאסית החמישית של דוניצטי מאת מגזין Andante.
מוראו הוא מחוז בדרום-מערב מדינת שטיריה שבאוסטריה.
סנקט גאורגן אם קריישברג סנקט למברכט
מורג הייתה התנחלות ברצועת עזה שהשתייכה למועצה האזורית חוף עזה, אשר פונתה בתוכנית ההתנתקות.
מורג הוקמה בט"ו בסיון תשל"ב (מאי 1972) בין ח'אן יונס לרפיח על גבעת "אום כאלב" והייתה ההתנחלות הדרומית ביותר ברצועת עזה.
היא הוקמה כהיאחזות נח"ל של איחוד הקבוצות והקיבוצים ושכנה תחילה באוהלים.
עוד קודם לכן, במרץ 1972 דווח על סלילת כביש אספלט לגבעה, גידורה והכשרת דרכי ביטחון סביבה.
חצי שנה לאחר הקמתה התקיים טקס העלייה על הקרקע בנוכחותו של שר החקלאות חיים גבתי.
במקום הוקם גן ירק של 60 דונם ונחפרה באר מים במליחות נמוכה יחסית, אולם הכוונה לאזרח את המקום בשנת 1974 לא יצאה אל הפועל והתפתחות המקום נבלמה בגלל מחסור במים.
בסוף יוני 1978 אוזרח המקום על ידי גרעין יבול של האיחוד החקלאי, ולא כקיבוץ כפי שתוכנן מלכתחילה.
עם הקמת מועצה אזורית חוף עזה הוכלל בו היישוב מורג.
גרעין יבול קיבל על עצמו ליישב את מורג, ולאחר שלוש וחצי שנים עבר ליישוב הקבע יבול שבפתחת שלום.
ביולי 1979, עם חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, עלה הרעיון לשכן במורג חלק ממפוני חבל ימית.
בחורף תשמ"ב (דצמבר 1981) הגיעה למורג קבוצת משפחות, ששהתה במקום 4 שנים לגיבוש והכשרה חקלאית.
הקבוצה עברה ליישוב הקבע שלה, בדולח, בתחילת אדר א' תשמ"ו.
בסוף שנת תשמ"ז (ספטמבר 1987) הגיעו למורג 10 משפחות, והחלה התיישבות קבע במקום.
בשנת 1992 התגוררו ביישוב כ-20 משפחות שקיימו חקלאות בחממות שהשתרעו על שטח של 150 דונם.
היא נפגעה פגיעות חוזרות ונשנות מפצצות מרגמה שנורו במהלך האינתיפאדה השנייה על ידי פלסטינים.
בחודש אוקטובר 2004 חדרו שני מחבלים למוצב הצבאי ביישוב והרגו שלושה חיילים מחטיבת גבעתי.
כמה שעות לאחר הפיגוע ירה מחבל שהסתתר בסמוך למוצב צרור יריות לעבר קבוצת עיתונאים שהגיעו לסקר את הפיגוע.
כתוצאה מהירי נפצע ברגלו כתב ידיעות אחרונות באותה עת איציק סבן.
במורג גרו כ-30 משפחות, רובן עסקו בחקלאות והשאר במקצועות חופשיים.
ביישוב היה בית כנסת מרכזי, סניף של בני עקיבא וצהרון.
היישוב פונה בשנת 2005 כחלק מתוכנית ההתנתקות.
לאחר הפינוי עברו 12 משפחות להתיישב בטנא עומרים שבדרום הר חברון.
השאר התפזרו בין אתרי הקרווילות של יד בנימין וניצן.
ב-9 בספטמבר 2008 קראה עיריית אשקלון לארבעה רחובות בשכונת "הנשיא הרצוג" על שם יישובים בגוש קטיף.
במסגרת זו נקרא אחד הרחובות על שם מורג.
לאחר ההתנתקות הוחל בתכנון בניית יישוב פלסטיני על חורבות מורג.
בין היוזמים היה שייח' ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן, והיישוב המתוכנן היה אמור להיקרא על שמו, "מדינת שייח' ח'ליפה".
על פי התוכניות, היו צפויות לקום במקום 3,000 יחידות דיור, בעלות שהוערכה ב-100 מיליון דולר.
בשנת 2010 תהליך הקמת היישוב עוד היה בחיתוליו.
הפרויקט לא התקדם מאז, וככל הנראה בוטל.
ב-2 באפריל 2025, בזמן מלחמת חרבות ברזל, הודיע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו על פעולה צבאית שביצעה ישראל כדי לתפוס את "ציר מורג" – הציר העובר ממזרח למערב רצועת עזה באזור שבו הייתה בעבר מורג, ומפריד בין ח'אן יונס לרפיח.
מורג הוא כלי חקלאי מסורתי.
הוא משמש לפעולת הדישה, כמתואר באחד משני האזכורים שלו בתנ"ך, בספר ישעיהו פרק מ"א ט"ו: .
המורג הוא לוח גדול, על-פי רוב עשוי עץ, ובצידו התחתון נעוצים להבים קצרים מרובים; במורג הקדום יותר להבים אלו היו עשויים אבן צור ובמורג המודרני יותר הותקנו להבי ברזל.
לוח זה נרתם לבהמה ונגרר במעגלים בגורן על מנת להפריד את הדגן מן המוץ, האיכר נהג בבהמה במושכות כאשר הוא עומד על המורג.
מאז פותח הקומביין, בחקלאות המודרנית נפסק השימוש במורג במדינות רבות, אולם ישנן מדינות בהן עדיין משתמשים בכלי זה באופן המסורתי.
מורגות' באוגליר (במקור מלקור) הוא דמות בדיונית מן הלגנדריום של ג'.ר.ר.
מורגות' הוא ישות שטנית ממסדר הוולאר, ישויות מלאכיות, אשר מוצגות לעיתים כאלים של הארץ התיכונה.
בעולם הדימויים הטולקינאי, מורגות' מייצג את הרע האולטימטיבי – האויב הגדול של כל מה שטוב; ה"צל"; מקור הרשע בעולם.
סאורון, הדמות היותר מוכרת של טולקין, הוא משרת בלבד של שר האופל האמיתי, מלקור המורגות'.
מורגות' מופיע כדמות בסילמריליון, ודמותו היא מעין ניסיון להסביר – באמצעות סיפורו האישי (להלן) את שורש הרשע בעולם הארץ התיכונה.
מורגות' באוגליר הוא למעשה כינוי.
השם המוזכר בסיפור הבריאה של הארץ התיכונה הוא מלקור, וגם הוא כינוי – למורגות' היה שם בשפת האלים, אשר לא נשמר.
מקור השם מורגות' באוגליר משפת הקווניה, ומשמעותו בשפה זו "רודן החשיכה המאיימת"; בשפת הסינדארין משמעות המונח Belegurth הוא "מוות רב".
בכינוי זה נעשה שימוש רק מאוחר יותר, ועד אז הוא נקרא מלקור.
המשמעות המילולית לשם מלקור, שכבר לא נהגה, היא "הקם במלוא כוחו" (האדיר).
המשמעות המילולית לכינוי מורגות' היא "האויב השחור" (Mor – שחור; Goth – אויב).
המשמעות המילולית לכינוי באוגליר היא "המאלץ".
כמו במקרה של סאורון, גם למלקור כינויים רבים, כגון "האויב הגדול".
אנשי המערב שפותו על ידי סאורון להצטרף לכוחותיו מכנים אותו "מעניק החופש".
מורגות' מכנה עצמו בתואר "המלך הקדום", תואר השמור עבור אחיו מנווה, מלך הוולאר.
לפני יצירת אאה (העולם הגשמי), מלקור היה האיינו החזק ביותר.
לכל אחד מהאיינור היה "כישרון" ייחודי, אך מלקור חלק את כל הכישרונות.
ביהירותו הוא ניסה להתחרות בארו (האחד, היוצר של אאה וכל אשר בה) במנגינת האיינור (סימפוניה אדירה אשר הורכבה מכל האיינור בה הציג ארו את חזונו לבריאה).
מלקור קינא בארו, וכאש בער בו הרצון ליצור יצירים משלו.
הוא בילה זמן רב בניסיון למצוא את האש הסודית, בלתי מודע לכך שהיא ייחודית לארו.
במהלך חיפושו אחר האש הסודית, הוא התרחק בהדרגה מארו ומשאר האיינור.
במהלך המנגינה הכבירה של האיינור, מלקור ניסה לשנות את המוזיקה וניסה לשלב אלמנטים אותם חשב לייחודיים משלו.
כחלק ממאמצים אלו הוא הצליח למשוך אליו איינור חלשים רבים, ובכך יצר מנגינת נגד לנעימה של ארו.
מכיוון שמלקור עצמו היה יציר כפיו של ארו, הוא לא היה יכול ליצור יצירה מקורית.
הוא יכול היה אך לחקות: מנגינתו הייתה קולנית ולא נעימה.
בתסכולו על כישלונותיו, מלקור הקדיש את עצמו להריסת ההרמוניה של המוזיקה – הוא ניסה להשמיד כל דבר שבו לא היה באפשרותו לשלוט, וכך השחית את כל המנגינה.
האירוניה במאמציו טמונה בכך שהוא למעשה לא היה יכול לשלוט במוזיקה, אלא רק להעצים אותה.
המנגינה של ארו קיבלה עומקים ורבדים בגלל ניסיונו של מלקור לשנות אותה.
(לדוגמה, כאשר אולמו שר על מים, מלקור ניסה להרוס את הנעימה, שכן לא הייתה למלקור יכולת לשלוט במים ולכן שנא אותם.
הוא הוסיף למים חום וקור קיצוניים.
אך מעשה זה לא הרס את המים כפי שמלקור קיווה.
להפך, התערבותו רק תרמה ליצירת יופיים של עננים, גשם, ערפל, שלג וקרח).
מאחר שהמוזיקה הגדולה של האיינור משמשת כבסיס עבור כל ההיסטוריה וכל החומר של הבריאה בארץ התיכונה, יש היבט של מלקור בכל הארץ התיכונה – הכול הושחת במידה מסוימת.
אך כפי שניתן לראות במקרה המים, כל מעשיו של מלקור רק גרמו להגשמה מושלמת של רצונו של ארו, וכל מעשיו רק תרמו לגדולתו של ארו.
לאחר בריאת העולם, איינור רבים נכנסו אל תוך אאה, היקום הגשמי.
האיינור הכבירים ביותר נקראו בשם ולאר, והפחותים יותר נקראו בשם מיאר, ושימשו כמשרתיהם של הולאר.
בהנחיית הנושא המוזיקלי אותו התווה ארו עם הבריאה, יצאו האיינור להשליט סדר ביקום.
בדומה ליתר האיינור, מלקור נכנס אף הוא לאאה, אך זעם על כך ששותפיו לא הכירו בו כמנהיג העולם החדש, ובגדולתו, אף על פי שחשב כי הוא בעל ידע וכוח עצומים יותר מיתר האיינור.
בזעמו, החל מלקור להשחית את כל אשר יצרו יתר האיינור.
למשך זמן רב, מלקור לחם בעיקשות כנגד יתר הולאר והמיאר, ורק התערבותו של הולא טולקס השיבה את הסדר על כנו, ואילצה את מלקור להיעלם מארדה לזמן מה.
בהיעדרו של מלקור, השקט והשלווה הגיעו לעולם סוף סוף.
בחסות השלווה הזמנית, יצרו הולאר שני מקורות אור עבור ארדה הקרויים "שתי המנורות" או "מנורות הולאר", ויצרו עבור עצמם ארץ במרכז העולם, ששוכנה בין שני מקורות האור.
השמדת המנורות ציינה את הרגע בו החליטו יתר הולאר לסגת לארץ ולינור במערב הרחוק, בעוד שמלקור ממשיך לשלוט על הארץ התיכונה, ומילא אותה בתועבות שונות, יצירי כפיו.
במטרה להגן על הארץ התיכונה מפני מתקפה אפשרית של הולאר, הקים מלקור מאחז נוסף במערב הארץ התיכונה – אנגבנד, והעניק את הפיקוד עליו לגדול משרתיו, המיא סאורון.
עם זאת, בגרסאות מאוחרות יותר שהגיעו אל "הסילמריליון", מתואר כיצד, עם בוא העלפים לארץ התיכונה, חטף מלקור רבים מהם, עינה אותם, ויצר מהם את האורקים הראשונים (בחלק מגרסאות הסיפור מסופר כי האורקים נוצרו מבני-אנוש, אשר הגיעו לארץ התיכונה בשלב הרבה יותר מאוחר).
כאשר הולאר שמעו על מעשיו, הם החליטו לחזור אל הארץ התיכונה ואסרו מלחמה כנגדו, שם הובס בידי טולקס ונלקח אל היכלות מנדוס.
מורגות' – שר האופל של הארץ התיכונה
בעורמה רבה, הצליח מלקור להשתחרר ממאסרו, לאחר שהעמיד פנים כי הביע חרטה עמוקה על מעשיו.
למרות העמדת פנים זו, זמם מלקור בחשאי מזימות כנגד העלפים, בהם ראה את הגורם שהביא למפלתו הראשונה.
עלפי הנולדור, שנחשבו למוכשרים ביותר, אשר יצרו את הסילמרילים – אבני-חן אשר הכילו את אור שני העצים של ולינור, היוו עבורו מטרה נוחה עקב הידע העצום שהיה בקרבם.
מלקור שימש עבורם כיועץ אך בעשותו כן, זרע זרעי מחלוקת ביניהם, והסיתם כנגד הולאר.
מאותה העת נקרא בשם מורגות', "האויב השחור", והוא יהיה מוכר אך ורק בשם זה עד קץ הימים.
לאחר מכן, מורגות' בנה מחדש את מבצרו הקטן יותר, אנגבנד, אשר היה היחיד שלא הושמד לחלוטין במהלך מלחמתו הקודמת עם הולאר, ומיקם אותו מעל הרי תנגורודרים שבצפון חבל-הארץ בלריאנד אשר במערב הארץ התיכונה, משם ימשיך לנהל את מלחמותיו כנגד העלפים.
בעזרת הסילמרילים, יצר לעצמו מורגות' כתר ברזל איום ונורא אותו חבש מרבית הזמן.
הנולדור היו מוכנים להשיב לידיהם את הסילמרילים בכל מחיר וקידשו מלחמה כנגד מורגות'.
לאחר שטבחו בעלפי סיעת הטלרי, שסירבו למסור להם ספינות בהם יפליגו לארץ התיכונה, הביאו על עצמם את זעמם של הולאר, ובייחוד את קללת מנדוס, אשר גזר עליהם גלות מולינור וחורבן בלתי נמנע של מאחזיהם בארץ התיכונה.
בבלריאנד, הקימו לעצמם הנולדור מספר ממלכות ומהן ניהלו את מלחמותיהם כנגד מורגות'.
הייתה זו אותה התקופה בה (על פי חלק מגרסאות הסיפור) בני האנוש הראשונים הגיעו לעולם, וחלקם אכן הצטרפו לסיעות העלפים במלחמתם במורגות', והפכו לאדיין.
במהלך מלחמות אלו, שנודעו כ"מלחמות הסילמרילים" או "מלחמות בלריאנד" והיוו חלק מרכזי בהיסטוריה של העידן הראשון, הייתה יד העלפים תחילה על העליונה, אך לאחר מספר קרבות פרץ מורגות' את המצור שהטילו העלפים על אנגבנד, במהלך קרב עקוב מדם שנקרא דאגור בראגולאך (קרב להבת-הפתע), ובו הרג בדו-קרב את מלך הנולדור פינגולפין.
לאחר מכן, חזרה ידו של מורגות' להיות על העליונה, והוא הנחיל לכוחות המאוחדים של העלפים והאדיין תבוסה קשה שנודעה לאחר מכן כנירנית ארנוידיאד (קרב הדמעות לאין-מספר).
מורגות' השמיד לאחר מכן את מרבית ממלכות העלפים וקטל רבים מהם.
במהלך אותה תקופה זו, קמו גיבורים רבים הן לאלדר והן לאדיין, אשר חלקם הצליחו להנחיל תבוסות מוחצות למורגות' ולכוחותיו.
מטואור ומידריל, בתו של טורגון, יצא אארנדיל הספן אשר נשא את נכדתה של לותיין, אלווינג לאישה (וממנה הוליד את אלרונד), ומאוחר יותר בנה ספינה ויצא איתה אל ולינור במערב הרחוק על מנת לשכנע את הולאר לשחרר את העולם מעריצותו של מורגות'.
הולאר אכן נענו לתחינותיו של אארנדיל, ויצאו בכל כוחם אל הארץ התיכונה במהלך הקרב האחרון של מלחמות בלריאנד, שנודע כ"מלחמת החרון", קרב שציין את תומו של העידן הראשון.
במהלך מלחמה זו הושמדה בלריאנד ושקעה מתחת לפני המים, ובמסגרתה הביסו הולאר את מורגות', הושמדו כמעט כל דרקוניו, יחד עם רבים ממשרתיו.
כאשר הובס מלקור בידי הוולאר רגליו נקטעו, כתר הברזל שלו הושם כקולר, והוא נכבל בשלשלאות ברזל משל הולא אַוּלה.
נאמר שהוא לא מסוגל לחזור לעולם בכוחות עצמו אך ניתן להסיק מכך שעדיין יש אפשרות שיחזור בכוחות אחרים.
בסיפור "מפלת גונדולין" מוזכר כי גם לאחר תבוסתו, המשיכה הרוח הרעה של ת'ו, שתואר כ"גדול משרתיו", להמיט צל על העולם שלאחר מלקור, ובגרסאות מאוחרות של הסיפור, השתנה שמו ל"בעל האוב" ומאוחר יותר לסאורון.
סאורון ממשיך את דרכו כשר האופל
סאורון, משרתו הגדול והנאמן ביותר, המשיך את דרך הזדון של אדונו, וגייס רבים מיצורי הזדון שלו ועושי דברו לשעבר תחת פיקודו.
אף על פי שלא היה רב-עוצמה כאדונו, הצליח סאורון לפתות רבים ממגויסיו בתואנות שווא.
בתואנות שווא כי מלקור יעניק לנומנורים חיי נצח, פיתה סאורון את הנומנורים להפליג לעבר אמן, ממלכת הולאר, על מנת לקרוא עליהם תיגר.
מסעם הסתיים כאשר אילובטר בעצמו התערב והטביע את נומנור במעמקי הים.
מאז ואילך נודע סאורון כ"שר האופל" של הארץ התיכונה.
למרות היעלמותו של מורגות' ותפיסת התואר "שר האופל" על ידי סאורון, עדיין נזכר שמו של מורגות' לדיראון בקרב העמים החופשיים בארץ התיכונה, ואף בעידן השלישי נקרא בפיהם "האויב הגדול" או "האויב הראשי".
במהלך עלילת "שר הטבעות", ארגורן מספר להוביטים שליווהו במסע אל ריבנדל מעט ממעשה ברן ולותין, כאשר הוא מציין בפניהם כי מקור העלילה הזו בימים בהם "העולם היה צעיר", בשעה ש"האויב הגדול, אשר סאורון ממורדור היה רק אחד ממשרתיו" איים על שלום העולם, ובכך מזכיר בקצרה את מלחמות מורגות' בבלריאנד.
בסדרת ספרי ההיסטוריה של הארץ התיכונה, מנבא מנדוס, אחד הוולאר, שבקיצו של העולם יתחולל הקרב האחרון (דגור דגורת – "קרב הקרבות"), שבו ישתחרר מורגות' מכלאו ויקום נגד כל הולאר עם צבא אדיר.
מורגות' יקים לתחייה את כל משרתיו שנקטלו, ישמיד את השמש והירח ויקדש מלחמה סופית ואחרונה כנגד ארדה, אך יובס על ידי טורין טורמבר, אשר יקטול אותו בעזרת חרבו השחורה המפורסמת, ובכך תתגשם נקמתם של ילדי הורין.
לאחר מכן, ייאספו הסילמרילים שאבדו בסוף העידן הראשון, ובעזרת אור הסילמרילים יחזרו שני עצי ולינור להטיל את אורם על העולם החדש אשר יברא אילובטר.
אל מורג'יאה היא אסכולה אסלאמית מוקדמת.
אנשי האסכולה זו נקראים מורג'יאים (ערבית: المرجئون).
המורג'יאה התהוותה כאסכולה תאולוגית המתעמתת עם האסכולה של הח'וארג' בשאלות הנוגעות למחלוקות לגבי החטא וההגדרות הנוגעות לשאלה מיהו מוסלמי אמיתי.
אחת הטענות שמעלה אסכולה זו היא שרק אלוהים יכול לשפוט מיהו מוסלמי אמיתי ומי אינו, ואף אחד אחר לא יכול לקבוע אם מישהו הוא כופר.
לפיכך, כל המוסלמים צריכים לראות בכל אחיהם המוסלמים אנשים מאמינים, ולהכיר בכך שאללה ישפוט את כולם בבוא העת.
תאולוגיה זו קידמה את הסובלנות ביחס לבית אומיה וכן כלפי אלו אשר המירו דתם לאסלאם, ונראה היה כי אמונתם אינה חזקה וצייתנותם לחוקי האסלאם לא הייתה מלאה.
דעתם של המורג'יאים גברה בסופו של דבר על זו של הח'וארג' ומגמה זו שירתה את היווצרות היסודות הראשונים של הסונה המסורתית באסלאם.
עמדת המורג'יאים הייתה שונה מהסונה כשהכריזו שאף מוסלמי לא ימצא את עצמו באש הגיהנום, לא משנה מה היו חטאיו.
עמדה זו הייתה מנוגדת לאמונה הסונית המסורתית שלפיה חלק מהמוסלמים ימצאו עצמם באופן זמני באש הגיהנום.
לפיכך מוגדרים המורג'יאים "אהל אל בִדְעה" (אנשי החדשנות) על ידי מוסלמים סונים מהאסכולה המטורידית או האשערית.
מורביד אנג'ל היא להקת דת' מטאל מפלורידה שנוסדה ב-1983.
בתחילה שיריה של הלהקה התמקדו בעיקר בשטניזם, תורת הנסתר וחילול הקודש.
החל מהאלבום Formulas Fatal to the Flesh, השירים התבססו יותר על המיתולוגיה המסופוטמית, על סיפוריו של ה.פ.
לאבקרפט ועל ההיסטוריה של הקיסרות הרומית.
למרות זאת המשיכה בקו אנטי דתי ואנטי נוצרי בשיריה.
שמות האלבומים של הלהקה מסודרים לפי האלף-בית - שם האלבום הראשון מתחיל באות A, שם האלבום השני מתחיל באות B, וכו'.
טרי אזאגטות' - גיטרה מובילה, קלידים, שירה
דוד וינסנט - גיטרה בס, שירה
אריק רוטן - גיטרה מובילה, קלידים (בזמן סיבובי הופעות באירופה בלבד)
סטרלינג פון סקרברו - גיטרה בס (1986)
פיל אנסלמו - סולן אורח
מורג הוא כלי נשק מתקופת ימי הביניים המורכב משני חלקים המחוברים באופן גמיש.
המונח מתייחס לשני כלי נשק שונים: האחד הוא מוט ארוך המוחזק בשתי הידיים, אליו מחובר ראש גלילי.
השני הוא מוט קצר יותר שניתן להחזקה ביד אחת, עם ראש מתכת עגול.
המאפיין העיקרי של שני כלי הנשק הוא החלק העליון המופרד מהמוט ומחובר אליו באמצעי גמיש - חבל, רצועה, או שרשרת.
היתרון הטקטי העיקרי של המורג הוא יכולתו לפגוע באויב מעבר למגן.
חסרונו העיקרי היה חוסר דיוק.
המורג בתצורתו הארוכה הוא נשק יד הנגזר ממחבט שהיה חלק מכלי חקלאי בשם זה, ששימש לדיש.
הוא נחשב בעיקר לנשק של איכרים, כך שהשימוש בו לא היה נפוץ, ונעשה במקרים מעטים בעיקר בגרמניה ובמרכז אירופה בשלבים מאוחרים של ימי הביניים, בעיקר בהתקוממיות עממיות של איכרים.
התצורה הקצרה כנראה הייתה אף פחות נפוצה.
הוא מופיע בתצורה זו ביצירות מן המאה ה-15 ואילך, אך היסטוריונים רבים הביעו ספקות אם אי פעם נעשה במורג הקצר שימוש צבאי בפועל.
כלי נשק קר דומים היו בשימוש גם ביפן וסין.
מורביוס הערפד החי הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס.
דמותו הופיעה לראשונה בחוברת The Amazing Spider-Man #101 מאוקטובר 1971 ונוצרה על ידי הכותב רוי תומאס והמאייר גיל קיין.
ד"ר מייקל מורביוס הוא ביוכימאי זוכה פרס נובל אשר ניסה לרפא את עצמו ממחלת דם נדירה באמצעות טיפול נסיוני המערב ערפדים ונזעי חשמל, אולם החל לסבול עקב כך מתופעות לוואי של ערפדות כמו כוח פיזי על-אנושי, חולשה לאור יום, הזדקקות לדם אנושי בשביל לשרוד, יכולת תעופה ויכולת ריפוי עצמי.
חזותו החיצונית הגרוטסקית הפכה ליותר מבעיתה - עורו הפך ללבן, שיניו התחדדו ואפו השתטח, מה שהקנה לו מראה של עטלף.
הוא קיבל את היכולת "לערפד" אחרים באמצעות נשיכתם והדבקתם.
על אף שבתחילה תואר מורביוס כדמות אנטגוניסטית, בהמשך הוא ביקש לרפא את עצמו ממצבו והפך לפרוטגוניסט.
הדמות הופיעה בתוכניות אנימציה ומשחקי וידאו שונים.
סטיבן נורינגטון גילם את הדמות בסוף חלופי לסרט "בלייד".
ג'ארד לטו גילם אותו ב"מורביוס", לייב אקשן שעלילתו מתרחשת ביקום מארוול של סוני.
מייקל מורביוס, נולד וגודל ביוון על ידי אמו החד הורית.
הוא חווה ילדות מבודדת בגלל מצב הדם הנדיר, שתרם למראהו המכוער.
עם זאת, הוא היה צעיר מחונן ואינטלקטואל, שבילה את זמנו בקריאת ספרים והפך עם הזמן לביולוג מוערך שזוכה בפרס נובל לאחר שהתמחה בתחום הביולוגיה האנושית והחי.
בעודו בניו יורק, לאחר שברח מארץ מולדתו בגלל מצבו הערפדי, הוא ניסה למצוא תרופה ולהגן על ארוסתו מרטין בנקרופט, אך הוא הותקף על ידי הלטאה והובס כאשר ספיידרמן והלטאה נלחמו נגדו.
האמת שמאחורי מצבו הירוד היא שכדי לרפא את מצב הדם המתרוקן, ניסה מורביוס, בניסיון העבר שלו כביוכימאי מומחה, לרפא את עצמו ממחלת הדם שלו באמצעות טיפול ניסיוני הכולל DNA של עטלף וטיפול בהלם חשמלי.
כתוצאה מהטיפול הפך מורביוס למעין "פסבדו-ערפד", שמחקה את הכוחות והצמא לדם של הערפד האגדי.
מורביוס נאלץ כעת לעכל דם כדי לשרוד והוא סולד מאור.
הוא פיתח יכולת לעוף, כוח פיזי עצום, וגם מהירות ויכולות ריפוי על-אנושיות.
מראהו הפך למחריד - שיני הכלב שלו נמתחו לניבים, אפו משוטח מה שמשווה לו מראה של עטלף ועורו נעשה לבן כגיר.
הוא גם משיג יכולת להפוך אחרים ל"ערפדים חיים" דומים בכך שנושך אותם ומדביק אותם במחלת הפסבדו-ערפד.
אנשים שמורביוס מדביק במחלה לא מתים באמת כתוצאה מהתהליך וניתן לרפא אותם באמצעות תרופה שמורביוס ומרטין יצרו, אם כי אותה התרופה לא תעבוד על מורביוס עצמו.
הם גם לא רוכשים את יכולות הריפוי שלו וכל פצע אנושי יהרוג אותם.
בהמשך הוא מחפש תרופה למצבו, אך נאבק בספיידרמן, ב ובאקס-מן המקוריים.
הוא גורם לג'ון ג'יימסון להפוך שוב לאיש-זאב.
לצד איש-הזאב, הוא נלחם שוב בספיידרמן.
מאוחר יותר חילץ מורביוס את אמנדה סנט מפולחן שד-אש וסייע לה בחיפושיה אחר הוריה הנעדרים.
הוא נלחם בכומר דיימונד ונתקל במטפלים בארקטורוס הרביעי.
הוא ביקר בארץ שבפנים, ביתם של אנשי החתול וכוכב הלכת ארקטורוס הרביעי.
הוא גם נתקל לראשונה בלהב קוטל הערפדים.
לאחר מכן הוא נתקל לראשונה ב-S.H.I.E.L.D.
כשהסוכן סיימון סטרוד נלחם בשד העל-ממדי הלייז.
מורביוס וסטרוד נלחמו יחד בקבוצה גדולה של פסבדו-ערפדים אחרים שנוצרו על ידי מורביוס והרגו את כולם.
אולם אחד מהם הפך את מרטין לערפד לפני שהושמד על ידי מורביוס, אך מורביוס וסטרוד ריפאו את מרטין באמצעות השימוש בהתרופה שלאחריה נמלט מורביוס.
מורגן דה סאנטיס (באיטלקית: Morgan De Sanctis; נולד ב-26 במרץ 1977) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת השוער.
כיום דה סאנטיס עובד בתפקיד מקצועי בקבוצת רומא, שבה שיחק בעבר.
דה סאנטיס החל את הקריירה בקבוצת פסקארה מליגת הסרייה ב', ומשם עבר ליובנטוס, בה שימש כשוער מחליף ורשם בשורות הקבוצה שלוש הופעות רשמיות בלבד.
בשנת 1999 חתם דה סאנטיס באודינזה, שם שימש כמחליפו של השוער לואיג'י טורצ'י במשך שלוש עונות, ואת עונת 2002/2003 הוא פתח כשוער הראשון של הקבוצה.
בעונת 2005/2006 העפיל דה סאנטיס עם הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות ולשלב שמינית גמר גביע אופ"א.
ביוני 2007 הכריז דה סאנטיס באופן חד צדדי שהוא מסיים את החוזה שלו עם אודינזה וחתם בשורות הקבוצה הספרדית סביליה לארבע שנים.
בעונת 2008/2009 הושאל מורגן לגלאטסראיי הטורקית.
הוא מייד הפך להיות השוער הראשון על חשבון אייקוט ארצ'טין שחזר להיות שוער מחליף.
ב-24 ביולי 2009 החתימה נאפולי את דה סאנטיס בעבור 1.5 מיליון אירו.
דה סאנטיס רשם בשורות הקבוצה 147 הופעות ליגה.
בעונת 2011/2012 זכה עם הקבוצה בגביע האיטלקי, ובעונה שלאחר מכן העפיל עם הקבוצה לשמינית גמר ליגת האלופות.
ב-25 ביולי 2013 החתימה רומא את דה סאנטיס לשנתיים בעבור חצי מיליון אירו.
דה סאנטיס לקח חלק חשוב בפתיחת העונה המצוינת של רומא, כאשר שספג רק שער אחד בעשרת משחקי הליגה הראשונים, ועזר לקבוצה לצבור 30 נקודות מתוך 30 אפשריות.
ב-13 ביולי 2016 חתם דה סאנטיס במונקו הצרפתית לעונה אחת.
דה סאנטיס אף פעם לא הפך לחלק אינטגרלי בנבחרת איטליה בשל מעמדו היציב של ג'אנלואיג'י בופון כשוער הראשון של הנבחרת.
דה סאנטיס ערך את הופעת הבכורה שלו ב-30 במרץ 2005, במשחק ידידות נגד נבחרת איסלנד.
מורגג' מאצ'אפ סנטר הוא אולם כדורסל מקורה המארח את קבוצת הכדורסל פיניקס סאנס מה-NBA, קבוצת ליגת ה-WNBA פיניקס מרקורי וקבוצת הפוטבול אולמות אריזונה ראטלרס מה-AFL.
האולם נפתח ב-6 ביוני 1992, ועלות הקמתו מוערכת ב-89 מיליון דולר.
מאז שהוקם ועד 2002 נקרא אמריקה וסט ארנה (America West Arena); מ-2002 ועד שנת 2015 נקרא האולם יו.
אס איירווייז סנטר (US Airways Center).
מ-2015 ועד נובמבר 2020 האולם נקרא טוקינג סטיק ריזורט ארנה (Talking Stick Resort Arena) בעקבות קניית זכויות השיום על ידי בית המלון טוקינג סטיק ריזורט אשר נמצא בקרבת מקום.
ב-2020 שונה שם האולם לפוטפרינט סנטר (Footprint Center), עד שבפברואר 2025 שונה לשמו הנוכחי עקב פקיעת הזכויות.
ב-2 באוקטובר 2025, שונה שם האולם למורגג' מאצ'אפ סנטר (Mortgage Matchup Center).
בעבר אירח האולם את פיניקס קויוטיס מה-NHL ואת טורנירי אליפות המכללות בכדורסל מקצועי בשנים 1999, 2002, 2008 ו-2012.
מורג הוד הייתה שחקנית סקוטית.
היא הופיעה בתוכניות טלוויזיה בריטיות רבות, בהפקות תיאטרון ובתוכניות רדיו מסוף שנות השישים ועד סוף שנות התשעים של המאה העשרים.
מורג הוד נולדה בגלאזגו שבסקוטלנד, ולמדה באוניברסיטת גלאזגו.
בין הופעותיה הראשונות הייתה הנחיית תוכנית לצעירים בטלוויזיה הסקוטית.
באפריל 1964 ראיינה מורג יחד עם פול יאנג את הביטלס.
הריאיון שהוקלט באולפני הטלוויזיה הסקוטית בגלאזגו נחשב במשך שנים רבות כאבוד, אבל בסופו של דבר סרט ההקלטה נמצא בדרום לונדון.
הוד מוכרת בעיקר מתפקידה כנטשה רוסטובה בעיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC משנת 1972 לרומן האפי "מלחמה ושלום", ובתפקיד פרנסס ארנשו בסרט הקולנוע "אנקת גבהים" משנת 1970. עוד גילמה את דמותה של מרי מוסגרוב הגאוותנית בעיבוד של ה-BBC משנת 1971 לרומן "הטיית לב".
במשך השנים שיחקה הוד במספר רב של סדרות טלוויזיה בהן "Z-Cars", "The Borderers", "ברז'ראק", "ג'יין אייר", "משפחות" ו"האמיש מקבת".
ב-1986 השתתפה בפרק בסדרה "Auf Wiedersehen, Pet" בתפקיד ג'וי צ'טרלי.
ב-2001 זכתה לשבחים על הופעתה במחזה "A Listening Heaven" מאת טורבן בטס בתיאטרון "אדינבורו רויאל ליסאום".
באותה שנה הייתה מועמד לפרס TMA לשחקנית הטובה ביותר.
ב-5 באוקטובר 2002 נפטרה הוד בהוספיס בלונדון ממחלת הסרטן בגיל 59. היו לה אח ואחות מבוגרים ממנה, ליאם הוד ואיילה פרגוסון.
היא גרה בפאונטיין רואד, סטוק ניוינגטון.
זמן מה חייתה עם השחקן מרטין שו שאיתו ניהלה מערכת יחסים רומנטית.
הוד לא הייתה נשואה ולא היו לה ילדים.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1967 קורוניישן סטריט Coronation Street סאלי פרוסט סדרת טלוויזיה (3 פרקים) 1970 אנקת גבהים Wuthering Heights פרנסס ארנשו 1971 הטיית לב Persuasion מרי מוסגרוב 1971 פול טמפל Paul Temple ג'ני אבוט בפרק "Critics Yes!
מורגן הוא סרט קומדיה בריטי משנת 1966 עם דייוויד וורנר וונסה רדגרייב בתפקידים הראשיים.
הבמאי הוא קרל רייס , התסריט נכתב על ידי דייוויד מרסר ומבוסס על סרט טלוויזיה בשם דומה משנת 1962.
זה היה אחד מתפקידיו הראשונים של דייוויד וורנר בקולנוע - תפקיד שקידם את הקריירה שלו וביסס את המוניטין שלו כמי שמגלם דמויות מוזרות במקצת.
ונסה רדגרייב זכתה בפסטיבל הקולנוע בקאן בפרס השחקנית הטובה ביותר, והסרט היה מועמד בתחרות זאת לפרס דקל הזהב.
בנוסף, היא גם הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר וכן לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
הסרט זכה בפרס באפט"א לקולנוע על העריכה והתסריט.
בסרט משולבים קטעים מסרטי "טרזן" ומהסרט "קינג קונג".
הסרט הפך לסרט פולחן בממלכה המאוחדת.
מורגן דלט (דייוויד וורנר) הוא אמן כושל ומתוסכל.
לאמו יש מסעדת פיש אנד צ'יפס בדאון טאון בלונדון, והיא מחנכת אותו על ערכי המרקסיזם לקראת המהפכה העולמית ולוקחת אותו להתייחדות ליד קברו של קרל מרקס בבית הקברות הייגייט בלונדון.
היא כועסת עליו בגלל שהתחתן עם ליאוני (ונסה רדגרייב), בת ההמעמד החברתי הגבוה והמנצל.
ברוב עבודותיו של מורגן מופיע סמל הפטיש והמגל הקומוניסטי.
הוא חי בעולם של פנטזיות ומושפע מסרטי טרזן ומגורילות בעיקר זו מהסרט "קינג קונג".
הוא מרגיש שאינו מאוזן מבחינה נפשית, ואומר לאמו כי הוא מקרה מתאים לטיפול פסיכיאטרי.
ליאוני בתחילה מחבבת את צ'ארלס על התנהגותו הילדותית והמשוחררת, אבל כעבור זמן היא מרגישה שאין הוא מתאים למעמדה החברתי וגם התנהגותו ביזארית.
היא מתיידדת עם צ'ארלס נפיאר (רוברט סטיבנס), סוחר אמנות אמיד ובעל גלריה.
לאחר הגרושים הוא מתרכז בהצקות לבני הזוג - מתפרץ לדירתם ומצייר את סמלי המגל והפטיש, מחבר את הדירה למערכת קולית ומשמיע קולות הפצצה ומניח שלד במיטתם.
לאמה של ליאוני המתעבת אותו ורוצה להסגירו למשטרה, הוא שם מתקן מתחת למיטתה המתפוצץ בעת שהיא נשכבת עליה.
לבסוף בעזרת ידיד של אמו, ואלי (ארתור מולרד), הוא חוטף את ליאוני ממיטתה בהשראת הסרט "קינג קונג".
הם מביאים אותה לאגם שם מדמה מורגן את עצמו כטרזן הקופץ למים להציל את ג'יין.
ליאוני מחולצת מהמקום על ידי הוריה ומורגן מובא למשפט ונאסר.
הוא משתחרר ביום חתונתם של ליאוני וצ'ארלס ומחליט להפריע לטקס, לובש את תחפושת הגורילה ומסתער על קהל המוזמנים הנכבד.
פורצת מהומה והוא מצליח לבסוף להימלט מהמקום, עולה על אופנוע ודוהר כששוטרים רודפים אחריו.
הוא מוצא את עצמו לבסוף בתוך ערימת זבל ומדמה שכל מי שהכיר אותו בעבר יורה עליו כדי להוציאו להורג.
לבסוף מאושפז מורגן במוסד פסיכיאטרי.
הוא עוסק בשתילת פרחים בצורת מגל ופטיש.
היא בהריון ולשאלת מורגן אם העובר שלו היא מחייכת ומנידה את ראשה בחיוב.
מורגן 3-וילר, (Morgan 3-Wheeler) היא מכונית תלת אופן, ספורט, קבריולה אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב "Morgan Motor Company" הבריטית בין השנים 2012–2016.
הדגם החשמלי "מורגן 3-וילר EV3" מיוצר משנת 2016 ועד היום.
חברת Morgan Motor Company התחילה לייצר דגמי תלת אופן בשנת 1911.