tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היחס לאי צ'ינג כספר פופולרי לניבוי עתידות הושפע במערב מעליית מהפכת ילדי הפרחים, ומהתעניינותו של קרל גוסטב יונג בשימוש בטקסט, כפי שהבין מריכרד וילהלם, המתרגם הפופולרי ביותר של הטקסט בזמנו, עמו היה בקשרי ידידות ושיתוף פעולה.
היחס לאי ג'ינג, על כן, בתרבות העידן החדש, מסמנת אותו כספר מיסטיקה וניבוי עתיד.
ברם, ההיסטוריה של האי ג'ינג, החל מהרבדים המוקדמים ביותר שלו, של הג'ו אי, היא מורכבת יותר.
מנדט השמיים הוא מונח של לגיטימציה: המלך מקבל את הלגיטימציה של הכהן כלפי האצילים, פנימה והחוצה, להחזיק בשלטון מתוך קבלת גושפנקא פורמלית במסר נתון ובעקיבה דקדקנית אחר המוסר והנורמות הנוהגות בממלכה, כפי שהן מתבטאות במסרים לעשייה בטקסט קבלת ההחלטות הזה.
אם לא ינהג כפי שמצופה ממנו - אז הוא מועל בתנאי מנדט השמיים והלגיטימציה השלטונית שלו מתערערת.
יותר מאוחר, אף היווה השימוש והפרשנות המוסמכת של ספר האי ג'ינג, הוא הקלאסיקה של השינויים הבלתי צפויים, כטקסט יסוד לחניכתם של מנדרינים (פקידים) לקראת בחינות הלשכה הפורמליות בתקופת הקיסרות – חלק ממה שנדרש מכל מנדרין צעיר כדי להיות כשיר לנטילת אחריות ותפקוד בתוך המערך הפורמלי של המינהל הציבורי בקיסרות הסינית.
השימוש בתהליך זה של קבלת החלטות וגיבוש אסטרטגיות מתוך ניתוח של סמלים כמסר הטעון בסמכות טרנסצנדטית פורמלית נקראת - דיווינציה [Divination].
המסר עשוי להתפרש פחות כידיעה של העתיד ויותר כבירור סמכותי של אפשרויות היתכנות של פרספקטיבת עתיד נתונה בהווה.
השואלים הם הדרג המשילותי של הממלכה - המלך והאצילים, ובדרך כלל נשאלו השאלות בהקשר הקונקרטי של קבלת החלטות סמכותית ופומבית, בעיקר כדי לגבש הסכמיות ולגיטימציה פורמלית לנקיטה בטקטיקה מסוימת ביחס למשימות שעל הפרק.
זאת, כביטוי ישיר של מעורבות השואלים במציאות כתוצאה מיישום ההמלצות שהתקבלו בפועל.
גיבוש הטקסט הוא תוצאה ישירה של ההיסטוריה של סין הקדומה - הדחת שושלת שאנג ועליית שושלת ג'ו המערבית, בסוף המאה ה-11 לפנה"ס.
קבלת תשובה לשאלה באי צ'ינג, היא למעשה קבלת צירוף של שישית קווים כאשר לכל קו ישנם ארבעה מצבים אפשריים.
ישנן שיטות רבות לקבלת השישיה כאשר הנפוצה שבהן היא זריקה של שלושה מטבעות שש פעמים, כאשר בכל זריקה מחשבים את הקו המתקבל.
בשיטה הזו לצד הפלי של המטבע ערך 3 ולצד העץ ערך 2, זורקים את שלושת המטבעות ומחברים את הערכים המספריים של המטבעות לפי צידם העליון.
כך לדוגמה, אם נזרוק שלושה מטבעות ונקבל שניים שיצאו עץ ואחד שיצא פלי תוצאת הזריקה תהיה חיבור של פעמיים 2 בגין שתי תוצאות ה"עץ" ופעם אחת 3 בגלל תוצאת הפלי.
יש 4 תוצאות אפשריות לכל זריקה והחלוקה המספרית היא כזו:
תוצאה 6 (שלושה מטבעות עץ) היא קו שבור משתנה.
תוצאה 7 (שני מטבעות עץ ומטבע אחד פלי) היא קו רציף קבוע.
תוצאה 8 (שני מטבעות פלי ומטבע אחד עץ) היא קו שבור קבוע.
תוצאה 9 (שלושה מטבעות פלי) היא קו רציף משתנה.
בכל הטלה רושמים את הקו שהתקבל ואחרי שש הטלות מתקבלת השישיה, שהיא התשובה לשאלה שנשאלה.
שירם של להקת פינק פלויד, Chapter 24, מאלבומם הראשון The Piper at the Gates of Dawn שיצא בשנת 1967, קרוי על שם פרק 24 באי צ'ינג.
מנהיג הלהקה, סיד בארט, קרא את הספר ומשם קיבל את ההשראה לשיר.
גם ההשראה לשירם של הביטלס, While My Guitar Gently Weeps, מהאלבום The Beatles (הידוע גם כ"האלבום הלבן") שיצא בשנת 1968, הגיעה בעקבות קריאת הספר.
לדבריו של ג'ורג' האריסון, כותב השיר, "השיר מבוסס על התפיסה המזרחית כי כל דבר מתקשר לכל דבר אחר, בניגוד לגישה המערבית שדברים הם פשוט מקריים".
ניצן ויסמן תרגם לראשונה את הספר לעברית והוא יצא לאור פעמיים בתרגומו:
ספר התמורות, עם מבוא והסברים מאת ניצן ויסמן, ירושלים: הוצאת אלישר, 1983
ספר התמורות, הוצאה שנייה - תרגום מעודכן עם הקדמה ופירושים מאת ניצן ויסמן, הוצאת אסטרולוג, הוד השרון, 2001
אי צ'ינג/ספר התמורות, תרגם מסינית: יורי גראוזה, נוסח עברי: יפה אלון, הוצאת כרמל, 1993
אי צ'ינג, רות פרידמן, הוצאה עצמית, 2019.
אָי סוּגִיָאמָה (ביפנית: 杉山愛; נולדה ב-5 ביולי 1975) היא טניסאית עבר יפנית, מהטובות והפופולריות במזרח הרחוק.
סוגיאמה נולדה בטוקיו וכיום מתגוררת במושבה קאנגוואה שביפן.
דורגה בשיאה (9 בפברואר 2004) במקום השמיני בעולם ביחידות, ובמקום הראשון בעולם בזוגות (23 באוקטובר 2000).
אי סוגיאמה החלה את דרכה בגיל צעיר בהדרכתה של אימה פוסקו, שהיא עצמה מדריכת טניס מקצועית באקדמיה "פלאם אינטרנשיונל לטניס" ביפן.
במאי 1991, דורגה סוגיאמה במקום הראשון בעולם לנוער ובשנת 1992 החלה לשחק טניס מקצועי, כשמארגני טורניר טוקיו היוקרתי העניקו לה כרטיס חופשי למוקדמות, שם היא הודחה כבר בסיבוב הראשון.
פריצתה הראשונה החלה כאשר העפילה בשנת 1993 מהמוקדמות לטורניר וימבלדון, וכבר אז הוכיחה כי מעבר להיותה טניסאית יחידים מצוינת, היא גם הולכת לכבוש את סבב הזוגות.
במהלך השנים, הפכה סוגיאמה הצעירה לכוכבת גדולה ביפן, בעיקר עם זכיתה בשנת 2000 בטורניר הזוגות של אליפות ארצות הברית הפתוחה.
היא דורגה באותה שנה גם במקום הראשון בעולם בסבב הזוגות, והמשיכה לקטוף עוד מספר לא מבוטל של תוארי זוגות נחשקים.
בשנת 2003 התחברה סוגיאמה לטניסאית המוכשרת קים קלייסטרס (בלגיה), וביחד הן זכו בשנת 2003 בטורנירי הזוגות בווימבלדון וברולאן גארוס (בנוסף לעוד 6 תוארי זוגות נוספים).
אי גם הוכיחה את עצמה לא פעם גם בטורנירי היחידים, כאשר קטפה שישה תוארי WTA, כאשר היוקרתיים שביניהם הם מוסקבה ב - 1999, וטורניר לינץ ב - 2003.
סוגיאמה המשיכה לשחק בטורנירים השונים, אך לא באותה ההצלחה הן בטורנירי היחידים וגם בטורנירי הזוגות.
תוארה האחרון של אי היה בגולד קוסט (אוסטרליה) בתחילת 2004. בשנת 2009 הכריזה סוגיאמה על פרישתה מטניס מקצועי.
בסך הכול מחזיקה אי סוגיאמה בשישה תוארי יחידים בקריירה וב-36 תוארי זוגות.
להלן תוארי היחידים של סוגיאמה:
1997 - אליפות יפן הפתוחה בטניס, (טוקיו)
1998 - גולד קוסט (אוסטרליה), אליפות יפן הפתוחה בטניס (טוקיו)
2003 - סקוטסדייל (ארצות הברית), ג'נראלי ליידיז לינץ (אוסטריה)
אי צף או איים צפים או ביצה בשלג או ביצים בשלג הוא קינוח מהמטבח הצרפתי.
הוא מורכב מחלבוני ביצים שהוקצפו עם סוכר, הועברו אל תוך תבנית (חצי-כדורית או טבעתית) ונאפו בתנור בתוך אמבט מרים עד להזהבה.
הקצף האפוי מוצא מהתבנית לאחר צינון ואז מונח בתוך צלחת או קערית המכילה כמות נדיבה של קרם אנגלז.
את הקינוח נהוג לעטר בקרמל.
בגרסה אחרת של הקינוח, מבשלים כמויות קטנות מן החלבונים המוקצפים בתוך חלב המתובל בווניל, במשך כשתי דקות, ואת החלבונים האפויים מניחים בקרם האנגלז לפני העיטור בקרמל.
בגרסה אחרת של הקינוח, את החלבונים האפויים מניחים בקרם שוקולד.
אי נמוך הוא מונח בגאולוגיה (ולעיתים בארכאולוגיה) המתאר אי שמקורו מהצטברות ושקיעה של שוניות אלמוגים או מהתרוממות של שוניות אלמוגים עקב תנועה טקטונית.
המונח נועד להבדיל בין איים מסוג זה לאיים גבוהים שמקורם געשי.
המונח "אי נמוך" נועד לזהות את מקור האי והוא אינו מתאר בהכרח את גובהו יחסית ל"איים גבוהים".
קיימים מספר "איים נמוכים" כדוגמת מקטאה (בקבוצת איי טואמוטו), נאורו, ניואה, הנדרסון ובנאבה, איי אלמוגים שהתרוממו עקב תנועה טקטונית, המתרוממים לגבהים שמעל ל-100 מטרים מעל לפני הים, ולעומתם יש מספר "איים גבוהים" שגובהם מטרים ספורים בלבד מעל פני הים, שלעיתים הם נוהגים לכנותם "איונים", או "סלעים".
משום שמקורם של האיים הוא ממושבות אלמוגים ניתן למצאם רק בתחום שבין חוג הסרטן לחוג הגדי שהוא התחום בו מי הים חמימים מספיק על מנת לאפשר את קיומם של שוניות האלמוגים.
הצורה הנפוצה של אי נמוך היא של אטול, אי שצורתו כשל טבעת מקוטעת שרוחבה נע בין כמה עשרות מטרים לקילומטרים אחדים, המקיף לגונה רדודה.
קרקע האיים הנמוכים היא קרקע חולית דלה וקיימים בהם מעט מקורות של מים מתוקים, דבר המקשה על קיום חקלאות.
זו הסיבה שהאוכלוסייה באיים הנמוכים היא דלילה יחסית למספר האנשים החיים על איים גבוהים ששטחם דומה.
רוב התושבים מתקיימים בעיקר מדיג.
אי פוקלנד המזרחי הוא האי הגדול ביותר מבין איי פוקלנד הנמצאים באוקיינוס האטלנטי.
שטחו הוא 6,505 קילומטר מרובע.
האי מופרד מאי פוקלנד המערבי בתעלת פוקלנד.
הרוב המכריע מבין כל תושבי האיים חי על האי המזרחי, ומתוכם כמעט כולם חיים בחלקו הצפוני.
חלקו הדרומי המחובר אליו במצר יבשה נקרא לאפוניה.
אף על פי שיש עדויות המעלות אפשרות להתיישבות יאגאנית (ילידים שמקורם בפטגוניה) מוקדמת באזור, ההתיישבות המוכרת הראשונה הייתה במאה ה-18. בשנת 1764 הקים לואיס אנטואן דה בוגנוויל את נמל לואיס שבתעלת בייקרי.
המתיישבים היו ברטונים (קבוצה אתנית מחצי האי בריטני שבצפון מערב צרפת) ועל כן נקראו האיים איי מאלו בתחילה (צרפתית: Îles Malouines) על שם העיר סיינט מאלו שבבריטני.
מאוחר יותר אומץ הכינוי ההיספני לאיים "Islas Malvinas".
לאורך שנים רבות היה פורט לואיס ההתיישבות היחידה באזור ולא רק באי והיווה מקור לחילוקי דעות רבים.
ב-6 בנובמבר 1820 קיבל הקולונל האמריקני דייוויד ג'ווט (שפעל בשם איש העסקים פטריק לינץ' מבואנוס איירס) היתר פריבטיר לפריגטה שלו, "הירוניה", מחוזה רונדאו, שליט הפרובינציות של ריבר פלייט, הניף את דגל הפרובינציות בהתיישבות, וטען לשליטה של הפרובינציות (מאוחר יותר הפכו לארגנטינה) בכל הארכיפלג.
בשנת 1823 העניקה ממשלת ארגנטינה רישיון דיג לג'ורג' פצ'או ולואיס ורנט, ואחרי שלוש שנים הם הקימו התיישבות קבועה בפורט סולדד (ששמה שונה שוב לפוארטו לואיס).
המקום הפך למושבת עונשין, מרכז לציד כלבי ים, ונמל דיג קטן.
מאוחר יותר החרים ורנט את הספינה האמריקנית הארייט על שהפרה את תקנות ציד כלבי הים.
הרכוש שהיה על הספינה נלקח לשלל והקפטן שלה נשלח לבואנוס איירס למשפט.
גם ורנט חזר לעיר כדי להיות נוכח במשפט.
הקונסול האמריקני בארגנטינה מחה נגד המשפט בטענה שארצות הברית לא מכירה בשלטונה של ארגנטינה באיים.
לכן שלח הקונסול את ספינת הקרב יו.אס.אס.
לקסינגטון להחזיר את השלל שנלקח ואת הספינות המוחרמות ה"סופריור" וה"ברייקווטר".
בשנת 1832, במשימה זו, החריבה הספינה את פוארטו לואיס.
אחרי מעשה זה הכריז השגריר האמריקני בבואנוס איירס שאיי פוקלנד הם מעכשיו חופשיים מכל שליטה.
פעולות אלו גרמו להשתלטות מחדש של הבריטים על האזור בשנת 1833. הם דרשו מכוחות הצבא הארגנטינאים לעזוב ב-3 בינואר אך עודדו את המתיישבים להישאר.
השם החדש של ההתיישבות היה מעגן אנסוס לפני שנבחר השם פורט לואיס שהקביל לשם הראשוני הצרפתי פורט סנט לואיס.
המקום היה למעגן צבאי והתיישבות אזרחית.
בשנת 1859 הוקמה ההתיישבות דרווין על שם צ'ארלס דרווין שחקר את האי בשנת 1833.
ב-2 באפריל 1982 ארגנטינה, שלא ויתרה אף פעם על טענתה לבעלות על האיים, פלשה לאיי פוקלנד.
כבר ב-31 במרץ קיבל המושל סר ריק האנט, אזהרה מממשלת בריטניה על פלישה אפשרית מצד הארגנטינאים.
בעקבות ההודעה זימן המושל לבית הממשלה שבסטנלי את שני הקצינים הבכירים ביותר של חיל הרגלים הימי המלכותי כדי לדון בדרכי הגנה על האיים.
מייג'ור (רב-סרן) מייק נורמן קיבל את הפיקוד על הכוחות בשל הוותק והניסיון שלו, ומייג'ור גריי נוט הפך ליועצו של המושל לענייני צבא.
כח גדול יחסית לאוכלוסיית האי של 68 לוחמים ו-11 מלחים, נעזר ב-25 מתנדבי צבא ההגנה של איי פוקלנד.
בפיקודו של מייג'ור פיל סומרס קיבלו המתנדבים תפקידי שמירה על עמדות מפתח כמו מרכזיית הטלפונים, תחנת הרדיו ותחנת הכוח.
הקפטן ג'ק ג'ולס השתמש בספינתו פורסט כספינת רדאר ניידת של סטנלי.
האי המזרחי היה מוקד המלחמה, בעיקר משום שהוא היה המיושב ביותר באזור.
מלחמת פוקלנד החלה בנפילתה של העיר סטנלי.
למרות ההתנגדות הצבאית של המקומיים השתלט עליה הכח הארגנטינאי, שהיה עדיף במספרו.
לאחר שהשלטון הארגנטינאי לא קיבל את קריאתה של ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר לסגת מהאי תקפו הבריטים את הכוחות הימיים סביב האי ואת הכוחות היבשתיים על האי.
הם הצליחו להשתלט מחדש על סטנלי וניצחו במלחמה שהסתיימה ב-14 ביוני.
עד היום שדות מוקשים שלא נוטרלו נמצאים בשטחים מסוימים באי.
הקרבות הכבדים ביותר נערכו בגוס גרין, סן קרלוס, הר לונגדון ובעמק שתי האחיות.
אחרי המלחמה נשארו עד היום שטחים רבים על האי המלאים במוקשים.
אחרי המלחמה הגבירה בריטניה משמעותית את הנוכחות הצבאית שלה באזור.
התשתיות בסטנלי שופרו משמעותית וכבישים רבים נסללו על מנת לפתח את דרכי התחבורה.
האוכלוסייה בסטנלי גדלה בזכות השיפורים שנעשו בעיר אך קטנה בכל השטחים שמחוצה לה.
מרבית השיפורים נערכו באי המזרחי.
הנקודה הגבוהה ביותר באי היא הר אוּסבוֹרן המתנשא לגובה של 705 מטרים ונמצא בשרשרת ההרים גבעות ויקאם (Wickham Heights) וזהו גם ההר הגבוה ביותר בכל איי פוקלנד.
מאידך, רוב האדמה היא מישורית ומורכבת מאדמות מרעה.
הסלעים הנפוצים באי הם אבן חול, קוורציט, וצפחה.
בחלקים מסוימים מהאי האדמה אינה פורייה ואף חומצית בשטחים מסוימים.
שני פיורדים ושתי רצועות ימיות כמעט וחוצים את האי לשניים.
מצר היבשה המחבר את חלקו הדרומי, לפוניה, הוא ברוחב של פחות מקילומטר אחד.
החלק הצפוני הוא הררי וגבעות ויקם חוצות את החלק הצפוני ממזרח למערב.
גובהן המרבי (מלבד הר אוסבורן) הוא 610 מטרים בנקודות מסוימות.
שאר האי מורכב מאדמות עשירות בצמחייה, ביצות, מקורות מים טבעיים ופלגים קטנים הזורמים בעמקים.
שני פלגים גדולים יחסית מגיעים לעומק האי, בחלקו הצפון מזרחי.
אוכלוסיית האי מנתה 2197 תושבים נכון לשנת 2001. המגמה לאחרונה הייתה גידול משמעותי בסטנלי, וירידה בכמות התושבים בשאר ההתיישבויות בגלל פיתוחה של העיר אחרי מלחמת פוקלנד.
שאר ההתיישבויות שמחוץ לסטנלי מכונות "מחנה" .
בירת איי פוקלנד היא סטנלי והיא נמצאת באי המזרחי.
שם נמצא גם נמל הים הגדול ביותר באיים.
הכנסייה האנגליקנית של האיים נמצאת גם היא בעיר וגם הקתדרלה.
פורט לואיס, מושבה של הממשלה לשעבר נמצא בצפון האי בראשה של תעלת בֶּרְקֵלִי אך היה חשוף מדי לתנאי מזג האוויר.
בשנת 1844 עברו המוסדות הציבוריים להתיישבות סטנלי הרבור.
שמות שאר ההתיישבויות הן: פורט לואיס, דרווין, פורט סאן קרלוס, סאן קרלוס, סלבדור, גונסון הרבור, פיצורי, מר הרבור וגוס גרין.
באי יש גם שני שדות תעופה, בסטנלי וליד הר פלסנט.
במקום הנמצא ליד סטנלי ונקרא קייפ פמברוק יש מגדלור.
עם התיישבות בני האדם באזור שימור הסביבה נפגע.
הראשונים להיכחד היו השועלים המקומיים.
השועל המאלוויני היה זן ייחודי לאזור אך בסוף המאה ה-19 הוא נכחד.
המתיישבים חשו שאוכלוסיית השועלים תפגע בעדרי הכבשים שהביאו עימם ולכן הרעילו אותם או ירו בהם.
באי יש גם חולדות, שהגיעו לאי עם בני האדם ככל הנראה.
אף על פי כן, אוכלוסיית בעלי החיים הימיים הגדולה והמפותחת הקיימת באי לא נפגעה.
באי שוכנים גם סוגים רבים של פינגווינים.
הגואנקו הובא לחלקו הדרומי של האי בשנת 1862. הנסיך אלפרד צד אותם ב-1871 ומאז הם נכחדו מהאי.
היום האזור היחיד באיי פוקלנד בו הם עדיין קיימים הוא האי הזעיר סטאטאס הנמצא ממערב לדרומו של אי פוקלנד המערבי.
כיום התעשיות העיקריות באי הן דיג, רעיית כבשים ותיירות.
התושבים מגדלים סוג מסוים של חיטה אך בגלל הלחות הגבוהה והאדמה החומצית ברובה רוב השטח משמש למרעה.
בירת איי פוקלנד, סטנלי, נמצאת באי המזרחי ולכן חשיבותו לכלכלה המקומית היא רבה.
בשנים האחרונות ספינות נופש רבות עוצרות בנמל המקומי.
גם לאזור שדה התעופה הנמצא בהר פלסנט יש חשיבות רבה, ובו מוצב חיל מצב בריטי.
מאות אחדות של חיילים משפיעים רבות על הכלכלה באי שאוכלוסייתו בת 2000 תושבים בלבד.
ענפי תעסוקה קטנים נוספים באי הם חוות סוסים ובקר.
לאחרונה נמצאו רמזים להימצאותם של מינרלים יקרי ערך באי.
אי פוקלנד המערבי הוא האי השני בגודלו באיי פוקלנד הנמצאים בדרומו של האוקיינוס האטלנטי.
שטחו הוא 4,531 קמ"ר בקירוב (5,143 קמ"ר כולל האיים הקטנים והזעירים הנמצאים סביבו).
זהו אי הררי המופרד מאי פוקלנד המזרחי בתעלת פוקלנד.
למרות שהעגינה המתועדת הראשונה של ספינה באיי פוקלנד הייתה באי המערבי הוא יושב בשלב מאוחר מאוד.
נוכחותם של השועלים המאלווינים רומזת על התיישבות של ילידים מיבשת אמריקה אך לא נמצאו עדויות נוספות לנוכחותם.
מגלי ארצות בשנים המוקדמות גילו סירות קאנו לחופי האי אך לא ידעו לומר בוודאות אם היו אלה מהגרים או רק סירות שנסחפו לאזור מפטגוניה הקרובה.
עד שנת 1867 לא היה ידוע על מתיישבים הגרים באי פוקלנד המערבי.
ממשלת בריטניה החליטה באותה שנה להציע קרקעות בשכירות בתנאים משתלמים במיוחד וכל השטחים שהוצעו אוכלסו עד שנת 1868.
הפעילות הצבאית באי פוקלנד המערבי במלחמת פוקלנד הייתה קטנה מזו שבאי המזרחי בגלל ההתמקדות בעיר הגדולה סטנלי.
פוקס ביי, פורט הווארד והאי פבּל היו תחת כיבוש ארגנטינאי אחרי הפלישה וספגו כמה הפצצות מהים והאוויר של ספינות בריטיות.
מטוסים ארגנטינאים רבים הופלו מעל שאג קוב שבאי אחרי קרבות אוויר בהם ניצחו הבריטים.
מבצע "קַנְבֵּלוֹ" נערך באי והפלישה לאי פבל הפכה לפרק בהיסטוריה של הכוחות המיוחדים של הצבא הבריטי.
אחרי המלחמה הוצבו כוחות בשני קצוות האי.
על הר אליס הנמצא ליד פורט אלבמרל שבדרום האי הוקם בסיס אחד, והבסיס השני הוקם על הר ביירון שבצפון.
באי מתגוררים פחות מ-200 תושבים המפוזרים בהתיישבויות קטנות על קו החוף.
ההתיישבות הגדולה ביותר, פורט הווארד בחוף המזרחי ויש בה שדה תעופה.
התיישבויות הנמצאות באי הן: אלבמארל, צ'רטרס, דונוס הד, פוקס ביי, פוקס ביי מערב, היל קוב, פורט סטפנס ורוי קוב.
רובן מחוברות בכביש ושדות המראה ונחיתה נוספים נמצאים בחלק מההתיישבויות.
האוכלוסייה מנתה 265 תושבים בשנת 1986 אך ירדה משמעותית ומנתה בשנת 2012 125 תושבים בלבד.
אחד הגורמים האפשריים לירידה זו היא פיתוח האי המזרחי בכלל, ובירת האיים הנמצאת עליו, סטנלי, בפרט, ב-25 השנים האחרונות.
ההתיישבויות באי נחשבות חלק מאזור הספר שמחוץ לעיר סטנלי המכונה "מחנה" .
באזור הצוקים בדרום האי יש בקתה יחידה המכונה "בקתתו של דוד טום" על ידי תושבי האי.
בשנת 2007 החליטה הממשלה על הפעלת מעבורת בין שני האיים.
המעבורת שהחלה את פעילותה בסוף שנת 2007 שטה מפורט הווארד לניו הייבן וחזרה.
אי פוקלנד המערבי הררי יותר משכנו המזרחי.
רצועת ההרים הגדולה ביותר, הרי הורנבי, מתחילה בצפון ונגמרת בדרום ומקבילה למצר פוקלנד.
הר אדם, הגבוה ביותר באי מתנשא לגובה של 700 מטרים.
הנקודה הדרומית ביותר באי היא כף מרדית'.
הנקודה הקיצונית בדרום מערב נקראת קאלם הד (מילולית: "ראש רגוע" באנגלית).
בדרום האי יש צוקים רבים.
במערב האי שני מפרצים גדולים - מפרץ המלך ג'ורג' ומפרץ המלכה שארלוט, וכן יש חופים חוליים עם מים נקיים וצלולים, דיונות של חול ועשב גבוה.
באיי פוקלנד יש מגוון של סלעים שונים במקומות שונים.
הקוורציטים בסטנלי ופורט סטפנס שבאי המזרחי עמידים יותר מהסלעים הנמצאים בפוקס ביי.
הרי הורנבי שליד תעלת פוקלנד עברו שינויים שנבעו מפעילות של כוחות טקטוניים של עלייה וקיפול.
באי יש כבשים, פינגווינים, ואוכלוסייה גדולה של עופות ממשפחת הקורמורניים.
עופות מים נוהגים להגיע לצוקים שבדרום האי.
מקום משכנם של פילי הים באי הוא החופים המערביים.
במאה ה-19 שכנו באי גם עדרי סוסים ובקר, ארנבות, סוג מסוים של ארנבונים וחזירי בר, אך כמובן כולם הובאו לאי על ידי בני האדם.
מספריהם ירדו משמעותית אחרי שבעל החיים העיקרי הרווחי לתושבים, הכבש, תפס את מקומם.
השועל המאלוויני, יליד האי, נכחד מהאי בשנת 1876 בקירוב אחרי שמינו איים על עדרי הכבשים וניצוד על ידי האוכלוסייה המקומית.
ענף התעשייה המוביל באי הוא רעיית כבשים.
דיג הוא ענף פופולרי גם כן, בעיקר בנהרות ווארה (אחד מכינוייו של השועל המאלוויני) וצ'רטרס.
אי סטריט בנד היא להקת הליווי הקבועה של ברוס ספרינגסטין.
הלהקה התקיימה מאז אלבום הבכורה של ספרינגסטין ב-1972. בשנת 2014 נבחרה הלהקה להיכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
בין 1989 ל-1999 לא התקיימה הלהקה ככזו, למעט הקלטת ארבעה שירים ב-1995. ב-1999 שבה הלהקה ואוחדה.
בנוסף לליווי ברוס ספרינגסטין ליוותה הלהקה, הן כלהקה והן כחברים בודדים, מוזיקאים רבים מן השורה הראשונה, בהם בוב דילן, הרולינג סטונז, ניל יאנג, לו ריד, דייר סטרייטס, דייוויד בואי, פיטר גבריאל, סטינג, פול מקרטני ורבים אחרים.
שמה של הלהקה, שהתקבע רק ב-1974, נלקח משם הרחוב בבלמר, ניו ג'רזי, בו התגוררה אמו של סנצ'ז, שהרשתה לחברי הלהקה לערוך חזרות במוסך הצמוד לביתה.
לאחר הקלטת אלבום הבכורה, סיבוב ההופעות הראשון והקלטת האלבום השני (The Wild, the Innocent & the E Street Shuffle) פרשו סנצ'ז ולופז מן הלהקה והוחלפו ברוי ביטן (Roy Bittan) ומקס ויינברג, בהתאמה (למשך מספר חודשים המתופף היה ארנסט קרטר, לפני שהוחלף בוויינברג).
באותה תקופה השתתפה בלהקה לתקופה קצרה גם צרויה להב (Suki) שניגנה בכינור וכן הצטרף אז רשמית ללהקה הגיטריסט סטיבן ואן זאנדט, ששיתף פעולה עם ספרינגסטין לפני הקמתה.
ב-1982 ביצע ספרינגסטין מספר חזרות עם הלהקה לקראת הקלטת אלבום אולפן בשם Nebraska, אולם לאחר מספר הקלטות, הקליט ספרינגסטין את האלבום לבדו, ללא שיתוף חברי הלהקה.
ביוני 1984, לקראת סיבוב ההופעות של Born in the U.S.A, פרש ואן זאנדט מן הלהקה לקריירת סולו והוחלף על ידי נילס לופגרן (Nils Lofgren).
ואן זאנדט שב להרכב ב-1995. באותה עת הצטרפה ללהקה זמרת הליווי פטי סקיאלפה (Patti Scialfa) שלימים תהיה בה גיטריסטית וב-1991 תהפוך לאשתו של ספרינגסטין.
בניגוד לאלבומים, שנקראו תמיד על שמו של ספרינגסטין לבדו והקרדיט ניתן בהם לנגנים כאינדיבידואלים, הופעות הוכתרו תמיד כהופעות של "ברוס ספרינגסטין ואי סטריט בנד".
ב-1989, לאחר הקלטת Tunnel of Love וסיום ההופעות בסדרת מופעי הצדקה של אמנסטי אינטרנשיונל הודיע ספרינגסטין לחברי הלהקה שלא יזדקק עוד לשירותיהם כלהקת ליווי.
חברי הלהקה התפזרו לעיסוקים שונים.
ויינברג היה למנהיג להקת האולפן של קונאן או'בריאן, טולנד היה למפיק מוזיקלי בנאשוויל, נילס לופגרן פתח בקריירת סולו, קלמונס ליווה בסקסופון מוזיקאים רבים וסטיב ואן זאנדט המשיך בפיתוח קריירת הסולו שלו ומאוחר יותר התעניין במשחק (סטיב היה מכוכבי סדרת המופת "הסופרנוס").
באלבומו של ספרינגסטין The Ghost of Tom Joad (רוחו של טום ג'ואד; 1995) ניגנו פדריצ'י, טולנט וסקיאלפה כבודדים.
באותה שנה ראה אור האלבום Greatest Hits וחברי הלהקה גויסו על מנת להקליט ארבעה שירים חדשים עבורו.
ב-1999 אוחדה הלהקה מחדש ויצאה למסע הופעות בשם Bruce Springsteen and the E Street Band Reunion Tour שנערך למעלה משנה (מאפריל 1999 עד יולי 2000) והסתיים בהופעה במדיסון סקוור גארדן שתועדה בסרט של HBO Bruce Springsteen & The E Street Band: Live in New York City.
ב-2002 הוקלט האלבום The Rising אחריו יצאה הלהקה למסע ההופעות העולמי The Rising Tour (אוגוסט 2002 - אוקטובר 2003) באותה עת הצטרפה כחברה קבועה סוזי טיירל (Soozie Tyrell) בכינור וגיטרה אקוסטית.
ב-2004 יצאו ספרינגסטין והלהקה למופע בארצות הברית בשם Vote for Change לטובת המפלגה הדמוקרטית.
שיתוף הפעולה הבא של הלהקה היה הקלטת האלבום Magic ומסע ההופעות העולמי (ספטמבר 2007 - אוגוסט 2008).
חלק ממסע ההופעות נערך במקביל למסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, בו קידם ספרינגסטין את ברק אובמה.
ב-19 בנובמבר 2007 הודיע פדריצ'י על פרישה ממסע ההופעות על מנת לטפל במלנומה שהתגלתה בגופו, פדריצ'י שב ב-20 במרץ 2008 להופעה באינדיאנפוליס, אך נפטר כחודש לאחר מכן ב-17 באפריל.
הופעה אחרונה של סיבוב הופעות זה התקיימה בסופר בול בטמפה, פלורידה ב-1 בפברואר 2009. ב-12 ביוני 2011 קיבל סקסופוניסט הלהקה ואחד מעמודי התווך שלה, קלרנס קלמונס, שבץ מוחי ונפטר פחות משבוע לאחר מכן, ב-18 ביוני.
ספרינגסטין הודיע כי אחיינו של קלמונס, ג'ק קלמונס (Jake Clemons), יהיה סקסופוניסט הלהקה במקום דודו.
במרץ 2012 יצאה הלהקה למסע ההופעות העולמי Wrecking Ball World Tour, עד ספטמבר 2013. ב-2014 השתתפה הלהקה בהקלטת אלבומו של ספרינגסטין High Hopes ובמסע ההופעות High Hopes Tour שהחל במאי 2014, רובו ללא סטיבן ואן זאנדט, שהשתתף בצילומי סדרת הטלוויזיה ליליהאמר והוחלף על ידי טום מורלו.
אלבומי הופעות חיות (קרדיט - ברוס ספרינגסטין והאי סטריט בנד)
אלבומי אולפן (קרדיט - ברוס ספרינגסטין)
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה של בילבורד2024אמן סיבוב ההופעות המוביל – רוקאי סטריט בנד (עם ברוס ספרינגסטין)
פוליפל הוא אי הנמצא על נהר ההדסון.
ידוע גם בתור אי פולופל והאי של בנרמן (Bannerman's Island) או המבצר של בנרמן.
האי פוליפל נמצא כ-80 ק"מ צפונית לעיר ניו יורק, כ-300 מטרים מהגדה המזרחית של ההדסון.
התכונה העיקרית ומרכז העניין באי הוא המבצר של בנרמן, מחסן נשק צבאי.
על צידו האחד של המבצר כתוב "ארסנל האי בנרמן".
הוא נבנה בסגנון העידן המוזהב על ידי איש העסקים פרנסיס בנרמן הרביעי (1851-1918), אשר קנה את האי בשנת 1901.
משמעות השם פוליפל (Pollepel) היא "מצקת מעץ" בשפה ההולנדית בגלל צורתו של האי אשר דומה לכף של מצקת.
אך הארגון המתחזק את האי כיום סובר שהשם הוא על שמה של בחורה בשם פולי פל אשר נהגה לטייל באי לעיתים תכופות.
האי פוליפל התגלה בזמן הניווטים הראשונים בנהר ההדסון עוד בתקופה ההתיישבות המוקדמת של ניו יורק בידי ההולנדים באזור הנקרא "השער הצפוני" של רמת הדסון.
בתקופת מלחמת העצמאות האמריקנית, נבנו באי עוגנים למתיחת שרשרת ברזל דרך הנהר שאמורה הייתה לפגוע בספינות המלחמה הבריטיות שעלו בנהר אל תוך מדינת ניו יורק.
השרשראות על נהר האי נכשלו במשימתן.
מאוחר יותר הגנרל ג'ורג' וושינגטון תכנן להקים באי כלא צבאי לשבויי המלחמה הבריטיים, אך תוכניתו לא יצאה לפועל.
פרנסיס בנרמן נולד ב-24 במרץ 1851 בדנדי, סקוטלנד.
בנרמן קנה את האי בשנת 1901 על מנת לנצלו כמחסן עבור כל הציוד שהמשפחה צברה עם השנים.
נכללו בו כ-30 מיליון כדורי רובה ופגזי תותחים.
במקביל לבניין המבצר, בנרמן בנה עוד בניין באותו הסגנון אך קטן בהרבה על הגבעה באי כדי שישמש כמעונו האישי בזמן שהותו באי.
המבצר שימש פרסום לעסקיו של בנרמן מכיוון שהוא נראה היטב משתי גדות הנהר.
הבנייה לא הושלמה עד הסוף, אם כי רוב ציודו של בנרמן כבר שהה במקום.
הבנייה הופסקה עם מותו בשנת 1918. באוגוסט 1920, 200 טונות של חומרי נפץ, פגזים ואבק שרפה התפוצצו בתוך מבנה המבצר.
פיצוץ זה השמיד את רוב המבנה והותיר אחריו רק צד אחד של המבצר המרשים.
עסקי משפחת בנרמן הלכו והתמעטו עקב הקשחת חוקי מסחר בנשק והחזקת חומרי נפץ בארצות הברית בתחילת המאה ה-20. לאחר טביעת המעבורת Pollepel בשנת 1950, האי נותר שומם.
בשנת 1967 מדינת ניו יורק קנתה את האי לאחר הוצאת כל הסחורה הצבאית ממנו וסיורי תיירים החלו להיערך בו משנת 1968. בשנת 1969 שרפה פרצה בארסנל והרסה את רצפות העץ ומה שנותר מהגג שלו.
לאחר השרפה, הרשויות סגרו את האי לסיורים והגישה אליו נאסרה לציבור.
כיום המבצר והאי הם בבעלות מדינת ניו יורק ומתוחזק על ידי משרד הפארקים והגנים של המדינה.
המבצר הרוס כמעט כליל פרט לחומה חיצונית אחת שנותרה יחסית בשלמותה ועבודות לחיזוקה בוצעו על ידי המדינה בשנים האחרונות.
בשנות ה-70 וה-80 האי היה נתון למעשי ונדליזם רבים של אנשים שהיו מגיעים אליו עצמאית ובניגוד לחוק.
ניתן להגיע לאי לסיורים במעבורת היוצאת מרציף מעבורות שליד תחנת הרכבת של ביקון (Beacon), משך השייט הוא כחצי שעה והסיור הוא כשעתיים על האי עם מדריך.
הסופרת קייטלין קיימן (Caitlin Kieman) משתמשת באי במספר סיפורי רצח בספריה.
המבצר משמש כמקום רצח ומסתורין.
הסופרים ברברה גוטלוק ותום ג'ונסון הוציאו לאור אלבום ובו 200 תמונות ישנות ומסמכים הקשורים לאי ולמבצר בנרמן.
הספר נקרא בפשטות מבצר בנרמן - Bannerman Castle.
האי פוליפל הוא מקום לרצח גם בספרה של לינדה פיירשטיין, Killer Heat משנת 2008.
כמו כן האי מככב כאתר לחטיפות בספרה של קירסטן מילר Kiki Strike: Inside the Shadow City.
המבצר מככב לפרק זמן קצר בסרטו של מייקל ביי, רובוטריקים: הצד האפל של הירח כמקומו של אחד מהשערים לכדור הארץ מהחלל החיצון.
בטלוויזיה, בסדרה Sleepy Hollow של FOX, האי הוא מקום קבורתו הסודי של ג'ורג' וושינגטון.
אי סו-יון (הנגול: 이소연, באנגלית: Yi So-yeon; ) היא ביוטכנולוגית ואסטרונאוטית קוריאנית.
היא הדרום קוריאנית הראשונה שהייתה בחלל, והאסייתית השנייה שטסה לחלל.
אי סו-יון נולדה וגדלה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית.
למדה תואר ראשון ושני בהנדסת מכונות מטעם המכון המתקדם של קוריאה למדע וטכנולוגיה (KAIST, הנמצא בטג'אן).
ב-2014 סיימה תואר שני במנהל עסקים בבית הספר למנהל עסקים ע"ש וולטר האס שבאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (Berkeley Haas).
במסגרת תוכנית החלל הקוריאנית, הוחלט להתחיל באימון אסטרונאוטים.
ב-26 בדצמבר 2006, אי הייתה אחת משני המועמדים הסופיים, יחד עם קו סאן.
בספטמבר 2007, משרד המדע והטכנולוגיה (MSIT) הקוריאני בחר בקו סאן, בעקבות תוצאות המבחנים והאימונים שביצע במסגרת האימונים ברוסיה.
לאחר שקו ביצע מספר הפרות על נהלים במרכז האימונים ברוסיה בכך שהוא שלח חומר רגיש בחזרה לקוריאה, סוכנות החלל הרוסית ביקשה להחליפו.
במרץ 2008 אי נבחרה להתאמן עם הצוות הראשי של סויוז TMA-12. ב-8 באפריל 2008, שוגרה לחלל למשימה של 10 ימים.
אי טסה במסגרת הסכם בין ממשלת רוסיה וממשלת קוריאה הדרומית.
נמסר כי קוריאה הדרומית שילמה 28 מיליון דולר עבור טיסתה של אי.
לשם כך היא נקראה משתתפת בטיסה (spaceflight participant), מונח השמור לאנשים אשר טסו לחלל אולם לא אסטרונאוטים רשמיים, כגון משתתפי התוכנית "מורה לחלל", תיירי חלל, ואסטרונאוטים במסגרת הסכמים בין מדינות.
אי היא האישה השלישית, אחרי הלן שרמן ואנושה אנסארי אשר ייצגה לראשונה את מדינתה בחלל.
במהלך משימתה ביצעה 18 ניסויים עבור המכון הקוריאני לחקר התעופה והחלל.
בין השאר היא ביצעה ניסוי העוקב אחר התנהגותם של 1000 זבובי פירות בקופסה סגורה ממוזגת.
הניסוי כלל בדיקה איך השינויים בכבידה או בתנאי הסביבה משפיעים על התנהגות הזבובים.
ניסויים נוספים כללו את ההשפעה של מיקרו-כבידה על הלב ועל הלחץ תוך-עיני, מדידת רמות הרעש בתחנת החלל, ומעקב אחר סופות אבק מסין ומונגוליהבעזרת מצלמה תלת־ממדית מיוחדת, אי צילמה את הפנים שלה 6 פעמים ביום על מנת לראות איך הם משתנים ומתנפחים בחוסר כבידה.
לכבוד טיסתה של אי, מדענים בקוריאה הדרומית פיתחו קימצ'י מיוחד לחלל שעשיר בוויטמינים וללאLactobacillus acidophilus.
ביום האחרון של טיסתה בחלל היא שרה את השיר "fly me to the moon" של פרנק סינטרה.
אי חזרה לכדור הארץ בטיסת סויוז TMA-11, שהחזירה מהחלל את פגי ויטסון ויורי מלנצ'נקו ב-19 באפריל 2008. כתוצאה מתקלה בסויוז, החללית נכנסה במסלול בליסטי במהלכו הצוות הרגיש תאוצה של עד ל-10g.
החללית סטתה ב-420 ק"מ ממקום הנחיתה הצפוי בקזחסטן.
אי אושפזה לאחר חזרתה לקוריאה עקב כאבי גב חזקים.
אף על פי שבתחילה חשבו כי הכאבים היו קשורים לנחיתה, הסתבר כי במהלך שהותה בחלל עמוד השדרה שלה התארך כ-3 ס"מ, והכאבים נבעו מכיווצו מחדש לאחר חזרה לכבידה של פני כדור הארץ
לאחר טיסתה שימשה כחוקרת של המכון הקוריאני לחקר התעופה והחלל וכשגרירה של תוכנית החלל הקוריאנית כמו כן היא עורכת תוכניות חינוך מגוונות וכן משמשת כחוקרת בכירה במכון המתקדם של קוריאה למדע וטכנולוגיה (KAIST) - אוניברסיטה בקוריאה.
בנוסף, אי סו-יון מהווה כחלק מצוות מנהיגות לנשים.
ב-2014 הוכרז כי אי סו יון פורשת מתוכנית החלל מנסיבות אישיות.
בראיון היא הסבירה כי היא הולכת ללמוד מנהל עסקים בארצות הברית.
אי ביקרה בישראל ב-2012 והצטלמה עם נשיא המדינה שמעון פרס.
בפברואר 2016 ביקרה אי בשנית בישראל במסגרת אירועי שבוע החלל הישראלי שנערך במלאת 13 שנה למותו של אילן רמון באסון מעבורת החלל קולומביה.
בין השאר השתתפה בכנס החלל הבינלאומי על שם אילן רמון במכון פישר שבהרצליה.
אי פו טואן היה גאוגרף סיני-אמריקאי.
אחד מדמויות המפתח בחקר הגאוגרפיה האנושית, וניתן לטעון כי הוא החוקר החשוב ביותר בתחום הגאוגרפיה התרבותית.
נולד בטיינג'ין, סין, למשפחה מהמעמד הגבוה.
לאחר הפלישה היפנית לסין במלחמת סין–יפן השנייה ב-1938, גורשה המשפחה, והוא למד בבית ספר מאולתר בתוכנית לימודים מעורבת סינית ומערבית.
בשנת 1941 היגרה משפחתו לאוסטרליה.
בסיום מלחמת העולם השנייה הם שוב היגרו, הפעם לפיליפינים.
בגיל 18 נסע טואן ללמוד גאוגרפיה בלונדון.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד עם תואר בוגר ומוסמך ב-1951 וב-1955 בהתאמה.
משם נסע לקליפורניה בארצות הברית כדי להמשיך את לימודי הגאוגרפיה, בשני תחומים שונים: גאומורפולוגיה של נהרות, והכיוון השני גאוגרפיה תרבותית אצל קארל סאוהר.
טואן קיבל את הדוקטורט בתחום הגאומורפולוגיה בשנת 1957 מאוניברסיטת קליפורניה, ברקלי.
את עבודתו באקדמיה התחיל באוניברסיטת ניו מקסיקו בשנים 1959 עד 1965. שם היה אחד משני האנשים שהקימו את המחלקה לגאוגרפיה.
בניו מקסיקו קשר טואן קשרים עם J.B Jackson שהיה עורך כתב עת Landscape, שהיה כתב עת מדעי בין-תחומי ועסק בהשלכות של הנוף על החברה האנושית.
בהשראת ג'קסון טואן נמשך לתחום חדש - יחסי האדם והטבע, שבו קנה את שמו העולמי.
כאשר מלאו לו 38 שנים, בשנת 1968, קיבל דרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת מינסוטה.
במינסוטה התחיל לפרסם ספרים ומאמרים ביחסים שבין האדם והטבע.
למעשה זה היה המסע שלו לתוך הגאוגרפיה ההומניסטית, שהחל מוקדם יותר כאשר מאמרו על הנושא (1961) הופיע בכתב העת Landscape.
לאחר 14 שנים באוניברסיטת מינסוטה, הוא עבר לוויסקונסין, והמשיך את הקריירה המקצועית שלו באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
הוא נבחר כחבר של "האגודה האמריקאית לקידום המדע" בשנת 1986, כחבר של האקדמיה הבריטית בשנת 2001, ושל האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 2002. לטואן הוענקה Cullum Geographical Medal על ידי "האגודה הגאוגרפית האמריקאית" בשנת 1987, לאחר מכן הוענק לו פרס Vautrin Lud Prize בשנת 2012.
לצד קריירה מפוארת, אי פו טואן נשאר בודד לאורך כל חייו.
באוטוביוגרפיה שלו, טואן גילה לראשונה את מיניותו ההומואית: כתלמיד באוסטרליה נמשכתי אל ילד אחר.
אבל התחושה שלי כלפי ילד אחר, אתלט עם יופי מלוטש של מכונה משומנת היטב, הייתה עניין אחר.
לא הצלחתי לשכנע את עצמי עד אז שזה רק עורר געגועים אל היופי הנשי.
הייתי אז בן חמש עשרה.
טואן לא התמקד במוצאו האתני (סיני) או העדפתו המינית כחלק מהמחקר האקדמי.
במקום להדגיש את הבדלים או יחסי כוח חברתיים, הוא ניסה ללכוד חוויות אנושיות אוניברסליות.
הוא פעל להצגת גוונים של תופעות שכיחות כגון חוויית ה"בית", המפרידה בין התרבויות השונות, תוך חשיפת ביטוייהם במקומות ובזמנים שונים.
טואן היה פרופסור באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
הוא כתב עשרות ספרים, ומספר רב מאוד של מאמרים, הפך לפורץ דרך בתחומי יחסי אדם-סביבה.
גדולתו של טואן, לא הייתה בהוספת עובדות מדעיות שליקט, אלא ביצירת מסגרות רעיוניות ופילוסופיה שלמה של פרשנות עובדות רבות שנאספו כבר קודם.
הוא הסתכל על המידע הקודם בעיניים חדשות.
היו לו יכולות אינטגרטיביות גדולות מאוד לצד כושר אנליטי.
ההצלחה הגדולה שלו, שבה זכה לתהילה, הייתה ספרו משנת 1974 שנקרא "טופופיליה" (Topophilia).
הספר עוסק בדרך שבני אדם יוצרים קשר חיובי עם סביבתם.
הספר יצא לאור בתקופה שבה תנועות לאיכות הסביבה התחילו דרכן בארצות הברית, וחיפשו את המבט הכולל, על התחום - יחסי האדם סובב, וטופופילייה נתנה להם את "התנ"ך" שהיו זקוקים לו.
כך הספר הפך לספר עיון ולימוד בתחומי דעת רבים, כולל תכנון סביבתי, אדריכלות, גאוגרפיה, אקולוגיה ועוד.
בספר הזה, ובספריו האחרים עסק טואן ביחסים שבין הנוף והאדם.
הוא שאל שאלות כמו מהן השקפותינו כבני אדם על הסביבה הפיזית המקיפה אותנו?
איך אנחנו תופסים בחושים סביבה זו?
כתוצאה מתפיסה זו, איך אנחנו מעריכים אותה?
כיצד העבר או סגנון החיים משפיעים על עמדותינו ביחס לסביבה?
מה יוצר אצלנו כבני אדם את התחושה של סביבה שאנחנו מתחברים אליה רגשית ואוהבים אותה (=טופופיליה)?
טואן יצא נגד המוסכמות של המחקר הגאוגרפי, שרואה בנוף מקטעים שונים: הרים, נהרות, ערים, כפרים, שדות.
הוא טען שהאדם חווה את הנוף כשלמות ולא כחלקים.
בגיל צעיר - בני האדם רואים ומתמקדים בנוף בפרטים בודדים: רחוב, בית, כנסייה.
כאשר בני האדם מתבגרים הם יכולים לראות תמונה מורכבת יותר, ולחוש את הסביבה בממדים רבים נוספים.
גם ההיסטוריה הכללית של התרבות, תורמת לתחושת הנוף שלנו: במשך מאות שנים האמנות, טען טואן, הדגישה נופים פסטוראליים- כפריים, שאולי הולכים אחורה לאידיאל הדתי של "גן עדן".
לכן אנשים שמתבוננים בנופים פסטוראליים מרגישים משיכה ליופי הזה.
במציאות הנוף הכפרי, כמו כל נוף אחר מכיל בתוכו גם תופעות של אי-ודאות, ופחד.
המחקר הגאוגרפי והסוציולוגי של יחסי אדם ונוף - חוקר וממפה את התנהגות של אנשים בנופים שונים.
יש מעט מאוד מחקר על מה חושבים ומה מרגישים אנשים בנופים השונים.
הוא הביא לדוגמה נופי בתי קברות.
אפשר להתייחס אל נוף כזה במובנים שונים - פונקציונלי, דתי או אסתטי.
איננו יודעים, טען טואן, מה עובר בראשו של האדם המצוי בבית הקברות.
האם הוא רואה בעיני רוחו את ההיסטוריה האנושית הכרונולוגית המשתקפת בו?
האם חייו שלו מקבלים משמעות נוספת או חדשה בביקור בבית הקברות?
האם הוא מרגיש את בדידותו לעומת כמותם הרבה של המתים?
טואן הסביר כי מקום כזה כמו בית קברות, מייצר אצל הצופה בו חיבור בין מושגים שאינם מתחברים בנופים אחרים: חיבור בין זמן-נצח-חיים-מוות.
מדעני הנוף למיניהם, מתבוננים בחלקי הנוף, מודדים וחוקרים אותם, ומשיגים מהנוף משמעויות שהאדם הרגיל אינו יכול להשיגם.
אבל התבוננות זו של המדענים נעשית תוך ניתוק אישיותו של החוקר ורגשותיו מהנוף שבו הוא צופה או חוקר.
כאמור במרבית ספריו, טואן פיתח רעיונות מסוג אלה שהובאו למעלה.
הוא חדר בראייתו לעומקים ולתחומים שהיו בלתי נחקרים לפניו.
כך לדוגמה בשנת 1979 פרסם את הספר "נופי הפחד" (Landscape of Fear).
ספר שבניגוד לטופופילייה, מוליך את הקורא למחוזות מפחידים של נופי שממה ובדידות.
הוא חודר בחקירתו לנופים של יערות העד באזורים הטרופיים, או ליערות האין סופיים של מרחבי הטייגה.
כמה שנים מאוחר יותר (1977) כתב את ספרו "מרחב ומקום" (Space and Place) בו הוא ניסה לחבר בין ספריו הקודמים ולהבין איך מרחבים של פחד וחששות, מרחבים זרים ומנוכרים, הופכים בסופו של דבר למרחבים מיושבים ובטוחים - הופכים סביבה שאדם מרגיש בה כמקום מגורים ובית.
טואן ניסה לפענח את תחושת הזמן שלנו במרחב (שנתפס כסביבה פתוחה ולא מוכרת) וכיצד נהפכת לתחושת מקום (סביבה מוכרת ומוגבלת בגבולות).
מקום, נתפס כסביבה מוגנת ובטוחה, ומרחב נתפס כחופש - אנחנו חיים "במקום" אבל כמהים "למרחב".
טואן תיאר את גישתו כהומניסטית, אך ההומניזם שלו לא היה כרוך בהחלפת רציונליזם ברוחניות.
במקום זאת, הוא ראה את הגאוגרפיה ההומניסטית כדרך לגלות כיצד "פעולות ופעילויות בנוף חושפות את איכות המודעות האנושית" ולהראות "חוויה אנושית בעמימות, באמביוולנטיות ובמורכבות".
לכך נדרשת אמפתיה, וטואן פנה לסיוע מהספרות היפה, מהאמנות, מההיסטוריה, מביוגרפיה, מהפילוסופיה ומהתאולוגיה.
גישתו של טואן הייתה איכותנית, אך יותר נרטיבית ותיאורית מאשר פילוסופית.
הוא חשש שמא גישה פילוסופית תהיה מובנית עד כי נדמה שהיא קיימת בזכות עצמה, ותטיל צל על תופעות שהיא נועדה להאיר.
הוא העדיף תאוריות רק כדי שיתנו תמיכה ברקע ההסברים שאותם חיפש.
טואן התעניין בחוויות אנושיות רב משמעותיות המתחברות עם מקומות פיזיים בנוף.
בתפיסתו, החיבור למקום היה חיבור אינטימי.
גישתו של טואן כלפי המקום הוצגה על ידי כותרות כגון "עולמות מקוטעים ועצמיים", "המשכיות וחוסר רציפות", "מוסריות ודמיון", ומעל לכל העסיק אותו הקשר שבין המרחב והמקום.
הדיאלקטיקה הקיומית הזאת מניעה אנשים בין מצב של התנסות המאופיינת בשורשיות, בביטחון ובאדמה, מצד אחד, לבין מצב המאופיין בהתפשטות, ניידות והשתנות מהצד השני.
טואן הראה כיצד ניגודים כאלה פועלים ביחסים שבין האדם לסביבתו, הוא הצביע על הדו משמעויות של מקום והיחסים אליו, כנורמה של החוויה האנושית באשר היא.
טואן היה ביסודו של דבר אופטימיסט.
אפילו הספר העגום ביותר שלו, "נופים של פחד", מסתיים באמירה שבעבר הדברים היו גרועים יותר.
עבור טואן, שינויים היסטוריים היו לטובה: "בראייה רחבה אפשר לומר כי ...
התרבות, דרך נתיבים מסובכים לאורך אלפי שנים, שיפרה מאוד את החושים שלנו".
ההתקדמות עצמה תלויה בדרכים מסוימות שאדם מפתח להתמודדות עם המתחים בין מרחב למקום, לדומיננטיות ולחיבה, למוסר ולדמיון.
ההבטחה לעתיד טמונה בהכרה בקטבים הקיומיים של קרבה וריחוק, וכיצד הם משתקפים זה בזה.
טואן הדגיש את חשיבותה של השפה בהפיכת המקום.
לאורך כל יצירותיו, טקסטים כמו שירים, רומנים, מכתבים ומיתוסים נתפסו כרכיבים בלתי תלויים ביצירת תחושה של מקום.
התקשורת האנושית היוותה את הבסיס לתהליכים החברתיים של הדמיון, ההבנה, התכנון וההגות.
ייצוגים הנחו את האינטראקציה האנושית והחומרית ביצירת, שמירה והרס מקומות.
ההתבוננות העמוקה של טואן על תפקיד הייצוגים התקשורתיים ביצירת תחושת המקום, היוותה בסיס חשוב לגאוגרפיה של התקשורת.
אי פָּתוֹגֶנִיוּת, או אי מַרְעָנוּת, הוא אי גנומי שנרכש על ידי מיקרואורגניזמים באמצעות העברת גנים אופקית, ובו גנים הקשורים לגורמי אלימות.
איי פתוגניות נמצאים בפתוגנים של בעלי חיים וצמחים כאחד, בין אם בחיידקים גרם חיוביים או גרם שליליים.
האיים מועברים באמצעות אירועי העברת גנים אופקית, כגון העברה על ידי פלסמיד, בקטריופאג' או טרנספוזון בקוניוגציה.
כפועל יוצא, איי פתוגניות הם חלק מתהליך האבולוציה של מיקרואורגניזמים.
מדובר במקבצי גנים המשולבים בגנום של אורגניזמים פתוגנים, בין אם בכרומוזום עצמו או מחוצה לו, אולם הם בדרך כלל אינם מופיעים באורגניזמים שאינם פתוגנים מאותו מין או ממין קרוב.
האיים עשויים להיות ממוקמים על הכרומוזום החיידקי, מועברים בתוך פלסמיד או להימצא בגנום ממקור בקטריופאג'י.
תכולת ה-GC והשימוש בקודונים באיי הפתוגניות שונה לעיתים קרובות מזה של שאר הגנום, מה שעשוי לסייע בזיהוי שלהם בתוך רצף DNA נתון, אלא אם כן לתורם ולמקבל בהעברת גנים אופקית זו יש תGC דומה.
איי פתוגניות הם יחידות גנטיות נפרדות בנות 10–200 אלפי זוגות בסיסים שמשני עבריהן רצפי DNA חוזרים בזה אחר זה, כמו גם רצפי החדרה או גנים המקודדים ל-tRNA, המשמשים נקודות לשחלוף ושילוב אל תוך ה-DNA.
משום כך הם נחשבים לאזורי DNA לא יציבים.
הם יכולים לעבור אותם כיחידה אחת לתאי חיידקים חדשים, ובכך להקנות אלימות לזנים שפירים בעבר.
מנגד, מחיקות של איי פתוגניות המוכנסים לגנום עלולות לגרום לשיבוש בשעתוק tRNA ובהמשך להשפיע על חילוף החומרים של התא.
אופני הבקרה על הביטוי של איי הפתוגניות מגוונים.
גנים של בקרה באי הפתוגניות יכולים לווסת ביטוי של גורמי אלימות באי הפתוגניות עצמו או מחוצה לו, וגנים חיצוניים יכולים לווסת ביטוי של גורמי אלימות הממוקמים באי הפתוגניות.
גנים של בקרה באיי פתוגניות כוללים באופן טיפוסי חלבונים דמויי AraC.
האי P fimbriae מכיל גורמי אלימות כגון המוליזין, פילי, גורם נמק ציטוטוקסי וחלבון סגולי אורופתוגני (USP).
לאי הפתוגניות I של החיידק Yersinia pestis יש גנים המווסתים את ספיגת הברזל ואגירתו.
משפחת איי הפתוגניות SaPI של Staphylococcus aureus מקודדת לסופר אנטיגנים, כולל הגן לרעלן תסמונת הלם רעלי (TSST-1) ומנוידת בשכיחות גבוהה על ידי בקטריופאג'ים ספציפיים.
רעלן הכולרה של Vibrio cholerae, רעלן הדיפתריה של Corynebacterium diphtheriae, הנוירוטוקסין של Clostridium botulinum והציטוטוקסין של Pseudomonas aeruginosa, כולם נמצאים על איי פתוגניות המועברים באמצעות בקטריופאג'ים.
לחיידק Helicobacter pylori יש שני זנים, האחד אלים יותר מהשני בשל קיום אי הפתוגניות Cag בגנום שלו.
אי צדק הוא סרט גיבורי-על מונפש למבוגרים, המבוסס על משחק וידאו משנת 2013 באותו השם שפותח על ידי אולפני NetherRealm Studios ומבוסס על דמויות מבית חברת DC קומיקס.
הסרט הופק על ידי האחים וורנר הנפשה ו-DC Entertainment, והופץ על ידי Warner Bros.
הסרט הוא הסרט ה-43 במסגרת יקום ההנפשה של חברת DC קומיקס.
הסרט בוים על ידי מאט פיטרס ותסריט הסרט נכתב על ידי ארני אלטבקר.
בסרט מדבבים ג'סטין הארטלי ואנסון מאונט את דמויותיהם של סופרמן ובאטמן בהתאמה.
הסרט מתרחש ביקום מקביל ליקום DC המרכזי ועוקב אחר סופרמן, שמתדרדר לשיגעון לאחר שהג'וקר תמרן אותו להרוג את אשתו ההרה, לויס ליין ולהפעיל פצצת אטום שהשמידה את העיר מטרופוליס.
בעקבות האירוע, סופרמן הופך את כדור הארץ למדינת משטרה במטרה לכפות שלום בכוח, בעוד באטמן מקים מחתרת שנועדה להתנגד לסופרמן ובני בריתו.
פיתוח הסרט הוכרז ב-21 במאי 2021 יחד עם ההכרזה על אלטבקר כתסריטאי הסרט.
הסרט שואב אלמנטים ממשחקי הווידאו עליהם הוא בוסס וכן על חוברת הקומיקס שמהווה פריקוול לאירועי המשחקים, אך כן מספר סיפור חדש לחלוטין שלא קשור למשחקים או לקומיקס.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות, ששיבחו את ההנפשה ואת הדיבוב, אך ציינו לרעה את העלילה ואת השוני שלה מעלילת משחק הווידאו והקומיקס.
בייקום 22, הג'וקר והארלי קווין הורגים את ג'ימי אולסן, חוטפים את לויס ליין ההרה וגונבים נשק גרעיני, אותו הם מחברים למוניטור רפואי שמחובר ללבה של לויס.
לאחר שהבין שלויס נחטפה, באטמן קורא לכל חברי "ליגת הצדק" במטרה לארגן חיפוש נרחב אחריה.
פלאש מוצא את הדחליל מת ומגלה שאספקת גז הפחד שלו נעלמה, אך נהרג על ידי מלכודת שהוטמנה בידי הג'וקר.
סופרמן מוצא את הג'וקר ואת הארלי קווין מתחבאים בתוך צוללת, אך מותקף על ידי דומסדיי ובקרב ביניהם מצליח בעזרת ידיו לשגר את המפלצת לחלל.
שאר הגיבורים מגיעים ומצליחים לעצור את הג'וקר ואת הארלי, אך באטמן מגלה שהזוג ערבב בין גז הפחד של הדחליל לקריפטונייט, בכך גרמו לסופרמן להזות שדומסדיי תוקף אותו, כשבמציאות הוא הורג את לויס.
באטמן מנסה להזהיר את סופרמן, אך זה כבר מאוחר מידי ולבה של לויס מפסיק לפעום, מה שגורם לנשק הגרעיני להתפוצץ ולהשמיד את העיר מטרופוליס, יחד איתה 11 מיליון בני אדם.
באטמן חוקר את הג'וקר והאחרון מספר לו שנמאס לו להפסיד לגיבורים והעדיף להשחית את סופרמן במקום.
רגעים לאחר מכן, סופרמן מתפרץ לחקירה ובעקבות ייגונו על מות אשתו וילדו העתידי, הוא רוצח את הג'וקר בברוטאליות.
החץ הירוק לוקח את הארלי קווין למחתרת על מנת להצילה מסופרמן.
סופרמן חושף את זהותו כקלארק קנט מול חברי האומות המאוחדות ומכריז על כוונתו להשכין שלום בכדור הארץ, ובמידת הצורך להשתמש בכוח על מנת לאוכפו.
בעקבות ההכרזה, ליגת הצדק מתחלקת לשתי סיעות: חלק מחברי הליגה וביניהם וונדר וומן תומכים בסופרמן, בעוד אחרים וביניהם באטמן מתנגדים לו מכיוון שהם נשבעו לא להרוג.
גיבורים אחרים וביניהם אקוומן ושאזאם מסרבים לבחור צד ועוזבים את הליגה.
בינתיים, ממשלת ארצות הברית נעשית מודאגת שסופרמן יתערב בתוכניותיהם ומבקשת ממאסטר המראות לחטוף את ג'ונתן קנט (אביו של סופרמן) על מנת שישמש כקלף מיקוח כנגדו.
סופרמן מתחיל להרהר במעשיו, אך וונדר וומן מבטיחה לו שהוא עושה את הדבר הנכון ומציעה לו עזרה במציאת אביו.
סופרמן מבקר את באטמן במערת העטלף כדי לגשר על הפער ביניהם, אך השניים מתחילים להתווכח בעקבות השקפותיהם השונות ובאטמן מסרב להצטרף לסיעה של סופרמן.
בזמן שהם מנסים לעצור את סופרמן מלהעביר את האסירים מבית החולים הפסיכיאטרי "ארקהם" לכלא מאובטח יותר, באטמן ונייטווינג מופתעים לגלות שרובין (דמיאן ווין) הפנה להם את גבו והצטרף לסיעה של סופרמן.
הארלי, שבינתיים ברחה ממחבואו של החץ הירוק והחליטה להפוך לגיבורה, שחררה את האסירים מכלאם על מנת לאלץ את סופרמן ובאטמן להניח את היריבות ביניהם בצד ולעצור אותם יחד.
במהלך הקרב, רובין, באקט של כעס הורג בטעות את נייטווינג.
לאחר ששמעה על התקרית מסופרמן, קאטוומן מנחמת את באטמן.
בינתיים, נייטווינג פוגש את האלה בחיים שלאחר המוות והאחרונה הופכת אותו ל.
בזמן שסופרמן חובר לראס-אל-גול, באטמן מקים מחתרת תת-קרקעית ומתכנן לגנוב את תותח השמש האדומה מ.
בזמן הפריצה למבצר, ראס הורג את אטום ומשמיד את התותח.
סופרמן גובר על וג'ונתן קנט, עליו באטמן ניסה להגן במבצר, נהרג בטעות על ידי אחד מחיציו של החץ הירוק.
בתגובה, סופרמן, המוכה ייגון רוצח את החץ הירוק.
לאחר שסופרמן הופך את כדור הארץ למדינת משטרה בעזרת רחפני ריגול, באטמן מבקש מ לשחרר את מיסטר טריפיק מהכלא ולהעלות לרשת תיעוד של סופרמן הורג באכזריות קבוצת נערים חוגגים שמנסים להרוס את התדמית של סופרמן.
בתגובה, סופרמן שולח את האנדרואיד על מנת שזה יאכוף שלום עולמי בכוח הזרוע, אך אמייזו הופך לאלים מכייון שראס תכנת אותו בחשאי להרוג את סופרמן.
אמייזו, שמסוגל להעתיק את כוחותיו של סופרמן, הורג את הוקמן ואת סייבורג, אך באטמן ובני בריתו מגיעים ומסייעים לסופרמן ו-וונדרוומן להרוס את האנדרואיד.
בינתיים, רובין, שהבין שחטא, מצליח להביס את ראס בעזרתו של דדווינג.
למרות הסיוע, סופרמן מתכנן לעצור את המתנגדים לו ומצליח להביס את וונדרוומן, שבגדה בו.
לפתע, אל הזירה מגיע סופרמן מ, שהגיע לזירת הקרב בעזרת מיסטר טריפיק.
סופרמן (22) מביס את מקבילו מכיוון שהסופרמן השני בולם את עצמו כדי לא להרוג.
לבסוף, סופרמן נכנע לאחר שלויס ליין מיקום 9 שנושאת ברחמה את בנו של סופרמן מהמימד שלה (שנהרג בזמן קרב מול ברייניאק), מזכירה לסופרמן שהחיים קדושים ושצריך לשמור עליהם.
סופרמן מתחרט על פשעיו ומסכים להיכלא.
למרות החשש מהעתיד לבוא, באטמן מתחיל לבנות מחדש את העולם החופשי ואת מערכת היחסים שלו עם קאטוומן.
ביוני 2021, סרט הנפשה המבוסס על משחק הווידאו "Injustice" הוכרז.
צוות המדבבים הוכרז לאחר מכן ביולי 2021.
בניגוד למשחקי הווידאו עליהם הסרט בוסס שקיבלו את הדירוג T (Teens - כלומר לבני נוער) על ידי הוועדה לדירוג תוכניות בידורית (ESRB), הסרט קיבל דירוג R (למבוגרים מעל גיל 18) בעקבות האלימות המצויה בו.
אירוע ההופך את הסרט לראשון שזכה לדירוג R לעומת המשחק שזכה לדירוג T מאז יציאת הסרט "טקן" משנת 2009. הסרט הופץ ב-19 באוקטובר 2021 בגרסאות Blu-Ray, 4K Ultra ופורמט דיגיטלי.
גרסת ה-DVD שוחררה באופן בלעדי עבור חנויות וולמארט.
ב-9 באוקטובר, הסרט כולו דלף לרשת האינטרנט, כעשרה ימים לפני ההפצה הרשמית.
גרסת ה-Blu-Ray כללה סרט קצר בשם "שעת סיפור: אי צדק - משבר וקונפליקט" בו יוצרי הסרט דיברו על תהליך הפקת הסרט ועל העלילה.
בסרט הקצר ישנה התייחסות לפרק "Injustice for all" מהסדרה המצוירת של ליגת הצדק.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 60% טריות על סמך 5 ביקורות וציון ממוצע של 5.60/10.
אי פרדייס הוא אי באיי בהאמה שנודע בעבר בשם אי הוג.
האי, בעל שטח של 277 הקטארים, נמצא בסמוך לחוף העיר נסאו, שהיא עצמה בקצה הצפוני של האי ניו פרובידנס.
האי ידוע בעיקר בזכות אתר הנופש רחב הידיים אטלנטיס , הכולל פארק מים, בריכות, חוף, מסעדות, בתי קזינו ועוד.
האי פרדייס מחובר לניו פרובידנס באמצעות שני גשרים החוצים את נמל נסאו.
הגשר הראשון נבנה בשנת 1966 והשני בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20.
אי רובינזון קרוזו (בספרדית: Isla Robinsón Crusoe), ובשמו הקודם מאס א טיירה (Más a Tierra), הוא אי געשי השייך לארכיפלג של איי חואן פרננדס הצ'יליאנים, הממוקמים בדרום האוקיינוס השקט, כ-640 קילומטר מערבית ליבשת אמריקה הדרומית.
האי, שגודלו כ-50 קמ"ר, הוא האי המאוכלס היחיד בארכיפלג.
רוב אוכלוסייתו, כ-1,100 נפשות, מרוכזת בכפר אחד הממוקם בחופו הצפוני של האי.
כלכלת האי מתבססת בעיקר על דיג, ייצוא של סרטנים ותיירות.
האי, כמו שאר הארכיפלג, התגלה לאירופאים לראשונה בשנת 1574 על ידי המלח הספרדי חואן פרננדס, בעקבות גילויו האי זכה תחילה לשם "אי חואן פרננדס".
בשנת 1704 ננטש על האי מלח צעיר בשם אלכסנדר סלקירק, אשר שרד לבדו על האי במשך חמש שנים עד שחולץ על ידי ספינה חולפת.
סיפורו היה ההשראה לרומן "רובינזון קרוזו", מאת הסופר דניאל דפו, שפורסם לראשונה בשנת 1719. במהלך המאות ה-17 וה-18 שימש האי כמקור מסתור לשודדי ים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה טובעה אניית הצי הגרמנית דרזדן באחד ממפרציו של האי, בימינו מהווים שרידיה מקור משיכה תיירותי לצוללים.
בשנת 1966 שינתה ממשלת צ'ילה את שם האי ממאס א טיירה ("קרוב ליבשת") לרובינזון קרוזו, בשל שיקולים תיירותיים.
ב-27 בפברואר 2010 נפגע האי מגלי-צונאמי בגובה של כחמישה מטרים שנוצרו בעקבות רעידת האדמה בצ'ילה.
חמישה בני אדם נהרגו ורוב הכפר נהרס.
האי, כמו כל הארכיפלג, הוכרז על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית והוא מהווה את מקום הגידול של כ-104 מינים של בעלי חיים וצמחים אנדמיים.
אַי שִׁיבָּאטָה (ביפנית: 柴田 亜衣; נולדה ב-14 במאי 1982) היא שחיינית יפנית, אלופה אולימפית וסגנית אלופת העולם.
אחיה גם הוא שחיין בינלאומי.
היא בוגרת המכון הלאומי לכושר גופני וספורט בקאנויה.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה שיבאטה במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:24.54 דקות' לפני לור מנודו מצרפת (8:24.96 דקות) ודיאנה מונז מארצות הברית (8:26.61 דקות) ובמקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:07.51 דקות., המנצחת הייתה מנודו שקבעה שיא אירופה חדש של 4:05.34 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בוויקטוריה, קנדה בשנת 2006 זכתה שיבאטה ב-4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:07.61 דקות, מדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:26.41 דקות ובמדליות ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:11.13 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:00.65 דקות.
בנוסף, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:31.73 דקות ובמקום שישי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:58.04 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה שיבאטה רק במקום 27 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה חלשה עבורה של 8:41.63 דקות ולא הגנה על תוארה ובמקום 31 בתוצאה חלשה נוספת של 4:17.96 דקות.
אי שם באפריקה הוא סרט גרמני משנת 2001, שבוים על ידי קרולינה לינק ותסריטו עובד מספרה האוטוביוגרפי של שטפני צווייג באותו השם.
הסרט זכה, בין השאר, בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
השנה היא 1938. בני משפחת רדליך היהודית - האב ולטר, עורך דין במקצועו, אשתו יֶטֶל ובתם רגינה - עוזבים את גרמניה עקב רדיפות הנאצים ומשאירים את קרוביהם מאחור.
הם עוברים לקניה, שם מקבל ולטר משרה כמנהל חווה נידחת.
יטל מתקשה להסתגל לחייהם החדשים, אך רגינה מתאימה עצמה במהירות, לומדת את שפת המקום ומתחברת עם הטבח הקנייתי שלהם, אוֹבוּר.
בני הזוג עוברים משבר בחיי הנישואין שלהם עקב המעבר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מרוכזים כל יוצאי גרמניה על ידי השלטון הבריטי במחנה מעצר.
יטל ובתה חוזרים לביתם אחרי שולטר מתגייס לצבא הבריטי.
נשלח אליהם מכתב מאירופה, בו מספרים להם בני משפחתם שנותרו מאחור כי הם עומדים להיות מגורשים לפולין.
רגינה עוזבת את החווה כדי ללמוד בפנימיה.
לאחר סיום המלחמה, מחליט ולטר לחזור לארצם ומגיש בקשה לקבל משרת שופט בגרמניה הבתר-מלחמתית.
לאה קורקה - רגינה הקטנה
קרולינה אקרץ - רגינה הנערה
מראב נינידזה - ולטר רדליך
יוליאנה קהלר - יטל רדליך
גרד היינץ - סבא מקס
אנדרו סאקס - מר רובנס
דיאן קין - גברת רובנס
תסריט הסרט התבסס, בשינויים מסוימים, על אוטוביוגרפיה תחת אותו השם שכתבה העיתונאית וסופרת הילדים שטפני צווייג, שבהיותה ילדה בת חמש עזבה את גרמניה לקניה יחד עם אביה ואמה עקב היותם יהודים.
הם שבו לארץ לאחר המלחמה.
לבמאית קרולינה לינק הוצע לצלם את הסרט בדרום אפריקה, מטעמים טכניים, אך היא החליטה שעל מנת לשמור על נאמנות לספר על הניצבים להיראות ולהשמע כילידי קניה.
הסרט צולם בכפר מוּקוּטַני, לא הרחק מאגם ברינגו שבצפון המדינה.
צוות ההפקה הקים קרן לסיוע לתושבי הכפר, על מנת לממן להם טיפול רפואי ולדאוג לאספקת מים נקיים.
הם גם דאגו לסלול כביש למקום.
הצעה לקיום "אי של יציבות" הועלתה כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי גלן תיאודור סיבורג.
לפי תאוריה זו, כפי שישנם "מספרי קסם" ברמה האטומית, כלומר מילוי של "שכבות" או "קליפות" באלקטרונים סביב הגרעין, המשפיעות על תכונותיו הכימיות של החומר, כך ישנן "קליפות" מקבילות ברמה הגרעינית, הפועלות לפי עקרון האיסור של פאולי, כך שקליפה "מלאה" בנוקליאונים (פרוטונים או נייטרונים) מאריכה את זמן מחצית החיים.
"מספר הקסם" הוא מספר הפרוטונים או הנייטרונים הנדרש על מנת למלא קליפה (החלת עיקרון זה ברמת הגרעין היא פרי מחקרה של מריה גופרט-מאייר).
מריה גופרט-מאייר קראה בשם "מספרי קסם" למספרי הנוקלאונים הנחוצים למילוי הרמות בגרעין.
"מספר הקסם הכפול" הוא מספר שבו מתמלאות הן רמות הפרוטונים והן רמות הנייטרונים.
מועמד נוסף הוא איזוטופ 304Ubn (כלומר גרעין עם 120 פרוטונים ו-184 נייטרונים).
התוצאות האמפיריות שנצפו בעת יצירת אטומי ליברמוריום (116) ואוגאנסון (118) הצליחו לשכנע את החוקרים שהאי של יציבות אכן קיים בפועל.
בכנס האגודה האמריקנית לכימיה ב-2008 הציע יורי אוגאנסיאן שאי היציבות הבא צריך להימצא בגרעין בעל 164 פרוטונים (ו-318 נייטרונים, "מספר הקסם" הבא, כלומר האיזוטופ התאורטי 482Uhq).
החשיבות בהשגת איזוטופים יציבים ליסודות על-כבדים, מלבד העניין שבמדע בסיסי, היא שייתכנו להם שימושים מעשיים ותכונות כימיות ייחודיות.
אחד השימושים הדוחפים תחום זה הוא האפשרות ליצור פצצת נייטרון זעירה מבוססת חומר על-כבד כזה, שתשמש כמקור אנרגיה ראשוני לתהליך של היתוך גרעיני.
זמן מחצית החיים של יסודות 83 עד 118
בטבלה מוצג זמן מחצית החיים של האיזוטופ היציב ביותר של היסוד בטווח.
"אי שם" הוא השיר עמו ייצגה הזמרת אילנית את ישראל באירוויזיון 1973. את השיר כתב אהוד מנור
זהו השיר הראשון שישראל שלחה לאירוויזיון.
לפי סדר הצגות השירים בתחרות האירוויזיון 1973, השיר הושמע אחרון (ה-17 במספר), וזכה במקום הרביעי.
בתחילת שנות ה-70 קיבלה הזמרת אילנית הצעה לייצג את גרמניה באירוויזיון.
זמרות ישראליות ייצגו מדינות אירופיות באירוויזיון עוד קודם לכן.
בשנת 1963, בטרם היו שידורי טלוויזיה בישראל (ישראל החלה את שידורי הטלוויזיה ב-2 במאי 1968), ייצגה אסתר עופרים את שווייץ עם שיר בשפה הצרפתית, וכרמלה קורן את אוסטריה.