tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מונה לחבר בוועדה לבחינת תקופת השיקום של דרום ארצות הברית, שם ציפו ממנו, כטירון פוליטי וכמהגר, שלא יעמוד בדרכה של המפלגה הרפובליקנית.
עם זאת, חיש מהר הפך בק לתומך עיקש בזכויותיהן של מדינות הדרום המובסות.
כגזען שתמך בעליונות לבנה התנגד בק לזכויות האזרח של אפרו-אמריקאים.
הוא נבחר מחדש שלוש פעמים ושירת בבית הנבחרים בין מרץ 1867 למרץ 1875.
בשנת 1876 מונה בק לחבר בוועדה לקביעת קו הגבול בין וירג'יניה למרילנד.
באותה שנה נבחר לסנאט של ארצות הברית, ונבחר שוב פעמיים נוספות.
הוא כיהן כסנאטור מ-4 במרץ 1877 ועד למותו בוושינגטון הבירה ב-3 במאי 1890. העיתונאי הוותיק בוושינגטון, בנג'מין פרלי פור, תיאר את בק בתקופת כהונתו בסנאט כ"איש חסון במראהו, בעל מוח פעיל יתר על המידה, שגרם ללשונו לעיתים להתבלבל משום שלא הצליח לבטא את אשר דרשה ממנו התלהבותו הבוערת".
במהלך כהונתו כסנאטור כיהן בק כיושב ראש הסיעה הדמוקרטית בסנאט של ארצות הברית וכיושב ראש ועדת נתיבי התחבורה לנמלים.
הוא בלט בדיונים על סוגיות מכס ומטבע.
בק נקטמן בבית הקברות של לקסינגטון.
בק, היה פוליטיקאי ויזם בולט בוויומינג.
ג'יימס ג'ונסון היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקנטקי, אחיהם של ריצ'רד מנטור ג'ונסון וג'ון טלמקוס ג'ונסון ודודו של רוברט וורד ג'ונסון.
ג'ונסון נולד ב-1 בינואר 1774 במחוז אורנג' שבמושבת וירג'יניה, ועבר עם אביו לקנטקי ב-1779. הוא למד במכינה קדם אקדמית, ובשנת 1808 כיהן כחבר בסנאט המדינה.
הוא שירת כלוטננט קולונל במלחמת 1812 ולחם לצד אחיו ריצ'רד בקרב התמז.
הוא היה קבלן לספק אספקה לכוחות צבא בחזית המערבית בשנים 1819 ו-1820. כמו כן, הוא כיהן כאלקטור לנשיאות מטעמם של מונרו וטומפקינס ב-1820.
ג'ונסון נבחר כג'קסוני לקונגרס ה-19 וכיהן מ-4 במרץ 1825 עד מותו בוושינגטון הבירה, ב-13 באוגוסט 1826. הוא נקבר בבית הקברות המשפחתי, Great Crossings, קנטקי.
ג'יימס ברייס, הרוזן הראשון ברייס מסדר ההצטיינות, המסדר הוויקטוריאני המלכותי, המועצה המלכותית, עמית החברה המלכותית , עמית האקדמיה הבריטית (10 במאי 1838 – 22 בינואר 1922), היה אקדמאי, משפטן, היסטוריון ופוליטיקאי ליברלי בריטי.
על פי קית' רובינס, הוא היה סמכות ידועה ורחבת-תנועה בענייני חוק, ממשל והיסטוריה, שידענותו הביאה אותו לתפקידים פוליטיים בכירים, שהשיא שבהם היה כהונתו המוצלחת כשגריר בריטניה בארצות הברית בשנים 1907–1913. בתקופה זו ייצג את ענייניה של האימפריה הבריטית העצומה בפני ארצות הברית.
השפעתו האינטלקטואלית הגדולה ביותר באה לידי ביטוי בספרו "הקהילייה האמריקנית" (1888), מחקר מעמיק על הפוליטיקה האמריקנית שעיצב את הבנת אמריקה בבריטניה ואף בארצות הברית.
בשנת 1895 עמד בראש ועדת המלך לחינוך.
ברייס נולד ברחוב ארתור בעיר בלפסט שבמחוז אנטרים, בחבל אולסטר, בנם של מרגרט, בתו של ג'יימס יאנג מווייטאבי, וג'יימס ברייס, דוקטור למשפטים, שמוצאו סמוך לעיר קולריין שבמחוז לונדונדרי.
את שמונה שנות חייו הראשונים בילה בבית סבו בווייטאבי, שם נהג לשחק שעות ארוכות על החוף השקט והפסטורלי.
אחיו הצעיר היה אנאן ברייס.
הוא התחנך אצל דודו ראובן ג'ון ברייס באקדמיה של בלפסט, ולאחר מכן בבית הספר התיכון של גלאזגו, באוניברסיטת גלאזגו, באוניברסיטת היידלברג ובקולג' טריניטי באוקספורד.
בשנת 1862 נבחר לעמית בקולג' אוריאל באוקספורד, ובשנת 1867 הוסמך לעריכת דין בלינקולן אין .
לימודיו באוניברסיטת היידלברג עוררו בו הערכה לכל חייו ללימודי ההיסטוריה המשפטית הגרמנית.
הוא הפך למאמין ב"חירות הטבטונית" – מושג לא מדויק שטען כי גרמניה, בריטניה וארצות הברית הן "ידידות טבעיות".
ברייס התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק במקצוע בלונדון במשך מספר שנים, אך במהרה חזר לאוקספורד ומונה לפרופסור המלכותי למשפט אזרחי, תפקיד שבו החזיק מ-1870 עד 1893. בין השנים 1870–1875 שימש גם כפרופסור למשפטים באוונס קולג' במנצ'סטר.
שמו כהיסטוריון נתפרסם כבר בשנת 1864 עם פרסום מחקרו על האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1872 נסע לאיסלנד, ארץ הסאגות האיסלנדיות , אותן העריץ במיוחד, ובראשן את סאגת ניאל .
בשנת 1876 ערך מסע דרך רוסיה להר אררט, טיפס מעל לקו העצים ומצא קורת עץ מגולפת באורך 1.2 מטרים ובעובי 13 ס"מ.
הוא הסכים שהעדות מתאימה לאמונתה של הכנסייה הארמנית שמדובר בשריד מתיבת נח, ולא הציע הסברים אחרים.
בשנת 1872 הצטרף ברייס, כתומך נלהב בהשכלה גבוהה ובמיוחד בהשכלת נשים, לוועדה המרכזית של האיגוד הלאומי לשיפור החינוך של נשים מכל המעמדות (NUIEWC).
בשנת 1880 נבחר ברייס, ליברל מובהק, לבית הנבחרים הבריטי כנציג מחוז טאואר המלטס שבלונדון.
בשנת 1885 נבחר לייצג את דרום אברדין, ונבחר שם שוב בבחירות הבאות.
הוא כיהן כחבר פרלמנט עד שנת 1907.
הצטיינותו האינטלקטואלית וחריצותו הפוליטית הפכו אותו לדמות חשובה במפלגה הליברלית.
כבר בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-19 עמד בראש ועדת המלך לחינוך תיכון.
בשנת 1885 מונה לתת-שר החוץ בממשלתו של ויליאם יוארט גלדסטון, אך נאלץ להתפטר עם תבוסת הליברלים באותה שנה.
בשנת 1892 הצטרף לממשלתו האחרונה של גלדסטון כקנצלר דוכסות לנקסטר, ובאותו זמן הושבע לחבר במועצה המלכותית.
בשנת 1894 מונה לנשיא מועצת המסחר בממשלתו של הלורד רוזברי, אך נאלץ לפרוש עם התפטרות הממשלה הליברלית כעבור שנה.
הליברלים נותרו מחוץ לשלטון במשך עשר השנים הבאות.
בשנת 1897, לאחר ביקור בדרום אפריקה, פרסם ספר התרשמויות מהמדינה שהשפיע רבות על השיח הליברלי בתקופת מלחמת הבורים השנייה.
חלקים נרחבים בו הוקדשו להיסטוריה של דרום אפריקה, לחיים החברתיים והכלכליים בה ולחוויותיו במסע.
בשנת 1900 הגיש הצעת חוק פרטית לפתוח לציבור את ההרים והביצות של סקוטלנד.
ברייס, "עדיין רדיקלי", מונה לשר הראשי לענייני אירלנד בממשלתו של הנרי קמפבל-באנרמן בשנת 1905, וכיהן בתפקיד זה לאורך 1906. הוא ביקר רבות את הרפורמות החברתיות שהציעה ממשלה זו, כולל קצבאות זקנה, חוק סכסוכי העבודה ו"תקציב העם" בעל הגוון הסוציאליסטי.
ברייס התפרסם בארצות הברית בזכות ספרו "הקהילייה האמריקנית" – בחינה מעמיקה של מוסדות ארצות הברית מנקודת מבטו של היסטוריון ומשפטן חוקתי.
ברייס חזר בקפדנות על מסעו של אלכסיס דה טוקוויל, מחבר "הדמוקרטיה באמריקה", אך בניגוד לאופטימיות של טוקוויל לגבי השוויון, מצא ברייס אי שוויון חריף:"לפני שישים שנה, לא היו עושר עצום באמריקה, מעט עושר בינוני, ולא עוני.
ומספר עצום של הון אדיר יותר מכל מדינה אחרת בעולם."בנוגע לחינוך, העיר:"ריבוי בתי הספר היסודיים מרומם את ההמונים מעל לרמתם באירופה...
אך נוצרה כיתה הולכת וגדלה של בעלי השכלה גבוהה.
נראה כי השוויון [בעניין זה] פחת ויפחת עוד."הספר נעשה טקסט יסוד באקדמיה, בין השאר בזכות קשריו של ברייס עם נשיא אוניברסיטת מישיגן ג'יימס אנג'ל, וצמד נשיאי הרווארד צ'ארלס ו.
הוא גם שימש בסיס לטענה שלפיה ההיסטוריה האמריקנית היא במהותה אנגלו-סקסית.
ברייס כתב שם כי "הרוב העצום של הנשים האמריקאיות מתנגדות לזכות הבחירה שלהן עצמן".
בפברואר 1907 מונה ברייס לשגריר בריטניה בארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1913, והצטיין ביעילותו בחיזוק הקשרים והידידות האנגלו-אמריקניים.
מינויו, אשר נמתחה עליו ביקורת באותה עת בטענה כי מדובר בלקיחת אחד המינויים הנחשקים ביותר משירות החוץ הקבוע, התברר כהצלחה רבה.
ארצות הברית הייתה רגילה לשלוח לחצר סנט ג'יימס שגריר או שר בכיר – מדינאי, איש רוח או משפטן ששמו ומוניטין כבר היו ידועים בבריטניה.
זו הייתה הפעם הראשונה שבריטניה השיבה במחווה דומה.
ברייס, שכבר היה נערץ בארצות הברית כמחבר הספר "הקהילייה האמריקנית", השתלב במהירות ובשלמות בתרבות האמריקנית; וכפי שהיה מקובל אצל השגרירים האמריקנים בבריטניה, נטל על עצמו בהתלהבות ובהצלחה את התפקיד של נואם ציבורי בעניינים שאינם תלויים במפלגה, ככל שמילוי תפקידו הדיפלומטי אפשר זאת.
הוא יצר קשרי ידידות אישיים עם רבים מבין הפוליטיקאים האמריקנים, ובכללם הנשיא תאודור רוזוולט.
שגריר גרמניה בוושינגטון, הרוזן היינריך פון ברנשטורף, הצהיר לימים עד כמה חש הקלה על כך שברייס לא היה יריבו במאבק על אהדת הציבור האמריקני במהלך מלחמת העולם הראשונה – אף שברנשטורף עצמו סייע בעיכוב הכרזת המלחמה האמריקנית עד 1917.
מרבית הסוגיות שנדרש ברייס לטפל בהן נגעו ליחסי ארצות הברית–קנדה, ובשל כך ערך מספר ביקורים בקנדה כדי להתייעץ עם המושל הכללי ועם שריו.
בסיום שליחותו הדיפלומטית סיפר הקנדים כי ככל הנראה שלושה רבעים מעיסוקי השגרירות הבריטית בוושינגטון היו בענייני קנדה, ומבין אחד-עשר או שנים-עשר ההסכמים שעליהם חתם – תשעה עסקו בענייני קנדה.
בשנת 1914, לאחר פרישתו מתפקיד השגריר ושובו לבריטניה, הוענק לברייס תואר אצולה – הרוזן ברייס מדקמאונט (Viscount Bryce of Dechmount) במחוז לנרקשייר.
בכך הפך לחבר בבית הלורדים, שסמכויותיו קוצצו זה מכבר בחוק הפרלמנט של 1911.
כמו רבים מהאינטלקטואלים הבריטיים שהיו קשורים לעולם הלימוד הגרמני, התקשה ברייס, בימים האחרונים של יולי 1914, להשלים עם אפשרות של מלחמה מול גרמניה.
אך הפרת הנייטרליות של בלגיה וסיפורי הזוועות שביצעו חיילים גרמנים בבלגיה שכנעו אותו להצטרף לקונצנזוס הלאומי.
עם פרוץ המלחמה מינה אותו ראש הממשלה הרברט הנרי אסקווית' לכתוב את מה שנודע בשם "דו"ח ברייס" – תיעוד של פשעי המלחמה שביצעו הגרמנים בבלגיה.
הדו"ח פורסם בשנת 1915 וכלל האשמות חמורות על התנהגות גרמנית כלפי אזרחים.
דבריו של ברייס קיבלו אישוש ממקור ראשון: ורנון לימן קלוג, מנהל ועדת הסיוע האמריקנית בבלגיה, אמר ל"ניו יורק טיימס" כי הצבא הגרמני שיעבד מאות אלפי עובדים בלגים, התעלל בהם ופצע רבים מהם.
ברייס גינה באופן נחרץ גם את רצח העם הארמני באימפריה העות'מאנית בשנת 1915. הוא היה הראשון שדיבר על הנושא בבית הלורדים, ביולי 1915. בשיתוף עם ההיסטוריון ארנולד ג'.
טוינבי, פרסם תיעוד תיעודי בשם "הספר הכחול" (Blue Book) בשנת 1916, בחסות ממשלת בריטניה.
בשנת 1921 כתב ברייס כי רצח העם הארמני כלל גם חצי מאוכלוסיית האשורים באימפריה העות'מאנית, וסיפר כי פשעים דומים בוצעו גם נגדם.
לדברי ההיסטוריון מוטון קלר:"ברייס האמין בליברליזם – הליברליזם הקלאסי של המאה ה-19 – בדמותם של ג'ון ברייט ווילהלם גלדסטון: סחר חופשי, חופש דיבור והעיתונות, חירות אישית והנהגה אחראית.
עם זאת, היה ממובילי הרעיון של מוסדות בין-לאומיים, ובשנותיו האחרונות כיהן כשופט בבית הדין הבין-לאומי בהאג ופעל למען הקמת חבר הלאומים.
אותות כבוד ותפקידים ציבוריים נוספים
ברייס זכה לעיטורים ולתארים רבים ממוסדות אקדמיים בבריטניה ומחוצה לה.
בספטמבר 1901 הוענק לו תואר דוקטור למשפטים ממכללת דארטמות' שבארצות הברית, ובאוקטובר 1902 קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת סנט אנדרוז.
בשנת 1914 קיבל תואר כבוד מאוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1894 נבחר לעמית החברה המלכותית.
בשנותיו הצעירות היה מטפס הרים נודע, טיפס על הר אררט בשנת 1876, ובשנת 1877 פרסם ספר על מסעותיו בקווקז ובאררט.
בין השנים 1899–1901 שימש נשיא מועדון האלפיני.
ממסעו בקווקז שב עם חוסר אמון עמוק בשלטון העות'מאני באסיה הקטנה ועם סימפתיה ניכרת לעם הארמני.
בשנת 1882 ייסד את "המועדון הליברלי הלאומי", שבתחילתו כלל דמויות בולטות כמו ראש הממשלה גלדסטון, ג'ורג' ברנרד שו, דייוויד לויד ג'ורג', אסקווית', ואישים נוספים כמו וינסטון צ'רצ'יל וברטרנד ראסל.
באפריל 1882 נבחר לחבר בחברה האמריקנית לעתיקות.
בשנת 1893 נבחר לחבר כבוד בין-לאומי של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, וב-1895 לחבר בין-לאומי באגודה הפילוסופית האמריקנית.
בשנת 1907 מונה ברייס לחבר במסדר ההצטיינות על ידי המלך אדוארד השביעי.
לאחר מותו של המלך, ארגן ברייס את טקס ההנצחה לזכרו בוושינגטון.
בעת טקס האשכבה של ברייס במנזר וסטמינסטר, קיבלה רעייתו, אליזבת, מכתב תנחומים מאת המלך ג'ורג' החמישי, שכתב כי "ראה בלורד ברייס חבר ותיק ויועץ נאמן, שתמיד יכול היה לפנות אליו".
המלכה ויקטוריה אמרה בעבר כי ברייס היה "אחד האנשים הבקיאים ביותר בכל נושא שאי פעם פגשתי".
בשנת 1918 מונה למסדר הוויקטוריאני המלכותי.
ברייס שימש כנשיא האגודה האמריקנית למדעי המדינה בין השנים 1907–1908, והיה האדם הרביעי שהחזיק בתפקיד זה.
בין השנים 1913–1917 כיהן כנשיא האקדמיה הבריטית.
בשנת 1919 נשא את הרצאת ראלי הראשונה של האקדמיה הבריטית על ההיסטוריה העולמית.
הוא עמד בראש הוועידה לרפורמה בבית הלורדים בשנים 1917–1918.
בשנת 1889 נישא ברייס לאליזבת מריון, בתו של תומאס אשטון ואחותו של תומאס אשטון, הברון הראשון אשטון מהייד.
ברייס נפטר בשנת 1922, בגיל 83, במהלך חופשה, כתוצאה מאי-ספיקת לב בשנתו, במלון ויקטוריה שבעיר סידמות', דבון – ביום האחרון למסע חייו הארוך.
עם מותו פסק תואר הרוזן.
גופתו נשרפה בקרמטוריום גולדרס גרין, ואפרו נקבר סמוך לקבר הוריו בבית העלמין גראנג' שבאדינבורו.
ליידי ברייס מוזכרת בזיכרונותיו של קפטן פיטר מידלטון, סבו של קתרין, נסיכת ויילס, שכתב: "לעולם לא אשכח את פחדיי מליידי ברייס", שהייתה דודתם של בנות הדודים הראשונים של אמו, האחיות אלינור ואליזבת לופטון.
ליידי ברייס נפטרה בשנת 1939. ארכיונה שמור בספריית בודליאן.
בפינה הדרום-מערבית של בית העלמין גראנג' באדינבורו ניצבת אנדרטה גדולה לזכרו של לורד ברייס, אשר פונה צפונה בקצה המערבי של השדרה הראשית.
בכנסיית טריניטי ברחוב ברודוויי בניו יורק ניצב פסל ראש של ברייס.
פסל דומה מוצב גם בבניין הקפיטול האמריקני.
בפארק ברייס בוושינגטון הבירה ניצבת אנדרטה נוספת.
בשנת 1965 נוסדה באוניברסיטת גלאזגו הקתדרה ע"ש ג'יימס ברייס לממשל, ושמה שונה ל"פוליטיקה" בשנת 1970.
בשנת 2013 קבע חוג ההיסטוריה של אולסטר לוח זיכרון כחול סמוך למקום הולדתו בבלפסט.
לרגל מלאת 160 שנה להולדתו, נקראה על שמו בשנת 1998 סמטה קטנה ליד שדרות בגראמיאן שבירוואן, בירת ארמניה: "רחוב ג'יימס ברייס".
האימפריה הרומית הקדושה, מהדורה ראשונה: 1864, מהדורה מתוקנת: 1904, עם מהדורות רבות נוספות לאורך השנים.
דו"ח על מצב החינוך בלנקשייר, 1867.
חוק רישום סימני המסחר, עם מבוא והערות על דיני סימני מסחר, 1877.
הקווקז ותצפית על הר אררט, 1877.
הקהילייה האמריקנית, 1888 – בשלושה כרכים (כרך א', כרך ב', כרך ג').
עיונים בהיסטוריה ובמשפט, 1901 – כרך א', כרך ב'.
המכשולים לאזרחות טובה, 1909 – יצא שוב לאור בשנת 1993 בהוצאת Transaction Publishers, בעריכת האוורד ג.
אמריקה הדרומית: תצפיות ורשמים, 1912.
הרצאות באוניברסיטאות והרצאות היסטוריות: שנישאו בעת כהונתי כשגריר בריטניה בארצות הברית, ניו יורק: מקמילן, 1913.
היחס כלפי הארמנים באימפריה העות'מאנית 1915–1916, פורסם בשנת 1916.
מאמרים ונאומים בתקופת מלחמה, 1918.
הדמוקרטיות המודרניות, 1921 – כרך א', כרך ב'.
הספרים עיונים בהיסטוריה ובמשפט (1901) ו-עיונים בביוגרפיה בת-זמננו (1903) היו בעצם קובצי מאמרים שכבר פורסמו בעבר.
"עתיד האוניברסיטאות האנגליות", The Fortnightly Review, כרך 39, 1883.
"אוניברסיטה אידיאלית", The Contemporary Review, כרך 45, יוני 1884.
"היחסים בין היסטוריה לגאוגרפיה", The Contemporary Review, כרך 49, ינואר/יוני 1886.
"עידן של חוסר שביעות רצון", The Contemporary Review, כרך 59, ינואר 1891.
"הנדידה ההיסטורית של גזעי האדם", The Contemporary Review, כרך 62, יולי 1892.
"הוראת החובה האזרחית", Educational Review, כרך 6, 1893.
"פטריוטיות אין פירושה לנופף בדגל, אלא לשאוף לכך שמדינתנו תהיה צודקת לא פחות משהיא חזקה."
"אין שלטון שדורש מהאזרח כה רבות כמו דמוקרטיה, ואין שלטון שמעניק לו בחזרה כה רבות."
"החיים קצרים מכדי לבזבזם על קריאת ספרים נחותים."
"זעם מופרז על טיפשות אנושית הוא בעצמו אחד הביטויים המעצבנים ביותר של טיפשות."
לוטננט גנרל ג'יימס תומאס ברודנל, רוזן קרדיגן השביעי , היה קצין בצבא הבריטי שפיקד על חטיבת הפרשים הקלה במלחמת קרים והוביל את המתקפה האסונית בקרב בלקלאווה.
במהלך חייו הפוליטיים והצבאיים, גילם את הדמות האריסטוקרטית המפונקת והיהירה של תקופתו.
דרכו בצבא לוותה בפרקים של חוסר יכולת יוצא דופן, אך גם בגבורה אמיתית ובנדיבות כלפי אנשיו.
כחבר באצולה המוסדית, התנגד נחרצות לכל רפורמה פוליטית בבריטניה, אך בשנה האחרונה לחייו התרכך והכיר כי רפורמה כזו תיטיב עם כל שכבות החברה.
ברודנל נולד ב-16 באוקטובר 1797 בארמון צנוע יחסית למשפחת ברודנל בהמברלדן, בבקינגהאמשייר, להוריו ורעייתו .
בפברואר 1811 ירש אביו ירש את תואר הרוזן והאחוזות המשפחתיות, וברודנל הצעיר הפך ל"לורד ברודנל" בגיל 14. הוא למד בהארו, שם התבלט ביוונית ולטינית, אך בעקבות סכסוך עם תלמיד אחר הוצא מבית הספר והמשיך בלימוד ביתי.
כבן יחיד בין שבע אחיות, גדל להיות ילד מפונק, תכונה שהשפיעה על יהירותו ועקשנותו בבגרותו.
הוא נמשך לרכיבה ורצה להיות קצין פרשים, אך אביו מנע זאת מחשש לסכנות הקרב.
ב-1815 נשלח לאוקספורד, אך עזב ללא תואר.
ב-1818 הפך לחבר פרלמנט עבור מרלבורו, מחוז קטן שהיה בבעלות קרובו , נכנס לעולם הפוליטי אך תרומתו הייתה מינימלית.
ב-1829 התנגד להקלות עבור הקתולים בהתאם להנחיות קרוב משפחתו, אך נעדר בשל כבודו לדוכס וולינגטון, ולבסוף נאלץ לוותר על המושב.
ב-1830 נבחר מחדש לפרלמנט במחיר כבד של רכישת המושב של מחוז פאווי, ואולם המושב בוטל במהלך חוק הרפורמה של 1832. לאחר מכן נבחר לפרלמנט מטעם המושב של מחוז נורת'האמפטונשייר צפון, שם הושקעו כספים רבים כדי להבטיח את ניצחונו.
בשנת 1837 ירש את תואר הרוזן והאחוזות המשפחתיות, כולל דין פארק.
ב-1826 התחתן עם אליזבת ג'ונסטון, נישואים לא מאושרים שהתפרקו עד 1837 ללא ילדים.
לאחר מותה ב-1858, נישא בשנית לאדלין דה הורסי, קשר מאושר יותר אך שוב ללא ילדים.
כקפטן ברגימנט היומנרי של נורת'האמפטונשייר הקים יחידת פרשים כדי לדכא הפגנות רפורמיסטיות.
ב-1824 הצטרף לרגימנט ההוסרים האירי ה-8 המלכותי של המלך והתקדם באמצעות רכישת דרגות במהירות.
בינואר 1825 הועלה לדרגת לוטננט, ביוני 1826 הועלה לדרגת קפטן ובאוגוסט 1830 הועלה לדרגת מייג'ור.
ב-3 בדצמבר אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט קולונל, וב-16 במרץ 1832 קיבל פיקוד על רגימנט ההוסרים ה-15 של המלך .
עיכובים פוליטיים ומחסור בניסיון גרמו לו להתנהגות קפדנית ולעיתים בריונית כלפי אנשיו.
הוא פוטר זמנית אך ב-1836 חזר לפקד על רגימנט ההוסרים ה-11 (של הנסיך אלברט) , והשתמש בכספו לשדרוג הרגימנט, כולל מדים יוקרתיים וסוסים איכותיים, מה שגרם למתח עם הקצינים המקצועיים.
למרות זאת, היה נדיב ותמך באנשיו בעת צרה.
בשנת 1840 קרדיגן אתגר לדו-קרב קצין בדימוס, לאחר שזה ביקר אותו בעיתון.
הוא ירה בו לעיני שוטר, אך זוכה במשפט בשל טעות טכנית בכתב האישום – שמו של הקורבן נרשם באופן שגוי.
כבן אצולה נשפט בפני בית הלורדים וזוכה פה אחד, מה שעורר סערה ציבורית ותחושה שיש באנגליה חוק אחד לעשירים וחוק אחר לעניים.
ב-1854 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל והוביל את חטיבת הפרשים הקלה בקרב בלקלאווה, במתקפה הידועה של חטיבת הפרשים הקלה.
המתקפה הייתה הרסנית: 107 מתוך 674 חיילים נהרגו.
מידת אחריותו שנויה במחלוקת: הוא פעל על פי הוראה ישירה של לורד לוקאן, למרות ספקותיו, והקשר בין השניים היה מתוח (אף על פי שהשניים היו גיסים).
מפקדים אחרים טענו שהוא רכב קדימה מדי והתרחק מאנשיו, אך הוא עצמו התגאה בגבורה שהפגין, וכי הגיע עד לתותחי האויב וחזר בשלום.
במהלך השבוע שלאחר קרב בלקלאווה הוצבה חטיבתו על גבעות ליד אינקרמן, אך קרדיגן העדיף ללון על יאכטת־הפאר שלו בנמל, מה שפגע בפיקודו.
הוא נעדר מקרב אינקרמן (4–5 בנובמבר 1854), ואף כשנשאל על קולות הירי השיב באדישות.
חלקה של חטיבתו היה זניח ולא דווח רשמית כדי לא להביכו.
על אף חסרונותיו, דאג לצייד את אנשיו, אך עם בוא החורף חסרו מזון, מספוא, ביגוד ומחסה.
קרדיגן הסתפק במכתבים ולא שלח אנשים או סוסים להביא אספקה מהחוף, בטענה שחסר לו אישור.
בפועל היו לו יותר סוסים מלוחמים.
קצינים מתחו עליו ביקורת קשה על מחדל זה, שנגרם ממנו סבל רב ומותם של סוסים רבים.
ב־8 בדצמבר 1854, בטענה של בריאות לקויה, ביקש לחזור לאנגליה.
בניגוד לנהוג, לורד רגלאן אישר את עזיבתו רק לאחר בדיקה רפואית רשמית.
הוא הפליג בספינת־תותחים לסקוטארי, ביקר בבית החולים הצבאי, המשיך למרסיי ומשם ברכבת לפריז ולבולון.
עד שקרדיגן שב לאנגליה בינואר 1855, דיווחי העיתונים על "הסתערות הנועזת" כבר נפוצו בכל המדינה.
עם עגינת ספינתו בפולקסטון ב-13 בינואר קיבל אותו ההמון בשאגות שמחה.
בלונדון הציפו אותו קהל מעריצים, וב־16 בינואר התקבל להזמנת המלכה ויקטוריה בארמון וינדזור, שם סיפר לה ולנסיך אלברט על פרטי הקרב.
חודשים ארוכים זכה קרדיגן להערצה.
הממשלה אף הציעה להעניק לו את עיטור מסדר הבירית, אך המלכה דחתה זאת בשל פרשיותיו הבלתי־הולמות.
במקום זאת מונה למפקח־כללי על חיל הפרשים (פברואר 1855), הוענק לו תואר אביר מפקד במסדר האמבט (יולי 1855), לגיון הכבוד הצרפתי (1856) ועיטור עות'מאני (1858).
סוחרים מיהרו לנצל את תהילתו – ציורים וסיפורים הודפסו בהמוניהם, ו"קרדיגן" (הסוודר הסרוג שכביכול לבש במסע) הפך לאופנה לוהטת.
לורד לוקאן, מפקדו וגיסו, הוחזר לאנגליה בקלון זמן קצר אחריו, בעוד קרדיגן לעג לו בפומבי על כינויו "הלורד הצופה מהצד".
ביולי 1855 הטיימס כבר רמז כי הציבור הוטעה לגבי תרומתו האמיתית של קרדיגן, אך תהילתו לא נפגעה מיד.
קצינים שהובילו בפועל את שארית הבריגדה לאחר ההסתערות ביקשו לתקן את הרושם.
הסופר ג'ורג' ראיין, ששיבח אותו תחילה, חזר בו והיה הראשון שפרסם את הסתייגויות הקצינים.
עם חזרת החיילים לאנגליה, גברו הספקות.
רק עם חקירות קולונל טאלוך ופרסום ספרו של קלתורפ הוכח כי קרדיגן לא דיבר אמת – אך הוא המשיך להתנהג כאילו דבר לא קרה ונשאר בתפקידו עוד חמש שנים.
ספרו "שמונה חודשי שירות פעיל" (1855) היה גרסתו האישית למאורעות.
חרף חולשותיו, נותר מסור לצבא ודרש סטנדרטים גבוהים של מראה ומשמעת.
ב־1859 מונה לקולונל ברגימנט הדרגונים ה־5 , וב־1860 פרש רשמית והועלה לדרגת לוטננט גנרל.
ב־1861 קיבל את הפיקוד על יחידתו האהובה, רגימנט ההוסרים ה־11 , עליהם פיקד לראשונה ב־1836. בשנה זו ליווה את נסיך ויילס לתמרוני פרשים בפרוסיה, אך התנהגותו המתנשאת כמעט והביאה אותו לדו-קרב עם מארחיו, והוא נשלח בחופזה הביתה.
המלכה, שזכרה את רומן־הצד שלו עם אדלין בעודו נשוי, חסמה את מינויו ליחידת משמר הבית.
תפקידו הצבאי האחרון היה סקירה רכובה של רגימנט ההוסרים ה־11 ערב יציאתם להודו במאי 1866. לצדו הופיע אז גם קולונל ג'ון ריינולדס – יריבו הוותיק מ"פרשת הבקבוק השחור" – אך השניים השלימו לבסוף שנה קודם לכן.
לאחר פרישתו ב־1866, חי קרדיגן באחוזתו Deene, באורח חיים נינוח וראוותני שכלל מרוצי סוסים, ציד וירי.
הוא נשאר חבר ב־Royal Yacht Squadron ושימש קומודור במועדון היאכטות המלכותי הדרומי.
הוא המשיך גם בפעילות פרלמנטרית, ולעיתים נסע ללונדון לנאום בבית הלורדים על ענייני צבא ולדרוש עוד הכרה רשמית בקריירה שלו.
ב־1866 היה בין התומכים (יחד עם תומאס קרלייל) במושל ג'מייקה אדוארד ג'ון אייר, שהואשם בדיכוי קשה מדי של מרד מפרץ מוראנט.
במפתיע, ב־1867 תמך ברפורמה השנייה והודה כי "הזמן לעצור את גל הרפורמות חלף".
ב־1868 אף הגיש עצומה להכרה נוספת בהישגו של גנרל הנרי שרפנל, ממציא הפגז שרפנל.
קרדיגן מת ב־28 במרץ 1868, יום לאחר שנפל מסוס פראי (כנראה בעקבות שבץ).
הוא נקבר בקבר ייעודי בכנסיית סנט פיטר שב-Deene.
בתואר ירש אותו בן דודו השני, ג'ורג' ויליאם ברודנל-ברוס, שמת ללא יורשים ב־1878. לאחר מות אלמנתו של קרדיגן ב־1915 עברה האחוזה לידי צאצאי אחיו הצעיר של ג'ורג'.
הדימוי של הלורד קרדיגן השתנה לאורך השנים:
האנציקלופדיה בריטניקה (1889) כתבה שמעשיו בקרב בלקלאווה היו שנויים במחלוקת – חלק ראו בהם אומץ בלתי מתפשר, אחרים פזיזות והקרבת חיים מיותרת.
ב־1910–1911 הניסוח שונה והודגש כי גם מבקריו החריפים הכירו באומץ שלו ושל אנשיו.
ב־1953 ססיל וודהאם־סמית' ביקרה אותו בחריפות בספר The Reason Why אך הודתה כי בהסתערות עצמה גילה אומץ ומשמעת.
ב־1974 דונלד תומאס הציג ביוגרפיה סימפתית יותר (Cardigan: The Hero of Balaclava).
ב־1997 סול דייוויד פרסם הערכה עוינת שכותרתה The Homicidal Earl ("הרוזן הרצחני").
ב־2005 טרי ברייטון פרסם את Hell Riders, שמבקר את הנהגתו אך מזכה אותו מאשמה ישירה בהסתערות.
ג'יימס ג'ונס היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה.
ג'ונס נולד בפרובינציית מרילנד, ובשנת 1740 עבר ג'ונס עם דודו לפרובינציית ג'ורג'יה.
הוא למד משפטים בסוואנה שבג'ורג'יה, התקבל ללשכת עורכי הדין של המדינה והפך לעורך דין בפועל.
בשנת 1790 הוסמך כלוטננט ראשון במיליציה של ג'ורג'יה.
בשנת 1796 נבחר ג'ונס לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, בשנת 1798 נבחר מחדש אך מאוחר יותר התפטר.
בזמן שביקש להיבחר מחדש לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, התמודד ג'ונס במקביל על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בבחירות של 1798, השתמשה ג'ורג'יה בשיטה כלל-מדינתית לבחירת שני חברים לכהן בקונגרס השישי.
גם ג'ונס וגם טליאפרו התמודדו כמועמדים מטעם המפלגה הפדרליסטית.
הנציג המכהן, אברהם בולדווין, שהתמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, הגיע רק למקום השלישי עם 3,135 קולות (27.4%).
ג'ונס התפטר מהאספה הכללית של ג'ורג'יה ותפס את מושבו בקונגרס.
בשנת 1798, כיהן ג'ונס בנוסף גם בוועידה החוקתית של המדינה.
ג'ונס נפטר בעודו מכהן בתפקיד ב-11 בינואר 1801 ונקבר בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון הבירה.
מחוז ג'ונס, ג'ורג'יה, נקרא על שמו.
ג'יימס וייר ברדבארי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת מיין.
הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית וכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1847–1853.
ברדבארי נולד בעיירה פרסונספילד שבמסצ'וסטס (כיום בתחומי מיין) ב־10 ביוני 1802, והיה בנם הבכור של ד"ר ג'יימס בראדלי ואן (מולטון) ברדבארי.
הוא התחנך בבתי הספר המקומיים של פרסונספילד, ולאחר מכן באקדמיות בסאקו ולימריק שבמיין, באקדמיה של גוראם שבגוראם, ובאקדמיה של אפינגהם שבניו המפשייר.
לאחר מכן למד בקולג' בודוין, שם קיבל תואר ראשון בשנת 1825. ברדבארי סיים שלישי בכיתתו, ונבחר לשאת נאום בטקס הסיום.
בין חבריו לכיתה היו הנרי וודסוורת' לונגפלו, , נתניאל הות'ורן, ג'ון סטיבנס קבוט אבוט, וג'ורג' ב.
בתקופת לימודיו יצר קשרי ידידות עם פרנקלין פירס, בוגר המחזור של 1824.
לאחר סיום לימודיו לימד ברדבארי בבית ספר ושימש כמנהל האקדמיה בעיירה האלוול, מיין.
בשנת 1828 קיבל תואר שני מקולג' בודוין.
בשנת 1829 ייסד את בית הספר להכשרת מורים הראשון בניו המפשייר, שפעל במבנה של אקדמיית אפינגהם.
תוך כדי עבודתו בהוראה, למד משפטים אצל עורכי הדין מפרסונספילד ואית'ר שפלי מפורטלנד.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1830 והחל לעסוק בעריכת דין באוגוסטה, מיין.
במהלך הקריירה שלו עבד בשותפות עם עורכי דין שונים, ובהם הוריישו ברידג', ריצ'רד רייס, לוט מיריק מוריל, ג'וזף מסרב, ולימים עם בנו, ג'יימס ו.
ב־25 בנובמבר 1834 נשא ברדבארי לאישה את אליזה אן וסטברוק מאוגוסטה.
לזוג נולדו ארבעה בנים, והיא נפטרה בשנת 1879.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19 עסק בלובינג בפני בית המחוקקים של מיין למען חקיקת הצ'רטר של מסילת הרכבת פורטלנד–סאקו–פורצמות'.
בשנות ה־40 פעל למען אישור הצ'רטר של מסילת הרכבת אטלנטיק–סן לורנס.
בהיותו חבר המפלגה הדמוקרטית, שימש ברדבארי גם כעורך העיתון הדמוקרטי Maine Patriot במשך שנה אחת.
בין השנים 1834–1838 כיהן בתפקיד התובע של מחוז קנבק.
בשנת 1844 היה ציר בוועידה הלאומית הדמוקרטית שבה נבחר ג'יימס פולק למועמד לנשיאות.
ברדבארי נבחר לסנאט של ארצות הברית בשנת 1846 וכיהן תקופת כהונה אחת, בין 4 במרץ 1847 ל־3 במרץ 1853. במהלך כהונתו שימש יו"ר ועדת ההדפסה של הסנאט וחבר בוועדת המשפטים ובוועדת התביעות.
בנוסף, היה חבר בוועדה מיוחדת שעסקה בפתרון "תביעות השוד הימי הצרפתי" – תביעות נגד צרפת בגין נזקים שנגרמו בתקופת המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת בסוף המאה ה-18.
ברדבארי גם הוביל את חקיקת החוק הראשון להקצאת כספים לשיפור נהר קנבק.
כמו רוב הדמוקרטים באותה תקופה, תמך במלחמת ארצות הברית–מקסיקו והתנגד לניסיונות לבטל או להגביל את העבדות, בטענה שמדובר בזכות חוקתית.
בשנת 1852 בחר שלא להתמודד מחדש ונחזר לעיסוקו בעריכת דין באוגוסטה.
ברדבארי המשיך לעסוק בעריכת דין עד שנות התשעים לחייו ונודע בקפדנותו ובכושר הטיעון שלו בבתי המשפט.
ההיסטוריון אדוארד סטנווד טען כי בחירתו של פרנקלין פירס כמועמד הדמוקרטי לנשיאות בבחירות 1852 נבעה ממזימה שתוכננה על ידי ברדבארי.
בשנת 1846 נבחר לחבר במועצת הפיקוח של קולג' בודוין, ובשנת 1861 נבחר כחבר במועצת הנאמנים של הקולג'.
הוא שירת במשך יותר מעשרים שנה כיו"ר ועדת הכספים של המוסד.
ברדבארי היה חבר החברה ההיסטורית של מיין משנות ה־40 ונשיא הארגון בין 1867 ל־1887. בשנת 1872 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד על ידי קולג' בודוין.
לאחר מותו של הסנאטור ג'ורג' וולאס ג'ונס מאיווה בשנת 1896, נחשב ברדבארי לאחרון מבין הסנאטורים ששרתו בקונגרס ה־32. הוא נפטר באוגוסטה ב־6 בינואר 1901 ונקבר בבית העלמין "פורסט גרוב" בעיר.
ג'יימס זאכרי ג'ורג' היה עורך דין, סופר, פוליטיקאי אמריקאי וקצין צבאי.
היה מוכר בכינוי "האדם הפשוט הגדול" של מיסיסיפי.
ג'ורג' נולד ב-20 באוקטובר 1826 במחוז מונרו שבג'ורג'יה, אך בגיל שמונה עבר עם אמו אל מחוז נוקסובי שבמיסיסיפי, לאחר שאמו האלמנה נישאה בשנית.
שנתיים לאחר מכן עברו לגור במחוז קארול שבמיסיסיפי, שם למד בבתי הספר הציבוריים.
במלחמת ארצות הברית–מקסיקו שירת כלוחם פשוט תחת הפיקוד של קולונל ג'פרסון דייוויס, והשתתף בקרב מונטריי.
עם חזרתו למד משפטים והוסמך לעריכת דין.
בשנת 1854 מונה לדובר בית המשפט העליון של מיסיסיפי, ובמשך 20 השנים הבאות ערך אוסף מסודר של פסקי דין בן עשרה כרכים של פסקי הדין שלו.
בתפקידו כחבר ועידת הפרישה של מיסיסיפי, חתם על צו הפרישה מהאיחוד.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית שירת תחילה כקפטן בפלוגה C של רגימנט הרגלים ה־20 של מיסיסיפי.
באוקטובר 1862ן התפטר מצבא הקונפדרציה כדי לשרת כבריגדיר גנרל בחילות המדינה של מיסיסיפי.
בעקבות תסכול מהאי־סדר בחילות המדינה וחוסר כבוד מצד קציני הקונפדרציה, עזב ג'ורג' את חילות המדינה בנובמבר 1863 והצטרף מחדש לשירות הקונפדרציה כקולונל ברגימנט הפרשים ה־5 של מיסיסיפי.
במהלך המלחמה הוא נתפס פעמיים ושוהה שנתיים במחנה שבויים, שם העביר קורס משפטים לחבריו השבויים.
לאחר המלחמה חזר למיסיסיפי ועסק בעריכת דין.
בשנת 1879 מונה לבית המשפט העליון של מיסיסיפי, ומיד נבחר על ידי חבריו כראש בית המשפט.
מ־1881 ועד מותו ייצג את מיסיסיפי בסנאט של ארצות הברית.
במהלך כהונתו נודע בכישוריו בוויכוחים, סייע בניסוח חוק שיימן נגד המונופולים, הציג הצעת חוק להקמת תחנות ניסוי חקלאיות במכללות חקלאיות, וקידם את הקמת משרד החקלאות.
בחששו מחוק לודג', אשר היה אמור להבטיח פיקוח פדרלי על הבחירות, קידם ג'ורג' במיסיסיפי ועידה חוקתית לצורך שלילת זכות ההצבעה של אפרו-אמריקאים באופן חוקי, מבלי להשתמש באלימות, תרמית או אמצעים חורגים אחרים שהיו נפוצים קודם לכן.
במהלך ועידת החוקה של מיסיסיפי ב־1890 היה דמות מרכזית, הוביל סיעה קשוחה שקידמה את שלילת זכות ההצבעה של השחורים מבלי לפגוע בזכויות הלבנים, והצליח להגן על החוקה בפני הסנאט ובפני בית המשפט העליון.
ג'ורג' נפטר ב-14 באוגוסט 1897 בעיר גולפפורט, שם שהה לטיפול רפואי.
הוא נקבר יחד עם אשתו, אליזבת ברוקס (יאנג) ג'ורג', בבית הקברות אוורגרין בצפון קארולטון, מיסיסיפי.
אשתו, אליזבת, הייתה נכדתו של קולונל ויליאם מרטין הבן מטנסי ונכדתו של הגנרל ג'וזף מרטין, חוקר מוקדם בווירג'יניה ומפקד במלחמת העצמאות האמריקאית.
בשנת 1931 תרמה מדינת מיסיסיפי פסל ברונזה של ג'ורג' לאוסף הפסלים הלאומי בהיכל הסנאט בקפיטול.
מחוז ג'ורג' שבמיסיסיפי נקרא על שמו.
ג'יימס בראון היה עורך דין, בעל אחוזה, דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כמזכיר המדינה של מדינת קנטקי הצעירה, לאחר מכן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה, ולשגריר ארצות הברית בצרפת בין השנים 1823–1829, לפני פרישתו ומותו בפילדלפיה.
בראון נולד ב-11 בספטמבר 1766 בסמוך לסטנטון שבמושבת וירג'יניה, והיה בנם של בנם של ג'ון, כומר ידוע-שם ומרגרט, מורה בבית ספר פרביטריאני.
אחיו ג'ון בראון הפך לסנאטור מטעם קנטקי ופעיל במאבק המדינה להשגת עצמאות.
המשפחה הייתה בקשרים טובים עם האליטה הדרומית והייתה גם קרובה משפחתית לג'ון ברקינדידג', ופרנסיס פרסטון.
ג'יימס בראון למד בקולג' וושינגטון (כיום אוניברסיטת וושינגטון ולי) בלקסינגטון, וירג'יניה, ובמכללת ויליאם ומרי בוויליאמסבורג.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה והחל לעסוק בעריכת דין בפרנקפורט שבקנטקי, שעדיין הייתה חלק מווירג'יניה באותה תקופה.
הוא נישא לאן "ננסי" הארט, אחת משבעה ילדים של קולונל תומאס הארט, ותיק מלחמת העצמאות ובעל עסקים מצליח, שעבר מקרוליינה הצפונית למרילנד ולבסוף ללקסינגטון בקנטקי.
אחותה, לוקרציה, נישאה להנרי קליי, שהפך לסנאטור מקנטקי.
הארט, נהרג במלחמת 1812. לזוג לא נולדו ילדים ששרדו לאחר מותם.
ג'יימס בראון היה דודם של , הנרי קליי הבן וג'ון מוריסון קליי, ודוד־רבא של בנג'מין בראון, וגם בן דודו של תומאס הארט בנטון.
בשנת 1789 פיקד על יחידת צלפים מווירג'יניה במשלחת נגד האינדיאנים.
בשנת 1792 שימש כמתאם אישי של אייזק שלבי, מושל קנטקי הראשון.
ב־5 ביוני 1792 מינה שלבי את בראון למזכיר המדינה של קנטקי; הוא אושר על ידי הסנאט המדינתי ושירת בתפקיד עד 13 באוקטובר 1796.
לאחר רכישת לואיזיאנה על ידי ארצות הברית, עבר בראון לניו אורלינס, ושם מונה ב־1804 למזכיר טריטוריית אורלינס, וכיהן בתפקיד מ-1 באוקטובר עד 11 בדצמבר, אז מונה לתובע הכללי של הטריטוריה.
בראון הפך לאחד מבעלי האחוזות והעבדים העשירים ביותר בחוף הגרמני.
אחוזתו ייצרה סוכר תוך שימוש בעבודה של עבדים.
בינואר 1811, חלק מהעבדים מאחוזותיו של בראון (חלקם בבעלות משותפת של אחיינו ג'יימס המפריס) הצטרפו למרד העבדים בחוף הגרמני של 1811. אחד מהם היה לוחם יליד אפריקה בשם קוק, שהפך למנהיג המרד.
זה היה המרד הגדול ביותר בעבדים בהיסטוריה של ארצות הברית, אך דוכא במהרה.
המורדים הרגו שני לבנים בלבד, אך יחד עם הקרב, הוצאות להורג מידיות של מיליציות והוצאות להורג לאחר משפטי עבדים, מתו 95 עבדים שחורים.
חלק מהעבדים היו ממוצא סיינט־דומינגי, שהובאו ללואיזיאנה הספרדית שנים קודם לכן על ידי פליטים לבנים מצרפת, וכן פליטי "gens de couleur" (אנשים חופשיים מצבע) שנמלטו ממרד העבדים בהאיטי.
אחרים היו עבדים שהובאו ישירות מאפריקה.
במהלך משבר מיזורי תמך בהרחבת העבדות ללא הגבלה מערבה לנהר המיסיסיפי.
במהלך כהונתו שימש כיו"ר ועדת החוץ של הסנאט (הקונגרס ה־16).
בהסכמת הסנאט מינה הנשיא את בראון לשגריר ארצות הברית בצרפת, והוא כיהן בתפקיד בשנים 1823–1829. עם שובו לארצות הברית התיישב בפילדלפיה שבפנסילבניה.
הוא תמך בקרן קוויקרית לסיוע למושבת שחורים חופשיים באונטריו, קנדה, הידועה כ"Wilberforce Colony", שהוקמה על ידי שחורים חופשיים מסינסינטי, אוהיו, שברחו לקנדה עקב חוקים מפלים ומהומות הרסניות נגדם ב־1829.
בראון נבחר כחבר בחברת העתיקות האמריקאית ב־1814 ובחברה הפילוסופית האמריקאית ב־1827.
בראון שרד את מגפת הכולרה בפילדלפיה בשנת 1831, וחי אף לאחר מות אשתו ננסי, אך נפטר בעיר ב-7 באפריל 1835.
בראון נזכר כאחד ממנסחי הקוד האזרחי הראשון של לואיזיאנה משנת 1808, עבודה שנעשתה יחד עם לואי מורו־ליסל ואדוארד ליווינגסטון.
ג'יימס אברם גרפילד היה נשיאה ה-20 של ארצות הברית מ-4 במרץ 1881 ועד לרציחתו באותה שנה בידי צ'ארלס גיטו, ובכך היה לנשיא האמריקאי השני שנרצח במהלך כהונתו.
גרפילד שירת בבית הנבחרים ונבחר לסנאט לפני בחירתו לנשיא, וסירב לשרת בסנאט מרגע שנהיה מועמד לנשיאות.
הוא היחיד שנבחר לנשיאות בעת כהונתו כחבר בבית הנבחרים.
גרפילד גודל על ידי אמו האלמנה בתנאים צנועים בחווה באוהיו.
הוא עבד בכמה עבודות, כולל השטת ארבה בנעוריו.
בגיל שבע עשרה למד בכמה בתי ספר באוהיו, ולאחר מכן בוויליאמס קולג', שם סיים לימודיו ב-1856. כעבור שנה נכנס לפוליטיקה כחבר המפלגה הרפובליקנית.
הוא נישא ללוקרישיה רודולף ב-1858, ושירת בסנאט של אוהיו בין 1859 ל-1861. גרפילד התנגד לפרישת מדינות הדרום מארצות הברית, שירת כמייג'ור ג'נרל (אלוף) בצבא הצפון במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ולחם בקרב שילה.
הוא נבחר לקונגרס ב-1862 כנציג אוהיו.
במהלך שירותו בבית הנבחרים תמך בתקן הזהב, וזכה למוניטין כנואם מוכשר.
גרפילד הסכים תחילה עם הרפובליקנים הקיצוניים בסנאט בנושא שיקום הדרום, אך בהמשך אימץ קו מתון לגבי שמירת זכויות האזרח של העבדים המשוחררים.
עם כניסתו לסנאט, גרפילד ניהל את מסע הבחירות של מזכיר המדינה ג'ון שרמן ב-1880 ונאם לטובתו.
גרנט וג'יימס בליין) לא הצליחו לזכות במועמדות, בחרו הצירים בגרפילד כמועמד פשרה בסיבוב השלושים ושישה.
בבחירות לנשיאות באותה שנה ניהל גרפילד מערכת בחירות ממרפסת ביתו, וניצח ברוב דחוק את וינפילד סקוט הנקוק, מועמד המפלגה הדמוקרטית.
בכהונתו הקצרה כנשיא החזיר גרפילד את סמכויות המינויים לידי הנשיא, חיזק את הצי האמריקני, לחם בשחיתות במשרד הדואר ומינה דיפלומטים ושופטים.
הוא חיזק את כוחו של הנשיא והתנגד למינויים פוליטיים, בעיקר אלה שהוצעו על ידי הסנאטור החזק מניו יורק - רוסקו קונקלינג.
גרפילד פעל למען תיעוש החקלאות, הרחבת החינוך ושמירת זכויות האזרח.
הוא תמך ברפורמה בשירות הציבורי, שעברה בקונגרס בתקופת יורשו צ'סטר ארתור.
הוא מת מקץ 200 ימים בתפקיד, כשברובם היה בין חיים למוות לאחר ההתנקשות בו.
גרפילד זכור יותר בגלל ההתנקשות בו - ולא תקופת נשיאותו, והיסטוריונים נמנעים לעיתים קרובות מלדרג אותו כנשיא בגלל תקופת כהונתו הקצרה.
גרפילד נולד כצעיר מבין חמישה ילדים ב-19 בנובמבר 1831, בבקתת עץ באוהיו שהייתה חלק מהעיירה אורנג'.
כמו רבים שהתיישבו באזור, אבותיו היו מניו אינגלנד.
ההגירה מערבה הייתה חלק ממימוש "הייעוד הגלוי" שקרא להתיישבות אמריקאית במערב במטרה להפיץ את מוסדות המדינה והתרבות האמריקאית מהאוקיינוס האטלנטי ועד לשקט.
עד תחילת המאה ה-19 האזור שבו גרה משפחת גרפילד בעיירה אורנג' היה חלק משמורה אינדיאנית.
במקור היה ג'יימס גרפילד צאצא של מהגרים לאמריקה הבריטית מוויילס שבממלכת בריטניה הגדולה.
אביו אברם גרפילד (על שמו נקבע שמו השני של ג'יימס גרפילד) נולד בווסטר, ניו יורק, והגיע לאוהיו כדי להתחתן עם חברתו מימי בית הספר.
לאחר שגילה שהיא נשואה, הוא התחתן עם אחותה אלייזה, שנולדה בניו המפשייר.
ג'יימס נקרא על שם אח גדול ממנו שמת בילדותו.
בסוף 1833 מת אברם גרפילד, ובנו גדל בעוני.
ג'יימס היה הילד האהוב על אמו והם נשארו קרובים במשך כל שארית חייהם.
אלייזה גרפילד נישאה מחדש ב-1842, אך נפרדה מבעלה השני בגירושין שערורייתיים.
בהיותו פעוט, הצטרפה משפחת גרפילד ל"כנסיית הצלוב".
לקשר דתי זה של המשפחה הייתה השפעה רבה על גרפילד בהמשך חייו.
כשהוא עני ויתום מאב היה גרפילד מושא ללעג בעיני בני גילו, והוא נותר רגיש לעלבונות כל ימי חייו.
גרפילד עסק הרבה בקריאה; ב-1847, בהיותו בן שש עשרה בלבד, הוא עזב את ביתו.
כשלא מצא עבודה כספן החליט לעבוד כמשיט ארבה בנהר.
מקץ שישה שבועות חלה ונאלץ לשוב לביתו.
הוא הבטיח לאמו ללמוד בבית הספר במשך שנה, והחל ללמוד ב-1848.
כתלמיד בבית הספר העירוני, בין 1848 ל-1850, הוא התעניין בעיקר בשפות ובתורת הנאום והחל להצטיין כנואם.
בבית הספר הכיר גרפילד את לוקרישה רודולף, אותה נשא בהמשך לאשה.
הוא עבד כעוזר לנגר וכמורה כדי לממן את לימודיו.
גרפילד פקד את הכנסייה כדי לשמח את אמו, ובשנות התבגרותו חווה התעוררות דתית שהפכה אותו לנוצרי אדוק.
בתום לימודיו בבית הספר העירוני עבד גרפילד כשנה בעבודות מזדמנות, וכן בהוראה.
בין 1854-1851 למד ב"מכון העתודה האקלקטי המערבי" (לימים "קולג' חירם") בחירם שבאוהיו, בית ספר לכמורה.
הוא התעניין בלימודי יוונית ובלטינית, שימש כשרת במקום ואחר כך הפך למורה במכון.
גם לוקרישה למדה במכון, וגרפילד היה המורה שלה ליוונית.
הוא ידע לכתוב בשתי ידיו, והיה מסוגל לכתוב ביד אחת בלטינית ובידו האחרת ביוונית עתיקה.
הוא הרוויח דולר אחד מזהב על כל דרשה שנשא כמטיף.
בתום לימודיו במכון ב-1854 הוא נהיה מורה במשרה מלאה.
בהמשך עבר ללמוד בויליאמס קולג' בויליאמסטאון, מסצ'וסטס, ובמקביל לימד אמנות החיבור לתלמידים (משרה שבה עסק לפניו צ'סטר ארתור, לימים סגנו בבית הלבן).
הוא סיים לימודיו שם באוגוסט 1856, בהצטיינות.
כשחזר לאוהיו זכה להערכה מיוחדת בזכות התואר שהשיג.
הוא שב ללמד שפות קלאסיות כמורה במכון האקלקטי, וכעבור שנה התמנה למנהל המכון, תפקיד בו שימש עד 1860. הוא חש שהתפקיד לא ממצה את הפוטנציאל שלו, וההתנגדות הקשה לעבדות שחווה במסצ'וסטס דחפה אותו לשקול לעסוק בפוליטיקה.
ב-11 בנובמבר 1858 נשא גרפילד לאישה את לוקרישה רודולף.
לשניים נולדו שמונה ילדים, חמישה מהם הגיעו לבגרות, מהם ג'יימס רודולף גרפילד הלך בעקבותיו לפוליטיקה ושימש כשר הפנים של ארצות הברית בזמן נשיאותו של תאודור רוזוולט.
לימים החל גרפילד ללמוד משפטים, והוסמך לעריכת דין ב-1861.
מנהיגי המפלגה הרפובליקנית באוהיו הזמינו אותו להיכנס לפוליטיקה.
הוא נבחר להיות מועמדה של המפלגה למושב בסנאט המקומי, שם שירת עד 1861. בין השאר השתדל להעביר חוק לביצוע מדידות גאולוגיות באוהיו לבחינת מקורות המינרלים של המדינה.
לאחר בחירת אברהם לינקולן לנשיאות, הכריזו כמה מדינות דרומיות על פרישתן מהאיחוד ויצירת ממשלה חדשה, קונפדרציית המדינות של אמריקה.
גרפילד קרא כמה טקסטים צבאיים כשחיכה להכרזת המלחמה, אותה החשיב למסע צלב כנגד מוסד העבדות.
באפריל 1861, כשהממשל הפדרלי סירב לפנות חלק מהמוצבים הצבאיים בדרום, הפציצו מורדי הקונפדרציה את פורט סאמטר, אחד מהמוצבים הפדרליים האחרונים בדרום, וכך פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית.
אף שהיה חסר ניסיון צבאי, גרפילד התנדב לצבא האיחוד.
לבקשת המושל, ויתר גרפילד על גיוסו לצבא כדי להישאר במועצה המחוקקת, ועזר לגייס ולצייד בנשק מתנדבים באוהיו.
עם פיזור המועצה, נשא גרפילד סדרת נאומים בצפון מזרח המדינה לעידוד גיוס מתנדבים.
לאחר מסע באילינוי לרכישת נשק חזר לאוהיו, ובאוגוסט 1861 מונה כמפקד גדוד המתנדבים הרגלי ה-42 של אוהיו, בדרגת קולונל (אלוף-משנה).
הגדוד היה קיים רק על הנייר, ולכן היה על גרפילד להשיג מתנדבים.
הוא גייס שכנים ותלמידים לשעבר במהירות, וסייע באימון הגדוד.
בדצמבר, הוטל על גרפילד להביא את גדודו לקנטקי ולהצטרף לארמיית אוהיו, תחת פיקודו של הבריגדיר גנרל דון קרלוס ביואל.
הכוחות נתקלו בכוחות הדרום ליד פיינטסוויל, קנטקי, ב-6 בינואר 1862, שהיו תחת פיקודו של בריגדיר גנרל המפרי מרשל.
כוחותיו של גרפילד אילצו את כוחות הדרום לסגת עד למרחק של שני מייל מפרסטונבורג, קנטקי, על הדרך המובילה לווירג'יניה.
גרפילד תקף שוב ב-9 בינואר, ושוב הביא לנסיגת הדרומיים בתום יום הקרב, אך הפעם בחר שלא לרדוף אחריהם, והעדיף לשוב עם כוחותיו לפרסטונבורג כדי להצטייד באספקה.
ניצחון זה הביא לקידומו של גרפילד לדרגת בריגדיר גנרל ב-11 בינואר, בגיל שלושים.
לאחר נסיגת מרשל, פיקד גרפילד על כוח האיחוד היחידי במזרח קנטקי, והודיע על חנינה לכל אדם שינטוש את צבא הקונפדרציה ויחזור לביתו בנאמנות לאיחוד.
לאחר מאבק קטן, הצליח גרפילד לטהר את האזור ממורדים ולגרום להם לסגת לווירג'יניה.
גרפילד פיקד על הבריגדה העשרים של ארמיית אוהיו, וב-1862 הצטרף אל מייג'ור גנרל יוליסס ס.
גרנט וכוחותיו, כשהתקדמו בקורנית', מיסיסיפי.
לפני שהגיע לשם, תקפו כוחות הקונפדרציה את צבאו של גרנט בהפתעה, והבריחו אותם.
חייליו של גרפילד התקדמו במהירות והגיעו לעזור לגרנט למחרת היום, כדי לגרום למורדים לברוח.
המקרה, שנודע כקרב שילה, היה הקרב הקטלני ביותר במלחמה באותה התקופה.
גרפילד נחשף לאש אבל לא נפצע.
לאחר מכן התקדם הצבא אל קורינת', כשהקונפדרציה נסוגה.
באותו הקיץ סבל גרפילד מצהבת וירד במשקלו.
הוא נאלץ לחזור אל ביתו ואשתו החזירה אותו לקו הבריאות.
כשהיה בביתו, חבריו פעלו כדי לנסות לעזור לו להיבחר לקונגרס מטעם הרפובליקנים, אף על פי שגרפילד סירב לעסוק בנושא.
הוא חזר לצבא בסתיו והלך לוושינגטון כדי לחכות למשימה הבאה שלו.
באותה התקופה נפוצו שמועות על רומן מחוץ לנישואין שכמעט הרס את נישואיו.
גרפילד הצטרף לוועדה שבחנה את התנהלותו של פיץ ג'ון פורטר.
הוא השתכנע באשמתו של פורטר והצביע יחד עם הגנרלים האחרים להרשיע אותו.
המשפט נמשך בין נובמבר 1862 לינואר 1863, ובסופו, מונה גרפילד לראש המטה של ויליאם ס.
משרת ראש המטה בדרך כלל הייתה זוטרה, אולם גרפילד השפיע מאוד על רוסקרנס, והשיג סמכויות נרחבות יותר מתיאום פקודות.
הוא אף פיקד על הצבא של רוסקרנס.
רוסקרנס אהב שיחות, וגרפילד המלומד היה בדיוק האדם המתאים לכך.
השניים הפכו לקרובים מאוד, ודיברו בעיקר על דת.
גרפילד ורוסקרנס תכננו כיצד לרדוף וללכוד את הגנרל ברקסטו בראג.
בראג נסוג אל צ'אטאנוגה והיה צורך בעוד חיילים כדי להכניע אותו.
בקרב עצמו, בין 19 ל-20 בספטמבר 1863, גרם בלבול בנוגע לפקודותיו של רוסקרנס לרווחים בשורות ולמחשבה שהאגף הימני אבד.
רוסקרנס היה בטוח שהקרב אבוד וחזר להגן על צ'אטאנוגה.
גרפילד האמין שהצבא שרד והצליח למצוא אותו.
הצבא הוקף בידי צבאו של בראג, וגרפילד שלח מברק למזכיר המלחמה אדווין סטנטון, שדרשה תגבורת.
לינקולן שלח עוד 20,000 חיילים בתוך תשעה ימים.
בינתיים קודם גרנט למפקד צבאות המערב, והחליף את רוזקרנס בגנרל אחר.
גרפילד קודם לדרגת מייג'ור גנרל אולם נאלץ להתפטר אחרי שנבחר לבית הנבחרים.
כששירת בצבא בתחילת 1862, ניסו חבריו של גרפילד לשכנע אותו לרוץ לקונגרס מטעם מחוזו, שהיה רפובליקני מובהק.
הוא דאג שהוא לא יקבל מינוי טוב בצבא, ולכן ידע שריצה לקונגרס תשפר את מעמדו הפוליטי.
העובדה שהקונגרס יתכנס רק בדצמבר 1863 (עד לאשרור התיקון העשרים לחוקה ב-1933, הקונגרס התכנס בדצמבר) היה מאפשר לו להמשיך לשרת בצבא.
הוא סירב לנהל את מסע הבחירות, והשאיר ליועציו הפוליטיים את הזירה.
הוא נבחר להיות המועמד הרפובליקני בספטמבר 1862, ובאוקטובר נבחר לקונגרס.
מעט לאחר מכן, נאלץ גרפילד להתייצב בפני מזכיר המלחמה סטנטון ולשוחח על עתידו הצבאי.
גרפילד נפגש עם מזכיר האוצר סלמון צ'ייס שהתחבר איתו.
שניהם הסכימו פוליטית למדיניות של האגף הרדיקלי במפלגה.
כשנכנס לקונגרס בדצמבר 1863, כעס גרפילד על לינקולן שהקל על הדרום.
הרדיקלים, בהובלת תדיאוס סטיבנס, רצו להחרים אדמות של מורדים, ולינקולן איים להטיל וטו על חוקים כאלו.
גרפילד תמך בחקיקה כזאת, וברומזו אל המהפכה המהוללת באנגליה, רמז שלינקולן יסולק מתפקידו בגלל דחיית החוקים.
גרפילד תמך בהצהרת האמנציפציה של לינקולן, אולם טען שהיה זה מקרה מוזר בהיסטוריה העולמית כש"עורך דין סוג ב' מאילינוי" היה זה שניסח את המילים ההיסטוריות.
גרפילד תמך בביטול העבדות, והאמין שמנהיגי המרד ויתרו על זכויותיהם החוקתיות.
הוא תמך בהחרמת מטעים דרומיים ואף בהגליה ובהוצאה להורג של מנהיגי המרד כדי להבטיח את השמדת העבדות.
גרפילד הרגיש שלקונגרס הייתה הסמכות להכריז איזו חקיקה הכרחית כדי להבטיח את הצדק לכל הנאמנים לאיחוד, ללא קשר לצבעם.
גרפילד החל לתמוך בלינקולן יותר כשזה יצא נגד העבדות.
בתחילת כהונתו, חלק על מפלגתו בכמה נושאים.
הוא התנגד למענקים לצורך גיוס צבאי, כיוון שהיו עשירים שהשתמשו בכספם כדי להתחמק מגיוס.
גרפילד, בתמיכת לינקולן, הצליח להעביר חוק חדש שהרחיב את הגיוס.
לינקולן לא חשש מהשפעת הגיוס על סיכוייו להיבחר לכהונה שנייה: הוא האמין שיוכל לנצח במלחמה לפני תום כהונתו הראשונה.
בהשפעת צ'ייס, תמך גרפילד בהצמדת הדולר לתקן הזהב והתנגד לשטרות מנייר.
הוא התנגד, אולם הבין את הצורך, בחוק שהשעה את התשלומים בזהב ובכסף במלחמת האזרחים.
הוא תמך בחוק שהרחיב את סמכות הקונגרס בנושא שיקום הדרום, שעליו הטיל לינקולן וטו.
גרפילד התנגד להיבחרו מחדש של לינקולן, אולם אף מועמד אחר לא הצליח להתחרות מולו.
גרפילד העדיף לתמוך בלינקולן על פני מועמד אחר.
הוא ביקש שרוסקרנס יבחר לסגנו של לינקולן, אולם במקומו נבחר המושל הצבאי של טנסי, אנדרו ג'ונסון.
צ'ייס עזב את הקבינט ומונה לנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, והחל להתרחק מגרפילד.
גרפילד עסק בעריכת דין ב-1865 כדי לשפר את מצבו הכלכלי.
הוא שהה בוול סטריט ביום בו נרצח לינקולן, ונאם נאום שבו טען שאלוהים עדיין שולט בעולם, ושהממשלה עודנה חיה.
לאחר מותו של לינקולן שיבח יותר את לינקולן, וטען שהיה אחד מהשליטים הנבונים במדינה.
גרפילד תמך בזכות הצבעה לשחורים כמו שתמך בביטול העבדות, אף על פי שהודה שסלד מהרעיון שהשחורים יהיו שווי ערך פוליטית ללבנים, והעובדה שתמך, כלינקולן, ביישוב השחורים באפריקה.
הנשיא החדש ג'ונסון דרש שיקום מהיר לדרום במהלך החודשים עד לכינוס הקונגרס בדצמבר 1865. גרפילד תמך במדיניות הזאת כניסוי.
ג'ונסון, שהיה חברו, רצה את תמיכתו של גרפילד, וגרפילד הניח שחילוקי הדעות בין הנשיא החדש לקונגרס אינם גדולים מדי.
הקונגרס התכנס מחדש בדצמבר (לכעסו של ג'ונסון, ללא נציגים ממדינות הדרום) ביקש גרפילד תמיכה משאר חבריו, אף על פי שחשש שג'ונסון, הדמוקרט לשעבר, יאחד כוחות עם הדמוקרטים וישיג שליטה פוליטית אם יצטרף אליהם מחדש.
גרפילד חזה משבר עוד לפני פברואר 1866, כשג'ונסון הטיל וטו על חוק לחידוש לשכת העבדים המשוחררים שנועדה לעזור לעבדים המשוחררים.
באפריל, טען גרפילד שג'ונסון היה "מטורף או שיכור מאופיום".
העימות בין רשויות השלטון היה חשוב בבחירות לבית הנבחרים ב-1866, וג'ונסון ניסה לקדם את מועמדיו בעוד שגרפילד נאלץ להתמודד עם התנגדות מתוך המפלגה המקומית.
הדרום עדיין לא יכול היה להצביע והצפון עדיין תמך ברפובליקנים, שהשיגו רוב של שני שלישים בקונגרס.
גרפילד הצליח להתגבר על האתגרים במחוז שלו ונבחר מחדש בקלות.
גרפילד התנגד בתחילה להדחת ג'ונסון כשהקונגרס התכנס שוב בדצמבר 1866. אולם הוא כן תמך בחקיקה שתגביל את כוחותיו של ג'ונסון, כמו חוק הקביעות במשרד, שהגביל את ג'ונסון בפיטורי עובדים.
גרפילד ייצג נאשם בבית המשפט באפריל 1868 ולכן לא יכול היה להצביע כשבית הנבחרים העמיד את ג'ונסון לדין, אולם נאם בתמיכה בתדיאוס סטיבנס ובמתנגדי ג'ונסון.
כשג'ונסון זוכה בסנאט, גרפילד נדהם, והאשים את תוצאת המשפט בניהולו של נשיא בית המשפט העליון צ'ייס.
גרנט נבחר במקום ג'ונסון ב-1869, החליט גרפילד לנטוש את הרדיקלים (סטיבנס, מנהיגם, מת ב-1868).
הוא תמך בתיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית ב-1870, ותמך בצירופה של ג'ורג'יה מחדש אל האיחוד.
ב-1871 התנגד לחוק הקו קלוקס קלאן, בטענה שאמנם לא אהב את "הטרוריסטים הללו", אולם דאג בנוגע לכך שהחוק הסמיך את הנשיא להשעות את פקודת הביאס קורפוס.
במהלך הקריירה שלו, תמך גרפילד בתקן הזהב והתנגד להעלאת כמות הכסף בעזרת כסף מנייר, ולאחר מכן בעזרת הטבעה בלתי מוגבלת של מטבעות כסף.
ב-1865, מונה לחבר בוועדת המיסים, והתמקד בנושאים כלכליים.
הוא המשיך להתנגד לשטרות מנייר, וטען שכל מפלגה שתתמוך בהם תגרום לאסון נוראי.
ב-1868 נאם במשך שעתיים בבית הנבחרים ותמך בחידוש הדרגתי של תשלום על כסף ועל זהב.
מכסי המגן הועלו לרמה גבוהה במלחמת האזרחים.
לאחר מכן, תמך גרפילד במעבר לסחר חופשי, אף על פי שהרפובליקנים תמכו במכסי מגן גבוהים למען התעשייה האמריקנית.
העימות עם מפלגתו גרם לכך שגרפילד הודח מוועדת המיסים ב-1867, ולמרות הרוב הרפובליקני בקונגרס עד ל-1875, הוא עצמו לא היה בוועדה באותה התקופה.
הוא אומנם מונה ליושב ראש ועדת ההקצבות, אולם תמיד רצה להנהיג את ועדת המיסים.
אחת מהסיבות שהוצא מהוועדה הייתה ההתנגדות של העורך הרפובליקני המשפיע, הוראס גרילי.
בספטמבר 1870, הוביל גרפילד, שהיה אז יושב ראש ועדת הבנקים, חקירה על הבהלה לזהב של 1869. הוועדה חקרה את השחיתות, אולם לא מצאה עבירות משמעותיות.
גרפילד האשים את קיום השטרות במימון ספקולציה שהובילה לשערורייה.
גרפילד לא התלהב מהיבחרו מחדש של גרנט ב-1872, עד שהוראס גרילי, המועמד הדמוקרטי והרפובליקני-ליברלי, הפך לחלופה היחידה.
גרפילד טען ש"גרנט לא כשיר להיות מועמד וגרילי לא כשיר להיבחר".
גרנט וגרפילד נבחרו מחדש בקלות.
סקנדל קרדיט מובילייה, חוק משיכת השכר
סקנדל קרדיט מובילייה כלל שחיתות במימון מסילת יוניון פסיפיק שהושלמה ב-1869. מנהלי יוניון פסיפיק השתלטו על תאגיד קרדיט מובילייה בחשאי ואפשרו לו להקים את מסילת הרכבת.
ההוצאות המנופחות שנרשמו בידי הארגון שולמו בעזרת כסף ממשלתי, ולארגון הותר לקנות ביטחונות ביוניון פסיפיק מתחת לערך השוק.
קרדיט מובילייה השיגה רווחים גדולים וחילקה משכורות גבוהות.
ההוצאות הגדולות הובילו להקצבה נוספת של הקונגרס.
בנוסף, חבר קונגרס אחד היה ממנהלי קרדיט מובילייה, והציע לחבריו הזדמנות לקנות מניות.
הסיפור דלף ביולי 1872, במהלך מסע הבחירות.
חלק מהנאשמים היו סגן הנשיא (ויושב ראש בית הנבחרים לשעבר) סקיילר קולפקס, סגנו החדש של גרנט, הסנאטור ממסצ'וסטס הנרי וילסון, יושב ראש בית הנבחרים ג'יימס בליין ממיין, וגרפילד.
גרילי לא הצליח לנצל את השערורייה במסע הבחירות שלו.
לאחר הבחירות, הקונגרס התכנס שוב, ובליין, שרצה לטהר את שמו, דרש חקירה.
גרפילד טען ב-1872 שהוצעה לו מניה, אולם הוא סירב לה.
גם מנהל החברה תמך בגרסתו של גרפילד, אולם טען שגרפילד הסכים לבסוף לקחת מניה באשראי, ושקיבל תשלום עליה בזכות הדיבידנדים של החברה.
הסכסוך היה לגבי שלוש מאות דולר, שגרפילד טען שהיו הלוואה שהחזיר ולא דיבידנד.
אלו שכתבו על גרפילד לא ניסו לקשור אותו לשערורייה, וטענו שלא היה מושחת, אולם שכן קיבל דיבידנד מהחברה, ולא אמר את כל האמת.
בעקבות המקרה עלו דרישות לפטר את גרפילד מוועדות כלכליות.
נושא נוסף שגרם לגרפילד צרות בניסיונו להיבחר מחדש ב-1874, היה "חוק משיכת השכר" ב-1873 שהעלה את שכר חברי הקונגרס בחמישים אחוז, וגם על שירותם מאז 1871. גרפילד היה אחראי להעברת החוק, ולבסוף העלאת המשכורת הייתה גבוהה יותר, למרות התנגדותו של גרפילד.
כמעט חצי מחברי בית הנבחרים כבר ידעו שלא יבחרו לעוד כהונה ותמכו בחוק, אולם הציבור כעס על כך, ועל גרפילד, אף על פי שסירב לקבל את התוספת.
הרפובליקנים איבדו שליטה על בית הנבחרים בפעם הראשונה מאז מלחמת האזרחים, וגרפילד זכה רק ל-57% מקולות הבוחרים (בדרך כלל השיג פי שניים או שלושה מיריביו הדמוקרטים).
לאחר שהדמוקרטים השתלטו על בית הנבחרים ב-1875, גרפילד נאלץ לעזוב את ועדת ההקצבות.
הדמוקרטים מינו את גרפילד כחבר רפובליקני בוועדת המיסים.
רוב יריביו הובסו בבחירות של 1874, ובליין נבחר לסנאט, ולכן גרפילד הפך למנהיג המפלגה בבית הנבחרים ולאדם שכנראה יהפוך ליושב ראש הבית אם המפלגה תשיג שוב רוב.
בבחירות של 1876, תמך גרפילד בבליין, וניסה לתמוך בו בוועדה הרפובליקנית.
כשהתברר לאחר שישה סיבובים שבליין לא ייבחר, בחרה הוועדה במושל אוהיו, רתרפורד הייז.
אף על פי שגרפילד תמך בבליין, הוא שמר על יחסים טובים עם הייז ותמך בו.
גרפילד קיווה לפרוש מפוליטיקה לאחר סיום כהונתו ולעסוק בעריכת דין, אולם למען מפלגתו, נבחר מחדש בקלות באוקטובר.
למרות זאת, בנו הצעיר מת משעלת מעט לאחר מכן.
כשנראה היה שהייז הפסיד בבחירות חודש לאחר מכן לסמואל טילדן, פעלו הרפובליקנים להפיכת התוצאות במדינות דרומיות ששלטו בהן: קרוליינה הדרומית, לואיזיאנה ופלורידה.
ניצחון של הייז בכל השלוש יאפשר לו לנצח בהפרש של אלקטור אחד.
גרנט ביקש מגרפילד לשמש כ"משקיף נייטרלי" בלואיזיאנה.
המשקיפים המליצו שהייז ינצח במדינה - גרפילד עצמו פסל קולות שלמים של טילדן.
המושלים הרפובליקנים אימתו את ניצחונו של הייז, לכעסם של הדמוקרטים, שהמועצות המחוקקות שלהם פרסמו תוצאות שונות, ואיימו למנוע את ספירת האלקטורים.
הקונגרס העביר חוק להקמת ועדה שתכריע מי מנצח.
אף על פי שהתנגד לוועדה, בטענה שעל הקונגרס לספור את הקולות, מונה גרפילד אליה לקול מחאות הדמוקרטים שטענו שהיה מפלגתי מדי.
הייז זכה לתמיכת שמונה חברי ועדה לעומת שבעה לטילדן.
כחלק מעסקה עם הדמוקרטים, קיבל הייז את הנשיאות בתמורה להסגת הצבא מהדרום, וסיום תקופת השיקום.
אף על פי שהיה ברור שגרפילד יוכל להיבחר לסנאט לאחר התפטרותו של ג'ון שרמן כדי לכהן בתפקיד מזכיר האוצר, רצה הייז שגרפילד יעזור לו להגן על עצמו מפני הקונגרס.
גרפילד, המחוקק הראשי של הנשיא, זכה לכבוד בזכות תפקידו.
גרפילד פסק נגד חוק שדרש רכישת כמות גדולה של כסף בידי הממשלה והפיכתו למטבעות, והייז הטיל עליו וטו, שבוטל מאוחר יותר.
גרפילד רכש בית באוהיו באותה התקופה, ממנו ניהל את מסע הבחירות שלו.
הייז רצה שגרפילד ינסה להתמודד לתפקיד המושל ב-1879, כחלק מתוכנית להביא אותו לבית הלבן.
גרפילד העדיף להיבחר לסנאט, ועזר לרפובליקנים לנצח בבחירות לאספה הכללית של אוהיו.
ג'ון שרמן, שרצה להיות נשיא, תמך בגרפילד, והוא נבחר לסנאט בינואר 1880, והיה אמור להתחיל לכהן ב-4 במרץ 1881.
גרפילד היה אחד משלושה עורכי דין שהגנו על צפוניים שתמכו בקונפדרציה.
בית משפט צבאי שפט את הצפוניים למוות, אולם גרפילד טען שעליהם להישפט בפני בית משפט אזרחי.
הצלחתו במשפט אפשרה לו להתפרסם כעורך דין מוצלח.
במהלך כהונתו הראשונה של גרנט, כשהרגיש לא מסופק מהשירות הציבורי, ניסה לעסוק בעריכת דין, אולם שיתוף פעולה עם עורך דין אחר לא עלה יפה.
לאחר מותו של צ'ייס ב-1873, לא הצליח גרפילד לפעול למינויו של נוח סוויין לתפקיד נשיא בית המשפט העליון.
גרפילד חשב שמתן קרקעות לאיגודי הרכבת היה לא צודק.
הוא התנגד לתאגידים מונופוליסטיים וגם לאיגודי עובדים.
הוא תמך בהקמת השירות הציבורי של ארצות הברית שיפשט את הליך קבלת מועמדים לתפקיד ממשלתי.
בנוסף הוא רצה לבטל את המערכת שבה עובדי ממשלה, בתמורה לתפקידם, נאלצו להעניק חלק ממשכורתם כתרומה פוליטית.
ב-1876, גילה גרפילד כישרון מתמטי כשפיתח הוכחה בטרפז למשפט פיתגורס.
גרפילד לא היה מתמטיקאי במקצועו ועדיין נהג להתמקצע בגאומטריה בזמנו הפרטי, תחום בו הוא מצא עניין רב.
לפי ההוכחה, גרפילד הציג משולש ישר-זווית עם צלעות a, b ו-c, כאשר a ו-b ניצבים ו-c הוא היתר.