tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיטות פרסום אלו יעילות בשל האלגוריתמים שמציגים למשתמשים תכנים בהתאמה אישית, אך מעוררות גם ביקורת ציבורית בשל פוטנציאל לפגיעה בשקיפות, הטיית מידע והשפעה בלתי הוגנת על דעת הקהל.
רשתות חברתיות משמשות כפלטפורמה לפעילות פוליטית עממית, בעיקר בהקשרים של משאל עם ושאלות הנוגעות לשינוי חברתי.
במקרים רבים, משתמשים מתארגנים באופן עצמאי ברשתות החברתיות לקידום מטרות פוליטיות, תוך שיתוף מסרים, ארגון פעילויות וגיוס תמיכה ציבורית רחבה.
השימוש ברשתות החברתיות בקמפיינים כאלה ניכר במיוחד בנושאים הקשורים לזכויות נשים וצדק חברתי.
מחקר מצא כי נשים נוטות לצייץ יותר בנושאי מדיניות ולהביע עמדות באופן תקיף יותר מאשר גברים בהקשרים פוליטיים, במיוחד כאשר הן מתמודדות כמועמדות ציבוריות.
דוגמה מובהקת לכך היא משאל העם באירלנד (2018) שביטל את התיקון השמיני לחוקת אירלנד, אשר אסר על הפלות.
במהלך הקמפיין, רשתות חברתיות כמו פייסבוק וטוויטר שימשו כלי להפצת סיפורים אישיים, ארגון מחאות, ותיאום יוזמות שטח.
הקמפיין הובל במידה רבה על ידי תנועות אזרחיות וארגוני שטח, והמחיש כיצד כלים דיגיטליים עשויים לתמוך בפעולה אזרחית ולהוביל לשינוי מדיניות ציבורית בנושאים שזוכים לתמיכה רחבה בציבור.
רשתות אלו מהוות גם פלטפורמה לאקטיביזם דיגיטלי ולפעולה קולקטיבית על בסיס עמדות משותפות, והן מאפשרות שיתוף פעולה בין קבוצות ממקומות שונים – לעיתים ללא צורך בתיווך ארגוני מסורתי.
שימי תבורי (נולד ב-9 בפברואר 1953, כ"ד בשבט ה'תשי"ג) הוא זמר ומלחין ישראלי.
נולד בשם שמשון טוילי בנס ציונה, כבן זקונים למשפחה בת שבעה ילדים יוצאת יהדות תימן.
את צעדיו הראשונים כזמר עשה בנעוריו על במות באירועים, ולאחר מכן הופיע במועדונים כמו "קליפסו" ו"כריש" ברמלה.
את השם שימי תבורי נתן לו חברו, (שנפל במלחמת יום הכיפורים), שארגן לתבורי הופעה בחיפה, וחיפש שם קליט שיופיע על כרזות המופע.
לפני גיוסו לצה"ל ניסה תבורי להתקבל ללהקת פיקוד דרום, אך לא הצליח לעבור את המבחנים בהצלחה וכך, שובץ לחיל התותחנים.
את התקליטון הראשון שלו ובו השיר "הלנה" (מילים: אורי אסף, לחן: אלי קניאל), הקליט תבורי לאחר שירותו הצבאי, במימון המעסיק של אחותו.
בתחילה לא זכה התקליטון להצלחה, אך מאוחר יותר, לאחר פרסומו הראשוני של תבורי, הפך השיר "הלנה" ללהיט.
חלפון שידך בין תבורי לבין עוזי חיטמן, שעשה אז את צעדיו הראשונים ככותב וכמלחין צעיר לאחר שחרורו מצה"ל.
שיתוף הפעולה עם עוזי חיטמן
ב־1976 הוליד שיתוף הפעולה עם עוזי חיטמן את אלבום הבכורה של תבורי, "חיפשתי שירים לצאת לעולם", ואת הלהיט הראשון, "לילה בלי כוכב", שהלחין חיטמן למילים של יואל ריפל.
לאחר צאת האלבום התעוררה סערה, שכן על העטיפה הופיע תבורי לצד הגב של אישה עירומה.
לאורך השנים כתב חיטמן שירים לתבורי, והיה ביניהם שיתוף פעולה פורה ומצליח מאוד.
ב־1977 התפרסם אלבומו השני של תבורי, "שלך באהבה".
האלבום כלל את "שחורה ונאווה" (שתבורי זכה איתו במקום הראשון בפסטיבל הזמר המזרחי) ואת הלהיט "אין לי אהבה", שהגיע למקום ה־19 במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשל"ח (1978) – השיר הראשון של תבורי שדורג במצעד שנתי.
בחנוכה ה'תשל"ח (דצמבר 1977) זכה תבורי במקום הראשון בפסטיבל הזמר המזרחי עם השיר "שחורה ונאווה".
שנה לאחר מכן, בחנוכה ה'תשל"ט (דצמבר 1978), זכה במקום השני באותו פסטיבל עם השיר "כינור דוד", שאותו כתב אביהו מדינה שגם השתתף בהלחנתו עם יהודה בדיחי.
בחנוכה תשמ"א (דצמבר 1980) זכה בפעם השלישית במקום הראשון בפסטיבל הזמר המזרחי עם השיר "משה", אותו כתבו אביהו מדינה ואורי אלוני.
את השיר הלחין תבורי עצמו, ועיבד ננסי ברנדס.
ב-29 במרץ 1980 השתתף תבורי בפסטיבל הזמר והפזמון תש"מ והגיע למקום השלישי עם השיר "אתמול היית שונה" (מילים ולחן: רוני בראון ויוריק בן דוד, עיבוד: דוד קריבושי).
השיר הפך ללהיט גדול ואחד המזוהים ביותר עם תבורי.
ב-1980 השתתף גם בפסטיבל הזמר החסידי ה-12 והגיע למקום השני עם השיר "ברכנו".
בחנוכה תשמ"ג (דצמבר 1982) השתתף תבורי בשירוויזיון הרביעי והאחרון, שהתקיים בהיכל הספורט "יד אליהו" (כיום היכל מנורה מבטחים), והגיע למקום השלישי עם השיר "הילדה בת שבע" (מילים ניסן פרידמן ועוזי חיטמן, לחן: עוזי חיטמן, עיבוד: ננסי ברנדס).
בשנת 1982 דחה תבורי את הצעתו של אביהו מדינה להשתתף בפסטיבל הזמר המזרחי עם השיר "הפרח בגני", שבוצע בסופו של דבר על ידי זוהר ארגוב.
תבורי העדיף באותה עת לצאת לסיבוב הופעות בארצות הברית, שם פגש את אשתו לעתיד, ג'ניפר ג'וסלין.
השניים נישאו לאחר היכרות בת שבועיים בלבד וחזרו יחד לישראל.
בינואר 1983, כשאשתו בחודש התשיעי להריונה, זכה תבורי בשלושה מיליון שקלים בטוטו.
באפריל 1984 הוציא תבורי תקליט ששיר הנושא בו הוא שמו של בנם המשותף, "אלירן".
אלבום נוסף שהוציא ב־1984 היה "זיכריני", שכלל את השירים "אל תשליכני", "אליך אלוהי" ו"עפולה".
באותה שנה התארח תבורי בתוכנית "זהו זה!" וביצע את השיר "אלירן", כאשר בנו הפעוט מצולם עימו באולפן.
תבורי השתתף גם שלוש פעמים בתחרות הקדם-אירוויזיון, בניסיון לייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון:
קדם-אירוויזיון 1985 - "תנו לי רק מוזיקה" (מילים ולחן: עוזי חיטמן, עיבוד: בני נגרי), מקום ה-10.
קדם-אירוויזיון 1991 - "מתגעגע לרומנטיקה" (מילים: דן ריבלין, לחן: דודו זר, עיבוד: אלדד שרים), מקום ה-11.
קדם-אירוויזיון 1993 - "חי את מה שיש" (מילים ולחן: אלי צרויה, עיבוד: דוד קריבושי), מקום ה-8.
לאחר שיתוף הפעולה עם עוזי חיטמן
בסוף 1998 הוציא חידוש לשירו "לילה בלי כוכב" בעיבוד והפקה מוזיקלית של יובל שפריר.
החידוש זכה אף הוא להצלחה.
בשנת 1999 הודיע תבורי שהוא נמצא בתהליכי חזרה בתשובה, ומעתה "ייזהר מלהתעסק עם נשים".
יחד עם ארגון חרדי יצא תבורי למסע הופעות בקרב קהל של חוזרים בתשובה.
אך לאחר תקופת מה עזב דרך זו, על אף שהמשיך לשמור מסורת.
תוך חצי שנה, מסוף 1999 עד תחילת 2000, הוציא תבורי שלושה אלבומים: אלבום האוסף הכפול "להיטי הזהב", "תמיד רומנטי", שבו חידש שירים אהבה ישראליים, בנושא אהבה ו"אוריינטל טמפו", עם שירים חדשים בצרפתית.
ב-2003, לציון 30 שנות קריירה במסגרת פסטיבל ישראל, התקיים לכבודו של תבורי מופע בבנייני האומה בירושלים, בהשתתפות אמנים שונים.
ב-2004 הוציא תבורי את אלבומו "את בראש שלי".
את שירי האלבום עיבדו רביב בן מנחם, ננסי ברנדס, רובי בן שמעון, יאיר מיכאל, אפי נצר, ותומר מזמר.
האלבום כלל גם 2 שירים שכתב, הלחין, עיבד, וביצע בנו של תבורי - אלירן.
אף על פי שתויג במשך כל שנות הקריירה שלו כ"זמר מזרחי", ניתן להבחין בשיריו, בהשפעתם של השירים הפופולריים הצרפתיים והאיטלקיים בשנות השישים כפי שבאו לידי ביטוי ב"פסטיבל סן רמו".
תבורי נחשב עד היום כאחד מהזמרים הבולטים בישראל.
למרות עליות וירידות במהלך הקריירה שלו ובמהלך חייו האישיים, הוא הצליח לשמור במידה רבה על הפופולריות שלו.
בנוסף ללהיטים שהוזכרו, ניתן לציין להיטים נוספים של תבורי: "עוד סיפור אחד של אהבה", "דניאל", "צלצלי אליי", "בואו ונשירה", "אל תשליכיני לעת זיקנה".
בפברואר 2009 שודרה תוכנית מיוחדת של הסדרה "תשיר את זה" בה השתתף בפרק מיוחד יחד עם אסף אשתר, יהודה סעדו ועינת שרוף.
במרץ 2009 השתתף תבורי בתוכנית המציאות "האח הגדול VIP" והגיע למקום השני בתוכנית הגמר.
החשיפה לה זכה גרמה לו לפופולריות מחודשת.
בינואר 2010 עלתה תוכנית הטלוויזיה "התבורי'ס", בה תבורי ובניו - אלירן, אריאל, דניאל ובן-אל, מחפשים צלע נשית שתצטרף לסיבוב הופעות של כל משפחת תבורי.
באוגוסט 2018 החל להופיע במופע התיאטרון "א יידישע חפלה", מופע בידור במחווה ל-70 שנות יצירה ישראלית.
במאי 2021 הוציא תבורי את השיר "הכל שם בשבילי" שכתב רמי הלוי, הלחין אייל דביר והפיק מוזיקלית תמיר צור.
בהמשך השנה, התמודד בתוכנית המציאות אקס פקטור לייצוג ישראל באירוויזיון 2022. תבורי עבר את האודישנים, אך הודח בשלב החלטות השופטים.
באותה שנה, הוענק לתבורי פרס על מפעל חיים מטעם ארגון אמ"י.
באוגוסט 2024 השתתף בקליפ של גיא מזיג ויונתן ברק "יוקי ומסדר האמבט", תבורי מופיע בקליפ גם בתור עצמו וגם בדמות אנימציה דמוי דג סשימי.
המהווה משחק מילים בין שם הדג לשמו של תבורי.
ב-27 באוקטובר 2006 נתפס תבורי כשהוא נוהג תחת השפעת אלכוהול, ונגזרו עליו שישה חודשי פסילת רישיון בפועל.
בעקבות האירוע, נגמל תבורי מאלכוהול.
ב-23 ביוני 2016 נתפס תבורי כשהוא נוהג תחת השפעת קנאביס.
ב-2 באוקטובר 2017 הורשע תבורי בנהיגה תחת השפעת סמים.
ב-16 באוקטובר 2017 נידון לשלילת רישיון נהיגה לשנתיים, לקנס של 3,000 ש"ח ולמאסר על תנאי.
תבורי קרא לילדיו משלוש נשותיו בשמות המכילים את המילה אל.
בתחילת שנות ה-80 עת שהה בארצות הברית במהלך סיבוב הופעות נישא תבורי לג'ניפר ג'וסלין לאחר היכרות קצרה.
תבורי שב לישראל יחד עם אשתו, ולשניים נולדו שלושה בנים, הבכור שבהם - אלירן, יליד 1983, שלכבודו נכתב השיר "אלירן שלי".
בנו השני הוא אריאל, יליד 1984, ובנו השלישי הוא דניאל, יליד 1986 - זמר ומתופף שהשתתף בתוכנית "כוכב נולד".
לאחר 11 שנות נישואים, התגרשו תבורי וג'ניפר.
ב-1990 נישא תבורי בשנית לאביבה אזולאי שהייתה אז בת 17 בלבד.
לזוג נולדו שני ילדים: בת אל, ואחיה, הזמר בן-אל תבורי.
תבורי נישא בשלישית לאסנת לורבר ולשניים נולדו שני בנים - אוראל ואלעד.
לאחר מספר שנים התגרשו השניים.
תבורי נישא ברביעית לסילביה זיו, והתגרש גם ממנה.
פרט לכך, לתבורי שני ילדים נוספים, ממערכות יחסים קצרות טווח.
מאז 2016 נשוי שימי תבורי בחמישית, ליהודית באומן.
חיפשתי שירים לצאת לעולם (גלטון) - 1976 (כולל: "לילה בלי כוכב", "הלנה", "איך נפלת איש גדול", "בין כל החברים", "חיפשתי שירים לצאת לעולם", "תני לי רגע")
שלך באהבה (גלטון) - 1977 (כולל את השירים: "שחורה ונאוה", "אין לי אהבה", "יכולת להגיד", "בלילה בחצות", "אודי אודי", "שיר אהבה", "שלומית", "כמה זמן עוד יעבור", "שלך באהבה") - עיבודים: בני נגרי, מרטין מוסקוביץ', ואלי קניאל
זכרונות (גלטון) - יצא בפברואר 1979 (כולל את השירים: "כינור דוד", "שיר של אבא", "שבת מתנה", "למה שוב אינך עימי", "כמה טוב שאת בבית", "זכרונות") - עיבודים: אלדד שרים ובני נגרי.
לילה ויום (גלטון) - יצא ביוני 1980 (כולל את השירים: "אתמול היית שונה", "שש בבוקר, "רוצה לחזור לידידים", "איתי לאורך כל הדרך") - עיבודים: דוד קריבושי, בני נגרי, עוזי חיטמן, ואורי קריב.
צעד חמישי - 1981 - CBS (כולל את השירים: "ברכנו", "תני לי את הלב", "משה", "צלצלי אלי", "זוכרת", "לילה עוד לילה", "אמא", "דניאל", "בואי אלי", "בתוך הלילה השתנינו") - עיבודים: דוד קריבושה, וננסי ברנדס.
שבועת עולם - 1982 - CBS (כולל: "עוד סיפור אחד של אהבה", "בואי לא נפסיד את כל הלילה") - עיבודים: ננסי ברנדס, ובני נגרי
אלירן (1984) (כולל את השירים: "אלירן", "שוט על גל", "אהבה היא מתנה", "תני לי את הלילה", "הילדה בת שבע", "לעוף איתך")
זיכריני (1984) (כולל: "אל תשליכני לעת זקנה", "אליך אלוהי", "עפולה") - עיבודים: ננסי ברנדס וחיים רומנו.
שירים שאוהבים (1987) (כולל גרסאות עבריות ללהיטים לועזיים: "בואו ונשירה", "חוזר אלייך", מה קרה") - עיבוד והפקה מוזיקלית: ננסי ברנדס
פרחי גני - אלבום כפול (עם אביהו מדינה) (1988) - עיבודים: יגאל חרד, מרטין מוסקוביץ', ננסי ברנדס
לילה עם כוכב - אוסף להיטים ומופע אולפן (1999)
להיטי זהב - ההקלטות המקוריות (אלבום כפול) - (2000)
שיתוף פעולה עם קווין רובין "שישי הפוך"
שימוש תהילים הוא ספר העוסק בענייני קבלה מעשית כשהוא מפרט כיצד להשתמש בכל אחד ואחד מפרקי ספר תהילים למטרות כרפואה, הגנה לילד וליולדת, והצלחה.
הספר נכתב במאה השמינית או התשיעית לספירה.
הרשב"א בתשובה כותב על הספר שהוא מוסכם בידי גדולי ישראל אך ללא אזכור שם מחברו: .
יש מי שייחסו את כתיבת הספר לרב האי גאון, אך ייחוס זה אינו מוסמך ואינו מתיישב עם דברי רב האי גאון.
כאמור, הספר מכיל קטע קצר על כל פרק למה הוא מועיל, בחלק מהפרקים מופיע גם הסבר איזה פעולות יש לעשות על מנת לזכות בכך.
כך לדוגמה מופיע במזמור ה':
רבי אברהם אבולעפיה בספרו גן עדן גנוז כותב ומוכיח נגד אותם שהכחישו את אמיתות ספר השימוש וספרים נוספים: .
ספר שימוש תורה דומה בתוכנו לספר שימוש תהילים, כשהוא מפרט על חלק מפסוקי התורה כיצד ניתן להשתמש בהם לצורך רפואות שונות וכדומה.
בשער הספר נכתב כך: .
הרמב"ן באחת מדרשותיו, אותה דרש לפני המלך והשרים בסרקוסטא, הזכיר את הספר בדבריו:
בספר מגלה עמוקות כתב כי ספר שימוש תורה הוא סודות שגילו המלאכים למשה:החיד"א בספרו שם הגדולים כתב כי ראה ספר זה בכת"י.
שימלה (בהינדי: शिमला, בפנג'אבי: ਸ਼ਿਮਲਾ; לשעבר סימלה) היא בירת מדינת הימאצ'ל פרדש בהודו ולשעבר בירת הקיץ של הודו הבריטית.
העיר שוכנת בצפון הודו, בחלק נמוך-יחסית של הרי הימלאיה.
מחוז שימלה נמצא במרכז רכס הימלאיה המערבי.
פני השטח הם הרריים, ורוב האזור מכוסה יער אורנים.
הגובה הממוצע בעיר שימלה כ-2000 מטר מעל פני הים.
העיר, שנבנתה על ידי הבריטים בסגנון אירופי, היא עיר נופש פופולרית בשל אקלימה הנוח בתקופת הקיץ; גם בחורף מגיעים תיירים הודים רבים כדי ליהנות מן השלג ומספורט חורף.
האזור בו נמצאת כיום העיר שימלה היה חלק מממלכת נפאל, ונקרא שְיָאמְלָה, על שם שיאמלה דֶוִוי, אחת מהתגלמויותיה של האלה קאלי.
צ'ארלס קנדי, עובד ציבור סקוטי, היה הבריטי הראשון שבנה לו בית קיץ בשימלה ב-1822, ובתוך כמה עשרות שנים כבר הפכה העיר לבירת הקיץ של הודו הבריטית, מפלט לאנשי הממשל ובני משפחותיהם מן החום והלחות הבלתי-נסבלים בדלהי, כמו גם מיתושי המלריה.
עברה האימפריאלי של שימלה ניכר בכל מקום - מבני ציבור ויקטוריאניים גדולים ובתי מידות פרטיים, כמו גם קו הרכבת קלקה - שימלה, אחד הבודדים בהודו בעל מסילה צרה, ומפעל הנדסי כביר בטכנולוגיה של זמנו.
אחד המבנים המפורסמים בעיר הוא מעון המשנה למלך הודו (שעמד בראש הודו הבריטית), הבנוי בסגנון טירת אבן סקוטית.
במבנה זה נחתמו הסכמי שימלה, שהסדירו את חלוקת הודו ויצירתה של פקיסטן ב-1945 וב-1947 (גם הסכמי הפסקת האש אחרי מלחמת הודו-פקיסטן ב-1971 נחתמו בעיר).
כיום הבניין משמש את המכון ההודי ללימודים מתקדמים (IIAS), ורק חדרים ספורים בו פתוחים לציבור, וכן הגנים רחבי הידיים המקיפים אותו.
על פי מפקד האוכלוסין מ-2001 גרים בשימלה 142,161 תושבים, 57% מהם גברים.
שיעור האוריינות 84%, גבוה בהרבה מהממוצע הלאומי.
כ-10,000 תיירים מגיעים לעיר מדי קיץ, ומספר דומה של תושבים עוזב את העיר בחורף.
שמחה (שימי) ריגר (נולד ב-28 בינואר 1946) הוא כדורסלן עבר, מאמן עבר, ופרשן כדורסל ישראלי-אמריקאי של ליגת ה-NBA.
ריגר ידוע בעברית המאונגלזת אשר בפיו, בחוש ההומור שלו, באהדתו לניו יורק ניקס ולמכבי גדרה.
כמו כן בולטת הקריאה שהפכה לסמלו המסחרי – "רק רשת".
ריגר נולד במנהטן שבניו יורק למשפחה אורתודוקסית.
לאחר שסיים תואר בישיבה יוניברסיטי (במדיה גם שיחק כדורסל), עלה בשנת 1967 לישראל.
שיחק כרכז במספר קבוצות כדורסל, בהן מכבי חיפה ומכבי פתח תקווה.
בהמשך פנה לקריירת אימון ואימן בין השאר את הפועל גבת/יגור, מכבי חיפה, בית"ר תל אביב, מכבי חדרה, הפועל רמת גן, הפועל תל אביב, עימה העפיל לחצי גמר גביע קוראץ', והפועל ירושלים, איתה עלה לליגה הראשונה.
במקביל, אימן ומאמן קבוצות נוער שונות.
החל משנות התשעים משמש כפרשן כדורסל בערוץ הספורט, בעיקר בשידורי משחקי ליגת ה-NBA וכדורסל מכללות.
ב-1999 הופיע בסדרה "שמש", בפרק ה-16 של עונתה השלישית, שנקרא "הליגה למקומות עבודה".
בשנת 2013 השתתף בצילומי העונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאליטי "גולסטאר".
בשנת 2016 יצא ספרו האוטוביוגרפי "לא רק רשת" בשיתוף עם יוסי כהן, בפרויקט מימון המונים, באתר הדסטארט.
שימי ריגר הוא נכדו של הרב שמחה זליג ריגר, דיין מבריסק וממקורבי רבי חיים מבריסק.
מנישואיו לניטה יש לו בת ושני בנים – אחד מהם הוא יונתן ריגר, המשמש ככתב התרבות של חברת החדשות.
שימוש משני (לטינית: Spolia, ספוליה) הוא מונח מתחומי הארכאולוגיה והאדריכלות המתאר תופעה של שימוש בחלקי מבנים עתיקים בבנייה מאוחרת יותר.
כך ניתן למצוא שברי עמודים, כותרות וכתובות משובצים בקירות מבנים כחלק מחומרי הבנייה.
בדרך כלל נעשה שימוש משני כצעד של חיסכון בחומרים בסביבה עשירה בחומרי בניין (למשל מהריסות מבנים קדומים) וזאת תוך אדישות למקורם ולערכם האדריכלי והאסתטי.
אולם השימוש בטכניקה זו יכול לנבוע מטעמים של השפלת שלטון קודם.
למשל יש הטוענים שהקיסר אדריאנוס ריצף את הפורום שבנה בירושלים באבנים מהר הבית, כדי להשפיל את היהודים.
במבנה הקבורה הממלוכי תורבת כובכייה בירושלים נעשה שימוש בחלקי קברים של כמרים צלבניים מכנסיית הקבר, כ"עונש" לכופרים.
לעיתים משקף השימוש המשני דווקא רגישות למורשת העבר וכמיהה להמשכיות.
דוד קרויאנקר מציין כי וילהלם השני, קיסר גרמניה ראה עצמו כממשיך המורשת הצלבנית, ולכן ביקש מהאדריכל פרידריך אדלר שישלב בכנסיית הגואל, שנחנכה ב-1898, את שער הכניסה הראשית של הכנסייה הצלבנית מריה לטינה, ששרידיה נחשפו במקום.
במבצר הצלבני בציפורי נעשה שימוש משני בסרקופגים בפינות המבנה.
שימוש מלחמתי באופניים הוא השימוש שעושים לוחמי חיל רגלים באופניים כאמצעי תחבורה מלחמתי.
תחילת השימוש באופניים כאמצעי לחימה הופיעה בסוף המאה ה-19 כאשר נכנסו לשימוש האופניים הבטוחים באירופה, ארצות הברית ובאוסטרליה.
למרות שצבאות סדורים רבים השתמשו באופניים כאמצעי לחימה במשך שנים רבות, כיום משמשים האופניים מיליציות בלבד.
בשנים שקדמו לשנת 1894 נעשו מספר ניסויים לבדיקת היתכנות שימוש באופניים למטרות מלחמתיות במספר צבאות.
עד לשנה זו, התפתחות האופניים לא איפשרה שימוש יעיל ובאופן עקרוני, היה הסוס עדיף על האופניים.
השיפורים שנכנסו באופניים, כדוגמת מבנה השלדה ויצירת צמיגים מנופחים באוויר, הובילה לכך שבסיום המאה ה-19, למרבית צבאות אירופה וצבא ארצות הברית היו יחידות רכובות על גבי אופניים.
שימוש מלחמתי בסוסים הלך והתמעט אך לא נעלם: במלחמת העולם השנייה היה עדיין שימוש נרחב בסוסים: בצבאות איטליה ופולין היו גדודי פרשים; בצבא רוסיה שימשו סוסים לתעבורת מפקדים וגרירת תותחים ועגלות.
הממלכה המאוחדת העסיקה חיילי חי"ר מצוידים באופניים בצבאות מקומיים או במיליציות אך לא ביחידות צבא בריטניה עצמו.
בצרפת הוקמו מספר יחידות ניסיוניות שבחנו לראשונה את האופניים המתקפלים.
בצבא ארצות הברית נערכו הניסויים הגדולים ביותר במאה ה-19: יחידות אופניים, מצוידות בסוגים שונים של אופניים, ביצעו אימונים לתנועות רכובות של עד 1600 קילומטרים.
בנוסף, לראשונה נוסתה יכולתה של יחידה לרכוב בשטחים פתוחים ולא על דרכים בלבד.
השימוש המבצעי הראשון שיש תיעוד לגביו היה פשיטת ג'יימסון, בה רוכבי אופניים נשאו הודעות.
מספר פשיטות, משני הצדדים, השתמשו בכוחות רכובים.
הצבא הגרמני ערך מחקרים בנושא לחימה רכובה ופרסם אותם בסיום המלחמה.
בנוסף, שימוש באופניים הקל על מכונת המלחמה היפנית בכך שחסך ממנה שימוש במשאיות או ספינות לתובלת חיילים, ובמיוחד לא נפט, שהיה מצרך דרוש ביותר עבור יפן במהלך המלחמה.
השימוש באופניים איפשר לצבא יפן תנועה מהירה יותר מהכוחות הנסוגים, שהובילה פעמים רבות לניתוק נתיב הנסיגה וללכידת שבויים רבים.
מהירות התנועה של הכוחות הרכובים נתנה ביד התוקף את האפשרות להפתיע את הכוחות המגנים על דרכים ראשיות כיוון שפתחה חלון לתקיפתם מכיוון העורף.
מוצלח במיוחד היה הישגה של החטיבה הראשונה של הצבא הפיני, שהצליחה לתגבר את כוחותיה בעזרת כוחות המתניידים על גבי אופניים.
כוחות אלה, שעשו שימוש משכיל באופניים כיוון שכך התגברו על רשת דרכים משובשות (שהיה קשה להעביר בהם כלים ממונעים), עברו עם תחילת החורף לשימוש במגלשי סקי.
אופניים שימשו ככוח עתודה ביחידת צבא גרמני שהוקמה בחופזה בשנת 1944, ה-Volksgrenadier.
שימוש באופניים בצד בעלות הברית היה נדיר למדי.
למרות השימוש הנרחב במלחמת העולם הראשונה, כניסתם לשימוש של כלים ממונעים דחקה את מקום האופניים משדה הקרב ומצבאות מודרניים.
עם זאת, בעשורים האחרונים זוכים האופניים לתחייה מחודשת בעיקר בעימותים מסוג העימות המוגבל.
תחיה זו נובעת מיכולת של האופניים לשאת לוחם עם ציוד רב במאמץ קטן יותר ובקצב גדול יותר מאשר בתנועה רגלית.
במהלך מלחמת וייטנאם נעשה שימוש רב באופניים על ידי צבא צפון וייטנאם והוייטקונג להעברת אספקה כוחות, בעיקר עקב העובדה ששיירות רכבים היו חשופות לפגיעה מפשיטות אוויריות של צבא ארצות הברית.
העברת האספקה נעשתה לרוב על ידי העמסת האופניים בשקים מלאים אורז ודחיפתם.
גם כיום יש שימוש צבאי באופניים, אם כי מועט.
עד שנת 2001 היה בצבא שווייץ רגימנט רכוב סדיר שהתאמן באופן שוטף.
היחידה פורקה ואינה קיימת עוד.
קיימים דיווחים על ניסיונות מטעם יחידות מיוחדות בצבא האמריקאי להקמת יחידות מוצנחות בעלות דגמי אופניים מתקפלים ללחימה באפגניסטן בעימות עם הטליבאן ובעימותים עתידיים.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, שישה גדודים בצבא השוודי היו מנויידים על גבי אופניים שיוצרו בשוודיה באופן ספציפי למטרה זו.
היו אלה אופניים פשוטים בעלי הילוך אחד שיוצרו במספר מפעלים במקביל.
גדודים אלה פורקו בשנים שלאחר המלחמה אך האופניים נשארו בצבא לשימוש כללי וחלקם הועבר למשמר הלאומי השוודי.
בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים נמכרו האופניים כעודפי ציוד צבאי.
אופניים אלו נעשו מצרך מבוקש כיוון שהיו זולים, אמינים ותחזוקתם קלה.
עקב הביקוש החלה חברה שוודית לייצר דגם זה מחדש בגרסה מודרנית.
בצה"ל אין יחידה המתמחה ברכיבת אופניים אך למספר יחידות יש אופניים המשמשים לשמירה על כושר גופני.
מתועדים ניסיונות משנות החמישים של סיירת צנחנים בפיקודו של יאיר פלד להשתמש באופניים לשם התקדמות מהירה שטח אויב.
במקרה אחד תורגלה הצנחת אופניים אל מישור עמיעז ורכיבה עליהם לכיוון הערבה.
שימושא רבא הוא חיבור קצר על הלכות תפילין, אשר חובר בתקופת הגאונים.
חלקים מהחיבור הועתקו על ידי הרא"ש בסוף פסקיו על הלכות תפילין (המכונות הלכות קטנות) ומובא בדפוסי התלמוד, בסוף מסכת מנחות.
הרא"ש מקדים לחיבור את המילים: .
החיבור מופיע גם באחדים מכתבי היד של הלכות גדולות כתוספת להלכות תפילין, בשם 'הלכות שימושי תפילין'.
כנראה שהספר כלל גם נושאים אחרים חוץ מתפילין שלא הגיעו לידינו.
מחברו עדיין לא ידוע לנו, אם כי רוב הראשונים מייחסים אותו לראשית תקופת הגאונים, כנראה לתקופת ר' שמעון קיירא, בעל הלכות גדולות.
יש אומרים שמחברו הוא רבי שר שלום גאון.
רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני העתיק כנראה את החיבור כולו, או את רובו לספר 'העיתים' שלו, בחלק שלא הגיע לידינו, ושם השיג על כמה מהלכותיו וכתב שאולי לא רבוואתא קמאי (רבנים קדמונים) כתבוהו לעצמם אלא אחד מן התלמידים בשם רבותיו או שיש בו טעויות סופר.
גם את השגה זו העתיק הרא"ש והביאה מיד לאחר החיבור.
טענות המפקפקים נובעות מכך שיש בו הלכות שאינן כתובות בתלמוד.
גם במחזור ויטרי טען כי אין לסמוך על החיבור כשהוא נוגד את התלמוד.
לעומתם רבנו תם ראה בו ספר מחייב להלכה, והוא מרבה לצטט אותו בכל הנוגע להלכות תפילין.
ובעקבותיו רוב חכמי אשכנז וגם ספרד שאחריו ראו בו חיבור בר סמכא ומרבים לצטטו.
תפילין שנכתבו לפי הסדר המופיע בספר 'שימושא רבא' מכונות 'תפילין דשימושא רבא'.
לדעת התוספות () סדר הפרשיות בתפילין אלו הוא כדעת רש"י, אמנם לדעת ספר העיטור "והלכות גדולות" זו שיטה שלישית, לפי דעה זו, אכן הוא כדעת רש"י, אך לא כפי שנראה מצד הקורא העומד מול המניח כשיטת רש"י, אלא כפי הנראה מצד המניח.
ישנם חידושים נוספים בתפילין לפי שיטת השימושא רבא: א.
בתגין – שלפי שיטתו מתייגים אותיות נוספות (אפילו מאותיות 'מלאכ"ת סופ"ר'), ומוסיפים תגין (יותר מ-3 תגין לאותיות 'שעטנ"ז ג"ץ', ויותר מתג 1 לאותיות בד"ק חי"ה).
גודל התפילין צריך להיות "אצבעיים על אצבעיים" (=4 ס"מ על 4 ס"מ).
אחד ההיכרים לתפילין ד"שמושא רבא" הוא מקום יציאת "שער עגל.
מקום יציאת השער הוא מפרשת והי' אם שמוע לכיוון פרשת קדש, ובתפילין דשמושא רבא זה יוצא שהם יוצאים בין הבית האחרון מימין הקורא לזה שלפניו.
בניגוד להלכות אחרות שנזכרו בספר שימושא רבא ואינן מקובלות להלכה כיום, יש שהקפידו להחמיר ולהניח גם את התפילין על פי הנפסק בשימושא רבא.
הנוהגים להניח תפילין אלו, היו מניחים אותן בתפילת מנחה.
מסופר על מקובלים כרבי חיים ויטאל שהיו מניחים זוג תפילין אלו, אחרי שהיו מניחים תפילין דרש"י ותפילין דר"ת.
כיום כמעט ואין מניחים תפילין אלו.
מנהג אדמו"רי חב"ד ומיעוט מגדולי חסידי חב"ד להניח ארבעה זוגות תפילין, כולל תפילין לפי דעת רש"י, דעת רבנו תם, דעת שימושא רבא והראב"ד.
נוהגים אצלם ליצור רק תפילין של ראש מיוחדות לפי דעות שימושא רבא והראב"ד, ובתפילין של יד משאירים את של רש"י (בשעה שמניח תפילין של שימושא רבא) ושל ר"ת (בשעה שמניחים תפילין של הראב"ד), ולכן מניחים של שימושא רבא קודם רבינו תם.
בגאוגרפיה עירונית נוהגים לחלק את שטחי העיר לסוגי שטחים.
חלוקת העיר לאזורי שימוש קרקע
את שטחי העיר נהוג לסווג לחמישה סוגי שטחים עיקריים: אזורי המגורים, אזורי תעשייה ומלאכה, אזורי מסחר ומשרדים, אזורי תחבורה, ושטחים פתוחים.
אזורי המגורים, לרוב מהווים את רוב שטחיה של העיר.
באזורים אלה נמצאים בראש ובראשונה בתי המגורים של תושבי העיר, וכמו כן השירותים החיוניים לתושבים המתגוררים במקום, כגון: גני ילדים, בתי ספר, מרפאות וגינות ציבוריות.
את אזורי המגורים בעיר ניתן לחלק לשלוש קבוצות עיקריות:
שכונות המעמד הגבוה: שכונות שבהן האוכלוסייה לרוב בעלת מעמד חברתי-כלכלי גבוה, אשר מתגוררת לרוב במגדלי יוקרה או בבתים צמודי קרקע.
באזורי מגורים אלה איכות הבנייה גבוהה, וכך גם רמת התחזוקה ורמת השירותים הציבוריים; וכמו כן, השטחים הפתוחים מטופחים.
לא מפתיע כמובן שמחירי הדיור והשירותים באזור זה גבוהים אף הם.
שכונות מעמד הביניים: שכונות אלו לרוב מהווים את רוב אזורי המגורים בעיר, ובהם מתגוררת רוב האוכלוסייה.
כמרומז בשמה, תושבי שכונות אלו לרוב בעלי מעמד חברתי-כלכלי בינוני, אשר מתגוררים לרוב בבנייני דירות אשר רמת תחזוקתן ואיכותם בינונית.
גודלן הממוצע של דירות אלו הוא לרוב שלושה חדרים לדירה.
שכונות עוני: בשכונות אלו הדירות הן צפופות וקטנות, איכות הבנייה ירודה, ישנו מחסור בשירותים ציבוריים, וגם אלה שישנם נמצאים אף הם באיכות ירודה; וכמו כן השטחים הפתוחים המעטים שקיימים - אף הם מוזנחים וירודים.
אזורים אלה מהווים חלק חשוב ומשמעותי בכלכלת העיר.
הם משתרעים על-פני שטח נרחב, והם מצויים בעיקר בערים שבהן התעשייה היא ענף כלכלי מרכזי.
לרוב אזורי התעשייה והמלאכה ממוקמים בשולי הערים ולא במרכזיהם, וזאת בשל העובדה שהם כאמור זקוקים לשטח נרחב אשר זול יותר בשולי הערים, ויקר ומבוקש יותר במרכזיהם.
לרוב אזורים אלה יוצרים מטרדים, כגון: ריבוי רעש ולכלוך, זיהום אוויר ועוד; ובשל כך לרוב שכונות העוני מרוכזות סמוך לאזורים אלה.
אזורים אלה הם האזורים אשר בהם ממוקמים הקניונים והחנויות.
ובשל העובדה שבעלי הקניונים והחנויות רוצים שיבואו אליהם כמה שיותר לקוחות, ורוצים שמקומות אלו יהיו כמה שיותר נגישים לציבור, אזורי המסחר והמשרדים ממוקמים בניגוד לאזורי התעשייה והמלאכה במרכזי הערים ולא בשוליהם.
גם המשרדים כאמור נמנים בסוג אזור זה.
משרדים הם חלק חשוב בכלכלת העיר ובחיי תושביה; ישנם סוגים רבים של מוסדות הנכללים בהדרה זו, לדוגמה: בנקים, חברות ביטוח, משרדי עורכי דין, משרדי פרסום ועוד.
מיקום המשרדים הוא לרוב בבנייני משרדים - בניינים שהוקמו לשם אכלוס משרדים, ולעיתים בחלק שהוקצה לכך בתוך מבנה שלו מטרה עיקרית אחרת, למשל משרד לשימושו של מנהל מחסן, בבניין שייעודו העיקרי הוא מחסן.
התחבורה מהווה חלק חשוב ובִלתי נפרד מהעיר.
תשתיות התחבורה תופסים שטחים רבים בעיר.
בין תשתיות התחבורה נמנים: הכבישים, מגרשי החנייה, מסילות הרכבת, תחנות האוטובוסים, תחנות הרכבות, נמלי התעופה, נמלי הים וכדומה.
מושג זה מתייחס לשטח שאינו בנוי ואינו "מופר" (פרוץ על ידי עבודות עפר).
שמירה על שטחים פתוחים היא תחום בשמירת איכות הסביבה.
במסגרת זו קיימים גם מספר מודלים של הערכת השטחים הפתוחים לצורך קביעת מדיניות השימור שלהם וסדרי העדיפויות.
שימלאו סילבאניי (ברומנית: Șimleu Silvaniei, בהונגרית: סילאג'שומיו, Szilágysomlyó, ביידיש: שאמלויא, שאמלוי, סילאַדזשאָמליאָ, בגרמנית: Schomlenmarkt) היא עיר ברומניה, במחוז סלאז' שבצפון-מערב טרנסילבניה.
מצויה בחלקו המערבי של מחוז סלאז', במרחק 29 ק"מ צפונית-מערבית מבירת המחוז, זלאו 74 ק"מ דרומית מסאטו מארה העיר על שלושת הכפרים הנספחים שלו - ביק (Bükk ,Bic), צ'היי (Somlyócsehi, Cehei) ופוסטה (Pusztacsehi, Pusta), משתרעת על שטח של 62,26 קמ"ר בעמק השימלאו, למרגלות הגבעה "מאגורה שימלאולוי" (Măgura Șimleului).
העיר נחצית על ידי הנחל קראסנה.
השם הראשון שבו נודע היישוב הוא "ואטאשומיובה", שמשמעותו "ההר של ואטא".
ואטא הוא שם פרטי, ככל הנראה הונגרי, ממקור טורקי עתיק, בעוד המילה שומיובה היא מילה הונגרית ארכאית שמובנה "הר".
השערה אחרת היא שמשמעות שם העיר הוא "מצודת הבז של ואטא" (Vatha Solyomvár), שבו מופיעה המילה ההונגרית Solyom (שויום) שמובנה "בז".
האקלים באזור הוא ממוזג עם השפעות אוקיאניות קלות.
ממוצע הטמפרטורות השנתי הוא +°9 C
בגלל צורת הנוף הבקעתי המאפשרת חדירת מאסות של אוויר מדרום ומדרום-מזרח השוקעות
וגורמות לתופעות של אינוורסיה טרמית.
הכמות הממוצעת השנתית של גשמים מגיעה ל 700 מ"מ, עם שיא בחדשים יוני-יולי ומינימום בחודש מרץ.
הרוחות הנפוצות ביותר נושבות מכיוון מערב וצפון-מערב ומביאות לחות במזרח העיר נמצאו מעיינות חמים שבהם טמפרטורת המים היא +40 ° C.
דת מספר תושבים אחוזים נוצרים אורתודוקסים 0 נוצרים רפורמים 1,277 נוצרים רומים-קתולים 1,217 נוצרים יוונים-קתולים רומנים 1,335 נוצרים אוונגלים 6 יהדות 189 נוצרים בפטיסטים - נוצרים אדוונטיסטים - נוצרים פנטקוסטלים - נוצרים אוניטריאנים 3
הרכב האוכלוסייה לפי דתות בשנת 1930. כלל האוכלוסייה הייתה 8,682 תושבים.
דת מספר תושבים אחוזים נוצרים אורתודוקסים 130 נוצרים רפורמים 1,854 נוצרים רומים-קתולים 1,745 נוצרים יוונים-קתולים רומנים 3,285 נוצרים אוונגלים 15 יהדות 1,587 נוצרים בפטיסטים 50 נוצרים אדוונטיסטים 2 נוצרים פנטקוסטלים - נוצרים אוניטריאנים 6
בשנת 2002 מנתה אוכלוסיית העיר 16,066 תושבים.
הרכב האוכלוסייה לפי קבוצות אתניות (2002)
עם בני המיעוטים נמנים גם שני יהודים וטורקי אחד.
הרכב האוכלוסייה לפי שפת אם:
דת מספר תושבים אחוזים נוצרים אורתודוקסים 9,998 62,2% נוצרים רפורמים 2,580 16,1% נוצרים רומים-קתולים 1,577 9,8% נוצרים יוונים-קתולים רומנים 985 6,1% נוצרים בפטיסטים 764 4,8% נוצרים אדוונטיסטים 57 0,4% נוצרים פנטקוסטלים 40 0,2% הכנסייה הנוצרית לפי האמונה הישנה 8 < 0,1% נוצרים אוניטריאנים 6 < 0,1%
בין השאר - תושב אחד הצהיר על עצמו כמוסלמי, אחד כאתאיסטי, ו 6 כ"לא דתיים" ו-11 לא בחרו שום אמונה.
מבחינת מגורים, מתגוררים תושבי העיר ב-2,699 בתים פרטיים עם דירה משפחתית יחידה, ב-138 בתים עם שתיים או יותר דירות, ב-123 שיכוני מגורים ("בלוק").
בנוסף קיימים 16 בניינים שאינם מיועדים למגורים.
5,483 דירות הן בבעלות פרטית, 177 בבעלות המדינה, ו-23 בבעלות קהילות דתיות.
בקרבת העיר נמצא אתר ארכאולוגי של ישוב עתיק שזוהה על ידי אחדים עם המבצר הדאקי "דאקידאווה" (Dacidava, ברומנית- דאצ'ידאווה), המוזכר במדריך הגאוגרפי של קלאודיוס תלמי.
הממצאים הארכאולוגיים העתיקים שנמצאו באזור, מקורם במאה השנייה לפנה"ס מתקופת הדאקים.
בשנת 1986 נמצא בצ'היי אוצר שכלל תכשיטים מתקופת הדאקים ומטבעות מן השטחים שבשליטה הרומית, המכונה "האוצר משימלאו סילבאניי צ'היי".
בשנים 1797 ו-1889 נמצאו על הגבעה "מגורה" שרידי אוצר מהמאה ה4–5 לספירה, שהשתייכו לשבט מזרח גרמאני.
יש המשערים שמקור האוצר הוא גפידי.
היישוב מצוין לראשונה בתעודה שהוצאה באלבה יוליה בשנת 1251, בשם "ואטאשומיובה", שמשמעותו "ההר של ואטא".
הכפר צ'היי מוזכר בתעודות עוד בשנת 1259 בשם בלטינית "טרה צ'כי" (Terra Chechy), ונקרא החל משנת 1854 "שומיו צ'הי".
הכפר פוסטה ידוע משנת 1913 כצ'היפוסטה.
הכפר ביק הופרד מהכפר פוסטה ליחידה נפרדת בשנת 1956.
בשנת 1251 מכרו ואטא ושני בניו, פושה ודנש, את אחוזתם, לפלטין רולנד ולמשפטן מוריץ ממשפחת פוק.
בימי הביניים השתייך המקום למשפחת האצילים באטורי.
בשנת 1429 היישוב הפך לעיירה והוא ידוע כ"אופידום ("עיר" בלטינית) שומליו".
לאחר שבשנת 1592 בנתה משפחת באטורי בית בתוך העיר, על גדת הנחל קראסנה, המצודה שעל הגבעה ("מגורה") נותרה שוממה וחורבותיה נשקפות אל העיר גם היום.
ממושבם שבשימלאו סילבאניי ניהלו בני באטורי-שומיאי אחוזה שכללה 50 יישובים, מתוכם שתי עיירות, שימלאו סילבאניי וקראסנה, ו-48 כפרים, 37 מתוכם רומניים ו-11 בשליטה הונגרית.
בשנת 1594 סבלה העיירה מפשיטה של טטרים.
בית משפחת באטורי נתפס בשנת 1600 על ידי הגנרל ג'ורג'ו בסטה שהפקיע אותו מידי הוויווד ז'יגמונד באטורי.
בשנת 1660 המקום הוצת על ידי הצבא העות'מאני ובשנת 1703 הוא נכבש על ידי הקורוצים.
בימי המהפכה ההונגרית משנת 1848 הייתה העיירה בסיס יציאה לצבאו של הגנרל יוזף בם, מפקד הצבא המהפכני ההונגרי, למסע כיבוש של הערים שעל נהר סומש: ז'יבואו, דז' וקלוז'.
בשנת 1854 שונה שמה ההונגרי של העיר לסילאג'שומיו.
לאחר שנת 1817 החלה לצמוח בשימלאו סילבאניי גם האינטליגנציה הרומנית.
בשנת 1810 הוקם הוויקריאט היווני קתולי הרומני הראשון ובשנת 1829 הוקמה בעיר גימנסיה רומית-קתולית מיועדת למיעוטים, אך ללא הוראה בשפה הרומנית.
בגימנסיה זאת למד ההוגה הלאומן הרומני סמיון ברנוציו (1864–1808), מהלוחמים להגדרה עצמית של הרומנים בטרנסילבניה.
רק בשנת 1888 קם בית ספר עממי ראשון ברומנית - בית ספר לבנות.
בעיר הוקם גם סניף של החברה הרומנית לתרבות, "אסטרה", ובית דפוס ברומנית בשם "ויקטוריה".
הוויקארים אלכסנדרו שטרקה-שולוטיו (1794–1867) (מקים הספרייה הרומנית הראשונה בעיר) ואלימפיו ברבולוביץ' (1843–1914) קידמו את ההשכלה בקרב הרומנים
ב-8 בנובמבר 1911 התקיימה בעיר אספה גדולה של האוכלוסייה הרומנית שדרשה השוואת שכבות לשאר הקבוצות האתניות.
בשנת 1916, בשלהי השלטון ההונגרי, הוקמה בה גימנסיה רומית-קתולית מורחבת.
אחרי איחוד טרנסילבניה עם ממלכת רומניה בסוף שנת 1918, הוקם לאחר שנה בבניין זה בית הספר התיכון הרומני הראשון במחוז סלאז'.
בימינו קיימים בעיר שלושה בתי ספר תיכון.
בשנת 1940 סופחה מחדש שימלאו סילבאניי, כמו שאר צפון טרנסילבניה, להונגריה בהתאם לתכתיב וינה השני, שנכפה על רומניה על ידי גרמניה הנאצית ואיטליה של מוסוליני.
בשנת 1944 כפו הנאצים על הונגריה ממשלה חדשה, ובמשך השנה נלקחה כל האוכלוסייה היהודית אל מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
בשימלאו סילבאניי קיימים מפעלים של תעשיית העץ והרהיטים, טקסטיל והנעלה ותעשיית המזון.
לאחר המהפכה הרומנית חלה התפתחות של מגזר השירותים.
העיר ידועה, בין השאר, ביין מסוג "שמפנייה" המיוצר בה.
כמו כן ידוע הסופר והעיתונאי יוצא העיר אלברט פרקש (גספר פרנץ), עורך דין ידוע בתקופתו.
בערב חג השבועות של אותה השנה, נלקחו ברכבת הטרנספורט הראשונים מבין יהודי הגטו אל מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, על ידי יחידת ז'נדרמים הונגרית מיוחדת שנשלחה מבודפשט למטרה זו בפיקודו של ראש העיר הנאצי של שאמלויא, לאסלו קראסנאי (Laszlo Krasznai), אחד מהאכזריים ביותר שבמפקדי הגטאות בהונגריה.
סטפאן באטורי (1533–1586) - מלך פולין, הדוכס הגדול של ליטא, ושליט טרנסילבניה.
בן לענף שומיואי (Somlyói) של משפחת האצילים ההונגרים באטורי, שמקורו בעיר שימלאו סילבאניי.
נחשב לאחד מגדולי המלכים של פולין.
קרישטוף באטורי (1530–1581) - שליט (וויבוד) טרנסילבניה, אחיו של סטפאן באטורי.
ז'ופיה באטורי שומיאי - נסיכה, אשתו של ג'רג' ראקוצי השני.
פרנץ גאשפאר, (1861-1923) רופא ונוסע יהודי-הונגרי
יוליו מאניו (1873–1953) - עורך דין ופוליטיקאי רומני, ממובילי מאבקם של הרומנים באזור לאיחוד עם רומניה, מנהיג המפלגה הלאומית הרומנית בטרנסילבניה ובאנאט לפני ואחרי מלחמת העולם הראשונה, שירת כראש ממשלת רומניה במשך שלוש כהונות בין 1928–1933 והיה ממייסדיה של מפלגת האיכרים הלאומית.
סייע בהפלת משטרו של יון אנטונסקו, ונפל קרבן לדיכוי הקומוניסטי.
הוא בילה את ילדותו בעיר ולימים הוקם בה מוזיאון לזכרו.
למדה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, והייתה חניכתם של אישטוון תומאן וטרסה קארניו; הופיעה כסולנית עם התזמורת הפילהרמונית של ברלין, והייתה מן הפסנתרניות הראשונות שהקליטו קטעי פסנתר עבור חברת "ולטה מיניון", יצרנית הפיאנולה.
נישאה לאדולף וייסמן, מבקר מוזיקה ברלינאי ידוע.
בינואר 1942 גורשה על ידי הנאצים לריגה שבלטביה, ובאותה השנה מתה בגטו ריגה.
מיקלוש ניסלי (1901–1956) - רופא וסופר יהודי, שבתקופת השואה הועסק כרופא פתולוג במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, ולאחר המלחמה העיד במשפטי נירנברג נגד פושעי המלחמה הנאצים, ומאוחר יותר פרסם את זכרונותיו מהמחנה.
אלי ברקוביץ'-גרוס (נולדה ב-1929) - סופרת יהודייה שבתקופת השואה שרדה את מחנות אושוויץ ונוינגמה, כיום סופרת, משוררת ומרצה בארצות הברית.
שרידי מצודת באטורי - ששימשה למגורים לבני משפחת באטורי, מן הענף שומיאי.
נחשבת למייצגת את האדריכלות בסגנון רנסאנס מטרנסילבניה.
יש בה שני מתחמים מבוצרים שנבנו בשני שלבים.
מתוך המצודה נשמרו ביתן השער, בעל שתי קומות, הבנוי מעל פרוזדור מקומר.
כן שרדו גם שני צריחים, הבסטיון וחלק מחומות המגן.
בשנת 1774 נרכש המקום על ידי העירייה.
בשנת 2007 בוצעו באתר חפירות ארכאולוגיות.
הכנסייה הרומית-קתולית, עם דלת משנת 1532. הוקמה על ידי אביו של סטפאן באטורי, שליט טרנסילבניה ומלך פולין שפסל דמותו הועמד בגן הכנסייה.
בית הכנסת - נבנה בשנת 1876 והפך למוזיאון שהוקדש בשנת 2005 לזכר השואה.
מנזר ביק, הידוע גם כמנזר השילוש הקדוש, שוכן במרחק כשלושה ק"מ מן העיר, הוא מנזר רומני אורתודוקסי חדש שהוקם בשנת 1994 מהווה מקום לעליית רגל.
חג המנזר הוא 29 באוגוסט ביום לזכר עריפת ראשו של יוחנן המטביל.
למתחם המנזר הועברה מן הכפר סטנה (Stâna) שבמחוז סלאז', כנסייה עשויה מעץ משנת 1720.
היקב ליינות תוססים, עם גלריות תת-קרקעיות לאורך של 3.5 ק"מ.
הכנסייה האורתודוקסית "השליחים הקדושים" בכפר צ'היי - נבנתה בשנת 1765.
שרידי המצודה שעל גבעת מגורה - במקום היה בימי קדם ישוב דאקי שנקרא "דאקידאווה", בתוך אזור המיושב על ידי "הדאקים החופשיים" מהכיבוש הרומי.
באותו מקום נבנה בימי הביניים מבצר עשוי מעץ ואדמה.
ככל הנראה החלה בנייתו במחצית השנייה של המאה ה-12 בידי הווייווד של טרנסילבניה, מיקלוש מגיישי, אולם בימינו נותרו שרידים משלב הבנייה השני, בשנים 1317–1315, שהתבצע על שטח שהשתייך למשפחת מגיישי ועבר לידי משפחת באטורי בשנת 1351.
הגבעה "מגורה" מהווה מקום תצפית מצוין לפנורמת הנופים מסביבתה, הכוללים גם את:
האגם צ'היי (Lacul Cehei) - אחת משמורות הטבע היפות של מחוז סלאז'.
הבריכה התרמאלית "ברוסקריה" - מומלצת לרחצה ולדיג, נמצאת במרחק של כחמישה ק"מ מן העיר.
שימי רון (שם לידה: שמעון אהרון; נולד ב-9 בדצמבר 1962, אשקלון, ישראל) הוא זמר ישראלי.
רון נולד באשקלון כשמעון אהרון.
כשהחל את הקריירה המוזיקלית שלו שינה את שמו לשימי רון, קיצור של שמו הפרטי ושל שם משפחתו המלאים, אך קליט ומסחרי יותר.
רון החל את הקריירה המוזיקלית שלו ב-1985, כזמר הבית של מועדון לילה בתל אביב.
רון אירח במועדון שמות מפורסמים במוזיקה המזרחית והים תיכונית ביניהם זוהר ארגוב, חיים משה, מרגלית צנעני (שהחלה אז את קריירת הסולו שלה) ועוד זמרים נוספים במוזיקה הים-תיכונית.
הצלחתו של רון הובילה אותו להוצאת אלבום הבכורה שלו בהמשך השנה, להיות איתך, אותו הפיק אמרגנו אלי בנאי (לעתיד אמרגנה של זהבה בן).
התפרסם מתוך אלבום זה השיר "שעת פרידה", אך בפועל האלבום לא קודם בצורה טובה ונחל כישלון מסחרי.
הוא יצא על גבי תקליט ויניל וקלטת אודיו ובהמשך הודפס על גבי דיסק.
גרסת ה-CD של האלבום נתנה לאלבום פרסום רחב יותר.
ב-1989, לאחר שסיים את העבודה על אלבומו השני, נדבק רון במחלת מעיים קשה ששמה אותו בסכנת חיים והוא הובהל לבית החולים.
למרות השערת הרופאים לפיה הסיכויים להציל את חייו קלושים, הם הצליחו לטפל בו ולהציל את חייו.
בראיונות שלאחר ההחלמה סיפר רון שרב מקובל הגיע לבית החולים כדי לברך אותו ברפואה שלמה, וחולל נס שהדהים אף את הרופאים בעצם התגשמותו:
האלבום, שנקרא "מייחל לבואך", יצא במהלך תקופת האשפוז בבית החולים.
באלבום הופיעה גרסה חדשה לשירו "שעת פרידה" ולשירים נוספים מהאלבום הראשון, מחרוזת של שירי עם בערבית וכן הלהיטים "שבויה באהבה", "אמרי לי למה", "מזוג כוסית" ו"ילדה יפה שלי".
שיר הנושא של האלבום הפך ללהיט גדול והביא לרון את החשיפה לה ייחל.
הוא הפך לכוכב ים תיכוני ומזרחי בולט ולזמר מועדונים מבוקש, אם כי באותה תקופה היה עדיין ברור שהוא לא יכול להופיע עקב מחלתו.
ב-1994, לאחר תקופת התאוששות מהמחלה, הוציא רון בחברת בן מוש הפקות את אלבומו המצליח ביותר אהבה ים תיכונית.
עיבודי השירים נחלקו בין דודי רוזנטל, משה בן-משה ('בן-מוש') ואושר כהן.
האלבום נמכר מלמעלה מ-40 אלף עותקים והגיע למעמד של אלבום פלטינה.
ב-1997 הוציא רון את אלבומו הבא שימי רון בהופעה חיה, שלמרות שמו הוקלט באולפן הקלטות ומחיאות הכפיים בו היו מבוימות או שנגזרו מתוך הקלטה אחרת.
גימיק זה היה "צו האופנה" של תעשיית המוזיקה הים תיכונית, לאחר הצלחת אלבומו השני של אייל גולן – "בהופעה חיה".
האלבום, שזכה להצלחה מסחרית פחותה מקודמו, הורכב כולו ממחרוזות שירים בעיבודו של שי ראובני.
ב-1998 השתתף רון באלבום-פרויקט חברים שרים זוהר, שבו ביצעו זמרים מהז'אנר המזרחי והים תיכוני גרסאות כיסוי לשיריו של זוהר ארגוב.
באלבום חידש רון את השיר "הולך אדם".
ב-1999 יצא שירים מבית אבא, אלבומו הבא של רון.
האלבום כלל מחרוזות בערבית לשירי עם מטריפולי ומתוניס.
רון סיפר על האלבום שהוא "הרגיש חובה" לסגירת מעגל שכזו היות שהוא בן העדה הטריפוליטאית.
ב-2001 התחרה רון בקדם אירוויזיון עם השיר "ארץ מאושרת", שכתב דורון דוידסקו, הלחין אלי ניסמן, ועיבד אריה ברקוביץ'.
רון הגיע למקום השישי בתחרות, והשיר עצמו זכה להצלחה והגיע למקום הראשון במצעד הים תיכוני של רשת גימל, ומושמע עד היום, ואף הפך לריקוד עם.
באוקטובר 2013, לאחר דממה תקשורתית ארוכה, הוציא רון את השיר "כוכבים", שנכתב והולחן על ידי אופיר כהן, ועובד והופק מוזיקלית על ידי אלי קשת.
רון המשיך את שיתוף הפעולה עם אופיר כהן, ובדצמבר 2014 יצאה הבלדה "איך הימים", לעיבוד והפקה מוזיקלית של עמוס כהן.
ב 17 בינואר 2018 הוציא את השיר "התמונות שעל הקיר" שכתב גל שריג ללחן עיבוד והפקה מוזיקלית של עמוס כהן.
ב 26 בנובמבר 2019 הוציא את הדואט "אהבה אוניברסלית" יחד עם הראפר אלי בי את השיר כתבו והלחינו אפי מצגר ורועי כהן לעיבוד והפקה מוזיקלית של נדב ביטון.
ב 22 בנובמבר 2023, בעקבות מלחמת "חרבות ברזל", הוציא "מחרוזת שירי לוחמים" הוציא את הדואט "אהבה אוניברסלית", בעיבודוהפקה מוזיקלית של יוסי גרשון.
שימי רון בהופעה חיה – 1997
שמעון (שימי) קדוש (נולד ב-24 בפברואר 1966) הוא סופר, איש תקשורת ועורך דין ישראלי.
שירת בנח"ל המוצנח, ונמנה עם חברי הגרעין המייסד של קיבוץ צבעון, שם היה מרכז המשק וגזבר.
בתחילת שנות ה-90 השלים תואר בלימודי קולנוע ותקשורת.
סרט הגמר שלו, הפיתוי האחרון, בהשתתפות מודי בר און, מכרם ח'ורי ויעל אלמוג, זכה בפרסים והוקרן בפסטיבלים.
שיר הנושא הולחן ובוצע בידי מיקי גבריאלוב.
ב-1993 הקים קדוש את חברת חציל הפקות.
הוא מפיק תוכניות טלוויזיה, פרסומות וסרטי תדמית, וייצג את איש הטלוויזיה מודי בר און.
ב-2003 הפיק וביים את הסרט הקצר חלומות לא עוברים בירושה העוסק בקיבוץ צבעון.
קדוש השתתף בקבוצת אפיק רום שהתמודדה במכרז להקמת ערוץ 10. בנוסף, לימד תקשורת בבתי ספר תיכוניים ובמכללות.
בשנים 2005–2009 למד משפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים, ואחרי הסמכתו לעריכת דין פתח משרד פרטי בבנימינה.
הוא חבר במערכת ביטאון לשכת עורכי הדין במחוז חיפה, בדלתיים פתוחות, ובעל טור אישי בשם הגבירה בחום במקומון גפן.
ב-2010 הקים את העמותה לצדק חברתי ומשפטי, והוא עומד בראשה.
בשנת 2014 כתב את השיר "אחרי שעזבת" ביחד עם יהודה פוליקר אשר גם הלחין ושר, השיר ראה אור בדיסק האחרון של יהודה פוליקר - מוזיאון החלומות.
בשנת 2015 סיים בהצטיינות את לימודי התואר השני במשפטים (LL.M).
בתחילת 2017 ראה אור ספרו החמישי: חיפה - ז'נבה.
קדוש נשוי למיכל ואב לים, גל ויובל, ומתגורר בבנימינה.
אחד מהם עוסק בגידול ילדים, ושניים מיועדים לילדים.
שני הספרים הראשונים אוירו בידי שירה שכטר ויצאו בהוצאת ידיעות אחרונות.
הספר המדריך השלם להורה החלקי (2003), הוא מדריך הומוריסטי ו"לא חינוכי".
הספר מניח שמה שהורים רוצים מילדיהם הוא שקט, ומציע להיכנע לילדים ולמלא את כל רצונותיהם, בכלל זה כמויות גדולות של ממתקים וימים שלמים מול הטלוויזיה.
ספר הילדים יש שלולית באוטו גלידה (2004) עוסק בילד בשם ים, אשר בונה בחלומו אוטו גלידה מקרטון, ועבר בו חוויות שונות.
הספר הים של בנימינה (2007) כתוב בחרוזים ומתאר סיפורים וחוויות מן המושבה בנימינה וסביבותיה.
אייר את הספר גיא מורד, והוא יצא בבנימינה, בהוצאת "גלורי".
הספר חיפה- ז'נבה (2017) הוא אסופה של 34 ספורים קצרים עם אהבה ונוסטלגיה.
הספר זכה לתמיכת קרן לעידוד היצירה העברית של אקו"ם.
את כריכת הספר צילמה גלית שר, והוא יצא בהוצאת ניב.
במהלך לימודיו לתואר במשפטים ערך קדוש, יחד עם חברו ללימודים אפרים דה האס, ראיונות עם תשעה משופטי בית המשפט העליון בדימוס, אשר פורסמו, תחת השם תשעה מן העליון - הרהורים שלאחר השפיטה, ככרך ז' (2009) של כתב העת עלי משפט.
שימי אטיאס (נולד ב-17 באוגוסט 1977) הוא אמן חושים ובידור ומנטליסט ישראלי.
שימי אטיאס נולד וגדל בקריית אתא, ובגיל 25 עבר להתגורר בתל אביב.
אטיאס התארח בפינות קבועות בתוכנית הבוקר של קשת, תוכנית הבוקר של רשת, "פותחים שבוע" עם יענקלה ואירית בערוץ 1, "שורדות בבית" בערוץ 10, "שישי על הגג" רשת ערוץ 2.
ב-2002 הופיע בתפקיד אורח בסדרה "שמש".
החשיפה הטלוויזיונית הראשונה שלו בפריים טיים הייתה בשנת 2006 בתוכנית הריאליטי "אורי גלר מחפש את היורש", ששודרה בערוץ 2. קטע שביצע, שבמהלכו עצר את הדופק, גרר אחריו דיון בכנסת והצליח לעורר סערה ציבורית לאחר שמספר ילדים ניסו לחקות אותו ונפגעו.
שנה לאחר מכן, בשנת 2008, שיתף פעולה עם אמן החושים נמרוד הראל בתוכנית "המופע הבלתי נתפס" בערוץ 10, ואף היה שותף לכתיבת התוכנית.
בשנת 2012 השתתף בתוכנית "מי יפיל את המאסטר" ברשת, ערוץ 2, על פי הפורמט הבריטי fool us של צמד הקוסמים המפורסמים פן וטלר.
אטיאס שימש כמנטור של המתמודדים המתחרים ושל הידוענים שהופיעו בתוכנית.
בדצמבר 2013 השתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי "גולסטאר 2" בהוט, ונבחר לשחקן העונה, ועל כך הוענק לו גביע בסוף העונה.
ב-2014 הופיע בתפקיד עצמו בסדרת הילדים "הקלמרים".
ב-2017 ערך מופע טלפתיה ייחודי בהיכל הקרח בחולון.
מיוני 2018 כיכב בתוכנית "הזוי" בערוץ זום לילדים.
הוא ביצע בה קסמי רחוב לילדים.
באוגוסט 2019 הופיע במופע "על חושי" בספארי רמת גן.
בשנת 2008 הוציא שימי אטיאס עם חברת תפוז סדרת קטעים של קריאת מחשבות בעזרת הטלפון לקהל הרחב בשם "הטלפון הטלפתי".
בשנת 2009 הוציא אפליקציית מובייל "Imindbender" לאייפון.
הוא עורך באופן קבוע מופעי סטנד-אפ על-חושי ברחבי ישראל.
שימן באדי (, נולדה ב-30 באוקטובר 1982) היא זמרת צרפתייה ממוצא אלג'יראי.
שימן באדי נולדה במלאן, פרבר של פריז, למשפחה ממוצא אלג'יראית.
היא בילתה את רוב ילדותה בדרום-מערב צרפת.
היא גדלה בעיר וילנוב-סור-לו עם הוריה שרפה ומוחמד, אחותה דבורה ואחיה כרים.
דבורה, אחותה של שימן עודדה את שימן להתחיל לשיר והיא הלכה לשיעורי פיתוח קול.
השיעורים צלחו ושימן החלה להופיע במסיבות משפחתיות ובתחרויות שירים אזוריות מצומצמות בגיל שש.
באדי קיבלה תמיד תפקידים ראשיים במופעי סיום בית הספר שלה, היא הדהימה את הקהל עם היכולות הווקאליות הגדולות שלה.
המורים שלא לימדו בתחומי הבמה בקושי הכירו את שימן, היא הייתה תלמידה ביישנית עם חרדה חברתית וחלמה בהקיץ בשיעורים על ההופעות שלה.
שימן באדי נשרה מלימודיה ועברה ללמוד חקלאות, היא סיימה את לימודי החקלאות בהצלחה.
באדי התמודדה בתחרות שירה טלוויזיונית צרפתית בשם "פופסטאר" ולא ניצחה.
למרות זאת, היא שחררה את הסינגל "Entre Nous" בשנת 2003 והגיעה למקום הראשון במצעד המוזיקה הצרפתי.
אלבום ששחררה באדי באותו השם הגיע למקום הרביעי במצעד הצרפתי והיה לאלבום החמישי הנמכר ביותר בצרפת כולה בשנת 2003.
האלבומים והסינגלים הבאים של שימן באדי נהנו מהצלחה גדולה במדינות דוברות צרפתית בעולם, בעיקר בוולוניה ובשווייץ.
בנוסף, היא שרה את שיר הנושא לגרסה הצרפתית של הסרט היום שאחרי מחר (Le Jour d'après).
בשנת 2011 עשתה שימן באדי קאבר לשיר הנשמה "Ain't No Mountain High Enough" יחד עם הזמר האמריקאי בילי פול.
בשנת 2019 השתתפה שימן באדי בקדם האירוויזיון הצרפתי "Destination Eurovision 2019" על מנת להתחרות ולייצג את צרפת באירוויזיון בתל אביב.
באדי התמודדה בקדם עם השיר "Là-haut" וזכתה במקום השלישי בגמר עם 119 נקודות.
היא זכתה במקום השני ב-Televote עם 63 נקודות (יותר מפייבוריטית השופטים סימון) ובמקום הרביעי אצל השופטים עם 56 נקודות (יותר מהמנצח בילאל חסאני).
שימן קיבלה איומים על חייה בעת שהשתתפה בקדם הצרפתי מגורמי BDS.
בשנת 2021, באדי שימשה כאחת השופטות בקדם האירוויזיון הצרפתי "Eurovision France: C'est vous qui decidez", ונתנה את 12 הנקודות שלה לזוכה ברברה פראווי.
שימיאן (ברומנית: Șimian) הוא אי בנהר הדנובה, בדרום מערב רומניה, בקרבת הגבול עם סרביה.
שטח האי הוא כחצי קילומטר רבוע והוא שימש לצורכי העברת הצלה של מבנים וקברים מהאי אדה קלה לפני הצפתו לצורכי הקמת אגם צבירה עבור תחנות הכוח ההידרו-חשמליות של שערי הברזל.
על בסיס ממצאים ארכאולוגיים נקבע שבאי התקיימה התיישבות אנושית כבר בתקופה הנאוליתית.
בעת בניית גשר טראיאנוס שימש האי בסיס ליצירת סכרים.
באי שורר אקלים ים-תיכוני, להבדיל מרומניה עצמה וזה מאפשר קיומם של צמחים, שלא גדלים ברומניה.
השליה היא האיבר הקושר בין העובר לבין האם ביונקים לצורך העברה של חמצן ושל חומרים מזינים מהאם לעובר ואת מוצרי הפסולת מהעובר אל האם.
השליה מסיימת את תפקידה זה בגמר הלידה, אולם כיום ישנם מספר תחומים בהם ניתן לעשות שימוש בשליה גם לאחר הלידה.
תמצית השלייה משמשת, לכאורה, כמקור לחלבון והורמונים, בעיקר אסטרוגן ופרוגסטרון שמשמשים את תעשיית הקוסמטיקה.
בתעשייה נעשה שימוש גם בשליות של נשים, אך עיקר השימוש הוא ייצור של פרפומריה משליה של בעלי חיים, והנפוצה בהן היא שלית כבשים.
מגוון רחב של מוצרי קוסמטיקה המיוצרים משליות של בעלי חיים מצאו את דרכם לשוק, כגון: קרמים ומסיכות לפנים, משחות ידיים, שמפו, סבוני פנים ומסיכות לפנים משליות.
בניסיון להאט את תהליך ההזדקנות, נשים רבות וכנגזרת מכך גם חברות הקוסמטיקה פונות למוצרי טיפוח לעור המכילים את האיבר שמסייע להתחדשות העור בעזרת קולגן הנמצא בשליה.
חברות קוסמטיקה טוענות שהחלבונים והברזל ממעטפת השליה מעוררים את התחדשות תאי העור ובכך מצמצמים את הקמטים, כלומר יכולים לסייע להסרת קמטים דקים בעור.
עד אמצע שנות ה-90, השתמשו בשליה בתעשיית הקוסמטיקה מתוך מחשבה שהיא מסייעת בהחלקת קמטים.
בכל שנה היו נאספים כ-400 טון של שליות מבתי יולדות באנגליה, ומועברים למפעלי קוסמטיקה בצרפת.
נוהג זה הופסק מאז בצרפת, אך עדיין נמצא בשימוש ביתר מדינות העולם.
מלזון פרמצבטיקה ושות' היא חברת תרופות רשומה ביפן הפועלת מאז 1956, המייצרת תמציות שליה תרופתיות משליה אנושית לשם טיפול בגיל המעבר.
שימוש נוסף בתמצית שליה הוא לטיפול בצהבת כרונית.
פלורי, חברה ישראלית, מפיקה תאי גזע משליית אדם לצורך פיתוח טיפולים למחלות שונות.
תאי הגזע נלקחים משליות של נשים שעברו ניתוחים קיסריים והסכימו לתרום את השלייה למחקר.
החברה רשמה פטנט על גידול של תאי גזע מהשלייה במתקן מיוחד.
התאים גדלים על נשאים קטנים המצויים בנוזל, שמאפשר להרבות אותם בתנאים מבוקרים, באופן המדמה את המצב הטבעי בגוף האדם.
שיטת הגידול מאפשרת למעשה ייצור המוני של תאים, לצורך ייצור המוני של תרופות.
באופן כזה, תאים שנלקחו משלייה אחת יכולים לרפא חולים רבים.
תאי הגזע מהשלייה מעוררים את הגוף לגדילה מחדשת של כלי דם ורקמות.
צריכת השליה מוגדרת כ"אכילת השליה האנושית לאחר לידה, בכל עת, על ידי כל אדם, בצורה גולמית או מעובדת (מבושל, מיובש, ספוג בנוזל)".
למרות ההיסטוריה הארוכה של אכילת השליה ברחבי העולם, התרחשויות בתקופה המודרנית של אכילתה הן נדירות.
אולם מאז שנות השבעים, עלתה צריכת השלייה בקרב לקוחותיהם של מיילדות ומצדדי בריאות אלטרנטיבית בארצות הברית ובמקסיקו, מתוך אמונה שיש לה יתרונות בריאותיים.
לדעת חלק מהאנשים, חומרי ההזנה שעברו מהאם לעובר במשך חודשי ההיריון עדיין טמונים באיבר ואסור לבזבז אותם.
הם מאמינים שהשליה הגולמית יכולה לספק בדיוק את מה שהאם זקוקה לה כשהיא מתאוששת מהלידה ומתחילה להניק.
יש נשים שבוחרות לשתות את השליה בתוך שייק פירות תוך שעות ספורות מרגע הלידה, ישנן המקפיאות ומעבירות אותה לייבוש והכנסה לכמוסות, או שישנן אפילו הקורעות נתח מהשליה ומניחות על יד חניכיים.
חוקרים רבים נותרו סקפטיים בשאלה אם אכילת השליה היא בעלת ערך לבני אדם.
בסקירה שנערכה בשנת 2015 על 64 השנים האחרונות של מחקרי השליה, נמצא כי בעוד שמיעוט הנשים במדינות המערב רואות את השליה כמפחית הסיכון לדיכאון אחרי לידה ומשפר את ההחלמה, אין באמת שום הוכחה שזה המצב.
ישנם מספר מזונות, רבים מהם משווקים כבעלי יתרונות בריאותיים, המשתמשים בשליה כמרכיב מרכזי וזה בנוסף לצריכת שליה על ידי אימהות ומשפחות בתרבויות רבות.
חברת פלנטק ושות' ביפן מכינה משקה המכונה "משקה שליה" המכיל שליה.
החברה טוענת כי המשקה משתמש בשליה כחומר גלם, ובנוסף שהמשקה צפוי לגרום לחילוף החומרים בגוף להיות פעיל יותר.
במשך השנים יוחסו לשליה גם תפקידים מיסטיים וכוחות ריפוי בתרבויות שונות.
ישנן תרבויות בעולם המערבי בהן שורפים את השליה בתום הלידה כסימן לסילוקה.
יש שרואים בשליה כ"הזרימה חיים" לעובר במשך תשעה חודשים, ומכאן כאלמנט שיש לכבד אותו, ועל כן תסיים את תפקידה באופן שונה משקית בית החולים המיועדת לה.
לכן, יש מי שקובר את השליה בחצר.
בתרבויות מסוימות נחשבת קבורת השליה לחובה דתית, שמייחסים לו סגולה בהצלת האם והעובר.
שני שבט נאוואחו האינדיאני קוברים את השליה כסימן מקשר בין אדמת האבות לבין האנשים.
המאורים בניו – זילנד גם קוברים את השליה.
בשפתם המונחים "שליה" ו"אדמה" הם אותה המילה.
בבוליביה מאמינים כי לשליה יש נשמה משלה, ולכן האב רוחץ וקובר אותה במקום סודי ומוצל.
אם הדבר לא מבוצע כהלכה מאמינים כי האם או התינוק עשויים לסבול מחולי ואף למות.
בפיליפינים נשים קוברות את השליה עם ספרים, בתקווה שהילד שנולד יהיה חכם.
בדרום מזרח אסיה למילה "שליה" יש גם משמעות של "מעיל", מכיוון שזהו הבגד הראשון של התינוק.
השליה נקברת, ולפי אמונתם, הנשמה עוברת מסע לאחר המוות, אשר מגיע לסיומו במקום בו קבור המעיל, השליה.
בתרבויות אחרות ישנו מנהג לאכול את השליה לאחר הלידה.
הכנת השליה למאכל נחשבת פעולה מסורתית בווייטנאם.
בסין מאמינים שעל האם להרתיח את השליה, להכין ממנה מרק צח ולשתות אותו כדי לשפר את ייצור החלב שלה.
רופאים רבים, במיוחד בתרבות המערבית, הביעו חשש כי אכילת השליה עלולה להפיץ מחלות כמו HIV, דלקת כבד, ומחלות אחרות המועברות בדם.
אך חשש זה קיים רק במקרים של אכילת שליה שאינה אימהית, שם דם האם מועבר לאדם אחר.
פרט לכך, סיכון קטן נוסף הכרוך באכילת השליה, כמו בכל בשר, הוא זיהום חיידקי כתוצאה מאחסון לא ראוי של השליה.
במספר סוגי לידות, כמו לידת לוטוס (לידה בה לא חותכים את חבל הטבור אלא מחכים להתנתקותו הטבעית מהאם ימים לאחר הלידה), אכילת השליה אינה אפשרית מאחר שאין אחסון ראוי של השליה.
עם זאת, במקרים כאלה, השלייה עשויה לשמש למטרות אחרות, כגון אומנות השליה, או טקסי הקבורה.
שימוש לא נכון באנטיביוטיקה או שימוש יתר באנטיביוטיקה, עלול לגרום נזק לבריאות משום שהוא גורם להפיכת חיידקים לא מזיקים יחסית כמו סטפילוקוקוס, אנטרוקוקוס וואצינובקטר לחיידקי על עמידים לאנטיביוטיקה.
התפתחות הרגולציה בתחום השימוש באנטיביוטיקה
האנטיביוטיקה הראשונה, הפניצילין, התגלתה בשנת 1928 על ידי אלכסנדר פלמינג.
בשנת 1980, הותרו תרופות אנטיביוטיות מסוימות לטיפול בבעלי חיים בכפוף לפיקוח וטרינרי.
בשנת 1996, הוקמה בארצות הברית המערכת הלאומית לפיקוח על עמידות החיידקים לתרופות (National Antimicrobial Resistance Monitoring System - NARMS).
החל משנת 2012 הציבור דרש לקבל מידע לגבי השימוש בתרופות אנטימיקרוביאליות בבעלי חיים בתעשיית המזון ולגבי האופן בו מדווח עליהן.
כתוצאה מכך, ה-FDA שינה את שיטת הדגימה המוגדרת ב-NARMS כדי להשיג מדגימות בבעלי החיים נתוני מייצגים יותר לגבי האורגניזמים המרכזיים הנתונים במעקב.
שותפי NARMS ב-CDC ו-USDA פרסמו למעלה מ-150 מאמרים שנבדקו על ידי עמיתים, אשר בדקו את מידת הסיכון לעמידות לתרופות אנטימיקרוביאליות כתוצאה משימוש באנטיביוטיקה בבעלי חיים המשמשים למזון.
בשנת 2014, ה-FDA החל בשיתוף פעולה עם משרד החקלאות של ארצות הברית (USDA) ועם המרכזים לבקרת המחלות ומניעתן (CDC) בארצות הברית, במטרה להרחיב את איסוף הנתונים אודות שימוש באנטיביוטיקה בבעלי חיים המשמשים למזון.
בשנת 2015, ה-FDA פרסם את ההנחיות הסופיות לגבי מזון לבעלי חיים (VFD - Veterinary Feed Directive).
על פי כלל זה, הכללת תרופות אנטימיקרוביאליות במזון בעלי חיים מחייבת את אישורו של הווטרינר המטפל.
דוגמאות לשימוש לא תקין באנטיביוטיקה
אין לטפל באנטיביוטיקה במחלה נשימתית ויראלית בילדים.
השימוש באנטיביוטיקה מותר רק אם אובחן זיהום בקטריאלי.
הטיפול בדלקות אוזניים אצל ילדים שעברו "ניתוח כפתורים" (החדרת צינוריות בעור התוף) יעשה באמצעות טיפות המכילות אנטיביוטיקה ולא על ידי מתן אנטיביוטיקה דרך הפה.