tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישנם מקורות טקסטואליים נוספים, מרכזיים פחות, אשר מספקים מידע בצורה כלשהי למחקר המודרני על המיתולוגיה הנורדית.
היימסקרינגלה, חיבור היסטורי רחב יריעה שנכתב גם הוא במאה ה-13 על ידי סנורי סטורלוסון, וגסטה דנורום, (מילולית "מעשה הדנים") שנכתב בלטינית על ידי המלומד הדני סקסו גרמטיקוס בתחילת המאה ה-13, הם מקורות המציגים סיפורים אוהמריסטיים.
הסאגות יכולות להיות מקור מידע עבור המיתולוגיה הנורדית.
בנוסף, ראיות ארכאולוגיות, שמות מקומות, ואבני רונות מספקים גם הם מידע מוגבל על אודות המיתולוגיה הנורדית.
בעזרת מיתולוגיה השוואתית ובלשנות היסטורית חוקרים מנסים לקבל הבנה של הרעיון הכללי של מיתולוגיה גרמאנית.
היקום הנורדי מתואר כעץ ענק הקרוי יגדראסיל (Yggdrasil), שעל צמרותיו, בין ענפיו וליד שורשיו נמצאים העולמות השונים.
מוזכרים תשעה עולמות, אך אין פירוט לגביהם, וניתן רק לשער אילו מקומות השתייכו לקטגוריה זו.
רשימה אפשרית של תשעת העולמות:
אלפהיים (Alfheim) - ארץ האלפים.
אסגארד (Asgard) - מתחם האזיר, משכנם של האלים.
ואנאהיים (Vanaheim) - ארץ הואניר.
מידגארד (Midgard) - מתחם בני האדם.
סוורטאלפהיים (Svartalfheim) או נידאבליר (Nidavellir) - ארץ האלפים האפלים או הגמדים, בהתאמה.
יוטונהיים (Jötunheim) - ארץ הענקים.
מוספלהיים (Muspelheim) - ארץ של אש.
ניפלהיים (Niflheim) - ארץ הקרחונים (ארץ הקור).
הלהיים (Helheim) - ארץ המתים, ממלכתה של האלה הל.
ולהאלה (בנורדית עתיקה Valhöll) - היכל זהוב באסגארד אליו מגיעים הלוחמים הטובים ביותר לאחר מותם על מנת להתאמן ולשכון במשך כל הימים עד הגעתו של רגנארוק.
הבאר של מימיר - הבאר נקראת על שמו של הענק מימיר (mimir).
אודין בחיפושו המתמיד אחר חוכמה וידע, הסכים לתת את עינו (ולכן מאז הוא בעל עין אחת) תמורת שתייה ממי הבאר.
מימיה הם מקור החוכמה, והיא נמצאת ביוטונהיים ליד אחד השורשים של יגדראסיל.
הבאר של אורד - באר הקשורה לנורנות.
הבאר נמצאת ליד אחד השורשים של יגדראסיל.
ביפרוסט - גשר קשת בוערת, המחבר בין מידגארד לאסגארד.
סופו של היקום הנורדי ויצירתו של עולם חדש וטוב יותר הוא אירוע מוכר וצפוי הנקרא ראגנרוק.
כל האירועים שיקדימו את הראגנרוק, יתרחשו במהלכו ויגיעו אחריו ידועים לאלים ולבני האדם מנבואה.
על פי הנבואה, לאחר כמה חורפים ארוכים וקשים במיוחד יתאספו צבאות הענקים למלחמה נגד האלים.
אסונות טבע נוראיים יתרחשו לפני הקרב, השמש והירח ייעלמו, ונחש ים מפלצתי ירעיל את האדמה.
במהלך הקרב ימותו אלים רבים, בהם אודין ות'ור ולבסוף, ענק האש סורט (Surtr) יצית את כל העולם.
כל האנושות, למעט זוג אחד, תיהרג.
זוג השורדים, אשר התחבאו בעץ העולם יגדראסיל, יאכלסו את העולם החדש בו לא יהיו מחסור וצער.
האלים מתחלקים לשתי קבוצות, אלי אסיר ואלי ואניר.
ההבחנה בין אסיר וואניר היא בעייתית שכן שתי הקבוצות ניהלו את מלחמת האסיר-ואניר, מלחמה ארוכה שאחריה כרתו הסכם שלום ושלטו ביחד.
חלק מהאלים שייכים לשתי הקבוצות.
מקום מושבו של אסיר הוא אסגארד, ושל ואניר ואנאהיים.
משום שלעיתים קרובות ואניר מיוחס לפריון, הוצע שמלחמת אסיר-ואניר היא הבעה של פלישה של "כתות מלחמתיות" לאזורים שהיו מיושבים על ידי "כתות פריון" גרמאניות מקומיות.
אודין (Óðinn) - האל הבכיר.
הוא חכם וסקרן, בעל ידע בקסמים ובשירה, ואיש מלחמה.
בראגנארוק הוא נבלע על ידי פנריר ומת.
פריג (Frigg) - אשתו של אודין.
אול (Ullr) - אל שקשור לתהילה ולקשתות.
ת'ור (Þórr) - האל החזק ביותר ומגן האלים והאנושות מפני הענקים.
נשקו, הפטיש מְיוֹלְניר, הוא אחד מהחפצים המפורסמים במיתולוגיה, וסמלו נענד לעיתים קרובות על הצוואר.
בראגנארוק הוא נלחם בנחש יורמנגרד ושניהם מתים.
קשור לרעם, לברק, לסופות, לעצי אלון, לכוח ולפוריות.
פריי (Freyr) - אל שקשור לפריון ולחקלאות.
מת בראגנארוק מכיוון שוויתר על החרב שלו בתמורה לענקית שאהב.
לוקי (Loki) - דמות התכסיסן במיתולוגיה.
הוא נענש על שהוביל למותו של בלדר.
כבול עד ראגנארוק שבו ישוחרר ובו יילחם נגד האלים.
פריה (Freyja) - אלה הקשורה לאהבה, פריון וסייד'.
היימדאל (Heimdallr) - המשגיח של אסגארד.
בלדר (Baldr) - נרצח, יקום לתחייה ברגנרוק.
ניורד - אל הים והרוח, אביהם של פריה ופריי.
טיר (Týr) - נחשב למודל האומץ וההקרבה.
הקריב את ידו על מנת לאפשר לאלים לעקוד את הזאב הענק פנריר.
קבסיר (Kvasir) - דמות נבונה שנבראה מהרוק של האלים בסיום מלחמת האסיר-ואניר.
ברגי (Bragi) - אל הספרות.
וידאר (Víðarr) - אל הנקמה.
אידון (Iðunn) - האלה שמחזיקה בתפוחי העלומים המבטיחים נעורי נצח; אשתו של ברגי.
סקאד'י (Skaði) - אלה ענקית שקשורה לצייד, לגלישה, לחורף ולהרים.
הל (Hel) - שולטת על עולם המתים, בתו של לוקי.
סול (Sól) - האנשת השמש.
מאני (Máni) - האנשת הירח.
הענקים במיתולוגיה הנורדית, הידועים גם כיוטנאר (רבים של יוטון), הם יצורים מורכבים.
ככלל הם מתוארים כבעלי מראה נורא - בעלי טלפיים, ניבים וצורה מעוותת, לפעמים עשויים אש ולפעמים כפור.
חלקם בעלי מספר ראשים וכולם בעלי ממדים מפחידים.
אולם כאשר המקורות מתייחסים ספציפית לענק מסוים, לעיתים קרובות הוא מקבל תכונות הפוכות.
על אף שמם בעברית, הגדרת הענקים איננה ברורה, הם לא בהכרח גדולים מאוד, ותיאורם יכול לנוע בין יצורים יפים מאוד כשהם מתוארים באופן יחיד לבין גרוטסקיים בצורה מחרידה כשם מתוארים בצורה כללית.
חלק מהאלים, כגון סקאד'י וגארד'ר מתוארים כענקים בעצמם ועוד ישנם אלים שיש עליהם עדויות רבות כגון אודין שמתוארים כצאצאים של ענקים.
על הענקים יש עדויות במגוון רחב של מקורות נורדיים שונים.
הענקים העתיקים מתוארים כבעלי ידע נשגב.
האל אודין מתייעץ עם הענק מימיר במקרים חשובים והענק אוטגארד-לוקי (Utgard-Loki) מתואר כקוסם אשר מצליח לתעתע באל ת'ור.
יימיר (Ymir) - הענק הראשון, מגופתו נוצרו היקום הנורדי, שאר הענקים והאלים.
סורט (Surtr) - ענק אש, שליט מוספלהיים, ישרוף את העולם בזמן הראגנארוק.
ת'יאצי - הענק שחטף את אידוּן יחד עם סלסלת תפוחי הנעורים.
אגיר (Ægir) - האנשת הים, מופיע ברשימת ענקים.
בסיפורים רבים אגיר מארח את האלים בהיכלו.
כאמור, מספר רב מהאסיר ומהואניר מתוארים בו זמנית גם כענקים.
הנורנות טוות את גורל היצורים החיים, חייו של כל אדם הוא חוט אשר נשזר לתוך אריג החיים.
שלוש הנורנות, המתוארות כנשים זקנות, הן אורד , ורדנדי וסקולד , ניתן לתרגם את השמות בפשטות כ"זה אשר קרה", "זה אשר קורה" ו"זה אשר יקרה" בהתאמה.
הנורנות שולטות גם בגורל האלים.
הוולקיריות (מילולית: "בוחרות המתים") הן ישויות נשיות ואנושיות הקשורות לאחד מאלים, ענקים, גמדים או אלפים, אשר משרתות את האל אודין.
מטרתן היא לבחור את הלוחמים האמיצים ביותר משדה הקרב שמתו ולהובילם אל היכל ולהאלה.
ת'רוד - בתו של האל ת'ור.
במיתולוגיה הנורדית ישנם אזכורים רבים לגמדים.
לרוב הגמדים המוזכרים הם דמויות משניות, ולעיתים קרובות לא ידוע דבר על גמדים אשר מופיעים במקורות הנורדיים מלבד שמותיהם.
לגמדים תפקידים שונים בתוך הסיפורים במקורות, שהם לרוב משניים.
לפי חלק מהמקורות, הגמדים הם כורים ונפחים מיומנים ולעיתים הם מתוארים כמתוחכמים.
בסיפורים רבים הגמדים מספקים טובין לאלים, ולעיתים מתוארים סכסוכים בינם לבין האלים.
מאזכורים שונים של גמדים משתמע שתפשו את הגמדים כחיים בהרים או בתוך האדמה.
באדה הפואטית ובאדה הפרוזאית מופיעים שמותיהם של מעל מאה גמדים.
לפי האדה הפרוזאית, ארבעה גמדים בשם צפון, דרום, מזרח ומערב מחזיקים את השמיים, והם מופיעים בסיפורים שונים ביחד עם אלים.
ב"הטעיה של גילבי" מתוך האדה הפרוזאית מסופר שבמקור הגמדים היו רימות אשר חיו בבשרו של הענק הבראשיתי יימיר, ושבהחלטת האלים ניתנה להם צורה דמוית אדם.
במקורות מאוחרים הגמדים מתוארים כנמוכים יותר מבני אדם, חסונים ושעירים יותר ולרוב בעלי זקן מלא.
הגמדים הנורדים לא מתוארים כנמוכי קומה עד המאה ה-13 (בתקופה זו כל העמים הסקנדינביים כבר התנצרו).
ההבדלים בין הגמדים הנורדים לבין הגמדים המאוחרים יותר הם גדולים.
השפעות חיצוניות, כגון פריחת הנצרות בחברה הנורדית, כנראה השפיעו רבות על השינויים הללו.
ניסה הוא דמות פופולרית לתקופת חג מולד.
סקול והאטי (Sköll, Hati) - צמד הזאבים אשר רודפים אחרי השמש (סול) והירח (מאני) וגורמים להם לנוע בשמים.
פנריר (Fenrir) - זאב עצום (וארג) שנעקד על ידי האלים.
בזמן הראגנארוק פנריר ישתחרר מכבליו ויטרוף את אודין.
יורמנגנד (Jörmungandr) - הנחש השוחה במעמקי האוקיינוס אשר מקיף את העולם, הנחש כה גדול עד שנאלץ לנשוך את זנבו.
נידהוג (Níðhöggr) - המפלצת אשר אוכלת את שורשי עץ החיים, לעיתים מתואר כדרקון.
סלייפניר (Sleipnir) - סוסו של אודין, בעל 8 רגליים.
צאצאו של האל לוקי אשר פיתה סוס כדי לעזור לאלים בזמן בניית החומות של אסגארד.
אודומבלה - הפרה הבראשיתית אשר הזינה את יימיר בראשית העולם.
רטטוסק - סנאי אשר מעביר מסרים מעליבים בין הדרקון השוכן תחת יגדרסיל לבין הנשר השוכן מעליו, מתואר כבר קול קטלני לשומעיו וחיי נצח בלתי נקטעים.
האגין ומונין (Huginn, Muninn ) - צמד עורבים שחורים, האגין (בנורדית עתיקה: "מחשבה") ומונין (בנורדית עתיקה: "זיכרון"), שמתעופפים ברחבי מידגארד ואוספים מידע עבור אודין.
שמות חלק מימי השבוע בשפות גרמאניות באים משמות אלים:
יום שלישי - Tuesday - טיר.
יום רביעי - Wednesday - אודין (ווטאן)
יום חמישי - Thursday - ת'ור
יום שישי - Friday - פריה ופריג
בולטים במיוחד ספרי הפנטזיה של ג'.ר.ר.
טולקין והספרים הרבים אשר באו בעקבותיהם שהושפעו מהמיתולוגיה הנורדית.
גזע האלפים, אשר נהיה אחד מהנפוצים ביותר בספרי הפנטזיה נוצר בהשראת תיאורי האלפים של המיתולוגיה הנורדית.
כמו כן שמו של העולם שיצר טולקין, "הארץ התיכונה", מרמז לשם "מידגארד", עולם בני האדם.
שמות דמויות רבות בסיפוריו של טולקין, כגון גנדלף, שאולים ישירות מטקסטים מהמיתולוגיה הנורדית.
ניתן אף למצוא שימוש ישיר יותר בדמויות מיתולוגיות, כגון בספר "אלים אמריקאיים" של ניל גיימן, סדרת ספרי הקומיקס של מארוול ו"מגנס צ'ייס והאלים של אוסגרד" של ריק ריירדן.
בסדרת ספרי הילדים "הארי פוטר" של ג'יי קיי רולינג מתואר אדם זאב נורא הקרוי פנריר גרייבק, על שם דמות הזאב המיתולוגית.
בקומיקס של מארוול קיימות דמויות נורדיות רבות, בהם: ת'ור, לוקי, אודין, פריה, היימדאל, הלה, פנריר, ענקי הקרח של יוטונהיים, הוולקירות, ועוד.
בנוסף ישנם קונספטים ומיקומים אחרים מהמיתולוגיה אשר קיימים בקומיקס, ביניהם ביפרוסט, מיולניר, רגנרוק, מידגארד, אסגארד, יוטונהיים, ניפלהיים, ועוד.
רבים מהדמויות, הקונפסטים, והמיקומים מוצגים גם בסרטים של מארוול, דוגמת אלו שביקום הקולנועי של מארוול ועוד.
יצירותיו של ריכרד ואגנר "טבעת הניבלונג" ("Der Ring des Nibelungen") ו-"דהרת הוולקירות" מבוססת על המיתולוגיה הנורדית.
להקות רבות כתבו על ובהשראת המיתולוגיה הנורדית, במיוחד להקות בז'אנרי המטאל והרוק הכבד.
גזעים רבים ממשחקי מבוכים ודרקונים מבוססים על יצורים מהמיתולוגיה הנורדית (כגון אלפים וגמדים).
משחקי וידאו כדוגמת מקס פיין, God of war ו-Assassin's Creed Valhalla מביאים מספר דמויות ומקומות הנושאים שמות מהמיתולוגיה הנורדית או מתייחסים אל המיתולוגיה בצורה יותר ישירה.
בסדרת הטלוויזיה "ויקינגים" המגוללת את עלילותיו של הוויקינג רגנאר לודברוק מוזכרים אלים רבים כגון אודין, ת'ור ופריה, והמיתולוגיה הנורדית משחקת בה תפקיד חשוב.
הסרט תור משנת 2011 והמשכיו, תור: העולם האפל (2013), תור: ראגנארוק (2017) ותור: אהבה ורעם (2022), יחד עם סדרת הטלוויזיה לוקי משנת 2021, הביאו אלמנטים רבים מהמיתולוגיה הנורדית אל זיכיון היקום הקולנועי של מארוול הפופולרי.
סדרת הטלוויזיה הנורווגית "ראגנארוק" (Ragnarök) מאת התסריטאי והבמאי הדני אדם פרייס, שעלתה לשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-31 בינואר 2020 מציגה גרסה מודרנית של קרבות האלים והענקים על רקע משבר האקלים וזיהום הסביבה.
הסדרה מציגה את האלים והענקים הנורדיים כדמויות כמו-אנושיות הנטמעות בקרב בני האדם.
מיתולוגיה מצרית היא אוסף הסיפורים הדתיים של מצרים העתיקה, המתארים את פעולות האלים המצריים כאמצעי להבנת העולם הסובב אותם.
האמונות שהמיתוסים הללו מבטאים הן חלק חשוב מהדת המצרית העתיקה.
מיתוסים מופיעים לעיתים קרובות בכתבים ובאמנות המצריים, במיוחד בסיפורים קצרים ובחומרים דתיים כגון מזמורים, כתבים פולחניים, כתבי לוויה ועיטור המקדש.
מקורות אלה אינם מכילים תיאור שלם של מיתוסים ולעיתים קרובות מתארים רק קטעים קצרים מהם.
בהשראת מחזוריות הטבע, המצרים ראו את הזמן בהווה כסדרה של דפוסים חוזרים, בעוד שתקופות הזמן המוקדמות ביותר היו ליניאריות.
מיתוסים מתרחשים בזמנים קדומים אלה, והמיתוס קובע את הדפוס למחזוריות ההווה.
אירועים בהווה חוזרים על אירועי המיתוס, ובתוך כך מחדשים את המאעת, הסדר היסודי של היקום.
בין הפרקים החשובים ביותר מהעבר המיתי הם סיפורי הבריאה, שבהם האלים יוצרים את היקום מתוך כאוס קדמון; סיפורי מלכותו של אל השמש רע על פני האדמה; ומיתוס אוסיריס, הנוגע למאבקי האלים אוסיריס, איסיס והורוס נגד האל המשבש סת.
אירועים מההווה שעשויים להיחשב כמיתוסים כוללים את מסעו היומיומי של רע בעולם ובדואת.
נושאים שחוזרים על עצמם בפרקים מיתיים אלה כוללים את המאבק בין תומכי המאעת לבין כוחות האי-סדר, חשיבותו של פרעה בשמירה על המאעת, ומוות והתחדשות מתמשכים של האלים.
הפרטים של אירועים קדושים אלה שונים מאוד מטקסט אחד למשנהו ולעיתים קרובות נראים כסותרים.
המיתוסים המצריים הם בעיקרם מטאפוריים, ומתרגמים את המהות וההתנהגות של אלוהויות למונחים שבני אדם יכולים להבין.
כל גרסה של מיתוס מייצגת פרספקטיבה סמלית אחרת, מעשירה את הבנתם של המצרים את האלים והעולם.
המיתולוגיה השפיעה עמוקות על התרבות המצרית.
היא שימשה השראה או השפיעה על כתבים דתיים רבים וסיפקה את הבסיס האידאולוגי למלכות.
סצנות וסמלים מהמיתוס הופיעו באמנות בקברים, במקדשים ובקמעות.
בספרות, נעשה שימוש במיתוסים או באלמנטים מהם הסיפורים נעים בין הומור לאלגוריה, מה שמוכיח שהמצרים התאימו את המיתולוגיה כדי לשרת מגוון רחב של מטרות.
קשה לעקוב אחר התפתחות המיתוס המצרי.
על האגיפטולוגים להסיק מסקנות לגבי השלבים המוקדמים ביותר שלה, בהתבסס על מקורות כתובים שהופיעו מאות שנים מאוחר יותר.
השפעה ברורה אחת על המיתוס היא הסביבה הטבעית של המצרים.
בכל יום זרחה ושקעה השמש, הביאה אור לארץ וויסתה את פעילות האדם; בכל שנה הוצף הנילוס, חידש את פוריות האדמה ואיפשר את החקלאות היצרנית ביותר שקיימה את הציוויליזציה המצרית.
כך ראו המצרים במים ובשמש סמלים לחיים וראו את הזמן כסדרה של מחזוריות טבעית.
דפוס מסודר זה היה בסיכון מתמיד של שיבוש: שיטפונות בעלי מפלס נמוך בצורה יוצאת דופן הביאו לרעב, ושיטפונות בעלי מפלס גבוה הרסו יבולים ומבנים.
עמק הנילוס מסביר הפנים היה מוקף במדבר צחיח, מאוכלס בעמים שהמצרים ראו בהם לא מתורבתים ואויבי הסדר.
מסיבות אלו, ראו המצרים בארצם מקום מבודד של יציבות, או מאעת, מוקף ובסכנת כאוס.
נושאים אלו - סדר, כאוס והתחדשות - מופיעים שוב ושוב במחשבה הדתית המצרית.
מקור אפשרי נוסף למיתולוגיה הוא הפולחן.
טקסים רבים מתייחסים למיתוסים ולעיתים מבוססים ישירות עליהם.
עם זאת, קשה לקבוע אם מיתוסים של תרבות התפתחו לפני הפולחן או להפך.
שאלות על הקשר בין מיתוס לפולחן הולידו דיונים רבים בקרב אגיפטולוגים וחוקרי דת השוואתית בכלל.
העדויות המוקדמות ביותר למנהגים דתיים במצרים העתיקה קדומות למיתוסים כתובים.
פולחנים בתחילת ההיסטוריה המצרית כללו רק כמה מוטיבים מהמיתוס.
מסיבות אלה, טענו מספר חוקרים כי במצרים, טקסים הופיעו לפני מיתוסים.
אך מכיוון שהראיות המוקדמות כה דלות, ייתכן שהשאלה לעולם לא תיפתר עם וודאות מוחלטת.
בפולחנים פרטיים, הנקראים לרוב "מאגיים", המיתוס והטקס קשורים קשר הדוק במיוחד.
רבים מהסיפורים דמויי המיתוס המופיעים בכתבי הטקסים אינם מצויים במקורות אחרים.
אפילו המוטיב הנרחב של האלה איסיס המצילה את בנה המורעל הורוס מופיע רק בסוג זה של טקסט.
האגיפטולוג דייוויד פרנקפורטר טוען שפולחנים אלה מתאימים למסורות מיתיות בסיסיות כדי להתאים לטקס הספציפי, ויוצרים סיפורים חדשים משוכללים (המכונים היסטוריולים) המבוססים על מיתוס.
לעומת זאת, יוריס בורווטס אומר על כתבים מאגיים כי אין "שמץ של עדות לכך שסוג מסוים של מיתולוגיה 'לא שגרתית' נטבע...
חלק ניכר מהמיתולוגיה המצרית מורכב ממיתוסי מוצא, המסבירים את ראשיתם של מרכיבים שונים בעולם, כולל מוסדות אנושיים ותופעות טבע.
המלכות שהתעוררה בין האלים בראשית הזמן ובהמשך עברה לפרעונים האנושיים; המלחמה נובעת כאשר בני אדם מתחילים להילחם זה בזה לאחר נסיגת אל השמש לשמיים.
מיתוסים מתארים גם את ההתחלה כביכול של מסורות פחות בסיסיות.
בפרק מיתי קטן, הורוס כועס על אמו איסיס וכורת את ראשה.
ראשה האבוד של איסיס מוחלף בראש פרה.
אירוע זה מסביר מדוע איסיס צוירה לפעמים עם קרניים של פרה כחלק מכיסוי הראש שלה.
ייתכן שמספר מיתוסים נוצרו בהשראת אירועים היסטוריים.
איחוד מצרים תחת הפרעונים, בסוף התקופה הקדם-שושלתית בסביבות שנת 3100 לפני הספירה, הפך את השליט למוקד הדת המצרית, וכך הפכה אידאולוגיית השלטון לחלק חשוב מהמיתולוגיה.
בעקבות האיחוד, אלים שהיו פעם אלוהויות פטרוניות מקומיות קיבלו חשיבות לאומית, ויצרו קשרים חדשים שקישרו בין האלוהויות המקומיות למסורת לאומית מאוחדת.
ג'רלדין פינץ' מציעה שייתכן שנוצרו מיתוסים מוקדמים ממערכות היחסים הללו.
מקורות מצריים קושרים את המחלוקת המיתולוגית בין האלים הורוס וסת עם סכסוך אזורי בין מצרים העליונה והתחתונה, שאולי התרחש בסוף העידן הקדם-שושלתי או בתקופה השושלתית הקדומה.
לאחר תקופה מוקדמת זו, רוב השינויים במיתולוגיה גרמו לפיתוח והתאמת מושגים קיימים במקום יצירת חדשים, אם כי היו יוצאים מן הכלל.
חוקרים רבים הציעו שהמיתוס של אל השמש הנסוג אל השמים, משאיר את בני האדם להילחם בינם לבין עצמם, נוצר בהשראת התמוטטות הסמכות השלטונית והאחדות הלאומית בסוף תקופת הממלכה הקדומה (בערך 2686–2181 לפני הספירה).
בתקופת הממלכה החדשה (בערך 1550–1070 לפני הספירה), התפתחו מיתוסים קטנים סביב אלוהויות כמו ים וענת שאומצו מהדת הכנענית.
לעומת זאת, בתקופת יוון ורומא (332 לפני הספירה–641 לספירה), לתרבות היוונית-רומית הייתה השפעה מועטה על המיתולוגיה המצרית.
חוקרים מתקשים להגדיר אילו אמונות מצריות עתיקות הן מיתוסים.
ההגדרה הבסיסית למיתוס שהציע האגיפטולוג ג'ון ביינס היא "סיפר קדוש או מרכזי מבחינה תרבותית".
במצרים, הנרטיבים המרכזיים בתרבות ובדת עוסקים כמעט אך ורק באירועים בין האלים.
נרטיבים ממשיים על מעשי האלים נדירים בכתבים מצריים, במיוחד מתקופות מוקדמות, ורוב ההתייחסויות לאירועים כאלה הם רק אזכורים או רמיזות.
מספר אגיפטולוגים, כמו ביינס, טוענים שנרטיבים מלאים מספיקים כדי להיקרא "מיתוסים" היו קיימים בכל התקופות, אך המסורת המצרית העדיפה לא לכתוב אותם.
אחרים, כמו יאן אסמאן , אמרו כי מיתוסים אמיתיים היו נדירים במצרים ואולי הופיעו רק בחלק מההיסטוריה שלה, והתפתחו מתוך רסיסי הנרטיבים המופיעים בכתבים המוקדמים ביותר.
אולם לאחרונה, וינסנט אריה טובין (Vincent Arieh Tobin) וסוזן ביקל (Susanne Bickel) הציעו כי אין צורך בנרטיבים ממושכים במיתולוגיה המצרית בשל אופייה המורכב והגמיש.
טובין טוען שהנרטיב אפילו זר למיתוס, משום שהנרטיבים נוטים ליצור פרספקטיבה פשוטה ומקובעת על האירועים שהם מתארים.
אם אין צורך בנרטיב למיתוס, כל אמירה שמעבירה רעיון לגבי טבעו או פעולותיו של אל יכולה להיקרא "מיתית".
כמו מיתוסים בתרבויות רבות אחרות, המיתוסים המצריים שימשו כדי להצדיק מסורות אנושיות ולהתייחס לשאלות יסוד על העולם, כגון טבעו של אי-הסדר וגורלו הסופי של היקום.
המצרים הסבירו את הבעיות העמוקות הללו באמצעות אמירות האלים.
אלוהויות מצריות ייצגו תופעות טבע, החל מחפצים פיזיים כמו כדור הארץ או השמש ועד לכוחות מופשטים כמו ידע ויצירתיות.
המצרים האמינו כי הפעולות ויחסי הגומלין של האלים שולטים בהתנהגותם של כל הכוחות והיסודות הללו.
לרוב, המצרים לא תיארו את התהליכים המסתוריים הללו בכתבים תאולוגיים מפורשים.
במקום זאת, היחסים ויחסי הגומלין של האלים המחישו תהליכים כאלה באופן מרומז.
לרוב האלים של מצרים, כולל רבים מהעיקריים שבהם, אין תפקידים משמעותיים בסיפורים מיתיים כלשהם, אם כי טבעם ויחסיהם עם אלוהויות אחרות מבוססים לרוב ברשימות או באמירות חשופות ללא נרטיבים.
עבור האלים המעורבים עמוקות בנרטיבים, אירועים מיתיים הם ביטויים חשובים מאוד לתפקידיהם בקוסמוס.
לכן, אם רק נרטיבים הם מיתוסים, המיתולוגיה היא מרכיב מרכזי בהבנה הדתית המצרית, אך לא חיונית כמו שהיא בתרבויות רבות אחרות.
הממלכה האמיתית של האלים היא מסתורית ובלתי נגישה לבני אדם.
סיפורים מיתולוגיים משתמשים בסימבוליות כדי להפוך את האירועים בתחום זה למובנים.
לא לכל פרט בסיפור מיתי יש משמעות סמלית.
מספר דימויים ותקריות, אפילו בכתבים דתיים, נועדו פשוט כעיטורים חזותיים או דרמטיים של מיתוסים רחבים ומשמעותיים יותר.
מעטים הסיפורים השלמים המופיעים במקורות המיתולוגיים המצריים.
מקורות אלה מכילים לרוב רק רמיזות לאירועים שאליהם הם מתייחסים, וכתבים המכילים נרטיבים ממשיים מספרים רק חלקים מסיפור גדול יותר.
לפיכך, ייתכן כי עבור כל מיתוס מצרי נתון היו רק קווי מתאר כלליים של סיפור, שממנו נשאבו חלקים המתארים אירועים מסוימים בפירוט.
יתרה מכך, דמויות האלים אינן מוגדרות היטב, והמניעים לפעולותיהם לעיתים לא עקביות וניתנות לעיתים רחוקות.
מיתוסים מצריים אינם, אם כן, סיפורים מפותחים לחלוטין.
חשיבותם טמונה במשמעות הבסיסית שלהם, לא במאפיינים שלהם כסיפורים.
במקום להתלכד לנרטיבים ארוכים ומקובעים, הם נשארו גמישים מאוד ולא דוגמטיים.
המיתוסים המצריים היו כל כך גמישים עד שהם יכלו לכאורה להתנגש זה בזה.
תיאורים רבים של בריאת העולם ותנועות השמש מופיעים בטקסטים מצריים, חלקם שונים מאוד זה מזה.
היחסים בין אלים היו גמישים, כך שניתן לכנות, למשל, את האלה חתחור אמו, אשתו או בתו של אל השמש רע.
אלוהויות נפרדות יכולות להיות אפילו ממוזגות, או מקושרות, כישות יחידה.
כך שולב האל הבורא אתום עם רע ליצירת אתום-רע.
אחת הסיבות הנפוצות לחוסר עקביות במיתוס היא שרעיונות דתיים היו שונים לאורך זמן ובאזורים שונים.
הפולחנים המקומיים לאלוהויות שונות פיתחו תאולוגיות שבמרכזן האלים הפטרונים שלהם.
ככל שהשפעתם של פולחנים שונים השתנתה, חלק מהמערכות המיתולוגיות השיגו דומיננטיות לאומית.
בתקופת הממלכה הקדומה (בערך 2686–2181 לפני הספירה) החשובה מבין המערכות הללו הייתה פולחן אתום-רע, שבמרכזה הליופוליס.
הם הקימו משפחה מיתית, תשיעיית האלים, שנאמר עליה כי יצרה את העולם.
היא כללה את האלוהויות החשובות ביותר של אותה תקופה אך נתנה קדימות לאתום ולרע.
המצרים גם הציפו רעיונות דתיים ישנים עם רעיונות חדשים.
לדוגמה, על האל פתח, שפולחנו התרכז בממפיס, נאמר כי גם הוא אל בורא העולם.
מיתוס הבריאה של פתח משלב מיתוסים עתיקים יותר באומרו כי תשיעיית האלים היא זו שמבצעת את פקודות היצירה של פתח.
לפיכך, המיתוס הופך את פתח למבוגר וגדול יותר מתשיעיית האלים.
חוקרים רבים ראו במיתוס זה ניסיון פוליטי להצהיר על עליונותו של האל של ממפיס על אלו של הליופוליס.
על ידי שילוב מושגים בדרך זו, המצרים יצרו קבוצה מסובכת להפליא של אלוהויות ומיתוסים.
בתחילת המאה העשרים חשבו אגיפטולוגים ששינויים פוליטיים כמו אלה הם הסיבה העיקרית לדימויים הסותרים במיתוס המצרי.
עם זאת, בשנות הארבעים של המאה העשרים טען הנרי פרנקפורט, שהבין את האופי הסמלי של המיתולוגיה המצרית, שרעיונות סותרים לכאורה הם חלק מ"ריבוי הגישות" שהמצרים השתמשו בהן כדי להבין את התחום האלוהי.
הטיעונים של פרנקפורט הם הבסיס לחלק ניכר מהניתוח העדכני יותר של אמונות מצריות.
שינויים פוליטיים השפיעו על האמונות המצריות, אך לרעיונות שעלו באמצעות אותם שינויים יש גם משמעות עמוקה יותר.
גרסאות מרובות של אותו מיתוס מבטאות היבטים שונים של אותה תופעה; אלים שונים שמתנהגים בצורה דומה משקפים את הקשרים ההדוקים בין כוחות הטבע.
הסמלים השונים של המיתולוגיה המצרית מבטאים רעיונות מורכבים מכדי שניתן יהיה לראותם דרך עדשה אחת.
המקורות הזמינים נעים בין מזמורים חגיגיים לסיפורים משעשעים.
ללא גרסה קנונית אחת של מיתוס כלשהו, התאימו המצרים את המסורות הרחבות של המיתוס כך שיתאימו למטרות המגוונות של כתביהם.
רוב המצרים היו אנאלפביתים ולכן אולי הייתה להם מסורת שבעל פה משוכללת שהעבירה מיתוסים באמצעות סיפורים מדוברים.
סוזאן ביקל מציעה שקיומה של מסורת זו עוזר להסביר מדוע כתבים רבים הקשורים למיתוס נותנים מעט פרטים: המיתוסים כבר היו ידועים לכל מצרי.
מעט מאוד עדויות למסורת שבעל פה זו שרדו, והידע המודרני על המיתוסים המצריים נשאב ממקורות כתובים וציוריים.
רק חלק קטן מהמקורות הללו שרדו עד ימינו, ולכן הרבה מהמידע המיתולוגי שנכתב פעם אבד.
מידע זה אינו שופע באותה מידה בכל התקופות, ולכן האמונות בהן החזיקו המצרים בתקופות מסוימות של ההיסטוריה שלהם מובנות בצורה גרועה יותר מאשר האמונות בזמנים מתועדים יותר.
אלים רבים מופיעים ביצירות אמנות מהתקופה השושלתית הקדומה של ההיסטוריה המצרית (בערך 3100–2686 לפני הספירה), אך ניתן ללקט ממקורות אלה רק מעט על פעולות האלים, מכיוון שהם כוללים כתיבה מינימלית.
המצרים החלו להשתמש בכתיבה באופן נרחב יותר בתקופת הממלכה הקדומה, שבה הופיע המקור העיקרי הראשון של המיתולוגיה המצרית: כתבי הפירמידות.
כתבים אלו הם אוסף של כמה מאות לחשים שנכתבו בחללי הפנים של הפירמידות החל מהמאה ה-24 לפני הספירה.
היו הם כתבי הלוויה המצריים הראשונים, שנועדו להבטיח שהמלכים הקבורים בפירמידות יעברו בשלום דרך החיים שלאחר המוות.
רבים מהלחשים מרמזים על מיתוסים הקשורים לחיים שלאחר המוות, כולל מיתוסי הבריאה ומיתוס אוסיריס.
סביר להניח שרבים מהכתבים עתיקים בהרבה מהעותקים הכתובים הידועים הראשונים שלהם, ולכן הם מספקים רמזים לגבי השלבים המוקדמים של האמונה הדתית המצרית.
בתקופת הביניים הראשונה (בערך 2181–2055 לפני הספירה), התפתחו כתבי הפירמידות לכתבי ארונות קבורה, המכילים חומר דומה והיו זמינים לאוכלוסייה הכללית במצרים.
כתבים להלוויה מצליחים, כמו ספר המתים בתקופת ממלכה החדשה וספר הנשימה מהתקופה המאוחרת (664–323 לפני הספירה) ואילך, התפתחו מתוך האוספים הקודמים הללו.
בתקופת הממלכה החדשה פותח סוג אחר של טקסט קבורה, המכיל תיאורים מפורטים ומגובשים של מסעו הלילי של אל השמש.
טקסטים מסוג זה כוללים את האמדואת, ספר השערים וספר המערות .
מקדשים, ששרידיהם ששרדו הם בעיקר מתקופת הממלכה החדשה ומאוחר יותר, הם מקור חשוב נוסף למיתוסים.
במקדשים רבים הייתה ספריית פר-ענח' (per-ankh), או ספריית מקדש, שאחסנה פפירוסים לטקסים ולשימושים אחרים.
חלק מהפפירוסים הללו מכילים מזמורים, אשר, בהלל לאל על מעשיו, מתייחסים לעיתים קרובות למיתוסים המגדירים את הפעולות הללו.
פפירוסי מקדש אחרים מתארים טקסים, שרבים מהם מבוססים בחלקם על מיתוסים.
שרידים מפוזרים של אוספי הפפירוסים הללו שרדו עד היום.
ייתכן שהאוספים כללו תיעוד שיטתי יותר של מיתוסים, אך לא שרדה עדות לטקסטים כאלה.
כתבים ואיורים מיתולוגיים, הדומים לאלה שעל פפירוסי המקדש, מופיעים גם בעיטור מבני המקדש.
המקדשים המעוטרים והשתמרו היטב מהתקופות התלמאית והרומית (305 לפנה"ס - 380 לספירה) הם מקור עשיר במיוחד למיתוס.
המצרים ערכו גם טקסים למטרות אישיות כמו הגנה מפני מחלות או ריפוי.
טקסים אלו נקראים לעיתים קרובות "מאגיים" ולא דתיים, אך האמינו שהם פועלים על פי אותם עקרונות כמו טקסי המקדש, ומעוררים אירועים מיתיים כבסיס לטקס.
מידע ממקורות דתיים מוגבל על ידי מערכת של חסמים מסורתיים על מה שהם יכולים לתאר.
רצח האל אוסיריס, למשל, לעולם אינו מתואר במפורש בכתבים מצריים.
המצרים האמינו שמילים ודימויים יכולים להשפיע על המציאות, ולכן הם נמנעו מהסיכון להפוך אירועים שליליים כאלה לאמיתיים.
המוסכמות של האמנות המצרית גם לא התאימו להצגת נרטיבים שלמים, ולכן רוב יצירות האמנות הקשורות למיתוס מורכבות מסצנות בודדות ודלילות.
החל מתקופת הממלכה התיכונה מופיעות הפניות למיתוס גם בספרות מצרית שאינה דתית.
רבים מההתייחסויות הללו הן רק רמיזות למוטיבים מיתיים, אך מספר סיפורים מבוססים לחלוטין על נרטיבים מיתיים.
תיאורים ישירים יותר של מיתוסים נפוצים במיוחד בתקופה המאוחרת והיוונית-רומית, כאשר, על פי חוקרים כמו הייקה שטרנברג, המיתוסים המצריים הגיעו למצבם המפותח ביותר.
היחס למיתוס בכתבים מצריים לא דתיים משתנה מאוד.
חלק מהסיפורים דומים לנרטיבים מכתבים מאגיים, בעוד שאחרים נועדו בצורה ברורה יותר כבידור ואפילו מכילים פרקים הומוריסטיים.
מקור אחרון למיתוס המצרי הוא כתביהם של סופרים יוונים ורומיים כמו הרודוטוס ודיודורוס סיקולוס, שתיארו את הדת המצרית במאות השנים האחרונות לקיומה.
הבולט בין סופרים אלו הוא פלוטרכוס, שיצירתו מוראליה מכילה, בין היתר, את התיאור העתיק ביותר של מיתוס אוסיריס.
הידע של מחברים אלה על הדת המצרית היה מוגבל מכיוון שהם לא נכללו במנהגים דתיים רבים, והצהרותיהם על אמונות מצריות מושפעות מהטיותיהם לגבי תרבותה של מצרים.
אולם חקר הקוסמולוגיה המצרית נעשה במגבלות מסוימות.
אין תיאורים שיטתיים של בריאה מהספרות המצרית העתיקה, ולכן השקפות קוסמולוגיות מורכבות ממגוון הפניות קצרות על פני כתבים שונים וכן מספר עדויות ציוריות.
סוגיה שנייה היא שהשקפות על הקוסמולוגיה המצרית התפתחו לאורך ההיסטוריה הארוכה של מצרים, ובאזורים שונים היו גם מערכות קוסמולוגיות שונות: בעוד שתמיד יש אל בורא אחד שנוצר בעצמו שיוצא מהחושך המימי הנצחי נון, למשל, אל הבורא בזמנים ובמקומות שונים זוהה בנפרד כפתח, רע, אמון, אתום או ח'נום.
המילה המצרית הכתובה m3ˁt, המכונה לעיתים קרובות מאעת, מתייחסת לסדר היסודי של היקום באמונה המצרית.
המאעת הוקם עם בריאת העולם ומבדיל את העולם מהכאוס שקדם לו והקיף אותו.
מעאת כולל הן את ההתנהגות התקינה של בני האדם והן את התפקוד התקין של איתני הטבע, שניהם מאפשרים חיים ואושר.
מכיוון שפעולות האלים שולטות בכוחות הטבע והמיתוסים מבטאים את הפעולות הללו, המיתולוגיה המצרית מייצגת את התפקוד התקין של העולם ואת מחיית החיים עצמם.
בעיני המצרים, השומר האנושי החשוב ביותר של מאעת הוא פרעה.
במיתוס פרעה הוא הבן של מגוון אלוהויות.
ככזה, הוא נציגם המיועד, מחויב לשמור על הסדר בחברה האנושית בדיוק כפי שהם עושים בטבע, ולהמשיך את הטקסים המקיימים אותם ואת פעילותם.
באמונה המצרית, כבר היה קיים אוקיינוס קדמון אינסופי וכאוטי שקדם לבריאת העולם המסודרת.
האוקיינוס הקוסמי הזה התגלם על ידי האל נון.
כדור הארץ, המגולם על ידי האל גב, שטוח ומכוסה גם ברקיע שטוח המתפתל מעליו ומפריד את כדור הארץ מהאוקיינוס הקוסמי שמסביב.
עבור המצרים גן עדן היה מיוצג בדרך כלל על ידי נות, אלת השמים.
כדור הארץ מופרד מהרקיע גם על ידי האטמוספירה, המוגדרת כאל שו לכן, המצרים תפסו את העולם המיושב כבועה של אוויר, סופית ויבשה, מוקפת באוקיינוס אוניברסלי ואינסופי, אפל, חסר צורה ואינרטי.
על אל השמש רע נאמר כי הוא נע בשמים, על פני גופה של נות, ומחיה את העולם באורו.
בלילה עובר רע מעבר לאופק המערבי לתוך הדואת, אזור מסתורי הגובל בחוסר הצורה של נון.
עם עלות השחר הוא מגיח מהדואת באופק המזרחי.
אופי השמים ומיקומו של הדואת אינם ברורים.
כתבים מצריים מתארים באופן שונה את השמש הלילית כמטיילת מתחת לכדור הארץ ובתוך גופה של נות.
האגיפטולוג ג'יימס פיטר אלן מאמין שההסברים הללו על תנועות השמש הם רעיונות שונים אך חיים בדו-קיום.
לדעת אלן, נות מייצגת את פני השטח הנראים של מימי נון, כאשר הכוכבים צפים על פני השטח הזה.
השמש, אם כן, מפליגה על פני המים במעגל, בכל לילה עוברת מעבר לאופק כדי להגיע לשמים המתפתלים מתחת לארץ ההפוכה של הדואת.
אולם לאונרד לסקו מאמין שהמצרים ראו את השמים כחופה מוצקה ותיארו את השמש כנעה דרך הדואת מעל פני השמים, ממערב למזרח, במהלך הלילה.
ג'ואן קונמן (Joanne Conman), ששינתה את המודל של לסקו, טוענת שהשמים המוצקים הללו הם כיפה קעורה ונעה העוטפת אדמה קמורה ועמוקה.
השמש והכוכבים נעים יחד עם הכיפה הזו, ומעברם מתחת לאופק הוא פשוט תנועתם על פני אזורים בכדור הארץ שהמצרים לא יכלו לראות.
בקוסמולוגיה המצרית, האדמות הפוריות של עמק הנילוס (מצרים העליונה) והדלתא (מצרים התחתונה) נמצאות במרכז העולם.
מחוץ להם נמצאים המדבריות הפוריות, הקשורים לכאוס שנמצא מעבר לעולם.
אי שם מעבר להם נמצא האופק, האח'ת .
שם, שני הרים, במזרח ובמערב, מסמנים את המקומות שבהם השמש נכנסת ויוצאת מהדואת.
באידאולוגיה המצרית מדינות זרות קשורות למדבריות העוינות.
אנשים זרים, כמו כן, מקובצים בדרך כלל ל"תשע קשתות" , אנשים המאיימים על השלטון הפרעוני ועל יציבות המאעת, אם כי ניתן לראות באור חיובי יותר עמים הקשורים במצרים או כפופים לה.
מסיבות אלו, אירועים במיתולוגיה המצרית מתרחשים לעיתים רחוקות בארצות זרות.
בעוד שחלק מהסיפורים נוגעים לשמים או לדואת, מצרים עצמה היא בדרך כלל זירת פעולות האלים.
לעיתים קרובות, נראה שאפילו המיתוסים המתרחשים במצרים מתרחשים במישור קיום נפרד מזה המאוכלס בבני אדם חיים, אם כי בסיפורים אחרים, בני אדם ואלים מקיימים יחסי גומלין.
בכל מקרה, האלים המצריים קשורים מאוד לארץ מולדתם.
תפיסת הזמן של המצרים הושפעה מסביבתם.
בכל יום זרחה ושקעה השמש, מביאה אור לארץ ומווסתת את פעילות האדם; בכל שנה הוצף הנילוס, חידש את פוריות האדמה ואיפשר את החקלאות היצרנית ביותר שקיימה את הציוויליזציה המצרית.
אירועים תקופתיים אלו העניקו השראה למצרים לראות את כל הזמן כסדרה של דפוסים חוזרים המווסתים על ידי מאעת, המחדשים את האלים ואת היקום.
למרות שהמצרים הכירו בכך שתקופות היסטוריות שונות נבדלות בפרטיהן, דפוסים מיתיים שולטים בתפיסת ההיסטוריה המצרית.
סיפורים מצריים רבים על האלים מאופיינים כמי שהתרחשו בתקופה קדמונית כאשר האלים התגלו על פני האדמה ושלטו בה.
לאחר זמן זה, האמינו המצרים, כי הסמכות עלי אדמות עברה לפרעונים אנושיים.
נראה שעידן קדום זה קדם לתחילת מסעה של השמש ולדפוסים החוזרים על עצמם של העולם הנוכחי.
בקצה השני של הזמן נמצא סוף המחזורים והתפוררות העולם.
מכיוון שהתקופות הרחוקות הללו מתאימות לנרטיב ליניארי טוב יותר מהמחזורים של ההווה, ג'ון ביינס רואה בהן את התקופות היחידות שבהן מתרחשים מיתוסים אמיתיים.
עם זאת, במידה מסוימת, ההיבט המחזורי של הזמן היה נוכח גם בעבר המיתי.
המצרים ראו אפילו סיפורים שנקבעו בתקופה ההיא כנכונים תמידית.
המיתוסים נעשו אמיתיים בכל פעם שהאירועים אליהם הם קשורים התרחשו.
אירועים אלה נחגגו בטקסים, אשר עוררו לעיתים קרובות מיתוסים.
הטקס אפשר לזמן לחזור מעת לעת לעבר המיתי ולחדש חיים ביקום.
כמה מהמאפיינים המשותפים החשובים ביותר של המיתוסים מתוארים להלן.
בשל האופי המקוטע של המיתוסים המצריים, ישנם סימנים ורמזים מועטים במקורות המצריים לרצף הכרונולוגי של אירועים אלו.
עם זאת, המאפיינים המשותפים מסודרים בסדר כרונולוגי מאוד רופף.
לפי מיתוס בריאת העולם כפי שהוא מופיע במיתולוגיה המצרית, בראשית היה נוּ, תהום המים החשוכה ששררה לפני היווצרות הזמן.
מתוך החושך יצר האל אתוּם את עצמו בעזרת שימוש במחשבותיו ובכוח רצונו הטהור.
הוא לא היה גבר ולא אישה, אלא גבעה בשם בנבן, והייתה לו עין מיוחדת הרואה הכול והיכולה לשוטט בכל רחבי היקום.
בגרסה אחרת הופיע האל אתום על הגבעה, ובגרסאות אחרות של המיתוס הפציע האל מתוך פרח החבצלת שבראש הגבעה.
הוא חבר אל הצל שלו כדי לברוא ילד וילדה מרוק ומהזרע שלו.
הילד והילדה שנולדו היו שוּ ותֶּפְנוּת.
(בגרסאות מאוחרות של פרשת הבריאה, האל הראשון שברא את עצמו היה דווקא רע אל השמש.
האל אתום-רע היה מיזוג פולחני של שניהם).
שו הפך לאל האוויר ותפנות הייתה לאלת הערפל והלחות.
אביהם הטיל עליהם להפוך את הכאוס והחושך לעקרונות, חוקים, סדר ויציבות.
שו ותפנות הפרידו בין האור ובין החושך.
הסדר שהם יצרו קיבל צורת נוצה קלילה וטהורה, שהפכה לאלת הסדר מאעת.
שו ותפנות יצרו גם אלים נוספים: גב אל האדמה ונות אלת השמים.
בתחילה נועדו גב ונות להיות מחוברים זה לזה, אך בשם מעאת – הסדר והצדק בעולם – הם נאלצו להיפרד כדי למלא את תפקידם ואת ייעודם.
כדי להפריד ביניהם דחף שו, אל האוויר, את נות מעלה אל השמים.
שם היא נשארה מתוחה מעל גב אחיה ובן זוגה.
נות בראה את הגשם וגב ברא צמחים.
מדי לילה, לפני הזריחה ילדה נות את אל השמש רע.
כאשר עלה היום, עקבה אם השמים נות אחר השמש במסלולה עד שרע מת בתוך פיה בשקיעה.
באופן דומה, נות גם בולעת את הכוכבים בבוקר ויולדת אותם שוב בערב.
לבסוף בראו שו ותפנות את האלים המלכותיים המצריים, שנולדו תחת עץ השיטה: איסיס מלכת החיים והפריון, חתחור אלת היופי האהבה והמוזיקה, אוסיריס שליט המתים, סת אל הרשע, תחות אל החוכמה, ונפתיס אלת הנהר.
איסיס ואוסיריס הולידו את הורוס (אם כי השם הורוס מתייחס גם לאל אחר, עתיק יותר מששת האלים המלכותיים).
בתקופת העבר המיתי לאחר הבריאה, שוכן האל רע על פני האדמה כמלך האלים ובני האדם.
תקופה זו היא הדבר הקרוב ביותר לתור הזהב במסורת המצרית, תקופת היציבות שהמצרים ביקשו כל הזמן לעורר ולחקות.
עם זאת, הסיפורים על שלטונו של רע מתמקדים בסכסוכים בינו לבין כוחות המשבשים את שלטונו, ומשקפים את תפקידו של המלך באידאולוגיה המצרית כאוכף המאעת.
בפרק הידוע בגרסאות שונות מכתבי המקדש, חלק מהאלים מתריסים נגד סמכותו של רע, והוא משמיד אותם בעזרתם ועצותיהם של אלים אחרים כמו תחות והורוס האב.
בשלב מסוים הוא מתמודד ומתנגד אפילו מהרחבה של עצמו, העין של רע, שיכולה לפעול ללא תלות בו בצורה של אלה.
אלת העין כועסת על רע ובורחת ממנו, משוטטת פראית ומסוכנת בארצות שמחוץ למצרים, בדרך כלל נוביה.
רע, שנחלש עקב היעדרותה, שולח את אחד האלים האחרים - שו, תחות או אונוריס, בחשבונות שונים - כדי לחלץ אותה, בכוח או בשכנוע.
מכיוון שהעין של רע קשורה לכוכב סות'יס (Sothis), שעלייתו ההליאטית סימנה את תחילתו של מבול הנילוס, חזרתה של אלת העין למצרים חופפת להצפה מעוררת החיים.
עם שובה, האלה הופכת לבת זוגו של רע או של האל שהחזיר אותה.
הפיוס שלה מחזיר את הסדר ומחדשת חיים.
ככל שרע מתבגר ונחלש, גם האנושות פונה נגדו.
בפרק שנקרא לעיתים קרובות "הרס האנושות", הקשור בספר הפרה השמיימית , מגלה רע שהאנושות זוממת מרד נגדו ושולח את עינו להעניש אותם.
היא הורגת אנשים רבים, אבל רע כנראה מחליט שהוא לא רוצה שהיא תהרוס את כל האנושות.
יש לו בירה צבועה באדום כדי להידמות לדם והוא מפזר אותה על השדה.
אלת העין שותה את הבירה, משתכרת ומפסיקה להשתולל.
לאחר מכן נסוג רע אל השמים, עייף מלשלוט על פני האדמה, ומתחיל במסע היומי שלו דרך השמים והדואת.
בני האדם ששרדו נחרדים, והם תוקפים את האנשים שזממו נגד רע.
אירוע זה הוא מקור המלחמה, המוות והמאבק המתמיד של בני האדם כדי להגן מפני פעולות הרס של אנשים אחרים.
בספר הפרה השמימית, נראה שתוצאות ההרס של האנושות מסמנות את קץ שלטונם הישיר של האלים ושל הזמן הליניארי של המיתוס.
תחילת דרכו של רע היא תחילתו של הזמן המחזורי של ההווה.
אולם במקורות אחרים, הזמן המיתי נמשך לאחר השינוי הזה.
דיווחים מצריים נותנים רצפים של שליטים אלוהיים אשר תופסים את מקומו של אל השמש כמלך על פני כדור הארץ, כל אחד מהם מלוך אלפי שנים.
אף על פי שדיבורים שונים לגבי אילו אלים שלטו ובאיזה סדר, הירושה מרע-אתום לצאצאיו שו וגב - שבה המלוכה עוברת לזכר בכל דור של תשיעיית האלים - נפוצה.
שניהם מתמודדים עם מרידות המקבילות לאלו בתקופת שלטונו של אל השמש, אך המרד שזוכה למרבית תשומת הלב במקורות המצריים הוא זה בתקופת שלטונו של יורשו של גב, אוסיריס.
אוסף הפרקים סביב מותו של אוסיריס והירושה הוא המשוכלל ביותר מכל המיתוסים המצריים, והייתה לו ההשפעה הנרחבת ביותר בתרבות המצרית.
בחלק הראשון של המיתוס, אוסיריס, המזוהה עם פוריות ומלכות כאחד, נרצח על ידי אחיו סת והאחרון עולה לשלטון.
במספר גרסאות של המיתוס, גופת אוסיריס למעשה מבותרת וחתיכות ממנה מפוזרות ברחבי מצרים.
אחותו ואשתו של אוסיריס, איסיס, מוצאת את גופתו של בעלה ומחזירה אותה לשלמותה.
היא נעזרת באלי לוויה כמו נפתיס ואנוביס, ותהליך השיקום של אוסיריס משקף מסורות מצריות של חניטה וקבורה .
לאחר מכן מחייה איסיס לזמן קצר את אוסיריס כדי להרות איתו יורש: האל הורוס.
החלק הבא של המיתוס נוגע ללידתו וילדותו של הורוס.
איסיס יולדת ומגדלת את בנה במקומות בטוחים, מוסתרים מאיום סת.
הפרקים בשלב זה של המיתוס נוגעים למאמציה של איסיס להגן על בנה מפני סת או יצורים עוינים אחרים, או לרפא אותו ממחלה או פציעה.
בפרקים אלה איסיס היא התגלמות של מסירות אימהית ומתרגלת רבת עוצמה של קסם מרפא.
בשלב השלישי של הסיפור, הורוס נאבק עם סת על המלוכה.
המאבק שלהם מקיף מספר רב של פרקים נפרדים ונע באופיו מעימות אלים ועד לשיפוט על ידי האלים שנאספו.
בפרק חשוב אחד, סת תולש את אחת מעיניו של הורוס או את שתיהן, ומאוחר יותר הן משוחזרות על ידי מאמצי הריפוי של תחות או חתחור.
מסיבה זו, עין הורוס היא סמל בולט לחיים ולרווחה באיקונוגרפיה המצרית.
מכיוון שהורוס הוא אל שמיים, כאשר עין אחת משולה לשמש והשנייה לירח, ההרס והשיקום של העין הבודדת מסבירים מדוע הירח פחות בהיר מהשמש.
טקסטים מציגים שתי החלטות שונות לתחרות האלוהית: אחת שבה מצרים מחולקת בין שני הטוענים לכתר, ואחרת שבה הורוס הופך לשליט יחיד.
בגרסה האחרונה, עלייתו של הורוס, יורשו החוקי של אוסיריס, מסמלת את הקמתו מחדש של המאעת לאחר השלטון הבלתי צודק של סת.
עם החזרת הסדר על כנו, יכול הורוס לערוך את טקסי ההלוויה עבור אביו שהם חובתו כבן ויורש.
באמצעות שירות זה ניתן לאוסיריס חיים חדשים בדואת, שהוא הופך לשליט שלו.
מערכת היחסים בין אוסיריס כמלך המתים והורוס כמלך החיים מייצגת את היחסים בין כל מלך לקודמיו שנפטרו.
אוסיריס, בינתיים, מייצג את התחדשות החיים.
על פני האדמה מיוחס לו הגידול השנתי של היבולים, ובדואת הוא מעורב בתקומת השמש והנשמות אנושיות שנפטרו.
למרות שהורוס מייצג במידה מסוימת כל פרעה חי, הוא אינו הסוף לשושלת האלים השולטים.
ירשו אותו תחילה האלים ולאחר מכן הרוחות המייצגות זיכרונות עמומים של שליטי מצרים הקדם-שושלתיים, נשמותיהם של נחן ופע .
הם מקשרים את השליטים המיתיים לחלוטין לחלק האחרון של הרצף, השושלת של המלכים ההיסטוריים של מצרים.
לפי מיתוס בריאת האדם המופיע במיתולוגיה המצרית, יצאו שו ותפנות לטיול ואיבדו את דרכם.
אביהם אתום שדאג להם, שלח את עינו רואת-הכל כדי לחפש אחריהם.
דמעותיו שטפטפו על האדמה, הפכו לאדם הראשון.
על פי המיתולוגיה המצרית בריאת האדם תורמת למאעת', הסדר שנקבע לעולם.
מספר כתבים מצריים שונים עוסקים בנושא דומה: לידתו של ילד מאב אלוהי שהוא יורש המלוכה.
נראה שההופעה המוקדמת ביותר הידועה של סיפור כזה אינה מיתוס אלא סיפור עם משעשע, פפירוס ווסטכר שנמצא מתקופת הממלכה התיכונה, על הולדת שלושת המלכים הראשונים של השושלת החמישית של מצרים.
בסיפור זה, שלושת המלכים הם צאצאיהם של האל רע ואישה אנושית.
אותו נושא מופיע בהקשר דתי מוצק בתקופת הממלכה החדשה, כאשר השליטים חתשפסות, אמנחותפ השלישי ורעמסס השני תיארו בתבליטי המקדש את התפיסה והלידה שלהם, שבהן האל אמון הוא האב והמלכה ההיסטורית האם.
בקביעה שמקורו של המלך בין האלים ונברא בכוונה על ידי האל החשוב ביותר בתקופה, הסיפור נותן רקע מיתי להכתרת המלך, המופיע לצד סיפור הלידה.
הקשר האלוהי נותן לגיטימציה לשלטונו של המלך ומספק רציונל לתפקידו כמשתדל בין אלים ובני אדם.
סצנות דומות מופיעות במקדשים רבים לאחר תקופת הממלכה החדשה, אך הפעם האירועים שהם מתארים מערבים את האלים בלבד.
בתקופה זו, רוב המקדשים הוקדשו למשפחה מיתית של אלוהויות, בדרך כלל אב, אם ובנו.
בגרסאות אלו של הסיפור, הלידה היא של הבן בכל שלישייה.
כל אחד מאלי הילדים הללו הוא יורש העצר, שיחזיר את היציבות למדינה.
שינוי המיקוד הזה מהמלך האנושי אל האלים הקשורים אליו משקף ירידה במעמדו של פרעה בשלבים המאוחרים של ההיסטוריה המצרית.
תנועותיו של רע בשמים ובדואת אינן מסופרות במלואן במקורות המצריים, אם כי כתבי קבורה כמו האמדואת, ספר השערים וספר המערות מתארים את חצי הלילה של המסע ברצפים של וִינְיֶטָות .
מסע זה הוא המפתח לטבעו של רע ולמחיית כל החיים.
במעבר על פני השמים, רע מביא אור לכדור הארץ ומקיים את כל הדברים שחיים בו.
הוא מגיע לשיא כוחו בצהריים ואז מזדקן ונחלש כשהוא נע לעבר השקיעה.
בערב, רע לובש צורה של אתום, האל הבורא, העתיק מכל הדברים בעולם.
לפי כתבים מצריים מוקדמים, בסופו של יום הוא יורק החוצה את כל האלוהויות האחרות, אותן טרף עם הזריחה.
כאן הם מייצגים את הכוכבים, והסיפור מסביר מדוע הכוכבים נראים בלילה ולכאורה נעדרים במהלך היום.
עם השקיעה עובר רע דרך האח'ת (akhet), האופק, במערב.
לעיתים מתואר האופק כשער או דלת המובילה אל הדואת.
באחרים אומרים על אלת השמים נות שהיא בולעת את אל השמש, כך שמסעו דרך הדואת דומה למסע בגופה.
בכתבי הלוויה, הדואת והאלוהויות שבו מתוארים בדימויים משוכללים, מפורטים ומגוונים.
התמונות הללו מסמלות את הטבע המדהים והחידתי של הדואת, שבו הן האלים והן המתים מתחדשים על ידי מגע עם כוחות הבריאה המקוריים.
ואכן, למרות שכתבים מצריים נמנעים מלומר זאת במפורש, כניסתו של רע לדואת נתפסת כמותו.
נושאים מסוימים מופיעים שוב ושוב בתיאורי המסע.
רע מתגבר על מכשולים רבים במסלולו, המייצג את המאמץ הדרוש לשמירה על מאעת.
האתגר הגדול ביותר הוא ההתנגדות של עאפפ, אל נחש המייצג את ההיבט ההרסני של אי סדר, ומאיים להשמיד את אל השמש ולגרום לבריאה לצלול לכאוס.
ברבים מהכתבים, מתגבר רע על המכשולים הללו בסיועם של אלוהויות אחרות שנוסעות עמו; הם מייצגים סמכויות שונות הנחוצות לשמירה על סמכותו של רע.
בקטע שלו רע גם מביא אור לדואת, מחייה את המתים המבורכים השוכנים שם.
לעומת זאת, אויביו - שמטרתם לערער את המאעת - מתייסרים ומושלכים לבורות אפלים או אגמי אש.
האירוע המרכזי במסע הוא המפגש של רע ואוסיריס.
בתקופת הממלכה החדשה התפתח אירוע זה לסמל מורכב של תפיסת החיים והזמן המצרית.
אוסיריס, הנדחק לדואת, הוא כמו גופה חנוטה בתוך קברו.
רע, זז בלי סוף, הוא כמו הבה, או הנשמה, של אדם שנפטר, שעשוי לנסוע במהלך היום אך חייב לחזור לגופו בכל לילה.
כשרע ואוסיריס נפגשים, הם מתמזגים לישות אחת.
הזיווג שלהם משקף את חזון הזמן המצרי כדפוס חוזר מתמשך, כאשר איבר אחד (אוסיריס) הוא תמיד סטטי והשני (רע) חי במחזור קבוע.
לאחר שהתאחד עם כוח ההתחדשות של אוסיריס, ממשיך רע במסעו בחיוניות מחודשת.
התחדשות זו מאפשרת את הופעתה של רע עם עלות השחר, הנתפסת כלידה מחדש של השמש - המתבטאת במטאפורה שבה נות יולדת את רע לאחר שבלעה אותו - וחוזרת על הזריחה הראשונה ברגע הבריאה.
ברגע זה, אל השמש העולה בולע את הכוכבים פעם נוספת וסופג את כוחם.
במצב המתחדש הזה, רע מתואר כילד או כאל החפושית ח'פרי, שניהם מייצגים לידה מחדש באיקונוגרפיה המצרית.
טקסטים מצריים מתייחסים בדרך כלל לפירוק העולם כאל אפשרות שיש להימנע ממנה, ומסיבה זו הם לא מרבים לתאר זאת בפירוט.
עם זאת, טקסטים רבים מרמזים על הרעיון שהעולם, לאחר אינספור מחזורי התחדשות, עתיד להיגמר.
סוף זה מתואר בקטע מכתבי ארונות קבורה ובמפורש יותר בספר המתים, שבו אומר אתום שיום אחד ימוסס את העולם המסודר ויחזירו למצבו הקדום והאינרטי בתוך מימי הכאוס.
כל הדברים מלבד הבורא יפסיקו להתקיים, מלבד אוסיריס, שישרוד יחד איתו.
פרטים על הסיכוי האסכטולוגי הזה נותרו לא ברורים, כולל גורלם של המתים הקשורים לאוסיריס.
אולם עם האל הבורא ואלוהי ההתחדשות יחדיו במים שהולידו את העולם המסודר, יש פוטנציאל לבריאה החדשה להתעורר באותו אופן כמו הישנה.
מכיוון שהמצרים מיעטו לתאר רעיונות תאולוגיים במפורש, הרעיונות המרומזים של המיתולוגיה היוו חלק ניכר מהבסיס לדת המצרית.
מטרת הדת המצרית הייתה שמירה על המאעת, והמושגים שהמיתוסים מבטאים היו חיוניים למאעת.
הטקסים של הדת המצרית נועדו להפוך את האירועים המיתיים, והמושגים שהם ייצגו, לממשיים פעם נוספת, ובכך לחדש את המאעת.
המצרים האמינו שהטקסים משיגים את האפקט הזה באמצעות כוח ההקה (heka), אותו חיבור בין התחום הפיזי והאלוהי שאיפשר את הבריאה המקורית.
מסיבה זו, הטקסים המצריים כללו לעיתים קרובות פעולות שסימלו אירועים מיתיים.
טקסי המקדש כללו הרס של דגמים המייצגים אלים זדוניים כמו סת או אפופיס, לחשים קסומים פרטיים שקראו לאיסיס לרפא חולים כפי שעשתה עבור הורוס, וטקסי לוויה כגון טקס פתיחת הפה וטקסי מנחות למתים עוררו את מיתוס תחייתו של אוסיריס.
עם זאת, לעיתים רחוקות, אם בכלל, טקסים כללו שחזור דרמטי של מיתוסים.
ישנם מקרים גבוליים, כמו טקס הרומז למיתוס אוסיריס שבו שתי נשים לקחו על עצמן את התפקידים של איסיס ונפתיס, אך החוקרים חלוקים בדעתם אם ההופעות הללו יצרו רצפי אירועים.
מרבית הטקסים המצריים התמקדו בפעילויות בסיסיות יותר כמו מתן מנחות לאלים, כאשר נושאים מיתיים שימשו רקע אידאולוגי ולא כמוקד הטקס.
עם זאת, המיתוס והטקס השפיעו מאוד זה על זה.
מיתוסים יכולים לעורר טקסים, כמו הטקס עם איסיס ונפתיס; וטקסים שלא היו להם במקור משמעות מיתית ניתנים לפירוש מחדש כבעלי משמעות כזו, כמו במקרה של טקסים של הקרבה, שבהם אוכל ופריטים אחרים שניתנו לאלים או למתים הושוו לעין של הורוס.
מלכות הייתה מרכיב מרכזי בדת המצרית, דרך תפקידו של השליט כמקשר בין האנושות לאלים.
מיתוסים מסבירים את הרקע לקשר הזה בין מלכות לאלוהות.
המיתוסים על תשיעיית האלים מבססים את השליט כיורש לשושלת השליטים המגיעים בחזרה אל היוצר; מיתוס הלידה האלוהית קובע שהשליט הוא בנו ויורש של אל; והמיתוסים על אוסיריס והורוס מדגישים כי ירושה נכונה לכס המלכות חיונית לשמירה על המאעת.
לפיכך, המיתולוגיה סיפקה את הרציונל לעצם טיבו של השלטון המצרי.
איורי אלים ואירועים מיתיים מופיעים בהרחבה לצד כתיבה דתית בקברים, במקדשים ובכתבי הלוויות.
סצנות מיתולוגיות ביצירות אמנות מצריות לעיתים רחוקות ממוקמות ברצף כנרטיב, אך סצנות בודדות, במיוחד המתארות את תחייתו של אוסיריס, מופיעות לפעמים ביצירות אמנות דתיות.
רמיזות למיתוס היו נפוצות מאוד באמנות ובאדריכלות המצרית.
בתכנון המקדש, הנתיב המרכזי של ציר המקדש הושווה לנתיב של אל השמש על פני השמים, והמקדש שבקצה השביל ייצג את מקום הבריאה ממנו קם.
עיטור המקדש היה מלא בסמלים שמשיים שהדגישו את הקשר הזה.
באופן דומה, מסדרונות הקברים נקשרו למסע האל דרך הדואת, וחדר הקבורה עם קברו של אוסיריס.
ייתכן שהפירמידה, הידועה מכל הצורות האדריכליות המצריות, נוצרה בהשראת סמליות מיתית, שכן היא ייצגה את תל הבריאה ואת הזריחה המקורית, המתאימה לאנדרטה שנועדה להבטיח את לידתו מחדש של הבעלים לאחר מותו.
סמלים במסורת המצרית פורשו מחדש לעיתים קרובות, כך שהמשמעויות של סמלים מיתיים יכלו להשתנות ולהתרבות עם הזמן כמו המיתוסים עצמם.
יצירות אמנות רגילות יותר תוכננו גם לעורר נושאים מיתיים, כמו הקמעות שהמצרים נהגו לענוד כדי לעורר כוחות אלוהיים.
העין של הורוס, למשל, הייתה צורה נפוצה מאוד לקמעות מגן מכיוון שהיא ייצגה את רווחתו של הורוס לאחר שחזור עינו האבודה.
קמעות בצורת חרפושית סימלו את התחדשות החיים, בהתייחסו לאל ח'פרי, הצורה שאומרים שאל השמש לובש עם עלות השחר.
נושאים ומוטיבים מהמיתולוגיה מופיעים לעיתים קרובות בספרות המצרית, גם מחוץ לכתבים דתיים.
טקסט הוראה מוקדם, "הוראות למלך מרי כא רע" מתקופת הממלכה התיכונה, מכיל התייחסות קצרה למיתוס כלשהו, אולי חורבן האנושות; הסיפור הקצר המצרי המוקדם ביותר הידוע, "סיפורו של מלח הספינה הטרופה", משלב רעיונות על האלים ועל פירוק העולם בסופו של דבר לסיפור המתרחש בעבר.
מספר סיפורים מאוחרים יותר לוקחים חלק ניכר מהעלילה שלהם מאירועים מיתיים: "סיפורם של שני אחים" מעבד חלקים ממיתוס אוסיריס לסיפור פנטסטי על אנשים רגילים, ו"עיוורון האמת על ידי שקר" הופך את המאבק בין הורוס לסת לאלגוריה.
קטע של טקסט על מעשיהם של הורוס וסת מתוארך לתקופת הממלכה התיכונה, מה שמרמז שסיפורים על האלים התעוררו בתקופה ההיא.
מספר כתבים מסוג זה מוכרים מתקופת הממלכה החדשה, ורבים נוספים נכתבו בתקופה המאוחרת ובתקופה היוונית-רומית.
למרות שכתבים אלו נגזרים מהמיתוס בצורה ברורה יותר מאלה שהוזכרו לעיל, הם עדיין מתאימים את המיתוסים למטרות לא דתיות.
"המאבקים של הורוס וסת" , מתקופת הממלכה החדשה, מספר את סיפור הסכסוך בין שני האלים, לעיתים קרובות בנימה הומוריסטית ולכאורה חסרת כבוד.
"מיתוס עין השמש" מהתקופה הרומית משלב אגדות בסיפור מסגרת שנלקח מהמיתוס.
מטרות הספרות הכתובה יכולות להשפיע גם על הנרטיבים בטקסטים מאגיים, כמו בסיפור מתקופת הממלכה החדשה "איסיס, בנה של האישה העשירה ואשת הדייג", המעביר מסר מוסרי שאינו קשור לתכליתו המאגית.
מגוון הדרכים שבהן מתייחסים סיפורים אלה למיתולוגיה מדגים את מגוון המטרות הרחב שהמיתוס יכול לשרת בתרבות המצרית.
המיתולוגיה המסופוטָמית היא המיתולוגיה של מֶסוֹפּוֹטָמִיָה העתיקה (ביוונית עתיקה פירושה 'הארץ שבין הנהרות') - הממלכות באזור הנהרות פרת וחידקל שהיוו את ערש התרבות האנושית.
מיתולוגיה זו היא ביטוי של הדת המסופוטמית - הדת של השׁוּמֵרִים, והאַכַּדִים, ושל ממשיכי דרכם האַשּׁוּרִים והבַּבְלִים שחיו במסופטמיה.
אמונות ומסורות אלה מהוות זרם מסורתי אחד.
המסורת המסופוטמית, שמקורה בעיקר בדת השומרית, שונתה במקצת על ידי האכדים - עם שמי שהיגר מהמערב בסוף האלף ה-4 לפנה"ס.
הדת המסופוטמית הייתה המסגרת האינטלקטואלית היחידה שהייתה זמינה במרחב המסופוטמי בתקופה זו, להסבר הכוחות השולטים בטבע וכן כמסגרת מוסרית להתנהלות נכונה בחיים.
מסיבה זו הדת באה לידי ביטוי בכל ההיבטים של הציוויליזציה המסופוטמית העתיקה.
היא הניבה את הצורות שבהן המוסדות החברתיים, הכלכליים, המשפטיים, הפוליטיים והצבאיים של אותה ציוויליזציה התקיימו והובנו, והיא סיפקה את הסמלים המרכזיים לשירה ולאמנות.
היא גם השפיעה על עמים ותרבויות מחוץ למסופוטמיה, כמו העלמים במזרח, החתים והחורים בצפון, והארמים והעברים במערב.
הדת המסופוטמית התפתחה לאורך אלפי שנים, זמן רב לפני התפתחות הכתב, וכתוצאה מכך קשה לשחזר את שלביה הראשונים של התפתחות הדת המסופוטמית.
עם זאת, מרגע עליית הכתב בסוף האלף הרביעי ותחילת האלף השלישי לפנה"ס, מתבררת תמונה של חבל ארץ בעל שני אוכלוסיות משמעותיות, הכוללת ערים בעלות אוכלוסיה ודוברות שומרית בעיקר בדרום מסופוטמיה, וכן אוכלוסיות שמיות דוברות אכדית בעיקר בצפון מסופוטמיה, ובהם כנראה היו מעורבים עוד בני עמים אחרים שלא נשתמרה שפתם.
מתוך השילוב בין האוכלוסיות דוברות השפות השונות נוצרה תרבות דו־לשונית, שעיצבה באופן משמעותי את הדת והמיתולוגיה של מסופוטמיה.
דו־לשוניות זו משמעותית למיתולוגיה המסופוטמית, ולאלים רבים יש גם שמות שומריים וגם שמות אכדיים.
מתחילתם של המקורות הכתובים, ואף לפניהם, הדת המסופוטמית היתה דת פוליתאסיטית ואנתרופומרפית, כלומר, האמונה סבבה אלים רבים, אשר דמותם דמות אדם.
לאלים השונים היו תפקידים ותחומי השפעה שונים ומוגדרים, והם הגורמים המפעילים את כוחות הטבע בעולם: אנוּ הוא אל השמיים, אוּתוּ (שומרית) או שַמַש (אכדית) הוא אל השמש, אנליל הוא אל רוחות השמים, וכן הלאה.
האלים המסופוטמיים היו מקושרים לערים ספציפיות, לכל עיר היה את האל המרכזי שלו, ובחצרו אלים משניים נוספים.
בעיר סִיפָּר ובלָרְסָה: שמש; באור: ננה או סין אל הירח; בארך ובדיר: אנו, אל השמים; בארידו: אאה או אנכי; בניפור: אנליל; בכּוּתָּה: נרגל אל המגפות; בנינוה ובאירבל: אישתר.
חלוקה זו של הגיאוגרפיה המסופוטמית כקשורה באופן מהותי לעולם האלים הוא מרכיב עקרוני בדת המסופוטמית כבר עם תחילת הכתיבה בסוף האלף הרביעי לפנה"ס.
באלף השלישי, לפני שבבל נהיתה עיר משמעותית במסופוטמיה, מרדוך, האל של העיר בבל, היה אל זוטר בעל חשיבות מקומית בעיקר בבבל עצמה.
באלף השני, כאשר מעמדה של בבל גבר, מעמדו של מרדוך השתפר בהתאם.
בתפילה של מלך ניפור סין־אידינם (1849 - 1843 לפנה"ס), מזוהה מרדוך עם אל משמעותי ומוכר יותר: אסרלוחי(אנ'), אל הלחשים.
באמצעות כיבושיו של חמורבי מלך בבל (1792 לפנה"ס), נהיתה בבל מרכזה של אימפריה מסופוטמית גדולה, ובתקופה זו מתואר מרדוך כאל אשר קיבל את המלוכה על הארץ מידי האל אנליל או האלים אנליל ואנו, כלומר אל עוצמתי אך כפוף לאלים הגדולים ממנו.
מעמדו של מרדוך הגיע לשיאו בזמנו של נבוכדנצר הראשון (1121 - 1100 לפנה"ס), ומשוער שבתקופה זו חובר מיתוס הבריאה אנומה אליש, בה מרדוך יוצר את העולם ומקבל את מעמדו כמלך האלים.
בעיר אשור של האלף השלישי לפנה"ס נמצא מתחם מקדש שבמרכזו ניצבה אלה נקבית, אשר לא ידוע אם היא קדמה לפולחן האל אשור או שפולחן האלים התקיים בעיר אשור במקביל.
החל מסוף האלף השלישי האל אשור הוא האל הראשי של העיר אשור לבדו.
בשונה מאלים אחרים במסופוטמיה, שמו של האל ושל העיר זהים לחלוטין, ולאל אשור לא הוקמו מרכזי פולחן מחוץ לעיר אשור, בנוסף, לאל אשור אין קשרי משפחה ידועים לאלי מסופוטמיה האחרים, וכמו כן אין לאשור בת זוג.
מאפיינים אלה הובילו חוקרים מסוימים למסקנה שהאל אשור הוא האידיאל של העיר אשור עצמה.
בתקופת האימפריה האשורית הראשונה האל אשור נחשב למלך היחיד של העיר אשור, והמנהיג של העיר אשור נקרא "המפקח" או "הגדול", ונחשב לסגנו ונציגו האנושי של המלך אשור.
מרגע כיבוש העיר אֶכַּלַתוּם על ידי שמשי־אדד במאה ה־19 לפנה"ס, החל מנהיג אשור להיקרא "מלך העולם", והאל אשור זוהה עם האל אנליל, האל הראשי בדרום מסופוטמיה בתקופה וזיהוי זה נשאר מרכזי באמונה האשורית עד נפילתה של העיר אשור.
סיפור הבריאה השומרי "אנכי ונינחורסג", לאחר בריאת העולם חיה נינחורסג (אלת האדמה) עם בן זוגה אנכי, אל החוכמה והמים המתוקים, בדילמון, מעין גן-עדן במיתולוגיה השומרית.
בתום הריון של תשעה ימים, ילדה נינחורסג לאנכי את בתם, האלה נינסאר ("גבירת הירק").
היא ברכה את בתה בכל ברכות הפוריות, ונינסאר גדלה לבגרות תוך תשעה ימים נוספים.
בעת האביב עזבה נינחורסג את דילמון, כדי להפריח את הארץ כולה, ואנכי נותר בודד.
בראותו את בתו נינסאר דימה שהיא נינחורסג ופיתה אותה.