tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספינה נוספת של מארסק, "Alanya", קיבלה הוראה מהחות'ים לשנות את מסלולה.
חברות הענק להובלה הימית מארסק והאפאג לויד הודיעו שהן מפסיקות את מעבר אוניותיהן דרך מצר באב אל-מנדב עד להודעה חדשה.
הצטרפו אליהן חברות הספנות Mediterranean Shipping Company הגדולה בעולם לאוניות מכולות, בריטיש פטרוליום, ו-CMA CGM.
בעקבות הקמת כוח בין-לאומי, אותתה מארסק כי היא תשוב להעביר אוניותיה.
ב-16 בדצמבר יירטה המשחתת קרני (DDG-64) 14 כטב"מים ששיגרו המורדים החות'ים מתימן.
בנוסף, לאורך היום, דווח על יירוטים נוספים של מל"טים בידי ספינת קרב בריטית באזור ועל ידי מערכת ההגנה האווירית של מצרים.
ב-18 בדצמבר הותקפה מכלית נורווגית בשם M/V Swan Atlantic הנושאת ביו דיזל, ששייכת לחברה נורווגית בשם Inventor Chemical Tankers; האונייה נפגעה מטיל או מכטב"ם ששוגר מאזור שבשליטת החות'ים מתימן.
ב-23 בדצמבר בשעות הבוקר הותקפה ב על ידי כטב"ם המכלית Chem Ploto, ספינה יפנית שהפליגה תחת דגל ליבריה והופעלה מהולנד, במרחק של כ-370 ק"מ מחופי גוג'ראט שבהודו.
לפי ארצות הברית הכטב"ם שוגר מאיראן, אך איראן הכחישה.
הכטב"ם התפוצץ על הסיפון וגרם לדליקה.
הדליקה כובתה אך הספינה ניזוקה.
מספר שעות קודם לכן יירטה המשחתת USS Laboon בים סוף ארבעה כטב"מים ששוגרו לכיוונה משטח החות'ים.
בעקבות תקיפת הספינה אמר שר ההגנה ההודי ראג'נאת' סינג כי הכוחות המזוינים של הודו ימצאו ויבואו בחשבון עם תוקפי הספינה.
ב-24 בדצמבר יירטה USS לאבון 4 כטב"מים שנעו לעברה בדרום הים האדום.
ב-31 בדצמבר, לאחר מספר ימים שהתנועה בים סוף חזרה לסדרה תחת ליווי צבאי, שיגרו החות'ים טילים אל אוניית המכולות Hangzhou של מארסק.
המשחתת האמריקאית USS Gravely יירטה את הטילים אך אחד מהם פגע באונייה וגרם נזק קל.
כעבור פחות מיממה, כ-100 קילומטר מצפון-מערב לעיר הנמל חודיידה שבשליטה חות'ית, התקרבו 4 סירות חות'יות לכדי מטרים מהאונייה והלוחמים שעליהן ניסו לעלות על הסיפון.
האונייה הזעיקה עזרה וארצות הברית הזניקה מסוקי קרב שהטביעו 3 מתוך 4 הסירות החות'יות.
בתקיפה נהרגו 10 מורדים חות'ים.
בעקבות שתי מתקפות אלה פורסם כי אם החות'ים לא יפסיקו את תקיפותיהם, בריטניה תצטרף לארצות הברית בפעולה צבאית נגד החות'ים בתוך תימן.
ב-1 בינואר פורסם שספינת המלחמה האיראנית Alborz נכנסה לים האדום.
לפי דיווח אתר ShippingWatch, חברות ספנות הגיעו להסכמים עם המורדים החות'ים בתימן במטרה למנוע תקיפות.
פורסם לפני כן כי חברת הספנות הסינית קוסקו החליטה להימנע מהגעה לנמלי ישראל.
ב-2 בנובמבר יחיא סריע, הדובר הצבאי של החות'ים, אמר כי פגעו בספינה "CMA CGM TAGE" שנשאה את דגל מלטה ולדברי החות'ים הייתה בדרכה לישראל.
ב-11 בינואר פשטה חוליה של אריות הים של חיל הים של ארצות הברית על אונייה ליד סומליה, על האונייה היו חלקי טילים תוצרת איראן וכלי נשק אחרים שמיועדים לחות'ים, כולל חלקים של הגנה אווירית.
לוחם אריות הים נשטף למים בגלל גל גדול, וחברו קפץ אחריו כדי להציל אותו.
ב-12 בינואר, בתגובה למתקפה הנרחבת של החות'ים, פתחו האמריקאים והבריטים בשיתוף מדינות נוספות, מתקפה אווירית משולבת על 28 בסיסי זיהוי ושיגור של החות'ים בתימן.
זו התקיפה היבשתית הראשונה נגד החות'ים מאז תחילת המצור על ים סוף.
באותו יום שיגרו החות'ים בטעות טיל אל מכלית מ"הצי האפל" שהובילה נפט רוסי.
הטיל נחת במים כ-500 מטר מהמכלית.
למחרת ביצעו הכוחות המשולבים התקפה על אתרים נוספים, החות'ים דיווחו חמישה חיילים שנהרגו ושישה פצועים.
ב-14 בינואר הלוחמה נמשכה, דווח על התקפות אוויר ליד נמל חודיידה ועל מטוסי ביון באזור.
החותים שיגרו טיל לכיוון המשחתת האמריקאית לבון, הטיל יורט על ידי מטוס קרב ולא גרם נזק.
ב-18 בינואר פגע כטב"ם חות'י באוניית הצובר האמריקאית Genco Picardy שהייתה בדרך להודו.
התקיפה התרחשה במפרץ עדן, 110 קילומטר דרומית מזרחית לעיר הנמל עדן (שאינה בשליטת החות'ים).
החות'ים הודיעו שזוהי תגובה על התקפת ארצות הברית יום לפני כן.
אונייה של צי הודו שמעה את הקריאה והצילה את הצוות שבו תשעה הודים.
האש שפרצה על הסיפון כובתה ללא נפגעים.
ב-26 בינואר תקפו החות'ים לראשונה מכלית נפט.
עד אז תקפו בעיקר אוניות מכולה, שרובן הפסיקו לעבור בים סוף בגלל העלות הלא-כדאית של ביטוח אוניית מכולה נגד סיכוני מלחמה.
המכלית Marlin Luanda שהובילה נפטא (מוצר ביניים מזיקוק נפט) מרוסיה בדרך למזרח אסיה במגבלות הסנקציות שהוטלו עליה על ידי ה-G7, הותקפה במפרץ עדן על ידי טיל בליסטי, שפגע ישירות במכל בצד Starboard של האונייה.
במשך שעות ארוכות עמל הצוות לכבות את האש, ביחד עם המשחתת האמריקאית קרני ואוניות אחרות מקואליציית "שומר השגשוג" שבאו לעזרה, ביניהן אונייה מהצי ההודי.
בכירים בארצות הברית הודו שהצבא שיבש במתקפת סייבר את האונייה האיראנית בהשאד (Behshad), החשודה כאוניית מודיעין שסיפקה לחות'ים מידע על האוניות בים סוף.
בהשאד משוטטת בים סוף מאז 2021. ב-12 בפברואר הודיעו החות'ים שתקפו את אוניית הצובר "The Star Iris" הרשומה בארצות הברית, אך האונייה ששטה דרומה בבאב אל-מנדב, הייתה בדרך מברזיל לנמל Bandar-e Emam Khomeyni באיראן.
ב-19 בפברואר פגעו החות'ים באונייה לראשונה בצורה חמורה.
טיל פגע באוניית הצובר רובימאר (Rubymar) הרשומה בבריטניה, שנשאה 21,000 טון דשן והייתה בדרך מערב הסעודית לנמל וארנה בבולגריה.
הטיל פגע בצד ימין בחלק האחורי של האונייה, מים חדרו לחדר המנועים ולמגורי הצוות והאונייה התחילה לשקוע.
הצוות קרא לעזרה וחולץ על ידי אוניות בקרבת מקום.
דשן ודלק סמיך מהמנועים זלגו לים, במה שעשוי להתפתח לאסון אקולוגי.
ב-3 במרץ הרובימאר שקעה מתחת למים.
ב-26 בפברואר פורסם כי ארבעה כבלי תקשורת תת-ימיים נפגעו בים שבין ג'דה בסעודיה לבין ג'יבוטי במזרח אפריקה.
הוערך שיד החות'ים הייתה בדבר.
החות'ים הכחישו שפגעו בכבל, ייתכן שהאונייה רובימאר שנפגעה מטיל גררה עוגן שפגע בכבל תקשורת על הקרקע.
ב-6 במרץ 2024 תקפו החות'ים את אוניית הצובר True Confidence בבעלות לא ידועה, שהפליגה עם מטען של פלדה ומשאיות מסין לג'דה שבערב הסעודית.
התקיפה התרחשה במפרץ עדן כ-90 קילומטר מנמל עדן, כשהאונייה עמדה להיכנס לים סוף.
החות'ים שיגרו לאונייה אזהרה לא להמשיך בדרכה.
אף שהמים הם בינלאומיים והשיט בהם חופשי, האונייה עשתה סיבוב פרסה ופנתה דרומה.
זמן קצר אחרי זה שוגרו אליה שני טילים שפגעו בחלק האחורי שבו הגשר, המגורים והמנועים.
אש פרצה באונייה, והצוות נאלץ לנטוש אותה.
בתקיפה נהרגו שלושה ימאים ושלושה נפצעו קשה.
המשחתת "כלכותה" של חיל הים ההודי, שלו הנוכחות הגדולה ביותר בזירה, חילצה אותם בעזרת מסוק מהרפסודות שהיו עליהם.
זו התקיפה הקטלנית הראשונה של החות'ים.
דובר הצבא החות'י, יחיא סריע, אמר באמצע מרץ כי הם החלו לתקוף כלי שיט גם באזור האוקיינוס ההודי שנמנעות לעבור בים סוף ושטות בנתיב דרך כיף התקווה הטובה.
הכוחות הימיים של החות'ים שיגרו מספר טילים לעבר הספינה האמריקנית Mado בעת ששטה בים האדום.
ב-21 במרץ 2024 פרסמה חברת המידע בלומברג שהחות'ים סיכמו עם רוסיה והרפובליקה העממית של סין שאוניותיהן לא יותקפו בים האדום ובתמורה מדינות אלה יתמכו בחות'ים במוסדות כמו מועצת הביטחון של האו"ם.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-24 במרץ, ירו החות'ים 6 טילים לעבר מכלית בבעלות סינית, אחד הטילים נפל בתימן, 4 טילים נפלו בקרבת האונייה, וטיל אחד פגע בה.
על האונייה פרצה שריפה שכובתה, ונגרם נזק קל.
האונייה נשאה נפט גולמי מרוסיה להודו, ולפני כן הייתה בבעלות בריטית.
החות'ים נשענים על מקורות פתוחים לרישומי אוניות ובעלות על אוניות, שאינם תמיד מעודכנים.
ביוני 2024 החלו החות'ים לתקוף אוניות באמצעות סירות בלתי מאוישות טעונות חומר נפץ.
הסירות מנווטות בשלט רחוק על ידי מפעילים בסירות או אוניות שנמצאות במרחק מהן.
ב-12 ביוני 2024 פגעה סירה כזאת באוניית הצובר Tutor .
הסירה נראתה כסירת דייגים ועליה שתי דמויות, מה שהטעה את חוליית המשמר החמושה שהייתה על האונייה, שלא ירתה לעברה.
הסירה התנגשה והתפוצצה בירכתי האונייה, שם נמצא חדר המנועים.
הצוות הפיליפיני נטש את האונייה בסירת הצלה ונאסף על ידי פריגטה של חיל הים הצרפתי, אל נושאת המטוסים אייזנהאואר.
איש צוות שהיה בחדר המנועים בעת הפגיעה נהרג.
לאחר מכן ירו החות'ים כטבמ"ים לאונייה, וכעבור שישה ימים היא טבעה.
זו הייתה התקיפה המוצלחת הראשונה של החות'ים באמצעות סירות בלתי מאוישות.
הטוטור הייתה הספינה השנייה שהחות'ים הטביעו, אחרי ה שטבעה בפברואר 2024. לאונייה לא היה קשר לישראל או לארצות הברית, לפי הודעת החות'ים הם תקפו אותה משום שאונייה אחרת של הבעלים נכנסה לנמל חיפה.
ב-12 ביולי 2024 ספינה איראנית שהייתה בדרך לחות'ים נעלמה.
הדבר דווח לראשונה ב-15 ביולי.
על פי הפרסום בערוץ "אל עין", על הספינה היו מומחים איראניים בנוסף לאמצעי לחימה, תחמושת וציוד לבניית טילים.
ביום ההיעלמות נחשף דו"ח מודיעין אמריקאי המפליל את איראן בהפצת נשק שמשמש את החות'ים לצורך מתקפות על נתיבי הסחר הימי הבינלאומי.
בינואר 2025 החות'ים הכריזו שלא יפגעו באוניות הקשורות לארצות הברית ולבריטניה, ויפגעו רק באוניות הקשורות לישראל.
התחבורה בים סוף ותעלת סואץ התייצבה מעט ועברו מספר אוניות אמריקאיות ובריטיות.
עם זאת אוניות מכולה לא חזרו לים סוף ותעלת סואץ.
ב-6 ביולי 2025 הותקפה אוניית הצובר מג'יק סיז שבבעלות יוונית.
לדברי החות'ים הם התקיפו באמצעות טילים וכלי ירי.
אש פרצה באוניה והצוות נטש אותה בסירת הצלה, שנאספה על ידי אוניית הסוחר Safeen Prism שהייתה בקרבת מקום ונענתה לקריאת המצוקה.
החות'ים עלו על האונייה וצילמו את עצמם, ולאחר מכן הטביעו אותה על ידי פיצוץ סירות נפץ לידה.
ההתקפה התרחשה במרחק 94 קילומטר דרום-מזרחית לאל-חודיידה, בעת שהאוניה נסעה צפונה בים סוף.
זו הייתה האונייה השלישית שהחות'ים הצליחו להטביע מאז שהתחילו התקפותיהם ב-2023.
ב-8 ביולי החות'ים תקפו את הספינה הליברית-יוונית "Eternity C" כאשר עברו בים סוף, במהלך התקיפה החות'ים פשטו על הספינה ואז בעזרת פצצות שהובאו בסירות מנוע פוצצו אותה, בתקיפה נהרגו ארבעה חברי צוות, נפצעו שניים ונלקחו בשבי חמישה עשר אנשי צוות.
בדצמבר 2023 העבירה ארצות הברית את נושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר מהמפרץ הפרסי אל מפרץ עדן מול חופי תימן, סמוך למצר באב אל-מנדב שבפתח ים סוף.
האונייה נושאת כוח צבאי ומלווה במבנה של חמש סיירות ומשחתות מצוידות במאות טילי טומהוק שמגיעים למרחק של עד 2,500 ק"מ.
ב-18 בדצמבר, לאחר שחברות הספנות הגדולות בעולם הודיעו שהן מפסיקות לעבור בים סוף, הודיע מזכיר ההגנה של ארצות הברית לויד אוסטין על הקמת כוח הגנה רב-לאומי בשם מבצע שומר השגשוג ("Prosperity Guardian") על מנת להגן על נתיב המסחר מפני האיום החות'י.
בפועל משתתפות במבצע הצבאי רק ארצות הברית ובריטניה, צרפת מלווה אוניות בבעלות צרפתית.
החל מהמתקפה האווירית של ארצות הברית והממלכה המאוחדת נגד החות'ים בתימן בחודש ינואר 2024, המשיכו כוחות ארצות הברית והממלכה המאוחדת בתקיפות אוויריות וימיות נגד החות'ים ויירוט איומים אווירים וימיים ששיגרו החות'ים במסגרת מבצע קשת פוסידון.
שאר חברי קואליציית מבצע שומר השגשוג נמנעו מתקיפות והתמקו בליווי ספינות צי הסוחר בים סוף.
בעקבות כישלון המבצע והמשך התקיפות של החות'ים, פיקוד מרכז של צבא ארצות הברית פתח במבצע פרש קשוח.
בהמשך, פיקוד המרכז ביצע סדרת תקיפות אוויריות נרחבות ואינטנסיביות בתימן, במטרה לפגוע ביכולות הצבאיות האסטרטגית של החות'ים ולהגן על נתיבי שיט בינלאומיים בים האדום.
ב-20 ביולי 2024, בתגובה ל-9 חודשי תקיפות מצד החות'ים ופיגוע הכטב"ם בתל אביב בו נהרג אזרח ישראלי, ביצעה ישראל את מבצע יד ארוכה: תקיפה אווירית נרחבת נגד החות'ים בעיר הנמל אל-חודיידה בה נפגעו קשות מתקני טרור, תשתיות ואנרגיה של החות'ים ונהרגו ונפצעו עשרות.
בחודשים לאחר מכן וב-2025 תקיפות ישראילות נוספות בוצעו נגד החות'ים.
מצור רחוב בֶּלְקוֹם הוא אירוע שהתרחש בלונדון ב-6 בדצמבר 1975, ובו לקחו אנשי ה-IRA (הצבא האירי הרפובליקני) שני בני ערובה.
הם שחררו אותם רק לאחר שישה ימים.
תחילתה של התקרית במרדף שניהלה המשטרה אחר "כנופיית רחוב בלקום" (Balcombe Street gang) בחשד שרצחו את התועמלן הפוליטי הימני רוס מקווירטר (Ross McWhirter).
חבורת רחוב בלקום מנתה למעשה רק שני חוטפים, יחד עם שני שותפים לדבר עבירה.
חברי הרביעייה היו יו דוהרטי, מרטין אוקונול, אדי בטלר והנרי דוגן.
המרדף הסתיים ברחוב בלקום באזור מרליבון, תוך כדי ששניים מחברי ה-IRA הצליחו להימלט לבית ברחוב בלקום ולקחו שני תושבים מקומיים (בני זוג, ג'ון ושילה מתיוס) כבני ערובה.
החוטפים הצהירו כי הם חברי ה-IRA, ודרשו מטוס כדי להטיס אותם ואת בני הערובה לאירלנד.
הסקוטלנד יארד סירב, מה שהביא להתמודדות של שישה ימים בין החוטפים למשטרה עד שהחוטפים נכנעו ושחררו את בני הערובה.
החוטפים נכנעו לאחר שפורסם דבר פריסתם של ה-22 SAS (כוחות האוויר המיוחדים, יחידת קומנדו של הצבא הבריטי).
החוטפים ובני הערובה הוצאו מהדירה ברחוב בלקום ללא פגע, ואילו החוטפים הובלו לאחר לכידתם לחקירת משטרה.
תקרית זו, שנודעה ברבות הימים כמצור רחוב בלקום, התפרסמה בעיקר בזכות הטלוויזיה, ששידרה את האירועים, ואלה נצפו על ידי מיליונים.
במהלך משפטם, הנחו חברי כנופיית רחוב בלקום את עורכי דינם להתייחס לאירועי טרור אחרים שהיו מעורבים בהם אנשי ה-IRA, אך אלו שנלכדו היו חפים מפשע.
אחד מאירועים אלו הוא פיצוץ פאב גילפורד בו הואשמה רביעיית גילפורד על לא עוול בכפה בפיצוץ.
כך, הונחו עורכי הדין "למשוך תשומת לב לעובדה כי הרביעייה הם אנשים אשר לחלוטין חפים מפשע ונידונו לגזר דין כבד".
למרות שבמשפט של "חבורת רחוב בלקום" הם טענו כי הפיצוצים, גילפורד והן בווליץ' נתפסו האנשים הלא נכונים, החבורה מעולם לא הואשמה בפשעים אלו, ולמעשה לא הייתה לדבר כל התייחסות מצד המשטרה.
כל חברי חבורת רחוב בלקום קיבלו מאסר עולם כפול ב-1977, עבור מספר פשעי טרור כולל רצח מקווירטר, אך הם שוחררו במהלך 1998 כחלק מהסכם יום שישי הטוב שהביא את הארגונים האיריים השונים שלחמו נגד בריטניה להניח נשקם.
מֵצְחֵף קָדוּס (בכתב געז: መጽሐፍ ቅዱስ, עברית: "ספרי הקודש") הוא אוסף כתבי הקודש של קהילת ביתא ישראל.
פרט לתנ"ך העברי נכללים במצחף קדוס חלק מהספרים החיצוניים, ספרי מוסר וספרים שנכתבו על ידי המנהיגים הרוחניים של העדה ומצויים רק בקהילה זו.
מצחף קדוס כתוב בגעז (אתיופית עתיקה), ששימשה לשון קודש הן עבור ביתא ישראל והן עבור הכנסייה האתיופית האורתודוקסית אף בתקופות שדיברו באמהרית.
ככלל, רוב כתבי הקודש של יהודי אתיופיה הועתקו או נרכשו מכתבי הכנסייה האתיופית, אך חכמי הקהילה נהגו להתאימם לרוח היהדות כך שטשטשו סימני צלב, ושינו טקסטים שאינם מתאימים.
מצחף קדוס שונה במבנהו מהמקובל בשאר הקהילות היהודיות, והוא מסודר על פי סדר כרונולוגי.
כתבי מצחף קדוס, לצד מסורות שבעל פה שהועברו מדור לדור, היוו מקור לפסיקת ההלכה בעדה.
זאת לעומת שאר קהילות ישראל, שבהן המשנה, הגמרא ושאר ספרות חז"ל יצרו את ההלכה.
חלק מהציוויים הקיימים בספרות זו, כגון הקרבת הקורבנות, המשיכו להתקיים בקהילת ביתא ישראל כפי שהדבר מופיע בתנ"ך, בניגוד למקובל בשאר עם ישראל.
ספרי התורה (געז: "אורית") – הם שמונה ספרים הכוללים בתוכם את ספרי התורה ושלושה ספרים נוספים המהווים המשך כרונולוגי לספרים אלו:
אורית זָאצָאָת (היציאה)=שמות, ኦሪት ዘፀአት 'orit zäs'äʾät
אורית זָאלָוַאוִיאַן (הלווים)=ויקרא, ኦሪት ዘሌዋውያን 'orit zälewawəyan
אורית זָאחֶלקוֶה (הספירות)=במדבר, ኦሪት ዘኍልቍ 'orit zähwələqw
אורית זָאדַאגם (החזרה/המשנה)=דברים, ኦሪት ዘዳግም 'orit zädagəm
אורית זָאאִייַאסוּ=יהושע, ኦሪት ዘኢያሱ 'orit zä 'iyasu
אורית זָארוּת=מגילת רות ኦሪት ዘሩት 'orit zärut
ספרי המלכים ("מצחפה נגסט") – כולל את ספר שמואל ואת ספר מלכים, שבהם מסופר על המלוכה הישראלית.
שמות ארבעת הספרים הם כשמותיהם בתרגום השבעים:
שמואל א' נקרא נָאגָאסט א="מלכים א'",
שמואל ב' נקרא נָאגָאסט ב="מלכים ב'", ነገሥት nägäśət
מלכים א' נקרא נגסת ג="מלכים ג'"
ומלכים ב' נקרא נגסת ד="מלכים ד'".
ספרי שלמה ("מצחפה סלמון") – הוא שמם של חמישה ספרים שנכתבו על פי המסורת על ידי שלמה המלך והם:
מֶסַאליַאטָא סָאלוֹמוֹן="משלי א'" (פרקים א–כד), ምሳሌ məsale
תָגסַאצַה סאלומון="משלי ב'" (פרקים כה–לא)
קַאלָה מַכּבֶּבּ=מגילת קהלת, መክብብ mäkəbəb
טֶבָּאבֶָּה סאלומון=חכמת שלמה מהספרים החיצוניים ጥበበ ፡ ሰሎሞን t'əbäbä sälomon
"דָקִיקָא/נֶאוּסַן נָאבִּיַאת" ("הנביאים הקטנים") – תרי עשר, שנים-עשר ספרי נביאים קטנים בהיקפם:
דברי הימים הצוּצַאן ሕፁፃን həs'us'an :
עֶזרַא א' (עזרא הרביעי), ב' (עזרא השלישי), ג' (ספר עזרא וספר נחמיה) ዘዕዝራ ፡ ነቢይ zä'əzəra näbiy :
נָגָרָא מוֹסַה – שיחת משה, ኛጋራ ሙሰ nagara muse
הצוואות ("גדלאוץ'") – כוללים חמישה ספרים, כולם מהספרים החיצוניים:
גָדלָא אָבּרֶהַם – צוואת אברהם,
גָדלָא יֶצחָק – צוואת יצחק,
גָדלָא יַעקֹבּ – צוואת יעקב,
גָדלָא מוֹסֵה – צוואת משה, ידוע גם כמותא מוסה (פטירת משה)
גָדלָא אָרוֹן – צוואת אהרן, ידוע גם כמותא ארון (פטירת ארון).
יתרת הספרים בקובץ נכתבו על ידי חכמי הקהילה והם:
מצוות השבת ("תְאְזַזֵה שֶנְבֶת") – ספר הלכה העוסק בהלכות שבת, נכתב על ידי הנזיר אבא צברה במאה ה-15. ጠአዛዛ ጻንባት te'ezaza sanbat
ספר התלמידים ("ארדאת") ዓርደአት arde'et
פילוסופים ("פלספה" או "טביבן") ፋልሳፋ fālasfā
בראשית ברא אלוהים ("בקדמי גברה אגזיאבהר")
בנוסף לכך היו מספר ספרים שלא השתייכו לקובץ, אך היו בעלי השפעה גדולה:
יוסיפון – ספר היסטוריה יהודי המיוחס ליוסף בן מתתיהו.
מצורבו (באיטלקית: Mazzorbo) הוא אי בצפון לגונת ונציה.
האי מקושר לאי בוראנו באמצעות גשר.
בעבר היה האי אזור מגורים ומסחר צפוף.
כיום מספר המתגוררים באי מועט, ומרביתו של האי מכוסה שטחים חקלאיים - בעיקר כרמים ופרדסים.
בתי האי נמוכים (דו קומתיים או חד קומתיים) ומזכירים בצבעוניותם את בתי האי בוראנו הסמוך.
שכונה חדשה שנבנתה בשנת 1979 בתכנונו של ג'יאנקארלו דה קארלו דומה אף היא לבתים הצבעוניים של האי בוראנו.
באי ממוקמת כנסיית סנטה קתרינה מהמאה ה-14.
האי מקושר בוואפורטו (אוטובוס מים) לעיר ונציה.
מצח הוא האזור הקשיח הנמצא בחלק העליון של הפנים האנושיות, מעל העיניים.
לעיתים מוגדר המצח כעור הפנים שבין הגבות לבין קו השיער.
העורקים המרכזיים הנמצאים במצח הם העורק העל-ארובתי והעורק העל-סלילי.
הוורידים המרכזיים הנמצאים במצח הם הווריד העל-ארובתי והווריד הקדמי.
העצב המרכזי הנמצא במצח הוא העצב הקדמי.
בתרבויות שונות נעשה שימוש באביזרי קישוט או בתכשיטים על מנת לעטר את המצח.
בתרבות ההודית, לדוגמה, נעשה שימוש בנקודה אדומה ("טיקה") הממוקמת במרכז המצח, בסמיכות לגבות.
במאה ה-15 נהגו נשות האצולה לגלח את שער ראשן על מנת להגדיל את המצח כחלק מהאופנה בתקופה.
נשות האצולה נחשבו לחכמות ומלומדות בקרב פשוטי העם, ולכן אדם בעל "מצח גבוה" (דהיינו קו שיער נסוג) נתפס לעיתים כאדם חכם ואינטליגנטי.
אדם בעל מצח חרוש בקמטים נתפס לעיתים כאדם בעל דאגות.
בשפה העברית מוכר הביטוי "במצח נחושה" שמקורו בתנ"ך, בספר ישעיהו (), והוא מתאר התנהגות מתריסה ומנוגדת למוסכמות.
מצחיקונת הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1968, המבוסס על מחזמר בעל אותו שם שהוצג על במות ברודוויי.
הסרט מבוסס על חייה של פאני ברייס, כוכבת ברודוויי וקומיקאית מפורסמת מהמחצית הראשונה של המאה ה-20.
בסרט מככבים ברברה סטרייסנד (ששיחקה גם במחזמר בברודוויי) ועומר שריף.
על משחקה בסרט זכתה סטרייסנד בפרס אוסקר.
הסרט מתרחש בניו-יורק שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
סיפור חייה של ברייס מסופר בפלשבק.
ברייס, הכוכבת הגדולה שפלורנץ זיגפלד המגולם על ידי וולטר פידג'ן, מפיק ברודוויי אגדי מוכן לחכות לה, נזכרת בהתחלה כשחלומה הגדול היה להיות אחת מנערותיו של זינגפילד.
פאני ברייס באה מבית יהודי, מרחוב הנרי במנהטן.
היא מקבלת את ההזדמנות הראשונה שלה בתיאטרון הוודויל, שם היא מצחיקה ומקסימה את הקהל וגם את ניק ארנסטין (עומר שריף), מהמר מקצועי מוכר ברחבי ניו-יורק, שבא לפגוש אותה מאחורי הקלעים אחרי המופע.
הצלחתה של ברייס מתרחבת וחלומה מתגשם, היא מקבלת לביתה הזמנה מפלורנס זינגפילד לקחת חלק במופע שלו.
ברייס מככבת במחזה וכובשת את הקהל עם הכישרון וההומור שלה.
בינתיים היא ממשיכה להיפגש לסירוגין עם ארנסטין, עד שארנסטין מודיע לה שהוא נאלץ לעזוב את הארץ לזמן מה כי הוא רוצה להמשיך במשחקי ההימורים שלו על ספינה מחוץ לגבולות ארצות הברית.
ברייס מחליטה בלי לחשוב, ללכת אחרי הלב שלה והולכת אחרי ארנסטין ועוזבת את סיבוב ההופעות של נערותיו של זינגפילד.
ברייס רוצה להינשא לו, אך ארנסטין מציב כתנאי לנישואיהם 'מכה גדולה' שהוא רוצה לעשות במשחק פוקר גדול.
ארנסטין זוכה ואכן הם מתחתנים.
נושא הכסף וההימורים ילווה את נישואיהם עד סופם.
היא חוזרת להופיע וארנסטין ממשיך להמר אך הפעם מפסיד ומכניס את המשפחה לחובות.
כשברייס מגלה זאת, היא מנסה לעזור לו, אך פוגעת בכך בגאוותו.
בסופו של דבר מסתבך ארנסטין במעילה ונעצר על ידי המשטרה.
ברייס ההמומה יוצאת בהודעה לתקשורת שהיא מאמינה בחפותו, אך ארנסטין מודה באשמה ונכנס לבית הכלא.
בסיום הסרט מחליטים ברייס וארנסטין שהספיק להשתחרר מהכלא, להיפרד.
בנוסף לזכייתה של סטרייסנד בסרט בפרס השחקנית הטובה ביותר, היה הסרט מועמד לשבעה פרסי אוסקר נוספים, בהם: פרס הסרט הטוב ביותר ושחקנית המשנה הטובה ביותר (לקיי מדפורד).
הסרט זכה לשלל ביקורות טובות והעלה את קרנה של ברברה סטרייסנד בהוליווד ואת זכרה של פאני ברייס בכלל.
מָצוּשימה (ביפנית: 松島, Matsushima) היא קבוצת איים במחוז מיאגי, יפן.
בקבוצה ישנם כ-260 איונים המכוסים בעצי אורן, והם נחשבים לאחד משלושת הנופים של יפן.
ישנן ארבע נקודות תצפית על מצושימה:
למרות הקרבה של מטסושימה לרעידת האדמה והצונאמי של טוהוקו ב-2011, האזור היה מוגן על ידי האיים ונגרם לו נזק קטן יחסית.
הצונאמי הראשוני היה בגובה 3.2 מטר והשני 3.8 מטר.
החשמל שוחזר עד 18 במרץ, המים שוחזרו במלואם עד 16 באפריל וקו הרכבת סנסקי בין תחנת טקג'ימאצ'י לסנדאי עד 28 במאי.
עם זאת, אושרה נהרגו שלושה בני אדם במצושימה עצמה (כולל ברעידות משנה) וכן 18 הרוגים מחוץ לעיר.
מצושימה (ביפנית: 松島) הייתה סיירת ממוגנת של הצי הקיסרי היפני ונתנה את שמה לסדרה של שלוש סיירות מוגנות, הנקראות על שם שלושת הנופים של יפן: מצושימה, אמאנוהשידאטה ואיצוקושימה.
לקראת מלחמת סין–יפן הראשונה ייעצו יועצים צבאיים וימיים צרפתים ובראשם המהנדס הימי לואי-אמיל ברטן, לממשלת מייג'י לפתח צי קל של סיירות מוגנות מהירות על מנת להתמודד עם הצי הסיני.
כלומר, במקום לפנות לדרך מסורתית של הקמת צי אוניות מערכה, עבורה לא היה לממשלה היפנית די משאבים, להשיג יתרון על ידי סיירות מהירות, קטנות (כ-90 מטר אורך, ו-4,000 טון הדחק) בעלות שריון פלדה קל ומצוידות בתותחים ימיים ארוכי טווח, בעלי קוטר קטן יחסית.
לפי התכנון המקורי היה על הסיירת גם תותח קאנֵה גדול בן 320 מ"מ, עם אורך קנה של 12 מטרים ובמשקל של 67 טונות, שירה פגזים במשקל 350 ק"ג למרחק של 8 ק"מ, אלא שהרתע שלו וזמן טעינתו הארוך הפכו אותו לבלתי-מעשי בשימוש על כלי שיט קטן יחסית.
הסיירת נבנתה במספנות "החברה החדשה לנפחות ובניין" (Société Nouvelle des Forges et Chantiers) בסיין-סיר-מר שבדרום צרפת והגיעה לבסיס הימי בססבו ליד נגסאקי ב-19 באוקטובר 1892. הספינה יצאה מיד להפלגת השקה בת 7,000 מיילים ימיים ב-160 יום לאורך חופי סין, קוריאה ורוסיה.
במלחמת סין–יפן הראשונה הייתה הסיירת אוניית הדגל של האדמירל סוקיוקי איטו ונטלה חלק חשוב בקרב נהר יאלו.
בקרב זה התבררה חוסר התועלת שבתותח הקאנה הגדול שלה, שירה רק ארבע פעמים.
לאחר קרב וייהאיוויי הגיעו נציגי סין הנכנעים לחתום על הסכם כניעתם על סיפון ה"מצושימה".
בעת מלחמת ארצות הברית–ספרד (1898) סיירה ה"מצושימה" בין טאיוואן לפיליפינים.
בעת מרד הבוקסרים (1899-1900) עסקה בליווי שיירות אספקה לסין.
לאחר שיפוצים ושיפור חימוש ב-1901 יצאה הספינה ב-1903 למסע ניווט ארוך מדרום-מזרח אסיה לאוסטרליה.
באותה עת שופר הצי הקיסרי היפני ונוספו לו אניות מערכה וסיירות חדישות שהפכו את ה"מצושימה" למיושנת.
בעת מלחמת רוסיה–יפן שובצו שלוש סיירות סדרת מצושימה לצי המילואים היפני השלישי בצושימה למשימת סיור במצר קוריאה.
במאי 1904 ליוותה הסיירת שיירת אספקה לפורט ארתור.
בקרב הים הצהוב הייתה איטית מדי על מנת לעקוב אחר הצי הרוסי ולבסוף הוצבה בנמל הקודאטה שבאי הונשו על מנת לאבטח את מצר צוגרו ולאכוף את המצור על פורט ארתור.
בקרב צושימה באה ה"מצושימה" במגע קרבי עם הסיירת הרוסית אברורה, אך נפגעה במנגנון ההיגוי שלה ונאלצה לסגת.
ביולי-אוגוסט 1905 הייתה אוניית הדגל של האדמירל שיגטו דווה בפלישה היפנית לסחלין.
עם סיום מלחמת רוסיה–יפן שבה הסיירת לתפקידה כספינת תרגול למסעות ניווט ארוכים של האקדמיה הימית הקיסרית.
ב-30 באפריל 1908 אירע ליד טאיוואן פיצוץ במחסן התחמושת של הספינה.
הספינה שקעה ויחד עמה צוות בן 350 איש, 206 מתוכם מצאו את מותם.
מצות יהודה (שם מלא: מצות יהודה משה לודמיר ובניו בע"מ).
הוא מפעל ומאפיית מצות ישראלי.
המפעל ממוקם כיום בשכונת גבעת שאול שבירושלים.
המאפייה גם מייצאת מצות לארצות הברית, קנדה ועוד.
החברה מחזיקה בכ-42 אחוז מנתח שוק המצות בישראל.
מצות ירושלמי מיוצרות ביצור מיוחד במאפיית מצות יהודה בירושלים.
המפעל נוסד בשנת 1921, תרפ"א על ידי משפחת לודמיר הצפתית בתמיכה של הרבנים המקומיים שקראו לקניית המצות על מנת לתמוך במפעל הצפתי שסיפק פרנסה לתושבי האזור.
בשנת 1949 הם עברו לירושלים והעבירו יחד איתם את המפעל שם הוא יושב עד היום באזור התעשייה בגבעת שאול.
במהלך השנה המפעל מייצר מצות, קמח מצות, עוגיות וביסקוויטים.
לפסח מייצר המפעל מצות שמורות (תחת המותג מצות ירושלמי), מצות רגילות, מצות עשירות ומוצרים נוספים כשרים לפסח.
המפעל עומד תחת השגחת הרבנות הראשית ירושלים ובד"ץ העדה החרדית והמוצרים תואמים את תווי התקן הבינלאומיים ISO 9001 ו-HACCP.
מצחיקונת הוא מחזמר משנת 1963 (עלה לראשונה בברודוויי בשנת 1964) שנכתב על ידי איזובל לנארט עם שירים מאת ג'ול סטיין (לחן) ובוב מריל (מילים).
העלילה החצי-ביוגרפית מבוססת על החיים והקריירה של כוכבת ברודוויי, שחקנית הקולנוע והקומיקאית פאני ברייס ומערכת היחסים הסוערת שלה עם היזם והמהמר ניק ארנשטיין.
השם המקורי של המחזמר היה My Man.
המחזמר הופק על ידי ריי סטארק, שהיה חתנה של ברייס.
ההפקה הייתה מועמדת לשמונה פרסי טוני אבל לא זכתה באף קטגוריה בה הייתה מועמדת, נוכח תחרות קשה מול המחזמר !Hello, Dolly.
אלבום שירי המחזמר, בביצוע צוות השחקנים של ההפקה המקורית, נכנס להיכל התהילה של הגראמי בשנת 2004.
עלילת המחזמר מתרחשת בארצות הברית, בעיקר בניו יורק ובסביבתה, זמן קצר לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה.
פאני ברייס, כוכבת המופע "שיגיונות זיגפלד", מחכה לשחרורו מהכלא של בעלה, ניקי ארנשטיין, ומעלה זכרונות על חייהם המשותפים.
פאני ברייס היא שחקנית שאפתנית צעירה, שלראשונה מתקבלת למופע בוודוויל.
אמה - גב' ברייס - וחברתה - גב' סטרייקוש - מנסות להניא אותה מעסקי השעשועים משום שפאני איננה בעלת יופי טיפוסי ("אם את לא מהממת").
אבל פאני מתמידה ("כוכבת על"), נעזרת ומעודדת על ידי אדי ריאן, כוריאוגרף אותו היא פוגשת מאחורי הקלעים.
בעוד הקריירה שלה ממריאה, פאני פוגשת בניק ארנשטיין, מהמר חלקלק, והיא מתאהבת בו ("יחד").
השניים נפגשים לאכול ארוחת ערב פרטית במסעדה יוקרתית, ומצהירים על אהבתם ("זה גבר זאת אישה").
פאני מחליטה להינשא לניק, למרות ההתמכרות שלו להימורים ("לא יחרבו לי את המסיבה").
פאני וניקי נישאים, ועוברים לגור יחד באחוזה יוקרתית בלונג איילנד.
פאני הופכת לכוכבת-על של מופעי שיגיונות זיגפלד, בעוד ניק פונה לעסקים.
הוא פונה אל זיגפלד שישקיע מכספו, ולאחר שהוא מסרב - פאני מציע לניק כי היא תשקיע מכספה.
המיזם של ניק נכשל, והזוג מפסיד כסף רב.
ניק מחליט להיכנס לשוק האג"ח יחד עם שותפים מפוקפקים, אך מסתבך ונעצר בחשד למעילה.
לאחר שחרורו מהכלא, פאני וניק נפגשים אך מחליטים להיפרד.
פאני, שבורת לב, מחליטה לשקם את חייה.
וויקס, אלן הלפין, אלן פטרסון, באד פלמינג, באז מילר, בלייר המונד, ג'ואן לאו, ג'ואן קורים, ג'ויס אוניל, ג'ון לנקסטון, ג'ון נולה, ג'ורג' רידר, דיאן קופה, דיאנה לי נילסן, ויקטור ר.
חילו, ז'אן מקלארן, חוסה אחומדה, כריסטין דלסי, לארי פולר, לידיה ס.
בעיבוד הקולנועי משנת 1968, בבימויו של ויליאם ויילר, כיכבו ברברה סטרייסנד בתפקיד פאני ברייס ועומר שריף בתפקיד ניק ארנשטיין.
קיי מדפורד שבה לגלם בסרט את דמותה של גב' ברייס, אותה גילמה בהפקה הבימתית.
לתפקיד דמותו של פלורנץ זיגפלד לוהק וולטר פידג'ן.
על הופעתה בסרט זה, זכתה סטרייסנד בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (במשותף עם קתרין הפבורן, שגילמה את דמותה של אלינור מאקוויטניה בסרט "אריה בחורף").
כמו כן, סטרייסנד זכתה בפרס גלובוס הזהב.
הסרט, שהיה מועמד לאוסקר בסך הכל בשמונה קטגוריות, בהן הסרט הטוב ביותר, היה הסרט הרווחי ביותר לשנת 1968.
מצות אביב הוא מפעל ומאפיית מצות ישראלי.
המפעל, שהוקם בשנת 1887 ביפו, ממוקם, נכון ל-2019, ברחוב ז'בוטינסקי בבני ברק.
המאפייה גם מייצאת מצות לארצות הברית, רוסיה, מדינות אירופה, אוסטרליה, דרום אפריקה ומדינות נוספות.
בשנת 1887 עזבו משפחת זליבנסקי את כפר שעליב ברוסיה הלבנה, עלו לארץ ישראל, התיישבו ביפו ופתחו מאפייה למצות ודברי מאפה.
כעבור שנתיים עברה המשפחה לשכונת נווה צדק בתל אביב, וב-1890 פתחו את המאפייה בשנית.
בשנת 1949 עברה המאפיה לרחוב ז'בוטינסקי בבני ברק.
במהלך השנה המפעל מייצר מצות, קמח מצות, קרקרים, עוגיות וביסקוויטים ועוד.
לחג הפסח מייצר המפעל מגוון רחב של מצות, קמח מצה, עוגיות ומוצרים נוספים כשרים לפסח.
המפעל עומד תחת השגחת הכשר הרב לנדא.
מוצרי פסח עומדים בהשגחת הרב אליעזר שמחה וייס (רבנות בני ברק).
כמו כן למפעל יש הסמכות של תווי התקן הבינלאומיים ISO ו-FSSC.
בשנת 2012 נאפתה במאפייה המצה הגדולה בעולם.
מציאות מדומה היא סימולציה של סביבה, המתבצעת באמצעות מחשב או קונסולה ייעודית או טלפון.
באופן הנותן למשתמש אשליה כי הוא נמצא בסביבה המציאותית אותה מדמה המחשב.
מציאות מדומה משמשת לצרכים רבים ביניהם: בידור ושיווק, אימונים וחינוך, רפואה ומחקר, נדל"ן ועוד.
מציאות מדומה שייך לקבוצת המושגים המתארים עולמות וירטואליים מורחבים Extended Reality, ביניהם – מציאות רבודה (AR) ומציאות מעורבת (MR).
הסביבה המדומה יכולה לדמות סביבה שבאמת קיימת בעולם הממשי, כמו סימולציות עבור טייסים או אימוני קרב, או לדמות סביבה דמיונית לחלוטין.
בשנים האחרונות חלה התקדמות רבה בעולם המציאות המדומה, וכיום ניתן לקבל את חוויית המציאות המדומה בשלוש דרכים עיקריות:
שימוש בטלפון הסלולרי תוך הצבתו בתוך מתקן מיוחד בדמות משקפיים שנועד לצורך הדמיית המציאות (לדוגמה Samsung Gear VR).
שימוש בקונסולה ייעודית הכוללת משקפיים מיוחדים לטובת הצגת התוכן.
המשקפיים יחוברו למחשב ייעודי שיפיק את התוכן המוצג (לדוגמה Oculus Rift או HTC Vive).
שימוש בקונסולה ייעודית הכוללת משקפיים מיוחדים הכוללים את החומרה הנחוצה להדמיית המציאות (לדוגמה Oculus Go או HTC Vive Focus, PSVR, Oculus Quest 2).
התוכנה יצרה סימולציה וירטואלית גסה של העיר אספן בקולורדו, והמשתמש יכול היה לשוטט ברחובותיה בשלושה מצבים: קיץ, חורף ובמצב פוליגני.
השניים הראשונים היו מבוססים על תמונות שצילמו המפתחים ברחובות העיר בשתי העונות, והשלישי היה מודל גס ביותר בתלת מימד של העיר.
במקור, המונח מציאות מדומה בא לייצג מערכת מלאה היוצרת אשליה של העתקה למקום אחר, אך יש המשתמשים במושג גם לתיאור מערכות בהן אין אמצעים כמו כפפות סייבר וכולי, כגון VRML באינטרנט, ולעיתים גם מערכות אינטראקטיביות מבוססות-טקסט כמו מערכות MOO ו-MUD .
מערכות אשר אינן מדמות העתקה למקום אחר משתמשות במסך רגיל, וג'ויסטיק כלשהו.
שימוש זה במושג הוא שנוי במחלוקת.
עולם המציאות המדומה משתנה ומתפתח במהירות בשנים האחרונות.
בשנת 2014 רכשה פייסבוק את חברת ההזנק Oculus VR בסכום של 2 מיליארד דולר.
חברה זו פיתחה משקפי מציאות מדומה מתקדמים בשם אוקולוס ריפט.
צעד זה נתן דחיפה לתחרות עצומה בענף, בו חברות ענק כמו: חברת אפל, גוגל, HTC, סוני, מיקרוסופט וסמסונג מפתחות משקפי מציאות מדומה בהשקעה של מאות מיליוני דולרים.
בשנת 2014 השיקה גוגל מוצר העשוי מקרטון בלבד הקרוי בשם גוגל קארדבורד, שבו יכול לשבת למעשה כל מכשיר בעל מערכת אנדרואיד ואפליקציה ייעודית.
בכך למעשה הנגישה גוגל את חוויית המציאות המדומה להמונים ובעלות נמוכה.
עד למרץ 2017 נמכרו כ-10 מיליון פריטים של Google Cardboard.
פריצת דרך נוספת בתחום היא השימוש ההולך וגדל בטכנולוגיית צילום ב-360 מעלות, בתמיכת ענקיות הסרטונים – מטא וגוגל (יוטיוב).
בדרך צילום זו ובשימוש במשקפי תלת המימד – תהיה לקהל אפשרות של "להרגיש בתוך" הסרטונים, מה שיעניק נפח חדש ומרענן לסרטונים המופצים ברשת.
ב-2019 השיקה חברת מטא (לשעבר פייסבוק) את משקף ה־VR האלחוטי הראשון בעולם שמו Quest.
למשקף יכולת עקיבה מלאה, מעבד פנימי וכרטיס מסך שיכול להריץ אפליקציות VR.
בשנת 2021 חברת ByteDance (חברת האם של טיקטוק) רכשה את מותג המשקפיים הסיני Pico בסכום של 900 מיליון דולר.
ב-2023 חברת אפל השיקה את משקף המציאות המעורבת (VR ו-AR) הראשון שלה – ה־Apple Vision Pro.
רוב סביבות המציאות המדומה מבוססות בעיקר על חוויות ויזואליות, המוצגות על מסך הקרנה או דרך עדשות סטריאוסקופיות, אך ישנן גם סימולציות הכוללות מידע חושי נוסף כגון קולות וצלילים הבוקעים מרמקולים, ואף תנועות הנוצרות באמצעות הושבת הגוף על משטח שתנועתו מבוקרת על ידי המחשב ואביזרים שונים הנוגעים במשתמש.
הלכה למעשה, קשה מאוד ליצור חוויה משכנעת של מציאות מדומה בעזרת מחשבים ביתיים, בעיקר עקב מגבלות טכניות של עוצמת החישוב של מעבדי המחשב או רזולוציית התמונה.
אמצעי קלט שאינם דומים לאלה של מחשב כגון אמצעי קלט הדומה להגה של מכונית, לחרב או לפרי.
השימוש במערכת זיהוי דיבור מסייע גם הוא ליצור אשליה שהמשתמש אינו מתעסק עם מחשב.
ישנם מכשירים נוספים המעוצבים לשם כך במיוחד כמו "כפפת-סייבר" ואמצעי קלט העוקבים אחרי חלקים מגוף המשתמש שפותחו עבור נכים קשים כטכנולוגיה מסייעת או שפותחו עבור המציאות המדומה ואומצו על ידי הנכים.
מציאות מדומה משמשת גם בתחום הרפואי כדי לסייע בפתרון בעיות פסיכולוגיות או מחלות גופניות.
לדוגמה, נעשה בו שימוש בקרב אנשים עם פחד וחרדה כאשר הם מדברים בציבור עם תוצאות טובות מאוד.
לצד השבחים להישגים הטכנולוגיים של משקפי ה-VR, נמתחו כמה וכמה ביקורות על הסכנות האפשריות הטמונות בשימוש במשקפי VR בהקשרים שונים, בעיקר בהיבט של פגיעה ביחסים החברתיים, סכנת הניתוק הגובר מהמציאות הממשית (אסקפיזם) ויצירת מצב שבו תהיה זמינות מטרידה ל'תכנות מוח".
כמו כן נטען שמצב שבו קבוצה של משתמשים במשקפי VR מזכיר משטרים טוטליטריים, וכי שימוש במשקפיים כאלו בבתי-ספר מנוגד למהותם החינוכית-חברתית.
בנוסף נמצא, כי משתמשים רבים מקבלים הרגשה של סחרחורת לאחר שימוש במתקני המציאות המדומה, תחושה שבמקרי קיצון אף נותרה אצל משתמשים למשך שעות אחרי שעזבו את המתקן הבידורי.
מדובר בעיקר על אמצעי בידור עם משקפי הקרנה ורצפה נעה.
אולם הסתבר שאם מעכבים את הצרכן אחרי השימוש במכשיר למשך כרבע שעה של מנוחה, הבעיה נפתרת על פי רוב.
כיום, בשל הפיתוחים הרבים בתחום והקטנת המכשירים לגודל טלפון נייד, מרבית תופעות הלוואי האמורות צומצמו משמעותית – למעט סחרחורות קלות לזמן קצר לחלק מן המשתמשים.
בעיה נוספת היא רוחב הפס.
מכיוון שסרטוני מציאות מדומה מעניקים למשתמש חוויית 360 מעלות, העברת המידע באיכות גבוהה, בעיקר בשימוש בהזרמת מדיה (סטרימינג) למכשיר הנייד, דורשת רוחב פס רחב הרבה יותר מזה של סרטון וידאו רגיל, וחיבור רשת מוגבל עשוי לגרום לתמונה מפוקסלת, לא מסונכרנת או קטועה, עובדה שפוגעת בחוויית הצפייה.
המונח "מציאות רבודה" (Augment Reality, AR) מתאר חיבור בין המציאות הפיזית כפי שהיא מורגשת לבין המציאות המדומה.
תפקידה הוא לתאר תחום ביניים של שימושים במציאות המדומה בתוך המציאות האמיתית.
דוגמה טובה לכך ניתן למצוא בצג המחשב השקוף מול עיני הטייס במטוס קרב – (תצוגה עילית) על הצג מוצגים עזרים כמו מהירות, גובה וסימנים טקטיים לסימון מטרות – כל אלה יצירי מחשב (מתחום המציאות המדומה) כאשר במקביל הטייס צופה דרך המסך בתמונה כפי שהיא נשקפת מחופת המטוס (המציאות האמיתית).
האתגר בתחום זה הוא כפול, מצד אחד – להצליח לפתח מערכות מתוחכמות יותר שיעזרו בהעשרת המציאות, ומצד שני לחקור את העולם הפיזי ולייצר בעזרת מחקרים אלו מערכות מציאות מדומה מתוחכמים יותר.
על המציאות המדומה הוטלה ביקורת על היותה שיטה לא יעילה לניווט לא גאוגרפי במידע.
כיום, הרעיון של "מחשוב בכל מקום" (ubiquitous computing) הפך פופולרי בעיצוב ממשקי משתמש, וזו עשויה להיות התשובה כנגד מציאות מדומה ובעיותיה.
למעשה לשתי שיטות הממשק ישנם יעדים שונים והן משלימות זו את זו.
מטרת המחשוב בכל מקום היא להביא את המחשב אל תוך עולם המשתמש, יותר מאשר להכניס את המשתמש אל המחשב.
המגמה האחרונה במציאות המדומה היא לשלב את שני המודלים כדי ליצור חוויית העתקה משולבת.
ספרים וסרטים רבים במדע בדיוני סבבו סביב דמויות אשר "נלכדות במציאות מדומה".
הדוגמה המודרנית הראשונה לכך היה ברומן Simulacron-3 של דניאל פ.
Galouye), אשר הפך למחזה טלוויזיה בגרמנית תחת השם "עולם על חוט" (Welt am Draht).
סרטו של סטיבן ליסברג'ר (Steven Lisberger), "טרון" (TRON) היה לסרט ההוליוודי הראשון שבחן את הרעיון, אשר הפך פופולרי לאין שיעור בסרטם של האחיות וצ'אוסקי מ-1999, "מטריקס".
הקומדיה מ-1994 National Lampoon's Last Resort, גם היא משמעותית בנושא, בהציגה מציאות מדומה המשתלבת במציאות ממשית, לעיתים באופן שאינו ניתן להבחנה.
העניין מצוי גם בסרט "ספיי קידס 3".
ב-1994 עד 1996 הופקה סדרת טלוויזיה של חיים סבן (היוצר של ה"פאוור ריינג'רס") בשם: "VR Troopers" סדרה שמדברת על שלושה נערים אינטליגנטיים שנבחרו כדי לעצור את הרשע בעולם הווירטואלי הם שמים חליפות מיוחדות שיכולים לעבור מהמציאות לעולם הווירטואלי.
עם זאת, במציאות קל עד מאוד להבחין בין מציאות מדומה למציאות האמיתית: התמונות אינן ריאליסטיות, הן מפגרות אחרי תנועת המשתמש, והעדר תחושות כמו מגע וריח מפחית את אשליית המציאות.
ספרי מדע בדיוני גם הציגו את רעיון המציאות המדומה כתחליף חלקי לאומללות במציאות הממשית (כמו העני בחייו ההופך לנסיך במציאות המדומה), או את הרעיון של עולמות מדומים עוצרי נשימה בהם יכולים אנשים להתרועע ולחיות.
אחת הדוגמאות המובהקות היא ספרו של ניל סטיבנסון, Snow Crash.
בשנת 2003 הודה סטיבנסון בריאיון למגזין "ווירד", כי ספרו הוא "נבואה העתידה להיכשל".
במשחק התפקידים Mage: The Ascension, המבוסס על World of Darkness, העולם עצמו אינו קיים.
העולם הוא התפיסה הגלובלית של כלל בני האדם כפי שהם חווים את העולם.
בני האדם יוצרים מציאות מלאכותית בעצם הצפייה שלהם כיצד יראה העולם, ובהתאמה הם גם חיים בו ומגדלים את הילדים להמשיך ולהאמין במציאות המלאכותית הזו.
הקוסמים, מודעים לכך, ומנסים לשבור את המציאות המלאכותית ולצאת מתוך הגוף הגשמי שלהם.
הולודק, ביקום הבדיוני של "מסע בין כוכבים", הוא מתקן למציאות מדומה, המותקן על ספינות חלל ותחנות חלל.
מצחֶתָה מתיאנֶתי (בגאורגית: მცხეთა-მთიანეთი) הוא מחוז במזרח גאורגיה.
המחוז גובל מצפון ברוסיה, ממזרח בקאחתי, ממערב בכארתלי הפנימית ומדרום הוא גובל בכארתלי תחתית ובטביליסי רבתי.
המחוז הוא חלק מהמחוז ההיסטורי כארתלי, והוא מחולק לחמש נפות: נפת אחלגורי, נפת דושתי, נפת תיאנתי, נפת מצחתה, נפת קאזבגי.
האזור עשיר ומגוון מבחינת החי והצומח.
בשטח המחוז נכללים שמורות הטבע שמורת הטבע של קאזבגי ושמורת הטבע של סאגוראמו.
החלק הקדמי של ההרים מכוסה בעיקר בתערובת של שיחים קוצניים ועצים.
עצי אלה לבנה ואלון נמצאים בעיקר בחלקים הנמוכים של ההרים כשעצי האשור בחלקים הגבוהים.
ניתן גם למצוא סוגים שונים של עצים מחטניים יחד עם עצי אורן במחוז.
שדות אלפיניים ותת-אלפיניים מעל לאזור המיוער של ההרים.
שושנת העמקים הקווקזית ניתן למצוא בדרך כלל במדרונות הצפוניים של ההרים כאשר את הערער גדל על המדרונות הדרומיים.
בחלקים מסוימים ניתן למצוא עצי שדר וצפצפות בכמויות קטנות כמו גם גבתונים צהובים וסוגים שונים של תבואה.
בתוך היער מכוסה הקרע במספר סוגי מרבדי פרחים, בהם פעמוניות, ורדים ועוד.
שיחי היפופיאה נמצאים בעיקר בחורשת תרגי.
החי במזרח המחוז כולל: יעלים קווקזיים הנמצאים בעיקר בחבסורתי.
בחלק התחתון של אזור היערות ניתן עדיין למצוא איילים וכן טורפים כמו דוב חום, זאבים, שועלים, דלקים (ממשפחת הסמוריים), גיריות, סמורים ושונרים (במקרים נדירים).
תנים, ארנבים וסנאים ניתן למצוא בעיקר ביערות שבחזית ההרים כשבערבות ניתן למצוא מספר רב של עכברים ונברנים.
ישנם מספר סוגי דגי מים מתוקים במחוז שנמצאים בנהרות המחוז.
עד להכרזת העצמאות של גאורגיה, בשנת 1991, היה המחוז חלק מהמחוז ההיסטורי כארתלי.
בשטח המחוז נכללים את המחוזות ההיסטוריים:
עיירות: 7 (זאהֶסי, אחלגורי, ז'ינוואלי, פאסנאורי, תיאנתי, סיוני, סטפנצמינדה)
כפרים: 606. ביניהם 45 כפרים לא מיושבים, 77 יישובים הכוללים 10 תושבים ופחות, ישוב אחד שכולל כ-5000 תושבים ועוד 483 כפרין מאוכלסים.
אבשלום פיינברג נעלם בחולות המדבר באזור רפיח שבחצי האי סיני – קו החזית הטורקי-בריטי באותה העת – ב-20 בינואר 1917. הניסיונות הראשונים לחפש את גופתו נעשו בתקופה הסמוכה להירצחו, הן על ידי הבריטים והן על ידי אנשי ניל"י.
בראשית שנות ה-30 מצא המהנדס בנימין רן את מקום הקבר, אך מסיבות שונות לא נחקר דיו.
לאחר שנותק הקשר בין אנשי ניל"י שבארץ ישראל לבריטים שבמצרים, נעשו ניסיונות לחדש קשר זה.
לאחר כמה ניסיונות שכשלו, החליט אבשלום פיינברג לנסות ולחצות את קו החזית הטורקי-בריטי באזור רפיח, שנכבשה על ידי הבריטים ב-8 בינואר.
באותה עת היה כבר אהרן אהרנסון במצרים, וניסה ליזום את חידוש הקשר עם אנשי הארץ.
הוא חשש (וגם קיווה) שפיינברג יעשה צעד כזה, וב-8 בדצמבר, בטרם הגיעו למצרים, רשם ביומנו: .
פיינברג לא ידע כי אהרנסון נמצא במצרים, והלחץ הכספי של התחנה לניסויים חקלאיים בעתלית, שעליה היה מופקד בהיעדרו של אהרנסון, יחד עם גורמים נוספים, הניעוהו לצאת בדרך למצרים ולסכן את חייו.
בינואר 1917, ככל הנראה ב-13 בחודש, יצאו אבשלום פיינברג, יוסף לישנסקי ומורה דרך בדואי לדרכם אל עבר קווי הבריטים, רכובים על גמלים ומחופשים לבדואים.
בלילה שבין 19 ל-20 בינואר תעו בחולות סביב רפיח, כיוון שלא היה להם מצפן והדרך לא הייתה מוכרת להם.
מורה הדרך הבדואי נותר, ככל הנראה, מאחור.
כשהאיר השחר, הותקפו פיינברג ולישנסקי בידי קבוצה גדולה של ערבים.
פיינברג נהרג תוך חילופי היריות, ולישנסקי נפצע בכתפו אך הצליח להימלט, ונאסף בידי משמר אוסטרלי שהשתייך לחיל המשלוח המצרי.
הוא אושפז במצרים, וימים אחדים אחר כך הודיע לאהרן אהרנסון את שאירע.
חמישה ימים לאחר ההיתקלות עם הבדואים במדבר, נודע לאהרן אהרנסון, ששהה במצרים, שאבשלום נרצח.
קרוב לאותה עת שלחו הבריטים שליח בדואי למקום הרצח, והוא שב ב-30 בחודש, וסיפר, שפיינברג נקבר ללא עקבות.
בראשית מאי אותה שנה התירו הבריטים ליוסף לישנסקי, שהיה במצרים לצורך פעילות ארגון ניל"י, לצאת למקום ולחפש אחר גופתו של פיינברג.
שישה ימים לאחר מכן נפגש לישנסקי עם אהרן אהרנסון והודיע כי איתר את המקום המדויק בו נתקלו בבדואים, אך אין שום אפשרות למצוא את הגופה, כיוון שבוצעו במקום עבודות ביצור נרחבות ונבנו פסי רכבת מעל הקבר.
המחקר המודרני קבע שלישנסקי טעה, אך לא באופן ניכר: מקום קברו של אבשלום היה קרוב מאוד אל פסי הרכבת והכביש אשר נבנו שם.
ביומנו רשם אהרנסון ב-8 במאי את המסקנה: .
כשישה חודשים לאחר הרצח עצרו הבריטים את מוח'תאר העיירה ח'אן יונס, שהיה מעורב במעשה הרצח אך סירב להודות בכך בחקירתו, והוא שוחרר מחוסר ראיות.
במשך הזמן שבין היעלמו של אבשלום לבין נפילתה של ניל"י בידי העות'מאנים לא ידעו גם אנשי ניל"י עצמם (פרט ליחידים, ובהם יוסף לישנסקי, ואהרן ושרה אהרנסון) היכן אבשלום.
דבר זה גרם לנעמן בלקינד, שחש שמשהו אינו כשורה, לצאת למצרים לחפש את אבשלום, והביא על ניל"י, בסופו של דבר, את קִצהּ.
גם נעמן לא הצליח לפתור את תעלומת אבשלום, ואפילו לא הצליח לגלות כי מת: בצוואתו, שנכתבה זמן קצר לפני הוצאתו להורג, הזכיר את אבשלום בין שאר ידידיו וקרובי משפחתו החיים.
יעקב ירושלמי, חייל יהודי יליד טורקיה, אשר שירת בצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה באזור רפיח, הוזעק על ידי בדואים או חיילים טורקים לערוך טקס קבורה יהודי להרוג שזהותו לא הייתה ידועה לו.
הוא אמר קדיש ושמע ישראל ליד הקבר, אך נמנע מאמירת אל מלא רחמים, כיוון שלא ידע את שם המת.
הייתה סברה כי ההרוג הוא פיינברג, אך שלמה בן אלקנה דחה אותה בספרו "אבשלום פיינברג שב מן המדבר" על ידי מספר נימוקים (עיקר טענתו היא, שלא שמע מן הבדואים על כך, וששלדו של פיינברג היה קבור בקבורה לא יהודית).
בסוף שנות ה-20 החל הסופר יעקב יערי-פולסקין בכתיבת ספרים על אודות ניל"י, ובשנת 1930 התפרסם ספרו הראשון, "מרגלים או גיבורי המולדת?".
בנימין רן, מהנדס שעבד במערכת הרכבות בחיפה, קרא את הספר והחליט לנסות ולחפש את קברו של אבשלום.
הוא ביקש וקיבל העברה לאזור רפיח, ושם ניסה לדובב את הבדואים ולגלות מה אירע.
רן יצר קשרים טובים מאוד עם הבדואים באזור, והם הובילו אותו אל מקום שנקרא בפיהם 'אלקבר אליהודי' – "הקבר היהודי".
מעל הקבר צמח תמר, ככל הנראה מגלעין תמר שהיה בכליו של פיינברג בעת שנרצח.
הוא צילם את התמר , וחשב שבכך נפתרה התעלומה.
מיד לאחר מכן, במרץ 1931, נסע לזכרון יעקב, פנה אל אלכסנדר אהרנסון, גילה את ממצאיו והראה את התמונה שצילם.
אהרנסון פקפק בדבר ופנה אל קצין בריטי ממכריו, שיבקש מן המושל הבריטי של סיני, מייג'ור קלוד ג'רוויס לבדוק אם נכונים דברי רן והאם אמנם טמונה גופת פיינברג באותו מקום.
ככל הנראה, במהלך הפנייה למייג'ור ג'רוויס חל שיבוש מסוים, וכתוצאה מכך, במקום לנסות לאתר את הדקל ברפיח שאותו מצא רן, הוא עשה ניסיונות לאתר את הקבר באזור שיח' זוויד, במרחק של כ-15 קילומטרים משם.
ניסיונותיו לא צלחו, והצעת זיהוי מקום הקבר בידי בנימין רן נדחתה שלא בצדק.
רן עצמו, שככל הנראה לא ידע על החקירה של מושל סיני הבריטי, חש כי אין דעת המשפחה נוחה מחשיפה מחדש של הקבר, ואין לה עניין לפתוח מחדש את הפצעים ולעורר מחדש את הטרגדיה, ועל כן ויתר ולא התעקש על חקירה מחודשת.
כך שקע העניין ונשכח למשך זמן רב.
בהדפסה הראשונה של הספר "ניל"י – תולדותיה של העזה מדינית", בשנת 1961, מתואר מותו של אבשלום פיינברג במילים:
מציאת הקבר על ידי שלמה בן אלקנה
ב-21 בינואר 1966, יום למחרת יום השנה ה-49 למותו של אבשלום, נתפרסמה בעיתון "הארץ" כתבה של העיתונאי אורי קיסרי שעסקה באבשלום ובנסיבות מותו.
את הכתבה קרא גם פקד שלמה בן אלקנה, קצין במשטרת ישראל וחוקר תולדות ארץ ישראל, אשר התמחה בפענוח תעלומות היסטוריות מסוג זה, ואף פתר, שנים מספר קודם לכן, פרשות נעדרים בעלות קווים דומים לזו (פרשת לזרוביץ-קירז'נר, פרשת היעלמותו והתאבדותו של החייל ועוד).
הוא החליט לנסות ולפתור גם את התעלומה הזו, ולמצוא את קברו של פיינברג.
הוא פנה לאורי קיסרי, וכתב לו:
על פי עצת קיסרי, למד בן אלקנה על אודות אבשלום פיינברג ומה שהיה ידוע על מקום קברו.
הוא הבין כי מושל סיני הבריטי, קלוד ג'רוויס, לא הצליח למצוא את הקבר בראשית שנות ה-30 משום שבגין טעות בדיווח חיפש אותו בשייח' זוויד ולא ברפיח, והבין כי חיפוש נוסף בסביבות רפיח עשוי להוביל למציאת הקבר.
באותה עת רפיח הייתה שטח בתחום מצרים, ועל כן נטה בן אלקנה לנהל את החקירה בחשאי: הוא נפגש עם שני שייח'ים בדואים ישראלים שהכיר, ובירר אם יוכלו לשלוח שליח בדואי שיחצה את הגבול לאזור הקבר, יוציא את העצמות מתחת לדקל ויביאן לשטח ישראל, תמורת פרס כספי.
לאחר בירור זה פנה אל בני משפחתו של אבשלום, בניסיון לרתום גם אותם לעניין.
הם הביעו התנגדות חריפה, בנימוק שאין לדעת מה יביא השליח הבדואי, ולא ניתן לסמוך על זיהוי העצמות כאלו של אבשלום.
מעבר לזה, טענו כי הם התרגלו למצב שבו אין קבר מסודר לאבשלום.
דחייה זו לא הרתיעה את בן אלקנה, היות שחשב כי .
הוא רצה לגייס את משאבי המדינה לכך, לקבל ממנה סיוע כספי ולדאוג לעריכת לוויה צבאית כאשר יוחזרו העצמות.
על כן ניסה ליצור קשר עם ראש ממשלת ישראל לוי אשכול, ולקבל את אישורו.
ניסיונותיו, שנמשכו כמה חודשים, לא צלחו.
באוגוסט אותה שנה אסר עליו מפכ"ל המשטרה פנחס קופל להמשיך בחקירת הפרשה, עקב תלונה שהגיש נגדו איש "ההגנה" יוסף קוסטיקה, כשחקר את פרשת כ"ג יורדי הסירה במקביל לניסיון להביא את עצמות פיינברג.
לאחר מלחמת ששת הימים הועבר בן אלקנה מהמשטרה לצה"ל, והפך יועץ לעניינים ערביים בלשכת אל"ם מרדכי גור.
כיוון שבעת זו היה שייך לצה"ל, ויתר על כן - השטח שבו נמצא קבר אבשלום היה בידי ישראל – דבר לא מנע ממנו לפעול.
הוא יצר קשר עם שייח' פרייח, בדואי מרצועת עזה שעמו היה ביחסים טובים עוד מימי מלחמת סיני, וביקש ממנו לנסות ולברר עם בדואים בני משפחת אבו צפרה משבט אל-סננה שבמטה אלרמלייאת באזור רפיח, האם הם יודעים משהו על רצח אבשלום.
בני המשפחה הראו לבנימין רן עוד ב-1931 את הדקל שצמח מעל קבר אבשלום, ובן אלקנה הניח שבשלב זה עדיין אפשר למצוא עדי שמיעה ואולי אף עדי ראייה לרצח.
השייח' פרייח בירר ומצא בדואים אשר הכירו את המעשה וסיפרו פרטים על אודות התקרית.
מתיאוריהם את תקרית הרצח היה ברור למדי כי מדובר בפיינברג, ונתבררו פרטים שלא היו ידועים עד אז לגבי הרצח.
יותר מכך: הם הובילו אותו אל הדקל שצמח מעל לגופתו של אבשלום פיינברג.
ב-29 באוקטובר 1967 הגיע בן אלקנה, מלווה באנשים נוספים, אל הדקל שצמח מעל שלדו של אבשלום.
במשך יומיים הם חפרו, מצאו שלד והוציאו אותו ביחד עם הדקל.
לאחר מכן הם מסרו אותם לבדיקה במכון הפתולוגי באבו כביר.
בד בבד עם הבדיקה, שנמשכה למעלה משבוע, פורסמו בעיתונים בישראל ידיעות וכתבות על פיינברג ומציאת שלדו.
בינתיים הצליח בן אלקנה לגבות עדות מבדואי בן 80, שהשתתף במעשה הרצח בעצמו, וכך סיפר:
בשלד נמצאו שלושה נקבים של קליעים – שניים בגולגולת (נקבי כניסה ויציאה) ואחד בירך הימנית.
גילוי השלד וזיהויו הוודאי עורר פולמוס באשר לשאלה היכן המקום המתאים לקברו.
היו שטענו כי יפה וראוי לקברו היכן שנרצח, בחולות המדבר מדרום לרפיח.
מנגד דרשו אנשים אחרים, ובהם ארוסתו של אבשלום, רבקה אהרנסון, כי יש לקבור את פיינברג בעתלית, שם פעל ועבד בשנותיו האחרונות.
עיריות ראשון לציון וחדרה ומועצות זכרון יעקב וגדרה רצו שייקבר בשטחן, כי גם בהן חי במהלך חלקים מחייו.
אבשלום פיינברג נקבר בצמוד אל קברו של יוסף לישנסקי.
נציגים מהכנסת, מהממשלה ומבית הנשיא באו להשתתף בטקס הלוויה.
יו"ר הכנסת קדיש לוז נשא נאום וכן הרב שלמה גורן.
מציאת שלדו של אבשלום גרמה להכרה רשמית של מדינת ישראל בארגון ניל"י.
בלוויה הצבאית אמר יו"ר הכנסת קדיש לוז את הדברים הבאים:
הכרה זו המשיכה גם לאחר מכן, בין השאר כאשר הוענק עיטור לוחמי המדינה גם לאנשי ניל"י, וכן כאשר החלה מדינת ישראל לחלק, ב-1981, "אות ניל"י" לשרידי אנשי ניל"י ולבני משפחותיהם.
השלכה מהותית של מציאת השלד, ובעיקר של פרסום עדויות הבדואים, הייתה טיהור שמו של יוסף לישנסקי מאשמת רצח אבשלום.
פעמים רבות הואשם לישנסקי כי הוא זה אשר רצח את פיינברג כחלק מריב רומנטי על לבה של שרה אהרנסון, ואף היו שמועות כי נמצאה על אצבעו טבעתו של אבשלום או שנראתה אצלו תמונתה של שרה אהרנסון עם הקדשה לאבשלום בכתב ידהּ.
אמנם גם לפני כן העלו מחברי הספר "ניל"י – תולדותיה של העזה מדינית" טענות כנגד ההאשמה, אך הן לא הפריכו אותה באופן חד כל-כך, ולא זכו לפרסום כפי שזכה לו גילוי קבר אבשלום.
הודאת הבדואים ברצח הפריכה כליל את הטענה, ובעקבות מאבק ציבורי זכה לישנסקי לקבורה מחדש בטקס ממלכתי-צבאי בהר הרצל, סמוך לקברו של אבשלום, באוגוסט 1979.
עקב מציאת עצמותיה של אישיות היסטורית חשובה זו, התעורר רצון לציין את האתר במעשה ציוני המסמל חיים (כניגוד לרצח) – התיישבות.
בי"ז בתמוז תשכ"ט עלתה היאחזות הנח"ל ה-44 "נח"ל דקלה", כ-10 קילומטרים דרומית לרפיח.
היישוב אוזרח בכ"ב באייר תשל"א ונקרא דקלה.
על-פי המקורות הרשמיים, מקור שם היישוב הוא "הדקל שצמח מן התמרים שהיו בכיסו של אבשלום פיינברג, שנקבר בקרבת מקום".
אתר הדקל עצמו, מדרום לרפיח, נקרא "דקל אבשלום".
ניטע בו דקל חדש והוצב שלט, ובמשך שנים היה המקום מוקד למבקרים.
בעקבות מסירת סיני למצרים והוצאת היהודים מהשטח, הוקם היישוב דקל שנושא שם דומה, ואף אתר הדקל ננטש.
בחודש אב תשל"ג הוקם "מרכז-גושי" לפִתחת רפיח בשם אבשלום (היישוב נקרא גם בשם מרכז אבשלום).
גם יישוב זה נקרא על שם פיינברג ומנציח את אירוע מציאת קברו באזור.
בעקבות מסירת סיני למצרים, הוקם היישוב אבשלום כשם היישוב המקורי.
הסופרת והפזמונאית תלמה אליגון-רוז כתבה בלדה בשם "אבשלום", אותה הלחין הזמר שלמה ארצי, בה נפרשים סיפור חייו ומותו של פיינברג.
את השיר ביצעה להקת פיקוד הדרום בתוכניתה "חול בקפה" כאשר הסולנית היא אביבה שמואלי, לימים אביבה אבידן.
בעונה השלישית של תוכנית ההומוריסטית היהודים באים הוצגה חוליית ניל"י המתכננת את המסע למצרים.
הקטע מציג את לישנסקי כמתכנן להרוג את פיינברג על רקע רומנטי ומציין את מציאת גופתו לפי עץ תמר.
מציאות נפרדת הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק הישראלית "היהודים".
בדצמבר 1994 ויצא לאור ב-18 באוגוסט 1995. האלבום נמכר בלמעלה מ-120 אלף עותקים.
עד שנת 2008 הגיע למעמד פלטינה משולשת ובשנת 2016 נמסר כי המכירות חצו את ה-120 אלף עותקים, מה שהופך אותו לאחד האלבומים הנמכרים ביותר והחשובים ביותר שיצאו בשנות ה-90 ברוק הישראלי.
בשנת 2019 יצא האלבום על גבי תקליט ויניל.
האלבום יוצא דופן בעיצובו, בהיותו היחיד בדיסקוגרפיה של הלהקה שעל עטיפתו מצולמים הסולנים תום פטרובר ואורית שחף, בשונה משאר האלבומים בהם לא מופיעים אף אחד מחברי הלהקה, וכן היחיד שבו נעדר הלוגו של הלהקה מהעטיפה.
תמונת העטיפה צולמה בתוך מעלית ישנה בדרום תל אביב, כאשר המצלמה הוצמדה לתקרת המעלית.
תום צילם את התמונה באמצעות לחצן שהחזיק בידו הימנית מתחת לשמיכה.
מבחינת התוכן המוזיקלי והעיבודים, השיר "הימים שלנו" נקרא בגלגולו הראשוני "I Don't Believe in God, But I Do Believe in Flowers".
אף על פי שמעט נותר מהגרסה המקורית בשיר הסופי, ידוע כי סולו הגיטרה של שמוליק בודגוב היה כבר בגרסה זו.
השיר "ג'קי" מכיל מחווה לשיר "Stairway to Heaven" של להקת לד זפלין, כאשר בדקה 02:54 שרה שחף את ריף הגיטרה המפורסם, מחווה המורחבת בהופעות חיות של הלהקה, שבהן היא מבצעת את הבית האחרון כולו.
הרצועה "מלחמה שקטה" מופיעה באלבום בגרסה מקוצרת של 02:39 דקות הכוללת רק את הבית הראשון והפזמון, לעומת ביצועים מלאים בהופעות.
לאחר רצועה זו באלבום משתרר שקט של כארבע דקות, המוביל לרצועה הנסתרת "ג'קי טריפ", גרסת פסנתר רגועה ומסתורית לשיר "ג'קי".
השיר "אלוהים" מבוצע כולו על ידי פטרובר, נפתח בדקלום "למישהו יש סיגריה?
תודה", וממשיך בחזרה על המשפט "אלוהים אני פוחד למות" על רקע נגינת פסנתר מתגברת.
בחוברת המילים של האלבום קיימות מספר השמטות: מילות השיר "אלה" מופיעות ללא המילה "אלה" על אף שהיא מושרת בפזמון.
גם מילות השיר "כל הסיפור" לא מופיעות בחוברת, אלא הפזמון בלבד: "וזה היה כל הסיפור ומה שמעבר בכלל לא ברור".
החשיפה הטלוויזיונית הראשונה לשבעה משירי האלבום התרחשה ב-2 בדצמבר 1996, בסרטו הארוך של מיקי בהגן "צעירים לנצח" אשר שודר בערוץ 2. שנים רבות לאחר מכן, בדצמבר 2019, עשתה הלהקה שימוש הומוריסטי בלהיט "מחפש תשובה" כשהשתתפה בפרסומת לאפליקציית הקניות ברשת "Quik".
תום פטרובר - שירה, מילים ולחנים, האמונד ב"הזמן שלך", פסנתר ב"סוף העולם", "אלוהים" ו-"ג'קי טריפ"
ערן מיטלמן - פסנתר, קלידים, האמונד
רועי זו-ארץ - פסנתר ב"לא קל"
צילום ועיצוב: ציפורה עוזיאל ורן ברלב
טכנאי הקלטות ומיקסים: אוהד דקל, ("כל הסיפור") ראובן שפירא, ("קח אותי", "לא קל", "הימים שלנו", "הבלוז" ו-"סוף העולם") ארז עיני ("ג'קי טריפ")
עוזר טכנאי: פיני כהן, ארז עיני
עריכה דיגיטלית: לואי להב וטלי כץ - אולפני אס.
מצחֶתה (בגאורגית: მცხეთა) היא עיר בגאורגיה, וממוקמת במפגש הנהרות קורה ואראגווי, כ-27 ק"מ צפונית לבירה טביליסי.
העיר השוכנת במרכזו של חבל כארתלי ההיסטורי משמשת כיום כבירת מחוז מצחתה מתיאנתי, ומהווה את המרכז המנהלתי של נפת מצחתה.
בעיר נפגשות הדרך בין הים הכספי והים השחור עם הדרך היוצאת מטביליסי צפונה לכיוון רוסיה (הדרך הצבאית הגאורגית).
במצחתה עוברת גם מסילת הברזל העיקרית של גאורגיה, המוליכה מטביליסי מערבה.
מרכזה של העיר, שהיא אחת מהעתיקות בגאורגיה, הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
לפי מפקד משנת 2014 מנתה אוכלוסיית העיר 7,940 תושבים.
מצחתה הוכרזה לעיר בשנת 1956.
לפי ממצאים ארכאולוגיים, הייתה מצחתה מיושבת כבר לפני 3,000 שנה.
במשך כמעט אלף שנים, החל במאה ה-3 לפנה"ס ועד למאה ה-6 לספירה, שמשה העיר כבירתה של הממלכה הגאורגית איבריה.
ההיסטוריונים הרומים סטרבון, פלוטארך ופליניוס הזקן עמדו על חשיבותה של מצחתה לאורך הדרך שקישרה בין הים השחור והים הכספי, ועל מצודותיה.
במצחתה קבלה על עצמה ממלכת איבריה את הנצרות בשנת 337, ומאז הייתה העיר למרכזה הדתי של גאורגיה ולמקום מושבה של הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית, ונקראה גם "ירושלים השנייה".
לפני בואה של נינו הקדושה שניצרה את הגאורגים, שימשה מצחתה כמרכז פולחני לאל ארמזי (בעיר נצבים עד היום מצודת ארמזי מהמאה ה-3 לפנה"ס ואקרופוליס בשם דומה מסוף האלף הראשון לפנה"ס).
מקורות גאורגיים מתארים במדויק את הפסטיבל הפגני ההמוני במצחתה שאף המלך עצמו השתתף בו.
על לפי המסורת, משנכנסה נינו הקדושה למצחתה בלווית המלך מיראן וראתה את החגיגה השנתית לכבוד ארמזי, החלה להתפלל ופסל האל נשרף ממכת ברק.