tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד החלון נתפש בתולדות האמנות כצורת התבוננות נכונה במציאות, דרך אמצעים כגון פרספקטיבה, מציע העבודה של דושאן להתבונן במציאות בעיניים "רעננות".
בשנת 1961 נוצר העתק של העבודה אשר נמצא כיום במוזיאון לאמנות מודרנית בסטוקהולם.
בשנת 1964 נוצרה מהדורה בת שמונה העתקים של היצירה.
שני העתקים נוספים, שנוצרו ביחד עם מהדורה זו, נותרו ברשות האמן וסוחר האמנות ארטורו שוורץ ושניים נוספים נועדו לתצוגה מוזיאלית.
אלמנד הוא ריקוד חגיגי שמקורו בגרמניה ומכאן שמו (Allemande שפירושו בצרפתית "גרמני").
ריקוד זה שכיח מאוד במוזיקה של הבארוק והוא הריקוד הראשון המתחיל את הסוויטה, מיד בתחילתה או לאחר הקדמה.
זהו ריקוד שקט, המנוגן בקצב בינוני (מודרטו) ובמשקל לרוב זוגי (למשל 4/8) אך גם 4/4.
מבחינת המבנה המוזיקלי, האלמנד מאופיין בהתחלה של 1–3 צלילים קצרים של 1/16 המכונים UPBEAT, אי שימוש בצורת הסינקופה, נושאים קצרים העוברים פיתוח ליחידות רחבות וניגודים טונליים (של סולמות) או של נושאים.
במוזיקה הגרמנית (כגון באך) המבנה הוא שמרני והקטע כתוב, בדרך כלל, לקלידים.
במוזיקה האיטלקית (כגון קורלי) ההתייחסות חופשית יותר בתחום הטמפו והכלים.
בסוף המאה ה-18 החלו כותבים אלמנדים בקצב משולש (למשל ובר) דבר שהקדים את הופעת הוואלס.
אלמנה שחורה הוא אלבום הביכורים של להקת המטאל הישראלית "אלמנה שחורה" שהוקמה ב-1991.
האלבום יצא לאור ב-14 בפברואר 1997, והוא מוגדר כאלבום ז'אנר גלאם מטאל ישראלי היחיד של הלהקה בכל שנות פעילותה.
להקת האלמנה השחורה הופיעה עם שירי הדיסק ברחבי הארץ, בהרכב מלא של חברי הלהקה שניגנו בתקליט "אלמנה שחורה", עד לשנת 1998, בה פרשו מהלהקה אבי מועלם ואיציק עובדיה.
הסינגל הראשון שיצא לרדיו טרם השקת הדיסק, השיר "תסתכלי לי בעיניים", לא נכלל באלבום.
סינגלים נוספים שהופקו עבור הרדיו הם: "ג'ני", "דמעות", "הבושם הכחול", "חברים" וגרסת כיסוי ל"כל הכבוד" (קזבלן).
השיר "דמעות" הופץ במספר מהדורות האלבום תחת השם "מושיט לך יד".
בשנת 2010 הוציאה הלהקה את אלבומה הבא, "פנטום פיין".
אלי זולטא: גיטרות, קולות רקע, סולן ברצועות 5 ו-13.
אבי מועלם: בס, פסנתר, קלידים, קולות רקע.
איציק עובדיה: תופים, כלי הקשה, קולות רקע.
יהורם גאון: שירה ברצועה 14.
ארז נץ: מעבד, מפיק מוזיקלי.
"כל הכבוד" בשיתוף יהורם גאון - 3:09
אַלַמֶּלֶךְ הייתה עיר שנכבשה בתקופת ההתנחלות ונמסרה לנחלת שבט אשר, על פי המסופר בספר יהושע:
.אלמלך משוערת כ"רתמרכ" שנזכרה בין היישובים שנסקרו ברשימת תחותימס השלישי אשר פעל בשנים 1490 - 1426 לפנה"ס.
על פי מקומה ברשימת ערי אָשֵׁר, משוער שאַלַמֶּלֶךְ שכנה בגבול הדרומי של הנחלה, כלומר בדרום עמק עכו.
הצעות הזיהוי המשוערות כוללות את תל נחל\תל א-נַּחְל (בלב אזור התעשייה במפרץ חיפה) שם נמצאו בין השאר חרסים מהתקופה הכנענית והישראלית, את תל דַעוּךְ (בשדות קיבוץ כפר מסריק) שהיה מיושב מתקופת הברונזה (הכנענית) ועד התקופה העות'מאנית, וגם את תל כיסון.
אלמנה (שם מדעי: Latrodectus) הוא סוג ממשפחת הכדורניים המונה 32 מינים, מתוכם 6 נפוצים בישראל.
הסוג נפוץ בעיקר באזורים חמים ויבשים.
הסוג אלמנה ידוע לשמצה בעיקר משום שיונקים וביניהם האדם רגישים במיוחד לארס של חלק מהמינים בסוג זה, רגישות זו נובעת מפעולת מרכיבים נוירוטוקסים בארס נקבת האלמנה.
אף על פי שגם לזכר ארס המכיל רעלן עצבי הוא קטן בהרבה מהנקבה ואינו מכיל מספיק ארס כדי לפגוע בצורה מסוכנת ביונקים גדולים כגון האדם.
האלמנה כמרבית בני משפחת הכדורניים מבלה את רוב חייה ברשת ומקרי ההכשה של חיות גדולות קורים לרוב כאשר עור החיה מוחץ את העכביש כשהוא בתוך הרשת וגורר את תגובת ההגנה של העכביש.
שולוב ווייסמן (1959) מצאו שמבין שלושת המינים L.
pallidus המין אלמנה שחורה L.
tredecimguttatus הוא הארסי ביותר כאשר 0.04 מיליליטר של ארס בלבד קטלני לעכבר לבן במשקל של 10 גרם.
הטיפול כנגד הארס נעשה בעזרת נסיוב ייעודי, אך לרוב לא נותנים אותו בשל חשש מתגובה אלרגית חריפה, ומסתפקים בטיפול תומך הכולל משככי כאבים ותרופות להרפיית התכווצויות שרירים (כמו ואליום).
בתרבות הפופולרית האמריקאית נהוג לזהות את האלמנה לפי סימן דמוי שעון חול אדום בוהק על בטנה.
סימן זה מאפיין מספר מינים ביבשת אמריקה, כמו גם את המין הפולש אלמנה אמריקאית L.hesperus.
למינים המקומיים בישראל L.revivensis ו- L.geometricus קיים לעיתים סימן בהיר שונה על הבטן.
למין המכונה בעברית אלמנה שחורה לא קיים סימן דומה.
בישראל רבים מתבלבלים בין אלמנה לכדורית אדומה בעלת סימן אדום על הגב ושאיננה מסוכנת לאדם.
tredecimguttatus (Rossi, 1790) - בכל הארץ בעיקר בגולן, בקעת הירדן ודרום הארץ.
P.-Cambridge, 1872 - עמק יזרעאל, בקעת הירדן, מדבר יהודה והנגב.
?hesperus Chamberlin & Ivie, 1935 - בקעת הירדן, מדבר יהודה ודרום הארץ.
Koch, 1841 - מישור החוף המרכזי והנגב.
אלמטוזומאב היא תרופה המשמשת לטיפול בלוקמיה לימפוציטית כרונית (CLL), לימפומות עור של תאי T(CTCL) ולימפומה של תאי T, ונמכרת תחת השמות המסחריים Campath, MedCampath ו-Campath 1H.
כמו כן התרופה משמשת לטיפול בטרשת נפוצה ולאנמיה אפלסטית ונמכרת תחת השם המסחרי למטרדה (Lemtrada).
אלמטוזומאב הוא נוגדן חד־שבטי והוא פועל על לימפוציטים מסוג B ו-T אשר על פניהם מצוי חלבון CD-52. התקשרות התרופה לחלבון, גורמת למערכת החיסון של הגוף להגיב ולתקוף את התאים הסרטניים.
הואיל והתרופה נקשרת גם ללימפוציטים בריאים, הטיפול גורם לירידה במספר תאי הדם הלבנים.
ירידה זו גורמת להחלשות מערכת החיסון.
בשנת 2014 אישר מנהל המזון והתרופות האמריקאי, ה-FDA, את השימוש בלמטרדה לחולי טרשת נפוצה.
בשנת 2015 התרופה הוכללה בסל הבריאות בישראל.
התרופה פותחה ומשווקת על ידי חברת סאנופי ג'נזיים (Sanofi Genzyme).
היא תרופת מרשם המשמשת לטיפול בטרשת נפוצה התקפית הפוגתית במבוגרים.
התרופה הוכיחה את יעילותה ביכולת להפחית באופן משמעותי את התקפי המחלה ואף להביא לשיפור בנכות.
אלמטוזומאב היא תרופה בקו טיפולי שני עבור חולים בלוקמיה לימפוציטית כרונית (CLL) אשר לא הגיבו לטיפול בחומרים אלקליים אנטינאופלסטיים (Alkylating antineoplastic agents) או לטיפול בפלודארבין (Fludarabine).
למטרדה היא תרופה בקו טיפול מתקדם (שלישי), לטיפול בטרשת נפוצה התקפית (RRMS).
לפי הוראות משרד הבריאות, התרופה מוגבלת לחולים אשר הציגו תגובה בלתי מספקת לטיפול בשתי תרופות שונות לפחות לטיפול בטרשת נפוצה.
על פי ההוראות למתן התרופה בֿֿֿחוזר המנהל הכללי של משרד הבריאות, במסגרת הרחבת סל שירותי הבריאות (2017), נקבע כי למטרדה תינתן כטיפול יחידני לחולי טרשת נפוצה התקפית הפוגתית בהתוויה הבאה:
כקו טיפול שני ואילך, לאחר כישלון בטיפול קודם למשך שנה לפחות בחולים העונים על אחד מאלה:
מטופלים שחוו התקף אחד לפחות במהלך השנה האחרונה תחת הטיפול הקודם ובבדיקת MRI נצפו 9 נגעים מסוג T2 או לפחות נגע אחד העובר האדרה בגדוליניום.
חולים אשר שיעור ההתקפים השנתי שווה או גדול יותר בעת הטיפול בתכשיר נוכחי, ביחס לשנה שקדמה לתחילת הטיפול.
כקו ראשון בחולים עם מחלה סוערת המאופיינת ב-2 התקפים או יותר בשנה אחת ולפחות נגע אחד העובר האדרה בגדוליניום או עליה בנגעים מסוג T2 בבדיקת MRI ביחס לממצאי MRI קודמים.
בחולים, אשר פיתחו תופעות לוואי קשות כתוצאה מטיפול קודם הן בתכשיר beta Interferon - והן ב-Glatiramer acetate, אשר לדעת הרופא המטפל לא מאפשרות את המשך הטיפול.
הטיפול בלמטרדה יינתן אך ורק במרשם החתום על ידי רופא נוירולוג מומחה.
עבור חולים עם זיהום מערכתי פעיל, מערכת חיסונית נמוכה (סרופוזיטיב ל-HIV) ותגובת רגישות יתר מסוג 1 לתרופה.
תופעות לוואי בעת קבלת העירוי וזמן קצר לאחר מכן כוללות: תגובות אלרגיות, חום, חולשה, עייפות, בחילה, לחץ דם נמוך.
תופעות לוואי מאוחרות – מספר שבועות לאחר הטיפול - כוללות: ירידה במספר תאי הדם הלבנים, דבר המגדיל את הסיכון לזיהומים.
פרופיל הבטיחות של למטרדה כולל תופעות לוואי הקשורות לעירוי, עלייה בשיעור הזיהומים בחודשים הראשונים לאחר העירוי ומחלות אוטואימוניות (בין היתר סיכוי להפרעות בבלוטת התריס, ירידה בספירת טסיות הדם ומחלת כליה).
תופעות לוואי אלו, ברובן נחשבות לנדירות, ניתנות לזיהוי מוקדם וברות טיפול.
כחלק מפרופיל הבטיחות של למטרדה, במקביל פותחה תוכנית המדריכה הן את המטופלים והן את הרופאים המטפלים, לרבות רופא המשפחה, לזיהוי מוקדם של התפתחות תופעות לוואי.
לכל החולים נערך מעקב חודשי צמוד, הכולל בדיקות דם ושתן, אחת לחודש, ובדיקת פעילות בלוטת התריס אחת ל-3 חודשים, במשך 4 שנים ממועד העירוי האחרון.
אופן מתן התרופה הוא ייחודי:
התרופה ניתנת בעירוי תוך-ורידי בשני מחזורי טיפול: המחזור הראשון של הטיפול נמשך 5 ימים עוקבים וכעבור שנה, ניתן המחזור השני, הנמשך ל-3 ימים עוקבים נוספים.
במידת הצורך ניתן לחזור על הטיפול במרווחים של שנה.
בניגוד לתרופות אחרות, כגון ֿֿגילניה (טיפול פומי כרוני הנלקח על ידי המטופל פעם ביום), או ֿֿטיסברי (עירוי חודשי הנעשה במסגרת אשפוז יום במרכזים הרפואיים), דרך הטיפול הייחודית של למטרדה משחררת את החולים מהצורך בלקיחה יומית, שבועית או חודשית של תרופה או תכשיר.
עבור רוב החולים, די בשני מחזורי הטיפול על מנת לקבל את האפקט המלא והשפעת התרופה נמשכת שנים ללא צורך בטיפול נוסף.
לכן, נחשבת התרופה כטיפול אשר "מאפס" של מערכת החיסון ומשנה את מהלך המחלה.
טרשת נפוצה מתאפיינת בתהליך דלקתי מתמשך במערכת העצבים המרכזית.
תאי דם לבנים מסוג לימפוציטים הורסים את המעטפת העצבית (המיאלין) ובכך גורמים לנזק המתבטא בחסרים נוירולוגים שונים, כאשר עם הזמן יש צבירה של נכות בדרגות חומרה שונות.
אלמטוזומאב הוא נוגדן חד שבטי ספציפי לרצפטור CD52 המבוטא בעיקר על גבי תאי B ו-T (לימפוציטים).
קישור הנוגדן לרצפטור גורם למוות תאי ובעקבות כך לירידה חדה ברמת הלימפוציטים בדם.
לאחר מכן, מגיע שלב איטי יותר של שיקום המערכת החיסונית ואכלוס מחדש בלימפוציטים חדשים, שברובם לא מוכוונים כנגד מערכת העצבים המרכזית.
למעשה, נוצר שיווי משקל בין התאים שאחראיים לתהליך הדלקתי לבין תאים שממתנים אותה, לטובת האחרונים.
מנגנון פעולה זה אחראי להשפעה המיטיבה של התרופה.
ייצור מחדש של תאי B נמשך עד 6 חודשים ותאי T כשנה, כאשר לרוב האפקט של התרופה נשמר לאורך זמן ממושך של שנים.
הנוגדן אלמטוזומאב (נקרא בעבר Campath-1H) סונתז לראשונה על ידי פרופ' הרמן וולדמן, חוקר בריטי בתחום אימונולוגיה במחלקה לפתולוגיה באוניברסיטת קיימברידג', בריטניה.
ייעודו המקורי של הנוגדן אלמטוזומאב היה לטיפול במחלת הלוקמיה, אך מאוחר יותר בשנות ה-80, התבררה יעילותו לטיפול בטרשת נפוצה (בהתאמה למערכת החיסון עם מינון מופחת בהרבה).
החל משנת 1991 נבחנה יעילותו של הנוגדן על חולים ספורים עם טרשת נפוצה.
בספטמבר 2008 התפרסם המחקר הקליני המשמעותי הראשון CAMMS223I, שכלל 334 משתתפים ונמשך 3 שנים וקיים מעקב של 10 שנים לאחר חולים ממחקר זה.
ב-2012 פורסמו 2 מחקרים נוספים, מסוג פאזה שלישית, ה-CARE MS І ו-CARE MS ІІ, שהמעקב אחרי החולים שהשתתפו במחקרים אלו נמשך עד היום.
עד כה, הרוב המוחלט של החולים (כ-95%) נשארו במחקר.
אלמטוזומאב, ובשמו המסחרי למטרדה, אושר בספטמבר 2013 על ידי הסוכנות האירופית לתרופות (EMA) לשימוש כקו ראשון באיחוד האירופי.
בחודש נובמבר 2014, אושרה למטרדה לשימוש בחולי טרשת נפוצה התקפית הפוגתית RRMS גם בארצות הברית על ידי ה-FDA.
בארץ, אושרה הלמטרדה על ידי משרד הבריאות ואחר כך הוכללה בסל הבריאות ב-2015. התרופה קיבלה אישור להרחבת השימוש בה כקו ראשון למחלה סוערת וקו שני לאחר כישלון טיפולי ופעילות המחלה לשימוש במסגרת סל הבריאות 2017.
מחקר קליני CARE MS І בדק את יעילות הטיפול בלמטרדה בחולים שנחשבו נאיבים לטיפול ורובם לא קיבלו טיפולים קודמים למחלה.
מחקר דגל נוסף-CARE MS II - בדק את יעילות הטיפול בחולים שנכשלו בטיפולים קודמים (כ-70% מ-426 המטופלים בלמטרדה קיבלו אותה כקו טיפול שני).
המחקרים הראו כי למטרדה הפחיתה משמעותית את שיעור ההתקפים השנתי, את ממצאי בדיקת MRI (מספר וגודל הנגעים, מידת אטרופיה מוחית) ואת מדד צבירת הנכות.
בהקשר של האטה באטרופיה המוחית, כפי שנקבע לפי בדיקת הדמיה ב-MRI.
חציון אובדן נפח מוח שנתי עמד על 0.20%- לכל היותר, החל מהשנה השלישית לטיפול, אחוז הזהה לאוכלוסייה הבריאה.
מעבר לכך, במחקרי מעקב, נראה אפילו שיפור במצב הנכות.
לאחר 6 שנות מעקב, מעל 70% ממטופלי למטרדה לא הראו כל החמרה קלינית (היו ללא עליה במדדי נכות).
כמו כן, מעל שליש מהמטופלים הראו אף שיפור במצב הנכות הקיימת לפחות ב-1 נק' ב-EDSS (סקאלת מדד הנכות).
בשנת 2016 מומחים אירופאים למחלת הטרשת הנפוצה פרסמו המלצות לגבי הטיפול בלמטרדה לפיהן הטיפול יהיה אפקטיבי ביותר בשלבים מוקדמים של המחלה, עקב הורדת הדלקתיות ומניעת צבירה נוספת של נכות.
בכנס ה-69 של האקדמיה האמריקאית לנוירולוגיה (AAN) שנערך בחודש אפריל בשנת 2017 בבוסטון, ארצות הברית, הוצג מחקר שבוצע על חולי טרשת נפוצה ונמצא כי הטיפול בלמטרדה מעכב משמעותית את המעבר למחלה פרוגרסיבית יותר שאין כנגדה טיפול יעיל (11).
כמו כן, הוצגו נתונים מ"החיים האמיתיים" בהם נראה ששיעור רוב תופעות הלוואי נמוך בהרבה ממה שהוצג במחקרים הקליניים.
אלמנה עדנית או שִׁחֵר (שם מדעי: Vidua paradisaea) היא ציפור בעלת זנב ארוך ממשפחת האלמנתיים החיה במזרח אפריקה.
מין זה קיבל את שמו בזכות זנבו הארוך והמפואר, המזכיר את זנבות העופות ממשפחת העדניים.
אורכה של האלמנה העדנית 36 ס"מ, אורך הזנב כ-15 ס"מ.
רוב הגוף שחור, החזה כתום, הבטן והעורף צהובים בהירים.
המקור גדול וחרוטי, והזנב ארוך ובעל בליטה מעוגלת בקצהו.
ניצוי ייחודי זה קיים רק בעונת הרבייה; בשאר השנה, הזכרים בעלי מראה פשוט, ודומים לנקבות: רוב הגוף אפור ומנומר בפסים שחורים, הראש מפוספס והמקור אפור.
האלמנה מצויה בטבע ממזרח דרום סודאן ודרומה עד אנגולה.
האלמנות העדניות חיות בערבות עשב וסוואנות, ולא באזורים מדבריים או ביערות גשם סבוכים.
אלה ציפורים קטנות החיות בין הענפים ותרות אחרי חרקים וזרעים בשעות היום.
כמו רוב מיני האלמנות, זהו מין טפילי, שמטיל את ביציו בקינים של מיני עופות אחרים (כמו פטיה ירוקת כנף, Pytilia melba).
הזכרים יודעים לחקות את קריאתן של הפטיות, וכך הנקבות מצליחות לחמוק אל הקן ולהטיל בו את הביצים.
כמו מרבית המינים הטפילים, גוזליהן גדולים יותר מגוזלי המין המארח, והסיכויים שלהם לשרוד גדול יותר.
עם זאת, הגוזלים אינם מסלקים ביצים אחרות מהקן כמו שעושות הקוקיות לעופות אחרים.
הציפור נפוצה מאוד ומצב שימורה הוא ללא חשש.
אלמיירה () היא עיר מתוכננת ורשות מקומית במחוז פלבולנד שבהולנד.
רבעים אלו הם אלמיירה סטאד (המחולק לאלמיירה סטאד מזרח, מערב ומרכז) אלמיירה בויטן, אלמיירה פמפוס (בתכנון), אלמיירה האפן, אלמיירה הויט ואלמיירה פורט.
כמו כן נכללת בשטח העיר שכונת אוסטפרדרסדיפ (Oostvaardersdiep) הנהנית ממשל חצי עצמאי.
אלמיירה היא העיר החדשה ביותר בהולנד.
הקרקע עליה היא שוכנת, הפולדר הדרומי של פלבולנד, יובש מימת אייסלמיר בין השנים 1959 – 1968. בנייתו של הבית הראשון הושלמה ב-1976 וב-1984 הוגדרה אלמיירה כרשות מקומית.
זוהי העיר שאוכלוסייתה, המתקרבת ל-200,000 תושבים, היא הגדולה ביותר בפלבולנד והשביעית בגודלה בכל הולנד.
באוקטובר 2007 חתמה העיר על הסכם עם ממשלת הולנד על תוכניות להרחבת העיר ל-350,000 תושבים עד לשנת 2030.
במסגרת התוכניות ליבוש הים הוקצה שטח זה במקור לחקלאות.
אף על פי כן, לאחר מלחמת העולם השנייה, היה מחסור בדיור עבור אוכלוסיית אמסטרדם שהלכה וגדלה והוכנו תוכניות לבניית שתי ערים בשטח המיובש.
האחת הייתה לייליסטאד והשנייה נקראה עדיין בשלבי התכנון Zuidweststad (העיר הדרום-מערבית), אך בשנות השבעים ניתן לעיר השם אלמיירה, על שם אגם בשם זה שהתקיים באזור בימי הביניים והפך מאוחר יותר לזאודרזי (הים הדרומי).
בניית הבית הראשון בעיר הושלמה ב-1976. ב-1984 הפך היישוב באופן רשמי לרשות מקומית.
במקור תוכננה העיר להיות בנויה עם כמה מרכזים.
רעיון זה נזנח מאוחר יותר.
קיימים הבדלים בין אופן בניית הבתים בחלקים הישנים והחדשים של העיר.
בשנות השבעים הייתה תוכנית הבנייה של העיר פונקציונלית ולא היו הבדלים ברמת הבנייה בין השכונות.
עם זאת, החל משנות התשעים נבנו יותר שכונות יוקרה.
אלמיר רמילביץ' נביאולין הוא כדורגלן עבר רוסי ממוצא טטארי, ששיחק כבלם.
אלמיר החל את הקריירה שלו בבית הספר לכדורגל DUSShOR-14. המאמן הראשון שלו היה רנאט איברגימוב.
מאוחר יותר צורף לסגל רובין קאזאן.
מאז עונת 2012/13 שיחק בקבוצת המילואים שלה.
את הופעת הבכורה שלו ברובין קאזאן ערך ב-9 במרץ 2014 במשחק במסגרת ליגת העל הרוסית נגד אנז'י מחצ'קלה.
ב-12 אפריל 2015 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל, במשחק נגד זניט.
בעונת 2017/2018 חתם ל-4 וחצי שנים בקבוצת זניט סנקט פטרבורג.
את הופעת הבכורה שלו במדי זניט עשה בניצחון קבוצתו על דינמו 2:1, במחזור ה-26, ב-18 באפריל 2018 כשעלה כמחליף בדקה ה-96 במקום דאלר קוזיאייב.
ביולי 2019 שוחרר מזניט ועבר לסוצ'י.
את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ערך במשחק המחזור הראשון נגד ספרטק מוסקבה, ב-13 ביולי 2019.
ביולי 2021 חתם במועדון חימקי.
שנה לאחר מכן, באוגוסט 2022, חתם לשנתיים במועדון ניז'ני נובגורוד.
בפברואר 2023, חזר לרובין קאזאן.
אלמליק הייתה עיר הבירה של חבל הארץ ההיסטורי ז'טיסו במרכז אסיה, במקום בו נמצאת היום העיר יינינג שבמחוז שינג'יאנג שבסין.
האזכורים הראשונים אודות אלמליק הם מהמאה ה-13 והם מדברים על אלמליק כעיר המרכזית של השלטון המונגולי באזור ז'טיסו כחלק ממדיניות הכיבוש של ג'ינגיס חאן.
לאחר מותו של ג'ינגיס חאן, הפכה העיר לחלק מחאנות צ'אגאטאי, אותה הקים צ'אגאטי חאן, בנו של ג'ינגיס חאן.
חשיבותה של אלמליק בחאנות צ'אגאטי הייתה גדולה מכיוון שהיא ישבה על דרך המשי שהייתה עורק חשוב בהעברת סחורה מסין ומרכז אסיה לאזורים אחרים.
האלמנה הלבנה היא שילוב גנטי שווה בין קנאביס מסוג אינדיקה (מדרום הודו) וקנאביס מסוג סאטיבה (מברזיל).
האלמנה הלבנה מתוארת כאחד הזנים של הקנאביס המפורסמים והנפוצים ביותר.
זן הקנאביס "האלמנה הלבנה" זכה במקום הראשון בתחרות ה-Cannabis Cup ב-1995. ותואר כאחד מזני הקנאביס הכי פופולריים בעולם במגזין Popular science האמריקאי.
טעמו מתואר כפירותי, מתקתק ומרענן.
בעל טעם וריח אורנים חזק, צבעה של האלמנה הלבנה הוא ירוק אפרפר.
צמח האלמנה הלבנה בעל פרחים מצופים בשרף לבן ונוצץ.
אלה שהשתמשו בו תיארו את שימושו כתחושה חזקה של אופוריה.
זמן הפריחה של הצמח הוא בין 8 ל-10 שבועות.
יכולת הגידול שלו הוא עד 400 גרם למטר רבוע.
האלמנה הלבנה משמשת לטיפול בפוסט טראומה, נדודי שינה, מתח נפשי, דיכאון, חרדות, כאבים כרוניים וכאבי שרירים.
האלמנה הלבנה גורמת לתחושת נמנום, התרוממות רוח, היא מעוררת תיאבון ויצירתיות.
קיים ויכוח בקרב מגדלי הקנאביס לגבי פיתוח הזן.
חלק קטן מן המגדלים טוען כי אדם בשם "אינגמר" המציא את הזן, אך לעומת זאת, הרוב תומך בדעה כי מפתח זנים בשם "שאנטי- באבא" הוא האבא המקורי של האלמנה הלבנה.
על פי הסיפור המקובל, באחד הטיולים של שאנטי- באבא למזרח, הוא הגיע למדינת קראלה שבדרום הודו.
במהלך הטיול שאנטי-באבא מצא זן חדש של קנאביס.
הוא הגיע אל הכפר שבו פיתחו את הזן הזה והביא אותו אל אירופה.
אותו הזן הנקרא "אינדיקה", הונדס גנטית עם הזן "Manga Rusa" מסוג סאטיבה ברזילאית ששימש מקומיים למטרת טקסים מקומיים.
אלמנה החומה (נקרא גם: אלמנה אפורה ועכביש הכפתורים החומים; שם מדעי: Latrodectus geometricus) הוא עכביש ממשפחת הכדורניים אשר התגלה לראשונה בשנת 1935. האלמנה החומה ניתנת לזיהוי על ידי מאפיינים ייחודיים ונפוצה במדינות רבות (גם בישראל) .
האלמנה החומה ניזונה מחרקים שונים, לשם כך יש לה ארס להרוג את טרפה.
נשיכתה אינה מסוכנת לבני אדם (למעט לאוכלוסיות מיוחדות).
אורך האלמנה החומה הוא כ-38 מ"מ.
צבעיה נעים בין חום לשחור, ולעיתים מופיעים עליה גם מעט גוונים אפורים.
לאלמנה החומה יש תווית ייחודית בצורת שעון חול על החלק התחתון של הבטן, המשמשת כסימן אזהרה כנגד טורפיה.
לתווית זו יש צבע כתום צהבהב או בהיר.
בנוסף יש לה גם פסים על הרגליים.
ניתן לזהותה בקלות לפי שק הביצים שלה שמראהו קוצני.
מדענים רבים סבורים כי מקורה של האלמנה החומה הוא באפריקה.
האלמנה החומה נצפתה בארצות: דרום אפריקה, ארצות הברית (כולל הוואי), אוסטרליה, אפגניסטן, דרום אירופה, הרפובליקה הדומיניקנית, קפריסין, קוסטה ריקה, אל סלבדור, אורוגוואי, פקיסטן, הודו, תאילנד וכן גם ישראל.
עכבישי האלמנה החומה שוכנים באזורים עירוניים, לרוב במכוניות נטושות או במחסנים.
לעכביש האלמנה החומה יש ארס שהוא משתמש בו כדי להרוג את טרפו ולהגן על עצמו, אך הוא לא תוקפני ונמנע מלנשוך בני אדם.
מין זה מזריק כמות רעל קטנה יחסית כשהוא נושך בני אדם (סביב 0.43 מ"ג /ק"ג).
נשיכה של אלמנה חומה אינה מסוכנת (למעט נשיכות שנגרמות לתינוקות ולזקנים).
רוב האנשים שננשכים על ידי אלמנה חומה חווים כאבים שנמשכים מספר שעות.
אחוז קטן יותר של אנשים חווים אי נוחות רבה יותר מנשיכת האלמנה החומה, אך הם לא זקוקים לטיפול רפואי מיוחד.
רעלנים יעזבו את הגוף אחרי יום או יותר.
ישנם כמה סימפטומים אשר ייתכן ויופיעו עם נשיכת האלמנה החומה וייעלמו לאחר 24 שעות: כאב עמום ליד מקום הנשיכה, התכווצויות שרירים בעיקר בבטן, רעידות, הזעה, בחילות והקאות.
על מנת ללכוד טרף, האלמנה החומה טווה רשת קורים צפופה במסתור שלה.
האלמנה החומה פעילה יותר בלילה כי בלילה היא מצליחה לתפוס טרף רב יותר.
היא אוכלת מגוון רחב של חרקים כגון דבורים, צרעות, זבובים, מקקים, ולעיתים נדירות גם חיפושיות, העוזרות לה לספוג נוזלים הדרושים לתזונה שלה.
אלמיזאורוס (שם מדעי: Elmisaurus; ממונגולית: "elmyi/ölmyi" - "סוליית כף רגל" עם הסיומת "saurus" שפירושה: "לטאה") הוא סוג של דינוזאור תרופוד שהיה קרוב לצ'ירוסטנוטס (אליו השתייך בעבר) והשתייך למשפחת הקנגנתיים שבקבוצת האובירפטורוזאורים.
מאובניו נמצאו באומנוגובי שבמונגוליה ב-1981 על ידי הלצ'קה אוסמולסקה.
נמצא בסוג זה מין בודד שידוע בעיקר ממאובני כפות רגליים אחוריות וקדמיות.
מאובנים שנחשבו שייכים אליו באמריקה הצפונית עברו לסוג אורניתומימוס.
האלמיזאורוס היה תרופוד דו-רגלי באורך 1.68 מטר והיה בעל כפות רגליים גדולות באורך 15 ס"מ, איתם יכל לנוע במהירות.
הוא היה מכוסה בנוצות והיה בעל צוואר ארוך ולסתות בעלות מקור קרני קשה עם "כיפה" גדולה לראשו.
מבנה הכפות שנמצאו ונחקרו ב-2001 הוביל חלק מהחוקרים לחשוב שהם נשברו משבר מאמץ, אך הטענה לא הוכחה.
אלמנה אמריקאית או אלמנה מערבית (שם מדעי: Latrodectus hesperus) היא מין של עכביש ארסי מהסוג אלמנה המצוי באזורים המערביים של צפון אמריקה.
גודלו של גוף הנקבה הוא 14–16 מ"מ (½ אינץ') וצבעו שחור, לעיתים עם סימן אדום בצורת שעון חול על גחונה.
צבעו של סימן שעון החול לעיתים צהוב ואף במקרים נדירים לבן.
גודלו של גוף הזכר הוא בערך כחצי מגוף הנקבה, ובדרך כלל צבעו שזוף עם פסים בהירים על גחונו.
תוחלת חייו של הזכר הוא מספר חודשים לאחר בגרותו (תהליך התבגרותו אורך כ-70 ימים), ולעומתו, הנקבה חיה מעל לכשנה לאחר בגרותה (תהליך התבגרותה אורך כ-90 ימים).
רשת האלמנה היא בדרך כלל תלת-ממדית, מיוצרת כמסה לא מאורגנת של משי בסדק או בפינה כהה.
אם היא בשימוש, האלמנה תהיה בקרבה אל הרשת.
זכרי האלמנה האמריקאית נודדים בחיפוש אחר נקבה.
בתקופה זו, הם לא נושכים או אוכלים.
ראשית, הזכר מכרכר ברשתו, ולאחר מכן משאיר את זרעו על הרשת.
אחר כך הוא לוקח את הזרע לתוך כלי קיבול מיוחדים על הקצוות של הפדיפאלפים שלו.
לאחר מכן הוא מחפש נקבה, כך הוא יכול להזריע את הנקבה.
לאחר התהליך, הנקבה מטילה צרורות של ביצים, המכילות כ-750 ביצים.
צרור של ביצים דבוק לרשת, כך שלא נגרם נזק לפני שהביצה פוקעת.
קוטרה של ביצה אחת היא כסנטימטר.
צבען של שקיות הביצים הוא בדר"כ שזוף או לבן ומרקמה כנייר.
במהלך הקיץ, הנקבה מטילה בין ארבע לתשע שקיות ביצים.
הדגירה נמשכת כ-14 ימים בערך, והעכבישים הצעירים יהיו קניבלים.
רק אחד ועד 12 עכבישים מכל שק זוכים לחיות עד 30 ימים.
הזכרים מתים מספר חודשים לאחר בגרותם בין השאר מכיוון שהנקבות אוכלות את הזכרים לאחר תהליך הרבייה.
האלמנה מצויה בקרבה לאדם, אך מקרי מוות כתוצאה מנשיכת האלמנה או כל עכביש מסוג כלשהו הם נדירים, בנוסף לכך, רק לנקבה יש בלוטות ארס גדולות מספיק כדי לגרום נזק בנשיכה עד כדי צורך בטיפול רפואי.
האלמנה האמריקאית מצויה באזוריה החמים של ארצות הברית.
הזן מצוי בכל ארבעת המדבריות הדרומיים-מערביים של אמריקה מתחת לסלעים, צמחים וסוגים שונים של חורבות ואף ביבשה.
אלמנה אוסטרלית (שם מדעי: Latrodectus hasselti) היא מין אלמנה ממשפחת הכדורניים החיה בטבע במערב ומרכז אוסטרליה באזורים מדבריים.
עם זאת האדם הפיץ אותה (שלא במודע) לאזורים נוספים באוסטרליה וכן לניו זילנד ודרום-מזרח אסיה ואף לאזורים נוספים.
האלמנה היא עכביש באורך של 10 מילימטרים בנקבות.
הזכרים קטנים בהרבה מהן ואורכם 3–4 מילימטרים בלבד.
הנקבות מוכרות בזכות המראה הטיפוסי לבני סוגם, הכולל גוף עגלגל שחור עם "שעון חול" אדום בקצה בטנם.
הזכרים חומים בהירים עד לבנים וכמעט בלתי נראים.
האלמנה שוכנת בטבע באזורים מוצלים בקרבת נקרות עצים או בין סלעים והתמקמה גם במגורי אנשים לאורך אוסטרליה.
היא מייצרת רשת קורים בין מבנים, המיועדת לתפיסה של יצורים מטפסים או מעופפים בגובה נמוך.
הטרף העיקרי שלה הוא מיני חרקים או עכבישנים אחרים, אך היא לא תהסס לטרוף גם חולייתנים קטנים, לרבות לטאות ואף נחשים קטנים.
היא מזריקה לטרף ארס מניביה הענקיות ואז שותה את מיצי גופו בעזרת כליצרות דמויי-קשיות.
האלמנה ידועה באורח חייה הקניבלי, כשנקבת עכביש זה טורפת את הזכר גם תוך כדי יחסי המין שלהם, דבר נדיר מאוד אפילו אצל אלמנות (שאר האלמנות מחכות לסיום היחסים בשביל לטרוף את הזכר).
לדבר יש יתרונות בהפריית הביצים, אך מסתבר שרק 20% מהזכרים מחפשים נקבות, מחשש (מוצדק) לחייהם.
האלמנה האוסטרלית היא מהעכבישים הקטלניים ביותר בעולם בכלל ובאוסטרליה בפרט, כתוצאה מהארס החזק שלה וגם עקב קרבתה למגורי האדם.
עקיצתה גורמת לכאבים באזור העקיצה המתקדמים לאורך מחזור הדם עד הלב ולשיתוק, הזעה, בחילות והקאות ולהתכווצויות שרירים.
המוות יכול להיגרם מפגיעה בסרעפת או בשרירי הלב, אך יש לארס זה נוגדן המציל את רוב הנעקצים.
אלמלו (בהולנדית: Almelo; ) היא עיר במזרח הולנד, חלק ממחוז אוברייסל.
אלמלו קיבלה זכויות כעיר בשנת 1394. בעיר שוכנת טירת הרוזנים של אלמלו.
בסוף המאה ה-19 הטקסטיל התגלה כעסק מרכזי בעיר ומשך עובדים רבים לאלמלו, תחילה מתוך הולנד ובהמשך גם מחוצה לה.
מאז 1960, רבים מהעובדים הם מספרד ומטורקיה.
המסגד הראשון של הולנד הוקם באלמלו בשנת 1976 עבור האוכלוסייה הטורקית הרבה בעיר.
באלמלו גם מספר לא מבוטל של ארמנים.
בשנות השבעים התעשייה התדלדלה ורוב המפעלים הועברו לארצות זולות יותר, חלק מהמפעלים נשארו במרכז העיר והם משמשים כיום לדירות או למשרדים.
נכון לעכשיו, מעסיק מרכזי באלמלו הוא אורנקו הולנד.
זהו מפעל להעשרת אורניום לכורים גרעיניים.
לעיר קבוצת כדורגל בכירה בהולנד, הראקלס אלמלו, הקבוצה משחקת באצטדיון פולמן אלמלו.
הקבוצה זכתה פעמיים באליפות הולנד, וכיום משחק המועדון בליגת העל ההולנדית.
אלמנה לבנה (שם מדעי: Latrodectus pallidus) הוא עכביש מהסוג אלמנה שבמשפחת הכדורניים.
הוא נפוץ ברחבי צפון אפריקה, המזרח התיכון ומרכז אסיה.
האלמנה הלבנה חיה בערבות דרום רוסיה, קזחסטן ומדינות אחרות בדרום מערב אסיה, כמו גם באזורים המדבריים של המזרח התיכון.
בהשוואה למיני אלמנה אחרים באותו אזור תפוצה, האלמנה הלבנה נדירה יחסית.
בישראל האלמנה הלבנה נמצאת באזורים מדבריים, בבקעת הירדן, עמק יזרעאל ואזורים חוליים בחופי השפלה.
בשונה משאר מיני האלמנה, שצבעם כהה, האלמנה הלבנה, כפי ששמה מרמז, בעלת צבע בהיר.
צבעה נע בין בז' ללבן, לעיתים עם נקודות חומות, רגליה כהות יותר.
עכביש זה חסר הסימנים האדומים הבוהקים שנמצאים על עכבישי אלמנה אחרים כמו אלמנה אוסטרלית או אלמנה שחורה.
מלבד צבעה, האלמנה הלבנה דומה במראה לעכבישים אחרים בסוגה.
בדומה למיני אלמנה נוספים, הזכרים משקיעים השקעה רבה בהזדווגות בודדת.
זכרים בדרך כלל חיים יחד עם אותה הנקבה במשך תקופה ארוכה, מספקים תצוגות חיזור תובעניות, ולעיתים נאכלים על ידי הנקבה לאחר ההזדווגות.
הזכרים לרוב קטנים יותר מהנקבות מכיוון שלאחר שהם מגיעים לבגרות, הם אינם ניזונים ומעבירים את רוב חייהם בחיפוש אחר נקבות.
כמו כל מיני האלמנה, לאלמנה הלבנה נשיכה ארסית והיא עלולה לפגוע בבני אדם.
אף על פי שרעילותה נמוכה בהרבה מנשיכתה של האלמנה האוסטרלית או של אלמנת מקטנס (Latrodectus mactans), נשיכת האלמנה הלבנה היא משמעותית מבחינה רפואית ועלולה להרוג ילדים וחולים.
מחקרים טוקסיקולוגיים דיווחו שהארס של האלמנה הלבנה דומה במבנה לזה של האלמנה השחורה.
עם זאת, כרזה שפורסמה על ידי האגודה המצרית לרעלנים טבעיים מתארת את ארס האלמנה הלבנה ברמת ארסיות בינונית, ואילו ארס האלמנה השחורה מתואר כארסי ביותר בדרום אירופה.
אלמנה חדת-זנב (שם מדעי: Vidua macroura) היא מין ציפור ממשפחת האלמנתיים, החיה ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה.
הציפור גם הופצה בידי האדם לפורטוגל, דרום קליפורניה, פוארטו ריקו וסינגפור.
האלמנה מגיעה לאורך 12 עד 13 ס"מ ואורך שובל הזנב של הזכר כפול באורכו, עוד 20 ס"מ.
עדיין זו ציפור קטנה יחסית.
היא בעלת נוצות שחורות-לבנות כשהכנפיים, למעט פס לבן לאורכם, והכיפה שחורים וכן נוצות הזנב הארוכות, הייחודיים לזכרים.
שאר הגוף לבן והמקור חזק, קהה ואדום.
הזכרים במשך רוב השנה בעלי נוצות אפורות עם סרטוט כשל דרור, עם מקור אדום והם מחליפים נוצות בעונת הרבייה.
הצעירים בעלי מקורים אפורים וקטנים יותר.
זוהי ציפור השוכנת בערבות עשב או בסוואנות בעלות עשבים גבוהים או שיחים.
היא פעילה במשך היום ומחפש זרעים וחרקים למאכל.
הזכרים טריטוריאליים ומחפשים נקבות על זירות הכוללות מספר נקבות.
הזכרים מרחפים מעליהם ופורשים את נוצות זנבותיהם הארוכים כדי להרשימם והם אינם דואגים לנקבות לאחר מכן.
בדומה לשאר האלמנות הנקבה אינה מכינה קן אלא נטפלת לתטולה של ציפור אחרת, לרוב מאסטרילדיים קרובים.
היא מטילה 2 עד 4 ביצים המזכירות את ביצי הפונדקאים אך בניגוד לטפילי קינון אחרים אינה הורגת אותם.
מועדון הכדורגל אלמיירה סיטי (בהולנדית: Almere City Football Club) הוא מועדון כדורגל הולנדי מהעיר אלמיירה שבפלבולנד הולנד המתמודד נכון לעונת 2023/2024 בליגת העל ההולנדית.
במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20 החליטה מועצת העיר אלמיירה על תוכנית ארוכת טווח להקמת מסגרות ספורטיביות מקצועניות בעיר.
בין היתר החליטה המועצה כי יוקמו קבוצות, כדורסל, כדורגל וכדורעף במטרה להעמיד מגוון קבוצות מקצועניות עד 2015. אז על פי התוכניות הייתה צפויה העיר למנות למעלה מ-250,000 תושבים, במסגרת התוכנית נרכשו זכיות הניהול של קבוצת החובבים שהורכבה מאוהדי קבוצת העבר פ.צ.
אמסטרדם, לאחר שהקבוצה החובבנית הושעתה מפעילות עקב מספר תקריות אלימות.
ב-1997 רכשה מועצת העיר את זכויות הניהול ושינתה את שם הקבוצה לספורטינג פלבולנד והקבוצה נרשמה תחת האוגדה העירונית מועדון הספורט אומניוורלד והקבוצה שולבה במתחם הספורט העירוני.
ב-2001 שונה שמה של הקבוצה למועדון הכדורגל אומניוורלד.
ב-2002 לאחר הבחירות המקומיות וניצחון מפלגת Leefbaar Almere הוחלט על ביטול התמיכה העירונית המלאה בקבוצה, עקב חוסר התמיכה הכספית המועדון נכשל בעמידה בתנאי הרישיון לליגות המקצועניות והמשיך לשחק בליגת החובבים.
ב-2004 הצטרפו קבוצה של משקיעים פרטיים למועדון ולאחר בחינת המצב הפיננסי ואישור מגרשה הביתי של הקבוצה, קיבלה הקבוצה אישור להצטרך למערך המקצועני וקיבלה כרטיס לראשונה לליגת המשנה ההולנדית.
עונת 2005/2006 הייתה עונת הבכורה של הקבוצה בליגה השנייה בה השיגה 7 ניצחונות, 8 תוצאות תיקו ו-23 הפסדים.
לקראת עונת 2009/2010 שונה שמה של הקבוצה לשמה הנוכחי מועדון הכדורגל אלמיירה סיטי.
עד 2014 סיימה הקבוצה בחלק התחתון של הטבלה בין המקומות 13 ל-20.
בעונת 2014/15 סיימה הקבוצה לראשונה במקום ה-10 והעפילה לסיבוב הראשון של פלייאוף העלייה בו הפסידה לדה חראפסחאפ.
בעונת 2015/16 סיימה הקבוצה במקום ה-8 והעפילה לסיבוב הראשון של פלייאוף העלייה בו גברה על אמן אך הודחה בסיבוב השני לאחר הפסד לוילם II.
בעונת 2016/17 סיימה הקבוצה שוב במקום ה-8 והעפילה לסיבוב הראשון של פלייאוף העלייה בו הפסידה להלמונד ספורט.
בעונת 2017/18 סיימה הקבוצה במקום ה-9 והעפילה לסיבוב הראשון של פלייאוף העלייה בו גברה על מאסטריכט, בסיבוב השני גברה הקבוצה על רודה ובגמר הפלייאוף הפסידה לדה חראפסחאפ.
בעונת 2018/19 סיימה הקבוצה במקום ה-7 והעפילה לסיבוב הראשון של פלייאוף העלייה בו הפסידה לקמבור.
בעונת 2020/21 סיימה הקבוצה במקום ה-4 כאשר הייתה רחוקה מרחק 2 נק' מהעפלה ישירה, היא העפילה לשלב הפלייאוף אך הודחה לאחר הפסד לניימכן.
בעונת 2021/22 סיימה הקבוצה לראשונה מאז 2015 מחוץ לפלייאוף כאשר היא מסיימת במקום ה-14.
בעונת 2022/23 הגיעה הקבוצה להישג השיא שלה כאשר סיימה במקום ה-3, בשלב הפלייאוף גברה על מועדון הכדורגל איינדהובן לאחר שהפסידה במשחק הראשון ביצעה מהפך וניצחה במשחק השני לאחר הארכה.
בסיבוב השני גברה על פנלו לאחר הארכה ופנדלים כאשר פנלו מחמיצה 4 פנדלים רצופים.
בגמר הפלייאוף גברה הקבוצה על אמן לאחר צמד ניצחונות והעפילה לראשונה לליגת העל ההולנדית.
אלמירנטה לאטורה, שנקראה על שמו של חואן חוסה לאטורה, הייתה אוניית מערכה סופר-דרדנוט שנבנתה עבור הצי הצ'יליאני.
היא הייתה הראשונה בסדרה מתוכננת של שתי אוניות שנרכשה בתגובה לרכישות קודמות של ספינות מלחמה על ידי מדינות אחרות באמריקה הדרומית.
הבנייה החלה באלסוויק, ניוקאסל על הטיין זמן קצר לאחר הזמנת האונייה בנובמבר 1911, והתקרבה להשלמה כאשר היא נקנתה על ידי הצי המלכותי הבריטי לשימוש במלחמת העולם הראשונה.
היא נכנסה לשירות בספטמבר 1915, ושירתה בצי הגדול כאה"מ קנדה במשך המלחמה ואף השתתפה במהלך קרב יוטלנד.
צ'ילה רכשה מחדש את אה"מ קנדה ב-1920 ושינתה את שמה לאלמירנטה לאטורה.
האונייה הוגדרה כספינת הדגל של צ'ילה, ולעיתים קרובות שימשה כתחבורה נשיאותית.
היא עברה מודרניזציה יסודית בבריטניה בשנים 1929–1931. בספטמבר 1931, אנשי הצוות על סיפון אלמירנטה לאטורה ערכו מרד, שרוב הצי הצ'יליאני הצטרף אליו במהירות.
לאחר שהתפתחו פילוגים בין המורדים, המרד התמוסס והספינות חזרו לשליטת הממשלה.
אלמירנטה לאטורה הושמה בעתודה לזמן מה בשנות ה-30 בגלל השפל הגדול, אך היא הייתה במצב טוב מספיק כדי שארצות הברית תתעניין ברכישתה לאחר ההתקפה על פרל הארבור.
ממשלת צ'ילה דחתה את הפנייה והאונייה בילתה את רוב מלחמת העולם השנייה בסיור עבור צ'ילה.
אלמירנטה לאטורה נגרטה ביפן החל מ-1959.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 החל מרוץ חימוש ימי ארגנטינאי-צ'יליאני לאחר סכסוכים טריטוריאליים על הגבולות בין שתי המדינות בפטגוניה ופונה דה אטקמה, יחד עם השליטה בתעלת ביגל.
מרוץ החימוש הסתיים בסופו של דבר בתיווך בריטי, וסעיפים באמנת סיום המחלוקות הטילו הגבלות על הציים של שתי המדינות.
הצי המלכותי הבריטי קנה שתי אוניות מערכה פרה-דרדנוט מסדרת קונסטיטוסיון שנבנו עבור צ'ילה, וארגנטינה מכרה ליפן את שתי הסיירות המשוריינות שלה מסדרת ריבדאביה שהיו בבנייה באיטליה.
אחרי כניסתה לשירות של אה"מ דרדנוט, ברזיל החליטה בתחילת 1907 לעצור את הבנייה של שלוש פרה-דרדנוטים לטובת שתיים או שלוש דרדנוטים.
אוניות אלו, שהוזמנו כסדרת מינאס ז'ראיס, תוכננו לשאת את חימוש אוניית המערכה הכבדה ביותר בעולם באותה תקופה.
הם באו כהלם עבור הציים של אמריקה הדרומית.
ההיסטוריון רוברט שיינה ציין כי הם "עלו על כל אוניות הצי הארגנטינאי [הקשישות]".
למרות שהוויכוחים השתוללו בארגנטינה בשאלה אם יהיה זה נבון להתנגד לרכישת ברזיל על ידי רכישת דרדנוטים יקרות משלהם, סכסוכי גבול נוספים - במיוחד ליד ריבר פלייט עם ברזיל - הכריעו את העניין, והיא הזמינה את שתי אוניות המערכה מסדרת ריבדאביה מחברת Fore River Shipbuilding בארצות הברית.
כאשר יריבתה הגדולה רכשה דרדנוטים, צ'ילה הגיבה בבקשה למכרזים ממדינות אמריקה ואירופה שיעניקו למדינה את אוניות המערכה החזקות ביותר שקיימות.
ב-6 ביולי 1910, הקונגרס הלאומי של צ'ילה העביר הצעת חוק המקצה 400,000 לירות שטרלינג מדי שנה לצי לבניית שתי אוניות מערכה בהדחק של - שבסופו של דבר ייקראו אלמירנטה לאטורה ואלמירנטה קוקרן - שש משחתות ושתי צוללות.
החוזה לבניית אוניות המערכה הוענק לארמסטרונג ויטוורת' ב-25 ביולי 1911. אלמירנטה לאטורה הוזמנה רשמית ב-2 בנובמבר 1911, והונחה פחות מחודש לאחר מכן ב-27 בנובמבר, והפכה לאונייה הגדולה ביותר שנבנתה על ידי ארמסטרונג באותה תקופה.
ה-New York Tribune דיווח ב-2 בנובמבר 1913 כי יוון הגיעה להסכמה לרכוש את אלמירנטה לאטורה במהלך החשש ממלחמה עם האימפריה העות'מאנית, אך למרות הרגש המתפתח בתוך צ'ילה למכירת אונייה אחת או את שתיהן, לא בוצעה עסקה כזו.
אלמירנטה לאטורה הושקה ב-27 בנובמבר 1913, בטקס משוכלל שנכחו בו מכובדים שונים ובנשיאותו של שגריר צ'ילה בבריטניה, אגוסטין אדוארדס מק קלור.
אוניית המערכה הוטבלה על ידי אשתו של השגריר, אולגה באדג' דה אדוארדס.
רכישה בריטית ושירות במלחמת העולם הראשונה
שמה של אלמירנטה לאטורה שונה לאה"מ קנדה והיא שונתה מעט לשירות בריטי.
הגשר הורם לטובת שתי רציפים פתוחים, ובין שתי הארובות נוסף תורן כדי לתמוך בעגורן שישרת את הסירות.
ה-סופר-דרדנוט השלימה את ההתאמה ב-20 בספטמבר 1915, ונכנסה לשירות בצי המלכותי ב-15 באוקטובר.
בתחילה היא שירתה עם שייטת אוניות המערכה הרביעית של הצי הגדול.
קנדה ראתה פעולה בקרב יוטלנד ב-31 במאי–1 ביוני 1916 תחת קפטן ויליאם ניקולסון.
היא ירתה 42 פגזים מתותחי ה-14 אינץ' ו-109 פגזי 6 אינץ' במהלך הקרב, ולא ספגה פגיעות או נפגעים.
במהלך הקרב היא קלעה שני פגזים בסיירת הנכה ויסבאדן בשעה 18:40, וירתה חמישה נוספים לעבר ספינה לא ידועה בסביבות השעה 19:20. היא ירתה בתותחי ה-6 אינץ' שלה לעבר משחתות גרמניות בשעה 19:11.
קנדה הועברה לטייסת הקרב הראשונה ב-12 ביוני 1916. בשנים 1917–1918, הותקנו לה מדדי טווח וחוגות טווח טובים יותר, ושניים מהתותחים המשניים האחוריים בקוטר 6 אינץ' הוסרו לאחר שסבלו מנזק פיצוץ מהצריח האמצעי של 14 אינץ'.
בשנה האחרונה נוספו סיפוני טיסה למטוסים על גבי צריחי העל מקדימה ומאחור.
קנדה הוכנסה לצי המילואים במרץ 1919.
לאחר תום המלחמה באירופה, צ'ילה החלה לחפש ספינות נוספות כדי לחזק את הצי שלה.
בריטניה הציעה רבות מספינות המלחמה העודפות שלה, כולל את שתי סיירות המערכה מסדרת אינווינסיבל.
החדשות שצ'ילה יכולה אולי לרכוש את שתי אוניות הראשה הללו החלה סערה במדינה, כאשר קציני הצי גינו בפומבי פעולה כזו ובמקום זאת קידמו את סגולותיהם של צוללות וכלי טיס על בסיס עלויות נמוכות יותר וביצועיהם במלחמת העולם הראשונה.
מדינות אחרות באמריקה הדרומית דאגו שניסיון להחזיר את התואר "המעצמה הימית הראשונה באמריקה הדרומית", כפי שניסח זאת הניו יורק טיימס, יתחיל מרוץ חימוש ימי נוסף.
בסופו של דבר, צ'ילה רכשה רק את קנדה וארבע משחתות באפריל 1920, שכולן הוזמנו על ידי צ'ילה לפני פרוץ המלחמה ונתפסו על ידי הבריטים.
העלות הכוללת של חמש האוניות הייתה פחות משליש ממה שצ'ילה הייתה אמורה לשלם עבור אלמירנטה לאטורה ב-1914. שמה של קנדה שונה שוב לאלמירנטה לאטורה ונמסרה רשמית לממשלת צ'ילה ב-27 בנובמבר 1920. היא עזבה את פלימות' באותו יום עם שתיים מהמשחתות, ריברוס ו- אלמירנטה אוריבה, בפיקודו של אדמירל לואיס גומס קארניו.
הם הגיעו לצ'ילה ב-20 בפברואר 1921, שם קיבל את פניהם נשיא צ'ילה, ארתורו אלסנדרי.
אלמירנטה לאטורה הפכה לאוניית הדגל של הצי.
בתפקידה כספינת הדגל של הצי הצ'יליאני, אלמירנטה לאטורה נוצלה לעיתים קרובות על ידי הנשיא לתפקידים שונים.
לאחר רעידת האדמה בוולנר בעוצמה 8.5 בשנת 1922, שימשה אלמירנטה לאטורה להובלת אלסנדרי לאזור הפגוע.
האונייה הביאה גם אספקה נחוצה (כולל מחסה, מזון וכסף) עבור הנפגעים.
עד 1923, בצ'ילה היו רק אלמירנטה לאטורה, סיירת, וחמש משחתות, מה שהוביל את ה"ניו יורק טיימס " להעיר ש"מומחים כנראה ידרגו את צ'ילה במקום השלישי בכוח הימי הפוטנציאלי [אחרי ברזיל וארגנטינה]".
בעוד שאלמירנטה לאטורה בנפרד הייתה חזקה יותר מהדרדנוטים הברזילאים או הארגנטינאים, להם היו שתי אוניות מערכה לעומת אונייה אחת של צ'ילה.
מה שגרם לכך היה מחסור בסיירות מודרניות שילוו את הדרדנוט הבודדת.
בשנת 1924, אלמירנטה לאטורה אירחה שוב את הנשיא כאשר ביקר בטלקהואנו לרגל הפתיחה החגיגית של תחנה ימית חדשה שם.
לאחר נפילת החונטה של ינואר ב-1925, הדרדנוט אירחה את הנשיא החוזר אלסנדרי במהלך סקירת צי בוולפראיסו; בעודו על הסיפון, הוא נשא נאום בפני בכירים בצי כדי להבטיח להם שממשלתו החדשה "נועדה לכל הצ'יליאנים, ולא מפלגתית בהשראתה".
בספטמבר, החודש האחרון לכהונתו, קיבל אלסנדרי את אדוארד, הנסיך מוויילס, על סיפון אוניית המערכה.
הביקור דיכא לזמן קצר את התסיסה המקומית, והוא סימן את תחילתו של המשא ומתן על משלחת ימית בריטית, שהגיעה בשנה שלאחר מכן.
אלמירנטה לאטורה נשלחה לבריטניה למודרניזציה במספנת דבונפורט ב-1929. היא יצאה מצ'ילה ב-15 במאי, עברה את בלבואה לפני שחצתה את תעלת פנמה תשעה ימים לאחר מכן.
לאחר תדלוק בנמל ספרד ב-28 במאי, דרדנוט המשיכה מעבר לאוקיינוס האטלנטי, וחלפה על פני האיים האזוריים לפני שהגיעה לפלימות' ב-24 ביוני.
שינויים גדולים כללו בנייה מחדש של הגשר, עדכון בקרת האש הראשית של הסוללה לסטנדרטים מודרניים יותר, הוספת בקרת אש עבור החימוש המשני והחלפת מנועי טורבינת הקיטור של האונייה.
כמו כן נוסף תורן חדש בין הצריחים השלישי והרביעי, בליטות נגד טורפדו בדומה לסדרת קווין אליזבת הבריטית, ותותחי נ"מ חדשים.
כמעט שנתיים לאחר תחילת המודרניזציה, הפליגה אלמירנטה לאטורה בחזרה לוולפראיסו ב-5 במרץ 1931 והגיעה אליה ב-12 באפריל.
שתי גוררות , שנרכשו לשימוש בנמלי פונטה ארנס ו-ולפראיסו, נישאו על סיפון אוניית המערכה במהלך ההפלגה חזרה לצ'ילה.
למרות הרצון הטוב שהביא להדחתו של הנשיא הסמכותי קרלוס איבנייס דל קאמפו ביולי 1931, צ'ילה לא הצליחה להתגבר על ההשפעות הכלכליות הקשות של השפל הגדול, והשכר לעובדי מדינה שהרוויחו מעל 3,000 פסו בשנה קוצץ על ידי 12–30 אחוזים לצמצום הוצאות הממשלה.
זה עורר תגובה קשה בקרב מלחים של הצי, שכבר ספגו 10 אחוזים קיצוץ בשכר ו-50 אחוזים הפסד בבונוסים בחו"ל.
חברים שונים בצוות על סיפון אלמירנטה לאטורה, אך ללא קצינים, נפגשו ב-31 באוגוסט והחליטו כי מרד הוא דרך הפעולה הטובה ביותר.
קצת אחרי חצות ב-1 בספטמבר, אנשי הצוות הזוטרים של אלמירנטה לאטורה, סיירת משוריינת (O'Higgins), שבע משחתות, וכמה צוללות השתלטו על ספינותיהם בזמן שרבים מחבריהם לספינה צפו בטורניר אגרוף בלה סרנה.
הם כלאו את הקצינים, רובם ללא מאבק, ואבטחו את הספינות בערך בשעה 02:00. הם בחרו ועדה, אסטדו מאיור דה טריפולסיון, ליטול אחריות על המרד.
מאוחר יותר באותו יום, בשעה 16:55, פנו המורדים ברדיו לשר הצי, והצהירו כי הם פועלים על דעת עצמם, בניגוד לפעולה בשיתוף פעולה עם מפלגה פוליטית מיליטנטית או מורדים קומוניסטים.
הם ביקשו להחזיר את מלוא משכורותיהם ואת עונשם של אלה שהכניסו את צ'ילה לשפל, תוך שהם ציינו שלא ישתמשו בכוח כדי להשיג את המטרות הללו.
קצת לפני חצות ב-2 בספטמבר, המורדים שלחו הודעה לממשלת צ'ילה עם רשימה "מתוחכמת" יותר של שתים עשרה דרישות.
בינתיים, דרומה יותר, חברים זוטרים של הצי בבסיס הצי הראשי של Talcahuano הצטרפו למרד, והשתלטו על כמה כלי שיט בתהליך.
כמה מהם הפליגו צפונה כדי להצטרף למורדים האחרים, בעוד שתי סיירות, כמה משחתות וצוללות נותרו לשמור על הבסיס.
בסיסים אחרים הצטרפו למרד המלא כעת, כולל קבוצת האוויר השנייה שבסיסה בקינטרו.
עם כל כך הרבה מורדים שהופיעו, רבים חששו ששפע העובדים המובטלים יצטרפו.
הממשלה ניסתה לבקש סיוע מארצות הברית בצורה של התערבות צבאית או ציוד מלחמה (כולל שתי צוללות ופצצות המסוגלות לחדור לשריון של אלמירנטה לאטורה), אך הם נדחו הן בפומבי והן באופן פרטי.
סגן הנשיא בפועל מנואל טרוקו מצא את עצמו כעת במצב לא רצוי; הוא נאלץ להביס את המורדים לפני שיחידות נוספות יצטרפו ויחזקו את כוחם, אבל אם הוא יהיה קשוח מדי, קיים סיכון שהציבור יחשוב שמדיניותו דומה מדי לרודן לשעבר איבנייס דל קאמפו.
טרוקו החליט על דרך של פיוס.
הוא שלח את אדמירל אדגרדו פון שרדרס, לנהל משא ומתן עם המורדים.
הם נפגשו על סיפונה של אלמירנטה לאטורה, שם פון שרדרס, שראה פיצול פוטנציאלי בין מלחים שזועמים על שכרם לעומת אחרים עם אג'נדה פוליטית יותר, ניסה לחלק אותם לפי קווים אלה ולגרום להם להיכנע.
אולם תחינה של הצי הדרומי המתקרב, בבקשה להמתין לפני כל הסדר אפשרי, חתמה את העניין לעת עתה ופון שרדרס חזר בחזרה לבירה.
ספטמבר סימן תפנית במזלם של המורדים, למרות הגעתו של הצי הדרומי ב-4 בספטמבר.
כל הרווחים הטריטוריאליים שלהם נלקחו על ידי כוחות הממשלה, והותירו רק את הצי בידי המורדים.
עד למחרת, בוצעה תקיפה אווירית של כוחות הממשלה.
הנזק היחיד שנגרם היה לצוללת H4, שלא הצליחה לצלול, אבל לפחות פצצה אחת נחתה כ- מאלמירנטה לאטורה.
למרות הנזק המועט, המתקפה שברה את רוחם של המורדים; הם הציעו במהירות לשלוח משלחת לסנטיאגו כדי לדון בתנאים, אך הממשלה, שהתחזקה בניצחונותיה הקרקעיים, סירבה.
בעוד המרד התפתח לוויכוחים ואנרכיה, ספינות בודדות החלו לעזוב את המפרץ ולהפליג לוולפראיסו, והשאר לאחר מכן.
אלמירנטה לאטורה עגנה במפרץ טונגוי עם הסיירת בלאנקו אנקלאדה.
שבעה אנשי צוות על האונייה קיבלו עונשי מוות, שלאחר מכן הומרו למאסר עולם.
עדיין בעיצומו של השפל, אלמירנטה לאטורה הושבתה ב-Talcahuano ב-1933 כדי להפחית את ההוצאות הממשלתיות, ורק צוות שלדי הוקצה לטפל בספינה המאוחסנת עד אמצע שנות ה-30. בשיפוץ מחודש ב-1937 במספנת Talcahuano, הורד מעוט המטוס ונוספו כלי נשק נגד מטוסים.
אולם, אלמירנטה לאטורה מעולם לא עברה מודרניזציה מלאה, ובמלחמת העולם השנייה הסוללה העיקרית שלה הייתה קצרת טווח יחסית והגנת השריון שלה, שתוכננה לפני שהעיקרון "הכל או כלום" יושם בפועל, לא הייתה מספקת לחלוטין.
שתי ההצעות הללו נדחו, ואלמירנטה לאטורה שימשה לסיורי נייטרליות במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר תאונה בשנת 1951 בחדר המכונות של אלמירנטה לאטורה נהרגו שלושה אנשי צוות, הספינה הושארה לעגון ב-Talcahuano כיחידת אחסון למזוט.
היא הוצאה משירות באוקטובר 1958, ונמכרה למיצובישי תעשיות כבדות בפברואר 1959 תמורת 881,110 דולר לפירוק לגרוטאות.
ב-29 במאי 1959, בליווי מטח הצדעה של הצי הצ'יליאני שנאסף, נגררה הדרדנוט הישנה על ידי הגוררת Cambrian Salvos, והגיעה ליוקוהמה, יפן, בסוף אוגוסט, למרות שתהליך הגריטה לא התחיל מיד עם ההגעה.
כמות ניכרת של חלקים מאלמירנטה לאטורה שימשו לשיקום מיקאסה, שהידרדרה קשות לאחר מלחמת העולם השנייה, עד 1961.
אלמן עבדולייב (באזרית: Elman Abdullayev; נולד ב-1976) הוא דיפלומט אזרי, אשר שימש כשגריר אזרבייג'ן באתיופיה.
נולד בגנג'ה ב-1976, סיים את בית הספר התיכון מס' 14 בעיר, ולמד באוניברסיטת קהיר, מצרים.
הוא סיים תואר שני שלו באוניברסיטת קליפורניה.
הוא החל לעבוד במשרד החוץ האזרי ב-1999. הוא שירת במחלקת המזרח התיכון, בנציגות אזרבייג'ן באיחוד האירופי, ועבד כקונסול בקונסוליה הכללית בלוס אנג'לס.
ב-18 בספטמבר 2014 הוא מונה לשגריר אזרבייג'ן באתיופיה, וסיים את תפקידו ב-16 בדצמבר 2020.
אלמיר בגירוב (באזרית: Elmir Bağırov) הוא פוליטיקאי אזרי.
בגירוב נולד ב-28 באפריל 1980 בכפר חישקאדרה שבאזור מסאלי .
בשנת 1997 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון אלשד אגייב בכפר הישקעדרה.
בשנת 1997 סיים את לימודיו באוניברסיטת באקו, בהתמחות במדעי המדינה.
לאחר שסיים בתואר ראשון בשנת 2001, הוא נרשם לתוכנית לתואר שני ב"תיאוריה פוליטית של תהליכים פוליטיים בעולם ויחסים בין-לאומיים" בפקולטה לניהול פוליטי של האקדמיה למינהל ציבורי במעמד נשיא אזרבייג'ן.
בשנת 2016 הוא מונה לראש הסגל של משרד מתחם הדגלים של המדינה תחת קבינט השרים של אזרבייג'ן.
מאוחר יותר, הוא עבד כראש הסגל של משרד שדרות הים תחת קבינט השרים של אזרבייג'ן.
בגירוב הוא מרצה במחלקה לניהול מדיני ומדעי המדינה של האקדמיה למינהל ציבורי תחת נשיא הרפובליקה של אזרבייג'ן מאז 2009 ומרצה בכיר במחלקה ליחסים בין-לאומיים ומדיניות חוץ מאז 2012.
ב-24 באוגוסט 2020, בהוראת נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב, הוא מונה לראש הרשות המבצעת של אזור סאטלי.
אלמנזו ג'יימס ויילדר היה איכר אמריקאי וכן בעלה של לורה אינגלס ויילדר ואביה של רוז ויילדר ליין, שתיהן סופרות ידועות.
ויילדר נולד באחוזת משפחתו באזור הכפרי בורק, ניו יורק, קילומטרים ספורים מהעיירה מאלון.
ויילדר היה החמישי מתוך שישה ילדים שנולדו לחקלאים ג'יימס מייסון (1813–1899) ואנג'לינה אלבינה (לבית דיי) ויילדר (1821–1905).
כחלק מסדרת הרומנים הסמי-אוטוביוגרפיים בית קטן בערבה, לורה אינגלס ויילדר, אשתו כתבה ספר בשם "בן איכרים" על ילדותו של ויילדר בצפון מדינת ניו יורק.
הוא יהפוך לדמות חוזרת בספרים המאוחרים יותר שבהם כתבה אשתו על חיזוריו אחריה ועל ונישואיהם "החורף הארוך", "עיר קטנה בערבה", "שנים של זהב" ו"ארבע השנים הראשונות".
הוא גם מופיע בקצרה בפרק 28 של "בית קטן על גדות אגם הכסף".
בספרים אלמנזו מתאפיין כאדם אמיץ אך שקט, חרוץ, שאוהב סוסים וחקלאות, ומתואר גם כנגר ועובד עץ מוכשר.
"בן איכרים" מספר על אירועים מילדותו של ויילדר, החל ממספר שבועות מיום הולדתו התשיעי ב-1866. בין היתר, הוא מתחיל ללמוד בבית הספר, לומד לאמן ולנהוג בצוות שוורים, משתתף ביריד מחוזי ונהנה מחגיגת הארבעה ביולי של אמצע המאה ה-19 בעיירה מאלון.
אלמנזו גם לומד להתמודד עם השליטה של אחיו הגדולים, במיוחד אחותו בעלת הרצון אלייזה ג'יין, שלימים תהפוך למורה של אשתו לעתיד.
"בן איכרים" היה הספר השני שפורסם בסדרת בית קטן בערבה.
הוא הגיע למדפי חנויות הספרים ב-1933, ואחריו הגיע "בית קטן בערבה" ב-1935. סדר הפרסום המקורי שונה על ידי המוציא לאור הרפר עם פרסום המהדורות המאוירות של 1953 ו-1971.
משפחת ויילדר עזבה את בורק ב-1870 עקב כשלים ביבול.
כשעברו מערבה, הם התיישבו בספרינג ואלי, מינסוטה, שם הקימו חווה.
בשנת 1879, ויילדר, אחיו הגדול רויאל ואחותו הגדולה אלייזה ג'יין עברו לטריטוריית דקוטה, ותבעו קרקע ליד מה שלימים יהפוך לעיירה דה סמט, דרום דקוטה.
ויילדר התיישב באחוזתו מתוך כוונה לשתול דונמים של חיטת זרעים שהוא טיפח בקיץ הקודם במרשל, מינסוטה.
בדה סמט הוא פגש לראשונה את לורה אינגלס.
משפחת אינגלס הייתה אחת המתיישבות הראשונות באזור, לפני שהעיר אורגנה באופן רשמי.
הם עברו לטריטוריית דקוטה מוולנאט גרוב, מינסוטה, כשצ'ארלס אינגלס לקח עבודה זמנית במסילת הברזל.
ויילדר מוצג כגיבור בספרה של אשתו "החורף הארוך".
השניים מצאו את האיכר ולאחר משא ומתן קשה שכנעו אותו למכור להם שישים בושלים של חיטה.
הם סחבו את התבואה מצילת החיים על מזחלות שנפלו ללא הרף דרך השלג לתוך עשב, והצליחו לחזור לדה סמט לפני שסופת שלגים נוספת של ארבעה ימים פגעה באזור.
כשויילדר היה בן 23 ואינגלס בת 15, הוא החל לחזר אחריה.
ויילדר היה מסיע את אינגלס הלוך ושוב בין דה סמט ליישוב חדש 19 קילומטרים מחוץ לעיר, שם לימדה בבית ספר וגרה.
כשהאביב הגיע, היו בני הזוג יוצאים לטיולי כרכרות ארוכים.
שלוש שנים מאוחר יותר, ב-25 באוגוסט 1885, נישאו ויילדר ואינגלס בדה סמט על ידי הכומר אדוארד בראון.
הם חיו בחווה של ויילדר והחלו בפעילות חקלאית קטנה משלהם.
בתם של בני הזוג ויילדרס, רוז, נולדה ב-5 בדצמבר 1886. רוז ויילדר נודעה מאוחר יותר בתור הסופרת רוז ויילדר ליין, סופרת ופילוסופית פוליטית ידועה.
במהלך שנות נישואיהם הראשונות, המתוארות בספר "ארבע השנים הראשונות", הויילדרים סבלו ממזג אוויר גרוע, מחלות וחובות גדולים.
באביב 1888, ויילדר ואשתו היו חלו שניהם בדיפתריה.
למרות ששניהם שרדו, ויילדר סבל מאחד הסיבוכים הפחות שכיחים של המחלה, דלקת עצבים.
אזורי רגליו של ויילדר היו משותקים זמנית, ולאחר שהשיתוק נפתר, הוא נזקק למקל הליכה.
חוסר יכולתו לבצע את העבודה הפיזית הקשה הקשורה לחקלאות חיטה בדרום דקוטה, בשילוב עם בצורת ממושכת בסוף שנות ה-1880 ותחילת שנות ה-90, תרמו עוד יותר למעבר של משפחת ויילדר לחדלות פירעון.
שנת 1889 הוכיחה את נקודת השבירה עבור המשפחה.
בתחילת אוגוסט, לורה ילדה בן.
הילד נותר ללא שם כאשר שבועיים לאחר מכן, הוא מת לפתע מ"עוויתות".
לורה אינגלס ויילדר מעולם לא דיברה על מותו, ולזוג לא נולד עוד ילד.
באותו חודש איבדה המשפחה הקטנה את ביתה בשריפה ואת יבוליה לבצורת.
לדברי רוז ויילדר ליין, "נדרשו שבע שנים רצופות של כישלון יבול מוחלט, עם עבודה, מזג אוויר ומחלות שהרסו את בריאותו לצמיתות, וריביות של 36% על כסף שנלווה לקניית מזון, כדי לעקור אותנו מהאדמה הזו".
בשנת 1890, משפחת ויילדר עברה לספרינג ואלי, מינסוטה, כדי לגור עם הוריו בחווה שלהם.
זו הייתה תקופה של מנוחה והתאוששות עבור המשפחה העייפה.
בין 1891 ל-1892, המשפחה שוב עברה, הפעם לווסטוויל, פלורידה.
הם קיוו שאקלים חם יותר יעזור לויילדר להשיב אליו את כוחו.
בעוד שהטמפרטורות החמות יותר עזרו לו להתאושש, אשתו לא אהבה את האקלים הלח והחם או את המנהגים של המקומיים.
הם חזרו לדה סמט ב-1892, ושכרו בית קטן בעיר.
בין 1892 ל-1894 התגוררו בני הזוג ויילדר בדה סמט, עם משפחת אינגלס בקרבת מקום.
לורה אינגלס ויילדר עבדה כתופרת בחנות, בעוד ויילדר מצא עבודה כנגר וכפועל יומי הם חיו בצמצום וחסכו את כספם.
השתקעות במיזורי ובשנים מאוחרות יותר
ב-17 ביולי 1894, עזבו בני הזוג ויילדר את דה סמט להרי האוזרק של מיזורי בעגלה מכוסה.
הם פותו על ידי חוברות של "ארץ התפוח האדום הגדול" וסיפורים על אדם מקומי שנסע למיזורי כדי לראות את האזור בעצמו.
ב-31 באוגוסט, הם הגיעו למקום סמוך למנספילד, מיזורי, וויילדר נתן מקדמה של 100 דולר על 16 דונם של אדמה לא מפותחת, הררית וסלעית שאשתו כינתה את בשם "חוות רוקי רידג'".
החווה תהיה ביתם האחרון של בני הזוג.
במשך 20 שנה, ויילדר בנה לאשתו את מה שהיא כינתה מאוחר יותר כבית החלומות שלה: בית ייחודי בן 10 חדרים בו בנה ארונות מטבח בהתאמה אישית כדי להתאים לקומתה הנמוכה של 1.52 מ'.
חוות רוקי רידג' הורחבה לבסוף ל-80 דונם והייתה חוות עופות, חלב ופירות יצרנית.
אהבת חייו של ויילדר לסוסי מורגן גברה, והוא גם החזיק עדר גדול של פרות ועיזים.
לאור הלקח הקשה שלמדו מהתמקדות בחקלאות חיטה בדרום דקוטה, הזוג בחרו בגישה מגוונת יותר לחקלאות המתאימה לאקלים של האוזרק.
אלמנזו ויילדר חי את שארית חייו בחווה שלו.
הוא ואשתו היו פעילים בפעילויות קהילתיות וכנסיות שונות במהלך שהותם במיזורי.
בתם עזרה לפרנסם עד אמצע שנות ה-30 של המאה ה-20, אז החלו התמלוגים מספרי בית קטן בערבה לפרנס את המשפחה.
בסופו של דבר, מאמציהם ברוקי רידג' במהלך שנות ה-30 וה-40, יחד עם התמלוגים על הספר סיפקו להם סוף סוף יציבות פיננסית שלא הכירו קודם לכן בנישואיהם.
בשנות נישואיהם המוקדמות, אשתו של ויילדר תרמה להכנסתם במגוון דרכים: היא אכסנה דיירים מדי פעם, כתבה טורים בעיתון כפרי ושימשה כגזברית/אחראית הלוואות באגודת הלוואות חקלאיות.
בתם התגוררה עם בני הזוג ויילדר בחווה לפרקי זמן ארוכים, היא אף ראתה שהביאו למקום חשמל ועוד מכשירים מודרניים והם אפילו בנו להם קוטג' אבן בסגנון אנגלי.
ויילדר למדו לנהוג במכונית, מה ששיפר מאוד את יכולתם לעזוב את החווה.
בני הזוג עשו מספר נסיעות ארוכות ברכב, עם יעדים כמו קליפורניה וצפון -מערב האוקיינוס השקט, והלכו מספר פעמים לבקר את משפחת אינגלס שנותרה בדרום דקוטה.
כאשר בתם עברה לצמיתות לקונטיקט בסביבות 1937, בני הזוג ויילדר חזרו במהירות לבית החווה האהוב שלהם, ולאחר מכן מכרו את האדמה המזרחית עם קוטג' האבן.
ויילדר בילה את שנותיו האחרונות בשמחה בטיפול בגינות ירקות ופרחים קטנות, כשהוא עוסק באהבתו לאורך חייו של עיבוד עץ ונגרות.
הוא עזר לאשתו לברך את אלפי מעריצי בית קטן בערבה שמצאו את דרכם באופן קבוע לחוות רוקי רידג'.
ויילדר מת ב-23 באוקטובר 1949, לאחר שלקה בשני התקפי לב.
לורה אינגלס ויילדר מתה שמונה שנים מאוחר יותר, ב-10 בפברואר 1957. בתם, רוז ויילדר ליין חיה עד 1968. שלושתם קבורים במנספילד, ורבים מרכושו ומעבודות ידו של ויילדר נמצאים עדיין בחוות רוקי רידג', כמו גם באתרי החוות מאלון, ניו יורק וספרינג ואלי, מינסוטה.
חוות רוקי רידג' ידועה היום כמוזיאון לורה אינגלס ויילדר/רוז ויילדר ליין.
מהעדויות שהותירו אשתו ובתו, נראה כי אלמנזו ויילדר היה אדם שקט וסטואי, נציג של התקופה והתרבות שבה חי.
אהבתו לחקלאות, לסוסים ולמחיה כפרית מתועדת היטב.
השם המקורי היה אל מנצור.
ולאחר זמן שינו אותו באנגליה, אבל כנראה אין שום דרך לשפר אותו בהרבה".
לורה אינגלס ויילדר פרסמה ב-1933 את הרומן בן איכרים, סיפור בדיוני ברובו המבוסס על שנה אחת מילדותו של אלמנזו.
הת'ר וויליאמס כתבה ופרסמה ב-2012 את Farmer Boy Goes West, ספר בדיוני אף יותר המבוסס על ילדותו של אלמנזו.
דמותו של ויילדר גולמה בעיבודי הטלוויזיה של "בית קטן בערבה" על ידי:
דין באטלר, בסדרת הטלוויזיה "בית קטן בערבה" וסרטי ההמשך שלה.
וולטון גוגינס, בסרט "מעבר לערבה: הסיפור האמיתי של ספרי לורה אינגלס ויילדר".
בית הילדות של אלמנזו ויילדר ליד מאלון, ניו יורק, היה רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 2014. החווה מופעלת ומתקיימת על ידי עמותת אלמנזו ולורה אינגלס ויילדר, והיא מהווה מרכז חינוכי אינטראקטיבי, מוזיאון וחווה פועלת.
אנליזה בשיטת האלמנטים הסופיים (Finite Element Analysis) ובקיצור (FEA), היא טכניקה לחישוב נומרי של משוואות דיפרנציאליות המתארות בעיות של שדות כמו שדה מאמצים ושדה של זרימה.