tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מייזליץ הוא יליד קהיר, 1933, ובגיל שנה וחצי היגר עם הוריו לארץ ישראל.
גדל בתל אביב ואת הכשרתו המקצועית כאדריכל השלים בטכניון במסלול עתודה, במחזור שבו למדו גם אדריכלים כמו מרדכי בן-חורין, עדינה וניסן כנען, אברהם ונטורה וגם שלמה פלד שהיה כמוהו עתודאי.
יחד עם פלד המשיך לשירות צבאי כאדריכל בפיקוד הדרום ויחד הם גם סיימו קורס קצינים.
בתום שירותו הצבאי עבד כשכיר במשך שנה במשרדו של האדריכל יצחק מור, ולאחר מכן המשיך למשרדו של האדריכל דב כרמי.
ב-1962 חבר לפלד ויחד הקימו שותפות שהחזיקה מעמד עד לפטירתו הפתאומית של פלד ב-1984. לאורך השנים הם זכו בתחרויות תכנון רבות, בפרסים גבוהים או בפרסי קניה.
שותפות מייזליץ-פלד הייתה מהשותפויות הבולטות והפוריות של הברוטליזם בישראל בשנות השיא של הזרם (שנות ה-60 וה-70).
ארכיון עבודותיהם של השניים לא נשמר, מלבד כמה עשרות פריטים ששמורים בארכיון אדריכלות ישראל.
מייזליץ פרש מעבודה בשנת 2000. בתו היא האדריכלית גנית מייזליץ כסיף.
אריאל מוניץ (נולד ב-27 בינואר 1975) הוא אימונולוג ופרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
הוא מופקד על הקתדרה על שם רוברטס-גוטמן באימונופרמקולוגיה (The Roberts-Guthman Chair in Immunopharmacology).
פרופ' מוניץ מתמחה בפעילות מערכת החיסון בתהליכים דלקתיים כרוניים כגון אלו אשר ניתן למצוא במחלות אלרגיות, מחלות מעי דלקתיות ואף סרטן.
חלק ניכר ממחקרו עוסק בפעילותם של תאי דם לבנים המכונים אאוזינופילים.
הוא מומחה בינלאומי למחלות אאוזינופיליות כגון אסתמה, מחלות מעיים וכן למנגנוני תרופות ביולוגיות אשר מנטרלות את פעילותם של התאים הללו.
פרופ' מוניץ גדל והתחנך בשכונת בית וגן בירושלים ולמד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר".
בין השנים 1977–1981 וכן בין השנים 1986–1988 התגורר ביוהנסבורג ובניו יורק, בהתאמה, במסגרת שליחות משפחתית.
פרופ' מוניץ מתגורר בירושלים, נשוי לכנרת ואב לשלושה.
מוניץ התגייס לצה"ל בשנת 1993 והשלים קורס קציני חי"ר בהצטיינות.
במהלך שירותו, שימש כקצין ביחידת מגלן בשנים 1995–1997. במהלך שירותו כקצין, זכה לתעודת הצטיינות מהרמטכ"ל על פעילות מבצעית.
בשנת 1998, למד לתואר B.Sc.Med במדעי הרפואה הבסיסיים באוניברסיטה העברית והמשיך למסלול הישיר לדוקטורט בפרמקולוגיה במימון מלגת הצטיינות מטעם רקטור האוניברסיטה העברית.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בזיהוי קולטנים שתפקידם לעכב פעילות של תאים אאוזינופילים במחלות אלרגיות ונכתבה בהנחייתה של פרופ' פרנצ'סקה לוי-שפר.
בשנת 2006, התקבל להשתלמות בתר-דוקטורט במעבדתו של פרופ' מארק רוטנברג בבית החולים לילדים בסינסינטי, אוהיו, ארצות הברית.
בשנת 2009, שב פרופ' מוניץ לישראל והתקבל כמרצה בכיר במחלקה למיקרוביולוגיה ואימונולוגיה קלינית בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
לאחר 4 שנים, בגיל 38 מונה לפרופסור חבר וב-2017 קודם לפרופסור מן המניין.
במהלך פועלו המחקרי, פרסם פרופ' מוניץ שלל מאמרים העוסקים בחקר תהליכים דלקתיים המשתתפים במחלות כרוניות.
בין מאמריו ניתן למצוא מחקרים רבים המתארים מנגנונים בסיסיים בתגובות אלרגיות, כיצד תאים אאוזינופילים מתפתחים וכיצד הם מתפקדים בסרטן.
הודות לתרומה הייחודית של מוניץ ושותפיו, הוכתרו הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ובית החולים מאיר ל-Center of Excellence מטעם ארגון האלרגיה הבינלאומי (World Allergy Organization) (בשנים 2017–2018 ו-2022-2023).
ב-2017, התקבל כחבר ועד באגודה הבינלאומית לאאוזינופילים
בין השנים 2014–2019 שימש מוניץ כעורך בכתב העת המקצועי The Journal of Allergy and Clinical Immunology אשר מדורג כאחד מכתבי העת האימונולוגיים המובילים בעולם.
מוניץ משמש כיועץ למספר חברות פארמה וביוטכנולוגיה מובילות בעולם.
בשנת 2020 בתקופת מגפת הקורונה מוניץ היה בין החוקרים המתנגדים למדיניות הממשלה וטען כי מדיניות של הגנה ממוקדת על אוכלוסיות בסיכון עדיפה על מדיניות של סגרים קולקטיביים או דיפרנציאליים אשר אינם אפקטיביים למניעת התחלואה לאורך זמן.
יחד עם פרופ' אודי קימרון, פרופ' מוטי גרליץ, ד"ר אבי מזרחי ורופאים וחוקרים בכירים אחרים בישראל, ניסח את מודל "היגיון בריא" הקורא ליישום תוכנית אלטרנטיבית להתמודדות עם משבר הקורונה.
באפריל 2020, יזם את הקמתה של מעבדה לבדיקות קורונה במסגרת אקדמית באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך, יחד עם פרופ' מוטי גרליץ, הוא הקים בשיתוף של אוניברסיטת תל אביב וחברת אלקטרה, את המעבדה המרכזית לבדיקות קורונה בדרום הארץ הממוקמת באזור התעשייה עומר.
2020: תעודת הערכה ממשרד הבריאות על פעילות מעבדת הבדיקות באוניברסיטת תל אביב בתקופת הקורונה.
2019: מענק מחקר מצטיין מטעם האגודה למלחמה בסרטן.
2013, 2016 ו-2019: פרס הדיקן על הצטיינות בהוראה, הפקולטה לרפואה על שם סקלאר באוניברסיטת תל אביב.
2016: פרס הצטיינות במחקר מטעם חברת טבע.
2013: מצטיין רקטור בהוראה "רשימת המאה".
2010-2013: מלגת אלון מטעם המל"ג לחברי סגל בולטים השבים ארצה מהשתלמות בתר דוקטורנטית.
2006-2007: מלגת רוטשילד להשתלמות בתר-דוקטורט.
2006: פרס וולף לתלמידי דוקטורט מצטיינים
אריאל דומבסל היא שחקנית וזמרת צרפתייה ממוצא אמריקאי.
לאחר מות אמה ב-1964 היא עברה למקסיקו עם סביה מצד אמה, היא למדה בקונסרבטוריון בפריז ולאחר מכן החלה בפיתוח קריירת משחק במדינה, ב-1978 שיחקה בדרמה התקופתית "Perceval le Gallois" בבימויו של אריק רוהמר, שנה לאחר מכן הופיעה בסרט "טס" של רומן פולנסקי.
בשנים 1983–1984 שיחקה את "מקסין" במיני-סדרה הטלוויזיונית "תחרה", על פי ספרה של שירלי קונרן.
בשנת 1993 שיחק דומבסל בסרט הדרמה המקסיקני "Miroslava" לצדו של דמיאן ביצ'יר.
בשנת 1994 שיחקה בסרט "אינדיאני בעיר".
ב-2000 גילמה את אשתו של לואי השני, נסיך דה קונדה בסרט "Vatel".
ב-2001 שיחקה בסרט "Les âmes fortes" היצא על פי ספרו של ז'אן ז'יונו.
ב-2004 גילמה את אליזבת, נסיכת בוואריה בסרט טלוויזיה.
ב-2008 שיחקה בסרט ביוגרפי על חייה של פרנסואז סאגאן.
ב-2010 שיחקה בסרט "ורדים בתשלומים" של עמוס גיתאי, המבוסס על ספר מאת אלזה טריולה.
בשנת 2025 ביצעה הופעת אורח בסדרה האמריקאית "שומרי האוצרות: הדור הבא" (אנ') של רשת הטלוויזיה "TNT".
כזמרת הוציאה את הסינגל הראשון שלה "Paris m'a séduit" ב-1980 ואת אלבומה הראשון "Liberta" ב-2000.
היא הייתה מספר פעמים שופטת בתחרות מיס צרפת.
ב-1993 נישאה בשנית לברנאר-אנרי לוי.
היא צמחונית ופעלה עבור הארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים.
אריאל לוגסי (נולד ב-24 בנובמבר 2004) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת קשר הכנף ההתקפי בקבוצת מכבי פתח תקווה.
אריאל לוגסי נולד לליאור ודבי לוגסי.
החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה.
בשנת 2015 עבר למחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה.
ב-1 באוגוסט 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מכבי פתח תקווה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-77 בהפסד 0–1 להפועל תל אביב במסגרת גביע הטוטו 2021/2022.
בספטמבר 2024 הושאל למכבי הרצליה.
לזכותו שבע הופעות במדי נבחרת נערים ב' של ישראל עד גיל 16, ושלוש הופעות ואף שער במדי נבחרת נוער ב' של ישראל עד גיל 18.
מאז 2021 נכלל לוגסי בסגל נבחרת ישראל עד גיל 19, והיה שותף להעפלתה של הנבחרת לטורניר הסופי של אליפות אירופה בשנת 2022 בפעם השנייה בתולדותיה.
לוגסי שיחק בכל חמשת המשחקים של הנבחרת בטורניר הסופי, ואף כבש את שער הבכורה שלו בשלב-הבתים של הטורניר במשחק מול סרביה שהסתיים בתיקו 2–2. לוגסי אף שיחק ובישל גם בהפסד 1–3 לאנגליה בגמר, במשחק שהסתיים בהפסד לאחר הארכה בתוצאה 1–3. לוגסי סיים כמלך הבישולים של הטורניר, עם 3 בישולים.
כמו כן, נבחר השער של לוגסי בניצחון 4–2 על אוסטריה בשלב-הבתים של הטורני הסופי, על-ידי UEFA במקום השלישי בדירוג "שער הטורניר" (כשבמקום הראשון נבחר שער הגמר של עמיתו לנבחרת אוסקר גלוך).
לזכותו של לוגסי 26 הופעות ו-6 שערים במדי נבחרת הנוער עד גיל 19.
אליפות אירופה עד גיל 19: מקום שני (2022)
מלך הבישולים של אליפות אירופה עד גיל 19: 2022
אריאל דיין (נולד ב-1978) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף שבתפקידו האחרון בצה"ל שירת כמפקד בסיס תל נוף של חיל האוויר הישראלי.
דיין התגייס ב-1997 לקורס טיס, וסיים אותו במגמת מסוקי סער.
במלחמת לבנון השנייה היה סגן מפקד מבנה המסוקים שהוביל את כוח סיירת מטכ"ל לפעולה בבעלבכ שבה נהרג עמנואל מורנו.
שימש ראש מדור מפקדת העומק וראש מדור מסוקים במטה חיל האוויר.
בשנים 2016–2018 פיקד על טייסת 118, ולאחר מכן שימש ראש ענף תכנון ובקרה במחלקת תכנון וארגון של חיל האוויר.
ב-2020 מונה לראש מחלקת תכנון וארגון במטה החיל.
באוגוסט 2023 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד בסיס תל נוף.
דיין הוא טייס המסוקים הראשון המפקד על בסיס זה; בעבר טייסי קרב בלבד פיקדו עליו.
פיקד על הבסיס במלחמת חרבות ברזל וסיים תפקיד זה בספטמבר 2025.
דיין בעל תואר ראשון במשפטים וכלכלה ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
אריאל (אריק) מליאר (נולד ב-5 במרץ 2000) הוא שחיין פאראלימפי ישראלי.
מליאר נולד עם שיתוק מוחין במרכז הרפואי בני ציון שבחיפה, לאלכס ולדיאנה.
אחיו התאום, מארק מליאר, הוא שחיין ואלוף פאראלימפי המתחרה בדרגת נכות S7.
מליאר סובל משיתוק ביד שמאל ובשתי רגליו.
הוא החל להתאמן בשחייה בגיל 5 יחד עם אחיו כחלק מטיפול הידרו-תרפי.
לאחר מספר שנים עברו לנבחרת השחייה של איל"ן חיפה והוא מתאמן בבריכת איל"ן בקריית חיים, בהדרכת יעקב ביננסון.
במהלך השנים הראשונות התחרה בתחרויות ארציות, ועם הצלחותיו התקדם לאליפויות אירופה והעולם.
בשנת 2018 דורג במקום השמיני באליפות אירופה ובשנת 2019 דורג תשיעי באליפות העולם.
אריאל מילר (נולד ב-28 בדצמבר 1955) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה בטכניון – המכון הטכנולוגי לישראל, רופא מומחה לנוירולוגיה ונוירואימונולוגיה, מייסד המרכז לטרשת נפוצה והיחידה לנוירו-אימונולוגיה, במרכז רפואי כרמל, ומנהלו 2024 - 1994. ייסד והיה היו"ר הראשון של החברה הישראלית לנוירואימונולוגיה, ההסתדרות הרפואית לישראל (הר"י).
הקים ומנהל מערך מרפאות לטרשת נפוצה, בשילוב מעטפת טיפולית רב-מקצועית בקהילה, במכבי שירותי בריאות.
אריאל מילר הוא בנם של מריאן (מייק) – מטאורולוג, ורות - מחנכת ומנהלת בית ספר, נולד וגדל בחיפה ובוגר בית הספר הריאלי.
ב-1982 קבל תואר דוקטור לרפואה מהפקולטה למדעי הרפואה והבריאות, אוניברסיטת תל אביב.
ב-1989 השלים התמחות בנוירולוגיה במרכז הרפואי כרמל.
לאחר סיום ההתמחות נסע להשתלמות-עמיתים בנוירו-אימונולוגיה בארצות הברית, במרכז למחלות נוירולוגיות באוניברסיטת הרווארד, בוסטון, כעמית קרן פוגרטי הבינלאומית של סוכנות המכונים הלאומיים לבריאות ארצות הברית.
הוא מוסמך אוניברסיטת ת"א (MSc) במדעי הרפואה, ובעל תואר שלישי (PhD) בנוירו-ביולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
מילר ייסד וניהל את המרכז לטרשת נפוצה במרכז רפואי כרמל, אשר הפך במהלך השנים למרכז הנותן שירות בהיקף ארצי לחולים עם טרשת נפוצה, ומרכז שלישוני לייעוץ בתחום הנוירו-אימונולוגיה לרופאי משפחה ונוירולוגים בקהילה.
זוכה פרס מנכ"ל, מרכז רפואי כרמל, שירותי בריאות כללית.
המרכז לטרשת נפוצה בניהולו הוכר כמרכז מצוינות של שירותי בריאות כללית.
משמש יועץ להנהלות קופ"ח ומשרד הבריאות כולל ועדות סל הבריאות בתחום הטיפולים במחלות הנוירו-אימונולוגיות.
הקים ומנהל מרפאות לטרשת נפוצה בשילוב מעטפת טיפולית רב-מקצועית במכבי שירותי בריאות.
מילר ייסד ושימש כיו"ר הראשון של החברה הישראלית לנוירו-אימונולוגיה, הר"י.
כחלק מפעילויותיו במסגרת החברה הישראלית לנוירו-אימונולוגיה ייסד את תוכנית השתלמות-עמיתים בנוירו-אימונולוגיה בישראל.
מילר הוא עמית האיגוד הנוירולוגי האמריקאי , חבר באקדמיה האמריקאית לנוירולוגיה , וחבר מועצה בקרן האירופאית לקידום מחקר בטרשת נפוצה (ECF).
הוא בוגר קורס דירקטורים בחברות רפואיות מטעם האוניברסיטה העברית והר"י, ויועץ לחברות פארמה וטכנולוגיה.
מילר הוא פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה בטכניון.
מוביל קבוצת מחקר ומעבדה פעילה בתחום הנוירו-אימונולוגיה, ובמהלך השנים הדריך עשרות סטודנטים בעבודות מחקר לקראת תוארי דוקטור לרפואה, MSc ו-PhD.
מרצה באופן קבוע בכנסים רפואיים-מדעיים בישראל ובעולם.
משמש פרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטת הרווארד.
עבודתו המדעית והרפואית ממוקדת בחקר מנגנוני מחלות המוח, ובאופן ספציפי יישום אסטרטגיות טיפוליות לחולים בטרשת נפוצה, ויישום פיתוחים בתחום הרפואה מותאמת אישית.
צוות המחקר בראשותו פרסם יותר מ-150 מאמרים בעיתונים הרפואיים-מדעיים המובילים, הוביל פרויקטים מחקריים רב-מרכזיים, וזכה במענקי מחקר לאומיים ובינלאומיים רבים.
הוא היוזם והמוביל של קונסורציום טכניוני אינטר-דיסיפלינרי (פרויקט קרן וולפסון), שילוב של 5 פקולטות: רפואה/מכון רפפורט, הנדסה ביו-רפואית, מדעי המחשב, ביוטכנולוגיה, הנדסת תעשייה וניהול - לפרמקוגנטיקה ויישום רפואה מותאמת אישית.
זוכה פרס הטכניון לחדשנות ע"ש הרשל ריץ (2006) על תרומתו בתחום יישום פרמקוגנטיקה לרפואה מותאמת אישית.
במחקר בינ"ל בתוכנית האיחוד האירופי - EU 7th Health Framework והתכנית הצרפתית - AFM-Téléthon חקר את המאפיינים האימונו-גנטיים של מחלת המיאסטניה גראביס, והממצאים של מחקרו בתאומים זהים (מונוזיגוטים) שרק תאום אחד חולה במיאסטניה גרביס והתאום השני בריא (discordant twins) הם מהחלוציים בזיהוי המרכיבים ה-אפי-גנטיים של המחלה.
מילר ניבחר כחבר ברשות למצוינות בחקר המוח National Network of Excellence (NNE) in Neuroscience בחסות טבע תעשיות פרמצבטיות בע"מ.
במסגרת זו הוביל פרויקט של פיתוח ויישום טכנולוגיות של רפואה דיגיטלית, כולל מערכת של יומן אלקטרוני (e-Diary), לאיסוף נתונים ומידע מהמטופל – מדדי תוצאה המדווחים על ידי המטופל, בין היתר לשיפור ההענות והתגובה לטיפול התרופתי.
מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשניים.
אריאל גונן (נולד ב-7 בדצמבר 1986, ו' בכסלו ה'תשמ"ז) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד חטיבת שומרון.
קודם לכן שימש מפקד גדוד גפן, ומפקד סיירת גבעתי.
התנדב לסיירת גבעתי בנובמבר 2005 וסיים את המסלול בהצלחה.
ב-2008 יצא לקורס קציני חי"ר, ולאחר הקורס מונה למפקד צוות בסיירת גבעתי.
ב-27 במאי 2009 נפצע בתאונת אופנוע, בנסיעה מרמת הגולן לדרום הארץ, גונן התנגש במשאית.
לאחר מספר שנים של שיקום, בהן כמעט איבד את רגלו הימנית, חזר לשירות בצה"ל.
ב-2019 היה אחראי על הכשרת הלוחמים של סיירת גבעתי מסיום האימון המתקדם ועד לסוף המסלול.
בשנת 2021 מונה למפקד סיירת גבעתי.
תחת פיקודו ביצעה הסיירת פעולות רבות ובהן מבצעים משמעותיים בגזרת העיר שכם כנגד כנופיית הטרור "גוב האריות".
ב-2023 סיים את תפקידו זה ומונה למפקד גדוד גפן, תפקיד אותו ביצע במשך שנה, ובמסגרתו הוביל את הגדוד בלחימה ברצועת עזה כחלק ממלחמת חרבות ברזל.
ב-21 באוגוסט 2024 הועלה לדרגת אל"ם ונכנס לתפקיד מפקד חטיבת שומרון.
גונן נשוי לאביטל ואב לשניים.
אריאל מוזיקנט הוא יזם ואיש עסקים אוסטרי-ישראלי.
הוא מכהן כנשיא הזמני של הקונגרס היהודי האירופי וסגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי.
בין השנים 1998 ל-2012, הוא כיהן כנשיא הקהילה היהודית של וינה (Israeltische Kultusgemeinde Wien).
הוא דורג במקום ה-74 ברשימת העשירים באוסטריה על ידי המגזין האוסטרי "טרנד" בשנת 2006 (גיליון 7-8/2006), כאשר הונו הוערך בין 50 ל-200 מיליון אירו.
מוזיקנט מתגורר בווינה מאז גיל ארבע ולמד בבית הספר הצרפתי ליסֵה פראנסֵה דה וינה (Lycée Français de Vienne).
בשנת 1976 השלים לימודי רפואה באוניברסיטת וינה וקיבל תואר דוקטור לרפואה.
לאחר מכן, הצטרף לסוכנות הנדל"ן של אביו.
נכון ל-2025, הוא מנהל אותה כבעלים יחיד.
כבר במהלך לימודיו באוניברסיטה היה פעיל בארגונים יהודיים שונים.
בשנת 1973/74 כיהן כיושב ראש אגודת הסטודנטים היהודים האקדמיים בווינה.
בין השנים 1996 ל-1998 כיהן כנשיא לשכת בני ברית "צבי פרץ חיות" והיה אחד היוזמים להקמת בית הספר צבי פרץ חיות בווינה.
ב-21 באפריל 1998, נבחר מוזיקנט כיורשו של פול גרוס לנשיא הקהילה היהודית של וינה.
הוא נבחר מחדש לתפקידו בבחירות של 2004 ו-2008, וכיהן בתפקיד זה עד להתפטרותו ב-21 בפברואר 2012. מוזיקנט הוא הנשיא הראשון של הקהילה היהודית בווינה ה-IKG שנולד לאחר השואה ומלחמת העולם השנייה.
במקביל, בין השנים 1998 ל-2006 כיהן כסגן נשיא הקונגרס היהודי האירופי.
כמו כן, החל משנת 1998 הוא מכהן כחבר מועצת המנהלים של ארכיון התיעוד של ההתנגדות האוסטרית ושל מרכז שמעון ויזנטל לחקר השואה, בווינה (VWI).
מאז שנת 1990 מכהן כחבר דירקטוריון במוזיאון היהודי בווינה.
מוזיקנט הוא חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אוסטריה (SPÖ).
אריאל מוזיקנט היה מבקר בולט של יורג היידר ושל מפלגת החירות האוסטרית (FPÖ).
בעקבות הצטרפותה של מפלגת החירות לממשלתו של וולפגנג שוסל בפברואר 2000, הפך מוזיקנט למטרה עבור מסיתים מהימין הקיצוני.
המבקרים התייחסו לעיסוקו של מוזיקנט כסוכן נדל"ן ושילבו סטריאוטיפים אנטישמיים, כגון בדמותו של "איש העסקים היהודי המתמרן ומעורב בעסקאות בלתי חוקיות".
זמן קצר לאחר שהיידר הטיל ספק באמיתות התקיפות האנטישמיות עליהן דיווח מוזיקנט, הציג מוזיקנט תיק ובו מכתבי איום רבים שקיבל במהלך מספר שבועות.
הוא חשף את המכתבים בשידור חי בטלוויזיה האוסטרית (ORF).
בעקבות זאת ניסתה מפלגת החירות לערער על אמינותו של מוזיקנט.
לאחר מתקפת הטרור של החמאס על ישראל בשנת 2023, דרש אריאל מוזיקנט, כנשיא הזמני של הקונגרס היהודי האירופי, כי אירופה תבטיח שרק אנשים המכבדים את ערכיה יורשו להיכנס למדינות היבשת.
מוזיקנט הצהיר כי אין לו עוד הבנה ל"כל אותם 'עושי טוב' שאינם מבינים כי אנו מכניסים למדינותינו אנשים שצועקים 'מוות ליהודים'".
הוא התייחס להפגנה אסורה שנערכה בכיכר סטפן הקדוש בווינה כשלושה שבועות קודם לכן, בה נשמעו קריאות אלו.
מוזיקנט טען כי המפגינים הפרו-פלסטינים "לא מבינים שזהו לא רק מאבק נגד יהודים, אלא מאבק על כל מה שאנו מייצגים: אנושיות, דמוקרטיה וכבוד הדדי".
הוא הוסיף כי "לאנשים יכולים להיות דעות שונות, אך אסור להם לקרוע בטנן של נשים הרות".
בשנת 2013 הוענק למוזיקנט עיטור הכבוד הגדול המוזהב על שירותיו למען הרפובליקה של אוסטריה.
באותה שנה קיבל גם את עיטור הכבוד המוזהב על שירותיו למען העיר וינה.
בנוסף, בשנת 2013 הוענקה לו מדליית יוסף שמואל בלוך כהוקרה על תרומתו למען הקהילה היהודית ולדיאלוג הבין-דתי.
אריאל ממן (נולד ב-17 ביולי 2003) הוא אתלט ישראלי, אלוף ישראל (2023) בהטלת כידון.
ממן מתאמן באגודת לידר ירושלים.
באליפות ישראל 2019 שנערכה ביולי סיים במקום תשיעי בהטלת כידון בתוצאה של 42.20 מטר.
באליפות ישראל 2020 שנערכה ביולי סיים במקום חמישי בהטלת כידון בתוצאה של 44.09 מטר.
באליפות ישראל 2021 שנערכה ביוני זכה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 44.97 מטר, אחרי אור כתב (62.78 מטר) וניקולאי גילימוביץ' (58.21 מטר).
באליפות ישראל 2022 שנערכה ביוני זכה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 59.95 מטר, אחרי אריאל אטיאס (61.25 מטר) ולפני רפאל פרולינגר (47.89 מטר).
באליפות ישראל 2023 שנערכה ביולי זכה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אישי חדש של 62.95 מטר, לפני אריאל אטיאס (60.93 מטר) וניקולאי גילימוביץ' (53.45 מטר).
באליפות ישראל 2024 שנערכה ביוני זכה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 54.35 מטר, אחרי ניקולאי גילימוביץ' (61.11 מטר) ולפני אריאל אטיאס (52.62 מטר).
אריאל מנדי הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת המגן השמאלי בבית"ר ירושלים
מנדי גדל במחלקת הנוער של דיאמברס, ובשנת 2013 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הסנגלית.
בהמשך שיחק בקבוצות לאנס ואורליאן מליגת המשנה הצרפתית, וסרבט ז'נבה מליגת העל השווייצרית.
ב-13 ביולי 2021 חתם בקלרמון פוט מליגת העל הצרפתית.
ב-15 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על טרואה במסגרת המחזור השני בליגה לעונת 2021/2022. בסך הכל ערך 23 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-23 בינואר 2023 חתם על חוזה לשנתיים וחצי בגרנובל מליגת המשנה הצרפתית, לאחר שהתיר את חוזהו בקלרמון פוט.
הוא ערך 46 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-10 ביולי 2025 חתם על חוזה לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת בבית"ר ירושלים מליגת העל הישראלית.
בפברואר 2026 חתם במועדון ספורט אשדוד.
ב-15 ביולי 2017 ערך מנדי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל, בתיקו 1-1 נגד נבחרת סיירה לאון במסגרת מוקדמות אליפות האומות האפריקאיות לשנת 2018.
אריאל חיון (נולדה ב-3 באוגוסט 2003) היא שחיינית ישראלית, אלופת ישראל (2024) במשחה ל-50 מטר פרפר ובמשחה ל-100 מטר פרפר.
באליפות ישראל 2023 שנערכה ביוני זכתה בשלוש מדליות כסף: במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.60 שניות, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.42 שניות, ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:20.28 דקות.
אריאל רובינשטיין (נולד ב-13 באפריל 1951) הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטת תל אביב ופרופסור לכלכלה באוניברסיטת ניו יורק.
עיסוקו העיקרי הוא בתחום התיאוריה הכלכלית ובפרט תורת המשחקים, מודלים של רציונליות חסומה, תורת הבחירה, כלכלה ושפה וכלכלה ניסויית.
רובינשטיין הוא חתן פרס ישראל לשנת ה'תשס"ב, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחבר זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאקדמיה הבריטית.
רובינשטיין מחזיק בהשקפת עולם לאומית-שמאלית והוא מבטא את דעותיו בנושאים אלה בכתיבתו הפובליציסטית.
רובינשטיין נולד בשנת 1951 בירושלים, בשכונת תל ארזה.
הוריו, לאה ויהודה, עלו לישראל מביאליסטוק בשנות השלושים של המאה ה-20. לאריאל הייתה אחות אחת, המוזיקאית בת-שבע רובינשטיין.
למד בבתי הספר סוקולוב ובית הילד ולאחר מכן בתיכון ליד האוניברסיטה.
ב-1971 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים שם תואר ראשון במתמטיקה, כלכלה וסטטיסטיקה ב-1974. ב-1975 סיים תואר שני בכלכלה (בהנחיית מנחם יערי) וב-1976 סיים תואר שני נוסף במתמטיקה (בהנחיית בצלאל פלג).
ב-1979 הוענק לו תואר דוקטור לכלכלה, גם הוא בהנחיית מנחם יערי.
היה פוסט-דוקטורנט ב-Nuffield College ובמעבדות חברת בל, לפני שחזר ב-1981 לישראל כחבר סגל למחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית ושם קודם ב-1985 לדרגת פרופסור מן המניין.
ב-1990 עבר לבית הספר לכלכלה של אוניברסיטת תל אביב וב-2019 היה לפרופסור אמריטוס.
במקביל החזיק רובינשטיין מינוי חלקי כפרופסור באוניברסיטת פרינסטון (1990–2003) ובאוניברסיטת ניו יורק (החל מ-2003).
בין הישגיו הבולטים פרס ישראל בחקר הכלכלה לשנת תשס"ב, פרס נמרס לכלכלה (2004), פרס א.מ.ת (2006) והיבחרו לנשיא החברה האקונומטרית (2004).
היה ממקימי התנועה לציונות אחרת ומיוזמי מכתב הקצינים ושלום עכשיו.
עסק גם בכתיבה פובליציסטית בעיתונות העברית.
היה נשוי ליעל רובינשטיין, לשעבר שגרירה בשירוץ החוץ הישראלי, ואב לבת (מיכל) ובן (יובל).
התאוריה הכלכלית שפותחה על ידי רובינשטיין עוסקת בתחומי תורת המשחקים, תורת המיקוח, רציונליות ומחקרים על הקשר בין כלכלה לשפה.
מאמרו משנת 1982, בנושא "שיווי משקל משוכלל במודל של מיקוח" נחשב כפורץ דרך בתחומו, ומהווה פיתוח למחקריו של חתן פרס נובל לכלכלה, ג'ון פורבס נאש.
בעקבות מאמר זה ואחרים אשר נכתבו בעקבותיו, השתלב בספרות המקצועית בתחום המונח "גישת רובינשטיין".
בדבריו מקפיד רובינשטיין להבהיר שגם אם הכלכלה מסבירה כמה דברים, עקרונותיה אינם בהכרח ראויים ליישום.
לדבריו, משוואות כלכליות ותאוריות שווקים לא תמיד ייתנו את התוצאות הרצויות ברגע האמת, כפי שכלכלנים רבים מאמינים:
"לימודי הכלכלה יכולים לכל היותר לעודד חשיבה שיטתית על בעיות חברתיות וכלכליות, אבל לא לספק פתרונות, לא במישור הלאומי ולא במישור האישי.
אין תפיסת עולם נכונה, ובטח לא אחת שכתובה בספרי הכלכלה.
לכן לא אהבתי את עמדתם ההתחלתית של המוחים שאמרו: 'איננו כלכלנים, ויש ממשלה וכלכלנים שצריכים למצוא פתרונות'.
אין מקצוענים עם פתרונות לבעיות החברה הנוכחיות, אבל בשטח יש לא מעט מאחזי עיניים שרק מחכים לקריאה לדגל".
רובינשטיין אף סבור שאין להיחפז בניצול התאוריה הכלכלית להחלטות ערכיות של חיי היומיום:
"הקפיצה המהירה והפסקנית מהדיון המופשט לבעיות קונקרטיות היא הסכנה הגדולה שבשימוש במושגים הבאים מבית אולפנה אקדמי.
כשעוסקים בנושאים פוליטיים, ספק אם פנייה לתורה אקדמית עדיפה על חוכמת האיש ברחוב."
בניסוי מפורסם שפרסם רובינשטיין ב-2005 התבקשו 764 סטודנטים ישראלים לפילוסופיה, מנהל עסקים, מתמטיקה, משפטים וכלכלה, לקבל החלטות בתפקיד מנכ"ל חברה המספקת שירותי הדברה ומעסיקה צוות עובדים קבועים קטן ו-196 עובדים לא קבועים.
לסטודנטים נאמר כי לאחר שנים של שגשוג בתחום, מיתון במשק הביא לנסיגה ברווחי החברה, אף שמאזנה נותר חיובי.
אנשי הכספים בחברה טענו כי פיטורי עובדים יסייעו בהגדלת הרווח, והעריכו כי פיטורם של כ-100 עובדים הוא הפתרון האולטימטיבי.
הדילמה שהוצגה בפני הנבדקים הייתה פשוטה: כמה עובדים לא קבועים יש לפטר?
לסטודנטים הוצעו האפשרויות הבאות: לפטר 96 עובדים ולהגיע לרווח מקסימלי של 2 מיליון שקל בשנה.
לפטר 52 העובדים ובכך להגיע לרווח של 1.6 מיליון שקל בשנה; לפטר 26 עובדים ולהגיע לרווח של מיליון שקל בשנה; לא לפטר אף עובד ולשמור על רווח של 400 אלף שקל.
שיעור הסטודנטים לכלכלה שבחרו למקסם את רווחי החברה - גם במחיר של פיטורי מחצית מעובדיה - היה הגבוה ביותר.
מקרב הסטודנטים לפילוסופיה, רק 13% סברו כי יש להביא את הרווחים למקסימום האפשרי על חשבון פיטורי עובדים, מקרב הסטודנטים למתמטיקה 16% סברו כך, 27% מקרב הסטודנטים למשפטים נקטו בגישת הפיטורים המקסימליים, 33% מהסטודנטים למנהל עסקים, ומקרב הסטודנטים לכלכלה 46% גרסו כי יש למקסם את רווחי החברה בלי להתחשב בפיטורי העובדים.
הסקר נבנה בצורה כזאת שמקסום הרווח יהיה אכזרי למדי; הפיטורים של 44 העובדים האחרונים (כמעט רבע מכלל העובדים) הביאו לגידול של 400 אלף שקל בלבד ברווחים.
חלק מהסטודנטים לכלכלה ולמתמטיקה קיבלו את השאלון בצורה של פונקציה מתמטית במקום בצורה של טבלה.
במקרה הזה, התוצאות היו קיצוניות אפילו יותר.
כ-75% מהתלמידים בחרו באופציה של פיטורי מקסימום עובדים.
לא נרשם הבדל בין סטודנטים למתמטיקה לבין סטודנטים לכלכלה שקיבלו שאלון בצורה של פונקציה מתמטית.
המספרים, כך נראה, עזרו להעלים מעיניהם את העובדה שמדובר באנשים.
רובינשטיין הסיק מניסוי זה, בין היתר, כי התפיסות שמלמדים בחוגים לכלכלה מקדמות רמיסת ערכים חשובים דוגמת ביטחון והשתתפות בעשייה וכי הצגת בעיה בצורה מתמטית מעלימה את מורכבותה של הסיטואציה.
רובינשטיין גם קרא להטיל מס ירושה כדרך להגברת הצדק החברתי ולמניעת ריכוז הון בידי משפחות מועטות.
בנוסף, קרא להעניק הנחות מס מפליגות לצעירים עובדים באמצעות מתן פטור מתשלום מס הכנסה עד כפול מההכנסה הממוצעת במשק, במשך עשר שנות חיים, כאשר מועד תחילת חלון הפטור יהיה לא יאוחר מיום הולדתו ה-35 של האזרח.
לצד הגותו הכלכלית מרבה רובינשטיין להתבטא בענייני צדק חברתי וקידום השוויון.
לדוגמה, הוא עומד מזה עשר שנים בראש קבוצת מרצים באוניברסיטת תל אביב, שהצליחו להשיג שיפור משמעותי בתנאי ההעסקה של עובדי הקבלן.
בשנת 1977 היה ממייסדי "התנועה לציונות אחרת".
שנה לאחר מכן נמנה עם יוזמי "מכתב הקצינים" שהביא להקמת תנועת "שלום עכשיו".
רובינשטיין פרסם למעלה ממאה מאמרי דעה.
הוא הרבה להתבטא בגנות מפעל ההתנחלויות ביש"ע ובין היתר אמר בהקשר זה:
"אינני יכול לסיים רשימה זו מבלי להכות על חטא הטעות הטרגית ביותר שעשינו מאז השואה.
לקח לנו יותר מדי זמן לעמוד על משמעות הפיכתנו לעם כובש, מדכא ומייסר.
נכון, היה רוב דמוקרטי בעד החזקת השטחים שנכבשו ב-1967 כפיקדון לשלום.
נכון, היה רוב בכנסת למען ההתנחלויות בשם הביטחון, יופי הארץ וברית בין הבתרים.
ואנו לא הבנו שעל עקרונות הקיום היהודי אסור לנו לוותר, ושעקרונות אילו כוללים את הזדהותנו עם החלש ולא עם החזק, עם הנכבש ולא עם הכובש.
צפינו בביקורת במפעל ההתנחלויות, זה שמנציח את הכיבוש ומרסק אותנו כעם."
בשנת 2002 הביע תמיכה בסרבני השרות בשטחים, אותם כינה "נטורי הקרתא של המצפון היהודי" ו"גיבוריה של החברה הישראלית".
ב-2010 נמנה עם חותמי עצומת המרצים והאמנים שקראו לחרם על פעילות תרבותית מעבר לקו הירוק.
ערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה 2015, פרסם טור בו הסביר מדוע לפי דעתו יש לבטל יום זה.הוא חזר על עמדתו זו ב-2025 במאמר "מדוע לא אעמוד דום ביום השואה".
בקיץ 2025 ארגן עם אחרים עצומה שקראה: "אנו אזרחי ישראל המשתייכים למוסדותיה האקדמאיים של מדינת ישראל, שותפים לאחריות לפעולות המחרידות הנעשות בשמנו ברצועה, ובפרט לזלזול בחיי אדם, למדיניות ההרעבה ולהחרבת ערי עזה.
אנו קוראים לכל מי שממשתתף בהוצאתה לפועל של מדיניות זו לא לשתף עימה פעולה."
בענייני צדק חברתי עמד במשך כעשור בראש קבוצת מרצים באוניברסיטת תל אביב שהציפו את בעיית ההעסקה הלא-הוגנת של עובדי הקבלן והשיגו שיפור בתנאי העסקתם.
רובינשטיין הביע דעות סוציאל דמוקרטיות, למשל בביקורת על תנאי התעסוקה של עובדים קבלניים, בעיית העושר ונגד המעמד המיוחד של פרופסורים לכלכלה בשיח הציבורי.
אטלס "בתי הקפה בהם ניתן לחשוב"
רובינשטיין חיבר ומפעיל את אטלס "בתי הקפה בהם אפשר לחשוב".
במפה המקוונת הזו מופיעים כ-750 בתי קפה ברחבי העולם (ברובם רובינשטיין ביקר וצילם) ושבהם לדעתו "ניתן לחשוב (ללא תלות באיכות הקפה)".
החל מ-2006, בשיתוף עם מעצב האותיות ינק יונטף, רובינשטיין עיצב והפיק סדרה של שישה פוסטרים.
בכל אחד מהם 54 תצלומים של בתי קפה מתוך האטלס שצולמו על ידיו.
הפוסטר האחרון יצא לאור ב-2025 והוא מופץ לכל דורש ללא תשלום.
אריאל רובינשטיין פרסם כ-110 מאמרים, ושמונה ספרים (כל הספרים ניתנים להורדה חופשית מדף הבית שלו):
אגדות הכלכלה, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2009
אריאלה דים-גולדברג (1935–1985) הייתה סופרת עברית וחוקרת מקרא.
אריאלה דים גולדברג נולדה במושב בית עובד לחוקר המקרא שמואל דים.
את לימודיה הגבוהים עשתה באוניברסיטת בר-אילן ובבוסטון, שם גם הקימה את משפחתה.
כסופרת מחוננת הביאה לספרות העברית סגנון פמיניסטי קמאי.
עסקה הרבה בדמויות נשים בתנ"ך והאירה אותן מזוויות לא צפויות.
עסקה גם בתרגום, וספר הילדים הקלאסי שתרגמה, "13 האורלוגין", זכה בשעתו לשבחים רבים.
היו לה ידידים רבים הן בירושלים והן בבוסטון.
אחדים מהם הם היום העומדים בראש המחלקות למקרא ויהדות באוניברסיטאות בארץ.
השאירה אחריה בעל, אף הוא חוקר, ושתי בנות.
בתה הבכורה, פרופסור דנה שלו, היא חברת סגל החוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
נפטרה בבוסטון לאחר מחלה קשה בשנת 1985, והיא הובאה לקבורה בבית העלמין של נס ציונה.
לאחר מותה יצא לאור ספר זיכרון בשם "סגולה לאריאלה", שבו כינסו מיטב החוקרים והכותבים במדעי היהדות את דבריהם לכבודה.
בין המשתתפים בספר לזכרה יהודה ליבס, דוד שחר, אבנר טריינין, ישראל לוין, משה בר-אשר, יהודה אליצור, נחום סרנה, חגי בן-שמאי, מרדכי שלו, יהודה פרידלנדר, ואחרים.
על אריאלה דים נכתבו לאחר מותה מספדים רבים בעיתונות העברית.
ירושלים משחקת מחבואים, סיפור בשקופיות, תל אביב 1976.
אחריך בנימין, רומן, ירושלים תשמ"א, 1981.
זאת הפעם: עשר נשים מתוך התנ"ך, יצא לאחר מותה, ערך מן העיזבון יהודה ליבס.
13 האורלוגין, מאת ג'יימס תרבר, מאנגלית, איורים רחל אליאור, הוצאת שוקן 1976.
אריאלה עאישה אזולאי (נולדה ב-21 בפברואר 1962) היא מרצה לתרבות חזותית ולפילוסופיה בת זמננו, אוצרת תערוכות, במאית סרטי תעודה ומתרגמת.
אזולאי גדלה בראשון לציון, והיא אחותן של העיתונאית אורלי אזולאי והסופרת אילנה ברנשטיין.
שימשה כמנהלת הסמינר החדש לאוצרות ולביקורת בבית הספר קמרה אובסקורה.
כמו כן, שימשה מרצה בבית ספר מנשר לאמנות שבתל אביב.
אזולאי היא בת זוגו של פרופ' עדי אופיר, עמו ערכה את סדרת הספרים הצרפתית: "תרגומים מן המחשבה הצרפתית בת זמננו", בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
היא ובעלה פרסמו גם שני ספרים משותפים:
ימים רעים: בין אסון לאוטופיה
משטר זה שאינו אחד - כיבוש ודמוקרטיה בין הים לנהר
מחקר הדוקטורט שלה עסק ב"אפשרותה ומצבה של אמנות ביקורתית בישראל בשנות ה-70 וה-80".
בשנת 2010 נמנתה על מייסדי עמותת "אנו פליטים" המעניקה סיוע משפטי למבקשי מקלט ופליטים מאפריקה המגיעים לישראל.
שימשה מרצה באוניברסיטת בר-אילן במשך כ-11 שנה.
בשנת 2011 הסתיימה העסקתה לאחר שלא-קיבלה קביעות, על פי אחת הטענות עקב דעותיה הפוליטיות.
ב-2012 היגרה לארצות הברית, ומועסקת באוניברסיטת בראון כפרופסור המרצה לתרבות מודרנית ומדיה במחלקה לספרות השוואתית.
נשואה לפרופ' לפילוסופיה עדי אופיר.
מתגוררים בפרובידנס, רוד איילנד שבארצות הברית.
חילמי שושא מגש הכסף (עם חיים דעואל לוסקי) חמו"ל, תל אביב 1997 (חוברת מחאה בעקבות פרשת חילמי שושא)
אימון לאמנות, מכון פורטר לפואטיקה וסמיוטיקה, אוניברסיטת תל אביב והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000
ימים רעים: בין אסון לאוטופיה (עם עדי אופיר), הוצאת רסלינג, 2002.
היה היה פעם: צילום בעקבות ולטר בנימין, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2006.
האמנה האזרחית של הצילום, הוצאת רסלינג, 2007.
משטר זה שאינו אחד - כיבוש ודמוקרטיה בין הים לנהר (עם עדי אופיר), הוצאת רסלינג, 2008.
אלימות מכוננת 1947–1950, גנאלוגיה חזותית של משטר והפיכת האסון ל'אסון מנקדות מבטם', רסלינג, 2009.
"קול באישה פרווה: דלז מתקרב למחבר מאחור", בתוך: עבד, התענגות, אדון: על סדיזם ומזוכיזם בפסיכואנליזה ובביקורת התרבות, הוצאת רסלינג, 2002, עמ' 53–63
"צאצאי הזמן ודיירי המרחב", אחרית-דבר בתוך: הטרוטופיה, הוצאת רסלינג 2003
"תצלום לא חתום" פורסם כאחרית דבר למהדורה העברית של הספר היסטוריה קטנה של הצילום מאת וולטר בנימין
גם בתוך עמכם אני חי: שיחות עם עזמי בישארה (2005)
ז'יל דלז ופליקס גואטרי, "מהי ספרות מינורית?", מכאן: כתב עת לחקר הספרות העברית, כרך א' (אביב תש"ס), עמ' 134–143.
ז'יל דלז (2002) "הצגת זאכר-מזוך - שני פרקים נבחרים: 'אב ואם'/'החוק, ההומור והאירוניה'", בתוך: עבד, התענגות, אדון: על סדיזם ומזוכיזם בפסיכואנליזה ובביקורת התרבות, הוצאת רסלינג, עמ' 38–52.
שתי שיחות מתוך בצדק, סדרת "הצרפתים", הוצאת הקיבוץ המאוחד.
סימולקרות וסימולציה, סדרת "הצרפתים", הוצאת הקיבוץ המאוחד.
אריאל (אריק) שרון (26 בפברואר 1928, ה' באדר ה'תרפ"ח – 11 בינואר 2014, י' בשבט ה'תשע"ד) היה ראש ממשלת ישראל ה-11 בין השנים 2001–2006, שר בממשלות ישראל, חבר הכנסת מטעם סיעת הליכוד, מייסד ויושב ראש מפלגת קדימה.
לפני כניסתו לחיים הפוליטיים היה שרון מפקד חטיבת הצנחנים, מקים יחידה 101 ונודע בפעולות התגמול שעליהן פיקד וכמי שהכריע את הטרור ברצועת עזה בתחילת שנות ה-70 כאלוף פיקוד הדרום.
במלחמת יום הכיפורים חצה עם אוגדתו את תעלת סואץ והביא למפנה העיקרי בחזית הדרום.
היה ממייסדי מפלגת הליכוד, שחרתה על דגלה את חזון ארץ ישראל השלמה.
במשך שלושים שנות פעילותו הפוליטית בלט בגישתו התקיפה כלפי טרור ובתמיכתו במפעל ההתנחלויות ואף כונה "אבי ההתנחלויות".
כשר הביטחון הוביל את צה"ל למלחמת לבנון הראשונה ונמצא אחראי לטבח סברה ושתילה.
כראש הממשלה הוביל במרץ 2002 את ישראל למבצע חומת מגן, ובשנים 2003–2005 הכריז והוביל את ביצוע תוכנית ההתנתקות - במסגרתה פונו כל ההתנחלויות מרצועת עזה וכן ארבע התנחלויות בצפון השומרון.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות פרש מהליכוד והקים את מפלגת קדימה.
שרון נולד וגדל בכפר מל"ל בשם אריאל שיינרמן, בנם של וְיֶרָה (דבורה) לבית שניאורוב וסמואיל (שמואל) שיינרמן, אגרונום.
סבו מצד אביו, מרדכי שיינרמן, היה ממנהיגי התנועה הציונית בעיר ברסט ליטובסק והשתתף בקונגרס הציוני.
מרדכי עלה לארץ עם משפחתו ב-1910 והתיישב במושבה רחובות למשך שנתיים, עד אשר התנאים הקשים הובילו אותו לשוב עם משפחתו חזרה לאימפריה הרוסית.
בן דודו של סבו, יחיאל מיכל פוחצ'בסקי, היה איש העלייה הראשונה, מראשוני המושבה ראשון לציון.
אביו של שרון, יליד ברסט ליטובסק, פגש באמו, ילידת מוהילב, בזמן ששניהם ברחו לגאורגיה בשל מלחמת העולם הראשונה.
שם התחתנו ועלו לארץ ישראל בשנת 1920 בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה.
לימודי הרפואה של ורה נקטעו בעקבות הבריחה מגאורגיה ובמשך שנים רבות התייסרה על כך ונהגה להתבודד.
המשפחה התיישבה בכפר מל"ל, שבאותה עת היה מושב עובדים בשנים הראשונות להקמתו בידי קרן קיימת לישראל ומבודד יחסית לאזור.
בין משפחת שיינרמן לכלל הכפר שררה איבה במשך שנים רבות, בעקבות עמדותיו הליברליות של אב המשפחה סמואיל.
אריאל שיינרמן נולד ב-1928 בכפר מל"ל.
דיתה, אחותו היחידה, עברה בבגרותה להתגורר בברוקלין, ארצות הברית.
בבית המשפחה דיברו רוסית ובבגרותו הבין שרון את השפה ויכל לשוחח בה באופן בסיסי.
יחסי משפחת שיינרמן עם שכניהם החריפו בעקבות פרשת רצח ארלוזורוב ב-1933, כאשר סמואיל סירב להכיר בהאשמות כי יהודים רוויזיוניסטים היו אלו שרצחו את ארלוזורוב.
יריבות כלכלית הוסיפה להגדלת האיבה.
בילדותו למד אריק בבית הספר היסודי המחוזי בכפר מל"ל ונחשב ל"תלמיד בינוני".
כבר בגיל שמונה סייע להוריו לאחר הלימודים בעבודות פיזיות בשדה ובפרדס המשפחתי.
הוא סייע אף בשמירה על הפרדס מפני גנבים.
בגיל עשר הצטרף לקבוצת "השדה" בתנועת הנוער העובד, כעוזרו של המדריך יוסף גולומב.
לימודיו בגימנסיה גאולה בתל אביב יחד עם אחותו היו בגדר מהפך חברתי שכן רוב תלמידי הגימנסיה גרו בחברה העירונית ולא הכירו את אורחות החיים הכפריים.
המצב הביטחוני היה תחום עניין משותף מרכזי שאריק מצא עם חבריו לכיתה, תחום שעם הזמן הוא ייחס לו חשיבות רבה יותר ויותר, במיוחד לנוכח מאורעות תרצ"ו ומלחמת העולם השנייה (במהלך המלחמה הפציץ חיל האוויר האיטלקי את תל אביב וחיפה).
אריק הצטרף לגדנ"ע והצטיין ביכולתו הפיזית.
בשנת 1942 הצטרף שרון ל"הגנה" ובשנת 1947 שימש כנוטר ב"משטרת היישובים העבריים".
בסיום לימודיו בגימנסיה בקיץ 1945 הצטרף לקורס מ"כים בקיבוץ רוחמה בצפון הנגב.
לאחר השלמת הקורס המשיך לשרת ב'הגנה' ובמקביל עבד במשק הוריו בכפר מל"ל.
לבקשת הוריו, שכעסו על השתתפות הפלמ"ח בסזון - מלחמת חורמה נגד מחתרות האצ"ל ולח"י, לא התגייס לפלמ"ח.
על פי עדויות של אנשי אצ"ל ו"הגנה" השתתף שרון בסזון הקטן והכה חברי אצ"ל ולח"י.
תחילה הרהר אריק באפשרות לעזוב את משק הוריו, אך נמנע מכך בעקבות מחלת לב שהתגלתה אצל אביו.
באותה תקופה פגש אריק והיה לחבר למרגלית צימרמן, לימים אשתו הראשונה.
מרגלית הייתה תלמידה תחת ההדרכה של אריק בגדנ"ע, והיא עלתה שנה קודם לכן מממלכת רומניה ביחד עם אחותה הצעירה.
משימתו הפיקודית הראשונה של שרון בגדנ"ע הייתה להחרים את מכוניתו החדשה של בנו של השייח' הבדואי אבו כישכ (על שמו היישוב אבו כישכ), שנחשד בקידום פעולות טרור נגד היישוב.
עם הזמן קצב הפעולות שנקרא שרון לפקד עליהן עלה.
במלחמת העצמאות התחיל כמדריך גדנ"ע.
הוא עזב את תפקידו על דעת עצמו והצטרף לחטיבת החי"ש אלכסנדרוני, שם התבלט והפך למ"מ ללא קורס קצינים.
שרון התמחה בניווט לילי, לקח חלק בפיצוץ גשרים ושירת כמ"מ מוביל.
שרון פיקד על המחלקה שלו במהלך קרב לטרון הראשון ונפצע באורח חמור מירי מארב ירדני.
קליע פילח את בטנו ובעודו נאנק מכאבים זעק לחייליו לברוח.
שרון שרד את הפציעה רק בקושי, בעזרתו של חייל בשם יעקב בוגין שסייע לו לטפס על הגבעה בדרך לנקודת האיסוף בחולדה, וכן בעזרת רבקה בוגין, נהגת הג'יפ, שכשהבינה כמה המצב נורא, לקחה את הג'יפ שבו נהגה וסייעה לחלץ פצועים.
לימים נטען שלפציעה ולקרב הייתה השפעה מעצבת על חייו.
מאז אירוע הפציעה נתן כל נפשו לדוקטרינה של "לא משאירים אף חייל מאחור."
שרון אושפז בבית החולים הדסה ולאחר ניתוח בבטנו נותר מרותק למספר חודשים עד אשר החלים והתאושש.
לאחר החלמתו המשיך להילחם והשתתף בין היתר במבצע דני ובקרבות כיס פלוג'ה.
בתחילת 1949 מונה שרון בידי אל"ם פרידן למפקד פלוגה, זאת ללא השלמת קורס קצינים, שירת כמפקד סיירת חטיבת אלכסנדרוני, ואחר כך כמפקד סיירת גולני.
שרון נשא חן בעיני אלוף פיקוד הצפון יוסף אבידר ומפקד סיירת גולני אברהם יפה.
יפה העלה את שרון לדרגת רב-סרן ושלח אותו לקורס מפקדי גדודים בהדרכתו של יצחק רבין.
במהלך הקורס הציע בנימין גיבלי לשרון כי בסיומו יצוות לפיקוד המרכז כקצין מודיעין.
ב-1950 לקח חלק במבצע סימולציה נרחב של צה"ל בין פיקוד הדרום לפיקוד המרכז.
בסיומו נקרא לבירור במטה הכללי של צה"ל על כך שלא נצמד לאלוף פיקוד המרכז במסגרת תפקידו וסייע לדרג הלוחם בשטח.
כל אותה העת סבל שרון ממחלת המלריה שמדי כמה שבועות ריתקה אותו למיטתו.
ב-1951 מונה לקצין המודיעין של פיקוד המרכז, ולאחר מכן מילא תפקיד זה בפיקוד הצפון.
בשנת 1952 נטל חופשה מהצבא לשם לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, אך נקרא לשוב לצה"ל כדי להקים את יחידה 101.
בשנת 1953 נקרא שרון להקים את יחידה 101, כיחידה שתהיה מסוגלת לבצע פעולות בעומק שטח האויב, ובעיקר לערוך פעולות תגמול כנגד התקפות הפדאיון שיצאו מרצועת עזה ומיהודה ושומרון.
לשרון ניתנה האפשרות להקמת היחידה מהיסוד והוא בחר את פקודיו.
תחת פיקודו הפכה יחידה 101 ליחידת הקומנדו הראשונה של צה"ל, שהתמחתה הן בסיור ושדאות והן בפעולות חבלה ותקיפה בעורף האויב.
יחידה זו הנחילה לכלל צה"ל תורות לחימה וטקטיקות מתקדמות והדגישה ערכים כמו דבקות במטרה ואחוות לוחמים.
היא מקצעה את תחום חיל הרגלים והיחידות המיוחדות.
היחידה ביצעה פעולות תגמול בעורף האויב בתגובה לפיגועים של מסתננים פלסטינים, בהן הפשיטה על מחנה הפליטים אל-בורייג' שברצועת עזה, הפשיטה בשלג ללב חברון ב-21 בדצמבר 1953 ופעולת קיביה.
פעולות אלו כללו תקיפת מטרות צבאיות ומשטרתיות, כמו גם פיצוץ בתים והרג אזרחים תמימים, ונעשו במטרה לנקום ולהרתיע.
בתחילת 1954 התמזגה יחידה 101 עם גדוד הצנחנים 890, ששרון מונה למפקדו.
גדוד 890 היווה למעשה המשך של יחידה 101 והמשיך לעסוק בפעולות תגמול, ובמהלך מבצע עין תחת עין - פשיטה על מוצב מצרי מול כיסופים נפצע שרון בשנית.
הבולטת בפעולות תגמול שעליהן פיקד במסגרת זו היא מבצע שומרון.
באותה שנה נתמנה שרון למפקד כל יחידות הצנחנים (בשם יחידה 202 שמאוחר יותר הפכה לחטיבת הצנחנים).
במבצע קדש הוביל את הצנחנים בכיבוש כונתילה ולאחר מכן פיקד על קרב המיתלה, שבו נהרגו 38 מלוחמיו.
ביקורת הוטחה בשרון בטענה שהוא יזם קרב שלא היה בו צורך מבצעי, על ידי הכנסת כוח בסדר גודל של גדוד לתוך מצר צר, בעוד אושר לו להוציא סיור.
הקפאת קידומו של שרון בצבא וחזרתו לפיקוד בעזרת בן-גוריון
ב-1957 סיים את תפקידו כמח"ט הצנחנים, ובסוף אותה שנה יצא לקורס לפיקוד ומטה בקימברלי שבבריטניה.
כשחזר פיקד על חטיבה 11 ומילא שורה של תפקידי הדרכה במחלקת ההדרכה, בהם מפקד בית הספר לחי"ר בשנים 1958–1961. הרמטכ"לים חיים לסקוב וצבי צור הקפיאו את קידומו, בעיקר מכיוון שהיו לו חילוקי דעות עם משה דיין ולאור אי-נכונותו להקשיב לפקודות מפקדיו.
היו אף שהטילו ספק באמיתות דיווחיו, במיוחד לאחר קרב המיתלה.
שרון ניצל תקופה זו ללימודי משפטים בשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית.
דוד בן-גוריון, ראש הממשלה הראשון, כתב ביומנו: "בחור הוגה, מקורי, אילו נגמל מחסרונו לא לומר אמת בדיווחיו, היה מנהיג צבאי למופת".
עם זאת, בן-גוריון העריץ את שרון והתעניין בו:
באוקטובר 1957 שאל בן-גוריון את דיין: "אם הוא סבור שאריק בא בחשבון בעתיד להיות רמטכ"ל"
באוגוסט 1958 נשאל שוב צבי צור על אריק שרון בעניין היותו ראוי להיות רמטכ"ל.
ב-11 באוקטובר 1963 בא סגן הרמטכ"ל, יצחק רבין, לביקור אצל בן-גוריון, שהעיר: "שים לב לאריק".
בן-גוריון כתב לאחר אותה פגישה: "יחסו לאריק חיובי וימצא לו משרה מתאימה".
מיד לאחר מינויו לאלוף שלח בן-גוריון מכתב ברכה לשרון: "אריק יקר ודגול, בעיני היית אלוף כבר לפני כמה שנים...
ב-1962 מונה שרון למפקד חטיבה 60, חטיבת שריון במילואים.
בשנת 1964, עם מינויו של יצחק רבין לרמטכ"ל, מונה שרון לראש מטה פיקוד הצפון, בעקבות מינוי זה עברה משפחת שרון להתגורר במושב נהלל, כעבור שנתיים מונה לראש מחלקת ההדרכה, במקביל פיקד על אוגדת מילואים.
בפברואר 1967 הועלה לדרגת אלוף.
במלחמת ששת הימים פיקד שרון על אוגדה 38 שהוצבה בגזרה הדרומית ותכנן את תוכניות הקרב של אוגדתו בשיתוף עם פיקוד הדרום.
בריאיון להיסטוריון הצבאי עמי גלוסקא תיאר שרון, שהיה מתוסכל מהססנות הממשלה בתקופת ההמתנה ערב מלחמת ששת הימים, דברים שאמר לרבין: .
הערכתו של גלוסקא היא שדברי שרון היו בגדר הרהורים בלבד והיו רחוקים מלהוות תוכנית פעולה ממשית.
אזור ההבקעה של אוגדת שרון היה באזור אבו עגילה מכיוון ניצנה.
הצבא המצרי באזור מנה 16 אלף חיילים, אולם בעזרת תמרוני הטעיה בתקופת ההמתנה פוצל הכוח בין אזור קוסיימה לאזור אום-כתף.
אוגדת שרון נהנתה מסדרי כוחות עדיפים על הכוחות במתחם, שהכילו בעקבות הפיצול המצרי 8,000 חיילים, אולם לכוח המצרי היו ביצורים שהגנו עליו.
תכנון הקרב של שרון הציג תפיסה של התקפה בלילה ולוחמה פנים מול פנים, בשתיהן היה לצה"ל יתרון על צבא מצרים.
שרון התמקד במטרות ובתוכנית קרב כשהוא מאפשר למפקדי השטח לאלתר ואפילו ליזום הרחבות מעבר לתוכנית המקורית.
רוח הקרב שנשבה ביציאה לקרב באה לידי ביטוי במספר המתנדבים הרב ובתחרות על כל משבצת לוחם שיצא למשימה מסוכנת.
הקרב הוכרע כמתוכנן עד יום המחרת, כשמפקדיו מגלים תושייה, והתגברות על שינויים ובעיות שעלו במערך הקרבות.
שרון זכה לתהילה על קרבות שניהל באום-כתף ובאבו עגילה, הקרב נחשב לאחד המוצלחים בתולדות צה"ל ונלמד לאחר מכן באקדמיות צבאיות ברחבי העולם.
בהמשך המלחמה פיקד על מארב השריון בנח'ל ועל טיהור ציר ההתקדמות הדרומי של כוחות צה"ל בואכה תעלת סואץ.
בתפקידו כראש מחלקת ההדרכה (מה"ד), העביר בסיסי הדרכה רבים לשטחי יהודה ושומרון, אשר נכבשו במלחמה.
ב-1969 מונה לאלוף פיקוד הדרום, ונטל חלק מרכזי במלחמת ההתשה.
ברצועת עזה שבשליטת ישראל לא שרר שקט ביטחוני.
משתפי פעולה עם ישראל נרצחו לאור יום, ופועלים מעזה חששו לצאת לעבודה בישראל מחשש לנקמת ארגוני הטרור.
בשנת 1970 נרצחו בפעולות טרור 128 ערבים ו־15 יהודים, ונפצעו 580 ערבים ו־120 יהודים.
ב-2 בינואר 1971 נרצחו בפיגוע שני ילדים ישראלים, שעברו ברצועת עזה עם הוריהם.
האירוע עורר הלם בקרב הציבור בישראל וגרם לשינוי המדיניות ברצועה.
על שרון, כאלוף הפיקוד, הוטלה המשימה למגר את הטרור.
שרון הזרים לרצועה כוחות צבאיים שכללו יחידות מובחרות.
סריקות נרחבות בוצעו לאורך כל הרצועה.
שרון בעצמו יצא לשטח והדריך חיילים כיצד לבצע את המשימות.
במשך תקופת המבצע פיתח שרון שיטת לחימה שקרא לה "לחימת גרילה נגד הטרור".
בשיטה זאת הוצאו הסיורים הקבועים מהשטח והשטח חולק לגזרות בהן הופקדו צוותים מצומצמים שהיו אחראים לשטח.
הצוותים למדו את השטח ואת תושביו היטב, ונעו באופן אקראי ובמסלולים שבחרו לעצמם לכסות את השטח.
סיירת שקד הופעלה באופן אינטנסיבי ככוח קומנדו לציד חוליות מחבלים, והוקמה סיירת רימון בפיקודו של מאיר דגן לטיפול ממוקד בטרור.
בנוסף לפעולות המבצעיות וחתירה למגע עם הטרוריסטים, שרון הפעיל את שיטת המקל והגזר על האוכלוסייה: אזורים שקטים עודדו ופותחו, אזורים עם קשר לטרוריסטים לא קיבלו סיוע.
בנוסף לכך הוחלפו תעודות הזהות לכל תושבי הרצועה כדי למנוע זיופים.
ביולי 1971 נכנסו כוחות גדולים למחנות הפליטים ג'בליה ושאטי, וכ-1,600 משפחות שכללו כ-10,500 איש הועברו מעזה, לאל עריש ומיעוטם ליהודה ושומרון ונהרסו בתים רבים.
עד תום שנת 1971 שותק הטרור ברצועה.
המבצע נמשך עד אמצע שנת 1972, ובסיכומו נהרגו 180 מחבלים ו-2,000 מחבלים נלכדו.
רשימת המבוקשים כמעט ירדה לאפס.
מדיניות היד הקשה של שרון ברצועה ספגה ביקורת מצד המושל הצבאי בעזה.
שרון הרחיב את מבצע ביעור הטרור לתוככי סיני והתמקד גם בבדואים שדרכם זרם נשק לרצועה.
חלק מהבדואים פונו מצפון סיני, ועל כך ננזף שרון על ידי הרמטכ"ל חיים בר-לב, אולם הממשלה גיבתה את הפעולות ולא אפשרה לבדואים שפונו לחזור לאזור.
עתירת הבדואים לבית המשפט נדחתה.
ראש הממשלה, גולדה מאיר, אמרה בעניין זה: "מוקשים ומוות גרועים מפינוי אנשים חפים מפשע מבתיהם".
במקביל הגה שרון את תוכנית חמש האצבעות להתיישבות אשר תייצר אזורי חיץ בתוך רצועת עזה, שכן לתפיסתו מענה צבאי הוא רק אחד משלושה הנדרשים אל מול הטרור – השניים הנוספים הם שיקום מחנות הפליטים, ותנופת התיישבות.
האצבע הראשונה, הצפונית ביותר, הייתה גוש התיישבות בצפון רצועת עזה – התוחמת הצפונית, שם הוקמו לימים היישובים אלי-סיני, דוגית וניסנית.
היא נועדה למתוח את ההתיישבות היהודית שמדרום לאשקלון עד לפרברי בית חאנון ועזה.
האצבע השנייה, אצבע נצרים, תוכננה להימתח מהקו הירוק עד אזור נצרים.
בראשיתה תוכננו בה שלושה יישובים, אך בפועל הוקם רק אחד.
אלה נועדו לחצוץ את רצף היישובים הערבים בין עזה לדיר-אל-בלאח.
האצבע השלישית הייתה גוש יישובים שנועד לחצוץ בין דיר אל-בלאח וחאן-יונס.
היישובים שהוקמו שם היו: קטיף, נצר חזני, גני טל וכפר דרום.
כמו כל האצבעות, גם היא מעולם לא הושלמה לגמרי.
באמצע הדרך בין האצבע השלישית לרביעית הוקם נוה דקלים כמרכז התיישבותי, המאחד את היישובים לגוש יישובים - הוא גוש קטיף.
האצבע הרביעית הייתה גוש יישובים שנועד לחצוץ בין ח-אן יונס ורפיח ובו הוקמו היישובים גן אור, גדיד, בדולח, בני עצמון, מורג, פאת שדה ורפיח ים.
האצבע החמישית הייתה פתחת רפיח, חבל ימית, שנועדה ליצור חיץ התיישבותי בין רצועת עזה וצפון סיני.
לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים ופינוי חבל ימית נותר ממנה רק ציר פילדלפי.
לימים סיפר שרון כי כאשר הציג את התוכנית בפני השרים ישראל גלילי ויגאל אלון, ביולי 1971, עיניהם נצצו מהתרגשות, שכן שניהם היו, לדבריו, "אנשי התיישבות אמיתיים".
במרץ 1972 עברה האחריות לרצועה מפיקוד הדרום של שרון לפיקוד המרכז.
בעת כהונתו של שרון כאלוף פיקוד הדרום התנהלו ויכוחים עקרוניים בין שרון לבין הרמטכ"לים חיים בר-לב ודוד אלעזר לגבי נחיצות "קו בר-לב".
בר לב דאג לעבות את קו המוצבים בתפיסת מגננה, בעוד שרון דילל אותם בתקופת דוד אלעזר.
תפיסתו של שרון אמרה כי למוצבים אין ערך דפנסיבי במלחמה וכי יש לנקוט בשיטת הגנה דינמית כשהכוח העיקרי מאחור.
למרות עמדתו של שרון המשיך דוד אלעזר לדבוק בקו בר-לב.
במאי 1973 קיבל שרון הבטחה מהרמטכ"ל כי בפתיחת מלחמה יפונו המוצבים.
ביולי 1973 פרש שרון מצה"ל והכריז על יוזמתו להקמת מפלגה מאוחדת של הימין לקראת הבחירות באוקטובר 1973. ב-17 ביולי נשאה יוזמתו פרי ומפלגת הליכוד הוקמה.
שרון מונה לראש מטה הבחירות של המפלגה.
למחליפו של שרון כאלוף פיקוד הדרום מונה האלוף שמואל גונן ושרון החליפו כמפקד אוגדת המילואים 143.
ביום שישי, 5 באוקטובר 1973, קיבל שרון הודעה כי ייתכן שתפרוץ מלחמה והחל בגיוס אוגדת המילואים 143 (עוצבת עמוד האש).
למחרת יצא בראש חבורת הפיקוד שלו לסיני ומלחמת יום הכיפורים נפתחה.
שרון קיבל את הגזרה המרכזית, בין אוגדה 162 בפיקוד האלוף אברהם אדן (ברן) לאוגדת סיני בפיקוד האלוף אלברט מנדלר.
שרון ביקש מאלוף הפיקוד שמואל גונן (גורודיש) לפנות את מוצבי התעלה, אולם בקשתו נדחתה.
בצהרי היום השני למלחמה, 7 באוקטובר, הגיע שרון למסקנה כי יש לתקוף בלילה את הכוחות המצריים שחצו את התעלה.
הנחתו התבססה על כך שבשעות היום טילי הסאגר המצרים יעשו שמות בכוחות, וכי אי-התקפה תאפשר למצרים להעביר כוחות גדולים של שריון וארטילריה לסיני.
לפי התוכנית של שרון, כוחות רגלים של צה"ל יפרצו מסדרונות בין הכוחות המחופרים של הרגלים המצריים, וכך יוכל השריון לחדור לעומק השטח עד התעלה.
הרמטכ"ל אלעזר סיכל את הצעתו של שרון שגונן תמך בה.
הצעתו של שרון הגיעה עד שר הביטחון משה דיין ונדונה עם ראש הממשלה גולדה מאיר.
מאיר זימנה את הרמטכ"ל והוא אמר כי יש לו תוכנית אחרת.
באותו לילה התקיימה במטה הפיקוד באום חשיבה ישיבה עם הרמטכ"ל דוד אלעזר, אלוף פיקוד הדרום גונן ומפקדי האוגדות.
שרון היה אמור להגיע אבל המסוק ששלח הפיקוד לאוספו איחר בשעתיים.
הרמטכ"ל אלעזר לא המתין לשרון ושיבש את תוכניתו המקורית של שרון כפי שהוצגה על ידי גונן בפתיחת הישיבה.
לפי תוכנית הרמטכ"ל הוחלט על התקפה בבוקר המחרת, שתבוצע על ידי אוגדת האלוף אברהם אדן ככוח מוביל, בעוד אוגדתו של שרון תשמש כעתודה.
ההחלטה התקבלה למרות הצעת גונן לבצע אותה בלילה, ואף על פי שהאלוף אדן התנגד להתקפת הבקעה לכיוון התעלה מאחר שכוחותיו מדוללים והוא ממתין לתגבורת.
למחרת בבוקר נערכה ההתקפה הישראלית הראשונה ודיווחים שגויים בלבלו את פיקוד צה"ל והממשלה.
הדיווחים הללו השפיעו על קבלת החלטה על ידי גונן להניע את כוחות אוגדת שרון דרומה להתקפה אוגדתית נוספת.
לקראת הצהרים החלה אוגדתו של שרון לנוע במהירות דרומה.
אחרי הצהרים החלו להתקבל דיווחים על קשיים במתקפת אוגדת אדן שתקפה לכל היותר עם שני גדודים וספגה אבדות קשות.
בעקבות התלבטות עם הרמטכ"ל על מועדה הצפוי של התקפת אוגדת שרון, שינה גונן את הפקודה, והורה לשרון לתקוף בגזרה צפונית יותר.
כך נאלצה אוגדת שרון לנוע חזרה צפונה, ובסיכומו של דבר לא השתתפה בלחימה באותו יום.
באותו לילה הגיע שר הביטחון משה דיין לאום חשיבה, כשהפעם הגיע שרון לישיבה.
דיין נזף בפיקוד הדרום ובאיכות הפעולה של אוגדת אדן, אותה כינה "ביזיון".
הוא הטיל על שרון "לפתח את המצב" בכל חזית הקרב בדרום.
למחרת היום, ב-9 באוקטובר, לאחר יומיים שאוגדת שרון לא תרמה למאמץ, החל שרון ליזום קרבות בגזרתו.
האוגדה הצליחה לחסל גדוד של 35 טנקים מצריים בתל חמדיה – קרב ההתקפה הראשון שהצליח מאז תחילת המלחמה באזור הדרום.
כוחות האוגדה החלו להתקדם לכיוון התעלה והתקרבו לאגם המר הגדול.
גדוד הסיור של האוגדה גילה תפר בין הדוויזיות המצריות.
כשנודע הדבר לרמטכ"ל אלעזר, הוא פקד על מפקד החזית גונן שלא לאפשר לשרון לצלוח את תעלת-סואץ ולסלק מיד את אוגדת שרון מהמאחזים שתפסה.
בשלב זה המטרה הייתה למנוע שחיקה נוספת עד לשינוי ביחסי-הכוחות המשוריינים לטובת צה"ל.
נסיגת שרון מהשטחים שכבש הייתה קריטית למאמץ חציית התעלה שאירע שישה ימים אחר כך באותו מקום – כוחות מצריים נכנסו לאזור ותגברו אותו.
באותו יום רמת חילוקי הדעות בין שרון לבין פיקוד צה"ל עלתה מדרגה והגיעה למצב בו שרון לא שמע את הפקודות והאלוף גונן הגיע בעצמו למטה אוגדת שרון כדי למסור לו פקודות נסיגה באופן אישי.
הרמטכ"ל דוד אלעזר ואלוף הפיקוד גונן ניסו להדיח את שרון מתפקידו אולם משה דיין התערב ובמקום זאת הדיח את גונן מתפקידו.
הניהול הכושל של חזית הדרום על ידי גונן הסתיים והפיקוד הועבר לחיים בר-לב עד לתום המלחמה.
ב-14 באוקטובר בקרב מגננה בו השתתפו שלוש האוגדות בדרום נבלמה התקפה מצרית גדולה ואוגדת שרון השמידה כ-150 טנקים מצריים מתוך ה-250 טנקים שהושמדו למצרים בהתקפה.
עם הצלחת קרב הבלימה אושרה תוכנית חציית התעלה.
על אוגדת שרון הוטל לפרוץ אל התעלה ולהקים גשר.
ב-15 באוקטובר, אחרי הצהריים החלה האוגדה בפיקוד שרון את הקרב להבקעת המסדרון בקו התפר של שתי הארמיות.
המבצע היה מהמסובכים והמורכבים שהתבצעו במלחמת יום הכיפורים בכלל ובחזית הדרום בפרט.
לאורך כל מהלכי האוגדה במבצע הצליחה התחוללו קרבות קשים ועתירי נפגעים והרוגים.
מבצע אבירי לב שינה את פני המערכה בדרום.
בעקבות חציית התעלה על ידי צה"ל, החלה מצרים לדרוש הפסקת אש.
לחימה בצד המערבי של התעלה
בליל 18 באוקטובר קיבל שרון את האישור המיוחל ואוגדת שרון חצתה את התעלה ופנתה צפונה משני צדי התעלה לכיתור ודחיקת הצבא המצרי.
התנועה הייתה מהירה ועמדות הטק"א חוסלו במהירות תוך יצירת מסדרון לפעילותו של חיל האוויר הישראלי באזור.
שרון חתר לנוע מערבה וצפונה ולמוטט את קווי האספקה של הצבא המצרי.
לעומתו, ממשלת ישראל והמטכ"ל שהתעודדו מהצלחת מבצע הצליחה החלו ללחוץ על צה"ל להכריע את הארמיות המצריות שבתוך סיני.
שרון ניסה לנתק את אסמאעיליה, אולם בר-לב וגונן ראו חשיבות רבה יותר בכיבוש אזור "מיסורי" שמצפון למסדרון הצליחה, כיוון שחששו ממתקפת נגד של הארמייה המצרית השנייה שתנתק את כוחות צה"ל שבגדה המערבית.
מתקפה גדולה על "מיסורי" נערכה ב-21 באוקטובר ונהדפה תוך אבדות כבדות לחטיבה 600. לאחר ששרון שוחח עם דיין בוטלה המתקפה השנייה שתכננו בר לב וגונן על מתחם מיסורי.
שרון המשיך בטיהור התעלה משתי גדותיה מכוחות מצריים, ניתק את קווי האספקה של הארמייה השלישית מצפון וסייע לאוגדות האחרות לכתרה.
אוגדתו המשיכה לנוע צפונה לניתוק הארמייה השנייה עד הגיעה למבואות אסמאעיליה.
שם נעצרה בעקבות הפסקת האש שנכנסה לתוקפה.
במהלך המלחמה, וביתר שאת אחריה, התנהלה מלחמת הגנרלים – מאבק בין הרמטכ"ל דוד אלעזר, שרון, אלוף הפיקוד גונן, האלוף אדן ורא"ל חיים בר-לב על האחריות לכישלונות ולהישגים במלחמה.
כבר ב-1958, בעת שהיה אלוף-משנה בצבא, היה שרון חבר במפא"י כחלק ממדיניותה של מפא"י להתנות קבלת דרגות בכירות בחברות בה (לאחר שנכנס לפוליטיקה ציין שרון כי הוא זוכר את היום בו קיבל את דרגת אלוף המשנה כ"היום בו קיבלתי את תעודת החבר של מפא"י").
ב-1969 ניהל שרון משא ומתן עם המפלגה הליברלית על הצטרפות לשורותיה בעקבות רצונו של הרמטכ"ל חיים בר-לב לשחררו מצה"ל אולם לבסוף ניאות הרמטכ"ל להשאירו.
ביוני 1973 פרש שרון מצה"ל והצטרף למפלגה הליברלית, שהייתה שותפה עם תנועת החרות ב"גוש חרות ליברלים".
הוא יזם יצירת גוש ימני גדול יותר ופעל להקמת הליכוד.
בדצמבר 1973 נבחר לכנסת השמינית מטעם הליכוד, במקום השישי ברשימה כנציג התנועה הליברלית.
כעבור שנה התפטר מן הכנסת, כדי שיוכל להמשיך להחזיק במינוי של מפקד אוגדת מילואים.
בשנת 1975 התמנה ליועץ לענייני ביטחון לראש הממשלה יצחק רבין.
בסוף שנת 1976, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, הקים מפלגה בראשותו בשם "שלומציון".
המפלגה זכתה בשני מושבים בכנסת, והתמזגה עם תנועת החרות מיד לאחר הבחירות.
שרון התמנה לשר החקלאות בממשלה שהקים מנחם בגין, ופעל להקמת התנחלויות ביהודה ושומרון ומצפים בגליל.
לאחר התפטרותו של עזר ויצמן מתפקיד שר הביטחון ב-1980, שאף שרון להתמנות לתפקיד זה, אך בגין סירב ובין השניים נוצרה מתיחות.
בשנת 1981, לאחר הבחירות לכנסת העשירית (שבהן הוצב במקום ה-12 ברשימת הליכוד), התמנה שרון לשר הביטחון בממשלתו השנייה של מנחם בגין.
האילוץ שהביא את בגין למנותו לשר ביטחון, היה בראש ובראשונה ביטחונו בכך ששרון יוכל להוביל ללא שפיכות דמים את פירוק היישובים בסיני.
ובתפקידו זה אכן ניהל את פינוי המתיישבים מסיני ופינוי חבל ימית באפריל 1982.