tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניתן לסווג את הרומנים הרומנטיים שלו, שנכתבו בעומק פילוסופי, כספרות בידור תובענית יותר.
אשתו הייתה רוזליה טרק, לה נישא ב-1935 ביוז'פווארוש, בודפשט.
הרומנים שלו יצאו לאור על ידי מכון זינגר ווולפנר לספרות בבודפשט
ואל תוביל אותנו לפיתוי..., 1934
נעוריו של מיקלוש בולגאר 1936
אצלנו לא מנגנים בלאוטה, 1940
רומנים קצרים שפורסמו בסדרת רומני הכרך (1940–1942)
אינסטינקטים מורדים, 800. מספר, 1941
טיבור הרשאני (במקור הֶסֶר, בהונגרית: Harsányi Tibor; קאניז'ה, 27 ביוני 1898 – פריז, 19 בספטמבר 1954) היה מלחין ופסנתרן יהודי-הונגרי.
כותב עשרות יצירות מוזיקליות מאופרות, בלט, מוזיקה קאמרית ועוד.
הוא אחיו הקטן של מיקלוש הרשאני שנספה ב.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט בהדרכת המלחין ההונגרי הגדול זולטאן קודאי ולאחר מכן הופיע בוונציה, ברלין ואמסטרדם כפסנתרן, מנצח ומלחין.
הוא התיישב באופן קבוע בפריז בשנת 1923, הוא היה חלק מקבוצת בית הספר של פריז לצד בוהוסלב מרטינו, אלכסנדר טנסמן, מרסל מיהלוביץ', אלכסנדר צ'רפנין, קונרד בק.
לפעמים ערבוב של מקצבים מסונכרנים קרוב לג'אז עם פולקלור הונגרי, המוזיקה שלו, תמיד צבעונית, בכל זאת קשורה לצורה מסוימת של קלאסיציזם.
סבו וסבתו מצד אביו היו גרשון הסר ובורבלה (ברברה) גרונר, וסביו מצד אמו היו מור ברוק ובבטה אולמן.
ב-14 ביוני 1922 נשא לאישה את יולאן, בתם של בלה שומוג'י ושל פאני גרינוולד, בבודפשט.
The Last Dream (החלום האחרון); שוטה רוסתוולי 1945 (עם הונגר וצ'רפנין);
L'Histoire du petit tailleur (החייט החכם), שבעה כלים וכלי הקשה
קונצ'רטינו, פסנתר ורביעיית כלי קשת;
סונטות: כינור - פסנתר; צ'לו - פסנתר
טיבריוס היה הקיסר השני מהשושלת היוליו-קלאודית.
טיבריוס נולד ב-42 לפנה"ס, אביו היה הסנאטור טיבריוס קלאודיוס נירון ואימו הייתה ליוויה.
כתוצאה ממלחמת האזרחים שפרצה עם הירצחו של יוליוס קיסר משפחתו של טיבריוס נאלצה להימלט מרומא, אולם ב-39 לפנה"ס הם הורשו לחזור כשהוכרזה חנינה כללית.
אימו של טיבריוס, ליוויה, התגרשה מאביו ונישאה לאוגוסטוס ב-39 לפנה"ס, בעת שהייתה בהיריון עם אחיו דרוסוס.
טיבריוס נשאר להתגורר עם אביו וכשזה מת ב-33 לפנה"ס הוא עבר להתגורר עם אימו ועם אוגוסטוס.
טיבריוס גדל עם אחיו דרוסוס, עם יוליה שהייתה אחותו החורגת, ועם מרקוס קלאודיוס מרקלוס, אחיינו של אוגוסטוס.
הוא זכה לחינוך המעולה ביותר באימפריה.
אף שלא היה כל ביטחון שהוא יירש את אוגוסטוס כקיסר, היה ברור שימלא תפקידים חשובים במערך האימפריאלי.
הקריירה הצבאית של טיבריוס החלה בגיל 15, כשהתלווה לאוגוסטוס לסיור בגאליה, שם החל ללמוד את מלאכת הצבא.
הוא זכה לפרסום, תהילה ב-20 לפנה"ס כשהחזיר את דגלי הלגיונות הרומאיים שנפלו לידי הפרתים, בניסיונות הפלישה הכושלים של מרקוס אנטוניוס ושל מרקוס ליקיניוס קראסוס.
כשטיבריוס חזר לרומא הוא נישא לויפסניה אגריפינה, בתו של מרקוס ויפסניוס אגריפה מצביאו הראשי של אוגוסטוס.
אף שהיה מדובר בנישואים פוליטיים לצורך חיזוק הקשר בין אוגוסטוס לאגריפה, טיבריוס אהב את אשתו אהבה עמוקה.
הוא התמנה לפראיטור והצטרף לאחיו שלחם בגבול האימפריה המערבי.
בעוד דרוסוס לחם בשבטים שישבו בגאליה נארבוננסיס, טיבריוס נלחם כנגד השבטים שישבו בהרי האלפים ובגאליה לוגדוננסיס (Gallia Lugdunensis).
לבסוף, טיבריוס חזר לרומא ב-13 לפנה"ס עטור תהילה, והתמנה לתפקיד קונסול.
מותו של אגריפה ב-12 לפנה"ס הציב בעיה בפני אוגוסטוס, שתכנן להפוך את נכדיו ליורשיו, אך חשש מהאפשרות שימות בעוד נכדיו עדיין צעירים, ובהיעדר יורש מבוגר כמו אגריפה - תידרדר המערכת הפוליטית ברומא לכאוס.
פתרונו של אוגוסטוס היה לחתן את יוליה עם אחיה החורג טיבריוס, כדי להעניק לבנו המאומץ מעמד כמו של אגריפה, ועל ידי הנישואים להפכו למגינם של נכדיו.
אוגוסטוס הורה לטיבריוס להתגרש מאשתו והשיא אותו ליוליה.
הנישואים נועדו לכישלון, (א) כיוון שטיבריוס נטר ליוליה על שאולץ להתגרש מאשתו האהובה, ו-(ב) משום שיוליה תיעבה את טיבריוס, ולא טרחה להסתיר את ניאופיה.
טיבריוס המשיך לצבור כוח, ובמות אחיו דרוסוס ב-9 לפנה"ס נחשב ליורשו של אוגוסטוס.
ב-12 לפנה"ס נשלח טיבריוס לדכא מרד שפרץ בפאנוניה; דיכוי המרד נמשך כשלוש שנים וטיבריוס בחר לנהל מלחמת גרילה תוך השמדת יבולי המורדים כדי להרעיבם, טקטיקה שספגה ביקורת ברומא.
עם חזרתו לרומא הוא מונה שוב לקונסול ולטריבון, והוטלה עליו המשימה לצאת למזרח האימפריה ליישוב הסכסוך עם הפרתים.
ב-6 לפנה"ס הפתיע טיבריוס בהודיעו על נטילת פסק זמן מהפוליטיקה ופרישה לאי רודוס.
היסטוריונים חלוקים לגבי מניעיו של טיבריוס: יש סבורים שמחה בכך נגד העובדה שאוגוסטוס טיפח את מעמד נכדיו הצעירים גאיוס ולוקיוס, והחשש שהם יועדפו על פניו בסדר הירושה.
מנגד, וליוס פטרקולוס גורס שטיבריוס קיבל את תוכניותיו של אוגוסטוס ופרישתו לא הייתה אלא מעשה אבירות, כיוון שלא רצה שפרסומו ותהילתו יעיבו על התפתחות הנסיכים הצעירים.
במות אוגוסטוס החזיק טיבריוס בסמכויות של פרינקפס אך חסרו לו תאריו של אביו המאמץ: אוגוסטוס, אבי המולדת והתהדרות בכתר האזרחי.
תחילה הציע טיבריוס לסנאטורים לחלוק יחד אתם בעול השלטון, כמו בימי הרפובליקה, אך הם דחו את הצעתו ותבעו ממנו - תוך התרפסות, לכהן כשליט יחיד.
דו-שיח מזויף זה התפרש אצל ההיסטוריונים העתיקים כצביעות והעמדת פנים מצד טיבריוס, אך ייתכן גם שנבע מהיעדר כללים ברורים להעברת השלטון.
בכניסתו לתפקיד העביר טיבריוס את סמכות בחירת המגיסטרים מאספת העם לסנאט.
בהמשך ניסה לשפר את המינהל בפרובינקיות בהארכת משך זמן כהונת הנציבים מתוך הנחה שדבר זה יגרום להם לנהוג ביתר ריסון כלפי האוכלוסייה המקומית.
בתחילת שלטון טיבריוס פרץ מרד בקרב הלגיונות שהיו מוצבים בפאנוניה ובגרמניה, כיוון שלא שולם להם בונוס כספי כמובטח על ידי אוגוסטוס.
טיבריוס שלח את בנו דרוסוס יוליוס קיסר ואת גרמאניקוס להרגיע את הלגיונות המורדים.
גרמניקוס לא הסתפק בכך, הוא ארגן את המורדים, חצה את הריין ופלש לשטחם של השבטים הגרמאניים.
לפי טקיטוס הוא כבש את כל השטח בין הריין לאלבה והצליח להחזיר שניים מנסי הלגיונות שאבדו בקרב יער טויטובורג.
טיבריוס עצר את מסע הכיבושים של גרמניקוס וציווה עליו לחזור לרומא בשנת 17. ייתכן שעשה זאת מתוך קנאה וחשש שגרמאניקוס האהוד יאיים על מעמדו, וייתכן גם שבכך בחר למלא את צוואתו של אוגוסטוס שהמליץ לא להרחיב את האימפריה.
עם שובו נערך לו טריומף וטיבריוס מינה אותו בשנת 18 לאחראי על הפרובינקיות המזרחיות, כסימן למעמדו כיורש העצר.
גרמאניקוס לא שרד בתפקידו החדש כי הורעל על ידי מושל סוריה, גנאיוס קלפורניוס פיסו.
כשהועמד למשפט איים פיסו, על פי טקיטוס, להפליל את טיבריוס במעורבות ברצח, אך כשנוכח שהסנאט התייצב כנגדו, הוא בחר להתאבד, והשאלה אם באמת לטיבריוס היה חלק ברצח גרמאניקוס - נותרה ללא מענה.
טיבריוס חלק את הסמכות הטריבונית בשנת 22 עם בנו דרוסוס, מה שמצביע על כך שייעד אותו כיורשו, אולם דרוסוס נפטר כעבור שנה וטיבריוס לא מינה לו מחליף.
טיבריוס החל לבלות יותר זמן בהתבודדות מחוץ לרומא עד שבשנת 26 עבר להתגורר באופן קבוע באי קאפרי.
בעזבו את רומא הוא השאיר את מפקד המשמר הפרטוריאני, סיאנוס, כממלא מקומו בהנהגת רומא.
סיאנוס הנהיג משטר של טרור בעיר, וערך משפטי ראווה לסנאטורים ולפרשים עשירים.
כתוצאה מעיקול רכוש המורשעים התעשר אוצר הקיסרות, וסולקו מתנגדים אפשריים למשילותו.
כוחו של סיאנוס עלה כשכיהן בשנת 31 כקונסול ביחד עם טיבריוס, אך כיון שטיבריוס ישב בקאפרי - הוא שלט בפועל כקונסול יחיד, והפך לאחד האנשים החזקים ביותר ברומא.
לימים טיבריוס החליט להדיחו, בהוקיעו אותו במכתב לסנאט, וסילק אותו מפיקוד על המשמר הפרטוריאני.
זה הצית גל אלימות כנגד סיאנוס, שהוצא לבסוף להורג.
העם התעלל שלושה ימים בגופתו שהושלכה בסוף לנהר הטיבר.
לפי טאקיטוס, רבים מתומכי סיאנוס מצאו את מותם בגל הטיהורים ואף בתו הפעוטה של סיאנוס נאנסה ונתלתה.
מניעיו של טיבריוס להדחתו וחיסולו של סיאנוס אינם ברורים.
לפי חלק מן המקורות הובילה לכך שאפתנותו האדירה של סיאנוס, שהתכוון לרשת את טיבריוס ואף עמד בראש קנוניה לרציחתו.
מנגד, יש המייחסים את היוזמה לטבעו הפרנואידי של טיבריוס, שהחליט כי סיאנוס צבר יותר מדי כוח, ויש לחסלו.
היסטוריונים מודרניים הציעו אפשרות שלישית לפיה עלייתו של סיאנוס לגדולה עוררה התנגדות בקרב מעמד האצולה הוותיק, והתנגדות עצומה זו שכללה אנשי מפתח ברומא - לא הותירה ברירה בידי טיבריוס אלא לחסלו.
טיבריוס המשיך למשול באימפריה מקאפרי, שם לפי עדותו של סווטוניוס, אימץ אורח חיים של פריצות, זימה וסטיה.
אף שניתן לחשוד שסווטוניוס נקט לשון הגזמה בתיאוריו, יש בכך להעיד על הידרדרות בתדמית הציבורית של טיבריוס.
לבסוף טיבריוס זימן את קליגולה וגמלוס לקאפרי והכריז על שניהם כיורשיו; הוא נפטר בשנת 37, ולפי אחד הדיווחים הוא נרצח על ידי קליגולה.
אופיו של טיבריוס, נחשב לקודר וסגור והוא זכה לכינוי "העצוב בבני האדם".
טיבריוס התנגד לקבלת תוארי כבוד ודברי חנופה.
מסופר שכאשר הציע הסנאט לקרוא לאחד מחודשי השנה על שמו – כבוד לו זכו קודמיו, יוליוס קיסר ואוגוסטוס – שאל טיבריוס בסרקזם מה יעשה הסנאט אם יהיו ברומא בסופו של דבר שלושה עשר קיסרים...
בשנת 19 לספירה, בתקופת שלטונו של טיבריוס, גורשו, כנראה ביזמת הסנאט חלק מיהודי העיר רומא, ולצדם גורשו גם אנשים שסגדו לאלה המצרית איסיס.
מספר גדול של יהודים (לפי טקיטוס כ-4,000 יהודים שנשלחו לסרדיניה) נדרשו להתגייס ללגיונות הצבא ואלו שסירבו - נענשו או הוגלו.
ייתכן שחלק מהיהודים הורשו להישאר בתנאי שימירו את אמונתם.
הפעולה ננקטה אך ורק כלפי יהודי העיר רומא עצמה, והיא לא פגעה במעמדם האזרחי או ברכוש (relegatio ולא deportatio).
הפרשה מופיעה במספר מקורות מהעת העתיקה, אך אין אחידות דעות בין המקורות על סיבת הגירוש, וחוקרים מודרניים העלו השערות שונות בנושא.
יוספוס פלאוויוס בספרו קדמוניות היהודים מסוף המאה ה-1 לספירה, טוען שהגירוש נעשה בשל פעילותו של נוכל יהודי מארץ ישראל ועוזריו, שפיתו את פולביה, אשה מיוחסת שהצטרפה אל דת היהודים, לשלוח פורפירה וזהב לבית המקדש שבירושלים, אלא שהללו לקחו את תרומתה לצורכיהם האישיים.
בעלה של פולביה, הסנאטור גאיוס סנטיוס סאטורנינוס , סיפר זאת לידידו הקיסר, וזה "ציווה לגרש את כל היהודים מרומי".
הקונסולים גייסו לצבא ארבעת אלפים מהם ושלחו אותם לאי סרדיניה, והענישו רבים מהם "שלא רצו לשרת בצבא בגלל שמירת חוקי אבותיהם".
יוספוס מסכם כי היהודים "גורשו מן העיר ברשעתם של ארבעה אנשים".
הסיפור שמספר יוספוס לא מקובל על חוקרים מודרניים ולא מופיע במקורות עתיקים אחרים.
עם זאת, חלק מהחוקרים מקבלים את ההשערה שהגירוש נעשה מסיבות הקשורות לדת ומוסר, או בשל הצלחתם של היהודים בגיור רומאים והפצת דתם בעיר.
טענה זו מופיעה ב"היסטוריה רומאית" של קסיוס דיו, שנכתבה במאה ה-3 לספירה.
לדבריו "משנהרו היהודים בהמוניהם לרומא ועסקו בהמרת רבים מבני המקום לאורחותיהם, הוא [טיבריוס] גירש את רובם".
סווטוניוס, סופר רומי בן המאה השנייה לספירה, מציין שטיבריוס הטיל על היהודים גם גיוס בכפייה בשל אמונתם: "מנהיגים דתיים דיכא בחוזק-יד, בייחוד של המצרים והיהודים, וכפה על המחזיקים באמונת-הבל זו לשרוף את בגדי-הפולחן שלהם על כל אביזריו.
את הנוער היהודי גייס לשירות צבאי ופיזרם בפרובינציות שאקלימן קשה; את שאר בני העם הזה...
הרחיק מן העיר, ואיים בעונש של עבדות-עולם על אלה שלא יצייתו".
אולם בעוד שיוסף בן מתתיהו, סווטוניוס וגם קסיוס דיו מדברים על גירוש מרומא בלבד ומייחסים את היוזמה לטיבריוס, טקיטוס מדבר על גירוש שנעשה מכל איטליה בתוקף סנאטוס קונסולטום ואינו מזכיר את הקיסר.
חלק מהחוקרים המודרניים משערים שסיבת הפעולה לא הייתה דתית או מוסרית, אלא פוליטית, לצורך שמירת החוק והסדר.
ההיסטוריונית מרגרט ויליאמס משערת שהפעולה ננקטה נגד אוכלוסייה יהודית שהייתה ענייה והפגינה התנהגות פרועה, על רקע תקופה של חוסר סדר בעקבות מחסור בדגנים.
טענה זו לא נתמכת ישירות על ידי מקורות עתיקים, אך ישנם מקרים במועדים אחרים, בהם נקטו השלטונות ברומא ביד קשה כלפי קבוצות פגיעות בתקופה של מחסור או חשש לאי-סדר.
ההיסטוריון דייוויד וודס דוחה את הטענה שהגירוש נעשה מסיבות כלשהן וגם את הטענה שהוא נעשה לשמירת הסדר, ומשער שהמטרה הייתה גיוס לפעילות צבאית, וסרדיניה הייתה תחנת מעבר בלבד עבור המגויסים.
כשנציב יהודה, פונטיוס פילאטוס הציב מגנים שעליהם כתובות הקדשה לקיסר בארמונו של הורדוס בירושלים טיבריוס הורה להסירם כדי למנוע פגיעה ברגשות היהודים, וידוע שהורדוס אנטיפס היה ידידו הקרוב ואף קרא את בירתו החדשה, טבריה, על שמו.
טיגון היא שיטת עיבוד מזון שבה מחממים את המזון על גבי מחבת שחוממה בה קודם לכן כמות מסוימת של שמן (צמחי או מן החי).
ברוב המקרים, הטיגון משפיע הן על מרקם האוכל והן על ערכו התזונתי.
לדוגמה, ירקות טריים כמו פלפל מאבדים לפעמים מהוויטמינים שלהם בהליך הטיגון.
בטיגון עמוק מבשלים את המזון בסיר (מרחשת) המכיל כמות גדולה של שמן המכסה את המזון המבושל מכל צדדיו.
על טמפרטורת הטיגון להישאר בין 150–180 מעלות.
טמפרטורת טיגון גבוהה מדי תתבטא במזון זהוב ופריך מבחוץ אבל נא מבפנים, ואילו טמפרטורת טיגון נמוכה מדי תגרום למזון לספוג יותר מדי שמן.
אם כלי הטיגון אינו גדול יש להיזהר מטיגון כמות גדולה מדי של מזון, כדי לא להוריד את טמפרטורת השמן.
על המזון המוכנס לשמן להיות יבש, טיפות מים גורמות לשמן לקפוץ.
הקפצה היא שיטת בישול שמקורה במטבח הסיני ובה מבשלים את המזון למשך זמן קצר בווק חם מאוד עם מעט שמן צמחי תוך כדי ערבוב מתמיד של המזון המתבצע לעיתים בדרך של הקפצת המזון בווק.
ההקפצה בווק נפוצה היום בכל רחבי מזרח אסיה וממנה גם התפתחה השיטה המערבית המכונה סוטה (מצרפתית: Sauté).
יש להקפיד להכניס את המזון לווק לפי זמן הבישול שנדרש לו, מהארוך לקצר.
אם רוצים להקפיץ מנת אטריות מבשלים את האטריות מראש ומוסיפים אותן לווק רק ל-1–2 דקות האחרונות של ההקפצה.
בנוסף, בדומה למטבח האיטלקי יש לבשל אותן כך שליבתן לא מבושלת לחלוטין (מצב המכונה באיטלקית "אל דנטה) מכיוון שהן ממשיכות להתרכך בהקפצה.
אם רוצים להוסיף למנה בשר או בשר עוף יש לטגן אותו בווק זמן קצר רק עד שישחים מבחוץ, לשים בצד, להקפיץ את הירקות ולהחזיר את הבשר/העוף לדקות האחרונות של ההקפצה.
בנוסף נהוג להשתמש ברוטב למנות מוקפצות.
הרטבים במטבח הסיני נהוג להקפיץ ברטבים ההופכים לסמיכים בווק באמצעות עמילנים, בין אם עמילני אורז מאטריות אורז או אורז לבן המשמשים להקפצה, ובין עם עמילנים שנוספו במיוחד לרוטב לדוגמה עמילן תירס.
מפני שתהליך ההסמכה קצר, הרוטב נוסף אחרון להקפצה.
הטיבר (באיטלקית: Tevere; בלטינית: Tiberis; בשפה העממית נקרא "הנהר הבהיר") הוא נהר באיטליה המזרחית, השלישי באורכו מכל נהרות איטליה.
אורכו של הטיבר 405 ק"מ.
הוא יוצא מהמדרונות הדרומיים של הר פומאיולו (ואז הוא בגובה של כ-1,250 מטרים).
שם הוא זורם במדרון צר, אך לאחר כמה מאות קילומטרים, הוא עובר לזרימה במדרון רחב ומתון.
לאחר שהוא מתנקז באגן וממשיך לרמת לאציו, הוא מתפתל ומתמזג עם יובל הנרה.
הטיבר מגיע לרומא, עובר דרכה בפרברים הנקראים אוסטיה (בדרום), ופיומיצ'ינו (בצפון), כ-35 ק"מ לפני שנשפך לים הטירני, דרך מישור מרובה ביצות.
לפני שהוא נשפך, הוא מתפלג לשתי זרועות, שנשפכות ביחד לים הטירני.
בחלקו הדרומי של עיקול נהר הטיבר ברומא, נמצא אי הטיבר.
הנהר נושא איתו כמויות עצומות של סחף, ולכן מימיו כה דלוחים, והסחף גם מרחיב את היבשה שסביב הנהר ב־2–3 מטרים כל שנה.
ספינות נהר קטנות, בעלות משקל כולל של עד 150 טון, יכולות להפליג במימי הנהר, אפילו לכמה עשרות קילומטרים מעבר לרומא.
סביר להניח שהשם טיבר הוא שם טרום לטיני (כמו השם שנתנו הרומאים לפרבר האיטלקי שליד רומא ששמו בעברית הוא טיבולי – Tibur).
טיברינוס היה מלך אגדי של אלבה לונגה, וככל הנראה, טבע בנהר האלבולה, שלאחר מכן הוחלף שמו לטיבר.
לנהר ערך היסטורי הקשור לייסודה של רומא.
נאמר כי האחים רמוס ורומולוס ננטשו בנהר, עד שהזאבה הידועה הצילה אותם ממוות.
נהר הטיבר היה חשוב מאוד בתקופה שלאחר המלחמות הפוניות, בשעה שהנמל של אוסטיה נהיה לבסיס ימי מפתח.
אך הנמל נסתם בסחופת, והתחילו לבנות דרך חדשה, ה-via Portuense, שנבנתה במאה ה-1 לספירת הנוצרים, וזאת כדי להתחבר לרומא על ידי נמל מלכותי ששמו היה פיומיצ'ינו, שם עבר נהר הטיבר.
זרוע נהר הטיבר שחוצה את פיומיצ'ינו היא תעלה שנבנתה בתקופת שלטונו של הקיסר הרומאי קלאודיוס, ושופרה לאחר מכן בתקופת שלטונו של הקיסר הרומאי טראיאנוס.
בשנת 1612 נסתם נהר הטיבר בסחופת, ולכן היה בלתי יעיל לשיט, אך בתקופת האפיפיור פאולוס החמישי הוא נפתח שוב לשיט.
נהר הטיבר שימש את הרומאים למערכת הביוב שלהם, ובעזרת ערוצים ותעלות תת-קרקעיות הצליחו להביא מי שפכים אפילו מאמצע העיר.
סוללות האבנים המודרניות החלו בשנת 1876.
שיטפונות מתועדים בנהר הטיבר התרחשו בשנים 1519, 1870 ובשנת 1900.
מוסוליני, שחי בעיר רג'ו אמיליה, הסדיר את קו הגבול בין טוסקנה לרג'ו אמיליה כך שנהר הטיבר ישכון בשטח של רג'ו אמיליה.
טיבריוס יוליוס אלכסנדר (חי במאה הראשונה), היה מצביא יהודי-רומאי בתקופת הבית השני שבין תפקידיו כיהן גם כנציב יהודה ויועץ ראשי לטיטוס, בעת המצור על ירושלים ושריפת בית המקדש.
טיבריוס יוליוס אלכסנדר נולד למשפחה יהודית עשירה ומיוחסת באלכסנדריה ככל הנראה בשנותיו הראשונות לשלטונו של הקיסר טיבריוס, אביו אלכסנדר האלברכוס היה המוכס הראשי של מצרים ובעל אזרחות רומאית וקשרים עסקים עם מלך יהודה אגריפס הראשון ואנטוניה הצעירה שהייתה אמו של הקיסר קלאודיוס, ודודו היה הפילוסוף וההיסטוריון פילון האלכסנדרוני.
אחיו מרקוס נישא לברניקי, בתו של אגריפס הראשון.
כתוצאה מייחוסו של אביו אלכסנדר היה בעל אזרחות רומאית והיה בן למעמד הפרשים, הוא החליט להתגייס לצבא הרומאי למרות שייחוסו היהודי והמצרי היה כתם על הקריירה הפרשית שלו.
יוסף בן מתתיהו כותב עליו שהוא "לא נשאר בדת אבותיו".
התייחסות זאת פורשה בדרך כלל כמצביעה על כך שהוא נטש את היהדות והפך למשומד, אולם פירוש אלטרנטיבי לדבריו של יוספוס, הוא שהוא מטיח ביקורת באלכסנדר על כך שהוא שם את האינטרסים של רומא מעל לאלו של בני עמו.
תפקידו הראשון הידוע היה בשנת 42 כמושל מחוז תבאי שבדרום מצרים, אחד משלושת המחוזות שהפרובינקיה מצרים הייתה מחולקת להם.
לאחר מכן נשלח בשנת 46 עד שנת 48 לשמש כנציב ביהודה.
אם סבר העם המעונה ביהודה כי נציב ממוצא יהודי יקל עליו, הרי שטעות הייתה בידו.
שנות נציבותו של אלכסנדר היו שנים של רעב ומחסור, אך גם של מרד והתקוממות.
בניו של יהודה הגלילי, ראש הקנאים מימי הקנסוס של קויריניוס, הרימו את נס המרד, אך אלכסנדר הביא לתפיסתם והעניש אותם בצליבה.
צליבתם לא דיכאה את תנועת הסיקריקיים, והקנאים המשיכו לטפח את גחלת המרד עד לפרוץ המרד הגדול כעשרים שנים לאחר מכן.
למרות זאת, יוסף בן מתתיהו מסכם את תקופת נציבותו ואת זו של קודמו בחיוב: "שניהם לא נגעו במנהגי יושבי הארץ ונהגו את העם בשלום ובמנוחה".
לאחר סיום תפקידו ביהודה, המשיך אלכסנדר בקריירה צבאית למרות שפרטיה המדויקים לא ידועים, הוא שימש כאחד מקציניו של גנאיוס דומיטיוס קורבאלו שהיה מפקד המלחמה באימפריה הפרתית.
ביחד עם חותנו של קורבאלו ויניאנוס אניוס הוא נשלח ללוות את טיגראנס הראשון מלך ארמניה למפקדה של הצבא הרומאי במטרה להפוך אותו למלך קליינט של רומא.
הקיסר נירון מינה את אלכסנדר בשנת 66 למושל מצרים, המשרה הבכירה ביותר שפרש רומאי יכול לשאוף אליה פרט לתפקיד מפקד המשמר הפרטוריאני.
ייתכן שנטיותיו הפילהלניות של נירון תרמו למינויו אולם אין ספק שהעובדה שהוא שירת במצרים בעבר והיה בעל ניסיון בתחום תרמה למינויו למושל אחת הפרובינקיות החשובות ביותר באימפריה.
לאחר פרוץ המרד הגדול פרצו אף מהומות באלכסנדריה, שם התמרדו היהודים, כשם שהתמרדו בערים מעורבות ביהודה, כגון קיסריה או עכו.
כאשר ראה אלכסנדר כי לא יוכל לדכא את המרידה, שלח במורדים את שני הלגיונות שעמדו לפקודתו, ובטבח ביהודי העיר נהרגו חמישים אלף יהודים.
בשנת 69, לאחר רצח הקיסר נירון, שררה אי יציבות ברומא.
הקיסר שהחליף את נירון, גלבה נרצח אף הוא, ועל כס הקיסרות רבו אותו וויטליוס.
באווירה זו נראה כי מנהיג צבאי חזק יוכל לקבל את השלטון.
אספסיאנוס אשר פיקד על הלגיונות שביהודה ועסק בדיכוי המרד הגדול שקל להכריז על עצמו כקיסר, אך היסס.
על פי השערת ההיסטוריון צבי גרץ, ברניקי, שהייתה אלמנת אחיו של אלכסנדר, והמאהבת של טיטוס, בנו של אספסיאנוס, ראתה לעצמה סיכויים טובים אם יוכרז אביו של מאהבה טיטוס (שהבטיח לשאת אותה לאישה) לקיסר ברומא.
בהשפעתה, הכריז אלכסנדר על אספסיאנוס כקיסר, ובעקבותיו עשו כן גם הצבאות שבסוריה וביהודה.
בעקבות תמיכה זו החל אספסיאנוס במערכה צבאית כנגד הקיסר ויטליוס שבסופה היה לקיסר.
אספסיאנוס הותיר ביהודה את בנו טיטוס, אשר מינה את אלכסנדר למפקד צבאותיו.
אלכסנדר הפך ליועץ ראשי לטיטוס, בעת המצור על ירושלים ואף בעת שריפת בית המקדש.
על פי מקורות אחדים שימש אלכסנדר לאחר עליית אספסיאנוס לשלטון כמפקד המשמר הפרטוריאני, אם כי הדבר אינו ודאי.
טיבינגן היא עיר במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
העיר נמצאת 30 קילומטר דרומית לשטוטגרט, והיא שוכנת לגדות נהר הנקר, יובלו של הריין.
יובלו של הנקר עצמו, האָמר (Ammer), עובר אף הוא בעיר.
שטחה גדול יחסית - 108 קמ"ר - וצפיפות האוכלוסייה בה נמוכה - כ-760 איש לקמ"ר.
טיבינגן היא אחת מערי האוניברסיטה המובהקות של גרמניה.
אוניברסיטת טיבינגן נוסדה ב-1477, וכיום מהווים 25,000 הסטודנטים הלומדים בה כמעט שליש מתושבי העיר.
בשל כך בטיבינגן אווירה אקדמית עשירה.
בטיבינגן שלושה מכוני מקס פלאנק: מכון לביולוגיה התפתחותית, מכון לקיברנטיקה ביולוגית, ומכון למערכות אינטליגנטיות (לאחרון קיים סניף נוסף בשטוטגרט).
זוכת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1995, כריסטיאנה ניסליין-פולהרד, מנהלת את אחת המחלקות במכון לביולוגיה התפתחותית.
קיימות ראיות כי בעידן האימפריה הרומית היה יישוב באתר של טובינגן המודרנית, אך רק ב-1191 מוזכרת העיר לראשונה ברשומות בכתב.
ככל שעבר הזמן, צברו הרוזנים של טובינגן בהדרגה כוח והשפעה.
בסופו של דבר, הדוכס של ממלכת וירטמברג הכיר ביתרונותיה של העיר וקנה אותו בשנת 1495. מאז, העיר כמעט תמיד הייתה בלב הממלכה ואחר כך בלב המדינה הפדרלית של וירטמברג.
טיבינגן מהווה עיר תיירותית ראשונה במעלה, במיוחד בחודשי הקיץ.
העיר העתיקה של טיבינגן היא מהגדולות והנאות שבערי גרמניה; היא נשתמרה בצורה טובה ולא נהרסה במלחמת העולם השנייה.
בעיר העתיקה עשרות סמטאות צרות, מפותלות ומרוצפות אבן.
שלושת האתרים החשובים ביותר בעיר העתיקה הם כנסיית גיאורג הקדוש, הכנסייה הראשית של טיבינגן; בית העירייה העתיק, אשר חזיתו מכוסה כולה בציורים נאים; וטירת הוהנטיבינגן (Hohentübingen), המוקפת חומה והנמצאת כ-50 מטרים מעל לפני העיר העתיקה.
הטירה צנועה יחסית לטירות אחרות, כגון טירת היידלברג, וחלק מחדריה משמשים את אוניברסיטת טיבינגן: בטירה שוכנות המחלקה לארכאולוגיה והמכון לחקר ההיסטוריה של האמנות.
המוזיאון הארכאולוגי של אוניברסיטת טיבינגן שוכן במצודה.MUT במוזיאון אוספים של יצירות אמנות מתקופת הקרח, מצריים, יוון והאימפריה הרומית.
בנוסף נימצא בו אוסף אטנולוגי.
טיבינגן שוכנת בגבולו הצפוני של האזור הגאוגרפי המכונה היורה השוואבית .
מצפון לעיר שוכן יער גדול, שנבוך (Schönbuch).
הגובה במרכז העיר הוא כ-350 מטרים מעל לגובה פני הים; השכונות הגבוהות ביותר של טיבינגן שוכנות כ-100 מטרים מעל לגובה מרכז העיר.
על גבעות העיר פזורות נקודות תצפית רבות.
טיבינגן מהווה מרכז תחבורתי אזורי.
בעיר ארבע תחנות רכבת; התחנה המרכזית גדולה יחסית לגודל העיר.
תחנות נוספות נימצאות בכניסה המערבית לעיר ובכניסה הצפונית.
האזור יושב כנראה לראשונה על ידי בני אדם קדומים באלף ה-12 לפני הספירה.
הרומאים השאירו כאן כמה עקבות בשנת 85 לספירה, כאשר בנו חומת גבול לימונית בנהר נקר.
הקמתו של ישוב קבע בטיבינגן מתוארכת למאה ה-6 או ה-7, כאשר האזור היה מאוכלס על ידי העם האלמני.
חלק מהיסטוריונים טוענים כי קרב סוליציניום מערך בשפיצברג, הר בטיבינגן, בשנת 367 לספירה, אם כי אין לכך הוכחות.
טיבינגן מופיעה לראשונה ברישומים רשמיים בשנת 1191. לטירה המקומית, Hohentübingen, יש תיעודים החל משנת 1078, אז הייתה תחת מצור של היינריך הרביעי, מלך גרמניה.
שמה תועתק בלטינית של ימי הביניים כ-Tuingia ו-Twingia.
טיבינגן הוקמה כבירת מחוז פלטין של טיבינגן.
עד 1231, טיבינגן הייתה עיר אזרחית, מה שמעיד על הכרה על ידי הכתר של חירויות האזרח ומערכת בתי המשפט.
בשנת 1262 הוקם מנזר אוגוסטיני על ידי האפיפיור אלכסנדר הרביעי בטיבינגן; בשנת 1272 נוסד מנזר פרנציסקני.
בשנת 1300 נוסד בית ספר לטיני (גימנסיית אוהלנד).
במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית, אליה המיר את הדוכס אולריך מוירטמברג, הוא ביטל את המנזר הפרנציסקני ב־1535.
ב-1342 נמכר המחוז פאלאטין לאולריך השלישי, רוזן וירטמברג ושולב במחוז וירטמברג.
משרדי הכנסייה סיפקו את ההזדמנות למה שהפך זמן קצר לאחר מכן לאירוע המשמעותי ביותר בתולדות טיבינגן: ייסוד אוניברסיטת אברהרד קרלס על ידי הדוכס אברהרד אים בארט מוורטמברג ב־1477 ובכך הפך אותה לאחת האוניברסיטאות העתיקות ביותר במרכז אירופה.
עד מהרה הוא התפרסם כאחד ממקומות הלימוד המשפיעים ביותר ב, במיוחד לתאולוגיה (פקולטה פרוטסטנטית, Tübinger Stift, הוקמה ב-1535 במנזר האוגוסטיני לשעבר).
כיום, האוניברסיטה היא עדיין מקור ההכנסה הגדול ביותר עבור תושבי העיר ואחת האוניברסיטאות הגדולות בגרמניה עם יותר מ־26,000 סטודנטים.
בין 1622 ל-1625, הליגה הקתולית כבשה את וירטמברג הלותרנית במהלך מלחמת שלושים השנים.
בשנת 1638 כבשו כוחות שוודים את טיבינגן ולקראת סוף המלחמה, כוחות צרפתים כבשו את העיר מ-1647 עד 1649.
ב־1789 נשרפו חלקים מהעיר העתיקה, אך נבנו מאוחר יותר בסגנון המקורי.
בשנת 1798 נוסד בטיבינגן העיתון "אלמיין צייטונג", עיתון מוביל בגרמניה של תחילת המאה ה-19 על ידי יוהאן פרידריך קוטה.
מ-1807 עד 1843 חי המשורר פרידריך הולדרלין בטיבינגן במגדל המשקיף על הנהר הנקר.
בתקופת גרמניה הנאצית, בית הכנסת של טיבינגן נשרף בליל הבדולח ב-9 בנובמבר 1938. העיר היוותה מוקד פעולה נאצי וידועה כמקום הולדתו של תיאודור דנקר, מעוזריו של אדולף אייכמן.
מלחמת העולם השנייה הותירה את העיר ללא פגע, בעיקר בגלל יוזמת השלום של רופא מקומי, תיאודור דובלר.
היא נכבשה על ידי הצבא הצרפתי והפכה לחלק מאזור הכיבוש הצרפתי.
מ־1946 עד 1952 הייתה טובינגן בירת מדינת וירטמברג-הוהנצולרן שהוקמה לאחר מכן , לפני שנוצרה מדינת באדן-וירטמברג על ידי מיזוג באדן, וירטמברג-באדן ווירטמברג-הוהנצולרן.
לכוחות הצרפתים היה חיל מצב שהוצב בדרום העיר עד סוף המלחמה הקרה בשנות ה-90. הצרפתים בנו את הרובע הדרומי הניקרא עד היום הרובע הצרפתי ובמרכזו מגרש כדורסל.
בשנות ה-60 הייתה טיבינגן אחד ממרכזי תנועת הסטודנטים הגרמנית והמחאות שפרצו בשנת 1968 ומאז עיצבה דעות פוליטיות שמאליות וירוקות.
כמה סטודנטים רדיקליים מטיבינגן תמכו בקבוצת הטרור השמאלנית Rote Armee Fraktion, כאשר חבר פעיל בשם גודרון אנסלין, מקומי וסטודנט מטיבינגן מ-1960 עד 1963, הצטרף לקבוצה ב-1968.
ב-27 במאי 1968, הכספומט הראשון אי פעם בגרמניה הותקן בטיבינגן, לתוך הקיר של הבנק הקהילתי המקומי Kreissparkasse Tübingen, שנבנה על ידי חברת בניית הכספות Ostertag AG בשיתוף עם AEG-Telefunken.
הוא הפך זמין לשימוש עבור 1000 לקוחות נבחרים של הבנק.
במחצית השנייה של המאה ה-20, שטח השיפוט של העיר הורחב מעבר למה שמכונה כיום "עיר הליבה" כדי לכלול כמה ערים וכפרים קטנים מרוחקים.
הבולטים שבהם הוא בֶּבּנהאוזן, כפר המקובץ סביב טירה ומנזר באותו שם, שהוא מנזר ציסטרסיאני כ-3.2 ק"מ צפונית לטיבינגן.
העיר הפכה במשך השנים לחממה של דעות פוליטיות הנוטות שמאלה ושל מעורבות חברתית וסביבתית.
זוהי אחת הערים הבודדות בגרמניה בהן ראש העיר משתייך למפלגת הירוקים ובהן מפלגה זו היא הגדולה ביותר במועצת העיר.
ראש עיריית טיבינגן מאז ינואר 2007 הוא בוריס פאלמר (Boris Palmer), שכיהן לפני כן כחבר בפרלמנט של באדן-וירטמברג.
פאלמר החליף את בירגיטה רוס-שרר (Birgitte Russ-Scherer), שכיהנה בתפקיד מטעם מפלגת SPD במשך שמונה שנים.
פאלמר מקדם את מסלולי האופניים בעיר.
בשנת 2024 נחנך גשר אופניים בצפון העיר המחומם בימימם בהם יורד קרח ומאפשר חצייה של העיר בימי קור.
החוקרת Lilli Zapf פרסמה את עבודת המחקר המקיפה ביותר על יהודי טובינגן ממחצית המאה ה-11 ועד שילוחם של היהודים למחנות ההשמדה.
היהודים התיישבו בעיר במחצית השנייה של המאה ה-13 ברחוב היהודים (Judengasse) בעיר.
ב-1456 גורשו היהודים מהעיר בטענה שהריבית שגבו מהתושבים גבוהה מדי.
היהודים עברו לעיר קטנה סמוכה Wankheim .
בעיר זו התקיימה קהילה עד 1849. אז הותר ליהודים לחזור לתחומי העיר, משפחת הירש הייתה הראשונה ששבה לעיר.
בעיר חכרו ארבע משפחות שטח לבית העלמין והמסמך הראשון המעיד על קבורה בעיר הוא מ-1774.
באוניברסיטה המקומית נרשמו סטודנטים יהודים החל מ-1800. התלמידים הגיעו מכל רחבי גרמניה ושווייץ והשתלבו בלימודי הרפואה, הפילוספיה וההנדסה.
במהלך השנים, השתלבו היהודים בתחומי המסחר וההלוואה בריבית.
העיתון העירוני הראשון הוצא לאור על ידי משפחה יהודית.
בעקבות המגפה השחורה גורשו היהודים מהעיר וחיו בכפרים שמסביבה עד 1848 עת הורשו לחזור לטיבינגן.
ב-1885 הוקם בית הכנסת בעיר וב-10 בנובמבר 1939 נשרף בית הכנסת.
בשנת 1940-41 גורשו היהודים למחנות בריגה, טרזינשטט ואוושויץ.
היום מוצבת אנדרטה לזכר יהודי העיר שסולקו ממנה בכיכר בית הכנסת Sinagougue Platz.
באופן הדרגתי, החל מסוף מלחמת העולם השנייה, ובעיקר החל מהמאה ה-21, קמה מהאזור של העיר טיבינגן קהילה שפעילה מאוד למען היהודים וישראל וכנגד אנטישמיות, שרבים מחבריה מעידים שהם צאצאי נאצים, הרוצים לעשות היכירות וחיבור מעמיק אל החברה היהודית והישראלית.
טיבידאבו (בקטלאנית ובספרדית: Tibidabo) הוא הר בגבולה המערבי של ברצלונה, שבקטלוניה שבספרד.
גובהו 512 מטרים וזו הפסגה הגבוהה ביותר ברכס הרי קולסרולה, המשתרע צפונית מזרחית לברצלונה בין הנהרות בזוס וליוברגט.
ההר נגיש באמצעות פוניקולר ואוטובוסים.
על ההר נבנתה בזיליקת הלב הקדוש, שנבנתה בסגנון נאו-גותי בין השנים 1902-1961 כהעתק מבזיליקת הלב הקדוש בפריז.
בשנת 1901 נפתח פארק השעשועים "Parc d'atraccions Tibidabo" ביוזמתו של הרוקח סלבדור אנדרו.
הוא נרכש בשנת 2000 על ידי עיריית ברצלונה לאחר שפשט רגל.
כמו כן נבנה עליו מגדל קולסרולה (גובה 288.4 מטר, קומת תצפית בגובה 135 מטר).
שם ההר "טיבידאבו" נחשב לנגזרת של הביטוי הלטיני "tibi dabo" – "אתן לך".
מקור שמו של ההר טיבידאבו נובע מהפסוק בוולגטה, הברית החדשה הלטינית.
בבשורה על-פי מתי נאמר: "et dixit illi haec tibi omnia dabo si cadens adoraveris me" – "ואתה אמור לו, את כל הדברים האלה אתן לך, אם תיפול על רגלך ותעבוד אותי" (פרק 4, פסוק 9).
בבשורה על-פי לוקאס מופיע נוסח דומה: "et ait ei tibi dabo potestatem hanc universam et gloriam illorum quia mihi tradita sunt et cui volo do illa" – "את כל הכוח הזה אתן לך, והתהילה עמהם: כי זה ניתן לי, ולכל מי שאבחר לתת לו" (פרק 4, פסוק 6).
טיביה הוא משחק מקוון ותיק יחסית מז'אנר משחקי תפקידים המוניים ברשת (MMORPG).
המשחק פותח כתוכנת ניסוי לא מסחרית על ידי שלושה סטודנטים גרמנים שלמדו תכנות, ויצא ב-1997. בעקבות הצלחתו של המשחק, הוקמה חברת סיפסופט הממשיכה להוציא עדכונים תקופתיים.
הגרפיקה של המשחק מבוססת ברובה על המשחק Ultima VI.
לאחר זמן מה, ניתנו למתנדבים אפשרויות ניהול משחק, ולאחר שהמשחק עוצב ונבנו שלבי המשחק, הוא הפך להיות משחק מסחרי.
שינויים נעשו באופן נרחב יותר עם השנים.
למרות זאת, חסרונותיו של טיביה, כגרפיקת התמונות הקטנות (שנראית מיושנת לעומת המשחקים הנפוצים כיום) וחוסר הקול במשחק, לא השפיעו על תפוצת המשחק.
ליקויים אלה קוזזו על ידי גודל המשחק הקטן ודרישות המערכת המינימליות.כל יום המשחק מתעדכן.
ייתכן כי ההצלחה של טיביה נובעת מן העובדה שבחלק גדול מהמשחק, שאפשר להוריד מאתר האינטרנט או לפתוח בנגן פלאש ללא הורדה, ניתן לשחק באופן חוקי ללא תשלום.
בניגוד למשחקי התפקידים הגדולים הקיימים כיום, שעל מנת לשחק בהם יש לקנותם בכסף.
בעבור תשלום חודשי, יכולים שחקנים לשדרג ל-"חשבון יוקרתי", ובכך לפתוח אפשרויות נוספות של המשחק ואזורים נוספים.
שחקנים אלו מקבלים בנוסף עדיפות לכניסה ראשונים לשרתים המלאים בשחקנים.
כרגע, שרתים אלו ממוקמים בארצות הברית ובגרמניה.
המשחק מציע לשחקן אפשריות רבות ורוב השחקנים מבלים את זמנם באימון כישורי הדמות שלהם וגם בניסיון ציד סוגי מפלצות רבות בעזרת נשק וקסמים רבי כוח, בחקירת העולם, בחיפוש אחר אוצרות והרפתקאות, וכן להכיר חברים ולנהל שיחות והחלפת חפצים.
בכל זאת, ישנם מספר שרתים שלא מאפשרים ששחקנים יתקפו אחד את השני כלל.
במשחק, השחקן מתחיל באי הנקרא רוקגרד.
המקום נועד לתת לשחקן להסתגל למשחק ולהבין אותו.
באי זה אין אפשרות להרוג אחד את השני ואין אויבים חזקים.
לאחר שהשחקן הגיע לרמה 8 הוא יכול לבחור מה היעוד שלו, כלומר איזו דמות ברצונו להיות: אביר, פאלאדין, דרואיד, או קוסם (ר' להלן).
המפלצות לקוחות ברובן מהמיתולוגיות, ובעלי החיים - מהעולם האמיתי.
כך למשל, הכלבים והאיילים לא מזיקים והעכבר חלש, האורקים מסוכנים, והדרקונים והשדים קטלניים.
שחקני פרימיום יכולים להגיע לאזורים שלא פתוחים בפני שאר השחקנים.
אב'דנדריאל (Ab'dendriel) - עיר האלפים, ממוקמת בצפון-מזרח באי הראשי.
אנקראחמון (Ankrahmun) - עיר בסגנון המצרי, ממוקמת בדרום האי דאראמה.
כוללת הרבה מפלצות חדשות שקשה לצוד.
קארליין (Carlin) - עיר הנשים, ממוקמת בצפון-מערב באי הראשי.
דאראשיה (Darashia) - עיר המדבר, ממוקמת בצפון האי דאראמה.
קאזורדון (Kazordoon) - עיר הגמדים, ממוקמת עמוק מתחת להר שנודע בשם The Big Old One.הדרך לשם מסוכנת אם לא יודעים את הדרך
פורט הופ (Port Hope) -ממוקמת בדרום-מערב לאי דאראמה.
ג'ונגל ענק מכסה את כל החלק המדברי.
רוב האזור הוא בשביל שחקנים מנוסים וצדים שם בעיקר רמות גבוהות.
רוקגארד (Rookgaard) - מקום ההתחלה של טיביה.
כל השחקנים מתחת לרמה 8 חייבים להיות שם, לאחר מכן הם בוחרים אם לעזוב או להישאר.
טהיס (Thais) - העיר הראשונה בטיביה וגם העיר הכי מרכזית והכי פופולרית.
ממוקמת בדרום-מערב באי הראשי.גם נקראת עיר ההריגות כי יש שם הרבה אנשים שהורגים אחד את השני
וונור(Venore) - עיר הביצות, נמצאת במזרח האי הראשי.
ליברטי באי(Liberty Bay) - עיר גדולה מאוד יש הרבה rotworm קשה למצוא שם מקומות של מערות בגלל הגודל של היער
סווארגרונד(Svargrond) - העיר החדשה ביותר, הוצגה בעדכון הקיץ של 2007, עיר קרח גדולה, ובה ניתן למצוא זירה מיוחדת שבה נלחמים במפלצות בשלוש דרגות קושי שונות, אם מנצחים ניתן לבחור פרס מסוים וגביע.
בטיביה ישנם ארבעה מקצועות שונים; אביר, פאפאלדדין, דרואיד, וקוסם:
אביר: דמות שעיקרה הוא תקיפה מטווח קרוב.
הדמות מפתחת את כישורי הלחימה שלה במהירות אך כוחות הקסם שלה נמוכים.
כל רמה היא מקבלת 15 נקודות פגיעה (HP, נק"פ) ו-5 כוח קסם (Mana).
פאלאדין: דמות שעיקרה היא תקיפה מרחוק עם שילוב של כוח קסם.
התפתחות כישורי הלחימה מרחוק (קליעה) של הדמות מהירה וגם רמת הקסם (ביחס לאביר).
כל רמה היא מקבלת 15 כוח קסם ו-10 נקודות פגיעה.
דמות זו בעלת מטה קסמים וביכולתה להכין אבני קסמים (ריפוי ברובם) מקבלת כל רמה 30 כוח קסם ו-5 נקודות פגיעה.
הקוסם, בעל-קסם התקפתי ורבגוני יותר משל הדרואיד, וכן מסוגל ליצור אבני תקיפה רונות.
ההבדל בין המקצועות מתבטא בכישורים שלהם.
למשל, אביר ישתפר במהירות המרבית כשהוא נושא חרב מאשר שאר המקצועות.
טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס, בן טיבריוס נכד פובליוס היה פוליטיקאי רומאי שכיהן כטריבון הפלבאים.
בתקופת כהונתו החל עידן של חוסר יציבות ומאבקים פנימיים ברומא.
טיבריוס היה אחיו הבכור של גאיוס סמפרוניוס גרקכוס, ויחד נודעו כ"אחים הגרקכים".
גרקכוס, בנו של אציל רומי בשם טיבריוס סמפורניוס גרקכוס שכיהן פעמיים כקונסול ב-177 לפנה"ס וב-163 לפנה"ס וכקנסור ב-169 לפנה"ס, נולד ב-163 לפנה"ס, קרוב משפחה של בכירים פוליטיים רבים.
הקשר הבולט מביניהם היה לבית קורנליוס סקיפיו.
אחותו, סמפרוניה, נישאה לסקיפיו איימיליאנוס, שניצח במלחמה הפונית השלישית והחריב את קרתגו.
על מנת ליצור ברית פוליטית נוספת, נישא לקלאודיה, בתו של אפיוס קלאודיוס פולכר שתפקד כראש המשפחה הרומית הקלאודיים שהיו יריביהם של הסקיפיוים.
הוא הצטרף לצבא בזמן המלחמה הפונית השלישית נגד קרתגו, אשר התרחשה בין 149–146 לפנה"ס, תחת פיקודו של גיסו, סקיפיו אמיליאנוס.
במלחמה זו זכה בכתר החומה על כך שהיה החייל הראשון שהסתער על חומות קרתגו.
בתקופתו של הקונסול גאיוס הוסטיליוס מאנכינוס, אליו התלווה להיספניה בעת מלחמת נומנטיה בשנת 137 לפנה"ס, הפך לקוואיסטור, אחראי כספים.
תפקידו כקוואיסטור בהיספניה וקשריו המשפחתיים אפשרו לו להציל צבא של 20,000 רומאים שהיו תחת פיקודו של הוסטילוס מאנקינוס מאובדן מלא בנומנטיה.
הוא הגיע להסכם הפסקת אש עם אנשי השבטים המקומיים.
ואולם, אמיליאנוס התייחס אל ההסכם כאקט של פחדנות.
אמיליאנוס אף הרחיק לכת ושכנע את הסנאט להפר את ההסכם, ובכך פגע פגיעה גדולה ביוקרתו של גרקכוס.
פעולה זו התחילה את הסכסוך הארוך של גרקכוס עם הסנאט, סכסוך אשר הביא בבוא העת למותו שלו.
שירותו בצבא חשף את טיבריוס גרקכוס לחולשתו הנסתרת של הצבא הרומאי.
בעוד שמתח את משאביו עד לקצה כדי לשמור על כיבושו של אזור הים התיכון, כוח האדם של הצבא היה במגמת ירידה עקב צמיחתה של אוכלוסייה גדולה של איכרים עניים, אשר לא שירתו בצבא בשל היותם עניים.
התפתחות זו נבעה משלושה גורמים מרכזיים:
אופי הצבא הרומי השתנה, בניגוד לימי הרפובליקה הקדומה הפכו הקרבות לארוכים, רחוקים מהבית והשלל הצבאי לא היה מספיק לחיילים בשובם לביתם.
מכיוון שלגיונרים לא יכלו לחזור מהקרב הם נאלצו להשאיר את אדמותיהם אצל נשותיהם וילדיהם, דבר אשר הוביל במקרים רבים לפשיטת רגל ומכירת הקרקעות לאנשי האצולה המבוססים.
כאשר חזרו לגיונרים אלו מהקרבות, מצאו עצמם חסרי בית ורבים הצטרפו לכנופיות ברומא.
עוד התפתחות שהטרידה אותו הייתה החלפת האיכרות החופשית בעבדים שהיוו סיכון ביטחוני וכבר בזמן זה הובילו מספר מרידות כנגד שלטונה של רומא, כמו כן הוא ראה באוכלוסיית הפרולטרים שזרמה לרומא גורם מהפכני שיכול לסכן את יציבות המשטר.
אחוזות ענק - המלחמה מצד שני העשירה את העשירים ויצרה פערים בין עניים לעשירים.
הכלכלה התבססה על חקלאות ולכן העשירים השקיעו את כספם בקרקעות מה שהוביל להקטנה של משקים קטנים.
בנוסף לכך המלחמה הובילה לעודף בעבדים, מחירם ירד ולפיכך העדיפו עשירים לקנות עבדים במקום להעסיק שכירים.
מס התבואה של סיציליה גרם לשינוי בשוק.
סיצליה נכבשה בשנת 241, סוף המלחמה הפונית הראשונה, הפכה לפרובינקיה והייתה צריכה לשלם מס תבואה.
מכאן שאיכרים שעסקו בגידולים חקלאים אלו נאלצו לשנות את תחום גידולם.
פעולה שכזו הייתה יקרה ורק העשירים הצליחו לעשותה.
טיבריוס גרקכוס נבחר לשרת כטריבון הפלבס בשנת 133 לפנה"ס, ושאף לפתור את בעיית הקרקעות.
הצעתו הייתה מקבץ חוקים בשם Lex Sempronia Agraria (לקס סמפרוניה אגראריה).
המלצותיו היו שהשלטון יקים לתחייה חוק עתיק ויחרים קרקעות אגר פבליקוס שהיו ציבוריות במקור (שטחים שנכבשו על ידי רומא במלחמות קודמות) אך הוחזקו בפועל על ידי בעלי קרקעות מבוססים, אשר קנו, יישבו, או שכרו אותן בתקופות קודמות, לפעמים אף לפני מספר דורות.
הכוונה הייתה לשטחים אשר חרגו מה-500 יוגרה (כ-1.3 קמ"ר) שהותרו להחזקה על ידי אדם אחד ועוד 250 יוגרה לכל בן.
את הקרקעות המוחרמות היה צריך לחלק בין עניים (לא ברור מי היה זכאי לקבל וכמה היה מקבל אם היה זכאי) - וועדה של שלושה חברים (טיבריוס, גאיוס, אפיוס) הייתה אחראית על רישום הקרקעות וחלוקתם.
מטרת תוכנית זאת הייתה לפתור את שתי הבעיות: לטפל בחיילים המשוחררים, חסרי הבית, ולהעלות את כמות האוכלוסייה אשר ניתן היה לגייס לצבא.
בנוסף, אין לזלזל בערך הפוליטי של החוקים הקרקעיים – גרקכוס היה להוט להשיב את הפופולריות שלו שספגה מהלומה קשה כאשר הופר הסכם הפסקת האש עם השבטים הנומאנטים.
החוקים פעלו לטובת האוכלוסייה הענייה, וכטריבון הפלבס היה לגרקכוס חשוב לעורר אצלם אהדה.
בניגוד לנוהג המקובל גרקכוס הגיש את הצעת החוק ישירות לאספת הפלבס מבלי להתייעץ בסנאט קודם לכן, ככל הנראה מכיוון שידע שהוא צפוי להתנגדות עזה.
דבר זה אמנם לא היה בניגוד לחוק אולם היה בניגוד לנוהג המקובל בפוליטיקה הרומאית.
מעבר לכך היו עוד שתי בעיות נוספות להצעה.
הראשונה הייתה שטיבריוס הרוויח באופן ישיר מהצעת החוק, עוד פעולה שלא הייתה מקובלת, ככל הנראה פנה לגישה זו כיוון שרצה שהוועידה האגררית תיושם.
הבעיה השנייה הייתה שאומנם היה חוק עתיק להחרמת הקרקעות אולם הוא לא יושם במשך מספר שנים ואם כן באופן מצומצם.
בפועל המצב יצר מצב בעייתי כיוון שהקרקעות עברו מאב לבן ולכן מחזיקי הקרקע לא דווקא היו אלו שעברו על החוק.
יש לציין כי החוק היה קיים, אך בימינו אין יודעים מתי הוא החל לפעול וכמה יושם.
על אף שעל פניה הצעתו לרפורמה אגררית הייתה בעלת היגיון וסיכויים גבוהים להצלחה, בישומה בפועל היו בעיות רבות.
לא קל היה לשכנע את תושבי רומא, העיר שהייתה מרכזה של איטליה, לעבור לפריפריה, ויש עדות שרוב תומכיו של גרקכוס היו האיכרים הזעירים שקיוו להגדיל את נחלותיהם בעקבות החוק ולאו דווקא הפרולטרים בעיר, שבדרך כלל היו עבדים משוחררים ולכן ברב התקופות לא יכלו להתגייס לצבא.
כמו כן ההצעה הייתה שמרנית מטבעה ולא באמת פתרה את בעיית השירות הצבאי הארוך שהיה הסיבה המרכזית שבגללה האיכרות הזעירה איבדה את אדמתה.
ואולם, הצעה זו נתקלה בסירוב נוקשה של הסנאט, אשר שכנע את מרקוס אוקטביוס – אחד הטריבונים – להטיל וטו על ההחלטה (זכות אשר הייתה לכל אחד מעשרת הטריבונים), ובכך למנוע את החקיקה.
גרקכוס הפעיל לחץ כבד על אוקטביוס לשנות את עמדתו, פנה לסנט ואף השבית את מוסדות המדינה על רקע זה.
אבל אוקטביוס נשאר איתן בהתנגדותו - ומסיבה זו פעל גרקכוס להדחת אוקטביוס, ונערכה הצבעה בעם בנושא זה.
כאשר היה ברור שתוצאת ההצבעה תהיה לטובת ההדחה, עצר אותה גרקכוס ופנה לאוקטביוס בבקשה שישנה את עמדתו – אך אוקטביוס סירב, ההצבעה נמשכה, ובסופה הודח.
פעולותיו של גרקכוס עוררו עליו את זעם האריסטוקרטיה וכבר בשלב זה היה חשש לחייו של גרקכוס, והוא חזר לביתו עם ליווי.
לאחר הדחתו של אוקטביוס עברה הצעתו בסנאט, וגרקכוס, ביחד עם אחיו גאיוס ואבי אשתו קלאודיוס פולכר (אשר היה קונסול ב-143 לפנה"ס), היו אחראים על ביצוע המהלכים.
אולם הסנאט לא הסכים להעברת התקציבים הנדרשים, ורק כאשר מת אטלוס השלישי מלך פרגמון בשנת 133 לפנה"ס והוריש את ממלכתו ורכושו לרפובליקה הרומית הגיעה ההזדמנות לה חיכה גרקכוס – הוא לקח אחריות על האדמות בשם העם והעבירם לאחראי האדמות.
פעולה זו שברה את המסורת ארוכת השנים של אחריות הסנאט על כלכלה וענייני חוץ.
בכך איים גרקכוס על כוחו של הסנאט, הסערה סביב פעולותיו של גרקכוס הייתה כה עזה, שהוא אוים בכך שבסוף כהונתו כטריבון הפלבס, כאשר ניתן יהיה להעמידו למשפט, הוא ייתבע על הפרת חסינותו של הטריבון אוקטביוס.
הוועידה האגררית צמצמה את פעילותיה ב-129 לפנה"ס, כאשר נאסר על לקיחת אדמות שכורות מאזרחי המדינות בעלות הברית.
בשנת 123 לפנה"ס חיזק גאיוס שוב את פעולת הוועידה.
בעקבות האיומים של הסנאט נלחץ טיבריוס ונקט בפעולה נוספת אשר נחשבה לבלתי חוקית והפרה כל נוהג מקובל לאותה תקופה.
ב-132 לפנה"ס הוא הציג את מועמדותו לכהונה נוספת כטריבון הפלבס, זכות אשר לא הייתה פסולה מבחינה רשמית והיא נחשבה באופן כללי מעורפלת אולם הדבר היה הפרה של עקרון הגבלת הזמן של כהונת המגיסטראטים.
בסנאט הוביל בן-דודו פובליוס קורנליוס סקיפיו נאסיקה (הפונטיפקס מקסימוס, אשר היה גם אחראי לחסימת התקציבים) ניסיון לפסול את הפעולה ולשכנע את הקונסול פובליוס מוקיוס סכאובולה לעצור את ההצבעה בכוח – אך סכאובולה התחמק מאחריות בטענה שלמיטב דעתו, לא נעשה דבר לא חוקי.
נאסיקה, בתמיכת סקיפיו אמיליאנוס, הפיץ תעמולה שגרקכוס שואף להכתיר את עצמו למלך (דבר שבעולם המושגים הרומאי שווה ערך להקמת משטר עריצות).
פלוטרכוס, מציין כי ככל הנראה טיבריוס ידע כי רוצים לרצוח אותו ולכן אנשיו הקיפו אותו והוא הצביע על ראשו.
כמובן שלא היה אמת בדבר שאיפות המלוכה של גרקכוס, אולם פעולותיו שנגדו את המסורת והנורמות הרומאיות בהחלט נראו למתנגדיו כניצניו של שלטון עריצות.
בסוף נקבעה להיערך הצבעה בפורום, על אף ששני הצדדים לא היא מרוצים מהמהלך.
לגבי השתלשלות האירועים ביומו האחרון של גרקכוס יש חילוקי דעות.
על פי גרסת אחת, הגיע גרקכוס להצבעה בבגדי אבל, מלווה בשומרים חמושים – הצהרה שהפסדו יוביל להדחתו ומותו.
האלימות פרצה ביו שני הצדדים, ובה גרקכוס נהרג.
על פי גרסה אחרת, טיבריוס כלל לא היה מוכן לאלימות, ואילו נאסיקה הוביל את תומכיו מהסנאט (אשר גם הם לא היו חמושים לקראת קרב) לפורום, שם הרגו בעזרת מקלות את טיבריוס וכ-300 מתומכיו.
גופתו של גרקוס הושלכה לטיבר ונאסר על משפחתו להביאה לקבורה.
דרך פעולתו הפוליטית של עקיפת סמכות הסנאט על ידי פנייה ישירה לאסיפות העם הפכה לדרך הפעולה האופיינית של הפופולרים.
גרקכוס עצמו הפך לגיבור בעיני חלקים גדולים של העם הרומאי וזכרו בחיבה ובחיוב על ניסיונו להטיב עם המנושלים והמדוכאים, אפילו כמאה שנים לאחר רציחתו הוא נותר דמות פופולרית שהפוליטיקאים הרומאים חששו למתוח ביקורת על פעולותיה.
היסטוריונים מודרניים חלוקים בדעתם עליו, תאודור מומזן רואה בטריבונאט שלו את הניסיון הראשון להקים משטר אוטוקרטי ברומא.
מנגד דייוויד סטוקטון סבור כי העובדה שגרקכוס נהרג לבדו מצביע על כך שהוא פעל ממניעים אידיאליסטים ולא נרתע ממטרתו אפילו כאשר בני בריתו הפוליטיים נטשו אותו.
למרות רציחתו של גרקכוס הוועדה לחלוקה מחדש של הקרקע המשיכה לפעול, לא ידוע הרבה על פעולותיה אולם ייתכן שאחת מתוצאות פעולותיה היה הגידול בחבר האזרחים כפי שאפשר לראות בנתוני הקנסוס.
טיבריוס סמפרוניוס לונגוס היה קונסול ומצביא רומאי במלחמה הפונית השנייה.
עם פרוץ המלחמה ב-218 לפנה"ס נבחר סמפרוניוס לקונסול, וקיבל לפיקודו את הפרובינקיה סיציליה.
מחשבת הרומאים הייתה לנצל את עליונותם הימית ולהעביר את המלחמה כבר מראשיתה אל אפריקה.
על כן העמידו לרשותו 2 לגיונות ואת עיקר הצי המלחמתי, 160 קווינקוורמות, והורו לו לאסוף כוחות ולהיערך לפלישה המתוכננת.
עמיתו למשרה, פובליוס קורנליוס סקיפיו, נשלח עם 60 קווינקוורמות ו-2 לגיונות אל גאליה, כדי להיערך לקראת פלישה לספרד.
סמפרוניוס קבע את בסיסו בליליבאיום (מרסלה), עיר הנמל השנייה בחשיבותה באי אחרי סירקוסאי.
פוליביוס מספר, כי "ממדי מסעו היו כה מדהימים והכנותיו בליליבאיון כה גדולות, שהרי אסף כוחות מכל סוג שהוא ומכל מקום, עד שנדמה כי התעתד לשוט ישר לקרתגו ולשים עליה מצור בלי-דיחוי".
קודם בואו של סמפרוניוס לסיציליה יצאה שייטת קרתגית בת 20 אוניות כדי לפשוט על חופי דרום איטליה ולהטיל פחד על אוכלוסייתה.
שייטת קרתגית אחרת, המונה 35 אוניות, עשתה דרכה אל ליליבאיום, על מנת להשיא את תושביה לסלק את הרומאים ולעבור לצדה של קרתגו, אך הובסה בקרב ימי סמוך לעיר.
כשהגיע סמפרוניוס אל ליליבאיום, חיזק את השמירה בחופי סיציליה, וכדי לשלול מן הקרתגים תחנות ביניים בדרכם לבוז את חופי איטליה, השתלט גם על האי מליטה (מלטה).
משלא מצא אותן שב אל ליליבאיום, ובעודו בדרך נודע לו כי האוניות אחריהן הוא רודף פשטו על סביבות העיר ויבו שבקלבריה, וכי חניבעל חצה את האלפים ונכנס עם חייליו לאיטליה, ולכן עליו לשוב מיד לעזרת עמיתו הקונסול.
סמפרוניוס הקצה עשרים אוניות להגנת חופי דרום איטליה, והגדיל לחמישים אוניות את צי הפראיטור מרקוס אמיליוס, נציב סיציליה.
אחר כך שילח את הצי חזרה לאיטליה, והוא עצמו חצה את המצר וצעד עם חייליו במשך ארבעים יום לאורכה של איטליה אל ארימיניום (רימיני) שלחוף הים האדריאטי, בדרום עמק הפו.
מכאן המשיך אל הנהר טרביה וחבר לעמיתו קורנליוס סקיפיו.
זמן קצר לאחר בואו נחל סמפרוניוס ניצחון על כוח רגלים ופרשים גאלים ונומידים ממחנה הקרתגים, שפשטו על שבטי גאלים אחרים בני המקום בעלי בריתם של הרומאים.
הישג זה רומם את רוחו של סמפרוניוס, והוא היה להוט לצאת לקרב קודם שהחלים סקיפיו לגמרי מפצעי תבוסתו בקרב טיקינוס ובניגוד לעצתו, כדי לזכות לבדו בכתר הניצחון, ומה גם שמועד סיום כהונתו התקרב, והוא קיווה להיבחר מחדש למשרה.
חניבעל העריך את עוז רוחו של סמפרוניוס וניצל את חפזונו.
במהלך קרב טרביה (דצמבר 218 לפנה"ס) פיתה חניבעל את סמפרוניוס לצאת לקראתו מוקדם בבוקר ולחצות עם צבאו את נהר טרביה בתנאי קור ורעב, בשעה שצבאו שלו ערוך ומוכן מן העבר השני, נוסף לכוח פרשים שהוסתר מראש ותקף את הרומאים בעורפם.
שני הצבאות הקונסולאריים הוכו מכה ניצחת, ושני הקונסולים מצאו מקלט מאחורי חומותיה של פלאקנטיה (פיאצ'נזה).
ב-215 לפנה"ס ניצח סמפרוניוס צבא קרתגי בפיקודו של חנו בן בומילקר ליד גרומנטום שבלוקאניה והניס אותו אל ארצם של הברוטיים.
הוא נבחר לדקמוויר סאקריס פאקיונדיס (decemvir sacris faciundis), ונפטר בשנת 210 לפנה"ס.
בנו, טיבריוס סמפרוניוס לונגוס, נבחר לקונסול בשנת 194 לפנה"ס.
טיבריוס קלאודיוס נירון (85 לפנה"ס – 33 לפנה"ס) היה פוליטיקאי רומאי שפעל בשלהי הרפובליקה הרומית.
נירון נולד סביבות שנת 85 לפנה"ס והיה בן לאחת המשפחות הבולטות ביותר ברומא העתיקה, משפחת הקלאודיים.
נירון נשא לאישה את קרובת משפחתו ליוויה.
נירון שירת בצבאו של יוליוס קיסר כקוואיסטור בשנת 48 לפנה"ס במהלך מלחמתו של קיסר במצרים כנגד המלך תלמי השלושה עשר, הוא פיקד על הצי הרומאי בקרב שהתרחש ליד העיירה קנופוס ששכנה על גדות הנילוס והצליח להביס את הצי המצרי שעמד מולו.
לאחר הניצחון קיסר מינה את נירון לפונטיפקס ושלח אותו לגאליה שם הוא ייסד מספר קולוניות.
למרות שהיה חלק מפמלייתו של קיסר, לאחר רציחתו של הדיקטטור באידו של מרס 44 לפנה"ס הוא החליף צדדים והצטרף לסיעה הרפובליקנית ונלחם לצדם בקרב פיליפי.
לאחר התבוסה בקרב הוא נכנע ועבר לסיעתו של מרקוס אנטוניוס, עם חזרתו לרומא הוא שירת כפראיטור וכשלוקיוס אנטוניוס ופולביה אנטוניה, אחיו ואשתו של אנטוניוס הניפו את נס המרד הוא הצטרף אליהם ונלחם יחד עם לוקיוס בפרוסיה (כיום פרוג'ה שבאיטליה).
לאחר תבוסתם על ידי כוחותיו של אוקטביוס נירון נמלט יחד עם אשתו ובנו הבכור טיבריוס לסיקיליה שהייתה בסיסו של סקסטוס פומפיוס, אולם הוא הצליח להסתכסך עם פומפיוס ועזב להצטרף לכוחותיו של מרקוס אנטוניוס במזרח, כשבשנת 40 לפנה"ס אנטוניוס ואוקטביוס התפייסו הוא ומשפחתו חזרו לרומא כתוצאה מחנינה כללית שהוכרזה.
לאחר שהמשפחה חזרה לרומא ליוויה הצליחה לתפוס את עינו של אוקטביוס ולנירון לא נותרה ברירה אלא "לגלות הבנה" לרגשותיו של אוקטביוס ולמרות שליוויה הייתה הרה עם בנו השני דרוסוס הוא התגרש ממנה כדי שתוכל להינשא לאוקטביוס.
נירון היה נוכח בטקס הנישואים ואף שימש כאבי הכלה ומסר את ליוויה לאוקטביוס.
שנותיו האחרונות של נירון עברו עליו בשלווה והוא מת בשנת 33 לפנה"ס, בגיל 52.
טיבריוס קלאודיוס מקסימוס (לטינית: Tiberius Claudius Maximus; 65 לערך - ?) היה איש צבא רומאי.
מקסימוס נולד בסביבות שנת 65, ככל הנראה היה בן למשפחה רומאית בעלת מסורת צבאית מפיליפי שבפרובינקיה מוקדון, שמו מרמז על כך שמשפחתו קיבלה את האזרחות הרומאית לא מכבר, ככל הנראה על ידי אביו או סבו בזמן שלטון הקיסר קלאודיוס או נירון כגמול על שירותם בחיל העזר.
מקסימוס התגייס לצבא הרומאי בסביבות שנת 85 כפרש ושירת בלגיון השביעי קלאודיה שהוצב בוימינאקיום שבפרובינקיה מואסיה, מקסימוס שימש כאחראי על התקציב שהוקצה לחיל הפרשים בלגיון וכחלק משומרי הראש של לגאטוס הלגיון.
הלגיון השביעי, תחת פיקודו של הקיסר דומיטיאנוס, לקח חלק במלחמה הדאקית שהתרחשה בין השנים 85–89 כנגד מלך הדאקים דקבלוס, מקסימוס השתתף במלחמה כמפקד בחיל הפרשים של הלגיון ועוטר כתוצאה מגבורתו.
לאחר מכן הוא הועבר לקוהורטת פרשים מחיל העזר, האלה השנייה פאנוניה, שהייתה מוצבת בשכנות ללגיון השביעי ושם הוא כיהן כקצין.
בערך בזמן שמקסימוס הועבר לחיל העזר חידש הקיסר טראיאנוס את המלחמה כנגד הדאקים, ומקסימוס שירת במערכה החדשה שהתרחשה בין השנים 101–106. במהלך המלחמה שוב הצטיין בגבורתו וזכה על כך במספר עיטורים.
שימש גם כמפקד יחידת הפרשים שתפקידה היה לסייר כדי לאסוף מידע על האויב.
לקראת סיום המלחמה אחד מתפקידיו היה ללכוד את המלך הדאקי דקבלוס (Decebalum).
מקסימוס הצליח לאתרו אבל המלך הדאקי התאבד לפני שהוא הספיק ללכדו, ומקסימוס הסתפק בכריתת ראשו של דקבלוס והגיש אותו לקיסר.
לאחר הניצחון כנגד הדאקים מקסימוס השתתף עם יחידתו במלחמות הפרתיות של הקיסר כנגד האימפריה הפרתית וגם במלחמה זאת זכה לעיטורים על גבורתו.
לאחר שהקיסר החדש אדריאנוס נסוג מהשטחים שרומא כבשה במזרח במהלך המלחמה הפרתית, מקסימוס ויחידתו הועברו חזרה למערב והוצבו חזרה בדאקיה כדי לחזק את הגנת הפרובינקיה.
מקסימוס השתחרר מהצבא לאחר שנת 115, אחרי שירות של יותר משלושים שנה.
הוא חזר להתגורר בפיליפי שככל הנראה הייתה עיר מולדתו ושם נפטר.
טיבי צייגר (נולד ב-1981 בישראל) הוא קלרניתן ישראלי.
טיבי צייגר למד בתיכון לאמנויות "תלמה ילין".
הוא בוגר יחידת הנגנים הצעירים של המרכז למוזיקה ירושלים ושירת בצה"ל כמוזיקאי מצטיין.
לאחר לימודים באוניברסיטת תל אביב יצא במלגה מיוחדת להמשיך את לימודיו בבית הספר ג'וליארד, ניו יורק והיה הקלרניתן הראשון שהתקבל מאז ומעולם למסלול היוקרתי של "תעודת אמן" בבית ספר זה.
מוריו היו צ'ארלס ניידיק, יהודה גלעד, ריצ'רד לסר ויצחק קצפ.
כסולן הופיע צייגר עם תזמורות שונות בישראל ומחוצה לה, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית אורפיאוס בניו יורק, תזמורת דיוואן מזרח-מערב בניצוח דניאל בארנבוים, התזמורת הקאמרית הישראלית ואחרות.
כמו כן הוא מרבה להופיע בשידורים חיים ובהקלטות לקול המוסיקה ולתחנות רדיו שונות בארצות הברית.
בתחום המוזיקה הקאמרית צייגר משתף פעולה עם הרכבים קאמריים רבים, נמנה עם מייסדי אנסמבל גרופיוס והוא מייסדו ומנהלו המוזיקלי של הפרויקט הקאמרי הישראלי.
טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס היה מגיסטראט רומאי שהתבלט בזמן המלחמה הפונית השנייה.
הוא היה בנו של מגיסטראט בעל אותו השם, אשר כיהן כקונסול בשנת 238 לפנה"ס.
בשנת 216 לפנה"ס הוא נבחר לתפקיד איידיל קוריולי.
מאוחר יותר באותה שנה לאחר קרב קאנאי, בחר בו הדיקטטור מרקוס יוניוס פארה כמגיסטר אקוויטום שלו.
הוא יצא יחד עם הדיקטטור אל העיר קאסילינום שהותקפה בידי מפקד צבא קרתגו חניבעל.
בהמשך פארה חזר לרומא כדי לפקד על שאר הצבא, והותיר את גרקכוס כמפקד.
גרקכוס קיבל הוראה לא לפתוח בקרב עם חניבעל כל עוד אין לו יתרון מספרי, אי לכך תקוותו היחידה הייתה שהכוחות של מרקוס קלאודיוס מרקלוס, החונים בנולה יבואו לעזרתו, אולם מרקלוס הגן בו זמנית גם על ערים נוספות ולא היה יכול להפריש כוחות נוספים.
גרקכוס החליט לנסות להעביר אספקה לעיר הנצורה בדרך מקורית ביותר, הוא הניח בנהר חביות ממולאות בתבואה ושילח אותן.
תעלול זה פעל יומיים שלמים, אולם אז באחת הפעמים הזרם בנהר היה מהיר יותר, וסחף את החביות אל המחנה הקרתגי.
חניבעל הבין את התחבולה, ומאז הציב משמרות בנהר כדי לוודא שהרומאים לא מנסים זאת שוב.
אזרחי העיר רעבו ללחם, ובלית ברירה פנו מנהיגי העיר אל חניבעל והסכימו להיכנע.
חניבעל הציע להם תנאים הוגנים על פיו חיל המצב הרומאי, ואנשי המיליציה המקומית יכלאו באופן זמני במצודת העיר וישוחררו תמורת כופר.
חיל מצב של 700 קרתגים ו-2,000 קמפנים הושאר בעיר.
הוא נבחר כקונסול של שנת 215 לפנה"ס יחד עם מרקוס קלאודיוס מרקלוס.
אותה תקופה חניבעל חנה בהר טיפאטה, לא רחוק מקפואה.
גרקכוס ביצע פשיטה על כפריהם של שבטים הנאמנים לחניבעל, והללו התלוננו בפני המצביא הקרתגי.
בשנה הבאה (214 לפנה"ס), גרקכוס שפיקד על הצבא בתורת פרוקונסול, נע עם כוחותיו אל אזור בנבנטום, מכיוון לוקריה (Luceria).
לגרקכוס נודע שהמצביא הקרתגי חנו בן בומילקר חונה באזור הנהר קלר, כשלושה קילומטרים בלבד ממחנהו של גרקכוס.
ניצחונו זה אפשר לו להיבחר כקונסול בשנית בשנה הבאה (213 לפנה"ס) יחד עם קווינטוס פאביוס מקסימוס.
עם זאת, השנה כולה עברה ללא מאורעות מיוחדים מבחינתו.
האימפריום שלו הוארך לשנה נוספת ולוקאניה נבחרה כפרובינקיה שלו.
עם זאת, אותה שנה קיבלו הקונסולים שניהלו את המצור על קפואה ידיעה שחניבעל נע אל קפואה עם תגבורת.
לפיכך הם הורו לגרקכוס לנוע אל פוליה כדי לעצור את חניבעל.
על פי פוליביוס, גרקכוס נבגד בדרך בידי לוקאני בשם פלבוס, נפל למארב קרתגי ומת.
טיטוס ליוויוס מוסר גרסה מורחבת יותר של המאורע.
על פי ליוויוס, גרקכוס הקריב קורבנות בטרם יצא את לוקאניה, אולם נחשים החליקו בחשאי ואכלו את הכבד.
הכהנים פירשו זאת כסימן רע, אולם גרקכוס התעלם.
על פי ליוויוס פלבוס היה לפני כן אוהד לרומאים, אולם שינה באחת את דעותיו והחליט להביא את הלוקאנים למרד.
הוא יצר קשר עם קצין פרשים קרתגי בשם מאגו, והסתיר את אנשיו מחוץ למחנה הרומאי.
לאחר מכן הוא פיתה את גרקכוס לצאת מהמחנה עם מספר מועט של שומרים, וכשהם יצאו הותקפו מכל עבר בידי הקרתגים.
ליוויוס מוסיף ש"הקרב היה מעבר לכל פרופורציה בהתחשב במספר החיילים שלקחו בו חלק", הרומאים נלחמו באומץ אולם נטבחו עד אחד.
ליוויוס גם מוסר גרסה אחרת על פיה גרקכוס הלך להתרחץ באזור נהר קלר, והותקף מהמארב, וגרסה נוספת על פיה הוא יצא מהמחנה בעצת כהני הדת שהודאגו מאכילת הכבד בידי הנחשים.
קורנליוס נפוס כותב שהוא פותה להיכנס למארב בידי חניבעל ואינו מזכיר את פלבוס.
גם בנוגע לקבורתו קיימות מספר גרסאות.
על פי גרסה אחת חייליו קברו אותו בכבוד במחנהו.
על פי גרסאות אחרות מאגו הציל את גופתו ושלח אותה אל חניבעל, ששרף אותה בטקס מכובד.